tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילה תוכנן שתקציב הסרט בסך של 2 מיליון יורו יחולק באופן שווה בין האוקראינים והבלגים-צרפתים וכי הסרט יצולם באנגלית.
בגרסה הסופית, מרבית העותקים המשוחזרים במקור צולמו בצרפתית, עם חלק קטן באנגלית וברוסית.
עלות הסרט הייתה 54 מיליון הריבניה (~€2 מיליון יורו) הסרט גם נתמך על ידי הסוכנות הממשלתית לקולנוע באוקראינה, שהקצתה כ-10,800,000 מיליון הריבניה, שהם 20% מעלות ההפקה המשוערת.
צילומי הסרט והפקתו החלו ב-1 בנובמבר 2015 בקייב והתרחשו בביתניה ובאולפן הקולנוע Film.ua.
בנובמבר 2017 הודיעה סוכנות הקולנוע הממלכתית כי מומחי הסוכנות סקרו את הסרט העלילתי ואישרו להפיצו.
הסרט צולם בצרפתית (עם מספר שורות מועט ברוסית ובאנגלית).
בעת הקרנתו באוקראינה, הסרט דובב כולו לאוקראינית.
חברת ההפצה UFD תכננה לשחרר את הסרט באוקראינה ב-25 במאי 2017, אך בהמשך נדחה שחרורו של הסרט ל-27 ביוני 2019. מאוחר יותר נדחה שחרורו של הסרט שוב, הפעם ל-22 באוגוסט 2019; והשתנה שם המפיץ, במקום UFD נרתמה חברת MMD UA להפיץ את הסרט.
הסרט קיבל ביקורות שליליות בעיקר ממבקרי הקולנוע האוקראינים; מבקר הקולנוע, אנטולי הובזדצקי, דירג את הסרט 1 מתוך 10 כוכבים, ובסיכום ביקורתו לא היה לו אף דבר חיובי לומר על הסרט מרבית הסוקרים אמרו שלסרט אין מה להציע לקהל בוגר ורק ילדים בגילאי 0–10 יוכלו ליהנות מצפייה בסרט.
פולין אסתר "פופו" פיליפס , הידועה בכינויה אביגיל ואן ביורן (Abigail Van Buren), הייתה עיתונאית יהודיה אמריקאית, בעלת הטור "Dear Abby" המתפרסם במעל ל-1,400 עיתונים עם כ-110 מיליון קוראים.
בשנים 1963–1975 היא גם הינחתה תוכנית רדיו בשם זהה.
פולין פרידמן נולדה בסו סיטי למשפחת מהגרים יהודים מהאימפריה הרוסית.
בבעלות המשפחה הייתה רשת בתי קולנוע.
היא הייתה הצעירה בין ארבע בנות המשפחה והייתה לה אחות תאומה.
לאחר סיום בית הספר, פולין פרידמן למדה פסיכולוגיה ועיתונות בקולג' מקומי.
ביחד עם אחותה הן כתבו בעיתון של המוסד בו למדו.
ב-2 ביולי 1939 ביום הולדת ה-21 האחיות התחתנו בטקס כפול.
פולין התחתנה עם מורטון פיליפס ובהמשך נולדו לזוג בן ובת.
בינואר 1956, בהיותה בת 37 פולין פיליפס הגיעה לסן פרנסיסקו.
היא טלפנה לעורך San Francisco Chronicle והציע לו לכתוב טור תשובות למכתבים של קוראי העיתון.
הוא נתן לה מספר מכתבים וביקש לתת תשובות תוך שבוע.
פולין פיליפס נתנה לו כל התשובות תוך שעה וחצי והתקבלה לצוות העיתון.
כשם עט היא בחרה "אביגיל ואן ביורן" על שמה של אביגיל ומרטין ואן ביורן.
אחותה הייתה בעלת טור בעיתון מתחרה.
בשנת 1956, פולין פיליפס הציעה לעיתון בה עבדה אחותה מחיר מופחת.
האחיות רבו על הנושא אך בשנת 1964 השלימו.
לפי ירחון לייף בשנת 1958 האחיות היו "נשים בעלות ציטוט הגבוה בעולם" (מהדורת עיתון מ-7 באפריל 1958).
פולין פיליפס התחברה לידוענים של התקופה כמו יוברט האמפרי, הרברט ליהמן, ג'רי לואיס ודין מרטין.
היא הייתה חברת כבוד במועצה הלאומית של נשים יהודיות והייתה פעילה בקהילות יהודיות בכל עיר בה התגוררה.
בשנת 1998, לאחר מחקר עיתונאי היא גילתה מי המחברת של השיר אל נא תבכו מעל קברי.
בשנת 1987 פולין פיליפס החלה לשתף את ביתה בכתיבת הטור ובשנת 2002 בגלל מחלתה עזבה את העיתון.
בנוסף לטור בעיתון, פולין פיליפס הייתה מנחת תוכנית רדיו וכתבה מספר ספרים.
פולין פיליפס נפטרה במינאפוליס בשנת 2013 ממחלת אלצהיימר.
פולינוירופתיה עמילואידית משפחתית היא מחלה גנטית אוטוזומלית דומיננטית נוירודגרנרטיבית.
המחלה היא סוג של עמילואידוזיס וזוהתה ותוארה לראשונה על ידי הנוירולוג הפורטוגזי מריו קורינו דה קוסטה אנדרדה בשנת 1952. FAP נבדלת מעמילואידוזיס סיסטמי סנילי (SSA), מחלה שאינה תורשתית ונגרמת גם כן מהצטברות העמילואיד טרנסתירטין.
המחלה נגרמת על ידי מוטציה בגן TTR, הנמצא על כרומוזום 18. המוטציה הנפוצה ביותר היא החלפה של חומצת האמינו ואלין במתיונין במיקום 30 (TTR V30M).
החלבון טרנסתירטין הוא טטרמר וכשהוא מתפרק למונומרים בצורה לא טובה הוא נאגר למגוון מבנים כולל סיבי עמילואיד.
מכיוון שרוב המטופלים הם הטרוזיגוטים, יש להם גם טרנסתירטין תקין וגם טרנסתירטין מוטנטי.
בדרך כלל המחלה באה לידי ביטוי בגיל 20 עד 40 ומאופיינת בכאב, נמלול, חולשת שרירים ותפקוד אוטונומי לקוי ובמצב הסופי של המחלה מושפעים גם הכליות והלב.
FAP מאופיין בהצטברות מערכתית של גרסאות עמילואידוגניות של חלבון הטרנסתירטין ובמיוחד במערכת העצבים ההיקפית, מה שגורם לפולינוירופתיה חושית ומוטורית מתקדמת.
החשד הקליני ל-FAP מבוסס על בסיס היסטוריה משפחתית של נוירופתיה ובדיקה גופנית המראה סימנים של נוירופתיה.
ניתן לבצע אבחון באמצעות בדיקות גנטיות לזיהוי מוטציות בגן ה-TTR.
בדיקות הולכה עצבית מראות בדרך כלל סימני פולינוירופתיה אקסונלית עם מעורבות חושית גדולה יותר ממוטורית.
אלקטרומיוגרפיה (EMG) עשויה להראות עדויות לדה-נרבציה ורה-אינרבציה.
בדיקה אוטונומית, כולל בדיקת כמות זיעה, יכולה לחשוף מעורבות של מערכת העצבים האוטונומית.
לעיתים, ניתן לבצע ביופסיה של עור, של העצב או של השריר, שיכולה להראות סימני דה-נרוציה והצטברות עמילואיד בתגובה לנוגדנים ל-TTR.
בבדיקת המטופל חשוב לבצע בדיקות נוספות לזיהוי מעורבות של הלב או הכליות.
התרופה טאפאמידיס אושרה לטיפול בפולינוירופתיה עמילואידית משפחתית באירופה ומחקרים מצאו שכשמתחילים מוקדם את לקיחת התרופה היא מעכבת את התפתחות הבעיות הנוירולוגיות.
מנגד, מנהל המזון והתרופות האמריקאי דחה את התרופה בנימוק שאין מספיק ראיות התומכות ביעילות התרופה, וביקשה ניסויים קליניים נוספים.
בנוסף, ניתן להקל על FAP באמצעות השתלת כבד.
בהיעדר השתלת כבד, FAP תמיד קטלנית ובדרך כלל בתוך עשור מהאבחון.
מנגד, במהלך הניתוח להשתלת כבד הוא שכ-10% מהנבדקים מתים מהפרוצדורה או מסיבוכים כתוצאה מההליך.
יתר על כן, חולים מושתלים חייבים ליטול תרופות מדכאות חיסון לשארית חייהם, מה שעלול להוביל לסיבוכים נוספים.
פולינה כצמן (נולדה ב-1966) היא מרימת משקולות פאראלימפית ישראלית.
מדורגת במקום ה-6 בדירוג העולמי, זוכת מדליית ארד באליפות אירופה לשנת 2018, שנערכה בצרפת.
שיאה האישי הוא 126 קילו.
כצמן ילידת בלארוס להורים רופאים.
בשנת 1980, עברה המשפחה לאוקראינה ולאחר 3 שנים עברה פולינה לרוסיה בה סיימה תואר ראשון בחינוך גופני, התחתנה והביאה לעולם שני בנים.
לאחר 12 שנות נישואים, התגרשה וחזרה לאוקראינה בה עבדה כמדריכת כושר וכמורה לריפוי התעמלות.
בתקופה זו התחרתה כספורטאית בריאה בענף הדיפת כדור ברזל.
בשנת 1989 נפצעה קשה בתאונת דרכים ורגלה נקטעה.
היא עברה שיקום ספורטיבי בהדיפת כדור ברזל בה המשיכה גם לאחר שעלתה לארץ בשנת 2000 עם הוריה ושני ילדיה.
בשנת 2011, החלה להתאמן בבית הלוחם בירושלים בענף הרמת כוח שם גם הכירה את מאמנה ולרי טומילוב.
בספטמבר אותה שנה זכתה במקום השלישי באליפות אירופה שהתקיימה בהונגריה כשדחקה 87.5 ק"ג.
בשנת 2021, התחרתה לראשונה ב.
היא סיימה במקום השביעי בתוצאה 123 ק"ג.
2019 – דחקה 120 ק"ג באליפות העולם שנערכה בקזחסטן, סיימה במקום ה-11. קבעה שיא ישראלי חדש.
2020 - לאחר תחרות הגביע העולמי האחרונה לדירוג הקובע לטוקיו, כצמן דורגה במקום ה-6 בדירוג העולמי.
2021 – מדליית ארד בתחרות הגביע העולמי בבריטניה, קבעה שיא ישראלי חדש 126 ק"ג.
כצמן גרושה, אם לשני בנים, וסבתא לשלש נכדות.
מלבד העיסוק בספורט, כצמן עובדת כמטפלת בקשישים.
פולינה גולנד ( נולדה ב-1971) היא מדענית מחשב ישראלית-אמריקאית המתמחה בחישוב תמונות רפואיות וניתוח תמונות ביו-רפואיות.
היא פרופסור להנדסת חשמל ומדעי המחשב מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), ועומדת בראש קבוצת החזון הרפואי במעבדת מדעי המחשב ובינה מלאכותית של MIT.
לאחר שלמדה מדעי המחשב בטכניון המשיכה למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ללימודי דוקטורט, והשיגה תואר דוקטור בשנת 2001 עם התזה "ניתוח סטטיסטי של צורות מבנים אנטומיים" בהנחיית אריק גרימסון.
היא הצטרפה לסגל MIT בשנת 2003.
גולנד מונתה לפרופסור בשנת 2018. היא נבחרה כעמית של המכון האמריקאי להנדסה רפואית וביולוגית בשנת 2021, "על תרומה יוצאת דופן לפיתוח טכניקות חדשות לניתוח והבנת תמונות ביו-רפואיות".
במתמטיקה, ובפרט באלגברה, פולינום הומוגני הוא פולינום שהוא גם פונקציה הומוגנית.
לפולינומים מסוג זה חשיבות רבה, במיוחד בתחום של גאומטריה אלגברית, זאת מכיוון שהם משמשים לתיאור יריעות אלגבריות פרויקטיביות באמצעות קואורדינטות הומוגניות.
בהינתן חוג חילופי , מספרים טבעיים ופולינום מהצורה
ייקרא פולינום הומוגני מדרגה אם ורק אם הוא מקיים את אחד התנאים השקולים הבאים:
היא פונקציה הומוגנית מדרגה .
כלומר, הדרגה של כל מונום מאיברי הפולינום היא .
ניתן לראות מהתנאי השני שכל פולינום הומוגני מדרגה , הדרגה שלו עצמו היא בהכרח במובן של דרגת פולינום.
לעיתים פולינומים הומוגניים נקראים גם תבנית פולינומית.
הפולינום הוא פולינום הומוגני מדרגה 2 שכן:
זהו פולינום הומוגני מדרגה 3 שכן:
הפולינום הוא לא פולינום הומוגני, זאת מכיוון שישנו איבר חופשי בפולינום שלא מאפשר יחסיות בין לבין ערך הפולינום.
כל פונקציה קבועה היא פולינום הומוגני מדרגה 0.
כל מונום הוא פולינום הומוגני.
אם דרגת פולינום הומוגני היא זוגית, הפולינום הוא פונקציה זוגית.
מנגד, אם אי-זוגי, הפולינום הוא פונקציה אי-זוגית.
סכום פולינומים הומוגניים מדרגה הוא פולינום הומוגני מדרגה .
מכפלת פולינום הומוגני מדרגה בסקלר היא פולינום הומוגני מדרגה .
מתוך שתי התכונות הקודמות עולה כי אוסף הפולינומים ההומוגנים ב- משתנים מעל חוג מדרגה מהווה מרחב וקטורי מעל .
מסמנים מרחב וקטורי זה ב-.
אם הם פולינומים הומוגניים ב- משתנים מעל חוג מדרגות בהתאמה, הפולינום הוא פולינום הומוגני מדרגה .
אם פולינום הומוגני מעל ופולינום מחלק את , אז בהכרח פולינום הומוגני.
קשר בין פולינומים הומוגניים ופולינומיים כלליים
בהינתן שדה וזוג מספרים טבעיים , מסמנים את מרחב הפולינומים ב- משתנים מעל ומדרגה בתור .
זהו מרחב וקטורי מעל .
באופן דומה מסמנים את מרחב הפולינומים ההומוגניים ב- משתנים מעל ומדרגה בתור .
זהו גם מרחב וקטורי מעל .
ניתן להוכיח שהמרחבים ו- הם מרחבים איזומורפיים.
כלומר, כל פולינום כללי ניתן להמיר לפולינום הומוגני על-ידי הוספת משתנה אחד.
איזומורפיזם זה הוא כך שלכל ולכל :
היא בהכרח פולינום מכיוון שכל ה- שבמכנה מצטמצמים עם ה- שמוכפל בפולינום כולו.
בנוסף, ניתן לראות כי לכל מתקיים ש:
משמע, הוא אכן פולינום הומוגני מדרגה , כנדרש.
ניתן לשחזר את הפונקציה המקורית מתוך על ידי הצבת :
זהו פולינום לא הומוגני מדרגה 7. ניתן להשתמש ב- כדי ליצור פולינום חדש .
הפולינום הוא פולינום הומוגני מדרגה 7 ב-4 משתנים, ונוסחתו המפורשת היא:
ניתן לראות כי זהו פולינום הומוגני מדרגה 7 מכיוון וסכום החזקות בכל מונום הוא 7.
בהינתן שדה , זוג מספרים טבעיים ופולינום הומוגני מעל ב- משתנים ומדרגה , ניתן לשים לב כי לכל מתקיים ש:
בהינתן מרחב פרויקטיבי מממד , הקואורדינטות ההומוגניות מייצגות את אותה הנקודה כמו .
כלומר, במרחב זה התאפסות הפולינום בנקודה מסוימת לא תלויה בבחירת הנציג עבור הקואורדינטות ההומוגניות שלה, זאת על אף שהערך של בנקודות אחרות עלול להיות תלוי בבחירה בנציג.
קבוצת הנקודות שהקואורדינטות ההומגניות שלהן מהוות קבוצה מהצורה נקראת יריעה אלגברית פרויקטיבית.
יריעות אלו נחקרות במסגרת הגאומטריה האלגברית, ובפרט גאומטריה פרויקטיבית.
לדוגמה, אוסף הנקודות במרחב הפרויקטיבי ה- ממדי הממשי שהקואורדינטות ההומוגניות שלהן מאפסות את הפולינום ההומוגני הומיאומורפי לספירה ממדית.
כל מרחב אפיני ממדי ניתן להמיר למרחב פרויקטיבי ממדי על ידי הוספת מרחב פרויקטיבי ממדי באינסוף.
כאשר מבצעים את מעבר זה, כל יריעה אפינית הופכת ליריעה פרויקטיבית על-ידי המרת כל פולינום כללי לפולינום הומוגני באמצעות הפונקציה שהוגדרה לעיל.
כלומר, היריעה האפינית במרחב האפיני הופכת ליריעה הפרויקטיבית במרחב הפרויקטיבי.
פולינה אסקינה (נולדה ב-9 ביולי 2003) היא אתלטית ישראלית, אלופת ישראל (2024) בקפיצה משולשת.
אסקינה נולדה וגדלה ברוסיה, ועד שנת 2021 התחרתה ברוסיה.
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא ישראל חדש עד גיל 23 של 13.20 מטר, לפני רומי טמיר (12.98 מטר) ואנג'ליקה מיטין (12.41 מטר), ובמדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.11 מטר, אחרי רומי טמיר (6.30 מטר) ולפני לינוי לוי (6.10 מטר).
פולינה פריקזצ'יקובה (נולדה ב-16 ביולי 2001) היא שחיינית אמנותית ישראלית, זוכת מדליית ארד קבוצתית באליפות אירופה (בודפשט 2020) בתרגיל חופשי.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט שבהונגריה במאי זכתה במדליית ארד בתרגיל קבוצתי חופשי יחד עם שלי בובריצקי, עדן בלכר, אריאל נשיא, מאיה דורף, ניקול נחשונוב, נוי גזלה וקתרין קונין בתוצאה של 86.8000 נקודות, אחרי אוקראינה (95.0667 נקודות) וספרד (91.2333 נקודות).
בתרגיל הסולו החופשי סיימה פריקזצ'יקובה במקום עשירי בתוצאה של 81.9333 נקודות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני סיימה במקום חמישי בתרגיל קומבינציה קבוצתי יחד עם עדן בלכר, שלי בובריצקי, מאיה דורף, קתרין קונין, ניקול נחשונוב, אריאל נשיא, נוי גזלה, נטע רוביצ'ק ושני שרייזין בתוצאה של 85.9667 נקודות.
בנוסף, סיימה יחד עם עדן בלכר, שלי בובריצקי, מאיה דורף, קתרין קונין, ניקול נחשונוב, אריאל נשיא, ונוי גזלה במקום שביעי בתרגיל קבוצתי טכני בתוצאה של 84.5315 נקודות, ובמקום עשירי בתרגיל קבוצתי חופשי בתוצאה של 85.5667 נקודות.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה באוגוסט סיימה במקום חמישי בתרגיל קומבינציה קבוצתי יחד עם שלי בובריצקי, מאיה דורף, קתרין קונין, ניקול נחשונוב, אריאל נשיא, אביטל פודקופייב, נוי גזלה, נטע רוביצ'ק ושני שרייזין.
בנוסף, סיימה יחד עם שלי בובריצקי, מאיה דורף, קתרין קונין, ניקול נחשונוב, אריאל נשיא, נוי גזלה ושני שרייזין במקום חמישי בתרגיל קבוצתי טכני בתוצאה של 82.9956 נקודות, ובמקום חמישי בתרגיל קבוצתי חופשי בתוצאה של 86.0333 נקודות.
בתרגיל הסולו החופשי סיימה פריקזצ'יקובה במקום שביעי בתוצאה של 83.8333 נקודות.
פולינה אינבינדר הייתה זמרת סופרן סובייטית וישראלית שהתמחתה בעיקר בביצוע שירים ביידיש ושחקנית האנסמבל הדרמטי היהודי של מוסקבה.
פולינה אינבינדר נולדה ב-1941 במוסקבה לברל (בֶּרְקוֹ) אינבינדר, מהנדס מסילות ברזל, ולדינה ברמן, כלכלנית.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה התיישבה המשפחה, בעקבות מינוי מקצועי של האב, בטאלין, בירת אסטוניה, שהייתה משנת 1940 לאחת הרפובליקות של ברית המועצות.
בטאלין נולדו לפולינה אחיות תאומות, גלינה וסווטלנה, לימים פסנתרנית ומעבדת מוזיקלית.
ההורים היו יוצאי עיירות יהודיות (שטעטלעך) באזור הומל שבבלארוס ודיברו בילדותם רק יידיש, אך כמו ברוב המשפחות היהודיות בתקופה הסובייטית, הם דיברו עם בנותיהם רוסית, ופולינה שמעה מעט יידיש רק בעת ביקורים אצל הסבים בבלארוס.
כבר בילדותה הצטיינה בכישרון מוזיקלי והתעניינה בייחוד במוזיקה קולית.
לאחר סיום בית הספר התיכון למדה ניצוח מקהלות ופיתוח קול בבית הספר המקצועי למוזיקה בטארטו ולאחר מכן בקונסרבטוריון של טאלין (כיום האקדמיה האסטונית למוזיקה ולתיאטרון ) במחלקה הווקלית.
לאחר סיום הלימודים עברה למוסקבה והמשיכה ללמוד פיתוח קול אצל המורה אנה טרויאנובסקיה , שדגלה בשימוש טבעי במיתרי הקול מעין דיבור, בלי הפעלת לחץ או העצמה מלאכותית.
לימים פיתחה פולינה שיטה משלה בהוראת פיתוח קול על יסודות דומים ובזכותם שמרה גם על כושר הביצוע שלה עד גיל מבוגר מאוד.
בשנת 1969 הצטרפה לאנסמבל הדרמטי היהודי של מוסקבה (בראשי תיבות ברוסית МЕДА), שהעלה הצגות ביידיש.
הרכב זה, מייסודו של בנימין וולף (ולדימיר) שוורצר, נחשב לממשיך דרכו הרוחני של התיאטרון היהודי הממלכתי (GOSET) של שלמה מיכאלס, שנרצח על ידי יוסיף סטלין ב-1948. פולינה שיחקה בהצגות "טוביה החולב" על פי שלום עליכם בתפקיד חוה, "מעבר לאוקיינוס" מאת יעקב גורדין בתפקיד צילה ועוד.
היא בלטה במיוחד בהצגת "החייט המכושף" על פי סיפורו של שלום עליכם בבימויו של פליקס ברמן .
ההצגה הזאת הייתה מעין מחזמר, ואינבינדר, ששיחקה בתפקיד ציגעלע (העֵז), ביצעה בה כמה שירים וזכתה לאהדה מיוחדת של הקהל.
האנסמבל פעל במסגרת "מוסקונצרט" – המוסד הממלכתי הרשמי לתרבות של מוסקבה.
פולינה ועוד שחקנים בני הקבוצה היו מועסקים מטעמו.
בשנת 1973 השתתפה בתחרות אומנויות הבמה של רוסיה בביצוע שירים ביידיש וזכתה במקום השלישי (הפרס הראשון לא הוענק לאיש, והפרס השני ניתן לזמרת הרוסייה ז'אנה ביצ'בסקיה).
ביצוע רפרטואר יהודי מובהק בתחרות זו היה מעשה נועז בברית המועצות בימים ההם, לכן גם עצם ההשתתפות בתחרות וגם הזכייה בפרס הפכו לאירוע משמעותי בתרבות היהודית הסובייטית.
אינבינדר ביצעה בין השאר את "שיר הערש לבאבי יאר" בלחן רבקה בויארסקי למילות המשורר שיקה דריז, שיר קינה של אם שאיבדה את ילדיה הקטנים בבאבי יאר בשואה.
על אף הזכייה לא שודרה הופעתה של אינבינדר בטלוויזיה הממלכתית.
על פי התקנון אומנים שהגיעו למקומות הראשונים בתחרות זו היו זכאים להקלטת תקליט גדול.
הוקלט תקליט ששמו "שירים יהודיים" (ברוסית Еврейские песни) בביצועה, שכלל 14 שירים ביידיש, בהם "ווי אזוי לעבט דער קיסר" (כיצד חי הקיסר), "דונה דונה" ו"שיר הערש לבאבי יאר".
התקליט רשום בקטלוג התקליטים הסובייטיים תחת המספר C30-06705-6, אך הוא נגנז ולא יצא לאור מעולם.
ואולם תקליט קטן בשם זהה שכלל ארבעה שירים מתוך ה-14 ראה אור ואזל זמן קצר לאחר שהגיע לחנויות.
בשנת 1975 נישאה למתמטיקאי ולדימיר לסקיס.
בני הזוג הגישו בקשה לעלות לישראל והפכו למסורבי עלייה.
בתקופת ה"סירוב" ניהלה מקהלה לילדי פעילים ציונים והשתתפה בהצגות של המחתרת הציונית.
ההיתר לעלות לישראל הגיע כשהייתה מאושפזת בבית יולדות לקראת לידת בתה הבכורה מרים.
במאמץ רב הושגה הארכת הזמן הקצוב מטעם השלטונות לעזיבת המדינה משבועיים לחודשיים, וביוני 1977 הגיעה המשפחה לישראל והתיישבה בירושלים.
ב-1978 נולד ילד נוסף, דניאל.
ב-1979 וב-1981 עלו לישראל גם אחיותיה הצעירות.
בישראל עסקה פולינה בהוראת תורת המוזיקה ופיתוח קול ובהופעות שירה.
אחותה סווטלנה הייתה לשותפה קבועה ליצירה המוזיקלית: היא עיבדה יצירות רבות לשני קולות, שרה את הקול השני וליוותה את השירה בפסנתר.
מלבד שירים ביידיש ביצעו האחיות יצירות מתקופת הבארוק באיטלקית ובשפות אחרות, רומנסות רוסיות ושירים עבריים.
הן הופיעו גם בארצות הברית, בהולנד וברוסיה.
ב-2003 זכו בפרס השני בפסטיבל "חנוכיית הזהב" בברלין.
פעמים אחדות, עד 2019, חזרו והופיעו בעיר ילדותן טאלין.
פולינה אינבינדר הלחינה למעלה מעשרים שירים למילות משוררים רוסיים – פיודור טיוטצ'ב, יבגני ברטינסקי ואוסיפ מנדלשטם, דוד סמויילוב ויבגני ריין ומשוררות שעלו לישראל אלנה אקסלרוד וסוסנה צ'רנוברובה.
לימדה פיתוח קול עד החודשים האחרונים לחייה.
ראתה בלימוד פיתוח קול גם כלי טיפולי ואמצעי פיתוח האישיות.
לאורך שנים תמכה בעולים חדשים רבים בחומר וברוח.
נפטרה בירושלים ב-21 בספטמבר 2025 ונקברה בהר המנוחות.
טאטע-מאמע לידער – תקליטור שירים ביידיש, ירושלים 2001
Русский романс в Иерусалиме – תקליטור "רומנסות רוסיות בירושלים", ירושלים 1999
פּוֹליס היא קהילה פוליטית אוטונומית כפי שהתקיימה ביוון העתיקה.
מקובל להתייחס למונח פוליס כ"גוף אזרחים" יותר מאשר במובן של אוסף מבנים במיקום גאוגרפי מסוים; המונח משמש במדעי המדינה ובהיסטוריה ולא בגאוגרפיה.
ברוב המקרים הייתה הפוליס קשורה לאזור גאוגרפי מסוים.
הדגם הרווח היה של עיר מוקפת חומה, במרכזה מצוי האקרופוליס ובו מצויים המקדשים ומוסדות השלטון העיקריים, וסביבה יישובים חקלאיים שתושביהם נמנים גם הם על תושבי הפוליס.
שטח הפוליס הגדולה ביותר (אתונה) לא עלה על 2,500 קמ"ר והקטנה ביותר (ככל הנראה דלוס) על שטח של 5 קמ"ר.
עם זאת, הקשר הגאוגרפי לא היה הכרחי, כפי שניתן לראות בפרשת מסע הרבבה של קסנופון ובנטישת אתונה בעת הכיבוש הפרסי.
גם לספרטה למשל היה מבנה יוצא דופן: היא ישבה על 5 כפרים.
האומדנים המקובלים לאוכלוסיית הפוליס הם בין 20,000 תושבים (פוקאיה, פריאנה) ל-250,000 תושבים (אתונה, סירקוסאי).
רוב הפולייס נבנו בסמוך לחוף הים באזור שאיפשר קיום נמל.
גם למוסדות השלטון לא הייתה תבנית קבועה – המוסדות השתנו מפוליס לפוליס, ולא פעם אף עברו שינויים במהלך ההיסטוריה של הפוליס.
עם זאת, ניתן לזהות חמישה סוגי מוסדות שלטון בסיסיים אשר משותפים לרוב הפולייס:
הסמכויות של כל אחד מהנ"ל השתנו, כאמור, מפוליס לפוליס.
באופן כללי ניתן לומר כי אספת העם הייתה הריבון האמיתי של הפוליס לפחות מבחינה רשמית, גם אם לא מעשית.
אסיפות העם הן אלה שקיבלו את ההחלטות המדיניות – בין אם יזמו אותן (כבמשטר דמוקרטי) ובין אם תומרנו לקבלתן (כבמשטר טיראני).
אספת העם הורכבה מכלל האזרחים של הפוליס.
למועצה היו בדרך כלל סמכויות של ייעוץ ו/או ביקורת של המשרות הממלכתיות ו/או הנחיה של אספת העם.
המועצה כללה בדרך כלל אזרחים "מכובדים" – ממוצא אצילי, זקנים, ראשים של בתי אב וכדומה.
נושאי המשרות היוו מעין "רשות מבצעת" – סמכויותיהם כללו טיפול בהיבטים שונים של חיי היומיום בפוליס.
בחלק מהמקרים נושאי המשרות היו נבחרים לתפקידם, לתקופות כהונה משתנות.
לתושבי הפוליס בכלל ולאזרחיה בפרט הייתה זהות תרבותית ודתית ייחודית.
מעל הכל, התגבשה הפוליס תחת פולחן עם סממנים משותפים, לעיתים של אל משותף אשר נחשב כאל "של" הפוליס, אולם לרוב היה זה פולחן של הרוס (גיבור) מקומי, בעוד שפולחן האלים כללי יותר ומתייחס לאלים המשותפים ליוונים ואף לעמים הסובבים אותם.
סממנים נוספים של התרבות הייחודית היו לוח שנה על מועדי החגים והאירועים הדתיים שבו, סגנון ספרותי ייחודי, אדריכלות, קרמיקה ועוד.
אוכלוסיית הפוליס נחלקה למספר קבוצות שנבדלו ביניהן בטיב הזכויות אותן העניקה להן הפוליס.
שְלוש הקבוצות העיקריות הן האזרחים, המטויקים והעבדים.
בתוך קבוצות אלו ניתן לזהות קבוצות משנה.
הקבוצה העיקרית, אם כי הקטנה ביותר, היו האזרחים.
הזכות העיקרית ממנה נהנו האזרחים הייתה ההשתתפות בפולחן הציבורי של הפוליס – זכות זו הגדירה את היותו של אדם אזרח הפוליס.
אזרח בפוליס היה גבר בלבד (גיל המינימום השתנה מפוליס לפוליס), אשר נולד לאזרח ו"אזרחית" .
עם זאת, היו לפעמים דרכים שאיפשרו צירוף של אדם זר לגוף האזרחים, דרכים אלה השתנו מפוליס לפוליס.
בשטח הפוליס ומסביב לה התגוררו תושבים שלא נהנו מזכויות אזרח, אך למרות זאת נחשבו לאנשים חופשיים.
הפריויקים ישבו בשטח הפוליס שמחוץ לעיר, ולרוב עסקו בחקלאות.
במקורם היו לא פעם שרידים לתושבים המקוריים של הארץ אשר קדמו להקמת הפוליס או אף לפלישות ההלניות.
עם התפתחות הפוליס איבדו "אדוני הארץ" המקוריים את מעמדם אולם הורשו להישאר ביישוביהם ולעבד את אדמתם כאנשים חופשיים.
המטויקים היו זרים אשר ישבו בתוך תחומי העיר: מהגרים, נציגי סוחרים, פליטים פוליטיים וכדומה.
גם עבדים משוחררים עברו למעמד הזה.
תמורת הזכות להתגורר בעיר הם שילמו מיסים, אך זכויות פוליטיות היו מהם והלאה.
גם בכל האמור בזכויות משפטיות היה מעמדם נחות מזה של האזרחים.
לרוב, בשל איסור הבעלות על קרקע, עסקו במקצועות כמסחר ואמנות.
מטויקים יכלו להגיע למעמד כלכלי גבוה ביותר וחלקם, על אף היעדר הזכויות הפוליטיות, השפיעו לא מעט על מדיניות הפוליס.
העבדות היוותה חלק חשוב בכלכלת הפוליס.
לעבדות היו מספר מקורות עיקריים: שעבוד עקב חובות, שבויי מלחמה, סחר עבדים שמקורם בארצות אחרות וריבוי טבעי.
לעבדים לא היו זכויות פוליטיות כלשהן, ולרוב גם קבלת זכויות אחרות כרוך היה בהסכמת המשעבד.
העבדים הועסקו במגוון רחב של עבודות, בדרגות קושי שונות.
עבדות במכרות נחשבת היום כקשה מכולן, אך היו עבדים שהועסקו במלאכות "קלות" כגון חינוך ילדים.
בתקופה הארכאית (החל מהמאה השמינית לפנה"ס לערך) הצבא היה בעיקרו צבא יבשתי.
הצבא הורכב מאזרחי הפוליס בלבד.
הגיוס לצבא הפוליס היה חובה, אך נעשה על פי רוב על פי שומת רכוש של האזרחים והחלוקה לחילות השונים נקבעה על פי מעמדו הכלכלי של האזרח.
שיטה זו הייתה הכרחית היות שעל כל אזרח/חייל היה לשאת בהוצאות חימושו האישי.
הצבא לא היה סדיר, אלא גויס אד-הוק.
למלחמה וגיוס צבא נודעה השפעה כלכלית מרחיקת לכת, היות שהאזרחים שגויסו נותקו למעשה ממקורות פרנסתם עד לסיום המלחמה.
בתקופה זו התקיימו בצבאות הפולייס מספר חילות עיקריים: חיל פרשים, הופליטים וחי"ר קל.
פולייס מסוימות אף החזיקו בצי ימי.
החיל העיקרי היה חיל ההופליטים – חיל רגלים כבד.
חיל זה, על שיטת הלחימה הייחודית לו (הפלנקס), נועד להביא להכרעה מהירה כל קרב, היות שכאמור המבנה הכלכלי של הפוליס לרוב לא איפשר לה החזקת צבא סדיר.
בתקופה הקלאסית ניתן למצוא מספר חידושים בצבאות היווניים.
החל מהמאה השישית לפנה"ס ובעיקר לאחר מלחמת פרס–יוון חלה התפתחות של הציים, ובפולייס מסוימות (כגון אתונה) הם הפכו לחיל העיקרי.
כמו כן גויסו לצבאות הפוליס תושבים שאינם אזרחים – מטויקים ולעיתים אף עבדים.
דרך התפתחותן של הפולייס לוטה בערפל, וישנן תאוריות רבות המנסות לתת תשובה לשאלת התפתחות המבנה הפוליטי המוכר לנו מיוון הקלאסית.
אחד הראשונים שנתן דעתו לשאלת התפתחות הפוליס היה אריסטו.
אריסטו ראה במבנה הפוליס "שותפות המורכבת מכמה כפרים", שמטרתה סיפוק של צרכים שמעבר לצרכים הפיזיים של הפרט.
לפי התאוריה שלו, התהוות הפוליס הייתה תהליך טבעי שנבע מצורך טבעי.
שלבי התהליך המתואר על ידו הם:
יצירת יחידת הבסיס – "הבית", המהווה שותפות של זכרים ונקבות מצד אחד, ושליטים ונשלטים מהצד האחר.
יצירת שותפות מכמה בתים – "כפר" (המבוסס על קשרי דם).
יצירת שותפות מכמה כפרים כאמור לעיל – היא הפוליס.
נקודת הכשל העיקרית בתאוריה זו היא שלא התפתחו משטרים דמויי פוליס בשום מקום מחוץ לעולם היווני, כך שטענת התהליך הטבעי כשלעצמה אינה מספיקה.
פלוטרכוס מציג את התפתחות הפוליס כתוצאה של יוזמה אישית.
אתונה, למשל, התגבשה לטענתו כפוליס של ומתוך כלל תושבי אטיקה.
במקרה של אתונה רואה פלוטרכוס בגיבוש הפוליס מפעל אישי של תזאוס אשר גיבש את הפוליס על ידי הרכבת "קואליציה" של השבטים ("דימוס") שישבו באטיקה.
לטענתו, תזאוס הוא שהגה את רעיון הפוליס, גיבש את השבטים על ידי שידול והבטחות ובחלק מהמקרים כנראה גם באמצעות איומים מרומזים ("…העדיפו להשתכנע מלהיות נאלצים להסכים עמו"), וקבע את מבנה המוסדות הראשוני של הפוליס, משטרה, ומספר חגים לאומיים.
תאוריות מודרניות יותר, המתבססות על השוואה בין מבנה החברה ביוון הארכאית לזה של התקופה הקלאסית, מראות את התפתחותם של מוסדות הפוליס מהחברה השבטית אשר התקיימה ביוון בתקופה הארכאית, ואשר תיאורה עולה בעיקר מתוך הטקסטים ההומריים.
חברה זו הייתה מורכבת מבני השבט, אשר בסיס הקשר ביניהם היה משפחתי, בראש השבט עמד המלך (בזילאוס) וכן התקיימה מעין מועצת אצילים.
בפוליס אנו מוצאים את סמכויות המלך מפוזרות בין נושאי התפקידים השונים, את מועצת האצילים הופכת למועצות המצומצמות כדוגמת מועצות הזקנים, ובני השבט ההופכים לאספת העם.
ביוון התרחשו מספר תופעות שגרמו לשינוי מבנה החברה השבטית:
מצוקה כלכלית, אליה נקלעו תושבי חצי האי היווני, שנבעה מגידול האוכלוסייה מצד אחד, ומחוסר היכולת של הארץ לשאת גידול זה מן הצד האחר.
מצוקה זו גרמה לערעור המסורות הקיימות היות שהשבט התקשה למלא את תפקידו כמבטיח פרנסה לכל בניו, והפרנסה הפכה לבעיה פרטית ואישית של כל אדם.
תופעה נוספת שנבעה מחוסר היכולת של הארץ לשאת את תושביה, וכן נבעה מהתפתחויות טכנולוגיות, הייתה המעבר מחקלאות למסחר.
השינוי בסוג הכלכלה יצר צרכים חברתיים וכלכליים חדשים שעודדו התנתקות ממסורות קיימות.
התפתח מעמד חדש של בעלי ממון, אשר כוחם הכלכלי יצר מציאות פוליטית חדשה – תחרות לאצולה המסורתית.
בנוסף, השחרור של ההמונים מהתלות הבלעדית באצולת הקרקע הגדיל את כוחם הפוליטי גם של חסרי הרכוש.
גם תאוריות אלו מתקשות להסביר את הייחודיות של תופעת הפוליס ליוון העתיקה, שכן תופעות המצוקה הכלכלית וההתפתחויות הטכנולוגיות משותפות למקרים רבים בעולם העתיק.
תאוריה נוספת טוענת כי התפתחות משטר הפוליס נבעה מהתלכדות של חבר מתיישבים/פליטים/הרפתקנים לישות פוליטית אחת (בדרך כלל בניכר), שמתוקף היותם תלושים במידת מה מהמסורת השבטית במולדת, נאלצו למצוא חלופות לצורך ארגון חברתי שיתאים למצבם החדש.
לפי תאוריה זו, המתיישבת עם העובדה שתהליך הקולוניזציה קדם להתפתחות משטר הפוליס המוכר לנו ועל הקשר שנשמר בין הקולוניות לבין ערי האם, הרי שבקולוניות התפתחו משטרים אשר לאחר מכן חלחלו חזרה לערי המוצא שלהן.
הפוליס ההלניסטית כללה את השטחים המקיפים אותה, שהיו שייכים לה והיא ניזונה מהם.
המועצה העירונית ניהלה את הפוליס, והעומדים בראש המועצה נבחרו לתקופה מוגבלת.
ייחודה של הפוליס הוא בחבר האזרחים, שהיה אחראי לניהול העיר, ושבו נבחרו בעלי התפקידים העירוניים.
ביוון ובחלקים אחרים ממוקדון נחשבה הפוליס למסגרת המתאימה לכל יווני בן חורין.
התהוות הפוליס נעוצה בעובדה שהמלכים המוקדונים שלטו במזרח על מרחבים עצומים ועל אוכלוסייה אדירה.
כדי לעמוד במשימת הכיבוש וגם לנצל אותו לטובתם הם היו זקוקים לאנשים משלהם.
אחת הדרכים לעשות כן הייתה התיישבות יוונית יזומה במזרח.
המתיישבים – אנשי צבא, פקידים, סוחרים, מהנדסים, רופאים וכו' – באו מן העולם היווני, עולם שבו התקיימו ערי פוליס.
לכן בבואם להתיישב במזרח הייתה הפוליס הצורה המועדפת עליהם.
ניהול העיר ופיתוחה במזרח היה קשור ברצונו של המלך ששלט באזור, ובכל זאת צורת החיים בה הייתה מושכת.
כך היו הפוליס ומוסדותיה, ובכללם הגימנסיון (בית הספר) והתיאטרון, למאפייני התרבות היוונית ולמפיציה העיקריים במזרח.
ייסודן של ערי פוליס במזרח, על מוסדותיהן השונים, ושגשוגן מסבירים את עומק ההשפעה היוונית על עמי המזרח.
המונח "פוליס" קנה מקומו בשמות ערים רבות שהיו נתונות להשפעה הלניסטית, ביזנטית ונוצרית-אורתודוקסית: מאריופול; טריפולי (כלומר איחוד של "שלוש ערים", כך בלבנון, בלוב וביוון); איסטנבול, וכן בשם "נאבלוס" הגייה מקומית של השם "נאו-פוליס" כלומר "פוליס חדשה".
כמו כן יסוד משותף בשפות האירופיות השונות למושגים "משטר" ו"מדינה" כמו במושג היווני פוליטיקה וכפי שניתן למצוא גם באנגלית POLICY (מדיניות) ו-POLICE (משטרה).
פולינזיה Polynesia היא תת-אזור של אוקיאנה המורכבת מיותר מ-1,000 איים הפזורים במרכז ובדרום האוקיינוס השקט.
פולינזיה היא אחת משלוש קבוצות האיים הראשיות המרכיבות את האוקיינוס השקט.
תושביה הילידים של פולינזיה מכונים - פולינזים.
מקורם משותף, שפתם קרובה זו לזו, והם חולקים מנהגים תרבותיים ואמונות מסורתיות משותפות.
(פירוט על התרבות, דת, מסורות ומוזיקה של הפולינזים בערך נפרד).
השם פולינזיה (בריטניה: /ˌpɒlɪˈniːziə/ (ט) POL-in-EE-zee-ə, ארצות הברית: /-ˈniːʒə/ -EE-zhə), מורכב מהמילה היוונית העתיקה פולי (πολύς) שמשמעותה "רבים" או "הרבה" ו-נסוס (νῆσος) שמשמעותה "אי", ביוונית עתיקה.
ומכאן - "איים רבים", שם הולם לאזור המשולש הגדול של האוקיינוס השקט המכיל למעלה מאלף איים.
את המונח טבע לראשונה ב-1756, הסופר הצרפתי שארל דה ברוס, שהחיל את השם על כל איי האוקיינוס השקט.
ב-1831 צומצם השם לאיים הממוקמים בדרום האוקיינוס השקט.
לפני מתן השם 'פולינזיה' לא נתנו ילידי האזור שם קיבוצי לכל קבוצת האיים של האוקיינוס השקט.
פולינזיה היא קבוצה של למעלה מאלף איים הממוקמים בחלק המרכזי והמזרחי של האוקיינוס השקט, במשולש שאת קודקוד הראש שלו מהווים איי הוואי, את קודקוד הבסיס השמאלי ניו זילנד, ואת קודקוד הבסיס הימני אי הפסחא.
בשטח זה, בן 40 מיליון קמ"ר, שכמעט כולו מים, קיימים כמה אלפי איים, חלקם מיושבים ורבים מאוד איים זעירים, אטולים ושוניות אלמוגים.
קבוצות האיים העיקריות הם: הוואי, ניו זילנד, סמואה, טונגה, איי פסחא, וקבוצת האיים בשליטת צרפת במרכז המשולש הפולינזי, הקרויה פולינזיה הצרפתית.
רוב האיים מצויים דרומית לקו המשווה.
שטחם של רוב האיים קטן (יוצאי הדופן הם ניו זילנד והוואי), ונהוג לחלקם בין "איים גבוהים" לבין "איים נמוכים".
מוצאם של רוב "האיים הגבוהים" געשי, והמשותף ביניהם בצורתם הוא: הרים גבוהים שחרוטי געשיים מזדקרים מעליהם; צלעותיהם תלולות ומבותרות; ראשיהם וקווי הרכס שסועים; ומורדותיהם מכוסים יערות עד סבוכים.
לדוגמה: טהיטי והוואי שבה גם הנקודה הגבוהה ביותר בכל אוקיאניה: הר הגעש מאונה קיאה (Mauna Kea), המתנשא לגובה של 4,210 מטר.
"האיים הנמוכים" לעומתם, בנויים מאלמוגים שלרובם הצורה האופיינית של אטול.
איי גמבייה-טואמוטו שבפולינזיה הצרפתית מהווים את הריכוז הגדול ביותר של איים מסוג זה.
מגוון הצמחים באיים דל יחסית, בשל בידודם של האיים מבחינה גאוגרפית.
באיים הנמוכים קיימים מינים מועטים של צמחי חוף, מינים אחדים של שיחים ועצי קוקוס.
האיים הגבוהים, שבהם קיימים יערות עד, עשירים הרבה יותר במיני צמחים כדוגמת: עצי דקל, פיקוס, וסחלבים.
האדם הפיץ בין האיים בטטה, בננות, טארו ואת עץ הלחם.
במאתיים השנים האחרונות כשהגיעו האירופאים, ניטעו מטעים של מוצרים טרופיים: קנה סוכר, אננס וקאוצ'וק (להפקת גומי).
עולם החי בפולינזיה גם הוא לא עשיר במינים.
בפולינזיה אין כמעט יונקים מקומיים, למעט אלו שהובאו על ידי המתיישבים הפולינזים: כלבים, חזירים וחולדות.
עם זאת, ישנם יונקים ימיים כמו לווייתנים וכלבי ים, ביניהם כלב ים נזירי של הוואי, שהוא מין אנדמי.
וכן, עטלף ים הוואי (Ōpeʻapeʻa).
לעומת זאת האיים עשירים בעופות, במיוחד בולטת בכך פאונת החי בניו זילנד, שבה מספר גדול מאוד של מינים אנדמיים שחלקם נכחדו, או מצויים על סף הכחדה.
בשל קיומה של מערכת אקולוגית ייחודית התפתחו מינים רבים של עופות חסרי יכולת תעופה, כיון שעל האדמה לא היו טורפים שסיכנו את קיומם.
בין העופות ידועים הקיווי (Apteryx), הדינורניטיים, הקאקאפו (Strigops habroptilus; "תוכילֵיל"), והטאקאהה (Porphyrio hochstetteri).
כמו כן כ-60 מיני לטאות (30 מהן שממיות וחומטיים) וארבעה מיני חסרי זנב, כולם נדירים ומצויים בסכנת הכחדה.
בין העופות האנדמיים בפולינזיה נמצאים - יונת קרקע פוליניזית (Pampusana erythroptera), יונת פירות אטול (Ptilinopus coralensis), לוריקט אולטרמרין (Vini ultramarina), שלדג מנגרבה (Todiramphus gambieri), מלך מרקיז (Pomarea mendozae), וסנונית פסיפית (Hirundo tahitica).
הים סביב האיים עשיר בדגה והיא מן החשובים שבמקורות המחייה של הילידים.
בין שוכני הים הייחודיים אפשר למצוא את דג שמש האוקיינוס (Mola Mola), כריש לבן גדול (Carcharodon carcharias), לוויתן זרע פיגמי (Kogia breviceps), לוויתן קטן פיגמי (Feresa attenuata) ועוד.
האקלים של איי האוקיינוס השקט הוא בדרך כלל טרופי (למעט בניו זילנד, שיש לה אקלים ממוזג), עם טמפרטורות, לחות וגשמים אחידים יחסית לאורך כל השנה.
הטמפרטורה נעה, בממוצע בסביבות 28 מעלות צלזיוס, ל-15 מעלות צלזיוס באי נורפוק, אחד מאיי האוקיינוס השקט הדרומיים ביותר.
איי האוקיינוס השקט מאוכלסים בדלילות וקיימות בהן מעט תעשיות מזהמות ולפיכך נחשבים האיים למקומות "נקיים" למדי (פחות מ-0.02% מהפליטות העולמיות מדי שנה).
עם זאת, האיים נמצאים בסכנת הצפה ממשית בעקבות עליית פני הים.
זוהי אחת ההשלכות ההרסניות של שינויי האקלים.
בתחילת שנות ה-90 התקין הארגון המטאורולוגי העולמי מכשירים המודדים את הגאות והשפל בחופי האוקיינוס השקט.
דו"ח שפורסם על ידי גוף פיקוח האקלים בכיר של האו"ם הראה כי לאורך 30 השנים האחרונות עלה מפלס המים בכ-15 ס"מ, בחלקים מסוימים של האוקיינוס השקט, בעוד שהממוצע העולמי עומד על 9.4 ס"מ בלבד.
"היום כבר ברור שהזמן שנותר כדי למנוע את הצפת האיים אוזל במהירות", אמרה אנדריאה סלסט סאולו, מזכ"לית ארגון המטאורולוגיה העולמי.
גם נדיה וינוגרדובה שיפר, מנהלת תוכניות הפיזיקליות של האוקיינוסים בחטיבת מדעי כדור הארץ של נאס"א, מזהירה מעליית מפלס הים בשנים הבאות שעלולה לגרום להצפות תכופות יותר עד סכנת היעלמותם של חלק מהאיים.
חוקרים מאוניברסיטת הוואי בשיתוף מדענים מאוניברסיטת קולורדו ווירג'יניה טק, התחילו לבנות מפות ברזולוציה גבוהה המתעדים את השיטפונות וההצפות באיי האוקיינוס השקט.
המפות יכולות לסייע למדינות האיים להחליט היכן למקד את מאמצי הטפול בסכנת ההצפה.
צוותי מחקר צופים שגם מספר ימי השיטפונות בשנה יתרבו כמעט בכל מדינות האיים באוקיינוס השקט.
למשל, אזורים בטובלו (Tuvalu), שהיו בהם פחות מחמישה ימי שיטפונות בשנה עלולים להגיע ל-25 ימי שיטפונות עד שנת 2050. אזורים בקיריבטי בהם יש פחות מ-5 ימי שיטפונות בשנה יחוו כ-65 ימי שיטפונות בשנה.
טובלו היא אחת ממדינות האיים שנמצאת בסכנת הצפה מוחלטת.
שון גלאגר, צלם ויוצר סרטים שביקר בתשעת האיים הזעירים של טובלו אומר: "הנקודה הגבוהה ביותר בטובאלו נמצאת רק כמה מטרים מעל פני הים, כך שכולם מודעים לכך שאם יתרחשו שינויים בים, זה ישפיע באופן מיידי על החיים שם...
תוך דקות ראיתי מים ה מחלחלים דרך האדמה שמתחת.
הייתי עד לקהילות רבות שהוצפו פתאום.
אפילו מסלול ההמראה של שדה התעופה היה לפעמים מתחת למים...
הים הפולש מביא איתו שלל בעיות.
האדמות החקלאיות המוגבלות של המדינה יכולות להיות מורעלות על ידי המים המלוחים.
מי התהום שלו נמצאים בסיכון.
וטמפרטורת הים המתחממת מהווה איום על שוניות האלמוגים המקיפות את האיים ועל הדגים החיים שם.
לשינויי האקלים יש השפעות בעולם האמיתי כרגע", אמר גלאגר.
"זו לא בעיה לעתיד, זה משבר להיום"."
על פי התחזיות המדעיות, גם בתרחישים מתונים מסוימים, טובלו עלולה להימחק כמעט לחלוטין מהמפה במהלך 30 השנים הבאות.
"אסון רודף אסון, ואנחנו מאבדים את היכולת לבנות מחדש, לעמוד בעוד ציקלון או שיטפון נוסף", אמר שר האקלים של טובאלו, מאינה טליה, ל-AFP, תוך שימת דגש על כך שעבור מדינות נמוכות מדובר במלחמת הישרדות.
את המצב מסכם מזכ"ל האון"ם, אנטוניו גוטרש: "אסון עולמי מעמיד את גן העדן הזה באוקיינוס השקט בסכנה.
מפלס הים הממוצע העולמי עולה בקצב חסר תקדים.
פולינזיה היא אזור נרחב מאוד שגבולותיו לא מוגדרים ולכן קשה לקבוע במדויק אילו מדינות משתייכות אליו.
החלוקה הנרחבת יותר כוללת את המדינות האלו:
האוכלוסייה הנוכחית של פולינזיה היא 689,952 (ללא ניו זילנד והוואי), נכון לאוגוסט 2025, בהתבסס על הפיתוח של Worldometer של הנתונים העדכניים ביותר של האו"ם.
אוכלוסיית פולינזיה שווה ערך ל-0.01% מכלל אוכלוסיית העולם.
פולינזיה מדורגת במקום השלישי באוקיאניה בין תת-האזורים המדורגים לפי אוכלוסייה.
צפיפות האוכלוסין בפולינזיה היא 85 לקמ"ר (221 אנשים לקמ"ר).
שטח היבשה הכולל הוא 8,090 קמ"ר.
פולינזיה מורכבת משש מדינות עצמאיות, שתי ישויות בשלטון עצמי וחמש טריטוריות.
הוואי, מבין חמישים מדינות ארצות הברית, היא אחת משתי היחידות הפוליטיות הכלולות בפולינזיה וסמואה האמריקאית, אחת הטריטוריות, מנוהלת על ידי ארצות הברית.
שש המדינות בפולינזיה הן ניו זילנד, איי שלמה, טונגה, טובאלו, ונואטו וסמואה.
ניו זילנד היא הגדולה מבין המדינות הפולינזיות הן מבחינת אוכלוסייה והן מבחינת שטח.
ניו זילנד היא ביתם של למעלה מ-4.9 מיליון תושבים ומשתרעת על פני יותר מ-103,483 מיילים רבועים (268,021 קמ"ר).
מתוך למעלה מ-4 מיליון אנשים בניו זילנד, רק 260,000 מזדהים כפולינזים.
ניו זילנד הייתה בעבר מושבה של הממלכה המאוחדת, אך קיבלה אוטונומיה מלאה ב-1947 עם חוקת וסטמינסטר.
96% מתושבי האיים הם נוצרים, עם סממנים של הדתות המקוריות, מחציתם פרוטסטנטים.
פחות מאחוז אחד הם משתייכים לדתות אחרות, כמו בהאים, בודהיסטים, דתות סיניות ועוד.
השאלה כיצד ומאין הגיעו הפולינזים לפולינזיה העסיקה חוקרים רבים, לאורך שנים, והיא נבדקת עד היום.
החוקר הנורווגי תור היירדאל הציע תאוריה לפיה תושבי פולינזיה הגיעו מיבשת אמריקה הדרומית.
התיאוריה הזו עלתה בשל דמיון מסוים שקיים בין סיפורי המיתולוגיה של ילידי האנדים בדרום אמריקה שלפני האינקה, ובין המיתולוגיה הפולינזית.
לפי אחד הסיפורים דובר על קבוצה ממערב אמריקה הדרומית, שנמלטה על רפסודות, בעקבות מלחמה.
כיון שלאורך כל השנה כיוון הרוח וזרמי הים הם ממזרח למערב (כלומר מכיוון אמריקה הדרומית לפולינזיה) הרי סביר ששטו מערבה.
גורם נוסף היה מציאת בטטות בפולינזיה, שלפי כל החוקרים מוסכם שמקורם באמריקה הדרומית.
כדי לבדוק אם מסע כזה, מאמריקה הדרומית אל איי האוקיינוס השקט, אפשרי, בנה היירדאל וצוות עובדים רפסודה זהה לכלי השיט שהיה בידי האינדיאנים.
לרפסודה ניתן השם קון-טיקי - כשמו של 'מלך השמש', מלכם האגדי של בני המקום, באזור פרו.
בשנת 1947 יצא היירדאל וציוותו מפרו לכיוון מערב על הקון טיקי, ולאחר מסע של 6,980 קילומטרים, לאורך שלושה חודשים, נסחפה הרפסודה לשונית אלמוגים באחד האיים של פולינזיה וכך הגיעה למטרתה.
כך הוכיח החוקר היירדאל שהמסע הארוך בין פרו לאיי פוליניזיה על גבה של רפסודה עשויה עץ בלזה אפשרי, למרות כל החוקרים שפקפקו בכך.
אמנם המחקר הוכיח שהמסע מדרום אמריקה לאיי האוקיינוס השקט אפשרי, אבל מחקרים אחרים הוכיחו שלא כך היה.
חפירות ארכאולוגיות שנערכו בשנים האחרונות בפולינזיה, הוכיחו כי הפולינזים הגיעו לאיים בשלב הרבה יותר מוקדם משסבר החוקר הנורווגי, שלב שבו לא היו לאינדיאנים של אמריקה הדרומית אמצעי שיט שהיה מאפשר להם להגיע לפולינזיה.
מאידך, התאימו תוצאות המחקרים לתאוריה על נתיב הגירה המתחיל באסיה, ועובר דרך איי מלנזיה.
מחקרים מאוחרים יותר בתחום הגנטיקה האבולוציונית נמצא כי מוצאם של הפולינזים אכן מדרום-מזרח אסיה ולא מאמריקה.
עם זאת, נמצאו כמה עדויות גנטיות להתערבות אינדיאנית באוכלוסיית פולינזיה, דבר שמעלה את האפשרות לקשר רציף בין הפולינזים והאינדיאנים ונותן גם הסבר אפשרי להימצאות הבטטה בפולינזיה.
כיום, על פי עדויות לשוניות, ארכאולוגיות וגנטיות נמצא שהעם הפולינזי שייך לתת-קבוצה של העם האוסטרונזי שמקורו במזרח אסיה.
נוסף לכך, אם בודקים את השפות הפולינזיות הרי ברור שהמקורות הפרהיסטוריים של העמים האלו הם במזרח אסיה, ובעיקר בטייוואן בנדידות שהחלו בסביבות 3000 לפני הספירה ועם התפשטות תרבות לפיטה בסביבות 1500 לפני הספירה.
אותם בני העמים האוסטרונזים, שנדדו מאזורי מזרח אסיה היו שייטים ומתיישבים מיומנים, ועד 1500 לפנה"ס התבססו בארכיפלג ביסמרק (מול אינדונזיה).
רישומים ארכאולוגיים של כלי חרס של לפיטה מראים שתרבות זו התפשטה מארכיפלג ביסמרק על פני המרחב העצום של האוקיינוס השקט ועד לאיים מלנזיה, פיג'י ומערב פולינזיה.
על פי המחקר טונגה וסמואה יושבו בסביבות 1300 לפנה"ס עד 900 לפנה"ס, אך לאחר תקופת ההתיישבות המהירה הזו הייתה תקופה של הפוגה.
נדרשו עוד 1000 שנים עד שחלק מתושבי מערב פולינזיה המשיכו בנדודיהם והתיישבו במזרח פולינזיה.
ישנן תיאוריות רבות מאחורי זה.
טהיטי ואיי קוק לא יושבו עד שנת 1000 לספירה.
זמן קצר לאחר שנת 1000 לספירה יושבו החלקים המרוחקים של פולינזיה: ניו זילנד בדרום, אי הפסחא ואיי מרקיז ו-Society Islands במזרח והוואי בצפון.
הלפיטה היו אבותיהם הקדמונים של הפולינזים, כולל המאורים.
נראה שהסיבות להגירה היו, קודם כל, התחרות הקשה על משאבי הטבע והמזון, בתוך איים קטנים, בין השבטים השונים.
יש להניח שחלק מהאנשים שעזבו את ביתם גורשו או הוגלו על ידי בני שבטים אחרים.
סיבה נוספת לנדידה היא - סקרנות אותנטית לגבי אזורים לא ידועים בעולם.
כל אותם אנשים שנדדו במשך אלפי שנים והתיישבו באיים השונים, הביאו איתם את התרבויות שלהם, הדתות שלהם והשפה שלהם ופיתחו, עם הזמן, תרבויות ייחודיות בקבוצות איים.
אלה מדינות האיים שאנו מכירים כיום.
גילוי פולינזיה על ידי האירופאים
האירופאי הראשון שראה את האוקיינוס השקט היה מגלה הארצות הספרדי, ואסקו נונייז דה בלבואה, כשחצה, בשנת 1513, יחד עם משלחת של 190 ספנים ספרדים, את מצר פנמה (היכן שהיום תעלת פנמה), לכיוון האוקיינוס השקט.
שש שנים אחר כך יצא פרדיננד מגלן (Fernão de Magalhães), מגלה הארצות הפורטוגלי למסע הימי הראשון שהקיף את העולם, יחד עם משלחת גדולה.
בנובמבר 1520, אחרי מסע ארוך וקשה, הגיעה המשלחת לאוקיינוס השקט, אבל לא עגן באיי פולינזיה.
75 שנים אחר כך, בשנת 1595, הוביל הנווט ומגלה הארצות הספרדי אלברו דה מנדניה משלחת שיצאה מפרו והגיעה לאיי שלמה ואיי מרקיז ובכך היה האירופאי הראשון שהגיע לחלק מאיי פולינזיה.
הוא אמנם לא התעכב באיים אבל מסעו היה הראשון שתועד והוא זה שנתן לאיי מרקיז את שמם.
הראשונים שגילו את ניו זילנד ואת פיג'י (המאה ה-17) היו ההולנדים, אך החוקר הידוע ביותר של איי פולינזיה היה הקפיטן ומגלה הארצות הבריטי ג'יימס קוק שערך שלושה מסעות בין השנים 1768–1778. תיאוריו הנלהבים על יופי האיים ועל חייהם המאושרים של הילידים עשו רושם חזק על בני דורו.
ג'יימס קוק אף מצא את מותו בפולינזיה (בהוואי), ומקומות שונים בה קרויים על שמו (בין השאר קבוצת איי קוק).
החל מהמאה ה-18 נוצר מגע שיטתי של נוסעים וטיילים אירופאיים עם תושבי האיים הפולינזיים.
בעקבותיהם הגיעו סוחרים, ציידי לווייתנים ומלחים שנשארו במקום.
אוסטרליה ואירופה החלו לסחור עם האיים.
מגורשים אירופאיים הגיעו לאיים, מלחים שבחרו להישאר באיים.
מנודים, כמו מורדי הספינה באונטי, התיישבו בטהיטי ב-1789. כל אלו שינו את האקלים החברתי והפוליטי באיים.
יחד עם התושבים החדשים הובאו רובים, כלים לא מוכרים וגם מחלות שלא נפוצו לפני כן באיים.
בעקבות התושבים האירופאיים הגיעו אל האיים גם מיסיונרים נוצריים, מתוך כוונה לנצר את תושבי המקום.
ב-1797 שלחה החברה המיסיונרית של לונדון (LMS) משלחת לטהיטי.
אחריהם הגיעו מיסיונרים רבים ששיחדו את הצ'יפים המקומיים בנשק, בתמיכה אירופאית ובחיזוק כוחם מול אויביהם וכך, בעקבות המנהיגים והמלכים הפכו רוב תושבי האיים לנוצרים.
ה'כיבוש הנוצרי' לווה בהתנגדות רבה, במלחמות ובמאבקים עקובים מדם.
הקשר עם האירופאים שהחל בתחילת המאה ה-18 התגבר עם הגעתם של הסוחרים האנגליים.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 החלה השליטה של אירופה וארצות הברית בכמעט כל האיים.
איי סמואה חולקו לשני חלקים.
האיים המזרחיים הפכו לטריטוריות של ארצות הברית בשנת 1904 וכיום ידועים בשם סמואה האמריקאית.
האיים המערביים נודעו בשם סמואה המערבית (כיום המדינה העצמאית של סמואה), ועברו מגרמניה לניו זילנד ב-1914. ממשלת ניו זילנד ניהלה את סמואה המערבית בחסות חבר הלאומים ולאחר מכן כנאמנות של האו"ם עד לעצמאותה ב-1962. סמואה המערבית הייתה מדינת האי הראשונה באוקיינוס השקט שקיבלה את עצמאותה.
פיג'י הייתה לקולוניה בריטית בשנת 1874 אבל קיבלה את עצמאותה ב-1970. הוואי סופחה לארצות הברית, כמדינה ה-50 שלה באוגוסט 1959. איי פסחא הם טריטוריה של צ'ילה, במעמד מיוחד.
טונגה הפכה לשטח חסות של בריטניה ב-1900 וביוני 1970 זכתה טונגה בעצמאות.
פולינזיה הצרפתית היא יחידה מנהלית של צרפת ומ-1977 יש לאיים שלטון עצמי.
אחת התוצאות הטרגיות של המפגש בין הפולינזים לאירופאים הייתה ירידה דרמטית במספר הילידים בפולינזיה.
הדוגמה הקיצונית ביותר היא איי מרקיז שבהם חיו בין 50,000 ל-100,000 פולינזים ב-1813, אבל רק 2,000 בשנת 1921. הסיבה העיקרית לירידה באוכלוסייה, היו מחלות שהביאו איתם האירופאים ושכנגדם לא היו הפולינזים מחוסנים: אבעבועות שחורות, חצבת, שפעת ועגבת.
סיבה נוספת הייתה אלכוהוליזם, גם הוא תוצאה של המפגש עם האירופאים.
באמצע המאה ה-20 התופעה נעצרה ומאז חל גידול מחודש באוכלוסייה.
שלטונם של מעצמות המערב הביא איתו, מלבד מחלות, גם דיכוי דתי וכפייה דתית, שינויי תרבות ושפה שנכפו לעיתים על הילידים.
רבים מהאיים גם שימשו את ארצות הברית ובעלות הברית כבסיסים צבאיים לאחר המתקפה על פרל הארבור.
אבל מאז מלחמת העולם השנייה, זכו חלק גדול מהאיים הפולינזיים בעצמאות, ביניהן סמואה, טונגה, טובאלו, וקיריבאטי.
דיג וחקלאות סיפקו מזון לתושבים שלעיתים הושלם על ידי בשר כלבים, תרנגולות וחזירים.
במקצת האיים הייתה נהוגה אכילת בשר אדם, לעיתים כדרך להשגת תכונות נערצות, ולעיתים משום שלא היה בשר אחר.
הגידולים העיקריים היו שורש הטארו (שדרש הכנת טרסות והשקיה), בטטה, בננה, פרי עץ הלחם וקנה סוכר.
אלו גודלו קרוב לאזור המגורים או בחלקות גן מבודדות שטופלו על ידי בני המשפחה.
מומחים בבניית סירות, לכידת ציפורים, ריפוי, מחול ושאר פעילויות העבירו את המידע בתוך משפחתם.
הטובים ביותר גויסו לשירות המנהיגים.
השליטים הטילו מכסות על מוצרים כגון בדים מקליפות עץ, כלבים, חזירים, מזון ונוצות, לשם תמיכה בחצרותיהם ובצבא הקטן שניהלו.
סחר חליפין בסחורות התנהל בתוך ומחוץ למשפחה המורחבת.
פולינזיה הצרפתית היא יחידה מנהלית של צרפת (קולקטיב מעבר לים) בדרום האוקיינוס השקט.
היא מורכבת ממספר קבוצות איים פולינזיים.
הקבוצות העיקריות הן איי החברה (שבהם האי טהיטי, שבו נמצא מרכז השלטון הצרפתי והבירה פפאטה), איי מרקיז, איי טואמוטו, איי גמבייה ואיי אוסטרל.
לתושבים יש אזרחות צרפתית משנת 1946. בשנת 1977 קיבלה פולינזיה הצרפתית מעמד של שלטון עצמי.
האיים שימשו ב-1974 כאתר לניסויים גרעינים של צרפת, וכאשר ב-1995 התפרסם שנשיא צרפת ז'אק שיראק, אישר להמשיך ולבצע ניסויים כאלה, התעוררה ביקורת מצד מדינות שונות בעולם.
ב-1996 התבצע הניסוי האחרון, וצרפת הודיעה שלא תמשיך בפעילות זו.
מעמדה המשפטי של פולינזיה הצרפתית הוא של מדינה מעבר לים, מה שמקנה לה עצמאות גדולה יותר מאשר לטריטוריה מעבר לים.
החוקה הצרפתית קובעת בפרק מיוחד את מבנה הממשל בפולינזיה הצרפתית כאשר היא קובעת בית מחוקקים חד-ביתי, המכונה האספה של פולינזיה הצרפתית, הנבחרת על ידי זכות בחירה כללית למבוגרים, ובוחרת את נשיא המדינה מבין חבריה.
ראש המדינה הוא נשיא צרפת, המיוצג על ידי נציב עליון שממונה על ידי ממשלת צרפת.
הנציב העליון אחראי על עניינים הכוללים הגנה, יחסי חוץ ומשפט.
ראש הממשלה הוא נשיא פולינזיה הצרפתית, הנעזר בקבינט הנקרא מועצת השרים.
מועצה כלכלית, חברתית ותרבותית, המורכבת מנציגים מאיגודי עובדים, אגודות מקצועיות שונות וארגונים תרבותיים ואחרים, משמשת כקבוצת ייעוץ לממשלה בנוגע להצעות חקיקה.
המדינה מיוצגת בפרלמנט הצרפתי על ידי שני סגנים ושני סנאטורים.
מערכת המשפט כוללת בית משפט לערעורים, בית משפט של ערכאה ראשונה ובית משפט למשפט מנהלי.
כלכלת הפולינזיה הצרפתית מתבססת בעיקר על תיירות כאשר הפעילות הכלכלית העיקרית של המדינה.
החקלאות, שבעבר הייתה בעלת חשיבות עליונה, מספקת כיום רק חלק קטן מהתוצר המקומי הגולמי .
היצוא המסורתי - כולל וניל - ירד במידה ניכרת, אך אובדן הכנסות זה פוצה חלקית על ידי פיתוח הדיג, במיוחד עם הרחבת המים הטריטוריאליים ל-200 מיילים ימיים (370 ק"מ) מהחוף בשנת 1978.
הפולינזיה הצרפתית מקבלת כרבע מהיבוא שלה מצרפת; הולנד, צרפת והונג קונג הן בין יעדי היצוא העיקריים שלה.
שותפות סחר משמעותיות אחרות הן דרום קוריאה, סין, ארצות הברית וניו זילנד .
החל מאמצע המאה ה-20, נבנו או שודרגו באופן משמעותי מתקני תחבורה, כולל פיתוח נמל מודרני בפפאטה, בניית שדה תעופה בינלאומי בפאאה, והקמת שירותי אוויר עם כמה מהאיים המרוחקים: מוראה, האיים סו לה ונט, האי טואמוטוס המערבי, איי המרקיז והאיים טובואה.
יש ספנות סדירה לאזורים אחרים באוקיינוס השקט, אך הספנות הבין-אייתית נותרה תלויה במידה רבה בהפלגות מקומיות לא מתוזמנות של ספינות מפרש.
לפולינזיה הצרפתית רשת כבישים צנועה יחסית, אך הרוב המכריע של הכבישים סלולים או מרוצפים באבן.
הכוחות המזוינים בפולינזיה הצרפתית (Forces armées en Polynésie française – FAPF) מהווים את נציגותה הצבאית של צרפת בשטחי פולינזיה הצרפתית, ופועלים לשמירה על ריבונותה של צרפת באזור, הגנה על תחום השיפוט הימי של האי, וקידום שיתופי פעולה ביטחוניים אזוריים.
מדובר בכוח מרחבי ימי–אווירי–יבשתי, המהווה עמוד תווך של ההיערכות הצרפתית באסיה–פסיפיק, בשיתוף פעולה עם הכוחות המזוינים קלדוניה החדשה (FANC).
ל-FAPF תפקיד מרכזי במשימות של שמירת ביטחון ימי, פיקוח על דיג, הגנה אזרחית, וכן השתתפות במבצעים מבצעיים בתחום אזור האחריות הקבוע (Zone de responsabilité permanente – ZRP).
פיקוד הכוחות מופקד בידי קצין כללי בתפקיד COMSUP FAPF, המכהן גם כ־ALPACI – אמירל מפקד אזור האחריות אסיה–פסיפיק.
במסגרת תפקידו, מהווה ALPACI נציגו של צבא צרפת לשיתופי פעולה אזוריים, יועץ לנציב העליון של הרפובליקה (Haut-Commissaire) ונציג הממשל לביצוע סמכויות המדינה בים.
תחום אחריותו משתרע על מרבית האוקיינוס השקט, למעט קלדוניההחדשה, איי מלנזיה, אוסטרליה וניו זילנד, המצויים תחת אחריות COMSUP FANC.
נכון לשנים האחרונות, מונה FAPF כ-950 אנשי צבא משלוש הזרועות:
הצבא היבשתי: באמצעות רגימנט חיל הרגלים הימי של האוקיינוס השקט–פולינזיה (RIMaPP).
המרכיב הימי, בבסיס הימי בפפאטה, כולל:
פריגטה מדגם Prairial, המצוידת במסוק Alouette III;
המרכיב האווירי, המוצב בבסיס האווירי Faa'a:
טייסת תחבורה ET 82 המפעילה שני מטוסי CASA CN-235;
פלגת הסיור הימי 25F עם מטוסי Falcon 200 משותפים ליחידה בניו קלדוניה;
יחידת מסוקים 35F עם שני מסוקי Dauphin N3+.
החל מינואר 2011 פועלת בפולינזיה בסיס ההגנה המשותף (Base de défense de Polynésie française), המספק שירותי תמיכה ולוגיסטיקה ליחידות הצבא והמנהלות הממשלתיות באזור, באמצעות יחידת הסיוע GSBdD.
במקביל פועל באזור גם שירות צבאי מותאם (RSMA), הכולל רגימנט בטהיטי ושלוש פלוגות הכשרה באיים אוסטרליה והמרקיזים.
מטרתו העיקרית של השירות היא הכשרה מקצועית לצעירים מקומיים.
במקרי חירום, כמו אסונות טבע, יכולים אנשי RSMA להיות מופעלים ישירות תחת COMSUP על פי בקשת הנציב העליון.
ה-FAPF נחשבים לחלק מהכוחות המזוינים של צרפת בשטחים שמעבר לים, ומהווים כלי מרכזי בהבטחת נוכחות צרפתית באוקיינוס השקט.
כמו כן, אחראי מפקד הכוחות על הגנת אתרי הניסויים הגרעיניים לשעבר במורורואה ובפנגטאופא.
במסגרת ההתאמות הארגוניות של מערכת הביטחון הצרפתית, בהתאם ל"לבן לביטחון ולהגנה הלאומית", מבוצעות התאמות במבנה ה-FAPF כדי לשמר את כושר הפעולה של הכוחות בהתאם לאיומים והאתגרים הביטחוניים הייחודיים לאזור הפסיפיק.
פולינזיה הצרפתית מחולקת ל-5 מחוזות אשר כל אחד מהם מחולק לנפות.
פולינזים הם קבוצה אתנו-לשונית של אנשים המהווים את האוכלוסייה הילידית של פולינזיה.
קבוצת האנשים הזו, המאוחדת על ידי מאפיינים אתניים, מוצא, תרבות, מסורות ושפות קרובות, חיה בקבוצת איים הנקראים המשולש הפולינזי באוקיינוס השקט, שפינותיו הם הוואי, איי פסחא וניו זילנד.
הם דוברים את השפות הפולינזיות, ממשפחת השפות האוסטרונזיות.
הפולינזים כוללים כמה תת-קבוצות שהגדולה בהם היא המאורים, בניו זילנד ואחריהם הסמואנים שבאיי סמואה, ילדי הוואי, בני טהיטי שבפולינזיה הצרפתית, הטונגים מטונגה והרורטונגים שבאיי קוק.
הפולינזים, כוללים את ילידי סמואה, איי קוק, איי פסחא, פולינזיה הצרפתית, הוואי, ניו זילנד, ניואה, האי נורפוק, איי פיטקרן, רוטומה, טוקלאו, טונגה, ואליס ופוטנה וטובאלו.
בני פולינזיה הם קבוצת משנה של עמים אוסטרונזיים.
לפי התאוריה המקובלת מקור מוצאם דומה לזה של העמים הילידים מהעולם המלאי, מדגסקר וטאיוואן.
תאוריה זו נתמכת על ידי עדויות גנטיות, לשוניות, וארכאולוגיות.
מקורם של הפולינזים מוסבר בעזרת תיאורית הגירה לתוך האוקיינוס השקט שהתחילה בערך לפני 3000 שנה.
התאוריה המודרנית שמקובלת כיום היא שהפולינזים הם חלק מהאוסטרונזים שהחלו להגר מטאיוואן בין 3000 ו-1000 לפנה"ס; הפולינזים כנראה נדדו דרך הפיליפינים, מזרח אינדונזיה, מצפון-מערב גינאה החדשה והגיעו למלנזיה בערך ב-1400 לפנה"ס.
משם נדדו לאיים המערביים של פולינזיה ב-900 לפנה"ס.
(2008) טענו בהתבסס על בדיקות דנ"א מיטוכונדריאלי שהתוצאות מצביעות על מקור קדום יותר, קדם ההולוקן, מאזור בדרום מזרח אסיה.
בפולינזיה, בעיקר לפני כניסת האירופאיים, המשפחה המורחבת הייתה יחידה שסיפקה את צורכי עצמה.
ראש המשפחה היה תמיד הבן הבכור.
לקשרי דם הייתה חשיבות גדולה בקשרים החברתיים.
המנהיג באוכלוסייה עצמאית היה בדרך כלל הצאצא הישיר לראש המשפחה שהשתלטה על האדמה, בין על ידי כיבוש או על ידי יישוב.
המנהיג (צ'יף) שלט בעזרת קרובי משפחה שמונו לפקידים בדרגה נמוכה יותר.
בדרך כלל שליטים עצמאים שלטו במחוז או על אי אחד בלבד.
משפחת השליט הבדילה עצמה כמעמד מיוחד משאר פשוטי העם, ומעמדם נקבע בירושה.
שושלות היוחסין שלהם סיפקו את הקשר עם האליל הבורא ושממנו הם שאבו את כוח הקסם שלהם (מאנה Mana).
חוקי הטַאבּו (Tabu) או טאפו (Tapu) (מילה שמקורה פולינזי) נוקשים נועדו להגן על השליט מפני מגע עם אלו שאינם במעמדו, או שאינם קרובי משפחתו, ולשמר את המערכת הדתית שתמכה בו.
פגיעה בחוקי הטאבו גררה לעיתים קרובות עונש מוות.
כל האדמות בהוואי ובטהיטי היו שייכות לשליטים העליונים, והיה להם שלטון מוחלט על נתיניהם.
כשבאו המיסיונרים הראשונים לפולינזיה הם גילו שהדרך המהירה ביותר לנצר את האוכלוסייה הייתה לנצר קודם את המנהיגים.
היה זה תהליך שבסופו איבדו המנהיגים את השליטה על האוכלוסייה כאשר חוקי הטאבו הדתיים הפסיקו להיות רלוונטיים.
כיום, רוב הפולינזים משתייכים לדת הנוצרית - קתולית או פרוטסטנטית.
האמונות המקוריות של תושבי פולינזיה כמעט נעלמו.
את חלקם אפשר למצוא משולבות בתוך הדת הנוצרית.
התנצרותם של בני פולינזיה החלה כאשר אגודת המסיונרים של לונדון (LMS) שלחה מיסיונרים פרוטסטנטים לטהיטי בשנת 1797. כיום, באזורים פרוטסטנטיים הכנסייה, הכומר והדת הם מרכז החיים.
כמרים מנהלים את הפעילות הדתית, החברתית ואת בית הספר של יום ראשון, בו מלמדים תנ"ך.
הכמרים הם אלו שעורכים חתונות ולוויות וגם משפיעים על קבלת החלטות פוליטיות.
זקני הכפר מסייעים לכומר באכיפת השליטה החברתית.
בתוך הפעילות הדתית הז משולבים 'המרפאים', המטפלים בחולים בעזרת שליטתם ברוחות.
גם החגים הנחגגים תואמים את החגים הנוצריים, כמו טבילות, חתונות, ליל כל הקדושים, חג המולד ועוד, אבל גם בהם משולבים טקסים מקומיים.
הכומר הקתולי הראשון שידוע שביקר באיים היה הכומר של הצי של מגלן, שהגיע לאיים בשנת 1521. כמרים נוספים הגיעו לאיים יחד עם הספינות הספרדיות.
עם השנים הגיעו עוד כמרים והחלו להקים שירותי דת באיים אליהם הגיעו.
כיום לכנסייה הקתולית יש נוכחות משמעותית באיים, בעיקר בפולינזיה הצרפתית, שם יושבת הבישופות הגדולה ביותר ומשרתת קהילות רבות.