tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1728 הועבר פרובינציית אופה מפלך קאזאן עברה לפלך סיביר, ובשנת 1737 נוצרה פרובינציית סימבירסק בתוך פלך קאזאן.
הרפורמות מנהליות של יקטרינה הגדולה
בשנת 1775, המערכת הקיימת של חלוקות מינהליות הוכיחה את עצמה כלא יעילה, דבר שהודגש עוד יותר במרד פוגצ'וב ויקטרינה הגדולה הוציאה מסמך המכונה הצו אודות הגורבניות (Учреждение о губерниях).
החלק השני של אותו צו הוצא בשנת 1780, אולם עם זאת היו מעט מאוד שינויים משמעותיים ביחס לחלקו הראשון.
נערך ארגון רחב היקף של שטחים וניהול באימפריה הרוסית לאחר כיבוש אדמות נרחב מהאימפריה העות'מאנית והאיחוד הפולני-ליטאי בסוף המאה ה-18. במהלך הרפורמה שולבו יחד כמה פרובינציות קיימות (גוברניות) וכונו בשם נאסטניצ'סטבו שנכללו כחלק ממחוז גדול יותר, היוצאות מן הכלל היו מוסקבה וסנקט פטרבורג.
בשנת 1796 שמם רשמי של כל שמות הפרובינציות והפלכים שונו שהפעילו מידה קטנה של אוטונומיה מכיוון שחוקים מסוימים היו שונים בין פלך לפלך.
לאחר ביטול הצמיתות בשנת 1861, הפכו הפלכים ליחידת שלטון עצמי מקומי של האיכרים.
מספר "מירים" (קהילות) אוחדו לווסט אופייני, בו התקיימה אספה המורכבת מנציגים נבחרים.
השלטון העצמי בוצע בידי סמכות הנציבות המשטרתית (סטנובוי) ובכוח הפיקוח הכללי שניתן ל"וועדות המחוז לענייני איכרים".
בשנות 1910 התקיימו 104 יחידות ונפות מנהליות באימפריה הרוסית:
בשנת הקמתה, רוסיה הסובייטית כללה 16 רפובליקות אוטונומיות, 5 מחוזות אוטונומיים, 10 אוקרוגים אוטונומיים, 6 חבלים מינהליים (קראי) ו-40 מחוזות (אולסט)
אוייזדים בוטלו במסגרת הרפורמה המינהלית הסובייטית בשנים 1923–1929. ראיון הפכו למקבילה המודרנית של אוייזד, בעוד המועצות החקלאיות נכללו כיחידה מנהלית חדשה.
מרבית המחוזות והפלכים הישנים פורקו ובוטלו והוקמו מועצות וקהילות חדשות ותחת המשטר הקומוניסטי החזיקו הרפובליקות בסמכויות אוטונומיות (ואוקראינה ובלארוס אף החזיקו במושב נפרד בארגון האומות המאוחדות)
המחוזות הפדרליים נוצרו במאי 2000 במסגרת הרפורמה הפדרלית שהוביל ולדימיר פוטין כחלק מתוכנית רחבה יותר שנועדה לארגן מחדש את הסמכות הפדרלית ושיטת הניהול.
החלוקה המקורית של המחוזות הפדרליים כללה שבעה מחוזות פדרליים, אך בשנת 2010 המחוזי הפדרלי של צפון קווקז הופרד מהמחוז הפדרלי הדרומי, מה שהביא את מספר המחוזות לשמונה.
בשנת 2014, סיפוח קרים הביא ליצירת המחוז הפדרלי של קרים, שהביא את המספר הזה לתשע, אך מאוחר יותר הוא אוחד למחוז הפדרלי הדרומי.
הפדרציה הרוסית כוללת 88 סובייקטים פדרליים (חלוקה טריטוריאלית פדרלית) כאשר כל סובייקט של הפדרציה שייך לאחת מהקטגוריות הבאות: רפובליקות (ברוסיה יש 21 כאלה), אובלסטי (46), קראי (ישנם תשעה כאלה), אובלסט אוטונומי (ישנם ארבעה) ואוקרוג אוטונומי אחד (שהוא המחוז היהודי האוטונומי) ושלוש ערים פדרליות (מוסקבה, סנקט פטרבורג וסבסטופול).
הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל הוא אוניברסיטה טכנית מובילה בחיפה, ישראל, שהחלה לפעול בתחילת המאה ה-20.
המידה שבה הטכנולוגיה קובעת את ההיסטוריה ואת יצירתן וגורלן של אומות נחקרה רבות, והטכניון, שנוסד בעזרת הגברת האחדות היהודית שהתאפשרה על ידי טכנולוגיות התקשורת החדשות של המהפכה התעשייתית השנייה, מובא כדוגמה בולטת לכך.
המכון נולד 36 שנים לפני הכרזת העצמאות של ישראל, ובשנים האלו חינך את מהנדסי המדינה שבדרך והביא אותם למומחיות כדי להניח את התשתית (תרתי משמע) למדינה מודרנית.
בוגרי הטכניון ייסדו את התשתית הבסיסית של חשמל, אספקת מים וכבישים בישראל.
לאורך המאה – מאז הנחת אבן הפינה ב-1912 – הייתה לטכניון משימה היסטורית לחזות את הצרכים העתידיים על מנת להבטיח את קיומה וצמיחתה של מדינת ישראל.
לדברי עיתונאי בריטי מוביל, הסיפור בטכניון הוא מופת עבור קבוצות אחרות שנקלעו למשימה הבלתי אפשרית לכאורה של יצירת אומה עצמאית: "למעלה משני עשורים לפני הקמת המדינה עזר הטכניון לנהיח את יסודות מדינת ישראל המודרנית.
את זהותה של המדינה כשחקנית בתחום המדע והטכנולוגיה ניתן לייחס לחזון הטכניון."
הטכניון צמח במהירות, והפך לחלוץ עולמי בתחומי הביוטכנולוגיה, חקר לוויינים, מדעי המחשב, ננוטכנולוגיה ואנרגיה.
בשנת 2004 זכו פרופ' מחקר אברהם הרשקו ופרופ' מחקר אהרן צ'חנובר, פרופסורים מהטכניון, בפרסי נובל הראשונים של ישראל בתחומי המדע (לכימיה).
בשנת 2011, הפך פרופ' מחקר דן שכטמן לחתן פרס נובל בכימיה השלישי של הטכניון על גילוי הגבישים הכמו-מחזוריים.
ב-2012, שהת המאה להיווסדו, כלל הטכניון 12,850 סטודנטים ו-80 תוכניות לתארים מתקדמים.
בשנת 2011 הטכניון שיתף פעולה עם אוניברסיטת קורנל וזכה במכרז של העיר ניו יורק להקמת מכון החדשנות טכניון-קורנל (TCII) באי רוזוולט.
מלכתחילה היה ל חזון של הקמת אוניברסיטה יהודית בארץ ישראל ההיסטורית.
לעיתים קרובות נאסרה על יהודים הכשרה טכנית או מדעית, וללא כישורים אלה והשכלה מבוססת בנושאי הנדסה, הבינו מנהיגי התנועה כי החזון הציוני של יצירת אומה יישאר בגדר חלום.
בשנת 1902 חזה בנימין זאב הרצל בספרו אלטנוילנד את חיפה כעיר מודרנית וטכנולוגית עם בתים ומוסדות ציבור המתאפשרים בזכות מדע יישומי, הנדסה וטכנולוגיה.
הרצל החדיר ל דחיפות חדשה ומעשית.
עד הקונגרס הציוני העולמי החמישי בשנת 1901 הופעל הלחץ לייסד מספר מוסדות תרבות והתקבלה החלטה ל"סקר יסודי של שאלת הקמת אוניברסיטה יהודית".
ב-1902 פרסמה קבוצה של שלושה צעירים בשנות העשרים לחייהם: מרטין בובר, סטודנט לפילוסופיה מווינה, ברתולד פייבל, סופר מברלין, וחיים ויצמן, חוברת בשם "בית ספר גבוה יהודי", והקימה ועד המדגיש את הצורך באוניברסיטה יהודית עם מטרה ראשונה של חינוך טכנולוגי.
בחוברת, בה פרטו את הקשיים מולם נאלצו יהודים להתמודד על מנת להתקבל לאוניברסיטאות באירופה, כתבו השלושה כי היעדר הזדמנויות ללימודים טכניים חמור בהרבה עבור סטודנטים יהודים מאשר בלימודים אחרים, וכי הבעיה היא "בעיקר כלכלית וחברתית".
למשל, ברוסיה הודחו היהודים כמעט לחלוטין מהמקצועות טכניים ולכן נדחקו לעיסוקים מסחריים.
התוכנית הייתה להקים מכינה שתיקרא טכניקום, שתשמש הן להכשרת סטודנטים לאוניברסיטה ובחלקה והן כמוסד עצמאי להכשרת צעירים במקצועות הטכניים והחקלאיים.
בוגרי הטכניקום יהיו הבסיס להקמת ותחזוקת התעשייה היהודית.
בשנת 1903 קיימו 60,000 יהודי ארץ ישראל בחירות ל הראשונה, אספה לאומית דמוקרטית שהייתה מעין "סבתה" של הכנסת של ימינו (לפני מועצת העם).
בכנסייה, שהייתה ניסיון ראשון להקמת ממשל עצמי יהודי, נשא מנחם אוסישקין נאום בו הביע את החשיבות והדחיפות של מוסד להשכלה גבוהה בארץ ישראל.
הכנסייה תמכה בהחלטה להקמת מכון פוליטכני בארץ, והטכניון, לפחות על הנייר, נולד.
פאול נתן מחברת עזרה של יהודי גרמניה מילא תפקיד מרכזי בקירוב קבוצות יהודיות מגוונות תחת מטריית הטכניקום, ובגיוס משאבים.
סוחר התה הרוסי קלונימוס זאב ויסוצקי השאיר את כל נכסיו בעסק המשפחתי, כמיליון רובל, למטרות נדבנות.
בין המוציאים לפועל היה הוגה הדעות הציוני אחד העם, שהצליח לגייס לתוכנית הטכניקום את בנו של ויסוצקי, דוד ויסוצקי (מייסד תה ויסוצקי), ונתרמה תרומה ראשונה של 100,000 רובל.
בשנת 1908 ביקר בארץ הנדבן האמריקאי יעקב שיף.
שיף הושפע מהעוני שראה בקרב רבים מיהודי ארץ ישראל ותמך ברעיון של מוסד שיספק הכשרה טכנית.
גם באירופה נשמר העניין בטכניקום גבוה.
בשנת 1909 דיווח ד"ר חיים ויצמן, שלימים יהפוך לנשיא מדינת ישראל הראשון, לוועידה ציונית במנצ'סטר כי העניינים מסתדרים היטב עם "הפוליטכניקום הלאומי".
יהודים עשירים מארצות רבות כבר הבטיחו תמיכה נדיבה.
הקהילה היהודית בירושלים פתחה במסע לאירוח הטכניקום, והוקמה ועדה מיוחדת להצגת טיעון ירושלמי חזק.
הטיעונים של חיפה התגלו כחזקים יותר, ובסופו של דבר ניצחו:
חיפה נועדה להיות עיר העתיד.
מרכז נמל גדול של תעשייה וספנות.
עם בנייתה של מסילת הרכבת החיג'אזית, היא תקושר לדמשק ולבגדאד ותהפוך לצומת דרכים חשובה גם לתחבורה יבשתית.
הקהילה היהודית בחיפה בתקופה העות'מאנית עדיין לא הייתה נוקשה בארגון ובאופי, בניגוד לירושלים, מרכז האורתודוקסיה והיישוב הישן, או יפו, חממה של לאומיות יהודית.
הנייטרליות של חיפה, כך נטען, תצמצם סכסוכים.
הקהילה היהודית במקום הייתה קטנה, והשפעתה כמעט ולא הורגשה בעיר.
הטכניקום ייתן תנופה להתרחבות וצמיחת האוכלוסייה היהודית בצפון.
באוקטובר 1909 התבקש האדריכל הפרוסי אלכסנדר ברוולד לתכנן תוכנית ראשונה לבניין החדש.
ברוולד, שניגן בצ'לו ברביעיית מיתרים עם אלברט איינשטיין, קיבל השראה מהרעיון של מיזוג צורה אירופאית עם אלמנטים מזרחיים.
התכנון המצטיין שלו אושר על ידי הקורטוריום, ובאוגוסט 1910 ניתנה לברוולד המשימה לערוך את התוכניות המפורטות ולפקח על הביצוע.
מלבד האבן, רוב חומרי הבנייה האחרים הגיעו מחו"ל.
הסיד יובא מצרפת והמלט מגרמניה.
מתקני אינסטלציה ומתקנים שונים הגיעו גם מאירופה, ועד היום יכולים המבקרים בבניין הטכניון הישן לקרוא את כתובות היצרנים הגרמנים על לוחות הרצפה ובמקומות אחרים במבנה.
גם חפירת הבאר יצרה בעיות.
ניסיונות ראשונים יכלו להגיע רק לעומק של 40 מטרים, ואז הופסקה העבודה עקב מחסור בכוח אדם מיומן.
התקבל אישור מיוחד לייבא את הדינמיט הנדרש, ורק כאשר הובא מומחה זר ניתן היה סוף סוף לחדש את העבודה בבאר.
הבאר נחפרה לעומק של 93 מטרים, והיא הועמקה לבסוף ל-100 מטרים.
קיומו של מקור מים במורדות העליונים של הכרמל הפך את חיפה למרכז יסודי לקיום חיים בעשורים הבאים, והבאר ומימיה הפכו למקור הכנסה חיוני עבור הטכניקום הצעיר והעני.
ב-11 באפריל 1912, 36 שנים לפני הכרזת העצמאות של ישראל, הונחה אבן הפינה לטכניקום, בחסות האימפריה העות'מאנית הכובשת.
סכסוך אידאולוגי מתמשך בין חברת עזרה – ארגון חינוכי עולמי לא-ציוני בראשות יהודים מגרמניה – לבין התנועה הציונית, הידרדר לסכסוך עז על שפת ההוראה המתוכננת, הידועה בשם מלחמת השפות.
העברית המודרנית הייתה עדיין בחיתוליה, והחינוך הטכני לא היה קיים בלשון המקראית.
הגרמנים טענו שמכיוון שלא היו עדיין מונחים טכניים שפת הלימוד צריכה להיות גרמנית.
הוצעה אף פשרה במסגרתה יתנהלו הלימודים באנגלית.
עם זאת, בעקבות חרם על הטכניקום ושביתה של הסתדרות המורים, וכן דעיכת ההשפעה הגרמנית בישראל לאחר תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, הפכה העברית לשפת הטכניון.
פיתוח הזדמנויות טכניות ומדעיות עבור העם היהודי והטכניקום החדש בפרט היה נושא שחתן שני פרסי נובל פרופ' אלברט איינשטיין הרגיש ששווה את ההשקעה שלו.
"לפיתוח ארץ ישראל יש חשיבות עצומה ליהדות כולה", אמר בארוחת ערב עם אגודת הטכניון האמריקאית.
ב-1923 ביקר איינשטיין בטכניון, ובמהלך ביקורו נטע עץ דקל.
העץ עומד עד היום מול בניין הטכניון הישן בהדר הכרמל.
איינשטיין חזר לגרמניה כדי להקים את אגודת הטכניון הראשונה, וכיהן כיושב הראש שלה.
מאוחר יותר הוא היה אמור לסייר באמריקה כדי לגייס כספים להשכלה גבוהה בארץ ישראל, נושא שלדבריו היה "קרוב לליבו".
המניע של איינשטיין לא היה לאומי, אלא הומניסטי.
"אני עושה מה שאני יכול כדי לעזור לאלה מהשבט שלי שמטופלים כל כך רע בכל מקום", אמר.
מהנדס החשמל ארתור בלוק היה נשיא הטכניון הראשון, וכיהן בתפקיד בין 1924 ל-1925. הטכניון רשם את תלמידיו הראשונים ב-1924, וטקס הפתיחה הרשמי שלו התקיים ב-1925. בכיתה הראשונה היו 16 סטודנטים שהתמחו בהנדסה אזרחית ואדריכלות.
את מקומו של בלוק כנשיא תפסו המהנדס האזרחי מרדכי הקר (1925–1927), שמואל יוסף פבזנר (אדמיניסטרטיבי) ופרופ' אהרן צ'רניבסקי (אקדמי) ב-1927–1929 ופרופ' יוסף ברויר (1930–1931).
שלמה קפלנסקי היה נשיא הטכניון בשנים 1931–1950. בשנות ה-30 של המאה ה-20 קלט המכון מספר רב של סטודנטים יהודים וחוקרים מכובדים מפולין, גרמניה ואוסטריה, שנמלטו מהמשטר הנאצי.
בעיצומם של קשיים כלכליים אדירים הצביע צוות הטכניון בעד עבודה זמנית ללא שכר כדי להבטיח את הישרדותו הכלכלית של המוסד.
בשנת 1934 הוקמה הפקולטה לטכנולוגיה תעשייתית.
עד סוף שנות ה-30 גבר הביקוש לבוגרי אוניברסיטאות טכניות, וסטודנטים רבים בטכניון התנדבו להילחם עם הצבא הבריטי נגד הרייך השלישי.
ההרשמה עלתה על 400 סטודנטים, והאוניברסיטה התרחבה וכללה תואר בהנדסת תעשייה, 11 מעבדות ובית ספר לספנות.
עם הזמן הפכו תחומי הלימוד בפקולטה לטכנולוגיה תעשייתית לפקולטות עצמאיות.
בשנים שקדמו לקום המדינה היה הטכניון מרכז פעיל של המחתרות – ובראשן ההגנה – ומקור לפתרונות צבאיים טכנולוגיים חיוניים למאבק לעצמאות.
בשנת 1948, עם 680 סטודנטים, חגג הטכניון את הקמת מדינת ישראל.
המדינה המתפתחת יצרה דרישות חדשות לאוניברסיטה הוותיקה וכדי לענות על צרכים אלו השיק הטכניון מגוון פרויקטים שאפתניים.
ב-1948 הוקמו הפקולטה להנדסת חשמל והפקולטה להנדסת מכונות וב-1950 הוקמה הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל, שתרמה רבות לתעשיות התעופה והחלל המצליחות של ישראל ולחיל האוויר הישראלי.
יעקב דורי, לשעבר ראש המטה הכללי הראשון של צבא ההגנה לישראל, היה נשיא האוניברסיטה בשנים 1951-1965. עד 1951 גדל מספר הסטודנטים לתואר ראשון ל-966. מכיוון שהקמפוס המקורי במרכז חיפה הפך קטן מדי, בחר ראש הממשלה דוד בן-גוריון אתר בשטח של 300 דונם על הכרמל לקמפוס חדש.
בשנת 1953 החל המכון לעבור לקריית הטכניון בהר הכרמל.
בשנות החמישים נוסדו הפקולטות הבאות:
הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל (1953, שמה שונה ל);
הפקולטה להנדסה חקלאית (1953, אוחדה ל);
לימודים כלליים (1958, שמה שונה ל);
הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול (1958, שמה שונה לפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות).
עשורים שנים של מלחמה ושלום
במהלך שנות ה-60 פתח הטכניון את שעריו למאות סטודנטים ממדינות מתפתחות באפריקה ואסיה.
עשרות חברי סגל בטכניון העניקו סיוע טכנולוגי למדינות שונות ברחבי העולם, לעיתים קרובות בחסות סוכנויות האו"ם.
מתוך הכרה במגמה הגוברת בפעילות הבין-תחומית, הקים הטכניון מספר מחלקות חדשות, ביניהן הפקולטה להנדסה ביורפואית, מדעי המחשב, מתמטיקה שימושית והמכון למצב מוצק.
המהנדס הכימי אלכסנדר גולדברג היה נשיא האוניברסיטה מ-1965 עד 1973. בשנת 1969 הקים הטכניון את הפקולטה לרפואה, אחד מבתי הספר לרפואה היחידים בעולם שהיו מזוהים עם מכון טכנולוגי.
שנות ה-70, שנעו בין הטראומה והטרגדיה של מלחמת יום הכיפורים ועד לאופטימיות והתקווה של הסכם השלום בין ישראל למצרים, לכל אורך המהפך והשינוי ייצר הטכניון טכנולוגיות להבטחת ביטחון ישראל ותכנון פרויקטי מחקר אזוריים בנושאי התפלה ואנרגיה גרעינית.
בשנים אלו פיתחו הפרופסורים אברהם למפל ויעקב זיו את אלגוריתם למפל-זיו לדחיסת נתונים.
הקמת מוסד שמואל נאמן למחקר מתקדם במדע וטכנולוגיה ב-1978 עודדה את הקשר בין האקדמיה, התעשייה והממשלה.
בשנת 1971 הוקמה הפקולטה לביולוגיה.
אלוף עמוס חורב, המדען הראשי של מערכת הביטחון הישראלית, היה נשיא האוניברסיטה בין השנים 1973-1982.
בשנות ה-80 באו לידי ביטוי המחקר בטכניון ומספר בוגריו הגבוה, והם סללו את הדרך להתרחבות מהירה של תעשיות ההיי-טק בישראל.
מאז הולדת הסיבים האופטיים ופיתוח האופטואלקטרוניקה, היו בוגרי הטכניון בחזית המקומית של החדשנות הטכנולוגית של אותה תקופה.
ב-1982 גילה פרופ' מחקר דן שכטמן מהפקולטה למדע והנדסה של חומרים מבנה של גביש כמו-מחזורי, וב-2011 זכה עליו בפרס נובל לכימיה.
פרופ' יוסף זינגר, מהנדס אווירונאוטיקה, היה נשיא האוניברסיטה מ-1982 עד 1986, וד"ר מקס רייס, מהנדס כימי, מ-1986 עד 1990.
העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 הקפיצה את מספר הסטודנטים בטכניון מ-9,000 ל-10,500. בנוסף לקליטת זרם משמעותי של מדענים ומהנדסים באיכות גבוהה מברית המועצות לשעבר, הקים הטכניון חברות ומבנים טכנולוגיים של חממה טכנולוגית כדי להבטיח שניתן יהיה לנצל את הכישרון החדש.
המהנדס הכימי פרופ' זאב תדמור היה נשיא הטכניון בשנים 1990–1998, והפך לבוגר הטכניון הראשון בתפקיד זה.
בטכניון הוקמו מרכזי מצוינות רב-תחומיים, הקשרים עם התעשייה התחזקו, פותחו תוכניות אקדמיות חדשות, והושקה תוכנית גדולה להרחבת הקמפוס, כולל בניית מרכז הנרי ומרילין טאוב למדע וטכנולוגיה, בו שוכנת הפקולטה הגדולה ב למדעי המחשב.
בשנת 1998 שיגר בהצלחה מכון אשר לחקר החלל את הלוויין הזעיר "Gurwin TechSat II", מה שהפך את הטכניון לאחת מחמש אוניברסיטאות עם תוכנית שמתכננת, בונה ומשגרת לוויין משלה.
עמוס לפידות, המפקד העשירי של חיל האוויר הישראלי, היה נשיא האוניברסיטה בשנים 1998–2001, ויצחק אפלויג, חלוץ בתחום הכימיה החישובית, בשנים 2001–2009.
בשנת 2007 התייעל תפקידו ההיסטורי של הטכניון בהעברת טכנולוגיה בישראל ברחבי העולם עם השקת משרד T3 Technion Technology Transfer .
פרופ' פרץ לביא, מומחה לפסיכופיזיולוגיה של הפרעות שינה, היה נשיא המוסד בשנים 2009–2019.
לטכניון מרכז רב-תחומי פעיל בחקר האנרגיה, כדי לחזק את ישראל כשהעולם מגיע לשיא תפוקת הנפט.
יש לו גם תוכניות ברחבי הקמפוס בננוטכנולוגיה ומדעים, מדעי החיים והנדסה.
הפיזיקאי פרופ' אורי סיון מכהן כנשיא הטכניון משנת 2019.
בשנת 2004 זכו שני מדעני הטכניון לישראלים הראשונים שזכו בפרס נובל בנושא מדעי.
פרופ' מחקר אברהם הרשקו ופרופ' מחקר אהרן צ'חנובר – יחד עם עמיתם פרופ' אירווין רוז – גילו כיצד המערכת הביולוגית גורמת לפירוק חלבונים בתא.
בשנת 2011 הוענק פרס נובל לכימיה לפרופסור מחקר דן שכטמן על גילויו של גבישים כמו-מחזוריים.
הטכניון הוא אחת מחמש אוניברסיטאות בלבד בעולם עם תוכנית סטודנטים לתכנון ובניית לוויינים (ניסיון השיגור הראשון ב-1995 נכשל, שיגור העותק הזהה עבר בהצלחה ב-1998).
גדילי DNA שימשו לראשונה להרכבת חוט מוליך דק פי 1,000 משערת אדם.
אחד המפתחים, פרופ' אורי סיון, מונה ב-2019 לנשיא הטכניון.
פיתוח התרופה נגד מחלת פרקינסון רסג'ילין.
גילוי גביש כמו-מחזורי – סוג חדש של חומר.
התגלית זיכתה את פרופ' מחקר דן שכטמן בפרס נובל לכימיה לשנת 2011.
אלגוריתם למפל-זיו, שהפך לתקן בין-לאומי לדחיסת נתונים, ואבן דרך של IEEE.
שותף בכתיבת המאמר הראשון שחשף שניתן לטפח תאי גזע עובריים ליישום רפואי.
יותר מ-70% מהמייסדים והמנהלים בתעשיית ההיי-טק הישראלית הם בוגרי הטכניון.
קבוצה של בוגרי הטכניון יצרה PHP (גרסאות 3 עד 5), שפת תכנות אינטרנט המותקנת ביותר מ-80% משרתי האינטרנט ברחבי העולם.
ההיסטוריה של החקלאות בת למעלה מעשרת אלפי השנים החלה במהפכה החקלאית הנחשבת לאחת המהפכות העיקריות של האנושות, אם לא העיקרית שבהן.
המאפיין העיקרי של תקופה זו הוא המעבר ההדרגתי של בני האדם מחברות נוודיות של ציידים-לקטים לחברות חקלאיות נייחות.
החקלאות החלה באופן עצמאי בחלקים שונים של הגלובוס, וכללה מגוון מגוּון של טקסונים.
לפחות אחד עשר אזורים נפרדים של העולם הישן והחדש היו מעורבים כמרכזי תפוצה עצמאיים.
התפתחות החקלאות לפני כ-12,000 שנה שינתה את הדרך שבה בני האדם חיו.
הם עברו מאורחות חיים של ציידים-לקטים נוודים ליישובי קבע וחקלאות.
דגנים פראיים נאספו ונאכלו מלפני 105,000 שנים לפחות.
עם זאת, ביות לא התרחש הרבה מאוחר יותר.
העדות המוקדמת ביותר לגידול בקנה מידה קטן של עשבים אכילים היא מסביבות שנת 21,000 לפני הספירה עם אנשי אוהלו 2 על שפת הכנרת.
בסביבות 9500 לפני הספירה, שמונת גידולי היסוד הנאוליתיים - חיטת אמר , חיטת איינקורן , שעורה תרבותית, אפונה, עדשים, בקית הכרשינה, חומוס ופשתן - עובדו בלבנט.
שיפון אולי עובד קודם לכן, אבל טענה זו נותרה שנויה במחלוקת.
ללא קשר, התפשטות השיפון מדרום מערב אסיה לאוקיינוס האטלנטי הייתה בלתי תלויה ביבול גידולי היסוד הנאוליתיים.
האורז בוית בסין בשנת 6200 לפנה"ס כשהגידול המוקדם ביותר הידוע הוא משנת 5700 לפנה"ס, ואחריו שעועית מאש, סויה ושעועית אזוקי.
האורז גם בוית באופן עצמאי במערב אפריקה ועובד משנת 1000 לפני הספירה.
חזירים בויתו במסופוטמיה לפני כ-11,000 שנה, ואחריהם כבשים.
בקר בויתו משור הבר באזורי טורקיה והודו המודרנית בסביבות 8500 לפני הספירה.
גמלים בויתו מאוחר יותר, אולי בסביבות 3000 לפני הספירה.
באפריקה שמדרום לסהרה, דוִרָה בויתה באזור הסאהל באפריקה בשנת 3000 לפנה"ס, יחד עם דוחן פנינה בשנת 2000 לפנה"ס.
יאם בוית בכמה מקומות שונים, כולל מערב אפריקה (תאריך לא ידוע), ולוביה בשנת 2500 לפני הספירה.
גם אורז (אורז אפריקאי) בוית באופן עצמאי במערב אפריקה ותורבת בשנת 1000 לפני הספירה.
טף ודוחן אצבע כנראה בויתו באתיופיה בשנת 3000 לפני הספירה, יחד עם נוִג , אנסטה וקפה.
מזונות צמחיים אחרים שבויתו באפריקה כוללים אבטיח, במיה, תמרהינדי ואפונה שחורה , יחד עם גידולי עצים כמו אגוז קולה ודקלי השמן.
פלנטיינים עובד באפריקה בשנת 3000 לפנה"ס ובננות בשנת 1500 לפנה"ס.
עוף הקסדה בוית במערב אפריקה.
בקר סנגה כנראה בוית גם בצפון מזרח אפריקה, בסביבות שנת 7000 לפני הספירה, ולאחר מכן הוכלא עם מינים אחרים.
בדרום אמריקה החלה החקלאות כבר בשנת 9000 לפני הספירה, החל מגידול של כמה מיני צמחים שהפכו מאוחר יותר לגידולים מינוריים בלבד.
בהרי האנדים של דרום אמריקה, תפוח האדמה בוית בין השנים 8000 לפנה"ס עד 5000 לפנה"ס, יחד עם שעועית, דלעת, עגבניות, בוטנים, קוקה, לאמות, אלפקות וחזירי ים.
הקסאווה בויתה באגן האמזונס לא יאוחר מ-7000 לפני הספירה.
תירס מצא את דרכו לדרום אמריקה ממסו-אמריקה, שם בויתו תאוסינטה פראית בערך בשנת 7000 לפני הספירה ועובדה באופן סלקטיבי כדי להפוך לתירס ביתי.
הכותנה בויתה בפרו בשנת 4200 לפני הספירה; זן אחר של כותנה בוית במסו-אמריקה והפך ללא ספק למין הכותנה החשוב ביותר בתעשיית הטקסטיל בעת החדשה.
עדויות לחקלאות במזרח ארצות הברית מתוארכות לשנת 3000 לפני הספירה בערך.
עובדו מספר צמחים, ולאחר מכן הוחלפו בגידולי "שלוש האחיות ": תירס, דלעת ושעועית.
קנה סוכר ומספר ירקות שורש בויתו בגינאה החדשה בסביבות שנת 7000 לפני הספירה.
בננות גדלו והוכלאו באותה תקופה בפפואה גינאה החדשה.
באוסטרליה הומצאה החקלאות בתקופה שאינה ידועה כרגע, כאשר מלכודות הצלופחים העתיקות ביותר בהר אקלס מתוארכות לשנת 6,600 לפני הספירה ופריסה של מספר יבולים החל מבטטות ועד בננות.
תקופת הברונזה, משנת 3300 לפני הספירה, הייתה עדה להתעצמות החקלאות בתרבויות כמו שומר מסופוטמי, מצרים העתיקה, סודן העתיקה, תרבות עמק האינדוס של תת היבשת ההודית, סין העתיקה ויוון העתיקה.
משנת 100 לפנה"ס ועד 1600 לספירה, אוכלוסיית העולם המשיכה לגדול יחד עם השימוש בקרקע, כפי שמעידים הגידול המהיר בפליטת מתאן מהבקר וגידול האורז.
בתקופת הברזל והתקופה הקלאסית, התרחבותה של רומא העתיקה, הן הרפובליקה ולאחר מכן האימפריה, ברחבי הים התיכון העתיק ומערב אירופה נבנתה על בסיס מערכות חקלאות קיימות ותוך ביסוס מערכת האחוזה שהפכה לסלע החקלאות של ימי הביניים.
בימי הביניים, הן באירופה והן בעולם האסלאמי, חל שינוי בחקלאות בטכניקות משופרות ובהפצת צמחי גידול, כולל הכנסת סוכר, אורז, כותנה ועצי פרי כמו התפוז לאירופה באמצעות אל - אנדלוס.
לאחר מסעותיו של כריסטופר קולומבוס בשנת 1492, הבורסה הקולומבית הביאה לאירופה יבולים מהעולם החדש כמו תירס, תפוחי אדמה, עגבניות, בטטה ומניוק, וגידולי עולם ישן כמו חיטה, שעורה, אורז ולפת, ובעלי חיים כולל.
סוסים, בקר, כבשים ועיזים לאמריקה.
השקיה, מחזור יבולים ודשנים הוכנסו זמן קצר לאחר המהפכה הנאוליתית והתפתחו הרבה יותר ב-200 השנים האחרונות, החל מהמהפכה החקלאית הבריטית .
מאז 1900, חקלאות במדינות המפותחות, ובמידה פחותה בעולם המתפתח, ראתה עליות גדולות בפריון, כאשר העבודה האנושית התחלפה במיכון, ובסיוע דשנים סינתטיים, חומרי הדברה וגידול סלקטיבי.
תהליך האבר-בוש אפשר סינתזה של דשן אמוניום חנקתי בקנה מידה תעשייתי, והגדיל מאוד את היבול.
החקלאות המודרנית העלתה סוגיות חברתיות, פוליטיות וסביבתיות, כולל אוכלוסיות יתר, זיהום מים, דלק ביולוגי, אורגניזמים מהונדסים גנטית, מכסים וסובסידיות חקלאיות.
בתגובה התפתחה חקלאות אורגנית במאה העשרים כחלופה לשימוש בחומרי הדברה סינתטיים.
חוקרים פיתחו מספר השערות כדי להסביר את המקורות ההיסטוריים של החקלאות.
מחקרים על המעבר מחברות ציידים-לקטים לחברות חקלאיות מצביעים על תקופה קודמת של התעצמות והתגברות התיישבות הקבע; דוגמאות לכך הן התרבות הנאטופית בלבנט, והנאוליתים הסינים הקדומים בסין.
מודלים עדכניים מצביעים על כך שצמחיית בר שנקטפה קודם לכן החלה להישתל, אך לא בויתה מיד.
שינויי אקלים מקומיים הם ההסבר המועדף למקורות החקלאות בלבנט.
כאשר התרחשו שינויי אקלים גדולים לאחר עידן הקרח האחרון (בערך 11,000 לפני הספירה), רוב כדור הארץ הפך להיות נתון לעונות יבשות ארוכות.
תנאים אלה העדיפו צמחים חד-שנתיים שמתים בעונה היבשה הארוכה, ומשאירים זרע או פקעות רדומים.
שפע של גרגרי בר וקטניות שניתן לאחסן בקלות אפשר לציידים-לקטים באזורים מסוימים להתיישב הכפרים המיושבים הראשונים בתקופה זו.
האדם הקדום החל לשנות קהילות של החי והצומח לטובתו האישית באמצעים כגון חקלאות מקל אש וגינון יערות מוקדם מאוד.
גרגרי בר נאספו ונאכלו מלפני 105,000 שנים לפחות, ואולי הרבה יותר.
קשה לקבוע תאריכים מדויקים, שכן אנשים אספו ואכלו זרעים לפני ביותם, וייתכן ומאפייני הצמח השתנו במהלך תקופה זו ללא בחירת האדם.
דוגמה לכך היא גזע העלה הקשיח למחצה וזרעים גדולים יותר של דגנים ממש אחרי הדריאס הצעיר (בערך 9500 לפני הספירה) בתחילת ההולוקן באזור הלבנט של הסהר הפורה.
מאפיינים מונופילטיים הושגו ללא כל התערבות אנושית, מה שמרמז כי ביות לכאורה של גזעי העלה של הדגנים יכול היה להתרחש באופן טבעי למדי.
החקלאות החלה באופן עצמאי בחלקים שונים של הגלובוס וכללה מגוון מגוּון של טקסונים.
לפחות 11 אזורים נפרדים בעולם הישן והחדש היו מעורבים כמרכזי תפוצה עצמאיים.
כמה מהביותים המוכרים המוקדמים ביותר היו של בעלי חיים.
לחזירים ביתיים היו מרכזי תפוצה מרובים באירואסיה, כולל אירופה, מזרח אסיה ודרום מערב אסיה, שם בויתו לראשונה חזירי בר לפני כ-10,500 שנה.
כבשים בויתו במסופוטמיה בין השנים 11,000 לפנה"ס עד 9000 לפנה"ס.
בקר בוית משור הבר באזורים של טורקיה המודרנית ופקיסטן בסביבות 8500 לפני הספירה.
גמלים בויתו מאוחר יחסית, אולי בסביבות 3000 לפני הספירה.
רק לאחר 9500 לפני הספירה הופיעו שמונת הגידולים המכונים המייסדים של החקלאות: תחילה חיטת אמר ואינקורן, אחר כך שעורה תרבותית, אפונה, עדשים, בקית הכרשינה, חומוס ופשתן.
שמונת הגידולים הללו מתרחשים פחות או יותר בו-זמנית בלבנט ובמסופוטמיה, אם כי החיטה הייתה הראשונה שעובדה בקנה מידה משמעותי.
בערך באותו זמן (9400 לפני הספירה), בויתו עצי תאנה פרתנוקרפיים.
שיפון מבוית מופיע בכמויות קטנות בחלק מהאתרים הנאוליתיים בטורקיה (אסיה הקטנה), כגון האתר Can Hasan III ליד צ'טלהויוק (בערך 7600 - כ-6000 לפנה"ס), אך אחרת הוא נעדר עד תקופת הברונזה של מרכז אירופה, 1500-1800 לפני הספירה.
הטענות על גידול שיפון מוקדם בהרבה, באתר האפיפלאוליתי תל אבו הורירה בעמק הפרת שבצפון סוריה, נותרו שנויות במחלוקת.
המבקרים מצביעים על חוסר עקביות בתאריכים של פחמן רדיו, ועל זיהויים המבוססים אך ורק על דגנים, ולא על מוֹץ .
בשנת 8000 לפני הספירה, החקלאות השתרשה על גדות הנילוס.
בערך בתקופה זו, חקלאות פותחה באופן עצמאי במזרח הרחוק, כנראה בסין, עם אורז ולא חיטה בתור היבול העיקרי.
התירס בוית מהתאוסינטה הפראית בדרום מקסיקו בשנת 6700 לפני הספירה.
תפוחי האדמה (8000 לפנה"ס), עגבנייה פלפל (4000 לפנה"ס), דלעת (8000 לפנה"ס) וכמה סוגים של שעועית (8000 לפנה"ס ואילך) בויתו בעולם החדש.
חקלאות פותחה באופן עצמאי באי גינאה החדשה.
גידול בננות של Musa acuminata, כולל הכלאה, מתוארך לשנת 5000 לפנה"ס, ואולי לשנת 8000 לפנה"ס, בפפואה גינאה החדשה.
דבוראות לצורך הפקת דבש החלה במזרח התיכון בסביבות 7000 לפני הספירה.
עדויות ארכאולוגיות מאתרים שונים בחצי האי האיברי מרמזות על ביות של צמחים ובעלי חיים בין 6000 ל-4500 לפני הספירה.
האתר הארכאולוגי Céide Fields באירלנד, המורכב משטחי אדמה נרחבים המוקפים בקירות אבן, מתוארך לשנת 3500 לפני הספירה ובו מערכות השדה העתיקות ביותר הידועות בעולם.
הסוס בוית בערבה הפונטית בסביבות שנת 4000 לפני הספירה.
בסיביר, הקנאביס היה בשימוש בסין בתקופה הנאוליתית וייתכן שבוית שם; הוא היה בשימוש הן כסיב לייצור חבלים והן כתרופה במצרים העתיקה בערך בשנת 2350 לפני הספירה.
בצפון סין, הדוחן בוית על ידי דוברי סינו-טיבטית מוקדמים בסביבות 8000 עד 6000 לפני הספירה, והפך לגידול העיקרי של אגן הנהר הצהוב בשנת 5500 לפנה"ס.
אחריהם הגיעו שעועית המאש, סויה ושעועית אזוקי.
בדרום סין, האורז בוית באגן נהר היאנגצה בסביבות 11,500 עד 6200 לפני הספירה, יחד עם התפתחות חקלאות ביצות, על ידי דוברי אוסטרונזיה והמונג-מיין המוקדמים.
כמו כן, נקטפו צמחי מזון אחרים, כולל בלוטים, ערמוני מים ואגוזי שועל.
מאוחר יותר התפשט גידול האורז לדרום מזרח אסיה הימית על ידי ההתפשטות האוסטרונזית, החל בסביבות 3,500 עד 2,000 לפני הספירה.
אירוע הגירה זה ראה גם את הכנסתם של צמחי מזון מעובדים ומבויתים מטייוואן, דרום מזרח אסיה הימית וגינאה החדשה לאיי האוקיינוס השקט כצמחי קאנוה .
מגע עם סרי לנקה ודרום הודו על ידי מלחים אוסטרונזיים הוביל גם לחילופי צמחי מזון שהפכו מאוחר יותר למקור לסחר בתבלינים יקר הערך.
באלף הראשון לספירה, מלחים אוסטרונזיים התיישבו גם במדגסקר ובאיי קומורו, והביאו איתם צמחי מזון מדרום מזרח אסיה ודרום אסיה לחוף מזרח אפריקה, כולל בננות ואורז.
אורז הופץ גם דרומה לתוך דרום מזרח אסיה היבשתית בסביבות 2000 עד 1500 לפני הספירה על ידי הגירות של דוברי אוסטרו-אסיה וקרא-דאי הקדומים.
באזור הסאהל של אפריקה, דוּרָה בויתה בשנת 3000 לפנה"ס בסודאן ודוחן פנינה בשנת 2500 לפנה"ס במאלי.
גם אגוזי קולה וקפה בויתו באפריקה.
בגינאה החדשה, עמי פפואה עתיקים החלו לעסוק בחקלאות בסביבות 7000 לפני הספירה, ובייתו קנה סוכר וטארו.
בעמק האינדוס, מהאלף השמיני לפני הספירה ואילך, במהרגר, עיבדו שעורה בת שתי שורות ו-6 שורות, יחד עם חיטת אינקורן, אמר, חיטת דורום ותמרים.
בתקופות המוקדמות יותר של מהרגאר, ציד בר כמו צבי, אייל ברסינגה, אנטילופה הודית, אייל נקוד, חמור הבר האסיאני, עז הבר, כבש הבר, חזיר הבר ונילגאי ניצודו כולם למאכל.
אלה מוחלפים ברציפות בכבשים מבויתות, עיזים ובקר זבו עד האלף החמישי לפני הספירה, מה שמעיד על המעבר ההדרגתי מציד ואיסוף לחקלאות.
תירס ודלעת בויתו במזו-אמריקה; תפוחי אדמה בדרום אמריקה, וחמניות ביער המזרחי של צפון אמריקה.
חקלאים שוּמריים גידלו את הדגנים שעורה וחיטה, והתחילו לחיות בכפרים משנת 8000 לפני הספירה בערך.
לאור כמות המשקעים הנמוכה של האזור, החקלאות הסתמכה על נהרות החידקל והפרת.
תעלות השקיה המובילות מהנהרות אפשרו גידול של דגנים בכמויות גדולות מספיק כדי לתמוך בערים.
המחרשות הראשונות מופיעות בפיקטוגרף מאֶרֶךְ בסביבות 3000 לפני הספירה; מחרשות זרעים שזרעו זרעים לתלם החרוש מופיעות על גבי חותם בסביבות 2300 לפני הספירה.
גידולי ירקות כללו חומוס, עדשים, אפונה, שעועית, בצל, שום, חסה, כרישה וחרדל.
השומרים גידלו פירות כולל תמרים, ענבים, תפוחים, מלונים ותאנים.
לצד החקלאות שלהם, השומרים גם תפסו דגים וצדו עופות וצביים.
בשר כבשים, עיזים, פרות ועופות נאכל בעיקר על ידי האליטה.
דגים שומרו על ידי ייבוש, המלחה ועישון.
הציוויליזציה של מצרים העתיקה הייתה אסירת תודה לנהר הנילוס ולהצפה העונתית המהימנה שלו.
חיזוי הנהר והאדמה הפורייה אפשרו למצרים לבנות אימפריה על בסיס עושר חקלאי רב.
המצרים היו בין העמים הראשונים שעסקו בחקלאות בקנה מידה גדול, החל מסוף התקופה הפלאוליתית אל תוך התקופה הנאוליתית, בין 10,000 לפנה"ס לסביבות 4000 לפנה"ס.
זה התאפשר עם התפתחותה של השקיה באגן.
גידולי המזון העיקריים שלהם היו דגנים כמו חיטה ושעורה, לצד גידולים תעשייתיים כמו פשתן ופפירוס.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות גם על כך שהתפשטות החקלאות התאפשרה על ידי נהירה של קהילות חקלאים מהסהרה הטרופית לפני 6,500 שנה.
שיזף בוית בתת היבשת ההודית בשנת 9000 לפני הספירה.
בעקבותיה עובדו שעורה וחיטה - לצד ביות בקר, בעיקר כבשים ועיזים - בתרבות המרגאר בין השנים 8000–6000 לפני הספירה.
בתקופה זו נערך גם הביות הראשון של הפיל.
חקלאות פסטורלית בהודו כללה דישה, שתילת יבולים בשורות - או של שניים או של שישה - ואגירת תבואה באסמים.
כותנה תורבתה באלף החמישי-הרביעי לפני הספירה.
באלף החמישי לפני הספירה, קהילות חקלאיות הפכו נפוצות בקשמיר.
ההשקיה פותחה בתרבות עמק האינדוס בסביבות 4500 לפני הספירה.
גודלה ושגשוגה של ציוויליזציית האינדוס גדל כתוצאה מהחידוש הזה, והוביל ליישובים מתוכננים בצורה יסודית יותר שהשתמשו בניקוז ובביוב.
עדות ארכאולוגית למחרשה רתומה לבעלי חיים מתוארכת לשנת 2500 לפני הספירה בציוויליזציית עמק האינדוס.
רישומים מתקופת המדינות הלוחמות, שושלת צ'ין ושושלת האן מספקים תמונה של החקלאות הסינית המוקדמת מהמאה ה-5 לפנה"ס ועד המאה השנייה לספירה, שכללה מערכת אסמים ארצית ושימוש נרחב בעיבוד משי .
ספר סיני מוקדם וחשוב על חקלאות הוא צ'ימין יאשו משנת 535 לספירה, שנכתב על ידי ג'יה סיקסי.
סגנון הכתיבה של ג'יה היה ישר וצלול יחסית לכתיבה המפורטת והמרומזת האופיינית לתקופה.
הספר גם היה ארוך מאוד, עם למעלה ממאה אלף תווים סיניים כתובים, והוא ציטט ספרים סיניים רבים אחרים שנכתבו בעבר, שלא שרדו.
התוכן של ספרו של ג'יה מהמאה ה-6 כולל חלקים על הכנת קרקע, זריעה, טיפוח, ניהול מטעים, ייעור וגידול בעלי חיים.
הספר כולל גם תוכן בהקשר משני המכסה מסחר ושימושים קולינריים לגידולים.
העבודה והסגנון שבו היא נכתבה השפיעו על אגרונומים סינים מאוחרים יותר, כמו וואנג ז'ן וה-Nong Shu פורץ הדרך שלו משנת 1313. למטרות חקלאיות, הסינים פיתחו את הפטיש המונע הידראולית במאה ה-1 לפני הספירה..
הסינים גם החלו להשתמש במשאבת השרשרת המרובעת במאה ה-1 לספירה, אשר הופעלה על ידי גלגל מים או שוורים המושכים מערכת של גלגלים מכניים.
אף על פי שמשאבת השרשרת מצאה שימוש בעבודות ציבוריות באספקת מים למערכות צינורות עירוניות ושטחיות, היא שימשה בעיקר להעלאת מים מגובה נמוך במילוי תעלות השקיה ותעלות לאדמות חקלאיות.
עד סוף שושלת האן, בסוף המאה ה-2, פותחו מחרשות כבדות עם חרש ברזל.
אלה התפשטו לאט מערבה, וחוללו מהפכה בחקלאות בצפון אירופה עד המאה ה-10. (תומאס גליק, לעומת זאת, טוען להתפתחות של המחרשה הסינית במאה ה-9, מה שמרמז על התפשטותה מזרחה מעיצובים דומים המוכרים באיטליה במאה ה-7.)
האורז האסייתי בוית לפני 8,200–13,500 שנים בסין, עם מקור גנטי יחיד מאורז הבר , באזור עמק נהר הפנינה בסין.
לאחר מכן התפשט גידול האורז לדרום ודרום מזרח אסיה.
גידולי הדגנים העיקריים של אזור הים התיכון העתיק היו חיטה, אמר ושעורה, בעוד הירקות הנפוצים כללו אפונה, שעועית, פול וזיתים.
מוצרי חלב הגיעו בעיקר מכבשים ועזים, ובשר, שלא נצרך לעיתים תכופות אצל רוב האנשים, כלל בדרך כלל בשר חזיר, בקר וכבש.
החקלאות ביוון העתיקה לא התאפשרה כראוי אלא רק בכ-10% מהאדמה בגלל הטופוגרפיה של יוון היבשתית.
במהלך התקופה ההלניסטית, האימפריה התלמית שלטה במצרים, קפריסין, פניציה וקירנאיקה, אזורים עיקריים לייצור תבואה שהיוונים היו תלויים בהם לקיום, בעוד ששוק התבואה התלמי מילא תפקיד קריטי בעלייתה של הרפובליקה הרומית.
באימפריה הסלאוקית, מסופוטמיה הייתה אזור חיוני לעיבוד חיטה.
בעולם היווני-רומי של העת העתיקה הקלאסית, החקלאות הרומית נבנתה על טכניקות שהחלו במקור על ידי השומרים, והועברו אליהם על ידי תרבויות שבאו אחריה, עם דגש ספציפי על גידול יבולים למסחר ויצוא.
הרומאים הניחו את הבסיס למערכת האחוזה הכלכלית, הכוללת צמיתות, ששגשגה בימי הביניים.
ניתן לחלק את גודלי החווה ברומא לשלוש קטגוריות: חוות קטנות היו מ-18 עד 88 איוגרה (איוגרום אחד שווה לכ-0.65 דונם); חוות בינוניות היו מ-80 עד 500 איוגרה; ואחוזות גדולות (הנקראות לטיפונדיה) היו מעל 500 איוגרה.
לרומאים היו ארבע מערכות של ניהול חווה: עבודה ישירה של הבעלים ומשפחתו; עבדים העושים עבודה בפיקוח מנהלי עבדים; חקלאות חוכר או חקלאות שיתוף שבה הבעלים והחוכר מחלקים את תוצרת המשק; ומצבים בהם המשק הושכר לחוכר.
באמריקה ההיסטוריה החקלאית הלכה בדרך שונה מהעולם הישן, שכן ביבשת אמריקה היו חסרים דגנים בעלי זרעים גדולים, המבויתים בקלות (כגון חיטה ושעורה) וחיות בית גדולות שיכולות לשמש לעבודה חקלאית.
במקום הנוהג שהתפתח בעולם הישן של זריעת שדה עם יבול בודד, חקלאות אמריקאית פרה-היסטורית כללה בדרך כלל גידול יבולים רבים קרוב זה לזה תוך ניצול עבודת יד בלבד.
יתרה מכך, אזורים חקלאיים ביבשת אמריקה חסרו את האחידות של האזור המזרח-מערבי של האקלים הים תיכוני והיבש למחצה בדרום אירופה ובדרום מערב אסיה, אך במקום זאת היו להם דפוס צפון-דרום עם מגוון אזורי אקלים שונים בסמיכות לכל אחד מהם.
זה גרם לביות של צמחים שונים רבים.
בזמן המגע הראשון בין האירופים לאמריקאים, האירופים עסקו ב"חקלאות נרחבת, המבוססת על חיות המחרשה", עם דיירים תחת בעלי-בתים, אך גם עבודת כפייה או עבדות, בעוד שהעמיים הילידים של אמריקה עסקו "בחקלאות אינטנסיבית, המבוססת על עבודה אנושית".
האירופים רצו שליטה באדמות למרעה של בעלי החיים שלהם וזכויות קניין לשליטה בייצור.
למרות שהם התרשמו מהפרודוקטיביות של טכניקות חקלאות מסורתיות, הם לא ראו שום קשר למערכת שלהם וזלזלו בשיטות האינדיאנים כ"גינון" ולא כמפעל שניתן למסחר.
כתוצאה של כמה אלפי שנים של רבייה סלקטיבית, תירס, היבול החשוב ביותר בחצי הכדור, היה פרודוקטיבי יותר מגידולי תבואה מהעולם הישן.
תירס הפיק פי שניים וחצי יותר קלוריות לדונם מאשר חיטה ושעורה.
האזורים הידועים ביותר של חקלאות אפשרית בדרום אמריקה המתוארכים לשנת 9000 לפני הספירה לערך נמצאים בקולומביה, ליד פריירה של ימינו, ועל ידי תרבות לאס וגאס באקוודור ובמחוז סנטה אלנה.
הצמחים שעובדו היו שורש החץ , דלעת ודלעת בקבוק .
כולם גדלים באקלים לח וקיומם בזמן זה בחצי האי סנטה אלנה הצחיח למחצה עשוי להוות עדות לכך שהם הושתלו שם מסביבות לחות יותר.
במחקר אחר, אזור זה בדרום אמריקה זוהה כאחד מארבעת ממרכזי התפוצה העתיקים ביותר לחקלאות, יחד עם הסהר הפורה, סין ומס-ואמריקה, המתוארך בין 10000 לפנה"ס ל-6200 לפנה"ס.
באזור האנדים, עם ציוויליזציות כולל האינקה, היבול העיקרי היה תפוחי האדמה, שבוית בין 8000 ל-5000 לפני הספירה.
קוקה (עדיין גידול מרכזי עד היום), בוית בהרי האנדים, וכך גם הבוטנים, העגבנייה, הטבק והאננס.
הכותנה בויתה בפרו בשנת 4200 לפני הספירה.
גם בעלי חיים בויתו, כולל לאמות, אלפקות ושרקן.
אנשי אימפריית האינקה של דרום אמריקה גידלו עודפי מזון גדולים שאחסנו בבניינים הנקראים קולקה.
היבול החשוב ביותר שבוית באגן האמזונס ובשפלה הטרופית היה כנראה קסאווה, שבוית לפני 7000 לפני הספירה, ככל הנראה במדינות רונדוניה ומאטו גרוסו בברזיל.
ארכיפלג הגואיטקאס בצ'ילה המודרנית היה הגבול הדרומי של החקלאות הפרה-היספאנית ליד קו רוחב 44° דרום, כפי שצוין על ידי אזכור גידול תפוחי אדמה צ'ילואה על ידי משלחת ספרדית ב-1557.
במסו-אמריקה, הפכה התאוסינטה הפראית באמצעות הברירה האנושית לאב הקדמון של התירס המודרני, בערך בשנת 7,000 לפני הספירה.
היא התפשטה בהדרגה על פני צפון אמריקה ועד דרום אמריקה והייתה היבול החשוב ביותר של אינדיאנים בזמן מסעות החקר האירופים.
גידולים מסו-אמריקאים אחרים כוללים מאות זנים של דלעת ושעועית מבויתים מקומיים, בעוד שקקאו, שגם הוא מבוית באזור, היה גידול מרכזי.
תרנגול ההודו, אחד מעופות העופות החשובים ביותר, בוית כנראה במקסיקו או בדרום מערב ארצות הברית.
האצטקים היו חקלאים פעילים במסו-אמריקה והייתה להם כלכלה ממוקדת חקלאות.
האדמה סביב אגם טקסוקו הייתה פורייה, אך לא גדולה מספיק כדי לייצר את כמות המזון הדרושה לאוכלוסיית האימפריה המתרחבת שלהם.
האצטקים פיתחו מערכות השקיה, יצרו מדרגות חקלאיות, דישנו את אדמתם ופיתחו איים מלאכותיים, הידועים גם כ"גנים צפים".
בני המאיה בין השנים 400 לפנה"ס עד 900 לספירה השתמשו בתעלות נרחבות ובמערכות שדות מוגבהות כדי לעבד שטחי ביצות בחצי האי יוקטן.
הילידים של מזרח ארצות הברית בייתו יבולים רבים.
חמניות, טבק, זני דלעת וכף-אווז, וכן גידולים שאינם גדלים עוד, כולל סמבוק ביצות ושעורה קטנה.
נקצר מזון בר כולל אורז בר וסוכר מייפל.
התות המבוית הוא הכלאה של מין צ'יליאני וצפון אמריקאי, שפותח על ידי רבייה באירופה ובצפון אמריקה.
שני גידולים עיקריים, אגוזי פקאן וענבי קונקורד, היו בשימוש נרחב בתקופה הפרהיסטורית, אך נראה כי לא בויתו עד המאה ה-19.
הילידים באזור שהוא כיום קליפורניה ובצפון מערב האוקיינוס השקט תרגלו צורות שונות של גינון יערות וחקלאות מקל אש ביערות, אדמות עשב, חורשות מעורבות ואדמות ביצות, מה שהבטיח שצמחי המזון והתרופות הרצויים ימשיכו להיות זמינים.
הילידים שלטו באש בקנה מידה קטן כדי ליצור אקולוגיה של אש בעוצמה נמוכה שמנעה שריפות גדולות וקטסטרופליות וקיימה חקלאות בצפיפות נמוכה בסיבוב רופף; מעין פרמקלצ'ר "פרועה".
מערכת נטיעות נלווית בשם שלוש האחיות פותחה גם בצפון אמריקה.
שלושה גידולים שהשלימו זה את זה נשתלו יחד: דלעת חורף, תירס ושעועית.
התירס מספק מבנה לטיפוס של הפולים, ומבטל את הצורך במוטות.
השעועית מספקת את החנקן לאדמה בה משתמשים הצמחים האחרים, והדלעת מתפשטת לאורך האדמה, חוסמת את אור השמש ומסייעת במניעת היווצרות עשבים שוטים.
עלי הדלעת פועלים גם כ"חיפוי חי".
באזור הסאהל, תרבויות כמו האימפריות של מאלי וסונגהאי עיבדו דורה ודוחן פנינה, אשר בויתו בין 3000 ל-2500 לפני הספירה.
החמור בוית בנוביה בערך בשנת 5000 לפני הספירה.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שייתכן שבקר סנגה בוית באופן עצמאי במזרח אפריקה בסביבות 1600 לפני הספירה.
באזור הטרופי של מערב אפריקה, יבולים כמו אפונה שחורה, אפונה אדומה (סוג של לוביה), יאם, אגוזי קולה, אורז ג'ולוף וקוֹקוֹרוֹ בויתו בין השנים 3000 עד 1000 לפני הספירה.
אזור החוף של מערב אפריקה מכונה לעיתים קרובות "חגורת היאם", בשל הייצור הנפוץ של בטטות.
עוף הים המקומי היא ציפור עופות שבויתה במערב אפריקה, ובעוד ששנת בייותו של העוף עדיין לא ברורה, יש עדויות לכך שהיא הייתה ביוון העתיקה במהלך המאה ה-5 לפני הספירה.
כמה מינים של קפה בויתו גם ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה, כאשר קפה ערביקה שמקורו באתיופיה משמש כיצור העיקרי של הקפה המודרני מאז סוף המאה ה-15.
הילידים האוסטרלים היו בעיקר ציידים-לקטים נוודים.
האבוריג'ינים נחשבו כמי שלא היו מסוגלים לחקלאות מתמשכת.
עם זאת, הקונצנזוס הנוכחי הוא ששיטות חקלאיות שונות הונהגו על ידם.
בשני אזורים של מרכז אוסטרליה, החוף המערבי המרכזי ומזרח מרכז אוסטרליה, התנהלו צורות של חקלאות.
אנשים המתגוררים ביישובי קבע של למעלה מ-200 תושבים זרעו או שתלו בקנה מידה גדול ואחסנו את המזון שנקטף.
אנשי ה-Nhanda ו-Amangu של החוף המערבי המרכזי גידלו בטטות, בעוד קבוצות שונות במזרח מרכז אוסטרליה שתלו וקצרו בצל שיח, דוחן מקומי וספורוקרפ .
ילידים אוסטרלים השתמשו בשריפה שיטתית, חקלאות מקל אש, כדי לשפר את התפוקה הטבעית.
בשנות ה-70 וה-80 מחקר ארכאולוגי בדרום מערב ויקטוריה קבע כי אנשי הגונדיטיימארה וקבוצות אחרות פיתחו מערכות מתוחכמות לחקלאות צלופחים ולכידת דגים במשך תקופה של כמעט 5,000 שנה.
הארכאולוג הארי לורנדוס סבר בשנות ה-80 של המאה ה-20 שיש עדויות ל'התעצמות' ההתקדמות ברחבי אוסטרליה, תהליך שנראה כאילו נמשך לאורך 5,000 השנים שקדמו.
מושגים אלה הובילו את ההיסטוריון ביל גאמג' לטעון שלמעשה כל היבשת הייתה נוף מנוהל.
כיום ידוע שתושבי האיים של מצר טורס עיבדו בננות.
בגינאה החדשה, עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שחקלאות הופיעה באופן עצמאי לפני כ-7,000 שנה עם בייות יבולים כמו בננות וטארו.
חזירים ותרנגולות יובאו לגינאה החדשה, וזכו לחידוש מאוחר יותר על ידי מדינות אחרות באיי האוקיינוס השקט, כמו אלה בפולינזיה.
ימי הביניים והתקופה המודרנית המוקדמת
בימי הביניים נרשמו שיפורים נוספים בחקלאות.
מנזרים התפשטו ברחבי אירופה והפכו למרכזים חשובים לאיסוף ידע הקשור לחקלאות וייעור.
שיטת האחוזה אפשרה לבעלי קרקעות גדולים לשלוט באדמותיהם ובפועליה, בצורה של איכרים או צמיתים.
בתקופת ימי הביניים, העולם הערבי היה קריטי בחילופי יבולים וטכנולוגיה בין יבשות אירופה, אסיה ואפריקה.
מלבד הובלת יבולים רבים, הם הביאו את הרעיון של השקיית קיץ לאירופה ופיתחו את תחילתה של מערכת המטעים של גידול קני סוכר באמצעות שימוש בעבדים לגידול אינטנסיבי.
עד שנת 900 לספירה, התפתחויות בהתכת ברזל אפשרו ייצור מוגבר באירופה, מה שהוביל להתפתחויות בייצור כלים חקלאיים כגון מחרשות, כלי עבודה ידניים ופרסות.
המחרשה הכבדה של הקרוקה הייתה שיפור ניכר לעומת המחרשה המוקדמת יותר, עם אימוץ המחרשה הסינית כדי להפוך את הקרקעות הכבדות והרטובות של צפון אירופה.
הדבר הוביל לפינוי יערות צפון אירופה ולגידול בייצור החקלאי, אשר בתורו הוביל לגידול באוכלוסייה.
במקביל, חלק מהחקלאים באירופה עברו ממחזור יבולים של שני שדות למחזור יבולים של שלושה שדות, שבו שדה אחד מתוך שלושה הושאר חרוש בכל שנה.
הדבר הביא להגברת הפרודוקטיביות והתזונה, שכן המחזוריות איפשרה עיבוד קטניות מקבעות חנקן כמו אפונה, עדשים ושעועית.
רתמות סוסים משופרות ומכניקת הוויפל שיפרו עוד יותר את העיבוד.
טחנות מים הוכנסו על ידי הרומאים, אך שופרו במהלך ימי הביניים, יחד עם טחנות רוח, ושימשו לטחינת גרעינים לקמח, לחיתוך עצים ולעיבוד פשתן וצמר.
הגידולים כללו חיטה, שיפון, שעורה ושיבולת-שועל.
אפונה, שעועית ובקיה הפכו נפוצים מהמאה ה-13 ואילך כגידול מספוא לבעלי חיים וגם בזכות תכונות הדישון שלהם לקיבוע חנקן.
מהמאה ה-8 ועד המאה ה-14, העולם האסלאמי עבר מהפך בפרקטיקה החקלאית, שתואר על ידי ההיסטוריון אנדרו ווטסון כמהפכה החקלאית הערבית.
השינוי הזה הונע על ידי מספר גורמים, כולל התפשטות יבולים וצמחים רבים לאורך נתיבי הסחר המוסלמיים, התפשטותן של טכניקות חקלאות מתקדמות יותר ומערכת חקלאית-כלכלית שקידמה יבול ויעילות מוגברת.
השינוי בפרקטיקה החקלאית שינה את הכלכלה, תחום התפוצה, כיסוי הצמחייה, הייצור החקלאי, רמות האוכלוסייה, הגידול העירוני, חלוקת כוח העבודה, הבישול, התזונה והלבוש ברחבי העולם האסלאמי.
סוחרים מוסלמים כיסו חלק ניכר מהעולם הישן, והמסחר איפשר הפצת יבולים, צמחים וטכניקות חקלאות רבות ברחבי האזור, כמו גם התאמה של יבולים, צמחים וטכניקות מעבר לעולם האסלאמי.
התפשטות זו הכניסה יבולים עיקריים לאירופה דרך אל-אנדלוס, יחד עם הטכניקות לטיפוחם ולבישול שלהם.
קני סוכר, אורז וכותנה היו בין הגידולים העיקריים שהועברו, יחד עם עצי הדר ועצי פרי אחרים, עצי אגוזים, ירקות כמו חצילים, תרד ומנגולד, ושימוש בתבלינים מיובאים כמו כמון, כוסברה, אגוז מוסקט וקינמון.
השקיה אינטנסיבית, מחזור יבולים ומדריכים חקלאיים אומצו באופן נרחב.
השקיה, שהתבססה בחלקה על הטכנולוגיה הרומית, עשתה שימוש בגלגלי מים של נוריה, טחנות מים, סכרים ומאגרים.
לאחר 1492, התרחש חילוף עולמי של גידולי עבר מקומיים וגזעי בעלי חיים.
תירס, תפוחי אדמה, בטטה ומניהוט היו גידולי המפתח שהתפשטו מהעולם החדש אל הישן, בעוד זני חיטה, שעורה, אורז ולפת נדדו מהעולם הישן אל החדש.
היו מעט מיני בעלי חיים בעולם החדש, כאשר סוסים, בקר, כבשים ועיזים לא היו ידועים לחלוטין לפני הגעתם עם מתיישבי העולם הישן.
גידולים שנעו בשני הכיוונים מעבר לאוקיינוס האטלנטי גרמו לגידול אוכלוסין ברחבי העולם ולהשפעה מתמשכת על תרבויות רבות בתקופה המודרנית המוקדמת.
תירס וקסאווה הוכנסו מברזיל לאפריקה על ידי סוחרים פורטוגזים במאה ה-16, והפכו למזונות עיקריים, שהחליפו גידולים אפריקאים מקומיים.
לאחר הכנסתו מדרום אמריקה לספרד בסוף המאה ה-15, תפוח האדמה הפך לגידול עיקרי ברחבי אירופה עד סוף המאה ה-17. תפוח האדמה אפשר לחקלאים לייצר יותר מזון, ובתחילה הוסיף גיוון לתזונה האירופית.
ההיצע המוגדל של מזון הפחית מחלות, הגדיל את הלידות והפחית את התמותה, מה שגרם לתנופת אוכלוסייה ברחבי האימפריה הבריטית, ארצות הברית ואירופה.
הכנסת תפוח האדמה הביאה גם את השימוש האינטנסיבי הראשון בדשן, בצורת גואנו שיובא לאירופה מפרו, ולחומר ההדברה המלאכותי הראשון, בצורת תרכובת ארסן אשר שימשו למלחמה בחיפושיות תפוחי האדמה בקולורדו.
בין המאה ה-17 לאמצע המאה ה-19, בריטניה ראתה עלייה גדולה בפריון החקלאי ובתפוקה נטו.
שיטות חקלאיות חדשות כמו גידור, מיכון, מחזור יבולים וברירה מלאכותית אפשרו גידול חסר תקדים באוכלוסייה ל-5.7 מיליון בשנת 1750, ושחררו אחוז משמעותי מכוח העבודה, ובכך סייעו להניע את המהפכה התעשייתית.
התפוקה של החיטה עלתה מ-670 ליטר לדונם בשנת 1720 לסביבות 1100 עד 1840 ליטר לדונם, מה שמציין נקודת מפנה גדולה בהיסטוריה.
רעיונות לגבי טכניקות פרודוקטיביות יותר לחקלאות החלו להופיע באנגליה באמצע המאה ה-17, מסופרים כמו סמואל הרטליב, וולטר בלית' ואחרים הבעיה העיקרית בקיום החקלאות במקום אחד לאורך זמן הייתה דלדול של חומרי הזנה, ובעיקר רמות החנקן, בקרקע.
כדי לאפשר לאדמה להתחדש, קרקע יצרנית הונחה לעיתים קרובות חרושה, ובמקומות מסוימים נעשה שימוש במחזור יבולים.
מערכת מחזוריות ארבעת השדות ההולנדית זכתה לפופולריות על ידי החקלאי הבריטי צ'ארלס טאונסנד במאה ה-18. המערכת (חיטה, לפת, שעורה ותלתן) פתחה גידול מספוא וגידול מרעה המאפשר גידול בעלי חיים כל השנה.
השימוש בתלתן היה חשוב במיוחד שכן שורשי הקטניות חידשו את חנקות האדמה.
המיכון והרציונליזציה של החקלאות היו גורם חשוב נוסף.
רוברט בייוול ותומס קולה הכניסו את הברירה המלאכותית ויזמו תהליך של רבייה קרובה כדי למקסם תכונות רצויות מאמצע המאה ה-18, כמו הכבשה החדשה של לסטר.
מכונות חקלאיות מונעות החלו עם מנוע הקיטור הנייח של ריצ'רד טרווית'יק, ששימש להנעת מכונת דישון, בשנת 1812. המיכון התפשט לשימושים חקלאיים נוספים לאורך המאה ה-19. הטרקטור הראשון המונע בבנזין נבנה באמריקה על ידי ג'ון פרויליך בשנת 1892.
התהליך המסחרי הראשון לייצור דשנים היה השגת פוספט מהמסה של קופרוליטים בחומצה גופרתית.
דן אלבון בנה את הטרקטור המוצלח הראשון מבחינה מסחרית המונע בבנזין בשנת 1901, והטרקטור פרמול של חברת International Harvester משנת 1923 סימן את נקודה המפנה המרכזית בהחלפת חיות העבודה (במיוחד סוסים) במכונות.
מאז, פותחו קוצרים מכניים (קומביין תבואות), שותלים מכניים וציוד אחר, אשר חוללו מהפכה נוספת בחקלאות.
המצאות אלו אפשרו לבצע משימות חקלאות במהירות ובקנה מידה שהיה בלתי אפשרי בעבר, מה שהוביל את החוות המודרניות להפיק כמויות גדולות בהרבה של תוצרת איכותית ליחידת אדמה.
תהליך הבר-בוש לסינתזה של אמוניום חנקתי ייצגה פריצת דרך גדולה ואפשרה לתשואות היבול להתגבר על אילוצים קודמים.
הפטנט נרשם לראשונה על ידי הכימאי הגרמני פריץ הבר.
בשנת 1910, קארל בוש סיחר בהצלחה את התהליך בזמן שעבד בחברת הכימיקלים הגרמנית BASF, ורשם פטנטים נוספים.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, השימוש בדשן סינתטי גדל במהירות, בהתאם לאוכלוסיית העולם הגדלה.
חקלאות קולקטיבית הייתה נהוגה באופן נרחב החל משנות ה-30 של המאה העשרים בברית המועצות, במדינות הגוש המזרחי, בסין ובווייטנאם.
אחת התוצאות הייתה הרעב הסובייטי של 1932–1933. תוצאה נוספת התרחשה במהלך הקפיצה הגדולה קדימה בסין שיזם מאו טסה-טונג שהביאה לרעב הסיני הגדול מ-1959 עד1961 ובסופו של דבר עיצבה מחדש את החשיבה של דנג שיאופינג.
במאה האחרונה החקלאות התאפיינה בהגברת הפריון, החלפת דשנים סינתטיים וחומרי הדברה בעבודה, זיהום מים, וסובסידיות חקלאיות.
יישומים נוספים של מחקר מדעי בחקלאות מאז 1950 כוללים הנדסה גנטית, הידרופוניקה, ופיתוח של דלקים ביולוגיים משתלמים כלכלית כגון אתנול.
מספר האנשים המעורבים בחקלאות במדינות תעשייתיות ירד באופן קיצוני מ-24% מהאוכלוסייה האמריקאית ל-1.5% ב-2002. גם מספר המשקים ירד, והבעלות עליהם התרכזה יותר; לדוגמה, בין 1967 ל-2002, מיליון חוות חזירים באמריקה התאחדו ל-114,000, עם 80 אחוז מהייצור במפעלי חוות.
לפי מכון וורלדוואטש , 74 אחוז מהעופות בעולם, 43 אחוז מבשר הבקר ו-68 אחוז מהביצים מיוצרים בדרך זו.
עם זאת, הרעב המשיך לשטוף את העולם לאורך המאה ה-20. בגלל ההשפעות של אירועי אקלים, מדיניות ממשלתית, מלחמה וכישלון יבול, מיליוני אנשים מתו בכל אחד מלפחות עשרה תקופות רעב באזורים שונים בין שנות ה-20 ל-1990.
חנקן סינתטי, יחד עם סלע פוספט שנכרה, חומרי הדברה ומיכון, הגדילו מאוד את יבולי היבול בתחילת המאה ה-20. היצע מוגבר של דגנים הוביל גם להוזלת משק בעלי החיים.
יתר על כן, עליות יבול גלובליות נחוותה מאוחר יותר במאה ה-20 כאשר זנים בעלי תשואה גבוהה של דגני יסוד נפוצים כגון אורז, חיטה ותירס הונהגו כחלק מהמהפכה הירוקה.
המהפכה הירוקה ייצאה את הטכנולוגיות של העולם המפותח (כולל חומרי הדברה וחנקן סינתטי) לעולם המתפתח.
תומאס מלתוס חזה באופן מפורסם שכדור הארץ לא יוכל לתמוך באוכלוסייתו הגדלה, אבל טכנולוגיות כמו המהפכה הירוקה אפשרו לעולם לייצר עודף מזון.
למרות שהמהפכה הירוקה הגדילה בהתחלה משמעותית את תפוקת האורז באסיה, התשואה מאז התאזנה.
"פוטנציאל היבול" הגנטי גדל בחיטה, אך פוטנציאל היבול של האורז לא גדל מאז 1966, ופוטנציאל היבול של תירס "בקושי גדל ב-35 שנים".
לוקח רק עשור או שניים עד שצצים עשבים עמידים לקוטלי עשבים, וחרקים הופכים עמידים לקוטלי חרקים תוך כעשור, תהליך שמתעכב במידת מה על ידי מחזור היבול.
במשך רוב ההיסטוריה שלה, החקלאות הייתה אורגנית, ללא דשנים או חומרי הדברה סינתטיים וללא אורגניזם מהונדס גנטית.
עם הופעת החקלאות הכימית, רודולף שטיינר קרא לחקלאות ללא חומרי הדברה סינתטיים, וקורס החקלאות שלו משנת 1924 הניח את היסודות לחקלאות ביו-דינמית.
לורד נורת'בורן פיתח את הרעיונות הללו והציג את המניפסט שלו לחקלאות אורגנית ב-1940. זו הפכה לתנועה כלל עולמית, וחקלאות אורגנית נהוגה כיום במדינות רבות.
ההיסטוריה של המכוניות מתחילה עוד מימי קדם, שבהם נעשו ניסיונות ליצור כלי נסיעה הניתנים להנעה.
הניסיונות הראשונים הידועים והמוכרים החלו עוד מהמאה השבע עשרה.
הניסיון הראשון הידוע היה בשנת 1649, בה מנירנברג תכנן כרכרה המונעת על ידי מנגנון של שעון.
בשנת 1672 הורכב רכב בקנה מידה קטן שהתבסס על מנוע קיטור, אם כי לא היה מעשי להסעת אדם בפועל.
המכונית הראשונה המונעת בקיטור עם יכולת לשמש לתחבורה אנושית נבנתה על ידי בשנת 1769. בתחילת המאה ה-19 הומצא מנוע , שהיה אחד ממנועי הבעירה הפנימית הראשונים, וגרסה מוקדמת ובסיסית של מנוע חשמלי.
מאוחר יותר, ב-1826, ערך המהנדס סמואל בראון ניסוי של שימוש תעשייתי במנוע הבעירה הפנימית, אם כי בפועל, יוצרו רק שני מנועים כאלה.
הפיתוח נבלם באמצע המאה ה-19, בעקבות תגובת נגד שהייתה כלפי כלי רכב גדולים, עם זאת, הפיתוח של חלק מהמנועים נמשך.
מנועי הבעירה התפתחו למנועי שתי פעימות וארבע פעימות, וכן עם שימוש בבנזין להנעה.
המכונית המודרנית הראשונה שיוצרה בייצור סדרתי ואפשרה שימוש יום-יומי הופיעה בשנת 1886, כאשר קרל בנץ פיתח מכונית מונעת בנזין, וייצר מספר עותקים זהים שלה.
בשנת 1890, גוטליב דיימלר, שהמציא מנוע מהיר שפעל על נפט נוזלי, ו הקימו חברה לייצור מכוניות בשם .
בשנת 1926 החברה התמזגה עם החברה של קרל בנץ כדי להקים את דיימלר-בנץ, הידועה במותג הרכב שלה מרצדס-בנץ.
משנת 1886 נכנסו ממציאים ויזמים רבים לעסקי ה"כרכרות ללא סוסים" באמריקה ובאירופה, והמצאות וגילויים חדשים בתחום קידמו במהירות את הפיתוח והייצור של מכוניות.
בשנת 1908 חברת פורד חוללה מהפכה נוספת בייצור הרכב, כשפיתחה את המודל פורד דגם T, שנמכר במחיר נמוך יחסית.
משנת 1913 החל יצור מכוניות בשיטת ייצור חדשה – פס ייצור נע, והיא אפשרה לפורד להוריד את מחיר דגם ה־T בכמעט 50%, דבר שהפך אותו לרכב הראשון שנמכר במחיר שהיה בהישג יד עבור הקונה הממוצע.
פרדיננד פרביסט, חבר בישועים בסין, בנה רכב מונע על ידי קיטור בסביבות 1672, כצעצוע לקיסר סין, קאנגשי.
הרכב היה בגודל קטן ללא יכולת להסיע אדם, אך ככל הנראה היה הרכב הראשון שהונע על ידי קיטור.
בסוף המאה ה-18 הומצאו כלי רכב מונעים בקיטור שהיו בגודל שאפשר להוביל אנשים ומטענים.
ניקולס-ג'וזף קונו ערך הדגמה ל-fardier à vapeur, טרקטור ארטילרי ניסיוני המונע בקיטור, בשנים 1770 ו-1771. אולם זה התברר כבלתי מעשי לייצור, וההמצאה לא הגיעה לידי פיתוח.
עד לשנת 1784 כבר תוכנן דגם של כרכרה המונעת בקיטור שהיה מעשי לפיתוח, על ידי המהנדס הסקוטי ויליאם מרדוך.
ב-1801, המהנדס ריצ'רד טרוויטיק הפעיל רכב בגודל מלא על הכבישים ב.
במהלך המאה ה-19 נעשו ניסיונות לשלב בכלי רכב הנעה בקיטור.
בתקופה זו פותחו חידושים כמו בלמים ידניים, תיבות הילוכים מרובות-הילוכים, והיגוי משופר.
כמה כלי רכב מוצלחים אף סיפקו תחבורה ציבורית, עד שתגובת נגד לדבר הביאה להעברת חקיקה נגד התופעה, כגון של בריטניה (1861–1878).
בחוק משנת 1865 ("חוק הדגל האדום") שהגביל את מהירות הנסיעה של כלי רכב ממונעים (ל-2 מייל לשעה בעיר ול-4 מייל לשעה מחוץ לה), ודרש שלפני כלי רכב מונעים הגוררים מספר קרונות בכבישים ציבוריים ילך אדם המניף דגל אדום.
דבר זה, למעשה, עצר את פיתוח המכוניות בבריטניה במשך רוב המאה ה-19. משום כך, הממציאים והמהנדסים עברו להתמקד בשיפורים לקטרי רכבת.
החוק לא בוטל עד 1896, אם כי הצורך בדגל האדום הוסר ב-1878.
בשנת 1816 בנה פרופסור באוניברסיטה הטכנית של פראג, יוזף בוז'ק, מכונית קיטור המונעת בנפט.
, שבנה והפעיל אוטובוסי קיטור בלונדון, בנה בשנת 1838 כלי תחבורה בשם , שהיה למעשה מכונית דו-מושבית.
בשנת 1867 התכשיטן הקנדי הנרי סת' טיילור הציג הדגמה של שלו ביריד , שנערך בקוויבק.
בסיס הרכב היה כרכרה בעלת גלגלים גבוהים, עם חיזוק לתמיכה במנוע קיטור דו-צילינדרי שהותקן ברצפת הכרכרה.
בשנת 1873 בנה הצרפתי רכבי כביש מונעי קיטור בעלי הנעה עצמית המיועדים לנסיעה בכביש ולהסעת קבוצות נוסעים.
המכונית הראשונה שהתאימה לשימוש בכבישי העגלות שהיו קיימים באותה תקופה בארצות הברית הייתה רכב מונע בקיטור שהומצא בשנת 1871 על ידי ד"ר JW Carhart, כהן דת של , בעיר רסין שבוויסקונסין.