tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משמעותיים יותר היו כמעט ארבע השנים שהוא בילה בארזורום, האימפריה העות'מאנית, והשתתף בעבודה של ועדה להסדיר את תחום הגבול העות'מאני-פרסי וליישב מחלוקות מסוימות אחרות בין שתי המדינות.
נראה שהוא היה החבר הכי חזק בצוות המשא ומתן האיראני, והתנגד חריפות לניסיונות להדיר את ח'וראמשהר מהריבונות האיראנית ולגרום לאיראן לשלם פיצוי על פלישותיה הצבאיות לאזור סולימאניה בכורדיסטן העיראקית של ימינו.
בכך הוא פעל כמעט ללא תלות בשלטון המרכזי בטהראן, שלא רק שלא הצליח לגבש מדיניות עקבית מול העות'מאנים אלא גם התנגד לרוב יוזמותיו של אמיר כביר.
אף על פי שנחתמה צורה של אמנה בין איראן למדינה העות'מאנית, הגבולות עדיין לא תוארו כאשר פרצה מעין מלחמה קרה בין רוסיה ובריטניה והמתווכים הבריטים והרוסים מצאו עצמם במלחמה ונסוגו מהמעורבות בוועדה.
עם זאת, אמיר כביר רכש ידע ממקור ראשון על נוהלי הדיפלומטיה הבינלאומית ועל המטרות והמדיניות של האימפריה הבריטית והרוסית ביחס לאיראן.
הדבר עזר לו בפיתוח המדיניות המובהקת שלו כלפי שתי המעצמות בתפקידי מפתח מאוחרים יותר שבהם פעל.
יתר על כן, שנותיו בארזורום היו במקביל לתקופת הרפורמות הצבאיות והמנהליות העות'מאניות המכונה טנזימאט.
מודעות מסוימת לחשיבותן של רפורמות אלה הגיעה לאמיר כביר בארזורום והעניקה לו השראה רבה לרפורמות שהוא היה עתיד להביא על ארצו, בין לבין קיבל השראה לביטול ההשפעה הפקידותית על ענייני המדינה.
אמיר כביר חזר לתבריז בשנת 1847. שנה לאחר מכן, תוך שמירת תפקידו ותוארו הרשמי, מונה אמיר כביר למורה הראשי של נסיך הכתר נאסר א-דין, שהיה עדיין רק בן חמש עשרה.
זמן קצר לאחר מכן, בספטמבר, 1848, מת מוחמד שאה קאג'אר, ונאסר א-דין נאלץ לנוע לטהראן, להסדיר את סמכותו ולקחת את כס המלוכה.
אמיר כביר הסדיר את הקשיים הכלכליים במסע השאה הצעיר לבירה טהראן.
השאה הצעיר בטח רבות באמיר כביר ומינה אותו למפקד הצבא הפרסי כולו.
לאחר שהגיע לטהראן, הוא מינה אותו גם לשר ראשי (מקביל בסמכויותיו לתפקיד ראש ממשלת איראן שנוצר מאוחר יותר).
עקב גילו הצעיר של השאה החדש, אמיר כביר פעל בפועל בראשות עוצרות והיה לשליטה של ממלכת פרס הקאג'ארית.
מינויו לשר הראשי עורר טינה אצל יועצים שונים בחצר הקיסרית שראו עצמם ראויים יותר לתפקיד.
כמוהם, גם המלכה האם, מאלכ ג'האן ח'אנום, לא בטחה לגמרי בשאיפותיו של אמיר כביר.
התככים של יריביו הביאו למרד של פלוגה של חיילים אזרים שנאסרו בטהראן, בדרישה לסלק את אמיר כביר ולהוציאו להורג; הודות לכושר המנהל של אמיר כביר, המרד נגדו כשל והופל ביד ברזל והוא עצמו חזר למנהל המדינה.
אי סדר חמור יותר שרר במספר ערים מחוזיות, בעיקר במשהד.
לקראת סוף תקופת שלטונו של מוחמד שאה, המדינאי שמס מירזא מונה למושל ח'וראסאן, אך הוא מצא את סמכותו שנויה במחלוקת בעיני מספר שבטים עצמאיים שהתמרדו נגדו ונגד הממשל הריכוזי בכלל.
שמס מירזא ברח לנוכח המרד ממשהד להראת.
אמיר כביר שלח שני חילות נגד מנהיג המורדים סאסאן ח'אן, והשני שבהם, בפיקודו של סולאן מורד מירזא, הביס את הכוחות המורדים וכבש בחזרה את משהד.
אמיר כביר הוציא את מנהיגי המרד להורג מאוחר יותר ב-1850 באשמת אי הקשבה לדרישות הממשל המייצג של הממשל המדיני.
משימה נוספת שעמדה מול אמיר כביר בראשית ימיו בכוח הייתה דיכוי התקוממויות של הבאבים אשר חפפו את תקופת מעבר השלטון בין מוחמד שאה לנאסר א-דין שאה קאג'אר.
תנועות של מרד הובלו במאזנדראן על ידי סדרת מטיפים דתיים שתמכו בעלי מוחמד שיראזי, הבאב.
לאחר סדרת קרבות עקובים מדם בשנת 1848 הובסו שלוש תנועות המורדים ומנהיגיהן הוצאו להורג.
במטרה למנוע מרידות עתידיות, אמיר כביר הורה על הוצאתו להורג של הבאב עצמו בתבריז ב-8 ביולי 1850. סביר להניח כי המניעים שלו היו פוליטיים בלבד, וכי הוא פעל למען שמירת המדינה, ולא השיעה.
עם הקמת הסדר מחדש במחוזות, פנה אמיר כביר למגוון רחב של רפורמות מנהליות, תרבותיות וכלכליות שהיו ההישג העיקרי של תקופת שלטונו הקצרה.
מול אוצר מדיני ריק עם הגעתו לטהראן, הוא התחיל לראשונה לאזן את תקציב המדינה על ידי ניסיון להגדיל את מקורות ההכנסה ולהקטין את הוצאות המדינה.
כדי לסייע לו במשימה, הוא הקים ועדה תקציבית שהעריכה את המחסור בתקציב במיליון טומאנים.
אמיר כביר החליט על כן להפחית באופן דרסטי את משכורות הפועלים בשירות המדינה, לעיתים קרובות במחצית, ולבטל מספר רב של קצבאות ששולמו לגמלאים שעשו מעט מבחינה מנהלית.
מדד זה הגביר את חוסר הפופולריות שלו בקרב דמויות משפיעות רבות בחצר הקיסרית ובכך תרם להחרפת היחס אליו.
במקביל הוא שאף לגבות מיסים באיחור ממושלים מחוזיים וראשי שבטים על ידי שליחת פקידים וגבייה עצמאית לכל מחוז במדינה.
גביית המכס, שהועברה בעבר ליחידים, הוטלה כעת על אחריותה הישירה של השלטון המרכזי, והדיג בים הכספי, מקור הכנסה חשוב, הוחזר מידי מונופול של חברה רוסית ונמסר לרשויות הפרסיות.
ניהול אדמות בחסות האצולה נבדק, וההכנסות היו בפיקוח הדוק יותר מבעבר.
הפוריות וכמות הייצור הפכו לפרמטרים של המס על אדמות חקלאיות ולא שטחן מבחינת גודל.
צעדים שונים אלה לעידוד החקלאות והתעשייה הועילו גם לאוצר בכך שהעלו את רמת השגשוג הלאומי ומכאן המס.
רפורמות מוקדמות אחרות של אמיר כביר התייחסו לענייני הצבא בהם צבר ניסיון רב בעת שהייתו באזרבייג'ן.
בהקפדה על הימנעות מגידול בהשפעה הבריטית או הרוסית, הוא העסיק מדריכים צבאיים מממלכת סרדיניה והאימפריה האוסטרית בהמשך למאמציו של עבאס מירזא להקמת צבא מאובזר וממושמע השווה בערכו לצבאות אירופה.
הגיוס הצבאי התבסס על הערכת ההכנסות בכל כפר, מחוז או אזור שבטי; מספר החיילים בשורות הצבא הוגדל לכמעט 140,000, מגויסים משבטים מבודדים הוכשרו בטכניקות של לוחמה מודרנית, ולראשונה הוקמו חטיבות נפרדות של כוחות נוצרים מהאשורים של אורמיה ומהארמנים מג'ולפה.
על מנת להפחית את תלותה של איראן בבריטניה ורוסיה מבחינת סחר בנשק, הקים אמיר כביר מפעלי חימוש בטהראן, ח'וראסאן, אזרבייג'ן, פארס ואספהאן, וכן בית יציקה של תותחים בטהראן.
הוא גם הקים מבצרים באזורי גבול ובנקודות אסטרטגיות מסוימות במדינה.
לבסוף, הכספים של הצבא הונחו על בסיס תקין וסדיר, והגבייה השרירותית של אספקה מהאוכלוסייה האזרחית נאסרה.
בדאגתו המקיפה לחיזוק איראן, הראה אמיר כביר עניין רב יותר בעבודות ציבוריות ובכלכלה מפועלם של כל השליטים הפרסיים מאז עבאס הראשון.
הוא הורה לבנות שוק חדש בטהראן ופיתח את השלמת תשתית התעלה מחופי הים הכספי לטהראן שהגדילה את אספקת המים של הבירה.
שתיים מהכיכרות המרכזיות, בטהראן נבנו בהוראת אמיר כביר.
בערי הבירה המחוזיות היו עדים לעלייתם של בניינים חשובים: מצודה בשיראז, מרכז מסחרי חדש באספהאן ועוד.
מפעלים הוקמו בחסות ממלכתית לייצור פריטים מגוונים כמו כרכרות, תנורים, קרמיקה, משי ועוד.
בעלי מיומנות במלאכה נשלחו למוסקבה ולסנקט פטרבורג ללמוד טכניקות תעשייתיות שונות, ואחרים לקונסטנטינופול כדי ללמוד אריגת משי.
המכסים הועלו כדי להרתיע יבואנים של סחורות זרות ולקידום תוצרי התעשיות שזה עתה נוסדו.
נעשו מאמצים למנוע את ייצוא הזהב והכסף מפרס, וצו שניתן בשנת 1851 קבע כי כל גוף (פרטי או חברה גדולה) פרס רשאי לעסוק בחופשיות בכריית מינרלים ואבנים יקרות רק לאחר שקיבל את אישור הממשלה, וכי פעולותיו יהיו פטורות ממס בחמש השנים הראשונות.
מספר מסוים של גאולוגים זרים גויסו גם הם כדי לסייע במיצוי העושר המינרלי של פרס.
הוא הציג את נטיעת קני הסוכר למחוז, בנה את סכר נארי על נהר קארה וגשר בשוסטאר, והניח תוכניות לפיתוח העיר ח'וראמשהר.
הוא גם נקט בצעדים לקידום נטיעת כותנה שיובאה מארצות הברית ליד טהראן וימת אורמיה.
בין הצעדים השונים שחוקק אמיר כביר היה יסודו של דאר אל-פונון בטהראן, האוניברסיטה הראשונה באיראן, מבין החשובים ביותר.
מטרתו הראשונית של המוסד הייתה להכשיר קצינים ועובדי מדינה להמשיך במדיניות הרפורמות אשר החל אמיר כביר, אך כמוסד החינוכי הראשון שהעניק הוראה בלמידה מודרנית, הייתה לו השפעה רחבה בהרבה.
בין המקצועות שנלמדו היו רפואה, כירורגיה, פרמקולוגיה, היסטוריה, מתמטיקה, גאולוגיה ומדעי הטבע.
המדריכים היו לרוב אוסטרים, שגויסו בווינה על ידי דאוד ח'אן, פקיד פרסי ממוצא אשורי שהתוודע לאמיר כביר עוד במהלך ועדת הגבול העות'מאנית-פרסית.
עד שהמדריכים הגיעו לטהראן בנובמבר 1851, נפל אמיר כביר מהשלטון.
נאסר א-דין שאה שימר את המוסד אשר הפך לבעל חשיבות ממושכת לטווח הארוך.
הקריירה הפורייה של אמיר כביר הגיעה לסיומה הפתאומי ב-16 בנובמבר 1851, כאשר נאסר א-דין שאה פיטר אותו מתפקיד השר הראשי.
כעבור חמישה ימים נשללו ממנו כל שאר התארים והתפקידים שאחז בהם.
רוב המהלכים להפלתו מהשלטון אורגנו עוד קודם לכן מזה זמן רב בידי מתנגדיו בקרב ההנהגה באופוזיציה בחצר הקיסרית.
נפילתו הסופית הגיעה כאשר כוחות אלו באופוזיציה הצליחו לשכנע את השאה לפעול לצדם ולתמוך בהם.
לאורך כל כהונתו היה בתככים מתמשכים עם שתי דמויות מפתח בחצר הקיסרית, היועץ הקיסרי סאקה ח'אן נורי והמלכה האם של השאה נאסר א-דין.
לא ידוע במדויק מה הביא את השאה לפטר את אמיר כביר מתפקידיו אך נראה כי סאקה ח'אן ואמו של השאה שכנעו אותו כי אמיר כביר מתכנן להדיחו ולעלות על כס המלוכה בעצמו.
השאה הצעיר אולי נטה להאמין להאשמות אלה בגלל יהירות מסוימת וזלזול בקריירה של אמיר כביר מאז תחילת דרכו הממשלתית בתבריז.
אמיר כביר נשלח למאסר, הוא עונה ומאוחר יותר הוצא להורג בהוראת מתנגדיו.
אמיר כביר התעניין בטובם של המיעוטים שאינם מוסלמים בממלכה הפרסית, בעיקר כדי לקדם את רצונו לחזק את המדינה דרך השגת התמיכה של אותם מיעוטים.
בעודו בארזורום נודע לו על האופן שבעזרתו המעצמות האירופיות התערבו בעניינים מדיניות הפנים של העות'מאנים בתואנת "הגנה" על המיעוטים הנוצרים, והיו עדויות לכך שבריטניה, רוסיה הקיסרית והרפובליקה הצרפתית השנייה קיוו להטבות דומות מצד האשורים והארמנים של פרס.
לכן הוא ביטל את כל החוקים המפלים מיעוטים בשביל למנוע מצב של "הגנה" מידי מעצמה חיצונית.
הוא פטר את אנשי הדת מכל העדות ממיסוי יתר (הג'יזיה), ונתן תמיכה חומרית לבתי ספר נוצריים באזרבייג'ן ובאספהאן.
בנוסף, הוא ביסס קשר הדוק עם הזורואסטרים של יזד, ונתן פקודות קפדניות למושל העיר כי הם לא יתעללו בהם או יחילו עליהם מיסים שרירותיים.
הוא גם אסר על ניסיונות שנעשו להמיר בכוח את הקהילות לאסלאם.
לאחר הפלת אמיר כביר מכוחו, נאסר א-דין שאה קאג'אר הכריז כי בכוונתו להשליט את חסותו על כל נתיניו ללא הבדלה.
נשיא הרפובליקה האסלאמית של איראן לשעבר, אכבר האשמי רפסנג'אני, חיבר ספר אודות חייו של אמיר כביר תחת התואר "גיבור המאבק באימפריאליזם".
בתו של אמיר כביר, טאג' א-מולוכ, התחתנה מאוחר יותר עם השאה נאסר א-דין.
אמיר מימון (נולד ב-29 באוגוסט 1958) הוא דיפלומט ישראלי המכהן כשגריר ישראל באוסטרליה.
בין השנים 2015–2019 כיהן כשגריר התושב הראשון של מדינת ישראל בליטא.
אמיר מימון נולד בראשון לציון, גדל בבאר שבע שם גם סיים את לימודי בית הספר העממי.
אמו, שרה (לבית מליח) ילידת העיר פתח תקווה, בת למשפחת עולים מתימן שעלו לארץ בשנת ה'תרמ"ב.
אביו, דוד מימון, נולד בשכונת שיבת ציון בעיר ראשון לציון לאהרון ושושנה שעלו לארץ בשנת 1909 מאזור חיידאן שבצפון תימן.
מימון שירת בצה"ל שירות צבאי ארוך (1976–1989) בו מילא שורה של תפקידי פיקוד, מפקד פלוגה בגדוד 450, סמג"ד גדוד 450 במלחמת של"ג, מג"ד בבית הספר לקצינים וקצין אג"מ של אוגדה 98 התקבל סא"ל אמיר מימון לקורס צוערים של משרד החוץ מחזור 14 (אוקטובר 1989).
במהלך הקורס ועד לשחרורו הסופי בשנת 1992 הושאל אמיר למשרד החוץ.
אמיר הוא בוגר בית הספר לפיקוד ומטה של צה"ל (1985).
בשנת 1987 סיים אמיר את לימודי התואר הראשון בחוג להיסטוריה כללית שבאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2004 סיים אמיר את לימודיו במכללה לביטחון לאומי (מחזור ל"א) ואת לימודי תואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1989 התקבל לקורס הצוערים של משרד החוץ ולאחר כשנה התבקש לשמש כסגן השגריר בשגרירות ישראל באדיס אבבה.
במהלך ההכנות למבצע שלמה מונה אמיר בפקודת המבצע "גשמי זעף" למתאם כל פעולות צוות הנציגות והסוכנויות המעורבות במבצע (24–25 במאי 1991).
במהלך שירותו בשגרירות ישראל בלונדון (1992-1995) היה אמיר שותף לפעילות דיפלומטיה ציבורית ברחבי הממלכה המאוחדת.
ב-26 ביולי 1994 התפוצצה מכונית תופת מול בניין שגרירות ישראל בלונדון שגרמה לפציעתם של כמה מעובדי השגרירות ואזרחים שעברו במקום.
ב-1997 מונה לסגן השגריר בשגרירות ישראל באנקרה ומילא את מקומו של השגריר במשך תקופה ארוכה.
במהלך תקופה זו ריכז והוביל אמיר שורה ארוכה של מפגשים בדרגים בכירים ובכלל זה שני ביקורי נשיא המדינה, שר הביטחון והרמטכ"ל.
הייתה זו תקופה של פריחה ביחסי ישראל טורקיה שאופיינו בשתיתוף פעולה קרוב בין הצבאות, הממסד הביטחוני והפוליטי.
בין השנים 1999–2002 שימש אמיר כסגן שגריר ישראל בקנדה.
הוא שקד לצד השגריר על העמקתם ופיתוחם של הקשרים המדיניים בין המדינות.
בין השנים 2005–2009 שימש כמנהל המחלקה המדינית של שגרירות ישראל בוושינגטון.
במסגרת תפקידו הוביל מימון את מכלול הטיפול בנושאים המדיניים אסטרטגיים לרבות האיום הגרעיני מאיראן, פירוק ובקרת נשק.
בינואר 2015 פתח מימון את עבודת שגרירות ישראל בליטא.
בארבע וחצי שנות כהונתו הועמקו היחסים בין המדינות בתחומים המדיניים, המסחריים, הביטחוניים והתרבותיים.
בתקופה זו ביקרה בישראל צמרת ההנהגה הליטאית, לרבות נשיאת המדינה, ראש הממשלה וראש בית הנבחרים.
באוגוסט 2018 מימון הוביל את ביקור ראש הממשלה בנימין נתניהו בליטא, שהיה ביקור ראשון של ראש ממשלת ישראל במדינה.
במהלך ביקורו התקיימה, בפעם הראשונה, פסגה היסטורית בין ראש ממשלת ישראל לעמיתיו משלוש המדינות הבלטיות.
בנובמבר 2021 מונה מימון לשגריר ישראל באוסטרליה.
בתקופת כהונתו אירע הטבח בבונדיי ביץ' בסידני, שבו נרצח 15 יהודים בחגיגות הנר הראשון של חנוכה.
מימון נשוי לטל (לבית בן דוד) אב לשלושה ילדים וסבא לשלושה נכדים.
אחותו היא החוקרת פרופ' ורד מימון, מרצה בכירה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
אמיר חאתמי (בפרסית: امیر حاتمی) הוא איש צבא איראני בדרגת מייג'ור גנרל המכהן כמפקד צבא איראן.
שימש בעבר כשר ההגנה של איראן בממשלתו השנייה של חסן רוחאני.
אמיר חאתמי נולד בשנת 1966 בעיר זנג'אן.
חאתמי התנדב בבסיג' והשתתף מטעמה בלחימה בשנים האחרונות של מלחמת איראן–עיראק.
לאחר המלחמה התגייס לצבא איראן ובו עבר קורס קצינים בפקולטה לקצונה באוניברסיטת אימאם עלי.
הוא סיים את לימודיו עם תואר בתחום ניהול מדעי הביטחון.
בהמשך הוא פיקד על יחידות הצבא באזורים המערביים של איראן, במשך כשש שנים.
בשנת 1998, בגיל 32, הועלה חאתמי בשתי דרגות, לדרגת בריגדיר שני, על ידי האייתוללה ח'אמנאי, ומונה לתפקיד סגן מפקד המודיעין של הצבא.
הוא שימש בתפקיד זה שמונה שנים.
לפני גיל 40, הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל, ובשנת 2005 מונה לסגן ראש משאבי אנוש במטכ"ל האיראני.
בהמשך, על פי סוכנות הידיעות האיראנית, הוא שירת בתפקידים הבאים:
סגן שר הביטחון בממשלה ה-11,
אחראי על הובלת יחסי חוץ ופיתוח שיתוף פעולה צבאי עם כמה מדינות באזור,
ראש המשרד ליחסים בין-לאומיים של הצבא.
בשנת 2006 מונה לסגן ראש המטה הכללי ובשנים 2013–2017 היה סגן שר הביטחון.
חאתמי מונה לתפקיד שר ההגנה על ידי נשיא איראן חסן רוחאני ב-8 באוגוסט 2017. ב-20 אוגוסט 2017 אושר המינוי בפרלמנט.
קודמיו בתפקיד שר ההגנה, בעשרים שנה האחרונות, היו קצינים ממשמרות המהפכה.
שר ההגנה האחרון מקרב אנשי הצבא היה מוחמד חוסיין ג'לאלי ב-1989.
לאחר תום כהונתו של רוחאני מינה המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי את חאתמי ליועצו לענייני צבא איראן.
ב־13 ביוני 2025 מינה המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי את חאתמי למפקד צבא איראן לאחר שמפקד הצבא עבדולרחים מוסאווי קודם למפקד הכוחות המזוינים של איראן בעקבות מות מפקד הכוחות המזוינים הקודם מוחמד באקרי במבצע עם כלביא.
חאתמי הוא תומך ידוע של גישת "ההגנה התקפית", אותה מובילה איראן מ־2014–2016. הגישה קוראת למעורבות איראנית מחוץ לגבולותיה לצורך יצירת השפעה ועומק אסטרטגי, לצד חיזוק ציר ההתנגדות.
אמיר לוי (נולד ב־1 בנובמבר 1977) הוא ספורטאי פאראלימפי, חבר המשלחת הישראלית ל.
אמיר מתגורר בירושלים, נשוי ואב לשני בנים ובת.
לוי נפגע בעמוד השדרה וברגל שמאל במהלך השירות הצבאי בחטיבת הצנחנים.
הוא חבר בית הלוחם ומתאמן בטניס כיסאות גלגלים ובדמינטון.
את הקריטריון להשתתפות בתחרויות טניס ב פספס בנקודה בודדת.
לוי מתחרה בבדמינטון גם כיחיד וגם בתחרויות זוגיות.
באליפות אירופה 2023 זכה בארד והיה מדורג שמיני בעולם בשנת 2024.
אמיר כהן (נולד ב-1983) הוא צלם עיתונות ישראלי, זוכה פרס פוליצר, הידוע בזכות תיעודו של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הוא פועל בעיקר באזור הדרום של ישראל ושטחי רצועת עזה.
אמיר כהן נולד וגדל בישראל.
הוא החל להתעניין בצילום בגיל צעיר, ולמד להשתמש במצלמה באופן עצמאי.
בשנת 2005 סיים תואר בצילום במכללה בדרום הארץ.
הוא החל את דרכו בסיקור תוכנית ההתנתקות של ישראל מרצועת עזה בשנת 2005, כאשר יישובים ומחנות צבאיים פונו באופן חד צדדי.
כהן המשיך לתעד את הסכסוך הישראלי-פלסטיני, והשתתף בסיקור אירועים גדולים נוספים באזור.
בשנת 2024 זכה כהן בפרס פוליצר בקטגוריית "צילום חדשות מתפרצות" יחד עם עמיתו רונן זבולון וצוות סוכנות הידיעות "רויטרס".
הצילומים של כהן זכו להכרה בשל תיעודם של טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
התמונה שצולמה על ידי אמיר כהן וזיכתה אותו בפרס, מציגה סצנה מתוך בית באשקלון שנפגע ממפגיעת טיל של חמאס ב-7 באוקטובר.
בתמונה נראית אישה מבוגרת עומדת בתוך חדר שינה הרוס, כשהיא לבושה בחלוק ביתי ומחזיקה טלפון נייד.
ניתן לראות את סימני ההרס הברורים - קירות מפויחים, רצפה מכוסה בשברי זכוכית ושאריות הרס, ומיטה מרוסקת עם מצעים פזורים.
הבעת פניה של האישה משדרת תחושת הלם וצער עמוק, כשהיא מנסה לעכל את ההרס שנגרם לביתה.
התמונה לוכדת באופן מרגש את ההשפעה האנושית המיידית והקשה של המלחמה על חיי האזרחים.
כהן מתאר את עצמו כצלם המושפע מהסביבה בה הוא חי ומקפיד להיות כן ואמיתי בתיעוד המציאות והאנשים אותם הוא מצלם.
הוא מאמין שסיפורים אנושיים הם הנושא המרגש אותו ביותר והוא שואף לספר את סיפורם דרך צילומיו.
אמיר מזאריב הוא פוליטיקאי בדואי-ישראלי שכיהן כראש המועצה המקומית זרזיר בשנים 2018–2024.
נולד לסאלח ואשתייא וגדל ביישוב בית זרזיר שבגליל התחתון.
דודו הוא הקצין עמוס ירקוני שפיקד על סיירת שקד ומונה בהמשך גם למושל מרכז סיני.
למד בבית ספר יסודי ערב אלמזאריב ובתיכון מקיף "עמל" זרזיר.
בנובמבר 1982 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת הצנחנים בגדוד 890 במלחמת לבנון הראשונה.
לאחר מכן שירת ביחידת מודיעין.
והוא ממייסדי יחידת הסיור המדברית 585 בדרום ואף שירת בה.
השתחרר מצה"ל בדרגת סגן אלוף.
משנת 1993 שירת במשרד הביטחון במגוון תפקידים ובתפקיד מודיעני בכיר במשרד ראש הממשלה עד יציאתו לפנסיה בשנת 2008. לאחר מכן עבד במועצה לשימור אתרי מורשת בישראל כ-11 שנים, שם ניהל את מחוז מגזר מיעוטים.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 התמודד לראשות המועצה מול חמישה מועמדים.
בסיבוב הראשון זכה לתמיכה של 24.76% ועלה לסיבוב שני מול עאטף גריפאת בו הפסיד עם 44.75% לעומת 55.25% לגריפאת.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד לראשות המועצה בשנית מול שישה מועמדים.
בסיבוב הראשון זכה לתמיכה של 33.63% ועלה לסיבוב שני מול חסן הייב בו ניצח עם 55.32% לעומת 44.68% להייב.
במקביל כיהן כיו"ר פורום הרשויות הבדואיות בצפון.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע ב-2021, הביע תמיכה בבנימין נתניהו.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד לקדנציה נוספת מול מוחמד ג'ואמיס, חסן הייב ועאטף גריפאת, מזאריב זכה ל-19.19% מהקולות ולא עלה לסיבוב שני.
הוא בעל תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל והמזרח ותיכון תואר שני במנהל ציבורי ומתמחה בשלטון המקומי תואר שני במנהל ציבורי ומתמחה בביקורת פנימית וציבורית מאוניברסיטת חיפה.
הוא נשוי לאמירה ואב לשלושה.
אמיר חרש (נולד ב-16 ביולי 1981) הוא סופר ישראלי, אמן פרפורמנס ומרצה לספרות.
ספרו "שכול וכישלון וזומבים" זכה בפרס ספיר לשנת 2025.
חרש נולד וגדל ברמת גן, בשנים 2004–2008 למד במסגרת התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2010 סיים תואר שני בפסיכולוגיה קוגניטיבית באוניברסיטת תל אביב וכתב תזה שכותרתה "עיוורון קשבי ומודעות פנומנולוגית" בהנחיית דומיניק לאמי.
ב-2020 קיבל תואר דוקטור בבית הספר למדעי התרבות באוניברסיטת תל אביב, הדיסרטציה שלו בנושא "קשב, הערכה אסתטית ורעש סמנטי בקריאה של טקסט ספרותי" נכתבה בהנחיית פרופ' ישעיהו שן.
בשנים 2022–2024 היה בפוסט-דוקטורט בחוג לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ועסק במחקר על האופן שבו קוראים עכשוויים קוראים בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד.
במקביל לקריירה האקדמית, פרסם חרש מספר ספרים המשלבים אלמנטים של מדע בדיוני, ספרות אימה, ספרות פוסט אפוקליפטית, ספרות בלשית ומיתולוגיה:
ברונז: פנטזיה כנענית (2019 בהוצאת כתר, בעריכת אלי הירש), המשחזר, במסגרת סיפור פנטזיה המתרחש בכנען, את השפה ועולם המושגים של בני-אדם בחברה זו.
הבלשייה 1 - תעלומות מלון נוף לחוף (עם עובד, 2024) בעריכת תמר הוכשטטר.
הספר נוצר בעקבות שיחות עם ילדים שפונו מבתיהם למלונות במסגרת מלחמת חרבות ברזל.
שכול וכישלון וזומבים (עם עובד, 2025), המספר מחדש את סיפור רצח יוסף חיים ברנר וחבריו במסגרת אפוקליפסת זומבים שהתרחשה, לכאורה, בארץ ישראל המנדטורית מתוך נקודת מבטו, ועד כמה שאפשר גם בלשונו, של הסופר יוסף חיים ברנר, מחבר הספר "שכול וכישלון".
זהו הרומן העברי הראשון מתחום המאש־אפ הספרותי, שסופרים עכשוויים מתבססים בו על יצירות מהקָאנון הספרותי הקלאסי וכותבים מתוך דיאלוג איתן יצירות חדשות בסוגות אחרות לגמרי.
מבקר הספרות אריק גלסנר התייחס לספר בידיעות אחרונות וב-ynet והביע תמיהה על החיבור בין הסוגות.
חרש הגיב לביקורתו של גלסנר, והסביר את הקשר בין הזומבי לבין מוטיב המת החי, הקיים כמוטיב בספרות העברית עד אצל אלתרמן וביאליק.
את מאמר התגובה שלו סיכם במילים "גבולות הריאליזם צרים מדי עבור השיחה על חיינו, כדי לדבר על תהום־חיינו אנחנו זקוקים לשדים ולרוחות רפאים, וכן, אנחנו זקוקים גם לזומבים.".
הספר זכה לביקורות גם בישראל היום (דפנה לוי), בהארץ (יוני ליבנה) בפברואר 2026 זיכה אותו הספר בפרס ספיר לשנת 2025. בנימוקי הזכייה בפרס ספיר כתבו השופטים: "אמיר חרש הוא קורא מזהיר של הספרות העברית, יודע נפש התרבות הישראלית, ומשיב נפשה".
החל משנת 2024, עורך יחד עם בת זוגו דנה שוופי את כתב העת בּלהות כתב עת לאימה בספרות בקולנוע באמנות בהוצאת "בר-קיימא לתרבות, אמנות, מוסיקה ושלום" (לשעבר: בּוּ!
כתב עת לאימה בספרות בקולנוע ובתרבות, בהוצאת אוטופיה).
שכול וכישלון וזומבים, עם עובד (2025).
הארמון / הכלב שרצה להרוס את העולם, שני סיפורים קצרצרים לילדים.
בתוך: ננופואטיקה, הוצאת מקום לשירה.
אימה בראשון מערב, עם עובד (2023).
בתוך: "אדם צעיר - ירחון לילדות ולילדים".
הבלשייה 1 - תעלומות מלון נוף לחוף, עם עובד (2024)
בתוך: "אדם צעיר - ירחון לילדות ולילדים", גיליון "מסיבת תה", (נובמבר 2024)
בּלהות כתב עת לאימה בספרות בקולנוע באמנות.
עורך ראשי יחד עם דנה שוופי.
כתב עת לאימה בספרות בקולנוע ובתרבות.
הוצאה לספרים קוליים מבית "פואטרי סלאם ישראל".
בתוך: "מאזניים - דו ירחון לספרות", (גיליון אמונה, 2022).
פתאום עברה הפגנה ולך יש זמבורה בתיק.
כתבן א': 2024-2013. מיצג ספרותי לקהל מצומצם: כתיבה מותאמת אישית במכונת כתיבה במרחב הציבורי.
גילדת הכתבנים עם מפונים: 2024-2023. מפגשי הקשבה וכתיבה עבור מפונים מהדרום ומהצפון במסגרת מלחמת חרבות ברזל, ועבור הצוותים הטיפוליים והחינוכיים שתומכים בהם.
פואטרי סלאם ישראל: 2024-2014. השתתפות ככותב-מופיע בערבי השירה המדוברת של פואטרי סלאם ישראל שנערכו בירושלים, תל אביב, חיפה ובאר שבע.
אמיר מן הוא במאי סרטים ישראלי.
מן למד בבית הספר לאמנויות טיש באוניברסיטת ניו יורק.
הוא פגש שם את אשתו לעתיד, דנה ינקלוביץ'-מן.
יחד הם הקימו את Rebel Child Productions, חברת הפקות סרטים עצמאית, והפכו לשותפים בהפקת סרטים.
בשנת 2002 ביים, הפיק וערך יחד עם אשתו, את הסרט התיעודי "גטו שנגחאי".
ביחד הם קיבלו את פרס בחירת הקהל ואת פרס זכויות האדם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סנטה ברברה באותה שנה.
מן היה שותף לכתיבת פרק של סדרת הטלוויזיה "אזור הדמדומים".
הוא היה כותב ראשי בעונה השנייה של הסדרה "פאודה".
הוא וצוות הכתיבה שלו זכו בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2017 לתסריט הטוב ביותר בסדרת דרמה.
ב-2018 ביים את העונה הראשונה של הסדרה "מלכות".
ב-2025 יצר את הסדרה "רשת מרגלים" בשיתוף גלובלי עם פרמאונט+.
אֶמיר קוּסטוּריצה (Немања Емир Кустурица; נולד ב-24 בנובמבר 1954) הוא במאי קולנוע, שחקן ומוזיקאי סרבי.
שניים מסרטיו זכו בפרס דקל הזהב.
קוסטוריצה נולד בסרייבו, כבן יחיד למשפחה מוסלמית חילונית ממוצא סרבי.
לאחר פירוק יוגוסלביה עבר לסרביה ועתה מתגורר בכפר שבנה לצורכי הסרטים שלו כ-200 ק"מ מבלגרד.
קוסטוריצה למד באקדמיית FAMU לאומנויות הבמה בפראג והחל את הקריירה שלו כבמאי בטלוויזיה היוגוסלבית.
סרטו העלילתי הראשון ?Do You Remember Dolly Bell, שיצא לאקרנים בשנת 1981, זכה להצלחה כבירה וזכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה.
סרט הסטודנטים שלו "מסע העסקים של אבא" (1985) זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, בחמישה פרסים ביוגוסלביה ובמועמדות לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
קוסטוריצה זכה להצלחה נוספת בשנת 1989 עם סרטו "שעת הצוענים" – מבט על תרבות הצוענים ועל ניצול ילדיהם.
קוסטוריצה המשיך ליצור סרטים בשנות התשעים.
באותה תקופה הוא ביים את קומדיית האבסורד "חלום אריזונה", שהיא הופעת הבכורה שלו בקולנוע האמריקאי.
"חלום אריזונה" יצא לאקרנים באירופה ב־1993, ולאקרנים בארצות הברית – ב־1994. ב־1995 יצא לאקרנים סרטו זוכה פרס דקל הזהב "אנדרגראונד" (1995), שהופץ בישראל בשם "מתחת לפני השטח".
בשנת 1998 זכה קוסטוריצה באריה הכסף בפסטיבל ונציה עבור הסרט "חתול שחור, חתול לבן", קומדיה נוספת המתרחשת במושבות צוענים לאורך נהר הדנובה.
המוזיקאי המוערך גוראן ברגוביץ' אחראי לפסקולים של שלושת הסרטים הללו.
בשנת 2001 ביים קוסטוריצה את Super 8 Stories.
זהו סרט מסע והופעה דוקומנטרי הנותן לצופה הצצה אל מאחורי הקלעים ומסייע לקריאת הניואנסים שבין השורות.
קוסטוריצה הופיע לראשונה כשחקן בסרט "האלמנה מסנט פייר" (2000) של הבמאי פטריס לקונט.
בשנת 2002 הוא הופיע בסרטו של ניל ג'ורדן The Good Thief, שבו הוא שיחק בתפקיד נגן גיטרה חשמלית שכל הזמן מנגן "ריפים" של ג'ימי הנדריקס.
בשנת 2004, לצורך צילומי הסרט "החיים הם נס", הקים קוסטוריצה את הכפר דרוונגרד בסרביה, אשר משמש עד היום ככפר נופש וכמקום המארח את פסטיבל הקולנוע השנתי בניהולו של קוסטוריצה.
באותה השנה, זכה הסרט ב-Prix de l'Education nationale שמשמעו כי הסרט ישמש כאמצעי לימוד בצרפת, יחד עם קומפקט דיסק מלווה, כדי לעודד ניתוח ודיון בקרב תלמידי קולנוע.
בשנת 2010 הפיק קוסטוריצה את הסרט האיטלקי "סיפורי מוצרלה", ובשנת 2013 שיחק בתפקיד אורח בסרט הקולנוע הישראלי "חלום קוסטוריצה", בבימויו של איל סיבי.
קוסטוריצה פעיל גם כמוזיקאי, והוא מופיע עם ההרכב The No Smoking Orchestra המשלב רוק עם מוזיקה בלקנית.
הוא ולהקתו הופיעו בישראל כמה פעמים.
המופע שלהם מבוסס על מוזיקה מסרטו "שעת הצוענים" ומקטעים מוזיקליים נוספים מסרטיו השונים.
בפברואר 2015 היו להרכב שלוש הופעות נוספות בישראל.
כמו כן, קוסטוריצה הופיע בקיסריה ובבריכת הסולטן ב-2017.
ב-2019 הופיע בהופעת קמע בסרט הרוסי "הגבול הבלקני", שבו גילם דמות של סרבי.
אמיר קרטס (אפריל 1964 – 1 בינואר 2018) היה זמר, נגן וכותב שירים ישראלי.
בשנת 1985 הקים קרטס עם חברים את להקת "תיאטרון מקדשי האור", שניגנה מוזיקת רוק מתקדם.
הלהקה ערכה מספר הופעות בקולנוע דן ואחר כך התפרקה.
בשנת 1991 הקים קרטס את להקת רעש עם עודד פרח, רע מוכיח, וג'וני שועלי.
בשנת 1994 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה "רעש רק רעש.
את מרבית השירים באלבום כתב ושר קרטס, אך השירים שהתפרסמו היו בעיקר אלה שכתב שועלי, בייחוד "לעיתים".
ההשמעות הרבות של "לעיתים" לא סייעו להצלחת האלבום, ונמכרו ממנו כ־5000 עותקים בלבד, אך הוא זכה לשבחים רבים מהמבקרים ונחשב לאחד האלבומים הטובים ברוק העברי.
ב-1995 השתתף עם כל חברי להקת רעש בנגינה באלבום "האלף ואחד", אלבומו הראשון של שועלי.
ב-1996 יצא האלבום השני של רעש, "תמימות", שנכתב והושר כמעט כולו על ידי קרטס.
גם האלבום הזה זכה לביקורות טובות אבל למכירות מועטות ביותר.
באותה שנה השתתף בנגינה באלבומה של יעל לוי "שוך הסערה".
באמצע שנות התשעים עזב קרטס את תל אביב ועבר למושב עזוז שעל גבול מצרים.
בעזוז המשיך קרטס את העיסוק במוזיקה, כשהקים אולפן הקלטות, "עזוזה ספייס זלמה", והחל לתת שיעורים.
במסגרת ההקלטות שנערכו באולפן שימש גם כמפיק מוזיקלי, בין השאר בהקלטות של להקת "השקרנים" ולהקת "המפשעות".
רעש וקרטס הופיעו מעט מאוד עד 2002, אך ב־1998 ניגנו כל חברי הלהקה באלבום הבכורה של זמר הרוק החסידי החוזר בתשובה עדי רן.
בשנת 2000 יצא האלבום השלישי של רעש, "אני זה לא אתה".
אף שהאלבום נשמע כמו יצירה של להקה מגובשת ושוויונית, שבה ניתנה הזדמנות לכל החברים לנגן את יצירותיהם, הלהקה התפרקה עוד לפני יציאתו למדפים.
בשנת 2002 חזרו רעש לבמה בהופעה החגיגית לציון שלוש-עשרה שנים ("בר מצווה") לחברת התקליטים נענע דיסק, אך הדבר לא הוביל לאיחוד הלהקה או להקלטת אלבומים חדשים בשם "רעש".
עם כי באותה שנה השתתף בהקלטת האלבום של ג'וני שועלי "האיש של המסיבות".
האלבום הראשון של קרטס, "ים צהוב", יצא בשנת 2003. העבודה על האלבום החלה כבר ב-1997, כשקרטס כותב את כל השירים.
בהקלטות השתתפו מוזיקאים רבים, חלקם חבריו מתל אביב כמו ג'וני שועלי ואסף אמדורסקי, וחלקם תלמידיו לשעבר, מוזיקאים צעירים מן הנגב.
"אופנה זה לא דבר ששייך לחיים שלי ולמוזיקה שאני מייצר", הסביר קרטס בקומוניקט לאלבום, שהוגדר כאלבום מסע לחיפוש אחר מקורות השראה.
בתחילת 2015 השתתף שוב בסיבוב הופעות של להקת "רעש".
קרטס נפטר ב-1 בינואר 2018 ממחלת הסרטן בגיל 53. הותיר אחריו את אשתו דינה ושלושה ילדים.
אמיר פְּנוּאֵלי (22 באפריל 1941 – 2 בנובמבר 2009) היה מדען ישראלי, פרופסור מן המניין בתחומי המתמטיקה ומדעי המחשב, חתן פרס ישראל ופרס טיורינג.
פנואלי נולד במושב נהלל, בנו של ש"י פנואלי, שהיה מנהל בבית הספר בנהלל, ולימים מייסד החוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
ב-1945 עבר עם משפחתו לחולון.
למד בתיכון "קוגל" בחולון וב"תיכון חדש" בתל אביב.
סיים תואר ראשון במתמטיקה בטכניון בהצטיינות יתרה, לאחר מכן עשה דוקטורט במכון ויצמן למדע בהנחייתו של פרופ' חיים לייב פקריס.
נושא התזה שלו, שאותה הגיש בשנת 1967, הוא "גאות ושפל באגנים פשוטים".
במהלך פוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד ובמרכז המחקר של IBM ביורקטאון הייטס החליט להשקיע את מאמציו במדעי המחשב.
בשנת 1969 חזר למכון ויצמן ונמנה עם סגל החוקרים בו.
בשנת 1973 עבר לאוניברסיטת תל אביב, והקים בה את מסלול מדעי המחשב במסגרת המחלקה למתמטיקה.
בשנת 1980 חזר למכון ויצמן, שם עסק במחקר פעיל, הוראה והנחיית סטודנטים עד גיל פרישה.
בשנת 1996 קיבל את פרס טיורינג, על מאמרו משנת 1977, "The Temporal Logic of Programs", שבו הציג את לוגיקת הזמן (לוגיקה טמפורלית) לתחום מדעי המחשב.
השיטות התאורטיות שפיתח מאפשרות הוכחת טענות המתייחסות לממד הזמן, ובכך מאפשרות לאמת תוכנה המפקחת על אירועים בדידים ורציפים כאחד.
החל משנת 1999 החזיק משרה באוניברסיטת ניו יורק בארצות הברית, בפקולטה למדעי המחשב, בנוסף לפעילותו במכון ויצמן למדע.
בשנת 2000 הוענק לו פרס ישראל, בשנת 2001 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בנוסף לפעילותו האקדמית, פעל פנואלי כיזם בתחום ההיי-טק.
בשנת 1971 נמנה עם מייסדי חברת "מיני מערכות", שסיפקה שירותי פיתוח תוכנה לחברת "סאיטקס" ולגופים נוספים, בהם המרכז לטכנולוגיה חינוכית והתעשייה האווירית.
במסגרת זו היה מעורב בפיתוח מערכות זמן אמת, מערכות הפעלה ומהדרים.
בשנת 1984 נמנה, ביחד עם עמיתו במכון ויצמן דוד הראל, עם מייסדי חברת "אד-קאד".
החברה החלה את דרכה במסגרת פרויקט ייעוץ לאפיון מערכות האוויוניקה והקשר של מטוס הלביא.
לצורך הפרויקט פיתחה החברה שפת תכנות בשם statechart ושפת מפרט גרפית בשם Statemate.
"אד-קאד" שולבה ב-1987 בחברת אם אמריקאית בשם "איי-לוגיקס" (I-Logix), והתוכנה של החברה שווקה בהצלחה ברחבי העולם.
ב-2006 I-Logix נרכשה על ידי יצרנית התוכנה השוודית טללוג'יק (Telelogic), ששנה אחר כך נרכשה על ידי חברת IBM.
במסגרת חטיבת התוכנה Rational של IBM Statemate שולבה כחלק משפת המפרט לעיצוב מונחה-עצמים - UML כ-UML state machine .
פיתוח Statemate בחברה זו זיכה את פנואלי, יחד עם שבעה מעמיתיו, בפרס ACM למערכת תוכנה לשנת 2007. בשנה זו נבחר לעמית ACM.
נפטר בניו יורק ב-2 בנובמבר 2009. בעקבות פטירתו הוקדש לו עמוד השער של גיליון ינואר 2010 של הירחון CACM, כתב העת המרכזי של ה-ACM.
פנואלי היה נשוי לאריאלה ולזוג שלושה ילדים.
אמיר פרישר גוטמן (לשעבר אמיר פיי גוטמן; 25 באפריל 1976 – 23 ביולי 2017) היה זמר, מוזיקאי, פזמונאי, מלחין, כוריאוגרף, רקדן, מחזאי, שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי.
הוא היה חבר בלהקת הבנים המצליחה "היי פייב", כתב והלחין עשרות שירים למופעי הפסטיגל, והשתתף במחזות זמר לילדים ולמבוגרים.
כמו כן, ביים הצגות ומופעי בידור וכיכב בטלוויזיה בתוכניות ריאליטי ותוכניות בידור אחרות.
נולד בשם אמיר פייגר בקריית חיים לזוג הורים שעלו מרומניה.
כאשר התגרשו הוריו, הוא קיצר את שם משפחתו המקורי ל"פיי" והוסיף לו את שם המשפחה של סבו מצד אמו, "גוטמן", משום שרבים ממשפחה זו נספו בשואה.
פיי גוטמן התחיל את דרכו כעיתונאי צעיר במקומון ערי המפרץ וכדוגמן.
הוא למד בתיכון עירוני מקיף קריית חיים.
לאחר שירות בצה"ל הצטרף לצוות בידור במלונות אילת.
בשנת 1997 הצטרף פיי גוטמן לאייל שחר, מייקל הרפז, עידן יסקין ואייל דסאו שנבחרו על ידי הד ארצי ללהקת הבנים "היי פייב".
בשנת 1998 זכתה הלהקה בתואר להקת השנה במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג'.
עד פירוקה בשנת 2000 הקליטה הלהקה אלבום EP מצליח ושלושה אלבומים שהגיעו למעמד אלבום זהב, השיקה מוצרים משלה והופיעה מאות פעמים, בין השאר בפסטיגלים.
לאחר פירוק הלהקה הוציא פיי גוטמן אלבום בכורה בשם "מנטרה".
בקיץ 2004 הופיע במופע "מסע בן כוכבים" של רשת מלונות פתאל באילת.
כמו כן, העלה מופע משותף עם מיכל אמדורסקי ושיחק תפקידים ראשיים במחזות הזמר של תיאטרון הבימה, "מרי לו" (2002), לצד יעל בר זוהר, ו"הלהקה" (2006) בתפקיד דני לצד שירי מימון.
במאי 2007 הוציא את אלבומו השני, "דבש בכוורות", ממנו יצאו הסינגלים "מרגיש", "נס", "יום אחרון", "האור שבקצה הבמה" ו"אני רוצה עוד".
בשנת 2007 השתתף במופע "פסטיגל על הזמן" עם השיר "אל תוותר", והגיע למקום הראשון בתחרות באותה שנה.
באוגוסט 2008 הוזמן להופיע באחת המסיבות המרכזיות שלאחר מצעד הגאווה באמסטרדם, בה ביצע את השיר "Once again" שכתב והפיק ביחד עם יואב ארנון, מול קהל של כ-100,000 צופים.
בספטמבר 2008 הנחה את חגיגות 125 שנה לעיר נס ציונה.
במאי 2009 הוציא לאור את הסינגל "סיבה מספיק טובה".
בנוסף, באותה שנה כתב והלחין את השיר "מטרה מספר אחת" ב"תנו ברגליים - קונג פו פסטיגל" שבוצע על ידי עדי הימלבלוי ואגם רודברג וזכה במקום הראשון.
בשנת 2010 השתתף במופע "לילה מטורף בפסטיגל" עם שיר שכתב והלחין "לנצח נשאר" עם נועה ברנר.
באותו מופע כתב יחד עם ניר ממון והלחין בעצמו שני שירים נוספים – "נגמרו לי המילים" עבור רוני דלומי, שהגיע למקום השני, ו"שיר אהבה צרפתי" של טל מוסרי ורוני דואני, שזכה במקום הראשון.
בפברואר 2010 הוציא לאור את הסינגל השני "בנים בנות".
באוגוסט 2010 הוזמן להופיע יחד עם המשלחת הישראלית בניצוחו של הדי ג'יי יואב ארנון במופע המרכזי של האולימפיאדה הגאה שנערכה באותה שנה בעיר קלן שבגרמניה.
פיי גוטמן וחברי המשלחת הופיעו מול עשרות אלפי אנשים שהשתתפו באולימפיאדה הגאה.
בשנת 2011 כתב את השיר "הילדים של העתיד" שבוצע על ידי אליאנה תדהר ותובל שפיר, הוצג במופע "I פסטיגל" וזכה במקום הראשון.
בשנת 2012 אליאנה תדהר התמודדה במופע "Spy פסטיגל" עם השיר "אהבה גדולה" שנכתב על ידי פיי גוטמן וניר ממון, וזכה במקום הראשון בפסטיגל של אותה שנה.
במהלך השנים אמיר כתב והלחין עשרות שירים לפסטיגלים, שלא מפורטים למעלה.
ב-2016 הודיעה להקת "היי פייב" כי תתאחד להופעה חד-פעמית בחודש אפריל, אך ההופעה נדחתה למועד שטרם נקבע בשל אשפוזו של פיי גוטמן ובהמשך בוטלה סופית.
לאורך השנים פיי גוטמן השתתף בפרויקטים ובהפקות מאחורי הקלעים, השתתף בכוריאוגרפיה של להקת "חמסה", עבד על הבימוי בהופעתו של דוד ד'אור באירוויזיון 2004 וביים את המופע "גא גא אף.אם".
כמו כן ביים וידאו קליפ לשירה של הזמרת מירי מסיקה "הוא" מתוך אלבומה "שלום לאמונות".
במרץ 2008 שימש כעוזר במאי של הגרסה הישראלית של המחזמר "היי סקול מיוזיקל".
פיי גוטמן הנחה את התוכנית מאחורי הקלעים, וליווה את השחקנים ואת צוות ההפקה במהלך העבודה וההכנות.
בפברואר 2009 עלה על הבמות המחזמר "על גגות ת"א" שביים פיי גוטמן ללהקת צופי תל אביב יחד עם נועה ברנר.
באוגוסט אותה שנה ביים גרסה חדשה להצגת הילדים "ספר הג'ונגל" אשר עלתה לבמות בתחילת חודש אוקטובר באותה שנה.
שימש כבמאי והכוריאוגרף של להקת "אשת חיל".
בפברואר 2010 עלה על הבמות המחזמר "ריאליטי" שביים ל"להקת צופי תל אביב" יחד עם נועה ברנר.
בקיץ 2010 ביים מופעים נוספים לילדים: המופע "הרפתקאות נמו בים האדום" לרשת מלונות פתאל באילת, הצגת ילדים על-פי סיפור "הנסיכה והצפרדע" שכתבה נועה ברנר, ואת מופע עיר ערוץ הילדים לשנת 2010, וכן שימש כבמאי בהצגת הילדים "כוכב המשאלות", בהשתתפותו של יובל המבולבל, ההצגה עלתה לבמות בתחילת חודש אוקטובר 2010.
בחנוכה 2011 שימש כעוזר במאי לצידו של חנוך רוזן במופע הפסטיגל "I פסטיגל".
בקיץ אותה שנה ביים את מופע הקיץ של גן החיות הספארי שנקרא "סימבה מלך הספארי", אותו כתבה נועה ברנר, בכיכובם של יהודה נהרי, טוביה צפיר, שי ורועי, מירב פלדמן וצחי נוי.
בחנוכה 2012 שימש שוב כבמאי משנה במופע "SPY פסטיגל" לצידו של חנוך רוזן.
באותה שנה ביים את המופע הבימתי המבוסס על קלטת הילדים "מותק של יום הולדת עם שי ורועי", ובהמשך ביים את מופע הקיץ "הרפתקאות נמו" בכיכובם של יאנה יוסף, אילנית לוי ואריה מוסקונה.
במהלך השנים השתתף פיי גוטמן במספר תוכניות בטלוויזיה בישראל, הוא הנחה את "זאפ לראשון" בערוץ הראשון ואת "אבק כוכבים" בערוץ 10.
במרץ 2009 השתתף בתוכנית המציאות "האח הגדול VIP".
עם השתתפותו בתוכנית זו הפך בעיני רבים לדמות ציבורית להט"בית מייצגת, דבר שהתבטא הן ביכולתו לעמוד באותה תוכנית לאורך זמן מול אחרים המתנגדים להומוסקסואליות, והן בפגישה לעיני המצלמות עם בן זוגו, ינאי פרישר.
בנוסף ב-2009 הנחה יחד עם ימית סול תוכנית בערוץ 24 במסגרת פרויקט בחירת פסקול העשור של הערוץ בשיתוף תחנת הרדיו גלגלצ, וכן שימש כשופט בעונה החמישית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים".
במרץ 2010 שפט בפאנל השופטים בתחרות מלכת היופי.
באותה שנה השתתף בעונה השנייה של הסדרה "חצויה".
בשנת 2013 החלה בערוץ הילדים הקרנתה של תוכנית המציאות "פרויקט הלהקה" שבמסגרתה פיי גוטמן וצוות מוזיקאים שונים בוחרים וממיינים כישרונות בתחומי השירה והריקוד על מנת להרכיב להקה חדשה.
פיי גוטמן משמש גם כמנהלה האמנותי של הלהקה.
במהלך 2016 הצטלם לעונה ה-8 של תוכנית הדוקו-ריאליטי "מחוברים" שעלתה ב-HOT ב-2017 לאחר מותו.
עקב כך, עונה זו של התכנית הוקדשה לזכרו.
בחודש מאי 2007 פיי גוטמן יצא מהארון.
ב-9 בספטמבר 2009 ערך את מסיבת החתונה שלו עם בן זוגו ינאי פרישר.
את הטקס ניהלה גילה אלמגור.
היה זה אירוע הנישואים החד-מיניים הפומבי הראשון בישראל של ידוען מתחום השירה והמשחק.
לאחר נישואיו שינה את שם משפחתו מ"פיי גוטמן" ל"פרישר גוטמן".
ב-25 בפברואר 2013 נולד לזוג ילד בהליך פונדקאות מאם תושבת הודו.
באפריל 2016 אובחן בבית החולים איכילוב כחולה בסרטן מסוג לימפומה של תאי T.
לאחר סדרת טיפולים כימותרפיים אינטנסיביים וממושכים, פורסם ביולי אותה שנה בתקשורת שהאבחנה הייתה שגויה, וכי הוא סובל מ"מחלת קיקוצ'י", שהיא מחלה דלקתית חמורה פחות, בעלת מאפיינים דומים.
בעקבות הטענה שנעשה אבחון שגוי, וקבלת הטיפולים הכימותרפיים הקשים שלא לצורך, הגיש פרישר גוטמן תביעת נזיקין נגד בית החולים איכילוב.
בירור התביעה נמשך גם לאחר מותו.
בנוגע לתביעה מסר דובר בית החולים איכילוב בנובמבר 2017 כי בניגוד לפרסומים, פרישר גוטמן כן חלה בסרטן וטופל בהתאם.
ב-22 ביולי 2017 חגג עם משפחתו וחבריו שנה ליום שבו גילה כי אבחון הסרטן שלו היה שגוי.
במהלך אותה שבת, טבע בים בעת שהציל את אחייניתו מטביעה בחוף לא מוכרז סמוך לעתלית, שנמצא כ-2 קילומטרים דרומית מחוף נווה ים.
הוא פונה לבית החולים רמב"ם בחיפה כשהוא מחוסר הכרה וללא דופק, תוך ביצוע פעולות החייאה.
למחרת נפטר לאחר שנקבע כי אפסו סיכוייו לשרוד בעקבות מצב של קריסת מערכות ומוות מוחי.
קרניות עיניו הושתלו בשני חולים.
אמיר הובא למנוחות בבית העלמין האזרחי מנוחת עולם בנתניה.
הוא הותיר אחריו את בן זוגו, ינאי פרישר גוטמן, ואת בנו, רוי.
ב-18 באוגוסט 2021, נפתחה בחיפה קליניקה למשפחה גאה על שמו
ב-21 באוקטובר 2021, נפתחה קליניקה על שמו בבית הגאה בבאר שבע
אמיר נחומי (נולד ב-25 בינואר 1945) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף וטייס קרב לשעבר בחיל האוויר הישראלי.
בתפקידו האחרון שימש ראש להק אוויר.
נחומי הוא אלוף הפלות עם 13 הפלות של מטוסי אויב, בעל עיטור המופת וחתן פרס ביטחון ישראל.
בנוסף השיג את הפלת הבכורה העולמית עבור מטוס ה-F-16 פייטינג פלקון והשתתף בתקיפת הכור הגרעיני בעיראק.
אמיר נחומי נולד ב-1945 בירושלים, בן להורים יוצאי האימפריה הרוסית שעלו לארץ בעלייה השלישית.
הוא החל מסלול בעתודה האקדמאית אך החליט לעזוב את הלימודים והתנדב לקורס טיס, ממנו הודח בשלב המכין.
הוא עבר לסיירת שריון ושם השלים את שירות החובה.
לאחר השירות למד כימיה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במלחמת ששת הימים לחם כשריונאי, ולאחריה ניסה להתקבל בשנית לקורס טיס.
הוא נקלט ישירות לשלב הראשוני בקורס וסיים אותו בנובמבר 1968 כטייס קרב.
הוא הוצב בטייסת אוראגנים והדריך בבית הספר לטיסה.
בתחילת מלחמת יום הכיפורים (1973) הוביל נחומי את המבנה הישראלי בקרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים, בסמוך לבסיס חיל האוויר אופיר בשארם א-שייח' בדרום סיני.
בקרב השתתפו שני מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר הישראלי, שהיו בכוננות יירוט והגנה רגילה, ומולם עשרים ושמונה מטוסי מיג-17 ומיג-21 מצריים שהיו בדרכם לתקוף מטרות של צה"ל באזור.
בסיומו של הקרב, שנמשך כשש דקות, הופלו שבעה מטוסי מיג, מהם ארבעה על ידי נחומי.
יתר מטוסי המיג נמלטו ומטוסי הפנטום נחתו בשלום.
על פועלו בקרב זה קיבל נחומי את עיטור המופת.
הוא הפיל שני מטוסים נוספים במהלך שירותו על מטוסי הפנטום.
נחומי שירת בתפקידי מטה בחיל, היה ראש מדור תקיפת טילים במחלקת מבצעים (רמ"ד עליונות אווירית בענף קרב) והיה שותף בצוות פיתוח מערכת לחיל האוויר בזכותה זכו בפרס ביטחון ישראל.
בהמשך חזר לטייסת 107 כמפקדה.
ב-1980 עבר הסבה למטוסי F-16 פייטינג פלקון (שקיבלו בחיל האוויר את השם "נץ"), והתמנה למפקד טייסת "אבירי הצפון".
במסגרת תפקיד זה השתתף בתקיפת הכור הגרעיני בעיראק ביוני 1981 כמוביל המבנה השני.
ב-14 ביולי 1981 היה לטייס הראשון בעולם שביצע הפלת מטוס קרב עם מטוס F-16, כשהפיל מטוס מיג-21 סורי.
ב-1982 הפיל במהלך קרבות אוויר שישה מטוסים נוספים.
ב-1986 מונה למפקד בסיס רמת דוד ולאחר מכן המשיך לתפקיד ראש להק אוויר.
במאי 1991 פיקד על החלק האווירי של מבצע שלמה להעלאת כ-14 אלף מיהודי אתיופיה לישראל.
הוא כיהן כראש אגף אמצעים מיוחדים במשרד הביטחון.
נחומי השתחרר בדרגת תת-אלוף ולאחר שחרורו המשיך לשרת במילואים כמדריך בבית הספר לטיסה.
בשנת 2005 פרש מטיסה מבצעית בחיל.
ב-11 בספטמבר 2021 נפצע נחומי כשהדריך בסכיני מנקושיה העולים מנחל חצצון שבלב מדבר יהודה.
הוא פונה על ידי מסוק והוגדר כפצוע בינוני.
הפלת בכורה עולמית של מטוס F-1689 ביוני 1982F-16מיג 21 סוריAIM-9 סיידוויינדרמעל בקעת הלבנון910 ביוני 1982F-16מיג 21 סוריללא ירימעל אגם קרעון1010 ביוני 1982F-16מיג 23 סוריAIM-9 סיידוויינדרמעל אגם קרעון.
הפלה שנייה באותו הקרב1110 ביוני 1982F-16מיג 23 סוריAIM-9 סיידוויינדרמעל אגם קרעון.
אמיר צורף (נולד בדצמבר 1969) הוא מלחין, גיטריסט ומפיק מוזיקלי ישראלי.
היה חבר בלהקות נוער שוליים ורוקפור ובצמד "ג'ינג'יות".
צורף נולד וגדל בחולון והיה חלק מהסצנה המוזיקלית בעיר בסוף שנות ה-80. הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו כחבר בלהקות נוער שוליים (איתה הוציא את אלבום הבכורה "נוער שוליים" בינואר 1988).
בסוף 1988 עזב את נוער שוליים והצטרף ללהקת רוקפור, שם ניגן והלחין כמה שירים באלבומם הראשון, "רשת פרפרים" שראה אור ב-1991. צורף פרש גם מנוער שוליים וגם מרוקפור מיד אחרי צאת אלבומי הבכורה של שתי הלהקות.
ב-1991, במקביל עבד עם טל גורדון על אלבום הבכורה שלה "מסכות", בו שירים שכתבה והלחינה לצידו של צורף, ובהפקתו של ברי סחרוף.
בשנת 1993 הקים עם תמיר אלברט את הצמד "ג'ינג'יות".
השניים הוציאו אלבום בסגנון שנע בין מוזיקה אלקטרונית לרוק ודאנס.
הצמד התפרק כשנה לאחר מכן, אחרי אלבום אחד שהכיל מספר להיטים, כ"ג'ינג'יות", "ביפ" ו־"L.A".
אחרי פרישתו מהצמד, בגיל 24, הפך למפיק מוזיקלי ועבד עם אסף אמדורסקי, עמיר לב, אריק איינשטיין ושלום חנוך, ג'ירפות, יהודית רביץ, יוסי בבליקי, אביתר בנאי ועוד.
בשנים 2006 ו-2007 ערך מופע משותף עם אביתר בנאי, שעלה לראשונה בפסטיבל הפסנתר.
אחר כך הפיק לבנאי גרסת כיסוי לשיר "חתונה לבנה" עבור האלבום "הדרכים הידועות", אלבום מחווה של אמנים ישראלים שונים לאלבומו של שלום חנוך "חתונה לבנה"..
ב-2009 הפיק לבנאי את האלבום "לילה כיום יאיר", וב-2013 הפיק לבנאי את האלבום יפה כלבנה.
בשנת 2008 הפיק את האלבום "הכל כאן" של עמיר לב וליווה אותו בסיבוב הופעות (צורף גם הפיק את האלבום "פעם בחיים" של לב משנת 1997).
במרץ 2017 ערך עם תמיר אלברט הופעת איחוד של "ג'ינג'יות".
ביוני 2017 יצא האלבום "זה לא אני" של להקת כנסיית השכל שהפיק צורף.
צורף הוא בן זוגה של סיון שביט, ואף הפיק את שלושת אלבומיה: "הכחול האפור הזה", "וניל" ו"בניינים נמסים".
בשנת 2010 עברו השניים להתגורר בברלין.
אחיו הצעיר, שגיא צורף, גם הוא מוזיקאי.
אמיר שגיא (נולד ב-22 במאי 1956) הוא פרופסור מן המניין בדרגת פרופסור מחקר בפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וחבר המחלקה למדעי החיים והמכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב.
בעבר כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הטבע.
זוכה בפרס לנדאו למדעים ולמחקר לשנת 2014, בגין פעילות מדעית מצטיינת ותרומה לקידום המדע, בנושאי מחקריו (רבייה והתפתחות בחסרי חוליות).
הוא נחשב למומחה בעל שם עולמי בנושא פיזיולוגיה ואנדוקרינולוגיה של חסרי חוליות.
שגיא נולד במושב בית זית לשרה ויעקב הוכמן.
למד לתואר ראשון במחלקה למדעי בעלי חיים בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, ולתואר שני באוקיינוגרפיה במסלול ביולוגיה ימית, באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים בהצטיינות.
את התואר השלישי ביצע במסגרת התוכנית לחילופי סטודנטים בין האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת קליפורניה.
את תואר הדוקטור קיבל בשנת 1989 מהמחלקה לביוכימיה במכון למדעי החיים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
את הפוסט דוקטורט עשה כעמית פולברייט וקרן BARD באוניברסיטת קונטיקט ובמעבדה לביולוגיה ימית בוודס-הול.
שגיא הוא חוקר בתחום אנדוקרינולוגיה השוואתית.
בשנת 1992 התחיל ללמד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ב-1996 מונה כמרצה בכיר במחלקה למדעי החיים, וב-2001 כפרופסור חבר.
בשנת 2005 קודם להיות פרופסור מן המניין ובשנת 2018 מונה לפרופסור מחקר באוניברסיטת בן-גוריון.
בין השנים 2004–2008 הקים את התוכנית לביולוגיה וביוטכנולוגיה ימית במדעי החיים בקמפוס אילת וכיהן בראשה.
בין השנים 1997–2001 כיהן כמופקד על הקתדרה ע"ש שוסטרמן לפיזיולוגיה, ומשנת 2010 מופקד על הקתדרה בביוכימיה יישומית על-שם לילי וסידני אולבאום באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 2001 נבחר לסגן נשיא האגודה הבינלאומית לרבייה והתפתחות בחסרי חוליות.
בין השנים 2011–2013 שימש כנשיא האגודה.
קבוצת המחקר שבראשה עומד שגיא גילתה הורמון אנדרוגני דמוי-אינסולין המאפשר גידול אוכלוסיות סרטני Macrobrachium rosenbergii זכריות או נקביות בלבד.
המחקר מצא שכאשר משתיקים את הגן המקדד של ההורמון בקרב סרטנים זכרים, הם הופכים לנקבות.
בעקבות גילוי זה מצא שגיא, שכאשר מכליאים בין סרטן זכרי לבין סרטן זכרי שהפכו אותו לנקבה, הצאצאים הם זכריים בלבד.
פיתוח זה הוא השימוש המסחרי הראשון של RNAi בתחום חקלאות המים ויש לו השפעות כלכליות משמעותיות, מכיוון שסרטנים הם מוצרים חקלאיים מבוקשים ב-סין, תאילנד, וייטנאם ועוד.
תעשיית הסחר נאמדת בכ-2.5 מיליארד דולר.
המניפולציות שאינן בגדר הנדסה גנטית, עומדות לשימוש מסחרי אצל מגדלי הסרטנים ברחבי העולם, לאור העובדה שמיון ידני לפי מין, מהווה מגבלה מרכזית על היקף הייצור.
בשנת 2006 הצליח שגיא, יחד עם דוקטור אמיר ברמן, לשחזר במעבדה את תהליך הפקת סידן אמורפי שאינו בצורת גביש אצל סרטנים כחולים.
בעקבות התגלית השתתף בהקמת חברת אמורפיקל, שמשווקת החל משנת 2013 תוסף סידן המבוסס על התגלית.
בשנת 2007 עמד בראש מחקר על חסילון ימי מהמין Litopenaeus vannamei, במהלכו התגלה כי במין זה יש מחזור רבייתי בזכרים.
בשנת 2013 הקים שגיא בשיתוף עם אוניברסיטת בן-גוריון וד"ר אסף שכטר את חברת ההזנק "אנזוטיק", המתמחה בייצור אוכלוסיות סרטנים כל נקביות, לשוק הגידול האינטנסיבי של סרטנים.
הנושאים שבהם חוקר שגיא הם בקרה של התמיינות זוויגית, רבייה, גדילה והתפתחות השלד החיצוני הסידני בחסרי חוליות, וכן שימוש באוכלוסיות חד זוויגיות לצורך הדברה ביולוגית.
שגיא פרסם פרקים בספרים מקצועיים וכתבי עת בתחומי הפיזיולוגיה והאנדוקרינולוגיה המשווה, ובסך הכול פרסם מאז 1985 מעל ל-200 מאמרים מדעיים.
בשנים 1997 ו-2007 זכה שגיא לפרסים על הצטיינות בהוראה מטעם אגודת הסטודנטים והפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת בן-גוריון.
חמישה פטנטים נרשמו על ידי קבוצת המחקר של שגיא.
ב-2013 זכה בפרס החדשנות בתחום החקלאות הימית הגלובלית מטעם "Global Aquaculture Alliance" בטקס שנערך בפריז שבצרפת.
ב-2014 זכה בפרס לנדאו למדעים ולמחקר מטעם מפעל הפיס, על פעילות מדעית מצטיינת ותרומה לקידום מדע החקלאות.
ב-2016 זכה בפרס המצוינות במחקר TCSERA של האגודה העולמית Crustacean Society בטקס שנערך בניו-אורליאנס, לואיזיאנה.
ב-2018 זכה בפרס היזמות של קרן יק"א עם חברת אנזוטיק וחברת פרונית הצפון.
ב-2022 זכה בפרס מחקר יישומי פורץ דרך באוניברסיטת בו גוריון.
ב- 2024 זכה בפרס מפעל חיים שהוענק במסגרת הכנס של ACEEU Asia-Pacific Triple שהתקיים במלזיה.
ב-2024 זכה בהוקרה מטעם קרן BARD מטעם הקרן הדו-לאומית למחקר ופיתוח חקלאי ארצות הברית-ישראל.
אמיר קין (נולד ב-1959) היה הממונה על הביטחון במערכת הביטחון (מלמ"ב) בשנים 2007–2015.
בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער "בני עקיבא".
שירת בצה"ל בחטיבת גולני ולאחר שחרורו פנה ללימודי גאוגרפיה וארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
לאחר מכן החל לעבוד במשרד הביטחון.
הוא הצטרף למלמ"ב ועסק בתחומים של אבטחת מידע ואבטחת קשרי חוץ של משרד הביטחון ושל התעשיות הביטחוניות.
הוא שימש כראש לשכתם של מנכ"ל משרד הביטחון דוד עברי ואילן בירן ולאחר מכן שימש כנציג משרד הביטחון באוסטרליה במשך כשלוש שנים.
לאחר מכן שימש קין במשך כשש שנים כעוזר למנכ"לי משרד הביטחון עמוס ירון, יעקב תורן, גבי אשכנזי ופנחס בוכריס.
באוגוסט 2007, כ-20 שנה לאחר שהחל לעבוד במשרד הביטחון, מונה קין לתפקיד המלמ"ב במקומו של יחיאל חורב על ידי שר הביטחון אהוד ברק.
הבחירה בקין התקבלה בהמלצת ועדת איתור בראשות מנכ"ל משרד הביטחון, פנחס בוכריס.
גם חורב המליץ על קין לשמש כמחליפו.
בשנת 2014 נמנה עם הנחקרים בפרשת מסמך הרפז, והמשטרה המליצה להעמידו לדין משמעתי.
תיק החקירה נסגר מחוסר אשמה.
קין סיים את תפקידו בנובמבר 2015.
לאחר פרישתו מונה לנשיא חברת אניוויז'ן (AnyVision), העוסקת בטכנולוגיות לזיהוי פנים.
אמיר קמינר (נולד ב-19 בספטמבר 1960) הוא עיתונאי, מבקר מוזיקה, קולנוע ומסעדות ישראלי.
כותב בעיתון ידיעות אחרונות במוספים השונים שלו: "7 לילות", "7 ימים", "זמנים מודרניים", "24 שעות" ו"ממון".
כתבותיו מתפרסמות גם באתר האינטרנט ynet ובמגזין "פנאי פלוס".
קמינר ידוע כבליין תל אביבי.
קמינר נולד וגדל במושב אביחיל שבעמק חפר, שהוקם על ידי סביו וסבותיו, בוגרי הגדוד העברי במלחמת העולם הראשונה.
בתיכון למד ביולוגיה וחקלאות, והשתתף בחוגים לנוער שוחר מדע.
בצבא שירת בהנדסה קרבית כמש"ק חינוך בבהל"צ.
בהמשך שירת במרכז אב"כ כמש"ק קישור.
בשנים 1982–1985 למד במגמה העיונית של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ופעמיים סיים מצטיין רקטור של הפקולטה לאמנויות.
במהלך הלימודים נמנה עם מקימי כתב העת המנוח "סרטים", בו הוא פרסם את מאמרו המקיף "ויש לנו את האמנות שלנו" על הקאמפ ביצירתו של הבמאי עמוס גוטמן.
ב-1986 עבד תקופה קצרה בעיתון "להיטון" והחל לעבוד ב"ידיעות אחרונות" בתור מבקר קולנוע, תפקיד שהוא ממלא עד היום (2009).
בעיקר התמקד בהחדרת תרבות הקאמפ, הקאלט (סרטי פולחן, תופעות פולחן), הדראג והשוליים לישראל.
כמו כן, הוא מפרסם כתבות בתחומים נוספים: סיקור מגמות תרבויות ואופנתיות, ראיונות וכתבות נוסטלגיה.
החל משנת 2000 קמינר משמש גם מבקר מסעדות, ומתמחה בביקורת ארוחות עסקיות.
חשיפת הסיפור האמיתי מאחורי "אנחנו שנינו מאותו הכפר", שירה של נעמי שמר, בגיליון חגיגות היובל לעצמאות ישראל, "7 ימים", יום העצמאות 1998.
גילוי ראשון אודות העבר הקיבוצניקי של ג'רי סיינפלד, "זמנים מודרניים", 1998. בעקבות הגילוי קמינר והכתבה זכו לסיקור נרחב באחת הביוגרפיות של סיינפלד.
היה הישראלי הראשון שראיין את מדונה (מוסף "7 לילות" 1994), מאז הוא ראיין אותה עוד 3 פעמים.
ב-1990 החל קמינר לעבוד כמבקר הקולנוע של "פנאי פלוס", תפקיד בו שימש עד שנת 2005. בשנים האחרונות הוא מפרסם במגזין "פנאי פלוס" ראיונות בינלאומיים , מדור DVD, כתבות קולנוע ופרויקטים מיוחדים.
פריצתו לתודעה – ההופעה ב"יומן"
באוגוסט 1989 שודרה במסגרת "יומן", כתבה של מוטי קירשנבאום על הרחובות התל אביביים שינקין ונחלת בנימין.
קמינר, בהופעתו הטלוויזיונית הראשונה דיבר על שינקין, הדקדנס התל אביבי על רקע האינתיפאדה הראשונה ומגמות בתרבות התל אביבית.
הכתבה פתחה לראשונה צוהר לעולם הדראג קווינז והקאמפ בישראל.
קמינר שהיה אז כתב "7 ימים" התפרסם בן לילה, והפך לסמל ההוויה התל אביבית ותרבות המקומונים.
פחות משנה, אחרי הכתבה של קירשנבאום קיבל קמינר מדור אישי שנשא את שמו.
וכך בשנים 1990–1993 פרסם את "קמינר", טור אישי ביקורתי, פרובוקטיבי ומעורר מחלוקת שהופיע במקומון "תל אביב" של "ידיעות אחרונות" בו סקר ואיבחן טרנדים תל אביביים והעלה תובנות על ההוויה השינקינאית בפרט והתרבות הישראלית והעולמית בכלל.
כמו כן, העלה זיכרונות מעברו האישי וניהל קרבות מעל דפי העיתון עם רון מיברג, יהונתן גפן ועוד.
בעת פועלו באותן שנים החדיר קמינר לשפה המקומית ביטויים כמו "קאמפ", "קאלט", "דראג", "טראש" ו"טרנד".
בשנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20, היה קמינר לדמות מוכרת בחיי הלילה בתל אביב.
הוא היה בליין ססגוני בולט במועדונים "הפינגווין", "קולנוע דן", "ליקוויד", "מטרו", "מועדון התיאטרון", "פליירום", "אלנבי 56" ו"אלנבי 58".
בראשית שנות ה-90 הוא אף ערך שתי מסיבות פורים ראוותניות ומתוקשרות במועדון "אליזבט" בנמל יפו.
בראשית שנות ה-90 הקולנוע הישראלי עסק רבות בהוויה התל אביבית הלילית.
בחלק נכבד מהסרטים האלה קמינר התארח, בעיקר בתפקיד עצמו: "סיפורי תל אביב", "חסד מופלא", "זרים בלילה" ו"שירת הסירנה".
כמו כן הוא כיכב בסרט "ערב בלי נעמה" של משה ז'יל צימרמן, סרט שהתבסס על פרשיה מעברו הבלייני של קמינר.
קמינר הופיע גם ב"מאחורי הסורגים 2" ו"הבועה", אך תפקידו בוטל ונשאר על רצפת חדר העריכה.
החל משנת 1998 ועד שנת 2002 הופיע באופן קבוע בתוכניות של זכיינית ערוץ 2, "טלעד": הוא הגיש פינת קולנוע בתוכנית הבוקר בהנחיית ירדנה ארזי ודב גיל-הר: "קפה טלעד", ופינות קולנוע ואוכל ב"הבילויים", בהנחיית יונה אליאן.
כן שימש שופט בשעשועון "הכי טעים שיש" ב-2002.
הופיע בתפקיד פארודי עצמי בעונות 1 ו-2 של הסדרה "השיר שלנו" (2004-5).
כיכב בתפקיד עצמו בפרק 9 של תוכניות הריאליטי "המאסטרו" (ביפ, ערוץ 2) על צביקה פיק (2005).
שימש שופט בשעשועון הבישול "קרב סכינים" בערוץ 10, בשנים 2007–2008.
הגיש פינת קולנוע בתוכנית "זמן איכות" בהנחיית הילה אלפרט, בערוץ 2, בשנת 2007.
בשנת 2008 הגיש יחד עם עדן הראל ודרור קרן את תוכנית הקולנוע "מצעד הפופקורן", ששודרה ב-yes.
שימש יועץ ומחבר שאלות טריוויה לשעשועון הקולנוע "מה הסרט שלך?" בהנחיית שי גולדשטיין, בשנת 2008.
החל משנת 2000, קמינר מסקר בקביעות את פסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנים האחרונות הוא מדווח גם מפסטיבלי הקולנוע של ונציה וברלין.
ראיונות עם במאים ושחקנים בינלאומיים
הוא העיד כי הבמאים האהובים עליו, הם הבמאים ההומואים.
בשנת 1994 החל קמינר להגיש פינת קולנוע שבועית בתוכנית הרדיו "מוטל בספק" בהנחיית טל ברמן בגלי צה"ל.
הפינה שודרה במשך ארבע שנים.
במהלך הקריירה שלו ראיין קמינר את כוכבי הפופ והרוק טינה טרנר, ביורק, טינה צ'ארלס, דונה סאמר, "אירייז'ר", ג'ימי סמרוויל, פטי סמית וחברי "הרולינג סטונז".