tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המהדורה המודפסת הראשונה של "ספר המנהגים" יצאה לאור בוונציה ב-1566. מאז הספר הודפס מעל מאה פעמים, כולל תרגומים רבים ליידיש.
בעקבות תפוצתו הרבה, מנהגים רבים שנוהגים האשכנזים (לפחות בקהילות אשכנז המזרחית) הם לפיו.
ביניהם אמירת תשליך, קיום סעודת הפורים אחרי הצהריים לאחר תפילת מנחה והקפדה שרובה תהיה ביום, אי-אמירת תחנון בל"ג בעומר ובט"ו באב, תקיעה בשופר בכל חודש אלול למעט בערב ראש השנה, השענת הראש בנפילת אפיים בשחרית על הזרוע שהתפילין של יד אינן מונחות עליה ולהפך בנפילת אפיים במנחה.
ישנם מנהגים אחרים רבים המקובלים על פי ספרו.
כמו כן, נתקבלו רובן ככולן של הכרעותיו לגבי פיוטים במחזור אשכנז המזרחי.
לדוגמה, ברוב כתבי יד, מופיע היוצר "אפוני אימיו" להראב"ן לשבת ברית, אך על פי קביעות ספר המנהגים, ברוב דפוסי המנהג המזרחי מופיע היוצר "אות בריתות שלש עשרה" לאברהם הכהן ברבי יצחק.
רבי יצחק אייזיק וייס (תרל"ה, 1875 – י"ג בסיוון תש"ד, 4 ביוני 1944) היה האדמו"ר השני של חסידות ספינקא.
ידוע כבעל ה"חקל יצחק" על שם ספר כתביו שיצא לאור אחרי מותו.
נולד בעיירה ספינקא שברוזנות מרמורש, אז באוסטרו הונגריה וכיום בשטח רומניה, לר' יוסף מאיר וייס, האדמו"ר הראשון של חסידות ספינקא.
אביו קרא לו על שם רבו המובהק ר' יצחק אייזיק אייכנשטיין מזידיטשוב.
התפרסם מגיל צעיר בכשרונותיו ובהתמדתו בתורה בנגלה ובנסתר ובתפילותיו הנלהבות.
מגיל צעיר החליף שאלות ותשובות עם גדולי הדור ובהם המהרש"ם, ר' יצחק אלחנן ספקטור מקובנא ור' אברהם פאלאג'י, מרא דאתרא של איזמיר.
הוא נישא להרבנית מרים בתו של ר' יששכר בעריש אייכנשטיין אב"ד ווערעצקי מחסידות זידיטשוב.
בראש חודש חשוון תרס"ד חווה אביו שבץ, והיה משותק במשך מספר חודשים.
גם לאחר שחזר ללכת תפקד באופן חלקי, ובנו סייע לו בניהול החצר החסידית.
הוא ירש אותו באופן רשמי לאחר פטירתו בשנת תרס"ט.
בתקופה ההיא בתחילת כהונתו נחשבה חסידות ספינקא לשנייה בגודלה בחבל מרמורש, אחרי חסידות ויז'ניץ.
שם המשיך בניהול החצר ועמד בראש ישיבת "בית יוסף" שייסד, בה למדו כ-150 צעירים.
בעת שהותו במונקאטש היה נתון לרדיפה עזה מצדו של רב העיר והאדמו"ר המקומי, רבי חיים אלעזר שפירא.
לבסוף הסכים לעזוב את העיר בתמורה לכך שהרב המקומי ישלם לו 100,000 כתר וכי יותר לו לבקר את חסידיו בה פעמיים בשנה ללא הפרעות.
בשנת תר"ץ העביר את משכנו ואת הישיבה לעיר סעליש.
חסידות ספינקא, שהייתה כבר מרובת תומכים, הפכה בימיו לאחת משלוש החצרות הגדולות בהונגריה יחד עם מונקאטש וסאטמר-סיגט; היו לו אלפי חסידים במרמורש, בטרנסילבניה ובכל רחבי הארץ.
האדמו"ר ניהל התכתבות קצרה ומקוטעת עם ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת; הלה שלח לו מכתב בעת מחלתו (בערך ב-1929).
הרב השיב לו וביקש גם תמיכה לישיבתו, אם כי לא נענה.
זמן קצר לפני מותו שלח לו המלך מכתב נוסף, אך נפטר עוד בטרם חוברה איגרת תשובה.
כמו כן, שלח פעם ברכה לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט והלה שיגר לו מכתב תודה.
עם חלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה שב מחוז קרפטורוס לשליטה הונגרית, והוחלו חוקים אנטי-יהודיים.
בשנים הבאות עסק האדמו"ר במתן סיוע לפליטים יהודים שנמלטו מהשואה בפולין, והורה לבנות מתחת לביתו בונקר להסתרתם ולספק להם מסמכים מזויפים.
הוא אף נעצר פעם בידי הז'נדרמריה ההונגרית למשך יומיים לאחר שיהודי פולני ללא תעודות נתפס בחצרו, אך שוחרר מחוסר ראיות.
אך גופו נחלש מאז מתוקף הנסיבות ממה שעוללו לו במאסר.
במרץ 1944 השתלטו הגרמנים על הונגריה.
באסרו חג פסח תש"ד כונסו יהודי סעליש והסביבה בגטו, בו ישבו כעשרת אלפים נפש.
האדמו"ר סירב להפצרות של חסידיו לנסות לברוח, למרות שנשלחו אליו אשרות כניסה לבריטניה ולארץ ישראל.
הוא, משפחתו ובני קהילתו גורשו להשמדה באושוויץ בא' בסיוון, שם נספה האדמו"ר בי"ג לחודש.
ר' ישראל חיים, שישב עם אביו בסליש.
ר' נפתלי צבי ששימש כרב העיירה בילקה במרמורש.
בתו הינדא שינדל נישאה לרב אברהם אביש הורוביץ, ששימש כרב העיר קראלי ברומניה.
שלושת ילדיו נספו בשואה, וכך גם רוב נכדיו.
נכדו הרב יעקב יוסף וייס בן בנו ר' ישראל חיים, שימש כאדמו"ר לחסידי ספינקא בבני ברק ובארצות הברית.
נכד אחותו הרב יוסף מאיר כהנא שימש כאדמו"ר לחסידי ספינקא בירושלים.
ונכדו, בן חתנו, הרב שמואל צבי הורוביץ שימש כאדמו"ר לחסידי ספינקא בניו יורק.
בחייו לא יצאו ספרים מכתביו למעט הקדמה ארוכה שכתב לספרו של אביו "אמרי יוסף" בה הוא מבסס את שיטת חסידות ספינקא, וכן תשובות בשם "בן פורת יוסף" בסוף ספריו של אביו.
ספריו שיצאו לאחר השואה קיבלו את השם "חקל יצחק" (שדה יצחק בארמית) שבגימטריא זה שווה לשמו "יצחק אייזיק".
תשובותיו ששרדו כונסו לאחר השואה בספר בשם שו"ת "חקל יצחק" שיצא לאור לראשונה בניו יורק, תשכ"ו.
ספרו על התורה – חקל יצחק על התורה, שני כרכים, ניו יורק, תשי"ב-תשי"ד.
רבי יצחק אייזיק חבר (וילדמן; תקמ"ט, 1789 – כ"ט בחשון תרי"ג, 11 בנובמבר 1852) היה פוסק הלכה ומקובל ליטאי בולט, ששימש כרב בכמה עיירות בליטא וכתב ספרים רבים בנגלה ובנסתר.
היה מתלמידי רבי מנחם מנדל משקלוב, מתלמידי הגאון מווילנה.
נולד בשנת תקמ"ט (1789) בעיר הורודנה שבליטא, לרבי יעקב חבר ולחינקא בת רבי יצחק מאמדור.
מגיל ארבע־עשרה למד אצל רבי מנחם מנדל משקלוב, עד עליית רבו לארץ ישראל בשנת תקס"ח (1808), כאשר היה רבי יצחק אייזיק בן תשע־עשרה בלבד.
אשתו הראשונה נקראה שפרינצא, ונפטרה בטיקטין בי"ט בתשרי תר"ט (1848).
אשתו השנייה נקראה רבקה מרים.
בגיל צעיר התמנה לרב בעיירה פרזווע, ולאחר מכן שימש ברבנות בערים ראזינאי, וולקוביסק, טיקטין ובארבע שנותיו האחרונות – בעיר סובאלק, שם כיהן עד לפטירתו.
תלמידו רבי יצחק כהנא העיד בשמו כי עסק שלושים שנה ברציפות בתורת האר"י ובמשנת הגר"א: הרב חבר עסק גם במשנת הרמח"ל, ובספרו פתחי שערים הוא משלב יסודות מתורת האר"י, הגר"א והרמח"ל.
בדומה לגר"א, פירש את דברי האר"י בדרך משל וסמל.
חיבורו מגן וצינה נועד להגן על אמיתות ספר הזוהר וחכמת הקבלה.
בדורו נחשב לממשיך דרכו של בית מדרשו של הגר"א, ונמנה עם חבורת תלמידי־תלמידיו, שכונו "פה שלישי לאליהו".
בית יצחק, ענייני ספיקות וקבוע, סודילקוב תקצ"ו.
בית יצחק, ענייני ברירה, וילנה תרע"ג (1913)
בית נאמן, עד אחד נאמן באיסורין, ורשה תרמ"א (1881)
תשובות בנין עולם על אורח חיים ויורה דעה, ורשה תרי"א (1851).
תשובות בנין עולם על אבן העזר, מהדורה חדשה מוסד הרב קוק תשמ"ח (1988).
(מהדורה חלקית נדפסה בוורשה תרס"ד).
סדר זמנים, על ענייני הזמנים בהלכה, ורשה תר"ד (1844).
הגהות על הש"ס, נכללו במהדורת ש"ס וילנא.
פתחי שערים חלק ב', שם.
ברית יצחק, ביאור לאידרא דמשכנא ועוד, ורשה תרמ"ח (1888)
בית עולמים, ביאור לאידרא רבא, ורשה תרמ"ט (1889)
מגן וצינה, להגנת חכמת הקבלה, יוהנסבורג תרט"ו
גנזי מרומים, ביאור למסכת אצילות, יוהנסבורג תרכ"ד
אפיקי ים, ביאור לאגדות הש"ס, ישיבת המקובלים שער השמים ירושלים תשנ"ד
פרי יצחק, ביאור על ספר יצירה, הוראדנא תקנ"ח (1798)
הגדה של פסח, עם ביאור יד מצרים ויד חזקה
שיח יצחק, דרושים, וילנה תרע"ב (1912)
שיח יצחק, דרושים ח"ב, קיידן תרצ"ט (1939)
אור תורה, ביאור לספר מעלות התורה לרבי אברהם אחי הגר"א, ירושלים תר"מ.
ביאורים לכתבי הגר"א ורמ"מ משקלוב
ביאור לספר אדרת אליהו על התורה מהגר"א
באר יצחק ביאור ללקוטי הגר"א
ביאור לביאורי אגדות מהגר"א למסכת ברכות, מכון הגר"א תשס"ה.
ביאור לספר מים אדירים מרבי מנחם מנדל משקלוב, ורשה תרמ"ה, מהדורה שלמה מכתב יד ירושלים תשמ"ז
חלק מכתביו נותרו בכתבי יד וראו אור לאחר מותו על ידי בני משפחתו ותלמידיו.
בנו, רבי יוסף חבר, כיהן אף הוא ברבנות וחיבר כמה ספרים: שער יוסף, כפלים לתושיה, וזרוע נטויה – ביאור על הגדה של פסח (שאותה הוציא בעקבות חיבורו של אביו "יד חזקה").
הוא כתב גם שני ספרי הספד: נפש נקי וציון לנפש.
בנים נוספים של רבי יצחק אייזיק היו הרב משה רבינוביץ ורבי אהרן פונדק מווילנה.
חתניו היו רבי אליעזר שלמה, שכיהן ברבנות, ורבי יצחק צבי הלוי לוין, מנהל כולל סובאלק ולומז'ה.
יצחק אייזיק בן יעקב (בליטאית: Isaak Benjakob; כ"ה בטבת תקס"א, 10 בינואר 1801, רמיגאלה, האימפריה הרוסית (ליטא) – ט"ו בתמוז תרכ"ג, 2 ביולי 1863, וילנה) היה ביבליוגרף יהודי ליטאי, שגם עסק בסחר והוצאה לאור של ספרים.
נולד בעיירה רמיגאלה (או רמגוֹלה; בליטאית: Ramygala; ברוסית: Рамигала) שליד וילנה שבליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), ובילדותו עבר עם הוריו לעיר הגדולה וילנה (שהייתה מרכז יהודי חשוב, וכונתה "ירושלים דליטא"), ובה גדל.
למד בחדר ובנוסף למד עברית ודקדוק עברי.
הוא רכש שליטה טובה מאוד בשפה וכתב שירים ומכתמים בעברית מקראית.
במשך כמה שנים חי בריגה, שם עסק במסחר ספרים.
מאוחר יותר עבר ללייפציג, שהייתה באותה תקופה מרכז של מסחר בספרים, וגם שם עסק במסחר בספרים והוצאה לאור.
בהיותו בלייפציג הוציא בשנת 1842 את ספרו הראשון: "מכתמים ושירים שונים, ומאמר מכתם ללמד כולל דרכי המכתם".
בשנת 1848 חזר לווילנה, ושם עסק בנוסף לסחר בספרים גם בהוצאה לאור של התנ"ך עם תרגום לגרמנית באותיות עבריות.
בשנים 1848–1853 הוציאו לאור בן יעקב ושותפו אד"ם הכהן את הספר בן 17 הכרכים, שבו נכלל הטקסט המקראי בעברית, פירוש רש"י והתרגום הגרמני של מנדלסון.
בזמן שהותו בלייפציג עמד בקשרים חברתיים ומדעיים עם מיטב הביבליוגרפים ואספני הספרים היהודים בגרמניה, בהם פרופ' יוליוס פירסט, והחשוב מביניהם משה שטיינשניידר, שהיה לו לעזר רב בעבודתו.
בן יעקב היה אחד ממנהיגי ונציגי הקהילה היהודית בווילנה.
באִגרותיו הוא שופך אור על מצב הקהילה במחצית הראשונה של המאה ה-19.
אחרי חיבורו הראשון שהוציא, כאמור, בלייפציג, פרסם בן יעקב מהדורה מתוקנת של "חובות הלבבות" לבחיי אבן פקודה, עם מבוא, ביאור קצר ותולדות חיי המחבר.
כמו כן הוציא מהדורה מתוקנת של "שם הגדולים" של החיד"א.
בשנת 1862 הודיע בן יעקב שהוא מתכוון להוציא מחדש במהדורה עממית ספרים קלאסיים יהודים.
הוא הספיק להוציא את "מאור עיניים" מאת עזריה דה רוסי (עזריה מן האדומים).
בנוסף, תרם רבות ובאופן קבוע לכתבי עת רבים, בהם "פרחי הצפון", "הכרמל", "כרם חמד", "אוצר חכמה" ועוד.
חיבורו החשוב ביותר של בן יעקב הוא הספר 'אוצר הספרים', - ביבליוגרפיה מקיפה לספר העברי, שהיא למעשה סיכום מחקריו הביבליוגרפיים שכתב במשך עשרות שנים.
בספרו זה רשם, על פי דבריו, 17,000 ספרים עבריים מראשית הדפוס ועד 1863.
בביקורת על הספר שפרסם ב-1881 ב-Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums (כתב העת לתולדות ישראל ומדעי היהדות) הובאו דבריו של צונץ, שטען כי ספר זה הוא הכרחי לכל מי שעוסק בספרות העברית.
בניגוד לפירסט, שהוציא גם הוא ביבליוגרפיה מקיפה (Biliotheca Judaica) במטרה להקיף את כל הספרות היהודית ומה שנכתב עליה עד 1840, בן יעקב התמקד רק בספרות שנכתבה בעברית ובמספר קטן של ספרים ביידיש.
הוא התבסס בכתיבת הביבליוגרפיה על מקורות קודמים לו כמו "שפתי ישנים" של שבתי בס, וראה בחיבורו השלמה של ספר זה, אך בפועל יצר יצירה חדשה העומדת בזכות עצמה.
כמו כן, הסתייע בהוספות ובהערות הרבות שהוסיף במשך השנים לספרו של החיד"א, "ספרי שם הגדולים ועד לחכמים".
ספרו כלל הן ספרים מודפסים והן כתבי יד.
הספר מצטיין בהגהה מדויקת של המקורות ובשיטה מדעית של רישום הפריטים הביבליוגרפיים.
הספר לא יצא על ידו; בן יעקב נפטר לפני שהספיק להשלים את חיבורו.
רק בשנת 1880, 17 שנה אחרי מותו, הוציא את הספר בנו, יעקב בן יעקב, בווילנה, בבית הדפוס של האלמנה והאחים ראם (רוֹם).
הספר כלל הערות של שטיינשניידר, רפאל נתן נטע רבינוביץ (בעל "דקדוקי סופרים") וחוקרים נוספים שאיתם התייעץ הבן בטרם הוציא את הספר לאור.
הספר משלב ידע תורני מקיף יחד עם השכלה ומחקר יהודי מודרניים.
במחקר זה שעשה על הספרים ובאינפורמציה המלאה שמסר על כל ספר נבדל משבתי בס.
במשך 40 השנים הבאות הוסיף גם הבן על ספרו של אביו והגיע עד כדי 60,000 ערכים, אך גם בנו לא זכה לראות את מפעל ההמשך שלו יוצא לאור.
חתנו של הבן, פרופ' משה שור, פנה למספר מוסדות אקדמיים בארץ ישראל ובעולם, לרבות החברה לקידום מדע היהדות בברלין () ואף האוניברסיטה העברית בירושלים, בבקשה להדפיס את הספר – אך לא נענה.
לבנו יעקב, הייתה אידאולוגיה מאחורי כתיבת הספר, שאותה פרט בהקדמה.
לדבריו, האדם מחויב לדעת את ההיסטוריה של עמו וארצו; הואיל ולעם ישראל אין מדינה, הרי ספרותו היא ארצו; ולכן בכתיבת ביבליוגרפיה כזו הוא בעצם כותב את תולדות ארצו:
הספר מסודר לפי אלפבית של חיבורים.
מחבר, כולל מסדר, מתרגם, מגיה ומו"ל.
סוג הכתב: כתב מרובע, רש"י, אשכנזי, ספרדי.
שפה: האם כתוב רק בעברית או ארמית או מעורב.
תוכן ומהות הספר ואם נוספו בו הוספות שלא של המחבר.
סדר, החלקים, השערים והפרקים שבו.
בכתבי יד, מקום זמן חיבורם וכתיבתם וכן באיזה ספרייה הם נמצאים.
בספרים שאין מקום הדפסה או שנה, מביא את הדיונים לגבי שנת ההדפסה או המקום ולבסוף מכריע.
למן מות המחבר ועד להדפסת הספר נוסף עוד חומר ביבליוגרפי.
בנו יעקב עבר על הספר "והוספתי אל תוכו מ"מ (=מראי מקום) וערכים חדשים.
גם כנסתי לי מבחירי רשימות החדשות שראו אור אחרי מות אבי המחבר ז"ל".
מכתמים ושירים שונים: ומאמר מכתם ללמד כולל דרכי המכתם חקיו ומשפטיו, לייפציג: ק"ל פריטצשע, 1842.
טוב אחרית דבר מראשיתו, נאום אברהם דובער הכהן לעבענזאהן [=לבנזון] ונאום יצחק אייזיק בן יעקב (על הדפסת תנ"ך "מקראי קדש"), וילנה תרי"ג.
מקראי קדש : תורה נביאים וכתובים : עם פירש"י ותרגום אשכנזי ובאור...
ונלוה עליהם העתקות מלות הלועזית ברש"י ופתרונן מאת הרב רמ"ל [ר' משה הלוי לנדא]...
נדפס מחדש בתקון הבאור ובתוספת באורים ...
על ידינו אברהם דובער הכהן לעבענזאהן ויצחק אייזיק בן יעקב, וילנה: דפוס י"ר ראם, תרט"ז.
אוצר הספרים: ספר ערוך לידיעת ספרי ישראל נדפסים וכתבי יד עד שנת התרכ"ג 1863 / מאת הרב...
יצחק אייזיק בן-יעקב...; עם הגהות והערות הרב...
יעקב בן-יעקב, וילנה: ראם, תר"ם (הדפסת צילום שנייה: ניו יורק, ומאז בהדפסות צילום נוספות ובגדלים שונים, לרבות מהדורת כיס).
יצחק אילן נולד בעיירה סוראמי במרכז גאורגיה ב-28 ביולי 1956 לשושנה ושלום ציצואשוילי.
בקיץ 1973 סיים בהצטיינות את בית ספר התיכון למחוננים למתמטיקה-פיזיקה בטביליסי, ומיד לאחר מכן, ב-17 באוגוסט 1973, עלה לישראל עם משפחתו והתגורר בירושלים.
בשנים 1976–1980 שירת בצה"ל, במערך הנ"מ בחיל האוויר.
בתפקידו האחרון בצבא שימש מפקד סוללת תותחי נ"מ מונחי מכ"ם והשתחרר בדרגת סגן.
בינואר 1982 התגייס לשירות הביטחון הכללי והחל לעבוד במחלקה לסיכול ריגול רוסי.
באוגוסט 1985 עבר למגזר הערבי ולאחר סיום לימודי השפה הערבית באולפן והכשרתו כחוקר מודיעין, הוצב במחלקת חקירות של מרחב יהודה ושומרון בצוות רמאללה והתקדם לתפקיד ראש צוות חוקרים ברמאללה וסגן ראש מחלקת חוקרים ביהודה.
בין השנים 1995–1997 שירת אילן כראש דסק עזה, קצין המודיעין והמבצעים של המרחב.
במסגרת תפקידו מילא תפקיד מכריע בפרויקט לחיסולו של "המהנדס", יחיא עייש.
אילן שירת 31 שנים בשב"כ בהן התקדם בסולם הדרגות וביצע מספר רב של תפקידים.
מתוכם ניתן לציין את התפקידים הבולטים הבאים:
מפקד שב"כ בשומרון בשנות האינתיפאדה השנייה בשנים 2000–2003. בשנים אלו נערך מבצע חומת מגן והונחתו מכות קשות על תשתיות הטרור ביהודה ושומרון.
בראיון שערך עמו אלכס פישמן בידיעות אחרונות בשנת 2013 ציין אילן ארבעה גורמים לדיכוי הטרור:
בהמשך מונה לראש אגף החקירות בשנים 2004–2006 (חגי אבימור מונה במקומו ב-2006).
כראש אגף החקירות עמד בין היתר בראש צוות החקירה המיוחד של השב"כ, משטרת ישראל וצה"ל שחקר את אלחנן טננבוים כשחזר משבי החזבאללה.
בהיותו ראש אגף החקירות הוטל עליו, באופן חריג, לשמש משך שנה גם כראש האגף הערבי, שם ביצע רה־ארגון מקיף.
לאחר מכן מונה לראש האגף לסיכול טרור וריגול ערבי-איראני (האגף הערבי) בשנים 2006–2008.
תפקידו האחרון כראש אגף היה בראשות האגף לענייני ישראל וזרים בשנים 2008–2010. האגף מופקד על סיכול טרור באוכלוסייה יהודית, על סיכול הריגול הלא ערבי, על שמירת סודות המדינה ועל ההתאמה הביטחונית.
בהיותו ראש האגף, היה אחראי בין היתר על תפיסתו של יעקב טייטל.
בתחילת 2010 מונה לסגן ראש השב"כ וכיהן בתפקיד זה עד לספטמבר 2011.
אילן התמודד מול יורם כהן על ראשות השב"כ במרץ 2011, ובניגוד להערכות לא נבחר לראשות הארגון, למרות המלצתו של יובל דיסקין.
אילן שלט בחמש שפות והיה בעל תואר ראשון בהצטיינות בחוג המשולב למדעי החברה - לימודי כלכלה, מדעי המדינה וסוציולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בלימודי דיפלומטיה וביטחון מאוניברסיטת תל אביב.
בעקבות צפייה בסדרת הטלוויזיה התיעודית "צל של אמת" (2016), חקר באופן עצמאי את תיק רצח תאיר ראדה, והגיע למסקנה כי רומן זדורוב איננו הרוצח.
ב-2018 נפגש עם צמרת הפרקליטות על מנת להציג את ממצאיו.
לטענתו את הרצח ביצעה נחקרת אחרת בפרשה, א"ק.
ב-2017 התמודד במכרז לראשות לשכת הקשר נתיב, אך הפסיד לנטע בריסקין.
בראיון ששודר לאחר מותו, הביע אילן טענות לאי סדרים בבחירת ועדת המכרזים ואמר כי בעקבות המקרה הוא נוכח לדעת שהוא נמצא במדינה מושחתת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הצטרף למפלגת תל"ם והתמודד מטעמה ברשימת כחול לבן.
הוא הוצב במקום 39 ולא נבחר לכנסת.
גם בבחירות לכנסת ה-22 הוצב במקום ה-39 ברשימת "כחול לבן" ולא נבחר לכנסת.
לקראת הגשת רשימות לבחירות לכנסת ה-23 הועבר אילן למקום ה-45 ברשימת כחול לבן.
בעקבות צעד זה הוא פרש מהרשימה.
אילן טען כי הסיבה לסילוקו הייתה "מחווה וקריצה לרשימה המשותפת".
בנובמבר 2019 עבר בהצלחה ניתוח השתלת ריאה לאחר שחלה בפיברוזיס ריאתי אידיופתי.
בחודש ספטמבר 2020 נדבק בנגיף הקורונה ואושפז במצב קשה.
בהמשך, חלה הרעה במצבו והוא הורדם והונשם וב־16 באוקטובר נפטר כתוצאה מסיבוכי הנגיף.
באוקטובר 2021 הוציאו בני משפחתו לזכרו את הספרון "פילוסופיה של חקירה פלילית - חקר האמת", שהיא צירוף של שני מאמרים שפרסם אילן בכתב העת "משפט מפתח", בהוצאת פרקליטות המדינה.
הספרון כולל פתח דבר מפי בנו, תוספות וכריכה אחורית.
באוקטובר 2022 יצאה החוברת "חידות והגיגים" שהיא אוסף של חידות, ציורים ורישומים שכתב אילן.
במרץ 2023, לאחר זיכויו של רומן זדורוב במשפט החוזר, פורסם הפרק האחרון בסדרה "צל של אמת" ובו מופיע אילן.
הראיון לסדרה היה האחרון שנתן בחייו, לפני שהלך לעולמו והפרק הוקדש לזכרו.
בנובמבר 2023 יצא לאור הספר "החוקר - מאחורי הסודות של השב"כ, סיפורו של יצחק אילן" שכתב יואב לימור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר העוסק בחייו של אילן.
יצחק אילן היה נשוי ללאה, ואב לשלושה.
הרב יצחק אייזיק וייס (כ"ב באדר תקפ"ד, 1824 - כ"ב באדר ב' תרנ"ד, 1894) היה רב חסידי-הונגרי.
כיהן כרבה של סְבַליאַבָה (סוואליווע) ובהמשך כראב"ד מונקאטש.
מחבר הספרים בית יצחק ודברי יצחק.
נולד במונקאטש לרבי אברהם וייס, בנו של רבי שמואל צבי, שו"ב בקאלוב.
נקרא על שם רבי יצחק אייזיק מקאליב, שאביו גדל אצלו לאחר שהתייתם בילדותו.
בילדותו נסע עם אביו לחצרו של רבי צבי אלימלך מדינוב.
נישא לחיה בתו של ר' קלונימוס קלמן אייזדארפער, עשיר מהכפר פאסיקא הסמוך למונקאטש.
במשך 17 שנה היה סמוך על שולחן חמיו ("קעסט") ולאחר פטירתו אצל חמותו.
לאחר נישואיו בשנת תר"א, עת נפטר רבי צבי אלימלך מדינוב, החל לנסוע יחד עם אחיו רבי שמואל צבי, לרבי יהודה צבי מראזלא, חתנו של רבי צבי הירש מזידיטשוב.
לאחר פטירתו בשנת תר"ח היה חסידו של השר שלום מבעלז.
בספריו הוא מביא מדברי תורתו של רבו זה.
לאחר פטירתו של רבי שלום מבעלז החל לנסוע לחצרו של רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב ולאחריו החל לנסוע לרבי חיים מצאנז.
רבו רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב מינהו להעתיק ולערוך את כתביו.
בנוסף נסע לחצרותיהם של רבי צבי הירש מרימנוב, רבי ישראל מרוז'ין ורבי חיים מקוסוב.
בשנת תרי"ט (1859) התמנה לרבה של סוליבה (כיום סבליאבה, אוקראינה), בה כיהן כ-20 שנה.
בקהילה זו היו לו מספר שונאים שמיררו את חייו.
בהוראת רבו מזידיטשוב נאות לקבלת משרה חדשה, ובשנת תרל"ז בחר מתוך מספר הצעות רבנות, לכהן כראב"ד מונקאטש, לצד רב העיר רבי שלמה שפירא.
בתפקיד זה כיהן עד סוף ימיו.
בנוסף לעיסוקו בהלכה ובתלמוד, עסק גם בקבלה.
הוא נודע בהתמדתו המופלגת, ובשיעוריו הקבועים בספרים שונים כמו תלמוד בבלי, רי"ף, רמב"ם, רא"ש, ארבעת חלקי שולחן ערוך וספר הזוהר.
בין תלמידיו היה אחיינו רבי יוסף מאיר וייס, האדמו"ר הראשון מספינקא.
בנו ר' קלונימוס קלמן וייס היה שו"ב בווייאן ובקאפיש.
רבי שלום גולדנברג (-תרע"ח) מילא את מקומו לאחר שעבר למונקאטש, והקים ישיבה במקום.
לאחר פטירתו מילא את מקומו בנו רבי חיים יהודה לייב, עד הירצחו בשואה.
חתן נוסף היה רבי אלימלך מטאש.
נכדו הוא ישכר דב וייס.
חתן נוסף היה רבי אפרים פישל אברהם אפשטיין בן רבי מרדכי מזידיטשוב, מגזע הרמ"א, המהרש"ל הט"ז והלבוש.
בית יצחק - על מסכת מגילה, הוצאה ראשונה מונקאטש תרנ"ז
רבי יצחק אייזיק כתב רבות ועליית גגו הייתה עמוסה בכתבי יד, אך רובם אבדו בשואה טרם הודפסו.
רבי יצחק אייזיק הכהן כץ (תקי"ג, 1753 - ט"ו בתשרי תקמ"ח, 1787) היה מצדיקי תנועת החסידות בדורה השלישי.
מפורסם בשם ספרו ברית כהונת עולם.
בנו של רבי יואל כץ מסטניסלב, נינם של רבי נפתלי כ"ץ, ה"סמיכת חכמים" ורבי יואל היילפרין.
בהיותו בן 12 טבע אביו בדרכו לסטניסלב.
יצחק אייזיק הילד הספידו, ופתח את הספדו במליצה מתוך חד גדיא, "ואתא מיא וכבא לנורא", כלומר שהמים כיבו את אש התורה.
בגיל 12 הוסמך על ידי הרב חיים הכהן רפפורט מלבוב ורבי אהרן איטינגא מריישא.
נישא לבתו של רבי צבי הירש מרגליות, רבה של מזריטש.
לאחר נישואיו התקרב למגיד ממזריטש.
המגיד ממזריטש כיבדו מאוד, ואף עמד בפניו עוד לפני היותו בן 20. בגיל 13 נבחר לכהן כרבה של קוריץ והקים בה ישיבה.
בין תלמידי הישיבה היה הרב אפרים זלמן מרגליות.
בשנת תקמ"ג התמנה לרב ה"קלויז" באוסטרוה.
הוא נפטר בגיל צעיר, בן 35. נקבר בקוריץ.
אחיו רבי משולם, מחבר הספרים "עיקר תוספות יום טוב", "פתחי נדה" ו"גופי הלכות", מילא את מקומו ברבנות.
אלמנתו נישאה לרבי זאב וולף מז'יטומיר.
בנו רבי ישראל הכהן כיהן כרב בלאובה.
בין צאצאיו היה הרב יונה קפלווצקי, רבה של קפרשטי, עיירה בבסרביה, ובנו של רבי יצחק אייזיק רבינוביץ, רבה של פארניבקה שבחבל פודוליה.
ברית כהונת עולם - ספר המשלב את תורת הקבלה ותורת החסידות.
אחיו רבי משולם הוציא את החלק הראשון של הספר בשנת תקנ"ו בלבוב.
החלק השני נדפס בשנת תר"ח והחלק השלישי בתרנ"א, מונקאטש.
לספר נספחו תולדותיו, מאת יוסף כ"ץ.
הרב יצחק אייזיק אליעזר הירשוביץ (ד' בכסלו ה'תרל"א, 8 בנובמבר 1870 - ו' באב ה'תש"א, 4 ביולי 1941) היה רב ליטאי, רבן של העיירות טאלאסן בלטביה ואיהומן ווירבלין בליטא.
חתנו של הרב אליעזר גורדון.
נולד בד' בכסלו ה'תרל"א כבן זקונים לרב אריה לייב ולמרת רבקה דבורה הירשוביץ בעיר ליבאו בלטביה, ונשלח ללמוד בעירו אצל הרב משה צבי גרינברג.
בשנת ה'תרמ"ה התחיל ללמוד בישיבת טלז ולאחר מכן למד מספר שנים בישיבת וולוז'ין, עם חזרתו לטלז נלקח כחתן להאנע קיילע בתו של ראש הישיבה הרב אליעזר גורדון.
לאחר נישואיו חזר ללמוד בישיבת טלז, והיה מבכירי הלומדים בה, ואף מסר בה שיעורים מדי פעם, בשנת ה'תרס"ב ניסה חותנו ראש הישיבה למנותו לר"מ רשמי בישיבה אך הדבר גרר התנגדות מצד התלמידים והוא עזב את הישיבה.
בפורים ה'תרס"ו מונה לרב העיר טאלאסן בלטביה, ושימש בה עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה אז נמלט לעיר סמילוביץ שבאותה עת שהתה בה גם ישיבת ראדין יחד עם החפץ חיים והרב אלחנן וסרמן, ובתקופה זו סייע רבות לישיבה ואף מסר בה שיעורים.
לאחר המלחמה מונה לרבה של איהומן בה כיהן תקופה קצרה, לאחריה שב לליטא ונדד בין סלובודקה וטלז עד שמונה לרב העיר וירבלין.
לאחר כיבוש ליטא בקיץ ה'תש"א נמלט מעירו, ושהה תקופה בבית התלמוד תורה בקלם, לאחר מכן נמלט יחד עם תשעה רבנים נוספים לעיירה אוזבנד ושם נרצחו על ידי הנאצים בו' באב ה'תש"א.
מיטב היגיון - ספר השקפה בתורת הרב שמשון רפאל הירש.
הליכות עם עולם - דברי ימי עם ישראל.
הרב יצחק אייזיק ליבס (בכתיב יידי: ליעבעס; כ"ח באדר ה'תרס"ו, 25 במרץ 1906 - כ"ב באדר א' ה'תש"ס, 28 בפברואר 2000) היה רב ופוסק הלכה אמריקאי, ראב"ד איגוד הרבנים באמריקה ומחבר ספר השו"ת בית אב"י.
נולד בגריידינג שבגליציה לבינה ולרב אברהם יעקב ליבס מחסידי בעלז.
אביו היה אב בית דין בבילקמין שבגליציה, דור שישי לרב אלעזר הורוויץ וצאצאו של הרב יצחק הלוי הורוביץ.
בצעירותו למד אצל אביו ובגיל 14 עבר ללמוד בישיבתו של הרב יוסף קליגר רבה של גריידינג.
עמו למדו בתקופה זו, אברהם ישכר אנגלרד, לימים האדמו"ר מראדזין; וחיים מאיר יחיאל שפירא, לימים רב ואב"ד נארול.
נסמך לרבנות בידי הרב קליגר ובידי הרב זלמן סורוצקין.
נישא ועבר לכהן כרב בעיירה לוביז, שם נולד לו בנו הראשון.
אשתו ובנו נספו בשואה, הוא עבר את רוב המלחמה ביערות.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה נודע לו שאסתר קליגר, נכדתו של רבו ובתו של הרב משולם יששכר קליגר שנספה אף הוא, ניצלה מהתופת והיא השריד היחיד למשפחת רבו.
הוא נפגש עמה וזמן קצר לאחר מכן הם נישאו.
הוא פעל רבות בקרב שארית הפליטה ובמחנות העקורים וכיהן זמנית כרב ואב"ד בלבוב.
בשנת ה'תש"ח, 1948, היגר לארצות הברית בסיוע קהילת יוצאי גריידינג במנהטן, ניו יורק שהזמינו אותו לכהן כרב הקהילה.
תקופה קצרה לאחר מכן עבר לכהן בבית כנסת ברובע הברונקס, ואחר כך הקים בשכונה בית כנסת בשם "טורי זהב" וכיהן בו.
בסוף שנות ה-70 היה נתון בית הכנסת שלו להצקות על רקע אנטישמי ואף הוצת פעמיים, בעקבות זאת עזב את השכונה ועבר לגור עד סוף ימיו בבורו פארק, שם כיהן כרב בית המדרש "תורה ודעת".
בתו הגדולה אידל בינה נישאה לרב חיים הלברשטאם מפאקשיווניץ, בתו בת שבע רחל נישאה לרב משה סורוצקין ובתו הצעירה אביבה מרים נישאה לרב מרדכי לייפר, האדמו"ר מפיטסבורג.
הועלה לקבורה בחלקת הרבנים החדשה שבהר המנוחות בירושלים.
בית אבי - שו"ת על ארבעת חלקי השולחן ערוך, מספר חלקים, ניו יורק ה'תש"ן
הרב יצחק אייזיק קרסילשצ'יקוב (תרמ"ח 1888 - י' באייר תשכ"ה, 12 במאי 1965), היה רב בפולטבה שברוסיה, מחבר פירושים 'תולדות יצחק' ו'תבונה' על הירושלמי וחידושים על משנה תורה לרמב"ם.
נולד בעיירה קריצ'ב ברוסיה הלבנה, לדב בער.
למד בישיבת מיר בתקופה בה כיהן הרב אליהו ברוך קמאי כראש הישיבה.
עוד בטרם המהפכה הקומוניסטית שימש כרב בעיירה האדיץ' במחוז קורסק ואחר כך בפולטבה ובקריוקוב.
החל מ-1929 התגורר הרב קרסילשצ'יקוב במוסקבה, ועבד כמנהל חשבונות.
במלחמת העולם השנייה עבר לקראסנויארסק שבאזור סיביר, ולאחר המלחמה שב למוסקבה.
תבונה ותולדות יצחק על הירושלמי - ספרו הגדול והחשוב ביותר של הרב קרסילשצ'יקוב הוא פירושו לירושלמי, סדר זרעים ומועד.
הפירוש מתחלק לשני חלקים: 'תולדות יצחק' - פירוש רציף על הסוגיה, המתאפיין בשפה ברורה ושווה לכל נפש, ו'תבונה' - חידושים והרחבות.
פירוש זה נכתב בסתר בהיותו במוסקבה.
הרב צבי ברונשטיין מארצות הברית, נשיא מכון 'מוצל מאש' שעסק בהוצאה לאור של כתבי יד מעבר למסך הברזל, נסע לרוסיה ופגש את הרב קרסילשצ'יקוב בבית החולים בהיותו על ערש דווי, יום לפני פטירתו.
הוא סיפר לו על כתב היד של פירושו לירושלמי, כעשרים כרכים גדולים שהיו במקום מסתור, וביקש ממנו לפעול להוצאתו מרוסיה והדפסתו.
לאחר מאמצים מרובים הצליח הרב ברונשטיין להוציא את כתב היד ופעל להוצאתו לאור במהדורת הירושלמי המהודרת של מכון 'מוצל מאש'.
חלק מהכרכים יצאו לאור אחרי פטירת הרב ברונשטיין, על ידי ממשיכי מפעלו.
הפירוש זכה להסכמות מגדולי תורה, שהביעו את התפעלותם מהפירוש עצמו ומהתנאים הקשים בהם נכתב.
לקראת הדפסתו נערך הספר בהכוונת הרב חיים קניבסקי.
תבונה על הרמב"ם - בהיותו בפולטבה הדפיס חלק ראשון (42 עמ') מספרו "תבונה" על הרמב"ם, בשנת תרפ"ו, 1926. זהו הספר התורני האחרון שהודפס ברוסיה הקומוניסטית.
חלקו השני נדפס רק כעבור חמשים שנה (תשל"ו 1976), על ידי מוסד הרב קוק בירושלים, אליו הוברח כתב היד מרוסיה, גם כן על ידי הרב צבי ברונשטיין.
רעיונות והגיונות - ספר הגותי שנשאר בכתב יד.
מאמרים ומכתבים - הרב קרסילשצ'יקוב התכתב בענייני השקפה עם הוגה הדעות הרב שמואל אלכסנדרוב.
וקטעים ממכתביו התפרסמו בספרו של הרב אלכסנדרוב מכתבי מחקר וביקורת, ירושלים תרצ"ב.
כמה ממכתביו בענייני הלכה התפרסמו בספר שומרי הגחלת, כתבי רבנים בברית המועצות, ירושלים - ניו יורק תשכ"ו.
אחד מהם (התכתבות עם הרב זוין אודות ספרו "המועדים בהלכה"; התפרסם גם בביטאון 'אור המזרח' תמוז תש"ך, עמ' 8 והלאה) מסיים במילות הבאות, שהן כנראה מס שפתיים לשלטון העוקב אחרי מכתביו: "ונסיים בדבר טוב: ימח שמם של הפשיסטים מכל המינים, שונאי היהדות והאנושיות, יחי השלום העולמי".
במאמר יסוד התיקון לעתיד, שהתפרסם אחרי פטירתו בביטאון שנה בשנה תשכ"ח (עמ' 210 - 220) שוטח המחבר את המצב הרוחני החמור של יהדות רוסיה, ומאידך את תקוותו שהתפיסה המטריאליסטית השלטת ברוסיה תביא בסופו של דבר לאמונה בדרגה משוכללת יותר.
יצחק אייזיק לובצקי (בכתיב יידי: יצחק אייזיק לובעטצקי, 1872, טורץ, פלך מינסק – 1921, וינה) – מספר, מבקר, פובליציסט ומוזיקולוג עברי.
פרסם סיפורים ומאמרי ביקורת רבים על ספרות ואמנות.
רוב כתביו לא כונסו עדיין.
לובצקי סבל מחוסר יציבות ואי שקט נפשי, ולאחר התמוטטות כלכלית התאבד בביתו בווינה.
יצחק אייזיק לובצקי נולד בשנת 1872 בטורץ אשר ברוסיה הלבנה, בשטח האימפריה הרוסית.
אביו, דוד אליהו, היה סוחר, ועוד בילדותו של יצחק אייזיק עברה משפחתו מטורץ להורודיה, שמופיעה במספר סיפורים שכתב מאוחר יותר.
נודע כילד פלא, ובגיל צעיר ברח מבית הוריו כדי להשתלם בישיבות מינסק ווולוז'ין.
מאוחר יותר, הוא נדד בעיירות והתפרנס כחזן וכדרשן.
לובצקי נישא בגיל 17 לאישה מבוגרת, אך ברח מביתו לאחר שהרתה, מבלי להעניק לה גט.
למד לימודי מוזיקה באיטליה, אותם סיים בהצטיינות.
כשחזר לרוסיה גויס לצבא, אך גם משם נמלט זמן קצר לאחר מכן.
הוא התגורר מספר שנים בגליציה ושימש שם כמזכיר חברת "אהבת ציון", כמרצה לזמרה, ולאחר מכן הוא ניצח על המקהלה של בית כנסת גדול בווינה.
לובצקי הרבה לפרסם בעיתונות העברית ביקורות, מאמרים פובליציסטיים וגם סיפורים פרי עטו.
הוא גם התכתב רבות עם אחד העם, אך סירב לבקשתו לשלוח אליו את כתובתו, כנראה מחשש שיאתרו אותו ויחייבו אותו לתת גט לאשתו.
על פי סגנונם של מכתביו ואשפוזיו בבית חולים, עליהם סיפר לאחר העם, מסיקים חוקרים שכנראה סבל מאיזו הפרעה נפשית.
בסופו של דבר כנראה שהתגרש מאשתו הראשונה, כי בווינה הוא נישא למארי בריינין, אחותו של ראובן בריינין, ונולדו להם שלושה ילדים.
לובצקי גם נהג להשקיע בבורסה, ואף הרוויח סכום מאוד גדול שם, אך הפסיד את כולו עם תום מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1921 התאבד בביתו, לאחר שפתח את צינורות הגז.
משה אונגרפלד כתב במאמרו שיצחק אייזיק לובצקי התבלט בכשרונותיו ובנטייתו המוזיקלית, אך הצטיין גם באי-שקט נפשי, שגרם לו לברוח מעצמו ומזולתו, ועובדה זו אפיינה את התנהגותו.
הוא ברח מבית הוריו, מאשתו הראשונה, מהצבא, ובסופו של דבר מהחיים.
לובצקי התעסק בתחומים מגוונים: מוזיקה, אמנות פלסטית, ספרות יפה, ביקורות ספרותיות ופובליציסטיקה.
היה מעורב בפולמוס נורדאו - אחד העם והרבה לפרסם ב"המגיד", הצופה, השילוח, וגם ב"הדור".
הוא הושפע מאוד מהתרבות המערב אירופית והיה אסתטיקן רומנטי.
דגל בטוהר הז'אנר - לכל ז'אנר יש את כלליו שלו ועל האמן היוצר להקפיד בדרישות הז'אנר.
ביקורתו הייתה לרוב שלילית והתקפית; הוא היה נוהג להעלות כמה קווי אור ביצירות, ומיד לאחר מכן היה תוקף בביקורת שלילית.
תחילה הושפע מאוד מיצירתו של מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, והיה אחד הראשונים שאבחנו ואף נתנו סימנים בדמותו של התלוש בספרות העברית, שכידוע הרבה להופיע ביצירת ברדיצ'בסקי.
במהלך השנים הוא התאכזב מברדיצ'בסקי ופנה לכיוונים אחרים.
בכל אחד מהתחומים שעסק השתדל להטביע את חותמו המיוחד.
מבחינה ספרותית, אין גיבוריו של לובצקי מתלבטים בקונפליקטים לאומיים-מסורתיים, אלא בבעיות אינדוידואליות - פסיכולוגיות.
אילו דמויות מנוכרות שעוסקות במתהווה בתוך נפשן בלבד, והן מנותקות מהסביבה.
בתשובה לביקורת של לובצקי, שהביעה התנגדות לתיאורים חיצוניים של הגיבורים, לציטוט המונולוגים שלהם ולהתעסקות בדברים צדדיים, שהם בעיניו טפלים, ענה לו י.
פרץ: את לב הקורא, לוקח האדם החי שנראה בכל מלוא קומתו, חיצוניותו ושיחתו בסיפור.
מלבד הפסיכולוגיה של הגיבור מעניינת אותנו האינטואיציה שלנו לגביו, הלב יותר חשוב מהמדע המדויק בספרות.
מבחינה לאומית הוא דגל בגישה שמייחסת חשיבות רבה לעבר התרבותי של העם היהודי ולמצבו הפסיבי בהווה, וזאת בניגוד גמור לתורתם של הרצל ובייחוד מקס נורדאו.
הוא התנגד בתוקף לשלילתו של נורדאו את תרבות הגולה ולצידודו ביהדות השרירים.
יחד עם זאת הוא תמך בלימוד ובהשפעה של התרבות האירופית ובטיפוח השפה העברית.
רבי יצחק אייזיק טויב (ה'תקי"א, 1751 – ז' באדר ב' ה'תקפ"א, 21 במרץ 1821) היה רבה של קאלוב ואדמו"ר חסידי, מייסד חסידות קאלוב.
רבי יצחק אייזיק טויב נולד בסרנץ' שבהונגריה לאביו ר' משה יחזקאל, שהיה סוחר וחוכר שדות ולאמו הרבנית רייזל.
מסופר כי כבר בנערותו התבלט הנער יצחק אייזיק בין חבריו ונחשב בעיני יהודי קהילתו כעילוי, למדן ושקדן.
בזכרונות ר' דב בער מבוליחוב מספר המחבר כי במסעותיו פגש ביצחק אייזיק הנער (שהיה אז בן ארבע-עשרה), שהיה "יפה מראה ויודע מראה ולומד בקול נעים".
החסידים סיפרו כי נפשו הגבוהה נשאה אותו להתבודד ימים ושבועות בשדות, וכי עסק ברעיית צאן; צמאונו לתורה ולדעת, להתעלות ולהתקדשות לא נתן לו להישאר בחיק הטבע אשר בכפר מולדתו, והוא נדד למרחקים עד שהגיע לבית מדרשו של ר' שמואל שמלקה מניקלשבורג ומשם לליז'נסק אצל ר' אלימלך מליז'נסק.
לפי גרסאות אחרות, רבי ליב שרה'ס, תלמידו של הבעל שם טוב, הרגיש ממעמקי רוסיה שבהונגריה חי נער בעל "נשמה גבוהה וקדושה מהיכל השירה והזימרה", והגיע לסרנץ' בקפיצת הדרך על מנת לאסוף את יצחק אייזיק, שהיה לפי גרסה זו יתום לבוש קרעים שעבד למחייתו כרועה אווזים.
רבי לייב שכנע את אימו למסרו לידיו, והביא אותו לר' שמלקה מניקלשבורג.
יצחק אלפסי עמד על חוסר הדיוק שבמעשיות אלו.
בערך משנת 1781 (יש שמאחרים זאת ל-1784) יושב כרב בנאג'קאלו (קאליב).
השפעתו הייתה גדולה והוא מוזכר במקורות רבים כקדוש וצדיק.
במחלוקת שהתעוררה בעקבות היתר עגונה, כתב לו החתם סופר: "צדיק ונשגב חסידא ופרישא".
בפעילותו הרבנית בקהילתו ידוע על יסוד תלמוד תורה, חברה קדישא, חברה לביקור חולים, ועוד.
עיקר פרסומו היה לו כצדיק חסידי והגיעו אליו יהודים ממרחקים.
הוא נחשב לאדמו"ר החסידי הראשון שישב באופן קבוע בלב הונגריה.
הוא נפטר בז' באדר תקפ"א.
בנו ר' משה חיים המשיך את האדמורו"ת אחריו בעיירה רודזול בגליציה.
רבי יצחק אייזיק טויב נודע כמחבר מנגינות ושירים שנתקדשו בקרב חסידיו ואף מחוצה להם.
חלקם היו שירים עממיים של האיכרים ההונגרים, שהפכו על ידו בשינויים מסוימים לשירי קודש ודביקות.
סופר כי למד ניגונים אלו מהרועים בעת שהיה רועה אווזים בילדותו; לפי גרסה אחרת, רבי יצחק אייזיק "היה נוהג לנסוע יום-יום ליער, היה מקשיב לניגונים המתוקים שמזמרים הרועים ומפזמים בחליליהם, היה תופס אותם ניגונים ומכניסם אחר-כך חזרה אל הקדושה".
מבין שיריו התפרסמו: סול או קוקוש מאר ("קורא התרנגול", בהונגרית); הרועה והאדון; שירנהק רינהק ("הומים צועקים", בהונגרית); גלות גלות (נכתב ביידיש); ועוד.
השיר "גלות גלות" עובד ותורגם לעברית בידי דן אלמגור, נקרא "יער יער" והושר בהצגה "איש חסיד היה".
הרב חיים יצחק אייזיק לנדא (נולד בו' באדר תשכ"א, 22 בפברואר 1961) הוא רב העיר החסידי של בני ברק מטעם העירייה, לצד הרב הליטאי שבח צבי רוזנבלט והרב הספרדי מסעוד בן שמעון.
הרב לנדא הוא ראש מערכת הכשרות הכשר הרב לנדא לצד הרב רוזנבלט.
נולד בבני ברק למרים ולהרב משה יהודא ליב לנדא.
למד בתלמוד תורה חב"ד בבני ברק, בישיבת אור ישראל בפתח תקווה ובישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד.
בשנת תש"ם נשלח עם עוד בחורים לחזק את ישיבת תומכי תמימים במגדל העמק שנפתחה שנתיים קודם לכן על ידי הרב יצחק דוד גרוסמן.
בשנת תשמ"א נסע לשנת לימודים בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 בברוקלין שבניו יורק.
בג' באדר א' תשמ"ט נישא לנחמה רבקה, בתו של הרב משה בצלאל וקסלשטיין, וקבע את מגוריו בעיר צפת, שם התמנה לראש ישיבה קטנה תומכי תמימים בצפת עד לסגירתה בשנת תשנ"ט.
בהמשך התמנה לר"מ בישיבת חסידי חב"ד ליובאוויטש בצפת.
בשנים תשס"ה–תשס"ט היה חבר הנהלה בישיבת תומכי תמימים באור יהודה ומסר בה שיעורים לעיתים.
בכסלו תש"ף עבר לבני ברק.
חתנו, הרב שמעיה הכט, (בנו של הרב יוסף הכט) הוא ראש כולל, מייסד ההוצאה לאור 'אשכילה', שליח חב"ד ביפו, מרצה ומוסר שיעורים בהלכה במכון 'למען ילמדו'
לאחר שקבע את מושבו בצפת, החל לשמש כמשגיח כשרות ואחראי על תחום הכשרות מטעם אביו, במפעלים שבאזור הצפון.
בתחילת שנת תשע"ח (סוף 2017) הודיע אביו על רצונו שהוא ימלא את מקומו בתחום הכשרות.
באדר ב' תשע"ט, במהלך לוויית אביו, הכריז ראש עיריית בני ברק, אברהם רובינשטיין: .
המינוי המשותף נעשה בהסכמת רבני החסידים והליטאים בבני ברק.
נציג מפלגת בני תורה בעיריית בני ברק התנגד למינוי בנימוק שהוא משתייך לפלג המשיחיסטי בחב"ד.
הרב לנדא והרב רוזנבלט מנהלים את מערכת הכשרות יחד, תחת סמל כשרות משותף.
הם מפרסמים הודעות בענייני הדת והכשרות בעיר, תחת בלנק שבו שניהם מתוארים כ"רב אב"ד דבני ברק".
בתמוז תשע"ט הרב לנדא קיבל אישור חוקי למתן כשרות על ידי הרבנות הראשית לישראל.
בטבת תש"ף הודיע היועץ המשפטי של הרבנות הראשית כי בשל מאפייני מערך הכשרות ככשרות פרטית ולא עירונית (זאת עקב מתן הכשר למפעלים ועסקים מחוץ לגבולות העיר ובחוץ לארץ) לא יוכר עוד הרב לנדא כנותן כשרות מטעם הרבנות הראשית, ויוכל לתת כשרות רק בצמוד לתעודת רבנות מקומית.
בתגובה ביקש הרב יצחק יוסף להשהות את ההחלטה עד לדיון במועצת הרבנות הראשית.
יצחק אייזיק בן-טובים (1852 – 9 במרץ 1926) היה מעסקני חובבי ציון באימפריה הרוסית וביפו.
ממייסדי אגודת "עזרת נשים" ביפו, ממייסדי תלמוד תורה "שערי תורה" ביפו ומנהלו, מראשי ומנהלי מושב הזקנים הכללי המאוחד בירושלים ובית חינוך עוורים.
נולד בראסיין שבאימפריה הרוסית, לרב שלמה זלמן בנדט, שהיה רב מטעם בביאליסטוק (בן רבי שמואל חסיד מראסיין).
קיבל חינוך תורני ב"חדרים" ובישיבות נובהרדוק, והשתלם בשפות ובמדעים באופן פרטי.
בלידתו העניק לו אביו את שם המשפחה העברי בן-טובים, כפי הנראה כדי להציגו כבן יחיד, ובכך למנוע את גיוסו לצבא.
גם שני אחיו קיבלו כל אחד שם משפחה שונה.
נישא לשיינה חיה, בת מרדכי דודובסקי מביאליסטוק.
בשנת 1881 פרסם בוורשה חוברת בשם "עצת שלום" למען יסוד בתי-ספר דתיים-לאומיים יהודיים ברוסיה.
היה מעוזריו הראשיים של הרב שמואל מוהליבר בפעולות חיבת ציון.
בשנת 1889 השתתף באספת חובבי ציון בווילנה.
במאי 1890 נבחר יחד עם הרב מוהליבר וד"ר יוסף חזנוביץ כצירי חובבי ציון מביאליסטוק לאספה המייסדת של הוועד האודיסאי, או בשמו המלא "החברה לתמיכת יהודים עובדי אדמה ובעלי מלאכה בפלשתינה ובסוריה", שהתקיימה באותו חודש באודסה.
בוועידה נבחר לחבר הוועד הפועל של חובבי ציון ביפו.
זמן קצר לאחר האיספה המייסדת של הוועד האודיסאי, בראש חודש סיון ה'תר"ן (22 במאי 1890), הגיע בן-טובים לארץ ישראל בשיירה הראשונה של חובבי ציון, בראשות הרב מוהליבר, ושימש כמזכיר השיירה.
בסיום ביקור המשלחת הוא נכנס לתפקידו כחבר הוועד הפועל ביפו, ביחד יחיאל מיכל פינס וזאב טיומקין.
לכן לא חזר עם יתר חברי המשלחת לאודיסה, התיישב ביפו ועסק בענייני העלייה והיישוב.
כעבור כשנה העלה את משפחתו, אשתו ושמונת ילדיו, מביאליסטוק.
היה ממייסדי אגודת "עזרת נשים" ביפו, שבראשה עמדו רעייתו, יחד עם חיה צפורה אשת יחיאל מיכל פינס ורחל לאה אשת זרח ברנט.
בעקבות חילוקי דעות על רקע דתי, פרש יחד עם פינס מ"בני משה".
בין היתר, היה שותף פעיל בפולמוס סביב כללי השמיטה שאמורים לחול על ההתיישבות החקלאית היהודית בארץ ישראל.
בעקבות צמצום פעילותה של לשכת חובבי ציון ביפו, עבר לעסקנות ציבורית חרדית בקרב היישוב ביפו.
היה ממייסדי התלמוד תורה והישיבה של "שערי תורה" ביפו, ובמשך כמה שנים ניהל את המוסדות הללו.
בשנת 1890, סמוך לעלייתו לארץ ישראל, מונה בן-טובים על ידי הגביר משה אריה לייב פרידלנד מסנט פטרבורג.
להיות נציגו וחבר הנהלת בית מושב זקנים בירושלים.
בחודש אלול ה'תר"ן - ספטמבר 1890 - ערך ביקור ראשון במוסד בירושלים כדי "לדעת מחסוריו" וביחד עם ישראל דוב פרומקין יזם סדרים חדשים בבית, על פי רצונו של פרידלנד.
בשנת 1899 עבר עם משפחתו לירושלים, רכש בסכום של עשרת אלפים פרנק, שהשיג מפרידלנד, שטח גדול במעלה רחוב יפו שבקצה העיר ופעל להקמת בנייני המוסד על שטח זה.
מסופר ששליחים מיפו הגיעו אל "גדול הדור", רבי שמואל סלנט, בירושלים, לשאול בעצתו על ענייני הדת ביפו, והוא ענה להם: "מה לכם לדאוג, רבותי, אם רק נמצא ביניכם ר' יצחק אייזיק בן-טובים, אזי בטוח אני שהכל יסודר אי"ה, וכל השערים יפתחו לכם".
בן-טובים היה נואם ודרשן מוכר ומוערך, בעיקר בשבח רעיון ישוב ארץ ישראל.
בשנת 1898 פרסם ביפו את "לוח תרנ"ט" ובו דו"ח על מצב "שערי תורה", חדשות מיפו, דברי תורה ולוח שנה מלא.
היה חבר הנהלת בית חינוך עיוורים ונשיא אגודת "בני ישראל" למלחמה במיסיון.
בשנת 1906 השתתף בייסוד אגודת "אחיסמך" לעמידה על זכויותיהם של פקידי המוסדות.
בשנת 1910 לערך פרסם בירושלים את החוברת "הגיוני אב", תוכחת מוסר לבני-מצווה, שאותה גם עיטר באיוריו.
בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה שימש חבר בית הדין שליד הקונסוליה הרוסית, שהיה שופט נתינים רוסיים, רובם יהודים, בעניינים שלשלטונות הטורקיים לא הייתה בהם שליטה.
היה מראשוני המזרחי בארץ ישראל ונבחר כציר לוועידה הארצית של המזרחי.
בשנת 1913 הוזמן ללמד את חברי "אגודת ישורון" בעיר נובידבור, פולין.
באותה שנה פרסם בירושלים את הקובץ "גאון יעקב" המכיל את דרשותיו ונאומיו, ובראשם נאומו ביום ג' כ"א סיון ה'תרס"ג (16 ביוני 1903) בחנוכת בתי שכונת אהלי יעקב ובית התפלה קהילת יעקב בירושלים.
פרסם מאמרים רבים ב"החבצלת" בשאלות היהודיות והלאומיות ובענייני ציבור.
באלול ה'תר"פ הוציא את החוברת "טובים מאורות" שחיבר הרב יעקב משה חרל"פ בתשובה לטענות שעלו נגד אורות (ספר) שפרסם באותה שנה הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
נפטר בירושלים ב-9 במרץ 1926 ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
ליד קברו הספידוהו הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב שמואל רפפורט.
היה נשוי לשיינה חיה - ממייסדות חברת "עזרת נשים" ביפו, ולאחר מכן בירושלים, שמטרתה הייתה לסייע לנשים מעוטות יכולות.
לצדה פעלו חיה ציפורה פינס ורחל לאה ברנט.
זלמן - עיתונאי מורה ואביהם של המחנכת פועה מנצ'ל ונח (בעלה הראשון של צילה נתניהו, אמו של בנימין נתניהו).
ברוך - ממנהלי בנק אנגלו-פלשתינה, ואביו של הרופא ד"ר אליהו.
שמואל - רוקח, ממיסדי שכונת תלפיות בירושלים, ניהל בתי מרקחת ליד שער יפו ובאלכסנדריה, ואביהם של אספנית האמנות אילה זקס-אברמוב.
רבקה - אמו של יחזקאל סהר, המפכ"ל הראשון של משטרת ישראל.
זהבה-זלטה - אמו של פרופ' יצחק גינזבורג, דיקן בית הספר לרפואת שיניים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין ניניו: הארכאולוג פרופ' אהוד נצר; ראש מועצת כפר שמריהו לשעבר שמואל בן-טובים; קצין הנדסה ראשי תא"ל אבישי כץ; הפסל גדעון גרץ; עו"ד מוריאל מטלון השותף המנהל של משרד עו"ד גורניצקי ושות'; פרופ' דורון לנצט ממכון ויצמן שעמד בראש פרויקט הגנום בישראל, המוזיקאים עטרה בן-טובים ואיסר טננבאום.
יצחק אינצ'י (עינצ'י) (נולד ב-2 בנובמבר 1949) הוא כדורגלן עבר ישראלי, שהיה מהבולטים בשחקני הפועל חיפה בשנות ה-70 של המאה ה-20.
אינצ'י נולד בבגדאד שבעיראק, ובגיל שנה עלה עם משפחתו לישראל.
הוא החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל חיפה, שם היה מלך השערים.
ב-1967 העלה אותו המאמן דוד פרקש לבוגרים וכבר במשחק הבכורה שלו הבקיע שער לרשתו של יצחק ויסוקר, שוער הפועל פתח תקווה ונבחרת ישראל.
ב-1968 זומן אינצ'י לסגל נבחרת הנוער שהתכוננה לאליפות אסיה בבנגקוק.
אינצ'י הוצב כקיצוני ימני ובעונת 1969/1970 היה התגלית של הקבוצה.
כשהגיע לקבוצה המאמן הגרמני אובה קלימצ'בסקי ב-1971 הוא העביר את אינצ'י לשחק בקישור.
אינצ'י הצטיין בתפקידו החדש ותפס מקום של קבע במרכז השדה של הפועל חיפה לצידם של הכוכבים הגדולים באותה התקופה, איציק אנגלנדר ואלי לוונטל.
הוא התבלט ביכולתו המקצועית ואופיו הנוח ונודע בחוש ההומור שלו.
לאחר שכבש שער ניצחון מול מכבי תל אביב ב-1972, הכותרת למחרת בעיתון חדשות הספורט הייתה "ניצחון בקוטר אינצ'י".
משחק המילים עם שם המשפחה של יצחק הפך מאותו הרגע למעין שם "חצי רשמי" כאשר עד עצם היום הזה, יצחק מוכר בשם "אינצ'י" ולא בשמו האמיתי "עינצ'י".
ב-1973 הוא זומן לנבחרת העתודה.
ב-1974 נכנס אינצ'י כמחליף במשחק גמר גביע המדינה מול הפועל פתח תקווה.
בהארכה הוא חלף על פני שני שחקנים ובישל ליוסי ליפשיץ את שער הניצחון שהביא להפועל חיפה את הגביע השלישי בתולדותיה.
בעונה שלאחר מכן היה אינצ'י שותף לעונה מצוינת של הקבוצה אותה סיימה במקום השני בליגה.
במחזור האחרון של עונת 1975/1976 נפצע אינצ'י בדרבי החיפאי לאחר תיקול עם ישעיהו שווגר ונותח בברכו.
בעונה שלאחר מכן הוא התקשה להתאושש מהפציעה הקשה וישב רוב הזמן על הספסל.
גם בעונת 1977/1978 הוא מעט לשחק וחזר להרכב לקראת סוף העונה.
ב-1979 הקבוצה עברה תהליך של הצערה ואינצ'י שהיה השחקן הוותיק בקבוצה הרגיש שהגיע זמנו לעזוב לאחר 13 עונות בקבוצה הבוגרת של הפועל חיפה.
באמצע אותה עונה הוא עבר להפועל עכו ובסיומה פרש סופית.
לאחר פרישתו אינצ'י אימן את קבוצת הנוער של הפועל חיפה בעונת 1984/1985. בתפקיד זה העלה את טל בנין מקבוצת הנערים לקבוצת הנוער.
במקביל המשיך לעבוד ב"שקמונה", חברה ממשלתית-עירונית לשיקום הדיור בחיפה.
בחברה זו החל לעבוד עוד בתקופתו ככדורגלן, התקדם בסולם הדרגות ואף התמנה לסמנכ"ל החברה.
רבי יצחק אייזיק רוזנבוים (ח' בכסלו תרצ"ג, 7 בדצמבר 1932 – ל' בשבט תש"פ, 25 בפברואר 2020) היה האדמו"ר מקליבלנד, באחרית ימיו כונה 'זקן אדמו"רי בית נדבורנה'.
נולד בסטורוז'ינץ, רומניה (כיום אוקראינה), לרבי ישכר בער מסטרוז'ניץ ולחיה אסתר בת רבי ישכר בער (בערצ'י) מסאטמר.
לאחר מלחמת העולם השנייה היגרו הוריו לארצות הברית והוא נכנס ללמוד בישיבת נייטרא.
למד אצל רבי שלום משה אונגר וגיסו, רבי מיכאל דב ויסמנדל, וכמו כן שמע שיעורים מרבי יונתן שטייף שהיה אז ר"מ בישיבה.
למד גם אצל רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, ובישיבת תורה ודעת.
בשנת תשט"ו נסמך להוראה על ידי רבי יעקב קמינצקי.
נפטר בל' בשבט תש"פ (2020) לאחר מחלה, ונטמן באוהל נפרד בחלקת אדמו"רי נדבורנה בהר הזיתים, מקום קברו משמש כאתר תפילה בכל ימות השנה ובפרט בתשעת הימים.
כשנה לאחר פטירתו הדפיסו חסידיו את ספרו 'תפארת יצחק' ובו דברי תורה שנכתבו על ידו.
במלאת שלש שנים לפטירתו החליטה עיריית רעננה להנציח את זכרו בקריאת רחוב על שמו בקרית קליוולנד ברעננה.
לרבי יצחק אייזיק ורעייתו לא נולדו ילדים.
בשנת תשל"ח אימצו בני הזוג את קרוב משפחתם אורי לייב כהן, שהתייתם מהוריו בן עשרה חודשים.
הרב אורי לייב ממלא את מקום אביו המאמץ ברעננה ובביתר.
רבי יצחק אייזיק לנגנר (י"א בשבט ה'תרל"ו, 1876 – כ"ב בתמוז ה'תש"ז, 1947) היה מקובל והאדמו"ר החמישי של חסידות סטרטין.
נולד בעיירה סטרטין שבאוקראינה לרבי יהודה צבי לנגנר.
נשא את הרבנית רבקה וייזל, בת רבי מרדכי סג"ל לוי, בן רבי משולם פייש סג"ל-לאווי מייסד חסידות טאש.
כבר בצעירותו החל ללמוד את תורת הקבלה והיה בקיא בכתבי האריז"ל.
לאחר פטירת אביו בי"ד באייר ה'תרס"ז (1907), מילא את מקומו, והחל להנהיג את קהילת סטרטין.
בשנת ה'תר"ע העביר את בית מדרשו לבוברקה, מהאזורים המרכזיים בחסידות, שם הקימו לו מקורביו בית מדרש גדול ורבים היו לחסידיו.
במלחמת העולם הראשונה גלה להונגריה, ובסיום המלחמה חזר למדינת גליציה.
בי"ז באלול ה'תר"ף (1920), עבר לניו יורק בעקבות בקשה מראשי "חברה עטרת יהודה צבי מסטרטין", שם ייסד מחדש את בית מדרשו בשכונת איסט סייד שבעיר ניו יורק, שכונה שהתרכזו בה יהודים שומרי תורה ומצוות ממזרח אירופה.
נפטר בכ"ב בתמוז ה'תש"ז (1947) ונקבר בבית העלמין היהודי בסמוך לעיר לייקווד.
בנו ממשיך דרכו היה רבי משולם פייביש לנגנר.
קן ציפור - ביאור ספר תהילים על פי הקבלה.
הרב ד"ר יצחק אלפסי (נולד בי' בתשרי ה'תר"צ, 13 בספטמבר 1929) הוא היסטוריון וחוקר חסידות ישראלי, מחברם של ספרים רבים על תולדות תנועת החסידות, וכן עסק בתולדות הציונות והעלייה לארץ ישראל.
נולד בתל אביב, בליל יום הכיפורים, י' בתשרי ה'תר"צ, לישראל אלפסי, חסיד גור ומראשוני התעשיינים בתל אביב.
יצחק אלפסי עצמו היה קשור לאדמו"רים מגור "הבית ישראל" ו"הפני מנחם".
בשנות ה-50 היה עורך כתב העת "חזון" של תנועת נוער המזרחי.
את עבודת הדוקטורט כתב באוניברסיטת בר-אילן בנושא "החסידות וההתעוררות הלאומית" (תשל"ט), בהנחיית אברהם רובינשטיין.
כיהן כמרצה באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת "השחר" (מכללה לגמלאים בתל אביב).
שימש כיו"ר ועדת התרבות של המטכ"ל, וכן שימש כמזכירו של מי שכיהן כשר התחבורה וסגן שר הסעד.
אלפסי היה עורכו של העלון "שבת בשבתו", אחד מראשוני עלוני פרשת השבוע, בין השנים תשמ"ד - תשנ"ד (1984–1994).
אלפסי הוא תושב תל אביב והיה רב בית הכנסת "קוממיות אברהם", מיסודו של הרב שלמה גורן, לאחר פטירת הרב גורן עד שמפאת גילו נבצר ממנו לכהן בתפקיד זה.
בשנת ה'תשמ"ג (1982) נסמך לרבנות בידי הרב גורן.
אלפסי כתב למעלה מ-90 ספרים.
על דרך עבודתו כתב: "מבני הדור הקודם אנו.
הכול נכתב בכתב יד, ללא מחשבים וללא עוזרים".
הוא הראשון שעסק בתחום ריכוז הביוגרפיות החסידיות בצורה אקדמאית, והתייחד בימיו בעבודתו הגנאלוגית המקצועית.
בספריו, ייחד ערכים נכבדים למאות ואלפי דמויות של חסידים אלמונים שאילולי עבודתו היו נשכחים.
מחקריו זוכים להכרה הן בחוגי החסידים והן בקרב אנשי המדע, והם מהמקורות היסודיים המלווים את כל מי שעוסק בתחום.
הוא זכה במהלך השנים בפרסים רבים על מחקריו, ובהם: פרס ראש הממשלה ופרס הרב קוק לספרות תורנית (2004).
כמו כן הוא יקיר העיר תל אביב.
מחקריו ספגו ביקורת מכיוונים שונים.
בקרב החרדים הוא "מואשם" בציונות ובנטייתו לייחס לאדמו"רים רבים תמיכה בציונות (לא מעט בשל עבודת הדוקטורט שלו "החסידות וההתעוררות הלאומית" שעסקה בקשר בין חסידות לציונות).
מנגד, אנשי המחקר טוענים כי בשל נטייתו לחסידות, נטייה שהוא מציג בגלוי, הוא נמנע מקריאה ביקורתית ומאמץ את ההיסטוריוגרפיה החסידית בקלות יתר.
החסידות וארץ ישראל: יחס החסידות לדורותיה לעליה לארץ ישראל והפיכתה למרכז החיים של עם ישראל בדורנו, מיוסד על הדוקטורט, ירושלים: הוצאת "שם", תש"ע 2010 (610 עמ')
אוהב ישראל מאפטא - תולדותיו וחייו של אברהם יהושע השיל מאפטא, הוצאת מכון שפתי צדיקים.
אנציקלופדיה לחסידות - אישים (ג' כרכים), הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים, חלק א' - תשמ"ו, חלק ב' - תשס"א, חלק ג' - תשס"ה (2004).
אנציקלופדיה לחסידות - ספרים (כרך אחד: אותיות א-ט), הוצאת מוסד הרב קוק, תש"מ.
יחד עם הרב שלום חיים פרוש.
בנתיבי חסד ואמת - מאסף בעריכתו מתוך כתב העת "בנתיבי חסד ואמת" של חברה קדישא תל אביב-יפו.
דורשי ציון בפועל - על כל הרבנים והאדמו"רים שתמכו בציונות או ביישוב ארץ ישראל.
החוזה מלובלין - על רבי יעקב יצחק הורוביץ "החוזה מלובלין", הוצאת מוסד הרב קוק.
החסידות מדור לדור (מהדורה חדשה ל"החסידות" עם תוספות מידע, מסמכים ומפתחות), "מכון דעת יוסף", חלק ראשון - מהבעש"ט ועד לדור החמישי, ירושלים תשנ"ה, חלק שני - "מדור ששי ועד לימינו", תשנ"ח.
המאירים לארץ - תולדת שבעת אדמו"רי חב"ד ליובאוויטש.
הסבא הקדוש - ספר על רבי ישכר בר מרדושיץ, הוצאת סיני.
הסיפור והמעשה החסידי - סיפורים ואימרות חסידים מהבעל שם טוב, תלמידיו ותלמידי תלמידיו, הוצאת תלפיות.
מועדי קודש - חגי ישראל ומועדיהם בתולדה, בפולקלור ובסיפור, הוצאת ירון גולן.
מחקרי חסידות, הוצאת בני ברית בישראל.
ממזרח שמש - על גדולי התורה של יהדות המזרח.
ממלכת החכמה - תולדות בית ראפשיץ-דז'יקוב, הוצאת כרמל.
שבת וחודש - שיחות על שבתות ומועדי השנה.
תולדות יעקב יוסף - על רבי יעקב יוסף הכהן מפולנאה וצאצאיו, הוצאת מכון תלפיות.
תורת החסידות - תולדות, דברי תורה והגות של אלף ושש מאות אישי החסידות, הוצאת מוסד הרב קוק.
תפארת שבמלכות - בית קוסוב-ויז'ניץ, הוצאת אריאל.
תפארת שבתפארת - בית גור לדורותיו, הוצאת סיני.
הרבי מקוצק: תולדותיו, תלמידיו ותורתו, עם מקורות, הוצאת ביתן הספר, תל אביב תשי"ב.
ירושלים: מוסד הרב קוק, תשע"ג
באמצע שנות החמישים נישא לעדינה ברטלר, בתו של מנחם אשר ברטלר, חסיד ויז'ניץ וממקימי קריית ויז'ניץ בבני ברק.
אחיה הוא הרב יצחק ברטלר, ראש ישיבת איתרי, ואחותה נשואה לרב כתריאל קולודצקי, ראש ישיבת היישוב החדש.
אחותו של אלפסי, רחל פרדני, הייתה אמה של גילה קצב, שאלפסי היה מעורב בהכרותה עם משה קצב, לימים נשיא מדינת ישראל, לו נישאה.
יצחק (איציק) אנגלנדר (נולד ב-30 באוגוסט 1946) הוא כדורגלן עבר ישראלי, מהבולטים בשחקני הפועל חיפה בכל הזמנים, ושחקנה של נבחרת ישראל.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל עסק באימון ואף שימש יו"ר הפועל חיפה.
אנגלנדר נולד בהונגריה, בגיל שנתיים עבר עם משפחתו לאוסטריה, וכעבור חצי שנה המשפחה עלתה לישראל והשתכנה בשכונת בת גלים שבחיפה.
אנגלנדר שיחק בהפועל חיפה בשנים 1963–1977 כקשר התקפי וניחן בראיית משחק יוצאת דופן, במסירות מדויקות ובבעיטה שמאלית חזקה ומצוינת.
שימש שנים רבות כמנהיג החברתי של הקבוצה וכעוגן שלה.
כיהן שנים רבות כקפטן הפועל חיפה וזכה לכינוי "המהנדס".
אנגלנדר הוביל את הפועל חיפה לזכייה בשני גביעי מדינה, המפורסם בהם בשנת 1974, תחת הדרכתו של יעקב גרונדמן, לימים מאמן נבחרת ישראל.
אנגלנדר, הדובר ערבית, סיים בזמנו תואר M.A במזרחנות ובלט בכישוריו המנהליים.
בשנת 1977, משלא הסכימו עם החלטות ניהוליות שהתקבלו במועצת הפועלים ונדחתה דרישתם של אנגלנדר ויוחנן וולך לנהל את הקבוצה בצוותא, עברו וולך ואנגלנדר, שכונו ה"קוסמים של חיפה", שניהם כבר מעל עשור מהכוכבים הגדולים של הכדורגל הישראלי, אל היריבה העירונית מכבי חיפה ששיחקה דאז בליגת המשנה.
בשנת 1979, לאחר שנתיים ששיחק במדיה של מכבי חיפה, פרש ממשחק.
היה מכוכבי נבחרת הנוער של ישראל, בה הופיע 25 פעמים וזכה בשלוש אליפויות אסיה רצופות לנוער.
לזכותו שבע הופעות בינלאומית בנבחרת ישראל.
אנגלנדר הופיע 360 פעמים בליגה במדי הפועל חיפה והבקיע 46 שערים, כמו גם הופיע עשרות פעמים במשחקי גביע.
לאחר פרישתו אימן את הפועל חיפה ועשה קריירה קצרה באימון קבוצות.
בשנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 שימש כיו"ר הפועל חיפה.
אנגלנדר נבחר לנבחרת היובל של חיפה.
אנגלנדר נשוי לזלמה ולהם שלושה ילדים.
כיום עוסק בעיקר בעסק המשפחתי כבעלים ומנכ"ל חברת ברזל.
יצחק אליעזר ליזרוביץ, קרי: לֶייזֶרוביץ'; (ביידיש: לייזעראוויטש; 1883, קובנה, רוסיה (ליטא) – 1927, פריז, צרפת) היה סופר יידיש, פיליטוניסט ועיתונאי יהודי-ליטאי.
בנו של הרב אליהו דב ליזרוביץ.
יצחק אליעזר (איזידור לָאזָר) ליזרוביץ נולד ב-1883 בעיר קובנה שבצפון-מערב רוסיה (ליטא).
זכה לחינוך דתי מסורתי בילדותו, ולחינוך ישיבתי גבוה בנעוריו.
את כתיבתו העיתונאית ביידיש החל תוך כדי לימודיו בישיבה.
עמד בבחינות בגרות אקסטרניות של השלטון הרוסי, ובחר להמשיך בלימודי רפואה באוניברסיטת לייפציג שבגרמניה.
הוא החל שם את לימודיו, אך מלחמת העולם הראשונה קטעה את לימודיו, והוא נאלץ לשוב לליטא ואחר כך לרוסיה.
בשנת 1920 עזב את ברית המועצות, עבר לקובנה והיה במשך תקופה קצרה יחד עם בעל-מחשבות מעורכיו הראשונים של "די אידישע שטימע".
מאוחר יותר היגר לברלין ולאחר מכן השתקע בפריז, בה חי עד מותו.
אל הרפואה לא חזר, ועסק לפרנסתו בעיתונות יידיש.
הוא השתתף בכמה מעיתוני היידיש המרכזיים של פריז בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
הפיליטונים שלו, ביידיש ומעט גם בעברית, קנו להם שם וקוראים אוהדים.
הוא גם פרסם סיפורים קצרים ביידיש ובעברית.
ליזרוביץ היה בין מייסדי ספרות הילדים ביידיש, ומשתתף קבוע בעיתוני הילדים.
דבריו התפרסמו גם תחת שמות העט שבחר לעצמו, בהם "י"א לפידות".
ספריו נדפסו לא רק בפריז אלא גם בוורשה ובפטרוגרד (סנקט פטרבורג).
הוא החל את כתיבתו בליטא כשהייתה עוד נתונה תחת שלטון רוסי, והיה בין הבולטים שבסופרי היידיש בתקופת ליטא העצמאית.
ליזרוביץ פרסם בחייו ספרים ובהם סיפורים, בלדה, סיפורים מעובדים וספרי לימוד.
מספרי היידיש שלו לא תורגם אף אחד לעברית.
מעשה ביוסיסי הקטן, ורשה: תושיה ('נצנים: ספורי ילדים', חוברות 33–35), תרס"ז.
ירמיהו הנביא: מחזיונות כתבי הקדש, ורשה: תושיה ('בכורים: ביבליותיקה לבני הנעורים'), חוברת 76), תרס"ז.
מעשי נסים: אגדות, ורשה: מקרא ('ביבליותיקה לילדים ונערים', ו), תר"ע.
די וועלפישע חתונה: באלאדע, ורשה–וילנה: יהודיה, תרע"ג.
פערלאפענע שאטענס: בילדער און פאסירונגען פון נעכטען, פריז: אוצר, 1926.
פרוזדור לתלמוד: ספר מכין לתלמידים מתחילים בלמוד הגמרא: ספר ראשון: ענייני סנהדרין, מסודרים ומבוארים על פי גדולי המפרשים והפוסקים; בעריכת מ' קרינסקי, עם מלואים: פרקי אבות ודרך ארץ זוטא, ורשה: הוצאת האור, תרע"ב.
מ' קרינסקי (עורך), בהשתתפות י"א ליזרוביץ, הסגנון העברי: קורס גבה ללמוד השפה העברית וספרותה, 2 כרכים, ורשה: דפוס האור, תר"ע 1909–תרע"ב.
(התוכן: חלק א: "חלק השירי", תר"ע 1909; חלק ב: "חלק הפרוזאי", בהשתתפות י' פיכמן, תרע"ב) (מקראה גדולה לספרות עברית)
קדיש נאך א לעבענדיגען: א מעשה, פטרוגרד: חיים ('פונעם אלטן קוואל', II), [תרע"ז?].
(עיבוד לסיפור הקצר הגרמני "Kaddisch vor Kol Nidre" מאת שלמה כהן)
געשיכטע, וואס האט זיך פערלאפען פארצייטען אין דער יודישער קהילה קדושה פון פראג; בעארבייט פון י"א לייזעראוויטש (איזידאר לאזאר), פטרוגרד: חיים ('פונעם אלטן קוואל', I), 1918.
יצחק איתן (איציק אייזנמן) (נולד ב-24 במרץ 1952) הוא אלוף במילואים בצה"ל, מפקד פיקוד המרכז בתקופת מבצע חומת מגן.