tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשונה מרוב הורידים בגוף (למעט ורידי הריאה), נושא וריד הטבור דם עשיר בחמצן.
בדומה, עורקי הטבור גם הם יוצאים מן הכלל, ונושאים דם עם רמות חמצן נמוכות.
דבר זה נובע מכיווניות זרימת הדם ביחס ללב העובר: וריד הטבור נושא דם לעבר הלב של העובר, בעוד שהעורקים הטבוריים נושאים את הדם מהלב אל עבר השליה.
קצב זרימת הדם דרך חבל הטבור הוא כ-35 מ"ל לדקה בשבוע ה-20 להריון, וכ-240 מ"ל לדקה בשבוע ה-40 להריון.
קיים מתאם בין קצב זרימת הדם לבין משקל העובר.
אורך חבל הטבור בילוד לאחר הריון מלא הוא כ-50 ס"מ, וקוטרו כ-2 ס"מ.
חבל הטבור מתחבר לעובר דרך הבטן, בנקודה שבה לאחר ההפרדה יהפוך לטבור.
בתוך העובר, וריד הטבור ממשיך לכיוון הסדק הרוחבי של הכבד, שם הוא מתפצל לשניים.
שלוחה אחת מצטרפת לוריד שער הכבד בצד השמאלי, אשר נושא דם לתוך הכבד.
השלוחה השנייה המכונה הצינור הוורידי עוקפת את הכבד ומתחברת אל הוריד נבוב התחתון, אשר נושא דם אל הלב.
שני עורקי הטבור מסתעפים מעורק הכסל הפנימי ועוברים משני צדי שלפוחית השתן לתוך חבל הטבור, ומשלימים את המעגל בחזרה לשליה.
בהיעדר התערבויות חיצוניות, חבל הטבור נסגר באופן פיזיולוגי זמן קצר לאחר הלידה, מצב זה מוסבר על ידי נפיחות וקריסה של הג'ל וורטון בתגובה לירידה בטמפרטורה ועל ידי התכווצויות של כלי הדם בעקבות התכווצות שרירים חלקה.
למעשה, נוצר הידוק טבעי על מנת לעצור את זרימת הדם.
18 מעלות צלזיוס, ההידוק הטבעי יימשך שלוש דקות או פחות.
בלידה במים, שבה טמפרטורת המים קרובה לטמפרטורת הגוף, הסגר הטבעי יכול להימשך 5 דקות ויותר.
הסגר של עורק הטבור על ידי התכווצות כלי הדם מכיל מספר רב של כיווצים אשר גדלים במספר עם הזמן.
ישנם מקטעים מורחבים בחבל הטבור שבהם לכוד דם נוזלי במקביל לתהליך ההידוק הטבעי.
הן ההתכווצות החלקית הן הסגירה המוחלטת נוצרים על ידי תאי שריר של השכבה החיצונית המעגלית.
לעומת זאת, השכבה הפנימית משמשת בעיקר כרקמת פלסטיק אשר יכולה בקלות להיות מועברת בכיוון הציר ולאחר מכן למלא את החלל הצר כדי להשלים את הסגירה.
נראה כי התכווציות כלי הדם וסגירתם מתרחשים בעיקר על ידי סרוטונין ותרומבוקסאן .
אצל ילדים, הווריד הטבורי והצינור הוורידי נסגרים ומתנוונים על שאריות סיבים הידועות בתור רצועת הכבד העגולה והרצועה הוורידית , בהתאמה.
חלק מכל עורק הטבור נסגר (מתנוון לתוך מה שמכונה רצועת הטבור התיכונה), ואילו החלקים הנותרים נשמרים כחלק ממערכת הדם.
מספר חריגות יכולות להשפיע על חבל הטבור, אשר יכול לגרום לבעיות המשפיעות על האם והילד.
דחיסה של חבל הטבור יכולה להיגרם,למשל, מהסתבכות של החבל, קשר מסוים וכריכת חבל הטבור.
ניתן להדק את חבל הטבור בטווח של דקות ספורות לאחר הלידה.
לאחר ההידוק מבצעים את פעולת החיתוך של חבל הטבור, תהליך זה חסר כאב בשל היעדר עצבים.
החוט הוא מאוד קשה, כמו גיד עבה, לכן חיתוכו דורש מכשיר חיתוך חד מאוד.
בעוד ניתוק טבורי עלול להתעכב עד לאחר שהחוט מפסיק לפעום (5–20 דקות לאחר הלידה), אין בדרך כלל הפסד משמעותי של דם ורידי או עורקי בעת חיתוך החוט.
העדויות הנוכחיות אינן תומכות, או מפריכות, את עיכובו של חיתוך החוט, על פי הנחיות הקולג' האמריקאי של מיילדות וגניקולוגים (ACOG).
ישנם מלחציים לחבל הטבור אשר כוללים סכין.
מלחציים אלו בטוחים יותר ומהירים יותר, הם מאפשרים תחילה הידוק של חבל הטבור ולאחר מכן חיתוך.
לאחר שחבל הטבור עבר את פעולת ההידוק והחיתוך, מלבישים לרך הנולד קליפס מפלסטיק על אזור הטבור שעבר את פעולות ההידוק ומחכים עד שהאזור יתייבש ויהיה אטום לחלוטין.
אורך הקטע של חבל הטבור שנשאר מחובר לתינוק משתנה בהתאם למיילדת, ברוב בתי החולים אורך הקטע לאחר הידוק וחיתוך הוא מינימלי.
מצד שני, הידוק מאוחר של חבל הטבור גרמה לעלייה במשקל הלידה של כ 100 גרם בממוצע וריכוז ההמוגלובין 15 גרם לליטר עם חצי מהסיכון ללקות בחוסר ברזל בשלושה ובשישה חודשים, אך עם סיכון מוגבר ללקות בצהבת הדורשת פוטותרפיה.
בשנת 2012, הקולג 'האמריקאי של מיילדות וגניקולוגים אישר באופן רשמי עיכוב הידוק חבל הטבור למשך 30–60 שניות בתינוקות שנמצאים מתחת לרמת השליה בכל המקרים של לידה מוקדמת המבוססת בעיקר על ראיות לכך שהיא מפחיתה את הסיכון לדימום מוחי תוך-חדרי בילדים אלו ב 50% .
באותה הצהרה של הוועדה, ACOG מזהה גם כמה יתרונות אפשריים אחרים לתינוקות לפני לידה, כולל "שיפור במחזור המעבר, יצירה טובה יותר של תאי דם נפחים, וצורך מופחת בעירוי דם".
בחודש ינואר 2017, חוות הדעת המתוקנת של הוועדה, הרחיבה את המלצותיה בנוגע לפרק הזמן בו הולד מוגדר כתינוק.
תוך העלאת נתונים המצביעים על תועלת ההגדרה, רמות גבוהות של המוגלובין ומאגרי ברזל טובים יותר בחודשים הראשונים לחייו.
היתרונות הללו עלולים להביא לתוצאות התפתחותיות משופרות.
הקולג' האמריקאי של מיילדות וגניקולוגים (ACOG), זיהה עלייה קטנה בשכיחות של צהבת בתינוקות עם חיתוך מושהה בחבל הטבור, ומדיניות מומלצת על פיקוח וטיפול בצהבת ילדים.
בנוסף הארגון ציין גם כי אין קשר בין חיתוך מושהה של חבל הטבור וסיכון מוגבר לדמם שלאחר לידה.
מספר מחקרים הראו יתרונות של הידוק מושהה של חבל הטבור, מטא-אנליזה מראה כי עיכוב הידוק חבל הטבור בילודים למשך מינימום של 2 דקות לאחר הלידה מועיל לתינוקות במצב ההמטוקריט, ריכוז הברזל בגוף וירידה בסיכון לאנמיה (סיכון יחסי של 0.53 ברמת ביטחון של 95 אחוזים).
(ירידה בסיכון לאמוניה נמצאה גם במחקר משנת 2008).
נמצא כי אי הידוק מושהה של חבל הטבור (פחות מ 3 דקות) שיפר את המדדים הגיל ארבע שנים.
בעוד שעיכוב מושהה של חבל הטבור, מעל שלוש דקות, הקטין את השכיחות לאנמיה בקרב תינוקות.
השפעות שליליות של ניתוק מושהה של חבל הטבור כוללות עלייה בסיכון לפוליציטמיה.
עם זאת, נראה כי מצב זה נמצא בלתי מזיק במחקרים.
תינוקות שניתוק חבל הטבור התבצע 60 שניות לאחר הלידה נמצאו בסיכון גבוה יותר לצהבת הדורשת טיפול פוטותרפיה.
עיכוב מושהה של חבל הטבור אינו מומלץ כתגובה למקרים בהם התינוק אינו נושם טוב וצריך החייאה.
במקום זאת, ההמלצה היא מיד לנתק את חבל הטבור ולבצע החייאה.
כאשר חבל הטבור נראה כפועם אין זה סימן לכך שהתינוק מקבל מספיק חמצן.
עם זאת, במידת האפשר, יש לבצע החייאה עם חבל הטבור עדיין מחובר, כדי לקבל הן היתרונות של החמצן מהחוט והן מן ההתערבות.
חלק מההורים בוחרים לא לבצע חיתוך של חבל הטבור ולהשאיר אותו מחובר, מצב זה נקרא "הלידה" או חוסר ניתוק של חבל הטבור.
כל חבל הטבור נותר שלם עד שהוא מתחיל להתייבש ולהתנתק בין האם לתינוק (בדרך כלל ביום השלישי לאחר הלידה).
וריד הטבור מחובר ישירות למחזור המרכזי, מצב זה יכול לשמש מסלול לצנתר ורידי, המסייע בהעברת אינפוזיה ותרופות.
צנתר וריד הטבור הוא אלטרנטיבה אמינה כדי להגיע לאיברים פנימיים מבלי לחתוך ולחשוף אותם.
בנוסף, צנתר וריד הטבור מאפשר הזרקה תוך גרמית דרך צינורית, ייתכן במצב של החייאה או טיפול אינטנסיבי של התינוק.
מ 24 עד 34 שבועות של ההיריון, הדם יכול להילקח מחבל הטבור על מנת לבדוק חריגות (במיוחד עבור תנאים תורשתיים).
הליך אבחון גנטי זה ידוע כדגימת דם טבורי עורית.
הדם בתוך חבל הטבור, המכונה דם טבורי, הוא מקור עשיר ונגיש של תאי גזע פרימיטיביים ולא מובחנים (מסוג CD34 חיובי ו- CD38 שלילי).
תאי דם טבורי אלה יכולים לשמש להשתלת מח עצם.
ישנם הורים הבוחרים להעביר את הדם הטבורי של התינוק באמצעות הידוק וחיתוך מוקדם של חבל הטבור כדי לאחסן בהקפאה לטווח ארוך בבנק הדם הטבורי, אם הילד יצטרך אי פעם את תאי הגזע שנמצאים בחבל הטבור (לדוגמה, להחליף מח עצם אשר נהרס בעת הטיפול בלוקמיה).
פרקטיקה זו שנויה במחלוקת, כאשר המבקרים טוענים כי נסיגה מוקדמת של דם טבורי בזמן הלידה דווקא מגבירה את הסבירות למחלות ילדות, בשל כמות הדם הגבוהה שנלקחה (ממוצע של 108 מ"ל) ביחס לאספקה הכללית של התינוק (בדרך כלל 300 מ"ל).
המכללה המלכותית לרופאת נשים וגינקולוגים הצהירה ב -2006 כי "עדיין אין ראיות מספיקות על מנת להמליץ על איסוף דם טבורי מסחרי ואחסון של תאי גזע ".
האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים קבעה כי יש לעכב את השימוש בבנקים לדם טבורי לשימוש עצמי (מאחר שרוב התנאים הדורשים לשימוש בתאי גזע כבר קיימים בדם הטבורי), בעוד שיש לעודד את הבנקאות לשימוש כללי.
בעתיד, תאי גזע שנלקחים ומקורם בדם טבורי עשויים להיות מתאימים לחולים אחרים, בדומה לדם ולרקמות המושתלות.
בעוד שהאקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים מעודדת את הבנקאות הפרטית, למעט במקרה של צורך רפואי קיים, האקדמיה מציינת כי מידע על היתרונות וההגבלות הפוטנציאליים של בנק הדם הטבורי וההשתלה צריכים להיות משביעי רצון כך שההורים יוכלו לקבל החלטה מושכלת.
השימוש בתאי גזע מדם טבורי בטיפול במצבים כגון פגיעה מוחיתוסוכרת מסוג 1כבר נחקרו בבני אדם, ומחקרים מוקדמים יותר נערכים לטיפולי שבץואובדן שמיעה.
דם טבורי המאוחסן בבנקים פרטיים שמור בדרך כלל לשימוש של הילד התורם בלבד.
לעומת זאת, דם טבורי המאוחסן בבנקים ציבוריים נגיש לכל מי שיש לו סוג רקמות תואם והוכחת הצורך.
השימוש בדם טבורי מבנקים ציבוריים הולך ומתרחב.
כיום השימוש העיקרי הוא בטיפול בהפרעות דם כגון לוקמיה, כאשר תרומות משוחררות להשתלה באמצעות רישום אחד.(נרשמו בינואר 2013 יותר ממיליון תרומות).
נעשה שימוש בדם הטבורי כאשר החולה אינו מוצא תורם מח עצם תואם; "הרחבה" זו של מאגר התורמים הביאה להרחבת הבנקים הציבוריים.
חבל הטבור אצל בעלי חיים
בעוד שבגוף האדם מכיל חבל הטבור וריד טבורי אחד, בקרב יונקים מסוימים, כמו פרות וכבשים, הוא מכיל שני ורידים טבוריים.
בבעלי חיים מסוימים, האם תכרסם את חבל הטבור, ובכך תפריד בין השליה לבין הצאצאים.
לעיתים קרובות תבלע האם את חבל הטבור יחד עם השליה, כדי לספק מזון ולהיפטר מרקמות שהיו מושכות אליהן אוכלי נבלות או טורפים.
בשימפנזים מותירה האם את חבל הטבור מחובר ומטפלת בצאצא שלה, וכיום לאחר הלידה חבל הטבור מתייבש ומתנתק (מקרה זה תועד לראשונה על ידי זואולוגים בטבע בשנת 1974).
מינים מסוימים של כרישים – פטישניים, כרישיים וכרישון חמוסי, משריצים ולכן חבל הטבור שלהם מחובר לשלייה.
במחקרים אמריקאים ובינלאומיים רבים נמצאו כימיקלים גורמי סיכון לסרטן בדגימות שנלקחו מחבל הטבור.
מקורם של אותם כימיקלים - פלסטיק מסוימים, לוחות מעגלים המחשב, אדי ניחוחות סינתטיים בין היתר.
נמצאו למעלה מ -300 חומרים רעילים כימיים, כולל ביספנול A, טטרברוביספנול A , חומצה פרפלואוקטנומית.
מחקרים באמריקה הראו רמות גבוהות יותר באפריקאים אמריקנים, היספנים אמריקאים ואמריקנים אסיאתיים, כך סבורים, לחיות באזורים של זיהום גבוה יותר.
ברשתות נתונים, חבילת עץ חג המולד (Christmas tree packet) ולעיתים חבילת קמיקזה היא חבילת מידע שבה כל האפשרויות הנתמכות בפרוטוקול מודלקות.
חבילות עץ חג המולד יכולות לשמש כטביעת אצבע הרומזת למימוש של TCP/IP, כאשר התגובה אליהן עשויה להיות שונה בין מימושים שונים של הפרוטוקול.
כאשר משתמשים בחבילת עץ חג המולד לסריקת מערכת, הפתיח של חבילת ה־TCP יכיל דגלים מודלקים של FIN, URG, ו-PSH.
מערכות הפעלה שונות מממשות באופן שונה את התמיכה שלהן בפרוטוקולי תקשורת, ובבחינה כיצד המערכת הגיבה לחבילת מידע מיוחדת, כדוגמת חבילת עץ חג המולד, ניתן להעריך את סוג מערכת ההפעלה.
לדוגמה כלי nmap נעזר בכך (בפעולה הידועה כ־Xmas scan) לזיהוי גרסאות שונות של חלונות, מערכות של סיסקו ו-BSD/OS, שפועלות באופן שונה מהתקן לחבילות כאלו.
שימוש נוסף בחבילות עץ חג המולד הוא לצורך התקפות מניעת שירות, כיוון שהטיפול בחבילות מידע מיוחדות מצריך לרוב זמן עיבוד רב יותר ביחס לחבילות מידע רגילות.
חבילות עץ חג המולד ניתנות לגילוי בקלות באמצעות מערכת לגילוי חדירות או חומת אש.
חבית פשיטת הרגל היא סמל חזותי, שהחל להופיע במאה העשרים, המשמש בסרטים מצוירים וצורות מדיה אחרות.
הוא אינו מיועד להיות מציאותי, והוא מורכב מתלבושת העשויה רק מחבית עץ שמוחזקת על ידי כתפות, ומעידה כי האדם הלובש אותה במצב גרוע כל כך שהוא לא יכול להרשות לעצמו אפילו בגדים.
זה היה ייצוג נפוץ של פשיטת רגל, מופיע בקטעי אנימציה רבים, סרטים מצוירים, קומדיות, וסוגי מדיה אחרים.
"משלם המיסים", דמות מצוירת שיצר וויל ג'ונסטון ופורסמה לראשונה בעיתון ה-New York World-Telegram בשנת 1933 והמשיכה להתפרסם באופן קבוע לאחר מכן, הוצגה כשהיא לובשת חבית בתור בגדים.
לאחר מכן העתיקו קריקטוריסטים אחרים את הרעיון.
לא נקבע אם ג'ונסטון אכן יצר את הסמל.
הקריקטוריסט הקנדי ג'ון קולינס, קריקטוריסט מערכת העיתון "מונטריאול גאזט" (Montreal Gazette) בשנים 1939–1982, נהג להשתמש בדמות "Uno Who" בקריקטורות שלו.
Uno Who הוצג כמעט תמיד כשהוא לבוש בחבית פשיטת רגל, ומאותה סיבה בדיוק (מיסים גבוהים) של דמות משלם המיסים של ג'ונסטון.
בהמשך, חבית פשיטת הרגל שימשה גם במשמעויות אחרות.
למשל במהדורת ינואר 1989 של מגזין Esquire שהציגה את רובין גיבנס על השער כשהיא לבושה בחבית בצורה מפתה במקצת, מראה את המחשוף שלה מכוסה חלקית על ידי החבית ואמרה כי היא מכוונת להיות ענייה או לסיים בתור מיליונרית.
החבית שימשה גם בפרסומת של וונדיס 1999 וונדיס, המתייחסת לבועת הדוט-קום, שבה איל הון מחברת דוט קום נותר חסר כל, כשהוא לבוש רק בחבית, אך עדיין יכול להרשות לעצמו המבורגר מוזל של וונדי.
עם זאת, מייסד וונדיס דייב תומאס (מתוך רצון לא לראות אותו מסיר את החבית כדי לשלם) מציע לשלם עבור ארוחת האיש.
עם זאת, השימוש בחבית כביגוד להשפעה קומית היה קיים עוד לפני כן; הדמות חסרת האונים המצטמצמת עד כדי לבישת חבית כאות לצניעות מכיוון שבגדיו נגנבו או בנסיבות משעשעות אחרות.
בקומדיה של ג'ורג' את'רג (George Etherege) משנת 1664 "הנקמה הקומית" או "אהבה בגיגית" (The Comical Revenge or, Love in a Tub) כללה דמות הלובשת חבית.
הסרט Tol'able David מ-1921 כולל סצנה עם דמות הלבושה בחבית.
ברצועת הקומיקס Moon Mullins הדמות הראשית, מון, מוצגת מדי פעם כשהיא לובשת חבית לאחר הפסד במשחק קלפים.
פרק של הדרדסים משנת 1987 השתמש בחבית כדי להמחיש חבות.
מהנבל גרגמל נלקחים כל חפציו כדי להחזיר חוב, רק כדי שהנושה יאמר לו "אני אחזור בשביל החבית!".
בספר קפטן תחתונים הראשון, החבית משמשת כדי לרמוז שהדמות למעשה עירומה.
חבית פשיטת הרגל דומה לגלימת שיכור, עונש שהיה בשימוש מתקופת ימי הביניים כסוג של קלון להענשת שיכורים ועבריינים אחרים.
תיאורים של גלימת השיכור בדרך כלל מציגים חבית עם חור שנחתך בחלקו העליון כדי להכניס את הראש ושני חורים קטנים שנחתכים בצדדים כדי שהזרועות (או רק הידיים) יעברו דרכם.
בשונה מחבית פשיטת הרגל, שמוצגת כמעט תמיד עם החלק העליון כשהוא מגיע עד בית השחי, הזרועות חופשיות מעליו, והחבית מונחת על ידי שתי רצועות העוברות מעל הכתפיים.
חבל היין אלטו דורו (בפורטוגזית: Região Vinhateira do Alto Douro) הוא אזור ייצור יין סביב הנהר דורו בצפון-מזרח פורטוגל.
השם "אלטו דורו" (הדורו העליון) מציין את העובדה שהחבל שוכן במעלה הנהר במרחק מהעיר פורטו, כשרכסי ההרים מגנים עליו מהאקלים של החוף.
לאזור יש את סיווג היין הגבוה ביותר של פורטוגל כ-"Denominação de Origem Controlada (DOC)" (בפורטוגזית כינוי מקור מבוקר) והוא רשום ככינוי מקור מוגן לפי חוקי האיחוד האירופי ובריטניה, וכמציין גאוגרפי במספר מדינות אחרות באמצעות הסכמים דו-צדדיים.
בעוד שהאזור קשור בעיקר לייצור יין פורט, מייצרים בדורו יין שולחני (יינות לא מחוזקים) כמו גם יין מחוזק.
היינות הלא מחוזקים מכונים בדרך כלל "יינות דורו".
אלטו דורו היה אחד מ-13 האזורים בפורטוגל היבשתית שזוהו על ידי הגאוגרף אמורים ז'יראו, במחקר שפורסם בין השנים 1927 ו-1930. יחד עם טראש-אוש-מונטש הוא הפך למחוז .
סגנון היינות המיוצרים בדורו נע בין קלרט קליל בסגנון בורדו ועד ליינות עשירים בסגנון בורגון שיושנו בחביות עץ אלון חדש.
קיימות עדויות ארכאולוגיות לייצור יין באזור מסוף האימפריה הרומית המערבית, במהלך המאות ה-3 וה-4 לספירה, אם כי זרעי ענבים נמצאו גם באתרים ארכאולוגיים עתיקים יותר.
בימי הביניים, מאמצע המאה ה-12, הייתה לציסטרציאנים השפעה חשובה על ייצור היין באזור, דרך שלושת המנזרים שלהם: סאלזדאש (Salzedas), סאו ז'ואאו דה טארוקה (São João de Tarouca) וסאו פדרו דאש אגואיאש (São Pedro das Águias).
במאה ה-17 התרחבו כרמי האזור והאזכור המוקדם ביותר של "יין פורט" הוא משנת 1675. בין פורטוגל לאנגליה ב-1703, ובעקבותיו הקמתם של יקבים של סוחרי יין בריטים רבים בפורטו הביאו לכך שיין הפורט הפך המוצר העיקרי של האזור, והוא הפך לחשוב מאוד מבחינה כלכלית לפורטוגל.
כחלק מהסדרת הייצור והמסחר של מצרך יקר זה, אמנה פורטוגזית מלכותית מ-10 בספטמבר 1756 הגדירה את אזור הייצור של יין פורט.
כך הוא הפך לאזור היין הראשון בעולם שיש לו תיחום רשמי.
הכרמים המכוסים בתיחום זה היו בחלקו המערבי של האזור הנוכחי.
מאוחר יותר, הכרמים התרחבו בהדרגה מזרחה לאזורים חמים ויבשים יותר.
אזור הדורו לא ניצל ממחלות הגפן של המאה ה-19. הקימחון פגע ב-1852 והפילוקסרה ב-1863.
בעוד שיין שולחני היה תמיד מיוצר באזור, במשך זמן רב נראה מעט ממנו מחוץ לאזור עצמו.
סוחרי יין הפורט התמקדו בייצור וייצוא של יין פורט, שהיה המוצר הייחודי שלהם בשוק היצוא, והיה להם עניין מועט בסוגי יין אחרים.
לפיכך, בעוד שהיינות היו יכולים להיות טובים, במשך זמן רב, לא היה ניסיון להשתמש בענבי דורו כדי לייצר יין שולחני איכותי יותר.
מי שזכה לקרדיט ליצירת יין הדורו האיכותי הראשון הוא פרננדו ניקולאו דה אלמיידה (Fernando Nicolau de Almeida), שעבד כיינן עבור פריירה (Ferreira), יצרן של יין פורט.
הוא ביקר בבורדו במהלך מלחמת העולם השנייה, מה שנתן לו השראה ליצירת יין שולחן איכותי.
התוצאה הייתה היין "ברקה וליה" (Barca Velha), שיוצר לראשונה בשנת 1952 באמצעות ענבים מ"קינטה דו ואלה דה מיאו" (Quinte do Vale de Meão) הממוקם בתת-אזור דורו סופריור.
ברקה וליה לא זכה מיד להרבה מעריצים, שכן רוב סוחרי יין הפורט לא התעניינו ביינות לא מחוזקים במשך זמן רב.
עוד כמה יינות דורו איכותיים הופיעו משנות ה-70, אך רק בשנות ה-90 של המאה ה-20 הופיע מספר רב של יינות.
גורם תורם לכך היה כניסתה של פורטוגל לקהילה הכלכלית האירופית ב-1986, שגרמה לכך שהמונופול של יקבי יין הפורט בוטל, ובכך נסללה הדרך ליצרנים בעמק הדורו לייצר ולבקבק יין משלהם – יינות פורט או דורו יבש.
בשלב זה, כמה יקבי פורט הכניסו למגוון שלהם גם יינות דורו.
חבל ייצור היין של דורו הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-2001.
אזור היין דורו ממוקם סביב עמק נהר הדורו והעמקים התחתונים של יובליו: וארוזה (Varosa), קורחו (Corgo), טבורה (Távora), טוחטו (Torto) ופיניאו (Pinhão).
האזור מוגן מרוחות האוקיינוס האטלנטי על ידי הרי מארו (Marão) ומונטמורו (Montemuro) ואקלימו יבשתי, עם קיץ חם ויבש וחורף קר.
האזור מחולק בדרך כלל לשלושה תת-אזורים, ממערב למזרח:
באישו קורחו (Baixo Corgo, "מתחת לקורחו") - תת-אזור עם האקלים המתון ביותר והכמות הגדולה ביותר של משקעים.
אף על פי שזהו תת-האזור שבו נטעו גפנים לראשונה, הוא נחשב באופן כללי כייצרן יינות באיכות פחותה משני תת-האזורים האחרים.
סימה קורחו (Cima Corgo, "מעל לקורחו") – הוא תת-האזור הגדול ביותר עם 190,000 דונם של כרמים, שבמרכזו הכפר פיניאו (Pinhão), ושם ממוקמים רוב סוגי הקינטנה המפורסמים.
דורו סופריור (Douro Superior, "דורו עליון") הוא החם והיבש מבין תת-האזורים, ומשתרע עד לגבול ספרד.
יש בו 87,000 דונם של כרמים והוא מקור ליינות רבים באיכות טובה מאוד.
מכיוון שהוא הפחות נגיש מבין שלושת תת-האזורים, ניטעו בו גפנים רק במאה ה-21, והוא עדיין מתרחב.
טרסות של כרמים נפוצים מאוד באזור דורו.
כרמים המוקדשים לייצור פורט נטועים בדרך כלל על צפחה בעוד ששטחים עם קרקעות שמקורם בגרניט משמשים לייצור יין שולחני.
זני הענבים העיקריים באזור דורו כוללים את זני הענבים השחורים: , , , , , (זהה לזן הספרדי טמפראנייו), ו, וזני הענבים הלבנים: , , , ו.
מספר רב של זני ענבים גדלים באזור דורו, רובם זני ענבים פורטוגזיים מקומיים.
במשך זמן רב, זני הענבים שגדלו בדורו לא נחקרו היטב.
כרמים של זנים מעורבים היו הנורמה, ורוב הזמן, בעלי הכרמים לא ידעו אילו זני ענבים הם מגדלים.
נעשה מאמץ חלוצי בשנות ה-70 אשר זיהה את טוריגה נסיונל, טינטה חוריש, טוריגה פרנצזה, טינטה קאו וטינטה בחוקה כזני הענבים כהי הקליפה העיקריים.
טינטה אמראלה ו כהי הקליפה נכללו מאוחר יותר בין הזנים שמעוררים את העניין הרב ביותר.
עבודה זו הייתה חשובה ליצירת הגל החדש של יינות דורו המובילים והובילה גם להתמקדות רבה יותר בזני הענבים שנכנסים ליין פורט.
רוב הקינטות המובילים נוטעים כעת מחדש בכרמים חד-זנים ומתמקדים במספר מצומצם של זנים, אך כרמים ותיקים שבהם יש זנים מעורבים ימשיכו לייצר יין במשך שנים רבות בעתיד.
חביתה ספרדית או טורטייה ספרדית היא סוג של חביתה המבוססת על ביצים וירקות.
הספרדים מתגאים בחביתה זו כמאכל מסורתי מקומי כחלק מהותי מהמטבח הספרדי.
בחביתה ספרדית, בנוסף לביצים יש גם תפוחי אדמה ולעיתים גם בצל.
ניתן להגיש אותה בטמפרטורת החדר כחלק ממנות טאפס מסורתיות.
לאחר פירוט המזון הדל שאכלו תושבי הרמה, מופיע הציטוט הבא: "...שתיים עד שלוש ביצים בטורטייה עבור 5 או 6 [אנשים] כפי שהנשים שלנו כן יודעות לעשות את המאכל גדול וסמיך עם פחות ביצים, תערובת של תפוחי אדמה, פירורי לחם או תוספת כלשהי."
ישנה אגדה המספרת כי במהלך המצור על בילבאו, המציא הגנרל הקרליסטי תומאס דה זומלאקארגוי את החביתה הספרדית שכונתה "טורטיה דה פטאטס" כמנה קלה, מהירה ומזינה כדי לספק את המחסור של הצבא הקרליסטי.
למרות שלא בטוח אם סיפור זה אכן התרחש במציאות, נראה שהחביתה הספרדית החלה להיות מאכל נפוץ במהלך המלחמות הקרליסטיות המוקדמות.
סיפור נוסף אפשרי למקור המאכל הוא אסירים ספרדים שנלכדו לאחר קרב מונטס קלרוס במהלך מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי ב-1665 ולמדו את המתכון לחביתה זו.
החביתה הספרדית היא אחת המנות הזמינות ביותר בספרד ובכמה מדינות אחרות דוברות ספרדית.
שתי הגרסאות הנפוצות הן עם או בלי בצל.
תוספת הבצל היא גורם למחלוקת בלתי פתורה, עד כדי כך שניתנו שמות בספרדית למעדיפי הבצל ולאלו הרואים בתוספת הבצל לחביתה הספרדית מתקפה נגד המקור האותנטי של המנה.
ייתכן וההעדפה גם קשורה למידת הקושי של זני תפוחי אדמה מקומיים שונים.
זה המתכון הנפוץ ביותר לבישול חביתה ספרדית:
תפוחי האדמה, בהעדפה לזן עמילני, חתוכים לפרוסות דקות או קוביות קטנות.
לאחר מכן תפוחי האדמה מתובלים ומוקפצים בשמן צמחי כלשהו (במתכון המסורתי בשמן זית) ובשלב זה מוסיפים את פרוסות הבצל במידה ומשתמשים בבצל.
ערבוב בטמפרטורה מתונה עד שתפוחי האדמה רכים אך עדיין לא שחומים.
לאחר מכן מוציאים את התערובת, מסננים ומערבבים עם ביצים מוקצפות.
מחזירים את התערובת למחבת ומבשלים באיטיות.
הופכים את החביתה כדי שתתבשל מכל צידיה, לעיתים תוך כדי כיסוי.
ניתן לאכול את החביתה חמה, בטמפרטורת החדר או קרה; במידה והיא מוגשת כחלק ממנות טפאס, ניתן לחתוך אותה לחתיכות בגודל ביס ולהגיש על מקלות קוקטייל; מנות משולשות של חביתה נקראות פינצ'ו דה טורטיה, סוג של פינגר פוד.
Día de la Tortilla ("יום הטורטיה") היא חגיגה פופולרית שנחגגת בעיירות רבות בדרום ובמערב ספרד.
התאריך משתנה בהתאם לעיירה אך בדרך כלל בהתאמה ליום הראשון של הקרנבל.
בעיירות רבות במזרח ספרד יש חגיגה דומה באותו יום, שלא בהכרח נקראת בשם הזה.
באופן מסורתי יוצאים תושבי העיירה לאזור כפרי סמוך בו הם מבלים את היום עם בני משפחה וחברים, אוכלים טורטייה ספרדית ושאר מאכלים ומשחקים.
חבית בירה היא מכל גלילי, לרוב ממתכת, המשמש לאחסון, שינוע ומזיגה של בירה בכמות גדולה.
חביות בירה נפוצות בבתי קפה, פאבים, מסעדות ובאירועים, ומהוות דרך יעילה לשינוע בירה תוך שמירה על טריותה.
חבית בירה מודרנית היא מכל לחץ העשוי מאלומיניום או פלדת אל-חלד, הכולל שסתום מרכזי המיועד לחיבור למערכת מזיגה.
בעת השימוש מוזרם למכל גז, בדרך כלל פחמן דו-חמצני (פד"ח) או תערובת של חנקן ופד"ח אל תוך החבית כדי לייצר לחץ פנימי שדוחף את הבירה החוצה דרך צינור המזיגה.
השימוש בגז זה מונע התחמצנות ושומר על רמת הפד"ח בבירה (המייצר את הבועות ותחושת התסיסה בפה).
חביות מגיעות בגדלים שונים, בהתאם למדינה ולצרכים התפעוליים.
50 ליטר – הנפוץ באירופה (כולל ישראל).
30 ליטר – נפוץ יותר בבירות בוטיק.
20 ליטר – נפוץ לשימושים קטנים או לבישול בירה ביתי.
5 ליטר – חבית ביתית לשימוש אישי, במקומות רבים בעולם נמכרות חביות כאלה במרכולים, ובישראל בעיקר בבתי עסק המתמחים במשקאות אלכוהוליים.
חביות אלו אינן ניתנות למיחזור.
בארצות הברית מקובלת גם חבית של 15.5 גלון אמריקני (כ־58.7 ליטר), המכונה half barrel.
שימוש בקרב מבשלים ביתיים ובפסטיבלים
חביות בירה משמשות גם מבשלים ביתיים, המעוניינים לאחסן ולמזוג את הבירה שייצרו בצורה נוחה, תוך שמירה על פד"ח ורעננות.
חביות בנפח 5–20 ליטר נפוצות במיוחד בקרב חובבי בירה ביתית, ולעיתים מותאמות למערכות מזיגה קטנות לשימוש ביתי.
השימוש בחביות מקל על תהליך בישול הבירה בהשוואה לביקבוק הידני.
בפסטיבלי בירה ובאירועים ציבוריים, נעשה לרוב שימוש בחביות גדולות המתחברות למערכות מזיגה מקצועיות, המאפשר הגשה רציפה ומהירה לקהל רב.
חביות אלה מקלות על שינוע הבירה ממבשלות לאירוע, חוסכות בפסולת אריזות, ומבטיחות אחידות בטעם ובטריות.
מלבד בירה, נעשה שימוש בחביות דומות גם למשקאות מוגזים אחרים או לצורכי ניסוי וטעימה על ידי מבשלות בירה.
חביות מתכת ניתנות לשימוש חוזר, ולפיכך נחשבות לידידותיות יותר לסביבה בהשוואה לבקבוקי זכוכית או פחיות חד-פעמיות.
עם זאת, הן מצריכות מערך לוגיסטי של איסוף ושטיפה לצורך החזרה למילוי מחדש.
חבל אואש (ברומנית:Țara Oașului -"צארה אואשולוי"- בתרגום מילולי:"ארץ אואש"
בהונגרית:Avasság) הוא חבל אתנו-תרבותי והיסטורי בצפון-מערב רומניה, בגבול בין רומניה לאוקראינה, והממוקם בחלק הצפון-מזרחי של מחוז סאטו מארה, במרחק שווה - של 50 ק"מ מהערים סאטו מארה ובאיה מארה.
חבל אואש מורכב מבקעת אואש ( Depresiunea Oaşului) וההרים הגובלים אותה - הרי אואש והרי גוטאי עם שלוחותיהם.
החבל מפורסם במסורות תרבות אופייניות שנשמרו לאורך מאות שנים.
בירת החבל היא העיר נגרשט-אואש.
החבל אואש משטרע מהיישובים טורץ -גרצה מארה- גרצה מיקה ממערב, כל הדרך אל המעבר הוטה (בגובה 604 מ') במזרח, ומהיישובים קמרזאנה וטארנה מארה בצפון, אל ההרים מסביב ליישובים אוראשו נואו, ראקשה וואמה בדרום.
צפונית וצפונית-מערבית גובל החבל עם אוקראינה, מזרחית ודרומית עם מחוז מרמורש ומערבית עם שאר המחוז סאטו מארה.
מקור הטופונים - של החבל, של ההר ושל הנחל - הוא במילה הונגרית שמשמעותה "הר" havas.
לפי השערות הזם נגזר ממילה הונגרית avas שמשמעותה הישנה
"יער ישן" או ".יער שנכרתו לו עצים".או יער לייצור בלוטים.
השערה אחרת הייתה כי נקראת כך לפי שמו של שליט ראשון מימים קדומים.
חבל אואש כולל את הכפרים הבאים:
ביקסאד, סאטו מארה - Bixad, Satu Mare
טארנה מארה - Tarna Mare
ואמה , סאטו מארה Vama, Satu Mare
הרי אואש הם רכס הרים ממקור געשי , חלק מהקרפטים המזרחיים הפנימיים, מתרוממים בחלק הצפוני של חבל אואש.
הפסגה הגבוהה ביותר היא פיאטרה וסקולוי
(Piatra Vâscului) המגיעה לגובה של 917 מ'.
הגובה המירבי בבקעת אואש הוא 500-400 מ'.
היישובים נבנו לאורך עמקים החוצים את חבל אואש.
בצפוןנמצא עמק לקיננצ'ואיה , הכולל את העמקים הבאים: ואליה מארה ("העמק הגדול") , ואליה סמנטורי ("עמק הזריעה") ועמק לקינצ'וארה .
בדרום חבל אואש נחצה על ידי הנחר טור ויובליו אלב ("לבן") וראו ("רע").
בקעת אואש נסגרת מתפון, ממזרח ומדרום על ידי הרי הקרפטים.
היא נפתחת מערבה אל אדמות הטור והטאלנה.
באזור זה יוצרת בקעת אואש מגע עם מישורי הסומש והטיסהוהיא מושפעת ממסות האוויר הלח האוקיאני,בעוד שגובהם של הקרפטים המזרחיים מונע את חדירת הזרמים הקרים מצפון-מזרח.
ב-2011 כלכל האוכלוסייה של חבל אואש הייתה 57,256 בני אדם.
מבחינה אתנית המיעוט הגדול ביותר הם ההונגרים - 3% מהאוכלוסייה.
ביישוב ואמה הם עולים על 20%.
ובאוראשול נואו - הם מהווים רוב של 64%.
התעודה הראשונה - בלטינית - המזכירה את חבל אואש נכתבה ב-1270 כאשר מלך הונגריה אישטוואן החמישי העניק
לאציל הונגרי בשם ניקולואס (מיקלוש) בן מאוריציוס (מוריץ) מספר כפרים שבגבול הדרום-מערבי של חבל אואש, שנותרו ללא בעלים אחרי מותו ללא יורש של אציל בשם בנדיקטוס המכונה "אוּר" - ליוואדה, אוראשו נואו, ואמה, פרילוג ואובאש..
בתעודה זו חבל אואש נקרא Terra Awas.
ב-1452 כאשר מצודת סאטו מארה השתייכה למשפחת הוניאדי היישוב נגרשט הוזכר כאחוזה של משפחה זו.
בסביבות 1490 הוא צויין כחלק מאחוזת מדייש המוזהב.
במאות הבאות עד למאה ה-18 אחוזת אואש כולל נגרשט, עברו משליטת שושלת הבסבורג לזו של נסיכי טרנסילבניה.
חבל אואש מוזכר גם בכרוניקת חבל מולדובה מאת גריגורה אורקה.
במאה ה-15 תיארו הציידים בחבל אואש בעלי חיים כמו הבונה האירופי, שור הבר והביזון האירופי.
תעודות מן המאה ה-19 מתארות את חיי התושבים.
בעקבות תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1918 וחוזה טריאנון יחד עם שאר אזורי חבל טרנסילבניה אוחד גם חבל אואש עם ממלכת רומניה.
בעקבות תכתיב וינה מ-1940 שוב הועבר חבל אואש יחד עם צפון טרנסילבניה להונגריה, אז בהנהגת מיקלוש הורטי.
ב-1944 הוא הוחזר בפועל לרומניה על ידי הצבאות הסובייטי והרומני וב-1946החזרת צפון טרנסילבניה כולל חבל אואש אושרה על ידי ועידת השלום בפריז.
ב-1952 בימי המשטר הקומוניסטי הפך חבל אואש לנפה (ראיון) במסגרת אזור מרמורש של הרפובליקה העממית הרומנית וב-1975 הפך לחלק מהמחוז סאטו מארה.
משפחת טור (או פאניה דה טור)
חבל הריין (או ריינלנד, בגרמנית: Rheinland) הוא שמו של האזור השוכן לגדות החלק הצפוני והמרכזי של נהר הריין בגרמניה.
אורכו של האזור מגבולו הצפוני (דיסלדורף) ועד גבולו הדרומי (קובלנץ) הוא כ-150 ק"מ.
אף על פי שנהר הריין (הזורם מדרום לצפון) מגדיר את האזור, משתייכים אליו גם אזורים המרוחקים עד כ-70 ק"מ ממנו, לכיוון מערב ומזרח.
המושג "חבל הריין" אינו מציין את אזור הריין לכל אורכו של הנהר.
בנוסף, "ריינלנד" אינו אזור פוליטי רשמי בימינו.
בתחומו נמצאים שטחים של שתי מדינות בגרמניה: נורדריין-וסטפאליה וריינלנד-פפאלץ.
יותר מכל, הגדרתו של האזור היא תרבותית: לתושבי חבל הריין שפה משלהם (קֵלְש ) וכן מאכלים, מוזיקה, אמנות ופולקלור.
האזור ידוע כאי של רצינות פחותה, נינוחות, אהבת החיים וחוסר רשמיות בהשוואה לאזורים אחרים בגרמניה.
שתי הערים הגדולות והחשובות באזור הן קלן, המייצגת נאמנה את אופי האזור ותרבותו, ובון.
בריינלנד, ובמיוחד לאורך הריין, קיימות ערי-מרפא (עיירות נופש) רבות; בשמותיהן של רבות מהן קיימת התחילית באד, שפירושה בגרמנית – מרחצאות.
שתיים מהידועות שבעיירות אלו הן באד מינסטראייפל (Bad Münstereifel, אחד המקומות המתוירים ביותר בגרמניה) ובד הונף (Bad Honnef).
יוליוס קיסר כבש את השבטים הקלטים על הגדה המערבית של הריין, ואוגוסטוס הקים עמדות מבוצרות רבות על נהר הריין, אך הרומאים מעולם לא הצליחו להשיג דריסת רגל איתנה על הגדה המזרחית.
כאשר האימפריה הרומית נחלשה, פרנקים דחפו קדימה לאורך שתי גדות הריין, ועד סוף המאה ה-5 כבשו את כל הארצות שהיו בעבר תחת השפעה רומית.
עד המאה ה-8, השליטה הפרנקית התבססה היטב במערב גרמניה ובצפון גאליה.
עם הלגיונות הרומיים, התיישבו בחבל הריין ככל הנראה גם יהודים.
ישנה עדות כתובה לנוכחות יהודית בחבל בתחילת המאה ה-4: צו משנת 321 לספירה (תקופת הקיסר קונסטנטינוס), השמור בספריית הוותיקן, כולל הנחיות לנציב הרומי של העיר קלן לגבי יחסיו עם הרב המקומי.
עם חלוקת האימפריה הקרולינגית בהסכם ורדן נפל חלק מהחבל שממזרח לנהר תחת שליטת פרנקיה המזרחית, בעוד זה ממערב נשאר עם מממלכת לותרינגיה.
בתקופתו של הקיסר אוטו הראשון, שתי גדות הריין הפכו לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 959 חולק שטח חבל בין דוכסות לורן עילית, הסמוכה למוזל, ודוכסות לורן התחתית בסמוך למז.
כשכוחו של הקיסר הרומאי הקדוש נחלש, התפרק חבל הריין למספר רב של נסיכויות עצמאיות קטנות, כל אחת עם תהפוכות נפרדות וכרוניקות מיוחדות.
החטיבות הלותרינגיות הישנות התיישנו, ובעוד שאדמות לורן תחתית כונו ארצות השפלה, שמה של לורן הוגבל לאזור המוזל העליון.
ב-1824 הוקמה פרובינציית ריינלנד במסגרת פרוסיה מאיחוד פרובינציות "הריין התחתי" ו"ייליך-קלווה-ברג", ובירתו הייתה קובלנץ.
חוזה ורסאי, שנחתם ב-1919, קבע כי לגרמניה אסור יהיה להכניס צבא לאזור או לבנות בו ביצורים, כדי ליצור חיץ בין גרמניה ובין צרפת, לוקסמבורג, בלגיה והולנד.
בעקבות החוזה גם הופרד מהריינלנד חבל הסאר, והועבר לשליטת חבר הלאומים, עד שחזר בהחלטת משאל עם, לשליטת גרמניה.
במהלך שנות ה-20 נכנסו לריינלנד, ובייחוד לחבל הרוהר (שכיום אינו מוגדר כחלק מחבל הריין) גם כוחות צבא צרפתיים, בלגיים ובריטיים בעקבות אי כיבוד של חוזה ורסאי על ידי הגרמנים, ובראש ובראשונה תשלום הפיצויים לצרפת.
חוזה לוקרנו מ-1925 חזר על הסעיפים המדברים על פירוז החבל, ובעקבותיו החלו לצאת כוחות הצבא הזרים.
בראשית 1936 הורה אדולף היטלר לפלוש לחבל הריין, האזור הגובל עם צרפת, שהיה מפורז על פי חוזה ורסאי.
חלק ממפקדי הצבא הגרמני התנגדו לצעד, אך הסכימו לאחר שכנוע מהיטלר כי צרפת ואנגליה לא יעשו דבר, והצבא הגרמני נכנס לאזור בניגוד לחוזה ורסאי ולהסכמי לוקרנו.
היעדר התגובה מצד צרפת, והמחאה הרפה מצד בריטניה, נתפסו כעוד נדבך במדיניות הפיוס כלפי גרמניה של ערב מלחמת העולם השנייה.
בפברואר–מרץ 1945 ניהלו בעלות הברית קרבות קשים כנגד כוחות הוורמאכט, כחלק מפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה בסוף מלחמת העולם השנייה.
ב-1946, אחרי תום מלחמת העולם השנייה, חולק המחוז בין שתי מדינות בגרמניה המערבית – נורדריין-וסטפאליה וריינלנד-פפאלץ.
חבל הרוהר הוא אזור כפרי ועירוני במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
רוב חבל הרוהר נחשב לחלק מאזור נורדריין (צפון הריין); חלקיו המזרחיים נחשבים לחלק מאזור וסטפאליה.
לאורך החבל זורם נהר הרוהר, יובל של הריין.
חבל הרוהר היה ועודנו אזור תעשייתי חשוב, הגם שדגשיו עברו מייצור ברזל פלדה ופחם לתחומי תעשייה אחרים.
האזור, השוכן במערב המדינה, רק כמה עשרות קילומטרים מהגבול עם הולנד, כולל בתחומו ערים רבות ומהווה את האזור המטרופוליטני הגדול ביותר בגרמניה, והרביעי בגודלו באירופה (אחרי מוסקבה, לונדון ופריז), עם 5.5 מיליון תושבים.
מתוך 50 הערים הגדולות בגרמניה, 10 נמצאות בחבל הרוהר.
ארבע ערי הרוהר החשובות והגדולות ביותר הן, לפי סדר גודלן:
דוֹרטמוּנד: העיר השמינית בגודלה בגרמניה.
נוסדה בשנת 880. נחשבת לעיר הירוקה ביותר בחבל הרוהר: כמחצית משטחה מוקדש לפארקים וליערות.
אֶסֶן: העיר התשיעית בגודלה בגרמניה.
באסן נמצא בית הכנסת הגדול בגרמניה; בית העירייה של אסן הוא הגבוה בגרמניה (106 מטרים).
זוהי עיר תאומה של תל אביב מאז 1991.
דויסבורג: בתחומה נשפך נהר הרוהר אל הריין.
נוסדה בשנת 883. גובלת מדרום בדיסלדורף.
נמלה הענק של העיר, הקרוי דואיספּוֹרט (Duisport), הוא הנמל הפנימי (שוכן על גדות נהר) הגדול בעולם, והנמל השני בגודלו בגרמניה (אחרי נמל המבורג).
דויסבורג היא מרכז תעשיית הפלדה של גרמניה; למעלה משליש מהפלדה בגרמניה מיוצרת בעיר זו.
ב-1999 נחנך מחדש בית הכנסת בעיר, אשר נחרב על ידי הנאצים ב-1938.
בוכום: עד למהפכה התעשייתית הייתה עיירה קטנה; בין השנים 1850 ו-1890 גדלה אוכלוסייתה פי 10. בעיר הוקמו מכרות פחם רבים, אשר כולם נסגרו בין 1960 ו-1973. המכרות הוחלפו בתעשיית רכב ענפה; תולדות המכרות מוצגות ב"מוזיאון הכריה הגרמני", אשר נפתח בעיר.
אוניברסיטת בוכום, אשר נוסדה ב-1965, הייתה הראשונה בחבל הרוהר.
המעבר בין הערים רציף והגבולות מטושטשים, כך שבמובנים מסוימים היחס אל האזור הוא כאל עיר אחת גדולה - זאת מבחינה רשמית ולא-רשמית כאחד.
דוגמה רשמית: האוניברסיטאות באסן ובדואיסבורג אוחדו בשנת 2003 לאוניברסיטה משותפת.
בתור החבל התעשייתי ביותר בגרמניה סבל החבל רבות ממלחמות העולם: אחרי מלחמת העולם הראשונה, השתלטו הצרפתים על החבל על מנת לקבל פיצויים מגרמניה (לפירוט ראו רפובליקת ויימאר); במהלך מלחמת העולם השנייה סבל החבל מהפצצות כבדות ביותר של בעלות הברית, אשר הפכו אותו לעיי חורבות.
החבל נחשב, כאמור, לאזור תעשייתי ותיק, מהראשונים שקמו באירופה.
עד לא מזמן שלטו באזור מפעלי תעשייה כבדה, רכב ומתכות.
בנוסף, היו באזור מכרות פחם רבים.
בשנים האחרונות עובר החבל "מיתוג מחדש" ומנסה לשנות את תדמיתו התעשייתית והאפורה.
למעשה, רק 37% משטח החבל הם שטח בנוי.
40% מהווים שטח חקלאי ו-23% הם אגמים ויערות.
זיהום האוויר, אשר היה נפוץ למדי בערי החבל בשנות ה־60 וה־70, נעלם כמעט כליל.
את מכרות הפחם והמפעלים הכבדים החליפו בשנים האחרונות מוסדות תרבות מהראשונים במעלה בגרמניה, כגון בתי אופרה, היכלי קונצרטים ופארקי שעשועים.
ה-Deutschlandexpress בעיר גלזנקירכן (Gelsenkirchen) היה עד לשנת 2001 מתחם דגמי הרכבות הגדול בעולם (כיום המתחם הגדול בעולם נמצא אף הוא בגרמניה, בעיר המבורג).
למרות שחבל הרוהר אינו מהווה יעד תיירותי אופייני, תיירים רבים המתעניינים בתולדות המהפכה התעשייתית מבקרים בהמוניהם במוזיאונים השונים בחבל ובכמה מפעלים ומכרות לשעבר, אשר נפתחו לציבור.
בנוסף, קיים בחבל הרוהר מספר רב מאוד של טירות עתיקות ושל חורבות בעלות ערך היסטורי, אשר מושכות גם הן מספר ניכר של תיירים.
חבל ימית היה גוש התנחלויות ישראלי בצפון חצי האי סיני, סביב העיר ימית ולחוף הים התיכון, שעלה על הקרקע ארבע שנים לאחר מלחמת ששת הימים, במהלכה נכבש חצי האי סיני על ידי צה"ל.
חבל ימית (שכונה גם פתחת רפיח), הקרוב לתחומי הקו הירוק, היה האזור העיקרי של התיישבות אזרחית ישראלית בסיני.
בנוסף לו היו שלושה יישובים ישראלים לאורך מפרץ אילת, ובסיסי צבא היו פזורים ברחבי חצי האי.
חבל ימית הוקם כדי ליצור חיץ ישראלי בין רצועת עזה לסיני.
בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, פינתה ישראל את חבל ימית, ב־8 באפריל 1982 מתושביו הישראלים, והרסה את רוב יישוביו.
תחילת יישובו של האזור על ידי ישראלים בהקמתן של היאחזויות נח"ל.
היישוב הראשון, מושב שדות, קם ב-1971. חמש שנים לפני הקמת העיר ימית עצמה.
בחבל ימית הוקמו היישובים: ימית, עצמונה, נתיב העשרה, שדות, דקלה, פריאל, פרי גן, תלמי יוסף, אוגדה, ניר אברהם, נאות סיני, חרובית, חצר אדר, סופה, אבשלום וחולית.
כמו כן הוקם בחבל ימית שדה התעופה הצבאי איתם.
ב־1978 הקימו 11 מיישובי החבל אגודה שיתופית בשם איתם שפעלה כעין מועצה אזורית.
3 מיישובי החבל לא הצטרפו לאגודה.
את המתיישבים בחבל ליוותה תחושת חלוציות, של הפרחת חבל ארץ שומם והפיכתו לגן פורח.
תחושה זו באה לידי ביטוי ב"המנון חבל ימית":
בהסכם השלום בין ישראל למצרים הסכימה מדינת ישראל להחזיר את השליטה בחצי האי סיני לידי מצרים.
כחלק מההסכם, החליטה הממשלה לפנות מבתיהם את כל תושבי חבל ימית ולהרוס את כל המבנים הקיימים באזור, ובמקביל, לשלם פיצויים לתושבים.
רוב תושבי החבל התפנו מרצון.
חלק קטן מהתושבים, וכן פעילי ימין ובהם חברי כנסת, סירבו להשלים עם החלטת הפינוי, והתבצרו במקום בניסיון למנוע את הגזירה - כדבריהם.
עם הבולטים שבמתנגדים נמנה צחי הנגבי שהיה בין מתבצרים על אנדרטת ימית.
במאמצים גדולים באמצעות כלובים, שרשראות, זרנוקי מים, קצף ועוד, הצליחו חיילי צה"ל ושוטרי משטרת ישראל לפנות את המתבצרים.
מרבית התושבים החקלאיים של האזור עברו לפתחת שלום.
כל המבנים נהרסו (למעט בתי הכנסת).
האזור נמסר למצרים ב-25 באפריל 1982. המצרים לא ישבו מחדש את האזור, והדיונות כיסו עם השנים את החורבות.
מאז הנסיגה הישראלית, הגישה לאזור חבל ימית לשעבר טעונה אישור מצרי מיוחד הניתן לעיתים רחוקות.
שמות יישובי חבל ימית מונצחים בשמות הרחובות במישור אדומים, בשכונת נווה דקלים בראשון לציון וברחובות בבית אל.
בחבל שלום הוקמו היישובים פרי גן, תלמי יוסף ואבשלום, ולא רחוק מהחבל הוקמו חולית וסופה.
רוב התושבים עברו לגוש קטיף.
מפוני החבל שפונו לחבל שלום הקימו במושב דקל מרכז מבקרים לזכרו "הגדת חבל ימית".
רחבת החצר שלו אף מרוצפת בלבנים שהובאו מכיכר המזרקה בימית.
המקום היחיד בו הוקמה אנדרטה לזכר חבל ימית, היה בישיבת נוה דקלים - ישיבה שהועתקה מימית לגוש קטיף.
עם פינוי נוה דקלים במסגרת תוכנית ההתנתקות, פונתה גם הישיבה ועברה לאשדוד.
במבנה הישיבה החדש שנבנה ב-2018 הוקמו אנדרטאות לציון הישיבות בחבל ימית וגוש קטיף.
חבל שלום (נקרא גם "פִּתְחת שלום") הוא חבל יישובים בנגב הצפוני, שבעוטף עזה שהוקם החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 בעיקר עבור מפוני חבל ימית ונקרא כך לרגל הסכם השלום עם מצרים.
כל יישוביו הם חלק מהמועצה האזורית אשכול.
הקמת החבל החלה בסוף 1978 כחלק מההכנה לפינוי יישובי חבל ימית שבפתחת רפיח שבצפון סיני, יישובים שהוקמו ברובם רק שנים ספורות לפני כן בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. על פי התוכנית 20 יישובים היו אמורים לקום תוך שלוש שנים שמתוכם 15 הוקצו למפונים.
חלק מהמתיישבים בישובי פתחת רפיח הפריעו לעבודות הקמת החבל, מכיוון שהתנגדו לפינוי היישובים במסגרת הסכם השלום, וחלק מחו על כך שהוחל בעבודות פיתוח לפני שהוסכם על הפיצויים שיקבלו.
את עבודות הכשרת השטח ופיתוח הקרקע ביצעה הקק"ל וסולל בונה בעלות של כמיליארד ל"י.
עד תחילת שנת 1980 הוכשר השטח להקמת שישה מושבים בהם 60 משקים כל אחד והוחל בהקמת הבתים ב-4 מושבים.
היישובים הראשונים שהסכימו להתפנות ולהתיישב בחבל היו הקיבוצים סופה וחולית, ומושב תלמי יוסף עבור מתיישבי תלמי יוסף בסיני שסיכום על הקמת היישוב החדש עבורם בפתחת שלום הושג עוד בשנת 1979.
בנוסף הוקמו ב-1980 המושבים יתד ויבול שלא הוקמו עבור מפוני ימית אלא עבור גרעיני התיישבות חדשים שהמתינו מספר שנים להקמת יישוב הקבע עבורם.
בשנת 1983 נקלעו המושבים בחבל לחובות, לאחר ירידה במחירי הירקות, זינוק באינפלציה ומגבלה על מכסות הייצור.
לאחר שהפגינו במעבר רפיח הובטח לתושבים סיוע מידי, אך הקשיים נמשכו לאחר שבעקבות האינתיפאדה הראשונה, לא יכלו להעסיק פועלים מעזה.
רוב חובות מושבי חבל שלום נמחקו אחר כך בהסדר חובות המושבים.
במאי 2001 ממשלת ישראל הסכימה על הצעת ההחלטה, שהביא לממשלה שר התשתיות אביגדור ליברמן, בגיבוי ראש הממשלה, אריאל שרון, על הרחבת חבל שלום דרומה לאזור חולות חלוצה.
מטרת ההחלטה הייתה למנוע מסירת השטח במסגרת הסכם לחילופי שטחים כחלק מהסדר הקבע עם הפלסטינים.
זאת לאחר שעלתה אפשרות שהאזור ישמש כחלק ממדינה פלסטינית עתידית, במסגרת חילופי שטחים, ותיתן מענה לצפיפות האוכלוסין ברצועת עזה.
הצעה כזו נכללה, לדוגמה, ביוזמת ז'נבה, וגם אהוד ברק תמך ברעיון זה בהיותו ראש הממשלה, בשנת 2000. גם לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, האזור, שהיה ידוע בשם עוג'ה, נכלל בשטח המדינה הערבית יחד עם רצועת עזה.
בסוף 2001 הוקמה ועדת היגוי, והוחל בתכנון שלושה יישובים, שלומית, ניצנית וחלוצית.
בין המתנגדים לפיתוח השטח היה ארגון חיים וסביבה שטען כי הקמת יישובים חדשים לא רק תפגע בטבע, אלא גם תחליש יישובים קיימים בפריפריה, על ידי הפניית תקציבים לפיתוח חדש על חשבון השקעה ביישובים קיימים.
בשנת 2003 השלימה חברת מקורות הקמת רשת מים להשקיה בקולחין ליישובי החבל.
וב-2005 הקימה מאגר מים חדש.
בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות ופינוי יישובי חבל קטיף החלו יישובי האזור לקלוט חלק מהמפונים והוקמו מדרום לחבל המושבים: נווה, בני נצרים (שעד לעלייתם לנקודת הקבע ישבו בשכונות ארעיות ביתד ויבול בהתאמה).
ביולי 2015 החלה בניית בתי הקבע ביישוב שלומית.
תוכנית השלום של הנשיא טראמפ מייעדת את השטח שמדרום ליישובים נווה, בני נצרים ושלומית להקמת אזור תעשייה ומרכז היי-טק בשליטה פלסטינית.
האזור עליו הוקם החבל הוא בעל חולות מישוריים, שקיבלו את הכינוי "פתחת שלום".
גבולותיו הם צומת אבשלום בצפון, חולות חלוצה בדרום, גדר הגבול ישראל-מצרים במערב וחבל אשכול במזרח.
בשנת 1984 הוקמה באזור היאחזות נח"ל נח"ל אמיתי.
במקום גם יישובים הקהילתיים אבשלום ושלומית, והיאחזות הנח"ל , שהפכה לבסיס צבאי בינואר 1994.
היישובים (למעט סופה וחולית) מאוגדים באגודה מרכזית המטפלת בנושאים הבאים:
ליווי יוזמות עסקיות (תעשייה, מסחר, תיירות ועוד).
קידום התיירות (בשנים עברו קיימה האגודה את פסטיבל העגבנייה).
בשדות מושב יתד הוקמה אנדרטת אוגדת הפלדה המנציחה את אוגדת ישראל טל (שכונתה "אוגדת הפלדה"), שבמלחמת ששת הימים כבשה את האזור של רצועת עזה וצפון סיני.
היא הועתקה לשם עם בניית החבל, לאחר שהוקמה לראשונה בימית.
חבל עֲדֻלָּם הוא גוש התיישבות בין בית שמש לבית גוברין במועצה האזורית מטה יהודה ומצפון לאזור חבל לכיש, האזור הנקרא על שם העיר הקדומה עדולם שהייתה באזור.
מספרשםצורת היישובשנת הקמהמספר תושבים1אביעזרמושב19588972אדרתמושב19618953גבעת ישעיהומושב19587984גבעות עדןיישוב קהילתי202280 משפחות5גפןמושב19554276זכריהמושב19501,1257כפר זוהריםכפר נוער19931558לוזיתמושב19828719נווה מיכאלמושב195888310נחושהיישוב קהילתי19551,46011עגורמושב195054912צפריריםמושב195842813שדות מיכהמושב195538214שריגיםיישוב קהילתי19601,01415תירושמושב1955452
בכניסה ליישוב אדרת הוקמה נקודת תצפית על שם איתי מורנו, לוחם ביחידת מגלן שבחטיבת הקומנדו, שנפל במהלך הלחימה במלחמת חרבות ברזל.
התצפית משקיפה על עמק האלה וחבל עדולם.
חבל לכיש הוא גוש התיישבות בדרום, בין הרי יהודה במזרח ובין אשקלון במערב.
האזור נקרא על שם העיר הקדומה לכיש.
לפני מלחמת העצמאות היו בו מספר כפרים ערבים (אל-פאלוג'ה, עיראק אל-מנשייה ואחרים) והוקמו בו שלושה קיבוצים – (נגבה, גת וגלאון), ולאחריהם הוקמו מספר יישובים נוספים.
תכנון ההתיישבות המרוכז בחבל החל בראשית שנות ה-50 ובשנים 1955–1961, ובעקבותיו הוקמו 20 יישובים נוספים.
ההתיישבות המסיבית בחבל לכיש החלה ב-1954, כאשר הסוכנות היהודית הקימה את "רשות חבל לכיש".
מטרת ההתיישבות הייתה לקלוט את העלייה הגדולה בשנות החמישים, וכן ליצור רצף התיישבותי בין רצועת עזה להר חברון.
היישובים תוכננו כיחידות אחידות מבחינה עדתית, כלקח מניסיונות היישוב הקודמים.
כמו כן, היישובים נוהלו תחילה בשיטת "משק מעבר מנוהל" ובהדרגה הם הפכו למושבים בניהול עצמי.
זאת מכיוון שרוב העולים הגיעו ממרכזים עירוניים, ולא היה להם רקע חקלאי.
חבל לכיש זכה לתנופת התיישבות מחודשת בשנים 2006–2012, כאשר היה חבל הארץ העיקרי בו שוכנו מפוני גוש קטיף, בעיקר ביישובים שקף, אמציה, שומריה, בני דקלים, ונטע.
יישובי חבל לכיש משתייכים מבחינה מוניציפלית לשבע מועצות אזוריות: לכיש, שפיר, יואב, מטה יהודה, שער הנגב, חוף אשקלון ובאר טוביה.
שלוש המועצות האזוריות שנמצאות במרכז חבל לכיש הן לכיש, יואב ושפיר.
תחילה תוכננו להיות מועצה אחת אך הוחלט לחלק אותן לשלוש בהתאם לצביון היישוב, צורת ההתיישבות והתנועה המיישבת (כפי שהיה מקובל באותה תקופה):
יואב – קיבוצים, צביון חילוני, תנועות קיבוציות.
לכיש – מושבים וכלל צורות ההתיישבות (יישוב קהילתיים, מושבים שיתופיים וכפרים שיתופיים), צביון מסורתי.
תנועת המושבים ותנועת העובד הציוני (כולל איחוד הקבוצות והקיבוצים), לכיש היא גם המועצה הגדולה ביותר במרחב זה ובתחומה נכללים גם רוב השטחים הפתוחים, החוות החקלאיות והגנים הלאומיים.
שפיר – מושבים, קיבוצים בעלי צביון דתי, השתייכות לתנועת הפועל המזרחי.
עם זאת, חלוקת היישובים אינה מחייבת לפי הגדרות אלה, לדוגמה המושבים סגולה ונחלה העדיפו להיות במועצה בעל צביון חילוני ולכן הם נמצאים במועצה האזורית יואב אף על פי שהם מושבים שמשתייכים לתנועת המושבים.
קיבוץ עין צורים שהוא קיבוץ דתי העדיף להשתייך למועצה אזורית שפיר.
אבן שמואל – מרכז כפרי
אליאב (שם קודם: חרוב) – יישוב קהילתי מעורב
בני דקלים – יישוב קהילתי
כרמי קטיף – יישוב קהילתי
נגבה – קיבוץנהורה – מרכז כפרי
חבל יתיר הוא חבל ארץ בדרום יהודה, המוקף על ידי בקעת הנגב מדרום והר חברון מצפון.
החבל שוכן משני צדי הקו הירוק, מאכלס את היישובים בית יתיר, ליבנה, הר עמשא, טנא עומרים, שמעה, עשהאל, ומחנה יתיר.
כן נמצא בו יער יתיר, הגדול שביערות הנטועים בארץ ישראל.
ישנן עדויות להתיישבות באזור כבר מהתקופה הפלאוליתית.
לפי המקרא, בזמן ממלכת ישראל התקיימו במקום ערים של שבט יהודה וכן שכנו במקום ערים של שבט לוי כמו אשתמוע ויתיר.
לכאן ברח דוד המלך משאול המלך (מדבר זיף), וכאן פגש את בני העיר אשתמוע שסילקוהו ממנה.
במקום ישנם מספר תילים ארכאולוגיים כגון תל עירא, חורבת יתיר, תל שוקת, תל ערד ועוד.
האזור היה מאז ומתמיד אזור גידול למספר מינים של בעלי חיים מסוימים בגלל תנאי השטח במקום.
חיים בו מספר בעלי חיים הנמצאים בסכנת הכחדה כגון יונת הסלעים, הבז האדום והעיט הזהוב.
אקלימו של חבל זה הוא אקלים צחיח למחצה ובו כמות המשקעים בין 250–400 מ"מ.
גובהו של החבל הוא בין 400–900 מטר מעל פני הים, בחורף לעיתים יורד שלג בפסגותיו הגבוהות.
יער יתיר – היער הנטוע הגדול ביותר בישראל, המשתרע על פני 29,000 דונם.
נטיעתו החלה ב-1964 על ידי קרן קיימת לישראל.
בתחום היער נמצאים מאגר מים, חורבת ענים, חורבת יתיר, שביל התקנים החקלאיים, בית היערן ומצפור קריות ע"ש יצחק ערמוני.
מצפים: "מצפור קריות" המשקיף על בקעת ערד ודרום המדבר.
אום דרג' ברמת המדבר, מצפה יאיר.
"מצפה כנרת" צופה למדבר יהודה מכיוון מושב כרמל, הוקם לזכרה של כנרת מנדל בת היישוב.
סוסיא הקדומה – אתר מורשת לאומי.
מעיינות – המעיין הנסתר באביגיל, מעיין עשהאל, בירכת כרמיל ומעיינות זיף.
יקבים – יקב יתיר, יקב דרימיה ויקב לבני.
חבל תפן הוא גוש התיישבות בגליל המערבי.
מקור השם תפן הוא חדש, והוא צורה עברית לשמה הערבי של חורבת תפן 'חרבת א-טופאניה'.
החבל משתרע מהעיר מעלות-תרשיחא על כביש נהריה-סאסא (89) דרומה עד גבול בקעת בית כרם וכביש 85 באזור כרמיאל.
במערבו הכפרים הדרוזיים ירכא ויאנוח-ג'ת ובמזרחו הכפרים הדרוזיים כסרא וסמיע.
זהו אזור הררי המבותר בערוצי נחל רבים.
עוברים בו נחל בית העמק ונחל כישור המתחברים בשטח החבל.
החבל מתרומם בממוצע כ-650 מ' מעל פני הים ומתנשאות בו פסגות בולטות עד 700 מ' מעל פני הים.
החבל מוזכר בהיסטוריה כבר בתעודות של כיבושי הפרעונים המצריים הקדומים.
בימי ההתיישבות הישראלית בארץ היה האזור מחולק בין שבט אשר לשבט נפתלי אך לא הייתה התיישבות ממשית במקום בגלל תנאי השטח הקשים.
עם זאת, חורבות המצויות באזור מעידות על יישובים קדומים שאין להם זכר בספרות הקדומה.
בימי הכיבוש ההלניסטי בארץ ישראל הוקמה במקום מצודה מרכזית שתפקידה הייתה בלימת כיבוש מכיוון מערב של העיר עכו.
בימי אלכסנדר ינאי ישבו במקום יהודים.
בימי השלטון הביזנטי קיבלו היהודים מענקים מהשלטון הנוצרי כדי שישבו באזור זה, כתוצאה ממצב שנוצר ובו לא נשארו מקומות מגורים רבים באזור הגליל המזרחי, שנחשב אז לבעל חשיבות גבוהה יותר .
עדויות ליישוב יהודי במקום אפשר למצוא בדמות מנורה החקוקה במערת קבורה חצובה בהר.
הקרן הקיימת לישראל רכשה את אזור תפן לקראת ההתיישבות בו.
כעבור זמן מה החלה קק"ל להכשיר דרכים והוחל בהקמת אזור תעשייה מגדל תפן.
ראשית היו במקום היאחזויות נח"ל שהתאזרחו והפכו בשנת 1980 לקיבוצים כישור, תובל ופלך שנקראו בהקשר של עבודה ותעשייה, קיבוץ לבון שננטש כעבור 3 שנים, המושב לפידות בחלקו הרם של החבל ומצפה גיתה בשיפוליו המערביים.
בשנת 1984 הוקם בסמוך לאזור התעשייה בחלקו הצפוני של חבל תפן כפר ורדים ובשנת 1985 הוקם היישוב הר חלוץ.
סמוך להקמת היישובים נסלל כביש אשר בשנים הראשונות הגיע עד כישור אך לקראת אמצע שנות ה-90 המשיכה סלילת הכביש עד כרמיאל.
הגישה החדשה בין החבל לכביש עכו-צפת אפשרה את הקמתו בשנת 1998 של גן התעשייה לבון וכעבור שנתיים את היישוב לבון הסמוך אליו על בסיס קיבוץ לבון שננטש.
חֲבַלְבַּלִּים (שם מדעי: Convolvulacea) הם משפחת צמחים הנמנית עם סדרת הסולנאים.
המשפחה כוללת כ-57 סוגים וכ-1,962 מינים ו-114 תת-מינים שרובם גדלים באזורים טרופיים וסוב-טרופיים ומיעוטם באזורים הממוזגים.
הפרחים נכונים (סימטריים) ודו-מיניים בצורת משפך.
הם בעלי כותרת בת 5 אונות, גביע בן 5 עלים ו-5 אבקנים הקבועים בצינור הכותרת.
שחלת הפרח היא עילית, בת שתי מגורות שבכל אחת מהן ביצית אחת או שתיים.
למיני חֲבַלְבַּל מצוי גם שיפה נוספת פנימית לעצה כלפי מרכז הגבעול המכונה שיפה פנימית (intraxylary phloem).
כמו כן מובילי מוהל חלבי הם פרוקים פשוטים ולא מסועפים שעשויים שורות תאים מוארכים.
פרי החבלבלים בא לרוב בצורת הלקט.
המשפחה נקראת על שם הסוג חבלבל והתפתחה לפני 68 מיליון שנה בתקופת הקרטיקון עליון.
חלק מהמינים משמשים לנוי ולצרכים רפואיים (מיני החבלבליים המקסיקניים מייצרים שרף המשמש כחומר משלשל ואפילו כתוספת ליין-השרף הגרמני).
מין אחד משמש למאכל בהיקף נרחב - לפופית נאכלת (בטטה).
חבלבלן (Calystegia) - סוג זה מיוצג בצמחיית ארץ ישראל על ידי שני מינים: חבלבלן עגול-עלים וחבלבלן המשוכות.
חבלבל (Convolvulus) סוג זה מיוצג בצמחיית ארץ ישראל בכ-21 מינים, ביניהם חבלבל השדה וחבלבל השיח.
מינים בסוג זה משמשים כצמחי נוי.
ערר (Cressa) סוג זה כולל חמישה מינים כולם בני שיח באזורים שונים: שניים באמריקה, אחד באוסטרליה אחד בדרום אפריקה, החמישי הוא ערר כרתי (Cressa cretica) שתחום תפוצתו הטבעי משתרע מאזור הים התיכון (בכללם ישראל) דרך אפריקה, אסיה המערבית והמרכזית ועד לתת-היבשת ההודית.
זהו בן שיח נמוך הגדל באזורים הים תיכוניים ואירנו-טורני.
בישראל הוא הוא גדל קרקעות מלוחות בעיקר לאורך בקעת הירדן, ובשפלה.
כשות (Cuscuta) סוג של צמחים טפילים, מיוצג בצמחיית הבר של ארץ ישראל בכ-12 מינים.
Evolvulus - מינים מסוג זה משמשים כצמחי נוי.
לפופית (Ipomoea) סוג זה מיוצג בצמחיית ארץ ישראל בחמישה מינים.
פקעת הבטטה היא למעשה הפקעת של מין לפופית.
כמו כן מינים מסוג זה משמשים כצמחי נוי.
חבל טוקאי (הונגרית: Tokaj borvidék) הוא אזור יין היסטורי במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון-מזרח הונגריה, המורכב מ-28 כפרים ו-70,000 דונם של כרמים שבהם גדלים זני ענבים ייחודיים.
באזור זה מיוצר היין טוקאי, שהוא סוג ידוע של יין מחוזק.
השם "טוקאי" נגזר ממילה ארמנית שמשמעותה ענב.
מילה זו חדרה לשפה ההונגרית ככל הנראה במהלך המאה ה-10. שמו הקודם של החבל היה הג'אליה (Hegyalja), ומשמעותו בהונגרית היא "למרגלות גבעות".
האזור הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2002, והוא אחד מאזורי היין היחידים בעולם שזכו למעמד זה.
חלקו המזרחי של חבל טוקאי משתרע על גבעות סרנץ' (Szerencs), שגובהן הממוצע הוא 250 מטרים מעל גובה פני הים.
כ-80% מפני השטח של הגבעות מורכבים מטוף ריוליטי המכיל זאוליט, קאוליניט, הידרו-קוורציט ובנטוניט.
בקצה הדרום-דרום-מזרחי של הר טוקאי (הנמצא ברכס זמפלן) נמצא מרבץ גדול המורכב מחצץ, חול, אלוביום ומים מתוקים.
השכבות התת-קרקעיות העליונות של הגבעות מורכבות מאדמה חומה הנמצאת על שכבת חרסית, והשכבות היותר עמוקות מורכבות בעיקר מחומרים פוריים עם חלקים של אבן גיר.
הגובה הממוצע של מורדות הגבעות בכיוון דרום-מזרח, צפון, ומערב-צפון-מערב הוא 541 מטרים מעל גובה פני הים.
כ-80% מפני השטח עוברים תהליכי בליה קבועים.
האזורים הגבוהים של החבל מאופיינים בתנאי לחות יותר גבוהה, והאזורים הנמוכים בתנאי חום ויובש גבוהים יותר.
בכל שנה השמש זורחת בממוצע למשך כ-2,000 שעות.
בזמן עונת הפריחה הטמפרטורה הממוצעת היא בין 16.3°C ל-16.9°C, ואינה יורדת מתחת לאפס מעלות בין אמצע אפריל לאמצע אוקטובר.
כמות הגשמים השנתית הממוצעת היא בין 600 ל-620 מטרים, ומתוכם יורדים בין 370 ל-390 בעונת הפריחה.
בזכות תנאי האקלים השוררים באזור זה ניתן לגדל בו צמחים המתאימים לאקלים חם, וביחד עם איכות הקרקע ותכונות נוספות של הגבעות הופכים את חבל טוקאי למקום טוב לגידול ענבים.
צורת ההתיישבות בחבל תלויה בתכונותיו הטופוגרפיות וההידרוגרפיות.
שני צירי היישובים העיקריים שוכנים לאורך הנהר בודרוג והנהר הרנאד ויובליו.
אזור טוקאי היה מיושב כבר בתקופה הנאוליתית, אך הפך למקום חשוב רק כאשר השבטים המדיארים הגיעו אליו במהלך המאה ה-9. האזור שימש מקום מוגן עבור המדיארים במאות השנים שלאחר מכן, כאשר הם נאלצו להתמודד עם פלישות המונגולים ועמים אחרים.
האזור היה נקודת מעבר חשובה עבור סוחרים פולנים שנדדו לכיוון הבלקן.
במאה ה-12 מלכי הונגריה הזמינו לאזור מתיישבים וולונים ואיטלקים, שהצטרפו אל הגרמנים שהיו במקום מאז הקמת הממלכה ההונגרית.
הוסיטים מבוהמיה שלטו באזור במשך תקופה קצרה במאה ה-16, אך לבסוף אוחד עם ממלכת הונגריה על ידי המלך מתיאש הוניאדי.
העות'מאנים, שכבשו את רוב הונגריה, לא הצליחו להשתלט על אזור טוקאי שהפך למקום הנתון לסכנת פשיטות קבועה.
הכרמים הראשונים ניטעו באזור ככל הנראה בתחילת המאה ה-12, וההשערה היא שהשיטות לגידול גפנים הובאו לאזור על ידי שבט הקאבארים שהתיישב באזור הרי הקרפטים בסמוך להונגרים במהלך המאה ה-9 או המאה ה-10. תחילת הייצור של יין הטוקאי הייתה ככל הנראה רק בתקופת השלטון העות'מאני.
כאשר ראקוצי הובס והוגלה ב-1717 אחוזותיו נלקחו על ידי השליטים מבית הבסבורג.
האזור הגיע לשיא פריחתו במהלך המאה ה-18 שבה היה נתון לשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית, בעיקר בזכות המוניטין הרב של היין שהופק בו.
מדינות הייצוא העיקריות היו פולין ורוסיה, ששמרה על מושבה דה פקטו באזור על מנת להגן על אספקת היין לחצר הצאר.
אוכלוסיית האזור הייתה הגדולה ביותר במדינה ב-1780. תושבי האזור הגיעו אליו מאזורים סמוכים כגון סלובקיה, רותניה ומקדוניה היוונית.
תושבי האזור שהגיעו ממקדוניה היוונית הוחלפו בהדרגה בשלהי המאה ה-18 על ידי יהודים מפולין, שתפסו את חלקם בתעשיית המסחר הקשורה ליין הטוקאי.
חלוקת פולין ב-1795 והטלת מסי מכס פגעו בייצוא הטוקאי, וסימנו את תחילת ירידת מעמדו של האזור.
המשבר השני שפקד את האזור היה פריצתה של מגפת זבוב הענבים (Phylloxera) בשנים האחרונות של המאה.
המשבר השלישי היה כאשר הונגריה איבדה את רוב שטחה בעקבות החתימה על חוזה טריאנון, כך שרוב השוק המקומי של היין יצא מחזקתה של הונגריה.