tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פולק הצליח להגיע להסכם עם מקסיקו, אף על פי שדמוקרטים דרשו לספח את מקסיקו כולה.
ארצות הברית התרחבה בעוד 3.1 מיליון מטרים רבועים.
מקסיקו איבדה חצי מגודלה וארצות הברית גדלה בשליש.
קליפורניה, נבדה, יוטה, רוב אריזונה וחלקים מניו מקסיקו, קולורדו וויומינג התווספו לארצות הברית.
ההסכם הכיר בסיפוח טקסס ובשליטה של ארצות הברית עד נהר הריו גרנדה.
מקסיקו קיבלה 15 מיליון דולר.
קצת פחות מ-20,000 אמריקנים נהרגו, לעומת יותר מ-50,000 מקסיקנים.
המלחמה עלתה לארצות הברית כמאה מיליון דולרים.
פולק התעקש שמטרתו במלחמה לא הייתה הרחבת העבדות.
הוויגים, שהתנגדו לפולק, החליטו לתמוך בהסכם בסנאט וכך הסתיימה המלחמה.
המלחמה נתפסה כפעולה לא מוסרית ותוקפנית, ובבחירות 1848 הוויגים בחרו בטיילור כמועמד לנשיאות.
בריאותו של פולק הידרדרה בגלל המלחמה.
בסופו של דבר, גבול ארצות הברית–מקסיקו נקבע כפשרה פוליטית בין תומכי למתנגדי העבדות.
באמצע 1848, פולק שלח שגריר לספרד, שישא ויתן על רכישת קובה בסכום של עד 100 מיליון דולר.
קובה הייתה קרובה לארצות הברית והעבדות בה הייתה חוקית, כך שהדרום חשק בה (ספרד ביטלה את מוסד העבדות בשנת 1854).
ספרד עדיין הרוויחה רבות מקובה מבחינה כלכלית וממשלתה דחתה את ההסכם.
ארצות הברית המשיכה לפעול במטרה לרכוש את קובה מספרד עד לסוף המאה ה-19, עם פריצתה של מלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898.
ערכה של סיפוח קליפורניה התרחב לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1848, כאשר הידיעה על גילוי מרבצי זהב בקליפורניה הגיעה לוושינגטון הבירה, מה שהוביל לבהלה לזהב בקליפורניה.
גילוי הזהב בטחנת סאטר ב-24 בינואר 1848 הוביל לתחילתו של גל ההגירה הגדולה ביותר בתולדות ארצות הברית ומשך אנשים מתריסר מדינות להקים חברה רב-אתנית בשולי יבשת אמריקה.
ההבטחה לעושר שינתה לנצח את ציפיות חייהם של מאות אלפי האנשים שהציפו את קליפורניה בשנת 1849 ובעשור שאחרי.
הזהב גם הלהיב את כלכלת ארצות הברית והניע חלומות פרועים כמו הקמת קו רכבת חוצה יבשת שיגיע מאוקיינוס לאוקיינוס.
כשהחדשות על גילוי הזהב הגיעו לראשונה לסן פרנסיסקו, הם נתקלו בחוסר אמון.
היזם סם בראנן צעד דרך העיר כשהוא מנופף בבקבוקון של המתכת היקרה כהוכחה לקיומם של מרבצי הזהב.
עד אמצע יוני 1848 החנויות והעסקים בסן פרנסיסקו עמדו ריקות.
רוב האוכלוסייה העובדת בסן פרנסיסקו עבדה לעבוד במכרות.
שאר קליפורניה עקבה במהרה אחר הבהלה לזמן.
באותו קיץ, אנשים כמו אנטוניו פרנקו קורונל, מלוס אנג'לס, חפרו אחר זהב לצד קליפורניה אחרים, אינדיאנים וכמה אמריקאים אנגלו שכבר היו בקליפורניה.
המושל הצבאי, קולונל ריצ'רד ב.
מייסון, שסייר בשדות הזהב, כתב דו"ח לממשל פולק בוושינגטון הבירה, שני כורים בנחל ובר אספו זהב בסך 17 אלף דולר בשבעה ימים; שישה כורים עם 50 עובדים אינדיאנים הוציאו 273 קילו זהב; המכירות בחנות הסחורה של סם בראנן ליד המכרות הסתכמו ב-36,000 $ בחודשי מאי, יוני ובתחילת יולי.
מייסון שלח את הדו"ח שלו והביא את הידיעה על הזהב לוושינגטון, שהגיעה רק לאחר מספר חודשים.
כמות נכבדת של זהב נשלפה מהקרקע: 10 מיליון דולר בשנת 1849, 41 מיליון דולר (971 מיליון דולר בערכי 2005) בשנת 1850, 75 מיליון דולר בשנת 1851 ו-81 מיליון דולר בשנת 1852. לאחר מכן, הבהלה ירדה בהדרגה עד לשנת 1857, אז התייצבה הכמות הכוללת השנתית הממוצעת לכדי 45 מיליון דולר בשנה.
הבהלה לזהב בקליפורניה התרחשה לצד בהלות לזהב נוספות ברחבי העולם, כגון הבהלה לזהב באוסטרליה.
פולק כיבד את הבטחתו לשרת רק כהונה אחת וסירב להתמודד ב-1848. אולם פעולותיו השפיעו על המירוץ.
לאחר עזיבתו, המפלגה הדמוקרטית התפלגה באופן גאוגרפי, כשהסנאטורים קאס וקלהון מובילים את המערב ואת הדרום בהתאמה.
הנשיא לשעבר ואן ביורן שמר על תמיכה מצפון מזרח המדינה.
פולק רצה שקאס יהיה יורשו, אולם התנגד למעורבות בבחירות.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1848, מ-22 עד 25 במאי, נשלח מכתב של פולק בו סירב לשרת כהונה שנייה.
בוועידה, התמודדו מזכיר המדינה לשעבר ג'יימס ביוקנן והסנאטור לואיס קאס.
קאס הוביל לאחר הסיבוב הראשון ונבחר בסיבוב הרביעי.
ויליאם באטלר, שהחליף את וינפילד סקוט כגנרל במקסיקו סיטי, נבחר להיות סגנו.
הצפוניים והדרומיים לא ראו את קאס בחיוב, שכן כל אחד מהם חשב שקאס לא מכבד את עמדתו בנושא העבדות.
במהלך המלחמה, הגנרלים טיילור וסקוט היו המועמדים הוויגיים המובילים, יחד עם הנרי קליי.
ככל שהמלחמה נמשכה, מעמדו של טיילור גבר, וב-1847 הכריז שלא יסרב לכהן כנשיא.
ב-8 ביוני, בוועידה הוויגית הלאומית, התמודדו טיילור, קליי, סקוט ודניאל ובסטר, הסנאטור ממסצ'וסטס.
טיילור הוביל לאחר הסיבוב הראשון בהפרש זעום על קליי, אולם נבחר בסיבוב הרביעי.
קליי התנגד לכך, כיוון שטיילור לא הבהיר את עמדותיו בנושאים מדיניים.
סגנו היה חבר הקונגרס לשעבר, מילרד פילמור מניו יורק.
בניו יורק, הדמוקרטים מתנגדי העבדות דחו את קאס.
הם בחרו בנשיא לשעבר מרטין ואן ביורן כמועמדם, לאחר שאימץ את ההתנגדות לעבדות ב-1848. פולק התאכזב מעמדתו של ואן ביורן וחשש ממפלגה שתתמוך בביטול העבדות.
טיילור השיג 47.3% מהקולות, והוויגים זכו בנשיאות.
קאס השיג 42.5% מהקולות, ואילו ואן ביורן השיג 10.1%.
למרות העימות בנושאי העבדות, זכו טיילור וקאס במדינות צפוניות ודרומיות, לעומת ואן ביורן שזכה במדינות הצפוניות.
פולק התאכזב מהתוצאה וראה בטיילור אדם ללא דעות.
הוא עזב את וושינגטון ב-6 במרץ 1849.
במהלך תקופת נשיאותו של ג'יימס פולק היו שלוש מדינות חדשות שצורפו לתוך ארצות הברית: טקסס (29 בדצמבר 1845), איווה (28 בדצמבר 1846) וויסקונסין (29 במאי 1848).
בתמורה לפועלו במהלך המלחמה במקסיקו, הגנרל האמריקאי ויליאם וורת' העניק לגברת הראשונה שרה צ'יילדרס דיוקן של הקונקיסטאדור הרנאן קורטס.
הישגיו הרבים של פולק כנשיא גבו גם מחיר בריאותי.
פולק, שהיה מלא התלהבות ומרץ כשנכנס למשרה, עזב את הבית הלבן בגיל 53, מותש משנים של שירות ציבורי.
הוא הרזה והיו לו קמטים בפניו ושקיות מתחת לעיניו.
רבים טענו שחלה בכולרה בניו אורלינס בטיול בדרום.
המחלה התפשטה באמצעות מי שתייה מזוהמים שנגרמו על ידי תשתיות לא מפוקחות בערים ובעיירות.
אף על פי שסיבת המחלה לא הובנה עוד בשנת 1849 (עד שנתגלה בידי ג'ון סנואו), ננקטו אמצעי זהירות על ידי ערים ועיירות שהיוו מוקדי התפרצות.
רחובות נוקו, בתים קורצפו בסיד, ובתי ספר ועסקים נסגרו עד לסיום ההתפרצות.
הקורבנות נקברו בחופזה, לפעמים בקברי אחים במטרה לצמצם את התפשטותם.
פולק מת שלושה חודשים מאוחר יותר לאחר שהיה בטיולו לדרום, ב-15 ביוני, בביתו בנאשוויל, ונהנה מתקופת הפרישה הקצרה ביותר מבין כל נשיאי ארצות הברית.
מילותיו האחרונות היו וידוי אהבה לאשתו שרה.
הנשיא פולק נקבר בתחילה בבית העלמין בעיר נאשוויל תוך 24 שעות ממותו באזור שצוין לקורבנות כולרה.
מאוחר יותר הוא נקבר מחדש בביתו לאחר שההתפרצות נרגעה.
שרה חיה עוד 42 שנים לאחר מותו, מה שהקנה לה באופן אירוני את תקופת הפרישה הארוכה ביותר מבין כל הגברות הראשונות.
את ביתם המשותף הפכה לבית הארחה, ובתקופת מלחמת האזרחים שני הצדדים התארחו שם, והוא היה מוכר כמקום נייטרלי.
כשנפטרה שרה פולק ב-14 באוגוסט 1891, האומה התאבלה עליה כקשר יקר מפז לעבר שאבד.
היא נטמנה באחוזת הקבר שבה נקבר בעלה, בנשוויל, טנסי.
פולק היה הנשיא הצעיר ביותר שמת בתקופת הפרישה שלו (רק ג'יימס גרפילד וג'ון פיצג'רלד קנדי, שנרצחו בעת כהונתם, מתו צעירים יותר).
יחד עם ג'ורג' וושינגטון, אנדרו ג'ונסון, צ'סטר ארתור, קלווין קולידג' ולינדון ג'ונסון, הוא אחד משישה נשיאים שמתו כשיורשם בתפקיד היה הנשיא.
המוניטין של פולק נוצר בגלל ההתקפות עליו במהלך חייו.
נטען שהפך מאדם אלמוני לנשיא.
הוא היה מועמד פשרה בין דמוקרטים צפוניים ובעלי המטעים בדרום.
הדמוקרטים הצפוניים טענו שהיה כלי בידי בעלי העבדים, ואילו השמרנים בדרום טענו שהיה כלי של הדמוקרטים בצפון.
ההיסטוריונים טענו שפולק לא היה כלי, אלא קבע את מטרותיו והשיג אותן.
פולק נחשב לנשיא החזק ביותר בין אנדרו ג'קסון ואברהם לינקולן, והוא הנשיא שהפך את ארצות הברית למדינה מחוף אל חוף.
הוא דורג בעשירייה הפותחת של הנשיאים, ואחד מהנשיאים בעלי כהונה אחת הטובים ביותר.
ההיסטוריונים טענו שיש שלוש סיבות חשובות להחשיב את פולק לנשיא מצליח: הוא הגשים את מטרותיו בכהונה אחת, הוא היה הנשיא הכי משפיע לפני מלחמת האזרחים, והרחיב את כוחה של הנשיאות, בעיקר במהלך המלחמה, בתפקידו כמפקד הכוחות המזוינים.
הנשיא הארי טרומן טען שפולק היה נשיא מצוין כיוון שאמר מה הוא עומד לעשות ועשה את זה.
מורשתו של פולק מתבטאת במפה האמריקנית, אותה הגדיל בשליש.
המערב ודרום מערב המדינה התווספו אל ארצות הברית היבשתית.
קליי, לעומתו, סירב לנסות להשיג את קליפורניה ואת טקסס.
אחרים ביקרו את פולק על מדיניות ההתרחבות שלו ועל אמונתו הנלהבת ברעיון הייעוד הגלוי.
גרנט טען שהתנגד לסיפוחה של טקסס, וקרא למלחמה מול מקסיקו "אחת המלחמות הלא צודקות שהכריזה אומה חזקה על אומה חלשה".
הוא טען שפולק חיקה את המונרכיות האירופאיות ולא התחשב בצדק ברצונו להשיג עוד טריטוריה.
הפוליטיקאים הוויגיים, כמו אברהם לינקולן וג'ון קווינסי אדמס, טענו שסיפוחה של טקסס הגדיל את כוחה של העבדות במדינה.
העימותים בנושאי העבדות בטריטוריות במהלך תקופתו של פולק הובילו לפשרת 1850 ולהמשך התסיסה הפנימית בתוך ארצות הברית.
בעקיפין הובילו עימותים אלו להקמת המפלגה הרפובליקנית עקב אירועי קנזס המדממת ובתורה גם פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית.
פולק" נחשבים להיות מקור מרכזי ללימודי תולדות חייו של פולק והם משמשים כמעין אוטוביוגרפיה.
אוסף הרישומים הוא למעשה אחד האוספים הנשיאותיים המלאים ביותר מהמאה ה-19 הנמצאים בהישג ספריית הקונגרס.
הצעדים החשובים בקריירה הציבורית של פולק, מימיו הראשונים בבית הנבחרים ועד סיום נשיאותו, באים לידי ביטוי בצורה זו או אחרת בהתכתבות הכללית שלו, המשתרעת ב-132 כרכים.
יומניו, 25 כרכים במספרם, מתייחסים כמעט לחלוטין לתקופת הנשיאות והפכו לנגישים בקלות באמצעות פרסומם על ידי האגודה ההיסטורית של שיקגו ובאמצעות המחקר ההיסטורי שנערך עליהם.
במסגרת הרישומים הללו ישנם 600 מכתבים שנרשמו בתקופת נשיאותו של פולק.
מלבד התכתבות, יומנים וספרי מכתבים, הרישומים בספריית הקונגרס כוללים טיוטות של נאומים והודעות, רשומות כלכליות, ספרי תזכירים, מסמכים משפטיים ופריטים שונים אחרים.
להלן הרישום הנשיאותי הראשון של פולק ביומנו:
ג'יימס פוגארטי (נולד ב-1978 באנגליה), הוא אמן בריטי הידוע בכינוי Mr.
הוא האדם העומד מאחורי אוויגקייט (Ewigkeit), ליין מוזיקלי של מטאל עם נטייה חזקה למוזיקה אלקטרונית מסוג חדש, המכונה באנגלית Electronic experimental dark metal.
המוזיקה של אוויגקייט עוסקת בעיקר בספיריטואליזם, בתודעה ומוזרויות מסוגים שונים.
שמו האמיתי של מר ערפל הוא ג'יימס פוגארטי, והוא נולד בברייטון שבסאסקס המזרחית, בריטניה.
ב-1994 היה חבר בלהקת הבלאק מטאל הבריטית Meads of Asphodel, אולם פרש ממנה והחל ליצור את סגנון המוזיקה המיוחד שלו, תחת הכינוי "מר ערפל", במסגרת אוויגקייט.
יש לציין שאף אחד מהם לא זכה להצלחה פנומנלית, אולם הם עזרו לקדם את שמו של מר ערפל בציבור, וב-1997 הוציא את האלבום המלא הראשון שלו Battle Furies.
שנתיים מאוחר יותר הוציא את האלבום השני שלו, Starscape.
שוב, האלבומים לא הפכו אותו למפורסם בקנה מידה עולמי, אבל יש למר ערפל קהל מעריצים נלהב מאוד בתחומו שלו.
ב-2003 הוציא את Land Of Fog, שזכה להצלחה גדולה יחסית.
מאז הוציא עוד שני אלבומים.
בשנת 2008 הוא הקים פרויקט חדש Jaldaboath שהוציא מספר יצירות תחת נאפלם רקורדס.
כיום הוא פועל תחת חברת התקליטים Earache Records.
ג'יימס פין היה הקונסול הבריטי השני בירושלים במאה ה-19. סייע ליהודים להתיישב בארץ ישראל.
כתב על תולדות היהודים, הכיר את הלשון העברית, ואף פרסם ספר ובו תיאור מפורט על מצב היישוב היהודי בארץ.
פין נולד בלונדון לאב אירי קתולי שהמיר את דתו והפך לפרוטסטנטי אדוק.
הוא גדל במשפחה ענייה ומרובת ילדים.
הוא למד בבית ספר כנסייתי ומשך את תשומת לבו של הלורד ג'ורג' קלרנדון, לימים שר החוץ של בריטניה.
בעזרתו החל בגיל 17 לשמש כמורה פרטי בבתי אצילים.
פין שירת כקונסול הבריטי השני בירושלים, בין השנים 1846–1863. למרות היותו נוצרי, הוא עסק רבות בהיסטוריה של היהודים (בעיקר יהודי ספרד וסין).
במסגרת תפקידו כקונסול היה אמור לפעול גם לטובת יהודים בעלי נתינות בריטית, אך הוא הרחיב את פעילותו לטובת יהודים בכלל.
הוא השתדל להגן על יהודים מפני השלטונות העות'מאניים, ואף פעל לטובת היישוב היהודי החלוצי בארץ (שקדם לעלייה הראשונה).
הקים מספר חוות חקלאיות בארץ בעיקר בסביבות ירושלים (למשל בכפר ארטאס שליד בית לחם), כדי לקדם את האזור והאוכלוסייה היהודית מבחינה כלכלית.
הידועה שבין החוות היא "כרם אברהם" ("מושבת החרושת").
חווה זו התפתחה מאוחר יותר לכדי שכונה ונבלעה בעיר.
בשכונה הקים ב-1855 את ביתו (כיום ברחוב עובדיה 24).
פין מעיד בספרו כי הוא ובני משפחתו הבינו עברית ויידיש ללא מתורגמן, בעל-פה ובכתב.
הוא מעיד כי העברית נשמעה בקונסוליה שלו לעיתים קרובות כ"כלי לניהול עניינים" עם היהודים ובינם לבין עצמם.
הוא היה הראשון שמינה לסגל הקונסוליה מתורגמנים יהודים לעברית, כמו גם ליידיש וללאדינו.
ב-15 בספטמבר 1857 הגיש תזכיר לשר החוץ הבריטי, בו הציע ליישב יהודים בארץ ישראל בתור חקלאים שיפריחו את השממה.
היו שחשדו בו ובאשתו שפעלם בקהילה היהודית נועד להביא להתנצרותם של יהודים.
פין הודח ממשרתו ועזב את ארץ ישראל ביולי 1863. יש סיבה להאמין שסיום שירותו כקונסול בא כיוון שעבר לפעמים, למען היהודים, על ההוראות שקיבל ממשרד החוץ הבריטי.
עם סיום שירותו כקונסול פנו רבנים ויהודים נתיני בריטניה בעצומה למלכה ויקטוריה ולפין עצמו, כדי להודות על הפעילות הרבה לטובתם.
פין שב לאנגליה ונפטר שם.
שתיים מבנותיו מתו ונקברו בארץ ישראל.
ג'יימס פין נזכר רבות בספרה של מרי אליזה רוג'רס, אחותו של סגן-הקונסול בחיפה, אדוארד תומאס רוג'רס, בו תיארה את שנות שהותה בארץ ישראל (1859-1855).
כמו כן, הוא נזכר גם בספרו של החוקר האמריקני ויליאם פרנסיס לינץ' על מסעו בארץ ישראל (1848), בו ציין לטובה שפין סייע למשלחתו כאילו היה הקונסול של מדינתם, מכיוון שלארצות הברית לא היה באותה עת קונסול בירושלים.
זמן רב אחרי פטירתו של פין, מכרה אלמנתו אליזבת אן פין את "כרם אברהם" לידיים יהודיות.
כמו פין עצמו, גם אשתו שלטה בעברית, אותה למדה בזמן שהות משפחתה בוורשה.
היא הייתה שותפה פעילה ליוזמות רבות של בעלה ואף ערכה ספר על חייהם בארץ ישראל 'עתות סופה'.
ספרו Stirring Times, יצא לאור בשנת 1878 בלונדון, שש שנים לאחר מותו, על ידי אלמנתו.
אהרן אמיר תרגם את הספר לעברית וקרא לו בשם "עתות סופה" (1980).
בספר יש תיאור של ארץ ישראל בתקופת מלחמת קרים (1853–1856), אליה מכוונת המילה "סופה" בשמו של הספר, וסקירה של התקופה שלפניה.
בין היתר יש בספר תיאור מפורט של מצב היישוב היהודי בתקופה זו.
בין האירועים המתוארים: העוני והרעב הקשה ממנו סבלו יהודי ירושלים ב-1854,
פין ציין בספרו את "הלאומיות העזה המפעמת את בני העם היהודי בכל מקום".
הוא מעיד כי העברית הייתה לשון חיה ונמצאה בשימוש יומיומי בירושלים, משום שהיא השפה המשותפת ליהודים מכל העולם הבאים לירושלים, כמו למשל בין יהודי מקאבול ליהודי מקליפורניה.
במספר מקומות בספרו, מופיעות במקור מילים עבריות באותיות עבריות.
על השקפתו בנוגע למצב היהודים בארץ כתב: "לעולם לא יוכלו היהודים בארץ־ישראל לשוב אל מצב הדיכוי בו מצאנום בראשונה ואשר ממנו נגאלו בעיקר הודות לחסות שפרשׂה עליהם הקונסוליה הבריטית...
ראוי היה שיתפללו ויתנו תודות להוד־מלכותה רבּת־החסד, המלכה ויקטוריה".
פין מתאר בספרו את אופי הזהות המשותפת של ערביי ארץ ישראל ואת יחסם אל השלטון הטורקי: "רוחם קצרה בשלטון הזרים, אף שנאמנים הם לשליט העליון באשר הוא ראש הדת המוסלמית...
המילה 'פאטריוטיות' אינה מצויה בלשונם.
המוסלמים של סוריה, הרוב האיכרי, יש להם קשר מאחד בדתם המוסלמית...הפלאחים של ארץ ישראל יש להם סיעות שבטיות משלהם, שבאין דרכים ומרכבות תחומיהן מצומצמים; אך אפילו על חלקים אחרים של אותה ארץ קטנה אין הבריות יודעים דבר.
המחוזות השונים אין להם ממש כל מגע-ומשא זה עם זה.
מסכימים הם ביניהם רק בתיעוב שמם ואופיים של מושליהם העותמאנים".
ג'יימס פין, עתות סופה : עלים מדפתרי הקונסוליה בירושלים משנת 1853–1856, (תרגום: אהרן אמיר), הוצאת יד יצחק בן-צבי, תש"ם-1980.
James Finn, Byeways in Palestine ("נתיבים צדדיים בפלשתינה") באתר פרויקט גוטנברג.
ג'יימס בריאן מארק פיורפוי הוא שחקן אנגלי.
פיורפוי נולד בעיירה טונטון שבסאמרסט, ועזב את הלימודים בגיל 16. לאחר שהתפרנס מעבודות מזדמנות, כגון פועל בחווה לגידול חזירים, ונסע לטייל ברחבי אירופה, שב לביתו בגיל 18, והשלים את לימודיו.
במהלך השלמת הלימודים החליט לפנות לקריירה של משחק, והחל ללמוד בבית הספר לדרמה של אוניברסיטת לונדון.
במקביל, התפרנס ממכירת גליונות של ה-Socialist Worker, ביטאון מפלגת הפועלים הסוציאליסטית (SWP) של בריטניה.
במהלך לימודיו, גילם את התפקיד הראשי במחזה הנרי החמישי.
נציגים של רויאל שייקספיר קומפני התרשמו מהופעתו, והוא הצטרף לתיאטרון ב-1988. במסגרת הפקותיו של תיאטרון זה השתתף במקבת', הסערה, המלך ליר ומחזות נוספים.
במהלך שנות ה-90 המשיך לנדוד בין תיאטראות.
בין היתר, השתתף במחזה המלט בהפקת בריסטול אולד ויק (1991), וב"מותו של סוכן" בהפקת תיאטרון וסט יורקשייר (לצדו של ג'וד לאו, 1994).
בסוף שנות ה-90 שב לרויאל שייקספיר קומפני, והשתתף ב"ילדי גן העדן" שהוצג בברביקן.
במקביל להופעותיו בתיאטרון, החל פיורפוי להופיע בתפקידי משנה בסדרות טלוויזיה החל מ-1990 ובקולנוע החל מ-1992. תפקידיו המשמעותיים הראשונים היו בסרטים "חדרי שינה" (1998) ו"מנספילד פארק" (1999), בו גילם את דמותו של טום ברטרם.
בראשית שנות האלפיים המשיך פיורפוי לגלם תפקידים קטנים יחסית בטלוויזיה ובקולנוע, עד שב-2005 לוהק לתפקיד מרקוס אנטוניוס בסדרת הטלוויזיה "רומא".
בשנת 2009 גילם פיורפוי את התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "הנדבן" של רשת NBC האמריקאית, העוסקת בנער שעשועים אמיד שמחליט להקדיש את הונו לשיפור חייהם של אחרים.
באותה שנה כיכב בתפקיד הראשי בסרט ההרפתקאות "סולומון קיין".
פיורפוי הוזכר כמועמד לגלם את דמותו של ג'יימס בונד בסרט גולדן איי, אך בסופו של דבר נבחר לתפקיד פירס ברוסנן, שהמשיך לשלושה סרטים נוספים.
עם פרישתו של ברוסנן, שוב הוזכר פיורפוי כמועמד, אך לתפקיד נבחר דניאל קרייג.
בשנת 2012 לוהק לתפקיד ג'ו קרול בסדרה "The Following" בה הוא מגלם רוצח סדרתי, הסדרה זכתה להצלחה רבה.
באותה שנה שיחקה בתפקיד חוזר בסיטקום "אפיזודס".
בשנת 2015 הופיע בתפקיד ראשי בסרט "מומנטום".
בשנת 2016 החל לשחק בסדרת הדרמה המערבונית "האפ ולנארד", לצידו של מייקל קנת' ויליאמס.
הסדרה ירדה מהמסך ב-2018 לאחר שלוש עונות ונחלה הצלחה רבה.
בשנת 2018 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת המדע הבדיוני "פחמן משודרג" המשודרת בנטפליקס.
בשנת 2019 שיחק בסרט "ידיד הדייגים".
בשנת 2019 שיחק בסדרת הדרמה "חינוך מיני".
בשנת 2020 החל לשחק בעונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "פניוורת'" בדמותו של קפטן גוליבר טרוי.
בשנת 2022 שיחק בסדרה "מארי אנטואנט".
בשנת 2025 שיחק בסדרת הדרמה ההיסטורית "בנות מיטפורד" בתור אב המשפחה דייוויד פרימן-מיטפורד.
באותה שנה החל לשחק בעונה הרביעית של סדרת הפנטזיה האמריקאית "המכשף" מבית "נטפליקס" בתור סקאלן.
פיורפוי אב לבן שנולד ב-1997 לו ולבת זוגו, השחקנית הולי איירד.
הוא נישא בשנת 2014 לבמאית והמפיקה ג'סיקה אדמס, ולהם שלושה ילדים משותפים.
ג'יימס יואי האמיל פולוק הוא איש ממשל בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
מראשוני הבריטים שהגיעו לארץ ישראל לאחר כיבושה מידי הטורקים ומהאחרונים לעזוב אותה עם הקמת מדינת ישראל.
ג'יימס פולוק נולד באירלנד בשנת 1893. בצעירותו למד באוניברסיטת לידס באנגליה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לחיל הרובאים המלכותי האירי (Royal Irish Rifles), נפצע בקרב, הוצב לשרת במצרים והגיע לדרגת מייג'ור.
פולוק הגיע לירושלים בשנת 1917, חודשים אחדים לאחר כיבוש העיר על ידי כוחותיו של אלנבי.
בהגיעו לארץ עבר לדבריו חוויה של התגלות דתית, כאשר בהשקיפו על ירושלים ממרומי הר הזיתים ובלבו כמיהה עזה לפעול בשליחותו של ישו, שמע בת קול הקוראת לו להמשיך ולהילחם על השלמת כיבוש יתר הארץ.
בסיום הקרבות התלבט פולוק האם להישאר בארץ ישראל או לחזור לאירלנד.
לבסוף קיבל החלטה ששינתה את מהלך חייו, והחליט להישאר בארץ כאיש השירות הקולוניאלי הבריטי.
הוא קשר את גורלו עם הארץ למשך עשרים וארבע שנים (עם הפסקה בשרתו בניגריה), עד סיום המנדט הבריטי.
עד שנת 1920 שירת פולוק כקצין מנהלה בממשל הצבאי הבריטי שקדם למנדט הבריטי על ארץ ישראל.
באוקטובר 1920 נתמנה לסגן המושל של נפת רמאללה והתגורר בירושלים בבית מפואר ברחוב הנביאים שנקרא "בית תבור".
פולוק ואשתו ציינו את שם הבית על גבי ניר המכתבים שלהם, כאילו הייתה זו אחוזת משפחתם באנגליה.
בבית שימשו את בני המשפחה משרת, טבחית, עוזרת בית ומטפלת בילדים.
שגרת חייהם כללה מפגשי חברה עם בני הקהילה האנגלית הקטנה בירושלים ורכיבה על סוסים.
פולוק מאוד נהנה ממנעמי חיים קולוניאליים אלו ובמכתב לאמו כתב, בהצנעת יתר, כי הבית "דומה מאוד לבית אנגלי".
יחסו של ג'יימס פולוק אל האוכלוסייה היהודית בארץ הושפע מאמונתו הנוצרית העזה, ומרומנטיזציה של הערבים שלחמו לצדו של לורנס איש ערב, אליו שאף להדמות ואף הצטלם כשלראשו כאפיה כמוהו והחל ללמוד ערבית.
כן הושפע מיחסם של קציני הממשל הצבאי שלא היו רגילים לכך שבני הארץ, "ילידים" בלשונם, ידברו אליהם בגובה העיניים, כפי שעשו אנשי ועד הצירים ומנהיגי היישוב.
גם הרכב ההנהגה היהודית לא היה לרוחו.
הוא סיווג אותם, יוצאי מזרח אירופה, כבעלי תרבות נחותה מזו האנגלית.
לאביו כתב: "היהודים הם העם הבלתי סובלני והשחצני ביותר בעולם".
במכתב אחר כתב לאביו שהיהודים מנסים להביא לסילוקו.
כששמע פולוק על הכוונה למנות את הרברט סמואל היהודי לתפקיד נציב העליון, זעק כי בריטניה עומדת לחולל עוול היסטורי גדול ולאבד את אמון הערבים, ואף הזהיר את שר החוץ הבריטי הלורד קרזון מפני המינוי.
בשנת 1923 יצא פולוק לניגריה כאיש השירות הקולוניאלי הבריטי.
בניגריה מילא תפקיד עוזר שר במזכירות הממשל הבריטי בלגוס.
בשנת 1930 שב פולוק לארץ ישראל למלא תפקידים מטעם ממשלת המנדט.
בתחילה היה סגן מושל מחוז הדרום.
בראשית שנת 1938 נתמנה למושל נפת שכם וסגן מושל מחוז חיפה והשומרון.
באוקטובר 1938 הוא מילא באופן זמני את מקומו של מושל המחוז.
ביולי 1939 עם פיצול מחוז חיפה ושומרון לשני מחוזות, מונה למושל מחוז השומרון.
בהמשך אותו חודש נתמנה לממלא מקום מושל מחוז חיפה בעת חופשתו של מושל המחוז מר ביילי.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה לא שב ביילי לתפקידו ופולוק היה למושל הקבוע של מחוז חיפה.
באפריל 1942 עבר לכהן כמושל מחוז הגליל.
באוקטובר 1944 נתמנה פולוק למושל מחוז ירושלים, תפקיד בו המשיך להחזיק גם בשלביה הראשונים של מלחמת העצמאות עד להקמת מדינת ישראל.
לאחר הכרזת העצמאות נשארו אחרוני הכוחות הבריטיים במובלעת קטנה בנמל חיפה וסביבותיו שבעקבות מיקומה זכתה לכינוי "מובלעת חיפה", על מנת לבצע פינוי מסודר שלהם מן הארץ ולאבטחו.
הכוחות הבריטיים ובראשם הגנרל מקמילן החזיקו במובלעת זו עד ליום 30 ביוני 1948, בו עזבו את הארץ שלא על מנת לשוב.
אחרון העוזבים היה הגנרל מקמילן.
תפקידו האחרון של ג'יימס פולוק בארץ ישראל היה לנהל מובלעת זו כ"יועץ לעניינים אזרחיים".
הוא ניהל את המובלעת כאילו הייתה מיועדת להישמר לעד, הקים מחלקות, מינה פקידים ובעלי משרות.
כמו כן סייע לאחרוני הערבים לעזוב את חיפה, אולם עיקר תפקידו היה מכירת עודפי ציוד ואריזתם.
כשהפליג מן הארץ הבריק לאשתו מסיפון הספינה "ארץ ישראל נעלמת בערפל".
פולוק יצא לגמלאות בשנת 1954 ובאותה שנה נבחר מטעם המפלגה היוניוניסטית של אלסטר (UUP) כחבר הסנאט של צפון אירלנד.
היה זה תפקידו הציבורי האחרון והוא כיהן בו עד שנת 1957.
ג'יימס ויליאם פוקס הוא שחקן קולנוע אנגלי-בריטי.
נולד בשם ויליאם פוקס (William Fox) בלונדון, אנגליה שבממלכה המאוחדת.
אביו רובין פוקס היה סוכן של שחקני תיאטרון ואימו אנג'לה וורתינגטון הייתה שחקנית.
אחיו הם השחקן אדוארד פוקס והמפיק רוברט פוקס.
בנו לורנס פוקס אף הוא שחקן, ואחייניתו היא השחקנית אמיליה פוקס.
סבו היה המחזאי פרדריק לונזדייל.
הוא שירת בצבא הבריטי בחטיבה "Coldstream Guards", כמו רבים מבני משפחתו, בהם אחיו ובנו, התחנך בבית הספר "הרו".
סרטו הראשון של פוקס היה ב-1950 "סיפור מיניבר", עוד הופיע באותה שנה בסרט "The Magnet" של אולפני אילינג.
בסרטים הראשונים הופיע בשם ויליאם פוקס.
בשנות השישים הפך להיות פופולרי והיה בדרכו להיות כוכב.
הופעותיו אלה כמו גם מערכת היחסים שהייתה לו עם השחקנית שרה מיילס הפכו אותו לאישיות תקשורתית.
אחרי הופעתו ב-"Performance" ובעקבות מות אביו, הפסיק פוקס את קריירת המשחק שלו.
הלחץ שהיה עליו בזמן ההסרטה, מות אביו ועישון סמי הזיה מסוג DMT הביאו להתמוטטות עצבים.
הוא הפך להיות נוצרי אוונגלסטי, כשהוא עובד עבור הארגון הנוצרי "The Navigators" ומקדיש עצמו לכנסייה.
באותה תקופה השתתף רק בסרט אחד "No Longer Alone" (1978) סיפורה של אישה שרוצה להתאבד וניצלת בעזרת האמונה בנצרות.
אחרי היעדרות של כעשר שנים ממסכי הקולנוע, חזר פוקס בהדרגה לשחק.
ב-1984 השתתף בסרט "המעבר להודו" וב-1992 גילם את דמותו של אנטוני בלאנט בעיבוד למחזה "A Question of Attribution" מאת אלן בנט.
עוד שיחק בסרט "היה שלום המלך" בתפקיד קולונל פרגוסון.
בשנות האלפיים הופיע בגרסה מחודשת להעולם שאבד (2001) בתפקיד פרופ' לאו סאמרלי, בסרט "מוות על הנילוס" (2004) לפי ספר של אגאתה כריסטי, ובסרט "צ'רלי בממלכת השוקולד" (2005) בתפקיד אביה של ורוקה סולט.
הוא השתתף בתסכית אודיו של הסדרה "דוקטור הו".
ב-2007 הופיע בתפקיד אורח בסדרת המתח "להעיר את המתים".
עוד הופיע בתפקיד אורח בסדרה "לואיס" בפרק "Allegory of Love" לצידו של בנו לורנס פוקס.
בשנות השישים הייתה לפוקס מערכת יחסים עם השחקנית שרה מיילס.
ב-1973 התחתן עם מרי אליזבת פייפר.
יש לו ארבעה בנים ובת, בנו לורנס פוקס הוא שחקן ונשוי לשחקנית בילי פייפר, בתו לידיה פוקס נשואה לשחקן ריצ'רד אייואד.
בנו הצעיר הוא השחקן ג'ק פוקס.
המלך ג'ורג' החמישי 2012 איום מבפנים Cleanskin סקוט קייטסבי 2013 אפי גריי Effie Gray סר צ'ארלס איסטלייקדאבל The Double הקולונל A Long Way From Home ג'וזף
ג'יימס מיקלי מנטל פוזי ג'וניור הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד.
במהלך הקריירה שלו זכה פוזי בשתי אליפויות ה-NBA.
בצעירותו למד פוזי בבית ספר תיכון צ'מברלין, והחל לשחק כדורסל במסגרת נבחרת התיכון.
לאחר תום לימודי התיכון, הוא הצטרף לקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת זייבייר מסינסינטי בשנת 1995.
על פי חוקי ההתאחדות האזורית במסגרתה שיחקה הנבחרת שלאוניברסיטת זייבייר, פוזי לא היה רשאי לשחק במסגרת ליגת המכללות, ועל כן החמיץ את כל עונת ה"פרשמן" שלו, .
בשלוש העונות בהן שיחק באוניברסיטת זייבייר פוזי לא הרבה לפתוח בחמישיית הקבוצה, אך הצטיין רבות כשחקן שעולה מהספסל.
הוא זכה בתארים אישיים רבים במהלך תקופתו במכללה: פעמיים שחקן הספסל המצטיין של העונה באזור ה"אטלנטיק-10"; השחקן המצטיין של טורניר אליפות האטלנטיק-10 ב-1998, שנה בה גם זכה עם קבוצתו באליפות האזור; וכן תוארי החמישייה הראשונה ושחקן ההגנה של העונה באזור ב-1999.
פוזי סיים את קריירת המכללות שלו בתור הקולע ה-16 בטיבו בתולדות אוניברסיטת זייבייר, עם 1,455 נקודות בסך הכול, וכן במקום העשירי בדירוג הריבאונדים של האוניברסיטה עם 801 כאלו.
הוא הוביל את קבוצתו במדד הריבאונדים בכל שלוש העונות בהן שיחק.
פוזי נבחר במקום ה-18 בדראפט ה-NBA בשנת 1999, על ידי קבוצת דנוור נאגטס.
כבר בעונתו הראשונה ב-NBA הוא הפגין יכולת טובה ביחס לרוקי והעמיד ממוצעים של 8.2 נקודות ו-3.9 ריבאונדים, ובעקבות כך נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
לאורך כל שלוש וחצי העונות שלו בדנבר היה פוזי שחקן חמישייה קבוע בקבוצה, אך לא הגיע עמה להישגים משמעותיים - הקבוצה לא הצליחה להעפיל בתקופתו אפילו פעם אחת למשחקי הפלייאוף.
בחצי הראשון של עונת הגיע פוזי לשיאו במדי דנבר, כאשר השיג ממוצעים של 14.1 נקודות, 5.8 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים.
בדצמבר 2002 הוא הועבר ב לקבוצת יוסטון רוקטס, בעסקה בה היו מעורבות שלוש קבוצות.
במדי יוסטון ירדו תפוקתו ודקות המשחק של פוזי ביחס לאלה שהשיג בדנוור, והוא שוחרר מהקבוצה בסיום אותה עונה.
כשחקן חופשי, חתם פוזי בממפיס גריזליס בקיץ שלפני עונת .
בעונתו הראשונה בממפיס פתח פוזי בחמישייה בכל משחקי הקבוצה, והשיג ממוצעים של 13.7 נקודות ו-4.9 ריבאונדים.
הוא סייע לממפיס להעפיל לראשונה בתולדותיה למשחקי הפלייאוף.
בסדרת סיבוב הפלייאוף הראשון, מול סן אנטוניו ספרס, המשיך פוזי להציג יכולת טובה, אך לא מנע את הדחת קבוצתו כבר לאחר ארבעה משחקים.
גם בעונת הצליח פוזי להעפיל עם ממפיס לפלייאוף, שם הודחה הקבוצה בסיבוב הראשון.
באוגוסט 2005 עבר פוזי לקבוצת מיאמי היט, במסגרת הטרייד הגדול בהיסטוריה של ה-NBA, בו היו מעורבים 13 שחקנים וחמש קבוצות שונות.
גם במיאמי פתח פוזי בקביעות בחמישייה, אך העמיד ממוצעים נמוכים יחסית, של 7.2 נקודות ו-4.8 ריבאונדים.
על אף היכולת המאכזבת במעט שהפגין בעונה הסדירה, הוא השתפר בצורה ניכרת במהלך משחקי הפלייאוף.
בפלייאוף נהפך פוזי על ידי המאמן פט ריילי ל"שחקן השישי" של מיאמי, שעולה בקביעות מהספסל ותורם רבות לקבוצה.
כבר בסדרת הסיבוב הראשון, מול שיקגו בולס, קלע פוזי 11.8 נקודות בממוצע בדרך לניצחון קבוצתו.
בשלב חצי גמר המזרח בו התמודדה מיאמי מול ניו ג'רזי נטס, הוא התמודד בצורה מכובדת עם שניים מכוכבי היריבה, וינס קרטר וריצ'רד ג'פרסון.
לאחר שניצחה את ניו ג'רזי, גברה מיאמי גם על דטרויט פיסטונס בסדרת גמר המזרח.
פוזי הפגין יכולת הגנתית עילאית במהלך הפלייאוף, ובכך הועיל מאוד לקבוצתו, שכן כוכבי הקבוצה - דוויין וייד, ג'ייסון ויליאמס ואנטואן ווקר - היו פנויים להתמקד בפן ההתקפי.
בסדרת גמר ה-NBA פגשה מיאמי את דאלאס מאבריקס.
פוזי היה אחד מהשחקנים החשובים ביותר בקבוצה במהלך סדרת הגמר, הן בהתקפה והן בהגנה.
הוא שמר בקשיחות על הפאוור פורוורד המוביל של היריבה, דירק נוביצקי, וכן על ג'וש הווארד.
בהתקפה הוא קיבל פעמים רבות כדורים לקליעה, מאחר ששניים מכוכבי מיאמי, וייד ושאקיל אוניל, קיבלו שמירה צמודה משחקני דאלאס.
במשחקים המכריעים בסדרה הפגין פוזי יכולת מרשימה במיוחד - הוא השיג "דאבל דאבל" עם 16 נקודות ו-10 ריבאונדים במשחק הרביעי, ובמשחק השישי בסדרה קלע שלשה חשובה שסייעה לקבוצתו לנצח.
פוזי זכה עם מיאמי באליפות הראשונה בקריירה שלו, לאחר ניצחון 2–4 בסדרת הגמר.
בעונת העפיל פוזי עם מיאמי פעם נוספת לפלייאוף, אך על אף שהשיג ממוצעי שיא בקריירה של 7.8 ריבאונדים ו-1.2 חסימות, בנוסף ל-7.8 נקודות למשחק, הודחה מיאמי כבר בסיבוב הראשון על ידי שיקגו בולס.
באוגוסט 2007 חתם פוזי על חוזה לעונה אחת בבוסטון סלטיקס, שהייתה קבוצה בהתחדשות וצירפה שני שחקנים מובילים חדשים - קווין גארנט וריי אלן.
בעונתו היחידה בבוסטון, , סייע פוזי לקבוצה לזכות באליפות השנייה שלו.
בסדרת הגמר, מול לוס אנג'לס לייקרס, היה פוזי אחד משחקני המפתח עבור קבוצתו, כאשר קלע 8.7 נקודות בממוצע.
לאחר אותה עונה החליט פוזי שלא לחדש את חוזהו בבוסטון והצטרף לקבוצת ניו אורלינס הורנטס.
על אף שלא שימש כשחקן חמישייה בניו אורלינס, הוא הפגין יכולת טובה בעונתו הראשונה במדי הקבוצה.
במשחקי הפלייאוף של אותה עונה הוא קלע 11.4 נקודות והוריד 6.2 ריבאונדים בממוצע למשחק, אך לא מנע את הדחתה של קבוצתו על ידי דנוור נאגטס בסיבוב הראשון.
ב-11 ביולי 2010 נשלח פוזי בטרייד לאינדיאנה פייסרס.
ג'יימס פיץ ג'יימס, הדוכס הראשון מברוויק היה איש צבא צרפתי, בנם הלא חוקי של המלך ג'יימס השני וארבלה צ'רצ'יל, בתו של וינסטון צ'רצ'יל ואחותו הגדולה של הדוכס הראשון ממרלבורו.
פיץ ג'יימס (תרגום מילולי - ממזרו של ג'יימס) נולד בקומונת מולן שבצרפת לפני עליית אביו לשלטון, גדל כקתולי והתחנך במספר בתי ספר.
הוא החל לשרת את קרל החמישי, דוכס לורן, ונטל חלק במצור על בודה.
ב-1687 העניק לו אביו שלושה תארים: דוכס ברוויק, רוזן טינמות' וברון בוסוורת'.
לאחר מכן חזר פיץ ג'יימס להונגריה והשתתף בקרב מוהאץ' השני.
ברוויק חזר לאנגליה ומונה למושל פורטסמות'.
המלך ג'יימס העניק לו תואר אביר במסדר הבירית, אך בעקבות פלישת ויליאם מאוראנז' והמהפכה המהוללת הדבר לא בוצע באופן רשמי.
בשנה שלאחר מכן הודח ג'יימס מכסאו וברוויק גלה עמו, ונטל חלק במלחמה הוויליאמית באירלנד, שהייתה חלק ממלחמת תשע השנים, כולל בקרב בוין.
לאחר גלותו הסופית של אביו החל פיץ ג'יימס לשרת בצבא הצרפתי.
הוא נלחם בקרב סטינקרק וקרב לאנדן, בו נלקח כשבוי ושוחרר תמורת דוכס אורמונד.
לאור תמיכתו באביו ושירותו בצבא צרפת במאבקים מול אנגליה, הוחלט ב-1695 לנדותו ולבטל את כל תוארי האצולה הבריטיים שלו.
באותה שנה נישא לאונורה דה ברג (או דה בורגו), בתו של ויליאם ברק, הרוזן השביעי מקלאנריקייד ואלמנתו של הרוזן הראשון מלוקאן שמת ב-1693. מנישואין אלה נולד בן יחיד.
ב-1700 נישא לאן באלקלי, אשתו השנייה.
מנישואין אלה נולדו חמישה בנים וחמש בנות.
כחייל, זכה ברוויק להערכה על האומץ, היכולות והיושר שלו.
הוא שירת בהצטיינות במלחמת הירושה הספרדית, וכהוקרה הפך לנתין צרפתי וקיבל דרגת מרשל של צרפת לאחר המערכה נגד ניס ב-1706. ב-25 באפריל 1707 הוא זכה בניצחון מוחלט באלמנסה.
לאחר אלמנסה העניק לו לואי ה-14 את תואר דוכס פיץ-ג'יימס, ופליפה החמישי מספרד העניק לו את תואר דוכס ליריה וקסריקס ולוטננט של אראגון.
האירוע המשמעותי האחרון של ברוויק במלחמה היה הפסקת המצור וההסתערות על ברצלונה ב-11 בספטמבר 1714.
זמן קצר לאחר מכן מונה ברוויק למושל הצבאי של פרובינציית גיין (Guienne, כיום אקיטן), ובתקופה ששהה שם התיידד עם מונטסקייה.
ב-1718 נכנס לספרד פעם נוספת עם צבא, הפעם כדי להילחם נגד פליפה החמישי במלחמת הברית המרובעת.
לאחר המערכת הזו היו שנים אחדות של שלום, וזימונו הבא של ברוויק לשירות צבאי היה ב-1733. באותה שנה הוא נבחר להוביל את צבא הריין במלחמת הירושה הפולנית, הטיל על העיר קהל מצור בהצלחה, אך נהרג במהלך המצור על פיליפסבורג שבגרמניה לאחר שכדור תותח ערף את ראשו.
ג'יימס פטרסון הוא סופר אמריקני שפרסם למעלה ממאה ספרים, מהם עשרות הגיעו לראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
פטרסון נולד בעיר ניוברג שבמדינת ניו יורק.
סיים את לימודיו האקדמיים עם תואר שני באנגלית, ואף על פי כן החל לעבוד בענף הפרסום.
בשנת 1976 פרסם את ספרו הראשון, "The Thomas Berryman Number", מותחן שבו הופיעה הדמות של אלכס קרוס, בלש פרטי החוקר מקרי רצח, שעתידה להיות הדמות הידועה ביותר של פטרסון.
על ספר זה זכה פטרסון בפרס אדגר.
אף על פי ההצלחה הראשונית הזו, הקריירה הספרותית של פטרסון החלה לתפוס תאוצה החל משנת 1993, עם יציאת ספרו "...אז בא עכביש", שלאור הצלחתו אף עובד לסרט בשנת 2001, תחת השם "שעת העכביש", בכיכובו של מורגן פרימן.
ספר זה היה הראשון שנכנס לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, והגיע עד למקום השישי בה.
הספר היה הראשון מתוך סדרת הספרים של הבלש אלכס קרוס, 19 שנים לאחר שדמות זו הופיעה בספרו הראשון.
לאור הצלחתו פרש פטרסון מעבודתו בפרסום והקדיש את כל זמנו לכתיבה.
ספרו "רצח מס' 1", שיצא בשנת 2001 היה לספרו הראשון שהגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
לימים יהפוך פטרסון לסופר שספריו הגיעו יותר מכל סופר אחר לראש רשימת רבי המכר.
נכון לנובמבר 2024, 79 מספריו הגיעו למקום הראשון (האחרון שבהם נקרא Eruption) ברשימה.
לצד סדרת הספרים של אלכס קרוס, פטרסון מפרסם גם סדרות אחרות: "מועדון הרצח של הנשים" (שהספר "רצח מס' 1" הוא הראשון בסדרה זו), Maximum Ride, מכשפה וקוסם (שניהם מיועדים לבני נוער), מייקל בנט (בלש משטרת ניו יורק), Daniel X (ספרי מדע בדיוני), ג'ק מורגן (חוקר פרטי) ו-Middle School (המיועד לילדים).
פטרסון גם נודע בזכות שיתוף הפעולה בינו לבין סופרים שונים, כגון: מקסין פטרו, פיטר דה ג'ונג ואנדרו גרוס, ושיתופי פעולה אלו מאפשרים לפטרסון להוציא לאור ספרים רבים בכל שנה: ספרו ה-50, "הרקיע השביעי" יצא לאור בפברואר 2008. ספרו ה-100, Daniel X: Armageddon, יצא לאור באוקטובר 2012.
בשנת 2010 שבר שיא גינס כאשר היה לאדם הראשון שמכר למעלה ממיליון ספרים אלקטרוניים.
באוגוסט 2012 פרסם מגזין פורבס רשימת סופרים מרוויחים ובראשה עמד פטרסון עם הכנסות של 94 מיליון דולר במהלך השנה שלפני הכנת הרשימה.
ב-2014 הוביל פטרסון מחאה חברתית בנוגע למצב שוק הספרים.
חתום בנשיקה – 1997 - עובד לקולנוע בשם זה.
יומנה של סוזאן לניקולס – 2003
בלי להשאיר עקבות – 2011
חטיבת הביניים או שנות חיי הגרועות ביותר – 2011
בלי להשאיר עקבות – 2013
חטיבת הביניים 2 – תנו לי לצאת מפה!
חטיבת הביניים 3 – אחי הוא תחמן ושקרן – 2017
מקס איינשטיין הניסוי הגאוני - 2024
פאוול הוא פיזיקאי אמריקאי המוכר בזכות עבודתו על המגלב שנעה באמצעות מוליכי על.
עבודתו בנושא זה העניקה לו, יחד עם גורדון דנבי, את מדליית בנג'מין פרנקלין בשנת 2000. בנוסף, הוא גם עבד על pebble-bed nuclear reactor.
משנת 2001 מוביל פאוול את המחקר לשימוש במערכת המגלב עבור טיסות לחלל.
מערכת עתידית זו, שנקראת StarTram, מציעה מהירויות של 14,300 קמ"ש עד 31,500 קמ"ש כשההאצה מתבצעת בתוך מנהרה.
עלות השיגור במערכת זו תהיה זולה מטילי שיגור של ימינו.
ג'יימס פיקנס הבן הוא שחקן אמריקאי.
פיקנס ידוע בעיקר על גילום תפקידו של ד"ר ריצ'רד וובר בסדרת הדרמה של רשת ABC, האנטומיה של גריי, ועל גילום תפקידו של סגן המנהל אלווין קרש בעונות המאוחרות של סדרת המדע הבדיוני של רשת FOX, תיקים באפלה.
הוא החל לשחק בהיותו סטודנט באוניברסיטת באולינג גרין סטייט.
התפקיד הראשון שלו היה בהפקה של "עניין של בחירה" מאת צ'אק גורדון.
פיקנס קיבל תואר ראשון באומנות מאוניברסיטת באולינג גרין סטייט ב-1976.
פיקנס החל את קריירת המשחק המקצועית שלו בתיאטרון "Roundabout" בעיר ניו יורק, שם שיחק את וולטר לי במחזה "A Raisin in the Sun".
ב-1981, הופיע פיקנס לצד דנזל וושינגטון וסמואל ל.
ג'קסון בהפקה למחזה בשם "A Soldier's Play".
ב-1990, פיקנס עבר לחוף המערבי של ארצות הברית והחל את הקריירה ההוליוודית שלו, בגילום דמותו של זאק אדוארדס באופרת הסבון "עולם אחר" בשנים 1986 עד 1990. הוא שיחק בתפקיד סגן המנהל אלווין קרש בסדרה תיקים באפלה, וכן בסדרות תרגיע, הבית הלבן, רוזאן, בוורלי הילס 90210, ג'אג ועמוק באדמה.
ב-2002, הופיע פיקנס בתפקיד אורח בסרט דרקון אדום בתור הווטרינר של גן החיות.
ב-28 בפברואר 2007, במופע צדקה של שחקנים רבים ששמו "מתנת השלום" בתיאטרון של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, גילם פיקנס גבר שחווה בחייו דברים שיובילו אותו להתנדב בתנועת השלום, שם הוא שיחק לצד השחקנים אדוארד אסנר, ברברה ביין, אמי ברנמן, ונדי מאליק וג'ורג' קו.
המחזה קורא לקבל את החלטת בית הנבחרים של ארצות הברית, המבקש להקים "מחלקה לשלום" בממשלת ארצות הברית, שימומן על ידי 2 אחוזים מהתקציב השנתי של מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
ב-2005 פיקנס נבחר לגלם את ד"ר ריצ'רד וובר בסדרת הדרמה הרפואית של רשת ABC, האנטומיה של גריי.
פיקנס נשוי לג'ינה טיילור, חברה לשעבר ב-Musique.
בשעות הפנאי של פיקנס, ניתן למצוא אותו רוכב על סוסים.
הוא חבר באגודת הרכיבה על סוסים של ארצות הברית והוא מתחרה באירועים שמתקיימים במדינה.
הוא בעלים של סוס הקווטר אמריקאי בשם סמוקי.
ילדיו של ג'יימס, קארל וגווין פיקנס, שניהם בעלי קריירה בעסקי שעשועים.
בנו קארל הוא רקדן היפ הופ וניתן לראות אותו בהופעות טלוויזיה שונות.
אביו של ג'יימס, עבד בעיר קליבלנד.
בנובמבר 2025 חשף פיקנס כי אובחן עם סרטן הערמונית.
הוא שיתף את דבר המחלה במסגרת שיתוף פעולה עם הארגון Black Health Matters, במטרה לעודד אבחון מוקדם בקרב גברים אפרו־אמריקאים.
פיקנס ציין כי הגידול אותר בשלב מוקדם ולא הספיק להתפשט, וכי גם אביו ודודים נוספים במשפחתו חלו במחלה.
לדבריו, "אני הוכחה חיה לכך שאבחון מוקדם מציל חיים".
דבר מחלתו נחשף זמן קצר לאחר שבפרק אמצע העונה ה־22 של הסדרה "האנטומיה של גריי", שבה הוא מגלם את ד"ר ריצ'רד וובר, התברר כי גם דמותו חולה בסרטן.
ג'יימס וינסנט פורסטל היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמזכיר הצי וכמזכיר ההגנה הראשון של ארצות הברית, בממשליהם של הנשיאים פרנקלין דלאנו רוזוולט והארי טרומן.
הוא מילא תפקיד מרכזי בעיצוב הממסד הביטחוני של ארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה.
פורסטל נולד במדינת ניו יורק למשפחה ממוצא אירי וגדל כקתולי.
הוא החל ללמוד במכללת דרטמות' ומשם עבר לאוניברסיטת פרינסטון, אך לא סיים את לימודיו שם.
ב-1916 החל לעבוד כמוכר איגרות חוב בחברת ויליאם א.
הוא עבד בחברה עד 1940, התקדם בסולם הדרגות, היה לשותף וב-1937 לנשיא החברה.
במלחמת העולם הראשונה התגייס לזרוע האווירית של צי ארצות הברית, עבר אימוני טיסה והגיע לדרגת לוטננט.
לאחר המלחמה היה פעיל במפלגה הדמוקרטית במדינת ניו יורק, ובמסגרת זאת הכיר את פרנקלין דלאנו רוזוולט, לימים נשיא ארצות הברית.
לימים הייתה אשתו, ג'וזפין סטוול, חולת נפש ואלכוהוליסטית.
ב-1940 מינה הנשיא רוזוולט את פורסטל לעוזר מיוחד לנשיא, ובחודש אוגוסט באותה שנה מינה אותו לתפקיד שזה עתה נוסד – תת-מזכיר הצי.
במהלך ארבע שנות כהונתו הצטיין פורסטל בגיוס התעשייה בארצות הברית למאמץ המלחמתי וביסס לעצמו מוניטין של מנהל יעיל.
במאבק עם מפקד הצי אדמירל ארנסט קינג על השליטה במשאבי הצי הייתה ידו של פורסטל על העליונה.
ב-19 במאי 1944 ירש פורסטל את מזכיר הצי פרנק נוקס, שנפטר.
הוא הנהיג את משרד הצי בשנתה האחרונה של המלחמה ותחילת תהליך הפירוק של הצי המלחמתי.
הוא הנהיג מדיניות של אינטגרציה גזעית בצי.
במהלך המלחמה ביקר פורסטל בזירות קרב שונות.
בין השאר הגיע לאי איוו ג'ימה בעיצומו של הקרב שם.
לאחר שדגל ארצות הברית הונף על פסגת הר סוריבאצ'י דרש פורסטל לקבלו – ואף קיבלו – כמזכרת.
דגל אחר הובא לראש ההר והנפתו הייתה זו שתועדה בצילומו הנודע של ג'ו רוזנטל.
בתחילת 1945 תמך פורסטל, יחד עם מזכיר המלחמה הנרי סטימסון ותת-מזכיר המדינה ג'וזף גרו, במשא ומתן עם יפן שיאפשר לה כניעה מכובדת, וזאת על מנת להימנע מלהביא להכנסת ברית המועצות למלחמה עם יפן, מחשש להתעצמותה של הראשונה.
לאחר מותו של הנשיא רוזוולט היה פורסטל מחברי הקבינט המעטים מממשל רוזוולט שהוסיפו לשרת בקבינט של יורשו הארי טרומן.
למרות התנגדותו אז להקמת פיקוד מאוחד לזרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, סייע פורסטל לטרומן בניסוח וקבלת חוק הביטחון הלאומי (1947), אשר הביא לאיחוד הזרועות, ליצירת הממסד הצבאי הלאומי (National Military Establishment) וליצירת תפקיד מזכיר ההגנה של ארצות הברית (מחלקת ההגנה עצמה הוקמה רק ב-1949, בעקבות המלצת פורסטל).
הנשיא טרומן רצה במזכיר המלחמה רוברט פטרסון כמועמד לתפקיד, אך זה פרש באותה שנה מהשירות הציבורי, וכך היה פורסטל למועמד המוביל למילוי התפקיד.
ב-19 בספטמבר 1947 נכנס פורסטל לתפקיד מזכיר ההגנה – האדם הראשון שמילא תפקיד זה.
18 חודשי שירותו היו רוויים במאורעות ומתחים בין-לאומיים, לרבות הקמת המשטרים הקומוניסטיים במזרח אירופה, הסגר על ברלין, מלחמת האזרחים הסינית ומלחמת העצמאות בארץ ישראל.
בנוסף התאפיינה תקופת כהונתו בתחרות עזה על שטחי פעולה ומשאבים בין זרועות הכוחות המזוינים, במיוחד חיל האוויר והצי.
גם חולשת סמכויותיו של מזכיר ההגנה (מציאות שהשתנתה בעקבות המלצותיו של פורסטל, אך רק לאחר תום כהונתו) הכבידה עליו.
אף על פי שטרומן בחר בפורסטל למשרת מזכיר ההגנה, עד מהרה התגלעה ביניהם סדרת מחלוקות.
כך, בניגוד לקו שהוביל טרומן, פורסטל התנגד לצמצום הוצאות ההגנה של ארצות הברית לאחר תום מלחמת העולם השנייה, גם על רקע ההתעצמות הסובייטית באירופה.
פורסטל התנגד גם לתמיכת ארצות הברית בתוכנית החלוקה של ארץ ישראל והקמת מדינה יהודית עצמאית, מחשש שהיא תקומם נגדה מדינות ערביות המספקות לה נפט.
במקום זאת תמך בהקמת מדינה פדרטיבית בארץ ישראל.
קלארק קליפורד מעיד שפורסטל אמר לו "למה החברים שלך בבית הלבן לא חושבים בהיגיון?
יש 30 מיליון ערבים ו-600 אלף יהודים הם יזרקו את היהודים לים התיכון".
בסופו של דבר תמך טרומן בהקמת מדינת ישראל ואף הכיר בה מיד לאחר שנוסדה.
פורסטל גם ניסה להגביר את השפעתה של המועצה לביטחון לאומי שהוקמה ב-1947, אך הנשיא טרומן לא ייחס לה חשיבות רבה.
לקראת הבחירות לנשיאות ב-1948 נראה היה כי המועמד הרפובליקאי לנשיאות תומאס דיואי ינצח את הנשיא טרומן.
פורסטל קיים פגישה פרטית עם דיואי וסיכם עמו כי ימשיך לשרת בממשלו כמזכיר ההגנה.
מספר שבועות לפני הבחירות – שבהן ניצח טרומן – נודע בפומבי דבר הפגישה והסיכום שהושג בה.
פרסום זה לא היטיב עם מעמדו המעורער של פורסטל אצל טרומן.
טרומן ממילא לא היה שבע רצון מפורסטל בשל התנגדותו של זה האחרון למדיניותו, וגם נמלא דאגה נוכח דיווחים בעיתונות אודות מצבו הנפשי הרעוע .
במרץ 1949 ביקש טרומן מפורסטל להתפטר, והוא סיים את תפקידו כמזכיר ההגנה ב-31 במרץ 1949.
מספר חודשים לאחר תום תפקידו של פורסטל תיקן הקונגרס את חוק הביטחון הלאומי בהתאם להמלצותיו, הקים את מחלקת ההגנה, וחיזק את סמכויות מזכיר ההגנה.
באותה שנה העריכה ועדת השירותים המזוינים של בית הנבחרים את פעילותו כמזכיר ההגנה כ"בעלת יכולת, רגישה, מרוסנת ומרחיקת ראות."
ערב פרישתו ב-1949 היה פורסטל מותש ונזקק לטיפול פסיכיאטרי.
החלטת טרומן לפטרו זעזעה אותו.
הוא נקלע מיד לדיכאון עמוק ואושפז במרכז הרפואי של הצי בבתסדה.
אשפוזו שם נועד לנסות להסתיר מהציבור את מצבו הנפשי.
נראה היה כי מצבו משתפר, אך בבוקר ה-22 במאי 1949 הוא נהרג בנפילה מחלון מטבח שמול חדרו בקומה ה-16 של מגדל בית החולים.
גופתו נמצאה לרגלי המגדל כשהיא לבושה במכנסי פיג'מה בלבד.
נראה כי פורסטל התאבד, אך ועדת חקירה של הצי, שחקרה את מותו, נמנעה מלקבוע זאת.
עם השנים הועלו גם טענות קונספירטיביות שונות לפיהן הוא נרצח.
פורסטל נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ב-1951 פרסם הניו יורק הרלד טריביון את תוכן יומניו של פורסטל מהשנים 1944–1949, כשהם מצונזרים.
אלו התפרסמו באותה שנה גם כספר.
לימים פורסם התוכן המלא והלא-מצונזר של היומנים מאותן שנים.
נושאת מטוסים של צי ארצות הברית – הראשונה שתוכננה לשימושם של מטוסי סילון – נקראה על שמו של פורסטל.
בניין משרדים בוושינגטון נקרא על שמו.
כיום שוכן בו מטה מחלקת האנרגיה של ארצות הברית.
אחד הקמפוסים של אוניברסיטת פרינסטון נקרא על שמו.
פרוטומה של פורסטל הוצבה בכניסה לבניין הפנטגון.
סדרת הרצאות על שמו נישאת באקדמיה הימית של ארצות הברית.
ג'יימס רייט פולי היה צלם עיתונות אמריקאי פרילנסר.
פולי עסק בסיקור מלחמת האזרחים בסוריה עבור סוכנויות הידיעות AFP ו-Global Post.
פולי נחטף ב-22 בנובמבר 2012 בצפון-מערב סוריה, וב-19 באוגוסט 2014 נערף ראשו על ידי פעיל בארגון הטרור "המדינה האסלאמית", וסרטון המתעד זאת הופץ על ידי הארגון לכלל העולם.
סיים תואר ראשון בהיסטוריה ובספרדית באוניברסיטת מרקט בוויסקונסין, ולאחר מכן תואר שני במדעים באוניברסיטת מסצ'וסטס ותואר שני נוסף בעיתונות באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בתחילת דרכו המקצועית היה פולי מורה באריזונה שבמסצ'וסטס, ובשיקגו שבאילינוי.
הוא קיבל הכשרה בהוראה מארגון Teach For All של וונדי קופ.
במהלך אמצע העשור הראשון של המאה ה-21 עזב את עבודתו כמורה והחל לעבוד כעיתונאי.
ב-2011 טס פולי יחד עם עיתונאים נוספים ללוב על מנת לסקר את מלחמת האזרחים שהתחוללה אז עבור Global Post, ובאפריל 2011 פולי יחד עם שלושה עיתונאים הותקפו ונלכדו על ידי כוחותיו של מועמר קדאפי בקרבת העיר בורייקה.
צלם העיתונות אנטון האמרל שניסה להתנגד, נרצח במקום, ופולי והאחרים הוכו ונלקחו בשבי.
כעבור 44 ימים, שוחרר פולי והועבר לעיר מילווקי שבארצות הברית.
בריאיון שנערך עם פולי לאחר חזרתו לארצות הברית, אמר זה על השבי כי:
חוויית השבי לא הרתיעה את פולי וכעבור זמן קצר הוא חזר ללוב, והיה עד ללכידתו ורציחתו של מועמר קדאפי.
לאחר מכן עבר פולי לסוריה כדי לסקר את מלחמת האזרחים ששם, ובמהלך 2012 נחטף בצפון-מערב סוריה.
ב-22 בנובמבר 2012 נחטף פולי על ידי כנופיה מאורגנת לאחר שיצא מקפה אינטרנט עם העיתונאי הבריטי ג'ון קנטלי, בצפון מערב סוריה, בדרכם לגבול טורקיה יחד עם המתורגמן של פולי, ששוחרר כעבור זמן מה, בעוד פולי וקנטלי נותרו בשבי.
מקורות המקורבים למשפחה מסרו כי הם מאמינים שפולי נחטף על ידי מיליציית שביחה, קבוצה הנאמנה לנשיא סוריה בשאר אל-אסד, ועל פי הדיווחים אף הוחזק במתחם מודיעין של חיל האוויר הסורי בדמשק.
מאוחר יותר מידע זה התברר כשגוי, שכן פולי מעולם לא הוחזק על ידי ממשלת סוריה או על ידי נאמני המשטר בסוריה, אלא היה בידי ארגון הטרור המדינה האסלאמית, שנודע גם בשם דאעש.
במהלך 2013 ניהל ארגון המדינה האסלאמית משא ומתן לשחרורו של פולי, כאשר הוצע שחרורו בתמורה ל-100 מיליון יורו.
בהמשך, הוסיף הארגון לדרישותיו לשחרור פולי גם את שחרורה של עפיה סידיקי, מדענית פקיסטנית העצורה בטקסס.
במהלך שהותו של פולי בשבי הוא הועבר פעמים רבות ממקום למקום.
ביולי 2014 נשיא ארצות הברית ברק אובמה אישר פעולת חילוץ "משמעותית ומורכבת" לאחר שמספר סוכנויות מודיעין אמריקניות קבעו שמידע מודיעיני רב שברשותם מצביע על כך שהחטופים מוחזקים במיקום מסוים בסוריה.
עם זאת, המשימה נכשלה לבסוף משום שהחוטפים הספיקו בינתיים להעביר את בני הערובה למיקום אחר.
ב-12 באוגוסט 2014 הוריו של פולי קיבלו דואר אלקטרוני משוביו אשר התלוננו בפניהם על כך שהממשל האמריקני סירב לשלם את הכופר, ושלא בדומה לממשלות האחרות, סירב לנהל עימם משא ומתן כדי לחתור לעסקת שבויים.
בדואר האלקטרוני צוין גם שהארגון לא התעמת עד כה עם ארצות הברית מאז "התבוסה המבישה בעיראק" אך כי הם ינקמו כעת בארצות הברית על התקיפות האוויריות, בתחילה על ידי רציחתו של פולי.
ב-19 אוגוסט 2014 פורסם באתר יוטיוב סרטון וידאו באורך 5 דקות שכותרתו הייתה "A Message to America" (מסר לאמריקה).
למרות שהסרטון נמחק במהירות מהאתר, הוא המשיך להיות מופץ באופן נרחב באתרים אחרים והופץ במידה ניכרת במיוחד ברשתות המדיה החברתית.
הסרטון צולם לכאורה במספר שוטים נפרדים.
בסרטון עצמו לא מוצגת עריפת הראש עצמה.
לאחר שמוצגת גופתו של פולי, הרוצח לבוש המסכה מגלה כי הארגון מחזיק בשבי גם את העיתונאי האמריקני של טיים מגזין סטיבן סוטלוף, ומציין כי סוטלוף יוצא להורג גם כן, אלא אם נשיא ארצות הברית ברק אובמה יורה להפסיק את התקיפות האוויריות אותן מבצעת ארצות הברית נגד דאעש.
הסרטון צולם במיקום לא ידוע במדבר.
רוצחו של פולי רעול הפנים, אשר כונה בתחילה "ג'ון הג'יהאדיסט" באמצעי התקשורת בעולם, זוהה בהמשך על ידי סוכנות הביון והמודיעין הבריטית, כבריטי בן 27 בשם מוחמד אמוואזי.
ב-20 באוגוסט 2014, אישרה המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית כי הסרטון אותנטי.
בסרט "דניאל" (2019) מגלם את דמותו של פולי השחקן טובי קבל.
ג'יימס סבסטיאן פוקנר הוא שחקן אנגלי.
הוא מוכר ממגוון הופעותיו בטלוויזיה ובקולנוע, לרוב כשחקן משנה.
תפקיד הבכורה של פוקנר בקולנוע היה בשנת 1972 בסרט "הוואלס הגדול" כשגילם את יוזף שטראוס.
סרטים נוספים בהם השתתף היו "אלבינו" (Whispering Death), "Minder on the Orient Express", "Zulu Dawn" בו גילם את דמותו של טיינמות' מלוויל , וכן בשני סרטי ברידג'ט ג'ונס גילם את הדוד ג'פרי.
ב-1976 גילם את אגריפס הראשון בסדרת הדרמה של ה-BBC "אני, קלאודיוס", וב-1981 גילם את דמותו של אלדוס האקסלי בסרט "Priest of Love".
ב-1988 השתתף בעיבוד לספר "כלבם של בני בסקרוויל" בו גילם את סטייפלטון לצידו של ג'רמי ברט כשרלוק הולמס.
ב-1991 שיחק בתפקיד אלכס מאיר, מנהל תחנת כוח גרעינית בלארקסוקן, בעיבוד ל-"Devices and Desires" מסדרת ספר אדם דלגליש של פ.ד.
בסרט היטמן שיחק בתפקיד הסוכן סמית'.
בסדרת הטלוויזיה "קובינגטון קרוס", בהפקה בריטית/אמריקאית, גילם את ברון ג'ון מולנס.
הוא דיבב את סוורוס סנייפ במשחקי הווידאו של הארי פוטר.
בסרט "סוכן סמוי קודי בנקס 2" כיכב בתפקיד לורד קנוורת'.
ב-2008 גילם את הקרדינל רהדס (Rhades) במותחן הגרמני "Bibelkode".
הוא גילם את דמותו של האפיפיור סיקסטוס הרביעי (פרנצ'סקו דלה רוברה) בסדרת הדרמה "הסודות של דה וינצ'י".
ב-2014 השתתף בעונה החמישית של סדרת הדרמה התקופתית עטורת השבחים "אחוזת דאונטון" בתפקיד לורד דניאל סינדרבי.
ג'יימס מקנזי פאלווס הוא סופר ועיתונאי אמריקאי.
משמש ככתב בכתב העת The Atlantic במשך שנים רבות.
עבודותיו הופיעו גם בניו יורק טיימס, סלייט, ניו יורק ריוויו אוף בוקס, ניו יורקר ובאמריקן פרוספקט.
פאלווס הוא העורך לשעבר של המגזין U.S.
הוא שימש גם ככתב הנאומים הראשי של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ימי קרטר בין השנים 1976–1979, והיה האדם הצעיר ביותר שהחזיק במשרה זו.
פאלווס כתב במהלך הקריירה שלו 10 ספרים ובהם:
"National Defense" (עליו זכה ב-1983 בפרס הספר הלאומי)
ג'יימס דאגלס פאקר הוא איש עסקים אוסטרלי.
ג'יימס פאקר הוא בנו של איל התקשורת קרי פאקר, ונכדו של סר פרנק פאקר, שייסד תאגידי תקשורת גדולים באוסטרליה, בהם עיתונים וערוצי טלוויזיה מובילים.
ג'יימס פאקר ירש בשנת 2005 את השליטה בתאגיד המשפחתי, הכולל חברות בתחומי התקשורת, בתי מלון, בתי הימורים ועסקי ספורט (בעיקר פולו וקריקט).
בחודש מאי 2016 הוערכו נכסיו בכ-5 מיליארד דולר אוסטרלי.
ג'יימס פאקר נולד וגדל בסידני.
הוא בנו של קרי פאקר, איל תקשורת אוסטרלי.
אמו, רוזלין, עוסקת בעיקר בפילנתרופיה.
סבו הוא סר פרנק פאקר, שייסד תאגידי תקשורת גדולים באוסטרליה, בהם עיתונים וערוצי טלוויזיה מובילים.
פאקר התחנך בבית הספר התיכון קרנברוק בבלוויו היל, סידני.
לאחר מכן עבד בחוות הבקר הנרחבת של אביו בעיירה בארקלי טבלנד שבטריטוריה הצפונית, שם היה בוקר מתלמד ().
פקר הצהיר כי הוא לא למד באוניברסיטה מכיוון ש"לא היו לו את הציונים הדרושים".
פאקר הוא יושב ראש קבוצת "קראון ריזורטס" באוסטרליה, המנהלת בתי מלון ובתי הימורים.
כמו כן הוא אחד מהבעלים של קבוצת השולטת בעסקי ההימורים במקאו ובפיליפינים.
השקעות באינטרנט – לאחר התרסקות בועת הדוט-קום בשנת 2001, פאקר רכש מספר אתרי פרסום באינטרנט, מתוך אמונה שהם יצליחו כלכלית ויחליפו את הפרסום המסורתי בעיתונות המודפסת.
הוא מכר את חלקו באתרים אלה כעבור שש שנים, והרוויח בעסקות אלה כ-440 מיליון דולר אוסטרליים.
ערוץ תשע – בשנים 2006–2008 ביצע פאקר מספר עסקאות ענק בהן מכר את ערוץ תשע האוסטרלי, אותו הקים סבו, מתוך אמונה שהאינטרנט יחליף את שידורי הטלוויזיה.
העסקאות הושלמו באוקטובר 2008. החברה שרכשה את הערוץ היא CVC Capital Partners .
One.Tel – פאקר היה דירקטור בחברת התקשורת האוסטרלית One.Tel, שפשטה רגל בשנת 2001, והייתה בבעלות משותפת של משפחת פאקר ומשפחת מרדוק.
סגירת החברה עלתה לפאקר כ-40 מיליון דולר אוסטרלי.
עסקי מלונאות והימורים – ב-2007 הקים פאקר את חברת "קראון ריזורטס" באמצעות נכסי הימורים שהיו בבעלות המשפחה, והפך אותה לתאגיד הכולל בתי קזינו ובתי מלון באוסטרליה, מקאו, סרי לנקה, הפיליפינים ובריטניה.
במרץ 2018 עזב ג'יימס פאקר את דריקטוריון החברה בעקבות "בעיות נפשיות".
מימון הפקות קולנוע – פאקר הוא הבעלים של חברת RatPac Entertainment בלוס אנג'לס, העוסקת בהפקה ומימון לתעשיית הקולנוע האמריקאית.
החברה היא המממנת הגדולה ביותר של האחים וורנר.
בפברואר 2020 החלה חקירה של רשות ההימורים האוסטרלית בחשד כי בתי קזינו של חברת "קראון ריזורטס" היו קשרים לכנופיות סמים, סחר בנשים והלבנת הון.
פאקר, המחזיק בכ-80% ממניות החברה, העיד בשימוע בפני ועדת חקירה ממלכתית בסידני ב-7 באוקטובר, ובין השאר נשאל על קשריו עם בנימין נתניהו, ראש המוסד יוסי כהן ואיש העסקים ארנון מילצ'ן.
ביוני 2022 בית המשפט הפדרלי באוסטרליה אישר את מכירת רשת בתי הקזינו שלו "קראון ריזורטס" לקרן בלקסטון תמורת 6.3 מיליארד דולר.
בשנת 2007 פורסם שמו של פאקר כאחד מבעלי השליטה העקיפה בערוץ 10.
בסוף שנת 2015 ערך שי אספריל, תחקירן של "כלכליסט", תחקיר נרחב על קשריו של ג'יימס פאקר עם בנימין נתניהו.
הכתבה נגנזה ואספריל עזב את העיתון זמן קצר לאחר מכן.
בנובמבר 2016 פרסם העיתונאי רביב דרוקר שפאקר קנה וילה בקיסריה, בשכנות למשפחת נתניהו, וכן דירה במלון "רויאל ביץ'" בתל אביב, והוא מבקש להשיג תושבות קבע בישראל.
עורך דינו של פאקר בישראל, יעקב וינרוט נפגש עם שר הפנים אריה דרעי וביקש עבור פאקר מעמד של תושב קבע בישראל.
כמו כן חשף דרוקר הטבות שהעניק פאקר ליאיר נתניהו, בהן שהייה במלון ושימוש במטוס פרטי.
בדצמבר 2016 החלה משטרת ישראל לחקור את הפרשה, במסגרת תיק 1000. לאחר ניסיונות רבים העיד פאקר ב-28 בנובמבר 2017 במלבורן לפני חוקרים אוסטרלים.
פאקר היה נשוי לדוגמנית האוסטרלית ג'ודי מירס בשנת 1999 עד 2002. לאחר הגירושין התיידד פאקר עם טום קרוז והיה פעיל בכנסיית הסיינטולוגיה באוסטרליה עד שנת 2011.
בשנים 2007 עד 2013 היה נשוי לדוגמנית אריקה בקסטר, ונולדו להם שלושה ילדים, המתגוררים כיום בלוס אנג'לס.
בינואר 2016 התארס עם הזמרת מריה קארי.
במרץ 2018 פרש פאקר ממועצת המנהלים של חברת "קראון ריזורטס" והתאשפז בבית חולים פסיכיאטרי בארצות הברית.
פאקר התייחס לכך בביוגרפיה "The Price of Fortune: The Untold Story of Being James Packer" שיצאה לאור בנובמבר 2018. הוא מתאר כיצד חייו יצאו מכלל שליטה לאחר שהתמכר לוודקה ולתרופות מרשם.
פוגו השלישי הוא קצין בדימוס בדרגת אדמירל בצי ארצות הברית.
בתפקידו האחרון כיהן כמפקד פיקוד אירופה ואפריקה של צי ארצות הברית.