tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אל מול אובדן העצמאות הפוליטית ויכולת ההשפעה, עמד עתה הרייכסווהר בפני הבטחות להתרחבות ופיתוח, הרבה מעבר למותר על פי הסכם ורסאי.
השתלטות הנאצים על הרייכסווהר הודגשה במתן סממנים נאצים (סימני עיט וצלב קרס) על מדי החיילים, ובשבועת נאמנות אישית לאדולף היטלר, אותה נשבע כל חייל, בכל דרג, החל מאוגוסט 1934.
בשלב זה החלה גרמניה להפר את הגבלות ורסאי באופן גלוי, והכריזה על חידוש גיוס החובה ב-16 במרץ 1935. הצעת החוק כללה את השם החדש "ורמאכט" (כוח מגן), ופירטה כי הצבא הסדיר יכלול 100 אלף חיילים כנדרש בהסכם ורסאי, אך 100 אלף חיילים חדשים יגויסו ויאומנו בכל שנה.
שינוי השם לא היה סמאנטי בלבד.
הארגון הקטן, המוגבל והשקול, אותו הנהיג הנס פון זקט בשנות העשרים, הפך תוך שנים ספורות לצבא הגדול והחזק באירופה, אך צבא הכפוף לאידאולוגיה הנאצית, ומוכתם בפשעי מלחמה מהגרועים ביותר הידועים בהיסטוריה.
רייכנאו (גרמנית: Reichenau) הוא אי השוכן באגם קונסטנץ בדרומה של גרמניה.
האי שוכן באונטרזי, האגן המערבי והקטן של הימה, מערבית לעיר קונסטנץ, והוא מחובר לגדות האגם בסוללה.
רוחבו של האי כקילומטר וחצי, ואורכו כחמישה וחצי קילומטרים.
גובהו המקסימלי של 438.7 מטרים מעל פני הים (43 מטרים מעל פני האגם).
בשנת 2000 הוכרז האי כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו בשל המנזר ששכן באי.
קתדרלת המנזר מוקדשת למרים אם ישו ולמרקוס הקדוש, כמו כן באי שתי כנסיות, האחת מוקדשת לגאורגיוס הקדוש (הנודעת בציורי הקיר שבה, מהמאה ה-10) והשנייה לפטרוס ולפאולוס.
המנזר הבנדיקטיני נוסד באי בשנת 724 על ידי הקדוש הנוצרי פירמין.
פירמין עזב את האי בשנת 727 בשל מחלוקת עם השליט המקומי.
האייטו, יורשו כראש המנזר, פיתח את המנזר, אשר בתקופת כהונתו של ואלדו מרייכנאו כראש המנזר זכה להשפעה רבה בחצר השלטון הקרולינגי.
במנזר שכנו בית ספר, סקריפטוריום (סדנה להעתקת ספרים) וסדנת אומנים, והיה מרכז להעתקת כתבי יד בקיסרות הרומית הקדושה במאה ה-10 והמאה ה-11. בין כתבי היד הידועים שנכתבו במנזר ניתן למנות את הפריקופס של היינריך השני ואת אפוקליפסת במבורג.
המנזר הגיע לשיאו בתקופת כהונתו של ברנו מרייכנאו (1008–1048) כראש המנזר.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-11 פחתה השפעתו של המנזר בשל הרפורמות של האפיפיור גרגוריוס השני, ובשל התחרות עם מנזר סנט גאלן הסמוך.
בשנת 1541 השתלט הבישוף של קונסטנץ על אזור המנזר, גירש את מרבית הנזירים והרשה ל-12 נזירים בלבד להיוותר במנזר.
בשנת 1757 פוזר המנזר והנזירים הועברו בכוח למנזרים אחרים.
אדמות המנזר נמכרו בשנת 1802. ספריית המנזר המפורסמת הועברה לספריית המדינה בקרלסרוהה אף שחלק מהמסמכים הועברו לספריית מדינת בוואריה במינכן.
רַייכְסְמָארְק היה המטבע של גרמניה בין 1924 ועד 1948. הוא שימש את גרמניה תחת רפובליקת ויימאר וגם תחת השלטון הנאצי בגרמניה.
באזורי הכיבוש בגרמניה הרייכסמארק היה עדיין בשימוש עד כניסתם של המארק הגרמני (במערב גרמניה), המארק המזרח גרמני (במזרח גרמניה), הרובל הסובייטי (במחוז קלינינגרד) והזלוטי (ברובה של שלזיה, בחלקה המזרחי של ברנדנבורג, בפומרניה, ובמזרח פרוסיה) לתוקף ביוני 1948. רייכסמרק אחד חולק ל-100 רייכספפניג (Reichspfennig).
הרייכסמרק נוצר ב-30 באוגוסט 1924 על מנת לייצב את המטבע ולעצור את ההיפר-אינפלציה בגרמניה בשנים 1922–1923 על ידי הממונה על המטבע היילמאר שאכט, נשיא הרפובליקה גוסטב שטרזמן ושר הכלכלה האנס לותר.
יחס ההמרה היה רייכסמרק אחד = טריליון (1210) פפירמרק (שטרות מרק).
בעוד המרק הישן איבד את בסיסו בתקן הזהב עקב כיבוש חבל הרוהר על ידי צרפת, התמוטטות הכלכלה הגרמנית והדפסה בלתי מבוקרת של שטרות, גוּבָּה הרייכסמרק חדש באמצעות נדל"ן של קרקעות חקלאיות שהיוו ערבויות בידי בנק ייעודי, ה"רנטה בנק", בתמורה למשכנתא שהעניק לבעליהן.
מנגנון זה אפשר לייצב את הרייכסמרק על יחס המרה של 4.2 רייכסמרק לדולר אמריקני, כפי שהיה המצב לפני האצת האינפלציה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הציגה גרמניה הנאצית לוח המרה קבוע בין הרייכסמרק למטבעות אחרים, שיאפשר לגרמניה יתרון כלכלי מובנה וישפר את מעמדה של כלכלת גרמניה הנאצית.
הרייכסמרק שימש כהילך חוקי בשטחים אותם כבשה גרמניה הנאצית ומדינות החסות בשטח הכיבוש הנאצי שלה, בנוסף למטבע המקומי.
לאחר הכנעת גרמניה הנאצית המשיך הרייכסמרק לשמש כהילך חוקי הן באזורי הכיבוש של ארצות הברית ובריטניה (שהפך למערב גרמניה) והן באזור הכיבוש של ברית המועצות (שהפך למזרח גרמניה) עקב תוכנית מורגנטאו שמנעה כל צעד שינוי שמטרתו שיקום גרמניה.
שטרות חדשים של רייכסמרק הודפסו ומטבעות נטבעו עד 1948. ביוני 1948 הוחלף הרייכסמרק במארק גרמני במערב ובמארק מזרח גרמני ("אוסטמרק") במזרח.
מטבעות ה-1 ו-2 פפניג הוטבעו בארד, שאר מטבעות הפפניג הוטבעו בסגסוגת ארד-אלומיניום, מטבעות המרק הוטבעו בכסף.
ב-1925 הוכנסו למחזור מטבעות כסף של 2 ו-5 מרק.
ב-1927 הוכנס למחזור מטבע ניקל של חצי-מרק.
ב-1932, בניסיון כושל לעצור את האינפלציה הוכנסו למחזור בהוראת קנצלר גרמניה היינריך ברינינג מטבעות בני 4 פפניג במקום 5. כן הופסקה הטבעת מטבעות כסף והם הוחלפו על ידי מטבעות ניקל, דבר שהקל על זיוף כסף.
כן התרבו שגיאות-הטבעה גם במטבעות הרשמיים, דבר שטישטש עוד יותר את ההבדל בין מטבעות רשמיים למזויפים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוחלפו מטבעות הארד והאלומיניום במטבעות אבץ ואבץ-אלומיניום.
מאז 1936 ואילך כללו כל המטבעות שהוטבעו את סמל צלב הקרס.
לאחר המלחמה הוטבעו על ידי בעלות הברית מטבעות דומים מאוד בעיצובם, שרק צלב הקרס הוסר מהם.
השטרות הודפסו על ידי הרייכסבנק (הבנק המרכזי של גרמניה והבנקים המרכזיים של בוואריה, באדן וסקסוניה.
שלטונות בעלות הברית הדפיסו שטרות בערכים של חצי, 1, 5,10, 20, 50, 100 ו-1,000 מרק (לא "רייכסמרק"), הגורם המנפיק שהודפס על השטרות היה Alliierte Militärbehörde (השלטון הצבאי של בעלות הברית).
כסף באזורי הכיבוש וכסף צבאי
הרייכסמרק היה הילך חוקי באזורי הכיבוש.
מטבעות ושטרות הופקו על ידי Reichskreditkassen (אשראי-הכספים של הרייך).
הרייכסמרק שימש יחד עם הכסף המקומי, ששערו מול הרייכסמרק היה קבוע.
בשנים 1942-1994 הופקו שטרות מרק צבאי ומטבעות פפניג צבאי, כאשר בתחילה הוגדר שפפניג צבאי שווה פי 10 מערכו הנקוב.
לאחר כיבוש גרמניה על ידי בעלות הברית, הודפסו עבור הכוחות שטרות רייכסמרק לשימושם באזורי גרמניה.
סוג ייחודי של שטרות (lagergeld "כסף מחנה") הופק לשימושם של אסירים (בעלי זכויות) במחנות שבויים ומחנות ריכוז והיה בעל תוקף אך ורק בתחומי המחנה.
רייכסבנק היה הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר וגרמניה הנאצית מ-1876 ועד 1945.
לפני איחוד גרמניה שימש הבנק, שהיה בבעלות פרטית ובפיקוח ממשלתי, כבנק המרכזי של פרוסיה והיה אחד מ-31 בנקי-שטרות מדינתיים (Notenbanken), שהנפיקו כל אחד הילך (מטבע) נפרד.
גם לאחר העברת חוק הבנק והקמתו ב-1 בינואר 1876 המשיכו להתקיים מספר בנקים מדינתיים עצמאיים בבוואריה, באדן, וירטמברג וסקסוניה.
המטבע עד מלחמת העולם הראשונה היה הגולדמרק, שנשען על כלכלתה היציבה של הקיסרות.
תוכנית דוז מ-1924, שנועדה להסדר פריסת חובות הפיצויים של גרמניה, ניתקה את הבנק המרכזי משליטת הממשלה והפכה אותו לישות עצמאית.
ב-30 באוגוסט 1924 החל הבנק להנפיק באופן סדיר את המטבע החדש, הרייכסמרק, שהחליף את הרנטמרק.
לנשיא הבנק התמנה אחד מאדריכלי עצירת ההיפר-אינפלציה, היילמאר שאכט.
שאכט התפטר מתפקידו ב-1930, לאחר שסירב לקחת חלק בהכרה בפיצויים שעל גרמניה לשלם.
עם זאת, לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, מינה אותו היטלר מחדש לנשיא הבנק, תפקיד בו כיהן עד 1939.
חוק מ-1937 שחוקקה ממשלת גרמניה הנאצית הביא את עצמאות הבנק לקיצה וחידש את השליטה הממשלתית בבנק.
ב-1939 שונה שמו של הבנק ל-Deutsche Reichsbank והוא הועבר לשליטתו האישית של אדולף היטלר, כאשר כנשיא הבנק נבחר לכהן ולטר פונק, שהחליף את שאכט.
לאחר מלחמת העולם השנייה פורק הבנק, יחד עם יתר מוסדות השלטון הנאצי.
בעלות הברית נטלו על עצמן את תפקיד הדפסת הכסף, לפי תוכנית מורגנטאו והגורם המנפיק שנרשם על השטרות היה Alliierte Militärbehörde (השלטון הצבאי של בעלות הברית).
ב-1948 חולקה גרמניה, הבנק המרכזי של גרמניה המערבית היה Bank deutscher Länder (בנק המדינות הגרמניות) ומ-1957 הדויטשה בונדסבנק (Deutsche Bundesbank), הבנק המרכזי של מזרח גרמניה היה Staatsbank der DDR (בנק המדינה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית).
סמל הארגון היה דגל הרפובליקה ומהפכת 1848, וזאת בניגוד לדגל האדום של הקומוניסטים ולצבעי האדום-לבן-שחור של הימנים והמלוכנים (לפי צבעי דגל הקיסרות הגרמנית).
אל מול תלונות של הסוציאל-דמוקרטים נגד הנאצים, והוצאת ה-SS אל מחוץ לחוק, העלה הנשיא הינדנבורג תלונות נגד הרייכסבאר ודרש משר הפנים, וילהלם גרנר, לאחוז בצעדים נגדם.
לאחר עליית הנאצים לשלטון הפך הארגון לבלתי חוקי.
בתקופת גרמניה הנאצית נטל הארגון חלק בפעילות מחתרתית אנטי-נאצית.
רַיְיכְסְמַרְשָׁל הייתה הדרגה הגבוהה ביותר בוורמאכט, צבאה של גרמניה הנאצית.
היא נוצרה במיוחד והוענקה באופן בלעדי להרמן גרינג.
דרגת "רייכסאֶרצמרשל" (Reichserzmarschall) נוצרה במקור לפני המאה ה-12, בתקופת האימפריה הרומית הקדושה.
בתקופת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, אף אחד בצבא הגרמני לא החזיק בדרגה זו.
במהלך מלחמת העולם השנייה המפקד הראשי של הלופטוואפה, הרמן גרינג, היה האדם היחיד שהגיע לדרגת רייכסמרשל.
הוא קודם בשנת 1940 על ידי אדולף היטלר במהלך טקס הענקת דרגות פילדמרשל שהתקיים ב-19 ביולי, בעיקר כדי להדגיש כי הוא הבכיר בין המפקדים האחרים של המטה הכללי של הוורמאכט אשר היו בדרגת גנרל-פלדמרשל, ובכך, העניק לו כיבוד נוסף כיורש ההנהגה של הרייך.
אף על פי כן, במברק מסוף אפריל 1945, גרינג ביקש רשות מהיטלר ליטול על עצמו את ההנהגה, והיטלר בצוואתו הדיח אותו מתפקידיו ומינה יורש חדש, גרוס-אדמירל קרל דניץ.
הפגישה נקבעה לפני או ביום התאבדותו של היטלר (30 באפריל 1945), אך ההודעה על ידי מרטין בורמן ויוזף גבלס התעכבה עד ה-1 במאי 1945.
רייליי MPH היא מכונית ספורט, רודסטר, 2 מושבים, אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב הבריטית "Riley Motor" ביו השנים 1934–1935.
סך הכול יוצרו כ-15 יחידות.
מחיר היחידה בהשקה עמד על 550 לירות שטרלינג.
דגם הEAM Nuvolari S1 בתצורת רודסטר מתוצרת יצרן הרכב הגרמני Edelsbrunner Automobile München יוצר בשנת 1990 על פי דגם ה"רילאי MPH".
רַייכְסְפִיהְרֶר אס אס הייתה דרגה מיוחדת שהתקיימה בין השנים 1925–1945 למפקד האס אס.
בין השנים 1925–1933 היא הייתה רק תואר לראש האס אס, אולם בין השנים 1934–1945, היא הייתה הדרגה הגבוהה ביותר באס אס.
היינריך הימלר נשא בדרגה זאת ברוב שנות קיומה, והחזיק בדרגה זו בין השנים 1929–1945.
רייכספיהרר אס אס היה גם תואר וגם דרגה.
התואר נוצר לראשונה בשנת 1926 על ידי מפקד האס אס השני, יוזף ברכטולד.
יוליוס שרק, המייסד של האס אס, וקודמו של ברטולד בתפקיד, לא התייחס לעצמו כמפקד האס אס, אולם בדיעבד, יוחסה לו הדרגה הזו רטרואקטיבית.
בשנת 1929 היינריך הימלר הפך למפקד האס אס, והגדיר את תואר רייכספיהרר אס אס כדרגתו, במקום דרגתו הקודמת אובר-גרופנפיהרר.
לפני ליל הסכינים הארוכות, האס אס היה כוח מיוחד של אס אה, וראש האס אס היה כפוף לראש ה-SA.
ב-20 ביולי 1934, כחלק מהטיהור של ה-SA, האס אס הפך ליחידה עצמאית של המפלגה הנאצית, והיה אחראי רק כלפי היטלר.
מנקודה זו ואילך, התואר מפקד האס אס הפך לדרגה בפועל, ולמעשה לדרגה הגבוהה ביותר של האס אס.
במצב הזה, הימלר היה שווה ערך לגנרל-פלדמרשל בצבא הגרמני.
בסך הכל, חמישה אנשים החזיקו בתואר רייכספיהרר אס אס במהלך עשרים שנות קיומה.
שלושה מהם החזיקו בדרגה זאת כתואר בלבד, בעוד השניים האחרים זו הייתה דרגתם.
האנקה מונה למנהיג האס אס באפריל 1945, אולם לא היה מודע לכך עד תחילת מאי.
הוא נהרג ב-8 ביוני 1945, תוך כדי ניסיון לברוח ממחנה שבויים צ'כי.
רייל בלטיקה הוא פרויקט להקמת מסילת רכבת וקו רכבת חשמלית מהיר שיחצה את שלוש המדינות הבלטיות - אסטוניה, לטביה וליטא.
הקו, בכיוון צפון - דרום, נועד לקשר בין ערים מרכזיות במדינות הבלטיות ושכנותיהן, ולנוע בין הלסינקי, בירת פינלנד, בצפון ובין ורשה, בירת פולין, בדרום.
תכנון הפרויקט החל בשנת 2010 ובנייתו החלה ב-2019.
המסילה של הקו תהיה ברוחב סטנדרטי (1,435 מילימטר).
רכבות הנוסעים ינועו בו במהירות של 234 קילומטר בשעה ורכבות המטען - ב-120 קילומטר בשעה.
מתוכננת בניית שלושה מסופי מטען בשלוש המדינות הבלטיות ושבע תחנות נוסעים בשטחיהן - שתיים באסטוניה, שתיים בלטביה ושלוש בליטא.
קיימת אופציה להרחבת הקו בתחומי כל המדינות אל תחנות מקומיות.
חיבור הרכבת בין טאלין, בירת אסטוניה, לבין הלסינקי יהיה באמצעות מעבורות.
נשקלת הצעה לבנות מנהרת רכבת תת-ימית בין שתי הערים.
חיבור הרכבת אל ורשה מתבסס על מסילה חדשה ברוחב סטנדרטי שנבנתה ממנה אל הגבול עם ליטא ומיועדת לעבור חישמול בהמשך.
אורך המסילה בתחומי המדינות הבלטיות יהיה 870 קילומטר, ויחד עם המסילה עד ורשה - 950 קילומטר.
הפרויקט מיועד לשפר את התחבורה המסילתית ממרכז אירופה לצפון מזרח היבשת, לייעל את התחבורה בצפון מזרח אירופה, ולעודד תיירות ופיתוח כלכלי ועסקי בשלוש המדינות הבלטיות ובמדינות נוספות באירופה.
הוא מיועד גם להפחית את פליטת המזהמים התחבורתיים על ידי הסטת תחבורה ממכוניות ומשאיות אל הרכבת החשמלית.
אמנה לבניית הקו נחתמה בין שלוש המדינות הבלטיות וב-2017 היא אושררה על ידי הפרלמנטים שלהן.
בשנת 2014 הקימו משרדי התחבורה של שלוש המדינות הבלטיות את החברה המשותפת RB RAIL AS, על מנת שתשמש כמנהלת ומתאמת של הפרויקט בשיתוף פעולה עם תאגידי הרכבות הלאומיים של שלוש המדינות.
הפרויקט מתוכנן בסיועו של האיחוד האירופי, שגם משתתף במימונו.
חוות דעת של פירמות ארנסט אנד יאנג ו-Atkins International experts בדבר הכדאיות הכלכלית של הפרויקט מ-2017 קבעה כי הוא כדאי וכי הרווחים ממנו צפויים לכסות את עלות הקמתו.
על פי הערכת ארנסט אנד יאנג תגיע עלות הפרויקט ל-5.8 מיליארד אירו.
בעלות יישאו שלוש המדינות הבלטיות בסיוע מענקים מן האיחוד האירופי.
שלב התכנון של הקו החל בשנת 2010 והסתיים ב-2017. בניית התוכנית הפיננסית לפרויקט והתוכנית התפעולית שלו מיועדות להסתיים ב-2018. עבודות הבנייה של הקו החלו ב-2019 וצפויות להסתיים בשנת 2026.
לפני הקמת הקו עצמו בוצעו עבודות הכנה על מנת לתת מענה תחבורתי ראוי לפרויקט.
ביקורת נמתחה על הפרויקט על ידי אישים וארגונים, במיוחד באסטוניה, לרבות טענות בנוגע לנזקיו הסביבתיים ולחוסר אמינות של הערכת העלות שלו.
ריילי 1.5 היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Riley Motor חברת בת של British Motor Corporation אשר יוצרה בין השנים 1957 – 1965 בבריטניה.
באותן שנים, יצרנית הרכב Wolseley Motors חברת בת של British Motor Corporation ייצרה דגם כמעט זהה שהיה קרוי Wolseley 1500. הדגם יוצר בבריטניה ובאוסטרליה.
בין השנים 1958 – 1959 תאגיד הרכב האוסטרלי British Motor Corporation (Australia) (שהוקמה באוסטרליה בשנת 1954 על ידי מיזוג חברת "אוסטין מוטור (אוסטרליה)" ו-"Nuffield (Australia) Pty Ltd") ייצרה באוסטרליה את דגם ה-"Wolseley 1500".
בסיום יצור דגם "וולסלי 1500" ייצר התאגיד "Motor Corporation (Australia)" דגמים כמעט זהים שהיו קרויים Morris Major ו-Austin Lancer.
דגם "וולסלי 1500" הוצג לראשונה באפריל 1957.
דגם "ריילי 1.5" הוצג לראשונה בנובמבר 1957.
המתלים, מערכת ההיגוי ולוח מחוונים נלקחו מדגם ה"מוריס מיינור".
דגם "וולסלי 1500" היה פחות מאובזר מדגם "ריילי 1.5".
שתי המכוניות קיבלו לוח מחוונים מעץ.
בעוד שלדגם ה"ריילי 1.5" הייתה השלמה מלאה של מדדים (טכומטר, טמפרטורה / שמן / דלק) שהונחו ישירות מול הנהג, בדגם ה-"וולסלי 1500" הסתפקו רק במד המהירות ומודדי הסקה / שמן / דלק, שהונחו ב מרכז לוח המחוונים.
"ריילי 1.5" צוידה במושבי עור.
בדגם "ריילי 1.5" הורכבו 2 מאיידים.
בדגם "וולסלי 1500" הורכב 1 מאייד
הפאנל הקדמי והסבכה נראים דומים בשתי המכוניות, אך היו שונים.
מחיר היחידה של דגם "וולסלי 1500" עמד על 758 לירה שטרלינג (כולל מיסוי, שנת 1957 בבריטניה).
מחיר היחידה של דגם "ריילי 1.5" עמד על 815 שטרלינג (כולל מיסוי, שנת 1957 בבריטניה).
סדרה ראשונה - יוצרה משנת 1957.
סדרה שנייה - יוצרה משנת 1961.
סדרה שלישית - יוצרה משנת 1961.
ריילי 12/6 היא מכונית סלון אשר יוצרה במספר תצורות נוספות, מתוצרת יצרנית הרכב Riley Motor אשר יוצרה בין השנים 1932 – 1935 בבריטניה.
"Riley 12/6 Lynx" - תצורת 2 דלתות קבריולה, יוצר בשנת 1933, מחיר היחידה בשנת 1933 עמד על 338 לירה שטרלינג.
"Riley 12/6 March (Special)" - תצורת 2 מושבים, תצורת 4 מושבים, יוצר בשנת 1933, מחיר היחידה בשנת 1933 עמד על 375 לירה שטרלינג.
ריילי 12/4 היא מכונית סלון אשר יוצרה במספר תצורות נוספות, מתוצרת יצרנית הרכב Riley Motor אשר יוצרה בין השנים 1935–1938 בבריטניה.
מאייד מתוצרת "Zenith" / בחלק מהדגמים מאייד כפול.
"Riley 1½ Kestrel" - בתצורת 4 דלתות פסטבק סלון - יוצר בין השנים 1935–1938.
"Riley 1½ Kestrel-Sprite" - בתצורת 4 דלתות פסטבק סלון - יוצר בין השנים 1936–1938.
"Riley 1½ Adelphi-Sprite" - בתצורת 4 דלתות - יוצר בשנת 1937.
"Riley 1½ Continental" - בתצורת 4 דלתות - יוצר בשנת 1937.
"Riley-12-4 lynx" - בתצורת 2 דלתות קופה.
"Riley 1½ Lynx-Sprite" - בתצורת 4 דלתות קבריולה - יוצר בין השנים 1936–1938.
"Riley 1½ Touring Saloon" - בתצורת 2 דלתות קבריולה - יוצר בשנת 1938.
"RILEY 12 4 SPECIAL" - בתצורת 1 מושב - - רודסטר קבריולה שהופעלה גם כמכונית מרוץ.
"Riley TT Sprite" - רודסטר קבריולה שהופעלה גם כמכונית מרוץ.
"Riley 1½ Sprite Sports" - בתצורת 2 מושבים - יוצר בין השנים 1936–1938.
רייכל - פסנתר - שירים הוא סיבוב הופעות של המוזיקאי הישראלי עידן רייכל, אשר נתמך על אלבומו היד החמה שיצא לאור ב-2015. סיבוב ההופעות כלל את שירי האלבום, לצד שירים נוספים של רייכל בגרסאות פסנתר.
המופע הראשון בסיבוב ההופעות עלה לראשונה בזאפה ב-22 בנובמבר 2015. סיבוב ההופעות כלל מאות הופעות באזורים שונים בעולם, בהם ישראל, אירופה, ארצות הברית ודרום אמריקה.
בשנת 2015 הוציא רייכל את אלבום הסולו הראשון שלו, "היד החמה", בו נכתבו, הולחנו, הופקו ובוצעו כל השירים על ידי רייכל עצמו, למעט השיר "געגוע" שבוצע על ידי דנה צלח.
האלבום הגיע עוד לפני יציאתו למעמד זהב על מכירת 20,000 עותקים במכירה מוקדמת ולאחר מכן אף למעמד פלטינה.
כמו כן, הגיע האלבום למקום השלישי במצעד אלבומי העולם של הבילבורד.
על סיבוב ההופעות נודע לראשונה ב-15 באוקטובר 2015 בעמוד האינסטגרם של רייכל, כחודש לפני צאת האלבום "היד החמה".
בשנת 2017 יצא אלבום ההופעה "רייכל - פסנתר - שירים", המתעד את ההופעות מתוך סיבוב ההופעות שהתקיימו באמפי שוני בין יוני 2016 לאוקטובר 2017, המתחלק לשני דיסקים.
האלבום כולל את הסינגל המוביל "לסלוח ולשכוח", שהגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט.
ביוני 2018 זכה האלבום במעמד "אלבום זהב", על מכירותיו בישראל.
רייכסלייטר הייתה הדרגה הפוליטית השנייה בהיררכיה של המפלגה הנאצית (NSDAP), כשמעליה רק דרגת היושב ראש, הפיהרר, ותחתיה נמצא הגאולייטר.
הרייכסלייטר דיווח ישירות לאדולף היטלר.
הרייכסלייטר היה חלק מהמטה הכללי של המפלגה הנאצית, שמושבו היה בבית החום שבמינכן.
במהלך שנות המפלגה קיבלו את הדרגה 26 חברים, וכיהנו לכל היותר 18 במקביל:
מרטין בורמן, רייכסלייטר המפלגה הנאצית.
פיליפ בוהלר, רייכסלייטר מטה הפיהרר.
ולטר בוק, רייכסלייטר בית הדין העליון של המפלגה.
ריכרד ולטר דרה, ואז הרברט בקה, שר החקלאות והמזון.
אוטו דיטריך, ראש עיתונות המפלגה.
פרנץ ריטר פון אפ, ראש המשרד למדיניות קולוניאלית.
קרל פיהלר, ראש המשרד הראשי לפוליטיקה עירונית.
גרגור שטרסר, ואז יוזף גבלס, שר התעמולה.
וילהלם גרים, ראש הלשכה השנייה בבית הדין העליון של המפלגה.
קונסטנטין הירל, מנהיג שירות העבודה של הרייך.
היינריך הימלר, רייכספיהרר אס אס ומפקד המשטרה הגרמנית.
אדולף הוהליין, ראש גיס הנהגים הנאצי.
גרגור שטראסר, אז רוברט ליי, ראש הארגון המדיני במפלגה.
ארנסט רהם, אז ויקטור לוצה, ואז וילהלם שפמאן, ראש האס אה.
באלדור פון שיראך, ראש האגף לחינוך הנוער.
רייכל - פסנתר - שירים: הקלטות נבחרות מאמפי שוני הוא אלבום ההופעה הראשון של המוזיקאי הישראלי עידן רייכל.
האלבום יצא לאור ב-7 בספטמבר 2017, על ידי חברת התקליטים הישראלית הליקון בישראל וחברת התקליטים האמריקאית קומבנצ'ה ברחבי העולם.
ביוני 2018, האלבום הגיע למעמד של אלבום זהב עבור מכירותיו בישראל.
ריילי שארלוט קריסטיאנסן (בנורווגית: Raylee Charlotte Kristiansen; נולדה ב-28 ביוני 1997), הידועה בשמה הפרטי ריילי, היא זמרת ורקדנית נורווגית.
בשנת 2008, ריילי זכתה ב-100,000 קרונות נורווגיות מעמותת LOS.
בעזרת הפרס, ריילי הפיקה את אלבום בכורתה, Min egen stil.ב-15 ביוני 2009, ריילי חתמה חוזה הקלטות עם חברת התקליטים "סוני מיוזיק אנטרטיינמנט".
ב-27 במאי 2011, אלבומה השני של ריילי, Bevis at du tør, יצא לאור על ידי חברת התקליטים "MTG Music".
בשנת 2017, ריילי הוציאה לאור את הסינגל שנכתב על ידה, "Love Me.
במרץ 2014, ריילי השתתפה בעונה השלישית של תוכנית הריאליטי הנורווגית "Stjernekamp".
בשנת 2015, ריילי השתתפה בקדם הנורווגי לאירוויזיון 2015 עם השיר "Louder", ולא העפילה לגמר הגדול.
בשנת 2020, ריילי השתתפה שוב בקדם הנורווגי לאירוויזיון עם השיר "Wild", שם זכתה במקום השלישי.
ריילי השתתפה בגמר של הקדם הנורווגי לאירוויזיון 2021 עם השיר "Hero", אולם לא נבחרה לייצג את מדינתה בתחרות.
רייכסבורגרבווגונג או רייכסבורגר (, אזרח(י) הרייך, המילה זהה ביחיד וברבים) הוא שם למספר קבוצות ויחידים אנטי-חוקתיים ורוויזיוניסטיים בגרמניה ובמקומות אחרים שדוחים את הלגיטימיות של המדינה הגרמנית המודרנית, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, לטובת האימפריה הגרמנית.
אחת האמונות האופייניות לרייכסבורגר היא הטענה שהרייך הגרמני ממשיך להתקיים בגבולותיו שלפני מלחמת העולם השנייה, ושהוא נשלט כעת על ידי אחת מקבוצות הרייכסבורגר.
מספר תקריות שכללו חברי תנועה אלימים ומחסני נשק בלתי חוקיים הציבו את התנועה במרכז תשומת לב של התקשורת והרשויות הגרמניות.
נכון ליולי 2021, שלטונות גרמניה מעריכים כי 21,000 בני אדם משתייכים לתנועה בגרמניה.
ה- המקורי (KRR, מגרמנית: ממשלה אימפריאלית זמנית) נוסד בשנת 1985 על ידי וולפגנג גרהרד גינטר איבל.
התנועה דוגלת בתיאוריות קשר, אנטישמיות וגזענות.
התנועה תוארה כנאו-נאצית באופייה, למרות שהאקונומיסט דיווח ב-2016 כי חסידי הרייכסבורגר "סופגים לעג אפילו מהנאו-נאצים".
תומכים רבים של תנועת הרייכסבורגר הם גם מונרכיסטים התומכים בחידוש הקיסרות הגרמנית.
משרד הפנים הפדרלי של גרמניה הגיע למסקנה שרק חלק קטן מהתנועה הוא חלק מהמילייה הנאו-נאצי המאורגן (כ-5%).
אף על פי כן, מכיוון שהתנועה דוחה את קיומה של הרפובליקה הפדרלית, חברי התנועה מפרים את הסדר החוקי של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
מדריך של מדינת ברנדנבורג מגדיר את תנועת הרייכסבורגר כ"קיצונית" על פי ההגדרה של המשרד הפדרלי להגנת החוקה.
לפי המשרד, המונח "קיצוני" (Extremist) מתייחס לעמדות ואידאולוגיות המכוונות נגד תנאי היסוד של דמוקרטיה מודרנית וחברה פתוחה, כמו זכותו של העם לבחור את ממשלתו באופן דמוקרטי.
המשרד להגנת החוקה מגדיר את תנועת הרייכסבורגר כ"קבוצות ויחידים אשר, ממניעים שונים ועם הצדקות שונות, כולל [התייחסות] לרייך הגרמני ההיסטורי, דפוסי טיעון של תאוריות קשר או חוק טבע המוגדר בעצמו, דוחים את קיומה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה והמשפטים שלה.
מערכת, שוללים את הלגיטימציה של הנציגים הנבחרים באופן דמוקרטי או אפילו מגדירים עצמם בשלמותם כמי שמחוץ למערכת המשפטית ולכן מוכנים לבצע הפרות של מערכת המשפט".
התנועה מאופיינת בדחיית הרפובליקה הפדרלית המודרנית של גרמניה, שלילת חוקיותה והלגיטימיות שלה, ושלילת הסמכות של הממשלות הפדרליות, המדינתיות והמקומיות בגרמניה.
הרייכסבורגר מאמינים כי גבולות הקיסרות הגרמנית של 1932 או 1871 עדיין קיימים וכי הרפובליקה הפדרלית המודרנית של גרמניה היא "מבנה מנהלי שעדיין כבוש על ידי מדינות ההסכמה".
הרייכסבורגר, המתואר על ידי עצמו, טוען שהרפובליקה הפדרלית של גרמניה אינה לגיטימית וכי חוקת ויימאר של הרייך מ-1919 (או חוקה קודמת) נותרה בתוקף.
הרייכסבורגר משתמש במגוון טיעונים, אחד מהם הוא פרשנות סלקטיבית של החלטה משנת 1973 של בית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה בנוגע לאמנה משנת 1972 בין גרמניה המערבית והמזרחית.
ב-1949 הוקמו הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ("גרמניה המערבית") והרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית ("גרמניה המזרחית").
חוקת הרפובליקה הפדרלית הזכירה ישות גרמנית ועם גרמני מעבר לרפובליקה הפדרלית.
דוגמה לכך היא סעיף 23 (מהגרסה ישנה):
"חוק יסוד זה יחול תחילה בשטחי המדינות באדן, בוואריה, ברמן, ברלין רבתי, המבורג, הסן, סקסוניה התחתונה, נורדריין-וסטפאליה, ריינלנד-פפאלץ, שלזוויג-הולשטיין, וירטמברג-באדן ווירטמברג-הוהנצולרן.
בחלקים אחרים של גרמניה הוא אמור להיכנס לתוקף לאחר הצטרפותם".
במהלך עשרים השנים הראשונות ניסתה גרמניה המערבית לבודד את גרמניה המזרחית.
לאחר שנראה היה כי מטרה זו אינה ניתנת לביצוע, הממשל הפדרלי חתם על האמנה הבסיסית עם הרפובליקה הדמוקרטית ליצירת יחסים דיפלומטיים ושיתוף פעולה מוגבל.
האופוזיציה הנוצרית-דמוקרטית ברפובליקה הפדרלית דחתה את האמנה.
מדינת בוואריה אף ערערה לבית המשפט הפדרלי לחוקה, בטענה כי האמנה הבסיסית מפרה את המטרה החוקתית של איחוד מחדש.
פסק הדין של בית המשפט מ-31 ביולי 1973 קבע כי האמנה הבסיסית אינה מפרה את החוקה משום שהיא אינה הופכת את איחוד גרמניה לבלתי אפשרי.
בפסק דינו קבע בית המשפט:
הרייכסבורגר בדרך כלל מצטט רק את החלק שטוען כי הרייך הגרמני שרד את הקריסה, אך לא מתייחס להצהרת בית המשפט שהרפובליקה הפדרלית זהה לו.
לכן, רבים מחברי תנועת הרייכסבורגר מסיקים בדרך כלל שהרייך הגרמני עדיין קיים וכי הרפובליקה הפדרלית של גרמניה אינה מדינה ריבונית בפועל אלא תאגיד שנוצר על ידי בעלות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה.
כתוצאה מכך, קבוצות רייכסבורגר רבות טוענות שהן החזירו את הגופים הממשלתיים של הרייך הגרמני וכעת פועלות כממשלת גרמניה הרשמית מטעמו.
בפועל, קבוצה של רייכסבורגר ערכה פגישה ש"בחרה" את בעלי התפקידים של הרייך (למשל, קנצלר הרייך, נשיא הרייך וכו').
מכיוון שיש כמה קבוצות כאלה, יש כמה אנשים בגרמניה שטוענים שהם קנצלר הרייך או נושא תפקיד אחר בממשלת הרייך הגרמני.
חלק מקבוצות הרייכסבורגר שומרות על נקודת מבט שונה.
לטענתם, חוקת ויימאר לא הייתה לגיטימית ולכן החוקה האימפריאלית הישנה מ-1871 עדיין בתוקף.
הקבוצות הללו טוענות שחלק מאנשיהן הם הקייזר, מנהיג פרוסיה וכו'.
קבוצות אחרות "יצרו" מדינות ריבוניות גרמניות ללא תקדים היסטורי, למשל ממלכת גרמניה או ישות אזורית אחרת.
קבוצות אחרות אינן פועלות תחת התווית של מדינה גרמנית "משוקמת" או חדשה, אלא מכנות את עצמן פשוט זלבסטפרוואלטר (Selbstverwalter, "מישהו השולט בכוחות עצמו").
הם דוחים את קיומה של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית וטוענים לריבונות.
לפי המשרד הפדרלי להגנת החוקה, חלק מקבוצות הרייכסבורגר מחזיקות בדעות אנטישמיות.
דוגמה אחת היא ארגון "Geeinte deutsche Völker und Stämme", שהוצא אל מחוץ לחוק במרץ 2020: הוא מקדם את הרעיון שליהודים ולמוסלמים לא עומדות זכויות האדם וגם לא זכות הקניין.
בדרך כלל חברי הרייכסבורגר משתמשים בקודים אנטישמיים, כמו "אלה מהחוף המזרחי" או "הרוטשילדים".
תיאוריות קשר אנטישמיות מושכות את האנשים בתנועת הרייכסבורגר מכיוון שהן מספקות הסבר פשוט על העולם על ידי חלוקת האנושות לחברים ולאויבים.
קבוצה של אויבי העם אחראית למלחמות ולעוני.
באפריל 2018, שירות הביון הפנימי הגרמני, המשרד הפדרלי להגנת החוקה (BfV), העריך כי מספר החברים בתנועה גדל ב-80% במהלך השנתיים הקודמות, יותר ממה שהוערך קודם לכן, עם סך של 18,000 חסידים, מתוכם 950 סווגו כימנים רדיקלים.
עם זאת, הגידול במספרים עשוי להיות מקושר לכך שיותר חברים בתנועה נודעו לרשויות, ולא לעלייה ממשית במספר החסידים.
ההטרוגניות של התנועה וחלוקתה לקבוצות קטנות רבות שאינן תלויות זו בזו מקשה על הערכת מספר חברי הרייכסבורגר הפעילים.
חסידי הרייכסבורגר מפוזרים ברחבי גרמניה, אך מרוכזים בחלקים הדרומיים והמזרחיים של המדינה, במדינות ברנדנבורג, מקלנבורג-מערב פומרניה ובוואריה.
ה-BfV העריך שיש 3,500 חברי רייכסבורגר בבוואריה וכ-2,500 בבאדן-וירטמברג.
חסידי התנועה נוטים להיות מבוגרים יותר, רובם בני 40–60 שנים וגילם הממוצע מעל 50. הרוב הם גברים וחלשים חברתית.
קרן אמדאו אנטוניו, העוקבת אחר פעילות הימין הקיצוני בגרמניה, קובעת כי חסידי הרייכסבורגר "מבודדים לעיתים קרובות" ו"מנותקים לחלוטין מהמציאות".
הממונה על פעולה נגד הקיצוניות הייקו הומבורג קבע כי התנועה היא מיזוג של ימניים קיצוניים ואיזוטרים, ומושכת אליה מאמיני תיאוריות קשר, בעלי בעיות כלכליות ו"אנשים שקצת מופרעים נפשית".
מעולם לא הייתה ספירה מהימנה של מספר חברי ה-KRR, אבל ה-KRR FAQ, רישום מקוון שמתוחזק על ידי משפטן גרמני, מפרט כ-60 אנשים או ארגונים הקשורים להפעלת KRR שונים.
לכמה (אם כי לא לכולם) יש קשרים לקבוצות ימין קיצוני או נאו-נאצי.
המשרד הפדרלי להגנת החוקה, הסוכנות הפדרלית לביטחון פנים של גרמניה, מפקח על הרייכסבורגר מאז נובמבר 2016, ושירותי הביטחון של מדינות בודדות עוקבים אחר פעילות הקבוצה במשך זמן רב יותר.
חלק מה-KRR מוכנים להנפיק, תמורת תשלום, מסמכים "רשמיים" כגון היתרי בנייה ורישיונות נהיגה, אשר חסידיהם עשויים לנסות להשתמש בהם בחיי היומיום.
באחד המקרים, ה-KRR של וולפגנג אבל הוציא "היתר חפירה" למדינה לכאורה נסיכות סילנד, אשר גרמה לגברים לחפור חלקת אדמה באזור הרי ההארץ בחיפוש אחר חדר הענבר במשך שבועיים, עד שבעל הקרקע שכר שירות אבטחה פרטי כדי לגרש אותם.
באופן דומה, בשנת 2002 ה-KRR של אבל "מכר" את אחוזת האקבורג, אחוזה בקליינמאצ'נוב דרומית לברלין שהייתה בבעלות הרייכספוסט (הדואר האימפריאלי) הגרמני (ולכן, לפי אבל, בבעלות ה-KRR שלו) לאחת משתי הממשלות המתחרות של סילנד, ובכך יצרה, לכאורה, מובלעת של סילנד בגרמניה.
חסידי KRR סירבו מדי פעם לשלם מיסים או קנסות, בטענה שלחוקים הקובעים עונשים כאלו אין בסיס חוקתי.
בהליך השיפוטי שלאחר מכן הם מסרבים להכיר בבתי המשפט של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה כלגיטימיים.
חלקם ממשיכים את פעילותם גם מחוץ למדינה.
בשנת 2009, לאחר שהרשויות בשווייץ סירבו להכיר ב"רישיון הנהיגה של הרייך" של חסיד KRR גרמני, הוא ערער ללא הצלחה על התיק לבית המשפט העליון הפדרלי של שווייץ.
הארגון המקורי של וולפגנג אבל ממשיך לנסות לאכוף את סמכותו המוצהרת באמצעות ניסיונות הפחדה.
לדברי אבל, "הממשלה" שלו הוציאה יותר מ-1,000 "צווי מעצר" נגד אנשים שהתעלמו ממסמכים שהוציא ה-KRR.
צווים אלה מודיעים לנמען שברגע שממשלת הרייך תהיה בשלטון, הם יישפטו בעוון בגידה ממעלה גבוהה, שהעונש עליה הוא מוות.
אבל גם הודה שבבעלותו מסוק ממשלתי צבוע בצבעים הלאומיים.
כמה ניסיונות להעמיד לדין את אבל בגין איומים, התחזות לעובד ציבור וכדומה נכשלו מכיוון שלדברי התובעים הגרמניים, כל בתי המשפט מצאו שהוא לא שפוי מבחינה משפטית.
בשנת 2016, אדריאן אורזכה , רייכסבורגר שהתפרסם ב-1998 כשזכה בתחרות היופי "מר גרמניה", התנגד באלימות לפינויו מביתו ברודן.
כשהגיעה המשטרה הגרמנית למקום היא נתקלה בקבוצה של כ-120 אנשים, ששהו בשטח של אורזכה וחמותו.
אורזכה ראה את רכושו כחלק מ"מדינת אוּר" שהוכרזה על עצמה והניף את דגל הרייך הגרמני הישן מעל הבית.
לאחר שניסיון פינוי ראשון נכשל, משטרת גרמניה חזרה עם צוות תגובה מיוחד למחרת.
כשהחל הפינוי, אורזכה פתח באש ופצע שני שוטרים.
הוא נורה והובהל לבית חולים.
בשנת 2019 הורשע אורזכה בניסיון רצח ונידון ל-7 שנות מאסר.
באותה שנה, ליד נירנברג, רייכסבורגר ירה על יחידת תגובה מיוחדת של משטרת בוואריה כאשר ניסו להחרים את 31 כלי הנשק שלו.
שלושה שוטרים נפצעו, ואחד מהם מת מאוחר יותר מפצעיו.
החרמת הנשק באה בעקבות שלילת רישיון הנשק של הרוצח וסירובו החוזר ונשנה לשתף פעולה עם הרשויות המקומיות.
הרשויות בגרמניה הביעו דאגה מההסלמה באלימות, והאירוע משך תשומת לב בין-לאומית.
שרי ממשלת בוואריה קראו להגביר את המעקב אחר התנועה הימנית הקיצונית.
ב-23 באוקטובר 2017 נידון הרוצח למאסר עולם.
ב-2014 בהוקסטר, נורדריין-וסטפאליה, קבוצת הרייכסבורגר "המדינה החופשית של פרוסיה" ניסתה להבריח נשק לגרמניה בניסיון ליצור מיליציה משלה.
פשיטות משטרתיות מצאו מאגרים גדולים של אקדחים ותחמושת שאגרו חסידי התנועה.
בשנת 2018, המגזין הגרמני Focus דיווח כי חברי תנועת רייכסבורגר ניסו לבנות מיליציה חמושה לקראת "יום X" – "יום דמיוני של התחשבנות או התקוממות נגד ממשלת גרמניה".
באפריל 2022 ארבעה חברים בקבוצת רייכסבורגר בשם הפטריוטים המאוחדים (Vereinte Patrioten) נעצרו בשל תכנון להפיל את הממשלה.
הם תכננו להרוס תחנות כוח וקווי חשמל באמצעות הפצצות כדי לגרום להפסקת חשמל ארצית כדי ליצור תנאים "דמויי מלחמת אזרחים".
על פי החשד, שני חברים גם זממו לחטוף את שר הבריאות הגרמני קרל לאוטרבך.
"האיחוד הפטריוטי" (Patriotische Union) או "המועצה" (Der Rat) הוא שמה של קבוצת רייכסבורגר ימנית קיצונית.
המטרה היא להקים ממשלה סמכותנית בגרמניה שתמשיך את האימפריה הגרמנית של 1871. הקבוצה רצתה לעורר כאוס ומלחמת אזרחים בגרמניה ובכך להשתלט על השלטון במדינה.
בין היתר, הבונדסטאג, הבית התחתון של הפרלמנט הגרמני, היה אמור להיתפס בכוח הנשק, ללא התחשבות באבדות.
הקבוצה רצתה להקים ממשלה חדשה ("מועצה").
מאז נובמבר 2021 הרשת תכננה מתקפה מזוינת על הבונדסטאג, כמו גם מעצרים פומביים של פוליטיקאים כדי לגרום לתסיסה ציבורית.
האיחוד הפטריוטי הניח כי חלקים מרשויות הביטחון הגרמניות היו מגלים סולידריות עם הקבוצה, מה שהיה מביא להפלת הממשלה והקבוצה הייתה תופסת את השלטון.
נטען כי היינריך רויס, אריסטוקרט גרמני, הוביל את הקבוצה והיה ראש המדינה המתוכנן שלה לאחר שתתפוס את השלטון.
הקבוצה, שכללה יותר ממאה איש, חולקה לתחומי אחריות.
התובע הציבורי הפדרלי הכריז על 52 חשודים, ו-25 מהם נעצרו.
הכנופיה כללה גם חברים לשעבר בפיקוד הכוחות המיוחדים (KSK), כולל סמל לשעבר בגדוד הצנחנים של הבונדסוור שהיה אמור להוביל את "הזרוע הצבאית" של הקבוצה.
התובע הציבורי הפדרלי מתאר אותו, לצד היינריך רויס כ"מנהיג ראשי".
הסמל אף ניסה לגייס שוטרים וחיילים לקבוצה.
עורכת דין ושופטת במדינת ברלין, בירגיט מלזק-ווינקמן, הוגדרה כ"שרת המשפטים" העתידית.
מלזק-ווינקמן הייתה חברה בבונדסטאג הגרמני מ-2017 עד 2021 במפלגת הימין אלטרנטיבה לגרמניה ונעצרה ב-7 בדצמבר 2022.
בתנועה היו חברים גם רופאים, ולפחות אחד מהם היה יזם.
רשויות המשטרה הגרמנית חקרו את הקבוצה מאז אביב 2022. הקבוצה מורכבת גם מחלקים מתנועת קרדנקר (Querdenker) הקיצונית, קבוצה הטרוגנית של מפגינים ומכחישי קורונה.
היינריך רויס, המכונה על ידי התנועה הנסיך היינריך ה-13, היה נקודת ההתחלה לחקירות, שבוצעו על ידי משטרת הפלילים הפדרלית.
בנוסף, היו מעורבים כמה משרדי חקירות פליליות ממלכתיים והמשרד להגנת החוקה.
למעלה מ-3,000 שוטרים, כולל קציני יחידת GSG-9, חיפשו ביותר מ-130 אתרים ברחבי גרמניה, כולל בתים, משרדים ומתקני אחסון, אחת הפשיטות האנטי-קיצוניות הגדולות בתולדות המדינה.
בו בזמן התבצעו חיפושים גם באזורים באוסטריה ובאיטליה.
במהלך הפשיטות, שתואמו על ידי המשטרה הפדרלית, נעצרו 25 אנשים מתוך 52 חשודים כמעצבי הפיכת הימין קיצוני הקשורים לתנועת הרייכסבורגר.
המעורבים במזימה החשודה כללו גם אנשי צבא ושוטרים פעילים.
התובעים הצהירו כי העצורים תכננו הפלה מזוינת של ממשלת גרמניה והחוקה הדמוקרטית.
קבוצת "האיחוד הפטריוטי" אספה מלאי של טלפונים לווייניים של אירידיום, מכשירים יקרים שיכולים לפעול גם אם רשת החשמל מושבתת.
משרד התובע הפדרלי הכללי אמר: "החשודים שנעצרו שייכים לארגון טרור שנוסד עד סוף נובמבר 2021 לכל המאוחר ואשר שם לעצמו למטרה להפיל את הסדר המדינתי הקיים בגרמניה ולהחליפו בסדר משלו של מדינה, אשר קווי המתאר שלה כבר גובשו".
בין חברי הקבוצה שנעצרו היה האריסטוקרט היינריך רויס (שמגדיר את עצמו "היינריך ה-13, הנסיך רויס מגרייץ"), צאצא בן 71 של בית רויס, בעל אחוזה בתורינגיה שבה נפגשה הקבוצה.
עוד נעצרו כמה מחסידיו, וכן מפקד צנחנים לשעבר של הבונדסוור בן 69. כמו כן נעצרה בריגיט מלזק-וינקמן חברת הבונדסטאג לשעבר מטעם מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה ושופטת בהווה.
ב-2016 התחדשו קריאות לנקיטת צעדים חמורים יותר נגד התנועה, לרבות שלילת היתרי נשק והחרמת כלי נשק, בעקבות צעדים משמעתיים נגד שוטרים הקשורים לכאורה לתנועה.
ב-27 באוקטובר 2016, שוטר במשטרת בוואריה הושעה מתפקידו בגלל קשריו לאחד מאנשי תנועות הרייכסבורגר.
טענות דומות הועלו גם נגד שוטרים במדינות אחרות בגרמניה.
להלן רשימה חלקית של KRR שזכו לסיקור תקשורתי.
Fürstentum Germania, שבסיסה בעבר בארמון קראמפר, נוסדה ב-2009, טוענת ל-300 חסידים.
מנהיגה אדריאן אורזכה נפצע בקרב יריות עם המשטרה ב-2016.
מובלת על ידי "מלך גרמניה" המוכר על ידי עצמו, פיטר פיצק.
"האיחוד הפטריוטי" (Patriotische Union), קבוצת ימין שנחשפה ב-2022.
רני פטרסן (בפארואזית: Rani Petersen; נולד ב-24 בנובמבר 1997), הידוע בשם הבמה ריילי (Reiley), הוא זמר ומשפיען רשת פארואזי, שייצג את דנמרק באירוויזיון 2023 עם השיר "Breaking My Heart".
ב-2023 השתתף ריילי בתחרות קדם האירוויזיון הדנית "Dansk Melodi Grand Prix", עם השיר "Breaking My Heart".
עם זאת, במהלך התחרות הוא עמד בסכנת פסילה, לאחר שהתגלה כי כבר ביצע את השיר בעבר, בפסטיבל "Slow Life Slow Live" שבסיאול, דרום קוריאה ב-2022, דבר שהיווה הפרה של חוקי התחרות.
אף על פי כן, בהמשך נודע כי הוא לא ייפסל, וישתתף בתחרות.
לבסוף הוא זכה בתחרות, והיה לזוכה הראשון מאיי פארו.
ריילי ואנג הוא שחקן, זמר ודי ג'יי קנדי.
בין השנים 2015 ל-2017 היה חבר בלהקת הבנים הטאיוואנית SpeXial .
ריילי ואנג נולד בטאיוואן ב-18 במרץ 1996. כשהיה בן 10, משפחתו היגרה לקנדה, שם חי במרבית שנות נעוריו.
בשנת 2012, ואנג זכה במקום השני בתחרות דוגמנות בוונקובר בה השתתף.
ב-13 בינואר 2015 נודע כי ואנג יצטרף ללהקת הבנים הטאיוואנית SpeXial , תחת שם הבמה שלו באנגלית "ריילי".
בשנת 2017 החלה הקריירה של ואנג בעולם המשחק, כאשר גילם את הדמות הראשית בסדרת הרשת "Long For You".
כמו כן, בהמשך הופיע בסדרות נוספות כדוגמת סדרת הדרמה "" , "" ו"צלילים של אהבה" ששודרה בנטפליקס.
ב-25 באוגוסט 2017 הודיע ואנג על עזיבתו את SpeXial, לאחר שחוזהו בה בוטל עקב "מטרות קריירה שונות".
באותו יום עזב רשמית את הלהקה, ובאותה עת נשארו בה תשעה חברים.
בתפקיד טקסי גרידא זה, הרייכסטאג התכנס רק 20 פעמים, האחרונה שבהן ב-26 באפריל 1942. נשיא הרייכסטאג לאורך תקופה זו היה הרמן גרינג.
במהלך תקופה זו, כונה הרייכסטאג לעיתים בלעג על ידי הציבור הגרמני "teuerste Gesangsverein Deutschlands" (מועדון הזמר היקר ביותר בגרמניה), בשל שירה תכופה של המנון גרמניה במהלך התכנסויותיו.
כדי להימנע מקיום בחירות מתוכננות במהלך מלחמת העולם השנייה, האריך היטלר ב-1943 את כהונתו של הרייכסטאג (שנבחר בסוף 1938 לכהן בשנים 1939–1943), כך שיכהן כהונה מיוחדת של שמונה שנים, עד 30 בינואר 1947.
בשנים 1920–1923 ומ-1930 ואילך, ניתן היה לעקוף את הרייכסטאג הנבחר ברפובליקת ויימאר באמצעות שני כלים משפטיים שלא נקבעו ככאלה בחוקה:
השימוש בסמכויות מיוחדות שניתנו לנשיא גרמניה על פי צו חירום בסעיף 48 לחוקת ויימאר.
השימוש בחוקי הסמכה, דהיינו העברת כוח שלטוני מן הרייכסטאג לרשויות שלטוניות אחרות, במיוחד במהלך 1919–1923 ולאחר מכן לבסוף ב-1933.
הכלי הראשון - שימוש בצווי חירום שבסמכות נשיא גרמניה (שתפקידו ייצוגי בעיקרו), הפך נפוץ יותר ויותר לאחר 1930: בשל שיטת הבחירות היחסית המורכבת של הרייכסטאג, היה קשה מאוד לממשלה לקבל רוב יציב.
לעיתים קרובות, כאשר קנצלר איבד את אמון הרייכסטאג, גם מי שהיה מועמד להחליפו לא הצליח להשיג רוב.
כתוצאה מכך, הקנצלרים עשו שימוש בסעיף 48 רק לצורך התנהלותה השוטפת של הממשלה.
בעקבות שריפת הרייכסטאג ב-27 בפברואר 1933, היטלר שכנע את הנשיא פאול פון הינדנבורג להוציא את "צו שרפת הרייכסטאג" (שנקרא רשמית "הצו להגנת העם והמדינה"), אשר השעה את רוב זכויות האזרח המעוגנות בחוקה.
כאשר הבחירות במרץ לא הניבו רוב למפלגה הנאצית, נאלץ היטלר להסתמך על שותפתו לקואליציה, מפלגת העם הלאומית הגרמנית (DNVP), כדי להשיג רוב ברייכסטאג.
במושב הראשון של הרייכסטאג החדש, הציג היטלר את חוק ההסמכה של 1933, שאפשר לממשלה לחוקק חוקים בכוחות עצמה לתקופה של ארבע שנים.
למעט חריגים מסוימים (שבפועל התעלמו מהם), חוקים אלה יכלו לסטות מסעיפים בחוקה.
אף שרשמית רק הממשלה כולה הייתה יכולה לחוקק חוקים, היטלר למעשה מימש את הזכות הזו בעצמו.
הנאצים השתמשו בהוראות צו שרפת הרייכסטאג כדי לעצור את כל חברי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) וכן מספר חברים מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD).
כמה צירי SPD אחרים ראו את הכתובת על הקיר ונמלטו לגלות.
בסופו של דבר, חוק ההסמכה עבר בהפרש של 444–94, כאשר רק ה-SPD הצביעה נגדו.
עם זאת, המושב התקיים באווירה כל כך מאיימת, שאפילו אם כל 81 חברי ה-KPD ו-120 חברי ה-SPD היו נוכחים, חוק ההסמכה עדיין היה עובר ברוב הנדרש של שני שלישים.
עוד לפני סוף הקיץ, כל יתר המפלגות הפסיקו לפעול, בין אם נאסר על המשך קיומן ובין אם איימו על חבריהן עד שהפסיקו את פעילותם (חלקם אפילו הצטרפו למפלגה הנאצית מתוך פחד).
כך, הייתה המפלגה הנאצית למפלגה היחידה המותרת מבחינה חוקית בגרמניה, ועם העברת חוק ההסמכה הפכה גרמניה רשמית למדינה חד-מפלגתית.
עם החלת האיסור הרשמי על קיום מפלגות אופוזיציה על ידי החוק נגד הקמת מפלגות (14 ביולי 1933), בוטלה למעשה הוראת סעיף 48 שאפשרה לרייכסטאג לדרוש את ביטול אמצעי החירום.
בבחירות לפרלמנט ב-12 בנובמבר 1933, הוצגה לבוחרים רשימה יחידה של המפלגה הנאצית, בתנאים שאינם מאפשרים שמירה על פרטיות ההצבעה .
הרשימה קיבלה 92.1 אחוזים מהקולות.
כדי לחזק למראית עין את התוקף המשפטי של שלטונו, פן שעליו היטלר הקפיד מאוד, חידש הרייכסטאג את חוק ההסמכה ב-1937 וב-1941.
הרייכסטאג התכנס רק 12 פעמים בין 1933 ל-1939, וחוקק רק ארבעה חוקים - "חוק שיקום הרייך" בשנת 1934 (שהפך את גרמניה למדינה ריכוזית ביותר) ושלושת "חוקי נירנברג" בשנת 1935. כולם עברו פה אחד.
הרייכסטאג התכנס לאחר מכן רק 8 פעמים נוספות לאחר תחילת המלחמה.
ב-30 בינואר 1939, לאחר ליל הבדולח והמתח הבינלאומי הגובר, נשא אדולף היטלר נאום שהכריז שמלחמה תוביל ל"השמדת הגזע היהודי באירופה".
ב-1 בספטמבר 1939 פנה היטלר לרייכסטאג, והכריז על הפלישה לפולין ועל תחילת מלחמת העולם השנייה.
בניין הרייכסטאג המקורי היה בלתי-שמיש לאחר שריפת הרייכסטאג, ולכן בית האופרה קרול שופץ כדי להפכו לאולם בית מחוקקים ושימש כמקום בו התקיימו כל הישיבות הפרלמנטריות במהלך הרייך השלישי.
הוא נבחר הן בשל מיקומו הנוח מול בניין הרייכסטאג והן בשל היותו מרווח ומתאים למספר רב של אנשים.
בית האופרה קרול ניזוק קשות בהפצצות של בעלות הברית ב-12 בנובמבר 1943 (שהיה במקרה יום השנה העשירי לבחירת הרייכסטאג הנאצי הראשונה), ונהרס בקרב על ברלין ב-1945.
הבחירות הפדרליות במרץ 1933 היו הבחירות הכלל-גרמניות החופשיות האחרונות לפני מלחמת העולם השנייה.
מכאן ואילך, בזמן שעדיין התקיימו בחירות, הוצגה בפני הבוחרים רשימה אחת שהורכבה מנאצים ומ"אורחים" של המפלגה, שתמכו בהיטלר באופן מלא.
הבחירות בתקופה זו לא היו חשאיות; לעיתים קרובות איימו על הבוחרים בפעולות נגד חמורות אם לא יצביעו או יעזו להצביע "לא".
בנסיבות העניין, הרשימה הנאצית קיבלה יותר מ-90% מהקולות בכל פעם.
עד חקיקת חוקי נירנברג ב-1935, יהודים, פולנים ומיעוטים אתניים אחרים עדיין החזיקו בזכויות אזרח מוגדרות.
לא רק שהם הורשו להצביע, אלא שבמחוזות שבהם התרכזו מיעוטים, נמנעו הנאצים לעיתים קרובות מלעסוק בטקטיקות ששימשו במקומות אחרים כדי לאלץ את ציבור הבוחרים להצביע בעד המשטר.
בעיקרו של דבר, הנאצים עודדו בשתיקה מיעוטים להצביע נגדם, כדי שהתעמולה שלהם תוכל להציג את התוצאות כהוכחה לחוסר נאמנות המיעוטים הללו לרייך.
לאחר חקיקת חוקי נירנברג, יהודים ומיעוטים אתניים אחרים הוצאו לחלוטין מהליך הבחירות, ומספר הקולות השליליים והפסולים שנרשמו ירד באופן דרמטי - מיותר מחמישה מיליון במשאל העם שנערך ב-1934 לפחות מחצי מיליון בהצבעה שנערכה ב-1936.
מבין שלוש הבחירות שנערכו בתקופה זו, רק הראשונה נערכה באופן בלתי-תלוי.
השתיים האחרות נערכו לצד משאלי עם מיוחדים.
המפורסם שבהם היה המשאל על האנשלוס עם אוסטריה ב-1938, בו נרשמו 99.7% הצבעות "כן".
בעקבות האנשלוס, הרייכסטאג הפך ל-Großdeutsche Reichstag (בתרגום חופשי: הדיאט האימפריאלי של גרמניה הגדולה).
על פי הוראות חוק הבחירות של רפובליקת ויימאר משנת 1933, הוענק מושב אחד לכל 60,000 קולות.
מכיוון שאחוז ההצבעה היה גבוה מאוד, מכיוון שלרייך נוספו שטחים חדשים, ועקב הורדת גיל ההצבעה (צעד שננקט לפני הבחירות ב-1936 כדי לפצות על הקטנת מספר בעלי זכות הבחירה עקב חוקי נירנברג), גדל הרייכסטאג לממדים גדולים יותר ויותר.
לבסוף, היו בו 855 חברים; אדולף היטלר היה חבר מספר 433, שנבחר במחוז הבחירה של הרייכסטאג 24 בוואריה עילית - שוואביה.
1933, 5 במרץ: בחירות כלליות לפרלמנט מיד לאחר תפיסת השלטון.
שישה ימים לפני מועד הבחירות המתוכנן, נשרף בניין הפרלמנט הגרמני.
מסעות הבחירות של מפלגות האופוזיציה סוכלו והמפלגה הנאצית זכתה ב-33 מתוך 35 המושבים הישירים ממחוזות הפרלמנט וב-43.9% מהקולות הכוללים, מה שהעניק לנאצים יחד עם ה-DNVP (8.0% מהקולות) רוב קל של המושבים.
1933, 12 בנובמבר: בחירות לפרלמנט ומשאל עם על פרישת גרמניה מחבר הלאומים.
כל חברי הרייכסטאג הם כעת חברי המפלגה הנאצית או אוהדיה.
לפי התוצאות הרשמיות, 92% מהמצביעים אישרו את הצעת משאל העם.
1934, 19 באוגוסט: משאל עם מיוחד לאישור בדיעבד לנטילת סמכויות הנשיא על ידי אדולף היטלר, לאחר מותו של פון הינדנבורג.
1936, 29 במרץ: בחירות כלליות לפרלמנט ומשאל עם המאשרים בדיעבד את החזרת כוחות הצבא לחבל הריין (הפרה גלויה של חוזה ורסאי).
הבחירות וכיבוש הריין אוחדו בשאלה אחת.
1938, 10 באפריל: בחירות כלליות לפרלמנט ומשאל עם המאשרים בדיעבד את סיפוח אוסטריה (האנשלוס).
הרייכסטאג נבחר לכהן ארבע שנים החל מ-1939 ויתכנס בפעם האחרונה בתחילת 1942.
1938, 4 בדצמבר: בחירות משנה לפרלמנט לטריטוריה החדשה של חבל הסודטים.
כמו בפעמים הקודמות, הנאצים זכו בכל המושבים בבחירות האחרונות תחת שלטונם.
הרייכסטאג התכנס בפעם האחרונה בבית האופרה קרול ב-26 באפריל 1942. הוא העביר פה אחד צו המכריז על היטלר "השופט העליון של העם הגרמני", המתיר לו רשמית לעקוף את מערכת המשפט והממשל בכל עניין.
כל מה שנותר מזכויות חברי הרייכסטאג בוטל, והפיהרר הפך דה יורה למקבל ההחלטות הסופי, בעל הכוח לגזור חיים או מוות על כל אזרח גרמני.
בפועל, הצו רק עיגן בחוק את המצב שהיה קיים בפועל מאז 1933. הצו הרחיב את הוראות חוק ההסמכה ללא הגבלת זמן בכל נושא שהוא.
ב-25 בינואר 1943, חמישה ימים לפני תום תקופת כהונתו של הרייכסטאג המכהן, נדחתה בחירתו של רייכסטאג חדש עד ל-30 בינואר 1947, זאת כדי להימנע מקיום בחירות בזמן שהמלחמה עדיין מתנהלת.
בגלל תבוסתה של גרמניה במלחמה, הבחירות של 1938 היו האחרונות בהן עמד הרייכסטאג הגרמני לבחירה, והן יהיו הבחירות האחרונות של גרמניה המאוחדת עד שנת 1990, בה נערכו בחירות לגרמניה לאחר איחוד מערבה ומזרחה.
הרייכסטאג של רפובליקת ויימאר (1919–1933) היה הבית התחתון בפרלמנט של גרמניה, ופעל לצד הרייכסראט, הבית העליון שייצג את מדינות גרמניה.
הרייכסטאג התכנס לראשונה ב-24 ביוני 1920, ובכך החליף את האספה הלאומית של רפובליקת ויימאר, ששימשה כפרלמנט ביניים אשר החליף את הרייכסטאג של הקיסרות הגרמנית לאחר התמוטטותה בנובמבר 1918.
על פי חוקת ויימאר משנת 1919, הרייכסטאג נבחר כל ארבע שנים בבחירות כלליות, שוות וחשאיות, תוך שימוש בשיטה של ייצוג יחסי באמצעות הצבעה לרשימות-מפלגתיות (ולא ישירות לנציגים).
כל האזרחים שהגיעו לגיל 20 הורשו להצביע, כולל נשים, לראשונה, אך למעט חיילים בשירות פעיל.
הרייכסטאג הצביע על חוקי הרייך והיה אחראי על התקציב, על ענייני מלחמה ושלום ועל אישור אמנות.
הפיקוח על ממשלת הרייך (השרים האחראים על ביצוע החוקים) בוצע אף הוא על ידי הרייכסטאג, אשר בסמכותו היה לפטר שרים בודדים או את הממשלה כולה באמצעות הצבעת אי אמון, ולבטל לפי סעיף 48 לחוקה צווי חירום שהוציא נשיא הרייך.
נשיא הרייך יכול היה לפזר את הרייכסטאג לפי סעיף 25 של החוקה, אך רק פעם אחת מאותה הסיבה (כלומר סמכותו לפזר את הפרלמנט הייתה מוגבלת, והוא לא היה רשאי לפזר את הפרלמנט שוב ושוב באותו נימוק).
הרייכסטאג כמוסד חופשי ודמוקרטי חדל מלהתקיים בעקבות העברת חוק ההסמכה ב-23 במרץ 1933, אשר העניק לקנצלר אדולף היטלר את הכוח לנסח ולאכוף חוקים כרצונו.
מנקודה זו רואים ברייכסטאג של גרמניה הנאצית, על אף ששמו לא השתנה, גוף שונה - חותמת גומי של הדיקטטורה הגרמנית ולא פרלמנט.
הזכויות, החובות ותחומי האחריות העיקריים של הרייכסטאג הוגדרו בחוקת ויימאר:
הצבעה על הצעות חוק של גרמניה, לרבות חוקי התקציב (סעיף 85).
גיוס הלוואות חריגות (סעיף 87) וטיפול בעתירות (סעיף 126).
אישור הכרזות מלחמה והסכמי שלום (סעיף 45, ב'), וכן בריתות והסכמים עם מדינות זרות אם הם קשורים לחוקי המדינה (סעיף 45, III).
השעיית הליכי חקיקה לחודשיים בתמיכת שליש מחבריו.
הרוב יכול בתורו להכריז על החקיקה כדחופה, ובעקבות זאת רשאי היה נשיא הרייך לאשר את המשך החקיקה למרות בקשת ההשעיה (סעיף 72).
הרייכסטאג היה ריבוני בניהול ענייניו, ויצר לעצמו את כללי התנהלותו.
הרייכסטאג יכול היה לקטוע את סדר יומו בדרישת הסבר מאחד השרים הקשור לעניין כלשהו, ולהפנות לממשלה שאילתות ובקשות מידע בכתב (סעיפים 55–62 ו-67 תקנון).
הרייכסטאג וועדותיו יכלו לדרוש את נוכחותו של כל חבר קבינט (סעיף 33).
שר האוצר נדרש לתת לרייכסטאג דין וחשבון על השימוש בהכנסות המדינה (סעיף 86).
הרייכסטאג יכול לכפות את התפטרות הממשלה באמצעות הצבעת אי אמון (סעיף 54).
הרייכסטאג רשאי להגיש כתב אישום נגד הקנצלר, השרים או נשיא הרייך בגין הפרה של החוקה או של חוקי הרייך (סעיף 59).
ניתן היה להעביר את נשיא הרייך מתפקידו במשאל עם שאושר ברוב של שני שלישים מהרייכסטאג (סעיף 43, II).
הרייכסטאג יכול להשעות צעדי חירום שננקטו על ידי נשיא הרייך (סעיף 48, III ו-IV) ויכול להקים ועדות חקירה (סעיף 35, I).
הרייכסטאג הקים ועדה קבועה למימוש זכויות נציגיו ביחס לממשלת הרייך, לתקופות בהן הרייכסטאג לא התכנס ולאחר סיום כהונת חברי אותו רייכסטאג (בתקופה שבין בחירות).
לוועדה היו זכויות של ועדת חקירה (סעיף 35, ב' ו-ג').
הרייכסטאג הקים ועדה קבועה לא ציבורית לענייני חוץ, בעלת זכויות של ועדת חקירה (סעיף 35, I ו-III, וסעיף 34, I, תקנון).
הרייכסטאג הקים בית דין לבחינת החזרי הוצאות על בחירות, שאויש על ידי חברי רייכסטאג ושופטי בית המשפט המנהלי של הרייך () (סעיף 31).
לכל בוחר היה קול אחד.
ההצבעה התבצעה באמצעות פתקי הצבעה ברמת מחוז בחירה.
מספר המושבים נקבע לפי ייצוג יחסי.
מספר מושבי הרייכסטאג השתנה מדי בחירות מכיוון שהם היו תלויים במספר הקולות ולא באחוזם, ביחס של מושב אחד לכל 60,000 קולות.
כך, ב-1919 כללה האספה הלאומית של ויימאר 421 חברים, ואילו ב-1933 היו לרייכסטאג האחרון של רפובליקת ויימאר 647 מושבים.
בעלי זכות בחירה ונוהלי הצבעה
אזרחות הייתה צריכה להתקבל לפחות שנה אחת לפני יום הבחירות.
תאריך הבחירות נקבע על ידי נשיא הרייך.
לאחר נובמבר 1918 יום הבחירות צריך היה להיות יום ראשון או חג, בהתאם לדרישה סוציאל-דמוקרטית ארוכת שנים.
הרייך חולק ל-35 מחוזות בחירות () שאוגדו ל-16 איגודי בחירות ().
המפלגות ערכו רשימת מועמדים לכל מחוז בחירות בו השתתפו וכן רשימת מועמדים ברמת הרייך.
מחוז העניק מושב אחד ברייכסטאג לכל 60,000 קולות שהתקבלו בעבור רשימה מפלגתית (60,000 הקולות הראשונים הכניסו לרייכסטאג את המועמד הראשון ברשימה לפי דירוג המפלגה, 60,000 הקולות הבאים הכניסו את המועמד השני ברשימה וכן הלאה).
יתרת הקולות הועברה לרמת איגוד הבחירות שמעל המחוז, שם צורפו יתרות הקולות מהמחוזות המרכיבים את האיגוד; בעבור 60,000 קולות כאלה, ניתן מנדט נוסף לרשימת המחוז שתרם את מרבית הקולות.
יתרת הקולות מאיגודי הבחירה הועברה לרמה הלאומית, וגם ברמה זו, בעבור 60,000 קולות, התקבל מושב למפלגה שתרמה את מרבית הקולות.
לנוהל בסיסי זה נוספו מספר כללים.
החשוב שבהם היה שמפלגה תוכל לזכות במושבים רק אם היא קיבלה 30,000 קולות או יותר במחוז אחד לפחות.
יתר על כן, רשימה ארצית לא תקבל יותר מושבים מהמספר בו זכתה ברמות הנמוכות יותר (מחוזות ואיגודים).
כללים אלה קיפחו מפלגות קטנות שמצביעיהן היו מפוזרים בין אזורי הבחירה השונים ולא התרכזו באזורים מסוימים, ולמרות זאת נכנסו לרייכסטאג מפלגות רבות.
מעבר למכשול של 30,000 קולות לא היה אחוז חסימה שמנע ממפלגה להיכנס לרייכסטאג (כמו הסף של 5% מקולות ההצבעה ברמה הארצית, הנהוג ברפובליקה הפדרלית של גרמניה כיום).
נשיא הרייכסטאג וסגניו ("נשיאוּת הרייכסטאג") נבחרו על ידי חברי הרייכסטאג בתחילת תקופת הכהונה.
על פי מנהג הפרלמנט, בדרך כלל נבחר לתפקיד נציג מן המפלגה הגדולה ביותר ברייכסטאג.
הנשיאוּת נתמכה על ידי מועצת הזקנים (), גוף שכלל את נשיא הרייכסטאג, את סגניו ו-21 חברים שמונו על ידי מפלגות הרייכסטאג, בהם נכללו בדרך כלל יושבי הראש של המפלגות.
מי ששימשו בתפקיד יושב ראש המועצה היו הנשיא או אחד מסגניו.
הגוף היה אחראי להגיע להסכמה בין הצדדים על סדר היום ותוכניות עבודה.
עם זאת, הסכמים אלה לא היו מחייבים מבחינה משפטית.
מועצת הזקנים מינתה את יושבי ראש הוועדות ואת סגניהם, וכן החליטה בנושאים ארגוניים מסוימים.
למרות סמכויותיה המוגבלות, הייתה למועצת הזקנים חשיבות ניכרת לתפקודו של הפרלמנט.
למעשה, משימותיה היו דומות לאלו של מועצת הזקנים בבונדסטאג הגרמני המודרני.
בין 1919 ל-1933 התקיימו מערכת בחירות אחת לאספה הלאומית המכוננת ושמונה לרייכסטאג.
בעוד מפלגות המרכז הפוליטי שלטו ב-1919 (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD), מפלגת המרכז והמפלגה הדמוקרטית הגרמנית (DDP)), המפלגות של רפובליקת ויימאר התאפיינו בפיצול, ולקראת סוף הרפובליקה גם ברדיקליזציה גוברת (שהתבטאה במפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) ובמפלגה הנאצית (NSDAP)).
הסמכויות שניתנו לנשיא הרייך בסעיפי החוקה 48 ו-25 (גזירות חירום ופירוק הפרלמנט) אפשרו את מה שכונה "הקבינטים הנשיאותיים" () משנת 1930 ואילך, בהם נשיא הרייך וממשלת הרייך עשו במידה רבה את עבודת החקיקה במקום הרייכסטאג.
הנוהג קיבל חיזוק בהצלחות האלקטורליות של המפלגה הנאצית האנטי-רפובליקנית והמפלגה הקומוניסטית של גרמניה, שיחד היה להם רוב ברייכסטאג לאחר הבחירות לרייכסטאג ב-31 ביולי 1932. ב-1933 השתמשו הנציונל-סוציאליסטים בשני הסעיפים החוקתיים, יחד עם היכולת להעביר את תפקיד החקיקה מהרייכסטאג לממשלה באמצעות חוק הסמכה, כדי להקים דיקטטורה.
בעקבות האיסור על קיום מפלגות שמאל, הפירוק העצמי הכפוי של מפלגות המרכז והימין באביב 1933, וחקיקת החוק נגד הקמת מפלגות (14 ביולי 1933), הפכה את הרייכסטאג לפרלמנט חותמת גומי חד-מפלגתי, שנשלט על ידי ה-NSDAP (המפלגה הנאצית).
מושבו האחרון נערך ב-26 באפריל 1942.
הרייכסטאג של הקיסרות הגרמנית היה הבית התחתון של הפרלמנט של גרמניה מ-1871 עד 1918. בתוך המבנה השלטוני של הרייך, ייצג הרייכסטאג את המרכיב הלאומי והדמוקרטי, לצד המרכיב הפדרלי שייצג הבּוּנדֶסרָאט (הבית העליון בו יוצגו מדינות גרמניה), והמרכיב המלוכני והביורוקרטי של הרשות המבצעת, שיוצג על ידי קנצלר הרייך.
יחד עם הבונדסראט הייתה לרייכסטאג סמכות חקיקה ושותפות בקבלת ההחלטות על תקציב הרייך.
היו לו גם זכויות בקרה מסוימות על הרשות המבצעת והוא יכול היה לעורר את מעורבות הציבור באמצעות דיוניו.
לקיסר היה כוח פוליטי מועט, ועם הזמן התחזק מעמדו של הרייכסטאג ביחס לבונדסראט.
שורשיו עוד בימי האימפריה הרומית הקדושה (962-1806) כמפגש מנהיגי הממלכות לשם קבלת החלטות חשובות.
הרייכסטאג חידש את פעילותו עם איחוד גרמניה בשנת 1871. בימי האימפריה הגרמנית (1871-1918) שימש כפרלמנט נבחר.
החוק הגרמני אפשר נציגות יחסית, דהיינו אפילו מפלגות שקיבלו מניין קולות נמוך, זכו בייצוג בפרלמנט.
במהלך שנות העשרים המאוחרות, יותר ויותר מפלגות קטנות היו מיוצגות בפרלמנט.
כתוצאה מכך, נוצרו קשיים בהרכבת קואליציה ברוב קולות.
יתרה מכך, לנשיא גרמניה היתה הסמכות לפזר את הפרלמנט מטעמו ובמהלך שנות השלושים צמצם הנשיא הינדנבורג את סמכויות הרייכסטאג באופן ניכר בעזרת צווי חירום שונים.
הרייכסטאג התכנס לאורך מלחמת העולם הראשונה, וישיבתו האחרונה התקיימה ב-26 באוקטובר 1918, פחות משבועיים וחצי לפני תום המלחמה ב-11 בנובמבר.
בעקבות תבוסת גרמניה במלחמה פרצה המהפכה הגרמנית של 1918–1919, ובמהלכה הרייכסטאג לא התכנס כלל.
הרייכסטאג הוחלף באספה הלאומית של רפובליקת ויימאר (פברואר 1919 עד יוני 1920), ואחריה ברייכסטאג של רפובליקת ויימאר שהתכנס לראשונה ביוני 1920.
חברי הרייכסטאג נבחרו לתקופות כהונה של שלוש שנים בין 1871 ל-1888 ולאחר מכן לתקופות כהונה של חמש שנים.
בחוקת רפובליקת ויימאר הדמוקרטית (1919-1933), היה הרייכסטאג נבחר אחת לארבע שנים.
בעלי זכות הבחירה היו כל הגברים בני ה-25 ומעלה (למעט הגבלות בודדות), והבחירות היו חשאיות ושוות.