tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בריגדת הרגלים הרכובים השמינית (יומנרי) אוחדה עם בריגדת הפרשים השמינית "לוקנאו" .
בריגדת הרגלים הרכובים ה-22 (יומנרי) אוחדה עם בריגדת הפרשים השנייה "סיאלקוט"
דיוויזיית הצי הבריטי הייתה דיוויזיה בריטית אשר לחמה במלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה הוקמה בתחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 בפקודת לורד האדמירליות הראשון, וינסטון צ'רצ'יל, והורכבה מאנשי הצי המלכותי שלא הועסקו בספינות של הצי.
הדיוויזיה חוותה את הפריסה הגדולה הראשונה שלה בהגנה על המבצר הבלגי של אנטוורפן.
החטיבה הראשונה נחתה באוסטנדה ב-26 באוגוסט 1914. הדיוויזיה הייתה בפיקודו של מייג'ור גנרל ארצ'יבלד פריז ותגברה את הבלגים בפיקודו של גנרל ויקטור דגיז בהגנה על מבצר אנטוורפן בתחילת אוקטובר.
ההתקפה המאסיבית של קורפוס המילואים הגרמני ה-3 אילץ את חיל המצב לפנות את המבצר ב-9 באוקטובר.
לאחר הנסיגה לבריטניה, החיילים נשלחו בתחילה למצרים, ולאחר מכן ששימשו כאחת משתי דיוויזיות בריטיות כדי לתמוך בהנחתת יחידות ה-אנזא"ק (אוסטרליה/ניו זילנד) בגליפולי (אפריל 1915) ובהתכתשויות הבאות בהלס ובקריתיה.
הדיוויזיה ספגה אבדות כה כבדות בהתכתשויות אלו, במיוחד של אנשי הצי במקור, עד שאחרי פינוי הכוחות הבריטיים מגליפולי, המשיכה הדיוויזיה לשמש ככוח חי"ר בלבד.
הדיוויזיה הועברה לחזית המערבית בצפון צרפת, שם לחמה בשלב האחרון של הקרב על הסום.
ב-19 ביולי 1916, הדיוויזיה קיבלה את המספר 63 במקום הדיוויזיה ה-63 (נורת'מבריה ה-2) שפורקה, וגם שלוש החטיבות הימיות הקודמות שונו באותו זמן לחטיבות ה-188, ה-189 וה-190.
הדיוויזיה ה-63 נלחמה בקרב על אנקר בין ה-13 ל-18 בנובמבר 1916. ב-17 באוקטובר 1916, גנרל פריז נפצע קשה בלחימה על אנקר, והפיקוד על הדיוויזיה עבר למייג'ור גנרל קמרון שוטה.
באביב 1917 הייתה הדיוויזיה מעורבת בקרב אראס.
ההתקפות על הסקרפ (23/24 באפריל) גררו אחריהן השתלטות על Gavrelle ולחימה בארלו (28/29 באפריל).
בקרב איפר השלישי, הדיוויזיה הייתה מעורבת בקרבות פאשנדל מ-26 באוקטובר 1917 .
בתחילת מתקפת האביב הגרמנית ב-1918, הדיוויזיה ה-63 הייתה חלק מהקורפוס ה-5 בפיקודו של גנרל אדוארד פאנשווה, שהובס בין 21 ל-23 במרץ בסן קנטן.
הדיוויזיה ניסתה לבלום את הגרמנים בבפאום, אולם נכשלה ונאלצה לסגת לעבר אלבר.
לאחר מתקפת מאה הימים, לחמה הדיוויזיה בקרב דרוקור-קוואנט (2–3 בספטמבר), השתתפה בחציית תעלת דו נורד (27 בספטמבר - 1 באוקטובר) ובקרב קמברה השני (8 באוקטובר - 9 באוקטובר).
הדיוויזיה פורקה בצרפת באפריל 1919.
דיוויזיית הפרשים השמינית (הסקסונית) ) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה הוקמה באוגוסט 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, וכמפקדה מונה גינתר פון דר שולנבורג-ההלן.
הדיוויזיה הוקצתה בתחילה לקורפוס הפרשים השלישי, ולחמה עמו בחזית המערבית כחלק מהארמייה השישית בקרב לורן.
בסוף אוגוסט של אותה שנה היא הועברה לחזית המזרחית, שם לחמה ב, הקרב על הוויסלה וקרב לודז'.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים בחזית המזרחית.
באוקטובר 1917 היא ויתרה על הסוסים שלה, וב-5 באפריל 1918 פורקה הדיוויזיה.
גינתר פון דר שולנבורג-ההלן (2 באוגוסט 1914–30 באוקטובר 1914)
ויקטור פון רוזנברג-ליפינסקי (ספטמבר 1917–5 באפריל 1918)
דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-4 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה תוך שימוש בצוות קרקע עודף של הלופטוואפה ושירתה בחזית המזרחית מסוף 1942 עד יוני 1944, אז הושמדה במהלך מבצע בגרטיון.
דיוויזיית השדה הרביעית של הלופטוואפה, אחת ממספר דיוויזיות שדה של הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), הוקמה באמצע שנת 1942 באזור תמרון הכוחות של גרוס-בורן, בפיקודו של אוברסט ריינר שטאהל.
הדיוויזיה נועדה לשרת כחי"ר, ולוחמיה נמשכו ברובם מצוות הקרקע העודף של הלופטוואפה.
בנובמבר 1942, היא הוקצתה לקבוצת ארמיות מרכז בחזית המזרחית והוצבה בגזרה ליד ויטבסק.
בנובמבר 1943 הועברה האחריות על הדיוויזיה לידי הצבא ושמה שונה לדיוויזיית השדה הרביעית (L).
גדודי היגר שלה הפכו לרגימנטים היגר ה-49, ה-50 וה-51. בתחילת השנה שלאחר מכן, היא קיבלה חלק מהצוות שנותר בחיים של דיוויזיית השדה השלישית (L), שזה עתה פורקה.
בקיץ 1944, דיוויזיית השדה הרביעית (L) עדיין הגנה על ויטבסק כחלק מהקורפוס ה-53 בארמיית הפאנצר השלישית.
כשהצבא האדום החל במתקפת ויטבסק-אורשה במהלך מבצע בגרטיון ב-22 ביוני 1944, הוקף הקורפוס תוך ימים.
הדיוויזיה כותרה בוויטבסק ולאחר מכן הושמדה כשמפקדה, הגנרל רוברט פיסטוריוס, נהרג בפעולה.
דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-6 , הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
דיוויזיית השדה השישית של הלופטוואפה, אחת ממספר דיוויזיות שדה של הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), הוקמה באמצע שנת 1942 באזור תמרון הכוחות של גרוס-בורן, בפיקודו של אוברסט ארנסט ובר.
בנובמבר 1943 הועברה האחריות על הדיוויזיה לידי הצבא ושמה שונה לדיוויזיית השדה השישית (L).
גדודי היגר שלה הפכו לרגימנטים היגר ה-52, ה-53 וה-54. בתחילת השנה שלאחר מכן, היא קיבלה חלק מהצוות שנותר בחיים של דיוויזיית השדה השלישית (L), שזה עתה פורקה.
הדיוויזיה כותרה בוויטבסק ולאחר מכן הושמדה כשמפקדה, הגנרל רודולף פסל, נהרג בפעולה.
רודיגר פון הייקינג (נובמבר 1942 – נובמבר 1943)
דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-3 , הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה תוך שימוש בצוות קרקע עודף של הלופטוואפה ושירתה בחזית המזרחית מסוף 1942 עד תחילת 1944, אז פורקה הדיוויזיה.
דיוויזיית השדה השלישית של הלופטוואפה, אחת ממספר דיוויזיות שדה של הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), הוקמה באמצע שנת 1942 באזור תמרון הכוחות של גרוס-בורן, בפיקודו של גנרל-מיור רוברט פיסטוריוס.
לקראת סוף 1942 הוקצתה הדיוויזיה לקבוצת ארמיות מרכז בחזית המזרחית ונלחמה בקרבות בנוול מנובמבר 1942 עד אוקטובר 1943. בנובמבר 1943 הועברה האחריות על הדיוויזיה לידי הצבא ושמה שונה לדיוויזיית השדה השלישית (L).
מאוחר יותר באותו חודש, היא השתתפה בפעולות בוויטבסק נגד הצבא הסובייטי ונשארה בחזית עד ינואר 1944. זמן קצר לאחר מכן, לאחר שספגה אבדות כבדות בלחימה בוויטבסק, פורקה הדיוויזיה.
לוחמי הדיוויזיה ששרדו נקלטו על ידי דיוויזיות השדה של הלופטוואפה ה-4 וה-6.
דיוויזיית הצנחנים העשירית הייתה דיוויזיית פאלשירמייגר של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה, שלחמה בסוף המלחמה.
הדיוויזיה כללה כוחות מוצנחים בשמה בלבד ולוחמיה נלחמו כחי"ר סדיר.
הדיוויזיה הוקמה במרץ 1945, בפיקודו של גוסטב וילקה, מתוך אוסף שונה של יחידות לופטוואפה, כולל יחידות צנחנים קיימות מהזירה האיטלקית, וצוותים מ- Jagdgeschwader 101. הוא הכיל את רגימנטים הצנחנים ה-28, ה-29 וה-30 ואת רגימנט הארטילריה המוצנחת ה-10.
הדיוויזיה לחמה באוסטריה ובמוראביה, ונכנעה לצבא הסובייטי במאי 1945 בתום המלחמה.
דיוויזיית הצי העממית היה כינויה של יחידה שהוקמה בידי חיילים מתמרדים מהצי הקיסרי הגרמני במהלך המהפכה הגרמנית.
בשיאה כללה היחידה 3,200 חיילים.
במהלך המאבקים הרבים שפרצו בגרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה ופירוק הקיסרות הגרמנית, הדיוויזיה צידדה בתחילה בממשלתו של פרידריך אברט ובמועצת צירי העם, אולם בהדרגה נטתה יותר ויותר שמאלה והחלה להתנגש בכוחות הממשלה.
לאחר הקמת רפובליקת ויימאר פורקה הדיוויזיה, ו-30 מחבריה נהרגו בידי הפרייקור.
בנובמבר 1918, כאשר היה ברור שהקיסרות הגרמנית עומדת להפסיד במלחמת העולם הראשונה, פרץ מרד המלחים בקיל.
בכל רחבי גרמניה החלו גדודי צבא ופועלים להתקומם, והקימו "מועצות עממיות".
ב-10 בנובמבר 1918 בחרו מפעלים בברלין וגדודי צבא שהוצבו בעיר ובסביבתה את "המועצה הימית העממית של ברלין רבתי".
יום למחרת הכריזה המועצה על הקמת "דיוויזיית הצי העממית" לפי הצעתו של הקצין פול ויצ'ורק, אחד ממנהיגי מרד מרד המלחים בקיל.
ב-14 בנובמבר ויצ'ורק נורה ונהרג על ידי האופטמן פרידריך ברטשניידר, שניסה להשתלט על פיקוד הדיוויזיה אך נהרג בעצמו זמן קצר לאחר מכן.
כמה שעות לאחר מכן נבחר למפקד החדש הימאי אוטו טוסט.
בתחילה תמכו חיילי הדיוויזיה בסוציאל-דמוקרטים המתונים בהנהגתו של פרידריך אברט.
ב-6 בדצמבר צעדו מלחים מהדיוויזיה בפיקודו של לויטננט הרמן פון וולף-מטרניך, יחד עם יחידות צבאיות אחרות, לקמשרד הקנצלר והביעו תמיכה באברט ובמועצת צירי העם, שהייתה ממשלת גרמניה בפועל במהלך נובמבר.
החיילים דרשו שלפני סוף דצמבר יערכו בגרמניה בחירות, והציעו לאברט את תפקיד הנשיא.
החיילים עזבו את האזור ועד מהרה פרצו עימותים אלימים בינם לבין מיליציות אחרות.
בהדרגה החלה הדיוויזיה לנטות יותר ויותר שמאלה, וחייליה סייעו בארגון העצרות של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
באמצע דצמבר החלו להגיע לברלין יחידות צבא סדירות, ואברט החל לחפש דרכים להיפטר מדיוויזיית הצי העממית.
מפקד חיל המצב בברלין אוטו ולס, דרש מהדיוויזיה להתפרק.
הוא הציע לשלב חלק מהחיילים ברייכסווהר, ודרש מהשאר לשוב לבתיהם עם פיצויים.
החיילים דחו את הצעתו והתבצרו בברלינר שטאדטשלוס.
במקביל, הסתכסכה הדיוויזיה גם עם המועצות העממיות שניסו לשמור על עצמאותן.
ב-24 בדצמבר 1918 חיילי הדיוויזיה הצליחו לחטוף את אוטו ולס ולעצור כמה מחברי הממשלה.
אברט פנה אל וילהלם גרנר ודרש ממנו לשלוח יחידות צבא לשחרר את בני הערובה.
800 חיילים בפיקודו של ארנולד לקיס צעדו אל ברלינר שטאדטשלוס, אולם מיליציות נוספות באו לעזרת דיוויזיית הצי, לצד פועלים חמושים.
האירוע הפך לקרב יריות שבו 56 חיילים ואזרחים.
אברט חשש לחיי בני הערובה והגיע להסכם עם מפקדי הדיוויזיה על פיו תשולב הדיוויזיה בשלמותה בתוך הרייכסווהר.
אירועים אלו נודעו לימים בתור קרבות חג המולד.
ההסדר לא שרד לאורך זמן.
בינואר 1919 פרץ בברלין מרד הספרטקיסטים.
דיווזיית הצי העממי החליטה להצטרף למרד.
כעבור סדרת קרבות קצרים הצליחו כוחות הממשלה בסיוע המיליציות השמרניות של הפרייקור לדכא את המרד באגרסיביות.
לאחר דיכוי המרד נדרשו כל חיילי הדיוויזיה לעזוב את הצבא ולהחזיר את השכר שקיבלו.
קבוצה גדולה מהם נחטפה בידי חיילי פרייקור שהוציאו להורג כל אדם עשירי.
לפחות 30 נרצחו, אולם חיילי הפרייקור שביצעו את המעשה מעולם לא נענשו.
מי שפיקח על הרצח, לויטננט אוטו מרלו נשפט לימים על פשעי מלחמה אחרים שביצע במהלך מלחמת העולם השנייה.
דיוויזיית הצנחנים השישית הייתה דיוויזיית פאלשירמייגר של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה, שפעלה בין 1944 ל-1945.
הדיוויזיה הוקמה באופן רשמי בצרפת ביוני 1944, בפיקודו של רידיגר פון הייקינג.
והכילה את רגימנטים הצנחנים ה-16 (אף על פי שהרגימנט ה-16 נשלח במאי 1944 לפולין), ה-17, ה-18, ורגימנט הארטילריה ה-6 של הצנחנים.
רבים מלוחמי הדיוויזיה היו הקאדר האחרון שקיבל אימוני צניחה.
הרגימנט ה-16 הועבר לחזית המזרחית לפני שהדיוויזיה השתתפה בפעולה, ולאחר מכן הוגדר מחדש כרגימנט הגרנדירים המוצנח ה-3 והוקצה לדיוויזיית פאנצר מוצנחת השנייה הרמן גרינג.
שאר הדיוויזיה נשלחה לקרב בנורמנדי בכוח של צוות קרב בלבד.
ביולי ספגו הרגימנטים ה-17 וה-18 אבדות כבדות הן באנשים והן בציוד.
הלוחמים ששרדו נסוגו להולנד כדי לבנות מחדש את הדיוויזיה, ולחמו שם בהמשך השנה, במיוחד במהלך מבצע פסיון.
בתחילת 1945, הדיוויזיה נלחמה הקרב הרייכסוואלד, ונכנעה לכוחות בעלות הברית במאי.
דיוויזיית הצנחנים השמינית הייתה דיוויזיית פאלשירמייגר של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה, שלחמה בקרבות החזית המערבית.
הדיוויזיה הייתה אמורה לקום במקור בספטמבר 1944, אך צו זה בוטל.
הדיוויזיה הוקמה בינואר 1945, בפיקודו של ולטר ואדהן לאורך כל קיומה.
היא הייתה דיוויזיית פאלשירמייגר בתואר בלבד ואומנה ושירתה כיחידת חי"ר רגילה.
היא הכילה את הרגימנטים המוצנחים ה-22, ה-24 וה-32.
הדיוויזיה לחמה בהולנד ולאחר מכן נסוגה דרך גרמניה, לבסוף נלכדה בכיס הרוהר באפריל 1945 והושמדה.
דיוויזיית השדה ה-13 של הלופטוואפה , הייתה דיוויזיה של הצבא הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה.
דיוויזיית השדה ה-13 של לופטוואפה הוקמה ב-15 באוקטובר 1942 באזור האימונים של Fallingbostel.
בתחילת 1943 הועברה הדיוויזיה לקבוצת ארמיות צפון בחזית המזרחית והוקצתה לארמייה ה-18. הדיוויזיה השתלטה על קטע עמדה על נהר וולכוב באזור צ'ודובו - דימנו-ספאסקיה פוליסט.
כאן נותרה הדיוויזיה בחודשים הבאים.
ב-1 בנובמבר 1943 הוכפפה הדיוויזיה לוורמאכט ושמה שונה לדיוויזיית השדה ה-13. בינואר 1944, הדיוויזיה נפגעה במבצע לנינגרד-נובגורוד הרוסי.
כיחידת משמר עורפי, היא נאלצה לסגת לגזרת לוגה ומכאן הלאה לאזור פסקוב.
לאחר פריסה זמנית בקצה הדרומי של אגם פסקוב עברה הדיוויזיה לאזור שמדרום לאוסטרוב.
בסוף מרץ 1944 לחמה הדיוויזיה על קו הרכבת אופוצ'קה - פסקוב, וסבלה אבדות רבות כל כך עד שהיא פורקה ב-1 באפריל 1944.
מה שנותר מהדיוויזיה שולב בדיוויזיית השדה ה-12 של הלופטוואפה.
גנרל לויטננט הרברט אולבריק (נובמבר 1942 – 25 בינואר 1943)
גנרל לויטננט הלמוט ריימן (1 באוקטובר 1943 – 1 באפריל 1944)
דיוויזיית השדה ה-21 של הלופטוואפה , הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 בדצמבר 1942 על בסיס דיוויזיית השדה של הלופטוואפה מיינדל, והועמדה תחת פיקוד ריכרד שימפף.
ב-1 בנובמבר 1943 הוכפפה הדיוויזיה לוורמאכט, ושמה שונה לדיוויזיית השדה ה-21. הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים בגזרה הצפונית כחלק מקבוצת ארמיות צפון, ובנובמבר 1944 רוב יחידותיה שולבו בדיוויזיה ה-329. מטה הדיוויזיה והיחידות הכפופות לו המשיכו להילחם בכיס קורלנד, עד לכניעת הכוחות הגרמניים בכיס ב-9 במאי 1945.
דיוויזיית השדה ה-12 של הלופטוואפה , הייתה דיוויזיה של הצבא הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה.
דיוויזיית השדה של הלופטוואפה הוקמה על בסיס רגימנט האוויר ה-12 בסוף 1942, והוקצתה לקבוצת קבוצת ארמיות צפון בתחילת 1943.
הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים בגזרה הצפונית, ובכלל זה בקרבות המתקפה הבלטית ובקרבות בכיס קורלנד.
לאחר שספגה אבדות כבדות במהלך הלחימה בכיס קורלנד, הועברה הדיוויזיה באונייה לדנציג, ולחמה בקרבות שם בין דנציג לצופוט עד תחילת מאי 1945, אז הושמדה כמעט לחלוטין.
דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק הייתה יחידה צבאית שנבנתה במהלך מלחמת העולם הראשונה והורכבה בעיקר ממתנדבים מאוסטרליה וניו זילנד והתבססה בעיקר על רגלים רכובים.
עיקר פעילות הדיוויזיה הייתה במערכה על סיני וארץ ישראל במהלכה השתתפה בקרבות מרכזיים בין 1916 ל-1918. פורקה ב-1919.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה פנתה בריטניה לדומיניונים שהיו תחת חסותה בבקשת סיוע בלוחמים, ציוד ונשק.
המדינות אליהן נעשתה הפנייה כללו, בין בשאר, את הודו, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה.
ככלל ההיענות הייתה גבוהה כשעיקר המתגייסים היו מהודו (כ-1,000,000 חיילים) ואחריה אוסטרליה (כ-420,000 חיילים) וניו זילנד (כ-100,000 חיילים).
החיילים האוסטרלים והניו זילנדים שהתגייסו הוצבו במספר דיוויזיות ייעודיות שכונו אנזא"ק (ANZAC - Australian and New Zealand Army Corps).
עיקר כוח זה לחם במערכת גליפולי ובחזית המערבית אולם יחידות רכובות שלו לחמו גם במערכה על סיני וארץ ישראל.
בין יחידות אנזא"ק שלחמו בחזית ארץ ישראל הייתה גם דיוויזיית הרגלים הרכובים.
רגלים רכובים היו חיילים הלוחמים כרגלים אולם מתנייעים ליעדם על גבי סוסים.
סוג זה של חיילים, שהיה נפוץ לפני מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה, החל להצטמצם לאחר המלחמה כשהצבא החל לנייד חיילי רגלים על גבי כלי רכב משוריינים.
דיוויזיית הרגלים הרכובים של אנזא"ק הוקמה במרץ 1916, כחלק מקורפוס אנזא"ק הראשון, על ידי מייג'ור גנרל הנרי שובל וכללה שלוש בריגדות של הפרשים האוסטרלים הקלים ובריגדה של רגלים רכובים מניו זילנד.
ב-1915, טרום הקמת הדיוויזיה, השתתפו רבים מחייליה במערכת גליפולי ופונו בדצמבר אותה שנה למצרים שם צורפו לחיל המשלוח המצרי.
מייד לאחר הקמתה במצרים הועברה הדיוויזיה לתעלת סואץ שם החליפה את הדיוויזיה האוסטרלית הראשונה שעברה לחזית המערבית.
בשלהי אפריל 1916, בעקבות התבוסה הבריטית בקרב תעלת סואץ השני, עברה הבריגדה הניו זילנדית את התעלה כדי לתגבר את אחיזת הבריטית בגדה המזרחית.
ביולי אותה שנה איתרה טיסת סיור בריטית כוחות טורקים בצפון סיני והדיוויזיה כולה חצתה את התעלה והתקדמה מזרחה.
ב-3 באוגוסט פרץ קרב בקרבת נווה המדבר רומני בין הבריטים לטורקים שהסתיים ב-5 באוגוסט בניצחון בריטי ובנסיגת הטורקים.
פרשי הדיוויזיה רדפו אחרי הטורקים הנסוגים עד ביר אל-עבד אך נהדפו על ידי כוח טורקי חזק.
בנובמבר 1916 התקדמה הדיוויזיה מזרחה וכבשה ב-21 בדצמבר את אל עריש לאחר שהטורקים נסוגו ממנה.
ב-23 בדצמבר תקפה הדיוויזיה, בסיוע של קורפוס הגמלים הקיסרי, את מגדבה וכבשה אותה.
הדיוויזיה המתוגברת המשיכה לנוע מזרחה וב-9 בינואר 1917 כבשה את רפיח.
הדיוויזיה השתתפה בקרב עזה הראשון, שהתחולל בין 26 במרץ ל-27 במרץ 1917, והיחידות הרכובות הצליחו להתקדם מרחק ניכר ממזרח לעזה ותקפו את העמדות הטורקיות מצפון מזרח לעיר.
קריאה שגויה של מפת הקרב וחוסר הבנה של הישגי הדיוויזיה גרמו לפיקוד הבריטי לקרוא לנסיגה כללית של הכוחות.
לאחר הקרב הראשון שונה הרכב הדיוויזיה והיא כללה 2 בריגדות רכובות אוסטרליות, בריגדת רגלים רכובים ניו זילנדית ובריגדת יומנרי בריטית.
הדיוויזיה השתתפה גם בקרב עזה השני, שהתחולל בין 17 באפריל ל-19 באפריל 1917. הדיוויזיה פעלה, יחד עם דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית, ממזרח לעזה.
החלטת הפיקוד הבריטי הייתה לתקוף את עזה חזיתית על ידי דיוויזיות הרגלים כשהדיוויזיות הרכובות ממזרח לעזה התקדמו מעט מאוד.
בקרב זה נפגעו כ-105 מחיילי הדיוויזיה.
קרב באר שבע וצפון הנגב
לאחר קרב עזה השני נכנס אלנבי לתפקיד מפקד כוח המשלוח המצרי וערך רוויזייה בכוחות הבריטים כשבמסגרת זו הקים את קורפוס-המדבר הרכוב והכפיף את דיוויזיית אנזא"ק אליו.
ב-31 באוקטובר 1917 השתתפו שלוש מהבריגדות של הדיוויזיה בקרב באר שבע.
שתי בריגדות (בריגדת הפרשים הקלים הראשונה ובריגדת הרגלים הרכובים הניו זילנדית) תקפו את תל שבע שממזרח לבאר שבע והבריגדה השלישית (בריגדת הפרשים הקלים השנייה) חסמה את הדרך מחברון כדי למנוע הגעת תגבורות טורקיות.
לאחר כיבוש התל התקדמה בריגדת הפרשים הקלים הראשונה אל תוך העיר וסייעה בכיבושה.
מייד לאחר כיבוש באר שבע התקדמה הדיוויזיה צפונה והשתתפה בקרבות תל חווילפה (כ-16 ק"מ מצפון לבאר שבע).
מאחר שהטורקים שלטו במקורות המים למרגלות התל נאלץ הפיקוד הבריטי לקבוע לכל בריגדה סבב לחימה קצר על התל ואחריו חזרה דרומה למעיינות בבאר שבע ובנחל הבשור.
רוטינה זו נמשכה עד ה-6 בנובמבר אז רוכזו רוב הדיוויזיות הבריטיות מול ביצורי הטורקים בתל חווילפה, תל א-שריעה ותל הוריירה ובקרב שנמשך יומיים פרצו את קווי ההגנה הטורקים ואילצו את הטורקים לסגת.
הפיקוד הטורקי שחשש מכיתור עזה הורה על נסיגה מעזה שבוצעה תחת מתקפה של כוחות בריטים מדרום.
ב-7 בנובמבר החלו הבריגדות של הדיוויזיה לנוע צפונה כשעד ה-9 בנובמבר כבשו את אל-מג'דל, בית דראס ואיסדוד.
ב-10 בנובמבר התייצבו על גדתו הדרומית של ואדי סוכרייר כשעל גדתו הצפונית של הנחל התבצרו כוחות טורקים חזקים.
במהלך היומיים הקרובים תוגברו הכוחות הבריטים לאורך הנחל וב-12 בנובמבר חצתה הדיוויזיה את הנחל והתקדמה צפונה לכוון יבנה.
לאחר כיבוש יבנה התפצלה הדיוויזיה כשהבריגדה הניו זילנדית נעה לאורך החוף לכוון יפו בעוד ששאר הכוחות נעו ממזרח לה.
ב-14 בנובמבר הובילה הבריגדה הניו זילנדית את הניצחון בקרב עיון קרא ממערב לנס ציונה.
במקביל כבשה בריגדת הפרשים הקלים הראשונה את רמלה ולוד ובריגדת היומנרי כבשה את אזור תל גזר.
הבריגדה הניו זילנדית כבשה את יפו ב-16 בנובמבר ושאר הבריגדות התקדמו לגדה הדרומית של נחל הירקון.
הטורקים הצליחו לבסס אחיזה חזקה בגדה הצפונית של הירקון שנתמכה על ידי סוללות ארטילריה שסיכנו את העורף הלוגיסטי הבריטי.
בהתאם לכך החליט הפיקוד הבריטי להשתלט גם על הגדה הצפונית של הירקון ולהסיג משם את הטורקים.
הניסיון הראשו יצא לפועל ב-2 בנובמבר 1917 כשבריגדת הרגלים הרכובים הניו זילנדית חצתה את שפך הירקון והשתלטה על המוצבים הבריטים שמצפון לשפך.
בעקבותיה עברו את הירדן חיילח בריגדת הרגלים ה-161 של הדיוויזיה ה-54. למחרת יזמו הטורקים מתקפת נגד והצליחו לכבוש מחדש את עמדותיהם.
כיבוש הגדה הצפונית התממש רק ב-20 בדצמבר על ידי יחידות אחרות ולאחר שהדיוויזיה עברה לגזרה המזרחית.
כיבוש ירושלים וכיבוש שתי גדותיו של הירקון אפשר לבריטים לייצב את קו שתי העוג'ות שנמתח בין חוף הים התיכון לירושלים.
הבריטים, שחששו ממתקפה מכוון מזרח החליטו להאריך את קו העוג'ות מזרחה עד לנהר הירדן.
בהתאם לכך הורה הפיקוד הבריטי, בפברואר 1918, להעביר את הדיוויזיה, בפיקודו של אדוארד צ'ייטור, לבקעת הירדן על מנת להרחיב את השליטה ממזרח לירושלים.
הדיוויזיה יצאה מזרחה ב-14 בפברואר וכבשה את הר מונטר ב-19 בפברואר.
ההתקדמות מזרחה הואטה בגלל התנגדות טורקית חזקה והדיוויזיה נעזרה בסיוע של חיילי הרגלים של הדיוויזיה ה-60. בשלהי ה-19 לחודש נכבש מתחם נבי מוסא וכוחות הדיוויזיה המשיכו למערכה לכיבוש יריחו אותה השלימו ב-21 בפברואר כשהגיעו לגדת נהר הירדן באזור גשר גורניה.
לאחר כיבוש יריחו וייצוב קו שתי העוג'ות חזרה הדיוויזיה לאזור ראשון לציון.
בשלהי מרץ חזרה הדיוויזיה לבקעת הירדן והחל מ-21 במרץ 1918 השתתפה בקרב עבר הירדן הראשון כשהיא מתוגברת על ידי קורפוס הגמלים הקיסרי.
מטרת קרב זה הייתה להשתלט על עמאן ותחנת הרכבת החיג'אזית שהוקמה בעיר וזאת כדי למנוע מתגבורות לעבור בין דרום ירדן לצפונה ולסוריה.
הקרב נמשך עד 2 באפריל ובמהלכו הגיעו כוחות הדיוויזיה עד כ-10 ק"מ מעמאן אולם התנגדות טורקית חזקה ומזג אוויר גשום הביאו להחלטה לקרוא לנסיגת הכוחות.
בסיום הקרב נמנו כ-1,350 נפגעים בריטים.
ב-30 במרץ 1918 השתתפה הדיוויזיה בקרב עבר הירדן השני שמטרתו העיקרית הייתה השתלטות על שטחים ממזרח לירדן כדי להוות נקודת מוצא לכיבוש עמאן.
הקרב נמשך עד 4 במאי ובמהלכו נתקלו הכוחות הבריטים בהתנגדות טורקית חזקה ונאלצו לסגת.
תוכנית הקרב כלל חסימת צירים על ידי שבט בדואי שנטש את שדה הקרב וגרם להתחזקות ההתנגדות הטורקית.
ב-21 בספטמבר השתתפה הדיוויזיה בקרב עבר הירדן השלישי שהיווה חלק ממערכת מגידו.
בהמשך הקרב חצו כוחות הדיוויזיה את הירדן וכבשו את עמאן וחסמו מעבר כוחות טורקים צפונה.
הקרב נמשך עד ה-30 בספטמבר ובסיומו תפסה הדיוויזיה גזרה שאורכה כ-100 ק"מ מצפון ומדרום לעמאן ושבתה מעל 10,000 חיילים טורקים.
לקראת סיום המלחמה חזרה הדיוויזיה לאזור ראשון לציון להתארגנות שם היו מעורבים חייליה בטבח סרפנד אל-עמאר ובשלהי 1918 מונה גרנוויל ריירי למפקדה.
בתחילת 1919 הועברה הדיוויזיה לרפיח שם החל פירוקה ומשלוח החיילים בחזרה לביתם.
תהליך זה נעצר עקב המרד במצרים והחיילים הצטוו לפעול נגד המורדים.
תהליך דיכוי המרד נמשך כחודש ואחריו נמשך תהליך פירוק הדיוויזיה שהסתיים ב-30 ביוני 1919.
דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית הייתה דיוויזיה שהוקמה במהלך מלחמת העולם הראשונה והורכבה מפרשים ורגלים רכובים מאוסטרליה ובריטניה.
עיקר פעילות הדיוויזיה הייתה במערכה על סיני וארץ ישראל במהלכה השתתפה בקרבות מרכזיים בין 1917 ל-1918. פורקה ב-1919 לאחר סיום המלחמה.
בין יחידות אנזא"ק שלחמו בחזית ארץ ישראל הייתה גם דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית.
דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית הוקמה במצרים בינואר 1917 תחת השם "דיוויזיית הרגלים הרכובים האימפריאלית" (Imperial Mounted Division) ובפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי הודג'סון.
עם הקמתה נכללו בה 4 בריגדות:
בריגדת הפרשים הקלים השלישית שהורכבה מחיילים אוסטרלים.
השתייכה בתחילת המערכה על סיני וארץ ישראל לדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק ובינואר 1917 הצטרפה לדיוויזיה האוסטרלית.
בריגדת הפרשים הקלים הרביעית שהורכבה גם היא מחיילים אוסטרלים.
הבריגדה הוקמה בינואר 1917 מרגימנטים שפעלו בזירת ארץ ישראל לאחר שפורקה שנה קודם.
בריגדת הרגלים הרכובים החמישית "יומנרי" שהורכבה מחיילים בריטים.
הבריגדה הוקמה בינואר 1917 מרגימנטים שפעלו לפני כן במצרים ובמערכה בגליפולי.
בריגדת הרגלים הרכובים השישית "יומנרי" שהורכבה גם היא מחיילים בריטים.
הבריגדה הוקמה בינואר 1917 מרגימנטים שפעלו לפני כן בחזית המערבית
הדיוויזיה הוכפפה ל"שדרת המדבר" בפיקודו של גנרל פיליפ צ'טווד.
ב-1917, לאחר כישלונות קרב עזה הראשון וקרב עזה השני נכנס אלנבי לפקד על חיל המשלוח המצרי וערך רוויזייה בכוחותיו כשבין השאר הקים את קורפוס-המדבר הרכוב והכפיף את הדיוויזיה האוסטרלית אליו.
קרבות "דיוויזיית הרגלים הרכובים האימפריאלית"
תחת השם "דיוויזיית הרגלים הרכובים האימפריאלית" לחמה הדוייוזיה בקרבות הבאים:
קרב עזה הראשון (מרץ 1917) במהלכו פעלה הדיוויזיה, יחד עם דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק, ממערב לרצועת עזה.
קרב עזה השני (אפריל 1917) במהלכו פעלה הדיוויזיה ממערב לרצועת עזה.
בקרב זה סבלה הדיוויזיה מכ-550 חללים ופצועים.
קרב באר שבע (אוקטובר 1917) במהלכו פעלה הדיוויזיה ממערב לבאר שבע.
מרדף פלשת (נובמבר 1917) במהלכו סייעה בריגדה של החטיבה לכבוש את הוג' (8 בנובמבר), עמידה בפני מתקפת נגד טורקית באזור תל א-ספי (12 בנובמבר) וכיבוש לטרון (16 בנובמבר).
קרב עבר הירדן השני (מאי 1918) במהלכו כבשה הדיוויזיה את א-סאלט ותקפה את שונת נימרין לפני שאולצה לסגת.
קרבות "דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית"
ביולי 1918 שונה שם הדיוויזיה ל"דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית".
במקביל שונה גם הרכב הדיוויזיה שהפכה לדיוויזיה אוסטרלית במלואה לאחר שהבריגדה הרכובה החמישית האוסטרלית הצטרפה לדיוויזיה בעוד ששתי בריגדות היומנרי הבריטיות הועברו לדיוויזיות אחרות.
בהרכב חדש זה נלחמה הדויוויזיה בקרבות הבאים:
קרב סמח' (ספטמבר 1918) בו נלחמו 2 רגימנטים של הבריגדה הרביעית (ה-11 וה-12) מול כוחות טורקים שהתבצרו בתחנת הרכבת.
בהמשך אותו קרב כבשו כוחות הדיוויזיה גם את טבריה.
קרב גשר בנות יעקב (ספטמבר 1918) בו נלחמו שלושת הבריגדות של הדיוויזיה על מנת לכבוש את מעברי הירדן בגשר בנות יעקב וסביבותיו.
כיבוש דמשק (אוקטובר 1918) במהלכו איגפה הדיוויזיה את דמשק ממערב ומצפון כדי לחסום הגעת תגבורת ובריחה של חיילים טורקים מהעיר.
לאחר כיבוש דמשק המשיכה דיוויזיית הפרשים החמישית לעבר העיר חלב אותה כבשה ב-26 בנובמבר 1917. יחידות הדיוויזיה פתחו במרדף מצפון לעיר אחרי הטורקים הנסוגים אולם תקלו בהתנגדות חזקה.
הפיקוד הבריטי הורה לדיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית לצאת לעזרה.
הדיוויזיה יצאה צפונה ב-27 באוקטובר והגיעה עד חומס כשהוכרזה הפסקת אש.
הדיוויזיה נשארה בארץ ישראל עד פירוקה במאי 1919.
דיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי הייתה דיוויזיית יומנרי של פרשים בריטים שפעלה במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
לאחר כישלון הבריטים בקרב עזה השני החל הפיקוד הבריטי בתהליך רה-ארגון של כוחותיו בחזית ארץ ישראל.
השינוי החל בהחלפת מפקד הכוחות ארצ'יבלד מארי על ידי אדמונד אלנבי והמשיך בבנייה של יחידות חדשות ובשינוי ארגון הכוחות.
ביוני 1917 נבנתה דיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי בחאן יונס, בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' דה סימונס בארו, והיא הורכבה משלוש בריגדות פרשים שהתבססו על רגימנטים מהצבא הטריטוריאלי הבריטי:
בריגדת הרגלים הרכובים השישית הועברה לדיוויזיה מדיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית והיא כללה את:
הבטליון הראשון של רגימנט הפרשים של בקינגהאמשייר
הבטליון הראשון של רגימנט פרשי המלכה של דורסט
הבטליון הראשון של רגימנט פרשי ברקשייר
בריגדת הרגלים הרכובים השמינית הצטרפה לדיוויזיה לאחר שהגיעה במהלך יוני מהזירה בסלוניקי והיא כללה את:
הבטליון הראשון של רגימנט פרשי מידלסקס
הבטליון הראשון של רגימנט פרשי מרכז לונדון
הבטליון השלישי של רגימנט פרשי מחוז לונדון
בריגדת הרגלים הרכובים ה-22 הועברה ביולי מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק והיא כללה את:
הבטליון הראשון של רגימנט פרשי סטפורדשייר
הבטליון השלישי של רגימנט פרשי לינקולנשייר
הבטליון הראשון של רגימנט פרשי מזרח רידינג
הדיוויזיה שויכה לקורפוס-המדבר הרכוב בפיקודו של גנרל הנרי שובל.
באוקטובר 1917 השתתפה הדיוויזיה בקרב באר שבע במהלכו הגיעה לאזור נבטים בעורפם של שתי דיוויזיות אנזא"ק ושימשה כרזרבה של קורפוס המדבר הרכוב בהתקפה ממערב על באר שבע.
ב-6 ו-7 בנובמבר 1917 השתתפה הדיוויזיה בקרב תל א-שריעה ותל הוריירה במהלכו תקפה את קו ההגנה ההטורקי ממערב לתל חליף.
ב-13 בנובמבר 1917, במהלך מרדף פלשת, השתתפה הדיוויזיה בקרב על גבעות מע'אר במהלכו החליפה הבריגדה השישית את הדיוויזיה ה-52 (שנבלמה למרגלות הגבעות) וחייליה כבשו, בהסתערות רכובה, את גבעות מע'אר.
ב-18 עד 24 בנובמבר השתתפה הדיוויזיה בקרב נבי סמואל במסגרת המערכה לכיבוש ירושלים.
בהמשך עמדו כוחות הדיוויזיה מול מתקפות נג טורקיות עד השלמת כיבוש ירושלים ב-8 בדצמבר.
במהלך 1918, לאחר השלמת כיבוש ירושלים וייצוב קו שתי העוג'ות, הוביל הפיקוד הבריטי מהלך של שינויים משמעותיים במבנה הכוחות בזירה.
שינויים אלו נבעו מהחלטת משרד המלחמה בלונדון לרכז כוחות בחזית המערבית באירופה וזאת על חשבון הכוחות בארץ ישראל.
במסגרת שינויים אלו נשלחו לאירופה רוב הרגימנטים הבריטים וביניהם הדיוויזיה ה-52, הדיוויזיה ה-74 "יומנרי", 9 רגימנטים רכובים "יומנרי" נוספים ו-24 בטליוני חיל רגלים.
בתמורה נשלחו לחזית ארץ ישראל יחידות מבוססות חיילים הודים כשחלקם הגיעו מהחזית המערבית באירופה וחלקם הגיע מחזית מסופוטמיה שם כבר הוכרעה המערכה.
גם דיוויזיית היומנרי עברה תהליך דומה ובאפריל 1918 נשלחו הרגימנטים הבריטים של הדיוויזיה לאירופה ובמקביל פורקה באירופה "דיוויזיית הפרשים הראשונה" (1st Cavalry Division) והיחידות ההודיות שלה נשלחו לארץ ישראל ואוחדו כאן עם היחידות של דיוויזיית היומנרי.
הדיוויזיה המאוחדת החדשה נקראה "דיוויזיית הפרשים הרביעית" (4th Cavalry Division) ודיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי חדלה להתקיים.
ביולי 1918 שונה שם הדיוויזיה לדיוויזיית הפרשים הרביעית והיא הייתה אחת משתי דיוויזיות רכובות שהובילו את ההסתערות במישור החוף במהלך מערכת מגידו.
דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-10 , הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה באוקטובר 1942 מעודפי אנשי צוות הקרקע של הלופטוואפה במערב גרמניה ולחמה בחזית הגרמנית-סובייטית מדצמבר 1942. ב-1 בנובמבר 1943 הועברה הדיוויזיה לוורמאכט ושמה שונה לדיוויזיית השדה ה-10 (L).
באותה תקופה, דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-10 הוצבה מול ראש הגשר של אורנינבאום בצפון רוסיה כחלק מהארמייה ה-18. הדיוויזיה פורקה ב-3 בפברואר 1944 ושרידי הדיוויזיה שולבו בדיוויזיית הרגלים ה-170.
דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-9 , הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה באמצעות צוות קרקע עודף של הלופטוואפה ושירתה בחזית המזרחית מסוף 1942 עד יוני 1944. היא הוכתה קשות במהלך המתקפה הסובייטית בינואר 1944 ליד לנינגרד.
מאוחר יותר היא אוחדה עם דיוויזיית הרגלים ה-225.
דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-9, הוקמה באוקטובר 1942 במזרח פרוסיה, באזור התמרון של חיילי אריס, בפיקודו של אוברסט הנס ארדמן.
היא נועדה לשרת כחיל רגלים, אנשיה נמשכו ברובם מגדוד האוויר ה-62. בדצמבר 1942, היא הוקצתה לקבוצת ארמיות צפון בחזית המזרחית.
היא הוצבה בגזרה ליד לנינגרד, והגנה על קווי החזית שלה במשך יותר מ-12 חודשים.
אוברסט הנס ארדמן (אוקטובר 1942–ספטמבר 1943)
אוברסט אנטון-קרל לונגין (ספטמבר–נובמבר 1943)
גנרל לויטננט פול וינטר (נובמבר 1943)
אוברסט ארנסט מיכאל (נובמבר 1943–ינואר 1944)
אוברסט היינריך גירקנס (ינואר 1944)
דיוויזיית הפרשים השנייה הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה התקיימה במשך הגיוס בשל מלחמת אוסטריה–סרדיניה ב-1859, מלחמת אוסטריה–פרוסיה ב-1866, ומלחמת פרוסיה–צרפת ב-1870/1871. הדיוויזיה הוקמה באוגוסט 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, וכמפקדה מונה פרידריך פון קראנה.
הדיוויזיה הוקצתה בתחילה לקורפוס הפרשים השני, ולחמה עמו בחזית המערבית כחלק מהארמייה השנייה במהלך כיבוש בלגיה וקרבות מונס, לה קאטו ואיפר הראשון.
בנובמבר 1914 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית.
היא נשארה שם עד סוף 1916, אז הועברה מערבה כדי להבטיח את הגבול הבלגי-הולנדי והוחזרה לחזית המזרחית באמצע ספטמבר 1917. כאן היא גם נפרסה לאחר שלום ברסט-ליטובסק והשתתפה בלחימה לתמיכה באוקראינה.
פינוי השטחים הכבושים שם הושלם רק לאחר תום המלחמה במרץ 1919, וביוני 1919 פורקה הדיוויזיה.
דיוויזיית הפרשים השלישית הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה במהלך המלחמה.
הדיוויזיה התקיימה במשך הגיוס בשל מלחמת אוסטריה–סרדיניה ב-1859 במלחמת פרוסיה–צרפת ב-1870/1871. הדיוויזיה הוקמה באוגוסט 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, וכמפקדה מונה קורט פון אונגר.
הדיוויזיה הוקצתה בתחילה לקורפוס הפרשים הרביעי, ולחמה עמו בחזית המערבית כחלק מהארמייה החמישית במהלך המערכה על הגבולות.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות החזית המערבית, ובסוף מרץ 1915 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם אורגנה מחדש כקורפוס הפרשים שמטו ב-31 באוגוסט 1916 שהתפרק רשמית ב-2 בנובמבר 1916 והפך לקורפוס ה-65.
דיוויזיית הפרשים הרביעית הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה לחמה במלחמת אוסטריה–סרדיניה, במלחמת פרוסיה–צרפת ובמלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה פורקה ב-1919 בעקבות ההגבלות על הצבא הגרמני לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה הוקמה במסגרת ההכנות למלחמת אוסטריה–סרדיניה ב-1859, השתתפה גם במלחמת פרוסיה–צרפת ב-1870/1871. באוגוסט 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מונה הגנרל אוטו פון גארניר למפקדה.
בנובמבר 1914 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם השתתפה בקרב האגמים המזוריים השני, קרב וילנה וקרבות נוספים.
היא נשארה שם גם לאחר שלום ברסט-ליטובסק והשתתפה בשחרור אסטוניה ולטביה.
בסוף מרץ 1918 עברה הדיוויזיה שוב לחזית המערבית ונלחמה בה עד תום המלחמה, ובינואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
ויקטור פון רוזנברג-ליפינסקי (15 באוקטובר 1918 – ינואר 1919)
דיוויזיית הפרשים השישית הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה הוקמה באוגוסט 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, וכמפקדה מונה אגון פון שמטו.
הדיוויזיה הוקצתה בתחילה לקורפוס הפרשים הרביעי, ולחמה עמו בחזית המערבית כחלק מהארמייה החמישית במהלך המערכה על הגבולות ובקרב איפר הראשון.
בנובמבר 1914 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרב לודז' ובקרבות נוספים, ובשנת 1916 הועברה לרומניה שם השתתפה בקרבות השונים ובלכידת בוקרשט.
בינואר 1917 היא הועברה שוב לחזית המערבית, וב-30 באפריל 1918 פורקה הדיוויזיה והפכה לדיוויזיית רובאי הפרשים ה-6.
דיוויזיית השריון 132 אריאטה (מאיטלקית: Divisione Corazzata Ariete) הייתה דיוויזיה משוריינת של הצבא האיטלקי במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא הוקמה ב-1939 כדיוויזיית השריון השנייה של הצבא האיטלקי, אחרי דיוויזיית השריון 131 סנטאורו.
דיוויזיית אריאטה השתתפה במערכה בצפון אפריקה עד שהושמדה בקרב אל עלמיין השני.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמה הדיוויזיה מחדש כחלק מהצבא האיטלקי.
על שם הדיוויזיה נקרא הטנק אריאטה.
דיוויזיית השריון 132 אריאטה הוקמה במילאנו בפברואר 1939. הדיוויזיה הורכבה תחילה מרגימנט הרובאים הממונע השמיני, רגימנט הטנקים 32 - המצויד בטנקים קלים מדגם L3/35 ומספר טנקים בינוניים מדגם פיאט M11/39, רגימנט הארטילריה 132, ומרכיבי סיוע דיוויזיונים נוספים.
עם תחילת המלחמה הועברה אריאטה לגבול הצרפתי, אולם היא לא לקחה חלק בקרבות ונשארה ככוח עתודה.
לאחר המערכה בצרפת הוחלט להעביר את הדיוויזיה לצפון אפריקה.
ב-24 בינואר 1941, יחידות ראשונות מהדיוויזיה נחתו בטריפולי.
מחודש פברואר 1941 עד נובמבר 1942, לחמה דיוויזיית אריאטה לצד קורפוס אפריקה הגרמני במערכה בצפון אפריקה.
אריאטה לחמה כחלק מהקורפוס האיטלקי הנייד, שהפך מאוחר יותר לקורפוס הממונע ה-20.
הדיוויזיה השתתפה במתקפה לכיבוש קירנאיקה ובמצור על טוברוק.
במהלך מבצע צלבן, היא הגנה בהצלחה על ביר אל-גובי כנגד הבריגדה המשוריינת ה-22 הבריטית המנוסה, והסבה לה אבדות כבדות.
במאי 1942 השתתפה אריאטה בקרב גזאלה.
היא ספגה אבדות כבדות במהלך הלחימה, ועם פתיחת קרב אל עלמיין הראשון נותרו לדיוויזיה 6–8 טנקים מבצעיים ו-1,000 אנשים.
במהלך קרב אל עלמיין השני הקריבה דיוויזיית אריאטה את טנקיה המיושנים בניסיון לבלום את הבקעת מערך ההגנה האחרון של רומל על ידי בעלות הברית ולחפות על נסיגת כוחות הציר מקו אל עלמיין.
כמעט כל הטנקים של הדיוויזיה הושמדו, אך היא הצליחה לעכב את התקדמות הדיוויזיה המשוריינת ה-7 למשך מספר שעות קריטיות ולהסב לה אבדות ניכרות.
ב-21 בנובמבר 1942 פורקה דיוויזיה אריאטה.
ושרידיה קובצו ליצירת כוח משימה שהמשיך לשאת את השם אריאטה.
הם לחמו במהלך הנסיגה הארוכה לתוניסיה, ובמהלך המערכה בתוניסיה עד אשר נאלצו להיכנע יחד עם שרידי כוחות הציר בצפון אפריקה.
ב-23 במאי 1948 החלה הקמתה מחדש של אריאטה כבריגדה ברומא.
ב-1 באוקטובר 1952 היא הורחבה לדיוויזיה בגודל מלא עם אותן היחידות שעמדו לשרותה בעת המערכה באפריקה.
ב-1975 הוחל תהליך ארגון מחדש בצבא האיטלקי: דרג הרגימנט בוטל והגדודים היו כעת תחת פיקוד ישיר של הבריגדות.
בספטמבר 1986 בוטל הדרג הדיוויזיוני בצבא האיטלקי, וכתוצאה מכך דיוויזיית אריאטה פורקה למעשה.
באוקטובר אותה שנה, שונה שמה של הבריגדה המשוריינת 132 מדיוויזיה אריאטה לבריגדה המשוריינת 132 אריאטה.
דיוויזיית השריון ה-9 של צבא ארצות הברית הייתה דיוויזיית שריון אמריקאית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 ביולי 1942 לאחר הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
כמפקדה הראשון מונה ג'פרי קיז, אשר בספטמבר של אותה שנה הוחלף בידי ג'ון לאונרד.
הדיוויזיה הוצבה בפורט ריילי, קנזס והעבירה למעלה משנתיים באימונים.
הדיוויזיה השתתפה במבצע פורטיטיוד - מבצע דגל כוזב שנועד לשטות בגרמנים ולגרום להם להאמין שבעלות הברית מתכננות נחיתה בפה-דה-קאלה, בעוד שהנחיתה האמיתית התבצע בנורמנדי.
הדיוויזיה הייתה אחת הדיוויזיות האמתיות היחידות שהשתתפו במבצע - רובן היו מומצאות.
בספטמבר 1944 נשלחה הדיוויזיה לבריטניה ואז נחתה בנורמנדי, לאחר שהנחיתות העיקריות כבר הסתיימו.
הדיוויזיה השתתפה בהצטיינות בקרב רמאגן, ועל חלקה בו קיבלו כל יחידותיה עיטור גבורה נשיאותי (Presidential Unit Citation).
עם סיום המלחמה הוחזרה הדיוויזיה לארצות הברית.
ב-13 באוקטובר 1945 פורקה הדיוויזיה.
באותו היום הצטלמו חיילי הדיוויזיה עם השלט המקורי שהוצב על גשר לודנדורף.
תומאס לאונרד הרולד (אוגוסט 1945 – אוקטובר 1945)
דיוויזיית השריון ה-7 של צבא ארצות הברית הייתה דיוויזיית שריון אמריקאית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 במרץ 1942 לאחר הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, וכמפקדה הראשון מונה לינדזי מק'דונלד סילבסטר.
הדיוויזיה נחתה בחופי נורמנדי ב-13–14 באוגוסט 1944, והשתתפה במבצע קוברה ובהסתערות לעבר הסן, ולאחר מכן סייעה לדיוויזיה ה-5 במהלך המצור על מץ.
ב-25 בספטמבר 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה התשיעית, והחלה במסע להולנד, שם נדרשה להגן על האגף הימני (המזרחי) של המסדרון שנפתח במבצע מרקט גארדן.
לאחר מכן פעלה הדיוויזיה בדרום-מזרח הולנד, כדי שכוחות בריטים וקנדים והדיוויזיה ה-104 יוכלו לפנות את הגרמנים משפך הסכלדה בדרום-מערב הולנד, על מנת לפתוח את נתיבי המשלוח לנמל אנטוורפן, כדי לאפשר לאוניות בעלות-הברית להביא אספקה מבריטניה.
ב-30 בספטמבר החלה הדיוויזיה בקרב אוברלון, וב-8 באוקטובר הוחלפה על ידי דיוויזיית השריון הבריטית ה-11, והוכפפה תחת פיקוד הארמייה השנייה.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-8, וב-1 בנובמבר מונה רוברט הסברוק למפקד הדיוויזיה.
במהלך הקרב על הבליטה לחם צוות קרב מהדיוויזיה בפיקודו של ברוס קלארק בקרב סן וית, ולאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה כחלק מהקורפוס ה-5, ובכלל זה בגשר רמאגן.
לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בכיתור כיס הרוהר, וב-16 באפריל 1945 נכנע הקורפוס ה-53 לפני כוחות הדיוויזיה.
לאחר מכן הועברה הדיוויזיה שוב תחת פיקוד בריטי, ויצרה קשר עם כוחות הצבא האדום.
באמצע יולי החלו חיילי הדיוויזיה לחזור לארצות הברית, וב-9 באוקטובר 1945 פורקה הדיוויזיה.
במהלך מלחמת קוריאה הוקמה הדיוויזיה מחדש, אולם היא לא השתתפה בלחימה, ובשנת 1953 שוב פורקה.
דיוויזיית השריון ה-10 של צבא ארצות הברית הייתה דיוויזיית שריון אמריקאית, אשר לחמה במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 ביולי 1942 לאחר הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, וכמפקדה הראשון מונה פול ניוגארדן.
ב-23 בספטמבר 1944, נשלחה הדיוויזיה בפיקודו של ויליאם הנרי הריסון מוריס הבן לחזית המערבית ונכנסה לצרפת דרך נמל שרבורג, ולאחר חודש אימונים נשלחה לחזית כחלק מהארמייה השלישית של ג'ורג' פטון.
הדיוויזיה השתתפה בכיבוש מארס לה-טור ומץ מידי הגרמנים, ובפריצת קו זיגפריד.
ב-18 בדצמבר 1944 נכנס צוות קרב מהדיוויזיה לבסטון שבבלגיה, וחייליה היו לחיילים האמריקנים הראשונים שנכנסו אל העיר.
הדיוויזיה לקחה חלק חשוב במצור על בסטון במהלך הקרב על הבליטה.
בתחילת פברואר 1945 התאספה הדיוויזיה מחדש במץ, והצליחה לנוח זמן קצר לאחר הצטרפותה לקורפוס ה-20. ב-20 בפברואר 1945, הדיוויזיה תקפה שוב את ההגנות הגרמניות.
ביום אחד הם שברו את הקווים הגרמניים, ואחרי 48 שעות התקדמה האוגדה 85 מייל, כבשה את משולש סאר-מוזל והגיעה לנהר סאר.
לאחר מכן חצתה הדיוויזיה את הסאר ותפסה את טריר וגשר מעבר לנהר המוזל.
אובדן עיר מוגנת קשה זו גרם להתמוטטות ההגנה הגרמנית.
הגנרלים דווייט אייזנהאואר ופטון ביקרו בדיוויזיית השריון העשירית כדי לברך אותם.
הדיוויזיה דהרה דרך קייזרסלאוטרן, חצתה את נהר הריין ב-28 במרץ 1945 והמשיכה מזרחה.
הדיוויזיה סייעה לתפוס את היילברון, הגנה על קריילסיים סלינט ועברה דרומה לבודד את שטוטגרט.
כחלק מהקורפוס ה-6, הדיוויזיה חצתה את נהר הדנובה ב-23 באפריל 1945. עד ה-27 באפריל 1945 היא הייתה חלק מהארמייה השביעית שפנתה לעבר האלפים כדי לאטום מעברים מגרמניה והגיעה לאינסברוק, אוסטריה בראשית מאי.
עד ה-9 במאי 1945 הגיעה הדיוויזיה אל מיטנוואלד, בוואריה, שם עצרה הדיוויזיה.
הדיוויזיה החזיקה את דרום בוואריה עד ספטמבר 1945. ב-3 באוקטובר 1945 הפליגה הדיוויזיה ממרסיי, צרפת.
הדיוויזיה הגיעה לניופורט ניוז, וירג'יניה ב-13 באוקטובר 1945 ופורקה באותו יום.
דיוויזיית השריון העשירית כבשה 650 ערים ועיירות יחד עם 56,000 שבויים גרמנים.
דיוויזיית השריון השנייה של צבא ארצות הברית הייתה דיוויזיית שריון אמריקאית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 ביולי 1940, וכמפקדה הראשון מונה ג'ורג' פטון.
ביולי 1942 מונה ארנסט הרמון למפקד הדיוויזיה, ואימן אותה לקראת הקרבות הצפויים.
בנובמבר אותה שנה נשלחו חלק מיחידות הדיוויזיה לאלג'יריה במסגרת מבצע לפיד, ובפברואר 1943 סייעה הדיוויזיה לייצב את הקו בתוניסיה לאחר הכישלון בקרב מעבר קסרין.
הדיוויזיה השתתפה במבצע האסקי, ולאחר מכן נשלחה בחזרה לאנגליה.
ב-9 ביוני 1944 נחתה הדיוויזיה בחופי נורמנדי, ולאחר המערכה בנורמנדי, ובכלל זה מבצע קוברה, היא השתתפה בשחרור בלגיה.
לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בלחימה בחזית המערבית, ואף מילאה תפקיד חשוב במהלך הקרב על הבליטה.
בהמשך לחמה הדיוויזיה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה עד סוף המלחמה, ולאחר זמן קצר כחיל כיבוש חזרה לטקסס.
הדיוויזיה הופעלה מחדש במערב גרמניה כחלק מהמלחמה הקרה בשנים 1951–1957, במהלכה השתתפה בתרגילים רבים של נאט"ו.
כמה מיחידות הדיוויזיה שירתו במהלך מלחמת וייטנאם.
בשנת 1990, במהלך מלחמת המפרץ, השתתפה הדיוויזיה במהלך מבצע סופה במדבר, ובשנת 1995 פורקה הדיוויזיה.
דיוויזיית השריון הראשונה של צבא ארצות הברית היא דיוויזיה שריון אמריקאית השייכת לקורפוס השלישי.
הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם השנייה בצפון אפריקה ובחזית האיטלקית.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 ביולי 1940 על בסיס רגימנט הפרשים ה-7, וכמפקדה הראשון מונה ברוס מגרודר.
הדיוויזיה השתתפה במבצע לפיד, ולאחר מכן ספגה אבדות כבדות בקרב מעבר קסרין, אולם חזרה לעצמה והמשיכה להילחם כחלק מהמערכה בתוניסיה.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בזירה האיטלקית מהנחיתה בסלרנו ועד לכניעת כוחות מדינות הציר במאי 1945. בשנת 1946 חזרה הדיוויזיה לארצות הברית, וב-25 ביולי פורקה הדיוויזיה.
בשנת 1951 הוקמה הדיוויזיה מחדש, כחלק מהלקחים ממלחמת קוריאה.
היא צוידה בטנקי M48 פטון, והייתה הראשונה ששולבו בה שחורים.
באוקטובר 1962 הוכרזה דיוויזיית השריון הראשונה כמוכנה לקרב רגע לפני משבר הטילים בקובה.
הדיוויזיה פרשה מפורט הוד, טקסס לפורט סטיוארט, בתגובה להצבת הטילים הסובייטים בקובה.
המבצע כולו ארך 18 יום.
בשנת 1971 נשלחה הדיוויזיה לגרמניה, שם הוצבה כחלק מהקורפוס ה-7. בשנת 1990, במהלך מלחמת המפרץ, השתתפה הדיוויזיה במהלך מבצע סופה במדבר, וכוחות הדיוויזיה ה-3 החליפו אותה בגרמניה.
בשנת 1995 פעלה הדיוויזיה כחלק מכוח האכיפה בבוסניה והרצגובינה, ובשנת 1999 היא פעלה במסגרת מבצע כוח מאוחד באלבניה, כחלק ממלחמת קוסובו.
בשנת 2003 לחמה הדיוויזיה במלחמת עיראק, ובמהלך השנים שלאחר מכן שירתה הדיוויזיה כמה סבבים בעיראק ובאפגניסטן.
דיוויזיית השריון ה-7 של הצבא הבריטי הייתה דיוויזיית שריון בריטית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
ב-27 באוקטובר 1938 נשלח פרסי הוברט למצרים, והקים שם את "הדיוויזיה הניידת", שנועדה להוות כוח נייד למקרה שתפרוץ מלחמה באזור.
באמצע 1939 שונה שמה לדיוויזיית השריון, וב-16 בפברואר 1940 שונה שמה לדיוויזיית השריון השביעית.
לאחר הכרזת המלחמה האיטלקית הוכפפה הדיוויזיה לכוח המדבר המערבי בפיקודו של ריצ'רד אוקונור, ובפברואר 1941 הביסה את הכוחות האיטלקיים במהלך מבצע מצפן.
בשנים שלאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות המערכה במדבר המערבי כחלק מהארמייה השמינית, ובכלל זה בקרב אל עלמיין הראשון וקרב אל עלמיין השני.
במהלך הקרב נפצע מפקד הדיוויזיה ג'ון הארדינג, והוא הוחלף על ידי ג'ורג' ארסקין.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות המערכה בתוניסיה, ובינואר 1943 כבשה את טריפולי וערכה בה מצעד ניצחון.
לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בפלישת בעלות הברית לאיטליה, ולאחר מכן הוחזרה הדיוויזיה לבריטניה על מנת להתכונן לקראת הפלישה לנורמנדי, שם היא צוידה בטנקי קרומוול.
ב-7 ביוני 1944 נחתה הדיוויזיה בחופי נורמנדי, והיא לחמה בקרבות המערכה בנורמנדי, ובכלל זה במהלך הקרב על קן וקרב פאלז.
בספטמבר 1944 השתתפה הדיוויזיה בשחרור בלגיה, ומאוחר יותר השתתפה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה עד סוף המלחמה.
ביולי 1945 עברה דיוויזיית השריון השביעית לברלין, שם השתתפה במצעד הניצחון של ברלין בשנת 1945, לצד חיילים אמריקאים, צרפתים ורוסים.
בין הצופים הרבים במצעד היו וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה, שהיה חביב במיוחד על הדיוויזיה, פילדמרשל סר אלן ברוק, ראש המטה הכללי הקיסרי ופילדמרשל סר ברנרד מונטגומרי, מפקד קבוצת הארמיות ה-21.
הדיוויזיה נותרה בגרמניה כחלק מכוחות הכיבוש, ובשנות ה-50 הייתה כחלק מארמיית הריין הבריטית שעמד במשמר נגד ברית ורשה.
בשל צמצומי הצבא הבריטי, באפריל 1958 פורקה הדיוויזיה.
עם זאת, המסורות והכינוי האיקוני ("חולדות המדבר") של הדיוויזיה נשמרו על ידי החטיבה המשוריינת ה-7 שהייתה חלק מהדיוויזיה המשוריינת הראשונה.
דיוויזיית השריון ה-11 של הצבא הבריטי הייתה דיוויזיית שריון בריטית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
במרץ 1941 הוקמה הדיוויזיה ביורקשייר, והועמדה תחת פיקודו של פרסי הוברט.
הדיוויזיה הייתה אמורה להשתתף במבצע לפיד, אולם לבסוף לא נשלחה לצפון אפריקה, מאחר שתנאי הקרקע שם לא התאימו כל כך ללוחמת שריון.
זמן קצר לאחר הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, נחתה בנורמנדי הדיוויזיה, שם הייתה מעורבת בלחימה קשה במהלך המערכה בנורמנדי, ובמיוחד במבצע אפסום בסוף יוני, ובאמצע יולי במבצע גודווד.
בעקבות התמוטטות הוורמאכט בנורמנדי לאחר קרב פאלז, דיוויזיית השריון ה-11, חצתה את נהר הסן ב-28 באוגוסט, כבשה את אמיין רק שלושה ימים לאחר מכן, והגיעה לאנטוורפן ב-4 בספטמבר, חמש שנים מאז תחילת המלחמה.
לאחר שמילאה תפקיד קטן בלבד במבצע מרקט גארדן, הייתה הדיוויזיה מעורבת בקרב הבליטה ובמבצע ממשי בפברואר – מרץ 1945. הדיוויזיה חצתה את נהר הריין בסוף מרץ והשתתפה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה, בתהליך שחרור מחנה הריכוז ברגן בלזן באמצע אפריל ונכנסה לליבק בתחילת מאי.
יום הניצחון באירופה בא זמן קצר לאחר מכן, ובינואר 1946 פורקה הדיוויזיה.
הדיוויזיה הוקמה מחדש בשנת 1950, אולם פורקה שוב בשנת 1956 והוסבה לדיוויזיה ה-4.
דיוויזיית השריון ה-10 של הצבא הבריטי היא דיוויזיית שריון בריטית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
ב-1 באוגוסט 1941 הוסבה דיוויזיית הפרשים ה-1, שכללה יחידות יואומנרי קו ראשון של הצבא הטריטוריאלי, לדיוויזיית שריון ה-10. בתחילה שירתה הדיוויזיה תחת פיקוד ארץ ישראל וירדן, אולם עד מהרה, ב-1 בנובמבר 1941, הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה התשיעית.
לאחר מכן הוכפפה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השמינית, ולחמה עמה במהלך קרב עלם חלפה ובקרב אל עלמיין השני בפיקודו של אלכסנדר גייטהאוז.
לאחר מכן נשארה הדיוויזיה במצרים, וב-15 ביוני 1944 פורקה הדיוויזיה.
החטיבה המשוריינת ה-25 הוקמה בשנת 1952 כדי לספק מטה מבצעי לכוחות בלוב.
רגימנט הסקוטים אפורים המלכותי (הדרגונים ה-2) הגיע ללוב ב-1952, ונשאר עד 1955. יחידות אחרות בחטיבה מ-1952 היו משמר הדרגונים ה-4/ה-7 המלכותי, הגדוד ה-1, משמר הגרנדירים, הגדוד ה-1, רגימנט מזרח סארי, ורגימנט ההוסרים ה-14/20 של המלך.
בחודשים מאי ויוני 1956 הורחבה החטיבה בחופזה למעמד דיוויזיה כדיוויזיית השריון ה-10, מתוך כוונה לפלוש למצרים ממערב במהלך משבר תעלת סואץ.
התכנון הופסק כאשר התגלה כי פלישה כזו נאסרה על פי תנאי האמנה של בריטניה עם לוב, ובספטמבר 1957 פורקה הדיוויזיה.
דיוויזיית השריון הרביעית היא יחידה צבאית של צבא מצרים.
שירותה הבולט ביותר היה במלחמות הערבים עם ישראל במלחמת סיני ב-1956, במלחמת ששת הימים ב-1967 ומלחמת יום הכיפורים ב-1973.
דיוויזיית השריון הרביעית הייתה דיוויזיית השריון הראשונה שהוקמה על ידי הצבא המצרי.
מעורבות הדיוויזיה במלחמת סיני החלה ב-29 באוקטובר 1956, כאשר גדוד סיור, ואחריו חטיבות השריון ה-1 וה-2 הצטוו לחצות את התעלה, ממיקומה באזור דוורסואר, לצד המזרחי עד שהתגלו לכוחות הישראלים.
מצרים החלה לקבל טנקי T-34 ו-SU-100 מצ'כוסלובקיה, באישור סובייטי, בשנת 1956. בשנת 1967, דיוויזיית השריון הרביעית עדיין הייתה מצוידת בחלקה ב-T-34/85, רובן היו בגדודי טנקים שתמכו במערכי חי"ר.
לפני מלחמת ששת הימים נחשבה הדיוויזיה כבת טיפוחיו של נאצר.
היא קיבלה נשק חדיש (או כזה שנחשב כבעל יתרון) - טנקים מסוג T-55 וסטלין, והוצבו בה קצינים צעירים ונאמנים לנאצר.
קידומה של הדיוויזיה למרחב חצי האי סיני ב-24 במאי 1967 היוותה עבור הפיקוד הישראלי את "נייר הלקמוס" שכוונותיה של מצרים הן לעימות ולא הפגנת כוח גרידא.
הדיוויזיה הוצבה כעתודה במרחב ביר גפגפה - ביר תמדה.
במהלך היום השלישי ללחימה, כותרו כוחות הדיוויזיה על ידי כוחות צה"ל מאוגדה 84 (אוגדת טל) ומאוגדה 31 (אוגדת יפה) שהתקדמו מערבה בחצי האי סיני.
באחד מהקרבות הבודדים שיזמו המצרים במלחמה, התקיפה יחידת טנקים מהדיוויזיה חניון לילה של טנקים ישראלים.
קרב נוסף שבו השתתפו כוחות מהדיוויזיה היה בחלקו המזרחי של מעבר הגידי מול גדוד בפיקוד אהרן פלד.
ערב מלחמת יום הכיפורים הוכפפה הדיוויזיה לארמייה השלישית.
על הדיוויזיה פיקד בריגדיר גנרל מוחמד עבד אל-עזיז קביל .
היא יועדה לתקוף בצפון גזרת הארמייה, לחצות את התעלה מדרום לאגמים המרים ולתקוף מצפון לג'בל אום-מחצה לכיוון רפידים.
יחידותיה כללו את חטיבה 3 (שריון) (95 טנקים, בפיקוד קולונל נור אל-דין עבד אל עזיז), חטיבה 2 (שריון) (95 טנקים) וחטיבה 6 (ממוכנת) (31 טנקים).
דרישתו שסורבה בתחילה, נענתה בלילה של 19 באוקטובר כשניתנה פקודה לכוחות הדיוויזיה ששהו במזרח לחצות חזרה את התעלה אל צידה המערבי.
מפקדת הדיוויזיה ושתי חטיבותיה האחרות: חטיבה 2 (שריון) וחטיבה 6 (ממוכנת), לא חצו את התעלה והשתתפו בקרבות בגדה המערבית של תעלת סואץ.
ב-17 באוקטובר קודמו יחידות מחטיבה 2 לכיוון החיץ החקלאי, מול חלקו הדרומי של ראש הגשר הישראלי, במטרה למנוע את הרחבת ראש הגשר דרומה על ציר "טסט" לאורך האגם המר ומזרחה על ציר "סקרנות", עליו הייתה חטיבה 460 אמורה לפרוץ.
גדוד 207 מחטיבה זו נפגע קשות באזור "אורי" (אזור ביצתי בחיץ החקלאי מדרום למחנות אבו סולטן).
ב-19 באוקטובר תפסו יחידות אחרות מחטיבה 2 את ג'בל אום כתיב באזור "מצנפת" (כ-17 ק"מ ממערב לפאיד).
באותו יום, ככל הנראה, השתתפו יחידות מהדיוויזיה בקרב מתחם אורחה שהתנהל כ-7 קילומטרים מצפון מערב לראש הגשר הישראלי.
ב-20 באוקטובר פעלו היחידות שנותרו מחטיבה 2 ממערב לרכס ג'בל ג'ניפה, באזור "מצנפת", וחטיבה ממוכנת 6 באזור "בולוניה" מדרום לחלקו המערבי של רכס ג'ניפה.
חטיבה 3, שחצתה חזרה את תעלת סואץ, הצליחה לבלום באותו יום את חטיבה 500 בשפלה שבין המורדות המזרחיים של גבעות ג'ניפה ובין האגם המר הקטן (אזור "מצילה" - "עודדה").
גם ב-21 וב-22 באוקטובר המשיכו יחידות הדיוויזיה, יחד עם יחידות אחרות של הצבא המצרי, בקרבות באזור זה מול חטיבות אוגדה 162 ואוגדה 252, כשנקודת מפתח בקרבות הייתה בסיס הטילים 5121 (מדרום לצומת "עריש" - "עשור", כ-25 קילומטר מזרחית למוצא הדרומי של האגם המר הקטן).
רק אחר הצהריים ב-22 באוקטובר וב-23 באוקטובר נשברה התנגדות המצרים וכוחות צה"ל התקדמו במהירות דרומה במטרת כיתור הארמייה השלישית.
גדוד של חי"ר ממוכן מהדיוויזיה נסוג אל העיר סואץ והשתתף ב-24 באוקטובר בקרב העיר סואץ.
במלחמת ההתשה שהתפתחה בימים שלאחר כניסת הפסקת האש לתוקפה, היו יחידות מדיוויזיה 4 אלו שהתעמתו עם צה"ל בחלק הדרומי של הגדה המערבית של תעלת סואץ, בעת שהארמייה השלישית הייתה מכותרת בגדה המזרחית.
טנקי M60A3 אמריקניים הועברו למצרים בשנת 1987 ועוד 150 הועברו בין השנים 1987 ו-1993. הם נמסרו תחילה לשתי חטיבות הטנקים העצמאיות ולאחר מכן לדיוויזיות השריון ה-4 וה-9. כמו עם טנקי ה-T-62, המצרים ציידו מחדש את חייליהם חטיבה כל פעם.
הדיוויזיה הייתה חלק מהקבוצה בעוצמת קורפוס שנשלחה לערב הסעודית לאחר הפלישה העיראקית לכווית בספטמבר 1990. היא השתתפה בהתקדמות הערבית של פיקוד הכוחות המשותפים צפון לעבר כווית בפברואר 1991.
כלי הנשק העיקריים של החטיבה כוללים טנקי M1A1, תותחים מתנייעים M109A, משגרי רקטות Sakr-45 ונגמ"שי M-113. נכון לשנת 2018 זה היה מבנה הדיוויזיה:
חטיבת התותחנים לטווח בינוני 188. ויחידות אחרות לרבות יחידות הגנה אווירית, יחידות נגד טנקים וגדודי תמיכה (קשר, Recon, משטרה צבאית, מהנדסים, רפואה, לוחמה כימית, אספקה ותחבורה)
סדר כוחות הדיוויזיה בתקופת מלחמה ושלום הוא סביב / מעל 12,500 חיילים ו-240 טנקים.
דיוויזיית זייתון (בקוריאנית: 자이툰 부대) הייתה דיוויזיה של צבא קוריאה הדרומית אשר השתתפה במלחמת עיראק בין השנים 2003–2008.
באפריל 2003 שלחה קוריאה הדרומית קבוצה קטנה של 600 חובשים ומהנדסים צבאיים לאזורים שיעים בדרום עיראק.
ב-4 בספטמבר ממשלת ארצות הברית ביקשה מקוריאה הדרומית לשלוח כוחות נוספים.
לפי הבקשה, הורתה ממשלת קוריאה הדרומית על הקמת דיוויזיית "זייתון" (תרגום המילה הערבית زيتون, "זית") שם שנועד להדגיש את מחויבותם של החיילים לשמירת השלום.
במסגרת זו, 2,200 חיילים נוספים (רובם מהנדסים) נשלחו לארביל שבצפון עיראק עד תחילת ספטמבר 2004 והתאחדו שם עם הכוחות הקיימים שהועברו מדרום עיראק.
היחידה המשולבת כללה 2,800 חיילים.
בנובמבר נשלחו עוד 800 חיילים, והגדילו את הדיוויזיה ל-3,600 חיילים.
בכך הפך הכוח הקוריאני לשלישי בגודלו בעיראק, אחרי ארצות הברית ובריטניה.
המעורבות הקוריאנית במלחמה נתקלה מתחילתה בביקורת קשה מבית, הן מצד הציבור והן מצד פוליטיקאים בכירים.
ההתנגדות גברה ב-17 ביוני 2004 כאשר חייל קוריאני בשם קים סון-איל נחטף בידי מיליטנטים עיראקיים שאיימו לרצוח אותו אם קוריאה הדרומית לא תבטל את משלוח הכוחות הנוספים לעיראק.
ממשלת קוריאה הדרומית סירבה להיכנע, ולאחר משא ומתן קצר נערף ראשו של החטוף.
הרצח גרר הפגנות אנטי-אמריקניות קולניות ואלימות בכל רחבי קוריאה הדרומית.
ב-3 באוקטובר של אותה שנה הזכיר איימן א-זוואהירי את קוריאה הדרומית ברשימת המדינות המסייעות לכיבוש האמריקני בעיראק, שהמוסלמים מחויבים לנסות ולפגוע בהם.
שבוע לאחר מכן פרסמה קבוצה אסלאמיסטית לא ידוע סרטון בו איימה כי אם קוריאה הדרומית לא תפנה את חייליה במהירות מעיראק, יותקפו חיילים קוריאנים ובני משפחותיהם.
בתחילת 2006, הוצאו 1,300 חיילים קוריאנים מעיראק.
עוד 1,200 חיילים נשלחו הביתה בתחילת 2007, וההנחה הרווחת הייתה כי נסיגה מלאה תתבצע עם סיום מנדט הפריסה בתחילת שנת 2008. עם זאת, ב-23 באוקטובר 2007 הודיע נשיא קוריאה הדרומית, רו מו-היון כי המנדט יוארך בשנה נוספת, אולם מספר החיילים יצומצם.
באוקטובר 2008 נותרו בעיראק רק 520 חיילים קוריאנים שפונו בדצמבר של אותה שנה.
פרט לרצח של קים סון-איל, לא איבדה קוריאה הדרומית חיילים נוספים בעיראק.
קצין אחד התאבד ב-2007 במחנה בארביל, ומספר חיילים נפצעו בתאונות דרכים.
דיוויזיית השריון הפינית (בפינית: Suomen panssaridivisioona או בראשי תיבות: PsD) הייתה דיוויזיית שריון של צבא פינלנד אשר לחמה במהלך מלחמת ההמשך ומלחמת לפלנד.
הדיוויזיה הוקמה ב-28 ביוני 1942, וכללה את בריגדת השריון, בריגדת היגרים ובריגדת הפרשים.
כמפקדה מונה גנרל מיור רובן לאגוס.
הדיוויזיה זכתה לכינוי "מרסקין נירקי" (Marskin Nyrkki, האגרוף של המרשל - מנרהיים).
את רוב שנת 1942 היא העבירה בעתודה, ובתחילת 1943 נשלחה להשתתף במלחמת ההמשך כנגד ברית המועצות.