tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך השואה ביוון ניצלה הקהילה היהודית בזקינתוס, שמנתה 275 נפשות, מגירוש בזכות פעולותיהם האמיצות של ראש העיר לוקאס קארר והמיטרופוליט כריסוסטומוס דימיטריו, אשר סירבו לציית לפקודות הנאצים למסור רשימה של חברי הקהילה היהודית לצורך גירושם למחנות ההשמדה.
במקום זאת, הם הסתירו את יהודי העיר בכפרים שונים ומסרו רשימה שכללה רק את שמותיהם שלהם.
כל האוכלוסייה היהודית שרדה את המלחמה.
קהילת יהודי זקינתוס הייתה הקהילה היהודית היחידה תחת הכיבוש הגרמני באירופה שלא גורשה או הושמדה.
ב-9 בספטמבר 1943, שישה ימים לאחר כניעת איטליה, הגרמנים השתלטו על האי.
בשונה מהקהילות היהודיות במרכזי אוכלוסייה גדולים יותר, כמו סלוניקי, אתונה וקורפו, פקודות האיסוף הגרמניות בזקינתוס היו בלתי פורמליות, ולא באמצעות צווים פומביים.
ראש העיר שמונה על ידי הגרמנים, לוקאס קארר, היה אחראי למצוא 200 עובדים יומיים לצורכי הגרמנים, בעיקר לבניית ביצורים או עבודה בבסיס הארטילריה בקלמקי, כאשר לקהילה היהודית ניתנה מכסה של 5 אנשים בהתאם לאחוז שלהם באוכלוסייה.
לאחר שנודע לו כי הגרמנים יענו עובדים שיתגלו כיהודים, קארר החליף את העובדים היהודים בנוצרים תמורת פיצוי כספי עבור החלפות יומיות.
המושל הצבאי של זקינתוס, אלפרד לות', דרש מקארר להמציא רשימה של יהודי האי תחת איום במוות.
קארר התייעץ עם המיטרופוליט כריסוסטומוס, ושרף את רשימת היהודים בעצתו של המיטרופוליט.
כריסוסטומוס גם תיאם פגישה בין קארר, לות' ונשיא הקהילה היהודית, משה גאני; הוא הורה לגאני להגיע לפגישה לבוש בבגדים קרועים כדי לתת ללות' את הרושם שיהודי זקינתוס היו עניים ולא מהווים איום על הגרמנים.
קארר וכריסוסטומוס גם שיחדו את לות' בטבעת יהלום כדי להימנע ממסירת הרשימות.
הם הסבירו ללות' שרוב היהודים עזבו את זקינתוס בשל ההפצצות והמלחמה, וכי איסוף יהודי זקינתוס יהיה חסר תועלת.
לאחר דרישות חוזרות ונשנות מהגרמנים לרשימת היהודים, קארר וכריסוסטומוס הגישו רשימה שכללה רק את שמותיהם שלהם.
פסלים של המיטרופוליט וראש העיר מנציחים את גבורתם באתר בית הכנסת ההיסטורי של העיר, שנהרס ברעידת האדמה של 1953. בשנת 1978, יד ושם העניק למיטרופוליט כריסוסטומוס ולראש העיר קארר את התואר "חסידי אומות העולם".
לאחר המלחמה, כל יהודי זקינתוס עלו לישראל או עברו להתגורר באתונה.
הצעקה (בנורווגית: Skrik) היא סדרת ציורים אקספרסיוניסטים והדפסים שנוצרה בין השנים 1893 עד 1910 על ידי האמן הנורווגי אדוורד מונק.
הסדרה מציגה דמות אדם המצוירת בקווים מופשטים וניצבת על גשר עץ על רקע הפיורד של אוסלו, כפי שהוא נשקף מהגבעה של הפרוור שבאוסלו.
העיניים החלולות והפה הפעור נחשבים בעיני רבים לזעקה אילמת כנגד החיים המודרניים.
רבים רואים בציורו של מונק את אחד הסמלים החשובים של המאה ה-20 המבטא את החרדה האקזיסטנציאליסטית.
שמה של הסדרה, "הצעקה", הוא השם המקובל גם בכל שאר השפות (כגון אנגלית: "The Scream"), אך שמו המקורי בנורווגית, "Skrik", פירושו גם "צווחה", ויש בו פן אונומטופי המבטא את הבעת פניה של הדמות.
הציורים מושפעים מהדפסים יפניים, דבר הבא לידי ביטוי בהצרה הקיצונית של הגשר ובהצגת נוף הרקע כמעין גלים אקספרסיביים.
הרקע הגלי משתקף גם בדמות הצועקת.
במוזיאון מונק נמצאות שתי גרסאות שאחת מהן מ-1910. ב של נורווגיה נמצאת הגרסה הראשונה, זו המופיעה בתמונה משמאל, מ-1893. , איל ספנות נורווגי, מחזיק בגרסה נוספת שצוירה בפסטל.
מונק יצר גם הדפס אבן של התמונה.
אולסן מכר את הגרסה שבבעלותו במכירה פומבית של סות'ביס ב-2012 במחיר שיא של כ-120 מיליון דולר.
"הלכתי לאורך שביל עם שני ידידים - השמש נטתה לשקוע - לפתע האדימו השמים כדם - עצרתי, כוחי תש, ונשענתי על הגדר - היה דם ולשונות אש מעל הפיורד הכחול-שחור ומעל העיר - ידידיי הוסיפו ללכת, ואני עמדתי שם רועד מחרדה - וחשתי צעקה אינסופית עוברת בטבע."
תיאור זה הביא כמה פרשנים לסברה כי הדמות בתמונה אינה זועקת אלא מגיבה בייאוש לזעקה העוברת בטבע.
ב-2003 סברו כמה אסטרונומים כי השמים האדומים לא היו רק הבעת רגשות או דמיון של הצייר, אלא נבעו מהתפרצות הר-הגעש קרקטואה בשנת 1883, שגרמה לשקיעות מרהיבות באופן בלתי-רגיל ברחבי אירופה בחורף שלאחר מכן.
ייתכן שהדמות המוזרה, חסרת המגדר שבחזית התמונה קיבלה את השראתה ממומיה פרואנית שמונק עשוי היה לראותה בתערוכה העולמית של פריז (1889).
המומיה הזו, אשר נמצאה כורעת בתנוחה עוברית וידיה לצד פניה, הציתה גם את דמיונו של ידידו של מונק, פול גוגן, ושימשה השראה לדמות המרכזית בציורו של גוגן "האומללות האנושית" ("בציר הענבים בארל") ולזקנה בציורו "מאין אנו באים?
ייתכן גם שאת ההשראה לסדרה קיבל מונק מאחותו, שסבלה מהפרעה דו-קוטבית, והייתה מאושפזת בבית-החולים לתשושי נפש למרגלות גבעת אקברג.
יש הטוענים שהתחושות שמעבירה "הצעקה" מזכירות את התחושות הנובעות מהפרעת דה-פרסונליזציה.
מדובר בתחושות של אי-התאמה בין הסביבה החיצונית לבין הסביבה הפנימית של האדם.
10 שנים אחרי השלמת "הצעקה", התגלה משפט בפינה השמאלית העליונה.
הוא רשום בעפרון, באותיות קטנות מאד, כמעט בלתי נראות.
המשפט הוא: "ציור זה חייב להיות מעשה ידיו של מטורף".
הוא מצוי רק על הגרסה הראשונה של "הצעקה", וברור שנכתב אחרי השלמת הציור .
במשך תקופה ארוכה הדעה הרווחת הייתה שהכיתוב הוא תוצאה של ונדליזם.
כך גם צוין בקטלוג יצירותיו של מונק, אשר נערך על ידי Gerd Woll ופורסם בשנת 2008, תוך הוספת הערה שזו קביעה משנת 1904, לקראת הצגת התמונה בקופנהגן.
אולם, במחצית חודש פברואר 2021, אוצרי , בראשות Mai Britt Guleng, פרסמו דעה שונה, האומרת שהמשפט נכתב על ידי מונק עצמו.
מסקנה זו מבוססת על בדיקה מדוקדקת במצלמות תרמיות והשוואה לכתבי יד מרובים של מונק.
הניסיון להבין את המעשה העלה השערה שהסיבה האפשרית נעוצה במפגש סטודנטים של אוניברסיטת אוסלו, אשר עסק ב"הצעקה".
התמונה הוצגה אז (1895) בגלריה לאמנות באוסלו ועוררה הדים רבים, רובם שליליים.
במהלך המפגש סטודנט לרפואה בשם Johan Scharffenberg הצהיר שתמונה זו צוירה בוודאות בידיו של מטורף.
מונק, אשר נכח במפגש, נעלב קשות והמשיך שנים רבות להזכיר את האירוע.
היצירה נחשבת לאחת היצירות הראשונות בסוגת אמנות ההלם.
"הצעקה" זכתה ל רבים בתרבות של שלהי המאה העשרים.
היא עובדה מחדש על ידי אמנים כגון אנדי וורהול, רוי ליכטנשטיין, טרייסי אמין וגארי לארסון.
היא שימשה כהשראה לסרטון אנימציה בערוץ MTV, כמסכה המופיעה בסדרת הסרטים צעקה, ועוד.
היחס אליה איבד משהו מן האימה שהדימוי הביע בתחילתו.
היצירה אף היוותה השראה לדמות Silence המופיעה בעונה השישית של הסדרה "דוקטור הו".
אחד מציורי הסדרה נמכר במכירה פומבית של סות'ביס ב-2012 בסכום שיא של 119,922,500 דולר.
בפרק "שוד העוגיות הגדול" של הסדרה "רחוב סומסום" מוצג ציור דומה לציור 'הצעקה', כשההבעה של הדמות נוצרה בעקבות שכרובי הפיל בטעות עוגיית ענק בסדנא של מונק כששימש כשליח.
כמו כן, בהמשך עוגיפלצת מציג הבעה דומה.
היצירה הופיעה בסרט לוני טונס: חוזרים לאקשן כאחת מהתמונות בהן עוברים באגס באני ודאפי דאק במרדף במוזיאון הלובר.
ב-12 בפברואר 1994 נגנבה הגרסה הראשונה של "הצעקה" (1893) שהוצגה ב.
הגנבים דרשו עבור השבתה מיליון דולר, אולם היא הושבה במאי 1994 במבצע עוקץ בלא שהכסף הועבר לגנבים.
באוגוסט 2004 נגנבה אחת מגרסאות הציור ממוזיאון מונק אוסלו.
חשוד במעשה, שהיה קשור גם לרצח קצין משטרה באפריל 2004, נעצר והורשע ב-2005. באוגוסט 2006 נמצאה התמונה והתברר שהיא ניזוקה באופן בלתי הפיך.
אחת ההשערות היא שהשודדים גנבו את התמונה כדי להסיט את תשומת הלב הציבורית מרצח קצין המשטרה וכי כלל לא התעניינו בתמונה עצמה.
חברת הנפט היפאנית תרמה 670 אלף דולר כדי לסייע בתיקון יצירות המופת של אדווארד מונק "הצעקה" ו"מדונה", שנפגעו בעת השוד.
במאמר מאמץ סוויפט גישה של סטטיסטיקאי אטוּם, הגורס כי הפתרון הטוב ביותר לבעיית הילודה, העוני והרעב באירלנד הוא אכילת ילדיהם של העניים, צעד שיתרום להכנסתן של המשפחות העניות וישפר את איכות המזון העולה על שולחנו של הציבור.
הצעה היא הגדרה כוללת שמהותה פעולה המיועדת להניע אדם או ציבור לבצע דבר מה (או לפחות לחשוב עליו).
השימוש בה נפוץ בשלל הקשרים ונושאים, בדף זה ההתייחסות היא להופעותיה במשפט.
הופעותיה העיקריות במשפט הן בשני תחומים: בדיני חוזים ובדיני ניירות ערך.
התנאי האלמנטרי ביותר עבור חוזה, כפי שמופיע בסעיף 1 לחוק החוזים (חלק כללי) הוא קיומה של הצעה וקיומו של קיבול מצד הניצע (מושא ההצעה).
הצעה תחשב לכשרה כאשר היא מאופיינת בגמירוּת דעתו של המציע ובמסוימות.
כאשר הצעה מאופיינת בשני אלו ניתן להניח כי המציע מתכוון לכונן יחסים חוזיים, ובהימצא ניצע שמוכן לקבל הצעתו (והקיבול שלו גם כן מאופיין בגמירות דעת ומסוימות) הרי שנכרת חוזה.
גמירות הדעת היא הרצינות שמאפיינת את ההצעה.
לדוגמה, כאשר אדם אומר בבדיחות הדעת לחברו כי ייתן לו דבר מה יקר ערך בתמורה למעשה פעוט, ברור לנו כי אין מדובר בחוזה מחייב מאחר שהדברים נאמרים כהלצה ואינם משקפים גמירות דעת.
מסוימות היא פירוט של הנתונים החיוניים לעסקה שבהיעדרם לא ניתן להסיק כי אכן התכוון המציע לכונן יחסים חוזים.
ההנחה היא שכאשר אדם נמנע מלציין פרטים שלא ניתן להשלימם בנקל הרי שאין הצעתו מסוימת דיו כדי להוות בסיס איתן להצעה.
פניה לציבור להציע הצעות היא הזמנה.
מדובר בדרך שבה המציע נמנע מלחשוף את עצמו לקיבול ולסגירת עסקה, אלא הוא מעביר את "נטל" ההצעה לצד השני.
במקרה כזה, הופך הצד השני למציע, והמזמין נוטל לעצמו את החירות האם לקבל את אחת ההצעות, ואם כן איזו מהן.
הצעה בתחום נירות הערך משמעותה פעולה שמיועדת להניע אדם או ציבור לרכוש ניירות ערך.
הכוונה העיקרית היא לרישום מניות בבורסה או לפניה לציבור להציע הצעות בנוגע לרכישת מניות כאלו (הזמנה).
הפירוש להצעה בתחום דיני ניירות הערך רחב הרבה יותר מההצעה החוזית.
בעניין אברון יזם יהודי החל מפזר שמועות בבתי הכנסת בדבר עסקה גדולה שהוא עומד לבצע, את הצורך שלו במימון ואת הכוונה להנפיק מניות של החברה.
צורת הפצה מיוחדת זו, שלא כללה שיווק ישיר, קרי הצעה במובן החוזי, נכללה גם כן כהצעה במובן של דיני ניירות הערך.
כתוצאה מכך חייב היה היזם בתשקיף.
עם זאת הן בתיקון 20 לחוק ניירות ערך והן בפרשת קלאב הוטל הובהר כי דרושה פעולה ממשית כלשהי כדי שהדבר יחשב להצעה- אך אין דרישה למסוימות ולגמירות דעת ברמה הנדרשת בדיני החוזים.
הצעת ניירות ערך לפחות מ-36 ניצעים תחשב הצעה פרטית.
במשפט האמריקאי נעשית ההבחנה לפי משקיעים בפועל ולא ניצעים.
בדומה לדין האמריקאי גם בישראל אין כוללים במספר הניצעים סוגי משקיעים שאינם זקוקים להגנה שמעניקים דיני ניירות הערך (מכונים במשפט האמריקאי: משקיעים מסווגים).
הצעה פרטית אינה חייבת בתשקיף, וזהו אחד מיתרונותיה הגדולים.
כאשר מדובר בתאגיד מדווח הצעה פרטית חייבת בגילוי לשאר המשקיעים.
ישנן שתי צורות הבחנה בין סוגי ההצעות הפרטיות: אחת נוגעת לאופן האישור (הצעה מהותית מול הצעה שאינה מהותית) והשנייה עוסקת בדרישות הגילוי (הצעה חריגה, הצעה מהותית, הצעה רגילה [הצעה שאינה מהותית]).
על הצעה מהותית חלים כללי האישור של עסקאות הדורשות אישור מיוחד (ס' 270-275 לחוק החברות), הצעה רגילה מאושרת על ידי הדירקטוריון.
כאשר מדובר בהצעות פרטיות שמשנות סדרי עולם בחברה מבחינת האחזקות (יצירת בעל שליטה, הצעה המכוונת לנושא משרה וכו') ויש חשש לפגיעה בבעלי המניות קובעים כללי גילוי מחמירים יותר כדי שבעלי המניות יוכלו לכלכל את צעדיהם נכון יותר.
כאשר ישנה הצעה פרטית חריגה על החברה לשלוח לבעלי המניות דו"ח מיוחד הדומה באופיו לתשקיף: על עטיפת הדו"ח מופיעים פרטים עקרוניים ותוכן הדו"ח כולל התייחסויות לפרטי הניצע הכוללים: בעל השליטה בתאגיד, סוג נירות הערך שמוצעים, ייעוד התמורה שתתקבל.
מאז הקמת מדינת ישראל ב-1948 נשמעו הצעות להקמת מדינות יהודיות נוספות בשטחה של ארץ ישראל, או אף במקום אחר בעולם.
ההצעות, רובן ככולן, נשאו אופי מחאתי וסמלי.
אף אחת מאותן ישויות לא קיבלה ריבונות על ידי מדינה כלשהי או הוכרה על ידי גופים בינלאומיים.
להצעות מסוג זה יש מקבילות במקומות אחרים בעולם.
הכרזות על הקמת מדינה מסיבות פוליטיות
מדינת יהודה - הוכרזה על ידי מיכאל בן חורין ב-1989, כשבן חורין מכהן כנשיא המדינה.
נושא "מדינת יהודה" עולה לעיתים בעת אפשרות של קרע בין הימין הדתי לבין מוסדות המדינה.
בשנת 2004 בעקבות תוכנית שיצאה מלשכת ראש הממשלה לפיה לא יפונו יישובים והתנחלויות במסגרת הסכם מדיני, ותינתן האפשרות לתושבים לחיות במדינה הפלסטינית, נשמעה בחוגי הימין ההצעה להתנתק ממדינת ישראל, ולהקים את מדינת יהודה שתגן על תושביה היהודים.
בספטמבר 2011 הכריזה קבוצת מתנחלים ביישוב נופים על הקמתה העתידית של ישות יהודית ביהודה ושומרון שתשמור על ריבונות יהודית באזור, במקרה של נסיגת צה"ל וניסיון למסירת השטח לישות פלסטינית.
מדינת תל אביב (או מדינת גוש דן) - היא כינוי למרקם האזרחי, השמאלני-חילוני בתל אביב.
לפרקים עולה בפי חברי מחנה זה ההצעה לפרישה משאר המדינה לטובת "מדינת תל אביב".
ההצעה הוצעה לראשונה על ידי אלי זבולוני, דודו גבע ורינת ברקוביץ', כמחאה נגד ההתייחסות המרובה מדי לסכסוך הישראלי-ערבי.
הרשות היהודית העצמאית בחבל עזה - הוכרזה ערב יישום תוכנית ההתנתקות, ב-14 באוגוסט 2005, על ידי אריה יצחקי, תושב כפר ים שבגוש קטיף, שהוכתר כמזכיר הזמני של הישות עד הבחירות הכלליות בין 2,500 האזרחים, לדבריו.
הרשות, התיימרה להיות רשות אוטונומית בדומה לרשות הפלסטינית, דרשה מראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, לספק לה נשק ותחמושת, ושלחה מכתבים למזכ"ל האו"ם קופי אנאן.
כעבור ארבעה ימים, לאחר שמספר אזרחים התבצרו במקום כשיצחקי מגן עליו עם רובה M16 ומכריז על חגיגות העצמאות הקרבות, המתחם פונה במסגרת תוכנית ההתנתקות.
אוטונומיה רוסית בארץ ישראל - בכתב העת זרקאלו ("ראי") התפרסמה תחת הכותרת "מנשר רוסי" הצעתו של דמיטרי סליבניאק, איש רוח תושב קריית ארבע, להקמת אוטונומיה רוסית בארץ ישראל, עבור עולי חבר המדינות.
בהמשך המסה הפורשת את תולדות ישראל מול תולדות המיעוט דובר הרוסית בישראל, זה שאינו רוסי ואינו ישראלי, התפרסם רב-שיח שדן בהצעה.
ניו יזראל - הוצעה בשנת 2000 על ידי קבוצה של אקדמאים ואנשי היי-טק , כשהיא מציעה את הגירתם של ישראלים חילוניים בני המעמד הבורגני אשר ייצרו מדינה בשם ניו יזראל.
לאחר שעוררה דיון ציבורי במהלך שנת 2000, גברו הקולות המבקרים והתנועה החלה מאבדת את הלגיטימציה.
אחת הסיבות לדעיכתה של ההתארגנות הייתה העלייה במספר פיגועי הטרור בשנים 2000 ועד 2002 והאינתיפאדה שפרצה כחודש לאחר ייסוד התנועה, שהגבירו דווקא את הביקורת כלפי ההתארגנות מתוך רצון לשמירה על אחדות חברתית בתקופת משבר.
רעיונות להקמת התיישבויות של ישראלים חילוניים מחוץ לארץ ישראל, הועלו מחדש בעקבות הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע והרפורמה המשפטית כך למשל נעשה שימוש בשם "ניו יזראל" כיוזמה לרכישת קרקעות במדינות המערב להקמת יישובים אשר ישכנו ישראלים ליברליים.
אוטונומיה חרדית - בשנת 2013 פורסם בעיתון המודיע מאמר הקורא ל"אוטונומיה חרדית" מדינת ישראל.
קבוצת חרדים פתחה דף פייסבוק שמטרתו , ופירטה את שלבי התוכנית.
הסופר חיים ולדר פרסם מאמר בעיתון יתד נאמן ובו כתב כי ייתכן ונפתח הפתח לניתוק החרדים מהמדינה.
הפרסומאי דודי זילברשלג קרא לחשוב מחדש על החיבור בין החרדים לבין המדינה ואף הציע לציבור החרדי להפסיק לקבל שירותים מגופים חילוניים וליצור לעצמם אלטרנטיבה.
הסדרה הישראלית מ-2018, אוטונומיות, מבוססת במידה רבה על רעיון זה.
הצעות שינוי שיטת הממשל בישראל הוא כינוי למכלול הצעות שהועלו על סדר היום הציבורי והפוליטי החל משנות ה-80 במטרה לשנות את מבנה הממשל הפרלמנטרי הקיים בישראל.
חלק מההצעות קוראות לערוך שינויים מבניים "קטנים" במסגרת השיטה הפרלמנטרית, בעוד שחלקן קוראות לשינוי "גדול" במבנה הממשל.
מרבית ההצעות לשינויים "גדולים" הן לכיוון ממשל נשיאותי עם התאמות למציאות הפוליטית הישראלית.
לאור התפתחות היכולות החישוביות והאמצעים לתקשורת אישית, יש גם הצעות בכיוון ההפוך.
כגון להגדיל את הכוח שניתן לציבור על חשבון הפוליטיקאים והפקידות הקיימים.
הרקע והנסיבות שהובילו להעלאת ההצעות
שיטות בחירה בדמוקרטיות בעולם מורכבות ממספר מרכיבים:
ממשל נשיאותי, בו ראש הרשות המבצעת נבחר באופן נפרד מהרשות המחוקקת ונושא באחריות כלפי ציבור הבוחרים.
ממשל כזה קיים לדוגמה בארצות הברית.
ממשל פרלמנטרי, בו הציבור בוחר את נציגיו לפרלמנט.
לאחר מכן מפלגת הרוב או הקואליציה מקימות מתוכן את הממשלה, שזקוקה לאמון הרוב בפרלמנט.
ממשל כזה מתקיים בחלק ניכר מהדמוקרטיות בעולם המערבי.
ממשל מעורב, כזה המשלב מאפיינים של ממשל פרלמנטרי וממשל נשיאותי, בו בדרך כלל נשיא המדינה מתמקד בענייני חוץ וראש הממשלה בענייני פנים.
הממשל בצרפת הוא דוגמה לשיטה כזאת.
שיטת בחירות יחסית בה מתחלק מספר הקולות בבחירות במספר המושבים בפרלמנט ועל ידי כך נקבעת כמות המנדטים לכל מפלגה בפרלמנט.
שיטת בחירות אזורית בה מספר המושבים בפרלמנט מחולק לפי אזורים במדינה כך שלכל אזור יש מספר מושבים (בצורה שווה בין כל האזורים או בחלוקה לפי גודל האוכלוסייה בכל אזור).
בחירות ארציות, שבהן המדינה היא אזור בחירה אחד ויחיד.
בחירות אזוריות, שבהן המדינה מחולקת למחוזות והבוחרים בוחרים את נבחריהם באותו מחוז.
כך נוצר קשר בין הבוחר לנבחר.
בחירות ארציות ואזוריות מעורבות, שבן אחוז מסוים מן הנבחרים בפרלמנט נבחר בבחירות אזוריות והחלק האחר בבחירות ארציות.
בישראל, נהוגה השיטה הפרלמנטרית ושיטת הבחירות היא ארצית-יחסית מאז קום המדינה ב-1948, ועד היום, למעט בין השנים 1996–2001, שבהן יושם חוק הבחירה הישירה.
עד 1977 נשלטה המערכת הרב-מפלגתית על ידי מפא"י הדומיננטית (ובהמשך מפלגת המערך).
מאז חילופי השלטון ב-1977 הפך בהדרגה מבנה המערכת לדו-קוטבי.
במבנה זה התחרו שתי המפלגות הגדולות, הליכוד והמערך, כאשר השוויון בכוחן (40 מנדטים לערך לכל מפלגה) סיפק למפלגות הקטנות יכולת סחטנות פוליטית גבוהה.
זאת משום שבהיעדר תמיכתן לא היה רוב קואליציוני לממשלה.
כל זה הוביל לאי-יציבות שלטונית, כפי שהתבטא למשל ב"תרגיל המסריח" ב-1990.
בין שנת 1996 לשנת 2001 התקיימו 3 מערכות בחירות תחת "חוק הבחירה הישירה", שהיה אמור לחזק את ראש הממשלה ולהפחית מכוחן של מפלגות לשון המאזניים.
בשנת 1996 לראשונה התאפשרה בחירה ב-2 פתקים – בחירת ראש הממשלה בבחירה ישירה ובחירה נוספת במפלגה לכנסת.
עם זאת, החוק גרם לתוצאות ההפוכות: התלות של הממשלה במפלגות הקטנות התעצמה בגלל התחזקותן כתוצאה מפיצול פתקי ההצבעה.
לדוגמה ניתן לראות את התחזקות מפלגת ש"ס, שלאחר מערכת הבחירות ב-1999 הגיעה לשיא כוחה – 17 מנדטים.
מנגד, מפלגת "ישראל אחת" היא מבין הקטנות שידעו מפלגות השלטון בממשלות ישראל עם 26 מנדטים בלבד.
כתוצאה מהאכזבה מהשיטה, עם בחירתו של אריאל שרון בשנת 2001 בוטל החוק וישראל חזרה לבחור בפתק אחד בלבד בבחירות בשנת 2003. עם זאת, הפיצול הפוליטי הגובר נתן את אותותיו גם לאחר ביטול חוק הבחירה הישירה, מה שגרר את המשך העיסוק בהצעות לשיפור המשילות ושינוי שיטת הממשל בישראל.
אם נמדוד את משך הכהונה של ממשלות כאינדיקטור ליציבות פוליטית, אזי ישראל מאופיינת בחוסר יציבות פוליטית: במשך 70 שנות קיום המדינה כיהנו שלושים וארבע ממשלות, כלומר ממוצע של כשנתיים, כאשר משך כהונתה החוקי של הכנסת הוא ארבע שנים.
הממוצע אף נמוך יותר אם מתחשבים בעובדה שממשלה מכהנת כממשלת מעבר מרגע ההכרזה על בחירות – כלומר 4 חודשים לפני הבחירות שבהן הממשלה איננה מתפקדת כממשלה לכל דבר.
מצב זה הוחמר בעשור האחרון בשל חילופים מהירים של שרים.
חוסר יציבות זה גורם לבעיית משילות, כפי שמתבטא לעיתים בעת שהממשלה נוטה להעדיף שיקולים קואליציוניים קצרי טווח על-פני גיבוש עדיפויות לאומיות לטווח הארוך.
כשלי ממשל אלו הובילו גורמים שונים בשדה הפוליטי ובמרחב הציבורי להעלות הצעות לשינוי שיטת הממשל בדרך זו או אחרת.
הצעות חוק עיקריות לשינוי שיטת הממשל
הצעות חוק לשינוי בכיוון ממשל נשיאותי
בשנים האחרונות הוגשו שתי הצעות חוק מרכזיות לשינוי שיטת הממשל בכיוון הדגם הנשיאותי: האחת היא הצעת חוק יסוד: נשיא המדינה (נוסח חדש), שהוגשה ב-2003 על ידי חיים רמון, אז חבר הכנסת במפלגת העבודה, והשנייה היא הצעת חוק יסוד: הממשלה (הפרדת רשויות ומשטר נשיאותי), שהוגשה ב-2006 על ידי אביגדור ליברמן.
מטרת שתי הצעת החוק היא להגביר את יציבות השלטון ולתת מענה לתלות הממשלה בהסכמים קואליציוניים ובמנגנונים הבירוקרטיים.
בעיה נוספת שהצעות החוק באות לפתור היא הפגיעה בביקורת הפרלמנטרית עקב הרוב הקואליציוני עליו נשענת הממשלה.
כפתרון לכך הציעו רמון וליברמן לכונן ממשל בעל יסודות נשיאותיים המשלב התאמות למוסדות הממשל הקיימים בישראל.
המשותף לשתי ההצעות הוא שראש הרשות המבצעת נבחר בבחירות נפרדות מהכנסת, נוסח צרפת, לתקופת כהונה של ארבע שנים.
ראש הרשות המבצעת אף ממנה את שרי הממשלה, שנושאים באחריות כלפיו ולא יכולים לכהן כחברי כנסת.
הכנסת מצידה תתרכז בחקיקה ובפיקוח פרלמנטרי.
יש גם כמה נקודות שוני בין ההצעות:
רמון מציע לבטל את מוסד נשיא המדינה במתכונתו הנוכחית ולמנות כנשיא את ראש הרשות המבצעת.
בניגוד אליו ממשיך ליברמן לקרוא לראש הרשות המבצעת בשם ראש הממשלה.
אצל רמון ניתן להעביר ראש ממשלה מכהונתו ברוב של תשעים חברי כנסת בפעולה משולבת עם הרשות השופטת, בעוד אצל ליברמן דרוש רוב של שמונים ח"כים.
אצל רמון יש הגבלה על מספר השרים (לא יפחת משמונה ולא יעלה על שמונה-עשר) וזכות וטו לנשיא על חוק של הכנסת.
ביטול חוק מחזיר אותו לכנסת לחקיקה מחודשת וסופית.
אצל ליברמן הדחת ראש הממשלה אין משמעה גם הפלת הממשלה.
בנוסף ראש הממשלה רשאי בהסכמת נשיא המדינה לפזר את הכנסת.
עוד מציע ליברמן להעלות את אחוז החסימה ל-10%.
הצעות חוק לשינוי במסגרת הממשל הפרלמנטרי
במהלך כהונתה של הכנסת השלישית הגיש חבר הכנסת יוסף אלמוגי (מפא"י) הצעת חוק פרטית לקיום משאל עם בדבר שיטת הבחירות הרצויה.
אלמוגי הציע להעמיד לפני ציבור הבוחרים את האפשרות לבחור בין השארת השיטה הקיימת, לבין אימוץ שיטת הבחירות האזורית-רובית לפי המודל הקיים בבריטניה.
הרעיון לקיים משאל-עם בשאלת שיטת הבחירות התגבשה במפא"י לאחר חקיקת חוק יסוד: הכנסת, שם שוריינה שיטת הבחירות הקיימת, כך שדרוש רוב לשינוי מיוחד של 61 חברי כנסת לשינוי שיטת הבחירות הבחירות לכנסת.
במפא"י סברו כי מרבית הציבור בעד שינוי שיטת הבחירות לכנסת, ולכן משאל-עם הוא הדרך היעילה ביותר לעקוף את "השריון" של השיטה היחסית במסגרת חוק היסוד.
הצעת החוק נפלה בסופו של דבר, לאחר שזכתה לתמיכה מצד 42 חברי כנסת כאשר 58 התנגדו לה.
בשנת 2006 הגיש חבר הכנסת מנחם בן-ששון, יו"ר ועדת חוקה חוק ומשפט, הצעת חוק שעניינה שינוי שיטת הממשל במסגרת הממשל הפרלמנטרי הקיים.
לפי ההצעה, תונהג "זכות ראשונים" שתבטיח את זהות ראש הממשלה למועמד שמפלגתו זכתה במספר הקולות הגדול ביותר.
כמו כן, מוצע להגדיל את הרוב הדרוש לפיזור הכנסת ולהבעת אי-אמון בממשלה לשבעים חברי כנסת.
גם סמכות ראש הממשלה לפזר את הכנסת נשארת בעינה.
בן-ששון אף רצה להחיל את "החוק הנורווגי הרחב", האומר כי כהונתו של חבר-כנסת תיפסק במידה ויתמנה לשר ויבוא במקומו החבר הבא ברשימתו.
הסיבה לכך נעוצה בניגוד האינטרסים בין תפקיד השר לבין תפקיד המחוקק.
בנוסף, אדם המכהן כשר אינו יכול להשקיע את הזמן הנדרש לפעילות פרלמנטרית ראויה ולהפך.
כמו כן, מוצע לקבוע את מספר השרים על לא יותר משמונה עשר ולא פחות משמונה.
אחוז החסימה יועלה בהדרגה ל-4%.
גם חברי-הכנסת אבישי ברוורמן, גלעד ארדן ועמי אילון, הגישו ב-2006 הצעת חוק הדומה מאוד לזאת של בן-ששון בתוספת שינויים מסוימים: ראשית, אי אישור תקציב המדינה על ידי הכנסת לא יביא לסיום כהונתה של הממשלה.
כמו כן, ייקבע הסף לפיזור הכנסת ולהבעת אי אמון בראש הממשלה על רוב של 66 חברים.
על רקע המגעים לכניסת ישראל ביתנו לממשלת אהוד אולמרט באוקטובר 2006, אישרה ועדת השרים לענייני חקיקה את העברת הצעת החוק לשינוי שיטת הממשל של אביגדור ליברמן להצבעה טרומית במליאה.
יחד עם זאת, ציין אולמרט כי הוא אינו תומך בממשל נשיאותי אלא בעריכת שינויים שיאפשרו את יציבות הממשל.
הצעה זו עוררה התנגדות מימין ומשמאל כאחד.
יו"ר העבודה, השר עמיר פרץ, אמר כי ההצעה עלולה לפגוע במעמד הכנסת וביכולתה לפקח על הממשלה.
חברת הכנסת שלי יחימוביץ' טענה כי ההצעה מעניקה כוח ללא מיצרים לאדם אחד – ראש הממשלה.
גם הליכוד הביע התנגדות נחרצת להצעה וגרס כי יש לדון בשינוי שיטת הממשל עם כל סיעות הבית.
לדברי יו"ר הליכוד, בנימין נתניהו, "נמצא פתרון הפלא לכל הבעיות שלנו – שינוי שיטת הממשל.
הדבר דומה למכונית שנוסעת לתהום ורוצים לשנות את הדגם שלה.
גם מפלגות הסקטוריאליות, כמו ש"ס והאיחוד הלאומי-מפד"ל, הביעו אי-שביעות רצון בגלל דאגה לשמירת האינטרס של ציבור בוחריהן.
בין המתנגדים התקיפים לרעיון היה גם שמעון פרס, שנכנס זמן לא רב לאחר מכן לתפקידו כנשיא.
לדעתו, ההצעה שגובשה מתאימה רק למדינה עם שתי מפלגות, אחרת נהיה עדים למקח וממכר קואליציוני בלתי פוסק.
לדבריו, ראשי הממשלות בעבר כדוד בן-גוריון ומנחם בגין קידמו נושאים שנויים במחלוקת למרות השיטה הקיימת.
בסופו של דבר, נתקלה יוזמת ליברמן בהתנגדות הכנסת.
בעקבות תוצאות בחירות 2009, שנתנו לקדימה יתרון של מנדט אחד בלבד על פני הליכוד, עלו שוב קריאות לשנות את שיטת הממשל באופן כזה שבבחירות הבאות יהיה מנצח ברור.
בכנסת התשע עשרה בוצעו תיקונים בשיטת הבחירות על מנת להגביר את יציבות הממשלה ולהקטין את מספר המפלגות בכנסת:
כחלק מתיקון חוק יסוד: הממשלה נחקקו התקנות הבאות:
מספר השרים לא יעלה על 18 (לבד מראש הממשלה) ומספר סגני השרים לא יעלה על 4.
לא ימונו שרים ללא תיק.
הפלת ממשלה מכהנת בהצבעת אי אמון תתממש רק בהצגת ממשלה חלופית – דבר שיאפשר קיום ממשלת מיעוט.
(הדבר שונה מהחוק שהיה קיים עד אז – הפלת ממשלה בהצגת ראש ממשלה חלופי בלבד, ללא צורך בהצגת ממשלה חלופית מלאה, הכוללת קווי יסוד, שרים וכו').
כחלק מתיקון חוק הבחירות לכנסת הועלה אחוז החסימה ל-3.25% על מנת להעלות את מספר המנדטים המינימלי למפלגה בכנסת ולצמצם את מספר המפלגות בה.
גדעון דורון, פרופסור בחוג למדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב ויו"ר האגודה הישראלית למדע המדינה, היה אחד מהתומכים הבולטים בממשל נשיאותי בקרב השיח האקדמי.
דורון הצביע על משבר משילות קשה, כך שהוא צפה כי במשבר המשטרי הבא יתבקש הציבור להכריע בין משטר פרלמנטרי לא מתפקד לבין משטר שאינו דמוקרטי.
לאותה עת הוא הציע את חלופת הממשל הנשיאותי.
למעשה הוא ראה את הברירה האמיתית שתעמוד בפנינו לא כברירה בין משטר נשיאותי ופרלמנטרי, אלא בין משטר נשיאותי ודיקטטורה.
עוד הוסיף דורון כי חוקה תקל מאוד על הצלחת הדגם הנשיאותי.
בין שאר יתרונות הדגם הנשיאותי הוא מנה את הגברת היציבות השלטונית וכושר המשילות על ידי ריכוז סמכויות הביצוע ברשות אחת, הפרדת רשויות יעילה, יצירת איזון בין הרשויות, שרים מקצועיים ולא פוליטיים, ריכוז עבודת הפרלמנט בחקיקת חוקים ובפיקוח על הרשות המבצעת ועוד.
פרופסור אוריאל רייכמן, נשיא המרכז הבינתחומי הרצליה, מציע להעניק סמכויות "נשיאותיות" לראש הממשלה אך עם זאת להשאיר את מוסד הנשיא על כנו, עם אותן סמכויות סמליות המוענקות לו כיום, כדי לאזן קצת את הסכנה הפסיכולוגית של גבהות הלב של ראש הממשלה.
עוד תומך מרכזי בדגם הממשל הנשיאותי הוא יחזקאל דרור, פרופסור למדע המדינה באוניברסיטה העברית ונשיאו הראשון של המכון לתכנון מדיניותו של העם היהודי.
לטעמו, הבעיה העיקרית של הממשל בישראל אינה הסכנה לדמוקרטיה אלא חוסר היכולת לקבל החלטות.
מתוך ראייתו את מצבה של ישראל, כמצב שבו הכרחי לקבל הכרעות גורליות, הוא מעדיף את הסיכונים האפשריים של ממשל נשיאותי על פני ודאות חוסר היכולת לקבל הכרעות בממשל הפרלמנטרי.
פרופסור דרור אף מזכיר את השינוי בשיטת הבחירה לראשות הערים והמועצות המקומיות שנעשה באמצע שנות השבעים.
במקום שיטה קואליציונית עברו הערים לבחירות בשני פתקים.
לדבריו, התוצאה טובה יותר מאשר בשיטה הקודמת.
גם במסגרות ציבוריות אחרות, כמו תנועת האזרחים "ישראלים לשיטת הממשל" או תנועת לאו"ר עולה הקריאה לשינוי השיטה לעבר ממשל נשיאותי.
חוקרי המכון הישראלי לדמוקרטיה, בראשותו של ד"ר אריק כרמון, סבורים כי משטר נשיאותי אינו הפתרון המתאים לישראל.
לראיה, הם מצביעים על כך שרוב המדינות הדמוקרטיות המפותחות הן דמוקרטיות פרלמנטריות, פרט לארצות-הברית.
לעומת זאת, רוב המשטרים הנשיאותיים לוקים בחוסר יציבות.
לדעת חוקרי המכון, המשטר הנשיאותי סובל מכמה חסרונות מרכזיים:
חיזוק ראש הרשות המבצעת ללא חיזוק המפלגות והכנסת יוביל לחוסר משילות.
הוכחה לכך היא הניסיון הכושל של הבחירה הישירה.
מוקד הלגיטימציה הדואלי עלול לגרום למצב של פרלמנט לעומתי.
הנשיא אינו תלוי באמון הרשות המחוקקת, מה שמחליש את אפקטיביות הפיקוח הפרלמנטרי.
תיפגע יכולת חברי הכנסת להשפיע על מדיניות הממשלה.
ממשלת שרים, הנושאת באחריות כלפי הנשיא, תהפוך לממשלת אומרי הן.
משטר נשיאותי הוא משטר של הכרעות רוביות ולא של פשרות.
בחברה מקוטבת ומשוסעת כמו החברה הישראלית עלול הדבר לגרום לניכור של מיעוטים ושל מי שלא הצביעו עבור הנשיא.
מלבד המכון הישראלי לדמוקרטיה ישנם עוד כמה חוקרים המתנגדים לדגם הנשיאותי.
כך למשל טען פרופסור שלמה אבינרי שמעבר לשיטה נשיאותית הוא רדיקלי מדי, משום שהוא מתעלם ממורכבות החברה הישראלית.
מכאן מסקנתו היא כי יש לתקן את השיטה הקיימת.
גם פרופסור אברהם דיסקין מהאוניברסיטה העברית מזהיר מפני כל שיטה שבה נבחר המנהיג ישירות על ידי העם.
לדבריו, ארצות הברית היא היוצא מן הכלל, בעוד שמרבית המדינות שבחרו בממשל נשיאותי שילמו על כך בהפיכה צבאית או במלחמת אזרחים.
הנשיא לשעבר, משה קצב, הקים ב-2005 את ועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל.
הוועדה, אותה ניהל הפרופסור מנחם מגידור, הגישה את המלצותיה בינואר 2007. מסקנתה העיקרית הייתה שהנהגת ממשל נשיאותי דורשת תנאים מקדימים שאינם קיימים בישראל – חוקה ותרבות פוליטית.
לכן המליצה הוועדה שלא להנהיג ממשל נשיאותי אלא לשפר את תפקוד הממשל הפרלמנטרי.
הצעות לשינוי במסגרת השיטה הפרלמנטרית
המכון הישראלי לדמוקרטיה הוא תומך בולט בשינוי השיטה תוך שמירה על המסגרת הפרלמנטרית, והעלה מספר הצעות לתיקון השיטה הפרלמנטרית:
העלאת אחוז החסימה ל-3.25% (בוצע)
יצירת הגבלה בחוק על התפצלות סיעות לאחר הבחירות.
הגברת חובת הדיווח של שרים ועובדי ציבור כלפי הכנסת.
בחינת הנושא של בית מחוקקים שני (כמו באנגליה למשל).
החלת "החוק הנורווגי" שמחייב ח"כ שמתמנה לשר להתפטר מהכנסת (בוצע חלקית – תקף רק לכנסת ה-20 ורק לשלושת האישים הראשונים בכל סיעה).
הכנסת מרכיב אזורי לבחירות (אזור) כך שייווצר קשר בין הבוחר לנבחר.
שבו המצביעים בוחרים בפתק ההצבעה את חברי המפלגה שלטענתם צריכים להיכנס לבית הנבחרים.
הגדלת מספר חברי הכנסת: כדי שמטלות הפיקוח של הכנסת יהיו על הרבה יותר אנשים, וגם כדי לשמור על יחס ראוי שבין חברי הפרלמנט למספר התושבים במיוחד כאשר אין פרלמנטים אזוריים.
גוף נוסף שמקדם את סוגיית שינוי שיטת הממשל זה שנים רבות הוא המרכז הישראלי להעצמת האזרח.
המרכז מציע חלופות לשיטת הממשל לשיפור להבטחת יציבות שלטונית בישראל באמצעות מחקר, הגשת הצעות חוק ולובי.
המרכז מפעיל גם את הפורום לייצוב הממשל, שמקדם באופן סדיר את הסוגיה באמצעות קיום מפגשים עם בכירים בפוליטיקה הישראלית.
המרכז גם השתתף בוועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל שהגישה המלצותיה בינואר 2007.
בנייר מדיניות של פורום קהלת הציעו החוקרים אברהם דיסקין ועמנואל נבון מספר שינויים בשיטת הבחירות והממשל.
שתי מטרות העל של השינויים המוצעים הן: א.
הגברת הייצוגיות של הבוחר, השפעתו על בחירת חברי הכנסת והגברת מחויבותם של חברי הכנסת כלפי הבוחרים.
חיזוק המשילות, הגברת יציבות הממשלה והקלה של תהליך ההרכבה שלה.
שתי ההצעות המרכזיות בנייר המדיניות הן:
יצירת אפשרות ל'ברית רב מפלגתית' לפני הבחירות.
ברית זו תיחשב להסכם עודפים בין כלל המפלגות החברות בו, שיכלול גם מפלגות בברית שלא יעברו את אחוז החסימה.
יושב ראש המפלגה הגדולה בברית יהיה מועמדה לראשות הממשלה.
אם זכתה ברית (או מפלגה) ב-61 מנדטים ומעלה, יציג יושב ראש המפלגה הגדולה בברית את ממשלתו לכנסת, ללא צורך באישורה (עם זאת ניתן יהיה להפיל את הממשלה באמצעות הצעת אי-אמון קונסטרוקטיבית).
אם לא זכתה אף ברית ב-61 מנדטים, יטיל הנשיא את מלאכת הרכבת הממשלה על יושב ראש המפלגה הגדולה בברית שזכתה במשותף למספר המנדטים הגדול ביותר, ובלבד שהברית זכתה לפחות ל-40 מנדטים.
מתן אפשרות למפלגה שתחפץ בכך, לקיים פריימריז לרשימת המפלגה ביום הבחירות, כך שמי שיצביע למפלגה יוכל לדרג את רשימתה בעת ההצבעה.
תוצאות לטווח הקצר ולטווח הארוך
בטווח הקצר, נפלו עד כה כל הצעות החוק הקוראות לשינוי שיטת הממשל עקב התנגדות הכנסת.
מכיוון שתהליך זה החל רק בשנות ה-80 והוא עדיין בהתהוות, לא ניתן לחזות את השפעותיו לטווח ארוך.
הצעה מגונה הוא סרט דרמה משנת 1993, בבימויו של אדריאן לין, ובכיכובם של רוברט רדפורד, דמי מור ווודי הרלסון.
הסרט מבוסס על רומן של ג'ק אנגלהרד.
הם לוקחים הלוואות ומשכנתה ובונים בית, אבל אז מתחילה עונה של שפל כלכלי והם עומדים להפסיד כל מה שיש להם.
בניסיון אחרון להרוויח כסף הם נוסעים לווגאס, בתחילה הם מרוויחים, אך לבסוף הם מפסידים את כל כספם.
מיליונר ששמע את הבעיה שלהם מציע להם עסקה במסגרתה הוא ישלם להם מיליון דולר תמורת בילוי של לילה עם האישה.
האישה (דמי מור) ובעלה נענים להצעה, אלא שלאחר שהחל הלילה התחרט הגבר וניסה למנוע את העסקה.
הוא איחר את המועד והעסקה בוצעה במלואה.
הסכום שקיבלו סייע לזוג לצלוח את המשבר ולפתוח בחיים חדשים, אבל כאביו של הבעל אינם מרפים והוא אינו בוטח באשתו יותר.
היחסים ביניהם מדרדרים והמיליונר שב לתמונה כשהוא מתחיל להעסיק את האישה - בתחילה בעל כורחה - כמתווכת, ורוכש נכס של הזוג המועמדים למכירה כאשר הם אינם עומדים בתשלום המשכנתה.
הוא פותח בחיזור אגרסיבי אחר האישה עד שלבסוף הזוג מתגרש והאישה עוברת להתגורר עם המיליונר.
לאחר מערכת יחסים סוערת האישה והבעל לשעבר נפגשים, וכשהמיליונר מבין שהאישה לעולם לא תסתכל עליו באותה צורה בה היא מסתכלת על בעלה לשעבר הוא גורם לה לעזוב אותו.
שני בני הזוג נפגשים בטעות במזח שבו נישאו, כששניהם הגיעו אליו על מנת להיזכר בראשית יחסיהם.
הם מחליטים לנסות ולבנות את הקשר ביניהם מחדש.
הצעדה לשוויון לאומי היא הפגנה ארצית שנערכה ב-11 באוקטובר 2009 (יום היציאה מהארון הבינלאומי) מול הבית הלבן בוושינגטון הבירה בארצות הברית.
ההפגנה קראה לעגן בחוק הפדרלי שוויון אזרחי והגנה מאפליה עבור הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) בכל 50 מדינות ארצות הברית ובמחוז קולומביה, ולבטל את מדיניות צבא ארצות הברית כלפי הומואים ולסביות - "אל תשאל, אל תספר" אשר אסרה על אנשי להט"ב מוצהרים לשרת.
את הצעדה יזמו האקטיביסטים דייוויד מיקסנר וקליב ג'ונס, והיא הייתה ההפגנה הראשונה בנושא זכויות להט"ב בארצות הברית שנערכה בוושינגטון די.
מאז שנת 2000. ארגונים אחרים יזמו פעילויות נוספות במהלך סוף השבוע בו התקיימה ההפגנה, ובהן צוינו 11 שנים לרצח של מת'יו שפרד, שקידם תשומת-לב ציבורית ופעולות חקיקה בנושא פשעי שנאה.
ארגונים רבים התקוממו לאחר אישורה של הצעה 8 בקליפורניה המבטלת את האפשרות לנישואים חד מיניים במדינה ומחו נגד מה שנתפס בעיניים כאוזלת יד בנושא מצד ממשלו של אובמה.
על אף שלא הייתה הערכה רשמית של כמות המשתתפים, אמצעי התקשורת בארצות הברית העריכו כי בצעדה השתתפו מעל 200,000 איש.
שלא כמו באירועים דומים שנערכו בשנים 1979, 1987, 1993 ו-2000 בהם הופיעו ידוענים והם משכו עד חצי מיליון איש, "הצעדה לשוויון לאומי" נשאה אופי של תנועה שורשית, ותוכננה להיות בסגנון מאופק.
מכיוון שהמארגנים עשו שימוש נרחב ברשתות חברתיות באינטרנט על מנת לגייס את המשתתפים, האירוע אורגן במהירות רבה יותר ובפחות הוצאות כלכליות בהשוואה לאירועים הקודמים.
המארגנים הוציאו סכום של 156,000 דולר על הפקת האירוע, וגייסו סכום של 260,000 דולר.
מלבד נאומים, במהלך האירוע הועברו סדנאות בנושאים שונים הקשורים לזכויות להט"ב כגון התרת שירות צבאי עבור להט"בים ברחבי העולם, אימוץ, וזכויות עבור טרנסג'נדרים.
קליב ג'ונס ושרי וולף קיימו סדנה בבית הקפה "Busboys and Poets", עם כמה מאות משתתפים, בנושא המאבק לזכויות להט"ב של הקהילה הגאה.
לאחר שהגיעה הצעדה מהבית הלבן אל הקפיטול, התקיים במקום כנס ובו נאמו יותר מ-30 אישים.
ג'ארט באריוס - נשיא הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה.
דסטין לאנס בלאק - במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק.
ליידי גאגא - זמרת ופעילה למען זכויות להט"ב.
ג'וליאן בונד - פעיל חברתי, ממובילי התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית.
לשעבר סנאטור מדינת ג'ורג'יה .
סטייסיאן צ'ין - משוררת ופעילה למען זכויות להט"ב.
מייקל האפינגטון - פוליטיקאי, לשעבר חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
קליב ג'ונס - פעיל חברתי בנושא להט"ב ואיידס, מיוזמי ההפגנה.
דייוויד מיקסנר - סופר ופעיל חברתי, מיוזמי ההפגנה.
ניקול מוריי-רמירז - פעילה למען זכויות להט"ב יתר מ-55 שנים, חברת ועדת העיר סן דייגו.
דן צ'וי - יוצא צבא ארצות הברית ששירת כקצין לוחם במלחמת עיראק, אשר הודח עקב מדיניות "אל תשאל, אל תספר".
קלואי מישל נובל - פעילה למען זכויות אדם.
טרוי פרי - כומר, מייסד כנסיית הקהילה המטרופוליטנית (MCC), המכילה משרד מיוחד התומך בקהילות להט"ב לצד 222 קהילות בכ-37 מדינות.
כריסטין קווין - פוליטיקאית, השלישית במועצת העיר ניו יורק.
ביל רוזנדל - פוליטיקאי, חבר מועצת לוס אנג'לס.
ג'ולי שפרד - אמו של מת'יו שפרד ופעילה למען זכויות להט"ב.
באבס סיפרשטיין - הטרנסג'נדית הראשונה החברה בוודעת המפלגה הדמוקרטית.
סינת'יה ניקסון - שחקנית (ידועה בשל תפקידה בסדרה "סקס והעיר הגדולה").
מקסין ת'רון סגן נשיא ה-NAACP.
אורבאשי וייד - פעיל למען זכויות להט"ב.
שרי וולף - סופרת ופעילה חברתית.
קיט יאם - מוזיקאי טרנסג'נדר.
בערב שלפני הצעדה התקיים בוושינגטון אירוע מטעם הקמפיין לזכויות אדם, ארגון הלהט"ב הגדול והמשמעותי ביותר מסוגו בארצות הברית.
באירוע נאם הנשיא ברק אובמה, והייתה זו הפעם השנייה שנשיא מכהן נואם בפני הארגון, אחרי ביל קלינטון בשנת 1997.
הנאום שודר במלואו ברשתות הטלוויזיה CNN ו-C-SPAN, ובו התייחס אובמה לסוגיות שונות של שוויון, כגון החוק האמריקאי למניעת אפליה במקומות עבודה, חוק פשעי השנאה, ההצעה לביטול חוק הגנת הנישואים, ונושא המאבק במחלת האיידס.
בנוגע למדיניות (המעוגנת בחוק) "אל תשאל, אל תספר", הצהיר אובמה באומרו כי: "אני אבטל את המדיניות.
הצעדה אל הים הידוע גם כמסעו של שרמן אל הים או בשמו הרשמי מערכת סוואנה היה מסע מלחמה אשר הוביל מייג'ור גנרל ויליאם שרמן דרך מדינת ג'ורג'יה במסגרת מלחמת האזרחים האמריקנית.
אל מסעו של שרמן אל הים הובילה הצלחתו במערכה על אטלנטה שהתנהלה ממאי עד ספטמבר 1864. שרמן ומפקדו, לוטננט גנרל יוליסס ס.
גרנט - הגנרל המפקד של הצבא, האמינו כי מלחמת האזרחים תבוא לכדי סיום רק כאשר תשברנה היכולות הכלכליות, האסטרטגיות והפסיכולוגיות של מדינות הקונפדרציה, ועל כן, ישם שרמן את עקרון האדמה החרוכה: הוא הורה לכוחותיו לשרוף יבולים, לשחוט עדרי בקר ולהחרים אספקה, ולבסוף להשמיד תשתיות אזרחיות לאורך נתיב התקדמותו.
יעדה השני של המערכה היה מסורתי יותר, שבירת הקיפאון הצבאי בו היו שרויים כוחותיו של גרנט בווירג'יניה במערכה כנגד צבאו הנצור של רוברט אי.
מטרתו של שרמן הייתה להגיע אל עורפו של לי מכיוון דרום באמצעות תנועת איגוף עצומת ממדים, ולהגדיל את הלחץ על צבאו, תוך מתן אפשרות לגרנט לשבור את הקיפאון בחזית, או לפחות למנוע את תגבור כוחותיו של לי מהדרום.
המערכה תוכננה על ידי גרנט ושרמן תוך התבססות על התוכנית, שיושמה בהצלחה במהלך מערכת ויקסבורג.
צבאו של שרמן נועד להתנתק מקווי האספקה הרגילים ולהתבסס על מזון, שיאסף מתוך השטחים שבהם יעבור בנתיב צעדתו.
קבוצות משחרי מזון, אשר כונו בשם "Bummers", נועדו להחרים מזון מן החוות המקומיות בעבור כוחות האיחוד המתקדמים, בעוד האחרונים הורסים בדרכם מסילות רכבת, את התעשייה ואת החקלאות של ג'ורג'יה.
בתכננו את המסע השתמש שרמן בתחזיות הגידולים של מפקד האוכלוסין של שנת 1860 ותכנן את מסלול הצעדה כך שיעבור באזורים בהם לדעתו יעלה בידו לאסוף כמות מספקת של מזון.
גורלן של מנפטות הכותנה ושל כותנה גולמית היה השמדה שכן מדינות הדרום סחרו בכותנה בעבור נשק ואספקה.
שרמן, מפקד זירת מיסיסיפי, לא הטיל אל הקרב את כל הכוחות אשר היו תחת פיקודו, שכן כוחותיו של ג'ון בל הוד איימו על קווי האספקה שלו מכיוון צ'טנוגה ושתי ארמיות בפיקודו של ג'ורג' תומאס נשלחו לטפל בכוחותיו של הוד במסגרת מערכת פרנקלין-נאשוויל, בעוד שקורפוס נוסף הושאר באטלנטה לשם אבטחתה.
כך נותר שרמן עם כוח שכלל 62,000 איש (55,000 רגלים, 5,000 פרשים ו-2,000 תותחנים המאיישים 64 קני ארטילריה) אשר חולקו לשני טורים לשם המסע.
הטור הימני כלל את ארמיית טנסי בפיקודו של מייג'ור גנרל אוליבר הווארד אשר הורכב משני גייסות: הגיס ה-15 בפיקודו של מייג'ור גנרל פטר אוסטרהאוס והגיס ה-17 בפיקודו של גנרל מייג'ור פרנסיס בלאייר.
הטור השמאלי כלל את ארמיית ג'ורג'יה בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי סלוקום אשר הורכב משני גייסות: הגיס ה-14 בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'פרסון דייוויס והגיס ה-20 בפיקודו של בריגדיר גנרל אלפוס ויליאמס.
ובנוסף דיוויזיית פרשים בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'ודסון קילפטריק פעלה כיחידת סיור וסיוע לצבא הצועד.
כוחות צבא הקונפדרציה, שניצבו בדרכו של שרמן, היו חלק ממחלקת קרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה ופלורידה בפיקודו של לוטננט גנרל ויליאם הארדי.
הם היו מעטים במספרם, שכן הוד נטל עימו את חלק הארי של הכוח למערכה בטנסי, ותחת פיקודו של הארדי נותרו כ-13,000 חיילים בלאבג'וי דרומית לאטלנטה.
מתוכם כ-3,000 אנשי המיליציה של ג'ורג'יה בפיקודו של מייג'ור גנרל גוסטאבוס סמית' וכוחות סדירים של רגלים ופרשים בפיקודם של מייג'ור גנרל ג'וזף ווילר (פרשים) ובריגדיר גנרל ויליאם ג'קסון (רגלים).
על אף ניסיונות חוזרים ונשנים של מחלקת המלחמה של הקונפדרציה לתגבר את כוחותיו של הארדי על בסיס כוחות מפלורידה והקרולינות, הם לא הצליחו להגדיל בצורה משמעותית את מצבת כוח האדם של צבאו.
הן לנשיא אברהם לינקולן והן לגנרל גרנט היו חששות כבדים לגבי תוכניתו של שרמן.
אך למרות זאת סמך גרנט על שרמן וב-2 בנובמבר 1864 שלח גרנט מברק באומרו , והצעדה בת 480 הקילומטרים החלה ב-15 בנובמבר.
כאשר משימת הליווי של הגנרל שרמן הוטלה על רגימנט הפרשים הראשון של אלבמה, יחידת פרשים אשר הורכבה כולה מחיילים דרומיים אשר נותרו נאמנים לאיחוד.
שני אגפי הכוח ניסו לבלבל ולהטעות את האויב בגזרתם; צבא הקונפדרציה לא יכול היה להצביע על יעד הצעדה בין אם מדובר באוגוסטה, מייקון או סוואנה.
אגפו של הווארד אשר הובל על ידי פרשיו של קילפטריק, צעד דרומה לאורכה של מסילת הרכבת עד לאבג'וי, בגרמו לכוח המגן לסגת אל מייקון בנוטשו שני תותחים אשר נתפסו על ידי פרשי האיחוד, כמו גם שנים נוספים בביר קריק יחד עם עוד 50 שבויים דרומיים.
חיילי הרגלים של הווארד צעדו דרך ג'ונסברו אל עבר גורדון, דרום מערב לבירת המדינה מילדג'וויל.
אגפו של סולקום, אשר לווה במטהו של שרמן, נע מזרחה בכיוון אוגוסטה, ולאחר שהשמידו את הגשר מעל נהר אוקוני פנו לכיוון דרום.
הרשות המחוקקת של מדינת ג'ורג'יה יצאה בקריאה לאזרחי המדינה ונמלטה מן הבירה אשר נפלה בסופו של דבר בידי שרמן ב-23 בנובמבר.
ההתנגשות הראשונה בין הכוחות הייתה ב-22 בנובמבר בעת קרב גריסוודוויל בין אגפו הימני של הווארד ופרשיו של קילפטריק לבין פרשיו של ווילר.
וילר תקף את האגף, הרג שלושה פרשים ושבה 18. בריגדת רגלים מכוחותיו של צ'ארלס ולקוט התייצבה על מנת להשיב אש וניהלה אש מול כוחות של המיליציה של ג'ורג'יה במשך מספר שעות, הקרב הסתיים עם כ-1,100 אבדות של המיליציה, מתוכם כ-600 שבויים אל מול 100 אבדות של חיילי האיחוד.
התנגשויות נוספות התרחשו לאחר מכן, וילר וכמה יחידות רגלים תקפו משמר אחורי בבולס פרי ב-24 וב-25 בנובמבר ובעוד אגפו של הווארד התעכב בגלל תקיפות אלו לפני באלס בלוף, רגימנט הפרשים ה-1 של אלבמה (שהיה כוח של צבא האיחוד) תקף את עמדות הקונפדרציה במקום.
במהלך הלילה מהנדסי האיחוד הקימו גשר על נהר אוקוני, כ-3.2 ק"מ מהמקום ו-200 חיילים חצו אותו על מנת לאגף את עמדות הדרום אך במקביל תקף וילר את המשמר הקדמי של סולקום בסנדרוויל בין 25 ל-26 בנובמבר.
על קילפטריק הוטל ביצוע פעולת הסחה לכיוון אוגוסטה ולאחר מכן הרס גשר מסילת הברזל בברייר קריק ושחרור מחנה המעצר של שבויי מלחמה במילאן.
קילפטריק חמק מבעד לקוי ההגנה של וילר באזור בארייר קריק, אך בליל 26 בנובמבר הנחית וילר מתקפה על מחנות הרגימנטים ה-8 מאינדיאנה וה-2 מקנטקי והבריח אותם ממחנותיהם בסיילב גרוב.
בעקבות כך, נטש קילפטריק את תוכניתו להרוס את גשר מסילת הברזל ואת שחרור מחנה שבויים (שבינתיים פונה) וחבר בחזרה לכוח צבא האיחוד שחנה בלואיוויל.
במהלך קרב בוק הד קריק שנערך ב-28 בנובמבר הופתע קילפטריק וכמעט שנשבה אך רגימנט הפרשים ה-5 של אוהיו בלם את התקדמותו של ווילר והאחרון נעצר על ידי ביצורי הצפון במטעי ריינולד.
כוחותיו של שרמן הגיעו לפאתי סוואנה ב-10 בדצמבר ומצאו את 10,000 חייליו של הארדי מחופרים בעמדותיהם מסביב לעיר, בהותירם רק נתיב צר בדרך גישה לעיר.
שרמן מצא עצמו מנותק מחוף הים ולא היה יכול לחבור אל ספינות הצי כפי שתכנן, ועל כן שיגר פרשים אל עבר פורט מקאליסטר אשר בפתחו של נהר אוגצ'י, בתקווה לשבור את המצור ולהצליח לחבור אל ספינות הצי.
ב-13 בדצמבר הדיוויזיה בפיקודו של ויליאם האזן עלתה על חומות המבצר וכבשה אותו בתוך כ-15 דקות.
שרמן חבר אל הצי הממתין תחת פיקודו של האדמירל ג'ון דאלגרן ושיגר מסר אל עבר הארדי הנצור בסוואנה:
הארדי בחר שלא להיכנע אלא לסגת מן העיר.
ב-20 בדצמבר הוביל הארדי את אנשיו אל מעבר לנהר סוואנה על גבי גשר צף אשר נבנה בחשאי בשדה אורז.
בבוקר של יום המחרת, רכב ראש העיר של סוואנה על מנת להגיש לשרמן את כניעתה הרשמית של העיר.
לאחר כיבוש העיר סוואנה, המשיך שרמן בצעדתו צפונה לכיוון הקרוליינות על מנת לחבור אל כוחותיו של גרנט אשר ניצב מול רוברט לי תוך שהכניע את כוחותיו של ג'וזף א' ג'ונסטון בקרוליינה הצפונית ב-26 באפריל 1865.
צעדתו של שרמן אל הים גרמה להרס כללי בג'ורג'יה בפרט ולקונפדרציה בכלל.
צבאו של שרמן הרס כ-480 ק"מ של מסילת ברזל לרכבות ומספר רב של גשרים וקווי טלגרף, והחרים כ-5,000 סוסים, 4,000 פרדות משא וכ-13,000 ראשי בקר וצאן.
"הצעה" ו"קיבול" הם המונחים הקבועים בחוק לתיאור המערכת הנורמטיבית המרכזית היכולה להביא לשכלול חוזה בדין הישראלי.
מונחים אלה מתארים, הלכה למעשה, כל התקשרות בין אנשים/תאגידים שונים אשר סיום אפשרי לה יהיה שכלולו של חוזה ביניהם.
אך גם בהיעדר הסכם כתוב, אין זה אומר שחוזה מחייב טרם נכרת בן הצדדים.
מהותן של ההצעה והקיבול, כפי שניסחה זאת הפרופ' גבריאלה שלו, היא "מפגש של הצהרות רצון".
להצעה ישנם שלושה מרכיבים החייבים להתקיים כולם כדי להיחשב כהצעה:
פנייה – על אדם/תאגיד אחד לפנות אל האדם/תאגיד האחר (אין הגבלה על אופן הפנייה) ולהעביר לו את ההצעה.
העדה על גמירת דעת – המונח פורש בפסיקה כהעדה על כוונת הפונה ליצור יחסיים משפטיים מחייבים עם הצד שכנגד.
מסוימות – על ההצעה להיות מסוימת דיה כדי לאפשר כריתת חוזה על ידי קיבולה.
הדרך המרכזית לביצוע הקיבול היא באמצעות הודעת קיבול.
הקיבול, ע"פ החוק בישראל, חייב לכלול שלושה מרכיבים החייבים כולם להתקיים כדי שהקיבול יהיה בעל תוקף משפטי:
מסירה – על הודעת הקיבול להימסר למציע ההצעה.
גמירת דעת – כאמור, המונח פורש בפסיקה כהעדה חיצונית על כוונה ליצירת יחסים משפטיים מחייבים.
חפיפה לתוכן ההצעה – הודעת הקיבול צריכה להיות זהה בתוכנה להצעה אליה היא מתייחסת.
נוסף על הרכיבים הללו החוק מתייחס גם לזמן בו יכול להתבצע הקיבול.
החוק קובע כי בהיעדר התייחסות בהצעה למועד בו ניתן לבצע את הקיבול, על הקיבול להתבצע בפרק זמן "סביר" מרגע קבלת ההצעה.
החוק מאפשר שתי דרכים נוספות לביצוע "קיבול":
קיבול בהתנהגות – ניתן לבצע קיבול "במעשה לביצוע החוזה או בהתנהגות אחרת אם דרך זו של קיבול משתמעת מההצעה" (למשל בקנייה במכונת משקאות, חברת המשקאות היא מציעת ה"הצעה" והצרכן יכול לבצע "קיבול" באמצעות הכנסת כספו למכונה).
"הצעה" ו"קיבול" בשימוש בית המשפט
כאמור, "הצעה" ו"קיבול" היא המערכת הנורמטיבית המרכזית באמצעותה החוק מתאר קשרים העשויים להביא לכדי שיכלול חוזה.
עם זאת, בית המשפט יעדיף לעיתים שלא להתייחס אליהם בבואו להכריע בדין, זאת בין השאר כפועל יוצא של הקושי להבחין בין ההצעה לבין הקיבול בתוך מסגרת של משא ומתן וכתוצאה מחוסר הרלוונטיות שבביצוע אבחנה שכזו במקרים מסוימים.
בחלק מהמקרים בהם ביהמ"ש לא יראה צורך לבצע את החלוקה שבין המציע לניצע הוא יעדיף לבחון את קיומם או היעדרם של רכיבי ההצעה והקיבול (כפי שפורטו לעיל).
קיומם או היעדרם של אותם רכיבים הוא שיכריע במקרים הללו לגבי שאלת השתכללותו או אי השתכללותו של החוזה.
הצעה שאין בה אלא כדי לזכות את הניצע, חזקה עליו שקיבל אותה (סעיף 7 רישא לחוק וסעיף 170 רישא להצעת חוק דיני ממונות).
למרות ששתיקה כשלעצמה אינה מהווה בדרך-כלל קיבול, שונה הדין לגבי הצעה מזכה.
הצעה כזו ניתן לקבלה על- ידי העדר תגובה, מכוח חזקת הקיבול.
על מנת שתחול חזקת הקיבול נדרש כי ההצעה תהא כזאת "שאין בה כדי לזכות".
תנאי הכרחי לתחולת החזקה הוא העדר של חיוב לצד ההנאה שבהצעה.
מניח החוק כי כאשר ההצעה נועדה לטובתו של הניצע, גבוהה יותר ההסתברות שהוא יקבלה מאשר שלא יקבלה, ולכן אין צורך בעשיית מעשה שיש בו ביטוי חיצוני להסכמת הניצע לקבל את ההצעה.
אין הוא חייב בהודעת קיבול, ולא נדרשת ממנו כל התנהגות אחרת אשר תעיד על קיבול.
כדי שהצעה תיחשב כמזכה עליה להיות נקייה מחיובים חוזיים, בין הצדדים לחוזה לבין עצמם.
חיובים חיצוניים, מכוח החוק, אינם שוללים מהצעה את מהותה כהצעה מזכה שעליה חלה חזקת הקיבול.
חזקת הסכמה קיימת גם על חוזה לטובת צד שלישי ועל מקבל מתנה.
אולם, שלא כמו לגבי חזקת קיבול והצעה מזכה, ההנאה והזיכוי של המוטב או של מקבל המתנה יכולים להיות מלווים בחיוב.
הסדר מסוג זה בסוגים שונים של עסקאות, כגון עסקאות חסד בהן קיימת הסתברות גבוהה כי הניצע יסכים לקבל את טובת ההנאה.
לדוגמה- סעיף 3 לחוק המתנה הקובע: "חזקה על מקבל המתנה שהסכים למתנה, זולת אם הודיע לנותן על דחייתה תוך זמן סביר לאחר שנודע לו עליה".
הצניחה הגדולה הוא סרט דרמה ופעולה משפחתי משנת 1995 בכיכובם של דני גלובר וריי ליוטה.
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1968 במהלך מלחמת וייטנאם.
קצין הכומתות הירוקות, סרן ת.ס.
דויל (בגילומו של ריי ליוטה), נשלח להחליף את קצין הכומתות הירוקות סאם קייהיל (אותו מגלם דני גלובר) המוצב בכפר דאק-נה שבצפון וייטנאם, שמשתחרר מן הצבא.
הכפר משמש עבור קייהיל ואנשי הכוחות המיוחדים שבפיקודו ככבסיס תצפית קדמי על נתיב הו צ'י מין, נתיב הברחת אמצעי לחימה ותחמושת מצפון וייטנאם לטובת הווייטנקונג בדרום.
כוחות מצבא צפון וייטנאם הורגים את הפיל של הכפר כפעולת עונשין על שהכפר מסייע לכוחות צבא אמריקניים, נדרשים קייהיל ודויל לספק פיל חדש לכפר בתוך שבוע במטרה להבטיח את תמיכת הכפר במאמץ הצבאי האמריקני.
דויל, קייהיל, קצין האספקה דייוויד פול (בגילומו של דניס לירי) ושני צנחנים נוספים מההדיוויזיה המוטסת ה-101 מלווים את הפילה בו-טאט ואת הנער הנוהג בה, לין, במסעם על פני וייטנאם שסועת הקרבות.
בשל העובדה שהקבוצה נרדפת על ידי הווייטקונג וצבא צפון וייטנאם נדרשים קייהיל ודויל לתכנן כיצד להצניח את הפילה, שמשקלה כשני טון, מעבר לקווי האויב.
הצעה 22, הייתה הצעת חוק שהוגשה לבית הנבחרים של מדינת קליפורניה בחודש מרץ 2000. מטרת הצעת החוק הייתה להגביל נישואים של זוגות חד-מיניים.
הצעת החוק התקבלה והפכה לחוק במדינת קליפורניה בפער ניכר משחזו הסקרים והיא התקבלה ברוב של 61 אחוזים בעד הצעת החוק.
בחודש מאי 2008 החליט בית המשפט העליון של קליפורניה לפסול את החוק מאחר שהוא נוגד את החוקה האמריקאית.
במסגרת החוק נוסף לקודקס האזרחי בענייני משפחה של מדינת קליפורניה סעיף 308.5 אשר הגדיר נישואים רק בין גבר לאישה, ועל כך רק נישואים אלו יוכרו באופן חוקי.
לפי החוק האמריקאי כאשר מדינה מחוקקת חוק רגיל (חוק שאינו פדרלי), יכול בית המשפט העליון של המדינה לפסול את החוק אם הוא עומד בניגוד לאמור בחוקה האמריקאית, וכך היה.
במאי 2008 החליט בית המשפט העליון לפסול את החוק וקבע כי קיימת זכות חוקתית לבני אדם מאותו המין להינשא.
החלטתו של בית המשפט ביטלה את הצעה 22 של מדינת קליפורניה ואת החוקים הקשורים אליה במדינה.
בשנת 1977, יחסי הנישואים נקבעו בסעיף 4100 בקודס האזרחי של קליפורניה שקבע כי נישואים הם "יחסים אישיים הנובעים מכוח חוזה אזרחי, בהסכמת הצדדים שנחתמה והוצהרה", ועדת הביקורת של מדינת קליפורניה ציינה כי על פי החוק הקיים לא היה ברור מהו מעמדם של בני זוג מאותו המין והאם הם יכולים להינשא.
באותה שנה תיקן בית הנבחרים של קליפורניה את ההגדרה על מנת להסיר את העמימות שנוצרה, ולשון החוק שונתה כך שהוספה לסעיף הגדרה שקבעה כי כל אדם זכאי לכרות חוזה נישואים.
בשנת 1992 עבר חוק הקודקס האזרחי של מדינת קליפורניה וסעיף 4100 נקבע כסעיף 300 לחוק בשינויים מסוימים.
התומכים בהצעה 22 ביקשו להוסיף לקודקס הגדרה למושג נישואים כך שיוגדרו כ"יחסים אישיים הנובעים מכוח חוזה אזרחי בין גבר לאישה, בהסכמת הצדדים שנחתמה והוצהרה" .
למרות שההגדרה מנעה מזוגות להט"ב להינשא בתחומי מדינת קליפורניה, סעיף 308 קבע כי על מדינת קליפורניה להכיר בחוזה נישואים רשמי אשר נכרת מחוץ לתחומי המדינה .
תומכי הצעה 22 טענו כי סעיף 308 נראה כפרצה המחייבת את מדינת קליפורניה להכיר בנישואים חד מיניים שהוכרו כדין במדינה אחרת .
ניתוח החקיקה, ההצבעות והטיעונים שתמכו בהצעה 22 אובחנו כבעלי מטרה מניעתית - אפלייתית, כאשר בראש ובראשונה הוא נועד למנוע מזוגות חד מיניים להינשא כדין במדינתם ואף במדינות אחרות.
החוק מנע מזוגות חד מיניים לבקש ממדינת קליפורניה להכיר בנישואיהם שבוצעו מחוץ לקליפורניה ומנע מהם את ההכרה בזכויות המשפחה הבסיסיות.
בית המשפט העליון התייחס לטענת האפליה אשר אסורה לפי החוקה האמריקאית בהחלטתו לפסול את ההצעה, על הזכות לשוויון ועל הזכות למימוש עצמי וביטל את הצעה 22 בקובעו כי הצעה זאת חורגת ממתחם הסמכויות הניתן למדינות במסגרת החוקה ופוגעת בזכויות אדם בסיסיות.
הצעצועים העזובים היא סדרת אנימציה בריטית לילדים, שמשלבת אלמנטים מסוגת הקומדיה והמותחן.
לסדרה 26 פרקים, והיא מבוססת על סדרת ספרים, שהחלה להופיע ב-1995 בבריטניה וב-1998 בארצות הברית.
הסדרה שודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית בשנת 1998 ובערוץ הופ!
הדמויות הראשיות הן בובה ("חני") ודוב צעצוע ("דובי"), ודיבבו אותן בעברית בהתאמה, אור אזולאי ומירב גרובר.
את יתר הדמויות הגבריות דיבבו מומי לוי ויוסי וידר, ואת הנשיות דיבבה לירז ברגמן.
בסדרה המקורית נקרא הדוב "טדי" ודיבב אותו בוב הוסקינס, והבובה נקראה "אנני" ודיבבה אותה ג'ואנה לאמלי.
דובי הוא דוב מוזנח, קנטרן ועצבני.
הוא שונא כרובי ניצנים, אותם הוא פוגש פעמים רבות במהלך הסדרה.
חני היא בובת בד פשוטה בעלת צמות, והיא המובילה והאחראית מבין השניים.
הם נשכחו בשדה התעופה, ולאורך כל הסדרה הם מחפשים את ביתם ואת המשפחה שהחזיקה בהם.
הבובות נפגשות בדמויות שונות ובהרפתקאות עצובות ומאתגרות.
בסיום כל פרק הבובות ממשיכות לצעוד בשביל הארוך כממשיכות בדרכם הבלתי-נודעת, לרקע מנגינת כיסופים.
שנתיים לפני עליית הסדרה, שודר בבריטניה סרט טלוויזיה קצר המבוסס על אותה סדרת ספרים.
בתחילת הסרט נראים דובי וחני זרוקים בפחי האשפה, משום שבעליהם עברו לשחק במשחקים אלקטרונים והשליכו אותם בחוסר עניין.
ידוע כי בעליהם לא גרו באותו בית.
כתוצאה מכך, דובי וחני, בעזרתו של כלב קשיש בשם מוקי, יוצאים למסע כשבסופו הם מגיעים לבית ספר, ובו הם מוצאים ילדים שהופכים להיות הבעלים החדשים שלהם.
הסרט היווה פיילוט לסדרה, ובעקבות הצלחתו והביקורות החיוביות שקיבל, אושרה הפקת הסדרה.
בהתאם, הפרק הראשון בסדרה נקרא "עזובים בשנית".
הסרט שודר בישראל בטלוויזיה החינוכית.
הסדרה זכתה בפרסים חשובים בתחרויות בארצות הברית.
מבקרים ופרשנים העירו על מזגה העצוב והדרמטי, שאינו אופייני לסדרות לילדים.
עם זאת, מבקרים כתבו שלסדרה אופי חיובי והיא מהווה חומר חינוכי איכותי לילדים.
בעיתון דיילי מייל נכתב: "סרט מלא בדמע, מלא בפיתולים והרפתקאות, ברגעים דרמטיים...
בדיילי טלגרף היא תוארה כ"מעשיה חגיגית וקסומה לילדים".
הצעיף הצבעוני הוא סרט דרמה רומנטי אמריקאי משנת 2006 המבוסס על רומן בשם זה מאת סומרסט מוהם משנת 1925.
זה העיבוד הקולנועי השלישי של אותו רומן.
הסרט "הצעיף הצבעוני" משנת 1934 בכיכובם של גרטה גרבו והרברט מרשל.
הסרט "החטא השביעי" (The Seventh Sin) משנת 1957 בכיכובם של אלינור פארקר וביל טראברס, המבוסס על אותו רומן.
המלחין אלכסנדר דספלה זכה בפרס גלובוס הזהב על פסקול המוזיקה המקורי.
את המוזיקה מנגנת התזמורת הסימפונית של פראג עם הפסנתרן לאנג לאנג המנגן בתחילת הסרט את הגנוסיין מס' 1 של אריק סאטי.
רוב הסרט צולם במחוז גואנגשי בסין.
קיטי גרסטין (נעמי ווטס) היא צעירה לונדונית מלאת חיים.
הוריה לוחצים עליה שתתחתן ואביה מזמין לאחת המסיבות בביתו את ד"ר וולטר פיין (אדוארד נורטון) בתקווה שיפגוש בקיטי ויציע לה נישואים.
וולטר הוא רופא המתעסק בבקטריולוגיה ועומד לצאת לעבוד במעבדה בקטריולוגית בשאנגחאי.
הוא מחפש בת זוג לפני נסיעתו לסין.
קיטי אינה מוצאת עניין בוולטר.
הוא עצור ואוהב להתעסק במחקר ובספרים והיא אוהבת מסיבות, ריקודים ותיאטרון.
לבסוף לא עומדת קיטי בלחץ הוריה ומסכימה להתחתן עם וולטר.
לאחר ירח דבש קצר בוונציה, הם מגיעים לשאנגחאי.
קיטי משתעממת בעוד שוולטר שקוע כולו בעבודתו.
לבקשתה הוא מביא אותה למסיבה של עובדי ציבור בריטיים.
היא פוגשת בצ'ארלס טאונסנד (לייב שרייבר) המשמש כסגן הקונסול הבריטי בשאנגחאי.