tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבנה ומגמה בכלכלת ישראל, תל אביב: מסדה, תשכ"ה 1964.
האתמול שלי, ירושלים: שוקן, תש"ל.
הקץ לעוני; תירגם: יוחנן עומרי; הביא לדפוס: ה' פנימי, מרחביה ותל אביב: ספרית פועלים בשיתוף עם מכון הורוביץ לחקר ארצות מפתחות באוניברסיטת תל אביב, תשל"ב.
חידת הצמיחה הכלכלית: מחקר הדוגמה הישראלית; עברית: יוחנן עומרי, מהדורה מוגהת ומעודכנת, תל אביב: ספרית פועלים (ספרי דעת זמננו), תשל"ג.
חיים במוקד, רמת גן: מסדה, 1975. (השלישי בספרי זיכרונותיו: מהכרזת המדינה ועד פרישתו מתפקיד נגיד בנק ישראל, 1948–1971, ובכללו דיון על בעיות הכלכלה של ישראל) (הופיע בתרגום לאנגלית, 1980)
מבוא לבעיות זמננו, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשל"ז.
כלכלה וחברה במבחן הזמנים: מבחר ממאמרי דוד הורביץ; ליקטו וערכו: פני גינור, יורם וייס, אמירה עופר, ירושלים: בנק ישראל, תשמ"ה 1985.
דוד הוֹפְשׁטֵיין (ביידיש: דוד האָפֿשטיין; ברוסית: Давид Наумович Гофштейн) (25 ביולי 1889 – הוצא להורג 12 באוגוסט 1952 עם קבוצת הרוגי המלכות בברית המועצות) היה משורר וסופר ביידיש ובעברית, מתרגם ופעיל תרבות יהודית בברית המועצות.
דוד הופשטיין נולד לנחמיה מנחם וחסיה לבית חולודנקו בקורוסטישב (ליד ז'יטומיר) אוקראינה למשפחת יערנים.
בגיל ארבע עבר עם המשפחה לכפר אוקראיני.
חיבר לראשונה שירים (שירי ילדות) בעברית וברוסית, בהיות בן תשע.
שירי היידיש הראשונים שלו נתפרסמו בשנת 1917. לאחר המהפכה עבר לקייב והתמסר לכתיבה ולפעילות ספרותית.
ערך את ביטאון הסופרים העצמאיים היידישיסטים ברוסיה "שטראם" (יידיש: "זרם"), שלא קיבלו את מרות הבולשביקים.
הופשטיין פרסם מחאות גלויות ומאמרי התנגדות חריפים נגד היבסקציה ודיכוי הספרות העברית שלה.
בשנת 1921 הוא יסד וערך יחד עם נחום אויסלנדר ויצחק נוסינוב את סדרת ספרי שירה ליריק, במסגרתה יצאו לאור 10 ספרים.
בשנת 1922 נאלץ להימלט מברית המועצות לברלין בירת גרמניה.
כחמש שנים שהה בברלין, כתב וערך דברי ספרות ביידיש ועמד בקשר עם הסופרים בברית המועצות.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב.
היה עובד עיריית תל אביב, וכתב שירים פואמות ושירי ילדים בשתי הלשונות.
שירי ילדים משלו וכמה מאמרים נדפסו בעברית בעיתון "דבר".
הוא שב לברית המועצות בשנת 1926, והתיישב שוב בקייב, בירת אוקראינה.
בהיותו בקייב הוא הכיר את אברהם אבצ'וק שהגיע לשם באופן בלתי חוקי.
הופשטיין העריך את הכישרון הספרותי של אבצ'וק ועזר לו להקלט בעיר.
כעשרים שנה כתב את יצירותיו ברוח היבסקציה וברוח הריאליזם הסוציאליסטי ובהתאם לקו הרשמי של אגודת הסופרים הסובייטית, דבר שאפשר לו לזכות בכיבודים מהמשטר, אותות הצטיינות ומענקים ועיטורים ספרותיים.
הוריו ואחיו נספו כולם בשואה, למעט אחותו, שפרה, ששרדה.
הופשטיין נפעם מהקמת מדינת ישראל, ופרסם שירים נרגשים בשבחה, אשר לא תאמו את הקו הרשמי של המשטר הסובייטי.
לאחר מספר חודשים נעצר, נידון למאסר ונשלח למוסקבה.
ממוסקבה הועבר למחנה מעצר בסיביר, שבו הוצא להורג ב-12 באוגוסט 1952.
לאחר מותו של הרודן סטלין, בשנת 1953, החלו לנשב בברית המועצות רוחות חדשות.
שמו של הופשטיין טוהר בשנת 1958. שיריו שבו ונדפסו, הן במקורם ביידיש, והן בתרגום לרוסית.
ובשנת 1973, עם פתיחת השערים, עלתה משפחתו, אלמנתו (פייגה, 1 באפריל 1899-6 בינואר 1995) ובתו, הכנרת, לימים חברת התזמורת הפילהרמונית הישראלית, לויה הופשטיין (1926–2005) לישראל.
אחת לשנה, ב-12 באוגוסט, מתקבץ קומץ אנשים ב"גן תשי"ב" בירושלים, לחלוק כבוד לזכרם של "הרוגי המלכות", כפי שנקראים יוצרי היידיש שנרצחו בימי סטלין.
התקבצות דומה נערכת מדי שנה בברלין, בשם "ליל המשוררים שנרצחו" (Night of the Murdered Poets) ובה מוקראים משיריהם.
דוד הופשטיין פרסם קרוב לשמונים כרכים של שירה מקורית וכן של תרגומיו ליוצרים רבים, ביניהם פושקין, לאוניד אנדרייב, אלכסנדר קורנייצ'וק, טאראס שבצ'נקו, שותא רוסטאוולי, סרוואנטס, ואחרים.
המלחין יואל אנגל כתב לחנים לשיריו.
לעברית תורגם רק כרך אחד משיריו.
אחותו, שפרה כאלאדענקא, (1909-1974) הייתה גם היא משורת ומתרגמת ביידיש וברוסית.
ספרו של דוד הופשטיין בעברית
זיכרון דמי הבאתי (עורך: קלמן אהרון ברתיני): מבחר שירים ופואמות שתורגמו בידי מספר מתרגמים, תל אביב: רשפים, 1984.
בשנת 1930 תרגם את דון קישוט של מיגל דה סרוואנטס, ביחד עם יצחק קיפניס, תחת הכותרת: "דאן קיכאט מיגועל סערוואנטעס".
דוד דרעי (נולד ב-11 בדצמבר 1975) הוא במאי, תסריטאי, מפיק ומרצה ישראלי.
בינואר 2015 נבחר לאחד מ"מאה המשפיעים על התקשורת הישראלית" על ידי עורכי המוסף "פירמה" של העיתון "גלובס".
במאי 2017 זכה בפרס הבימוי הטוב ביותר לסרט "סאלח, פה זה ארץ ישראל" בתחרות הישראלית של פסטיבל הקולנוע הבינלאומי "דוקאביב" ו"פיפרסקי" - ההתאחדות הבינלאומית של מבקרי הקולנוע.
באוקטובר 2017 זכה הסרט בבימויו, אשר מספר גם את סיפורו האישי, בפרס הסרט הטוב ביותר לשנת 2017 של פורום היוצרים הדוקומנטריים.
לא מעט מיצירותיו של דרעי, כגון "גם בירוחם יש היפר-נטו", "עכשיו תורי", "חתה יסבח סבח", "תגיד אמן" ו"סאלח, פה זה ארץ ישראל", יצרו דיון מעמיק, לעיתים סוער במיוחד, בסיפורן של עיירות הפיתוח בישראל וירוחם בפרט, עולי צפון אפריקה והמזרחים בישראל.
כן נגעו סרטיו במרחק בין המרכז והפריפרייה - במובניו הרבים.
מלבד זאת, יצר וביים דרעי סדרות תיעודיות בנושאים הניצבים במרכז השיח הישראלי והבינלאומי: הקצנת האסלאם באירופה, החרפת המשבר בעולם העיתונות בישראל, השפעתם של גיבורי התרבות הישראלים על החברה, וכן סדרה העוסקת בשסעים ההולכים ומקצינים בחברה הישראלית.
הסדרות שודרו בערוצים הטלוויזיה המסחריים בישראל ועוררו הדים רבים, ביניהן "אללה אסלאם", "אבודים", "הרצל פינת רפאלי", "המפצחים", "העם הנבחר" ו"תקוות גדולות".
הרצאותיו עוסקות בין היתר בסיפורו האישי ובחקר ההיסטורי שהוביל לשינוי השיח בחברה הישראלית בכל הנוגע לעלייתם של יהודי צפון אפריקה לישראל והפערים החברתיים שהולכים ומקצינים במדינה נוכח האופן שבו קלטה אותם מדינת ישראל.
דוד דרעי נולד בירוחם והוא בן זקונים למשפחה בת עשרה אחים ואחיות.
הוריו וחמשת אחיו עלו ארצה אל עיירת הפיתוח ממרוקו בשנת 1963. הוא למד בבית הספר החרדי "תורת משה" בשנים הראשונות של בית הספר היסודי, ולאחר מכן בבית הספר הממלכתי דתי "קול יעקב" בירוחם.
את שנות חטיבת הביניים והתיכון למד בבית הספר אפלמן בדימונה.
את לימודי הקולנוע סיים במכללה האקדמית ספיר בשנת 2000. בירוחם התגורר עד גיל 25, ובשנת 2001 עבר להתגורר בתל אביב, כשחבר לבמאי והמפיק דורון צברי ושימש כמפיק בפועל בפרויקטים קולנועיים שהפיק צברי ("הנדון: אורי אבנרי", "דרומה").
ביים את הדרמה "חתה יסבח סבח", בהשתתפות ריימונד אבקסיס ויעל אבקסיס, אורי גבריאל ואבי גרייניק, אשר זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2005 לדרמה המקורית הטובה ביותר, ובפרס השחקנית הטובה ביותר.
את התסריט לדרמה כתב בשיתוף עם אורי ויסברוד.
בשנת 2005 הפיק (ביחד עם רות לב-ארי) וביים את הסרט התיעודי האישי "תגיד אמן", בו תיעד במשך חמש שנים, שלב אחר שלב, את יציאתו מהארון בפני משפחתו - משפחה דתית מירוחם.
הסרט נבחר לאחד מחמשת הסרטים התיעודיים הטובים של 2005 על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע והוקרן בפסטיבלים בינלאומיים רבים.
ב-2006 ביים את הסרט התיעודי "כבר לא אחמד" המביא את סיפורו של אחמד חמדון-מידן שדה, בדואי צעיר ששינה את זהותו מקצה לקצה והפך לחבר קיבוץ.
הסרט, אשר מהווה הצצה אל משבר הזהות החריף שפוקד את בני הדור הצעיר בחברה הבדואית, זכה לביקורות אוהדות ושודר בתחנות טלוויזיה רבות בעולם.
באורח נדיר הוקרן הסרט בכמה ממדינות ערב במסגרת שידורי אל-ג'זירה.
הפיק את הסדרה התיעודית "דרומה", בבימויים של דורון צברי וג'ולי שלז, את הסרט התיעודי "מלך הרייטינג", שביים דורון צברי על דודו טופז, וכן את הסרט התיעודי "הנדון: אורי אבנרי", שביים יאיר לב.
ב-2008 הפיק את הסרט התיעודי האישי "הוגו 2" בבימוי יאיר לב.
משנת 2004 החל מביים כתבות תחקיר ומגזין בתוכנית "עובדה עם אילנה דיין", ב-2002 היה עורך המשנה של "המוסף", תוכנית התרבות של ערוץ 8 – העונה השנייה, ובמסגרת זו ביים סרט דיוקן על השחקנית רונית אלקבץ.
ב-2001 ביים עבור זכיינית ערוץ 2, טלעד, את הסרט התיעודי "עכשיו תורי" המספר את סיפורם של צעירים מירוחם שנבחרו להשתתף כשחקנים בסדרת הדרמה "המשאית" לצדם של שחקנים ידועים.
ב-2007 יצר, כתב וביים את סדרת הדוקו-דרמה "המפצחים" (5 פרקים) אשר שודרה בערוץ 2, קשת, ועסקה בפענוח פשעים מורכבים בידי חוקרי משטרה.
ב-2008 יצר, כתב וביים את הסדרה התיעודית "הרצל פינת רפאלי" (5 פרקים).
במסגרת הסדרה יצא דרעי למסע היסטורי אישי-ביקורתי אל גיבורי התרבות בששים שנות קיומה של המדינה.
באמצעות סיפורם והשפעתם, בחן דרעי את השינויים התרבותיים והערכיים שהתחוללו בישראל בתחומי הבידור, היופי והפוליטיקה.
"הרצל פינת רפאלי" נבחרה לאחת מחמש הסדרות התיעודיות הטובות לשנת 2008 על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה והיא שודרה לראשונה ב-HOT ביום העצמאות ה-60 לישראל.
מאז יצירתה ועד 2018 מוסיפה הסדרה להיות משודרת, לפחות אחת בשנה, בשידורי HOT.
ב-2009 הצטרף כבמאי כתבות למגזין ליל שישי של ערוץ 10 - "השבוע", בעריכת רות יובל.
את עבודתו בתוכנית זו סיים באוגוסט 2011, עת התפוצצה הפרשה במסגרתה אולצה מערכת "השבוע" וראשי ערוץ 10 להתנצל בפני איל ההון שלדון אדלסון בשל כתבת פרופיל שהתפרסמה על אודותיו במסגרת התוכנית.
ב-2011 הצטרף לצוות יוצרי הסדרה התיעודית "העם הנבחר" (ערוץ 8) בהגשת ירון לונדון וביים את הפרק "עם אחד?" במסגרתו התעורר ויכוח ער בינו ובין מגיש הסדרה ירון לונדון, אותו אירח דרעי בירוחם.
הסדרה זכתה בפרס הסדרה התיעודית הטובה ביותר בתחרות הקולנוע הדוקומנטרי של פורום היוצרים הדוקומנטריים.
בהמשך, שודרה סדרה זו גם בערוץ 10 בשם "הצבר".
בנוסף ביים מספר פרקים בסדרה התיעודית "איך להצליח בשישה שיעורים", ששודרה בקשת, ערוץ 2.
ב-2012 יצר כבמאי ותסריטאי את הסדרה התיעודית "אללה אסלם" (4 פרקים), שחשפה לראשונה את תהליכי ההקצנה הדתית והחברתית של האסלאם באירופה.
הסדרה, בהגשת צבי יחזקאלי, צולמה במדינות רבות באירופה ותיעדה את נקודות החיכוך בין החברות והתרבויות ביבשת.
שודרה לראשונה בספטמבר 2012 בערוץ 10.
ב-2013 מונה ליוצר והבמאי של הסדרה התיעודית "אבודים" (רשת, בערוץ 2 ובהמשך ברשת 13) - הסדרה, בהגשת צופית גרנט, זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע ולטלוויזיה לסדרה הטובה ביותר בשנת 2017.
יצר את סדרת התעודה "תקוות גדולות", שתיעדה את המשבר ההולך ומחריף בעולם העיתונות בישראל.
הסדרה, בת שלושה פרקים, עקבה במשך ארבע שנים אחר שישה עיתונאים, הנמנים היום עם הבכירים והמשפיעים בעולם העיתונות - יגאל סרנה, רינו צרור, נתן זהבי, אלכס ליבק, מיקי רוזנטל וראודור בנזימן.
כולם החלו את דרכם במערכת העיתון החדשני והבועט "חדשות", שהוקם בשנות ה-80 ושינה באופן דרמטי את פניה של העיתונות והחברה הישראלית.
לצד סיפורו של "חדשות", עומד במרכזה של "תקוות גדולות" גם תיעוד ומעקב ממושך של המשבר העמוק בתולדותיה של העיתונות הישראלית והוא מובא מנקודת מבטם של בוגרי "חדשות".
הסדרה מלווה את מאבקם של עיתונאי "מעריב", "הארץ" ו"חדשות 10" בתקופה מטלטלת, וחושפת את אחורי הקלעים של פרשיות עיתונאיות שהפכו לסמל של מאבק בלחצים ההולכים ומעמיקים למנוע פרסום מידע ותחקיר הכרחיים לציבור (ביניהם תחקיר "ביבי טורס", ו"פרשת ההתנצלות" של ערוץ 10 בפני איל ההון שלדון אדלסון).
הפרק הראשון בסדרה הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים בחיפה והסדרה שודרה לראשונה בדצמבר 2013 בערוץ 8.
בינואר 2015 נבחר על ידי מוסף פירמה של העיתון "גלובס" לאחד ממאה המשפיעים על התקשורת הישראלית.
בנימוקי הבחירה נכתב כי: "בשנים האחרונות הפך דוד דרעי לשם החם בתעשיית הדוקו, במיוחד בזו המותאמת לדרישות הפריים טיים הטלוויזיוני.
הוא האיש מאחורי הדוקו-מלודרמה קורעת הלב של צופית גרנט ב"אבודים", ששברה את המסך בעבור רשת, ומאחורי ההצלחה הכבירה של "אללה אסלאם" של צביקה יחזקאלי בערוץ 10, שבימים אלו מתהווה עונה שנייה שלה.
בשנה האחרונה הוא גם יצר את הסדרה "תקוות גדולות", על משבר העיתונות בישראל, בעבור ערוץ 8".
בחודש בו פורסמה בחירתו, פורסם אף כי שתי סדרות שיצר וביים "אבודים" ו"תקוות גדולות", נבחרו למועמדות לפרס הסדרות התיעודיות הטובות ביותר על ידי האקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה.
ב-2017 ביים מיני סדרה בשלושה חלקים (כחלק מהסדרה "אבודים") ברשת 13 על אודות סיפורה של מרי פרץ - יהודייה, אזרחית קזבלנקה, ששלושה מילדיה נלקחו ממנה על ידי מחלקת הרווחה בקזבלנקה בשנת 1969, ו-50 שנה מאוחר יותר יצאה למאבק להחזירם אליה.
לא מעט ביקורות מהללות התפרסמו עם שידורם של פרקי הסדרה, שזכו לאחוזי מדרוג גבוהים במיוחד בתקופה שלאחר פיצולו של ערוץ 2. , כתב מבקר הטלוויזיה עינב שיף בידיעות אחרונות.
במאי 2017 ביים והפיק את סרט הקולנוע התיעודי "סאלח, פה זה ארץ ישראל".
הסרט, שיצר יחד עם דורון גלעזר ורות יובל, הוקרן לראשונה במסגרת התחרות הישראלית של פסטיבל הקולנוע הבינלאומי "דוק-אביב" וזכה בפרס התחקיר ובפרס הבימוי.
הסרט האישי-היסטורי חושף - בעזרת עדויות ופרוטוקולים - את דרכי הרמיה, הכפייה והמשטור - שבהם נקטה מדינת ישראל - עת הקימה את עיירות הפיתוח כחלק מחזון "פיזור האוכלוסייה".
הסרט, שיצר סערה נרחבת והוגדר כ"חומר נפץ חברתי ופוליטי", מתאר את האופן בו יצקה המדינה את היסודות לפער העדתי והמעמדי בישראל.
הסרט מספר גם את סיפורו של דרעי ומשפחתו וכן של עיירת הפיתוח שבה גדל - ירוחם.
ביוני 2017 - עלה הסרט להקרנות מסחריות בסינמטקים ברחבי הארץ וזכה להצלחה גדולה.
באוקטובר 2017 זכה הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר לשנת 2017 בטקס פרסי פורום היוצרים הדוקומנטריים.
לאחר עיבודו של הסרט לסדרה טלוויזיה תיעודית, שודרה "סאלח, פה זה ארץ ישראל" בפברואר 2018 בערוץ רשת 13 ושינתה את השיח הישראלי בכל הקשור לסיפורם של מאות אלפי עולי צפון אפריקה לישראל.
בשנת 2018 יצר, יחד עם יאיר לב, את הסרט התיעודי "אתה מת רק פעמיים", שהוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע הדוקומנטרי הבינלאומי דוק אביב.
הסרט, שדרעי צילם, הפיק ותסרט, הוא קופרודוקציה ישראלית-אוסטרית עטורת פרסים, שהוקרנה בלמעלה מ-40 פסטיבלי קולנוע בינלאומיים בולטים: בין היתר זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר (NIFF Noida International Film Festival), וב"פרס הקהל" (דוקאביב, Chagrin Documentary Film Festival, São Paulo Jewish Film Festival) ובפרס התחקיר הטוב ביותר (דוקאביב, פורום היוצרים הדוקומנטריים.
בישראל עלה הסרט להקרנות מסחריות בבתי הקולנוע וזכה להצלחה מפתיעה ולעשרות אלפי צופים, לצד ביקורות מהללות: "הסרט המותח ביותר המוקרן בישראל בימים אלה", כתב עליו מבקר הקולנוע אורי קליין ב"הארץ".
בשנת 2021 יצר את הסדרה התיעודית "פרויקט משפחות".
הסדרה היא פרויקט תיעודי ארוך טווח ובו לוקחות חלק 10 משפחות ישראליות שונות.
תיעוד המשפחות החל עם התמודדותן עם מגפת הקורונה והוא צפוי להימשך עשרות שנים ולעקוב אחר התהליכים והשינויים שעוברות המשפחות המוצגות בסדרה (בהשראת הסדרה הבריטית seven up – שליוותה כמה ילדים לאורך התבגרותם, בגרותם וזקנתם)..
העונה הראשונה שודרה החל מיום העצמאות בשנת 2021 בערוץ כאן 11.
המעקב ארוך הטווח יאפשר לחקור את השינויים שיחולו בחברה הישראלית נוכח השסעים ההולכים ומחריפים בה.
הנאום המכונן של ראש הממשלה הראשון של ישראל – "מפגש השבטים", ו"ונאום השבטים" המשפיע של נשיא המדינה לשעבר ראובן רובי ריבלין מבטאים את המאפיין המשמעותי ביותר של החברה הישראלית מראשיתה: היותה חברה מרובת קבוצות, שביניהן קיימים מתחים ומחלוקות.
מאפיין זה הופך את החברה הישראלית לחברה משוסעת לעומק.
האם נצליח להגשים את משאלת האבות המייסדים להפוך ל'עם אחד'?
לאן יובילו המתחים והמאבקים בין השבטים את המשפחות הישראליות בעשורים הבאים של המדינה?
בספטמבר 2025 עלתה לאוויר ב"יס-דוקו" "איש הנחשים", סדרת ה-True Crime שיצר, ביים והפיק.
עשרות נשים ניהלו איתו מערכות יחסים, כשהקים "כת מעריצי נחשים".
מעל כל אלה נחשף תומר לאופן הכושל בו חקרה המשטרה את הרצח המפתיע של אביו, והוא יוצא - 30 שנה לאחר הרצח - לחקירה משל עצמו.
לאחר תהליך משפטי ארוך - תומר מקבל לידיו את חומרי החקירה החסויים - אודיו, וידאו ועדויות חושפניות על מציאות של הערצה ואובססיה, ונחשף למניע האמיתי שהוביל לרצח.
הסדרה זכתה לביקורות מהללות ובעקבותיה עלתה להקרנות מסחריות בסינמטקים גרסת הסרט של "איש הנחשים".
ב-4 באוקטובר 2025, במלאת שנתיים למלחמה שהחלה ב-7 באוקטובר 2023, שודרה בכאן 11 עונתה השנייה של הסדרה התיעודית שיצר, ביים והפיק - פרויקט משפחות 2025. העונה החדשה, בת חמישה פרקים, המשיכה את המעקב אחר עשר המשפחות הישראליות.
שנתיים של תיעוד שהחל בבוקר השבעה באוקטובר 23 והסתיים רגע לפני שהמלחמה הסתיימה, עם שחרור כל החטופים.
בעונה זו התחדד הקונספט הקולנועי שהתמקד במעקב אחר התרחשויות דרמטיות במשפחות השונות וליווה אותם מקרוב: החלטה של בני משפחת לברוח מהבית, אזעקות בחדר לידה, חודשי מילואים שמאתגרים את הזוגיות, בן חרדי שחוזר בשאלה, ועוד עלילות רבות.
במאי 2017 זכה בפרס הבימוי הטוב ביותר לסרט "סאלח, פה זה ארץ ישראל" במסגרת התחרות הישראלית של פסטיבל הקולנוע הבינלאומי "דוקאביב" ו"פיפרסקי" - ההתאחדות הבינלאומית של מבקרי הקולנוע.
באוקטובר 2017 זכה הסרט בבימויו, אשר מספר גם את סיפורו האישי, בפרס הסרט הטוב ביותר לשנת 2017 בטקס פרסי פורום היוצרים הדוקומנטריים.
בשנת 2005 זכה סרטו "חתה יסבח סבח" בפרס הסרט הטוב ביותר בתחרות האקדמיה הישראלית לקולנוע ולטלוויזיה.
בשנת 2003 זכה בפרס עידוד יצירה לבמאים מצטיינים על ידי קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
מלך הרייטינג (2001) סרט תיעודי - מפיק
הנדון אורי אבנרי (2002) סרט תיעודי - מפיק
עכשיו תורי (2002) סרט תיעודי - במאי
דרומה (2003) סדרה תיעודית - מפיק
חתה יסבח סבח (2005) דרמה - במאי, תסריטאי
תגיד אמן (2005) סרט תיעודי - במאי, מפיק
כבר לא אחמד (2006) סרט תיעודי - במאי, מפיק
המפצחים (2007) סדרה תיעודית - במאי, תסריטאי
הרצל פינת רפאלי (2008) סדרה תיעודית - במאי, תסריטאי
אללה אסלם (2012) סדרה תיעודי - במאי, תסריטאי
תקוות גדולות (2013) סדרת תעודה - במאי, תסריטאי
אבודים - (2013) סדרת תעודה - במאי, תסריטאי
סאלח, פה זה ארץ ישראל (2017) סרט תיעודי וסדרה תעודה - במאי, תסריטאי, מפיק
אתה מת רק פעמיים (2018) סרט תיעודי - מפיק, צלם, תסריטאי
פרויקט משפחות (2021) סדרה תיעודית - במאי, מפיק, צלם, תסריטאי
בדרכים עם צופית גרנט ושולי רנד (2023–2024) - יוצר, תסריטאי ובמאי
איש הנחשים (2025) - יוצר, תסריטאי ובמאי
פרויקט משפחות (2025) - עונה שנייה - יוצר, תסריטאי ובמאי
דוד הורן (1 במאי 1916 – 29 באוקטובר 1977 בז'ז'יני, פולין, - ירושלים, ישראל) היה ראש קן תנועת הנוער בית"ר בירושלים, חבר אצ"ל והקים את קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים.
דוד הורן, בנם של למל הלוי ובלומה הורן, נולד בבז'ז'ני, פולין ב-1 במאי 1916, והוגלה עם משפחתו לסיביר בשלהי מלחמת העולם הראשונה עקב פעילותו הציונית הענפה של אביו.
אימו הצטרפה אל בעלה עם בני המשפחה.
לארץ ישראל הגיעה המשפחה דרך פולין ב-1925 (העלייה הרביעית) והתיישבה בירושלים, העיר אליה ערג אבי המשפחה שנים רבות.
משחר נעוריו ספג דוד בביתו את ההכרה הלאומית, את הגאווה היהודית והאמונה בתקומת ישראל ועצמאותה.
דוד הצטרף לתנועת בית"ר ועד מהרה נעשה רב השפעה בקרב הנוער בירושלים ובקרב חניכיו הרבים.
ב-1934 התפרסם הורן כשהוריד את דגל צלב הקרס מעל הקונסוליה הגרמנית בירושלים, לאחר מכן הצטרף למאבק בשלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל.
בימי המנדט נעצר לעיתים תכופות וישב בכלא עכו, בבית הסוהר המרכזי בירושלים, במחנה המעצר בלטרון ובבתי כלא אחרים בארץ.
ב-1936 הקים את קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים אשר התבססה על חברי תנועת בית"ר.
ב-1937 היה המרכז של מחנות עבודה לכיבוש העבודה העברית בזכרון יעקב, בפרדסי רחובות ובמטעי הטבק בראש פינה.
הוא נודע בתנועה בשל נגינת המפוחית העליזה שלו, וקול החצוצרה שהצעידה אחריה רבים בכנסים במחנות ובימי הספורט.
עם הגלייתם של לוחמי המחתרת לאפריקה הוגלה גם הורן בין 251 הראשונים.
הוא חזר לארץ לפני הקמת המדינה, והמשיך לפעול בסניף התנועה בירושלים, במסדר על שם זאב ז'בוטינסקי – "מצודת מוריה", ובהתנדבות לשמירה במעלה אדומים.
הורן נפטר ב-29 באוקטובר 1977, בגיל 61, והשאיר אחריו את רעייתו אביבה, בן ובנות.
דוד הבנאי (בגאורגית: დავით აღმაშენებელი, דַאווית ארמַשֶנֶבֶּלי; נקרא גם דוד הרביעי מלך גאורגיה או דוד המחדש) (1073 – 24 בינואר 1125), מבית בגרטיוני, היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת משנת 1089 ועד שנת 1125.
דוד הבנאי נחשב לגדול המלכים הגאורגים, והמוצלח ביותר מבין השליטים הגאורגים.
הוא הצליח לגרש את הסלג'וקים אל מחוץ לממלכה, כשניצח בקרב החשוב קרב דידגורי בשנת 1121. הרפורמה שלו בצבא הממלכה הגאורגית והרפורמה המנהלית שלו הפכו אותו לסמל האיחוד של הגאורגים.
בתקופתו עברו רוב שטחי הקווקז לשליטת הממלכה הגאורגית.
דוד הבנאי היה גם ידיד הכנסייה, וקידם את התרבות הנוצרית.
הוא הוכתר כקדוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית.
דוד היה הבן היחיד של המלך גיאורגי השני (1072-1089), ושל אשתו אלנה.
הוא נולד בכותאיסי במערב גאורגיה, בשנת 1073. הוא גדל באחת התקופות החשוכות של ההיסטוריה הגאורגית, בתוך המאבק של מה שנקרא בפי הגאורגים "ההתקפה הטורקית הגדולה" ("דידי תוּרכּוֹבּה"), כאשר שבטים סלג'וקים החלו בהגירה מסיבית לדרום הקווקז.
המלך גיאורגי השני לא היה מסוגל להתמודד עם הבעיה, ובמתקפה עקובת דם, בשנת 1089, הוא הוכרח להתפטר לטובת בנו בן השש עשרה.
למרות גילו הצעיר, היה דוד מעורב בחיים הפוליטיים בגאורגיה.
מדיניותו התאפיינה בתכליתיות, ללא לקיחת סיכונים מיותרים.
הוא היה נחוש בדעתו לעשות סדר בממלכה ולרסן את האדונים הפאודלים החילונים והכמרים, שלא סרו למרותו.
מירכז את המנהלה של הממלכה, ייסד סגנון צבא חדש שיוכל לעמוד בצורה טובה יותר כנגד צבא הסלג'וקים הטורקים, ולאחר מכן החל במתקפה במטרה לגרש את הסלג'וקים בתחילה מגאורגיה ולאחר מכן מכל הקווקז.
בין השנים 1089–1100, ארגן המלך דוד כוחות קטנים של חייליו הנאמנים כדי לשקם את ממלכתו, ולהשמיד את חיילי האויב המבודדים.
הוא החל ביישוב מחדש של מחוזות שנהרסו, ועזר לשיקומן של הערים המרכזיות.
מעודד מהצלחתו, ותוך ניצול העובדה שתשומת הלב של הסלג'וקים הופנתה לתחילת מסעי הצלב לארץ ישראל, הוא הפסיק לשלם את המס השנתי לסלג'וקים, ושם קץ להגירתם העונתית לגאורגיה.
בשנת 1101, תפס המלך דוד את מנזר זדאזני, נקודה אסטרטגית במאבקו לכיבוש קאחתי והרתי, ובמשך שלוש השנים שלאחר מכן הוא שחרר את רוב מזרח גאורגיה.
בשנת 1093, הוא אסר את האדון הפאודלי, ליפאריט באר'וואשי, אויב ישן של המלוכה הגאורגית, ובשנת 1094 הוא גירש אותו מגאורגיה.
בשנת 1103, לאחר מות בנו של ליפאריט, ראטי, ביטל דוד את דוכסות קלדקארי.
דוד דחק באיטיות את הסלג'וקים הטורקים מחוץ לממלכה, כשהוא משחרר יותר ויותר אדמות מידם.
הסלג'וקים, בנוסף למאבק מול הממלכה הגאורגית, היו עסוקים במסעי הצלב החדשים במערב הים התיכון.
עד שנת 1099 היה כוחו של דוד הבנאי מספיק בולט שהיה מסוגל לסרב לשלם מס לטורקים.
במהלך תקופה זו, הוא דחה תואר אצולה ביזנטי של "פאניפרסבסטוס" והסכים לשתף פעולה עם האימפריה הביזנטית על בסיס שוויוני.
בשנת 1103 התקיים קונגרס נוצרי חשוב, הידוע כסינוד רואיסי-אורבניסי, ועידה שהתקיימה במנזרים הגאורגיים רואיסי ואורבניסי.
הוא הצליח לסלק מתפקידיהם את הבישופים האופוזיציוניסטים, ואיחד שני תפקידים: חצרנים ("מציגנובארטוחוצסי") ובעלי צווארון הכמורה, בישוף של צ'כּונדידי, לתפקיד אחד של "צ'כונדידיל-מציגנובארטוחוצסי", מקביל בערך לתפקיד של ראש ממשלה.
שנה לאחר מכן, תומכי דוד בפרובינציה המזרח גאורגית, קאחתי, שבו את המלך המקומי, אר'סרתן השני מלך ממלכת קאחתי-הרתי (1102-1104), מלך לויאלי המשלם מס שנתי לסלג'וקים, ואיחדו את הפרובינציה עם יתר הממלכה.
בשנת 1105, בהמשך לסיפוח של קאחתי, ושחרור מנזר זדאני (1101), הוביל דוד כוח עונשין כנגד הסלג'וקים, בקרב ארצוחי, וצבר מומנטום שעזר לו מאוחר יותר.
המלחמות שהתחוללו במשך עשרים השנים שקדמו, פגעו בפרודוקטיביות של הממלכה.
גם האצילים עדיין הערימו קשיים, וכן נותר גם נושא העיר טביליסי, שעדיין לא שוחררה מהאחיזה הערבית.
דוד נאלץ להתמודד עם קשיים אלה לפני שיכול להמשיך ולהאדיר את ממלכתו.
מסיבה זו, ערך דוד רפורמה רדיקלית בצבאו.
ובשנים 1118–1120, הוא יישב מחדש 40,000 משפחות של שבטי קיפצ'קים (Kıpçak), שבטים טורקיים עתיקים, מצפון הקווקז בגאורגיה.
כל משפחה התחייבה לספק חייל אחד עם סוס ותחמושת.
הצבא החזק הזה, שמנה 40,000 חיילים, היה תלוי לחלוטין במלך.
הקיפצ'קים התיישבו במחוזות שונים של גאורגיה.
חלקם התיישבו בכארתלי הפנימית, ולאחרים נתנו אדמות בקרבת הגבולות.
בשנת 1120 עבר דוד הבנאי למערב גאורגיה, כאשר הטורקים החלו לבזוז אדמות גאורגיות, הוא תקף אותם בפתאומיות.
הכוח הטורקי הקטן ברח, ודוד נכנס לשירוואן (מחוז היסטורי של אזרבייג'ן) וכובש את העיר קאבאלה (Qəbələ).
בחורף של 1120–1121, הצליחו חיילים גאורגים לתקוף התיישבות סלג'וקית במזרח ודרום-מערב עבר הקווקז (דרום הקווקז).
דאגתם של הכוחות המוסלמיים באזור גברה נוכח הגידול המהיר של הממלכה הנוצרית בדרום הקווקז.
בשנת 1121, הכריז הסולטאן הסלג'וקי, סולטאן מחמוד איבן מוחמד (1118-1131), על מלחמת קודש כנגד גאורגיה, וכינס קואליציה ממלכות מוסלמיות, שהונהגו על ידי ארטוקיד נאג'ם אל-דין אל-ג'זאר, ח'ליף בגדאד וטוגרול איבן מוחמד.
גודל הצבא המוסלמי עדיין נתון בוויכוח כאשר המספר נע בין 600,000 איש ל-400,000 איש לבין הערכותיהם של היסטוריונים גאורגים מודרניים, 100,000–250,000 איש.
אף על פי שנראה כי מספרים אלה מוגזמים, כל המקורות מסכימים על כך כי הכוחות המוסלמים אספו צבא שהיה הרבה יותר גדול מהכוח הגאורגי שמנה 56,000 לוחמים.
למרות זאת, ב-12 באוגוסט 1121, הנחיל מפלה לצבא המוסלמי בקרב דידגורי, כשהוא משיג את מה שנחשב להצלחה הצבאית הגדולה בהיסטוריה של גאורגיה.
הניצחון בדידגורי סימן את העלייה של גאורגיה ככוח צבאי חזק ושינה את מאזן הכוחות האזורי לטובת התרבות והפוליטיקה הגאורגיים.
מעודד מהצלחתו, התפנה דוד הבנאי לכיבוש טביליסי, המובלעת המוסלמית האחרונה שנותרה מהכיבוש הערבי.
בשנת 1122, כבש דוד את טביליסי והעתיק את מושבו מכותאיסי, ששימשה כבירה הזמנית, לטביליסי.
דוד עצמו היה אדם משכיל, שהטיף לסובלנות כלפי הדתות האחרות.
בתקופת שלטונו הוא ביטל את המיסים וחובות השרות שהיו מוטלים על המוסלמים והיהודים, והגן על הסופים והמשכילים המוסלמים.
בשנת 1123, שחרר צבאו של דוד את דמניסי, המעוז הסלג'וקי האחרון בדרום גאורגיה.
ובשנת 1124, כבש דוד לבסוף את שירוואן (אזרבייג'ן), והעיר הארמנית, אני (Անի), מידי האמירים המוסלמים.
דוד המשיך להרחיב את גבולות ממלכתו עד לנהר אראס.
הארמנים ראו בו משחרר וסיפקו מעט כוחות עזר לצבאו.
בעקבות ניצחונותיו על המוסלמים כונה דוד, "חרב המשיח".
שלטונו של דוד התבטא כאמור ביחס סובלני והומני כלפי האוכלוסייה המוסלמית ויתר הדתות והתרבויות, דבר שיצר ממלכה מולטי-אתנית.
זו הייתה חותמת איכות, לא רק למשטרו הנאור, אלא לכל ההיסטוריה והתרבות הגאורגית.
דוד הבנאי נפטר ב-24 בינואר 1125, ולאחר מותו נקבר, על פי בקשתו, תחת האבן בתוך בית השער הראשי של מנזר גלאתי, כך שכל מי שמגיע לאקדמיית גלאתי האהובה עליו ידרוך על קיברו תחילה.
בנו הבכור דמטרה הראשון, שירש אותו בכס המלכות, המשיך את דרכו המנצחת של אביו.
מלבד המיומנויות הפוליטיות והצבאיות, התפרסם המלך דוד כמשורר, בשנת 1120 לערך, חיבר את "מזמור החרטה" ("გალობანი სინანულისანი", גאלוֹבּאני סינאנוּליסאני), יצירה בעלת עוצמה בסגנון חרוז לבן של תהילים, החושף את ענוותו של המלך ועוצמת אהבתו הדתית.
המלך דוד הקדיש תשומת לב רבה להשכלת האוכלוסייה.
הוא בחר ילדים שנשלחו לאימפריה הביזנטית "כדי שילמדו שפות ויביאו הביתה תרגומים מעשי ידיהם".
בימיו היו מספר בתי ספר ואקדמיות בגאורגיה, ביניהם אקדמיית גלאתי, שהתקיימה במקום בו נמצא כיום מנזר גלאתי.
מחוץ לאקדמיית גלאתי היו גם מרכזים תרבותיים ומרכזי לימוד והשכלה בגאורגיה של אותם ימים (כמו למשל אקדמיית איע'לתו (იყალთო)).
בנוסף, הוא אשר הורה לבנות את מנזר שיו-מרווימה.
בתקופת שלטונו של דוד הושלמו בנייתן של קתדרלת אלאוורדי, קתדרלת סווטיצחובלי ומנזר גלאתי.
הבניינים עוטרו בכיורים ובגילופים המשולבים בדגמי גפן מסורגת וחיות אגדיות.
הבניינים מפורסמים גם בתמשיחים המבוססים על האומנות הביזנטית אם כי פחות מסוגננים.
התמשיחים מתארים דמויות וחזיונות מכתבי הקודש, דיוקנאות של קדושים גאורגיים, בני משפחת המלוכה ונדבנים מקומיים.
עבודות המתכת באותה תקופה הגיעו לרמה גבוהה.
ביניהן ניתן לציין איקונות, צלבים וכריכות ספרים מזהב ומכסף משובצות באבני חן או מצופות אמייל.
כתבי היד הגאורגיים מאותה תקופההגיעו לרמה קליגראפית גבוהה ומעוטרים במיניאטורות ציבעוניות.
מחוץ לבתי האולפנא ומכוני המחקר בגלאתי ובאיק'אלתו הוקמו גם במנזרים הגאורגיים בהר סיני, על הר אתוס שביוון, בירושלים ובקונסטנטינופול.
במרכזי תרבות אלה תורגמו ופורשו יצירותיהם של הפילוסופים היווניים הגדולים.
רוסודן, נסיכה ארמנית (נולדה ב-1075 לערך) והתגרש ממנה בשנת 1107/1108 לערך
גוראנדוחט, ביתו של המנהיג הקיפצ'קי, אטראקה (בסביבות 1107/1108)
הנסיכה תמר (נולדה לפני 1100), שנישאה, לפני 1116, לאבו מוזפאר מַנוּצ'יהר השני, שליט שירוואן משנת 1100 לערך ועד למותו בסביבות 1154. היא הפכה לנזירה לאחר שהתאלמנה.
הנסיכה קטאי (אירינה), שהייתה נשואה שלוש פעמים.
היא הייתה אשתו הראשונה של הנסיך הביזנטי, איסק קומננוס (Ισαάκιος Κομνηνός), בנו השלישי של הקיסר אלכסיוס הראשון.
ממנו נולדו לה שני ילדים.
בעלה השני היה הדוכס הגדול של קפריסין, בריאניוס קומננוס, בנו של הקיסר ניקופוקס בריאניוס.
ובעלה השלישי היה אלכסיוס קומננוס, בנו של הקיסר יוחנן השני.
דמטרה הראשון (נולד ב-1093 לערך), שירש אותו לאחר מותו.
רוסודן שנישאה לדוד בגרטיוני, בנו של דמטרה בגרטיוני, שהיה הטוען לכתר על פני אחיו למחצה, בגרט הרביעי.
והייתה אימו של אטון, מלך אלניה וסבתה-רבא של דוד סוסלן.
הנסיכה תמר שנישאה לנסיך ג'אדארוס מאוסטיה
על פי תוארו נחשב דוד למלך בדרגה הגבוה ביותר, וכן מלך האבחזים, הכרתוולים (אבות הגאורגים), האראנים (תושבי חבל קרבאך באזרבייג'ן, הממוקמים בין נהר הקורה לאראס), הארמנים, השירוואנים (תושבי פרובינציית שירוואן) והשאהנשה.
תקופת שלטונו של דוד הבנאי השפיעה בצורה עמוקה על התפיסה הלאומית של הגאורגים.
הם עדיין גאים בניצחונות המלך דוד וחולמים על תהילתו.
הדגל הלאומי הגאורגי מבוסס על הסטנדרטים של דוד.
עיטור דוד הבנאי הוא אחד מהפרסים היוקרתיים של גאורגיה כיום.
מיכאיל סאקשווילי, נשיא גאורגיה לשעבר, בחר, לאחר היבחרו, לערוך את טקס מינויו הרשמי באוניברסיטה הדתית, קברו של דוד הבנאי שבמנזר גלאתי.
השבועה בוצעה ב-25 בינואר 2004, במלאת 879 שנה למותו.
כסמל למחויבותו ללכת בדרכו של המלך דוד הבנאי, שהביא לאיחוד הממלכה ולשיגשוגה.
מרים דווידובנה לורדקיפנידזה, "גאורגיה במאות ה-11 וה-12" ("Georgia in the XI-XII Centuries"), עמ' 80-118, באנגלית
אנציקלופדיית לארואוס הגדולה (Grand Larousse Encyclopédique) כרך 5, פאריס, 1962, עמ' 452-453, בצרפתית
אנציקלופדיה איטליאנה, רומא, 1950, עמ' 641-643, באיטלקית
רחל ארבל, לילי מגל (מגלאשווילי), בארץ גיזת הזהב, עמ' 25-26,
דוד החמישי, מלך גאורגיה (גאורגית: დავით V, דַוית V) (נפטר בשנת 1155) מבית בגרטיוני היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת לתקופה קצרה בשנים 1154–1155 לערך.
דוד היה בנו הבכור של דמטרה הראשון.
למרות היותו הבכור חשש דוד כי אביו יוריש את כס המלוכה לאחיו הצעיר גיאורגי, לכן, בשנת 1130, ניסה למרוד באביו.
בסופו של דבר, הוא הכריח את אביו לפרוש מכיסאו ודוד הפך למלך הממלכה הגאורגית המאוחדת בשנת 1154 או 1155.
הרשומות הגאורגיות והארמניות מציגות גרסאות שונות זו מזו לגבי תקופת מלכותו של דוד החמישי, וחלוקים בקשר לנסיבות שהביאו למותו המסתורי.
על פי מחבר הרשומות הארמני, ורדן ארוולצי, הוא שלט במשך חודש אחד בלבד, ונרצח בידי אציליו, סומבט ואיוון אורבלי, שעשו הסכם סודי עם גיאורגי, אחיו הצעיר של דוד.
סטפנוס אורבליאן, צאצא של שבט אורבלי, כתב זמן קצר אחרי ורדן, כי הוא שלט במשך שנתיים, והכחיש כל מעורבות משפחתית ברציחתו של דוד, לדבריו, גיאורגי נשבע לאחיו כי ישלוט בממלכה רק עד שבנו של דוד, דמנה, יגיע לבגרות, אבל הפר את הבטחתו.
מאידך, מציינות הרשומות הגאורגיות, כי דוד שלט שישה חודשים בממלכה, אבל נמנעות בזהירות מאזכור כלשהו לנסיבות מותו של דוד.
על פי הרשומות, חשף דמטרה, אביו של דוד, בשנת 1130, מזימה של אצילים גאורגים המונהגים על ידי דוד.
המלך אסר את הקושרים והוציא להורג את אחד ממנהיגי הקשר, יואנה אבולטיסדזה, בשנת 1138 (או 1145).
למרות זאת, מת דוד לאחר שישה חודשים ודמטרה חזר לכס המלוכה.
דוד הניח אחריו בן בשם דמנה, שהיה מוכר בקרב האופוזיציה האריסטוקרטית בגאורגיה, כטוען חוקי לכתר.
כיהן כראש המועצה המקומית שלומי, כחבר הכנסת מטעם מפד"ל ויושב ראש ומקים חבר המועצות הדתיות בישראל.
דנינו, בנם של הרב משה ועישה, נולד במרקש שבהרי האטלס במרוקו ועלה לישראל בשנת 1956. בנעוריו למד בישיבות במרקש ובקזבלנקה (מפי הרב שלמה דהן) והיה פעיל בהדרכת נוער דתי ציוני.
עם עלייתו ייסד את בית הספר הממלכתי "הגליל" ושימש בו מורה.
לאחר מכן המשיך להחזיק בשורת תפקידים בתנועת הפועל המזרחי ומטעמה, ביניהם: ראש המועצה הדתית בשלומי, ראש חבר המועצות הדתיות, חבר הנהלת הפדרציה העולמית, חבר נשיאות הוועד הפועל הציוני וראש מחלקת הארגון של הפועל המזרחי.
בשנים 1984–1988 כיהן דנינו כחבר הכנסת בכנסת ה-11, מטעם המפד"ל והיה חבר בוועדת הכנסת ובוועדת הפנים ואיכות הסביבה.
דוד דנינו נפטר בגיל 66 ונטמן בהר הזיתים בירושלים.
בנו עו"ד יגאל דנינו מונה ב-2021 למנכ"ל מפלגת הבית היהודי.
דוד דניוסצבסקי (בפולנית: Dawid Daniuszewski; 1885–1944) היה שחמטאי יהודי-פולני.
בשנת 1906 דניוסצבסקי הגיע למקום השני בתחרות לודז' (ניצח: עקיבא רובינשטיין).
בשנת 1907 סיים שוב שני בתחרות לודז', אחרי עקיבא רובינשטיין ולפני גרז רוטלוי וגרז סלווה.
בשנת 1907 סיים במקום העשירי בתחרות לודז' (האליפות החמישית של אמני רוסיה, ניצח: עקיבא רובינשטיין).
בשנת 1909 חלק מקום ראשון שני בתחרות לודז' יחד עם גרז רוטלוי.
באותה שנה חלק מקום 4-6 בתחרות סנקט-פטרסבורג (ניצח: אלכסנדר אלכין).
בשנת 1912 הגיע למקום השישי בתחרות לודז' (ניצח: יפים בוגוליובוב).
בין השנים 1915-1921 שהה דניוסצבסקי ברוסיה.
בשנת 1920 חלק מקום 9-10 באליפות ברית המועצות הראשונה שהתקיימה במוסקבה (ניצח: אלכסנדר אלכין).
לאחר מכן שב לפולין שם סיים במקום השני בשנת 1922, בתחרות לודז' (ניצח: יעקב קולסקי).
בשנת 1924 חלק מקום ראשון-שני עם גוטסדינר בתחרות לודז'.
באותה שנה הגיע למקום השלישי בתחרות ורשה (ניצח: גוטסדינר).
דניוסצבסקי ייצג את פולין באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השח הבלתי רשמית בפריז בשנת 1924, שם חלק מקום 8-13 בתחרות הניחומים עם 5/8 (ניצח: קארל הרומאדקה), לאחר שבמוקדמות חלק מקום שני-שלישי בבית בו שיחק.
בשנת 1927 הגיע למקום העשירי בתחרות לודז' (אליפות פולין השנייה, ניצח: עקיבא רובינשטיין).
דניוסצבסקי נספה בשנת 1944, בגטו לודז'.
הרב דוד דייטש (בהונגרית: Deutsch Dávid ben Menachem Mandel; י"ז בחשוון ה'תקט"ז, אוקטובר 1755 – כ"ב בסיון ה'תקצ"א, יוני 1831) היה ראש ישיבה ורב אורתודוקסי ששימש כאב בית הדין בפראונקירכן – אחת משבע קהילות הידועות בהונגריה (כיום באוסטריה) ורב העיר נובומסטא ('עיר חדש') במדינה זו.
נולד בעיירה ניטרה בהונגריה לרבי מנחם מנדל דייטש שכיהן כדיין בעיר.
סבו היה רבי מרדכי דייטש, רבה של פריישטאט ומחבר הספר "מור דרור" על הש"ס.
בצעירותו למד בפרשבורג בישיבתו של הרב מאיר ברבי.
מאוחר יותר עבר ללמוד בפראג בישיבתו של רבי יחזקאל לנדא שהיה לרבו המובהק.
בספרו השו"ת שלו "נודע ביהודה" מובאות כ-40 תשובות הלכתיות שנכתבו לרב דייטש.
הרב דייטש היה גם ידידו הקרוב של רבי משה סופר, ה"חת"ם סופר".
על היחסים המיוחדים בין השניים ניתן ללמוד מאחד המכתבים בו כתב החתם סופר לרב דייטש: "ובטוח אני באהבתו עזה כי ישים עינו עלי לטובה להזכירני בתפילתו"..
בתשובה אחרת מתוארת חוכמתו וחריפותו בלשון: "הקשה אדם קשה כברזל".
בשנת ה'תק"ם נישא למרים, בת דודו (אחי אמו), רבי משה מטוצ'אפ.
בשנת ה'תקמ"ד התקבל לרבנות ימניץ, שם החל ללמד תלמידים.
בשנת ה'תק"ן עבר לכהן כאב"ד פראונקירכן, אשר הייתה אחת משבע קהילות הידועות בהונגריה.
לאחר עשר שנים עבר לכהן כרבה של סרדעהלי
, והחל משנת תק"ע כיהן כרבה של העיר נובומסטא - "עיר חדשה" (בסלובקית: Nové Mesto nad Váhom ובהונגרית: Vágújhely), עד לפטירתו בכ"ב בסיון תקצ"א.
מסופר כי כשהחל המדפיס הנוצרי אנטון שמיד להדפיס ש"ס מפואר אשר הוגה על ידי יהודה ליב בן-זאב מראשי המשכילים, ופרסם "קול קורא" עליו חתמו רבנים חשובים בקריאה לתת מעות קדימה עבור קניית הש"ס, יצא רבי דוד דייטש למאבק כדי שהיהודים האורתודוקסים לא ירכשו את הש"ס.
לאחר שדבריו לא התקבלו, מאחר שכאמור כבר היו רבנים חתומים על ה"קול קורא", נסע לפראונקירכן (שם כיהן בעבר כרב), ויחד עם מניין יהודים נסע לווינה שם נדפס הש"ס.
במהלך יום השבת, בשעת קריאת התורה, קרא לציבור לבוא יחד איתו לבית הדפוס כדי למחות נגד הדפסת הש"ס.
כשהגיעו למקום מצאו את בן-זאב יושב ומגיה את הש"ס תוך כדי חילול שבת.
בן-זאב ברח מיד לשירותים, ושם התמוטט ולאחר מכן מת.
כמו כן לחם בעוז נגד לימוד שפות זרות.
מפורסמות אמרות שפר בדרך צחות שנאמרו על ידו, בהן גם עשה שימוש בדרשות המוסר שמסר ברבים.
בכהנו כרב בנובומסטא היו אנשי העיר מקלים באכילת בשר בתשעת הימים, הוכיחם רבי דוד בצחות לשונו ואמר: "אם תאכלו את כל התרנגולים בתשעת הימים, מתיירא אני שלא יהיה לכם 'כפרה' ביום הכיפורים...".
בכהנו בפראונקירכן היו שם כמה אנשים קלי דעת ואוכלי טריפות שהציקו לו.
אמר עליהם רבי דוד: "ידוע שלכלבים ניתנה אכילת הנבילות בשכר שלא חרצו את לשונם בעת שיצאו ישראל ממצרים, אבל ראו איזה פלא, ה'בעלי-בתים' שלי חורצים בלשונם כי הם עזי פנים, אם כן מדוע אוכלים הם טריפות?...".
בהסכמות על ספריו הפליגו גדולי הדור בשבחו ובמעלת קדושתו.
ה"חתם סופר" כותב בין השאר:
בעל ה"ישמח משה" כתב בהסכמתו:
חידושיו נדפסו בסוף שאלות ותשובות הגאונים בתראי, פראג תקע"ו
אהל דוד, חידושים על מסכתות פסחים וביצה, וינה 1819. השמטות מח"א וחידושים על מסכתות סוכה וחגיגה, שם תק"פ.
על מסכתות שונות, שם תקפ"ב.
על מסכת יבמות, שם תקפ"ה.
על מסכתות שבועות ויבמות, פרעסבורג תקצ"ה.
על מסכתות שונות, אונגוואר תרכ"ז.
חידושיו יצאו לאור גם בספר חומת אש מאת הרב מנחם אייזנשטט, פאקש תרס"ו, וכן בספר זוכר הברית, מאת הרב אשר גרינוולד, אוזהאראד תרצ"א.
בנו רבי מנחם, רב בוורבובה.
בנו רבי יחזקאל (חתן רבי אברהם בעק; רב בקאלין)
בתו רייזל, נישאה לרב יוסף פוכס מנובומסטא.
חתנו רבי מאיר א"ש אב"ד אונגוואר מחבר שו"ת אמרי אש ועוד.
חתנו רבי וואלף שרטר דיין בנובומסטא.
נשאה בזיווג ראשון לרב מיכאל זלצר מסרדהלי, ובזיווג שני לרב דובער רוזנר.
דוד הד (Heyd; נולד ב-31 ביולי 1945 בירושלים) הוא פרופסור אמריטוס לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, מופקד הקתדרה לפילוסופיה ע"ש חיים פרלמן.
אביו, אוריאל הד, שימש פרופסור בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ועמד בראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית.
הד למד לתואר ראשון ושני בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית והשלים דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד ב-1976. הדיסרטציה שלו, בהנחיית סר סטיוארט המפשייר וסר ג'פרי וארנוק, הייתה בנושא "The Status of Supererogatory Acts in Ethical Theory".
לאחר מכן החל להרצות בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית.
הד היה מרצה אורח באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת ברקלי ועוד.
תחומי המחקר של הד הם אתיקה, פילוסופיה פוליטית וביואתיקה.
הוא חבר במועצה הלאומית לביואתיקה ובוועדות ציבוריות בנושאים של פונדקאות, חוק החולה הנוטה למות, ניסויים רפואיים בבני אדם, טכנולוגיות גנטיות ואתיקה במחקר.
אשתו, מילי הד, היא פרופסור לאמנות מודרנית ועכשווית באוניברסיטה העברית.
אחיו, מיכאל הד (1943–2014), היה פרופסור להיסטוריה, גם הוא באוניברסיטה זו.
אתיקה ורפואה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור ('האוניברסיטה המשודרת'), 1989.
החיים הטובים: המימד החסר ברפואה המודרנית – מחשבות של רופא ופילוסוף, המכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות, 1999. (יחד עם בנימין מוזס)
מורה צדק: עיונים בתורתו של ג'ון רולס, ירושלים: הוצאת מאגנס, 2007. (יחד עם דניאל אטאס)
ישראל שפלר, תנאי הידיעה, עורך: שמואל שקולניקוב, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1980.
בשנת 2017 זכה הד בפרס א.מ.ת (פרס האמנות המדע והתרבות), בקטגוריה מדעי הרוח והיהדות: פילוסופיה.
דוד די רוסי היה סוחר ונוסע לארץ ישראל בשנת ה'רצ"ה 1535. מוצאו היה מאיטליה, מהעיר צ'זנה.
הוא יצא לדרכו מלווה בקרוביו: אחותו חנה ואישהּ יצחק ברוך, בנו אליהו, כלתו ונכדו.
האונייה שבה הפליג עברה בין השאר בעיר פמגוסטה באי קפריסין.
בדרך הים, נשבה בנו על ידי שודדי ים, ואחר כך נפדה תמורת ממון.
ואילו גיסו נפטר פתאום בהיותם בצידון, ובשל כך חזרה אחותו לאיטליה, ובידה הפקיד את איגרתו, שנשמרה לדורות ואשר הופנתה לקהילות יהודי איטליה.
ענפי הכלכלה העיקריים בצפון הארץ לפי איגרתו הם חקלאות: תבואה ומטעים, והכנת בגדים בסדנאות מלאכה.
וכן מספר על הובלת מים ממעיין בדרך לחברון וגם תותחים ואבק שרפה אל מצודת דוד בירושלים.
דוד היינץ גוּמבֶּל היה מעצב וצורף ישראלי יליד גרמניה; מראשוני אמני היודאיקה המודרניים.
גומבל נולד בשם דטלף היינץ גומבל (Detlev Heinz Gumbel) בזינסהיים שבגרמניה, למשפחה חילונית שעסקה בייצור כלי מתכת וכסף ותמכה בתיעוש תעשייתי באזור.
בשנת 1918 עברה המשפחה להיילברון, שם עבד גומבל כשוליה במפעל "ברוקמן ובניו", והתמחה כחרט פלדה.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 למד צורפות בבית ספר לאמנות ואומנות (Kunstgewerbeschule) בשרלוטנבורג שבברלין.
לאחר סיום לימודיו עבד בסדנאות בדיסלדורף ובסטוקהולם ובמפעל המשפחתי בהיילברון.
שם, עיצב כלי כסף בעיצוב מודרניסטי ובעבודת יד.
באותה עת יצר גם תשמישי קדושה יהודיים כגון חנוכיות או פמוטות.
יצירותיו עשו שימוש בכסף מלוטש ושילבו חומרים נוספים כגון שנהב.
בשנת 1936 עלה גומבל לארץ ישראל והצטרף ל"בצלאל החדש" כמורה וכמנהל המחלקה למתכת לצד לודוויג יהודה וולפרט.
לאחר עלייתו החל לשלב בעבודותיו טיפוגרפיה, כנראה בהשפעת וולפרט.
למרות גישתו המודרניסטית בעיצוב, המשיך גומבל ללמד ולייצר במסורות ייצור ידניות כגון ריקוע (מקשה).
בראשית שנות ה-40 פתח סדנה עצמאית ובה יצר עבודות מתכת וכלי יודאיקה בטכניקות אלו.
בשנת 1955 פרש מעבודתו בבצלאל.
דויד היינץ גומבל השאיר בצוואתו את המשכיות מפעלו לתלמידתו, מורה בבצלאל, האומנית מלכה כוכבי.
בין יצירותיו הידועות: פמוט בעל שלוש זרועות (1930), נרתיק כסף למגילת העצמאות (1949), בית מזוזה (1960) קופסה לאתרוג (1975) ומזוזות לבניין בית המשפט העליון (1992) ועוד.
הוא נפטר בגיל 86 ונקבר בהר המנוחות.
בשנים 2012–2013 נערכה במוזיאון ישראל תערוכה מיצירותיו של גומבל ושל וולפרט תחת השכותר "וולפּרט וגומבּל: חלוצי הצורפות המודרנית בישראל".
שוליה במפעל "ברוקמן ובניו", היילברון, גרמניה
1927 תחילת לימודי צורפות, בית ספר לאמנות ואומנות, שרלוטנבורג, ברלין
1936–1955 – המחלקה למתכת, בצלאל החדש, ירושלים
1986 פרס יסלזון לעיצוב תשמישי קדושה מודרניים, מוזיאון ישראל, ירושלים
דוד אברמוביץ' דרגונסקי היה גנרל יהודי בכוחות המזוינים של ברית המועצות, גיבור ברית המועצות (פעמיים) ופעיל אנטי-ציוני, יושב ראש הוועד האנטי-ציוני של הציבור הסובייטי.
דוד דרגונסקי נולד ב-2 בפברואר 1910 למשפחה יהודית בכפר סביאטסק בתחום המושב באימפריה הרוסית.
כיום במחוז בריאנסק, במערב רוסיה.
לאחר סיום בית הספר התיכון, עבד כפועל באתרי בנייה במחוז מוסקבה ובמחוז טבר.
בשנת 1933 התגייס לצבא האדום ונשלח ללימודים בבית הספר לקציני שריון בעיר סראטוב.
את הלימודים סיים בהצטיינות בשנת 1936. בתום הלימודים הועלה לדרגת סגן משנה ונשלח לשרת כמפקד מחלקת טנקים T-26 באחת מיחידות השריון של הצבא האדום באזור הגבול עם מנצ'וריה.
בשנת 1938, כמפקד פלוגה השתתף בקרבות עם היפנים באזור אגם חסן.
על תפקודו בקרב עוטר בעיטור הכוכב האדום.
בשנת 1939 התקבל ללימודים באקדמיה הצבאית על שם פרונזה במוסקבה.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941 נאלצו כל חניכי האקדמיה (ודרגונסקי ביניהם) לעזוב את הלימודים ולחזור ליחידותיהם.
דרגונסקי מונה למפקד גדוד טנקים.
הוא השתתף בקרבות הבלימה של קבוצות הארמיות מרכז ליד סמולנסק ובקרב על מוסקבה.
בסתיו של 1943 מונה למפקד חטיבת השריון מס' 55, תפקיד אותו מילא עד לסוף המלחמה.
בדצמבר של אותה שנה נפצע קשה בקרב ליד העיר ז'יטומיר, כאשר הוביל אישית את התקפת החטיבה.
לאחר תקופת החלמה קצרה חזר לחזית.
ביולי 1944 הייתה חטיבתו של דרגונסקי בחוד החנית של ההתקפה הסובייטית באזור העיר סנדומיר במזרח פולין.
היא צלחה את נהר הויסלה ותפסה ראש גשר בגדה המערבית של הנהר.
במשך כמה ימים החזיקה החטיבה בראש הגשר עד להגעה של הכוח העיקרי.
על תפקידו בקרב זה הוענק לדוד דרגונסקי תואר "גיבור ברית המועצות".
בפעם השנייה הוענק לדוד דרגונסקי תואר גיבור ברית המועצות על מעשי גבורה ואומץ האישי בעת הפיקוד על החטיבה בקרבות לכיבוש ברלין.
המבצע האחרון, בו השתתף דרגונסקי היה הקרב על פראג.
לאחר מסע של 5 ימים, בהם עברה מאות קילומטרים, נכנסה חטיבתו יחד עם יחידות ממוכנות אחרות של החזית האוקראינית הראשונה אל העיר פראג ושחררה אותה מהגרמנים.
לאחר המלחמה למד דרגונסקי באקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
בסיום הלימודים הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד דיוויזיה ממוכנת.
בשנת 1960 הועלה לדרגת גנרל-לוייטנט ומונה למפקד ארמייה.
בשנים 1965–1969 היה סגן מפקד המחוז הצבאי של עבר-הקווקז.
בשנת 1970 הועלה לדרגת גנרל-קולונל ומונה לפקד על קורס להכשרת מפקדים בכירים, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1987, אז פרש לגמלאות.
במהלך שירותו הצבאי עוטר ב: 2 מדליות "כוכב הזהב" של גיבור ברית המועצות, 2 עיטורי לנין, 4 עיטורי הדגל האדום, עיטור סובורוב מדרגה שנייה, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה, 2 עיטורי הכוכב האדום, עיטור השירות למען המולדת מדרגה שלישית ועיטור ידידות העמים.
בתום מלחמת העולם השנייה היה דרגונסקי חבר בוועד היהודי האנטי-פשיסטי שפעל, אז, לאיסוף עדויות על גורל היהודים באזורי הכיבוש הנאצי בשטחי בברית המועצות.
דרגונסקי איבד 74 מבני משפחתו בשואה כולל אחיותיו וילדיהן, הוא סבר שיש לפעול להנצחת הנרצחים היהודים ולהקמת אנדרטאות לזכרם.
הוא היה בין הבודדים מחברי הוועד שלא נעצרו או הוצאו להורג על ידי סטלין בראשית שנות החמישים.
במהלך שנות ה-50 וה-60 ייצג את יהודי ברית המועצות במשלחות סובייטיות רשמיות שביקרו במערב בהם טען שאין בברית המועצות אנטישמיות, שהיעדר תיאטרון ובתי ספר דוברי יידיש נובע מהיעדר ביקוש להם ושיהודי ברית המועצות אינם מעוניינים לעלות לישראל.
דרגונסקי היה אחד הפעילים היהודים האנטי-ציוניים המרכזיים של התעמולה הסובייטית.
הוא כתב מאמרים בגנות הציונות ובגנות מדינת ישראל בעיתונים סובייטיים.
כל ימי חייו התנגד נחרצות להגירה של יהודים מברית המועצות או לביטויים תרבותיים יהודיים כלשהם.
בשנת 1983 היה בין המייסדים של הוועד האנטי ציוני של הציבור הסובייטי.
מילא את תפקיד היושב ראש של הוועד מיום היווסדו ועד ליום מותו אפילו אחרי התפרקות ברית המועצות.
דוד דרגונסקי נפטר ב-12 באוקטובר 1992 במוסקבה ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
בהלווייתו השתתף מרשל יבגני שפושניקוב (שר ההגנה האחרון של ברית המועצות) וקצינים בכירים אחרים בצבא הסובייטי.
פסל לזכרו הוצב בכפר הולדתו, כנהוג בברית המועצות לאנשים שעוטרו פעמיים בתואר גיבור ברית המועצות.
הפסל הוצב עוד בחייו (בשנת 1951).
פסל נוסף לזכרו הוצב בשנת 2009 בעיר סולנצ'נוגורסק שבמחוז מוסקבה.
רבי דוד די-סילוה (רד"ס) היה בנו של רבי חזקיה די סילוה, ונכדו של הרופא רבי רפאל מרדכי מלכי.
חי בירושלים ב ונחשב לרופא מומחה.
רד"ס מייצג את תקופת המעבר בין שלהי שלטונה של הרפואה הגאלנית-ערבית המסורתית ובין ניצני חדירת הרפואה המודרנית ובכך הוא מהווה מקור חשוב למחקר תולדות הרפואה.
נולד לחנה ולרבי חזקיה די סילוה בין השנים 1679-1685 נקרא על שם סבו דוד, אביו נפטר כשהיה בן 12 ועל פי דבריו בהקדמה לספרו של אביו פרי חדש הוא לא הספיק ללמוד ממנו תורה, סבו רפאל מרדכי מלכי מילא את מקום אביו ושימש לו כמחנך.
חוץ מלימודים רפואיים למד גם תורה מחכמי העיר, התנסה בבלדור.
ב-1705 נסע לאמסטרדם כדי להדפיס את ספרי אביו, ביקר גם בטורקיה, אנגליה, ובאיטליה שם אסף כסף כדי לממן את הוצאת ספרי אביו.
באמסטרדם השתלם ברפואה אצל הרופא משה אורביו.
כאשר חזר לירושלים עסק לפרנסתו ברפואה פרטית ואת שירותיו העניק לבני כל הדתות.
די סילוה מתואר כרופא מובהק, ייתכן שלמד באופן מזורז באוניברסיטת ליידן.
בכתביו הוא תוקף רבות רופאי אליל ורופאים לא מוסמכים.
די סילוה האמין בשיטת הרפואה האירופית.
לתפיסתו, דוגמה לרופא אידיאלי הוא הרופא אברהם זכות.
למרות עבודתו כרופא התקשה לפרנס את משפחתו ולהשיא את בנותיו.
ב-1728 יצא שוב לאירופה כדי להדפיס חלק נוסף מספרי אביו.
עוד לפני נסיעתו חלה בצינית וטיפולים שונים שעבר בפיזה ובמקומות נוספים לא הועילו לו.
בתחילת חשוון ה'תק"א נפטר, רבי יעקב ישראל אלגאזי ספד לו, נקבר בהר הזיתים במקום לא ידוע.
רבי דוד די-סילוה כתב חיבור בשם "פרי הדס" (נמצא עדיין בכתב יד), העוסק בעניינים שונים בנושא הרפואה.
חיבורו מהווה מעין יומן ובו הוא מספר על מנהגים ורשמים שחווה בעת ביקורו באירופה עם השוואה לנעשה בירושלים.
מעבר לכך הוא מביא דוגמאות לטיפולים שנתן לחולים בישראל ומחוצה לה, דבר המאפשר הצצה יוצאת דופן לשגרת עולמו של רופא בירושלים ועל חיי היום יום של הקהילה היהודית בעיר זו לפני כשלוש מאות שנה.
החוקר זהר עמר מאוניברסיטת בר-אילן פרסם פרק מספר זה המכיל רשימת חומרי רפואה ומזונות, שמותיהם וסגולותיהם הרפואיים לפי סדר האלף-בית.
דוד (ג'וקי) הגואל (גווילי) (30 בינואר 1929 – 2 באוגוסט 2019) היה תת-אלוף בצה"ל, שכיהן כמפקד אזור יהודה ושומרון.
כמו כן כיהן כמנכ"ל משרד האנרגיה והתשתית וכיושב ראש חברת החשמל לישראל.
הגואל נולד בשם דוד גווילי בטריפולי שבלוב, הילד השלישי במשפחה בת תשעה ילדים.
בגיל שנה ועלה עם משפחתו לארץ ישראל וגדל בשכונת מונטיפיורי שבתל אביב.
הוא למד בבית הספר "מונטיפיורי".
בגיל 17 התנדב לארגון "ההגנה" ושירת בפלוגה הדתית של החי"ש.
עבר קורס מ"כים תחת פיקודו של יובל נאמן.
במלחמת העצמאות לחם במסגרת חטיבת ירושלים ונפצע מספר פעמים במהלך המצור על העיר.
בתום המלחמה הוא יצא לקורס קצינים ולאחר מכן הדריך בקורס זה.
בהמשך שימש מפקד פלוגה בגדוד 19 של חטיבת גולני, קצין הדרכה וקצין הגנה מרחבית של פיקוד המרכז, מדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה וב-1959 מונה למפקד גדוד 906.
בתקופת מלחמת ששת הימים שהה בהשתלמות בצבא ארצות הברית.
ב-1969 מונה למפקד חטיבת מחוז ירושלים ושירת בתפקיד עד אוגוסט 1973, בתפקיד זה פיקד על מצעדי צה"ל.
בתקופת מלחמת יום הכיפורים שירת כראש אג"ם/תוא"ר (תכנון וארגון), לאחר המלחמה עסק בקליטת טנקי טירן בצה"ל.
ביוני 1976 מונה למפקד הצבאי של אזור יהודה ושומרון במקומו של אריה שלו, במאי 1978 הודח מתפקידו על ידי שר הביטחון עזר ויצמן, לאחר שתקרית בה חיילי צה"ל זרקו רימוני גז לבית ספר של בנות בבית ג'אלא התפרסמה בטיים מגזין וזכתה לפרסום בינלאומי.
בעקבות כך נעצר קידומו והוא פרש משירות הקבע.
לאחר פרישתו מונה בפברואר 1979 למנכ"ל משרד האנרגיה והתשתית, ב-1982 מונה ליו"ר חברת החשמל לישראל וכיהן בתפקיד עד דצמבר 1983, אז סיים את תפקידו על רקע מחלוקות עם שר האנרגיה והתשתית, יצחק מודעי.
לאחר מכן כיהן כיו"ר רשות שמורות הטבע, יו"ר תדמור, ראש מחלקת ההסברה וראש מחלקת עליית הנוער בהסתדרות הציונית העולמית ובסוכנות היהודית, דירקטור בחברת אוצר התיישבות היהודים.
ממייסדי מרכז מורשת יהדות לוב.
בתחום הפוליטי הצטרף למפלגה הליברלית הישראלית ולליכוד, היה יו"ר הפורום הביטחוני לחוסן לאומי וחבר "המרכז האזרחי".
הגואל קיבל תואר שני במשפטים מהפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית והיה חבר לשכת עורכי הדין.
ב-2004 הוענק לו עיטור יקיר ירושלים.
התגורר בווילה לאה בירושלים, היה נשוי לחווה (נפטרה ביוני 2022), ואב לשני ילדים.
כלתו (אשת בנו) היא אשת התיאטרון שלומית הגואל-טריגר.
ב-2 באוגוסט 2019 הלך הגואל לעולמו בגיל 90.
דוד דנון (17 באוקטובר 1921, ט"ו בתשרי תרפ"ב - 17 באוקטובר 2015, ד' בחשון, תשע"ו) היה רופא, ביולוג וגרונטולוג ישראלי, פרופסור מן המניין במכון ויצמן למדע, חלוץ בחקר הביולוגיה של ההזדקנות, וכן צייר.
ממציא שיטה ייחודית לריפוי פצעי לחץ.
היה מפקד ב"חלק האדום" ויחידות מחץ (ה"ים") בהאצ"ל, היה המפקד-המייסד של יחידת הפינוי הרפואי בהיטס של חיל האוויר (ירפ"א 386), מנהל המרכז לחקר הזיקנה במכון ויצמן (1979–1987), המדען הראשי של משרד הבריאות (1979–1987) והנשיא-המייסד של האגודה הישראלית למיקרוסקופיה.
דוד דנון נולד בשנת 1921 בפָּאזָארְדְזִ'יק שבבולגריה, בנם של רגינה ומשה דנון, זוג רופאים.
אמו עסקה ברפואת נשים, ואביו היה רופא משפחה.
הוריו היו ציונים, ובשנת 1925 עלו לארץ ישראל עם שלושת ילדיהם (נורה, דוד ואידה) והתיישבו בתל אביב.
המשפחה השתייכה לזרם הרוויזיוניסטי (ובהמשך לתנועת החרות).
דנון למד מכיתה א' ועד סוף לימודיו התיכוניים בארבעה בתי ספר, שהאחרון בהם היה גימנסיה בלפור בלב תל אביב.
בין חבריו לכיתה היו עמיחי פאגלין (לימים קצין המבצעים של אצ"ל ויועץ ראש הממשלה לענייני טרור), אליהו בית צורי (מעולי הגרדום) ועוזי אורנן.
מיד אחרי סיום לימודיו בגימנסיה הצטרף לאצ"ל, שם קיבל את הכינוי "אהוד".
בזמן הפילוג בין אצ"ל ללח"י התלבט לאיזה מחנה להצטרף, פרש מפעילות, עבר לזכרון יעקב, עבד בכרם ועסק בציור, שבו ראה את מקצועו העתידי.
בשנת 1942 חזר לאצ"ל ועמו הצטרפו גם חבריו עמיחי פאגלין ואליהו בית צורי.
לפרנסתו עסק במכונאות רכב ואחר כך במכניקה עדינה.
במסגרת פעילותו באצ"ל סיים "קורס סגנים", עסק בהדרכה בשוני ובהמשך מונה למפקד ביחידות מחץ (ה"ים").
עם הכרזת המרד על ידי מנחם בגין השתתף דנון בפעולות הראשונות נגד הבריטים, ונשלח לביירות לנסות להשיג נשק מאנשי "צרפת החופשית".
באחת הנסיעות, בעיצומה של תקופת "הסזון", נעצר והועבר לבית הסוהר ביפו, ובהמשך למחנה המעצר בלטרון.
מאחר שנעצר על פי הלשנה בלבד, ולא היו נגדו כל הוכחות, הצליח אביו לשחררו ממעצר כעבור שבעה חודשים על ידי כך שרשם אותו כסטודנט לרפואה באוניברסיטת ז'נבה, והוא נסע ללמוד.
בסוף שנת 1947 הפסיק את לימודיו וחזר לפעילות באצ"ל.
עסק באיסוף נשק בצרפת, והיה מפקד הבסיס שהכין את הפלגתה של האונייה "אלטלנה".
נשלח לתוניס לארגן הגנה עצמית בקרב הקהילה היהודית.
מספר חודשים אחרי הפגזתה של "אלטלנה" בחוף תל אביב, שב ללימודיו.
דנון הגיע לבית הספר לרפואה בז'נבה ב-31 בדצמבר 1945, באיחור לסמסטר הראשון של שנת הלימודים, בשל הפעילות באצ"ל וללא כל ידיעה בשפה הצרפתית.
למרות נתוני פתיחה אלה, כבר בשנת הלימודים השנייה התחיל לעסוק במחקר, שתוצאותיו פורסמו בכתבי עת מדעיים בין השנים 1948 ו-1950. בשובו למחקר מצא שפרטי מבנה של מערכת עצבים שחקר אינם ניתנים לזיהוי באמצעות המיקרוסקופ המקובל, עקב יכולת רזולוציה מוגבלת של המיקרוסקופ האופטי.
הוא פנה למכון לפיזיקה שבו עסקו במחקר בעזרת מיקרוסקופ אלקטרוני, שם הוסבר לו כי הקושי בשימוש במיקרוסקופ אלקטרוני לצרכיו נעוץ בקושי לחתוך פרוסות דקות של רקמה.
וכך החל לפתח את מיקרוטום (מכשיר לחיתוך פרוסות רקמה דקות ביותר) לשימוש במיקרוסקופ האלקטרוני.
על פיתוח מכשיר זה זכה בפרס עבודת הדוקטור של אוניברסיטת ז'נבה.
עם תום לימודיו ב-1953 חזר לישראל והחל שירות חובה בחיל האוויר.
בשנת 1954 קיבל ממפקד חיל האוויר, דן טולקובסקי, פקודה להקים את היחידה לפינוי רפואי בהיטס (ירפ"א 386) ומונה כמפקדהּ.
במבצע קדש עסק בפינוי נפגעים בהיטס, ומיד אחר כך החל בתרגול של פינוי נפגעים במסוקים.
במלחמת ששת הימים השתתף בפינוי נפגעים בהיטס בכל החזיתות; במלחמת התשה השתתף בפינוי נפגעים באזור תעלת סואץ ופיתח מכשיר המאפשר לבדוק את פעילות הלב של הפצוע בתנאי שדה כדי לגלות אם הפצוע עדיין בחיים; ובמלחמת יום הכיפורים השתתף בפינוי נפגעים בהיטס והיה במטוס הראשון שנחת מעבר לתעלה לצורך פינוי נפגעים.
מיד אחרי המלחמה ביטל את תוכנית הנסיעה המתוכננת למטרות מחקר מדעי בארצות הברית והתגייס לשנת שירות בחיל האוויר במטרה לשפר את מערך פינוי הנפגעים בהיטס.
על פעילותו בשנה זו הוענק לו בשנת 1978 פרס חיל האוויר.
בעודו בשירות החובה פנה אליו פרופ' אהרון קצ'לסקי (קציר) ממכון ויצמן למדע בבקשה לנסות לשקם את המיקרוסקופ האלקטרוני של המכון, שניזוק תוך כדי ניסיונות להפעילו.
במשך חודשים אחדים היה דנון חוזר אחרי יום עבודה כרופא צבאי למכון ויצמן והיה עובד לתוך הלילה בניסיון לשקם את המיקרוסקופ.
ב-1 בינואר 1955, עם גמר שירותו הצבאי, התקבל למחלקה לפולימרים במכון ויצמן.
בנוסף לשיקום המיקרוסקופ האלקטרוני פיתח והכין את המיקרוטום ומכשירים נוספים הדרושים להפעלתו של המיקרוסקופ, וכך הקים מעבדה למיקרוסקופיה אלקטרונית.
מחקריו הראשונים במעבדה זו עסקו בקרום של תאי דם אדומים והיצמדות תאי הדם האדומים וטסיות הדם (תרומבוציטים).
בשנת 1957, תוך כדי עבודתו במכון ויצמן, הקים עם ד"ר קלמן פרק את המחלקה לפיזיולוגיה ואנטומיה של בעלי חיים בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, ולימד בה עד 1962.