tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך השנים פתחו בלומנטל ושותפיו סניפים נוספים לבית החולים, כשחלקם התמקדו במגזרי אוכלוסייה מוגדרים.
בהם בית החלמה הפסיכו-גריאטרי "רפיח" ששכן במושבה הגרמנית בחיפה (כיום מלון קולוני), בית החלמה עדה בקריית טבעון, בית החלמה גיל ו"נאות הכרמל" (ב"וילה צופיה" בפינסקי 26).
בנו פרופסור אפרים בנטל ניהל את המחלקה הנוירולגית בבית החולים רוטשילד ואחר כך בבית החולים רמב"ם והיה ממייסדי הפקולטה לרפואה בטכניון.
בן נוסף בנימין (ביני) תלם שירת כמפקד חיל הים.
קורט דייוויד גרוט , הוא שחיין אמריקאי בעבר, אלוף עולם ובעל מדליית זהב אולימפית.
גרוט החל לשחות רק בגיל 15 בהמלצת רופאיו כסיוע למחלת האסתמה ממנה סבל.
הוא שחה במועדון השחייה של סנטה קלרה.
הוא דוקטור לרפואה מאוניברסיטת סטנפורד.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה גרוט במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב כששחה בשלב המוקדמות והרביעייה האמריקאית ניצחה בשלב הגמר.
בנוסף, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.69 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.05 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:14.63 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 1997 זכה גרוט ב-3 מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.22 דקות, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.05 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:36.93 דקות.
באליפות העולם בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בהונג קונג בשנת 1999 סיים גרוט במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.73 שניות, במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:09.47 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.28 דקות.
קורט דוד ווֹרְמן היה ספרן ישראלי, מנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (כיום הספרייה הלאומית) בין השנים 1947–1968, מייסד בית הספר לספרנות וארכיונאות של האוניברסיטה העברית בירושלים ומהדמויות המרכזיות בעיצוב הספריות הציבוריות והאקדמיות בישראל, מקצוע הספרנות בישראל ומעמדו האקדמי.
וורמן נולד בשנת 1900 בברלין בירת הקיסרות הגרמנית, בן לדוד ולסופי לבית פרידלנדר.
למד תולדות הספרות, פילוסופיה, היסטוריה, סוציולוגיה וספרנות באוניברסיטת ברלין בשנים 1918–1920, ולאחר מכן למד באוניברסיטת פרייבורג, שממנה קיבל בשנת 1923 תואר דוקטור על עבודתו "רומן האיכרים הגרמני עד גוטהלף" (Der deutsche Bauernroman bis Gotthelf).
לאחר סיום לימודיו השתלם בקורסים לספרנות בבית הספר הממלכתי לספרנות בברלין ובספריית המדינה בברלין.
בשנת 1923 החל לעבוד בספרייה העירונית של ברלין, ובשנת 1926, עם סיום השכלתו כספרן, היה למנהל הספרייה העירונית בקרויצברג, על סניפיה.
כן היה יועץ לספריות ציבוריות, הרצה בבית הספר לספרנים והתמחה בספרנות וחינוך מבוגרים.
בשנת 1931 נישא לרופאה ד"ר קארולה גוטהייל (Carola Gottheil).
וורמן עבד כספרן עד שנת 1933, עת נחקק חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי עם עליית הנאצים לשלטון.
על רקע זה, בשנת 1934 עלה לארץ ישראל עם רעייתו.
בני הזוג התיישבו בתל אביב.
כיוון ששלט בעברית עוד מגרמניה, השתלב בשנת 1937 כספרן אקדמי בספריית שער ציון.
בשנת 1946 סיים פרופ' גוטהולד וייל את תפקידו כמנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי לאחר 11 שנה, והמשרה נותרה למעשה פנויה.
לאחר כשנה שבמהלכה כיהנו במשרה דוד צבי בנעט ויששכר יואל, מונתה ועדת איתור.
מול וורמן התמודד על המשרה אהרן פריימאן.
באוגוסט 1947 החליטה הוועדה למנות את וורמן לספרן ראשי (אך לא למנהל במינוי מלא).
עם פרוץ מלחמת העצמאות נותרה הספרייה, ששכנה על הר הצופים, מנותקת מירושלים.
כל אוצרות הספרייה והקטלוגים נותרו על הר הצופים, יחד עם כל הציוד הכללי.
הספרייה הלאומית קיבלה לשימוש אקדמי את ספריית בית הכנסת ישורון, בה התחדשה פעילות הספרייה על סמך אוספים אישיים של פרופסורים וסטודנטים (כולל ספרייתו הגדולה של יוסף קלוזנר, שהועברה מתלפיות לרחביה).
וורמן ניהל את הפעילות תוך הסתייעות בספרנים שהיו מעל גיל גיוס ומתנדבים.
ב-8 במרץ 1949 מונה וורמן סופית למנהל הספרייה ולבעל מעמד בסנאט של האוניברסיטה העברית.
במקביל למינוי עבר וורמן לירושלים.
בשנת 1950 נסע לבריטניה ולארצות הברית (ניו יורק, שיקגו, פרינסטון, ניו הייבן, וושינגטון די.
ופיטסבורג) על מנת לארגן את חוגי ידידי הספרייה ותומכיה ועל מנת לגייס תרומות לשיקומה, לרכש ספרים ולהפעלתה השוטפת.
כמו כן ביקר בספריות על מנת להתעדכן בחידושים ובבתי ספר לספרנות, על מנת להיערך להקמת בית ספר כזה בירושלים.
במרץ 1951 הוזמן להיות בין עורכי כתב העת הספרני הבינלאומי Libri (ולטר דה גרויטר).
בעקבות השתדלותו הסכימה קרן רוקפלר לממן הקמת בניין חדש בגבעת רם ופעילויות נוספות רבות.
במקביל הועברה הספרייה לבניין קולג' טרה סנטה.
בנובמבר 1952 קיבל וורמן מעמד של פרופסור מן המניין.
בשנת 1955 זכה למימון מאונסק"ו לשם הקמת בית ספר לספרנות וארכיונאות באוניברסיטה העברית שנפתח ב-1956. ב-1957 יצא למסע ארוך באירופה.
במסגרת זו יצר קשרי עבודה עם ספריות מרכזיות בעולם ופעל להצלת מאות אלפי ספרים שנבזזו באירופה עבור ספריית האוניברסיטה.
עם הקמת בניין ליידי דייוויס ב-1960 בגבעת רם וריכוז האוספים הייתה הספרייה גם לאחת הגדולות והמשוכללות בעולם.
במאי 1966 ביקר בירושלים קנצלר גרמניה קונראד אדנאואר, ביקור טעון שלווה בהפגנות רבות.
מארחו של אדנאואר מטעם האוניברסיטה העברית, דוד עמירן, ביקש מוורמן לארח את הקנצלר בספרייה.
הכסף איפשר בין השאר מימון רכישת כתבי יד במכירות פומביות.
בין השאר כתב ערכים לאנציקלופדיה העברית, בהם הערך גתה, והיה חבר במועצת ההנהלה של מכון ליאו בק ירושלים.
בשנת 1968 סיים את תפקידו כמנהל הספרייה.
בשנת 1973 נפטרה רעייתו קארולה.
ב-1976 יזם את הקמת המועצה לספריות ציבוריות שליד משרד החינוך והיה היו"ר שלה, וכן את הקמת מרכז ההדרכה לספריות בישראל; כך עיצב את מקצוע הספרנות והיה בין יוזמי חוק הספריות הציבוריות.
'בעיות הספרייה בישראל', יד לקורא ב, א (1950).
'בעיית הספרייה והספרנות בימינו', יד לקורא ה, א (1958).
'לנדאואר מורה הדרך בספרות ובחיים', בתוך: יעקב זנדבנק (עורך), גוסטב לנדאואר: במלאת עשרים שנה להרצחו, תל אביב: המרכז לתרבות של הסתדרות העובדים העברים הכללית בארץ ישראל, תרצ"ט.
מרדכי נדב, יעקב רוטשילד (עורכים), מסות ומחקרים בספרנות: מוגשים לקורט דוד וורמן במלאת לו שבעים וחמש שנה, ירושלים: מאגנס, תשל"ו 1975. (עברית, אנגלית, גרמנית וצרפתית)
קורט יהודה בלומנפלד (Kurt Yehuda Blumenfeld; 29 במאי 1884, מאגראבובה, פרוסיה המזרחית, הקיסרות הגרמנית – 21 במאי 1963, ירושלים) היה עיתונאי ומנהיג ציוני בגרמניה.
בלומנפלד נולד בשנת 1884 במאגראבובה (Marggrabowa) שבפרוסיה המזרחית, הקיסרות הגרמנית.
כשהיה סטודנט הצטרף לתנועה הציונית.
בשנת 1909 נתמנה למזכיר ההסתדרות הציונית בגרמניה.
בשנת 1924 התמנה לנשיא התאחדות ציוני גרמניה.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל, והיה לחבר הנהלת קרן היסוד.
היה מראשי האגף הפרוגרסיבי של הציונות הכללית ומתומכיו של ד"ר חיים ויצמן.
יוצר "קדמה" של ציוני גרמניה בא"י.
היה נשוי לג'ניה (בתו של מיכאל הורביץ, סוחר עצים נודע וציוני ותיק, ואחותה של אסתר, אשתו של משה זמורה) ואב לנעמי שמר, רפאל (רפי) בלומנפלד (אדריכל) ורחל סלוצקי.
בן דודו היה הפרופ' חיים ברלין שניהל את מחלקת העור בהדסה תל אביב משנת 1946.
בלומנפלד נפטר בשנת 1963 לאחר מחלה ממושכת, בן 79 במותו.
על שמו נקרא רחוב בקריית היובל בירושלים.
קורט גולדשטיין היה נוירולוג ופסיכיאטר יהודי גרמני, שהיגר מאוחר יותר לארצות הברית.
נולד למשפחה יהודית גדולה בקטוביץ.
לאחר לימודי פילוסופיה באוניברסיטת היידלברג למד רפואה באוניברסיטת ברסלאו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה עבד במכון הנוירולוגי באוניברסיטת פרנקפורט (Senckenbergisches Neurologisches Institut), שם טיפל בפגועי ראש רבים מן החזית ופיתח מכון מחקר לחקר פגיעות מוחיות והשלכותיהן הפסיכולוגיות בתחום התפיסה, השפה והזיכרון.
במחקריו בירר את הסיבות האורגניות לתופעות כמכלול של השפעה הדדית של גוף ונפש, בניגוד להסברים הביהביוריסטיים שרווחו באותה עת.
ב-1930 קיבל משרת פרופסור באוניברסיטת ברלין, אולם ב-1933 עם עליית הנאצים לשלטון, פוטר, נכלא ואולץ לעזוב את המדינה באופן מיידי.
גולדשטיין עבר להולנד, בה שהה כשנה ושם כתב את ספרו הגדול Der Aufbau des Organismus ("המבנה של האורגניזם").
מהולנד היגר לארצות הברית בתמיכת קרן רוקפלר.
בניו יורק היה גולדשטיין חלק מהתנועה ההומניסטית של הפסיכולוגים אברהם מאסלו, קארל רוג'רס, אריך פרום, קארל ביהלר ואחרים.
קורט אייזנר היה עיתונאי, פובליציסט, מבקר תיאטרון ומדינאי יהודי-גרמני.
מוביל המהפכה הסוציאליסטית בבוואריה בשנת 1918 וראש ממשלת הרפובליקה הסובייטית הבווארית מנובמבר 1918 ועד הירצחו בפברואר 1919.
אייזנר נולד בשנת 1867 בברלין, אז בירת פרוסיה (כיום בירת גרמניה), לעמנואל אייזנר ולהדוויג אייזנר לבית לוינשטיין, זוג יהודי אמיד.
אביו היה ספק בעל הרשאה מלכותית (Hoflieferant) של מדי צבא.
בילדותו זכה לחינוך גרמני קלסי.
בשנת 1886, עם סיום לימודיו בגימנסיה "אסקנישר" (Askanischer Gymnasium), החל ללמוד פילוסופיה וספרות גרמנית באוניברסיטה.
שם הושפע במיוחד מכתיבתו המחזאית של פרידריך שילר והחל לפתח תפישה של התיאטרון ככלי חברתי.
בכך גם עסק מאמרו הראשון, שפורסם בשנת 1889, שבו קרא להקמת קבוצות תיאטרון (Theatergemeinden) שתהוונה את המסד ליצירת תיאטרון עממי, שיענה על הצרכים התרבותיים של מעמד הפועלים הגרמני ויקנה לו תפישת עולם סוציאליסטית אוטופית.
בשנת 1889 קטע אייזנר את לימודיו באוניברסיטה באִבּם בשל קשיים כלכליים.
הוריו רצו שישתלב בעסק המשפחתי, אך תחת זאת מצא אייזנר עבודה ככתב בסוכנות חדשות ברלינאית.
בשנת 1892, בגיל 24, נשא לאשה את אליזבת הנדריך (Hendrich), העתידה להיות אם לחמישה מילדיו.
עוד באותה שנה התקבל למשרת כתב זוטר במערכת העיתון "פרנקפורטר צייטונג", שבעקבותיה עזב לראשונה את ברלין והעתיק את מגוריו לפרנקפורט.
כמו כן, באותה שנה פורייה פרסם אייזנר את ספר ביכוריו, "פסיכופתיה ספיריטואליס" (Psychopathia Spiritualis) – ביקורת על הגותו של ניטשה.
בשנים 1893–1898 התגורר אייזנר במרבורג, עיר אוניברסיטאית קטנה הסמוכה לפרנקפורט, שם שימש כעורך פוליטי בעיתון "הסישה לנדסצייטונג" (Hessische Landeszeitung).
במהלך שהותו בעיר, הכיר את הפילוסוף היהודי-גרמני הנאו-קאנטיאני הרמן כהן, ששימש פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת מרבורג.
בין השניים נרקמה ידידות ובהשפעת כהן פיתח אייזנר סינתזה בין הרעיונות הסוציאליסטיים והנאו-קאנטיאניים שאותה כינה "דת הסוציאליזם".
בהמלצת כהן, הוצעה בשנת 1897 לאייזנר משרת מרצה באוניברסיטת מרבורג, אך האוניברסיטה חזרה בה כשדבק באייזנר עבר פלילי: בתחילת אותה שנה הוא פרסם מאמר ביקורתי כנגד הקיסר וילהלם השני, שבגינו הוא נאסר לתשעה חודשים בעוון העלבת הקיסר (lèse majesté; Majestätsbeleidigung).
בשנת 1898 הצטרף אייזנר למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD).
המפלגה הייתה מצויה אז בוויכוח בין הפלג המרקסיסטי האורתודוקסי בהובלת קארל קאוטסקי ורוזה לוקסמבורג, שתמכו במודל המהפכה של מרקס, ובין הפלג הרפורמיסטי בהובלת אדוארד ברנשטיין, שתמך בהתקדמות אטית והדרגתית אל עבר החברה הסוציאליסטית, בעיקר באמצעים פרלמנטריים.
אייזנר הסתייג משני הפלגים גם יחד – הוא לא ראה בעצמו מרקסיסט, אך התנגד גם להנחה שהפעילות הפרלמנטרית לבדה עשויה לפתור את בעיית המעמדות.
באוגוסט של אותה שנה, בחזרה בברלין, התמנה אייזנר למשרת עורך פוליטי בעיתון המרכזי ביותר של ה-SPD – "פורוורטס" .
הוא נבחר למשרה הזאת על ידי העורך הראשי של העיתון ומנהיג העבר של המפלגה, וילהלם ליבקנכט.
בניגוד לאוניברסיטת מרבורג, ליבקנכט דווקא התרשם מעברו הפלילי של אייזנר, אך המוטיווציה המרכזית להעסקתו הייתה פוליטית – ליבקנכט ביקש למתן את המתח בין אורתודוקסים ורפורמיסטים במערכת העיתון.
זמן קצר לאחר מינויו קיבל אייזנר סמכויות של עורך ראשי ועם מותו של ליבקנכט בשנת 1900 קיבל לידיו את התפקיד באופן רשמי.
כעורך ראשי, חתר להפוך את "פורוורטס" לעיתון ספרותי מוביל, הניצב מעל הפלגים במפלגה.
ואכן, תחת ניצוחו הכפיל העיתון את קוראיו ופרץ את קהל הקוראים המפלגתי והפועלי לעבר קהל קוראים בורגני.
תוך כדי תפקידו כעורך ראשי גם כתב את הביוגרפיה של וילהלם ליבקנכט, שהתפרסמה בשנת 1900.
המדיניות המפשרת בין הפלג הרפורמיסטי ובין הפלג האורתודוקסי עוררה סערה במפלגה.
כל אחד מהפלגים פירש את ההימנעות מנקיטת עמדה במחלוקת ביניהם כהתנכלות ובשנת 1905 נאלץ אייזנר לעזוב את מערכת העיתון על רקע המחלוקת הפנימית במפלגה.
את שנת 1906 בילה בכתיבה אינטנסיבית.
הוא הוציא לאור "פיליטון פועלים" (Arbeiterfeuilleton) והוציא תחת ידיו שני ספרים: אוסף סיפורים ומאמרים תחת הכותרת "משתי חסרי-המשתים" (Feste der Festlosen) ותיאור היסטורי של גרמניה בתקופת נפוליאון שפורסם בשנת 1907 תחת הכותרת "קץ הרייך" (Das Ende des Reichs).
בשנת 1907, בגיל 40, עזב את פרוסיה על מנת שלא לחזור והשתקע בבוואריה.
בשנותיו הראשונות התגורר בנירנברג ושימש עורך עיתון הSPD המקומי "פרנקישה טאגספוסט" (Fränkische Tagespost).
בשנת 1910 סיים את עבודתו בעיתון בעקבות חילוקי דעות עם צוות העיתונאים.
מעט אחר-כך התגרש מאליזבת והעתיק את מגוריו למינכן.
שם התגורר עם מי שעתידה להיות אשתו השנייה ואם לשניים מילדיו, אלזה בלי (Else Belli), ושימש עורך פוליטי ומבקר תיאטרון בעיתון הסוציאל-דמוקרטי "מינכנר פוסט" (Münchener Post).
מעל דפי העיתון ניהל אייזנר קמפיין לרפורמה בפרלמנט הבווארי, שהפך אותו לדמות מוכרת בחיי הציבור של מינכן.
יחד עם זאת, הוא המשיך להיתפש כזר בבוואריה, בהיותו יהודי ובעל מוצא פרוסי.
באוגוסט 1914 תמך אייזנר בעמדה המפלגתית של ה-SPD, שתלתה את האשמה במלחמה בתוקפנות הרוסית ותמכה באישור תקציב ממשלתי למלחמה.
עם זאת, זמן קצר לאחר מכן, החל אייזנר להשתכנע כי דווקא גרמניה היא האשמה המרכזית במלחמה.
את העמדה הזאת הוא ביטא בעקביות בטור העורך של ה"מינכנר פוסט", עד שעמדה ביקורתית זו הביאה לפיטוריו מתפקיד העורך.
עם זאת, הוא נותר בתפקיד מבקר התיאטרון של העיתון.
כעת, משהיה כמעט מובטל, חזר אייזנר להשקיע את רב זמנו בכתיבה.
באותה תקופה, החל לנהל חליפת מכתבים עם גוסטב לנדאואר, אנרכיסט ופציפיסט יהודי-גרמני, ששהה באותה עת במדינת וירטמברג השכנה.
בשנת 1916 הקים את "עוגן הזהב", קבוצת דיון ביקורתית כנגד המלחמה, שהורכבה מקבוצה אקלקטית של סוציאליסטים, בוהמיינים וסטודנטים.
בראשית 1917 חל פיצול ב-SPD על רקע המחלוקת בתמיכה במלחמה, ומתנגדי המלחמה הקימו את "המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית העצמאית (הבלתי-תלויה)" (USPD - Unabhängige Sozialdemokratische Partei Deutschlands) ואייזנר הפך למנהיג הסניף הבווארי שלה.
בינואר 1918 ארגן אייזנר שביתה כללית בת שלשה ימים של העובדים בתעשיית הנשק בבוואריה, בתיאום עם ההנהגה הארצית של ה-USPD ובשיתוף "עוגן הזהב", שבגינה נאסר לתשעה חודשים ושוחרר רק באוקטובר של אותה שנה.
מנהיג מהפכת נובמבר במינכן וראש ממשלת הרפובליקה הבווארית (1918–1919)
מיד לאחר שחרורו באוקטובר 1918 חזר אייזנר לפעולה פוליטית.
הוא טען אז שהשלום הכרחי ואם ממשלת גרמניה לא תפעל להשגתו "הפועלים והאיכרים הבוואריים יאלצו לעשות זאת בעצמם".
ב-7 בנובמבר 1918, נאם אייזנר בפני קהל גדול במינכן בהפגנה משותפת של שני הפלגים של המפלגה הסוציאליסטית.
אייזנר תבע את סיומהּ המיידי של המלחמה, את התפטרותם של וילהלם השני, קיסר גרמניה, ושל מלך בוואריה לודוויג השלישי, את צמצום יום העבודה לשמונה שעות וכינון מועצות פועלים, איכרים וחיילים.
מנהיג ה-SPD בבוואריה, ארהרד אאואר (Erhard Auer), ביקש למנוע עימות עם הצבא והוביל את תומכיו בסוף העצרת בתהלוכה למרכז העיר לפיזור שקט.
אולם אייזנר הוביל מיעוט משמעותי של המפגינים אל בית ספר ששימש כבסיס לחיילים ולאחר שהמפגינים הקיפו את בית הספר, החיילים הודיעו על כניעה.
בעקבות ההצלחה התחלקו המפגינים לשתי קבוצות וחזרו על ההשתלטות בשאר מוקדי החיילים בעיר.
רבים מהחיילים הצטרפו למפגינים וערקו מיחידותיהם.
לאחר מספר שעות, הודיע שר המלחמה של בוואריה שהוא אינו שולט בחייליו ושני שרים של ממשלת בוואריה המליצו ללודוויג השלישי, מלך בוואריה להימלט מהעיר והוא נענה להמלצתם.
ב-10:00 בערב התכנסו נציגי המהפכנים ובחרו את אייזנר ליושב ראש מועצה של חיילים ופועלים.
המהפכנים יצאו והשתלטו על נקודות אסטרטגיות בעיר ואייזנר עצמו נגש עם קבוצת תומכים לבניין הפרלמנט והכריז על הקמת רפובליקה.
המהפכה התרחשה ביממה אחת וללא שפיכות דמים.
למחרת התעוררו תושבי מינכן לשלטון חדש.
מלך בוואריה גלה מארצו ותחת שלטונו הכריז אייזנר על הרפובליקה החופשית (Freistaat) של בוואריה, שהונהגה על ידי מנגנון של מועצות פועלים, איכרים וחיילים ועל ידי ממשלה דמוקרטית בראשות אייזנר כראש הממשלה וכשר החוץ:
מרבית אורחות חייהם של אזרחי בוואריה נותרו כשהיו – אייזנר, שהסתייג מתפישת העולם המרקסיסטית, הכריז כי המהפכה לא תגזול את הרכוש הפרטי מידי האזרחים.
למעשה, במינכן של ה-8 בנובמבר 1918 השתנו רק שני דברים משמעותיים: העברת השלטון מידי המלך אל העם והטלת צנזורה על אמצעי התקשורת, שבמסגרתה הוצאו מחוץ לחוק אמצעי התקשורת בעלי זיקה למפלגות הימין.
אירועים אלה הקדימו את האירועים המהפכניים בשאר גרמניה (פרוץ המהפכה הגרמנית ובריחת הקיסר וילהלם השני להולנד ב-9 בנובמבר 1918 והכרזת רפובליקת ויימאר).
כך הייתה בוואריה למדינה הגרמנית הראשונה שהשתחררה מעול המונרכיה.
ב-23 בנובמבר 1918 נסע אייזנר לברלין, לאספת ראשי הממשלות של המדינות בפדרציה הגרמנית.
הוא נשא איתו פרוטוקולים סודיים של התכתבות בין הממשל המרכזי בברלין ובין השגריר במינכן, שאימתו את גרסת בעלות הברית לאשמת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, אותם הדליף לעיתון ברלינאי.
ההדלפה הזאת, כמו-גם נאומו באספה, שתקף את המדיניות שהובילה ה-SPD בשלטון המרכזי, סימנו אותו כמכשול שראשי ה-SPD היו צריכים לסלק מן הדרך.
בשובו לבוואריה, בתחילת דצמבר, הוא הכריז על בחירות כלליות לפרלמנט הבווארי, בלחץ השלטון המרכזי, חברי ה-SPD בפרלמנט ואף מועצות חיילים ופועלים שתמכו ב-SPD.
הבחירות נקבעו ל-12 בינואר 1919.
השבועות שבטרם הבחירות היו סוערים.
מפלגות השמאל ניסו לנכס את הישגי המהפכה כל אחת לעצמה, בעוד הימין הזהיר מפני סכנות הבולשביזם וביקש לסלק את אייזנר מהשלטון מטעמים אנטישמיים, אנטי-פרוסיים ולאומניים.
מערכת הבחירות לא התנהלה אך ורק על גבי העיתונים, אלא הידרדרה לעיתים להתנגשויות אלימות, בעיקר בין השמאל המתון ובין הקומוניסטים.
לבסוף, נחלה מפלגתו של אייזנר, ה-USPD, כישלון צורב – רק 2.5% מהמצביעים הצביעו עבורה.
שתי המפלגות שזכו למרבית הקולות היו "מפלגת העם הבווארי" (BVP – Bayerische Volkspartei) עם 35% מהקולות וה-SPD, בהובלת אאואר, עם 33% מהם.
שבוע לאחר מכן התקיימו בחירות כלליות פדרליות, בהן ניצחה ה-SPD עם 38% מהקולות והמפלגה השנייה בגודלה הייתה מפלגת המרכז הקתולית (הקשורה לBVP) עם 20% מהקולות.
האווירה בברלין נטתה כנגד השמאל הרדיקלי ובאותו שבוע נרצחו שתיים מהדמויות הבולטות שבו – קרל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג.
בבוואריה, לעומת זאת, המציאות הייתה מסובכת יותר.
זכר המהפכה ובעיקר מערכת המועצות החיילים, הפועלים והאיכרים היוו תשתית משמעותית לשמאל הרדיקלי, שהורכב בעיקר מקומוניסטים ומאנרכיסטים.
הממשלה הנבחרת הייתה ממשלת מרכז-ימין, אך מתחת לפני השטח הייתה תסיסה שמאלית.
בראשית פברואר 1919 השתתף אייזנר בקונגרס של האינטרנציונל הסוציאליסטי בברן, שהיה המפגש הראשון של האינטרנציונל לאחר המלחמה.
אייזנר לא היה הנציג הרשמי של גרמניה, אך בכל זאת ביקש לנאום בקונגרס.
בניגוד לנציג ה-SPD, שהציג את הנרטיב הממלכתי בו גרמניה נגררה למלחמה בעקבות תוקפנות מצד מדינות הברית, אייזנר טען שלגרמניה חלק ניכר באשמה במלחמה, ושעליה להתנער מעברה המלחמתי על ידי בחירה בסוציאליזם.
הוא סיים את נאומו בקריאה לפועלים הגרמנים לסייע בבניית האזורים שנהרסו בצפון-מזרח צרפת.
הוא זכה לתשואות מצד נציגי צרפת ובריטניה, אך בשובו לבוואריה הוא נתפש כבוגד.
העיתונות הגרמנית פירשה את נאומו כתמיכה בעבודות כפייה של גרמנים בצרפת והאשימה אותו כ"אבי הסכם השלום המביש של ורסאי".
מאז שובו מברן, נתפש אייזנר בציבוריות הבווארית כאישיות לא רצויה והאיומים על חייו הלכו והתרבו.
על כן, ב-21 בפברואר 1919, כאשר היה בדרכו אל הפרלמנט על מנת להגיש את התפטרותו, התלוו אליו שומרי ראשו.
אייזנר התייחס לכל העניין בהומור הציני שבו הוא התפרסם כעיתונאי - "הם יכולים לירות בי רק פעם אחת".
אך שומרי הראש לא הועילו – בעודו בדרכו לפרלמנט נורה אייזנר על ידי קצין צבא צעיר בשם אנטון פון-ארקו אאוף-ואליי (Anton von Arco auf Valley).
ארקו-ואליי, בן למשפחת אצולה ממקור אוסטרי, אשר בעורקיו זרם גם דם יהודי, היה קשור לקבוצת הימין הקיצוני האנטישמית "אגודת תולה".
ארקו-ואליי גורש מהארגון מפני שהסתיר את העובדה שאמו יהודיה, ובאמצעות ההתנקשות ביקש להוכיח לחברי האגודה שגם יהודי למחצה מסוגל ל"מעשה גבורה".
ארקו-ואליי התייחס לאייזנר במילים הבאות, בפתק שכתב ימים אחדים לפני ההתנקשות: "אייזנר הוא בולשביק ויהודי, הוא לא גרמני ולא מתנהג כגרמני.
הוא חותר תחת כל חשיבה ורגש פטריוטיים, הוא בוגד."
בינואר 1920 נשפט ארקו-ואליי ונידון למוות אך העונש הומר למאסר של חמש שנים, אותו ריצה בכלא לנדסברג, בתא שממנו פונה ב-1924 לטובת אדולף היטלר.
בינואר 1928 תבעה אלמנתו של אייזנר קצבה מממשלת בוואריה והקצבה ניתנה לה ולבתה.
הרצח הפוליטי שביצע ארקו-ואליי באייזנר זיעזע את תומכי השמאל בבוואריה והגביר את התסיסה בקרב הקומוניסטים והאנרכיסטים.
בעידוד החדשות על הפיכה סוציאליסטית בהונגריה, הפכה התסיסה השמאלית להפיכה.
בראשית מרץ הוקמה ממשלה סוציאל-דמוקרטית בראשותו של יוהנס הופמן מה-SPD, שר החינוך בממשלת אייזנר, אך היא לא החזיקה מעמד בשלטון והתחלפה בראשית אפריל ברפובליקה סובייטית בראשות ארנסט טולר מה-SPD.
ממשלתו של טולר כללה גם את גוסטב לנדאואר ואת האנרכיסט אריך מיהזאם.
הרפובליקה הייתה "סובייטית" במובן שהייתה "רפובליקת מועצות" (Räterepublik), שהושתתה על מועצות החיילים, האיכרים והפועלים שהוקמו בתקופת שלטונו של אייזנר.
ממשלת טולר שרדה 6 ימים.
ב-12 באפריל 1919 היא הופלה בהפיכה קומוניסטית בהובלת אויגן לווינה (Eugen Leviné).
לווינה הנהיג מדיניות קומוניסטית ועמד בקשר עם לנין.
בראשית מאי 1919 הגיע לקצו העידן הסוציאליסטי של בוואריה כשצבא גרמניה (הרייכסווהר) וקבוצות פרא-מיליטריות מהימין (פרייקורפס) כבשו את בוואריה וחיסלו את הרפובליקה הסובייטית.
משפטו של הרוצח ארקו, בתחילת 1920, לווה בפרץ של גילויי אנטישמיות ברחבי בוואריה, בטענה שארקו הורשע רק בגלל שאייזנר היה יהודי, למרות שהרוצח עצמו היה יהודי.
מאז הייתה נתונה בוואריה תחת שלטון ימני, שתחתיו פרחו קבוצות אנטישמיות שראו במהפכה הסוציאליסטית של אייזנר וברפובליקה הסובייטית שבאה בעקבותיה ביטוי של ה"בולשביזם היהודי".
בנאומיו בשנות ה-20 הטיף אדולף היטלר לגירוש כל היהודים מגרמניה כנקמה על המהפכה נגד בית המלוכה הגרמני שביצע אייזנר היהודי.
קבוצות אלה היוו חלק מהתשתית שאיפשרה את עליית הנאציזם לשלטון פחות משני עשורים אחר כך.
כתב על כך יעקב טלמון:
מחוץ לגרמניה הוצג אייזנר כאדם אמיץ שהציג בפני הגרמנים את האמת על אשמתם ונרצח בעקבות זאת.
הרצח נחשב להוכחה שההאשמות נגד הגרמנים מוצדקות.
דמותו של אייזנר הובאה כדמות שלא זנח את הרעיון הכלל אנושיות הסוציאליסטית אל מול הקריאות הלאומניות בהתרגש מלחמה בין המעצמות.
בבית הקברות אוסטפרידהוף הוקם גלעד לזכרו ב-1922 ופורק בידי הנאצים ב-1933, לאחר שעלו לשלטון.
בתקופה שמיד לאחר מותו היו כתביו של אייזנר פופולריים בקרב חוגי האינטלקטואלים הגרמניים.
ברפובליקת ויימאר הוצאו לאור אסופות מכתביו בידי בתי הוצאה סוציאליסטיים ובורגניים כאחד.
אך עם עליית הנאצים לשלטון נאסרו כתביו לפרסום ודמותו הושמצה על ידי התעמולה הנאצית.
ממשלת בוואריה אף הורתה להרוס את קברו.
בנפול הנאציזם אייזנר כמעט נשכח.
אפילו בגרמניה המזרחית, שהעלתה על נס מהפכנים גרמנים מהעבר, כמו רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט, נמנעו מלהנציח את אייזנר, שכמי שהיה סוציאליסט אך התנגד למרקסיזם, לא תאם לדפוס המהפכן שביקשה גרמניה המזרחית להנציח.
בשנת 1989 הוצבה אנדרטה באתר ההתנקשות באייזנר ועליה הכתובת "קורט אייזנר, שהקים את הרפובליקה הבווארית ב-8 בנובמבר 1918 ולאחר מכן היה ראש ממשלת הרפובליקה של בוואריה, נרצח כאן ב-21 בפברואר 1919".
אייזנר נישא פעמיים ונולדו לו 7 ילדים.
כתיבתו של אייזנר הייתה מגוונת ורחבת היקף.
הוא כתב מאמרים, פמפלטים, מחזות, ביקורות וספרים רבים.
וילהלם ליבקנכט – חייו ועבודותיו (Wilhelm Liebknecht.
היינץ קורט בולנדר היה ממפעילי תאי הגזים במחנה סוביבור.
הוא נעצר בשנת 1961 והועמד לדין בשנת 1965 במסגרת משפט של פושעי מחנה סוביבור.
באוקטובר 1966 התאבד, לפני תום משפטו.
בולנדר נולד בשנת 1912 בדיסבורג, נשר מלימודיו בגיל 16 ונהפך לשוליית נפח.
הצטרף לשורות המפלגה הנאצית בשנת 1932.
בשנת 1939 הצטרף ליחידות גולגולת המת (בגרמנית "אס אס טוטנקופפ-פרבנדה").
הוא סופח לתוכנית T4 - אותנסיה ועבד במרכזי ההמתה בהרטהיים, הדמר, ברנדנבורג וזוננשטיין בהם נרצחו בגז ובזריקות קטלניות אזרחים גרמנים בעלי נכויות פיזיות או נפשיות.
בולנדר היה אחראי במסגרת פועלו בתוכנית T4 על שריפת גופות הנרצחים ועל ביצוע "בדיקות" המתה בגז.
בזמן זה עבד עם פרנץ שטנגל וכריסטיאן וירט.
בשנים 1941-1942 הוא סופח לצוות אמבולנס בחזית המזרחית ברוסיה יחד עם עובדים נוספים מתוכנית T4.
ב-22 באפריל 1942 אס-אס אובר-שטורמפיהרר פרנץ שטנגל התמנה למפקד מחנה סוביבור.
שטנגל מינה את בולנדר לסגנו במחנה בשל קשרי העבודה הקודמים שלהם והניסון הרב של בולנדר בהוצאות להורג מפעילותו בתוכנית T4. בולנדר שירת כמפקד מחנה III בסוביבור (תאי הגזים והמשרפות) מחודש אפריל ועד סתיו 1942, והיה בין האנשים שהכי הטילו את מוראם על האסירים במחנה.
בולנדר היה אז בדרגת אובר-שארפיהרר.
בסוביבור, בולנדר לקח חלק פעיל בהפעלת תאי הגזים.
אס-אס שארפיהרר אריך פוקס ששירת יחד עמו העיד בשנת 1966 על פועלו של בולנדר:
בין תפקידיו של בולנדר במחנה נכלל גם פיקוח על האסירים בצריפים, במילותיו:
אס-אס אוברשארפיהרר אריך באואר ששירת עם בולנדר בסוביבור העיד על מעשיו במשפט:
בנוסף לכך, לפי עדותו של באואר, בולנדר כפה על אסירות יהודיות לבדר אותו ואת שאר קציני האס אס באורגיות, שהתבצעו לפני רציחתן.
בשנת 1965, אדה ליכטמן, ניצולת סוביבור, תיארה את בולנדר ואת כלבו:
בסתיו 1942 בולנדר נהפך למפקדם של כל מתנדבי טרווניקי (השומרים האוקראינים) בסוביבור.
משה בכיר, ניצול סוביבור, כתב על בולנדר:
בדצמבר 1942, חובותיו של בולנדר בסוביבור נדחו מאחר שהוא הורשע בפני בית דין גרמני בשידול לשבועת שקר בעת הליך גירושין מאשתו.
על כך, הוא נידון לתקופת מאסר קצרה בכלא לאנשי האס אס בקרקוב.
לאחר שריצה את עונשו חזר לפעול עבור מבצע ריינהרד.
אולם ב-14 באוקטובר 1943 פרץ מרד והייתה בריחה המונית של אסירים מסוביבור, דבר שהביא לסיומו של מבצע ריינהרד.
לפיכך, בולנדר נשלח למחנה עבודה בדורוצזה ובהמשך לטריאסטה שבאיטליה.
ב-18 בינואר 1945 הוענק לבולנדר עיטור צלב הברזל מדרגה שנייה.
עם סיום המלחמה חזר לגרמניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, קורט בולנדר חי בזהות בדויה, לא יצר קשר עם בני משפחתו או קרוביו, ולאחר זמן מה אף הצהיר על עצמו כנפטר.
הוא זוהה בחודש מאי 1961 כשעבד כשומר במועדון לילה בגרמניה ונעצר מידית.
הוא נרשם בתיק המעצר תחת השם בדוי היינץ ברנר שהתרגום שלו מגרמנית הוא "אדם השורף דברים" או "השורף".
ייתכן שלאחר המלחמה עבד במועדון נוסף בגרמניה תחת השם הבדוי וילהלם קורט ווהל.
במגוריו מצאה המשטרה שוט ועליו ראשי תיבות מכסף "KB", הכיתוב נוצר על ידי ניצול סוביבור בשם סטניסלב סזמזנר.
בספטמבר 1965 הועמד לדין בהאגן יחד עם 11 קציני אס-אס נוספים ששירתו בסוביבור.
בולנדר הואשם ברציחתם של 360 אסירים יהודים וסיוע לרצח של 86,000 אסירי סוביבור.
תחילה טען בולנדר במשפט שהוא מעולם לא נכח בסוביבור, אלא לחם בפרטיזנים באזור לובלין.
אלא שהוא נשבר תחת חקירות צולבות והודה שנכח במחנה.
עוד לפני שהמשפט הסתיים, בולנדר התאבד בתלייה בתאו בכלא.
במכתב ההתאבדות שלו התעקש שהיה חף מפשע.
קורט בלומה היה רופא נאצי רם-דרג בטרם מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
שימש כסגן ראש השירות הרפואי של הרייך (Reichsgesundheitsführer) ונציג המחקר בסרטן במועצה המדעית של הרייך.
בספרו האוטוביוגרפי "Arzt im Kampf" הוא השווה בין כוחה של הרפואה לכוח הצבאי במאבקם לחיים ולמוות.
בלומה התוודה רק על כך שניתנה לו הוראה לבצע ניסויי חיסון בשנת 1943 על אסירי מחנות ריכוז.
הוא הועמד לדין במשפט הרופאים בגרמניה בשנת 1947, והואשם בביצוע המתות חסד וניסויים רפואיים בבני אדם.
בפועל, החל משנת 1943 הוא "נשא באחריות לכל המחקר שנעשה בתחום הלוחמה הביולוגית אשר מומן על ידי הוורמאכט והאס אס".
למרות שזוכה מאשמה בפשעי מלחמה במסגרת משפטי נירנברג, תפקידיו בזמן המלחמה ידועים, וקיימת הסכמה כללית שהוא אכן השתתף בניסויים בלוחמה כימית וביולוגית שנערכו על אסירי מחנות ריכוז.
כנציג המוסמך למחקר בסרטן במועצה המדעית של הרייך, לבלומה היה עניין רב ב"חומרים מסרטנים לשימוש צבאי" ובווירוסים גורמי סרטן.
על פי הספר "ביולוגים תחת היטלר", בשנת 1942 הוא נהיה למנהל של יחידה שקמה מהמכון המרכזי לסרטן באוניברסיטת פוזנן.
למרות טענתו שהמחקר במכון זה התמקד רק בפיתוח אמצעים "הגנתיים" נגד לוחמה ביולוגית, היינריך הימלר, הרמן גרינג, ואריך שומאן, ראש החטיבה המדעית של הוורמאכט, הצביעו על השימוש בלוחמה ביולוגית כאמצעי תקיפה נגד בריטניה, ברית המועצות, וארצות הברית.
בשנת 1943 כתב שומאן לד"ר היינריך קליווה, אחד ממומחי הוורמאכט ללוחמה ביולוגית, ש"בפרט, ארצות הברית צריכה להיות מותקפת בו-זמנית בפתוגנים שונים מעוררי מגפות בבני אדם ובבעלי חיים וכן בחיידקי צמחים".
לדברי קליווה, נגיפי דבר, טיפוס הבהרות, טיפוס המעיים, כולרה ואנתרקס פותחו כאמצעי לחימה, וכן כ"אמצעי סינתטי להפצת בקטריות אלה" שיאפשר להם להיות בתוקף במשך 8–12 שבועות.
כחלק מתוכנית הלוחמה הביולוגית הנאצית, שנקראה Blitzableiter ("בליצאבלייטר", בגרמנית: "כליא-ברק"), המכון שבראשו עמד בלומה היה אפוא "מבצע מוסווה לייצור חומרים ללוחמה ביולוגית".
על הקמתו של המכון פיקח קארל גרוס, קצין אס-אס ומומחה למחלות טרופיות, שערך ניסויים קטלניים על 1,700 אסירים ממחנה מאוטהאוזן.
המבנה הוקף בחומה בגובה עשר רגל, ובשומרים מיחידה מיוחדת של האס אס, והוא נבנה כך שחומרים ביולוגיים מסוכנים לא יוכלו לדלוף ממנו.
במאי 1944 היו למכון אגפים שונים שעסקו בביולוגיה פיזיולוגית, בקטריולוגיה וחיסונים, רדיולוגיה, פרמקולוגיה, מרכז לחקר הסרטן ושימור גידולים, והוא זכה למימון של 2.7 מיליון רייכסמארק מהוורמאכט ומהאס אס בשנים 1943–1945.
בלומה עבד על שיטות אחסון והפצה של נשק ביולוגי כגון דבר, כולרה, אנתרקס וטיפוס, והוא גם הדביק אסירים בדבר על מנת לבחון את יעילותם של חיסונים שונים.
באוניברסיטת שטרסבורג, בתוך "מחלקה מיוחדת" שבראשה עמד פרופסור אויגן פון האגאן, ואשר העסיקה חוקרים כגון קורט גוטצייט וארנולד דוהמן, נערכו ניסויים בטיפוס, צהבת, דלקת כליות, ובחומרים כימיים וביולוגיים נוספים על אסירי מחנות ריכוז.
גוטצייט היה אחראי על ניסויי צהבת עבור הצבא הגרמני, והוא ועמיתיו ערכו מגוון של ניסויים רפואיים על חולי נפש, יהודים, שבויי מלחמה רוסים וצוענים במחנות הריכוז זקסנהאוזן, אושוויץ ובמקומות נוספים.
באוקטובר 1944 הורה הימלר לבלומה לערוך ניסויים גם בדבר על אסירי מחנות ריכוז.
בשנת 1943 הציע בלומה להפיץ את מחלת המלריה "באופן מלאכותי על ידי יתושים" והחל לבצע ניסויים על אסירי דכאו ובוכנוואלד באמצעות כינים על מנת לגרום להידבקות בטיפוס.
אדוארד מאי, ראש החטיבה האנטומולוגית של מכון האס אס למחקר מעשי במדעי הצבא, קיבל הרשאה לבצע ניסויים על אסירי מחנות ריכוז באמצעות "חרקים מזיקים לאדם" החל מאוקטובר 1943, בסמיכות לתוכנית הלוחמה הביולוגית של בלומה.
מאי שיתף עמו פעולה בניסויים שעסקו ב"העברה מלאכותית המונית של טפילי המלריה לבני אדם", ניסויים בהם יתושים הוטלו ממטוסים.
בנוסף, האגף הווטרינרי של הוורמאכט, שערך ניסויי מחקר במחלות בעלי חיים שבראשם עמד ד"ר אריך טראוב במכון האי ריימס, פיתח שיטות להפצת מחלות אלה באמצעות כלי טיס שהיו מיועדים לתקוף את בריטניה, ארצות הברית וברית המועצות.
כמו מכון המחקר לסרטן בפוזנן שבראשו עמד בלומה, למכון המחקר המדיני באי ריימס היה שימוש כפול במהלך מלחמת העולם השנייה, ובו נערכו לפחות מספר ניסויים בתחום הלוחמה הביולוגית.
המכון נוסד בשנים 1909–1910 על מנת לחקור מחלות פה וטלפיים, ועד מלחמת העולם השנייה הועסקו בו 20 מדענים וצוות של 120-70 איש.
בין השנים 1919–1948 עמד בראשו אוטו ולדמן.
הנס-כריסטוף נאגל, וטרינר ומומחה ללוחמה ביולוגית של הצבא הגרמני, היה אחראי על מחקרים שתכליתם הייתה להפוך את מחלות בעלי החיים והחרקים לנשק.
כמו בלומה, טראוב ייעץ לממשלת ארצות הברית לאחר המלחמה כמומחה ללוחמה ביולוגית.
ניסויים בקוטלי חרקים ובגז עצבים
בלומה עבד גם על פיתוח תרסיסי כימיקלים ושיטות להפצת גז עצבים כמו טאבון וסארין ממטוסים.
את השפעותיהם של הגזים בחן על אסירי אושוויץ.
במקור, אי גה פארבן פיתחה גז עצבים בשנת 1936 לאחר מחקר שערכה לצורך פיתוח קוטל חרקים, ובין תפקידיו של בלומה נכללה הכנת אמצעי הגנה כנגד תקיפה אפשרית של בעלות הברית באמצעות חרקים ככלי נשק ביולוגי, בין אם כתקיפה ראשונית או כתגובת הסלמה לאחר שימוש של הכוחות הגרמניים בנשק דומה.
כבר בתחילת ספטמבר 1940, וולפרם סיברס, הממונה על מכון אננארבה של האס אס, הזהיר את בלומה שיש צורך להגביר את קצב הייצור של קוטלי החרקים על מנת להתמודד עם תקיפה כזאת בעתיד.
הדבר הוביל את בלומה לערוך ניסויים בהפצת קוטלי חרקים, קוטלי פטריות, וגז עצבים ממטוסים, במיוחד לאחר שהיטלר הורה "להגביר באופן דרסטי" ייצור טאבון וסארין במפעל אי גה פארבן במזרח גרמניה.
בהתאם להוראות הימלר משנת 1944, בלומה בחן גם חומרים אלו על אסירי אושוויץ.
שיתוף פעולה עם יחידה 731 ותוכנית הלוחמה הביולוגית היפנית
לאורך מלחמת העולם השנייה, הגרמנים והיפנים שיתפו פעולה זה עם זה לצורך פיתוח תוכניות הלוחמה הביולוגית שלהם.
המכון של בלומה בפוזנן דמה מאוד בתכנון שלו למתקן המחקר של יחידה 731 בפינגפאן, מנצ'וריה.
בלומה נמלט מפוזנן בינואר 1945 עם התקדמות הצבא האדום לשטח גרמניה הנאצית, ולא הצליח להביא להריסה מלאה של מתקני המחקר.
הוא יידע את ולטר שרייבר, המפקח על הרפואה הצבאית של הוורמאכט, על "דאגתו שהמתקנים לניסויים בבני אדם שהיו במכון ושניתן להבחין בהם ככאלה יתגלו בקלות על ידי הרוסים".
הוא התמקם בעיירה גרבורג בתורינגיה, בה האס אס והוורמאכט כבר הספיקו להקים מתקן נוסף לפיתוח אמצעי לחימה ביולוגיים שהוסווה כמכון מחקר לסרטן.
בלומה הביא את התרביות הביולוגיות שלו מפולין והמשיך להבטיח להיטלר "Wunderwaffe" ("וונדרוואפה", קרי "נשק מופלא") שיביא לניצחונה של גרמניה במלחמה.
בפועל, המתקן בגרבורג נפל לידי צבא ארצות הברית באפריל 1945, יחד עם הציוד והרישומים שהיו בו.
בלומה נעצר ב-17 במאי 1945 במינכן על ידי סוכן אמריקאי מארגון CIC.
לא היו עליו מסמכים מזהים מלבד רישיון הנהיגה שלו.
לאחר מספר שבועות במעצר, בהם ארגון CIC וידא את זהותו, בלומה נלקח לטירת קרנסברג.
ימים ספורים לאחר הגעתו לטירה נשלחה הודעה סודית לאנשי מבצע אלסוס (חלק מפרויקט מנהטן בו האמריקאים והבריטים שיתפו פעולה כדי לפתח נשק גרעיני) שהיו שם.
בהודעה הורו להם לחקור את מצב טכנולוגיית הנשק הגרמנית והאיטלקית לקראת סוף המלחמה:
מאמינים שהתערבות אמריקאית הצילה את בלומה מהגרדום בתמורה למידע על נשק ביולוגי, גז עצבים ומתן ייעוץ לתוכניות הלחימה הכימיות והביולוגיות של ארצות הברית.
בנובמבר 1947, חודשיים לאחר זיכויו במשפט הרופאים, בלומה התראיין בפני נציגים של הצבא האמריקאי, בהם ד"ר ה.
בראיונות "זיהה מומחים ללוחמה ביולוגית ומסר את מיקומם ותיאר שיטות שונות לייצור נשק ביולוגי".
בשנת 1951 שכר צבא ארצות הברית את שירותיו תחת פרויקט 63, אחד המבצעים שבאו לאחר מבצע פייפרקליפ, כדי שיסייע לפיתוח לוחמה כימית.
בתיק שלו לא צוין שהוא הועמד למשפט בנירנברג.
הוא לא קיבל אשרה מקונסול ארצות הברית בפרנקפורט, והועסק במפקדת המודיעין האירופאית במערב גרמניה.
הוא לא נעצר או הואשם בפשעי מלחמה אפילו פעם אחת לאחר זיכויו במשפט נירנברג משנת 1947. בנוסף, הוא המשיך לעסוק ברפואה בגרמניה המערבית, והיה פעיל פוליטית כחבר מפלגת הימין הגרמנית.
קורט אפשטיין היה שחקן כדורמים צ'כוסלובקי-יהודי וניצול שואה.
הוא ייצג את ארצו בכדורמים בשתי אולימפיאדות (אמסטרדם 1928 וברלין 1936).
קורט אפשטיין גדל ברודניצה נד לבם, שבחבל בוהמיה על גדת נהר האלבה, 22 ק"מ צפונית לפראג למשפחה יהודית, בנם של מקסימיליאן והלנה אפשטיין, אחד משלושה בנים.
בתיכון הוא התאמן בשחייה, בכדורמים ובחתירה ובהמשך עבד כמאמן שחייה.
בשנת 1924 התגייס לצבא צ'כוסלובקיה והגיע לדרגת סגן משנה.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים אפשטיין עם נבחרת צ'כוסלובקיה בכדורמים במקום תשיעי.
הוא שיחק משחק אחד שבו הנבחרת שלו הפסידה לנבחרת בריטניה 2–4. לצידו בנבחרת שיחקו 6 שחקנים, ארבעה מהם יהודים: הוגו קלמפפנר, פבל שטיינר, פרנטישק גטרויר ופרנטישק שולץ.
באולימפיאדת ברלין (1936) סיים אפשטיין עם נבחרת צ'כוסלובקיה בכדורמים שוב במקום תשיעי.
במשחק הראשון, נבחרתו ניצחה את נבחרת יפן בתוצאה של 3-4, במשחק השני, נבחרתו הפסידה לנבחרת גרמניה 6-1 שבסופו של דבר זכתה במדליית הכסף בטורניר ובמשחק השלישי נבחרתו הפסידה לנבחרת צרפת 2–3.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נכלא אפשטיין במספר מחנות ריכוז.
בתחילה הוא נכלא בטרזיינשטט, אחר כך באושוויץ ובהמשך עבד במחנה עבודה קטן בצפון צ'כיה, פרידלנט (Frydlant).
בתקופת השואה נרצחו כל בני משפחתו.
בתום מלחמת העולם השנייה, חזר אפשטיין לפראג.
הוא נבחר לוועד האולימפי של צ'כוסלובקיה.
הוא נישא לפרנסי, מעצבת שמלות, אף היא שרדה את המחנות בהם היה כלוא (טרזיינשטט ואושוויץ) וכן בברגן-בלזן וגם כל בני משפחתה נרצחו בשואה.
בשנת 1947 נולדה לזוג בת, הלן אפשטיין, פרופסור לעיתונאות באוניברסיטת ניו יורק.
עם עלייתה לשלטון של המפלגה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה, הוא ובני משפחתו היגרו לארצות הברית.
לזוג נולדו עוד שני בנים.
לאחר כעשר שנים שבהם לא מצא עבודה קבועה ויציבה, בסופו של דבר עבד כחותך במפעל של בגדי ילדים, ברובע הטקסטיל.
קורט האמל הוא דמות בדיונית בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית "Glee".
את דמותו משחק כריס קולפר.
קורט הופיע לראשונה בפרק הפיילוט של התוכנית והוא אף אחד מחברי המקהלה "כיוונים חדשים" המקוריים.
בנוסף, במהלך העונה הראשונה, קורט יוצא מהארון, וכתוצאה מכך הוא סובל מבריונות מתמשכת עד לעונה השלישית.
במהלך העונה השנייה, קורט פוגש את בליין אנדרסון מהמקהלה המקבילה, "הוורבלז".
בליין הופך למורו הרוחני של קורט יחד הם נקראים קליין, ובצירוף תמיכת אוהדים לזוג הנקראים "קליינרים"- הובילו את המפיק, ראיין מרפי, לחבר ביניהם רומנטית.
מערכת היחסים ביניהם התקבלה על ידי הביקורת, והשניים כונו "אחד הזוגות הטלוויזיוניים האהובים ביותר של המילניום" על ידי ג'רט ויסלמן, כתבת ה"ניו יורק פוסט".
במקור, קולפר נבחן לדמותו של ארטי אברמס (התלמיד הנכה), וביצע באודישן את השיר "mr.
ריאן מרפי כל כך התלהב מהאודישן של קולפר, שהוא יצר במיוחד בשבילו את דמותו של קורט האמל.
על מנת לשמור על האיזון בין מספר התלמידים במקהלת "כיוונים חדשים", ריאן הוציא מהתוכנית דמות שנקראה "רג'יש".
שמו של קורט נגזר מקורט פון טראפ (דמות מצלילי המוסיקה), אותו קולפר שיחק כילד, ושם משפחתו, האמל, נגזר מסדרת פסלוני החרסינה הגרמניות "Hummel figurines".
בפרק הפיילוט, קורט נבחן באודישן למקהלת "כיוונים חדשים" ולבסוף הוא גם מתקבל.
אף על פי שהוא מסתיר בהתחלה את עובדת היותו הומוסקסואל, החברים האחרים במקהלה מניחים שהוא כזה.
לאחר שמרסדס מנסה להתחיל איתו, קורט מגלה לה שהוא הומוסקסואל, והשניים מפתחים חברות קרובה.
לאחר מכן, קורט מצטרף לקבוצת הפוטבול בסיועו של פין הדסון (קורי מונטית') על מנת להרשים את אביו האלמן, ברט האמל (מייק אומאלי), ומסייע לקבוצה הכושלת לנצח במשחק הראשון שלה בבעיטת שובר שוויון.
קורט חושף בסוף את ההומוסקסואליות שלו לאביו, שמגיב לא רק באהבה ובקבלה, אלא גם מפתיע את קורט ומספר לו שהיה מודע לכך.
לאחר אירועים אלו, קורט עוזב את קבוצת הפוטבול כאשר המאמן קן טנקה (פטריק גלאגר) מאלץ את חברי "כיוונים חדשים" לבחור בין פוטבול לשירה.
בהמשך העונה, קורט מתחרה נגד רייצ'ל ברי (ליאה מישל) על הסולו "Defying Gravity" מהמחזמר "מרשעת".
אך לאחר שברט מקבל שיחת טלפון הומופובית, קורט מפסיד בכוונה בתחרות כדי למנוע מאביו הטרדות נוספות.
בפרק "הבלדה", קורט מתחבר עם חבר המקהלה והקוורטרבק, פין הדסון, ומפתח כלפיו רגשות רומנטיים.
בידיעה שגם רייצ'ל נמשכת לפין, קורט מנסה לחבל בסיכויים שלה איתו.
בפרק "כוחה של מדונה", קורט ומרסדס אינם מרוצים מהסולואים המעטים שלהם, הם הפך מצטרפים גם לקבוצת המעודדות של התיכון, ואף על פי שמרסדס עוזבת מיד, קורט נשאר בתחרות אליפות המעודדות הלאומית, ומבצע סולו מרכזי שמזכה אותם באליפות המעודדות הלאומית השישית ברציפות שלהם.
קורט מציג את אביו לאימו של פין, קרול, בתקווה שאם השניים יתחילו לצאת, זה יקרב אותו לפין.
פין בתחילה מדוכא כשהוא מגלה שאימו נמצאת במערכת יחסים רצינית, אבל מתחיל להתקרב לברט, מה שמעורר את קנאתו של קורט, שמנסה למשוך בחזרה את תשומת לבו.
ברט מזמין את קרול ופין לעבור לגור עמו ועם קורט.
מודע למשיכה של קורט אליו, פין לא מרגיש בנוח עם שינה באותו החדר יחד עם קורט.
העניינים מסלימים, כשלבסוף פין מאבד את עשתונותיו וקורא לריהוט החדש של קורט "מתרומם".
ברט, שנכח בחדר, נוזף בו.
בסוף העונה, כאשר שני בריונים מציקים לקורט, פין מגן עליו.
בשלב מוקדם של העונה, ברט עובר התקף לב, ונופל לתרדמת במשך מספר ימים, ואילו קורט מבוהל מהמחשבה שהוא עלול לאבד אותו.
כאשר חברי "כיוונים חדשים" שרים שירים דתיים במטרה לנחם אותו, קורט, שאינו מאמין באלוהים, מרגיש מנוכר, ומתייחס כלפיהם בזלזול.
ברט חוזר להכרה, וקורט מתחרט על התנהגותו כלפי חבריו.
בפרק "דואט", תלמיד חדש בשם סאם אוונס, מצטרף ל"כיוונים חדשים", וקורט, שחושד שהוא הומו, מבקש ממנו לשיר איתו דואט.
פין מנסה להניא את קורט מכך במחשבה שעל ידי כך, סאם יהפוך את עצמו למטרה.
לאחר שברט מציין שייתכן שקורט מנצל את סאם, קורט מחליט לשיר דואט עם עצמו.
עם אמפתיה יוצאת דופן, רייצ'ל מבחינה שקורט בודד ואומלל, ומבינה כמה קשה לו להיות התלמיד היחיד שמחוץ לארון בתיכון.
היא מזכירה לקורט שחברי המקהלה מעריכים אותו מאוד ושהוא לא לבד, ומבקשת ממנו לשיר איתה דואט.
בפרק "אף פעם לא נושק", קורט הולך לרגל באקדמיית דלטון אחרי המקהלה שלהם, "הוורבלז", המתחרים החדשים של "כיוונים חדשים" ופוגש את בליין אנדרסון (דארן כריס), שמפלרטט איתו בזמן שהוא שר את "Teenage Dream".
קורט מספר לבליין שהוא סובל מבריונות הומופובית כלפיו, ובליין משכנע אותו לעמוד על שלו.
כאשר הבריון, דייב קארופסקי, מתעלל פעם נוספת בקורט בחדר ההלבשה, קורט מתעמת איתו, ודייב הנסער מנשק אותו, אך קורט דוחף אותו משם.
קורט ובליין מנסים לדבר עם דייב על היותו הומו בארון, אך זה האחרון מכחיש את הנשיקה.
הבריונות מעצימה, ודייב מאיים להרוג את קורט אם הנשיקה המשותפת תתגלה.
לאחר שברט מגלה על האיום של דייב על קורט, הוא מושעה.
ברט וקרול מתחתנים, אבל כאשר ההשעיה של דייב מבוטלת, ברט וקרול מחליטים להשתמש בכסף שהם חסכו לירח הדבש עבור שכר הלימוד להעברתו של קורט לאקדמיית דלטון, אשר אוכפת מדיניות של אפס סובלנות נגד בריונות.
בהמשך, "כיוונים חדשים" ו"הוורבלז" עוברים את השלב של התחרות המקומית, ושתי הקבוצות ממשיכות הלאה לתחרות האזורית.
אשר הוורבלרז מתכוננים להופיע בתחרות האזורית לשירת מקהלות, קורט מתוודה שהוא מקנא בכמות תפקידי הסולו שבליין מקבל.
"הוורבלרז" מפסידים ל"כיוונים חדשים", אך בזמן שקורט מאוכזב, בליין אומר לו כי על אף שהפסידו - במציאות הם ניצחו, מה שהופך את ההפסד לבעל ערך.
אחרי שקורט חוזר לתיכון מקינלי, הוא מזמין את בליין להיות הדייט שלו בנשף (שנערך בשנת הלימודים הלפני אחרונה).
דייב קארופסקי, שזכה לתואר "מלך הנשף", עוזב כדי להימנע מלרקוד עם בחור בריקוד המסורתי בין מלך ומלכת הנשף, וקורט רוקד במקומו עם בליין.
בליין עובר לתיכון מקינלי, מה שמאפשר לזוג לבלות ביחד בשנתו האחרונה של קורט.
קורט ורייצ'ל מחליטים שהם רוצים להירשם ל"ניאד"ה", אקדמיה לאומנויות הבמה, אבל מרגישים מאוימים כשהם פוגשים כמה מהמתחרים שלהם.
מה שגורם להם להחליט שהתיק האישי שלהם צריך לכלול יותר הישגים: רייצ'ל מציעה למר שוסטר להעלות את המחזמר סיפור הפרברים ולקחת אותה לתפקיד הראשי, מריה, וקורט רץ לנשיאות הכיתה.
בריטני מתנדבת להיות מנהלת הקמפיין שלו, והוא מסכים.
אבל כשהוא מתנגד לכרזות שלה בטענה שהם מדגישים יותר מדי את המיניות שלו, היא מחליטה לרוץ לנשיאות הכיתה בעצמה.
קורט מנסה להיבחן לתפקיד הראשי במחזמר, טוני, אבל ארטי לא משוכנע שהוא מספיק גברי כדי לשחק אותו, ונותנים את התפקיד לבליין במקומו, אף על פי שהוא לא מעוניין וקורט מקבל את תפקידו השולי של השוטר קרופקי.
כאשר רייצ'ל מאמינה שהיא לא תתקבל כמריה, היא נבהלת ומחליטה לרוץ לנשיאות הכיתה וקורט מתקומם נגדה.
בסופו של דבר, רייצ'ל מחליטה לפרוש ולתמוך בקורט, אך הוא בכל זאת מפסיד לבריטני.
מאוחר יותר, סבסטיאן סמית', הקפטן החדש של "הוורבלז" משכנע את קורט ובליין ללכת איתו ל"שערורייתי", בר של הומואים.
כשהם עוזבים, בליין השיכור מנסה לשכנע את קורט לקיים איתו יחסי מין במכונית.
מאוחר יותר, קורט מצליח להגיע לגמר של "ניאד"ה", ביחד עם רייצ'ל.
היחסים של קורט עם בליין נמתחים כאשר קורט מפלרטט על ידי התכתבות עם נער שפגש בעת ההכנה לאודישן של אקדמיית "ניאד"ה" והוא להוט לצאת לניו יורק מיד לאחר סיום לימודים, מה שיפריד בין השניים לפחות עד שבליין יסיים את הלימודים שלו שנה הבאה.
כאשר "כיוונים חדשים" זוכים בתחרות הלאומית, הוא ובליין עדיין נשארים זוג בסוף שנת הלימודים, אם כי בליין עדיין לא מרגיש בנוח כלפי ההתרחקות הפיזית הממושכת ביניהם.
קורט מצטרף לרייצ'ל בניו יורק לאחר שהוא מגלה שהיא לא מרוצה עם השותפה שלה ומעוניינת לחיות לבדה.
בעידודם של בליין ואביו, הוא מחליט למכור את המכונית שלו ולטוס לניו יורק, שם הוא מוצא דירה נטושה לו ולרייצ'ל בבושוויק.
קורט מתחיל להתמחות ב-"Vogue.com" ומתיידד עם העורכת שלו, איזבל רייט.
קורט נהיה עסוק יותר ויותר בהתמחות שלו, מה שגורם לבליין לבגוד בו.
בליין מגיע לניו יורק כדי לספר לקורט על מה שקרה, והם נפרדים, כשלאורך העונה, איזבל מעודדת אותו לנסות לסלוח לבליין.
לאחר הפרידה, קורט נבחן פעם נוספת ל"ניאד"ה" עם השיר "Being Alive", כשהפעם הוא מתקבל.
ברט ובליין מבקרים את קורט בחג המולד.
ברט מודיע לקורט שהוא חולה בסרטן הערמונית, ואילו בליין מנסה להתפייס עם קורט, מה שהופך את החג למעיק עבור קורט.
לאחר מכן, קורט פוגש את אדם קרופורד, סטודנט שמתעניין בו.
אחרי החתונה של מר שוסטר ואמה - בה אמה מקבלת רגליים קרות ובורחת, קורט ובליין שוכבים פעם נוספת, אך עדיין לא חוזרים להיות זוג.
כאשר סנטנה עוברת לגור עם קורט ורייצ'ל, קורט מנסה למנוע מסנטנה מלספר לרייצ'ל את האמת על ברודי, שהוא ג'יגולו, אך נכשל.
כשהוא עדיין עובד ב-"Vogue.com", קורט מופקד על ערב הבלט בניו יורק, ומזמין את רייצ'ל וסנטנה כדי לעזור, והוא ורייצ'ל מעלים חוויות.
קורט מצליח לשחד את סנטנה שתבוא איתם לאירוע עם שמלת מעצבים.
לאחר מכן, קורט חוזר ללימה בשביל לשמוע את תוצאות הטיפול בסרטן הערמונית של אביו, וכדי לתמוך ב"כיוונים חדשים" בתחרות הלאומית.
לאחר הניצחון של "כיוונים חדשים" בתחרות הלאומית, הוא אחד מהמשתתפים בטקס החתונה הפרטי של מר שוסטר ואמה, כשהוא אינו מודע לכך שבליין מתכנן להציע לו נישואין.
בפרק הבכורה, "אהבה אהבה אהבה", קורט ובליין חוזרים להיות שוב בני זוג.
הצופים מגלים שקורט מודע לכך שבליין מתכנן להציע לו נישואין באקדמיית דלטון, בו הם נפגשו לראשונה, ומרגיש מתוח בשל כך, אך לאחר שבליין מבצע את "All You Need Is Love" ומציע לו נישואין, הוא עונה תשובה חיובית.
בחזרה בניו יורק, קורט מתחיל למלצר בדיינר בו רייצ'ל וסנטנה ממלצרות, ומחליט להקים להקה.
בפרק "הקוורטרבק", קורט חוזר לליימה פעם נוספת כדי להשתתף באזכרה של פין הדסון, שם הוא מציין ש"למי אכפת איך הוא מת?!
יותר חשוב שנזכור איך הוא חי!".
מאוחר יותר, בליין וסאם מבקרים בניו יורק את השלישייה, שם קורט ובליין דנים על הקריירות העתידיות של בליין, והוא מעודד את בליין ללכת להיבחן ל"ניאד"ה".
מאוחר יותר, קורט, רייצ'ל וסנטנה מקבלים הודעה ש"כיוונים חדשים" הפסידו בתחרות והם מתפרקים.
לאחר סיום הלימודים, בליין עובר לגור עם קורט, רייצ'ל וסנטנה (שנמצאת בחופשה עם בריטני), אבל בסוף קורט מבין ששניהם זקוקים למרחב משלהם, אף על פי שהם עדיין ביחד.
לאחר שרייצ'ל פורשת מ"ניאד"ה", קורט כועס עליה ומבחין בסכסוך שהתרחש על רקע הומופובי, בו כמה הומופובים הרביצו להומו ברחוב.
קורט הנסער מתפרץ לסיטואציה, והאנשים מרביצים גם לו וקורט מגיע לבית חולים.
בעקבות המקרה, ב"ניאד"ה" מתייחסים אליו כגיבור.
בגלל הדבר הזה ובגלל עלייתו של בליין במשקל, בליין נהיה חסר ביטחון ב"ניאד"ה" מפני שהוא מרגיש שהוא כל הזמן נמצא תחת הצל של קורט, אבל קורט מבטיח לו שהוא יהיה בסדר.
לאחר מכן, ג'ון דולוואי, מפיקה גדולה, שומעת את בליין שר ומביעה עניין בו.
ג'ון מבטיחה לבליין שהיא תעשה אותו לכוכב, אבל גם מייעצת לו לעזוב את קורט.
בליין מרחם על קורט, משקר לו ואומר לו שג'ון הסכימה לתת לו לשיר דואט איתו במופע הראווה.
לבסוף, קורט מגלה את האמת וכועס על בליין מפני ששיקר לו, אבל מאוחר יותר הם מתפייסים והוא בא לראות אותו במופע הראווה.
בסוף העונה, בליין חוזר לגור פעם נוספת עם קורט.
בתחילת העונה, קורט חוזר לליימה, כדי לבקש סליחה מבליין לאחר שנפרדו, אך הוא מגלה שבליין כבר "המשיך הלאה" והוא בזוגיות כעת עם דייב קארופסקי, אויבו לשעבר.
קורט ובליין מתנשקים נשיקה לוהטת, אך עדיין לא חוזרים להיות יחד.
בפרק השביעי "מעבר", קורט שר את הדואט, "Somebody Loves You", עם בליין.
קורט מתחיל זוגיות עם וולטר, מבוגר בן 50; כשבליין מנסה לחזור אליו כשהוא מבין שהוא עדיין מאוהב בו.
קורט רץ לביתו של בליין, שם השניים מתנשקים וחוזרים להיות זוג.
בחתונה, בריטני מתעקשת שקורט ובליין יתחתנו לצידה ולצד סנטנה, וקורט ובליין מסכימים ומתחתנים לצידן של בריטני וסנטנה.
בשנת 2020, בליין וקורט הם זוג מפורסם והם הולכים לבתי ספר לתת נאומים על שוויון.
קורט אלדר (גרמנית: Kurt Alder; 10 ביולי 1902 - 20 ביוני 1958) היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1950 במשותף עם אוטו פאול הרמן דילס, על עבודתם לפיתוח תגובת דילס-אלדר, שיטה לסינתזת מולקולות טבעתיות בעזרת מולקולות בעלות שני קשרים כפולים (דיאן).
אלדר נולד בקניגסהוטה, שלזיה (כיום חוז'וב בפולין), ושם התחנך.
אלדר עזב את האזור כאשר קניגסהוטה הייתה לחלק מפולין בשנת 1922, והחל בלימודי כימיה באוניברסיטת ברלין באותה שנה.
לאחר מכן המשיך ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קיל, אצל אוטו דילס, וסיים בשנת 1926, אם כי המשיך עוד במחקר באוניברסיטת קיל.
ב-1930 התמנה למרצה זוטר (reader) לכימיה בקיל, ולמרצה ב-1934. ב-1936 עזב את קיל והצטרף לאי גה פארבן בלברקוזן, שם עסק בפיתוח גומי סינתטי.
ב-1940 עזב את החברה, וקיבל משרת פרופסור לכימיה ניסיונית וטכנולוגיה כימית באוניברסיטת קלן, והיה גם למנהל המכון לכימיה באוניברסיטה.
אלדר עסק רבות בחקר תגובות בכימיה אורגנית, ובייחוד תגובות סטריאוכימיות, בהן תגובה יוצרת תוצר בעל מבנה מרחבי מסוים, מבין מגוון מבנים אפשריים.
מחקריו בקיל בשנים 1927–1928, בשיתוף דילס, הביאו לתגלית המשותפת של תגובת דילס-אלדר, אותה חקרו ובדקו באופן יסודי ונרחב.
תגובה זו משמשת לסינתזה של מולקולות טבעתיות תוך שימוש במולקולה בעלת שני קשרים כפולים (דיאן) ומולקולה נוספת.
זוהי אחת התגובות המרכזיות בעולם הכימיה האורגנית, ובמיוחד בקרב תגובות היוצרות קשרי פחמן-פחמן.
אלדר פרסם מעל ל-150 מאמרים מדעיים, וזכה למגוון פרסים, בראשם פרס נובל לכימיה לשנת 1950, יחד עם מנחהו ושותפו לתגלית, אוטו דילס.
אלדר נפטר בקלן בשנת 1958.
מכתש אלדר בירח קרוי על שמו, כמו גם קוטל החרקים אלדרין, אותו מכינים בעזרת תגובת דילס-אלדר.
גנרל אוברסט קורט האזה , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס ועל ארמייה במלחמת העולם השנייה.
האזה נולד ב-15 בדצמבר 1881 בבאד הונף שהשתייכה לקיסרות הגרמנית.
בשנת 1901 התגייס האזה לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-65 (וירטמברג ה-4).
האזה לחם כמפקד סוללה במלחמת העולם הראשונה, וב-8 באוקטובר 1914 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה נשאר האזה ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1923 מונה האזה למפקד סוללה 9 בגדוד ה-3 של רגימנט הארטילריה ה-5 (וירטמברג), וב-1 בפברואר 1925 הועלה לדרגת מיור.
ב-1 בנובמבר 1925 מונה לקצין מטה במחלקת חיל התותחנים במשרד המלחמה, וב-1 באוקטובר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
ב-1 בפברואר 1930 מונה למפקד הגדוד ה-2 של רגימנט הארטילריה ה-5 (וירטמברג), וב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אוברסט, והועבר למפקד באגף ההדרכה של חיל התותחנים.
במרץ 1935 מונה האזה למפקד הדיוויזיה ה-3, וב-1 ביוני 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 במרץ 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-17, וב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
ב-1 באוקטובר 1937 מונה למפקד הראשי של חיל התותחנים, וב-1 בנובמבר 1938 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
ב-16 בנובמבר 1938 מונה למפקד הקורפוס ה-3, ובמקביל כיהן גם כמפקד המחוז הצבאי ה-3.
בפרוץ המלחמה היה האזה מפקד הקורפוס ה-3 ופיקד עליו בפלישה לפולין, כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות צפון.
במהלך המערכה על צרפת לחם האזה עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-12 במסגרת קבוצת ארמיות A, ועל הצלחתו בקרבות קיבל האזה ב-8 ביוני 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-19 ביוני 1940 הועלה האזה לדרגת גנרל אוברסט, וב-14 בנובמבר 1940 פרש מתפקידו.
ב-15 בפברואר 1941 מונה למפקד הארמייה ה-15, ופיקד עליה עד ה-1 בדצמבר 1942. ב-9 בפברואר 1943 מת האזה בברלין כתוצאה מהתקף לב או סרטן בגיל 61.
קורות טום ג'ונס היא מיני-סדרה בת חמישה פרקים משנת 1997 בהפקת ה-BBC.
בסדרה מככבים מקס ביזלי בדמות הגיבור, בריאן בלסד בתפקיד סקווייר וסטרן וסמנתה מורטון בדמות בתו היפה סופיה.
הסדרה מבוססת על הרומן הפיקרסקי בעל אותו השם מאת הנרי פילדינג.
העלילה עוקבת אחרי חייו של הפרוטגוניסט, טום ג'ונס, פוחז רב קסם.
הוא נולד לבחורה משרתת אבל גדל אצל אדון האחוזה סקווייר אולוורת'י.
טום מתאהב בבתו היפה של בעל האחוזה הסמוכה, סופיה וסטרן.
סיפור העלילה עוקב אחר הרפתקאותיו של טום בלונדון ובדרכו לשם.
ג'ון סשנס – הנרי פילדינג
בנג'מין ויטרו – סקווייר אולוורת'י
בריאן בלסד – סקווייר וסטרן
מקס ביזלי – טום ג'ונס
סמנתה מורטון – סופיה וסטרן
פרנסס דה לה טור – הדודה וסטרן
סילבסטר מקוי – מר דאולינג
פיטר קפלדי – לורד פלמאר
מישל פיירלי – גברת פיצפטריק
רון קוק – בנג'מן פרטרידג'
כריסטופר פולפורד – מר סקוור
קאמיל קודורי – ג'ני ג'ונס
סיליה אימרי – גברת מילר
קלי ריילי – ננסי מילר
טסה פיק-ג'ונס – ברידג'ט אולוורת'י
קון או'ניל – קפטן בליפיל
לינדזי דאנקן – ליידי בלסטון
ג'ון ויטפילד – גברת ויטפילד
רות שין – גברת האריס
ניל דאג'ן – מפעיל הבובות
קורט דיבּנר היה פיזיקאי גרעין גרמני, שנודע כיוזם ומנהל פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית, שאמור היה לבנות נשק גרעיני שנועד להבטיח את ניצחונה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
מינויו למנהל האדמיניסטרטיבי של הפרויקט היה באישורו של אדולף היטלר.
עד לכניעת גרמניה הנאצית לבעלות הברית, היה גם מנהל מועצת המחקר הגרעיני וכן קצין תכנון הרייך של הצבא הגרמני.
לאחר המלחמה נשבה ונכלא בבריטניה עד ראשית 1946 אז שב למערב גרמניה והמשיך בקריירה עסקית בנושא האנרגיה הגרעינית.
דיבנר נולד ב-1905 באוברנסה, וייסנפלס שבקיסרות הגרמנית.
משנת 1925 למד פיזיקה באוניברסיטת האלה-ויטנברג, שם סיים תואר בהנדסה בשנת 1928, ותואר שני בפיזיקה מאוניברסיטת אינסברוק בשנת 1930. הוא השלים את הדוקטורט שלו בשנת 1932 תחת גרהרד הופמן בהאלה.
התזה שלו הייתה על יינון קרינת אלפא.
מ-1931 עד 1934, דיבנר היה עוזר ההוראה של גרהרד הופמן באוניברסיטת האלה-ויטנברג.
משנת 1934 עבד במשרה חלקית במכון המטרולוגיה של הרייך.
כמו כן היה יועץ למשרד המלחמה של הרייך ומשרד ההרכשה לצבא גרמניה.
ב-22 באפריל 1939, לאחר ששמע מאמר מאת וילהלם הנלה על השימוש בביקוע אורניום ב"מכונת אורניום" (כלומר בכור גרעיני), גיאורג ז'וס, יחד עם האנל, דיווחו לווילהלם דמס ממשרד הרייך למדע, חינוך ותרבות על יישומים צבאיים פוטנציאליים של אנרגיה גרעינית.
שבוע לאחר מכן, קבוצה, שאורגנה על ידי דמס, נפגשה במשרדו לדון בפוטנציאל של תגובת שרשרת גרעינית.
הקבוצה כללה מספר פיזיקאים ובהם גם הנס גייגר, וולפגנג גנטנר וולטר בותה אשר לאחר מכן, החלה במחקר באוניברסיטת גטינגן.
הקבוצה נודעה באופן לא-רשמי כ"מועדון האורניום" הראשון ורשמית בתור "קבוצת העבודה לפיזיקה גרעינית".
המועדון השני החל לאחר שמשרד ההרכשה של הצבא הגרמני (HWA), לחץ על מועצת המחקר הצבאית והחל את פרויקט האנרגיה הגרעינית הגרמני באופן רשמי.
המפגש הראשון של הקבוצה התקיים ב-16 בספטמבר 1939, ואורגן על ידי קורט דיבנר שהיה מנהל פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית תחת הגנרל קרל היינריך בקר.