tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביום השני, שגרתה של ז'אן מתחילה להתפרק בעדינות, כשהיא מפילה כפית שטופה ומבשלת יתר על המידה את תפוחי האדמה שהיא מתכוננת לארוחת ערב.
שינויים קלים אלו מכינים את הקרקע לקראת השיא המתרחש ביום השלישי, בו היא רוצחת לקוח בעזרת מספריים.
כאשר יצא לאקרנים, הסרט כונה על ידי ה"ניו יורק טיימס" "יצירת המופת הראשונה של הנשיות בהיסטוריה של הקולנוע" ("the first masterpiece of the feminine in the history of the cinema").
הסרט דורג במקום ה-19 ברשימת מאה הסרטים הטובים של המאה של וילג' ווייס.
ב-2019 דירג ה-BBC את הסרט במקום השלישי ברשימת מאה הסרטים הטובים ביותר שבוימו בידי נשים.
הסרט השפיע על יוצרים רבים, ביניהם קרן ידעיה, שבסרטה "אור" עסקה במוטיב דומה ובמיז-אנ-סצנה דומה.
הסרט זכה למחוות בידי חובבי קולנוע רבים ואפילו לגרסאות פארודיות, בין היתר על ידי סטודנטים מהחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
כשבשנת 2009 יצא הסרט במהדורת DVD מהודרת של חברת קריטריון, הוזמנו הגולשים להעלות ליוטיוב סרטוני בישול בהשראת הסרט ולזכות בפרסים.
בשנת 2022 הסרט נבחר במקום הראשון בסקר הסרטים הגדולים בכל הזמנים של סייט אנד סאונד.
בסקר שלחו אלפי מבקרי קולנוע רשימה לא מדורגת של עשרת הסרטים הגדולים ביותר.
מבקרת הקולנוע יעל שוב הסבירה את הזכייה המפתיעה בכך שבסקר הקודם, ב-2012, הסרט זכה במיקום ה-35 והראשון של במאית, מבקרים שרצו לכלול סרט של אישה ברשימתם בחרו לשים בה את הסרט בעל הסיכוי הגבוה יותר.
ז'אן דה פלורט הוא סרט דרמה צרפתי משנת 1986 בבימויו של קלוד ברי עם איב מונטן, דניאל אוטיי וז'ראר דפרדייה בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי קלוד ברי וז'ראר בראש והוא מבוסס על הרומן "מי הגבעות" (L'eau des Collines) של מרסל פניול משנת 1963. הרומן הארוך מחולק לשני חלקים: "ז'אן דה פלורט" ו"מאנון של המעיין" (Manon des Sources).
בגלל אורך הסרט בחרו המפיקים לחלק גם אותו לשניים: "ז'אן דה פלורט" ו"מאנון".
הם צולמו בו זמנית במשך כשבעה חודשים.
זו הייתה אז ההפקה היקרה ביותר בצרפת והיא זכתה להצלחה מסחרית גדולה ולפרסום בצרפת ובכל העולם.
המוזיקה נכתבה על ידי המלחין הצרפתי ז'אן קלוד פטי והוא בחר להשתמש כנעימת הנושא של הסרט בפתיחה כוחו של גורל של ג'וזפה ורדי.
הסרט צולם באתרים בפרובאנס ותיאר את חיי האיכרים שם בתחילת שנות ה-20. הצלחתו הגבירה את ההתעניינות והתיירות בפרובאנס.
השחקנית אליזבת דפרדייה שהייתה אז אשתו של ז'ראר דפרדייה, משחקת גם בסרט בתור אשתו.
אוגולן סובירן (דניאל אוטיי) מגיע לכפר בו גדל בפרובאנס לאחר ששירת בצבא במלחמת העולם הראשונה.
הוא נפגש בדודו הרווק סזאר (איב מונטאן) אותו הוא מכנה "פאפא".
סזאר רואה באוגולן כבנו ועוזר לו בייעוץ ובכסף.
אוגולן מתחיל לגדל ציפורנים אך זקוק למים כדי להגדיל את תוצרתו.
סזאר מייעץ לו לקנות את הבית והשטח של פיג-בופיג שהוא יודע שיש בו מעיין סתום.
כשפיג-בופיג מסרב למכור, מושך אותו סזאר מהעץ והוא נופל ומת.
לאחר הלוויה מסתבר שהייתה לו אחות בשם פלורט אך היא מתה ובנה ז'אן הוא היורש החוקי של האחוזה.
סזאר מראה לאוגולן את מקום המעיין והם סותמים את הנביעה במלט ומכסים באדמה.
ז'אן קדורה (ז'ראר דפרדייה) מגיע למקום עם אשתו איימי (אליזבת דפרדייה) ובתו מאנון (ארנסטין מזורובנה).
ז'אן היה גובה מיסים בעיר ואשתו זמרת אופרה שקראה לבתה על שם גיבורה באופרה מאנון לסקו של פוצ'יני.
אוגולן מכנה אותו "ז'אן דה פלורט" על שם אימו.
אוגולן מתחבר אליו כשכן טוב שרוצה לעזור לו אך לפי עצותיו של סזאר הוא מנסה להכשיל אותו כדי שיתיאש וימכור להם את האחוזה.
לז'אן אין מושג בחקלאות והוא רוצה לגדל ארנבים לבשר וכן דלעת סינית ותירס.
אנשי הכפר מלגלגים על הגיבן העירוני הזה.
בתחילה מצליח ז'אן - בחורף יורדים גשמים, הירקות מניבים והארנבים מתרבים והוא מוכר אותם בעיר, אבל בקיץ מתהפך המצב, אין מים והוא נאלץ להביא אותם ממעיין מרוחק על חמור בחום הגדול.
הוא מבקש מאוגולן שישאיל לו פרד אך זה מתחמק.
לבסוף מתייבשים כל הגידולים, הארנבים מתים ברעב והכסף נגמר.
ז'אן לא נשבר, סזאר מסכים להלוות לו 4.000 פרנק תמורת מישכון האחוזה.
בכסף הזה קונה ז'אן פרד ומתחיל לחפור באדמה במקום מסוים כדי לגלות מעיין.
החפירה קשה והוא מניח שם דינמיט כדי לפוצץ את הסלע.
בעת הפיצוץ הוא לא נזהר וסלע פוגע בו והורג אותו.
כעת מסכימה האלמנה לעזוב את הכפר ולמכור את האחוזה לסזאר בניכוי החוב.
סזאר ואוגולן מגיעם למקום פותחים את הסתימה ומי המעיין מתפרצים.
הם לא שמים לב שמאנון הקטנה עוקבת אחריהם וכשהיא רואה את מי המעיין פורצים היא פותחת בצעקה שנשמעת לסזאר ואוגולן כצווחה של עוף דורס.
כאן מסתיים החלק הראשון של הרומן של פניול.
הסרט זכה בארבעה פרסי באפט"א: על הסרט, על הצילום, על הבימוי ועל שחקן המשנה (דניאל אוטיי).
כן היה מועמד לפרסי באפט"א לשחקן ראשי (איב מונטאן וז'ראר דפרדייה), בימוי, איפור ועיצוב אמנותי.
הסרט זכה בארבעה פרסי סזאר: השחקן הטוב ביותר (דניאל אוטיי), הסרט, הבמאי, והתסריט הטוב ביותר.
ז'אן דה תֶבֶנוֹ (Jean de Thévenot; 16 ביוני 1633, פריז, צרפת – 28 בנובמבר 1667, מיאנה , פרס) נוסע וכותב ספרי מסעות.
רוב חייו הבוגרים עברו בארצות האימפריה העות'מאנית, במצרים, בפרס ובהודו המוגולית.
ז'אן דה תבנו נולד בפריז למשפחה של בכירים בממשל המלכותי הצרפתי שאנשיה נמנו עם העילית האינטלקטואלית של פריז.
דודו של ז'אן דה תבנו היה מלכיצדק תבנו, איש אשכולות שליקט ותירגם כתבי נוסעים וטיפל בהוצאתם לאור וכן הפיק מפות של חלקי תבל רחוקים.
ז'אן תבנו למד בקולז' דה נוואר של אוניברסיטת פריז, מוסד שנודע בספרייתו.
קריאה מרובה בספרי נוסעים עוררה בו עניין בארצות רחוקות, ורווחה כלכלית אפשרה את מסעותיו.
ב-1652, בגיל 19, החל תבנו במסעות באירופה.
הוא ביקר באנגליה, בארצות השפלה, בגרמניה ובאיטליה.
ברומא התוודע למזרחן בן ארצו בַּרתֶלֵמי ד'אֶרבּלוֹ , מי שימונה למתורגמן של שפות המזרח בחצר המלך לואי ה-14, וזה הציע לו להצטרף למסע בארצות הלבנט.
אחרי עיכובים תבנו יצא לדרך לבדו.
במאי 1655 הפליג למלטה ואחרי שהות של חודשים אחדים המשיך לקונסטנטינופול.
ממנה נסע דרך בורסה לסמירנה, ביקר בכמה מאיי יוון בים האגאי והפליג לאלכסנדריה שבמצרים.
במצרים שהה כשנה ובמהלכה סייר בסיני.
אחרי שובו לקהיר הפליג מדמיאטה לעזה ולקראת הפסחא (1658) עלה לרגל לירושלים וביקר במקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל, בהם בית לחם ונהר הירדן.
במהלך ביקורו בירושלים הוסמך כאביר ב'מסדר הקבר הקדוש'.
ברשימותיו התייחס לכך בקיצור נמרץ, ציין את התשלום של 100 כתרים שהיה כרוך בכבוד הזה ונימק בתועלת שיש בתואר ש"שודדי הים הספרדים מכבדים את נושאיו".
תבנו המשיך לנצרת דרך שכם.
בספרו הביא תיאורים של טבריה והכנרת.
הוא תיאר את הדרך מהגולן לדמשק ואת העיר דמשק גופא וכן את אתרי חוף לבנון בואכה טריפולי, אבל תיאורים אלה לא נמסרו בגוף ראשון, ובכך מובהר שהמידע מקורו בכלי שני ואינו בא אלא להדריך את הנוסעים בעקבותיו.
תבנו חזר מנצרת לעכו ואחרי תיור בכרמל הפליג מנמל עכו לדמיאטה ולקהיר.
מסעו בים היה רצוף היתקלויות בשודדי ים.
למצרים הגיע ביוני 1658 ובחודשים הבאים שהה בה.
בינואר 1659 יצא בדרך הים מאלכסנדריה ללה גולט, נמלהּ של תוניס, חווה איום של שודדי ים ובאפריל נחת בנמל ליבורנו שבאיטליה.
בשובו לצרפת שקד ארבע שנים על הכנות למסעות חדשים במזרח.
את כתיבת ספרו על המסע בלבנט והכנתו לדפוס סיים ב-1663, טרם צאתו לדרך.
בנובמבר 1663 הפליג תבנו ממרסיי לאלכסנדריה וממנה לצידון ומשם פנה מזרחה – לדמשק, לחלב, למוסול וממנה בשיט על החידקל לבגדאד והלאה בדרך השיירות למנדלי שעל גבול האימפריה העותמאנית.
ב-27 באוגוסט 1664 נכנס לפרס, המשיך לכרמאנשאה, להמדאן ולאספהאן, שבה בילה כחמישה חודשים.
את הדרך לשיראז וממנה לנמל בנדר עבאס במצר הורמוז עשה בחברתו של הנוסע וסוחר אבני החן טאבֿרנייה במטרה להגיע להודו, אך נרתע וחזר לשיראז.
אחרי ביקור בפרספוליס, נסע לבצרה וממנה הפליג לסוראט, שהייתה אז מרכז לפייטוריות אירופיות ביבשת הודו, שם נחת בראשית ינואר 1666.
תבנו תייר בהודו מעט למעלה משנה וביקר בה במרכזי הממלכה המוגולית, בדלהי ובאגרה וככל הנראה גם בחבלי קשמיר, סינד, קנדהאר ופנג'אב, שעל יישוביהם הוא מספר.
מיוני ועד נובמבר 1666 תייר בסולטנות גולקונדה והרחיק עד מצ'יליפטנאם בחוף מפרץ בנגל, שנמלהּ שימש את תחנות המסחר האנגליות, ההולנדיות והצרפתיות.
בשובו מהודו לפרס בילה את קיץ 1667 באספהאן לצורך החלמה מפציעה בתאונת ירייה.
באוקטובר יצא לתבריז, הספיק לבקר בעיר קום, אך מצא את מותו ב-28 בנובמבר 1667 בדרך צפונה, בעיר מיאנה, והובא לקבורה במקום.
בן סנדקותו, המזרחן פרנסואה פֶּטי דה לה קרוּאָה (1653–1713) , ששהה בפרס ב-1674–1676, דאג להעברת עצמותיו של תבנו לקבורה במנזר הקפוצ'יני בתבריז.
תבנו ניהל יומן מפורט של תצפיותיו ורשמיו עד ימים ספורים לפני מותו, ורשימותיו נשלחו יחד עם יתר חפציו, בעיקר ספרים שרכש, למשפחתו בפריז באמצעות קונסול צרפת בחלב.
רוב הידע במערב על ארצות המזרח הקרוב והרחוק נשאב בתקופתו של תבנו מתוך ספרי נוסעים.
מלבד העניין העיוני בארצות רחוקות וזרות פעל הצורך במידע לקיום קשרי המסחר והרחבתם.
הגבולות שבין התחומים המדעיים עדיין לא נקבעו, והתעניינותו של תבנו הקיפה נושאים מגוונים ובכללם בוטניקה.
במסעותיו, בעיקר בהודו, ליקט צמחים והקפיד לציין את שמותיהם בשפות המקומיות ואת אתרי גידולם, אך תיבת העשבייה שהוביל עימו נזנחה והצמחים התעפשו.
עיקר עניינו של תבנו היו הנושאים המוגדרים כאתנולוגיים – הווי חייהם, אמונותיהם, חוקיהם ומנהגיהם, טקסיהם, מלאכותיהם ואף מאכליהם של העמים והקהילות שבהם נתקל.
ידיעת שפות זרות, בהן טורקית, ערבית ופרסית שרכש במהלך דרכו, הקלה על דרכו ותרמה לתובנותיו.
לתבנו היו ההשכלה והקשרים המתאימים להפקת ספרים שיספקו הן את מארחות הסלונים הספרותיים של פריז והן את חוגי הסקרנים והידענים, וכתביו זכו לתפוצה גדולה.
חלק מהמידע שהציג מקורו בכלי שני (כגון בפרקים על מכה ומדינה בספרו הראשון ובתיאורים של קוצ'ין ושל גואה בספרו על ארצות הודו), וכך מובהר בכתיבתו.
הפרקים המספרים על דרכים ומקומות שבהם לא עבר ערוכים כמעין מדריך לנוסע העתידי.
תבנו השתדל לדייק במסירת תצפיותיו הישירות ונחשב כמקור מהימן לחוקרים בדורות הבאים.
בשובו ממסעו הראשון ב-1658 טרח תבנו על עריכת רשימותיו, והן ראו אור בפריז ב-1664 (ומיד במהדורה נוספת ב-1665) בספרו "מסע למזרח" (Relation d'un voyage fait au Levant).
הרישיון להוצאת הספר מתוארך ל-1663, השנה שבה יצא למסעו השני והאחרון.
עריכת הספרים נעשתה על ידי אחיו של תבנו ומנהל עיזבונו, הכומר בוֹנאוונטור (Bonaventure) תבנו בסיוע המזרחן פרנסואה פֶּטי דה לה קרואה .
מהדורה הכוללת את שלושת הספרים כאחד הופיעה בפריז ב-1689 ומהדורה נוספת, שנדפסה בחמישה כרכים, הופיעה באמסטרדם ב-1727. בתוך עשרים שנים ראו כתביו אור בתרגום להולנדית (1681), לאנגלית (1687) ולגרמנית (1693).
ב-2010 ראו אור לראשונה רשימותיו הגנוזות של תבנו ממסעותיו באירופה לפני צאתו למסע הראשון למזרח וגם בשובו ממנו.
המהדורה המוערת בת ימינו, שכותרהּ "מסע באירופה, 1652–1662", עוּבּדה על פי כתב יד שנמצא בגנזכי ספריית הארסנאל של פריז .
יש לשער שתבנו, שהתקין את רשימותיו לדפוס בתום מסעו הראשון, לא מצא לנכון לספֵּר על מקומות שהיו מוכרים לקוראיו.
ז'אן דה לה קראיובה (ז'אן מקראיובה) הוא שם הבמה של ז'אן דומיטרקה (ברומנית: Jean Dumitrache; יליד 24 בנובמבר 1982), הוא זמר השר מוזיקה צוענית ושל מאנלה.
ז'אן דומיטרקה נולד בבוקרשט, רומניה, לאב צועני ולאם יהודיה ויש לו שתי אחיות ואח.
כשהיה בן 12 נפרדו הוריו והילדים נשארו עם אימו.
באותו זמן התגלה גם כישרונו המוזיקלי.
ז'אן למד מחברים לנגן על גיטרה, ומגיל 16 התחיל להופיע על במה, בעיקר במסעדה "גמברינוס", במרכז בוקרשט.
בשנת 1993 הוא הוציא את התקליט הראשון תחת חברת Electrecord.
ז'אן דומיטרקה הופיע בכמה סרטים רומנים, כשבאחד מהם, ב"הבנות של אדון פרופסור" (2014), הוא מגלם את עצמו.
רבים מהצוענים הרומנים אינם מצהירים על היותם צוענים - לקראת מפקד אוכלוסין ברומניה, באוקטובר 2011 נפתח מסע הסברה לשכנוע הצוענים להצהיר על היותם צוענים והיתרונות שיש להם בכך.
בכרזה הקוראת להם להצהיר על כך מופיעה תמונתו של ז'אן דה לה קראיובה ושורה מאחד משיריו.
לז'אן יש שני ילדים, הבן, אלכסנדר, בנה של רוקסנה, איתה היה לו קשר קצר בנעוריו והבת, סברינה, שנולדה לרעייתו, פאולה.
– 1670) היה איש דת צרפתי, שביקר בשנת 1652 במקומות הקדושים לנצרות בארץ-ישראל וכתב על מסעו.
ז'אן דוּבּדאן היה כומר בכנסיית סן פול בסן דני שליד פריז.
ב-1651 יצא ממקומו למרסיי ומנמלהּ הפליג למזרח.
אחרי נחיתה ביפו יצא לירושלים ואליה הגיע ב-30 במרס 1652, לקראת הפסחא.
דוּבּדאן עלה לרגל למקומות הקדושים לנצרות, בהם בית לחם, נהר הירדן, ים המלח, יריחו והקרנטל, נצרת, כפר כנא והר תבור.
את דרכו בחזרה עשה בהפלגה מצידון לגנואה, ואחרי שהייה באיטליה, שקוצרה בעקבות הידיעות על מעשי הקטל בסן דני במהלך אירועי הפרונד, שב לעירו.
את מסעו תיאר בספרו "מסע בארץ הקודש" (Le Voyage de la Terre-Sainte), שמהדורתו הראשונה ראתה אור ב-1657. הספר מחזיק קרוב ל-800 עמודים, ששלושה-רבעים מהם מוקדשים לארץ ישראל, והם כוללים איורים ומפות וכן מפתח נושאים.
הספר זכה עד מהרה בהדפסות חוזרות.
דוּבּדאן הביא בספרו מפה של ירושלים, שכותרתה "מפת העיר ירושלים החדשה" (Plan de la ville de Ierusalem moderne).
למרות הצהרתו בשער הספר לפיה יציג את "מצבה של העיר ירושלים העתיקה והחדשה כאחת", לא תיאר את ירושלים בזמנו על כלל מרכיביה.
לדבריו, הביא "תיאור אמיתי של המקומות החשובים ביותר שישוע קידש בנוכחותו", כלומר, דוּבּדאן מיפה את המקומות הקדושים לנצרות בתוך העיר בת זמנו.
על מפת ירושלים זו נאמר שהיא "משקפת שלב בהתפתחות המפה המדעית של ירושלים שבו שרר מתח בין התיאור המדעי, הנקי מציורי דמויות, פרטי נוף ומבנים, לבין מסורת המפות המצוירות".
בספרו של דוּבּדאן שובצו איורים שונים, שחלקם הועתקו מתוך ספרים שכתבו קודמיו, בהם ברנרדינו אמיקו.
מפות ראש הכרמל ומפרץ חיפה, בספריהם על ארץ ישראל של אולפרט דאפר (1677), יאקוב פיטרס (1690), הנרי מונדרל (1703) ואוגוסטין קאלמֶה (1732), דומות מאוד במיתארן למפה שבספרו, ויש בכך להדגים מהלכים של העתקות איורים בספרות הנוסעים.
הברון ז'אן דה סליס לונשאן היה אריסטוקרט בלגי, ששירת במלחמת העולם השנייה בחיל האוויר המלכותי הבריטי והתפרסם בזכות תקיפת היחיד שלו על מטה הגסטאפו שדרות לואיז 453 בבריסל בירת בלגיה הכבושה, ועיר הולדתו.
לונשאן נשפט ונענש על המתקפה, שבה נהרגו בכירים בפיקוד האס אס בבלגיה, הורד בדרגה והועבר לבסיס אחר, אך זכה בעיטור הצלב התעופה המצוינת (DFC) הבריטי וצלב המלחמה הבלגי.
הוא נהרג בהתרסקות מטוסו בבסיס חיל האוויר המלכותי מנסטון בעת נחיתה לאחר שנפגע מאש נ"מ בעומק שטח האויב.
ז'אן מאורליאן, רוזן דונואה (; 23 בנובמבר 1402 - 24 בנובמבר 1468) הידוע בתור "ז'אן דה דונואה", היה בן אצולה ומצביא צרפתי.
הוא היה בנו הלא חוקי של לואי הראשון, דוכס אורליאן - בנו של שארל החמישי, מלך צרפת, וכונה לפיכך "הממזר מאורליאן" .
הוא התפרסם בעיקר במהלך מלחמת מאה השנים, אשר בה לחם במספר קרבות חשובים לצדה של ז'אן ד'ארק.
ב-1439 הוא מונה בידי אחיו שארל הראשון, דוכס אורליאן לרוזן דונואה.
בהמשך הוא מונה גם לרוזן לונגוויל בידי שארל השביעי, מלך צרפת.
ז'אן נולד ב-23 בנובמבר 1402, כבנו הלא-חוקי של לואי הראשון, דוכס אורליאן - בנו של שארל החמישי, מלך צרפת מפילגשו מרגרט ד'אנגיאן.
שמונה שנים לאחר מכן, אחיו למחצה, שארל הראשון, דוכס אורליאן נפל בשבי בקרב אז'נקור ונותר בשבי האנגלי במשך עשרים וחמש שנים.
בשל כך, ז'אן נותר הזכר היחיד מבית אורליאן והפך למנהיג הבית למרות מעמדו כממזר.
במהלך מלחמת האזרחים בצרפת בתקופת שארל השישי, תמך ז'אן בסיעת ארמניאק וב-1418 נפל בשבי הבורגונדים.
הוא שוחרר שנתיים לאחר מכן, והצטרף לצבא הצרפתי כחלק מהכוח שבפיקוד הדופין שארל ולחם במלחמת מאה השנים.
הוא הגן על אורליאן במהלך המצור על אורליאן, ובעזרתה של ז'אן ד'ארק גרש את האנגלים מהעיר.
לאחר מכן הוא לחם ביחד עם ז'אן ד'ארק במערכת הלואר והשתתף בהכתרתו של הדופין שארל כשארל השביעי, מלך צרפת.
ב-1436 הוא השתתף בלכידת פריז וב-1439 העניק לו שארל הראשון, דוכס אורליאן את התואר רוזן דונואה שארל השביעי מינה אותו לרוזן לונגוויל.
בשלבים האחרונים של מלחמת מאה השנים הוא השתתף בכיבוש גואן ונורמנדי.
ב-1440 הוא השתתף במרד הפרגואריה נגד שארל השביעי, וב-1465 הפך למנהיג הברית למען הציבור אשר התנגדה לשלטונו הריכוזי של לואי האחד עשר, מלך צרפת.
בשני המקרים, הוא התפייס בסופו של דבר עם המלך.
ז'אן דה ברוס היה איש צבא צרפתי, וחבר במועצה המלכותית של שארל השביעי, מלך צרפת.
אביו היה פייר השני דה ברוס ואמו הייתה מרגריט דה מלוואל.
לצד בן-דודו לואי דה קולאנט, הוא התגייס לצבא הצרפתי ולחם במלחמת מאה השנים.
בהשפעת משפחתו, הוא הפך לעוזרו של הדופן שארל והשניים התיידדו.
ב-1419 הוא נישא לז'אן דה ניילק.
בשנת 1422 נפטר אביו של ברוס, והותיר לבנו את תאריו ואחוזותיו.
באותה שנה נפטר גם שארל השישי, מלך צרפת, וידידו של ברוס, הדופן שארל הפך למלך החדש, אף על פי שלא הוכתר מכיוון שריימס הייתה בידי האנגלים.
ב-14 ביולי 1426, העניק שארל לברוס את התואר מרשל צרפת.
הוא לחם לצד שארל בקרבות כנגד האנגלים באמצעות צבא פרטי שהקים.
עם זאת, עד מהרה הוא החל לצבור מחסור בכסף, בגלל שיפוצים שערך בטירת בוסאץ' והוצאות צבאו.
מלך צרפת לא היה יכול לפצות את ברוס על שירותו, מכיוון שבעצמו היה חסר כסף.
בלית ברירה הוא נאלץ למכור את הכלים והתכשיטים של אשתו.
הוא גם שחרר את תושבי בוסאץ' משלטונו הפיאודלי, בתמורה לכסף.
ב-1428 הוא השתתף במרד נגד המלך, אולם המרד דוכא בקלות.
המלך הסכים לסלוח לראשי המורדים, והחזיר את ברוס לצבאו.
ברוס היה מיודד מאוד עם ז'אן ד'ארק.
ברוס ניסה לשכנע את המלך להציל אותה, אולם המלך סרב.
הוא לקח הלוואות נוספות, ויחד עם ז'אן פוטון דה גזנטראי ולה היר, הקים צבא בן 4,000 איש ויצא לקומפיין שם הייתה ז'אן ד'ארק שבויה.
הם כבשו את קומפיין רק כדי לגלות שז'אן הועברה כבר לרואן.
ב-30 במאי 1431 היא הועלתה על המוקד.
ברוס ניסה לנקום את מותה על ידי כיבוש רואן, אולם נכשל בכך ושב מובס לבוסאץ'.
עם הגעתו לביתו, הוא נחרד לשמוע על מות אשתו.
הוא לא יצא מהעיר בוסאץ' עד מותו ב-1433. לאחר מותו, הנושים שלו איימו להשחית את גופתו, אולם המלך הצליח לגייס את הכסף שהוא היה חייב.
בנו, ז'אן השני דה ברוס ירש את תאריו ואדמותיו.
ז'אן דיוט וברונו לנואר היו 2 גברים צרפתים שנעצרו והואשמו בעבירת מעשה סדום בפריז ב-1750, והם היו האחרונים שהוצאו להורג בצרפת בגלל מעשה סדום.
ב-2014 הוקמה לוחית זיכרון בפריז במקום מעצרם.
בשעות הלילה המאוחרות, ב-4 בינואר 1750, תפס שומר העיר שני גברים שקיימו יחסי מין ברחוב מונטורגויל .
שני הגברים היו ז'אן דיוט, בן 40, שעבד במעדנייה בסמוך לרחוב מונטורגויל, וברונו לנואר, בן 23, סנדלר.
השומר עצר אותם וכלא אותם.
מכתב האישום נמסר כי הם התנהגו .
לאחר מספר ימים, הסביר לנואר כי דיוט ניגש אליו והציע יחסי מין.
הוא הסכים, אך הם נקטעו על ידי שומר העיר.
אחד משופטי בית המשפט השלום תיאר את ההאשמות נגדם .
משפטם החל ב-11 באפריל 1750. הם נידונו למוות ב-27 במאי.
הם נלקחו לכיכר העירייה של פריז, המקום הרגיל להוצאות להורג, ב-6 ביולי 1750. פשעם של 2 הגברים לא הוכרז בפני הקהל שנאסף בכיכר.
ב-5 אחר הצהריים הם נחנקו ונשרפו למוות.
המשפטן אדמונד בארבייר ציין ביומנו כי העיכוב בביצוע גזר הדין גרם לו לחשוב שהעונש הוחלף.
לדעתו היה עדיף לא להפנות את תשומת הלב להתנהגות זו בעונשים פומביים .
דיוט ולנואר היו האנשים האחרונים שנודעו שנגזרו עליהם עונש מוות בצרפת בגין מעשה סדום.
חומרת עונשם הייתה לא טיפוסית לתקופה, בה הדיכוי של ההומוסקסואליות הלך ופחת.
מועצת פריז , שהתקיימה ב-16 וב-17 במאי 2011, סיכמה כי פריז תשלם הומאז' לדיוט ולנואר.
מחלקת התרבות בעיר החליטה להביע את רצון המועצה באמצעות לוח זיכרון, בחרה מיקום ופיתחה את הטקסט שלה.
ב-18 באוקטובר 2014, נחנכה לוחית זיכרון במדרכה של רחוב מונטורגויל לציון את אירועי 1750. בלוחית, שנכתבה על ידי המחלקה לענייני תרבות בעיר, נכתב :
ראשת עיריית פריז, אן אידלגו, צייצה בטוויטר 2 תמונות לטקס הסרת הלוט עם הכיתוב .
בקיץ 2018, כאשר פריז אירחה את המשחקים הגאים, לוחית הזיכרון תויגה והושחתה פעמיים.
אדם שטען לזכותו בגין אחד מהמקרים טען שהוא הומו ושהוא שונא את כל הלהט"בים.
הוא היה ידוע במשטרה כי ביצע שיחות טלפון מאיימות והיה קשור להתנגדות הפוליטית לנישואים חד-מיניים.
ז'אן פיליפ ארתור דובופה (צרפתית: Jean-Philippe-Arthur Dubuffet ;31 ביולי 1901 – 12 במאי 1985) היה צייר ופסל צרפתי.
גישתו האידיאליסטית לאסתטיקה אימצה את מה שנקרא "אמנות נמוכה" ונמנעה מאמות מידה מסורתיות של יופי לטובת מה שלדעתו הייתה גישה אותנטית והומניסטית יותר ליצירת תדמית.
הוא אולי ידוע בעיקר בזכות ייסוד התנועה האמנותית ארט ברוט ובאוסף היצירות - Collection de l'art brut - שתנועה זו הולידה.
דובופט נהנה מקריירת אמנות פורה, הן בצרפת והן באמריקה, והופיע בתערוכות רבות במהלך חייו.
דובופה נולד בלה האבר למשפחה של סוחרי יין סיטונאים שהיו חלק מהבורגנות העשירה.
חברי ילדותו כללו את הסופרים ריימונד קוונו וג'ורג 'לימבור .
הוא עבר לפריז בשנת 1918 כדי ללמוד ציור באקדמיה ז'וליאן, והתיידד עם האמנים חואן גריס, אנדרה מסון ופרננד לז'ה.
שישה חודשים לאחר מכן, הגיע למסקנה כי הלמידה באקדמיה היא חסרת טעם ועזב אותה ועבר ללמידה עצמאית.
במהלך תקופה זו פיתח דובופה תחומי עניין רבים אחרים, כולל מוזיקת נויז נסיונית, שירה וחקר שפות עתיקות ומודרניות.
דובופה נסע גם לאיטליה וברזיל, וחזר ללה האבר בשנת 1925, התחתן בפעם הראשונה והקים עסק יין קטן בפריז.
הוא החל לצייר שוב בשנת 1934 כאשר עשה סדרה גדולה של דיוקנאות בהם הדגיש את האופנות בהיסטוריה של האמנות.
אבל שוב הוא עצר, ופיתח את עסקי היין שלו בברסי במהלך הכיבוש הגרמני של צרפת.
שנים לאחר מכן, בטקסט אוטוביוגרפי, הוא התגאה בכך שהרוויח רווחים ניכרים על ידי אספקת יין לוורמאכט.
1944: גלריית רנה דרויין, פריז
1946: גלריית רנה דרויין, פריז
1951: גלריית פייר מאטיס, ניו יורק 29 עבודות
1955: המכון לאמנויות עכשוויות, לונדון 56 עבודות
1957: מוזיאון Stadtisches, לברקוזן 87 עבודות
1958: ארתור תות' ובניו, לונדון 31 יצירות
1959: גלריית פייר מאטיס, ניו יורק 77 עבודות
1960: ארתור תות' ובניו, לונדון 40 עבודות
1960: חברת קסטנר, הנובר 88 עבודות
1960: מוזיאון לאמנויות דקורטיביות, פריז 402 יצירות
1960: גלריית האנובר, לונדון 27 עבודות
1962: המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק 85 עבודות
1962: גלריית רוברט פרייזר, לונדון 60 עבודות
1963: גלריית מרלבורו, רומא 68 עובד
1964: גלריית רוברט פרייזר, לונדון 18 עבודות
1964: פאלאצו גראסי, ונציה 107 יצירות
1964-5: מוזיאון סטדליק, אמסטרדם 198 עבודות
1964-5: גלריית קלוד ברנרד, פריז 46 יצירות
1965: גלריית גימפל האנובר, ציריך 34 עבודות
1966: המכון לאמנויות עכשוויות, לונדון 76 עבודות
1966: גלריית רוברט פרייזר, לונדון 13 עבודות
2021: ז'אן דובופה: יופי ברוטאלי, גלריה לאמנות ברביקאן, לונדון
ז'אן דגוטס הוא צייר מופשט צרפתי, הידוע בעיקר בשל קרבתו הראשונית לתנועת ההפשטה הלירית של שנות החמישים והשישים.
במילים שלו, עבודתו עברה בהדרגה ממחוות וסימן, לכתיבה, ולאחר מכן מכתיבה לקו.
הוא נחשב לאמן הפשטה מרכזי במחצית השנייה של מאה ה-20, הוא שאב השראה מהקליגרפיה של המזרח הרחוק ופילוסופית הזן על מנת להשיג את מחיקת הנושא היצירתי בעבודותיו.
ז'אן דגוטס נולד במחנה "סאתוניי" ב-25 בפברואר 1918 לבית צנוע, ובילה את ילדותו בליון.
בגיל חמש עשרה הוא עובר עם הוריו לפריז, עזב את בית הספר והחל להתפרנס בעצמו.
הוא היה מעורב בחוגים ליברטריאנים והשתתף בסדנאות ציור ורישום במוסדות אקדמיים ליברליים, כולל האקדמיה גראנד שומיאר.
בתוניסיה, שם סיים את שירותו הצבאי, ולאחר מכן באלג'יריה, בשנים 1939 עד 1941, הוא צייר את ציוריו הפיגורטיביים הראשונים, בהשראת הזרם בפוביסטי.
לאחר מכן הוא החליט להתמסר כולו לציור.
בשנת 1946, התחתן עם מארי רוז (מירוזה) פטריקס, אחותו של מישל פטריקס, אמן המזוהה מאוד עם לה גראנדה שאומייר, ובפברואר 1947 נולדה בתם פרדריק.
באותה שנה הוענק לו "פרס קנדינסקי.
משנת 1948 הוא פונה דווקא לאמנות מופשטת.
מכאן ואילך, סגנון ציור זה מתחיל להתפתח ביצירות של דגוסט.
העבודות של תקופה זו מקרבות אז את ז'אן דגוטס למופשט לירי, זרם גדול באותה תקופה.
בשנת 1949 הוא מציג לראשונה בגלריית דניס רנה (Denise René), התומכת באומני התנועה המופשטת האוונגרדית, ולאחר מכן בגלריה בון.
באותה שנה הוא מתיידד עם רנה בסלון, משוררת, אמנית ויזואלית ומבקרת אמנות, שתישאר בן לווייתו עד מותו.
הוא זכה בפרס קנדינסקי בשנת 1951.
בסן-לאונרד-אן-בוס, אחר כך בברטאן ובפורטסל, ב-1953 וב-1954, עבודותיו הופיעו כפרשנויות חופשיות של הטבע, אך החל משנת 1954 דגוטס מתקדם לעבר המחווה המפושטת, רדיקלית יותר.
בשנת 1955 המצטרף הוא לגלריית קלבר בניהולו של ז'אן פורנייה.
הוא נתקל בזמנים מורכבים עם שימון הנטאי וז'ורז' מתיו.
הוא התיידד עם המשורר ברנרד היידסייק, עם הציירים פרנסואז יאניקוט, ז'אן דופוי והפסל פול ארמנד גטה.
בשנת 1959, הוא מצטרף לגלריה הבינלאומית לאמנות עכשווית, בניהולו של מוריס ד'ארקיאן.
בשנת 1953 הציג לראשונה בגלריה L'Étoile Scellée, שהייתה תחת ניהולו האמנותי של אנדרה ברטון.
ברטון ראה ביצירותיו אז אילוסטרציה פיקטוריאלית אפשרית של עקרונות "כתיבה אוטומטית".
הוא הצביע בפניו על זיקתו הספונטנית עם כביסה וכתבים סיניים ויפנים, ובעיקר עם הפילוסופיה והפרקטיקות של זן.
ז'אן דיקה דיקה הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת הבלם.
דיקה דיקה, התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מאריטימה דואלה המקומית.
בקיץ , דיקה דיקה הצטרף לאתלטיקו מדריד ב' מהליגה השנייה בספרד.
בקיץ , דיקה דיקה הושאל לחטאפה וכעבור שנה הושאל לאוניאו דה למאס הפורטוגלית.
בקיץ , דיקה דיקה חתם בל.א.ס.ק לינץ מליגת העל האוסטרית.
באשדוד, דיקה דיקה שיחק רק שני משחקים ושוחרר מהמועדון.
ב-1 ביולי 2001, דיקה דיקה, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון בניצחון 0-2 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002. דיקה דיקה היה חלק מסגל הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2002.
ז'אן דו בארי הוא סרט דרמה-ביוגרפי צרפתי-בלגי-בריטי משנת 2023, שבוים ונכתב על ידי הבמאית והתסריטאית שגם מככבת בו כדמותה הראשית של מאדאם דו בארי, ולצדה מככבים ג'וני דפ, לואי גארל, ונעמי לבובסקי.
עלילת הסרט מגוללת את קורותיה של ז'אן, צעירה שנולדה למשפחה ממעמד נמוך הנחושה בדעתה לטפס בסולם החברתי – ואינה חוששת להשתמש בקסמה האישי וביופייה על מנת לעשות כן.
היא הופכת לפילגשו של הרוזן דו בארי, והוא, בתורו, מחליט להציג אותה למלך לואי ה-15, בניסיון להתקרב לארמון המלוכה ולכסף ולכוח שמתלווים אליו.
דרכה, המלך הנרגן והעייף מגלה מחדש את טעם החיים, והיא במהרה הופכת להיות המועדפת עליו; למורת רוחם של אנשי החצר שלו.
מייוון – ז'אן דו בארי
ג'וני דפ – לואי החמישה עשר, מלך צרפת
בינואר 2022, נמסר על ליהוקו של ג'וני דפ לדמותו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת בסרטה הביוגרפי של השחקנית-קולנוענית הצרפתייה-אלג'יראית מייוון , שהתעתד לעסוק בדמותה של מאדאם דו בארי.
במאי 2022, נמסר על ליהוקם של לואי גארל, פייר רישאר ונעמי לבובסקי לתפקידים שטרם פורסמו, בעוד שחברת "Wild Bunch" מכרה את זכויות הפצת הסרט במהלך פסטיבל הקולנוע בקאן 2022. ביולי 2022, נמסר על ליהוקם של בנג'מין לאוורנה, מלוויל פופאוד, פסקל גרגורי ואינדיה הייר.
צילומי הסרט החלו ב-26 ביולי 2022, בוורסאי וברחבי פריז.
זַ'אן דֶה רוֹטְרוּ היה משורר ומחזאי טרגדיות צרפתי.
רוטרו נולד ב, עיר במחוז אר ולואר של ימינו, באזור סאנטר-עמק הלואר.
הוא למד בדרה ובפריז, ואף על פי שהוא צעיר מפייר קורניי בשלוש שנים, החל לכתוב לפניו.
בשנת 1632, הוא הפך למחזאי הבית של צוות השחקנים של תיאטרון (האולם הזה הוא התפאורה למערכה הראשונה של מחזהו של אדמון רוסטאן סיראנו דה ברז'ראק, ושמו של רוטרו מוזכר - כמו גם של קורניי).
למעט יוצאים מן הכלל, האירועים היחידים שתועדו בחייו של רוטרו הם ההופעות הרצופות של מחזותיו, והצטרפותו ב-1635 לקבוצה של חמישה משוררים שהוטלה עליהם המשימה להפוך את העלילות הדרמטיות שהגה הקרדינל רישלייה למחזות טרגיים.
היצירה הראשונה של רוטרו עצמו, "L'Hypocondriaque" ("ההיפוכונדר", פורסמה לראשונה ב-1631, הועלתה על הבמה כנראה ב-1628), שהוקדשה ל, הסניור של דרה, נכתבה כשהיה רק בן שמונה עשרה.
באותה שנה פרסם את האוסף "Œuvres poetiques" ("יצירות פיוטיות"), כולל קינות, איגרות וחרוזים דתיים.
היצירה השנייה שלו, "La Bague de l'oubli" ("טבעת השכחה"; 1635), עיבוד בחלקו מהמחזה באותו שם ("Sortija del Olvido") של פליקס לופה דה וגה, הייתה הרבה יותר אופיינית.
זהו המחזה הראשון מבין מספר מחזות שבהם ניסה רוטרו לאזרח בצרפת את הקומדיה הרומנטית ששגשגה בספרד ובאנגליה במקום הטרגדיה הקלאסית של סנקה והקומדיה הקלאסית של פובליוס טרנטיוס אפר.
לקורניי היו נטיות לאותו כיוון.
עבודתו המבריקה אך הפזיזה והפחותה בהשוואה של רוטרו הראתה סימנים של היצמדות חזקה יותר לדגם הספרדי.
ב-1634, כשהדפיס את "Cleagénor et Doristée" ("קליאז'נור ודוריסטה"; הוצג ב-1630), הוא אמר שהוא כבר מחברם של שלושים מחזות; אבל זה כנראה כולל עיבודים למחזות של אחרים.
"Diane" ("דיאן"; הוצג ב-1630, הודפס ב-1633), "Les Occasions perdues" ("הזדמנויות אבודות"; הוצג ב-1631; הודפס ב-1635), שהקרדינל רישלייה אהב, ו-"L'Heureuse Constance" ("קונסטנס השמחה"; הוצג ב-1631; הודפס ב-1635), אשר זכה לשבחים מאן מאוסטריה, התחלפו בזה אחר זה במהירות, וכולם היו בנוסח הספרדי.
ב-1631 חיקה רוטרו את פלאוטוס ב-"Les Ménechmes" (וריאציה על המקור הלטיני "Menaechmi"), ובשנת 1634 את סנקה ב-"Hercule Mourant" ("הרקולס גוסס").
קיימים מסמכים המראים מכירת ארבע יצירות לאנטואן דה סומאריי תמורת 750 ליברות בשנת 1636, ובשנה הבאה הוא מכר עשר לאותו מוכר ספרים.
הוא בילה זמן רב בלה מאן עם פטרונו, דה בלין, שהיה אחד ממתנגדיו של קורניי במריבה על "Le Cid" ("לה סיד").
ההנחה הכללית הייתה, בין השאר בגלל מכתב מזויף שהתקבל זה מכבר כמכתבו של קורניי, שרוטרו היה המגן הנדיב שלו בעניין זה.
נראה שהוא לא היה יותר מנייטרלי, אבל לזכותו ניסיון פיוס בין הצדדים בחוברת שהודפסה ב-1637, "L'Inconnu et veritable amy de messieurs de Scudéry et Corneille" ("הידיד הלא ידוע והאמיתי של האדונים דה סודרי וקורניי").
דה בלין מת ב-1637, ובשנת 1639 קנה רוטרו את תפקיד "lieutenant particulier au baüliage" בדרה.
בשנה שלאחר מכן הוא התחתן עם מרגריט קאמי, והתיישב בעיר כשופט למופת ואבי המשפחה.
בין יצירותיו שנכתבו לפני נישואיו היו תרגום של האמפיטריאון של פלאוטוס, תחת הכותרת "Les Deux Sosies" (1636), אנטיגונה (1638), ו"Laure Persécutée" ("לורה נרדפת" שהוצג ב-1637; הודפס ב-1639), בסגנון הפוך מיצירות קלאסיות אלו.
בשנת 1646, כתב רוטרו את הראשונה מבין ארבע יצירות המופת שלו, "Le Veritable Saint Genest" ("הקדוש האמיתי ז'נה"; הוצג ב-1646; הודפס ב-1648), סיפור על מות קדושים נוצרי המכיל עלילת משנה משעשעת, נאום אצילי אחד והרבה מאוד משחק מכובד.
רוטרו משתמש בהצלחה ניכרת במכשיר של מחזה בתוך מחזה כדי להביע פרספקטיבה נוצרית על נושא ה-.
השחקן הרומי ז'נה הופך למומר אמיתי תוך כדי שהוא משחק את תפקידו של קדוש מעונה נוצרי.
דרך אגב באחת הסצנות רוטרו חולק מחווה אצילית לגאוניות של קורניי.
המחזה "Don Bertrand de Cabrère" (1647) היא קומדיה טראגית בעלת ערך; "Venceslas" ("ונסלאס"; הוצג ב-1647; הודפס ב-1648) נחשב בצרפת ליצירת המופת שלו; ל-"Cosroès" ("כורש"; 1649) יש תפאורה מזרחית, ונטען כי הוא היצירה המקורית היחידה של רוטרו.
יצירות המופת הללו עוקבות אחר מודלים נוכרים, וגאונותו של רוטרו מתבטאת במיומנות שבה הוא מפשט את העלילה ומחזק את המצבים.
"הקדוש ז'נה" מבוסס על "Lo fingido "verdadero של לופה דה וגה; ונסלאס הלך בעקבות ה-"No ay ser padre siendo rey" של .
במחזה זה לדיסלאס ואחיו שניהם אוהבים את הנסיכה קסנדרה; לדיסלאס עושה את דרכו לביתה ובחושך הורג אדם שלדעתו הוא הדוכס של קורלנד, אבל שהוא באמת אחיו אלכסנדר, המאהב המועדף.
בשעות הבוקר המוקדמות הוא פוגש את המלך ומתעמת עם הדוכס מקורלנד.
המתווה של האירוע הזה הוא במחזה הספרדי, אבל שם הצופים מודעים לטעות הנוראה בזמן הרצח.
רוטרו מראה את המיומנות הדרמטית שלו בכך שהוא מסתיר את העובדות האמיתיות מהקהל עד שהן מתגלות ללדיסלאס מוכה האימה עצמו.
בשנת 1650 פרצה מגפת הדבר בדרה.
רוטרו נשאר בתפקידו, אף על פי שביקש בדחיפות להציל את עצמו בנסיעה לפריז; לקה במחלה, ומת זמן קצר לאחר מכן.
הוא נקבר בדרה ב-28 ביוני 1650. פוריותו הגדולה של רוטרו (הוא השאיר שלושים וחמישה מחזות שנאספו מלבד אחרים שאבדו או לא נאספו), ואולי חוסר הוודאות של התוכן הדרמטי של מחזותיו המופגן בהיסוס שלו כמעט עד יומו האחרון בין ה"קלאסיים" והסגנון הרומנטי פגע בעבודתו.
אין לו מחזה טוב לחלוטין, וכמעט שאין מערכה אחת טובה לחלוטין.
אבל המצבים שלו הם לרוב פתטיים ואצילים, וכמשורר טרגי הוא במיטבו כמעט שווה ערך לקורניי ולז'אן רסין.
לשורותיו הבודדות ולביטויים הבודדים שלו יש זוהר וכוח שלא ניתן למצוא בדרמה הצרפתית בין קורניי לוויקטור הוגו.
מהדורה שלמה של רוטרו נערכה בחמישה כרכים על ידי אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק בשנת 1822. בשנת 1882 פרסם לואי דה רונשו מהדורה נאה של שישה מחזות – "הקדוש ז'נה", "ונסלאס", "דון ברטרנד דה קבררה", "אנטיגונה", "הרקולס גוסס" ו"כורש".
"ונסלאס" ו"הקדוש ז'נה" נמצאים גם ב-"Chefs-d'œuvre Tragiques" ("יצירות מופת טראגיות") של .
אחיו של רוטרו, פייר רוטרו דה סודרוויל, השאיר אחריו ספר זיכרונות שאבד, אך הוא מצוטט על ידי אבה בריון (Abbé Brillon; 1671–1736) כמקור ל-"Notice biographique sur Jean Rotrou" ("הערה ביוגרפית על ז'אן רוטרו"), שהודפס לראשונה ב-1885 בשארטר.
ז'אן דה דנטוויל היה אציל ודיפלומט צרפתי ששימש כשגריר צרפת לאנגליה בחמש שליחויות לאורך חייו.
על פי מחקריה של היסטוריונית האמנות מרי הרווי, דמותו של דה דנטוויל מופיעה בציור המפורסם "השגרירים" (1533), מעשה ידיו של הנס הולביין הבן.
בציור, דה דנטוויל עומד לצד חברו הכומר והדיפלומט ז'ורז' דה סלב (1508–1541).
ז'אן דה דנטוויל נולד ב-21 ספטמבר 1504 בטרואה, למשפחת אצולה צרפתית ששורשיה במאה ה־13, שהייתה בעלת קשרים הדוקים לחצר המלוכה.
אחד מאבותיו הקדומים, פייר דה ז'אוקור, אימץ במאה ה־14 את שם המשפחה "דה דנטוויל", על שם נחלתו בחבל שמפאן.
בנו השני של פייר, ז'אן, התיישב בפוליזי, דרומית לטרואה, ב־1321.
באותם ימים, מספר החברים בחצר המלוכה בפריז גדל מכ־300 ליותר מ־500 בתוך שנים ספורות.
בנוסף, גושה היה רוזן פוליזי ומנהל המלוכה (ביילי) של טרואה.
ב-1496 נישא גושה לאצילה אן דו פלסיס, ונולדו להם שמונה ילדים.
ז'אן דה דנטוויל היה בנו השלישי של גושה.
בדומה לאחיו הבכור פרנסואה השני, הבישוף מאוסר, למד ז'אן את שבע האמנויות החופשיות באוניברסיטת פריז.
בשנים 1521-1524, כאשר אביו שירת כרב המלצרים הראשי של יורש העצר פרנסואה (לימים המלך פרנסואה הראשון), ז'אן כבר שימש כנושא הגביע עבור ילדי משפחת המלוכה.
ב־1520 ירש ז'אן את אביו כביילי של טרואה, ובשנת 1527 נהפך למושל בר־סור־סן.
בתפקיד זה שירת גם נציגו של המלך לאזור והיה אחראי על הסדר והביטחון.
לאחר מות אביו ב־1531, נהפך ז'אן לרוזן פוליזי באופן רשמי.
סביר להניח, שהוא התמנה לחבר במסדר סן־מישל במקום אביו, שאת השרשרת והמדליון שלו הוא עונד בציורו של הולביין.
ב־1531, בשנה שבה ירש את תואר האצולה של אביו, נשלח ז'אן דה דנטוויל לראשונה לאנגליה מטעם פרנסואה הראשון.
שנתיים לאחר מכן, בפברואר 1533, חזר בשנית לאנגליה כשגריר.
באותה שנה, אנגליה הייתה נתונה במשבר דתי ופוליטי – המלך הנרי השמיני עמד להתגרש מאשתו קתרין מאראגון ולהינשא בשנית לאן בולין.
המאורעות האלה הובילו לקרע של ממלכת אנגליה עם רומא והאפיפיור.
שליחותו הדיפלומטית של דה דנטוויל הייתה לעקוב אחר מהלכי המלך הנרי ולקדם את האינטרס של ממלכת צרפת ביצירת חזית מאוחדת נגד מעגל הכוח המתעצם של האימפריה הרומית הקדושה.
בהמשך, נאלץ דה דנטוויל להאריך את שליחותו עד ספטמבר 1533 לכל הפחות, כדי למלא את מקומו של פרנסואה הראשון כסנדק בתה של אן בולין, לימים המלכה אליזבת הראשונה.
בעת שהותו באנגליה, היה דה דנטוויל שרוי במצב ירוד לנוכח מזג האוויר הסגרירי והכיסופים הביתה.
הוא סבל מהצטננות, מאס באופיו ההפכפך והכעסני של הנרי השמיני, והתלונן על ההוצאות הגבוהות הכרוכות בשליחותו.
במכתב שכתב לאחיו פרנסואה, הוא מכנה את עצמו "השגריר המלנכולי והנלאה ביותר שאי פעם חי".
עם זאת, במכתב נוסף ששלח לאחיו באפריל 1533, מצוין כי דה דנטוויל זכה לביקורו של חברו ז'ורז' דה סלב.
דה סלב היה כומר צעיר ממשפחת מדינאים ושגרירים ענפה, שמונה בגיל 18 לתפקיד הבישוף של לאבוֹר שבדרום צרפת.
ממכתב נוסף ששלח לאחיו ב-25 במאי 1533, ניכר כי נוכחותו של דה סלב עודדה את דה דנטוויל ורוממה את רוחו: .
ה-grand maître המדובר הוא אן דה מונמורנסי, מצביא ומדינאי צרפתי.
ניתן אפוא לשער שהפגישה בין השניים הייתה סודית, או שביקורו הבלתי רשמי של דה סלב היה למורת רוחו של דה מונמורנסי.
בין השנים 1535–1537 נשלח דה דנטוויל לשלוש שליחויות דיפלומטיות נוספות באנגליה: ב־1535 נשלח כדי לברר האם המלך הנרי ערוך לשלם עבור תפקיד המתווך הצרפתי לוותיקן; באביב 1536, הוא חזר לאנגליה כדי לשכנע את המלך הנרי לחבור לצרפת בברית צבאית נגד ספרד; וב־1537 נשלח כדי להזהיר את הנרי מפני האפיפיור ומרידותיו.
כל השליחויות האלה עלו בתוהו, וכך גם התקווה לברית נישואים פוליטיים בין צרפת לאנגליה.
ב-1533, בעת שליחותו השנייה לאנגליה, התוודע דה דנטוויל לצייר הגרמני הנס הולביין הבן, שעבד אף הוא באותם ימים באנגליה.
השניים הוצגו זה בפני זה והתיידדו הודות לאחד ממכריהם המשותפים, כגון סר תומאס מור, ניקולאס קרצר או הדוכס מנורפוק.
סביר שדנטוויל הזמין את הפורטרט הכפול מהולביין כדי להנציח את רגע פגישתו עם ידידו דה סלב.
בציור, שממדיו כשני מטרים על שני מטרים, ניצבים שני השגרירים דה דנטוויל ודה סלב במלוא קומתם משני עבריו של מתקן לתצוגה.
הולביין מפאר את נוכחותו של דה דנטוויל במעיל משופע עשוי קטיפה שחורה בעל שרוולי בד סאטן ורוד, בתוספת רפידות כתף נפוחות ומעוטר בגדילי זהב.
לראשו מצנפת שחורה שחבושה בהטיה.
הוא נושא בידו פגיון מוזהב, על פניו חרוטה כתובת בלשון הלטינית: "AET.
דה דנטוויל עונד על חזהו את תליון מסדר סן־מישל, אותו ירש ב־1531 לאחר מות אביו.
לעומתו, הופעתו של דה סלב בציור היא צנועה יותר.
על אף שדה סלב היה בפועל בישוף, על פי המשפט הקאנוני, לא היה יכול להתקדש לתפקיד באופן רשמי עד גיל 26, שנה אחת לפני ציור "השגרירים".
לכן, דה סלב אינו נראה לובש גלימת בישוף מסורתית, אלא חלוק עור מהודר בצבע חום, שקפלי בטנתו בולטים החוצה.
בדומה לדה דנטוויל, גם גילו של דה סלב חקוק בציור, על דפנות דפי הספר עליו מושען מרפקו – "AET.
על שני מדפי המתקן לתצוגה מונחים חפצים רבים, הממוקמים בקפידה על גבי שני המדפים.
על התחתון מונחים חפצים הקשורים לחיים הארציים, כגון כלי נגינה, ספר מזמורים, ספר לימוד אריתמטיקה, מחוגה וגלובוס ארצי.
ראוי לציין שעל פני גלובוס כדור הארץ מוטמעת העיירה פוליזי (Polisy), נחלתו של דה דנטוויל.
מנגד, על המדף העליון מונחים חפצים הקשורים לרקיע – גלובוס שמימי וארבעה מכשירי מדידה של גרמי השמיים, כגון אצטרולב וסקסטנט.
ריבוי החפצים מפאר את מעמדם והשכלתם של שני השגרירים, ובייחוד מנכיח את דה דנטוויל, שנודע כתומך באמנויות ובמדע וכאסטרונום חובב.
לאחר כישלונותיו הדיפלומטיים באנגליה, החלו חייהם של דה דנטוויל ושל אחיו להתערער.
בסתיו 1538, אחיו גושה (1509-1550) הואשם במעשה סדום (משכב זכר) כלפי אחיינו מצד האם, ז'אן דו פלסיס.
מלך צרפת, פרנסואה הראשון, קיבל את בקשתו של דו פלסיס לעריכת דו־קרב בין הצדדים בפרשה.
בתגובה, נמלט גושה לוונציה, ואליו הצטרפו אחיו פרנסואה השני (הבישוף מאוסר) וגיום (Guilluame de Dinteville, 1559-1505), בעוד האח ז'אן פרש לנחלתו בפוליזי.
ב־19 באפריל 1539 הוקיע המלך פרנסואה את שלושת האחים דה דנטוויל (שעזבו את צרפת), בעוון מזימותיהם ופשעיהם נגד הממלכה.
בנוסף, פרנסואה דה דנטוויל נושל ממשרתו כבישוף אוסר.
ב־1542 הורשו שלושת האחים פרנסואה, גושה וגיום לחזור למולדתם וזכו להכרתו המחודשת של המלך, הודות לתרומתם הצבאית של גיום וגושה למערכה של צרפת נגד קרל החמישי באיטליה.
פרנסואה הצליח להשיב על כנה את משרתו כבישוף של אוסר, תוך נטילת ויתורים כבדים על נחלות ומנזרים שהיו בבעלותו.
אחיו ז'אן סייע לו בעריכת המשא ומתן.
במקביל, חזר ז'אן לשירות הממלכה כיושב ראש משק ביתו של שארל, בנו השלישי של המלך.
ב־1546 חלה ז'אן דה דנטוויל ולקה בשיתוק.
הוא השקיע את תשע שנותיו הנותרות בחייו בהרחבתה ובעיצובה מחדש של טירתו בפוליזי ברוח הרנסאנס האיטלקי, בעודו נאבק בניסיונות אחיו גיום להשתלט על נכסי המשפחה.
על אף חוליו וחולשתו, זכה לכבוד מצד המלך החדש, אנרי השני, שהעניק לו את התואר .
ב־23 במרץ 1555, בגיל 50, נפטר ז'אן דה דנטוויל, רווק ומחוסר צאצאים.
ז'אן-בטיסט-גבריאל-יואכים דוסה היה אימונולוג צרפתי, יליד טולוז.
בשנת 1980 הוענק לו פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, יחד עם ברוך בנאסרף וג'ורג' סנל, על גילוי ותיאור הגנים המרכיבים את הקומפלקס העיקרי להתאמה רקמתית (MHC).
בעזרת כספי פרס נובל ובסיוע מענק מטלוויזיית צרפת, ייסד בשנת 1984 את מרכז חקר הפולימורפיזם האנושי (CEPH), אשר נקרא מאוחר יותר על שמו: Fondation Jean Dausset – CEPH.
בשנת 1963 נישא לרוז מאיורל, ולשניים נולדו שני ילדים – אנרי ואירן.
דוסה נפטר ב־6 ביוני 2009 במיורקה, ספרד, בגיל 92.
דוסה נולד ב־19 באוקטובר 1916 בטולוז, הצעיר מבין ארבעה ילדים להנרי ואליזבת דוסה.
אביו, יליד הרי הפירנאים, היה רופא, ואמו עקרת בית ממחוז לורן.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה לביאריץ, שם בילה את רוב ילדותו.
אביו מונה לרופא הראשי בבית החולים של באיון, דבר שהשפיע רבות על דרכו המקצועית.
דוסה למד תחילה בבית על ידי אמו ומורה פרטי.
בגיל 11 עברה המשפחה לפריז, ובגיל 15 החל את לימודיו בליציאום מישלה (Lycée Michelet).
לאחר שסיים תעודת בגרות במתמטיקה, שכנע אותו אביו ללמוד רפואה באוניברסיטת פריז.
שני הוריו הלכו לעולמם זמן קצר לאחר שהחל את דרכו כסטאז'ר בבית חולים בפריז, בגיל 19. הוא נכשל בניסיון הראשון להתקבל להתמחות, והתכונן לניסיון נוסף כשפרצה מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה גויס לצבא צרפת ונשלח לצפון איטליה לשנה.
לאחר חזרתו לפריז בשנת 1940, עבר בהצלחה את בחינות ההתמחות ברפואה.
לאחר מכן הצטרף לכוחות צרפת החופשית ושירת כנהג אמבולנס בצפון אפריקה, תחילה במרוקו ובהמשך בתוניסיה – אזור קרבות פעיל.
שם נחשף לראשונה לתחום ההמטולוגיה, כשביצע עירויי דם לחיילים פצועים.
לקראת תום המלחמה, בשנת 1944, שב לפריז ושירת במרכז האזורי לעירוי דם של בית החולים סן-אנטואן.
לאחר המלחמה החל דוסה לעבוד כסטאז'ר בבתי החולים של פריז, שהיו במצב מוזנח ודחפו לצורך ברפורמה מבנית.
הוא ייסד קבוצה של רופאים רדיקליים שפעלו לשינוי מערכת הבריאות בצרפת.
בשל פעילותו הציבורית מונה ליועץ בלשכת שר החינוך הלאומי.
יחד עם הרופא רובר דברה, דחף להקמת ועדה לרפורמה בחינוך הרפואי.
בפעם הראשונה בצרפת, חוברו בתי החולים לאוניברסיטאות, ורופאים חויבו להורות לסטודנטים לרפואה.
כך הוקם מודל של בתי חולים אוניברסיטאיים – בהם נערך גם מחקר רפואי בתוך כותלי בית החולים עצמו.
כמו כן עוגן עיקרון העבודה במשרה מלאה לרופאים (רפורמת "דברה", 11 ו-30 בדצמבר 1958).
לאחר המלחמה עבד עם הפרופסור מרסל בסיס, שפיתח טכניקה חדשה בשם "עירוי חליפין".
הוא עסק באימונו-המטולוגיה, והתמקד בחולים אנמיים שהזדקקו לעירויי דם – ובהם גילה מחסור גם בתאי דם אדומים וגם בלבנים.
ב־1948 נסע לבוסטון, שם עבד כסטאז'ר בבית החולים לילדים וניהל מעבדה להמטולוגיה במשך כארבע שנים.
בשובו לצרפת ב־1952 חידש את עבודתו לצד בסיס, והחל בפרסום מחקריו הראשונים.
יחד גילו השניים לראשונה תאי לויקוציטים מציגי אנטיגן, אם כי התגלית פורסמה רשמית רק ב־1958. בין השנים 1952–1957 שיתף פעולה עם חוקרים רבים, ביניהם ז'ילבר מאלינוו ומוניק וז'אק קולומבאני.
בתקופה זו התמקד בפיתוח טכניקות חדשות לזיהוי נוגדנים.
הוא מונה לראש המעבדה לאימונו-המאטולוגיה של פרופ' ז'ורז' מרשאל בבית החולים ברוסה בפריז, וביצע סדרת עירויי דם מתורמים לחולים כדי לבדוק תגובות חיסוניות.
כך בחן את פעילותם של הלויקוציטים המוצגים בגוף המקבל, שמקורם בתורם.
ב־1958 גילה נוגדן חדש בשם MAC, שהיה אגלוטינין של תאי דם לבנים – ראשי תיבות של שמות התורמים ששימשו במחקר.
בין 1960 ל־1965 התמקד בשיפור טכניקות השתלת איברים, ובבדיקת המנגנונים שמאפשרים לגוף לקבל רקמות זרות.
שנת 1965 הייתה נקודת מפנה: הייתה תחרות עזה בתחום האימונו-המאטולוגיה סביב גילוי אנטיגנים הקשורים להשתלות ולגנטיקה.
בשיתוף עם פאול איבני בפראג, השתמש בטכניקות של אגלוטינציית לויקוציטים ורעילות לימפוציטית, וביחד גילו את האנטיגנים Hu-1 ו־H-2.
בשנת 1963 מונה דוסה לראש מחלקת האימונולוגיה בבית החולים סן לואי, שם גילה עם פליקס רפארו את מערכת HLA – מערכת אנטיגנים של לויקוציטים אנושיים – בעזרת ניסויים בהשתלות עור שהתבססו על עקרונות התאמה רקמתית (histocompatibility).
בשנים הבאות ניהל את יחידת המחקר למחלות דם ולאחר מכן (1968) הפך למנהל יחידת המחקר לאימונוגנטיקה של השתלות ב־INSERM.
דוסה ייסד את France Transplant ו־France Greffe de Moelle – ארגונים שמתאמים תרומות איברים והשתלת מח עצם.
את מחקרו החל דוסה לאחר קבלת תואר דוקטור לרפואה בשנת 1945, בעת התמחותו במעבדת המטולוגיה בבוסטון.
מאמרו הראשון פורסם בשנת 1950, והתמקד בזיהוי נוגדנים בלתי שלמים באמצעות אריתרוציטים שעברו טיפול בטריפסין, בטכניקה שגילתה רגישות גבוהה יותר.
בשנת 1952 פיתח שיטה להסרת פלזמה מתאי דם אדומים, עבור חולים שלא יכלו לקבל עירוי מלא.
בשנים הבאות המשיך לחקור אנמיה המוליטית, פרסם מחקרים על אגלוטינציה של תאי דם, וב־1954 זיהה לראשונה חומר אגלוטינציה נגד תאי דם לבנים.
ב־1958 פרסם מאמר על נוגדן מסוג איזואגלוטינין שמזהה לויקוציטים – גילוי אשר היווה את הבסיס לפרס נובל בו זכה.
ב־1962 פרסם מחקר שהדגים קשר בין אגלוטינציית לויקוציטים לבין קליטת שתל עור, וב־1964 הציג קשר ברור בין התאמת אנטיגנים לבין תגובת הנוגדנים לשתל.
מחקרים אלה הולידו עשרות פרסומים עד סוף 1965, שבחנו כיצד אנטיגנים משפיעים על תהליך קליטת השתל.
בהמשך חילק את קבוצות האנטיגנים של הלויקוציטים לפי התאמה רקמתית, והציע שכל האנטיגנים שנצפו שייכים לקומפלקס אחד – אותו כינה Hu-1. קומפלקס זה נודע מאוחר יותר בשם מערכת HLA – הקומפלקס העיקרי להתאמה רקמתית בבני אדם.
ב־1965 אישש זאת באמצעות ניסויים שבהם הוזרקו אנטיגנים מסוג Hu-1 ונמדדה תגובת דחייה של שתלים, תוצאה שאישרה את תפקידם החיסוני.
בין 1966–1967 פרסם שורת מאמרים על הקומפלקס Hu-1, כולל מחקר שהדגים את השפעתו על סרטן והשתלות, ופיתח מבחן קומפלמנט של טסיות דם לזיהוי אנטיגנים.
הוא גילה שהקומפלקס Hu-1 הומולוגי למערכת H-2 בעכברים.
בסוף 1967 אישר שמדובר במערכת גנטית אחת תורשתית.
החל מ־1968 כונתה המערכת בשם HLA.
דוסה השתתף במחקרים על מנגנוני ההורשה של האנטיגנים ופרסם מחקרים רבים נוספים, אשר הובילו להענקת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1980.
לאחר קבלת הפרס, פחתה מעורבותו במחקרים באופן אישי, אך הוא המשיך לתרום לעבודות מדעיות רבות, בעיקר בתחום הגנטיקה.
בשנת 1975 חשד דוסה ששמו הוגש כמועמדות לפרס נובל, אך דבר לא אירע עד פברואר 1980, אז נפוצו שמועות בקהילה המדעית בנוגע למועמדותו האפשרית.
באותה תקופה תכנן דוסה לצאת למסע הרצאות ברחבי קוויבק שבקנדה, אך התלבט: אם יזכה בפרס – רצה להיות בקרבת משפחתו ועמיתיו; ואם יישאר בצרפת – ייראה כאילו הוא בטוח בזכייה ויחווה אכזבה אם תתבדנה התקוות.
לבסוף בחר להישאר בפריז אך להתרחק מאור הזרקורים.
באופן לא מפתיע, הוכרז דוסה כחתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1980, יחד עם ברוך בנאסרף וג'ורג' סנל.
בשנת 1984 ייסד את המרכז לחקר הפולימורפיזם האנושי (CEPH), שמטרתו הייתה לאתר גנים מרכזיים בבני אדם הקשורים למחלות – גנים שמחוץ למערכת HLA.
איתור הגנים הללו היה צעד מכריע לקראת השכפול והזיהוי שלהם, ופריצת דרך משמעותית לגנטיקה רפואית.
מערכת CEPH תרמה דגימות DNA מ־61 משפחות גדולות למרכזים בינלאומיים שעסקו במיפוי הגנום האנושי.
בשיתוף עם הפרופסור לואיג'י לוקה קוואלי-ספורצה, פותח גם מאגר DNA מהאוכלוסיות האנושיות – הידוע בשם HGDP-CEPH – לצורכי מחקר בגנטיקה של אוכלוסיות.
CEPH היא עמותה ללא כוונת רווח שמומנה בחלקה על ידי ממשלת צרפת.
בשנת 1993 שונה שמה ל"קרן ז'אן דוסה – CEPH".
בשנת 2003, בגיל 87, פרש דוסה לגמלאות ומונה לנשיא הקרן.
דוסה היה חבר בהאקדמיה הצרפתית למדעים, ופרופסור בקולז' דה פראנס.
היה חבר זר משפיע בהאקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), וכן חבר כבוד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
שימש כחבר במועצה המייסדת וכסגן נשיא הארגון למיפוי הגנום האנושי (HUGO).
זכה בפרסים רבים ובהם פרס וולף לרפואה, פרס לנדשטיינר, ופרס קוך.
שימש גם חבר במועצות מייעצות של מוסדות מחקר רבים.
ז'אן ד'ארק הוא ציור מאת האמן הבריטי דנטה גבריאל רוזטי, שנוצר בשנת 1864 בטכניקה מעורבת של עיפרון, צבעי מים, צבע גוף וגומי ערבי על נייר.
מידות היצירה הן 31.2 על 29.5 סנטימטרים, והיא חתומה בראשי התיבות של האמן ומתוארכת בפינה הימנית התחתונה.
הציור משתייך לזרם הפרה-רפאל יהמאוחר, והוא נחשב לביטוי אינטימי וסמלי של דמותה ההיסטורית של ז'אן ד'ארק.
ביצירה נראית ז'אן ד'ארק כשהיא מפנה את מבטה שמאלה ומנשקת ברגש את חרב הגאולה, סמל לשליחותה הרוחנית והפוליטית.
האווירה בציור מהורהרת ונזירית, והקומפוזיציה מתמקדת במפגש השקט שבין הדמות והחרב, כמחווה של קבלה, אמונה והתמסרות.
רוזטי, שהיה בין מייסדי האחווה הפרה-רפאליטית, נטה לייצג דמויות נשיות מיתולוגיות וקדושות דרך מבע רגשי, צבעוניות עשירה ואידיאליזציה של יופי פנימי וחיצוני.
בציור זה, ז'אן מוצגת לא כלוחמת נועזת אלא כמי שמונעת על ידי חזון פנימי עמוק ואמונה בלתי מתפשרת.
רוזטי יצר מספר גרסאות לנושא ז'אן ד'ארק בשנות השישים של המאה התשע עשרה.
הגרסה הראשונה צוירה בשנת 1863 כציור שמן, והוזמנה על ידי ג'יימס אנדרסון רוז, פטרון ואספן.
בגרסה זו הופיעה ז'אן כשהיא פונה ימינה, והיו בה שינויים בקומפוזיציה, בפרטי הלבוש ובתפאורה.
בשנת 1864 יצר רוזטי גרסת צבעי מים מוקטנת שהוזמנה על ידי אלן היטון, פטרונית ואספנית מלידס, אותה החשיב רוזטי לעליונה מבחינה צבעונית והבעתית.
הגרסה הנוכחית, אף היא מ-1864, היא העתק מוקטן של ציור היטון, והיא הוזמנה על ידי לואיזה, ליידי אשברטון, אצילה בריטית ודמות מרכזית בסצנת האמנות הוויקטוריאנית.
זו לא הייתה הרכישה הראשונה שלה מרוזטי, והיא קישטה את ביתה החדש סיפורט' לודג' שבחוף דבון ביצירה זו לצד עבודות נוספות של אמנים בני זמנה, ביניהם ויסטלר וחלונות ויטראז' מחברת מוריס.
ידידתה הקרובה, ליידי טרווליאן, התפעלה מאוד מהציור כאשר ביקרה שם באותה שנה.
בשנת 1882, סמוך למותו, יצר רוזטי גרסה נוספת של ז'אן ד'ארק בציור שמן בסגנונו המאוחר והמעובד, ובו ניתן לזהות את תווי פניה של ג'יין מוריס, המוזה הקבועה שלו.
ציור זה מצוי כיום באוסף מוזיאון פיצוויליאם שבקיימברידג'.
הן אלן היטון והן ליידי אשברטון, אף שהשתייכו למעמדות שונים – בורגנות מול אצולה – חלקו תכונות של עצמאות כלכלית, כוח רצון ועניין פעיל באמנות.
שתיהן בחרו לרכוש יצירה המייצגת דמות נשית פורצת גבולות, המובילה מהלך צבאי ורוחני כאחד, ומאתגרת את מוסכמות המגדר והכוח בתקופתה.
בצרפתית: Jean Ier le Posthume) היה מלך צרפת למשך חמשת ימי חייו.
הוא נולד והומלך ב-15 בנובמבר 1316, בן לשושלת הקפטינגית ובנו של המלך לואי העשירי (נולד לאחר מות אביו) וקלמנס מהונגריה.
ז'אן חי חמישה ימים בלבד.
רבים מאמינים שדודו, המלך העתידי פיליפ החמישי, גרם למותו על מנת לרשת את הכתר.
ישנם גם המאמינים כי פיליפ חטף את הילד והחליפו בגופה במקומו.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-14 הופיע בפרובאנס אדם שטען כי הוא ז'אן הראשון.
הוא הושם בכלא מיד, ושם גם סיים את חייו.
ז'אן שלט במשך חמישה ימים כאשר דודו היה עוצר הממלכה, עד מותו ב-20 בנובמבר 1316. הפעוט נקבר בבזיליקת סן-דני.
דודו, פיליפ החמישי, ירש את הכתר ומלך אחריו.
ז'אן השני "הטוב" , בן לשושלת ולואה, מלך על צרפת מ-1350 עד מותו.
ז'אן היה בנם הבכור של פיליפ השישי, מלך צרפת, ואשתו ז'אן מבורגונדיה.
ב-28 ביולי 1332, בגיל 13 בלבד, נישא ז'אן לבון מלוקסמבורג, בתו של יאן העיוור, מלך בוהמיה.
היא ילדה לו תשעה ילדים, שהבכור שבהם ירש את כתרו אחרי מותו.
בחתונתו קיבל מאביו את דוכסות נורמנדיה ואת רוזנות אנז'ו ומאן.
ב-8 בינואר 1354 נרצח שארל דה לה סרד, המפקד העליון של הצבא הצרפתי.
שארל השני, מלך נווארה, חתנו של ז'אן השני, מלך צרפת, היה מעורב ברצח זה.
בתגובה, תקף ז'אן השני את נווארה.
שארל השני, מלך נווארה, שהיו לו תביעות לכתר צרפת, כרת ברית עם אויבה של צרפת, אדוארד, הנסיך השחור (בנו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה).
ז'אן השני נאלץ לחתום על הסכם מנט (22 בפברואר 1354) שלפיו שארל השני, מלך נווארה ששלט על שטחים נרחבים בנורמנדי, שמפאן וברי, קיבל לרשותו שטחים נוספים.
ב-1355 נחת הנסיך השחור עם צבאו בגסקוניה.
היות שלא יכול היה לשלם לחייליו, יצא איתם למסע של ביזה.
הם בזזו את הכפרים שלאורך הנהר גארון ואחר כך את הערים קרקסון ונארבון ושבו לעיר בורדו עם השלל.
על פי תוכנית המלחמה של אדוארד השלישי, אמור היה הנסיך השחור לצעוד עם צבאו לעבר עמק הלואר, להתאחד שם עם כוח אנגלי אחר שנחת בברטאן ולתקוף יחד את פריז.
אך כאשר הוא הגיע לעמק הלואר השתנתה התוכנית, והצבא שנחת בברטאן הופנה לנורמנדי שם לחם נגד צבאו של ז'אן השני.
הנסיך השחור פנה לעבר פריז וז'אן השני נאלץ לנטוש את המערכה בנורמנדי כדי להגן על פריז.
בדרכו לפריז הגיע ז'אן השני לעמק הלואר ואיגף את צבאו של הנסיך השחור שנותק מכוחותיו בבורדו.
ב-19 בספטמבר 1356 נערך הנסיך השחור עם צבאו מדרום לעיר פואטייה, במקום שהגישה היחידה אליו הייתה דרך שביל צר המוקף בסבך שיחים משני צדדיו.
אנשיו הסתתרו בין שיחים אלה והוא עצמו ניצב בעמדת תצפית.
מספר אנשי צבאו הגיע ל-8,000 איש בלבד לעומת כוח גדול בהרבה שעמד לרשותו של ז'אן השני.
לכן, הוא פנה בהצעה להסכם שעל פיו יישבע להימנע מללחום נגד צרפת במשך שבע שנים.
ז'אן השני דחה את הצעתו זו, וכך החל קרב פואטייה שהיה אחד הקרבות החשובים של מלחמת מאה השנים.
כאשר 3,000 אבירים צרפתים ניסו לעבור דרך השביל הצר, האנגלים פתחו במתקפת חיצים מבין השיחים.
הקשתים האנגלים גרמו לפאניקה בשורות הצבא הצרפתי ו-16,000 איש נסו על נפשם.
ז'אן השני הורה לאביריו לרדת מעל הסוסים כדי לא לשמש מטרה לחיציהם של הקשתים האנגלים.
הוא ואנשיו ובהם פיליפ בנו הצעיר הותקפו על ידי הפרשים האנגלים.
הוא לחם בגבורה ונפצע בראשו אך לבסוף נאלץ להיכנע, נלקח בשבי ללונדון כשהוא רכוב על סוסו וקיבל כמקום מגוריו את ארמון סבוי.
כשבוי של האנגלים הוא נהנה מזכויות מלכותיות והותר לו לנהל אורח חיים מלכותי.
בהסכם ברטיני שנחתם ב-1360 נקבע כופר נפש בן שלושה מיליון כתרים עבור שחרור המלך מן השבי.
כמו כן הוסכם כי לואי, דוכס אנז'ו, בנו של ז'אן השני, יוחזק כבן ערובה בעיר קאלה שהייתה בשלטון האנגלים.
ז'אן השני הורשה לשוב לצרפת לשם גיוס הכספים הדרושים.
בעת שניסה לגייס את הסכום הדרוש, נמלט בנו לואי מן השבי האנגלי תוך ניצול הזכויות המלכותיות שניתנו לו.
המלך ז'אן השני זעם על הפרת ההסכם המלכותי על ידי בנו, דבר שראה כפגיעה בכבודו.
היות שלא עלה בידו לגייס את הסכום הדרוש לשחרורו, חזר ז'אן השני, מלך צרפת לשביו באנגליה בתחילת 1364, ונפטר שם באפריל של אותה שנה.
גופתו הוחזרה לצרפת והוא נקבר בנקרופוליס של מלכי צרפת, בבזיליקת סן-דני שליד פריז.
בנו בכורו שארל ירש את כתרו בשם שארל החמישי.
ז'אן מוולואה, מלכת נווארה (1343–1373), נישאה לשארל השני, מלך נווארה
מארי מצרפת, דוכסית באר (1344–1404), נישאה לרובר הראשון, דוכס באר
איזבל, רוזנת ורטוס (1348–1372), נישאה לג'אן גָלֵאָצוֹ הראשון, דוכס מילאנו
ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה היה דוכס בורגונדיה מ-1404 עד מותו.
ז'אן נולד ב-28 במאי 1371, והיה בנם בכורם של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה ושל מרגריט השלישית, רוזנת פלנדריה.
החל ב-1384 החזיק בתואר דוכס נבר.
ב-1385 נישא למרגרטה מבוואריה, בתו של אלברכט הראשון, דוכס בוואריה שהיה דוכס איְנו (כיום מחוז בדרום בלגיה), הולנד וזיילנד.
מרגרטה ילדה לו שמונה ילדים ובהם פיליפ שירש את דוכסות בורגונדיה אחרי מותו ב-1419.
ז'אן השתתף במסע הצלב נגד הטורקים שארגן סיגיסמונד מהונגריה.
ב-25 בספטמבר 1396 הוא לחם בגבורה בקרב ניקופוליס (שבו נפל בשבי, אך שוחרר על ידי אביו ב-1397 תמורת כופר נפש), ועל כך זכה בכינוי "ללא חת".
ב-1404 מת אביו, וז'אן ירש את דוכסות בורגונדיה, וב-1405 מתה אמו והוא ירש את רוזנות פלנדריה וארטואה (כיום בצפון צרפת).
אביו של ז'אן, פיליפ השני, דוכס בורגונדיה שימש כעוצר הממלכה בשם אחיינו שארל השישי, מלך צרפת שלקה במחלת נפש ב-1392. אחרי מות פיליפ השני ב-1404, לואי הראשון, דוכס אורליאן שהיה אחיו הצעיר של המלך, שימש כעוצר הממלכה.
אולם, ז'אן "ללא חת" טען לזכותו לשמש כעוצר במקום אביו.
ב-23 בנובמבר 1407 נרצח בפריז לואי הראשון, דוכס אורליאן.