tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכל מקרה, על המטענים והזרמים המתקבלים מפונקציית ההתפלגות לקבוע את השדה האלקטרומגנטי באמצעות משוואות מקסוול בצורה עקבית (Self-consistent).
כאמור, התיאור הקינטי המדויק ניתן על ידי מערכת המשוואות של ולסוב־מקסוול (ביחידות cgs):
כאשר מטען האלקטרון, מהירות האור, מסת חלקיק מסוג , ו־ השדות החשמלי והמגנטי בנקודה בזמן , בהתאמה.
מודלים נוזליים מסירים מעט מהמורכבות בתיאור הקינטי המלא על ידי תיאור המבוסס על ערכים ממוצעים, למשל אנרגיה, צפיפות או מהירות ממוצעות באזור מסוים.
מודל נוזלי הנקרא מגנטו־הידרודינמיקה מתייחס לפלזמה כאל נוזל יחיד הנשלט על ידי משוואות מקסוול ומשוואות נאוויה־סטוקס.
במודל כללי יותר, היונים והאלקטרונים מתוארים בנפרד.
חסרונם של מודלים נוזליים נעוץ בעובדה שמכיוון שהם לרוב מתארים את הפלזמה כזרימה בטמפרטורה מוגדרת בכל מקום, הם לא מסוגלים לתאר תופעות כמו אלומות חלקיקים, שכבות כפולות, ואפקטים מסוג גל־חלקיק.
מכיוון שהמודל הקינטי מתאר את הפיזיקה באופן מדויק, מציאת הפתרון עבורו עלולה להיות משימה מורכבת הרבה יותר מאשר עבור המודל נוזלי (במקרים בהם משתמשים בסימולציות מחשב, כוח המחשוב הדרוש עלול להיות גדול מאוד ואף בלתי נגיש).
מודלים משולבים משתמשים באלמנטים מהמודלים הנוזלי והקינטי, כך שאל חלק מהמרכיבים במערכת מתייחסים בתיאור הנוזלי ואל חלק אחר בתיאור הקינטי.
בתיאור הגירוקינטי, המתאים למערכות בהם שורר שדה מגנטי חזק, מבצעים מיצוע של משוואות התנועה עבור התנועה המעגלית המהירה של רדיוס הגירו.
התיאור הגירוקינטי מתאים כאשר מתבוננים במרחקים מסדר הגודל של רדיוס הגירו ובתדירויות נמוכות בהרבה מתדירות הציקלוטרון, , כאשר q מטען החלקיק, B השדה המגנטי, ו־m מסת החלקיק.
מודל זה נמצא בשימוש תדיר בתיאור של אי־יציבויות במתקני טוקמאק, ובאסטרופיזיקה.
דוגמאות למודלים מסחריים לתיאור פלזמה
לפני כיובל שנים מדדו זוג חוקרים ממכון רקח לפיסיקה (פרנקל ושווב) טמפרטורה של 200,000,000 מעלות צלזיוס.
התגלית עוררה עניין ברחבי העולם.
כיום פועלות בישראל מספר קבוצות מחקר בנושא פלזמה, ביניהן:
קבוצה באוניברסיטה העברית בירושלים בראשות פרופ' אריה ציגלר, החוקרת בין השאר לייזרים בעצמה גבוהה ושימוש בפלזמה כמוביל (Guide) ללייזר, האצת אלקטרונים, ואינטראקציה בין לייזרים חזקים ומטרות מוצקות.
קבוצה בטכניון בראשות פרופ' יעקב קרסיק, החוקרת בין השאר פלזמה לא־אידיאלית ופיזיקה של פריצות זרם (Electric discharges).
קבוצה במכון ויצמן למדע בראשות פרופ' יצחק מרון, החוקרת בין השאר ספקטרוסקופיה של פלזמה, פלזמה בצפיפות־אנרגיה גבוהה (במעבדה מתקן ה־Z-Pinch הגדול בישראל), שדות מגנטיים בפלזמה ומחקר תאורטי בנושאים רבים.
פלורס (בספרדית: Flores, "פרחים") היא עיר הבירה של מחוז אֶל פּטֶן שבגואטמלה.
העיר העתיקה של פלורס ממוקמת על אי בתוך אגם פטן-איצה (Peten-Itza) המחובר לחוף באמצעות גשר קצר.
על האי התקיימה בעבר עיר של בני המאיה בשם טאיסאל (Tayasal).
עיר זו הייתה המעוז האינדיאני האחרון במרכז אמריקה שנכבש בשנת 1697 על ידי הספרדים, ועל חורבותיה הוקמה העיר פלורס.
העיר משתרעת על כל שטחו של האי הקטן והיא בנויה בצפיפות רבה.
הפרוורים סנטה אלנה וסן בניטו שוכנים על שפת האגם.
פלורס היא העיר הקרובה ביותר לטיקאל - עיר עתיקה של תרבות המאיה שמקדשיה המפוארים נשתמרו בלב הג'ונגל.
מריה פלורנסיה ברטוטי (בספרדית: María Florencia Bertotti, נולדה ב-15 במרץ 1983; בואנוס איירס, ארגנטינה) המוכרת בשמות פלור ופלוריסיינטה, היא שחקנית, זמרת ומלחינה ארגנטינאית.
ידועה בתפקידיה בטלנובלות של כריס מורנה "קיץ נצחי" ו"פלוריסיינטה".
בשנים 2002 ו-2003, זכתה בפרס "מרטין פיירו" בקטגוריית "השחקנית הקומית הטובה ביותר", בתפקידה בטלנובלה "Son amores".
ברטוטי נולדה למריה בליירון וגוסטבו ברטוטי, ויש לה אחות גדולה בשם קלרה.
הוריה נפרדו כשהייתה בת שבע.
הקריירה של ברטוטי החלה ב-1995 כשהשתתפה בטלנובלה "Dulce Ana" ("אנה המתוקה"), בה גילמה את בתו של פביאן.
בשנת 1996 שיחקה בטלנובלה הארגנטינאית "90 60 90 Modelos" ("דוגמניות 90 60 90"), בה גילמה את דמותה של ורוניקה.
בשנת 1997 שיחקה בטלנובלה הארגנטינאית "De Corazón" ("הלב"), בה גילמה את דמותה של ויקי.
בשנת 1998 הופיעה לראשונה על מסכי הקולנוע בסרט "Mala época" ("זמן רע"), בו גילמה את דמותה של קוני, אותו פרסמה יחד עם סטודנטים לקולנוע באוניברסיטה לקולנוע.
סרטה השני, "El faro" ("המגדלור"), אותו פרסמה באותה שנה, בו גילמה את דמותה של אנטה.
עבור תפקידה בסרט הנ"ל, היא הייתה מועמדת לזכייה בפרס "Cóndor de Plata".
משנת 1998 עד שנת 2000, שיחקה בטלנובלה הארגנטינאית "Verano del '98" ("קיץ 98'"), בה גילמה את דמותה של דולורס גוזמן, נערה במצוקה.
בשנת 2000 שיחקה בסדרה "Luna salvaje" ("ירח פראי"), בה גילמה את דמותה של סול.
בשנת 2001 שיחקה בטלנובלה הארגנטינאית "Culpables" ("אשמים"), בה גילמה את דמותה של סופיה.
באותה שנה, הצטלמה לסרט "Déjala correr" ("תן לו לרוץ"), בו גילמה את דמותה של בלן.
בשנת 2002 שיחקה בטלנובלה הארגנטינאית "Son amores" ("נאהבים"), בה גילמה את דמותה של ולריה.
בעקבות השתתפותה בטלנובלה המצליחה, ברטוטי זכתה במשך שנתיים ברציפות בשני פרסי "מרטין פיירו" בקטגוריית השחקנית הקומית הטובה ביותר בשנים 2002 ו-2003.
בשנים 2004– 2005 ברטוטי כיכבה בתפקיד הראשי בטלנובלה הארגנטינאית המצליחה של המפיקה והיוצרת כריס מורנה, "פלוריסיינטה", בה גילמה את דמותה של פלורנסיה.
בשנת 2009 הפיקה וביימה, יחד עם בן זוגה דאז, גידו קאסקה, טלנובלה ארגנטינאית לילדים בשם "ניני".
ברטוטי גילמה את דמותה של נינה "ניני" גומס/ניקולס סמפנו.
בשנה שלאחר מכן, הופיעו כוכבי הסדרה בתיאטרון במחזה בשם "Niní: la búsqueda" ("ניני: החיפוש") המבוססת על עלילת הסדרה.
הפקתה של הטלנובלה גררה בעיות משפטיות מול זכויות היוצרים של המפיקה כריס מורנה ואף לסכסוך עמה, בטענה שעלילת הטלנובלה "ניני" דומה לעלילתה של הטלנובלה "פלוריסיינטה".
בשנת 2010 שבה לשחק בקולנוע בסרט "Igualita a mí" ("בדיוק כמוני") בתפקיד איילין.
בשנת 2012 השתתפה בטלנובלה הקצרה "La dueña", בה גילמה את דמותה של אמפרו, נכדתה האהובה של סופיה, בעלת חברת קוסמטיקה.
בשנת 2014 כיכבה כאחת הדמויות הראשיות בטלנובלה "אמיצות", בה גילמה את דמותה של לורנה פטריסיה חימנס.
בשנת 2016 חזרה למסך הטלוויזיה בתפקיד ראשי בסדרה "Silencios de familia" ("שתיקות של משפחה") יחד עם אדריאן סואר וחולייטה דיאז בהפקת pol-ka.
בשנת 2013 פתחה מותג לבגדי ילדים ותינוקות בשם "פנצ'ה".
בשנת 2020 במהלך סגר הקורונה פתחה עמוד יוטיוב רשמי ומתפעלת אותו ומעלה בו סרטונים אישיים.
ב-2 בדצמבר 2006 ברטוטי התחתנה עם השחקן הארגנטינאי גידו קאסקה, אותו הכירה בשנת 1999 במהלך צילומי הסדרה "קיץ נצחי" בה השתתפו שניהם.
ב-2008 נולד בנם רומאו קאסקה.
משנת 2010 ברטוטי בזוגיות עם השחקן הארגנטינאי פדריקו אמאדור, אותו הכירה בשנת 2009 במהלך צילומי הסדרה "ניני".
פלורנס קירש דו ברול הייתה פסנתרנית קונצרטים בעלת שם עולמי ומורה מן השורה הראשונה לפסנתר.
פלורנס קירש דו ברול נולדה בצפון שיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
בילדותה למדה אצל סילביו סקיונטי ואצל המלחין הווארד ולס והופיעה עם התזמורת הסימפונית של שיקגו בגיל 12. מנצח התזמורת של שיקגו, פרדריק סטוק, המליץ עליה לפני הפסנתרן והמלחין האוסטרי הנודע, ארתור שנאבל וקירש נשלחה לברלין, גרמניה, שם התגורר שנאבל, ללמוד אצלו.
עם עלות הנאצים לשלטון, נאסר על קירש לעזוב את גרמניה והיא נאלצה להימלט לאיטליה בידיים ריקות ולהפקיר את כל רכושה.
היא חזרה לארצות הברית ב-1937 ובאותה שנה הופיעה לראשונה כפסנתרנית מקצועית באולם הקונצרטים של תזמורת שיקגו.
קירש עשתה לה שם בעולם כפסנתרנית קונצרטים ואף הקליטה כמה תקליטים קלאסיים, ביניהם "קול קורא במדבר" של המלחין היהודי-שווייצרי ארנסט בלוך ו"כלולות" של איגור סטרווינסקי.
בשנות ה-40, כאשר הופיעה ולימדה בניו יורק, פגשה את ד"ר א.
לויד דו ברול, חוקר נודע במדעי האנטומיה והאנתרופולוגיה ומחנך, ונישאה לו.
ד"ר דו ברול שירת במלחמת העולם השנייה בארמייה השלישית של גנרל ג'ורג' פטון ולאחר השחרור קיבל קתדרה במכללת שיקגו לרפואת שיניים של אוניברסיטת אילינוי.
הזוג רכש בית מפואר מן המאה ה-19 באילינוי פארק שבשיקגו ומילא אותו בציורים, פסלים, מלאכת מחשבת של ילידים ושאר מזכרות, שאספו במסעותיהם הרבים בעולם.
הם הרבו לארח בביתם את בכירי המדענים, האמנים והאינטלקטואלים של המאה ה-20, כפי שהעיד ברוס גרהם, דיקן המכללה.
בין השאר, הגישה פלורנס דו ברול הרצאות בנושא הפסנתר והעבירה כיתות אמן במקומות שונים ברחבי העולם.
פלורנץ ("פלו") זיגפלד (.Florenz "Flo" Ziegfeld, Jr; 21 במרץ 1867 – 22 ביולי 1932) היה אמרגן של מחזות זמר ומופעי רביו בברודוויי.
נודע בשל סדרת מופעי הרביו שהעלה מ-1907 ועד 1931, "זיגפלד פוליס" ("שגיונות זיגפלד", Ziegfeld Follies), שהיוו אימוץ אמריקאי למופעי מועדוני פריז ובעיקר אלו של הפולי ברז'ר (Folies Bergères).
זיגפלד נולד בשיקגו למשפחה יוצאת גרמניה.
אביו היה בעל קונסרבטוריון בעיר.
את דרכו כאמרגן החל בתערוכה העולמית של שיקגו (1893), שם שימש כמנהלו של איש שרירים גרמני, עמו הגיע לניו יורק.
ב-1896 פגש במופע בלונדון את אנה הלד, רקדנית מפריז (ממוצא יהודי-פולני).
הרוויו גם הוצג בתיאטרון ייעודי בברודוויי ולא נדד כלהקות וודוויל.
המופעים הפכו אקסטרווגנטיים משנה לשנה, עתירי תפאורות, תלבושות ופעלולי תאורה.
על במתו של זיגפלד החלו את הקריירה שלהם אמנים כמנצח התזמורת פול וייטמן (1923) והבדרנים וו.
גם המלחינים ג'רום קרן וג'ורג' גרשווין עשו צעדים ראשונים בהלחנה למחזות זמר במופעיו של זיגפלד.
בנוסף ל"פוליס" הפיק זיגפלד עשרות מחזות זמר בהם Sally (1920), Kid Boots (1923), Betsy (1926) ו-Show Girl (מאת ג'ורג' ואיירה גרשווין, 1929).
הוא העלה גם מחזות היסטוריים כ"לואי ה-14" ו"שלושת המוסקטרים" וייבא לארצות הברית אופרות קומיות מלונדון כ-Bitter Sweet (1930).
ב-1927 חנך את תיאטרון זיגפלד בן 1,600 המושבים בשדרה השישית בין רחובות 54 ו-55 והפך לבכיר האמרגנים של ברודוויי.
לחנוכת התיאטרון הזמין מג'רום קרן ואוסקר המרשטיין את המופע ספינת השעשועים.
אולם, משום שחשש מפני כישלון ההפקה חנך את התיאטרון עם המחזמר "ריו ריטה", ורק לאחריו הועלה המחזמר "ספינת השעשועים" בהצלחה אדירה.
זיגפלד השקיע בתיאטרון את כל הונו, 2.5 מיליון דולר, ואת השקעותיו האחרות איבד במפולת שהחלה את השפל הגדול בארצות הברית.
הוא הצליח להשתקם בעזרתם של ידידים ולהניע מחדש את הופעות "ספינת השעשועים", ואף להפיק מחזות חדשים, שהבולט בהם היה Simple Simon (מאת רוג'רס והארט) עד שברודוויי קרסה באוקטובר 1932.
בין אפריל 1932 ועד יוני אותה שנה הועלתה תוכנית שבועית (בימי א') ברשת CBS ברדיו בשם The Ziegfeld Follies of the Air.
זיגפלד נפטר מדלקת של קרום הריאה (אדר), בהוליווד אליה הגיע רק מספר ימים לפני כן.
בשנת 1936 הופק הסרט "זיגפלד הגדול", ביוגרפיה מוזיקלית של זיגפלד.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר וזיכה את לואיז ריינר (בתפקיד אנה הלד) בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ואת רוברט לאונרד במועמדות לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
בשנת 1946 הופק הסרט "שגיונות זיגפלד" בבימויו של וינסנט מינלי עם ג'ין קלי, פרד אסטר, ג'ודי גרלנד, ריי בולג'ר, פאני ברייס, אסתר ויליאמס, לוסיל בול, קתרין גרייסון ועוד, שניסה לשחזר על הבד את מופעי הראווה של זיגפלד.
פלזאנס מקפריסין, (צרפתית: Plaisance d'Antioche) נולדה בשם פלזאנס מאנטיוכיה או פלזאנס מפואטרי (1235–1261) הייתה נסיכה צלבנית ששימשה כעוצרת בממלכת קפריסין ובממלכת ירושלים הצלבניות.
היא הייתה בתו של בוהמונד החמישי, נסיך אנטיוכיה ובשנת 1250 נישאה לאנרי הראשון, מלך קפריסין שנפטר בשנת 1253. פלזאנס הפכה לעוצרת של יורש העצר - בנה התינוק הוגו השני, מלך קפריסין.
פלזאנס נישאה לבליאן מארסוף אך נישואיהם בוטלו בשנת 1258.
על פי היסטוריוגרפים צלבנים בני התקופה טובעו במהומות 80 ספינות, נהרסו ביצורי העיר עכו ומצודות שבתוך העיר (מלבד אלו שבחזקת המסדרים הצבאיים) ונהרגו אלפי אנשים.
קרבות הרחוב בעכו פסקו אך המתיחות לא התפוגגה.
הקומונה של ונציה ובני בריתה קיבלו את הוגו כשליט, אך הקומונה של ג'נובה דחתה את הטענות והצביעה על קונראדין מצאצאי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כשליט הלגיטימי.
בוהמון שלא הצליח לבסס את מעמדו של הוגו השני כמלך ירושלים שכר 800 אבירים כצבא לתת תוקף לתביעות אך התוצאה הישירה של המהלך היה התבצרות הצדדים בעמדותיהם הפוליטיות והפיזיות.
הצדדים הניצים פנו אל האפיפיור אלכסנדר הרביעי בבקשה להכריע בסכסוך ולנסות להשכין שלום בין הפלגים.
ביוני 1258 נקראו נציגי הקומונות האיטלקיות לפגישה משותפת בה דרש הכס הקדוש להפסיק לאלתר את מעשי האיבה ולמסור למשמרת את רכוש הקומונות לידי ליגאט של האפיפיור.
המשא ומתן עלה על שרטון לאחר שהתקפה מתואמת היטב של הצי של ונציה הצליחה להביס את הצי של גנואה בקרב ימי במפרץ חיפה.
הרובע הגנואזי נהרס עד היסוד והקומונה נסוגה לבסיס כוחה בצור שם נהנתה מהגנת פיליפ ממונפורט שליט העיר.
שליחי האפיפיור מצאו עצמם מול שוקת שבורה מבלי יכולת ליצוק תוכן לדרישות האפיפיור.
פלזאנס נפטרה בקפריסין בשנת 1261, עם מותה עבר תואר העוצרות (חסר הכוח וריק מתוכן) לאיזבל דה ליזיניאן.
פלזמון הוא אופן תנודה מקוונטט של שינויים בצפיפות אלקטרונים חופשיים, המתקיים בחומרים במצב פלזמה או במתכות במצב מוצק.
הפלזמון הוא מעין חלקיק הנובע מהקוונטיזציה ("חלוקת" האנרגיה של התנודות בפלזמה לאנרגיות בדידות) של תנודות (אוסילציות) הפלזמה בדיוק כמו שהפוטונים והפונונים הם קוונטיזציה של האור ותנודות (ויברציות) מכניות, בהתאמה.
לפיכך, פלזמונים הם תנודות שיתופיות של צפיפות גז האלקטרונים החופשי, לדוגמה, בתדרים אופטיים.
פלזמונים יכולים להיצמד עם פוטון וליצור מעין חלקיק נוסף הנקרא פלזמה פולריטון.
פלזמונים ניתנים לתיאור כתנודות (אוסילציות) של צפיפות האלקטרונים החופשיים ביחס לסריג של יונים חיוביים קבועים במתכת.
כדי להמחיש את תנודות הפלזמה, ניתן לדמיין קוביית מתכת הממוקמת בשדה חשמלי חיצוני בכיוון ימין.
אלקטרונים יעברו לצד שמאל (תוך חשיפת יונים חיוביים בצד ימין) עד אשר הם יבטלו את השדה בתוך המתכת.
כעת אם נפסיק (נכבה) השדה החשמלי החיצוני, האלקטרונים ינועו באופן כללי ימינה, כי הם נמשכים אל היונים החיוביים אשר נשארו חשופים בצד ימין, וגם דוחים זה את זה.
אך צפיפות האלקטרונים אינה אחידה, והאלקטרונים דוחים זה את זה יותר ככל שצפיפותם גבוהה יותר.
כתוצאה משילוב אפקטים אלה, תנועת האלקטרונים מתאפיינת בתנודות ימינה ושמאלה בתדירות אופיינית למתכת הנקראת תדירות הפלזמה, ובעוצמה יורדת עם הזמן, עד להגעה למצב יציב בו צפיפות האלקטרונים אחידה בתוך הסריג.
פלזמונים הם החלקיקים הקוונטיים המקושרים לסוג זה של תנודות.
לפלזמונים יש תפקיד בכל הקשור לתכונות האופטיות של מתכות.
אור בתדירות הקטנה מתדר הפלזמה מוחזר, מפני שהאלקטרונים במתכת מגיבים לשדה החשמלי של האור בתנועה, ובכך מנטרלים אותו.
לעומת זאת, אור בתדירות הגבוהה מתדירות הפלזמה עובר דרך פלזמת האלקטרונים ללא הפרעה, מפני שהאלקטרונים אינם יכולים להגיב מספיק מהר לפני שכיוון השדה מתחלף.
ברוב המתכות, תדירות הפלזמה היא בתחום האולטרה סגול, ולכן הם מבריקים (רפלקטיביים, בעלי החזרה גבוהה) בתחום הנראה.
בכמה מתכות, כגון נחושת וזהב, יש הבדלים בין רמות אנרגיה המתאימות לאור בתחום הנראה, ולכן תדרים מסוימים נבלעים בחומר (גורמים למעברי רמות של אלקטרונים) ואינם מוחזרים כמו התדרים האחרים, ובכך נוצר "צבע" אופייני למתכת.
במוליכים למחצה, תדירות הפלזמה של אלקטרון הערכיות היא בדרך כלל באולטרה סגול הרחוק, ולכן גם הם רפלקטיביים לאור נראה.
פלורנס פראג קאהן הייתה האישה היהודיה הראשונה שכיהנה כחברת בית הנבחרים האמריקאי, נציגת קליפורניה בשנים 1925–1937 מטעם המפלגה הרפובליקנית.
קאהן נולדה ב-1866 בסולט לייק סיטי שביוטה, בת יחידה לזוג יהודי, מרי (לבית גולדסמית') וקונרד פראג.
הוריה היגרו שניהם מפולין, לקליפורניה, ארצות הברית, בתקופת "הבהלה לזהב".
האב עסק באספקת סחורות שונות לכורי הזהב ולא הצליח ככל הנראה יותר מדי במעשיו.
כשנה לפני היוולדה של קאהן עברה המשפחה ליוטה, שם חשבו שיצליחו יותר.
האב אף התיידד בתקופת מגוריהם ביוטה עם מנהיג המורמונים בריגהאם יאנג, אבל מסתבר שגם ביוטה לא האירה ההצלחה פנים למשפחה הצעירה וב-1869 הם חזרו לסן פרנסיסקו, קליפורניה.
משהו בכל זאת הם הרוויחו משהותם ביוטה - האם מרי פראג כתבה ספר על חוויותיה - My Life Among the Mormons.
כשחזרו לקליפורניה הפכה האם - הסופרת, למורה להיסטוריה בבית ספר תיכון לבנות, בסן פרנסיסקו והמשיכה ללמד שם במשך כחמישים השנים הבאות.
היא אף כיהנה במועצת החינוך של סן פרנסיסקו.
אחת מבוגרות בית סיפרה של מרי פראג הייתה בתה פלורנס, שסיימה ללמוד שם ב-1883. הבת המשיכה ללמוד גם אחר כך וסיימה ב-1887 תואר ראשון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי והפכה למורה להיסטוריה ולאנגלית, בבית ספר תיכון, כמו אימה.
במרץ 1899, בת 33 נישאה פלורנס פראג לחבר הקונגרס הטרי, נציג קליפורניה לבית הנבחרים האמריקאי מטעם המפלגה הרפובליקנית, ג'וליוס קאהן (1861–1924).
קאהן היה עו"ד, יהודי אף הוא, שחקן תיאטרון לשעבר, שנולד בגרמניה והגיע לקליפורניה עם משפחתו, כשהיה בן חמש, בדיוק באותה שנה בה נולדה אשתו לעתיד.
בני הזוג קאהן שמרו על יהדותם ויהדות משפחתם, ושני בניהם זכו ל"בר מצווה", בקהילה רפורמית.
בנובמבר 1924, אחרי למעלה משני עשורים בבית הנבחרים הספיק ג'וליוס קאהן להיבחר לבית הנבחרים האמריקאי בפעם האחרונה, אך נפטר כעבור חודש, בטרם החלה תקופת כהונתו באופן רשמי.
בפברואר 1925, בבחירות מיוחדות שנקבעו למילוי מקומו ניצחה אשתו פלורנס קאהן וב-4 במרץ 1925 נכנסה לתפקידה כחברת בית הנבחרים האמריקאי, נציגת מדינת קליפורניה מטעם המפלגה הרפובליקנית.
היא הייתה בכך לאישה השביעית בלבד בתפקיד זה עד אותה עת, ובנוסף לכך גם האישה היהודיה הראשונה בתפקיד.
קאהן שבה וזכתה בבחירות שלאחר מכן, פעם אחר פעם עד 1936.
בתקופת כהונתה השנייה היא הספיקה לכהן כאישה הראשונה בוועדת הכוחות המזוינים של בית הנבחרים, אותה ועדה שבעלה היה תקופה מסוימת יושב הראש שלה.
באחת מתקופות הכהונה שלאחר מכן היא כיהנה גם כאישה הראשונה בוועדת ההקצבות, החשובה בוועדות בית הנבחרים האמריקאי.
קאהן, כמו בעלה לפניה הייתה ניצית בענייני החוץ של תקופתה ותמכה כמיטב יכולתה בחיזוקו של הצבא האמריקאי לקראת מלחמת העולם השנייה הממשמשת ובאה.
אחת מאמרותיה המפורסמות ביותר הייתה: "מוכנות צבאית מעולם לא גרמה למלחמה, כמו שגם חוסר מוכנות צבאית מעולם לא הצליחה למנוע מלחמה" (Preparedness has never caused a war, nor has unpreparedness ever prevented one).
היא גם הייתה מתומכיו העיקריים של ה-FBI בקונגרס, וידידה אישית קרובה של ג'יי אדגר הובר.
הוא אף כינה אותה: "האמא של ה-FBI".
בין השאר, קאהן גם הייתה אחת התומכות בקונגרס האמריקאי בהקלת האיסור על שתיית אלכוהול בארצות הברית, משום שסברה שאין זה מתפקידה של הממשלה לדאוג לערכים אצל אזרחיה.
ב-1936 זכה הנשיא הדמוקרטי המכהן פרנקלין דלאנו רוזוולט, בניצחון סוחף וקאהן הייתה בין הרפובליקנים שהפסידו כתוצאה מכך.
המועמד מולה, פרנק האבנר, רפובליקני לשעבר בעצמו, קיבל תמיכה, הן מהמפלגה הדמוקרטית והן מהמפלגה הפרוגרסיבית, וזכה.
קאהן סיימה את כהונתה בבית הנבחרים ב-3 בינואר 1937.
לאחר סיום שירותה בבית הנבחרים המשיכה קאהן בפעילות פוליטית פמיניסטית ויהודית, אף על פי שלא ראתה את עצמה כפמיניסטית.
היא הייתה בין השאר חברה בהסתדרות הציונית הדסה, חברה בארגוני נשים יהודיות וחברה גם בארגוני נשים כלליים.
נפטרה ב-1948 וקבורה בבית הקברות בית שלום בקולמה, ליד סן פרנסיסקו, קליפורניה.
פלורנס צ'דוויק הייתה שחיינית אמריקאית שנודעה בשחיות ארוכות טווח במי ים.
היא הייתה האישה הראשונה שחצתה בשחייה את תעלת למאנש לשני הכיוונים.
היא גם הייתה האישה ראשונה ששחתה לסנטה קטלינה, צלחה את מצר גיברלטר, את הבוספורוס ואת הדרדנלים.
צ'דוויק נולדה בסן דייגו לאב שוטר ואם עקרת בית שלאחר מכן הפעילה מסעדה.
היא למדה בתיכון ובאוניברסיטת המדינה של סן דייגו.
מגיל צעיר השתתפה בתחרויות שחייה.
בגיל 10 היא הייתה האדם הצעיר ביותר לחצות את פי מפרץ סן דייגו בשחייה.
היא השתתפה בתחרויות שחייה בחופי סן דייגו וזכתה עשר פעמים מתוך 18 במקום הראשון בתחרות שנתית של 2.5 מייל בסן דייגו.
בשנת 1950 היא בקשה להשתתף בתחרות לחציית תעלת למאנש של הדיילי מייל, אך סורבה, בגלל שלא היה לה ניסיון מספיק.
היא ניסתה על כן לבדה לחצות את התעלה.
ניסיון ראשון ביולי 1950 כשל לאחר 14 שעות במים, אך היא הצליחה לחצות את תעלת למאנש ב-8 באוגוסט 1950, ב-13 שעות ו-20 דקות.
בכך היא שברה את השיא לנשים.
בשנה שלאחר מכן היא חצתה את תעלת למאנש בשנית, הפעם מאנגליה לצרפת, ב-16 שעות ו-22 דקות.
בכך היא הייתה האישה הראשונה לחצות את התעלה בשני הכיוונים.
בהמשך היא חצתה את תעלת למאנש עוד פעמיים.
בשנת 1952 היא שחתה מסנטה קטלינה לחופי קליפורניה.
בספטמבר 1953 היא חצתה שוב את תעלת למאנש מאנגליה לצרפת ושברה את שיאה הקודם בהגיעה תוך 14 שעות ו-42 דקות.
לאחר מכן אותה שנה היא הציבה שיאים בחציית הבוספורוס, הדרדנלים ומצר גיברלטר.
בשנת 1954 היא ניסתה לחצות את ימת אונטריו, אך כשלה.
צ'דוויק נתנה חסויות למוצרים שונים, בהם בגדי ים.
היא לימדה שחייה ותכננה סרטי שחייה עם אסתר ויליאמס.
היא גם עבדה כיועצת אשראי וסוכנת בורסה.
פלורנס ברברה סייברט הייתה ביוכימאית אמריקאית.
סייברט ידועה בשל זיהוי החומר הפעיל באנטיגן טוברקולין, ומציאת שיטה להפריד אותו מהחיידק Mycobacterium tuberculosis, שגורם לשחפת, עד לצורתו הטהורה.
גילוי זה אפשר את הפיתוח והשימוש של מבחן מנטו לזיהוי מחלת השחפת, אשר בו משתמשים ברחבי העולם עד היום.
בשנת 1990 נכנסה סייברט להיכל התהילה הלאומי לנשים של ארצות הברית.
סייברט נולדה ב-1897, באיסטון, פנסילבניה, לג'ורג' פיטר סייברט, יצרן וסוחר שטיחים, וברברה סייברט (לשעבר ממרט), בת שנייה מבין שלושה ילדים.
בגיל 3 סייברט חלתה בשיתוק ילדים, הנגרם על ידי נגיף הפוליו, ובשל מחלה זו היא סבלה מצליעה לאורך כל חייה.
סייברט סיימה את בית הספר התיכון בהצטיינות וזכתה במלגה לגאוצ'ר קולג' במרילנד, בו למדה עד שנת 1918. בשנת 1923 השלימה את הדוקטורט שלה בביוכימיה באוניברסיטת ייל, שם פיתחה שיטה לשיפור תהליך העירוי ולמניעת חום אצל המטופלים בתהליך זה.
סייברט המשיכה לעבוד על מחקרה באוניברסיטת שיקגו, במעבדתו של אזמונד לונג.
כאשר הוא עבר למכון הנרי פיפס באוניברסיטת פנסילבניה, היא עברה יחד איתו, ושם התבצע מחקרה בתחום השחפת עד לפרישתה ב-1958 כפרופסור.
בשנת 1937, סייברט קיבלה את מלגת גוגנהיים שאפשרה לה לעבוד בשוודיה ביחד עם תאודור סוודברג, זוכה פרס נובל.
לאחר פרישתה מאוניברסיטת פנסילבניה, עברה סייברט ביחד עם אחותה לסנט פיטרסברג, פלורידה, שם חקרה במעבדה קטנה סוגי חיידקים אשר קושרו לסוגים שונים של סרטן.
בשנת 1968 פרסמה סייברט אוטוביוגרפיה בשם "Pebbles on the Hill of a Scientist".
ב-23 באוגוסט 1991, כאשר הייתה בת 93, נפטרה סייברט בבית אבות בסנט פיטרסברג, פלורידה.
בשנת 1993, שנתיים לאחר מותה, הוקדשה לסייברט נקודת ציון היסטורית בעיר הולדתה איסטון, פנסילבניה.
עבודת הדוקטורט של סייברט באוניברסיטת ייל עסקה בחקר העובדה שהזרקת חומרים לא מזיקים גרמה לעיתים לחום אצל אנשים ובעלי חיים.
היא גילתה שאפילו הזרקה של מים מזוקקים, שאמורים להיות טהורים לחלוטין, יכלה לגרום לחום.
גילוי זה הציג סיכון בריאותי גדול מאוד, משום שתרופות ועירויים באותה תקופה כללו מים מזוקקים.
סייברט גילתה שאף על פי שהחום בתהליך הזיקוק הרג את החיידקים שבמים, רעלים אשר נוצרו על ידם לא הושמדו, וחומרים אלו היו הגורמים לחום אצל המטופלים.
סייברט פיתחה מנגנון זיקוק שהשמיד את הרעלים הללו ובכך הפך את העירויים וההזרקות לבטוחים יותר.
לאחר הפרסום, המכונים הלאומיים לבריאות ומנהל המזון והתרופות האמריקאי אימצו את שיטתה של סייברט.
רק לאחר שסייברט עברה לאוניברסיטת פנסילבניה היא החלה בעבודתה החשובה במחקר על מחלת השחפת.
המחקר שלה עסק בשאלות שעלו מתוך עבודתו של הביוכימאי הגרמני רוברט קוך מסוף המאה התשע-עשרה.
קוך גילה את חיידק Mycobacterium tuberculosis, אשר גורם למחלת השחפת.
בנוסף, הוא גילה שכאשר מזריקים לעור את הנוזל שעליו גדל החיידק, נוצרת תגובה על העור רק אצל אנשים שחולים במחלה.
לנוזל זה הוא קרא טוברקולין.
הטוברקולין של קוך לא היה מספיק מטוהר ולכן פגם באמינות המבחן שלו.
סייברט יצרה שיטה לבידוד של טוברקולין טהור, בעזרת ממברנה מניטרוצלולוזה, והחומר הנוצר מתהליך זה נקרא PPD (purified protein derivative).
המבחן אשר משתמש ב-PPD, מבחן מנטו, מדויק הרבה יותר ממבחנו של קוך.
בשל כך, הוא נהפך לסטנדרט האמריקאי ב-1941 ולסטנדרט העולמי ב-1952.
פלורנס סייברט זכתה בפרסים רבים, ביניהם:
מלגת דין ואן מטר לאוניברסיטת ייל (1923)
מענק פורטר של החברה הפילוסופית האמריקאית (1923)
פרס הווארד טיילור ריקטס של אוניברסיטת שיקגו (1924)
מדליית טרודאו של איחוד השחפת האמריקאי (1938)
מדליית גארוון של האגודה האמריקנית לכימיה (1942)
פרס ג'ון אליוט של איחוד בנקי הדם האמריקאי (1962)
חברה בהיכל התהילה הארצי לנשים (1990)
בעלת נקודת ציון היסטורית באיסטון, פנסילבניה (1993)
פלורס (Flores, מפורטוגזית: פרחים) הוא אי בדרום-מזרח אסיה, אחד מאיי סונדה בארכיפלג המלאי.
האי שייך למדינת אינדונזיה, והייתה בו אוכלוסייה של 1,831,000 נפש במפקד שנערך בשנת 2010. פלורס הוא האי העשירי במידת שטחו וגם העשירי בגודל אוכלוסייתו מבין איי אינדונזיה.
פלורס ממוקם מזרחה לאיי סומבאווה וקומודו, מערבה לאי למבטה וארכיפלג אלור .
דרומית מזרחית לו נמצא האי טימור, דרומית לו האי סומבה וצפונית לו האי סולאווסי.
האי נמצא ממזרח לקו וולאס, וממערב לקו ובר ולקו לידקר, שמפרידים בין הפאונה הקרובה לאוסטרלית לבין הפאונה הקרובה לאסייתית באיי אינדונזיה.
האי פלורס הוא אי געשי טרופי, בדומה לאיים הסמוכים באלי, לומבוק וסומבאווה.
איים אלו הופיעו בתקופת הפליוקן, לפני כ-15 מיליון שנים, כתוצאה מפעילות געשית.
הנקודה הגבוהה ביותר באי, 2,370 מטרים מעל פני הים, היא כיפת הלבה פוקו מנדסאוו .
מקום גבוה נוסף באי, 1,639 מטר מעל פני הים, הוא לועו הכבוי של הר הגעש קלימוטו , האתר הפופולרי ביותר בקרב תיירים באי.
בחלק הדרומי ממדום הר געש לווטובי.
האי נמצא כמה מאות קילומטרים ממזרח למדף סונדה, שעומקו כיום רק כ-100 מטרים מתחת לפני הים, ובשיאה של תקופת הקרח של הפליסטוקן, כאשר מפלס פני הים היה נמוך יותר, איחד את מרבית איי סונדה הגדולים כמו ג'אווה, סומטרה ובורנאו עם יבשת אסיה.
בין המינים שהיגרו ממדף סונדה לפלורס בתקופת הפליסטוקן היו הפילים הגמדיים מן הסוג סטגודון, ועל פי ההשערה גם בני-אדם קדומים, שהיו אבותיו של מין האדם הגמדי הומו פלורסיינסיס.
שרידי פילים ובני אדם התגלו בסמיכות גם באתרים ארכאולוגים במרכז האי וגם במערת ליאנג בואה במערבו.
עצמות הפילים הגמדיים שהתגלו באי סווגו כסטגודון פלורנסיס פלורנסיס (Stegodon florensis florensis), שמשקל גופו מוערך ב-850 ק"ג בבוגר, כמשקלה של פרה גדולת מידות, וסטגודון פלורנסיס אינסולריס (Stegodon florensis insularis), בגודל של סוס פוני.
מינים נכחדים נוספים הם מין של חולדה (Papagomys armandvillei) שאורך גופה כפול בערך מאורך הגוף של חולדת החוף הנפוצה בעולם בימינו, ומין נכחד - מרבו רובוסטוס (Leptoptilos robustus) של חסידת מרבו גדולה שגובהה 1.80 מטר ומשקלה 16 ק"ג.
כיום חי בפלורס דרקון קומודו, הלטאה הטורפת הגדולה בעולם.
בשנת 2005 נתגלו לראשונה גם שרידים מאובנים של מין זה בפלורס, שגילם נערך בכ-900,000 שנים.
בשנות ה-50 וה-60 ערך הכומר ההולנדי תאודור ורהובן, מיסיונר בפלורס שלמד ארכאולוגיה באוניברסיטת אוטרכט, מחקרים חלוציים רבים בארכאולוגיה ובפלאונטולוגיה של האי, שרובם לא דווחו באופן מסודר בפרסומים שעברו ביקורת עמיתים.
כלים אלו דומים לכלים המאוחרים יותר שהתגלו במערת ליאנג בואה.
גם באתר וולו סגה (Wolo Sege) הסמוך למאטה מנגה התגלו כלי אבן מסותתים על ידי צוות בהשתתפות מייק מורווד, גריט ואן דן ברג וחוקרים אחרים.
בשנת 2010 הם תוארכו לתקופה של כ-1.02 מיליון שנה לפני זמננו באמצעות תארוך רדיומטרי ארגון-ארגון, העדות הקדומה ביותר לקיום הומינינים בפלורס.
שרידי בני אדם מודרניים נמצאו באי לפחות מאז התקופה הנאוליתית לפני כ-10 אלפי שנים.
סוחרים ומסיונרים פורטוגזים הגיעו לאי מאז 1512, והאי הפך, ביחד עם האיים הסמוכים טימור וסולור, לחלק מן האימפריה הפורטוגזית.
הולנד עשתה מספר ניסיונות להשתלט על האי במאות ה-17 וה-18. חלקו המזרחי של האי היה ברשות הפורטוגזים עד 1851. אז, מתוך מצוקה כספית של מושל טימור המזרחית הוא מכר על דעת עצמו את חלקה של פורטוגל באי להולנדים בעבור 200,000 דוקטים.
מכיוון שלא שאל רשות מהממונים בפורטוגל, הוא פוטר מתפקידו, אבל הפורטוגזים לא דרשו את השבת המצב לקדמותו מלפני המכירה, ובשנת 1854 נסוגה פורטוגל מכל תביעותיה על האי, והוא הפך לחלק מן איי הודו המזרחיים ההולנדיים ב.
הדיווחים אודות דרקון קומודו לפני גלויו המדעי היו בין היתר גם מ"100 קילומטרים ממערב לאנדה" באי פלורס.
משנת 1933 עד שנת 1937 היה סוקרנו אסיר בעיר אנדה לשם הוגלה על ידי ההולנדים.
סוקרנו כתב אז בכלאו את ספרו Indonesia Menggugat ("אינדונזיה מאשימה"), על סמך נאום שלו מן העבר הלא רחוק בחייו שתכנו הודפס בשם זהה.
במלחמת העולם השנייה נכבש האי במאי 1942 על ידי כוחות יפנים, ולאחר המלחמה הפך לחלק ממדינת אינדונזיה.
פלורנס פוסטר ג'נקינס הוא סרט ביוגרפי בריטי מסוג דרמה קומית שיצא לאקרנים בשנת 2016, בבימויו של סטיבן פריריס ונכתב על ידי ניקולס מרטין.
בסרט מככבת מריל סטריפ בתפקיד פלורנס פוסטר ג'נקינס, יורשת, אשת חברה ופילנתרופית מניו יורק, שהייתה חובבת מוזיקה גדולה ודמות מרכזית בעולם המוזיקה בזמנה, שהתפרסמה כזמרת אופרה גרועה במיוחד.
יו גרנט משחק את בעלה סנט קלייר בייפילד, שהוא גם אמרגנה ושחקן שייקספירי.
חברי צוות אחרים כוללים את סיימון הלברג, רבקה פרגוסון ונינה אריאדנה.
פלורנס פוסטר ג'ינקינס היא אשת חברה ניו יורקית, שירשה הון מאביה, ואותו היא מקדישה לתמיכה באמנים ומוסדות למוזיקה.
היא הקימה את מועדון ורדי, יחד עם בעלה, ואמרגנה סנט קלייר בייפילד.
השנה היא 1944 ובתחילת הסרט פלורנס אומרת על במת המועדון, שעכשיו בימי המלחמה, מוזיקה חשובה אפילו יותר.
פלורנס וסנט קלייר גרים בנפרד.
סנט קלייר גר בביתה של המאהבת שלו קתלין וות'רלי.
פלורנס נדבקה בעגבת מבעלה הראשון, ונמנעת לחלוטין ממגע מיני עם סנט קלייר, כדי לא להדביק אותו.
על מנת להילחם בהתפתחות המחלה היא לוקחת ארסן וכספית להם יש גם השפעות רעילות עליה.
פלורנס חוזרת ללמוד שירה עם קרלו אדוארדס (שהוא סגן המנצח של המטרופוליטן אופרה, ושוכרת את קוסמיי מק'מון שינגן בפסנתר בעודה שרה.
מק'מון מופתע לגלות שפלורנס מזייפת נורא.
סנט קלייר ואדוארדס מתנהגים כאילו פלורנס מוכשרת מאוד, ומזהירים את הצעיר שלא להגיד לה את האמת.
סנט קלייר מארגן עבורה קונצרט קטן, כשהוא בוחר בקפידה למי הוא מוכר כרטיס.
חבריה הנאמנים מהמועדון מכבדים אותה, בעוד שאחרים לא יכולים להתאפק מלצחוק.
סנט קלייר ומק'מון מצליחים להסתיר ממנה את הביקורת השלילית שספגה, ופלורנס מתגאה בהישגה.
היא מקליטה את ההופעה ומחלקת לאנשים את התקליט כמתנה.
כשהיא באה לחלק את התקליט למק'מון הם מתחילים לדבר ומק'מון מבין כי הוא מכבד ומעריך את פלורנס.
פלורנס ומק'מון ממשיכים בעבודתם המשותפת, ושיריה של פלורנס מגיעים לרדיו.
אנשים מוצאים את השירים שלה למצחיקים במיוחד, למורת רוחו של סנט קלייר.
סנט קלייר תוקף חבורת גברים שצוחקים על פלורנס בבר, וקתלין נפרדת ממנו מכיוון שהיא חשה מושפלת.
פלורנס מחליטה להופיע לערב אחד בקרנגי הול.
סנט קלייר מנסה לשכנע אותה לוותר על הרעיון, אבל היא בטוחה שזה הזמן המתאים לכך.
מק'מון בתחילה מסרב בתוקף להופיע איתה שם, אבל סנט קלייר מצליח לשכנע אותו.
הם מבינים כי יהיה עליהם להתמודד עם הקשיים שההופעה תערים עליהם, וכל זאת על מנת לגרום לפלורנס את הערב שרצתה בו.
אולם ההופעה מלא עד אפס מקום, ובקהל נמצאים אנשים כמו קול פורטר וטלולה בנקהד.
כאשר פלורנס מתחילה לשיר, החיילים צוחקים ולועגים לה.
פלורנס מפסיקה את ההופעה כאשר היא מבינה מה קורה.
חבריה ומוקיריה נוזפים באלה הלועגים, ומעודדים אותה לשיר.
פלורנס מעודדת מתמיכה בה, וממשיכה לשיר.
בינתיים, עורך הניו יורק פוסט, מסרב להמשיך להאזין, ולא שועה לתחינותיו של סנט קלייר לא לכתוב כתבה מכוערת על פלורנס.
סנט קלייר ומק'מון מוצאים כל עותק של עיתון הפוסט וזורקים אותו לפח.
הם מביאים לפלורנס אוסף של כתבות מחמיאות.
אבל לאחר ששני גברים פונים אליה ואומרים לה להתעלם מהערות של העיתון היא מוצאת עותקים של העיתון וקוראת את הביקורת הקוטלת.
פלורנס גוססת, סנט קלייר נמצא לצידה, והיא חולמת על רגעיה היפים על הבימה.
לבסוף היא מציינת כי "אף אחד לא יוכל לטעון שהיא לא שרה".
לאחר שאומרת זאת היא נרדמת ומתה בשנתה.
פלורנס פוסטר ג'נקינס - מריל סטריפ
סנט קלייר בייפילד - יו גרנט
קוסמיי מק'מון - סיימון הלברג
קתלין וות'רלי - רבקה פרגוסון
אגנס סטארק - נינה אראדנה
ארטורו טוסקניני - ג'ון קוונה
קרלו אדוארדס - דייוויד הייג
סטנלי סטארק - סטנלי טאונסנד
ג'ון טוטן - אלן קורדונר
הדוכס וילסון - כריסטאן מקיי
ד"ר הרמן - ג'ון סשנס
גרטרוד וונדבילט וויטני - פאט סטאר
לילי פונס - איידה גריפולינה
קול פורטר - מארק ארנולד
טלולה בנקהד - נאט לורצמה
באתר עגבניות רקובות הוא זכה לציון של 87. בביקורת נאמר כי זהו סרט דרמה חביב, שעושה צדק עם שחקניו.
באתר מטהקריטיק הוא זכה לציון של 71. לירון סיני כותב שהסרט מצליח להציג דמות שהיא גם מעוררת חמלה, אך גם אהובה.
לעומתם אורון שמיר טוען כי יש בעיה בלהציג את המבקר כאיש הרע.
הסרט זכה לשתי מועמדויות לאוסקר ה-89 עבור פרס השחקנית הטובה ביותר למריל סטריפ ואוסקר עבור עיצוב התלבושות, ולארבע מועמדויות לפרס גלובוס הזהב.
פלורנס פרלי היא אשת עסקים ופוליטיקאית צרפתית שכיהנה כשרת ההגנה והכוחות המזוינים של צרפת מ-21 ביוני 2017, עד 2022 במסגרת ממשלותיהם של אדואר פיליפ וז'אן קסטקס, תחת הנשיא עמנואל מקרון.
פרלי היא האישה השלישית שכיהנה כשרת ההגנה של צרפת.
היא ירשה את סילבי גולאר ממפלגת המרכז מודם (MoDem), שנאלצה להתפטר לאחר חודש בתפקיד, יחד עם מנהיג המפלגה ושר המשפטים דאז פרנסואה ביירו, עקב חקירה של מפלגתה בחשד למימון פסול של עוזרים פרלמנטריים על חשבון האיחוד האירופי.
פרלי נולדה בפרוור בולון-ביאנקור, הצמוד לחלקה הדרום-מערבי של פריז ולכביש הטבעת שלה, בולוואר פריפריק.
היא שירתה כשרת התקציב תחת ראש הממשלה ליונל ז'וספן בשנים 2000–2002. לאחר מכן שימשה כסגנית מנהל כללי באייר פראנס, ועד שנת 2017 עמדה בראש חברת הרכבות "SNCF Voyageurs".
ב-1991 נישאה פרלי למרטין ויאל.
פלורנס ריי "פלו" קנדי הייתה עורכת דין, פמיניסטית, פעילת זכויות האזרח ומרצה אפרו-אמריקאית.
אביה, ויילי קנדי, עבד ברכבת, ומאוחר יותר היה בעל תחנת מוניות.
היא הייתה השנייה מבין חמש בנות, והייתה לה ילדות מאושרת, למרות חוויית העוני של השפל הגדול והגזענות שחוותה בשכונתה הלבנה בעיקר.
בגלל נוכחות הקלו קלאקס קלאן בשכונתה, ומאמציהם לגרום למשפחת קנדי לעקור משם, אביה הסתובב חמוש ברובה ציד, כדי להגן על משפחתו.
מאוחר יותר היא סיפרה: "ההורים שלי נתנו לנו תחושה נפלאה של ביטחון וערך.
עד שיצא לגזענים לספר לנו שאנחנו לא שווים, אנחנו כבר ידענו מה אנחנו שווים."
קנדי סיימה את לימודי התיכון בראש כיתתה, ולאחר מכן במגוון עבודות, כולל בעלות על חנות כובעים ותפעול מעליות.
אחרי מות אמה, זלה, בשנת 1942, קנדי עזבה את מיזורי ועברה לניו יורק, שם חלקה דירה בהארלם עם אחותה גרייס.
ב-1944 היא החלה ללמוד באוניברסיטת קולומביה, וסיימה תואר ראשון ב-1949. אך בקשתה להתקבל לפקולטה למשפטים באוניברסיטה נדחתה.
קנדי איימה לתבוע את הפקולטה.
היא הייתה השחורה היחידה מבין שמונה נשים בשכבתה.
ב-1946, במסגרת קורס לסוציולוגיה, קנדי כתבה מאמר שהשווה בין השיח על גזע לשיח על מגדר, בה הביעה את תקוותה ששחורים ונשים ימהרו לכרות בריתות כדי לקדם את מטרותיהם המשותפות.
קנדי סיימה את לימודי המשפטים בקולומביה ב-1951.
ב-1954 כבר פתחה משרד משלה, ובפרקטיקה שלה ייצגה אמהות וטיפלה במספר תיקים פליליים.
היא הייתה חברה בארגון הדמוקרטים הצעירים.
ב-1956, היא יצרה שותפות משפטית עם עורך הדין שייצג את בילי הולידיי בעבירות סמים, מה שהוביל לכך שקנדי ייצגה את עיזבונה של הולידיי, וכן את עזבונו של צ'ארלי פארקר.
קנדי אמצה גישה הצטלבותית באקטיביזם.
שרי רנדולף, בספרה Florynce "Flo" Kennedy: The Life of a Radical Black Feminist, ציטוטה את קנדי אומרת: "המסר העיקרי הוא שיש לנו חברה שהיא גזענית, סקסיסטית, ומעמדית מבחינה פתולוגית וממסדית.
ושהטכניקות ה"משחירות" שהחמרה מחילה, מזיקים לא רק לאנשים שחורים, אלא מזיקות גם לנשים, הומואים, אסירים משוחררים, זונות, ילדים, זקנים, נכים, וילידים אמריקאים.
ואם נוכל להתחיל לנתח את הפתולוגיה של דיכוי....
נוכל ללמוד הרבה לגבי איך להתמודד עם זה." קנדי המשיכה לקדם את אותה המטרה: לדחוק בנשים לבחון את המקורות של הדיכוי שלהן.
היא דיברה על אמצעי התנגדות שאפשר להפעיל ביומיום.
קנדי סיכמה את אסטרטגיית המחאה כ"לגרום לאנשים לבנים לחוש חרדה"
קנדי נהגה לחבוש כובע בוקרים ומשקפי שמש ורודים.
עוד סימן היכר שלה היה הריסים המלאכותיים שלה, אותם כינתה ריסי "דאפי דאק".
לקנדי היה בית נופש בפייר איילנד, מקום שהיה מקום מפגש לאקטיביסטים, הקהילה הגאה, ואנשי אוונגרד, והיא הייתה דמות פופולרית במרחב.
קנדי ערכה מפגשים קבועים בדירתה במנהטן.
היא הייתה מפגישה בין אנשים כדי ליצור רשת חברתית ואקטיביסטית, לחלוק רעיונות, ולקדם פרויקטים.
קנדי נעצרה בפעם הראשונה בשנת 1965 כאשר ניסתה להגיע לביתה ברחוב 48, והמשטרה סירבה להאמין שהיא גרה בשכונה זו.
אירוע זה קבע את מחויבותה להתמקד במאבק נגד גזענות ואפליה.
עוד קודם לכן, כשעוד חייתה במיזורי, הנהיגה קנדי חרם נגד מפיץ של קוקה קולה אשר סירב להעסיק נהגים שחורים.
היא גם הייתה פעילה למען מטרות פמיניסטיות וזכויות האזרח, והייתה מקבלת תיקים משפטיים הקשורים לנושאים אלו.
קנדי שיחקה תפקיד משמעותי בגיבוש המחאה נגד תחרות מיס אמריקה של 1968. המחאה נועדה להמחיש את פרקטיקת ניצול והחפצת הנשים.
קנדי לקחה על עצמה את התפקיד לגייס פמיניסטיות שחורות למאבק, וכאשר מספר נשים נעצרו במהלך המחאה, קנדי יצגה אותן משפטית.
בשנת 1970 קנדי עשתה סיבוב הרצאות יחד עם גלוריה סטיינם.
כשגברים היו שואלים את השתיים אם הן לסביות - סטריאוטיפ נפוץ על פמיניסטיות - קנדי היה שואלת בחזרה, "האם אתה האלטרנטיבה שלי?" היא הייתה בין החברות המוקדמות בארגון נשים לאומי (NOW), אך עזבה את הארגון כבר ב-1970, שנת הקמתו, מכיוון שלא הייתה מרוצה מהגישה שלהם לשינוי.
בין הביקורות שהופנו ל-NOW היו שהן מדירות שחורות ולסביות.
ב-1971 היא ייסדה את המפלגה הפמיניסטית, אשר העמידה את שירלי צ'יזהולם כמועמדת מטעמה לנשיאות.
היא גם עזרה להקים את ועידת הנשים הפוליטית.
החל מ-1972 היא כיהנה בוועדה המייעצת של קולקטיב המחזאיות הפמיניסטי של וסטבת, קבוצת תיאטרון שהפיקה מחזות על סוגיות פמיניסטיות.
קנדי תמכה בזכותן של נשים להפלות, וחיברה את הספר Abortion Rap יחד עם דיאן שולדר.
האמירה "אם גברים היו יכולים להיכנס להריון, הפלות היו הופכות לפולחן קדוש" לפעמים מיוחסת לקנדי, אף על פי שגלוריה סטיינם ייחסה אותה ל"נהגת מונית אירית זקנה בבוסטון" אותה פגשה יחד עם קנדי.
ב-1972, קנדי הגישה תביעה על העלמת מס נגד הכנסייה הקתולית, בטענה כי הקמפיין שלה נגד הפלות מפרה את עקרון הפרדת הדת והמדינה.
קנדי הייתה אחד מעורכי הדין בתיק אברמוביץ' נגד לבקוביץ, תובענה ייצוגית שבאה לבטל את חוקי ניו יורק המחמירים נגד הפלות.
התיק היה אחד הראשונים להשתמש בנשים שנפגעו מהפלות בלתי חוקיות כעדות מומחיות במקום להסתמך על רופאים.
הטקטיקות האלה שימשו בסופו של דבר בתיק ההיסטורי רו נגד וייד, ב-1973, אשר ביטל את המגבלות החוקיות על הפלות.
קנדי ייצגה גם את הקולקטיב לבריאות האישה בתובענה ייצוגית נוספת, דומה, עם 350 תובעות.
קנדי הקימה את סדנת המדיה ב-1966, בה נפגשו פעילים כדי לדון באסטרטגיות להתמודדות עם התקשורת, עם דגש על חשיבות שיתוף מידע טקטי בין תנועות שונות.
קנדי ואחרים מחו נגד ערוצי תקשורת בשל הייצוגים של אנשים שחורים.
היא הצהירה שהיא תוביל חרם הגד המפרסמים הגדולים אם לא יכללו שחורים בפרסומות שלהם.
היא השתתפה בכל שלושת כנסי הכוח השחור, וייצגה את ה.
ראפ בראון, אסאטה שאקור ואת הפנתרים השחורים.
קנדי גם ייצגה את הפמיניסטית הרדיקלית ואלרי סולאנס, שעמדה למשפט על ניסיון רצח של אנדי וורהול.
לאחר ההתקוממות בכלא אטיקה ב-1971, שהתעוררה כתוצאה של פגיעות מערכתיות בזכויות אדם, התעורר ביתר שאת נושא הסולידריות בין כתנועת הכוח השחור והתנועה הפמיניסטית, אשר לעיתים קרובות אילצה פעילים לבחור ביניהן.
קנדי התייחסה להתמרמרות שהתפתחה אצל פמיניסטיות, בעיקר לבנות, בשל התסיסה במרחב, ואמרה: "אנחנו לא תומכות באטיקה.
אנחנו אטיקה, או אנחנו לא-כלום." בשנת 1973 קנדי ייסדה יחד עם מרגרט סלואן-האנטר את ארגון הפמיניזם השחור הלאומי (NBFO), אשר עסק גם בסוגיות של גזע וגם בסוגיות מגדר, כגון זכויות רבייתיות וקמפיינים לעיקור שהופנו כלפי אוכלוסיות מוגזעות.
ב-1977, קנדי הייתה לחברה שותפה במכון הנשים לחופש העיתונות (WIFP).
WIFP הוא ארגון אמריקאי ללא מטרות רווח, שהוציא לאור חומרים שמטרתם הגברת התקשורת בין נשים, וחשיפת הציבור עם צורות שונות של תקשורת של ועל נשים.
פעם, כדי למחות על חוסר בחדרי שירותים בהארוורד, היא הובילה מחאת השתנה המונית במדשאה בקמפוס.
כאשר נשאלה על כך, היא אמרה:
ב-1974, נכתב במגזין "פיפל" שקנדי היא "הפה הכי גדול, הכי חזק, וללא עוררין, הכי חצוף בשדה הקרב".
פעילות נוספת שעשתה קנדי הייתה נגד מלחמת וייטנאם ומדיניות התערבות של ארצות הברית.
קנדי שיחקה במספר סרטים, כולל בסרט בסרטים The Landlord (1970), ובדרמה הפוליטית העצמאית, פוליטית Born In Flames (1983).
קנדי הייתה אחת מהמקריינים של החלק השני של הסרט, Come Back, Africa: The Films of Lionel Rogosin, אשר דן בהיסטוריה האפריקאית-אמריקאית, כמו גם באפרטהייד בדרום אפריקה.
הסרט נוצר כדי "לשמש כיצירה מיוחדת של היסטוריה אפרו-אמריקאית שבעל פה".
בשנת 1946, קנדי כתב מאסה בכותרת "הטיעון נגד נישואים", אותו סיכמה מאוחר יותר הבאוטוביוגרפיה שלה:
ב-1957 קנדי נישאה לסופר המדע הבדיוני צ'ארלס דיי.
דיי היה אלכוהוליסט ומת בסביבות 1960, כשהוא בשנות השלושים של חייו.
קנדי מעולם לא נישאה מחדש, ולא היו לה ילדים.
ב-1997 קנדי קיבלה את פרס מפעל החיים האמיצים, וכן בשנה שלאחר מכן כובדה על ידי אוניברסיטת קולומביה בפרס הינשוף לבוגרים מצטיינים.
ב-1999 אוניברסיטת העיר ניו יורק העניקה לה את פרס המאה.
ב-1976, קנדי כתבה אוטוביוגרפיה, Color Me Flo: My Hard Life and Good Times, שבו היא כתבה על חייה, הקריירה שלה, ועל האקטיביזם.
בשנת 2020 יצאה מיני סדרה של הולו "גברת אמריקה" המספרת את סיפורה של התנועה לאשרור התיקון לשוויון זכויות, ועל התגובה הבלתי צפויה שהתקבלה מצדה של עורכת הדין השמרנית פיליס שלאפלי במהלך שנות השבעים.
בתפקיד פלורנס קנדי, שיחקה השחקנית ניסי נאש.
פלורסטאן הראשון, נסיך מונקו , היה נסיך מונקו משנת 1841 עד מותו.
פלורסטאן הראשון נולד בפריז ב-10 באוקטובר 1785, לאונור הרביעי, נסיך מונקו ולואיז ד'אומון, בתם של לואי מארי ד'אומון, דוכס אומון השישי ולואיז ז'אן דה דורפור, דוכסית מזארין.
בשנת 1816 התחתן פלורסטאן עם השחקנית מארי קרוליין ז'יבר דה לאמץ, בתם של שארל תומאס ז'יבר דה לאמץ ומארי פרנסואה לה גראס דה ואוברסי, ונולדו להם שני ילדים.
בצעירותו היה פלורסטאן שחקן בתיאטרון "דה ל'אמביגו-קומיק" בצרפת.
בשנת 1819 מת אחיו אונור החמישי, נסיך מונקו ללא צאצאים חוקיים, ובעקבות כך עלה פלורסטאן לשלטון במקומו.
בתקופת שלטונו הכוח האמיתי התנהל בידי אשתו מארי קרוליין, אשר הצליחה להביא להקלה במצב הכלכלי הקשה ששרר במדינה, בעקבות מעמדה החדש של מונקו באותה עת כבת חסות של ממלכת סרדיניה, דבר אשר עורר זעם בקרב התושבים וגרם לתסיסה פוליטית ומתח רב בנסיכות.
הנסיך פלורסטאן ניסה לבצע רפורמות דמוקרטיות והציע שתי חוקות למדינה, אך אלו נדחו על ידי תושבי הערים מנטון ורוקברון.
כאשר הבין פלורסטאן שכל מאמציו ולרצות את התושבים נידונו לכישלון, התכוון הנסיך להתפטר ולהעביר את השלטון לבנו שארל.
אך דבר זה היה מאוחר מדי מכיוון שתושבי הערים מנטון ורוקברון התקוממו והכריזו על עירם כישויות נפרדות ממונקו, הם ניסו להסתפח לממלכת סרדיניה אך הדבר לא עלה בידם.
בשל כך ביטל פלורסטאן את תוכניותיו להתפטר, והוא נשאר בשלטון.
ב-20 ביוני 1856 מת פלורסטאן בפריז, ובנו שארל השלישי, נסיך מונקו עלה לשלטון במקומו.
גם לאחר מותו נשארה מונקו מפולגת עם כאוס רב.
בנו שארל הוא זה שהביא בשנות שלטונו לרגיעה ולשיפור המצב במדינה.
בשנת 1816 התחתן פלורסטאן עם השחקנית מארי קרוליין ז'יבר דה לאמץ, בתם של שארל תומאס ז'יבר דה לאמץ ומארי פרנסואה לה גראס דה ואוברסי, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
פלורסטין, נסיכת מונקו (1833–1897), התחתנה עם וילהלם, דוכס אוראך
פלזית תעשיות היא חברה תעשייתית המייצרת מוצרי תעשיית הפלסטיק, הנשלטת על ידי קיבוץ גזית ומוכרת בעיקר תחת שם המותג המקורי פוליגל.
פוליגל הוא מפעל פלסטיק שפעל בעבר באופן עצמאי והיה בבעלות של הקיבוצים רמת השופט ומגידו וכאמור לאחר מכן עם מיזוג וחיבור משותף עם קיבוץ גזית.
בשנת 2021, החברה המשותפת נמכרה לקונצרן הבינלאומי פלסקולייט וכך למעשה הפכה לפלסקולייט ישראל.
בשנת 1973 לאחר שהוחלט בקיבוץ להקים מפעל תעשייתי, מתוך כוונה להגדיל את מקורות הפרנסה של חברי הקיבוץ, רכש הקיבוץ מפעל כושל ומפסיד לייצור אריזות חד פעמיות מפלסטיק.
שנתיים לאחר מכן הועבר המפעל לשטח הקיבוץ ועסק בייצור אריזות פלסטיק.
באמצע שנות ה-80 הוחלט לייצר גם לוחות אקריליק המיועדים לייצוא.
בשנת 2008 מכר הקיבוץ 23% מחברת פלזית לקרן טנא.
החברה גדלה והתפתחה בעשור הראשון של המאה ה-21 באמצעות רכישת חברות בישראל ומחוץ לישראל.
כיום מעסיקה החברה בישראל כ-750 עובדים ובבעלותה מפעלים בישראל, בצ'ילה, רוסיה, ארצות הברית, בולגריה וספרד.
החברה מחולקת לשתי חטיבות, לוחות ואריזות: קבוצת פלזית-פוליגל כוללת בתוכה את מפעל הלוחות "פלזית 2001", שבשנת 2010 התמזג עם חברת "פוליגל" מרמת השופט.
החברה מייצרת לוחות אקריליים, פוליסטירן, פוליקרבונט.
במוצרי החברה נעשה שימוש לחממות, שלטים מוארים ומבנים, ובבעלותה מפעלי ייצור ברוסיה ובצ'ילה.
החטיבה כוללת את מפעל "פנכים שנרכש בשנת 2000 בבולגריה, ואת מפעל פלזית Iberica הפועל בספרד.
לפלזית תעשיות מספר חברות בנות והן:
"אריזות מדף פלזית" העוסקת בייצור אריזות פלסטיק לתעשיית המזון.
בשנת 2010 התמזגה עם חברת פולירז מקיבוץ מעוז חיים.
MCP מקיבוץ המעפיל העוסקת בתחום פיתוח וייצור של אריזות מזון מתקדמות.
ב-2007 רכשה פלזית מחצית מחברת מפל מקיבוץ מבוא חמה העוסקת בייצור של לוחות וגלילי פוליפרופילן לתעשיית הדפוס, הציוד המשרדי והחקלאות.
בשנת 2017 רכשה פלזית אריזות מדף את מפעל בנדע פלסט מקצרין המייצר כלים חד פעמיים.
משרדי המטה והנהלת החברה ממוקמים בקיבוץ גזית.
פלורנס פיו היא שחקנית אנגלייה, מועמדת פרס באפט"א ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרט "נשים קטנות" בשנת 2020. תפקיד מפורסם נוסף שלה הוא דמותה של ילנה בלובה בסרט "האלמנה השחורה" ובת'אנדרבולטס*.
היא החלה את קריירת המשחק שלה עם הסרט The Falling (2014) כשפריצת הדרך שלה הייתה עם התפקיד הראשי בסרט הדרמה העצמאי "ליידי מקבת" (2016).
הופעתה כאישה נשואה ולא מאושרת בסרט האחרון העניקה לה את הזכייה בפרס השחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע עצמאי.
בהמשך גילמה את אליזבת דה בורג בסרט ההיסטורי מבית נטפליקס "מלחמתו של רוברט דה ברוס" (2018) ואת התפקיד הראשי בסדרה "המתופפת הקטנה" וגילמה את דמותה של סאראיה בוויס בסרט על חייה.
בשנת 2019 גילמה את דמותה של איימי בסרט "נשים קטנות", האחות הצעירה והמפונקת ביותר, שחלומה להיות ציירת ולחיות חיי מותרות.
תפקיד זה זיכה אותה במועמדות לפרס אוסקר בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
היא שיחקה ביחד עם סקרלט ג'והנסון בסרט האלמנה השחורה, מבית אולפני מארוול.
היא גילמה את דמותה של ילנה בלובה, כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול.
ב-2023 השתתפה בסרט אופנהיימר בבימויו של כריסטופר נולאן כשגילמה את ג'ין טטלוק שהייתה פעילה במפלגה הקומוניסטית ומאהבת של אופנהיימר.
פיו נולדה באוקספורד אך גדלה באנדלוסיה, ספרד, עם שתי אחיותיה: אראבלה גיבינס, שחקנית, תסריטאית ומפיקה, רפאלה "ראפי" פיו ואחיה השחקן והמוזיקאי טובי סבסטיאן.
אביה, קלינטון פיו, הוא מסעדן ומעצב, ואמה דברה היא מורה למחול.
בילדותה פיו סבלה מטרכיאומלציה, דבר שהוביל לאשפוזים רבים.
כשפיו הייתה בת שלוש, משפחתה עברה לסוטוגרנדה, ספרד, בתקווה שמזג האוויר החם יותר ישפר את בריאותה.
כשפיו הייתה בת שש, המשפחה חזרה לאוקספורד.
פיו התחנכה באופן פרטי בבית הספר ויצ'ווד ובבית הספר סנט אדוארד שבאוקספורד.
שנהסדרהתפקידהערות2016מרצ'להקארה תומאס3 פרקים2018המלך לירקורדיליהסרט טלוויזיה2018המתופפת הקטנהשרמין "צ'ארלי" רוסמיני סדרה2020Acting for a Causeג'סיקה קולדמןפרק: "This is Our Youth"2021הוקאייילנה בלובה3 פרקים2023משאבי אנוששרהדיבוב; 4 פרקים
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס בחירת הקהלכוכבת הקולנוע של השנהאופנהיימרכוכב סרט הדרמה של השנהפרס גילדת שחקני המסךהביצוע הטוב ביותר של צוות שחקנים בסרט קולנוע2025פרס בחירת הילדים של ניקלודיאוןמכסח ישבנים אהובת'אנדרבולטס*
מועדון הכדורגל פלורשט (במולדובנית: FC Florești) הוא מועדון כדורגל מהעיר פלורשט, שבמולדובה.
המועדון נוסד בשנת 2017 ומשחק בליגת המשנה המולדבית.
את עונת 2017 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה המולדובית השלישית מחוז צפון ועלתה לליגת המשנה המולדובית.
את עונת 2018 סיימה במקום השני בליגה.
בעונת 2019 זכתה הקבוצה בליגה השנייה והעפילה לליגת העל המולדובית.
פלזמה עשירה בטסיות היא תרכיז של פלזמה עשירה בטסיות שמקורו בדם שעבר סירכוז והופרדו ממנו תאי הדם האדומים.
למרות הפופולריות הרבה של השימוש בפלזמה עשירה בטסיות והשימוש הגובר בהן לטיפול במצבים רפואיים מגוונים, הראיות ליעילותה היו מעורבות, כאשר נמצאה יעילות במצבים מסוימים ואי-יעילות באחרים.
תרכיז הפלזמה עשיר בטסיות דם המפרישות גורמי גדילה כחלק מתפקודן ומעודדות אנגיוגנזה, חלוקת תאים וריפוי.
הזרקתו לאזור מסוים מגבירה מקומית את כמות גורמי הגדילה ומשפרת את תהליכי הריפוי.
נעשה שימוש בפלסמה העשירה בטסיות כרפואה טבעית המסייעת לגוף להילחם בתהליך דלקתי, סיוע בריפוי והתחדשות של רקמות רכות כגון גידים ורצועות, הגנה על הסחוס מפני שחיקה, ולשיפור תנועתיות והפחתת כאב.
בתחום רפואת הספורט והאורתופדיה, טיפול ב-PRP הוכיח את יעילותו במגוון מצבים: בטיפול במרפק טניס (דלקת גידים במרפק), הטיפול הפחית כאב והגביר תפקוד באופן משמעותי.
מחקרים הראו קשר ברור בין ריכוז הטסיות וגורמי הריפוי להצלחת הטיפול, כאשר מטופלים מדווחים על תוצאות טובות יותר בהשוואה לשיטות טיפול אחרות.
במספר מטא-אנליזות נמצא כי טיפול במרפק טניס באמצעות זריקות PRP עדיף על זריקות קורטיזון ובעל תוצאות דומות או זהות לניתוח.
כטיפול בקרע במסובבי הכתף (קרע שרוול מסובב), זריקות PRP נמצאו כיעילות במיוחד עבור קרעים חלקיים.
גם כאן זריקות PRP הראו יתרון על פני זריקות קורטיזון, במיוחד כשבוחנים תוצאות לטווח ארוך.
בתחום האוסטיאוארתריטיס, במיוחד של הברך, ישנן ראיות התומכות בשימוש ב-PRP.
מחקרים מצביעים על כך שהטיפול בזריקות PRP עשוי להיות יעיל יותר מטיפולים מקובלים כמו חומצה היאלורונית, להפחתת כאב ושיפור תפקוד.
מחקרים נוספים נערכים כדי לבסס את יעילותו של הטיפול ב-PRP במגוון רחב יותר של מצבים אורתופדיים, כולל טיפול בפציעות רצועות, שרירים ומפרקים שונים.
בתחום הרפואה האסתטית ואנטי אייג'ינג: טיפול בפלזמה עשירה בטסיות הוא הליך מינימלי פולשני שמשמש ברפואה אסתטית להסרת קמטים, הצערת העור, שיפור כתמים, ונשירת שיער.
תמיסת PRP מרוכזת מוזרקת לאזור הטיפול כדי לכוון לתאים ורקמות פגועים.
גורמי הצמיחה והחלבונים ב-PRP מסייעים בחידוש העור, ושיפור מצב הקרקפת מעודד צמיחת שיער.
מחקרים דיווחו כי PRP מועיל לאלופציה אראטה ואלופציה אנדרוגנטית ויכול לשמש כחלופה למינוקסידיל או פינסטריד.
סקירה דיווחה כי הוא משפר את צפיפות השיער ועוביו בשני המינים.
בתחום רפואת השיניים, PRP משמש לשיפור הריפוי בניתוחי שיניים ופה, כולל עקירות, ניתוחי חניכיים, הרמת סינוסים בהשתלת שיניים וטיפול בנמק עצם הלסת.
ברבייה מסייעת, PRP משפר קליטת רירית הרחם ומעבה אותה, ונחקר לטיפול בתסמונת אשרמן וקידום התחדשות רקמת השחלה.
לגבי כיבי רגל סוכרתית, PRP מראה השפעה חיובית על גודל הכיבים וזמן הריפוי ומגביר משמעותית את קצב הריפוי בהשוואה לטיפולים מסורתיים.
שואבים דם מהמטופל בדומה לתהליך של בדיקת דם רגילה.
הדם מועבר באופן סטרילי למכשיר צנטריפוגה.
לאחר כרבע שעה של סיבוב המבחנה בצנטריפוגה, מבצעים שאיבה בררנית באמצעות מזרק של שכבת הטסיות מהדגימה, את תרכיז הפלזמה והוא מוזרק לאזור המבוקש.
במקרים מסוימים משתמשים באולטרסאונד לצורך דיוק.
הוריות נגד, לשימוש בפלזמה עשירה בטסיות
במקרה של זיהום, ספירת טסיות לא תקינה, טיפול מערכתי בסטרואידים וטיפול בנוגדי קרישה.
פלורנס שירלי הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע אמריקאית.
שירלי נולדה בעיר ניו יורק בשנת 1892. את הקריירה הבימתית שלה החלה בבוסטון וזכתה להצלחה קלה בברודוויי.
לאחר טביעת ספינת הטיטניק באפריל 1912, השתתפה בקונצרט למען ניצולים שהתקיים בתיאטרון ג'ורג' מ.
ההופעה האחרונה שלה בברודוויי הייתה ב-"Alice in Arms" (במקור נקרא "כוכב בחלון") לצד קירק דאגלס.
שירלי הופיעה ביותר מ-50 סרטים לאורך הקריירה הקולנועית שלה.
היא נפטרה בהוליווד, לוס אנג'לס שבקליפורניה.
נקודות לציון בסרטיה של שירלי כוללות את הסרטים הבאים:
הופעותיה של שירלי בברודוויי כוללים את ההפקות הבאות:
Take My Tip (גברת דולי בראונינג), 1932
The Poor Nut (ג'וליה וינטרס), 1925
'הדלת' הנעולה (מוריאל וולינג), 1924
'מדוע גברים עוזבים את הבית' (Fifi), 1923
פריחת התפוחים (גברת אנה מרטון), 1920
נערת וול סטריט (פרל ויליאמס), 1912
פלורנס קלקסטון הייתה אמנית בריטית, שהתבלטה בציורי הסאטירה שלה.
קלקסטון גם כתבה פרשנויות הומוריסטיות רבות על החיים של זמנה.
קלאקסטון נקראה על שם עיר הולדתה, פלורנס, איטליה, שם נולדה ב־26 באוגוסט 1838 לצייר מרשל קלקסטון ואשתו סופיה; היא הוטבלה ב־2 בינואר 1839 בכנסיית סנט אלפג'.
הייתה לה אחות צעירה יותר, , שנולדה שלוש שנים אחריה.
מרשל קלקסטון, לא ראה הצלחה באיטליה, והיגר עם משפחתו בשנת 1850 לאוסטרליה, שם גיסו ריצ'רד הרגרב ביסס את עצמו כמתנחל בניו סאות' ויילס.
גם בני משפחה אחרים היגרו לאוסטרליה.
הגעתו של קלקסטון לסידני צוינה בעיתונים, אך הוא שוב נאבק למצוא את התהילה כצייר.
המשפחה המשיכה להגר ובשנת 1854, עברה להודו.
לאחר שהות של שלוש שנים, המשפחה חזרה לאנגליה דרך ציילון ומצרים.
הניסיון של נסיעות בינלאומיות התברר כחשוב לאחיות כאמניות, הרחיב את ההיקף הגאוגרפי של חוויותיהן, ותרם למבטתן החוץ וויקטוריאנית.
האחיות קלאקסטון חזרו לאנגליה שפלורנס הייתה כמעט בת 20 אביה אימן אותה ואת אחותה בציור.
בשנות החמישים של המאה ה-19 מצאו שתי האחיות עבודות בייצור תחריטים לעיתונות הפופולרית.
בשנת 1858 הציגה פלורנס סצנות מחייה בתערוכה השנתית השנייה של (SWA).
בשנה שלאחר מכן, 1859, היא חתמה על עצומה לקבלת נשים לבתי הספר של האקדמיה המלכותית לאמנויות.
בשנת 1864, האחיות חלקו יחד בית בלונדון, אך דרכיהן נפרדו.
ב־1 ביוני 1868 התחתנה פלורנס עם ארנסט פרינגטון, צלם ומהנדס צרפתי, בפריז.
מעט ידוע על חיי הנישואים שלהם, אך פלורנס טענה כי התגוררה במונקו במשך כמה שנים.
לא היו ילדים מהנישואין והיא התאלמנה ככל הנראה בשנת 1881, כשחזרה להתגורר עם אביה בלונדון.
היא המשיכה לעבוד כמאיירת ואמנית.
ב־3 במאי 1920, בביתה, באי וייט, היא התאבדה.
היצירה הידועה ביותר של קלקסטון היא "הבחירה בפאריס: אידיליה" (בערך 1860), סאטירה ופרודיה (על פי משפט פאריס במיתולוגיה היוונית) על יצירותיהם של האמנים מהאחווה הפרה-רפאליטים.
הציור מכיל רבים מהדמויות המרכזיות של התנועה האמנותית כולל ג'ון ראסקין וסר ג'ון אוורט מיליי, עם דמויות של תרבות פופולרית כמו פורד מדוקס בראון.
הציור מתאר את מיליי בתפקיד פאריס, שמציע את התפוח המוזהב לאישה מימי הביניים מפוארת למראה, תוך התעלמות מהמדונה של רפאל ואישה מודרנית בקרינולינות.
הציור כולל גם פרודיות על יצירות אחרות לפני הרפאליטים התמונה פורסמה בעיתון "אילוסטרייטד לונדון" בעמוד ב־2 ביוני 1860.
קלקסטון כתבה גם מערכונים הומוריסטיים על פמיניזם וזכויות נשים, בעיקר בהרפתקאותיה של אישה בחיפוש אחר זכויותיה, סיפור מצויר.על אישה שהוריה אינם מאשרים את המאהב שלה, והוא עוזב.
היא מחליטה להמשיך בעצמאותה, אך היא נעשית מכוערת, הופכת לעורכת דין, פוליטיקאית ורופאה, אך בסופו של דבר נכשלת בכל העיסוקים.
לבסוף היא מהגרת לארצות הברית ומתחתנת עם בריגהם יאנג, מנהיג המורמונים הפוליגמי.
בסופו הסיפור, מסתבר שכולו היה חלום והוא מסתיים במילותיה "תודה לאל זה רק חלום ליל קיץ ואני לא משוחררת".
פלורנס מולטרופ קלי הייתה פעילה חברתית ופוליטית ותבעה את המונח ביטול שכר.
עבודתה נגד סדנאות יזע ולמען שכר מינימום, ימי עבודה בני שמונה שעות, וזכויות ילדים זוכה להערכה נרחבת בימינו.