tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יין-יאנג הם תיאור של ניגודים משלימים ולא דבר מוחלט, מושלם או טהור.
כל הפרדה חותכת בין שני תיאורים נוגדים אלה של יין-יאנג תיראה בהיפוך גמור מנקודת מבט אחרת.
הגדרת הניגודים נראית הגדרה של נוחיות.
כוחות בטבע ברובם ניתנים לחלוקה של מרכיבים המציינים את מצב היין והיאנג שלהם, ובדרך כלל שני אלה נמצאים בתנועה ולא במצב מקובע ומוחלט.
תפיסה מוטעית נפוצה בעולם המערבי גורסת שהחלק הכהה בסמל מייצג את הרע והחלק הבהיר מייצג את הטוב, אך למעשה הסמל מייצג ניגודים שמשלימים אחד את השני כגון יום ולילה, ולמעשה הטוב או הרע נמדדים על ידי מידת האיזון או חוסר האיזון בין זוגות של ניגודים משלימים.
כל דבר ניתן לתיאור הן כיין והן כיאנג.
יין-יאנג הם הפכים לכל דבר יש את ההופכי שלו באופן יחסי, שום דבר הוא לא מוחלט.
אין דבר שהוא לחלוטין יין או לחלוטין יאנג.
בכל נכלל גם גרעין של ההפוך ממנו.
לדוגמה חורף יכול להפוך לקיץ; "מה שעולה חייב לרדת".
יין-יאנג תלויים זה בזההאחד לא יכול להתקיים ללא האחר.
לדוגמה: יום לא יכול להתקיים ללא לילה, אור לא יכול להתקיים ללא חשכה.
יין-יאנג מתחלקים לחלוקות משנה של יין-יאנגכל היבט של יין או יאנג ניתן לחלוקה נוספת של יין-יאנג.
לדוגמה טמפרטורה יכולה להראות חמה או קרה.
אולם, חם ניתן לחלוקת משנה חמים או רותח, וקר לקריר או צוֹנֵן.
לכל ספקטרום ישנו ספקטרום צר יותר, לכל התחלה יש רגע בזמן, לכל רגע יש התחלה וסוף, בדיוק כמו שכל שעה מתחילה ומסתיימת.
יין-יאנג מכלים ותומכים זה בזהבדרך כלל היין והיאנג שומרים על שיווי משקל כאשר אחד גדל השני קטן, אולם, יכול להתקיים חוסר איזון.
יכולים להיות ארבעה סוגים של חוסר איזון: עודף יין, עודף יאנג, חוסר יין, חוסר יאנג.הם יכולים למרות חוסר האיזון להיות זוג: כי עודף יין, יוצר חוסר ביאנג ולהפך.
חוסר האיזון יכול להיות עניין יחסי: עודף של יאנג "מכריח" את היין להיות "יותר מרוכז".
יין-יאנג יכולים לשנות צורה מאחד לשניבשלב ספציפי, יין יכול להפוך ליאנג ולהפך.
לדוגמה, לילה הופך ליום, חם מתקרר, חיים באים אל קיצם והופכים למוות, צד ההר המוצל עכשיו, יהיה מואר אחר-כך והצד המואר עכשיו, יוצל אחר-כך.
אולם גם שינויים אל הם יחסיים.
יום ולילה מתקיימים יחד בכדור הארץ בזמן שמתבוננים מן החלל.
חלק מהיין הוא יאנג וחלק מן היאנג הוא ייןהנקודות בכל אחד מן המאפיינים משרתות:
כתזכורת שיש עקבות של אחד בשני.
לדוגמה תמיד יהיה אור בחשכה (כוכבים בלילה), מאפיינים אלה הם לעולם לא אחד או השני.
כתזכורת לכך שצד קיצוני ביותר יכול להפוך מידית להפך שלו, או במילים אחרות התוויות יין-יאנג מותנות בנקודת המבט של המתבונן.
לדוגמה האבן הקשה ביותר היא הקלה ביותר לשבירה.
דבר זה מראה כי קיצוניות של קיום כל מאפיין במצבו הטהור והבלעדי היא מלאכותית.
+יין☯יאנגשמאלימיןירחשמשסהר מחסירסהר מתמלאלבנהיםלילהיוםחשוךמוארקרחםצפוןדרוםחורףקיץיום קצריום ארוךמשיכהדחיפהנשיפהשאיפהמנוחהפעילותהתבוננות פנימההתבוננות החוצהקרקעשמייםזוגפרט6987
מעבר למקומו בפילוסופיות סיניות, סמל היין-יאנג נפוץ בתרבות הפופולרית ברחבי העולם ומשמש כסמל פופולרי בחפצים שונים.
במדינות מסוימות ישנן בריכות נוי בצורת יין-יאנג והן מאכלסות דגי קוי, שפמנונים וכדומה.
בזיכיון הסרטים "קונג פו פנדה" על ארבעת סרטיו נעשה רבות שימוש במונח זה, לצד צ'י.
כמו כן שרביטו של לוחם הדרקון נשא את הסמל הזה.
דגלים עם סמל טאיג'יטו יין-יאנג או טריגרמות יין-יאנג סביב סמל הטגווק:
יִיטַ"ב היא התנחלות ומושב שיתופי בעל מאפיינים קיבוציים בבקעת ייט"ב, בתחום מועצה אזורית בקעת הירדן.
המושב נקרא על שמו של יצחק טבנקין (יד יצחק טבנקין), שהיה מנהיג מפלגת אחדות העבודה בשנות ה-40 של המאה ה-20.
המושב הוקם בתחילה כהיאחזות נח"ל נערן בדצמבר 1970, על ידי גרעיני "מי טל", "גשר" ו"בית הערבה" של הקיבוץ המאוחד.
הוא אוזרח ב-16 בנובמבר 1976 על ידי גרעין של הצופים מאזור גדרות, יחד עם אנשי הקיבוץ המאוחד מגבעת חיים שהגיעו לתחזק את הקיבוץ עד התבססותו.
ביניהם היו בלה ויואל קציר, זוג מבוגר מגבעת חיים, שקיבל על התגייסותו את פרס הרצל.
הגרעין המקורי של נח"ל נערן ייסד את הקיבוץ נערן הנמצא צפון-מזרחית לייט"ב.
עם הקמתו היה מבוסס היישוב על חקלאות ונגריה שהייתה שלוחה של הנגרייה בגבעת ברנר.
הנגרייה נחנכה רשמית ב-1979. ביולי 1978 הוחלט במשרד השיכון על התחלת בניית מבני קבע ביישוב.
בשנותיו הראשונות הקפיד הקיבוץ על עבודה עברית.
הקיבוץ המאוחד פעל לגייס מצטרפים לקיבוץ דרך מודעות בעיתונים ואלו גובשו בחבורות שעברו הכשרה בגבעת חיים לפני הגיעם לייטב.
הקיבוץ נמצא בסמיכות לשטחי אש של צה"ל ובשנת 1979 חבריו בקשו לעבור לאזור אחר, בגלל הרעש מאימוני צה"ל בשטחי האש.
עד סוף 1982 מאמצי הגיוס לא צלחו ולא נוצר במקום גרעין שיראה במקום את עתידו.
בימי האינתיפאדה הראשונה הקיבוץ התפרק ומהבתים נבזזו חלונות ודלתות על ידי ערביי האזור.
המקום הוצע לקבוצה של עולים מברית המועצות שחלקם סובוטניקים, שהסכימו לעלות ליישב את המקום בשנת 1993 לאחר שיצחק רבין כתב להם שבקעת הירדן היא גבול הביטחון של מדינת ישראל ושאף אחד לא מתכוון לוותר על בקעת הירדן".
הם הקימו במקום מושב שיתופי.
הועברו בשנת 2004 כ-5,000 דונם לידי חוות עינות קדם הנמצא בסמיכות למושב.
החווה מחזיקה דיר כבשים ומגדלת חלקות של זיתים, מנגו וחרובים.
בעינות קדם משפחה המחזיקה את המקום יחד עם בני נוער ומתנדבים.
ב-2026 קיימה המועצה האזורית בקעת הירדן מכרז פומבי לביצוע עבודות פיתוח ותשתיות ל- 66 יחידות דיור חדשות בישוב.
התושבים עוסקים במגוון עיסוקים באזור ובחקלאות: ישנם מטעי תמרים, גידולי שדה כגון פלפלים ועוד.
חלק מן התושבים עובדים ביישובי הסביבה ובירושלים.
ביישוב מוסדות המספקים שירותים כגון: צרכנייה, מרפאה, בית כנסת, מקווה, ברכת שחייה, מוסך, מספרה, סטודיו לעיצוב גרפי, קליניקה לנטורופתיה וייעוץ לאורח חיים בריא.
אנדרטת הנ"ד - הממוקמת כקילומטר מדרום ליישוב היא אנדרטה בדמות אותיות "נד" לזכרם של 54 חיילי גדוד 890 "אפעה" של הצנחנים ו-10 אנשי צוות אוויר שנהרגו כאן באסון הנ"ד - התרסקות מסוק במהלך תרגיל עוצבתי משולב בשנת 1977.
שמורת נחל ייט"ב - המקיפה את הקטע הקניוני של נחל ייט"ב (ואדי אל-עוג'א), הכוללת בתחומה מערות, מצוקים, שרידי אמות מים ומעיין גדול (עין אל-עוג'א).
ממוקמת כ-4 ק"מ ממערב ליישוב.
יילנדס פוסטן () הוא העיתון היומי הנמכר ביותר בדנמרק.
מערכת העיתון נמצאת בפרבר של העיר אורהוס.
העיתון נוסד ב-2 באוקטובר 1871. משנת 1871 העיתון הוא ליברלי מוצהר ועד שנת 1938 העיתון תמך רשמית במפלגה הקונסרבטיבית, מאז העיתון מגדיר עצמו כימני.
יילנדס פוסטן התפרסם בעולם לאחר שפרסם קריקטורות של הנביא מוחמד ב-30 בספטמבר 2005 שהוביל לפרשת קריקטורות מוחמד, משבר דיפלומטי בין דנמרק לעולם המוסלמי.
יִילֶנֶה טידר (בשוודית: Gyllene Tider; "זמנים מוזהבים" או "תור הזהב") הייתה להקת פופ שוודית.
שירה "Sommartider" ("עיתות קיץ") הפך למעין המנון-קיץ עבור סקנדינבים רבים והוא מתנגן ברדיו מדי שנה בשלהי האביב ובמהלך הקיץ הקצר.
הלהקה קנתה את הכרתה והצלחתה הודות לפזמונים שמחים עם מילים פשוטות מאוד.
בשוודיה היא נחשבת למעין מקבילה של הביטלס או הביץ' בויז.
בשנת 1977 פגש פר גסלה את מאטס פרסון, שהיה חבר בלהקה Audiovisuellt Angrepp ("מִתקפה אודיו-ויזואלית").
השניים הקימו את ההרכב Grape Rock.
בהמשך, הצטרפו מיק אנדרסון, אנדרס הֵרלין ויֶרַאן פריצוֹן והחמישייה הפכה ליילנה טידר.
בשנת 1978 הפכו חברי הלהקה לסלבריטאים בעקבות קונצרטים שקיימו בעיר האלמסטד.
בהמשך הוציאו תקליט בשם "Billy", ובשנת 1980 הוציאו לראשונה אלבום בשם "Gyllene Tider".
הלהיט הגדול של אותו אלבום היה "Flickorna på TV2" ("הבחורות מערוץ 2").
ב-1981 יצא האלבום השני - Moderna Tider ("זמנים מודרניים"), שהיה להצלחה אף הוא.
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות ברחבי שוודיה.
בשנה שלאחר מכן יצא האלבום Puls ("פעימה"), ואיתו הסינגלים "Sommartider" ו-"Flickan i en Cole-Porter-sång" ("נערה משיר של קול פורטר").
ב-1984 ניסתה הלהקה לפרוץ לשוק האמריקני עם האלבום "Heartland".
האלבום נכשל לאחר שנמכרו ממנו 8,000 עותקים בלבד.
גרסה של אלבום זה, "The Heartland Café", יצאה בשוודיה תחת שם-ההרכב "רוקסט" (Roxette).
הייתה זו הפעם הראשונה שפר גסלה השתמש בשם זה, לפני שפצח בקריירה משותפת לצידה של מארי פרדריקסון והפך את השם רוקסט למשהו אחר לגמרי.
ב-1985 התפרקה יילנה טידר רשמית.
במרוצת השנים יצאו, עם זאת, מספר אוספים ונעשו איחודים, אחד המצליחים בהם זה של 1996, תחת השם "Återtåget" ("הרכבת חזרה").
בשנת 2004 ציינה הלהקה את יום הולדתה ה-25 עם האלבום הראשון מזה 20 שנה וסיבוב הופעות שהתקיים בחודשים יולי ואוגוסט; סיבוב ההופעות - "GT25", היה הצלחה מרשימה, והיה הגדול ביותר שנערך בסקנדינביה והשני בגודלו באירופה.
יילנה טידר סחפה מעריצים מכל רחבי שוודיה.
כשהתאספו חברי הלהקה באצטדיון בגטבורג, הריעו להם שם 59 אלף איש.
1984 Heartland (בשוודיה יצא בשם "The Heartland Café", תחת שם המבצעים "רוקסט")
2004 (הופעה חיה מאותה שנה; יצא גם ב-DVD)
1995 Halmstads Pärlor (פנינים מהקונצרט בהאלמסטד)
1997 Återtåget (דוקומנטרי, ראיונות והופעה חיה)
2004 !GT25 Live (הופעה חיה באצטדיון אולווי)
יין אורז הוא קטגוריה רחבה של משקאות אלכוהולים המיוצרים מאורז ונצרכים באופן מסורתי במזרח אסיה, דרום מזרח אסיה ודרום אסיה.
בדומה למשקאות אלכוהוליים לא מזוקקים אחרים, יין אורז מיוצר על ידי התססה באמצעות שמרים של עמילן האורז שהומר לסוכרים.
שמרים מהווים מקור לאנזימים ההופכים את העמילנים לסוכר.
נפח האלכוהול ביין אורז נע על פי רוב בטווחים של 18-25%.
יינות אורז מקובלים במטבחים במזרח אסיה, דרום מזרח אסיה ודרום אסיה כמשקה האלכוהולי המרכזי ומשמשים לשתייה יום יומים בבישול ובאירועים מרכזיים.
על פי המיתולוגיה הפרסית, יימה, או ג'משיד (באווסטית: Yima; בפהלווי: Jam; בפרסית: جمشید), המכונה הרועה הגדול, הוא האדם הראשון שאליו נגלה אהורה מאזדה, אל השמים.
לפי האווסטה הוא מלך בארץ 1,000 שנים.
מדי שלוש מאות שנה גדל מספר האנשים עד כדי כך שהארץ לא יכולה הייתה יותר להכילם, אז ציווה עליה יימה להתרחב, והיא גדלה בשליש.
לאחר מכן ידע האל שתקופת קרח גדולה עומדת לבוא על הארץ.
הוא ציווה על יימה להכין מחסה תת-קרקעי ולתוכה להכניס את מיטב המין מכל חי, מכל פירות ומכל עץ (סיפור שמזכיר את נח והתיבה).
יימה רקע על הארץ והפכה לטיט.
מהטיט הוא יצר מחסה, באורך וברוחב של כשלושה קילומטרים, ובו רחובות ומבנים.
במחסה התנהלו חיי אושר במשך ימים רבים.
סיפור זה טיפוסי למיתוסים של מבול, קרוב לוודאי שהושפע ממיתוס המבול המסופוטמי, והשפיע מצידו סיפורי מבול במיתולוגיה ההינדואית.
בשאהנאמה של פירדוסי ימה מוזכר בשם ג'משיד בנו של טמורת'.
ג'משיד שפט את איראן במשך 800 שנה.
כל מאה שנה הוא לימד את בני האדם מלאכה אחרת, חילק אותם למעמדות וקבע בלוח השנה את הנורוז, חג ראש השנה.
אחרי שנים רבות הוא הכיר בעצמו כאל בשר ודם והוא הביא על עצמו את זעמם של בני עמו אשר קראו לעזרו של צחאך, מלך ערב, הוא הדיח את ג'משיד משלטונו והפך לשליט איראן במקומו.
יין אדום הוא שם כללי של יין בצבע אדום, זאת כתוצאה מכך שהוא מופק מענבים שחורים או אדומים.
בעוד שהצבע של מיץ הענבים הוא ירקרק לבן, הצבע האדום מתקבל מהקליפות של הענבים אשר תוססות יחד עם עסיס הענבים.
ברחבי העולם ישנם מעל ל־4,500 סוגים שונים של יינות אדומים.
איכותו של היין האדום נקבע לא רק לפי סוג הענבים שממנו הוא הופק והגיל של היין, אלא גם על סמך האזור בו גדלו הענבים ממנו הופק.
כאמור, ישנם מספר עצום של יינות אדומים שונים, ולהלן חלק מהיינות האדומים הנפוצים ביותר (השמות מיוחסים למחוז בו הם מופקים ולא ליצרן או לסוג הענבים)
על אף שיין אדום מוגש במסעדות בדרך כלל יחד עם בשר אדום, גם שילובים אחרים יכולים להיות מוצלחים.
יינות אדומים חזקים משתלבים לצד מנות עשירות בשומנים ופחמימות.
יינות אדומים קלים משתלבים גם לצד מנות מהצומח, דגים או בשר.
משחר ההיסטוריה נעשה שימוש ביין במשתים, אירועים וכדומה, בהמשך לכך ייצורו מושפע ממסורת ותרבות גם בעבר אך גם כיום.
כיום נעשה שימוש בשתיית יין גם לצרכים בריאותיים, צריכת יין מדי יום יכולה להשפיע לטובה על בריאות אדם כאשר הגורם הדומיננטי לכך הוא הופליפנול רזרבטרול.
הופליפנול רזרבטרול הוא נוגד חמצון המצוי במזונות רבים כמו קטניות, דבש, ובפירות כגון ענבים רימון חומציות אוכמניות ותה ירוק.
בנוסף, מחקרים מראים כי צריכה מתונה של יין אדום ככוס 1 לנשים ו-2 לגברים ביום תביא לסיכון נמוך למחלות לב ולתמותה פחותה ממחלות לב וכלי הדם.
כמו כן, על פי המרכז לבקרת מחלות, יין אדום יכול לעזור להפחית את רמות הסוכר בדם כאשר הוא נצרך במתינות ולהפחית את הסיכוי לפתח סוכרת בהמשך.
מחקר שפורסם ב-2025 מצא שיין אדום (וגם ענבים) מכיל תרכובות צמחיות טבעיות בשם פלבנולים המסייעות בהפחתת לחץ דם.
במקרים מסוימים יכולה שתיית יין אדום לגרום לכאבי ראש.
ייתכן שהתופעה נגרמת על ידי קוורצטין שבקליפות הענבים התוססים.
לעומת זאת, בתהליך הכנת יין לבן ורוזה מוסרות הקליפות כבר בשלב מוקדם.
יילץ היא העיר השנייה בגודלה במחוז ליפצק שברוסיה.
היא ממוקמת על שתי גדות הנהר ביסטראיה סוסנה.
ישנו עוד נהר בשם יילצ'יק הזורם לביסטראיה סוסנה ויחד הם יוצרים נהר באורך של 265 ק"מ.
העיר מתפרשת לאורך של 65.05 קמ"ר.
כיום מתגוררים ביילץ כ-108,404 תושבים.
יילץ המודרנית היא מרכז תעשייתי ותרבותי.
יילץ ממוקמת במרחק של 70 ק"מ מבירת המחוז על מפגש המסילות ליפצק-אוריול, מוסקבה-דונבאס.
מתחנת הרכבת של יילץ יוצאות רכבות ל-5 כיוונים שונים.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין כינה ב-2007 את העיר יילץ בשם "העיר של המלחמה הקדושה".
וזאת מפני שיילץ בהיותה ממוקמת בקצה רוסיה ספגה במאורעות מלחמת העולם השנייה מכה קשה מאוד, והקריבה קורבנות רבים.
בעיר נולדו, גרו ולמדו הסופרים איוואן בונין ומיכאיל פרישווין, הפילוסופים וסילי רוזנוב וסרגיי בולגקוב, המלחין טיכון חרניקוב, והאמן ניקולאי ז'וקוב, כמו גם שחקנים מפורסמים, רופאים ואנשי ציבור אחרים.
מוצרי התחרה של יילץ, האקורדיון שהומצא ביילץ, מוצרי עור ועוד ידועים היום בכל רחבי העולם.
בשנת 1414 נהרסה יילץ על ידי הכיבוש הטטארי.
במשך רוב המאה ה-15 וה-16 העיר יילץ לא מאוזכרת בשום מקום ולכן ישנו ספק בעצם קיומה בתקופה זו.
בסוף שנת 1591 החלה בנייה מחדש של מבצר יילץ, על פי פקודת פיודור הראשון.
בתחילה, העיר הייתה מיושבת על ידי חיילים בשירות צבאי בלבד.
ב-1618 נשרפה העיירה על ידי ההטמאן האוקראיני סגידאצ'ני.
במאה ה-17 וה-18 המחוז יילץ אוכלס באופן נרחב.
רוב האוכלוסייה של המחוז היו צאצאי אנשי צבא ורק חלק קטן מהאוכלוסייה היו צמיתים.
בשנת 1760 נשרפה כל העיר יחד עם כפרים סמוכים.
לאחר מכן, העיר נבנתה מחדש על פי תוכנית חדשה והמבצר עצמו נעלם.
ביילץ יותר מ-25 בתי ספר תיכוניים והשכלה גבוהה.
בתוכם נכללים בתי ספר לחינוך מקצועי יסודי ותיכוני, ובכללם: בית הספר לטכנאי רכבת, המכללה התעשייתית-כלכלית, מכללת המדינה לאמנות, בתי-ספר לרפואה ועוד.
ביילץ קיימת האוניברסיטה העתיקה ביותר הנקראת על שמו של המשורר המפורסם איוון בונין.
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1939 כמוסד חינוכי, ובשנת 2000 קיבלה מעמד של אוניברסיטה קלאסית.
בשנת 2012 היו באוניברסיטה כ-18 פקולטות שונות.
בעיר קיימים כ-226 מונומנטים של היסטוריה ותרבות.
בנוסף לכך פועלים בעיר תיאטראות רבים כגון: תיאטרון "באניפיס" (משנת 1994), תיאטרון של מחול פופ "אלתא", תיאטרון לאומי לנוער "פרויקט".
כמו כן ישנה תזמורת ג'אז הפועלת בעיר ואף אנסמבל כוריאוגרפיה.
יילץ היא ביתו של אחד מהספורטאים האולימפיים הרוסים הראשונים - אלכסנדר פטרוב.
בעיר פועלים מספר מתקני ספורט כגון: אצטדיונים עם 9 מיליון מקומות לאנשים, מגרש כדורגל אחד מלאכותי ("ויקטוריה"), 42 אולמות ספורט (במפעלי העיר, במוסדות חינוך), 65 מגרשי ספורט פשוטים ו-2 בריכות שחייה.
יילה ווסן (בפלמית: Jelle Vossen; נולד ב-22 במרץ 1989) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת החלוץ בזולטה ורכם.
ב-31 באוגוסט 2009, ווסן היה חלק מעסקת העברה מאוחרת בלילה האחרון של חלון העברות.
סרקל ברוז' וגנק הגיעו להסכם, ווסן הושאל לסרקל, בעוד שחברו לקבוצה, האנס קורנליס, הצטרף לשורותיה של סרקל.
תומאס בופל עשה את הדרך ההפוכה כאשר הוא הצטרף לגנק.
בראשון בספטמבר 2014, ווסן הצטרף בהשאלה לקבוצה האנגלית, מידלסברו, כאשר בסוף העונה תוכל מידלסברו לרכוש את ווסן בעבור 3 מיליון יורו.
ווסן ערך את הופעת הבכורה שלו באמצע ספטמבר 2014 בניצחון 2-1 על האדרספילד טאון, כאשר הוא מחליף את לי טומלין בדקה ה-59. ווסן כבש את שעריו הראשונים בקבוצה בניצחון החוץ 5-1 מול מילוול, ווסן רשם שלושער באותו הערב.
ב-6 ביולי 2015 ווסן חתם על חוזה לשלוש שנים בקבוצה מליגת הצ'מפיונשיפ, ברנלי.
ב-8 באוגוסט במחזור הפתיחה ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו אחת נגד לידס.
בסוף אוגוסט 2015, לאחר שבילה בברנלי פחות מחודשיים, ווסן חתם על חוזה לחמש שנים עם הקבוצה הבלגית, קלאב ברוז'.
ב-23 בספטמבר 2016 ווסן הבקיע את שערו ה-100 בליגה הבלגית.
ב-30 בינואר 2020 חתם לשלוש וחצי שנים בזולטה ורכם.
ווסן זומן לנבחרת בלגיה בטורניר גביע קירין נגד נבחרות צ'ילה ויפן.
באמצע אוקטובר של שנת 2010, ווסן הבקיע את שערו הראשון בתיקו הבית 4-4 מול נבחרת אוסטריה במסגרת מוקדמות יורו 2012.
יילדיריי בשטורק (בטורקית: Yıldıray Baştürk, נולד ב-24 בדצמבר 1978 בהרנה שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר טורקי-גרמני ששיחק בעיקר בבוכום, באייר לברקוזן, הרטה ברלין, שטוטגרט ונבחרת טורקיה בעמדת הקשר ההתקפי.
בשטורק נולד בגרמניה למשפחה בעלת שורשים טורקיים, והחל לשחק בשנת 1987 בקבוצת הנוער של וטנשייד 09. בשנת 1996 עלה בשטורק לקבוצה הבוגרת של ווטנשייד, שם שיחק עונה אחת, והבקיע שישה שערים ב-20 הופעות ליגה.
בעונת 1997/98 החל בשטורק לשחק בבוכום, יריבתה העירונית של ווטנשייד, שהייתה התחנה הראשונה שלו בבונדסליגה.
בבוכום בשטורק הפך מיד לשחקן הרכב קבוע.
בעונתו השנייה של בשטורק בבוכום, הקבוצה נשרה אל הבונדסליגה השנייה.
בוכום חזרה לבונדסליגה כעבור עונה אחת בלבד, שבה בשטורק הבקיע שבעה שערים והפך לחלק משמעותי מההישג.
עונת 2000/01 הייתה האחרונה של בשטורק בבוכום.
באמצע עונה זו מונה לקפטן הקבוצה, אך לא הצליח למנוע את נשירתה בחזרה אל הבונדסליגה השנייה.
בשטורק צבר בבוכום 104 הופעות והבקיע 13 שערים, ובתום עונת 2000/01, עבר לבאייר לברקוזן.
עונתו הראשונה של בשטורק בבאייר לברקוזן הייתה מוצלחת במיוחד מבחינה אישית, אך רצופת אכזבות קבוצתיות.
בשטורק שיתף פעולה בקישור הקבוצה עם מיכאל באלאק, תומאס ברדריץ', ברנד שניידר וקארסטן ראמלו, כשבהתקפה שיחקו אוליבר נויביל ואולף קירסטן.
קבוצה זו הפכה לאחת הקבוצות ההתקפיות הטובות באירופה, והייתה יכולה לזכות בטרבל, אך הפסידה את האליפות במחזור האחרון לבורוסיה דורטמונד, את הגביע הגרמני בגמר לשאלקה 04, ואת ליגת האלופות, לאחר הפסד 2-1 במשחק הגמר לריאל מדריד.
עונת 2002/03 הייתה עונה טובה הרבה פחות עבור בשטורק ובאייר לברקוזן, כאשר הקבוצה כמעט נשרה לבונדסליגה השנייה.
עונת 2003/04 הייתה האחרונה של בשטורק בבאייר לברקוזן.
בעונה זו הוא סבל מפציעות ושיחק 17 משחקים בלבד, אך הקבוצה חזרה למקומה בצמרת הגרמנית, וסיימה במקום השלישי בבונדסליגה.
סך הכל צבר בשטורק 78 הופעות ליגה בבאייר לברקוזן, בהן הבקיע שמונה שערים.
לקראת עונת 2004/05 חתם בשטורק בהרטה ברלין, ושיתף פעולה בקישור עם מרסליניו, ניקו קובאץ' ופאל דרדאי.
בעונתו הראשונה בקבוצה, הרטה ברלין סיימה במקום הרביעי בבונדסליגה, כשבשטורק מבקיע שבעה שערים.
בעונה השנייה סיימו בשטורק והרטה ברלין במקום השישי, ובעונת 2006/07 במקום העשירי.
בתום עונה זו, עזב בשטורק את הרטה ברלין, וחתם בשורות אלופת הבונדסליגה הטרייה שטוטגרט, עמה היה אמור לשחק בליגת האלופות.
בעונה הראשונה של בשטורק בשטוטגרט הוא שיחק ב-26 משחקי ליגה והבקיע ארבעה שערים, והקבוצה סיימה במקום השישי.
בליגת האלופות שטוטגרט כשלה והודחה בשלב הבתים מהמקום האחרון.
בעונה וחצי הבאות, בשטורק נמנה עם הסגל של שטוטגרט אך מיעט לשחק.
בפגרת החורף של עונת 2009/10, בשטורק עבר לבלקברן רוברס בהעברה חופשית, אך שיחק משחק ליגה אחד בלבד בו הוחלף במחצית, וחוזהו לא הוארך.
לבשטורק 49 הופעות במדי נבחרת טורקיה, בהן הבקיע שלושה שערים.
את שערו הראשון במדים הלאומיים הבקיע בשטורק במשחק פלייאוף העלייה למונדיאל 2002 בניצחון הטורקי 5-0 על נבחרת אוסטריה.
לאחר מכן, בשטורק השתתף עם טורקיה במונדיאל 2002 בו השיגה הנבחרת הטורקית הישג היסטורי וסיימה במקום השלישי.
בשטורה השתתף עם טורקיה גם בגביע הקונפדרציות 2003, גם בו סיימה טורקיה שלישית.
בשנת 2005 במהלך משחק עם גאורגיה בשטורק גרם לפציעה של אקאקי דוואדזה שגרמה למוות קליני של הגאורגי.
הופעתו האחרונה של בשטורק בנבחרת טורקיה נערכה בשנת 2008. בשטורק היה מועמד לסגל הנבחרת ליורו 2008, אך נופה על ידי המאמן פתיח טרים לפני הטורניר.
בשטורק הצהיר בעקבות ניפוי זה כי לא ישחק לעולם בנבחרת טורקיה, כל עוד טרים מאמן אותה.
יילוג'אקט הוא שמן של מספר דמויות בדיוניות של גיבורי ונבלי-על המופיעות בחוברות הקומיקס האוונג'רס ביקום מארוול קומיקס.
דמותו המקורית של יילוג'אקט הופיעה לראשונה בחוברת Avengers #59 מדצמבר 1968 ונוצרה על ידי הכותב רוי תומאס והמאייר ג'ון בוסימה.
יילוג'אקט הוא אלטר-אגו אותו חלקו שלוש דמויות - האנק פים, ריטה ד'מארה ודארן קרוס.
האנק פים הוא מדען גאון וממציא "חלקיקי פים", חלקיקים מיוחדים המאפשרים את הגדלת או הקטנת מסת גוף.
בתחילה פעל פים כגיבור-על וחבר האוונג'רס תחת זהויות איש הנמלה, האיש הענק וגוליית, כאשר תאונה במעבדתו שינתה את אישיותו וגרמה לו ליצור לאמץ את זהות "יילוג'אקט".
ריטה ד'מארה הייתה פושעת שגנבה את חליפת היילוג'אקט והצטרפה לקבוצת אדוני הרשע, וחזרה למוטב בעיצומו של קרב בין האוונג'רס לפיקסר.
דארן קרוס הוא יו"ר לשעבר של תאגיד קרוס תעשיות טכנולוגיות, שלקח חליפת יילוג'אקט מתקדמת ממעבדה הממוקמת בתוך קסדת איש הנמלה.
דמותו של דארן קרוס כיילוג'אקט הוצגה לחוברות מארוול קומיקס לאחר שהיא הופיעה בסרט הלייב אקשן "אנטמן" בגילומו של השחקן קורי סטול.
בגרסה זו, דארן קרוס ממדל את חליפת יילוג'אקט לפי חליפת איש הנמלה, ומנסה למכור אותה כחליפת קרב לארגוני טרור שונים לפני שהוא מחליט ללבוש אותה בעצמו.
לאחר שיצר את האנדרואיד המרושע אולטרון, האנק פים מוכה האשמה חשב על נישואים אפשריים עם אהובתו ג'אנט ואן דיין, כשבטעות הפיל בקבוקוני גזים כימיקליים ששינו את אישיותו באופן הדומה לסכיזופרניה.
הוא מופיע באחוזת האוונג'רס בתלבושת צהובה, מכריז על עצמו כ"יילוג'אקט", ומציע נישואין לג'אנט אחרי שהוא טוען כי נפטר מפים.
אישיותו משוחזרת אחרי קרב נגד קרקס הפשע, והוא ממשיך לפעול כגיבור בזהות יילוג'אקט.
פים פעל בזהות יילוג'אקט שנים רבות, בהן הפסקות בפעילותו והופעות אחדות כאיש הנמלה.
לקראת אירועי מלחמת האזרחים בין גיבורי-העל ביקום מארוול נחטף פים בידי קריטי נול, חברה בכוח הפלישה של גזע הסקרול משני-הצורה.
בתום תקופה שבה התחזתה לפים כיילוג'אקט, החליטה קריטי נול לבגוד בכוח הסקרול ולהזהיר את תושבי כדור הארץ מפני הפלישה המתקרבת, אך נהרגה בידי סקרול המתחזה לדאם דאם דוגאן והוחלפה בשיבוט.
כשחזר לכדור הארץ בסיום הפלישה, אימץ פים את זהות "הצרעה".
הוא פעל לתקופה קצרה כאיש הענק בטרם עטה פעם נוספת את תלבושת יילוג'אקט באירועי "הזמן אוזל".
פים התמזג עם אולטרון זמן מה לאחר מכן, ולא פועל כגיבור-על.
חליפת היילוג'אקט שכנה באחוזת האוונג'רס בעת שהותו של פים בחוף המערבי כיועץ המדעי של קבוצת האוונג'רס מהחוף המערבי.
הפושעת הזוטרה ריטה ד'מארה גנבה את החליפה מאחוזת האוונג'רס למטרותיה, ביצעה בה שינויים קלים אך הובסה בידי הצרעה כשנכנסה לפאניקה אחרי שכיווצה את עצמה.
היא הוצאה מהכלא והצטרפה לקבוצת אדוני הרשע לתקופה קצרה, בה הובסו אחרי שהשתלטו על אחוזת האוונג'רס.
כאשר הוצאה מהכלא בידי הפיקסר, ריטה סייעה לקבוצת האוונג'רס נגדו, וחמקה מחזרה למאסר.
בעת ובה קבוצת האוונג'רס התפרקה, קפטן אמריקה הפעיל קריאת חירום לכל חברי האוונג'רס עקב מתקפה של הוד התפתחותו.
ריטה קיבלה את הקריאה בגלל תלבושת היילוג'אקט שלה, וכאשר הגיעה לאחוזת האוונג'רס לכיבוי הקריאה, נאלצה לסייע בקרב נגד הוד התפתחותו.
היא סייעה לקבוצת שומרי הגלקסיה מארץ-691 נגד קבוצת אדוני הרשע של דוקטור אוקטופוס באירועי "מלחמת האינסוף".
היא הצטרפה לקבוצה בהרפתקאותיהם במאה ה-31 ופיתחה ידידות עם צ'ארלי-27 וניקי גולד, בטרם החליטה לשוב למאה ה-20 אחרי שנודע לה על אסון הקרב לאוונג'רס.
כשחזרה להזהירם נהרגה ריטה בידי איירון מן, שפעל תחת השפעתו המרושעת של אימורטוס.
במהלך אירועי "מלחמת הכאוס" הגנו ריטה ואוונג'רס מתים נוספים על חברי האוונג'רס הנוכחיים המורדמים מידי גרים ריפר ונקרה.
לבסוף, ריטה, אמן החרבות, דת'קריי ודוקטור דרואיד הצליחו להימלט מעולם המתים, והוחיו.
לפני שעטה את חליפת היילוג'אקט היה דארן קרוס מיליונר ומנהל חברת "קרוס תעשיות טכנולוגיות".
הוא אובחן כסובל ממחלת לב נדירה עקב עומס עבודה, והשתמש בקוצב לב גרעיני-אורגני נסיוני כדי להציל את חייו.
הקוצב עבד, אך גרם ביצע מוטציה בדארן שהעצימה את יכולותיו הפיזיות, אם כי שימוש יתר בהן יגרום לשריפת לבו.
דארן עבר השתלות לב שונות ללא הועיל, עד שחטף את ד"ר אריקה סונדהיים לעזרתו.
איש הנמלה, שחיפש את ד"ר סונדהיים להצלת בתו קאסי, נכנס לקרב נגד קרוס שגרם לשריפת לבו.
הוא הובל לניתוח השתלת לב שהופסק בידי איש הנמלה, שגרם למותו.
בעלות קרוס תעשיות טכנולוגיות הוענקה לבנו אוגוסטין, ששימר את גופתו בהקפאה קריוגנית והחליט להביאו חזרה לחיים.
אוגוסטין חטף את ד"ר סונדהיים, ובסיועו של קרוב המשפחה ויליאם קרוס/קרוספייר חטף את קאסי והשתיל את לבה בגופו של דארן.
חלקיקי הפים שנספגו בלבה של קאסי העניקו לדארן את היכולת הלא-יציבה לשינוי גודלו, והוא נאלץ לברוח לאחר קרב נגד איש הנמלה כאשר התכווץ בטעות.
כשיצא להציל את קאסי מאוחר יותר נלכד איש הנמלה בידי דארן, ויליאם ואוגוסטין.
קאסי ובעלי-בריתו של איש הנמלה הגיעו למטה קרוס תעשיות טכנולוגיות והצילו את איש הנמלה, בקרב ובו אוגוסטין נפגע מפרץ אנרגיה תועה שנורה בידי ויליאם.
בינתיים, איש הנמלה נעצר בידי סוכנות S.H.I.E.L.D, ודארן גילה אודות מעבדה מיקרוסקופית בתוך קסדת איש הנמלה.
בניסיון להציל את בנו הוא חטף את ראש ביצה למעבדה והורה לו להציל את בנו, ובשיטוטיו בתוכה מצא חליפת שריון "יילוג'אקט" ניסיונית שנבנתה בידי האנק פים.
הוא לקח את חליפת השריון לעצמו, הכריז על עצמו כיילוג'אקט החדש ותקף מאוחר יותר את איש הנמלה בבית המשפט.
יֵיל או סנטיקור (centicore) הוא חיה מיתולוגית המופיעה במיתולוגיות אירופיות וכתומכים בהרלדיקה.
על פי רוב מתואר ה"ייל" כאנטילופה או עז בעלת ארבע רגליים, ושתי קרניים, וכן חטים של חזיר בר.
על פי מיתולוגיות אירופיות הייל מסוגל להניע את קרניו.
הראשון שהזכיר את ה"ייל" היה פליניוס הזקן בספרו השמיני "תולדות הטבע".
בעקבות אזכור זה ה"ייל" מופיע בספרי חיות של ימי הביניים ובהרלדיקה כתומכים, בהם הייל מסמל "הגנה".
הייל הוא אחד מחיות האצולה המסמלות את משפחת המלוכה הבריטית.
זה היה משמש כתומך בשלט האצולה של ג'ון, הדוכס מבדפורד, ועל ידי בית בופור.
ראשית השימוש בו כסמל של בית המלוכה הבריטי החל עם הנרי השביעי, בשנת 1485. אימו של הנרי, מרגרט בופור, באה ממשפחת בופור, ולכן שני בניה השתמשו ב"ייל" בתומכי שלט האצולה שלהם.
ה"ייל" הוא אחד מחיות המלכה - פסלים שהוצגו להכתרת אליזבת השנייה בשנת 1963. פסלים אלה מצויים בקנדה, והעתקים שלהם מצויים בגני קיו.
בארצות הברית, ה"ייל" המיתולוגי מזוהה עם אוניברסיטת ייל בניו הייבן, קונטיקט, והוא מופיע על הדגל הרשמי של נשיא האוניברסיטה, וכן על המורג של האוניברסיטה.
במיתולוגיה הנורדית, יימיר (בנורדית עתיקה: Ymir), המוזכר גם בשמותיו האחרים ברימיר (Brimir), אורגלמיר (Aurgelmir), ובלאין (Bláin), הוא ישות היולית והאב הקדמון של כל הענקים.
על יימיר יש עדויות באדה הפואטית, שליקטה במאה ה-13 מקורות יותר מוקדמים, באדה הפרוזאית, שנכתבה במאה ה-13 על ידי סנורי סטורלוסון, ובשירה הסקאלדית.
כשמחברים אותם ביחד, בתים רבים מארבעה שירים באדה הפואטית מתייחסים ליימיר כייצור בראשיתי שנולד מארס שנטף מהנהרות הקפואים אליבגאר (Élivágar) ושחי בתהום השממתי ששמו גינונגגאפ.
יימיר הוליד מבתי השחי שלו זכר ונקבה (לא בני אדם), ורגליו ביחד הולידו ישות בעלת שישה ראשים.
האלים וילי, וה ואודין ייצרו את העולם מגופתו: מבשרו הם יצרו את הארץ, מדמו את הים, מעצמותיו את ההרים, משיערותיו את העצים, ממוחו את העננים, מגולגלתו את השמים, ומגבותיו את הממלכה שבה האנושות מתקיימת, המידגארד.
בנוסף, סטנזה אחת מוסיפה שהאלים נתנו לגמדים חיים מבשרו ומדמו של יימיר (או הארץ והים).
באדה הפרוזאית, מובא נרטיב שלוקח, מוסיף, ומשתנה מהעדויות באדה הפואטית.
לפי האדה הפרוזאית, לאחר שיימיר נוצר מטיפות יסודיות, כך גם נוצרה אוד'ומבלה (Auðumbla), פרה בראשיתית, שמחלבהּ יימיר הוזן.
האדה הפרוזאית מוסיפה גם ששלושה אלים הרגו את יימיר: וילי, וה, ואודין, ומוסיפה פרטים על כך שכשיימיר מת, דמו גרם להצפה אדירה.
חוקרים מדיינים עד לאיזו רמה סנורי ניסה לצרף נרטיב עקבי באדה הפרוזאית ועד כמה סנורי השתמש במקורות מסורתיים חוץ מהקורפוס שהוא מצטט.
באמצעות בלשנות היסטורית ומיתולוגיה השוואתית, חוקרים קישרו בין יימיר לבין טויסטו, ישות פרוטו-גרמאנית שטקיטוס כתב עליה בחיבורו גרמאניה.
חוקרים גם זיהו את יימיר כשארית וצאצא של ישות בראשיתית במיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית.
יימיר מצוין בארבעה שירים באדה הפואטית: "חזון הנביאה" (Völuspá), "הבלדה של ואפת'רודניר" (Vafþrúðnismál), "הבלדה של גרימניר" (Grímnismál), ו"הפואמה של הינדלה" (Hyndluljóð).
בחזון הנביאה, ולוה (völva - נביאה ומוטיב חוזר במיתולוגיה הנורדית) אל-מתה מעניקה לאל אודין ידע, וישנן שתי התייחסויות ליימיר.
בראשונה, הסטנזה השלישית של השיר, יימיר מוזכר בשמו:
בתרגום הנ"ל גינונגגאפ מתורגם כ"תהום פוערת".
מאוחר יותר בשיר, כנראה מתייחסים ליימיר בשמות ברימיר ובלאין:
בשיר "הבלדה של ואפת'רודניר" האל המוסווה אודין בוחן את הענק ואפת'רודניר הבוחן תבונה.
אודין מבקש מואפת'רודניר להגיד לו, אם הידע של ואפת'רודניר מספיק, תשובות למספר שאלות.
בראשונה מהשאלות אודין מתייחס ליימיר, והוא שואל אותו מהיכן באו השמיים והארץ.
הענק משיב בעדות בריאה המכילה את יימיר:
כשהקרב המילולי ממשיך, החלפות נוספות מתייחסות באופן מפורש או עקיף ליימיר.
אודין שואל איזה ענק הוא הבכור מקרובי משפחתו של יימיר.
ואפת'רודניר משיב שלפני זמן רב, זה היה ברגלמיר (Bergelmir), שהיה בנו של ת'רוד'גלמיר (Þrúðgelmir) ונכדו של אורגלמיר.
בסטנזה הבאה אודין שואל אותו מהיכן אורגלמיר בא לפני כל כך הרבה זמן, והענק משיב לו שנטף ארס מנהרות האלביגאר (Élivágar), והטיפות הללו התאספו עד שנהפכו לענק, וישות זו היא המקור של הענקים.
לבסוף, אודין שואל את ואפת'רודניר איך ענק זה הוליד ילדים, משום שלא הייתה איתו נקבה.
ואפת'רודניר משיב שמתחת לבתי השחי של הענק בן ובת גדלו, ורגליו יצרו יחדיו ענק בעל שישה ראשים.
בשיר "הבלדה של גרימניר" (Grimnismál), האל אודין, שמוסווה כגרימניר, מעביר מידע לאגנאר הצעיר מידע על היקום.
בסטנזה אחת, אדוין מזכיר את יימיר כשהוא נזכר ביצירת העולם מגופו:
בסטנזה Völuspá hin skamma ("נבואת הרואה הקצרה") הנמצאת בשיר "הפואמה של הינדלה" ליימיר יש אזכור נוסף.
לפי הסטנזה, הנביאות הן צאצאים של Viðòlfr, הרואות של Vilmeiðr, "מזמרות הכישופים" של Svarthöfði, וכל הענקים של יימיר.
יימיר מוזכר בשני ספרים באדה הפרוזאית: "ההטעיה של גילבי" (Gylfaginning) ו"שפת השירה" (Skáldskaparmál).
יימיר מופיע בפרק החמישי של "ההטעיה של גילבי", שבו האר, יאפנהאר, ות'ריד'י (Hár -הנעלה, Jafnhár - הנעלה באותה מידה ו-Þriði - שלישי, בהתאמה) מספרים למלך גילבי המוסווה כגאנגלרי על איך כל הדברים נהיו מה שהם היום.
השלישייה מספרת שהעולם הראשון שהיה היה מוספלהיים, אזור דרומי לוהט ובוער שיצורים לא בני המקום לא יכלו לשכון בו, שעשוי מלהבות.
לאחר עידנים רבים נילפהיים נוצר, ובתוכו היה מעיין, הבארגלמיר (Hvergelmir), שממנו זרמו 11 נהרות.
גאנגלמיר שואל את השלושה איך היקום היה לפני האנושות.
האר משיב לו שהנהרות הקפואים הללו, ששמם היה אלביגאר, נזלו מרחק רב כל כך ממוצאם, המעיין, עד שהחומר הרעיל שזרם איתם נהיה קשה "כמו שאריות הפחם שנותרות בתנור" - החומר הפך לקרח.
ככה, כשהקרח עצר והפסיק לזרום, האדים שעלו מהחומר הרעיל נעו לאותו הכיוון ונהפכו לכפור.
יאפנהאר מוסיף שהחלק הצפוני של גינונגגאפ היה מלא בכפור, ובעקבות כך משבי רוח ואדים נעו לאזור הזה.
בניגוד לכך, לחלק הדרומי של גינונגגאפ הכפור לא הגיע בגלל ניצוצות וחלקיקים מותכים שעפו לשם ממוספלהיים.
ת'ריד'י מאשר זאת ומוסיף ש"בדיוק כמו שמניפלפהיים באו קור וכל הדברים הקודרים, מה שהיה קרוב למוספלהיים היה חם ובהיר, אך גינונגגאפ הייתה רגועה ומתונה כשמים כשאין רוח".
הוא גם מוסיף שכשכפור והקרח והאוויר החם נפגשו, הכפור ניתך והנוזל נטף במהירות רבה.
הנוזל שנטף יצר דמות בצורת אדם, דמות זו נקראה יימיר, והעעקים, שכולם צאצאיו, קוראים לו אורגלמיר.
ת'ירד'י מגבה את השמות הללו בסטנזה אחת מ"נבואת הרואה הקצרה" ואחת מ"הבלדה של ואפת'רודניר".
גאנגלמיר גם שואל איך הדורות השתלשלו לאחר יימיר, איך ישויות אחרות באו לידי קיום, ואם יימיר נחשב אל.
האר אומר שבשום פנים ואופן יימיר לא נחשב לאל, ושהוא היה רשע וכך גם כל צאצאיו.
האר מסביר שיימיר הוא אבי כל הענקים, ושנאמר שכשיימיר ישן, הוא הזיע, ומידו השמאלית ומידו הימנית גדלו גבר ואישה, ושהרגל השמאלית שלו, ביחד עם רגלו הימנית, יצרו בן, ומהם נוצרו הדורות.
גאנגלמיר שואל איפה שכן יימיר ומה הזין אותו.
האר מסביר שלאחר יימיר, הטיפות יצרו פרה בשם אוד'ומבלה.
מעטיניה זרמו ארבעה נחלי חלב, שמהם ניזון יימיר.
גאנגלרי שואל ממה הפרה ניזונה, והאר משיב ואומר שהפרה ליקקה אבני כפור מלוחים.
ביום הראשון אוד'ומבלה ליקקה את אבני הכפור ונגלה מהאבנים שיער אדם.
ביום השלישי כל האדם נגלה, ושמו היה בוּרי.
האדם הזה היה גדול, חזק ויפה בצורה יוצאת דופן.
לבורי היה בן, בוֹר, שנישא לבסטלה, הבת של בולת'ורן.
לשניים היו שלושה בנים: אודין, וילי, ו-וה.
האר מוסיף ש"אודין ואחיו חייבים להיות המושלים של השמיים והארץ; זוהי דעתינו שזה חייב להיות תוארו.
זהו תואר האדיר והמשובח ביותר שאנו מכירים, ועדיף שגם אתה תקרא לו ככה".
האר מספר שהאחים אודין, וילי ו-וה גם הרגו את יימיר, ושגופו הוציא כל כך הרבה דם שבדם טבעו כל הענקים למעט שניים, ברגלמיר, שביחד עם אשתו (ששמה לא מצוין) טיפסו על גוף מסוים (lúðr), שרד ושיקם את אוכלוסיית הענקים.
גאנגלרי שואל מה שלושת האחים עשו כדי שהאר, יאפנהאר ות'ריד'י יחשיבו אותם כאלים.
האר אומר שהאחים לקחו את גופת יימיר למרכז גינונגגאפ, מבשרו בראו את הארץ, מדמו את האגמים והימות, מעצמותיו סלעים, משיניו חלוקי אבנים ואבנים.
יאפנהאר מוסיף שמפצעיו המדממים הם בראו את הים המקיף את הארץ.
ת'ריד'י מוסיף שאת הגולגולת הציבו מעל הארץ וממנה בראו את השמיים, וכדי להחזיק את השמיים הם הציבו ארבעה גמדים - נורד'רי, סוד'רי, וסטרי ואוסטרי - שפעלו כארבע פינות.
גאנגלרי מעיר כי מה שהוא בדיוק שמע הוא יוצא מן הכלל, מכיוון שהבריאה היא גם עצומה בממדיה וגם נראה בה מיומנות גבוהה, והוא שואל איך העולם סודר.
האר משיב שהעולם הוא מעגלי, ומסביבו שוכנים עומקי הים.
האלים נתנו אדמה ליוטנאר לאורך החופים.
לעומת זאת, בצד הפנימי של הארץ הם בנו מבצר מריסיו של יימיר, כנגד עוינות היוטנאר.
למבצר זה הם קראו מידגארד.
מעבר לכך, הם לקחו חתיכות ממוח יימיר וזרקו אותן השמימה, ומהן נוצרו העננים.
עוד שני בתים מ"חזון הנביאה" (Völuspá) מצוטטים לשם טיעון זה.
מאוחר יותר בהטעיה של גילבי (Gylfaginning) האר מתאר את מקור הגמדים.
האר אומר שלאחר בניית אסגארד האלים קיימו אספה שבה הם דנו "מהיכן הגמדים נוצרו במעמקי האדמה כמו רימות בבשר.
הגמדים קודם קיבלו צואה וחיים בבשר יימיר והיו כמו רימות, אבל בהחלטת האלים הם קיבלו מודעות ושכל והיה להם צורת אדם למרות שהם חיו באדמה ובאבנים".
מאוחר יותר, בשפת השירה (Skáldskaparmál), ישנם אמצעים שירתיים המתייחסים בעקיפין אל השמים, חלקם מתחברים אל הנרטיב של יימיר בהטעיה של גילבי, שביניהם "גולגולתו של יימיר" ו"גולגולת [ה]ענק", או "נטל הגמדים".
שירה של סקאלד בשם ארנור יארלאסקאלד מהמאה ה-11 מובאת, שמתייחסת לשמיים כאל "הגולגולת הישנה של יימיר".
מאוחר יותר בשפת השירה מונחים המתייחסים לארץ כתובים, הכוללים "בשר יימיר", ולאחר מכן מונחים המתייחסים לים, שמביאים עבודה מהסקאלד אורמר באריאסקלאד שביניהם "דם יימיר".
שני השמות אורגלמיר ויימיר מופיעים ברשימה של יוטנאר בחלק האחרון של שפת השירה.
מכיוון שבהטעיה של גילבי מציג נרטיב מגובש שגם מצטט בתים רבים מהאדה הפואטית (המתוארים למעלה) וגם מכיל מידע ייחודי מבלי לצטט מקור (כגון אוד'ומבלה), חוקרים דנים בכמה מקורות חיצוניים שאינם קיימים יותר סנורי סטורלסון השתמש וכמה מקורות הוא סינתז מהחומר שהיה לו.
כשהוא דיבר על המצב, החוקר האנגלי גבריאל טורביל-פיטר העיר בשנת 1974 ש"בהתחלה, לפי הטקסט של סנורי על השיר, לא היה כלום חוץ מבוהו, למרות שלפי טקסטים אחרים, הענק יימיר כבר היה קיים.
טורביל-גבריאל ממשיך ומצטט את העדות של סנורי סטורלוסון על אוד'ומבלה כדוגמה מובחרת, והוא מזכיר מקבילים הודו-אירופאים פרסים ומהוודות, וגם יוצר הקבלה בינה לבין חתחור המצרית.
החוקרת הילדה אליס דוידסון מציינת ש"לא קל לקבוע מהי הצורה המקורית של סיפור הבריאה הצפוני.
סנורי ידע על לפחות שלוש עדויות שונות".
במאה הראשונה לספירה, ההיסטוריון הרומי טקיטוס כותב בעבודתו האתנוגרפית "גרמאניה" שהעמים הגרמאניים שרים על אל הִיוּלי שנולד מהארץ בשם טוּיסטוֹ (Tuisto), ושהוא היה אבי העמים הגרמאניים.
השם Tuisto הוא לטיניזציה של שם אלוהי פרוטו-גרמאני כלשהו שעליו מתקיים דיון.
על ידי בלשנות היסטורית חלק מהחוקרים מקשרים את Tuisto לשם האלוהי הפרוטו-גרמאני *Tiwaz, אחד השמות המיוחסים לטיר.
חוקרים אחרים טוענים כי השם מתייחס לישות הרמאפרודיטית או "גדולה כפליים", כשהמקור השני הוביל חוקרים לקישור עם יימיר גם מנקודת מבט מיתית וגם מנקודת מבט בלשנית.
בעזרת בלשנות היסטורית ומיתולוגיה השוואתית חוקרים קישרו את יימיר לישויות בראשיתיות ולעיתים הרמאפרודיטיות או תאומות הודו-אירופאיות אחרות, ובנו מחדש סיפור בריאה פרוטו-הודו-אירופאי.
כשהם מציינים את יימיר כדוגמה הראשית, החוקרים ג'יי פי מאלורי ודאגלס אדמאס מעירים כי "המיתוס הקוסמוגוני [הפרוטו-הודו-אירופאי] מתמקד בביתור של ישות אלוהית - מואנשת או דמוית בהמה - ובריאת היקום מאיבריה השונים".
דוגמאות נוספות כוללות את סוף סיפור הת'אן בו קואלינגה (Táin Bó Cúailnge - הברחת הפרות של קולי) שבו שור מבותר וממנו נוצרת הגאוגרפיה האירית, סיפור שלו יש גרסאות מנוצרות אצל הפריזים (עם גרמאני השוכן בצפון הולנד וגרמניה של היום) בספר חוקים ימי ביניימי, ובבלדה רוסית ימי ביניימית.
מבין המקורות ששרדו, אדמס ומאלורי מסכמים כי "הקולרציות, או יותר נכון, הנגזרות הנפוצות ביותר, הן הבאות: בשר = אדמה, עצם = אבן, דם = מים (הים וכדומה), עיניים = השמש, שכל = ירח, מוח = עננים, ראש = שמים, נשימה = רוח".
אדמס ומאלורי כותבים ש"גם במיתוס [הפרוטו-הודו-אירופאי] הקוסמוגוני וגם בבסיסו, אחד היסודות המרכזיים הוא ההקרבה (של אח, ענק, בהמה, וכו').
מערכת היחסים בין ההקרבה לבין הקוסמוגוניה בתרבות הפרוטו-הודו-אירופאית לא הייתה רק בסיפור הבריאה אלא שאולי כל טקסי ההקרבה בתרבויות ההודו-אירופאיות הוצגה כבריאה מחגדש של היקום שבה יסודות נבראים מחדש...
עקב כך, ההקרבה פועלת כשחזור של הביתור הקוסמי הבראשיתי של קורבן והיא עוזרת להחזיר את הדברים החומריים לעולם".
מכתש ייטס הוא מכתש פגיעה בקוטב הדרומי של כוכב חמה אשר קרוי על שמו של המשורר, המחזאי והמיסטיקן האירי ויליאם בטלר ייטס.
האיגוד האסטרונומי הבינלאומי הכריז על שמו של המכתש ב-1976. המכתש ממוקם דרומית למכתש הפגיעה לי פו (הקרוי על שמו של המשורר הסיני לי באי) ודרום-מערבית למכתש הפגיעה סינאן (הקרוי על שמו של אדריכל החצר סינאן).
ייל יונסון (בשוודית: Jill Johnson; נולדה ב-24 במאי 1973) היא זמרת שוודית.
יונסון נולדה בעיירה בדרום שוודיה.
בגיל ארבע החליטה שהיא מעוניינת להיות אמנית והייתה חברה במקהלה מקומית.
בגיל שתים עשרה נהייתה סולנית בלהקת "Tomboola" איתם ביצעה סיבוב הופעות בנורווגיה ובדנמרק.
היא חתמה חוזה חברת תקליטים דנית וב-1996 יצא אלבומה הראשון "Sugartree".
הדואט "Kommer tid, kommer vår" שביצעה עם הזמר יאן יוהנסן זכה להצלחה בשוודיה.
היא ייצגה את שוודיה באירוויזיון 1998 עם השיר "Kärleken är" והייתה במקום ה-10.
ב-2003 ניסתה לייצג את שוודיה בשנית באירוויזיון כשהשתתפה במלודיפסטיבלן עם השיר "Crazy in Love" וסיימה במקום העשירי בתחרות.
ב-2005 הנחתה את הגמר של המלודיפסטיבלן.
באותה השנה הוציאה את אלבום חג המולד, The Christmas in You.
ב-2006 יצא אלבומה "The Woman I've Become" שזכה לאלבום זהב.
ייל ) היא מכונית פתוחה בסגנון "Touring car" בעלת 4–5 מושבים, מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאי Kirk Manufacturing אשר יוצרה בשנת 1904 בעיר טולידו (אוהיו) במחוז לוקאס, במדינת אוהיו בארצות הברית.
דגם מנוע 2 צילינדרים המפיק 16 כ"ס (מנוע קירור מים), 4 מושבים, מחיר היחידה עמד על 1,500 דולר (Model B).
דגם מנוע 2 צילינדרים המפיק 16 כ"ס (מנוע קירור מים), 5 מושבים, (Model C).
דגם מנוע 2 צילינדרים המפיק 12 כ"ס מסוג "Touring car" , מחיר היחידה נע בין 1,700 - 1,750 דולר (Model D).
דגם מנוע 4 צילינדרים המפיק 30 כ"ס, מחיר היחידה עמד על 2,500 דולר.
עידן הפליז הוא מונח אמריקאי לתקופה המוקדמת של ייצור כלי הרכב, הקרוי על אביזרי הפליז הבולטים ששימשו בתקופה זו לחלקים כמו אורות ורדיאטורים.
בדרך כלל מכוניות אילו שהיו קרויות בארצות הברית "Brass Era car" יוצרו בין השנים 1896 עד שנת 1915, תקופה שבה כלי רכב אלה היו בתצורת כרכרות נטולות סוסים.
דגם "ייל" הוא דגם אופייני לסגנון ה-"Brass Era car".
ייליך היא עיר ב, במדינה הפדרלית של נורדריין-וסטפאליה בגרמניה.
כאזור גבול בין המעצמות המתחרות באזור והמז, העיר ודוכסות ייליך מילאו תפקיד היסטורי מימי הביניים ועד המאה ה-17.
ייליך מוזכרת לראשונה בתקופה הרומית כיוליאקום (Juliacum) לאורך דרך חשובה דרך עמק הרור.
היישוב בוצר במהלך התקופה הרומית המאוחרת, ונכבש על ידי הפרנקים והפך למרכז של נפה שהפך לגרעין של מעצמה אזורית.
הרוזנים והדוכסים של ייליך הרחיבו את השפעתם במהלך ימי הביניים והעניקו לייליך מעמד של עיר ב-1234 (הרוזן וילהלם הרביעי).
במהלך קרבות עם הארכיבישוף של נסיכות הבוחר מקלן, ייליך נהרסה ב-1239 ושוב ב-1278.
בשנת 1416 העניק הדוכס ריינלד (Rainald) מייליך-גלדרן (Jülich-Geldern) לעיר עצמאות בניהול ענייניה הכספיים.
בעקבות שריפה ב-1547, נבנתה העיר מחדש כעיר אידיאלית בסגנון הרנסאנס בניהולו של האדריכל .
מאוחר יותר ביקר במצודת ייליך המהנדס הצבאי הצרפתי סבסטיאן דה וובאן וסיווג אותה כדוגמה למופת.
לאחר ששושלת המשפחתית הדוכסית הגיעה לקיצה ב-1609, חולקה דוכסות ייליך במלחמת הירושה של ייליך; כחלק מאותה מלחמה, המבצר בייליך נכבש על ידי כוחותיו של הקיסר רודולף.
המצור ב-1610 על ידי כוחות הולנדים, ברנדנבורג ופפלאץ הוביל לכניעה ולנסיגה של כוחות האימפריה.
ייליך נכבשה על ידי הרפובליקה ההולנדית עד 1621–22 כאשר הספרדים כבשו את המבצר לאחר חמישה חודשי מצור.
השליטה בעיר עברה מאוחר יותר לידי רוזנות פפאלץ-נויבורג, ולאחר מכן לידי נסיכות הבוחר מפפאלץ (1685) ונסיכות הבוחר מבוואריה (1777).
בשנים 1794–1814 הייתה ייליך חלק מצרפת תחת השם ז'ולייר (Juliers).
הצרפתים הוסיפו לביצורים את מצודת ראש הגשר הנפוליאונית.
בשנת 1815 הפכה לעיר מחוז מבוצרת של פרוסיה.
העיירה נוהלה לאחר מכן בתוך פרובינציית ייליך-קלווה-ברג הפרוסית (1815) ולאחר מכן בתוך פרובינציית הריין (1822).
ב-16 בנובמבר 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, הושמד 97% משטחה במהלך הפצצות בעלות הברית, שכן היא נחשבה לאחד המכשולים העיקריים לכיבוש חבל הריין, אף על פי שביצורי העיר, ראש הגשר והמצודה יצאו מכלל שימוש זה מכבר.
העיר ההרוסה הייתה נתונה לקרבות קשים במשך מספר חודשים עד שבעלות הברית הצליחו בסופו של דבר לחצות את הרור ב-23 בפברואר 1945. קיימים צילומי סרטי חדשות של המפקד העליון דווייט אייזנהאואר בכניסה הדרומית למצודה.
ייליך הפכה לחלק מהמדינה החדשה של נורדריין-וסטפאליה לאחר המלחמה.
בשנים 1949–1956 נבנה מרכז העיירה מחדש בהתאם לתוכניות של עיר הרנסאנס.
בשנת 1998 התקיים יריד הגנים הממלכתי בייליך.
מה שאפשר את השיקום הנרחב של ביצורי ראשי הגשרים והקמת פארק פנאי גדול, פארק ראשי הגשרים.
בימינו ידועה העירה בעיקר בזכות מרכז המחקר (הוקם ב-1956) ובקמפוס הלוויין של (הוקם ב-1970).
נקודת ציון בולטת של העיירה הוא , שער עיר ושריד לביצורי העיר מימי הביניים.
השרידים המרשימים ביותר מהעבר הם, עם זאת, גם ראש הגשר הנפוליאוני וגם המצודה.
ייליך שוכנת בעמק הרור על גדות הנהר רור, באזור שטוח יחסית ופורה מאוד.
היא שוכנת כ-20 קילומטרים מהגבול עם הולנד, וכ-30 קילומטרים מהגבול עם בלגיה.
העיר קלן והנהר ריין רחוקים כ-40 קילומטרים מזרחה.
העיירה גובלת בעיירה בצפון, עיריית בצפון-מזרח, עיריית בדרום-מזרח, עיריית בדרום ובעיריית במערב.
גודלה המרבי הוא 13.3 קילומטרים ממזרח למערב ו-10.9 קילומטרים מצפון לדרום.
הנקודה הגבוהה ביותר בייליך נמצאת בבורהיים (Bourheim), בגובה 110 מ' מעל גובה פני הים (למעט , הר מלאכותי רחב בגובה 302 מטרים מעל פני הים, הבנוי מפסולת ממכרה ליגניט פתוח סמוך, ).
הנקודה הנמוכה ביותר, 70 מטרים מעל גובה פני הים, נמצאת ברובע בארמן (Barmen).
האקלים בייליך מסווג כאקלים ימי (סיווג Cfb על פי שיטת קפן).
בזמן מפקד האוכלוסין של 2011, 59.4% מתושבי ייליך היו קתולים ו-14.9% פרוטסטנטים, ו-25.7% היו חסרי דת, השתייכו לקהילה דתית אחרת או לא מסרו מידע.
מאז, מספר הקתולים בייליך ירד מתחת ל-50%.
בשנת 2021 היו 827 אנשים שעזבו את הכנסייה (1% מכלל האוכלוסייה).
ייליך היא מקום מושבה של נפת הכנסיות של ייליך (Kirchenkreis Jülich), שבה כמעט 20 קהילות פרוטסטנטיות באזור הרור ואליו משתייכים למעלה מ-86,000 מאמינים.
16 הקהילות הקתוליות בייליך חברו יחד לקהילת הקהילות (GdG) Heilig Geist Jülich שבדיוקסיה של אאכן.
אחוזת בית אוברבאך (Haus Overbach), הכוללת משרדים, מנזר ובית ספר של המסדר על שם פרנציסקוס מסאל, ממוקמת ברובע בארמן.
קהילה נוצרית-בפטיסטית אוונגליסטית (Evangeliumschristen-Baptisten), קהילה אוונגליסטית (Freier Evangelischer) והכנסייה האפוסטולית החדשה (Neuapostolische Kirche) מיוצגות ככנסיות חופשיות בייליך.
ב-11 בספטמבר 2011 נפתח מסלול עלייה לרגל אקומני בחבל יוליך.
הוא מתחיל בייליך ולאחר מכן מוביל למעלה מ-100 קילומטרים דרך ייליך והכפרים שמסביב.
מקומות לינה הם הכנסיות המקומיות.
ניתן לבקר במסלול ברכב, באופניים או ברגל.
בניית נתיב עלייה לרגל מבוסס על רעיון של אנקה קפל (Anke Keppel) מקוסלר (Koslar, רובע של ייליך).
יהודים חיו בייליך מהמאה ה-13. הם גורשו מהעיר ב-1595 והותר להם לשוב ברבע הראשון של המאה ה-17. בית הכנסת בעיר נחנך ב-1860 והקהילה הגיעה לשיאה, 137 יהודים, ב-1910. עם עליית הנאצים לשלטון התגוררו בעיר 120 יהודים.
רובם היגרו ושארית הקהילה חוסלה ב-24 במרץ 1941.
בליל הבדולח נשרפו חפצי הקודש מול , אבל בית הכנסת לא ניזוק.
בהפצצה של ייליך ב-16 בנובמבר 1944 נפגע בית הכנסת קשה, וב-1958 נהרס ובמקומו הוקם בית דירות.
ב-1983 הוצבה במקום לוחית זיכרון.
המקום הוא אתר בית הקברות השני של הקהילה היהודית לאחר שהצבא החרים את האתר הקודם ב-1816. בית הקברות פעל עד 1942 ויש בו עדיין כ-50 מצבות.
האנדרטה שהוקמה בשנת 2001 בסמוך לבית הקברות מנציחה את התושבים היהודים ממחוז יוליך שנרצחו על ידי הנאצים.
הוא אחד ממתקני המחקר הגדולים באירופה.
חתן פרס נובל פטר גרינברג, שזכה בפרס בשנת 2007 על אפקט ההתנגדות מגנטית עצומה בתחום הפיזיקה יחד עם אלבר פר, עבד במשך 32 שנים במרכז המחקר ייליך ועבד כאורח במרכז המחקר ייליך עד מותו ב-2018 נפטר בשנת 2018 כאורח במכון פטר גרינברג הקרוי על שמו.
מרכז המחקר של היום נבנה במקור כמקום לכורים הגרעיניים MERLIN (FRJ-1) ו-DIDO (FRJ-2), שמאז נסגרו ופורקו.
ליד מרכז המחקר נמצא הכור הניסיוני AVR, שגם הוא נסגר, ומפעל המחזור של חומר הביקוע הגרעיני של ייליך.
רחובות ביוליך נקראו על שם ליאו ברנדט, מייסד מרכז המחקר, על שם קרל היינץ בקורץ, יו"ר הדירקטוריון הוותיק של מרכז המחקר, ועל שם רודולף שולטן, היו"ר הוותיק של המועצה הטכנית של מרכז המחקר ומפתח הכור הגרעיני מסוג .
קמפוס ייליך עם הפקולטות לכימיה וביוטכנולוגיה, טכנולוגיה רפואית ומתמטיקה תעשייתית וטכנולוגיית אנרגיה הוא חלק מ.
המכון הסולארי ייליך של , הקיים מאז 1991, מילא תפקיד מפתח בפיתוח תחנת הכוח להדגמה תרמית סולארית ולבדיקה, תחנת הכוח של .
מצודת ראש הגשר (Brückenkopf) של נפוליאון
מגדלי מתקן השידור בגלים קצרים
יִמַּח שְׁמוֹ או יִמַּח שְׁמוֹ וְזִכְרוֹ היא קללה בעברית עתיקה המופנית כביטוי לוואי לרָשע או נגד אויבי העם היהודי.
קללה זו היא מן הקשות והחריפות בלקסיקון שבארון הספרים היהודי.
משמעותה מוות חסר צאצאים ויורשים, וזו מעין בקשה לאל שיימחה כל זכר למקולל.
זאת בדומה לביטוי הלטיני "Damnatio memoriae".
המילה "יִמַּח" ידועה בעברית מודרנית בעיקר כחלק מקללה זו, והיא קיצור של המילה "יימחה", בדומה למילה "יהי", כקיצור של "יהיה", או "יחי" כקיצור של "יחיה".
הצירוף "ימח שמו" או "ימח זכרו" מופיע כבר בתנ"ך, בהטיות שונות.
לאחר מלחמת עמלק בספר שמות ה' מבטיח שהוא ימחה את זכר עמלק מתחת השמים, ובספר דברים ההבטחה הופכת למצווה: .
המושג "מחיית שם" מופיע לראשונה בספר דברים, כאשר בעקבות חטא העגל, ה' מבקש למחות את שם ישראל מתחת השמים, ובסוף ספר דברים, כאשר משה מקלל את מי שיעבוד עבודה זרה שה' ימחה את שמו מתחת השמים.
הביטוי המדויק "ימח שמם" מופיע ב כקללה לרשעים.
ההקשר המיידי של הביטוי "יימח שמו וזכרו" משויך להמן הרשע, שהוא ועשרת בניו נתלו למוות, וכך נתקיימה בו הקללה.
חלק מהמקורות מציעים שההמשך, "וזכרו", נוסף כחזרה למצוות מחיית זכר עמלק.
קשר זה נתמך בחלק מהמקורות ברעיון שהמן הוא צאצא של עמלק, שכן במגילת אסתר נזכרת כ"המן האגגי", ובכך נקשר לאגג, מלך עמלק.
ראשי התיבות של הקללה "ימח שמו וזכרו" (יש"ו) הודבקה ליֵשׁוּ אבי הנצרות, כראשי תיבות בדיעבד.
במהלך הדורות הופנה הביטוי כנגד אויבי העם היהודי בכללותם, ובאופן בולט במיוחד נגד הנאצים ועוזריהם, אשר הוציאו לפועל את השואה, רצח העם היהודי, פשעי מלחמה ומנגנון השמדה המונית שיטתי.
מקובל ביהדות להפנות את הקללה כנגד צוררי העם היהודי.
הרב יוסף חיים זוננפלד מנהיג העדה החרדית, אף שהיה קנאי, הורה שאין לומר על יהודי קללה זו, אפילו אם הוא חוטא או מומר.
הוא הוכיח זאת מכך שעל פי ההלכה יש לקיים מצוות ייבום גם אם הנפטר חוטא או מומר, מצווה שתכליתה לוודא ש"לא ימחה שמו מישראל".
אף על פי כן מסופר כי החפץ חיים היה אומר זאת כנגד אד"ם הכהן (ולפי גרסה אחרת על חתנו, יהושע שטיינברג).
על פי המסופר, בילדותו, ניסה אד"ם הכהן לשכנע אותו לדבוק ברעיון תנועת ההשכלה היהודית החילונית, ולכאורה ביקש להדיחו בילדותו מדרך התורה.
החפץ חיים, שראה בו אפיקורוס, התעמת איתו ולבסוף התעלם ממנו לחלוטין.
מאז כינהו בקללה זו, שכן ראה בו בבחינת שליח סטרא אחרא, וכמאמר חז"ל: "המחטיא את האדם יותר מן ההורגו".
ייט"ב מערב היא התנחלות אשר מוקמת בבקעת ייט"ב, באזור חוות העוג'ה, מערבית ליישוב ייט"ב.
היא משתייכת למועצה אזורית ערבות הירדן, ונמצאת בסמוך לכביש 4493.
היישוב נמצא בבקעת הירדן למרגלות הרי בנימין, בגובה 100 מטרים מעל גובה פני הים.
באזור היישוב נמצא מעין העוג'ה, מעין בנחל ייט"ב, הזורם מדרום ליישוב.
בשנים שלפני הקמת היישוב התחילו תושבי האזור בקמפיין "שישי ציוני" במסגרתו הגיעו כל יום שישי למעיין, זאת על מנת לבסס את אחיזתם במקום, ולהרחיק את הפלסטינים.
מערבית למקום היישוב הוקמה חווה חקלאית בשם חוות העוג'ה.
ב-11 בדצמבר 2025 הורה הקבינט המדיני-ביטחוני להקים את היישוב, במסגרת מהלך להקמה והסדרה של 19 נקודות יישוב ביהודה ובשומרון, על פי תכנונה של מנהלת ההתיישבות.
ב־28 בדצמבר 2025 חתם מפקד פיקוד המרכז אבי בלוט על צו המסדיר את היישוב וקובע עבורו תחום שיפוט.
שם היישוב הזמני הוא "ייט"ב מערב", על שם מיקומו המתוכנן ממערב לייט"ב.
היין היווה חלק משמעותי במסגרת החקלאות במהלך ההיסטוריה של ארץ ישראל.
גידול הגפן וייצור יין התקיימו באזור כבר בתקופת הברונזה, הגפן היוותה חלק משבעת המינים המאפיינים את ארץ ישראל, ותושבי הארץ המשיכו לגדל אותה לאורך השנים.
ייצור היין תפס מקום מרכזי במיוחד בתקופת היישוב בארץ ישראל, במאה ה-19 וה-20. היין מהווה ענף פעיל במדינת ישראל גם כיום, ושוק היין כולל יינות מיקבים ותיקים, יקבים מסחריים גדולים וקטנים ויקבי בוטיק.
באגן הים התיכון המזרחי נפוצה הגפן כבר בתקופת הברונזה.
הכרם הראשון מיוחס לנח: .
הגפן נחשבת לאחד משבעת המינים המאפיינים את הארץ.
מצוות שתיית היין (במידה) היא חלק בלתי נפרד מהיהדות.
החל מקידוש ליל שבת וארבע הכוסות בליל הסדר ועד מסורת העדלאידע בפורים.
זאת בניגוד לאסלאם האוסר על שתיית יין לחלוטין ולרוב הפלגים בנצרות (לותרניזם, הכנסייה הקתולית, נצרות אורתודוקסית והכנסייה האנגליקנית) שיוצאים נגד שתיית יין מרובה מחוץ לטקס המיסה, גישה הקרויה moderationism.
במהלך השנים הפכה הגפן לסמל ארצישראלי, בשל תנאי האקלים האופטימליים לגידול גפנים.
סגנון הבנייה החד קומתי שטוח הגג איפשר לבעלי הבתים לטעת גפן אשר השתרגה על סוכה שנבנתה על הגג ויצרה צל.
רבים בארץ התנסו בהכנת יינות ביתיים מהפירות שגידלו.
מלבד זאת גתות לדריכת ענבים, המעידות על כרמים גדולים, הן תגליות ארכאולוגיות שכיחות בארץ ישראל.
גתות רבות מתקופת בית המקדש פרושות בדרום הארץ.
ידוע על גת מהתקופה ההלניסטית בצפון תל אביב, גת מהתקופה הביזנטית בלוד, פתח תקווה ובראשון לציון ועוד.
באזור ההר הפכה גפן היין לגידול מרכזי ובמרחב זה נותרו אלפי גתות במגוון צורות.
חוקרים כיום סבורים שהיין היה אחד התוצרים החשובים ביותר בארץ ישראל והמזרח הקרוב כולו בתקופה הביזנטית.
כותבים בני התקופה מתארים את אשקלון ואת עזה כמרכזי סחר חשובים בדרום הארץ שייצאו יין לרחבי האימפריה.
היינות הארץ ישראלים שהכיר המשורר קוריפוס , שחי במאה ה-6 לספירה, היו יינות לבנים, קלים ומתוקים.
מקורות תלמודיים מאותן שנים מזכירים עשרות סוגי יין.
במהלך התקופה הביזנטית התפתחה גם תעשיית היין בערי הנגב.
שרידי כרמים המבוססים על מי שיטפונות ונגר עילי פרושים בהר הנגב.
ובערים דוגמת עבדת ושבטה נתגלו מבני גתות משוכללים וגדולים.
ביבנה התגלה מפעל יין גדול ממדים מהתקופה הביזנטית.
במקומות מסוימים, ובעיקר באזור הר חברון, התפתחה תעשיית דבש ענבים (דיבס) שעשתה שימוש חלופי, לא-אלכוהולי, בענבי הכרמים ששרדו באזור.
בתקופה החדשה של היישוב, החל מאמצע המאה ה-19, היה גידול הגפנים ענף חקלאי חשוב במושבות של הברון רוטשילד וחברת פיק"א.
לא בשל חשיבותו הכלכלית – ענפי חקלאות אחרים היו דחופים יותר לכלכלת היישוב – אלא בשל יתרון תדמיתי שעזר לקשר בין יהדות אירופה העשירה והתורמת לבין העשייה הציונית להפרחת השממה.
ב-1848 הקים יצחק שור, בן לעולים חסידים מאוקראינה, את היקב הראשון בירושלים, ממנו התפצלו במשך השנים מספר יקבים.
ב-1870, עם ייסוד מקוה ישראל, הוחל בגידול מסודר של גפנים וייצור יין במפעלים.
בשנת 1887 הוקם היקב בראשון לציון, שבמשך שנים רבות היה היקב הגדול בארץ ישראל.
היקב תרם רבות להתפתחות המושבה, אבל שנים אלה בתולדותיה מתאפיינות במאבקים מרים בין פקידי הברון רוטשילד, שהתנכרו להם עד שהגיעו הדברים, ב-1887, לידי מרד ממש.
יקב נוסף שפעל בשיטות צרפתיות הוקם בזכרון יעקב.
מרגע פתיחתם ועד למלחמת העולם הראשונה הפך היין למוצר החקלאי המוביל של היישוב היהודי בארץ ישראל.
לאחר קום המדינה, הוגדל השטח שהוקצה לכרמים וליקבים הוותיקים ששוכללו והתווספו גם יקבים חדשים בבנימינה, פתח תקווה ומקוה ישראל.
עם התפתחות ענף היין בעולם החדש ובעיקר בארצות הברית ובאוסטרליה, נאלצה גם התעשייה הארצישראלית לשדרג את מוצריה והחלה לייצר יינות איכותיים.
סוגי הגפן הנפוצים בארץ מושפעים מסדרה של "החלטות היסטוריות" שקיבל הברון רוטשילד וצוות המומחים שלו שהגיעו לכאן מצרפת בסוף המאה ה-19. לפלסטינה המדברית ים-תיכונית הובאו גפנים מסוג קריניאן, גרנאש ואליקנט.
גפנים אלה נפוצות בדרום צרפת וידועות בחוסנן לעומס חום גבוה, אך היינות המופקים מהן אינם נחשבים באיכות משובחת.
מזנים אלה מייצרים את יינות הקידוש ואת היינות השולחניים הזולים.
גפנים אלה מורישים את מקומם כיום לזני הקברנה, המרלו והסירה המשובחים יותר.
תהליך ההחלפה הוא איטי, בשל הצורך להתאים את המיקרו-אקלים הטוב ביותר לכל אחד מהזנים העדינים יותר.
גורם חשוב בהאצת תהליך ה"שדרוג" הוא יצירת ביקוש גבוה ליינות האיכותיים.
בישראל התפתחה תעשיית היין כבר במאה ה-19. בין היקבים ההיסטוריים שאינם פעילים כיום נמנים יקב מקוה ישראל, שפעל בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, ויקב פרידמן שהוקם בשנת 1889 בחיפה, אך בהמשך עבר לאזור התעשייה ברקן והיום הוא חלק מיקבי ברקן.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 שוק היין בישראל נפתח לייבוא.
נוצרה תחרות עם היקבים המקומיים וגברה הדרישה ליינות איכותיים.
בשנת 2013 דיווחו 40% מהישראלים בסקר שנערך עבור יקבי כרמל כי הם שותים יותר יין מבעבר.