tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגורם שהיה היעיל ביותר בהצלחת החרם היה המוסד הדתי המוסלמי.
המסגד, שהיה מקום ההתכנסות הציבורית החשוב ביותר ולפעמים היחיד, שימש כבמת התעמולה החשובה ביותר.
האימאמים הציגו את החרם כחובה דתית, השביעו את המתפללים שלא ישתתפו בבחירות, ואיימו בנידוי אלה שישתתפו.
באותו חודש נעשה ניסיון למנות "ועדה מייעצת" מתוך נציגי הציבור בארץ ישראל, אולם גם הוא נכשל עקב התפטרות רוב הנציגים הערבים.
הפלסטינים סירבו להשתתף במועצה המחוקקת, משום שראו בכך השלמה עם כתב המנדט והצהרת בלפור.
אלא שבעוד שהחרימו את הדרג העליון של הממשל, הם לא נמנעו משיתוף פעולה יומיומי עמו ואיישו בו משׂרות.
ביוני 1923, נערכה ביפו הוועידה השישית, האחרונה למשך חמש שנים, שהייתה מוקדשת לדיון על ההסכם שרצה חוסיין בן עלי, מלך חג'אז, לעשות עם בריטניה, בו לפי השמועה ויתר על ארץ ישראל.
באותה ועידה נבחרה המשלחת השלישית, שתפקידה היה לנסות להניא את שליחי המלך חוסיין בלונדון מחתימה על הסכם שיוציא את פלסטין מכלל הארצות הערביות.
המשלחת ביקשה להופיע בפני ועדת-קבינט מיוחדת לבחינת המדיניות הבריטית בארץ ישראל, אולם הוועדה סירבה לשמוע את נציגיה.
הלחץ הפלסטיני על חוסיין הביא להקשחת עמדתו והכביד על חתימת ההסכם, שלא אושר בסופו של דבר.
באוקטובר 1923 הציעו הבריטים להקים "סוכנות ערבית" בדומה לסוכנות היהודית, אולם כמו ניסיונותיהם להקים מועצה מחוקקת או ועדה מייעצת של כלל אוכלוסיית ארץ ישראל, גם הצעתם זו נתקלה בהתנגדות פלסטינית מוחלטת.
התנגדות תקיפה זו הייתה לכל הצעה שביססה את חוקת ארץ ישראל על הכרה בהצהרת בלפור, ושלא כללה הקמת מדינה פלסטינית באופן מיידי וביטול כל ההתחייבויות שניתנו ליהודים.
על מדיניות זו נמתחה ביקורת מצד ערבים רבים, אולם גם האופוזיציה לא השלימה עם הצהרת בלפור, אלא גרסה שיש לקחת את מה שניתן ולהמשיך לדרוש, בניגוד לעמדת הקיצוניים שגרסו הכל או לא כלום.
לדברי יהושע פורת, התפתחות המיתוס הלאומי של הפלסטינים, שמרכיב מרכזי בו הייתה התחושה שבריטניה רימתה אותם בהבטחותיה בשנת 1915, היא ההישג היחיד שהם זכו בו במאבק המדיני שלהם בשנותיו הראשונות של המנדט הבריטי.
מטרותיהם העיקריות – ביטול הצהרת בלפור וממשל עצמאי הדומה לזה שבעבר הירדן ובעיראק – לא הושגו, ואילו כתב המנדט אושר ובספטמבר 1923 נכנס לתוקף.
ביום השנה להצהרת בלפור באותה שנה נערכו אמנם שביתות מחאה בכל הארץ, אולם הכישלון הביא לשיתוק הדרגתי של התנועה הלאומית.
חילוקי הדעות בתקופה זו בתנועה הציונית עוררו את הרושם בקרב פעילי הוועד הפועל הערבי כי הציונות גוועת, ומאידך הם נכחו כי מפלגת הלייבור שעלתה לשלטון בבריטניה ב-1924 ממשיכה את מדיניות קודמתה.
שתי ההתפתחויות הללו הגבירו את האדישות הפוליטית.
בשנים 1926–1927 חל משבר כלכלי עמוק ביישוב היהודי, שפגע קשות בעלייה ובהתיישבות היהודית.
התפתחות זו גרמה לתחושה בציבור הפלסטיני כי הציונות נכשלה, מה שהביא לירידה במוטיבציה לפעילות פוליטית אנטי-ציונית ומאידך להתפייסות בין המחנות היריבים שבתוך הציבור הפלסטיני וכתוצאה מכך להתמתנות שיטות הפעולה הפוליטיות.
בתקופה זו כבר לא הייתה מחלוקת לגבי שיתוף פעולה עם הממשלה.
בשנים 1921–1929, בהן שקטה הארץ מאלימות, זכתה התנועה הציונית בשמונה שנות פעילות ללא הפרעה, שבמהלכן היישוב היהודי כמעט הוכפל ושטח ההתיישבות שלו גדל.
בכל שנות קיומם, שקדו הוועד הפועל הערבי והמועצה המוסלמית העליונה על שיתוף פעולה הדוק.
בשניהם שלטה משפחת אל-חוסייני והעסקנים המקורבים אליה, מה שגרם לכך שהאופוזיציה הפלסטינית הייתה מכוונת כנגד שני המוסדות כאחד, וזאת אף על פי שבמהותם היו נבדלים זה מזה: האחד מוסד פוליטי לאומי לא עדתי, ואילו השני עדתי-דתי חצי-ממשלתי.
ב-1921 קמה "האגודה המוסלמית הלאומית", שהייתה הארגון האופוזיציוני הראשון והייתה מכוונת כנגד האגודות המוסלמיות-נוצריות.
החל מיולי-אוגוסט 1922 החלה להתגבש האופוזיציה, שהתארגנה בשלוש צורות: הקמת אגודות ומועדונים, הקמת "המפלגה הלאומית", וניסיון להקים "מפלגות חקלאיות" מקומיות של פלאחים, בעלות אופי בלתי-פוליטי.
כל אלה הופנו נגד המועצה המוסלמית העליונה והוועד הפועל הערבי, וזאת אף על פי שאחדים מראשי האופוזיציה המשיכו להשתתף בוועד הפועל.
בנובמבר 1923 נערכה ועידת היסוד של "המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית".
בין היתר, נטלו בה חלק שייח' סולימאן אל-תאג'י אל-פארוקי (נשיא המפלגה), עארף א-דג'אני וכמה מבני משפחת נשאשיבי.
מצע המפלגה התנגד לציונות, להצהרת בלפור, לחוקת הארץ ולמוסדות הממשל העצמי שנקבעו בה, ודרש הקמת ממשלה לאומית ופרלמנט נבחר על ידי העם, אך לא שלל את קיומו של השלטון הבריטי.
אלא שהמפלגה החדשה נכשלה בניסיונה לאחד בתוכה את כל חוגי המתנגדים לוועד הפועל הערבי, שנאבק בה מתחילתה.
בשנות ה-20 התגבשו בציבור הפלסטיני שני מחנות גדולים:
"מג'לסיין" - מחנה תומכיהם של הוועד הפועל הערבי והמועצה המוסלמית העליונה.
אלה נקראו על שם אותה המועצה ("אל-מג'לס"), ונקראו גם "חוסיינים", על שם משפחת חוסייני, שעמדה בראש המחנה.
"מועארדין" (אופוזיציה) - מחנה המתנגדים לוועד הפועל, למועצה המוסלמית העליונה ולחוסיינים, ובראשם עמדה משפחת נשאשיבי.
התפלגות הציבור הפלסטיני לשני המחנות לא חלה לרוב לפי בחירה חופשית של הפרט, על פי שיקולים פוליטיים-ענייניים, אלא בעיקר לפי השתייכות מסורתית של המשפחות הערביות, בעיקר בכפרים, שכל אחת מהן קשורה אל משפחות מיוחסות או תקיפות מסוימות שבערים הראשיות, וכך כמעט בכל כפר מצויה הייתה חמולה "חוסיינית" וחמולה "נשאשיבית".
המאבק בין שני המחנות התנהל בסוף שנות ה-20 ובשנות ה-30 בחריפות רבה.
הפילוג העמוק מנע כל הופעה מאוחדת ומלחמה משותפת.
עד שנת 1928 לא נתקיימו ועידות לאומיות וחיוניותה של התנועה הלאומית הפלסטינית שככה במקצת, וזאת משום שהמשא ומתן עם הבריטים לא הביא לתוצאות רצויות והארץ תחת שלטון המנדט התנהלה כסדרה.
בימי כהונתו של הנציב הלורד פלומר (1925–1928), החלו השלטונות הבריטיים לגלות תקיפות כלפי הסתה וקיצוניות, מה שהביא את האוכלוסייה הפלסטינית להרגיש שהממשלה אינה עומדת מאחורי המנהיגות הקיצונית.
במשך חמש השנים הללו, ניסו עסקני הוועד הפועל לכנס את הוועידה השביעית, אולם נכשלו בשל חוסר אחדות.
ב-1927 ניצחה האופוזיציה בבחירות לרשויות המקומיות כמעט בכל הארץ.
כתוצאה מכך, לא יכלו עוד אנשי הוועד הפועל והמועצה המוסלמית העליונה להתעלם מכוחה ונוכחו בצורך להשיג עמה הסכם כדי לחדש את תנופת התנועה הלאומית.
ב-1928 חלה התעוררות בתנועה הלאומית הפלסטינית.
ביוני אותה שנה, התקיימה בירושלים הוועידה הערבית השביעית, שהתאפיינה בקרע וניגודים בין הסיעות.
ב-24 בספטמבר אותה שנה, יום הכיפורים, פרצה תקרית שהחלה את פרשת סכסוך הכותל.
זו אפשרה למועצה המוסלמית העליונה ולנשיאה לספק ממד דתי למאבק הלאומי נגד היהודים ובדרך זו לגייס את תמיכת השכבות העממיות, שהסיסמאות הלאומיות לא דיברו אל לבם עד אז.
מיד לאחר התקרית, פתחה המועצה במסע תעמולה נמרץ להגנת מסגד אל-אקצא ושמירת זכויות המוסלמים בכותל, שהוחשב קדוש למוסלמים בתוקף היותו חלק מחומת המסגד.
לדברי יהושע פורת, פרשת הכותל הייתה תחילתה של התפתחות שאלת ארץ ישראל משאלה ארצית לשאלה כלל-ערבית וכלל-אסלאמית, משום שהודות למסע התעמולה, החלה דעת הקהל המוסלמית בעולם להתעניין בנושא ארץ ישראל והמקומות הקדושים שבה.
לאחר פרעות תרפ"ט בקיץ 1929, קיבלה התנועה הלאומית הפלסטינית תנופה.
בתוך חודש אחד לאחר האירועים, התכנסו 5 ועידות של מגזרים שונים באוכלוסייה הערבית, בהם כינוס סטודנטים וכינוס נשים.
בסוף 1929 התייחס דוד בן-גוריון לאופייה של התנועה: "יש חברים השוללים את קיומה של תנועה לאומית בקרב הערבים, הם רואים את פילוגי הערבים בינם לבין עצמם...
נכון הדבר שלתנועה הלאומית הערבית חסר תוכן חיובי.
אין מנהלי־התנועה דואגים לחינוך העם, לצרכיו החיוניים.
אין עוזר לפלח, אלא להפך, ראשי־התנועה מוצצים את דמו ומנצלים את ההתעוררות העממית לטובת ענייניהם הפרטיים.
אבל אנו נטעה, אם נמוד את הערבים ואת תנועתם באמת־המידה שלנו.
כל עם יש לו תנועה לאומית שהוא ראוי לה".
בתקופה זו החלה התגבשות כוחות חדשה בציבור הפלסטיני: מוסא כאט'ם אל-חוסייני ואויבו לשעבר ראע'ב נשאשיבי, שהתבססו על הוועד הפועל וההנהגה המסורתית, מול המופתי אמין אל-חוסייני, שמחנה תומכיו החל להזדהות עם דור חדש של צעירים רדיקליים.
בדצמבר 1931 כינס חאג' אמין אל-חוסייני ועידה כל-איסלאמית עולמית בירושלים, שבה השתתפו 145 צירים מ-22 מדינות.
המשלחת הגדולה ביותר הייתה הפלסטינית המארחת, שכללה כ-50 איש, כולם מקרב תומכי החוסיינים, ובכללם מייסדי מפלגת אסתקלאל.
בקונגרס התקבלו שורת החלטות, ובהן להקים בירושלים אוניברסיטה איסלאמית, להכריז על קדושת "אל-בוראק" (הכותל), להיאבק בפעילות המיסיונרית הנוצרית בקרב המוסלמים, להוקיע את הציונות ואת מכירות הקרקע ליהודים, לייסד חברה להצלת אדמות פלסטין מידי היהודים, ולהוקיע את האימפריאליזם בכל צורותיו ובכל מקום בו הוא קיים.
האופוזיציה ארגנה ועידה נגדית: "ועידת האומה המוסלמית הפלסטינית" (מאתמר אל-אמה אל-אסלאמיה אל-פלסטיניה), שנפתחה ב-11 בדצמבר בהשתתפות כאלף איש.
לוועידה נבחרה מועצה מנהלת שהיה בה ייצוג לנפות הארץ, והיא סירבה להכיר בוועידה של אל-חוסייני.
ארגון זה איחד את כל החוגים המתנגדים לאמין אל-חוסייני כנשיא המועצה המוסלמית העליונה ובהם משפחות נשאשיבי, ח'אלדי ודג'אני מירושלים.
החלטות הוועידה עסקו בעיקר בדרישה מהממשלה לרפורמה ובדק בית במשרת נשיא המועצה המוסלמית העליונה ובחירות חדשות למועצה ולנשיאה.
אולם החלטת הממשלה להשאיר את המצב הקיים הביאה לדעיכת האופוזיציה.
ביולי 1933 התפטר ראע'ב נשאשיבי מתפקידו כנשיא "ועידת האומה המוסלמית הפלסטינית" והמפלגה הגיעה אל קצה.
עם התעצמות העלייה היהודית, התחוללו מאורעות אוקטובר 1933, בהם יצאו אלפי מפגינים אל רחובות הערים, כדי למחות נגד מדיניות ההגירה של ממשלת המנדט ונגד מכירת קרקעות ליהודים.
הוועידות הלאומיות שלחו משלחות ללונדון, בעיקר למשרד המושבות, ולחבר הלאומים.
שורת הכנסים הופסקה עם מותו של מוסא כאט'ם אל-חוסייני ב-1934, בשל סכסוכים על זהות יורשו.
עם מותו, החלו החוגים השונים להתארגן בצורת מפלגות, והוועד הפועל הערבי התפורר.
הוועד הפועל הערבי הוסיף אמנם להתקיים עד 1934/5, אולם היה מוסד סיעתי שאינו מוכר כנציג כל הסיעות, והשלטונות הבריטיים הכירו בו משום שלא יכלו לוותר על מוסד ערבי-פלסטיני מייצג.
עם תחילת השלטון הבריטי, הוחלט שהלימודים במערכת החינוך יתנהלו בערבית במקום בטורקית.
החלטה זו של הבריטים הייתה מהפכנית ומחווה לזהות הלאומית הערבית.
בשנת 1925 ייסדו המחנה החוסייני והוועד הפועל הערבי בחיפה את "אגודת הפועלים הערבית הפלסטינית".
ביוני 1930 נוסד "הבנק הערבי".
ביולי 1933 נערכה "התערוכה הערבית הלאומית", כנגד "יריד המזרח" הציוני.
באוגוסט הודיעה הממשלה על הגנתה על "ערבים מנושלים", על פיתוח החקלאות הערבית ועל החוק ל"הגנת האריס".
באפריל 1934 נערכה תערוכה ערבית שנייה.
ב-1935 נוסד "הבנק הערבי החקלאי" על ידי אחמד חילמי עבד אל-באקי, כחברה-בת ל"בנק הערבי".
כבר בשנות ה-20 הבשילה בחוגים ערביים ההכרה כי התנועה הלאומית לא תצליח במלחמתה במפעל הציוני, אם לא תמנע מכירת קרקעות של ערבים ליהודים, כאשר המועצה המוסלמית העליונה נתבקשה לקנות קרקעות שהיו בסכנת מכירה ולעשות אותן הקדש .
אולם הניסיונות לרתום את המועצה לא צלחו ורק ב-1932 הרכיב הוועד הפועל הערבי ועדה מיוחדת שהכריזה על יסוד חברה "להצלת קרקעות" בשם "קופת האומה הערבית" ("צנדוק אל-אומה אל-ערביה").
בדצמבר 1932 החלה הפצת מניות, שמרביתן נקנו על ידי המועצה המוסלמית העליונה, אולם העניין שוב שקע.
ב-1935 הוא נתעורר מחדש והחלה תעמולה רחבה לטובת גאולת הקרקעות, כאשר חכמי-דת מוסלמים כתבו פתוות (פסקי הלכה) מיוחדות המנדות מן האסלאם את המוסלמי שמוכר קרקע ליהודי.
כישלון הקופה נבע בחלקו מתוך עוינות בעלי קרקעות שהיו מזוהים עם האופוזיציה, וייתכן גם שנבע מהמנטליות של הפלסטינים, שנאמנותם הראשונה הייתה למשפחה, לחמולה ולכפר ולא לקרן "לאומית" שמטרתה חרגה מתחום אחריותם.
הקופה חידשה את פעולותיה ב-1943. באותו הזמן נוסדו ועדות עסקנים בערים, שהחלו באיסוף תרומות במגוון דרכים: הפצת תווים ובולים ברחובות, תליית קופסאות בחנויות ועריכת כינוסים מיוחדים בערים ובכפרים.
ראש קופת האומה היה אחמד חילמי עבד אל-באקי, מנהל "בנק האומה הערבית".
הקופה לא הצליחה אמנם ברכישת קרקעות, אולם הצליחה להפריע למכירת קרקעות ליהודים, בין היתר על ידי תביעות משפטיות, לחץ ציבורי והוקעת המוכרים והמתווכים, ואיומים עליהם.
ב-1945 פרצה מחלוקת ציבורית ונוצר פילוג בין מחנה קופת האומה ובנק האומה שמאחוריה לבין מתנגדיה, בראשם מוסא אל-עלמי, החוסיינים ו"הבנק הערבי".
נגד הקופה הופנו טענות רבות, לגבי היעדר פרסום מאזנים ודין וחשבון, היעדרה של הנהלה ארצית מסודרת, והעובדה שכולה נתונה לרשות מנהלה וידידיו.
הקופה גם גרמה לכך שמדי יום היו מגיעות אליה עשרות פניות של ערבים המתחננים שתקנה את הקרקע שלהם, כביכול כי היא בסכנת נפילה בידי יהודים.
מתוך הפולמוס עם קופת האומה, קמה תוכניתו של מוסא אל-עלמי, "המפעל הקונסטרוקטיבי" ("אל-משרוע אל-אנשאי") למניעת מכירת קרקעות ליהודים, שפורסמה באוגוסט 1945, ונתמכה על ידי החוסיינים.
התוכנית שללה את ערכה של קניית קרקעות והעדיפה במקומה את פיתוחן: על ידי העלאת הרמה החקלאית, הכלכלית והמקצועית של הפלאח והכפר הערבי, תימנע מכירת אדמתו.
אולם גם תוכנית זו עוררה ויכוח חריף, מאחר שרק כ-15% מן האדמות שנמכרו ליהודים, נמכרו על ידי הפלאחים - השאר נמכרו על ידי בעלי אחוזות.
החל מתחילת שנות השלושים החלו לקום בארץ ישראל מפלגות ערביות לאומיות.
בינואר 1930 הודיעה קבוצה של אנשי אופוזיציה מצפון הארץ על הקמת המפלגה הליברלית.
קבוצה זו הונהגה על ידי שיח' אסעד אל-שוקיירי ותופיק חקי אל-עבדאללה (ראש עיריית עכו).
מצע המפלגה: עצמאות מלאה לפלסטין.
בשנות ה-30 וה-40 היו קיימות שש מפלגות:
מפלגת אל-איסתקלאל – מפלגה פאן-ערבית.
הוקמה ב-4 באוגוסט 1932 כסניף פלסטיני של מפלגת איסתקלאל הכל-ערבית, שהייתה יותר חוג המשמש חוט שדרה למפלגות השונות.
המפלגה הוקמה על ידי עווני עבד אל-האדי ואיתו, בין היתר, גם עיזאת דראוזה.
תנועה זו יזמה מאוחר יותר את פרוץ המרד הערבי הגדול.
לאחר מכן פסקה להתקיים כמפלגה מאורגנת והמשיכה להתקיים כחוג פעיל של עסקנים, כשבידיה "קופת האומה" להצלת קרקעות, שמאחוריה בנק האומה הערבית.
מפלגת ועידת הנוער – ועידת היסוד נערכה ביפו ב-4 בינואר 1932, וראסם אל-ח'אלדי, נבחר לנשיא.
בספטמבר 1933 קיבל את הנהגתה יעקוב אל-ע'וסיין.
הקונגרס קיים שני כינוסים בלבד, ב-1932 ובמאי 1935, והמשיך להתקיים ללא ועידות נוספות.
החברות בו לא שללה חברות במפלגות אחרות, וכמה מחברי הוועד המרכזי שלו היו חברים במקביל במפלגה החוסיינית.
בזמן הכינוס השני היו לארגון כ-20 סניפים בערי הארץ, אולם למפלגה לא היה בהם בסיס ולא היו בה אישים בולטים.
ב-1944 חידש קונגרס הנוער את פעילותו הרשמית, אולם השפעתו הייתה קטנה.
מפלגת ההגנה הלאומית – מפלגת האופוזיציה, שנתארגנה בדצמבר 1934, בראשות ראע'ב נשאשיבי.
בין המייסדים הנוספים: יעקוב פראג' (הנוצרי), חסן צדקי דג'אני, עבד א-רחמן א-תאג'י, עאסם א-סעיד (ראש עיריית יפו), חאג' נימר אל-נאבולסי, סלימאן טוקאן (ראש עיריית שכם), מוסטפא אל-ח'יירי (ראש עיריית רמלה) ודאוד אל-עיסה (מבעלי העיתון "פלסטין").
מפלגה זו, שנסמכה על ההשפעה של משפחת נשאשיבי, התאפיינה באינטרסים מקומיים (מוניציפליים וכלכליים) ובפחות התעניינות פאן-ערבית, כמו גם בנכונותה לשיתוף פעולה עם השלטונות.
מפלגה זו לא הצליחה לצבור כוח משמעותי.
עם הירידה בפעילותו הציבורית של ראע'ב נשאשיבי ושל מחנה נשאשיבי בכלל, הפך סלימאן טוקאן לראש המפלגה בפועל.
המפלגה הערבית הפלסטינית – התארגנות חוגי החוסיינים בצורת מפלגה ב-27 במרץ 1935. בראש המפלגה הועמד ג'מאל אל-חוסייני, ולא המופתי אמין אל-חוסייני, שרצה להשאיר עצמו במעמד של מנהיג דתי על-מפלגתי.
בין שאר מייסדי המפלגה: אלפרד רוק (נוצרי מיפו), שייח' מוחמד עלי אל-ג'עברי (ראש עיריית חברון) ויוסף דיא דג'אני (יפו).
במאי 1944 חידש המחנה החוסייני את ארגונו כמפלגה פוליטית ומאז הפך פעיל מאוד ונחשב לחזק ביותר.
מנהיגיו הראשיים בשנת 1946 היו: ג'מאל אל-חוסייני, אמיל אל-ע'ורי, פריד ענבתאוי, רפיק אל-תמימי, כאמל דג'אני, יוסף צהיון, מוסא סוראני ותופיק סאלח.
מוסא אל-עלמי היה מקורב למפלגה אך לא חבר בה באופן רשמי.
המפלגה ראתה באמין אל-חוסייני הגולה כמנהיג הראשי.
מפלגת הרפורמה – נוסדה ב-22 ביוני 1935 על ידי ראש עיריית ירושלים, ד"ר חוסיין אל-ח'אלידי.
בין שאר המייסדים, ראשי העיריות: פחמי אל-חוסייני (עזה), חוסני ח'ליפה (עכו), דוקטור סעדאללה קסיס (רמאללה) ועיסא בנדכ (בית לחם).
המפלגה הוקמה לאחר שמשפחת ח'אלידי ניתקה את קשריה עם משפחת נשאשיבי ולא הייתה מעוניינת להיות שותף זוטר במפלגה של החוסיינים.
בניגוד להבטחותיו המוקדמות של ח'אלידי, אמצה המפלגה בוועידת היסוד שלה מצע אנטי-ציוני, שקרא ל"עצמאות פלסטין במסגרת אחדות ערבית", ראיית בעיית פלסטין כחלק מן העניין הערבי הכללי, מלחמה בבית הלאומי היהודי בכל האמצעים, והגברת הקשרים המדיניים בין פלסטין ובין ארצות ערב.
במהלך שנות ה-40 הפסיקה המפלגה להתקיים.
מפלגת הגוש הלאומי – המפלגה נוסדה ב-4 באוקטובר 1935 בשכם על ידי עבד אל-לטיף צלאח, עורך-דין משכם וחבר לשעבר במועצה המוסלמית העליונה.
מטרת המפלגה: פעולה למען השגת עצמאות מדינית מוחלטת לפלסטין ולמען שמירה על אופייה הערבי, בתוך האחדות הערבית.
זה היה חוג לא גדול, ללא בסיס בכפרים, ופרט למנהיג, לא היו במפלגה אישים חשובים.
המפלגה זכתה לתמיכת משפחות הנכבדים מאזור שכם, אולם לא מחוצה לו.
ב-1944 חידשה את פעולתה בעיקר בעריכת כינוסים ופרסום גילויי דעת.
כל שש המפלגות הללו לא הוקמו על ידי בחירות, אלא בדרכים שהיו מקובלות בציבור הערבי: פגישות של עסקנים ומשכילים עירוניים, לרוב ללא אספות מסודרות עם הצבעות ובחירת מוסדות מרכזיים.
השם "מפלגה" היה חידוש, מתוך רצון להופיע בצורות ארגון מודרניות, אולם מהות הארגון והנהגתו נשארה בעלת הצביון העסקני-משפחתי המקובל.
שתי המפלגות הגדולות, ה"חוסיינית" וה"נשאשיבית", הסתמכו בעיקר על התמיכה המסורתית של משפחות כפריות, ואילו המפלגות הקטנות נותרו חבורות קטנות של משכילים ועסקנים עירוניים, ומשום כך נגררו תמיד אחרי אחד המחנות הגדולים.
מעבר לכמה קווי אופי מיוחדים, לא היו בדרך כלל הבדלי דעות רעיוניים בין המפלגות, וכל מפלגה קבעה לעצמה מדי פעם את עמדתה בעניין בעיות השעה.
הקמת המפלגות הביאה לכך שבזמן שהחוסיינים התלכדו למפלגה אחת, התפצלו חוגי האופוזיציה בין מפלגות שונות שהתחרו ביניהן והדבר הקטין את כוחה.
ב-1943 קמה הליגה לשחרור לאומי, ארגונם הפוליטי של הקומוניסטים ואוהדיהם.
עמדו בראשם: אמיל תומא, בולוס פרח, מוח'לס עמרו ואמיל חביבי.
ארגונים מיליטנטיים במחצית הראשונה של שנות ה-30
בכינוסים שונים שנערכו בתחילת שנות ה-30, העלו כמה נואמים את הרעיון שהנוער הערבי צריך לאגור בחשאי נשק, להתאמן בשימוש בו ולהקים יחידות צבאיות במסווה של מועדוני ספורט ופלוגות צופים.
בעקבות התעמולה הזו, הוקמו כמה אגודות לוחמים ("ג'יהאדיה") סודיות.
התארגנויות כאלו הופיעו בשלושה אזורים, אם כי לא היו קשורות זו בזו: ברמאללה-ירושלים-חברון, בשכם-טולכרם-קלקיליה וחיפה-הגליל התחתון.
ב-1932 הוקמה "הכף הירוקה", שמרכזה היה בחברון ומטרתה הייתה לבצע פעולות טרור, אולם היא התפרקה מבלי לעשות אף פעולה.
ב-1931 ארגן עבד אל-קאדר אל-חוסייני צעירים באזור ירושלים כדי להתכונן למאבק מיליטנטי.
ב-1933 הצטרף אליו אמיל אל-ע'ורי והארגון קרא לעצמו "צבא הג'יהאד הקדוש".
ב-1935 לקח לידיו אמין אל-חוסייני את הפיקוח על הארגון.
באותה שנה קמה באזור טולכרם-קלקיליה אגודה חשאית בשם "הנוער המורד" (א-שבאב א-ת'אאיר), שמנתה 16 חברים.
היא הפיצה כרוזים הקוראים למלחמה בבריטים, ביהודים ובערבים בוגדים, ושלחה מכתבי איום לנציב העליון ולפקידי ממשלה בכירים.
מלבד זאת, רכשה נשק ואמנה את חבריה בשימוש בו.
ב-1935 הופיעו התארגנויות כאלו גם במקומות אחרים, בעידודם של החוגים הקיצוניים: אנשי מפלגת אל-איסתקלאל וועידת הנוער, מפקדי פלוגות הצופים, אגודת הצעירים המוסלמים וצעירי המפלגה החוסיינית.
אגודות דומות נוספות שקמו: "פלסטין הצעירה" ו"הכף השחורה".
רוב הנשק נקנה בעבר הירדן ובסוריה.
בספטמבר 1934 החלה התארגנות כנופיית שייח' עז א-דין אל-קסאם.
בנובמבר 1935 נערך "קרב יעבד", בו הושמדה הכנופיה, מה שהביא להפגנה לאומנית בשעת הלווייתו של השייח'.
באמצע אוקטובר אותה שנה נתגלתה הברחת נשק יהודי בחביות מלט בנמל יפו.
"ועדת נציגי המפלגות" (שכונתה "קואליציית המפלגות") המשיכה לתכנן פעולות נוספות, עדיין מתונות, אולם בנובמבר נהרגו עז א-דין אל-קסאם ושלושה מחבריו על ידי כוחות ביטחון הבריטיים.
אירוע זה ליכד את הקואליציה וב-25 בנובמבר 1935 הגישו נציגי חמש המפלגות תזכיר משותף לנציב העליון, שבו תבעו את הפסקתה המידית של הגירת היהודים, איסור על העברת קרקע ערבית ליהודים, ו"כינון ממשלה דמוקרטית" בהתאם לברית חבר הלאומים, תוך הגשמת הסעיף בכתב המנדט המחייב את הממשלה "לפתח מוסדות ממשל עצמי".
עם פרוץ המרד הערבי כנגד הבריטים באפריל 1936, הוכרזה שביתה, הוקמו "ועדות לאומיות" וב-25 באפריל הוקם הוועד הערבי העליון, שהפך לגורם המשמעותי ביותר בתנועה הלאומית הפלסטינית עד 1949.
לוועד הזה מינו עצמם ראשי שש המפלגות, ובראשם חאג' אמין אל-חוסייני.
עם הקמת הוועד, התחייבו המפלגות השונות להפסיק כל פעולה נפרדת ולמעשה חדלו להתקיים מאותו יום ואילך.
מחיר האחדות הלאומית הפלסטינית היה כפיפותם של מנהיגי החוגים והסיעות למרותם של החוסיינים.
כך הצליחו אלה להשתלט על הציבור הערבי למשך מספר שנים.
המרד הערבי הצליח לאחד את התנועה הלאומית הפלסטינית לזמן קצר, אולם רצח של מאות משתפי פעולה (אמיתיים ומדומים), והתייחסות מזלזלת מצד החמושים לאוכלוסייה האזרחית - תרמו להידרדרות מצבה של התנועה הלאומית.
לאחר שבסוף יוני 1937 נעשה ניסיון לרצוח את פח'רי נשאשיבי, עזבו בתחילת יולי ראע'ב נשאשיבי ויעקוב פראג', נציגי "מפלגת ההגנה" הנשאשיבית, את הוועד הערבי העליון.
הבריטים עודדו יריבויות בין הפלגים השונים, וכתוצאה מכל אלה אף הוקמו "כנופיות השלום", שהתנגדו לכנופיות הטרור של המרד והעמיקו עוד יותר את הפילוג בתוך התנועה.
לאחר הגשת מסקנות ועדת פיל דחה אותם הוועד במסגרת ועידת בלודאן - ועידה כל-ערבית למען פלסטין, שנערכה בבלודאן שבסוריה ב-8 בספטמבר 1937. במהלך הוועידה, נוסדה "ועדת ההגנה על פלסטין", שניגשה לגייס כספים ונשק ופתחה במסע הסברה נגד תוכנית החלוקה והשלטון הבריטי.
אחדים נאסרו וחמישה הוגלו לאיי סיישל.
אמין אל-חוסייני פוטר ממשרתו כנשיא המועצה המוסלמית העליונה, והצליח להימלט ללבנון.
באוקטובר 1938 התכנס בקהיר "קונגרס בין-פרלמנטרי להגנת פלסטין", בהשתתפות נציגים ממדינות ערביות ומוסלמיות.
המתכנסים קראו לבריטניה לכונן "שלטון ייצוגי" בארץ ודחו את רעיון החלוקה.
דיכוי המרד (החל מ-1938 וביתר שאת ב-1939) גרם לתנועה נזק משמעותי ביותר.
בתקופה זו הצליחה, אמנם, התנועה הלאומית הפלסטינית לזכות בהישג משמעותי עם קבלת הספר הלבן השלישי (1939) על ידי ממשלת בריטניה, אך מרבית המפלגות הערביות דחו את הספר כפתרון בלתי מספק היות שלא אסר כליל את העלייה היהודית.
חלק מהגולים חזר לארץ ישראל במהלך מלחמת העולם השנייה, ובהם יעקוב ע'וסיין, עווני עבד אל-האדי וחוסיין ח'אלידי.
אולם רבים עברו בשנת 1939/40 לעיראק, שם שיתפו פעולה עם יוזמי ומארגני מרד רשיד עאלי (1941).
בשעת המרד היו בעיראק כ-300 גולים פלסטינים.
החשובים שבהם: אמין אל-חוסייני, ג'מאל אל-חוסייני, אמין אל-תמימי, עבד אל-קאדר אל-חוסייני, אמיל אל-ע'ורי, ומפקדי הכנופיות עארף עבד אל-ראזק וחסן סלאמה (פח'רי נשאשיבי נרצח בנובמבר 1941 בבגדאד על ידי פלסטיני).
לאחר כישלון המרד, ברחו אמין אל-חוסייני, עבד אל-ראזק וחסן סלאמה ועוד רבים אחרים לגרמניה (עליהם נוספו בין היתר רשיד עאלי אל-כילאני ופאוזי קאוקג'י) ושהו בתחום מדינות הציר עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
ג'מאל אל-חוסייני נאסר בדרכו על ידי הבריטים והושם במעצר ברודזיה.
ביוני 1946 ברח אמין אל-חוסייני למצרים.
עובדה זו גרמה להידרדרות יחסיה עם בריטניה, אשר פנתה לשיתוף פעולה עם היישוב במהלך התקופה המכונה מאתיים ימי חרדה.
לאחר המלחמה שודרג מעמדה של התנועה הלאומית הפלסטינית עם הקמת הליגה הערבית ב-1945.
בנספח לאמנת הליגה, נקבע שכל עוד אין מדינה לפלסטינים, הם ייוצגו בליגה על ידי "מייצג פלסטין" שימונה על ידה.
בכך למעשה נטלו לעצמן מדינות ערב חסות על הפלסטינים ועל מאבקם בציונות.
מימוש שאיפותיהם הלאומיות של הפלסטינים הוכר כחלק מיסודות הליגה, דבר שאף הביא לשיקומו של הוועד הערבי העליון.
ב-20 בנובמבר 1945 הוקם הוועד הערבי העליון מחדש, בעזרת התערבותה הישירה של הליגה הערבית, ללא יושב ראש (ג'מאל אל-חוסייני, שעדיין לא שב), והנשיאות שלו נשארה פנויה לחאג' אמין אל-חוסייני.
הרכבו היה ברובו מחוג החוסיינים.
אולם הכוחות ה"צעירים" והמשכילים, הבלתי-מפלגתיים, ארגוני הפועלים והקומוניסטים לא שותפו בוועד העליון ולא הכירו בו.
הם דרשו בחירות דמוקרטיות לוועד חדש ואף כמה מחברי הוועד עצמם לא השתתפו בישיבותיו (ח'אלידי, נשאשיבי, עלמי וסלאח).
מלבד זאת, מאחר שהמפעלים האופרטיביים היחידים של הפלסטינים - משרדי התעמולה ו"המפעל הקונסטרוקטיבי" ו"קופת האומה" (שמטרתם "הצלת קרקעות"), לא היו כפופים לוועד, נותר הוועד גוף ללא סמכות וכוח ביצוע.
בסוף ינואר 1946 הותר לג'מאל אל-חוסייני לשוב לארץ ישראל, ומיד עם שובו בפברואר לקח לידיו את המנהיגות הראשית במפלגה החוסיינית ובוועד הערבי העליון.
בחודש מרץ נתפרק הוועד וג'מאל אל-חוסייני מינה על דעת עצמו ועד עליון חדש ומורחב, על ידי צירוף מספר רב של תומכיו.
אלא שמנהיגי חמש המפלגות האחרות לא נענו להזמנה והודיעו כי אינם מכירים בוועד החדש, ומאוחר יותר הקימו ועד נגדי בשם "החזית הערבית העליונה".
בחודש יוני פיזרה הליגה הערבית את הוועד הערבי העליון ואת החזית הערבית העליונה ומינתה "ועד-פועל עליון" לערביי פלסטין ובו 4 חברים: ג'מאל אל-חוסייני (ממלא מקום הנשיא), חוסיין אל-ח'אלידי (מזכיר), אחמד חלמי ואמיל אל-ע'ורי, ובראשם נשיא שאין מזכירים את שמו בגלוי: חאג' אמין אל-חוסייני.
הגוף החדש הוקם עתה בשם "המוסד הערבי העליון" והוא הוכפף ל"ועדת פלסטין" של המזכירות הכללית של הליגה הערבית.
באפריל 1947 הושלמה השתלטות הוועד הערבי העליון על "קופת האומה".
"בית האוצר הערבי" החל לפעול, אולם הצלחתו בגיוס כספים מערביי ארץ ישראל הייתה זעומה.
בינואר 1947 שוב שונה הרכב הוועד, תוך שהוא מאחד את מרבית הפלגים של ערביי ארץ ישראל ומצליח לצבור כוח משמעותי, לייסד סניפים ולהשיג כספים.
באותו חודש הוזמן הוועד על ידי ממשלת בריטניה לוועידה בלונדון על בעיית פלסטין.
במאי 1947 הוחלט באו"ם כי הוא ייצג את ערביי ארץ ישראל כלפי האו"ם.
לקראת הפינוי הבריטי של שטחי המנדט והמלחמה הצפויה בארץ ישראל, הלכה הנהגת התנועה הלאומית הפלסטינית והתפוררה, בעיקר בשל "בחישה" של מדינות ערב השכנות, שכל אחת מהן שאפה לספח אליה ככל הניתן משטחי המנדט.
במיוחד התבלטה ממלכת עבר הירדן, אשר הציבה לעצמה מטרה לספח את כל השטחים שיתפנו על ידי המנדט.
מצב זה, יחד עם תלות ניכרת של ההנהגה (ובמיוחד הוועד הערבי העליון) במדינות ערב, גרם לאי-יכולת של הפלסטינים לנהל תנועה לאומית מאוחדת.
פעילותה העיקרית של התנועה הלאומית הפלסטינית בתקופה זו התמקדה בהכנה להשתלטות על שטחי המנדט לאחר התפנות הבריטים.
כמעט כל פלגי התנועה דחו דחייה מוחלטת את הצעת החלוקה כאשר ההחלטה הפורמלית על כך התקבלה על ידי הוועד הערבי העליון ביום קבלת ההחלטה באו"ם.
למחרת קבלת החלטת החלוקה, החלו אירועי המלחמה בארץ ישראל, שהייתה בתחילתה בעלת אופי של מלחמת אזרחים.
בדצמבר 1947 ובינואר 1948 הוקמו בערים ובכפרים הערביים "ועדות לאומיות" קואליציוניות, כמו אלו שהוקמו באירועי 1936.
התפתחות אירועי המלחמה, ביניהם ריבוי הפליטים, שיתוף פעולה של כפרים רבים עם הכוחות היהודיים, ובמיוחד בריחתן של האליטות - המיטו מכה קשה מאוד על התנועה הלאומית הפלסטינית.
למרות ניסיונות מסוימים, שהמרכזי בהם היה הקמת ממשלת כל פלסטין בעזה בספטמבר 1948, התמוטטו כל מרכזי הכוח של התנועה הלאומית הפלסטינית, ולמעשה היא חדלה להיות תנועה מאורגנת.
בין הנכבה למלחמת ששת הימים 1967-1948
כתוצאה מאירועי מלחמת העצמאות של ישראל, ובעקבותיהם הטלת הממשל הצבאי על ערביי ישראל, ממשל צבאי מצרי ברצועת עזה, וכן כתוצאה ממדיניות ירדן בגדה המערבית שדיכאה את הניסיונות של התנועה להתארגן באזור השליטה שלה, לא הצליחה התנועה להשתקם בתוך ארץ ישראל.
פעילותה עברה לאזורים אחרים בעולם הערבי.
עם הקמתה, בראש הממשלה עמד אחמד חילמי עבד אל-באקי, ושר החוץ היה ג'מאל אל-חוסייני.
לנשיא מונה חאג' אמין אל-חוסייני.
מלבד שש מדינות ערביות, הממשלה הפלסטינית והמדינה שהיא הכריזה עליה לא קיבלו הכרה בעולם.
בסוף 1948 פונתה ממשלת כל פלסטין מרצועת עזה עקב התקדמות הצבא הישראלי ומעולם לא הורשתה לחזור מקהיר אף על פי שעזה נפלה תחת שליטה צבאית מצרית.
ב-1959 חדלה ממשלת כל פלסטין להתקיים, על-פי החלטתו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר שהחליט לפרקה.
בסוף שנות החמישים החלה להתגבש תנועת הפת"ח באוניברסיטת קהיר, ומאוחר יותר במפרץ הפרסי.
גם ארגונים אחרים החלו להתארגן בתקופה זו במפרץ הפרסי ובאוניברסיטאות קהיר (שם טופחו על ידי המשטר).
לימים יהיו ארגונים אלה חברים ב"ארגון לשחרור פלסטין" (אש"ף), אשר נוסד בשנת 1964. ב-28 במאי 1964 בקונגרס הפלסטיני הראשון שנערך במלון אינטרקונטיננטל במזרח ירושלים, מונה אחמד שוקיירי כיושב ראש הראשון של אש"ף.
בקונגרס נקבע הנוסח הראשון של האמנה הלאומית הפלסטינית, המסמך המכונן של אש"ף.
לאחר מלחמת ששת הימים, נתכנסה המועצה הפלסטינית בקהיר בימים 10–17 ביולי 1968 ועדכנה את נוסח האמנה.
החל מתחילת שנות השישים עלתה השפעת התנועה הפאן-ערבית ואיתה הנאצריזם.
תנועה זו גרמה לשתי תופעות מנוגדות:
חזרה של התנועה הלאומית הפלסטינית לתוך תנועת האם שלה - תנועת הלאומיות הערבית, דבר שהתבטא בהקמת אש"ף על ידי מדינות ערב.
מאבק על זכות ההחלטה העצמאית של הפלסטינים, דרך שהובל בעיקר על ידי ארגון הפת"ח.
בין מלחמת ששת הימים לאינתיפאדה הראשונה 1987-1967
התבוסה שנחלו צבאות ערב במלחמת ששת הימים גרמה לתפנית בהתייחסות של התנועה הלאומית הפלסטינית.
עד למלחמה, הרעיון המרכזי היה היעזרות בצבאות ערב על מנת להכניע את ישראל.
גישה זו נכשלה, ובתוך זמן קצר פינתה את מקומה לגישה של המאבק המזוין: מלחמה ללא פשרות בישראל על מנת להשיג את מטרותיה של התנועה, שעיקרם - חיסול מדינת ישראל והקמת מדינה פלסטינית על חורבותיה.
גישה זו קיבלה עידוד מהצלחתה של אלג'יריה להשתחרר משלטון צרפת בדרך של מרד.
את המהפך מסמלת ההשתלטות של ארגוני הטרור ובראשם הפת"ח על אש"ף ב-1968–1969. השתלטות זו הציבה את יאסר ערפאת כמנהיג הבלתי מעורער של התנועה, מעמד שבו החזיק עד למותו ב-2004.
שחרור ערביי ישראל מן הממשל הצבאי ב-1966, והתחדשות התקשורת ביניהם לבין קרוביהם בשטחים, גרמו להצטרפות של חלקם לתנועה.
במהלך תקופה זו הפך אש"ף לנציג הכמעט יחיד של התנועה הלאומית הפלסטינית, תוך שהוא דוחק לקרן זווית את הגורמים המעטים שהתנגדו לו.
בשנים אלה ניסה אש"ף להשתלט תחילה על הגדה המערבית (1967-1968), אחר-כך על ירדן (גורש משם בספטמבר השחור ב-1970), ולבסוף על לבנון (משם גורש בעקבות מלחמת לבנון הראשונה עד 1983).
במהלך ניסיונות אלו הסתכסך אש"ף עם מרבית מדינות ערב.
מצד שני, התנועה הלאומית הפלסטינית צברה כוח לא מועט בדמותה כאש"ף בשנים אלו, תוך שהיא זוכה להכרה מצד מדינות ערב, ולאחר קבלת תוכנית השלבים גם מצד חלק ממדינות המערב.
תוצאות מלחמת יום הכיפורים ב-1973 התקבלו בעולם הערבי כניצחון גדול (לעומת תבוסת מלחמת ששת הימים), וב-1974 אימץ אש"ף את תוכנית השלבים שלו, שבה התחייב לייסד "סמכות לאומית עצמאית לוחמת על כל חלק טריטוריה של פלסטין שישוחרר".
אימוץ התוכנית ביטא את ההכרה של רבים בתנועה הלאומית הפלסטינית בעובדה שאין אפשרות להשיג בכוח ובצורה מיידית את כניעתה המוחלטת של ישראל, ולכן יש לנקוט בגישה הדרגתית.
יאסר ערפאת הצהיר מספר פעמים כי אש"ף יצא מלבנון רק לפלסטין, ובכך בעצם שיעבד את לבנון לבעיה הפלסטינית.
כתוצאה מהסכם השלום בין ישראל למצרים זכתה התנועה הלאומית הפלסטינית, לראשונה, להכרה חלקית של ישראל.
בהסכם השלום סוכם על מתן אוטונומיה חזקה (אולם ללא יחסי חוץ וצבא) לפלסטינים בשטחים, ונפתחו שיחות האוטונומיה שנמשכו עד לפרוץ מלחמת לבנון הראשונה ב-1982. למרות זאת, דחו פלגי התנועה את הצעת האוטונומיה, והמשיכו להכריז כי המטרה היחידה היא חיסול ישראל.
בזמן מלחמת לבנון הראשונה, היה הכוח הצבאי של אש"ף בדרום לבנון כבר צבא סדיר למחצה, המיועד להיות צבאה של המדינה הפלסטינית העתידית.
פרוץ האינתיפאדה הראשונה גרם לשינוי בתנועה הלאומית הפלסטינית.
לראשונה מאז הנכבה, חזר מרכז הכובד של התנועה לתוך ארץ ישראל.
העובדה כי האינתיפאדה פרצה מ"השטח" ולא עקב החלטה מלמעלה הייתה כזריקת עידוד עבור התנועה.
ההשפעות העיקריות של האינתיפאדה בטווח המיידי היו:
עליית כוחם של ערביי השטחים, עד כדי יצירת הבחנה בתנועה בין "הפנים" (השטחים וישראל) והחוץ (הפליטים וגולי אש"ף)
התחזקות דרמטית של התנועה האסלאמית (בעיקר החמאס), שהפכה למתחרה העיקרית של התנועה הלאומית הפלסטינית, תוך שהיא מאמצת חלק מעיקריה
מעבר של ההנהגה לידי הצעירים, במיוחד אסירים משוחררים בתוך השטחים
במקביל, החל תהליך התמוטטות של התנועה הקומוניסטית הבינלאומית עקב התפרקות ברית המועצות.
להתפתחות זו היו שתי השפעות:
היחלשות הגורמים הקומוניסטיים, שעד אותה תקופה היו בעלי חשיבות גדולה באש"ף
הפסקת הזרמת הנשק הסובייטי לאש"ף
ב-15 בנובמבר 1988, בתקופת האינתיפאדה ולאחר שביולי אותה שנה הכריז חוסיין מלך ירדן על ניתוק הזיקה בין ממלכתו לגדה המערבית, הכריז אש"ף באלג'יר על הקמת מדינה פלסטינית, דבר שיחד עם ההכרה בהחלטות 242 ו-338 של מועצת הביטחון הביא להכרה בינלאומית רחבה בשאיפותיה של התנועה הלאומית הפלסטינית.
הצהרת העצמאות עצמה נכתבה, ככל הנראה, בעיקר על ידי המשורר מחמוד דרוויש ותרגומה האנגלי הוכן על ידי אדוארד סעיד.
בניגוד להצהרות קודמות של המועצה הלאומית ואש"ף, שקבעו כי החלטה 181 של העצרת הכללית של האו"ם (החלטת החלוקה מ-1947) "בטלה ומבוטלת", הצהרת העצמאות הגדירה אותה כאישור בין-לאומי ולגיטימיות ל"זכות העם הפלסטיני לריבונות".
ההצהרה שללה פעולות אלימות "נגד השלמות הטריטוריאלית של מדינות אחרות", אך מבלי לציין את מדינת ישראל בשמה, וקראה לעם הפלסטיני להמשיך במאבק "עד סיום הכיבוש", אך מבלי להבהיר אם מדובר בשטחים שנכבשו ב-1967 או בכל השטח שבידי ישראל.
ההצהרה הסתיימה בתפילה לאללה, "אדון הממלכה".
תמיכתם של הפלסטינים בסדאם חוסיין במהלך מלחמת המפרץ הראשונה (1990–1991), מתוך תקווה שילחם עבורם בישראל, הביאה לירידת מעמדה הבינלאומי של התנועה ואף לעוינות כלפי הפלסטינים במדינות המפרץ, דבר שהתבטא בגירושם של רבים מהם.
בשנת 1991 נערכה ועידת מדריד, שבה השתתפה משלחת פלסטינית, אשר, בשל לחצי ישראל, הייתה מאוחדת פורמלית עם המשלחת הירדנית.
ישראל התנתה את ההשתתפות פלסטינית בוועידה בכך שהמשלחת לא תכלול אנשי אש"ף, שנציגיה יהיו תושבי הגדה המערבית ורצועת עזה בלבד ולא ממזרח ירושלים, ושהדיון יהיה בכינון ממשל עצמי פלסטיני בלבד, מבלי לעסוק במעמד הקבע של שטחי האוטונומיה.
הסכמת אש"ף לתנאים הללו שיקפה את מצבה הפוליטי הירוד של התנועה הלאומית הפלסטינית ערב כינוס הוועידה, כתוצאה מדעיכת האינתיפאדה ותוצאותיה הקשות של מלחמת המפרץ לפלסטינים.
אלא שבוועידת מדריד קיבלה התנועה הלאומית הפלסטינית הכרה עולמית משמעותית, ובמקביל להכרה זו, התחזקו בתנועה הקולות הפרגמטיים שקראו להשלים (ולו רק זמנית) עם קיומה של מדינת ישראל.
תוצאת תהליכים אלו, בצירוף היחלשות אש"ף לאחר מלחמת המפרץ וההשפעה של האינתיפאדה הראשונה על דעת הקהל הישראלית, הייתה הסכמי אוסלו.
הסכמים אלה היו הכרה בפועל של התנועה הלאומית הפלסטינית והציונות זו בקיומה של זו, דבר שהתבטא בחילופי המכתבים בין יצחק רבין ויאסר ערפאת לקראת אישור ההסכמים.
למרות ההסכמים, חלק נכבד מאנשי התנועה הלאומית הפלסטינית סירב להכיר בישראל, ואף חלק מאלו שהכירו בה רשמית - דיברו על הכרה זו כחלק מתוכנית השלבים החותרת להכחדתה בסופה.
כפועל יוצא של הסכמי אוסלו הוקמה הרשות הפלסטינית.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה קיבלה התנועה הלאומית הפלסטינית לניהולה שטח בהסכמה בינלאומית.
בשלב זה נדמה היה כי התנועה הלאומית הפלסטינית קרובה מתמיד להגשמת מטרותיה, אך המציאות בפועל הייתה שונה.
הסכמי אוסלו היו הסכמי ביניים שבהם נדחו מרבית המחלוקות עם ישראל לשלב מאוחר יותר של הסכמי הקבע.
כאשר הגיעה העת לדון בהסכמי הקבע (החל מ-1996), החל כל צד להאשים את רעהו בהפרות חמורות של ההסכמים, דבר שהביא להתרחקות מהשגת המטרות של התנועה.
עצירת "תהליך אוסלו" עם הגברת הטרור הפלסטיני ופרוץ מהומות מנהרת הכותל, תרמו רבות לעוינות ההדדית.
כתוצאה, התחזקו הגורמים הרדיקליים בתנועה הלאומית הפלסטינית (חזיתות הסירוב) ומחוצה לה.
במהלך הדיונים בפסגת קמפ דייוויד באוגוסט 2000 דרשה ממשלת ברק מיאסר ערפאת לציין בהסכם השלום העתידי כי מולאו דרישותיה של התנועה הלאומית הפלסטינית.
ערפאת סירב ובכך תרם רבות לפרוץ האינתיפאדה השנייה.
התפתחות נוספת שיש המייחסים לה השפעה רבה על הערכת המצב של ראשי אש"ף, הייתה נסיגת צה"ל מלבנון (ב-2000).
נסיגה חד-צדדית זו הותירה אצל פלסטינים רבים תחושה שאפשר להכניע את ישראל בכוח.
במקביל, גדל בתקופה זו הסיוע לפלסטינים מאיראן דרך החזבאללה.
האינתיפאדה השנייה פרצה בעיקר בשל תחושת הפלסטינים שאין ביכולתה של תנועתם הלאומית להשיג את מטרותיה.
אף על פי שהסיבות המדויקות שנויות במחלוקת, הערכה זו מוסכמת הן על הפלסטינים והן על הישראלים.
האינתיפאדה השנייה הביאה לשדרוג נוסף במעמדה הכולל של התנועה הלאומית הפלסטינית, בצד היחלשותם הניכרת של אלו שהיו נושאי דגלה של התנועה עד אז (אש"ף, וביתר שאת הרשות הפלסטינית).
בעוד ששאיפתה של התנועה הלאומית הפלסטינית להקים מדינה זכתה להכרה כלל-עולמית (כולל ישראל), הרי שפיגועי 11 בספטמבר ופיגועי ההתאבדות הרבים בישראל הביאו לאובדן האמון העולמי בתנועה.
בו-בזמן נתפשו התנועות הלאומיות (בניגוד לאסלאמיות) כמקושרות עם שחיתות הרשות הפלסטינית, ועם ההידרדרות במצב הכלכלי במהלך האינתיפאדה, דבר שהביא להיחלשותן.
בהמשך, גרם מותו בסוף 2004 של המנהיג הבלתי מעורער של התנועה יאסר ערפאת לתחושת חוסר מנהיגות.
השתלטות חמאס על רצועת עזה בתחילת 2007 גרמה להתחזקות נוספת של הגורמים האסלאמיים הפלסטיניים תוך שהם מאמצים ביתר שאת את החלקים הלאומיים בתורתם.
לדעת פרופ' משה שמש "הראדיקליות והקיצוניות בעמדות (הפלסטיניות) נעשו מטרה יותר מאמצעי להשגת היעדים הלאומיים של התנועה הפלסטינית".
MPLA ("התנועה העממית לשחרור אנגולה - מפלגת העבודה", בפורטוגזית: Movimento Popular de Libertação de Angola - Partido do Trabalho) היא המפלגה השולטת באנגולה מאז עצמאותה ב-1975. עד העצמאות הייתה המפלגה ארגון שנאבק בשלטון הפורטוגלי, ובמלחמת האזרחים נלחם בתנועות ה-UNITA וב-FNLA.
בסיס הכוח של ה-MPLA הוא בני המְבּוּנְדוּ והאליטה של לואנדה.
בעבר, ניהלה המפלגה קשרים ענפים עם המפלגות הקומוניסטיות של הגוש המזרחי.
כיום היא חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי.
ה-MPLA הוקמה כתנועה פוליטית ב-1956, עם איחודן של המפלגה הקומוניסטית של אנגולה (PCA) ושל מפלגת המאבק המאוחד של האפריקאים באנגולה (PLUA).
מנהיג ה-PCA, ויריאטו דה קרוש היה למזכ"ל.
בהמשך, הצטרפו ל-MPLA תנועות נוספות, כמו התנועה לעצמאות לאומית של אנגולה (MINA) והחזית הדמוקרטית לשחרור אנגולה (FDLA).
ב-1960 יצרה התנועה קשרים עם התנועה המקבילה לה בגינאה ביסאו ובאיי כף ורדה (בראשותו של אמילקר קברל, שסייע גם בהקמת התנועה באנגולה), על מנת לשתף פעולה במאבק בכוחות האימפריה הפורטוגזית באפריקה.
ב-18 באפריל 1961 נפגשו נציגי התנועות עם נציגי תנועות מרקסיסטיות מהמושבות הפורטוגליות מוזמביק וסאו טומה ופרינסיפה, והקימו ארגון גג בשם CONCP - ועידת הארגונים הלאומניים במושבות הפורטוגליות.
היריבות בין התנועות השונות שלחמו בשלטון הפורטוגלי (הגדולות שבהן היו ה-MPLA, ה-UNITA וה-FNLA) מנעה שיתוף פעולה ביניהן.
לאחר מהפכת הציפורנים בפורטוגל ב-1974, החליטו מנהיגיה החדשים להעניק עצמאות למושבות הפורטוגליות באפריקה.
השלטון באנגולה הועבר בהדרגה לקואליציה שכללה את ה-MPLA, ה-UNITA וה-FNLA.
הקואליציה לא החזיקה מעמד, והמדינה הצעירה נקלעה למלחמת אזרחים.
דרום אפריקה שלחה כוחות לטובת ה-FNLA וה-UNITA השמרניות, וזאיר וארצות הברית אף הן העניקו להן סיוע צבאי.
בתגובה, שלחה קובה אלפי חיילים לטובת ה-MPLA, בגיבוי סובייטי.
ה-MPLA הצליחה להכות ב-UNITA, צבא דרום אפריקה החל לסגת, והקונגרס האמריקאי החליט להפסיק את הסיוע ל-UNITA, מחשש שתתפתח באנגולה מלחמת וייטנאם שנייה.
ב-11 בנובמבר 1975 עזבו אחרוני הפורטוגלים את אנגולה.
כשהבירה לואנדה ושדות הנפט של המדינה בשליטתם, הכריזו ראשי ה-MPLA על עצמאותה של אנגולה.
יושב ראש ה-MPLA והמשורר אגושטיניו נטו היה לנשיא הראשון.
ב-1976 נטשה ה-MPLA באופן רשמי את האידאולוגיה המרקסיסטית, אך שמרה על קשרים הדוקים עם הגוש המזרחי.
היא כוננה משטר סוציאליסטי חד-מפלגתי, והמשיכה להסתייע בחיילים הקובנים במאבקה ב-UNITA.
ב-1979 הלך הנשיא נטו לעולמו, והוחלף בז'וסה אדוארדו דוש סנטוש, שמכהן מאז בתפקיד.
מאז 1989 נעשו מספר ניסיונות להשכין שלום באנגולה, וב-1992 נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בתולדותיה, בהן זכתה המפלגה ב-129 מתוך 227 מושבים בפרלמנט.
מנהיגה של UNITA, ז'ונאס סאווימבי, סירב להכיר בתוצאות הבחירות, ומלחמת האזרחים התלקחה מחדש.
במהלך שנות ה-90 נעשו מספר ניסיונות לשלב את UNITA בשלטון, אך הם נכשלו.
מלחמת האזרחים הגיעה לקיצה רק עם חיסולו של סאווימבי, ב-2002.
בבחירות שנערכו בשנת 2008, זכתה ב-MPLA בניצחון סוחף - 191 מתוך 220 מושבי הפרלמנט.
התנועה המאוחדת או בשמה המלא הרשמי התנועה הכללית של הנוער הלומד החלוצי בארץ ישראל הייתה תנועת נוער לומד שהוקמה בשנת 1945 כאשר חלק מחברי תנועת המחנות העולים פרשו על רקע פילוג במפא"י והתאחדו עם חברי תנועת גורדוניה-המכבי הצעיר.
עד למלחמת העצמאות הייתה פעילות התנועה מצומצמת אך לאחר מכן היא התרחבה מאוד, ובין השנים 1950–1953 פעלה התנועה בבתי ספר שונים בארץ.
ב-1954 התאחדה התנועה עם תנועת הבונים העולמית, והוקמה תנועת "הבונים-התנועה המאוחדת"
ב-1959 התאחדה התנועה עם "הסתדרות הנוער העובד" ויחד הוקמה "הסתדרות הנוער העובד והלומד".
מהקמת התנועה ועד קיץ 1948 התגייסו לפלמ"ח תשע הכשרות של בוגרי התנועה, ובהן –
הכשרת כפר גלעדי (אליה יצא המחזור הראשון של התנועה)
מידות התנועה המאוחדת הושפעו מי"ג דיברות גורדוניה ומדיברות השומר הצעיר והשפיעו על שמונת עקרונות הנוער העובד והלומד.
נאמן לעמו, ארצו, שפתו ולמדינת ישראל
איש חופש, מתקומם נגד עול ומשטר הניצול בחברה
רע לאדם, אח לכל העובדים
איש סדר, משמעת ומחשבה עצמית
שואף דעת, ויונק ממקורות תרבות ישראל
התנועה הלאומית-דמוקרטית האמהרית היא מפלגה באתיופיה והסיעה השנייה בגודלה במפלגת האיחדג לשעבר.
מפלגה שזכתה ב-327 מושבים מתוך 527 מושבים בבחירות האחרונות לבית הנבחרים האתיופי שהתקיימו ב-15 במאי 2005. בבחירות לבית הנבחרים במחוז אמהרה מפלגה זו זכתה ב 188 מושבים מתוך 294..
התנועה הוקמה במחתרת ב-1980 במחוז באגמדיר תחת השם "התנועה העממית-דמוקרטית האתיופית" ודגלה באידאולוגיה מרקסיסטית-לניניסטית, תנועה זו הייתה כפופה ליחאפה, מפלגה שהונהגה על ידי אדיסו לאגסה ואיתגרה את כוחות הממשלה במחוז גוג'אם.
בתקופה מאוחרת יותר, המפלגה דחתה את הגישה המיליטנטית של היחאפה ודרשה להפסיק בכוח צבאי את מלחמת אריתריאה ולאחד את כל הארגונים תחת ארגון גג שילחם כנגד הדרג.
עקב השינוי האידאולוגי, המפלגה התאחדה עם הארגון הצבאי וויאנה.
הקבוצה המאוחדת יכלה לעמוד מול הדרג מבחינה צבאית.
המפלגה שלטה באזורים נרחבים שבהם חיים האמהרים במחוזות באגמדיר, וואלו ושאווה.
ב-1989 שתי המפלגות הקימו יחדיו את האיחדג ויחד עם ארגוני הגרילה האחרים פעלו להפיל את שלטון הדרג ב-1991. בסתיו 1994 התנועה העממית-דמוקרטית האתיופית שינתה את שמה לתנועה הלאומית-דמוקרטית האמהרית.
התנועה המסורתית בישראל היא ארגון הגג של קהילות ומוסדות היהדות-הקונסרבטיבית בישראל.
אגפי התנועה כוללים בין היתר כ-78 קהילות ובתי כנסת ברחבי הארץ, תנועת הנוער נוע"ם, מכון 'על משמר הכנסת' ומרכז אדרבא לצעירים בעלי מוגבלויות.
מנכ"לית התנועה היא רקפת גינסברג, ויושבת הראש סופי פלמן רפלוביץ'.
נכון ל-2017, דיווחה התנועה על 7500 חברים בוגרים רשומים בישראל, אף שעל פי סקרים שונים, מספר המזדהים עם ערכי התנועה גדול מכך, ומגיע לכ-5% מהאוכלוסייה.
התנועה המסורתית בישראל משתייכת ליהדות הקונסרבטיבית וחולקת את ראייתה את ההלכה כציווי המחייב את כלל היהודים שהוא גם מכלול דינמי החייב להשתנות ולהתאים עצמו לנסיבות הזמן והמקום.
לפי ראייה זו, ניתנות פרשנויות מודרניות להלכה מתוך לימוד המקורות העתיקים והתבססות עליהם.
הזרם נשען על תפיסה של ראיית עולם פלורליסטית.
התנועה תומכת בחירויות האדם בכל תחומי החיים, בהתבסס על האמונה שכל אדם נברא בצלם.
התנועה המסורתית היא תנועה ציונית המאמינה כי ריבונותו של העם היהודי הכרחית להמשך קיומו.
מתוך הראייה כי ההלכה היא דינאמית, מעמד האישה בתנועה המסורתית יוצא מנקודת ההנחה כי יש לחתור לשוויון מלא בין המינים.
התנועה מאמינה כי יש לקדם את מעמדה ההלכתי של האישה, תוך ראיית עולם מודרנית המעודדת שוויון בין המינים בכל שאר תחומי החיים.
על פי פסיקת כנסת הרבנים של התנועה המסורתית רשאיות נשים לעלות לתורה, לקרוא ממנה, לשמש כשליחות ציבור, להניח תפילין ולהגיד קדיש יתום, כל זאת מתוך נקודת מבט שגם ביהדות יש לכונן שוויון בין גברים ונשים.
בקהילות התנועה נערכים טקסי בת מצווה לבנות, נשים משמשות בתפקידים של שליחות ציבור וקריאה מהתורה.
כמו כן נשים מוסמכות לרבנות במכון שכטר, המרכז ללימודי יהדות שליד התנועה המסורתית.
בשנת 1989 פסק בית המשפט העליון כי על המדינה להכיר בגיורים קונסרבטיביים ורפורמים שנעשו בחו"ל.
גם גיורי התנועה המסורתית בישראל, הנערכים על ידי מכון לגיור של התנועה מוכרים על ידי המדינה.
התנועה המסורתית הייתה גם שותפה ב"ועדת נאמן" שהוקמה ב-1997 על מנת להגיע לפתרון מוסכם בנושאי הגיור.
למרות מסקנותיה של הוועדה שעל המדינה להכיר בגיורים אלו, דחו ברבנות הראשית את הפשרה שהוצעה, מכיוון שכללה הכרה רשמית בזרמים לא-אורתודוקסיים ולכן מסקנות הוועדה לא יושמו.
פתיחות כלפי זרמי יהדות שונים
באוגוסט 2021 פורסם באתר ynet כי מנכ"לית התנועה המסורתית, רקפת גינסברג, נפגשה עם הרב האורתודוקסי אליעזר מלמד.
הפגישה התקיימה על רקע ניסיון של גורמים קיצוניים להשליט הפרדה מגדרית ברחבה השווניות בכותל בליל תשעה באב באותה השנה.
בפברואר 2022, הפגינה התנועה המסורתית יחד עם התנועה הרפורמית, נשות הכותל וארגונים נוספים נגד עירית לינור וגלי צה"ל בשל דברים שאמרה השדרנית בתוכנית "המילה האחרונה".
לינור אמרה בשידור חי כי "כמו שלב טהור לא מתאימה לכמעט 100 אחוזים מהעולם, גם התנועה הרפורמית לא מתאימה לישראל.
יש כתות שלא יכולות להתקיים בכל מקום".
התגובה המסורתית הגיבה לדבריה וקראה לה להתנצל.
במאי 2023 התפרסם באתר ערוץ 7 על מפגש בין גינסברג וצוות התנועה המסורתית לבין מספר חברים מהגרעין התורני בעיר לוד, בה שוכנים משרדי התנועה.
המפגש התקיים במסגרת "קואליציית ההסכמות".
בספטמבר 2023, יום הכיפורים התשפ"ד ועל רקע הפולמוס הציבורי סביב תפילות בהפרדה במרחב הציבורי, קיימה התנועה המסורתית תפילת נעילה שוויוניתבכיכר הבימה בהשתתפות מאות נשים, גברים וילדים.
שנה לאחר מכן, באוגוסט 2024 ולקראת יום הכיפורים התשפ"ה, גינתה התנועה המסורתית את החלטת עיריית תל אביב שלא לאפשר תפילה במרחב הציבורי והגיבה להחלטה: "תפילה במרחב הציבורי, כל עוד ואינה פוגעת בחופש התנועה של אף אחד ואחת ובחוק, חייבת להיות מותרת במרחב הציבורי".
גם בשנה זו קיימה התנועה המסורתית תפילה ביום הכיפורים בכיכר הבימה בהשתתפות עשרות רבות של משפחות ובסיוע של חברי מועצה ליברליים בעיר.
ב-15 באוקטובר 2024, נאמה מנכ"לית התנועה המסורתית בכיכר החטופים במסגרת ערב " שרים יחד לשובם" לצד מנהיגי ציבור נוספים נוספים ובהם הרב כרמי גרוס, רבה הראשון של חטיבת חשמונאים.
החל מהימים הראשונים לפרוץ מלחמת חרבות ברזל מקיימת התנועה המסורתית מעגל תפילה ושירה בכיכר החטופים המתקיים מדי יום.
בנוסף, משלחות של רבנים ורבות קונסרבטיביים מכל העולם הגיעו לישראל לביקורי סולידריות ותמיכה, כמו גם להיפגש עם בניהם ובנותיהם המשרתים בצה"ל.
ב-9 בנובמבר התראיין הרב סת' אדלסון, רב קהילת "עץ חיים – אור לשמחה" מפיטסבורג ואב ללוחם, בגלי צה"ל וסיפר על התחושות מהביקור בארץ ימים ספורים לאחר טבח שבעה באוקטובר.
לאחר השבתה שנכפתה בצל המלחמה, תוכנית "אדרבא" של התנועה המסורתית, המעלה לתורה נערים ונערות עם צרכים מיוחדים חזרה לפעילות באפריל 2024.
הקהילה הצטרפה רשמית לתנועה הקונסרבטיבית ב-1949, אחרי שהרב אהרן פיליפ מונה לעמוד בראשה.
מרבית הקהילות המסורתיות התפתחו בישראל רק כ-40 שנה לאחר מכן, בעקבות גל העלייה המאסיבי ממדינות צפון אמריקה ואירופה.
בשנת 1972 היו בישראל 4 קהילות מסורתיות והתנועה קמה באופן רשמי בשנת 1976. הרב מיכאל גרץ שימש כמנכ"ל הראשון של התנועה (בשנים 1976–1978) והיה בין מקימה.
בשנים שלאחר הקמת התנועה הוקמו קהילות נוספות בכל הארץ, וכיום קיימות כ-100 קהילות וחבורות של התנועה המסורתית בישראל.
חלק ניכר מחברי התנועה הם צברים וותיקים.
נוספו עליהם חברים עולים חדשים, בעיקר ממדינות אירופה ואמריקה הצפונית והדרומית.
התנועה המסורתית מנהלת מאז היווסדה מאבק פוליטי מול הממסד הדתי בישראל לטובת הכרה ממסדית בשרותי הדת שהתנועה המסורתית מעניקה לחבריה.
רבני התנועה המסורתית אינם מוכרים על ידי הרבנות הראשית לישראל ולכן טקסי נישואים, גירושים וגיור שהם עורכים בישראל, אינם מוכרים בידי המדינה.
התנועה המסורתית מורכבת ממערך מתנדבים המרכיבים 7 ועדות שונות.
בראשות הוועדות עומד "ועד הפועל" של התנועה המסורתית המורכב מחברי התנועה מכל הארץ, חלקם גם רבנים של התנועה המסורתית.
כיושבת ראש התנועה המסורתית מכהנת סופי פלמן-רפלוביץ מקיבוץ חנתון שנבחרה בינואר 2017.
לתנועה המסורתית קיים גם צוות מקצועי המורכב מראשי אגפים.
בראש צוות התנועה עומדת רקפת גינסברג, מנכ"לית התנועה המסורתית בישראל החל משנת 2020. בישראל פועלים 25 רבנים קונסרבטיביים במשרה מלאה במסגרות קהילתיות בישראל, אף שישנם 170 רבנים בישראל החברים במועצת הרבנים הקונסרבטיבית.
התנועה חברה באיגוד ההתחדשות היהודית.
נכון ל-2017 בישראל פעלו 78 קהילות של התנועה המסורתית בכל רחבי הארץ.
26 מתוכן מחזיקות מבנה קבע, 52 נוספות משתמשות במבנים זמניים - בעיקר בתי ספר או מרכזים קהילתיים.
כל קהילה היא עמותה נפרדת הפועלת תחת עמותת הגג של התנועה המסורתית בישראל.
הקהילות מקיימות שירותי דת ותפילות במגוון תחומים.
תפילות שונות בימי חול ובסופי שבוע, תפילות בימי חג ומועד, טקסי בר ובת מצווה, אירועים מיוחדים נוספים, חיי קהילה, שיעורים בנושאים שונים, פעילויות לילדים ונוער ועוד.
כדוגמה, ראו את הקהילה המסורתית הקריות וקהילת אשל אברהם.
נוע"ם היא תנועת הנוער של התנועה המסורתית בישראל (חלק מהיהדות-הקונסרבטיבית; אין-לבלבל עם מסורתיים).
היא הוקמה בישראל בשנת 1978. היא פועלת ומחנכת על פי עקרונות התנועה המסורתית והיהדות הקונסרבטיבית.
נוע"ם היא תנועה בינלאומית המתקיימת גם בארגנטינה, בריטניה, שוודיה, ברזיל ועוד.
בישראל יש לנוע"ם 17 סניפים.
בסניפים מקיימים פעילויות בכל יום שלישי, לילדים בכיתות ד-ח'.
הפעילויות בנושאים שונים וישנו דגש רב על חיבור למקורות, תיקון עולם ומעורבות חברתית.
בנוסף מתקיים קורס הדרכה לתלמידי כיתות ט'.
בנוע"ם קיים גם מערך תיכוניסטים, לתלמידי תיכון.
בנוסף לפעילות השבועית הסדירה בשלושת אגפים אלו, ישנם גם "מפעלים ארציים" המאגדים חניכים מכל הארץ, סביב מועדי ישראל ושבתות.
בראש תנועת הנוער עומדת מועצת נוע"ם המורכבת מתלמידי כיתות י'-י"ב.
מרו"ם היא תנועת הסטודנטים של התנועה המסורתית.
היא הוקמה בישראל בשנת 1996. מרו"ם היא תנועה עולמית הפועלת בארצות דרום אמריקה, אוקראינה, בריטניה, צרפת ועוד.
בישראל מתנהלת פעילות של מרו"ם בשבעה קמפוסים של אוניברסיטאות ומכללות.
במרו"ם מקיימים פעילויות עבור צעירים ברוח יהדות פלורליסטית, בהשקפה ציונית דמוקרטית.
הפעילות היא בצורת לימודים, שיעורים, הרצאות, טיולים, ופעילויות חברתיות.
מכון 'על משמר הכנסת' הוא מכון של מעקב אחר פעילותם של נבחרי הציבור בתחומים של דת ומדינה.
המעקב נעשה על ידי ריכוז של מידע אודות עמדותיהם ופעולותיהם של חברי הכנסת.
מעקב אזרחי אחר עמדות, התבטאויות, הצעות חוק והצבעות של נבחרות ונבחרי ציבור בתחום הדת והמדינה.
המכון מרכז מידע באופן רצוף פתוח לציבור בענייני חקיקה, מדיניות, התנהלות הכנסת, לרבות דף אישי לכל חבר וחברת כנסת שבהם מוצגים דפוסי ההצבעה, השתתפות בדיונים, הצעות חוק ועוד.
בסיום כל מושב מפרסם המכון דו"ח סיכום מושב, בו נבחרים חברי וחברות כנסת שקידמו את תחום הפלורליזם היהודי בחקיקה הישראלית.
תוכנית בר/בת מצווה לילד המיוחד
תוכנית בר/בת מצווה לילד המיוחד הוקמה בשנת 1996. התוכנית פועלת בכ-30 בתי ספר ומוסדות חינוכיים לחינוך מיוחד בארץ, והיא מאפשרת קיום טקסי בר מצווה (או בת מצווה) לנערים בחינוך המיוחד שהגיעו לגיל מצוות.
המשתתפים בתוכנית עוברים במהלך השנה שלפני הטקס שיעורי העשרה בנושאי יהדות וטקס בר המצווה.
הפעילות כוללת עבודה עם נוער חילוני ודתי כאחד.
כל נער או נערה לוקח חלק פעיל בטקס בר המצווה שלהם לפי יכולתם.
מתחילתה של התוכנית קיומו טקסי בר מצווה כ-2,000 נערים ונערות.
צוות התוכנית מורכב מחברים בתנועה המסורתית בעלי תואר בחינוך מיוחד או בחינוך יהודי.
התנועה הסוציאליסטית הכלל-אתיופית (באמהרית: መላ የኢትዮጵያ ሶሲያሊስት ንቅናቄ, מילולית מאמהרית: "מאלוו אתיופיה סושיליסט ניקינאקה", ראשי תיבות: "מאיסון") היא ארגון מרקסיסטי שהיה פעיל בפוליטיקה האתיופית בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
ארגון המאיסון הוקם בתחילת 1976 על ידי היילה פידה , מבני האורומו ממחוז וואלגה, ובכך מחוז זה הפך לבסיס תמיכתו העיקרי.
לאחר הפלת הקיסר היילה סלאסי במהפכה האתיופית, החונטה הצבאית האתיופית (הדרג) עלתה לשלטון ובעקבותיה גל של תנועות שמאל קומוניסטיות, העיקריות שבהן היו המאיסון והיחאפה.
המחלוקת העיקרית בין הקבוצות הייתה האם לתמוך בדרג.
היחאפה, שדרש הקמת רפובליקה עממית מיידית, לא תמך בדרג בגלל הקיצוניות שלו, וטען שהוא פשיסטי.
אך המאיסון תמך בדרג והכריז שמוקדם מדי לרפובליקה עממית וזוהי הדרך.
המאיסון היה הארגון הפוליטי העיקרי שהיה מרקסיסטי, וכך קיבל לידיו מספר משרות גבוהות בממשלת אתיופיה.
ראש הארגון כיהן כיועץ ראשי ליושב ראש הדרג.
הקרע האידאולוגי בין היחאפה למאיסון הוביל לטרור האתיופי הלבן במהלך 1976 והתנגשויות אלימות בין שני המחנות בעיקר בערים הגדולות.
במהלך הטרור האדום, היחאפה סבל, גם ממתקפות צבא אתיופיה והדרג, בנוסף לאלו של המאיסון.
בהמשך החל המאיסון לצבור כוח פוליטי גדול שהיווה איום לדרג, וב-1978 הדרג החל לתקוף את מאיסון בפקודתו של מנגיסטו היילה מריאם, ופקידי המפלגה פוטרו נאסרו ונרצחו.
חברי הארגון הפכו ברובם לחברים במפלגת כוחות האיחוד הדמוקרטי-אתיופי הקואליציונית, בדומה לחברי היאחפה לשעבר.
התנועה הירוקה באיראן (בפרסית: جنبش سبز ایران) הוא שמה של התנועה שקמה לאחר הבחירות לנשיאות איראן בשנת 2009, על מנת להפיל את שלטונו של מחמוד אחמדינז'אד.
הצבע הירוק היה צבעו של הקמפיין של מיר-חוסיין מוסאווי, אך לאחר הבחירות הצבע הפך לצבע המאחד את אחדותם ותקוותיהם של אלו שבקשו את ביטול תוצאות הבחירות.
מיר-חוסיין מוסאווי, מוחמד ח'אתמי ומהדי כרובי היו המנהיגים של התנועה.
ההתרחשויות בעוצמה שקרתה כתוצאה מהתנועה הירוקה היו חסרות תקדים בהיקפן, לפחות מאז המהפכה האיראנית ב-1979.
(פרסית: رای من کجاست؟) היה המוטו ששימש את אנשי התנועה בהפגנות.
הממשלה האיראנית, שנשלטה בידי מחמוד אחמדינז'אד פרסמה תוצאות שלפיהן אחמדינז'אד לקח שני שלישים מהקולות, אך תומכי מוסאווי וכרובי, מועמדי האופוזיציה המתונה האשימו את הממשלה בזיוף הקולות.
המפגינים נגד אחמדינז'אד צעקו באנגלית "Where is my vote?" בכמויות שלא נראו מאז המהפכה האיראנית, במאמץ להשיג תשומת לב בינלאומית.
על אף שהממשלה האיראנית אסרה כל התאגדות של תומכי האופוזיציה בטהראן וברחבי איראן כולה, האטה את תעבורת האינטרנט, וצינזרה כלי תקשורת של האופוזיציה.
אלפי איראנים צעקו את הססמא הזו תוך הפרת חוקי הרפובליקה והתעמתות עם עוצמתו של השלטון האיראני.
מנהיגים ואנשי תקשורת מרחבי העולם, במיוחד מארצות הברית, טענו כי יכול להיות שהזעם מאחורי הססמא הזו יכול אפילו להצית מהפכה חדשה.
התנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית (ביוונית - Πανελλήνιο Σοσιαλιστικό Κίνημα) המוכרת גם בראשי התיבות פאסוק (ΠΑΣΟΚ) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית יוונית.
המפלגה הייתה אחת משתי המפלגות העיקריות ביוון עד 2012. ΠΑΣΟΚ הוקמה ב-3 בספטמבר 1974, לאחר נפילת החונטה הצבאית, על ידי אנדראס פפנדראו.
היום נשיא המפלגה הוא ניקוס אנדרולקיס.
מאז 2018 היא רצה ברשימה משותפת ביחד עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית קידיסו (ΚΙΔΗΣΟ).
על פי הכרזת המייסד של המפלגה, מטרת פעולתה היא להביא למדינה: עצמאות לאומית, ריבונות העם, שחרור חברתי ותהליך דמוקרטי.
בשנת 1981 הקימה המפלגה את הממשלה הסוציאל-דמוקרטית הראשונה בתולדות יוון, ומאז כיהנה פעמים רבות כמפלגת השלטון, או כמפלגת האופוזיציה העיקרית.
בשנת 2010 הייתה בעלת רוב בפרלמנט היווני, וראש הממשלה, יורגוס פפנדראו שימש בתפקידו מטעמה.