tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מסגד 'וליאת הארון' הקיים עד היום הזה באספהאן.
במהלך שלטונו של עבאס שאה הראשון שגשגו יהודי פרס ברחבי ממלכת פרס, ועודדו להתיישב באספהאן, שהפכה לבירה החדשה, ואף נקראתה "ירושלים הקטנה" ו"יהודיה".
לקראת סוף שלטונו היחס ליהודים נעשה קשה יותר.
אנשי דת שיעים שכנעו את השאה לדרוש מהיהודים לענוד טלאי מיוחד על בגדיהם ועל כיסויי ראש מלעיגים.
בשנת 1656 הורה עבאס שאה השני על גירוש כל היהודים מאספהאן בגלל האמונה שרווחה בדבר "טומאתם".
לאור הפסד האוצר הממשלתי את תשלום מס הגוגולת ושמועות שהמומרים המשיכו לעסוק בסתר ביהדות, בשנת 1661 התאפשר ליהודים לחזור לדתם הישנה, בעודם נאלצים לחזור לענוד את הטלאי המיוחד על בגדיהם.
בשנת 1736 הדיח נאדיר שאה את אחרון מלכי השושלת הספווית.
הוא לא היה שיעי והיה מתון יותר מקודמיו ביחסו כלפי היהודים.
בהוראתו תרגם באבא בן נוראל חאקם את החומש ואת ספר התהילים מעברית לפרסית.
זאת במקביל לתרגום סימולטני של הקוראן והברית החדשה לפרסית על ידי כמרים אירופאים ואנשי דת מוסלמים ועל פי בקשתו להשוואת כתבי הקודש לתרגומים עתיקים יותר.
לפי עדויות שבעל-פה, כשיצא נאדיר שאה למלחמה על הודו (1740) לקח עמו צורף יהודי בשם אקא בכצ' והוא אף העביר יהודים מהעיר קזוין למשהד, על מנת שישמרו על התכשיטים היקרים שצבר במהלך פלישתו להודו.
אוסף זה כלל את יהלום קוהינור האגדי וכס הטווס.
לאור דיכוי מתמשך של משטר האייתולות; רבים מיהודי איראן ובפרט יהודי אצפהאן וטהראן, שנותרו באיראן מפגינים בגלוי תמיכה במדיניות המשטר, בין אם פנימית או חיצונית.
וזה בא לידי ביטוי בקריאות התנגדות לציונות ותמיכה בפלסטינים.
אישים בולטים מקרב יהדות אספהאן
ביאלה עיר במחוז פיימונטה בצפון מערב איטליה, היא ביתה של קהילה יהודית קטנה אך משגשגת, כיום סניף של הקהילה היהודית של ורצ'לי.
ההתיישבות היהודית בביאלה מתוארכת למחצית השנייה של המאה הארבע עשרה, ומסוף המאה השש עשרה מתועדת קהילה יהודית שחיה בפיאצו, החלק העליון של העיר.
בתחילת המאה השמונה עשרה, כמו בשאר פיימונטה, הוקם הגטו.
גם כיום, בכניסה לרחוב vicolo del Bellone מרחוב corso del Piazzo, ניתן לראות את הבניין הפינתי הגדול שבו התגוררו שש או שבע משפחות יהודיות שהתגוררו אז בביאלה המאכלס גם את בית הכנסת של ביאלה הקטן מהמאה השמונה עשרה, עם ריהוטו המקורי.
כמו בורצ'לי גם בביאלה התקופה שלאחר האמנציפציה של 1848 הביאה בכנפיה את ההתרחבות הגדולה ביותר שידעה הקהילה.
חברות משפחתיות כמו ויטלי ומורלי תרמו תרומה משמעותית לפיתוח התעשייתי של העיר.
השימוש הנרחב לאורך המאה ה-19 בתמונות של הנפטרים בבית הקברות היהודי ברחוב ויה די טיגלי בביאלה, מנהג שאינו עולה בד בבד עם הלכה היהודית מעיד על מודרניזציה מסוימת שעברה הקהילה.
עם זאת, הקהילה סבלה מירידה דמוגרפית חדה במהלך המאה העשרים, תוך שמירה על התיישבות משמעותית ומשולבת בעיר.
במהלך השואה, יוסף ויינברג, חבר בקהילה, גורש ונרצח במחנה ההשמדה אושוויץ.
בתקופה שלאחר המלחמה אוכלוסיית הקהילה עברה ירידה מתמדת, מה שהוביל לקליטת הקהילה היהודית של ביאלה על ידי הקהילה היהודית של ורצ'לי.
ב-12 ביוני 2012, נחגגו סיום עבודות השיקום של בית הכנסת בפתיחת אולם התפילה ובסדרת ביקורים מודרכים במקומות הנוכחות היהודית בביאלה, יחד עם ביצוע פעילויות דתיות של הקהילה.
בשנת 2016, בית הכנסת של ביאלה קיבל ושיקם את מה שנחשב לספר התורה העתיק ביותר שעדיין נמצא בשימוש, המתוארך למאה ה-15.
יהדות דרום אפריקה היא הקהילה היהודית בדרום אפריקה וכיום היא הקהילה הגדולה ביותר ביבשת אפריקה.
תקופת-מה הצליחו האפריקאנרים למנוע מן האחרים (כולל היהודים) זכויות פוליטיות ואחרות, אם כי לא הייתה לכך משמעות מעשית רבה בעיני היהודים, שנקודת המוצא שלהם להשוואה הייתה מזרח אירופה.
הגבלות אלה בוטלו בשנים שלאחר הניצחון האנגלי במלחמת הבורים השנייה (1899–1902).
היהודים נטו להיות חלק מציבור דוברי האנגלית.
בצד משקל יתר של יוצאי יהדות בריטניה בהנהגת הקהילה, היו לכך סיבות אחרות, כגון נטייה משותפת של היהודים ודוברי האנגלית לעירוניות ולעיסוקי המעמד הבינוני, לעומת נטייה אפריקאנרית לאזורי הכפר, וכן נטייה אינקלוסיבית של התרבות האנגלית לעומת נטייה אקסקלוסיבית של התרבות האפריקאנרית.
בדרך כלל נטו יהודי דרום-אפריקה, די בדומה ליהודים ביתר הפזורות באותה תקופה, לעסוק במסחר ובשירותים, שם היה להם ייצוג יתר לעומת משקלם באוכלוסייה.
מבחינה פוליטית נטו תמיד למפלגות המרכז, אם כי היה להם גם ייצוג-יתר בתנועות השמאל.
בהנהגת הקהילה היה כאמור משקל רב ליהודים שמוצאם אנגלי, וכך היה חותם בריטי חזק במוסדות הקהילה, למשל, מוסד "ועד שליחי הקהילות".
יהודים דרום אפריקה נטו עוד מארץ-מוצאם להיות בעלי תודעה לאומית-יהודית חזקה, וכך נטו יותר מיהודים אחרים בארצות דוברות האנגלית לשמור על ייחודם.
נראה שמה שהקל על כך היה היותה של דרום-אפריקה רב-תרבותית מלכתחילה, וללא תרבות דומיננטית מובהקת.
כמעט כולם השתייכו ליהדות האורתודוקסית.
בזמן מלחמת העולם השנייה רבים מהחיילים היהודים חנו במזרח התיכון ובאו במגע עם "היישוב".
לאחר מלחמת העולם גברה מאוד הפעילות למען ארץ ישראל, הן בצורת הפגנות ומחאות נגד המדיניות הבריטית, הן בצורת פעילות מדינית, שנעזרה מאוד בעמדתו האוהדת של יאן סמאטס, ראש ממשלת דרום אפריקה באותה תקופה.
עם פרוץ המלחמה נשלחו לארץ ישראל כספים ואספקה (כובעי פלדה, ציוד רדיו ומכ"ם, מזון ועוד).
נוסף לציוד, התייצבו יהודי דרום אפריקה בהמוניהם כמתנדבים לעזרת היישוב במסגרת מח"ל.
אלפים נרשמו כמתנדבים, והמגייסים נאלצו לדחות את רובם.
בכל זאת מספר המגיעים היה מרשים ביותר ביחס לגודל הקהילה: כ-800, מהם כ-600–700 נקלטו כחיילים.
בשנות משטר האפרטהייד, לאורך כמעט כל המחצית השנייה של המאה ה-20, לא סבלו היהודים מהאפליה והגזענות שכוונו נגד הרוב השחור, והיוו חלק אינטגרלי מהמיעוט הלבן המיוחס.
המוסד המרכזי של יהדות דרום אפריקה, ועד שליחי הקהילות (SABJD), שיתף פעולה מרצון עם המשטר.
הקהילה, שהגיעה לגודל של 120,000 איש, פרחה ושגשגה מבחינה תרבותית, כלכלית וחברתית בשנות משטר האפרטהייד.
בשנות ה-70 וה-80 החלו יהודים רבים לעזוב את דרום אפריקה על רקע המתח הבין-גזעי והסנקציות הבינלאומיות שהיו מנת חלקה של המדינה.
כ-10,000 יהודים מתוכם עלו לישראל.
בשנת 1995 ייצג הרב הראשי סיריל האריס את הקהילה היהודית בפני ועדת האמת והפיוס, ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה על ידי ממשלת דרום אפריקה לאחר סיום משטר האפרטהייד.
סיריל אמר בהופעתו בפני הוועדה:
נכון לשנת 2019 מונה הקהילה כ-50,000 איש, מרביתם ביוהנסבורג רבתי.
קהילה גדולה קיימת גם בקייפטאון, וקהילות קטנות יותר בפרטוריה, בדרבן, בפורט אליזבת ובערים אחרות במדינה.
שיעור היהודים בקרב בעלי המקצועות החופשיים ואנשי ההון גדול לאין שיעור משיעורם היחסי באוכלוסייה, ואפילו בהתחשב בשיעורם בקרב האוכלוסייה הלבנה בלבד.
הקהילה היהודית מגובשת, מאורגנת בקהילות ומוסדות, וברובה חדורה תחושת זהות יהודית וציונית.
כ-80% מהם רשומים כחברי קהילה, בעיקר כחברי קהילות אורתודוקסיות.
נציגותם הרשמית כלפי השלטונות היא "ועד שליחי הקהילות" (Board of Deputies), ופעילה מאוד במדינה גם הפדרציה הציונית (SAZF) וארגונים ציוניים נוספים.
עם זאת, מבין היהודים שעזבו את דרום אפריקה, רק מיעוט עלה לישראל, בעוד הרוב היגרו למדינות אחרות דוברות אנגלית – ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ובריטניה.
כמעט כל יהודי דרום אפריקה דוברים אנגלית כשפת אם.
הדור המבוגר יותר, שהולך ומתמעט, דובר יידיש.
עברית נלמדת בבתי הספר היהודיים ובמסגרות אחרות, שכ-80% מבני הדור הצעיר משתייכים אליהם.
הציונות בדרום-אפריקה הצליחה להפוך לדומיננטית בחיי הקהילה, ואולי אף הפכה את קהילת יהודי דרום אפריקה לקהילה הציונית ביותר בעולם.
למעשה, הפדרציה הציונית הפכה לגוף המייצג של היהודים.
היו לכך כמה סיבות: עיתוי - התנועה הציונית נוסדה והתפתחה יחד עם הקהילה עצמה.
הפיצול בין דוברי האנגלית לדוברי האפריקנס מנע התהוות חברה "מארחת" אליה צריך להסתגל, הסתגלות העומדת לכאורה בניגוד לפעילות ציונית.
הרכב האוכלוסייה היהודית - דומיננטיות מספרית בקהילה (אם כי בתחילת המאה העשרים - לא בהנהגה) של יהודים מליטא להם נטייה ציונית עוד מארץ מוצאם, מקום בו לא הייתה דריסת רגל חזקה לתנועות הדוגלות באידאולוגיות המתחרות בלאומיות יהודית.
הציונות הופיעה לראשונה בדרום-אפריקה ב-1896, עת הוקמה אגודת "חובבי ציון" ביוהנסבורג על ידי יהודים יוצאי מזרח-אירופה.
האגודה עסקה באיסוף כספים, פרסום וכיוצא בזה.
ב-1898 נערכה, בראשות יהודים שמוצאם מבריטניה, אספת יסוד של התנועה הציונית, שנקראה אחר כך South African Zionist Federation, שפרשה כנפיה גם על רודזיה (כיום זימבבווה), ועד סוף אותה שנה היו בה כ-5,000 חברים.
ב-1899 ביקרו שני נציגים מדרום-אפריקה בקונגרס הציוני בבזל.
עד מהרה רכשה הציונות מעמד של אידאולוגיה עיקרית ושל גורם מגבש בקהילה, כאשר כמעט כל הרבנים החשובים היו ציונים מושבעים.
מכל האמור הפדרציה הציונית מלאה תפקיד בייצוג הקהילה כולה.
למעשה, היא הייתה הגוף היהודי הראשון שהקים מסגרת ארצית, והקמת הפדרציה קדמה להקמת "ועד שליחי הקהילות".
למרות נטייתה של המנהיגות ל"ציונות המדינית", פנו חוגים ציוניים שמוצאם מזרח-אירופי ל"ציונות מעשית" שהתבטאה באיסוף כספים לרכישת קרקעות בארץ ישראל ובהשקפה על העלייה אליה כעניין המיועד להגשמה אישית.
ואכן, פעילות איסוף הכספים שגשגה.
במשך כל התקופה שעד 1948 היה היקף התרומות לנפש לקרן היסוד בקרב יהודי דרום-אפריקה הגבוה ביותר בין הקהילות בעולם, והיו יהודים שהשקיעו כספים בארץ ישראל באופן פרטי.
לפדרציה הציונית, שהייתה הגוף הדומיננטי בחיי הקהילה, הייתה השפעה רבה בעיצוב החינוך היהודי.
כיוון שתחום זה לא היה מפותח בדרום-אפריקה, נודעה השפעה רבה לאגודות הנוער ("ישראל הצעירה") של הפדרציה, שרוב בני הנוער היהודים השתייכו אליהן בשלב כלשהו בחייהם.
מאגודות אלה נוסדה ב-1931-1930, על ידי נורמן לוריא, שהושפע מרעיון דומה בבריטניה, תנועת "הבונים", לבני 12–16 ואחר כך התרחבה לבני 8–11, לבוגרים שמעל גיל 16 ואפילו סטודנטים.
תחילה ניסתה התנועה לשמור על גוון א-פוליטי, אך מאמצע שנות השלושים, רכשה "הבונים" אוריינטציה סוציאליסטית וחלוצית.
לתנועה היה מחנה שנקרא "קיבוץ הבונים", מחוץ ליוהנסבורג.
וכמה בוגרים עלו והצטרפו לקיבוצים מעיין ברוך (1947) וכפר בלום, בו התיישבה הקבוצה המאורגנת הראשונה ב-1945 ובה שבעה חברים.
ב-1935-1934 נוסדה גם "השומר הצעיר" על ידי צעירים שהוריהם ממזרח-אירופה.
ב-1938 עלו כמה מהם והצטרפו לקיבוץ חצור.
קבוצה אחרת הייתה בין מייסדי קיבוץ שובל ב-1946. בשנים 1978-1979 עלה גרעין נוסף בשתי קבוצות של עולים וייסדו את המושב מנוף בגליל.
למרות הדומיננטיות של הציונות בחיי הקהילה, האופי שלבשה, וההשקפה הרואה ביהדות ישות לאומית נפרדת, לא התבטא כל זה בממדי עלייה משמעותיים, וגם אחוז ניכר מאלה שעלו - חזרו לארץ-מוצאם, ממש כמו ביתר הקהילות בארצות דוברות האנגלית.
ציוני דרום אפריקה פעלו כשדולה מצליחה מאוד, כאשר סייעו לכך קרבתם של אישים מרכזיים בהנהגת דרום-אפריקה, ובעיקר יאן סמאטס (Smuts), לרעיון הציוני.
הממשלה הדרום-אפריקנית עצמה הייתה אוהדת לרעיון הציוני, ואף נתקבלה בה החלטה בנוסח זה.
נראה שהפריחה היחסית של הציונות נעוצה הן ביהדות השורשית, שלעיתים נלוותה אליה ציונות עוד ממקום מוצאם של מרבית יהודי דרום-אפריקה בליטא; הן מחוסר היציבות שהשרה גל האנטישמיות בין מלחמות העולם; הן עקב מצב קהילת ה"לבנים" כולה כקהילת מיעוט המוקפת רוב של "שחורים".
בנוסף, כאמור, התחזקה בשנות ה-40 של המאה ה-20 המפלגה האפריקנרית הלאומית, האנטישמית כמעט בגלוי, ואף זכתה ב-1948 בבחירות.
אחד מהמאפיינים לציונות בדרום-אפריקה היה רתיעה מהמפלגתיות.
השתרשותן של מפלגות שונות הייתה קשה ולפעמים נכשלה.
רוב חברי הפדרציה הציונית, למשל, היו בלתי מפלגתיים וכונו "ציונים כלליים" (Zups).
רק ב-1945 נקבע שהייצוג בפדרציה הציונית יהיה על פי מפלגות.
על רקע זה בולטת הצלחה יחסית של הרוויזיוניסטים בדרום-אפריקה.
אלה הקימו, כעמיתיהם בעולם, גוף מתחרה שפרש מן הפדרציה הציונית ב-1935 (וחזר ב-1947).
בתקופת הפרישה נעשו ניסיונות רבים לאיחוד, והם נכשלו רק בשל התנגדות ההסתדרות הציונית העולמית.
יהודי דרום-אפריקה סבלו מאנטישמיות במידה מועטה.
למעשה, מלכתחילה הייתה מידה של פילושמיות טבועה ביסודותיה של התרבות האפריקאנרית, שנשענה על אדיקות דתית-נוצרית מהגוון הרפורמיסטי, ובו משקל רב ל"ברית הישנה".
בכל זאת, אותה אדיקות נוצרית לבשה לפעמים צורה של אנטישמיות.
קבוצה אחרת שהראתה לעיתים נטיות כאלה היו דוברי אנגלית עירוניים.
מקור אחר לרגשות כאלה, בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, שגם הייתה תקופה של התנגשויות-דמים על רקע סכסוכי עבודה, היה הפחד מפני "החיידק הבולשביקי", שנבע מייצוג-היתר של יהודים בתנועות השמאל.
בערך באותה תקופה גברה האנטישמיות, די בדומה לאירופה בסוף המאה ה-19, עם גידול הפרולטריון האפריקנרי בערי דרום-אפריקה, בהן היו היהודים ברובם אנשי מסחר וכספים.
בין היתר, התבטאו מגמות אלה בהגבלות על הגירה יהודית לדרום-אפריקה.
מאוחר יותר, משנות השלושים ואילך, נודעה השפעה רבה ל"ייבוא" רעיונות אנטישמיים מגרמניה.
אלה מצאו קרקע פורייה בהיותה של דרום-אפריקה חברה גזענית במוצהר ובמתח האנגלי-אפריקנרי המתמיד.
כמו בכל מקום, שמשה גם שם האנטישמיות כראש חץ בהחדרת הרעיונות הנאציים לדרום-אפריקה, והיא נחלה הצלחה רבה בקרב הלאומנים האפריקנרים.
המפלגה הלאומנית האפריקנרית, שזכתה לבסוף בבחירות 1948, הייתה אנטישמית בגלוי.
האנטישמיות נחלשה במחצית השנייה של שנות הארבעים.
בכל זאת, ברמה היום-יומית, לא היה נזקה של האנטישמיות ניכר ביותר.
הקמת מדינת ישראל, שלאורך שנים הייתה בין ידידותיו היחידות של ממשל המיעוט הלבן, העלתה את קרנם של היהודים במדינה.
המפעל הציוני וההתיישבותי, הבריחה מרדיפות באירופה, המאבק בבריטים לעצמאות והבידוד הבינלאומי גרמו לדרום אפריקאים לראות בציונות, ביהודים ובישראל את אחיהם הטבעיים ביותר.
העברת השלטון לרוב השחור בשנות ה-90 העלתה חששות של נקמנות מצד השחורים שתתבטא כלפי היהודים.
חששות אלה התבדו על רקע האופי הפייסני של חילופי השלטון, ואולי גם משום תמיכתם של יהודים רבים בשחורים בשנות הדיכוי.
יחד עם זאת, התחזקותם של גורמים איסלאמיים מאז חילופי השלטון הביאה לכמה תופעות של אנטישמיות איסלאמית.
יהדות גאורגיה היא קהילה יהודית עתיקת יומין אשר שכנה בארץ גאורגיה מאות שנים, ויש טוענים כי ראשיתה עוד מימי חורבן בית המקדש הראשון וגירוש היהודים מארץ ישראל על ידי נבוכדנצר.
היהודים הגאורגים חיו באופן מסורתי בנפרד, ברובע היהודי שבכל עיר או כפר, שנקרא "שכונת היהודים", ושם בדרך כלל נמצאו כל מבני הקהילה.
קהילת יהודי גאורגיה מורכבת משתי קהילות עיקריות:
קהילת היהודים המקומיים, "הגאורגים", שהתיישבו בגאורגיה כבר בתקופה הקדומה, והיוו את רוב יהודי המדינה;
קהילה קטנה של יהודים ממזרח אירופה, שברחו ממקום מושבם בזמן מלחמת העולם השנייה, ואף מעט לפני כן, והתיישבו בטביליסי, בירת המדינה.
בפי היהודים המקומיים הם נקראו "אשכֶּנַזימֶבּי".
קהילה של יהודים הרריים ("קווקזים").
הקהילה, שנאמדה בכ-100,000 איש בשנות ה-70 של המאה ה-20, הייתה מורכבת ברובה ביהודים גאורגים מקומיים וממיעוט של קווקזים.
רוב בני הקהילה עלו לישראל ממניעים אידאולוגיים במטרה להגשים את חלומם עתיק היומין לעלות לארץ הקודש.
חלקם היגרו מישראל לארצות הברית, לרוסיה, לבלגיה, לאוסטריה, לספרד ולמדינות נוספות, ממניעים כלכליים.
בעבר, נעשה שימוש בכינוי "גרוּזינים" לבני העדה שעלו לישראל, אך כיום נחשב זה לכינוי גנאי מבחינת בני העדה אשר מחו על כך, ועל-כן פחת השימוש בו.
בעוד רוב בני העדות היהודיות בקווקז טוענים להשתייכות לצאצאי עשרת השבטים האבודים, שנלקחו בשבי על ידי שלמנאסר, שהושיבם ב"חלח ובחבור נהר גוזן וערי מדי" (727-722 לפנה"ס), הרי שעל פי המסורת של יהדות גאורגיה, בניה הם צאצאי היהודים מממלכת יהודה שהוגלו על ידי נבוכדנצר, מלך בבל.
כארתליס צחוברבה, המסמך הכתוב הקדום ביותר שעליו ידוע, שמתאר את דברי ימי גאורגיה, מציין: "אז כבש נבוכדנצר המלך את ירושלים, ויהודים שנמלטו ממנה באו אל כארתלי...".
קשה לקבוע אם הדברים מבוססים על מסורת בת-תוקף או שמדובר בהשפעה מאוחרת של אמונת היהודים בקווקז, אולם ידוע כי לאחר חורבן בית ראשון וחורבן בית שני היגרו יהודים לקווקז מפרס, מדי וכורדיסטן.
יונתן בן עוזיאל מפרש את "ההרמונה" ואת "ממלכת מני כארמניה, ומכאן שבתקופתו, במאה ה-1 לפנה"ס, הייתה קהילה יהודית בחבל ארץ הגובל בגאורגיה.
חוקרים ניסו למצוא סימוכין לקדמוניות היהודים בגאורגיה גם בתלמוד.
השם "איבריה" נהגה ביוונית ובלטינית כ"איבריקה", ומכאן הגיע לתלמוד כ"אפריקי", לפי הפסוק בתלמוד תמיד ל"ב א'; סנהדרין צ"ד א' "להיכא אגלי להו מר זוטרא אמר: לאפריקי", ואפריקי, אם כך, היא הממלכה הגאורגית הקדומה איבריה, ולדעתם הגיע רבי עקיבא עד לגאורגיה.
ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו זיהה את משך המקראי כאבי המשכיים, שבט פרוטו-איברי שחי באזור קפדוקיה, וקישר גם את שם עירם מזקה לשמו של משך.
בתקופות מאוחרות יותר קושר שמו של משך גם לשם המחוז מסכתי (סאמצחה-ג'אוואחתי) שבגאורגיה, או לעיר מצחתה, הבירה ההיסטורית של גאורגיה.
עם זאת, ניסיונות אלה למציאת סימוכין למוצאם של יהודי גאורגיה מעשרת השבטים, אינם מעוגנים בהוכחות המתבססות על מחקרים.
על פי מובסס חורנאצי, המחבר המשמעותי ביותר של "ההיסטוריה של ארמניה בימי הביניים", מוצאה של שושלת המלוכה הבגרטית, שהעמידה מלכים בגאורגיה ובארמניה, היה מאחד משועי יהודה, שנשבה על ידי נבוכדנצר.
סמל המלך דוד אף מופיע בשלט האצולה של השושלת.
גם משפחות אחרות מן האצולה הגאורגית היו, לפי מקור זה, ממוצא יהודי.
מכאן נובע לכאורה כי היהודים נמצאו בגאורגיה באותה תקופה, אלא שחוקרים מתקופות מאוחרות יותר מפריכים דעה זו.
טענה נוספת שקנתה לה אחיזה בתקופת העצמאות הגאורגית המוקדמת, תקופת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, הייתה כי היהודים הם גאורגים במוצאם, שקיבלו עליהם את היהדות (בדומה לכוזרים).
ביטוי לטענה זו אף נמצא במסמכי הצבא הנאצי, שהגיע לפאתי גאורגיה והתחבט בשאלה האם יהודי גאורגיה הם ממוצא יהודי או גאורגי.
המקור לטענה זו היו שני סטודנטים, יוסף ומיכאל חננאשווילי, שטענו כי יהודי גאורגיה הם גאורגים בני דת משה, ולפיכך אין הצדקה להתארגנות על בסיס לאומי-תרבותי.
עמדה זו מצאה אוזן קשבת בקרב ראשי המפלגה המנשביקית.
דעה זו התאימה גם ליהודים אמידים מאותה התקופה שסברו כי עדיף לקשור את גורלם עם גורל התנועה הלאומית הגאורגית.
ספר דברי הימים של גאורגיה "כארתליס צחוברבה" מייחס את בואם של היהודים לגאורגיה לתקופת חורבן הבית הראשון:
במקום אחר, מספר הכארתליס צחוברבה על פליטים יהודים שהגיעו לגאורגיה לאחר שהוגלו על ידי אספסיאנוס והתיישבו במצחתה ליד אחיהם שישבו שם זה מכבר.
האמור בכארתליס צחוברבה קושר את יהודי גאורגיה עם סיפור צליבתו של ישו.
מסופר בה כי שליחים מירושלים התייצבו בפני יהודי גאורגיה ממצחתה, וביקשו נציגים שייקחו חלק במשפטו של ישו.
שניים מראשי היהודים יצאו לירושלים.
הם נכחו בעת צליבת ישו וקנו את כותנתו של ישו מחייל רומאי מגבעת הגולגולתא שבירושלים, מקום קבורתו של ישו.
בשובם למצחתה, יצאה צידוניה לקבל את פניהם, חיבקה את הכותונת, ונפלה ומתה מצער על מותו של ישו.
את גלימתה לא ניתן היה להסיר ממנה, ולכן היא נקברה כשהכותונת בזרועותיה, ובמקום קבורתה הוקמה כנסיית סווטיצחובלי.
ייתכן כי האמור רומז לכך שבקרב היהודים שהתגוררו בגאורגיה היו "יהודים נוצרים" עוד לפני שנינו הקדושה ניצרה את הגאורגים.
סיפורי האגדה על הקדושה נינו מספרים כי היא התקבלה בסבר פנים יפות על ידי יהודי מצחתה ודיברה בשפה העברית.
בין תלמידיה היו אביתר הכהן, וצידוניה.
אביתר נקרא על פי האגדה "אוּריאע'וֹפּילי" ("יהודי לשעבר"); צידוניה, שהלכה אחר נינו ועמה שש אמהות יהודיות, הייתה עדה למעשי הנפלאות שלה.
המתנצרים גרמו לפילוג בקהילה היהודית.
היו כאלה שביקשו לסקול את אביתר באבנים, ורק התערבותו של המלך מיריאן השלישי הצילה אותו מידם.
אף שיהודי מצחתה היו יעד ראשון להפצת הנצרות, הוטבלו רק חמישים משפחות מצאצאי בר-אבא (הגנב שניצל מן הצליבה לצדו של ישו, והגיע על פי האגדה למצחתה), בעוד רוב תושבי כארתלי הוטבלו על ידי נינו ובראשם המלך מיריאן השלישי ואשתו ננה.
סביר כי רעיונות הנצרות מצאו הד בקרב יהודי מצחתה וגאורגיה בכלל, כיוון שראו בה סוג של התחדשות האמונה היהודית, וזאת עוד בטרם נתקבלו על ידי הגאורגים עצמם, שאמונתם הושפעה מן הדת הפרסית.
מצד שני, ייתכן כי מסורת זו טופחה על ידי הכנסייה מתוך מטרה לחזק את מעמדה של הנצרות בגאורגיה בתחילת דרכה ולהעניק לה לגיטימציה.
כך או אחרת, ניתן להסיק ממסורת זו על קיומו של יישוב יהודי גדול ומבוסס בגאורגיה בתחילת המאה ה-4, אם כי לא ניתן לדעת מה היה גודלו.
עדות נוספת לקיומה של קהילה יהודית במצחתה במאה ה-6 מצויה במקור גאורגי המספר על צעיר פרסי שברח מארצו למצחתה כדי לבחור בין הנצרות לבין היהדות.
במקור זה מתואר מעמדו של בית התפילה היהודי כשווה ערך לבתי התפילה של הנוצרים.
היהודים כונו בשם "אוּריה" או "הוּריה", כינוי הרווח בכל המקורות הגאורגיים, הן המוקדמים והן מימי הביניים המאוחרים.
במאה ה-19 תפס את מקומו הכינוי "איבּראילי", בעוד הכינוי "אוריה" הפך לכינוי גנאי ליהודים.
ה"כארתליס צחוברבה" נערך רק במאה ה-11, לכן יש להתייחס בספקנות למובא בו, גם אם הדברים הכתובים בו נסמכים על מקורות קדומים מאוד, שכן ייתכן שמקורם ברצון לקשר את בואם של היהודים לגאורגיה למאורעות היסטוריים ידועים.
עם זאת, יש להניח כי היישוב היהודי בגאורגיה קדם לספירה הנוצרית.
גאורגיה שכנה בטווח ההשפעה של האימפריות המזרחיות הגדולות של העת העתיקה - אשור, בבל ופרס - וקיימה עמן קשרי מסחר ותרבות.
יהודים היו עשויים להגיע לגאורגיה כסוחרים, כמהגרים או כפליטים, מן המקומות השונים שבהם נפוצו במרחב גדול זה, בעיקר בתקופה שבה הייתה גאורגיה חלק מן האימפריה הפרסית.
מכל מקום, בימי קדם ובימי הביניים קיימו יהודי גאורגיה קשרים הן עם יהודי ארץ ישראל והן עם יהודי בבל.
למעשה, הם קיבלו הנחיות מראש הגולה בבגדאד בענייני דת.
קשר זה הוא שעיצב את יהודי גאורגיה כעדה מזרחית, שכן על פי הנחיות אלה קבעו מנהיגי יהדות גאורגיה את מחזור החיים, את מחזור השנה ואת נוסח תפילותיהם.
אך במשך הדורות, כבר בתקופה הקדומה, נוספו שלל מנהגים במסורת המקום, כך שעדה זו הפכה לעדה עצמאית בעלת מסורת ייחודית ומנהגים עתיקים, משל עצמה.
גם בארמניה, שכנתה הדרומית של גאורגיה, התקיים בין המאה הראשונה למאה הרביעית יישוב יהודי גדול.
"כארתליס צחוברבה" מספר כי העברית הייתה בין הלשונות הנפוצות בגאורגיה: "וידברו בכארתלי שש שפות, ארמנית, גאורגית, כוזרית, ארמית, עברית ויוונית, וידעו את השפות האלה כל מלכי כארתלי אבות ואמהות." עובדה זו מלמדת אותנו עד כמה נפוצה הייתה המסורת בדבר קיום קהילה יהודית בגאורגיה.
עניין נוסף המחזק טענה זו היא הימצאותה של כתובת ארמית באותיות עבריות בסביבות מצחתה על קברו של יהודה גורך.
העדויות על קורות היהודים בגאורגיה בימי הביניים מועטות.
עם זאת, מרקו פולו, שעבר בגאורגיה ב-1272, מציין כי יהודים יושבים בטיפליס אבל מספרם אינו גדול.
ספר דברי ימי גאורגיה מספר על סוחר גדול ("דיד-ואצ'ארי"), זנכן זרובבל, שנשלח על ידי חצר המלוכה להביא את חתנה של המלכה תמר מרוסיה.
הפלישה המונגולית לגאורגיה ששמה קץ לעצמאותה של גאורגיה והמיט עליה הרס וחורבן, פגעה גם ביהודים.
עם זאת, רמז לקיומם של מרכז תורה ויצירה רוחנית בקרב יהודי גאורגיה במאה ה-14 ניתן למצוא בכתביו של רבי ישעיה מתבריז.
במבוא לספרו הקבלי "ספר הכבוד" הוא מציג את עצמו כ"ישעיה המכונה בשם רב בן הרב רבנו יהוסף אלתפליסי ז"ל".
בנוסף, קיימת עדות של רבי אברהם אבן דאוד המספר על נאמנותן של קהילות ישראל בגאורגיה ליהדות הרבנית.
רבי פתחיה מרגנשבורג, עשר שנים לאחר מכן, מספר על מיעוט מספרם של היהודים בגאורגיה.
בשנת 1328 העניק המלך אלכסנדר הראשון למי שהיה קתוליקוס לשעבר, הפטריארך דמטריוס, גם 27 משפחות של יהודים, וזאת כנראה על פי הנוהג הפאודלי של עבדות האוצר.
הקיסר אלכסנדר הראשון ידוע גם בשל רדיפתו את יהודי גאורגיה.
בימי הביניים, באופן כללי, היו מוסדות השלטון, הכנסייה והפאודלים אדוני היהודים - שהיו למעשה צמיתים.
ערכם של היהודים כצמיתים היה רב, כיוון שהם עסקו הן במסחר והן במלאכה, ולא רק בעבודת אדמה כיתר הצמיתים.
באותה תקופה התיישבו באזור טביליסי גם יהודים מכורדיסטן האיראנית, שדיברו להג של ארמית חדשה, ויהודי גאורגיה קראו להם "לחלוחים".
כן הייתה הגירה של יהודי ההרים (התאתים), שנקראו על ידי יהודי גאורגיה "ק'ובלים", על שם קובה שבדאגסטן.
ראו גם: יהדות האימפריה הרוסית, תחום המושב, תקנת 1804
מספר יהודי גאורגיה במאה ה-19על פי מפקד משנת 1835עירמספר היהודיםהערותכותאיסי1,476גורי1,040אחלציחה623טיפליס61על פי מפקד משנת 1897פלך טביליסי9,710פלך כותאיסי8,864
סיפוח גאורגיה לאימפריה הרוסית ב-1801, בעקבות חוזה גאורגייבסק, גרם לשינויים בקהילה היהודית בגאורגיה.
תחילה חל שיפור הדרגתי במצב הביטחון, דבר שהקל על הרוכלים שהסתובבו בדרכים, אך מצב הצמיתים לא השתנה.
הפקידות הרוסית לרוב לא התערבה בענייני הנסיכים הגאורגים, ואלו המשיכו לעשות בצמיתיהם ככל העולה על רוחם.
כאשר פנו יהודים לעזרת השלטונות כדי שיגנו עליהם מפני עריצות אדוניהם, פסקו אלו לטובת היהודים רק לעיתים רחוקות.
היהודים, כשאר תושבי גאורגיה, נאלצו להתמודד עם אטימות לבה של הביורוקרטיה הרוסית, ולעיתים הוצבו בפניהם קשיים חדשים, כמו הגבלות על חופש המסחר.
המדיניות הרוסית כלפי היהודים נעה בין הגבלות מחמירות לניסיונות רפורמה נאורים יותר, שהוגשמו באופן מוגבל.
השלטונות הרוסיים נהגו ביהודי גאורגיה בתחילה כבשאר הגאורגים בגאורגיה.
חוקת 1804 התירה את התיישבותם של היהודים ה"אירופיים" בקווקז.
אולם רק מספר מועט של בעלי מלאכה הגיעו לגאורגיה.
פקודת הסנאט משנת 1825 אסרה על ההתיישבות היהודים בקווקז, ו"התקנות בדבר היהודים", בשנת 1827, שהוציא משרד הפנים הרוסי, היו צו גירוש ליהודים המקומיים וליהודים הזרים.
התערבותם המהירה של השלטונות המקומיים מנעה את גירושם של היהודים המקומיים.
משנת 1835 הוצאה גאורגיה מכלל השטחים המותרים להתיישבות יהודים.
עלתה אף בעיית גירוש היהודים משם, אולם השלטונות המקומיים התנגדו לגירוש וטענו כי חלק ניכר מהיהודים עוסקים בחקלאות ומסחר וחלקם צמיתים.
למרות צו הגירוש חזרו יהודים מרוסיה לגאורגיה כיחידים, כשהם עושים שימוש ברישיונות ישיבה זמניים שהוצאו רק לבעלי מלאכה מומחים ונדרשים, או לחיילים לשעבר בצבא הרוסי.
חיילים אלה קיבלו היתר מגורים מחוץ לתחום המושב.
צווי גירוש נוספים הוצאו בשנים 1815 ו-1847, ובמחצית הראשונה של המאה ה-19 נמנו עם היהודים האשכנזים בטביליסי רק כמה עשרות משפחות.
בשנת 1852 חזרו השלטונות והתירו התיישבות יהודים רוסים בגאורגיה, תוך הגבלות רבות, ומאז חל גידול מתמיד במספרם.
החלת הצו לשחרור הצמיתים בגאורגיה בשנת 1864 לא שינתה בתחילה מאומה.
הנסיכים לא מיהרו לשחרר את היהודים מהתחייבויותיהם, ולאחר שחרורם, נותרו רבים מהם מרוששים וחסרי אמצעי מחיה.
ההתפתחות הכלכלית של גאורגיה במחצית השנייה של המאה ה-19 השפיעה גם על מצב היהודים: סלילת דרכים ומסילות ברזל, פיתוח הנמלים בים השחור ופיתוח החקלאות והתעשייה הביאו עמם תנופת מסחר.
צמח מעמד של סוחרים בקרב היהודים, שעסקו בסחר בין חלקי הארץ השונים וחדרו גם לסחר הבינלאומי.
התפתחויות אלו הביאו לשינויים דמוגרפיים: קהילות שלמות עקרו מהכפרים לערים.
קהילות יהודיות חדשות נוסדו בערים סוחומי, פותי ובתומי שעל חוף הים השחור.
בטביליסי, שבה היו בתחילת המאה רק יהודים מעטים, הלך מספרם וגדל.
הקהילה היהודית שבאחלציחה, שמעמדה כמרכז לסחר עם טורקיה נפגע, נידלדלה והלכה לקראת סוף המאה, ויושביה היגרו למרכזי מסחר שונים בקווקז, בעיקר לטביליסי.
לעומתה, גדלה הקהילה בכותאיסי במספר אנשיה ובעושרה.
עם יהודי כותאיסי נמנו כמה מסוחריה הגדולים של הארץ, שהנודע בהם היה אהרון אליגולשווילי.
יהודים רבים הגיעו למקום ללא אישורים מתאימים וחיו בחשש מתמיד מפני גירוש.
בשנת 1890 ישבו בבתומי כמאה משפחות יהודיות אשכנזיות, אך רק ל-47 מתוכן הייתה זכות ישיבה.
רוב היהודים עסקו במלאכה, אך היו גם שעסקו בסחר בנפט, שהגיע בצינור מבאקו שעל הים הכספי.
השלטונות עצמו עין כל עוד לא התעוררו בעיות כלשהן.
גם בערים הגדולות האחרות חיו רבים ללא רישיונות.
עד סוף המאה ה-19 היו היהודים האשכנזים והיהודים המקומיים זרים זה לזה.
האשכנזים, לעומתם, זלזלו במקומיים וראו בהם אנשים נחשלים.
כמעט שלא התקיימו קשרים בין היהודים המקומיים לבין האשכנזים.
השלטון הצארי החדש שהובא לגאורגיה על ידי הפקידות הצארית והכנסייה הפרובוסלבית, שניסתה לדחוק את רגלי הכנסייה הגאורגית המקומית, היה בעל נטיות אנטישמיות, שמצאו הד בקרב חוגים מסוימים באוכלוסייה המקומית.
נטיות אלה באו לידי ביטוי בעלילות דם, שכמה מהן לא התפרסמו מעבר לאזור הכפרי שבו התרחשו, אך שתיים מהן עוררו הדים בגאורגיה ומחוצה לה.
ביוני 1850 נעלם ילד קטן, בן לזוג מהעיר גורי, שהתארח בבית משפחה בסוראמי.
גופתו של הילד נמצאה כעבור ארבעה ימים, והיהודים הואשמו ברציחתו.
לאחר מציאת הגופה, הזעיק ראש הפלך דאז, דמיטרי אבשידזה, את רופא השירות.
בנתיחה שלאחר המוות נמצאו מים במוחו של הילד ועשבים בקיבתו, ולפיכך קבע הרופא כי הילד לא הומת בידי אדם.
אולם, התושבים לא באו על סיפוקם והאשימו את הרופא בקבלת שוחד.
הם פרצו לבתי היהודים על מנת להתעלל בהם, ובמקביל מנעו מהיהודים להזעיק עזרה.
בלילה עלה בידם של ארבעה יהודים להערים על שמירת התושבים, והם יצאו לטביליסי.
עוזרו של הנציב שיגר אנשים לחקור את המקרה.
בינתיים, שיחדו תושבי המקום ילדה יהודייה, שהעידה נגד אביה על כך שהוא החזיק את הילד על ברכיו ופצע אותו, ואילו יהודי אחר אסף את דמו לצורך שימוש בחג הפסח.
כשהגיעו החוקרים, פנו מיד לחיפוש ראיות נוספות בבתי היהודים ומצאו פיסת בד מוכתמת בדם (כנראה דם וסת).
שלושה חודשים לאחר שהחוקרים אספו את הראיות, זומנו המאשימים לבית המשפט למתן עדות, והיהודים נדרשו להודות באשמה.
כיוון שלא הודו, נשלחו למאסר שמונה מלומדים מיהודי סוראמי, ועברו עינויים שם.
שניים מהם מתו בעקבות עינויים אלה.
יהודי המקום פנו אל הקהילה היהודית בקושטא, והביאו את העניין לידיעת משה מונטיפיורי.
האחרון פנה לנסיך מיכאיל סמיונוביץ' וורונצוב, המושל הכללי של הקווקז שישב בטביליסי, בבקשה לטהר את שמם של היהודים.
וורונצוב התחמק וטיהר את רשויות המשפט הרוסיות מאשמה של עיוות דין ואת הסוהרים מאשמת עינויים.
מאידך גיסא, הוא טען כי על פי העדויות המצויות כרגע, היהודים שהואשמו הם בגדר חשודים בלבד, ולכן הורה לשחרר את העצורים, ולהמשיך בחקירה.
בפועל, לא שוחררו העצורים לבתיהם אלא נשלחו לסיביר.
עלילת דם מפורסמת יותר התרחשה ב-4 באפריל 1878 בכפר פרוויסי ליד סצ'חרה שבנפת סצ'חרה אימרתי, שם הואשמו תשעה רוכלים יהודים ברצח ילדה נוצרייה בת 6, זארא מודבדזה, ושימוש בדמה לאפיית מצות.
דבר העלילה זכה לפרסום רב בעיתונות היהודית ברוסיה, והיא הביאה להתגייסותם של אישים יהודים, ובראשם הברון גינצבורג מסנקט פטרבורג.
שני עורכי דין נודעים, קרופניק היהודי ואלכסנדרוב הרוסי, שנקראו להגן על הנאשמים, הצליחו ב-13 במרץ 1879 להפריך את ההאשמות, והנאשמים זוכו.
לאחר עלילת הדם בסאצ'חרה והמהומות שאירעו בשנת 1895 בכותאיסי בין נוצרים ליהודים, יצאו המשוררים סרגיי מסחי ואנטון פורצלאדזה להגנת היהודים, תוך הבעת גינוי חריפה לתופעת הקנאות הדתית והלאומית כמנוגדת לתרבות ולמסורת הגאורגית.
הגישה האוהדת ליהודים שרווחה בחוגי האינטליגנציה מצאה את ביטויה גם בתחום הפוליטי, כאשר הצירים הגאורגים בדומה הרוסית הגנו לא אחת על ענייני היהודים.
סטודנטים גאורגים עמדו לצד היהודים בזמן הפרעות שפרצו ביהודי אודסה ב-1905, הגנו עליהם בגופם, ואחד מהם אף שילם על כך בחייו.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 כבר היו קיימות בגאורגיה קהילות של יהודים אירופיים, ויחסים מתוחים שררו בינם לבין היהודים המקומיים.
בשנת 1863 החלו יהודים מגאורגיה לעלות לארץ ישראל, ובשנת 1914 היו בארץ כ-500 עולים מגאורגיה שכונו "גורג'ים" (שמם על פי הטורקים ששלטו בארץ ישראל באותם ימים).
הם התגוררו בעיקר בירושלים, בין השאר בשכונת הגורג'ים.
במפקד אוכלוסין משנת 1916 צוינו 8 עדות גדולות בירושלים, והגורג'ים נמנו עליהן.
למעשה, "שכונת הגורג'ים" הירושלמית קיימת עד היום.
רוב העולים היו מהערים הגדולות: כותאיסי, אחלציחה וצחינוואלי, ומעיירות והכפרים: בנדזה, קולאשי וסצ'חרה.
קבוצה נוספת של יהודים הובאה בשנת 1929 על ידי פקידי הברון רוטשילד, שרכש את אדמות היישוב בנימינה מידי פיק"א והביא בין היתר גם משפחות של יהודים יוצאי גאורגיה כדי לסייע בחקלאות ובתעשיית הבשמים.
במאה ה-20 התגוררו בגאורגיה ארבעה עדות יהודיות:
יהודי גאורגיה המקומיים, שהיוו, על פי אומדן משוער, כ-75% מהאוכלוסייה מתוך סך של 100,000 יהודים;
קובלים (ყუბელი) - יהודי ההרים בפי הגאורגים, שהיוו כ-2% מהאוכלוסייה.
בתחילת המאה ה-20 היה ניכור בין הרבנים האשכנזים לבין רבני היהודים המקומיים.
השלטון הצארי היה שנוא הן על יהודי גאורגיה והן על ידי הגאורגים המקומיים.
לאחר המהפכה הכושלת של 1905, גילו השלטונות הרוסיים יחס נוקשה כלפי היהודים שהתגוררו ברחבי האימפריה הרוסית.
יהודי גאורגיה התרחקו מיהודי רוסיה כדי להדגיש את נאמנותם למונרכיה.
תקופת העצמאות הגאורגית המוקדמת ולאחריה
רשימת בתי הכנסת בגאורגיה בשנת1946בית הכנסתעירשנתהקמההערותאחלציחהטביליסי1885צחינוואליטביליסי1922פרסיטביליסי1922אחלציחהטביליסי1864בית כנסתאחלציחה1880בית כנסתאחלציחה1860בית כנסתכותאיסיבית כנסתכותאיסי1835בית כנסתכותאיסי1886מספר 1קולאשי1862מספר 2קולאשי1902מספר 3קולאשי1910מספר 4קולאשי מספר 5קולאשי1905ע"ש ספיאשוויליבאנדזה1910ע"ש אדז'יאשוויליבאנדזה1916בית כנסתואני1911בית כנסתסוג'ונה1822בית כנסתזוגדידי1944בית כנסתאוני1895בית כנסתכארלי בית כנסתסוראמי1915בית כנסתסטאלינרי בית כנסתגורי1944בית כנסתצחאקאיה1880בית כנסתסצ'חרה בית כנסתסצ'חרה1903בית כנסתלאילשי1880בית כנסתסוחומי
ב-26 במאי 1918 הכריזה הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה על עצמאותה.
הדבר הביא לשינויים רדיקליים בקהילה היהודית בגאורגיה, והיהודים קיבלו שוויון זכויות מלא במדינה.
שינויים אלה הובילו גם לחידוד את הקשר בין הציונים למתנגדיהם.
דוד באזוב, ממנהיגי התנועה הציונית בגאורגיה, בנאומו בפני ועידת ציוני הקווקז בבאקו בשנת 1917, הצליח להפנות את תשומת לבם של המשתתפים והביא לאחת מהצלחות הציונים - ייסוד בית ספר עברי-ציוני בטביליסי ב-1918. בית ספר זה היה מושתת על יסודות פדגוגיים מודרניים.
בראשו עמד נתן אליהשווילי, מורה ציוני צעיר מצחינוואלי שהגיע באותה שנה להשתקע בעיר, והלימודים בו התקיימו בשיטת עברית בעברית, שיטה שהופעלה קודם לכן על ידי אברהם חוולס, בשנת 1906 בצחינוואלי.
באותה שנה יצא לאור בכותאיסי הדו-שבועון הציוני הראשון בשפה הגאורגית, "אֶבּראֶליס חמה" ("קול היהודי").
בין הכותבים בביטאון היו דוד באזוב עצמו, בנו הרצל באזוב, נתן אליהשווילי, בן ציון אליגולשווילי ועוד.
מצד שני, חוגים חרדים שמרניים שהושפעו מרבני חב"ד בגאורגיה, התנגדו בחריפות לציונות וללימודי החול.
בראש הזרם הזה עמד הרב ראובן אלואשווילי (רבה של כותאיסי), ודמויות מרכזיות בו היו הרב משה דברשווילי והרב שמואל הלוי לויטין.
המפלגה הסוציאליסטית המנשביקית שהייתה בשלטון ראתה ביהודי גאורגיה חלק בלתי נפרד מן העם הגאורגי ולא הכירה בזכותם לקיום לאומי נפרד, ובהתאם לקו זה עסקה העיתונות המנשביקית בבעיה היהודית.
לכאורה שרר אז בגאורגיה חופש עיתונות, אך מחופש זה נהנו בעיקר המצדדים בהתבוללות.
"קול היהודי", שרוב קוראיו היו יהודים, צידד בייחודו של העם היהודי.
התכונה בקרב יהודי גאורגיה לקראת הבחירות לאספה הלאומית הגאורגית הייתה רבה.
מצד אחד התארגנו הציונים במסגרת של הוועד הלאומי של יהודי גאורגיה, שלא זכו, בסופו של דבר להכלל ברשימה המנשביקית.
ומצד שני היו מתנגדי הציונות מכותאיסי, שבחרו נציגים בנפרד.
נציגי כותאיסי, חכם משה דבראשווילי, תלמידו של אברהם חוולס מצחינוואלי, ויוסף אליגולאשווילי, שנבחרו להיות בין 109 נציגי המנשביקים שנבחרו לאספה הלאומית הגאורגית.
חתימותיהם מתנוססות על הצהרת העצמאות של הרפובליקה.
פלישת הצבא האדום לגאורגיה ב-1921 הוציאה את הרוח ממפרשי הציונים ומתנגדיהם.
תחילה דגל המשטר החדש במדיניות של כיבוד האמונות הדתיות המקומיות.
לא נסגרו בתי כנסת, וגם פעילות ציונית לא נמנעה.
זמן קצר לאחר הכיבוש הודיעו השלטונות על פתיחת בית-ספר ממשלתי ליהודי גאורגיה בטביליסי, בשם "בית-ספר עמלני מספר 102", בהנהלת נתן אליהשווילי, ונמסר לו כי העברית תהיה מקצוע חובה בבית הספר, כשפה הלאומית של היהודים.
הייתה זו עמדה תמוהה לנוכח המדיניות הסובייטית שהייתה עוינת ליהודים ולציונות, עקב רצונם של הסובייטים לתקוע טריז בין תומכי הלאומיות היהודית למתנגדיה, המנשביקים.
דבר נוסף שהשפיע על היחס הטוב, הייתה העובדה כי הפלישה הסובייטית לגאורגיה הוצגה כהתקוממות עממית של הבולשביקים הגאורגיים, שבה רוסיה רק באה לעזור.
פעולה זו הביאה לפנייתו של רבה הראשי של בתומי, ורבנים אחרים לוויכוח פומבי בעניין זה.
בוויכוח עלבו הרבנים באליהשוולי על כך שכינה את בית הספר "תלמוד תורה".
רבינוביץ, קומוניסט יהודי ותיק, שנתן את ההוראה לגבי השפה העברית, שילם על כך מחיר אישי כבד.
שר החינוך הסובייטי, לונצ'רסקי, החשיד אותו בלאומיות והוא הוצא מן המפלגה.
המצב השתנה לרעה בשנת 1924, בעקבות מרד אנטי-רוסי ואנטי-סובייטי בגאורגיה שדוכא, והידרדרות המצב הכלכלי שבאה בעקבותיו.
יחס השלטונות ליהודים הפך לעוין.
פעילות ציונית נאסרה, תלמודי תורה נסגרו, אליהשוולי פרש מניהול בית הספר (כבר ב-1923) לטובת מנהל שאיננו יהודי, והשפה העברית נעלמה עם השנים כמקצוע בבית הספר.
התוכנית הסובייטית לאגד את כל היהודים בקולחוז יהודי נכשלה, גם בזכות השלטון הסובייטי המקומי.
בהסכם שקט עם השלטון המקומי, פיתחו היהודים מפעלים קטנים תחת מעטפת ממשלתית, וכך, למרות הכול, המשיכו יהודי גאורגיה לשגשג במסחר.
המנהיגות הציונית החלה למקד את מאמציה בעלייה לארץ ישראל, לנוכח התנגדותם של השלטונות הסובייטים למאמצים אלה.
באותה שנה גם יצא העיתון השני של יהודי גאורגיה, "מקאבאלי" ("მაკავეელი"), שנסגר לאחר צאת גיליונו השלישי.
באותן שנים יצאו לאור עיתונים יהודיים נוספים.
במהלך שנות ה-30 הורע אף יותר המצב הכלכלי והפוליטי.
פעילות פוליטית וציונית דוכאה על ידי השלטונות הסובייטים.
למרות כל אלה, הייתה הקהילה היהודית בגאורגיה אחת הקהילות אותן לא הצליח המשטר הסובייטי להחריב.
ייתכן שהסיבה לכך הייתה העובדה שלא היו להם ארגונים מיוחדים שניתן היה לבטלם ובכך לפגוע בשלמות הקהילה.
ייתכן גם כי הסיבה הייתה שהמשטר הסובייטי בגאורגיה כולה לא היה חזק מספיק.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה
במהלך מלחמת העולם השנייה נלחמו אלפי יהודים גאורגים נגד הנאצים כחיילים בצבא הסובייטי, ורבים מהם קיפחו בה את חייהם.
בתקופת המלחמה התרכזו יהודים בגאורגיה, מהמפונים משטחי הכיבוש הנאצי.
על פי מחקרו של מרדכי אלטשולר, "יחס הנאצים ליהדותם של 'ההרריים' ושל עדות מזרחיות אחרות", פרסם 'המכון לחקר הגבולות וחוץ-לארץ' שבגרמניה חוברת המפרטת את 'רשימת הלאומים, העמים והשבטים של האזורים שהיו פעם ברית-המועצות'.
חוברת זו כללה את היהודים ההרריים כקבוצה אחת וחלק מיהודי ברית המועצות.
בין הגרמנים התגלע ויכוח: מצד אחד ראשי משטרת-הביטחון, שראו בכל היהודים בקווקז, קרי היהודים הרוסיים, הגאורגיים וההרריים, גורם זר ומזיק שיש להשמידו, ומצד שני, משרד החוץ הגרמני, שאנשיו היו מעוניינים לטפח את אהדת המוסלמים המקומיים לגרמניה, ולכן ביקשו להתחשב בהשפעה שעלולה להיות לרצח המוני של יהודים הרריים על האוכלוסייה המקומית.
הם סברו כי השבטים באזור יפרשו את רדיפת היהודים כמטרה כוללת של הגרמנים להשמיד את כל הקווקז.
בהקשר זה התעוררה גם השאלה האם יהודי ההרים הם מגזע יהודי או שמא הם עם עתיק שקיבל עליו את היהדות.
בהתאם לשיקולים אלה החליטו הגרמנים להניח בינתיים ליהודי ההרים.
על כל פנים, בסופו של דבר לא כבשו הגרמנים את גאורגיה.
המוסד התרבותי היהודי היחיד שהמשיך להתקיים היה המוזיאון להיסטוריה של יהודי גאורגיה ע"ש דוד באזוב, שנפתח בטביליסי בשנת 1933. כ-60 ציורים של שלום קובושווילי הציגו את חיי היומיום הגאורגיים וההיסטוריה של יהדות גאורגיה.
המוזיאון נסגר בשנת 1951, שנים מספר לאחר שמנהלו, אהרון קריכלי, נעצר בשנת 1948. חלק מהציורים המוצגים הועברו למוזיאון הממלכתי להיסטוריה של גאורגיה על שם ג'נשיה שבטביליסי, חלק למוזיאונים אחרים, והיתר נעלמו.
כמו כן, רב היהודים האשכנזים בגאורגיה, שהגיע לגאורגיה זמן קצר לפני כן, נעצר בשנת 1948 או ב-1949. עד סוף שנת 1952 הביאה המערכה האנטי-יהודית לסגירת בתי כנסת ולמעצרם של החכם עמנואל דווידאשווילי וכן של כמה משומרי בתי הכנסת, על פי ריאיון עם פניה באזוב שנערך על ידי ורה ידידה.
הזדהותם של יהודי גאורגיה עם מדינת ישראל הגיעה לשיאה לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967. בתחילה סירבו השלטונות הסובייטים לבקשת היהודים לעלות לישראל.
עוד בשנת 1966, החלו להגיע שמועות ששלושה אחים מקולשי קיבלו בדרכים חשאיות ויזות לעליה לישראל מטעם חסידות חב"ד.
האחים יעקב, משה ובן ציון מיכאלשוילי היו בשיא ההכנות לעלייה כאשר פרצה מלחמת ששת הימים והיו חששות רבים בקהילה, זאת בשל העמדה הפרו-ערבית של ברית המועצות והעובדה שהגירה לישראל בכזה עיתוי יכולה להתפס כבגידה ב"מולדת".
דודם (מצד האם) יוסף מיכאלשוילי, דחף אותם לממש את זכותם לעלות לארץ והתכנית יצאה לפועל בקיץ 1967. בשלב הבא האחים שלחו ויזות לשאר המשפחה הקרובה ובהם לדודם יוסף מיכאלשוילי ולגיס שמואל מיכאלשוילי (אח של תמר מיכאלשוילי, אשתו של בן ציון מיכאלשוילי).
יוסף ושמואל מיכאלשוילי קיבלו את הויזות אך לא ניתן אישור יציאה מטעם הרשויות הממשלתיות.
בשנת 1968, יוסף שידע רוסית והיה מורגל במצבים שמצריכים אומץ רב (היה קצין בצבא האדום שלחם בגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה), סיכן את חייו והלך יחד עם שמואל שהצטרף אליו, לדרוש איחוד משפחות בפגישה שנקבעה על ידי הרשויות בטביליסי עם שלושה נציגים של הק.ג.ב.
– גורבצ'וב, אנדרופוב ושולוקוב בקרמלין.
לאחר דין ודברים והתנצחות אמיצה של יוסף מיכאלשוילי זכו השניים ובני משפחתם הקרובה באישור יציאה היסטורי.
לאחר עלייתם לישראל, יוסף מיכאלשוילי ואחייניו מכפר חב"ד, פעלו רבות ושלחו ויזות ל-18 משפחות נוספות, שדרישתן הפומבית הגיעה לאו"ם ויצרה הד בינלאומי, אשר פתח את שערי העלייה ליהודי גאורגיה נוספים.
באוגוסט 1969, 18 (ח"י) משפחות יהודיות מגאורגיה, בהנהגה של שבתי אלהשווילי, שלחו מכתב לוועדה לזכויות האדם של האו"ם, בתביעה להגר לישראל.
המכתב היה התביעה הפומבית הראשונה של קבוצת יהודים סובייטים לעלייה לישראל.
הדבר גרם למערכה אינטנסיבית של ממשלת ישראל והעולם היהודי להתיר את עלייתם של יהודי ברית המועצות לישראל.
מכתב שני נשלח בנובמבר 1969 לאו תאנט, המזכיר הכללי של האו"ם, דרך גולדה מאיר, שהייתה אז ראש ממשלת ישראל.
ביולי 1971, קבוצה של יהודים גאורגים קיימו שביתת רעב בחזית בית הדואר במוסקבה.
מאבקם של יהודי גאורגיה הוביל לשינוי היסטורי בעמדת השלטונות הסובייטים, ובמהלך שנות ה-70 החלה עלייה מסיבית לישראל.
כ-30,000 יהודים גאורגים עלו לישראל, וחלקם למדינות אחרות.
כ-17 אחוזים מיהודי ברית המועצות עלו לארץ בתקופה זו.
בשנת 1991 הכריזה גאורגיה על עצמאותה.
מאז עלו לישראל כמה אלפי יהודים גאורגים.
בשנת 1993 הוערך מספרם של היהודים בגאורגיה ב-14,500 איש.
פתיחת שערי ברית המועצות לעלייה מגאורגיה לא שברה את מסך הברזל, והעולים נאלצו עם עלייתם להתנתק מכל קשר עם ארץ מוצאם.
במרוצת הזמן התפתחה תרבות של יהודי גאורגיה בישראל.
עליית יהודי גאורגיה הייתה העלייה הראשונה של יהודים מברית המועצות לישראל.
בישראל יצא עיתון ישראלי בשפה הגאורגית בשם: "עלייה מגאורגיה", המופץ עד היום.
כמה אלפים מיהודים אלה היגרו לארצות הברית, לפורסט היל שברובע קווינס ניו יורק.
במפקד שנערך בשנת 1989 נמצא כי 16,054 יהודים התגוררו בגאורגיה.
העלייה מחבר המדינות העצמאיות ששיאה היה בשנות התשעים של המאה ה-20, החלה בסוף שנות ה-80, כאשר נפתחו שערי ברית המועצות, בעידן שלטונו הליברלי של מיכאיל גורבצ'וב.
עליית יהודי גאורגיה, בדומה לעלייה מיתר ברית המועצות, לא הייתה בעיקרה עלייה בעלת מניעים ציוניים.
הסיבות לעלייה זו היו בעיקר כלכליות, בצירוף החשש לביטחון האישי, עקב נפילת הקומוניזם והתוהו ובוהו ששרר בגאורגיה בשנים הראשונות שלאחריו.
הכרזת העצמאות של גאורגיה, מלחמת האזרחים הגאורגית והמשבר הכלכלי שפקד את גאורגיה שבאו בעקבותיה, הביאו להגירה של יהודים מגאורגיה שחלקם עלה לישראל.
בתחילת המאה ה-21 הוערך מספרם של יהודי גאורגיה בכיותר מ-200,000 איש, וכ-150,000 מתוכם חיים בישראל.
יהודי גאורגיה השתלבו היטב בחיים הכלכליים והחברתיים בישראל, אך עם זאת, שומרים הם על מורשתם העתיקה ומנהגי אבותיהם.
וכך גם יהודי גאורגיה שהיגרו למדינות אחרות, ממשיכים לקיים חיי תרבות כשל אבותיהם, אם כי השפה המדוברת בפיהם, בנוסף לגאורגית יהודית, היא, לעיתים קרובות, עברית.
בשנת 2005 עלה לראשונה בישראל ערוץ טלוויזיה בשפה הגאורגית - GTV.
הוא שודר בתחילה ביס ולאחר מכן, בתחילת 2007, גם בהוט.
במהלך חייהם בגאורגיה פיתחו יהודי גאורגיה ניב שנקרא "גאורגית יהודית", להג עדתי יהודי שנתגלה במחקר.
יהודי גאורגיה עצמם גורסים כי השפה המדוברת על ידיהם היא הגאורגית עצמה.
באופן היסטורי מילאה היהדות החרדית תפקיד מפתח בענף היהלומים באנטוורפן.
להגירה הזו לאנטוורפן קדמה הגירה בעלת מאפיינים דומים לווינה.
כרגע מונה הקהילה בווינה בעיקר יהודים גאורגים, בוכרים ומיעוטים של יהודים מקומיים, ופרסים.
עלייתו של מיכאיל סאקשווילי לשלטון בגאורגיה הביאה לשינויים מרחיקי לכת בגאורגיה.
החלפת השלטון בוצעה בהפיכה ללא שפיכות דמים, וכן גם ההשתלטות על המחוז הבדלני בדרום-מערב גאורגיה, אג'ריה.
אהבת/הערצת העם הגאורגי לישראל, באה לידי ביטוי במדיניותו, והקשר בין ישראל לגאורגיה התפתח במהירות.
ישראלים, ביניהם ילידי גאורגיה, החלו להשקיע בגאורגיה.
השקעות של ישראלים בגאורגיה הוערכו באוגוסט 2008 בכמיליארד דולר.
גאורגיה הפכה ליעד לטיולים בעיקר לילידי המדינה.
במהלך פלישת רוסיה לגאורגיה באוגוסט 2008, נקלעו ישראלים שהגיעו לפקוד את קיברי משפחותיהם בגורי לקראת תשעה באב.
השגריר הישראלי בגאורגיה היה שבתאי צור, יליד גאורגיה, וכן השגריר הגאורגי בישראל, דובר העברית, לאשה ז'ווניה, היה יהודי.
שני שרים בממשלתו של סאקשווילי הם יהודים: שר ההגנה, דוד קזרשווילי, בעל דרכון ישראלי, ותמור יעקובשווילי.
הנשיא סאקשווילי הגיע לביקור לא רשמי בישראל, באוקטובר 2006, בעקבות חניכת צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן, וחנך מרכז לחקר האנרגיה באוניברסיטת חיפה וקיבל מן המוסד תואר דוקטור לשם כבוד.
הוא נתקבל בסבר פנים יפות בקרב קהילת יוצאי גאורגיה בישראל.
ישראל סייעה לגאורגיה, יחד עם מדינות מערביות אחרות, בחימוש הצבא הגאורגי ואימונו.
בבחירות שנערכו בגאורגיה, ב-5 בינואר 2008, השתתפו גם אזרחי ישראל יוצאי גאורגיה שקיבלו, לאחר ששונה החוק הגאורגי בעניין תעודת זהות גאורגית.
תעמולת הבחירות התנהלה גם בישראל.
פעילותה של חסידות חב"ד בגאורגיה החלה בשנת תרנ"ג (1893), כאשר רבי שלמה יהודה ליב אליעזרוב נשלח על ידי יהודי ארץ ישראל למדינה, במטרה לאסוף כסף עבורם.
בדרכו לגאורגיה עבר הרב בלובביץ', בה שכן באותה תקופה מעוזה של חסידות חב"ד, והתבקש על ידי הרבי הרש"ב לפעול בשיטת "לזרוע רוחניות ולקבץ גשמיות".
בשנת ה'תרס"ה נשלח הרב שוב לגאורגיה, ופעל שם רבות עד לחזרתו לחברון, בה שימש כרב ומד"א.
הפעילות הקבועה של חב"ד בגאורגיה החלה כתוצאה מפניה של קבוצה מיהודי המדינה לרבי הרש"ב, בבקשה לשלוח להם רבנים בשביל לחזק את היהדות וללמד את תורת החסידות.
הרבי נאות לבקשתם, וסמוך לחג הפסח תרע"ו (1916), הגיע הרב שמואל לויטין לעיר כותאיסי.
עם בואו החל לפעול להכשרת דור רבנים ומלמדים מבני המקום.
פעילות זו היא זו שביססה את יהדות גאורגיה, ומפירותיה יצאו מנהיגי העדה בדורות הבאים.
הרב לויטין גם הקים ישיבה בעיר כותאיסי, ואליה שלח הרבי הרש"ב מתלמידיו, כדי שיסייעו לרב לויטין.
הישיבה בשיאה מנתה כ-600 תלמידים.
על הפעילים החב"דיים באותה תקופה נמנו: הרב אברהם לוי'ק סלאווין, הרב נחום שמריהו ששונקין, הרב חיים מרדכי פרלוב, הרב יעקב ישראל זובער ועוד.
בין הערים שבהן פעלו השלוחים: כותאיסי, קולאשי, סצ'חרה, אוני, סוחומי, בטומי, טביליסי ועוד.
בשנת תש"ו עזבו אחרוני השלוחים את גאורגיה.
בשנת תשנ"ב, נשלח הרב רפאל אלאשוילי, רבה הראשי של יהדות גאורגיה בישראל, בשליחות הרבי מליובאוויטש לחזק את היהדות במדינה.
כיום משמשים מספר שלוחים בבתי חב"ד בגאורגיה.
הרב חכם עמנואל דודאשוילי (דוד), מרבניה הראשיים של יהדות גאורגיה בין השנים 1970–1980.
הרב חכם יהודה בוטרשוילי, כיהן כרב הראשי של יהדות גאורגיה בשנים 1970–1985 מטעם רבני העדה.
הרב חכם יעקב דבראשוילי, כיהן כרב הראשי של העדה בישראל בין השנים 1980–1988.
הרב חכם רפאל אלאשוילי, כיהן כרב הראשי בין השנים 1988–2005.
הרב חכם משה מיכאלשוילי, כיהן כרב הראשי בין השנים 2005–2014.
יהדות גיברלטר היא קהילה יהודית בגיברלטר, אשר בדרום חצי האי האיברי.
ראשיתה בימי הביניים וראשית העת החדשה, כאשר התיישבו בה ממגורשי ספרד.
בראשית המאה ה-21, היא בעלת אופי ספרדי, בריטי ומרוקאי.
בני הקהילה מתפרנסים בעיקר מהיותה של גיברלטר מרכז סחר בינלאומי ומקלט מס.
למרות מספרם הקטן של היהודים במקום, הם מהווים אחוז גבוה יחסית באוכלוסייה הכללית בהשוואה לקהילות יהודיות אחרות, ולמעשה רק במדינת ישראל ישנו אחוז גבוה יותר של אוכלוסייה יהודית.
היהודים הראשונים שהתיישבו בגיברלטר היו יהודים צאצאים של יהודים מגירוש ספרד ויהודים שהתגוררו בבריטניה.
מסמך מ-1356 מראה שהקהילה הגישה בקשה לתשלום כופר לחילוץ יהודים שנתפסו על ידי שודדי ים.
מסמך נוסף מספר כי מספר היהודים האנוסים שנסו מרדיפות באנדלוסיה ובקשו להתיישב בגיברלטר היה 1,473.
בשנת 1713, בחוזה אוטרכט, קיבלה לידיה בריטניה את גיברלטר כמושבת כתר בריטית ובין הסעיפים נרשם כי ישנו איסור חמור על מכירת נכסי מקרקעין ליהודים או למוסלמים.
הבריטים שישבו במקום העלימו עין מאיסור זה בשל הצורך המעשי לקיים קשרי מסחר עם מרוקו.
ספרד נהגה להטיל הסגר על העיר ולכן האספקה לחיל המצב הבריטי הייתה תלויה במרוקו.
הסוחרים היהודים במרוקו קיבלו על עצמם את העברת האספקה לצבא הבריטי ולאזרחי המושבה והפכו לתושבי המקום, כך משנת 1704 יש נוכחות רצופה של יהודים בעיר.
בשנת 1749 הוסרו המגבלות החוקיות על ההתיישבות היהודית בעיר.
בית הכנסת הראשון בעיר הוקם בשנת 1724. בשנת 1749 הגיע מלונדון רבה הראשון של המושבה, הרב אייזק נייטו והקים את קהילת "שער השמים" – את בית הכנסת העתיק של העיר הנושא שם זה.
מלבדו הוקם בשנת 1781 בית הכנסת "נפוצות יהודה" – אחד מבתי הכנסת היפים ובעל עושר הקישוטים הגדול ביותר בעיר.
בשנת 1759 הוקם גם בית הכנסת "עץ חיים", בשנת 1800 בית הכנסת נפוצות יהודה ובשנת 1820 בית הכנסת "אבודרהם", וכן קיים בית-כנסת לצעירים הפועל בבניין בית-הספר הקהילתי.
אז גם נוסד בית-הקברות העתיק של הקהילה, במעלה הצוק, במקום הנקרא עד היום "שער היהודים".
כיום אין קוברים בבית-קברות זה, אלא בבית הקברות החדש, ליד נמל התעופה.
הקהילה היהודית צמחה, עד שבסוף המאה ה-18 נפוצה שמועה כי ספרד תכבוש את השטח מידי בריטניה ולכן רבים עזבו את גיברלטר לאיטליה, אנגליה, הולנד ומדינות נוספות.
במהלך המאה ה-19 זכתה הקהילה לשגשוג וצמיחה והיא גדלה לאורך השנים.
בין האישים הידועים בתקופה זו היו הרב יהודה ביבאס שנולד בה וכיהן בה כראש ישיבה, רב יוסף אלמאליח (נפטר ב-1823) והרב יוסף קובו (השמיני) שהיה רב הקהילה (נפטר בשנת ה'תר"ג 1843).
במהלך מלחמת העולם השנייה בריטניה שלטה בגיברלטר והשואה פסחה על הקהילה היהודית, אך הפינוי הגדול של תושבי גיברלטר – על ידי הצבא הבריטי, שנזקק לבתים – לא פסח על הקהילה היהודית.
חלק גדול מהמפונים העדיף שלא לחזור, ועל כן קטנה הקהילה.
ככל תושבי גיברלטר, גם יהודי גיברלטר הם אזרחים בריטים.
חרף קוטנה של הקהילה, מדובר בקהילה "חזקה", במובן הדתי, עד כי "בשבת יותר ממחצית חנויות העיר הקטנות סגורות" עקב העובדה שכל יהודי הקהילה שומרים שבת.
מוסדות הקהילה כוללים חמישה בתי-כנסת, הפעילים בשבתות ומלאים מתפללים.
במטרה לשמור על תפעולם נקבע כי כל אחד מבתי הכנסת העיקריים ישרת את כל הקהילה בימות החול שלשה חודשים.
התפילה היא בנוסח הספרדים ובניגונים ספרדיים.
אך המנהגים דומים יותר למנהגי יהדות מרוקו.
קיים גם שריד למנהגים שהיו קיימים בספרד לפני גירוש ספרד כמו לקרוא את שיר השירים בחול המועד פסח בשפת הלדינו וכן פרקי אבות, שנוהגים לקרוא בין פסח לבין שבועות, אף הם נקראים בלדינו.
מנהג נוסף הוא לשיר בערב שבת שיר הידוע בשם "בנדיגאמוס" (נברך), שהוא מעין תחליף לברכת המזון, אותו שרו האנוסים במקום ברכת המזון כדי להסוות את מוצאן.
היום שרים אותו בנוסף לברכת המזון.
אליהו בירנבוים בביקורו בקהילה מספר כי "אין נישואי תערובת בקהילה".
המרא דאתרא של הקהילה משנת 1985 הוא הרב רון חסיד מאנגליה.
נשיא הקהילה הוא חיים לוי.
שלושה בתי-ספר בעיר: לילדים (מעורב) – ובו 90 ילדים, בית ספר תיכון לבנים – 22 תלמידים ובית ספר תיכון לבנות – 16 תלמידות.
ישנו "כולל" קטן, שהאברכים שלו (שאינם מבני הקהילה) עוסקים גם בהוראה.
רוב בני הקהילה שולטים בעברית.
בחורים החפצים בכך לומדים בעיקר בישיבת גייטסהד שבאנגליה או בישראל.
בגיברלטר אין מוסדות להשכלה גבוהה.
חלק מבוגרי בית הספר שלמדו בישיבות חזרו והיו למנהיגי הקהילה.
כן קיימות חמש חנויות כשרות ומספר מסעדות כשרות.
היהודים שרים את ההמנון הבריטי בעברית.
הם מברכים את המלכה וגם את "בעלה".
הנוסח העברי הפותח במילים "אנא צור ישענו" חובר על ידי הרב משה בן נאים שהיה רבה של גיברלטר.
הבן המפורסם ביותר של הקהילה – והגיברלטרי המפורסם ביותר בכלל – הוא סר יהושע חסן, (1915–1997), ראש השרים הראשון של גיברלטר.
לאחר מלחמת העולם השנייה הנהיג חסן תנועה של גיברלטרים שדרשו שלטון עצמי (מלבד ענייני חוץ וביטחון).
בסופו של דבר, נענתה ממשלת הוד-מלכותה לדרישה, ובבחירות נבחר חסן לראש השרים הראשון (chief minister), והחזיק בתפקיד זה כ-20 שנה (1964–1969 ו-1972–1987).
בתו של חסן עלתה לישראל ומתגוררת בירושלים.
סולומון לוי, אחיין של חסן, מונה בשנת 2008 למשך שנה לתפקיד ראש העיר גיברלטר.
הקהילה היהודית בגיברלטר מקושרת לענף הקטרגל מאז שנות ה-70. לקהילה מקושרות שתי קבוצות, המתחרות במסגרת הליגות של גיברלטר: מכבי גיברלטר ומכבי מאסטרס.
במסגרת המכביה ה-19, שהתקיימה בשנת 2013, גיברלטר יוצגה באמצעות ענף הקט-רגל בקטגוריות הגברים וגילאי נוער.
יהדות בריטניה היא מהחשובות והגדולות ביותר בקהילות היהודיות במערב אירופה.
קהילה זו היא מהמאורגנות בעולם כולו ולה מוסדות רבים הפועלים למען חבריה.
אחד מראשי ממשלת הממלכה המאוחדת, שנבחר פעמיים, היה ממשפחה יהודית: בנג'מין דיזראלי.
נכון למפקד האוכלוסין ב-2021, יש בממלכה המאוחדת מעל ל-277 אלף יהודים, המהווים כ-0.4% מאוכלוסיית המדינה.
לפי המכון לחקר מדיניות יהודית , מספר היהודים במדינה נכון ל-2024 הוא 313,000 ומספר זכאי חוק השבות במדינה, לפי סעיף הנכד, הוא 444,460.
ראשיתה של הקהילה היהודית באנגליה היא ככל הנראה רק מזמן כיבושו של ויליאם הכובש בשנת 1066.
אין תיעוד לקיומם של יהודים באנגליה לפני כן, ולכן ניתן להעריך כי רק בתקופה זו החלה התיישבות היהודים באזור זה.
ידוע מתיעודים של רוזנים ממחוזות שונים על כך, שוויליאם הכובש הביא עמו יהודים מרואן בשנת 1070 כדי לפתח את השטחים שכבש מבחינה כלכלית.
בשנים 1073–1075 נוסדו הקהילות היהודיות הראשונות באנגליה.
בשנת 1096 התיישבו באנגליה יהודי נורמנדי, שנפגעו במסע הצלב הראשון.
בשנת 1100 העניק המלך הנרי הראשון (מלך בשנים 1100–1135) ליהודים חופש תנועה ופעולה.
עם עלייתו לשלטון השתפר מצבה של הקהילה היהודית, ובשנים לאחר מכן נמצאו יהודים בלונדון, קיימברידג', אוקספורד, סטאנפורד, ניופורט, וינצ'סטר, קנטרברי, וינדזור ועוד.
בתחילה עסקו היהודים בעיקר בעבודות הבנקאות, שכן הקתולים באותה תקופה ראו בעיסוק במקצוע זה חטא.
בשנת 1144 אירעה עלילת הדם של נוריץ', ובכך הייתה אנגליה למדינה הראשונה שאירעה בה עלילת דם.
סטפן (מלך בשנים 1135–1154) עצר את המהומות באנגליה כמעט לגמרי, ויהודים רבים ניצלו ממוות.
המלך הנרי השני (מלך בשנים 1154–1189) הטיל על היהודים קנסות כבדים והחרים נכסים של יהודים שנפטרו.
בשנת 1168 נשלחו יהודים רבים לנורמנדי כחלק מהסכם בין הנרי השני לפרידריך הראשון ויהודים אחרים חויבו בתשלום מיסים.
עם התחלפות המלכים השונים השתנה מצב היהודים באנגליה.
עד לשנת 1177 לא הורשו היהודים לקבור את מתיהם באף מקום למעט לונדון, אך משנה זו שונה החוק והם הורשו לקבורם ברחבי המדינה.
מעמד היהודים התחזק מאוד בשנים אלו וניתן לראות זאת במספר מקרים:
ביקורו של רבי אברהם אבן עזרא בלונדון בשנת 1158.
הגעתו של יצחק מצ'רניגוב לאנגליה בשנת 1181.
ההגירה ההמונית של היהודים מנחלות המלך בצרפת, שגורשו על ידי פיליפ השני בשנת 1182.
במקום פעלו מספר בעלי תוספות הבולט שבהם היה הרב משה בן הרב יום טוב מלונדריש.
כמו כן פעלו באנגליה תלמידיו של רבנו תם, רבי יעקב מאורליינש (נהרג ביום הכתרת ריצ'רד לב הארי) ורבי יום טוב בן רבי יצחק מיואני (נהרג בטבח ביהודי יורק).
כתב יד של בעל תוספות מאנגליה נמצא בספריית הפלטינה שבפארמה, איטליה ויצא לאור בשם תוספות חכמי אנגליה.
כתבי יד נוספים שהתגלו בעשורים האחרונים הם "עץ חיים" של הרב יעקב מלונדרץ, "תוספות אלפס" של הרב משה בן הרב יום טוב מלונדריש, "פירושי ר' אליהו מלונדריש" לרבי אליהו בנו של הרב משה ועוד.