tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אייל וויקי ממהרים לבית הקברות וברגע האחרון מגיעים שכניהם שמוליק זולר (שרון אלכסנדר) ואשתו קרן (כרמית מסילתי קפלן) ואייל מקבל אותם בזלזול מופגן היות שהם נתקו את הקשר אתם כל ימי מחלתו של רוני.
אייל מחליט ללכת להוספיס בתל השומר בו היה רוני מאושפז.
הוא מוצא בחדר שקית של קנאביס רפואי שהיה בשימוש של רוני ולוקח אותה לעצמו.
באותה הזדמנות הוא מתוודע לילדה קטנה (אלונה שאולוף) שסועדת את אמה (רז דדי) המאושפזת שם.
אייל מנסה לעשן בבית אך הוא לא מצליח ליצור סיגריה בעזרת נייר מגולגל על הגראס.
הוא מתקשר לזולר (תומר קאפון), בנם של שמוליק וקרן.
זולר עובד כשליח במסעדת סושי ונוהג לעשן להנאתו ג'וינטים, להתמסטל ולהתאמן לקראת תחרות ריקוד של גיטרת אוויר.
זולר מלמד אותו לגלגל ג'ונט ושניהם מעשנים ביחד ומתמסטלים למורת רוחה של ויקי.
היא רוצה לחזור מיד למקום עבודתה כמחנכת בבית ספר אך מגלה שהמנהלת דפנה (ריטה שוקרון) הביאה במקומה מורה מחליף (ליאור גרטי) שלא רוצה לעזוב כל כך מהר.
אייל מגיע לבית זולר ומתלונן בפני קרן שקולות ההזדווגות הרועמים שלהם מפריעים לו.
היא עונה לו בחוצפה והוא סוטר לה.
בתגובה מגיע שמוליק ותוקף אותו.
מתחיל מאבק שמופסק על ידי ויקי.
אייל חוזר להוספיס ומבקש מהרופאה (נילי צרויה) שתרשום לו גראס אך היא מסרבת.
ביחד עם זולר והילדה הם נוסעים להשתעשע בחוף הים.
הוא נזכר ששכח לסכם עם הקברן יהודה (אלי פלח) כי ישמור שני חלקות ליד קברו של רוני, לו ולוויקי.
מתברר שאיחר וליד קברו של רוני נמצא קבר חדש של אחת בשם מירב.
אייל מתפרע ומשליך את השלט של מירב.
הוא מאזין לדברי ההספד הנוגעים ללב של רפאל (אורי גבריאל) אחיה של מירב ומצטער על מעשהו ומחזיר את השלט.
הוא מודיע לרפאל כי רצה להיקבר על יד בנו אבל נראה לו שלרוני ומירב יהיה טוב שם למעלה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותשי אביביאייל ספיבקאב שכולתומר קאפוןזולרבן של שכניםיבגניה דודינהויקי ספיבקאם שכולהשרון אלכסנדרשמואל זולרשכןכרמית מסילתי קפלןקרן זולרשכנהאלונה שאולוףילדה בהוספיסרוני בליץאח בהוספיסרז דדיאמא של הילדה בהוספיסאורי גבריאלרפאלאח שכולנילי צרויהרופאה בהוספיסריטה שוקרוןדפנהמנהלת בית ספרליאור גרטימורה מחליףאלי פלחיהודהקברן
שבועון רפואי (בהונגרית: Orvosi Hetilap); שנוסד בשנת 1857, הוא אחד מכתבי העת הרפואיים המוקדמים ביותר (אם לא המוקדם ביותר) שעדיין יוצאים לאור בהונגריה.
היום זה כתב העת המדעי של קרן לאיוש מרקושובסקי.
המגזין הוא חלק מהמורשת התרבותית ההונגרית (Magyar Kulturális Örökség).
על הכתבות המופיעות במגזין מספקוים מידע ופרסום גם בכתבי העת Index Medicus, Medline ו-Excerpta Medica.
הוא יוצא לאור מדי שבוע, ב-52 חוברות בשנה - בנייר ובאינטרנט.
השבועון הרפואי ייסד את פרס מרקושובסקי.
כתב העת מפרסם עבודות מקוריות ודו"חות מסכמים מתחום הרפואה הקלינית והניסויית.
בחלקיו ניתן למצוא פרסומים העוסקים באפידמיולוגיה, אבחון, טיפול ומניעת מחלות, וכן פרסומים מקוריים על רפואה ניסיונית ועבודות על תולדות הרפואה.
כתב העת נוסד על ידי לאיוש מרקושובסקי בשנת 1857. הרקע הפיננסי שלו הובטח על ידי לאיוש סלני .
זה היה כתב העת הרפואי השני בהונגריה לאחר "המאגר הרפואי" (Orvosi Tár) שהוקם על ידי פאל בוגאט (Bugát Pál).
בתקופה הראשונה, עמיתיו היו בעיקר חברים בבית הספר לרפואה של פשט, ובהמשך הוא פרסם בעיקר מאמרים ומחקרים של רופאי אוניברסיטאות ובתי חולים.
פרסומו הושעה מ-1945 עד 1948. משנת 1948 vut יצא לאור על ידי (הסתדרות הרופאים ועובדי הבריאות).
כיום זהו כתב העת המדעי של קרן לאיוש מרקושובסקי, בהוצאת Akadémiai Kiadó Zrt.
יאנוש פהר (1989–2010) (סגן העורך הראשי: יאנוש רגיי-מראי)
שבועון ישראלי חדש (בהולנדית: Nieuw Israelietisch Weekblad, ובקיצור NIW), הוא השבועון היהודי היחיד ומגזין החדשות הוותיק ביותר הפעיל בהולנד.
העיתון נוסד ב-4 באוגוסט 1865, ומאז הוא מעביר מידע לקהילה היהודית בנושאים הנוגעים ליהודים וליהדות בהולנד ובעולם.
היו"ר הוא גדעון סימון והעורכת הראשית היא אסתר פט (Voet).
כדי להגדיל את קהל הקוראים, החל השבועון בקמפיין מודרניזציה בשנת 2001, אך הייתה לכך השפעה זעומה על מספר המנויים.
תפוצת המגזין נכון לשנת 2019 היא יותר מ-15,000 עותקים.
"שבות" היא החובה ההלכתית להימנע ממעשים הפוגעים בשביתת השבת, אף שאינם חלק מל"ט מלאכות שבת או מתולדות ל"ט המלאכות.
דין "שבות" כולל ארבעה סוגי מעשים:
פעולות שיש בהן הפרה מובהקת של שמירת כבוד השבת.
פעולות לגביהן קיים חשש שמא העושה אותן יבוא לעשות מלאכה אסורה.
פעולות שיש בהן 'מראית העין' שהרואים יחשבו שהעושה אותן עבר על איסור תורה.
איסורי שבות הוגדרו על ידי חז"ל, ומעט מהם מוזכרים כאיסורים כבר בתנ"ך.
איסורי שבות הם רבים מאוד, ונוגעים לתחומים שונים של הלכות שבת.
מבואר בדברי הרמב"ן והגר"א שלא כל איסורי שבת שתוקפם מדרבנן מוגדרים כאיסורי שבות, אלא ישנן גזירות מסוימות שאינן כלולות בהגדרה זו, כאשר באופן כללי תחולתם של איסורי שבות רחבה יותר מתחולת איסורים שאינם משום שבות.
חובת השבות חלה בשבתות, בימים טובים וביום הכיפורים.
החובה להימנע ממעשי שבות ביום השבת נלמדה מהפסוק או מהפסוק .
פסוקים נוספים נזכרו במדרשי ההלכה כדי ללמד דיני שבות ביום טוב וביום הכיפורים.
דין "שבות" מכיל בסיס מורכב ודו-ערכי; מחד, מקורו נובע לכאורה מהפסוקים שבמקרא, ומאידך, פרטי הדינים וההגדרות המסוימות שלו תוקנו על ידי חז"ל.
בעקבות דו-ערכיות זו, העלו הראשונים כיוונים שונים בביאור תוקפם של הלכות שבות: על פי כיוון אחד, האיסור מהתורה הוא חובה כללית ומי שמקפיד להימנע ממלאכה בלבד ולא נמנע ממעשי שבות כלל מפר את ציווי התורה, שכן השבת נעשית אצלו כמו יום חול כמעט.
לעומת זאת מי ששומר על דיני שבות באופן כללי אך מפר פרט אחד מהם עובר על איסור חכמים בלבד.
על פי כיוון אחר, חובת השבות היא כולה מדרבנן, והפסוקים משמשים כאסמכתא.
מורכבות זו בולטת בדברי הרמב"ם בפתיחה לאיסורי שבת מדרבנן:
יצחק דב גילת מסביר שההבדל בין המקורות המדברים על שבות מהתורה למקורות שמדברים על שבות מדרבנן נובע מהבדלי השקפה בין דורות התנאים השונים.
דוגמה לפעולה שנאסרה מדין "שבות" מכיוון שהיא הפרה מובהקת של כבוד השבת והבדלתה מימות החול, היא הכנה משבת לחול, כגון "קניבת ירק", בה הפעולה היא ניתוק העלים מהקלחים כדי להכינם לקראת חיתוך אחרי השבת, שיש בה טורח שלא לצורך השבת עצמה.
דוגמה לפעולה שנאסרה בגלל דמיונה למלאכה אסורה היא איסור סחיטת פירות הדר משום שמלאכה זו דומה לסחיטת ענבים וזיתים, האסורים מחמת מלאכת דש.
וכן רדיית דבש מכוורת, מכיוון שזו פעולה הדומה לתלישה האסורה בגין מלאכת קוצר, שהיא אחת מל"ט מלאכות שבת.
דוגמאות לפעולות שנאסרו מחשש שמא יבואו לעבור על אחת מל"ט מלאכות שבת, מובאות במשנה: טיפוס על עץ מחשש לתלישת עלים או ענפים, רכיבה על בהמה מחשש לחיתוך זמורה לשוט, שחיה בשל חשש ליצירת סירה, ומחיאת כף וריקוד בשל חשש לתיקון כלי מוזיקה שהתקלקל.
דוגמה נוספת היא איסור להריח פרי אכיל בעודו על עץ, מחשש שיבוא לתלוש אותו ויעבור על מלאכת קוצר.
דוגמה נוספת היא רדיית הפת שנאסרה מחשש שמא יבוא לעבור על מלאכת אופה שהיא אחת מל"ט מלאכות שבת.
דוגמאות לפעולות האסורות מחמת 'מראית העין' איסור תליית בגד לח - רטוב מחמת שלא יאמרו הרואים, פלוני כיבס בגד בשבת.
מעשה שבות יכול להיות אסור גם מכמה טעמים כאחת, דוגמה לכך היא מסחר בשבת, שמצד אחד יש בו הפרה בוטה של כבוד השבת והבדלתה מימות החול, ומצד שני יש בה חשש של גרירה למלאכת כותב, ברישום המלאי או ברישום שטר מקח.
פרשנות זו אינה מוסכמת על שאר הראשונים, הסבורים שרק "שבות דשבות" הותרה לצורך מצווה.
מונח זה אינו מופיע בתלמוד, אך בספרות הפוסקים הוא משמש כדי לתאר פעולה שכדי לאסור אותה יש לקבל שני איסורים מדרבנן.
כך לדוגמה, עשיית מלאכה שלא לצורך מטרתה המקורית, הנקראת מלאכה שאינה צריכה לגופה אסורה מדין "שבות".
עשיית אותה מלאכה בשינוי, שזו דרך פעולה שאסורה רק מדרבנן, מוגדרת כ"שבות דשבות".
דוגמה נפוצה ל"שבות דשבות" היא אמירה לנוכרי לבצע פעולה שאסורה משום "שבות", ובכך האיסור מורכב משני "שבותים": הראשון הוא האמירה לנוכרי, שנאסרה בעצמה משום שבות, והשני הוא הפעולה שהנוכרי עושה, שנאסרה משום "שבות".
כאמור, במקרה בו נפסק בתלמוד שמותר להגיד לנוכרי לבצע איסור בשבת לצורך קיום מצוות ברית מילה, רוב הראשונים סבורים שהדבר מותר רק מכיוון שזה מצב של "שבות דשבות" ולא "שבות" רגיל.
הרמב"ם מפרש את פסק התלמוד כנסוב על מצב בו החצר מהווה כרמלית, בה איסור ההוצאה מרשות לרשות הוא רק מדרבנן, ולכן מדובר ב"שבות דשבות" שהותרה במקום מצווה.
בתוספות מובאת דעה המחמירה אף יותר מהרמב"ם, לפיה ההיתר לומר לגוי לבצע איסור תקף רק כשמדובר במצוות ברית מילה שהיא מצווה חשובה, אולם בשאר המצוות אפילו "שבות דשבות" אסורה.
בתוספות מוסיפים כי לצורך מצוות יישוב ארץ ישראל החשובה, מותר לעבור אפילו על "שבות" רגיל.
נפסק בשולחן ערוך כדעת הרמב"ם, שמותר לעבור על "שבות דשבות" לצורך קיום מצווה, במצב של מחלה או "לצורך גדול", וכן כדי למנוע הפסד כספי משמעותי.
שבועת האחים ההוראטים הוא ציור מאת הצייר הצרפתי ז'אק-לואי דויד.
היצירה נחשבת בעיני ההיסטוריונים של האמנות כסנונית הראשונה המבשרת את בוא עידן הנאו-קלאסיקה.
עידן זה הוא כינוי של סגנון האמנות הרשמי שהיה בצרפת במחצית הראשונה של המאה ה-19 (1790–1840).
שכן, האמנות הצרפתית בסוף המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 הושפעה מאוד מהמהפכה הצרפתית ומהרעיונות שהובילו אליה.
העבודה מציגה נושא פטריוטי ובעל מוסר גבוה, המספר את הסיפור מהמאה ה-7 לפנה"ס על שלושת הבנים של פוליבוס הוראטיוס, שמת במאבק בין רומא לאלבה לונגה.
כאשר הוראטיוס מרומא משביע את בניו בחרב להילחם במשפחה מאלבה.
האמהות והאחיות דואגות ובוכות לשלומם של הבנים.
המשפחה היריבה הייתה קשורה למשפחת האימהות ולכן הנשים אבלות כי הן יודעות שיאבדו אח או בעל.
אחד האחים ניצל, אך הרג את אחותו מכיוון שהיא בכתה על אחד מהאויבים שמתו בעקבות הקרב, לו הייתה מאורסת.
הוא הורשע על רצח בן המשפחה אך נמחל לו עקב רצון העם.
האמן מתאר את האחים שנשבעים לחרב ומתאחדים כאיש אחד למען אותה המטרה.
הם מאמינים בצדקתם כאשר טובת המדינה היא עליונה וקודמת לשיקולים אישיים ואפילו קודמת למשפחה.
שבועת ההוראטים נחשבת לפעמים כהתבטאות הברוכה ביותר של הנאו-קלאסיציזם בציור.
כל אחד משלושת האלמנטים שבציור (הבנים, האב, הנשים) ממוסגר בחלק של הארקדה, והדמויות ממוקמות במעין במה צרה.
דויד חילק את התמונה בין דמות האב, בין האחים, ובין דמויות הנשים.
נקודת המגוז של הציור ממוקדת בחרבות שהוראטיוס נותן לבניו.
בזמן ששני האחים שמאחור מחזיקים את החרבות שלהם ביד שמאל, האח הקדמי מחזיק את החרב ביד ימין ועימה הוא נשבע.
נראה שדויד התכוון ליצור הרמוניה בין הדמויות ביצירה, אך רבים שמו לב לפרט זה והיו ששיערו שהאח הנמצא מלפנים יהיה זה שישרוד בקרב.
החרבות המנצנצות בציור, בנוסף לזוויות הידיים המחזיקות אותן, יוצרות מעין משולש הרמוני.
לֹא תִשָּׂא הוא מצוות לא תעשה ביהדות והדיבר השלישי מבין עשרת הדיברות, האוסר על שְׁבוּעַת שָׁוְא.
חז"ל מפרשים שהמצווה אוסרת על כל שימוש בשמו של אלוהים לבטלה.
דוגמאות לשבועת שווא: להישבע על דבר שידוע לכל שאינו נכון, להישבע על דבר שידוע לכל שהוא נכון, להישבע לעשות דבר שאי אפשר לעשות אותו או להישבע לעבור על אחת ממצוות התורה.
איסור דומה לזה הוא שְׁבוּעַת שֶׁקֶר – האיסור להישבע על דבר ולא לקיים אותו.
מקור איסור שבועת שווא הוא בדיבר השלישי מתוך עשרת הדיברות: .
מקור איסור שבועת שקר הוא בספר ויקרא: .
לפי הרמב"ם, ישנם ארבעה סוגים של שבועת שווא וארבעה סוגים של שבועת שקר.
ארבעה סוגים של שבועת שווא:
הנשבע על דבר שברור לכל שאינו נכון.
למשל, הנשבע שאיש הוא אישה, או להפך.
הנשבע על דבר שברור לכל שהוא כך.
למשל, הנשבע שהשמיים הם שמיים.
הנשבע לא לקיים מצווה שחובה עליו לעשות.
למשל, הנשבע שלא יניח תפילין, או שלא ישב בסוכה בחג הסוכות.
הנשבע לעשות דבר שאינו מסוגל לעשות.
למשל, הנשבע שלא יישן שלושה ימים, או שלא יאכל שבעה ימים.
מי שנשבע אחת מארבע השבועות האלו – עובר על איסור שבועת שווא ושבועתו אינה חלה.
ארבעה סוגים של שבועת שקר:
נשבע שיעשה דבר מסוים ולבסוף לא עשה אותו,
נשבע שלא יעשה דבר מסוים ולבסוף עשה אותו,
נשבע שעשה דבר מסוים, אך לא באמת עשה אותו,
נשבע שלא עשה דבר מסוים, אך באמת עשה אותו.
העונש, לפי התורה, של אדם שנשבע שבועת שווא או שבועת שקר במזיד הוא מלקות.
ובשוגג, על שבועת שקר – חייב קורבן עולה ויורד, ועל שבועת שווא –פטור מעונש.
לפי ספר החינוך, הטעם לאיסורים אלו הוא לזכור את קיומו של האל ולא להתייחס אליו בקלות ראש ולהישבע בשמו לשווא, או להישבע בשמו ולא לקיים.
לדעת בעל ספר החינוך, "שבועה" פירושו שאדם מחליט לקיים דבר ולא לשנות אותו לעד כמו שה' קיים לעד ולא משתנה, ולכן אסור לבטל שבועה בשום אופן, רק בגלל חולשותיהם של בני האדם התורה מתירה להתיר נדר על פי כללי התרת נדרים, אבל באופן אחר עדיין אסור.
הידיעות שנפוצו בין הגויים בנושא מנהג התרת הנדרים בתפילת כל נדרי וגם בדרכים אחרות, גרמו לכך שנוצר אי אמון כלפי שבועות של יהודים.
אי האמון היה מבוסס על החשש שמכיוון שיש ליהודי דרכים לביטול הנדר, הוא לא חש מחויב לדבר אמת תחת שבועה או לקיים דברים שנשבע לעשות.
השבועה המיוחדת ליהודים, שנועדה לגבור על התרת הנדרים, הומצאה לראשונה בימי האימפריה הביזנטית, בתקופתו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, ב-531. הקיסרים הביזנטים, שבאו אחרי יוסטיניאנוס, קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס וניקופורוס השני, קבעו טקס בעל סממנים משפילים, שהיהודי הנשבע היה חייב לעמוד בו.
היהודי הנשבע היה חייב להקיף עצמו במקלעות קוצים, להחזיק את ספר התורה בידו ולהגיד:
היה גם טקס אחר, שבו חויב היהודי הנשבע לעמוד בעת שבועתו חגור חגורת קוצים בתוך חבית מים.
בתקופת קרל הגדול השתמשו בממלכתו בנוסחים הביזנטיים והשליטים שבאו אחריו הוסיפו מיני קללות ואיומים.
בספר חוקים צרפתי מהמאה ה-11 נקבע שלצורך שבועה חייב יהודי לענוד זר קוצים על צווארו, לעמוד בברכיים כבולות וענף של שיח קוצני בין שוקיו.
בעיר ארל, ב-1150, חויבו היהודים, בעת מתן השבועה, לשים אזור קוצים על מותניהם ועל צוואריהם, בעת שהרב קרא את כל הקללות הכלולות בתורה.
על פי נוסח נוסף חויב היהודי לעמוד ברגליים יחפות על עור מדמם שנפשט מעגל או כבש ובו זמנית להצביע באצבעות ידו הימנית על ספר תורה פתוח.
בגרמניה במאה ה-13, אולץ היהודי הנשבע לעמוד על עור של חזירה, מול ספר תורה פתוח.
יהודי שהגיע לבית המשפט של ברסלאו היה חייב להישבע בגילוי ראש.
ב־1555, בגרמניה, הוטלה חובת שבועה בבית הכנסת על כל יהודי שחובו עלה על 25 פלורין, בנוכחות רב ומניין מתפללים, בעת קריאת פרשת התוכחה.
חוק מ־1422 בשלזיה חייב את היהודי הנשבע לעמוד על ספסל בעל שלוש רגליים ועל כל נפילה מהספסל נקנס הנשבע, ואם נפל ארבע פעמים נמצא חייב במשפט.
לפי חוק של סקסוניה מ־1800, היה על היהודי להישבע על ספר תורה פתוח בפרק עשרת הדיברות, כשהוא מצביע בידו על הדיבר השלישי וזאת בנוכחות שלושה יהודים הגונים שאינם שארי בשר או שותפים של הנשבע.
הארון א-רשיד הטיל על היהודים שבממלכתו שבועה בזה הנוסח:
בשנות הארבעים של המאה ה-14 הועתקה השבועה הבאה עבור ספר לימוד שנועד לפקידי מזכירות ממשלת הממלוכים:
לא ידוע על נוסחים נוספים בארצות מוסלמיות, ולכן משערים שזו הייתה בעיקר שבועה נפוצה בארצות נוצריות, כפי שמרמז גם אזכורו של ישו.
בטרם מתן השבועה, היה על היהודי לצום, לגזור את ציפורני ידיו ורגליו, לטבול במקווה, ללבוש תכריכי מת ולהתיצב בבית הכנסת ביום שני או ביום חמישי, כשקוראים את ספר התורה, להתעטף בטלית ולהניח תפילין של יד ושל ראש, לפתוח את ארון הקודש ולהוציא את ספר התורה בידיו.
בנסיכות ולאכיה השכנה הנהיגו את השבועה מ-1800 והוסיפו כמה פרטים לטקס המשפיל: מיטת המת כוסתה באריג שחור ולידה הוצבו שני נרות שחורים, הנשבע עמד יחף, ובנוכחות מניין יהודים מהמכובדים ביותר קרא את השבועה, בעודו מחזיק בספר התורה ונוגע במיטת המת.
בו זמנית תקע הרב בשופר וקרא את הקללות, ואחרי כל קללה נדרשו הנשבע ויתר היהודים להגיד "אמן".
במולדובה הודפס תוכן השבועה על דף מיוחד בזה הנוסח:
בפרשבורג, ב־1376, נקבעה שבועת יהודים מיוחדת רק על תביעות בשווי עשרה פונטים (דינרים) ומעלה ועל תביעות פחותות מכך הורשו היהודים להישבע על טבעת המנעול של שער בית הכנסת.
כך נהגו גם בעיר קרמס.
במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13 הונהגה בספרד הנוצרית השבועה על ידי מלכי קסטיליה, אלפונסו השמיני ואלפונסו העשירי.
במספר קהילות ספרדיות ניתן היה לקבל פטור מהשבועה תמורת תשלום.
ב־1770, באחת מערי איטליה, לאחר סכסוך כספי בין יהודי לנוצרי, היהודי סירב להישבע לפי הנוסח המיוחד ליהודים, באולם שחור, מואר באור של נרות שחורים וכו'.
המקרה נידון ברומא ונפסק נגדו, כי סירבו להאמין לשבועה רגילה של יהודי.
הרבנים שהשביעו טירונים יהודים בצבא האימפריה הרוסית חויבו בשבועה מיוחדת, חמורה במיוחד.
השבועה החמורה, המלווה בטקס משפיל ומכביד, שימשה כמנוף לחץ על היהודים במחלוקות שלהם עם הלא יהודים, כך שבמקרים רבים יהודי ויתר על זכויותיו, רק כדי שלא ייאלץ לעבור את טקס שבועת היהודים.
בתקופה שלאחר המהפכה הצרפתית וכיבושי נפולאון, כשרוח השוויון פשטה על פני אירופה, היו שביקשו לשנות את השבועה.
במהלך המאה ה-18, בהשפעת משה מנדלסון, מותנה שבועת היהודים בפרוסיה.
גם במדינות גרמניות אחרות חל התהליך הזה, בהדרגה, ברבע השני של המאה ה-19. ב-1818 שונתה השבועה בהולנד, ב-1839 בסקסוניה, ב-1838 וב-1860 ברוסיה, אך השבועה המשיכה להתקיים בכמה ערים עד המהפכה הבולשביקית.
ב-3 במרץ 1846 בית המשפט העליון של צרפת הכריז שהשבועה נוגדת את החוקה.
ב-15 במרץ 1869 ביטלה גם פרוסיה את השבועה.
השבועה בוטלה רשמית ברומניה רק ב-1912, וגם אחרי זה היו ערים ברומניה שהמשיכו בכך עד שנות העשרים של המאה ה-20.
במאבק לביטול השבועה התבלטו אישים כמו אדולף כרמייה בצרפת, שהביא לביטול השבועה בהגינו על הרב איזידור לאזאר שסירב לפתוח את בית הכנסת לשם עריכת השבועה.
ברומניה התבלטו הרב הספרדי הראשי של בוקרשט, חיים בז'רנו, והרב ישראל מרגוליס מבראילה, שנעלו את בתי הכנסת שלהם כדי למנוע את עריכת השבועה, והרב אבנר קסוואן מרמניקו סראט, שסירב להשתתף בטקס.
בלטו בפעילותם הציבורית ובפובליציסטיקה האישים הבאים: דוקטור יעקב נימירובר, הרב יצחק איזיק טאובס מברלאד ודוקטור יעקב נאכט מפוקשאן (השניים כתבו מחקרים השוואתיים על השבועה ושלחו עצומות לשלטונות), והרב מאיר מוריץ בק, שכינה את השבועה "מורה בארבארו", ונטל חלק חשוב במאבק לביטולה.
במרכז ובמערב אירופה התבלטו, בנוסף למנדלסון – יום-טוב ליפמן צונץ, הרב שלמה יהודה רפפורט והרב זכריה פרנקל.
מאמר של דוקטור יעקב גלר מהמרכז ללימודי יסוד ביהדות
שבועת הרופאים או שבועת הִיפּוֹקְרָטֵס היא שבועה שמקבלים על עצמם מרבית הרופאים בתחילת דרכם.
נהוג לומר את השבועה עם סיום הלימודים בבית הספר לרפואה.
השבועה נחשבת כבסיס לאתיקה הרפואית המודרנית, אולם היא לא מהווה מסמך משפטי מחייב.
בשבועה מתחייב הרופא לנסות להציל חיים, לא לגרום נזק לחולה, לנהוג בטוהר מידות ולשמור על סודיות רפואית.
היות שבשבועה המקורית, המיוחסת להיפוקרטס, מופיעים סעיפים שאינם רלוונטיים לימינו, מקובל כיום להשתמש בנוסחים מודרניים המבוססים על הגרסה הקדומה.
בנוסחים אלו יש התייחסות לעניינים נוספים שלא מופיעים בנוסח המקורי, כגון החובה לתת טיפול שוויוני לכל אדם באשר הוא אדם.
הנוסח המקורי של שבועת הרופאים מיוחס להיפוקרטס היווני, הנחשב לאבי הרפואה.
אין ודאות שאכן היפוקרטס כתב את השבועה, אולם ניתוח של הטקסט מראה שהיא מתאימה לסגנון של המאה ה-4 לפנה"ס, שבה חי היפוקרטס, ושהסגנון מתאים לאסכולה של פיתגורס, שהיפוקרטס היה קשור אליה.
כבר בתקופות קדומות עסקו בשאלה אם שבועה זו וכתבים אחרים שמיוחסים להיפוקרטס אכן נכתבו על ידו.
גלנוס טען שכתבים אלו לא בהכרח נכתבו על ידי היפוקרטס, אך הם מייצגים נאמנה את דעותיו ואת השקפותיו בענייני רפואה.
גישה זו מקובלת גם כיום.
הנוסח המקורי של שבועת הרופאים מעולם לא היה מקובל על כל הרופאים באשר הם, הן מסיבות אידאולוגיות והן מחמת סעיפים מסוימים בו, דוגמת הצורך לתמוך כספית במורה הרפואה ובמשפחתו.
כבר ביוון העתיקה התגלעו חילוקי דעות לגבי האתיקה המוצגת בשבועה.
למעשה, הגישה של השבועה ייצגה דעת מיעוט בקרב הרופאים באותה תקופה, אולם היא הייתה מוכרת הן ביוון העתיקה והן ברומא העתיקה.
קרוב לוודאי שעם נפילת האימפריה הרומית השבועה נשכחה באירופה, אך הייתה מוכרת במזרח.
כתביהם של רופאים מוסלמים בימי הביניים, דוגמת אבן סינא ואל קינדי, מעידים על כך שהם הכירו את השבועה ונהגו לפיה.
המסורת חזרה לאירופה עם תרגומם של כתבים מדעיים מלטינית ומערבית בסוף ימי הביניים.
בעת החדשה החלו להתייחס למורכבות של האתיקה הרפואית שלא בהכרח מבוטאת בשבועת היפוקרטס.
ההתקדמות משמעותית בהקשר זה הייתה בספרו של תומאס פרסיבל, מאבות האתיקה הרפואית המודרנית.
עקרונות שבועת היפוקרטס לא עמדו תמיד למבחן אצל רופאים שפעלו במשטרים טוטליטריים, דוגמת גרמניה הנאצית, ופעמים רבות רופאים אלו לא קיימו את כללי האתיקה המובעים בשבועה.
על אף ששבועת היפוקרטס אינה מהווה מסמך רפואי, הייתה לה, ולעקרונות המודרניים של האתיקה הרפואית, השפעה בהתייחסות לאותם רופאים, למשל במשפטי נירנברג שבמסגרתם הוצגו מקרים של ניסויים רפואיים בבני אדם בתקופת השואה (משפט הרופאים בגרמניה).
בעקבות כך נוסח קוד נירנברג ומאוחר יותר הצהרת הלסינקי אשר עוסקים בהגבלת ניסויים רפואיים בבני אדם.
גם באמנות ז'נבה יש התייחסות לענייני אתיקה רפואית, במיוחד בכל הקשור לטיפול רפואי בשבויי מלחמה.
רופאים בני עמים רבים חיברו "נוסח מקומי" של שבועת הרופאים, כך שיתאים לתרבות ולזמן.
כך למשל, הזכרת האלים מהמיתולוגיה היוונית, שמופיעה בפתיח של שבועת היפוקרטס, לא התאימה לרופאים בני דתות מונותאיסטיות.
במסורת היהודית חוברו במשך הדורות מספר גרסאות של שבועה או תפילה שנאמרת על ידי רופאים.
על מחברי הגרסאות השונות נמנים אסף הרופא, אמטוס לוזיטנוס ויעקב צהלון.
בימינו קיימות כמה גרסאות של שבועת הרופאים שנמצאות בשימוש.
בשנת 1952 חוברה גרסה עברית על ידי ד"ר ליפמן היילפרין בסיום המחזור הראשון של בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית.
הגרסה הנפוצה ביותר בעולם המערבי קרויה "גרסת לזניה".
היא נוסחה על ידי לואיס לזניה (Louis Lasagna) בשנת 1964, ובהמשך התקבלה על ידי מספר גדול של בתי ספר לרפואה בעולם.
מספר נוסחים של שבועת הרופאים
(נתקבלה באספה הכללית של ההסתדרות הרפואית העולמית (שווייץ), ספטמבר 1948)
השבועה העברית חוברה בשנת 1952 על ידי פרופ' ליפמן היילפרין, מייסד המחלקה הנוירולוגית בבית החולים "הדסה", זוכה פרס ישראל (תשי"ג) לרגל סיום המחזור הראשון של 63 בוגרי בית ספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים בל"ג בעומר תשי"ב:
שבועת אמונים היא נובלה מאת שמואל יוסף עגנון, שפורסמה לראשונה כספרון בשנת 1943. במסגרת "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון" נכללת הנובלה בכרך "עד הנה".
הנובלה מתארת את קורותיו של יעקב רכניץ, בוטניקן צעיר שעלה מאוסטריה לארץ ישראל, התיישב ביפו וקיבל בה משרת מורה לגרמנית ולרומית.
כמורה "בחר בספרים טובים ולא הכביד דברים שמביאים לידי שעמום, לא זרק מרה בתלמידים ולא נתגאה על שאר מורים, שרובם אבטודידקטים".
במקביל לעבודתו כמורה המשיך בחקר אצות הים התיכון, רכש מומחיות ומוניטין בתחום זה, ואף נקראה על שמו אצה, קולרפא רכניצאי.
רכניץ בא ממשפחה ענייה, והתגורר בילדותו בסמוך לביתו של גוטהולד אהרליך, "סוחר עשיר היה וקונסול כבוד של מדינה קטנה שאינה תופסת מקום מרובה במפה".
אהרליך עודד אותו ותמך בו כספית.
רכניץ הילד שיחק עם בתו היחידה של הקונסול, שושנה, "תינוקת קפריצית שקירבה אותו משאר הילדים ולא נתנה לשום תינוקת לשחק עמו, שהייתה אומרת יעקב שלי הוא, כשאהיה גדולה אקח אותו לאיש.
ביפו התיידד רכניץ עם אחדות מבנות העיר: רחל, לאה, אסנת, רעיה, מירה ותמרה.
הוא נהג לטייל אתן, וכאשר טיילו כולם יחד כינו אותם בעיר "שבעה כוכבי לכת".
הקונסול, שהתאלמן, יצא לטיול ממושך בעולם עם בתו, והודיע לרכניץ על כוונתו להגיע לביקור קצר בארץ ישראל.
רכניץ שמח על כך, "ראשית, על שיראה את הקונסול.
ושנית, על שניתן לו מקום להשיב לו קצת על כל טובותיו".
הקונסול ובתו הגיעו ליפו, והתאכסנו במלון בשכונת הגרמנים.
פעמים אחדות הוזמן רכניץ לסעוד עם הקונסול ובתו, ובהזדמנות כשטיילו הזכירה שושנה ליעקב את שבועת האמונים שנשבעו: "נשבעים אנו באש ובמים, בשערות ראשנו ובדם לבנו, שנישא זה לזה ונהיה איש ואשה, ואין שום כח שבעולם יכול לבטל את שבועתנו, נצח סלה ועד".
לאחר ששושנה שאלה את יעקב פעמים אחדות האם עודנו עומד בשבועתו, ענה לבסוף שכן, הוא מוכן לקיים את השבועה.
תוכניתם של הקונסול ובתו לטייל בארץ ישראל סוכלה עקב מחלת השינה שחלתה בה שושנה בטיולם באפריקה, אך הם המשיכו לשהות ביפו.
רכניץ קיבל מינוי לפרופסור בניו יורק, והוא נערך לנסיעה.
הוא יוצא עם שש הבנות לטיול בחוף ימה של יפו, והבנות פותחות בתחרות ריצה, שבה תזכה המנצחת בזר אצות.
הנערות מוּדעות להיפוך התפקידים שבתחרות זו: "שוב אמרה לאה, הרי מנהגם של היוונים היה שהבחורים רצים ולא הבחורות.
אמרה אסנת, מאחר שאותם הבחורים מתו ואנו חיות נעשה אנו את שהבחורים היו עושים".
למרבה הפלא ניצחה בתחרות שושנה, אף שלא הייתה עמהן תחילה.
"לא לאה ולא רחל ולא אסנת ולא רעיה ולא מירה ולא תמרה ראו אותה רצה, אבל כל אחת ואחת מהן הרגישה בשעת ריצתה שאחת רצה וקודמת אותה ולא ידעו ששושנה אהרליך היא, חברתו של יעקב, שזה ימים ושבועות היא ישנה ואינה עומדת ממטתה".
ברוך קורצווייל רואה בנובלה כמייצגת את סגנון הכתיבה האפי של עגנון בסיפוריו המאוחרים מסוג "הרופא וגרושתו".
קורצווייל רואה כל מילה בסיפור כהכרחית הכרח פנימי וכל משפט הוא חטיבה טבעית ובתוך הפרוזה המילה נותרת רווית סוד סמלי.
כך, הדברים העמוקים ביותר בנובלה אינם נאמרים.
לעומת קורצווייל, חוקר הספרות דב סדן מעמיד על נס את מוטיב השבועה בנובלה.
לפי סדן אנו עוברים בנובלה ממוטיב השבועה למוטיב השִבעה כאשר רכניץ הולך ומתרחק מן המעגל הראשון (השבועה) ומתקרב לשני (השבעה).
בשבועת אמונים עצמה אנו מוצאים:"על שם שהיו שבעה כלומר רכניץ ושש הנערות, ועל שם שהיו מהלכים כאחד בלילות קראו להם בעיר שבעה כוכבי לכת".
נעמי תמיר במאמרה: "שבועת אמונים : ארבעה שהם אחד", רואה בנובלה דרמה מודרנית הפועלת בארבעה מישורי משמעות:
מיסטי: סיפור על כוחה המסתורי של שבועה שאין להשתחרר ממנה, על בת מלך נרדמת המצפה לנסיך שיבוא ויעירה, על כוחות מסתוריים, בלתי-ראציונאליים, הקובעים את גורלו של אדם.
סיפור פסיכולוגי על געגועים לילדות, חוסר אפשרות להינתק ממנה, חוסר בגרות, פחד מהתקשרות רגשית, בריחה מן המציאוּת ומבני אדם.
סיפור על אהבה אידיאלית, על אהבה לאשת חלומות המייצגת את האידיאל והשלמות, ועל אי נכונות להשלים עם התגלמותה הריאלית והחלקית של האידיאה המושלמת.
סיפור חברתי על בחור ממשפחה ענייה, הבא במגע עם נציגי מעמד חברתי גבוה ממנו, סובל מרגשי נחיתות ומנסה לעלות בסולם החברתי באמצעות קריירה אקדמית.
קיימת בנובלה תשתית מקראית המרמזת לשיר השירים ולמגילת אסתר במקביל לדיאלוג עם מוטיבים השאובים מתרבות המערב.
כמו כן קיים בה, ככל הנראה, זיק אוטוביוגרפי סמוי לחייו של עגנון עצמו אשר חי בנפרד מאשתו אסתר בארץ ישראל במשך כשנה, בעת שחזר לארץ ישראל.
גיבור הסיפור הוא יעקב רכניץ, אך במידה מסוימת זהו אנטי גיבור, עקב חוסר ההחלטיות שלו, הבולטת ביחסיו עם בנות יפו.
רכניץ הפך מילד דל אמצעים לחוקר ואינטלקטואל מבוקש בקרב בנות רבות, שש במספר, הוא משופע באפשרויות בחירה חדשות.
אך נדמה שאין הוא יודע אם אלו הן אפשרויות אמת או שמא הן בגדר אחיזת עיניים בלבד.
הרצון לטעום ממה שהעולם יכול להציע לו, המלווה בספקנות מתמדת, מאיים עליו ומסכן את יכולתו להיאחז בבת זוג כלשהי עד תום, להישבע לה אמונים תחת חופה וקידושין.
לא רק שאינו מסוגל להכריע מי מביניהן תהא האחת שלה יינשא, אלא שתוך כדי אי נקיטת פעולה הוא כבר נושא עיניו לעבר גלותו השנייה, מעבר לים, לאמריקה הרחוקה, ונדמה שזו הפעולה הוודאית היחידה שבכוונתו לממש.
רכניץ הוא בוטניקן העוסק בחקר צמחי ים, ובעיקר בחקר אצות.
בתחילת הסיפור נותן המספר הסבר מיסטי לבחירתו של רכניץ בתחום זה: "לילה אחד קרא בהומירוס.
שמע קול כקול גלי הים.
ועדיין לא ראה את הים." לאחר שאירוע זה חזר במשך לילות אחדים, החל רכניץ להתעניין בים.
בהמשך הסבר זה מסתייג המספר ואומר: "קרוב לוודאי שאותו מעשה בקריאת הומירוס וכל שמסתעף מזה אינו אלא אגדה, ואף על שאין ראיה לדבר ספיקותיו מועטים מכל הסברות שאפשר להסביר בהן מעשיו של רכניץ, שבחר באותו מקצוע".
הסבר רציונלי לבחירתו נותן רכניץ עצמו לקונסול: "מתעסק הייתי בבוטניקה, ומן הבוטניקה באתי להתעסק בצמחי מים, כלומר מן הצמחים העליונים פניתי להתעסק בצמחים התחתונים, ומכאן לצמחי ים".
בהמשך אותה שיחה, המתרחשת לאחר ששושנה חזרה לחייו, זוכה יעקב להארה המסבירה לו את מניע פסיכואנליטי לבחירתו: בגן ביתו של הקונסול הייתה בריכה עם גידולי מים, שבה שיחק בילדותו עם שושנה.
נעמי תמיר מוצאת שארבעה הסברים שונים אלה משקפים את ארבעת מישורי המשמעות שבסיפור (שמנינו לעיל).
בצד עיסוקו בחקר אצות הוא מלמד לטינית וגרמנית, ומביא את תרבות יוון ורומי לבני יפו ("אם שמעת מפי נערה ביפו דברים על יון ורומי, על ספפו ומידעא, דע ששמעה מיעקב רכניץ").
זיקתו לתרבות יוון ורומי, שמתבטאת גם בדיבוריו על האלים של תרבות זו, משקפת את חילוניותו, ואת העדפתו את תרבות המערב על פני היהדות.
גישתו זו ניכרת גם בתשובתו לשאלתה של שושנה: "מאמין אתה בתחיית המתים?
אמר יעקב, ודאי שאיני מאמין בתחיית המתים" ובהערתו: "נפליג למקום שאבות אבותיו של אדם הראשון היו דרים שם", הכופרת בבריאת העולם.
קורצווייל אפיין את רכניץ: "מציאותו של איש זה היא מציאות מדומה.
יחסו אל כל בני האדם, בעיקר אל שש הבנות, הוא יחס מדומה.
לאיש זה הייתה רק מציאות אחת - עולם הילדות, אבל אי אפשר היה להתגבר על עולם זה, וגם אי אפשר להיפרד ממנו."
לדברי חוקר הספרות אברהם בנד עיצוב דמותו של יעקב רכניץ הושפע מדמותו של זיגמונד פרויד בצעירותו, ובין השאר הוא מציין שאחד ממוריו של פרויד, הרמן נותנגאל , מוזכר בסיפור (עמ' רפ).
"שושנה בת יחידה הייתה לאביה ולאמה, וכל מה שהיה חביב על שושנה חביב על הוריה".
לאחר שחלתה אמהּ, "שלחו את שושנה לעיר אחרת לפנסיון של בנות".
שושנה מעידה על עצמה: "הכל עושים רצוני חוץ ממני.
דומה עלי שאין לי רצון כלל, אלא כל מה שאני עושה, שלא מדעת אני עושה", אך בדומה לסיפורים אחרים של עגנון, גם ב"שבועת אמונים" האישה היא הגורם האקטיבי ולא הגבר.
בשעה גורלית, שעת פגישתם המחודשת של רכניץ ושושנה כאנשים בוגרים על אדמת ארץ ישראל, לא הצליחה שושנה להצית ברכניץ את אש אהבת הנעורים שפעמה בו פעם, אף שהצליחה להוציא ממנו התחייבות לעמוד בשבועת האמונים שנשבעו זה לזה.
עם זאת, בתחרות הריצה המתקיימת בסוף הסיפור, שהיא למעשה תחרות על לבו של רכניץ, מנצחת שושנה, אף שכלל לא הוזמנה לתחרות זו.
למחלת השינה של שושנה נותן המספר הסבר ריאליסטי (ביקורה באפריקה), אך דב סדן רואה במחלה זו, הגורמת לשושנה להרבות בשינה, כהפיכתה של שושנה לבת דמותה של היפהפייה הנרדמת.
יעקב רכניץ נמצא בקשרים עם שבע נערות, אך אינו מגיע לקשר אינטימי עם אף אחת מהן.
"פעם אחת בלבד נשק רכניץ את תמרה ולא שנה", והוא מלא לבטים האם נהג כשורה.
למעשה בדרך כלל אינו נמצא ביחידות עם אף אחת מהן.
גרשון שקד מסביר זאת בקשר שהיה בין רכניץ הילד ובין מרת אהרליך, אמהּ של שושנה, שהייתה מעין אם מאומצת לרכניץ.
שקד מפרט: "מכיוון שהאם המאומצת נפטרת מעביר הגיבור אל הבת את היחס שהיה שמור עד כה לאם – והבת נעשית לאם, אחות ואהובה כאחד.
הקשר אל האם התחליפית גורם לכך, שהגיבור איננו מסוגל לכל קשר ארוטי אחר.
הוא מרבה בנשים כדי להימנע מיחס מחייב לאחת מהן, שהרי כל קשר של ממש הוא מעין בגידה בקשרי התשתית שיש לו לגיבור אל אמו-אחותו-אהובתו."
מתחים ארוטיים מופיעים בסיפור בהקשרים אחרים.
תלמידו של רכניץ, אחיה של רחל היילפרין, קורא בסתר בזמן השיעור את ספרו של מיכאיל ארציבשב, "סנין", שנכללו בו תיאורים נרחבים של יחסי מין מחוץ לנישואים.
רכניץ הוזה על נסיעתו בקרונית, שבמהלכה "נכנסו שני בחורים וישב אחד על ברכי חברו.
שמע שמספרים זה לזה על אוטו ויינינגר ועל ספרו מין ואופי".
גרשון שקד העיר על כך: "האזכור של שני ספרים שעניינם חיי המין של האדם (ולאו דווקא בגילויים הנורמליים ביותר שלהם) אצל מספר בעל השקפות שמרניות בסיסיות בחיי היומיום אינו יכול להיות מקרי.
הוא בא לרמז על הקשר הפנימי שבין העיוות המיני-פסיכולוגי, המתבטא בספריהם של ארציבשב וּויינינגר, לבין המצבים הפסיכוסוציאליים שגיבורי הסיפור נתונים בהם."
חשיבותה של העמידה בשבועת אמונים מופיעה באגדת חולדה ובור.
אגדה זו נרמזת ב, ורש"י בפירושו מרחיב:
מעשה בבחור אחד שנתן אמונתו לריבה אחת שישאנה.
אמר הבחור "בור וחולדה עדים בדבר".
לימים עבר על אמונתו ונשא אחרת והוליד שני בנים, אחד נפל לבור ומת ואחד נשכתו חולדה ומת.
אמרה לו אשתו "מה מעשה הוא זה שבנינו מתים במיתה משונה" ואמר לה כך וכך היה המעשה.
הייתה רוצה לילך לבית אביה, והיה בור בדרך ונפלה.
ובא בחור אחד, ואמר: אם אני אעליך תנשאי לי?
אמרה לו: הן, ונשבעו ביניהן שהוא לא ישא אשה אחרת והיא לא תנשא לאיש אחר.
והייתה חולדה אחת הולכת לפני הבור, ואמרו: אלו שנים, בור וחולדה יהיו עדים בינינו.
והיא עמדה בשבועתה, והוא נשא אשה אחרת וילדה בן, באה חולדה ונשכתו ומת.
אמרה לו אשתו: מה זה המעשה שהגיע לנו שלא כשאר בני אדם?
נזכר השבועה, וסיפר לאשתו כל המעשה.
אמרה לו: אם כן חזור וקחנה.
גרשון שקד ציין שסיפור הגרעין על שבועת אמונים שאוב ממחזהו של ש.
זיוה שמיר הרחיבה בעניין זה:
אמנם מוטיב זה כבר עולה ביצירתו המוקדמת של עגנון – "עגונות" – אפשר שמתוך שיח עם יצירות שהשפיעו על אנ-סקי (כגון מחזותיהם של גולדפדן, י"ל פרץ ושלום אש), אבל המפגש עם מחזהו של אנ-סקי שימש לו זרז להתפתחות המוטיב, לשכלולו ולהסטתו מן השוליים אל המרכז.
אגדת "היפהפייה הנרדמת" מוצאת אף היא את מקומה בסיפור, בדמותה של שושנה המרבה לישון, וכאשר יעקב מטייל אתה הוא חושב: "אבל כלום יש דבר בעולם כדי להעסיק בו בת מלכה מנמנמת זו".
כבסיפורים נוספים של עגנון, גם בסיפור זה משולבים ביטויים שמקורם בתנ"ך ובתלמוד, ובהם:
משפט הפתיחה, "יפו יפת ימים שגלי ים הגדול נושקים את חופיה ורקיע של תכלת חופף עליה כל הימים" רומז לברכת משה לבנימין:
התיאור "ואותו קול מפוצץ והולך כקול מים רבים" מקורו ספר יחזקאל, שבו נאמר וגם .
התיאור "והלבנה מרחפת על פני המים" הוא בעקבות
סיומת השבועה של יעקב ושושנה, "נצח סלה ועד" מקורה בדברי התנא רבי אליעזר בן יעקב: .
התיאור "התחילו בחורי הישיבה מתנבאים על דבר ה' אשר היה בידי עבדיו הנביאים" מקורו בפסוק
גרשון שקד מעיר על הנובלה "שבועת אמונים" כי
בקריאה ראשונה היא דומה למדי לנובלות נאו-רומנטיות, שרווחו באירופה (ובעיקר בסקנדינביה ובגרמניה) בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. ...
הסיפור על הנערה חולת השינה מאירופה שהגיעה בנדודיה מאפריקה לארץ ישראל, כשהיא נפגשת כאן בין עצי התמרים באהוב ילדותה הוא סיפור רומנטי מובהק.
מתברר שבמישור הגלוי, אפשר לקרוא נובלה זאת כנובלה אקזוטית-רומנטית ים תיכונית על היחסים שבין אינטלקטואל תמהוני לבין נשות העיירה ובינו לבין משפחה שהייתה בעבר משפחתו ועשויה להיות כזו גם בעתיד.
רקפת זהר בוחנת את הנובלה כסיפור רומנטי, ומציינת:
ב"שבועת אמונים" מפגיש עגנון את שתי הגישות, הרומנטית והריאליסטית.
הוא נע בין רקע ריאליסטי (יפו) לבין מחוזות רחוקים וקסומים (אירופה, אפריקה, מיתולוגיה יוונית) ומעמיד גיבור הססן ואנמי (כלומר, "מהחיים", ריאליסטי) במרכזה של עלילה רומנטית למהדרין.
היא מוסיפה שסיפור העלילה נענה לכאורה לכללי הז'אנר: יש בו ילד בן עניים וילדה בת עשירים המבטיחים זה לזה נאמנות נצח, החיים מפרידים ביניהם אך לאחר שנים הם נפגשים, הוא מגלה שהיא אחת ויחידה, שונה מכל הנשים ונעלה עליהן.
"לפי התבנית הרומנטית, זהו הרגע שעל הגבר לצאת לקרב אחרון על לבה של אהובתו, להכניע את הדרקון (האב) השומר עליה, ולהתאחד איתה כמובטח.
אלא שיעקוב מבושש לצאת לקרב.
הוא חסר ביטחון ונטול להט.
שושנה היא שמחלצת ממנו הודאה כי הוא זוכר את שבועתו, היא זאת שמכריזה שצריך לממש את השבועה ויעקוב רק נענה, כבעל כורחו."
פרשנים אחדים אינם מקבלים את הנובלה כפשוטה, ומייחסים לה רובד פנימי סמוי, שהסיפור הגלוי רומז אליו.
דינה שטרן מנמקת מדוע אין להתייחס לסיפור כפשוטו: "הסיפור משופע ברמזים ובסיטואציות סמליות, שבשום פנים ואופן אינם משתלבים בעלילה כפשוטה ונשארים בלתי מובנים ותמוהים עד הסוף; אך מעל לכול, קשה לנו סיומה של העלילה, העומד בסתירה מוחלטת לרוח הסיפור ולעקביות המוסרית-הפנימית שלו".
בעקבות זאת היא מתייחסת לנובלה כמתארת את היחסים בין עם ישראל לבין השכינה, ובהתאם לנקודת מוצא זו היא מפרשת את כל פרטי הנובלה.
בפסקת הסיום של הסיפור נאמר: בזה סיימנו לפי שעה מקצת מעשיהם של יעקב רכניץ ושושנה אהרליך".
שטרן מעירה על כך: "הרמזים לחלקיותה של העלילה מקבלים משמעות מלאה במישור האלגורי של הסיפור: הדרמה הלאומית לא הסתיימה עדיין; היא עודנה נמשכת ומתהווה, עם ישראל חי וקיים, ואלוקי ישראל עודנו מצפה לתשובתו."
גרשון שקד מציין: "למרות שעגנון כתב נובלה פסיכולוגית חד-פעמית, הרי שהיסודות האלגוריים קושרים בין נובלה זאת לבין הקשרים תרבותיים וחברתיים רחבים יותר".
בהתאם לכך הוא רואה את הסיפור כמייצג את סיפורם של המהגרים היהודים שלא היו מסוגלים להכות שורשים בארץ ישראל, עקב המאבק בין הגלות הדתית-כביכול לארץ ישראל החילונית-כביכול.
שקד מציין שהנובלה "היא ניסיון למצוא ביטוי הולם לבעיה של דור המהגרים שהיגרו ללא משפחותיהם, שנותקו פיזית מן האמהות מבלי יכולת להינתק מהן רגשית; דור שהגיע לארץ ישראל והיה קשור עדיין בחבל טבורו הנפשי לאירופה; דור שניסה להתערות בארץ חדשה ושכינתו-נשמתו-אמו הגוססת והנפלאה אינה מאפשרת לו להכות שורשים".
זיוה שמיר רואה בסיפור משל למצבו של עם ישראל, לא מבחינה דתית אלא מבחינה לאומית, במועד התרחשותו של הסיפור.
שבועת אמונים שהופרה, או זיווג שהשתבש, נהיו אצל עגנון לסמלו של מהלך לאומי משובש, המעכב את גאולתו של עם ישראל.
משבר אוגנדה, למשל, הוא מהלך כזה, שגרם לציונות המדינית ילידת וינה תרדמה עמוקה בת שנים רבות, שלא היה אפשר להתעורר ממנה אלמלא התרגשו צרות חדשות על העולם ותבעו את תיקונן.
האם משום כך מתרחש כאן התיקון לאחר הסיור של הקונסול גוטהולד ארליך ובתו שושנה באפריקה, סיור שהפיל על שושנה תרדמה עמוקה שממנה נתעוררה הנערה בדרך נס?
הסיפור שלפנינו מסתיים בשלב שבו יעקב רכניץ מתעתד לנסוע לאמריקה, שם קיבל משרת פרופסור.
הרומן "תמול שלשום", שיצא לאור כשנתיים לאחר "שבועת אמונים", משלים את ידיעתנו, ומספר שרכניץ אכן הגשים את תוכניתו: "באותם ימים לא היינו נוהגים בימות החמה לילך בצהרים אצל הים, חוץ מדוקטור רכניץ, שהיה מחזר אחר אצות, ועכשיו שיצא לאמריקא אין רואים אדם בצהרים אצל הים."
בסיפור הקצר "עידו ועינם" מוזכר רכניץ: "בעוד שאני עומד ומביט נשתנו הצבעים לעיני והפכו עצמם לצבעי האצות ששולים מעמקו של ים, כאותם שהיה הדוקטור רכניץ שולה מימה של יפו."
בשנת 1984 העלה תיאטרון הספרייה ברמת גן את המחזה "שבועת אמונים", עיבוד של יורם פאלק לנובלה של עגנון.
שבועת הנאמנות הלאומית של סינגפור (מלאית Ikrar Negara Singapura; אנגלית: Singapore National Pledge) היא שבועת נאמנות למדינת סינגפור הנאמרת מדי יום בבתי הספר ובאירועים רשמיים דוגמת מצעד היום הלאומי ויום הצבא.
השבועה חוברה זמן קצר לאחר הקמת המדינה באוגוסט 1966 על ידי שר החוץ סינטמבי רג'רטנאם.
רג'רטנאם האמין שבאמצעות השבועה ניתן יהיה לגשר על השוני הרב בין הקבוצות המרכיבות את האומה הסינגפורית על ידי הדגשת הרגש והמחויבות הלאומית לסינגפור בקרב כלל האוכלוסייה, ללא הבדל דת, גזע או שפה.
הטיוטה הראשונה הוגשה לראש הממשלה הראשון של סינגפור, לי קואן יו, ולאחר מקצה שיפורים הועלתה לאישור הקבינט (הממשלה הסינגפורית).
ב-25 באוגוסט 1966 כ-500,000 תלמידים מ-529 בתי ספר שונים קראו את השבועה הלאומית של סינגפור בפעם הראשונה.
בהוראת שר החינוך, השבועה נעשתה בפני דגל סינגפור ובהרמת יד ימין.
ב-27 ביוני 1988 שונו הנהלים והתלמידים נדרשו להישבע עם יד ימין צמודה לחזם, זאת כדי לבטא טוב יותר את המשמעות הרגשית של השבועה.
חל איסור חמור על כל שימוש מסחרי בשבועה.
ארגונים המעוניינים להדפיס או להשתמש בשבועה בכל מדיה שהיא נדרשים לעתור למשרד ראש הממשלה בבקשה מנומקת.
השבועה נכתבה במקור במלאית אך תורגמה לשאר השפות הרשמיות של סינגפור וכל אזרח רשאי לומר אותה בשפתו.
תרגום לעברית תרגום לאנגלית מלאית אנו, אזרחי סינגפור
ללא הבדל גזע, שפה או דת,
תרגום לטמילית תרגום למנדרינית சிங்கப்பூர் குடிமக்களாகிய நாம் இனம்,மொழி,மதம்
בהלכה, שבועת העדות היא אחת משלוש העבירות שהעובר אותן חייב להביא קורבן עולה ויורד לצורך כפרה.
הדין מתייחס למי שהיה עד להתרחשות כלשהי, וכשהתבקש להעיד על כך בבית דין לטובת אחד הצדדים, שיקר ונשבע שאינו יודע דבר.
ההלכה קובעת שלצורך כפרה על עבירה זו, חייב הנשבע להקריב קורבן חטאת לה'.
קורבן חטאת רגיל הוא מן הצאן, אך בעבירה זו ובשתי עבירות נוספות נקבע בתורה דין ייחודי, שחוטא עני יכול להסתפק בהקרבת קרבן מן העוף, ואם ידו אינה משגת אפילו לכך, די לו בקורבן סולת.
על כן נקרא קורבן זה קורבן עולה ויורד.
שתי העבירות הנוספות שחייבים עליהם קרבן עולה ויורד הן שבועת ביטוי וטומאת מקדש וקודשיו.
שבועת העדות ושבועת ביטוי הן שתי עבירות ייחודיות, שחייבים עליהן קרבן חטאת למרות שאין עליהן עונש כרת.
שבועת העדות היא ייחודית מכולן בכך שהיא העבירה היחידה שחייבים עליה קרבן חטאת כאשר העבירה נעברה במזיד.
מקור הדין הוא במקרא בפרשת ויקרא, וכך מתוארת שם העבירה ():
חז"ל למדו מכתוב זה שלוש דרכים שונות בהן ניתן לעבור את העבירה של 'שבועת העדות', שרק אחת מהן היא שבועה ממש:
אָלָה – בפשט הכתוב לא מוזכרת שבועה, אלא 'אָלָה', כלומר: קללה.
כך אכן נאמר במשנה: "יככה אלוהים...
– זו היא אלה הכתובה בתורה".
הכוונה היא שכאשר בעל הדין איים על העד שתבוא עליו קללה (כגון שיכהו האל) אם לא יבוא ויעיד לטובתו, אם העד נמנע מכך – הוא עובר בזאת על האיסור הנאמר כאן בתורה.
מושבע מפי אחרים – חז"ל דרשו שכמו כן ניתן לעבור עבירה זו במקרה שבעל הדין לא איים בקללה, אלא אמר שהוא משביע את העד שאם הוא יודע עדות לטובתו שיבוא ויעיד, והעד בתגובה הכחיש ואמר שאינו יודע עדות, ואפילו אם העד לא נשבע על כך.
דרשת חז"ל מבוססת על הפסוקים בפרשת סוטה שבהם מוזכרים יחד שבועה ואלה, וכן על הייתור בכתוב שנאמר כאן "ושמעה קול אלה" במקום "ושמעה אלה" בלבד, ודרשו מכך שיש קול נוסף שחייבים עליו.
מושבע מפי עצמו – חז"ל דרשו שכמו כן גם אם לא השביע אותו בעל הדין, אלא רק תבע ממנו שיבוא ויעיד, אם עמד העד מעצמו ונשבע שאינו יודע עדות – חייב קרבן עולה ויורד.
הדין הזה נלמד בגזירה שווה משבועת הפקדון, ששם החיוב הוא בנשבע מעצמו.
חיוב הקורבן בשבועת העדות שונה מכל שאר החיובים בקורבנות חטאת, שבכולן החיוב הוא דווקא כשהעבירה נעברה בשוגג, ואילו כשהעבירה היא במזיד לא ניתן להתכפר על ידי קורבן.
בשבועת העדות, הדין הוא הפוך, שהחיוב הוא דווקא כשהעבירה נעשתה במזיד, אבל אם העבירה נעברה בשוגג – פטור מקורבן.
זאת, בין אם השגגה היא בכך ששכח שהוא יודע עדות, ובין אם לא ידע את האיסור ההלכתי להישבע על כך לשקר.
עם זאת, יש מקרה מסוים שנחשב מבחינה פורמלית כשוגג לעניין דינים אחרים, ובכל זאת חייבים עליו משום שבועת העדות.
המקרה הזה נקרא במשנה 'שגגת השבועה עם זדון העדות', ומבואר בתלמוד שהכוונה היא למקרה שאומר: "יודע אני ששבועה זו אסורה, אבל איני יודע אם חייבין עליה קרבן אם לא".
השאלה שעולה מדין זה היא האם יכול להיות מקרה שבו יתחייב הנשבע פעמיים בשבועתו, חיוב אחד מדין שבועת העדות, וחיוב שני מדין 'שבועת ביטוי' – שכל הנשבע לשקר בשוגג חייב קרבן עולה ויורד.
האפשרות הזאת מובאת בתלמוד, שבמקרה כזה יהיה חייב שני קרבנות, אך האמוראים אביי ורבא מבהירים שבמקרה כזה חל רק דין שבועת העדות והוא אינו חייב קרבן מדין שבועת ביטוי.
שאלה דומה שעולה, היא האם במקרה שנשבע לשקר במזיד והייתה התראה, האם יתחייב בנוסף לקורבן החטאת, גם בעונש מלקות על שבועת השקר.
התלמוד דן בשאלה דומה, האם בשבועת הפקדון ניתן להתחייב בקרבן ובמלקות כאחד, אך אינו דן בשאלה זו בנוגע לשבועת העדות.
פרשני התלמוד מסבירים שלגבי שבועת העדות ברור לתלמוד שאין חיוב מלקות, ונותנים לכך הסברים שונים.
חז"ל דרשו מן הכתוב תנאים רבים, שבלעדיהם אין מתחייבים בשבועת העדות:
ראוי לעדות – החיוב הוא רק באדם שכשר לעדות זו, ולא בפסולי עדות.
מי שעדותו בלאו הכי לא הייתה מתקבלת – אינו מתחייב אם נמנע מלהעיד.
לכן, דין שבועת העדות לא נוהג בנשים שעל פי דין תורה הן פסולות לעדות, בקרובי משפחה של הצדדים שאינם כשרים לעדות, וכדומה.
דין זה נלמד ממה שכתוב בפסוק "והוא עד", שמשמע שהוא ראוי להעיד.
כפירה בפני בית דין – החיוב הוא רק אם העד בא לבית דין ואמר שם שאינו יודע עדות.
דין זה נלמד ממה שכתוב בפסוק "אם לא יגיד", שמשמע שמדובר במקום שראוי להגדת עדות.
תביעת ממון – החיוב הוא רק אם העדות היא כזו שיכולה להביא לרווח ממוני, ולא לרווח מסוגים אחרים כגון עדות שאדם הוא כהן, או שאינו פסול חיתון.
בתלמוד הובאו כמה אפשרויות למקור דין זה, ורובן מקשרות זאת להשוואה לדין שבועת הפיקדון.
במקרי ביניים בהן העדות עלולה להועיל לרווח ממוני באופן עקיף, כגון במקרה שיש רק עד אחד, שאינו מחייב ממון אלא שבועה, או כשהחיוב הוא בתורת קנס שהנתבע יכול להיפטר ממנו אם יודה בו, נחלקו תנאים אם "דבר הגורם לממון כממון דמי".
דבר המיטלטל וגופו ממון – החיוב הוא רק כשהעדות נוגעת לתביעה של כסף, בעלי חיים או חפצים כלשהם, ולא בתביעה של מקרקעין, עבדים או שטרות חוב.
דבר זה נלמד מדין שבועת הפיקדון שגם שם הדין הוא כזה.
שמיעה מפי התובע – החיוב הוא רק במקרה שבעל הדין עצמו ביקש מהעד שיעיד לטובתו, ולא במקרה שאדם זר ביקש שיעיד, או שנשבע העד מעצמו מבלי שנתבקש.
דין זה נלמד ממה שכתוב "אם לוא יגיד" עם אות ו' מיותרת, ודרשו חז"ל: "אם לא לו יגיד" – שמופנה כלפי בעל הדין.
ייחוד העדים – החיוב הוא רק במקרה שפנה לעדים ספציפיים וביקש מהם לבוא ולהעיד לטובתו, ולא במקרה שפנה לקבוצה של אנשים וביקש שמי מתוכם שיודע עדות לטובתו יבוא ויעיד.
דבר זה נלמד ממה שכתוב "והוא עד" – שמשמע שייחד את עדיו.
קדימת עדות לשבועה – החיוב הוא רק אם ההשבעה הייתה אחרי שהעדים ראו את העדות, ולא במקרה שרק אמר להם מראש: "אני משביע אותך שאם וכאשר תדע עדות תבוא ותעיד לטובתי".
דבר זה נלמד ממה שנאמר "ושמעה קול אלה והוא עד", שמשמע שבזמן האלה כבר ידע את העדות.
שבועה בשם ה' – השבועה צריכה להיות בשם ה', ונחלקו תנאים אם זאת דווקא בשם המפורש או גם בשמות אחרים כגון 'אדוני' ו'אלוהים' ואפילו 'חנון ורחום' וכדומה.
שבועת החובשאני, חייל בחיל הרפואה של צבא ההגנה לישראל
להושיט יד עוזרת לכל פצוע ולכל חולה,
אם נקלה ואם נכבד, אם אוהב ואם אויב -
ולכל אדם באשר הוא אדם.
אני נשבע להביא מרפא וצרי לגוף ולנפש,
לשמור סוד, אמונים וכבוד, ולשקול את מעשי
שומר אחי אהיה תמיד - אם בקרב, אם באלונקה
אני נשבע כי על ליבי יהיה חרוט לעד
הדיבר העליון של ההקרבה -
שבועת החובש היא שבועה אותה נשבעים החובשים בחיל הרפואה של צבא ההגנה לישראל, עם סיום הכשרתם המקצועית.
עיקרון זה מרכזי באתוס של דמות החובש, ומשתקף בשירו של דן אלמגור "בלדה לחובש", המספר אודות חובש שהקריב את חייו למען הצלת חיים של לוחם.
שבועה זו אינה מחייבת באופן פורמלי את החובשים, אך היא מהווה קוד אתי ויש לה משמעות נורמטיבית להתנהגות החובש.
כך לדוגמה, בפסיקת בית הדין הצבאי לערעורים שעסקה בחובש שאנס מטופלת, נכתב כי "חילל המערער את שבועת החובש עד זוב דם".
קוד אתי זה הושאל גם לניב ישראלי נפוץ: "לא משאירים פצועים בשטח", המשמש כביטוי נגד נטישת אדם בעת צרה.
קיים מתח בין לשון השבועה העוסק במודל אידיאלי של מתן טיפול לאויב כמו לאחים לנשק, בדומה למדי ללשון שבועת הרופא, לבין העובדה כי לחובש, כלוחם מן השורה, מחויבות קודמת כלפי לוחם פצוע.
בהלכה, שבועת היסת היא שבועה שחייב בה הנתבע, אם כפר לגמרי בתביעה ואין כל ראיה לתובע או לנתבע.
שבועה זו היא תקנה מאוחרת באופן יחסי שתיקן רב נחמן, וקיימים מספר הבדלים בינה לבין שבועה המוטלת על הנתבע מן התורה, ואף משבועות מדברי חכמים המוזכרות במשנה.
מן התורה הנתבע צריך להישבע כדי לחזק את טענתו בשלושה מקרים, שבהם יש בסיס מסוים לתביעה:
כאשר התובע מביא עד אחד המאשר את דבריו (אם הביא שני עדים - הוא זוכה בדין).
אם הנתבע הודה בחלק מן התביעה (מודה במקצת).
כאשר הנתבע הוא שומר ששמר על חפץ וכעת הוא טוען שהחפץ נגנב או אבד שלא באשמתו.
במשנה נקבעו שבועות רבות נוספות שתיקנו חז"ל, כגון שמי שפורע מיתומים את חובו של אביהם צריך להישבע שלא קיבל מהאב את החוב.
מכל מקום, במשנה נשמר הכלל שמי שכופר לגמרי בתביעה ואין כל ראיה כנגדו - פטור לחלוטין מתשלום ומשבועה.
האמורא רב נחמן, שהתפרסם כדיין מומחה, קבע שגם כאשר הנתבע כופר לחלוטין בתביעה ואין כל ראיה לתובע - עליו להישבע.
התלמוד מסביר את הטעם לתקנתו: "חזקה אין אדם תובע אלא אם כן יש לו עליו" (מסכת שבועות מ, ב), כלומר, דרכו של עולם שלתביעה יש יסוד כלשהו, ולכן ראוי שהנתבע ישבע על טענתו.
מנגד, קיימת חזקה: "אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו", ולפיה יש להניח שהנתבע דובר אמת ואינו מעיז להכחיש לגמרי תביעה צודקת.
במקרא המילה "הסתה" נאמרת לא רק על הדחה לעשיית רע, אלא גם על מתן עצה ושידול בכלל.
לא ברור מה פירושה בהקשר זה.
הראשונים פירשו את המילה בדרכים שונות:
שידול הנתבע להודות, על מנת שלא להישבע לשקר.
עצה שמצאו חכמים למנוע כפירת נתבעים בחובותיהם.
הרגעת התובע, שידע שבית הדין עשה כמיטב יכולתו לברר את האמת.
"מטען" שהטילו חכמים על הנתבע, מלשון "כבדות"- כי בפרסית פירוש המילה "הסד"= כבד, ששבועת היסת היא סוג של הכבדה על הנתבע.
ב קיימת מחלוקת האם שבועת היסת מחויבת אפילו כשהנתבע טוען "להד"ם" (='לא היו דברים מעולם') ומכחיש כל בסיס לתביעה, או דווקא כאשר הוא מודה שקיים בסיס עובדתי מסוים שעומד ברקע התביעה, כגון שהוא מאשר שאכן לווה כסף מחברו, אלא שלטענתו פרע את חובו.
בתלמוד אין הכרעה מפורשת בשאלה זו, והראשונים נחלקו בפסק ההלכה.
ב נפסק שגם כאשר הנתבע טוען שלהד"ם - עליו להשבע.
מכל מקום, כאשר בנסיבות העניין טענת התובע נראית חלשה, על פי ראות בית הדין - הנתבע פטור משבועה, אפילו אם הודה שבעבר היה חייב כסף לתובע (רמ"א , וערוך השולחן שם סעיף לג).
לדעת הרמב"ם שבועה זו נוהגת רק ב"טענת ברי", כאשר התובע בטוח בטענתו, ולא בטענה מסופקת, וכך פסק בשולחן ערוך.
הרא"ש סבור שניתן להשביע גם בטענה מסופקת כאשר רגלים לדבר, כגון שנגנב חפץ מבית ובעל הבית חושד באורח ששהה בביתו, וכן פסק הרמ"א שם.
כאשר בית הדין עצמו סבור שהחשד מבוסס - הכל מודים שניתן להשביע.
בשבועה המחויבת מן התורה, או אפילו שבועה שהיא תקנת חכמים הכתובה במשנה, הנשבע מחזיק בשעת שבועתו חפץ קדוש כלשהו ("נקיטת חפץ"), כגון ספר תורה, דבר המגביר את אפקט ההרתעה שבשבועה.
בשבועת היסת אין עושים זאת; אם כי, נהגו שאחד הנוכחים בבית הדין אוחז ספר תורה.
אף מבחינת נוסח השבועה, בשבועת היסת אין מזכירים את שם ה' בלשון השבועה.
בתלמוד נאמרו כמה הקלות מיוחדות בדיניה של שבועה זו, מפני שהיא תקנת חכמים, כאמור, ואינה מן התורה:
כאשר הנתבע חשוד להישבע לשקר, כגון שהוא ידוע כגזלן, אין משביעים אותו.
מאידך, בניגוד למי שחייב שבועה מן התורה, שאם הוא חשוד על השבועה - תיקנו חכמים שהתובע רשאי להישבע על צדקת טענתו ולקבל את תביעתו ("שכנגדו חשוד על השבועה - נשבע ונוטל"), בשבועה זו, שהיא עצמה תקנת חכמים ביסודה, לא תיקנו חכמים שהתובע את החשוד ישבע ויזכה בדין.
הנתבע שהוטלה עליו שבועת היסת רשאי "להפוך את השבועה" ולדרוש שהתובע ישבע ויטול את תביעתו, ואם הלה מסרב - הנתבע פטור.
כאשר הנתבע מסרב לשלם ואף להישבע, בית הדין אינו יורד לנכסיו ומוציא לפועל את התביעה, אלא מנדה את הנתבע, וכעבור שלושים יום - מלקים אותו מכת מרדות על סירובו ומתירים את נידויו, ותו לא.
בשולחן ערוך (חושן משפט סימן יב סעיף ב) נאמר, שכאשר אחד הצדדים חייב שבועה יכול בית הדין לעשות פשרה בין הצדדים, על מנת להימנע מחשש שבועת שקר.
הפשרה צריכה להיות "קרובה לדין", ולפיכך מקובל שכאשר הנתבע פטור מדין תורה וחייב שבועה מתקנת חכמים בלבד, כגון שבועת היסת, הפשרה תהיה לשלם שליש מן התביעה.
שבועיים מראש הוא סרט קולנוע אמריקאי מז'אנר קומדיה רומנטית שיצא בשנת 2002 בכיכובם של יו גרנט וסנדרה בולוק, שגם הפיקה אותו.
הסרט נכתב ובוים על ידי מארק לורנס.
הוא זכה להצלחה בקופות עם הכנסות של 199 מיליון דולר ברחבי העולם.
לוסי קלסון (בגלומה של סנדרה בולוק) היא עורכת דין המתמחה בדיני איכות הסביבה בעיר ניו יורק.
ג'ורג' ווייד (יו גרנט) הוא מיליארדר, טייקון נדל"ן שיש לו הכל ועדיין מתנהג כמו ילד שרוצה עוד.
כשלוסי שומעת על רצונו של ג'ורג' להרוס את המתנ"ס בו גדלה בקוני איילנד לטובת עוד מגדל מגורים היא נפגשת איתו במטרה לעצור את ההרס.
ג'ורג' נופל ברשתה ומנסה להעביר אותה לצד שלו תוך הבטחה שאם תעבוד אצלו הוא לא יהרוס את המתנ"ס.
לוסי מתחילה לעבוד כיד ימינו של ג'ורג', אלא שמהר מאוד היא מגלה שהאיש דורש ייעוץ בכל תחומי חייו.
חייה הופכים לגיהנום כי הוא מזעיק אותה על כל דבר קטן.
בסופו של דבר היא נשברת.
במהלך חתונת חברתה הטובה מקבלת לוסי "הודעת חירום" להגיע מיד ומגלה שההיסטריה של ג'ורג' נובעת מהעובדה שהוא לא יודע מה ללבוש לאירוע.
לוסי מודיעה לג'ורג' שהיא מתפטרת ויש לו שבועיים למצוא מחליפה.
ג'ורג' מוטרד במיוחד מההתפטרות שלה מנסה לשכנע אותה להישאר.
הוא גם מנסה למנוע ממנה למצוא עבודה אחרת במטרה לגרום לה להישאר.
בסופו של דבר הוא נכנע ומבקש ממנה רק להכשיר את מחליפתה, ג'ואן קארבר (בגילומה של אלישה ויט) המושכת והפלרטטנית.
משום מה, לוסי מתחילה לקנא.
עם עזיבתה מתחיל ג'ורג' להבין עד כמה הזמן איתה שינה אותו.
הוא מחליט לקיים את הבטחתו ולא להרוס את המתנ"ס למרות שהוא יודע שזה יעלה לחברה שלו מיליוני דולרים.
גם לוסי מרגישה בחסרונו של הבוס הקודם שלה.
ג'ורג' יוצא לחפש את לוסי כדי להביע את רגשותיו וכשהוא מוצא אותה הוא מגלה שגם לה יש רגשות כלפיו.
בסצנת הסיום רואים את השניים כשהם עוברים לגור ביחד ומתכוננים לחיים משותפים.
שם השחקן/ית שם הדמותיו גרנטג'ורג' ויידסנדרה בולוקלוסי קלסוןאלישה ויטג'ואן קארברדייוויד הייגהווארד ויידקתרין ויניקטיפאני
נורה ג'ונס ודונלד טראמפ הופיעו בסרט בתפקיד עצמם.
הסרט לא הצליח להרשים את המבקרים, קיבל ביקורות שליליות וזכה לציון של 42% מתוך 120 ביקורות באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes.
שבועת ריטלי היא המיתוס הלאומי של שווייץ.
על פי הסיפור, בשנת 1307 נפגשו נציגי שלוש הקהילות אורי, שוויץ ואונטרוולדן (הקנטונים הראשונים של שווייץ) באחו ריטלי, שדה ליד ימת ארבעת הקנטונים ונשבעו שבועה על תמיכה ועזרה הדדית.
במסורת הלאומית זוהי תחילתה של הקונפדרציה השווייצרית הישנה.
מנקודת מבט היסטורית, תחילתה של הברית בין קנטונים היא כבר בהסכם הפדרלי של 1291.
שבועת אמונים היא הצהרה טקסית של נאמנות.
כהצהרה הדדית בין שני אנשים.
בהצהרה זו תיתכן זהות בין הצהרות שני הצדדים, למשל בשבועת אמונים בין שני בני זוג, וייתכנו שתי הצהרות שונות, למשל שבועת אמונים בין וסאל לאדונו הפיאודלי.
דוגמה לשבועת אמונים הדדית בין בני זוג מופיע בנובלה של ש"י עגנון, "שבועת אמונים":
כהצהרה חד-צדדית של אדם לאדם אחר, למשל שבועת אמונים של אזרח לשליט.
באסלאם השבועה לח'ליף נקראת ביעה (بيعة).
כהצהרה חד-צדדית של אדם לארגון, למשל טקס השבעה צבאי או הצהרת נאמנות של מתאזרח למדינתו החדשה.
תפקידים אחדים בישראל מחייבים את נושאיהם להישבע אמונים או להצהיר אמונים עם כניסתם לתפקיד:
הנוסח של שבועת אמונים בצה"ל הוא:
קובע שנשיא המדינה הנבחר יצהיר ויחתום בפני הכנסת הצהרת אמונים זו:
קובע שראש הממשלה יצהיר אמונים בנוסח הבא: ושר יצהיר אמונים בנוסח הבא: .
קובע שחבר הכנסת יצהיר אמונים בנוסח הבא: .
מי שנתמנה לשופט מצהיר הצהרת אמונים לפני נשיא המדינה בנוסח: .
קובע שמבקר המדינה הנבחר יצהיר ויחתום לפני הכנסת הצהרת אמונים זו:
שבועיים בעיר זרה הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1962 בביומו של וינסנט מינלי.
בתפקידים הראשיים הופיעו קירק דאגלס, אדוארד ג'י רובינסון ודליה לביא.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה משנת 1960, פרי עטו של הסופר האמריקאי אירווין שו.
לביא הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה ומבטיחה לשנת ב-1963 על תפקידה בסרט זה.
ג'ק אנדרוס (קירק דאגלאס) הוא כוכב קולנוע שהדרדר לשפל המדרגה.
הוא שוהה בקונטיקט, במוסד לגמילה מאלכוהול ושיקום, לאחר שהיה מעורב בתאונת דרכים קשה ובתום גירושין כואבים מאשתו קרלוטה (סיד צ'ריס).
ג'ק מקבל מכתב מבמאי הקולנוע מוריס קרוגר (אדוארד ג'י רובינסון) המפציר בו להגיע לרומא כדי להשתתף בסרט שהוא מביים.
לאחר התלבטויות ובהמלצת רופאו, הוא מסכים וטס לאולפני צ'ינצ'יטה ברומא.
כשג'ק מגיע לשם, מתנצל בפניו קרוגר ואומר שהתפקיד שיועד לו נמסר כבר לשחקן צעיר בשם דייוי דרו (ג'ורג' המילטון).
יחד עם זאת, קרוגר מציע לג'ק להישאר ולעזור לו בדיבוב הסרט.
ג'ק, שנפגע עד עומקי נשמתו, מעוניין לחזור לקונטיקט, אך קרוגר משכנע אותו להישאר ולעבוד ביחד.
ג'ק מחזר אחרי ורוניקה (דליה לביא), צעירה יפהפייה וידידתו של דייוי.
ורוניקה וג'ק מבלים יחד בכמה מאתריה המפורסמים של רומא, למגינת ליבו של דייוי.
היחסים החמים בין ורוניקה לג'ק, למורת רוחו של דייוי, מקבלים נופך רומנטי וחמתו של דייוי בוערת בו עד שבאחת הפעמים הוא אף מנסה לתקוף את ג'ק.
באותה עת, פוגש ג'ק בגרושתו, קרלוטה.
קרלוטה, שנשואה מחדש למיליונר לאחר גרושיה מג'ק, מנסה לחזר אחרי ג'ק ולהתקרב אליו שוב.