tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פראנץ ולזר-מסט הוא מנצח אוסטרי.
ולזר-מסט הוא המנהל המוזיקלי הנוכחי, השביעי במספר, של תזמורת קליבלנד.
ולזר-מסט כיהן גם כמנהל המוזיקלי של הרכבים נוספים, ביניהם התזמורת הפילהרמונית של לונדון, האופרה של ציריך והאופרה של וינה.
ולזר-מסט נולד בלינץ שבאוסטריה, ולמד אצל המלחין בלדווין זולצר.
בשנת 1990 נענה ולזר-מסט להזמנת הפילהרמונית של לונדון והיה למנהלה המוזיקלי.
משנת 1995 עד 2000 היה מנהל מוזיקלי באופרה של ציריך.
בשנותיו שם ניצח על 27 הפקות חדשות, לצד הצגות חוזרות רבות מספור.
מבין הבולטות שבהן ניתן למצוא את הצגות "מחזור הטבעת" בשלמותו.
הוא התמנה למנהל מוזיקלי כללי של האופרה של ציריך בספטמבר 2005, והתחייבותו לאופרה נמשכה עד שנת 2011. בעונת 2005-6 ניצח על "ארץ השפלה" של ד'אלבר, "פיטר גריימס" של בריטן, דון ג'ובאני של מוצרט ו"פיראבראס" של שוברט.
בעונת 2006-7 ניצח על "נישואי פיגארו" של מוצרט, "אראבלה" ו"אביר הוורד" של ריכרד שטראוס, ו"דון קרלוס" ו"לה טרוויאטה" של ורדי.
עוד צפויה הפקה בימתית של "סצנות מתוך פאוסט" של שומאן, על פי גיתה.
ולזר-מסט ניצח לראשונה בהופעת אורח על תזמורת קליבלנד בשנת 1993. התזמורת הודיעה, שוולזר-מסט יחליף את כריסטוף פון דוהנאני כמנהל מוזיקלי בשנת 1999, והוא נכנס לתפקידו בספטמבר 2002 ונשאר בתפקיד זה עד עונת 2011-12.
בעונת 2006-7 כללה תוכנית התזמורת יצירות חשובות מן הרפרטואר המרכזי, ביניהן הסימפוניה ה-9 של בטהובן והסימפוניה ה-2 של ברהמס.
וכן יצירות, שאינן מבוצעות לעיתים קרובות בתזמורת קליבלנד, כמו "הווריאציות הסימפוניות" של אלברטו חינסטרה, סימפוניה 103 של היידן ("הולם התופים"), "אטמוספירות" של ג'רג' ליגטי, "טאפיולה" של ז'אן סיבליוס וביצוע קונצרטנטי של "אביר הוורד" של ריכרד שטראוס.
תזמורת קליבלנד מרבה בסיורי קונצרטים בניצוחו של ולזר-מסט, ונהנית משבחי הביקורת.
היא משתתפת בפסטיבלי מוזיקה באירופה, בהם הופעות שנתיות קבועות בווינה ובלוצרן.
בארצות הברית התזמורת מסיירת מחוף לחוף ומנגנת לעיתים קרובות בקרנגי הול.
בינואר 2007 החלה התזמורת במיזם מופעים בן עשר שנים במרכז אמנויות הביצוע של מיאמי, הכולל שלושה שבועות של קונצרטים ושיתוף פעולה חינוכי בכל חורף.
פרנץ זונדהיימר היה כימאי ישראלי-בריטי שזכה בפרס ישראל למדעים מדויקים לשנת 1960.
זונדהיימר נולד בשטוטגרט שבגרמניה והיגר עם משפחתו לבריטניה בשנת 1937. בסיום לימודיו התיכוניים הוא החל בלימודי כימיה והשלים את לימודי הדוקטורט בשנת 1948 בקולג' המלכותי למדעים של לונדון.
לאחר מכן הוא עבד כחוקר באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית (1949–1952) והתקבל לעבודה בחברת הפרמצבטיקה "Syntex" במקסיקו (1952–1956).
בשנת 1956 מונה זונדהיימר לפרופסור וראש המחלקה לכימיה אורגנית במכון ויצמן למדע.
הוא חי בישראל כשמונה שנים, במהלכן זכה בפרס ישראל על מחקריו בתחום הפיכתם של פחמימנים לבנזן.
בשנת 1963 הוא שב לחיות באנגליה והחזיק בתפקידים באוניברסיטת קיימברידג' (1963–1967) ובקולג' של אוניברסיטת לונדון (1967–1981).
במקביל לשהותו בישראל, בין השנים 1961–1963, היה זונדהיימר גם סגן נשיא חברת "Syntex".
משנת 1967 היה חבר החברה המלכותית.
בשנת 1981 נפטר זונדהיימר במהלך שהותו באוניברסיטת סטנפורד - ככל הנראה שם קץ לחייו.
אחיו, ארנסט זונדהיימר, הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת לונדון.
פרנץ טונדר היה מלחין ונגן עוגב גרמני מראשית תקופת הבארוק עד לאמצעה.
הוא היווה חוליה מקשרת חשובה בין סגנון הבארוק הגרמני המוקדם, שהתבסס על מודלים ונציאניים, לסגנון הבארוק המאוחר יותר, שהגיע לשיאו ביצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך; נוסף לכך, מילא תפקיד חשוב בפיתוח הקנטטה הכוראלית.
על פי מחקר עדכני, טונדר נולד בליבק ולא בבאנסדורף או בורג באי פמארן, כפי שסברו חוקרים קודמים.
לא הרבה ידוע על שנותיו הראשונות, פרט לכך שנחשב למוכשר די הצורך להתקבל בגיל 18 לעבודה כנגן העוגב בחצרו של פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורף בטירת גוטורף שבשלזוויג.
שנים אחדות קודם לכן נסע לאיטליה בחברת יוהאן הקלאואר, ויש סבירות להנחה שלמד אצל ג'ירולאמו פרסקובלדי בהיותו בפירנצה.
(יוהאן מאתזון קבע שכך היה, אך חוקרים מאוחרים יותר חולקים עליו בנקודה זו).
בין 1632 ל-1641 עבד טונדר בגוטורף כ"נגן עוגב ראשי" (Hoforganist).
ב-1641 התמנה לנגן העוגב הראשי בכנסייה (הלותרנית) העיקרית של ליבק, ה"מריינקירכה", כממשיכו של פטר האסה.
ב-1647 היה גם למנהלן ולגזבר הכנסייה.
במשרה זו התמיד עד סוף חייו.
מחליפו היה דיטריך בוקסטהודה, שנשא לאישה את בתו של טונדר, מרגרתה, בשנת 1668.
טונדר החל במסורת של "ערביות מוזיקליות", סדרה ארוכה של קונצרטים פתוחים לקהל במריינקירכה, שהמורכבים ביותר ביניהם היו לפני חג המולד.
הראשון בסדרת הקונצטים האלה התקיים ב-1646. נראה, שבמקורם היו הקונצרטים האלה מופעי עוגב, שנועדו לאנשי העסקים שהתכנסו בעיר לקראת הפתיחה השבועית של הבורסה.
הקונצרטים הללו נמשכו במאות ה-17 וה-18; הם נבדלו מקונצרטים אחרים בכך שהכניסה אליהם הייתה ללא תשלום (כיוון שנערכו בכנסייה), ובכך שהמקור למימונם הייתה הקהילה העסקית.
לצד היינריך שיידמן ומתיאס וקמן היה טונדר חבר חשוב באסכולת העוגב הצפון-גרמנית; עם זאת, רק יצירות ספורות נשמרו ממכלול תפוקתו.
14 יצירות לעוגב הכוללות: פרלודים ופוגות, קנצונה, כוראל-פרלודים, כוראל-וריציות, כוראל-פנטסיות.
17 יצירות קוליות, חלקן בלטינית וחלקן בגרמנית.
פרנץ יגרשטטר (גרמנית: Franz Jägerstätter; 1907–1943) היה סרבן מצפוני אוסטרי במלחמת העולם השנייה שהוצא להורג.
הוא הוכרז כקדוש מעונה על ידי הכנסייה הקתולית.
פרנץ יגרשטטר נולד בעיירה קטנה הסמוכה לערים זלצבורג ובראונאו אם אין באוסטריה, כבן מחוץ לנישואים של רוזליה הובר ופרנץ באכמייר.
תחילה חי אצל סבתו מצד האם, אליזבת הובר.
אביו נהרג במלחמת העולם הראשונה כשהיה ילד ואמו נישאה בשנית להינרייך יגרשטטר, שאת שם משפחתו אימץ פרנץ.
בשנת 1933, כשהיה בן 26, נולדה לו בת מחוץ לנישואין, הילגרד אוור שמה.
בשנת 1936 הוא נישא לפרנציסקה שוואניגר, נערה מכפר סמוך ואת ירח הדבש הזוג בילה ברומא, שם חווה פרנץ, שהיה קתולי מלידה, התעוררות דתית.
אחרי חזרתו החל לעבוד בכנסייה הקתולית המקומית.
בשנת 1938, כאשר הגרמנים נכנסו לאוסטריה, היה יגרשטטר האדם היחיד בכפרו שהצביע נגד סיפוח אוסטריה לגרמניה.
אף שלא היה מעורב בשום תנועה פוליטית, הוא התנגד גלויות לנאצים והכריז שלא ילחם במלחמה, זאת למרות אימון צבאי קצר שעבר.
לאחר מספר דחיות, נקרא בפברואר 1943 לשירות פעיל בצבא הגרמני.
באותו זמן כבר היה אב לשלוש בנות, הגדולה בהן בת שש.
ב-1 במרץ התייצב במשרד הגיוס והצהיר שאינו מוכן להילחם מטעמי מצפון, אולם הסכים לבצע כל משימה בלתי-מלחמתית.
הוא נענה בשלילה ונכלא, ראשית בלינץ, ואחר כך בברלין.
ב-6 ביולי הועמד למשפט צבאי באשמת פגיעה במאמץ המלחמתי.
הוא הורשע, נגזר עליו עונש מוות, והוא הוצא להורג בגיליוטינה ב-9 באוגוסט 1943, בגיל 36.
ביוני 2007, אישר האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר לוועדה לענייני קדושים לפרסם צו המכריז על יגרשטטר כמרטיר, ובכך הסתיים תהליך הבירוך (מעמד של קדושה הנמוך בדרגה אחת מקדוש) שלו בכנסייה הקתולית.
טקס הבירוך נערך ב-26 באוקטובר 2007 בלינץ.
בטקס נכחה אלמנתו בת ה-94, פרנציסקה, וארבע בנותיו.
מחזהו של יהושוע סובול, "עד ראייה", מבוסס על המקרה של יגרשטטר.
המחזה הועלה לראשונה בשנת 2002 בתיאטרון הקאמרי, בבימוי האוסטרי פאולוס מנקר, עם איתי טיראן בתפקיד יגרשטטר.
טרנס מאליק ביים סרט קולנוע על חייו של יגרשטטר בשם "A Hidden Life", שעלה להקרנה במאי 2019, בכיכובם של אוגוסט דיל, ואלרי פאצ'נר, יורגן פרוכנו, מתיאס שונארטס, מרטין ווטקה והוא מסרטיהם האחרונים של מיכאל ניקוויסט וברונו גנץ.
פרנץ וילהלם זִיבֶּר (לעיתים סִיבֶּר; Franz Wilhelm Sieber; 30 במרץ 1789, פראג – 17 בדצמבר 1844, שם) היה בוטנאי ואספן טבע אוסטרי שסייר במסגרת מחקריו לאירופה, המזרח התיכון, דרום אפריקה ואוסטרליה.
לאחר 5 שנות למידה בגימנסיה, שבמהלכן גילה כישרון רב בתחומי האמנויות הגרפיות, ארכיטקטורה והנדסה, התמקד זיבר בלימודי הטבע, ובייחוד תחום הבוטניקה.
זיבר ערך מספר מסעות מחקר לאיטליה, כרתים, יוון, מצרים וארץ ישראל.
מעל אלו, בולט מסע שארך שנתיים לאוסטרליה, מאוריציוס ודרום אפריקה, שבו אסף, פרט לצמחים, גם בעלי חיים ופרטים אתנוגרפיים.
עם הזמן, הלכו התנהגותו ופרסומיו לבלתי-יציבים; הוא נקלע באופן עקבי לריבים ומחלוקות עם הרשויות, ונחשב ל'מופרע'.
הוא הופיע בפני מכובדי העיר פראג וטען שביכולתו לרפא כלבת, ולכן דרש תמיכה כספית.
עד מהרה אושפז בבית החולים לחולי נפש בפראג, שם עברו 14 השנים האחרונות בחייו, עד מותו בגיל 55.
הקיצור Sieber המובא לאחר שם מין צמח, מציין שזיבר היה זה שהגדירו לראשונה.
צמחים רבים נקראו על שמו, בהם מין של שום, אקליפטוס, ועוד.
מינים הנקראים על שמו ומופיעים בארץ ישראל:
הסוג סיברה (Sibera) ממשפחת המורכבים, המיוצג בארץ על ידי המין הנדיר סיברה ננסית המופיע בחרמון.
המין הנדיר תלת-מלען ארוך (Aristida sieberiana) הגדל במישור החוף של ישראל.
קדד סיבר (Astragalus sieberi) בן-שיח מדברי.
פרנץ וקסמן היה מנצח ומלחין פסקולים יהודי-אמריקאי פורה, עליהם היה מועמד ל-12 פרסי אוסקר וזכה בשניים.
מלבד זאת כתב וקסמן גם מוזיקה קלאסית, היצירה הידועה ביותר שלו בתחום הקלאסי היא "פנטזיית כרמן" לכינור ותזמורת, המורכבת מווריאציות על נושאים מתוך האופרה כרמן מאת ז'ורז' ביזה.
נולד בקניגסהוטה שבשלזיה (ליד קאטוביץ) שהייתה אז בשלטון פרוסיה (כיום חוז'וב שבפולין).
ראייתו נפגעה בתאונה שאירעה כשהיה בן שלוש.
בשנת 1930 תזמר את המוזיקה שחיבר פרידריך הולנדר (Friedrich Hollaender) לסרט המלאך הכחול (בכיכובה של מרלן דיטריך) ובהמשך חיבר מוזיקה לסרטים גרמניים נוספים.
עם עליית הנאצים לשלטון נמלט לפריז, שם עבד עם פריץ לאנג על סרטו "ליליום" ובשנת 1935 היגר לארצות הברית.
הסרט הראשון עבורו חיבר מוזיקה בארצות הברית היה "מוזיקה באוויר", עבורו השלים את הפסקול יחד עם ג'רום קרן, שחיבר את המחזמר המקורי בברודוויי, עליו היה הסרט מבוסס.
הצלחתו הראשונה הייתה בסרט האימה "כלתו של פרנקנשטיין" משנת 1935.
משנת 1940 החל את שיתוף הפעולה שלו עם אלפרד היצ'קוק בסרט "רבקה", שהפסקול שלו זיכה אותו במועמדות לאוסקר ולאחר מכן בסרטים "חשד" (1941) שגם הוא זיכה אותו במועמדות לאוסקר, "משפט פאראדין" (1947), "דודנית רחל" (1952) ו"חלון אחורי" (1953).
ב-1937 חיבר את הפסקול לסרט "ספנים אמיצים" וב-1941 חיבר את הפסקול לסרט "ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד", שניהם בבמויו של ויקטור פלמינג.
בשנת 1951 זכה בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב עבור הפסקול לסרט "שדרות סאנסט", שנה לאחר מכן זכה שוב באוסקר על פסקול הסרט "מקום תחת השמש".
ב-1952 חיבר את פסקול הסרט "שובי שבא הקטנה" וב-1955 חיבר את פסקול הסרט "מר רוברטס".
בשנת 1947 ייסד את פסטיבל לוס אנג'לס למוזיקה, שהתקיים במשך 12 שנה והעלה הפקות של מוזיקה קלאסית מודרנית משל ארנולד שנברג, איגור סטרווינסקי, דמיטרי שוסטקוביץ' ואחרים.
ב-1957 חיבר את פסקול הסרט "פייטון פלייס" וב-1960 את הפסקול לסרטים "סימארון", "סיפורה של רות" ו"זריחה בקמפובלו".
זכייה בפרס אוסקר לפסקול הטוב ביותר:
זכה בפרס גלובוס הזהב ל"שדרות סנסט" והיה מועמד עבור "טאראס בולבה".
אלבום הפסקול של "סיפורה של נזירה" זכה בפרס גראמי.
מכון הסרטים האמריקאי מנה את פסקול הסרט "שדרות סאנסט" במקום ה-16 בין 100 הפסקולים הגדולים בכל הזמנים.
"פנטזיית כרמן" לכינור ולתזמורת, 1946
"פנטזית טריסטן ואיזולדה" לכינור, פסנתר ותזמורת
"Auld Lang Syne" לכינור ותזמורת קאמרית, 1947 עם הפרקים: וריאציה על "מוזיקת לילה זעירה", "קונצ'רטו אור ירח", "Chaconne a son gout" ו"מחווה לשוסטקופייב".
"שיר טרזין", 1964–1965, מבוסס על שירים מאת ילדים מגטו טרזיינשטט
פרנץ זֶלטֶה (Franz Seldte; 29 ביוני 1882, מגדבורג – 1 באפריל 1947) היה מנהיגהּ ומייסדהּ של מיליציית "קסדת הפלדה" ברפובליקת ויימאר ושר העבודה בממשלת גרמניה הנאצית מ-1933 ועד 1945.
נולד במגדבורג, אביו היה בעל מפעל למוצרים כימיים.
לאחר תקופת חניכות כאיש שיווק למד כימיה באוניברסיטאות של בראונשווייג וגרייפסוולד.
ב-1908, לאחר מות אביו, הוא היה למנהל המפעל שירש מאביו.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין מילואים והשתחרר בדרגת האופטמן (סרן).
במהלך הקרבות איבד את ידו הימנית וזכה לעיטור צלב הברזל.
בעקבות מהפכת נובמבר 1918 הקים את "קסדת הפלדה" ככוח פרייקור (ארגון חמוש).
הארגון הורכב מחיילי מילואים משוחררי מלחמת העולם הראשונה, שביקשו להשיב לאחור את תוצאותיה (רבנשיזם), לבטל את חוזה ורסאי, להחזיר שליט מבית הוהנצולרן ולהחזיר לעם הגרמני את כבודו.
ב-1924 הצטרף להנהגת הארגון, כסגנו, תיאודור דיסטרברג, שהפך ליותר ויותר דומיננטי בהנהגה.
ב-1929, במסגרת הדיונים בפרלמנט על קבלת תוכנית יאנג, היה שותף מרכזי בארגון חזית ההתנגדות לתוכנית ולמען משאל עם תוך יצירת ברית עם אלפרד הוגנברג ואדולף היטלר.
כן היה שותף בחזית קצרת-הימים של הוגנברג, היטלר והליגה הכול-גרמנית נגד קנצלר גרמניה היינריך ברינינג ב-1931.
זלטה היה חבר מועצת העיר מגדבורג מטעם מפלגת העם הלאומית הגרמנית.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-30 בינואר 1933 הצטרף זלטה לקבינט ומונה לשר העבודה.
עם זאת, בבחירות הכלליות שהתקיימו במרץ אותה שנה השתתף יחד עם פרנץ פון פאפן, אלפרד הוגנברג (יו"ר מפלגת העם הלאומית) והשדולה החקלאית בחזית הימנית-שמרנית המשותפת "חזית המאבק שחור-לבן-אדום" (Kampffront Schwarz-Weiß-Rot) שביקשה לחסום את דרכו של היטלר לכס קנצלר גרמניה.
לאחר הבחירות, בהן נכשלה החזית, המשיך זלטה לכהן כשר בממשלתו של היטלר ואף היה אחד מ-22 "החברים-האורחים" שהורשו לשבת ברייכסטאג יחד עם עוד 639 חברים נאצים.
ב-27 באפריל התפקד זלטה למפלגה הנאצית ובאוגוסט התמנה לקצין אס אה בדרגת אוֹבּר-גרוּפנפיהרר (גנרל) לאחר מיזוג "קסדת הפלדה" לאס אה במסגרת תהליך ההאחדה (גְלָיְכְשָׁלְטוּנְג Gleichschaltung).
זלטה מונה לרייך-קומיסר של שירות העבודה ההתנדבותי (Reichsarbeitsdienst) שנועד להילחם באבטלה ההמונית, תפקיד ממנו הודח למעשה ב-1935. הוא המשיך בתפקיד שר העבודה הן בממשלה הנאצית והן בממשלת המדינה של פרוסיה, תחת הרמן גרינג.
עם תום מלחמת העולם השנייה נעצר זלטה על ידי כוחות צבא ארצות הברית, אך מת בטרם הוגש נגדו כתב אישום.
פרנץ וילהלם זייוורט היה צייר ופסל גרמני שהשתייך לזרם הקונסטרוקטיביסטי.
נכווה קשה ב-1901, בהיותו בן שבע, במהלך טיפול רנטגן ניסיוני.
כתוצאה מכך חי בפחד מתמיד שחייו יהיו קצרים.
למד מ-1910 עד 1914 בבית הספר לאמנויות ולאומנויות של קלן.
ב-1919 הוא פגש במקס ארנסט ונטל חלק בפעילויות דאדאיסטיות.
הוא הוזמן להציג בתערוכת דאדא גדולה בקלן אבל חזר בו ברגע האחרון.
תערוכת היחיד הגדולה הראשונה שלו הייתה בקלן ב-Kunstverein (אגודת האמנים) ב-1923 ובאמצע שנות ה-20 הוא היה מנהיגה של "קבוצת אמנים פרוגרסיביים" שביקשו ליישב קונסטרוקטיביזם עם ריאליזם בזמן שהם מביעים דעות פוליטיות רדיקליות.
ב-1929 יסד את כתב העת "a-z", כתב עת לאמנות פרוגרסיבית.
כשהיטלר עלה לשלטון ב-1933 נמלט זייוורט, באופן זמני, לאזור שבע הגבעות (Siebengebirge); אך בריאותו הידרדרה במהירות וחבריו יעצו לו לחזור לקלן, שם נפטר ב-3 ביולי 1933.
פרנץ הורבאט (בהונגרית: Ferenc Horváth; נולד ב-6 במאי 1973 בבודפשט שבהונגריה) הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת החלוץ ומאמן.
הורבאט גדל בקבוצת MOL וידי ההונגרית.
לקראת עונת עבר לקבוצת הפאר ההונגרי פרנצווארוש, בשורותיה שיחק שתי עונות וכבש 27 שערים.
בשנת 1998 חתם בקבוצת ראסינג גנק מליגת העל הבלגית, שם היה בעיקר שחקן ספסל, וסיים קדנציה בת שתי עונות עם 11 שערים ב-33 הופעות, אליפות (1999) וגביע (2000).
בקיץ 2000 חתם הורבאט בקבוצת אנרגי קוטבוס מהבונדסליגה הגרמנית, שם שותף ב-9 משחקים בלבד, ולאחר מספר חודשים הגיע לישראל וחתם בקבוצת מכבי תל אביב.
במדי הקבוצה כבש שמונה שערים ב-51 הופעות בליגת העל, והיה שותף לזכיותיה בגביע המדינה בעונות ו-.
בשנת 2002 חזר הורבאט להונגריה וחתם בקבוצת אויפשט, אך כעבור מספר חודשים שוב עזב, וחתם בקבוצת אלמריה מליגת המשנה בספרד.
הורבאט לא הצליח להותיר את חותמו בקבוצה, רשם רק 5 הופעות בשורותיה, ועזב לקבוצת אשטוריל, עמה הצליח להעפיל לליגת העל הפורטוגזית ולאחר מכן חזר לקבוצת נעוריו, MOL וידי.
בשנת 2005 חתם בשורות קבוצת ליווינגסטון הסקוטית, ולאחר עונה אחת חתם בדיוסגיורי ההונגרית, וחזר לקדנציה שלישית ב-MOL וידי.
שנתיים לאחר מכן, חתם הורבאט בתחנתו האחרונה בליגת העל ההונגרית, קבוצת פאקש, בשורותיה שיחק שתי עונות.
לאחר קדנציה קצרה בקבוצת לומבארד-פאפה מליגת המשנה בהונגריה, ובקבוצת אוסטבאן מהליגה השלישית באוסטריה, עבר הורבאט לתפקיד מאמן הנוער בקבוצת פרנצווארוש בה שיחק שתי עונות בעבר.
כעבור שנתיים עזב את המועדון וחזר מפרישה לעונה אחת בשורות קבוצת ביאטורבאג'י מהליגה השלישית בהונגריה.
הורבאט שיחק במדי נבחרת הונגריה 32 פעמים, בין השנים 1996–2001. הופעת הבכורה שלו התקיימה בבודפשט ב-24 באפריל 1996 מול אוסטריה.
גם שער הבכורה שלו נכבש מול האוסטרים, במשחק ביתי שהתקיים ב-25 במרץ 1998. בסך הכל כבש הורבאט 12 שערים עבור נבחרתו, וייצג אותה במוקדמות מונדיאל 1998, מוקדמות יורו 2000 ומוקדמות מונדיאל 2002.
משרת אימון הבוגרים הראשונה של הורבאט הייתה בקבוצת סיגצנטמיקלושי מליגת המשנה בהונגריה, והוא אימן בה שנה אחת בלבד.
בעונת , אימן בקבוצת קצקמטי מליגת העל ההונגרית, שסיימה את העונה במקום ה-7 בטבלה.
את עונת התחיל בקבוצת פאקש מהליגה הראשונה, ובמהלכה, בדצמבר 2013, עבר לאמן את קבוצת גיור.
פרנץ הרמן שולצה-דליטש היה כלכלן גרמני, וממייסדי מפלגת הקדמה הגרמנית ב-1861. הוא נודע כמי שיצר את קואופרטיב האשראי הראשון בעולם.
שולצה-דליטש נולד בדליטש (Delitzsch) שבממלכת סקסוניה.
הוא למד משפטים באוניברסיטת לייפציג ובאוניברסיטת האלה, ובגיל שלושים קיבל תפקיד בבית המשפט של ברלין.
שלוש שנים לאחר מכן קיבל מינוי להיות שופט בדליטש.
ב-1848 נכנס שולצה-דליטש לפרלמנט הפרוסי הלאומי, והצטרף לחוג המרכז-שמאל.
באותו זמן, שם משפחתו הורחב משולצה ל'שולצה-דליטש', על מנת להבדיל בינו ובין אחרים בפרלמנט שנשאו את השם שולצה.
הוא כיהן כנשיא ועדת החקירה שנתבקשה לבדוק את מצב הפועלים ובעלי המלאכה, והמפגש שלו איתם הותיר עליו רושם עמוק; שולצה-דליטש הבין את נחיצות הפעולה הקואופרטיבית על מנת להיטיב עם הסוחרים הקטנים והבינוניים, ולאפשר להם להתחרות כנגד הקפיטליסטים הגדולים.
הוא היה חבר בלנדטאג של פרוסיה במהלך מאורעות 1848–1849, ופרש כעבור זמן קצר מכהונתו, ושב לעירו.
כאן הקדיש עצמו לארגון הפעולה הקואופרטיבית בגרמניה, ולייסוד בנק עממי.
ב-1850 ייסד בנק שכזה, ותוך 8 שנים בלבד קמו 25 בנקים נוספים.
באותם בנקים יצרו הלקוחות פיקדונות קטנים עבור עצמם, וקיבלו אשראי ודיווידנדים בהתאמה.
חברי הדירקטוריון של הבנק הורכב מן הלקוחות עצמם.
ב-1859 יותר מ-200 בנקים כבר נוהלו באופן מרוכז תחת ידיו של שולצה-דליטש.
הוא קידם את הוועידה הקואופרטיבית הראשונה בויימאר, וייסד את הלשכה המרכזית לחברות הקואופרטיביות.
ב-1861 נכנס בשנית לבית הנבחרים הפרוסי, והפך לחבר של קבע במפלגת הקדמה הגרמנית.
ב-1863 הוא השקיע סכום כסף גדול בשמירה על מוסדות ומשרדי הקואופרציה שהקים, חרף אמונתו העיקשת בכך שיעמדו בכוחות עצמם ללא עזרה חיצונית.
בשנים הבאות השקיע שולצה-דליטש ביצירתם של מרכזים קואופרטיביים מקומיים, וב-1865 הביא להקמתו של קואופרטיב האשראי הגרמני הגדול (Deutsche Genossenschafts-Bank).
כחבר הפרלמנט הפרוסי עלה בידי שולצה-דליטש לקדם חקיקה שתהווה מסד משפטי וחוקתי לפעולתם הכלכלית של הארגונים הקואופרטיבים.
לאחר איחודה של גרמניה ב-1871 נכנסו החוקים הללו לספר החוקים של המדינה החדשה, ועזרו לבסס את הקואופרציות הפיננסיות שהוקמו זה מכבר.
שולצה-דליטש מת בשיבה טובה באפריל 1883, ברצותו להשאיר אחריו מוניטין של מי שהיה מיטיבם הגדול של הסוחרים הקטנים ובעלי המלאכה - יותר מאשר מייסד הבנק הקואופרטיבי.
במותו היו בגרמניה לבדה למעלה מ-3500 סניפי בנק קואופרטיביים עם פיקדונות בשווי של למעלה מ-100 מיליון דולר.
המערכת הבנקאית המסועפת הגיעה לאוסטריה, איטליה, בלגיה ורוסיה, והייתה כה דומיננטית עד שאפילו לב טולסטוי הזכיר אותה ברומן שלו אנה קארנינה.
פרנץ ון דר הורן (Franz Van der Hoorn) (מאי 1891 האג, הולנד – 1946 כפר גלעדי) היה נוצרי הולנדי בעל שורשים יהודיים שהגיע לארץ ישראל לטיול בתקופת העלייה השנייה והשתקע בה.
גר בכפר גלעדי ובמטולה והשתתף בקרב על הגנת תל חי.
בנה את התשתית הראשונה לשמורת הטבע מפל התנור.
פרנץ ון דר הורן נולד בשנת 1891 בשם פרנציסקוס יעקובס מרינוס ון דר הורן.
הוא נולד בהאג שבהולנד כילד שני מתוך שמונת ילדיהם של וילהלמוס (שהיה ירקן) ומריה מגדלנה ון דר הורן.
בנעוריו התחבר לשני הולנדים בשם חרארד פרפורס ואברהם מוסל (שהיה יהודי) ושלושתם היו חברים בתנועת האספרנטו ודגלו בצמחונות ובסוציאליזם.
ב-1911 החליטו השלושה לצאת למסע רגלי לארץ ישראל וצרפו אליהם את מארי זוארץ (חברתו של חרארד).
מסעם, שנמשך כשנתיים, עבר דרך וינה, קונסטנצה, איסטנבול, פורט סעיד, סודאן, ביירות ודמשק.
בכל מקום שהו תקופה מסוימת והתפרנסו ממכירת תצלומים שהודפסו כגלויות, מהרצאות ומכתיבה עיתונאית.
בסוף מרץ 1913 יצאו מדמשק דרומה, חצו את הירדן וב 2-באפריל הגיעו לצפת.
מצפת החל מסעם דרומה דרך נצרת, ג'נין, שכם, ירושלים, יפו, רמלה עד הגיעם לרחובות שם גרו 5 חודשים ועבדו במושבה ובישובי הסביבה.
בתקופת שהותו ברחובות היה פרנץ מעורב בתקרית זרנוגה בה כמעט נהרג כשניסה לפשר בין אנשי השומר במושבה לבין ערביי הכפר זרנוגה.
ב-1914 עזב חברו של פרנץ, אברהם מוסל, את הארץ וחזר להולנד ופרנץ עבר מרחובות לבאר יעקב שם השתכן אצל משפחת יצקר.
בתקופת שהותו אצל משפחת זו התאהב בבת המשפחה רבקה יצקר.
בדצמבר 1914 עייף פרנץ מקשיי החיים ומיחס השלטון העות'מאני ליהודים והחליט לחזור להולנד אולם זמן קצר לפני שעזב את הארץ נחסמו הגבולות על פי צו טורקי ופרנץ חזר למשפחת יצקר.
יחד עם רבקה הגיע פרנץ למושבה מגדל שם פגשה רבקה את בעלה לעתיד צבי שץ ואילו פרנץ פגש שם את אשתו לעתיד צילה רוז'שנסקי בת מטולה.
לאחר נישואיהם של פרנץ וצילה עברה המשפחה לכפר גלעדי.
ב-1920 השתתף פרנץ בקרב על תל חי שלאחריו ננטשו ונהרסו היישובים תל חי, מטולה וכפר גלעדי והמשפחה נדדה לאיילת השחר.
ב-1921 חזר פרנץ ומשפחתו לכפר גלעדי ובסיועו האישי של אלכסנדר זייד חידש את המשק החקלאי במקום.
בין השאר הקים רפת (אליה הביא, אישית, פרות מהולנד כדי להשביח את הגזע המקומי), הקים משתלה ושתל בוסתן עצי פרי שנקרא "הגן הצרפתי".
בתקופה זו החל לעבוד בפיק"א שם הועסק כמדריך חקלאי בישובי האזור.
ב-1924 החליט פרנץ לעזוב את כפר גלעדי ועבר עם משפחתו למטולה.
הסיבה העיקרית להחלטה הייתה אי הסכמתו לחובבנות שבה נוהל כפר גלעדי.
במטולה רכש בית וקרקע עליה גידל גפנים ועצי פרי בעזרת הידע שרכש בזמן הקמת "הגן הצרפתי" בכפר גלעדי.
על קיר המרפאה, ברחוב הראשונים, שם עמד ביתו, הציבה המועצה המקומית שלט ובו הכיתוב: .
בנוסף, חצב את בור המים אשר נמצא בחצר תל חי.
בבור זה נאגרו מים בחורף, ובקיץ השתמשו התושבים במים לצורך השקיה והשבת הנפש.
לפרנץ וצילה נולדו, במטולה, 5 ילדים.
לבת הבכורה קראו ז'אן, ע"ש אהובת נעוריו של פרנץ, והיא נפטרה זמן קצר לאחר הלידה.
ארבעת הילדים האחרים נקראו ניצה, צבי, יונתן ויפדה.
פרנץ נפטר ב-1946 כשהוא בן 55 ואשתו צילה נפטרה ב-1960. שניהם נקברו בבית הקברות של כפר גלעדי.
ב-1929, בתקופת מגוריו במטולה, ייסד פרנץ אגודה של בני נוער בשם "למען האשד".
חברי האגודה הכשירו את שביל הגישה אל מפל התנור, חצבו מדרגות באבן ונטעו כ-700 עצי צפצפה שנתרמו על ידי פיק"א.
אגודה זו היוותה, לאחר שנים, את הבסיס להקמת החברה להגנת הטבע.
פרנץ שטפן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה במשך 20 שנה מ-1745 ועד 1765.
פרנץ שטפן נולד ב-8 בדצמבר 1708 ללאופולד, דוכס לורן ואליזבת שארלוט, נסיכת אורליאן, בתם של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ואליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ.
פרנץ היה אף נצר לבית הבסבורג דרך סבתו אלאונורה מריה יוזפה מאוסטריה, שהייתה בתו של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כמו כן היה לפרנץ קשר חזק מאוד עם אחותו אן שארלוט, נסיכת לורן.
חותנו, קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העריך את משפחתו של פרנץ, אשר מלבד היותם בני משפחתו, הם אף שירתו את אוסטריה בהצטיינות.
אחיו הבכור של פרנץ לאופולד קלמנט, נסיך הכתר של לורן, היה אמור להתחתן עם מריה תרזה בתו של קרל.
לאחר מותו של לאופולד קלמנט, לקח קרל את פרנץ תחת חסותו, ואירס אותו עם מריה תרזה.
בשנת 1722 הובא פרנץ לווינה, ולכבוד כך מסר קרל השישי את דוכסות טשן ללאופולד אביו של פרנץ.
בשנת 1729 מת לאופולד, דוכס לורן, ופרנץ ירש את דוכסות לורן ודוכסות טשן.
בשנת 1731 עבר פרנץ טקס חניכה בבונים החופשיים בביתו של השגריר הבריטי בהאג, פיליפ סטנהופ, הרוזן הרביעי מצ'סטרפילד.
בהמשך, במהלך ביקור באנגליה, קיבל פרנץ דרגת "רב-בונה" בטקס שכונס במיוחד בבית הול הוטון בנורפוק, שהשתייך לראש ממשלת בריטניה רוברט וולפול.
בשנת 1732 סידרה לו מריה תרזה את משרת הלורד-לוטננט בהונגריה, משום שרצתה אותו קרוב אליה.
וביוני 1732 עבר פרנץ לפרשבורג לצורך תפקידו.
בשנת 1733 פרצה מלחמת הירושה הפולנית, וצרפת תפסה את ההזדמנות לתפוס את דוכסות לורן, משום שחששה מנוכחות כוחות אוסטריים סמוך כל כך לגבולה.
לאחר מותו של קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והניצחון האוסטרי על מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה, נחתם הסכם פיסן ב-13 בספטמבר 1745, ובו נבחר פרנץ לקיסר.
את עיקר השליטה בקיסרות השאיר פרנץ לאשתו, אולם הוא לקח על עצמו את השליטה בענייני הכספים, והצליח לשקם את המשק האוסטרי שעמד על סף פשיטת רגל בעקבות מלחמת שבע השנים, ולהביאו למצב שבשנת 1780 הייתה האימפריה ההבסבורגית במצב הרבה יותר טוב מבריטניה וצרפת.
פרנץ גילה גם עניין רב במדעי הטבע, וכן היה חבר בארגון הבונים החופשיים.
פרנץ לא שמר אמונים לאשתו, והיה נואף בתדירות גבוהה, אחת מפילגשיו הייתה מריה וילהלמינה, נסיכת אאורספרג, שהייתה צעירה ממנו בשלושים שנה.
ב-18 באוגוסט 1765 נפטר פרנץ באופן פתאומי בחזרתו מהאופרה באינסברוק.
הוא נקבר בקריפטה הקיסרית בווינה, ובנו יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לשלטון במקומו.
ב-12 בפברואר 1736 התחתן פרנץ עם מריה תרזה בתו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ורעייתו אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל, ובכך נוסדה שושלת הבסבורג-לורן.
לאחר מותו של פרנץ, שינתה מריה את התנהלותה.
מריה תרזה העמידה לפרנץ מספר גדול של צאצאים - שישה עשר, שחלקם מתו בגיל צעיר.
כל בנותיהם של הזוג נקראו בשם "מריה" כשם ראשון ושם שני נוסף.
הן נקראו כך על שם מריה הבתולה, שכן אשתו מריה תרזה הייתה קתולית אדוקה.
הוצאה להורג במהלך המהפכה הצרפתיתהארכידוכס פרנץ מקסימיליאן8 בנובמבר 175627 ביולי 1801הארכיבישוף של קולוגן
פרנץ ורניצקי הוא פוליטיקאי אוסטרי, חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית וקנצלר אוסטריה בשנים 1986–1997.
בנוסף על כך, עבד כפועל בניין על מנת לממן לימודי לטינית ואנגלית.
בשנת 1962 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
באותה השנה החל לעבוד בבנק המרכזי של אוסטריה.
בשנת 1969 קיבל דוקטורט בכלכלה והחל לעבוד כיועץ כלכלי.
בשנת 1984 מונה לשר האוצר במדינה.
בבחירות לנשיאות אשר נערכו בשנת 1986 התנגד הקאנצלר המכהן פרד זינובאץ למועמדותו של קורט ולדהיים בשל פועלו של ולדהיים כקצין בוורמאכט בזמן מלחמת העולם השנייה.
זמן קצר לאחר שוולדהיים נבחר לנשיא, התפטר זינובאץ כמחאה ומינה את ורניצקי כיורשו.
הוא הושבע לתפקיד ב-19 ביוני 1986. בספטמבר של אותה השנה הפרלמנט פוזר כתוצאה מהתרסקות הקואליציה.
ב-23 בנובמבר התקיימו בחירות והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית נשארה החזקה ביותר, והקימה ממשלה עם מפלגת העם האוסטרית אשר הושבעה בינואר 1987. בשנים אלו ממשלתו של ורניצקי נאלצה להתמודד עם ההשפעות הדיפלומטיות סביב המחלוקת הציבורית על ולדהיים - ארצות הברית ראתה בוולדהיים כאישיות בלתי רצויה וישראל החזירה את השגריר.
לבסוף ורניצקי הצליח לנרמל את היחסים עם שתי המדינות.
בתחילת שנות ה-90, עם סוף המלחמה הקרה, יצר קשרים דיפלומטיים עם מדינות מזרח אירופה.
ביוני 1994 קיים משאל עם בנושא הצטרפות לאיחוד האירופי.
66% מהמצביעים הצביעו בעד הצטרפות, והמדינה הצטרפה לאיחוד בינואר 1995. בדצמבר של אותה השנה נבחר לקדנציה נוספת.
התפטר מתפקידו כקאנצלר המדינה וכיו"ר המפלגה בינואר 1997 והוחלף על ידי שר האוצר בממשלתו ויקטור קלימה.
פרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד היה דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד בין השנים 1745–1764.
פרנץ יוזיאס נולד ב-25 בספטמבר 1697 בזאלפלד שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-זאלפלד, ליוהאן ארנסט הרביעי, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ולשרלוטה יוהאנה, רוזנת ולדק-וילדונגן, בתו של יוזיאס השני, רוזן ולדק-וילדונגן.
בשנת 1718 התגייס פרנץ יוזיאס לצבא האימפריה הרומית הקדושה, אולם בשנת 1720 חזר על פי דרישת אביו לקובורג.
בשנת 1724 התחתן אחיו כריסטיאן ארנסט בנישואים מורגנטיים, ובשל כך הורה אביו שלאחר מותו ישלטו שניהם במשותף.
בשנת 1729 מת אביו יוהאן ארנסט הרביעי, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ופרנץ יוזיאס ואחיו כריסטיאן ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד עלו לשלטון במקומו, אולם כריסטיאן ארנסט היה השליט העיקרי.
ב-4 בספטמבר 1745 מת אחיו כריסטיאן ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ופרנץ יוזיאס עלה במקומו לשלטון.
בין השנים 1750–1755 היה פרנץ יוזיאס העוצר של דוכסות סקסוניה-ויימאר בשם ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
ב-16 בספטמבר 1764 מת פרנץ יוזיאס, ובנו ארנסט פרידריך, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד עלה לשלטון במקומו.
ב-2 בינואר 1723 התחתן פרנץ יוזיאס עם אנה סופיה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטט, בתו של לודוויג פרידריך הראשון, נסיך שוורצבורג-רודולשטט, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
ארנסט פרידריך, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד (1724–1800)
שרלוטה סופיה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד (1731–1810), התחתנה עם לודוויג, דוכס מקלנבורג-שוורין
פרדריקה קרולינה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד (1735–1791), התחתנה עם קרל אלכסנדר, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך
פרנץ הסלר היה קצין נאצי בדרגת אובר-שטורמפיהרר שפעל במחנות אושוויץ, דורה-מיטלבאו וברגן-בלזן.
הוא נתפס על ידי בעלות הברית בתום מלחמת העולם השנייה, הועמד לדין במסגרת משפטי ברגן-בלזן באשמת פשעים נגד האנושות, נמצא אשם ונידון למוות.
הוצא להורג בתלייה בכלא המלין בשנת 1945.
הסלר נולד בשנת 1906 בעיירה אוברדורף, כיום מרקטוברדוף, באזור שוואביה הקיסרות הגרמנית.
כבן של עובד בבניין הוא נאלץ לפרוש מלימודיו בבית הספר ועבד כצלם.
בהמשך עבד במחסן ולאחר מכן היה מובטל בתקופת השפל הכלכלי של שנות השלושים.
הסלר נישא והביא שלושה ילדים.
בעת חברותו באס אס, הוא עלה לדרגת אובר-שטורמפיהרר ושובץ כקצין מילואים של הואפן אס אס.
עם הקמתו של מחנה הריכוז דכאו ביולי 1933, היה מאנשי האס אס הראשונים שאיישו את המחנה.
הוא שירת בדכאו עד לפרוץ המלחמה.
ביוני 1940 הסלר נשלח למחנה אושוויץ שזה עתה נפתח כדי לסייע ב"קליטת" הטרנספורט הגדול הראשון של המחנה.
הוא היה אחראי על עבודות המטבח ולעיתים סייע בעבודות הפיקוח.
כבר בתחילת 1941 עלה בדרגה ונהיה לאחראי על פועלים.
ב-28 ביולי 1941, הסלר ליווה 575 אסירים שהוצאו מן המחנה ונשלחו למרכז ההמתה בטירת זוננשטיין, שם נרצחו כחלק מתוכנית האותנסיה.
ביוני 1942, הסלר, יחד עם אוטו מול והנס אומייר רצחו 168 אסירים בבלוק 11 של המחנה לאחר ניסיון התמרדות.
בהמשך השנה היה אחראי על הקמת אתר נופש לאנשי האס אס בדרום פולין.
לאחר שמחנה אושוויץ הורחב והחל לשמש גם כמחנה השמדה, פעולותיו של הסלר במחנה הלכו והתרבו.
מספטמבר עד נובמבר 1942 יחידת זונדרקומנדו "הסלר" שהורכבה מאסירי המחנה, הוציאה אלפי גופות מקברי אחים לצורך שרפה בקרמטוריום החדש.
עובדי הכפייה בזונדרקומנדו נרצחו כמעט מידית לאחר סיום עבודתם.
כדי להגביר את קצב תפוקת המשרפות, הסלר, יחד עם מפקד המחנה רודולף פרנץ הס וולטר דאיאקו (אדריכל המשרפות) ביקרו במחנה ההשמדה חלמנו ב-16 בספטמבר 1942, וצפו בניסויי שריפת גוויות שנערכו על ידי פאול בלובל.
במקביל, הסלר היה אמון על המשרפה הישנה באושוויץ וכן על המתה בגז בבונקרים.
יוהאן קרמר, רופא המחנה מה-30 באוגוסט ועד ל-17 בנובמבר 1942, תיעד את הגעתו של טרנספורט ובו 1,703 יהודים מהולנד שהגיעו לידיו של הסלר:
ב-1943 הסלר היה מעורב בגיוס אסירות בעלות חזות "ארית", עם ההבטחה למזון ולתנאי מחיה טובים יותר, כדי לשרת בבית הבושת החדש שנפתח באושוויץ I.
הוא קודם לדרגת "שוצהפטלאגרפיהרר" במחנה הנשים באושוויץ-בירקנאו באוגוסט 1943, תפקיד אותו חלק עם מריה מנדל.
בתפקיד זה היה אחראי על סלקציות ועל רציחות בגז.
פיליפ מולר, אחד מעובדי הזונדרקומנדו הבודדים ששרדו את אושוויץ, תיאר כיצד הסלר הונה קבוצה של יהודים מיוון רגעים ספורים לפני שנשלחו לתאי הגזים:
במשך תקופה קצרה, מה-15 במרץ עד ה-15 במאי 1944, הסלר היה מפקד מחנה הריכוז נקרלז ליד מוסבאך, תת-מחנה של נאצוויילר-שטרוטהוף בקרבת צרפת הכבושה.
עם פלישת בעלות הברית לצרפת ביוני 1944, הוא חזר לאושוויץ עד לשחרור המחנה בינואר 1945.
בינואר 1945, כאשר הצבא האדום התחזק והחל לנוע מערבה, אנשי האס-אס פינו את אסירי מחנה אושוויץ לעבר מחנה דורה-מיטלבאו.
ב-5 באפריל 1945, עם התקדמות הדיוויזיה המשוריינת ה-3 של ארצות הברית לעברו, הסלר פקד על פינוי האסירים לעבר ברגן-בלזן.
האסירים הוצעדו בצעדת מוות לעבר יעדם האחרון.
ב-8 באפריל 1945, הסלר הגיע לברגן-בלזן עם אסיריו ונהיה לסגן מפקד המחנה תחת יוזף קרמר.
במחנה זה ירה במו ידיו באסירים עד לשחרור המחנה, פשעים שבגינם נשפט ונידון למוות בהמשך.
ב-15 באפריל הסלר התחבא ולבש בגדי אסיר כדי להסוות עצמו, אך הוא ומספר קצינים נאצים נוספים נלכדו על ידי הבריטים.
לאנשי האס אס ניתנה הוראה לקבור את אלפי הגופות שהותירו במחנה בקברים פתוחים או בקברי אחים.
הסלר ו-44 אנשי אס אס נוספים הועמדו לדין במסגרת משפט בלזן בפני בית דין צבאי בריטי בעיר לינבורג.
המשפט ארך שבועות ספורים, מספטמבר ועד נובמבר 1945. במהלך המשפט אניטה לסקר (מתזמורת הנשים באושוויץ) העידה שהוא לקח חלק בסלקציות בהן נבחרו אסירים להישלח לתאי הגזים.
ב-17 בנובמבר 1945 הוא נמצא אשם ונידון למוות במשפט בלזן.
ההוצאה להורג בוצעה על ידי אלברט פיירפוינט ב-13 בדצמבר 1945 בבית הכלא של העיר המלין.
פרנץ וילהלם, נסיך פרוסיה , הוא איש עסקים גרמני ונסיך לבית הוהנצולרן הפרוסי, שהיה נשוי למריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה - הטוענת לראשות בית רומנוב הרוסי.
פרנץ וילהלם נולד ב-3 בספטמבר 1943 בגרינברג בשלזיה, לקרל פרנץ, נסיך פרוסיה, שהיה נכדו של וילהלם השני, קיסר גרמניה, ואשתו הראשונה הנרייטה, נסיכת שנאייך-קרולאט, בתם של יוהאן גאורג, נסיך שנאייך-קרולאט והרמינה, נסיכת רויס-גרייץ.
יחד עם פרנץ וילהלם נולד גם אח תאום - פרידריך כריסטיאן, נסיך פרוסיה, אולם הוא מת כעבור 3 שבועות.
בשנת 1946 התגרשו הוריו, ואביו התחתן עוד פעמיים נוספות.
פרנץ וילהלם למד משפטים ומינהל עסקים באוניברסיטאות של מיינץ ופרנקפורט, ולאחר מכן עבד בחוץ לארץ במשך תקופה.
ב-22 בספטמבר 1976 התחתן פרנץ וילהלם במדריד עם מריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתו של ולדימיר קירילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
פרנץ וילהלם קיבל את התואר "מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה", ובשנת 1981 נולד לזוג בנם היחיד גאורגי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
בשנת 1982 נפרדו השניים, ובשנת 1986 הם התגרשו, ופרנץ וילהלם ויתר על תוארו הרוסי.
בשנת 1984 התיישב פרנץ וילהלם במדריד, שם עבד כבנקאי השקעות וכיזם נדל"ן.
בשנת 2002 ייסד פרנץ וילהלם יחד עם תאודור טאנצן את חברת הפיתוח "פרינץ פון פרוסן", המשחזרת מבנים ישנים בגרמניה.
בשנת 2004 רכש פרנץ וילהלם במימון קבוצת משקיעים, את "תעשיות הפורצלן המלכותי, ברלין", והציל אותה מחדלות פירעון.
פרנץ הרביעי, דוכס מודנה , היה דוכס מודנה בין השנים 1814–1846.
פרנץ נולד ב-6 באוקטובר 1779 במילאנו לפרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, מושל מילאנו ובנה של מריה תרזה, ולמריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה, בתם של ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ומריה תרזה צ'יבו-מאלספינה, דוכסית מאסה.
בעקבות פלישת נפוליאון למילאנו בשנת 1796 ברחה המשפחה מפני הכוחות הצרפתים.
גם סבו ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ברח ממודנה, שהצטרפה לרפובליקה הציסאלפינית.
בשנת 1805 מת סבו ארקולה השלישי, ואביו קיבל את הטענה לדוכסות מודנה, אולם אביו מת שנה לאחר מכן ופרנץ הפך לטוען לכתר.
ב-20 ביוני 1812 התחתן פרנץ עם אחייניתו מריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה ואחותו מריה תרזה מאוסטריה-אסטה, מלכת סרדיניה, ממנה נולדו לו 10 ילדים.
בקונגרס וינה בשנת 1814 קיבל פרנץ את דוכסות מודנה, ולאחר מות אמו בשנת 1829 ירש אף את דוכסות מאסה וקרארה.
פרנץ היה אציל בעל שאיפות, וקיווה להפוך למלכה של צפון איטליה כולה.
בשנת 1826 הוא הבהיר כי לא יפעל נגד המטיפים לאיחוד איטליה, והצהרתו זו הביאה לפעילות מהפכנית בשטח שבשליטתו.
בשנת 1830 אירעה מהפכת יולי בצרפת.
המהפכנים הכריחו את שארל העשירי, מלך צרפת להתפטר, והושיבו על כיסאו את לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
מנוטי הכריז על מרד במודנה ב-3 בפברואר 1831, אך פרנץ שחשש לכיסאו, יצא לגלות במנטובה, התנער מתמיכתו במורדים, והסתייע בחיילים אוסטרים על מנת לדכא את מנוטי ואנשיו.
היה זה סופו של הרעיון כי הממלכה המאוחדת תתרכז סביב בית האצולה של דוכסות מודנה.
ב-21 בינואר 1846 מת פרנץ במודנה, ובנו פרנץ החמישי, דוכס מודנה עלה לשלטון במקומו.
ב-20 ביוני 1812 התחתן פרנץ עם מריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה ומריה תרזה מאוסטריה-אסטה, מלכת סרדיניה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
פרנץ החמישי, דוכס מודנה (1 ביוני 1819 – 20 בנובמבר 1875), היה דוכס מודנה בין השנים 1846–1859, ולאחר מכן הודח משלטונו במהלך איחוד איטליה.
פרנץ נולד ב-1 ביוני 1819 במודנה, לפרנץ הרביעי, דוכס מודנה ולמריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה בתם של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה ומריה תרזה מאוסטריה-אסטה, מלכת סרדיניה.
בשנת 1836 קיבל פרנץ תואר אביר מסדר גיזת הזהב, ובשנת 1839 קיבל את צלב האביר הגדול של מסדר האריה ההולנדי.
בשנת 1840 מתה אמו מריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה, ופרנץ הפך לטוען לכתר הבריטי, אך כמו שאר המונרכים היעקוביטים מאז מותו של הנרי בנדיקט סטיוארט, לא ניסה לפעול כדי להשיגו.
ב-30 במרץ 1842 התחתן פרנץ עם אדלגונדה, נסיכת בוואריה, בתם של לודוויג הראשון, מלך בוואריה ותרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, אולם נולדה להם רק בת אחת בשנת 1848 - אנה ביאטריקס, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה, והיא מתה בגיל שנה.
בשנת 1846 מת אביו פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ופרנץ עלה לשלטון במקומו.
במהלך מהפכות אביב העמים בשנת 1848, נאלץ פרנץ לברוח מהדוכסות, והוא חזר אליה רק שנה לאחר מכן בסיוע אוסטרי.
בשנת 1855 הקים פרנץ את מסדר נשר אסטה, והעמיד את עצמו כריבון המסדר.
בשנת 1859 פלשו צבאות צרפת וסרדיניה לדוכסות, כחלק ממלחמת אוסטריה-סרדיניה, ופרנץ ברח בעקבות זאת לווינה.
לאחר הדחתו משלטונו חי פרנץ בעיקר באוסטריה, אולם מדי פעם היה שוהה באחוזתו בבוואריה, ובשנת 1864 אף ערך טיול במזרח התיכון.
ב-20 בנובמבר 1875 מת פרנץ בווינה, והוריש את תאריו ונחלותיו לדודנו פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה.
פרנץ הראשון, נסיך ליכטנשטיין (גרמנית: Franz I.
פרנץ נולד ב-28 באוגוסט 1853 בטירת ליכטנשטיין, על יד וינה, לאלויס השני, נסיך ליכטנשטיין ולפרנציסקה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, בתם של פרנץ דה פאולה קינסקי, רוזן וצ'יניץ וטטאו ותרזה, רוזנת ורבנה ופרוידנטל.
בין השנים 1894–1899, שימש פרנץ כשגריר האימפריה האוסטרו-הונגרית בסנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית.
בשנת 1929 מת אחיו יוהאן השני, נסיך ליכטנשטיין ללא ילדים, ופרנץ עלה לשלטון במקומו.
פרנץ המשיך במדיניות הכלכלית של אחיו, על אף שגם הוא לא התגורר בתחומי הנסיכות.
בשנת 1914, פגש פרנץ בקרן הסיוע לחיילים את אליזבת פון גוטמן, אולם אחיו יוהאן השני, נסיך ליכטנשטיין, לא אישר את מערכת היחסים הזו.
לאחר עלותו לשלטון, התחתן פרנץ ב-22 ביולי 1929 עם אליזבת בווינה, אך לא נולדו להם ילדים.
במרץ 1938, בסמוך לסיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, ויתר פרנץ בן ה-84 על קבלת ההחלטות לטובת נכד אחותו פרנץ יוזף בן ה-31, וב-25 ביולי אותה שנה מת פרנץ בוואלטיצה, צ'כוסלובקיה, ונכד אחותו פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין עלה לשלטון במקומו.
פרנץ השני, דוכס לורן , היה דוכס לורן בשנת 1625.
פרנץ נולד ב-27 בפברואר 1572 בננסי, לקרל השלישי, דוכס לורן וקלוד דה ולואה, נסיכת צרפת, בתם של אנרי השני, מלך צרפת וקטרינה דה מדיצ'י.
בשנת 1594 אביו מינה אותו כסגנו (לוטננט) בדוכסות לורן, בעת שהוא שהה מחוץ למדינה.
באותה שנה הוא מונה ללוטננט גנרל של המלך הצרפתי בטול וורדן, ומספטמבר עד אוקטובר 1606 הוא שהה בשליחותו הדיפלומטית של אביו באנגליה.
בשנת 1621 הוא הסתכסך עם אחיו היינריך, שהפך לדוכס בשנת 1608, ולאחר מכן יצא לגרמניה כדי להילחם בפרוטסטנטים לצד פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הסיבה לקרע בין האחים הייתה כוונתו של היינריך לחתן את בתו ניקול עם בנו של פרנץ, קרל, ולהוריש לה את הדוכסות, אף על פי שרצונו של רנה השני, דוכס לורן הייתה שהדוכסות תרד ברצף גברי מובהק.
לאחר משא ומתן נפתרה הסוגיה והנישואין התקיימו, אבל לבני הזוג לא היו ילדים, והדוכסות הייתה אמורה לחזור לבנו האחר של פרנץ, ניקולאס.
בשנת 1624 מת אחיו היינריך השני, ובצוואתו הוא הורה שבנו של פרנץ, קרל, יוכל לשלוט בדוכסות רק בשם אשתו ניקול, דוכסית לורן.
בנובמבר 1625 דרש פרנץ את הדוכסות לעצמו, אולם לאחר ששילם את חובות הדוכסות כעבור כמה ימים, הוא התפטר מתפקידו, ומסר את הדוכסות לבנו קרל הרביעי, דוכס לורן.
לאחר מכן נשאר פרנץ עם התואר רוזן וודמון, וב-14 באוקטובר 1632 הוא מת בבאדנוויילר.
ב-24 באפריל 1606 התחתן פרנץ עם כריסטינה מזאלם, בתם של פאול, רוזן זאלם ומארי לה ונור, ממנה היו לו 6 ילדים:
היינריך מלורן, מרקיז אוטונשאטל (1602–1611)
קרל הרביעי, דוכס לורן (1604–1675), התחתן עם ניקול, דוכסית לורן
הנרייטה מלורן (1605–1660), התחתנה עם לואי מלורן, נסיך ליקסהיים
ניקולאס השני, דוכס לורן (1609–1670), התחתן עם קלוד פרנסואז ד'לורן
מרגריט ד'לורן (1615–1672), התחתנה עם גאסטון, דוכס אורליאן
פרנץ הלטאי (בהונגרית: Heltai Ferenc; ) היה ראש עיר, עורך דין, כלכלן, עיתונאי ופוליטיקאי יהודי הונגרי.
נודע בעיקר בשל היותו ראש העיר של בודפשט.
פרנץ הלטאי נולד בסנטש שבהונגריה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית).
את השכלתו רכש באוניברסיטאות בבודפשט ובלייפציג.
בשנת 1884, כאשר היה בן 23, כתב הלטאי מאמר אשר הציע עריכה מחודשת של החוק התעשייתי בהונגריה.
מאמר זה זיכה אותו בפרס האקדמיה ההונגרית לאמנויות ולמדעים, והשראה לאומית מעוררת השראה.
כתוצאה מכך הוא גם נבחר לחבר בוועידת הכלכלה של האקדמיה.
בשנים 1886-1887 ערך את העיתון של הוועדה, "הסקירה הכלכלית" (בהונגרית: "Nemzetgazdasági Szemle").
הוא נעשה עורך כלכלי בכתבי העת "Ellenőr" ו-"Magyar Nemzet" ולאחר מכן שימש כעורך ראשי בעיתון התחבורה "Vasúti es Közlekedési Közlöny".
בשנת 1891, הלטאי התמנה לחבר במועצת העיר של בודפשט, ולאחר מכן חבר בוועדת העבודות הציבוריות.
הוא סייע בארגון מחדש מוחלט של הממשל המחוזי של בודפשט.
בשנים 1896-1913 כיהן הלטאי בבית הנבחרים של הונגריה.
הוא שיחק תפקיד חשוב בעלייה במצב הכלכלי של הונגריה כאחראי על כמה תשתיות ציבוריות ומחוקק.
הוא פרסם מאמרים רבים בנושא הכלכלה ואף הציג מספר הצעות מטעם ועדות פרלמנטריות כלכליות ופיננסיות.
בשנת 1913 התפטר הלטאי מחברותו בבית הנבחרים כאשר נבחר להיות ראש העיר של בודפשט.
הקיסר פרנץ יוזף מינה אותו אז להיות חבר באולם העליון.
הלטאי נפטר בבאד אישל שבאוסטריה בשנת 1913.
מגלות היוחסין של משפחות יהודיות הונגריות- כרך ראשון עורך- מונקאטשי pg.
פֶרֶנץ וייס (בהונגרית: Weisz Ferenc; שולט, 23 בפברואר 1885 – מחנה ההשמדה אושוויץ, 8 ביולי 1944) היה שחקן נבחרת הונגריה בכדורגל בתפקיד חלוץ, שופט ומאמן כדורגל יהודי-הונגרי שנספה בשואה.
פרנץ וייס נולד במשפחה יהודית והחל לשחק כדורגל בשנת 1902 במועדון הכדורגל פרנצווארוש.
הוא שיחק כחלוץ בחלק משמעותי מהקריירה שלו, אך שימש גם כשוער וכקשר.
הוא העדיף לשחק כקיצוני ימני, קשר ימני או קיצוני שמאלי.
הוא בעט בשתי רגליו באותה מידה.
במסגרת קבוצת פרנצווארוש שיחק בסך הכל 360 משחקים (186 ליגה, 90 בינלאומיים, 84 משחקי גביע וכדומה מקומי) וכבש 177 שערים (105 ליגה, 72 אחרים).
בודפשט בשנת 1915, אך חזר ל"פראדי" (כינוי החיבה של פרנצווארוש) לאחר שני משחקים.
בין 1903 ל־1917 הופיע בנבחרת הונגריה 17 פעמים וכבש 3 שערים.
הונגריה#שנהמקוםמקומיתוצאהנגדסוגשערים11903בודפשטהונגריה2 – 1צ'כיהידידות -21905בודפשטהונגריה0 – 0אוסטריהידידות -31907וינהאוסטריה3 – 1הונגריהידידות -41907פראגצ'כיה5 – 3הונגריהידידות15.1908וינהאוסטריה4 – 0הונגריהידידות -61908בודפשטהונגריה0 – 7אנגליהידידות -71909בודפשטהונגריה2 – 4אנגליהידידות -81909בודפשטהונגריה2 – 8אנגליהידידות -91909בודפשטהונגריה2 – 2אוסטריהידידות -101910בודפשטהונגריה6 – 1איטליהידידות1111910בודפשטהונגריה3 – 0אוסטריהידידות -121911פריזצרפת0 – 3הונגריהידידות -131911מילנואיטליה0 – 1הונגריהידידות -141911ציריךשווייץ2 – 0הונגריהידידות -151913וינהאוסטריה1 – 4הונגריהגביע ואגנר -161913.בודפשטהונגריה2 – 0שוודיהידידות -171917בודפשטהונגריה6 – 2אוסטריהידידות1
פרנץ וִידֶמַן היה מחנך וסופר ילדים גרמני.
מפורסם כיום בעיקר כמחבר השיר "Hänschen klein", המוכר בגרסתו העברית "יונתן הקטן".
נולד בעיירה ויטגנסדורף (Wittgensdorf, כיום חלק מהעיר קמניץ).
משנת 1848 שימש מורה בבית הספר הממלכתי בדרזדן, ומאוחר יותר מורה בכיר.
פרש לגמלאות ב-1881 ומת בשנה שלאחריה.
היה סופר פורה מאוד, שחיבר ספרי לימוד, סיפורים, פזמונים וכתבים פדגוגיים.
פרנץ וונש היה מש"ק אס אס אוסטרי, שהיה אחראי על המחסן של מחנה הריכוז אושוויץ.
פרנץ וונש נולד ב-21 במרץ 1922. הוא הצטרף לאס אס בגיל 18 ולחם בחזית המזרחית עד שנפצע בברך והוכרז כבלתי כשיר להמשך שירות צבאי.
וונש הועבר אז למחנה הריכוז אושוויץ, שם שירת במחלקה מינהלית.
בספטמבר 1942, הוא הועלה לדרגת אונטרשארפיהרר, שימש כמשגיח במשמר המחנה והיה אחראי על מחסן הרכוש של הנרצחים (Effektenlager).
עדים תיארו אותו כ"שונא יהודים" שהכה באכזריות באסירים והשתתף לפחות פעם בשבוע בסלקציה.
התנהגותו השתנתה לאחר שנפגש עם היהודייה הצ'כוסלובקית הלנה ציטרון.
ביום השני לאחר שהגיעה למחנה הריכוז, הלנה שרה לו סרנדה ליום הולדתו.
הוא הביא לה אוכל והגן עליה מפני שומרים אחרים.
וונש גם הציל את אחותה מתא הגזים.
ב-18 ביולי 1944 הורשע ווונש על ידי בית משפט בקטוביץ בגין הסתרת נכס ששוויו 30 רייכסמארקים.
הוא הוחזק בבידוד במשך חמישה שבועות.
לאחר תום המלחמה עבד כפועל.
ב-25 באוגוסט 1971 הוא נעצר והובא יחד עם אוטו גרף למשפט בווינה.
הוא הואשם בשליחת אסירים לתא הגזים ובטיפול רע בהם.
ב-27 ביוני 1972 הוא זוכה כנראה בשל עדותה של ציטרון לטובתו.
פרנץ ויטמן (בהונגרית: Wittmann Ferenc; הודמזוושרהיי, 19 בינואר 1860 – בודפשט, 23 במרץ 1932) היה פיזיקאי יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים (1908).
פרנץ ויטמן הוא בנם של איגנץ ויטמן ושל שרולטה ארליך.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה הטכנולוגית המלכותית של (פרנץ) יוזף ובאוניברסיטת בודפשט.
משנת 1878 עבד באוניברסיטה הטכנולוגית המלכותית יוזף.
במשך שנתיים היה האסיסטנט של פרופסור אלאיוש שולר מרצה למדעי הטבע הניסויים.
לאחר מכן, בשנת 1892 הועבר למחלקה למדעי הטכנולוגיה והפיזיקה, שם עבד תחת פיקוחו של יוזף סטוצק במשך עשר שנים וכעוזר פרופסור ולאחר מותו מונה לפרופסור לפיזיקה טכנית.
הוא העביר מספר הרצאות פומביות באגודה המלכותית ההונגרית למדעי הטבע, באגודה המהנדסים והאדריכלים ההונגרית ובחברה למתמטיקה ולפיזיקה.
בשנת 1919 הפך לסגן מנהל המכון להכשרת מורים בבודפשט.
מחקריו על זרם חילופין הם משמעותיים.
הוא היה ממציא האוסצילוסקופ שנקרא על שמו.
הוא עסק גם בהנדסת רדיו.
מאמריו פורסמו בכתבי עת מקצועיים הונגריים.
פרנץ ויטמן הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
בחינה אופטית של זרמים חשמליים תקופתיים.
הטכניקה של זרמים חשמליים חזקים בתערוכה הארצית של המילניאום (אלף דנה להונגריה).
מכשירים וכלים מדעיים בתערוכה הלאומית של המילניום 1896. בודפשט, 1898. (תדפיס מיוחד מדוח מטלקוביץ')
בודפשט, 1902. (תדפיס מיוחד מכתב העת למדעי הטבע)
צריכתן ועמידותן של נורות ליבון אור אוסמיום חשמליות.
בודפשט, 1906. (תדפיס מיוחד מעלון אגודת המהנדסים והאדריכלים)
חקירה ניסיונית של תופעות רעידות שאינן משככות ומעוכבות.
פרנץ טאוסק (בהונגרית: Tauszk Ferenc; פשט, 7 באוגוסט 1865 – בודפשט, 31 באוקטובר 1915) היה רופא, פנימאי, פרופסור באוניברסיטה, המזכיר הכללי של איגוד הסנטוריום של חולי ריאות עניים בבודפשט.
בשנת 1905 הוענק לו תואר "יועץ מלכותי".
פרנץ טאוסק נולד במשפחה יהודית כבנם של הנריק טאוסק, סוחר תבואה, ושל הרמינה פפר.
הוא למד בפשט ושם והשיג את התואר ברפואה.
לאחר מכן בילה זמן רב בחו"ל, במיוחד בברלין, שם עסק בפתרון כמה נושאים פתולוגיים במכון דו בויס ריימונד (Du Boys Reymond).
בינתיים הוא פקד את בתי החולים והמרפאות הבולטים בגרמניה, בלגיה, אנגליה ואיטליה לנושאי המחקר שלו.
הוא ביקר גם במזרח מספר פעמים ודיווח על מסקנותיו הרפואיות משם ב"שבועון הרפואי".
בין השנים 1888–1899 עבד לצד פרידייש קוראני כעוזרו במרפאה הראשונה לרפואה פנימית.
הוא ביצע עבודות מדעיות רבות בתחום הרפואה הפנימית.
עם עבודותיו הוא זכה בפרס היובל של עמותת פסקוויץ' וב"מדליית ההנצחה של בלשה" על שם הכירורג יאנוש בלשה (Balassa János).
הוא אסף סביבו את דור הרופאים הצעירים ופרסם את המדריך לרפואה ולאבחון קליני (1892 וב-1894, בודפשט, 3 כרכים).
בשנת 1896 הפך לפרופסור באוניברסיטה לרפואה פנימית.
בשנת 1897 הפך לרופא בבית החולים לעניים ובאיגוד בתי החולים האוניברסיטאים; מאותו זמן עשה מאמצים משמעותיים, במיוחד בטיפול בחולי ריאות עניים ובמאבק נגד השחפת.
משנת 1900 היה הרופא הראשי של "בית הרחמים", שהוקם על ידי הנסיכה סן מרקו.
בודפשט הירלפ ופשטי הירלאפ דיווחו על מותו.
עבודותיו ברפואה פנימית שעוסקות בנושאים קליניים וניסיוניים, הופיעו בכתבי עת הונגריים, גרמנים וצרפתיים מקצועיים.
אבחון קליני, I - III.
יסודות הרפואה הפנימית (1895; מהדורה ג '.
מחלות ריאות וחברה הונגרית (1898)
הקשר בין אונות הכבד ההיפרטרופיות לאטרופיות (1898)
בית מרפא לחולי ריאה (1899)
עם ז'יגמונד גרלוצי, לאסלו קיטלי (1902)
תרופות חדשות יותר ששופכות אור על התפשטות שחפת (1904)
הגנה מפני סרטן ריאות בהונגריה (1904)
תנועה נגד מחלת ריאות (1905)
עשר שנים למאבק בסרטן הריאות (1908)
בידוד חולים עם שחפת ריאתית (1910)
על אמבטיות ביתיות ולא ביתיות (1914)
הוא ערך את ספרי השנה של איגוד חולי הריאות העניים ושחפת.
פרנץ הטווני, ברון (בהונגרית: Hatvany Ferenc; בודפשט, 29 באוקטובר 1881 – לוזאן, 7 בפברואר 1958) היה צייר יהודי-הונגרי.
אחיו הצעיר של הצייר ואספן האמנות, הסופר הברון לאיוש הטווני.
פרנץ הטווני נולד במשפחה יהודית, בנם של הברון שאנדור הטווני-דויטש (1852–1913), ושל אמו הברונית אמה הטווני-דויטש (1858–1901).
משנת 1892 למד בגימנסיה בבודפשט.
הוא סיים את ארבע שנות הגימנסיה הנמוכות, במערכת הציבורית ואת ארבע הכיתות הגבוהות, כתלמיד פרטי.
סיים את לימודיו בשנת 1900 והמשיך לימודי אמנות בבודפשט אצל אדולף פניאש ושאנדור ביהרי, לאחר מכן במושבת האמנים של באיה מארה, וכן בפריז אצל הצייר ז'אן-פול לורנס (Jean-Paul Laurens).
משנת 1899 הוא הציג בתערוכות עם תמונות העירום שלו, שהראו את השפעה של ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר.
זו בולטת יותר בדיוקנאותיו שצוירו בצבעי אפיון חיים יותר (למשל:אישה בכובע כחול).
לאחר שנת 1935 השפעתו של בלה צובל שררה ביצירותיו.
הוא בילה שנים באיטליה, בגרמניה ובספרד, הציג בתערוכות אוסף רבות שם (בשנת 1912 בברלין ובפריז) ובהונגריה במוזיאון ארנסט (1914, 1918).
היה לו מוניטין של אספן אמנות ידוע.
הוא השקיע חלק נכבד מעושרו והכנסתו להעשרת אוסף האמנות שלו, שנבחר בטעם מעולה, בעיקר יצירות מופת צרפתיות והונגריות.
האוסף התפזר (ברובו נשדד) במהלך ולאחר מלחמת העולם השנייה.
טינטורטו: דיוקן גבר (1570) - נלקח לברית המועצות כשלל מלחמה;
אל גרקו: משה בהר סיני (כ־1567–1570) - הרקליון, המוזיאון הלאומי;
ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר: האמבטיה הקטנה (1826) - וושינגטון, גלריית הזיכרון של פיליפס;
דלקרואה: המחנה הערבי (1863) - המוזיאון לאמנויות יפות;
ז'אן-בטיסט קאמי קורו: מריאטה חולמנית (1869–1870) - נלקחה לברית המועצות כשלל מלחמה;
גוסטב קורבה: מתאבקים (1853) - מוזיאון לאמנויות יפות;
פיקאסו: אמא עם ילד (1904) - מוזיאון לאמנויות יפות.
בשנת 1915 הוא זכה במדליית הזהב הגדולה הממלכתית של הונגריה.
פרנץ ולטר שטאלקר היה מפקד משטרת הביטחון של האס אס בנציבות הרייך אוסטלנד בשנים 1941–1942. פיקד על איינזצגרופה A, אחת מארבעת האיינזצגרופן שפעלו במזרח אירופה הכבושה בידי גרמניה הנאצית.
נהרג על ידי פרטיזנים סובייטים, והוחלף על ידי היינץ יוסט.
שטאלקר נולד למשפחה עשירה בשטרננפלס ב-10 באוקטובר 1900. הוא היה השני מבין שלושת בניו של הכומר ומנהל הלימודים אוגן שטאלקר ואשתו אנה צייסר.
הוא שירת בצבא בין 21 בספטמבר ל-7 בדצמבר 1918. בין השנים 1919–1920 היה שטאלקר חבר ב-Deutschvölkischer Schutz und Trutzbund, הארגון האנטישמי הגדול והמשפיע ביותר בגרמניה אחרי מלחמת העולם הראשונה, ובארגון דומה בשם Organisation Consul.
הוא למד באוניברסיטת טיבינגן, שם קיבל תואר דוקטור למשפטים בשנת 1927. ב-14 באוקטובר 1932 התחתן עם לואיז-גבריאל פריין פון גילטלינגן ונולדו להם ארבעה ילדים.
ב-29 במאי 1933 מונה לסגן מנהל המשרד הפוליטי של משטרת מדינת וירטמברג.
בשנת 1934 מונה לראש הגסטפו במדינת וירטמברג ובמהרה הוצב למשרד הראשי של האס דה.
ב-11 במאי 1937 הפך לראש הגסטפו בברסלאו.
לאחר האנשלוס בשנת 1938, הפך שטאלקר לראש האס דה של מחוז הדנובה (וינה), תפקיד בו המשיך לכהן גם לאחר שהועלה לדרגת אס אס שטנדרטנפיהרר.
בקיץ 1938 מונה לתפקיד מפקח משטרת הביטחון באוסטריה, לאחר ראש הגסטפו היינריך מילר.
החל מ-20 באוגוסט 1938 היה שטאלקר ראש הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה, אף שמנהיגו בפועל היה אדולף אייכמן.
חילוקי דעות עם ריינהרד היידריך הניעו את שטאלקר לעבור למשרד החוץ הפדרלי (Auswärtiges Amt), ולאחר מכן מילא תפקידים כמפקד משטרת הביטחון והאס דה בפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה בפיקודו של בריגדפיהרר האס אס קרל הרמן פרנק.
באמצע אוקטובר 1939 החליטו אייכמן ושטאלקר להתחיל ביישום תוכנית לובלין.
ב-29 באפריל 1940 הגיע שטאלקר לאוסלו, שם מילא תפקידים שונים, בעיקר כמפקדם של כ-200 אנשי איינזצגרופה במשטרת הביטחון ובאס דה.
הוא הועלה לדרגת אס אס אוברפיהרר.
הוא הוחלף בתפקיד זה בסתיו 1940 על ידי היינריך פהליס.
ב-6 בפברואר 1941 הועלה שטאלקר לדרגת בריגדפיהרר, גנרלמיור במשטרה ולתפקיד מפקד איינזצגרופה A, בתקווה להמשך דרכו במשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA).
ביוני 1941, איינזצגרופה A עקבה אחר קבוצת ארמיות צפון ופעלה במדינות הבלטיות וברוסיה עד לנינגרד.
משימתה הייתה ללכוד ולרצוח את היהודים, הצוענים, הקומוניסטים ושאר חברי הקבוצות ה"בלתי רצויות".
בדו"ח של 15 באוקטובר 1941 כתב שטאלקר:
בחורף 1941 דיווח שטאלקר לברלין כי איינזצגרופה A רצחה כ־249,420 יהודים.
הוא מונה למפקד האס אס והמשטרה (Höhere SS- und Polizeiführer ; HSSPF) של נציבות הרייך אוסטלנד, שכללה את השטח הכבוש אסטוניה, לטביה, ליטא ובלארוס, בסוף נובמבר 1941. שטאלקר נהרג ב-23 במרץ 1942 על ידי פרטיזנים סובייטים ליד גטצ'ינה, רוסיה.
היינץ יוסט קיבל אז את הפיקוד על איינזצגרופה A.
פרנץ וַגְנֶר הוא כדורסלן גרמני המשחק בעמדת הסמול פורוורד באורלנדו מג'יק מליגת ה-NBA ובנבחרת גרמניה.
אחיו, מוריץ וגנר, משחק גם הוא בליגת ה-NBA במדי אורלנדו מג'יק.
בעונת , וגנר שיחק בחוזה כפול עבור אלבה ברלין מליגת העל הגרמנית ובלוקומוטיב ברנאו מהליגה הגרמנית השלישית.
במאי 2019, וגנר זכה בתואר השחקן הצעיר המצטיין בליגה הגרמנית.
במשחק השני בגמר הפלייאוף מול באיירן מינכן, וגנר קלע 14 נקודות ב-6 מ-6 מהשדה.
באותה עונה, וגנר קלע 4.6 נקודות ב-12.4 דקות בממוצע למשחק.
לקראת המכללות, וגנר דורג בארבעה כוכבים.
ב-6 ביולי 2019, הוא התחייב לשחק באוניברסיטת מישיגן.
ב-21 באוקטובר 2019, וגנר שבר את פרק כף היד הימנית והחמיץ חמישה שבועות.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במכללה ב-27 בנובמבר, כשהעמיד 6 נקודות, 3 ריבאונדים וחסימה אחת ב-23 דקות במהלך הניצחון 76–83 על אוניברסיטת המדינה של איווה ברבע הגמר הפלייאוף.
ב-6 בדצמבר, וגנר קלע שיא קריירה של 18 נקודות בניצחון 91–103 על אוניברסיטת איווה.
ב-1 במרץ 2020, וגנר רשם את הדאבל דאבל הראשון בקריירה שלו של 18 נקודות ו-10 ריבאונדים בהפסד 63–77 לאוניברסיטת המדינה של אוהיו.
בתום העונה נבחר וגנר לקבוצת הרוקיז של העונה.
בעונתו השנייה במכללה, וגנר קלע ב-14 משחקים בדאבל פיגרס ובארבעה משחקים מעל 20 נקודות.
הוא העמיד ממוצעים של 13.0 נקודות למשחק עם 6.3 ריבאונדים, 30 חטיפות ו-23 חסימות.
בתום העונה הוא נבחר לקבוצה השנייה של העונה על ידי המאמנים ולקבוצה השלישית על ידי התקשורת.