tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דומיאיטנוס יצר לקראת סוף ימיו שתי קבוצות חדשות - הסגולים והזהובים, אולם אלו נעלמו זמן קצר לאחר מותו.
מרוצי מרכבות באימפריה הרומית נערכו במקומות נוספים מלבד הקירקוס מקסימוס, ומחוץ לרומא היה קירקוס נוסף, הקירקוס מקכנטיוס.
קירקוסים חשובים אחרים נבנו באלכסנדריה ובאנטיוכיה וגם ביהודה, בנה הורודוס ארבעה קירקוסים.
במאה הרביעית בנה קונסטנטינוס קירקוס בקונסטנטינופול, לעתיד בירתה של האימפריה הביזנטית.
כמו אלמנטים רבים של האימפריה הרומית, אומצו גם מרוצי המרכבות באימפריה הביזנטית, למרות ששם לא נשמרו סטטיסטיקות מפורטות.
קונסטנטינוס, הקיסר הראשון של האימפריה הביזנטית, העדיף את מרוצי המרכבות על פני קרב גלדיאטורים, שאותו ראה כמהול בעבודת אלילים.
המשחקים האולימפיים בוטלו לבסוף גם הם עקב עבודת אלילים, בשנת 394, אולם מרוץ המרכבות נשאר פופולרי.
אין ראיות רבות לרמאות ולשוחד במרוצי המרכבות בתקופת הקיסרות הרומית, אולם בתקופת האימפריה הביזנטית נראה שהדבר הפך לנפוץ יותר.
ספר החוקים החדש של האימפריה הביזנטית אסר כעת על הטלת קללות על מתחרים יריבים, אולם לא התייחס לנושא השוחד.
לבישת צבעי הקבוצה הפכה לחלק גדול מהמרוץ הביזנטי.
מהקבוצות הרומאיות הראשונות נשארו רק שתיים, הקבוצה הכחולה והקבוצה הירוקה.
הקבוצות הפכו בשלב זה ליותר מקבוצות ספורט וחשיבותם התעצמה גם בצבא, בפוליטיקה ובדת.
לדוגמה, מעודדי הקבוצה הירוקה נטו להשתייך לסיעה המונופיזיטית בעוד שמעודדי הקבוצה הכחולה היו אורתודוקסיים יותר.
במספר מקומות הפכו הקבוצות למעין כנופיות רחוב, שהרגו ושדדו.
למרות שמהומות התרחשו כבר בתקופתו של ניקו, ההתפרעויות הוחמרו והגיעו לשיאן ב-532 במרידת ניקה, שהחלה לאחר שאנשים מאחת הקבוצות נעצרו בגלל ביצוע רצח.
לאחר אירוע זה נראה שהספורט החל להיעלם משום שהפך ליקר מדי.
במאה התשיעית התאחדה הקבוצה הכחולה עם שרידי הקבוצה הלבנה, הקבוצה הירוקה התאחדה עם שרידי הקבוצה האדומה ושתי הקבוצות המאוחדות הפכו לצבאות מקומיים באזור.
בשלב זה כבר היו הקבוצות מעורבות באופן בלתי הפיך בהיררכיה של האימפריה הביזנטית.
ההיפודרום בקונסטנטינופול המשיך לשרת את הקיסרים הביזנטיים במשך מאות שנים, גם לאחר היעלמות הספורט, עד שנבזז ב-1204, במסע הצלב הרביעי.
במהלך הביזה הסירו הצלבנים את סוסי מרקוס הקדוש, ארבעה סוסי ברונזה שהיו במקור חלק מאנדרטה לקוודריגה שנבנתה על ידי קונסטנטינוס.
פסלי הסוסים השתמרו וניתן לראותם בבזיליקת סן מרקו שבוונציה.
מוזס פינלי, המשחקים האולימפיים: 1000 השנים הראשונות.
ג'ון האמפרי, היפודורמים רומאים: במות למרוצי מרכבות.
ג'קסון ראלף, גלדיאטורים וקיסרים: כוחו של המחזה ברומא העתיקה.
וורן טרדגולד, היסטוריה של החברה הביזנטית.
קייל דונלד, ענפי ספורט ומפגנים בעולם העתיק .
מרוץ החיים הוא אלבומה ה-18 של הזמרת הישראלית שרית חדד.
האלבום יצא לאור ב-2 באפריל 2009, תחת חסותה של חברת התקליטים הד ארצי ואבי גואטה הפקות בע"מ.
אלבום זה הוא הראשון של חדד שיצא בחסותם של הד ארצי.
האלבום כולל בלדות כמו השיר "דג זהב" ושירים קצביים - "הגורל הטוב", "מקודשת", "מרוץ החיים" וכולי.
הסינגל הראשון מתוך האלבום הוא "מקודשת" שכתב צ'ולי זכאי והלחין שי ראובני.
צמד דו-סול שהפיקו מוזיקלית את האלבום, כתבו והלחינו שישה שירים.
תוך שבועיים וחצי, הגיע האלבום למעמד של אלבום פלטינה.
האלבום הופק על ידי טל שגב ויעקב למאי.
שירי האלבום נכתבו על ידי צ'ולי זכאי, יוסי בן דוד, הנרי ודו סול, הולחנו על ידי שי ראובני, חריסטוס דנטיס, משה פרץ, הנרי ודו סול והופקו על ידי ראובני, דו סול והנרי.
עוד לפני צאתו של האלבום נרשמו 25,000 עותקים שהוזמנו מראש.
כעבור שבועיים וחצי מצאתו זכה האלבום למעמד פלטינה על סך מכירות של 40,000 עותקים.
"מקודשת" - יצא לאור ב-7 בפברואר 2009, כסינגל הראשון מתוך האלבום.
השיר נכתב על ידי צ'ולי זכאי והולחן על ידי שי ראובני.
במצעדי הפזמונים השבועיים זכה השיר להצלחה רבה כאשר כבש את רוב פסגות תחנות הרדיו בישראל ביניהן ברדיו לב המדינה, רשת ג', מדיה פורסט, רדיו ירושלים, גלגלצ וכולי.
הקליפ של השיר זכה להצלחה רבה גם כן, ושודר ללא הרף בערוץ 24.
"אהבה בתוכי" - יצא לאור ב-2 במרץ 2009, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר נכתב על ידי יוסי בן דוד והולחן על ידי חריסטוס דנטיס.
השיר נכנס אל המקום ה-2 ברוב מצעדי הפזמונים בארץ, ביניהם במדיה פורסט, רדיו ירושלים, רשת ג', רדיו דרום ורדיו קול רגע.
בנוסף לכך, זכה השיר בישראל להצלחה חסרת תקדים כאשר קיבל את תואר ה-"פלטינה" עבור 50,000 עותקים שנמכרו ממנו בתוך חודש.
"מרוץ החיים" - יצא לאור ב-4 במאי 2009, כסינגל השלישי וכשיר הנושא מתוך האלבום.
השיר זכה להצלחה ארצית חסרת תקדים והפך לשיר ה-4 המושמע ביותר בכל תחנות הרדיו בישראל בשנת 2009, עם 918 השמעות בסך הכל.
בנוסף לכך, השיר היה לשיר המושמע ביותר בישראל במשך שישה שבועות רצופים.
במשך כמה שבועות היה השיר במקום הראשון בצמרות המצעדים של רשת ג', רדיו קול רגע, רדיו ירושלים, רדיו דרום, רדיו אמצע הדרך, רדיו ללא הפסקה, רדיו חיפה ואף זכה לתואר "שיר השבוע" ברדיו תל אביב.
"נשמה שלי" - יצא לאור ב-16 באוגוסט 2009, כסינגל הרביעי מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-9 במצעד של רשת ג'.
נכון ל-11 באוגוסט 2018, מונה הצפיות של הקליפ והאודיו שפורסמו עבור השיר, עומדים על קרוב לחצי מיליון צפיות.
"החיים שלך נפלאים" - יצא לאור ב-16 באוקטובר 2009, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום.
היה לסינגל היחידי מתוך האלבום שלא נכנס אל המצעד של רשת ג'.
זכה להצלחה נאה ביוטיוב כאשר צבר למעלה מ-1.1 מיליון צפיות.
הפקה מוזיקלית: "דו סול" (טל שגב ויעקב למאי), הנרי, שי ראובני.
הפקת שירה ועיבוד קולי: יהודה תמיר, הנרי, רונן בלונדר
מיקסים: הנרי, יהודה תמיר, ערן פריאון, עופר פריאון
קולות רקע ולווי: שלומית טבשי, מיה רוגל-חיו, יהודה תמיר, מאיה אברהם, רונן בלונדר
גיטרה: אבי סינגולדה, עומרי זליג
קלידים ותכנותים: הנרי, טל שגב, יעקב למאי, שי ראובני, עמית הראל, ערן פריאון, עופר פריאון
כלי הקשה: מומין ססלר, יהודה תמיר, גלעד דוברצקי
כינור: מומין ססלר, רן כרמי ('רוניוס'), ילמז טשצ'שמה
חליל: מומין ססלר, אמיר שחסר
דרבוקה: מומין ססלר, חזי יעקב, רוני דדון
בגלמה: עומרי זליג, אריק כהן, יענק'לה סגל, מומין ססלר
הוקלט באולפנים: דוסול, שי ראובני, henreemusic, מומין ססלר, פריאון מיוזיק
מרוץ הר לעמק - המרוץ החברתי של ישראל, הוא מרוץ שליחים מבוסס ריצת שטח, המתקיים בישראל מדי שנה מאז שנת 2009.
את מרוץ השליחים 'הר לעמק' יזמו קבוצת חברים מהישוב הקהילתי תמרת שבעמק יזרעאל, לאחר השתתפות של שניים מהם במרוץ שליחים בשטח במדינת ורמונט בארצות הברית.
חזון המרוץ הוא החיבור בין ריצה למרחקים ארוכים עם אהבת טבע וסביבה, שילוב בין רץ בודד וקבוצה מגובשת, התאמה לדרגות קושי שונות של הרצים וחשיפה אל נופיי צפון הארץ.
האירוע כולו מבוסס על רוח ההתנדבות וכולל את השתתפותם של כ-250 מתנדבים, רבים מהם מהיישוב תמרת וכן מיישובי הסביבה ויישובים נוספים שלאורך המסלול.
עמותת 'מהר לעמק (ע"ר)' המארגנת את המרוץ הוקמה בספטמבר 2008 על מנת ליזום, לארגן ולנהל את מרוץ השליחים ובכלל זה להטמיע את תחום מרוצי השליחים למרחקים ארוכים בישראל.
חברי העמותה הם חובבי ריצה תושבי היישוב הקהילתי תמרת וישובים נוספים בעמק יזרעאל.
ב-4 ביוני 2009 בשעה 8:00 בבוקר, יצא לדרך הזינוק הראשון של מרוץ הר לעמק, מהגן הלאומי 'קלעת נמרוד'.
כ-650 משתתפים בכ-110 קבוצות השתתפו במרוץ הראשון שנפרש לאורך של כ-200 ק"מ, מהגולן דרך הגליל העליון ועד לקו הסיום, בבריכת השחיה ביישוב תמרת שבפאתי עמק יזרעאל.
את הרעיון "לייבא" את מרוץ השליחים בטבע, לארץ, הגו גדעון גל ושמוליק רוכין מהיישוב תמרת, שהשתתפו במרוץ Green Mountain Relay, שהתקיים בורמונט שבארצות הברית ביוני 2007, מרוץ שליחים זה נפרש על פני 200 מייל (כ-320 ק"מ) והתקיים בין השנים 2006 ל-2012.
החל משנת 2012 הוזנק המרוץ מאזור האריה השואג בתל חי, ומסלולו נפרש לאורך של כ-230 ק"מ, בדרכי עפר, דרך עמק החולה, הכנרת, בקעת בית נטופה ועמק יזרעאל, עד לנקודת הסיום למרגלות היישוב תמרת, בשיפוליו הדרומיים של הגליל התחתון.
במרוץ 2023 הועבר מתחם הזינוק לאזור הגן הלאומי ארבל ואורך המסלול באותה שנה היה כ-175 ק"מ.
עד לשנת 2020 מרוץ השליחים נחלק ל-24 מקטעים של כ-5-14 ק"מ כל אחד, בהם המשתתפים מתחלפים במקטעים השונים במתכונת של מרוץ שליחים, במקצים תחרותיים ושאינם תחרותיים ובקבוצות של 2, 4, 6 או 8 משתתפים בכל קבוצה.
הזינוק למרוץ מדורג בהתאם ליכולת המשתתפים, והאירוע כולו (מהזינוק הראשון ועד לסיום הסופי), נמשך משעות הבוקר המוקדמות ביום חמישי ועד 10 בבוקר ביום המחרת.
במרוץ 2021 קוצר המסלול לכ-180 ק"מ שנחלקו ל-18 מקטעים והרכב הקבוצות היה של 6 או 9 משתתפים בכל קבוצה.
במהלך השנים התווספו למרוץ מקצים נוספים כמו אולטרה מרתון למרחקים שונים (210 ק"מ, 127 ק"מ, 53 ק"מ), חצי מרתון של כ-21 ק"מ ואף היה ניסיון, במרוץ 2022 לשלב מקצה רכיבה באופניים (לאחר פיילוט בשנה שקדמה לו).
במרוץ השני, בשנת 2010, קבוצות השליחים סיימו את המסלול בזמנים שנעו בין 14:48 ל-25:27 שעות.
רצי האולטרה 127 ק"מ באותה שנה סיימו את המסלול בזמנים שנעו בין 14:36 ל-19:47 שעות.
בשנת 2011 השתתפו כ-260 קבוצות וכ-1,750 רצים וכן 6 רצי אולטרה ארוך ו-9 רצי אולטרה קצר.
בשנת 2016 השתתפו למעלה מ-8,000 משתתפים ביותר מ-700 קבוצות.
בשנת 2019 הוגבל מספר המשתתפים ל-6,500 רצים, במטרה לשמור על איכות המרוץ והרצון והצורך במניעת הפגיעה בטבע עקב ההיערכות הלוגיסטית והרכבים הרבים שנעים בשטחים חקלאיים לאורך מאות הקילומטרים בצפון.
למרוץ הראשון של "הר לעמק" נרשמו כ-650 רצים וכ-110 קבוצות.
אורכו הכולל של המסלול היה 199.2 ק"מ והוא נחלק ל-24 מקטעים.
רצי קבוצות ה-8 רצו מרחק כולל של כ-25 ק"מ בממוצע, כל אחד, רצי קבוצות ה-4, כ-50 ק"מ בממוצע, כל אחד, ורצי קבוצות ה-2 רצו בממוצע מרחק כולל של כ-100 ק"מ כל אחד.
משתתפיםקבוצות של 2 - 6
כל חצי שעהזינוק: קלעת נמרוד
תחנות החלפה: בניאס, קיבוץ שמיר, חורשת הפקאן,
אגמון החולה, גשר הפקק, גשר בנות יעקב, כרכום, כפר נחום,
אתר ספיר, כלנית, שביל הגבעה, עילבון, אבטליון,
חנתון, אלון הגליל, כעביה, אלוני אבא, בית שערים,
למרוץ השליחים "הר לעמק" השני נרשמו כ-1,350 רצים (פי 2 ויותר לעומת המרוץ הראשון ב-2009) וכ-230 קבוצות.
למרוץ זה התווסף מקצה אולטרה מרתון של 127 ק"מ בו השתתפו 18 רצים.
בשנה זו התארח אצן ברזילאי (Mauro Chasilew) שרץ את מלוא המרחק של 210 ק"מ.
במקצה השליחים השתתפו 7 קבוצות על טהרת הנשים, וכן קבוצת רצי איכות מנצרת, יפיע, עראבה וסכנין, קבוצת נערים מפנימיית החינוך המיוחד בנווה עמיאל וקבוצת ספורטאים מ"ספיישל אולימפיקס".
מדידת הזמנים שודרגה והפכה לאלקטרונית, שופרו מיקומי תחנות ההחלפה.
אורכו הכולל של המסלול היה 210 ק"מ והוא נחלק ל-24 מקטעים.
רצי קבוצות ה-8 רצו מרחק כולל של כ-26 ק"מ בממוצע, כל אחד, רצי קבוצות ה-6, כ-35 ק"מ בממוצע, כל אחד, רצי קבוצות ה-4, כ-52.5 ק"מ בממוצע, כל אחד ורצי קבוצות ה-2 רצו בממוצע מרחק כולל של כ-110 ק"מ כל אחד.
בתפעול האירוע ותחנות ההחלפה השתתפו למעלה מ-100 מתנדבים.
משתתפיםקבוצות של 2 - **
תחנות החלפה: בניאס, קיבוץ שמיר, חורשת הפקאן, אגמון החולה,
גשר הפקק, גשר בנות יעקב, כרכום, כפר נחום, אתר ספיר,
כלא צלמון, עילבון, אבטליון, חנתון, אלון הגליל, צומת זרזיר,
אלוני אבא, בית שערים, כפר יהושע, רמת השופט, הזורע,
סיום: תמרת - בריכת השחיהאולט' מרתון:
127 ק"מ18 רציםזינוק: תחנת כלא צלמון
210 ק"מ1 רץזינוק: קלעת נמרוד
גם במרוץ 2011 מגמת הגידול במספר המשתתפים גדלה ומספר הקבוצות המרבי במקצה השליחים הוגבל ל-260 מטעמי בטיחות.
אורך המסלול גדל במעט ל-212 ק"מ.
במקצה השליחם השתתפה קבוצה של 8 רצים מ"שותפות 2000" של קהילת יהודי דטרויט, ארה"ב, 4 קבוצות נשים ושתי קבוצות מהמגזר הערבי, אחת תחרותית ואחת עממית.
עם הגידול במספר המשתתפים והקבוצות עלה גם הצורך במספר רב יותר של מתנדבים והוא עמד על למעלה מ-150.
מתחם הסיום בשנה זו הועתק מבריכת השחיה שבתמרת לשמורת השיטה המלבינה, למרגלות תמרת, ממערב לכביש הגישה ליישוב.
כלא צלמון, עילבון, עראבה-אבטליון, חנתון, אלון הגליל, צומת זרזיר,
אלוני אבא, עתיקות בית שערים, כפר יהושע (רכבת העמק),
רמת השופט-טייפון, הזורע, היוגב-קישון, כפר ברוך, יפעת
סיום: שמורת השיטה המלבינה, למרגלות תמרתאולט' מרתון:
סיום: שמורת השיטה המלבינה, למרגלות תמרתסה"כ: כ-1800סה"כ: 260
המרוץ בשנת 2018, שהיה אמור להיות "מרוץ העשור" ובסימן 70 שנה למדינת ישראל, בוטל עקב מזג אוויר סוער וגשום וקיבל את הכינוי, "המרוץ שלא רץ".
רבים מהמשתתפים שהיו עדיין בדרכם אל מתחם הזינוק בתל חי, ושעדיין לא היו מודעים לגשמים העזים שיורדים בצפון הארץ, התרעמו על ההחלטה אך משהתקרבו לאזור ההבנה והדעות השתנו.
בעקבות ביטול המרוץ הוגשה תובענה ייצוגית כנגד העמותה בטענה כי העמותה לא השיבה למשתתפים את דמי הרישום.
התביעה נדחתה בעקבות הסתלקותה של התובעת מהתביעה, מאחר שהעמותה כן השיבה למשתתפים את מרבית דמי הרישום וכן ערכת הרץ שקיבלו המשתתפים נשארה בידיהם.
באותו יום אירע אירוע קשה, המוכר כאסון נחל צפית.
הדבר הדגיש עד כמה נכונה הייתה החלטת מארגני המרוץ ועד כמה הם מייחסים חשיבות עליונה לביטחונם ולבטיחותם של המשתתפים במרוץ זה.
בשנה זו קוצר חלקו הראשון של המרוץ.
לאור התחזית ובשל עומס החום הצפוי, התקבלב ההחלטה, לאחר התייעצות עם גורמי רפואה ומשטרה, כי המרוץ יקוצר.
בעקבות הקיצור נדחו שעות הזינוק ועל מנת לבצע התאמות בשטח הועבר גם מיקום הזינוק לאזור זינוק חדש מול הכניסה למושב ארבל.
הזינוק הראשון נדחה לשעה 17:00 וסיום המרוץ המתוכנן נדחה ליום שישי בשעות הצהריים בתמרת, אך בשל מזג האוויר הוחלט לעצור את המרוץ כבר בשעות הבוקר.
הר לעמק 2025 | המרוץ השבעה עשר - לא יתקיים | 23-24 באוקטובר 2025 (תאריך מקורי מתוכנן
מרוץ מדיסון הוא מרוץ המיועד לאופני מסלול הנערך בוולודרום.
שמו של המרוץ ניתן לו על שם המדיסון סקוור גארדן הראשון, אולם עם 10,000 מקומות ישיבה בניו יורק, שנחנך ב-1879.
המרוץ שונה ממרוצים אחרים בכך שמשתתפים בו זוגות (ולעיתים נדירות שלשות).
בכל רגע נתון רק רוכב אופניים אחד מהצמד מתחרה, ואילו השני נח.
החלפה בין הרוכב המתחרה והרוכב הנח נעשית לפי שיקול דעתם, וחייב להיות מגע ביניהם על מנת לבצע החלפה: משיכה, דחיפה או "לחיצת יד" מותרות.
אפשר לראות במרוץ המדיסון גרסה מקוצרת של מרוצי ששה ימים.
במרוצים אלו רוכב אחד היה מתחרה בעוד חברו היה יורד מן המסלול, אוכל ונח.
כיום המרוץ נע בין 30 ל־90 דקות ושני הרוכבים נשארים על המסלול.
הקבוצה המנצחת היא הקבוצה המשלימה מספר גדול יותר של הקפות במשך הזמן הקבוע.
במקרה של שוויון, הקבוצה עם מספר הנקודות הגדול יותר מנצחת.
נקודות מושגות על ידי ניצחון בספרינטים (מיאוצים) הנערכים כל מספר קבוע של הקפות, לרוב 20: שלוש הקבוצות הראשונות מקבלות ניקוד.
במשחקים האולימפיים נהוג כי משתתפות 16 קבוצות, כל אחת מייצגת מדינה שונה, ואורך המרוץ הוא 50 קילומטרים.
מרוץ העצמאות הוא מרוץ שהתקיים בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל ביום העצמאות ונמנה בין האירועים המרכזיים ביום זה.
המרוץ התקיים במתכונת של מרוץ שליחים קבוצתי ממקומות שונים בתל אביב-יפו לירושלים במקטעים, כאשר לכל מקטע הוכרזה קבוצה זוכה נפרדת.
בתחילה השתתפו במרוץ ארבע קבוצות: אליצור, בית"ר, הפועל ומכבי, והחל משנת 1953 נוספה עליהם קבוצת אס"א.
קבוצת הפועל זכתה באופן קבוע במרוץ, אולם גם מכבי הצליחה להגיע ראשונה בחלק מהמקטעים ובמקרה אחד אס"א הגיעו ראשונים במקטע.
המרוץ הראשון התקיים ביום העצמאות של 1950. המרוץ יצא מיפו ועבר בתחנות רמלה, ביל"ו, חולדה, שער הגיא וקריית ענבים לירושלים, מרחק של 83 קילומטרים אותם עברו 75 רצים מכל קבוצה.
המרוץ השני התקיים בשנת 1951 ועבר בתחנות פתח תקווה, בית דגן, רחובות, חולדה, שער הגיא וקריית ענבים לירושלים, מרחק של 104 קילומטר אותם עברו מטעם כל קבוצה 100 רצים.
בכל תחנה נתקבלו הרצים על ידי אישיות שנתנה לזוכים פרס סמלי המייצג את האזור, כמו "דגל אם המושבות", "דגל הקסטל", וספר רחובות.
לקבוצת הפועל שזכתה במרוץ הוענק על ידי שר החינוך מגן העצמאות.
במרוץ הרביעי שהתקיים בשנת 1953 היו בכל קבוצה 90 רצים.
המרוץ השישי יצא מכיכר הבימה ועבר במסלול דומה לקודמיו.
טקס חלוקת הפרסים התקיים ליד משרד החינוך ברחוב הנביאים בירושלים.
על המרוץ הראשון כתב פ.
אולם ההתלהבות הראשונית דעכה ואגודות הספורט החלו לאבד עניין במרוץ שהיה למעמסה תקציבית.
בשנת 1955 הודיעה בית"ר שלא תשתתף בגלל העלויות שבריכוז מאה רצים מרחבי הארץ.
בשנת 1956 עוד השתתפו במרוץ הפועל, בית"ר ואליצור לאחר שהמדינה הקציבה כספים למימון ההשתתפות, אולם בשנת 1957 לא התקיים המרוץ, לאחר שכל ארגוני הספורט למעט הפועל הודיעו שלא ישתתפו.
במקום מרוץ ארצי התקיימו במקומות שונים מרוצים אזוריים.
בשנת 1959 הופיעה בין ההודעות על חגיגות יום העצמאות ידיעה על מרוץ שליחים בגבעתיים ובשנת 1960 התקיים מרוץ באזור עמק הירדן, מרוץ אשר התקיים תחת הכותרת "מרוץ העצמאות" בפעם ה־25 בשנת 2010. מסורת של מרוצי עצמאות התקיימה גם בבית שמש.
בשנת 1968 התקיימו מרוצים מקומיים באשדוד וביהוד.
בשנת 1968, לכבוד 20 למדינה, תוכנן לחדש את המרוץ בחול המועד פסח, במסלול שיעבור מבניין הכנסת בתל אביב לכנסת בירושלים, אולם בסופו של דבר המרוץ התקיים מחולדה לירושלים ביוני 1968. בשנת 1986 התקיים מרוץ עצמאות בירושלים.
מרוץ מדרגות הוא תחרות ספורט שבה המתמודדים מתחרים במרוץ במדרגות, בדרך כלל במעלה המדרגות של גורד שחקים, אך לעיתים במדרגות אחרות.
מרוצי מדרגות נערכים בגורדי שחקים בולטים בעולם, ובהם:
Empire State Building Run Up – בבניין אמפייר סטייט בניו יורק.
Vertical Rush – במגדל 42 שבסיטי של לונדון.
אורך המסלול: 42 קומות, 920 מדרגות.
Everest-Treppen-Doppelmarathon – במדרגות החצובות בצלע הר ברדבול שבגרמניה.
אורך המסלול: 39,700 מדרגות, באמצעות עלייה וירידה 100 פעמים בגרם מדרגות שבהר שבו 397 מדרגות.
אורך המסלול: ריצת קילומטר מסביב לבניין, ולאחריה טיפוס 802 מדרגות.
Taipei 101 Run Up – במגדל טאיפיי 101 בטאיפיי שבטאיוואן.
מרוץ זינוק בעלייה – בבניין העגול של מגדלי עזריאלי.
המרוץ הראשון התקיים בשנת 2003. מאז שנת 2012 התקיים במסגרת המרוץ מקצה "3 הפסגות" הכולל טיפוס ל-3 מגדלי עזריאלי – המרובע (924 מדרגות), המשולש (1,012 מדרגות) והעגול (1,144).
מרוץ המדרגות של חיפה – מרוץ שעובר במדרגות העיר, מאזור הנמל, ועד לגן האם שבחיפה.
למרוץ שלוש קטגוריות: עממי, תחרותי ועלית.
אורך המרוץ כ-3 ק"מ, גובה אנכי כ-300 מטר וטיפוס של 1,075 מדרגות למקצים העממי והתחרותי.
מקצה העלית הוא של 1,500 מדרגות, כאשר התוספת היא טיפוס במעלה המגדל של מלון דן פנורמה.
עד לשנת 2018 התקיימו 7 מרוצים.
מרוץ היאכטות סידני-הובארט הוא תחרות שיט בינלאומית ליאכטות מפרש, הנערכת באוסטרליה בקיץ מדי שנה ברציפות מאז 1945. כלי השיט המשתתפים בה מוזנקים ב-26 בדצמבר מנמל העיר סידני שבדרום-מזרח אוסטרליה, חוצים את מצר בס ומגיעים לנמל העיר הובארט שבאי טסמניה.
המרוץ, שאורכו כ-1,170 קילומטרים, הוא אחת מתחרויות השיט הגדולות הנערכות בים הפתוח ואחת מהקשות ביותר שביניהן בשל תנאי השיט הידועים לשמצה במצר בס.
שיא הזמן הנוכחי להגעה לקו הסיום שנקבע במרוץ (ב-2005) היה 42 שעות, 40 דקות ו-10 שניות.
ראשיתו של המרוץ היא במועדון שהוקם על ידי האוסטרלי פיטר לוק (Peter Luke) וחבריו לשם שיט בנתיב המשמש כיום את התחרות.
השיט הפך למרוץ לפי הצעתו של קפטן ג'ון אילינגוורת' (John Illingworth), קצין הצי המלכותי הבריטי שביקר באוסטרליה.
במרוץ הראשון השתתפו תשעה כלי שיט.
בסך הכל השתתפו בתחרות עד כה 5,058 יאכטות.
מספר כלי השיט המסיימים את המרוץ הוא תמיד קטן ממספר הפותחים בו.
בממוצע פורשות מן המרוץ כ-18% מן היאכטות הפותחות בו (ב-1984 פרשו מן המרוץ 70% מן היאכטות).
נכון לשנת 2007 השתתפו שלושה שייטים בתחרות 44 פעמים כל אחד.
המרוץ מתנהל על פי כללי השיט במרוצים (Racing Rules of Sailing) שנקבעו על ידי פדרציית השיט הבינלאומית.
המרוץ ב-1998 הסתיים בטרגדיה, כאשר סופה עזה במיוחד שהתחוללה במצר בס הביאה לטביעתם של חמישה כלי שיט ממשתתפי התחרות, וששה מן השייטים נספו.
מתוך 115 היאכטות שפתחו במרוץ באותה שנה הגיעו רק 44 לקו הסיום.
בעקבות האסון הוקשחו תנאי הסף להשתתפות בתחרות בנוגע לגיל המינימום של השייטים ולניסיונם.
במהלך שנות המרוץ טבעו במהלכו בסך הכל תשע יאכטות ונספו 11 שייטים.
על פי המסורת חוגגים השייטים מסיימי המרוץ את ליל השנה החדשה (ב-31 בדצמבר) בנמל הובארט.
נשים השתתפו בתחרות החל משנת 1946. ב-1975 הפליג צוות היאכטה הכל-נשי הראשון, ובסך הכל השתתפו בתחרות עד כה למעלה מאלף שייטות.
גביע ג'יין טייט (על שם המשתתפת הראשונה בתחרות) מוענק מדי שנה לקברניטה הראשונה המסיימת את המרוץ.
זמן ההגעה לקו הסיום בשנה הראשונה למרוץ היה 158 שעות ו-22 דקות.
זמן זה התקצר במהירות, אך זמן השיא שנקבע ב-1975 נשבר רק 21 שנים אחר כך, ב-1996. שיא חדש שנקבע ב-1999 נשבר על ידי השיא הנוכחי בשנת 2005.
יאכטות אוסטרליות ניצחו במרוץ 41 פעמים, אמריקניות – 10 פעמים, ניו זילנדיות – חמש, ויתר הניצחונות נחלקו בין יאכטות משש אומות נוספות.
היאכטה האוסטרלית מורנה (Morna) ניצחה בתחרות שבע פעמים (תחת שני בעלים שונים).
שני שייטים אחים ניצחו בתחרות ארבע פעמים.
במקביל למרוץ סידני-הובארט מתנהל באוסטרליה גם מרוץ היאכטות מלבורן-הובארט.
מרוץ הסירות אוקספורד-קיימברידג' (The Boat Race) הוא אירוע ספורט שנתי מסורתי, הנערך מאז 1856, שבו מתחרים ביניהם צוותי סירות חתירה לשמונה חותרים מאוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג' בבריטניה במרוץ לאורך 6.8 קילומטרים בנהר התמזה במערב לונדון.
זהו אירוע פופולרי ביותר בבריטניה.
הוא מושך מדי שנה מיליוני צופים.
המרוץ מתנהל בין שני צוותי סירות חתירה המשתייכים למועדוני החתירה של אוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'.
הוא נערך בדרך כלל בשבת האחרונה בחודש מרץ או בשבת הראשונה בחודש אפריל.
המרוץ נערך לראשונה בשנת 1829 ביוזמת שני סטודנטים מקיימברידג'.
בשנים שלאחר מכן הוא נערך באופן לא סדיר ובקטעים שונים של התמזה.
ב-1839 הוסכם על נתיב התחרות המשמש כיום, ומאז 1856 נערך המרוץ מדי שנה (למעט במהלך שתי מלחמות העולם).
נשים רשאיות להיכלל בצוותי החתירה לגברים מאז 1981. גברים אינם נכללים בצוותי החתירה במרוץ לנשים .
המרוץ הוא אירוע ידוע ופופולרי בלוח השנה הספורטיבי בבריטניה ומשודר בשידור חי בטלוויזיה.
בשנת 2010 צפו במרוץ על גדות הנהר כרבע מיליון צופים, ומיליונים נוספים צפו בו דרך הטלוויזיה.
מאז 1976 ניתנות חסויות מסחריות למרוץ.
אנשי צוות הסירות חייבים להיות סטודנטים פעילים של שתי האוניברסיטאות.
חלקם הם תלמידים לתארים מתקדמים (כך, ב-2005 השתתפו במרוץ מטעם קיימברידג' ארבעה סטודנטים לתואר דוקטור).
עם השנים התגבש כלל לפיו סטודנט אינו רשאי להשתתף במרוץ אלא ארבע פעמים במהלך לימודי התואר הראשון שלו וארבע פעמים במהלך לימודיו לתארים מתקדמים.
מספר אלופים אולימפיים בריטים בחתירה השתתפו בעברם במרוץ מטעם אחת האוניברסיטאות.
בשונה מתחרויות חתירה אחרות אין מגבלה על משקלם של החותרים בצוותי הסירות.
האימונים למרוץ הם אינטנסיביים ביותר, מתחילים שישה חודשים לפניו ומתנהלים במשך שישה ימים בשבוע.
חברי הצוות הסופי מכל מועדון חתירה נבחרים מבין 20 מועמדים ראשוניים בתהליך ניפוי ארוך, שבמהלכו הם משתתפים בתחרויות חתירה שונות ואף יוצאים לאימונים מחוץ לבריטניה.
חברי הצוותים הנבחרים מתחרים במהלך החורף נגד צוותי חתירה ממועדוני שיט אחרים ונגד צוותי חתירה בינלאומיים, והם משתתפים במרוצי חתירה אחרים בבריטניה.
ארבע תחרויות בין צוותי חתירה אחרים של שתי האוניברסיטאות נערכות שבוע לפני המרוץ, במהלך אירוע מרוצי החתירה של הנלי.
אלו הם מרוצים בין צוותי הנשים, צוותי העתודה לנשים והצוותים במשקל קל לגברים ולנשים.
יום לפני המרוץ העיקרי נערך מרוץ בין צוותים המורכבים מחותרים ותיקים.
ביום המרוץ וממש לפניו מתחרים זה נגד זה צוותי חותרי העתודה של שתי האוניברסיטאות.
מרוץ זה נערך ברציפות מאז 1965.
המרוץ מתנהל לאורך קטע של נהר התמזה באורך של 6.779 קילומטרים במערב מטרופולין לונדון.
ראשיתו היא ליד גשר פאטני והוא מתמשך מערבה (נגד כיוון הזרם בנהר) בנתיב דמוי האות S על פני מספר אתרים היסטוריים עד לנקודת הסיום בסמוך לגשר צ'יזוויק.
נקודות הזינוק והסיום מסומנות על ידי אבני סימון מיוחדות על גדות הנהר.
במהלך מלחמת העולם השנייה נערך המרוץ ארבע פעמים באופן בלתי רשמי ובנתיבי שיט שונים מן הנתיב הקבוע.
צבעי הצוותים המתחרים הם כחול כהה לאוקספורד ותכלת לקיימברידג'.
נשיאי שני מועדוני החתירה נפגשים לפני הזינוק להטלת מטבע, המכריעה באיזה צד של הנהר תשוט כל סירה – פרט העשוי להקנות לה יתרון מבחינת תנאי מזג האוויר ותנאי השיט בנהר באותו יום.
הגאי הסירות מתחרים ביניהם על ההשתלבות בזרם המהיר ביותר בנהר, דבר המוביל לא פעם להתנגשויות בין הסירות ולמתן אזהרות מצד שופט התחרות.
התחרות נערכת לעיתים בתנאי מזג אוויר קשים ואף בתנאים שהיו מביאים לביטולן של תחרויות שיט אחרות.
בסיום המרוץ מועלות הסירות אל גדת הנהר, ושם מוענק גביע לצוות הזוכה.
על פי המסורת משליך הצוות הזוכה את ההגאי שלו לתוך הנהר כדי לחגוג את הניצחון.
מספרי זכיות של צוותי העתודה: קיימברידג' – 29, אוקספורד – 18.
הזכיות הרצופות המרובות ביותר: 13 לקיימברידג' (1924-1936)
זמן המרוץ המהיר ביותר: קיימברידג', 16 דקות ו-19 שניות, במהירות ממוצעת של 24.9 קילומטרים לשעה
גיל החותר המבוגר ביותר: 36 (אוקספורד, 2008)
גיל ההגאי המבוגר ביותר: 38 (קיימברידג', 1992)
מרוץ אוקספורד-קיימברידג', כמו היריבות המסורתית אוקספורד-קיימברידג עצמה, מופיע בסרטים ובספרות בריטית.
זהו מוטיב חוזר אצל פ.
וודהאוס, ומספר דמויות מתייחסות ל"ליל מרוץ הסירות" כלילה של חגיגה פרועה שמסבכת אותם בצרות עם השלטונות.
בספר "טוב ויפה, ג'יבס" ברטי ווסטר חוזר ומספר בתרעומת שבליל מרוץ הסירות קנס אותו שופט בחמישה פאונד על שגנב קסדה משוטר, בעוד שלדעתו היה די בנזיפה.
מרוץ לילה פתוח (או מרוץ הלילה הפתוח) היה אירוע ספורט שנתי שנערך בפארק הירקון בתל אביב בשנים 2016-2010. המרוץ אורגן על ידי קבוצת אנשים שנוסדה על ידי אילן זיסר, נח עפרון וגל שניר.
הוא כלל מקצה יחיד למרחק עשרה ק"מ שנערך כולו בתחומי פארק הירקון והוזנק בשעה שמונה בערב.
הרישום למרוץ היה בחינם אך המשתתפים התבקשו לעזור במימון האירוע.
המרוץ נוסד לאחר הודעה שפרסם אילן זיסר בפורום ריצה וטריאתלון ביולי 2010. שם הביע אילן את כעסו על מרוץ הלילה של נייקי בשל המחיר שלו ודרישת מארגניו מכל המשתתפים לרוץ עם חולצת המרוץ.
הוא הודיע שב-9 באוקטובר הוא ירוץ בפארק הירקון והציע לאנשים להצטרף אליו.
התגובות להודעה היו פושרות ורובן לא הביעו תמיכה ביוזמה.
אילן ניסה לעניין מספר אנשים ביוזמה ולאחר זמן מה פנה אליו חבר מועצת עיריית תל אביב נח עפרון והציע לו לארגן יחד מרוץ.
לאחר היסוס ראשוני הם החליטו לנסות.
אילן, מתכנת במקצועו הקים אתר אינטרנט שבו נרשמו הפרטים הרלוונטיים והוצע בו להירשם לאירוע.
נוצר גם עמוד אירוע בפייסבוק.
הרישום לא עלה דבר ומטרתו היחידה הייתה הערכת מספר המשתתפים.
אל שני המתחילים הצטרפו גל שניר ולהב זוהר.
הקבוצה השיגה מימון קטן (כ-4,000 ש"ח) שאפשר את ארגון האירוע.
במרוץ הראשון לא נמדדו זמנים אבל חולקו מים, מוטות זוהרים ואפילו חולצות מרוץ לכל הרצים.
לאחר התחבטויות, הוחלט לערוך את המרוץ ביום חמישי ה-7 באוקטובר ולא במועד המקורי.
היות שלא הייתה מדידת זמנים כלל, לא ידוע כמה אנשים השתתפו אך ההערכות של הנוכחים דיברו על כ-150 איש.
בשל הצלחת המהדורה הראשונה החליטו המארגנים על מהדורה שנייה.
בתחילה היו מחשבות על העתקת מקום המרוץ למיקום אחר בגוש דן.
בין היתר נבחנו אפשרויות בפארק מנחם בגין ובפארק אריאל שרון אך בשניהם לא נמצא מסלול שיהיה ארוך מספיק וגם מואר.
לבסוף הוחלט להשאיר את המסלול במתכונתו הראשונית.
במהדורה השנייה נעשה לראשונה ניסיון למדידת זמנים.
למשתתפים הוצע לרוץ עם מספר חזה (שאותו היו צריכים להדפיס בעצמם) והמדידה נעשתה על ידי סקירה ידנית של תמונות מקו הסיום (שכללו גם שעון שהוצג של גבי מסך קרוב לקו הסיום).
כך נמדדו קרוב למאה תוצאות.
הערכות המשתתפים היו שכ-200 איש נוספים רצו ללא מדידת זמנים.
במהדורה הזו נוספו גם מספר מאפיינים שנותרו בשנים לאחר מכן: המרוץ הוזנק על ידי רצה בכירה: יערה זנגי (אלופת ישראל במרתון לשנת 2011) והיו מספר מכתיבי קצב (פייסרים).
החל במהדורה הזו, חולצות המרוץ חולקו רק למתנדבים ולא לכלל הרצים.
המהדורה השלישית הציגה שני חידושים עיקריים.
הראשון נגע לאופן מימון המרוץ.
בעוד שהרישום נשאר חופשי וללא תשלום, התבקשו המשתתפים לתרום למען כיסוי עלויות האירוע.
המארגנים ביקשו מכל משתתף לתרום עשרה שקלים או יותר ביום המרוץ.
שינוי מהותי נוסף היה מדידת זמנים באמצעות שבבים.
בעת המרוץ היא הייתה הרצה המהירה בארץ למרחקים הבינוניים.
מספר מכתיבי הקצב עלה משמעותית והיה לפחות פייסר אחד לכל זמן מ-40 דקות ועד לשעה ורבע.
המגמות מן המהדורה השלישית המשיכו ברביעית.
המזניקה הייתה ריקי סאלם, אלופת ישראל לשנת 2013 במרתון.
מספר הרצים עם שבב התקרב לשש מאות ומספר הרצים הכולל הוערך בלפחות 700. מספר המתנדבים היה כ-50. במהדורה הזו שונה מסלול המרוץ בעיקר על מנת להעביר את מקום הזינוק לאזור רחב יותר כדי לתמוך במספר המשתתפים הגדול.
המהדורה החמישית נערכה ב-30 באוקטובר 2014. בפעם הראשונה נאלץ האירוע להתמודד עם מזג אוויר סגרירי.
גשמים כבדים שירדו מספר שעות לפני האירוע יצרו שלוליות גדולות וכנראה גרמו למספר ניכר של אנשים שלא להגיע.
את המרוץ הזניקה קבוצת אתלטי הסימטה.
בזמן הריצה פסק הגשם ורוב האנשים דיווחו על הנאה גדולה מהאירוע.
ב-8 באוקטובר 2015 נערכה המהדורה השישית.
בפעם הראשונה חווה המרוץ ירידה במספר הרצים.
המזניקה הייתה אזאוונט טקה שבעת המרוץ הייתה אלופת ישראל המכהנת בחצי מרתון, 5,000 מטר, 10,000 מטר ומרוצי שדה.
בשנת 2016 משהתברר למארגנים שישנם בעיות בביטוח האירוע, בוטל האירוע והוא לא התקיים מאז.
שיאי המרוץ נקבעו שניהם במהדורה השישית (2015): לונה צ'מטאי שהזניקה את המרוץ בשנת 2012 קבעה 35:38 ובין הגברים רץ משה (מושיקו) ישרים ב-35:18.
מרוץ הלילה הפתוח החל את דרכו כאלטרנטיבה חינמית למרוץ הלילה של נייקי.
חלק מהנימוקים נמסרו על ידי המארגנים באתר המרוץ לפני המרוץ הראשון:
עם זאת, לאורך השנים, לבש המרוץ כיוון עצמאי.
מארגניו רוצים לראות בו אירוע עצמאי ולא כזה שקיים רק כאנטיתזה לאירוע אחר.
כיום מצהירים המארגנים שמטרתם היא ארגון אירוע מהנה, לא ממוסחר, בעלות זולה ובעל אופי חברתי.
הם מקווים להמשיך ולנהל את המרוץ לפי מטרות אלו בשנים הבאות.
מרוץ חוצה ארצות הברית (Trans-American Footrace ובכינויו העממי - דרבי היבלות) היה מרוץ לאורך 5,509.6 ק"מ (3,423.5 מייל) שנערך בארצות הברית מחוף לחוף בשנת 1928 ושנית ב-1929.
אחד המרוצים הרב-יומיים הראשונים במאה העשרים היה תחרות ריצה לרוחב יבשת צפון אמריקה שנערכה בשנת 1928 מלוס אנג'לס ועד מדיסון סקוור גארדן בעיר ניו יורק.
המרוץ אורגן על ידי צ'ארלס פייל.
המסלול עבר על כביש 66 מלוס אנג'לס לשיקגו ומשם לניו יורק.
מרחק הריצה הממוצע ליום היה 41 מייל, כלומר בערך שני מסלולי מרתון מלאים, ביום שבו רצו את המרחק הגדול ביותר רצו לאורך 75 מייל.
הזוכה היה בן עם הצ'רוקי, אנדי פיין שהשלים את המרוץ בזמן מצטבר של 573 שעות, 4 דקות, 34 שניות, כלומר מהירות ממוצעת של 6 מייל לשעה וזכה בפרס של 25,000 דולר.
הרץ שהגיע במקום השני עשה זאת בהפרש של כ-15 שעות והמקום השלישי השלים את המסלול בזמן של כ-615 שעות.
ב-1929 ארגן פייל מרוץ בכיוון ההפוך, מניו יורק לקליפורניה, במרוץ זה, שבו רצו 300 איש, הגיע ראשון ג'ון סאלו, אולם בשל המשבר הכלכלי לא קיבל פייל את הכספים שהבטיחו לו נותני החסויות והזוכה במרוץ לא קיבל דבר.
הרץ היהודי הארי אברמס (אברמוביץ'), שהגיע למקום ה-11 במרוץ של 1928, רץ גם במרוץ לכיוון ההפוך בשנת 1929 (הוא הגיע במקום ה-9), והפך לראשון ואולי האדם היחיד שרץ פעמיים לרוחב ארצות הברית.
רצים בודדים חזרו על המסלול או מסלולים דומים במהלך השנים ומרוצים נוספים לרוחב היבשת נערכו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 וכן בשנים 2002 ו-2004.
מרוץ הלילה של נייקי הוא מרוץ עממי למרחק של 10 ק"מ, המתקיים בערים שונות בעולם מאז שנת 2007. המרוץ מאורגן על ידי חברת נייקי, ומלווה באפקטים של תאורה, עמדות השמעת מוזיקה קצבית ומסיבות.
בתל אביב התקיים המירוץ לראשונה ב-31 באוגוסט 2008 ומאז התקיים מדי שנה עד שנת 2013. בשנת 2013 השתתפו במירוץ בתל אביב כ-22 אלף רצים, כאשר מספר המסיימים הרשמי היה 18,697. היה זה המירוץ האחרון שנייקי ארגנה בישראל.
מאז, עיריית תל אביב לוקחת תחת חסותה את ארגון מרוץ הלילה, ללא קשר לנייקי, והוא נקרא מרוץ הלילה של תל אביב.
יש המותחים ביקורת על כך שחברת נייקי מנצלת את המירוץ כפרסומת תוך שימוש באצנים החובבים.
אחת הטענות היא שלא כבמרוצים עממיים אחרים, מחויבים המשתתפים ללבוש את חולצת המירוץ.
כמו כן קוראים מתנגדי הגלובליזציה ותרבות הצריכה להחרמת התחרות כחלק מקריאתם לחרם כללי על החברה.
בעקבות המחאה בישראל על מרוץ הלילה של נייקי, ועל המחיר הגבוה הנקבע עבורו, אורגן בישראל מרוץ לילה פתוח על ידי רצים חובבים, והוא היה נערך בסמיכות לתאריך מרוץ הלילה של נייקי.
מרוץ החברים למען חולי ה-ALS נערך מדי שנה, במטרה לעורר מודעות למחלת ה-ALS ולגייס תרומות למען קידום המחקר למציאת תרופה למחלה ולטובת תמיכה וסיוע לחולים ובני משפחותיהם.
ALS היא מחלת ניוון שרירים חשוכת מרפא הפוגעת ביכולת התנועה של החולים.
החולים מאבדים את יכולתם לנוע, לאכול, לדבר ולנשום, והם נותרים "לכודים" בגופם בעוד מוחם עודנו צלול, והולכים לעולמם לרוב תוך 3–5 שנים.
את המירוץ יזם בשנת 2012 מנכ"ל עמותת "פרס לחיים", שי ראשוני, ספורטאי, טריאתלוניסט, "איש ברזל" אשר אובחן בגיל 45 כחולה ALS.
בכך, חיבר שי את שני תחומי העיסוק העיקריים שלו - ארגון אירועי ספורט והמאבק למציאת תרופה למחלה.
המירוץ מאורגן ומופק על ידי עמותת "פרס לחיים" ועמותת ישראלס, העוסקות בקידום מחקר ברמה הלאומית והבינ"ל למציאת רפואה למחלה חשוכת המרפא ובתמיכה וסיוע לחולים ומשפחותיהם, ההפקה נעזרת בצוות מתנדבים מסור החוזר שנה אחר שנה לפעול במסגרת המירוץ.
המירוץ נערך ברמת השרון, וכולל הפנינג משפחתי ושני מסלולי ריצה - האחד בן 2 ק"מ, והשני בן 4.2 ק"מ (עשירית המרתון).
המסלולים נגישים לכיסאות גלגלים, ובין משתתפי המירוץ הרצים וההולכים, משתתפים גם חולי ALS מרחבי הארץ המלווים בחברים ובני משפחותיהם.
המירוץ צובר פופולריות נוספת מדי שנה עם העלייה במודעות למחלה ובמעורבות העממית במאבק למציאת תרופה - במירוץ הראשון שנערך השתתפו 1000 רצים, ובמירוץ הרביעי השתתפו למעלה מ-2000 רצים, חברים ומשפחות.
האירוע כולל בנוסף למירוץ, גם הפנינג משפחות ובו הפעלות מגוונות לילדים, מתנפחים, מתחם עיסויים גדול ומתחמי ישיבה.
משתתפי המירוץ מקבלים מדי שנה את חולצת המירוץ ופינוקים רבים שכולם תרומות של גופים מסחריים גדולים.
בשנת 2014 הושק קמפיין "החולצה הנכונה", קמפיין ברשתות החברתיות ובו הצטלמו מפורסמים רבים בארץ, מתחומים שונים עם חולצת המירוץ.
בשנת 2015, נרתמו מפורסמים רבים מסדרות ריאליטי, ארץ נהדרת ואחרים לצלם סרטון הקורא לאנשים להגיע למירוץ.
מרוץ האלופים הוא אירוע שנתי בו לוקחים חלק מגוון גדול של נהגי מרוצים מתחומים שונים בספורט המוטורי המתחרים זה עם זה.
המרוץ הראשון התקיים בשנת 1988 ביוזמה של מישל מוטון, נהגת המרוצים הצרפתיה ופרדריק ג'ונסון.
בתחילה השתתפו בתחרות נהגי ראלי בלבד, אך בתחילת המאה ה-21 משתתפים נהגים גם מאליפות הפורמולה 1, אליפות העולם בראלי, אינדי, נאסקאר, מכוניות ספורט ומכוניות תיור.
הנהג המנצח בכל אירוע מוכתר בתואר "אלוף האלופים" וזוכה בגביע על שם הנרי טויבונן, נהג המרוצים הפיני, שנהרג בתאונה במהלך מרוץ בקורסיקה בשנת 1986. בשנת 1999 נוספה גם תחרות גם תחרות "גביע האומות", בה מתחרים צמדים של נהגים מאותה מדינה.
המרוץ הראשון התקיים בשנת 1988 במסלול המרוצים במונלרי, צרפת לזכרו של הנרי טויבונן, שנהרג בתאונה במהלך מרוץ ראלי בקורסיקה ולציון חגיגות העשור לאליפות העולם בראלי.
בתחרות לקחו חלק שמונת אלופי העולם בראלי בין השנים 1979 ו-1988: ביורן וולדגארד, וולטר רוהל, ארי וטנן, האנו מיקולה, סטיג בלומקוויסט, טימו סלונן, יוהא קנקונן ומאסימו בייסון.
קנקונן הוכתר לאלוף האלופים הראשון, לאחר שגבר בגמר על סלונן.
הרכבים בהם התחרו הנהגים היו אאודי קוואטרו S1, ב.מ.וו M3, פורד סיירה RS, לנצ'יה דלתא איטגרלה, אופל מנטה 400 ופז'ו 205 טורבו 16.
במהלך השנים הבאות נוספו לאירוע תחרויות נוספות.
בשנת 1990 נוסף מרוץ המאסטרים הבין-לאומי (International Rally Masters), בו השתתפו נהגים מצטיינים שלא זכו באליפות באותה עונה.
לזוכה בתחרות ניתנה ההזדמנות לקחת חלק בתחרות הראשית.
בשנת 1994 נוספה תחרות הראלי הקלאסית, בה התחרו הנהגים כשהם נוהגים בפורשה 911 S מודל 1965 או ישנה יותר.
תחרויות אלה בוטלו לאחר מספר שנים.
לאחר שהמרוץ התקיים בנורבורגרינג, בברצלונה ובמדריד הוא עבר לגראן קנריה, שם התקיים במשך 12 שנים רצופות.
בשנת 1999 החלה להתקיים תחרות גביע האומות ולראשונה הצטרפו לתחרות גם רוכבי מרוצי אופנועים.
שנתיים לאחר מכן הורשו להתחרות גם נהגי מרוצים שאינם מתחרים בקטגוריית הראלי.
בשנת 2004 שב האירוע לנדוד בין אתרים שונים והחל להתקיים באצטדיונים גדולים.
בעקבות המעבר עברו הנהגים להתחרות במסלולי אספלט במקום מסלולי עפר, דבר שפגע בדומיננטיות שהייתה עד אז לנהגי הראלי.
הייקי קובילנן, שניצח בשנת 2004 את האירוע שהתקיים באצטדיון הסטאד דה פראנס, היה הנהג הראשון שאינו נהג ראלי שזכה בתואר.
במהלך השנים המרוץ התקיים באצטדיון ומבלי, באצטדיון הלאומי בייג'ינג באצטדיון האספיריט ארנה בדיסלדורף, באצטדיון ראג'מנגלה, בבנגקוק, בבושי פארק בברבדוס, באצטדיון האולימפי בלונדון ובמרלינס פארק במיאמי.
המרוץ של שנת 2013, שתוכנן להתקיים בבנגקוק, בוטל עקב מתיחות פוליטית במדינה.
מרוץ להבים הוא מרוץ המתקיים מדי שנה, מאז שנת 1987, ברחובות להבים ומסביב לה.
למרוץ מקצים תחרותיים ל-10, 5 ו-3 ק"מ, וכן צעדה עממית למרחק 3 ק"מ.
המקצה ל-5 ק"מ מהווה את אליפות ישראל לנערים עד גיל 19, והמקצה ל-3 את אליפות ישראל לנערות עד גיל 19.
מאז שנת 1992 קרוי המרוץ על שמו של סגן , שנפל בשנת 1991. ארבלי, שהיה אצן וג'ודוקא בצעירותו, היה המנצח הראשון של המרוץ.
המרוץ מתחיל ומסתיים במרכז להבים, ובסיומו נערך טקס לזכרו של ארבלי וחלוקת הפרסים.
בשנת 2016 סיימו את המרוץ התחרותי כ-230 רצים.
"מרוץ החיים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד.
השיר יצא לאור ב-4 במאי 2009, כסינגל השלישי מתוך האלבום מרוץ החיים, וכשיר הנושא מתוכו גם כן, תחת חסותה של חברת התקליטים הד ארצי.
השיר הגיע למקום הראשון בכל מצעדי הפזמונים השבועיים בישראל ובין היתר ברשת ג', מדיה פורסט, רדיו דרום, רדיו ירושלים ורדיו קול רגע.
השיר נכתב על ידי הנרי, שגם הלחין וכתב אותו.
השיר הוא שיר פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון המוזיקה המזרחית.
עופר מנחם, איש יחסי הציבור של חדד אמר על השיר כי: "בעיני, ואמרתי את זה גם בהתחלה, זה הלהיט הכי גדול באלבום.
השילוב של שרית עם הנרי כבר הוכיח את עצמו ב-"בחום של תל אביב (פרחה במרצדס)" וב-"חגיגה".
"מרוץ החיים" הוא להיט קיצי וקצבי שמביא את המיטב משרית בעיני".
השיר היה לשיר המושמע ביותר בישראל במשך שישה שבועות רצופים.
הקליפ של השיר זכה להצלחה חסרת תקדים גם כן, והיה לקליפ המשודר ביותר בערוץ 24 במשך למעלה משלושה שבועות רצופים.
את השיר ביצעה עדן בן זקן באחת מהופעותיה בתוכנית The Voice ישראל.
הווידאו קליפ המלא שיצא לשיר בוים על ידי עוזי ג'ורג' וצולם על חוף ים.
בתחילת הקליפ ניתן לראות את חוף הים ובו אנשים הולכים.
מיד לאחר מכן ניתן לראות את חדד על גבי במה, כשמאחוריה ניצבים כמה צגים עם תמונתה.
לקראת סוף הקליפ ניתן לראותה כשהיא יושבת בתוך "סירה" של אופנוע, ובאותו הזמן פושטת מעליה את הז'קט שלה ומשליכה אותו אל הרצפה באמצע הנסיעה.
לבסוף, ניתן לראותה עולה על הליקופטר לרקע השקיעה.
נכון ל-4 בנובמבר 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-3.3 מיליון צפיות, מה שהופך אותו לאחד מהנצפים ביותר מן האלבום.
מרוץ מגנס הוא תחרות ריצה עממית (ותחרותית) ע"ש נשיאה הראשון של האוניברסיטה העברית, ד"ר יהודה לייב מאגנס ז"ל, זהו המרוץ הוותיק בישראל.
החל משנת 1951 מאורגן המרוץ מדי שנה על ידי האוניברסיטה העברית בירושלים ועל ידי עיריית ירושלים.
אחד ממארגני המרוץ המקורי הוא הספורטאי עדין טלבר אשר פעל לקידום פעילויות ואירועים ספורטיביים בקמפוס במקביל ללימודיו.
עם השנים התפתחו מקצים נוספים במרוץ ויחד הם נקראים "מרוצי האוניברסיטה העברית בירושלים".
המקצים הנוספים הם: מרוץ אמזלג ע"ש דוד אמזלג ז"ל ומרוץ פרנקל ע"ש ולטר פרנקל.
במרוץ משתתפים רצים רבים ביניהם אצנים מקצועיים, סטודנטים, אנשי ציבור ותלמידי בתי ספר באזור.
במרוץ ה-56 שהתקיים ב-4 במרץ 2008, השתתפו גם אצנים בכירים מירדן.
כיום מכיל המרוץ 3 מסלולים:
מרוץ פרנקל - תחרותי ל-3 ק"מ
מרוץ אמזלג - תחרותי ל-5 ק"מ
מרוץ לחיים (במקור: Spetters) הוא סרט קולנוע הולנדי משנת 1980 בבימויו של פול ורהובן.
הסרט עוקב אחר חייהם של שלושה גברים צעירים שאין להם הרבה מן המשותף, למעט חיבתם למרוצי אופנועים.
העלילה מתרחשת בפאתי רוטרדם ומתאר שלוש דמויות ממעמד הפועלים שמקוות לברוח מקיום חסר תקווה כאשר רק מבוי סתום בעתידם.
אישה צעירה ומושכת מנסה לפתות את כל אחד מהנערים, על מנת לעזור לה להימלט מאחיה ומהעסק המשפחתי - מכירת צ'יפס ונקניקיות במרוצים.
הנערים שואפים להטביע את חותמם על עולם הספורט, כנהגי מרוץ מקצועיים, אך תקוותם לא מתממשות בהתאם לתוכניותיהם.
לאחר שחרורו, הסרט הוביל למחאות ציבוריות כנגד האופן בו ורהובן הציג בסרט הומואים, נוצרים, משטרה ועיתונות.
למרות שלאחר מכן והובן עשה עוד סרט אחד נוסף בהולנד, התגובות השליליות לסרט זה הובילו אותו לעזוב להוליווד.
למרות המחלוקות הרבה סביבו, הסרט היה פופולרי מאוד לזמנו, עם 1,124,162 צופים בהולנד בלבד.
בארצות הברית הסרט זכה להצלחה (אם כי לא גדולה), ועזר להשיק את הקריירה ההוליוודית של ורהובן וכמה משחקני הסרט, ביניהם ירון קרבה, רוטגר האוור ורנה סוטנדייק.
שני נהגי מרוץ אופנועים צעירים, רין (הנס ואן טונגרן) והנס (מרטן ספנג'ר), והמכונאי שלהם, איף (טון אגרברג), חולמים על כסף, תהילה וסקס.
הם מעריצים את אלוף המרוצים האגדי חריט וויטקאמפ (רוטגר האוור), שמעניק להם השראה.
חייהם משתנים, כאשר הם פוגשים בנערה צעירה ופתיינית בשם פינטיה (רנה סוטנדייק), אשר בסופו של דבר, היא גורמת לשלושת הנערים להתמודד עם המציאות - הצלחות, כישלונות והומוסקסואליות.
שם השחקן/נית שם הדמות אודות הדמות הערות הנס ואן טונגרן ריין רנה סוטנדייק פינטיה טון אגרברג איף מרטן ספנג'ר הנס מריאנה בויר מאיה פיטר טוינמן ג'אפ
בעשור הראשון של המאה ה-20 החל מרוץ חימוש ימי בין ברזיל, ארגנטינה וצ'ילה - שלוש הארצות העשירות והחזקות ביותר באמריקה הדרומית - כאשר ברזיל הזמינה מחברה בריטית שלוש אוניות מערכה מסוג דרדנוט.
נכון לאותה העת היו הדרדנוט לחוד החנית של פיתוח הציים ברחבי העולם והן עלו בעשרות מונים ביכולותיהם המבצעיות על אוניות מערכה קודמות.
בתחילת המאה ה-20, הצי הברזילאי היה חלש ומוזנח לעומת מקביליו הצי הארגנטינאי והצי הצ'ילאני.
הפרש זה התבטא באיכות ובכמות כלי השיט הפעילים הכוללת.
ב-1904, הקונגרס הלאומי של ברזיל הצביע בעד העברת תקציב רחב היקף להביא לסיום ההפרש הקיים.
תומכי מדיניות זאת טענו בעיקר כי מהלך שכזה יתרום לחיזוק יוקרתה ומעמדה הבינלאומי של ברזיל.
על אף העובדה שמספר ספינות הוזמנו בידי ברזיל בין 1904 ל-1906, כניסתה לשירות של אה"מ דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי באותה השנה שינה את פני המערכה הימית ברחבי העולם.
ממשלת ברזיל ביטלה עסקאות קודמות וריכזה את ההשקעות שלה בהזמנת שלוש אוניות המערכה מסדרת מינאס ז'ראיס מסוג דרדנוט מיצרן אוניות בריטי.
עקב החשיבות הימית של הדרדנוט, קנייתם בידי ברזיל הובילה להתעניינות בינלאומית.
כאשר הגיעה השעה לתחילת בניית הדרדנוט השלישי של הצי הברזילאי מסדרת מינאס ז'ראיס, ההשקעה פגשה בקשיים חריפים: שפל כלכלי ומרד מלחים שכונה "מרד השוט" ב-1910. קשיים אלו, כמו גם עיקובים בבנייה שנוצרו עקב שינויים תכופים בעיצוב האונייה הובילו לשיקול מחודש של ההשקעות.
מלחמת העולם הראשונה בלמה בפועל את מרוץ החימוש הימי של ברזיל, ארגנטינה וצ'ילה, שכן לפתע מצאו עצמן שלוש הארצות ללא האפשרות להזמין אוניות חדשות ממפתחים אשר מעבר לים.
המלחמה עצרה את פיתוח הרישאלו, הסופר דרדנוט הברזילאי, עוד כשהייתה בשלבי שרטוט.
שני דרדנוט של הצי הצ'ילאני נמכרו לבריטים לתקופת המלחמה, ואחד מהם נקנה מחדש בידי צ'ילה מאוחר יותר.
מכיוון שאוניות הדרדנוט שפותחו בעבור ארגנטינה פותחו בארצות הברית - שהייתה למדינה נייטרלית בתחילת המלחמה - הם נכנסו לשירות הצי הארגנטינאי על כל מקרה ב-1915. לאחר המלחמה, שאיפות חימוש ימי מחודש מטעמן של ברזיל וצ'ילה קראו לבניית סוג חדש של דרדנוט, אך שאיפות אלו מעולם לא התממשו.
מרוץ החימוש הימי הארגנטינאי - צ'ילאני
עשור לאחר מכן, ממשלת צ'ילה הגדילה משמעותית את תקציב חיל הים שלה והזמינה את ספינת הקרב 'קפיטן פראט' (Capitán Prat), שתי סיירות מוגנות ושתי סירות טורפדו.
אוניות אלו התווספו לשתי אוניות סוללות מרכזיות והסיירת המוגנת 'אסמראלדה'.
רכישות ימיות אלו היו סיבה מרכזית לדאגה עבור ממשלת ארגנטינה, שעדיין היו לה תביעות חופפות לאלו של צ'ילה על נחלות בפטגוניה וזה עתה צפתה בצ'יליאנים מנצחים את פרו ובוליביה באופן מכריע במלחמת האוקיינוס השקט.
יתר על כן, בעוד שלארגנטינה היו יותר ספינות מלחמה מאשר הצ'יליאנים, כלי השיט שלהם היו קטנים יותר והצוותים שלהם פחות מנוסים מהצ'יליאנים שהשיגו ניסיון בקרב.
מול אתגרים אלה, ממשלת ארגנטינה פעלה במהירות להזמין שתי אוניות מערכה.
בכך החל מרוץ חימוש ימי בין שתי המדינות שנמשך עד שנות ה-90 של המאה ה-19, ושרד אפילו את מלחמת האזרחים בצ'ילה ב-1891 שרוששה את קופת האוצר של המדינה.
שתי המדינות ביצעו הזמנות של סיירות ממעצמות ימיות אירופאיות במהלך השנים הבאות, כאשר כל הזמנה כוללת גידול בהוצאות ביחס לקודמת; המירוץ הסלים באמצע העשור כאשר שתי המדינות במקום החלו להזמין סיירות משוריינות חזקות.
על אף שהמתחים התקררו לזמן קצר החל ב-1898 עם הבוררות האמריקאית המוצלחת של מחלוקת גבול בצפון אזור פונה דה אטקמה והגשת המחלוקת בפטגוניה לבוררות בריטית.
עם זאת, הדטאנט הנ"ל התמוסס רק שלוש שנים מאוחר יותר כאשר הצי הארגנטינאי קנה שתי סיירות משוריינות מאיטליה והצי הצ'יליאני הזמין שתי אוניות מערכה פרה-דרדנוט ממספנות בריטיות.
הארגנטינאים הגיבו בחתימה על הצהרות המביעות כוונה לקניית שתי ספינות קרב גדולות יותר.
המחלוקת הגוברת הטרידה את ממשלת בריטניה, שכן סכסוך מזוין ישבש את האינטרסים המסחריים הנרחבים שלה באזור.
הבריטים תיווכו במשא ומתן בין ארגנטינה לצ'ילה, וההסכמים של מאי נחתמו ב-28 במאי 1902. ההסכם השלישי בסדרה הגביל את החימוש הימי של שתי המדינות; על שניהם נאסר לרכוש אוניות מלחמה נוספות למשך חמש שנים מבלי לתת הודעה מוקדמת של שמונה עשר חודשים טרם הרכישה.
אוניות המלחמה שהוזמנו ב-1901 נמכרו: מתוך הרכישות של צ'ילה אונייה אחת נרכשה בידי הצי המלכותי הבריטי והשנייה בידי הצי הקיסרי היפני; תוכניות עבור ספינות הקרב הגדולות יותר של ארגנטינה בוטלו.
בנוסף, 'קפיטן פראט' הצ'ילאנית ושתי סיירות משוריינות ארגנטינאיות פורקו מעיקר נשקם למעט הסוללות הראשיות שלהם, שכן לא היה מנוף בארגנטינה שהיה מסוגל לסלק את צריחי התותחים של הסיירות.
בעקבות הפיכה צבאית ב-1889, שהפילה את הקיסרות הברזילאית והעלתה במקומה את הרפובליקה הברזילאית הראשונה, חלקים גדולים מהצי של ברזיל נטלו נשק נגד הממשלה החדשה ויצאו בסדרת מרידות ב-1891 ובין השנים 1893–1894. בנוסף לכך הצבא נגרר ללוחמת שחיקה במלחמת אזרחים שאירעה בצפון-מזרח המדינה וכונתה מלחמת קאנודוס.
האופוזיציה של חיל הים לממשלה עלתה לו ביוקר.
למרות ההרחבות של תקציב הצי בארגנטינה ובצ'ילה והטכנולוגיה הימית המתקדמת במהירות של העידן, בשנת 1896 היו לצי הברזילאי רק ארבעים וחמישה אחוזים מכוח האדם הנדרש לתפעול המלא שלו.
יתרה מכך, עד סוף המאה ספינות השריון המודרניות היחידות שלו היו שתי אוניות קטנות להגנת החופים.
עם הגנות רעועות כל כך, הביע ז'וזה מריה דה סילבה פאראנוס, הברון של ריו ברנקו ושר החוץ של ברזיל חשש כי הדבר היחיד שנותר מגן על גבולותיה של ברזיל זה היוקרה ההיסטורית מימי הקיסרות.
עם תחילת המאה העשרים, הגדלת הביקוש העולמי לקפה וגומי הובילה לכלכלת הקפה של ברזיל ולתנופת תעשיית הגומי.
הרווחים שהתקבלו העניקו לפוליטיקאים פיניירו מאשאדו מריו גראנדה דו סול והברון ריו ברנקו את ההזדמנות לבנות צי חזק כדי להשיג את מטרתם להביא את ברזיל למעמד של מעצמה בינלאומית.
הקונגרס הלאומי של ברזיל העביר תוכנית רכישה ימית גדולה ב-14 בדצמבר 1904, אך הצי חילק את עצמו לשני פלגים על אילו ספינות יש לרכוש.
האחד, שנתמך על ידי חברת החימוש הבריטית ארמסטרונג ויטוורת' (שבסופו של דבר קיבלה את הצו), העדיפה צי המרוכז סביב מספר קטן של אוניות מלחמה גדולות.
השני, שנתמך על ידי ריו ברנקו, העדיף צי גדול יותר המורכב מאוניות מלחמה קטנות יותר.
בתחילה, סיעת אוניות המלחמה הקטנות יותר ניצחה.
1,452 הועבר ב-30 בדצמבר 1905, זה אישר תקציב של 4,214,550 ליש"ט (בערך מודרני, 1,685,820 ליש"ט בערך של 1906) לבניית אוניות מלחמה חדשות, שלוש ספינות קרב קטנות, שלוש סיירות משוריינות, שש משחתות, שתים עשרה ספינות טורפדו, שלוש צוללות ואוניית פחם.
ההתיישנות של הצי הומחשה לאחר שספינת קרב התפוצצה במפתיע עקב תקלה מוקדם יותר באותה שנה.
אף על פי שההזמנות הגיעו לחברה בריטית, שגריר בריטניה בברזיל התנגד להתרחבות הימית המתוכננת בשל עלותה הגדולה והשפעתה השלילית על היחסים בין ברזיל לארגנטינה.
הוא ראה בה "התגלמות של יוהרה לאומית, בשילוב עם מניעים אישיים בעלי אופי ממוני".
גם שגריר ארצות הברית בברזיל התבטא נגד הרכישה והזהיר את משרד החוץ שלו מפני ערעור היציבות האזורית שעלול להתרחש אם המצב יהפוך למירוץ חימוש ימי מלא.
ממשלת ארצות הברית ניסתה להכריח באופן דיפלומטי את הברזילאים לבטל את הרכישה, אך ניסיונות אלה נדחו; הברון ריו ברנקו העיר שהיענות לדרישות האמריקאיות תהפוך את ברזיל לחסרת אונים כמו קובה, שהחוקה החדשה שלה אפשרה לממשלה האמריקאית להתערב בענייני הפנים שלה.
לאחר שהחלה הבנייה של שלוש אוניות המלחמה הקטנות החדשות של ברזיל, ממשלת ברזיל החליטה לשקול מחדש הרכישות ובחרה לרכוש במקום זאת את אוניות המלחמה ולהשקיע בהן קודם כל (דבר שיקרה עוד כמה פעמים במהלך בניית 'ריו דה ז'ניירו' ב-1913).
החלטה זאת נבעה מהופעת הבכורה של קונספט הדרדנוט החדש של הממלכה המאוחדת, שייצגה, בדמות הספינה המכונה ב-1906, פריצת דרך בתעשיית הלוחמה הימית, כאשר הדרדנוט נשאה כוח אש והייתה בקני מידה גדולים בהרבה מכל ספינה קודמת שציי המעצמות אחזו בה.
סימן ההיכר של סוג ספינת מלחמה חדשה זה היה חימוש ה"תותחים גדולים בלבד" שלה, אשר השתמש בנשק רב יותר בקליבר כבד מאשר אוניות מלחמה קודמות, והוא הפך את הספינות הברזילאיות המקוריות למיושנות טרם שהושלמו.
התקציב שאושר להרחבת הצי הוקדש לבניית: שלוש אוניות דרדנוט, שלוש סיירות תצפית (צומצם בהמשך לשתיים), חמש עשרה משחתות (צומצם בהמשך לעשר) ושתי תומכות צוללות (צומצם בהמשך לאחת).
המהלך נעשה בתמיכה רחבת היקף של פוליטיקאים ברזילאים, כולל פיניירו מאשאדו, וההצבעה עברה כמעט פה אחד בסנאט.
כמו כן הייתה תמיכה נרחבת לרכישה מצד חיל הים - כעת עם נציג מטעמו מהסיעה התומכת בבניית אוניות גדולות, תת-אדמירל אלכסנדרינו פאריה דה אלנסר, הוא שר הצי - והעיתונות הברזילאית.
ובכל זאת, שינויים אלו נעשו תוך קביעה שהמחיר הכולל של התוכנית הימית החדשה לא יעלה על התקציב המקורי, ולכן הגידול במשקל האוניות המוזמנות נעשה במקביל לחיסולן של סיירות משוריינות קודמות והפחתת מספר ספינות המלחמה מסוג משחתת.
שלוש אוניות המלחמה שעליהן החלה הבנייה נגרטו החל מ-7 בינואר 1907, והתכנון של הדרדנוט החדש אושר ב-20 בפברואר.
עיתונים החלו לסקר את פיתוח אוניות המלחמה הברזילאיות במרץ, וחברת ארמסטרונג החלה בבנייה ב-17 באפריל.
ההזמנה המלאה - כולל שלושת הדרדנוט ושתי הסיירות - סוקרה על ידי ניו יורק הראלד, דיילי כרוניקל והטיימס מאוחר יותר באותה שנה.
ההזמנה הברזילאי למה שפרשנים באותה העת כינו "ספינת הקרב החזקה ביותר בעולם" הגיע בתקופה שבה מדינות מעטות בעולם הזמינו חימוש בקני מידה כזה.
ברזיל הייתה המדינה השלישית עם צי דרדנוט בתהליכי בנייה, אחרי הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
פירוש הדבר היה שברזיל עומדת מלפני מעצמות כגון הרפובליקה הצרפתית השלישית, הקיסרות הגרמנית, האימפריה הרוסית והאימפריה היפנית.
מכיוון שדרדנוט הקנו לבעליהן יוקרה במעמד בינלאומי, בדומה במקצת לנשק גרעיני עשורי שנים מאוחר יותר, הצו עורר סערה ביחסים הבינלאומיים.
עיתונים וכתבי עת ברחבי העולם העלו השערות כי ברזיל פועלת כמייפת כוח למדינה חזקה יותר שתשיג ידיה על שתי אוניות הדרדנוט הראשונות זמן קצר לאחר השלמתם, בעקבות ספקות לגבי יכולתה לשאת נשק שכזה.
מקורות אמריקאים, בריטים וגרמנים רבים הפנו אצבע כלפי הממשלות האמריקאיות, הבריטיות, הגרמניות או היפניות במזימה חשאית לרכוש את כלי השיט.
בצד השני של האוקיינוס האטלנטי, בעיצומו של מרוץ החימוש הימי האנגלו-גרמני, זעמו חברי בית הנבחרים הבריטי על היעדים האפשריים של אוניות המלחמה, אם כי הלורד הראשון של האדמירליות, האדמירל ג'ון (ג'קי) פישר, הצהיר בעקביות שהם לא מאמינים שתתרחש מכירה סמויה כלשהי שיבצעו הברזילאים עם מעצמה אחרת.
באמצע יולי וספטמבר 1908 דנו בבית הנבחרים ברכישת הספינות כדי לחזק את הצי המלכותי ולהבטיח שהן לא יימכרו ליריב זר, מה שישבש את תוכנית הצי הבריטי שנקבע ב"תקן דו-כוח".
במרץ ושוב בסוף יולי 1908, ממשלת ברזיל הכחישה רשמית שהיא מתכננת מכירה.
מטבע הדברים, נושא רכישת הדרדנוט הברזילאים שכבר בתהליכי בנייה הועלה, ומק'קנה נאלץ להכחיש רשמית שהממשלה מתכננת להגיש הצעה עבור מכירת אוניות מלחמה נוספות.
הוא גם הוסיף והצהיר שמכירה לאומה זרה תהיה חסרת משמעות, שכן "העליונות הנוכחית שלנו בחוזקה בשנים 1909–1910 כל כך גדולה שלא יעלה חשש אצל מועצת האדמירליות (ממכירת אוניות למעצמות משניות נוספות)."
ממשלת ארגנטינה נבהלה מאוד מהמהלך הברזילאי, והיא פעלה במהירות לבטל את ההגבלות הימיות שנקבעו בהסכם עם צ'ילה ב-1902. בנובמבר 1906 שר החוץ של ארגנטינה, מנואל אוגוסטו מונטס דה אוקה, ציין שכל אחת מהאוניות הברזילאיות החדשות יכולה להשמיד את כל הצי הארגנטינאי והצ'יליאני.
למרות ההפרזה לכאורה, ההצהרה שלו - שנאמרה לפני שממשלת ברזיל עוד ביצעה ריכשה מחודשת של אוניות דרדנוט - בסופו של דבר הייתה קרובה לאמת: נכון לשנת 1910, אוניות המלחמה הברזילאיות החדשות היו חזקות יותר מכל כלי שיט אחר בעולם, שלא לדבר על כל האוניות בשירות הצי הארגנטינאי או הצ'יליאני.
מתוך מחשבה על כך, 'כתב העת של האגודה האמריקאית למהנדסי ים' סבר ששמירה סדרת 'קפיטן פראט' המיושנת היא עכשיו בזבוז כסף.
ההתרעה של ממשלת ארגנטינה נמשכה תחת יורשו של דה אוקה, אסטניסלאו זבאלוס .
ביוני 1908, זבאלוס הציג תוכנית לקונגרס הלאומי הארגנטינאי שבה ארגנטינה תציע לממשלת ברזיל הזדמנות לתת לארגנטינה אחת משתי אוניות הדרדנוט הבלתי גמורות שלהם.
זה יאפשר לשתי המדינות הזדמנות ליהנות משוויון ימי יחסי.
אם הברזילאים יסרבו, תכנן זבאלוס להציב אולטימטום: אם לא יענו להצעה תוך שמונה ימים, צבא ארגנטינה המגויס יפלוש לברזיל לעבר אזור הבירה ריו דה ז'ניירו שהוגדרה כחסרת הגנות.
לרוע מזלו של זבאלוס, תוכניתו הודלפה לתקשורת, והסערה הציבורית שנוצרה בעקבותיה - אזרחי ארגנטינה התנגדו לגיוס כספים עבור המלחמה - הובילה להתפטרותו.
ממשלת ארגנטינה הייתה מודאגת עמוקה גם מההשפעה האפשרית על סחר היצוא הגדול של המדינה, שכן מצור ברזילאי על הכניסה לנהר ריו דה לה פלטה ישתק את כלכלת ארגנטינה.
רכישת דרדנוט כדי לשמור על מעמד שווה עם ברזיל תמנע, לפי דבריו של אדמירל ארגנטינאי, מ"החזקה של כוח בצד השני, שבו משב פתאומי של תסיסה עממית או גאווה פצועה עלולה להפוך (מצור) לנשק מסוכן נגדנו".
שתי המדינות התמודדו עם קושי לממן את אוניות הדרדנוט שלהן.
על אף שבארגנטינה תמכה המפלגה הלאומית האוטונומית השלטת ברכישות, הממשלה התמודדה תחילה עם התנגדות ציבורית לרכישות כה יקרות.
זרם של מאמרי מערכת עיתוניים מלהיבים שטיפחו חששות חדשות בציבור, במיוחד מהעיתון 'לה פרנסה', והתריעו על סכסוכי גבול מחודשים, במיוחד הצהרות ברזילאיות שהארגנטינאים ניסו להחזיר לידיהם את כל נחלות מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, סחבו את הציבור לתמוך ברכישות.
נשיא ארגנטינה, חוסה פיגרואה אלקורטה, ניסה להפיג את המתיחות באמצעות מסר המזהיר את הברזילאים מפני מרוץ חימוש ימי אם ימשיכו במסלולם הנוכחי.
ממשלת ברזיל השיבה בנימוק דומה לנאומו של הנשיא פנה ב-1906 בפני הקונגרס, בכך שהם האמינו שהספינות נחוצות כדי להחליף את הציוד המיושן שהותירה ההזנחה ארוכת הטווח של הצי הברזילאי, והם התעקשו שוב ושוב שהספינות לא נועדו לשימוש נגד ארגנטינה.
באוגוסט התקבלה הצעת חוק המאשרת לצי הארגנטינאי לרכוש שלוש אוניות דרדנוט על ידי בית הנבחרים בהצבעה שעברה שבעים ושניים נגד שלושה עשר.
שלושה חודשים לאחר מכן, ההצעה נפלה בסנאט לאחר שהם אישרו הסכם בוררות והממשלה הגישה הצעה אחרונה לרכוש את אחת משתי הדרדנוט הברזילאיות שהיו בהליכי בנייה.