tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Julen har bragt velsignet bud ("חג המולד הביא איתו חדשות מבורכות", 1839)
Glade jul, dejlige jul ("חג מולד שמח, חג מולד שמח", 1850)
Julen har englelyd ("לחג המולד יש צליל מלאכי", 1569)
Nu vågne alle Guds fugle små ("עכשיו כל הציפורים הקטנות של אלוהים מתעוררות", 1837)
אביו, אטיליו ברטולוצ'י , היה משורר, עיתונאי ומבקר סרטים ואמו הייתה מורה.
ברטולוצ'י למד ספרות מודרנית באוניברסיטת רומא.
בגיל 22 ביים את סרטו הראשון, La commare secca, לפי תסריט של פייר פאולו פאזוליני.
כעבור שנתיים ביים את סרטו השני, "לפני המהפכה" (Prima della rivoluzione), שהושפע מכתיבתם של פרויד, מרקס וורדי ומעבודות הבימוי של ז'אן-לוק גודאר.
בסרט ניכרת השפעה של הגל הצרפתי החדש.
הסרט היה פוליטי ולא זכה להצלחה, וברטולוצ'י עשה הפסקה של מספר שנים בבימוי, בהן עבד בעיקר כתסריטאי וכעורך.
בתקופה זו כתב תסריט ל"היו זמנים במערב" לבמאי סרג'ו לאונה.
ב-1969 ביים וכתב תסריט לסרט "אסטרטגיית העכביש", על פי סיפורו של חורחה לואיס בורחס "נושא הבוגד והגיבור".
הסרט עוסק במין ובפוליטיקה, ומוצגת בו תפיסת הזמן בצורת פלשבק, שמתעתע בצופה.
הסרט זכה להצלחה והוצג בפסטיבל הסרטים של ונציה.
ב-1970 יצא סרטו "הקונפורמיסט", על פי ספרו של אלברטו מורביה שפורסם ב-1951. הסרט נבנה כסדרה של פלשבקים ועסק בצורך של האדם להשתייך לחברה.
בזכות הסרט זכה ברטולוצ'י להצלחה ולפרסום בינלאומי; הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק, ונחשב לאחד הסרטים המשפיעים של שנות ה-70.
ב-1972 ביים את סרטו הנודע "טנגו אחרון בפריז", בכיכובם של מריה שניידר ומרלון ברנדו.
הסרט הוקרן לראשונה בניו יורק ב-1972, ועורר מחלוקות רבות וסנסציה, בשל סצנות העירום והמין בו.
צילום העירום של ברנדו ושניידר פורסם במגזין "פלייבוי".
במדינות רבות הוטלה צנזורה על הסרט, משום שנחשב לפורנוגרפיה.
כך, למשל, כשבוע לאחר יציאת הסרט באיטליה, החרימה המשטרה את כל העותקים בטענה שזוהי פורנוגרפיה, וברטולוצ'י הועמד למשפט באשמת הפצת תועבה; בית המשפט העליון הורה על השמדת כל העותקים ועונש של ארבעה חודשי מאסר על תנאי, ובנוסף שלילת זכויותיו האזרחיות לתקופה של חמש שנים.
רק 15 שנים מאוחר יותר אפשרה פסיקה חדשה של בית המשפט את הקרנת הסרט באיטליה.
הסרט צולם בתקציב של 1.25 מיליון דולר, ולמרות המחלוקות הרבות גרף 36 מיליון דולר בארצות הברית ועוד 96 מיליון דולר ברחבי העולם.
ב-1976 צילם ברטולוצ'י את הסרט "1900" שמשקף את דעותיו בתחום הפוליטיקה, המין, והמאבק בין קפיטליזם וסוציאליזם.
הסרט פונה לקהל רחב, וברטולוצ'י גייס שחקנים נודעים כמו רוברט דה נירו, ז'ראר דפארדיה, דומיניק סנדה, לאורה בטי ודונלד סאת'רלנד.
הסרט צולם לאורך כשנה בעיר הולדתו של ברטולוצ'י, פארמה.
הגרסה האיטלקית של הסרט ארכה יותר מ-5 שעות, אך בהמשך הוא קוצר לכ-3 שעות וחולק לשני חלקים, שהוקרנו כשני סרטים נפרדים.
בסרט מבצע ברטולוצ'י ניתוח היסטורי של איטליה וחזונו לגבי מדינתו.
עלילת הסרט עוסקת בשני ילדים שגרים בעולמות שונים, מילדותם ועד זקנתם, כשברקע אירועים כגון מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, עליית הפאשיזם ונפילתו.
הסרט זכה להצלחה באירופה, אך להצלחה פחותה בארצות הברית.
ב-1979 יצא סרטו "לה לונה" (La Luna) בכיכובה של ג'יל קלייבורג, וב-1981 יצא "טרגדיית האיש המצחיק" (La tragedia di un uomo ridicolo) בכיכובה של אנוק איימה.
בהמשך הפסיק לתקופת מה לעסוק בנושאים הקשורים לאיטליה.
ב-1987 צילם את הסרט "הקיסר האחרון", הסרט הראשון שצולם בעיר האסורה שבסין, בכיכובם של פיטר או'טול, ג'ון לון וג'ון צ'ן.
הסרט עוסק בחייו של הקיסר האחרון של סין, מילדותו ועד מאסרו באשמת פשעי מלחמה.
הסרט זכה בתשעה פרסי אוסקר, בהם לבימוי הטוב ביותר ולסרט הטוב ביותר, ובארבעה פרסי גלובוס הזהב: סרט הדרמה הטוב ביותר, התסריט, הבימוי והפסקול המקורי.
ב-1990 יצר את הסרט "שמיים מגנים מעל" (The Sheltering Sky), וב-1993 את "בודהה קטן" (Little Buddha).
ב-1998 כתב וביים את הסרט "התקרבות", דרמה רומנטית על סיפורו הקצר של ג'יימס לסדן, העלילה עוקבת אחר נערה אפריקנית שבן זוגה נזרק לכלא במדינה דמיונית הנשלטת בידי דיקטטור, היא מצליחה לברוח ולהגיע לרומא כדי ללמוד רפואה.
היא סטודנטית מצטיינת, אבל בשל חסרון הכיס שלה היא נעשית משרתת בביתו של מוזיקאי ממוצא אנגלי, ומתחילה ביניהם רומן.
ב-2003 יצא "החולמים", סרט מחווה לסרטי "הגל החדש" בקולנוע צרפתי, שעלילתו מתרחשת בפריז על רקע מהומות הסטודנטים.
ב-2012 יצא לאקרנים סרטו האחרון "אני ואת" (Io e te), סיפורם של אח ואחות, האח בן 14 שגר עם אמו הגרושה ואחותו למחצה המכורה לסמים קשים.
ברטולוצ'י נודע בזכות התעוזה והטכניקות הוויזואליות החדשניות לתקופתו.
נחשב ליורשם של גדולי היוצרים בקולנוע איטלקי.
השפיע רבות על יוצרי קולנוע אחרים, בהם פרנסיס פורד קופולה.
אחיו הוא במאי הקולנוע ג'וזפה ברטולוצ'י .
"ניצחון האהבה" (2001) - מפיק ותסריטאי
ברנרדינו מולינרי (באיטלקית: Bernardino Molinari; 11 באפריל 1880 - 25 בדצמבר 1952) היה מנצח איטלקי.
מולינרי נולד ברומא ולמד באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה שם.
הוא התפרסם לראשונה כשהכין את תזמורת אוגוסטאו הרומאית לקונצרט מיצירות ריכרד שטראוס בניצוח המלחין ב-1909.
מולינרי היה המנהל המוזיקלי של התזמורת למעלה מ-30 שנה, משנת 1912. בין השאר, גייס את תמיכתו של מוסוליני כדי לחזק את מעמדה של התזמורת בעיר.
הוא ניצח בשנים 1928 וכן 1931-1932 על הפילהרמונית של ניו יורק.
בשנת 1937 ערך סיבוב הופעות בגרמניה.
באוקטובר 1945 הגיע לראשונה לארץ ישראל וניצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית שנקראה אז "התזמורת הארצישראלית".
לאחר מכן הפך ליועצה המוזיקלי הקבוע.
בדצמבר 1947, עם פרוץ קרבות מלחמת העצמאות, הגיע מולינרי שנית לתל אביב וניצח בין השאר על בכורת הפואמה הכוריאוגרפית "יציאת מצרים" (Exodus) מאת יוסף טל עם התזמורת הפילהרמונית הא"י.
הוא המשיך לנצח בארץ עד פברואר 1948.
מולינארי היה ידוע בשל עיבודיו למוזיקה סימפונית איטלקית כיצירות מונטוורדי וויואלדי.
הוא גם עיבד את "אי האושר" של דביסי לתזמורת, באישור המלחין.
אך היה נושא לביקורת על יכולת ניצוחו, במיוחד מצד ארתורו טוסקניני.
אסתרית בלצן גורסת שמולינארי עיבד את ההמנון הישראלי התקווה עוד לפני קום המדינה.
יש הטוענים שהעיבוד של מולינרי כולל רק שינויים "קוסמטיים" בתיזמור אותו ערך מלקולם סרג'נט.
אסתרית בלצן גורסת שהעיבוד של מולינרי נגנז בגלל ההיסטוריה של שתוף פעולה עם המשטר של מוסוליני.
לקראת הטקס הממלכתי לציון שחרור ירושלים מלחמת ששת הימים, ליאונרד ברנשטיין התבקש לנצח על התזמורת הפילהרמונית את נגינת התקווה בתזמור אחר, אבל הוא דרש לנצח על התקווה אך ורק בתזמור של מולינרי.
מאז, העיבוד של מולינרי הוא זה שמשמש את התזמורת הפילהרמונית הישראלית ותזמורות ברחבי הארץ .
המלחין רוברט סטארר מספר על חוויה שהייתה לו כנבלאי צעיר בתזמורת הסימפונית הארץ ישראלית בשנות הארבעים
ברומא נקרא רחוב על שמו.
ברנרדו וקסלר (בספרדית: Francisco José Bernardo Wexler; 1 באפריל 1925 – 30 ביוני 1988, שחמטאי יהודי ארגנטינאי יליד בוקרשט, רומניה.
ברנרדו וקסלר נולד במשפחה יהודית שהיגרה לארגנטינה כשהיה בן 7. הוא היה מגדולי השחמטאים של ארגנטינה ואלוף ארגנטינה בשנת 1959.
משנת 1959 הוא אמן בינלאומי.
להישגו הטוב ביותר הגיע בשנת 1960, כאשר בחודש אוקטובר מוקם בדירוג 2549, במקום ה-93 בעולם.
הוא השתתף גם בתחרויות אזוריות, בעיקר בדרום אמריקה ובין הישגיו:
1951, מקום שני בתחרות רוסריו.
1955, מקום רביעי-חמישי בבואנוס איירס.
1959, מקום ראשון בבואנוס איירס.
1960, מקום שלישי בסן קרלוס דה בארילוצ'ה.
הוא היה בנבחרת ארגנטינה בשלוש אולימפיאדות שחמט, בשנת 1956 במוסקבה, בשנת 1960 בלייפציג ובשנת 1964 בתל אביב.
מאזנו הטוב ביותר באולימפיאדות היה בתל אביב (+6 –2 =5).
ברנרדינו דה סאגון (ספרדית: Bernardino de Sahagún; 1499 - 5 בפברואר, 1590) היה מיסיונר פרנציסקני שעבד בקרב בני הנאהוה במלכות המשנה של ספרד החדשה.
פרסומו בא לו כתוצאה מעריכתו וניצוחו על כתיבת הספר "היסטוריה כללית של הדברים בספרד החדשה" (Historia general de las cosas de Nueva España), שאחד מעותקיו ידוע בשם הקודקס הפלורנטיני.
סאגון נולד בעיירה סאגון (Sahagún) שבממלכת לאון (León) בשם ברנרדינו דה ריביירה (de Ribeira), והחליף את שמו בשם עיר מגוריו.
בן זמנו האח חואן דה טורקמדה (Torquemada) העיד כי היה יפה תואר.
בשנת 1520 החל דה סאגון את לימודיו בהיסטוריה, פילוסופיה, תאולוגיה ולטינית באוניברסיטת סלמנקה, ולאחר כחמש שנים נדר את נדריו והצטרף למסדר הפרנציסקני.
בסביבות שנת 1527 הוסמך ככומר, ושנתיים לאחר מכן, בשנת 1529, הפליג כמיסיונר לספרד החדשה שזה עתה נכבשה יחד עם 20 נזירים פרנציסקניים אחרים, תחת הנהגת האח אנטוניו דה סיאודד רודריגו (Antonio de Ciudad Rodrigo).
את שנותיו הראשונות העביר במנזר טלאמנאלקו (Tlamanalco), ומאוחר יותר, בשנת 1535 הפך למשגיח, וכנראה המייסד, של מנזר שוצ'ימילקו (Xochimilco).
החל משנת 1536 לימד דה סאגון לטינית בקולחיו דה סנטה קרוס דה טלאטלולקו (Colegio de Santa Cruz de Tlatelolco) והמשיך ללמד בו, עם הפסקות קצרות מדי פעם, עד לאחרית חייו.
קולחיו דה סנטה קרוס נוסד באותה שנה בצו מלכותי במטרה לספק השכלה אקדמית והנחיה דתית לצעירים בני הנאווה, ובעיקר לבני האצילים (pipiltin).
במהלך שנות לימודיו בקולחיו העמיד דה סאגון תלמידים רבים, אשר מאוחר יותר סייעו לו במחקריו על שפת הנאווה ותרבותם.
אחדים מהשמות של תלמידיו ידועים: אנטוניו ולריאנו (
Valeriano), מרטין חקוביטה (Jacobita), אנדרס לאונרדו (Leonardo), ואלונסו בחרנו (Bejarano).
בין השנים 1540 ו-1545 נשא דה סאגון במשרות כנסייתיות שונות בפואבלה, ולאחר מכן שב ולימד בקולחיו דה סנטה קרוס עד לשנת 1550. בשנת 1558 נשלח לטפפולקו (Tepepolco) למשך כשנתיים, לאחריהן שב לטלאטלולקו.
בשנת 1577, או שנה לאחר מכן, הוחרמו עבודותיו ההיסטוריות-אנתרופולוגיות, עליהן שקד החל משנת 1549, כנראה מחשש שהכבוד אשר רחש לתרבות הנאווה וההתחשבות במנהגיהם הקדומים עלולים להוות מכשול בתהליך הניצור.
יחד עם זאת נראה כי היו אלו סיבות פוליטית, ולא דתיות, שהביאו להחרמת כתביו.
עדות לכך ניתן למצוא בעובדה כי עותקים מעבודותיו נמצאו בספריית ארמון המלכות, ולא בארכיונים כנסייתיים.
הסבר לכך ניתן למצוא בחוסר הסובלנות שאפיין את ספרד באותם הימים לנוכח התפשטות הפרוטסטנטיות, ותפיסת הדת המקומית כפגנית.
בשנת 1585 עבר למנזר סן פרנסיסקו במקסיקו סיטי, בו נפטר בגיל 90.
לאורח שנות חייו הארוכות חיבר דה סאגון מספר רב של יצירות בנאוואטל, ספרדית ולטינית.
אולם יצירת המופת המונומנטלית שלו, עליה שקד משך כשלושים שנה הייתה "ההיסטוריה של הדברים בספרד החדשה".
יצירה זו היא אוסף של מסורות שנמסרו לו בידי תלמידיו (הנקראים לעיתים בשל כך "מודיעי סאגון") הכתובות בצורה אוהדת ומלאת כבוד.
שלושה עותקים מהיצירה נשלחו למועצת האינדיאס (Consejo de las Indias) במטרה שיתפרסם, אולם אלו אורכבו ולא ראו אור מסיבות פוליטיות.
שלושת העותקים הגיעו, בסופו של דבר, לספרייה המלכותית, שם שמור אחד מהעותקים עד היום.
עותק אחר, המוכר בשם הקודקס הפלורנטיני, עשה דרכו לספריה הלאורנטינית (באיטלקית: Biblioteca Medicea Laurenziana) אשר בפירנצה, הקרויה בספרדית פלורנסיה (Florencia), ומכאן שמו של הקודקס.
שיטת עבודתו הייתה איסוף של מסורות שעברו בעל פה, ניתוחן, והעתקתן בצורה דו לשונית (נאוואטל וספרדית).
שיטת עבודה זו הביאה חוקרים מודרניים, כגון מיגל לאון פורטייה (León-Portilla) ואנחל מריה גריביי (Garibay), לראות בו את האנתרופולוג הראשון של האמריקות.
הערכה זו שנויה במחלוקת ואחרים רואים בסאגון כמי שנטל חלק בתהליך הדמוניזציה של הדת המקומית ובתהליך הטראנסקולטורציה של העמים המשועבדים.
יחד עם זאת, אין כל עדות לכך שסאגון לקח חלק בתהליך ההשמדה הפיזית של חפצי האמונה המקומית, אף על פי שכמיסיונר תרם לניצור האוכלוסייה וחיסול הסדר האינדיאני הקודם.
ברנרדו פיזאנו (באיטלקית: Bernardo Pisano (גם פאגולי), 12 באוקטובר 1490 – 23 בינואר 1548) היה מלחין, כומר, זמר ומלומד איטלקי מתקופת הרנסאנס.
הוא היה אחד ממחברי המדריגלים הראשונים והמלחין הראשון בכל מקום שהוא שזכה לכך, שקובץ שלם של מוזיקה חילונית, שכולו מוקדש לו בלבד, ייצא לאור בדפוס.
פיזאנו נולד בפירנצה וייתכן שעשה זמן מה בפיזה (ומכאן שמו).
בצעירותו שר ולמד מוזיקה בכנסיית אנונציאטה בפירנצה.
בשנת 1512 התמנה למאסטרו די קאפלה (ממונה על המוזיקה) של הכנסייה, משרה שמילא נוסף לפיקוח על זמרי המקהלה ושירה בקאפלות השונות.
מסתבר, שהיה חביב על משפחת מדיצ'י, שלא הסתפקו בכך ששכרו אותו למשרה בכנסייה אלא נתנו לו גם משרת זמר בקאפלה האפיפיורית ברומא, מיש לאחר שהחשמן ג'ובאני דה מדיצ'י היה לאפיפיור לאו העשירי.
אי שם בתקופה שבין 1512 ל-1520 היה מורו של פרנצ'סקו קורטצ'ה, נגן עוגב ומלחין בחצר קוזימו דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה.
פיזאנו ישב ישיבת קבע ברומא עד סוף חייו.
נוסף לזמרה במקהלת הקאפלה האפיפיורית, קיבל קצבאות כמורה מן האפיפיור, בין השאר בכל אחת מן הקתדרלות של סביליה ולרידה.
בין 1515 ל-1519 נסע בלוך ושוב בין פירנצה לרומא, כיוון שכיהן במשרות בשתי הערים, אבל בשנת 1520 חזר לרומא והסתפק בביקורים מדי פעם בפירנצה.
פיזאנו נכשל בטעות כשחזר לפירנצה ב-1529, בתקופת הממשלה הרפובליקאית בת שלוש השנים, תוצאה של הפיכה מוצלחת נגד בני מדיצ'י.
מחמת קשריו הקרובים בעליל למשפחת מדיצ'י, האשימו אותו בריגול למען האפיפיורות.
בספטמבר 1529 החל המצור המפורסם על פירנצה ופיזאנו שוחרר.
ב-1530 נפלה פירנצה בידי צבא האפיפיור ומשפחת מדיצ'י חזרה לשלטון.
אחרי שניצל בעור שיניו ונחלץ מביתו לשעבר, חזר פיזאנו לרומא ושוב לא יצא ממנה.
ב-1546 מינה אותו האפיפיור פאולוס השלישי לממונה על המוזיקה בקאפלה הפרטית שלו, משרה שבה נשאר רק שנתיים, עד למותו בשנת 1548. בין הזמרים בקבוצת העלית הזאת היה יאקוב ארקאדלט, שיתפרסם עוד יותר מפיזאנו כמלחין מדריגלים.
פיזאנו כתב מוזיקת קודש בסגנון הומופוני מפוכח, קרוב לוודאי לשימוש בכנסיית אנונציאטה כששימש שם מאסטרו די קאפלה, הרי עיקר השפעתו הייתה כמלחין מוזיקה חילונית.
יש הטוענים, שפיזאנו היה מלחין המדריגלים הראשון.
המלחינים שנודעו זמן קצר אחריו כאמני הסוגה הזו - קוסטאנצו פסטה, יאקוב ארקאדלט, פיליפ ורדלו - היו מודעים לפועלו והעתיקו חלק ממאפייני הסגנון שלו.
ראשית המוזיקה החילונית של פיזאנו טיפוסית למוזיקה האיטלקית בשני העשורים הראשונים של המאה ה-16: קלילה, תוססת מקצבית, הומופונית על פי רוב, מכילה חזרות תכופות ובדרך כלל לשלושה קולות.
רוב היצירות הללו הן בלדות או קאנצונטות.
המוזיקה החילונית המאוחרת יותר שכתב, ובכלל זה האוסף החשוב משנת 1520, הספר המודפס הראשון של מוזיקה חילונית המוקדש ליצירותיו של מלחין יחיד, כוללת, כהגדרה הטובה ביותר, מוזיקה בעלת אופי מדריגלי (אם כי פיזאנו לא השתמש במונח זה).
השירים נושאים לעיתים אופי רציני ובמקרים אחרים, הומוריסטי; יש שהם ייצוג לשבע פואמות של פטררקה.
המוזיקה משתדלת להעביר בזהירות ומתוך הקפדה את הרגש המובע בפואמה שלמילותיה נכתבה.
במקרים רבים חוזרת השורה האחרונה של הטקסט לשם הדגשה, תכונה מיוחדת שהייתה עם הזמן לסימן היכר של המדריגל המוקדם.
מבחינת המרקם, המוזיקה נעה בין קטעים הומופניים לפוליפוניים, ובין קטעים לקבוצות של שני זמרים, שלושה וארבעה יחדיו.
ברנרדו או'היגינס ריקלמה (בספרדית: Bernardo O'Higgins Riquelme (מבטאים: אוחיגינס); 20 באוגוסט 1778 – 24 באוקטובר 1842) היה פוליטיקאי ואיש צבא צ'יליאני.
הוא נחשב לאחד מאבותיה של צ'ילה העצמאית ולאחד מהאישים החשובים בעצמאות מדינות אמריקה הלטינית בכלל.
או'היגינס היה ראש המדינה הצ'יליאנית הראשון, בין השנים 1817–1823, וב-1818 הכריז רשמית על עצמאותה.
ב-1823 הודח, ואחרי הדחתו גלה לפרו למשך שארית חייו.
ברנרדו או'היגינס נולד בצ'ייאן (Chillán), צ'ילה, הממוקמת כ-400 ק"מ מדרום לסנטיאגו דה צ'ילה.
הוא היה בנם הבלתי חוקי של איסבל ריקלמה, בתו של חבר מועצת העיר, ושל אמברוסיו או'היגינס, אירי בשירות האימפריה הספרדית שהיה בזמן הלידה קצין בדרג לא גבוה, קודם לימים לתפקידים בכירים, כמו האינטנדנט הראשון של האינטנדנסיה של קונספסיון, מושל צ'ילה והמשנה למלך של מלכות המשנה של פרו.
אביו מעולם לא הכיר בברנרדו כבנו, אשר נשא לפיכך, עד מות אביו בשנת 1801, את שם משפחתה של אמו, ולא פגש אותו פנים אל פנים.
עם זאת, תמך בו אביו כספית, והיה מעורב בחינוכו.
או'היגינס גודל בשנותיו הראשונות על ידי משפחת אמו, אשר נישאה כשנתיים לאחר לידתו לדון פליקס רודריגס (Rodriguez), חבר של אביו.
לאחר מכן, עבר לטלקה, כ-250 ק"מ מדרום לסנטיאגו דה צ'ילה, שם גודל על ידי משפחת סנדקו, הסוחר הפורטוגלי ז'ואן אלבנו פריירה מרקס (Albano).
בגיל 15, נשלח או'היגינס על ידי אביו ללימה, ובהמשך, בגיל 17, נשלח ללונדון כדי להשלים את השכלתו.
בלונדון למד היסטוריה ואומנויות, ברנרדו והתוודע אל פרנסיסקו דה מירנדה, אשר בהשפעתו הצטרף אל הבונים החופשיים, וכן פיתח גאווה לאומית ומחויבות לעצמאות אמריקה הלטינית.
בשנת 1798 עשה או'היגינס דרכו לספרד, ועקב מלחמות המהפכה הצרפתית, התמהמה זמן מה בטרם חזר לדרום אמריקה.
או'היגינס חזר לצ'ילה ב-1802. אביו, שהלך בינתיים לעולמו, הוריש לברנרדו, אשר כאמור אימץ אז את שם משפחתו, אסיינדה (hacienda, נחלה במושבות ספרד הקולוניאלית) באזור לוס אנחלס, אשר באותה תקופה, עידן מלחמת האראוקו, נחשב כאזור ספר, שם חי או'היגינס כאציל כפרי.
בשנת 1806, או'היגינס נתמנה כחבר מטעם לאחה (Laja) שבסמוך ללוס אנחלס, בקבילדו המקומי.
בשנת 1808 עברה ספרד לשליטת נפוליאון, אשר המליך עליה את אחיו.
האליטה הצ'יליאנית, אשר נותרה נאמנה לפרננדו השביעי, מלך ספרד בטרם נפוליאון השתלט עליה, הקימה ממשלה (חונטה), בעלת אוטונומיה ככל הקשור לשלטונות באירופה, כל עוד מצב זה נמשך.
ב-18 בספטמבר 1810 (כיום יום העצמאות הצ'יליאני), או'היגינס הצטרף לאותה התארגנות, בה הלך וגדל המחנה אשר דגל בעצמאות מלאה, דעה בה דגל או'היגינס, בהשוואה לזה הדוגל בנאמנות למלך הספרדי.
לאחר שהצטרף, לחץ להקמת קונגרס לאומי צ'יליאני, ועם כינונו של זה, נבחר אליו כנציג מטעם מחוז לאחה.
המחנה אשר דגל בעצמאות מלאה היה מפולג אף הוא, הן על רקע גאוגרפי, בעיקר סנטיאגו דה צ'ילה לעומת קונספסיון, הן על רקע נאמנויות אישיות ומשפחתיות, והן בין הדוגלים במיקוד המאמץ בעצמאות צ'ילה לבדה, לעומת עצמאות לאמריקה הלטינית כולה.
עם האחרונים נמנה או'היגינס, אולם הדוגלים במאבק למען עצמאות צ'ילה הם הם אשר ריכזו בידם את מרב הכוח.
בשלב זה, או'היגינס אייש עמדת פיקוד נמוכה יחסית בקרב המורדים, ואף ממנה פרש חזרה לאחוזתו, ב-1812, בשל בריאותו הלקויה.
ב-1813, הספרדים, אשר השתחררו בינתיים מעולו של נפוליאון, שיגרו לצ'ילה חיל משלוח על מנת לחזור וליטול לידיהם את השלטון במקום.
או'היגינס, לשמע הידיעות, גייס כוח מקומי ועל פי הוראות פיקוד צבא המורדים, נשלח אל לינארס (Linares, יישוב אשר נוסד על ידי אמברוסיו אביו), כ-300 ק"מ מדרום לסנטיאגו, על מנת לנתק שם את הצבא הספרדי.
בקרב אשר התחולל במקום, נחל הכוח בפיקודו של או'היגינס ניצחון, ובעקבות הצלחה זו, או'היגינס קודם לדרגת קולונל.
באוגוסט 1813, או'היגינס והכוח אשר תחת פיקודו נטלו חלק במצור הבלתי מוצלח על צ'ייאן.
ב-17 באוקטובר, הותקף כוח של צבא המורדים באל רובלה (El Roble), כ-40 ק"מ דרומה מערבה לצ'ייאן.
מפקד הצבא, חוסה מיגל קאררה (Carrera), נס מן המקום.
או'היגינס, לעומת זאת, קיבץ כ-200 לוחמים, ואלה עמדו בפרץ, ואף גרמו לנסיגת המלוכנים.
בהמשך, על אף שנפצע ברגלו, פיקד על רדיפה אחר הנסוגים.
בעקבות קרב זה, החליף או'היגינס את קאררה בפיקוד על הצבא.
בחודשים הבאים, שני הצדדים היריבים הותשו, ולפיכך, ב-3 במאי 1814, חתמו על הסכם ולפיו המורדים בצ'ילה הכירו פורמלית בכפיפותם לכתר הספרדי, ומאידך, הספרדים הכירו בממשלה הזמנית של צ'ילה, אך לא בדגל הצ'יליאני אשר זו קבעה, והבטיחו להסיג את כוחותיהם.
בפועל, שני הצדדים לא מילאו חלקים רבים בהסכם, אשר אף לא כלל חילופי שבויים, אחד מהם קאררה, והוא שימש עבורם אך כאמתלה להפוגה.
קאררה, אשר התנגד הן להסכם הן לאו'היגנס, נמלט מן השבי, וב-23 ביולי ערך הפיכה אשר העלתה אותו לשלטון.
ב-26 בחודש הבא התנגשו כוחותיו של קאררה, בפיקוד אחיו לואיס, והכו את כוחותיו של או'היגינס, אם כי אלה האחרונים שימרו את כושר לחימתם.
זמן קצר לאחר סיום אותו קרב, הגיעו ידיעות אודות כוח מלוכני העושה דרכו לעבר קונספסיון, דבר שהניע הן את או'היגינס הן את קאררה, להניח לעת עתה ליריבותם, ולאחד כוחות כנגד האויב המשותף.
בקרב רנקגואה, ב-1 וב-2 באוקטובר, הובסו המורדים, ואו'היגינס, וכן חלק קטן מן החיילים שבפיקודו, נחלצו בעור שיניהם.
הספרדים (פורמלית: כוחות מלכות המשנה של פרו), אשר המשיכו וכבשו את סנטיאגו, חזרו והשתלטו על צ'ילה.
עם הכיבוש מחדש של "המולדת הישנה" (Patria Vieja), כפי שכונתה צ'ילה בין שלבי עצמאותה הראשונים ב-1810, לקרב רנגקואה, בידי כוחות מלכות המשנה של פרו, או'היגינס חצה את הרי האנדים מזרחה, עם שארית הכוח שבפיקודו.
אלה מצאו מקלט, יחד עם גולים רבים, בפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה (ארגנטינה של ימינו, בקירוב), שם הצטרף לצבא האנדים, שירת תחת פיקודו של חוסה דה סן מרטין, ונתמנה לאחד מן המפקדים הבכירים בצבא זה.
או'היגינס שהה מחוץ לצ'ילה במשך כשנתיים וחצי, ובתחילת 1817, חצה מחדש את הגבול לכיוון צ'ילה, עם צבא האנדים.
המסע לחציית הרי האנדים החל ב-19 בינואר, ונמשך כשלושה שבועות, כאשר או'היגינס משמש כמפקד אחד מכוחות המשנה.
ב-12 בפברואר, צבא האנדים, בו או'היגינס כאמור פיקד על אחד מכוחות המשנה, ניצח בקרב צ'קבוקו (Chacabuco), אשר נערך לא הרחק מסנטיאגו, את המלוכנים.
ב-16 בפברואר, ימים אחדים לאחר אותו קרב, התמנה או'היגינס לראש המדינה הצעירה (אם כי טרם הוכרזה רשמית ככזאת), בתור "דירקטור" (Director Supremo), התואר עבור המנהיג אשר היה מקובל בפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה.
סן מרטין, אשר לו הוצע התפקיד לראשונה, העדיף במקום זאת להמשיך ולשחרר חלקים נוספים מדרום אמריקה משלטון הספרדים.
המלוכנים, מצדם, התבססו לזמן מה בשטח בדרומה של צ'ילה, אולם עיקרה של צ'ילה הפך, כתוצאה של אותו ניצחון, למדינה עצמאית, וזו אף הכריזה רשמית על עצמאותה ב-12 בפברואר 1818. עם זאת, עדיין נדרש זמן ונערכו כמה קרבות על מנת לעקור את האחיזה המלוכנית בצ'ילה.
ב-16 במרץ 1818, בקרב קאנצ'ה ראיאדה (Cancha Rayada), ליד טאלקה, הביסו המלוכנים את הצבא שבפיקודו של סן מרטין.
בקרב זה או'היגינס, אשר פיקד על אחד מכוחות המשנה, נפצע, וסוסו נהרג.
עם זאת, הכוחות הצ'יליאנים התאוששו במהירות, לא מעט עקב פעילות נמרצת של או'היגינס, קיבלו תגבורות ניכרות, התאמנו, ובסופו של דבר, ב-5 באפריל, בקרב מאיפו, אשר נערך ליד סנטיאגו, נוצחו המלוכנים באופן סופי, פרט למאחזים מספר (ר' להלן).
קאררה, אשר בראש כוח צבאי של תומכיו ניסה לערער על שלטונו של או'היגינס, נתפס במנדוסה שבארגנטינה סמוך לגבול צ'ילה.
לקאררה נערך משפט ראווה, והוא הוצא להורג ב-1821. אף על פי שהתהליך המשפטי לא נערך על ידי שלטונות צ'ילה, יוחסה לפסק הדין השראתו של או'היגינס.
שש שנותיו של או'היגינס בשלטון קידמו את צ'ילה לא מעט, מבחינה ארגונית, כלכלית ותרבותית.
אלה ניכרו בשיפור תשתיות וכן ברפורמות בצבא, כאשר בין היתר, ב-1817, ייסד אקדמיה צבאית.
בימים בהם או'היגינס עמד בראש המדינה, הוא שיגר צבא צ'יליאני לסייע לפרו בהשגת עצמאותה מספרד.
בנוסף לרפורמה אשר נערכה בהנהגתו בצבא, ומתוך מודעות לכך שלצ'ילה אחד החופים הארוכים בעולם, ולכך שכמעט כל נקודה בה קרובה למדי לים, או'היגינס ייסד את הצי הצ'יליאני, ולמפקדו מינה את האדמירל הסקוטי תומאס קוקרן, אשר קודם לכן עשה לו שם במלחמות הנפוליאוניות.
הצי בהנהגתו של קוקרן כבש את ואלדיביה מידי נאמני המלך הספרדי, ואלה האחרונים קיימו בידם מובלעת בצ'ילואה אשר שרדה עד 1826.
עם זאת, שלטונו של או'היגינס עורר ביקורת הולכת וגוברת.
כך למשל, כוונתו להנהיג יתר דמוקרטיזציה בחיים הפוליטיים של צ'ילה, אשר אחד הצעדים שערך או'היגינס לקראתה היה ביטול של תוארי האצולה, נתקלה בביקורת עזה של בעלי האחוזות הגדולות.
גורם מקומי אחר אשר התנגד לאו'היגינס הייתה הכנסייה הקתולית.
כן איבד או'היגינס את תמיכת אנשי העסקים, כל זאת בעוד ממשלת צ'ילה פושטת את הרגל, דבר שאילץ את או'היגינס לבקש הלוואה בארצות הברית.
לכך נוספו צעדים נוספים אשר או'היגינס נקט, כמו חוקה שנויה במחלוקת אשר הנהיג ב-1822, והגברת כוח הממשל המרכזי, אשר נתקלה בהתנגדות בפרובינציות.
גם הוצאתו להורג של קאררה, האמורה לעיל, עוררה או הגבירה ביקורת כלפי שלטונו.
ב-28 בינואר 1823 או'היגינס הודח בהפיכה אשר בוצעה על ידי גורמים שמרניים בפוליטיקה הצ'יליאנית.
החונטה השלטת החדשה הצהירה כי אין לה דבר נגד או'היגינס עצמו, והוא מונה למושל קונספסיון, משרה בה החזיק זמן קצר.
ביולי הוא יצא לגלות אשר כפי שהעלה מהלך המאורעות, הייתה לבלי שוב, באוניית מלחמה בריטית אשר יעד הפלגתה היה אירלנד.
בעת שעברה בפרו, סימון בוליבר שכנע את או'היגינס להפסיק את נסיעתו ולסייע לו במאבק לעצמאותה, אשר טרם הסתיים באותו שלב.
עם זאת, בעת שהותו בפרו, או'היגינס לא השתתף בפועל בלחימה.
ב-1842, הותר לאו'היגינס לחזור לצ'ילה, ואף הוחזרה לו דרגתו הצבאית.
אולם, אף כי או'היגינס החל בהכנות לחזור, מצב בריאותו מנע זאת ממנו.
עקב בעיות בליבו, או'היגינס נפטר בלימה בשנת 1842, כעשרים שנה לאחר שעזב את צ'ילה.
על שמו קרויים מחוז ליברטדור חנרל ברנרדו או'היגינס והפארק הלאומי ברנרדו או'היגינס שבדרום צ'ילה.
ברנרדינו מסיינה (באיטלקית: Bernardino da Siena; 8 בספטמבר 1380 - 20 במאי 1444) הוא קדוש נוצרי.
ברנרדינו היה כומר, מטיף ומיסיונר פרנציסקני איטלקי.
הוא נחשב לגדול המטיפים של תקופתו.
ברנרדינו הטיף נגד כישופים, הימורים, הלוואה בריבית, רצח תינוקות, נגד הומוסקסואליות, צוענים ויהודים.
ברנרדינו נולד במסה מריטימה בטוסקנה (שהייתה אז שייכת לסיינה) למשפחת האצולה אלביצסקי (Albizeschi).
אביו היה מושל העיר, אך הוא התייתם בגיל שש וגודל על ידי דודתו, שהייתה אדוקה בדתה.
לאחר שסיים את לימודיו, הוא החל ללמוד משפטים בסיינה ועבד עם החולים בבית החולים סנטה מריה דלה סקלה.
הוא עבד בבית החולים בזמן התפרצות מגפת הדבר ב-1400 וקרא לאחרים לעבוד שם.
מסירות זו כמעט עלתה לו בחייו, לאחר שהוא עצמו נדבק במחלה.
הוא הצטרף למסדר הפרנציסקני, אך נכון לעקרונותיו, סירב לקבל תואר של בישוף והמשיך להטיף ככומר פשוט, תוך שימוש בתמונות להבהרת מסריו.
ברנרדו פאסקוויני (באיטלקית: Bernardo Pasquini, 17 בדצמבר 1637 - 22 בנובמבר 1710) היה מלחין איטלקי, שחיבר אופרות ומוזיקה כנסייתית.
פאסקוויני נולד במאסה א קוצילה בוואל די נייבולה שבחבל טוסקנה.
הוא היה תלמידם של אנטוניו צ'סטי ולורטו ויטורי.
עוד בצעירותו הגיע לרומא והתקבל לשירות הנסיך בורגזה.
בהמשך היה לנגן העוגב בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה.
פאסקוויני נהנה מחסותה של המלכה כריסטינה משוודיה ואופרה שכתב לכבודה, Dov'è amore è pieta, הוצגה בשנת 1679.
במהלך שהותו השנייה של אלסנדרו סקרלטי ברומא (1703-1708), הרבו פאסקוויני וארכאנג'לו קורלי להיפגש עם סקרלטי במופעי מוזיקה, בעיקר אלה שהיו קשורים לאקדמיה של ארקדיה, שבה היו שלושתם חברים.
פאסקוויני מת ברומא ונקבר בכנסיית לורנצו אין לוקינה.
פאסקוויני זכור גם כמלחין נמרץ לצ'מבלו; אחת מיצירותיו לכלי זה עובדה לתזמורת בידי אוטורינו רספיגי לסוויטה שלו, "הציפורים".
קטלוג יצירותיו של ברנרדו פאסקוויני, בלוויית הערות ביוגרפיות ופרשנות לסגנונו - עבודת מוסמך אוניברסיטה של גלוריה אלנה טרווילגר (פאסקוויני) משנת 1952 - אפשר למצוא בספרייה של אוניברסיטת אינדיאנה.
סר ברנרד שרייר (28 במרץ 1918 – 1 ביוני 2013) היה איש עסקים ומיליונר יהודי ישראלי-בריטי-הונגרי, בעל חברת CP Holdings ויו"ר הדירקטוריון של חברת זוקו שילובים (יבואנית קטרפילר בישראל ומספקת כלי צמ"ה וציוד הנדסי לצה"ל).
ב-2009 ה"סאנדיי טיימס" העריך את הונו ב-182 מיליון לירה שטרלינג.
שרייר שירת בצה"ל כמפעיל ציוד מכני הנדסי (צמ"ה) בחיל ההנדסה במלחמת העצמאות ובהמשך שמר על קשר עם חיל ההנדסה.
שרייר נולד בכפר באוסטריה, בנו של איש עסקים שעסק בטקסטיל.
בעקבות עליית היטלר לשלטון בגרמניה הנאצית וסיפוח אוסטריה עלה שרייר לארץ ישראל ובה פגש את אשתו לעתיד.
ב-1948 גויס לצה"ל שזה עתה קם, ושירת כמפעיל ציוד מכני הנדסי.
במסגרת שירותו היה מעורב בבניית הדרך לאילת.
ב-1951 נאלץ לסיים את שירותו.
לאחר השחרור המשיך שרייר לעסוק בתחום ההנדסה והקים עם עוד שלושה קציני הנדסה לשעבר חברת בנייה.
ב-1955 קיבל הצעה גדולה לבנייה בטורקיה אך ויתר עליה לאחר שקיבל בקשה מיוחדת לסייע לצה"ל בהכנות למבצע קדש.
לאחר שלושה וחצי חודשים בהם סיים לעזור לצה"ל, חזר לעסקים.
שרייר עבר לגור בבריטניה ב-1957 הקים את חברת CP Holdings והרחיב את עסקיו גם לתחום המלונאות ותעשיית הרכב בהונגריה.
שרייר הצליח בתחום המלונאות והפך לבעל רשת המלונות הגדולה בהונגריה, ובכך תרם ליחסי הונגריה-הממלכה המאוחדת.
על תרומה זו זכה בתואר אבירות ממלכת הממלכה המאוחדת.
ב-1989 רכש שרייר את החברה הישראלית לטרקטורים וציוד בע"מ, יבואנית כלי צמ"ה תוצרת קטרפילר (בעיקר, אך גם תוצרת חברות אחרות) בישראל, וב-2001 מיזג את החברה עם זוקו שילובים שבבעלותו.
בתור מנכ"ל חברת CP Holdings שימש שרייר גם כיושב ראש הדירקטוריון של חברת זוקו שילובים.
באמצעות חברת-הבת טרקטורים וציוד ITE, סיפקו שרייר וזוקו שילובים כלי צמ"ה לצה"ל, בהם דחפורי די-9, והחברה סייעה בהסבתם לשירות צבאי (כגון סיוע בתכנון וייצור השריון) ואחזקתם.
כן היה מבעלי מרכנתיל דיסקונט, שותף בקבוצת גרנית הכרמל, והחזיק במניות "בנק לאומי בריטניה" ובמניות "בנק לאומי שווייץ".
שרייר תרם להקמת ביתן הנצחה לחיל ההנדסה הקרבית באנדרטה של החיל בין היישוב משמר דוד ליער חולדה.
ברנרדו רוסלינו (באיטלקית: Bernardo Rossellino) בשמו המקורי ברנרדו די מתאו דל בורה (באיטלקית: Bernardo di Matteo del Borra Gamberelli; 1409, סטינינו טוסקנה – 23 בספטמבר 1464, פירנצה) היה פסל ואדריכל איטלקי מהדור השני של אמני הרנסאנס.
רוסלינו נולד בעיירה סטיניאנו שבקרבת פירנצה, למשפחה של חוואים ובעלי מחצבות.
ב-1420 הגיע לפירנצה לבית מלאכה של אחד הפסלים בעיר.
משערים שזה היה נאני דה ברטולו (Nanni di Bartolo) שכונה איל רוסו (=הג'ינג'י) ומכאן קיבל את כינוי רוסלינו (=הג'ינג'י הקטן).
אחיו היה האמן אנטוניו רוסלינו.
רוסלינו הושפע מגדולי אמני פירנצה של אותה תקופה: ברונלסקי, דונטלו, גיברטי ומזאצ'ו.
דזידריו דה סטיניאנו הוכשר ככל הנראה בבית מלאכתו של רוסלינו.
פרסומו כארכיטקט החל בעקבות עבודות שביצע ברומא עבור האפיפיור ניקולאוס החמישי, בהם תוכנית לבניה מחדש של בזיליקת פטרוס הקדוש, תוכנית שלא בוצעה בעקבות מותו של ניקולאוס החמישי.
מקומו של רוסלינו בהיסטוריה של הארכיטקטורה נקבע בזכות הפרויקט של הבנייה מחדש של העיירה פיינצה עבור האפיפיור פיוס השני, בשנים מ-1459 עד 1464. רוסלינו יישם במבנה זה לראשונה את העקרונות הרנסאנסיים של תכנון הערים ההומניסטי, שבהמשך אומצו בערים נוספות באיטליה.
אחד המבנים הראשונים שתכנן הוא מעון הקיט של האפיפיור המזמין, פאלאצו פיקולומיני, אותו החל לתכנן ב-1459.
ביוגרפיה של רוסלינו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
מצבת הקבר של לאונרדו ברוני בבזיליקת סנטה קרוצ'ה בפירנצה.
ארמון רוצ'לאי (Palazo Rucellai) בפירנצה.
ביחס למבנה זה קיימים חילוקי דעות בין החוקרים, יש המייחסים אותו ללאון בטיסטה אלברטי.
ברנרדינו ריבדביה (בספרדית: Bernardino de la Trinidad González Rivadavia; 20 במאי 1780 – 2 בספטמבר 1845) היה פוליטיקאי ארגנטינאי, ונשיאה הראשון של ארגנטינה, שנקראה אז הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה.
ריבדביה נולד בשנת 1780 בבואנוס איירס.
הוא למד בבית הספר הממלכתי בסן קלרוס, אך פרש משם לפני סיום לימודיו.
בשנת 1821, בהיותו שר בממשלת הפרובינציה של בואנוס איירס הניע את המהלך לייסודה של אוניברסיטת בואנוס איירס.
כיהן כנשיאה הראשון של ארגנטינה בין השנים 1826 ו-1827 בזמן מלחמת ארגנטינה–ברזיל.
ריבדביה היה ממוצא אפריקאי, דבר זה שימש ללעג ולקלס עליו בפי יריביו שכינו אותו בכינויים כדוגמת- "ד"ר שוקולד" ו"ברנרדינו השחור".
ריבדביה גלה לאירופה ב-1829. הוא ניסה לחזור לארגנטינה, אך ירידתו לנמל סורבה על ידי מושל בואנוס איירס, חואן חוסה ויאמונטה.
הוא התיישב באורוגוואי, מאוחר יותר עבר לברזיל וב-1842 שב לספרד.
נפטר ב-2 בספטמבר 1845 בגיל 65 בקאדיס שבספרד.
ברנרדו גי או ברנרדו גוּי (בצרפתית ואיטלקית: Bernardo Gui; בלטינית: Bernardus Guidonis; 1261 או 1262 – 30 בדצמבר 1331) היה אינקוויזיטור, חבר המסדר הדומיניקני שכיהן כראש האינקוויזיציה בטולוז בעת המלחמה בכופרים האלביגנזים.
גואי חיבר מספר מדריכים לאינקוויזיטורים, על מנת שיוכלו לזהות מינות ולסווגה.
כמו כן כתב כרוניקות של תקופתו וחיבורים תאולוגיים.
נולד ליד לימוז', התקבל למסדר הדומיניקני ב-1280. כיהן כאב מנזר באלבי, קרקסון ולימוז'.
בשנת 1307 מינה אותו האפיפיור קלמנס החמישי לראש האינקוויזיציה בלימוז'.
היה זה כמה עשרות שנים לאחר מסע הצלב האלביגנזי שנועד להכחיד את המינות בדרום צרפת, אך במהלך 15 שנות כהונתו במשרה דן גי למעלה מ-900 מינים (בעיקר חשודים כקתרים).
כהוקרה על שירותו בטולוז מינה אותו האפיפיור יוחנן העשרים ושניים לבישוף טוי בגליסיה (ספרד), ושנה לאחר מכן לבישוף לודב (Lodève) שבלנגדוק.
על מנת לייעל את עבודת אנשיהם, חיברו בכירי האינקוויזיציה ספרי הדרכה שנועדו להבדיל בין סוגי הכפירה השונים, ואף כדי למנוע מחוקרים ישרים להרשיע בשגגה נוצרים טובים.
גי היה הבולט שבין מחברי המדריכים בתקופתו.
בספרו החשוב ורב התפוצה "אודות חקירת הכפירה הסוטה" (Practica Inquisitionis Heretice Pravitatis) הבחין גי בין ארבעה סוגי כפירה פנים-נוצריים: המניכאיזם, התנועה הוולדנסית, בגיניות ובגהרדים ומשיחי שקר.
הוא הבחין בינם למינים שמחוץ לגדר הנצרות, כמו יהודים, מכשפים, בעלי אוב ומגלי עתידות.
לגבי כל סוג כפירה הודרך החוקר באילו גישות לנקוט על מנת לחלץ הודאה מהנחקר, אילו שאלות לשאול ואילו תשובות להשיב, מהם האבסורדים בשיטות השונות וכיצד יש להרשיע את הנחקרים.
הספר מהווה מקור ראשוני חשוב להכרת האינקוויזיציה בתקופה הראשונה לקיומה ומחקר על הכפירות השונות במאה ה-13. הספר פורסם בדפוס בשנת 1886 על ידי אב המנזר הדומיניקני בטולוז.
גי כתב מספר כרוניקות בהן ריכז את ההיסטוריה של צרפת עד זמנו.
גי פרסם מספר מאמרים תאולוגיים, בהם סיכום של הדוקטרינה הנוצרית (Abrégé de la doctrine chrétienne), מאמר על המיסה (Traité de la messe) ומאמר על התעברות הבתולה הקדושה (Traité sur la conception de la Vierge).
ברנרדו גי מוזכר בקצרה ב"עלובי החיים" מאת ויקטור הוגו.
הוא מופיע כדמות ספרותית (האנטגוניסט מול החוקר פרי דמיונו של המחבר ויליאם איש בסקרוויל) ברומן "שם הוורד" מאת אומברטו אקו וגולם בסרט בשם זה על ידי השחקן פ.
ברנרדו אלברטו הוסיי (בספרדית: Bernardo Alberto Houssay; 10 באפריל 1887 – 21 בספטמבר 1971) היה פיזיולוג ארגנטינאי.
זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1947 על גילוי תפקיד הורמון בלוטת יותרת המוח במטבוליזם של סוכר יחד עם קארל פרדיננד קורי וגרטי תרזה קורי (שקיבלו גם על הגילוי כיצד גליקוגן הופך לגלוקוז בגוף).
ברנרדו מוטה וייגה די קרבאליו אי סילבה (בפורטוגזית: Bernardo Mota Veiga de Carvalho e Silva; נולד ב-10 באוגוסט 1994 בליסבון שבפורטוגל), הידוע כברנרדו סילבה או רק ברנרדו, הוא כדורגלן פורטוגלי המשחק בעמדות הקשר והקיצוני במנצ'סטר סיטי, בה הוא משמש כקפטן ובנבחרת פורטוגל.
סילבה נולד בליסבון שבפורטוגל וגדל במחלקת הנוער של בנפיקה ליסבון.
בעונת החל סילבה לשחק בבנפיקה ליסבון ב', קבוצת המילואים של בנפיקה ליסבון, ששיחקה בליגה הפורטוגלית השנייה.
ב-10 באוגוסט 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-62 בתיקו 0-0 נגד טרופנסה במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-23 בספטמבר 2013 הבקיע סילבה את שער הבכורה שלו בקבוצת המילואים, שער בדקה ה-51 בניצחון 1–3 על ספורטינג בראגה ב', קבוצת המילואים של ספורטינג בראגה.
הוא סיים את העונה עם 38 הופעות בליגה הפורטוגלית השנייה, בהן הבקיע 7 שערים.
ב-7 באוגוסט 2014 הושאל סילבה למונקו מליגת העל הצרפתית למשך עונה אחת.
ב-17 באוגוסט 2014 ערך סילבה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-76 בהפסד 1–4 לבורדו במסגרת המחזור השני בליגה.
ב-16 בספטמבר 2014 ערך סילבה את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשנכנס כמחליף בדקה ה-57 בניצחון 0–1 על באייר לברקוזן במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2014/2015. ב-14 בדצמבר 2014 הבקיע סילבה את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-67 בניצחון 0–1 על אולימפיק מרסיי במסגרת המחזור ה-18 בליגה.
ב-20 בינואר 2015, לאחר חצי עונה בה שיחק סילבה במונקו, הודיעה בנפיקה ליסבון כי הוא נמכר למונקו תמורת 15.75 מיליון אירו.
הוא חתם על חוזה ל-4 שנים וחצי במועדון.
את עונת סיים סילבה עם 32 הופעות ליגה, בהן הבקיע 9 שערים.
בסך הכל ערך סילבה 101 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע 24 שערים.
הוא זכה עם המועדון בליגת העל הצרפתית לעונת .
ב-26 במאי 2017 חתם סילבה במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג.
ב-12 באוגוסט 2017 ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 0–2 על ברייטון אנד הוב אלביון, ב-14 באוקטובר 2017 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון קבוצתו 2–7 על סטוק סיטי.
בחצי גמר ליגת האלופות 2022/2023, נגד ריאל מדריד, סילבה כבש צמד וקבוצתו ניצחה 4-0 (5-1 בסיכום) והעפילה לגמר נגד אינטר מילאנו.
בגמר סילבה בישל לחברו לקבוצה רודרי את השער היחיד במשחק, וסיטי זכתה בליגת האלופות לראשונה בתולדותיה.
ב-31 במרץ 2015 ערך סילבה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל, כששיחק 61 דקות בהפסד 0–2 במשחק ידידות לנבחרת כף ורדה.
ב-1 בספטמבר 2016 הבקיע סילבה את שער הבכורה שלו בנבחרת, שער בדקה ה-76 בניצחון 0–5 על נבחרת גיברלטר במשחק ידידות.
מקום שלישי בגביע הקונפדרציות: 2017
פריצת העונה בליגה הפורטוגלית השנייה (1): 2013/2014
שחקן החודש בליגה הפורטוגלית השנייה (3): אוקטובר 2013, דצמבר 2013, ינואר 2014
נבחרת הטורניר באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21: 2015
השחקן המצטיין של ליגת האומות: 2018/2019
ברנרדו וידנה (באנגלית Bernardo A.
Vidne, נולד ב-21 במרץ 1940) הוא כירורג לב וריאות, פרופסור אמריטוס בכירורגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, הופקד על הקתדרה לנתוחי לב וכלי דם ע"ש פרופ' רנה ג.
פבלורו - אוניברסיטת תל אביב, ייסד וניהל את מחלקת ניתוחי חזה ולב בבית החולים איכילוב (1980-1989), ייסד וניהל את מחלקת ניתוחי חזה ולב במרכז רפואי קפלן (1989), ניהל את מחלקת ניתוחי חזה ולב בבית החולים בלינסון (1990 - 2006).
מתחילת שנות השמונים של המאה העשרים הפך וידנה למפתח שיטות ניתוח בכירורגית לב בילדים בישראל.
וידנה עסק בניתוחי לב במבוגרים (30,000 ניתוחים), ובינתוחי לב בילדים (10,000 ניתוחים).
סך הכל וידנה ניתח כ-40,000 ניתוחי לב וראות.
וידנה נולד ב-1940 לפרידה ומיכאל בארגנטינה, במחוז מצפון לבואנוס איירס.
הוא הצטרף לתנועת הנוער הציוני, נשלח לישראל למכון למדריכי חו"ל, וכעבור 6 חודשים חזר לארגנטינה להדריך נוער.
לפרנסתו עבד כעוזר לנהג, במשאית שמחלקת בקבוקי יין לברים.
באותה תקופה החליט ללמוד רפואה.
וידנה סיים רפואה באוניברסיטה הלאומית בקורדובה בארגנטינה.
נושא עבודת הגמר של וידנה: "תפקוד מסתמי הלב מהיבט הנדסי".
בשנת 1964 עלה וידנה לישראל.
בשנת 1966 התחיל וידנה להתמחות בכירורגית חזה ולב במחלקתו של הפרופ' מוריס לוי בבית החולים בילינסון.
וידנה בעל תואר M.Sc בפקולטה ללימודי המשך, אוניברסיטת תל אביב (1972).
נושא עבודת הגמר: "מסתם צניפי חדש".
בשנת 1972 התמנה וידנה למרצה בכיר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
ב-1977 התמנה לפרופסור חבר בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1980 הקים וניהל את מחלקת ניתוחי חזה ולב בבית החולים איכילוב.
ב-1986 הקים את מחלקת ניתוחי לב בבית החולים אסותא, במקביל לעבודתו באיכילוב.
ב-1986 התמנה לפרופסור מן המנין באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1989 ייסד וניהל את מחלקת ניתוחי חזה ולב במרכז רפואי קפלן.
בין השנים 1990 - 2006 ניהל את מחלקת ניתוחי חזה ולב בבלינסון.
מערך ניתוחי החזה כלל את המחלקה לנתוחי לב וחזה, מרכז רפואי רבין - בית החולים בלינסון בית החולים השרון, ואת המחלקה לנתוחי לב ילדים במרכז שניידר לרפואת ילדים.
בנוסף לתפקידו בבית החולים בילינסון, שימש מנתח הלב הראשי של קופת חולים כללית.
מתלמידיו הרבים : פרופ' גדעון סהר, פרופ' דן ערבות, ד"ר ולדימיר יקירביץ.
לאחר יציאתו לגמלאות המשיך וידנה לנתח ב-הרצליה מדיקל סנטר וב-אסותא.
ב-2014 השלים דוקטורט מחקרי בגנטיקה מולקולרית במכון ויצמן למדע, בהנחיית פרופ' טלילה וולק.
מפרסומיו המדעים של פרופ' וידנה באתר pubmed
וידנה עסק במחקר במגוון נושאים.
וידנה פרסם כ-250 עבודות מחקר, וכתב 4 ספרים בנושא של כירורגית חזה ולב.
"גילוי לב - סיפורו של מנתח לב" (עם יפה שיר-רז), הוצאת פוקוס, 2010
נשיא החברה הים תיכונית למנתחי לב וחזה
חבר באיגוד לכירורגית לב בישראל
וידנה היה חבר בוועדת המינויים בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב (1991-1989)
וידנה היה חבר המועצה העליונה של הפקולטה לרפואה בפרנה, ארגנטינה (1995)
וידנה היה חבר אורח של האקדמיה למדעי הרפואה הלאומית - קורדובה, ארגנטינה (1992).
וידנה היה מדריך סטודנטים לתואר מוסמך ודוקטורט (תחת השגחתו ביצעו סטודנטים 47 עבודות מחקר)
בשנת 1994 חבר בוועדה מדעית של סימפוזיון בבלגיה בנושא "Coronary Bypass Surgery in the Elderly"
בשנים 1997-1996 נשיא החברה הים-תיכונית לקרדיולוגיה וכירורגיה של הלב ומארגן הכנס
ב-1996 יו"ר הכנס השנתי של החברה הים תיכונית לקרדיולוגיה וכירורגיה של הלב ומארגן הכנס
וידנה נשוי לנעמי, (ציירת) לזוג 4 ילדים : 2 בנים מהנדסים, בן מתמטיקאי, בתו ד"ר אורית וידנה-חי רופאת עיניים.
וידנה שכל את נכדו עומר חי במבצע צוק איתן.
ברנרד צ'ארלס "בארי" שרמן היה איש עסקים ונדבן יהודי-קנדי, יו"ר ומנכ"ל יצרנית התרופות אפוטקס.
הוא דורג בידי המגזין "פורבס" כקנדי ה-12 בעושרו, ושוויו הנקי של הונו בעת מותו הוערך ב-3.2 מיליארד דולר אמריקני.
גופתו נמצאה לצד גופת אשתו הוני בביתם שבצפון יורק, אונטריו, בנסיבות שהוגדרו "חשודות".
בינואר 2018 דווח כי בניגוד להערכות ראשוניות לפיהן מדובר היה במקרה של רצח והתאבדות, חקירת המקרה הובילה למסקנה שבני הזוג שרמן ככל הנראה נרצחו על ידי רוצחים שכירים.
הזוג הותיר אחריו ארבעה ילדים.
ברנרדו חוסה אספינוסה סוניגה (בספרדית: Bernardo José Espinosa Zúñiga) הוא כדורגלן עכר קולומביאני-ספרדי ששיחק בעמדת הבלם.
אספינוסה נולד בעיר קאלי לאמא ספרדייה ואבא קולומביאני ועבר בגיל עשר לעיירה הספרדית מרבייה.
שיחק בצעירותו במועדון המלאגי "דוס הרמנאס סן אנדרס" ובגיל נוער עבר למועדון הבת של סביליה, סביליה אתלטיקו, תמורת 1,800 אירו.
ערך את הופעת הבכורה שלו כמקצוען בעונת 2007/08 כששיחק מול מאלגה.
עונה אחר כך, כבר נרשם בסגל של סביליה אתלטיקו, אולם הספיק לרשום אך ורק 15 משחקים לפני שנפצע וסיים את העונה שבסופה גם נשרה הקבוצה לליגה השלישית.
בעונת 2010/11 כבר רשם 35 משחקים, הבקיע שער אחד ועזר לקבוצתו להתברג למשחקי הפלייאוף על העלייה לליגה השנייה, אך סביליה אתלטיקו הפסידה לדפורטיבו גוודלחרה ונשארה בליגה השלישית.
את הבכורה בקבוצה הבכירה עשה ב-2011 במשחק הגביע מול ריאל אוניון קלוב.
סביליה ניצחה 1–6 ואספינוסה הבקיע את אחד השערים.
באותה עונה אף ערך את הבכורה שלו בליגה הבכירה כאשר ב-11 במאי 2011 שיחק מול אוססונה.
בעונת 2011/2012 הושאל לראסינג סנטנדר, בה שיחק 25 משחקים וכבש שני שערים.
הראשון מול ריאל סרגוסה שנתן לקבוצתו ניצחון של 0–1 והשני הגיע במשחק מול ולנסיה, גול שהישווה את תוצאת המשחק ל-2-2. בסיום העונה חזר לסביליה אבל לא שיחק בחצי הראשון של העונה וב-26 בדצמבר הושאל בשנית, הפעם לספורטינג חיחון, עד לסיום אותה עונה.
ב-26 ביוני 2013 נרכש סופית על ידי חיחון תמורת 6 מיליון אירו.
עזר לקבוצה להעפיל לליגה הבכירה בעונת 2014/15 כשהיא מנצחת את ריאל בטיס.
את הגול הראשון שלו בליגה הבכירה בעונת 2015/16 כבש מול גרנדה במשחק שהסתיים בתיקו 3-3. בינואר 2016 ספג פציעה קשה במשחק מול ויאריאל שבגינה נאלץ להיעדר מהמגרשים כשבעה חודשים.
בעונת 2016/17 עבר לשחק בפרמייר ליג במדי קבוצת מידלסברו ואת הבכורה ערך ב-31 בדצמבר מול מנצ'סטר יונייטד.
בתחילת עונת 2017/18 חזר לספרד כדי לשחק בז'ירונה.
ב-6 ביולי 2019 הושאל לאספניול לעונה אחת.
זומן לראשונה לנבחרת קולומביה לקראת משחק הידידות מול ב-22 בפברואר 2012 במה שהיה משחקו הראשון של חוסה נסטור פקרמן כמאמן הנבחרת, אך לא השתתף במשחק.
זומן גם לסגל לקראת המשחקים מול ו במוקדמות מונדיאל 2014, אך טרם ערך את הבכורה במדים הלאומיים.
זומן גם למשחקים מול ו במוקדמות מונדיאל 2018 וכן למשחקי הידידות מול ו אך עדיין לא רשם הופעה כשחקן הנבחרת.
נבחרת לשחקן ההגנה הטוב ביותר בליגה הספרדית השנייה ב-2015.
נבחרת לנבחרת העונה בליגה הספרדית השנייה ב-2015.
ברנרדינו רמציני (באיטלקית: Bernardino Ramazzini; 4 באוקטובר 1633 – 5 בנובמבר 1714) היה רופא איטלקי, שהניח את היסודות המוקדמים לאבחון מחלות תעסוקתיות בספרו "מחלותיהם של עובדים" (De Morbis Artificum Diatriba).
כמו כן תמך בשימוש בקליפת צינכונה, המכילה כינין, לטיפול במלריה.
הוא למד רפואה באוניברסיטת פארמה, שם החל להתעניין במחלות תעסוקתיות.
הוא מונה לעמוד בראש המחלקה לרפואה באוניברסיטת מודנה בשנת 1682, והחל משנת 1700 שימש פרופסור לרפואה באוניברסיטת פדובה.
רמציני נפטר בשנת 1714 בפדובה.
המהדורה הראשונה של ספרו, "מחלות העובדים", פורסמה בשנת 1700 במודנה, והשנייה ב-1713 בפדובה.
הספר תיאר את הסכנות הבריאותיות בכימיקלים, אבק, מתכות, תנועות חוזרות או אלימות, תנוחות חריגות וגורמים אחרים שבהם נתקלים עובדים בלמעלה מ-50 מקצועות.
הספר היה אבן דרך בהתפתחותה של הרפואה התעסוקתית.
כמו כן, רמציני הציע כי רופאים יכללו במסגרת הריאיון הרפואי גם שאלות על מקצוע המטופל.
הוא ראה במניעה טובה יותר מריפוי, וטען בהרצאה שנתן בשנת 1711 כי הרבה יותר טוב למנוע מאשר לרפא, והרבה יותר קל לחזות נזק עתידי ולהימנע ממנו מאשר להיפטר ממנו לאחר שאירע.
באשר למלריה, רמציני היה אחד הראשונים לתמוך בשימוש בקליפת עץ הצינכונה העשירה בכינין, בעוד שאחרים טענו שהוא רעיל ולא יעיל.
בשנת 1713 טען רמציני כי נזירות מפתחות סרטן השד בשיעור גבוה יותר מאשר נשים נשואות, מאחר שאינן מקיימות יחסי מין, וכי אי-קיום יחסים גורם לחוסר יציבות ברקמת השד, דבר אשר עלול להוביל להתפתחות סרטן שד.
לימים התברר כי חשיפה ממושכת יותר לאסטרוגן, המלווה נשים שאינן נכנסות להיריון, מהווה גורם סיכון להתפתחות המחלה.
ברנרדינו אמיקו (Bernardino Amico da Gallipoli; 1576–1619) היה נזיר פרנציסקני ששהה בארץ ישראל בשנים 1593–1597 ותיעד בתרשימים ובכתובים את מבני המקומות הקדושים לנצרות בירושלים ובבית לחם.
ברנרדינו אמיקו, על פי כינויו, היה יליד גליפולי בחבל פוליה שבדרום איטליה.
המידע על אודותיו מצוי רק במה שכתב הוא עצמו בספרו.
אמיקו התקדש לנזוּרה במסדר הפרנסציקנים והוסמך לכמורה.
ב-1593 הגיע לארץ ישראל ומילא תפקידים שונים במשמורת ארץ הקודש.
כשישה חודשים שימש כמפקח על כנסיית המולד בבית לחם וב-1596 מונה על ניהול חלקם של הקתולים בכנסיית הקבר בירושלים.
ב-1597 נשלח למצרים למשך כשנה לשמש ככומר של קהילת הסוחרים האירופים בקהיר.
אמיקו חזר לאיטליה ב-1598. בתקופת שהותו במזרח עסק במדידות ובאיורים של מבנים מקודשים לנוצרים.
אין יודעים מה היו מעשיו אחרי שובו, מלבד הפקת שתי המהדורות של ספרו, "חיבור על תוכניות ותמונות של הבניינים המקודשים בארץ הקודש" (Trattato delle Piante & Imagini de i sacri edificii di Terra Santa).
אמיקו עסק בתקופת שהותו במזרח בתיעוד מבנים בירושלים ובבית לחם, שהפרנציסקנים היו מופקדים על שמירתם.
התיעוד נדרש, ככל הנראה, לחיזוק זכויותיה של משמורת ארץ הקודש, שכן מעמדה במקומות הקדושים עורער והיה נתון לשרירות לִבּן של הרשויות העותמאניות.
בשובו לרומא עובדו המדידות והתרשימים האדריכליים והוכנו לדפוס בידי הצייר אנטוניו טמפסטה.
השרטוטים המקוריים של אמיקו לא שרדו.
האיורים, שנלוו בתיאורים כתובים, כונסו בספרו שראה אור ברומא ב-1609 בדפוס מדיצ'י .
מהדורה זו הודפסה במספר עותקים מצומצם, שנעשו נדירים עוד בזמנם.
מהדורה שנייה של הספר הופקה בפירנצה ב-1620 בחסות קוזימו השני דה מדיצ'י והוקדשה לו.
שער המהדורה מעוטר בשלט משפחת מדיצ'י.
עיבוד האיורים והכנת התחריטים נעשו בידי האמן הצרפתי ז'אק קאלו.
מהדורה זו שונה מקודמתה בגודל הדפים וגם במערך הפרקים: האיורים הוצמדו לפרקי הכתוב הנוגע להם, ואילו במהדורה הראשונה קובצו האיורים בנפרד מהכתוב.
כמו כן נוספו בה איורי אתרים בדרך הייסורים.
הספר מכיל שתי מפות שונות של ירושלים: האחת של ירושלים באותה התקופה, שהועתקה ממפת דה אנג'ליס מ-1578; והשנייה – של ירושלים בימי ישו שהתבססה על הכתוב אצל יוספוס.
במדידותיו ובתרשימיו, שנעשו באורח בלתי אמצעי באתרים השונים, ביקש אמיקו ליצור הדמיה של המבנים בקנה מידה מדויק ככל האפשר ועל פי כללי הפרספקטיבה, כמוצהר בכותרת חיבורו.
מטרתו, לדבריו, הייתה לאפשר בניית דגמים תלת-ממדיים של האתרים הקדושים.
בהתאם לכך צייר את מכלול המבנים של כנסיית המולד ושל כנסיית הקבר בירושלים בפרספקטיבה, בתוכניות קרקע ובחתכים.
פרקי הספר (מהדורת 1620) ערוכים בהתאם למסכת חייו של ישו.
שנים-עשר הפרקים הראשונים (כרבע מכלל פרקי הספר) מוקדשים למתחמי כנסיית המולד בבית לחם.
בהמשך מוצגים אתרים בדרכו האחרונה של ישו עד כנסיית הקבר, שלחלקיה מוקצים פרקים רבים.
בפרקים האחרונים מובאים תיאורי אתרים נוספים, בהם כנסיית העלייה בהר הזיתים, כיפת הסלע בהר הבית (מקומו כביכול של מקדש שלמה), כנסיית סנטה אנה וקבר מרים.
בסוף הספר מובאות מפות ירושלים ואחריהן פרק על קברי המלכים.
לתיעוד המבנים ההיסטוריים בידי אמיקו נודע ערך גם במחקר המודרני השיטתי, משום שהיו בהם כאלה שעברו שינויים במרוצת הדורות והיו שנהרסו.
טובלר כתב ב-1867 על חיבורו של אמיקו: "רוב תוכניות הקרקע הן בעלות ערך רב ובמובנים מסוימים עדיין ללא מתחרים: אוצר בלום לבוזזים".
ואכן, האיורים בספריו של אמיקו חזרו והועתקו לא מעט בספרי אחרים בדורות הבאים.
בחיבורו של אמיקו ניתן למצוא דברי שידול למסע צלב נוצרי לכיבוש המקומות הקדושים בארץ ישראל מידי המוסלמים.
מעמדם של הפרנציסקנים בירושלים התערער במהלך המאה ה-16. הם נושלו ממאחזיהם בהר ציון, נאסרה עליהם ההתעכבות בתחנות דרך הייסורים ובכמה מן המקומות הקדושים לא ניתנה להם דריסת רגל.
ב־1594–1595 נאבקו מול הרשויות בתביעתה של הכנסייה הגאורגית להחזיר לרשותה את מנזר סן סלוודור בירושלים.
המהדורה הראשונה של ספרו נשאה הקדשה לפליפה השלישי, מלך ספרד, שהחזיק בין היתר גם בתואר "מלך ירושלים".
ההקדשה הועתקה גם למהדורה השנייה.
מלך זה, שסייע בכספו למסדר הפרנציסקני, היה חדור להט צלבני כמיטב מסורת הרקונקיסטה, והוא שגירש בשנים 1609–1613 את המומרים המוסלמים בהמוניהם מספרד.
בדברי ההקדשה מציין אמיקו ש.
באותה נשימה מזכיר אמיקו לשבחו של המלך את גירוש המוסלמים מספרד.
לקבריהם של מנהיגי מסע הצלב הראשון, גוטפריד מבויון ואחיו בלדווין, שהיה מלכהּ הראשון של ממלכת ירושלים, ייחד אמיקו שלושה פרקים בספרו.
המהדורה השנייה נשאה הקדשה לקוזימו השני, שבה הדגיש אמיקו את סבלות הפרנציסקנים והצליינים הנוצרים מידי הכופרים, ופירט את המקומות שמהם נדחקו: אתרי הר ציון, ובהם חדר הסעודה האחרונה וקבר דוד, וכן הר הזיתים שהגישה אליו נחסמה בפניהם.
בית מדיצ'י ראה עצמו כחלוץ במאבק במוסלמים.
ב-1561 יסד את מסדר אבירי סטפנוס הקדוש (Cavalieri di Santo Stefano), שייעודו היה לחימה בעות'מאנים ובפירטים בים התיכון.
המסדר השתתף בהגנת מלטה במצור 1565 וכחלק מרכזי בכוח ששיגרה דוכסות טוסקנה לעזרת "הליגה הקדושה" בקרב לפאנטו (1571).
בתחילת המאה ה-17 כבר ניכרו ניצני שקיעתה של דוכסות טוסקנה.
קוזימו השני אמנם העניק מקלט בפירנצה לפח'ר א-דין השני ב-1613–1618, אבל מאבק חזיתי בעותמאנים לא היה יעד מציאותי.
את ספרו חתם אמיקו בפנייה לצליינים הנוצרים שממנה נעדרת הנימה הלוחמנית וכולה עידוד לעלייה לרגל למקומות הקדושים בארץ ישראל.
ברנרדינו אמיקו הוא אחת משלוש הדמויות שעליהן נסב ספרו של משה לוין, דמי מלחמה בשלום (הוצאת "מערכת", קיבוץ דליה, 2007).
הסיפורים, שהרקע להם הוא כנסיית המולד בבית לחם, הם דמיוניים, אך מבוססים על דמויות אמיתיות.
ברנרדינו דה אסקאלנטה (בספרדית: Bernardino de Escalante; בערך 1537 – אחרי 1605) היה חייל ספרדי, כומר, גאוגרף וסופר פורה.
הוא ידוע בעיקר ככותב הספר השני על סין שראה אור באירופה, והסופר הראשון של ספר כזה שהשיג תפוצה רחבה מחוץ לפורטוגל.
כמות משמעותית של מחקר על אסקאלנטה, בראשות רופו דה פרנסיסקו, נערכה בסוף המאה העשרים.
ברנרדינו דה אסקלנטה נולד בלארדו, קנטבריה, והגיע משושלת אצולה ספרדית.
אביו, גרסיה דה אסקלנטה, היה רב-חובל ובעל ספינות בלארדו - באותה העת, אחד הנמלים החשובים ביותר בחוף הצפוני של ספרד.
גרסיה דה אסקלנטה עסק בסחר ימי והשתתף במספר מבצעים צבאיים חשובים.
[5] חלק מהאימונים המוקדמים של ברנרדינו היו כחלק מצוות הספינה של אביו, במסעותיו פעמיים בשנה לפלנדריה.
אמו של ברנרדינו, פרנסיסקה דה הויו, שייכת גם למשפחה מקושרת היטב: אחותה קטלינה דה הויו הייתה נשואה למזכירו של הנסיך פיליפ (לימים מזכיר המלך פיליפ השני), פדרו דל הויו.
בעקבות דודו פדרו, ברנרדינו דה אסקאלנטה הצעיר נכנס לפמלייתו של המלך העתידי פיליפ השני בשנת 1554. הוא היה על סיפון הספינה של אביו, שהייתה חלק מהצי שהוביל את הנסיך פיליפ לאנגליה לחתונתו עם מרי הראשון מאנגליה.
הידע על בריטניה שרכש במהלך 14 חודשי שהותו שם ניכרת בכתיבתו המאוחרת.
בשנים 1555–1558, ברנרדינו דה אסקאלנטה השתתף במלחמה בפלנדריה ונלחם בסנט קוונטין.
לא ידוע אם הוא חזר לספרד בשנת 1559 (במהלך אותה שנה נפטר אביו, נחתם שלום קאטו-קמברסיס, ופיליפ השני חזר לספרד), או שהוא שהה בפלנדריה עד תום פעולות האיבה ב- ינואר 1561.
זמן קצר לאחר שחזר לספרד, אסקאלנטה הרגיש שתקופת המלחמות באירופה הסתיימה, והוא גם ראוי לחיים שלווים, אולי כחוקר או כאיש כנסייה.
ידוע כי בשנות ה -70 של המאה ה -16 הוא שירת בכנסייה של לארדו, ושימש כמפקח האינקוויזיציה הספרדית בממלכת גליסיה, ולעיתים קרובות ביצע נסיעות עסקים לליסבון וסביליה.
בשלב מסוים הוא כנראה הועבר לסביליה, אז הנמל הראשי של ספרד לסחר באמריקה.
בשנת 1581, הוא היה האינקוויזיטור בעיר ההיא, והיה גם הנציג של הארכיבישוף מסביליה, רודריגו דה קסטרו אוסוריו.
בארכיוני ספרד יש מיזכרים שנכתבו על ידי אסקאלנטה עבור פיליפ השני, שריו הבכירים, המתוארכים בין 1585 ל 1605. הם דנים במגוון סוגיות גאו-פוליטיות, בפרט הקשורות ליחסי האנגלו-ספרדים.
עניין היסטורי מיוחד יש בספרו הראשון של אסקלנטה: "שיח הניווט שנעשה על ידי הפורטוגזים לממלכות ופרובינציות המזרח, והידע הקיים בגדולתה של ממלכת סין".
פורסם בסביליה בשנת 1577 והפך לספר האירופי השני שהוקדש בעיקר לסין, אחרי ספרו של גספר דה קרוז (1569).
ספר הניווט הוא די קטן, כ־200 עמודים, עם שוליים רחבים.
ניתן לחלק אותו באופן רעיוני לשני חלקים.
חמשת הפרקים הראשונים מכסים את ההיסטוריה של חקר פורטוגזים לאורך המסלול מחצי האי האיברי לדרום מזרח אסיה.
הפרקים הנותרים מנסים לתאר באופן שיטתי את סין - הגאוגרפיה, הכלכלה, התרבות וכדומה, במידה הידועה בזמנו לאירופאים (בעיקר הפורטוגזים) .
העמוד האחרון מכיל תיאור קצר של מקורות הספר.
לא ידוע שאסקלנטה נסע לסין.
כפי שהוא מסביר בעמוד האחרון של הספר שלו, עבודתו היא בעיקר של סינתזה.
מקורותיו הספרותיים היו בעיקר פורטוגזים.
ספרו שהוזכר לעיל של גספר דה קרוז הדומיניקני (שהטיף בגואנגז'ו במשך חודש), 1569, והסיקור של סין מאת ג'ואו דה בארוס משנת 1563, שאף הוא לא נסע לסין.
אבל במשרדו בליסבון היה עבד סיני שיכול היה לקרוא את הטקסטים הסיניים שהיו להם.
אסקאלנטה ראיין גם סוחרים פורטוגזים שנסעו לחוף סין, ואפילו כמה "אנשי סין" שהגיעו לספרד.
בניגוד לחיבור של דה קרוז, שנראה ככל הנראה מעורפל למדי מחוץ לפורטוגל, ספרו של אסקלנטה תורגם במהירות לשפות אירופיות אחרות.
התרגום לאנגלית, מאת ג'ון פרמפטון, הופיע בשנת 1579.
הספר של אסקאלנטה היה אחד המקורות העיקריים לספר גדול בהרבה: "היסטוריה דה לאס קוסאס מאס" של חואן גונזלס דה מנדוסה (1585), שהפך למקור הסטנדרטי של אירופה על סין למשך כמה עשורים.
פרק XI של הספר דן במערכת הכתיבה הסינית, כמו גם בחינוך בסין.
בעוד שתיאורו של אסקלנטה את הכתיבה הסינית דומה בדרך כלל לזאת שתיאר דה קרוז.
סביב 5000 תווים שונים, שכל אחד מהם מייצג לא רק הברה, אלא משמעות מסוימת.
שימושי השפות הכתובות לתקשורת בין אנשים אשר מדברים ניבים שונים בסין, או אפילו שפות של מדינות קרובות אחרות כמו יפן, ווייטנאם.
ישנם גם הבדלים משמעותיים בין שני הספרים הראשונים על סין.
בעיקר בדוגמאות שהם ניסו להביא של צורת הכתב והמשמעויות של תווים שונים.
אסקלנטה נותן תיאור מופשט כמו בספרי לימוד, ואילו דה קרוז נותן את ההגייה הנכונה של דמות אחת (זו עם המשמעות "גן עדן" - 天 ).
ספרו של אסקלנטה הציג 3 דמויות מדגמיות, גם אם מעוותות למדי וכמעט שלא ניתנות לזיהוי, וקשה יותר לפרש את המשמעות הפונטית.