tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנמלטים עם קמפ לשטח שבשליטת גרמניה חזרו ופלשו לצפונה של מושבת הכף ב-15 בינואר 1915 ותפסו את לוצבורג (Lutzburg), רק כדי להווכח במו עיניהם בדעיכת המרד, שאישו כבתה סופית בתחילת 1915. אלה נכנעו לון דבנטר ברביעי לפברואר 1915.
לאחר דיכוי המרד מאריץ נמלט לאירופה, וחזר למולדתו ב-1923, אז עמד בראש מפלגה לאומנית קיצונית, בעלת אופי פשיסטי, ואנטישמית.
מנהיגי המרד האחרים נידונו לעונשי מאסר של מספר שנים ולקנסות כבדים.
כשנתיים לאחר תום המרד הם שוחררו, כחלק ממדיניות פיוס לאומי שנקט בותה.
מאז הם פעלו ברובם בתוך המסגרת החוקתית, הקימו את המפלגה הלאומית שזכתה בבחירות של 1948, והחלה מאז בהנהגת מדיניות האפרטהייד.
מרידות יהודה ברומא היו סדרה של מרידות רחבות היקף של יהודי ארץ ישראל (אז, פרובינקיה יודיאה וסביבותיה) ומזרח אגן הים התיכון נגד האימפריה הרומית בין השנים 66 ל-136 לסה"נ.
המרד הגדול (66–73 לסה"נ) ומרד בר כוכבא (132–136 לסה"נ) היו מרידות לאומיות, אותן הניעה השאיפה לחידוש התקומה של מדינה יהודית עצמאית, בעוד שמרד התפוצות (115–117 לסה"נ) היה מאבק אתנו-דתי בין יהודים לשכניהם הנוכרים שהתחולל ברובו מחוץ לגבולות יהודה.
למרידות יהודה ברומא היו השלכות הרות אסון על עם ישראל.
בעקבותיהן, העם היהודי הפך מגורם דומיננטי בארץ ישראל בפרט ומזרח הים התיכון ככלל, למיעוט מפוזר, חלש ונרדף.
המרד הגדול הגיע לשיאו עם חורבן ירושלים ובית המקדש ויישובים נוספים ברחבי הארץ, ובמהלכו יהודים רבים נהרגו, נעקרו או נמכרו לעבדות.
לאחר המרד, העם היהודי איבד את האוטונומיה השלטונית שלו בארץ.
כמה עשורים לאחר מכן, הדיכוי האכזרי של מרד בר כוכבא בידי אדריאנוס הביא לתוצאות טרגיות עוד יותר: חבל יהודה התרוקן כמעט כולו מיושביו, בעקבות מעשי טבח, הרס וגירוש, ושוק העבדים הוצף בשבויים יהודים.
לאחר המלחמה, הוטלו על יהודי ארץ ישראל גזרות שמד שבוטלו כמה שנים לאחר מכן.
שמה של פרובינקיית יהודה שונה לסוריה פלשתינה.
בעקבות אובדן האחיזה ביהודה, המרכז ההנהגתי, הדמוגרפי התרבותי והרוחני של עם ישראל עבר לגליל ובהמשך לבבל, וקהילות יהודיות קטנות יותר התבססו סביב הים התיכון, ברחבי המזרח התיכון ובמקומות נוספים.
היחלשותו, ולבסוף אובדנו של המרכז הלאומי והדתי בארץ ישראל הביא לחיזוק מעמדה של יהדות התפוצות.
קהילות יהודיות בגולה התקיימו לכל אורך ימי בית שני, אולם בעקבות המרידות הלכו קהילות אלו ותפסו מקום מרכזי יותר בעולם היהודי, והצטרפו אליהן עבדים משוחררים, שבויים, גולים ויורדים מארץ ישראל.
למרידות יהודה ברומא הייתה השפעה מכרעת גם על היהדות.
חורבן המקדש בידי טיטוס בשנת 70 לסה"נ הוביל לשינוי באופייה של היהדות, שהפכה מדת של קורבנות, טהרה, תרומות ומעשרות לדת שהעמידה במרכז את התפילה הקהילתית בבתי הכנסת ולימוד התורה (שבכתב ושבעל פה).
הכיתתיות שאפיינה את ימי בית שני הלכה ונתפוגגה, וחז"ל, ממשיכי דרכם של הפרושים, זכו לבכורה.
שינוי משמעותי זה הניח את היסודות להתפתחותה של היהדות הרבנית, שהפכה לזרם המרכזי של היהדות מאז שלהי העת העתיקה.
תחת הכותרת של "מרידות יהודה ברומא" נהוג לכלול את שלוש המרידות הבאות:
המרד הגדול (66–73 לסה"נ) - נקרא גם מרד החורבן.
המרד בגליל דוכא בידי אספסיאנוס בשנת 67. בהמשך הוחלף על ידי בנו טיטוס, שהביא לחורבן ירושלים ובית המקדש השני בשנת 70 לסה"נ.
מצדה נפלה בשנת 73 לסה"נ.
פולמוס קיטוס במהלך מרד התפוצות (115–117 לסה"נ), שהתחולל בעיקר במצרים, קירנאיקה (צפון מזרח לוב של ימינו) וקפריסין.
מרד בר כוכבא (132–136 לסה"נ) - התרחש בעיקר באזור יהודה.
למשך כמה שנים קמה מדינה עצמאית בהנהגת שמעון בר כוכבא כנשיא.
המרד דוכא באכזריות על ידי הרומאים, והסתיים עם נפילת ביתר ומותו של מנהיג המרד.
כמה מרידות שכללו לחימה יהודית נגד הרומים התחוללו גם לפני שלוש המרידות הגדולות וגם לאחריהן (כדוגמת מרד ציפורי), אולם אלו היו מצומצמות יותר ולא נהוג למנות אותן עם שלוש המרידות הגדולות.
לאחר מותה של המלכה שלומציון בשנת 67 לפנה"ס, נאבקו בניה אריסטובולוס השני והורקנוס השני על השלטון בממלכה.
המצביא הרומי פומפיוס ניצל סכסוך זה, ופלש ליהודה בשנת 63 לפנה"ס וכבש אותה מידי השלטון החשמונאי.
הוא ראה את שטחי יהודה כחלק אינטגרלי מהאימפריה הרומית.
פומפיוס אף נכנס למתחם קודש הקודשים בבית המקדש בירושלים - מעשה שלא ייעשה על ידי אף אדם למעט הכוהן הגדול.
החל מכיבוש זה לא חדלו ניסיונותיהם של היהודים ביהודה להחזיר את שליטתם הפוליטית והדתית בארץ ישראל.
מיד לאחר הכיבוש, מונה הורקנוס השני על ידי הרומאים לכוהן גדול ולשליט תחת שלטונה של האימפריה הרומית.
זמן מה לאחר מכן ניסה בנו של ארסטובולוס, אלכסנדרוס להנהיג מרד באימפריה.
הוא אסף צבא גדול והתבצר במבצר אלכסנדריון, אולם מרד זה מוגר במהרה על ידי אולוס גביניוס ואלכסנדרוס נאלץ לבקש חנינה מידיו.
בינתיים הצליח אריסטובולוס השני להימלט מידי שוביו ברומא והנהיג מרד נוסף.
מרד זה נכשל וכתוצאה ממרידה זו נהרגו אלפי יהודים ואריסטובולוס הובל בחזרה לרומא.
אריסטובולוס שוחרר מכלאו על ידי יוליוס קיסר על מנת שיאבק למענו במלחמתו מול פומפיוס, אולם אריסטובולוס הורעל לפני שהספיק לעשות זאת.
לאחר רציחתו של יוליוס קיסר היה כאוס באימפריה הרומית, שנוצל על ידי הפרתים על מנת לפלוש לסוריה.
בנו השני של אריסטובולוס, מתתיהו אנטיגונוס ניצל זאת והומלך בחסות הפרתים למלך יהודה, תוך כדי מיגור תומכי הורקנוס מיהודה, ביניהם הורקנוס עצמו שאוזניו קוצצו על מנת שלא יוכל עוד לשמש כמלך או ככוהן גדול.
הורדוס, שלימים יהיה מלך בעצמו והיה מתומכיו של הורקנוס, הצליח להימלט מפני גורל דומה ונסע לרומא.
ברומא הומלך הורדוס למלך על יהודה ויצא בחסות לגיונות רומאיים לכבוש את הטריטוריה שלו.
מאבקו של אנטיגונוס בחסות הפרתים היה למעשה חסר כל סיכוי ובשנת 37 לפנה"ס נפלה ירושלים בידי צבאו של הורדוס.
כך החל הורדוס את שלטונו ביהודה - שלטון חזק שמיגר כל סיכוי למרד יהודי בתקופתו.
יהודה תחת שלטונם של נסיכים ונציבים
עם מותו של המלך הורדוס בשנת 4 לפנה"ס שהוריש לבנו ארכלאוס את ירושלים ומרבית הנתחים הטריטוריאליים ביהודה, פרץ מרד נוסף של יהודי הממלכה.
מרד זה כונה במקורותינו פולמוס וארוס והוא פרץ בצורה די ספונטנית בכמה אזורים ביהודה.
באדום מרדו כמה אלפים מחייליו של הורדוס.
בציפורי היה זה יהודה בן חזקיה שהשתלט על מחסני נשק, בפראיה היה זה שמעון שהמריד את האזור במעשי בזיזה וכן גם רועה בשם אתרונגאיוס ואחיו המרידו חלקים נרחבים ביהודה.
המרד מוגר בצורה אכזרית למדי בידי פובליוס קווינקטיליוס וארוס, נציבה של סוריה שכבש את ירושלים במהלך חג השבועות והחזיר את ההגמוניה לתומכי הורדוס ולארכילאוס שמונה כאתנארכוס (נשיא העם).
בשנת 6 לספירת הנוצרים הודח ארכלאוס על ידי הקיסר אוגוסטוס ויהודה הפכה לפרובינקיה רומית בניהולו של נציב.
בשל כך הוחלט לערוך מפקד אוכלוסין בפרובינקיה.
מפקד זה עורר תגובות נזעמות מצד גורמים רבים בקרב העם שמפקד זה לטעמו היה מנוגד לחוקי היהדות.
מורדים יהודים בראשות יהודה בן חזקיה מוגרו עד מהרה בידי נציב סוריה קוויריניוס.
התמרמרות נוספת של העם היהודי כנגד השלטון הרומי התרחשה לאחר מותו של המלך אגריפס הראשון בשנת 44, כאשר נציבים מושחתים ששלטו ביהודה לא תרמו להרגעת הרוחות.
מרידה פרצה בימיו של הנציב אלבינוס.
תחת שלטונו של הניצב, גסיוס פלורוס, החלו לפרוץ מהומות בירושלים שפתחו את מאורעות המרד הגדול שפרץ בשנת 66 ובשיאו כוננה ממשלה יהודית בירושלים למשך כ-3 שנים.
אולם המצביאים אספסיאנוס ולאחריו בנו טיטוס הצליחו למגר את המרד, כאשר בסופו חרבה ירושלים ובית המקדש בשנת 70. מאות אלפי יהודים נהרגו ונשלחו לעבדות, היהודים בכל רחבי האימפריה אולצו לשלם מס משפיל והמרכז הרוחני של העם היהודי נדד ליבנה.
את מרבית המידע אודות המרד ניתן למצוא בחיבוריו של המצביא והסופר היהודי יוספוס פלאביוס.
גם לאחר חורבנו של בית המקדש, לא כלו ניצי המרידות ביהודה וסביבותיה.
בשנים 115–117 פרצו מרידות בסביבותיה של ארץ ישראל: באלכסנדריה, בקפריסין, בקירנה ובמסופוטמיה שכונו "מרד התפוצות".
בו בזמן ישנן עדויות במקורות על מרד גם ביהודה שכונה פולמוס קיטוס.
מרידות אלה פגעו במאמץ המלחמתי של הקיסר טראיאנוס במזרח שנכשל בכיבושים חדשים, והמרידות מוגרו על ידיו ביד קשה.
בשנת 132 פרץ מרד נוסף ביהודה, ויש אף יאמרו העצום ביותר בהיקפו.
היה זה בהנהגתו של שמעון בן כוסִבה שכונה "בר כוכבא".
מרד זה הצליח בתחילתו וביהודה כונן ממשל עצמאי בראשותו של מנהיג המרד שכונה "נשיא".
אולם שליחת לגיונות רבים ליהודה בראשותו של יוליוס סוורוס מפרובינקית בריטניה חיסלה את המרד ביד אכזרית.
העם היהודי איבד את ההגמוניה שלו ביהודה, הנהגת העם עברה מיהודה לגליל, נגזרו גזירות חמורות על הדת היהודית עצמה, העיר ירושלים הפכה לעיר הלניסטית אלילית שכונתה "איליה קפיטולינה", הפרובינקיה כונתה מעתה "סוריה-פלשתינה" במטרה לנתק את הקשר בין היהודים לטריטוריה של ארץ ישראל.
המרידות במאות הראשונה והשנייה לספירה הביאו להידלדלות מהותית של האוכלוסייה היהודית באימפריה הרומית בעקבות הרג ולרדיפה דתית והמרת דת בכפייה או מבחירה.
נפילת בית המקדש השני, החרבתה של ירושלים ואיבוד אחיזה בארץ יהודה הפכו את היהודים למיעוט ללא סמלים לאומיים, ועל אף נוכחות בגליל שנמשכה מאות שנים לאחר מכן, היהודים איבדו את האוטונומיה השלטונית.
הדת היהודית הפכה לדת המרוכזת סביב בתי הכנסת בקהילות מפוזרות והמשיחיות הפכה למושג אבסטרקטי.
מרד בר כוכבא הכה קשות את העם היהודי בארץ ישראל ששוב לא אץ אלי מרד מידי דור.
שינוי שמה של ארץ ישראל לאחר מרד בר כוכבא ל"סוריה-פלשתינה", שסימל עבור הרומאים את הניתוק בכפייה של העם היהודי מארץ ישראל, היה אף הוא הרה אסון, והשלכותיו ניכרות על המצב הגאופוליטי באזור עד ימינו אנו.
בשנת 351 פרץ מרד כנגד הקיסר קונסטנטיוס השני.
מרד זה שכונה מרד גאלוס הונהג על ידי פטריקיוס שלא הצליח לסחוף אחריו המונים כפי שעשה זאת בר כוכבא, אולם גם כך הצליח להשתלט על ירושלים.
אולם המרד דוכא די בקלות על ידי הרומאים, והיחסים הטובים ששררו בין הנהגת החכמים היהודית לשלטונות הרומאיים נשמרו.
בשנים 613 עד 617 פרץ מרד היהודים נגד הרקליוס כאשר יהודי ארץ ישראל תמכו בפלישה הפרסית ממזרח.
בעקבות המרידה הוחזרה השליטה בירושלים לידי היהודים בהנהגתו של בנימין מטבריה.
עם הידרדרות המצב הביטחוני והשתלטותה של האימפריה הביזנטית, נכנעו יהודי ירושלים ונטבחו ללא רחם.
בשנת 638 נכבשה ארץ ישראל בידי הערבים בראשות עומר בן אל-ח'טאב, בסיוע קבוצות יהודיות.
בכך תם עידן שלטון הרומאים והביזנטים בארץ ישראל.
מריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (14 במאי 1854 - 6 בדצמבר 1920), הידועה גם בשם מריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, הייתה בתו של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין, ורעייתו של ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
הדוכסית מריה אלכסנדרינה אליזבת אלאונורה נולדה ב-14 במאי 1854, ילדתם השלישית ובתם הראשונה של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ורעייתו הראשונה אוגוסטה, נסיכת רויס-קסטריץ.
אמה מתה כשהייתה בת שמונה ואביה נישא פעמיים לאחר מותה.
ב-28 באוגוסט 1874 נישאה מריה לולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ילדו החמישי ובנו השלישי של צאר רוסיה אלכסנדר השני.
קיריל (1876-1938) - לאחר המהפכה הרוסית ורציחתם של רבים מבני משפחת המלוכה שימש כראש שושלת רומנוב והכריז על עצמו כצאר.
אנדריי (1879-1956) - נישא למאהבתו מתילדה קז'שינסקה, רקדנית בלט שהייתה גם מאהבתו של הצאר ניקולאי השני.
אלנה (1882-1957) - נישאה לניקולאס, נסיך יוון ודנמרק, בנו של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים.
המשפחה התגוררה בארמון ולדימיר שבסנט פטרבורג, שם ביססה מריה את שמה כאחת המארחות הטובות ביותר בעיר.
הנסיכה לא הסתדרה עם גיסה הצאר ובמיוחד עם גיסתה, הצארינה, והיא הפכה את ארמון ולדימיר לחלופה לחצר המלוכה.
בעלה ולדימיר מת בשנת 1909.
מריה הייתה בת שושלת רומנוב האחרונה שהצליחה להימלט ללא פגע מרוסיה לאחר תחילת המהפכה.
היא בילתה את השנה הראשונה למהפכה באזור הקווקז שכן עדיין קיוותה כי בנה קיריל ירש את הכתר.
עם התקרבם של הבולשביקים לאזור בשנת 1918 ברחה המשפחה באמצעות סירה בים השחור לעיר אנאפה ולאחר שנה וחצי, כאשר הצבא הלבן היה על סף תבוסה סופית, עזבו את האזור לתמיד ושטו לוונציה.
מריה המשיכה במסעה מוונציה דרך שווייץ לצרפת, שם החלה בריאותה להדרדר.
היא נפטרה בעיירה קונטרסויל שבצפון-מזרח צרפת ב-6 בדצמבר 1920, בת 66, מוקפת על ידי משפחתה.
בעזרתו של חבר המשפחה הוברח אוסף התכשיטים של מריה מחוץ לרוסיה וכיום אחד מנזריה נמצא בבעלותו של המלך צ'ארלס השלישי.
מרידות השומרונים הייתה סדרת התקוממויות השומרונים נגד האימפריה הביזנטית במהלך המאה ה-5 וה-6 בפרובינקיה פלשתינה פרימה.
הם אופיינו באכזריות שני הצדדים ודיכויים על ידי הביזנטים ושותפיהם משבט ע'סאן שגרמו לצמצום אוכלוסיית השומרונים עד כדי כך, שהנוצרים הפכו לקבוצה השולטת בפרובינקיה במשך עשרות שנים לאחר מכן.
יש היסטוריונים המשווים בין התוצאות הללו לתוצאות מרידות יהודה ברומא במאה ה-1 וה-2 לספירה.
חיי השומרונים בפרובינקיה יודיאה תחת האימפריה הרומית היו קשים.
על אף שלא היו יעד הפגיעה, הם סבלו מהשלכות המרידות היהודיות בין השנים 66 עד 136 לספירה.
במהלך התקופה הזאת הקהילה היהודית נעלמה כמעט כליל בשל גלות מרצון לארצות פגאניות בכדיי לשמר את הדת היהודית (שנרדפה בידי הנוצרים שפלשו לארץ ישראל), פרט לאזור הגליל והבשן.
במקומם במרכז התיישבו השומרונים והנוצרים הביזנטיים בעוד הנבטים ובני שבט ע'סאן הנוצרים התיישבו באזורי הספר.
תקופה זו נחשבת לתור הזהב של הקהילה השומרונית.
המתחם המקודש על הר הגריזים שוקם במידת מה לאחר מרד בר כוכבא בשנת 135 לספירה לערך.
עם נסיגת הכוחות הרומיים, שומרון נהנתה מעצמאות מסוימת בין המאות השלישית והרביעית.
בבא רבה שהיה מנהיגם באותה העת, בנו של הכהן הגדול של עדת השומרונים, חילק את אדמות האזור שנוהלו על ידי משפחות שומרוניות, ביצע שורת רפורמות וייסד מוסדות ויסד את רוב הטקסים הדתיים.
אך העצמאות למחצה הזו נגמרה כאשר כוחות ביזנטיים פלשו לשומרון.
גזירות קשות נגזרו על השומרונים ועל היהודים.
בבא רבה ארגן את המרד, אשר תחילתו הייתה בגירוש גובי המיסים, פעולה שהסתיימה בהצלחה.
הסופר מיכה יוסף ברדיצ'בסקי הציג בספרו "צפונות ואגדות" תיאור ספרותי של תחילתו של המרד שהסתיים בהצלחה:
סופו של בבא רבה היה שהוזמן לקונסטנטינופול, שם נאסר ומת בכלא בשנת 362 ונקבר.
המרד הבא התרחש בשנת 484 בעקבות חששם של השומרונים משמועה כי קברי בניו ונכדיו של אהרן - אלעזר הכהן, איתמר הכהן ופינחס - המסורתיים יועברו למקום אחר על ידי נוצרים.
בעקבותיה שומרונים פלשו לקתדרלה של ניאפוליס, רצחו את הנוכחים בה וקטעו אצבעותיו של בישוף טרבינתוס.
בהמשך הפולשים המליכו את יוסטא והתקדמו לעבר קיסריה, בה התגוררה קהילה שומרונית גדולה.
גם שם נערך על ידי השומרונים רצח נוצרים וכנסיית סנט פרוקופיוס המקומית הוחרבה על ידם וניצחון נחגג על ידי יוסטא בקרקס.
לפי יואנס מללס, השליט על הפלשתינה (dux Palaestinae) אסקלפיאדס הוא זה שהביס את יוסטא, הרג אותו ושלח את ראשו לזנון, קיסר האימפריה הביזנטית.
לפי פרוקופיוס, טרבינתוס הלך לדרוש נקמה מן הקיסר בעצמו והקיסר הוא זה שהכניע את המרד.
לפי מקורות שומרוניים, זנון (שנקרא אצלם "זית מלך האדום") הוא זה שהתחיל את המרד, אסף את הזקנים ודרש מהם להתנצר, לכשסירבו רצח רבים מהם והפך בית הכנסת השומרוני לכנסייה וקבר בהר גריזים את בנו כך שהמתפללים יתפללו לעבר צלב.
יש היסטוריונים מודרניים הסבורים כי המקורות השומרוניים מתארים את האירועים בסדר הפוך להתרחשותם, מכיוון שרדיפות זנון נראות כתגובה למרד והיו צריכות להתרחש אחריו בסביבות שנת 489. כמו כן, נאסר על השומרונים לעלות להר גריזים ובמקום נבנה מגדל תצפית להתריע מאירועים דומים.
ב-495 כבשה קבוצת שומרונים בהנהגת אישה את הר גריזים, פלשה לכנסיית מריה הקדושה וטבחה בחיל מצב בה.
המרד דוכא על ידי פרוקופיוס, המושל הביזנטי של אדסה, שהרג את ראשי המורדים.
מרד גדול יותר שיש המתייחסים אליו כ"המרד הסופי" של השומרונים התרחש ב-529 תחת הנהגת יוליאנוס בן צבר במטרה ליצור ישות עצמאית.
הוא נחשב למרד האכזרי כשבישוף העיר ניאופוליס, אמונאס נרצח, הכמרים הנוצריים נחתכו לגזרים ונשרפו יחד עם שרידי קדושים נוצריים.
כוחות יוסטיניאנוס הראשון ביחד עם בני ע'סאן הכניעו אותו: בין 20,000 ל-100,000 שומרונים נהרגו ורבים נלקחו לעבדות.
האמונה השומרונית נקבע כאסורה באימפריה הביזנטית.
המרד התחיל בתחילת יולי 556 ונמשך, כנראה, עד 572. במרד הזה יחד עם כוחות יהודים בקיסריה שומרונים תקפו והרגו נוצרים בעיר ולאחר מכן בזזו את הכנסיות.
המושל סטפנוס נרצח בביתו ופקודה לדכא את המרד הוטלה על מושל אמאנטיוס רק לאחר שאלמנתו של סטפנוס הגיעה לקונסטנטינופול.
עד אז המרד התפשט עד בית לחם שם המורדים שרפו את כנסיית המולד.
המרד היה קטן בהיקף המשתתפים בו ממרד בן צבר והמקורות מדברים על 100 עד 120 אלף שומרונים שנרצחו בדיכוי.
רוב העונשים הוטלו במחוז קיסריה בו פרץ המרד.
הם נפגעו בנוסף מן העונשים בעקבות מרד היהודים נגד הרקליוס של היהודים ב-629. הרוב שהיה להם בשומרון ובשוליו נעלם וקיימת ההערכה כי הושמדו למעלה ממיליון שומרונים.
כשפלשו הכובשים המוסלמים עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל הם לא הכירו במעמד השומרונים כד'ימי והאחרונים היו נתונים לאסלום בכפייה בתקופת שלטונו של בית עבאס.
מרידיאנה (באיטלקית: Meridiana; מפברואר 2010 עד אפריל 2013 נקראה החברה מרידיאנה פליי) הייתה חברת תעופה איטלקית שהפעילה טיסות שכר ליעדי פנים באיטליה וכן יעדים בינלאומיים באירופה, ארצות הברית, אמריקה הלטינית, אפריקה ואסיה.
החברה נוסדה בשנת 1963 כאליסרדה על מנת לקדם תיירות פנים לאי האיטלקי סרדיניה.
בשנות פעילותה טסה החברה ליותר מ -51 טיסות סדירות ושכר ליעדים פנימיים, אירופיים ובין יבשתיים מנמל התעופה הראשי שלה אולביה קוסטה סמרלדה.
חברת התעופה הפרטית האיטלקית הפעילה גודל צי מעורב של בואינג ומקדונל דאגלס.
בשנת 1991 הוחלט לשנות את שם החברה למרידיאנה ומאז החלה להפעיל טיסות ליעדים מרכזיים באירופה כגון: ברצלונה, פריז, לונדון ופרנקפורט.
בפברואר 2010 התמזגה החברה עם יורופליי, ובעקבות זאת שינתה את השם למרידיאנה פליי.
ביולי 2011 התמזגה החברה עם אייר איטלי (הישנה) אשר המשיכה לבצע טיסות עבור מרידיאנה.
באפריל 2013, שינתה החברה את שמה בחזרה ל"מרידיאנה".
בשנת 2017 נרכשו חלק ממניות חברת ההחזקות של החברה על ידי קטר איירווייז.
לאחר מכן הוחלט כי החברה תתמזג עם חברת הבת שלה אייר איטלי (הישנה) תחת המותג אייר איטלי כחברה חדשה.
מהלך זה יצא לפועל בתחילת שנת 2018.
בשנת 2020 הודיעה חברת אייר איטלי על פשיטת רגל.
החברה הפעילה 2–3 טיסות שכר שבועיות בין מילאנו לנמל התעופה בן-גוריון במשך כל השנה.
כמו כן, החברה הפעילה טיסות שכר עונתיות מורונה, אולביה, רומא וברגמו לנמל התעופה בן-גוריון.
הטיסות בוצעו במטוס בואינג 737-800.
מרידות המלחים בְּסְפִּיטְהֶד וְנוֹר היו שתי מרידות גדולות של מלחי הצי המלכותי הבריטי ב-1797. אין מדובר בהתקוממויות אלימות, אלא בהפגנות של מורת-רוח ומחאות בדרישה להגדלת השכר ולהטבת תנאי החיים באוניות.
מקרים נוספים, קטנים יותר, אירעו באותה שנה גם באוניות ובמקומות נוספים, אך רוח של התמרמרות ותרעומת נשבה בקרב מלחי הצי כולו.
המרידות העמידו את בריטניה במצב מסוכן, משום שנמצאה באותה שעה במלחמה עם צרפת המהפכנית.
אחדים מקרב המעמד השליט הבריטי לא הסתירו את דאגתם גם מפני האפשרות שהמרידות בצי יציתו התקוממות רחבה יותר, דומה למהפכה הצרפתית.
המרד בספיטהד (מעגן אוניות סמוך לפורטסמות') נמשך מ-16 באפריל עד 15 במאי 1797. מלחים ב-166 אוניות של צי התעלה, שהיה בפיקוד אדמירל לורד ברידפורט, מחו על תנאי החיים באוניות הצי המלכותי ותבעו להעלות את שכרם.
שיעורי השכר של המלחים נקבעו ב-1658, ובשל יציבות המחירים הם נותרו סבירים עוד כמאה שנים אחר כך, בתקופת מלחמת שבע השנים (1756–1763).
המצב השתנה בעשורים האחרונים של המאה ה-18, כשהאינפלציה הגבוהה שחקה בצורה משמעותית את ערך השכר.
זאת ועוד, באותה תקופה (1761) החלו מצפים לראשונה את גופי האוניות שמתחת למים בפחי נחושת להגנה מפני תולעת האוניות וצמדה ("זקן"); המשמעות הייתה, כי אוניות מלחמה בריטיות לא נדרשו כמקודם לשוב לעיתים קרובות לנמל כדי לגרד את ה"זקן", והשהייה הנוספת בים הכבידה עוד על עבודת המלחים וחייהם באונייה.
חלף זמן רב עד ששלטונות הצי הבינו את ההשלכות של שינויים אלה על צוותי האוניות.
וכאילו לא די בכך, שיטת המכסה החדשה, שהונהגה ב-1795, וחייבה כל מחוז לספק מכסת אנשים לשירות בצי בתקופת מלחמה, גרמה להתמרמרות בקרב המלחים המקצועיים ("המתנדבים"), מפני שהמגויסים בכפייה היו חסרי ניסיון ימי ולכן עיקר הנטל נפל על כתפיהם.
הם הוסיפו לקיים את שגרת העבודה והמשמעת באוניותיהם, התירו לכמה אוניות לעזוב למשימות של ליווי אוניות או סיורים מבצעיים, והבטיחו להפסיק לאלתר את המרד ולצאת לים אם יתקרבו אוניות צרפתיות אל חופי אנגליה.
המשא ומתן התפוצץ בשל חוסר אמון, במיוחד בעניין החנינה למורדים, ופרצו תקריות קטנות, שבסופן הורדו לחוף כמה קצינים בלתי אהודים ובאחרים נהגו המלחים בחוסר כבוד מופגן.
כשנרגעו הרוחות, התערב לורד האו במשא ומתן ובתיווכו הוסכם להעניק חנינה מלכותית לכל המלחים, להעביר חלק מן הקצינים הלא-אהודים לתפקידים אחרים, להעלות את השכר ולבטל את ליטרת הכלכל.
כתוצאה ישירה של המרידות בספיטהד ובנור עברו מן העולם כמה עוולות שהיו קיימות בצי המלכותי עד לאותו זמן, כמו תזונה גרועה, משמעת אכזרית והלנת שכר.
המרד כונה, לאחר שהסתיים, בשם breeze at Spithead ("רוח טובה בספיטהד").
זהותו של מנהיג המרד נותרה עלומה גם לאחר שהסתיים.
על פי השמועות באותו זמן, ה"מוח" מאחורי פעולות המורדים היה ולנטין ג'ויס (Valentine Joyce), מלח בכיר (Quartermaster) באונייה "רויאל ג'ורג", עליה פיקד לורד ברידפורט.
בהשראת האירועים בספיטהד פרץ גם מרד בנור (מעגן בשפך התמזה), כאשר מלחי "אה"מ סנדוויץ'" השתלטו ב-12 במאי על אונייתם.
אוניות נוספות שעגנו במקום הלכו בעקבותיהם, אך אחדות חמקו והפליגו ולא נטלו חלק במרד על אף שנורתה עליהן אש מכיוונן של האוניות שנותרו.
המורדים לא יכלו להתארגן בנקל, משום שאוניותיהם היו מפוזרות לכל אורכו של הנור ולא היו חלק משייטת הומוגנית אחת כמו בספיטהד, אך לאחר זמן קצר בחרו לעצמם נציגים מכל אחת מן האוניות.
ריצ'רד פארקר נבחר ל"נשיא נציגי הצי" ("President of the Delegates of the Fleet") בשל תבונתו, השכלתו והאמפתיה שרחש לסבלם של הימאים.
דרישות המורדים העלו את חמתה של האדמירליות, שהציעה להם רק חנינה (נוסף על הוויתורים שנעשו כבר בספיטהד) בתמורה לשובם המיידי לשירות.
המורדים הגדילו את דרישותיהם, ומה שהחל כתביעה לתיקון עוולות, הפך לראשיתה של מהפכה חברתית.
הם הטילו הסגר ימי על לונדון ומנעו את כניסתן של אוניות סוחר לנמל, ומנהיגי המרד אף תכננו להשיט את אוניותיהם לצרפת; המלחים האנגלים הסדירים התנגדו לצעדים אלה, וככל שנמשך המרד, עוד ועוד אוניות נטשו אותו.
ב-5 ביוני פרסם פארקר פקודה, המתירה רק לאוניות סוחר לשוט לדרכן, בעוד האיסור על אוניות אספקה של הצי נותר בתוקפו.
הסיבה לכאורה לפקודה זו הייתה כי "שחרור ספינות הסוחר ייצור רושם אוהד בחוף", אך קרוב לוודאי שהגורם היה הקושי הרב לאסור את תנועתם של כלי שיט מסחריים בנתיב תעבורה הומה כל כך כמו התמזה.
לאחר הפתרון המוצלח למרד בספיטהד, סירבו הממשלה והאדמירליות לוויתורים נוספים, במיוחד משום שחשו כי לכמה ממנהיגי המרד בנור יש מטרות פוליטיות החורגות משיפור שכרם ותנאי חייהם של המלחים.
אספקת המזון לאוניות המורדים הופסקה, וכאשר נתן פארקר את האות להפליג אל צרפת, סירבו כל האוניות האחרות להישמע לו.
בסופו של דבר נטשו רוב האוניות את הזירה, חלק מהן תחת אש מכיוונם של המורדים, והמרד נכשל.
פארקר הואשם בבגידה ובפירטיות, ונתלה מזרוע הַסְּקַרְיָה של "סנדוויץ'", האונייה בה החל המרד.
מלבדו נתלו 29 ממנהיגי המרד, אחרים נדונו לעונש מלקות, למאסר או להגלייה אל מושבת העונשין אוסטרליה.
ברם, חלק הארי של המלחים שהיו מעורבים במרד לא נענשו כלל.
אחרי המרד בנור פסק הנוהג באוניות הצי המלכותי להשמיע חמישה צלצולים בפעמון האונייה בסיומה של משמרת הכלב (Dog watch, 16:00-20:00), מאחר שזה היה הסימן לתחילתו של המרד.
בספטמבר 1797 התמרדו מלחיה של הפריגטה "הֶרְמַיוֹנִי" בתחנת הצי באיי הודו המערבית והרגו את קפטן האונייה וכמעט את כל קציניה כנקמה על יחסו הברוטאלי של הקפטן.
לאחר שהשתלטו על האונייה מסרו אותה לידי הספרדים, אויביה של בריטניה.
ב-27 בדצמבר רצח צוות "מארי אנטואנט" את קציני האונייה והשיט אותה אל נמל צרפתי בים הקריבי.
מרידות אחרות אירעו בחוף אירלנד ובכף התקווה הטובה והתפשטו אל הצי בפיקודו של אדמירל ג'רוויס ששהה לחופי ספרד.
אירועי הרומן "בילי באד", מאת הרמן מלוויל, והאופרה המבוססת עליו, מאת בנג'מין בריטן, מתרחשים מיד לאחר שתי המרידות העיקריות.
להקת הפולק פאנק הבריטית The Men They Couldn't Hang מנציחה את מנהיגי המרד שהוצאו להורג בבלדה "The Colours" (1988).
"מרד" (Mutiny), מאת ג'וליאן סטוקווין, הוא תיאור מדומיין של המרד בנור.
הסרט "אה"מ דיפיינט" (HMS Defiant, שנקרא בארצות הברית !Damn the Defiant) הוא תיאור מדומיין של מרד דומה באותה תקופה.
אביו של גיבור הספר The King's Own, מאת פרדריק מרייט, נתלה בשל השתתפותו במרד בנור.
חלק גדול מהרומן A King's Captain, מאת דיואי למבדין, מתרחש במהלך המרד בנור כפי שנראה בעיני גיבור הספר אלן ליורי.
הרומן Ramage and the Freebooters, מאת הסופר הבריטי דאדלי פופ, מתחיל כאשר לפטננט רמג' מקבל פיקוד על אונייה העוגנת בספיטהד במהלך המרד, וחייב לשכנע את אנשיו לצאת לים כדי שיוכל למלא את הפקודות שהוטלו עליו.
ב-1982 שידר "רדיו 4" של הבי.בי.סי בתוכנית "Saturday Night Theatre" תסכית רדיו המבוססת על הספר שנקראה The Floating Republic.
מרידה (בספרדית: Mérida ) היא בירת מדינת יוקטן במקסיקו.
מרידה נוסדה בידי פרנסיסקו דה מונטחו אי לאון וכמה מאות ספרדים נוספים ב-6 בינואר 1542 על חורבותיו של יישוב של בני המאיה בשם "ט'חו" (T'hó), שהיה המרכז של בני המאיה באזור יוקטן.
היא נקראה על שם העיר מרידה בספרד, שהייתה מקום מוצאם של חלק מהמייסדים.
מרידה הפכה תוך זמן קצר למרכז המנהלי הקולוניאלי של אזור יוקטן.
העיר צמחה במאה ה-19 הודות לתעשייה מפותחת סביב גידול הצמח אנקן (henequen), שהוא מין של אגבה שמעליו מפיקים סיבים להכנת חבלים, מה שהפך אותה לאחת הערים העשירות במקסיקו.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה האוטונומית של יוקטן, אוניברסיטת אנאוואק מאיאב והאוניברסיטה הטכנולוגית המטרופוליטנית.
את מרידה משרת נמל התעופה הבינלאומי מנואל קרסנסיו רחון, המציע טיסות לערים מרכזיות במקסיקו ולמספר יעדים נוספים באמריקה הצפונית.
מרידה (בספרדית: Mérida) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה.
המדינה, הנמצאת במערב ונצואלה, גובלת בטרוחיו, במובלעת של סוליה, באגם מרקאיבו ובסוליה עצמה בצפון, בטאצ'ירה במערב ובדרום ובברינס בדרום ובמזרח.
המדינה משתרעת על שטח של 11,300 קילומטרים רבועים.
ונצואלה חולקה לפרובינציות והאזור הפך לפרובינציית מרידה.
ב-1864 ונצואלה הפכה למדינה פדרלית והפרובינציה הפכה למדינת מרידה.
ב-1874 שם המדינה שונה לגוסמאן בלנקו, על שמו של נשיא ונצואלה באותו זמן אנטוניו גוסמאן בלנקו.
ב-1881 מרידה אוחדה עם טאצ'ירה וטרוחיו למדינת לוס אנדס, אך המדינה פורקה ב-1899 בחזרה למרכיבותיה.
ב-1909 השם "מרידה" הושב למדינה.
כלכלת המדינה מתבססת על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול סלרי, תפוחי אדמה, כרובית, חסה, גזרים, שום, כרוב הגינה וסלק, גידול מקנה, תיירות, דיג ותעשייה, בעיקר טקסטיל.
מרידיונגולטיים (שם מדעי: Meridiungulata) היא קבוצת יונקי שליה נכחדת שאין לה קרובים חיים היום.
היא שייכת לקבוצה לאוראסייתריה (Laurasiatheria).
ייתכן והם התפצלו ממכפילי פרסה או מפריטי פרסה קדומים או מבני סדרת קונדילרסים (חיות המהוות מעבר בין הטורפים לפרסתנים), מאחר שהם דומים בצורתם ובהרגלי אכילתם לפרסתנים.
עם זאת הקרבה יכולה להיות דוגמה לאבולוציה מתכנסת, מאחר שהם התפתחו בדרום אמריקה, שם לא היו פרסתנים או טורפים מודרניים לפני ההחלפה האמריקנית הגדולה.
לפי אפשרות זו הם כנאה קרובים ליונקים ממוצא אפריקני כמו הפילים או האמבריתופודיים.
בני סדרות המרידיונגולטיים התפתחו באמריקה הדרומית לאורך תקופת הקנוזואיקון וכולם נכחדו עד סוף תקופת הפליסטוקן, בה הגיעו מינים מודרניים של יונקים, טורפים ואוכלי עשב שונים לדרום אמריקה.
משפחה Didolodontidae - בה הדידולודוס
מרידות התרחשו בעשרות גטאות שהוקמו במהלך השואה על ידי הנאצים ועוזריהם.
בדרך כלל פרצו המרידות בתגובה לשילוחם של היהודים מהגטאות למחנות השמדה.
לעיתים מידע חלקי על גורלם של יהודים שגורשו באקציות קודמות הוא שהיווה גורם מניע ומדרבן למרד.
לעיתים הביאה למרד דווקא העובדה שלא התקיים מידע כזה: העובדה שלא הגיע כל מידע ממגורשים קודמים, החשש לגורלם של אותם מגורשים, והחשש לגורלם של יתר יושבי הגטו, אם יבוצע גירוש נוסף.
כשנודע ליהודים בגטאות על מה שקורה במחנות ההשמדה, הם הבינו כי נגזר גורלם למוות.
כלואי הגטאות נאבקו כנגד הגרמנים אשר רצו להרעיבם ולפגעם; הם נאבקו באמצעים שנקט האויב, כדי להחלישם גופנית ורוחנית: נגד התעללות והשפלה, בידוד וניתוק מן הסביבה, בה חיו דורות של יהודים ויצרו ערכים רוחניים וכלכליים; הם נאבקו בהסתתם המתמדת של המקומיים ביהודים.
מרידות יהודים בגטאות החלו באמצע 1942 אם כי התארגנויות מחתרתיות בגטאות אלה קדמו לעיתים בחצי שנה ויותר למרידות עצמן.
חלק מהמרידות היו מאורגנות מראש, וחלקן היו ספונטניות, בתגובה לניסיונות של הגרמנים ועוזריהם לגרש יהודים מהגטו גירוש מלא או חלקי.
מקרים ספונטניים של התנגדות יהודים בגטאות לרציחות שביצעו הגרמנים ובעלי בריתם קרו כבר בקיץ 1941, עם פלישת גרמניה לברית המועצות, למשל בפוסבול שבליטא (באוגוסט 1941), אך אלה היו מקרים בודדים, שהצלחתם הייתה אפסית והידיעות עליהם היו מעטות.
גטאות בהם התחוללו מרידות ב-1942
המרידות הראשונות בגטאות בשואה התחוללו בקיץ 1942, בדרך כלל בתגובה לשמועות על גירושים מסיביים של יהודים מיישובים סמוכים, או בתגובה לניסיונות אקציה של גרמנים.
במאי 1942 נשלחו כמאה יהודים מגטו ראדין לחפור בורות קבר לתושבי הגטו.
פרץ מרד ספונטני ומספר יהודים ברחו.
התקוממות ספונטנית בגטו דז'יסנה פרצה ביוני 1942, אם כי ללא נשק, התקוממות שדוכאה על ידי הגרמנים.
מרד פרץ ביוני 1942 בגטו סלונים.
המרד בגטו קרקוב החל ביוני 1942.
מרד בגטו דרויה פרץ ב-2 ביולי 1942.
בגטו ניאסוויז' פרץ מרד ב-21 ביולי 1942 בתגובה לניסיון אקציה גרמני.
מרד בגטו קלצק פרץ גם הוא 21 ביולי 1942.
בגטו הורוכוב פרץ מרד ביולי 1942.
בגטו ויז'ווה נובה הוצתו בתים במהלך ניסיון מרד באוגוסט 1942.
מרד בגטו קוסטופול פרץ ב-25 באוגוסט 1942.
מרד בגטו סארני פרץ ב-27 באוגוסט 1942.
בגטאות טורצ'ין וטריסק התרחשה התנגדות ספונטנית באוגוסט 1942.
מרד בגטו לחווא פרץ בספטמבר 1942.
בגטו וישניצה פרץ מרד בספטמבר 1942.
מרד בגטו טוצ'ין פרץ ב-24 בספטמבר 1942.
מרד בגטו מיאדז'יול פרץ באוקטובר 1942.
מרד בגטו אופטובייץ פרץ בנובמבר 1942.
מרד בגטו לוצק פרץ בדצמבר 1942.
בקיץ וסתיו 1942 פרצו מרידות בין היתר גם בגטאות הבאים (רשימה חלקית):
בברנוביץ' הוקמה מחתרת במרס 1942 ותוכנן מרד ביולי, אך הוא לא יצא לפועל.
בהרוביישוב פרץ מרד פעמיים, באוגוסט ובאוקטובר 1942, ובשתי הפעמים דוכא המרד.
בעת חיסול גטו לסקז'ב נמלטו מאות יהודים אך רובם נתפסו ונרצחו לאחר מכן.
בבריסק דליטא הוקמה מחתרת באוקטובר 1942 אך היא לא הספיקה למרוד לפני אקציית חיסול הגטו.
גטאות בהם התחוללו מרידות בשנת 1943
בגטו ורשה החל מרד בינואר 1943 ושב והתחדש באפריל 1943.
בגטו שווינציאן התחולל מרד באפריל 1943.
בגטו סוסנוביץ היו מספר התארגנויות מחתרתיות וניסיונות למרד.
בגטו זבורוב התחולל מרד ביוני 1943.
בגטו יולג שבטרנופול וכן בגטו בנדין פרצו מרידות ביולי 1943.
בגטו ביאליסטוק מרדה המחתרת באוגוסט 1943, בעת אקציית חיסול הגטו.
בגטו טרנוב מרדה המחתרת ב-1943.
בגטו ריגה הייתה מחתרת, בריחה מהגטו והתנגדות בעת חיסול קבוצת שוטרים יהודים, אך לא מרד של הגטו כולו.
מרידות בשנת 1943 היו גם בגטאות ברודי, ברסלב, גלמבוקיה ודובנו.
בנוסף למרידות אלה היו עשרות מקרים נוספים בעשרות גטאות, של התנגדויות ספונטניות אך חלקיות, ארגון בריחות מהגטו ללא התנגדות מזוינת, או התארגנויות להגנה עצמית שלא יצאו לפועל עקב מחסור בכוח אדם ובנשק, או עקב אקציה פתאומית שלא אפשרה למתכנני המרד להתאסף לשם מימוש ההתנגדות.
כך קרה בגטו וילנה ובעשרות גטאות שהוקמו באזורי רוסיה הכבושים בידי הגרמנים, וכן באוקראינה, בליטא ובבלארוס.
בחלק גדול מהמרידות או מניסיונות המרד באו המורדים מקרב שורותיהן של תנועות נוער יהודיות - ציוניות, סוציאליסטיות ורוויזיוניסטיות ואחרות, וכן מקרב מפלגות יהודיות וארגונים פוליטיים יהודיים.
ברוב המקרים נהרגו במרד רוב משתתפיו ובכל המקרים דוכא המרד.
גורמים נקודתיים שהקשו על המרידות
באזורים משמעותיים באוקראינה לא היה סיכוי למרידות בגלל האופי של הדיכוי.
בחלק מהמקרים, הרומנים הכובשים בטרנסניסטריה שבאוקראינה לא רצחו יהודים אלא ריכזו אותם בגטאות ושם היהודים חלו ומתו ברבבותיהם.
האויב לא היה חיילים אלא הקור, הרעב והמחלות, ובעיקר הריחוק - לעיתים מאות קילומטרים - מכל מקום יישוב.
בתנאים כאלה לא הייתה אפשרות ולא טעם בארגון התנגדות, שכן לא היה גורם נגדו אפשר היה למרוד.
גם מי שהיה יוצא מהגטו באזורי טרנסניסטריה היה נדרש לחצות מאות קילומטרים, במזג אוויר קשה, בסביבה שוממת, ללא מזון או אמצעי קיום, ובקרב אוכלוסייה שלרוב הייתה עוינת.
בתנאים אלה לא התאפשרו מרידות בגטאות טרנסניסטריה.
בחלק מהמקרים נהרגו כל משתתפי המרד והגטו הושמד כליל בשרפה או בהפגזה, או שנמחה מעל פני האדמה על ידי מדכאי המרד.
במקרים מעטים העניקו מחתרות אנטי גרמניות אחרות סיוע למורדים היהודים, למשל הארמייה לודובה במרד גטו ורשה, וחברים בארגונים אלה תיעדו את הסיוע ואת הלחימה היהודית במרידות בגטאות.
השפעתם התרבותית של המרידות בגטאות
מרידיאן היא עיר במחוז אדה שבמדינת איידהו שבארצות הברית.
זוהי העיר הגדולה ביותר באיידהו לאחר בויסי, בירת המדינה והעיר בה קצב גידול האוכלוסייה הוא המהיר ביותר מבין ערי איידהו, עם שיעור גידול אוכלוסייה של 81.5% מאז שנת 2000.
העיר הוקמה ב-1891 על בסיס חוות אונווילר שמצפון למיקומה הנוכחי של העיר ונקראה אז "הנטר" (Hunter).
שנתיים לאחר מכן התארגן במקום סניף של המסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן, שקרא לעצמו מרידיאן בשל מיקומו על המרידיאן (קו האורך) של בויסי, ובהתאם שונה שם העיר.
תעלת ההשקיה של המתיישבים, שנחפרה ב-1892, הפכה את האזור הצחיח לקהילה חקלאית יצרנית שהתאגדה ב-1902 וב-1903 קיבלה מעמד של עיר.
למתיישבים הראשונים שהגיעו לאזור לא היה ידע בהשקיה באמצעות תעלות.
הם הגיעו מאזורים בהם מי הגשמים סיפקו את כל הצרכים לשתייה ולחקלאות.
עד מהרה היה צורך דחוף ליצור מערכת השקיה.
כריית תעלות ההשקיה הייתה עבודה מפרכת.
שעות רבות של עבודה באתים קדמו לשיטות חדישות יותר, אך עבודה זו הייתה עדיין משימה יומיומית לעוסקים בחקלאות.
רבים ממתיישבים ראשונים אלו שבו לאזורים ברוכי הגשמים מאחר שלא יכלו לעמוד במשימה קשה זו.
אלה שנותרו באיידהו היו החזקים שביניהם.
ב-1893 היה מיקומה המקורי של מרידיאן על אדמה שהוענקה על ידי הממשלה לאליזה אן זנגר.
בן זוגה, כריסטיאן, קיבל את החלקה וקרא לה מרידיאן.
המתיישבים הראשונים, רבים מהם קרובי משפחה, עזבו את בתיהם במיזורי ונדדו מערבה, בין אם על ידי נסיעה בקרונות והן בנסיעה ברכבת.
הם ייסדו מוסדות מקומיים זמן קצר לאחר הגעתם ויישבו את חלקות האדמה שקיבלו.
במילים אחרות הם נדדו למרידיאן כקהילה.
בראשית המאה ה-20 נטעו המתיישבים מטעי פרי והקימו בתי אריזה ומתקנים לייבוש לאורך תוואי מסילת הברזל.
במטעים אלו גודלו זנים שונים של תפוחים ושל שזיפים.
ענף ייצור זה המשיך לפעול עד לאמצע שנות הארבעים של המאה ה-20 כאשר רווחיותו ירדה והעסקים הללו נסגרו.
ב-1941 השתנה מעמדה של מרידיאן מכפר לעיר.
ב-1908 גויס סכום של 4,000 דולר ומרידיאן חוברה לרשת מסילות הברזל.
המסילה הגיעה עד למרכז היישוב.
ב-1912 נבנו תחנת הרכבת ובניין תחנת הכוח המקומית הקטנה ומסילת הברזל הוארכה עד לנמפה.
ב-1928 נכנסה החברה שהחזיקה את הקו לפשיטת רגל לאחר שבמשך 20 שנה סיפקה שירותי תעבורה ליישובים סביב למרידיאן.
ב-1900 נפתחה שלוחת הרכבת של חברת יוניון פסיפיק וכיום היא מפועלת על ידי חברת הרכבת של עמק בויסי.
חברות תעשייתיות רבות ממשיכות להעביר באמצעותה מטענים מענפי היערנות, החקלאות והתעשיות הכימיות.
ימי השיא של השפל הגדול היוו דווקא תקופת הצלחה עבור אנשי תעשיית החלב המקומית כאשר המחלבה השיתופית של המחוזית החלה לפעול ב-1929. המחלבה ביצעה בדיקות איכות לחלב של חברי הקואופרטיב, אפשרה להם לשלם את מסיהם וסיפקה מזון למשפחותיהם.
חברים אחרים בקהילה הובילו את החלב שייצרו למחלבה והועסקו על ידה בייצור חמאה.
המחלבה פעלה שבעה ימים בשבוע במשך 40 שנה ובתקופה זו היא הורחבה ושופרה.
בשנות פעולה האחרונות ייצרה המחלבה גם מזון לתינוקות.
מריה, נסיכת הסן-קאסל הייתה אשתו של גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
מריה נולדה בהנאו ב-21 בינואר 1796, לפרידריך, נסיך הסן-קאסל ולקרולינה, נסיכת נסאו-אוזינגן, בתו של קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן.
מריה הייתה נינתו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה, שהיה אבי סבתה מרי, נסיכת בריטניה.
ב-12 באוגוסט 1817 התחתנה מריה בקאסל עם גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ממנו היו לה 4 ילדים.
בשנת 1860 מת בעלה גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ובנה פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ עלה לשלטון במקומו.
ב-30 בדצמבר 1880 20 שנים מאוחר יותר מתה מריה, ונקברה באחוזת משפחתה בהנאו.
בשנת 1817 התחתנה מריה עם גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
מריה, נסיכת הוהנצולרן , הייתה נסיכה גרמנית מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, ואמו של אלברט הראשון, מלך הבלגים.
מריה נולדה ב-17 בנובמבר 1845 בזיגמרינגן, לקרל אנטון, נסיך הוהנצולרן וליוזפינה, נסיכת באדן, בתם של קרל, הדוכס הגדול של באדן וסטפני דה בוהארנה.
אביה היה נצר לבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, שהיה ענף קתולי של בית הוהנצולרן, ואחיה הקטן קרל הוכתר מאוחר יותר כמלך רומניה.
בהגיעה לפרקה הייתה מריה מועמדת פוטנציאלית להתחתן עם אדוארד, נסיך וויילס, אולם לבסוף התחתנה ב-25 באפריל 1867 עם הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה, בנו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים.
מריה הייתה אמנית מוכשרת, וציוריה אף הוצגו מדי פעם ביריד בבריסל.
בנוסף היה למריה סלון ספרותי, שהיה מקום מפגש לסופרים רבים.
בשנת 1905 מת בעלה פיליפ, ובשנת 1909 מת גיסה לאופולד השני, מלך הבלגים ללא בנים, ובנה אלברט הראשון, מלך הבלגים עלה לשלטון במקומו.
ב-26 בנובמבר 1912 מתה מריה בבריסל, לאחר שסבלה כמה ימים מדלקת ריאות.
ב-25 באפריל 1867 התחתנה מריה עם הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה, בנו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים, ממנו היו לה 5 ילדים:
מריה, נסיכת באדן (גרמנית Marie von Baden, 7 בספטמבר 1782 - 20 באפריל 1808) הייתה אשתו של פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
מריה נולדה ב-7 בספטמבר 1782 בקרלסרוהה, לקרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ולאמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתו של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט.
ב-1 בנובמבר 1802 התחתנה מריה עם פרידריך וילהלם, נסיך הכתר של בראונשווייג-וולפנביטל, ממנו היו לה 3 ילדים.
בשנת 1806 נהרג חמיה קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ובעקבות כך ברחה מריה יחד עם חמותה - אוגוסטה, נסיכת בריטניה.
חמותה ברחה לשלזוויג-הולשטיין, ואילו מריה פנתה לשוודיה, שם התגורר גיסה גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה.
אחיה קרל, נסיך הכתר של באדן שהיה נשוי לסטפני דה בוהארנה, דיבר עם נפוליאון בעד מריה ובעלה, אולם נפוליאון סירב לפגוש את בעלה, אולם רצה לפגוש אותה.
מריה יצאה מיד לעבר ברלין, אולם באמצע הדרך החזיר אותה בעלה, משום שחשש שנפוליאון רוצה להשיאה לאחיו ז'רום בונפרטה.
בשנת 1807 ביקש ממנה בעלה לחבור אליו בגרמניה, וב-20 באפריל 1808 מתה מריה לאחר שילדה בת מתה.
ב-1 בנובמבר 1802 התחתנה מריה עם פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ממנו נולדה לו 3 ילדים:
מריה, נסיכת נסאו (גרמנית: Marie von Nassau, 29 בינואר 1825 - 24 במרץ 1902), הייתה אמה של אליסאבטה, מלכת רומניה.
מריה נולדה בביטריך ב-29 בינואר 1825, לוילהלם, דוכס נסאו ולואיזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, בתם של פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ושרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ.
ב-20 ביוני 1842 התחתנה מריה עם הרמן, נסיך ויד, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
בשנת 1864 מת בעלה, ולאחר מותו קיימה מריה מערכת יחסים עם הפוליטיקאי פרנץ פון רוגנבאך.
ב-24 במרץ 1902 מתה הלנה בביתה בנויוויד, והיא בת 77 שנים.
ב-20 ביוני 1842 התחתנה מריה עם הרמן, נסיך ויד, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
מריה אגתה אודיל קבלייה (בדנית: Marie Agathe Odile; נולדה ב-6 בפברואר 1976) היא אשתו של יואכים, נסיך דנמרק.
הנסיכה נולדה בפריז, צרפת ב-6 בפברואר 1976 בשם מריה קבלייה.
היא בתם היחידה של אלן קבלייה ופרנסיס גרסיוט.
כשהייתה ילדה, התגרשו הוריה, והיא עברה עם אמה לז'נבה, שווייץ.
הן אמה והן אביה נישאו בשנית לאחר הגירושין, כך שלמריה יש שני אחים למחצה מאמה ושני אחים למחצה מאביה.
היא למדה מנהל עסקים בשווייץ ובארצות הברית, ועם סיום לימודיה החלה לעבוד בסוכנויות פרסום וידיעות בארצות הברית (למשל DoubleClick), צרפת ושווייץ.
בשנת 2005 היא נפגשה עם יואכים, נסיך דנמרק, בנם של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק והנריק, נסיך דנמרק.
יואכים התגרש זמן קצר לפני כן מאשתו הראשונה אלכסנדרה, והוא ומריה הפכו לאוהבים.
הם התגלו לראשונה בידי העיתונות הדנית במהלך חופשה באביניון.
היא ויואכים חגגו את השנה החדשה 2006/2007 יחד עם אשתו לשעבר של יואכים ושני בניו.
בינואר 2007 ליוותה מריה את הנסיך יואכים ובניו בחופשת סקי, ובחג הפסחא של אותה שנה, הציג אותה יואכים בפני אמו בארמון מרסליסבורג.
הם התארסו רשמית ב-3 באוקטובר של אותה שנה, ונישאו ב-24 במאי 2008. לצורך הנישואים, החליפה מריה את אזרחותה הצרפתית באזרחות דנית, והמירה את דתה מקתוליות ללותרניות.
כמו כן היא החלה ללמוד דנית.
ב-28 באוקטובר 2008 היא ערכה את הביקור המלכותי הראשון שלה, כאשר נסעה עם הנסיך יואכים לרבאט, מרוקו, וחילקה צעצועי לגו לילדים יתומים.
ב-17 בנובמבר 2009 היא הוכרזה כפטרונית הוועדה הדנית לאונסק"ו.
כמו כן היא פטרונית של אגודת האפילפסיה הדנית, קרן האיידס וקרן ה.
היא דוברת צרפתית, אנגלית, ספרדית איטלקית ודנית.
ליואכים ומריה יש שני ילדים:
הנריק, נסיך דנמרק (נולד ב-4 במאי 2009)
אתנה, נסיכת דנמרק (נולדה 24 בינואר 2012)
מריה גם משמשת כאם חורגת לשני בניו של הנסיך מנישואים קודמים: ניקולאי, נסיך דנמרק ופליקס, נסיך דנמרק.
עם נישואיה לנסיך יואכים קיבלה מריה את התואר: .
התואר "רוזן מונפזאט" הוסף לתוארו של יואכים (כמו גם לתוארו של אחיו הנסיך פרדריק) רק ב-29 באפריל 2008. התואר עובר בירושה לצאצאיהם.
כמו כן היא אבירת מסדר הפיל, מפקדת בכירה בלגיון הכבוד, ומחזיקה בעוד שלל עיטורים ממדינות שונות ברחבי העולם.
מריה, נסיכת ולדק ופירמונט (; 23 במאי 1857 - 30 באפריל 1882), הייתה אשתו של וילהלם השני, מלך וירטמברג.
מריה נולדה ב-23 במאי 1857 בארולזן לגאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט ואשתו הלנה, נסיכת נסאו, והייתה אחותם של פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט והלנה, נסיכת ולדק ופירמונט.
ב-15 בפברואר 1877 התחתנה מריה בארולזן עם וילהלם, נסיך וירטמברג, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
ב-30 באפריל 1882 מתה מריה בשטוטגרט, כתוצאה מסיבוכים מהלידה של הילד השלישי שלה, ובעלה וילהלם, שכבר היה בדיכאון בעקבות מותו של בנו יחידו, אמר שמעולם לא התאושש ממכה זו.
בשנת 1886 התחתן וילהלם עם שרלוטה, נסיכת שאומבורג-ליפה, ובשנת 1891 הוא הוכתר כמלך וירטמברג.
ב-15 בפברואר 1877 התחתנה מריה בארולזן עם וילהלם השני, מלך וירטמברג, ממנו היו לה 3 ילדים:
מריה, נסיכת יוון ודנמרק , הייתה נסיכה יוונית, בתו של מלך יוון גאורגיוס הראשון, ונכדתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק (וצאצאית לשושלת האצולה הגרמנית-דנית בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג).
מריה נולדה באתונה ב-3 במרץ 1876, לגאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג.
מריה הייתה אחותם של קונסטנטינוס הראשון, מלך היוונים ואנדראס, נסיך יוון ודנמרק, אביו של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
המסדרונות הארוכים של בית המלוכה באתונה שמשו את מריה ואחותה ברכיבה על אופניים, רולרבליידס, סקייטבורד, ולפעמים אף רכבו יחד עם אביהם.
מריה ואחיה גודלו על ידי מטפלות בריטיות, ואנגלית הייתה השפה הראשונה שלמדו, אבל הם דברו יוונית בינם לבין עצמם, ובנוסף למדו גרמנית וצרפתית.
ב-30 באפריל 1900 התחתנה מריה בקורפו עם גאורגי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בן דודה מצד האם.
גאורגי רדף אחרי מריה, שזכתה לכינוי "מיני היוונית" כדי להבדילה מ"מיני" הבכורה (הקיסרית מריה פיודורובנה), אולם היא סירבה להינשא לו, אלא אם כן יובטח מקומה בסדר הירושה לכתרים היווניים והדניים.
בנוסף, היא הבהירה כי אינה מאוהבת בגאורגי כאשר נישאה לו, אך הוא קיווה שהרגשות שלה כלפיו יתגברו עם הזמן.
לבני הזוג היו שתי בנות, אולם כשהתבגרה, ניצלה מריה את ההזדמנות לבלות יותר זמן בחו"ל, כביכול לצורך בריאות בנותיה, אבל גם כדי לבלות זמן רב יותר רחוק מבעלה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הייתה מריה בבריטניה, והיא בחרה לא לחזור לרוסיה, אלא נשארה לגור בהארוגייט, שם הייתה פטרון של שלושה בתי חולים צבאיים, אותם מימנה בנדיבות ואף טיפלה בחולים.
היא הפכה לאלמנה ב-28 בינואר 1919, כאשר בעלה נרצח על ידי הבולשביקים.
ב-16 בדצמבר 1922 התחתנה מריה בשנית עם האדמירל פריקלס יוהאנידס בוויסבאדן, וב-14 בדצמבר 1940 היא מתה באתונה במהלך מלחמת איטליה–יוון.
בתה קסניה התגוררה במשך שנים בלונג איילנד, ואף הייתה נשואה למיליונר ויליאם לידס, בנה של ננסי סטיוארט וורטינגטון לידס, וחורגו של אחיה של מריה - כריסטופר, נסיך יוון ודנמרק.
ב-12 במאי 1900 התחתנה מריה עם גאורגי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, נכדו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ממנו נולדו לה שתי בנות:
מריה, נסיכת באדן , הייתה בתו של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן ואשתו של ארנסט לאופולד, נסיך ליינינגן.
מריה נולדה בקרלסרוהה ב-20 בנובמבר 1834, ללאופולד, הדוכס הגדול של באדן ולסופיה, נסיכת שוודיה, בתם של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה ופרדריקה מבאדן.
במהלך מהפכות אביב העמים ברחו בני המשפחה לקובלנץ, ורק לאחר שוך המהומות חזרו לקרלסרוהה.
בשנת 1852 מת אביה לאופולד, הדוכס הגדול של באדן, ואחיה לודוויג השני, הדוכס הגדול של באדן עלה לשלטון במקומו.
ב-11 בספטמבר 1858 התחתנה מריה עם ארנסט לאופולד, נסיך ליינינגן, שהיה אחיינה למחצה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ונולדו להם שני ילדים.
ב-21 בנובמבר 1899 מתה מריה באמורבאך, והיא בת 65 שנים.
ב-11 בספטמבר 1858 התחתנה מריה עם ארנסט לאופולד, נסיך ליינינגן, ממנו נולדו לה שני ילדים:
המרידיאן הראשי הוא קו האורך הראשון במערכת הקואורדינטות הגאוגרפיות ומסומן במספר 0.
המרידיאן הראשי יכול היה באופן תאורטי להתחיל בכל מקום במפה, בניגוד לקו המשווה אשר קבוע בהתאם לציר הסיבוב של כדור הארץ.
בשל כך לאורך ההיסטוריה השתמשו חברות שונות במיקום שונה כמרידיאן הראשי.
במהלך המאה ה-19 התגבשה הסכמה לעבור לשיטה אחידה של קואורדינטות גאוגרפיות, אך נותרה מחלוקת בשאלה איזו עיר תעמוד בקו האפס: פריז או לונדון.
בוועידת המרידיאן הבינלאומית (1884) נבחר קו גריניץ', שעובר בכפר גריניץ' הנמצא ברובע גריניץ' שבלונדון, אנגליה.
הנקודה שבה מצטלב המרידיאן הראשי עם קו המשווה (בקואורדינטות ) זכתה לכינוי נאל איילנד.
מריגלה (בפורטוגזית: Marighella) הוא סרט ברזילאי משנת 2019 בבימויו של ואגנר מורה, המבוסס על חייו של הפוליטיקאי ולוחם הגרילה קרלוס מריגלה.
הסרט מהווה עיבוד לביוגרפיה Marighella - O Guerrilheiro que Incendiou o Mundo (מריגלה: לוחם הגרילה שהאיר את העולם), מאת מאריו מגלהס.
זהו הסרט הראשון שאגור מורה ביים.
סיו חורחה מגלם את קרלוס מריגלה.
בסרט מופיעים גם אדריאנה אסטבס, ברונו גגליאסו והומברטו קאראו.
לדברי הבמאי, הסרט צונזר בברזיל.
מפיצים ובעלי אולמות קולנוע פחדו מהממשלה וחששו להציג אותו.
"נשיא ברזיל בולסונארו לכלך על הסרט מבלי שראה אותו וצילם וידאו בו הוא אומר: 'זה מטורף, החבר'ה האלה עושים סרט על טרוריזם'.
אתה מבין מזה עד כמה המצב בכי רע בברזיל", טען ואגנר מורה.
סו חורחה בתפקיד קרלוס מריגלה
לואיס קרלוס וסקונצלוס בתפקיד אלמיר
הרסון קאפרי בתפקיד חורחה סאלס
אנריקה ויירה בתפקיד פריי אנריקה
אנה פולה בוזס בתפקיד מריה
אנה פולה בוזס בתפקיד אנה
בריאן טאונס בתפקיד וילסון צ'נדלר
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-69 בברלין ב-14 בפברואר 2019, אך לא השתתף בתחרות על פרס דוב הזהב.
מספר מקורות דיווחו כי נעשה שימוש בבוטים באינטרנט להפחתת דירוג הסרט באתר IMDb.
בתגובה, IMDb ביטל את הדירוג בדף הסרט.
עד 18 בפברואר 2019, היו לסרט יותר מ-15,000 דירוגים ב-IMDb, אף שטרם יצא לאקרנים בבתי הקולנוע.
הסרט גם משך ביקורות חברתיות ופוליטיות.
סטיבן דלטון, שכתב ל"הוליווד ריפורטר", העיר כי מורה מציג את דמותו של מריגלה כשאהיד לערכים ליברליים, אף על פי שמריגלה האמיתי הכריז על עצמו מרקסיסטי שמאלני.
גם האתניות של מריגלה נדונה.
הוא מוצג כשחור בסרט ומגולם על ידי שחקן שחור.
עם זאת, מבקרים רבים ציינו שמריגלה הייתה למעשה בן לגזע מעורב (אביו היה מהגר איטלקי).
מורה השיב כי "אין דרך לדון בשום נושא חברתי בברזיל מבלי לדבר על סוגיות גזעיות.
מבחינתי, מריג'לה היה צריך להיות שחור."
מרידות היעקוביטים (Jacobite risings) הידועה גם בשם המרד היעקוביטי או מלחמת הירושה הבריטית, היו סדרה של התקוממויות, מרידות ומלחמות בבריטניה הגדולה ובאירלנד שהתרחשו בשנים 1688–1746.
מטרת ההתקוממות הייתה להחזיר את ג'יימס השני, המלך הבריטי הקתולי האחרון ומאוחר יותר את צאצאיו של בית סטיוארט, לכס המלוכה של בריטניה לאחר שהודחו על ידי הפרלמנט במהלך המהפכה המהוללת.
סדרת העימותים נקראה יעקוביטים, מן (יעקובוס), הצורה הלטינית של ג'יימס.
מרד היעקוביטים יכול להתייחס לכל אחד מהעימותים הבאים:
מלחמת ויליאם באירלנד, ניסיונותיו של ג'יימס להחזיר את כס המלוכה באירלנד
הפלישה הצרפתית המתוכננת לבריטניה (1708), כללה תמיכה של היעקוביטים.
מזימת אטרברי, שתוכננה לשנת 1722
הפלישה הצרפתית המתוכננת לבריטניה (1744), כללה תמיכה של היעקוביטים.
הפלישה הצרפתית המתוכננת לבריטניה (1759), כללה תמיכה יעקוביטית.
מרידות השיעים בעיראק היה מרד של תושבים שיעים בבית המלוכה העיראקי, שהתקיים במאי 1935. המרד מוקד באזור הפרת כנגד השלטון הסוני בממלכה לאחר שהתושבים השיעים חשו כי הם לא מיוצגים מספיק בשלטון.
המפקד העיראקי שמונה להגיב למרד היה בכר סדקי.
המרד לא היווה איום משמעותי על עצם השלטון העיראקי, מאחר שבוצע על ידי מספר שבטים שונים ומבודלים.
המרד הסתיים לאחר כשנה עם מאות הרוגים שיעים, וכ-90 הרוגים לצבא העיראקי.
בתחילת שנות ה-30 השיעים החלו להיות ממודרים משלטונו של ראזי, מלך עיראק.
המגמה הובילה להתפטרותם של שני שרים שיעיים.
המצב גרם למתיחות רבה בקרב התושבים השיעים.
חיל האוויר העיראקי החל להפציץ את אזור המורדים ב-11 במאי.
ב-13 במאי הצטרפו שבטים נוספים ללחימה.
בסוף מאי דוכא מרבית המרד.
התקוממויות מעטות המשיכו עד 1936.
מרידות 1991 בעיראק היו סדרה של מרידות עממיות בצפון ודרום עיראק במרץ–אפריל 1991 במהלך הפסקת אש במלחמת המפרץ.
המרד הבלתי מתואם ברובו, המכונה לעיתים קרובות אינתיפאדת שאעבאן בקרב הערבים השיעים וכמרד הלאומי בקרב הכורדים, ניזון מהתפיסה כי נשיא עיראק סדאם חוסיין הפך לפגיע ואפשר לשנות את אופי המשטר.
התפיסה הייתה במידה רבה תוצאה של שתי מלחמות קודמות: מלחמת איראן–עיראק ומלחמת המפרץ, שהתרחשו בפער של שנים בודדות.
המרידות ארכו כחודש, בו נהרגו עשרות אלפי אנשים וכמעט שני מיליון איש נעקרו מבתיהם.
על פי ההערכות, כ-5,000 איש מצבא עיראק נהרגו או נפלו בשבי, לעומת עשרות אלפי לוחמים ואזרחים שנהרגו במהלך המרד.
ב-15 בפברואר 1991 נשא נשיא ארצות הברית, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, נאום שהפנה לעיראקים באמצעות הרדיו "קול אמריקה".
בתקווה לעורר הפיכה צבאית מהירה להפלת סדאם חוסיין, אמר בוש כי הדרך להפסקת המלחמה היא הדחתו של חוסיין בכוח על ידי העם והצבא.
בוש פנה בנאום דומה ב-1 במרץ, יום לאחר תום מלחמת המפרץ, וחזר על המסרים כי יש להדיח את חוסיין.
בערב 24 בפברואר, ארבעה ימים לפני שנחתמה הפסקת האש, שידרה תחנת הרדיו "קול עיראק החופשית", שמומנה והופעלה על ידי ה-CIA, מסר לעם העיראקי שקרא להפיל את סדאם.
הדובר ברדיו היה סלאח עומר אל-עלי, חבר לשעבר במפלגת הבעת'.
רבים מהמורדים בדרום עיראק, שם החלו ההתקוממויות, היו חיילי צבא עיראק או חברי מיליציות כנגד המשטר, ובמיוחד מפלגת הדעווה האסלאמית והמועצה העליונה למהפכה האסלאמית בעיראק (SCIRI) והזרוע הצבאית שלה, חטיבת בדר.
הכוחות הצבאיים העיראקיים הורכבו בעיקר מחיילים שיעיים.
המהומות החלו לראשונה בעיירות אבו אל-ח'אסב ואז זובייר, מדרום לבצרה, בסוף פברואר.
ב-1 במרץ 1991, יום לאחר הפסקת האש במלחמת המפרץ, תותחן בטנק T-72, שחזר לביתו לאחר תבוסת עיראק בכווית, ירה פגז לדיוקן ענק של סדאם חוסיין שתלה מעל הכיכר המרכזית של בסרה וחיילים צופים מחאו כפיים.
את המרד בבצרה הוביל בתחילה מוחמד איברהים וואלי, קצין צבא שאסף כוח של כלי רכב צבאיים על מנת לתקוף את בנייני הממשלה ואת בתי הכלא בעיר; הוא נתמך על ידי רוב האוכלוסייה.
המרד בבצרה היה ספונטני לחלוטין ולא מאורגן.
הידיעה על האירוע הזה ושידורי הרדיו של בוש עודדו את העיראקים להתקומם נגד המשטר בערים האחרות.
בנג'ף הפכה הפגנה ליד מסגד האימאם עלי לקרב מזוין בין עריקי הצבא לבין כוחות הביטחון של סדאם.
המורדים השתלטו על המסגד כשפקידי מפלגת הבעת' נמלטו מהעיר או לחלופין נהרגו.
במקביל אסירים רבים שוחררו ונמלטו מבתי הכלא.
המרד התפשט תוך מספר ימים לכל הערים השיעיות הגדולות ביותר בדרום עיראק: עמארה, דיוואניה, אל-חלה, כרבלא, אל-כות, נאסריה וסמוואה.
ערים קטנות יותר הצטרפו למרד.
בשלב שזה אלפי חמושים גולים חצו את הגבולות והצטרפו למרד.
רוח המורדים בדרום עיראק הייתה איסלאמית-שיעית ופרו-איראנית.
למרות זאת, למרד הצטרפו גם אנשי צבא סונים, אנשי שמאל קומוניסטים, לאומנים ערבים ואפילו חלק מחברי הבעת', שחפצו להדיח את סדאם חוסיין.
מעט זמן לאחר פרוץ המהומות סדרום, החלו גם מהומות בצפון המדינה, באזור המאוכלס על ידי הכורדים.
בניגוד למרד הספונטני בדרום, ההתקוממות בצפון על ידי המיליציות הכורדיות ובהן מפלגת הפועלים של כורדיסטן.
המרד בצפון פרץ ב-5 במרץ בעיירה ראניה.
בתוך עשרה ימים הצטרפו למרד כוחות לאומניים, קומוניסטיים ואסלאמיסטיים, כשאליהם מצטרפים אלפי עריקים מן הצבא העיראקי.
השתלטו על כל ערי צפון עיראק פרט לכירכוכ (שבסופו של דבר נפלה בידיהם ב-20 במרץ) ומוסול.
יחידות שלמות נכנעו ללא התנגדות רבה, כולל הדיוויזיה ה-24 שלא ירתה אף כדור אחד.
בסולימאניה המורדים כבשו את המטה האזורי של הביטחון הכללי העיראקי מתוך כוונה להפכו למוזיאון לפשעי משטרו של סדאם.
כנקמה המורדים הרגו כמה מאות מפקידי הבעת' וקציני הביטחון שנלכדו ללא משפט; על פי הדיווחים, למעלה מ-900 קציני ביטחון נהרגו בסולימניה.
המורדים גם תפסו כמויות אדירות של מסמכים ממשלתיים הקשורים לאירועים באל-אנפל, בהם כוחות הממשלה הרגו באופן שיטתי עשרות אלפי כורדים עיראקים ובני מיעוטים אתניים אחרים בשנת 1988. 14 טון של מסמכים אלה הושגו על ידי ארגון Human Rights Watch.
שלא כמו בדרום, למרד הכורדי קדמו הפגנות עם מסרים פוליטיים ברורים: דמוקרטיה לעיראק ואוטונומיה לכורדיסטן.
לאחר שנכבשה מוסול הציע ג'לאל טאלבאני לצעוד לעבר הבירה בגדאד.
ב-7 במרץ, ובמאמץ להרגיע את ההתקוממויות, הציע סדאם חוסין למנהיגי השיעים והכורדים כוח בשלטון המרכזי בתמורה לנאמנות, אך הקבוצות היריבות דחו את ההצעה.
בשיא המרד, הממשלה איבדה את השליטה על 14 מתוך 18 המחוזות בעיראק.
עם זאת, תושבי בגדאד נותרו ברובם פסיביים למרד.
עד מהרה נאמני המשטר התארגנו מחדש ויצאו למתקפה להחזרת הערים שנכבשו העל ידי המורדים.
הסכם הפסקת האש של מלחמת המפרץ מ-3 במרץ אסר את השימוש של הצבא העיראקי בכלי טיס קבועים מעל המדינה, אך אפשר לצבא להטיס מסוקים מכיוון שרוב הגשרים הושמדו.
השימוש במסוקים היווה יתרון משמעותי ביותר לצבא עיראק.
לאחר הכיבוש מחדש של ערי המורדים, כוחות השלטון הרגו לוחמים ואזרחים שהתגוררו בערי המורדים.
מסוקי הצבא הונחו לירות בכל מי שניסה לברוח מן הערים.
היו מספר דיווחים על שימוש בנשק כימי, כולל שימוש בגז עצבים במהלך התקיפה בבצרה.
חקירה של האומות המאוחדות מצאה כי אין ראיות שעיראק השתמשה בנשק כימי כדי לדכא את ההתקוממויות, אבל לא פסלה את האפשרות כי עיראק השתמשה בפוסגן שאינו ניתן לגילוי לאחר השימוש.
כוחות אמריקאיים העידועל התקפות גז חרדל וסארין גם באזורי נג'ף וכרבאלה.
בדרום כוחותיו של סדאם דיכאו את כל ההתנגדות עד סוף מרץ.
ב-29 במרץ הודו מנהיג המרד עבדול עזיז אל-חכים כי המורדים השיעים נסוגו מהערים וכי הלחימה מוגבלת לאזורים הכפריים בלבד.
המרד הכורדי בצפון המדינה קרס במהירות אף הוא.