tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטקסט "ארוחה בביתו של טרימלכיו" מתוך סטיריקון מהמאה ה-1 לספירה, המיוחס לפטרוניוס, מתאר בהרחבה משתה מוגזם ואף גרוטסקי בביתו של טרימלכיו, עבד משוחרר שמפגין כך את עושרו המופרז.
היצירה "החכמים במשתה" מאת אתנאיוס מסביבות שנת 200 הכילה כ-30 ספרים ומהווה מעין אנציקלופדיה של ידע בתחומי דעת, תרבות ואמנות שונים.
הידע הכלול ביצירה ערוך כשיחות בסימפוזיון שנמשך מספר ימים, סוג משתה שהיה אופייני לשליטי מצרים התלמיית.
משתאות בהסבה היו נפוצים בתרבות האטרוסקית ורישומם ניכר מאוד באמנות האטרוסקית, בפרט בסרקופגים רבים שתארו דמויות מסבות.
באמנות האטרוסקית נשים הוצגו כשוות לגברים, למשל מסבות לצידם במשתאות, בניגוד למקובל בעולם היווני באותה תקופה.
באפוס האנגלו-סקסוני ביאוולף מסביבות שנת 1000 מתואר אולם המשתאות הענק של המלך.
שירת ימי הביניים של יהדות ספרד כללה שירי חול מסוגים שונים, ביניהם שירי יין, אשר תוארו את המשתאות הגדולים שנערכו על שלל פרטיהם.
שירה זו קרובה לשירת החשק ולפעמים כרוכה בה ללא הפרד.
משתה בֶּלְשַׁאצָר (בהולנדית: Het feestmaal van Belsazar) הוא ציור שמן על בד מעשה ידי הצייר ההולנדי רמברנדט ואן ריין.
היצירה, ברוחב 209 ס"מ ובאורך 167.6 ס"מ, מוצגת כיום בגלריה הלאומית בלונדון.
משתה בלשאצר מתואר בספר דניאל.
הנסיך בלשאצר ערך סעודה גדולה ובה שתו הוא ומקורביו מתוך גביעי זהב וכסף קדושים שנבזזו מבית המקדש על ידי נבוכדנצר מלך בבל, לפתע יצאו אצבעות יד אדם וכתבו כתובת מסתורית על הקיר בהיכלו של המלך, .
המלך, מחוויר ונבהל, שואל לעצת החכמים והקוסמים, אך אף אחד לא מצליח לפתור את משמעות הכתובת.
לבסוף קורא המלך לדניאל שמפרש אותה כנבואת חורבן לבבל.
הסיפור מסתיים בכך שמלבישים את דניאל ארגמן ועונדים רביד זהב על צוארו, ובו בלילה נהרג בלשאצר.
היצירה מתעדת את הרגע הסוער ביותר במשתה.
בלשצאר בדיוק נעמד ומסתובב בבהלה למראה היד האלוהית הרושמת את הכתובת בצבע זהב, תוך שהוא מעיף מידו גביע יין.
גופה של האישה שלימינו נסוג מתוך פחד וידה מגוננת על ראשה.
גם עיניהם של הגבר והאישה שלשמאלו של המלך פעורות בבהלה, ורק אישה אחת היושבת למול המלך נראית רגועה ואדישה למתרחש סביבה.
תווי הפנים הברורים מציגים את רגשותיהם של המלך ושאר הנוכחים מתוארים באופן מדויק ובולט, פרטי הלבוש אף הם מתוארים בצורה חיה ומפורטת בסגנון הריאליסטי, המציג דמויות ואירועים בצורה נאמנה למציאות.
אלמנט עיקרי בציור הוא הכתובת עצמה.
רמברנדט לא ידע עברית, אך הכיר את צורת אותיות האלפבית העברי שאותן הכניס לכמה מציוריו.
בנוסף, הוא היה מיודד עם הרב מנשה בן ישראל ואף למד אצלו יהדות.
סדר האותיות אינו מוצג מימין לשמאל אופקית, כמקובל בשפה העברית, אלא מלמעלה למטה, כשסדר הטורים מימין לשמאל, כך שבקריאה רגילה נכתב "ממתוס ננקפי אאלרן".
הסיבה לשינוי זה איננה חוסר היכרותו של רמברנדט בפרטי השפה, שכן בציור לוחות הברית הוא כתב את עשרת הדיברות בצורה נאותה, מימין לשמאל.
הצייר הסתמך ככל הנראה על פרשנות תלמודית של האמורא שמואל, המופיעה לצד דעות אחרות בתלמוד הבבלי, וטוענת שהכתובת נרשמה בצורה זו בדרך צופן, ומסיבה זו נעלם פשרה מחכמי המלכות.
ציור זה הוא יוצא דופן בעבודותיו של רמברנדט מבחינת טכניקות הציור בהן השתמש האמן, וקשה להשוותו לכל יצירה אחרת שלו.
מגוון הצבעים רחב ועשיר בצורה יוצאת דופן וכולל פיגמנטים נדירים כגון ששר, עופרת, בדיל-צהוב, אוכרה ואזוריט.
משרת העם (באוקראינית: Слуга народу) היא סדרת טלוויזיה אוקראינית בהפקת "אולפני רובע 95" (בבימויו של אולכסיי קיריושצ'נקו) מסוגת הקומדיה הפוליטית, המגוללת את קורותיו של מורה להיסטוריה שהופך לנשיא אוקראינה המנסה לבצע את עבודתו נאמנה אך נאלץ להתמודד עם הבירוקרטיה המושחתת במדינתו.
העונה הראשונה (שכללה 24 פרקים) שודרה בערוץ הטלוויזיה האוקראיני "1+1".
פרק הבכורה שודר ב-16 ביולי 2015. ב-7 ביוני 2017 החלו צילומי העונה השנייה.
פרק הבכורה של העונה השנייה שודר ב-23 באוקטובר 2017. בתחילת אוגוסט 2018 נודע על תחילת צילומי העונה השלישית של הסדרה, שעלתה לשידור במרץ 2019, על רקע הבחירות לנשיאות אוקראינה, שבהן התמודד כוכב הסדרה, וולודימיר זלנסקי.
סלוגן הסדרה הוא "ההיסטוריה של הנשיא הבא", ולמעשה, השחקן הראשי, וולודימיר זלנסקי, שגילם את הנשיא בסדרה, נבחר בפועל לנשיא אוקראינה באפריל 2019, לאחר שזכה ברוב של 73% בסיבוב השני בבחירות לנשיאות.
שלושת הפרקים הראשונים של הסדרה שודרו ברשת THT ברוסיה החל מ-11 בדצמבר 2019. לאחר מכן הועלו פרקי הסדרה לשרת Premier.
בתקשורת נטען שהסדרה הורדה מהערוץ בעקבות הלצה על פוטין.
פעם אחת ואסיל הולובורודקו, מורה להיסטוריה במקצועו, מתעצבן על החיים, בהתקף של כעס, תוך התבטאות משולחת רסן.
את התקף הזעם שלו מצלם בטלפון הנייד שלו תלמיד בכיתה שלו, שמעלה את הסרטון לאינטרנט שצובר מיליוני צפיות.
הולובורודקו הופך להיות מאוד פופולרי ובעידוד התלמידים, מגיש את מועמדותו בבחירות לנשיאות אוקראינה.
בבוקר שלאחר הבחירות, אל הדירה המשותפת שלו בקייב מגיעה שיירת רכבים ובה ראש הממשלה, עם הצעה שהוא אינו יכול לסרב לה והמורה להיסטוריה, שגר עד כה עם הוריו, מתחיל חיים חדשים.
הוא נכנס לחיים הפוליטיים ומגלה שעליו לנהל מדינה מושחתת ולהוביל שורת רפורמות על מנת לשפר את המצב.
בשנת 2016 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "משרת העם 2".
לאחר שהרפורמות נכשלות, קרן המטבע הבינלאומית מציעה הלוואה על סך 15 מיליון דולרים, אך הולובורודקו מוצא עצמו במאבק מתמשך נגד האוליגרכים והמושלים במחוזות אוקראינה שנשלטים על ידם.
הולובורודקו מתאמץ לזכות בחיבת העם שוב ומנהל קמפיין בחירות שבמהלכו הוא מתמודד שוב בבחירות לנשיאות.
במהלך העונה הוא מבצע שלל צעדים אך נתקל בקשיים נוספים בדמות התנגדויות לרעיונותיו בפרלמנט ובממשלה וניצב על סף הדחה והפסד טוטלי בבחירות לנשיאות אוקראינה.
תקופה אפלה יורדת על אוקראינה, כאשר הולובורודקו נשלח לכלא באשמת ארגון הפיכה מדינית.
לנשיא אוקראינה מושבע דמיטרי סוריקוב, מדינאי כוחני, שהוא רק אחד משורת מדינאים שייאלצו להתמודד עם העם האוקראיני, ששוב נמצא בפני בחירת מנהיג עתידי.
שחקן / שחקנית שם הדמות אודות הדמות עונות1 (2015)2 (2017)3 (2019) וולודימיר זלנסקי ואסיל הולובורודקו הדמות הראשית, מורה להיסטוריה ונשיא אוקראינהדמות ראשית סטניסלב בוקלן יורי צ'ויקו ראש ממשלת אוקראינה, עומד בראש המערכת המושחתת.
משרת השליטים הוא סרט קולנוע רוסי מסוגת הרפתקאות ודרמה בבימויו ובהפקתו של אולג ריסאקוב, שגם כתב את התסריט.
מככבים בו דמיטרי מילר ואלכסנדר בוחארוב ועלילתו מתרחשת על רקע מלחמת הצפון וקרב פולטבה.
הסרט מבוסס על ספרו של אולג ריאסקוב באותו שם שיצא לאור בהוצאת Amfora בשנת 2006 ().
בשנת 2008 הסרט היה מועמד לפרס MTV Russia לסרט הטוב של השנה.
כמו כן, השחקן דמיטרי מילר קיבל את פסל "ורה" על תפקידו בסרט, במסגרת פסטיבל נובגורוד לסרטים היסטוריים.
הסרט גם זכה בפרס כבוד בפסטיבל הסרטים ההיסטוריים במונצמבאנו, איטליה.
השנה היא 1709 ורוסיה ושוודיה נתונות במצב מלחמה.
מלך צרפת לואי הארבעה עשר שולח שני לוחמים לגלות: אנטואן דה לה בוש נשלח למחנהו של מלך שוודיה, קרל השנים עשר ושארל דה ברזה שנשלח למחנהו של קיסר רוסיה, הצאר פיוטר.
שתי הצרפתים מתמודדים מול סכנות גדולות בדרכם, הם עדים לקרב פולטבה משני צדי המתרס ושלל הרפתקאות נקרות בדרכם בעודם מנסים לחבור לכוחות הרוסים והשוודים.
הסרט נמכר לשידור במדינות זרות תחת השמות הבאים:
משרת העם (באוקראינית: "Слуга народу", מבוטא "סְלוּהא נָרוֹדו") היא מפלגת השלטון האוקראינית, שבראשה עומד הנשיא וולודימיר זלנסקי.
זוהי המפלגה היחידה המרכיבה את ממשלת אוקראינה, לצד שרים חסרי שיוך מפלגתי.
המפלגה נרשמה רשמית במשרד המשפטים ב-31 במרץ 2018. ולאחר בחירות פרלמנטריות ביולי 2019 הפכה למפלגה הגדולה ביותר באוקראינה.
שמה של המפלגה זהה לשמה של סדרת טלוויזיה אוקראינית מצליחה "משרת העם", שהופקה על ידי חברת ההפקה רובע 95 ובה גילם וולודימיר זלנסקי את נשיא אוקראינה.
מנהיג המפלגה הראשון היה עורך הדין של חברת ההפקות, איוואן בקאנוב.
בעת הקמת המפלגה בחברת ההפקות טענו כי היה להם חשוב לעשות זאת, כדי שאיש לא יגזול את שם הסדרה ל"מטרות פוליטיות ציניות".
מבחינה משפטית, מפלגה זו היא היורשת של "המפלגה לשינויים מכריעים" (באוקראינית: Партія рішучих змін).
בחודש דצמבר 2017, סקר של מרכז רזומקוב טען שהמפלגה זוכה לתמיכה של 4% (שאינם מספיקים כדי לקבל מושב בפרלמנט האוקראיני, בשל אחוז החסימה העומד על 5%).
בחודש אפריל 2018 בסקר של חברת הסקרים "RATING", 9% מהנשאלים אמרו שהם יצביעו למפלגה.
בסקר שנערך ביוני 2018 המפלגה כבר זכתה ב-10.4%.
השחקן הראשי של סדרת הטלוויזיה "משרת העם" וולודימיר זלנסקי הודיע בסוף דצמבר 2018 כי הוא חבר במפלגה וכי הוא פעיל פוליטית.
הוא הוסיף כי הוא עדיין לא מוכן עדיין לתת שמות אחרים של שותפים וחברים למפלגה.
בביקור מתוכנן למשרדי המפלגה, הממוקמים במשרד עורכי הדין בקייב "עורכי הדין קצ'ורה", כתבים של מערכת העיתון "אוקראינסקה פרבדה" באוקטובר 2018 נדחו על ידי חבר המפלגה שנכח במקום (וסירב לתת את שם המשפחה שלו) והוסיף שאינו רשאי לאפשר לאנשים להיכנס למשרדי המפלגה.
המפלגה תמכה בוולודימיר זלנסקי, שזכה בבחירות לנשיאות.
בבחירות הפרלמנטריות שנערכו ביולי 2019 הפכה למפלגה הגדולה ביותר, עם 43.16% אחוזי תמיכה.
במקום השני סיימה מפלגת המצע האופוזיציוני בראשות יורי בויקו הפרו-רוסי עם 13.06%, מפלגתה של יוליה טימושנקו, מולדת, סיימה במקום השלישי עם 8.18%.
מפלגתו של פטרו פורושנקו, סולידריות אירופית, סיימה רביעית עם 8.10% ובמקום החמישי מפלגת "קול" בראשות סביאטוסלב וקארצ'וק עם 5.82%.
מס'דיוקןשם תחילת כהונה סיום כהונה סיבת סיום כהונה1 איוואן בקאנוב2 בדצמבר 201722 במאי 2019מונה לעמוד בראש שירות הביטחון האוקראיני2 דמיטרי רזומקוב27 במאי 20193 באוגוסט 2019היבחרו לחבר פרלמנט3 אלכסנדר קורניינקו3 באוגוסט 201915 בנובמבר 20214 ילנה שוליאק15 בנובמבר 2021מכהנת
+ נשיא אוקראינה שנת בחירות מועמד מספר קולות בסיבוב הראשון אחוזים מספר קולות בסיבוב השני אחוזים מפלגה מנצחת2019וולודימיר זלנסקי5,074,64130.24%13,000,00074.18%משרת העם
משתלבים בנוף הוא אלבומו השביעי של המוזיקאי אלון עדר, והרביעי במסגרת ההרכב "אלון עדר ולהקה", שיצא בשנת 2018.
אלון עדר - שירה, פסנתר, גיטרות, מנדולינה, מקלדות וקולות
אבנר קלמר - כינור, ויולה, קולות, פסנתר, מקלדות
רן דרום - גיטרה, קולות, מקלדות, שירה
נדב הולנדר - גיטרה בס, שירה, פסנתר, גיטרה אקוסטית, יוקליילי, קולות
יונתן רוזן - תופים, כלי הקשה, מקלדות, קולות
ליאת בר און - קולות
דויד עדר, רפא עדר - קולות
משתלת עצמונה הייתה משתלה בבני עצמון שבגוש קטיף, המשתלה הייתה המשתלה השנייה בגודלה בארץ לצמחי בית (המשתלה הגדולה ביותר בארץ היא משתלת שפר בכפר ביאליק), המשתלה הייתה מוקד עלייה לרגל לפוליטיקאים שביקרו בגוש ובאזור.
קרוב לשליש מ־1,600 המשפחות המתגוררות בגוש קטיף עסקו לפני ביצועה של תוכנית ההתנתקות בעבודות שקשורות לחקלאות.
בגוש היו קרוב ל־400 משקים חקלאיים, פרטיים ושיתופיים שעיבדו ביחד שטח של כ־4,100 דונם בחממות, ובנוסף לכך, יישובי הגוש עיבדו גם כ־27,000 דונם של מטעים, פרדסים ואף מספר שדות באזור חבל הבשור וצאלים ולכן גם משתלת עצמונה הייתה עסק מרכזי וחלק מהכלכלה המרכזית בגוש קטיף.
גם ביישוב בני עצמון עצמו הייתה פעילות חקלאית ענפה, המשק השיתופי שם היישוב השתרע על שטח של יותר מכ-5,000 דונם.
תושבי היישוב התפרנסו מגידולי שדה, גידול תרנגולי הודו, רפת, מטה ראשי של חברת בניה, ומגידול פרחים וצמחים במשתלת עצמונה.
מלבד המשתלה בבני עצמון היו מספר חברות נוספות שעסקו בתחום החקלאות בהם ביכורי קטיף ועלי קטיף ומשתלות משפחתיות נוספות.
המשתלה הוקמה בשנת 1982, לאחר פינוי היישוב עצמונה ויתר היישובים הישראלים מסיני בעקבות הסכם השלום בין מצרים לישראל.
המשתלה שייכת לחברה השיתופית של היישוב בני עצמון.
במשתלה עבדו בשיאה כ־50 איש, בהם כ־30 פועלים תאילנדים.
לאחר הפיגוע במכינה בעצמונה ב-7 במרץ 2002, שבו חדר מחבל פלסטיני ליישוב עצמונה ורצח חמישה מתלמידי המכינה הקדם צבאית ביישוב, הוחלט שלא להעסיק במקום פלסטינים בשל החשש הביטחוני.
במשתלה נשתלו מדי יום כ־5,000 צמחים חדשים, בשנותיה האחרונות של המשתלה נבנתה בה גם חממה לפרחי אנטוריום, שעלות הקמת הייתה כ־350 אלף שקל.
הוקמה גם חממה הידרו-סולרית לפרחי סחלב.
רוב תוצרת המשתלה הייתה מיועדת לשוק המקומי בישראל, אך בתחילת הפעלתה ייצאה עצי בונסאי ננסיים לבריטניה, עד שיצואנים מהמזרח הרחוק השתלטו על שוק זה.
לקראת חג המולד נשלחו לאירופה עצי אשוח.
פעילותה הענפה של המשתלה הביאה למחזור שנתי של עשרות מיליוני שקלים בשנה.
למשתלה הייתה זיקה לדת כמו חברות ומוסדות נוספים בגוש קטיף.
זיקה זו התבטאה בכך שבמשתלה השתמשו בפיתוח המיוחד של גידול ירקות ללא חרקים שהומצא על ידי חברת עלי קטיף בשיתוף עם מכון התורה והארץ.
בדומה לכל המשתלות בגוש קטיף גם משתלת עצמונה הייתה שומרת שבת.
ביטוי לכך הייתה שיטה ממוכנת לפתיחת וילונות החממות בשבת ללא התערבות אנושית.
עמותת "אנחנו על המפה" דיווחה באפריל 2004 (בעת חופשת הפסח) כי הגיעו לגוש כ-50 אוטובוסים וכן כלי רכב פרטיים של משפחות ובודדים שהגיעו לטייל וביקרו בין היתר במשתלת עצמונה, לפארק האגם בנווה דקלים ולמקומות נוספים.
בשל אמונתם של תושבי עצמונה בפרט, ותושבי גוש קטיף בכלל, בכך שתוכנית ההתנתקות לא תתבצע בסופו של דבר לא בוצעו עבודות להעתקת המשתלה ואף לא נעשו חיפושים במטרה לאתר שטח חלופי למשתלה עד לתחילת ביצוע התכנית.
העובדים במשתלה שתלו מדי יום אלפי שתילים, שהיו אמורים לנבוט רק לקראת סוף 2006. רק לאחר תחילת הפינוי אותר שטח חלופי עבור המשתלה.
רק באמצע אוגוסט 2005, לאחר שפונו מרבית היישובים, פונתה גם המשתלה.
משתגעים על אהבה סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1995 בבימויו של דונלד פטרי, עם ג'ק למון, וולטר מתאו, אן-מרגרט, סופיה לורן וברג'ס מרדית' (תפקידו האחרון בקולנוע) בתפקידים הראשיים.
זה סרט המשך ל"זקנים חסרי מנוח" (1993) וגם הוא זכה להצלחה מסחרית.
היריבות בין ג'ון גוטפסון (ג'ק למון) לשכנו מקס גולדמן (וולטר מתאו) שככה לאחר שילדיהם מייקל (קווין פולאק) ומלני (דריל האנה) התארסו ולאחר שג'ון נישא לשכנתכם היפה, אריאל (אן-מרגרט).
למרות זאת הם מכנים אחד את השני "אידיוט" ורבים בעת הדיג באגם.
לאחר שצ'אק בעל חנות הפתיונות מת, קנתה את המקום מריה ראגטי (סופיה לורן), יפהפייה איטלקייה גרושה חמש פעמים שקנתה את מקום עם אימה פרנצ'סקה (אן מורגן גילברט) ובכוונתה לפתוח שם מסעדה איטלקית.
זה לא מוצא חן בעיני ג'ון ומקס שמחליטים לחבל בפתיחת המסעדה.
כשפקח משרד הבריאות (מקס רייט) עורך שם ביקורת, הם מחדירים חזיר ים והפקח הנבהל חושב שזה עכבר אך מריה מגלה לו את האמת ומבחינה בשניים.
הם ממשיכים בנסיונותיהם אך היא מחזירה מלחמה.
אריאל מורה לג'ון ללכת ולהתנצל אך הוא מסרב כי "הוא הגבר בבית".
היא זורקת אותו מהבית והוא מאלץ לבלות את הלילה בביתו של מקס.
לבסוף הוא מגיע למריה ומתנצל, בינתיים אביו הקשיש בן ה-95 (ברג'ס מרדית') מחזר אחרי פרנצ'סקה.
לאחר שמייק ומלני רבים ומבטלים את האירוסים מתחילה שוב היריבות בין האבות והם גורמים נזק אחד לשני ואפילו יוצאים בדו-קרב עם חכותיהם.
אריאל מפסלת את ג'ון בעירום ומקס מצלם זאת מרחוק ומכניס את הקלטת בסניף של המרכול השכונתי לבושתו של ג'ון.
אריאל עוזבת את ג'ון וחוזרת לביתה עם מלני עד יעבור זעם.
בינתיים ג'ון אכול הדאגות מספר זאת לאביו על גדות האגם ומגלה שהוא מת.
בטקס ההלוויה עם שפיכת האפר לאגם משתתפים כולם והמצב נרגע.
מקס ומריה מתאהבים ומייקל ומלני מתפייסים ובסוף נערכת חתונה כפולה בכנסייה המקומית - מקס ומריה, מייקל ומלני.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותג'ק למוןג'ון גוסטפסוןוולטר מתאומקס גולדמןאן-מרגרטאריאל טרוקסדריל האנהמלני גוסטפסוןבתו של ג'וןקווין פולאקג'ייקוב גולדמןבנו של מקסברג'ס מרדית'סבא ג'ון גוסטפסוןאבא של ג'וןסופיה לורןמריה ראגטימסעדניתאן מורגן גילברטפרנצ'סקה ראגטיאמא של מריהמקס רייטמפקח משרד הבריאות
משרת אמון היא תפקיד שדורש מידה מיוחדת של אמון אישי בין המעסיק לבין העובד.
תפקידים המוגדרים כמשרת אמון הם לרוב תפקידים בכירים בעלי שכר גבוה ותנאים מיוחדים, תפקידים שכוללים ניהול, קבלת החלטות וחשיפה למידע רגיש.
מושג זה נפוץ גם בפוליטיקה, בו חלק מהמינויים כמו מנכ"לי משרדים, ראשי לשכה, מזכירים ונהגים הם תפקידים שבנויים על אמון אישי והיכרות בין השר לבין הפקיד.
בחברות רבות יש תפקידים בכירים שונים, כגון מנהלים, חברי דירקטוריון, יועצים וחשבים שדורשים לא רק יכולות וותק גבוה יותר משאר העובדים, אלא דורשים גם מידה מסוימת של אמון בינם לבין מי שמעסיק אותם.
החוק בישראל אינו מגדיר באופן מפורש מה היא משרת אמון, ואין התייחסות בחוק כלל לאופן המינוי והפיטורין של משרות כאלו.
המקום היחיד בו מופיעה ההגדרה למשרת אמון היא בחוק שעות עבודה ומנוחה שפוטר את המעסיק מהחוק לגבי משרת אמון: "חוק זה אינו חל על העסקתם של עובדים בתפקידי הנהלה או בתפקידים שדורשים מידה מסוימת של אמון אישי".
לכן, בית המשפט נדרש פעמים רבות מאוד לקבוע האם משרה נחשבת משרת אמון – שכן היא פוטרת את המעסיק מתשלום שעות נוספות לעובד.
נוסף על כך, למרות חוסר ההגדרה בחוק, גם במקרים נוספים כגון פיטורים, מעסיקים מתייחסים אל משרות כאל משרות אמון ובית המשפט נדרש להתייחס לכך.
אחת המחלוקות בשיטות הממשל היא המעורבות של הדרג הפוליטי בפקידות.
קיימות שתי גישות מרכזיות למעורבות הדרג הפוליטי, כאשר רוב המדינות נמצאות בין שתי הגישות הללו.
הראשונה היא הגישה הבריטית – בה הפקידים ממונים באופן מקצועי כמעט לחלוטין, ואינם מתחלפים עם החלפת השלטון.
העיקרון שעומד מאחורי השיטה הזו הוא שאנשים מקצועיים בתחומם יקדמו החלטות מקצועיות וימנעו שחיתות שלטונית.
הגישה השנייה היא הגישה האמריקאית – בה רוב המינויים הם מינויים פוליטיים של הנשיא אם כי חלקם דורש אישור של הסנאט.
היתרון בגישה זו היא שהממשל – הנבחר על ידי העם – יכול לקדם את האג'נדה שלו ולא את האג'נדה של פקידים שלא נבחרו על ידי העם.
בישראל, רובם המוחלט של המינויים נעשים בעזרת מכרז שוויוני, ולא על פי החלטות של הדרג הפוליטי.
חלק גדול נוסף של המינויים שנקבע על ידי הממשלה נעשה על ידי ועדת איתור, בה לשר הממונה אין אמירה מפורשת, אך יש לו נציגים בוועדה.
בין תפקידים אלו נמצאים לדוגמה מנכ"לי חברות ממשלתיות, הממונה על התחרות ועוד.
רק מינויים בודדים שנקבעים על ידי הממשלה נבחרים באופן אישי על ידי השר הממונה או הממשלה, והמינוי נבדק למפרע על ידי ועדת מינויים.
רובם המוחלט של המינויים הללו הם משרות אמון בין השר לבין מי שהוא מינה.
גם בימים אלו, קיימת מחלוקת לגבי פוליטיזציה של משרות שונות.
לדוגמה, חברי הכנסת יריב לוין ואיילת שקד העלו הצעת חוק המכונה בפי מתנגדיו "חוק הג'ובים", על מנת לאפשר מינוי משנה למנכ"ל משרד ממשלה בתור משרת אמון.
תומכי החוק טוענים שהחוק יאפשר לשר לממש את תפיסת עולמו ביעילות יותר, ואילו המתנגדים טוענים שהדבר יוביל לקבלת החלטות פוליטיות ולא מקצועיות בניהול המדינה (בנוסף לטענות תקציביות).
כיום ההצעה מוקפאת לאור המשבר הפוליטי.
הצעת חוק נוספת שעומדת במחלוקת נקראת "חוק היועמ"שים".
נכון להיום, מינוי יועמ"ש למשרד ממשלתי נעשה באמצעות מכרז.
על פי הצעות חוק שונות, המינוי ייעשה או על ידי ועדת איתור או כמשרת אמון.
המצדדים בהצעה טוענים שהחוק יאפשר לשר לקדם את תפיסת עולמו מבלי שהיועץ המשפטי ימנע את מהלכיו משיקולים שאינם משפטיים טהורים, ואילו המתנגדים טוענים שיועץ משפטי שנבחר בצורה פוליטית ולא בצורה מקצועית יקבל החלטות פוליטיות ולא משפטיות טהורות.
גם הצעת חוק זו נמצאת בהקפאה.
משרות אמון בשירות המדינה בחוק
את משרות האמון בשירות המדינה קובע תקנון שירות המדינה, סעיפים 02.5-02.6 ומחולקים לשלושה תחומים:
- משרות אמון של מטה ראש הממשלה.
- משרות אמון של שרים וסגני שרים.
- משרות אמון בלשכת מנכ"ל (שאף הוא מינוי אישי של השר הממונה).
תקנון שרות המדינה קובע במפורש אלו תפקידים ניתן למנות בתור "משרת אמון" ואף מגביל את כמות התפקידים הללו.
בין התפקידים ניתן למצוא מנהל לשכה, עוזרים, יועצים, מזכיר, נהג ובמקרה של מטה ראש הממשלה גם אנשי תחזוקה ומטבח.
על ממנה המשרה להגדיר את תנאי הסף של התפקיד, הכוללים השכלה וניסיון, ואת תיאור התפקיד לפני תחילת עבודת הפקיד.
השר יכול להגדיר ששניים מעוזריו הם עוזרים פוליטיים, אך שאר משרות האמון הן ככל עובד מדינה לעניין הסייגים והמגבלות על פעילות מפלגתית, וחל עליהם איסור של גיוס תומכים או מצביעים או להיות חבר בגוף שכזה.
עם זאת כאשר מדובר בפעולה מנהלית המסייעת לממונה כגון נהג המסיע את השר לפעילות מפלגתית, הדפסת נאום או תיאום פגישה פוליטית – פעולות אלו מותרות.
נוסף על כך, החוק קובע את אופן סיום התפקיד של הפקיד ומגבלות שחלות עליו לאחר מכן.
אם העובד סיים את תפקידו מסיבה שאינה סיום תפקידו של הממונה עליו (כגון פיטורים או התפטרות), חל עליו איסור להתמודד על משרה אחרת באותו משרד במשך שנה (ולמעשה גם בזמן שהוא בתפקיד).
במידה והממונה עליו סיים את תפקידו, כגון התפטרות השר הממונה, בחירות או החלפת ממשל, גם הפקיד במשרת האמון יסיים את תפקידו ויחזיר כל ציוד ממשלתי שקיבל במהלך התפקיד, אלא אם השר החדש החליט להשאירו בתפקיד.
גם בשירות המדינה בדומה לשוק הפרטי, משרת אמון פטורה מחוק שעות עבודה ומנוחה.
בדומה לשוק הפרטי, גם בשירות המדינה עניין הפיטורים לא מקבל התייחסות ברורה לחלוטין – האם ניתן לפטר עובד במשרת אמון לא משום כושר עבודתו אלא בגלל רצונו של הממונה עליו.
בית המשפט נדרש לשאלה זו כמה פעמים, לדוגמה בפסק דין בנוגע ליעקב בוכריס שפוטר מתפקידו כמנכ"ל שירות התעסוקה, בעקבות סירובו לשתף פעולה עם מעשים פליליים מצד שר הכלכלה והרווחה בניזרי.
בית המשפט פסק לטובתו של בוכריס.
עם זאת, בעניין פיטורים בעקבות התחלפות הממונה, החוק יותר ברור, וכפי שנכתב – עובד במשרת אמון מסיים את תפקידו עם התחלפות הממונה.
על אף ההתייחסות הזו, בית המשפט נדרש לשאלה האם ניתן במקרה זה לפטר עובדת בהריון או בחופשת לידה, כפי שאוסר חוק עבודת נשים.
בבג"ץ שירי להב נגד מדינת ישראל פסק בית הדין הארצי שעל אף היותה של המשרה משרת אמון, המדינה לא יכולה לפטר את העובדת בלי שניתנה לה הזדמנות מספקת להשתלב בעבודה, ועל כן פסק פיצויים לשירי להב.
פקיד במשרת אמון, אמור לממש את רצון הממונה עליו, וכפי שמתאר זאת החוק "נושאי משרות האמון יפעלו כזרועו הארוכה של הנבחר במילוי תפקידו".
על כן, פקיד במשרת אמון רשאי להשתתף בדיונים מקצועיים שבהם משתתף הנבחר, אך חל עליהם איסור לקיים דיונים עם דרג מקצועי במשרדים אחרים, להתערב בעבודת הגורמים המקצועיים במשרד ולתת הוראות והנחיות לדרג המקצועי.
עם זאת, כפי שנאמר לעיל, פעמים רבות נוצרות מחלוקות בין הממונה לבין פקידים שונים.
המחלוקת נעוצה במחלוקת העקרונית, שבה מצד אחד על השר לקדם את תפיסת עולמו משום שהוא מממש את רצון העם, אך מצד שני הפקידים הם אלו שנחשבים מבינים בתחומם, והדעות שלהם מקצועיות יותר ופחות פוליטיות.
הבעיה מתרחבת כאשר דנים במשרת אמון, שבה מצד אחד הפקיד הוא מקצועי בתחומו (כפי שגם דורשת ועדת המינויים למפרע) ויש לו דעה מקצועית בעניינים שעל סדר היום, אך מצד שני הוא מינוי אישי ו"זרועו הארוכה" של הממונה עליו.
לכן מחלוקות בין הממונה לבין פקיד במשרת אמון יוצרות חיכוכים רבים.
"משתגע" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי נאור אורמיה.
את השיר הוציאה ב-22 בנובמבר 2011 לאור חברת התקליטים Mobile1 Music, והוא נכלל כרצועה ה-11 והאחרונה באלבום האולפן השני של הזמר, תתני קצת ממך.
"משתגע" נכתב על ידי עוזי בוקובזה בהתאם ללחן שחיבר אייל ניסים.
הפקתו המוזיקלית ביצע תמיר צור.
לא הופק לו וידאו קליפ רשמי, אולם קטע אודיו שלו פורסם בערוץ היוטיוב הרשמי של אורמיה ביום צאת השיר.
הוא מלווה לתצלום קבוע של אורמיה בשחור-לבן.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםעולם22 בנובמבר 2011Mobile1 Music
מִשְׁתַּחֲוִים לְהַדְרַת קֹדֶשׁ הוא פיוט סליחה לליל יום הכפורים מאת רבי יהודה הלוי, הנאמר בקהילות הספרדים בסליחות ערבית יום הכפורים.
מבנה הפיוט הוא כעין שיר אזור, כל אזור הוא קטע פסוק שסופו "ישראל".
משקלו של הפיוט הוא 5 + 5 הברות.
בסוף כל בית עונה הקהל בפסוק מ: .
בפיוט חמישה בתים, שהאקרוסטיכון בראשם הוא: 'מתודה'.
ישנה גם נוסחה אחרת, בה האקרוסטיכון הוא 'יהודה', ולפיה נפתח הפיוט במילה "ישתחוו".
את הבית הראשון, הפייטן פותח בתיאור עובדי ה' המשתחוים אל הר קדשו ואל יסוד המזבח.
לאחר מכן, ובשני הבתים הבאים, הוא קורא אליהם להתקדש לכבוד יום הכפורים שיבוא למחרת, לקרוע הלבבות בתפילה בקול גדול, לכבד את היום לעיני כל, להיבדל מהגויים, להזכיר את זכות אבותם ולחזור בתשובה.
בשני הבתים האחרונים, פונה הפייטן אל אלוהים בתפילה שיאפשר לעם ישראל לשוב בתשובה, יענה לתפלתם ויגאלם.
הפיוט נחתם בתחינה, בה קורא הפייטן לאל ומבקש כי גם אם עמו הרשיעו מאד - לא יכבה בכעסו את .
משתה ליל השנים-עשר: המלך שותה הוא ציור מאת האמן ההולנדי יאן סטיין (ליידן, 1626–1679), שנוצר בסביבות שנת 1661. זהו ציור שמן על לוח עץ, בגודל 40.4 על 54.5 ס"מ.
היצירה מציגה סצנה ססגונית ועשירה בפרטים מתוך חגיגות "ליל השנים-עשר", והיא חלק מהאוסף המלכותי הבריטי.
הציור מוצג כיום בחדר המלכה בארמון קיו.
הציור מתאר את חגיגות "ליל השנים-עשר" (Twelfth Night), הידוע גם כחג ההתגלות, המצוין ב-6 בינואר לזכר ביקור שלושת האמגושים את ישו התינוק.
בהולנד מכונה החג Driekoningenavond, והוא נשתמר גם לאחר הרפורמציה כמאורע משפחתי חילוני.
במסורת זו נבחר "מלך" באקראי, באמצעות מטבע או שעועית בעוגה, והוא הוביל תהלוכה בהשתתפות דמויות סמליות, שירים ומשחקים.
סטיין מציג את ה"מלך" כשהוא יושב בכניסה לבית, רגלו על מפוח, וסביבו דמויות שונות המגלמות את הליצן, תאוות האכילה וילדים בתהלוכה.
ילדה קטנה נראית מזדקפת לקפוץ מעל שלושה נרות – סמל לשלושת המלכים.
בחזית נראים וופלים, קליפות ביצים וכלב מלקק מחבת – רמזים למאכלי החג.
נער מנגן ב-rommelpot בראש המדרגות, חלק מקבוצת מוזיקאים נודדת, והכוכב שמוביל לבית לחם מבצבץ ליד הדלת.
סטיין צייר את עצמו בדמות המחזיק שלוש מקטרות.
על האח תלויה תמונה של קוף וינשוף, כנראה אלגוריה לפתגמים הולנדיים.
חלק מהאלמנטים נותרו מסתוריים, כמו הילד עם מחבט גולף, וייתכן שיש להם משמעות מוסרית חבויה.
הקשרים סמליים והשוואות לציורים אחרים
הציור נתפס כעבודתו הראשונה של סטיין בנושא חגיגות ליל השנים-עשר, מתוך סדרה של לפחות תשעה ציורים שצייר בין 1660 ל-1671. בניגוד לעבודות אחרות שלו, ציור זה מתמקד באווירה משפחתית ממעמד הביניים, יחסית שקטה ומאופקת.
עם זאת, סטיין שוזר בתוכה סמלים חבויים המעידים על ביקורת מוסרית: קליפות ביצים שבורות כסמל לשטות, גאווה וחטא.
לפי הסמלים המקובלים בציור ההולנדי בן התקופה, קליפות אלה שימשו כאלגוריה להוללות, חטא וגאווה – והן מהוות רכיב מיני מרומז, אף שהציור אינו כולל סמלים מיניים נוספים מפורשים.
דמות המלך שצופה בהתרחשויות אך אינו לובש כתר נייר – אלא כובע פרווה, מה שמבדיל אותו מדמויות גרוטסקיות אחרות שצייר בהמשך; והופעת מכתבי המלך (King's letters) על הביגוד של הדמויות, מוטיב חוזר בציוריו של סטיין בסדרה זו.
הנרות מייצגים את שלושת האחים הקדושים (המאגים), והילדה שקופצת מעליהם משחקת משחק מסורתי שתועד בציורים נוספים של האמן.
הופעת הכלב הלוקק מחבת, הילד עם מקל גולף, והדמויות הצופות מאחור – כל אלה מתפקדים לא רק כתיאור ריאליסטי של חגיגה, אלא כרמזים לתחכום מוסרי ואירוניה נוקבת.
אלמנטים כמו ציור של ינשוף וקוף, או מוזיקאים המשתמשים בכלים כמו rommelpot, שימשו בידי סטיין גם כסמלים לפיתוי, הוללות והיפוך סדרים חברתי – מאפיינים מובהקים של חגיגות החג בהולנד של המאה ה-17.
ציור זה נחשב לגרסה מוקדמת ורגועה יחסית של נושא חגיגות ליל השנים-עשר ביצירתו של יאן סטיין.
בעוד שבגרסאות מאוחרות יותר — כמו "משתה השעועית" (1668) או "משתה ליל השנים-עשר" (1662) — מופיעות סצנות סוערות, שתייה מופרזת ואלמנטים פרובוקטיביים, הרי שביצירה זו מתוארת אווירה משפחתית מהוגנת יחסית.
עם זאת, האלמנטים הסמליים — בהם קליפות ביצים שבורות, מכתבי המלך ונרות המאגים — כבר נוכחים ומבססים את הרצף הסגנוני והאיקונוגרפי בין היצירה לבין יתר ציוריו בנושא.
כמו בציורים נוספים של יאן סטיין, גם ביצירה זו ניכרת גישה אירונית כלפי נורמות חברתיות ודתיות.
אף על פי שמדובר לכאורה בסצנה משפחתית תמימה, רווית מאכלים ודמויות חביבות, האמן משלב בה רמזים עבים להתנהגות שטותית, הוללות וסכנת איבוד שליטה מוסרית.
האלמנטים כמו קליפות ביצים שבורות, הכלב הלוקק מחבת, הילדה הקופצת מעל נרות, ודמויות עם מכתבי מלך, נושאים משמעות סמלית: הם אינם רק חלק מהווי החג, אלא משקפים פיתוי, חטא, גאווה, והיפוך סדרים חברתי.
הגישה הזו – של יצירת דיסוננס בין מראה עליז לבין תוכן מוסרי טעון – היא מאפיין מרכזי בעבודתו של סטיין וממקמת אותו בין האמנים הבולטים של הרנסאנס ההולנדי בז'אנר של ביקורת חברתית בתחפושת של בידור.
הציור נרכש על ידי המלך ג'ורג' הרביעי מאת סר תומאס ברינג כחלק מקבוצת ציורים הולנדיים ופלמיים שנאספה ברובה על ידי אביו, סר פרנסיס ברינג.
הציור הגיע לבית קרלטון ב-6 במאי 1814, נרשם שם ב-1819, והועבר בהמשך לגלריית התמונות בארמון בקינגהאם ב-1841.
חגיגת השעועית היא ציור שמן משנת 1668 מאת האמן ההולנדי יאן סטיין, השמור כיום בגלריית הציורים של המאסטרים הישנים שבקאסל, גרמניה.
בארצות השפלה של המאה ה-17, "משתה שעועית" הייתה אירוע חגיגי שבמהלכו נאכל אווז ונחלקת עוגה בין המשתתפים.
האדם שקיבל את הפרוסה ובה השעועית הוכתר למלך לערב אחד.
בכל פעם שהוא שתה, שאר הנוכחים הריעו לו.
בציורו של סטיין נראה נער צעיר, עומד על ספסל וחובש כתר מנייר, לאחר שזכה בתואר "המלך".
אחד הסועדים מגיש לו משקה, בעוד אמו – הנראית כמי שחוותה את השפעת החגיגה – מביטה בו בגאווה.
במרכז הרצפה נראה גבר, שנבחר על ידי המלך לשמש כליצן החצר, מנגן בכלי המסורתי רומלפוט – כלי פשוט עשוי קדרה שפתחיה מכוסים בעור, עם מקל שננעץ בקרום ונשפשף ליצירת צליל.
מאחורי "המלך" הצעיר מופיע גבר נוסף הלובש משפך מתכת על ראשו ומשמיע "מוזיקה" באמצעות מצקת ורשת ברזל, תוך שהוא משחק את תפקיד השוטה.
דמות "מלך השעועית" וחלוקת תפקידים
מרכז חגיגות ליל השנים עשר היה טקס בחירת מלך ליום אחד – לעיתים באמצעות גילוי שעועית בתוך עוגה שנחלקה בין המשתתפים.
דמויות נוספות קיבלו תפקידים מוגדרים על פי הגרלה, באמצעות פתקים שנכתבו ביד או הודפסו מראש, ונקראו "מכתבי המלך" (King's Letters).
נשים שנבחרו למלכות מצאו אפונה בפרוסת העוגה.
תפקידים נוספים כללו ליצנים, מוזיקאים, טבחים ומתוודים.
המשתתפים נהגו לענוד סמלים ייחודיים כמו כתרים מנייר, שרשראות נקניקיות, כובעי פעמונים או חפצים מגוחכים אחרים.
החג כלל כמויות גדולות של אלכוהול, משחקים, שירה וריקודים.
בין המאכלים שנאכלו היו וופלים, פנקייקים, עוגות עם שעועית, גבינות, פודינג אורז, בשרים, לחמים ומאפים.
כלים מוזיקליים אופייניים כללו כינור, חליל, חמת חלילים, כלי בשם רומלפוט – קדרה מכוסה בעור שדרכה עובר מקל – וגריל ברזל שנוגן בכף.
יאן סטיין היה אחד מהציירים ההולנדים שתיארו את חגיגות ליל השנים עשר לעיתים תכופות.
בין השנים 1660 ל-1671 הוא צייר לפחות תשעה ציורים בנושא זה.
בציור "משתה השעועית" מוצגת אישה שתויה, לבושה בשמלה פתוחה לגמרי החושפת את תחתית בגדיה התחתונים (shift and stays), כאשר ידה האחת מחזיקה כוס יין והשנייה קנקן שתייה.
מעליה תלוי כלוב ציפורים ריק, אשר מסמל את אובדן בתוליה.
על הרצפה מפוזרות קליפות ביצים שבורות, אשר לפי ציורי הז'אנר ההולנדיים של המאה ה-17 שימשו כסמלים לחטא, הוללות ואובדן תמימות.
ביצים ומצלים ריקים שימשו כסמל מיני, ונחשבו לאלגוריות לזנות, גאווה מינית או חוסר אונים גופני.
סמלים נוספים המופיעים בציורים אחרים של סטיין כוללים נקניקיות, נרות בעלי אופי מרמז, ומחרוזות של ביצים – סמל לעוצמה גברית.
נשים רבות מתוארות בלבוש לא שלם או פתוח חלקית.
השוואה בין "משתה השעועית" ליצירה "משתה ליל השנים-עשר: המלך שותה"
בשני הציורים מתאר סטיין את חגיגות ליל השנים עשר, אך בגישות שונות.
בציור "משתה ליל השנים-עשר: המלך שותה" מתוארת משפחה מהמעמד הבינוני בחגיגה מתונה יחסית.
מרכז הסצנה הוא תינוק יונק, ולצידו "המלך" ששותה כשהוא חובש כובע פרווה.
סביבם מופיעים ילדים, נשים וגברים הלובשים מכתבי מלך, ומשחקים מסורתיים כגון קפיצה מעל שלושה נרות.
המאכלים כוללים וופלים, גבינה ומאפים.
לעומת זאת, בציור "משתה השעועית" החגיגה מוצגת כמופרעת ופרועה יותר.
הילד, ה"מלך", נעדר מכנסיים ושותה בעזרת אחותו או אומנתו, בזמן שאמו השתויה צופה בו בגאווה.
הסצנה כוללת מוזיקאים מחופשים, ליצן, קליפות ביצים שבורות על הרצפה, ושלל סמלים חגיגיים.
משתה האלים הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי יאן ואן ביילרט, שצויר בין השנים 1635 ל־1640. היצירה מתארת סצנה מיתולוגית של משתה באולימפוס לציון נישואי תטיס ופלאוס, ומשלבת דמויותיהם של אלים מרכזיים מן המיתולוגיה היוונית והרומית.
הציור מצוי באוסף מוזיאון מאנין בעיר דיז'ון שבצרפת.
יאן ואן ביילרט נולד באוטרכט בסביבות 1597 ופעל בעיר הולדתו רוב חייו, למעט תקופה בשנות ה־20 של המאה ה־17 שבה שהה ברומא.
בתקופה זו היה חלק מקבוצת ציירים הולנדים מאוטרכט, בהם הנדריק טר ברוחן, חריט ואן הונתרסט ודירק ואן באבורן, שהושפעו עמוקות מאמנותו של קאראווג'ו.
עם שובו להולנד שילב ביילרט ביצירתו השפעות קרוואג'יסטיות, אך משנות ה־30 ואילך אימץ סגנון קלאסיציסטי התואם את המגמות החדשות בציור ההולנדי.
נושא "משתה האלים" היה פופולרי במיוחד בהולנד של אותה תקופה, בין היתר בעקבות הצלחת יצירתו של הנדריק חולציוס "נישואי פסיכה ואמור".
הציור מציג חגיגה אלוהית בהר האולימפוס לרגל נישואי תטיס ופלאוס.
בצד השמאלי מתוארים מינרווה, דיאנה, מרס, ונוס, ומאחוריהם פלורה, אלת האביב.
במרכז השולחן יושב אפולון, מזוהה בכתרו ובליירתו, ומימינו נראים הרקולס עם אלה ונפטון עם קלשונו.
בקצה הימני מופיעה אריס, אלת המריבה, אשר הניחה על השולחן את תפוח הזהב שעליו הכיתוב היווני "ליפה מכולן".
התפוח ממוקם מול הרקולס והֵבֶּה.
סביב השולחן נראים סאטירים רוקדים, נגנים, כֵּרוּבִים מעופפים, ושולחן ערוך בכלי זהב וכסף.
בקדמת הבמה מופיע בכחוס שוכב, סוחט ענבי יין מעל פיו.
לפי הערכת המומחים, חלק מהדמויות חסרות, כנראה בשל חיתוך של חלקה השמאלי של הבד; נוכחות טווסה של האלה יונו תומכת בהנחה זו.
ביילרט בחר להציג את הרגע שבו אריס זורעת את זרע המחלוקת בין האלות, צעד שיוביל מאוחר יותר למשפט פאריס ולפרוץ מלחמת טרויה.
התיאור של הסאטיר הרוקד ובכחוס השוכב מציגים הד חלש לסגנונו של קראוואג'ו, בגווני עור חמים ובמנחים לא שגרתיים, אך רוב מרכיבי הקומפוזיציה – ההרכב הפנורמי, גוני הקמאיו, הדגש על הקו והאור הבהיר – שייכים כבר לשלב הקלאסיציסטי ביצירתו.
הנושא של משתה האלים היה פופולרי בהולנד, בין היתר בהשפעת היצירה "נישואי פסיכה ואמור" מאת הנדריק חולציוס, שעודדה גרסאות רבות לנושא.
דימוי של חגיגה סביב שולחן מרכזי מזכיר במבנהו את האיקונוגרפיה של "הסעודה האחרונה" מתקופת הרנסאנס הגבוה, אף שההקשר כאן מיתולוגי.
השוואה זו עלתה גם בטקס הפתיחה של אולימפיאדת פריז בשנת 2024, שבו חלק מהצופים זיהו השראה מ"המשתה של האלים" של ביילרט, בעוד אחרים ראו הקבלה ישירה ל"הסעודה האחרונה" של לאונרדו דה וינצ'י.
משתה קלאופטרה הוא ציור שמן על בד משנת 1653 מאת הצייר הפלמי מתקופת הבארוק יאקוב יורדאנס.
יחד עם "דיוקן קבוצתי" (1650), "פאולוס וברנבאס בליסטרה" (בערך 1618) ו"דיוקן האמן עם משפחתו" (בערך 1615), זהו אחד מארבעה ציורים מפרי יצירתו השמורים במוזיאון הארמיטאז' שבסנקט פטרבורג.
היצירה מציגה את קלאופטרה מקבלת את מרקוס אנטוניוס על סיפון האונייה שלה.
הציור מתאר אפיזודה המופיעה אצל פליניוס הזקן בחיבורו "תולדות הטבע": קלאופטרה התערבה עם מרקוס אנטוניוס כי תצליח להוציא עשרה מיליון ססטרטיוס בארוחה אחת.
במהלך המשתה הוגש לה גביע חומץ, ובתוכו המסה פנינה גדולה ויקרה, ולאחר מכן שתתה את תכולת הגביע.
לוקיוס מונאטיוס פלנקוס, ששימש כשופט, הכריז על קלאופטרה כמנצחת.
אנטוניוס, ידידו אהנובארבוס והמשרת השחור מוצגים ברגע של תדהמה קפואה, בתערובת של השתאות ודאגה.
רק הליצן, המצביע לעבר קלאופטרה בידו הימנית ומעוות את פניו בחיוך גרוטסקי, מדגיש את האבסורד שבמעשה.
הנושא זכה לפופולריות רבה בעולם האמנות במהלך המאות ה־16 וה־17. אמנים השתמשו בו לעיתים קרובות כדי להציג חיי חצר מפוארים, והוא שימש מוטיב נפוץ ליצירות דקורטיביות גדולות, ובעיקר לאריגי קיר.
עם זאת, אצל יורדאנס מושם דגש מוסרי: הציור מהווה אלגוריה המותחת ביקורת על חטאי הגאווה וההבל, נושא אופייני לציורההולנדי מאז פיטר ברויגל האב והירונימוס בוש.
הוא חתום ומתוארך בחלק העליון של הציור.
בחלקו העליון, במרכז, יש חתימה כמעט נראית לעין של האמן והתאריך: J Jor.
כפי שמעיד הכיתוב, הציור נוצר בשנת 1653, והוא כנראה יצירה בת־זוג ל"מות קלאופטרה" מאת יורדאנס, המוצג בגלריה לאמנות בקאסל.
תולדותיו המוקדמות של הציור אינן ידועות.
בשנת 1937 הגיע למוזיאון הארמיטאז' מן הקרן הממלכתית לאמנות, אשר אספה ולאחר מכן חילקה יצירות שהוחרמו מבעליהם הפרטיים לאחר מהפכת אוקטובר.
כיום הוא מוצג בבניין ההרמיטאז' החדש, בחדר 248.
קיים סבירות גבוהה כי "משתה קלאופטרה", יחד עם הציור המצוי במוזיאון בקאסל, היו בבעלותו של ג'יאקומו אנטוניו קארנה; שתי היצירות נזכרות בצוואתו מ־9 במרץ 1669 כחלק מסדרת ציורים בנושא "תולדות קלאופטרה".
גריטסאי, ראש מחלקת הציור מהמאה ה-13 עד ה-18 במחלקת האמנות המערבית האירופית במוזיאון הארמיטאז', ציין את הדברים הבאים כשתיאר את הציור:
משתה אבשלום (באיטלקית: Convito di Assalonne) הוא ציור שמן מן התקופה הבארוקית מאת הצייר האיטלקי מתיה פרטי.
היצירה מתארת סצנה מקראית מספר ספר שמואל ב', שבה אבשלום מצווה על רצח אחיו למחצה אמנון במהלך משתה.
הציור נרכש בשנת 1977 על ידי הגלריה הלאומית של קנדה.
הציור מתאר את רגע השיא הדרמטי של הסיפור המקראי, כאשר במהלך משתה חגיגי מסמן אבשלום למתנקשים להרוג את אמנון.
אבשלום מתואר קם מכיסאו בצדו האחד של השולחן, ידו השמאלית מונחת על השולחן וידו הימנית מצביעה ומכוונת את מעשה הרצח.
אמנון, אחוז אימה, נדחק בידי תוקפיו ומשליך את גופו על השולחן, ידיו פרושות ופניו מביעות פחד בניסיון נואש להימלט מגורלו.
בין אבשלום לאמנון יושבת תמר, חיוורת ומופתעת מן ההתרחשות הפתאומית, חובשת כיסוי ראש מעוטר בנוצות ובאבנים יקרות.
שאר המשתתפים במשתה נסוגים לאחור בתדהמה, והסצנה כולה רוויה תנועה, בהלה ואימה.
על אף הנושא האלים והטרגי, הציור איננו שואף לעורר זעזוע רגשי חריף, אלא מדגיש את עוצמת ההתרחשות והחן החזותי של הסצנה.
הטרגדיה משתלבת בהדר החגיגה, ועושר הצבעים והלבוש מעניקים למעמד איכות מרוממת.
הפעולות הפיזיות, הצבעה, דקירה, בריחה מודגשות באור חזק, בעוד הבעות הפנים של אכזריות, הלם והפתעה נטמעות בצל.
אבשלום לבדו ניצב באור מלא, ולבושו הססגוני, הכולל שרוולים כחולים תפוחים, וסט כתום וגלימה זהובה, הופך למוקד תשומת הלב.
באמצעות הטבעת הדמויות האחרות בצל, הדגשת קווי המתאר שלהן ויצירת חפיפות נועזות, מעניק פרטי חשיבות דקורטיבית שווה כמעט לכל רכיב בציור, ללא קשר למעמדו הסיפורי.
מאפיינים אלה משויכים בטקסט לסגנון הבארוק המאוחר ולמעבר מן הבארוק הגבוה אל הרוקוקו, שבו הדגש עובר מן הדרמה הפסיכולוגית אל ההרכב הדקורטיבי הכולל.
משתמש הקצה מוגדר כאדם המשתמש או נועד להשתמש במוצר.
מקור המונח משתמש קצה הוא בכלכלה ובמסחר.
הוא מופיע רבות גם בתחום של תוכנות מחשב ורשתות תקשורת.
לקוח הוא האדם שקנה את המוצר, משתמש הקצה הוא האדם שמשתמש בפועל במוצר, ללא קשר האם הוא זה שקנה אותו.
ישנם מקרים בהם הרכישה של מוצר מסוים מתבצעת על ידי אדם אחד, אך השימוש בו נעשה על ידי אדם אחר.
לדוגמה: כשהורים קונים בגדי תינוקות לילדם התינוק הוא משתמש הקצה בבגדים שנרכשו.
עובדים בארגון הם משתמשי הקצה של המחשבים ורשת התקשורת של הארגון.
לרוב, משתמש קצה אינו מחזיק בכישורים טכניים מיוחדים, ועל כן, אחת ממטרותיו של מעצב המוצר היא לוודא את פשטות השימוש במוצר.
בחוזים, המונח משתמש קצה הפך למבנה חוקי אשר מתייחס לאדם אשר אינו ספק או מוכר.
כך הגדרה זו מגדירה את החנות שבה נקנו בגדי התינוקות כ"לא משתמש קצה", ואילו ההורים הם "משתמשי קצה" (כיוון שאינם ספקים או מוכרים בגדי תינוקות).
המבנה החוקי מופיע בדרך כלל בהסכמי רישיונות למשתמשי קצה, הידועים בשם EULA.
בתכנות, משתנה מֶטא־תחבירי (metasyntactic variable) הוא שם הניתן לדבר כלשהו שדנים בו, או לקבוצה של דברים, אשר מובן וידוע למתכנתים וחובבי מחשבים.
המילה foo היא הדוגמה הקנונית לכך.
השימוש במשתנים מטא־תחביריים בא לעזר גם בכך שהם משחררים את המהנדס מלהמציא שמות לוגיים למשתנים בנושא שבו הם דנים.
משתנים מטא־תחביריים נקראים כך כיוון ש:
הם משתנים במטא־שפה אשר משתמשים בה כדי לדבר על תוכניות ;
הם משתנים אשר ערכיהם הם לעיתים קרובות משתנים בעצמם (למשל בשימוש כמו "הערך של f הוא הסכום של foo ו־bar").
אולם, ההנחה הסבירה והמקובלת לסיבה האמיתית לקביעת המושג הוא שזה פשוט נשמע טוב: המושג הוא חלק מז'רגון המחשבים.
Foo הוא המשתנה מטא־תחבירי הראשון שבו נוהגים להשתמש.
לעיתים רבות הוא משולב עם bar כדי ליצור foobar.
דבר זה מרמז אולי ש־foo נובע ממונח סלנג של מלחמת העולם השנייה בשם fubar, שהוא ראשי התיבות ל"מקולקל/דפוק מעבר לכל אפשרות לזיהוי", אם כי אתר תיק הז'רגון טוען בצורה משכנעת שfoo קדם לfubar.
למילה Foo היה גם שימוש כמילת הבלים בקומיקס הסוריאליסטי "Smokey Stover" שהיה פופולרי בשנות ה-40 וה-50. ראו גם לוחם פו לאטימולוגיה נוספת של המילה, וכמו כן גם .
Bar הוא מן סוג של כינוי, שימוש נפוץ בו הוא ייצוג של מושג לא מוגדר, ערך, תהליך, פונקציה, אירוע, יעד, ולעיתים רחוקות ככינוי לאדם.
Quux הוא המשתנה מטא־תחבירי הרביעי, אשר השימוש בו נפוץ לאחר baz.
אולם, לאחרונה הפך Qux נפוץ יותר בשימוש כמשתנה רביעי, כאשר Quux הופך להיות החמישי.
הסיבה לכך כנראה היא שלאחר Quux באים בדרך כלל Quuux ,Quuuux וכו', ולכן Qux מתאים לתבנית זו באופן מושלם.
xyzzy היא מילת קסם ממשחק המחשב הרפתקאת המערה הכבירה, וככזה יש לו שימוש נפוץ כמשתנה מטא־תחבירי, במיוחד בידי האסכולה הישנה של ההאקרים.
Spam ו־Eggs הם משתנים מטא־תחביריים קנוניים אשר להם שימוש בשפת התכנות פייתון.
זוהי התייחסות למערכון מפורסם של מונטי פייתון, אשר על שמם השפה נקראת.
על שמם של הדמויות מהסדרה המצוירת "משפחת קדמוני".
נד בייקר הוא שם בדוי (ולא דמות בדויה) או כינוי, המשמש במקום שבו יסופק שם אמיתי בזמן מאוחר יותר.
יש לו שימוש נרחב בפיתוח של תוכניות מחשב אשר צריכות לטפל בשמות של אנשים אמיתיים לאחר שהפיתוח שלהם יסתיים.
שמות נפוצים נוספים אשר יש להם שימוש דומה הם שמות עם פיסוק (למשל Meg O'Brien) כדי לבחון את יכולת התוכנה לטפל בפיסוק כזה.
ושם המכיל טרמינולוגיה של תכנות או מסד נתונים כדי לבדוק ששימוש במונחים בהקשר זה לא ישפיעו על פעולת התוכניות..
לפעמים לשפות אחרות יש משתנים מטא־תחביריים משל עצמם, למשל Aap, Noot, Mies מהשפה ההולנדית, pippo, pluto, paperino מאיטלקית, toto, tata, titi מצרפתית, וכן הלאה.
בתכנות, משתנה הוא חלק זיכרון בתוכנית המכיל נתון שיכול להשתנות בזמן הריצה, על פי הפקודות הניתנות לו, בניגוד לקבוע שמכיל ערך שנקבע בתחילת ההרצה ונשאר קבוע עד סופה.
גודל המשתנה עצמו שונה לפי סוג הטיפוס שלו ויכול לנוע מסיבית אחת ועד טווח זיכרון גדול של מגהבייטים שלמים.
בנוסף לפעולת ההשמה ניתן לבצע גם פעולה של שליפת המידע שבמשתנה.
לכל משתנה חייב להיות שם.
שם משתנה יכול להכיל רצף מכל סוג שהוא של אותיות ומספרים.
ישנם תווים בודדים שאסור שיהיו בשם משתנה או בתחילתו.
לצורך קריאות הקוד ישנן שיטות שונות לקבוע את שמות המשתנים.
אחת הידועות שבהן היא "השיטה ההונגרית", בה המקדמים בכל שם מצביעים על הטיפוס שלו.
אחד הדברים החשובים בהבנת קוד תוכנית הוא נתינת שמות משתנים משמעותיים וארוכים, שמסבירים את תפקידו של המשתנה בעצם שמו.
לעיתים ישנן מוסכמות לקידומת של משתנה בהתאם לסוגו, ולטווח הכרתו.
הדבר נפוץ בעיקר בהגדרת פקדים בטפסים, ומאפשר לנווט ביניהם בקלות.
בשפות תכנות ישנות (למשל BASICA) היה מקובל להשתמש בשמות קצרים מאוד (לרוב אות אחת), כיום גישה זו איננה מקובלת.
במרבית שפות התכנות המודרניות, שמות המשתנים חייבים להיות מזהים חוקיים, כלומר הם מוגבלים על פי אותם חוקים המגבילים את שמות הפונקציות, המחלקות, הקבועים וכדומה.
מגבלות אלו משתנות משפת תכנות אחת לשנייה אולם הם לרוב כוללות מגבלת תווים אפשריים (תווים המשתמשים לאופרטורים כמו + או ?
לרוב אסורים), איסור על שמות הזהים למילים שמורות וכן מספר תווים משמעותיים (למשל ב-Embedded SQL משתנים שהם בעלי 31 תווים ראשונים זהים נחשבים זהים).
בחלק משפות התכנות לכל שם משתנה מוצמד תג המציין את סוגו, כך למשל המשתנים $Wikipedia, @Wikipedia, %Wikipedia הם משתנה סקלרי, מערך ו-Hash ב-Perl שאינם מושפעים אחד מהשני (הגם שניתן לגשת לכולם באמצעות Wikipedia*).
ישנן מספר שיטות מקובלות לשמות משתנים, התלויות בשפת התכנות (במיוחד בשאלה האם היא מבחינה בין אותיות קטנות לגדולות) ובספריות בהן משתמשים, כך ניתן למצוא שדה של אובייקט בעל השמות m_WikipedaCount, wikipediaCount, wikipediaCount_, wikipedia_count ועוד.
בחלק משפות התכנות כמו שפת C ושפת Pascal, חובה להכריז על המשתנה לפני השימוש בו.
שימוש במשתנה בלי הכרזה מפורשת שלו תגרום להודעת שגיאה.
שפות אחרות, בעיקר שפות סקריפט כמו VBScript לא דורשות מן התוכניתן להכריז על המשתנה בטרם השימוש בו, והמערכת מגדירה אותו בפעם הראשונה שהיא נתקלת בו.
אם כי על פי נוהלי התכנות המתוקנים, רצוי להכריז על כל המשתנים באופן מאורגן, והדבר תורם לסדר של הקוד, איתור שגיאות כתיב, ולניפוי יעיל של הקוד.
ישנן שפות שיש בהן את שתי האפשרויות, לעבוד במוד של הכרזה מפורשת והכרזה מרומזת.
לעיתים הדבר נאכף על ידי המהדר על פי סוג ההצהרה בתחילת המודול (למשל use strict ב-Perl).
לכל משתנה יש טיפוס שקובע איזה סוג נתונים הוא יכול להכיל, ולמעשה, מהי קבוצת הערכים שאליה יהיה שייך כל ערך של המשתנה.
גודל המשתנה שונה בהתאם לטיפוס ויכול להיות בטווח רחב.
גודל קטן ביותר למשתנה מסוג בוליאני ותו ועד לגודל גדול למשתנה מסוג מערך או אובייקט.
סוגים טיפוסיים של משתנים הם: מספר שלם (בטווחים שונים), מספר ממשי - (נקודה צפה) (בטווחים שונים), תו, מחרוזת, מערך, מצביע, רשומה, אובייקט וערך בוליאני, ישנן שפות שמוסיפות טיפוסים ספציפיים נוספים כמו משתני אוסף, תאריך ומטבע.
ברוב השפות ניתן גם להגדיר טיפוסים חדשים על ידי הרכבה (קומפוזיציה) של טיפוסים אחרים, או שימוש בבנאים (לא להתבלבל עם קונסטרקטורים בתכנות מונחה עצמים!) כגון תבניות בC++.
אורך חיים הוא פרק הזמן בריצת התוכנית שבו המשתנה נשמר בזיכרון.
משתנה גלובלי יהיה קיים כל זמן שהתוכנית רצה.
משתנה מקומי המוגדר בפונקציה יהיה קיים בזמן שהפונקציה מורצת, אך לפניה או אחריה הוא לא יהיה קיים כלל (למעט בשפות בהן ניתן להגדיר משתנה סטטי ששומר על ערכו) בפעם הבאה שבה תתבצע התייחסות אליו, זה כבר יהיה משתנה אחר לחלוטין.
משתנה גלובלי במחלקה יהיה קיים כאשר נוצר מופע של המחלקה.
טווח ההכרה הוא הטווח שבו המשתנים חשופים בתוך התוכנית.
ישנם שלושה סוגים עיקריים של טווח הכרה במשתנים:
משתנים גלובליים - מוכרים בכל התוכנית.
משתנים לוקליים - מוכרים בבלוק או בשגרה שהגדירה אותן.
הכרה דינמית - למשל בזריקת חריגות, המשתנה "נזרק" באזור אחד בקוד, וניגשים אליו במקום אחר לחלוטין.
בחלק מהשפות כמו C, ניתן לאתחל את המשתנה לערך מסוים, אחרת עלול להימצא בו "זבל" (שהוא ערך מספרי מקרי, שנמצא בזיכרון המחשב, עקב פעולות קודמות).
בשפות אחרות נעשה אתחול אוטומטי בזמן היצירה של המשתנה, כך שמשתנה מספרי מאופס, משתנה מחרוזתי מאותחל למחרוזת ריקה, משתנה מצביע מאותחל למיקום לא קיים וכדומה.
וישנן שפות, כגון פסקל בהן אין דרך לאתחל משתנה בעת ההצהרה עליו.
בשפות בהן לא קיים אתחול אוטומטי, הדבר מאפשר גמישות ומניח למתכנת לבחור באתחול או לוותר עליו, מכיוון שלפעמים אין צורך באתחול והדבר מבזבז פעולות חישוב, במיוחד כאשר מדובר במשתנים רבים.
החיסרון שבחוסר אתחול אוטומטי שתמיד המתכנת צריך לדאוג לערכים שבמשתנה, ולעיתים אי תשומת לב מספקת לעניין, עלולה לגרום לבאגים קשים לאיתור.
על כל משתנה ניתן לבצע שתי פעולות: פעולת השמה של ערכים לתוכו, ופעולה של שליפת מידע הנתון בו.
בדרך כלל ניתן לבצע פעולות השמה למשתנה, כאשר הנתונים המושמים בו, הם מסוג הטיפוס של המשתנה.
פעולות על המשתנים יבוצעו בדרך כלל באמצעות אופרטורים שונים.
דוגמה שכוללת את שתי הפעולות היא למשל חישוב מתמטי של ערכים שנעשה בין משתנים שונים.
A=B+C התוכנה תשלוף את הנתון שקיים במשתנה C תחבר אותו לערך שקיים במשתנה B, ותבצע השמה של הערך החדש לתוך משתנה A.
מכיוון שהפעולה המתמטית נעשית באופן הזה (מימין לשמאל), ערך התוצאה יהיה מוגבל לא רק לפי ערכו של משתנה A אלא גם לפי ערכו של משתנה B.
במקרה שמשתנה B יהיה מטיפוס קטן יחסית למשתנה C, הערך יוגבל לפיו.
למשל אם משתנים C ו־A הם מטיפוס נקודה צפה ומשתנה B הוא מספר שלם, התוצאה ב-A תמיד תהיה מספר שלם.
במקרה של השמת נתונים מטיפוס אחר מסוג המשתנה, לעיתים תתבצע שגיאת הידור ולעיתים תתבצע פעולת המרה באופן אוטומטי בהתאם לסוג הטיפוס, לשפת התכנות ולמהדר.
כאשר נעשה ניסיון לבצע השמת מחרוזת למשתנה מטיפוס מספרי לרוב הדבר יהיה כרוך בהודעת שגיאה.
לעומת זאת כאשר תתבצע השמה של מספר נקודה צפה (שבר) למספר שלם, יתבצע חיתוך של השארית, והתוכנה תמשיך לרוץ כרגיל.
גם במקרה של השמה של מספר גדול למשתנה קטן שלא יכול להכיל אותו לא תופיע שגיאה, ותתבצע גלישה של המספר.
דברים הפותחים פתח לבאגים של טעויות ואי דיוק חישובי, שקשה לנפות אותם לעומת באגים אחרים.
באמצעות משתנים ניתן לבצע פעולות חישוב שונות, גם בלי השמה למשתנה אחר או שליפה מפורשת.
משתנים יכולים להופיע בהתניה לוגית.
למשל If A+B > 5 then beep שמשמעותה (ב-BASIC) להשמיע צפצוף במקרה שצירוף הערכים שבמשתנים A ו-B גדול מ-5. במקרה זה בזמן ביצוע התנאי מתבצעת פעולה של חיבור הערכים שבמשתנים A ו-B באופן זמני והשוואה לערך של הקבוע 5. משתנים אלו ישמרו על ערכם ללא כל שינוי.
האינטראקציה בפעולות חישוביות איננה חייבת להיות רק בין משתנים, והיא יכולה להיות בין משתנה לקבוע ואף בין משתנה לפונקציה.
כך למשל ניתן לבצע השמה של ערך שמוחזר מפונקציה + ערך של משתנה למשתנה אחר.
A=B+MaxOf(C,D) שמשמעותו השם למשתנה A את הערך שבמשתנה B + את הערך שמוחזר מהפונקציה MaxOf כאשר הפונקציה מקבלת שני ערכים ומחזירה את הגדול שבהם.
דוגמאות להגדרת משתנה בשם A מסוג Integer ואתחול שלו בערך 5 בשפות תכנות שונות.
ישנן שפות שחייבת להיות מילת קידומת מסוימת על מנת להכריז על משתנה כמו Var (קיצור של Variable) בפסקל ו-DIM (או Public או Private) ב-VB, וישנן שפות שבהן אין כתיבה של מילה קבועה, אלא כתיבת סוג הטיפוס עצמו לפני משתנה היא הוראה ליצירת משתנה.
במתמטיקה ויישומיה, משתנה הוא סמל המסמן כמות, איבר של קבוצה, או ערך לוגי, העשויים להשתנות.
בדרך כלל ערכו של המשתנה אינו ידוע, או שאינו קבוע.
יחד עם המשתנה עשויים להופיע בביטוי גם קבועים, שערכם נתון, ופרמטרים, שערכם קבוע אך אינו מתואר במפורש.
לעיתים קרובות מסומן משתנה באות לטינית קטנה, , ובעיקר ב-, ו-.
כאשר מופיע אותו שם משתנה כמה פעמים בביטוי (אריתמטי או לוגי), מתכוונים לכך שבכל ההופעות שלו הוא מקבל את אותו ערך.
משתנים מופיעים, למשל, בהגדרת פונקציות כדוגמת (כאן הוא המשתנה).
למשתנים המופיעים במשוואות, בהן מבקשים למצוא את הערך שהצבתו תתן למשוואה ערך אמת, קוראים נעלמים.
ההבחנה בין משתנה לפרמטר אינה מהותית, והיא תלויה בנקודת המבט ובמטרות.
ביישומים, משתנה עשוי לייצג גודל מדיד, כגון תוצאה של ניסוי מדעי, או (בסטטיסטיקה) ערך של דגימה מתוך התפלגות.
מבחינים ביו כמה סוגים של משתנים, על-פי סוג הערכים שהם יכולים לקבל:
משתנה רציף הוא משתנה העשוי לקבל ערכים בקטע ממשי; המונח משתנה מנתי מתייחס למשתנה כזה, שבו יש משמעות ליחס בין ערכים שונים (כגון סכום כסף), להבדיל ממשתנים שבהם אין ליחַס משמעות מובהקת.
משתנה בדיד הוא משתנה העשוי לקבל ערכים שלמים (או בקבוצה בת מנייה אחרת), כגון מספר הילדים במשפחה.
במתמטיקה, הסימון הנפוץ ביותר למשתנה הוא .
מקור השימוש בסימון התפתח לאורך השנים.
בערבית, כדי לציין דבר מה בלתי מוגדר, משתמשים במילה "شي" (מבוטא: שַי), שמשמעותה "דבר".
בספרדית עתיקה הגיית האות x הייתה /ʃ/ (צליל האות ש'), וכך נפוץ השימוש באות זו לביטוי משתנה.
מִשְׁתָּנָה היא מתקן סניטרי המשמש גברים להשתנה בעמידה.
משתנות מותקנות בעיקר בבתי שימוש ציבוריים, בחלקם שנועד לשימושם של גברים בלבד.
משתנה אישית, לשימושו של גבר יחיד.
בדרך כלל מוצבות משתנות אחדות זו בצד זו, כך שגברים אחדים יכולים להשתמש בהן במקביל.
משתנה רחבה, בדמות קיר חרסינה (או חומר אחר) לשימושם של גברים אחדים באותה עת.
בדומה לשירותים ציבוריים ניידים המוצבים בסמוך לאירועים ציבוריים כמו הפגנות וירידים, יש גם משתנות ציבוריות פתוחות.
מידת הצניעות שהן מספקות פחותה מתא שירותים עם דלת, אך בשל כך הן יעילות יותר, ובמקרים רבים מוצבות בסמוך לשירותים מלאים, כדי להקל על העומס עליהם.
במקומות שונים בעולם, בעיקר באירופה, יש משתנות ציבוריות לנשים.
בדומה למשתנות לגברים, משתנות אלו אינן סגורות בתאים אלא צמודות לקיר, ולאחר הקינוח, המטליות מושלכות לפח הניצב בסמוך, ואינן מודחות כמו באסלה.
המשתנה אינה מעניקה את הפרטיות שמקנה תא שירותים סגור, אך השימוש בה מהיר יותר.
לעיתים מותקן במשתנה מתקן אוטומטי לשטיפתה בתום השימוש.
בשנת 1917 יצר הפסל הצרפתי מרסל דושאן את יצירתו "מזרקה", שאינה אלא משתנה עשויה חרסינה לבנה, שעליה חתם דושאן את שמו של יצרן המשתנה "R.
עבודה זו נחשבת לאחת מן העבודות המורכבות ביותר באמנות המודרנית, כיוון שהיא נראית כחסרת תוכן ממשי.
היא מפנה את מבטו של הצופה לשאלה "מהי אמנות?" או "מה ראוי להיות אמנות?".
הדרך בה דושאן בוחר לעשות זאת היא בעזרת מושג ה"רדי מייד" שמשמעותו לקיחת עצם מן המוכן והפיכתו ליצירת אמנות.
מְשַתֵּן הוא כל סוג של תרופה או חומר הגורמים להגדלת נפח השתן שמופרש מהכליות.
תרופות משתנות פועלות על הנפרון באזורים שונים שלו.
הן פועלות על ידי הפחתה של ספיגת מלחים ומים מחלל צינור הנפרון אל מחזור הדם.
כך מוגברת כמות המלחים והמים המופרשים מנפרוני הכליה לדרכי השתן.
הפעילות המשתנת גורמת, בנוסף לסילוק מים מהגוף, גם לשינויים במאזן המלחים בגוף.
תרופות וחומרים משתנים משמשים לטיפול ביתר לחץ דם, אי ספיקת לב, לחץ עיני מוגבר, שחמת הכבד, בצקת ומחלות כליה שונות.
קיימות חמש קבוצות של חומרים משתנים:
Carbonic Anhydrase Inhibitors מעכבי האנזים קרבוניק-אינהידרז - דוגמה אצטזולאמיד.
השימוש העיקרי בתרופות אלו כיום הוא בטיפול בגלאוקומה ובאפילפסיה.
Loop Diuretics משתני לולאה, לדוגמה פורוסמיד
Osmotic Diuretics משתנים שפועלים על ידי גרימת לחץ אוסמוטי - דוגמה מניטול
Thiazide Diuretics משתנים מקבוצת התיאזידים ותרופות דומות, כגון הידרוכלורותיאזיד
Potassium-Sparing Diuretics משתנים אוגרי אשלגן כגון אמילוריד, ספירונולקטון
תרופות משתנות נבדלות זאת מזאת על פי מספר פרמטרים:
הנפרון הוא היחידה התפקודית של הכליה שאחראית למרבית פעולותיה של הכליה.
הנפרון מחולק למספר מקטעים חשובים: גופיף הכליה והפקעית, האבובית המפותלת המקורבת, לולאת הנלה, האבובית המפותלת המרוחקת והצינור המאסף.
תרופות משתנות פועלות על אזורים שונים בנפרון ובכך נגרמת הפעילות המשתנת שלהן.
מעכבי האנזים קרבוניק-אינהידרז - תרופות אלו פועלות על האבובית המפותלת המקורבת
משתני לולאה - תרופות אלו פועלות על הזרוע העולה של לולאת הנלה
משתנים מסוג תיאזיד - תרופות אלו פועלות על האבובית המפותלת המרוחקת
משתנים משמרי אשלגן - תרופות אלו פועלות על הצינור המאסף של הנפרון
משתנים אוסמוטיים - מופרשות בפקעית הנפרון ופועלות לאורכו
בשנים האחרונות נכנסה לשוק קבוצה חדשה של משתנים.
תרופות אלו מכונות הואפטנים, והן מעכבות את הפעילות של ההורמון נוגד ההשתנה, המכונה גם ואזופרסין או ADH.
תרופות אלו אינן רשומות בישראל, אבל נמצאות בשימוש בארצות הברית בלבד.
השימוש במשתן לספורטאים אסור לחלוטין, ועלול לגרום להשעייה ולשלילת הישגים.
הטבלה הבאה מפרטת את סוגי המשתנים השונים:
משפחה דוגמאותתכשירים בישראל אזור הפעולה בנפרון מנגנון הפעולה דגשים עיקריים שימושים עיקריים תיאזידים ותרופות דמויות תיאזיד Hydrochlorothiazide
Chlorthalidone דיזותיאזיד, אוקסאאר פלוס, אטקנד פלוס, וקטור פלוס, טריטייס קומפ, פמיד הצינורית המפותלת המרוחקת מעכבים את הקו-טנספורטר של נתרן-כלוריד גורמים לירידה ברמות אשלגן, מגנזיום ונתרן בדם, גורמים לעלייה ברמות סידן וחומצת שתן בדם.
עלולים לגרום לשגדון, להעלות רמות גלוקוז, כולסטרול וטריגלצרידים בדם.
נמצאו קשורים בשכיחות מוגברת של סרטן עור קשקשי.
אינם יעילים כמשתנים כאשר התפקוד הכלייתי יורד, למעט metolazone.
Torsemide פוזיד, פורובניר, פורוזמיד, פורוסמיד הזרוע העולה של לולאת הנלה מעכבים את הקו-טנספורטר של -K+/Na+/2Cl גורמים לירידה ברמות אשלגן, מגנזיום ונתרן בדם, עלייה ברמות חומצת שתן.
משתנים חזקים ולכן יעילים במצבים בצקתיים אי ספיקת לב
בצקת מעכבי האנזים קרבוניק אנהידרז Acetazolamide