tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האדמירל משנה מפקד השייטת נאלץ להעביר את דגלו למרלבורו וקינג ג'ורג' החמישי נאלצה להעביר כמה אנשי צוות כדי להביא את האונייה לתיקונים בסמירנה, טורקיה.
היא נכחה במהלך השריפה הגדולה של סמירנה באמצע ספטמבר ופינתה 130 פליטים למלטה ב-16 בספטמבר כשהמשיכה לשם לתיקונים קבועים.
בינואר 1923 חזרה האונייה הביתה והפכה לספינת אימונים של תותחנים בדבונפורט.
היא שוחררה מתפקיד זה בנובמבר והועברה לעתודה.
לאחר מכן שובצה למוסד ההדרכה אה"מ אימפרנבל.
ב-28 בספטמבר 1926, הספינה הוצאה משירות ונרשמה לגריטה ב-1 בדצמבר כדי לעמוד במגבלות הטונאז' של הסכם הצי של וושינגטון.
מאוחר יותר באותו חודש, קינג ג'ורג' החמישי נמכרה לחברת פירוק ספינות אללוה וב-27 בינואר 1927 הגיעה לרוזית' שם נגרטה.
אה"מ רויאל אוק הייתה אחת מחמש אוניות המערכה מסדרת רוונג' שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היא הושלמה בשנת 1916, ולחמה לראשונה בקרב יוטלנד כחלק מהצי הגדול.
בימי שלום, היא שירתה בציי האוקיינוס האטלנטי, הבית והים התיכון, יותר מפעם אחת ספגה מתקפה מקרית.
רויאל אוק משכה תשומת לב עולמית בשנת 1928 כאשר קציניה הבכירים עמדו בפני בית משפט צבאי שנוי במחלוקת, אירוע שגרם למבוכה ניכרת למה שהיה אז הצי הגדול בעולם.
ב-14 באוקטובר 1939 עגנה רויאל אוק בסקפה פלו באורקני, סקוטלנד, כאשר טורפדו של הצוללת הגרמנית U-47 פגע בה.
מתוך 1,234 אנשי הצוות של רויאל אוק, 835 נהרגו באותו לילה או מתו מאוחר יותר מפצעיהם.
אובדן האונייה המיושנת - הראשונה מבין חמש אוניות המערכה וסיירות המערכה של הצי המלכותי שטבעו במלחמת העולם השנייה - לא השפיע אמנם על העליונות המספרית ממנה נהנו הצי הבריטי ובעלות הברית, אך הייתה לו השפעה ניכרת על המורל בזמן המלחמה.
כיום, שרידיה של רויאל אוק, קבר מלחמה ייעודי, שוכנים כמעט הפוך בעומק של מים כשהגוף שלה מתחת לפני השטח.
בטקס שנתי לציון אובדן האונייה, הצוללנים של הצי המלכותי מציבים בירכתיה נס לבן מתחת למים.
אסור לצוללנים לא מורשים להתקרב לשרידי האונייה תחת חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986.
אוניות המערכה מסדרת רוונג' (המכונה לפעמים סדרת רויאל סובריין או סדרת R) תוכננו כגרסאות קטנות מעט יותר, איטיות יותר ומוגנות בכבדות יותר מהסדרה הקודמת קווין אליזבת.
כאמצעי חסכוני הם נועדו לחזור לנוהג הקודם של שימוש גם במזוט וגם בפחם, אך לורד הים הראשון ג'קי פישר ביטל את ההחלטה לגבי פחם באוקטובר 1914. בזמן הבנייה, האוניות עוצבו מחדש כדי להשתמש בדוודי נפט שהגדילו את עוצמת המנועים ב-9,000 כוחות סוס (6,700 קילוואט) מעל המפרט המקורי.
הרויאל אוק הייתה בעלת אורך כולל של , רוחב של ושוקע של .
ההדחק בְּרֵיק היה וההדחק בְּטָעוּן היה .
היא הונעה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני צילינדרים, תוך שימוש בקיטור מ-18 דוודי Yarrow.
הטורבינות פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 40,000 כוחות סוס (30,000 קילוואט) ונועדו להגיע למהירות מרבית של 23 קשרים (42.6 קמ"ש).
הצוות שלה מנה 909 קצינים ומלחים בשנת 1916.
האונייה הייתה מצוידת בשמונה תותחים נטעני מכנס (BL) 15 אינץ' (381 מ"מ) Mk I בארבעה צריחי תותחים דו-קניים, בשני זוגות ירי-על לפני ומאחורי המבנה העילי, המסומנים 'A', 'B', 'X' ו-'Y' מלפנים לאחור.
12 מתוך 14 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) Mk XII היו מותקנים בבתי תותחים לאורך כלי השיט באמצע האונייה; הזוג הנותר הורכב על סיפון המקלט והיו מוגנים על ידי מגני תותחים.
חימוש הנ"מ שלהם היה מורכב משני תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) 20 cwt Mk I מהירי ירי.
האוניות היו מצוידות בארבעה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ), שניים בכל צד רוחב.
רויאל אוק הושלמה עם שני מנהלי בקרת אש מצוידים במדי טווח 15 רגל (4.6 מטרים).
האחד היה מורכב מעל צריח הניתוב, מוגן על ידי חיפוי משוריין, והשני היה גבוה על תורן החצובה.
בכל צריח הותקן גם מד טווח של 15 רגל.
החימוש הראשי יכול להיות גם נשלט על ידי צריח 'X'.
החימוש המשני נשלט בעיקר על ידי מנהלי בקרת האש שהותקנו בכל צד של פלטפורמת המצפן על התורן הקדמי לאחר שהותקנו במרץ 1917. בקצה האחורי של המבנה העילי הותקן מנהל בקרת טורפדו עם מד טווח של 15 רגל.
חגורת השריון בקו המים של האונייה הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KC) בעובי בין ברבטות 'A' ל-'Y' שהצטמצמה ל- לכיוון קצות האונייה, אך הוא לא הגיע לא לחרטום ולא לירכתיים.
מעל זה היה רצועה של שריון 6 בעובי סנטימטרים שנמשך בין ברבטות 'A' ל-'X'.
מחיצות רוחביות בעובי של 4 עד 6 אינץ' עברו בזווית מקצות החלק העבה ביותר של חגורת קו המים אל הברבטות 'A' ו-'Y'.
צריחי התותחים היו מוגנים על ידי של שריון KC, מלבד גגות הצריח שהיו בעובי עבה.
עובי הברבטות נע בין מעל הסיפון העליון, אך היו בעובי רק 4 עד 6 אינץ' מתחתיו.
לאונייה היו מספר סיפונים משוריינים שנעו בין בעובי.
למגדל הניווט הראשי היו 13 אינץ' של שריון בצדדים עם גג 3 אינץ'.
למנהל הטורפדו במבנה העילי האחורי היו 6 אינץ' של שריון שהגן עליו.
לאחר קרב יוטלנד, נוספו 1 אינץ' של פלדה בעלת מתיחה גבוהה לסיפון הראשי מעל מחסני התחמושת והותקן ציוד נוסף נגד רשף במחסני התחמושת.
הספינה צוידה בסיפוני טיסה, שהותקנו על גגות צריחי 'B' ו-'X', ב-1918; שמהם יכלו להשיק מטוסי קרב ומטוסי סיור.
בשנת 1934 הוסרו הסיפונים מהצריחים והותקן מעוט על גג צריח ה-X, יחד עם עגורן לחילוץ מטוס ימי.
רויאל אוק עברה שיפוץ מקיף בין 1922 ל-1924, כאשר הגנת הנ"מ שלה שודרגה על ידי החלפת תותחי הנ"מ המקוריים בקוטר 3 אינץ' בזוג תותחי נ"מ QF 4 אינץ' (102 מ"מ) Mk V.
מד טווח הותקן בצריח 'B' ונוסף מד טווח פשוט בזווית גבוהה מעל הגשר.
ההגנה מתחת למים שופרה על ידי תוספת של בליטות נגד טורפדו.
הם תוכננו להפחית את ההשפעה של פיצוצי טורפדו ולשפר את היציבות במחיר של הרחבת רוחב האונייה במעל .
הם הגדילו את הרוחב שלה ל-, הפחיתו את השוקע שלה ל-, הגדילו את גובהה המטצנטרי ל- בעת הפלגה בְּטָעוּן, וכל השינויים בציוד שלה הגדילו את הצוות שלה לסך של 1,188. למרות הבליטות היא הצליחה להגיע למהירות של 21.75 קשרים (40.28 קמ"ש).
שיפוץ קצר בתחילת 1927 כלל הוספה של שני תותחי נ"מ נוספים בקוטר 4 אינץ' והסרה של תותחי 6 אינץ' מסיפון המקלט.
בערך בשנת 1931, מנהל מערכת בקרת זווית גבוהה (HACS) Mk I החליף את מד הטווח הזווית הגבוהה בחלק העליון.
שנתיים לאחר מכן, זוג צינורות הטורפדו האחורי הוסר.
האונייה עברה שיפוץ אחרון בין 1934 ל-1936, כאשר שריון הסיפון שלה הוגדל ל- מעל מחסני התחמושת ועד מעל חדרי המכונות.
בנוסף למודרניזציה כללית של מערכות האונייה, ההגנה נגד מטוסים שלה חוזקה על ידי החלפת הצריחים הבודדים של תותחי הנ"מ בצריחים דו-קניים לתותחי ה-4 אינץ' Mark XVI והוספת זוג צריחי שמיניות עבור תותחי 2 פאונד Mk VIII "פום-פום" ליד הארובות.
שתי עמדות למנהלי בקרת האש של תותחי ה"פום-פום" נגד מטוסים נוספו על פלטפורמות חדשות ליד ומתחת למנהל בקרת האש במרומי מגדל הניווט.
במאי HACS Mk III החליף את ה-Mk I בחלק העליון והשני החליף את מנהל הטורפדו מאחור.
זוג צריחים מרובע למקלעי 0.50 של ויקרס נוספו ליד מגדל הניוט.
התורן המרכזי שוחזר כחצובה כדי לתמוך במשקל של תחנה לאיתור כיוון רדיו ותחנת בקרה שנייה עם זווית גבוהה.
הצמד הקדמי של צינורות טורפדו שקועים הוסר וארבעה צינורות טורפדו ניסיוניים בקוטר 21 אינץ' נוספו מעל המים לפני צריח 'A'.
רויאל אוק הונחה במספנה המלכותית של דבונפורט ב-15 בינואר 1914. היא הושקה ב-17 בנובמבר, ולאחר ההתאמה נכנסה לשירות ב-1 במאי 1916 בעלות סופית של 2,468,269 ליש"ט.
נקרא על שם האלון המלכותי בו צ'ארלס השני הסתתר בעקבות תבוסתו בקרב ווסטר ב-1651, היא הייתה כלי השיט השמיני שנשא את השם רויאל אוק, והחליפה פרה-דרדנוט שהוצאה משירות ב-1914. עם השלמתו הוקצה רויאל אוק לפלגה השלישית של שייטת אוניות המערכה הרביעית של הצי הגדול, בפיקודו של קפטן קרופורד מקלקלאן.
האדמירליות הורתה לצי הגדול, הכולל כ-28 אניות דרדנוט ו-9 סיירות מערכה, להתייצב בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח.
הסיירת הגרמנית ויסבאדן נפגעה קשות מאש פגזים בריטית, ושני הצדדים התרכזו באזור, הגרמנים ניסו להגן על הסיירת שלהם והבריטים ניסו להטביעה.
בשעה 18:29, רויאל אוק פתחה באש על הסיירת הגרמנית, תוך ירי ארבעה מטחים מהתותחים הראשיים שלה ברצף מהיר, יחד עם הסוללה המשנית שלה.
היא השיגה פגיעה על ויסבאדן מאחור עם המטח השלישי שלה.
בתגובה, רויאל אוק הופגזה במטח גרמני בשעה 18:33 אך לא נפגעה.
סירות טורפדו גרמניות ניסו להגיע לוויסבאדן זמן קצר לאחר השעה 19:00, ובשעה 19:07, התותחים המשניים של רויאל אוק פתחו עליהן באש, מתוך אמונה שהן מנסות לפתוח במתקפת טורפדו.
עד השעה 19:15, התותחנים של רויאל אוק צפו בשייטת סיירות המערכה הגרמניות ופתחו באש לעבר כלי השיט המוביל, דרפלינגר.
התותחנים כוונו לטווח רחוק מידי בתחילה, אך בשעה 19:20 מצאו את המרחק הנכון וקלעו צמד פגיעות מאחור, שלא גרמו לנזק רציני.
לאחר מכן דרפלינגר נעלמה בערפל, ורויאל אוק העבירה את האש לסיירת המערכה הבאה, זיידליץ.
היא קלעה פגיעה ב-19:27 לפני שגם זיידליץ הלכה לאיבוד בערפל.
בזמן שרויאל אוק תקפה את סיירות המערכה, שייטת סירות טורפדו גרמניות פתחה במתקפה על מערך הקרב הבריטי.
התותחים המשניים של רויאל אוק היו הראשונים לפתוח באש, בשעה 19:16, ואחריהם במהירות שאר האוניות הבריטיות.
בעקבות מתקפת המשחתות הגרמניות, צי הים הפתוח התנתק, ורויאל אוק ושאר הצי הגדול לא בצעו פעולות נוספות בקרב.
הדבר נבע, בין השאר, מבלבול על סיפון ספינת הדגל של הצי באשר למיקומו ולמסלול המדויק של הצי הגרמני; ללא המידע הזה, ג'ליקו לא יכול היה להביא את הצי שלו לפעולה.
מוקדם בבוקר 1 ביוני, אוניות הצי הגדול סרקו את האזור במשך שעות בחיפוש אחר ספינות גרמניות פגועות, אך לא מצאו דבר.
במהלך הקרב, רויאל אוק ירתה 38 פגזים מהסוללה הראשית שלה ו-84 פגזים מהתותחים המשניים שלה.
לאחר הקרב, רויאל אוק הוקצתה מחדש לשייטת אוניות המערכה הראשונה.
ב-18 באוגוסט שוב יצאו הגרמנים לפעולה, הפעם כדי להפגיז את סנדרלנד; ריינהרד שר, מפקד הצי הקיסרי הגרמני דאז, קיווה למשוך את ספינות הצי הבריטי ולהשמיד אותן.
ב-23 באפריל 1918, הצי הגרמני התייצב בניסיון ללכוד את אחת השייטות הבריטיות המבודדות, אף על פי שהשיירה כבר עברה בשלום.
הצי הגדול התייצב מאוחר מדי למחרת כדי לתפוס את הגרמנים הנסוגים, אף על פי שסיירת המערכה SMS מולטקה טורפדה וניזוקה קשות על ידי הצוללת אה"מ E42.
ב-5 בנובמבר 1918, בשבוע האחרון של מלחמת העולם הראשונה, עגנה רויאל אוק מול ברנטיסלנד בפירת' אוף פורת' בליווי נושאת המטוס הימי קמפניה וסיירת המערכה הקלה גלוריוס.
סערה פתאומית בעוצמה 10 גרמה לקמפניה לגרור את העוגן שלה, להתנגש ברויאל אוק ולאחר מכן בגלוריוס.
שתי אוניות הראשה ספגו נזק קל בלבד, אך קמפניה נקרעה בעקבות התנגשותה הראשונית עם רויאל אוק.
חדרי המנועים של הספינה הוצפו, והיא שקעה בירכתיים וטבעה כעבור חמש שעות, ללא אבדות בנפש.
לאחר כניעתה של גרמניה בנובמבר 1918, עצרו בעלות הברית את רוב צי הים הפתוח הגרמני בסקפה פלו.
קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר סבר שהבריטים מתכוונים לתפוס את הספינות הגרמניות ב-21 ביוני 1919, שהיה המועד האחרון לחתימה של גרמניה על הסכם השלום.
הארגון מחדש בזמן שלום של הצי המלכותי הקצה את רויאל אוק לשייטת אוניות המערכה השנייה של הצי האטלנטי.
היא עברה מודרניזציה על ידי שיפוץ בשנים 1922–1924, היא הועברה ב-1926 לצי הים התיכון, שבסיסו בגרנד הארבור, מלטה.
בתחילת 1928, על האונייה אירעה תקרית ידועה לשמצה שעיתונות התקופה כינתה את "מרד הרויאל אוק".
מה שהתחיל כסכסוך פשוט בין אדמירל משנה ברנרד קולארד ושני הקצינים הבכירים של רויאל אוק, קפטן קנת דיואר וקומנדר הנרי דניאל, על חדר הקצינים של האונייה, נקלע לריב אישי מר שנמשך מספר חודשים.
דיואר ודניאל האשימו את קולארד ב"מציאת תקלות נקמנית" ובהשפלתם והעלבתם בגלוי בפני הצוות שלהם; בתמורה, קולארד האשים את השניים בכך שהם לא מילאו פקודות והתייחסו אליו "גרוע יותר ממשרת".
כאשר דיואר ודניאל כתבו מכתבי תלונה לממונה על קולארד, תת-אדמירל ג'ון קלי, הוא העביר אותם מיד למפקד העליון אדמירל סר רוג'ר קיז.
כשהבין שהקשר בין השניים לאדמירל הדגל שלהם התקלקל ללא תקנה, מיהר קיז לכנס ועדת חקירה, שתוצאתה הייתה להעביר את שלושת הקצינים מתפקידיהם ולשלוח אותם חזרה לאנגליה.
הדיון בעניינם התקיים ערב תרגיל ימי גדול, שאותו נאלץ קיז לדחות, ושמועה פשטה בצי שברויאל אוק פרץ מרד.
העיתונות העולמית תיארה את הסיפור בהפרזה מסוימת עד שתשומת הלב הציבורית הביאה את המלך לזמן אליו את הלורד הראשון של האדמירליות ויליאם ברידג'מן להסבר.
בגין מכתבי התלונה שלהם, דיואר ודניאל הואשמו בכתיבת "מסמכים חתרניים", האשמה שהייתה נתונה במחלקת וזכתה לביקורת וגינוי מצד אחד, ולהסכמה אצל אחרים.
בצמד משפטים צבאיים מתוקשרים מאוד שהתקיימו בגיברלטר, שניהם נמצאו אשמים וננזפו בחומרה, מה שהוביל את דניאל להתפטר מהצי.
קולארד עצמו ספג ביקורת על התנהלותו בעיתונות ובפרלמנט, ולאחר שהוקע על ידי ברידג'מן כ"לא כשיר להחזיק בפיקוד עליון נוסף", פרש מהשירות.
מבין השלושה, רק דיואר המשיך בקריירה הצבאית שלו, אם כי היא נפגעה: הוא נשאר בצי המלכותי, אבל בסדרה של תפקידים זוטרים יותר.
קידומו לאדמירל משנה, שבדרך כלל היה מעשה פורמלי, נדחה לשנה שלאחר מכן, יום אחד בלבד לפני פרישתו.
דניאל ניסה קריירה בעיתונאות, אך כאשר מיזם זה ואחרים לא הצליחו, הוא נעלם מהעין הציבורית על רקע בריאות לקויה ונסע דרום אפריקה.
קולארד נסוג לחיים פרטיים ולא דיבר שוב בפומבי על התקרית.
ברשימת הגמלאים, הוא הועלה לדרגת תת אדמירל ב-1 באפריל 1931.
השערורייה גרמה מבוכה בצי המלכותי, והיא לוותה בסאטירה בבית ומחוצה לה באמצעות מאמרי מערכת, קריקטורות, ואפילו אורטוריית ג'אז קומית שהלחין ארווין שולהוף.
אחת ההשלכות של הפרשה הפוגעת הייתה התחייבות של האדמירליות לבדוק את האמצעים שבהם עלולים קציני צי להגיש תלונות נגד התנהגות הממונים עליהם.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד, הוטל על רויאל אוק לבצע סיורים ללא התערבות ברחבי חצי האי האיברי, במטרה למנוע הסלמה במלחמה למדינות אחרות ובמקביל לכפות על ספרד בידוד.
בסיור כזה ובהפלגה לגיברלטר ב-2 בפברואר 1937, היא עברה מתקפה אווירית של שלושה מטוסים של הכוחות הרפובליקנים.
הם הטילו שלוש פצצות (שתיים מהן התפוצצו) במרחק של 3 כבלים (550 מטר) מהחרטום הימני, ולא גרמו נזק.
ממונה על היחסים הבריטי מחה על התקרית בפני הממשלה הרפובליקנית, שהודתה בטעותה והתנצלה על המתקפה.
מאוחר יותר באותו חודש, בעודה מוצבת מול ולנסיה ב-23 בפברואר 1937 במהלך הפצצה אווירית על ידי הלאומנים, היא נפגעה בטעות מפגז נ"מ שנורה מעמדה רפובליקנית.
חמישה אנשי צוות נפצעו, כולל הקפטן של רויאל אוק, ט.ב.
בהזדמנות זו הבריטים לא מחו בפני הרפובליקנים, והחילו על התקרית את המונח החוקי "מעשה אלוהים", הדומה לפורס מז'ור.
במאי 1937, היא ואה"מ פורסטר ליוו את SS הבאנה, אוניית קו אוקיינית שנשאה אלפי פליטים ילדים באסקיים, אל רציפי סאות'המפטון.
ביולי, כשהמלחמה בצפון ספרד התלקחה, רויאל אוק, יחד עם אחותה אה"מ רזולושן הצילה את ספינת הקיטור גורדוניה כאשר ספינות מלחמה לאומניות ספרדיות ניסו ללכוד אותה מול סנטנדר.
היא לא הצליחה ב-14 ביולי למנוע את תפיסת ספינת המשא הבריטית מולטון על ידי הסיירת הלאומנית Almirante Cervera בזמן שניסתה להיכנס לסנטנדר.
באותה תקופה רויאל אוק כיכבה לצד 14 כלי שיט נוספים של הצי המלכותי במלודרמה הבריטית של הסרט "הצי הלוחם שלנו" משנת 1937, שעלילתה מתרכזת סביב הפיכה ברפובליקה הבדיונית באמריקה הדרומית ביאנקו.
הצי המלכותי ראה בסרט הזדמנות ליחסי ציבור שתעודד התגייסות לשורותיו וסיפק ספינות מלחמה וציוד נוסף.
רויאל אוק הציגה את אוניית המערכה של המורדים אל מירנטה, שמפקדה מאלץ את הקפטן בריטי (בגילומו של רוברט דאגלס) לבחור בין אהובתו לחובתו.
הסרט זכה לביקורות גרועות, אך סצנות הפעולה הימית קבלו בכל זאת ביקורת אוהדת.
בשנת 1938, רויאל אוק חזרה לצי הבית והפכה לאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה השנייה שבסיסה בפורטסמות'.
ב-24 בנובמבר 1938, היא החזירה את גופתה של המלכה מוד מנורווגיה, שהייתה ילידת בריטניה ומתה בלונדון, לאוסלו להלוויה ממלכתית, מלווה בבעלה המלך הוקון השביעי.
היא הושבתה בדצמבר 1938, והוחזרה לשירות מחדש ביוני הבא, וב-1939 יצאה לשייט אימונים קצר בתעלת למאנש כהכנה לסיור נוסף בן 30 חודשים בים התיכון, שבגינו הונפקו לצוותה מדים טרופיים.
ניסיונות מודרניזציה של רויאל אוק לאורך 25 שנות הקריירה שלה לא הצליחו לתקן את המהירות הנמוכה הבסיסית שלה, ובתחילת מלחמת העולם השנייה, היא כבר לא הייתה מתאימה לשרת בחזית.
אי לכך, כאשר התרחשו פעולות האיבה, היא נשלחה להגן על נמל סקפה פלו (פעולה שלא דרשה ממנה מהירות) ועגנה שם כשהוכרזה מלחמה ב-3 בספטמבר.
השבועות הראשונים של מלחמת העולם השנייה התבררו כחסרי אירועים, וכו לכינוי המלחמה המדומה.
באוקטובר 1939 הצטרפה רויאל אוק לחיפוש אחר סיירת המערכה הגרמנית גנייזנאו, אשר הוזמנה להיכנס לים הצפוני כהסחה עבור הסיירות הכבדות פושטות המסחר דויטשלנד ואדמירל גראף שפה.
החיפוש בסופו של דבר היה חסר תועלת, במיוחד עבור רויאל אוק, שמהירותה המרבית, עד אז פחות מ-20 קשרים (37 קמ"ש), לא הספיקה כדי לעמוד בקצב של שאר הצי.
ב-12 באוקטובר, רויאל אוק חזרה להגנת סקפה פלו במצב גרוע, מוכת סערות צפון אטלנטיות.
רבות מרפסודות ההצלה שלה נופצו וכמה מהתותחים בקליבר הקטן יותר לא היו פעילים עקב הצפה.
המשימה הדגישה את התיישנותה של אוניית המלחמה בת ה-25. מודאג מכך שטיסת יתר של מטוסי סיור גרמניים בישרה מתקפה אווירית קרובה על סקפה פלו, אדמירל צי הבית צ'ארלס פורבס הורה לרוב הצי להתפזר לנמלים בטוחים יותר.
רויאל אוק נשארה מאחור, משום שתותחי הנ"מ שלה עדיין נחשבו כתוספת שימושית להגנה האווירית הדלה של סקפה פלו.
סקפה פלו היה מעגן כמעט אידיאלי.
זהו נמל טבעי גדול שנמצא במרכז איי אורקני מול החוף הצפוני של סקוטלנד, והיה מסוגל להכיל את כל הצי הגדול.
כהגנה טבעית כנגד ספינות אויב, הוא מוקף בטבעת של איים המופרדים על ידי ערוצים רדודים הכפופים לגאות מהירה, אך היה ידוע שההגנות הטבעיות והמלאכותיות שלו, על אף שהן עדיין חזקות, זקוקות לשיפור, וסדרה של אמצעי נגד הותקנו במהלך השנים הראשונות של מלחמת העולם הראשונה.
ספינות חסימה הוטבעו בנקודות קריטיות; ומחסומי רשת נפרסו כדי לחסום את שלושת הנתיבים הרחבים ביותר, והופעלו על ידי ספינות גוררות כדי לאפשר מעבר של כלי שיט ידידותיים.
נמל סקפה פלו היה המעגן העיקרי עבור הצי הגדול הבריטי לאורך רוב מלחמת העולם הראשונה, אך בתקופת בין המלחמות זה עבר לרוזית', דרומה יותר בפירת' אוף פורת'.
הנמל הופעל מחדש עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, והפך לבסיס של צי הבית הבריטי.
מבצע מיוחד P: הפשיטה של U-47
מפקד צי הצוללות של הקריגסמרינה, קרל דניץ הגה תוכנית לתקוף את סקפה פלו בצוללת תוך ימים מפרוץ המלחמה.
מטרתו הייתה כפולה: ראשית, עקירת צי הבית מסקפה פלו תקל את המצור הבריטי בים הצפוני ותעניק לגרמניה חופש גדול יותר לתקוף את השיירות האטלנטיות; שנית, המכה תהיה פעולת נקמה סמלית, שתכה באותו מקום שבו צי הים הפתוח הגרמני הוטבע לאחר תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה.
דניץ בחר בעצמו את קפיטן-לויטננט גינתר פרין למשימה, ותזמן את הפשיטה ללילה של 13/14 באוקטובר 1939, כאשר הגאות והשפל יהיו גבוהים והלילה ללא ירח.
דוניץ נעזר בתצלומים איכותיים מטיסת סיור שבוצעה על ידי זיגפריד קנמאייר (שקיבל את עיטור צלב הברזל הראשון שלו על המשימה), שחשפו את חולשות ההגנות ושפע מטרות.
הוא הנחה את פרין להיכנס לסקפה פלו ממזרח דרך קירק סאונד, ולעבור מצפון ללם הולם, אי קטן ונמוך בין בוריי למיינלנד.
פרין טעה בתחילה במסלול הנבחר ב-Skerry Sound הדרומי יותר, וההבנה הפתאומית שלו ש-U-47 פונה למעבר החסום הרדוד אילצה אותו להורות על פנייה מהירה לצפון-מזרח.
בהפלגה על פני השטח, ומוארת על ידי זוהר הקוטב שהיה באותו לילה, הצוללת השתחלה בין ספינות החסימה השקועות סריאנו ונומידיאן, וקרקעה את עצמה זמנית על כבל שנמתח מסריאנו.
היא נלכדה לזמן קצר בפנסים של מונית על החוף, אך הנהג לא הפעיל אזעקה.
בכניסה לנמל עצמו בשעה 00:27 ב-14 באוקטובר, פרין כתב ביומן כי "Wir sind in Scapa Flow!!!" (אנחנו בסקפה פלו!!!) וקבע מסלול דרום-מערבי למספר קילומטרים לפני היפוך כיוון.
להפתעתו, נראה היה שהמעגן כמעט ריק; לא היה ידוע לו על הוראתו של פורבס לפזר את הצי, שבעקבותיה כמה מהמטרות הגדולות ביותר התרחקו.
U-47 פנתה ישירות לעבר ארבע ספינות מלחמה, כולל הסיירת הקלה שהוזמנה לאחרונה, בלפסט, שעגנה מול פלוטה והוי במרחק 4 מיילים ימיים (7.4 ק"מ), אך פרין לא נתן שום אינדיקציה שראה אותן.
במסלול ההפוך, תצפית על הגשר זיהתה את רויאל אוק עוגנת כ- צפונה, וזיהתה אותה נכון כאוניית מערכה מסדרת רוונג'.
מאחוריה הסתתרה ספינה שנייה, שרק חרטומה נראה ל-U-47. פרין חשב שהיא סיירת מערכה מסדרת רינואון, המודיעין הגרמני מאוחר יותר תייג אותה כאוניה ריפאלס, אך היא הייתה למעשה נושאת המטוס הימי פגסוס ממלחמת העולם הראשונה.
בשעה 00:58 שחררה U-47 מטח של שלושה טילי טורפדו מצינורות החרטום שלה, הרביעי נתקע בצינור שלו.
שניים לא הצליחו למצוא מטרה, אבל טורפדו בודד פגע בחרטום של רויאל אוק בשעה 01:04, הרעיד את האונייה והעיר את הצוות.
היה מעט נזק נראה לעין, אבל שרשרת העוגן הימני נשברה, וקרקשה ברעש בנופלה ממקומה.
בתחילה עלה חשד כי אירע פיצוץ במחסן הדליק הקדמי של האונייה, המשמש לאחסון חומרים כגון נפט.
בשל זיכרון הפיצוץ הבלתי מוסבר שהשמיד את אה"מ ואנגארד בסקפה פלו בשנת 1917, יצאה הודעה על מערכת הכריזה של רויאל אוק שהורתה לבדוק את טמפרטורות מחסן התחמושת, אך מלחים רבים חזרו לערסליהם, ולא היו מודעים כלל להתקפה על האונייה.
פרין סובב את הצוללת שלו וניסה ירייה נוספת דרך צינור הירכתיים שלו, אבל גם היא החטיאה.
הוא טען מחדש את צינורות החרטום שלו, חזר לאחור וירה מטח של שלושה טילי טורפדו, כולם לעבר רויאל אוק.
בשעה 01:16, שלושתם פגעו באוניית המערכה ברצף מהיר באמצע האונייה והתפוצצו.
הפיצוצים פוצצו חור בסיפון המשוריין, הרסו את סיפון המֶס של המסיקים, המלחים והנחתים וגרמו לאובדן כוח חשמלי.
קורדיט ממחסן התחמושת התלקח, וכדור האש שלו עבר במהירות דרך החללים הפנימיים של האונייה.
רויאל אוק נטתה במהירות ל-15°, מספיק כדי לדחוף את האשנבים הפתוחים בצד הימני מתחת לקו המים.
עד מהרה היא התגלגלה על צדה ל-45°, והיה תלויה כך כמה דקות לפני שנעלמה מתחת לפני המים בשעה 01:29, 13 דקות לאחר המכה השנייה של פרין.
835 אנשי צוות מתו עם טביעת האונייה או מתו מאוחר יותר מפצעיהם.
ההרוגים כללו את אדמירל משנה הנרי בלגרוב, מפקד שייטת אוניות המערכה השנייה.
134 מההרוגים היו נערי צי, עדיין לא בני 18, האובדן הגדול ביותר אי פעם בפעולה אחת של הצי המלכותי.
אוניית התובלה דייזי 2, שהוביל ג'ון גאט, הייתה קשורה ללילה לשמאלה של רויאל אוק.
כאשר אוניית המערכה הטובעת החלה לנטות ימינה, גאט הורה לשחרר את דייזי 2, אלא שהיא נתפסה לזמן קצר בבליטה נגד טורפדו של רויאל אוק, עד שהשתחררה לבסוף.
רבים מאנשי הצוות של רויאל אוק שהצליחו לקפוץ מהאונייה הטובעת היו לבושים בבגדי השינה שלהם בלבד ולא היו מוכנים למים הקרים של סקוטלנד.
שכבה עבה של מזוט ציפתה את פני השטח, מילאה את הריאות והבטן של אנשי הצוות ופגעה במאמציהם לשחות.
מבין אלו שניסו לשחות את 800 המטר לחוף הקרוב, רק קומץ שרדו.
סירת הצד השמאלי של רויאל אוק תמרנה הרחק מהאונייה הטובעת והתרחקה משם באמצעות לוחות עץ, מכיוון שלא היה מספיק זמן להעלות קיטור.
הסירה הפכה עמוסה יתר על המידה והתהפכה 300 מטרים מרויאל אוק, השליכה את אלו שעל הסיפון למים, ולכדה את אלו שמתחת.
גאט הדליק את האורות של דייזי 2 והוא והצוות שלו הצליחו למשות 386 אנשים מהמים, כולל מפקדה של רויאל אוק, קפטן ויליאם בן.
מאמצי החילוץ נמשכו עוד שעתיים וחצי עד קרוב לשעה 4:00 לפנות בוקר, כשגאט נטש את החיפוש אחר ניצולים נוספים ולקח את אלו שהיו עימו לפגסוס.
בסיוע סירות מפגסוס ומהנמל, הוא היה אחראי להצלת כמעט כל הניצולים, מעשה שעליו הוענק לו צלב השירות המצוין, העיטור הצבאי היחיד שהעניקו הבריטים על מקרה האסון.
פגסוס שלחה הודעה באמצעות מנורת איתות לתחנת האיתות של הנמל כחמש דקות לאחר הטביעה, בנוסח "גנרל.
שלח את כל הסירות", וכעבור חצי שעה "רויאל אוק טובעת לאחר מספר פיצוצים פנימיים".
המספר הכולל של הניצולים היה 424.
הבריטים לא הבינו תחילה את סיבת הטביעה, וחשדו בפיצוץ על הסיפון או בהתקפה אווירית.
ברגע שהבינו שתקיפת צוללת היא ההסבר הסביר ביותר, נעשו במהירות צעדים לאיטום המעגן, אך U-47 כבר נמלטה והייתה בדרכה חזרה לגרמניה.
ה-BBC פרסם חדשות על הטביעה בשעות הבוקר המאוחרות ב-14 באוקטובר, ושידוריו נקלטו על ידי שירותי ההאזנה הגרמניים ועל ידי U-47 עצמה.
צוללנים שצללו בבוקר שלאחר הפיצוץ גילו שרידים של טורפדו גרמני, מה שאישר את אמצעי ההתקפה.
ב-17 באוקטובר, הלורד הראשון של האדמירליות וינסטון צ'רצ'יל הכריז רשמית על אובדן רויאל אוק בפני בית הנבחרים, תחילה הודה כי הפשיטה הייתה "ניצול יוצא דופן של מיומנות מקצועית ותעוזה", אך לאחר מכן הכריז שההפסד לא ישפיע באופן מהותי על מאזן הכוחות הימי.
ועדת חקירה של האדמירליות התכנסה בין 18 ל-24 באוקטובר כדי לקבוע את הנסיבות שבהן התרחשה החדירה למעגן.
בינתיים, צי הבית קיבל הוראה להישאר בנמלים בטוחים יותר עד שניתן יהיה לטפל בבעיות האבטחה בסקפה פלו.
צ'רצ'יל נאלץ להגיב לשאלות בבית הנבחרים על הסיבות מדוע היו על רויאל אוק כל כך הרבה נערים.
הוא הגן על מסורת הצי המלכותי של שליחת נערים בגילאי 15 עד 17 לים, אך הנוהג הופסק כמעט כליל זמן קצר לאחר האסון, ומתחת לגיל 18 שירתו על ספינות מלחמה פעילות רק בנסיבות חריגות ביותר.
משרד התעמולה הנאצי מיהר לנצל את הפשיטה המוצלחת לצרכיו.
שידורי הרדיו של העיתונאי הפופולרי הנס פריטשה הציגו את הניצחון שהורגש ברחבי גרמניה.
פרין וצוותו הגיעו לווילהלמסהאפן בשעה 11:44 ב-17 באוקטובר ומיד התקבלו כגיבורים, כשהם למדו שפרין זכה בדרגה הראשונה של צלב הברזל, וכל אחד מהצוות זכה בדרגה השנייה של צלב הברזל.
היטלר שלח את מטוסו האישי כדי להביא את הצוות לברלין, שם הוא העניק לפרין את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
עיטור זה, שהוענק לראשונה לקצין צוללות גרמני, הפך מאוחר יותר לעיטור המקובל אצל מפקדי צוללות מצליחים.
דניץ זכה בקידום מקומודורה לקונטר-אדמירל ומונה לקצין הדגל של הצוללות.
פרין זכה לכינוי "השור של סקפה פלו" והצוות שלו עיטר את מגדל הניווט של U-47 בקמע שור נוחר, שאומץ מאוחר יותר כסמל שייטת הצוללות השביעית.
הוא התראיין רבות ברדיו ובעיתונים, ופרסם אוטוביוגרפיה בשנה שלאחר מכן, בשם "Mein Weg nach Scapa Flow" ("הדרך שלי לסקפה פלו").
את הספר כתב עבורו סופר צללים, העיתונאי, פול ויימאר, לאחר כמה ראיונות קצרים עם פרין במרץ ואפריל 1940, כתב היד נערך על ידי הפיקוד העליון של הוורמאכט ומשרד הרייך לתעמולה.
הוא נועד כסיפור הרפתקאות לבנים.
כשפרין קיבל עותק של הספר, הוא ביצע תיקונים רבים בטקסט, וכאשר פורסם תרגום לאנגלית של הספר ב-1955, כתב ויימאר מכתב מחאה למו"ל הבריטי, בו אמר שהתאור ה"שקרי בעליל" לא צריך להתפרסם מחוץ להקשר.
את התמלוגים שקיבל, תרם לצדקה.
בראש ועדת החקירה של האדמירליות עמד אדמירל רג'ינלד פלונקט-ארנל-ארל-דראקס, בסיוע אדמירל רוברט רייקס וקפטן ג'רארד מיורהד-גולד.
הדו"ח הרשמי שלהם על האסון גינה את ההגנות בסקפה פלו, והעיר לסר וילפרד פרנץ', אדמירל פיקוד, אורקני ושטלנד, על חוסר המוכנות.
פרנץ' הורחק מתפקידי פיקוד, אף על פי שהזהיר בשנה הקודמת מההגנות הלקויות של סקפה פלו נגד צוללות, ואף התנדב להביא ספינה קטנה או צוללת בעצמו כדי להוכיח את דבריו.
בהוראתו של צ'רצ'יל, דרכי הגישה המזרחיות לסקפה פלו נאטמו בנתיבי בטון המקשרים את לאמב הולם, גלימס הולם, בארראי ודרום רונלדסיי למיינלנד.
הם נודעו לאחר מכן כמחסומי צ'רצ'יל, ונבנו בעיקר על ידי שבויי מלחמה איטלקים.
בנייתם הושלמה למעשה רק בספטמבר 1944, והם נפתחו רשמית רק לאחר יום ה-VE במאי 1945 בתום המלחמה.
בדו"ח שני, מועצת החקירה התרכזה בחקירת טביעתה של רויאל אוק ובאובדן החיים שנגרם כתוצאה מכך.
מאחר שהייתה בנמל ובמים שקטים האירוע נחשב "קשה מאוד".
הדו"ח קבע שהסיבה העיקרית לכמת החללים הייתה מספר גבוה מהרגיל של אנשי צוות שהיו מתחת לסיפון המשוריין הראשי מכיוון שהם נשלחו לתחנות הגנה אווירית.
בריחתם הואטה בגלל דלתות אטומות שנועדו להגן על האונייה מטביעה ולא ניתן היה לפתוח אותן.
בשנים שלאחר מכן נפוצה שמועה לפיה פרין הודרך אל סקפה פלו על ידי אלפרד וורינג, סוכן גרמני המתגורר באורקני במסווה של שען שווייצרי בשם אלברט אורטל; בעקבות התקיפה, 'אורטל' נמלט כביכול בצוללת B-06 לגרמניה.
תיאור זה של אירועים מקורו כמאמר של העיתונאי קורט ריס בגיליון 16 במאי 1942 של המגזין האמריקני Saturday Evening Post ומאוחר יותר הורחב על ידי מחברים אחרים.
חיפושים לאחר המלחמה בארכיונים גרמניים לא הצליחו למצוא ראיות כלשהן לקיומם של אורטל, וורינג או צוללת בשם B-06, והסיפור נחשב כעת פיקטיבי לחלוטין.
ב-1959, השען הבולט של בני אורקני, מר EW Horton, הודיע "בביטחון רב ביותר" לעורך The Orkney Herald כי לא הכיר שען בשם אורטל בקירקוול וגם לא אף אחד שדומה לאדם כזה.
הספרן הראשי של אורקני, במכתב משנת 1983 להיסטוריון נייג'ל ווסט, הציע שהשם אלברט אורטל היה כנראה משחק מילים על מלון אלברט הידוע בקירקוול.
הניצולים של רויאל אוק שוכנו בעיירות ובכפרים של אורקני.
מסע הלוויה למתים התקיים בלינס און הוי ב-16 באוקטובר; רבים מאנשי הצוות שנותרו בחיים, איבדו את כל בגדיהם על האונייה, ואי לכך השתתפו בסרבלים ונעלי התעמלות מושאלות.
בדרך כלל הם קיבלו חופשת ניצולים של כמה ימים על ידי הצי, ולאחר מכן הוקצו לספינות ולתפקידים במקומות אחרים.
פרין לא שרד את המלחמה: הוא ו-U-47 אבדו ב-7 במרץ 1941, אולי כתוצאה מהתקפה של המשחתת הבריטית אה"מ וולברין.
הידיעה על האובדן נשמרה בסוד על ידי הממשלה הנאצית במשך עשרה שבועות.
כמה אנשי צוות U-47 ממשימת רויאל אוק אכן שרדו, לאחר שהועברו לכלי שיט אחרים.
כמה מהם נפגשו לאחר מכן עם אויביהם לשעבר מרויאל אוק ורקמו איתם חברויות.
אגודת HMS Royal Oak מקיימת מדי שנה טקס זיכרון בפורטסמות', נמל הבית של רויאל אוק, בשבת הקרובה ביותר ל-13 באוקטובר; במקור באנדרטה הימית בסאות'סי, אך בשנים מאוחרות יותר בכנסיית סנט אן, בסיס הצי פורטסמות'.
בטקס ב-9 באוקטובר 2019, שמונים שנה לאחר הטביעה, נחשפה אבן זיכרון בכנסייה על ידי אן, הנסיכה המלכותית, הקומודור הראשי של מספנת פורטסמות'.
נכחו כמאה וחמישים קרובי משפחה וצאצאי הצוות.
קנת טופ, ששרד את הטביעה כששירת ברויאל אוק, כנער במחלקה ראשונה, שימש כמזכיר הכבוד של האגודה במשך חמש עשרה שנים.
השורד האחרון שנותר מרויאל אוק, ארתור סמית', מת ב-11 בדצמבר 2016. כששירת כנער בן 17, מחלקה ראשונה, עמד במשמר על הגשר כשהאונייה נפגעה וקפץ מהכלי הטובע, שחה בכיוון הלא נכון עד שנאסף על ידי סירה והועבר אל הספינה דייזי 2.
למרות המים הרדודים יחסית שבהם היא שקעה, לא ניתן היה למצוא את רוב הגופות מרויאל אוק.
שרידי האונייה מסומנים על ידי מצוף ב-58°55′44″ צפון 2°59′09″ מערב, והוגדרו כקבר מלחמה וכל צלילה או צורות לא מורשות אחרות של מחקר אסורות על פי חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986. במים צלולים, ניתן לראות את האונייה הפוכה מגיעה למרחק של 5 מטר מפני השטח.
אותיות הפליז שיצרו את שמה של רויאל אוק הוסרו כמזכרת על ידי צולל חובבן בשנות ה-70. הן הוחזרו כמעט עשרים שנה מאוחר יותר, וכעת הן מוצגות במרכז המבקרים סקפה פלו בלינס.
אובדנה של רויאל אוק מונצח בטקס שנתי שבו צוללני הצי המלכותי מציבים את הנס הלבן מתחת למים בירכתיים.
אנדרטת זיכרון בקתדרלת סנט מגנוס בקירקוול הסמוכה מציגה שלט המוקדש לאלה שמתו, שמתחתיו מופיע ספר זיכרון עם שמותיהם.
רשימת שמות זו לא פורסמה על ידי הממשלה עד 40 שנה לאחר הטביעה.
בכל שבוע הופכים עמוד בספר.
פעמון האונייה אוחזר בשנות ה-70 ולאחר ששוקם צורף לאנדרטה בסנט מגנוס.
26 גופות, שמונה מהן לא ניתן היה לזהות, נקברו בבית הקברות של הצי בלינס הסמוכה.
רויאל אוק טבעה מלאה עם כ-3,000 טונות של מזוט על הסיפון.
הנפט דלף מהגוף הטבוע בקצב מוגבר במהלך שנות ה-90 וחששות מההשפעה הסביבתית הביאו את משרד ההגנה לשקול תוכניות לפינויו.
מעמדה של רויאל אוק כקבר מלחמה הצריך טיפול רגיש בשל התנגדות הציבור.
בנוסף לחששות האתיים, מאמצים מנוהלים בצורה לקויה עלולים לערער את יציבות שרידי האונייה, וכתוצאה מכך לשחרור כמות גדולה מהנפט שנותר; מחסני האונייה מכילים גם טונות רבות של כלי נשק שלא התפוצצו.
משרד ההגנה הזמין סדרה של סקרי סונאר רב-אלומות כדי לצלם את שרידי האונייה ולהעריך את מצבה.
בדיקות הסונוגרמות ברזולוציה גבוהה הראו שרויאל אוק שוכבת כמעט הפוך כשהמבנים העליונים שלה חודרים לתוך קרקעית הים.
קצה החרטום הועף על ידי הטורפדו הראשון של U-47 וחור פעור בצד הימני היה תוצאה של המכה המשולשת מהמטח המוצלח השני שלה.
לאחר מספר שנים של עיכובים, נשכרה חברת בריגס מרין כדי לשאוב את הנפט שנותר, והמשימה הייתה מסובכת בשל מכלי הדלק של האונייה שנבנו במקומות לא שגרתיים עקב ההמרה של מנועי האוניה למזוט.
עד 2006, כל מכלי התחתית הכפולה פונו ומשימת הוצאת הנפט ממכלי הכנף הפנימיים עם ציוד חיתוך קר החלה בשנה לאחר מכן.
הוכרז כי אין סכנה של שחרור נפט באופן פעיל לסקפה פלו.
עד 783 מ"ק של נפט נשארו בתוך האונייה; היו תוכניות לחידוש השאיבה באמצע 2021.
צוללנית ה-Rebreather, אמילי טורטון, הודיעה בכנס הצלילה המתקדמת EUROTEK בדצמבר 2018 כי צוות בינלאומי של מומחים סוקר את שרידי רויאל אוק כדי ליצור תמונה תלת־ממדית של קבר המלחמה.
תהליך זה דורש אלפי צלילות של שעות אדם במשך מספר חודשים.
הצוות השתמש במגוון רחב של טכנולוגיות כולל וידאו, צילום תת-מימי ופוטוגרמטריה תלת־ממדית כדי להקליט את השרידים.
הסקר קיבל את הגיבוי המלא של הצי המלכותי ו-Royal Oak Association.
אה"מ שארק הייתה משחתת מסדרת אקסטה של הצי המלכותי שנבנתה בשנת 1912. שארק הוטבעה במהלך קרב יוטלנד בערב 31 במאי 1916.
במסגרת תוכנית בניית הספינות של הצי המלכותי בשנים 1911–1912, הזמינה האדמירליות הבריטית 20 משחתות מסדרת אקסטה, עם 12 לתכנון האדמירליות הסטנדרטי ועוד 8 בבנייה מיוחדת, עם תכנון מפורט שנותר למספנות.
Swan, Hunter & Wigham Richardson קיבלו הזמנה למשחתת אחת, אה"מ שארק, שתיבנה לפי תכנון האדמירליות.
שארק הונחה במספנת Swan Hunter's Wallsend ב-27 באוקטובר 1911 והושקה ב-30 ביולי 1912. בשנת 1913 החליטה האדמירליות לסווג מחדש את המשחתות של הצי המלכותי לסדרות אלפביתיות, כאשר סדרת אקסטה הפכה לסדרת K.
שמות חדשים הוקצו לספינות מדרגת K, כאשר השם קסטרל נשמר לשארק, אך שמות הספינות לא שונו.
לאחר כניסתה לשירות, כמו שאר הסדרה שלה, שארק הצטרפה לשייטת המשחתות הרביעית בפורטסמות'.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, השייטת הרביעית, כולל שארק, הפכה לחלק מהצי הגדול שבסיסו בסקפה פלו באורקני.
כחלק מהאסטרטגיה נהגה מבצע בקנה מידה גדול יותר על ידי אדמירל פרנץ פון היפר.
שייטת סיירות המערכה הראשונה של אדמירל ביטי, שצומצמה כעת לארבע אוניות, כמו גם שייטת אוניות המערכה השנייה של תת אדמירל סר ג'ורג' וורנדר עם 6 דרדנוטים, נותקה מהצי הגדול בניסיון ליירט את הגרמנים ליד שרטון דוגר.
שארק הייתה אחת משבע משחתות שהפליגו לתמיכה בשייטת סיירות המערכה הבריטיות.
בשעה 05:15 ב-16 בדצמבר, הבחינה הספינה המובילה של המשחתות הבריטיות, לינקס, במשחתת גרמנית, V155 (חלק מהמסך של צי הים הפתוח) ויצאה לדרך עם שאר המשחתות במרדף אחר הספינה הגרמנית.
בחילופי אש קצרים, V155 פגעה גם בלינקס וגם באמבוסקייד, ואילצה את שתיהן לנתק מגע.
זמן קצר לאחר מכן, שארק והארדי נתקלו בסיירת הקלה הגרמנית המבורג.
לאחר שהארדי ניזוקה קשות מפגזים מהמבורג, שארק והמשחתות הבריטיות שנותרו חידשו את עמדתן למסך את סיירות המערכה הבריטיות.
במהלך קרב יוטלנד, שארק הייתה אחת מארבע משחתות מהשייטת הרביעית שהוקצו לחפות על שייטת סיירות המערכה השלישית.
במהלך הקרב, בסביבות השעה 18:00, הובילה שארק התקפת טורפדו לא מוצלחת של ארבע המשחתות על קבוצת הסיור הגרמנית השנייה, כאשר שארק ירתה שני טורפדות.
שלושת המשחתות האחרות נמלטו עם נזק קטן, אבל שארק נפגעה מירי, וצינורות הדלק וציוד ההיגוי שלה נהרסו.
תותח החזית התפוצץ לחלוטין עם רוב צוות התותח שלו זמן קצר לפני שהקפטן, המפקד לופטוס ג'ונס, דחה הצעת סיוע מהמשחתת אקסטה, מכיוון שזה יעמיד את אקסטה בסכנה גדולה מדי.
זמן קצר לאחר מכן נהרס גם תותח ה-4 אינץ' האחורי והגשר נהרס.
ג'ונס ושלושה מלחים המשיכו לתפעל את התותח באמצע הספינה, לחמו עם משחתות גרמניות סמוכות והובילו לטביעת V48. המשחתות הגרמניות סגרו על הספינה והשיבו אש כבדה, במהלכה איבד ג'ונס רגל.
מעט לפני השעה 19:00 הוא הורה לנטוש את הספינה וכשלושים מאנשי הצוות עלו לרפסודות.
רק שבעה נאספו שש שעות לאחר מכן על ידי ספינה דנית, אך אחד מהם מת זמן קצר לאחר מכן.
למרות שיש דיווחים שג'ונס אבד עם הספינה, ניצולים סיפרו לאשתו שהוא הועלה על רפסודה.
בסך הכל נהרגו 86 אנשי צוות מתוך צוות של 92.
בשעה 19:00 הוטבעה המשחתת על ידי טורפדו ששיגרה סירת הטורפדו הגרמנית S54 ואשר פגעה בה לצד הארובה האחורית.
במרץ 1917, ג'ונס קיבל את עיטור צלב ויקטוריה לאחר מותו.
אתר שרידי האונייה מוגדר כמקום מוגן לפי חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986.
אה"מ קינג ג'ורג' החמישי הייתה האונייה המובילה של חמש אוניות המערכה הבריטיות מסדרת קינג ג'ורג' החמישי של הצי המלכותי.
קינג ג'ורג' החמישי, שהונחה בשנת 1937 ונכנסה לשירות בשנת 1940, פעלה במהלך מלחמת העולם השנייה בכל שלוש זירות המלחמה הימיות הגדולות, האוקיינוס האטלנטי, הים התיכון והאוקיינוס השקט, ופעלה כחלק מצי הבית הבריטי וצי האוקיינוס השקט.
במאי 1941, יחד עם אה"מ רודני, קינג ג'ורג' החמישי הייתה מעורבת במצוד ובמרדף אחר אוניית המערכה ביסמרק, ובסופו של דבר גרמה לנזק חמור שהוביל לטביעת כלי השיט הגרמני.
ב-1 במאי 1942 המשחתת אה"מ פנג'בי טבעה לאחר התנגשות עם קינג ג'ורג' החמישי בתנאי ערפל.
קינג ג'ורג' החמישי השתתפה במבצע האסקי (נחיתות בעלות הברית בסיציליה) והפגיזה את האי לבאנצו ואת נמל טרפאני.
היא גם ליוותה חלק מהצי האיטלקי שנכנע, שכלל את אוניות המערכה אנדראה דוריאה ודואיליו, למלטה.
בשנת 1945 קינג ג'ורג' החמישי השתתפה במבצעים נגד היפנים באוקיינוס השקט.
קינג ג'ורג' החמישי הפכה לאוניית הדגל של צי הבית הבריטי ב-1 באפריל 1941, היא נשארה כזו במהלך שארית המלחמה והפכה לספינת הכשרה בנובמבר 1947.
קינג ג'ורג' החמישי נבנתה על ידי ויקרס-ארמסטרונג במספנת הצי ווקר, ניוקאסל על הטיין; היא הונחה ב-1 בינואר 1937, הושקה ב-21 בפברואר 1939 ונכנסה לשירות ב-11 בדצמבר 1940. האונייה הייתה באורך כולל של , רוחב של ושוקע של .
היא יכלה לשאת 3,918 טון מזוט, 192 טון סולר, 256 טון מי הזנה רזרביים ו-444 טון מים מתוקים.
עם זאת, בפועל צריכת הדלק הייתה גבוהה בהרבה, ובמהירות של 16 קשרים (30 קמ"ש) הטווח בפועל היה כ-6,300 מיילים ימיים (11,700 ק"מ) עם קצבת עתודה של חמישה אחוזים.
האונייה תוכננה במסגרת המגבלות ההדוקות של 35,000 טון של האמנה הימית של וושינגטון, אך השירות בזמן מלחמה חייב חריגה מההדחק המתוכנן, דבר שצמצם משמעותית את גובה הבולט והשפיע על כושר השיט.
הדבר הורגש במיוחד בחרטום שכבר היה נמוך יחסית – בשל הציפה הנמוכה, החרטום נטה להישטף בגלים גם בים בינוני, כאשר נתזים כיסו את שני הצריחים הקדמיים.
ים סוער היה עלול להציף את צריח "A", ולהרטיב גם את אנשי הצוות וגם את הציוד שבתוכו.
קינג ג'ורג' החמישי הייתה מצוידת בשמונה דוודים של אדמירליטי.
תצורה זו הייתה מעט יותר קונבנציונלית מסדרת נלסון הקודמת, עם חדרי דוודים ממוקמים זה לצד זה וכל זוג משויך לחדר טורבינות מאחוריהם.
משטח החימום הכולל של חדרי הדוודים בקינג ג'ורג' החמישי היה 78,144 רגל רבוע (7,259.8 מטרים רבועים).
הדוודים במשקל 416 טון הפיקו יותר מ-100,000 כוחות סוס (75,000 קילוואט), והעניקו מהירות מרבית של 28 קשר.
שמונת הדוודים היו חסכוניים יותר בחלל ובדלק מאשר עשרים וארבעה הדוודים בסיירת המערכה אה"מ הוד.
פחות דוודים, אך גדולים יותר, הורידו את המשקל ליחידת חום שנמסרה, וכך גם הגבירו את יעילות הדוד וצריכת דלק ליחידת שטח משטח חימום.
זה הפך את קינג ג'ורג' החמישי לאוניית המערכה המהירה ביותר בצי הבריטי אך איטית יותר מאוניות הראשה הגרמניות, הצרפתיות או האיטלקיות החדשות, או מסיירות המערכה הוד, ריפאלס ורינואון.
לקינג ג'ורג' החמישי היו ארבע סטים של טורבינות פארסונס.
שתי טורבינות עיקריות היו מסודרות בסדרה והניעו צילינדר דרך גלגלי שיניים סליליים כפולים.
במעטפת הפליטה של טורבינת הלחץ הנמוך שולבה טורבינת צד, וטורבינת שיוט חוברה ישירות לטורבינת הלחץ הגבוה.
המהירות המתוכננת הייתה 28.5 קשרים בתפוסה סטנדרטית ו-27.5 קשרים במעמס מלא בתפוקה רגילה; המהירויות המתאימות במצב עומס יתר היו 29.25 ו-28.25 קשרים בהתאמה.
יחידת הטורבינה הייתה מסוג מהירות נמוכה (2,257 סל"ד) מחוברת לגלגל הפחתה בודד שהפיק 236 סל"ד בציר המדחף.
המגבלות ההדוקות של הסכם הצי של וושינגטון העלו אתגרים רבים והצריכו פשרות קשות אם יעמדו בהם.
כדי למנוע מהסדרה לאבד את הבכורה על ידי האוניות החדשות של ציים זרים, במיוחד מכיוון שבאמצע שנות ה-30 ויתרו על האמנה יפן ואיטליה, כתב צ'רצ'יל לורד האדמירליות הראשון ב-1936, והביע התנגדויות נחרצות לחימוש המוצע של עשרה תותחי 14 אינץ'.
הצעתו הייתה לתשעה תותחי 16 אינץ'.
עם זאת, כאשר הושלמה קינג ג'ורג' החמישי היא נשאה עשרה תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ).
הם הורכבו בצריח תאום אחד של סימן II מקדימה ושני צריחים מרובעים של סימן III, אחד מקדימה ואחד מאחור.
הם יכלו להיות מוגבהים ב-40 מעלות ומונמכים ב-3 מעלות.
הסיבוב וההגבהה הושגו באמצעות הנעה הידראולית, בקצב של 2 ו-8 מעלות לשנייה, בהתאמה.
מטח דופן של כל התותחים שקל 15,950 פאונד; היה ניתן לירות מטח כל 30 שניות.
הצריחים המרובעים שקלו 1,582 טון, והצריח הדו-קני 915 טון.
הצריחים עוצבו על ידי חברת Vickers Armstrong's Elswick Works, אך סטים של כל סוג של ציוד יוצרו על ידי Vickers Armstrongs בבארו.
הושקע כמות ניכרת של מאמץ עיצובי כדי להפוך את הצריחים אטומים ככל האפשר.
זה סיבך את התכנון המכני של הצריחים, במיוחד את הצריחים המרובעים.
עקב מרווחים לא מספיקים ומנגנוני קישור מעוותים מעט, כשלים במנעולי הבטיחות המורכבים ברצף הטעינה לאמצעי זהירות נגד רשף גרמו לחסימות במהלך תרגילים ואימון ירי.
במהלך קיץ 1941 שונו צריחי החימוש העיקריים וחיבורי הצריחים של אוניות המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי כדי לתקן את הכשלים המבצעיים שהתגלו במהלך המבצע האחרון של ביסמרק.
קינג ג'וקג' החמישי השתמשה בלוח בקרת אש של אדמירליות סימן IX כדי לשלוט על החימוש העיקרי שלה.
החימוש המשני כלל 16 תותחי 5.25 אינץ' (133 מ"מ) בשמונה צריחים דו-קניים, במשקל 81 טון כל אחד.
הם קובצו בארבע פינות המצודה, עם צריח תאום על הסיפון הראשי ועוד אחד מעליו קרוב יותר באמצע האונייה.
פיזור זה העניק קשתות אש טובות יותר, חופש מפיצוץ, הפרדה רבה יותר של המחסנים וסידור טוב יותר של אספקת התחמושת.
הכיפות לצריחים אלו הסתובבו על הסיפון העליון או על הסיפון; בין תושבות סיפון שנסעו בשבילי גלילה על הסיפון המשוריין.
זה איפשר אש במסלול שטוח או בזווית גבוהה.
הטעינה הייתה חצי אוטומטית, קצב האש הרגיל היה עשרה עד שנים עשר פגזים לדקה.
הטווח המרבי של תותחי Mk I היה בהגבהה של 45 מעלות, התקרה נגד מטוסים הייתה .
עם זאת, התותחים יכלו לירות בפועל רק שבעה עד שמונה פגזים בדקה, בשל משקלו הרב של הפגז והעובדה שהפגז בקוטר 5.25 אינץ' היה קבוע למחצה, מה שחייב את הצוות להעמיס בנפרד את המטען והפגז לתוך מכנס התותח.
קינג ג'ורג' החמישי הציגה את מערכת בקרת זווית גבוהה Mark IVGB לצי המלכותי, שיחד עם מנהל ה-Mk IV Pom-Pom, היה חלוץ השימוש ביחידת קצב הג'יירו.
לקינג ג'ורג' החמישי היו ארבעה צריחי מקלעים מרובעים בקוטר 0.5 אינץ', אך בשנת 1939 הוחלפו אלה בשני צריחי תותחי פום-פום מסוג Mark VI.
בשנת 1940, כדי להילחם במתקפה אווירית, הותקנו ארבעה צריחי קליעים לא מסובבים, על צריח "B", שניים על צריח "Y", אחד החליף צריח פום-פום שהתווסף ב-1939 בירכתיים.
תותחי הפום-פום שהותקנו בקינג ג'ורג' החמישי תוכננו ויוצרו על ידי ויקרס ארמסטרונגס כתוצאה מדרישה שלאחר מלחמת העולם הראשונה לצריחים מרובי קנים שהיו יעילים נגד מפציצים מטווח קצר או מטוסי טורפדו.
הדגם הראשון, שנבדק ב-1927, היה עדיף על כל מה שפותח במדינות אחרות באותה תקופה ובשנת 1938 ל-Mark VI* היה מהירות לוע של 2,400 רגל לשנייה, קדח של 1.594 אינץ' ואורך קנה של 40 קליבר.
הם ירו פגזים במשקל בקצב של 96–98 כדורים לדקה לאש מבוקרת ו-115 פגזים לדקה לאש אוטומטית.
הטווח של ה-Mark VI* היה , במהירות לוע של 2,300 רגל בשנייה.
צריח ה-Mark VI שקל 16 טון.
הצריח המרובע Mark VII שקל 10.8 טון אם הופעל בעזרת חשמל; ניתן היה להגביה אותו ל-80 מעלות ולהנמיך אותו ל-10 מעלות בקצב של 25 מעלות לשנייה, שהיה גם קצב סיבוב הצריח.
אספקת התחמושת הרגילה על סיפון ה-Mark VI הייתה 1,800 פגזים לקנה.
קינג ג'ורג' החמישי הציגה את מנהל בקרת האש של תותחי הפום-פום Mk IV לצי המלכותי בשנת 1940, והפכה לאונייה הראשונה בעולם הכוללת מעקב גירוסקופי אחר מטרות במנהלי נ"מ טכימטריים.
קינג ג'ורג' החמישי, הראשונה בסדרה שלה שהושלמה, נכנסה לשירות במספנה והפליגה לרוזית' שבסקוטלנד ב-16 באוקטובר 1940; שם היא העלתה על סיפונה את התחמושת והחלה בניסויי הים שלה.
עד סוף השנה היא הצטרפה לצי הבית בסקפה פלו.
היא חצתה את האוקיינוס האטלנטי בתחילת 1941 כדי לקחת את לורד הליפקס, השגריר בארצות הברית, לאנאפוליס וחיפתה על שיירה לכיוון מזרח בשובה, כשהיא חזרה לסקפה פלו ב-6 בפברואר.
המשימה הבאה שלה הייתה לספק חיפוי מרחוק למבצע קליימור, הפשיטה של הנחתים המלכותיים על איי לופוטן מול החוף הצפון-מערבי של נורווגיה.
היא ליוותה שיירות אטלנטיות נוספות, HX 104 ו-HX 115 במהלך מרץ 1941.
כשאוניית המערכה הגרמנית ביסמרק יחד עם הסיירת הכבדה פרינץ אויגן פרצה לאוקיינוס האטלנטי, קינג ג'ורג' החמישי הפליגה ב-22 במאי 1941 עם נושאת המטוסים ויקטוריוס ואחת עשרה סיירות ומשחתות לתמיכה בסיורי הסיירות מול איסלנד.
קינג ג'ורג' החמישי הייתה אוניית הדגל של האדמירל סר ג'ון טובי, שפיקד על הכוח.
קינג ג'ורג' החמישי עדיין הייתה 260–350 מיילים ימיים (480–640 ק"מ) משם בבוקר 24 במאי, כשהספינה האחות פרינס אוף ויילס וסיירת המערכה הוד העסיקו את ביסמרק וגם את פרינץ אויגן.
הוד הוטבעה ופרינס אוף ויילס ניזוקה כאשר ספגה באש הן מביסמרק והן מפרינץ אויגן ונאלצה לסגת.
ביסמרק, למרות שניזוקה, המשיכה דרומה עם פרינץ אויגן.
הבריטים איתרו מחדש את ביסמרק בשעה 10:30 ב-26 במאי, כאשר סירה מעופפת קטלינה של פיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי ראתה אותה, לכיוון הנמל הצרפתי ברסט.
רודני וקינג ג'ורג' החמישי היו עדיין 110 מיילים ימיים (200 ק"מ) בערך משם.
נושאת המטוסים ארק רויאל קיבלה הוראה לצאת במתקפה אווירית, ובשעה 22:25 מפציצי הטורפדו שלה, טייסת של פיירי סורדפיש פגעו בביסמרק, האטו אותה ותקעו את ההגה שלה, ואילצו אותה לפנות חזרה אל האוקיינוס האטלנטי, הרחק מהנמל הבטוח.
בשעה 15:00 רודני הצטרפה לקינג ג'ורג' החמישי והם שמרו על מהירות של 22 קשר - שזה היה כמעט מהירות מקסימלית עבור רודני.
לקינג ג'ורג' החמישי נותרו רק 32 אחוזים מהדלק שלה בעוד שלרודני היה מספיק דלק כדי להמשיך את המרדף במהירות גבוהה עד 8:00 למחרת.
אדמירל טובי סימן לרודני את תוכנית הקרב שלו ממש לפני הזריחה ב-27 במאי; היא הייתה חופשית לתמרן באופן עצמאי כל עוד היא התאימה באופן כללי לתנועות קינג ג'ורג' החמישי.
שתי האוניות היו אמורות לצמצם את הטווח ל- מהר ככל האפשר, ואז לפנות כדי לירות מטחי דופן.
בשעה 08:15 הסיירת נורפוק הבחינה בביסמרק ופנתה מחוץ לטווח.
עד מהרה היא ראתה את האוניות הבריטיות האחרות מהרבע הימני שלה, והודיעה להן שהמרחק של ביסמרק הוא בערך לדרום מערב.
עד 08:43 קינג ג'ורג' החמישי ראתה את ביסמרק באופק, במרחק של .
ארבע דקות לאחר מכן פתחה רודני באש.
קינג ג'ורג' החמישי הלכה בעקבותיה תוך פחות מדקה.
ביסמרק הגיבה כמעט מיד, כשהיא מכוונת על רודני מהמטח השני שלה.
עד 08:59 קינג ג'ורג' החמישי צמצמה את הטווח ל- וכל תותחי ה-14 אינץ' שלה ירו; רודני ירתה פגזי 16 אינץ'.
ביסמרק ריכזה את כל התותחים שנותרו בקינג ג'ורג' החמישי, אבל רק מדי פעם פגזים התקרבו אליה.
בשעה 09:14 קינג ג'ורג' החמישי, בטווח של , פתחה באש עם תותחי ה-5.25 אינץ' שלה, ורודני עברה למרחק של .
בשעה 09:27 פגז שפגע בביסמרק חדר למכונות ההידראוליות בצריח 'אנטון' והשבית אותו, מה שגרם לתותחים להנמיך להנמכה מרבית.
החלק העליון שלה נהרס, ואש גדולה בערה באמצע האונייה.
לאחר ירי קבוע במשך למעלה מ-30 דקות, ללא כל בעיות, החלה קינג ג'ורג' החמישי, בשעה 09:27, להיתקל בבעיות עם הסוללה הראשית, ומאותה נקודה ואילך כל תותח החמיץ לפחות מטח אחד עקב כשלים במנעולי הבטיחות למניעת רשף ומפני חסימות הזנה של תחמושת.
בשעה 10:21, כשביסמרק שותקה והיה ברור שתטבע, אדמירל טובי הורה לסיירת דורסטשייר לסיים אותה עם טורפדו.
מכיוון שגם רודני וגם קינג ג'ורג' החמישי היו חסרות דלק, הם חזרו לנמל במהירות של , בליווי 11 משחתות לשמירה מפני התקפות אוויריות או צוללות גרמניות.
למחרת, לאחר שהליווי הצטמצם לשלוש משחתות, ארבעה מטוסים גרמניים אכן תקפו אך לא קלעו פגיעות באוניות.
גם קינג ג'ורג' החמישי וגם רודני חזרו לנמל בשלום, אבל המשחתת מאשונה, שנשלחה קדימה לתדלק, הופצצה וטבעה.
לאחר תיקונים והתאמות של התותחים שלה, קינג ג'ורג' החמישי תקפה את הספנות הגרמנית בפיורד גלום, נורווגיה, באוקטובר 1941. לאחר מכן חיפתה על שיירות לרוסיה.
ב-1 במאי 1942 היא פעלה עם USS וושינגטון כמלווה לשיירה PQ 15, והתנגשה עם המשחתת אה"מ פנג'בי, שתמרנה כדי להימנע ממוקש וחצתה את חרטומה בערפל צפוף.
פנג'בי נחתכה לשניים וטבעה; מהחרטום של קינג ג'ורג' החמישי נפגמו קשות.
קינג ג'ורג' החמישי נכנסה למספנת גלדסטון בליברפול ב-9 במאי לצורך תיקונים על ידי קאמל ליירד, וחזרה לסקפה פלו ב-1 ביולי 1942. אוניית המערכה לא עזבה את סקפה פלו עד 18 בדצמבר, כאשר סוף סוף חזרה בשירות הליווי בשיירות, וסיפקה חיפוי מרוחק לשיירה הארקטית JW 51A.
במאי 1943, קינג ג'ורג' החמישי הועברה לגיברלטר כהכנה למבצע האסקי.
קינג ג'ורג' החמישי והאונייה האחות שלה האו הוקצו לקבוצת העתודה כשהמבצע יצא לדרך ב-1 ביולי.
שתי האוניות הפגיזו את טרפאני בסיציליה ב-12 ביולי וגם סייעו להתגונן מפני תקיפה אווירית בזמן שהייתה באלג'יר לפני יציאתם למבצע מפולת שלגים, (פלישת בעלות הברית לאיטליה).
שתי האוניות הפגיזו גם את האיים לבנצו ופביניאנה, ולאחר מכן היו בקבוצת העתודה לנחיתות בסלרנו שהחלה ב-9 בספטמבר.
קינג ג'ורג' החמישי ליוותה חלק מהצי האיטלקי, כולל אוניות המערכה אנדראה דוריה ודואיליו, למלטה לאחר שביתת הנשק ויחד עם האו סיפקה חיפוי לדיוויזיה המוטסת הראשונה שהועברה לטרנטו בתמיכה במבצע סלפסטיק מ-9 עד 11 בספטמבר יחד עם הסיירת USS Boise והמקשת המהירה אה"מ אבדיאל.
לאחר מכן ליוותה אוניית המערכה כוח ימי שכבש את בסיס הצי האיטלקי בטרנטו.
מאוחר יותר היא ליוותה ספינות איטלקיות שנכנעו ממלטה לאלכסנדריה.
לאחר שהפגיזה עמדות גרמניות במהלך הנחיתות בסלרנו, חזרה קינג ג'ורג' החמישי לממלכה המאוחדת.
קינג ג'ורג' החמישי שהתה בליברפול לצורך שיפוץ ממרץ עד יוני 1944; הוא כלל התקנת ציוד מכ"ם נוסף, הוספת תותחים נגד מטוסים, שיפור הלינה ואוורור.
ב-28 באוקטובר 1944 הפליגה קינג ג'ורג' החמישי מסקפה פלו בפיקודו של האדמירל סר ברוס פרייזר כדי להצטרף ליחידות אחרות של הצי המלכותי שהתאספו בטרינקומלי בציילון.
עצירה באלכסנדריה בדרך אפשרה לה לערוך גיחה למלוס בים האגאי כדי להפגיז עמדות גרמניות.
ב-1 בדצמבר היא חידשה את מסעה מזרחה, והגיעה לטרינקומלי ב-15 בדצמבר.
קינג ג'ורג' החמישי יצאה לים שוב ב-16 בינואר 1945. השייטת, המכונה TF 63, כללה את קינג ג'ורג' החמישי, נושאות המטוסים אילוסטריוס, אינדומיטבל, אינדפטיגבל ו-ויקטוריוס, ארבע סיירות ועשר משחתות.
השלב הראשון של המסע כלל את מסע 11,000 המיילים הימיים לסידני; בדרך תקף הכוח בתי זיקוק בסומטרה במבצע מרידיאן.
הם גם תרגלו מילוי מחדש בים והביסו מתקפה אווירית יפנית, כאשר צוותי הנ"מ של קינג ג'ורג החמישי הפילו מיצובישי קי-21 אחד.
לאחר מכן הצטרפו להאו וצוות המשימה 57 שהוגדר מחדש, צי האוקיינוס השקט הבריטי שוב היה מעורב בפעולות בסוף מרץ 1945, כאשר פתח בהתקפות על שדות התעופה סקישימו-גונטו, משימה שחזרה עליה בתחילת מאי.
ב-4 במאי 1945 קינג ג'ורג' החמישי הובילה אוניות מערכה וסיירות בהפגזה של 45 דקות של מתקני אוויר יפנים באיי ריוקיו.
כאשר בעלות הברית התקרבו למולדת היפנית, קינג ג'ורג' החמישי נשלחה באמצע יולי להצטרף לאוניות המערכה של הצי של ארצות הברית בהפגזה של מתקנים תעשייתיים בהיטאצ'י.
קינג ג'ורג' החמישי ירתה 267 פגזים מתותחי ה-14 אינץ' שלה במהלך המבצע הזה.
לאחר מכן המשיך כוח המשימה להממאצו בדרום הונשו, שם ביצעה הפגזה נוספת של מפעלי תעופה.
במהלך המערכה באוקינאווה, אוניית המערכה תמכה בארבע נושאות מטוסים מהירות של צי האוקיינוס השקט הבריטי.
הפעולה ההתקפית האחרונה שלה הייתה הפגזת לילה של הממאצו ב-29 וב-30 ביולי 1945.
עם הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי והכניעה שלאחר מכן, קינג ג'ורג' החמישי עברה עם יחידות אחרות של צי האוקיינוס השקט הבריטי אל מפרץ טוקיו כדי להיות נוכחת בטקסי הכניעה.
בינואר 1946 היא העבירה את הדוכס והדוכסית מגלוסטר לביקור רשמי באוסטרליה, וחזרה לפורטסמות' במרץ.
היא הייתה אוניית הדגל של צי הבית עד דצמבר 1946, לאחר שהפכה לספינת אימונים.
הקריירה הימית הפעילה של קינג ג'ורג' החמישי הופסקה על ידי הצי המלכותי ביוני 1950, כאשר היא והאוניות האחיות שלה שנותרו בחיים נכנסו לעתודה והושמו בנפטלין.
קינג ג'ורג' החמישי הייתה ספינת המלחמה הגדולה הראשונה שהשתמרה בצורה זו.
זה היה כרוך באיטום החימוש, המכונות והדודים מפני רטיבות והתקנת מסיר לחות לאורך כל הדרך.
בדצמבר 1955 היא שודרגה לעתודה מורחבת וב-1957 התקבלה ההחלטה לגרוט את ארבע האוניות.
בשנה שלאחר מכן הועברה קינג ג'ורג' החמישי מהמעגן שלה בגראלוך למשרד גריטת הספינות של ארנוט יאנג ושות' בדלמויר כדי לעבור פירוק.
"אה וואו" הוא אלבום ראפ והיפ-הופ של הראפר והזמר הישראלי ג'ימבו ג'יי.
באלבום 10 שירים, ואורכו 35 דקות ו-24 שניות.
זהו האלבום החמישי של ג'ימבו ג'יי (והרביעי בסך כל הדיסקוגרפיה).
את האלבום ניהל אמנותית רועי דורון, שגם הפיק בו שישה שירים.
מלבד דורון באלבום השתתפו גם המפיקים אוריה ויצטום שהפיק את "אקסית מיתולוגית" ואת "מפקיר במאני טיים", איציק פצצתי שהפיק את מתגעגע ומיקסס את האלבום וישי סוויסה שהפיק את "כל האהבה".
האלבום יצא לאור ב-14 בדצמבר 2023.
האלבום עוסק בחיים בעוטף עזה ובחיי האהבה והמשפחה של ג'ימבו/עומר.
האלבום הוקדש לזכרו של גיא אילוז, טכנאי קול שליווה את ג'ימבו ג'יי ולהקת ספא מ-2021, שנחטף לעזה ונרצח בשבי חמאס.
אה"מ שפילד הייתה סיירת מתת-הסדרה סאות'המפטון של הסיירות מסדרת טאון של הצי המלכותי במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא השתתפה בפעולות נגד כמה ספינות מלחמה גרמניות גדולות.
שלא כמו רוב ספינות הצי המלכותי של זמנה, האביזרים שלה נבנו מפלדת אל חלד במקום הפליז המסורתי יותר.
זה היה ניסיון להפחית את כמות הניקיון הנדרשת מצד הצוות.
כינויה, ה"שף הנוצץ", נבע מכך.
אב טיפוס של מערכת מכ"ם הוכנס לשירות באוגוסט 1938 על השפילד.
זה היה כלי השיט הראשון בצי המלכותי שהיה מצויד כל כך.
ויקרס-ארמסטרונגס בנו את שפילד בהיי ווקר, ניוקאסל על הטיין.
עם פרוץ המלחמה, שפילד שירתה עם שייטת הסיירות ה-18, סיירה במצר דנמרק ולאחר מכן, באפריל 1940, היא הייתה מעורבת במערכה בנורווגיה.
לאחר תקופה קצרה בביצוע תפקידים נגד פלישה בתעלה האנגלית, היא הצטרפה לכוח H, שבסיסו בגיברלטר.
במהלך אותה תקופה היא פעלה בים התיכון ובאוקיינוס האטלנטי עד סוף השנה, והשתתפה במבצע לבן ובקרב כף ספרטיבנטו.
ב-1941 השתתפה במבצע גרוג, ההפגזה על ג'נובה, במבצעים נגד שיירות וישי ותמיכה בתגבורת אווירית למלטה.
תגובת הצוות של שפילד "לא נכנסה לרשומות הרשמיות").
ב-12 ביוני, היא איתרה והטביעה את אחת ממכליותיה של ביסמרק, פרידריך ברמה.
לאחר השמדתה בתחילת אוקטובר 1941 של אוניית אספקה גרמנית נוספת, קוטה פננג (בסיוע הסיירת קניה), חזרה שפילד לבריטניה.
היא שירתה בשיירות הארקטיות עד שפגעה במוקש מול איסלנד ב-3 במרץ 1942 והייתה בתיקון עד יולי.
לאחר שיירות ארקטיות נוספות, שפילד הצטרפה לכוחות שתמכו בנחיתות בעלות הברית בצפון אפריקה (מבצע לפיד) בנובמבר.
בדצמבר 1942, שפילד וג'מייקה הקימו את "כוח R", בפיקודו של אדמירל משנה רוברט ברנט (בשפילד), שסיפק חיפוי לשיירה JW 51B.
השיירה הותקפה על ידי כוח שטח גרמני חזק.
בפעולה שלאחר מכן (קרב ים ברנץ), נסוגו הגרמנים ושפילד הטביעה את המשחתת הגרמנית פרידריך אקולדט, תוך שהיא פוגעת גם בסיירת אדמירל היפר, אקולדט חשבה ששפילד היא היפר.
במהלך קרב זה, המשחתת אקייטס ושולת המוקשים ברמבל הוטבעו מירי של שני כלי השיט הגרמניים.
בפברואר 1943, עברה שפילד לפעול במפרץ ביסקאיה, ובחודשים יולי ואוגוסט היא תמכה בנחיתות בסלרנו (מבצע מפולת שלגים).
כשחזרה שוב לאזור הארקטי, היא השתתפה בהטבעת סיירת המערכה שרנהורסט מול החוף הצפוני של נורווגיה, בסוף דצמבר.
בשנת 1944, שפילד ליוותה את כוח נושאות המטוסים של הצי המלכותי שביצע סדרה של התקפות אוויריות על אוניית המערכה הגרמנית טירפיץ, בין אפריל לאוגוסט.