tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפלגת הלייבור - בראשותו של אד מיליבנד.
נחלשה מאוד, בעיקר עקב נגיסה במושביה בסקוטלנד מצד המפלגה הלאומית הסקוטית.
המפלגה הליברל-דמוקרטית - בראשותו של ניק קלג.
נחלשה מאוד וירדה לשמונה מושבים בלבד לעומת 56 בפרלמנט הקודם.
UKIP - בראשותו של נייג'ל פרג'.
למרות היותה השלישית בגודלה במספר הבוחרים הכולל, שיטת הבחירה המחוזית (FPTP) הותירה לה אף פחות משני המושבים שהיו לה בסוף הפרלמנט הקודם.
קיבלה אחד, הפעם הראשונה בה נכנסה לווסטמינסטר בבחירות כלליות.
מפלגת הירוקים של אנגליה וויילס - בראשותה של נטלי בנט.
הוסיפה להחזיק במושב אחד, אף כי נתחה בכלל הקולות עלה מאוד, ל-1,157,613 שהם 3.8%.
המפלגה הלאומית הסקוטית - בראשותה של ניקולה סטרג'ן, שגדלה למפלגה השלישית בפרלמנט עם 56 מושבים (מתוך 59 באזורי הבחירה שבסקוטלנד) לעומת שישה בפרלמנט הקודם.
פלייד קמרי - בראשותה של ליאן ווד.
הוסיפה להחזיק בשלושה מושבים מתוך הארבעים בוויילס.
מספר ואחוז המצביעים עלה מעט, ל-181,694 קולות שהם 12.1% מאלה בוויילס או 0.6% מכלל הממלכה.
המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית - בראשות פיטר רובינסון.
שימרה את שמונת המושבים שלה (מתוך 18 בצפון אירלנד), וזכתה ב-184,260 קולות שהם 25.7% בצפון אירלנד או 0.6% מכלל בריטניה.
שין פיין - בראשותו של ג'רי אדמס.
זכתה בארבעה מושבים מתוך 18, אחד פחות משהיה לה קודם; איבדה את השליטה במחוז פרמנה ודרום טיירון, בו החזיקה מאז 2001, ליוניוניסטים מאלסטר.
למרות השערות שיחדלו ממדיניות ההימנעות שלהם, חברי המפלגה הצהירו אחרי הבחירות שיסרבו להישבע אמונים למלכה או לשבת בווסטמינסטר.
מפלגת הלייבור הסוציאל-דמוקרטית - בראשות אלסדייר מק'דונל.
שימרה את כוחה בצפון אירלנד עם שלושה מושבים ו-99,809 קולות שהם 13.9%/0.3%.
המפלגה היוניוניסטית של אלסטר - בראשות מייק נסביט.
זכתה בשני מושבים לאחר שלא הצליחה להיכנס לפרלמנט הקודם עקב פרישת המועמד.
סילביה איילין, הליידי מהרמון - מתמודדת בלתי-מפלגתית, שהתפטרה מהמפלגה היוניוניסטית של אלסטר לאחר בחירות 2010. שמרה על מושבה במחוז נורת' דואן בצפון אירלנד.
בבחירות הכלליות בבריטניה שנערכו ב-1 במאי 1997 הועמדו לבחירה כל 659 המושבים בבית הנבחרים הבריטי, הבית התחתון של הפרלמנט.
בהנהגתו של טוני בלייר הביאה מפלגת הלייבור לקיצן 18 שנים שבהן ישבה באופוזיציה, כאשר נחלה ניצחון סוחף וזכתה ב-418 מושבים, מספר המושבים הגדול ביותר שבו החזיקה מאז ומעולם.
בעקבות הניצחון היה בלייר לראש ממשלת בריטניה במקומו של מנהיג המפלגה השמרנית ג'ון מייג'ור, והיה לראש הממשלה הצעיר ביותר מאז 1812. מפלגתו של בלייר החזיקה בשלטון ברציפות במשך 13 שנים (לאחר ניצחון בבחירות 2001 ובחירות 2005), עד לבחירות הכלליות ב-2010. בלייר שימש כראש הממשלה עד להתפטרותו בשנת 2007.
בעקבות תבוסת מפלגתו בבחירות התפטר ג'ון מייג'ור מתפקידו כמנהיג המפלגה ופרש מן החיים הפוליטיים.
במקומו נבחר כמנהיג ויליאם הייג.
ראש הממשלה ג'ון מייג'ור (שירש את מרגרט תאצ'ר ב-1990) הוביל את המפלגה השמרנית בבחירות הקודמות שנערכו ב-9 באפריל 1992. בבחירות אלו שמרה המפלגה על כוחה בבית הנבחרים ואף הגדילה אותו קלות (מ-336 מושבים ל-343) וכך שמרה על אחיזתה בממשלה.
הלייבור בהנהגתו של ניל קינוק לא הצליח לכבוש את השלטון (מספר מושביו בבית הנבחרים נותר למעשה בעינו, 273 לעומת 271 לפני כן).
בעקבות זאת פרש קינוק מהנהגת הלייבור ובמקומו נבחר ג'ון סמית.
לאחר מותו הפתאומי של סמית' במאי 1994 נבחר במקומו טוני בלייר.
בשנים שלאחר הבחירות נמצאה הפופולריות של השמרנים בירידה, בעוד שזו של הלייבור עלתה.
אף על פי שהמיתון הכלכלי ששרר ב-1992 חלף בתוך שנה, גרמו אירועים אחרים להכתמת המוניטין של השמרנים בניהול ענייני הכלכלה, כמו למשל יום רביעי השחור, ב-16 בספטמבר 1992, שבו הושעתה השתתפות הלירה הבריטית במנגנון שער החליפין האירופי לאחר ששערה צלל מעבר לתחום המותר.
פגעו בהם גם טענות שונות לאי סדרים בהתנהלות אישי המפלגה כמו גם המחלוקת בקרבם בסוגיות שונות שנגעו לחברות בקהילה האירופית.
הלייבור מצדו זכה לפופולריות גוברת מאז 1992 וביתר שאת לאחר שבלייר היה למנהיגו.
בלייר קירב את עמדות המפלגה למרכז הפוליטי תחת השם "הלייבור החדש" (New Labour).
הוא הביא לביטול הסעיף בחוקת המפלגה שחייב אותה לפעול למען הלאמה מסיבית של התעשייה כמו גם את מדיניותה לפעול למען פירוק חד-צדדי של החימוש הגרעיני של בריטניה.
הוא גם החליש את קשרי המפלגה עם האיגודים המקצועיים.
ב-1996 פרסמה המפלגה מנשר ובו התחייבות למספר צעדים בתחום הכלכלה והחברה במסגרת שינויי עדיפויות תקציביים, לרבות הקטנת מספר התלמידים בכיתות הנמוכות, קיצור תורים בשירותי הבריאות הלאומיים על ידי הוספת תקציבים, הקטנת האבטלה בקרב בני פחות מ-25 וכל זאת מבלי להעלות את שיעורי המסים ותוך ריסון האינפלציה ושיעור הריבית.
המשמעת הפנימית במפלגה בשונה מאצל השמרנים הייתה גבוהה.
עקב כל זאת הראו סקרי דעת הקהל בשנים שבין 1992 ל-1997 תמיכה גבוהה ויציבה בלייבור על חשבונם של השמרנים, עד לשיא של 59% תמיכה בדצמבר 1996 (בבחירות עצמן הגיע שיעור התמיכה הארצי ל-43.2%).
התמיכה בשמרנים ירדה לפי הסקרים עד לשפל של 22% (בבחירות עצמן היה שיעור התמיכה הארצי 30.7%).
הפרלמנט שנבחר בבחירות 1992 השלים את מלוא תקופת כהונתו בהתאם לחוק – חמש שנים.
ראש הממשלה מייג'ור הכריז על הבחירות ומועדן ב-17 במרץ והפרלמנט התפזר ב-8 באפריל.
הבחירות נקבעו ל-1 במאי, המועד שבו עמדו להיערך בחירות לרשויות המקומיות בבריטניה.
מערכת הבחירות נמשכה לפיכך שישה שבועות – זמן ארוך ביחס למקובל בבריטניה.
נקודת המוצא של מערכת בחירות מבחינת השמרנים מבחינת התמיכה בציבור הייתה חלשה.
מייג'ור העדיף מערכת בחירות ארוכה כדי "לחשוף את ריקנותו" של הלייבור.
הקמפיין השמרני התבסס על השיפור במצב הכלכלי וברמת האבטלה ועל הדגשת היציבות שבשלטון המפלגה וסיסמתו הייתה "תוכלו להיות בטוחים רק עם השמרנים" (You can only be sure with the Conservatives).
אולם מייג'ור התלבט במשך כל הקמפיין בין שני מסרים שמרניים שלא התיישבו זה עם זה – האחד כי הלייבור העתיק את מצעו מהשמרנים והאחר כי הלייבור החדש איננו חדש וכי עמדותיו הן מסוכנות.
אי ההכרעה ביניהם חיבלה בקמפיין השמרני, כמו גם חילוקי דעות פומביים שהתגלעו בין אישים במפלגה.
בין השאר, כמאתיים מועמדים שמרנים לא צייתו למדיניות המפלגה להתנגד לאימוץ המטבע האירופי האחיד על ידי בריטניה ומייג'ור ביקר אותם בטענה שהם כובלים את ידיו בעת שהוא נושא ונותן בעניין עם האיחוד האירופי.
לבסוף, עלייתה של מפלגת משאל העם, שערערה על חברות בריטניה באיחוד האירופי - והשיגה לבסוף את מספר הקולות הרביעי בגובהו בבחירות - נגסה בחלק מקהל המצביעים של המפלגה.
השמרנים ספגו מכה נוספת כאשר העיתון רב התפוצה סאן החליט להעביר את תמיכתו מהם ללייבור.
הקמפיין של הלייבור היה אפקטיבי יותר.
הוא הדגיש את הפילוג בצמרת השמרנים ובזכות אימוץ עמדות מרכזיות יותר מבעבר הצליח למשוך לכיוונו קהל רחב יותר מקהל המצביעים המסורתי של המפלגה והעביר לצד הלייבור מצביעים מאוכזבים של השמרנים, בעיקר בעלי עמדות מתונות.
בלייר היה פופולרי מאוד וניצב במרכז הקמפיין בהצלחה.
הלייבור ניצל היטב את הרצון בשינוי לאחר 18 שנים של שלטון השמרנים.
הלייבור השמיע מספר הבטחות בחירות ובהן קביעת שכר מינימום ארצי ועריכת משאלי עם בסקוטלנד ובוויילס בנוגע להקמת פרלמנטים מקומיים.
שיטת הבחירות האזורית הרובנית הנוהגת בבריטניה הביאה כרגיל לחוסר מתאם בין מספר הקולות שקיבלו מועמדי כל מפלגה במדינה כולה לבין מספר המושבים שבהם זכו בבית הנבחרים.
בבחירות אלו פעלה שיטה זו באופן בולט לטובת הלייבור (שקיבל 43.2% מהקולות ו-63.4% מהמושבים בבית הנבחרים) ולרעת המפלגה השמרנית והמפלגה הליברל-דמוקרטית.
כמו כן, מפלגת משאל העם קיבלה 811,849 קולות – ההישג הרביעי בגובהו בבחירות – אך לא זכתה באף מושב בבית הנבחרים.
התבוסה השמרנית הייתה הגדולה ביותר מאז הבחירות ב-1906 ושיעור התמיכה הארצי בהם היה הנמוך ביותר מאז 1832. המפלגה איבדה את כל מושביה בסקוטלנד ובוויילס, ושורה של שרים מכהנים ושרים לשעבר משורותיה איבדו את מושביהם בפרלמנט.
המפלגה נקלעה לתקופת השהייה באופוזיציה הממושכת ביותר שלה מאז המאה ה-18, שתמה עם בחירתו של דייוויד קמרון ב-2010.
המפלגה הליברל-דמוקרטית יותר מאשר הכפילה את ייצוגה בבית הנבחרים וזכתה ביותר מושבים מכל מפלגה שלישית מאז 1929, כל זאת אף על פי שהמספר המוחלט של הקולות שקיבלה היה נמוך מב-1992. המפלגה הלאומית הסקוטית הכפילה את מספר מושביה בפרלמנט משלושה לשישה.
מספר שיא של נשים היו לחברות בבית הנבחרים – 120, מהן 101 מועמדות של הלייבור, שנקט במדיניות של העדפה מתקנת לנשים.
הבחירות הכלליות בגרמניה הן הבחירות לבונדסטאג שנערכו ב-24 בספטמבר 2017.
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית נותרה המפלגה הגדולה ביותר חרף צמצום בכוחה, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ספגה את השפל הגדול ביותר בתולדותיה מאז 1945, בעוד מפלגת הימין "אלטרנטיבה לגרמניה" נכנסה לראשונה לפרלמנט של הרפובליקה הפדרלית עם 95 מושבים.
בבונדסטאג לפחות 598 חברים הנבחרים לתקופת כהונה בת ארבע שנים.
299 חברים נבחרים אישית לפי מחוזות.
ולפחות עוד 299 על פי רשימות המפלגה הארציות בתפוצה יחסית.
בכך הבוחר מצביע פעם אחת עבור המועמד ופעם שנייה עבור המפלגה.
במקרה שהאחוז הכולל שקבלה מפלגה נמוך מ(האחוז שמייצג) מספר הנבחרים האישיים - לא מתבטלת בחירתם האישית והם נשארים בפרלמנט (בהתאם לרצון הבוחר).
לתיאור פשטני זה יש להוסיף התחשבות באחוז החסימה.
7 מפלגות בסך הכל קיבלו מושבים בפרלמנט.
הבחירות הכלליות בבריטניה 1979 התקיימו ב-3 במאי 1979, ובהן נבחרו 635 חברי בית הנבחרים הבריטי.
בבחירות ניצחה המפלגה השמרנית, בהנהגתה של מרגרט תאצ'ר, ברוב פרלמנטרי בן 43 מושבים, והחליפה את ממשלת הלייבור המכהנת בראשותו של ג'יימס קלהאן.
הבחירות היו הראשונות בסדרת ארבעה ניצחונות רצופים בבחירות עבור המפלגה השמרנית, ותאצ'ר נבחרה לאישה הראשונה לעמוד בראשות ממשלת בריטניה, ואף בראשות ממשלה אירופית כלשהי.
לאחר שנפלה ממשלתו בהצבעת אי-אמון ב-28 במרץ 1979, נאלץ ראש ממשלת בריטניה ג'יימס קלהאן להודיע כי יבקש את פיזור הפרלמנט של בריטניה כדי להתחיל בבחירות כלליות.
התאריכים העיקריים לקראת הבחירות היו:
תאריךפירוטיום השבת, 7 באפרילפירוק הפרלמנט ה-47 ומסע הבחירות מתחיל באורח רשמי; 2,576 מועמדים נרשמו להתמודדות על 635 מושבי הפרלמנטיום רביעי, 2 במאיסיום מסעי הבחירות באורח רשמייום שישי, 3 במאייום הבחירותיום רביעי, 9 במאיהפרלמנט ה-48 מתכנס לראשונהיום שלישי, 15 במאיטקס פתיחת הפרלמנט
כלכלת הממלכה המאוחדת בשנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה חלשה עד כדי כך, שהשר מטעם הלייבור ג'יימס קלהאן (שכיהן לאחר מכן כראש הממשלה) הזהיר את חבריו לממשלה ב-1974 מהאפשרות של "התמוטטות הדמוקרטיה", ואמר להם: "אילו הייתי צעיר, הייתי מהגר".
לאחר התפטרותו הפתאומית של הרולד וילסון מראשות הממשלה מטעם הלייבור באפריל 1976, החליף אותו קלהאן כראש הממשלה.
עד מרץ 1977 הפכה ממשלת הלייבור לממשלת מיעוט בשל מספר תבוסות בבחירות ביניים, ומאז עד אוגוסט 1978 שרדה ממשלת קלהאן רק באמצעות הסכמים עם המפלגה הליברלית ומספר מפלגות קטנות אחרות.
בחורף 1978 – 1979, שכונה "החורף העגום" (Winter of Discontent), פתחו איגודי העובדים בסדרת שביתות לאור התנגדותם להמשך הקפאת השכר.
נראה היה שהלייבור הצליח לשפר את המצב, אך בפברואר הראו חלק מהסקרים שהשמרנים עוקפים את הלייבור, והחל להסתמן הפסד ברור של הלייבור בבחירות הקרובות.
בהכנות לקראת הבחירות, תמכו הדיילי מירור והגרדיאן בלייבור, ואילו הסאן, הדיילי מייל, הדיילי אקספרס והדיילי טלגרף הביעו את תמיכתם בשמרנים.
בבחירות הפנימיות, מרגרט תאצ'ר זכתה בבחירות להנהגת המפלגה השמרנית ב-1975, בהתמודדה מול ראש הממשלה לשעבר אדוארד הית'.
כמו כן, ב-1976 החליף דייוויד סטיל את ג'רמי ת'ורפ כמנהיג המפלגה הליברלית, לאחר שהאחרון הואשם בנטיות הומוסקסואליות ובקנוניה לרצח מאהבו לשעבר ונאלץ להתפטר.
פרשת ת'ורפ הובילה לירידה בתמיכה במפלגה הליברלית.
כהונת הפרלמנט של בריטניה הקודמת החלה באוקטובר 1974, כאשר הרולד וילסון הוביל את מפלגת הלייבור עם רוב של 3 מושבים.
לאחר שנה וחצי הוא התפטר מתפקידו כראש ממשלה והוחלף בג'יימס קלהאן, ותוך שנה נעלם הרוב הפרלמנטרי הצר של הממשלה.
קלהאן חתם על הסכמים עם המפלגה הליברלית, המפלגה היוניוניסטית של אלסטר (UUP), המפלגה הלאומית הסקוטית ופלייד קמרי על מנת להישאר בשלטון.
עם זאת, ב-28 במרץ 1979, בעקבות תבוסת משאל העם על כינון אספה מחוקקת לסקוטלנד, הגישה תאצ'ר הצעת אי-אמון בממשלת הלייבור, וההצעה התקבלה בפער של קול אחד בלבד (311 מול 310 קולות) והובילה לבחירות כלליות חמישה חודשים לפני הסיום המתוכנן של כהונת הממשלה.
מסע הבחירות של הלייבור ניזוק מסדרת סכסוכים ושביתות תעשייתיות בחורף 1978-79, שנודע בשם "החורף העגום".
המפלגה מיקדה את מסע הבחירות שלה בתמיכה בשירות הבריאות הלאומי ובתעסוקה מלאה.
קלהאן הודיע בתחילת סתיו 1978 שהוא לא יקדים את הבחירות לשנת 1978 (על אף ספקולציות שהועלו בתקשורת באותה עת), לאחר שסקרים פרטיים שנערכו עבור הלייבור בסתיו 1978 הראו שמפלגת הלייבור אינה צפויה לזכות ברוב פרלמנטרי.
מטה הבחירות של המפלגה השמרנית העסיק את חברת הפרסום "Saatchi & Saatchi".
בקמפיין הבטיחה המפלגה לרסן את האינפלציה ולהגביל את כוחם של איגודי העובדים.
תדמיתה של המפלגה הליברלית נפגעה לאחר שנטען שמנהיגה לשעבר, ג'רמי ת'ורפ, היה מעורב ביחסים הומוסקסואלים וקשר קשר לרצוח את אהובו לשעבר.
למנהיג המפלגה הליברלית התמנה דייוויד סטיל.
לפיכך, הנהגתן של שלוש המפלגות הגדולות התחלפה טרם הבחירות.
מעבר הקולות ממפלגת הלייבור למפלגה השמרנית היה 5.2%, שהוא המעבר הגדול ביותר מאז הבחירות הכלליות ב-1945 (בהן זכתה מפלגת הלייבור בראשות קלמנט אטלי).
מרגרט תאצ'ר נבחרה לראשת הממשלה, ואת מקומו של קלהאן כמנהיג הלייבור תפס מייקל פוט ב-1980. תוצאות הבחירות שודרו בשידור חי ב-BBC, והוצגו על ידי דייוויד דימבלבי ורובין דיי.
מערכת הבחירות נחשבת כמערכת בחינות מכוננת בפוליטיקה של הממלכה המאוחדת, מאחר שאחריהן שלטה המפלגה השמרנית בבריטניה במשך 18 שנים (עד לבחירות הכלליות ב-1997, בהן ניצח טוני בלייר).
כמו כן, בהן נבחרה בפעם הראשונה בהיסטוריה של בריטניה אישה לראשות הממשלה.
התוצאות בישרו על מעבר קולות של 5.2% ממפלגת הלייבור למפלגה השמרנית.
מעבר זה היה הגדול ביותר מאז הבחירות הכלליות ב-1945 והבטיח לשמרנים רוב בן 43 מושבים.
כמו כן, נבחרה אישה לראשות הממשלה, באופן חסר-תקדים.
הניצחון השמרני ב-1979 החל את שלטון השמרנים, שנמשך 18 שנים, עד לבחירתו של טוני בלייר ב-1997. המפלגה הלאומית הסקוטית ידעה ירידה דרסטית בתמיכה בה, והפסידה תשעה מתוך 11 חברי הפרלמנט שלה.
הליברלים חוו מערכת בחירות מאכזבת, ומנהיגיהם לשעבר, ג'רמי ת'ורפ, איבד לשמרנים את מושבו בפרלמנט מטעם מחוז הבחירה "צפון דבון".
הבחירות הכלליות התקיימו בגרינלנד ב-28 בנובמבר 2014 לאחר שראש הממשלה אלקה האמונד התפטרה מתפקידה בעקבות ניצול לרעה של כספי ציבור.
סיומוט ואינואיט אטקטיגיט נותרו המפלגות הגדולות ביותר וזכו ב-11 מושבים כל אחת.
לאחר הבחירות הוקמה ממשלת קואליציה של שלוש מפלגות, המורכבת מסיומוט, סולידריות והדמוקרטים.
31 חברי הפרלמנט נבחרו בשיטה היחסית על פי מחוזות בחירה.
המושבים הוקצו בשיטת ויקטור ד'הונד.
הבחירות הכלליות נערכו בגרינלנד ב-12 במרץ 2013. מפלגת האופוזיציה סיומוט הפכה לגדולה ביותר בפרלמנט, וזכתה ב-14 מתוך 31 המושבים.
ב-26 במרץ, מנהיגת סיומוט, אלקה האמונד, הפכה לראש הממשלה האישה הראשונה של גרינלנד.
נושא הקמפיין העיקרי היה ניצול העושר המינרלי של האי.
מפלגת אינואיט אטקטיגיט תמכה בכך שהעובדים הזרים, שרובם יהיו סינים, יעבדו בתעשיית הכרייה במדינה, ואילו מפלגת סיומוט התנגדה להצעה.
הבחירות הכלליות נערכו בגרינלנד ב-2 ביוני 2009. מפלגת האופוזיציה אינואיט אטקטיגיט הפכה לגדולה ביותר בפרלמנט, וזכתה ב-14 מתוך 31 המושבים.
ב-12 ביוני, מנהיג אינואיט אטקטיגיט, קופיק קלייסט, הפך לראש הממשלה הגרינלנדי הראשון שאינו ממפלגת סיומוט.
הבחירות הכלליות נערכו בגרינלנד ב-22 בנובמבר 2005. התוצאה הייתה ניצחון לסיומוט, שמנהיגה, הנס אנוקסן, נשאר ראש הממשלה.
הבחירות הכלליות נערכו בגרינלנד ב-3 בדצמבר 2002. סיומוט נותרה המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט, וזכתה ב-10 מתוך 31 המושבים.
הבחירות הכלליות נערכו בגרינלנד ב-16 בפברואר 1999. סיומוט נותרה המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט, וזכתה ב-11 מתוך 31 המושבים.
בבחירות הכלליות שנערכו בגרינלנד ב-4 במרץ 1995, שמרו הסוציאל-דמוקרטים שפעלו במפלגת סיומוט על מעמדם כמפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט, לאחר שהמפלגה זכתה ב-12 מתוך 31 המושבים.
הבחירות הכלליות נערכו בגרינלנד ב-5 במרץ 1991. סיומוט הפכה להיות המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט, וזכתה ב-11 מתוך 27 המושבים.
27 חברי הפרלמנט נבחרו בשיטה היחסית על פי מחוזות בחירה.
הבחירות הכלליות נערכו בגרינלנד ב-26 במאי 1987. סיומוט וסולידריות נותרו המפלגות הגדולות ביותר וזכו ב-11 מושבים כל אחת.
26 חברי הפרלמנט נבחרו בשיטה היחסית על פי מחוזות בחירה.
הבחירות הכלליות נערכו בגרינלנד ב-6 ביוני 1984. סיומוט וסולידריות נותרו המפלגות הגדולות ביותר וזכו ב-11 מושבים כל אחת.
25 חברי הפרלמנט נבחרו בשיטה היחסית על פי מחוזות בחירה.
הבחירות הכלליות נערכו בגרינלנד באפריל 1983. סיומוט וסולידריות נותרו המפלגות הגדולות ביותר וזכו ב-12 מושבים כל אחת.
הבחירות הכלליות בבריטניה (הממלכה המאוחדת) התקיימו ב-5 במאי 2005.
במערכת הבחירות התמודדו על ראשות הממשלה טוני בלייר, ראש הממשלה המכהן ומנהיג הלייבור, ומנהיג המפלגה השמרנית מייקל הווארד.
קמפיין הלייבור הדגיש את מצבה הטוב של הכלכלה, בניסיון להתמודד עם הפופולריות הפוחתת של בלייר, בין השאר בעקבות תמיכתו במלחמת עיראק ב-2003. השמרנים, בהנהגת מייקל הווארד, הציעו שינוי במדיניות בנושאים כמו הגירה, רפואה ופשע.
המפלגה הליברל דמוקרטית התנגדה למלחמת עיראק, והתחזקה בזכות הצבעתם של רבים מנוטשי הלייבור.
בלייר הוביל את מפלגתו לניצחון שלישי ברציפות, ושמר על רוב גדול - אם כי מופחת משמעותית - בפרלמנט.
35.2% מהקולות שלהן זכתה מפלגת הלייבור הוא אחוז הקולות הקטן ביותר שקיבלה ממשלת רוב בממלכה המאוחדת אי פעם.
במניין הקולות הכללי ניצחה המפלגה ברוב דחוק את השמרנים, אך שיטת הבחירות היטיבה עמה ואפשרה לה לשמור על רוב גדול במושבים.
המפלגה השמרנית נכשלה בניסיונה להפיל את ממשלת בלייר, אך זכתה לעלייה של 33 מושבים ושיפרה עמדות לקראת מערכת הבחירות הבאה.
שנתיים לאחר הבחירות התפטר בלייר מראשות הממשלה, והוחלף על ידי גורדון בראון.עד 2024 הייתה זו מערכת הבחירות האחרונה שבה הייתה הלייבור המפלגה הגדולה ביותר.
הבחירות הכלליות בבריטניה (הממלכה המאוחדת) התקיימו ב-7 ביוני 2001, לאחר שנדחו בחודש עקב פריצת מגפת מחלת הפה והטלפיים במדינה.
ראש הממשלה המכהן, טוני בלייר, התמודד על כהונה שנייה בתפקיד מול מנהיג השמרנים, ויליאם הייג.
תוצאות הבחירות חזרו בבסיסן על תוצאות מערכת הבחירות הקודמת: מפלגת הלייבור זכתה לניצחון סוחף שני ברציפות, כשהפסידה 5 מושבים בלבד וכמעט שמרה על כוחה.
לכן, כינתה התקשורת את תוצאות הבחירות "הניצחון הסוחף השקט".
הפילוג בתוך המפלגה השמרנית, כמו גם מעמדו הציבורי הרעוע של הייג, הכשילו את ניסיון המפלגה להחליף את הממשל, וכוחה עלה במושב אחד בלבד.
הניצחון הסוחף של מפלגתו בבחירות העניק מנדט לבלייר, שהמשיך לכהונה שנייה כראש הממשלה.
הבחירות בלטו בשיעור ההצבעה הנמוך במיוחד, שלראשונה מאז 1918 עמד על פחות מ-60%.
הבחירות הכלליות בבריטניה (הממלכה המאוחדת) התקיימו ב-9 באפריל 1992, ונחשבות בעיני רבים לאחת ממערכות הבחירות הדרמטיות ביותר שנערכו בבריטניה מאז מלחמת העולם השנייה.
ראש הממשלה ג'ון מייג'ור, שנכנס לתפקידו ב-1990 לאחר התפטרותה של מרגרט תאצ'ר, עמד לבחירה לאחר שנתיים סוערות בתפקיד, שבמהלכן עברה הכלכלה הבריטית מיתון, וכללו בין השאר את המעורבות הבריטית במלחמת המפרץ.
הוא התמודד על ראשות הממשלה מול מנהיג הלייבור ניל קינוק, שניסה להיבחר לראשות הממשלה בפעם השנייה ברציפות (לאחר שהפסיד לתאצ'ר ב-1987).
הסקרים שפורסמו לאורך מערכת הבחירות הציגו קרב צמוד בין שני המועמדים, עם הובלה קלה לקינוק, והעריכו כי הבחירות יסתיימו בפרלמנט תלוי, ללא רוב מוחלט לאף מפלגה.
לכן, הופתעו רבים מתוצאות הבחירות שהראו ניצחון גדול (ביחס לציפיות) למייג'ור.
לא זו אף זו, השמרנים זכו ברוב מוחלט בפרלמנט (אם כי מופחת משמעותית מהרוב שהיה להם טרם הבחירות).
היה זה הניצחון הרביעי ברציפות של המפלגה השמרנית מאז 1979, והפעם האחרונה שהמפלגה זכתה ברוב מוחלט בפרלמנט עד 2015.
הבחירות הכלליות בבריטניה (הממלכה המאוחדת) התקיימו ב-11 ביוני 1987.
ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר התמודדה על כהונה שלישית בתפקיד, מול מנהיג מפלגת הלייבור ניל קינוק.
הקמפיין של השמרנים הדגיש את מצבה הטוב של הכלכלה, ואחוזי האבטלה שהגיעו לשפל של שני עשורים.
המפלגה זכתה לתמיכה רחבה מצד התקשורת.
מלבד ההתמודדות מול תאצ'ר, נאלצה מפלגת הלייבור להתמודד מול איום מצד המפלגה הסוציאליסטית (שהתאחדה עם המפלגה הליברלית), שהתחזקה ואיימה להפוך למפלגה השנייה בגודלה והאופוזיציה העיקרית לשמרנים.
לצורך כך, החל תהליך "התמרכזות" של מדיניות הלייבור (תהליך שהגיע לשיאו עם מיתוגו מחדש כ"לייבור חדש" ב-1997).
הבחירות הסתיימו בניצחון סוחף לשמרנים (אם כי ברוב מופחת מהבחירות הקודמות), ותאצ'ר נבחרה בפעם השלישית ברציפות לראשות הממשלה.
הלייבור נכשלו בהחלפת השלטון, אך הצליחו לדחוק את האיחוד הסוציאליסטי-ליברלי, שהניב תוצאות נמוכות משל סך חלקיו.
בעקבות התוצאה המאכזבת, התמזגו שתי המפלגות המרכיבות את האיחוד באופן רשמי, והפכו למפלגה הליברל-דמוקרטית.
הבחירות הכלליות בבריטניה (הממלכה המאוחדת) התקיימו ב-9 ביוני 1983, ובמסגרתן ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר התמודדה על כהונה שנייה בתפקיד, מול מנהיג מפלגת הלייבור מייקל פוט.
כהונתה של תאצ'ר אופיינה בשפל כלכלי - הכלכלה הבריטית עברה מיתון, ואחוזי האבטלה עלו - מה שהביא לירידה בפופולריות של תאצ'ר.
עם זאת, ניצחון הבריטים במלחמת פוקלנד שיקם את תדמיתה הציבורית והביא לעלייה בפופולריות שלה, שבשיאה החליטה תאצ'ר להקדים את הבחירות כדי לנצל את המומנטום.
מפלגת הלייבור הובילה בסקרים לאורך תקופה ארוכה, אך חילוקי דעות פנימיים בנושאי מדיניות היו בעוכריה.
עמדות המפלגה זזו שמאלה ונוצר פילוג, שבשיאו פרשו חברי לייבור מתונים מהמפלגה והצטרפו למפלגה הסוציאליסטית.
בסופו של דבר הקימה המפלגה הסוציאליסטית, יחד עם המפלגה הליברלית מפלגה מאוחדת - שסחפה קולות של מאוכזבי הלייבור.
פיצול קולות האופוזיציה בין הלייבור לאיחוד, לצד הפופולריות הגואה של תאצ'ר, הביאו לניצחון סוחף של השמרנים בבחירות.
הבחירות הכלליות בבריטניה (הממלכה המאוחדת) התקיימו ב-10 באוקטובר 1974. הייתה זו מערכת הבחירות השנייה בתוך שנה.
תוצאות מערכת הבחירות הקודמת הביאו, באופן בלתי צפוי, להקמת פרלמנט תלוי שבו גודל שתי המפלגות הגדולות כמעט זהה.
אדוארד הית', מנהיג המפלגה השמרנית, כשל בניסיונו להקים קואליציה, וכך אפשר למנהיג הלייבור, הרולד וילסון, להקים ממשלת מיעוט בראשותו.
המצב הבעייתי אילץ את וילסון להכריז על בחירות חדשות לפרלמנט באוקטובר, שהיו למעשה שחזור של בחירות פברואר: התמודדות בין וילסון, כעת ראש הממשלה, למנהיג האופוזיציה הית'.
קמפיין הלייבור הצליח למרות המצב הכלכלי הרעוע, כשהדגיש את הישג הממשלה בסיום שביתת הכורים.
בסיום מערכת הבחירות הצליחה מפלגת הלייבור לצבור מספיק מושבים כדי לעבור את הרף הדרוש להקמת ממשלת רוב, שאפשר לווילסון להיבחר לראשות הממשלה עם רוב של 3 מושבים בלבד.
עד 1977 הפסידה המפלגה את הרוב הפרלמנטרי הזעיר שלה, והממשלה החזיקה מעמד בעקבות הסכמים עם מפלגות אופוזיציה קטנות.
הניצחון בבחירות אלה היה האחרון של הלייבור עד 1997: ארבע מערכות הבחירות הבאות הסתיימו בניצחון לשמרנים.
הבחירות הכלליות בבריטניה שהתקיימו ב-28 בפברואר 1974 היו הבחירות הראשונות בבריטניה בשנה זו, כשמערכת בחירות נוספת נערכה באוקטובר.
בדומה למערכות בחירות קודמות, התמודדו על ראשות הממשלה מנהיג המפלגה השמרנית וראש הממשלה המכהן, אדוארד הית', ומנהיג הלייבור הרולד וילסון.
מערכת הבחירות נערכה על רקע המשבר הכלכלי, ושביתת כורים שהחלה בסמוך למועד הבחירות.
הלייבור ניהלו קמפיין רדיקלי, שהתמקד במצב הכלכלי, והציעו פתרונות למשבר.
באחד מרגעי השיא של מערכת הבחירות, הודיע חבר המפלגה השמרנית והשר לשעבר, אינוק פאוול , כי הוא אינו תומך בהית' ובמדיניותו.
בסופה של מערכת הבחירות התחזקה, כצפוי, מפלגת הלייבור - אך לא קיבלה מספיק מושבים כדי להקים ממשלת רוב.
היא ניצחה את השמרנים רק בקושי במספר המושבים (הפרש של 4 מושבים בלבד), והפסידה בהפרש זעיר בספירת הקולות הכללית.
המפלגה הליברלית, שזכתה בקרוב ל-20% מקולות הבוחרים, יותר מכפליים מהישגה בבחירות הקודמות, קיבלה 14 מושבים בפרלמנט (2.2%).
המצב החדש של פרלמנט ללא רוב לאחת המפלגות הגדולות, שלא היה צפוי לאורך מערכת הבחירות, הביא למשבר פוליטי בבריטניה.
על אף הפסדו בפער קטן, הית' לא התפטר כמקובל מראשות הממשלה וניסה להקים קואליציה עם הליברלים ומפלגות קטנות מקומיות.
לאחר שסירב לקבל חלק מהתנאים שהציבו בפניו ראשי המפלגות בתמורה להצטרפות לממשלה, החליט הית' להתפטר וכך סלל את הדרך לווילסון אל ראשות הממשלה.
גם וילסון נכשל בהקמת קואליציה, ולכן עמד בסופו של דבר בראש ממשלת מיעוט שזמנה קצוב, והכריז על בחירות חדשות כעבור חודשים ספורים.
בבחירות, שנערכו באוקטובר, ניצח הלייבור ברוב קטן.
הייתה זו מערכת הבחירות הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה שהסתיימה ב"פרלמנט תלוי", בו אף אחת משתי המפלגות הגדולות לא זכתה לרוב.
הבחירות הכלליות בבריטניה ב-1950 נערכו ב-23 בפברואר 1950. אלו היו הבחירות הראשונות בתולדות הממלכה המאוחדת שהתקיימו לאחר כהונה מלאה של ממשלת הלייבור בהנהגת קלמנט אטלי.
מפלגת הלייבור בהנהגת אטלי אמנם קיבלה כ-1.2 מיליון קולות יותר מאשר קיבלה בבחירות 1945, אך הפסידה כעשרות מושבים בבית הנבחרים הבריטי.
המפלגה השמרנית בהנהגת וינסטון צ'רצ'יל גדלה באופן משמעותי בבחירות אלו.
הבחירות ב-1950 היו הבחירות הראשונות שסוקרו בטלוויזיה.
בבחירות אלו התקיימו גם כ-170 שינויים במחוזות הבחירה ברחבי הממלכה.
בסופו של דבר, מפלגת הלייבור הצליחה להקים ממשלה צרה של כ-315 מושבים מתוך כ-625 חברי פרלמנט.
חברי פרלמנט בולטים שנבחרו לראשונה בבחירות אלו הם איאן מקלאוד ואדוארד הית'
הבחירות הכלליות בבריטניה ב-1951 נערכו ב-25 באוקטובר 1951. בחירות אלו התקיימו כעשרים חודשים בלבד לאחר הבחירות הקודמות, שהתקיימו בפברואר 1950 (שבהן מפלגת הלייבור שלטה ברוב קטן בבית הנבחרים).
ממשלת הלייבור הקדימה את הבחירות במטרה לזכות ברוב גדול יותר בפרלמנט ולאחר שהממשלה החלה להתרופף ולאבד אישים חשובים כגון ארנסט בווין וסטפורד קריפס שפרשו בשל גילם.
אף שמפלגת הלייבור אכן זכתה ביותר קולות, המפלגה השמרנית זכתה ברוב המושבים.
בחירות אלו שלחו את הלייבור ל-13 שנים באופוזיציה והשיבו את וינסטון צ'רצ'יל לכהן כראש ממשלת בריטניה במקום קלמנט אטלי שכיהן בתפקיד כ-6 שנים.
אלו היו גם הבחירות האחרונות שנערכו תחת ג'ורג' השישי כמלך בריטניה, לפני שנפטר והוחלף על ידי בתו אליזבת השנייה.
זו הייתה הפעם הרביעית במאה ה-20 (מתוך 5) שבה המפלגה שהרכיבה את הממשלה זכתה בפחות קולות ממפלגת האופוזיציה.
הבחירות הכלליות בבריטניה ב-1955 נערכו ב-26 במאי 1955, כארבע שנים לאחר הבחירות הקודמות.
בחירות אלו חיזקו את הרוב של המפלגה השמרנית בבית הנבחרים.
כתוצאה מבחירות אלו אנתוני אידן נבחר לכהן כראש ממשלת בריטניה.
בחירות אלו היו גם האחרונות בהן התמודד קלמנט אטלי כמנהיג מפלגת הלייבור, זאת מכיוון שבשנה זו היה כבר בן 72. בחירות 1955 היו הפעם האחרונה שבה המפלגה השמרנית קיבלה את רוב המושבים בסקוטלנד.
זו הייתה גם הפעם הראשונה שהטלוויזיה היוותה מרכיב דומיננטי במערכת הבחירות.
בבחירות אלו נבחרו כ-630 חברי פרלמנט, בניגוד ל-625 שנבחרו בשנת 1951.
מכיוון שהבחירות הקודמות היו באוקטובר 1951, המועד האחרון לקיום הבחירות היה אוקטובר 1956. אולם כבר בתחילת השנה עלו קולות במפלגה השמרנית שצפו בחירות כבר בסתיו 1955, לאור השגשוג הכלכלי.
אך לאחר שנתגלע קרע בתוך מפלגת הלייבור, ולאור ההצלחה של השמרנים בבחירות המקומיות החליטו השמרנים על קיום בחירות כבר במאי או יוני.
בתחילת אפריל החליף אנתוני אידן את וינסטון צ'רצ'יל בראשות הממשלה, וב-16 באפריל, הודיע אידן על קיום הבחירות ב-26 במאי 1955.
הבחירות הכלליות בבריטניה ב-1959 נערכו ב-8 באוקטובר, כארבע שנים לאחר הבחירות הקודמות (1955).
סך הכל השתתפו בבחירות 27,862,652 אזרחים, 78.7% מבעלי זכות הבחירה.
בבחירות אלו זכתה המפלגה השמרנית בניצחון שלישי ברציפות, והמפלגה אף הגדילה את כוחה בבית הנבחרים.
אחרי הבחירות מונה הרולד מקמילן לתפקיד ראש ממשלת בריטניה.
בחירות אלו היו הפעם היחידה מאז מלחמת העולם השנייה שבה מפלגת השלטון הצליחה להגדיל את כוחה בבית הנבחרים שלוש פעמים ברציפות.
בחירות אלו היו גם הפעם הראשונה בה המפלגה השמרנית לא זכתה ברוב המושבים בסקוטלנד- תרחיש שהמשיך לקרות בכל מערכות הבחירות עד היום (נכון ל-2018).
היו אלו גם הבחירות הראשונות בהן לקחה חלק מרגרט תאצ'ר ושבזכותן נכנסה לבית הנבחרים, צעד משמעותי שעשתה בדרכה לכהן כראש ממשלה כעשרים שנה מאוחר יותר.
הבחירות הכלליות בבריטניה ב-1964 נערכו ב-15 באוקטובר 1964, כחמש שנים לאחר הבחירות הקודמות.
בבחירות אלו ניצחה מפלגת הלייבור בהנהגת הרולד וילסון (אשר התמנה לאחר הבחירות לתפקיד ראש ממשלת בריטניה), לאחר 13 שנות שלטון המפלגה השמרנית אשר הבלה באותן הבחירות על ידי ראש הממשלה אלק דאגלס-יום.
וילסון היה בן 48 בעת בחירתו, מה שהפך אותו לראש הממשלה הצעיר ביותר בעת בחירתו ב-150 השנים שקדמו לבחירות.
שיא זה נשבר כשלוש פעמים מאוחר יותר על ידי ג'ון מייג'ור, טוני בלייר ודייוויד קמרון.
התוצאות הניבו רוב מועט למפלגת הלייבור- 317 מושבים מתוך 630. רוב מועט זה גרם לווילסון לכונן בחירות כשנתיים לאחר מכן.
בחירות אלו היו העם היחידה בהיסטוריה של בריטניה בה כל מושבי הפרלמנט אוישו על ידי שלוש המפלגות הגדולות (הלייבור, השמרנית והליברלית).
זו הייתה גם הפעם האחרונה בה המפלגה השמרנית התמודדה בכל המחוזות.
הבחירות הכלליות בבריטניה ב-1966 נערכו ב-31 במרץ 1966, פחות משנתיים שנים לאחר הבחירות הקודמות.
בבחירות אלו ניצח ראש הממשלה המכהן מטעם מפלגת הלייבור, הרולד וילסון את אדוארד הית' מן המפלגה השמרנית.
הבחירות הוקדמו על ידי וילסון, לאור הרוב הקטן של ממשלתו.
וילסון החליט להקדים את הבחירות לאחר הכישלון בבחירות המקומיות בשנת 1965. כמספר חודשים לפני הבחירות אדוארד הית' החליף את אלק דאגלס-יום והיה צורך לשווקו לציבור.
במקביל, המפלגה הליברלית ניסתה לתמרן למרות קשיים פיננסיים רבים.
כתוצאה מהבחירות התחזק כוחה של מפלגת הלייבור בפרלמנט, ונחלש כוחה של המפלגה השמרנית באופן משמעותי.
הרוב של הלייבור עלה מ-3 ל-98 צירים, יותר מהשמרנים והליברלים גם יחד.
בעוד שהצלחת הלייבור בבחירות 1964 יוחס בעיקר להסתייגות מהשמרנים, החירות אלה נחשבו לניצחון גדול של מנהיג הלייבור, וילסון.
בבחירות אלו נבחר מחדש לפרלמנט שר החוץ לשעבר פטריק גורדון־ווקר השנוי במחלוקת, לאחר שאולץ להתפטר מן הממשלה כשלא הצליח להיבחר ב-1965. בבחירות אלה הודחו פוליטיקאים שמרנים רבים ובהם ג'פרי האו וג'וליאן אמרי.
הבחירות הכלליות בבריטניה ב-1970 נערכו ב-18 ביוני 1970, כארבע שנים לאחר הבחירות הקודמות.
בבחירות אלו התמודדו זה מול זה ראש הממשלה המכהן הרולד וילסון מן מפלגת הלייבור מול אדוארד הית' מן המפלגה השמרנית, אשר ניצח במפתיע ברוב של כמיליון קולות ורוב של כ-14 מושבים בבית הנבחרים הבריטי.
אלו היו הבחירות הראשונות בהן גיל ההצבעה עמד על כ-18 שנים.
הבחירות הכלליות ב-1970 היו הבחירות האחרונות עד 1997, שבה קיבלה מפלגת הלייבור יותר מ-40% מקולות ההמון, וגם האחרונה עד לבחירות 2017 שבהן המפלגה השלישית בגודלה במספר קולות (במקרה זה המפלגה הליברלית) השיגו פחות מ -10% מהקולות.
רוב סקרי דעת הקהל לפני הבחירות הצביעו על ניצחון נוח ללייבור.
ראש הממשלה היוצא וילסון, טען כי לדעתו השאננות בלייבור כתוצאה מסקרי דעת הקהל קידמו את הפסד המפלגה.
אחוז ההצבעה עמד על כ-72%.
הבחירות הכלליות התקיימו בגרינלנד ב-24 באפריל 2018, ובהן נבחרו כל 31 חברי הפרלמנט.
הבחירות תוכננו להתקיים לא יאוחר מ-26 בנובמבר 2018, ארבע שנים לאחר הבחירות הקודמות ב-27 בנובמבר 2014, אך ראש הממשלה קים קילסן בחר לקיים את הבחירות שבעה חודשים קודם לכן.
מפלגת סיומוט נותרה הגדולה ביותר בפרלמנט, אך איבדה שני מושבים ואילו אינואיט אטקטיגיט, המפלגה השנייה בגודלה, איבדה שלושה מושבים.
הדמוקרטים ומפלגת נאלראק צברו מושבים, כאשר מפלגת שיתוף הפעולה ומפלגת נונאטה קיטורנאי החדשות נכנסו לפרלמנט.
בבחירות הכלליות ב-2014 קיבלה סיומוט רוב צר בהצבעה, אך זכתה למספר מושבים זהה לזה של אינואיט אטקטיגיט (11).
ממשלה קואליציונית הוקמה על ידי סיומוט, דמוקרטים וסולידריות והחזיקה מעמד עד 2016, אז הקימה סיומוט קואליציה חדשה עם האינואיט אטאקטיגיט ומפלגת נאלראק.
קים קילסן מסיומוט עמד בראש שתי הממשלות.
במהלך הכהונה הפרלמנטרית 2014–2018, שני נציגי מפלגת סולידריות ערקו לסיומוט, בעוד מיכאל רוסינג עזב את הדמוקרטים והפך לעצמאי.
בסופו של דבר הוא עזב את סיומוט בעקבות מאבק מנהיגותי לא מוצלח בפני קים קילסן.
בחירות כלליות נערכו בגרינלנד ב-4 באפריל 1979, הן היו הבחירות הראשונות לפרלמנט החדש לאחר שגרינלנד קיבלה אוטונומיה.
התוצאה הייתה ניצחון של מפלגת סיומוט הבדלנית והשמאלנית, שזכתה ב-13 מתוך 21 המושבים בפרלמנט, על סולידריות היוניוניסטית והמתונה.
ההבדל במושבים שזכו הפך גדול יחסית בגלל השימוש בבחירות בשיטה הרובנית בחמישה מחוזות בצפון ומזרח גרינלנד, שבכולם זכתה סיומוט, בעוד ששתי המפלגות חלקו שווה בשווה את 16 המושבים במחוזות מרובי הנציגים במערב גרינלנד.
כתוצאה מהבחירות היה יונתן מוצפלדט מסיומוט לראש הממשלה הראשון של גרינלנד.
הבחירות הכלליות בבריטניה התרחשו ביום חמישי, 14 בנובמבר 1935 והובילו לרוב גדול (אם כי מופחת מהבחירות הקודמות) של המפלגה השמרנית בהנהגת סטנלי בולדווין.
מפלגת הלייבור בהנהגת קלמנט אטלי אמנם לא הרכיבה את הממשלה, אך גדלה באופן משמעותי - הן באחוזי התמיכה בציבוריים והן במספר המושבים בפרלמנט.
עם זאת, גדילת הלייבור הייתה לא מאוזנת בהשוואה לבחירות הקודמות, מה שגרם לרבים מחברי הפרלמנט מהמפלגה לאבד את מקומם ובהם מנהיג המפלגה וראש הממשלה רמזי מקדונלד.
גם המפלגה הליברלית נחלשה, ומנהיג המפלגה הרברט סמואל איבד את מקומו בבית הנבחרים.
למעשה, בחירות אלו היו האחרונות עד סוף מלחמת העולם השנייה שהגיע כעשור מאוחר יותר.
זהו פרק הזמן הארוך ביותר בממלכה מאז 1802 ללא בחירות.
בפרק זמן זה ראש הממשלה התחלף פעמיים: בפעם הראשונה לטובת נוויל צ'מברלין בשנת 1937 ובפעם השנייה התפקיד הועבר לווינסטון צ'רצ'יל בשנת 1940.
+מפלגהמספר קולותמושביםממשלההמפלגה השמרנית10,025,083387המפלגה הלאומית-ליברלית784,60833מפלגת העבודה הלאומית321,0288אחרים ועצמאיים53,1891אופוזיציהמפלגת הלייבור7,984,988154המפלגה הליברלית1,414,01021מפלגת הלייבור העצמאית136,2084המפלגה הלאומנית50,7472המפלגה הקומוניסטית27,1771אחרים ועצמאיים46,7154
הבחירות הכלליות בגרמניה הן הבחירות לבונדסטאג שנערכו ב-18 בספטמבר 2005. בבחירות ניצחה אנגלה מרקל מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית את הקנצלר המכהן גרהרד שרדר מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
כתוצאה מבחירות הייתה אפשרות להקמת ממשל חדש במסגרת קואליציית ג'מייקה, אפשרות זו לא מומשה.
מפלגהאידאולוגיהמנהיגתוצאות 2002קולות (%)מושבים SPDהמפלגה הסוציאל-דמוקרטיתסוציאל-דמוקרטיה, פרוגרסיביזםגרהרד שרדר38.5% CDU/CSU CDU דמוקרטיה נוצרית, שמרנות ליברליתאנגלה מרקל38.5% CSUהמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה6.2% Grüneברית ה-90/הירוקיםאיכות הסביבה, פוליטיקה ירוקהיושקה פישר8.6% FDPהמפלגה הדמוקרטית החופשיתליברליזםגידו וסטרוולה7.4% Linkeדי לינקהדמוקרטיה סוציאליסטיתגרגור גיזי ואוסקר לפונטן4.0%
הבחירות הכלליות בגרמניה הן הבחירות לבונדסטאג שנערכו ב-2 בדצמבר 1990. בבחירות ניצח הקנצלר המכהן הלמוט קוהל מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית את המתמודד אוסקר לפונטיין מהמפלגה הסוציאל
היו אלה הבחירות הראשונות בגרמניה המאוחדת מאז ימי גרמניה הנאצית בשנות ה-30. לבונדסטאג נוספו כ-150 מושבים המייצגים את תושבי מדינות גרמניה המזרחית.
אלו היו גם הבחירות היחידות שבהן לא הוצב אחוז חסימה של כ-5% בכל גרמניה, אלא נמדד בנפרד בשתי הגרמניות.
מפלגהקולותאחוזיםמושביםהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית והמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה20,358,09643.8%319המפלגה הסוציאל-דמוקרטית15,545,36633.5%239המפלגה הדמוקרטית החופשית5,123,23311%79מפלגת הירוקים2,347,4075%8מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי1,129,5782.4%17
הבחירות הכלליות בגרמניה הן הבחירות לבונדסטאג שנערכו ב-16 באוקטובר 1994. בבחירות ניצח הקנצלר המכהן הלמוט קוהל מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית את המתמודד רודולף שרפינג מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
הבונדסטאג שנבחר בבחירות אלה היה הגדול ביותר עד שנת 2017, והכיל כ-672 נציגים.
בחירות אלו היו הבחירות הראשונות שבהן המפלגה הדמוקרטית החופשית לא הייתה השלישית בגודלה בפרלמנט.
מפלגהקולותאחוזיםמושביםהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית והמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה19,517,15641.4%294המפלגה הסוציאל-דמוקרטית17,140,35436.4%252המפלגה הדמוקרטית החופשית3,258,40711%47מפלגת הירוקים3,424,3157.3%49מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי2,066,1764.4%30
הבחירות הכלליות בגרמניה הן הבחירות לבונדסטאג שנערכו ב-27 בספטמבר 1998. בבחירות ניצח גרהרד שרדר מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית את הקנצלר המכהן הלמוט קוהל מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
בחירות אלו היו הבחירות הראשונות מאז 1980 שבהן ניצחה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
מאז איחוד גרמניה מחדש בשנת 1990 האבטלה הלאומית עלתה מ-4.2% ל-9.4%.
גרמניה הייתה שרויה בקונפליקטים פנימיים במקביל ליצירת האיחוד האירופי.
מצב זה הוביל להתנגדות עממית להמשך שלטון ה-CDU.
למרות שמועות על התפטרות, הקאנצלר קוהל הכריז בשנת 1997 כי הוא מעוניין להתמודד בבחירות.
במאי 1998 הפך גרהרד שרדר למנהיג ה-SDP.
הקמפיין של קוהל התמקד בניסיונו כמנהיג.
מן הצד השני, הקמפיין הסוציאל-דמוקרטי לא התמקד בקוהל אישית, אלא במיתוג כ"מרכז עממי חדש".
מפלגהקולותאחוזיםמושביםהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית והמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה17,329,38835.1%245המפלגה הסוציאל-דמוקרטית20,181,26940.9%298המפלגה הדמוקרטית החופשית3,080,9556.2%43מפלגת הירוקים3,301,6246.7%47מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי2,515,4545.1%36
הבחירות הכלליות בגרמניה הן הבחירות לבונדסטאג שנערכו ב-22 בספטמבר 2002. בבחירות ניצח הקנצלר המכהן גרהרד שרדר מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית את אדמונד שטויבר מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
מפלגהקולותאחוזיםמושביםהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית והמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה18,482,64138.5%248המפלגה הסוציאל-דמוקרטית18,488,66838.5%251המפלגה הדמוקרטית החופשית3,538,8157.4%47מפלגת הירוקים4,110,3558.6%55מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי1,916,7024%2
הבחירות הכלליות בגרמניה הן הבחירות לבונדסטאג שנערכו ב-27 בספטמבר 2009. בבחירות ניצחה הקנצלרית המכהנת אנגלה מרקל מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית את פרנק-ואלטר שטיינמאייר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
לאחר הבחירות המפלגה הנוצרית דמוקרטית הקימה ממשלה ביחד עם שותפתה המפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה ועם המפלגה הדמוקרטית החופשית.
הבחירות היו האחרונות והחשובות ב"שנת בחירות העל" בגרמניה שכללו את הבחירות לפרלמנט האירופי (7 ביוני), הבחירות לנשיאות גרמניה, ועוד מספר בחירות ברשויות המקומיות ובמדינות גרמניה.
הבחירות הכלליות בגרמניה היו הבחירות לבונדסטאג, שנערכו ב-22 בספטמבר 2013. בבחירות ניצחה הקנצלרית המכהנת אנגלה מרקל מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית את פיר שטיינבריק המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בחירות אלו היו הראשונות שבהן התמודדה המפלגה אלטרנטיבה לגרמניה שכמעט ועברה את אחוז החסימה.
הקמפיין של מרקל התמקד באבטלה הנמוכה, ובמקביל הייתה לקנצלרית הראשונה שביקרה במחנה הריכוז דכאו.
העימות המרכזי בינה לבין פיר שטיינבריק התרחש ב-1 בספטמבר.
ביום שלאחר מכן התקיים עימות בין מנהיגי המפלגות די לינקה, מפלגת הירוקים והמפלגה הדמוקרטית החופשית.
אף על פי שהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית ושותפתה, המפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה, קיבלו את אחוזי התמיכה הגבוהים ביותר מאז 1990 (42%), הם לא השיגו רוב מוחלט בפרלמנט.
בפעם האשונה מאז 1987 פעלו בפרלמנט כארבע סיעות בלבד.
לאחר הבחירות הוקמה ממשלת אחדות בין ה-CDU ל-SDP, בפעם השלישית מאז תום מלחמת העולם השנייה.
הבחירות הכלליות התקיימו בגרינלנד ב-6 באפריל 2021, ובהן נבחרו כל 31 חברי הפרלמנט.
מפלגת אינואיט אטקטיגיט זכתה בבחירות, והביסה את המפלגה סיומוט שזכתה בכל מערכות הבחירות מאז שנת 2009. אינואיט אטקטיגיט זכו ב-12 מושבים בפרלמנט, ואילו סיומוט רק עשרה.
בנובמבר 2020, ראש ממשלת גרינלנד, קים קילסן, הפסיד בבחירות המקדימות של מפלגתו, "סיומוט" לאריק ינסן.
על אף שהפסיד, קילסן לא פרש מתפקידו כראש הממשלה.
היריבות בין השניים גרמה לכך שמפלגת הדמוקרטים נסגה מן הקואליציה, והותירה את מפלגת סיומוט עם 12 מושבים בפרלמנט (מיעוט לעומת האופוזיציה).
לאחר שקילסן כשל בהקמת קואליציה חדשה, הפרלמנט הגרינלנדי הצביעו בעד לקיום בחירות בזק במדינה.
+תוצאות הבחירות לפרלמנט הגרינלנדירשימהמושבים בפרלמנטקולותכינוי הרשימהראש הרשימהמס'מס'אחוז±אינואיט אטקטיגיטמוצי בואורופ אגדה49,91237.42%11.64%סיומוטאריק ינסן17,97130.10%2.66%נאלראקהנס אנוקסן3,24912.27%1.28%הדמוקרטיםינס פרדריק נילסן32,4529.26%10.43%סולידריותאקאלו ירימיאסן1,8797.09%1.13
בחירות כלליות נערכו בגרמניה ב-6 בנובמבר 1932. שיעור ההצבעה של המפלגה הנאצית ירד בארבעה אחוזים לעומת הבחירות הפדרליות בגרמניה (יולי 1932), בעוד שחלו עליות קלות עבור המפלגה הקומוניסטית של גרמניה ומפלגת העם הלאומית הגרמנית.
התוצאות היו אכזבה גדולה עבור הנאצים, שאיבדו 34 מושבים ושוב לא הצליחו להקים ממשלת קואליציה ברייכסטאג.
הבחירות היו הבחירות החופשיות וההוגנות האחרונות בגרמניה לפני עליית הנאצים לשלטון ב-1933.
הקנצלר פרנץ פון פאפן, חבר לשעבר במפלגת המרכז הגרמנית, שלט ללא תמיכה פרלמנטרית בהסתמכות על חקיקה שהוציא הנשיא פאול פון הינדנבורג לפי סעיף 48 של חוקת ויימאר.
עם זאת, ב-12 בספטמבר 1932 נאלץ פאפן לבקש מהינדנבורג לפזר את הפרלמנט כדי להקדים את הצעת אי-האמון שהציגה המפלגה הקומוניסטית, שצפויה הייתה לעבור מאחר שהנאצים היו צפויים לתמוך בה בשל רצונם לבחירות חדשות.
לאחר הבחירות דחק פאפן בהינדנבורג לתת לו להמשיך לשלוט בתקנת חירום.
עם זאת, ב-3 בדצמבר הוא הוחלף על ידי שר ההגנה שלו, קורט פון שלייכר, שניהל שיחות עם האגף השמאלי של המפלגה הנאצית בראשות גרגור שטראסר בניסיון להגיע להסכמה.
תוכניותיהם נכשלו כאשר היטלר פיטר את שטראסר ופנה לפאפן לשיחות קואליציוניות.
פאפן השיג את הסכמתו של הינדנבורג להקים את הקבינט של היטלר ב-30 בינואר 1933.
הבחירות היו הבחירות החופשיות וההוגנות האחרונות של כל גרמניה לפני עליית הנאצים לשלטון ב-30 בינואר 1933. מאז הבחירות במרץ 1933 היה במדינה דיכוי מסיבי, במיוחד נגד פוליטיקאים מהמפלגות הקומוניסטית והסוציאל-דמוקרטית.
הבחירות החופשיות הבאות לא נערכו עד 1949 בגרמניה המערבית ו-1990 בגרמניה המזרחית.
הבחירות החופשיות הבאות בכל גרמניה התקיימו בדצמבר 1990, לאחר איחוד גרמניה מחדש חודשיים מוקדם יותר.
הבחירות הכלליות ברפובליקת ויימאר נערכו ב-31 ביולי 1932, לאחר פיזורו המוקדם של הרייכסטאג הקודם.
המפלגה הנאצית גדלה מאוד והפכה לראשונה למפלגה הגדולה ברייכסטאג , אף על פי שלא הצליחה לזכות ברוב מוחלט.
המפלגה הקומוניסטית השיגה אף היא קולות רבים יותר.
שתי המפלגות שלטו ברוב המושבים ברייכסטאג, כלומר שלא היה ניתן להקים ממשלת רוב בלעדיהן.
מאז 1929 גרמניה סבלה מהשפל הגדול.
במרץ 1930 הממשלה המכהנת של המפלגות הפרו-רפובליקניות (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מפלגת המרכז ושתי המפלגות הליברליות) קרסה.
הנשיא פול פון הינדנבורג מינה ממשלת מיעוט בהובלת מפלגת המרכז ובראשותו של היינריך ברונינג.
ממשלה זו יכלה למשול רק באמצעות סמכויות החירום שהעניק לה הינדנבורג.
הבחירות בספטמבר 1930 יצרו רייכסטאג מפוצל ביותר, מה שמנע הקמת ממשלה יציבה.
בבחירות גם עלתה במיוחד המפלגה הנאצית וצברה 95 מושבים.
במרץ 1932 התקיימו הבחירות לנשיאות גרמניה 1932 בין הינדנבורג המכהן, שנתמך על ידי מפלגות פרו-דמוקרטיות, נגד אדולף היטלר והקומוניסט ארנסט תאלמאן.
היטלר קיבל כשליש מהקולות והובס בסיבוב השני באפריל על ידי הינדנבורג, שזכה ברוב דחוק.
עם זאת, בסוף מאי 1932, הינדנבורג שוכנע לפטר את ברונינג והחליף אותו בפרנץ פון פאפן העריק ממפלגת המרכז.
לקבינט החדש של פון פאפן כמעט ולא הייתה תמיכה ברייכסטאג.
שלושה ימים בלבד לאחר מינוי של פון פאפן, הוחלט לפזר את הפרלמנט.
מערכת הבחירות אופיינה באלימות רבה בין הקומוניסטים לבין האס אה.
הבחירות הביאו להישגים משמעותיים של המפלגה הנאצית שהפכה למפלגה הגדולה ביותר עם 230 מושבים, אך חסרה רוב כולל.
לא למפלגה הנאצית ולא להינדנבורג היה רוב שלטוני, והמפלגות האחרות סירבו לשתף פעולה עם הנאצים.
כך לא היה ניתן להקים ממשלת רוב.
ממשלת המיעוט של פון פאפן המשיכה לכהן עד לבחירות נוספות בנובמבר של אותה השנה.
אחוז התמיכה במפלגה הנאצית לפי מחוזות
הבחירות הכלליות נערכו בגרינלנד ב-11 במרץ 2025 לבחירת 31 חברי הפרלמנט המקומי.
מפלגת הדמוקרטים מהאופוזיציה הפכו למפלגה הגדולה ביותר עם כעשרה מושבים.
העצמאות הגרילנדית הייתה הנושא החשוב ביותר בבחירות.
הממשלה אף הכריזה בפברואר 2024 כי עצמאות היא מטרתה.
במסיבת עיתונאים בתחילת 2025 אמר ראש הממשלה הפרו-עצמאי, מוצי בואורופ אגדה, כי כבר החל תהליך לקבלת עצמאות וככל הנראה רמז כי משאל עם לעצמאות עשוי להתקיים באפריל 2025, במקביל לבחירות.
עם זאת, לאחר שהנשיא האמריקני הנבחר דונלד טראמפ חידש את התעניינותו בגרינלנד, אגדה גדע את היוזמות לעצמאות.
בריאיון לפוקס ניוז ב-16 בינואר, קבע אגדה שלגרינלנדים אין רצון להפוך לחלק מארצות הברית, וסקר באותו חודש הראה ש-85% מהנסקרים התנגדו להצעה עם 6% בעד ו-9% חסרי דעה.
לקראת הבחירות, מנהיג האופוזיציה ינס פרדריק נילסן (ממפלגת הדמוקרטים) דיבר בתמיכה בעצמאות מוחלטת, ואמר ל-Sky News שגרינלנד "לא למכירה".
בדיון אחרון בטלוויזיה לפני יום לפני הבחירות, הביעו מנהיגי כל חמש המפלגות המיוצגות בפרלמנט את חוסר האמון שלהם בטראמפ.
בנוסף על סוגיית העצמאות, הנושאים החשובים במערכת הבחירות כללו את הכלכלה, הסכמי אקלים בין-לאומיים, תפקוד מערכת הבריאות ובעיות חברתיות הקשורות למחירי דירות גבוהים ולחוסר דיור.
לקראת הבחירות, שירות הביון והביטחון ושירות המודיעין הודיעו שהם עוקבים באופן פעיל אחר ניסיונות פוטנציאליים של מעצמות זרות להשפיע על תוצאות הבחירות בגרינלנד.
בריאיון ל-TV 2, אנליסטים עצמאיים חשדו שארצות הברית, רוסיה וסין עלולות להתערב בבחירות.
ב-25 ביוני 2023 נערכו בגואטמלה בחירות כלליות לבחירת הנשיא וסגן הנשיא, כל 160 המושבים ב, כל 20 חברי וראשי ערים ומועצות לכל 340 העיריות במדינה.
על פי החוקה, נאסר על הנשיא המכהן אלחנדרו יאמטיי להתמודד לכהונה שנייה של ארבע שנים.
עם זאת, מכיוון שאף מועמד לנשיאות לא השיג יותר מ-50 אחוזים מהקולות בסיבוב הראשון ב-25 ביוני 2023, נערך סיבוב שני בין שני המועמדים המובילים ב-20 באוגוסט 2023: חבר הקונגרס ברנרדו ארבאלו (בנו של הנשיא לשעבר ) מ ו, הגברת הראשונה לשעבר מטעם מפלגת (UNE).
ארבאלו ניצח עם כמעט 61 אחוזים מהקולות.
מפלגת השלטון זכתה במספר המושבים הגדול ביותר בקונגרס.
אישור תוצאות הסיבוב הראשון על ידי בית הדין העליון לבחירות התעכב לאחר ש העניק צו מניעה למפלגות שערערו על התוצאות.
ב-12 ביולי הודיע שירות התביעה הציבורית (MP) כי תנועת סמייה הושעתה בשל חתימות כוזבות לכאורה שניתנו בעת הקמת המפלגה.
פעולה זו הייתה אוסרת על השתתפותו של ארבאלו בסיבוב השני.
למחרת, בית המשפט החוקתי ביטל את ההשעיה, וסלל את הדרך לסיבוב השני של הבחירות לנשיאות.
הנשיא אלחנדרו יאמטיי בירך את ארבאלו על ניצחונו, והבטיח מעבר שלטון מסודר לאחר אישור התוצאות.
נציג בכיר של ארגון מדינות אמריקה (OAS), עם צוות של 86 משקיפים בגואטמלה, אמר כי ההצבעה בסיבוב השני עברה בצורה חלקה.
טורס ומפלגתה לא קיבלו את התוצאות וטענו לזיופים בבחירות.
ב-12 בספטמבר 2023, שירות התביעה הכללית פתח את התיבות המכילות את פתקי ההצבעה.
בית הדין העליון לבחירות גינה את ההחלטה ותיאר אותה כ"בלתי חוקית".
משרד התובע הכללי הצהיר כי ישנן "מספר חקירות" נגד תהליך הבחירות.
מבחינה חוקית, לא ניתן לפתוח קלפיות אלא כדי לבחון ערעורים שהוגשו בתוך הזמן הקבוע בחוק.
ב-8 בדצמבר 2023, משרד התובע הכללי מצא "אי סדרים" בבחירות לנשיאות וביקש לבטל את התוצאות.
התובעים הודיעו כי מצאו "ספירת קולות שונה" בתוך הקלפיות וטענו כי התיבות לא היו מאובטחות כראוי, ולפיכך, אי הסדרים צריכים לבטל את הבחירות לנשיאות, לסגן הנשיא ולקונגרס.
ב-14 בדצמבר, בית המשפט החוקתי, בהחלטה של 4 נגד 1, אישר את תוצאות הבחירות, הורה לקונגרס "להבטיח" את השבעתו של ארבאלו, ודחה את מהלכיו של התובע הכללי לבטל את הבחירות.
עם זאת, יריבי הנשיא החדש בקונגרס הובילו לעיכובים בטקס ההשבעה, שהתקיים לבסוף בשעות הבוקר המוקדמות של ה-15 בינואר.
, וארגונים לא ממשלתיים אחרים הזהירו ב-2022 מפני "חיזוק השלטון האוטוריטרי" בגואטמלה והכריזו כי המדינה "חווה תופעה מדאיגה של השתלטות ושליטה במוסדות ציבוריים על ידי אליטות כלכליות ופוליטיות".
עלייה חדה בפשיעה האלימה ויוקר המחיה הגבוה הפכו את יאמטיי לנשיא לא פופולרי.
בשנת 2023, רק 2.9% מהנשאלים דירגו את ממשל יאמטיי כטוב.
על רישום המועמדים לבחירות העיבה גם ביקורת על הטיעונים ה"לא ברורים" שבהם השתמשו מרשם האזרחים ושופטי .
מועמדים רבים לנשיאות ומפלגות שנרשמו להתמודדות לקונגרס נפסלו בטעמים שונים, ולעיתים אחרי מאבק משפטי אושר להם להתמודד.
מפלגת האופוזיציה סמייה טענה ל"אי סדרים" בתיק נגדה בגין זיוף לכאורה של חתימה של שותף למפלגה.
התיק הועבר ממשרד התובע לפשעי בחירות למשרד התובע המיוחד נגד פטור מעונש.
המועמד לנשיאות ברנרדו ארבאלו טען כי הפעולות הללו מסכנות את השתתפות המפלגה בבחירות.
עלו גם טענות ל"משוא פנים" מצד רשויות המשפט, מאחר שבמקרה דומה ב-2015, מרשם האזרחים זיהה חריגות לכאורה בכמעט 12,000 חתימות של חברי מפלגה אחרת, אבל לא נקט צעד שהוביל לפסילתה.
תוצאות סקר משנת 2020 הצביעו על כך שלגואטמלה יש את רמה נמוכה ביותר של אמון ותמיכה בדמוקרטיה: רק 37% מהאזרחים סברו שהדמוקרטיה עדיפה על כל צורת ממשל אחרת, ו-65% לא היו מרוצים מהאופן שבו היא פועלת בגואטמלה.
במונחים של זכויות פוליטיות, רק 9% מתושבי גואטמלה סברו שזכותם להשתתף בחיים הפוליטיים מובטחת במלואה.
אווירת האופטימיות לשינוי שהייתה נוכחת בבחירות 2015 התפוגגה עד 2020. מתוך 4.5 מיליון אזרחים רשומים בגילאי 18 עד 30, רק 2.6 מיליון היו ברשימת הבוחרים וזכאים להצביע ב-2023.
מועמדים רבים ניהלו קמפיין ימני, והדגישו את זיקתם לערכי דת והגנה על רכוש פרטי, כמו גם את התנגדותם ללגליזציה של הפלות.
במהלך עימותי הקמפיין, הדיונים התמקדו במיוחד בנישואים חד-מיניים, בעוד שנושא העוני, המשפיע על לפחות 54% מהאוכלוסייה, זכה להתעלמות.
שלושת הפייבוריטים בבחירות עשו שימוש נרחב בפרקטיקות קליינטליסטיות.
לאנשים שהגיעו למפגשי הבחירות שלהם הוצעו מתנות שונות.
קניית קולות היא נוהג נפוץ בבחירות בגואטמלה ולעיתים קרובות היא עוברת ללא עונש.
כמה מפלגות ומועמדיהן לנשיאות, הביעו בגלוי את האפשרות של זיופים בבחירות.
נשיא גואטמלה נבחר בשיטת הצבעה בשני סיבובים.
160 חברי הקונגרס נבחרים בשתי שיטות; 130 נבחרים מ-22 מחוזות בחירה מרובי חברים המבוססים על מחוזות גואטמלה, ו-31 הנותרים נבחרים ממחוז בחירה ארצי אחד.
חברי הקונגרס נבחרים באמצעות ייצוג יחסי ברשימה סגורה, כאשר המושבים מוקצים בשיטת ג'פרסון.
+תוצאות הבחירות לקונגרסמפלגה או בריתרשימה ארציתמחוזותסה"כ
הספירה הרשמית של הבחירות הכלליות על ידי בית הדין העליון לבחירות הצביעה על כך שסנדרה טורס וברנרדו ארבאלו יתמודדו בסיבוב השני.
עם זאת, אישור התוצאות על ידי בית הדין העליון לבחירות התעכב לאחר שבית המשפט החוקתי של גואטמלה העניק צו מניעה לעשר מפלגות שערערו על התוצאה.
בשל צו המניעה, תוצאות המרוץ נותרו לא רשמיות.
משלחת המשקיפים על הבחירות, האו"ם, ארגון מדינות אמריקה, ארצות הברית, בריטניה והאיחוד האירופי ביקשו מבית המשפט לכבד את תוצאות הבחירות, הודיעו כי התוצאות תואמות את תצפיותיהם והכחישו כל האשמה בהונאת בחירות.
בית המשפט העליון קבע כי בית הדין העליון לבחירות ביצע כראוי את מה שביקש בית המשפט החוקתי ודחה את הסעד המשפטי שביקשו תשע המפלגות, ולכן ביטל את צו המניעה והתיר להפוך את התוצאות לרשמיות.
ב-12 ביולי הודיע שירות התביעה הכללית כי לבקשתם השופט פרדי אורלנה השעה את תנועת סמייה בשל מקרים לכאורה של חתימות מזויפות להקמת המפלגה.
עם זאת, סעיף 92 לחוק הבחירות והמפלגות קובע כי "אין להשעות מפלגה לאחר שנקבעו בחירות ועד לקיומן".
פעולות התביעה הכללית זכו לגינוי נרחב על ידי המגזר הפרטי, ארגונים לא ממשלתיים וממשלות זרות שונות.
ב-13 ביולי ביטל בית המשפט החוקתי את ההשעיה, וסלל את הדרך לסיבוב השני של הבחירות לנשיאות.
ב-19 באוגוסט, יומיים לפני הסיבוב השני, העניק בית המשפט העליון צו מניעה קבוע לסמייה, שחסם צו של בית משפט נמוך יותר שהשהה את מעמדה החוקי של המפלגה.
ארבלו ניצח את טורס בסיבוב השני עם כמעט 61 אחוזים מהקולות.
ביום הסיבוב השני של הבחירות, אירעו כמה פיצוצים במרכזי הצבעה ברחבי המדינה.
הבחירות הכלליות בכורדיסטן העיראקית נערכו ב-30 בספטמבר 2018, ובמהלכן נבחר פרלמנט ונשיא.
הבחירות אמורות היו להתקיים ב-1 בנובמבר 2017, אך נדחו בשמונה חודשים.
בעקבות מלחמת המפרץ ב-1991, הוקמה הממשלה האזורית של כורדיסטן, והקמה ממשלת אחדות בין המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית ובין האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, אך הממשלה התמוטטה ב-1994 ופרצה מלחמת אזרחים הכורדית, שפיצלה את כורדיסטן העיראקית בין שתי ממשלות, של המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית ושל האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן.
בעקבות הסכם פיוס שנחתם עם ההכרה הרשמית בכורדיסטן העיראקית ב-2005, נערכו בחירות לפרלמנט משותף, ולאחריהן הוקמה ממשלת אחדות.
ב-2013 נערכו בחירות לפרלמנט, ועמהן היו אמורות להתקיים בחירות לנשיאות, אך הפרלמנט האריך את כהונתו של הנשיא מסעוד בארזאני בשנתיים נוספות.
הבחירות המחוזיות נערכו ב-2014, יחד עם הבחירות לפרלמנט העיראקי.
בשנת 2015, עם סיום כהונתו של בארזאני כנשיא, עלתה השאלה האם יש להאריך בשנית את כהונתו, כאשר התומכים מסבירים כי בעת המלחמה בדאעש יש לשמור על יציבות שלטונית, בעוד המתנגדים הביעו חשש מהפיכתו של בארזאני ל"נשיא נצחי".
ביולי 2016 הודיע בארזאני כי לא יתמודד לכהונה נוספת כנשיא.
הבחירות הכלליות בדנמרק 2019 נערכו ב-5 ביוני 2019 בה נבחרו 179 חברי הפולקטינג, מתוכם 175 נבחרו מדנמרק, שניים מאיי פארו ושניים מגרינלנד.
הבחירות התקיימו כעשרה ימים לאחר הבחירות לפרלמנט האירופי.
בבחירות הכלליות שנערכו בשנת 2015 הגוש הפוליטי המכונה "הגוש הכחול" שהורכב מארבע מפלגות (ממפלגת העם הדנית, מפלגת השמאל, מפלגת העם השמרנית והברית הליברלית) זכה לרוב והרכיב קואליציה צרה המונה 80 חברים, כשבאותה העת באופוזיציה ישבו חברי "הגוש האדום" ואחרים עם 79 חברים.
בשנת 2016 הקים ראש הממשלה לארס לקה ראסמוסן ממשלה חדשה וצירף לקואליציה גם את ברית העם השמרנית.
מתוך 179 חברי הפולקטינג נבחרים 175 חברים מתוך דנמרק עצמה, 2 נוספים מגיעים כנציגי איי פארו ועוד שניים כנציגי גרינלנד.
135 נציגים נבחרים בבחירות ישירות-יחסיות, 40 נציגים נוספים נבחרים בשיטה רשימתית עם אחוז חסימה העומד על 2% מכלל הקולות הכשרים.
+מפלגהתוצאות-דנמרקקולות%מושבים+\-הסוציאל-דמוקרטים914,88248 1 מפלגת השמאל (ונסטרה)826,16143 9 מפלגת העם הדנית308,51316 21 השמאל הקיצוני (המפלגה הליברלית-סוציאלית)304,71416 8 מפלגת העם הסוציאליסטית272,30414 7 הברית האדומה-ירוקה245,10013 1 מפלגת העם השמרנית233,86512 6 האלטרנטיבה104,2785 4 הימין החדש83,2014חדשההברית הליברלית82,2704 9 קולות פסולים\לבנים37,801 -סך הכל3,569,521100175 -תוצאות-איי פארומפלגת האיחוד7,3491 1 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית6,6301תוצאות-גרינלנדאינואיט אטקטיגיט6,8811סיומוט6,0581מקורות- סטטיסטיקה של דנמרק, Kringvarp Føroya, Qinersineq
הבחירות הכלליות בדנמרק 2015 נערכו ב-18 ביוני 2015, בהן נבחרו 179 חברי הפולקטינג, מתוכם 175 נבחרו מדנמרק, שניים מאיי פארו ושניים מגרינלנד.
אף על פי שתוצאות הבחירות קבעו כי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית היא הגדולה ביותר בפרלמנט, מפלגת השמאל (Venstre) הצליחה להקים ממשלת מיעוט בתמיכת חלק ממפלגות "הגוש הכחול"- מפלגת העם הדנית, הברית הליברלית ומפלגת העם השמרנית.
על פי החוקה הדנית, הבחירות היו צריכות להיערך לא יאוחר מה-15 בספטמבר 2015, מכיוון שהבחירות האחרונות נערכו ב-15 בספטמבר 2011. ראש הממשלה יכול לפזר את הפרלמנט בכל שלב, בלבד שלא יאוחר מארבע שנים מהבחירות הקודמות.
דבר שיכול להצטייר כיתרון טקטי לטובת הממשלה, שכן היא יכולה להכריז על בחירות כשסקרי דעת הקהל מחמיאים.
ב-27 במאי הודיעה ראש הממשלה הלה ת'ורנינג שמידט כי יתקיימו בחירות ב-18 ביוני 2015.
סקרי דעת קהל שנערכו במהלך מערכת הבחירות ניבאו את זינוקה האלקטורלי של מפלגת העם הדנית.
(בטבלה- סקרים שנערכו יום לפני הבחירות)