tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם כניסתם לבית, נמנו עליהם דייוויס, רעייתו ורינה, בתם בת השש מרגרט, בנם בן הארבע ג'פרסון הבן, ובנם בן השנתיים ג'וזף.
שני ילדי המשפחה הצעירים, ויליאם וורינה אנה ("ויני"), נולדו בבית הלבן ב-1861 וב-1864, בהתאמה.
בין חבריהם למשחק של הילדים היו ג'ורג' סמית' פטון, שלימים היה ראש עיריית סן מרינו שבקליפורניה, אביו היה מפקד רגימנט הרגלים ה-22 של וירג'יניה, ובנו, ג'ורג' פטון, פיקד על הארמייה השלישית במלחמת העולם השנייה.
ג'וזף דייוויס נפטר באביב 1864, לאחר שנפל מעבר למעקה המרפסת המזרחית של הבית מגובה של 4.5 מטרים.
אמו של דייוויס ואחותו היו אורחות קבועות בבית.
הבית ננטש במהלך הפינוי של ריצ'מונד ב-2 באפריל 1865. תוך 12 שעות השתלטו עליו חיילי הגיס ה-18 בפיקודו של מייג'ור גנרל גודפרי וייצל, מבלי שנגרם לו נזק.
נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן, ששהה בסיטי פוינט (כיום הופוול, וירג'יניה) הסמוכה, הפליג במעלה נהר ג'יימס כדי לסייר בעיר הכבושה, וביקר במעון לשעבר של דייוויס במשך כשלוש שעות, אם כי סיורו התקיים רק בקומה הראשונה, שכן הוא חש שיהיה זה בלתי ראוי להיכנס לקומה השנייה ששימשה למגורי משפחת דייוויס.
אדמירל דייוויד דיקסון פורטר התלווה לנשיא לינקולן במהלך הביקור בבית, והם קיימו בבית מספר פגישות עם פקידי ממשל מקומיים, ביניהם בריגדיר גנרל ג'וזף רייד אנדרסון.
במהלך תקופת השיקום שימש הבית הלבן של הקונפדרציה כמטה המחוז הצבאי הראשון, שתחת אחריותו הייתה וירג'יניה, ובפרקי זמן מסוימים הוא שימש כמעונו של המפקד של מחלקת וירג'יניה.
בין אלו ששירתו שם היו המייג'ור גנרלים אדוארד אורד, אלפרד טרי, הנרי האלק ואדוארד קנבי.
באוקטובר 1870, כאשר הסתיימה תקופת השיקום בווירג'יניה, קיבלה עיריית ריצ'מונד בחזרה את הבעלות על הבית, ושיכנה בו את בית הספר המרכזי של העיר, אחד מבתי הספר הציבוריים הראשונים בריצ'מונד שלאחר המלחמה.
ב-1890, כאשר הודיעה העירייה על כוונותיה להרוס את הבית כדי לפנות מקום לבניין מודרני יותר לבית הספר, הוקמה אגודת הזיכרון הספרותית של הקונפדרציה, מתוך כוונה להציל את הבית הלבן מהריסה.
אגודת הזיכרון הספרותית של הקונפדרציה גייסה כספים כדי לפתוח במקום מוזיאון ורכשה את הנכס מהעירייה.
המקום נפתח לציבור ב-1896 והבית היה למשכנו של מוזיאון הקונפדרציה במשך שמונה עשורים.
השם "הבית הלבן של הקונפדרציה" החל להיות בשימוש נפוץ.
ב-1960 נרשם הבית במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, וב-1966 הוא הוכר כאתר היסטורי לאומי.
ב-1969 הוא הוכנס למרשם המקומות ההיסטוריים של מדינת וירג'יניה.
ב-1976, כאשר הושלמה בנייתו של הבניין החדש של מוזיאון הקונפדרציה, האוספים והמוצגים שבבית הלבן הועברו למבנה החדש.
שימור המבנה ופתיחתו מחדש לציבור
בשנים 1976–1988 הוביל המוזיאון פעולת שימור רחבה של הבית, שבסופו של דבר השיבה לחלקו החיצוני ולשתי הקומות הראשונות שלו את חזותם מתקופת המלחמה.
במהלך מלאכת השימור הושם דגש על פרטים ועל השלמת הריהוט מהתקופה במלואו.
הבית נפתח לביקורי הציבור ביוני 1988.
הבית הלבן (בקירגיזית: Аҡ йорт) הוא בניין המשרדים הנשיאותי בבישקק, קירגיזסטן.
הבית הלבן היה אתר שסביבו התקיימו המהומות במהלך מהפכת הצבעונים ב-2005 וגם במהלך המהומות בקירגיזסטן ב-2010. במהלך המהומות ב-2010 פרצה שריפה ופגעה בחלקים מהבניין והרסה את ארכיון העותקים הקשיחים של רישומים ממשלתיים רבים.
נכון ל-2023 הבית הלבן משמש את מקום מושבם של המועצה העליונה, ולשכת נשיא המדינה תופסת חלק מהאגף המזרחי של הקומה השביעית בבניין.
גובה הבניין 7 קומות והוא בנוי בסגנון קלסיציזם סטאליניסטי, על פי דגם הבניין STO (Gosplan, Duma) במוסקבה.
שטח הבניין 15,000 מטרים רבועיים, החלק החיצוני של הבניין מצופה בשיש לבן.
בחזית הבניין ערוגות גדולות של פרחים אדומים המייצגים את הקשר למשטר הסובייטי של המדינה.
בשנת 1976 הבניין הוזמן מהמתכננים שלו, כדי לשמש את המטה של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
הבנייה ארכה כשמונה שנים והסתיימה ב-1985. בזמן קריסת הקומוניזם ישב בבניין אסקר אקייב נשיא קירגיסטן הראשון לאחר קריסת הקומוניזם.
יש האומרים שיש מתחם תת-קרקעי מתחת לכיכר אלא-טו (לשעבר כיכר לנין), המחובר לבית הלבן באמצעות סדרה של מנהרות תת-קרקעיות.
בחזית הבניין מוצב את סמל קירגיזסטן.
לפני קריסת הקומוניזם במדינה, במקום היה מוצב סמל הקומוניזם הקירגזי .
מהפכת הצבעונים מתייחסת לסדרה של הפגנות שהפילו בסופו של דבר את הנשיא אסקר אקייב וממשלתו.
ביום חמישי, 24 במרץ 2005, התפשטו ההפגנות לעיר בישקק, בעיר נאסף קהל גדול של עשרות אלפי אנשים מול הבית הלבן.
כשהחלו כוחות הביטחון והפרובוקטורים הפרו-ממשלתיים לפזר את המפגינים בשורות הקדמיות, הקהל העיקרי מאחוריהם סגר שורות וחלק גדול מהצעירים חלפו על פני כוחות הביטחון והסתערו על בניין מטה הממשלה.
כשנראה שהושגה פשרה בין המפגינים לשירותי הביטחון, יחידת פרשים ממשלתיים פיזרה את ההמון.
הנשיא אקייב נמלט עם משפחתו במסוק לקזחסטן, משם טס למוסקבה.
בשנת 2010 הפך הבניין למרכז המהפכה נגד הנשיא קורמאנבק באקייב, הבניין שימש אז כמטה הממשל של הנשיא.
ב-7 באפריל, מפגינים בבישקק מילאו את כיכר אלא-טו והקיפו את הבית הלבן.
המשטרה השתמשה תחילה באמצעים לפיזור הפגנות לא קטלניים כמו גז מדמיע, אך לאחר ששתי משאיות ניסו לפרוץ את שער הבניין נעשה שימוש באש חיה.
כמעט 90 מפגינים נהרגו באירועים שלאחר מכן.
לאחר שהפגנות פחתו, הממשלה הזמנית השתלטה על הבניין.
בעקבות ההתפרעויות התרחשה שריפה בבניין ששרפה תיעודים ומסמכים שהיו שמורים בו.
שרפת התיעודים והמסמכים סיבכה את הנשיא לשעבר קורמאנבק באקייב ובשנת 2013 הוא נידון שלא בפניו ל-24 שנות מאסר.
הבית המופקר הוא ציור שמן על בד מאת האמן ההולנדי יאן סטיין, שנוצר בסביבות השנים 1663–1664. היצירה מתארת סצנה ביתית רוויית הומור, ביקורת מוסרית וסמלים אלגוריים.
הציור מוצג באוסף הקבע של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, בגלריה 542.
בציור זה נוהג סטייין להפוך את עצמו למושא הבדיחה, כשהוא מציב את דיוקנו במרכז סצנה של כאוס ביתי.
דמותו שוזרת את אצבעותיה באלו של המשרתת, בזמן שהיא מוזגת יין לאשתו של האמן, היושבת לשולחן.
סביבם שוררים בלגן והוללות: כוס שבורה, חתול וילדים משתוללים מוסיפים לתחושת אי־הסדר.
מעל ראשי בני הבית תלויים סמלים המרמזים על גורל מר, ובהם סל עם קביים וקופסת קבצן, פעמונים ששימשו אזהרה מפני צרעת או מגפה, וקלף נסיך העלים – סמל לחוסר מזל.
הציור מציג את הבית כמיקרוקוסמוס של חטא, פריצות וחוסר שליטה, כשהומור עצמי וביקורת מוסרית שזורים זה בזה.
היצירה נחשבת אחת הדוגמאות המובהקות לנטייתו של סטייין לשלב הומור עם מוסר השכל.
על פי הניתוח האיקונוגרפי, הסצנה מתארת בית שבו חטאי האדם – תאווה, זלילה, עצלות וחוסר מתינות - נגלים דרך הדמויות והחפצים.
דמותו של האמן במרכז הציור מגלמת את נקודת המבט הסאטירית שלו, כשהיא מפלרטטת עם המשרתת בעת שאשתו שיכורה ואינה מודעת למתרחש.
כך מעלה סטייין לדיון את חטא התאווה ואת כישלון המשפחה לשמור על מוסריותה.
בפינה השמאלית של הציור נראית אישה זקנה ישנה לאחר סעודה, והיא מייצגת את חטא העצלות.
סמלים נוספים של חטא ופורענות נראים ברקע - מיתר לאוטה קרוע, בקבוק שבור ומזון פזור על הרצפה, המרמזים על חטא הזלילה.
החתול האוכל את שיירי המזון והקבצן הנשקף מן החלון מוסיפים לתחושת ההידרדרות.
היצירה כוללת התייחסות עקיפה לשבעת החטאים החמורים מן המסורת הנוצרית, והיא מהווה אלגוריה לחברה ההולנדית של המאה ה־17, שבה חוסר שליטה, עצלות ותאווה נתפסו כגורמים המערערים את יסודות הבית והחברה.
נושא ההוללות הביתית והביקורת המוסרית מופיע ביצירות נוספות של יאן סטייין, שבהן תיאר משפחות, מסבאות ובתי עניים כסמלים להידרדרות הערכים ולחוסר שליטה.
כמו בהבית המופקר, גם בציורים כגון המשפחה העליזה ו-The Inconsistent Household ניכרת אותה גישה סאטירית המשלבת הומור עם מוסר השכל.
בדומה ליצירה זו, גם בציורים האחרים משתמש סטייין בחפצים יומיומיים ובדמויות מגוחכות כסמלים לחטאי האדם – בקבוקים שבורים, כלי נגינה פגומים, חתולים משחקים ומזון פזור.
האלמנטים הללו מהווים דימויים חוזרים הממחישים את שבעת החטאים החמורים ואת תפיסתו כי הבית, סמל לסדר החברתי, עלול להפוך למוקד של תוהו בשל חולשות אנושיות.
הבית השרוף, או בית קתרוס, הוא כינויו של בית מגורים יהודי משלהי תקופת בית שני, שנשרף ונחרב במהלך חורבן ירושלים לאחר הכנעת המרד הגדול בירושלים בשנת 70 לספירה, ונתגלה מחדש בשנת 1970, בחפירות ארכאולוגיות בעיר העתיקה.
הבית עצמו נמצא כ-6 מטרים מתחת למפלס רחוב תפארת ישראל ברובע היהודי, והוא חלק ממוזיאון לארכאולוגיה בשם הפרוור ההרודיאני.
על פי כתביו של יוסף בן מתתיהו, אזור זה של ירושלים היה ידוע בעושרו, ובשל קרבתו לבית המקדש היה מאוכלס בראשי הכהונה בעיר.
לאחר מלחמת ששת הימים נתגלה הרובע היהודי בעיר כשהוא נתון תחת הרס וחורבן לאחר 19 שנות שלטון ירדני.
הבנייה המחודשת ברובע הובילה גם לחפירות ארכאולוגיות נרחבות באזור בשנים 1969–1982 בחסות המכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית ורשות העתיקות הישראלית בראשותו של ד"ר נחמן אביגד.
הבית נתגלה בדצמבר 1969 מתחת לשכבה של אפר והרס, וחפירתו נמשכה מ-4 בינואר ועד 20 בפברואר 1970.
בחפירות נתגלה שמדובר בחלק קטן של בית מגורים גדל מידות (שחלקו עדיין נמצא מתחת לבתי הרובע).
בבית נמצאו, בין יתר הממצאים, מטבעות שנטבעו ביהודה בשנים 67–69 - דבר המעיד על מועד חורבנו של הבית.
שטחה של קומת הקרקע הוא כ-55 מ"ר, והיא כוללת חצר, ארבעה חדרים, מקווה ומטבח.
קירות הבית נשתמרו עד לגובה של כמטר אחד, בנויים מאבנים ומלט, ומטויחים בטיח לבן ועבה.
עוד נמצאו בבית השרוף כלי אבן רבים, המעידים על כך שבבית שמרו בקפידה על חוקי הטהרה (שהרי כלי אבן אינם מקבלים טומאה), ותומכים בסברה שבבית גרה משפחת כהנים.
בנוסף, נמצאה בחפירות משקולת אבן, עליה נחרתה הכתובת: "[ד]בר קתרוס", כלומר: "של בן קתרוס".
על-פי התלמוד הבבלי, משפחת קתרוס הייתה משפחת כהנים ידועה לשמצה, שעליה נאמר: "אוי לי מבית קתרוס, אוי לי מקולמוסן", ורש"י מסביר: "שהיו כותבין איגרות לרעה", כלומר שהיו כותבים איגרות הלשנה לשלטונות הרומאיים על מתנגדיהם.
עוד נמצאו בבית השרוף כלי זכוכית שהכילו בושם.
מכך הסיקו שבבית זה הוכנה הקטורת לבית המקדש.
עדות לחורבן ירושלים שבא לידי ביטוי בבית זה ניתן לראות אבנים שרופות באש עזה, עץ חרוך ושכבות של אפר ופיח המעידים על החורבן וההרס שליווה את כיבוש העיר העליונה בידי הרומאים.
שני ממצאים נוספים ייחודיים לבית זה: שלד זרוע תחתונה של אישה כבת 25, המעידים על כך שבעת חורבן הבית כרתו המחריבים את ידה של האישה, וכידון ברזל שנמצא רכון בפינת חדר.
שרידי הבית נמצאים היום ברחוב הקראים שברובע היהודי, והם משמשים כמוזיאון.
המוזיאון מציג סרטון וידאו עלילתי בן 25 דקות המתאר את חיי משפחת הכוהנים שהתגוררה בבית, וכן את ימיה האחרונים.
הסרטון מכיל תסריט דמיוני שבו בן המשפחה משתתף במרד בשורות הקנאים, למרות התנגדות אביו הכהן, ונשאר אחרון במחילות הסודיות תחת העיר החרבה ומחליט להצטרף לשארית הקנאים במצדה.
כמו כן, הסרטון מציג גם דמות של שפחה צעירה בבית המשפחה, שהיא מקור היד הכרותה שנמצאה בבית.
את התצוגה והמוזיאון תכנן האדריכל פטר בוגוד, הידוע בכך שתכנן את שחזור הקארדו בירושלים.
הבית על האשד (מכונה גם בית המפל או בית קאופמן או באנגלית: Fallingwater, מבוטא: פולינג ווטר) הוא וילה שתוכננה על ידי האדריכל האמריקאי פרנק לויד רייט ונחשב לאחת מיצירות המופת האדריכליות המפורסמות ביותר של המאה ה-20 ולאחת מיצירותיו המפורסמות ביותר של אדריכל זה.
הבית מהווה גם נקודת ציון בתולדות האדריכלות בארצות הברית והאדריכלות המודרנית.
בשנת 2019 הוא הוכרז, ביחד עם שבעה מבנים נוספים של רייט, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הבית נמצא ביער ליד העיירה בֶּר-רָאן () בפנסילבניה, ארצות הברית.
הבית נבנה עבור משפחת קאופמן, משפחה אמידה מפיטסבורג, אשר ביקשה מרייט לתכנן עבורם בית לצד מפל מים שנמצא בשטח שבבעלותם.
רייט החליט לתכנן בית שאינו בנוי לצד המפל, כמקובל, אלא מעליו.
הבית יושב מעל מפל המים וקשור אליו ואל סביבתו באופן אורגני.
תהליך תכנון הבית החל בשנת 1934 ובנייתו הסתיימה ב-1937. הבית שימש את משפחת קאופמן כבית קיץ עד 1963. המקום הפך לאתר עלייה לרגל של חובבי אדריכלות ולכן הפך בשנת 1964 באופן רשמי למוזיאון, וככזה הוא משמש עד ימינו.
מאז פתיחתו לציבור ביקרו בו מעל 2 מיליון מבקרים.
רייט אימץ בחלקה את השפה החזותית של הסגנון הבינלאומי ושילב אותה עם סגנונו האישי של אדריכלות אורגנית.
הבית, יותר מכל מבנה אחר של רייט, השתלב באופן מושלם עם סביבתו הטבעית כאילו צמח מעצמו בתוך היער.
תכנון הבית סובב סביב הארובה הנמצאת במרכזו והיא עשויה מאבנים שנחצבו במקום על מנת לחזק את הקשר של הבית לטבע.
סביב הארובה, אלמנט אנכי בולט, נבנה שאר הבית בעיקר מרכיבים אופקיים חלקים המדגישים את התערבות האדם בטבע אך משתלבים בהרמוניה עם שכבות הסלעים הנמצאות מתחת לבית.
המפל זורם בטבעיות מתחת לבית ונשפך בין המרפסות הלבנות לבין שכבות סלעים אלו.
אלמנטים יוצאי דופן לתקופתו של הבית הם המרפסות הזיזיות (קונזוליות) הגדולות שנראות כמעט מרחפות באוויר.
רייט, שהיה במקצועו גם מהנדס בניין, עשה שימוש בבטון מזוין והשתמש במשקל נגד אשר סייע לשמור על יציבות המרפסות אשר יצרו מאמץ כפיפה אדיר בחיבור אל שאר המבנה.
גודל המפתח של המרפסות היה חריג במיוחד ולמעשה נחשב הבית עם בנייתו למותח את גבול היכולת של טכנולוגיית הבניין.
אחת הגישות אל הבית היא באמצעות דרך מתפתלת שממנה ניתן לראות לראשונה את הבית מכיוון המפל (המבט אל הבית כפי שנראה בתצלום העליון) ורק אחר כך להמשיך אל הכניסה לבית הנמצאת מאחוריו.
הגישה למבקרים כיום היא בדרך המובילה אל כניסת הבית, ורק לאחר סיום הסיור המודרך, ממשיכים לנקודה ממנה ניתן לראות את הבית מהזווית המפורסמת, כפי שצולם בתצלום.
עיצוב פנים הבית קשור מאוד לחזותו החיצונית.
ריצוף הבית וסביבת האח (הצמוד לארובה המרכזית) עשויים גם הם מאבן מקומית.
בתוך הבית נמצאות מדרגות המאפשרות לרדת אל הנחל מתוך הבית ולשכשך את הרגליים במימיו.
הבית הרוקד (בצ'כית: Tančící dům) הוא הכינוי שניתן לבניין משרדים השוכן בעיר פראג אשר בצ'כיה.
המבנה תוכנן בשיתוף פעולה בין האדריכל הצ'כי יליד קרואטיה ולאדו מילוניץ', והאדריכל הקנדי-אמריקני פרנק גרי.
המבנה נבנה בסגנון הדה-קונסטרוקטיביזם אשר גרי הוא אחד האדריכלים הבולטים ביותר בו.
הבניין נבנה על חלקת אדמה פנויה בצומת מרכזי, בפינת הרחובות רָשִינוֹבוֹ נָאבְּזֶ'זִ'י (Rašinovo nábřeži) ורסלובה (Resslova), בסמוך לנהר הוולטאבה.
במקום עמד בניין אחר בעבר, מבנה בסגנון נאו-רנסאנס אשר נבנה במאה ה-19. מבנה זה נהרס על ידי פצצה אמריקנית תועה, לקראת סיומה של מלחמת העולם השנייה.
בניית המבנה המיוחד הייתה יוזמתו של ואצלב האוול.
האוול, באותם ימים נשיאה של הרפובליקה הצ'כית, התגורר בשכנות לאתר מאז ילדותו.
האוול ביקש להקים מבנה יוצא דופן בתכנונו, אשר ישמש כמרכז לפעילות תרבותית.
הוא גייס את האדריכל ולאדו מילוניץ' לתכנון המבנה.
חברת ההשקעות ההולנדית ING הסכימה לממן את הפרויקט, אך הציבה תנאי אחד: מילוניץ', האדריכל האלמוני, ייאלץ לצרף למיזם אדריכל בעל שם עולמי.
מילוניץ' פנה לאדריכל הצרפתי ז'אן נובל, אך זה דחה את ההצעה בשל גודלו הקטן של השטח המיועד לבנייה.
לאחר מכן הוא פנה לאדריכל המפורסם פרנק גרי, וזה נענה לבקשתו.
תוכניתם של צמד האדריכלים הייתה להקים מבנה שונה ומיוחד בעיצובו, אשר יעמוד לצדם של בנייניה המסורתיים של העיר פראג.
תוכנית זו הייתה שנויה במחלוקת, אך בזכות השפעתו של הנשיא האוול, בניית המבנה הססגוני יצאה אל הפועל.
היא החלה ב-1994 והסתיימה ב-1996. התוכניות להקים בו מרכז תרבות לא התממשו לבסוף.
מקור ההשראה של האדריכל היה צמד הרקדנים המפורסמים ג'ינג'ר רוג'רס ופרד אסטר, ועל כן הוא נקרא במקור "בניין ג'ינג'ר ופרד".
המבנה הדה-קונסטרוקטיביסטי עומד לצדם של מבנים בסגנונות נאו-בארוק, נאו-גותיקה ואר נובו, סגנונות שהעיר פראג ידועה בהם.
בבית הרוקד שוכנים משרדיהן של מספר חברות בינלאומיות.
על גג הבניין שוכנת מסעדה צרפתית הצופה אל נופיה המרשימים של העיר.
הבית של נינה הוא סרט קולנוע צרפתי של הבמאי רישאר דמבו משנת 2005.
עלילת הסרט מתרחשת בבית יתומים בצרפת, בתום מלחמת העולם השנייה.
זהו סיפורה של מנהלת הבית - נינה, פליטה יהודייה מסלוניקי וסיפורם של הילדים: קשיי ההיקלטות, הגעגועים, כאב הפרידה וההתמודדות עם הידיעות על גורל ההורים.
הסרט מתחיל בסיפור קליטתם של אח ואחות המגיעים למקום, עובר לנינה האוספת ילד מזרועות הוריו המאמצים הגויים.
אולם ההרמוניה נשברת כאשר מגיעים למוסד ילדים ששוחררו ממחנות הריכוז.
הילדים החדשים ממשיכים ללבוש את מדיהם ופועלים כחבורה מגובשת המונהגת על ידי מי שהיה מפקד הצריף במחנה.
קשה להם לקבל מרות, קשה להם להאמין למבוגרים, קשה להם למצוא שפה משותפת עם ילדים שלא חוו את זוועות המחנות, קשה לילדים המסורתיים ממזרח אירופה להבין איך אחיהם הצרפתים מסוגלים להכניס אל פיהם מזון לא כשר.
הסרט מבוסס על סיפורם של בתים דומים שהוקמו אחרי השואה, בתים ומוסדות שקלטו ילדים ניצולי שואה, למשל הבית שהקימה לנה קיכלר-זילברמן המתואר בספרה מאה ילדים שלי.
הסרט "הבית של נינה" מצליח להביא את סיפורם מבלי לשקוע ברחמים או ברגשנות.
הסרט זכה לציון לשבח במסגרת פרס יו"ר יד ושם לשנת 2006.
הסרט הוקרן בישראל בחסות אגודת עלומים שחבריה היו בין הילדים שהוסתרו בצרפת בתקופת השואה ורובם עברו דרך בתים כמו הבית שהסרט מתאר.
הבית הפתוח (בשמו המלא "הבית הפתוח בירושלים לגאווה ולסובלנות") הוא ארגון להט"ב (לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים) ירושלמי הפועל למען להט"ב בירושלים ולקידום זכויות להט"ב בישראל ובירושלים בפרט.
בהתאם לחזון המקימים, הבית הפתוח מספק מאז היווסדו מסגרת קהילתית תומכת ללסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים בירושלים.
בנוסף, הארגון פועל וקורא לשילובם של להט"ב בחברה ולבניית חברה פלורליסטית ושוויונית בישראל.
הבית הפתוח הוקם כעמותה בשנת 1997, תחת השם "הבית הפתוח למען הקהילה ההומו-לסבית בירושלים ולמען סובלנות חברתית".
במשך שנתיים פעל הארגון ללא מבנה קבוע, ובאותה תקופה תכננו עשרות מתנדבים את פעילות המרכז הקהילתי.
בשנת 1999 עבר הבית הפתוח למבנה הקבע הראשון שלו, במדרחוב בן-יהודה במרכז הבירה.
בשנת 2007 עבר הבית למשכן חדש ומרווח יותר ברחוב הסורג.
בראשית 2012 הוחלט בבית הפתוח להאריך את חוזה השכירות בסורג 2 לחמש שנים נוספות, תוך ציון העובדה שמיקומו הנוכחי של הבית הפתוח הפך לידוע הן בעיר עצמה והן בעולם כולו.
בבית פועל מרכז יום קהילתי עשיר בפעילויות.
בשעות היום עיקר הפעילות היא משרדית, אך המקום פתוח למבקרים ועוברי אורח, לרשותם עומד סלון, ספרייה, מטבח קטן, מחשב עם גישה לאינטרנט ועוד.
בנוסף, שירות מקבלי הפנים, הלא הם מתנדבים איתם ניתן לשוחח.
על קירות הבית מתנוססות תערוכות מתחלפות של אמנים העוסקים בנושאים הקשורים לקהילה הגאה, כאשר חלק מהיצירות הן של חניכים או חניכים לשעבר בתוכנית הנוער והצעירים של הבית הפתוח.
במקום פועלות קבוצות לקהלים מגוונים: נוער, צעירים, דתיים, זוגות לקראת הורות, גיל שלישי ורביעי, ביסקסואלים ומולטי-משיכתיים, א-מיניים וא-רומנטיים, יוצאים בשאלה מהמגזר החרדי ועוד.
בבית מתקיימות גם פעילויות שמיועדות לציבור הרחב: הרצאות, מופעים, דיונים קהילתיים, קבלת שבת בחלק מימי השישי וטיולים.
כלל פעילות הארגון בכל התחומים ניתנת ללא תשלום, מלבד טיפולים פסיכו-סוציאליים ממושכים אשר חלקם מסובסדים וחלקם חינמיים וניתנים באמצעות שירות עו"ס להט"ב של משרד הרווחה.
ב-2006 הניחה משלחת מטעם הבית הפתוח זר לזכר להט"בים שנרדפו ונרצחו בשואה במסגרת טקס הנחת הזרים ביום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם, הפעם הראשונה שרדיפת להט"בים תחת המשטר הנאצית צוינה בטקס ממלכתי בישראל.
ב-2008 הוקמה בסיועו של הבית הפתוח חברותא, התארגנות של הומואים דתיים שמתאימה גם לגברים שלא יצאו מהארון ופעילותה כוללת אתר אינטרנט ומפגשים חודשיים במקום דיסקרטי.
בימי ראשון פועלת בבית הפתוח "המרפאה הפתוחה", המציעה לציבור הרחב בדיקות HIV מהירות ואנונימיות.
בשנת 2009 היה הבית הפתוח לארגון הלהט"ב הראשון בישראל שניתן לשרת בו שירות לאומי.
בראש הארגון פועל ועד מנהל, וזה מפקח על עבודת מנכ"ל וצוות עובדים.
בשבע שנותיו הראשונות עמד בראש הוועד ג'רי לווינסון.
אחריו נבחרו כיושבי ראש, לפי הסדר: נועה סתת, אלנה קאנטי, איילת שנור, מייקי גולדשטיין, נעם גל, איתן שכטמן, מאי פלג, דנה שרון, חיה ביטון, ערן גלובוס, נעם יבין והחל מיולי 2022 מכהן יונתן ולפר כיו"ר העמותה.
חגי אלעד היה המנכ"ל הראשון של העמותה.
אלעד כיהן בתפקידו שבע שנים, בהן פיתח את פעילות העמותה, הוביל את מצעדי הגאווה בעיר והביא אליה את אירועי הגאווה העולמיים בשנת 2005, צעד שזכה לתהודה רבה ועורר גם ביקורת.
החליפה אותו נועה סתת, שכיהנה בוועד המנהל של הארגון מאז שנת 2001. את סתת החליף בשנת 2008 יונתן גר, שהיה פעיל בארגון ומילא בו שלל תפקידים (חבר ועד ויועץ התקשורת של הארגון) מאז שהיה חבר בתוכנית הנוער והצעירים של הבית הפתוח כנער.
בתחילת ספטמבר 2011 החליפה אלינור סידי את גר כמנכ"לית הבית הפתוח לאחר מספר שנים של ריכוז המצעדים ותפקידים שונים בבית, ביולי 2015 נכנסה לתפקידה שרה קלה-מאיר לאחר ששימשה רכזת הנוער והצעירים של העמותה.
בינואר 2018, מונה עופר ארז למנכ"ל הבית הפתוח ובהיבחרו הפך לטרנסג'נדר הראשון בישראל מחוץ לארון שמונה למנהל בשכר של ארגון בישראל.
מדצמבר 2019 מכהן בתפקיד אלון שחר, ששימש בעבר רכז התפעול ורכז הקהילה של הבית הפתוח.
החל מיולי 2023 נילי מדרר מכהנת בתפקיד מנכ"לית העמותה.
לארגון מדיניות שקיפות מלאה, ובמסגרת זאת תקציב הבית הפתוח והוצאותיו הם מסמך פומבי המתפרסם באתר הבית הפתוח.
בנ"ץ, או בני נוער וצעירים, היא תוכנית הנוער של הבית הפתוח.
במסגרתה פועלות שמונה קבוצות המתפקדות כתנועת נוער, יחד עם שורה של פעילויות: "מוצאי שבנ"ץ" קבוצות שנפגשות באופן קבוע, ופעילויות משתנות נוספות.
לעיתים קרובות כוללות כרזות של בנ"ץ ופעילויות במסגרתו את אריק ובנץ, בשל השם (בנ"ץ ובנץ), ובשל הטענות והתאוריות הנפוצות כבר שנים רבות, לגבי נטייתו המינית של בנץ, ומהות הקשר של אריק ובנץ.
בבית הפתוח מתנהלים כחלק מן הפעילות בקבוצות בנ"ץ שיחות על מגוון נושאים הקשורים לחברה הישראלית בפרט, והעולמית בכלל.
כמו כן, קיימים חוקים ברורים בבית הפתוח, כגון חוק האוסר להזכיר שמו של אדם אשר ביקר או מבקר בבית הפתוח מחוץ לכותלי הבית.
חוק השומר על הזכות לפרטיות ותומך באלו המבקרים בבית אשר לא החליטו עדיין לצאת מהארון.
עוד חוק חשוב שקיים בבית במסגרת הקבוצות הוא 'אין להניח'.
משמעו של חוק זה בא להפריך את התחושה שכל מי שבא או באה לבית הפתוח הוא או היא אכן מחזיקים בנטיות מיניות שונות.
לכן, אין להניח מעצם הגעתו של אדם שהוא אכן הומו, לסבית, ביסקסואל או טרנסקסואל וכמו כן גם אסור להניח את לשון פנייתו אלא אם כן הוא או היא בחרו לשתף זאת עם הקבוצה.
בכל מוצאי שבת מתקיים בבית הפתוח "מוצאי שבנ"ץ".
האירוע פתוח לבני נוער בגילי 13–22. במקום יש כיבוד קל, מוזיקה, ומשחקים.
בנוסף, תמיד ישנם מדריכים של אחת הקבוצות במקום, ולעיתים גם חברי צוות אחרים נוכחים במקום.
המטרה היא ליצור חלופה להט"בית ראויה לנוער, שתאפשר מקום בילוי ומפגש, שבו ניתן להתבטא בחופשיות ולפגוש בני נוער להט"בים או כאלה הפעילים בקהילה או תומכים בה, ולהיות פתוח לגבי הנטייה המינית או המגדר, ללא חשש מהומופוביה.
השתתפות במוצאי שבנ"ץ אינה מותנית בהגעה לקבוצות בנ"ץ, ופתוחה לכל בני הנוער בגילים המתאימים.
הבית הפתוח מפעיל תחום בריאות הוליסטי - במסגרתו מוצעים לחברי הקהילה שירותי ייעוץ וטיפול בתחומי בריאות נפש, משפחה ומין.
"המרפאה הפתוחה" היא מרכז בידוק למחלות מין המרפאה מספקת בידוק חינמי ואנונימי, המקום היחיד שעושה כך במחוז ירושלים.
בכך מאפשרת המרפאה בדיקות לקהל רחב אשר אינו נבדק במקומות בהם נאלצים להזדהות.
בידוק ניתן לערוך בעברית, אנגלית, ערבית ורוסית.
החל משנת 2006 נערכות בדיקות HIV והחל משנת 2017 גם בדיקות עגבת.
בדיקה מהירה ל-HIV: כרבע שעה לאחר לקיחת דגימת הדם מתקבלת התשובה הראשונה.
התשובה מתייחסת להדבקה, שלא בשלושת החודשים האחרונים.
בדיקת COMBO ל-HIV: הבדיקות מועברות לבית החולים הדסה עין-כרם, שם נעשית בדיקה משולבת, שיכולה לגלות הדבקה בנגיף כ-3 שבועות לאחר ההדבקה, מה שמצמצם את תקופת הזמן שלגביה אין ידע בנוגע להדבקה.
במסגרת המרפאה מפורסם המידעון "מידע מדבק מאוד" העוסק בבריאות להט"ב ומתפרסם באתר הבית הפתוח, בעמוד הפייסבוק ובפרסום פיזי.
הייעוץ הפתוח - השירות הפסיכו-סוציאלי
החל משנת 2012 מפעיל הבית הפתוח שירות פסיכו-סוציאלי, "הייעוץ הפתוח".
במסגרת הייעוץ הפתוח מוצעים שירותים למתבגרים (עד גיל 25) חינמיים, הכוללים טיפול סוציאלי בלווי אישי, ייעוץ בנושא מיצוי זכויות ותעסוקה ולווי במשברים.
שירות זה מסופק במשותף עם היחידה העירונית למתבגרים בעיריית ירושלים.
על פי הארגון, בשנת 2019 נערכו 21 סדנאות והכשרות לצוותים מטפליים ומוסדות בריאות נפש בירושלים, במגזר הפרטי והציבור כאחד, וכן 33 הכשרות לצוות המטפלים בייעוץ עצמו.
החל משנת 2017 פועלת בבית הפתוח תוכנית מתכללת לגיל השלישי והרביעי.
את התכנית מרכזת עובדת סוציאלית ובמסגרתה נפגשות שתי קבוצות חברתיות לנשים וגברים בגיל השלישי והרביעי, נערכות פעילויות הסברה למוסדות המשרתים את הציבור המבוגר במחוז ירושלים ונעשית עבודה פרטנית עם חברי קהילה מבוגרים הזקוקים לתמיכה.
החל משנת 2002 ובמשך שלוש שנים ברציפות הוביל הבית הפתוח את מצעד הגאווה הירושלמי, שצעד במרכז העיר.
במצעדים השתתפו אלפים אחדים של צועדים, והם עברו בשקט יחסי.
לקראת המצעד הרביעי בשנת 2005 התעצמה מחאת הציבור החרדי על קיום המצעד בירושלים.
במהלך המצעד דקר ישי שליסל, מפגין חרדי, שלושה ממשתתפי המצעד.
בשנת 2006 התקיימו בירושלים "אירועי הגאווה העולמיים", ובמסגרתם תוכנן מצעד גדול במיוחד.
עקב מלחמת לבנון השנייה נדחה המצעד, ולאחר כמה דחיות נוספות נקבע ל-10 בנובמבר.
בשבועות שלפני התאריך המיועד הלכו והתגברו מהומות של חרדים ברחובות העיר.
ב-8 בנובמבר הביאה הפצצה קטלנית של צה"ל בעזה למותם של 19 פלסטינים, והמשטרה הודיעה שבשל הפניית כוחות רבים לטיפול בהתראות הביטחוניות, אין באפשרותה לאבטח את המצעד שהיה צפוי להיערך באותו שבוע.
תוך שהם נרתעים מאוד מדחייה נוספת של מועד המצעד, החליטו ראשי הבית הפתוח לבטל את המצעד ולקיים תחתיו עצרת גאווה באצטדיון גבעת רם.
חרף המהומות והמחאות, הודיע הבית הפתוח על קיומו של מצעד גם ביוני 2007. פשרה שהושגה בבג"ץ בדיון קודם קבעה את המסלול לרחוב דוד המלך בעיר, ממלון מצודת דוד עד גן פעמון הדרור.
עתירות חדשות נגד המצעד נדחו על ידי בג"ץ.
ההודעה על קיום המצעד הובילה למהומות ומחאות של מפגינים חרדים, בעיקר בירושלים, בבית שמש ובבני ברק.
עם זאת, לאור לקחי העבר החליטו רבים מרבני החרדים להתנגד להפגנות גדולות, וביומיים שלפני המצעד שככה עוצמת המחאה.
במועד המתוכנן צעד המצעד, והשתתפו בו כ-6,000 צועדים.
המצעד הבא, ביוני 2008, עבר בשקט יחסי, לאחר משא ומתן שקט בין נציגי הבית הפתוח לנציגים של רבנים חרדיים משפיעים.
החרדים הסתפקו במחאה שקטה, והבית הפתוח הודיע על מצעד רגוע, תחת הכותרת "אהבת חינם".
התהלוכה עברה בתוואי של המסלול משנת 2007, אך היציאה הוקדמה לגן העצמאות שברחוב אגרון.
האירוע הסתיים בעצרת קצרה בגן פעמון הדרור.
לאור השקט היחסי כמות הצועדים הייתה קטנה מהשנה הקודמת, כ-3,500 איש.
גם ביוני 2009 התקיים מצעד רגוע, במסלול דומה לקודמיו אך בכיוון הפוך - מגן פעמון הדרור לגן העצמאות.
המצעד התקיים תחת הכותרת "40 שנה לסטונוול", והאירועים סביבו עסקו בהתקדמותה של הקהילה הלהט"בית מאז אירועי סטונוול בעיר ניו יורק ב-1969, ובהמשך המאבק לשוויון זכויות חברתי ומשפטי.
בסיום המצעד התקיים הפנינג בגן העצמאות, שבו נישאו נאומים והופיעו אמנים.
באירוע השתתפו כ-4,000 בני אדם.
בשנת 2010 הוחלט לאחר את מצעד הגאווה בירושלים ממועדו המסורתי (יום חמישי האחרון בחודש יוני) ותחת זאת התקיים מצעד ב-29 ביולי, ערב יום השנה לרצח בברנוער.
המצעד התאסף בגן העצמאות, וצעד לגן הוורדים - שם התיימה עצרת מול הכנסת.
במהלך האירוע, בו נאמו ח"כ ניצן הורוביץ, יו"ר הכנסת לשעבר אברהם בורג, הסנאטורית ההולנדית אניה מולנבלט ואחרים, השיק הבית הפתוח את "שנת זכויות הקהילה הגאה", כשהציג מסמך עבודה ובו סדרת חוקים ופעולות למזעור האפליה של הקהילה הגאה בחוק הישראלי.
ב-2011, תחת הכותרת "דרכים שלובות", צעדו למעלה מ-3,000 משתתפים במצעד בירושלים, במסלול זהה לזה של 2010. בעצרת נאמו בין השאר נועם גל, דב חנין, רחל אלגבסי (שבת זוגה נספתה באסון השרפה בכרמל), איריס אברמוביץ' (פעילה פמיניסטית), נציגת מאהל גן העצמאות של מחאת האוהלים ונוספים.
הוקרא מכתב שכתבה אילה כץ, אמו של ניר כץ שנרצח בפיגוע בברנוער, שהייתה אמורה לנאום אך לא יכלה להגיע.
בסיום העצרת, הופיעו הזמרות שירלי קונס, רילי ווילו ואיה שוויד.
ב-14 בספטמבר 2010 קיבל בג"ץ את ערעורו של הבית הפתוח בתמיכת עו"ד גלעד ברנע ועו"ד עינת הורביץ, בתמיכת המרכז הרפורמי לדת ומדינה וקבע כי על העירייה לתקצב את הארגון, וכן לשלם לו הפרשים עבור תמיכה שלא התקבלה בחמש השנים שקדמו לפסק הדין.
על פי הפסיקה, עולה חשד כי הקריטריונים שקבעה עיריית ירושלים לחלוקת כספי תמיכה נקבעו במכוון כדי לשלול תמיכה כזאת מן הבית הפתוח.
בפסק הדין כתב השופט יצחק עמית:
ב-27 באוקטובר 2011 קבע בית הדין לעניינים מקומיים בירושלים כי העירייה לא מילאה אחר פסיקת בית העליון במלואה, וחייב אותה להוסיף להקצבה שכבר שולמה.
החל ממרץ 2020, מכהן כיו"ר-שותף עם נעם יבין12נעם יביןמרץ 2020 - דצמבר 2022כשנה וחצימכהנת כיו"ר שותפה עם ערן גלובוס13יונתן ולפריולי 2022- הווהמכהן
הבית הצהוב הוא ציור שמן על בד משנת 1888 מעשה ידי הצייר ההולנדי הפוסט אימפרסיוניסטי וינסנט ואן גוך.
שם היצירה מתייחס למבנה המתואר בה - מבנה מס' 2 בכיכר לאמארטין (Place Lamartine) בארל שבצרפת.
ב-1 במאי 1888 שכר ואן גוך ארבעה חדרים במבנה (שני חדרים גדולים בקומה התחתונה, ששימשו כחדר עבודה וכמטבח; ושני חדרים בקומה השנייה, חדר שנה לואן גוך עצמו, וחדר אורחים בו לן חברו, האמן פול גוגן במשך כחודשיים החל מסוף אוקטובר 1888).
חלקו השמאלי של המבנה שימש כחנות מכולת.
המבנה נותר על מכונו עד שנהרס בהפצצה של בעלות הברית ב-25 ביוני 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה.
ואן גוך נהג לאכול במסעדה הנמצאת בכיכר לאמארטין 28, מבנה זה, שהיה צבוע ורוד, מתואר אף הוא בשמאל התמונה.
מימין לבית הצהוב ניתן לראות בתמונה את שדרת מונטמאז'ו (Avenue Montmajour).
בהמשך השדרה ניתן לראות את השדרה עוברת מתחת לשני גשרים - הראשון, עליו עוברת רכבת בדרכה ללונה הנמצאת בגדה הנגדית של נהר הרון.
הגשר השני שימש את קו הרכבת PLM אשר קישר בין פריז, ליון ומרסיי.
בשמאל התמונה ניתן לראות את קצה המדרכה אשר הקיפה את אחד הגנים הציבוריים שהיו בכיכר לאמארטין.
היצירה צוירה בספטמבר 1888. ואן גוך שלח סקיצה של התמונה לאחיו, תיאו ואן גוך וכתב לו במכתב:
בעת שצייר את היצירה קרא ואן גוך לתמונה "הבית וסביבתו" .
יצירות נוספות המתארות את המבנה
ואן גוך עצמו יצר העתק של היצירה בצבעי מים.
היצירה היוותה השראה לפול סיניאק אשר יצר אף הוא בצבעי מים מספר יצירות המתארות אותו אתר.
לאחר מותו של ואן גוך נותרה היצירה בעזבונו.
מאז שנת 1962 היצירה נמצאת בבעלות מכון וינסנט ואן גוך, ומושאלת דרך קבע למוזיאון ואן גוך שבאמסטרדם.
הבית על הסלע הוא קומפלקס של חדרים, רחובות, גינות וחנויות בעלי ייחוד ארכיטקטוני אשר נבנה ברובו על ידי האדריכל האמריקני אלכס ג'ורדן ג'וניור.
הבנייה של "הבית" עצמו החלה בשנת שנות ה-40 של המאה ה-20 על גבי סלע הממוקם בלב יער בתחום מחוז איווה שבמדינת ויסקונסין, דרומית ליישוב ספרינג גרין.
לאורך השנים נבנו חלקים רבים נוספים בקומפלקס.
חדר ה"אינסוף" (Infinity Room) - מסדרון באורך 70 מטרים עם מעל ל-3000 חלונות אשר משקיף על העמק הסמוך לקומפלקס.
מתחם "רחובות האתמול" (The Streets of Yesterday) - שחזור של רחובות עיירה אמריקאית טיפוסית מהמאה ה-19.
מתחם "מורשת הים" (Heritage of the Sea) - מכיל מוצגים ימיים שונים ומודל גדול ממדים של תמנון ענק אשר נאבק במפלצת ים ענקית.
מתחם "מוזיקת האתמול" (The Music of Yesterday) - מכיל אוסף עצום של מכונות נגינה אוטומטיות.
הקרוסלה הגדולה בעולם - אחת האטרקציות העיקריות בקומפלקס.
קרוסלה בעלת 20,000 נורות ו-269 דמויות עץ ססגוניות.
הערך שלה מוערך ב-4.5 מיליון דולרים.
הביתה, הלוך חזור הוא שם האלבום הרביעי של הפרויקט של עידן רייכל, שיצא ביולי 2011. האלבום מורכב משלושה תקליטורים; בשניים הראשונים ביצועים לשירים של ההרכב בהופעות חיות, ובשלישי שירים של ההרכב שהוקלטו קודם לכן במסגרות שונות, ולא נכללו קודם לכן על גבי אלבום.
שני התקליטורים הראשונים באלבום נקראים "ההופעה - חלק 1" ו"ההופעה - חלק 2".
נכללים בהם ביצועים לשירים מסיבוב ההופעות של ההרכב "בין קירות ביתי", שהוקלטו בין 2009 ל-2011. בניגוד לאלבומי ההרכב, שבהם משתתפים זמרים ונגנים שונים בכל שיר, בסיבוב ההופעות הורכב "הפרויקט של עידן רייכל" מצוות זמרים ונגנים קבוע.
הזמרים בהופעות אלו היו עידן רייכל, כברה קסאי, מאיה אברהם, רביד כחלני ואבי ווגדרס ואסה.
בחלק מהשירים השתתפו זמרים אורחים.
על העיבודים וההפקה המוזיקלית היו אחראים רייכל וגלעד שמואלי.
רייכל ביצע גם את העיבודים לכלי מיתר, במשותף עם אסף דר ואדם גורליצקי, ואת העיבודים לכלי נשיפה, במשותף עם ניב תואר.
התקליטור השלישי מורכב בחלקו מהקלטות של ההרכב במסגרות שונות שלא נכללו קודם לכן באחד מאלבומיו, ביצועים לשירים מאלבומי ההרכב מתוך סיבוב ההופעות האקוסטי "מנגנים בשקט 2011 - המופע האקוסטי" וכן מעט שירים חדשים.
האלבום מכר כ-76 אלף עותקים והגיע למעמד של אלבום פלטינה.
מילים ולחנים מאת עידן רייכל, אלא אם צוין אחרת.
תקליטור 1: ההופעה - חלק 1
פתיחה (לחן: רייכל ואייל סלע)
במקור מתוך האלבום "בין קירות ביתי" (2008).
במקור מתוך האלבום "ממעמקים" (2005).
בשיר מתארחת מרתה גומז, ששרה בית אחד בספרדית, במילים שהיא כתבה.
בית זה לא נכלל בגרסתו המקורית של השיר.
במקור מתוך האלבום "בין קירות ביתי".
הנך יפה (מילים: רייכל על פי ספר שיר השירים.
במקור מתוך האלבום "הפרויקט של עידן רייכל" (2002).
Brong Faya (מילים: סרג'יו ברהמס)
במקור מתוך האלבום "הפרויקט של עידן רייכל".
בשיר משולב קטע ראפ באמהרית מאת אבי ווגדרס ואסה, שלא נכלל בביצוע המקורי.
חלומות - פתיחה (לחן: רייכל ואייל סלע)
פתיחה אינסטרומנטלית לשיר "חלומות של אחרים".
מנעי קולך מבכי (מילים: רייכל על פי ספר ירמיהו)
רייכל כתב את השיר בשנת 2008, בהזמנה של תחנת הרדיו גלגלצ לכבוד יום העצמאות ה-60 של ישראל.
השיר צורף לאלבום "בין קירות ביתי" כסינגל נפרד, ולא כחלק רשמי מהאלבום.
מרתה גומז, המבצעת המקורית של השיר, התארחה בהופעה וביצעה גם את הגרסה שמופיעה באלבום זה.
גם בשיר זה התארחה מרתה גומז, המבצעת המקורית של השיר.
Back to Jerusalem (מילים: סרג'יו ברהמס ורייכל)
השיר בוצע בהופעות ההרכב בלבד, ולא נכלל קודם לכן באחד מאלבומיו.
המנגינה שמלווה את השיר לקוחה מהשיר "ברכות לשנה החדשה", במקור מתוך האלבום "הפרויקט של עידן רייכל".
גם תפילתו של יוסף כהן, כפי שמופיעה בשיר המקורי, שולבה בביצוע ההופעה.
Amtat (מילים: אבי ווגדרס ואסה)
השיר לא נכלל באחד מאלבומי ההרכב, ובוצע רק בהופעות.
תקליטור 2: ההופעה - חלק 2
את השיר ביצעה במקור ל.
קאבסומי קאקומה (סומי) באלבום "בין קירות ביתי".
סומי התארחה בהופעות ההרכב, והגרסה שבאלבום היא בביצועה.
בשיר משולב שיר שכתב והלחין רביד כחלני בשם "Trape la Verite".
שיר נוסף שמבוצע אך ורק בהופעות בהרכב.
את השיר ביצע במקור אילן דמתי באלבום "ממעמקים".
גם הגרסה לשיר שמופיעה באלבום היא בביצועו.
בביצועם של רביד כחלני וכברה קסאי.
אם תחפצה (מילים: רבי שלום שבזי, לחן: רייכל על פי לחן עממי מסורתי)
בשיר משולבת שירתו של סרג'יו ברהמס מהשיר "ביום שבת", גם הוא מתוך האלבום "ממעמקים".
בשיר משולב המהוואל בביצועה של ליאורה יצחק מתוך השיר המקורי.
אמא, אבא וכל השאר (מילים: ראובן פוליטי)
שיר שהלחין רייכל בשנת 2011 עבור הפרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר".
ראובן פוליטי היה חייל שנפל במלחמת יום הכיפורים.
את השיר מבצע עידן רפאל חביב.
שיר שכתב רייכל עבור הסרט התיעודי "שחור על לבן" בבימויו של תומר הימן, שתיעד את הופעת ההרכב באדיס אבבה בינואר 2006. רייכל עצמו שר את השיר בסרט, ומאוחר יותר הקליטה אותו גם כברה קסאי.
ביצועה של קסאי יצא כסינגל בספטמבר 2007, בסמוך להקרנת הבכורה של הסרט, והוא זה שנכלל באלבום.
שיר שהלחין רייכל לריטה על פי מילים שכתבה עבור אלבומה "רמזים", שיצא בשנת 2008. רייכל נוהג לבצע את השיר בהופעותיו, אך עבור האלבום הקליט גרסת אולפן לשיר.
Say God (מילים: ויו פארקה טורה)
שיר שיצא באוקטובר 2010, במסגרת סדרת "מוזיקת עולם" באופרה הישראלית, בהפקתו של רייכל.
שיר מקורי שכתב ושר בוסקילה במיוחד עבור האלבום.
השיר יצא כסינגל זמן קצר לפני יציאת האלבום.
منهار اللي مشيتي (מילים: שמעון בוסקילה)
הגרסה באלבום היא בביצועה של מאיה אברהם, מתוך סיבוב ההופעות "מנגנים בשקט 2011 - המופע האקוסטי" משנת 2011.
Ayal-Ayale - אקוסטי (מילים ולחן: עממי)
ביצוע של מאיה אברהם, כברה קסאי ורביד כחלני מתוך סיבוב ההופעות "מנגנים בשקט 2011 - המופע האקוסטי".
ביצוע של מאיה אברהם, כברה קסאי, רביד כחלני ואייל סלע מתוך סיבוב ההופעות "מנגנים בשקט 2011 - המופע האקוסטי".
Ley Ley Ley (מילים: רביד כחלני)
השיר נכתב עבור סיבוב ההופעות "מנגנים בשקט 2011 - המופע האקוסטי", ולא נכלל באחד מאלבומי האולפן של ההרכב.
מבצעים אותו רביד כחלני, מאיה אברהם וכברה וקסאי.
שיר אינסטרומנטלי שנכתב עבור סיבוב ההופעות "מנגנים בשקט 2011 - המופע האקוסטי".
אמא, אבא וכל השאר - אקוסטי
ביצוע אקוסטי לשיר, שהוקלט במהלך צילומי הווידאו קליפ שהופק לו.
גם את הגרסה הזו מבצע עידן חביב.
גרסה אקוסטית לשיר בביצועו של רייכל, המלווה בפסנתר בלבד בנגינתו שלו ובקמנצ'ה בנגינת מארק אליהו.
את השיר הקליטו רייכל ואליהו ללא תכנון מוקדם.
הבית של אף אחד היא סדרת פנטזיה לילדים בת 7 פרקים ששודרה בשנת 1976. הסדרה עוסקת במשפחת סינקלייר שעוברת להתגורר בבית שהיה נטוש לכאורה שנים רבות, אך מתגוררת שם רוח רפאים של ילד שמת מימים ימימה.
משפחת סינקלייר עברה להתגורר בבית ויקטוריאני "אבן פינה" שנבנה ב-1885. הבית נבנה על אתר שהיה בעבר בית מלאכה, בו עבד ילד יתום אשר מת ממגפה במהלך עבודתו.
הילד לא חצה לגמרי אל העולם הבא ונשאר לרדוף את הבית כרוח רפאים.
הבית עמד ריק במשך שנים רבות עד שמשפחת סינקלייר באה לראות את הנכס.
ג'ייקובס סיפר להם על הרוח החיה במקום והם החליטו לקנות את הבית לאחר הפחתת מחצית מן המחיר הנקוב של הבית.
דברים מוזרים החלו לקרות לאחר שהמשפחה עברה להתגורר בבית.
הילדים פגשו לראשונה את רוח הילד בחדרה של גילי כאשר הוא התגשם כדי להזהיר אותם שיש שרפה במרתף.
לאחר מכן, הילדים פוגשים ברוח שוב ושואלים אותו לשמו אך הוא לא יכול היה לזכור אותו.
הילדים מחליטים להתחבר איתו וקראו לו "אף אחד".
רק הילדים יכולים לראות את "אף אחד", אשר נעלם ומתגשם על ידי משיכת הצעיף שלו.
הבית של יעל הוא ספר ילדים עברי שנכתב על ידי מרים רות ואויר על ידי אורה אייל.
הספר ראה אור בספרית פועלים בשנת 1977, ונחשב לאחד מספרי הילדים הפופולריים ביותר לגיל הרך.
לילדה בשם יעל יש רצון עז לבית משלה.
יצאה לחפש מקום שיוכל לשמש לה למגורים.
תחילה היא ניסתה את סל הכבסים של אמא.
הסל היה יפה בעיניה, אך לא התאים לתפקיד, מכיוון שהיה צר מדי, ובסופו של דבר התהפך.
במקרה השני היא ניסתה להתגורר תחת שולחן אשר פרושה עליו מפה.
השולחן התאים לתפקיד עד שהוסרה ממנו המפה.
יעל הייתה נחושה להמשיך ולחפש מקום מגורים, והפעם יצאה אל מחוץ לביתה.
בחוץ היא מצאה ארגז שהתאים לדרישות שלה.
אולם בהיותה בתוך הארגז הגיעו שני בחורים והעמיסו את הארגז על טרקטור, מכיוון שלא ידעו שיש ילדה קטנה בתוכו.
הטרקטור נסע והגיע ליעד יחד עם יעל שקולה לא נשמע.
בסופו של דבר אמה של יעל מצאה אותה ויעל קיבלה את הארגז במתנה מהבחורים.
הם העמיסו אותו שוב על הטרקטור והובילו אותו לחצר ביתה, שם שימש לה הארגז כבית משלה.
הסיפור הפשוט לכאורה על ילדה שמחפשת בעצמה בית משלה, שנכתב בחרוזים על ידי מרים רות, שאף כתבה את הספר הפופולרי "מעשה בחמישה בלונים", כבש את לב הילדים.
הספר זוכה להצלחה רבה, ונמצא כמעט בכל בית בישראל שיש בו פעוטות.
במהלך השנים הוא הופיע בעשרות מהדורות וקיבל מעמד קלאסי בספרות הילדים הישראלית.
הסיפור נלמד בגנים ובפעוטונים, הופק כסרטונים, וזכה לעיבודים בימתיים.
"הבית של יעל" מבטא את עצמאותה ואישיותה של ילדה קטנה, שמחליטה לבחור לה בית משלה ולעצב אותו כרצונה.
הוא מאפשר לפתח את דמיונו של הילד ומעודד בחירות אישיות.
האיורים של אורה איל תורמים רבות להצלחת הספר והמחשת העלילה.
הספר זכה למספר עיבודים של הקראת הסיפור על ידי מיטב האמנים.
בנוסף זכה הספר למספר עיבודים בתיאטרון:
בשנת 1992, עיבוד בימתי לספר עלה ברחבי הארץ שנכתב ובוים בידי אבי דוד.
להצגה נכתבו והולחנו שירים בידי דודיק סמדר בעיבודים של יוסי סידי.
בגרסתה הראשונה של ההצגה השתתפו דון לני-גבאי בתפקיד יעל, יפה תוסיה כהן בתפקיד האמא ועוד.
אותה הפקה עלתה מחדש מספר פעמים עם שדרוגים רבים (תפאורה, תלבושות, מוזיקה וכדומה) עד שנת 2008 והופקה על ידי "ערוצי בידור"/יצחק גיזרי.
בשנת 2009, עיבוד בימתי נוסף עלה ברחבי הארץ בבימויו של צביקה קורמן ובהפקת "התיאטרון הקלאסי של סידי דוד".
בהצגה השתתפו ציפי מור, קרן אלאלוף-שרעבי ועמירם אטיאס.
בגרסה זו, אותם שירים של דודיק מההפקה של "ערוצי בידור" חזרו.
אך במקום מוזיקה מקורית שתתאים במיוחד עבורם, מילות השירים הותאמו ליצירות קלאסיות של מלחינים כמו בטהובן, ויואלדי ועוד רבים.
הניהול וההפקה המוזיקלית נעשו בידי ארנון אופיר.
כוכבת הילדים מיקי הופיעה עם הצגה המבוססת על הספר בהפקת "משגב עורי הפקות", ובתוכה משולבים שירים מוכרים שלה עם שירים מקוריים.
מיכל הקטנה - הבית של יעל
שעת סיפור לקטנטנים - הבית של יעל - תיאטרון הילדים הישראלי
הבית הערדי (נקרא גם בית רוחב) הוא סוג מבנה קדום מתקופת הברונזה הקדומה המתוארכת לשנים המאה ה-33 לפנה"ס - המאה ה-24 לפנה"ס.
הנפוץ בקרב אתרי ארץ ישראל הדרומית, בעיקר באזור הנגב וסיני.
מדובר בדגם מבנה רוחב - הכניסה לפנים המבנה היא מציר הרוחב ולא מציר האורך כנהוג בארכיטקטורה דאז - בו גרם מדרגות קטן מוביל מטה לחדר אחד גדול.
המבנה נבנה מאבני קירטון מהסביבה הקרובה לאחר שעברו קצת הקצעה.
הדלת הייתה עשויה מעץ (שלא השתמר).
כציר הדלת שימשה אבן שהונחה משמאל לפתח ובו הייתה שקערורית קטנה.
בחלק מהמבנים באתר תל ערד נמצאה גם אבן מצידה הימני של הדלת שהייתה נעוצה באדמה, ששימשה לפי החוקרים לנעילת הדלת.
תקרת החדר נתמכה על עמוד עץ שעמד במרכז החדר.
בדיקות של שרידים קטנים העלו שרוב העמודים נעשו מהעץ אלה אטלנטית שכנראה גדל באזור בעבר.
אבן שטוחה ומעוגלת שימשה כבסיס לעמוד העץ.
התקרה הייתה מורכבת כנראה מקורת עץ אחת עבה לאורך החדר וקורות נוספות שהונחו עליה לרוחב החדר.
על הקורות הונחו ענפים וטיט.
בבתים אחדים נמצאו שרידי טיח וטיט ששימשו כנראה גם לטיוח הקירות.
בחדר נמצאו גם ספסלים מאבן בגובה 40–50 ס"מ ורוחב 30–40 ס"מ.
סוג אדריכלות זה נתגלה לראשונה בתל ערד (ועל כן שמו) בשכבות מתקופת הברונזה הקדומה, בהן גם נמצא דגם מוקטן של סוג מבנה זה, ונראה שיצא משימוש עם המעבר לתקופת הברונזה הביניימית.
חיי היום יום בבית הערדי
הממצאים בבתי ערד כוללים כלים וחפצים רבים מהם ניתן לשחזר תמונה של חיי היום יום בבית:
גרעיני דגנים (חיטה ושעורה) – הכמות הגדולה שנמצאה מעידה כי התפריט היומי היה מורכב בעיקר מדגנים.
בנוסף, הדבר מעיד כי תושבי העיר עסקו בחקלאות בעל וכן כי מסביב לעיר היו כנראה גידולי שדה.
אבני שחיקה ומכתשים – כלים שנועדו ליצירת קמח.
שני הכלים האלו נמצאו יחדיו ולכן כנראה שימשו לתפקידים שונים.
תחילה השתמשו במכתש כדי להפריד את המוץ מהגרעין ולאחר מכן טחנו את הגרעינים באבני שחיקה.
עצמות חיות – בעיקר של עיזים וכבשים שגודלו לאכילה.
כירה, סיר בישול פערורי וקנקן פערורי – סוגים שונים של כלים שנמצאו מכוסים בפיח ומכאן שהשתמשו בהם לבישול.
טסים, קערות, קעריות, וספלים – כלי אכילה.
מקרצפי מניפה – כלי העשוי מאבן צור שבאמצעותו היו מפשיטים את העור של בעלי החיים.
הימצאותם מעידה על מלאכת הבורסקאות.
בּוּכְיָר – מכשיר מעצם של בעל חיים באמצעותו העבירו את חוטי הערב בין חוטי השתי במלאכת האריגה.
מחטים – עשויות מעצם ששימשו לתפירה.
פלך – מכשיר הבנוי ממוט עץ דק וקצר שעליו הושלחה משקולת ושימש לטוויה.
חומר הגלם לטוויה היה צמרן של הכבשים והעזים.
כפי שהוזכר לעיל הן גודלו לצורכי אכילה, אך לא רק.
עצמות שנמצאו מעידות כי בעלי החיים, אפילו הזכרים, נשחטו רק בגילאי 3–5. כלומר גידלו אותם במשך מספר שנים והשקיעו בהם משאבים, דבר המעיד על כך שגידלו אותם לטובת שימוש בצמר.
55 לוחות משחק – בגדלים שונים.
הלוח הנפוץ ביותר בגודל 10X3 משבצות והוא מוכר בשם "סנת".
המשחק נפוץ ביותר במצרים, אך הכמות הגדולה שהתגלתה מעלה סברה כי מקורו דווקא בערד.
צלמיות ופסלונים של חיות – העשויים חרס או אבן מקומית.
חפצי פולחן הנמצאים בבית הפרטי מראים כי הפעילות הפולחנית הייתה יומיומית ובאה לידי ביטוי בבקשה לקבל מהאל ברכה במעשי הבית.
ביטומן ומלח – נמצאו בכמות גדולה.
למוצרים אלו הייתה חשיבות רבה גם בתקופות קדומות וההשערה היא כי תושבי ערד השתמשו בהם למסחר.
יש לנו כאן עדות לקיום קשרים עם מקומות אחרים.
הבית הקטן ביותר באמסטרדם (בהולנדית: Het Kleinste Huis - הבית הקטן) מצוי ברחוב אוד הוג 22 (Oude Hoogstraat), בלב העיר העתיקה של אמסטרדם, בירת הולנד.
כינויו של הבית בן ארבע הקומות בא לו ממידותיו הקטנות - רוחב של 2.02 מטרים ואורך של 5 מטרים.
עם הלבנים מהן הוא עשוי, גגו המשופע וה"מדרגות" שבראש החזית, הבית הוא דוגמה מיניאטורית לבתי התעלה המפורסמים של אמסטרדם ולאדריכלות המסורתית של העיר.
כיום רשום הבית כאתר מורשת לאומית (rijksmonument) בהולנד, ותיירים נוהגים לפקוד אותו.
בקומה הראשונה נמצאת חנות ששימשה לאורך השנים תחומים ועסקים שונים, וכיום קיימת בה חנות תה קטנה.
צמוד לבית בנוי שער מפואר המוביל לכנסייה הוולונית העתיקה של אמסטרדם, ומיד אחרי השער נמצא בית הודו המזרחית.
עד שנת 1733 שכן במספרים 20 ו-22 בית בשם "king david", על שם דוד המלך.
בשנה זו נקנה הבית, ובמהלך חמש השנים הבאות נהרס והוחלף בבניין אחר.
עיריית אמסטרדם רכשה שארית של המגרש בשטח של כ-10 מטרים רבועים, ועליו בנתה את הבית הקטן.
קיומו של הבית מוזכר לראשונה במסמך רשמי משנת 1738, וב-1742 הושכר הבית ליצרן שעונים בשם ז'אן טנקינג, תמורת 150 פלורינים לשנה.
בתחילה כלל הבית קומה אחת בלבד, ורק בין השנים 1768 ו-1787 נוספו לו שתי קומות ועליית גג.
הבית של רייבן היא סדרת קומדיה ומשפחה המשודרת בערוץ דיסני.
הסדרה מהווה ספין אוף שני לסדרה "כל כך רייבן" לאחר "קורי בבית הלבן".
בסדרה מככבים בארבע העונות הראשונות רייבן סימון, אייזק ראיין בראון, נביה רובינסון, ג'ייסון מייבום, סקיי כץ ואנליס ואן דר פול.
לעונה החמישית שבו רייבן סימון ואייזק ראיין בראון ואליהם הצטרפו מייקל-מישל האריס, פליקס אביטיה, אמי ליו-וואנג ורונדל שרידן.
הסדרה משודרת בארצות הברית החל מה-21 ביולי 2017 ובישראל החלה את שידוריה ב־30 באוקטובר 2017.
ב-15 במאי 2024 נודע שהסדרה תסתיים לאחר 6 עונות ושהוזמן ספין-אוף לסדרה שנקרא "אליס בארמון".
לפי מייקל-מישל האריס, הוחלט בדיסני לגנוז את הסדרה לאחר שצולם פרק הפיילוט.
הסדרה סיימה את שידוריה ב-3 בנובמבר 2023 ובישראל ב-24 במרץ 2024.
שתי החברות הטובות ביותר רייבן וצ'לסי הן אימהות גרושות שהחליטו לגדל את ילדיהן בדירה משותפת בשיקגו.
לרייבן זוג תאומים: בוקר וניה ולצ'לסי בן יחיד: לוי.
השכנה טס מבקרת אותם כמעט בכל פרק ומתנהגת כמו בבית.
בנה של רייבן, בוקר, מגלה כי יש לו יכולת לראיית חזיונות כמו לאימו.
החזיונות של רייבן ושל בוקר לפעמים מסבכים את העניינים ולפעמים החזיונות שהם רואים פותרים ועוזרים לכולם.
בעונה החמישית, רייבן ובוקר עוברים זמנית לעיר הולדתה של רייבן, סן פרנסיסקו, כדי לטפל באביה ויקטור לאחר שלקה בהתקף לב קל.
בזמן שרייבן מנסה להחזיר את אביה לבריאות טובה, בוקר צריך להתמודד עם בית הספר הישן של אימו בעזרת כמה חברים חדשים ובת דודתו הצעירה אליס.
רייבן בקסטר (רייבן סימון) – אמא גרושה לתאומים ניה ובוקר.
מילדות יש לה יכולת לראיית חזיונות מהעתיד.
החברה הטוב ביותר של צ'לסי.
רייבן מנסה להיות אמא טובה אך לפעמים הדברים משתבשים אבל הכל מכוונה טובה.
בוקר בקסטר-קרטר (אייזק ראיין בראון) – ילד בן 13 אשר לו אחות תאומה בשם ניה.
הוא מגלה שיש לו כוחות לראיית חזיונות מהעתיד כמו אימו רייבן.
ילד שובב שמתחבר ללוי, בנה של צ'לסי.
ניה בקסטר-קרטר (נביה רובינסון) (עונות 1–4) – ילדה בת 13 אשר לה אח תאום בשם בוקר.
היא החברה הטוב ביותר של השכנה טס.
ניה מרגישה כבר מוכנה לעולם הגדול אך לרייבן קשה עם כך.
לוי גרייסון (ג'ייסון מייבום) (עונות 1–4) – הבן של צ'לסי, ילד בן 12. לוי מתנהג בבגרות לגילו ואף מתייחס לאימו כביתו.
טס אומאלי (סקיי כץ) (עונות 1–4, אורחת בעונה 6) – השכנה של רייבן וצ'לסי.
החברה הטוב ביותר של ניה.
הקפטנית של קבוצת הכדורסל של בית הספר.
צ'לסי גרייסון (אנליס ואן דר פול) (עונות 1–4) – החברה הטוב ביותר של רייבן מילדות.
אליס בקסטר (מייקל-מישל האריס) (עונות 5–6) – אחייניתה של רייבן שגרה עם ויקטור בסן פרנסיסקו כדי לשמש לו לחברה וכדי ללמוד בבית ספר לגאונים.
ניל פלורס (פליקס אביטיה) (עונות 5–6) – שכן של ויקטור וחבר לכיתה של בוקר.
אייבי צ'ן (אמי ליו-וואנג) (עונות 5–6) – שכנה של ויקטור וחברה לכיתה של בוקר.
ויקטור בקסטר (רונדל שרידן) (עונות 5–6, אורח בעונה 2) – אביה של רייבן וסבא של בוקר וניה.
הוא עובד כשף וטס לשיקגו כדי לעזור לרייבן בזמן שצ'לסי יוצאת לשיט בקריביים.
בעונה החמישית הוא לוקה בהתקף לב קל, ורייבן חוזרת עם בוקר לסן פרנסיסקו כדי לטפל בו.
דבון קרטר (ג'ונתן מקדניאל) (עונות 1–4) – אבא גרוש לתאומים ניה ובוקר.
מדי פעם מבקר את ילדיו, והוא מנסה להיות אבא טוב אך לפעמים דברים יכולים להשתבש אבל תמיד הכל מכוונות טובות.
המאמן ספיץ (אנתוני אלאבי) (עונות 1–3) – המורה לספורט בבית הספר.
סיינה (ג'נה דייוויס) (עונות 2–3) – תלמידה פופולרית ובעלת השפעה בבית הספר.
מיץ' (דילן מרטין פרנקל) (עונה 2) – בנו של בעל הבית החדש המנהל את הבניין בזמן שאביו עסוק.
רמון (מקס טורינה) (עונות 3–4) – בן זוגה של טס.
לזלו (ארני גרונוולד) (עונות 5–6) – השף הראשי במסעדה של ויקטור.
אלנה (אדריאן באילון) (עונה 5) – האויבת המושבעת של רייבן מהתיכון, וכעת מנהלת התיכון.
קאמי (מריסה רייס) (עונות 5–6) – בתה של אלנה ומושא אהבתו של בוקר.
ניקי (ג'וליאנה ג'ואל) (עונות 5–6) – העוזרת של רייבן.
8 שנים לאחר סיום הסדרה "כל כך רייבן", התחילו להתפתח שמועות על ספין אוף שני לסדרה.
ב-14 באוגוסט 2015 התרחש איחוד בין רייבן סימון לשחקנים האחרים מהסדרה בתוכנית האירוח "The View", שם הם שוחחו על הסדרה והזמנים הקודמים.
טקיה קריסטל קיימה ורונדל שרידן לא נכחו אך אוזכרו באופן מיוחד על ידי רייבן בעצמה.
הסדרה הוכרזה ב-27 באוקטובר 2016, וקיבלה את שמה הרשמי "הבית של רייבן" ב-4 באפריל 2017. ב-14 בנובמבר 2016 הוכרז כי אנליס ואן דר פול תחזור לגלם את דמותה של צ'לסי.
המפיקים בפועל ג'ד אלינוף וסקוט ת'ומס עוסקים גם בהנהלת הסדרה והכתיבה הראשית.
רייבן סימון עוסקת גם בכתיבת הסדרה ואף משמשת כמפיקה בפועל.
ב-10 באוקטובר 2017 הסדרה חודשה לעונה שנייה, הצילומים החלו בנובמבר 2017. החל מהעונה השנייה, דווה סייבל ומייקל פלדמן מחליפים את ג'ד אלינו וסקוט ת'ומס בהנהלת הסדרה.
ב-2023 הסדרה חודשה לעונה 6, אשר שודרה לראשונה ב-9 באפריל 2023 ובישראל ב-6 בספטמבר 2023.
הבית שג'ק בנה הוא סרט אימה פסיכולוגי משנת 2018 שנכתב ובוים על ידי לארס פון טרייר, בכיכובו של מאט דילון בתפקיד הראשי כג'ק.
הסיפור עוקב אחר ג'ק, רוצח סדרתי, במהלך 12 שנים בשנים 1970–1980 במדינת וושינגטון, בארצות הברית.
פון טרייר תיאר את הסרט כ"חגיגת הרעיון כי החיים הם מרושעים וחסרי נשמה." הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל קאן, מסמן את חזרתו של פון טרייר לפסטיבל, אחרי יותר משש שנים של נידוי.
הסיפור עוקב אחר ג'ק, רוצח סדרתי אינטליגנטי מאוד, במהלך 12 שנים ומתאר את הרציחות שפיתחו באמת את ג'ק כרוצח סדרתי.
שיבון פאלון הוגאן כאישה 2
פון טרייר פיתח תחילה את הרעיון כסדרת טלוויזיה, אבל בפברואר 2016, הוא הודיע שזה יהיה סרט.
לאחר שביצע מחקר נרחב על רוצחים סדרתיים, פון טרייר השלים את התסריט עד מאי 2016. זכויות ההפצה הבינלאומית נמכרו לחברת TrustNordisk עם חברת ההפקה של פון טרייר Zentropa כמפיקה.
חברת Film i Väst מימנה את הסרט, כשקרן הקולנוע של קופנהגן מימנה €1.08 מיליון יורו.
הסרט הוא הפקה משותפת בין צרפת, גרמניה, שוודיה ודנמרק.
ב-2 בנובמבר 2016, פון טרייר הודיע כי מאט דילון יגלם בסרט תפקיד ראשי.
בפברואר 2017 הוכרז גם על ליהוקם של ריילי קיאו וסופי גרבול עם אומה תורמן שלוהקה חודש לאחר מכן.
הצילומים החלו בחודש מרץ 2017 בבנגטספורס, שוודיה, תוכנן לסיים את הצילומים בדנמרק בחודש מאי 2017. פון טרייר פיצל את הסרט לשני חלקים כדי לאפשר את ההזדמנות לערוך בין לבין, משהו שהוא מעולם לא עשה לפני כן.
עבודת האפקטים הוויזואליים הייתה אמורה להסתיים לאחר הצילומים.
במאי 2017, IFC רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית.
במרץ 2017, פון טרייר ניהל משא ומתן לערוך את הקרנת הבכורה בפסטיבל קאן, אף על פי שבעבר נאסר להשתתפות על ידי מארגני הפסטיבל.
ב-19 באפריל 2018, הסרט נבחר להקרנה בפסטיבל קאן, מחוץ לתחרות.
לאחר ההכרזה, שוחרר הקדימון הראשון.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית במסגרת פסטיבל קאן ב-14 במאי 2018. דווח, כי מספר צופים יצאו במהלך הקרנת הבכורה עקב מראות מזוויעים מהסרט, אף שכמה צופים כיבדו בשש דקות עמידה ומחיאות כפיים לאחר ההקרנה.
באתר עגבניות רקובות, הסרט זכה לדירוג של 61%, בהתבסס על 97 מבקרים, עם דירוג ממוצע של 6.2/10.
אואן גלייברמן ממגזין Variety העניק לסרט ביקורת חיובית והצהיר "זה באמצע הדרך בין סרט חתרני טוב ותרגיל.
זה נועד להיכנס מתחת לעור שלך, מה שהוא אכן עושה." דייוויד רוני מההוליווד ריפורטר כתב ש"הבית שג' ק בנה'" הוא בהחלט משהו [שכדאי] לראות.
אבל מה שהכי מפתיע זה שזה בדיוק כמו [ש]לעיתים קרובות [קורה עם סרטיו של פון טרייר, זה] ריקני ומטריד."
הבית עם השעון המסתורי הוא סרט פנטזיה אימה גותי לכל המשפחה שבוים על ידי הבמאי אלי רות' על פי תסריט מאת אריק קריפק ומבוסס על רומן באותו השם.
בסרט מככבים ג'ק בלאק, קייט בלאנשט וקייל מקלכלן בתפקידים ראשיים.
הסרט יצא לצאת לאקרנים בישראל ב-20 בספטמבר 2018 ובבכורה עולמית יום לאחר מכן, ב-21 בספטמבר 2018.
בשנת 1953, לאיס ברנאוולט, צעיר שזה עתה התייתם מהוריו, עובר לגור בביתו של דודו המשונה, ג'ונתן בראנוולט, קוסם שגר ליד מכשפה טובת-לב בשם גברת צימרמן.
עם הזמן, לואיס מבין שבבית מוחבא שעון קסום ומסתורי שנבנה על ידי המכשף המרושע אייזק איזרד, ועוזר לדודו ולגברת צימרמן למצוא את השעון לפני שיביא לאפוקליפסה ולסוף העולם.
ג'ק בלאק - ג'ונתן בראנוולט, דודו המשונה והמסתורי של לואיס.
קייט בלאנשט - פלורנס צימרמן, מכשפה טובת-לב ושכנתו וידידתו הקרובה ביותר של ג'ונתן.
אוון וקארו - לואיס בראנוולט, צעיר שזה עתה התייתם משני הוריו ונאלץ לעבור לגור בביתו של דודו, שם הוא מגלה אודות השעון.
קייל מקלכלן - אייזק אייזרד, מכשף מרושע שביתו של ג'ונתן היה בבעלותו במקור.
רניי אליס גולדסברי - סלינה אייזרד, אשתו של אייזק.
סאני סלג'יק - טארבי קוריגן.
קולין קאמפ - גברת האנצ'ט, שכנתם החטטנית והנרגנת של ג'ונתן וגברת צימרמן.
ונסה אן ויליאמס - רוז ריטה פוטינגר.
לורנזה אייזו - גברת בראנוולט, אמו של לואיס.
צילומי הסרט הראשיים החלו ב-10 באוקטובר 2017.
הסרט יצא לאקרנים בבכורה עולמית ב-21 בספטמבר 2018; בישראל, הסרט יצא לאקרנים ב-20 בספטמבר 2018, יום קודם לכן.
ב-27 במרץ 2018, הטריילר הראשון הופץ, וב-28 ביוני, הטריילר השני הופץ.
"הבית הפתוח" הוא סרט אימה אמריקאי, שנכתב ובוים על ידי מאט אנג'ל וסוזן קוט.
הסרט יצא לנטפליקס ב-19 בינואר 2018.
הסרט עוסק בטרגדיה של אמא ובנה בבית נופש זמני של קרובי משפחה, אשר נאלצים להתמודד עם כוחות מסתוריים ומפחידים שסובבים אותם.
בסרט שיחקו דילן מינט, פירסרי דלטון, שריף אטקינס, פטרישיה בטון ואהרון אבראמס.
אב מהפרברים נהרג בעקבות פגיעת מכונית.
אשתו המובטלת נעמי ובנם לוגן עוברים לבקתה בהרים השייכת לאחותה עד שהיא תימכר.
בהגיעם, השניים פוגשים את שכנתם המבוגרת מרת'ה, שמתנהגת מוזר ואת כריס, שעובד בחנות סמוך לבית.
במהלך הימים הפתוחים בבית בימי ראשון, נעמי ולוגן מצווים לעזוב את שטח הבית לאחר ארוחת הבוקר ולחזור אחר הצהריים לאחר השעה חמש בערב.
אירועים משונים מתחילים לקרות וביניהם חפצים שמשנים את מיקומם או נעלמים לגמרי, הטלפון בבית מצלצל, אבל אף אחד לא נמצא בקו השני, המים החמים לא עובדים ונשמעים בבית רעשים מוזרים.
באחד הלילות, לוגן מבחין במכונית שנכנסת לשביל הגישה לבית ורואה את מרת'ה מתנהגת מוזר וטוענת שבעלה חי, אף על פי שקודם טענה שהוא נפטר.
טכנאי נקרא לבית כדי לבדוק את מכל המים ומספר שבעלה של מרת'ה אכן מת ושמרת'ה סובלת מאלצהיימר ולכן היא מתנהגת מוזר.
נעמי מוצאת תמונה משפחתית מקומטמת באשפה והטכנאי מוצא את הטלפון הסלולרי של לוגן ליד מתקן חימום המים, אירוע הגורם לנעמי לחשוד שלוגן מנסה לשגע אותה.
השניים רבים בקולניות ולוגן מכחיש שהוא מנסה לשגע את נעמי או שהוא האחד שזרק את התמונה לאשפה.