tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא פרש מהצבא בנובמבר 1963. חוזין נפטר במוסקבה ב-27 בפברואר 1979 בגיל 82.
מיכאיל ז'וֹרה (ברומנית: Mihai Jora, 2 באוגוסט 1891 רומאן, מחוז ניאמץ - 10 במאי 1971 בוקרשט) היה מלחין ומנצח רומני, כמו כן מבקר מוזיקה ומורה, כיהן כפרופסור וכרקטור של האקדמיה (אז המלכותית) למוזיקה בבוקרשט.
החל משנת 1955 היה חבר באקדמיה הרומנית.
לצד ג'ורג'ה אנסקו מיכאיל ז'ורה נחשב לאישיות החשובה ביותר בחיי המוזיקה ברומניה במחצית הראשונה של המאה ה-20.
מיכאיל ז'ורה נולד בשנת 1891 בעיר רומאן, במחוז ניאמץ שבחבל מולדובה, ברומניה, כבן למשפחה ותיקה של אריסטוקרטים רומנים ממוצא ארמני ובעלי אחוזות.
על המשפחה קיים תיעוד במולדובה משנת 1392.
הוא היה בן דוד של מרוקה קנטקוזינו, אשתו של המלחין ג'ורג'ה אנסקו.
את חינוכו המוזיקלי התחיל לקבל מאמו, שהייתה בוגרת האקדמיה למוזיקה מדרזדן.
בגיל 10 התחיל ביאשי לימודי נגינה בפסנתר אצל אדוארד מייסנר (בשנים 1909-1901) ואחר כך אצל הלן אנדרה (בשנים 1912-1909).
בשנים 1909–1911 למד באקדמיה למוזיקה היאשי (ה"קונסרבטוריון") - תאוריה וסולפז' אצל סופיה תאודוריאנו והרמוניה אצל אלכסנדרו זירה.
השתלם בהמשך באקדמיה למוזיקה בלייפציג אצל מורים כמו רוברט טייכמילר (פסנתר), שטפאן קרהל (הרמוניה, קונטרפונקט, הלחנה), הופמן (תזמור), הנס זיט (ניצוח) ומקס רגר (הלחנה).
פעילותו במחצית הראשונה של המאה ה-20
פריצת מלחמת העולם הראשונה אילצה אותו להפסיק זמנית את הלימודים בגרמניה.
בשובו לרומניה בשנת 1915 זכה בפרס "ג'ורג'ה אנסקו" להלחנה.
בשנת 1916, שנת כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא, ובאוקטובר נפצע ואיבד רגל אחת.
שהה בהמשך למשך שנתיים בבית הבראה לצורך שיקום.
אחרי המלחמה בשנים 1920-1919 השלים את לימודי ההלחנה אצל פלוראן שמיט בקונסרבטואר של פריז.
ז'ורה התחתן עם אלנה (לילי) גפנקו, אחותו של גריגורה גפנקו שהיה לימים שר החוץ של רומניה בשנים 1938–1939 וציר רומניה במוסקבה בשנים 1940–1941.
בשנת 1920 נמנה עם מייסדי חברת המלחינים הרומנים.
בשנים 1933-1928 עמד ז'ורה בראש מחלקת המוזיקה של רשות השידור הרומנית ובשנים 1948-1930 ו-1961-1954 לימד כפרופסור להלחנה ולקונטרפונקט באקדמיה למוזיקה בבוקרשט.
במעמד זה חינך ז'ורה דור שלם של מלחינים.
בשנים 1941–1947 היה לרקטור האקדמיה למוזיקה.
החל משנת 1961 ועד מותו היה פרופסור יועץ (מעין פרופסור אמריטוס).
ז'ורה היה פעיל מאוד בזירת חיי התרבות בארצו גם בתוקף היותו יועץ אמנותי של התזמורת הפילהרמונית בבוקרשט בשנים 1945-1931 ושל בית האופרה בבוקרשט בשנים 1931–1944. יצא פעמים חוזרות לסיורי קונצרטים ורסיטלים ברחבי רומניה כמנצח וכפסנתרן.
כמלחין וכמבקר מוזיקה זכה לאותות הוקרה בארצו ובחו"ל.
כתב, בין השאר, על יצירות עמיתיו המלחינים ג'ורג'ה אנסקו, מרציאן נגריה ואחרים.
ב-30 בנובמבר 1928, כחודש אחרי חניכת תחנת הרדיו הלאומית בבוקרשט (ב-1 בנובמבר), חנך וניצח ז'ורה את הראשון בסדרת הקונצרטים הסימפוניים בשידור חי ברומניה, עם תוכנית מורכבת מיצירות היידן ומוצרט.
אף על פי שלא העדיף לאורך השנים שלא להיות מעורב מבחינה פוליטית ולעסוק באמנות, והחזיק בתפקידים חשובים גם בימי הדיקטטורות - המלכותית והצבאית-פשיסטית, לא נמנע ז'ורה לנסות להתערב לטובת אמנים נרדפים.
כך, יחד עם אנסקו, מיכאיל אנדריקו, קונסטנטין בריילויו ואמנואיל צ'ומאק פנה בשנות ה-1940 לשר הפנים הרומני עם בקשה לשחרר ממחנה הריכוז טרגו ז'יו את המלחין הקומוניסט ממוצא יהודי וארמני מאטיי סוקור.
ב-1938 בתקופה שהתנועה האנטישמית ברומניה הגיעה לשיאים, שם לב המלחין שבגרמניה הוזכר בטעות שמו כ"מלחין יהודי" בספר של הנס ברוקנר "Musik und Judentum " "A.B.C "מוזיקה ויהדות לפי סדר האלפבית", (במהדורה השלישית, בעמוד 136) ייתכן בגלל שורשיו הזרים (ארמניים) ובגלל "שיר לכת יהודי" שהוא הלחין ב-1925.
בעקבות פנייתו כתב הרקטור של האקדמיה למוזיקה בבוקרשט, יון נונה אוטסקו, לציר גרמניה בבוקרשט עם בקשה לתיקון הטעות כבדת ההשלכות :נטען כי מדובר בבנה של "אחת הוותיקות והטהורות בדם שבמשפחות הרומניות".
נוסף במכתב שאיש מקרב 50 חברי הסגל של האקדמיה למוזיקה בבוקרשט אינו יהודי.
בימי הכיבוש הסובייטי ברומניה, אחרי השתלטות המפלגה הקומוניסטית על השלטון ברומניה התחיל ז'ורה להיות בכוונת של הבולשת החדשה.
ב-31 בדצמבר 1947 כשנתבקש סגל האקדמיה למוזיקה בבוקרשט להישבע אמונים לרפובליקה שהוכרזה יום קודם לכן, כרקטור המוסד האקדמי הזמין את הנוכחים לשמור על דקת דומייה כאות כבוד למלך המודח מיכאי הראשון.
הוא משך בכך אש מהתקשורת הקרובה לשלטון ופוטר מתפקידיו כ רקטור ופרופסור.
ז'ורה כיהן שנים רבות סגן יושב ראש חברת המלחינים לצידו של יושב הראש ג'ורג'ה אנסקו.
כשאנסקו עזב את רומניה מבלי לשוב, השתדל ז'ורה לעמוד בלחצי השלטון הקומוניסטי שביקש להשתמש בהלחנה ככלי תעמולה ברוח החלטת המפלגה הקומוניסטית הסובייטית מ-10 בפברואר 1948.
בשנת 1949 פגה סבלנותם של השלטונות ופיזרו את חברת המלחינים הרומנים.
במקומה הוקם ב-22–23 אוקטובר 1949 איגוד חדש של המלחינים שבו לא התקבלו ג'ורג'ה אנסקו הגולה ואף מיכאי ז'ורה.
ז'ורה התחיל לסבול מהתנכלויות הולכות וגוברות בגלל היותו "בעל מוצא לא בריא"(בן למשפחה אמידה וגיס של גריגורה גפנקו שביתניים גלה ונידון על ידי השלטון הקומוניסטי לעונש מאסר בהיעדרו).
ההנהגה החדשה של איגוד המלחינים (שבראשו נבחר מאטיי סוקור בתפקיד של מזכיר) גינתה כל מוזיקה שאין בה "מסר אידאולוגי".
הבורלסקה של ז'ורה ניתנה כדוגמה ל"מוזיקה דקדנטית".
גם יצירות אחרות הוכתרו כ"קוסמופוליטיות" או "פורמליסטיות".
כמה עמיתים צעירים יותר, ביניהם מלחינים ממוצא יהודי כמו הילדה ז'ריה, אלפרד מנדלזון, מאוריצ'יו וסקאן ואף המשוררת נינה קסיאן תקפו אותו ברוח זו.
ז'ורה מצא את עצמו בודד, מחוץ לכל המוסדות והאיגודים שבהם פעל ומתפרנס, בין היתר, משיעורים פרטיים.
בלילה אחד בשנת 1952 הגיעו לביתו בלשים שעצרו את אשתו.
היא נידונה ל 4 שנות מאסר כשאשמתה היחידה בפועל הייתה היותה אחותו של גריגורה גפנקו.
למחרת מעצרה התקבל ז'ורה אצל המנהיג הקומוניסטי לאונטה ראוטו שהיה אחראי על נושאים אידאולוגיים, והוא ביקש שיתערב לטובת אשתו.
המפלגה הקומוניסטית השלטת גיששה בינתיים ניסיונות לקרב אליה אקדמאים ויוצרים ידועי שם.
נעשו לשווא ניסונות חוזרים ונשנים לשכנע את ג'ורג'ה אנסקו לשוב לרומניה.
בשבוע המוזיקה ברומניה שהתקיים בברכת השלטונות ב 22-29 בספטמבר 1951 בקונצרט הפתיחה בבוקרשט בניצוחו של אמנואל אלנסקו בוצע גם קטע מקהלתי מאת ז'ורה.
עם זאת באספת איגוד המלחינים ב-4–5 בפברואר 1952 עמד שוב מול מתקפות רבות, כשהמלחינים מיכאי אנדריקו, לאון קלפר ויון דומיטרסקו יצאו להגנתו.
ובמרץ 1954 שונה הרכב ההנהגה של איגוד המלחינים הרומנים כשבראשו התמנה יון דומיטרסקו.
ב-1953 הוחלט להעניק לז'ורה את הפרס הממלכתי החשוב ביותר עבור שתיים מיצירותיו -הבלט "כשמבשילים הענבים" וסונטה לכינור ופסנתר.
ב-1954 אף על פי שז'ורה לא שינה דבר בגישתו ליצירה המוזיקלית, הוחלט להחזירו כפרופסור באקדמיה למוזיקה ולאיגוד המלחינים.
אדרבא בשנת 1955 נבחר לאקדמיה של הרפובליקה העממית הרומנית, כפי שנקראה באותה תקופה האקדמיה הרומנית.
ב-1956, לרגל שנה למות אנסקו, הורשה ז'ורה להצטרף למשלחת מלחינים רומנים בבלגיה ובצרפת ולהיות נוכח במופע של האופרה של אנסקו, "אדיפ".
ב-1957 כשנפטר בפריז גריגורה גפנקו וביטאון המפלגה הקומוניסטית, "סקנטייה" פרסם על כך ידיעה משמיצה, העז ז'ורה לכתוב מכתב למערכת (שלא פורסם) שבו מתח בקורת על גישת העיתון והצהיר על "זלזולו המוחלט" באלמוני שערך את הידיעה.
בסופו של דבר ב-1963 החליטה הסקוריטאטה לסגור את תיקו של ז'ורה.
בשנת 1914 הלחין את יצירתו הראשונה (אופוס 1) Fünf lieder für eine Mittelstimme - 5 שירים לקול מעורב ופסנתר, על טקסט בגרמנית.
ב-1915 הלחין את יצירתו השנייה ובאותה שנה את הסוויטה לתזמורת ברה מינור שהביאה לו את פרס אנסקו להלחנה.
גם ביצירה זו וגם בסוויטה הקטנה לכינור ופסנתר אופוס 3 משנת 1917 התחילו לבלוט השפעות מן המוזיקה העממית הרומנית.
מיכאי ז'ורה נודע כמלחין של בלטים, ושל מוזיקה סימפונית, בהם ניצל במיומנות את כישורי התזמור שלו (V.Cosma) .בבלטים שלו התשמש ביסודות מוזיקליים בעלי אופי בלקני או מזרחי או מושפעים מהשירים הצועניים והעירוניים.
לעומת זאת בלחץ המשטר נאלץ בבלט "כשמבשילים הענבים" להתפשר ולוותר על כמה אפיונים של סגנונו ולהסכים ללברית בהשראת האידאולוגיה השלטת.
ז'ורה היה גם מהחשובים שבמלחיני הלידר במוזיקה הרומנית.
הוא קרא ללידר שלו במילה הרומנית לשירי זמר "cântece" (בריבוי -קנטצ'ה) כדי להדגיש את הצביון הרומני ואת אפיונים הספציפיים המבדילים אותם ממסורת הליד הגרמני כפי שמכירים אותה אצל שוברט, שומאן או ברהמס.
רבים מלידר אלו הולחנו על שירים מאת גדולי המשוררים הרומנים ומצטיינים במקוריותם.
יצירות ז'ורה מגוונות בתוכנם הקשור לחוויה האנושית.
בחלקם מורגשים חוש הומור ואירוניה.
ובחלקם השתמש המלחין ביסודות מלודיים וקצביים האופייניים לשיר העממי הרומני.
מיכאיל ז'ורה התגורר רוב השנים בבוקרשט ברחוב סילבסטרו מס.16
עם תלמידיו נמנו מלחינים כמו פאול קונסטנטינסקו, דינו ליפאטי, אלפרד מנדלזון, יון דומטרסקו, לאון קלפר, פסקל בנטויו, מירצ'ה קיריאק, דן קונסטנטינסקו, אוקטביאן נמסקו, גאורגה קוסטינסקו, שטפן ניקולסקו, שטפן זורזור, דן גריגורה, ואחרים.
גם המלחין פרנסיס שאגרן היה בילדותו תלמיד של ז'ורה.
1937 - מדליית זהב בתערוכה העולמית בפריז
1948-1941 - רקטור האקדמיה למוזיקה בבוקרשט
1948-1940 - סגן יושב ראש של חברת המלחינים הרומנים
1953 - פרס המדינה של הרפובליקה העממית הרומנית עבור הבלט "כשמבשילים הענבים" והסונאטה לכינור ופסנתר
2 ביולי 1955 - חבר באקדמיה הרומנית
1962 - חבר בחברת הידידים של הארכיון הבינלאומי לתיעוד מוזיקלי בווינה
18 באוגוסט 1964 - "אמן העם" של הרפובליקה העממית הרומנית - על זכויות מיוחדות במפעל חייו
בתחום התיאטרון, המוזיקה, האמנויות והקולנוע
1969 - הפרס הרדר (אוסטריה-גרמניה)
שמו ניתן לאולם הסטודיו לקונצרטים של היכל הרדיו (Sala Radio Mihail Jora)- אולם קונצרטים בעל 1,000 מושבים
1981 - הדואר הרומני הנפיק בול לזכרו במלאת 10 שנה למותו ו-90 שנה להולדתו
איגוד מבקרי המוזיקה ברומניה מארגן כל שנה את התחרות הלאומית לביצוע מוזיקלי ע"ש מיכאי ז'ורה
1991 - התזמורת הפילהרמונית של העיר בקאו קיבלה את שמו.
בעיר הולדתו, רומאן, בחסות העירייה ואיחוד הארמנים ברומניה, מתארגנת תחרות להלחנה ולנגינה לכישרונות צעירים על שם מיכאיל ז'ורה
הסוויטה הסימפונית Privelişti moldoveneşti (נופים מולדביים) אופוס 5- יצירה מבוססת על מוטיבים מן הפולקלור הרומני - ב 4 חלקים:
הפואמה הסימפונית עם טנור סולו Poveste indică (סיפור הודי), לפי מיכאי אמינסקו
Marche juif שיר לכת יהודי לתזמורת אופוס 9
דואו (לכינור או ויולה עם פסנתר)
1943- וריאציות על נושא מאת שומן
1925 - המחזור Joujoux pour ma Dame (צעצועים לגברתי)
1931 המחזור לילדים Poze și pozne (תמונות ומעשי קונדס)
מעל 100 Cântece (לידר רומנים) כולל:
54, - 1968.(3 שירים על שירים מאת מריאנה דומיטרסקו)
La steaua - (אל הכוכב) שיר מאת מיכאי אמינסקו
שני קובצי שירי מקהלה א קפלה
1937 השלמת ותזמור האופרה הקומית "Noaptea Sf.
Gheorghe ("ליל גאורגה הקדוש") מאת תאודור פלונדור, שונה ותזומר ב-1937
מיכאיל גריגורוביץ' יפרמוב (; 22 בפברואר 1897 - 19 באפריל 1942) היה גנרל לייטננט בצבא האדום אשר פיקד לזמן קצר החזית המרכזית.
יפרמוב נולד ב-22 בפברואר 1897 בעיר טרוסה שבמחוז קלוגה שבאימפריה הרוסית.
הוא היה בן למשפחת איכרים ענייה, ובילדותו עבד בחווה של אביו ובהמשך עבר למוסקבה והועסק כשוליה.
בספטמבר 1915 גויס לצבא האימפריה הרוסית.
הוא הוצב ברגימנט המילואים ה-55, ולמד בבית הספר הצבאי בתלאווי עד אביב 1916. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית, והשתתף בין היתר במתקפת ברוסילוב.
ב-1917 פוזר הצבא הקיסרי ויפרמוב חזר למוסקבה והחל לעבוד במפעל.
בפברואר 1918 הוא התגייס לצבא האדום, ובקיץ של אותה שנה מונה למפקד פלוגה ובהמשך למפקד גדוד.
הוא לחם במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, והוביל את לכידת באקו מידי הצבא הלבן.
כיבוש העיר היווה מכה קשה לצבא הלבן, ועל חלקו במהלך המבצע קיבל יפרמוב את עיטור הדגל האדום כמו גם חרב זהב ואגרטל קריסטל מעוטר באבני חן מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית.
באותה שנה הוא הוזמן בדחיפות למוסקבה, שם נעצר בידי הנ.ק.ו.ד.
במסגרת הטיהורים הגדולים, בחשד לקשירת קשר עם מיכאיל טוכאצ'בסקי.
הוא שוחרר בין היתר בשל ידידותו עם קלימנט וורשילוב.
ב-4 ביוני 1940 הוענקה לו דרגת גנרל מיור הוא מונה למפקד המחוז הצבאי צפון הקווקז.
באוגוסט הועבר לפקד על המחוז הצבאי קווקז.
ב-24 ביולי 1941, לאחר פתיחת המתקפה הגרמנית ביוני של אותה שנה, מונה יפרמוב למפקד הארמייה ה-21. הארמייה שלו נסוגה מפני הגרמנים המתקדמים וניסתה לנהל מתקפות נגד.
ב-7 באוגוסט מונה יפרמוב למפקד החזית המרכזית, והחזיק בתפקיד עד 25 באוגוסט.
בספטמבר הוא מונה לסגן מפקד חזית בריאנסק ב-1 באוקטובר מונה למפקד הארמייה העשירית, וב-17 באוקטובר מונה למפקד הארמייה ה-33. הארמייה שלו נכללה במסגרת החזית המערבית של גאורגי ז'וקוב.
באפריל 1942 החליט ז'וקוב לצאת למתקפה על מבלט רז'ב הגרמני.
הארמייה של יפרמוב הצליחה לפרוץ פרצה במערך הגרמני, וחזר אליה קורפוס הפרשים הראשון של המשמר בפיקודו של פאבל בלוב.
אולם אז הגרמנים התאוששו, וסגרו את דרך הנסיגה של הסובייטים.
הסובייטים פעלו בעורף הגרמני באזור ויאזמה לצד הפרטיזנים, כשהם מתוספקים מהאוויר.
באפריל ניתנה להם רשות לנסות לפרוץ ולחבור אל כוחות סובייטיים סמוכים.
הפרשים של בלוב אמנם הצליחו בכך והגיעו אל הארמייה העשירית הסובייטית, אך הארמייה של יפרמוב כותרה והושמדה בידי הגרמנים.
יפרמוב עצמו התאבד ב-19 באפריל בגיל 45 כדי לא ליפול בשבי.
על אומץ לבו, הוענק ליפרמוב עיטור הדגל האדום נוסף.
בסוף שנת 1996 העניקה לו הפדרציה הרוסית את העיטור גיבור הפדרציה הרוסית.
אנדרטה לזכרו נמצאת בעיר ויאזמה.
מיכאל דוידוביץ' חריט הוא מדען רוסי, אדריכל, דוקטור במדע ההנדסה, פרופסור וסופר, חתן פרס הקוסמוסול למדע וטכנולוגיה ע"ש לנין.
חריט נולד במוסקבה ב-2 ביולי 1955, למשפחה של מדענים.
לאחר שסיים את לימודיו במכון מוסקבה למהנדסי תחבורה (MIIT) בשנת 1977, המשיך בפעילות מדעית באותו המוסד.
הוא קיבל את תואר הדוקטור שלו בשנת 1981, והמסקנה המרכזית של הדיסרטציה שלו יצאה לאור כפרסום נפרד במסגרת תקנות ונוהלי הבניה של ברית המועצות.
לאחר מכן עבד במכון המחקר המרכזי לבנייה תחבורתית כראש "המעבדה המרכזית להגנה על מבני מתכת ובטון מפני השפעות חיצוניות מסוכנות".
בשנת 1989 היה לחתן פרס הקוסמוסול על שם לנין בתחום המדע והטכנולוגיה לאות הכרה על "פיתוח שיטות יעילות ביותר לחיזוק עבודות תת-קרקעיות שנבנו תחת תנאים הנדסיים וגאולוגיים קשים באמצעות חומרים מרוכבים חדשים".
בשנת 1987 מונה לראשותה של חברת אינטקס (רוסית: Интекс), חברת אדריכלות ובנין גדולה ברוסיה.
כאדריכל, השתתף בשחזורם של בניינים היסטוריים ברוסיה, אנגליה ואיטליה במהלך השנים 1998 עד 2001.
אחד מחידושיו הידועים ביותר היא אבן מלאכותית חדשה (בטון אדריכלי) בעלת מראה, צבעים ותכונות ברות-שינוי: כגון עמידות לכפור, עמידות למים וחוזק.
גם הטכנולוגיה שפותחה בחברה אותה ניהל והייתה מוכרת ביותר בענף הבניה בברית המועצות, 'אבן לבנה של אינטקס (רוסית: ИНТЕКС.
Белый камень)' היא אחת מהמצאותיו.
החומרים החדשים והטכנולוגיה שפיתח לשיפוץ בתים בסגנונות היסטוריים, אושרו והומלצו על ידי הדומה העירונית של מוסקבה לשימוש בעיר.
בנו, אולג מיכאילוביץ חריט (רוסית: Олег Михаилович Харит) ממשיך אף הוא במחקר המדעי בתחומים אלה.
בשנת 1997, קיבל חריט מדליה "להנצחת יום השנה ה-850 של העיר מוסקבה" כאות הוקרה על תרומתו המשמעותית לפיתוחה של מוסקבה.
בשנת 2001, פורסם תחת שמו הכרך הראשון של האנציקלופדיה לאדריכלות תחת הכותרת 'העידן החדש של האחוזה הרוסית הכפרית'.
בשנת 2003, הכתיר הניו יורק טיימס את מיכאל חריט כאחד מאדריכלי המבנה המצליחים ביותר ברוסיה.
בתחילת שנת 2000 התחיל מ.
חריט לחקור את ההשפעה של סגנונם האדריכלי של בתים על בריאות האדם.
מחקר זה אפשר לו לפתח אלגוריתם חדש וליצור תוכנה המנצלת משוואות ניתוחי רגרסיה וטורי פורייה לשם ניתוח הנתונים הסטטיסטיים שנאספו.
בשנת 2005 פורסם תחת שמו הכרך השני של האנציקלופדיה לאדריכלות: 'בית יפה.
באותה שנה הוא גם הגן על הדיסרטציה שלו לתואר דוקטור במדעים הטכניים וזכה למעמד אקדמי של פרופסור.
הוא נבחר לכהן כנשיא האגודה המאוחדת לחקר סוציו-כלכלי, פיתוח אדריכלי, מדע, תרבות ואמנות ("אחדות") ואף התקבל כחבר באיחוד העיתונאים.
במהלך שנות נשיאותו, יצא לאור כתב עת בשם "מודרני" שפרסם את המחקרים העדכניים ביותר בתחום האדריכלות, האקולוגיה של הסביבה החזותית, פסיכופיזיקה, פילוסופיה, נוירו-פסיכולוגיה ודת.
חריט השתתף גם במשלחות מדעיות לאנטארקטיקה, אגם לוך נס, אחוזתו של אנטואן תומסון ד'אבדי, הרי הפירנאים, מחוזות הקתרים והבסקים, הפירמידות במצרים וים המלח, והשתתף בחפירות ארכאולוגיות בישראל, איטליה, יוון וצרפת.
הוא פרסם סדרה של מאמרים על פילוסופיה, ההיסטוריה של הדתות, קבלה ותאולוגיה.
בשנת 2006, פרסם חריט מונוגרף בשם "מסתרי כתבי הקודש: פרשנות על התנ"ך והתורה".
בשנת 2008, פורסם תחת שמו הכרך השלישי של האנציקלופדיה לאדריכלות: "בתים מפורסמים, טירות ואחוזות".
בשנת 2015, הוא פרסם את הרומן הראשון שלו בשם: "Piscatores et Vinitores".
חריט הוא גם בעל תואר "מאסטר של ספורט" באיגרוף, והוא גם מתאמן באופן קבוע בקראטה בשיטת קיוקושינקאי וקרב פנים אל פנים.
מיכאל חריט כתב יותר מ-200 מאמרים מדעיים ופופולריים, אנציקלופדיה אדריכלית בת 3 כרכים, מונוגרף על הקבלה, הנצרות והיהדות, ואף רומן פילוסופי בשם "דייגים ומגדלי גפנים".
מיכאיל יורייביץ' ביריוקוב הוא כדורגלן לשעבר ומאמן השוערים של זניט סנקט פטרבורג, היה שוערה וקפטן הקבוצה בשנות השמונים.
הוא בוגר בית הספר לכדורגל של מועדון "זנאמיה טרודה", מהעיר אורחובו זוייבו.
לאחר מכן עבר לזניט לנינגרד ובשורותיה שיחק באליפות ברית המועצות 252 משחקים.
בעונת 1984 זכה בפרס שוער השנה.
הוא שיחק גם בנבחרת ברית המועצות 2 משחקים (נגד מקסיקו ב-19 באוגוסט 1984 כשעלה להחליף בדקה ה-84 וב-25 בינואר 1985 נגד יוגוסלביה כששיחק את כל תשעים הדקות, כשהוא סופג 2 שערים).
בשנים 1992–1993 שיחק בפינלנד במועדון ליגת העל מייפה-47. הוא סייע לקבוצה לקחת הגביע הפיני בשנת 1992 ולסיים כסגנית אלופת פינלנד ב-1993. המועדון היה מוכן להמשיך לשתף פעולה עם השחקן, אך סירב להעלות את המשכורת שלו, אז ביריוקוב חזר לסנקט פטרבורג.
הוא שיחק זמן קצר באסטוניה לפני שסיים את קריירת המשחק בגיל 42. הוא קיבל את הזמנת מועדון "רוטור" מוולגוגרד לכהן כמאמן שוערים, אבל אחרי שישה חודשים הוזמן לסנקט פטרבורג על ידי מאמן זניט, יורי מורוזוב.
במשך שנתיים ביריוקוב היה לעוזרו הראשי של מורוזוב ומ-5 ביולי ועד ל-26 באוגוסט 2002, כיהן כממלא מקום המאמן של הקבוצה.
בפברואר 2003, הוא הוביל, יחד עם מורוזוב את קבוצת "פטרוטרסט".
בשנת 2006 — מונה למאמן שוערים ב"זניט".
הוא איש הקבוצה היחיד מכל צוות המועדון שהיה מעורב בדרך כלשהי בכל חמשת תוארי האליפות של הקבוצה — כשחקן ב-1984 וכמאמן השוערים בשנים 2007, 2010, 2012 ו-2015.
חבר במועדון האגדות של "זניט" (383 משחקים בשורות המועדון)
חבר במועדון ליאוניד איבנוב (123 משחקים ללא ספיגה ב"זניט" ומשחק אחד עבור הנבחרת הלאומית של ברית המועצות)
השוער הטוב ביותר באליפות פינלנד (1992, 1993)
הליגיונר הטוב ביותר באליפות פינלנד (1992, 1993)
מִיכַאִיל יֶפִימוֹבִיץ' שְנֵיידֶרְמַן היה יהודי סובייטי שעוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו כמפקד טנק בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר קוזיאטין שבגוברניית קייב של האימפריה הרוסית במשפחתו של פועל חיים-דוד שניידרמן ואשתו חווה והיו לו עוד חמישה אחים.
סיים את לימודיו במכון התעשייתי של קייב.
עבד תחילה במפעל הטקסטיל בקייב ובהמשך במפעל של מכונאות כימית בברדיצ'ב.
התגייס לצבא האדום בשנת 1939 ונשלח להיות מדריך טנקים.
גויס ביוני 1941 לחזית הדרום-מערבית כנהג טנק.
בהמשך נסוג עם הצבא האדום ונלחם בחזית סטלינגרד שם מונה למפקד.
נלחם בחזית האוקראינית הראשונה מאז היווסדה באוקטובר 1943 כחלק מן אוגדת הפרשים השביעית המעוטרת ברגימנט טנקים מס' 87 עם ציון שמה של העיר ז'יטומיר שעוטרה בדגל האדום .
בסוף ינואר- תחילת פברואר 1945 הצטיין במהלך הקרבות של במיוחד בקרבות על הכפרים והעיירות , ובמהלך הצליחה של אודר צפונית לרטיבור.
במהלך הקרב שעליו קיבל העיטור ב-30 בינואר צוות הטנק שלו חיסל שני תותחי נ"ט, 4 טנקים וכמה נגמ"שי וורמאכט.
ב-4 בפברואר כשהטנק שלו נפגע והוא עצמו נפצע, הנהיג צוות טנק נוסף שאיבד את מפקדו והמשיך בקרב בו חיסל שלושה נגמ"שים, שני טנקים, חמישה תותחים ופלוגת חייל רגלים.
על כך ועל הגבורה שהציג במהלך הקרבות הוענק לו בצו נשיאות ברית המועצות מ-27 ביוני 1945 עיטור "גיבור ברית המועצות" בתוספת עיטור לנין ועיטור "הכוכב האדום".
סיים את המלחמה בקרבות על עיר דרזדן.
הצטרף למפלגה הקומוניסטית שנתיים אחרי המלחמה ב-1948. בשנות ה-50 עבר לקייב, סיים לימודיו במכון לתעשייה הקלה של העיר ועבד כמהנדס במכון הממשלתי לתכנון התעשייה הקלה של קייב.
אשתו הראשונה וילדם מתו בשואה מגרמנים ועוזריהם האוקראיניים.
בנישואים הללו נולד להם בן אלכסיי.
מיכאיל יפרמוב הוא שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע רוסי.
הוא זכה בפרס הפדרציה הרוסית.
בשנת 1995 הוענק לו תואר אמן הכבוד של הפדרציה הרוסית.
מיכאיל יפרמוב נולד במוסקבה למשפחת שחקני תיאטרון אולג יפרמוב ואלה פוקרובסקאיה.
כבר בהיותו ילד הוא שיחק בהצגה של התיאטרון האמנותי של מוסקבה ובשנת 1976 לראשונה הצטלם בסרט.
לאחר שרות בצבא האדום הוא התחיל ללמוד משחק בשנת 1987 סיים את לימודיו.
בשנים 1987–1990 מיכאיל יפרמוב היה בין ראשי תיאטרון-סטודיו "סוברמניק-2".
בשנת 1991 הוא התקבל לתיאטרון על שם צ'כוב במוסקבה.
בהמשך הוא עבר לתיאטרון סוברמניק וגילם את פיוטר השלישי, קיסר רוסיה בסרט צוערי הצי 3. כמו כן גילם דמות משנית בסדרה "ק.ג.ב.
בשנת 2007 מיכאיל יפרמוב זכה בפרס נשר הזהב על משחקו בסרט 12 והופיע בתפקיד קצר בסרט לפריז, כמו גם בסרט המוערך "צרפתי".
במהלך הקריירה הוא הצטלם לעשרות סרטים.
בשנת 2020 הוקרן הסרט שוער הגלקסיה בהשתתפותו וב-2021 ייצא סרט הפנטזיה סוסון גבנונון.
משנת 2009 ועד ל-2014 הוא היה מנחה של תוכנית טלוויזיה "חכה לי" בערוץ הראשון.
ביוני 2020 היה מעורב בתאונת דרכים במרכז מוסקבה במהלכה נהרג אדם אחד.
שוטרי משטרת מוסקבה עיכבו אותו לאחר שהתברר כי נהג תחת השפעת אלכוהול.
הוא נשלח לחודשיים מעצר בית.
בספטמבר אותה שנה נשלח לשמונה שנות מאסר לתשלום פיצויים בסך 800 אלף רובל למשפחת ההרוג.
ב-24 במרץ 2025 בית המשפט קיבל את העתירה לשחרור מוקדם של יפרמוב עקב בריאותו.
מיכאיל יפרמוב היה נשוי חמש פעמים ויש לו שישה ילדים.
מיכאיל יודין היה מלחין רוסי-סובייטי.
הוא למד בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, שם החל ללמד בשנת 1926 וזכור ביותר באופרה שלו משנת 1943, "פארידה".
יודין זכה לכינויו "באך הרוסי", משום שהקדיש את הקריירה שלו לחיבור יצירות רחבות-יריעה אורטוריות וקנטטות.
מיכאיל לבוביץ' גורביץ' היה גרפיקאי יהודי סובייטי, שהתנדב לחזית, גיבור ברית המועצות, מפקד המחלקה של תותחי 45 מ"מ בגדוד הסיור מס' 973 בחטיבת הסיור מס' 270 של הארמייה ה-43 בחזית קלינין, לויטננט זוטר.
נולד ב-31 במרץ 1904 בעיר סמולנסק במשפחת פקיד.
בשנת 1913 עבר עם משפחתו לטיפליס.
בשנות הלימודים התחיל להתעניין בציור.
באישור נסיעה של משרד החינוך העממי של גרוזיה, נסע ללמוד במכון להנדסת היערות במוסקבה.
מאוחר יותר התקבל למכון האמנות והטכנולוגיה במוסקבה תחילה לפקולטת קרמיקה ובהמשך לפקולטת ציור בהנחייתו של דוד שטרנברג.
סיים אותו בשנת 1930. נהיה לחבר באיגוד הציירים של ברית המועצות.
ציוריו הוצגו בתערוכות בברית המועצות ומחוצה לה.
התנדב לצבא האדום ב-1942. באותה שנה סיים קורס קצונה וקיבל דרגת לויטננט זוטר.
בקרבות מלחמת העולם השנייה מספטמבר 1943.
באותו החודש מונה למפקד המחלקה של תותחים 45 מ"מ, בגדוד סיור מס' 973 בחטיבת סיור מס' 270, בארמייה ה-43, בחזית קלינין, היה מועמד להצטרף למפלגה הקומוניסטית.
בכפר טאראסובו בנפת דוחובש'ינסקי של מחוז סמולנסק.
ב-13–16 בספטמבר 1943, חיסל בכוונון ישיר 4 בונקרים, 3 מקלעים חצובים ומספר גדול של חיילי ורמאכט.
ב-17 בספטמבר 1943, בהגנה מול מתקפות נגד של הגרמנים, כשהוא נותר לבדו, המשיך לירות מהתותח, וכאשר נגמרו פגזים, הפעיל רימונים ורובה סער.
עקב בלבול בדיווחים קיבל לאחר מותו עיטור גיבור ברית המועצות ועיטור מלחמת המולדת מדרגה השנייה.
נקבר ביישוב פרז'וואלסקויה שבנפת דמידוב של מחוז סמולנסק.
מיכאיל ולדימירוביץ' זלנסקי היה עיתונאי ומגיש חדשות רוסי.
נולד ב-7 בספטמבר 1975 במוסקבה.
בשנת 1992 למד במכון הרפואי של חברובסק ובמכון לתרבות גופנית בפקולטה ל"ניהול ספורט" בחברובסק.
הוא שילב את לימודיו עם עבודתו כ-DJ בתחנת הרדיו Radio A.
בשנת 1996 הוא נכנס למכון ללימודים מתקדמים במוסקבה לעובדי טלוויזיה ורדיו.
בשנת 1997 החל להנחות ב"רדיו נוסטלגיה".
הוא גם ערך מהדורות חדשות בערוץ הטלוויזיה TV Center.
בשנים 1999–2001 הוא היה מגיש התוכנית וסטי בערוצי RTR ובערוץ "תרבות".
מ-12 בפברואר 2001 עד 11 בפברואר 2011 - הגיש את התוכנית וסטי-מוסקבה באותו ערוץ טלוויזיה.
הוא חזר לתוכנית במאי 2013 כאשר המהדורה בשעה 19:35 נקראה "וסטי-מוסקבה עם מיכאיל זלנסקי".
משנת 2006 עד 2010 הוא גם היה מנחה קבוע בערוץ הטלוויזיה רוסיה-24. מ-4 באפריל 2011 עד 30 באפריל 2013 הגיש את תוכנית האירוח "בשידור חי" בערוץ "רוסיה - 1".
ב-7 באוקטובר 2013 הפך לאחד מנושאי הלפיד במהלך מסע הלפיד האולימפי לקראת אולימפיאדת החורף 2014, בשלב שלה במוסקבה.
במהלך נשיאת הלפיד שידר בשידור חי מתוך הטלפון שלו.
מאז 28 באוקטובר 2016 החל להגיש את התוכנית "כרטיס לבולשוי " בערוץ הטלוויזיה "רוסיה-תרבות".
מאז 4 בספטמבר 2017 - החל להנחות את התוכנית " חדשות התרבות".
היה אחד המורים המובילים בבית הספר הגבוה לטלוויזיה על שם אלכסנדר פוליטקובסקי.
אשתו הראשונה היא אולגה דרובינה, חברה לשעבר לכיתה (2003–2007).
אשתו השנייה היא אלנה גרושינה, מאמנת החלקה אמנותית, מחליקה אמנותית לשעבר (2008–2014).
בסוף 2008 היא ילדה בת, סופיה.
בשנת 2012 נולדה הבת השנייה פולינה במשפחה.
אשתו השלישית - מילה רובינצ'יק, פסיכולוגית, הייתה נשואה לזלנסקי משנת 2018 ועד מותו בשנת 2022.
ב-11 בינואר נפטר בפתאומיות בהיותו בחופשה עם אשתו.
סיבת המוות הרשמית היא אוטם בשריר הלב.
גופתו של מגיש הטלוויזיה נמסרה מהרפובליקה הדומיניקנית למוסקבה ב-18 בינואר 2022. ההלוויה התקיימה ב-19 בינואר 2022 בבית העלמין טרוייקורובסקי.
מיכאיל ניקולאייביץ' חולודקוב , מחוז ריאזאן – 3 ביולי 1980) היה מדינאי סובייטי, סגן שר הפנים של ברית המועצות, ראש הגולאג, המינהל הראשי למחנות עבודה לתיקון והמנהל הראשי למתקני מאסר במשרד הפנים של ברית המועצות.
יליד הכפר זטבורנויה, פלך ריאזן.
הצטרף למפלגה הבולשביקית בשנת 1932.
1938–1941 – לימודים בבית האקדמיה התעשייתית ע"ש לזר קגנוביץ'.
1951–1956 – המזכיר הראשון של הוועדה המחוזית אוקטיברסקי של המפלגה הקומוניסטית במוסקבה.
1952 – נבחר כציר לקונגרס XIX של המפלגה.
1956 – נבחר כציר לקונגרס XX.
מ־6 במאי 1958 עד 31 במרץ 1960 – ראש הגולאג ומינהל מתקני המאסר של משרד הפנים ברית המועצות.
מיכאיל ליבר היה פוליטיקאי יהודי-רוסי מראשי הבונד ומנשביקים.
מיכאיל גולדמן נולד למשפחת משורר יצחק גולדמן.
כבר בגיל 16 הוא התחיל פעילות פוליטית.
בשנת 1897 בווילנה הוקם הבונד וגולדמן הצעיר היה בין הפעילים הבולטים של המפלגה החדשה.
בשנת 1899 הוא נעצר, שוחרר בערבות ונסע לשווייץ.
בשנת 1902 נבחר גולדמן לוועדה מרכזית של המפלגה.
בשנת 1903 הוא היה ראש משלחת של הבונד לכנס של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
במהלך הוועידה לא התקבלו דרישות בונד לקבלת בלעדיות לייצוג יהודים וקבלת אוטונומיה נרחבת.
כתוצאה מכך המשלחת עזבה את הוועידה.
בהמשך הוא היה בין המנהיגים הבולטים של המנשביקים.
בשנת 1907 בכנס מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית הוא נבחר לוועד המרכזי.
בעקבות פעילותו נגד השלטון נעצר ליבר בשנים 1910, 1912 ו-1914 ונשלח לסיביר, ממנה נמלט.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה היה מחוץ לגבולות האימפריה הרוסית וחזר בה.
תמך בצבא במהלך המלחמה, בתחילת 1915 נעצר והוגלה לסביבות סמרה בה שהה עד לתחילת 1917.
לאחר מהפכת אוקטובר נבחר לסובייט פטרוגרד והיה בין תומכיו של ממשלת המעבר הרוסית.
ביולי 1917 תמך בדיכוי המרד של בולשביקים.
ליבר התנגד למהפכת אוקטובר ובנובמבר 1917 עזב את הוועד המרכזי של המפלגה בעקבות השיחות שהוועד ניהל עם השלטון הבולשביקי החדש.
במאי 1918 ליבר נבחר מחדש לוועד המרכזי של מנשביקים ותמך בברית עם הממלכה המאוחדת במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
לאחר סיום הלחימה הוא נעצר מספר פעמים על ידי צ'קה.
במהלך רוב התקופה עד לשנת 1937 היה ליבר במעצר בתקופות שונות.
בשנת 1937 הוא התגורר באלמטי.
ב-13 במרץ 1937 נעצר ליבר ולמחרת נשפט לעונש מוות.
הוא הוצא להורג ב-4 באוקטובר 1937.
בשנת 1990 נוכה ליבר מכל האשמות בפעילות נגד במשטר.
מיכאיל פיודורוביץ' טיטוב היה שחקן הוקי סובייטי, חלוץ, אמן הספורט של ברית המועצות ואיש שירות הביון הרוסי.
מיכאיל טיטוב הוא תלמיד בית הספר לספורט לילדים ונוער של המפעל המוסקבאי "הפטיש והמגל" והחל לשחק בשנת 1961. מאז 1966 שיחק בקבוצת הנוער של דינמו ומאז 1967 הוא נכלל בקבוצת הבוגרים של דינמו.
בשנים 1967–1977 שיחק מיכאיל טיטוב בדינמו מוסקבה, וכבש 64 שערים ב-219 משחקים באליפות ברית המועצות.
במהלך תקופה זו, פעמיים הקבוצה סיימה כסגנית האלופה וארבע פעמים סיימה במקום השלישי באליפות ברית המועצות.
בשנת 1974 הוא נכלל ברשימת שחקני ההוקי הטובים ביותר של העונה.
לאחר סיום קריירת המשחק שלו, מיכאיל טיטוב עבד בק.ג.ב של ברית המועצות ובשירות הביון המרכזי של ברית המועצות, ולאחר מכן בשירות הביון הרוסי (SVR), בראשית שנות ה-90 של המאה העשרים הוא היה סגנו של ראש השירות, יבגני פרימקוב.
בשנים 1995–1997 עבד כראש מועדון ההוקי "דינמו", בשנים 2002–2004 היה נשיא מועדון ההוקי "דינמו", בשנים 2004–2005 עבד כמנכ"ל המועדון ובשנת 2006 שימש באופן זמני כנשיא המועדון.
בשנת 2010 מיכאיל טיטוב מונה למנהל בית הספר לספורט "דינמו".
מיכאיל יעקובלביץ' ואליאנסקי (25 במאי 1915 – 23 ביוני 1987), היה איש צבא סובייטי שהשתתף במלחמת העולם השנייה, מפקד כיתת מקלעים של גדוד סיור מס' 932 באוגדת סיור מס' 252 של הארמייה ה-46 בחזית האוקראינית השנייה שקיבל עיטור גיבור ברית המועצות, סגן זוטר.
בשנת 1936 סיים את לימודיו בבית הספר הטכני לאווירופוטוגאודזיה (צילום אוויר), עבד כטכנאי גיאודזיסט.
בצבא האדום מאז 1937. בוגר בית הספר לחיל הרגלים הצבאי בשנת 1939.
השתתף במלחמה העולם השנייה מיוני 1941 עד שנפצע בדצמבר אותה השנה.
לאחר שנפצע בפעם השנייה והחלים צורף לארמייה ה-52 ואחר כך לארמייה הרביעית המעוטרת.
בליל 30 במרץ 1945, כיתת מקלעים בפיקודו הייתה אחת הראשונות שצלחו דנובה ליד העיירה קומרנו שבסלובקיה.
לאחר שתפסו מובלעת בצד הימני של הנהר, מקלעי המכונה השתלטו על העיר בקרבות.
על כך הוענק לו עיטור גיבור ברית המועצות ב-15 במאי 1946. נפצע פעמיים במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה שוחרר מן הצבא הפעיל.
מיכאיל יאקובלביץ' יבראייב הוא ממלא מקום מושל מחוז ירוסלבל (מ־12 באוקטובר 2021).
שימש כסגן ראש השירות הפדרלי למלחמה במונופולים (2018–2021).
מיכאיל יבראייב נולד ב-21 באפריל 1971 בלנינגרד, סיים את לימודיו במכון הלנינגרדי לכלכלה.
מאוחר יותר קיבל את השכלתו השנייה באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בשנים 2004–2012 היה ראש המחלקה של השירות הפדרלי למלחמה במונופולים לבקרה ופיקוח בתחום הנדל"ן, מונופולים מקומיים, דיור ושירותים קהילתיים.
מ-11 באוקטובר עד 24 בדצמבר 2012, הוא היה סגן השר לפיתוח אזורי של הפדרציה הרוסית, מ-24 בדצמבר 2012 עד 24 ביולי 2018, שימש כסגן שר התקשורת ותקשורת ההמונים של הפדרציה הרוסית (ממאי 2018 – השר לפיתוח דיגיטלי, תקשורת ותקשורת המונים של הפדרציה הרוסית).
מ-27 בנובמבר 2018 עד 12 בפברואר 2021, הוא היה סגן ראש השירות הפדרלי למלחמה במונופולים.
ב-12 באוקטובר 2021 מונה למושל מחוז ירוסלבל.
בשנת 1999 הצטרף למפלגת יבלוקו, היה חבר בלשכה הפדרלית של המפלגה (2006–2012).
מיכאיל לוקשין הוא במאי רוסי ממוצא אמריקאי.
מיכאיל לוקשין נולד בארצות הברית.
בשנת 2003 הגיע למוסקבה בה סיים את לימודיו בפקולטה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת מוסקבה.
מאז 2007 הוא צילם פרסומות וסרטונים שקיבלו פרסים רבים, כולל פרס הבמאי הצעיר של פסטיבל קאן.
בין עבודותיו המפורסמות, הוא סרטון עבור מבשלת הבירה "הכתר הסיבירי" (2014) עם דייוויד דוכובני, שהפך ויראלי ברחבי העולם.
הסרט הראשון באורך מלא הוא סרט הדרמה ההיסטורית מחליקיים של כסף (2020).
הסרט היה הסרט העלילתי הראשון בשפה הרוסית שיצא בנטפליקס תחת קו Netflix Originals.
הסרט תפס את השורות הראשונות ברשימת טופ 10 של נטפליקס.
בשנת 2021, הוא החל לעבוד על עיבוד חדש לרומן האמן ומרגריטה.
את וולנד גילם השחקן הגרמני אוגוסט דיל.
שנה סרט במאי מפיק תסריטאי הערות 2019 תענוג של אחר צהריים Послеобеденное наслаждение סרט קצר 2020 מחליקיים של כסף Серебряные коньки 2024 האמן ומרגריטה Мастер и Маргарита
מיכאיל טיכאנוב היה אמן רוסי שליווה את מסעותיו של קפטן ואסילי גולובנין על סיפון הפריגטה "קמצ'טקה".
נולד כצמית בשנת 1789, טיכאנוב גילה כישרון אמנותי בגיל שבע עשרה ונשלח על ידי אדונו הנסיך גליצין לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרסבורג.
הוא שוחרר ב-1815, ועבד באקדמיה לפני שהומלץ על ידי אלכסיי אולנין לתפקיד אמן משלחת שילווה את מסעו של קפטן ואסילי גולובנין בפריגטה "קמצ'טקה" ברחבי העולם.
במהלך המסע בין 1817 ל-1819, צייר טיכאנוב לפחות 43 תמונות שונות של דמויות וסצנות חשובות מצפון אמריקה הרוסית, אלסקה, קליפורניה והוואי.
הוא התמחה בדיוקנאות אנושיים וצייר דמויות כולל אנשים חשובים כמו מלך הוואי, הצ'יף בוקי, כן את המושל הקולוניאלי הרוסי אלכסנדר אנדרייביץ' ברנוב.
חוקר הוואי דייוויד פורבס הצהיר שעבודותיו של טיכאנוב שנעשו בהוואי היו "בין התיאורים הטובים ביותר של תושבי איי האוקיינוס השקט שנוצרו אי פעם".
ציורים נוספים הוא עשה בצפון קליפורניה.
בהפלגה הביתה ב-1818 חלה טיכאנוב במחלה קשה בזמן שהפריגטה עגנה במנילה שבפיליפינים.
לאחר מכן, הוא החל להראות סימנים של מחלת נפש והוכנס לבית חולים בסנט פטרסבורג.
למרות תקופה קצרה שבה הוא הראה סימני שיפור, הוא לא חזר לעצמו ומעולם לא התאושש.
הוא חי מקצבת נכות למשך שארית חייו.
מ-1824 ועד מותו ב-1862, הוא בילה את שארית חייו בטיפולה של אלמנה של אחד מעמיתיו.
אף על פי שחלק מיצירותיו פורסמו מאוחר יותר על ידי קפטן גולובנין בתיאור המשלחת שלו, רוב יצירותיו מעולם לא פורסמו בימי חייו.
עבודותיו נמצאות כעת במוזיאון האקדמיה הרוסית לאמנויות בסנט פטרסבורג.
מיכאיל טיורין הוא קוסמונאוט רוסי.
מיכאיל טיורין נולד בעיר קולומנה.
המשפחה עברה להתגורר למחוז אמור בה הוא סיים בית הספר בשנת 1978. לאחר סיום הלימודים הוא נסע למוסקבה והתקבל ללימודים במכון לתעופה, בשנת 1984 הוא קיבל תואר שני כמהנדס מכונות.
לאחר סיום הלימודים טיורין נקלט בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
הוא עסק בפרויקטים שונים בעיקר בתחום תכנון ופיתוח חלליות מדגם סויוז.
בשנת 1994 טיורין החל הכנות במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
הוא היה חבר צוות גיבוי במספר משימות.
באוגוסט 2001 טיורין היה חבר צוות של מעבורת החלל דיסקברי STS-105 (סקוט הורוביץ היה מפקד צוות).
המעבורת הביאה לתחנת החלל הבין-לאומית משלחת מס' 3 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד פרנק קלברטסון שטיורין היה חברה לצד ולדימיר דז'ורוב.
הם ביצעו מספר רב של ניסויים, טיורין ביצע פעילות חוץ רכבית 3 פעמים באורך כולל היה כ-13.5 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ בטיסת מעבורת החלל אנדוור STS-108 ב-17 בדצמבר 2001 לאחר 118 ימים בחלל.
בשנת 2006 טיורין היה מפקד טיסה של חללית סויוז TMA-9 שהתחברה לתחנת החלל הבין-לאומית עם צוות משלחת מס' 14 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקודו של מייקל לופז-אלגריה.
במהלך השהות בתחנת החלל טיורין ביצע פעמיים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של כ-12 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ ב-21 באפריל 2007 לאחר 215 ימים בחלל.
בשנת 2014 טיורין היה מפקד טיסה של סויוז TMA-11M שהתחברה לתחנת החלל הבין-לאומית עם צוות קבוע מס' 38 בפקידו של אולג קוטוב.
הוא חזר לכדור הארץ במאי 2014 לאחר 187 ימים בחלל.
בשנת 2016 טיורין מונה לתפקיד ניהולי במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
הוא עזב את התפקיד בשנת 2018. טיורין מתגורר עם משפחתו בעיר הכוכבים.
מיכאיל אלכסייביץ' ייגורוב היה חייל בצבא האדום.
הוא מפורסם בשל כך שזכה להניף את דגל הניצחון על הרייכסטאג עם סיומה של כיבוש ברלין במלחמת העולם השנייה, ב-30 באפריל 1945, בשעה 21:50.
ייגורוב נולד למשפחת איכרים בכפר ירמושנקי שבמחוז סמולנסק.
ביולי 1941 נכבש האזור, בו נמצא הכפר, בידי הצבא הגרמני.
ייגורוב הצטרף אל יחידת הפרטיזנים, אשר הורכבה מבני המקום.
הוא נדד יחד עם הפרטיזנים אל מזרח בלארוס, שם לחם בנאצים במשך כ-3 שנים.
בקיץ 1944, במהלך מבצע בגרטיון שוחרר האזור על ידי הצבא האדום.
בדצמבר 1944 גויס ייגורוב לשירות הצבאי.
הוא הוצב כלוחם בפלוגת הסיור של דיוויזיית הרובאים ה-150. נטל חלק במבצע ויסלה-אודר.
ב-30 באפריל 1945, בעת הקרב על ברלין השתתפה יחידתו של ייגורוב, רגימנט חי"ר 79 של הדיוויזיה, בכיבוש הרייכסטאג.
מיכאיל ייגורוב, יחד עם שני לוחמים נוספים (סמל מליטון כנתריה וקצין פוליטי אלכסיי ברסט) הניפו את הדגל האדום על גג הרייכסטאג.
על מעשה זה הוענק לכנתריה וייגורוב תואר גיבור ברית המועצות.
בשנת 1947 השתחרר משירות הצבאי וחזר לכפר הולדתו.
בהמשך עבר להצגורר בעיר רודניה, בה עבד במפעל לייצור שימורים.
הרבה לנסוע ברחבי מחוז סמולנסק עם הרצאות על כיבוש הרייכסטאג.
במאי 1965 יחד עם מליטון כנתריה, פתח את מצעד יום הניצחון במוסקבה.
מיכאיל ייגורוב נספה בתאונת דרכים ב־20 בינוי 1975, כאשר משאית התנגשה ברכב הפרטי, בו הוא נהג.
הוא נקבר בפארק הזיכרון לגיבורים, צמוד לחומת המבצר של סמולנסק.
ביתו הפרטי הפך למוזיאון לזכרו.
מיכאיל לאונטוביץ' היה פיזיקאי סובייטי.
הוא התמחה בתחום חקר פלסמה ורדיו.
מיכאיל לאונטוביץ' נולד בשנת 1903 בסנקט פטרבורג למשפחת רופאים.
אביו היה פרופסור והתמחה בפיזיולוגיה.
בשנת 1913 המשפחה עברה למוסקבה בה מיכאיל החל לימודיה גימנסיה ואביו התמנה לפרופסור.
אמו עבדה כרופאה בבית חולים.
בשנת 1919 החל לימודי פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה וסיים אותה שנת 1923.
בשנת 1925 לצד סמיון חייקין ואלכסנדר אנדרונוב הוא היה בין תלמידי תואר שלישי של לאוניד מנדלשטם.
ביחד עם מורו הוא כתב מאמר מדעי על מנהור קוונטי ובשנת 1928 סיים עבודת תואר שלישי.
הוא המשיך לעבוד באוניברסיטת מוסקבה ולאחר מספר שנים התמנה לפרופסור.
בשנת 1935 לאונטוביץ' קיבל תואר "דוקטור למדעים" ללא ביצוע עבודה ייעודית.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבר לתחום חקר בעיות קשורות עם הביטחון.
הוא היה חבר צוות של סמיון חייקין שפעל לבניית מכ"ם.
ביחד עם מיכאיל לוין הוא פרסם תוצאות חקר התפשטות גלים.
בשנת 1945 חזר למוסקבה ובאותה שנה נבחר לחבר בפועל באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
הוא חזר להרצות באוניברסיטת מוסקבה ובשנים 1946–1954 עבד באוניברסיטה הלאומית למחקר גרעיני.
בשנת 1947 התמנה למנהל מעבדה במכון לחקר פיזיקה של האקדמיה.
בשנת 1951 בהמלצת איגור טם התמנה למנהל מחקרים בתחום היתוך גרעיני במכון לאנרגיה גרעינית של האקדמיה.
בשנת 1955 חתם על "מכתב 300" בגנות פעילות של טרופים ליסנקו.
בשנת 1966 הוא חתם על מכתב של 25 מדענים ואמנים נגד ניסיונות לטיהור שמו של יוסיף סטלין.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא העסיק את אלכסנדר וורונל שפוטר בעבודתו ולא היה יכול לעסוק בפעילות מדעית.
על פעילותו המדעית הוענק לו עיטור לנין (3 פעמים), עיטור הדגל האדום של העמל (4 פעמים) ופרס לנין בשנת 1958. הוא קיבל פרסים נוספים.
לאונטוביץ' נפטר בשנת 1981 במוסקבה ונטמן בבית העלמין קונצבסקויה.
מיכאיל לוין היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
מיכאיל לוין נולד בשנת 1921 בסרטוב למשפחה יהודית.
אמו הייתה כלכלנית רבקה לוינה ואביו היה פרופסור לביולוגיה לב קארליק.
בשנת 1926 המשפחה עברה למוסקבה.
בשנת 1930 לוין החל לימודי בית ספר (ישירות משנה השלישית של הלימודים).
בשנת 1938 הוא החל לימודי פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1941 המשפחה פונתה לקאזאן ולוין החל לעבוד במעבדה של מפעל ביטחוני תחת מיכאיל לאונטוביץ'.
הוא לא גויס לצבא עקב בעיות ראייה.
ביולי 1944 מיכאיל לוין נעצר והואשם בתעמולה נגד הלשטון.
במאי 1945 הוא נשפט ל-3 שנות מעצר ונשלח לעבוד במכון מחקר בו הועסקו אסירים פוליטיים.
באוגוסט 1945 הוא קיבל חנינה.
הוא סיים לימודים אך נאסר אליו לעבוד במוסקבה והסביבה.
בהזמנת אלכסנדר אנדרונוב הוא התקבל לעבודה באוניברסיטה הממלכתית של ניז'ני נובגורוד.
בשנת 1946 הוא סיים עבודת תואר שלישי.
בשנת 1948 אמו נעצרה ונשפטה.
כתוצאה מכך לוין לא היה יכול להשלים עבודת פוסט דוקטורט ופוטר מאוניברסיטה.
מספר שנים הוא התפרנס מתרגומים.
בשנת 1954, כאשר אמו שוחררה ממעצר הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט ובשנת 1955 מונה לפרופסור במכון למורים באיוואנובו.
בשנת 1955 שמה של אימו טוהר וגם לוין עצמו טוהר מכל אשמה בשנת 1955.
בשנת 1956 לוין התחיל לעבוד במכון לרדיוטכניקה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות שעסק בפיתוחים ביטחוניים בתחום אנטנות ומערכות מכ"ם.
הוא עבד במכון זה עד סוף חייו.
פעילות של לוין התרכזה בתחום אנטנות ואלקטרודינמיקה.
מיכאיל לוין היה מקורב לאנדריי סחרוב והיה בין המעטים שקיבלו אישור מהשלטונות לבקר אותו בהיותו בגלות בניז'ני נובגורוד.
לוין היה נשוי לנטליה לאונטוביץ', בתו של הפיזיקאי מיכאיל לאונטוביץ'.
לזוג נולדו שלושה ילדים - שני בנים ובת.
אחד הבנים, אנדריי לוין, הינו פרופסור למתמטיקה בבית הספר הגבוה לכלכלה במוסקבה.
לוין נפטר בשנת 1992 במוסקבה ונטמן בבית העלמין קונצבסקויה.
מיכאיל טורצקי הוא זמר, מפיק ומנהל מקהלה יהודי רוסי.
בשנת 2010 הוא קיבל תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
מיכאיל טורצקי נולד בשנת 1962 במוסקבה למשפחה יהודית.
מגיל צעיר הוא למד מוזיקה ובגיל 11 החל לשיר במקהלה.
בשנת 1980 טורצקי החל ללמוד באקדמיה למוזיקה על שם גנסין וסיים אותה בהצטיינות בשנת 1985. לאחר סיום לימודי הוא היה מנהל מקהלה ושחקן בתיאטרון מוזיקלי.
בשנת 1989 טורצקי הרכיב מחדש מקהלת גברים של בית הכנסת הכוראלי.
המקהלה ביצע שירה ללא ליווי מוזיקה כמקובל.
תוך זמן קצר החלו הופעות מחוץ לבית כנסת והופעות מחוץ לגבולות רוסיה.
בשנת 1995 נערך סבב הופעות בארצות הברית.
בשנת 1998 מקהלה קיבלה מעמד של הרכב עירוני ובשנת 2003 שמה שונה ל"מקהלת טורצקי".
בשנת 2009 טורצקי הקים מקהלת נשים "Soprano".
הרכב זה זכה להצלחה גדולה ומופיע ברחבי רוסיה ומחוץ לגבולותיה.
בשנת 2015 טורצקי יזם פרויקט "חג השירים".
הוא מבוסס על הופעות בכיכרות תוך השתתפות הקהל בשירה.
בשנת 2015 בהופעה על כיכר ברוסטוב על דון השתתפו 106 אלף אנשים.
בשנת 2015 טורקצי ארגן הופעה עם שירי מלחמת העולם השנייה ושירים פטריוטיים נוספים.
מאז אופעה זו הפכה למסורת ונערכת גם במדינות נוספות.
בשנת 2022 טורצקי תמך בפלישת רוסיה לאוקראינה.
הוא לקח חלק פעיל בהפגנות תמיכה במהלך ואירועים נוספים שאורגנו על ידי הממשל.
ב-ינואר 2023 אוקראינה כללה אותו ברשימת אנשים שנגדם הופעלו עיצומים.
על פעילותו טורצקי קיבל מספר עיטורים ופרסים מקצועיים.
אשתו ראשונה של טורצקי נהרגה בתאונת דרכים והוא נותר עם שתי בנות קטנות.
בשנת 2001 הוא התחתן פעם שנייה ונולדו לו שתי בנות נוספות.
בשנת 2005 טורצקי פרסם ספר אוטוביוגרפי.
מיכאיל יורייביץ' לֶרְמוֹנְטוֹב – 15 ביולי (על פי הלוח הגרגוריאני: 27 ביולי) 1841) היה סופר ומשורר רומנטי רוסי, מכונה לעיתים "משורר הקווקז".
לרמונטוב נחשב למשורר הרוסי הגדול ביותר בתקופה שלאחר מות אלכסנדר פושקין ועד פטירתו.
באחד משיריו הידועים מ-1840, תיאר את האינטונציות שלו "חרוזי ברזל ספוגים מרירות ושנאה".
לרמונטוב נולד במוסקבה למשפחה ממעמד גבוה, וגדל בכפר טרחאני (Тарханы) שבמחוז פנזה של היום.
משערים שמוצאו ממשפחת אצילים סקוטית (Earls of Learmont).
לפי עדויות, שירת אציל סקוטי ממשפחה זו בצבא הפולני, נשבה במהלך הקרבות, עבר לשירות הצאר הרוסי ונהרג בקרב ליד סמולנסק בשנת 1633.
כיוון שלא עלה בידי משפחתו להתבסס כלכלית, נאלץ אביו של לרמונטוב, כמו אביו שלו לפניו, להתגייס לצבא.
בעלותו לדרגת קפטן, הוא נישא למריה ארסנייבה בת השש עשרה.
שנה לאחר נישואיהם, בליל ה-3 באוקטובר 1814 (לפי הלוח היוליאני), נולד מיכאיל לרמונטוב.
זמן קצר אחרי לידתו, פרץ ריב בין אביו לבין סבתו מצד אמו.
האם, אשר לא הצליחה לעמוד בעין הסערה, נפלה למשכב ומתה ב-1817. לאחר מות בתה, הקדישה סבתו יליזבטה אלכסייבנה את כל זמנה ללרמונטוב הפעוט, בפחדה כי במוקדם או במאוחר יילקח הילד ממנה בידי אביו.
ייתכן כי בשל הדאגה היתרה או בשל המתחים המתמשכים במשפחתו בימי צעירותו, פיתח לרמונטוב מזג שהיה יהיר ופחדני גם יחד, ואף משיכה להרס.
כילד, האזין לרמונטוב לסיפורי נוכלים וגנבים ודמיונו נשבה בידי אופיים הגס, אומץ לבם ומקומות מחייתם הפראיים.
בגיל 10 הוא חלה, וכדי לרפא את מחלתו לקחה אותו סבתו אל חבל הקווקז.
שם התאהב לרמונטוב בילדה אשר אותה תיאר מאוחר יותר כבעלת שיער זהוב ו"זוג עיניים מלאכיות".
בילדותו התחנך לרמונטוב בידי צרפתי בשם ז'אנדרו; כשהתברר שאותו ז'אנדרו היה מחנך לא מוצלח, החליטה סבתו לקחת את נכדה למוסקבה.
תחילה התחנך לרמונטוב בידי מחנך גרמני בשם לוי ואז נחשף לגתה ושילר, וזמן קצר אחר כך החל בלימודיו בגימנסיון אקדמי.
הוא התגלה כתלמיד מוכשר מעבר למקובל.
בגימנסיון הכיר את שירתם של פושקין ושל ואסילי ז'וקובסקי.
אחת מחברותיו תארה אותו כ"נשוי לכרך עבה של ביירון".
אותה נערה, יקטרינה חבוסטוביה, הייתה לאחד ממושאי תשוקתו של לרמונטוב ועליה כתב את השיר הבלתי רגיל "У Врат Обители Святой" ("בשערי משכן הקדושה").
אותה עת, יחד עם תשוקתו הפואטית של לרמונטוב, התעוררו בקרבו השנינות הארסית וההומור האכזרי.
כישרונו לצייר קריקטורות תאם את יכולתו לצלוף בתלמידים בכינויים שונים.
בשנת 1830 עבר לרמונטוב ללמוד באוניברסיטת מוסקבה.
באותו קיץ התרחש אסון נוסף במשפחתו: מוכה יגון בשל הריחוק מצד בנו, עזב אביו את הבית ומת זמן קצר אחר כך.
מותו היווה אובדן כבד ללרמונטוב, כפי שבא לידי ביטוי בכמה משיריו: "סלח לי, הניפגש שוב?", ו"הגורל הנורא של אב ובן".
בזמן לימודיו בלט לרמונטוב בהתבדלותו היהירה והמתנשאת.
הוא הקפיד להתייצב להרצאות, אך לרוב היה קורא ספר באחת מפינות האודיטוריום, ורק לעיתים רחוקות לקח חלק בחיי החברה של הסטודנטים.
תקופת לימודיו באוניברסיטה תמה כשלקח חלק במעשה קונדס מחוצף כנגד אחד הפרופסורים.
אירועי האוניברסיטה גרמו ללרמונטוב לשקול מחדש את בחירת הקריירה שלו.
בשנים 1830–1834 התחנך במכללת חיל הפרשים, בסיום הלימודים הוסמך לקצונה והוצב לשרת ביחידת הוסארים בסנקט פטרבורג.
בתקופה זו כתב שירה אשר חיקתה את פושקין וביירון.
הוא גם גילה סקרנות עזה לגבי היסטוריה רוסית ואפוסים ימי-בינימיים אשר השתקפה בשירים אודות העיר מוסקבה: השיר על הסוחר המוצלח קלצ'ניקוב ובשירו הארוך בורודינו, ובסדרת בלדות פופולריות.
תהילתו של לרמונטוב באה אליו לאחר שירו "מות המשורר" ("Смерть поэта"), שנכתב לאחר מותו של "שמש השירה הרוסית", א"ס פושקין, בדו-קרב.
בשירו טען לרמונטוב, כי לא היה זה דו-קרב אלא רצח, והאשים את הצאר ויועציו בתכנונו.
השיר הטיל אשמה גם על החברה הגבוהה ברוסיה על שותפותה ברצח פושקין.
השיר צייר חברה זו כ"כת מתייהרת" ו"רוצחי חירות, גאון ושם עולם" ש"סביב הכס אורבים לבלוע נתח" (הציטוטים הם מתוך תרגום השיר, שנעשה על ידי דב גפונוב).
השיר ביקע את האווירה המדכאת של רוסיה בשנות ה-30 של המאה ה-19 כברק המכה בשמים צלולים; השיר הכיל כוח של נבואה מקראית, גם אם בני זמנו של המשורר ראו בו אות לאדם שאינו שפוי.
השיר אמנם לא פורסם בפומבי, אלא הועבר מאיש לאיש בהעתקים כתובים, אך הוא הגיע בסופו של דבר אל הצאר, אשר החליט לשלוח את לרמונטוב לאלתר לחבל הקווקז כקצין פרשים.
כאמור, שהה לרמונטוב בקווקז כילד בן 10 עם סבתו, וכך מצא עצמו "בבית" עם רגשות סימפתיים יותר מאלו שזכר מילדותו.
מידותיהם הטובות והנוקשות של יושבי ההרים אשר נגדם היה עליו להילחם, כמו גם נוף הסלעים וההרים, התבררו כקרובים לליבו.
הצאר הגלה אותו אם כן, אל ארץ מולדת, אם כי סבתו לא סברה כך, והצליחה לגרום לקיצור תקופת גלותו.
לרמונטוב שהה בסנקט פטרבורג בין השנים 1838–1839, והתבוננותו הזועמת בהווי האריסטוקרטי, שם קיבלו אותו הנשים האופנתיות כידוען, הביאו לכתיבת מחזה הביקורת "נשף המסיכות".
לאחר מכן הוחזר לצבא הקווקזי.
רבים מפיוטיו המעולים נתגלו לאחר מותו בספרון הכיס שלו.
לרמונטוב מת בדו-קרב ביולי 1841. הלווייתו התקיימה ב-17 ביולי (29 ביולי) 1841 בבית העלמין הישן של פיאטיגורסק.
250 יום לאחר מכן, ב-21 בינואר 1842 האציל ארסנייב פנה אל הצאר בבקשה להעביר את גופת המשורר לכפר טרחאני.
לאחר שהצאר אישר זאת, הועברה גופתו ב-21 באפריל (3 במאי) 1842 לכפר טרחאני.
הוא נקבר סמוך לקבר סבו והוריו ב-23 באפריל (5 במאי) 1842.
במהלך חייו פרסם לרמונטוב רק אוסף שירים אחד לא-גדול (1840).
שלושה כרכים, אשר קוצצו בידי הצנזורה, פורסמו שנה אחרי מותו.
שיריו הקצרים נעים בין יצירות פטריוטיות זועמות כמו ארץ אבות ועד הערצה פנתאיסטית של הטבע החי (אני יוצא לבדי אל הדרך).
לרמונטוב "הואשם" בכך שפיוטיו המוקדמים היו נגועים ילדותיות, מפני שעל אף שליטתו המיומנת ברזי השפה, היא פונה יותר אל צעירים מאשר אל הבוגרים.
אולם האווירה הרומנטית של ההתפכחות הייתה אשליה שבה היה שקוע יתר על המידה בעצמו.
הוא ניסה לנתח ולהביא אל האור את הסיבות העמוקות ביותר לאי שביעות הרצון המטפיזית שלו מהחברה ומעצמו.
שורשים פטריוטיים ופנתאיסטים בשירתו הביאו לתהודה בלתי צפויה בספרות הרוסית אחרי מותו.
בוריס פסטרנק לדוגמה, הקדיש את אוסף שיריו מ-1917 לזכר שיר אחד חשוב של לרמונטוב, שד.
זהו שיר ארוך ובו כמה משורותיה היפות ביותר של השפה, אשר לרמונטוב שיכתב מספר פעמים עד מותו.
השיר מהלל את הלהט של "הרוח האינסופית של האתאיזם" אל "עלמת ההרים", והוא נאסר לפרסום במשך עשורים.
אופרה עשירה של אנטון רובינשטיין על נושא זהה נפסלה גם כן בידי צנזורים שסברו כי יש בה חילול הקודש.
בזכות הרומן היחיד שכתב, לרמונטוב נחשב אחד האבות המייסדים של הפרוזה הרוסית.
גיבור דורנו הוא למעשה אוסף סיפורים תפור היטב הסבים סביב דמות יחידה, פצ'ורין.
הסיפורים הקצרים קשורים בצורה מורכבת כך שהקורא יכול לעקוב אחר מעשיה השטחיים של הדמות ועד להבנת הפילוסופיה שלה ושורשי התנהגותה המסתורית לכאורה.
מבנהו החדשני של הרומן עורר השראה במספר יצירות, כמו ברומן פנין (1955) של ולדימיר נבוקוב.
שירים; תרגם: דוד שמעונוביץ, יפו: יפת, תרע"א.
דימון; תרגם: אברהם סולודר, יפו: יפת, תרע"ב.
מצירי: פואמה; עברית: א[ברהם] לוינסון, תל אביב: דפוס דבר, ת"ש.
כתבים נבחרים: שירים ליריים, פואמות; גיבור דורנו; תרגם והקדים מבוא: דוד שמעוני, ירושלים: מוסד ביאליק ('סופרי עולם'), 1956.
שירים ופואימות; מרוסית: יוסף ליכטנבום, עם מבוא מאת המתרגם, תל אביב: אל"ף, תשכ"ו.
שירי מיכאיל לרמונטוב; תרגום מרוסית לעברית: דב (בוריס) גפונוב; סידור והכנה והוצאה לאור על ידי לזר לוברסקי, תל אביב: ברטה גפונוב, 1986. (עברית ורוסית, עמוד מול עמוד)
שירים; תרגם מרוסית: דב גפונוב; ערך וצירף מבוא והערות: שלמה אבן-שושן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1989.
גיבור זמננו; מרוסית: צבי ארד; השלים תרגום וערך: פטר קריקסונוב, תל אביב: דביר, תשנ"ה 1995.
גיבור זמננו; מרוסית: יעקב בסר, תל אביב: גוונים ('גוונים של שחור'), תשע"ב 2012.
גיבור דורנו; מרוסית: נילי מירסקי, תל אביב: אחוזת בית; משכל; המפעל לתרגום ספרות מופת, תשע"ג 2013.
מיכֵאיל (מישה) סָאַקַשווילי (בגאורגית: მიხეილ სააკაშვილი, באוקראינית: Міхеїл Саакашвілі; נולד ב-21 בדצמבר 1967) הוא משפטן ופוליטיקאי גאורגי, כיהן כנשיא גאורגיה משנת 2004 עד לשנת 2013. מ-30 במאי 2015 עד 9 בנובמבר 2016 כיהן כמושל מחוז אודסה באוקראינה.
סאקשווילי עלה לשלטון לאחר "מהפכת הוורדים" בגאורגיה.
במהפכה לא אלימה זו מחתה האופוזיציה, בתמיכתם של מפגינים רבים, על השחיתות בממשל, ובסופה התפטר הנשיא אדוארד שוורדנדזה.
תחת הנהגתו של סקאשווילי צומצמה השחיתות ורוסנו מלחמות האזרחים.
בתקופתו, חוזק הקשר בין ישראל לגאורגיה, ויועצים צבאיים ישראלים רבים סייעו לבניית הצבא הגאורגי.
סאקשווילי הדגיש את מחויבותו להחלת השלטון הגאורגי במחוזות הבדלניים אבחזיה ודרום אוסטיה שהשיגו אוטונומיה עם השפעה רוסית.
באוגוסט 2008, במהלך פתיחת אולימפיאדת בייג'ינג פלשו כוחות גאורגיים לדרום אוסטיה ובתגובה פלש צבא רוסיה לדרום אוסטיה ותקף יעדים בגאורגיה.
סאקשווילי ביקש מהמערב להתערב לטובת גאורגיה.
בדצמבר 2014 האשימו אותו השלטונות הגאורגיים בשחיתות והוא נמלט לאוקראינה, בה שימש יועץ לשלטון האוקראיני.
במאי 2015 הוענקה לו אזרחות אוקראינית שחייבה אותו לוותר על זו הגאורגית והוא מונה לעמוד בראש מחוז אודסה שבדרום אוקראינה.
הוא שב לגאורגיה באוקטובר 2021 והוכנס לכלא בהוראת השלטונות למאסר עולם.
סאקשווילי נולד בטביליסי בעת שעדיין שימשה כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה בברית המועצות.
הוריו משתייכים לשכבה המשכילה בחברה: אביו ניקולוז הוא רופא העוסק עדיין במקצועו בעיר טביליסי ומנהל מרכז מרחצאות מרפא.
אימו, ג'יולי אלאסניה, היא היסטוריונית ומרצה באוניברסיטה של טביליסי.
הוא דובר גאורגית, אנגלית, צרפתית, רוסית, אוקראינית, מעט אוסטית וספרדית.
סאקשווילי סיים לימודי תואר ראשון בבית הספר למשפט בינלאומי באוניברסיטת קייב (אוקראינה) בשנת 1992. הוא עבד תקופה קצרה כממונה על זכויות אדם בממשלה הזמנית של גאורגיה מיד לאחר משטרו של זוויאד גמסחורדיה וזאת בטרם קיבל מלגת לימודים ממחלקת המדינה של ארצות הברית.
בשנת 1994 סיים סאקשווילי לימודי תואר ראשון במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1995 סיים לימודי תעודה במכון הבינלאומי לזכויות אדם בשטרסבורג, צרפת.
לאחר סיום לימודי תואר שני, בעודו עובד במשרד עורכי הדין פטרסון בלקנאפ וטיילר, אחד ממשרדי עורכי הדין הבולטים בארצות הברית אשר משרדיו בניו יורק, פנה אליו ידידו זוראב ז'ווניה בשם הנשיא אדוארד שוורדנדזה אשר ביקש לגייס לטובת ארצו צעירים מבטיחים.
בעידודו של שוורדנדזה נבחר סאקשווילי בחודש דצמבר 1995 לפרלמנט הגאורגי, כחבר במפלגת איחוד האזרחים של גאורגיה.
עד מהרה יצא שמו של סאקשווילי למרחוק כיושב ראש ועדת הפרלמנט אשר מונתה לחקיקה בתחום הבחירות, מערכת המשפט והמשטרה.
מסקרי דעת קהל שנערכו בגאורגיה עלה כי מידת האהדה הציבורית שצבר סאקשווילי הייתה שנייה רק לשוורדנדזה.
בשנת 1997 בחר בו חבר עיתונאים ואנשי זכויות אדם ל"איש השנה" בגאורגיה.
בינואר 2000 מונה סאקשווילי למשרת סגן נשיא הפרלמנט של מועצת אירופה.
ב-12 באוקטובר 2000 מונה סאקשווילי לשר המשפטים בממשלת שוורדנדזה.
הוא יזם רפורמה עמוקה במערכת המשפט הפלילי בגאורגיה ובמערכת בתי הסוהר במדינה.
יוזמותיו אלה זכו לשבח בפי פעילי זכויות אדם בינלאומיים.
אולם, במהלך שנת 2001 היה סאקשווילי מעורב במחלוקת חריפה בממשלתו, כאשר האשים את שר הכלכלה, השר לביטחון פנים ומפקד המשטרה בטיביליסי בעשיית רווחים ממעשי שחיתות.
ב-5 בספטמבר 2001 התפטר סאקשווילי ממשרת השר והצהיר: הוא הצהיר כי שחיתות שלטונית פשתה בכל מרכזי ממשלת גאורגיה וכי שוורדנדזה חסר כוח רצון להתמודד עם התופעה.
משהתפטר מממשלת שוורדנדזה ועזב את מפלגת איחוד האזרחים של גאורגיה, יסד סאקשווילי בחודש אוקטובר 2001 את "התנועה הלאומית המאוחדת"; זוהי מפלגת ימין-מרכז, המשלבת ליברליזם כלכלי וחברתי, סובלנות כלפי מיעוטים ולאומיות.
מפלגה זו הייתה לציר מרכזי למבקשי הרפורמות בגאורגיה.
ביוני 2002 סאקשווילי נבחר ליושב ראש מועצת העיר טביליסי לאחר שהושג הסכם בין מפלגתו למפלגת העבודה הגאורגית.
מינוי זה סיפק לו במה מרכזית להשמעת ביקורתו על השלטון.
ב-2 בנובמבר 2003 התקיימו בגאורגיה בחירות לפרלמנט אשר זכו לביקורת רבה מצד משקיפים בינלאומיים עקב אי-סדרים.
סאקשווילי טען לניצחון בבחירות (טענה שגובתה בסקרי מצביעים), ועודד את המוני האזרחים לצאת ולהפגין נגד ממשלת שוורדנדזה וכן לפעול בדרכי מרי אזרחי נגד הרשויות.
מפלגתו של סאקשווילי יחד עם מפלגת הדמוקרטים דרשו את הפלתו של שוורדנדזה וקיום בחירות חוזרות.
במהלך חודש נובמבר 2003 ידעה טביליסי הפגנות המונים, בהשתתפות עשרות אלפי מפגינים.
לאחר לחץ מצד ההמונים התפטר שוורדנדזה מכהונתו כנשיא, ב-23 בנובמבר ואת משרתו תפסה במינוי זמני נינו בורג'נדזה, שהייתה יושבת ראש הפרלמנט.
אף שמנהיגי המפלגות שקראו להפלת שוורדנדזה ניסו לפעול במסגרת החוק, היו רבים שראו בהפלת הממשלה מעשה של הפיכה אזרחית ובפי רבים היא זכתה לכינוי מהפכת הוורדים.
ב-24 בפברואר 2004 התאחדו מפלגות "התנועה הלאומית המאוחדת" ו"הדמוקרטים המאוחדים".
המפלגה המאוחדת נקראה "התנועה הלאומית - דמוקרטים".
מטרותיה העיקריות של המפלגה החדשה היו העלאת שיעורי הפנסיה, מלחמה בשחיתות והגדלת הכנסות המדינה.
המפלגה ניצחה גם בבחירות 2008 לפרלמנט, אך "הדמוקרטים המאוחדים" פרשו מאיחוד המפלגות ונהפכו ליריבי "התנועה הלאומית המאוחדת".
בבחירות אוקטובר 2012 לפרלמנט, "התנועה הלאומית המאוחדת" נוצחה אחרי שזכתה ב-65 מושבים מתוך 150.
נשיאות - תקופת הכהונה הראשונה