tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ינאל היה המוסמך להכריז מלחמות או לחתום על הסכמים ולכרות בריתות עם עמים שכנים.
כל אירוע אשר בו נכחו הוא או אחד משלושת בניו וקרובי משפחתו נחשב לחגיגי ביותר בקרב השבט.
תאריכים אישיים כגון: ימי הולדת, ימי נישואין הפכו ליום חג שבטי.
בניו של הנסיך ינאל עברו ההכשרה הצבאית שלהם בקרב בני אצולה נוספים מהשבט הקברדיני.
בני מעמד הל'אק'ווה ל'ש ינקו עם ילדי הנסיך וזאת כדי לקרב אותם ליצור ביניהם ערבות של אחים בדם.
הדמות הכי מפורסמת בקרב הנסיכויות הצ'רקסיות היא מריה טמריקובנה אשר נישאה לאיוון האיום כדי להשכין שלום בין השבט הקברדיני לבין שלטונו של הצאר הרוסי.
מעמד האצולה חולק ל-5 קבוצות:
הלָ'אקְ'וַוה לָ'ש (באדיגית: ЛIэкъуэ лIэш) הייתה שושלת אבירים צ'רקסים בעלת המעמד הכלכלי הגבוה ביותר, וחבריה נחשבו ללוחמים חזקים, אמיצים ואצילים.
תחילתה של השושלת בשלושה אחים: תאמבי, ק'ודינת ואנזור.
האחים נחשבו לאצילים הראשונים בשבט הקברדיני עד אשר הנסיך ינאל מינה את עצמו לנסיך הקברדיני.
ינאל לא ביטל את זכויותיהם של האחים והותיר בבעלותם את כל נכסיהם.
הם הורשו רשאים לנוע בחופשיות בכל אדמות האזור הקברדני וכן לחופש עיסוקים.
בני הל'אק'ווה ל'ש, נהגו להתחתן רק עם בנות המעמד או בנות מעמד זהה מהשבטים הצ'רקסים האחרים.
בהגיעם לגיל שבע, נשלחו בניהם לאטאליק' וחונכו להיות אצילים.
מעמד הדִיגְ'אָנְק'וֹוַאה(באדיגית: Дыжыныкъуэ) היה זהה בהיררכיה השבטית למעמד הל'אק'ווה ל'ש ובניו זכו לאותן זכויות שוות.
בני הדיג'אנק'וואה חיו בכפר נפרד, אך נהנו מתנאים מחיה דומים לזה של נסיכים.
כמו כן הם ובני משפחותיהם היו רשאים לנוע בחופשיות באזורים שהוגבלו לתנועת אנשי אצולה בלבד.
הקְ'וָואדְז (באדיגית: Къуэдз) היו נושאי הכלים של הנסיכים.
הם אחראים לטפל בסוסים של הנסיך, מכינים ארוחות בעת מסעותיו של הנסיך.
הק'וואדז היו במעמד כלכלי נמוך יחסית, אך נהנו מחסותו של הנסיך אשר סיפק להם מזון, סוסים, כלי נשק ועוד.
בני הפֶּש ווֹארְק' (באדיגית: Пщы уэркъ, Бырслан уэркъ) נועדו למשימות מיוחדות ברובן חשאיות וצבאיות והם מקבילים לכוחות המיוחדים המודרניים.
בפולקלור הצ'רקסי נודעו בני מעמד כלוחמים שעשויים ללא חת.
בין המשימות החשובות ביותר אשר הוטלו על הפש ווארק' הייתה לשמש כשומרי הראש של הנסיכים.
נאמנותם הייתה נתונה רק לנסיכים הצ'רקסים.
פש ווארק' רשאי היה להחליף את הנסיך לו הוא יעניק את שרותיו והוא בחר את הנסיך אליו יתלווה באופן עצמאי.
המקרים בהם פש ווארק' עזב את הנסיך היו נדירים וברובם נבעו מסיבות אישיות של שינוי היחסים ביניהם.
הווֹארְק' שָהַ'וָואה לִ'גוּסָה (באדיגית: Уэркъшао ЛIыгъусэ) היוו את גרעין צבא הרגלים הקברדיני והיו ילידי קברדיה.
רוב הקרבות נגד הפולשים הזרים לקווקז שהוכרעו לטובת הצ'רקסים, הוכרעו הודות לעליונותם של הווארק' שה'וואה ל'גוסה, בזכות היכרותם והתמצאותם המצוינת בשטח ההררי ומיומנותם כגששים.
חינוך הילדים ולימוד מקצוע הלחימה בחברה הצ'רקסית הוא מנהג קדום.
כבר בגיל שבע נשלחו ילדים למשפחת אומנה למשך שבע שנים כדי ללמדם את אמנות הלחימה.
תקופת לימוד זו כונתה אטאליק'.
אחת המטרות העיקריות במשפחות אומנה הייתה לחשל את הילדים להסתגל לחיי לוחם בגיל צעיר מאוד, הרחק מהתנאים הסלחניים של ההורים.
בימינו מנהג זה אינו מיושם עוד בחברה הצ'רקסית.
המערכה בבלקן הייתה מערכת חזיתות באזור חבל הבלקן במלחמת העולם הראשונה, בין מדינות ההסכמה לבין מעצמות המרכז.
הלחימה התרחשה בשלוש חזיתות עיקריות: הסרבית, המקדונית והרומנית.
במהלך הלחימה הצטרפו רומניה ויוון למדינות ההסכמה ובולגריה הצטרפה למעצמות המרכז והיא הסתיימה בניצחון מדינות ההסכמה.
ב-28 ביולי 1914, פלש הצבא האוסטרו-הונגרי לשטחי ממלכת סרביה.
הפלישה הייתה שיאו של תהליך שהחל ברצח פרנץ פרדיננד ונמשך בהעתרות הסרבים למרבית דרישותיהם האולטימטיביות של האוסטרו-הונגרית להוציא את הדרישה לקיים חקירה אוסטרו-הונגרית בבלגרד.
הסירוב הסרבי סיפק אמתלה לאוסטרו-הונגרים והם פלשו לשטחי סרביה.
הפלישה הובילה להפעלת מערכת הבריתות האירופית וגררה את האנושות המודרנית למלחמה הגלובאלית הראשונה בתולדותיה.
עם הפלישה האוסטרו-הונגרית לסרביה, הכריזה מונטנגרו בעלת בריתה מלחמה על אוסטרו-הונגריה.
באוקטובר 1915, לאחר הצטרפות בולגריה למעצמות המרכז, פלשו לסרביה משני עברים צבאות בולגריה, אוסטרו-הונגריה והקיסרות הגרמנית.
כוחות מעצמות המרכז התקדמו לעבר אלבניה ולאורך החוף האדריאטי והביאו לנסיגה רבתי של הסרבים והאיטלקים.
הצבא הסרבי, הממשלה והמלך פטר הראשון הצליחו להסיג את כוחותיהם עד לאזור העיר דורס שלחופיה האדריאטיים ומשם פונו מרביתם אל האי קורפו.
בראשית דצמבר הושלם כיבוש סרביה ובשלהי דצמבר נכבשה גם ממלכת מונטנגרו.
כוחות בריטיים וצרפתיים שנשלחו לסייע לסרבים הגיעו באיחור ונאלצו לסגת למגננה באזור סלוניקי.
קו הגנה זה הפך בהמשך לחזית המקדונית.
החזית המקדונית נולדה מתוך הכרעת המערכה על סרביה לטובת מעצמות המרכז.
הכוחות האנגלו-צרפתיים התמקמו בגזרת סלוניקי והקימו קווי ביצורים.
למרות עמדתה הנייטרלית של ממלכת יוון תוך נקיטת עמדה פרו-גרמנית על ידי קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון, פלשו כוחות מעצמות המרכז למזרח תראקיה ללא התנגדות מצד צבא יוון.
כוחות מדינות ההסכמה נערכו לבלום כוחות מעצמות המרכז ועד לסיומה של 1916 התייצב קו החזית תוך מלחמת התשה בין הצדדים.
הצבא הסרבי שנסוג לקורפו, הצליח לארגן מחדש חלק מכוחותיו ובמהלך 1917 העביר לחזית כ-120,000 חיילים.
במקביל, התחולל ביוון הקרע הלאומי בין תומכי עמדתו של המלך לבין תומכיו של אלפתריוס וניזלוס שהגיע לסלוניקי והקים ממשלה זמנית אשר שלטה על חלק מיוון.
ביוני 1917 ויתר מלך יוון קונסטנטינוס הראשון על כסאו ווניזלוס חזר לשלטון.
במקביל, עיקר נטל המערכה מצד מעצמות המרכז נפל על הצבא הבולגרי אשר לא היה מוכן למלחמה ממושכת ובתוך יחידותיו נתגלו בעיות משמעת קשות.
בדצמבר 1917 הוחלף מפקד כוחות מדינות ההסכמה בחזית והפיקוד החדש החל בתכנון מתקפת הבקעה להכרעת החזית.
ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה במתקפה כוללת לאורך החזית ועד מהרה הבקיעו ומוטטו את קווי הבולגרים שנסוגו במהירות, תוך שאלמנטים מצבאם מורדים במלך פרדיננד הראשון.
ההתקדמות המהירה של צבאות מדינות ההסכמה אל תוך שטחי ממלכת בולגריה הובילה את הבולגרים לבקש הפסקת אש לשם כניעה וב-29 בספטמבר 1918 נחתמה שביתת הנשק של סלוניקי אשר סיימה את הקרבות בחזית.
הארמייה השלישית של צבא בולגריה בפיקודו של סטפן טושב בצירוף חטיבה גרמנית והקורפוס העות'מאני השישי שמנה שתי אוגדות פתחו במתקפה שיעדה העיר קונסטנצה.
ב-23 בנובמבר חצו כוחות מעצמות המרכז את הדנובה ליד סבישטוב הפתיעו את הכוחות הרומנים והצליחו לכבוש שטחים נרחבים.
בראשית דצמבר נכבשה בוקרשט וההנגה הרומנית עברה לעיר יאשי.
במהלך קיץ 1917 יצא הצבא הרומני לסדרת מתקפות ננד שלא פרצו את קווי מעצמות המרכז.
בפרוץ מהפכת אוקטובר עזב הצבא הרוסי את זירת הלחימה, עניין שאילץ את הרומנים לבקש שביתת נשק.
ב-10 בנובמבר 1918, לאחר הכרעת החזית המקדונית לטובת מדינות ההסכמה שבה רומניה למעגל הקרבות ותקפה באזור הונגריה.
הצבא הרומני כבש את טרנסילבניה ובסרביה והן סופחו בהמשך לממלכת רומניה.
הכרעת החזית המקדונית ויציאת הבולגרים ממעגל הקרבות הובילה לאפקט דומינו שהכריע את כל המערכה בבלקן לטובת מדינות ההסכמה.
הישגי הסרבים במערכה בלווי קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הגרמנית, הובילו בין השאר להקמת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים מחד ולאי שקט פוליטי וחברתי בבולגריה מאידך.
כאמור, הרומנים ניצלו עד תום את המצב והצטרפו שוב למעגל הקרבות לאחר הכרעת החזית המקדונית.
ב-1919 נחתם חוזה ורסאי במסגרתו הוכר צירופם של אזורי בוקובינה ובסרביה לרומניה.
במסגרת חוזה ניי הועבר מבולגריה לרומניה חבל דרום דוברוג'ה.
המערך הטכני של חיל האוויר הוא אוסף היחידות והגופים האחראים להשגת יעדי הכשירות, הכוננות, הזמינות והבטיחות של מערכות חיל האוויר הישראלי.
המערך הטכני תומך בפעילות המבצעית של חיל האוויר ומתחזק את המטוסים, את החימוש, את מערכות הנשק ואת מערכות התכנון, השליטה והבקרה.
המערך אחראי גם על מימוש בניין הכוח – רכישה ופיתוח מערכות נשק, ציוד ותשתית לשיפור יכולותיו המבצעיות של חיל האוויר.
בנוסף, המערך אחראי על שמירת מלאי החלפים למערכות השונות, הן לצרכים השוטפים והן ללחימה.
המערך הטכני מהווה כמחצית מכוח האדם הסדיר בחיל וכולל את מטה להק הציוד, את גופי האחזקה ויחידות הבינוי בבסיסי החיל ואת בית הספר הטכני.
מטה המערך הטכני, להק הציוד, מוביל את פעילויות התכנון, ההנדסה והפיתוח, שנערכות בתעשיות בישראל ומחוצה לה וביחידות חיל האוויר.
כלל יחידות המערך הטכני כפופות מקצועית או פיקודית לראש להק ציוד, קצין בדרגת תת-אלוף.
ראש הלהק הנוכחי הוא שלומי קונפורטי.
אלתורים וצירופי מקרים ליוו את הקמת המערך הטכני של חיל האוויר.
קשה היה למצוא אז אנשי מקצוע מנוסים, כמו גם חלפים וספרי הדרכה.
מי שהיה לו ניסיון כנהג בחיל האוויר הבריטי, הפך למפקד גף טכני.
מטוסים הורכבו מגרוטאות שהותירו מאחוריהם הבריטים, שהיוו גם את מחסני החלפים של חיל האוויר.
עם הקמת "שירות האוויר" של ההגנה (לימים חיל האוויר הישראלי) ב-1947 החל גיבוש הגרעין לכוח האדם הטכני מכלל הגופים שעסקו בתעופה באותם הימים: חברת "אווירון", חברת "נתיבי אוויר לישראל", עובדים של חברות תעופה זרות ומשוחררי חיל האוויר המלכותי (RAF).
כלי הטיס הראשונים בחיל נרכשו מהבריטים ועם קבלתם התארגנה בשרונה יחידת אחזקה אשר טיפלה בשיפוצם ובהחזרתם לשמישות.
המטוסים הושמשו ללא ספרי אחזקה, ציוד מתאים או מערך ביקורות זמינים לטכנאים.
בסיום עבודת השיפוץ הועברו לשדה דב להרכבה סופית ולטיסה ראשונית.
במקביל, החלה להתארגן יחידת אחזקה בסיסית בשדה דב.
אנשי היחידה עסקו גם בביצוע שינויים ושיפורים במטוסים.
בשרונה הוקם גרעין של מחסן אפסנאות.
ה"מחסן" הראשון היה רכב מסחרי גדול עם ארגז בכל דלתות מאחור ובו אוחסן ציוד שהושג או נרכש ללא תוכנית מסודרת, לימים הותקנו אצטבאות, מדפי אחסון ותיבות קרטון והחל רישום של מלאי החלפים.
בתקופה זו נעשו הניסיונות הראשונים לייצור פצצות להטלה ממטוסים.
הפצצות הראשונות נבנו ידנית בבית מלאכה בתל אביב, והוטלו ידנית על ידי מטילן שישב ליד הטייס והפצצה בידו.
המערך הטכני של חיל האוויר החל את דרכו בשנת 1948 כאגף אפסנאות, אגף אחזקה והנדסה, ושירות בינוי.
אגף האפסנאות היה אמון על תכנון רכישת הציוד וניהול המלאי שנקלט בחיל, כמו כן הגדיר את נוהלי אחזקת חלקי חילוף וציוד במחסני הטייסת.
אגף האחזקה וההנדסה טיפל בכל תפקידי המטה הנוגעים לתחזוקת מטוסים ולפיקוח על המחלקות הטכניות בשדות התעופה ובבסיסים השונים – בעיות הנדסיות שהתעוררו בקשר למטוסי החיל, הכנסת שינויים בהם, התאמת חימוש וכדומה.
האגף קבע נוהלי עבודה מסודרים, שהתבססו בעיקרם על מה שהיה נהוג בחיל האוויר המלכותי.
מחלקת חימוש אווירונים, שהשתייכה באותה עת ל"וועדת המחקר שליד ראש המטה" עסקה במציאת דרכים יעילות ובטוחות לנשיאת פצצות על המטוסים הקלים.
מחלקת הבינוי עסקה בתכנון פרויקטי בינוי להחזקת שדות תעופה ומתקנים של חיל האוויר.
במלחמת העצמאות הוטל על המערך הטכני לא רק לתחזק, לתדלק ולחמש את המטוסים הקיימים, אלא גם לבנות יכולת לשפץ ולהשמיש מטוסים פגועים, ואפילו לבנות מטוסים מגרוטאות.
הישג טכני חשוב היה הרכבתם של שני מטוסי ספיטפייר שמישים מחלקי מטוסים פגועים שנמצאו בארץ.
במהלך המלחמה תוגבר מערך התחזוקה ביחידות השונות, וכלל כ-420 טכנאים במקצועות חיוניים דוגמת מכונאים, חשמלאים, מכשירנים וכדומה.
עם ארגון חיל האוויר באוקטובר 1949, וגיבוש המבנה הארגוני, הוקמו מספר אגפים וביניהם "אגף הציוד" אליו הוכפפו אגף ההחזקה וההנדסה ואגף האפסנאות שהפכו למחלקות.
האגף החדש כלל שש מחלקות: תקציבים ורכש, הנדסה, החזקה והספקה טכנית, אפסנאות, בינוי, ותחבורה.
מחלקות ההנדסה וההחזקה וההספקה הטכנית, הוכפפו למהנדס הראשי, אשר הוגדר כיועצו של מפקד חיל האוויר בכל העניינים הטכניים-אווירים.
בשנים אלו חל גידול משמעותי במספר כלי הטיס של חיל האוויר.
העלייה בכמות המטוסים הביאה לעלייה במלאי החלפים והוחלט להקים מחסן חילי מרכזי.
ב-1950 הועבר המחסן המאולתר משרונה לצריפין, שם הוסב למחסן מרכזי כבסיס אספקה אווירית – בס"א 18. אגף הציוד הפך ל"מחלקת הציוד" (מצ"ד).
התעצמות החייל הביאה לאיחוד כל השירותים הלוגיסטיים (נ"מ, חימוש, בינוי ורכב) מיחידות הצבא תחת חיל האוויר.
בתקופה זו נקלטו טילים והוחלט על הקמת "צוות טילים" במצ"ד.
במקביל, התגבשו דרגי האחזקה: הוגדרה חלוקה ברורה בין דרגי האחזקה השונים, וחיל האוויר ארגן את תחזוקת מטוסיו בארבעה דרגים בסיסיים כנהוג בעולם:
דרג א' – אחזקה מונעת, בדגש על ניידות הדרג לאור מדיניות הפריסה של הטייסות למסלולים ארעיים.
דרג ב' – אחזקה מתקנת, הדרג המבוצע ברמת הבסיס ומסייע לטייסות המופעלות בבסיס.
דרג ג' – שיקום והנצלה, בדגש על עת לחימה בה מבצע הנצלת מטוסים ופעולות טכניות הכוללות אנשי מקצוע מיוחדים.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 אוחד עם דרג ד'.
דרג ד' – שיפוץ, תיקונים מורכבים וקווי שינויים והשבחה.
לאחר מלחמת סיני אוחדו טייסות הנדסה ואספקה לטייסת תחזוקה, שינוי שהביא לאחריות אחידה בנושא התחזוקה והגדרת תפיסת הפעלה בטייסת וחלוקתה לגפים: מטוסים, מנועים, חמ"ם (חשמל ומכשירי מטוסים), חימוש, קשר, צב"ה (ציוד בטיחות והצלה).
התפתחו גיליונות עבודה ודו"חות התקדמות שהפכו לחלק בלתי נפרד מהאחזקה המתוכננת.
חלה התקדמות רבה בשיטות הלימוד והעבודה בבית הספר הטכני, והושם דגש על פתרון בעיות מעשיות.
התגבשו תוכניות לימוד שתאמו את תפיסת האחזקה החדשה ואפשרו התמחות במקצועות תעופתיים שונים.
בשנים אלו גברה חשיבותן של מערכות חשמל, ג'יירו, צילום ואופטיקה ויא"א 22 כיחידת דרג ד' נערכה לטפל בהן.
הוקמה יחידה טכנית נוספת לביצוע עבודות דרג ד' לתחזוקת הציוד האלקטרוני ותיקונו -"בית מלאכה לציוד אלקטרוני" (במצ"א 108).
יחידות הבינוי עסקו בהרחבה ובשיפור של הבסיסים השונים, דבר שהתבטא בהארכת מסלולים ושיפוצם, בניית מוסכים, בתי מלאכה, מגורים ועוד.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 הוחלט על הקמת מחסה עמיד בפני הפצצות וירי למטוסי חיל האוויר, ונבנו דירים תת-קרקעיים (דת"ק).
הדת"ק נבנה כיחידה עצמאית עם מערכות תדלוק, חשמל, מיזוג וכל הציוד הדרוש לדרג א'.
חיל האוויר החל לקלוט מסוקים.
קליטתם הציבה קשיים רבים מבחינה טכנית, לוגיסטית וארגונית בשל העובדה שנועדו לפעול בשטח בצמוד לכוחות היבשה.
בעקבות קליטת המסוקים הוכר הצורך במכונאי מוטס – איש צוות עזר אווירי, לוחם, המהווה יחד עם הקברניט וטייס המשנה את צוות המסוק לביצוע כלל משימות הטיסה.
לאחר שבסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 נרכש המחשב הראשון בצה"ל, ב-1960 הוקמה חוליית חיל האוויר ביחידת המחשוב המרכזית של צה"ל, ממר"ם, ונקראה יחידה 180 (לאחר מכן, יחידת אופק).
היחידה הייתה החלוצה בצה"ל בשימוש במחשב למטרות לוגיסטיות ומבצעיות.
ניהול המלאי ואספקת הציוד ליחידות נוהלו במחשב, מה שהביא ליכולת החיל לאסוף רישום על הפריטים ולהגדיר רמות מלאי וניפוק אוטומטי ליחידות בהתאם לביקוש.
בהמשך מוכן מערך הרכש והוכנה תוכנית אחזקה לדרג ד'.
עם הזמן החל המחשב לשמש לניתוח ביצועי מטוסים במטרה לפתור בעיות של ניצול דלק, יירוט אופטימלי וכדומה.
בשנים אלו חלה קפיצת מדרגה טכנולוגית עם קליטת מערכות מכ"ם קרקעיות ומוטסות, ובניית ציוד בדיקה מתוחכם ומיסוד הבדיקה התקופתית.
חיל האוויר עבר ממכשור מכני וחשמלי פשוט יחסית, למכשור מתקדם המשלב אלקטרוניקה ברמה גבוהה.
פעילות בית המלאכה לציוד אלקטרוני בתקופה זו כללה בניית מעבדות חדשות לקשר וניווט, מעבדת מכ"ם ומעבדה ללוחמה אלקטרונית.
נרכשו מטוסי סילון, שהיו בעלי זמני טיסה קצרים יחסית, וחייבו שינויים בהכנת המטוסים בין גיחה לגיחה.
בתקופה זו נולד המושג "סבב" וצוותים טכניים ממקצועות שונים תרגלו תפיסת עמדות סביב המטוס במטרה להכין את המטוס קל לגיחה בזמן מינימלי.
קליטת מטוסים חדישים הביאה לתכנון דגם חדש של דיר תת-קרקעי, גדול מהקודם.
תכנון הדת"ק החדש אפשר הכנסת מטוסים ללא כיבוי המנוע בכניסה והביא לקיצור זמן הסבב באופן משמעותי.
התפתחות נוספת חלה בניהול ובשליטה על הגף הטכני כאשר המרכז הטכני הוצמד למרכז המבצעים.
במלחמת ששת הימים נדרש המערך הטכני לבצע תיקונים מהירים ומאולתרים.
לשם כך הוקמו צוותי תיקונים, שכללו מהנדס בכיר ועוזרים, שירדו ליחידות המבצעיות וביצעו תיקונים מהירים בשטח.
הפעילות במלחמה היוותה את הבסיס למערך תיקוני החירום שהוקם ביחידות וכלל כלים מוכנים לחירום וצוותים מוגדרים בבסיסים שידעו לתת מענה בשעת לחימה מבלי להעביר מטוסים פגועים לדרג ד'.
היכולת לבצע תיקונים מהירים, סבבים מהירים של מטוסים וקליטה מהירה של מטוסים, שיפורם ושדרוגם אפשרו את המבצע ההיסטורי של חיל האוויר במלחמה, "מבצע מוקד", ומתן עליונות אווירית לישראל.
כלקח מהמלחמה הוקמה יחידת שליטה מרכזית במצ"ד (משל"ט) ששימשה כחדר מצב של מצ"ד אליה התקבל דיווח שוטף בזמן אמת לגבי שמישות המטוס, רמות המלאי והצריכה.
לימים הפכה היחידה ליחידת השליטה המרכזית יש"מ 666.
ביוני 1967 הוטל אמברגו צרפתי על אספקת נשק ומחלקת הציוד הופקדה על מציאת חלקי חילוף ואיסוף ידע טכני רב ככל האפשר.
מערכת הביטחון נקטה ביוזמות לפיתוח פרויקטים שאפתניים לייצור מטוסים וטילים, ומצ"ד הייתה אחראית על ההנחיות הטכניות תוך שימוש בתכן שבוסס על הנדסה לאחור ופיתוח עצמאי.
בוצעו פרויקטי הסבות ופותחו יכולות חדשות ועצמאיות, תוכנית "סער" סימנה את הפרויקט הסדור הראשון שביצע המערך הטכני – השתלת מנוע אמריקאי במטוס קרב צרפתי.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 גדלה מחלקת ציוד במידה ניכרת.
האמברגו הצרפתי הביא לשינוי אופן הצטיידות החיל, והוחלט על עיבוי המלאים ועל הצטיידות בסוגי חימוש חדשים – נשק אוויר-קרקע מונחה (נש"מ).
חיל האוויר החל לקלוט כלי טיס בלתי מאוישים ומסוקים כבדים.
תהליכים שהביאו לקפיצת מדרגה טכנולוגית עבור המערך הטכני.
עידן המחשוב המסיבי החל והוקמה יחידת ממד"ס – יחידת פיתוח בתחומים הנוגעים לצד המבצעי של חיל האוויר, שיועדה לאפשר שליטה של חיל האוויר בתוכנות כלי הטיס.
נבנו יכולות אחזקה בכלל הדרגים למערכות מחשוב ותקשורת.
מחלקת ציוד פוצלה לשתי תתי מחלקות – מטוסים ומערכות.
עלה צורך מבצעי חדש להארכת טווח הטיסה למטוסי הקרב, והמערך הטכני הוביל פרויקט ליצירת יכולת לתדלוק אווירי, במסגרתו הוסבו מטוסי ראם מתצורת נוסעים לתצורת מתדלק.
במלחמת יום הכיפורים, שהיוותה הפתעה למערך הטכני, התבדתה הנחת העבודה כי תינתן התראה של כשבוע לצורך הכנת המטוסים ביחידה.
שיטת הלחימה הייתה שונה ומשך המלחמה לא היה ידוע, לכן הוחלט על שיטת תחזוקה הדומה לזו של חברות תעופה אזרחיות – בכל נחיתה בוצעו מספר ביקורות ותיקונים וכך במחזור של כמה טיסות הושלם סבב הבדיקות והתיקונים מבלי להשבית את המטוס לגמרי.
התארגנות המערך הטכני ויישום תובנות מלחמת ששת הימים הביא ליכולת תיקון נזקי המלחמה.
כ-70% מהמטוסים הפגועים שחזרו לנחיתה הוחזרו לטיסה לאחר שתוקנו בדרג א' וב', 20 מטוסים נוספים תוקנו בדרג ד'.
בסוף המלחמה עמד מספר המטוסים המושבתים בעקבות נזקי מלחמה על 7 בלבד.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוקמו יחידות הבקרה האווירית במבצע גדול ומורכב עבור חיל האוויר.
בכל אחת מהיחידות היה צורך לשלב את הבינוי, האלקטרוניקה, המכניקה, החשמל והקשר, ומפעם לפעם "להשתלט" על תפעול מכשירי מכ"ם חדשים, להתאימם לצרכים המיוחדים של החיל, ולהמשיך ולפתח את ציוד.
מאמץ רב הושקע בבית המלאכה לציוד אלקטרוני (במצ"א) בצריפין.
בשנים שלאחר מלחמת יום הכיפורים התמקד המערך הטכני בשני מישורים: בניית המערכת הלוגיסטית וטיפול ברכש ובפיתוח מערכות חסר תקדים.
הושקעו משאבים גדולים בבניית מערכת לוגיסטית מתקדמת (מערכת לוגיסטית חיל האוויר – מלח"א), והוקמו המחסנים האוטומטיים הראשונים בחיל.
נכתבו נהלים, פקודות ותוכנות, הונחו ערוצי תקשורת בין מחסני הציוד לבין המחסנים בבסיסים ובטייסות.
בוצע רכש מאסיבי ופותחו מערכות חדשות מתוצרת הארץ ומתוצרת חו"ל.
טילים, מל"טים ומזל"טים הוכנסו לפעילות מבצעית.
בשנים אלו הוקמו בסיסי חיל האוויר בנגב – רמון, נבטים ועובדה, והמערך הטכני הקים מסלולים ודת"קים בבסיסים החדשים.
בשנים אלו הייתה קליטה מואצת של כמה סוגי כלי טיס – מסוקי קרב ומטוסי F15 ו-F16. כלי הטיס החדשים התאפיינו בכך שהיוו מערכת שלמה, והכילו מערכות ותשתיות גדולות בתחומי האלקטרוניקה, האוויוניקה, מחשב ותוכנות, ל"א וסוגי חימוש חדשים.
פותחה רשת ה"טריגו", שסיפקה שירותי טלפוניה מבצעית והתבססה על רדיו צר סרט.
על מנת לאפשר לחיל האוויר לבצע שינויים במטוסים מבוססי תוכנה, יחידות התוכנה חוזקו בצורה משמעותית והוחלט על פיתוח מערכות מרכזיות וקריטיות רק בארץ.
בתקופה זו החל מעבר לאלקטרוניקה סמויה: המחשבים קטנו לעשרות כרטיסים אלקטרוניים, התצוגות הפכו לדיגיטליות והתוכנה תפסה את מקום הרכיבים בעיבוד האות.
השינוי הטכנולוגי הביא למהפך בהכשרת הטכנאי ולקיצור משכה, מאחר שיכולתו לאתר תקלות מבוססת על יכולת הבדיקה העצמית של המערכות.
ממשלת ישראל החליטה על פרויקט פיתוח מטוס קרב ישראלי "לביא".
ייחודו של הפרויקט, בין היתר, התבטא בשיתוף פעולה בין המתכננים למבצעים – חיל האוויר והתעשייה.
המערך הטכני היה נציג הלקוח בכל נושאי פיתוח התחזוקה.
אפיון המטוס הישראלי בוצע על ידי המערך הטכני, ענף תיכון אווירונאוטי, שנציגיו צורפו למנהלת הפרויקט.
המטוס נגנז לבסוף על ידי ממשלת ישראל.
שנות ה-80 של המאה ה-20 היו בסימן משבר תקציבי במשרד הביטחון, והמערך הטכני החל לעסוק במקצוע חדש – ניהול תקציבים.
פותחו מודלים מתקדמים לרכש חלפים אופטימלי והושקעו מאמצים בשיפור אמינות הציוד.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 פרצה מלחמת המפרץ, במהלכה לא היה ידוע האם תאלץ ישראל לנקוט פעולה.
עבור המערך הטכני של חיל האוויר, השמשת המטוסים והחלפים בוצעה כך שמרבית כלי הטיס יהיו כשירים לפעולה בעת הצורך.
בעקבות המלחמה שאופיינה בספיגה רבה בעורף, הוחלט על שיתוף פעולה בין ישראל וארצות הברית לפיתוח טיל-נגד-טיל.
התפיסה הייתה שהטיל הוא מערכת שלמה שעליה גילוי התוקף, זיהוי הטיל, שיגור הטיל הנגדי והשמדת התוקף.
הוקמה יחידת ניסויי טילים (ינ"ט), ובוצע שיתוף פעולה בין מפעלי תעשייה רבים בישראל ומחוצה לה.
חיל האוויר היה שותף בתהליך הפיתוח, והמערך הטכני היה אמון על בניית התשתיות לקליטת המערכת, ובהמשך על תחזוקתה.
עד לעשור זה, המערך הטכני פיתח מספר רב של פיתוחי תוכנה ייחודיים לכל סוג מטוס.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 הותנע פרויקט של ביצוע בלוק פיתוח אוויוני אחוד למטוס הברק, ובקונספט מהפכני נמסרה גרסת התכנה הישראלית לידי האמריקאים לטובת שילובה במטוס הסופה שהיה בשלבי פיתוח.
בתקופה זו הוכנסה רשת המחשבים.
המערך הטכני, בשיתוף פעולה עם מפעלים ביטחוניים, הביאו לפיתוחה של רשת תקשורת מתקדמת למטוסים שכללה אפליקציות רשתיות למודעות מצבית ושליטה ובקרה (שו"ב).
לחיל האוויר היו מערכות מתקדמות, לכל אחת יכולת מדהימה בתחומה, אולם קפיצת המדרגה הגדולה הייתה בשילוב כל המערכות לערך מבצעי חדש, ברישות כלל מרכיבי הלוחמה האווירית ללוחמה חדשה מבוססת רשת.
המשמעות הייתה יכולת שילוב עבודה בין מטוסים במבנה ובין מבנים של מטוסים, ראשיתה של הלוחמה הרשתית בחיל האוויר.
רשת ה"טריגו" שודרגה לרשת "אבנט כחול" המהווה את רשת ההולכה המרכזית של חיל האוויר, מבוססת סיבים אופטיים ומרבבים מתקדמים.
בנוסף, חל שדרוג משמעותי של נושא האיכות במערך הטכני.
להק ציוד קידם נושא זה בין היתר באמצעות הסמכות למדדי איכות אזרחיים – ISO 9000 ומכון התקנים.
העשור נפתח עם גיבוש תפיסות חדשות ומספר שינויים ארגוניים משמעותיים.
השינוי התפיסתי הראשון כלל מעבר מתפיסת עבודה מקצועית בחלוקה לעולם תוכן, לתפיסת עבודה מערכתית לפי מטוסים ומערכות נשק – טיפול ממוקד ושלם למערכות הנשק המרכזיות.
שינוי התפיסה לווה בשינוי ארגוני שמומש במטה לצ"ד ביוני 2001, שעיקרו היה הפרדת האחזקה מההנדסה וחיבורה ללוגיסטיקה.
הוקמו ענפים מקצועיים לפי סוגי משקים עיקריים (מטוסים, תובלה, מסוקים ועוד) שכללו פונקציות אחזקה ולוגיסטיקה.
בתחילת שנות ה-2000 נכנס לפעילות מבצעית מערך הכטמ"מ – הוקמו טייסות בהן גפים טכניים תומכים והוקמה מחלקת כטמ"מ במטה.
חיל האוויר ביצע עסקה לרכש מסיבי של פצצות "חכמות" בעלות ניהוג אוטומטי מבוסס לוויין (JDAM), שקיבלו את הכינוי "ברד כבד".
פותח בלוק תוכנה ייעודי למטוסי הקרב בממד"ס, וגופי המטה והשדה של המערך הטכני עמלו על הכנות לקליטת הפצצות, ובהמשך על תחזוקתן ובחינת מתארי שיגור חדשים לפצצות.
בשנת 2002 התקיים מבצע "חומת מגן" בו הופעל מערך ההגנה האווירית בלוחמה בשטח בנוי וסיוע לכוחות הקרקע.
הצוות הטכני נכנס לשטח הלחימה ביחד עם הלוחמים, דאג להשמשת תותחי הוולקן ופיתח תו"ל תוך כדי לחימה.
בשנת 2003 אוחדו מקצועות הטכנאים בדת"ק לכדי מקצוע חדש – טכנאי דרג א', מתוך הבנה שהטכנאים בדת"ק אינם נדרשים להתמחות בתיקון תקלות אלא בזיהוי התקלות, אבחון הליקויים והזמנת תיקון של מומחה התוכן.
טכנאי דרג א' צריכים להיות ממוקדים בהכשרת המטוס לטיסה, עמידה בפ"מ, הוצאת המטוס לטיסה וקבלתו מנחיתה.
בשנת 2004 הוקמה יחידת לה"ב (לוגיסטיקה, הנדסה ובקרה) – גוף לוגיסטי מערכתי במבנה ייחודי המשלב גופי מטה ושדה.
בשנת 2005 אוחדו יחידות המחשוב של החיל והוקמה יחידת אופק – יחידת מחשוב אחת שנותנת מענה בתחומי המחשוב החל מרכש, דרך פתרון תקלות ועד פיתוח מערכות IT ואוויוניקה מורכבות.
בשנת 2006 פרצה מלחמת לבנון השנייה, לאחר הטמעת השינויים הארגוניים ותפיסת הפעלה חדשה.
הלחימה ארכה כשלושים ימים, והמערך הטכני נתן מענה מלא לדרישות החיל – זמינות כלי הטיס ומערכות הנשק באמצעות שיפוץ ואחזקת מכלולים בקבועי זמן קצרים ביותר, הבשלת יכולות מבצעיות חדשות: המערך פעל להאצת הכנסת כלי טיס חדשים למבצעיות – מטוסי הסופה, מטוסי איסוף מודיעין ומסוק הקרב שרף.
פותחה יכולת לשינוע אפליקציות לפריסות מבצעיות ושינוע חוזי בזמן אמת.
לאור חשיפת בסיסי הצפון לאש רקטות וטילים, חודדה חשיבות התשתיות למערכות הנשק של החיל והוחלט על הקמת תשתיות מבצעיות בבסיסי הדרום.
הלוחמה הרשתית והנדסת המערכות המשיכו להתפתח ובשנת 2009 הוקמה מחלקה הנדסית בעלת התמחות בתחום האלקטרוניקה, מחלקת הנדסת מערכות, שהוגדרה כ"מהנדס האלקטרוניקה הראשי" של החיל.
בדרג ב' הוקם מערך אוויוניקה שבמסגרתו אוחדו מספר תחומים מקצועיים בטייסת התחזוקה: בקרת הירי, נש"ר ול"א תחת גוף אחד אלקטרוני אחזקתי והנדסי.
התפתחותן של מערכות הנשק ומורכבותן הטכנולוגית מחד, ומחירן הגבוה של המערכות ורגישותן לטעות של טכנאי מאידך, הביאו ליצירת סביבת למידה מתקדמת.
שולבו מאמנים בעולם הטכני, וההדרכות הטכניות החלו להתבצע בסביבה וירטואלית ממוחשבת, בעלת קישוריות וארכיטקטורה משותפת בין מאמנים.
בשנת 2011 מערכת כיפת ברזל הוכרזה כמבצעית ומוקם גדוד לוחמים ובו טכנאי דרג א'.
הוקמה טייסת תחזוקה ארצית למערך ההגנ"א, המספקת מענה אחזקתי לכל מערכות הנשק.
ב-7.4.11 בוצע היירוט המבצעי הראשון בעולם של רקטה בכלל ושל כיפת ברזל בפרט, ביירוט של רקטת גראד מעל אשקלון.
בנובמבר 2011 התרסק מטוס בז לאחר שהתנגש בלהקת שקנאים בנדידה.
כל חלקו האחורי נשקף והתעוות כתוצאה מחום השריפה.
לאחר 3 שנים הוחלט להחזירו לכשירות, משימה טכנית וטכנולוגית ברמה מהפכנית – המטוס נבנה מחדש כאשר חלקו הקדמי של המטוס השרוף וחלקו האחורי של מטוס בז נוסף שהודמם.
בשנת 2012 במהלך מבצע "עמוד ענן" עסקו אנשי המערך הטכני בחימוש, תדלוק ובחינה של מאות מטוסים טרם המראתם לעזה.
מטה לצ"ד מיקד מאמצו בהרחבת יכולות ההגנ"א, וסוללה חמישית לכיפת ברזל הוצבה בתוך לילה אחד.
בשנת 2014 החל מבצע "צוק איתן" שנמשך 51 ימים ובו פעל המערך הטכני במספר מישורים: הוצאת מטוסים לטיסה, זמינות חימוש, תפקוד מערכות המידע, שמירה על מלאי ופיזורו בהתאם לצורך.
תוך כדי לחימה הוכנס כטמ"מ חדש לפעילות מבצעית, הוכפלה כמות סוללות כיפת ברזל ובוצעו שינויי תוכנה במערכת עקב צרכים מבצעיים שהתגלו בלחימה, בוצעו השבחות ושיקומי מטוסים, הוקם קו הסבה לטילים.
בשנים אלו עולם המחשוב צבר תאוצה לא רק כתומך הטכנולוגי שנותן יכולת מבצעית מאחורי הקלעים, אלא כגורם משמעותי בפני עצמו.
האיום החדש כולל גם את איום הסייבר, ויחידת אופק הקימה יחידת סייבר הנערכת להגנה על מערכות המחשוב, ולא רק לפיתוחן.
בשנת 2018 הוקם גף אקדמיה בבסיס הטכני (בח"א 21) שמטרתו להכשיר ולעצב את דור העתיד החדש במערך הטכני של חיל האוויר.
בין תוכניות האקדמיה, תוכנית "שקד" בה לומדים נגדים ממגוון טייסות התחזוקה בחיל תואר טכנאי במשך שנה ולאחר מכן חוזרים לשירות בטייסות.
מסלול נוסף המהווה את מסלול הדגל במערך הטכני הוא מסלול "אדרים", אשר האיתור נעשה למלש"בים, בוגרי הנדסאים.
אותם חיילים מבצעים קורס טכני ומשובצים בטייסות התחזוקה והטיסה של החיל.
לאחר כשנה וחצי יוצאים הטכנאים לקורס קצינים בבה"ד 1 ובסופו מצטרפים למסלול ההכשרה הכוללת ארבעה שלבים (יסודות, מקצוענות, מתקדמים ועצמאות).
במהלך ההכשרה הטכנאים מוגדרים כצוערים אשר מוסמכים לקצונה במערך הטכני ובנוסף לומדים תואר ראשון רב תחומי באוניברסיטת חיפה.
ב 10 במאי 2021, החל מבצע "שומר החומות", מבצע צבאי רחב-היקף של צה"ל ברצועת עזה, שנפתח בתגובה לירי רקטות מסיבי לעבר אזור ירושלים ובהמשך גם לגוש דן, השפלה, הנגב והשרון.
המבצע נמשך עד להפסקת האש שנכנסה לתוקפה ב-21 במאי, בשעה 02:00 בלילה.
במהלך המבצע ארגוני הטרור ברצועת עזה שיגרו לעבר ישראל כ-4,360 רקטות ופצצות מרגמה.
חיל האוויר הישראלי נשא ברוב נטל המאמץ ההתקפי באמצעות טייסות הקרב,
המסק"ר והכטמ"מים (כלי טיס מאוישים מרחוק).
כלי טיס ובהם מטוסי קרב - לרבות F-35I אדיר, F-15I רעם, F-16I סופה ו-F-16C/D ברק 2020 - הפציצו למעלה מאלף מטרות טרור של חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ברצועת עזה.
מערך ההגנה האווירית נטל חלק מרכזי במאמץ ההגנתי, כאשר סוללות כיפת ברזל יירטו למעלה מ-1,350 רקטות ארטילריות שכוונו לעורף הישראלי בלמעלה מ-90% הצלחה.
בנוסף, כיפת ברזל יירטה והפילה כלי טיס בלתי מאוישים, בהם כטב"מי נפץ, ששיגר חמאס לעבר ישראל.
בשנת 2020 התבצע שינוי ארגוני נרחב במטה להק הציוד כחלק מתר"ש 'תנופה טכנולוגית'.
התאמת הארגון למגמות טכנולוגיות ומבצעיות חדישות תוך שיפור האפקטיביות והיכולות ההנדסיות.
פיצול ענפים גדולים לפי דיסיפלינות
בשנת 2022 בוצע מהלך נוסף למיצוב גוף המטה של המערך הטכני במסגרתו שונה שמו ל"המטה הטכנולוגי".
אחזקה – תחזוקת כלי הטיס ומערכות הנשק הקיימות
מטה לצ"ד אחראי על קביעת מדיניות האחזקה של כלי הטיס ומערכות הנשק ועל הקצאת המשאבים לביצוע.
בנוסף אחראי לבצע הנדסת אחזקה לשם מציאת פתרונות הנדסיים למקרים שאינם מוכרים בספרות ועל ניהול ומימוש תוכניות רכש מרכזיות של כלי טיס חדשים ומערכות נלוות.
דרגי האחזקה השונים אחראים על יישום הנחיות לצ"ד וביצוע התחזוקה בפועל ברמות שונות:
דרג א' (טכנאי בטייסת טיסה) – הכנת המשימה המבצעית: מבצע אחזקה מונעת ורמת שירות הדורשת זמן קצר, פירוק או הרכבה קלים.
דרג ב' (טכנאי בטייסת תחזוקה) – מבצע אחזקת מטוסים, מערכות ומכלולים בצורה יזומה וכמענה לתיקון תקלות שמעבר לסמכות דרג א'.
דרג ד' (יחידות אחזקה: יחידת האחזקה האווירית 22, יחידה 108) – מבצע אחזקה והנדסה לשיפוץ, שיקום והשבחת הקיים.
יחידות הבינוי מבצעות את אחזקת התשתיות בבסיסים.
בסיס ההכשרה, הטכני, אחראי על הכשרת הטכנאים.
בסיום הכשרתו וטרם תחילת עיסוקו, חותם הטכנאי על "שבועת הטכנאי", המהווה בסיס לאתיקה המקצועית ובה מתחייב הטכנאי שלא לחתום על פעולות אחזקה בניגוד לשיקול דעתו.
הנדסה ופיתוח מערכות נשק ויכולות חדשות
מעבר לתחזוקת המערכות הקיימות, אחראי המערך הטכני להמשיך ולפתח את המערכות כדי לשפר את יכולות כלי הטיס ומערכות הנשק ולהציב את המטוסים ברף טכנולוגי גבוה.
המערך מוביל פרויקטים להשבחת ושדרוג המטוסים הוותיקים והבאתם לרמת ביצועים קרובה למטוסים החדישים ביותר.
כמו כן אחראי על ניהול ובקרת פרויקטי אמל"ח ותקשו"ב לפיתוחים טכנולוגיים במגוון עולמות תוכן, החל מפיתוח מערכות מחשוב מבצעיות, מערכות אוויוניקה, כטמ"מ, מערכי חימוש ויכולות הגנה אווירית ואמצעים מיוחדים.
במסגרת אחריותו מוביל המערך הטכני את הפרויקט החל משלב בחינת החלופות, דרך שלבי הפיתוח ועד לקליטת המערכת והטמעתה בחיל.
לוגיסטיקה – ניהול שרשרת האספקה במטרה לאפשר זמינות מבצעית
מטה לצ"ד אחראי על קביעת מדיניות העיתוד וניהול מלאי, רכש ואחסנת חלפים לשם תפקוד מלא ברגיעה ובחירום ומתן מענה להצטיידות ואירועים חריגים.
מלאי החיל מאוחסן במחסן מרכזי ביחידת לה"ב, האחראי על קליטת הציוד מרכש וויסותו ליחידות החיל.
בסיסי החיל קולטים את המלאי ואחראים על תפעול המחסנים המקומיים וויסות המלאי לטכנאים.
המערך מורכב מגוף מטה (להק הציוד), מבסיס הדרכה (הטכני) ומגופי ביצוע ברמת היחידה (דרגי א', טייסות תחזוקה ויחידות בינוי) וברמה החילית (דרגי ד', יחידת התוכנה ולה"ב).
1959 – פרס ביטחון ישראל הוענק לצוות פיתוח על הסבת מטוסים למטוסי צילום.
1969 – פרס ביטחון ישראל הוענק לצוות פיתוח "סער" על הסבת מנועים במטוסי קרב מתוצרת צרפת.
1994 - ציון לשבח בתחרות הפרס הלאומי לאיכות ומצוינות בתעשייה ע"ש יצחק רבין הוענק לבמצ"א 108.
1995 - הפרס הלאומי לאיכות ומצוינות בתעשייה ע"ש יצחק רבין הוענק לטייסת תחזוקה אגד נ"מ 167.
2002 – פרס האיכות בתעשייה ע"ש יצחק רבין הוענק ליחידת האחזקה האווירית 22
2009 – ציון לשבח באיכות בתעשייה ע"ש יצחק רבין הוענק ליחידת האחזקה האווירית 22
2009 – הפרס הלאומי לאיכות ומצוינות במגזר הציבורי הוענק ללהק הציוד
2014 – ציון לשבח באיכות בתעשייה ע"ש יצחק רבין הוענק ליחידת האחזקה האווירית 22
המערך הלוגיסטי הוא מונח המתאר את המעטפת הצבאית הרב זרועית, התומכת בצבא וביחידותיו מבחינה לוגיסטית.
המערך הלוגיסטי נבחן בעת מלחמה, בה נדרש לספק את המרכיבים הלוגיסטיים הנדרשים באמצעות פתיחת נתיב יבשתי, אווירי או ימי המגיע עד לעומק שטח האויב, באופן המוכוון לכוחות הלוחמים ומותאם לצרכיהם.
המערך הלוגיסטי במלחמה מורכב מתחומי הספקה (דלק, תחמושת, מים, מזון, ציוד וסוללות), רפואה (טיפול רפואי, פינוי נפגעים ותברואה), טכנולוגיה ואחזקה (תיקון אמצעי לחימה, גרירה וחילוץ), בינוי ותשתיות, והיסעים.
משחר ההיסטוריה הצבאית האנושית המתועדת מנהלים צבאות שונים מאמצי לחימה ממושכים, הנמשכים מפרקי זמן של ימי קרב בודדים ועד לשנות מלחמה ארוכות.
קרבות רבים לאורך ההיסטוריה הוכרעו בהתאם ליכולתו של צבא לאפשר אספקה סדירה לכוחות הלוחמים – מזון, מים ואמצעי לחימה.
היו מקרים בהם הביאו צבאות לוחמים את כלי נשקם ומזונם מהבית, על מנת להתמודד עם אתגרי הלוגיסטיקה בקרב ובמקומות בהם לא היה ניתן להעביר אספקה סדירה.
הלוחמים בעת העתיקה הלכו רגלית לשדה הקרב, והיו מוצאים את מזונם בדרך או לוקחים אותו כשלל וביזה.
עדות לכך אנו מוצאים בדברי הרמב"ם בהלכות מלחמה (המאה ה-12):
הצבא האשורי היה הראשון שעשה שימוש במערך לוגיסטי צבאי.
בשל גודלו הרב, עשרות אלפי חיילים רגלים, אלפי מרכבות ואלפי פרשים, נדרשו האשורים לתחזק את מערכי הלחימה על ידי יצירת קווי הובלה לוגיסטיים, בימי מלחמה ובעת שלום.
מאוחר יותר - צבא מוקדון, שהתפרסם בעיקר על-ידי אלכסנדר הגדול, ערך מסע כיבושים גדול מאוד שהגיע עד להודו, ונדרש לוודא רציפות אספקתית לאורך כל מסעו על מנת לצלוח את הקרבות שבדרך.
המילה 'לוגיסטיקה' המוכרת כיום, הגיעה כנראה מצבא זה, במקור 'לוגיסטיקוס' - λογιστικός .
קפיצת המדרגה הגדולה ביותר בלוגיסטיקה הצבאית התרחשה רק לאחר כ-1,500 שנים על-ידי הגרנד ארמה של המצביא נפוליאון בונפרטה, שהכיר במרכזיותם של נשק חם ותותחים אשר דרשו התארגנות לוגיסטית מיוחדת.
נפוליאון רכש סוסים ופרשים רבים כדי להוביל תחמושת ולגרור את התותחים אל עומק שדה המערכה.
בנוסף, הקים מצבורי אספקה קדמיים בסמוך לשדה הקרב על מנת לאפשר את רציפות הלחימה.
קצין שווייצרי ששירת בצבא נפוליאון, אנטואן-אנרי ז'ומיני, כתב ספר חשוב בנושא הלוגיסטיקה הצבאית - "אמנות המלחמה".
בספרו הוא הגדיר את הלוגיסטיקה הצבאית: האמנות המעשית של הנעת צבאות.
בתפיסת ההפעלה הצבאית של צה"ל, נקבע כי על מנת לאפשר רציפות והמשכיות הלחימה לאורך זמן, נדרש ציר לוגיסטי מאובטח, שעל בסיסו נעים דרגים מסייעים ובאמצעותו נשמר קשר רציף, הולך וחוזר, בין החזית והעורף.
עם הקמת צה"ל בראשית 1948, הוקם אגף האפסנאות על מנת לתת מענה להיבטים הלוגיסטיים הנדרשים לקיומו של הצבא בעתות שלום ומלחמה.
בתחילה התנהלה השליטה על הלוגיסטיקה אך ורק על ידי המטכ"ל עצמו, שהעמיד את המשאבים לרשות הכוחות הלוחמים.
במהלך מלחמת העצמאות ועם התארגנות המערך הלוחם לגדודים וחטיבות, התפתחה הלוגיסטיקה לספק פתרונות מתאימים לבעיות שהתעוררו.
בשנותיו הראשונות התבסס אגף האפסנאות על ידע שהביאו חייליו הראשונים בעיקרם יוצאי הצבא הבריטי ואנשי הבריגדה היהודית.
במרוצת השנים חלו תמורות ושינויים רבים באופן הפעלת מרכיבי הלוגיסטיקה בצה"ל על בסיס לקחים מהמלחמות השונות.
בעשורים האחרונים בכלל ולאחר מלחמת לבנון השנייה בפרט, עלה צורך משמעותי לשנות את שיטת ההפעלה ולהתאימה לתפיסה המבצעית של צה"ל.
בשנים האחרונות הוכנס בתמרון היבשתי המונח סיוע מנהלתי.
מערך הסיוע המנהלתי מורכב מתחומי הספקה, רפואה, טכנולוגיה ואחזקה, משאבי אנוש, רבנות צבאית ושיטור ופיקוח תנועות.
מערך הסיוע המנהלתי ביבשה פועל במרחב הלחימה באמצעות מבצעים לוגיסטיים משולבים המאפשרים את רציפות והמשכיות של התמרון.
בשנת 2016 אוחדו אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל) ומפקדת זרוע היבשה בשגרה.
עם זאת ממשיך אט"ל לשאת באחריות על המאמץ הלוגיסטי הרב זרועי ועל הפיקוד הלוגיסטי במטכ"ל בשגרה ובמלחמה.
תפיסת ההפעלה של הלוגיסטיקה הקרבית בזרועות צה"ל – "סיוע מנהלתי"
תפקידו של המערך הלוגיסטי בצה"ל לתמוך את מאמצי הלחימה השונים ולאפשר את הרציפות של הלחימה.
מערך הסיוע המנהלתי עושה זאת באמצעות יכולות מגוונות של אספקה, רפואה צבאית, טכנולוגיה ואחזקה, משאבי אנוש, רבנות צבאית, פיקוח תנועות, הובלה, בינוי ותשתיות.
עיקר יכולותיה של הלוגיסטיקה מוכוונות כלפי כוחות היבשה, אך חלק נוסף מיכולותיה (כמו ציוד, דלק, מזון, הובלה, תשתיות ורפואה) משרת את הזרועות והאגפים השונים (זרוע האוויר, זרוע הים והמודיעין).
המערך הלוגיסטי, פועל בכל מצבי התפקוד (שגרה, מעבר משגרה לחירום, חירום ומלחמה) ובזירות המלחמה השונות.
תהליך ארגון והפעלת היכולות הלוגיסטיות בשדה הקרב דורש זמן רב יותר בהשוואה לארגון ולהפעלה של יחידות לוחמות המתורגלות ללחימה.
תנועתן של היחידות הלוגיסטיות מתבססת על צירים המאפשרים תנועת משאיות, ועל שטחים נרחבים לצורך פריסתן.
זו תורפה מבצעית בעיני הציר המבצעי כי היא נעשית באופן גלוי, לעיתים תוך השארת עקבות בשטח.
בנוסף, המערך הלוגיסטי חשוף לירי תלול מסלול מצד האויב, ונדרש לאבטח אותו על־ידי כוחות לוחמים כדי למנוע פגיעה באנשי המנהלה.
היחידות הלוגיסטיות בצה"ל אינן בעלות יכולות מבצעיות עצמאיות והכוחות הלוחמים נדרשים לעסוק בהכנסתן לתוך מרחב הלחימה ובהוצאתן ממנו.
על מנת לפעול באופן נכון ומהיר, מבצע המערך הלוגיסטי תיאומים שוטפים מול הכוחות הלוחמים - ביבשה, באוויר ובים.
ביבשה נדרשים הכוחות המסתייעים לפתוח צירי תנועה, לאבטח תנועת דרגי הלוגיסטיקה אל עומק השטח ולהגדיר בבירור נקודות חבירה ומילוי.
בזרוע האוויר חייב להתקיים תיאום מלא עם מפעילי כלי הטיס לגבי סוג הציוד שניתן להטיס, זמינות הכלים למשימות לוגיסטיות והורדת הציוד במקומות בהם יכולים כלי הטיס לנחות.
מול זרוע הים נבנה מערך המתבסס על כלי השיט המעבירים אספקה למרחב הלחימה הימי תוך התחשבות במגבלות.
המערכת הלוגיסטית של צה"ל איננה עצמאית והיא בנויה על הסתייעות בכוחות הלוחמים אותם היא משרתת.
על כן מוגדרים בכל יחידה דרגי לוגיסטיקה שתפקידם לוודא קיומה של מעטפת לוגיסטית זמינה ומתפקדת מרמת הפלוגה.
הדרג הלוגיסטי הוא למעשה הכוח האופרטיבי הלוגיסטי (המקביל לדרג הלוחם) של המסגרת אליה הוא כפוף, ותפקידו לאפשר ביצוע תהליכים ומבצעים לוגיסטיים בכל שלבי הלחימה.
בחירום לא מהווה הפלוגה דרג לוגיסטי, אלא מתבססת על "בטן" הכוחות (מלאי ואמצעים הקיימים על גבי הכוח ומאפשרים לו עצמאות בביצוע משימתו) ויכולות 'צמודות תמרון' לאגבור יכולותיו, כדוגמת חוליה רפואית, חוליה טכנית פלוגתית, עגלות, נגררים ובמידת הצורך גם שימוש בכלי רק"ם לוחמים לשינוע אספקה.
הדרג הלוגיסטי ברמת הגדוד הוא הפלס"ם – פלוגת הסיוע המנהלתי, לשעבר פלוגת המפקדה, שבראשה עומד מפקד הפלס"ם, לשעבר מ"פ מפקדה.
הפלס"ם מורכב מחמש פלגות (פלגה - כוח הגדול ממחלקה וקטן מפלוגה), כל אחת עם תחומי התמחות ואחריות אחרות:
פלגת ההספקה – בפיקוד מפקד פלגת (מפל"ג) הספקה.
תחתיה מסודרות כיתות – תחמושת, דלק ואמצעים; באחריותן למשוך את כלל הציוד אותו דרש הצק"ג (צוות קרב גדודי) מנקודות שונות במרחב ולהביאן אל הכוח הלוחם במבצע לוגיסטי.
פלגת הרפואה – בפיקוד קצין הרפואה הגדודי (קרפ"ג), הכוללת תחתיה את תחנת איסוף הנפגעים הגדודית (תאג"ד) ואת תחנת איסוף החללים (תא"ח).
פלגה זו אחראית על טיפול בנפגעים ובחללים ופינויים.
פלגת הטכנולוגיה והאחזקה (טנ"א) – בפיקוד מפל"ג טנ"א.
כוללת את כל תחומי האחזקה הרלוונטיים לצק"ג והאמל"ח המופעל בו, כלי רק"מ ואמצעי לחימה וכלים לא ממוגנים.
פלגת משאבי אנוש - בפיקוד שליש הגדוד.
אחראית על ניהול ושליטה כוח אדם מתפקד ונפגע, רווחת החיילים, הכשרות וטיפול בפרט.
פלגת העורף – בפיקוד הרס"ג.
אחראית על המענה המנהלתי בעורף של הצק"ג.
הפלס"ם מתנייע על מגוון כלי רכב קרביים ומשאיות, דוגמת אושקוש, משאיות ריאו, ומשאיות FMTV .
לכל רכב יעוד שונה (מכליות מים, מכליות דלק, רכבי משא למזון, תחמושת ואמצעים).
בנוסף, קיימים גם רכבי אחזקה ייעודיים (כדוגמת כיתת התיקונים על בסיס האמר, ומשאית מנוף ריאו חץ).
מספר כלי הרכב הכבדים משתנה ותלוי בסוג הצק"ג ומשימותיו.
בחלק מהחטיבות בצה"ל הוקמה בשנים האחרונות יחידת סיוע מבצעי (יחס"ם).
ייעודו של היחס"ם הוא להעצים את החטיבה ביכולות שיאפשרו לה עצמאות מרבית, הארכת אורך הנשימה ועמידה בקצב המבצעים.
חיוני לשלב מראש כוחות קרביים וכוחות לוגיסטיים, באופן שיאפשר תמיכה לוגיסטית ביחידות החטיבה.
היחס"ם אינו מבטל את פלוגות הסיוע המנהלתי (פלס"ם) בגדודים אלא מאפשר למפקדת החטיבה גמישות ואפקטיביות גדולה יותר במענה לוגיסטי ליחידותיה.
החפ"ק הלוגיסטי אמון על אינטגרציה של כלל המידע המנהלתי, עיבודו, זיקוקו לתמונת מצב לוגיסטית וגיבוש הערכת מצב אשר תוצג על ידי קצין הלוגיסטיקה למפקד היחידה.
לאחר גיבוש הערכת המצב של היחידה נדרש מפקד החמ"ל הלוגיסטי להציג למפקד משמעויות והמלצות, להציג דרישות לוגיסטיות לרמה הממונה, להנחות את הכוחות הלוחמים והלוגיסטיים ביחידתו ולבסוף להנחות את צוות החמ"ל בסדרי הפעילות.
החמ"ל הלוגיסטי ברמה הגדודית נקרא מכלול מנהלה, או 15א על שם אות הקריאה של הרק"ם עליו הוא מתנייד.
מכלול המנהלה עשוי להשתנות, אך בבסיסו הוא כולל:
מפקד הפלס"ם – מפקד המכלול והפלגות.
מפל"ג טנ"א – אחראי על תחום הטכנולוגיה והאחזקה.
קצין משא"ן (משאבי אנוש) – אחראי על תחום המשא"ן.
נגד נתונים – אחראי על תפעול מערכות השליטה והבקרה (שו"ב).
סמב"צים (סמלי מבצעים) – אחראים על מעקב אחר האירועים ורישומם ועל סיוע לקצינים האחראים.
קצין הרפואה הגדודי (קרפ"ג) וקצין הרפואה הרב הגדודי מנהלים יחסי גומלין ומעבירים דיווחים אל מכלול המנהלה, אך בהגדרה מיקומם הוא בתאג"ד.
מטרת המכלול, מלבד הריכוז והיצירה של תמונת מצב לוגיסטית למפקד הפלס"ם (שתוצג למג"ד לאחר מכן, בהערכת המצב הצק"גית), היא שליטה והנחיה על אירועים המתרחשים במהלך הלחימה ודורשים התערבות מנהלתית – פינוי נפגעים והרוגים, ריכוז נתוני הנפגעים ורישומם, ריכוז דרישות לוגיסטיות ומתן מענה אחזקתי.
בנוסף, מכלול המנהלה או בעלי תפקיד ממנו יפקדו על מבצעים לוגיסטיים.
החמ"ל הלוגיסטי ברמה החטיבתית נקרא מלכ"א – מרכז לוגיסטיקה וכוח אדם.
בניגוד למכלול המנהלה הגדודי, המלכ"א מחולק לתאים, כאשר כל תא בפיקוד קצין מהחטיבה האחראי על תחום מסוים:
קל"ח (קצין לוגיסטיקה חטיבתי) – מפקד המלכ"א.
קה"ס (קצין הספקה) – מפקד תא הספקה.
קט"א חטיבה – מפקד תא טכנולוגיה ואחזקה.
קרפ"ח (קצין רפואה חטיבתי) – מפקד תא רפואה.
קמש"ח (קצין משאבי אנוש חטיבתי) – מפקד מכלול המשא"ן ובתוכו תא הרבנות בפיקוד רב החטיבה.
בדומה למכלול המנהלה הגדודי, גם במלכ"א פועלים נגדי נתונים וסמב"צים מתחת למפקדי התאים.
המלכ"א מופקד על הריכוז והיצירה של תמונת מצב לוגיסטית לקל"ח (שתוצג למח"ט לאחר מכן) ועל שליטה על אירועים במהלך הלחימה ברמה החטיבתית.
כך יכול הקל"ח להורות לצק"ג מסוים לסייע לצק"ג אחר, אם הדרג הלוגיסטי שלו אינו מסוגל לעמוד במשימה.
בנוסף, יש כוחות נוספים אותם החטיבה יכולה לדרוש ((כדוגמת צוות אית"ן (איתור נעדרים) או כוחות יס"ר (יחידות סיור)) ולהחביר אל הצק"גים.
בחלק מהחטיבות הוקמה יחידת סיוע מנהלתי חטיבתית (יחס"ם) המהווה גוף ביצוע הכפוף למפקדת החטיבה ומתואמת על ידי המלכ"א בחטיבה.
במקביל לרשתות הקשר של הכוחות הלוחמים, קיימות רשתות קשר של המערך הלוגיסטי לצורך הנחיות והעברת דיווחים לוגיסטיים בלחימה בלי להפריע לרשתות הקשר הצק"גיות שעסוקות בלחימה.
לפלוגות אין רשת לוגיסטית עצמאית, והן משתמשות ברשת הקשר הלוגיסטית הגדודית, אליה מאזין הסמ"פ.
רשת הקשר הלוגיסטית הגדודית מכונה "מחו"פ" – מנהלת חילוץ ופינוי.
ברשת זו יועברו הדרישות הלוגיסטיות היומיות של הצק"פים בצק"ג, וכן יתנהלו המאמצים הלוגיסטיים המקבילים למאמצי הלחימה – חילוץ נפגעים וחללים ופינויים, הכנסת תגבורת וכוחות משא"ן מיוחדים, הכנסת הספקה לכוחות הלוחמים, פיקוד על מבצעים לוגיסטיים ומעקב אחר פצועים וסטטוס לוגיסטי של הצק"פים.
רשת הקשר הלוגיסטית החטיבתית מכונה 'מנו"ח' – מנהלה וחילוץ.
רשת זו דומה לרשת הקשר הלוגיסטית הגדודית, אך כיוון שהיא מרכזת כמה צק"גים, היא עמוסה יותר.
המנו"ח היא הרשת שדרכה שולט הקל"ח (קצין הלוגיסטיקה החטיבתי), באמצעות המלכ"א (מרכז לוגיסטיקה וכוח אדם), על תמונת המצב המנהלתית ברמת החטיבה.
בנוסף, פועלת בדרג החטיבתי רשת קשר "רפואה חטיבה" עבור תא הרפואה במלכ"א לצורך זמינות מרבית לפינוי הנפגעים.
המערך הכלכלי בצה"ל מהווה את איגוד היחידות בתחום התקציב, הכלכלה והמשאבים בצה"ל, המהוות סמכות מקצועית בגוף או בארגון שהן פועלות בו, אשר מונחות על-ידי היועץ הכספי לרמטכ"ל כסמכות מקצועית עליונה.
היועץ הכספי לרמטכ"ל (היועכ"ל) הוא קצין בדרגת תת-אלוף העומד בראש המערך הכלכלי בצה"ל ומכהן גם כראש אגף התקציבים במשרד הביטחון.
מתוקף תפקידו כיועץ הכספי לרמטכ"ל, ראש המערך הכלכלי חבר בפורום המטה הכללי.
ראש המערך הכלכלי המכהן כיום הוא תא"ל ניר ווינגולד.
בתפקידו הנוסף כראש אגף התקציבים במשרד הביטחון, האחראי לניהול כולל של תקציב הביטחון, היועץ הכספי לרמטכ"ל כפוף למנכ"ל משרד הביטחון.
תפקידו העיקרי של היועץ הכספי לרמטכ"ל הוא ייעוץ לרמטכ"ל בתחומי התקציב והכלכלה, הנחיית גופי התקציב בצה"ל, בקרה תקציבית ויישום חוק התקציב בצה"ל.
ייעודו של המערך הכלכלי לשאת באחריות הכוללת לניהול תקציב הביטחון ולספק ייעוץ מקצועי לרמטכ"ל, למנכ"ל משרד הביטחון ולמטה הכללי בצה"ל בתחומי התקציב, השכר, הכלכלה וההתקשרויות.
ראש המערך הכלכלי משמש סמכות מקצועית עליונה בצה"ל בתחומים אלה.
ייעוץ מקצועי בתחומי תקציב, שכר, כלכלה והתקשרויות.
האחריות הכוללת לניהול תקציב הביטחון, כוללת את האחריות לגיוס המקורות לתקציב הביטחון והאחריות לניהולם ובקרתם.
הן המקורות המוקצים על ידי משרד האוצר במסגרת תקציב המדינה, הן של כספי הסיוע מארצות הברית והן מקורות נוספים כדוגמת מהלכי פינוי מחנות ושיווק קרקעות.
גיבוש ופרסום הוראות מקצועיות ונהלים לצה"ל בתחום התקציב, הכלכלה, ההתייעלות, ההתקשרויות והמכירות.
פיתוח, הדרכה והכשרה של מפקדים בצה"ל ובעלי תפקידים העוסקים בתחומי תקציב ומשאבים, כלכלה, שכר, לרבות הטמעת תהליכי התייעלות וחשיבה כלכלית.
ייצוג משרד הביטחון וצה"ל למול הכנסת ומשרדי הממשלה ובפרט מול משרד האוצר.
הכנת תקציב הביטחון, בנייתו וקידום אישורו בתהליך אישור הממשלה והכנסת, מעקב וביצוע שינויים והתאמות בתקציב.
מעקב אחר מימוש התקציב של תוכניות העבודה ומיצויו בהתאם ליעדים ולסדר העדיפויות המאושר על ידי הרמטכ"ל בשיתוף עם אגף התכנון בצה"ל.
ייעוץ בבניית תוכנית העבודה של כל גופי התקציב בצה"ל, וכפוף למסגרות התקציב ולפקודות הצבא בתחום התקציב.
ייזום והובלת מהלכי התייעלות בכלל הזרועות ויחידות צה"ל וניהול קרן ההתייעלות למול הגופים, לרבות התייעלות אנרגטית.
מעקב אחר התפתחות התקציב החזויה (הוצאות והכנסות), ביצוע הערכת מצב תקציבית שנתית ורב שנתית כבסיס לתוכניות העבודה של הגופים התקציביים במשרד הביטחון, זרועות צה"ל השונות ופרויקטים מרכזיים.
הכנה ועיבוד של מחקרים, סקירות וניירות עמדה בכל הקשור לתקציב הביטחון.
טיפול בהיבט הכלכלי תקציבי בתהליכי קבלת החלטות ממשלה ומהלכים מדיניים – הצעות חוק, הצעות החלטות ממשלה וכיוצא בזה.
יחידת היועץ הכספי לרמטכ"ל הוקמה עוד בשנת 1948. היחידה פעלה כגוף משותף לצה"ל ולמשרד הביטחון מתוקף היותו של היועץ הכספי לרמטכ"ל גם ראש אגף התקציבים במשרד הביטחון.
המערך הכלכלי הוקם בשנת 2009 כמערך מקצועי הכולל את איגוד היחידות בתחומי התקציב, הכלכלה והשכר בכפיפות לראש המערך הכלכלי שהוא היועץ הכספי לרמטכ"ל וראש אגף התקציבים במשרד הביטחון.
ראש המערך הכלכלי הוא קצין בדרגת תת-אלוף, המכהן בתפקיד היועץ הכספי לרמטכ"ל וראש אגף התקציבים במשרד הביטחון.
ראש המערך הכלכלי הוא הסמכות המקצועית העליונה, כך שכל הקצינים והנגדים העוסקים בתחום הכלכלה, התקציב, ניהול השכר והמשאבים ביחידות צה"ל השונות כפופים להוראותיו המקצועיות בנוסף לפקודות צה"ל ומשרד הביטחון המחייבות.
ראש המערך אחראי להכשרה, הדרכה ולפיתוח כוח האדם במערך הכלכלי כולו.
המערך הכלכלי כולל בעיקר קצינים, אך גם אזרחים עובדי צה"ל, אזרחים עובדי משרד הביטחון ונגדים אשר פרוסים בכלל זרועות ויחידות צה"ל ובגופי משרד הביטחון.
למערך הכלכלי תוכנית הכשרות סדורה הכוללת השלמה חילית שמבצעים קציני המערך בתום קורס הקצינים (בה"ד 1) ומגוון קורסים מקצועיים המבוצעים במסגרת בית הספר לתקציב ולכלכלה של המערך הכלכלי הממוקם בבסיס גדעונים.
אנשי המערך הכלכלי פרוסים בכל זרועות ויחידות הצבא, ובגופי משרד הביטחון השונים.
היחידות והמחלקות העיקריות הכוללות את המערך הכלכלי
יחידת היועץ הכספי לרמטכ"ל – יחידת המטה של המערך הכלכלי המונה שש מחלקות מקצועיות:
מחלקת תקציבי זרועות ומיוחדים, ראש המחלקה הוא אל"ם אריה רדנסקי.
מחלקת תקציבי יבשה, שכר וכוח אדם, ראש המחלקה היא אל"ם ענת גולן.
מחלקת תכנון הכוללת את יחידת ההתייעלות, ראש המחלקה הוא אל"ם תומר ניאזוף.
מחלקת תורה הדרכה ומידע, ראש המחלקה הוא אברהם טסקר.
מחלקת תקציבים ובקרה (מת"ב) בזרוע היבשה.
ראש המחלקה היא אל"ם הדס יואל-ברוך.
גופי המערך הכלכלי באגף כוח האדם הם יחידת מופת, ענף תכנון שכר וענף תקציבים.
מחלקת תקציבים וכלכלה (תו"כ) בזרוע הים.
ראש המחלקה היא אל"ם נתנאלה סולימני.
ענף תקציבים במחלקת התכנון באגף המודיעין.
ענף תקציבים במחלקת תכנון ובמנהלת הטרנספורמציה הדיגיטלית באגף התקשוב.
ענפי התקציבים בפיקודים המרחביים (פיקוד הדרום, פיקוד המרכז ופיקוד הצפון).
ענף תכנון ותקציבים בפיקוד העורף.
ענף תקציבים בקרן והיחידה לחיילים משוחררים.
קציני המערך הכלכלי פרוסים גם ביחידות קצה, כמו אוגדות, יחידות מודיעין או סגל.
כלל אנשי המערך הכלכלי הם בוגרי תואר ראשון לפחות בכלכלה, מתמטיקה או בתחומי ראיית החשבון ומנהל עסקים, מרביתם מתגייסים לצה"ל במסגרת מסלול העתודה האקדמאית.
המערכה הגרמנית התרחשה ב-1813. חברות הקואליציה השישית, כולל מדינות גרמניה אוסטריה ופרוסיה, לצד רוסיה ושוודיה, נלחמו בסדרת קרבות בגרמניה נגד הקיסר הצרפתי נפוליאון, המרשלים שלו וצבאות הקונפדרציה של הריין - ברית של רוב שאר המדינות הגרמניות - והביאו לקיצה את השליטה של האימפריה הצרפתית הראשונה.
לאחר התבוסה ההרסנית של הגרנד ארמה של נפוליאון במערכה הרוסית של 1812, יוהאן יורק - הגנרל בפיקוד כוחות העזר הגרמנים של ה-Grande Armée () – הכריז על הפסקת אש עם הרוסים ב-30 בדצמבר 1812 באמצעות אמנת טאורוגן.
זה היה הגורם המכריע לפרוץ המערכה הגרמנית בשנה שלאחר מכן.
מערכת האביב בין צרפת לקואליציה השישית הסתיימה באופן לא חד משמעי עם הפסקת אש בקיץ (ההפוגה של פלסוויץ).
באמצעות תוכנית טרכנברג, שפותחה במהלך תקופת הפסקת האש בקיץ 1813, הסכימו שרי פרוסיה, רוסיה ושוודיה לנקוט באסטרטגיה אחת של בעלות ברית נגד נפוליאון.
לאחר סיום הפסקת האש, בסופו של דבר התייצבה אוסטריה לצד הקואליציה, וסיכלה את תקוותיו של נפוליאון להגיע להסכמים נפרדים עם אוסטריה ורוסיה.
לקואליציה הייתה כעת עליונות מספרית ברורה, שאותה הביאו בסופו של דבר על כוחותיו העיקריים של נפוליאון, למרות כישלונות קודמים כמו קרב דרזדן.
שיא האסטרטגיה של בעלות הברית היה קרב לייפציג באוקטובר 1813, שהסתיים בתבוסה מכרעת לנפוליאון.
הקונפדרציה של הריין פורקה לאחר הקרב כאשר רבות מהמדינות שהיו חברות בה הצטרפו לקואליציה, מה שסיים את אחיזתו של נפוליאון בגרמניה.
לאחר עיכוב שבו הוסכם על אסטרטגיה חדשה, בתחילת 1814 פלשה הקואליציה לצרפת, במקביל לצעדת הצבא הבריטי של הדוכס מוולינגטון צפונה מספרד אל דרום צרפת.
נפוליאון התפטר ולואי ה-18 תפס את כס המלוכה הצרפתי.
המלחמה הגיעה לסיומה הרשמי עם חתימת חוזה פריז במאי 1814.
מאז 1806 סופרים ואינטלקטואלים כמו יוהאן פיליפ פאלם, יוהאן גוטליב פיכטה, ארנסט מוריץ ארנדט, פרידריך לודוויג יאן ותאודור קרנר מתחו ביקורת על הכיבוש הצרפתי ברוב גרמניה.
הם דגלו במגבלות על הנסיכים השושלתיים של גרמניה ובמאמץ משותף של כל הגרמנים, כולל הפרוסים והאוסטרים, לגרש את הצרפתים.
משנת 1810, ארנדט ויאן ביקשו שוב ושוב מבכירים בחברה הפרוסית לארגן מרד כזה.
יאן עצמו ארגן את הליגה הגרמנית ותרם תרומה גדולה להקמת הפרייקור של ליצו.
מבשרים אלה השתתפו בפרוץ פעולות האיבה בגרמניה, הן בשירות בכוחות המזוינים והן בגיבוי הקואליציה באמצעות כתביהם.
עוד לפני המערכה הגרמנית, היו התקוממויות נגד כוחות צרפתים שכבשו את גרמניה - אלה פרצו מ-1806 ואילך בהסן וב-1809 במהלך המרד הטירולי.
התקוממויות אלו התגברו באותה שנה בפיקודו של וילהלם פון דורנברג, היוזם והמפקד העליון של המרד ההסי, ומיור פרדיננד פון שיל.
לאחר כמעט השמדה מוחלטת של הגרנד ארמה של נפוליאון ברוסיה בשנת 1812, הכריז יוהאן יורק - הגנרל בפיקוד כוחות העזר הגרמנים של הגרנד ארמה (Hilfskorps) מהקונפדרציה של הריין - על הפסקת אש עם הרוסים ב-30 בדצמבר 1812 באמצעות אמנת טאורוגן.
ב-17 במרץ 1813 - היום בו אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה הגיע להופלאגר של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה - הכריזה פרוסיה מלחמה על צרפת.
ב-20 במרץ 1813, פרסם העיתון Schlesische privilegierte Zeitung את נאומו של פרידריך בשם "An Mein Volk", שנשא ב-17 במרץ וקרא למלחמת שחרור.
בנוסף ליחידות הפרוסיות החדשות שהוקמו כמו לנדווהר ולנדשטורם, בוצעה הלחימה הראשונית על ידי מתנדבים כמו חיילים מתנדבים גרמנים, יחידות יגרים, פרייקור (כגון הפרייקור של ליצו), וחיילים מרוסיה, (מקיץ 1813 ואילך) שוודיה בפיקודו של נסיך הכתר קרל יוהאן (המרשל הצרפתי לשעבר ז'אן-בטיסט ברנדוט), ואוסטריה בפיקודו של פילדמרשל קרל פון שוורצנברג.
בהיותה כבר עסוקה בשמירה על עליונות ימית ובלחימה במלחמת חצי האי, בריטניה הגדולה לא לקחה חלק ישיר במערכה הגרמנית, למרות שהיא שלחה סובסידיות לתמוך בה.
אמנת טאורוגן הפכה לנקודת ההתחלה של התחדשות פרוסיה.
כשהבשורה על השמדת הגרנד ארמה התפשטה, והופעתם של עריקים רבים שכנעה את העם הפרוסי במציאות האסון שפקד אותו, פרצה הרוח שנוצרה משנים של שליטה צרפתית.
לעת עתה הועמדו המלך ושריו בעמדת החרדה הגדולה ביותר, שכן הם הכירו את משאבי צרפת ואת הרבגוניות חסרת הגבולות של אויבם המושבע מכדי לדמיין שסוף סבלם עדיין נראה באופק.
להתנער ממעשים ורצונותיהם של הצבא ושל האגודות הסודיות להגנה, שכל צפון גרמניה הייתה כרוכה בהן, משמעו לסכן את עצם קיומה של המלוכה, בעוד שהתקפה על שרידי הגראנד ארמה פירושה וודאות של גמול נורא מהצבאות הצרפתיים החדשים שהוקמו כעת במהירות על הריין.
כך קרה, למשל, שהנסיך אז'ן דה בוארנה, המשנה למלך איטליה, נסוג מהעמדות שנפוליאון ציווה עליו להחזיק בכל מחיר כעמדות קדומניות בפוזן, שם התקבצו סביבו בהדרגה כ-14,000 איש, צעד אחר צעד למגדבורג, שם פגש תגבורת ופיקד על כל הקו של האלבה התחתית.
בינתיים, בפריז, נפוליאון גייס וארגן צבא חדש לכיבוש מחדש של פרוסיה.
הודות לכך שהוא אילץ את בני בריתו להילחם את קרבותיו למענו, הוא עדיין לא שאב מאוד ממשאבי הלחימה של צרפת, ואחוז הגברים שנלקחו בפועל על ידי הגיוס במהלך השנים מאז 1806 היה למעשה נמוך מזה הקיים בצבאות היבשת של היום.
הוא גם יצר בשנים 1811–1812 משמר לאומי חדש, המאורגן בקבוצות כדי להבדיל בינו לבין הצבא הסדיר, ולהגנת הבית בלבד, ואלה על ידי פנייה מיומנת לפטריוטיות שלהם ולגיוס הנבון שהופעל באמצעות הפרפקטים, הפכו למועילים.
מאגר של אנשים מאומנים למחצה לגדודים חדשים של הצבא הפעיל.
היטלים נעשו גם בחומרה קפדנית במדינות הקונפדרציה של הריין, ואפילו איטליה נקראה להקריב קורבנות חדשים.
באופן זה עד סוף מרץ, 200,000 איש נעו לעבר האלבה, ובשבועיים הראשונים של אפריל, הם רוכזו כראוי בזווית שיצרו האלבה והזאלה, מאיימים מצד אחד על ברלין ומצד שני על דרזדן והמזרח.
שני הצבאות קיבלו מידע באדישות רבה, שכן שניהם היו ללא כל כוח פרשים סדיר מהימן המסוגל לחדור את מסך המוצבים שבהם כל אחד השתדל להסתיר את נטייתו, ונפוליאון, שפעל ברובו בשטח לא ידידותי, סבל יותר מהבחינה הזו מאשר יריביו.
ב-25 באפריל הגיע נפוליאון לארפורט וקיבל על עצמו את הפיקוד.
באותו יום עמדו חייליו בעמדות הבאות.
בינתיים, הפרוסים והרוסים ריכזו את כל האנשים הזמינים ונעו בקו כמעט מקביל, אך מעט מדרום לכיוון בו נקטו הצרפתים.
ב-1 במאי, נפוליאון והמשמר הקדמי נכנסו לליצן.