tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יאנוב היה נשוי לראשונה לוויויאן גליקשטיין ב-1949, אך הם נפרדו ב-1975 והתגרשו ב-1980 כדי שיוכל להינשא בשנית.
הוא התחתן עם פרנס דאוניק ארבעה חודשים מאוחר יותר ב-1980 ועדיין היה נשוי לה בזמן מותו.לז'אנוב היו שני ילדים מנישואיו הראשונים – ריק יאנוב, מטפל ראשוני, ואלן יאנוב, זמרת ושחקנית שמתה ב-1976 – ובן מאומץ, חאווייר, מנישואיו השניים.
ב-1 באוקטובר 2017, יאנוב מת בשנתו בגיל 93 מדום נשימה שהסתבך בשבץ מוחי.
במשך מספר שנים סבל יאנוב ממחלת גרון שהגבילה את יכולת הדיבור שלו.
בזמן מותו, הוא התגורר במאליבו, קליפורניה.
האנטומיה של מחלות נפש (1971)
המהפכה הראשונית: לקראת עולם אמיתי (1972)
חותם: ההשפעות לאורך החיים של חווית הלידה (1984)
למה אתה חולה, איך אתה נהיה בריא: הכוח המרפא של רגשות (1996)
ריפוי ראשוני: גישה לכוח המדהים של רגשות כדי לשפר את בריאותך (2006)
הפתרון של יאנוב: הרמת דיכאון באמצעות טיפול ראשוני (2007)
החיים לפני הלידה: התסריט הנסתר ששולט בחיינו (2011)
מעבר לאמונה: כתות, מרפאים, מיסטיקנים וגורואים – למה אנחנו מאמינים (2016)
המהפכה הפנימית (1971 / 85 דקות) תיאור אישי של טיפול ראשוני מאת גיל טוף.
Primalterapi: vintern 1977 (1978 / 130 דקות) סרט תיעודי שוודי בן 3 חלקים מאת ג'רארד רוהל.
הטיפול הראשוני של ארתור יאנוב (2018 / 45 דקות) מבט אסוציאטיבי מאת Ulf Kjell Gür .
ארתור וֶרְגְס מיטשל האב היה פוליטיקאי ופעיל זכויות אזרח אמריקאי.
מיטשל, שייצג את מחוז הקונגרס הראשון של מדינת אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1935–1943, היה האפרו-אמריקאי היחיד בקונגרס במהלך כהונתו.
כמו כן, הוא הדמוקרטי השחור הראשון שנבחר לקונגרס האמריקאי.
מיטשל נולד בעיר לה-פאייט שבאלבמה, בנם של טיילור מיטשל ואמה לבית פטרסון.
בגיל 14 עזב את ביתו כדי ללמוד במכון טסקיגי (אוניברסיטת טסקיגי דהיום), שם עבד בחווה חקלאית וכעוזרו האישי של בוקר טי.
בהמשך למד תקופה קצרה באוניברסיטת קולומביה והוסמך לעריכת דין.
לאחר מכן עבר לשיקגו שבאילינוי, והחל לעבוד בשירות המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1932 עבר אל מפלגה הדמוקרטית; ההיסטוריונית ננסי וייס מלכיאל נימקה שינוי אידאולוגי זה משום שהיה "שאפתן וחסר סבלנות כלפי הנהגת השחורים המיושנת במפלגה הרפובליקנית, ותר אחר הזדמנות לקידום אישי במסגרת נסיקת המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית".
מיטשל היה חבר באחוות פי בטא סיגמא (Phi Beta Sigma) ושימש כנשיא הבין-לאומי השישי של האחווה בשנים 1926–1934.
בשנת 1934 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לאחר שניצח חבר הקונגרס האפרו-אמריקאי והרפובליקני אוסקר דה פריסט.
במהלך מסע הבחירות הטעים את תמיכתו במדיניות הניו דיל ובתוכניות הסיוע הציבוריות של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, וכן ביקר את דה פריסט על כך שפעולותיו נגד הפרדה גזעית אינן אפקטיביות מספיק.
לאחר ניצחונו, כשקיבל 53% מהקולות, אמר לו דה פריסט: "אני מברך אותך כחבר הקונגרס השחור הדמוקרטי הראשון."
בבית הנבחרים יזם מיטשל חוקים לאיסור לינץ' ולמאבק באפליה גזעית.
הוא גם הגיש תובענה ייצוגית נגד חברות הרכבת "אילינוי סנטרל" ו"רוק איילנד", לאחר שנאלץ לעבור לקרון מופרד-גזעית בעת שהרכבת התקרבה לגבול המדינה עם ארקנסו.
התביעה שלו הגיעה עד לבית המשפט העליון של ארצות הברית בתיק "Mitchell v.
United States", שבו נקבע כי הרכבת הפרה את חוק הסחר הבין-מדינתי 1887 .
מיטשל בחר שלא להתמודד לכהונה נוספת בשנת 1942. במעשהו האחרון בקונגרס גינה את הפוליטיקאים שהעדיפו, לדבריו, ניצחון של מדינות הציר במלחמת העולם השנייה על פני מתן זכויות אזרח לאוכלוסיית האפרו-אמריקאים, והשווה בין הזוועות שביצעו גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית לבין הלינצ'ים שהתרחשו באותה עת בארצות הברית, ובהם הלינץ' בשובוטה (Shubuta) שבמיסיסיפי.
אף על פי שחלק מהיבחרו לבית הנבחרים יוחס לביקורתו כלפי דה פריסט על חולשתו בתחום זכויות האזרח, גם מיטשל עצמו ספג ביקורת מצד פעילי זכויות אזרח בתחום זה, שטענו כי לא עשה די לקידום השוויון הגזעי.
כך, למשל, האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים טען כי הצעות החוק שלו נגד מעשי לינץ' היו מתונות מדי.
משפרש מהחיים הפוליטיים עבר לווירג'יניה ונהיה לחקלאי, שם עבד אדמה בגודל 12 אקר.
ב-9 במאי 1968 נפטר בביתו שבפיטרסבורג, וירג'יניה.
ארתור אשר מילר היה מחזאי ותסריטאי יהודי-אמריקאי, מגדולי המחזאים בארצות הברית בכל הזמנים, חתן פרס פוליצר למחזאות (1949) ופרס הרצאת ג'פרסון (2001).
ארתור מילר נולד בשנת 1915 בניו יורק, בנם של איזידור ואוגוסטה מילר, שניהם יוצאי משפחות מראדומישל ויילקי שבגליציה.
אביו היה יצרן בגדים ואמו עקרת בית.
למילר היו שני אחים - קרמיט וג'ואן.
המשפחה התגוררה במנהטן בדירת גג מפוארת הצופה לסנטרל פארק, עד השפל הכלכלי הגדול של שנת 1929, שגזר עליהם חיי דלות, ותקופה מסוימת לאחר שסיים את התיכון, מילר אף נאלץ לעבוד כפועל במחסן לחלקי חילוף למכוניות.
המעבר מעושר יחסי לדלות השפיע השפעה עמוקה על ארתור הנער.
במהלך לימודיו באוניברסיטת מישיגן כתב מילר בשנת 1936 את מחזהו הראשון (מתוך 27 בסך הכול), "כבוד בשעת השחר".
בשנת 1938 סיים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן וקיבל תואר בעיתונאות.
ב-1940 נישא למרי סלטרי, ונולדו להם שני ילדים: ג'יין ורוברט.
בשנת 1944 הועלה בברודוויי מחזהו "האיש שהיה לו הכול", והוּרַד לאחר ארבע הצגות בלבד.
בשנת 1945 יצא לאור הרומן היחיד שכתב, "פוקוס".
בשנת 1947 כתב את המחזה "כולם היו בני".
המחזה זכה להצלחה רבה, וסלל את דרכו של מילר להצלחה.
זהו מחזה ריאליסטי-פסיכולוגי, המעלה את הנושאים שמילר העלה גם בשאר יצירותיו – האחריות שנוטל אדם על עצמו ורגש האשמה שהוא חש באשר לבגידתו במשפחתו.
גיבור המחזה, יצרן מנועי מטוסים לחיל האוויר האמריקאי בתקופת מלחמת העולם השנייה מגלה ליקוי בתהליך הייצור, אך ממשיך לייצר ולספק את המנועים למרות הליקוי וממשיך בכך אפילו אחרי שמסתבר שהליקוי גורם לתאונות קטלניות.
בנו הטייס, המודע לאחריותו של אביו לתאונות, מתאבד ואחריו מתאבד גם האב החוטא.
בשנת 1949 זכה מילר בפרס פוליצר על מחזהו "מותו של סוכן", וכן בשלושה פרסי טוני.
גיבור המחזה וילי לומן, סוכן מכירות, אינו מסוגל לפרנס את משפחתו בכבוד ומביים תאונה, למעשה מתאבד, כדי לזכות את אשתו האלמנה בדמי הביטוח שיבטיחו לה ולילדיהם קיום בכבוד בעתיד.
בזכות מחזה זה היה ארתור מילר לאחד המחזאים האמריקאים החשובים בדורו.
הוא אמר על עצמו: "נטלתי על עצמי מעין תפקיד של מתווך בין היהודים לאמריקה ובין האמריקנים לבין עצמם".
מחזהו הבא של ארתור מילר, "ציד המכשפות", שנכתב ב-1953, מתרחש אומנם בסיילם בשנת 1692, אך היה בגדר התקפה ישירה וברורה כנגד "ציד המכשפות" של ג'ו מקארתי.
מילר הואשם בנטיות קומוניסטיות בידי איליה קאזאן ונאלץ להופיע בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקאית.
ב-31 במאי 1957 הוא הואשם בביזיון הקונגרס מאחר שסירב להסגיר את שמות ידידיו החברים יחד עמו בחוג ספרותי, לאחר שאלה נחשדו בפעילות קומוניסטית.
בית המשפט לערעורים של ארצות הברית ביטל החלטה זו ב-8 באוגוסט 1958.
ב-1956 התגרשו מילר ואשתו הראשונה מרי, ועבר לרינו שבנבדה.
ב-29 ביוני 1956 נישא לשחקנית הקולנוע מרילין מונרו, לאחר שהתגיירה לבקשתו בגיור רפורמי.
הם התגרשו ב-24 בינואר 1961. שלוש שנים לאחר מכן העלה מילר את מחזהו "לאחר הנפילה", שבו דן בפרשת נישואין הקשה ובהרסנותה של הדמות המרכזית בו, מגי.
המחזה עורר סערה ציבורית ורבים ראו בו את תחילתו שקיעתו של מילר כמחזאי חברתי חשוב, בנוסח המודל הנערץ שלו - איבסן.
אף שהמשיך לכתוב, ומדי פעם להעלות, מחזות עד מותו - לא זכה עוד להצלחה של ממש, לא מן הקהל ולא מן הביקורת.
ב-1961 כתב את התסריט לסרט "יוצאי הדופן", שבו שיחקו מרילין מונרו, קלארק גייבל ומונטגומרי קליפט.
הסרט, בבימויו של ג'ון יוסטון, נכשל קופתית והתקבל בקרירות, ברם עם חלוף השנים זכה להערכה מחודשת כיצירת מופת.
ב-17 בפברואר 1962 נישא בשלישית, לאינגה מורת', ולבני הזוג נולדו שני ילדים: רבקה ודניאל.
מילר נשאר נשוי למורת' עד פטירתה ב-30 בינואר 2002.
ב-2001 קיבל מילר את הזכות לשאת בוושינגטון את הרצאת ג'פרסון, הנחשבת לאות הכבוד הגבוה ביותר שמעניק הממשל האמריקאי עבור הישגים מחקריים במדעי הרוח.
אות זה מוענק מדי שנה, החל מ-1972, לנבחר אחד בלבד, על ידי הקרן הלאומית למדעי הרוח (NEH), סוכנות פדרלית עצמאית שהוקמה ב-1965 במטרה לקדם את המחקר במדעי הרוח.
בדצמבר 2004 הכריז מילר בן ה-89 כי הוא מתכוון לשאת לאישה את האמנית אגנס בראלי (בת ה-34), שעמה התגורר מאז 2002.
מילר נפטר מהתקף לב ב-10 בפברואר 2005 בביתו ברוקסברי שבקונטיקט.
בתו רבקה מילר היא קולנוענית עצמאית וסופרת.
(1961) יוצאי הדופן - תסריט לסרט בכיכובה של מי שהייתה אשתו דאז, מרילין מונרו
ארתור מילר, כולם היו בני: מחזה בשלוש מערכות; עברית: בנימין תמוז, תל אביב: מרכז ישראלי לדרמה, [1949].
(הועלה בתיאטרון הקאמרי בבימוי יוסף מילוא)
ארתור מילר, כולם היו בני: מחזה; תרגם לעברית מרדכי הוכברג, תל אביב: [חמו"ל], 1973. ("שיטת הגוונים ללימוד שפות";עברית ואנגלית, עמוד מול עמוד)
ארתור מילר, כולם היו בני: מחזה בשלוש מערכות; מאנגלית: גדעון טורי, תל אביב: מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור ('ספרי סימן קריאה'), תשל"ו.
ארתור מילר, כולם היו בני; תרגום: עפרה בן-עמי, רמת גן: בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע "בית צבי", 1982. ("הודפס לצורך תרגיל בבית הספר לאמנות הבמה והקולנוע")
ארתור מילר, כולם היו בני; [מאנגלית: טובה קשת], תל אביב: אור עם, תשמ"ו 1986.
ארתור מילר, מותו של סוכן: שיחות פרטיות מסוימות בשתי מערכות, בתוספת תפילת-אשכבה; תרגם יצחק עברי, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"א.
(הופיע במהדורות נוספות, בהן אור עם, 1980)
ארתור מילר, מותו של סוכן: מחזה בשתי מערכות; עברית: תרצה אתר, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – הוועד הפועל – מרכז לתרבות ולחינוך – איגוד בימות החובבים, [1967].
(הועלה בתיאטרון זווית בבימוי ראובן מורגן)
ארתור מילר, מותו של סוכן; (מאנגלית: דן אלמגור), מהדורה ב', תל אביב: אור עם, תשמ"ז 1986. (הופיע לראשונה בדפוס סטנסיל: מותו של סוכן: כמה שיחות פרטיות: בשתי מערכות ורקוויאם; עברית: דן אלמגור, [חסר מקום]: [חמו"ל], [197-?])
ארתור מילר, מראה מעל הגשר: מחזה בשני חלקים; עברית: אהרן מגד, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – הוועד הפועל – מרכז לתרבות ולחינוך – איגוד בימות החובבים, [1956].
(הועלה בתיאטרון הבימה בבימוי היי קיילוס).
ארתור מילר, מראה מעל הגשר; תרגום: עינת שמיר, תל אביב: אור עם, תשמ"ז 1987.
ארתור מילר, המחיר: מחזה בשתי מערכות; עברית: עדנה קורנפלד, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה מיסודו של מרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות, [-197?].
ארתור מילר, לאחר הנפילה: מחזה בשני חלקים; עברית: תרצה אתר, תל אביב: מרכז ישראלי לדרמה, [1965].
(הועלה בתיאטרון הקאמרי בבימוי לאונרד שך)
ארתור מילר, לאחר הנפילה; [תרגום: נורית הדר], תל אביב: אור עם, תשמ"ח 1988.
ארתור מילר, ציד המכשפות: מחזה בארבע מערכות; עברית: אהרן אמיר, [רמת גן]: מרכז ישראלי לדרמה, [תשמ"ג].
ארתור מילר, ציד המכשפות; תרגום: אהוד מנור, באר שבע: התיאטרון העירוני, 1991. (הועלה בתיאטרון העירוני באר שבע.
מהדורה נוספת: רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד בית צבי, 1995)
ארתור מילר, תקרית בווישי; [מאנגלית: אריאלה אנדרסן], תל אביב: אור עם, תשמ"ז 1987.
"כולם מנצחים" (תסריט לסרט Everybody Wins, 1990, שכתב מילר בהתבסס על מחזהו Some Kind of Love Story, 1984)
ארתור מילר, כולם מנצחים; [מאנגלית: גילה וולף], תל אביב: אור עם, תשנ"ב 1992.
ארתור מילר, נפתולי זמן: אוטוביוגרפיה; מאנגלית - עדי גינצבורג, תל אביב: דביר, תשנ"ג 1992.
ארתור מילר, נוכחות: סיפורים; מאנגלית: דפנה רוזנבליט, אור יהודה : מחברות לספרות, 2009.
ארתור (מנחם) הַנְטְקֶה היה משפטן, עורך דין וכלכלן, מראשי הציונות בגרמניה, מראשי "קרן היסוד".
ארתור מנחם הנטקה נולד בברלין בשם ארתור הנטקה, וקיבל חינוך מסורתי.
הוא למד באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת פרייבורג, והוסמך כדוקטור למשפטים.
עם תום לימודיו התמחה בעריכת דין, ובשנת 1900 פתח משרד לעריכת דין משלו.
כסטודנט התקרב לרעיון הציוני, ובשנת 1893 היה בין מייסדי "החברה היהודית ההומאניטרית", ארגון יהודי לאומי בברלין.
בהמשך הצטרף להסתדרות הציונית, והחל משנת 1901 היה ציר לכל הקונגרסים הציוניים.
בשנת 1903 נבחר לחבר הדירקטוריון של הקרן הקיימת, תפקיד בו נשא עד שנת 1928. בשנת 1910 התמנה ליושב ראש ההסתדרות הציונית בגרמניה, תפקיד אותו מילא עד 1920. בשנת 1911 נבחר לחבר ההנהלה הציונית בברלין.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה העביר יחד עם אוטו ורבורג את ההנהלה הציונית לקופנהגן, שהייתה נייטרלית, ובמקביל לעבודתו הציונית עסק בעזרה ליהודי מזרח אירופה שהיו תחת כיבוש גרמני, ובהשתדלות אצל הגרמנים להשפיע על הטורקים שלא להחריב את היישוב היהודי בארץ ישראל.
הוא התנגד להקמת הגדוד העברי בגלל פגיעתה בנייטרליות.
הוא קיבל בשמחה את הצהרת בלפור ופעל לקבלת הצהרות מקבילות מידי מעצמות המרכז.
בשנת 1919 יזם את הקמת הארכיון הציוני המרכזי.
עם הקמת קרן היסוד התמנה לראש מחלקת הקרן במרכז אירופה.
בשנת 1926 התמנה לדירקטור בקרן היסוד ועלה לארץ ישראל בה התמקמה הלשכה המרכזית של הקרן.
בשנת 1933 נתמנה לעמוד בראש קרן היסוד.
במסגרת תפקידו זה נדרש להתמודד עם סוגיית העלאת יהודי גרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון.
הנטקה נפטר בשנת 1955 בירושלים ונקבר בבית הקברות סנהדריה בעיר.
על שמו קרוי המושב אבן מנחם, וכן רחובות בערים תל אביב, ירושלים וחיפה.
משנת 1909 היה נשוי ליהודית (אדית) לבית היימן, כימאית שלמדה באוניברסיטה בברלין (נולדה בברלין ב 16 בספטמבר 1886 נפטרה בירושלים ב-1949 וקבורה בית העלמין גבעת רם), והיה אב לבן, וסב לנכדה.
ארתור ליבֶּהֶנְשֶל (; 25 בנובמבר 1901 – 24 בינואר 1948) היה מפקד מחנות ההשמדה אושוויץ ומיידנק.
ליבהנשל נולד ב-25 בנובמבר 1901 בעיר פוזן שבפרוסיה המזרחית (כיום פוזנן, בפולין).
למד שלוש שנים בבית ספר למסחר ועבד במנהלת הרכבת של אזור פוזן.
בתחילת 1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה, עזב את פוזן והצטרף לפרייקור "משמר הגבול המזרחי שאבטח את הגבול בין גרמניה לפולין.
בסתיו אותה שנה הצטרף לשירות הקבע ברייכסווהר בחוזה ל-12 שנים.
סיים את שירותו בדרגת רב-סמל.
בפברואר 1932 הצטרף ליבהנשל למפלגה הנאצית ולאס אס.
תחילה שימש כעוזרו של ולטר גרלך.
מאוגוסט 1934 שירת בקולומביה האוס ומאוחר יותר במחנה הריכוז לליכטנבורג (Lichtenburg).
ביולי 1937 קודם לתפקיד ראש מחלקה במטה יחידות גולגולת המת (SS Totenkopfverbände) בברלין תחת פיקודו של תאודור אייקה.
עד מאי 1940 שימש כמנהל המחלקה הפוליטית.
בהמשך קודם לתפקיד פיקודי במטה ובינואר 1941 עלה לדרגת אוברשטורבאנפיהרר.
בתקופה זו אסר את השימוש במונח "הוצאות להורג" עבור חברי אס אס שהשתתפו ברציחות ונועדו לקבל עיטורים על פעילותם והורה להשתמש במונח המכובס "ביצוע פעולות חיוניות במלחמה".
ממרץ 1943 ניהל את מחלקה ד' במטה הראשי של "המשרד הראשי למשק ומנהל", תחת פיקודו של אוסוולד פוהל.
כמו כן, שימש גם כנציגו של ריכרד גליקס במנהלת הפיקוח על מחנות הריכוז.
ב-10 בנובמבר 1943 מונה למפקד מחנה הריכוז אושוויץ I, לאחר שמפקד אושוויץ, רודולף פרנץ הס, קיבל קידום במשרד הראשי למשק ומנהל ועבר לברלין.
פוהל הציב בראש כל מחנה באושוויץ מפקד נפרד.
לפי עדוית אסירים, בתקופת פיקודו של ליבהנשל באושוויץ ניכר שיפור מסוים בתנאים האיומים במחנה.
אסירים "פוליטיים" שימשו כבעלי תפקידים מטעם האס אס ונפסק השימוש ברשת ההלשנות שפעלה לפני כן.
הסלקציות בבלוק 11 נפסקו וכך גם ההוצאות להורג בירי מול "החומה השחורה" (מוכרת גם כ"קיר המוות"; מאוחר יותר הורה על הריסתה).
ליבהנשל הורה על הריסת תאי העמידה (שבהם לא יכלו האסירים לשבת או לשכב).
האסירים בצינוק זכו לחנינה וכן בוטלה הפקודה על הוצאת בורחים להורג במידה ונתפסו.
לליבהנשל הייתה מאהבת בשם אנליזה היטמן, שהייתה צעירה ממנו ב-15 שנים, אותה הכיר כאשר שימשה כמזכירתו של ריכרד גליקס.
היטמן נשלחה לשרת באס דה בקלגנפורט, שם התגלה שבשנת 1935 הייתה בקשר רומנטי עם יהודי ונאלצה בשל כך לשהות במעצר במשך שלושה שבועות.
בשל עברה פוטרה ממשרתה ועברה להתגורר עם ליבהנשל, שבדצמבר 1943 התגרש מאשתו (לה היה נשוי במשך 16 שנים ונולדו להם שלוש בנות ובן) ועזב את הבית.
ליבהנשל והיטמן הגישו למטה האס אס בקשה להנשא.
באפריל 1944 שלח פוהל, מפקדו של ליבהנשל, מכתב אליו וניסה לגרום לו להפרד מהיטמן.
כיוון שהיטמן הייתה הרה, נאלץ הימלר לבסוף לאשר את נישואי הזוג.
ב-19 במאי 1944 החזיר פוהל את רודולף הס כמפקד הבכיר של כל מתחם אושוויץ.
ריכרד בר מונה לתפקיד מפקד אושוויץ I וליבהנשל נשלח לפקד על מחנה ההשמדה מיידנק.
לאחר חיסול מחנה מיידנק בסביבות יולי 1944 נשלח לטריאסט, שם שימש כמפקד צוות האס אס ב תחת פיקודו של אודילו גלובוצניק.
לקראת תום המלחמה נמלט ליבהנשל לאוסטריה, שם נפל לידי הצבא האמריקני ונעצר.
מאוחר יותר הוסגר לממשלת פולין.
הוא הועמד לדין במשפט אושוויץ הראשון בקרקוב, נידון למוות ונתלה ב-24 בינואר 1948 בכלא מונטלופיך.
ארתור מוריץ שֶנְפְליס (; 17 באפריל 1853 – 27 במאי 1928) היה מתמטיקאי גרמני יהודי הידוע בשל תרומותיו ליישום תורת החבורות לקריסטלוגרפיה ועבודתו על טופולוגיה.
שנפליס נולד בלנדסברג על נהר הווארתה (Landsberg an der Warthe; כיום גוֹז'וּב ויילקוֹפוֹלסקי (Gorzów Wielkopolski) שבפולין).
הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת ברלין בין השנים 1870 ל-1875 בהדרכת ארנסט קומר (Ernst Eduard Kummer) וקארל ויירשטראס.
במרץ 1877 קיבל תואר דוקטור והחל ב-1878 לימד מתמטיקה כמורה בבית ספר תיכון, שנתיים בברלין וארבע שנים בקולמאר שבאלזס.
במקביל הכין שנפליס את עבודת ההסמכה לפרופסורה (בגרמנית habilitation – עבודה שיש להגיש לאחר קבלת דוקטורט על מנת לקבל מינוי כפרופסור) והיא אושרה ב-1884 באוניברסיטת גטינגן.
ב-1891 קיבל שנפליס את ראשות הקתדרה למתמטיקה שימושית באוניברסיטת גטינגן ועזב ב-1899 על מנת למלא תפקיד דומה באוניברסיטת קניגסברג.
בשנת 1911 עבר ללמד באקדמיה של מדעי החברה והכלכלה בפרנקפורט, שהפכה לאוניברסיטת פרנקפורט ב-1914 ושנפליס התמנה לדקאן הפקולטה למדעים.
הוא התגורר בפרנקפורט עד מותו ב-1928 ולימד באוניברסיטה עד 1922, כאשר בסוף התקופה כיהן כרקטור האוניברסיטה.
שנפליס היה נשוי לאמה לוין ולזוג נולדו חמישה ילדים; שניים מהם נרצחו בשואה.
הוא היה קרוב משפחה של כמה מדענים ואנשי רוח יהודים נודעים.
ביניהם, הפילוסוף ולטר בנימין, הסופרים גרטרוד קולמר (Kolmar) ויוליוס אליאס (Julius Elias) והארכאולוג גוסטב הירשפלד (Hirschfeld).
תחילה עסק שנפליס בקינמטיקה, אבל בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 הציע לו פליקס קליין (Felix Klein) למצוא את החבורות הסימטריות המרחביות הקריסטלוגרפיות.
במחקר הנושא קדם לשנפליס הפיזיקאי הגרמני לאונרד זונקה שלזכותו נזקפת תגלית מושג החבורה המרחבית.
את הרעיון העלה זונקה לראשונה ב-1867 וב-1879 יצא לאור בלייפציג ספרו "Entwicklung der Theorie einer Kristallstruktur" (התפתחותה של תאוריית מבנה הגביש), ובו פירט את 65 החבורות המרחביות שגילה.
עשר שנים אחר-כך מצא שנפליס כי הרשימה של זונקה היא חלקית משום שלא לקח בחשבון אלמנטים של סימטריה ועד לשנת 1891 הוא הוסיף עוד 165 חבורות מרחביות על הרשימה שלו על מנת לקבל את סך כל 230 החבורות המרחביות המוכרות כיום.
ב-1892 פרסם שנפליס את תוצאות מחקריו המתבססות על תורת החבורות בספר Kristallsysteme und Kristallstruktur .
במקביל ובאופן בלתי תלוי הגיע גם המתמטיקאי הרוסי יבגראף פיודורוב לאותה התוצאה ולכן נחשבים שניהם כמגלי הרשימה.
שנפליס התכתב עם פיודרוב ואף תיקן טעויות שמצא בסיווגים שעשה פיודרוב.
ב-1923 פרסם שנפליס מחדש את סיווג החבורות המרחביות והוציא לאור ספר על קריסטלוגרפיה (Theorie der Kristallstruktur).
מ-1895 ואילך עסק שנפליס במחקר תורת הקבוצות שפיתח גאורג קנטור ובטופולוגיה.
יחד עם ולטר נרנסט הוא כתב ספר לימוד על חשבון אינפיניטסימלי (Einfuehrung in die mathematisehe Behandlung der Naturwissenschaften ) שהווה ספר לימוד בסיסי למהנדסים ואנשי מדע על הטיפול המתמטי במדעי הטבע.
משפט שנפליס הוא הכללה של משפט העקום של ז'ורדן (Jordan curve theorem) שקובע שמסילה פשוטה (אינה חותכת את עצמה) וסגורה מחלקת את המישור לשתי קבוצות זרות שהומאומורפיות לעיגול.
המשפט (מנוסח עם משטח מתאים) אני ונכון בממדים גבוהים יותר.
ארתור לומיס הרמון היה אדריכל אמריקאי, מתכנן בניין ימק"א ירושלים וממתכנני בניין אמפייר סטייט.
הוא למד במכון לאמנויות בשיקגו, והוסמך כאדריכל באוניברסיטת קולומביה (1902).
בין השנים 1911 ל-1929 עבד הרמון במספר משרדי אדריכלים ואף כאדריכל עצמאי.
הוא התמחה בתכנון בתי מלון.
בראשית שנות העשרים תכנן הרמון את בית המלון "שלטון" (Shelton) בניו יורק, שהיה המבנה הגבוה הראשון שנבנה בניו יורק לאחר מלחמת העולם הראשונה, והיה בזמן הקמתו, שנסתיימה בשנת 1924, בית המלון הגבוה בעולם (כיום שמו "מלון מריוט של הגדה המזרחית בניו יורק").
ב-1929 הצטרף הרמון למשרדם של האדריכלים ויליאם לם (William F.
Lamb) וריצ'מונד שריב (Richmond Harold Shreve) בניו יורק, והשלושה הובילו את תכנונו של בניין אמפייר סטייט, שהושלם ב-1931. שמו של המשרד שונה ל-"שריב, לם והרמון" בעקבות הצטרפותו של הרמון.
במסגרת עבודתו במשרד זה היה הרמון המתכנן הראשי של בניין ימק"א בירושלים, שבנייתו נסתיימה בשנת 1933 ונחשב לפאר האדריכלות בירושלים בתקופת המנדט הבריטי ולבניין ימק"א היפה בעולם.
בעת הקמתו היה הבניין הגבוה בירושלים.
הרמון נפטר ב-1958, במחוז וסטצ'סטר בניו יורק.
ארתור כהן היה מפיק סרטים, תסריטאי, קולנוען ועיתונאי יהודי-שווייצרי.
אביו של כהן, מרדכי מרכוס כהן, היה עורך דין ונוטריון, מומחה במשפט בין-לאומי ובמשפט עברי וממקורביו ועוזריו של הראי"ה קוק.
ב הציל מתוך מושבו בשווייץ הרבה יהודים על ידי נתינת סרטיפיקטים ודרכונים זרים.
הוא עלה לישראל בשנת 1948, לאחר שהוזמן על ידי משרד המשפטים לשמש יועץ.
האם רוזה (לבית גלבסקי) הייתה משוררת ומחברת מילים למופע הקברט "קורנישון", ותרגמה שירים רבים מעברית לגרמנית.
סבו, הרב אשר מיכאל (ארתור) כהן, שעל שמו נקרא, היה בשנים 1885–1926 הרב הראשי הראשון של יהודי בזל.
הוא התיידד עם בנימין זאב הרצל, הזמין אותו לערוך את הקונגרס הציוני הראשון בעירו ואף אירח אותו בבית הכנסת.
ארתור כהן נולד, גדל והתחנך בבזל, שם החל גם הוא בלימודי משפט בינלאומי.
בין השאר עבד בתחנת הרדיו "Echo der Zeit" .
מאוחר יותר היה כתב של העיתון הישראלי "הארץ" בשווייץ וחשף כי שווייץ השתמשה לצרכיה בכסף מעיזבונות יהודיים שהופקדו בשווייץ ונותרו ללא יורשים, במקום להעבירם לארגונים יהודיים לעזרת פליטים.
מכתיבה עיתונאית הגיע לכתיבת תסריטים, ומשם להפקת סרטים.
מתחילת שנות ה-60 ועד למותו הפיק קרוב לשלושים סרטים.
הוא נודע כמפיק שמעורב מאוד בסרטיו מן הכתיבה ועד לעריכה, והשקיע זמן רב בפיתוח תסריטיו לפני שהיה ניגש לצילומים.
ארתור כהן נפטר ב-12 בדצמבר 2025. הותיר אחריו אישה, נעמי לבית שפירא, בתו של חותם מגילת העצמאות משה חיים שפירא שכיהן כשר בממשלות ישראל, שלושה ילדים ונכדים.
שניים מילדיו, עמנואל ונורית, למדו קולנוע בבית ספר מעלה בירושלים.
כהן היה יהודי ציוני שומר מצוות שחילק את זמנו בין בזל, לוס אנג'לס וירושלים.
הוא זכה להוקרה "על עשורים של הישגים בהפקות קולנוע, הזדהותו עם העם היהודי ותשוקתו לקידום חברה צודקת השואבת השראה מערכים נעלים".
ספריית ישיבת מרכז הרב נתרמה בידי ארתור כהן לזכר אביו.
אחיו הוא ד"ר גבי כהן ואחותו אסתר נישאה לד"ר יהושע צנגן.
ארתור כהן זכה עבור שישה מסרטיו בפרס אוסקר: שלושה בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר, ושלושה בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר.
הוא זכה בפרסים רבים נוספים.
הפיק גם שני סרטים של הבמאי הברזילאי וולטר סאלס: "תחנה מרכזית ברזיל" (1998) ו"מאחורי השמש" (2001).
סרטים עלילתיים זוכי פרס האוסקר
הגן של פינצי קונטיני (The Garden of the Finzi-Continis) – זוכה פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, בימוי: ויטוריו דה סיקה, 1970
שחור ולבן בצבעים (Black and White in Color) – זוכה פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, בימוי: ז'אן-ז'אק אנו, 1976
מהלכים מסוכנים (Dangerous Moves) – זוכה פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, בימוי: רישאר דמבו, עם מישל פיקולי וליב אולמן, 1984
סרטים תיעודיים זוכי פרס האוסקר
נהר ללא שם (Sky Above and Mud Beneath), זוכה פרס אוסקר לסרט התעודה הטוב ביותר, בימוי: פייר-דומיניק גסו, 1961
חלום אמריקאי (American Dream), זוכה פרס אוסקר לסרט התעודה הטוב ביותר, בימוי: ברברה קופל, 1991
יום אחד בספטמבר (One Day in September), זוכה פרס אוסקר לסרט התעודה הטוב ביותר, בימוי: קווין מקדונלד, 1999
2018 – החיוך האטרוסקי (The Etruscan Smile), בימוי: מיכל ברזיס ועודד בן-נון
2012 – דיסקו רוסי (Russian Disco), בימוי: אוליבר ציגנבלג
2008 – המטפחת הצהובה (The Yellow Handkerchief), בימוי: אודאיאן פראזאד
2008 – ילדי דרך המשי (The Children of Huang Shi), בימוי: רוג'ר ספוטיסווד
2004 – כשהנערים שרים (The Choir), בימוי: כריסטוף באראטייה
2001 – מאחורי השמש (Behind the Sun), בימוי: וולטר סאלס, על פי ספרו של הסופר האלבני איסמעיל קאדרה "אפריל שבור"
1998 – תחנה מרכזית ברזיל (Central Station), בימוי: וולטר סאלס, זוכה פרס גלובוס הזהב, פרס BAFTA ופרס דב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין
1996 – שקרים לבנים (White Lies), בימוי: קן סלדן
1995 – רבע דולר (Two Bits), עם אל פצ'ינו, בימוי: ג'יימס פולי
1984 – אהבה על הקרקע (Love on the Ground), בימוי: ז'אק ריבט
1979 – האימוץ (The Adoption), בימוי: מארק גרונבאום
1973 – חופשה קצרה (A Brief Vacation), בימוי: ויטוריו דה סיקה
1972 – נקרא לו אנדריאה (We'll call him Andrew), בימוי: ויטוריו דה סיקה
1970 – שדה החמניות (Sunflower), בימוי: ויטוריו דה סיקה
1968 – מקום למאהבים (A Place for Lovers), בימוי: ויטוריו דה סיקה
1967 – שבע פעמים אישה (Woman Times Seven), בימוי: ויטוריו דה סיקה
1964 – צנונית מלמטה (Salad by the Roots), עם לואי דה פינס, בימוי: ג'ורג' לאוטנר
2009 – מניפה נוצית וסרט משי (Feathered Fan and Silked Ribbon), בימוי: פולקר שאנר
1999 – ילדי החושך (Children of the Night), בימוי: יולנטה דילבסקה; סרט תיעודי קצר עם חומר מצולם נדיר על ילדים בשואה
1991 – ימי נובמבר (November Days), בימוי: מרסל אופולס
1983 – הפתרון הסופי (The Final Solution), ידוע גם כהטלאי הצהוב – רדיפות היהודים באירופה 1933–1945, בימוי: דיטר הילדברנדט
1964 – פריס הסודית (Paris Secret), בימוי: אדוארד לוז'רו
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בוסטון (1988), מישיבה יוניברסיטי בניו-יורק (2002), מאוניברסיטת בזל (2006) ומאוניברסיטת בר-אילן (2021) - על מפעל חיים.
היה המפיק הלא אמריקאי הראשון שזכה להיות מונצח בשדרת הכוכבים בהוליווד (1992).
אות Commandeur des Arts et des Lettres של מסדר האמנויות והספרות - מטעם ממשלת צרפת (1995).
אות Humanitarian Award של איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאיים (National Board of Review) על קידום רפורמות חברתיות ורווחה אנושית בסרטיו (2001).
פרס שומר ציון - מטעם מרכז אינגבורג רנרט ללימודי ירושלים של אוניברסיטת בר-אילן (2004).
פרסי מפעל חיים מטעם הפסטיבלים הבינלאומיים לקולנוע בשיקגו (1992), ירושלים (1995), שאנגחאי (1999) וחיפה (2016).
פרס מפעל חיים מטעם קרן Cinema for Peace בברלין, 11 בפברואר 2019.
רטרוספקטיבות עם סרטי ארתור כהן התקיימו בלוס אנג'לס, ניו יורק, וושינגטון, בזל, קהיר, הונג קונג, שאנגחאי, מנילה, ובישראל.
בכיכר ה"מינסטר" בבזל התקיימו מדי שנה בימי הקיץ מופעים עם סרטי ארתור כהן.
("ישראל – כפי שהיא חיה וצוחקת"), Maor Verlag, Jerusalem, 1963.
ארתור לינדו פטרסון היה פיזיקאי אמריקאי - קנדי יליד ניו זילנד, שהתמחה בקריסטלוגרפיה.
על שמו נקראת פונקציית פטרסון.
פטרסון נולד ב-1902 בעיירה נלסון שבאי הדרומי של ניו זילנד להורים שהיגרו מבריטניה.
זמן קצר אחר כך עברה המשפחה למונטריאול שבקנדה.
פטרסון נשלח ללמוד בבית הספר הפרטי היוקרתי לבנים טונברידג' (Tonbridge School) השוכן על יד העיירה באותו שם במחוז קנט שבאנגליה.
ב-1920, בהיותו בן 18 חזר פטרסון לקנדה על מנת ללמוד באוניברסיטת מק'גיל שבמונטריאול.
תחילה התמקד במתמטיקה ואחר כך עבר לפיזיקה.
את התואר הראשון קיבל ב-1923 ואת התואר השני ב-1924. התזה שלו לעבודת המאסטר הייתה על הפקת קרני רנטגן קשות על ידי תגובה בין קרינת בטא שמקורה ברדיום לבין מוצקים.
בשנים 1924 ו-1926 הוא עבד בלונדון במכון המלכותי במעבדה של חתן פרס נובל לפיזיקה ויליאם הנרי בראג, שם למד את הטכניקה של ניתוח מבנה הגביש בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
ב-1926 קיבל פטרסון מלגה מטעם מועצת המחקר הלאומית הקנדית שאפשרה לו לעבוד כשנה יחד עם הרמן מארק במכון מחקר הסיבים של מכון הקיסר וילהלם (Kaiser Wilhelm Gesellschaft, כיום מכון מקס פלאנק), ששכן באזור דאהלם שברובע צלנדורף בברלין.
פטרסון השתמש בקריסטלוגרפיה של סיבי צלולוזה על מנת למדוד את גודל ה"חלקיקים" של הצלולוזה.
כתוצאה מעבודה זו הוא החל לפתח עניין בטבע טרנספורם פורייה שעתיד להפוך בהמשך דרכו, על פי דבריו, לאובססיה בנושא.
בברלין פגש פטרסון בעילית של הפיזיקאים מתקופה זו, ובהם אלברט איינשטיין ומקס פלאנק, וקשר קשרי ידידות עם מקס פון לאואה, הפיזיקאי חתן פרס נובל לפיזיקה שהצליח ליצור לראשונה תבנית עקיפה של קרני רנטגן במעברם של גביש.
ב-1927 חזר לאוניברסיטת מק'גיל, סיים את עבודת הדוקטורט ב-1928, ונשאר כמרצה שנה נוספת.
אחר כך הוא שהה שנתיים בקבוצת הקריסטלוגרפיה של רלף וייקוף (Ralph Walter Graystone Wyckoff) במכון רוקפלר (כיום אוניברסיטת רוקפלר), ואז קיבל משרה בקרן ג'ונסון לפיזיקה רפואית (Johnson Foundation for Medical Physics – חלק מאוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה) במטרה לחקור חומרים ביולוגיים באמצעות עקיפה של קרני רנטגן.
ב-1933 עבר פטרסון במשך כשלוש שנים לעבוד כאורח שאינו מקבל שכר במעבדת הקריסטלוגרפיה של ברטרם וורן (Bertram Eugene Warren).
בשהותו ב-MIT הוא פיתח קשרי ידידות עם המתמטיקאי היהודי נורברט וינר ולמד ממנו רבות על תאוריית פורייה.
ב-1934, בזמן שהותו ב-MIT, פיתח פטרסון שיטה לפענוח המבנה הגבישי תוך מחקר של גורם מבנה ופונקציית פטרסון הכוללת סיכום של טורי פורייה בשניים ובשלושה ממדים.
שנים אחר כך, על מנת לצמצם את החיפושים פיתח פטרסון יחד עם ג'ורג' טנל (George Tunell) את "רצועות הסיכום פטרסון-טנל" (Patterson-Tunell summation strips).
ב-1935 נשא לינדו פטרסון לאישה את אליזבת נייט מניו יורק, ושנה אחר כך הצטרף לסגל האקדמי של מכללת ברין מאר (Bryn Mawr College), אוניברסיטה פרטית לנשים הסמוכה לפילדלפיה.
בתקופה זו פרסם שני מאמרים חשובים.
הראשון, על התאוריה של קווים ספקטרליים (ליתר דיוק בתחום particle-size line broadening).
השני, אותו כתב משום שהיה מוטרד מבעיית הייחודיות של הקונבולוציה ההופכית של פונקציית פטרסון, ובו הוכיח שתחת תנאים מסוימים יכולים להתקיים כמה סידורי אטומים שונים, "מבנים הומומטרים", שיתנו אותה תוצאה לפונקציית פטרסון, ולפיכך אותן עוצמות בסריג הופכי.
ב-1949 עזב פטרסון את מכללת ברין מאר על מנת להקים מעבדה לקריסטלוגרפיה במכון הסרטן בפילדלפיה (Institute for Cancer Research) בו פעל עד סוף ימיו.
בתקופה זו הוא פרסם מאמרים על מבנים של גבישים כדוגמת חומצת לימון ומלחי ציטראט שונים.
בנוסף לתרומותיו המדעיות היה פטרסון חבר בוועדה המבצעת של האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה משנת הקמתו (1948) ועד 1954, ובוועדה שקבעה את החוקים והכללים של הארגון.
כמו כן, שירת שנים רבות בוועדה הלאומית לקריסטלוגרפיה של ארצות הברית והיה היושב ראש שלה מ-1948 עד 1950.
ב-3 בנובמבר 1966, בזמן הפסקת הצהריים לאחר שעבד בבוקר במעבדה של המכון לחקר הסרטן בפילדלפיה חש פטרסון כאבי ראש עזים, איבד את הכרתו, ומת בבית החולים שלושה ימים אחר כך (6 בנובמבר 1966) כתוצאה משבץ.
ארתור לונדון (1 בפברואר 1915 – 8 בנובמבר 1986) היה מנהיג קומוניסטי צ'כוסלובקי ממוצא יהודי.
עמד לדין במשפטי פראג ונידון למאסר.
משפטי פראג היו סדרה של משפטי ראווה שנערכו בסוף 1952 בפראג בהשראתו של סטלין, ונועדו לבצר את שלטונו בארצות הגוש הקומוניסטי.
לונדון פרסם ספר בשם "ההודאה" (L'Aveu) על המשפט, עליו מבוסס סרטו של קוסטה גברס מ-1970, עם איב מונטאן וסימון סיניורה.
לונדון נולד באוסטרבה למשפחה יהודית.
בשנת 1934 עבר למוסקבה, שם למד בבית הספר המיוחד של הקומינטרן.
במהלך שהייתו בברית המועצות התחתן עם ליזה ריקול, קומוניסטית צרפתייה.
בשנת 1937 הוא ואשתו התנדבו להילחם במלחמת האזרחים בספרד במסגרת הבריגדות הבינלאומיות.
לאחר ניצחונו של פרנקו הם עברו לצרפת.
במלחמת העולם השנייה היה ארתור לונדון פעיל במחתרת אנטי נאצית.
הוא נתפס על ידי הנאצים ונאסר במחנה ריכוז מאוטהאוזן.
בני הזוג הצליחו לשרוד את המלחמה.
בסיום המלחמה עבר לשווייץ ומשם שב לפראג, בה היה חבר מרכזי במפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית.
סמוך לאחר תפיסת השלטון על ידי הקומוניסטים בשנת 1948 נתמנה לסגן שר החוץ.
בשנת 1951 נעצר על ידי השלטונות ובמשך מעל שנה הוחזק בכלא, עונה והושפל כדי להביאו להודות בפשעים שיוחסו לו.
ב-20 בנובמבר 1952 היה אחד מ-14 נאשמי משפטי פראג שהואשמו בריגול ובגידה במסגרת קשר של הציונות עם הטיטואיזם והאימפריאליזם המערבי.
במהלך המשפט הודה בפשעים שיוחסו לו ובין השאר אמר שבהוראת רודולף סלנסקי החדיר סוכנים ציונים, טרוצקיסטים ולאומנים בורגניים שונים למשרד החוץ.
אשתו כתבה מכתב בו נאמר: "לאחר שנאסר בעלי חשבתי ...
שהוא נפל קורבן למזימות בוגדים ...
כשקראתי את כתב האשמה נתבדתה תקוותי: בעלי לא היה קרבן אלא בוגד במפלגתו, בוגד במולדתו ...
בשעת המלחמה היה אבי אומר: מוטב מת במשפחה מאשר בוגד ...
יחד עם כל האנשים ההגונים מצהירה אני שבוגדים אלו שאתם חורצים את דינם בפראג מן הדין שיקבלו עונש כפי המגיע להם".
באפריל 1956 טיהרו השלטונות הצ'כוסלובקיים את שמו של לונדון והוא שוחרר מהכלא.
בשנת 1963 היגר עם אשתו לצרפת.
התגורר בפריז, שם נפטר בשנת 1986.
ארתור מיין היה עורך דין ופוליטיקאי קנדי שכיהן כראש ממשלת קנדה, התשיעי במניין מאז איחוד קנדה, בשתי תקופות כהונה: הראשונה מיולי 1920 ועד דצמבר 1921 והשנייה מיוני עד ספטמבר 1926. הוא שימש כמנהיג המפלגה השמרנית של קנדה בין השנים 1920–1926 ושוב, בין השנים 1941–1942.
מיין נולד במחוז הכפרי של פרת' שבאונטריו.
הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת טורונטו ולאחר מכן המשיך את לימודיו בבית הספר למשפטים אוסגוד.
לאחר שהוסמך כעורך דין עבר לעיירה פרוטאג' לה פריירי שבמניטובה.
ב-1908 הוא נבחר לבית הנבחרים הקנדי כשהיה בן 34 וב-1913 הוא מונה כשר בקבינט של רוברט בורדן.
ב-1920 ירש מיין את בורדן כמנהיג המפלגה השמרנית וכראש הממשלה, הראשון מבין ראשי ממשלת קנדה שנולד לאחר איחוד קנדה והיחיד עד כה שנבחר מטעם מחוז בחירה במניטובה.
בבחירות של 1921 הוא נחל תבוסה קשה מידי המפלגה הליברלית בראשותו של ויליאם ליון מקנזי קינג.
בבחירות ביניים שנערכו ב-1922 הוא נבחר מחדש לפרלמנט והמשיך להיות מנהיג האופוזיציה.
בבחירות של 1925 היו חסרים למפלגתו שמונה מושבים בלבד כדי להצליח ולהשיג רוב להרכבת ממשלה.
תקופת כהונתו השנייה הקצרה של מיין כראש הממשלה הגיעה בעקבות "פרשת בינג קינג" והוא מונה לתפקיד בעקבות סירובו של מקנזי קינג לעריכת בחירות ובקשתו להתפטר.
עד מהרה הוא הובס בהצעת אי-אמון שבעקבותיה נערכו בחירות כלליות שבהן איבדו השמרנים 24 מושבים וכל סיכוי להרכבת ממשלה.
לאחר הפסדו בבחירות 1926 התפטר מיין מתפקידו כמנהיג המפלגה ופרש מהחיים הפוליטיים כדי לשוב לעיסוקו בעריכת דין.
ב-1932 הוא מונה כחבר הסנאט הקנדי ובתקופת כהונתו של ריצ'רד בדפורד בנט הוא שימש כמנהיג סיעת ממשלה בסנאט וכשר בלי תיק עד 1935. ב-1941, כשהיה בן 67, היה מיין שוב למנהיג המפלגה השמרנית, זאת בעקבות התפטרותו של רוברט מניון.
הוא ניסה להיבחר שוב לבית הנבחרים בבחירות ביניים שנערכו במחוז הבחירה של יורק דרום, אך הפסיד בהן וזמן קצר לאחר מכן התפטר שוב מתפקידו כמנהיג המפלגה השמרנית.
ארתור מיין נולד בחווה ליד העיירה אנדרסון שבמחוז פרת', אונטריו לאביו ג'וזף מיין ולאמו מרי ג'יין בל.
הוא התחנך בבית הספר היסודי בלנשארדף שבעיירה, שם בנוסף להיותו נכדו של מנהל בית הספר הוא היה תלמיד מצטיין ששימש כדוגמה לחבריו.
ב-1892, בשנת לימודיו האחרונה בבית הספר התיכון במכון האוניברסיטאי סנט מרי, שלימים היה לבית הספר הציבורי נורת' וורד בסנט מרי (וכיום קרוי על שמו של מיין), הוא נבחר כמזכיר האגודה הספרותית והצטיין בפעילותו באגודת הדיבייט של בית ספרו בתקופה שהצטיינות בתחום זה הייתה ערובה למוניטין גבוה.
הוא היה המצטיין בכיתתו במתמטיקה, אנגלית ולטינית.
לאחר סיום לימודיו בתיכון הוא החל ללמוד בקולג' האוניברסיטה של אוניברסיטת טורונטו, שם ב-1896 הוא קיבל תואר שני במתמטיקה, ושוב היה מצטיין בכיתתו.
בתקופת לימודיו הוא הכיר את ויליאם ליון מקנזי קינג וכבר אז היה ליריבו.
השניים, שלימים היו ראשי ממשלה, לא הסתדרו זה עם זה כבר מראשית היכרותם.
לאחר מכן הוא סיים לימודי משפטים בבית הספר למשפטים על שם אוסגוד (Osgoode) של אוניברסיטת יורק.
ב-1904 נשא מיין לאישה את איזבל פוקס ויחד הם הביאו לעולם שני בנים ובת אחת.
זמן קצר לאחר שסיים את לימודי המשפטים עקר מיין למניטובה.
בראשית הקריירה המקצועית שלו הוא התנסה בכמה עיסוקים, כולל כמורה, עורך דין ואיש עסקים, לפני שהחל להיות מעורב בפוליטיקה כחבר המפלגה השמרנית.
בפעילותו הציבורית היה מיין לנואם מהשורה הראשונה ונאמר שהוא ליטש את כושר הנאום שלו באמצעות מתן הרצאות לפני כיתות ריקות לאחר הלימודים.
הוא נודע כבעל שכל חד.
ב-1908, כאשר היה בן 34, נבחר מיין לראשונה לבית הנבחרים של קנדה מטעם מחוז הבחירה של פרוטאג' לה פריירי, שם הביס את מי שייצג קודם לכן את המחוז, ג'ון קרופורד.
ב-1911 ניצח מיין פעם נוספת בבחירות, הפעם כחבר מפלגת השלטון החדשה.
ב-1913 הוא ניצח שוב בבחירות לאחר שמונה לתפקיד פרקליט המדינה (Solicitor General) בממשלתו של רוברט בורדן.
בזכות נאומיו הלוהטים והסרקסטיים רכש מיין אוהדים בשורת הספסלים האחוריים של המפלגה השמרנית, שראו בו כאדם בעל היגיון, מעודכן ובעל עקרונות.
על אוהדיו נמנו אלו במפלגה שחשו שממשלתו של בורדן איבדה את הכיוון שלה.
מיין שימש בתפקיד פרקליט המדינה מיוני 1913 ועד אוגוסט 1917, אז הוא התמנה לתפקיד שר המכרות ומזכיר המדינה (השר האחראי על הקשרים בין קנדה לממשלת בריטניה).
ב-1917 הוא היה אחראי בעיקר על יישום מדיניות גיוס החובה, כתוצאה ממשבר הגיוס שהתחולל באותה שנה.
ראויה לציון היא החלטת הממשלה לאפשר זכות הצבעה לתומכי גיוס החובה (חיילים ובני משפחותיהם), במקביל לשלילת זכות ההצבעה ממתנגדים אפשריים למדיניות גיוס החובה, כמו מהגרים.
באוקטובר 1917 מונה מיין לתפקיד חדש, הפעם כשר הפנים והמפקח הכללי על ענייני האינדיאנים.
בבחירות הכלליות שנערכו בדצמבר אותה שנה הוא נבחר מחדש.
בבחירות אלה ממשלת האיחוד של בורדן הביסה את המפלגה הליברלית שבאופוזיציה בהנהגתו של וילפריד לורייה על רקע סוגיית הגיוס.
כשר הפנים ניהל מיין בפרלמנט את החקיקה הרחבה ביותר שהתקיימה מעולם בפרלמנט כלשהו באימפריה הבריטית: מיזוג של מספר חברות רכבת פושטות רגל לחברת הרכבת הלאומית של קנדה , שקיימת עד היום.
ב-1919, כשר המשפטים בפועל וכבכיר נציגי מניטובה בממשלתו של בורדן, סייע מיין לדכא את השביתה הכללית בויניפג.
זמן קצר לאחר סיום השביתה, הוא הפעיל את סעיף 98 בחוק הפלילי שאסר על הקמת התאגדויות שנחשבו כמסיתות.
אף על פי שלעיתים קרובות נמתחה על מיין ביקורת על ידי ההיסטוריונים על פעולותיו להעמדה לדין של מנהיגי השביתה, למעשה הוא דחה דרישות שהתביעות יוגשו על ידי הממשלה הפדרלית כאשר ממשלת מניטובה סירבה לעשות כן.
ביום האחרון של 1920 מונה מיין שוב כשר המכרות.
ב-10 ביולי 1920 היה מיין למנהיג המפלגה השמרנית והמפלגה היוניוניסטית ומונה כראש ממשלת קנדה לאחר שבורדן התפטר וויליאם תומאס וייט דחה את הזמנתו של המושל הכללי להרכיב ממשלה.
תקופת כהונתו הראשונה של מיין כראש הממשלה ארכה כשנה וחצי.
מיין התמודד בבחירות של 1921 כמנהיג המפלגה הליברלית לאומית והשמרנית בניסיון לשמור על הברית עם הליברלים שתמכו בממשלת האיחוד שהוקמה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
אף על פי כן, מעשיו להנהגת גיוס החובה פגעו בתמיכה במפלגה בקוויבק, שהייתה ממילא כבר חלשה, בעוד שהשביתה הכללית בוויניפג ומחירי התוצרת החקלאית פגעו באהדה כלפיו הן בקרב מעמד העובדים ובן בקרב המגזר החקלאי.
המפלגה הובסה על ידי הליברלים בהנהגתו של ויליאם ליון מקנזי קינג.
מיין איבד את מושבו בפרלמנט במחוז הבחירה שלו והמפלגה הפכה לשלישית בגודלה אחרי המפלגה הפרוגרסיבית שאך הוקמה.
מיין המשך להנהיג את המפלגה השמרנית (ששבה לשמה המקורי) וב-1922 שב לפרלמנט לאחר שניצח בבחירות ביניים במחוז גרנוויל שבמזרח אונטריו.
על אף העובדה שמפלגתו הייתה לשלישית בגודלה, היה מיין למנהיג האופוזיציה, לאחר שהפרוגרסיביים דחו את ההצעה להיות האופוזיציה הרשמית.
שלא כמו לורייה ובורדן, שביניהם הייתה מערכת יחסים עם כבוד הדדי, שררה בין מיין לבין קינג מערכת יחסים של חוסר אמון ועוינות.
מיין התייחס בזלזול לקינג וכינה אותו בכינוי "רקס" (כינויו מתקופת לימודיהם באוניברסיטה) וראה בו אדם חסר מצפון.
קינג התייחס למיין כאל שמרן בלתי מתפשר שהיה נכון להרוס את השקט החברתי של קנדה לאחר האירועים הטראומטיים של המלחמה.
יריבותם המרירה והבלתי וותרנית הייתה ככל הנראה הנבזית ביותר בהיסטוריה של הפוליטיקה הקנדית.
תקופת כהונתו של מיין כמנהיג האופוזיציה עמדה בעיקר בסימן התגובה שלו למשבר צ'נקלה, שבו שר המושבות הבריטי, וינסטון צ'רצ'יל, הדליף לעיתונות שהדומיניונים יקראו לסייע לכוחות הבריטיים בצ'נקלה שבטורקיה.
כשבאותה עת היה הפרלמנט בפגרה, סירב קינג להתחייב לפעולה ללא אישור הפרלמנט וטען שהעניין לא חשוב דיו כדי לכנס את הפרלמנט.
מיין גינה בחריפות את הצהרתו של קינג, וציטט את ראש הממשלה לשעבר, וילפריד לורייה, שאמר: "כאשר קריאתה של בריטניה מגיעה, אזי על קנדה לומר 'מוכנים, כן אנו מוכנים, אנו עומדים לצדך'".
המשבר נרגע תוך כמה ימים, עוד לפני שבקשה כזו הגיעה ובעקבותיו נפלה ממשלתו של ראש ממשלת בריטניה, דייוויד לויד ג'ורג'.
מיין נותר עם מוניטין של מי שמוכן לתמוך באינטרסים הבריטים באופן עיוור.
ממשלתו הליברלית של מקנזי קינג הסתבכה עד מהרה בשערוריית שוחד במחלקת המכס.
בעוד שהפכפכנותה של הממשלה והארגון הלקוי של המפלגה הפרוגרסיבית יצרו הזדמנות עבור השמרנים, סירב מיין לעבור מגישתו להשיב את הסדר החברתי שמלפני המלחמה ולחזור לרמת המחירים של "המדיניות הלאומית".
האסטרטגיה שלו בקוויבק כללה הענקת אוטונומיה לאסיוף-ליאון פטנוד לנהל את המערכה בלי התערבות מצד מטה המפלגה השמרנית.
מיין והשמרנים נחלו ניצחון שלא היה חד משמעי בבחירות הכלליות של 1925. קינג, שכיהן אז כראש הממשלה, בחר להבטיח את אמון הבית בו באמצעות ברית בלתי רשמית עם הפרוגרסיביים.
מיין גינה את קינג על כך שנאחז במשרתו כמו "לובסטר הנאחז בצבתותיו".
לאחר חשיפת שערוריית השוחד במחלקת המכס, היה קינג על סף איבוד אמונו של בית הנבחרים.
לפני ההצבעה ביקש קינג מהמושל הכללי, הלורד בינג, לפזר את הפרלמנט.
בינג, בהאמינו שהבקשה בלתי ראויה, בהתחשב בזמן הקצר שחלף מאז הבחירות, ובראותו את מספר חברי הפרלמנט שיתמכו במיין ואת הסיכויים הקלושים של קינג לזכות באמון הבית, ניצל את זכותו על פי החוק וסירב לבקשתו.
לקינג לא הייתה ברירה והוא התפטר מתפקידו כראש הממשלה.
מיין, שהבטיח לעצמו את תמיכת הפרוגרסיביים שבאופוזיציה, הוזמן על ידי בינג להרכיב ממשלה חדשה וקיבל את ההזמנה.
בשל האפשרות של אי קבלת אמון בית הנבחרים, ייעץ מיין לבינג למנות את השרים במעמד של "שרים בפועל", כדי להימנע מהצורך להתמודד בבחירות ביניים כפי שחייבה אז החוקה.
קינג ניצל את הטכניקה הזאת כדי ללעוג לממשלה והוסיף והאשים את מיין שהוא פעל בחוסר אחריות כאשר נעתר להזמנתו של בינג להתמנות כראש הממשלה, ובכך גייס את תמיכתם של הפרוגרסיביים להפיל את הממשלה.
שלושה ימים לאחר הקמת ממשלת מיין היא נפלה בהצבעת אי-אמון על רקע מינוי "השרים בפועל".
מבלי שיראה לעין חבר פרלמנט אחר שיוכל להשיג את אמון הבית, הכריז בינג על עריכת בחירות חדשות.
התנהלותו של בינג זכתה לכינוי פרשת בינג קינג.
עד היום נמשך הוויכוח אם קינג לא כיבד את זכותו החוקתית של המושל הכללי לסרב לבקשתו של ראש הממשלה להכרזה על בחירות, או אם בינג התערב בענייני הפרלמנט הקנדי כמנהיג בלתי נבחר והפר את העיקרון של ממשלה נבחרת ואת המסורת ארוכת השנים של חוסר מעורבות.
אף על פי שמינויו של מיין כראש הממשלה העניק לשמרנים שליטה על מנגנון הבחירות, חולשתם בקוויבק ובמערב קנדה המשיכה ומיין התמודד מול התקפותיהם של מקנזי קינג והליברלים על כך שקיבל את הזמנתו של בינג להרכיב ממשלה.
אף על פי שהשמרנים זכו באחוזים גבוהים מכלל קולות הבורחים, הם איבדו את השלטון בעקבות זכייתם של הליברלים ברוב המושבים בבית הנבחרים ועלה בידם להקים ממשלת מיעוט יציבה עם תמיכתם של הפרוגרסיביים.
מיין עצמו הובס שוב במחוז הבחירה שלו, לאחר שייצג אותו במשך שלושה חודשים בלבד.
זמן קצר לאחר הודיע מיין על התפטרותו ממנהיגות המפלגה השמרנית, אף על פי שבמהלך נאומו בוועידת המפלגה היה ברור שהוא מנסה לשלהב את החברים כדי להיבחר מחדש.
לאחר מכן הוא עבר לטורונטו, שם חזר לעסוק בעריכת דין.
ב-1932 מונה מיין כחבר הסנאט הקנדי בהמלצתו של מי שכיהן אז כראש הממשלה מטעם השמרנים, ריצ'רד בדפורד בנט.
עד אוקטובר 1935 הוא שימש כמנהיג סיעת הממשלה בסנאט וכשר בלי תיק.
לאחר מכן, ועד התפטרותו מהסנאט בינואר 1942 הוא שימש כמנהיג האופוזיציה בסנאט.
בסוף 1941 נבחר מיין פה אחד על ידי ועידת המפלגה השמרנית לכהן שוב כמנהיגה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא קיבל את מנהיגות המפלגה ב-13 בנובמבר אותה שנה וניהל מערכה בעד גיוס חובה לשירות מעבר לים, צעד שקודמו בתפקיד, רוברט מניון, התנגד לו.
כמנהיג המפלגה הוא המשיך לתמוך בקיומה של ממשלת אחדות לאומית בשיתוף כל המפלגות, מהלך שבו תמכה המפלגה בבחירות הכלליות של 1940.
מיין שלא החזיק במושב בבית הנבחרים, התפטר ב-16 בינואר 1942 מהסנאט והתמודד בבחירות ביניים במחוז הבחירה של דרום יורק שבטורונטו.
מועמדותו זכתה לתמיכה בלתי צפויה מראש ממשלת אונטריו, מיטצ'ל הפבורן.
צעדו זה של הפבורן זירז את תום כהונתו כראש ממשלת הפרובינציה ובכל מקרה לא העניק למיין תמיכה בת קיימא בקרב ציבור הבוחרים.
הליברלים לא הציגו מועמד בבחירות ביניים אלו, זאת על פי המוסכמה המקובלת שעל פיה היה נהוג לאפשר למנהיג האופוזיציה לזכות במושב בבית הנבחרים במקרה שהוא לא מכהן בו.
כשמנהיג המפלגה נמצא מחוץ לבית הנבחרים, נחלשה המפלגה השמרנית יותר ויותר.
מיין המשיך להיאבק למען הנהגתו המידית של גיוס חובה כחלק מהמלחמה הכוללת שהתנהלה במהלך האביב והקיץ של אותה שנה, אך חדל מניסיונותיו לזכות מחדש במושב בבית הנבחרים.
בספטמבר קרא מיין לוועידת המפלגה להרחיב את משיכתה של המפלגה בציבור.
עדיין לא היה ברור אם הוא ביקש שמנהיגותו תאושר מחדש או שהמפלגה תבחר את יורשו.
עם התקרב הוועידה, דיווחו מקורות בעיתונות שמיין פנה לראש ממשלת מניטובה, חבר המפלגה ג'ון בראקן, שיקבל על עצמו את מנהיגות המפלגה וכן שהמפלגה תאמץ את קבלת מדיניות מדינת הרווחה.
ב-9 בדצמבר 1942 הכריז מיין בנאומו המרכזי בוועידה שהוא לא מציג את מועמדותו כמנהיג המפלגה, ובסופו של דבר בחרה המפלגה בבראקן כמנהיג החדש ושינתה את שמה ל"מפלגה הפרוגרסיבית שמרנית של קנדה".
בעקבות פרישתו השנייה מן החיים הפוליטיים, שב מיין לעסוק בעריכת דין בטורונטו.
ארתור מיין מת מאי-ספיקת לב בגיל 86 ב-5 באוגוסט 1960. הוא נטמן בבית הקברות שבסנט מרי שבאונטריו, ליד מקום הולדתו.
תקופת פרישתו הייתה הארוכה ביותר מכל ראשי ממשלת קנדה, 33 שנים ו-315 ימים, עד שבינואר 2014 עקף אותו ג'ו קלארק.
ב-1961 הוציא דואר קנדה בול הנושא את דמותו.
באותה שנה הוא הוסף לרשימת האישים בעלי חשיבות היסטורית לאומית של מועצת האתרים ההיסטוריים של קנדה.
על שמו נקראו בתי ספר בפרוטאג' לה פריירי ובסנט מרי, הר ברכס הרי קריבו שבקולומביה הבריטית, אי בצפון-מערב נונאווט, ספרייה ואחד מבנייני הממשלה בטורונטו וגנים בסטרטפורד שבאונטריו.
הפרופסור לחינוך מאוניברסיטת וינדזור, אונטריו, לארי א.
גלספורד, סיכם את דמותו של מיין: "ברשימה שלי בה דירגתי את ראשי ממשלת קנדה על פי הישגיהם בתקופת כהונתם, ארתור מיין לא מדורג במקום גבוה".
בשנת 1925 אמר מיין שהתוצאה המבורכת ביותר של מלחמת העולם הראשונה הייתה הצהרת בלפור.
ארתור לוריא (Arthur Lourie; 10 במרץ 1903 – 4 באוקטובר 1978) היה מנהיג ציוני ודיפלומט.
ארתור לוריא נולד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה בשנת 1903, בן להורים עשירים שהיגרו מליטא, במשפחה ציונית ידועה.
לאחר שסיים את לימודי התיכוניים ב-King Edward VII.
School בעירו, למד משפטים באוניברסיטת קייפטאון, ולאחר מכן השתלם במשפטים באוניברסיטת הרווארד והוסמך כעורך דין.
מ-1927 עד 1933 עבד כעורך דין ביוהנסבורג, ובאותה עת שימש כמרצה למשפטים באחת מאוניברסיטאות דרום אפריקה.
בשנת 1932 נבחר לנשיא ההסתדרות הציונית ביוהנסבורג.
בשנים 1933–1940 שירת כאיש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית בתפקיד הנציג המדיני של הסוכנות בלונדון.
לוריא מצִדו התרשם כי יהודי ארצות הברית והציבור האמריקאי לא יפעלו רבות להצלת יהודי אירופה.
ב-25 בספטמבר 1942 כתב לליכטהיים: "למרבה הצער לא חלה כאן התעוררות של ממש במצפון הציבור ביחס לנושא זה...
נפוצים בוודאי מידע מסוים ותחושה של אימה וחוסר אונים לנוכח האסון, אך במה שנוגע לכלל הציבור האמריקאי – הרי אף שמפעם לפעם מתפרסמות ידיעות הדנות בגירוש ובטבח, העניין כולו רחוק מעיניו, ההתעניינות מתרכזת, אולי באורח בלתי נמנע במאורעות הקרובים לו יותר".
לוריא הוסיף וכתב לליכטהיים כי תמונת מצב יהודי אירופה שתיאר ליכטהיים "היא בגדר לא-תיאמן" וכי איגרתו של ליכטהיים הותירה אצלו "תחושה של יאוש כמעט מוחלט".
לאחר תום המלחמה וייסוד האו"ם נתמנה לוריא בשנת 1946 למנהל המשרד לענייני האו"ם של הסוכנות היהודית.
לאחר הקמת מדינת ישראל כיהן לוריא בשנים 1948–1953 כקונסול ישראל בניו יורק.
כאשר נתקבלה מדינת ישראל לאו"ם בשנת 1949, הוא נתמנה בנוסף לתפקידו כקונסול להיות סגן ראש משלחת ישראל לאו"ם.
בשנים 1954 עד 1957 היה סגן המנהל הכללי של משרד החוץ.
בשנים 1957–1960 כיהן כשגריר ישראל בקנדה, ומ-1960 עד 1965 היה שגריר ישראל בלונדון, לאחר מכן היה המשנה למנכ"ל משרד החוץ, ומ-1969 ועד מותו כיהן כשגריר מיוחד וכיועץ מדיני לשר החוץ.
בשנת 1926 נישא לקלרה רות צ'ייס, בתו של אדוארד מקס צ'ייס, סוחר ונדבן יהודי-אמריקאי ממנצ'סטר שבניו המפשייר, ארצות הברית.
אחיו נורמן לוריא היה מפיק סרטים, שייסד בירושלים את החברה הארץ-ישראלית לסרטים.
ארתור לוריא נפטר בירושלים בשנת 1978 לאחר מחלה קצרה, בן 75 במותו.
ארתור מאיר היה איל עיתונות צרפתי, יהודי מומר, בעליו של העיתון לה גולואה.
הוא היה נכדו של רב ממשפחה יהודית ענייה.
נעשה מלוכני, אנטי דרייפוס וקתולי.
הוא היה דמות לא שגרתית ושחקן מפתח בצמתים שונים של החברה, העיתונות והפוליטיקה בתקופת הרפובליקה הצרפתית השלישית.
ב-1882 רכש ארתור מאיר את העיתון לה גולואה שנוסד ב-1868, ממייסדיו אדמונד טארבה ואנרי דה פן, והפך אותו ליומון העיקרי בקרב העילית הבורגנית והאצולה בצרפת.
למרות מספר העותקים הקטן יחסית שלו – בין 20 ל-30 אלף עותקים ביום – הייתה לו השפעה ממשית על החברה הצרפתית.
בעיתון זה התפרסם הטור הראשון שסיקר קולנוע.
הטור התפרסם לראשונה במרץ 1916. מיוני 1897 עד אוגוסט 1914 התפרסם בו מוסף ספרותי שבועי בשם Gaulois du dimanche ("הגאלי של יום ראשון").
במוסף הספרותי התפרסמו סיפורים רבים בהמשכים.
ב-1881 העלה מאייר יחד עם אלפרד גרוון (Grévin) להציג את האישים שהיו בדף הראשי של החדשות כבובות שעווה מה שיאפשר לצופים לפני תקופת הצילום לשייך פנים לדמות שבחדשות.
זו הייתה ההתחלה של מוזיאון גרוון שנפתח ב-5 ביוני 1882 וזכה מיד להצלחה.
ב-1888 תמך מאייר בגנרל ז'ורז' בולנז'ה וקשר יחד עם הדוכסית מאוזֶה (duchesse d'Uzès) להחזיר את המלוכה.
ב-1890 לקח חלק, יחד עם הדוכס מלואין (duc de Luynes), בניסיון הכושל לנסות לממש את שירותו הצבאי של הדוכס הצעיר פיליפ מאורליאן (Philippe d'Orléans), שהיה אז בגלות, בלי ידיעת אביו.
הוא ניהל דו-קרב עם אדוארד דרימון שהעליב אותו על מוצאו היהודי בחוברת "צרפת היהודית" (La France juive), אך עם זאת, תמך באשמתו של אלפרד דרייפוס.
ב-1901 הוא המיר את דתו לקתוליות, אבל זה לא מנע את ההתקפות האנטישמיות עליו של ארגון Action française.
כדי להבדיל את הספרים שלו מאלה של חובבים אחרים הוא הציע לאמנים בני זמנו רישומים וציורים בגודל של עבודותיו.
כך הוא ביקש מקלוד מונה בדצמבר 1908, בתיווכו של הסוחר פול דוראן-רואל שני ציורים קטנים שמטרתם הייתה קישוט הכריכה של העותק שלו למהדורה המקורית של הספר "האדמה" מאת אמיל זולה.
הציורים האלה נשמרו במוזיאון לאמנות מודרנית בלוצרן.
יצירתו הראשונה של מאייר כמחבר מחזות הייתה "מה שצריך להשתיק" (Ce qu'il faut taire), שהוצגה בתיאטרון Théâtre des Bouffes-Parisiens ב-1914.
ב-1904 נשא מאיר לאישה את מדמואזל דה טורן (Mlle de Turenne), בת אצולה צעירה.
נישואים אלה היו יחסית מאוחר בחייו.
סר ארתור מארי לונגמור היה טייס בריטי ממוצא אוסטרלי.
בתחילת המאה ה-20 היה לונגמור מחלוצי התעופה הימית, ולאחר מכן שימש בתפקידים בכירים בחיל האוויר המלכותי (RAF) בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לונגמור נולד בפרבר מנלי של העיר סידני שבניו סאות' ויילס באוסטרליה.
ב-1912 הצטרף לשירות האוויר של הצי המלכותי (RNAS).
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה כמדריך טיסה.
בשנת 1920 קיבל דרגת קצונה של קבע ב-RAF, ועלה בסולם הדרגות.
הוא שירת בעיקר בתפקידי הדרכה בכירים (מפקד קולג' קרנוול ב-1929 ומפקד קולג' ההגנה המלכותי ב-1936), חבר במשלחת האווירית הבריטית לניו זילנד ולאוסטרליה ב-1939 ובאותה שנה נציג בריטניה בוועידה להגנת האזור הפאסיפי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה בדרגת מרשל אוויר ראשי, המקבילה לדרגת גנרל בן ארבעה כוכבים בצבא היבשה.
כאשר פרצה המלחמה היה לונגמור בתפקיד האחראי על פיקוד האימונים של ה-RAF.
ב-20 במאי 1940 מונה לונגמור למפקד פיקוד המזרח התיכון של ה-RAF.
בתקופה זו סיפק ה-RAF סיוע אווירי למערכה במדבר המערבי, והעניק הגנה לנתיבי התעבורה החשובים במזרח התיכון ובתעלת סואץ, השתתף במערכה במזרח אפריקה ובהגנה האווירית בזמן המצור על מלטה.
לונגמור נדרש להעביר מטוסים יקרי ערך מבחינתו לתמיכה במעורבות הבריטית במלחמת איטליה - יוון, בחודש אפריל 1941, שהסתיימה בתבוסה ובאסון צבאי.
מכיוון שכך, חש כי הוא חייב לקבל תגבורות, במיוחד כאשר עמד בפני האתגר להביס את העיראקים, המסתייעים בסיוע אווירי גרמני, בשלבי הפתיחה של המלחמה האנגלו-עיראקית באפריל 1941, שהחלו בהטלת מצור על בסיס חיל האוויר המלכותי בחבניה, עליו פיקד סגן מרשל אוויר הארי ג'ורג' סמארט.
בשלב זה סר חינו מלפני צ'רצ'יל שהורה על פיטוריו ביוני 1941, והחלפתו בארתור טדר.
לונגמור שימש מספר חודשים בתפקיד המפקח הכללי של ה-RAF, שכלל פיקוח על שדות התעופה ותקינות המטוסים.
ב-1942 פרש לונגמור על מנת להתמודד בבחירות משנה במחוז גרנת'ם בלינקולנשייר, מטעם המפלגה השמרנית.
מכיוון שכך פתח עסק פרטי לתובלה ימית, שהשיג חוזי תובלה חשובים כאשר נבנה כוח הפלישה בדרום אנגליה בשנת 1943–1944 לקראת מבצע אוברלורד.
בשנת 1943 נקרא שוב לשירות לחודשים מספר, על מנת להשתתף בצוות חשיבה על מבנה ה-RAF בתקופה שלאחר המלחמה.
בדצמבר 1943 נהרג בנו, מפקד כנף ריצ'רד מייטלנד לונגמור, כשהתקיף מן האוויר צוללת גרמנית בעת שליווה שיירה במהלך הקרב על האטלנטי.
ביוני 1944 פרש סופית משירות.
בין היתר, עוטר לונגמור בעיטורים הבאים:
אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט.
ארתור לנק (נולד ב-10 בפברואר 1964) הוא דיפלומט ישראלי, בעבר שגריר ישראל באזרבייג'ן ובדרום אפריקה.
לנק נולד בפטרסון במדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית.
עלה לישראל בשנת 1983. בשנים 1984–1986 שירת כחובש בצה"ל, והיה מדריך לעזרה ראשונה בבית ספר להכשרת קציני רפואה של צה"ל.
לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית וקיבל תואר במשפטים ותואר שני במשפט הבינלאומי.
לנק הצטרף בשנת 1994 לשירות החוץ של ישראל.
תחילה הוצב בשגרירות הישראלית בניו דלהי, ולאחר מכן בלוס אנג'לס.
היה מנהל המחלקה למשפט בינלאומי במשרד החוץ והיה שותף בצוות המשפטי שייצג את ישראל בבית הדין הבינלאומי בהאג בעניין גדר ההפרדה.
הוא גם שירת בוועדת מזכ"ל האו"ם לבירור העובדות של פרשת המשט בשנים 2010–2011.
באפריל 2005 מונה לנק לשגריר הישראלי באזרבייג'ן, תפקיד בו כיהן עד לשנת 2009. בינואר 2013 הוחלט למנותו לשגריר ישראל בדרום אפריקה ושגריר לא תושב בלסוטו, סווזילנד ומאוריציוס, שם כיהן עד שנת 2017.
לנק היה מרצה במכון הרצוג לחקר המזרח התיכון באוניברסיטת בן-גוריון.
ארתור לייפציג היה צלם דוקומנטרי אמריקאי שהתמחה בצילומי רחוב - במיוחד רחובות העיר ניו יורק.
לייפציג השתייך לדור של צלמים שהייתה להם נקודת ראות חברתית והם הנציחו אותה כשיצאו לרחובות והנציחו את המציאות בה נתקלו.
צילומיו מציגים בעקביות איכויות אנושיות ותוארו כרגישים, ממריצים ורחומים.
לייפציג נולד ברובע ברוקלין שבניו יורק.
בגיל 17 עזב את בית ספר ועבד בעבודות מזדמנות.
הוא נפצע קשה בידו הימנית בעת שעבד בעסק לזכוכית ולאחר תקופת החלמה ארוכה חיפש מקצוע שבו יוכל להתפרנס.
הוא הצטרף לפוטו ליג - קואופרטיב של צלמים שפעל בשנים 1951-1936 בניו יורק במטרה להפוך לטכנאי של חדר חושך, ולמד שם צילום.