tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא שימש בתפקידו בהתנדבות במשך שלושה עשורים, עד שנת 1992, וכשפרש הוחלף על ידי מוני פנאן.
לאחר עזיבתו הקים את משרד הפרסום שמלוק-רבן בשותפות עם איש הפרסום רן רבן.
ב-1999 רכשה חברת מקאן אריקסון חלק ממשרד הפרסום.
במסגרת העסקה מכר מחרובסקי את כל מניותיו בחברה.
בגיל 45 התחתן והיה נשוי לזמן קצר.
נפטר ב-5 בפברואר 2019. הלווייתו נערכה בבית העלמין קריית שאול.
שמואל מירום (נולד ב-6 באוקטובר 1949) הוא דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בפרגוואי וקרואטיה.
נולד וגדל בקריית ביאליק שירת בצה"ל בחיל השריון והשתתף כטנקיסט בקרבות סיני במלחמת יום הכיפורים.
הצטרף למשרד החוץ ב-1975, והחל את שירותו כסגן השגריר בוונצואלה ואחר כך בגואטמלה וברומניה.
במטה המשרד בירושלים שימש כסגן מנהל המחלקה לאמריקה הלטינית, והחל מ-1994 כמנהל המחלקה למזרח אירופה.
במקביל למשרתו זו שימש כשגריר לא-תושב לטורקמניסטן.
ב-1990 מונה לשגריר באסונסיון שבפרגוואי וב־2005 הקים את השגרירות בזאגרב שבקרואטיה ועמד בראשה עד 2009. ב-2010 נשלח כשגריר מיוחד לנשיאת האיחוד האירופי – ספרד, בשגרירות ישראל במדריד.
בין השנים 2010–2016 כיהן כשגריר לא-תושב לסלובניה ולארמניה.
מירום הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית ובמדע המדינה ותואר שני במינהל ציבורי ולימודי ביטחון באוניברסיטת חיפה.
מתגורר במוצא עילית, נשוי לסימה – יועצת ארגונית וקאוצ'רית, ולהם שלושה ילדים.
דודו הוא המשורר והמתרגם משה יונגמן
רבי שמואל מאיר הכהן הולנדר (כ"ח באדר ב תרמ"ט, 31 במרץ 1889 – ט"ז בטבת תשכ"ה, 21 בדצמבר 1964) היה רב ואב בית דין באמסנא שבגליציה, צ'רנוביץ ודארבאני שברומניה.
לאחר עלותו לארץ ישראל שימש כרב שכונת נווה צדק ובית הכנסת "קהל חסידים" בתל אביב.
נולד במשאנה דולנה שבגליציה, שם כיהן אביו הרב נתן דוד הולנדר כרב ואב בית דין.
גם סבו רבי יוסף הולנדר היה מחשובי חסידי האדמו"ר בעל ה'דברי חיים' מצאנז ובנו בעל ה'דברי יחזקאל' משינאווא, כיהן כאב בית דין אמסנא.
למד בישיבת עץ חיים אצל האדמו"ר רבי שלמה הלברשטאם מבאבוב.
לאחר נישואיו כיהן כרב באמסנא.
בשנת 1913 התמנה כרב ואב"ד בצ'רנוביץ וכיהן בתפקידו כשלושים שנה.
הִרבה להתכתב בהלכה ובחסידות עם גדולי דורו ועם רבני אירופה.
ברשותו נשמרו עשרות מכתבים תורניים שנשלחו אליו על ידי חשובי הרבנים באירופה, ובהם רבי חיים מרדכי רולר אב"ד ניאמץ, רבי יוסף לייב סופר אב"ד פאקש, רבי דוד יהודה זילברשטיין אב"ד וויצן, רבי בצלאל זאב שפרן אב"ד באקו ואחרים.
בזמן מלחמת העולם השנייה המשיך לשמש כרב בצ'רנוביץ וניצל מגירוש לטרנסניסטריה.
לאחר המלחמה שימש כאב"ד דארבאני.
בשנת 1947 שימש כרב בית הכנסת "שלום על ישראל" בבוקרשט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה רכש כתבי יד של רבי שמואל קעלין בעל מחצית השקל שכללו חידושים על מסכתות בבא בתרא ועבודה זרה.
בשנת 1958 הוציאם לאור, בתוספת הקדמה.
בשנת 1948 עלה לישראל ושימש כרב שכונת נווה צדק בתל אביב ובית הכנסת "קהל חסידים" בשכונה.
ב-1955 היה ממובילי ההתנגדות מקרב רבני תל אביב לבחירת גולדה מאיר לראשות העיר.
הוא כתב מכתב לראש העיר חיים לבנון, ובו פירט את הנימוקים ההלכתיים כנגד בחירת אישה לתפקיד.
דברים רבים הובאו בשמו בסדרת ספרי "מגדולי התורה והחסידות".
מאמריו פורסמו בכתבי העת דאס יודישע ווארט, אוצר החיים, בית ועד לחכמים, קבוצי אפרים, תל תלפיות.
נפטר בשנת 1964 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק, סמוך לחותנו בזיווג שני הרב שלום הגר.
הרב הולנדר היה כהן מיוחס מגזע משפחת רפופורט.
האדמו"ר רבי אהרן מבעלזא אמר לחסידיו שייקחו אותו לפדיון הבן.
בזיווג ראשון נשא אישה ממשפחת פרנקל תאומים, ממנה נולדה בתם רייזל (יכט).
האם נפטרה זמן קצר לאחר לידתה.
רייזל יכט נישאה לרב יצחק משולם לייפר אב בית דין (אב"ד) דארבאני שברומניה.
בזיווג שני נשא את בתו של האדמו"ר רבי שלום הגר מסטרוז'ניץ, ממנה נולדו שתי בנות: שרה אסתר וחיה רייצא.
שרה אסתר נישאה לדוד המאירי וחיה רייצא נישאה לד"ר צבי שפסר.
בזיווג שלישי נשא את רינא (רינה) בת ר' ישכר דב כהנא מפעסט, ממנה נולדו שני בנים: זאב יהודה ונתן דוד.
אחותו של הרב הולנדר הייתה אשת האדמו"ר רבי יצחק אייזיק רוזנבוים מזוטשקא.
שו"ת ש"ם הכהן, ירושלים, תשי"ב
מהרש"מ הכהן, תל אביב, תשט"ז
שמואל מוניץ (נולד ב-20 בפברואר 1995) הוא משורר, עורך ועיתונאי ישראלי.
מוניץ הוא בנם של ד"ר מאיר מוניץ, המלמד פילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן, ושל איטה מוניץ לבית צנוירט.
הוא גדל באלון שבות ולמד בישיבה התיכונית מקור חיים.
בשנת 2012 החל מוניץ לפרסם שירים בעיתונים, כמו מוסף "שבת" של מקור ראשון, מוסף "תרבות וספרות" של הארץ ומוסף "24 שעות" של ידיעות אחרונות.
נוסף על כך, פרסם שירים בבמות ספרותיות שונות, כמו כתבי העת משיב הרוח, הו!, מאזנים, המוסך, יהי וגלויה.
בשיריו הוא מרבה לעסוק בבדידות ובהתמודדות עם אובדן במשפחה, בפרט בעקבות מותם של שני דודיו מצד אמו.
באוקטובר 2019 פרסם מוניץ במוסף גלריה שישי של עיתון הארץ את מחזור השירים "מעשי דינה", העוסק בפגיעה מינית דרך הרשת.
שירי המחזור התפרסמו גם באנתולוגיה "וילכו ויבואו בית אישה" שראתה אור בהוצאת טנג'יר ועסקה בפגיעות מיניות.
בין השנים 2012–2013 הגיש מוניץ תוכניות רדיו ברשת א' במסגרת רצועת הנוער והסטודנטים "בראש צעיר", וכתב במגזין החודשי מבית עלון השבת עולם קטן.
בשנת 2013 התגייס מוניץ לגלי צה"ל, שבה שירת ככתב ספורט וכעורך.
במהלך השירות הגיש פינות ספורט בתוכנית בוקר טוב ישראל וביומן הערב של התחנה, וערך את התוכנית עושים ספורט.
בין השנים 2016–2019 עבד כעורך וכותב ב-ynet ספורט, וכתב למדור הספורט של ידיעות אחרונות.
בין 2018 ל-2019 היה חבר מערכת ב"פי האתון" – עיתון הסטודנטים של ירושלים.
בין השנים 2019–2021 עבד כסגן עורך מוצש, מוסף התרבות והפנאי של מקור ראשון.
בנובמבר 2021 החל לעבוד כעורך ב-ynet יהדות.
לאחר תקופה כסגן עורך ynet יהדות, מונה בפברואר 2024 לסגן עורך אשכול ערוצי החברה והמדע ב-ynet, הכולל את ערוץ היהדות, ערוץ המעורבות וערוץ סביבה, מדע ובעלי חיים.
שום נס בחצי התורן, עריכה: ליאת קפלן, הוצאת אבן חושן, 2017
לוחות הרפאים, עריכה: אלי אליהו, הוצאת פרדס, 2021
בשנת 2024 נישא לעיתונאית ואשת התוכן רחלי ווקס, עימה הוא מתגורר בירושלים.
מוניץ מנהל אורח חיים צמחוני מגיל 12. בנוסף, הוא שחקן טניס שולחן חובב.
שמואל מאיר הוא סופר ישראלי-צרפתי, חתן פרס "גונקור האביב" לשנת 2021, על ספרו Et la Guerre est finie ("והמלחמה נגמרה").
שמואל מאיר נולד בצרפת ב–1957 וגדל בלוזאן שבשווייץ.
ב-1980 עלה לישראל, התגורר בקיבוץ רגבים.
הוא אב לשלוש בנות שנולדו בישראל ומתגוררות בה.
בשנת 2008 חזר לשווייץ וב- 2014 .מתיישב בפריז
בשנת 2021 זכה בפרס "גונקור האביב" לרומן, על ספרו Et la Guerre est finie ("והמלחמה נגמרה"), שבו שלושה סיפורים, הראשון על רקע תוצאות מלחמת העולם השנייה, השני על רקע תוצאות מלחמת העצמאות והשלישי על רקע תוצאות מלחמת קוריאה.
מאיר על מאמר בעיתון היומי "לה מונד" שכותרתו "על ישראל לפנות את השטחים הפלסטיניים כדי להציל את נשמתה"
, שלוש נובלות, הוצאת מטרופוליס, 2021.
- שבטים Tribus הוצאת גלימאר,2024
שמואל מיכאלי (1926 – 25 בפברואר 2005) היה מורה ומחנך ירושלמי והמנהל השישי של הגימנסיה העברית רחביה.
שמואל מיכאלי (שמו המקורי – אויגן קיש) נולד וגדל בעיר סובוטיצה, סרביה (על הגבול שבין סרביה לבין הונגריה).
הוא מעיד, כי הוריו, אליזבט ומיכאל, לא סיימו את לימודיהם התיכוניים, ואביו התפרנס כסוכן-נוסע.
היו לו אח ואחות גדולים ממנו ואחות קטנה.
על עצמו הוא כותב "נחשבתי ל'כוכב', בהיותי תלמיד מצטיין והיחיד במשפחה שהיה בדרך להשגת תעודת בגרות".
בזמן מלחמת העולם השנייה הועבר למחנה עבודה בהונגריה, לאחר מכן הצטרף לקבוצת הפרטיזנים "קלוטילד" תחת ג'יאורג' סקאשיטש ובלה שטולר.
אחרי המלחמה היה עצור בידי הרוסים.
לאחר חזרתו ליוגוסלביה ולעירו, סיים את לימודיו התיכוניים, ואף למד שנה אחת מתמטיקה באוניברסיטת בלגרד, ואז החליט בשנת 1948 לעלות לארץ.
בהמשך, חי בירושלים: ב-1953 התחיל לעבוד כמחנך וכמורה למתמטיקה בגימנסיה רחביה.
ב-1970 החל לנהל בפועל את בית הספר, בזמן שהמנהל ד"ר זבולון תוחמן חלה.
ב-1972, לאחר מותו של תוחמן, התמנה למנהל הגימנסיה.
בשנת 1987, פרש מניהול בית הספר.
עד פרישתו לגמלאות כיהן גם כיו"ר התאגדות המנהלים הארצית.
בשנת 1990 נשלח על ידי הפדרציה הציונית העולמית להונגריה כנציג החינוך והתרבות במרכז אירופה.
נפטר ב-2005, ונקבר בבית העלמין בגבעת שאול, ירושלים.
על קברו נכתב, לפי בקשתו: "שמואל מיכאלי – איש חינוך".
היה נשוי לחוה, ולהם 2 בנים.
יוסי, בנו הבכור (נולד 1950), היה רופא מומחה לסרטן תאי הפלזמה (Multiple Myeloma) שניהל את המחלקה בקורנל (ניו-יורק) עד שנפטר ממחלה קשה בשנת 2001. לאחר מותו של יוסי, קרא פרופסור ג'יל לוגסי למחלקה שמטפלת במילומה בבית החולים ברזילי באשקלון בשם "מכון המטולוגי ע"ש פרופ' יוסף מיכאלי ז"ל".
בית החולים קורנל מעניק מדי שנה פרס על שמו של יוסי, כהוקרה לחוקר/ת מצטיין בחקר המילומה.
איתן, בנו הצעיר (נולד 1954), שירת בשב"כ.
לאחר פרישתו לגמלאות, נפטר גם הוא ממחלה קשה, ב-5 ינואר 2020. שני הבנים למדו בנערותם בגימנסיה רחביה שבה לימד אביהם.
תקופת נעוריו על-פי ספרו "בנתיבי המאבק",
מיכאלי פרסם ספר אוטוביוגרפי, בנתיבי המאבק.
הספר התמקד בתקופות נערותו ובחרותו בסרביה ובהונגריה בזמן מלחמת העולם השנייה ולאחריה, ובאירועים שונים שעבר: ניסיון הצטרפות לפרטיזנים, העברה למחנה עבודה בהונגריה, בריחה, פעילות מחתרתית – פרטיזנית בבודפשט, כליאה בשבי הרוסי והתמודדות עם המשטר הקומוניסטי של טיטו.
הפרק האחרון של הספר מסתיים עם הגעתו לארץ.
הזיכרונות האישיים מסופרים בספר מנקודת מבטו הבוגרת של מחנך ישראלי, כ-40 שנה לאחר שחווה את האירועים, בליווי התובנות שיש לו בחלוף השנים.
למרות הקדמה קצרה העוסקת ברקע המשפחתי של מיכאלי, עיקר הספר מתמקד בשבע שנים (1941–1948).
העיר סובוטיצה (בהונגרית סבדקה Szabadka), עיר מגוריו של מיכאלי, שכנה באזור, שעבר ב-1918 מידי האימפריה האוסטרו-הונגרית, לידי הפדרציה היוגוסלבית, והיא מצויה על הגבול בין סרביה לבין הונגריה.
מיכאלי מעיד כי היו בעיר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה כ-5,000–5,200 יהודים.
היהדות בעיר, השתייכה ברובה לזרם הניאולוגי-ליברלי, ומיעוטה ליהדות האורתודוקסית.
בקורת על הספר התפרסמה, בין היתר, בכתב העת הווירטואלי "מעמקים".
לפי ספרו בנתיבי המאבק, בחחודש ספטמבר 1944 הצטרף שמואל מיכאלי לקבוצת הפרטיזנים "קלוטילד", יחד עם חבר יהודי נוסף בשם טומי.
בהנהגתם של ג'יאורג' סקאטישיטש ובלה סטולר.
הקבוצה שכנה ברחוב "קלוטילד" בבודפשט, בבית מספר 22.
"המטרה האמיתית של הקבוצה, כפי שהגדירה החזית הדמוקרטית למען עצמאות הונגריה, הייתה לכבוש את בית הדפוס לגרדי" (בנתיבי המאבק, עמוד 63).
"דפוס לגרדי היה היחיד בעיר שלרשותו עמדה אספקת חשמל שהייתה בלתי תלויה בחברת החשמל המרכזית.
לפיכך, ההנחה הייתה שהדפוס יוסיף לעבוד גם אם הנאצים יחליטו לפוצץ, לפני נסיגתם, את תחנת החשמל העיקרית של העיר" (בנתיבי המאבק, עמוד 63).
"הצבא האדום והשלטון החדש יהיו זקוקים, מיד אחרי שחרור העיר, לבית דפוס לשם הוצאת עיתון ולהדפסת מודעות וכרוזים.
תפקידה של הקבוצה היה להסתער על בית הדפוס, לגבור על כוחות הביטחון ששמרו עליו, בטרם יהיה סיפק בידם לפוצצו" (בנתיבי המאבק, עמוד 63).
בתחילת הכשרתם כלוחמי המחתרת, החליט חברו של מיכאלי, טומי, לערוק מן היחידה ולשוב להסתתר עם בן דודו.
מיכאלי, שהביא את טומי ליחידה, נדרש על ידי מפקדי היחידה לאתר את טומי ולהורגו.
מיכאלי איתר את חברו, הזהירו כי היחידה דנה אותו למוות וכי עליו לשמור על פרופיל נמוך.
מיכאלי שב ליחידה בתואנה שלא איתר את טומי (בנתיבי המאבק, עמוד 63).
הכנות הקבוצה למשימתה כללו תכנון קפדני של המשימה וכן סיורים ליליים.
הימים הוקדשו לאימונים ומשימות מיוחדות והליולת לסיורים, לצורך הדבקת כרוזים או התנפלויות להשגת נשק.
"במהלך התנפלויות להשגת נשק, היו חברי הקבוצה מאתרים חייל מדינות הציר שהינו חמוש ובגילופין כאשר אחד מחברי הקבוצה היה מתחזה לקצין, בעוד הסמל, סאקי, היה מתגנב מאחוריו ובעוד 'הקצין' היה בודק תעודותיו, היה סאקי נועץ את הסכין בעורק הקרוטיד שבצאוורו.
לימים נהג מיכאלי לאמן את נכדו בשיטת הריגה זו בילדותו בירושלים תוך שהוא אומר כי הסכין היא הנשק הכי חשוב של הלוחם בשל פעולתה השקטה, הקלות בהשגתה וקטלניותה כאשר מופעלת נכון (בנתיבי המאבק, עמוד 66. ועדות הנכד, ד"ר עמית מיכאלי).
משימה מיוחדת שהוטלה על מיכאלי על ידי ג'יאורג' סקאטישיטש הייתה לארגן התנגדות חמושה בקרב עובדי כפייה יהודים בגילאים 18–48. עובדי כפייה אלה עבדו על ביצורים סביב העיר כנגד הצבא האדום והיו בכושר כמעט מלא.
השמירה על עובדי הכפייה הוטלה על כוח מילואים הונגרי שלא היה אידאולוגית נאצי ועל כן לא היה בעל מוטיבציה לפגוע ביהודים ובעל אחוז עריקה גדול.
היחידה של סקאטישיטש הצליחה להשיג מפתחות של כמה מחסני נשק והסכמה שהסגל הנוכחי ששומר על היהודים לא יתנגד לחימושם.
מיכאלי יצא למשימה עם הסמל, סאקי, כאשר יהדותו ועברו כעובד כפייה הייתה אמורה לעורר התנגדות בקרב עובדי הכפייה.
מיכאלי חידד את ההזהרה כי הצבא האדום קרוב וכי כוונת הנאצים לאחר סיום העבודה להגלותם למחנה השמדה, ממנו סיכויי ההישרדות קלושים.
להפתעתו של מיכאלי אף אחד מעובדי הכפייה לא התנדב.
לימים הפך סיפור זה לנושא אותו לימד מיכאלי כמחנך, במהלך שיעורי יום השואה והגבורה על נושא התנגדות היהודים להשמדה באירופה (בנתיבי המאבק, עמ' 67–70).
אולם בביתו לימד מיכאלי את בניו ונכדיו אחרת.
מיכאלי מתח ביקורת נוקבת על היעדר ההתנגדות, חינך את נכדיו כי תפקידו של גבר הוא למות בקרב בטרם מתאפשרת פגיעה בנשים ובילדים של משפחתו.
חינוך זה גרם לנכדו, ד"ר עמית מיכאלי להתמקד באמנויות הלחימה מילדותו ולהפוך לראש שיטת הקרטה שורין ריו, שידוקאן בישראל (עדותו של ד"ר עמית מיכאלי, נכדו של שמואל).
ב-25 בדצמבר 1944, נתגלתה הקבוצה בידי הנאצים, והתרחש הקרב האחרון של קבוצת "קלוטילד".
הקרב התחיל באזהרתו של השוער, שהתריע על הגעת הנאצים באמצעות דפיקה מיוחדת על דלת בית המסתור של קבוצת "קלוטילד".
והמשיך בכך שהנאצים חדרו לחצר הפנימית, שם התרחש קרב יריות בין לוחמי "קלוטילד" לבין הנאצים.
לאחר מכן, נשארו חוליית חיפוי, בה היה שמואל מיכאלי, לחפות על נסיגת חברי הקבוצה.
הקבוצה ברחה דרך חלון מילוט, עברה מספר בתים והגיעה לבית המרזח, דרכו פרצו את המצור הנאצי על בית המסתור של הקבוצה.
במהלך הקרב, סאקי, הסמל שפיקד על חוליית החיפוי, נורה למוות בידי היחידה שלו, שבגלל בגדי ההסוואה שלו חשבו שהוא נאצי.
בבית המרזח, פרצה הקבוצה את המצור תוך שימוש בשולחנות המקום כמחסה בזמן ירי במקלעים.("הפכתי את אחד השולחנות ותפסתי עמדה מאחוריו" – בנתיבי המאבק, עמוד 77)
לאחר הקרב, כותב שמואל בספרו בנתיבי המאבק שרק לאחר המלחמה גילה על גורל הקבוצה.
שלפיו, היה מותם של 23 חברי הקבוצה מלבד שטולר.
לאחר מכן, אישר שבקבוצה היו רק 23 לוחמים (ללא המפקדים) ולכן שלא יכלו למות 23 בקרב.
הוא היה סבור שאביו, שכנראה בא לבקרו בזמן הקרב, מת ונספר כחבר קבוצה.
חשד זה אושר כשהקרובה שאצלה התגורר אביו שלחה למיכאלי מכתב ובו כתבה שלאחר המלחמה היא הוזמנה לזהות את גופתו וזיהתה אותה בבירור.
הוא הסיק מכך ששני חברי הקבוצה היחידים ששרדו היו ג'יאורג' סקאטישיטש ושמואל מיכאלי בעצמו, מכיוון שנודע בהקדשה שבלה סוטלר מת.
כיום, נקרא מחדש רחוב "קלוטילד" שבו הסתתרה הקבוצה, על שם בלה סטולר (Stollár Béla utca, בודהפשט, הונגריה).
על דלת בית מספר 22, בית המסתור של הקבוצה, ישנה הקדשה לשוער בלה שובר (bella schober) ולמשפחתו.
מיכאלי היה, כאמור, מורה למתמטיקה בבית הספר מאז שנת 1953. בהמשך, הוא היה ממונה גם על הפעילות החברתית בבית הספר, ופיתח פעילויות כמו מפעל "ערבי-תרבות" ו" יום השמיניות".
כסגן מנהל היה חלק מהנהלת הגימנסיה שכללה שלושה חברים: אותו עצמו, את המנהל ד"ר זבולון תוכמן, ואת מזכיר הגימנסיה חן מלך מרחביה, שהיה אחראי על התחזוקה, הפקידות והנהלת החשבונות (את מרחביה החליף יותר מאוחר אברהם טריגודה).
בזמן מחלתו של המנהל תוחמן, כיהן מיכאלי כמנהל-בפועל.
לאחר פטירתו של תוחמן, הוא התמנה למנהל הגימנסיה בשנת 1972 וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1987.
כמורה למתמטיקה נחשב כמורה טוב: כבר אחרי המלחמה, כששובץ ביוגוסלביה לכיתה י"ב, נהג לתת שעורים פרטיים במתמטיקה לתלמידים רבים.
תכונות נוספות שלו שבאו לידי ביטוי בתפקידו כמנהל היו הרגלי עבודה וסדר, ולדבריו רכש אותן בלימודיו בבית הספר ההונגרי (בנתיבי המאבק, עמ' 23).
גם בארץ, הלך שמו לפניו כמורה אהוב למתמטיקה.
אחד מתלמידיו, העיתונאי יהודה ליטני, נזכר בתקופת לימודיו בגימנסיה: "שנאתי מתמטיקה אבל אהבתי אותו".
בשלהי שנות ה-60 החליטה ממשלת ישראל על הרפורמה בחינוך.
בית הספר היסודי צומצם ל-6 כתות, ובמסגרת הלימוד התיכוני בוצעה הפרדה: הוקמה חטיבת ביניים – בת 3 כתות בין בית הספר היסודי לבין התיכון, והוקמה חטיבה עליונה בת 3 כיתות.
הרפורמה הזו גם חרתה על דיגלה את האינטגרציה בין שכבות אוכלוסייה שונות של תלמידים, וצמצום פערים על רקע מעמדי-עדתי בהישגים הלימודיים.
הגימנסיה הייתה בין בתי הספר הראשונים שהחלו בתהליך הרפורמה, בזמן כהונתו של מיכאלי כמנהל בית הספר.
מיכאלי, יזם בתחילת שנות ה-70, תוכניות חדשניות שהיו שלב מקדים לאינטגרציה ולרפורמה, והיו מודל לתהליכים דומים בבתי ספר אחרים.
המהלך לא עבר בקלות, והורים שהתנגדו לו ניהלו מאבקים מתוקשרים שגרמו אף להתערבות משטרה, עד שהמהלך התייצב כעבור עשר שנים.
מיכאלי היה גם המנהל הראשון בארץ שהנהיג בגימנסיה לימודים בשיטה של יחידות לימוד, משנת הלימודים תשל"ד ואילך.
השיטה החדשנית ביטלה את המגמות המסורתיות שהיו נהוגות בכיתות י"א–י"ב ונתנה מגוון רחב של אפשרויות בחירה במקצועות הלימוד.
ב-1983, הועברו הכיתות היסודיות של הגימנסיה לבית הספר ע"ש פולה בן-גוריון בעמק המצלבה.
בגימנסיה שבשכונת רחביה נותרו חטיבת הביניים והחטיבה העליונה, ומתכונת זו נותרה בעינה עד היום.
מיכאלי פרש מניהול הגימנסיה בשנת 1988, אחרי 35 שנה של עבודה במוסד, והוחלף על ידי אריה רוגל.
על-פי המסופר בסרט, תגובתם של ניצולי השואה לטראומה שחוו, התבטאה בהתעללות בילדיהם, ואיתן מיכאלי מאשים את אמו בהכאת ילדיה (אך לא את אביו).
הסרט תיאר את ההשלכות הרגשיות והנפשיות של ההתעללות על בני הדור השני, שחיו בקונפליקט מתמיד: מצד אחד, אמפתיה לסבל שחוו הוריהם, ומצד אחר, פחד ובושה שליוו אותם כל חייהם.
רגשות אלה התגברו ביתר שאת כשהפכו להורים בעצמם (לבני הדור השלישי), תוך חשש מתמיד מפני ההעברה של האלימות, הכאב והסבל הלאה לילדיהם.
בעקבות הקרנת הסרט, קיים איתן מיכאלי כמה ראיונות בעיתונות ובטלוויזיה וסיפר על ילדותו בבית הוריו, ועל המכות שספג בילדותו מאמו.
איתן מיכאלי נפטר כשנה וחצי אחרי מתן הראיונות.
שמואל לעף (בהונגרית: Lőw Sámuel; פאפה, 11 בספטמבר , 1846 – בודפשט, 19 בספטמבר 1936) היה רופא יהודי-הונגרי, מומחה ברפואה פנימית, בלנאולוג.
הוא בנו של לאופולד לעף הרב הראשי של סגד.
אחיו היו ויליאם לוב שהיגר מהונגריה לארצות הברית והיה עורך דין אמריקאי, עיתונאי, וכן עורך הדין טוביאש לעף.
הוא היה אחיו מצד אביו בלבד של הרב הראשי לעתיד של סדש עמנואל לעף ודוד של טיבור לעף שהיה שופט, נשיא בית המשפט לערעורים וסופר משפטי.
שמואל לעף נולד כבנם השלישי של הרב הראשי לאופולד לעף ושל לאונטין שוואב.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בסגד, ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת וינה, שם קיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1871. שמואל לעף התיישב בבודפשט ב-1873. משנת 1876 עבד במשך שני עשורים כעורך הראשי של "Pester medizinisch-chirurgische Presse".
הוא כתב מספר עבודות מחקר בעיקר בנושאי בריאות הציבור.
הוא היה נשיא "האגודה הרפואית של בודפשט".
ועבד גם כרופא הראשי של "חברת הביטוח הכללית ההונגרית הראשונה" (Első Magyar Általános Biztosító Társaság).
אחרי 1891 ערך את השנתון של "האגודה הבלנאולוגית של מדינות הכתר הקדוש ההונגרי" (Magyar Szent Korona Országai Balneológiai Egyesület).
בשנת 1893 הוא הפך לחבר ב"מועצה הרפואית הלאומית לבריאות הציבור" (Országos Közegészségügyi Orvosi Tanács) למשך כל ימי חייו.
בשנת 1895 נבחר לנשיא "האגודה לסיוע רפואי בבודפשט" (Budapesti Orvosi Segélyegylet).
הוא השתתף בהקמת "האגודה הבלנאולוגית הלאומית" (Országos Balneológiai Egyesület) ושימש כמזכיר הכללי של האגודה במשך שנים רבות.
ב-27 באוגוסט 1898 קיבל את צלב האבירים של מסדר פרנץ יוזף.
מגיל צעיר מילא תפקיד משמעותי בחיים הציבוריים היהודיים בבודפשט.
הוא היה המנהל כל בתי החולים של הקהילה היהודית של פשט והיה חבר בגוף הייצוגי של הקהילה.
שמואל לעף הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
סודיות רפואית מנקודת המבט של ביטוח חיים (בודפשט, 1897)
על הלשכות הרפואיות (בהונגרית ובגרמנית, בודפשט, 1900)
הרב שמואל מאיר אייזקס היה רב אורתודוקסי בארצות הברית, יליד הולנד, ופילנתרופ.
מחלוצי ומייסדי היהדות האורתודוקסית בארצות הברית, אל מול עליית התנועה הרפורמית באמצע המאה ה-19.
אייזקס נולד בלייוורדן, וגדל בבריטניה.
שימש כמנהל בית היתומים נוה צדק בלונדון.
תפקיד זה הביאו לתשומת ליבם של קהילת בני ישורון בניו יורק (אנ'), ולמרות שלא נסמך לרבנות, בני הקהילה ביקשו ממנו לכהן כרב הקהילה.
הרב אייזקס הגיע לניו יורק בשנת 1839.
היה רבה של קהילת בני ישורון עד לשנת 1845, אז התפלגה הקהילה לשתים.
הוא עזב והתמנה לרב קהילת שערי תפילה האורתודוקסית, בניו יורק.
הרב אייזקס השתתף כאחד מהמנהיגים הדתיים הרשמיים בהלווייתו של אברהם לינקולן.
נטל חלק חשוב ביסודה של היהדות האורתודוקסית בארצות הברית.
פרסם מאמרים תורניים רבים בכתבי העת ובעיתונים.
ההלוויה שלו הייתה הגדולה ביותר בקהילה היהודית במאה ה־19 בארצות הברית.
ארכיון של כתביו ומסמכים רוונטיים מצוי בCenter for Jewish History.
רבי שמואל בן נסים מסנות היה רב ומחבר מחלב במאה ה-13.
תאריך לידתו של רבי שמואל מסנות אינו ידוע, אך בהנחה שהמשורר יהודה אלחריזי מתאר אותו במקאמה שלו על ביקורו בדמשק מעט לאחר 1218, הרי שנולד בשלהי המאה ה-12 ולכל המאוחר בתחילת המאה ה-13.
תאריך פטירתו של רבי שמואל גם הוא אינו ידוע, אך במדרש דניאל הוא נוקב המפרש בתאריך: .
בהנחה שמדובר במניין לחורבן הבית השני, הרי שהכוונה לשנת 1274, נמצא שהאריך ימים עד לשנה זו לכל הפחות.
הרב מרדכי הכהן, מהדיר פירושו של רבי שמואל לבראשית, מצא שני אנשים נוספים בעלי השם משנות: האחד, הרב שלמה מסנות, היה דיין בפאס לאחר שעקר לשם מתוניסיה, ובעקבות כך הציע הכהן כי מוצאו הוא מהעיר תמשונת בתוניסיה.
חכם שני בעל השם מסנות הוא רבי מרדכי מסנות מדמשק, שפגש את רבי ישראל נג'ארה.
שם משפחתו נודע כמסנות, אך גם כמשנות, מאשנות ואף אלמסנות.
ייתכן כי השם נובע משם עיר ממנה מוצאו (או מוצא משפחתו) בשם סנות או שנות, אך הצורה הערבית אלמסנות מראה כי המ' היא מעיקר השם.
בפיוט שכתב רבי שמואל בו באה חתימתו באקרוסטיכון, השם מתחיל באות ש', אך ייתכן כי רבי שמואל החליף ביניהם בשביל השיר.
בהקדמותיו של המעתיק לכתב היד מכיל את מדרשי דניאל, עזרא ודברי הימים הוא מכנה את רבי שמואל "צקילי" (אולי: מסיציליה) ו"במדינת טוליטולה" (טולדו).
המקור העיקרי לידיעות על רבי שמואל מסנות הוא בכתבי המשורר יהודה אלחריזי, שאת שנותיו האחרונות העביר בחלב, המדבר בשבחו של רבי שמואל בן נסים ביצירה הקרויה אגרת לשון הזהב, בה אלחזריזי שם בפי החכמה את האמירה כי ועוד שבחים, כשהוא מזכיר גם את אביו רבינו נסים ראש הישיבה.
גם בספרו תחכמוני מזכיר אלחריזי את רבי שמואל, יחד עם אחיו רבי עזריהו, ומגדיר אותם כזרע ראשי ישיבות, .
בהמשך המקאמה מוזכר גם בנו של רבי שמואל, אלעזר, שהיה רופא המלך, ונמתחת עליו ביקורת על שפעם אחת חילל את השבת בנוסעו אל המלך.
בכתביו של אלחריזי קיימים מספר שירים נוספים העוסקים ברבי שמואל, ומוזכר גם בן בשם מזהיר.
למרות שאלחריזי אינו משתמש בכינוי "מסנות", הוצע על ידי י"ל צונץ, א"ל לנדסהוט, ושלמה בובר לזהות בין רבי שמואל בין נסים שהוא מזכיר לבין המחבר רבי שמואל בן נסים מסנות, בהיות שניהם חכמים בחלב בערך באותה תקופה.
הקושי העיקרי בזיהוי בין השניים הוא תאריך המוזכר במדרש דניאל בו נוקב המפרש בתאריך: .
בהנחה שמדובר במניין לחורבן הבית השני, הרי שהכוונה לשנת 1274, ואלחריזי, שנפטר ב-1225, הכיר את רבי שמואל בתקופה של כחמישים שנה קודם לכן, נמצא שהוא משבח הגדול נעשה בעוד רבי שמואל צעיר לימים, ואת חיבוריו כתב בהמשך השנים.
רבי שמואל מסנות חיבר קבוצה של פירושים-מדרשים לספרים שונים במקרא.
הראשון שנדפס היה פירושו לאיוב, שנקרא מעין גנים, שנדפס על ידי שלמה בובר בתרמ"ט (1889).
בובר השיג גם העתק מן פירושו לספר בראשית, ואף העניק לו את הכינוי בראשית זוטא, והחל בההדרתו, אך לא זכה להשלימו ולהוציאו לאור.
כתב היד שעל פיו החל בובר את עבודתו עבר לידי הרב י"ל מימון, והוא מסרו למרדכי הכהן שההדירו ב-1962.
מדרשי דניאל, עזרא (ונחמיה) הודפסו על ידי יצחק לנגה ושמואל שוורץ בתשכ"ח (1968).
מדרש דברי הימים יצא לאור על ידי מכון זכרון אהרן בתשע"ז (2017).
כתבי יד למדרשים למלכים מצויים בספריית הוותיקן, וקטעים לפרשיות קורח ובלק מספר במדבר מצויות בבית המדרש לרבנים באמריקה, קטעים לספר ויקרא מצויים באוקספורד, ואף קטעים מדרשיים מצויים בספריית שוקן.
לא ידוע האם פירש רבי שמואל ספרים נוספים, ואילו הם, אך מסתבר שכתביו הם רבים משהגיעו לידינו.
בנוסף חיבר פיוט בשם "שעה שועי ורפא מחלתי", הבנוי על פיוט ה' נגדך כל תאוותי של רבי יהודה הלוי.
סגנון ספריו דומה בעיקרו: ציטוט מהפסוק, המשמש לבסיס עליו הוא מתרחב ומלקט ממקורות מדרשיים קדומים, אך במקומות בהם המקורות המדרשיים הקדומים מצומצמים יחסית, הרי רבי שמואל מרחיב משלו ומפרשנים אחרים, והחיבור מקבל אופי פרשני, דבר הבולט במיוחד במדרשי דניאל ועזרא, בהם מושקע הרבה בהבנת הפשט, לנוכח מועטות החומר הדרשני.
בפירושו לדברי הימים השתמש רבי שמואל כבסיס בפירושי הרד"ק לספר, כשהוא מוסיף עליו ממקורות מדרשיים.
מקור ייחודי לרבי שמואל הוא השימוש בפשיטתא, התרגום הארמי-סורי למקרא, לו הוא קורא 'תרגום ארמי'.
רבי שמואל מאיוורא (מכונה גם "השר מאיברא"; חי במאה ה-13) היה רב מתקופת הראשונים, מבעלי תוספות איוורא.
למד אצל הריצב"א, וככל הנראה גם אצל אחיו רבי משה מאיוורא ואצל רבי נתנאל מקינון (שאצלם הוא היה במעמד של תלמיד חבר).
מדברי כמה ראשונים נראה כי נהג בהנהגות חסידות, וכך הוא מופיע בתואר "החסיד" אצל אחד מתלמידיו.
כתב חיבורים על כמה ממסכתות הש"ס, מהם שכונו בשם "פרישה" ומהם בשם "שיטה".
הזמן המאוחר ביותר לפטירתו הוא 1293, שכן מהר"ם מרוטנבורג, שנפטר בשנה זו, מזכיר אותו (בפירושו לנגעים פ"א מ"א, מובא בתוספות יו"ט שם) בתואר "זצ"ל".
הוא מופיע כרב העיר קשטילטירי שבחבל פיקרדיה בצפון צרפת, אחרי פטירת רבי יהודה בן יצחק מסר לאון בשנת ד'תתקפ"ד (1224).
קיימת השערה על שני בנים שהיו לו: רבי יעקב ורבי מנחם.
רבי יונה גירונדי למד אצלו (כמו גם אצל אחיו רבי משה), וכן רבי יצחק מקורביל, בעל ספר מצוות קטן, מהר"ם מרוטנבורג, רבי פרץ מקורביל, רבי ידידיה מנירנברג, רבי שמשון בן צדוק (בעל "תשבץ קטן").
ערך את תוספות איוורא יחד עם אחיו רבי משה ורבי יצחק, שיחד עמדו הם בראש קבוצה שכונתה "גדולי איוורא", "רבני איוורא" או "חכמי איוורא".
הרב שמואל מועד, רבה של ושילקובה, מחוז ביאליסטוק, רב ומקובל ליטאי, מתלמידי ר' מנחם מנדל משקלוב, מחבר 'בית שמואל הקטן'.
נולד בשנת ה'תקמ"ד, 1784, לערך לאביו ר' יהודה ליב, אב"ד ושילקובה.
לאחר פטירת אביו, בשנת ה'תקע"ט, 1819, התמנה לכהן כממלא מקומו בקהילת ושילקובה.
שימש בכתר הרבנות בעיר זו חמשים ושש שנים, ונפטר בשיבה טובה בשביעי של פסח ה'תרל"ה, 1875. על אודותיו כותב נכדו, ר' נחמן גדליהו ברודר:
את חיבורו הגדול 'בית שמואל הקטן' על המרדכי כתב בין השנים ת"ר-תרט"ו, יחד עם חיבור על הש"ס ובתורת הנסתר שנותרו בכתב יד.
בהקדמתו לספר כתב המחבר: .
לספר נוסף מכתבו של הרב יהודה ליב רבינוביץ' (ר' לייב זלמנ'ס), רב וראש המוצי"ם בהורודנא, הכותב אודות ר' שמואל: "אדם גדול בתורה בנגלה ובנסתר ובמעשים [...] לא פסק פומיה מגרסה ועובד את ד' באמת כידוע ומפורסם עוצם שקידתו ויגיעתו בתורה".
רבי שמואל לעסרי (ה'תקס"ה, 1805 – י' בניסן ה'תר"ן, 1890) היה פוסק הלכה, אב בית דין ורבה הראשי של גיברלטר במחצית השנייה של המאה ה-19.
נולד בטיטואן שבמרוקו הספרדית לאביו ר' שלמה.
נשא את קלרה לבית משפחת טאוריל.
בהמשך נדד לג'יברלטר וכיהן שם כדיין החל משנת תקצ"ח לערך.
לא יאוחר משנת תרט"ו, כיהן כדיין שני באי לצד רבי שלום אפלאלו (דיין ראשון).
בשנת תרי"ז עמד בראש חכמי ג'יברלטר, ומחביריו הדיינים נמנו: רבי יהודה לארידו, רבי יעקב הכהן, רבי שמואל הכהן, רבי יהודה ישראל ורבי דוד אפלאלו.
בשנת תרל"ו אירח בביתו את השד"ר רבי יהודה בירדוגו.
נראה שבשנת תרל"ח מינוהו במינוי רשמי כרבה הראשי של האי.
התכתב ושאל בהלכה תדיר את רבי יצחק בן וואליד.
לאחר חמשים ושתים שנות רבנות, נפטר בשנת תר"ן בג'יברלטר, בה נקבר.
לאחר פטירתו, התמנה רבי רפאל חיים משה בן נאים לרבה של ג'יברלטר.
בנו המפורסם היה רבי שלמה לעסרי.
רבי שמואל התפרסם בכושר פסיקתו, ופוסקים מארצות שונות ביקשו את הסכמתו לפסקיהם.
בין הרבנים ששלחו לו את תשובתם, יש למנות את רבי מרדכי לוריא מצפת, רבי דוד זגורי מפורטוגל, רבי רחמים חיים יאודה ישראל מרודוס.
תשובות ופסקים - מהם נותרו בכתבי יד, ומהם נדפסו בספרי חכמי דורו.
שמואל (שמוליק) סגל (14 בדצמבר 1924 – 15 בפברואר 1997) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי.
סגל נולד בעיר זלוטשוב שבגליציה (אז ברפובליקה הפולנית השנייה) למשפחה חרדית.
סבו הוא הרב חיים משה זילברשיץ (1869 - 1954) שהיה מנהל ישיבת ארח לחיים בזלוטשוב, ומחבר סדרת ספרי משנה ברורה על המשניות וספר חמדת ישראל על מעלת עם ישראל.
הוא עלה עם משפחתו לישראל בשנת 1933, גדל בחיפה ולמד שם בישיבת תפארת ישראל.
בשנת 1945 הצטרף לתיאטרון "הבימה" ובמלחמת העצמאות שירת בלהקה צבאית בשם "הלהקה הארצית", שהייתה מורכבת משחקני תיאטרון, ושימש כמנהלה הארגוני.
שיחק בהצגות רבות של תיאטרון "הבימה", בהן: "בערבות הנגב", "בקץ הימים", "פר גינט", "ביקור הגברת הזקנה", "נמר חברבורות", "הדוד וניה", "המכשפה" ו"החייל האמיץ שוויק".
סגל הרבה גם, בין היתר, לשחק במחזותיו של נסים אלוני, כשאחד מתפקידיו הגדולים הוא במחזהו של אלוני - "הצוענים של יפו".
שיחק במחזה "שבעה" של שמואל הספרי לצד מרים זוהר, רמי הויברגר ודוב נבון בתיאטרון בית לסין.
סגל היה חלק מההרכב "שלושת השמוליקים" יחד עם השחקנים שמואל רודנסקי ואליהו גולדנברג (את גולדנברג החליף לאחר פטירתו שמואל עצמון).
הם הופיעו יחד במופעים הומוריסטיים ביידיש, בייחוד מסיפורי שלום עליכם, וערכו גם מספר סיבובי הופעות בקהילות היהודיות בעולם.
סגל הוציא מספר תקליטים בעברית וביידיש, תקליטי ילדים ("דודי שמחה", "לא יאומן כי יסופר","המפוזר מכפר אז"ר", ואחרים) ותקליטי מערכונים.
שני תקליטים הוקדשו למערכוניו של אפרים קישון, שם נכלל בין היתר מערכון ידוע בביצועם של סגל ורודנסקי, שבו זעק סגל כי בית הוועד הפועל של ההסתדרות נהרס בלילה, וכשהוכחה טעותו - טען כי עד אור הבוקר הוא הספיק להיבנות מחדש ("אתה לא יודע למה מסוגלת ההסתדרות!").
עם תקליטיו הנוספים נמנים: "קפה למיטה" - מערכונים וקטעים משל יוסף לפיד ו"רבותיי ההיסטוריה חוזרת" - שירים ומערכונים הומוריסטיים על ההיסטוריה של עם ישראל (ביחד עם שמואל רודנסקי).
הקליט תרגומים בעברית לשירים שביצע בורביל בצרפתית.
הופיע כקריין עם התזמורת הפילהרמונית ב"ניצול מוורשה" של ארנולד שנברג וביצירה שזובין מהטה הזמין עבורו מהמלחין דובי זלצר - "סטמפניו" של שלום עליכם.בטלוויזיה הופיע סגל כבר בשנות השבעים לצד אליהו גולדנברג ושמואל רודנסקי בסדרה הקומית "בני עמך" על פי סיפורי העיירה כתריאליבקה של שלום עליכם.
כן השתתף בסדרת הטלוויזיה הקומית "קרובים קרובים", בתפקיד יו"ר ועד הבית, מר קוזילביץ'.
השתתף גם בקומדיית המצבים "איצ'ה", בתפקיד שכנו של איצ'ה (אותו גילם ספי ריבלין).
כמו כן הופיע במספר תוכניות של הסדרה "שניים אוחזין" במסגרת שידורי "הטלוויזיה החינוכית".
בקולנוע הופיע במספר סרטים, ביניהם: "אקסודוס" עם פול ניומן, "רק לא בשבת" עם גאולה גיל, "המובטל בטיטו" עם זאב רווח, ו"שחקנים", עליו זכה בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובו כיכב לצד רמי הויברגר.
סגל נפטר בשנת 1997 בגיל 72, כתוצאה משבץ מוחי שעבר בהיותו על הבמה בהצגה בתל אביב.
תיאטרון הבימה מחלק את פרס שמואל סגל לשחקן המשנה הטוב ביותר.
סגל היה נשוי לנדיבה (ילידת 1930, נפטרה ב-2020) ולהם שני בנים - גור אריה (גורי) ועמיחי (עמי).
גורי סגל, בוגר להקת הנח"ל, שיחק בכמה סרטים, ובהם "שמונה בעקבות אחד", וכן דיבב בסרט הילדים "עלילות טדי דוב".
עמי סגל, שיחק בטלוויזיה החינוכית בסדרה "דני וגיל במסע בלתי רגיל".
אחיו של שמוליק סגל הוא השחקן יוסי סגל, אביו של השחקן יובל סגל.
בן דודו הוא העיתונאי אהרן ברנע.
אחייניתו היא השחקנית אליאנה תדהר.
פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "שחקנים" (1995)
שמואל ניגר (בכתיב יידי: ניגער) () הוא כינויו הספרותי של שמואל טשארני, שהיה מבקר ספרות יידיש.
הכינוי "שמואל ניגר" הוא משחק מילים: "טשארני" ברוסית פירושו "שחור".
לאחר שהיגר לאמריקה, נפגש שמואל ניגר עם הכושים ("ניגרוס"), ושינה את שמו לניגער, כלומר "שחור", כושי.
שמואל טשארני נולד לזאב וולף וברכה טשארני בכפר דוּקוֹר שליד מינסק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה).
אביו, חסיד חב"ד נלהב, נפטר כשהיה שמואל בן שש, והותיר את אמו מטופלת בחמישה בנים ובת.
שניים מאחיו הצעירים של שמואל טשארני התפרסמו אף הם: ברוך טשארני ולאדק (1886–1935) היה תועמלן ותאורטיקן סוציאליסט, עורך בכיר בעיתון היידי "פארווערטס" והנשיא המייסד של ועד העובדים היהודי; ודניאל טשארני (1888–1958) היה משורר, עיתונאי וכותב זיכרונות יידי בולט.
התחנך חינוך דתי מסורתי, אך ב-1903 הצטרף למפלגת 'הציונים הסוציאליסטים' ואף כתב עבורם כרוז לכבוד האחד במאי.
מאוחר יותר, ב-1906, קמה מפלגת 'פועלי ציון', ואחרי מלחמת העולם הזדהה טשארני עם פועלי ציון שמאל, שהתפלגה על רקע הוויכוח על היחס לסוציאליזם ולמהפכה בברית המועצות בשנותיה הראשונות.
עם השנים הפכה מפלגה זו למפלגה לא ציונית.
בד בבד עם ראשית פעילותו הפוליטית, החל גם בביקורת ספרות היידיש של זמנו.
מאמר הביקורת הראשון שלו היה על יצירתו של שלום אש.
פעילותו הפוליטית לא צלחה, והוא התמסר לגמרי לייעודו כמבקר ספרות.
עם הגיעו לווילנה פרסם מאמרי ביקורת וערך עיתוני ספרות ביידיש.
בשנת 1912 ערך את ה"יודישע וועלט" ("העולם היהודי").
בשנת 1914 ערך את השבועון "וואך" ("משמר"), שנסגר על ידי השלטונות הרוסיים של הצאר.
בשנת 1917 הגיע שמואל ניגר למוסקבה ואף שם עסק בעריכה ובביקורת.
בשנת 1918 חזר לווילנה, ובשל חילופי השלטון המרובים בעיר, כמעט והוצא להורג.
בשנת 1919 היגר שמואל ניגר לאמריקה, והשתקע בניו יורק.
בניו יורק עלתה עבודתו ופרחה, והוא היה לאחד מראשי המדברים בספרות היידיש, והוא הפך למבקר הגדול והמפורסם ביותר של ספרות היידיש בעת החדשה.
ניגר הקדיש שנים רבות מעבודתו לביקורת יצירתו של שלום עליכם, וכן חקר וכתב על שלום אש, מנדלי מוכר ספרים, פרץ הירשביין, י.
פרץ, ר' נחמן מברסלב, אייזיק מאיר דיק, ה.
ניגר הרבה לפרסם בעיתונות היידית והעברית: "הזמן", "העולם", "הבוקר", "העבר", "התקופה", "הדאר", "מצודה" ועשה הרבה לגישור בין הלשונות עברית ויידיש.
החל משנת 1940 עמד בראש "קרן לואיס למד" לעידוד הספרויות בעברית וביידיש וערך מטעם הקרן, בשיתוף עם מ.
ריבולוב את המאסף "אחיספר, לדברי ספרות, חקר הלשונות בישראל ותרגומים מן השירה היידית".
במאסף זה פרסם מסה מקפת על הספרות היידית באמריקה.
שמואל ניגר פרסם כחמישים כרכים של ביקורת הספרות ביידיש, שמהם תורגמו לעברית בודדים.
יצירתו הביקורתית מוערכת עד היום, ומדי פעם הוא עדיין מוזכר בשיח הביקורתי היהודי, בעיקר על ידי דן מירון ואחרים.
שמואל ניגר נפטר בניו יורק ב-1955.
אחיספר: מאסף לדברי ספרות, חקר הלשונות בישראל ותרגומים מן השירה האידית / בעריכת שמואל ניגר, מנחם ריבולוב, ניו יורק: קרן לואיס למד לספרותנו בעברית ובאידית, תש"ד.
שלום עליכם: עיונים ביצירותיו / בצירוף מאמרים מאת בעל מחשבות, מ"י ברדיצ'בסקי, י"ח ברנר, י' פיכמן (תרגם מיידיש: צבי ארד, מאמרי בעל-מחשבות וברדיצ'בסקי תורגמו בידי משה בסוק; רישומים: שמואל ביקלס), תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל - הקיבוץ המאוחד, תש"ך.
פרץ: חייו ויצירתו / מתורגם על ידי ש' מלצר, תל אביב: דביר, תשכ"א.
הביקורת ובעיותיה: בין סופר, מבקר וקורא / צירף מבוא דב סדן (תרגם מיידיש: ד' לינבסקי-ניב), ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ח-1957.
שמואל ניסן גוֹדִינֶר (בכתיב יידי: גאָדינער; ברוסית: Шмуэль Нисан Годинер; 1893, טלחאני, בלארוס – 1941/1942, בקרבת מוסקבה) היה משורר, מחזאי, מתרגם וסופר יידי.
שמואל ניסן גודינר נולד בעיירה טלחאני שבקרבת מינסק (אז באימפריה הרוסית) בשנת 1893 למשפחה דתית מסורתית.
אבל את בנו לימד גם לימודי יהדות כלליים.
היה מנעוריו חבר מסור של המפלגה הקומוניסטית הרוסית.
קודם לכן היה ממייסדי תנועת "הבונד הצעיר".
כשהיה שמואל ניסן בן 15, נדד עם משפחתו לוורשה בירת פולין.
הוא היה שוליית נפחים, עבד גם בבית חרושת, ותוך כך השלים את חינוכו העצמי בקלאסיקה האירופית.
הוא שלט היטב ברוסית, בפולנית ובגרמנית.
עוד בשהותו בוורשה החל לכתוב ולפרסם את סיפוריו.
החונך הספרותי שלו היה י"ל פרץ, שעודדו להמשיך בכתיבה.
בשנת 1912 גויס לצבא האימפריה הרוסית, ונשלח לקווקז, לעשות שם את תקופת טירונותו.
בשנת 1914 נשלח עם יחידתו לקרבות מלחמת העולם הראשונה באזורים שמעבר להרי הקרפטים.
הוא נפצע בקרב ונלקח בשבי על ידי הצבא האוסטרו-הונגרי.
שמואל ניסן הצליח להימלט מהשבי וחזר לוורשה שהייתה אז תחת כיבוש גרמני.
בוורשה הצטרף למפלגה הקומוניסטית, חזר לרוסיה והצטרף לכוחות המהפכה.
בשנת 1921 נשלח על ידי המפלגה למכון הספרותי הגבוה על שמו של המשורר ולרי בריוסוב, למד שם שנתיים ויצר את יצירות היידיש שלו שתאמו לדרישות המשטר.
הוא כתב גם שירים, אבל כוחו נתגלה בסיפורת.
נושאי כתיבתו בראשית דרכו היו סיפורי המהפכה ומלחמת האזרחים ברוסיה.
שמואל ניסן גודינר הצטרף לסופרי היידיש הקומוניסטים ופרסם בכתב העת "שטערן" (יידיש: 'כוכב') בעיר מינסק, ובכתבי העת היידישיסטים של המשטר.
כתב מחזות ותרגם מיצירות הסופרים הסובייטים (יורי אולשה, פיודור גלדקוב וליליה סייפולינה), ערך גם כמה אנתולוגיות של יוצרי יידיש.
הוא ביקר כמה פעמים בבירוביג'ן, וסייע בהקמת מוסדות תרבות ביידיש הנאמנים למשטר.
בקיץ 1941, לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, התגייס לפרטיזנים שנותרו מאחורי החזית, אך חזר למוסקבה.
ממוסקבה נשלח שוב כמפקד פרטיזנים, ונהרג בקרב נגד הגרמנים.
ספריו הרבים ביידיש נפוצו בכל רחבי העולם היהודי, כולל ארצות הברית וארץ ישראל.
לאחר מותו יצאו אחדים מספריו במהדורות חוזרות, בניו יורק, בהוצאת איקו"ף, בשנת 1950. אף יצירה של גודינר לא תורגמה לעברית.
בבית הספרים הלאומי רשומים 15 כותרים משלו, כולם ביידיש.
דער מענטש מיט דער ביקס (יידיש: "האיש עם הרובה"): רומן, מוסקבה, 1923.
פיגורען אויפן ראנד (יידיש: "דמויות בשוליים"), קייב, 1929.
ג'ים קופערקאפ (יידיש: "ג'ים ראש-נחושת"): מחזה פוליטי, מוסקבה, 1930.
קאווקאם הערש (יידיש: קווקום הרש"), חרקוב, 1933.
די הייליקע שקלאווער לבנה (יידיש: "הירח הקדוש משקלוב"), 1936.
דער ערשטער (יידיש: "הראשון"), מוסקבה 1938.
דער יומטוב פון פריינדשאפט (יידיש: "חג הידידות"), מוסקבה 1939.
אנדערע מענטשן (יידיש: "אנשים אחרים"), מוסקבה 1940.
טאג אנטקעגן (יידיש: "אל מול היום"), מוסקבה, 1942.
זאוועלער טראקט (יידיש: "הכביש של זאוול"), ניו יורק 1950.
יורי אלושה, קנאה: רומן (יידיש: שמואל גאדינער), מוסקבה, 1931.
שמואל נח אייזנשטדט (10 בספטמבר 1923 – 2 בספטמבר 2010) היה סוציולוג ישראלי, פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים ועמית מחקר בכיר במכון ון ליר בירושלים.
אייזנשטדט נחשב אחד מגדולי החוקרים שהטביעו את חותמם על הסוציולוגיה העולמית בת זמננו.
הוא זכה בפרסים רבים על עבודתו, בהם פרס ישראל לסוציולוגיה (התשל"ג-1973), פרס בלצן, פרס מחקר של קרן מקס פלנק ופרס א.מ.ת.
ב-2006 זכה בפרס הזיכרון הבינלאומי על שם הולברג, והיה הזוכה השלישי בפרס זה מאז הוכרז ב-2004 (קדמו לו ז'וליה קריסטבה ויורגן הברמאס).
הפרס הוענק לו "בזכות הישגיו יוצאי הדופן באמנויות ובמדעי החברה, במשפטים ובתאולוגיה, ובעבור 50 שנות מצוינות והשפעה חשובה על התאוריה הסוציולוגית." בנימוקי חברי הוועדה נכתב: "פרופ' אייזנשטדט פיתח ידע השוואתי בעל איכות נדירה, המתרכז בשינוי חברתי ובמודרניזציה וקשור ליחסים שבין תרבות, מערכות אמונה ומוסדות פוליטיים.
עבודתו משלבת תאוריה סוציולוגית עם מחקר אמפירי והיסטורי בחקר חברות, ציוויליזציה ודפוסי מודרניזציה".
שמואל נח אייזנשטדט נולד ב-1923 בוורשה בירת פולין, ועלה לארץ ישראל בגיל 12. ב-1937 הצטרף לשורות "ההגנה", ובמרוצת השנים מילא בה תפקידים שונים, גם מחוץ לארץ ישראל.
ב-1940 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, הוסמך במדעי הרוח בשנת 1944 וב-1947, והוא בן 24, סיים את עבודת הדוקטור בהדרכתו של מרטין בובר.
את השנה שלאחר מכן עשה בבית הספר לכלכלה של לונדון בהשתלמות בתר-דוקטורט, וחזר, מוקדם מן הצפוי, עם פרוץ מלחמת העצמאות.
בתום המלחמה השתתף בתכנון ובהקמה של המחלקה לסוציולוגיה ושל הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה העברית, וב-1950, עם פרישתו של בובר, מונה לעמוד בראש המחלקה הצעירה.
בישראל היה מכון ון ליר בירושלים ביתו האקדמי, ובמשך ארבעה עשורים היה בכיר עמיתי המחקר במכון.
במהלך השנים קיים במכון עשרות קבוצות מחקר וסמינרים שהיוו חממה לחוקרים צעירים בראשית דרכם, כמו גם מקום מפגש לחוקרים בכירים, ובמקביל הניבו יבול מחקרי ופרסומי גדול.
בין השאר עמד בראש קבוצת מחקר במכון העוסקת בתהליכי עיצוב של זהויות קולקטיביות בעידן העכשווי.
אייזנשטדט נפטר ב-2 בספטמבר 2010, בגיל 87. הותיר אחריו אישה, שני בנים ובת ונכדים.
אלמנתו, שולמית לבית ירושבסקי, נפטרה ביולי 2014. בנו הבכור, מיכאל אייזנשטדט (1953-2024) היה מומחה לתולדות האופרה ושימש כמתאם אמנותי באופרה הישראלית החדשה.
בנו השני אליק אייזנשטדט הוא איש עסקים.
בתו, פרופ' עירית מאיר, הייתה, עד לפטירתה בפברואר 2018, חברת סגל החוג ללשון עברית באוניברסיטת חיפה.
עניינו המחקרי של אייזנשטדט החל להתגבש בתחילה בתקופת לימודיו באוניברסיטה העברית בשנות ה-40 המוקדמות ולאחר מכן בבתר-דוקטורט שלו בבית הספר לכלכלה של לונדון.
במרוצת השנים הושפע גם מהאירועים ההיסטוריים שהיה עֵד להם – ייסוד מדינת ישראל והתגבשותה בשנותיה הראשונות; והגלים הראשונים של דמוקרטיזציה שבאו לאחר מלחמת העולם השנייה, והתהפוכות והמשברים שעברו על העולם אז ומאז.
עניינו המרכזי היה בניתוחי דפוסי היצירה האנושית ומגבלותיה, במיוחד ביחס לתנאים החברתיים שלה, ותוך הדגשה על תהליכי מיקרו ומקרו בחברה בהקשר זה – סוגיה העולה בשיח התאורטי במדעי החברה, ועוסקת ביחס בין סוכנים אנושיים לבין מבנים חברתיים (שאלת ה-Agency).
מוקדי התעניינותו של אייזנשטדט הושפעו במידה רבה מלימודיו אצל מרטין בובר, שעניינו הסוציולוגי העיקרי (כפי שהוצג באסופת המסות פרי עטו, שאותה הוציא אייזנשטדט לאור), היה הניסיון לזהות את המצבים שבהם קיימים הסיכויים הגדולים ביותר ליצירה אנושית בשטחי החברה השונים.
אייזנשטדט הושפע במידה רבה גם מהגישה ההשוואתית (comparative), כפי שהתפתחה בשתי האסכולות הסוציולוגיות החשובות ביותר בתחום זה, הוובריאנית (שפותחה על ידי מקס ובר), שאליה נחשף תחילה באמצעות לימודיו עם בובר ולאחר מכן דרך מגעיו עם אדוארד שילס בלונדון, כמו גם דרך התוודעות למחקרים ההשוואתיים בסוציולוגיה ובאנתרופולוגיה הבריטית.
אייזנשטדט ניגש לבעיות המרכזיות של התאוריה הסוציולוגית, במיוחד באמצעות מחקרים השוואתיים על הנוסח של אימפריות וציוויליזציות (בכללן מחקר ציוויליזציות הציר), מודרניזציה ומודרניות, והחברה הישראלית.
ניתוחיו המדעיים של אייזנשטדט מתרכזים בעיקר במחקר השוואתי והיסטורי של מוסדות, תהליכים ורעיונות בחברות שונות בעולם, תוך שילוב עם חקר בעיות היסוד של התאוריה הסוציולוגית עצמה.
חלק מעבודתו יוחד לציוויליזציה היהודית ולחברה הישראלית.
בעקבות מורו, מרטין בובר, נעים מחקריו וכתיבתו של אייזנשטדט בין דיסציפלינות שונות מתחום מדעי החברה והרוח, וחיבוריו עוסקים בבעיות כלל-עולמיות של דמוקרטיה, מודרניות ופונדמנטליזם.
אלמנט מרכזי בעבודתו הוא הדגש על גורמים חברתיים שונים שבתהליך שינויה של המציאות החברתית.
שינוי עבורו אינו מובן כאירוע חיצוני, כי אם כמרכיב פנימי של תהליך המיסוד החברתי.
אייזנשטדט רואה באליטות מסוגים שונים ובאינטראקציה שלהן עם סקטורים רחבים ביותר הן גורם מלכד-קולקטיבים היוצר מסגרות חברתיות ומוסדיות, אך גם גורם המוביל שינויים חברתיים ומניע תהליכים היסטוריים.
הבעיה התאורטית הראשונה שבה התמקד הייתה הסולידריות ומקומה בסדר החברתי.
מחקרו ההשוואתי הראשון הגדול של אייזנשטדט, שהתעמת באופן ישיר עם הבעיות המרכזיות של הניתוח והתאוריה הסוציולוגיים שרווחו בשעתו, היה בספרו The Political Systems of Empires, שאותה הגדיר פרופ' גבריאל אלמונד "הניסיון השאפתני והמוצלח ביותר מאז מקס ובר."
על ספרו זה העניקה לו האגודה הסוציולוגית האמריקאית את פרס מקאיוור לשנת 1965, ובכך היה ללא-אמריקאי הראשון (ואחד הבודדים עד היום) שזכה בו.
ספר זה היווה נקודת מפנה במעמדו הבינלאומי של אייזנשטדט.
הספר הציע ניתוח השוואתי בין האימפריות הגדולות שצמחו בהיסטוריה - סין, רומא, האימפריה הביזנטית, האימפריות הערביות העיקריות, האימפריה העות'מאנית וכן האימפריות האירופיות - ובדק את הקווים המייחדים אותן, תוך שימת הדגש על תהליכים של גיבוש, שליטה ופיתוח מבנים בירוקרטים.
הספר אינו שם דגש רק על הבינוי והגיבוש של האימפריות השונות, אלא גם פונה לדיון השוואתי באשר לשינויים בתוכן ולאופני קריסתן.
כך למשל, מוצע בספר הסבר מדוע האימפריה הסינית התקיימה במשך אלפיים שנה לעומת אימפריות אחרות ששרדו רק במשך תקופות קצרות.
הספר הוא שילוב של גישה ובריאנית השוואתית יחד עם גישה פונקציונלית-סטרוקטורליסטית (מבית מדרשו של טלקוט פרסונס), שהייתה שכיחה ואף הגמונית בשנות ה-60. אך הספר הלך מעבר לגישה הפונקציונלית-סטרוקטורליסטית, ומעבר לאוריינטציה האבולוציונית שהניתוח שלו היה קשור אליה, באמצעות שימת דגש חזק על עימותים, שינוי עד התמוטטות אפשרית של חברות.
מאז, לאורך הגותו, התמיד אייזנשטדט בעקרון השינוי הדיאלקטי בדינמיקה של הציוויליזציות והמודרניות.
מאוחר יותר, ותוך חזרה מסוימת לעבודותיו הראשונות, הוא בחן מחדש שני רעיונות חברתיים מרכזיים שנותחו על ידי אדוארד שילס: מרכז וכריזמה (Center and Charisma; האחרון, כפי שפותח בעקבות ובר), והראה כיצד מושגים אלה התייחסו לסוגיות הכלליות יותר של יצירתיות אנושית, ובמיוחד היצירתיות החברתית, אשר מגיעה לשיאה בגיבוש המוסדות החברתיים למיניהם.
בהקשר זה ניתח את דרכי התנהגותם של השחקנים החברתיים והתרבותיים, ובעיקר את בינוי תהליכי עיצוב הסולידריות במבנים החברתיים, שגובשו יחד עם יזמות פוליטית וכלכלית של תהליכי שילוב מגוונים בתוכם.
בהקשר זה הוא הגדיר מחדש את מערכת היחסים בין פוֹעלוּת (Agency) למבנה חברתי.
Chicago: The University of Chicago Press.}} קובץ זה הוגדר על ידי רוברט קינג מרטון, מגדולי הסוציולוגים האמריקאים, בהמלצתו בעטיפה לספר, כך:
אחד הנושאים המרכזיים בתאוריה הסוציולוגית שאיתו התמודד אייזנשטדט הוא ניתוח הקשרים שבין פעילותם של יחידים ובניין של מערכות חברתיות.
הטיעון המרכזי שלו בעניין זה היה העימות בין הגישה הפונקציונלית עם מבקריה העיקריים בשנות ה-60, ובפרט גישות החליפין בעיקר מבית מדרשו של ג'ורג' הומנס (G.
הנקודה התאורטית העיקרית שהודגשה במאמרים השונים בקובץ היא שמערכות תרבותיות וגם דתיות מהוות בו-זמנית גורם מייצב של סדר חברתי וגם משמשות אתגר וזרז לשינוי.
תהליך זה בא לידי ביטוי בתהליכים ציוויליזציוניים, ובמיוחד במקומן של הטרודוקסיות.
מסוף שנות ה-50 עסק אייזנשטדט בתהליכי מודרניזציה, שהיו אז נושא מרכזי במחקר הסוציולוגי, ושלטו בעיקר בסוציולוגיה האמריקאית, שהייתה באותה עת הגמונית בעולם.
במחקריו הרבים בתחום זה, המשתרעים על-פני ארבעה עשורים, הוא ניתח מלכתחילה באופן ביקורתי את הגישה שהייתה יחסית דומיננטית באותה תקופה, שלפיה נטען כי עם התפתחות המודרניות והתיעוש, יהיה העולם להומוגני מאוד.
אחת התורות שהתפתחה אז הייתה זו של הליכוד (convergence) של חברות תעשייתיות.
המחקרים הרבים בדקו מדוע חברות מסוימות מצליחות להיהפך למתועשות יותר מאשר אחרות (אך כאמור מתוך הנחה אם התיעוש יצליח, הוא יהיה דומה למדי בכל מקום).
גישה זו נראתה לאייזנשטדט פשטנית מדי ומוטעית.
הוא הדגיש שאכן יש דמיון רב בתהליכי שינוי הקשרים למודרניזציה בעולם (בעיות משותפות של תיעוש, ארגון ערים, מערכות חינוך וסוגי סכסוכים משותפים כמו סכסוכי עבודה ואף גיבוש דפוסים פוליטיים דומים), יחד עם זה שהפתרונות לבעיות אלה אינם זהים בכל המקומות.
זאת, בניגוד לאלה שסברו שקיימת דיכוטומיה מוחלטת בין חברה מסורתית ומודרנית, כפי שעשה למשל דניאל לרנר בספרו The Passing of Traditional Society.
אייזנשטדט סבר שאלמנטים מסורתיים יכולים לשחק תפקיד חשוב בבינוי מערכות חברתיות מודרניות של חברות רבות ובגיבוש ההבדלים ביניהם בהקשרים אלה.
כמו במקרה של ארצות הברית, חברה שבה התגבשו דפוסי מודרניות מיוחדים.
אייזנשטדט התייחס כאן למחקרו של ורנר זומברט (Sombart), שכתב ב-1906 בגרמנית ספר בשם: "מדוע לא התפתח סוציאליזם באמריקה?"
לדידו של זומברט, היה מובן שסוציאליזם מתפתח כתגובה לתיעוש קפיטליסטי, ועל כן הוא תמהּ על-כך שבארצות הברית התנועות הסוציאליסטיות לא תפסו מקום מרכזי כמו באירופה.
גישתו של זומברט שימשה כקרש קפיצה לניתוח רבגוני יותר של תהליכי המודרניזציה, גם בתוך החברות התעשייתיות הקפיטליסטיות, כאשר מאוחר יותר יפן הייתה דוגמה נוספת לרבגוניות זו מעבר להן.
גישות אלה פותחו על ידי אייזנשטדט בשורה של ספרים החל משנות ה-60, אשר יצאו במקור באנגלית ותורגמו בהמשך לשפות רבות, במספר רב של מאמרים, אשר מובילים לקראת גישה של ריבוי המודרניות שפותחה על ידו משנות ה-80, ואשר היוותה נקודת תפנית במחקר המודרניות בכלל.
מתוך הביקורת על מחקרי המודרניזציה, הגיע אייזנשטדט להכרה גוברת בתפקידן של מסורות חברתיות ותרבותיות בגיבוש דפוסי מודלים שונים של מודרניות, ופנה למחקר השוואתי של ציוויליזציות – נושא שעניין אותו עוד בימי לימודיו בירושלים, בתחילה בהשפעתו של בובר, ומאוחר יותר גם בעקבות השהות והמחקר בלונדון.
הדחף למחקר זה הייתה עבודה משותפת עם וולפגאנג שלוּכטר (Wolfgang Schluchter) מאוניברסיטת היידלברג, שגיבש בשנות ה-80 קבוצת חוקרים שבחנה בצורה שיטתית וביקורתית, באמצעות סדרה של סימפוזיונים, את תרומתו של ובר לניתוח הציוויליזציות הגדולות: היהודית, הסינית,
אייזנשטדט ערך את האנתולוגיה Political Sociology'', שבהּ הציג דפוסים על משטרים פוליטיים שונים – החל מאלה שבחברות שבטיות שונות, דרך משטרים פטריארכליים פאודליים, ערי-מדינה ואימפריות ועד מדינות מודרניות.
לכל פרק הוא כתב מבוא, שבו מודגשות הבחנות בין מרכז לפריפריה, ועל ידי כך העמיד תוכנית למחקר השוואתי חדש על משטרים.
במסגרת מחקרים אלה, פיתח אייזנשטדט בשיתוף עם חוקרים ישראלים אחרים ניתוח של דפוסים שונים של מדינות קדומות (early states), כמו חברות שבטיות באפריקה.
הוא הציע ניתוח השוואתי של דפוסים מרכזיים ויחסי מרכז-פריפריה שהם בעלי עניין עקרוני מעבר לחברות האפריקאיות, ויש בהם תרומה חדשנית לחקר הדינמיקה של חברות שונות.
החל משנות ה-90 החל אייזנשטדט לשלב את הניתוחים הציוויליזציוניים עם פיתוח חדש בתוך מחקר המודרניות, כאשר במרכזו של המחקר עומד הרעיון של ריבוי המודרניות (multiple modernities).
אייזנשטדט ראה את המודרנה כדפוס ציוויליזציוני המשלב דפוסים קוסמולוגיים (imaginnaires) ספציפיים עם מערכות מוסדיות מיוחדות כאשר המשותף לשניהם הוא הפתיחות היחסית שלהם.
חוקר מדע המדינה הצרפתי לפורט הדגיש כי אחד הסממנים הבולטים שמאפיינים את המודרניות הוא "אובדן סימני הביטחון", והניסיונות לגיבוש דפוסים "בטוחים" חדשים.
אובדן סימני הביטחון משמעו הוא שלא רק שעולות יותר שאלות, יותר פתיחות, אלא שסימני הביטחון הקוסמולוגי שהיו בחברה הפרה-מודרנית הלכו לאיבוד.
כבר לא לוקחים שום דבר, לא את ההנחות הקוסמולוגיות ולא את עקרונות המערכות המוסדיות, וכתוצאה מכך מתפתח חיפוש מתמיד אחרי דפוסים חדשים.
במחקריו אייזנשטדט מדגיש שמגמות אלה, בצירוף עם הסימנים המבניים של מודרנה – רמת הדיפרנציאציה החברתית הגבוהה והתפתחות דפוסים מוסדיים אוטונומיים כמו המדינה המודרנית, כלכלת שוק (בעיקר, אך לא רק, קפיטליסטית) – כאשר הן משולבות בניסיונות של גיבוש מערכות שונות של מודרניות מהווים את לבה של המודרנה כציוויליזציה ספציפית.
אך גם אם דפוסים אלה עולים בארצות שונות או בתוך סקטורים חברתיים שונים מתוך בעיות דומות הרי הם מתגבשים ומתפתחים בחברות מודרניות שונות בצורות שונות.
מודרניות שונות כאלו כרוכות ב"פתרונות" אידאולוגים, תרבותיים ומוסדיים ייחודיים, והן נתנו תשובות שונות לבעיות אותן חלקו חברות מודרניות, כגון בעיות שעלו מהעיור, מהתיעוש ומהתרחבות הקהילות.
הצורות המודרניות השונות הללו התגבשו מתוך בחירות סלקטיביות של הנחות היסוד הסמליות העיקריות והצורות המוסדיות של הציוויליזציות המערביות המקוריות, כמו גם של המערכות המסורתיות וההיסטוריות של הציוויליזציות האחרות, כאשר השילוב בין שניהם מביא לשינוי צורתן ודרך פעולתם של מוסדות ומערכות חברתיים אשר יובאו ממרכזי המודרניות הראשונים.
בעניין זה יצא אייזנשטדט נגד העמדה הרווחת שמזהה את המודרניות עם קידמה.
הוא הפנה זרקור חזק לפוטנציאל ההרסני הקיים בלבה של המודרניות, המתבטא, בין היתר, במלחמות וברצח עם.
לדעתו שורשיהן של נטיות אלו הם בהיבטים ההרסניים של הפעילות הכריזמטית המוצאת את ביטויה כבר בציוויליזציות הציר, למשל במלחמת הדת, והוא הדגיש בעקבות כך את הניגוד בין היסודות הבונים לאלו ההרסניים של ציוויליזציות הציר ושל המודרנה על גוניה השונים והרבים.
ריבוי המודרניות היא גם אחת הטענות החזקות נגד העמדה הפוסט מודרנית.
טענת ריבוי המודרניות אינה מקבלת את ההנחה כי עברנו את השלב המודרניסטי, אלא מחזיקה בעמדה כי פיתחנו צורות שונות של מודרניות.
טענה זאת היוותה חלק מהתנגדותו של אייזנשטדט לזיהוי המוחלט בין "מודרני" ל"מערבי".
במחקרים על התרבות ביפן, בסין ובאסלאם, הראה אייזנשטדט שגם חברות "מזרחיות" שונות מפתחות סממנים גוברים של מודרניות ואף מערכות מודרניות ספציפיות.
כך למשל אפילו פונדמנטליזם אסלאמי, כך טען, אינו תוצר של "התנגשות ציוויליזציות", אלא סוג אחר של גיבוש המודרניות עם אידאולוגיה מנוגדת לזו של הנאורות.
כאמור ההדגשה על ריבוי המודרניות שהחלה בשנות ה-80 היא נקודת מפנה מרכזית בחקר המודרניות והיוותה וממשיכה להוות מוקד מרכזי בדיונים האקדמיים וציבוריים על טיבה של החברות בנות-זמננו ולגיבושן של תוכניות מחקר ברחבי העולם.
בקשר הדוק למחקר ההשוואתי של ציוויליזציות ושל ריבוי מודרניות, פיתח אייזנשטדט בשורה של מחקרים גם דיון מעמיק על יציבותן ושברירותן של דמוקרטיות מודרניות תוך שימת דגש על ניתוח משטרים דמוקרטיים בתוך המסגרת של התרבות המודרנית.
הספר תורגם למספר שפות ובהן גם לערבית בהוצאת אל-אהראם בקהיר בשנת 2002.
המחקרים המרובים של אייזנשטדט אשר פורטו כאן, כולל אלה העכשוויים, שימשו גם כמסגרות לקבוצות מחקר של סטודנטים וחוקרים ברמות שונות בירושלים באוניברסיטה העברית, במכון טרומן ובעיקר במכון ון ליר - וכן בכנסים שונים, בעיקר בגרמניה ובשוודיה.
מחקריו הרבים של אייזנשטדט מצטרפים למסכת ייחודית ביותר של ניתוח משטרים וציוויליזציות תוך קישור מהודק לבעיות מרכזיות של התאוריה הסוציולוגית ותרומתו להן.
במחקריו האחרונים פיתח אייזנשטדט במספר כיוונים בעיות שונות אשר עלו מתוך מחקר הציוויליזציות ומחקרי ריבוי המודרניות.
בהקשר זה המשיך בחקר דפוסים מודרניים שונים מתוך הדגשה חזקה על ייחודם בארצות שונות, והדרכים בהן הם מושפעים, בין השאר על ידי המסורות הפוליטיות והתרבותיות של ארצותיהם.
לדעת אייזנשטדט, אחת הדוגמאות המעניינות ביותר היא הודו.
הודו היא המדינה הדמוקרטית הגדולה ביותר בעולם אשר הקסטות הבלתי-הדמוקרטיות שבה משחקות עדיין באופן פרדוקסאלי תפקיד רציני בצורה מעניינת במערכות דמוקרטיות.
פותחו בירושלים על ידי לואיס רוניגר (תלמידו וחברו של אייזנשטדט) אף תוכניות מחקר על ארצות אמריקה הלטינית.
תוך כדי העבודות השונות על המודרניות עיבד אייזנשטדט מחדש את מחקר הציוויליזציה היהודית תוך שהוא מנתח אותה כאחת מציוויליזציות הציר, ומקשר אותה לחקר החברה הישראלית, בהדגישו שיש לראות בחברה זו אחד מהביטויים של ציוויליזציה זו ושאין להבינה בלי לקחת בחשבון את הקשר הזה.
מתוך השאלות שהוצגו לעיל פיתח אייזנשטדט גישה חדשה לחקר החברה האזרחית, נושא אשר הפך בשני העשורים שמאז תחילת שנות ה-90 למרכזי ביותר.
באופן דומה, הנובע ממחקרי המודרניות לגווניה, הדגיש אייזנשטדט שבחברות מודרניות שונות מתפתחים דפוסים שונים של חברה אזרחית ושל זירות ציבוריות.
דוגמה לכך היא שוב הודו, מדינה דמוקרטית ותוססת, שלכאורה לא הייתה אמורה להיות כזאת בשל המבנה הכלכלי הלא מפותח שבה, ובעיקר בגלל משטר הקאסטות המהווה מרכיב מרכזי בחברה זו.
אך במחקריו טען אייזנשטדט כי ייתכן שהקאסטות הקלאסיות היוו מעין מקבילה לחברה אזרחית.
זאת, בדומה לחברה האזרחית האירופית שהחלה כקבוצות חברתיות אוטונומיות שהייתה להן הזכות (שמקורותיה עוד באנגליה של ימי הביניים - המגנה כרטה) להיכנס לזירה הפוליטית כשחקנים משתתפים.