tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המוזיאון מפעיל תוכניות ירוקות לשימוש חסכוני באנרגיה, להפחתת פליטות ולשימור משאבי טבע.
מדיניות זו נועדה לשלב אחריות סביבתית עם חינוך לאמנות ותרבות ציבורית.
המוזיאון לתרבויות אנטוליה (בטורקית: Anadolu Medeniyetleri Müzesi) באנקרה בירת טורקיה, הוא מוזיאון ארכאולוגי והיסטורי הממוקם בסמוך לטירת אנקרה (Ankara Kalesi) ברובע אטפזרה (Atpazarı) בעיר.
המוזיאון ממוקם ב"באזאר מחמוט פאשה" (Mahmut Paşa Bazaar) המקורה, שנבנה על ידי מחמוט פאשה, אחד משריו של הסולטאן מהמט השני, בין השנים 1464–1471. המוזיאון נחשב לאחד מהעשירים בעולם.
המוזיאון הראשון באנקרה הוקם בטירת אנקרה בשנת 1921 והציג בעיקר מוצגים מהתקופה הרומית וביזנטית; וזו הסיבה לשנה המתנוססת על לוגו המוזיאון.
כאשר מוסטפא כמאל המליץ על הקמתו של מוזיאון חתי, נדרש ממבנה גדול יותר ובזאר מחמוט פאשה אותר למטרה זו.
מבנה הבזאר כלל 102 חנויות ועשר כיפות התנוססו על גגו.
העובדה שהיה נטוש מאז 1881 הצריכה שיפוץ מקיף אשר נמשך מ-1938 עד 1968. עם זאת, כבר ב-1943 נפתח חלקו האמצעי לציבור וב-1948 הועברו יתר המוצגים מהטירה אל חאן קורשונלו (Kurşunlu Han) הסמוך.
בזמן השיפוצים התגלו בחאן קורשונלו מטבעות מתקופת הסולטאן מורט השני.
ב-1968 הסתיימו כל עבודות השיפוץ וכל המוצגים הועברו אל הבזאר בעוד שהמעבדות ואולמות המלאכה, ההנהלה, הספרייה ואולם הכנסים נותרו בחאן קורשונלו.
ב-1997 זכה המוזיאון בתואר "מוזיאון השנה האירופי".
המוזיאון לתרבויות אנטוליה: הקומה הראשונה הממלכות האשוריות חתים תקופת הברונזה המוקדמת האימפריה החתית, הממלכות החתיות החדשות פריגיה תקופת הנחושת אוררטו תקופת האבן החדשה, צ'טלהויוק תקופת האבן הקדומה לידיה כניסה
תקופת הברזל תקופת הברונזה תקופת הנחושת תקופת האבן
המוצגים מתקופת האבן הקדומה כוללים ממצאים ממערת קראין שבאזור אנטליה, בעוד שתקופת האבן החדשה כוללת ממצאים רבים מצ'טלהויוק הסמוך לקוניה, והמתוארכים ל-7500 לפנה"ס לערך.
בין אלה שחזור בית מן היישוב, ציור קיר של שור הבר ותיאור נוף הנחשב למפה או לתיאור הנוף העתיק ביותר שנתגלה עד כה.
עוד מוצגים פסלונים של האלה האם.
ממצאים נוספים מתקופה זו הם מהג'ילר (Hacilar) ומתוארכים לסביבות שנת 7040 לפנה"ס.
תקופת הנחושת (5500 לפנה"ס עד 3000 לפנה"ס) מיוצגת גם היא על ידי ממצאים מהג'ילר ומאתר צ'אן חסן שבמישור קוניה, ובין אלה פסלונים של האלה האם וכלים שונים המעוטרים בצבעי חום ואדום והדומים לדוגמאות אריגה.
הממצאים מתקופה זו הם בעיקר מהממלכה החתית הקדומה ומהאימפריה החתית שהתפוררה לקראת סוף האלף השני לפנה"ס.
האוסף כולל גם ממצאים שנמצאו בקברי מלכים באלג'הויוק מתקופת הברונזה הקדומה.
הממצא המפורסם ביותר מתקופה זו הוא פסל של שלושה איילים, זכר ושתי נקבות משני צידיו, שהעתקו המוגדל ניצב בכיכר סהייה (Sıhhiye) במרכז אנקרה.
פסלוני האלה האם מתקופה זו סכמטיים יותר ונדמים לכינורות.
ממצאים רבים הובאו מהבירה החתית חתושש ובין אלה לוחות חומר מארכיון המלכים בעיר, המתעדים פעילות מסחרית, דתית וטקסית.
ממצאים נוספים הם מערים חתיות אחרות באגן נהר הקיזילאירמאק.
תקופת הברזל מיוצגת על ידי ממצאים מכל רחבי אסיה הקטנה - מכרכמיש ואוררטו במזרחה, דרך פריגיה במרכזה ועד לידיה במערבה.
ממצאים פריגים הובאו בעיקר מבירתה גורדיון שעל נהר הסקריה, ובמוזיאון קיים שחזור של קבר המלך מידאס וכן פסלוני ברזל של האלה האם הפריגית "קיבלי" (Cybele, Κυβέλη).
תרבות אוררטו תרמה כדים מעוטרים בכתב יתדות אוררטי וכן עבודות מתכת ושנהב בהן ניכרת השפעה אשורית.
רוב הממצאים האוררטים הם מבירתה טושפה, כיום העיר ואן שלחוף ימת ואן במזרח טורקיה.
במוזיאון אוספים גם מתקופות מאוחרות יותר ועד ימינו המוצגים בקומתו השנייה שבה שני אולמות תצוגה בלבד.
המוזיאון לעיצוב ביתי ולארכיטקטורה הוא מוזיאון הממוקם בצפון לונדון ברובע אנפילד.
המוזיאון מציג אוסף נרחב ומקיף של מוצגי עיצוב ביתי מהמאות ה-19 וה-20.
במוזיאון מוצגים אוספים של מוצרי הסילבר סטודיו (יצרן טפטים שפעל בבריטניה מאז שנת 1880) וכן אוספים של מוצרי חברת הטפטים קראון וולפייפר שהחלה לפעול בשנת 1899.
המוזיאון מפעיל סדנאות שונות בתחום העיצוב.
המוזיאון מהווה חלק מאוניברסיטת מידלסקס ונמצא בקמפוס קט היל (Cat Hill) של האוניברסיטה.
המוזיאון לתרבות הרומית או המוזיאון לתרבות רומא העתיקה (באיטלקית: Museo della Civiltà Romana) הוא מוזיאון השוכן באזור EUR של העיר רומא, בירת איטליה.
המוזיאון מוקדש לתרבות רומא העתיקה והאימפריה הרומית.
נכון לאוקטובר 2018 המוזיאון סגור לרגל שיפוצים.
המוזיאון נבנה בין השנים 1939–1941 ביוזמתו של שליט איטליה הפשיסטית, בניטו מוסוליני.
מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכלים פייטרו אשרי, ד.
במוזיאון 59 אולמות תצוגה המציגות את ההיסטוריה של רומא העתיקה החל מהמאה הרביעית לפנה"ס ועד שיאה של האימפריה הרומית באמצעות דגמים ורפרודוקציות.
בין המוצגים העיקריים שני דגמים של רומא העתיקה מעשה ידי אטיאלו גיסמונדי: האחד המציג את רומא בשיאה של התקופה הרפובליקנית, והשני מציג את רומא בתקופת שלטונו של הקיסר קונסטנטינוס הראשון (דגם ביחס של 1:250, שנבנה בין השנים 1935–1971).
כמו כן מוצגת במוזיאון אמנות נוצרית קדומה, והעתק של התגליפים של עמוד טראיאנוס המוצגים בגובה הצופה, דבר המאפשר צפייה בהם.
מוצג ידוע נוסף במוזיאון הוא שחזור של חדר הספרייה של וילה אדריאנה.
המוזיאון לפרהיסטוריה ולהיסטוריה קדומה הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן בברלין באזור סיטי וסט.
הוא מכיל את אחד האוספים הגדולים ביותר באירופה של מוצגים מהתקופה הפרהיסטורית.
מקורו של אוסף המוזיאון בחדרי פלאות ואוסף האמנות של משפחת הוהנצולרן אשר הוצג בארמון מונביו תחת השם "מוזיאון העתיקות הלאומי" (Museum Vaterländischer Altertümer) מאז שנת 1830. לאחר גדילת והרחבת האוסף הוא הועבר למוזיאון החדש ובשנת 1886 למוזיאון האתנוגרפי שהיה ממוקם ברחוב הנסיך אלברכט (Prinz-Albrecht-Strasse).
בשנת 1921 הועבר האוסף למוזיאון מרטין-גרופיוס-באו ושם קיבל את שמו הנוכחי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ועם כיבוש העיר על ידי הצבא האדום, הועבר חלק מהאוסף לברית המועצות.
יתרת האוסף הועברה לבניין תיאטרון שתוכנן על ידי קארל פרדיננד לאנגהנס הממוקם בסמוך לארמון שארלוטנבורג (במערב ברלין).
בעקבות איחוד גרמניה הועברו חלקי האוסף שנותרו במזרח העיר למוזיאון הנוכחי.
במוזיאון שישה אולמות תצוגה המשתרעים על פני שלוש קמות.
כמו כן מציג המוזיאון תערוכות מתחלפות.
במוזיאון ספרייה בנושא פרהיסטוריה וארכאולוגיה ובה למעלה מ-50,000 ספרים.
כמו כן בניין המוזיאון משמש מספר גופי מחקר.
אולם רודולף וירכו (Rudolf-Virchow-Studio) מציג מבוא לתקופת האבן, תקופת הברונזה ותקופת הברזל.
כמו כן באולם זה נמצא אולם הרצאות.
אולם שלימן (Der Schliemann-Saal) מציג ממצאים מתקופת הברונזה ותקופת הברזל אשר התגלו ברחבי המזרח התיכון, מערב אסיה, מרכז אסיה וסין, וכן אוסף נרחב של מוצגים שהתגלו בקפריסין.
אולם תקופת האבן ותקופת הברונזה
אולם זה מציג ממצאים שהתגלו ברחבי אירופה שמקורם בתקופות אלה, ובייחוד ממצאים פלאוליתיים שהתגלו בקומב-קאפל ולה מוסטייה.
כמו כן באולם מוצגים ממצאים מהתקופה הנאוליתית באירופה ובהם מוצגים מתרבות הקדרות הקווית (Linear pottery culture) ותרבות ביקר (Beaker culture).
מוצגי תקופת הברונזה מדגימים את התפתחות העבודה במתכת ומציגים כלים ששימשו לפולחן ולקבורה.
מוצגים אלה מקורם בעיקר ממערב אירופה, צפון גרמניה וסקנדינביה אולם ישנם גם מוצגים ממרכז אירופה, אזור האלפים והדנובה וצפון איטליה.
אולם הזהב (Goldsaal) מציג מוצגים העשויים מתכות יקרות שמקורם בתקופת הברונזה - הידוע שבהם הוא כובע הזהב של ברלין.
אולם 5 (Saal 5) מוקדש למוצגים מראשית תקופת הברזל ועד ימי הביניים.
מוצגים אלה כוללים מוצגים מתרבות האלסטאט, מוצגים קלטיים וכן מטבעות וביגוד וכלי נשק מימי הביניים.
המוזיאון להיסטוריה של מוסקבה הוא מוזיאון הממוקם במוסקבה בירת רוסיה והמוקדש להיסטוריה של העיר.
היוזמה להקמת המוזיאון בשנת 1896 הייתה בעקבות התערוכה התעשייתית הרוסית שנערכה בניז'ני נובגורוד באותה שנה.
בתערוכה הציגה העיר מוסקבה את התפתחות העיר והקדמה שבה (תנאי הסניטציה והרפואה בעיר, החינוך בעיר, ומוסדות הצדקה שבה).
תצוגה זו הפכה לבסיס תצוגת המוזיאון.
מועצת העיר תרמה את המוצגים להקמת המוזיאון.
במהלך המאה ה-20 עבר המוזיאון בין מספר מבנים ושינה את שמו מספר פעמים.
בשנת 1921 נקרא המוזיאון בשם "המוזיאון העירוני של מוסקבה" ומוקם במגדל סוחארב עד להריסתו בשנת 1937. בשנת 1940 שונה שמו ל"מוזיאון להיסטוריה לשיקום העיר מוסקבה" ובשנת 1987 קיבל את שמו הנוכחי.
במוזיאון למעלה ממיליון מוצגים המתארים את ההיסטוריה של העיר ואת החיים בעיר מאז הקמתה ועד ימינו.
בין היתר מוצגים במוזיאון מוצגים ארכאולוגיים שהתגלו בעיר, אוסף מפות ותמונות של העיר המציג את גדילתה, ומספר רב של תצלומים משלהי המאה ה-19 ועד ימינו.
עוד מוצגים במוזיאון פריטי ריהוט ולבוש תקופתיים.
המוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס נפתח בשנת 1962 בחיפה וממוקם בבנין המכון הביולוגי בגן החיות הלימודי חיפה במרכז הכרמל ליד גן האם.
המוזיאון נקרא בתחילתו "המוזיאון לפרהיסטוריה", ולאחר מותו של הארכאולוג משה שטקליס בשנת 1967 נקרא על שמו.
המוזיאון יועד להצגת ממצאים מתקופות פרהיסטוריות וכן כדי לשמש מרכז למחקר מדעי על תקופות אלה.
המחקר הפרהיסטורי בארץ ישראל החל בסוף המאה ה-19. בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלו חפירות במערות בכרמל ובגליל.
בכרמל נחפרו מערת כבארה וב-1929 החלה דורותי גארוד לחפור שלוש מערות בנחל מערות: מערת תנור, מערת הגדי ומערת הנחל.
בראשית שנות הארבעים חפר שטקליס חפירת בדיקה בשתי מערות הממוקמות זו מול זו בנחל אורן (מערת אורן ומערת אצבע) וכן במערת ספונים.
חפירות נוספות נחפרו בשנות החמישים, מתוכן ארבע חפירות מקיפות בעינן בגליל, נחל אורן בכרמל, תל יריחו ובבאר שבע.
המידע מחפירות אלה אפשר לשרטט את הרצף הפרהיסטורי של ארץ ישראל ולשלב אותו בפרהיסטוריה העולמית.
עובדת היות הר הכרמל אזור הכולל מספר רב של אתרים פרהיסטוריים הביאו להקמת מוזיאון לפרהיסטוריה באזור זה.
ההחלטה על כך גובשה במפגש בין שטקליס לאבא חושי ראש עיריית חיפה דאז.
ב-15 בפברואר 1962 נפתח המוזיאון בהשקעה של 155,000 לירות והיה המוזיאון הראשון בנושא זה בישראל ובמזרח התיכון.
בהקמתו, היו למוזיאון שתי מטרות:
להציג בפני הציבור הרחב – ובמיוחד לתלמידי בתי הספר – ידע שנאסף בחפירות ארכאולוגיות ובמחקר על התקופה הפרהיסטורית
לשמש מרכז מדעי של התקופה הפרהיסטורית
לשם מימוש מטרות המוזיאון, הוקדש בתכנון הפנימי של המוזיאון שטח לבניית דיורמות – חלונות תצוגת קבע, שבהן מוצגות התקופות השונות תוך מתן הסברים על השלבים השונים בפרהיסטוריה.
ההדרכה במוזיאון מלווה בפעילות בנושאים שונים.
בנוסף מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות הקשורות בממצאים חדשים מחפירות וכן תערוכות בנושאים מיוחדים כגון "כפרים פרהיסטוריים מתחת למים", "ציורי מערת לאסקו בצרפת" ועוד.
למוזיאון כמאה אלף ממצאים מהפרהיסטוריה של ארץ ישראל במיוחד מאזור הכרמל, וכן עשרות צלמיות פרהיסטוריות מאירופה.
המוזיאון משתרע על שני מפלסים.
במפלס התחתון מוצגים הממצאים מחפירות תת-ימיות כמו הכפר הנאוליתי בעתלית-ים, האתר הכלקוליתי בכפר סמיר ועוד, וכן דיורמות בהן מוצגות סצנות של חיי היום-יום בשלבים השונים של התקופה הפלאוליתית והנאוליתית ולידן ממצאים של כלי צור המתאימים לסצנה המוצגת בחלון.
בקומה השנייה מוצגים ממצאים ארכאולוגיים הקשורים בקבורה מתקופות פרהיסטוריות שונות.
הבסיס למחקר המדעי של המוזיאון היו האוספים של יעקב עולמי ואליעזר ורשנר תושבי חיפה אשר בשנות ה-50 של המאה ה-20 ביצעו סקרים באתרים פרהיסטוריים על הר הכרמל.
המכון השתתף בחפירות ארכאולוגיות שונות בישראל ומחוצה לה.
חפירת מערת תנור ביחד עם החוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה שהתנהלה בין השנים 1974–1982, בטירת כרמל בשנים 1970 ו-1973, יפתחאל ליד קיבוץ הסוללים בשנים 1982–1983 ועוד.
צוות המוזיאון נהג לפרסם מאמרים מקצועיים והיה חבר במוסדות מחקר בינלאומיים כגון: החברה הפרהיסטורית הבריטית, החברה הפרהיסטורית הצרפתית ועוד.
המוזיאון החזיק ספריה גדולה של ספרים וכתבי עת בנושאים פרהיסטוריים וכן עבודות מחקר של פריהיסטוריונים מכל העולם.
מאז אמצע שנות התשעים המוזיאון אינו פעיל מחקרית ואין לו צוות מקצועי.
בשנים האחרונות נעשים מעת לעת מאמצים לארגן את האוספים העשירים שברשותו ולהביא את החומר שלא פורסם לכלל פרסום מדעי.
המוזיאון לתולדות האמנות הוא אחד המוזיאונים החשובים והמוכרים בעולם לתולדות האמנות.
המוזיאון ממוקם בסמוך לרובע המוזיאונים בווינה.
הוא כולל יצירות אמנות מהעת העתיקה עד המאה השמונה עשרה.
האוסף העצום של המוזיאון מקורו באוסף המלכותי של הקיסרות ההבסבורגית.
בניין המוזיאון הוקם בסמוך לארמון המלוכה במרכזה של העיר וינה.
חזית המבנה היא בסגנון נאו-רנסאנס, והוא בעל כיפה מתומנת בגובה 60 מטרים.
בניית המוזיאון החלה בשנת 1872 והסתיימה בשנת 1891, עם פתיחתו לקהל.
ציידים בשלג, פיטר ברויגל האב (1565)
שובו של העדר פיטר ברויגל האב (1565)
חתונה כפרית, פיטר ברויגל האב (1567)
מגדל בבל, פיטר ברויגל האב (1563)
משחקי ילדים, פיטר ברויגל האב (1560)
שודד הקן, פיטר ברויגל האב (1568)
הילד הצוחק של דזידריו דה סטיניאנו
המוזיאון לתולדות חולון (בית הרצפלד) מציג בפני המבקרים את האתגרים האזרחיים והביטחוניים עמם התמודדו תושביה הראשונים של חולון.
המוזיאון שוכן בביתו הפרטי של אברהם הרצפלד, שהקדיש את המבנה לצורכי העיר ותושביה.
המוזיאון נמצא בפינת הרחוב הנושא את שמו של הרצפלד בחולון.
המוזיאון לתולדות העיר חולון הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
בית המגורים של אברהם הרצפלד
הרצפלד, שהיה רווק ללא ילדים, התגורר שנים רבות בחדר שכור בתל אביב.
בתחילת שנות החמישים, עם עלייתם לישראל של אחותו אנה ושני בניה מקליפורניה שבארצות הברית, החליט הרצפלד לבנות בית מגורים לו ולאחותו.
בהיותו מנהיג פועלים וראש המרכז החקלאי, בחר הרצפלד להקים את ביתו בחולון, שהייתה ידועה כעיר הפועלים.
הוא חכר מן הקרן הקיימת לישראל ב-31.10.1950 חלקת אדמה בשכונת הפועלים קריית עבודה, והזמין ב-20 ביוני 1950 את אנשי חברת סולל בונה שיבנו את ביתו.
הרצפלד תכנן את ביתו כך שיהיה מחולק לשני אגפים נפרדים.
אגף אחד עם שני חדרים הוקצה למגורי אחותו ובניה, והאגף האחר עם חדר אחד שימש את אברהם הרצפלד.
כפעיל ציבור הוא בילה את מרבית ימיו בנסיעות בין היישובים החקלאיים השונים בארץ ישראל, וביתו בחולון שימש אותו כמקום שינה ואכילה בלבד.
כשנתיים לאחר עלייתה לארץ חזרה אחותו עם ילדיה לארצות הברית, והרצפלד נשאר לגור בבית לבדו.
פעילותו של הרצפלד בעיר חולון
חולון הייתה באותה עת עיר קטנה בראשית התפתחותה, והחלטתו של איש אשכולות דוגמת הרצפלד לקבוע בה את מקום מגוריו התקבלה בשמחה רבה.
חיים קוגל, ראש עיריית חולון, קיבל את פניו במכתב ברכה מלא שבחים:
בהיותו חבר כנסת ופעיל פוליטי נרתם אברהם הרצפלד לסייע לידידו ד"ר חיים קוגל בהעלאת שאילתות בכנסת הקשורות לחולון בפני שר הפנים.
גם כאזרח מן השורה גילה הרצפלד מעורבות בחיי הקהילה.
הוא תרם בגדים ישנים למחסן "בגד זול" של לשכת הסעד העירונית, הסכים לשלם מכיסו את עלות הטיפול בגינה העירונית הקרובה לביתו, ובמהלך מלחמת סיני אירח במרתף ביתו אשר שימש כמקלט את שכניו בני משפחות מילמן ובורוכוב.
לרגל חגיגות היובל לעלייה השנייה, ברך פנחס אילון, ראש העיר החדש של חולון, את תושב העיר המכובד תוך שהוא פותח במילים "חבר הרצפלד היקר והאהוב":
פנחס אילון בישר לאברהם הרצפלד על ההחלטה להעניק לו אזרחות כבוד של העיר:
הקשר הטוב שיצר אברהם הרצפלד עם הנהגת העיר חולון ועם תושביה הניעו אותו להחלטה לתרום את ביתו לטובת הציבור בחולון.
ב-19 בינואר 1968 כתב אברהם הרצפלד צוואה בה קבע כי לאחר מותו יועמד הבית לרשות עיריית חולון וזאת במטרה שישמש למטרה ציבורית:
בשנותיו האחרונות הלך מצב בריאותו של הרצפלד והתדרדר, והוא כמעט ואיבד את ראייתו.
בשלב מסוים הוא אפשר לזוג עולים חדשים מבוגרים מרומניה להתגורר ללא תשלום בדירת שני החדרים שהייתה צמודה לדירת החדר בה התגורר הוא עצמו, ובתמורה הם דאגו לצרכיו.
אברהם הרצפלד נפטר בשנת 1973. עם פטירתו המשיכו זוג העולים להתגורר בדירה הגדולה שבבית ודירתו של הרצפלד עצמו לא הייתה בשימוש.
בשנת 1976 שקלה עיריית חולון להשאיל את הדירה לקופת חולים כללית על מנת לפתוח בה מרכז יום לקשישים, אולם התוכנית לא יצאה אל הפועל והדירה נותרה ריקה.
תהליך הקמת המוזיאון לתולדות חולון
בראשית שנות ה-70 הציע עוזיאל שלו, תושב וותיק ופעיל במגוון תחומים חברתיים בחולון, להקים מוזיאון היסטורי וארכיון לתיעוד תולדות העיר חולון.
הוא פנה בנושא לראש העירייה פנחס אילון, ולחץ עליו להקים את המוסד הזה.
בעקבות פניותיו החוזרות ונשנות של עוזיאל שלו החליט ראש העיר להיענות לבקשתו, ובשנת 1976 פנה אילון לאשר שילוני והציע לו את התפקיד של מנהל הארכיון ההיסטורי של חולון.
אשר שילוני, ששימש שנים רבות כעיתונאי ועסק בנושאים היסטוריים, קיבל על עצמו להתחיל ולרכז את הקמת הארכיון העירוני.
הוא אסף את המסמכים ההיסטוריים שהצטברו במשרדי העירייה ובמגנזה העירונית, פנה לוותיקי העיר בבקשה לקבל מסמכים וחפצים שהיו ברשותם, הקליט (בסיוע ברוך פארי, לשעבר שופט בבית המשפט העירוני) את זיכרונותיהם של ראשוני חולון והשכונות שקדמו לה, והעתיק מארכיונים אחרים מסמכים ותמונות הקשורים להתפתחות העיר חולון.
את המידע הרב שצבר ריכז בשלב ראשון באחד ממשרדי העירייה שהועמד לרשותו.
ערימות המידע שהלכו ונערמו חייבו את אשר שילוני לחפש אכסניית קבע לארכיון העירוני.
הוא פנה אל ראש העיר והציע לו להשתמש בביתו הריק של אברהם הרצפלד.
אילון נענה להצעה ובחודש מאי 1977 ניתן אישור ראשוני להעביר את הארכיון למרתף הריק שבביתו של הרצפלד.
בסוף שנת 1977 נחתם ההסכם בין הקרן הקיימת לישראל ועיריית חולון להפעלת צוואתו של אברהם הרצפלד והקדשת ביתו באופן רשמי לטובת ארכיון ומוזיאון עירוני לתולדות העיר חולון.
בשלב ראשון קבע שילוני את משרדו בדירת החדר הריקה של אברהם הרצפלד, ובשיתוף מוסדות העירייה פעל לפינוי בני הזוג שהתגוררו בדית שני החדרים שבבית.
בתחילת שנות ה-80 העמידה העירייה דירה חלופית אליה עברו זוג הדיירים ובית הרצפלד בשלמותו עמד ריק ומוכן לשיפוץ ולהתאמה לתפקידו החדש.
בחודש פברואר 1983, זמן קצר לפני שסיים את תפקידו כמנהל הארכיון ההיסטורי ויצא לגמלאות, העביר אשר שילוני לארכיטקטית דלית לפידות את הצעתו לתכנון הרעיוני של תוכן המוזיאון העתיד לקום בבית הרצפלד.
נעמי כץ, שהחליפה בחודש יולי 1983 את שילוני כמנהלת הארכיון והמוזיאון, המשיכה לקדם במרץ רב את התאמת בית הרצפלד לתפקידו כמוזיאון וארכיון.
עיריית חולון שקלה את האפשרות להוסיף קומה שנייה לביתו של הרצפלד, אולם לאור העלות הגבוהה הוחלט לבסס את המוזיאון של המבנה הקיים.
נעמי כץ גיבשה בשיתוף דלית לפידות את תכנון הקמת לוחות התצוגה ורשימת המוצגים במוזיאון לתולדות חולון.
המוזיאון נחנך ב-11 ביולי 1988
המוזיאון לתולדות חולון נמצא במבנה שנועד במקור לשמש כבית מגורים, דבר המגביל מאוד את שטח התצוגה והמרחב המיועד לקהל המבקרים.
חלקה העיקרי של התצוגה ממוקם לאורך קירות שני חדרי המגורים שבחזית הבית, ומתבסס על תמונות, מסמכים וחפצים קטנים.
במקום מוקרנת תוכנית אורקולית "מסע אל החולות" המספרת את סיפורה של חולון.
בגינת הבית, לצד שביל הגישה אל המוזיאון, מוצג בפני המבקרים סליק מן הסוג ששימש את אנשי ההגנה בחולון.
מולו מוצג פסל של שקנאי מעשה ידיו של האמן דוד פולוס
מיד בכניסה למוזיאון נמצא חדר תצוגה ראשון המתמקד בתיאור השטח עליו הוקמה העיר חולון, ובתיאור חיי היום יום של תושבי השכונות הראשונות של העיר.
מספר מוצגים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה מאיירים את ההיסטוריה היישובית העשירה של האזור, ואת שטחי דיונות החול עליו הוקמו השכונות הראשונות של חולון בשנות השלושים של המאה ה-20. אורח חייהם של תושבי העיר הראשונים מומחש בעזרת תמונות, מסמכים ומספר מוצגים קטנים.
צמוד לחדר התצוגה הראשון נמצא חדר התצוגה העיקרי של המוזיאון, המעוצב באופן הדומה לתצוגה בחדר המבוא.
משקל רב ניתן להיבטים הביטחוניים עמם התמודדו תושבי חולון בתקופת המרד הערבי הגדול ובתקופת מלחמת העצמאות.
תקופות סוערות אלו מוצגות באמצעות תמונות, מסמכים ומספר מוצגים קטנים.
התצוגה בחדר זה עוסקת גם בתהליך גיבושה של חולון כמועצה מקומית וכעיר, בפיתוח אזור התעשייה הגדול של חולון, ובשכונה השומרונית שהוקמה בעיר ביוזמתו של יצחק בן-צבי.
חדר העבודה של אברהם הרצפלד
באחד מחדרי המוזיאון, המשמש כחדר הרצאות, נשמרו חלק מרהיטי הבית המקורי ששימשו את אברהם הרצפלד וחלק מספרייתו העשירה.
מרבית הספרים נתרמו לאחר מותו למוסדות ציבור שונים בעיר חולון.
באזור המעבר שבין חדרי התצוגה ובין חדר ההרצאות של המוזיאון רוכזו מספר מוצגים המשקפים את המצב הביטחוני הקשה בו היו תושבי חולון נתונים בתקופת המאורעות ובזמן מלחמת העצמאות.
קבוצת הידידים של המוזאון לתולדות חולון הוקמה בשנת 2021 על ידי מנהלת המוזיאון, הגב' ציפורנית פז, כמסגרת למעורבות פעילה של שוחרי המוזיאון ומורשת העיר חולון המעוניינים בקשר הדוק עם המוזיאון על מגוון תכניו ופעילותו.
הידוק הקשר עם בני חולון בארץ ובעולם
השתתפות בהעשרת התוכן ההיסטורי והארכיוני הנמצא בחזקת המוזיאון
טיפוח ושימור הקשר עם ותיקי חולון וצאצאיהם בארץ ובחו"ל
נטילת חלק פעיל בפיתוח וקידום מוזיאוני המורשת בחולון בתיאום ובהסכמת המוזיאון לטובת הנחלת ההיסטוריה והמורשת העירונית לילדי חולון וכלל תושביה, כמו גם לאורחי העיר
על חברי קבוצת ידידי המוזיאון לתולדות חולון נמנים יקירי העיר חולון וותיקיה, תושבים הפעילים בשימור מורשת העיר, וצאצאי וותיקי חולון ומייסדיה.
המוזיאון לתולדות יהודי פולין (בפולנית: Muzeum Historii Żydów Polskich) הוא מוזיאון השוכן בוורשה בירת פולין, המציג את ההיסטוריה של יהדות פולין.
המוזיאון ממוקם בשטח שבו נמצא בעבר גטו ורשה, במקום שבו ניצב בניין מפקדת היודנראט, ליד רחוב אנילביץ' ומול האנדרטה לזכר גיבורי גטו ורשה של הפסל נתן רפופורט.
הרעיון להקים מוזיאון שיוקדש להיסטוריה של יהודי פולין נולד עוד ב-1997, וכבר באותה שנה הפשירה עיריית ורשה למטרה זו את השטח היחידי בתחומי הרובע היהודי לשעבר שנותר לא בנוי.
המוזיאון נוסד רשמית בשנת 2005. ב-2007 החל לפעול המרכז החינוכי של המוזיאון, המארגן קורסים וסדנאות בפולין.
ביוני 2007 נערך טקס הנחת אבן הפינה, במעמד נשיא פולין לך קצ'ינסקי ומכובדים אחרים.
באפריל 2012, הקמת המוזיאון נקלעה למשבר ניהולי וכספי, לאחר שהיו חסרים כעשרה מיליון דולרים למימון השלמת המבנה.
עיריית ורשה וממשלת פולין כיסו כשני שלישים מהוצאות הבנייה, בשווי 60 מיליון דולר.
תורמים שונים גייסו כ-30 מיליון דולר.
בין התומכים בהקמת המוזיאון הייתה גם ממשלת גרמניה, שתרמה בשנים 2006–2007 חמישה מיליון אירו למטרה זו.
המוזיאון נפתח לקהל באפריל 2013. שנה לאחר מכן ערך המוזיאון תחרות לעיצוב אנדרטה לחסידי אומות העולם הפולנים, אך לאחר שנבחרה הצעה זוכה, הוחלט לדחות אותה ולפנות לדני קרוון שיעצב את האתר.
האנדרטה עתידה להיחנך בקיץ 2018 בצמוד לבניין המוזיאון.
חלל המוזיאון מכיל תערוכות מתחלפות (1,300 מ"ר) ותצוגה קבועה (4,300 מ"ר).
תצוגת הקבע מציגה אלף שנות היסטוריה של יהודי פולין, שהייתה הקהילה היהודית הגדולה ביותר בעולם, ומחולקות לשמונה חללים נפרדים לפי תקופות היסטוריות: יהדות פולין בימי הביניים, באיחוד הפולני-ליטאי, בימי הרפובליקה הפולנית השנייה, בשואה ובתקופה שלאחריה.
במקום ניתן לקבל הסבר קולי על כל תחנה במוזיאון בעזרת מכשיר, ההסבר הקולי ניתן בשפות שונות בניהן גם עברית.
יער – אגף המספר על בריחת היהודים מהרדיפות במערב אירופה ובואם לפולין.
בעקבות זאת הפכה פולין באלף השנים הבאות לבית האירופי הגדול ביותר עבור הקהילה היהודית.
מפגשים ראשונים (ימי הביניים) - אגף המוקדש למתיישבים היהודים הראשונים בפולין.
מוצג בו דמותו של אברהם בן יעקב, נוסע, סופר ודיפלומט יהודי מקורדובה בן המאה ה-10, שעבודתו ידועה כתיאור האמין הראשון של המדינה הפולנית תחת מיישקו הראשון, השליט ההיסטורי הראשון של פולין.
באגף מוצגים גם הפסוקים הראשונים שנכתבו ביידיש בספר תפילה משנת 1272.
תור הזהב (המאות ה-15 וה-16) - באגף זה מתואר כיצד התארגנה הקהילה היהודית במאות ה-15 וה-16 ומה התפקיד שמלאו היהודים בכלכלת המדינה.
אחד האלמנטים החשובים ביותר הוא מודל אינטראקטיבי של קרקוב ויהודי קז'ימייז', המציג את התרבות העשירה של הקהילה היהודית המקומית.
על פי המתואר, סובלנות דתית הפכה את המקום ל"גן עדן יהודי".
תור הזהב של הקהילה היהודית בפולין הסתיים בפוגרומים שהתרחשו במהלך מרד חמלניצקי, אירועים המונצחים בלהבת אש סמלית.
לקראת המדינה (המאות ה-17 וה-18) – באגף זה מוצגת ההיסטוריה של יהודי פולין עד תקופת החלוקה.
היא מציגה דוגמה של עיר ספר טיפוסית שבה יהודים היוו חלק משמעותי מכלל האוכלוסייה.
החלק החשוב ביותר של התערוכה הוא שחזור של הגג ושל התקרה של בית הכנסת של הוויזדץ, שהייתה בעבר בדרום פולין והיום נמצאת באוקראינה.
מפגשים עם המודרנה (המאה ה-19) – באגף זה תוצג תקופת החלוקה, כאשר היהודים היו שותפים לגורלה של החברה הפולנית שהתחלקה בין אוסטריה, פרוסיה ורוסיה.
התערוכה כוללת את התפקיד שמלאו יזמים יהודים במהפכה התעשייתית בפולין, כיצד השתנה אורח החיים היהודי-מסורתי ותחומי החיים האחרים, והתפתחותם של תנועות חברתיות חדשות, דתיות ופוליטיות בקרב היהודים.
תקופה זו כוללת גם את הופעתה של האנטישמיות המודרנית, שעמה יהודי פולין נאלצו להתמודד.
הרחוב (בין שתי מלחמות העולם) - האגף מוקדש לתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה, שנראית - חרף האתגרים שהמדינה הצעירה נאלצה להתמודד עמם - כתור זהב שני בהיסטוריה של יהודי פולין.
האגף מציג את האירועים הפוליטיים החשובים ביותר של התקופה בין שתי מלחמות העולם, ומדגיש את התרבות היהודית בפולין: קולנוע יהודי, תיאטרון וספרות.
שואה – אגף זה מציג את זוועות השואה, שהביאה למותם של כ-90% מ-3.3 מיליון היהודים הפולנים, במוצגים שונים כגון תיאור החיים בגטו ורשה, כולל ארכיון "עונג שבת" של עמנואל רינגלבלום.
התערוכה גם מציגה תגובות שונות של פולנים לנוכח השמדת היהודים.
לאחר המלחמה - האגף האחרון מציג את התקופה שלאחר 1945, כאשר רוב ניצולי השואה היגרו מפולין, בעיקר בגלל ההשתלטות הסובייטית לאחר המלחמה והמסע האנטישמי בחסות המדינה בשנת 1968, שנערך על ידי השלטונות הקומוניסטיים.
סיומה של השליטה הסובייטית בשנת 1989 מוצגת כמועד תחייתה של קהילה יהודית קטנה אך דינמית בפולין.
ב-2009 השיק המוזיאון את פורטל האינטרנט "השטעטל הווירטואלי", הפועל בפולנית, אנגלית, גרמנית ועברית, ומכיל סקירה היסטורית, סטטיסטיקה, מפות ותמונות של אלפי העיירות היהודיות.
מנהלי הפורטל שואפים שהוא יכלול מידע על כל קהילה יהודית שהתקיימה בפולין, עד הזעירה שבהן.
בניין המוזיאון, מבנה מודרני עשוי אבן וזכוכית, תוכנן על ידי האדריכלים הפינים ריינר מהלמקי (Mahlamäki) ואילמרי להדלמה (Lahdelma).
האטרקציה המרכזית של הבניין היא הכניסה לאולם המרכזי.
האולם המרכזי יוצר חומה גבוהה, גלית.
החלל הריק מסמל את הסדקים בהיסטוריה של יהודי פולין.
הוא דומה בצורתו לערוץ, אשר יכול גם להידמות לקריעת ים סוף של בני ישראל במצרים.
במוזיאון כמעט 13,000 מטרים רבועים של שטח ובו, מלבד תערוכת הקבע, גם אולם רב תכליתי עם 480 מושבים, חדרי תצוגה זמניים, מרכז חינוך, מרכז מידע, חדר משחקים לילדים, בית קפה וחנות.
המוזיאונים הקפיטוליניים (באיטלקית: Musei Capitolini) הם מכלול של מוזיאונים לאמנות וארכאולוגיה הממוקמים סביב כיכר שעיצב מיכלאנג'לו על גבעת הקפיטולין ברומא החל ב-1536. ההיסטוריה של האוסף המוצג במוזיאונים התחילה ביוזמה של האפיפיור סיקסטוס הרביעי בראשית כהונתו, שתרם לעיר רומא פסלי ארד עתיקים.
המוזיאונים, שגרעין האוסף שלהם הוצג לראשונה בשנת 1734, מכילים כמה מיצירות האמנות הידועות של האמנות האיטלקית.
בין המוצגים: פסל מרקוס אורליוס, פסלו המונומנטלי של הקיסר קונסטנטינוס, פסל "הזאבה הקפיטולינית", וכן ציורים מאת קאראווג'ו, טיציאן ועוד.
המוזיאונים מופעלים על ידי עיריית רומא.
המוזיאונים הקפיטוליניים הם בין אוספי האמנות הראשונים שנפתחו לציבור הרחב.
בשנת 1471 תרם האפיפיור סיקסטוס הרביעי את אוסף פסלי הברונזה הרומיים שלו לטובת העיר רומא.
הפסלים, בהם פסל הראש של קונסטנטין, "שולף הקוץ" ו"הגאלי הגוסס", ששוכנו עד אז בארמון הלטראנו, הועברו אל חזית בניין ה"פאלאצו דיי קונסרבטורי" (Palazzo dei Conservatori), במרכזה של רומא ההיסטורית.
המתחם המוזיאוני הוא הרחבה ופיתוח של בניה מימי הביניים, שהיא כשלעצמה נבנתה על אתר המקדשים העתיקים לשילוש הקפיטוליני: יופיטר, יוּנוֹ ומינרווה.
שׂרידי מקדש יופיטר ושחזור מודרני שלו מוצגים במוזיאון עצמו.
במחצית השנייה של המאה ה-16 נרכשה קבוצה גדולה של פסלים בעקבות החלטתו של האפיפיור פיוס החמישי "להיפטר" מיצירות אמנות פגניות שהיו ברשות הוותיקן.
בשנת 1654 נסתיימה בניתו של "הארמון החדש" (Palazzo Nuovo).
מבנה זה, העתיק את החזית של פלאצו דיי קונסרבטורי, ויצר מבנה סימטרי לכיכר.
המוזיאונים הקפיטולניים מובנים משלושה מבנים עיקריים סביב כיכר קמפידולּיו (Campidoglio) ומוזיאון מתחת לקרקע (תחת הכיכר).
נבנה במאות 12–13. בעת העתיקה עמד במקום הבניין שזכה במחקר לכינוי טאבולאריום, שייתכן ששימש כארכיב של המדינה הרומית, וכיום הוא משמש את עיריית רומא.
כפי שמעיד שמו, הוא שימש בעת בנייתו את הסנאט של העיר.
בזמן אפיפיור בוניפציוס התשעי, נוספו מגדלים למבנה שהפך למבצר.
מיכלאנג'לו עיצב את המדרגות הנוספות מבחוץ.
הגלריה תחת הקרקע נבנתה ב-1930, שמקשרת את הפלאזות של הקפיטוליני.
בגלריה התת-קרקעית מוצגות שאריות של מבנים מהעת העתיקה.
עיקר התערוכה בגלריה הוא אפיגרפי, ומובא בה מבחר כתובות אבן ממיטב האוסף של המוזיאון, המציגות בפני הקהל היבטים שונים של התרבות ואורח החיים ברומא הקיסרית, כולל שׂפה, משפט, משׂחקים, חיילים, אריסטוקרטיה רומית והנדסת כבישים.
מבנה זה הוקם ונחנך על ידי קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס בשנה 78 לפני הספירה.
המבנה זכה לכינוי טאבולאריום בעקבות השערה מחקרית מקובלת, לפיה שימש כטאבולאריום, כלומר הארכיון הראשי בשלהי התקופה הרפובליקנית ובתקופה הקיסרית, עד לשקיעת הקיסרות המערבית.
אז כעתה נשקף מהמבנה נוף אל הפורום רומאנום, גבעת הפלטין והדרך הקדושה (Via Sacra).
מבנה זה, שעוצב על ידי מיכלאנג'לו ונבנה באמצע המאה ה-16, היה במקורו מקום מושבו של חבר שלושה פקידים – הקונסרבטורי – שעמדו בראש הממשל האזרחי של הקומונה של רומא מראשית המאה ה-13 עד המחצית השנייה של המאה ה-19. מיכלאנג'לו הוסיף את המדרגה הפילסטרית בסגנון קורינתי.
בנוסף על כך, החלק הקדמי של המבנה עוצב שוב על ידי גיאוקומו פורטא.
המבנה מכיל בעיקר יצירות פיסול רומיות, מעט יצירות יווניות ואגף קטן של אמנות מצרית.
הקומה הראשונה שומשה כמשרדים לשופטי שלום בזמנו, והכילה את חדר הדיונים של המועצה.
בנוסף לכך, בקומה הראשונה מציגה את פסלי ארד שנתרמו על ידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי.
הקומה השנייה מכילה מספר פסלים מפורסמים, בינם ברוטוס הקפיטוליני והפסל המפורסם של הזאבה הקפיטולינית, מיניקה את רומולוס ורימוס.
הקומה השלישית של המוזיאון מכילה גלריית אומנות, הנחשבת כגלריית הציורים העממית העתיקה ביותר, כמו גם חדר המציג מטבעות עתיקים (קבינט המטבעות).
חדר זה נבנה בשנת 1872, ומכיל מטבעות, מדליות, תכשיטים וצורפות.
ייסוד החלק הנוּמִיסְמָטִי במוזיאון הקפיטוליני קשור לירושה שהשאיר לודוויקו סתנזאני, שכללה 9251 מטבעות שונים ממרכז אירופה ואסיה הקטנה בנוסף לאבנים יקרים ונדירים.
אוסף המטבעות הוכפל כשנה לאחר מכן, בזכות תרומה של אוגוסטו קסטיאני, שהיה אז מנהל המוזיאון.
עם השנים נוספו לאוסף אלפי מטבעות שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות בעיר, או נתרמו על ידי אספנים פרטיים.
מבנה פלאצו של נובו (Nouvou)
החלק החדש ביותר של צביר המוזיאונים נבנה במאה ה-17. חלקו הקדמי תואם במראהו את החזית של הפלצו די קונסרבטורי.
פסלו של מרקוס אורליוס הניצב מול חזית הבניין, הוא עותק מודרני.
המקור, שעמד בעבר בלב הככר, נמצא כיום בתוך המוזיאון, כדי להגן עליו מנזקי הסביבה והתיירות.
המוזיאון לתולדות המבורג הוא מוזיאון בהמבורג שבצפון גרמניה.
המוזיאון נוסד בשנת 1922, למרות שארגון האבות המייסדים שלו החל לפעול כבר בשנת 1839. המוזיאון קיבל את שמו הנוכחי בשנת 2006 והוא ממוקם ליד פארק הצמחים והפרחים שבמרכז המבורג.
המוזיאון נבנה באתר של מצודת הנריקוס (Bastion Henricus), בשטח המהווה חלק מחומות המבצר שנבנה בסגנון הבארוק, בין השנים 1616–1625 על ידי ההולנדי יאן ואן ולקנבורג (Jan van Valckenborgh) להגנת העיר.
אגודת ידידי המוזיאון החלה לפעול בשנת 1839 ומיד עם הקמתה עסקה באיסוף עתיקות העיר.
בתחילה נשמרו האוצרות בבית-הספר על-שם יואנום, בו היה מיקומו הראשון של המוזיאון.
מצפה הכוכבים של המבורג תפס חלק משטח המוזיאון בין השנים 1825–1912 ולאחר מכן הועבר לעיר ברגדורף.
הבניין המרכזי של המוזיאון תוכנן ונבנה בין השנים 1922-1914, על ידי פריץ שומכר (Fritz Schumacher), אדריכל ומתכנן ערים גרמני ידוע.
החצר הפנימית של המוזיאון נהרסה במהלך השרפה הגדולה שהתחוללה בהמבורג בשנת 1842 ושוחזרה במלואה בשנת 1995. גג הזכוכית המכסה על כל החצר הפנימית הושלם בשנת 1989. הגג תוכנן על ידי הארכיטקט פרופסור וולקין מרג ומהנדס הבניין פרופסור יורג שלייך ונחנך בשנת 1989 בחגיגות שנת ה־800 לעיר.
גג הזכוכית הזה נחשב ליצירה ארכיטקטונית.
בחצר המוזיאון ניתן לראות את "שער פטרי" מכנסיית סנט פטרי שבהמבורג.
השער, אשר נבנה במקור בשנת 1604, ניזוק קשות בשרפה שהתחוללה ב-1842, ונבנה מחדש.
הוא ניזוק שנית מהפצצות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, אך הועבר למוזיאון ושם שוחזר ושוקם.
אוטו לאופה (Otto Lauffe) היה מנהלו הראשון של המוזיאון ובשנות כהונתו (החל משנת 1908) היה המוזיאון בבעלות המדינה.
בשנת 1999 הוחזר למעמדו הקודם ומנוהל מאז באמצעות אגודה אזרחית.
המוזיאון אימץ את השם "המבורג-מוזיאון" (Hamburgmuseum (HM בשנת 2006 ומשנת 2008 מתנהלת בו תוכנית הקרויה "אגודת ידידי המוזיאון ההיסטורי של המבורג".
המוזיאון מכיל אוצרות אמנות רבים אשר נאספו ושוקמו על ידי חברי אגודת המוזיאון.
החל מחודש דצמבר 2010 המוזיאון לוקח חלק בפעילות "גלאם".
במסגרת זו מועברות חלק מהיצירות במוזיאון לרישיון חופשי ומאוכסנות בשרתי מיזם ויקישיתוף.
בגדים ואופנה: חליפות וביגוד בהמבורג בין השנים 1550 – 1920
פטרונות נוסח המבורג: הדוגמה של משפחת לורנץ-מאייר
החזית/החצר הפנימית של החלופה ההמבורגית בשנת 1558
המבורג בימי הביניים המבצר והעיר, כחלק מההנזֶה - ברית ערי נמל בגרמניה וחופי צפון
אירופה והים הבלטי ליצירת מונופולים מסחריים והגנה על זכויות הסחר
כנסיות, חוקי הכנסייה (החוק הקנוני) ומסחר - המבורג בראשית התקופה המודרנית
הבנייה, אורח החיים וההגנה על נהר האלבה מפני הפיראטים
הנוף העירוני והחוקה במאה ה-17
HAFENCITY - המבורג במאה ה–21 פרויקט הפיכת אזור הנמל לאזור מגורים/משרדים/קניות/ וכו'
גשר הפיקוד באוניית הקיטור על שם וורנר
1945 – סיום המלחמה בהמבורג
המוזיאון לתולדות המחשב האישי בישראל ע"ש רון ורדי הוא מוזיאון המוקדש להיסטוריית המחשוב האישי שממוקם באזור הצ'ק פוסט בחיפה.
המוזיאון נפתח לציבור בספטמבר 2011 על ידי מייסד המוזיאון ומנהלו, יריב ענבר.
המוזיאון מנוהל ומתופעל כיום על ידי ענבר וקבוצה של מתנדבים.
מייסד המוזיאון, מנכ"ל מכללת מדיאטק הייטק יריב ענבר, החל לאסוף את המוצגים שבמוזיאון עוד בשנת 1993. לאורך השנים צבר ברשותו עשרות מחשבים אישיים, קונסולות משחקים וציוד היקפי רב.
ענבר ניסה בתחילה לשכנע גופים גדולים להקים את המוזיאון אך לאחר שכולם סירבו, החליט ענבר בסופו של דבר להקים את המוזיאון בעצמו על בסיס אוסף המחשבים שברשותו ופריטים שנתרמו למוזיאון על ידי אנשים שונים.
כיום מוצגים במוזיאון מעל 70 דגמי מחשבים שונים שיוצרו ושווקו במהלך שנות השבעים, השמונים והתשעים - בנוסף לציוד חדיש יותר.
כל הפריטים במוזיאון תוקנו או שופצו והם במצב שמיש.
המוזיאון מציג מחשבים של יצרנים רבים, שרובם כבר אינם קיימים, בהם מגוון מחשבי קומודור, החל ממחשב הקומודור VIC-20 ועד לקומודור אמיגה, מחשבי אפל משנות ה-70 ועד היום, מחשבים מבית סינקלייר וגם מחשבים נדירים כגון מחשב הנומיס, מחשבים מתוצרת רוסיה ומחשב כחול-לבן, וכן מחשבי: אטארי, IBM, נינטנדו, ימאהה ודיגיטל.
במוזיאון מוצגים מחשבים אשר יוצרו לאורך השנים במדינות - ארצות הברית, קנדה, אנגליה, הולנד, גרמניה, הונג קונג, רוסיה, יפן, סין וישראל.
על רוב הפריטים במוזיאון יש קוד QR אותו יכולים המבקרים לסרוק באמצעות הטלפונים החכמים שברשותם על מנת לקבל מידע נוסף על הפריטים.
המוזיאון מכיל בין היתר חדר פעילות, בו המבקרים יכולים לשחק ולתכנת במחשבים עתיקים וקונסולות משחקים ותיקות.
המוזיאון ממוקם בבניין מכללת מדיאטק הייטק בשדרות ההסתדרות 46 באזור הצ'ק פוסט, בחיפה.
המוזיאון נקרא על שם שנהרג במוצב סולטאן יעקוב שבלבנון באוגוסט 1984 כשהיה בן 20. בהיותו נער, ורדי פיתח את התמיכה בעברית של המחשב הנישא הראשון בעולם, אוסבורן 1, ובכך איפשר את שיווקו בישראל.
הוריו תרמו את המחשבים שבהם עשה שימוש למוזיאון.
מחשב האפל II אשר הושק לראשונה בשנת 1977 ונחשב לאחד המחשבים הפופולריים בעולם ורב המכר הראשון של חברת אפל.
המוצג הישן ביותר במוזיאון הוא קונסולת המשחקים הראשונה בעולם: האודיסיאה מבית מגנהווקס בגרסתה העברית, שהושקה בשנת 1972 ואשר נחשבת למוצר נדיר כיום.
מחשב Nomis 12 מבית Telcon מסוף שנות השבעים אשר נחשב נדיר.
קונסולת המשחקים Conic TV Sports TG-621 המחוברת למסך CRT ישן עם משחק הווידאו הביתי הראשון שזכה לפופולריות והצלחה כלכלית - פונג.
מחשב הקומודור VIC-20 הפופולרי, שהושק בשנת 1980 ואשר היה קודמו של המחשב הנמכר בכל הזמנים - הקומודור 64.
מחשב ה-CompuColor II, המכונה גם "מכונת הרנסאנס", שהושק בשנת 1977 והוא המחשב הצבעוני הראשון בעולם.
סדרת המחשבים האישיים של IBM, ממחשב IBM PC שהוצג לקהל ב-1981, מחשבי PS/1 ו-PS/2 ועד למחשבי לנובו שרכשה בשנת 2004 את ייצור המחשבים האישיים של IBM.
לוח הציור והיצירה Apple Graphics Tablet שהושק על ידי אפל בשנת 1979 ואיפשר לצייר, ליצור ולערוך תמונות.
לוח זה היווה בהמשך השראה לסטיב ג'ובס ביצירת האייפד.
רפליקה של מחשב אפל 1 - המחשב שנבנה על ידי סטיב ג'ובס וסטיב ווזניאק בעבודת יד בשנת 1976 במוסך ביתו של סטיב ג'ובס
המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול (בטורקית: İstanbul Arkeoloji Müzeleri) הם שלושה מוזיאונים לארכאולוגיה הנמצאים בצד האירופי של איסטנבול בטורקיה בשטח ארמון טופקאפי, השוכן ברצועת האדמה שבין קרן הזהב מצפון וים מרמרה מדרום.
המוזיאון לארכאולוגיה – המבנה הראשי.
מורכב מהמבנה הישן שנבנה בשנת 1891, ותוספת שנבנתה בסמוך אליו, שנקרא המבנה הראשי, הבניין החדש.
מוזיאון לאמנות אסלאמית – שוכן ב"ביתן הקרמיקה" (בטורקית: Çinili Köşk)
אוסף המוזיאונים כולל יותר ממיליון פריטים כמעט מכל הציוויליזציות ברחבי העולם.
במאה ה-19 נעשו מאמצים למודרניזציה באימפריה העות'מאנית.
חלק מהמדינאים המובילים באימפריה נחשפו לרעיונות מערביים באמצעות חינוך וטיולים.
הם הכירו את מוזיאון הלובר בפריז.
בשנת 1869 מונה מנהל חדש למשרד החינוך האימפריאלי, והוחלט להקים מוזיאון באחריות המשרד.
בעיות תקציב והתפטרותו של המנהל הביאו להשהיה בטיפול בנושא.
בשנת 1872 החליט שר החינוך אהמט ופיק פאשה (Ahmet Vefik Paşa) לחדש את הטיפול בהקמת המוזיאון.
לשם כך הוא שכר את שירותיו של ד"ר פיליפ אנטון דטיר (Phillip Anton Dethier), שהיה ארכאולוג והיסטוריון גרמני.
דטיר השקיע מאמצים בהקמת אוסף למוזיאון וקידם בכך את רעיון הקמתו.
בשנת 1881 נפטר דטיר ובמקומו מונה לתפקיד הצייר והארכאולוג אוסמאן המדי ביי.
מבנה המוזיאון נבנה באזור הגנים החיצוניים של ארמון טופקאפי.
הוא הוקם בעקבות צו קיסרי משנת 1891 והיה המוזיאון הראשון שעסק באמנות טורקית.
האוצר הראשון של המוזיאון היה אוסמאן המדי ביי.
הצו הקיסרי שהגן על פריטי תרבות טורקיים נאכף, וכתוצאה מכך, מושלי מחוזות נהגו לשלוח אל המוזיאון ממצאים שנמצאו באזורים שלהם.
בדרך זו הצליח המוזיאון להגדיל מאוד את אוספו.
בשנת 1881 החלה בנייתו של המבנה הראשי.
בין השנים 1902 - 1908 נבנו תוספות לבניין שעיצבו את צורתו הנוכחית.
הבניין בן שתי קומות, ועוצב בסגנון נאו-קלאסי.
חזית המבנה עוצבה בהשראת סרקופג אלכסנדר וסרקופג הנשים הבוכות (Crying Women tombs), הכלולים באוסף המוזיאון.
מבנה זה הוא אחד הבניינים המפורסמים באיסטנבול שנבנו בסגנון זה.
בשל מחסור באולמות תצוגה נבנה במחצית השנייה של המאה ה-20 מבנה נוסף הצמוד אליו, שנקרא הבניין החדש.
בניין זה, בעל שש קומות, נבנה בצדו הדרום-מזרחי של המבנה הישן.
שתי הקומות הראשונות הן מתחת לאדמה ומשמשות כמחסנים.
ארבע הקומות העליונות משמשות לתצוגה.
מבנה המוזיאון למזרח הקדום נבנה בשנת 1883 כבית ספר לאמנויות.
בשנת 1935 הוסב המבנה לשימושו הנוכחי כמוזיאון.
בשנת 1963 נסגר המבנה, ונפתח מחדש כמוזיאון בשנת 1974, לאחר שיפוץ ושיקום פנים המבנה.
מבנה "ביתן אריחי הקרמיקה", המשמש כמוזיאון לאמנות אסלאמית, נבנה בשנת 1472 על ידי הסולטאן מהמט השני.
זהו אחד המבנים העתיקים באיסטנבול שנבנו בסגנון עות'מאני.
בחזית המבנה מרפסת בעלת 14 עמודי שיש.
האכסדרה מקושטת במוזאיקה עשויה אמייל.
המבנה היה חלק מהמבנים בגני ארמון טופקאפי.
בין השנים 1875–1891 שימש המבנה כמוזיאון האימפריאלי, לפני שהאוסף עבר למבנה המרכזי לאחר שבנייתו הסתיימה.
בשנת 1953 נפתח המבנה כמוזיאון לאמנות טורקית ואסלאמית.
בשלב מאוחר יותר שולב במסגרת המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול.
בשנת 1991, במלאת 100 שנים להקמתו, קיבל המוזיאון את פרס המוזיאון של מועצת אירופה (European Council Museum Award).
הפרס ניתן במיוחד עבור השיפוצים שבוצעו באולמות הקומה הראשונה בבניין הראשי ועבור תצוגות חדשות בבניינים האחרים.
המבנה הראשי הישן - מחולק לשתי קומות.
בקומה הראשונה מוצגים קברים מפורסמים ביניהם סרקופג אלכסנדר, סרקופג הנשים הבוכות, קבר אחשדרפן, קבר מליקיה, קבר טבניט (Tabnit) שנמצא בבית הקברות של מלכי צידון.
בקומה זו גם תצוגה נרחבת של פיסול מהתקופה הארכאית ועד התקופה הרומית.
בקומה העליונה נמצאת תצוגה של ממצא קטן מאבן וחרס כגון סירים, כלים, פסלי מטרה קוטה כ-800,000 מטבעות עות'מאניים, חותמות, קישוטים, מדליות ועוד.
בקומה זו שוכנים גם משרדי האוצרים וספרייה המכילה כ-70,000 ספרים.
המבנה הראשי החדש - התצוגה מתפרסת על פני ארבע קומות המאורגנות כתערוכות.
הקומה הראשונה מוקדשת לתקופות באיסטנבול, והתצוגה נקראת "Istanbul for Ages".
הקומה השנייה מוקדשת לאנטוליה וטרויה והתצוגה נקראת "Anatolia and Troia for Ages".
הקומה השלישית מוקדשת לתרבויות הסובבות את אנטוליה: קפריסין, סוריה וארץ ישראל.
קומה אחת מוקדשת לתרבויות הסובבות את איסטנבול והיא מוקדשת לממצאים מתרקיה, ביתיניה וביזנטיון.
בנוסף בחלק מהקומה הראשונה מוקדש למוזיאון הילדים וליצירות אדריכליות.
המבנה למזרח קדום - בבניין יש תצוגות של ממצאים מאנטוליה, מסופוטמיה, יצירות אמנות ממצרים העתיקה ויצירות ערביות, ממצאים מערב הסעודית ותימן.
הממצאים הייחודיים במבנה זה הם: פסלו של נרם-סין מלך אכד, הסכם קדש והפסל מזינג'ירלי (Zincirli, ממלכת שמאל, עיר חתית בדרום-מזרח אנטוליה).
במבנה זה נמצא גם "ארכיון הלוחות" הכולל 75,000 תעודות בכתב יתדות
"ביתן הקירמיקה" - המבנה כולל 6 חדרים וטרקלין בגודל בינוני.
התצוגה כוללת כלים מחרסינה וקרמיקה מהתקופה הסלג'וקית והעות'מאנית.
אוסף המוזיאון כולל כ־2,000 יצירות אמנות.
כתובת השילוח שהתגלתה על ידי קונרד שיק בשנת 1880 בנקבת השילוח בירושלים
ממצאים מהאתר הארכאולוגי מרשה שנחפר בשנת 1889 על ידי הארכאולוגים הבריטים פרדריק ג'ונס בליס ורוברט מקאליסטר, מטעם הקרן לחקירות ארץ ישראל
כתובות תחום גזר, כתובות 1 ו-2 שהתגלו ליד תל גזר על ידי שארל קלרמון-גנו בשנים 1873–1874
לוח גזר, נמצא בשנת 1908 בתל גזר על ידי רוברט מקאליסטר.
הכתובת מסורג בית המקדש התגלתה בשנת 1871 על ידי שארל קלרמון-גנו
מכתבי תענך - לוחות בכתב יתדות שהתגלו בתל תענך בשנים 1903–1904
עותק אחד של הסכם השלום החתי-מצרי שנחתם בשנת 1274 לפנה"ס בין רעמסס השני שליט האימפריה המצרית לבין מוותליש השני שליט האימפריה החתית בעקבות קרב קדש
לוחות חרס בכתב יתדות שנמצאו בחתושש
הסרקופג של הנשים האבלות, נמצא בצידון
אריחים מזוגגים של לוחות שער אשתר בבבל
האובליסק של המלך האשורי אדד-ניררי השלישי (Adad-nirari III) שמלך במאה ה-8 לפנה"ס
חלקי פסלים ממקדש זאוס שנמצא בפרגמון בטורקיה
ראשי נחש מעמודי נחושתן בהיפודרום קונסטנטינופול
חלקים ממקדש אתנה באסוס , טורקיה
עותק מחוקי חמורבי שנמצא בעיר ניפור במסופוטמיה, ששימש כמשוער בבית ספר ובתי משפט.
המוזיאון לרצח העם הארמני (בארמנית: Հայոց ցեղասպանության զոհերի հուշահամալիր; בדרך כלל מכונה בארמניה בשם ציצרנקברד - Ծիծեռնակաբերդ, על-שם הגבעה עליה הוקם) שוכן בירוואן בירת ארמניה, והוא נוסד כדי להנציח את רצח העם הארמני שאירע באימפריה העות'מאנית בשנת 1915 על ידי הממשלה הטורקית.
המוזיאון שוכן על גבעה נישאה המשקיפה על הבירה והוא חלק ממתחם הנצחה וזיכרון בנושא.
ליד המוזיאון נמצא מתחם של אנדרטאות הכולל אנדרטה בסגנון של אובליסק, אנדרטה בצורת חרוט קטום, וקיר הנצחה המהווים גם הם חלק מאתר ההנצחה והזיכרון.
המוזיאון פועל גם כמוסד מחקר.
המוזיאון נפתח בשנת 1995, בשנת ה-80 לציון רצח העם.
מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכלים S.
Araqelyan, והוא בעל תכנון ייחודי.
המבנה בן שתי קומות, בנוי ישירות לתוך צלע הגבעה, במטרה לא לפגוע בקו הנקי של הגבעה עליה ניצבת אנדרטת האובליסק השוכנת לידה.
גג המוזיאון שטוח ומכוסה באריחי בטון, ומשקיף על נופי עמק האררט ועל הר אררט.
הכניסה למבנה הוא בגרם מדרגות שתחילתו בגג המבנה.
הקומה הראשונה של המוזיאון נבנתה לתוך הקרקע ובה שוכנים הספרייה, חדרי האחסון של אוספי המוזיאון ואולם קריאה.
בנוסף שוכנים בקומה זו האגפים המנהליים של המוזיאון וכן אולם ועידה המכיל 170 מקומות.
אגפי התצוגה נמצאים בקומה השנייה על שטח של 1,000 מטר מרובע.
חלל המוזיאון מחולק לשלושה אולמות תצוגה פנימיים, וכן גלריה חיצונית נפרדת.
באולמות התצוגה תמונות היסטוריות ומסמכים היסטוריים, ותצוגה של פריטים שונים.
על הקיר המערבי של אולם התצוגה הראשון מוצגת מפה החרותה באבן ברוחב 9 מטר ובגובה 5 מטר המתארת את רמת ארמניה (Armenian Highland) והמדינות השכנות.
מפה זו גובלת בים השחור מצפון, הים הכספי ממזרח, המישור האירני בדרום, והים התיכון מדרום-מערב.
על המפה מצוינים יישובי הארמנים בטריטוריה של מערב ארמניה, והאימפריה העות'מאנית כפי שהיו קיימים עד צעדות המוות שהחלו בשנת 1915. בנוסף, מוצגים באולם נתונים דמוגרפיים של ההתיישבויות השונות בשנת 1914, כולל מידע על מספר בתי הספר והכנסיות שפעלו באותו זמן.
באולם מוצגות תמונות הממחישות את חיי הכפר השלווים של האוכלוסייה הארמנית בתקופה שלפני הרצח.
גודלו של אולם התצוגה השני הוא כ-700 מטר מרובע והוא מכיל עדויות ראיה ומסמכים על הטבח והזוועות שבוצעו.
התצוגה כוללת צילומים רבים מוגדלים שצולמו במהלך המאורעות בשנים 1915 - 1917, מסמכים, צילומי אישים ארמנים בולטים, צילומי קורבנות וסרטי תעודה.
באולם השלישי מוצגות טבלאות המשוות את נתוני אוכלוסיית הארמנים בשנת 1914 לנתוני 1922, תוך חישוב והגדרת כמות הארמנים שגורשו ונהרגו.
חלק מהתצוגה מוקדש למסמכים מקוריים שהונפקו על ידי ארגונים ופרלמנטים של מדינות זרות המגנות את רצח העם הארמני.
כולל פרסומים שונים העוסקים בנושא בשפות שונות.
התצוגה כוללת גם נתוני אוכלוסייה ממוצא ארמני שהתגוררו באירופה, אסיה, אפריקה, אמריקה ואוסטרליה בתקופה שלאחר הרצח.
באולם מוצגים על גבי עמודים עשויים מגרניט, אגרטלים המכילים אדמה מאזורים שהיסטורית היו חלק מארמניה כמו קרין (ארזורום), ואן, ביטליס, Sebastia סיוואס, Kharpert (Elâzığ) ו-Tigranakert (דיארבקיר)
באולם השלישי, בתוך גומחה בקיר בעלת קשת (דומה לאפסיס), מוצג עץ עשוי מגרניט בעל ענפים המסמל את לידתה מחדש של האומה הארמנית.
מהאולם השלישי ישנו פתח יציאה למרפסת בצורת קשת, המשמשת אנדרטת הנצחה לקהילות.
האנדרטה מורכבת מקיר בצורת קשת המקיף את המרפסת ותבליט על הרצפה שתחילתו בתוך החדר והוא ממשיך מעבר לחלון למרפסת.
הביקור במוזיאון הפך להיות חלק מכללי הטקס הרשמיים של ארמניה לאירוח משלחות זרות.
מאז פתיחתו ביקרו בו האפיפיור יוחנן פאולוס השני, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, נשיא צרפת ז'אק שיראק ואישים נוספים.
מטרת מקימי המוזיאון הייתה תיעוד והנגשת כל החומרים הקשורים ברצח העם שהתרחש בין השנים 1915-1922, תוך עידוד דיאלוג אקדמי ומדעי בנושא.
חלק מפעילותו, הוא קידום הכרה של העולם בטרגדיה שהתרחשה לעם הארמני, נושא שהוא עדיין בגדר טאבו בטורקיה, ומתוך רצון שטורקיה והעם הטורקי יקבלו בהשלמה את מה שאירע כחלק מההיסטוריה של העם הטורקי.
מטרתו היא גם לקדם את נושא זכויות האדם.
המוזיאון מכריז על עצמו שהוא גוף לא פוליטי.
מוזיאון שוכן על אחת משלוש גבעות הנושאות את השם Tsitsernakaberd שמשמעותו בארמנית הוא מבצר הסנונית.
הגבעה כולה משמשת כאתר זיכרון לקורבנות רצח העם הארמני והיא משקיפה על ירוואן.
שלוש הגבעות שוכנות לאורך נהר הרזדן (Hrazdan River) במקום בו שכן בעבר בתקופת הברזל מבצר.
ניתן לראות שרידי מבצר על הגבעה הנמוכה.
האנדרטה החלה להיבנות בשנת 1966 בתקופת השלטון הסובייטי, וזאת לאחר הפגנות שהתקיימו בירוואן ב-24 באפריל 1965, שבמהלכן הפגינו כ-100,000 אנשים במשך 24 שעות לציון 50 שנה לרצח העם.
האנדרטה הושלמה בנובמבר 1967. האנדרטה תוכננה על ידי האדריכלים ארתור טרחאניאן (Arthur Tarkhanyan) וסאשור קלאשיאן (Sashur Kalashyan), והאמן Hovhannes Khachatryan.
האנדרטה המסמלת את תחיית הלאומיות הארמנית, מורכבת משני חלקים, מבנה המזכיר אובליסק בעל שלוש צלעות המתנשא לגובה 44 מטר, ובעל צורה המזכירה מחט.
לידו מבנה נוסף עגול הבנוי משנים עשר לוחות המתכנסים לכיוון המרכז בצורת חרוט שחלקו העליון קטום.
שנים עשר הלוחות מסמלים את שנים עשר המחוזות הארמניים שאבדו ונמצאים היום בשטחה של טורקיה.
במרכז המבנה הקטום בתוך מעגל בעומק של 1.5 מטר בוערת אש תמיד המוקדשת לזכר 1.5 מיליון הנרצחים.
לאורך הפארק במקביל לדרך המרוצפת המובילה ממבנה המוזיאון לאנדרטה, בנוי קיר באורך 100 מטר עליו חקוקים שמות הערים והכפרים שידוע שתושביהם היו בין הנרצחים.
מצידו השני של הקיר, בתוך שקעים בקיר מותקנים לוחות הקדשה המציינים את שמותיהם של אנשים שהקדישו את חייהם להקלת סבלם של הקורבנות במהלך ולאחר הרצח.
בין השמות המונצחים: הסופר היהודי פרנץ ורפל שכתב את הספר ארבעים הימים של מוסה דאג, הנרי מורגנטאו (האב) שהיה השגריר האמריקאי באימפריה העות'מאנית בעת מלחמת העולם הראשונה (וכתב על רצח העם בספרו "סיפורו של השגריר מורגנטאו"), זוכה פרס נובל לשלום הנורווגי פריטיוף ננסן, האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר ואנשים נוספים.
הנצחה נוספת נעשתה באמצעות נטיעה של שדרת עצים על ידי נכבדים זרים שביקרו במקום.
בכל שנה ב-24 באפריל, יום הזיכרון לרצח העם הארמני, מתכנסים באתר ליד האנדרטה כ-100,000 ארמנים כדי לזכור את קורבנות רצח העם הארמני.
מקהלת החיות מברמן היא אגדה שנוצרה על ידי האחים גרים ומספרת על קבוצת חיות שרצו להקים להקה משלהם.
העלילה מתחילה בחמור שבעליו לא רוצים אותו, והוא מחליט ללכת לעיר ברמן כדי להקים להקה משלו.
בדרך הוא פגש בכלב, חתול ותרנגול שגם בעליהם לא רוצים אותם, והם הולכים עמו לעיר.
בדרך נתקלת החבורה בבית בודד ובו יושבים שודדים ונוכלים הנהנים מהאוכל שלהם.
החיות נעמדות אחת על גבי השנייה וכל חיה משמיעה את קולה.
השודדים נבהלים משילוב זה, ובורחים.
בגרסאות אחרות אחד השודדים חוזר לבית כדי לראות מי פלש אליו, והחיות תוקפות אותו והוא וחבריו השודדים בורחים שוב, ומאז החיות לא צריכות להגיע יותר לברמן שכן מצאו מקום טוב יותר לגור בו.
מוזיאון העמק, הוא מוזיאון היסטורי הממוקם בקיבוץ יפעת בעמק יזרעאל.
המוזיאון מתמקד בסיפורם של הקיבוצים והמושבים של עמק יזרעאל, ומציג את הווי החיים בהם בראשית הקמתם.
המוזיאון כולל אוסף של מוצגים הממחישים את קשיי החיים בעת הקמת היישובים, את ההווי השיתופי המיוחד של הקיבוצים הראשונים, וכן את התרבות ביישובי העמק.
בין המוצגים כלי חקלאות, וכן שחזור של מבנים (על תכולתם) ובהם חדר אוכל קיבוצי, מחסן בגדים, מרפאה קיבוצית, מקלחת שיתופית של קיבוץ, בית ילדים קיבוצי, כיתה במושב, צריף במושב, לול ומכוורת דבורים וכן אוהלים בהם נעשה שימוש ביישובים הראשונים בטרם הוקמו בהם המבנים הראשונים.
נוסף על תצוגת הקבע נערכות במוזיאון הדרכות לציבור בתיאום מראש וכן פעילויות כגון ערבי שירה, כנסים, ערבי תרבות ותערוכות.
ניתן לקיים במקום גם אירועים פרטיים.
בתקופת סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בארץ ישראל התפרנסו התושבים בעיקר מענפי מסחר, חקלאות ותרומות מחוץ לארץ.
רוב תושבי הארץ התרכזו בערים הגדולות ירושלים, יפו, צפת, טבריה, חברון ועכו.
בימים ההם, שלטונות האימפריה העות'מאנית האמינו שלחיפה צפוי קצב התפתחות שונה, בזכות מפרץ חיפה שהיווה בסיס יציב לנמל עמוק-מים, כחלופה לנמל עכו ההרוס.
אל נמל זה אפשר היה למתוח שלוחה של מסילת הרכבת מחג'אז שהתנהלה מדמשק עד למדינה בערב הסעודית.
כמו כן, בחיפה הקימו הטמפלרים תשתית יציבה לתעשייה.
בנימין זאב הרצל ואדמונד ג'יימס דה רוטשילד חזו אף הם את חשיבותה התעשייתית של העיר חיפה.
בשנת 1905 הושלמה בניית מסילת הברזל מדרעא שבסוריה לחיפה.
באותה שנה הוקם ליד לוד בית החרושת "חדיד", על ידי המהנדס נחום וילבוש.
הקמת בית החרושת הייתה ניסיון ראשון בהיקף תעשייתי להפקת שמן מגפת הזית בשיטת מיצוי.
מפעל זה הצטרף מאוחר יותר לחברת `עתיד` שנוסדה בוורשה (1906), וביחד הקימו בחיפה בית חרושת לשמן ולסבון בשם `עתיד` בניהולו של וילבוש.
בשנת 1908 במסגרת `חברת עתיד`, הוקם בחיפה בית החרושת למכונות `עתיד - איצ`קוביץ` לייצור מכונות חקלאיות, מכבשי שמן ועוד.
מפעלים אלו נקלעו לקשיים כלכליים רבים.
מפעל השמן נסגר בשנת 1909 ומפעל המכונות נסגר אף הוא בשנת 1910. באתר מפעל `חדיד` הוקמה החווה החקלאית בן שמן.
בשנות מלחמת העולם הראשונה המשיכה לפעול בחיפה רק המסבנה.
על יסודות מפעל `עתיד` הוקם במחצית הראשונה של שנות ה-20 בית החרושת `שמן`, שאליו צורפה המסבנה.
היום המוזיאון לתעשיית שמני המאכל בישראל, המחסן המרכזי של בית החרושת 'שמן' ומגוריי העובדים ממוקמים בבניין `עתיד`, ששימש כחדר אוכל לעובדים.
מטרת המוזיאון היא להציג את תעשיית השמן על כל היבטיה ולעודד לימוד ומחקר בנושא.
זהו המוזיאון הראשון מסוגו המתרכז בנושא תעשייתי אחד - השמן, שהיה ענף כלכלי מרכזי בארץ ישראל במשך אלפי שנים.
המוזיאון נוסד בשנת 1984 בחיפה.
אולם הקשתות במוזיאון מציג את תעשיית השמן הקדומה.
ניתן לצפות בהתפתחות הטכנולוגית של התעשייה מראשיתה ועד סוף המאה ה-19. באולם מוצגי עץ ואבן נבחרים, בשילוב תצלומי מתקנים אופייניים לאזורים שונים בארץ ישראל.
אולם העמוד מוקדש לנושא השמן בימי קדם.
כלי מאכל ופולחן נדירים, בקבוקי בושם, כלי סיכה ושמן מאור ממחישים ומבהירים את חשיבות עץ הזית לאדם.
בחדר וילבוש, ע"ש חלוץ תעשיית השמן בארץ ישראל, מוצגים הקמת בתי החרושת `חדיד`, `עתיד` ו`שמן` ומפעלו החלוצי ציוני של וילבוש בתחומים אחרים, בעזרת פריטיו האישיים, תעודות נדירות ותצלומים.
הקומה השנייה במוזיאון מוקדשת לתעשיית מוצרי השמנים ומוצרי הלוואי המודרנית.
בקומה זו בנויה ספרייה וארכיון תעודות, שקופיות ותצלומים, חדר הרצאות עם תוכנית אור קולית ומרפסת הנשקפת לחוף שמן, ששימש מעגן לספינות מעפילים בימי שלטון המנדט הבריטי.
בחצר המוזיאון בתי בד משוחזרים, מכבש קורה ובורג מהתקופה הביזנטית, בית בד מראשית המאה ה-20 ושני בתי בד מתקופת המקרא, האחד מתל שקמונה והשני מתל מקנה - עקרון הפלישתית.
המוזיאון לתרבות הפלשתים ע"ש קורין ממן הוא מוזיאון לארכאולוגיה המתמקד בתרבות הפלשתים בעיר אשדוד.
המוזיאון נפתח לראשונה בשנת 1990 והיה המוזיאון הראשון שנפתח בעיר.
המוזיאון לתרבות הפלשתים ע"ש קורין ממן הוקם ב-1990 על ידי אריה אזולאי, רנה סיוון וגילה אזולאי – ששימשה כמנהלת המוזיאון בשנותיו הראשונות.
אוצרת המוזיאון מיום הקמתו הייתה יעל ויזל, שהלכה לעולמה ב-2019. בשנותיו הראשונות כלל המוזיאון תצוגה ארכאולוגית מצומצמת, ברובה העתקים, בשילוב יצירות אמנות של בני העיר אשדוד.
ב-2013 המוזיאון נפתח מחדש לאחר מתיחת פנים עיצובית וקונספטואלית בתכנונו של האדריכל גיל מינסטר, שנמשכה שנה.
הוא הושק מחדש תחת השם "המוזיאון לתרבות הפלשתים ע"ש קורין ממן".
בשנת 2014 קיבל המוזיאון הכרה ממשרד התרבות והספורט.
קומה ראשונה: תערוכת הקבע "עולמם של הפלשתים", אוצרת: גלית ליטני.
התצוגה מציגה את סיפורו של העם הפלשתי.
במאה ה-12 לפנה"ס פלשו גויי הים ובהם פלשתים מאזור לא ידוע דרך הים והיבשה לעבר מישור החוף דרומה ושטפו את המזרח התיכון.
התערוכה מציגה את סיפורם של הפלשתים כמהגרים שנאצלו לנדוד מארצם.
הפלשתים התיישבו והשתלבו לצד בני ישראל בארץ כנען.
הם השפיעו והושפעו מהעמים הסמוכים להם מבחינה תרבותית וחומרית.
בתערוכה כ-140 ממצאים ארכאולוגיים נדירים שרובם (כ-95%) מקוריים.
הקומה התחתונה: הגלריה לתערוכות מתחלפות.
אחת לשנה מתחלפות תערוכות בתחומי התרבויות והאתנוגרפיה, המאפשרות הצצה למסורות ולמנהגים בחתכי אוכלוסייה מגוונים בישראל.
התערוכות המתחלפות משלבות לרוב את אנשי קהילות אשדוד שמציגים מחפציהם האישיים, סביב הנושא המובא בתערוכה.
"המשתה הפלשתי" הוא חלל בתוך המוזיאון המעוצב בהשראת ארמון קנוסוס שבאזור הים האגאי – עם אלמנטים ציוריים מהתרבות הפלשתית.
המשתה הפלשתי הוא חלל שנועד להפגיש ולחבר בין קהל המבקרים לבין הפלשתים, דרך הקולינאריה.