tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוסף הקומס או יוסף מטבריה היה יהודי מומר בן המאה ה-4 לספירה שחי בצפון ארץ ישראל וניסה לנצר את היהודים תושבי הגליל.
המקור היחיד לסיפורו של יוסף הקומס הוא הספר פנריון של אפיפניוס מסלמיס, שם, בחלק המדבר על האביונים (פסקאות 4-12 של פרק 30) הוא מזכיר את סיפורו של יוסף.
יוסף נולד בטבריה וחי בימי הקיסר קונסטנטינוס, ממנו קיבל תואר קומס (comes) ואישור לבנות כנסיות בטבריה, ציפורי, כפר נחום ועוד.
על פי אפיפניוס, כיהודי היה בעל משרה רמה (אפוסטול) אצל נשיא הסנהדרין.
לפי יוסף, כך כתב אפיפניוס, כאשר הלל הנשיא היה על ערש דווי הוא פנה לבישוף טבריה וביקש ממנו שיטביל אותו לנצרות ויעניק לו את המיסטריון (סקרמנט) ובתמורה העניק הלל לבישוף כמות זהב מכובדת.
אחרי שלושה ימים נפטר הלל.
לפני מותו מינה את יוסף כאחד משני מחנכיו של בנו של הנשיא, שהיה עדיין קטין.
בעת היותו מחנך, מצא יוסף בגנזכו של הנשיא את ספרי הברית החדשה בעברית וקרא בהם, אולם עדיין לא השתכנע להמיר את דתו.
ישו הופיע ליוסף בחלום וציווה עליו להאמין בו, כשיוסף סירב - הוא חלה במחלה קשה.
אחרי שהבריא ניסה את הנצרות על ידי כך שלקח אדם שהיה מטורף, התווה עם מים את צורת הצלב על פניו של המטורף תוך שהוא אומר ואכן המטורף נרפא.
יהודים סברו שאכן הריפוי התקיים אולם הוא נעשה בעזרת שימוש בשם המפורש.
כאשר הגיע לבגרות, מינה אותו הנשיא החדש להיות אפוסטול ומינה אותו להיות גובה המיסים והמעשרות בקיליקיה ואף הממונה על החיים היהודים שם.
הוא נתפס שם קורא בבשורות ונלקח לבית הכנסת, אולם הבישוף המקומי חילץ אותו.
יוסף התיידד עם הקיסר קונסטנטין, בפניו התוודה כי הוא הפך לנוצרי וזה מינה אותו להיות קומס ואישר לו מימון לבנות כנסיות ביישובי היהודים בגליל.
יוסף חזר לטבריה, שהייתה בירתם של יהודי הגליל, ובנה בה כנסייה בתוך מקדש פגאני שבנייתו לא הושלמה.
בסוף ימיו עבר מטבריה לבית שאן, היה היחיד בבית שאן שגינה את האריאניות, על מנת להתחמק ממינוי כבישוף, נשא אישה שנייה אחרי מות אשתו הראשונה.
יוסף הלוי נולד בשנת 1923 בתל אביב, דור ראשון לתימני ישראל, למשפחה אמידה ממוצא תימני.
בנעוריו היה אלוף ישראל בריצות 400 ו-800 מטר ואף ייצג את פלשתינה נגד טורקיה ויוון בתחרויות ריצה ביוון ב-1947. בתקופת מלחמת העצמאות שירת בחטיבת קרייתי.
לאחר שירותו הצבאי למד במדרשה לחינוך גופני ושימש כמורה לחינוך גופני בגימנסיה העברית "הרצליה" ובבית ספר בעיר נתניה.
בשנות ה-50 למד אמנות במדרשה למורים לציור והחל לעסוק באמנות כמקצוע יחידי.
בראשית שנות ה-70 היגר מישראל.
בתחילה התגורר בגרמניה, ובשנת 1974 התיישב בהולנד, שם חי במשך 30 שנה, עד שבערוב ימיו שב לתל אביב.
את אמנות הציור למד הלוי באופן אוטודידקטי.
יצירותיו המוקדמות אופיינו בגישה פיגורטיביות, באווירה "מזרחית" ובשימוש בדימויים כגון בעלי חיים, מלאכים ועוד.
בסוף שנות ה-50 התגברה מגמת ההפשטה ביצירתו.
החל משנות ה-80 החל ליצור בסקלת צבעים בהירה וצבעונית יותר.
בעבודותיו המאוחרות שילב דימויים קליגרפיים דמויי כתב.
כיום יצירותיו מוצגות באוספים במוזיאון ישראל בירושלים, במוזיאון לאומנות מודרנית בחיפה, במוזיאון יד לבנים בפתח תקווה, במוזיאון Stedelijk באמסטרדם, ובמוזיאון Rijksdienst Beeldende Kunst בהאג.
1955-1953 המדרשה למורים לציור, תל אביב-יפו.
1961 – פרס ההסתדרות לאמנות
1962 – פרס דיזנגוף (על ציור שמן בשם "חיה מכונפת").
הרב יוֹסֵף הַרְטְמָן (נולד בכ"ג תשרי תש"ב, 14 באוקטובר 1941) הוא איש חינוך, מרצה וסופר בתחום החינוך.
יוסף הרטמן נולד בתל אביב לרב נחמן שלום שכנא, דור חמישי בחברון, סופר ואיש חינוך, שזכה בתואר יקיר החינוך הדתי בישראל, ולבילא לבית שדמי (פשדמייסקי; אחותו של הרב אברהם שדמי), שעלתה לארץ מרוסיה.
יוסף עצמו הוא דור שביעי לרבי שניאור זלמן מלאדי ודור חמישי לנכדתו מייסדת היישוב היהודי האשכנזי בחברון הרבנית מנוחה רחל סלונים.
למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה בראשותו של הרב משה צבי נריה ובהמשך בישיבת תומכי תמימים בלוד ובכפר חב"ד.
התחתן עם מתיה לרר, והם עברו לגור בכפר חב"ד, שם היה בין המייסדים של כולל אברכים בו למד שנתיים.
בשנת תשכ"ו (1966) עבר טירונות.
שירת במילואים בצה"ל במשך כ־30 שנה, בתחילה בהגנה מרחבית ובצופי אוויר, ולאחר מכן בתפקיד מרצה בכיר ברבנות הצבאית.
בשליחות הרבי מליובאוויטש עבר בשנת תש"ל (1970) לנחלת הר חב"ד שבקריית מלאכי, ונמנה עם המשפחות המייסדות של השכונה.
עם הגיעו לקריית מלאכי ייסד את בית הספר למלאכה עבור העולים מברית המועצות ולנוער ממשפחות מצוקה.
בין השנים תשל"ה-תשס"ה (1975-2005) שימש כמורה לתנ"ך ותושב"ע וכרב התיכון הדתי האזורי של המועצה אזורית שפיר, ובין השנים תשל"ו-תשס"ו (1976-2006) כרב בית הספר חב"ד בנות בקריית מלאכי.
במקביל ניהל את המחלקה לתרבות תורנית בעיריית קריית מלאכי.
הרטמן פעיל בחינוך יהודי בקהילה, מעביר שיעורים קבועים בפרשת השבוע ומכין תלמידים רבים לקראת בר מצווה, ומבצעיו של הרבי מליובאוויטש.
פרסם טורים בעיתונות בנושאי חינוך, חסידות חב"ד, שלימות הארץ, קירבה לדת, ותיקון חוק "מיהו יהודי" בין השאר פרסם עשרות טורים ומאמרים ב"שערים" (החל משלהי שנות ה-60) וב"כפר חב"ד".
כמו כן פרסם מאמרים ב"שמעתין".
בשנת תשס"ג (2003) קיבל יחד עם אשתו מתיה את התואר 'יקיר העיר' של קריית מלאכי.
בשנת תשס"ח (2007) קיבל את התואר 'יקיר החינוך הדתי בישראל', ובשנת תשע"ה (2015) קיבל את אות 'יקיר הנוער' על פועלו בהתנדבות בייסוד והפעלת 'מכון בר מצווה'.
הרב הרטמן חיבר וערך מספר ספרים, חוברות וכותרים, רובם חוברות בנושאי חינוך ומורשת ישראל או ליקוטים מדברי הרבי מליובאוויטש.
החינוך במשנת חב"ד – מבוסס ומלוקט משיחות הרבי מליובאוויטש, רשת אהלי יוסף יצחק ליובאוויטש, תשמ"ד (1984)
אחדות ישראל – טעמי המצווה, שורשיה וענפיה ולקט מקורות מאוצר החסידות, חוברת למורה, רשת אהלי יוסף יצחק ליובאוויטש, תשמ"ד (1984)
הרמב"ם: רבי משה בן מימון – לקט ספורים ועבודות לעיון ודיון, הוצאת 'מן הבאר', תשמ"ה (1985)
מדריך לאמהות בחינוך הגיל הרך – רשת אהלי יוסף יצחק ליובאוויטש, תשמ"ו (1986)
והנצח – זו ירושלים – חוברת לתלמידים לעיון ולעבודה, הוצאת 'מן הבאר', תשנ"ג (1993)
הסבא רבי דוד צלקשוילי – ביוגרפיה וסיפורים על רבי דוד צלקשוילי – מחכמי העדה הגאורגית, הוצאה פרטית.
כיצד נחנך את ילדינו – ספר העוסק בחינוך, שני חלקים, רשת אהלי יוסף יצחק, תשס"ז (2007)
סוד הארץ – חוברת לימוד ועבודה בנושא ערכי השמיטה ומצוותיה, תשס"ז, הוצאת דני ספרים (2007)
לאורם נתחנך – שני חלקים העוסקים בדמותם של 58 גדולי ישראל, מאברהם אבינו ועד הרבי מלובביץ', הוצאת 'יד נחמן', תשס"ח (2008)
הסבא – תולדות חייו של הרב אפרים צבי הכהן לרר, (מבוסס על הראיונות שלו,) הוצאה פרטית.
אנציקלופדיה אפקים – אנציקלופדיה כללית ותורנית ותוכנם הותאם לילדים שומרי תורה ומצוות, הוצאת דני ספרים.
לרב יוסף ורעייתו מתיה הרטמן שישה בנים ושלוש בנות.
אחיו, הרב רפאל צבי – מחנך, משפיע ורב קהילת חב"ד בבית שמש
אחותו, אהובה נשואה לעו"ד יעקב ברונר.
בתו, לאה רבינוביץ מחנכת בבית הספר אשירה בירושלים.
בעלה הרב יוסף יצחק יוזביץ' – סמנכ"ל מוסדות תורת אמת בירושלים
בתו, חנה - מורה ושליחה בקהילת פרנקפורט בגרמניה ובעלה הרב שלמה רסקין – רב, מרצה וסופר ידוע בפרנקפורט, גרמניה בעבר, כיום מתגוררים בירושלים.
בנו, הרב מנחם מנדל הרטמן – השליח הראשי ומנהל בית חב"ד בהו צ'י מין סיטי, וייטנאם
הרב יוסף הכט (נולד בי"ד בשבט ה'תשי"א, 21 בינואר 1951) הוא רבה הראשי האשכנזי והשליח הראשי של אילת והמחוז, רב קהילת חב"ד חבר בבית דין רבני חב"ד.
נולד בניו הייבן, לשליח חב"ד הרב משה יצחק ורבקה הכט.
למד במוסדות חב"ד במקום ובישיבת תומכי תמימים המרכזית 770 בברוקלין, שם היה אחד מבחירי התלמידים (אחד משבעה "קנים" - תלמידים מצוינים בלימודם שהיו מעבירים שיעורים בנושאים שונים בחסידות ובנגלה), ונמנה עם קבוצת ה"חוזרים" על מאמרי הרבי מלובביץ'.
המזכיר הראשי הרב חיים מרדכי אייזיק חדקוב שלח אותו מדי חג עם קבוצת תלמידים להשתתף בדרשתו של הרב שמחה עלברג ולהעביר אליו את תוכנה, ולמשימות נוספות.
נישא בשנת ה'תשל"ו לטילא בת שלום דובער פופאק, ולמד בכולל אברכים בשכונת קראון הייטס.
בחודש שבט תשל"ז, 1977 נשלח על ידי הרבי מחב"ד לארץ ישראל, כחלק מקבוצה של שלוחים, שם למד בכולל "צמח צדק" בצפת.
בהתאם להוראת הרבי מלובביץ' לשלוחים לנסות ולהשיג משרות רבנות, הגיש הרב הכט מעמדות לרבנות בעיר אילת.
בחודש אלול ה'תשל"ט, 1979, נבחר לכהן כרב הראשי האשכנזי של העיר, (בגיל 29) מעמד הכתרה נערך בט"ו בתמוז תשמ"ב.
בשנת ה'תשמ"ו, 1986, התמנה לחבר בבית דין רבני חב"ד.
הרב הכט הקים בעיר שלשה בתי חב"ד ובית תבשיל המחלק ארוחות חמות מדי יום.
כן דאג להקמת מקוואות מהודרים.
על עבודתו זו זכה בשנת 2011 לתואר "יקיר העיר" אילת.
בשנת תשל"ו היה חבר בצוות חסידים שהכינו את בשעה שהקדימו – תער"ב לדפוס ובנוסף היה אחראי להכין מפתח עניינים לסדרת המאמרים.
משנת תשנ"ב עורך הרב הכט תהלוכה בליל שביעי של פסח לעבר שפת הים ליד מלון מרידיאן, שם שרים את שירת הים לציון קריעת ים סוף שהתחוללה לפי המסורת ביום זה.
במשך כמה שנים מאז תשמ"ה יזם משלחת של רבני חב"ד שנסעה למצרים לחגוג את סיום לימוד משנה תורה לרמב"ם במסגרת הרמב"ם היומי בבית הכנסת הרמב"ם.
בשנת תשע"ה פעל לשינוי הלוגו הרשמי של הרבנות הראשית לישראל הכולל בתוכו לוחות הברית כך שהלוחות המוצגים בו יהיו מרובעים, לאחר שקודם לכן היו מעוגלים.
לרב הכט שבעה בנים וחמש בנות.
בנו הקטן אברהם יהושע נפטר בשבט תשפ"ב לאחר מחלה ממושכת.
בנו הרב מנחם מענדל, משמש שליח חב"ד ורב בית הכנסת וקהילת 'בית יעקב' בצפון תל אביב
בנו הרב שניאור זלמן, משפיע בישיבת תומכי תמימים במגדל העמק
בנו הרב לוי, רב בית כנסת בשכונת שחמון, אילת
בנו הרב שמעיה, מייסד וראש כולל ובית ההוצאה לאור 'אשכילה', סופר חב"די ורב בית הכנסת 'זיכרון ברוך' ביפו (חתן הרב יצחק אייזיק לנדא)
בנו הרב משה יצחק, ר"מ בישיבה קטנה 'חסידי חב"ד ליובאוויטש' בצפת
חתנו, הרב יוסף יצחק בורגן, משמש כרב היישוב ניר צבי
חתנו, הרב יהודה טייכטל, משמש כרב בית כנסת 'משכן משה', אילת
חתנו, הרב דובער פרידמן, משמש כשליח חב"ד במלונות באילת
מעשה יוֹסֵף ואשת פּוֹטִיפַר הוא סיפור מקראי שמובא בפרשת וישב ב, המהווה חלק מפרשת יוֹסֵף ואחיו.
לאחר שנמכר יוֹסֵף כעבד לפּוֹטִיפַר המצרי ועשה שם חיל, ניסתה אשת אדוניו לפתותו למשכב.
משלא נענה לחיזוריה, העלילה עליו כי הוא ניסה לשכב עמה.
בעקבות זאת הושלך יוֹסֵף אל בית הסוהר.
הסיפור המקראי, שבעצמו מדגים מוטיב פולקלורי אוניברסלי רווח מאוד, זכה במהלך הדורות לפופולריות יוצאת דופן בעולם היהודי ומחוצה לו, כשהוא פושט ולובש שלל צורות.
אחד התיאורים הקדומים ביותר של הטרדה מינית של בעל מרות כלפי מי שנתון למרותו מופיע במעשה זה.
הסיפור בא לאחר מעשה יְהוּדָה ותָּמָר ומגלה זיקה ספרותית אליו, אך מבחינה עלילתית הוא ממשיך את סיפור מכירת יוֹסֵף לעבדות, שהסתיים בקנייתו על ידי פּוֹטִיפַר, סריס פַּרְעֹה ושר הטבחים.
המספר ממשיך את הסיפור מהנקודה בה נפסק בטכניקה של חזרה מקשרת, ומתאר את קורותיו של יוֹסֵף בבית פּוֹטִיפַר.
בפתיח הסיפור () מתואר יוֹסֵף כמי שה' עמו והוא עושה חיל בבית פּוֹטִיפַר אדוניו, הנותן בו אמון מלא ומפקידו על כל משק ביתו, בזמן שהיה נהוג באותם ימים שהאדון עצמו אחראי על משק ביתו.
בסוף הפתיח מצוין יפי מראהו של יוֹסֵף, פרט שחשיבותו לעלילה מתבארת מיד בגוף המעשה ().
על פי הכתוב, לאחר שיוֹסֵף עולה לגדולה, אשת פּוֹטִיפַר ניסתה לפתות את יוֹסֵף לשכב עמה, לאחר שהוקסמה מיופיו.
יוֹסֵף סירב להצעותיה, בנימוק שהדבר נחשב לבגידה באמון פּוֹטִיפַר ומהווה חטא.
באחד הימים, בהגיע שעת כושר, תפסה אשת פּוֹטִיפַר את יוֹסֵף בבגדו כדי לשדל אותו לשכב עימה.
יוֹסֵף הסיר את הבגד שאחזה בו, וזה נשאר בידה, ונמלט אל מחוץ לבית.
בראותה זאת, קראה אשת פּוֹטִיפַר לבני ביתה, שלא היו בבית באותה שעה.
כשהגיעו, היא שיקרה להם שיוֹסֵף ניסה לאנוס אותה, ובעודו פושט את בגדיו זעקה בקול שיבואו לעזרתה, ומשראה כך - נמלט.
את אותו הסיפור סיפרה גם לבעלה כששב מעבודתו.
פּוֹטִיפַר כעס על יוֹסֵף, הביא לתפיסתו, וכלא אותו בבית הסוהר.
הסיפור נחתם (פסוקים כא-כג) בתיאור עלייתו והצלחתו של יוסף בבית הסוהר, המקביל להצלחתו בבית אדוניו בראשית הסיפור.
חתימה זו מקשרת את סיפור יוֹסֵף ואשת פּוֹטִיפַר לסיפור חלומות שר המשקים ושר האופים שבפרק שלאחר מכן, ואפשר לראות בה גם פתיחה לסיפור זה.
מעשה יוֹסֵף ואשת פוטיפר מובא בספר בראשית בפרשת וישב.
הכתוב מתאר תחילה את הרקע להימשכות אשת פּוֹטִיפַר אל יוֹסֵף, שמורכבת מארבעה מניעים:
הכרתה בכישרונותיו והצלחתו של יוֹסֵף: .
יצירת מרחב אינטימי ביניהם, כאשר בעלה מאפשר ליוֹסֵף להישאר בביתו לבדו: .
הכרתה ביופיו של יוֹסֵף: .
בעלה פּוֹטִיפַר היה סריס: , כפי שהיה נהוג לעשות לעבדי המלך בעבר, ולכן לא יכול היה לקיים עימה יחסי מין.
ניסיון הפיתוי היומיומי שקדם לשידול
לאחר שהתעוררה באשת פּוֹטִיפַר תשוקה אל יוֹסֵף, היא ניצלה את עובדת העדרו של בעלה מהבית, כדי לפתות את יוֹסֵף לשכב עימה.
אולם, יוֹסֵף מסרב לבקשותיה פעם אחר פעם, ומונה שלוש סיבות:
בגלל שהיא אישה נשואה: .
אמונו של פּוֹטִיפַר ביוֹסֵף והסירוב של יוֹסֵף לחתור תחתיו: .
משום שזה חטא חמור: .
באחד הימים, כאשר הגיעה שעת כושר בה נעדרו כל בני הבית לזמן ממושך, ויוֹסֵף שהה זמן מה בבית לשם ביצוע מטלות שהטיל עליו אדוניו, החליטה אשת פּוֹטִיפַר לשדל את יוֹסֵף למשכב בצורה יותר אקטיבית, ובעודה אוחזת בבגדו ניסתה שוב לשדלו להסכים לשכב עימה.
משראה יוֹסֵף שהפעם סירוב רגיל לא יועיל כי היא נחושה בדעתה ואף נוקטת בפעולות של ממש, מיהר להסיר את הבגד שאותו אחזה, ונמלט אל מחוץ לבית:
כאשר ראתה אשת פּוֹטִיפַר את תגובת יוֹסֵף, נפגעה מכך, ואף חששה שהדבר יתפרסם ויגיע לאוזניו של בעלה שעלול להענישה קשות על רצון לבגידה.
לכן, כדי ליצור סיפור כיסוי שגם יציל אותה וגם יביא להענשתו, צעקה בקול רם כדי להזעיק את בני ביתה שישובו מהרה לבית.
משהגיעו, סיפרה להם סיפור בדוי ומתנער מאחריות (ומפנה את האחריות על בעלה), על כך שהעבד העברי שהביא פּוֹטִיפַר לביתם, ניסה לאנוס אותה, ולכן זעקה כדי שיבואו להצילה.
מששמע זאת העבד מיהר להימלט על נפשו לבל ייתפס, ובגדו שאשת פּוֹטִיפַר תפסה בידה נותר אצלה:
בתיאור במצב הזה, המונח "אִישׁ עִבְרִי" מפורש כגנאי, שנוכרי התיר לעצמו להתקרב למצרייה.
לאחר מכן המתינה שבעלה יחזור מעבודתו, ואז סיפרה גם לו את מצג השוא שבדתה מליבה.
בניסיונה לנצל את היעדר העדים למעשה כדי להטות הדין לטובתה, עושה אשת פוטיפר שימוש ציני ב"צעקה" וברטוריקה מתוחכמת, המנצלת את שנאת הזר והאחר: , .
כששמע את דבריה חרה אפו, והוא דאג שיוֹסֵף ייתפס וייאסר בבית הסוהר, שפּוֹטִיפַר עצמו היה מופקד עליו כחלק מתפקידו כשר הטבחים (האחראי על ההוצאה להורג):
הצלחתו של יוֹסֵף בבית הסוהר
בבית הסוהר המשיכה ברכת ה' ללוות את יוֹסֵף, כפי שהיה בבית פּוֹטִיפַר, ויוֹסֵף מצא חן בעיני שר בית הסוהר שהחליט להפקיד את יוֹסֵף על האסירים, כך שיוֹסֵף הוא זה שהיה אחראי עליהם בפועל:
הרטום מחלק אותו לשלוש סצנות כבטבלה, ובנוסף מחבר אותו עם מעשה חלומותיהם של שר המשקים ושר האופים:
+חלוקת הסיפורסצנהפסוקיםדמויות1יוֹסֵף, פּוֹטִיפַר2יוֹסֵף, אשת פּוֹטִיפַר, פּוֹטִיפַר3יוֹסֵף, שר המשקים, שר האופים
חז"ל, כמו גם פרשני ימי הביניים, עסקו בשאלה מדוע ההשגחה הביאה לידי יוֹסֵף את המעשה הזה.
כמה ממדרשי חז"ל מתייחסים למאורע כניסיון שה' העמיד בו את יוֹסֵף כתגובה למחשבותיו או מעשיו.
אחד הפירושים מייחס לביטוי "אַחַר הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה" רמז לכך שבלבו של יוֹסֵף עלו 'הרהורי דברים'.
לפי פירוש זה הניסיון בא לבקשתו של יוֹסֵף, שרצה להידמות באמצעות הניסיון ליעקב ואברהם: .
לפי פירוש אחר המצוטט על ידי רש"י, המאורע ניתן ליוֹסֵף בתור עונש על זחיחות דעתו של יוֹסֵף בהצלחתו בבית אדוניו, בעוד אביו שבארץ כנען מתאבל על אובדנו .
הרד"ק באר שמטרת המאורע הייתה להביא להשלכתו של יוֹסֵף לבית הסוהר, כדי שבבוא העת הוא יפתור את חלומות שר המשקים ושר האופים, ובעקבותיהם יפתור גם את חלומות פרעה ויעלה לגדולה, מה שיביא לבסוף התוודעותו לאחיו וירידת יעקב למצרים.
הרד"ק מתייחס גם למטרה המוסרית של הסיפור, ואומר שהסיפור בא ללמד את האדם להאמין בהשגחת ה', שמסובב את כל הצרות לטובה.
בנוסף, הסיפור בא ללמד את צדקותו ומעלתו של יוסף, וללמד כל אדם ממנו כיצד עליו לכבוש את יצרו, ועד כמה חשוב לשמור אמונים אדם שנתן בו אמון.
השבטים ראו בעיניהם צערו ואבלו של יַעֲקֹב אביהם, אבל יוֹסֵף, שהיה מרוחק ממנו והיה במדרגה עליונה, הסתכל רק למעלה, וראה את מעלת יעקב חקוקה בכיסא הכבוד, וכל שהצטער יותר בעולם הזה, נתעלה למעלה ברוחניות, ובגלל זה לא דאג כלל על צערו של אביו, ולכן היה אוכל ושותה ומסלסל בשערו.
אבל הקב"ה אמר כי לא יכול להיות כך שאביו מתאבל עליו והוא לא עושה כלום, אז הביא עליו את אשת פּוֹטִיפַר.
בתלמוד הבבלי, במסגרת הסיפור עני ועשיר ורשע באין לדין, מתוארים מאמציה של אשת פּוֹטִיפַר להתייפות כדי למצוא חן בעיני יוֹסֵף: .
בילקוט שמעוני נאמר שעליה נכתב במשלי .
פרשני המקרא, וכן דרשות חז"ל מצביעים על הכפילות כמרמזת על כך שלא רק למשכב של ממש סירב יוֹסֵף, אלא גם לשכב לצידה, להתייחד עימה באותו החדר ואף לשוחח עימה ולהתקרב אליה.
לפי הכלי יקר, אשת פּוֹטִיפַר בהתחלה התכוונה לתשמיש המיטה באמת ורק אחר כך לשכיבה לידה ללא תשמיש, מה שיגרום לקרבה ולסיכוי מסוים שלה להצליח לפתות אותו, אך גם זה לא צלח.
ב"אוצר אגדות התורה" מסופר שהציעה לו כסף רב, וכשאמר שפוחד מאדונו, פּוֹטִיפַר, הציעה להרוג אותו בשבילו, אך בכל פעם הוא סירב.
הוא הוסיף שאחיו, רְאוּבֵן, חטא ואיבד את הבכורה לו, ליוֹסֵף, ואם יחטא תילקח גם ממנו הבכורה.
בסדר הדורות נכתב שיוֹסֵף אפילו לא הסכים להביט בה.
סדר הדורות מספר שלאחר זמן רב שמאמציה לשכנעו לא הועילו, היא חלתה מרוב תאוותה אליו.
לפי ספר הישר, כשחברותיה באו לבקרה ותמהו על מה החולי, היא נתנה בידיהן אתרוגים וסכינים והורתה להם לחתוך את האתרוגים.
לאחר מכן ציוותה להכניס את יוֹסֵף לבוש בגדים יקרים.
כשחברותיה ראו אותו הן לא הזיזו עיניהן ממנו לרגע, וכך הן לא שמו לב שהן חותכות את ידיהן ודם רב זב מהן.
כך המחישה להם אשת פּוֹטִיפַר את יופיו של יוֹסֵף ואת תאוותה אליו.
לאחר מכן מסופר שם על כך שחלתה ב"חולי כבד" מרוב תאוותה אליו.
במדרשי חז"ל מובא שבאותו היום של מעשה השידול עלה הנילוס על גדותיו והשקה את שדות מצרים.
והנוהַג של המצרים היה לצאת מבתיהם באותו היום כדי לצפות במחזה שקיבל גם אופי פולחני של יום איד, מאחר שהנילוס נחשב לאלוקי מצרים.
בתלמוד הבבלי אף מובא שאשת פּוֹטִיפַר עשתה עצמה חולה כדי שתוכל להישאר ביחידות עם יוֹסֵף ולפתותו: .
במסכת סוטה מובא שלפתע, הופיעו פניו של אביו בחלון: .
באותו הדף נחלקו האמוראים רב ושמואל בפירוש המילים: , האם הכוונה כפשט הפסוק, לעסוק בצרכי הבית, או שיש כאן גם רמיזה של הכתוב לכך שיוֹסֵף ידע שהוא מכניס עצמו כעת לניסיון שהוא לא יוכל לעמוד בו: .
באור החיים כתוב שלא אמרה דבר, רק רמזה לו בצורה מוחשית את כוונתה.
ב"אוצר אגדות התורה" מסופר שאמרה לו שאם הוא פוחד מהאלוקים, ולאחר מכן לקחה שמיכה וכיסתה את הפסל שהיה בחדרה.
אבל יוֹסֵף ענה לה: לאחר מכן, כשיוֹסֵף ברח מהבית, מסופר שאמר לו הקב"ה:
לפי ספר הישר, אשת פּוֹטִיפַר לבשה בגדים הנראים כבגדי מלכות, שמה על ראשה אבנים יקרות משובצות זהב וכסף, מרחה את עצמה בתמרוקים רבים, בישמה את הבית בבשמים וחיכתה ליוֹסֵף, שעבד בשדה, ליד הדלת.
כאשר חזר יוֹסֵף, הבין מה היא עשתה ונסוג לאחור.
אשת פּוֹטִיפַר אמרה לו: .
יוֹסֵף עבר על מנת להמשיך במלאכתו, אך היא תפסה בבגדיו ואמרה שאם לא יקשיב לה ויחטא איתה, ימות.
היא שלפה עם ידה האחרת חרב ושמה אותה על צוואר יוֹסֵף.
יוֹסֵף מייד השאיר את בגדו בידה וברח.
בשל התגברותו של יוֹסֵף על ניסיונותיה של אשת פּוֹטִיפַר לשדלו למשכב (התגברות המכונה בלשון הקבלה שמירת הברית), דבר שנחשב לניסיון קשה מנשוא, בפרט ביחס לעבד רווק שגבירתו משדלת אותו לכך, זכה יוֹסֵף, בספרות הרבנית שמתקופת האמוראים ואילך, לתואר הייחודי יוֹסֵף הצדיק.
הכינוי מוזכר גם בספר הזוהר, בתוספת הסבר טעמו של הכינוי:
חז"ל משווים בין יוֹסֵף לבֹּעַז, שעמד בניסיון פיתויה של רוּתּ, ואמר לה .
לפי כמה מפרשני ימי הביניים, הבגד שתפסה אשת פּוֹטִיפַר היה בגד שיוֹסֵף כבר כבר לפשוט למשכב.
המלבי"ם מבאר שבני ביתה שלהם שיקרה אשת פּוֹטִיפַר אלו שפחותיה, שכדי שדברי השקר שלה יתקבלו על לבן, היא הפחידה אותן שאם העבד ניסה לאנוס אותה, על אף שהיא גבירתו, בוודאי שינסה לעשות כך לשפחותיה.
לפי ילקוט שמעוני, אשת פּוֹטִיפַר אמרה לחברותיה להעליל על יוֹסֵף שעשה זאת גם להן.
חז"ל פרשו מהמילים שכדי לעורר את חמתו של בעלה על יוֹסֵף, סיפרה אשת פּוֹטִיפַר את שאירע עם יוֹסֵף בעת יחסי האישות עם בעלה.
לפי ספר הישר, לאחר שפּוֹטִיפַר שמע את עלילת אשתו על יוֹסֵף, הוא ציווה את אנשיו להכות אותו בעוצמה.
יוֹסֵף מתפלל ומבקש שהשם יציל אותו.
פתאום אחד מהעבדים, שהיה בן שנה בלבד, התחיל לדבר, והסביר את מה שקרה באמת.
פּוֹטִיפַר, מבולבל בעליל, לוקח את יוֹסֵף לבית המשפט ואומר לכהנים השופטים את מעשה יוֹסֵף לפי אשתו.
הכהנים שואלים את יוֹסֵף מדוע עשה זאת לאדונו.
יוֹסֵף עונה להם שאינו עשה זאת כלל וכלל, והסביר להם מה קרה.
פּוֹטִיפַר שואל אותו את אותה שאלה ומוסיף שנתן את כל אשר לו ביד יוֹסֵף חוץ מאשתו.
יוֹסֵף עונה לו באותה צורה, ומוסיף שכל השנה שבה שירת את פּוֹטִיפַר לא עשה שום דבר רע לאדונו.
הכוהנים אומרים לפּוֹטִיפַר להביא את הבגד שנקרע.
לאחר שהוא מביא אותו, הם שמים לב שהבגד נקרא מלפנים, מה שאומר שאשת פּוֹטִיפַר היא זאת שמשכה את יוֹסֵף.
בעקבות כך הכוהנים מכריזים על יוֹסֵף כחף מפשע, אך כיוון שסיפר על אישה שעד עכשיו נחשבה כשרה בתור אחת החותרת כך תחת בעלה, שמו אותו בבית הסוהר.
גם בבית הסוהר אשת פּוֹטִיפַר המשיכה לרדוף את יוֹסֵף, אך גם שם הוא אינו שומע לה.
סיפור יוסף ואשת פוטיפר הגיע גם לקוראן.
בקוראן, לאחר מכירת יוסף במצרים, המצרי שקנה את יוסף, האומר לאשתו, גבירתו של יוסף, שאולי הוא יועיל להם, ועל כן כדאי להם להשקיע בו.
כאשר שניהם רצים את הדלת, היא קורעת מאחוריו את כותנתו.
איש משפחה אחר אומר שאם כותנתו קרועה מקדימה, יוסף הוא שחשק בגבירה, ואם מאחור, המשמעות היא שהגבירה חשקה ביוסף.
סיפור יוסף בקוראן דומה לזה שבמקרא, עם שינויים.
הסיפור שבו חותכות נשות העיר את אצבעותיהן במקום את לחמן דומה מאוד לסיפור שמופיע במדרש תנחומא (וישב, ה') ובו נשות העיר שבאו לראות את יופיו של יוסף חותכות את אצבעותיהן במקום את אתרוגיהן.
המוטיב המוצג בסיפור, של אישה המנסה לפתות גבר צעיר, ולאחר שזה דוחה את הצעותיה, מעלילה עליו שניסה לפתות או לאנוס אותה, הוא מוטיב עלילתי רווח בפולקלור העולמי (K2111: Potiphar's wife במפתח המוטיבים של תומפסון).
גם בהיקרויותיו החוץ-מקראיות, מוטיב זה לבדו אינו מכונן בדרך כלל סיפור שלם (ולכן אין לו מקבילה במפתח טיפוסי הסיפורים) אלא מהווה חלק ממארג סיפורי רחב יותר.
הדוגמה הקדומה ביותר למוטיב זה מופיעה בסיפור המצרי , המתוארך למאה ה-13 לפנה"ס, ויש הטוענים להשפעה ישירה שלו על הסיפור המקראי.
בחלקו הראשון של הסיפור מסופר על שני אחים שגרו יחדיו, אנפו, איש נשוי, ואחיו הצעיר והרווק באתא.
אשתו של אנפו חשקה באחיו יפה התואר, ובאחד הימים, כשנקרתה לה הזדמנות מתאימה, ניסתה לשדל אותו לשכב עמה.
באתא סירב והוכיח אותה קשות על בוגדנותה.
האישה, שפחדה שמא יוודע הדבר לבעלה ויעלה לה בחייה, מיהרה לספר לבעלה שבאתא ניסה לפתות אותה, ומשסירבה הכה אותה.
אנפו הזועם רדף אחרי באתא, שנס על נפשו והתפלל להגנת האל רַע.
רַע יצר אגם שורץ תנינים שחצץ בין השניים, ואפשר לבאתא למסור לאנפו ממרחק את הדברים כהווייתם.
במיתוס כנעני שנמצא בכתבים חתיים מסופר על אֲשֵׁרָה, אשתו של אלכונירשה, המנסה לפתות את בַּעַל, ונתקלת בסירובו לעשות זאת.
בַּעַל מגלה זאת לאלכונירשה, האומר לו לנקום בה.
יוסף סלע (נולד בשם יוסף שוורץ בשנת 1956 בתל אביב) הוא מספר סיפורים ישראלי.
אביו היה קצין בחיל האוויר ואימו הייתה זמרת סופראנו.
גדל ב של תל אביב.
למד בבית הספר "גרץ" בתל אביב ובבית הספר א.ד גורדון בהרצליה.
בגיל 22 יצא למסע שארך שבע שנים באירופה, דרום אמריקה, האיים הקאריביים ועוד.
לאחר שחזר, השתתף בקורס מספרי סיפורים שנמשך שנה, לצד 40 גננות.
בהפקת התוכנית "מסיבת גן", שהנחה ירון לונדון, חיפשו מספר סיפורים שיקריא סיפור קצר לקראת סוף כל פרק.
מלהקת הילדים הייתה גננת שהעסיקה את יוסף בגן שלה והיא הזמינה אותו להפקה.
בין השנים 1989 – 1991 הגיש יוסף המספר פינה קבועה בה סיפר סיפורי עמים מכל העולם.
ב-1991 הופיע בתור מספר סיפורים לילדים ב"כמו גדולים", קלטת וידאו לילדים משיריו של הזמר אריק איינשטיין.
ב-1994 עלתה בערוץ 2 סדרת הטלוויזיה "יוסף המספר על הכרים".
באותה שנה השתתף בתוכנית "שלום כיתה א'" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2002 הוציא את הסרט "באוהלו של יוסף המספר - הסנדלר המאושר".
את הסרט ביימה אורנה סלע, הפיקה וליהקה שרה בר סלע, וניהל מוזיקלית חנן בר סלע.
הסרט יצא בהוצאת "גל סטאר" בני ברק.
לאחר שחזר בתשובה, בשנת 2008 הגיש בערוץ הידברות את התוכנית "סיפורי עמים" בה אירח מוזיקאים.
בין האורחים בתוכנית היו: עודד דוד, א גרוייסע מציאה (נדב בכר ואורן צור), המדרגות, אבי פיאמנטה, אהרון רזאל, יוסף קרדונר, רואי לוי, יאיר גדסי, לייזר לויד, יעקב לב שמח, שמואל רוזבהן, עמוס יפרח, אריק שחר, ירון עוז, רמי גורן, אריאל כהן ואבי אוחיון.
יוסף סלע נשוי לאורנה, מלמדת שיטת ימימה, ואב לשניים.
יוסף מספר בעברית, אנגלית, צרפתית וגרמנית.
העלה את המופע "סיפורים חסידיים" בליווי טריו הבעל שם טוב: יוסף המספר בליווי 2 כלייזמרים: חנן בר סלע - קלרינט ומולה סייביץ - פסנתר.
ב-1996 העלה לצד המאייר איתן קדמי את המופע "סיפורים מצוירים".
"סיפורי אהבה: על קנאה, נדודי שינה וחתונה"
"סיפורים ברוח: מעשיות עם נשמה יתרה"
בשנת 2000 כתב ואייר את הספר "נהר האמת".
הספר יצא בהוצאת "קירות מדברים" בראשון לציון.
לספר צורף אלבום מוזיקה ובו מוזיקה אתנית להאזנה תוך כדי קריאת הספר.
מהדורה זו נמכרה בכ-15,000 עותקים.
ב-2011 יצא הספר במהדורה שלישית, עם איורים של אליסף מיארה, בהפצת דברי שיר.
ב-2011 הוציא את האלבום "יוסף המספר שר שיר מהותי".
בהקלטת האלבום השתתפו יאיר גדסי בשירה בשיר "גל עיני", ואברהם אבוטבול בנגינה על גיטרה.
כמו כן, חלק מהנגנים באלבום (עמוס יפרח, ירון עוז, יעקב לב שמח) הם האמנים שהתארחו בתוכנית הטלוויזיה "סיפורי עמים" שהגיש יוסף בערוץ הידברות בשנת 2008.
סלע כתב, הלחין ועיבד מוזיקלית את כל שירי האלבום, ואייר את העטיפה.
כמו כן הוא היה שותף בהפקה המוזיקלית - לצד ליאור משה, ובהפקה בפועל - לצד גיל בונשטיין.
יוסף צבי הלפרין (13 ביולי 1922 – 2010) היה אנטומולוג ישראלי.
נולד בלודז' למשפחה ציונית, אמצעי בין שלושה אחים.
אביו, חיים, היה סוכן-נוסע בתעשיית הטקסטיל, ואמו, חיה-הלה, לבית גולדלוסט, עקרת בית.
הלפרין תכנן לעלות לארץ ישראל בספטמבר 1939 (אחיו הבכור, מרדכי, עשה כן ב-1938 באמצעות סרטיפיקט של סטודנט) אך פרוץ מלחמת העולם השנייה שיבש את התכנית.
הלפרין נדד מזרחה אל בלארוס.
ב-1940 התגלגל לתפקיד מנהל בית ספר כפרי קטן באזור ברנוביץ'.
ביוני 1941 החלה ההתקפה הגרמנית על ברית המועצות, והלפרין ירד למחתרת.
ב-1944 עבר לאזור קלצה בפולין והצטרף כפרטיזן לארמייה קריובה.
לימים נודע לו כי הוריו ואחיו הצעיר, אפרים, נספו במחנה ההשמדה בלז'ץ.
בתום המלחמה ארגן קבוצת נערים יהודים למטרת עלייה לארץ ישראל דרך איטליה.
בינואר 1946 הגיע לארץ עם הקבוצה באוניית המעפילים "אנצו סרני".
נפצע במלחמת העצמאות בקרב על שכונת אבו תור בירושלים, ובזמן החלמתו למד בבית המדרש למורים בבית הכרם.
ב-1949 פגש את רחל ינאית-בן צבי שמינתה אותו כמנהל בית ספר לילדי עולים שאותו היא הקימה בעין כרם.
החל ללמוד בפקולטה לחקלאות ברחובות.
באותה תקופה התגורר בקיבוץ חולדה ולאחר מכן בקבוצת שילר, שם עבד כמורה לטבע.
בשנת 1958 סיים את התואר השני והתקבל לעבודה כחוקר בכיר באנטומולוגיה במכון וולקני.
את מעבדתו הקים באילנות ושם גם התגורר במשך כשלושים שנה.
היה חלוץ בישראל בשלושה תחומים של אנטומולוגיית העץ: יער, נוי ועץ מעובד.
פעל רבות להעלאת המודעות לסכנות תהלוכן האורן.
כמו-כן פיתח שיטה להדברת המזיק באמצעות הזרקות לגזע העץ.
ב-1974 התוודע לראשונה לנזקי הליקטוס – מין פולש של חיפושית הניזונה מעץ מעובד – לענף הנגרות.
משרד המסחר והתעשייה אימץ ב-1978 את המלצתו לאסור ייבוא עץ נגוע מסוג אוביצ'י, והבעיה נעלמה בהדרגה.
ב-1987 עבר להתגורר בנס ציונה ופרש לגמלאות, אך המשיך לעבוד בהתנדבות במכון וולקני.
במשך 12 שנה שימש כיועץ בתחום מזיקי עץ תעשייתי במכון התקנים הישראלי.
להלפרין תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית על עבודתו בנושא תהלוכן האורן.
מספר פרסומיו המדעיים: מעל 200. כתב שני ערכים לאנציקלופדיה לחקלאות ו-15 ערכים לאנציקלופדיה החי והצומח של ארץ ישראל.
על שמו קרויים לפחות 15 חרקים שונים ואקרית אחת.
להם בן, ד"ר אפרים (אפי) הלפרין, ששימש כמנהל היחידה למחלות זיהומיות בבית החולים ביקור חולים בירושלים.
נעורים באזיקים, (עם הקדמה מאת פרופ' אוריאל סימון) משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2002
יוסף הלוי יעבץ (ה'תרי"ד (לערך), 1853 – כ"ה בכסלו ה'תרס"ד, 14 בדצמבר 1903) היה בלשן ומדקדק יהודי-פולני שחי ופעל בוורשה בירת פולין במפנה המאה העשרים.
מחבר הספר "יאמץ אמונה ויוסף לקח" על כללי תורה שבעל פה ודרשות חז"ל, ומשלים פירוש המלבי"ם על ספר דברים (מפרק כב פסוק כב, ועד סוף הספר).
מיוחס לו גם החיבור "אמתת הקבלה" שנדפס כחיבור קדום, אך שמו של יעבץ רמוז באקרוסטיכון מיד לאחר שם הספר העוסק בדרשת חז"ל על ארבעה בנים.
יסוד האמונה בטענות נוצחות: מבאר כל תוקף אמונת ישראל..., ווארשא: י.
על ארבעה בנים אשר בהגדה של פסח ..., ווארשא: י.
יאמץ אמונה ויוסף לקח: ...
מאמר ראשון ..., ווארשא: דפוס יוסף אונטערהנדלער, תרמ"ב 1881.
השלמת "פירוש התורה והמצוה" להמלבי"ם, מפרשת כי תצא () ועד השלמת ספר דברים.
בשנת ה'תר"מ, 1879 הדפיס את "חידושי הרמב"ן" על מסכת גיטין.
שני חידושים מפיו מופיעים גם בספר "מלין יקירין" (פיעטרקוב תרס"ב).
יוסף ואחיו הוא רומן מאת הסופר הגרמני תומאס מאן, המגולל את פרשת חייו של יוסף המקראי תוך הדגשת הצד ההומאניסטי שבו.
למעשה, דמותו של יוסף מנסה להתחקות אחר האדם האולטימטיבי אשר כל התכונות הטובות של האנושות מגולמות בו.
יוסף ואחיו - תולדות יעקב, יצא לאור ב-1933. מרחיב את המסופר בספר בראשית, פרקים כ"ז-ל"ו.
יוסף ואחיו - יוסף בימי עלומיו, יצא לאור ב-1934. מרחיב את המסופר בספר בראשית, פרק ל"ז.
יוסף ואחיו - יוסף במצרים, יצא לאור ב-1936. מרחיב את המסופר בספר בראשית, פרקים ל"ח-ל"ט.
יוסף ואחיו - יוסף המשביר, יצא לאור ב-1943. מרחיב את המסופר בספר בראשית, פרקים מ'-נ'.
דמותו של יוסף המקראי נראתה בעיני מאן כ"אבטיפוס" של האמן ובעצם של דמותו שלו.
אישית ראה מאן ביצירה זו את יצירתו הטובה ביותר, המהותית ביותר והחשובה ביותר.
להבדיל משאר הרומנים של מאן, אין ביצירה זו קשר ממשי לאדם כלשהו ממציאות חייו.
כל אחד מארבעת חלקי הרומן מחולק לשבע פרשות, כאשר לפני כל החלקים ישנו פרק "פרולוג: מסע לשאול תחתית", ובתחילת החלק הרביעי יש גם פרק פתיחה.
כל אחת מהפרשות נחלקת לפרקים אחדים.
חלקי הספר והפרשות המרכיבות אותם:
ספר שני: יוסף בימי עלומיו
פרשה חמישית: המסע אל האחים
פרשה שישית: האבן על פי המערה
פרשה שלישית: המרפסת בסגנון כרתים
פרשה שביעית: נמצא הבן האובד.
אברהם רגלסון ציין כי "מבחינה אחת, סיפּור-מאן הוא מוקדם לסיפּור-המסורת, שכן סיפּור-מאן חודר לתנאים, להרגלים ולתהליכים ההיסטוריים שסיפּור-המסורת מושתת עליהם.
מבחינה שנייה, סיפּור-מאן הוא מאוחר לסיפּור-המסורת, שכן סיפּור-מאן הוא פּירוש ובירור והרחבה לסיפּור-המסורת."
רגלסון מוצא ברומן ממדים אחדים:
ממד פילוסופי: דיון על גורל-האדם ועל היחס שבין הצד המטאפיסי שבעולם ובין הצד הנגלה שבו.
ממד מיתולוגי: הצגת אלילי בבל, כנען ומצרים.
ממד הדמיון האמנותי: המחבר מלביש את שלד-המסורת בתיאורים מפורטים.
ממד הפּיוט: מונולוגים ארוכים, שהמחבר שם אותם בפי נפשותיו, ועיקרם וידוי ושפך-רגש.
ממד האגדה הישראלית: המחבר שואב מהאגדה התלמודית והמדרשית לכל היקפה, לרבות מפרשים מאוחרים.
גיטה אבינור כתבה כי "ההומור המיוחד של הסופר, רוחב הנשימה והיריעה, הכושר לראות את הדברים בהקשרם הרחב ביותר, החדירה הפסיכולוגית והריחוק האֶפי הם מתכונות היסוד של היצירה.
על הספר שורה אווירה של אירוניה מהולה באהדה.
עולה ממנו, על רקע המיתוס, ייחודו של עם ישראל מראשית התגבשותו, ויש בכך משום הפתעה, שלקראת סוף היצירה, בברכת יעקב, נרמזת בשורתו של ישו."
השראה לכתיבת הרומן קיבל מאן מספרו האוטוביוגרפי של גתה "Dichtung und Wahrheit" ("שירה ואמת"), שבחלקו הרביעי כתב גתה על סיפור יוסף ואחיו המקראי: "הסיפור הטבעי הזה הוא חינני ביותר, אבל הוא נראה קצר מדי ומרגישים שיש לצייר אותו בפירוט".
כתיבת הרומן "יוסף ואחיו" החלה בדצמבר 1926.
במהלך עבודתו על הרומן ביקר מאן במצרים וארץ ישראל במרץ 1930, שנה לאחר קבלת פרס נובל לספרות שהקנה לו מוניטין בינלאומיים.
במסע הפליגו מאן ואשתו קטיה לאורך הנילוס עד אסואן, שם ראה כל שביקש לראות לצורך המשך כתיבת הרומן.
כתיבת חלקו הראשון של הרומן הסתיימה באוקטובר 1930, והוא יצא לאור בברלין ב-1933.
בקיץ 1932 שהה מאן בבית נופש בעיירה נידה שבליטא, שם המשיך לכתוב את הרומן "יוסף ואחיו".
כתיבת החלק השני, "יוסף בימי עלומיו", הסתיימה ביוני 1932, והוא יצא לאור בברלין ב-1934.
בתחילת 1933, בעת עליית הנאצים לשלטון, שהה מאן עם משפחתו בטיול בדרום צרפת.
לאחר התלבטויות, העדיף מאן להישאר עם משפחתו מחוץ לגרמניה.
הוא הודיע בפומבי שלא יוכל לחזור לגרמניה עד ששלטון הצדק לא ישוב אליה לפניו.
אריקה, בתו הבכירה של מאן, הצליחה לנסוע למינכן תחת השלטון הנאצי ולהציל את כתב היד של "יוסף ואחיו" ועוד כמה כתבי יד מהבית, שהוחרם על ידי הרשויות.
מצרפת עברו מאן ומשפחתו להתגורר בעיר קיסנאכט שליד ציריך.
בימי שהותו של מאן בקיסנאכט הוסיף לכתוב את הרומן "יוסף ואחיו", שחלקו הראשון התפרסם כבר ב-1933, ובאוגוסט 1936 סיים לכתוב את החלק השלישי, "יוסף במצרים", שיצא לאור בווינה ב-1936.
בפברואר 1938 היגרו בני הזוג מאן לארצות הברית והתיישבו בניו ג'רזי, וב-1940 עברו לקליפורניה.
כתיבת החלק הרביעי של הרומן, "יוסף המשביר", החלה באוגוסט 1940 והסתיימה בינואר 1943, והוא יצא לאור בסטוקהולם ב-1943.
במקביל לכתיבת הכרכים השונים של "יוסף ואחיו" כתב מאן את הרומן הביוגרפי "לוטה בוויימאר" (1939) המציג את חייו של הסופר הגרמני יוהאן וולפגנג פון גתה לעת זקנה.
החלק הראשון של הרומן תורגם לעברית בידי ישורון קשת, ויצא לאור, בשם "אלו קורות יעקב", בהוצאת שטיבל, 1935.
הרומן במלואו תורגם לעברית בידי מרדכי אבי-שאול ויצא לאור, בלוויית ציורים מאת שרגא וייל, בהוצאת ספריית פועלים בשנים 1957–1959. תרגום זה, המבקש לשמור על זיקה לשפת התנ"ך, זכה בפרס טשרניחובסקי לשנת ה'תשי"ז.
הרב יוסף הלוי צימרמן (י' בתשרי ה'תרס"ד, 1 באוקטובר 1903 – כ"ד באייר ה'תשכ"ג, 18 במאי 1963) היה רב בנוינקירכן ובפראג, ממייסדי מושב בית חלקיה ורבו הראשון.
נולד בי' בתשרי ה'תרס"ג בסלובקיה לשלמה זלמן וחיה.
למד בישיבת פרשבורג ובישיבתו של מהר"ם בריסק בטאשנאד הוסמך להוראה.
נשא את לאה בת רבי דוד קראוס.
בתחילה הוא שימש כרב בנוינקירכן שבגרמניה, לאחר מכן היה רב הקהילה האורתודוקסית בפראג ועמד בראשות ישיבת "תפארת בחורים" במבנה בית כנסת עתיק שהתגלה במרתף מול האלטנוישול, במסגרתה עבד כדי לקרב את בני הנוער ולמנוע התבוללותם.
בין תלמידיו בישיבה זו נמנו סופרים, מהנדסים, ובעלי מקצוע נוספים שלמדו באוניברסיטה המקומית.
לימים שימר את נוסח התפילה והניגונים של בית כנסת עתיק זה.
לאחר כניסת הנאצים לצ'כוסלובקיה במרץ 1939, נתפס ונחקר בידי הגסטפו.
במעצרו נדר שאם ישוחרר יפעל לעלות לארץ ישראל, בה למען ישוב ארץ ישראל.
לאחר שחרורו מהגסטפו עלה במאמצים רבים לארץ ישראל והגיע אליה בא' בניסן ה'ת"ש.
בתחילה התגורר בירושלים ולפרנסתו התעסק בכתיבת סת"ם.
בשנת תש"ז ייסד יחד עם תלמידי הרב יוסף צבי דושינסקי את אגודת "נחליאל" במטרה ליישב את הארץ, האגודה הייתה בנשיאותם של הרבנים זליג ראובן בנגיס ועקיבא סופר.
בד' בשבט תשי"א מינו נשיאי האגודה את הרב צימרמן לנשיא האגודה במקומם.
הוא רכש את אהדתו של האדמו"ר רבי משה מרדכי בידרמן מלעלוב לרעיון הקמת ישוב חקלאי-תורני והחל בגיוס מועמדים מתאימים לייסד את היישוב.
עקב מיעוט משאבים הבין הרב צימרמן שהקמת היישוב אפשרית רק במסגרת ארגונית ארצית, בשל כך החליט להצטרף לתנועת פועלי אגודת ישראל.
הוא פנה ליו"ר פא"י הרב קלמן כהנא וליו"ר המועצה האזורית נחל שורק יצחק גרוס בבקשה להקים ישוב בשטחי המועצה, אך גם לאחר מכן נתקל בקשיים רבים, לצורך כך הוא אף נסע לחוץ לארץ לגיוס כספים.
הקמת היישוב, שתוכננה לחודש אב ה'תשי"ב, התעכבה חודשים נוספים ובחודש טבת ה'תשי"ג הקימה האגודה בראשותו, יחד עם עולים מהונגריה, את היישוב בית חלקיה.
בעת הקמת היישוב תיקן תקנות כדי לשמור על הצביון התורני של היישוב בהסכמת הרבנים: דוד שפרבר (רב) וישראל ולץ.
הרב צימרמן הוכתר בכ"ג באלול תשי"ד לרב המושב.
היה רב תקיף ללא חת.
כשעסקן מסוים בפא"י ביקשו להצביע בעד מועמד מסוים לרב ראשי, הוא נענה "לרב באים לשאול שאלות ולא לומר דעות".
בשנת ה'תשי"ז הקים תלמוד תורה וישיבה לצעירים בשם "קדושת ציון" על שם רבי בן ציון הלברשטאם.
לאחר מחלה קצרה נפטר בבית החולים קפלן בערב שבת כ"ד באייר ה'תשכ"ג, בגיל 59, ונקבר בבית העלמין ביסודות.
במקומו נבחר הרב שלמה פולק, חתנו של רבי יהושע סג"ל דייטש.
תקופה קצרה לאחר מכן סיימו לבנות את בית הכנסת של המושב והוא נקרא לזכרו "אהל יוסף".
בשנת תשע"ו נקראה הכיכר המרכזית במושב על שמו של הרב צימרמן.
יוסף ואשת פוטיפר הוא ציור שמן מאת הצייר האיטלקי אורציו ג'נטילסקי, שנוצר בין השנים 1630–1632 עבור המלכה הנרייט מארי בבית המלכה בגריניץ'.
הציור מתאר את הסצנה המקראית מספר בראשית, פרק ל"ט, שבה אשת פוטיפר מנסה לפתות את יוסף, והוא נמלט ממנה, ומותיר את בגדו בידה.
אורציו ג'נטילסקי היה בנו של צורף פלורנטיני, אך עבר לרומא, שם הושפע עמוקות מהאופן שבו קראווג'ו תיאר את המציאות, מהשימוש הדרמטי שלו באור ומהארגון הצפוף של הדמויות במישור הציור.
בשנות השישים לחייו הגיע ג'נטילסקי ללונדון, לחצרו של צ'ארלס הראשון ושל המלכה הנרייטה מריה, וצייר סדרת יצירות עבור בית המלכה, שתוכנן על ידי האדריכל איניגו ג'ונס.
הציור מבוסס על סיפור יוסף בבית פוטיפר.
לפי הסיפור המופיע בספר בראשית, יוסף נמכר לעבדות ונקנה על ידי פוטיפר, שר הטבחים של פרעה, שמינה אותו למנהל ביתו.
אשת פוטיפר ניסתה לפתותו, אך יוסף דחה אותה שוב ושוב.
באחד הימים אחזה בבגדו ואמרה: "שכבה עמי", אך יוסף נמלט והשאיר את בגדו בידיה.
לאחר מכן, האשימה אותו אשת פוטיפר בניסיון לתקוף אותה, תוך שימוש בבגדו כהוכחה, וכתוצאה מכך נכלא.
הציור תועד לראשונה בגריניץ' בשנת 1633–1634, כאשר הוכנה עבורו מסגרת.
התשלום האחרון שתועד עבור עבודותיו של ג'נטילסקי בחצר המלוכה היה 400 ליש"ט, במסגרת צו מלכותי מ-14 ביוני 1632, ששולם ב-27 ביולי.
ייתכן כי סכום זה כלל גם את התשלום עבור ציור זה.
היצירה הייתה חלק מקבוצת ציורים שהוזמנו עבור המלכה הנרייטה מריה, והיא הותקנה בבית המלכה, ככל הנראה רק לאחר 1637, כאשר עדיין נערכו עבודות עיצוב הפנים.
הציור היה תלוי ככל הנראה בחדר המבוא של המלכה או בחדר הקבינט הצפון-מערבי.
פרספקטיבת התמונה, שנראית בצורה מיטבית כאשר מתבוננים בה מקרוב מהצד השמאלי, מרמזת כי ג'נטילסקי התכוון מראש למיקום תלייה מסוים.
ייתכן שהציור עבר ניקוי ושימור בין ביקוריו של חוקר האמנות ג.פ.
וגן בהמפטון קורט בשנת 1837 ובשנת 1854. בעוד שבביקורו הראשון שיבח את הצבעים העזים ואת האפקט הדרמטי, בביקורו השני הביע צער על ניקוי יתר שפגע בחיוניות הצבעים.
בשנת 1978, במהלך פעולות שימור, נתגלה כי הקנבס הוכן בשכבת דבק ולאחריה שתי שכבות יסוד – אדומה ואפורה-לבנה, בהתאם להמלצותיו של תאודור טורקה דה מאיירן ב-Pictoria Sculptoria משנת 1620.
הקומפוזיציה נבנתה בשיטתיות: הרצפה נצבעה לפני הדמויות, המיטה לפני הסדינים הרפויים ואשת פוטיפר.
דה מאיירן תיאר גם את השימוש של ג'נטילסקי בטיפה של לכה מענבר ונציאני (כמו זו ששימשה לכלי נגינה) כדי להעניק לאזורי העור מראה שקוף וזוהר.
אף שהגימור מוקפד, אזורים עיקריים נחסמו תחילה במשיכות מכחול חופשיות לפני תוספת הדמויות.
בדומה לקראווג'ו, נהג ג'נטילסקי לעבוד ישירות על הבד ללא רישומים מקדימים.
צילומי רנטגן חושפים כי מיקומם של יוסף ואשת פוטיפר לא השתנה משמעותית לאחר תחילת הציור, אך נעשו התאמות בפרספקטיבה – צד המיטה הרחוק הונמך, הווילון הורם, הכרית הורדה, זרועה הימנית של אשת פוטיפר ורגלי יוסף זזו מעט, וחזהּ של אשת פוטיפר, שבתחילה היה מכוסה בצניעות, נחשף.
אנליזה של הצבעים גילתה שימוש מוקדם בביטומן, חומר שבדרך כלל נקשר לציורי המאות ה-18 וה-19, והוא מופיע בחום של כיסוי המיטה הירוק, ברקע השחור ובקישוטי שוליו של כתונת יוסף.
המשטחים החלקים והדיוק בתיאור האריגים מעידים על הכשרתו של ג'נטילסקי בפירנצה, שבה שלטה מסורת הרישום, וכן על השפעת הסגנון של ברונזינו, שהיה פופולרי באותה תקופה.
סגנון מנייריסטי מאוחר זה הושפע עמוקות מציוריו של קראווג'ו ברומא.
היה זה אופייני לג'נטילסקי לחזור על קומפוזיציות עם שינויים קלים ולשוב ולהשתמש בתנוחות מסוימות.
דמותו של יוסף מופיעה ביצירה קודמת של האמן, אך ככל הנראה גם נלמדה מן המציאות.
ידוע כי ג'נטילסקי המשיך להשתמש בדוגמנים ודוגמניות בתקופתו באנגליה, והתוצאה היא דמויות אלגנטיות אך בעלות נוכחות ריאליסטית חיה.
האור בציור נובע ככל הנראה ממקור בודד הממוקם מחוץ למסגרת, בקצה הימני.
רגלי יוסף מטילות צל לאחור, ורגלי המיטה מטילות צל שמאלה.
תאורה חזקה זו, המזכירה את קראווג'ו, מדגישה את גון עורה הקריר של אשת פוטיפר ואת סדיניה הלבנים והמקומטים, ותופסת את מבטו לאחור של יוסף ברגע המכריע.
השחקנים בסצנה לבושים בבגדים בני זמנם של ג'נטילסקי, אך הממד הריאליסטי של הלבוש משתלב במלאכת הציור הווירטואוזית של הבדים הרוויים בצבעים עזים – מאפיין מובהק של סגנונו המאוחר.
הגימור המלוטש והאלגנטיות התיאטרלית של הציור משקפים את טעמה של חצר המלוכה של צ'ארלס הראשון, שבה הועלו מסכות ראוותניות ומלאכותיות.
תחכום זה היה חלק מסגנון אמנותי בין-לאומי שהתפתח בעקבות קראווג'ו, וניכר גם ביצירותיהם של גריט ון הונטהורסט וסימון וואה.
ג'נטילסקי ספג לעיתים ביקורת על העדפת יופי חזותי על פני עומק פסיכולוגי, אך בציור זה יש שילוב של השניים: הצבעים יוצרים ניגודים חריפים – אדום, בורגונדי, כתום וזהב; הווילונות הכבדים מרמזים הן על קנוניה והן על חושניות.
האפקט הדומיננטי של היצירה הוא קלסטרופוביה – וילון מאויר (הנראה כמעט כחלק ממשטח הציור) חוסם מרחב רדוד, ומיקום הצופה ומקור האור נדחפים קרוב לסצנה של פיתוי מסוכן.
הציור ככל הנראה נוצר עבור צ'ארלס הראשון.
בעת מכירת נכסי הכתר, הוערך ב-50 ליש"ט על ידי הנאמנים למכירה ונמכר לג'ורג' וילסון.
לאחר הרסטורציה של המלוכה ב-1660, הושב הציור ונרשם בשנת 1669 בחדר הקבלה של המלכה הנרייטה מריה.
בשנת 1688 כבר היה הציור בחזרה באנגליה, אז הופיע ברישומי החדר הגדול של המגורים החדשים בארמון וייטהול.
אשת יוסף ואשת פוטיפר הוא ציור שמן על בד מ-1640–1645 מאת האמן הספרדי ברטולומה אסטבן מוריו, מוצג בגלריית הציירים הגדולים בקאסל.
הגרסה המאוחרת שלו משנות ה-60 של המאה ה-17 לנושא נמצאת כעת באוסף פרטי.
הנושא מתייחס לסיפור המסופר בספר בראשית פרק ל"ט, על יוסף בבית פוטיפר, כאשר אשת אדוניו ניסתה לפתות אותו, אך הוא סירב.
הציור רחב-היריעה של ברטולומה אסטבן מוריו מציג בגודל טבעי את הרגע הדרמטי ביותר בסיפור יוסף ואשת פוטיפר, מתוך בראשית ל"ט, 1–23. ביצירה מתוארת אשת פוטיפר, רעייתו של שר הטבחים המצרי, כשהיא קופצת ממיטתה, המעוטרת בבדים יוקרתיים ובחופה מהודרת, בניסיון לעצור את יוסף הנמלט בצעדים מהירים שמאלה.
היא מצליחה לאחוז בקצה גלימתו הצהובה הזוהרת, אך לא למנוע את בריחתו.
מוריו עושה שימוש דרמטי בניגודי אור וצל חזקים, אשר מעניקים ליצירה אופי המזכיר תפאורה בימתית.
אכן, הסיפור שימש לעיתים קרובות כבסיס ליצירות תיאטרון דתיות.
מאז תקופתו של אמברוזיוס פורשה הסצנה כאלגוריה למותו של ישו: כשם שאשת פוטיפר מצליחה לאחוז בגלימתו של יוסף אך לא בצניעותו וביושרו, כך גם התפשטותו של ישו אינה אלא ניצחון חיצוני בלבד של מעניו, בעוד ששלמותו הרוחנית נותרת ללא פגע.
בהקשר זה, יוסף נתפס כאב טיפוס לישו בברית החדשה.
הנוכחות של הסצנה באמנות הספרדית
הסצנה של יוסף ואשת פוטיפר היא נדירה יחסית באמנות הספרדית.
היא מופיעה בחצר המלכות במדריד כחלק מסדרת הציורים של טינטורטו, אשר רכש הצייר דייגו ולאסקס באיטליה עבור האוסף המלכותי, וכן בפרסקו של פטריסיו קאסס בגלריית המלכה בארמון אל פארדו.
עם זאת, תיאור הסצנה היה שנוי במחלוקת בקרב תאורטיקנים ספרדים במאות ה-17 וה-18, אשר ראו בה נושא בלתי הולם לקישוט ארמונות.
כך למשל, אנטוניו פאלומינו כתב כי:
"אין זה נושא מתאים לגלריית הנשים, כאשר ישנן דמויות נשיות רבות בכתבי הקודש הראויות להוות דוגמה לתכונות מוסריות נעלות".
לכן, תיאור הסצנה נותר נדיר יחסית באמנות הספרדית, להוציא את סביליה, שבתקופתו של מוריו נראתה יוצאת דופן בהקשר זה.
נראה כי סוחרים פלמים, שהחזיקו באוספי אמנות מרשימים בעיר, גילו עניין מיוחד בייצוג הסצנה בעלת האופי הארוטי.
ניקולא אומזור, אחד מפטרוניו הבולטים של מוריו, החזיק בהעתק של הציור, ואילו חואן בטיסטה קלרבוט החזיק, לפי רשימות הרכוש שלו, ביצירה מקורית של מוריו.
רפליקה חלקית של היצירה, שבה מופיעים יוסף הנמלט וידה המושטת של האישה בלבד, נמצאת במכון גומס-מורנו בגרנדה (שמן על בד, 36 × 29.5 ס"מ)
הסצנה מופיעה גם בציורו של קורנליס שוט, שנמצא במכון חוביאנוס בגיחון עד מלחמת האזרחים בספרד.
בנוסף, הציור של מוריו השפיע על אמנים ספרדים נוספים:
אנטוניו קאנובס דל קסטיו, שפעל בקורדובה, כלל את הסצנה כחלק ממחזור ציורים על חיי יוסף, שנוצר בשנת 1655 ונמצא כיום במוזיאון הפראדו.
אלונסו קאנו צייר גרסה פרטית של הסצנה בסביבות 1650–1652, שהתאפיינה בדמות נשית בעלת אופי ארוטי מובהק, בניגוד לייצוגים האחרים של הסצנה[8].
הציור הנמצא כיום באוסף קאסל הוא ככל הנראה אחת היצירות המוקדמות של מוריו בנושא זה, והוא מתוארך לשנים 1640–1645. היצירה מדגימה את יכולתו של מוריו לשלב דרמטיות תיאטרלית, קומפוזיציה דינמית, ושימוש דרמטי בניגודי אור וצל, תוך התאמתו לטעם האמנותי של קהל פטרוניו.
יוסף ואשת פוטיפר (באיטלקית: Giuseppe e la moglie di Potifar) הוא ציור שמן מאת הצייר האיטלקי גוארצ'ינו, שנוצר בין השנים 1649–1650. הציור מתאר את הסצנה התנ"כית מספר בראשית, שבה יוסף מסרב לחיזוריה של אשת פוטיפר.
גוארצ'ינו בחר בתבנית קומפוזיציונית הכוללת דמויות בגודל כמעט טבעי, הקרובות מאוד לצופה, תוך הדגשת הדרמה של הרגע.
הציור מותג בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון.
הציור מתאר את יוסף נאבק לצאת מאחיזתה של אשת פוטיפר, אשר תופסת בחוזקה את גלימתו הכחולה העזה.
הרקע מלא במיטה רחבת ממדים, עם סדינים מקומטים ווילונות מפוארים.
יוסף, בהבעת פנים מבועתת, מפנה מבטו מעלה בתחינה, מודע לכך שגם אם יצליח לשמור על יושרו, הוא לכוד במזימה זדונית.
מנגד, אשת פוטיפר, המעוטרת בתכשיטים ומקרינה ביטחון, עתידה להשתמש בגלימה כהוכחה כוזבת להאשמת יוסף בהטרדה.
הקומפוזיציה הדינמית של גוארצ'ינו יוצרת תחושת תנועה סוערת, כאשר הדמויות מצויות במאבק פיזי ומוסרי כאחד.
השימוש באור רך להארת פרופיל האישה מדגיש את הרגע שבו התשוקה הופכת לבגידה.
מסר מוסרי סמוי ניכר בציור: יופייה של האישה מסווה את רשעותה, בדיוק כפי שהפאר הוויזואלי של היצירה מסתיר בתוכו לקח על התנהגות מוסרית.
היצירה הוזמנה בשנת 1649 על ידי אורליו זנלטי (או זנולטי) מרג'ו אמיליה.
ברשומות החשבונאות של האמן מתועדת קבלת תשלום ראשוני של 21 סקאדי ב-10 במרץ 1649 עבור "ציור עם שתי דמויות חצי גוף".
בתאריך 25 באוגוסט 1649 נרשם תשלום נוסף של 150 סקאדי עבור הציור המוגמר, המתואר כ"בריחתו של יוסף".
ב-26 במרץ 1650 תועד תשלום נוסף של 150 סקאדי עבור ציור נוסף של גוארצ'ינו, אמנון ותמר.
בין השנים 1820–1823, ככל הנראה נרכש הציור על ידי סוחר האמנות סמואל וודברן, שהביאו מאיטליה לאנגליה.
צ'ארלס סטיוארט, המרקיז השלישי של לונדונדרי, החזיק בו עד 1833, והיצירה עברה בירושה במשפחתו עד שנרכשה בשנת 1986 על ידי הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון.
הציור מבוסס על בד ארוג גס במשבצות אלכסוניות.
שכבת היסוד כהה ועבה, עם חלקיקים לבנים גדולים.
שכבת הצבע דקה ונמרחה במהירות ובמיומנות.
בצילומי רנטגן ניתן לראות שינויים קלים בהרכב הסדינים סביב רגלי האישה.
קצות הבד שולבו בציור במהלך שימור מאוחר יותר.
נרשמו אובדן צבע מקומי ושחיקה משמעותית במיוחד ברקע, בגלימתו הכחולה של יוסף ובגווני העור.
שינויים כימיים בצבעי הרקע גרמו להפחתת הניגודיות בין הרקע לדמויות.
בשנת 1986 הוסרה שכבת לכה שהתיישנה, והיצירה שוחזרה על ידי מייקל סוויקליק.
יוֹסֵף ואשת פּוֹטִיפַר הוא ציור שמן של הצייר ההולנדי רמברנדט ואן ריין, שנוצר בשנת 1655. הציור מתאר את סיפור יוסף ואשת פוטיפר מתוך ספר בראשית.
סיפור זה היה נושא נפוץ בציור של המאה ה-17, והשתמר בגרסאות רבות של אמנים שונים, בהם ברטולומה אסטבן מוריו, קרלו צ'ינאני ווילם ואן מיריס.
ציורו של רמברנדט מבוסס על גרסה של הסיפור המופיעה בחיבור "קדמוניות היהודים" מאת יוסף בן מתתיהו.
בשונה מהגרסה המקראית, התיאור של יוספוס כולל את נוכחותו של יוסף ברגע ההשמצה ואת אזכור מיטת הנישואין של פוטיפר.
ציורו של רמברנדט תואם באופן ברור לגרסתו של יוספוס, הן מבחינת ההעמדה הדרמטית של הדמויות והן מבחינת השימוש בצבעים עשירים היוצרים אווירה של פאר אוריינטלי מרשים.
ככל הנראה הוא קרא את הגרסה המתורגמת לגרמנית של ספר זה שפורסמה ב-1574 בשטרסבורג.
גרסה נוספת של הציור, שנעשתה ככל הנראה על ידי אחד מתלמידיו של רמברנדט, נמצאת כיום באוסף של הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די.
היצירה נרכשה בשנת 1883 על ידי סר ג'ון נילד (בית גריטלטון, וילטשייר) בתיווכו של סוחר האמנות צ'ארלס סדלמייר, פריז.
הרב יוסף הלוי נזיר (1660, ת"כ ~ - 28 באוקטובר 1713, ח' בחשוון ה'תע"ד) היה רבה של יהדות מצרים ומחבר שו"ת מטה יוסף.
נולד בסביבות שנת 1660 לרב משה הלוי הנזיר בקושטא שבטורקיה.
בשנת 1671 עלה יחד עם אביו לירושלים שם למד בישיבת בית יעקב בראשות הרב משה גאלנטי, לצד הרב חזקיה די סילוה, הרב אברהם יצחקי והרב חיים אבולעפיה.
בהמשך עבר אביו עם משפחתו לחברון שם למד עם הרב אברהם ישראל זאבי.
בשנת 1675 נשלח כשד"ר לגייס כספים לכיסוי חובותיהם של יהודי חברון, ובשנת 1684 יצא שוב לשליחות עבור עניי צפת.
נשא לאשה את מרים, ביתו של הרב אהרן אזוביב מחכמי מצרים.
באחרית ימיו היגר למצרים ושימש כדיין ברוזטה, בבית הדין של הרב אברהם בן מרדכי הלוי (בעל שו"ת 'גינת ורדים').
בהמשך כיהן שם ברבנות קהיר תחת הרב אברהם.
הרב אברהם נתן לו לפני פטירתו את כתביו להוציאם לאור, והרב יוסף נזיר הוסיף עליהם הערות משלו.
התכתב עם רבנים ממצרים וממקומות נוספים, בהם: הרב אברהם הלוי, הרב יוסף אירגס והרב יעקב פראג'י (רבה של אלכסנדריה באותן שנים).
אביו היה הרב משה הלוי נזיר.
אחיו הצעיר היה רבי אברהם הלוי נזיר.
לרב יוסף ולאשתו הייתה בת יחידה שנישאה לרב ישועה שבאבו (מחבר שו"ת שערי ישועה ופרח שושן).
חתנו הרב שבאבו הוציא לאור את ספרו שו"ת מטה יוסף לאחר פטירתו.
אשתו של הרב יוסף נזיר מכרה מתכשיטיה כדי לממן את הדפסת הספר.
שו"ת מטה יוסף - ו, מהדורה חדשה, מכון טוב מצרים, ירושלים תשע"א.
יוסף הנגר הוא ציור שמן מאת ז'ורז' דה לה טור שנוצר בסביבות שנת 1642. הציור מתאר את ישו הצעיר עם יוסף הקדוש, אביו..
זהו אחד מציוריו הזכורים של האמן, והוא מוצג במוזיאון הלובר באגף סולי, אולם 912. מידות היצירה הן 1.37 מטר גובה ו־1.02 מטר רוחב, והיא שייכת למחלקת הציורים של המוזיאון.
הציור מתאר סצנה אינטימית בין יוסף לישו הילד.
יוסף, כנגר מזדקן, מתכופף מעל עבודתו ונושא את עיניו אל הילד המאיר אותו באמצעות נר יחיד.
האור מדגיש את קמטיו של יוסף מול עורו החלק של ישו, ואת ניגודן של ידיו החזקות האוחזות בכלי עבודה מול ידיו הדקות והאטומות למחצה של הילד.
השקט, הקרבה והאור המרוכז יוצרים אווירה של רוך ומדיטציה.
הציור משקף את השפעתו של קאראווג'ו, במיוחד בשימוש באור דרמטי המבליט את הזקנה מול הנעורים.
דה לה טור משתמש בפלטה מונוכרומית, מפשט את הצורות, ממעט בתנועה ומעצב קומפוזיציה מונומנטלית ושקטה.
בכך הוא נבדל מחריט ואן הונטהורסט, שצייר סצנות דומות בשנות ה־1610, ומבסס סגנון המאופיין בפיוטיות מאופקת ובמשחקי אור־צל חזקים.
הציור קשור לגל ההתחדשות של פולחן יוסף הקדוש במאה ה־17. הסצנה אינה מדגישה פלא או נס, אלא את הקשר האנושי בין אב לבנו.
האור שמאיר את יוסף דרך הילד מציג את הרוחניות כסמויה ומתבטאת במעשה יומיומי פשוט, בהתאם לשאיפת הרפורמה הקתולית לקרב את הדת אל חיי היומיום.
הציור עומד בקשר ישיר למסורת הקרוואג'יסטית, ובייחוד ליצירותיו של קאראוואג'ו שבהן מודגשים פני זקנים באמצעות אור חד וממוקד בצמידות לפניהם של צעירים.
הקרבה הסגנונית מורגשת במיוחד ביחס ל"המרת פולוס", ביצירה המשלבת פשטות צורנית, קווים מרוסנים ותאורה דרמטית היוצרת אווירה של ריכוז ומדיטציה.
הנושא מופיע גם בשלוש יצירות מוקדמות של חריט ואן הונטהורסט, אשר תיאר את יוסף עובד לאורו של ישו הילד.
בניגוד אליו, דה לה טור מעניק לנושא ממד מונומנטלי יותר: הצבעים מרוסנים, התנועה מצומצמת והקומפוזיציה הופכת סטטית ושקטה.
ההבדל בין האמנים מדגיש את הפנייה של דה לה טור אל פשטות צורנית ופיוטיות מהורהרת.
צילום רדיוגרפי של הציור חשף דמות שהוסתרה מתחת לפני הילד, המזכירה את דמות אירן מן היצירה "סנט סבסטיאן מטופל בידי אירן".
קשר זה מצביע על שימוש מחודש בבד ועל זיקה צורנית בין שתי הקומפוזיציות.
הציור היה באוסף פרסי מור טרנר בלונדון ותועד כבר בשנת 1938. בשנת 1948 הנדבן תרם אותו ללובר לזכרו של פול ז'אמו, אוצר שפרסם את היצירה.
צילום רנטגן חשף מתחת לפני הילד ציור אחר שנזנח, המלמד כי האמן השתמש בבד שהיה מוכן מראש.
אחת ההשערות היא שהציור הוכן למנזר הכרמליתים במץ סביב שנת 1644.
הציור עשוי שמן על קנבס ומשתמש במונוכרום מודגש ובאפקטים של אור־צל.
מרקם פני השטח עשיר ונוצר באמצעות מגעי מכחול עדינים.
בשנת 1965 עבר הציור חידוש בשיטת וקס־רזין על ידי אנרי לינאר.
יוסף וַיְץ (כ"ה בטבת ה'תר"ן, 17 בינואר 1890 – 22 בספטמבר 1972) היה מראשי קרן קיימת לישראל, ומהפעילים המרכזיים בהתיישבות, ייעור וברכישת קרקעות בארץ ישראל בתקופת היישוב ובשנות המדינה הראשונות.
כונה בשמות "אבי היערות" ו"אבי הטרנספר".
מנהלו הראשון של מינהל מקרקעי ישראל.
יוסף ויץ נולד בעיירה בורמל שבחבל ווהלין, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), למשפחת רבנים וחכמי תורה.
אביו אברהם היה מחובבי ציון ובעל יערות, וסבו ברוך היה רבה של העיירה.
אמו רייצה (רות) בת ישעיהו קליבנר מברסטצ'קה, הייתה נכדתו של יוסף חיים קליבנר, שהיה רב, בין השאר בדובנא.
למד ב"חדר" ובישיבה ובגיל ארבע עשרה כבר עבד לפרנסתו.
את לימודי הבגרות השלים בעצמו והתכוון להמשיך וללמוד אגרונומיה באוניברסיטה באודסה לשם הגיע ב-1905 אך פרוץ פרעות "המאות השחורות", זמן קצר לאחר הגיעו לאודסה, שיבש את תוכניותיו ואילץ אותו לחזור למשפחתו בכפר הולדתו.
בביתו רקם תוכניות לעלייה ארצה אולם בסתיו 1907 נקרא לשירות בצבא הרוסי.
בסופו של דבר שוחרר מהשירות מפאת לקות ראייה ודרכו ארצה נפתחה לאחר הסכמת משפחתו לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1908 עלה ארצה יחד עם אחותו מרים כשב-20 ביולי 1908 עגנה האונייה ביפו.
השניים הגיעו לרחובות, שם החל בעבודה כפועל חקלאי בכרם.
ברחובות הוא נכנס לחיים הציבוריים והצטרף לסניף מפלגת "הפועל הצעיר".
בשנת 1911 שימש ויץ כיושב ראש בשתי ועידות של ההסתדרות החקלאית, למד חקלאות ושפות והחל לעסוק בכתיבה תחת שמות עט שונים.
הוא עבר לגליל ובמשך תקופה קצרה עבד ביבנאל ובמנחמיה והיה בין ראשוני העולים לאום ג'וני.
לאחר נישואיו חזר לרחובות ועבד בחברת נטעים.
בשנת 1915 נשלח מטעם אגודת "נטעים" לנהל את חוות סג'רה והתמנה למנהל "משרד המושבות" של הגליל התחתון.
ב-1924 נמנה עם מקימי שכונת בית הכרם בירושלים, ועבר להתגורר בה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם ראשית פירוקה של אגודת "נטעים", נכנס לעבודה במחלקה להתיישבות של ההנהלה הציונית כמפקח על הנטיעות במשקים שהוקמו על ידי המחלקה.
לאחר מכן עבר למחלקת הקרקעות של קרן קיימת לישראל (בין היתר תחת פיקוחו של מנחם מנדל אוסישקין) וזמן מה שימש בשני המוסדות יחד.
מאז מינויו לתפקיד בשנת 1932, התמקדה פעילותו של ויץ ברכישת קרקעות והוא ראה בכך מטרה חיונית לקראת הקמת מדינה יהודית.
הוא גם זכה להערכה רבה מצד אוסישקין על מסירותו לעבודה זו.
הוא קודם בתפקיד כך, שעוד בימיו של אוסישקין היו רוב הפעולות במחלקת הקרקעות מרוכזות בידיו.
בתפקידו זה הקדיש את זמנו להנהלה הכללית ולפיתוחה הכלכלי של הקרן והיה אחראי על ענייני הקרקע בשיתוף הנהלת הקרן.
עד לפטירתו של אוסישקין לא רכשה הקק"ל קרקעות במישרין מידי הערבים.
הקונה העיקרי עבור הקק"ל הייתה חברת "הכשרת היישוב" שבראשה עמד יהושע חנקין.
משנעשה ויץ האחראי לרכישת הקרקעות, החלה קק"ל לרכוש קרקעות במישרין מבעלי הקרקע הערבים.
כדי לייעל את תהליך רכישת הקרקעות, ארגן ויץ חמישה משרדים מחוזיים ומינה אנשים שהיו בעלי ידע בענייני קרקעות ובניהול משא ומתן עם בעלי קרקע ערבים.