tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שאר העתירות עוסקות בסעיפים מסוימים של ההחלטות, ועל כן קבע השופט תיאודור אור כי עד שתתקבל החלטה בנוגע לתקפות ההחלטות בכללותן לא יהיה דיון בעניינן.
אור מציין כי ההחלטות בטלות ולכן אין דיון בשאר העתירות.
טענות עמותת "שיח חדש" נוגעות בכל שְלוש ההחלטות שקיבל מינהל מקרקעי ישראל.
עיקרן הוא שהחלטות המינהל פוגעות במשאב המקרקעין – לטענתם אחד מהמשאבים היקרים ביותר של הציבור.
בנוסף נטען כי ההחלטות הן תוצאה של המשך ההפליה בין המגזר החקלאי למגזר העירוני, כפי שבא לידי ביטוי בחלוקה האי-שוויונית של הקרקע במדינה.
לדבריהם, העדפה זו פוגעת באינטרסים החברתיים בישראל, ובפרט באינטרס של המדינה להשתמש במקרקעיה בצורה ראויה, תוך התעלמות משיקולים סוציאליים, כלכליים ואקולוגיים.
טענה נוספת היא שמינהל מקרקעי ישראל לא רשאי לקבל החלטות רחבות השפעה בנוגע למשאב ציבורי, ושהחלטות כגון אלה צריכות להיחקק על ידי הגוף המחוקק – הכנסת.
העמותה עתרה להוצאת צו ביניים שימנע מימוש עסקאות על פי ההחלטות המדוברות.
עתירת החברה להגנת הטבע מכוונת כנגד החלטות 717 ו-727 בלבד, ואינה עוסקת בהחלטה 737. לטענתה ההחלטות אינן סבירות, משום שהן פוגעות באינטרס של המדינה לשמור על רציפות השטחים הפתוחים בישראל, ולמנוע פגיעה בהם בכלל.
לדבריה, על מועצת מקרקעי ישראל להתחשב במדיניות התכנון הישראלית בבואה לקבל החלטות.
מדיניות זו שמה דגש על שמירת השטחים הפתוחים ושימור האופי הכפרי של האזורים החקלאיים.
עוד טוענת החברה להגנת הטבע כי ההחלטות ממריצות חוכרים להפוך שטחים חקלאיים למיועדים לבנייה, וכך פוגעת באינטרס האמור.
המשיבים נחלקו לשתי קבוצות – משיבים פרטיים ומשיבים ממלכתיים.
עמדת המושבים והקיבוצים (ה"פרטיים") הייתה כי הקרקע שהוחכרה להם היא במסגרת "חכירה לדורות", שהוא מצב בעל כוח קנייני חזק, ולכן שְלוש ההחלטות רק משקפות את המציאות.
הכוונה היא שהפקעת הקרקע הזו דומה להפקעת רכוש פרטי מידי אדם, ולכן יש לשלם פיצויים בגובה כזה.
בנוסף, הזכירו היישובים את הקשיים שהם עברו ברכישת הקרקעות, ואמרו כי לאור זאת אין לקרוא את החוזים בדקדקנות כזו.
הטענה העיקרית האחרונה של המשיבים הפרטיים הייתה כי אין זה מקומה של הכנסת להתערב בהחלטות של מינהל מקרקעי ישראל.
טענות המשיבים הממלכתיים התבססו על ועדת מילגרום – ועדת חקירה שדנה בשְלוש ההחלטות השנויות במחלוקת.
הוועדה קבעה כי ההחלטות שהתקבלו אינן סבירות בעליל, ולכן שר התשתיות ומינהל מקרקעי ישראל נמנעו מלהגיב במשפט.
את פסק הדין קבע השופט תיאודור אור ב-2002, וחתומים עליו עוד שישה שופטים.
בג"ץ קבע כי כל ההחלטות הנידונות בטלות ומבוטלות, וכי יש לגבש החלטות חדשות שיסדירו את העניין.
עד לקבלת החלטות אלו יישאר צו הביניים שהוציא בג"ץ בשנה הקודמת בתוקפו, כלומר: אין לשנות ייעוד קרקע לפי ההחלטות הנ"ל עד לקבלת החלטות חדשות בעניין.
בעיני העותרים ותומכיהם, שרבים מהם הם בעלי קרקעות עירוניים, הייתה החלטה זו אמירה של שוויון אל מול האפליה שהייתה מנת חלקם של תושבי עיירות הפיתוח (שגרים גם הם ביישובים קטנים אך מצבם הכלכלי רע בהרבה) רוב ימי המדינה.
ההישגים של הקשת הדמוקרטית המזרחית במשפט זה נחשבים לגדולים שבהישגיה אי פעם: הפסיקה עוררה דיון ציבורי נרחב והביאה לידיעת הציבור את נושא האפליה לכאורה לטובת הקיבוצים.
בנוסף, במהלך המשפט פנתה הקשת לנשיא בית המשפט העליון אהרן ברק וביקשה ממנו להוציא צו ביניים, שיאסור על הפשרת כל הקרקעות המדוברות עד לקבלת פסיקה בנושא.
השופט ברק אישר זאת, ובעצם תוקפה של הפסיקה הוקדם, בדיעבד, כמעט בשנה.
הישגה הגדול ביותר של העמותה הוא החלטת בג"ץ.
ההחלטה שחיזקה את עמדת הקשת הביאה בדיוק לתוצאות שאנשי העמותה ביקשו להשיג – הקיבוצים והמושבים החקלאיים נאלצו למסור את כל הקרקעות החקלאיות שלהן שלא בשימוש למדינה.
אחד המקרים המפורסמים בהם באה פסיקה זו לידי מימוש הוא המקרה של כפר אברהם.
הכפר הוקם צפונית לפתח תקווה בשנת 1934, ובהמשך צורף אל העיר כשכונה, אך אדמותיו החקלאיות עוד נשארו בידי ראשוני המתיישבים ויורשיהם.
בשנות השמונים החלה עיריית פתח תקווה לטוות תוכניות לשינוי ייעוד הקרקע, ומינהל מקרקעי ישראל קבע שיחולו על המקום התנאים של החלטה 727. בעקבות פסיקת בג"ץ, היורשים נדרשו למסור את האדמות למדינה גם אם עוד לא הושג הסכם על פיצוי, משמע – ללא תמורה.
היורשים עתרו לבג"ץ בבקשה לקבלת פיצויים, כיוון שהם היורשים החוקיים, אך בג"ץ דחה את העתירה, והתושבים נאלצו לברר מה בכל זאת זכויותיהם לגבי הקרקע.
לבסוף הם נאלצו למסור את האדמות לידי המדינה.
במסגרת הדיון הציבורי שהתפתח סביב הפסיקה, נשמעו טענות רבות נגד הקשת הדמוקרטית המזרחית, המאשימות את העמותה ברדיפה אחר הקיבוצים והמושבים.
טענות אלו הציתו שוב את הוויכוח בין מזרחים לאשכנזים, כאשר הקיבוצים והמושבים מייצגים את "האשכנזים" ואילו הקשת את "המזרחים".
הטענות נגד העתירה גרסו כי הקשת הדמוקרטית המזרחית מנסה לפגוע בקיבוצים עקב רגשות קיפוח מצד האשכנזים, ומטרות העתירה לא קשורות כלל לרעיון הצדק החלוקתי של הקרקעות במדינה, כפי שהציגו העותרים.
עוד נטען בדיון כי ייתכן שבמישור המוסרי עמדת הקשת הדמוקרטית צודקת, אך מעשית ההחלטה פוגעת במדינה – מצבן של עיירות הפיתוח לא השתפר כתוצאה מהפסיקה (שכן העיירות לא קיבלו מאומה לטובתן בפסיקה), ואילו מצבם של הקיבוצים רק הורע.
ניצחונה של הקשת הדמוקרטית בעתירה הוליד את החלטה 969 שקבעה שעל בעליה של קרקע כזו להחזירה למדינה ללא התניה בהסכם או פיצוי.
במסגרת הדיון הציבורי נטען גם כי הפסיקה גרמה לקיפאון בהפשרת קרקעות חקלאיות לבנייה, ובכך תרמה לעליית מחירי הדירות בישראל ולהחרפת מצוקת הדיור.
אישה נוצרייה, נתינת בלגיה, שנישאה בקפריסין ליהודי ישראלי, ביקשה להירשם כנשואה במרשם האוכלוסין של מדינת ישראל.
פקיד הרישום סירב לרשום אותה, והיא פנתה לבית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ בבקשה שיורה לפקיד הרישום לרשום אותה ואת בעלה כנשואים.
שר הפנים טען כי על פי דיני מדינת ישראל, בני הזוג אינם נשואים ועל כן הוא פטור מלרשמם.
ראשית דן בית המשפט בשאלה האם בכלל בני הזוג נשואים זה לזה?
(שאם לא כן, אין צורך לרשמם כנשואים).
האם יש תוקף – לפי חוקי המדינה (היינו לפי הדין העברי) – לנישואין שנערכו בין יהודי ולא-יהודיה?
האם יש תוקף לפי חוקים אחרים לנישואים אלה?
ואם אין תוקף חוקי – האם יכול פקיד הרישום, או האם הוא חייב לרשום את המבקשת כנשואה על סמך טקס הנישואין האזרחי שנערך בין בני-הזוג בקפריסין.
תוקף הנישואים לפי חוקי מדינת ישראל
בית המשפט קבע כי לפי חוקי המדינה (בהם חל הדין העברי) אין שמץ של ספק בדבר כי לנישואין הללו אין כל תוקף חוקי.
בית המשפט מסתמך על מסכת קידושין:
היינו – "לא תהא לך בם תורת חיתון" – לא יוכלו להתקיים כל קשרי נישואין בין יהודי ונכרית.
האם יש תוקף לפי דין אחר לנישואין אלה
לפי סימן II)64) לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל, כשרות נישואין של נתין זר נדונה על פי החוק הלאומי של אותו נתין זר.
במקרה זה, מאחר שהאישה בלגית, יש לפנות לדין הבלגי, ולפי חוקי בלגיה אין כל פגם ודופי בנישואי נוצרייה ויהודי.
הווה אומר: מר שלזינגר שאת דינו יש לבדוק לפי חוקי מדינת ישראל אינו נשוי לאישה, והוא רווק, ואילו האישה על פי חוקי בלגיה היא אשת איש, הנשואה למר שלזינגר.
חובת רישום הנישואין על פי חוקי מדינת ישראל
בקובעו כי לנישואים אין תוקף על פי חוקי המדינה, בודק בית המשפט האם יש חובה על פי חוקי המדינה לרשום נישואים אלה.
על מנת לענות על שאלת חובת הרישום בודק בית המשפט את אפשרות ביטול הנישואין במדינת ישראל ומגיע למסקנה לפיה אין כל דרך לבטל את הנישואין במדינת ישראל:
בית דין רבני אינו מוסמך לבטל את הנישואין מפני שאין לו סמכות לדון בנישואי בני-זוג שאחד מהם הוא לא-יהודי;
בית-המשפט המחוזי אינו מוסמך לדון בביטול הנישואין מפני שהאישה היא נתינה זרה, ולפי סימן 64 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל, אין בית המשפט המחוזי מוסמך להוציא פסק ביטול נישואין הנוגע לנתין זר.
סמכות בית המשפט הגבוה לצדק לדון בשאלה
בקובעו כי אין לאף בית משפט סמכות לדון בתוקף הנישואין, נדרש בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ לבדוק אם לו עצמו יש סמכות לדון בנישואין, ומאחר שמבית המשפט העליון מתבקש סעד ביניים, הרי שאין רלוונטיות לתוקף הנישואין ויש לבית המשפט סמכות לתת צו.
דעת המיעוט של השופט זילברג
בבואו לבדוק האם יש לרשום את הנישואים שמשמעותם החלת כלל זר במסגרת הדין הישראלי, בודק בית המשפט האם הדין הזר פוגע בתקנת הציבור, שכן במקרה מסוג זה אין להכיל את הדין הזר.
בעקבות הפגיעה בתקנת הציבור מגיע בית המשפט למסקנה כי הנישואים בטלים ומבוטלים לשני בני הזוג, ומשכך אין פקיד הרישום צריך לרשום את הנישואים.
דעת הרוב של השופט זוסמן
בניגוד לשופט זילברג, מגיע השופט זוסמן למסקנה אחרת.
זוסמן מסתמך על הנחיות שניתנות לפקידי הרישום לפיהם אזרח הבא לפני רשות מינהלית עומד בחזקת דובר אמת, ואין לפקיד הרישום סמכות וכלים לבדוק את אמיתות דברי האזרח.
משמעות הדבר – הפקיד חייב לרשום מה שאזרח אומר לו.
זוסמן קובע כי מרשם התושבים אינו ראיה או הוכחה לשום דבר.
לפי בג"ץ 145/51, מטרת המרשם היא לאסוף חומר סטטיסטי.
ולכן קובע השופט כי משהומצאה לפקיד ראיה לכאורה, חייב הוא להסתפק בכך, שכן בהיותו רשות מינהלית יחדור לתחום לא לו ולא "ינסה להכריע בפלוגתה משפטית".
משמעות פסק הדין היא, שבני-זוג שנישאו בנישואים אזרחיים מחוץ לישראל בהתאם לחוקי המדינה הזרה שבה נישאו, יירשמו במרשם האוכלוסין ובתעודות הזהות הישראליות שלהם כ"נשואים", וזאת אף אם הם אינם נשואים לפי הדין הישראלי.
על פקיד הרישום מוטלת חובה לרשום אותם כ"נשואים" במרשם האוכלוסין.
עוד נקבע בפסק הדין, כי הרישום במרשם האוכלוסין ובתעודת הזהות משמש למטרות סטטיסטיות בלבד, ואינו מהווה ראיה לכאורה לאמיתות האמור בו.
קביעה זו שונתה ב-1965 על ידי הכנסת, עם חקיקת חוק מרשם האוכלוסין, תשכ"ה-1965, הקובע בסעיף 3 כי פרטי המרשם מהווים ראיה לכאורה לנכונות המידע האמור בהם.
עם זאת, החוק קובע כי פרטי הרישום "הלאום", "המצב האישי" ו"שם בן הזוג" אינם מהווים ראיה לכאורה לנכונות המידע הרשום בהם, וזאת כדי שהפרטים שבית המשפט חייב את רישומם במרשם האוכלוסין ובתעודת הזהות לא ישפיעו על זכויותיהם וחובותיהם של בעלי פרטים אלה.
התוצאה היא, שגם היום הרישום במרשם האוכלוסין ובתעודת הזהות אינו קשור לסטטוס המשפטי של בני הזוג כנשואים או כרווקים, ואינו משפיע עליו.
לאור זאת, הלכת פונק שלזינגר חלה עד היום על בני זוג מדתות שונות, לאחר שלא שונתה בחוק מרשם האוכלוסין.
בג"ץ שליט הוא עתירה לבג"ץ שההכרעה בה הוצגה בינואר 1970 על רקע המחלוקת "מיהו יהודי" בישראל, ובה דרש ישראלי שנשא לאישה לא-יהודייה שמשרד הפנים ירשום את ילדיו כיהודים.
העתירה התקבלה ברוב של חמישה שופטים כנגד ארבעה, ובעקבות זאת תוקן חוק השבות.
בהכרזת העצמאות נקבעו שני עקרונות:
מדינת ישראל היא מדינה יהודית.
יהודים בכל העולם הם אזרחים בכוח של מדינת ישראל וזכאים לעלות אליה.
בשנת תש"י-1950 קיבלה הכנסת חוק המבטא את שני עקרונות אלה: חוק השבות, האומר כי כל יהודי זכאי לעלות לישראל.
בשנת 1970 שונה החוק ובו הזכויות הניתנות ליהודי, מוקנות גם לילד ולנכד של יהודי, לבן זוג של יהודי ולבן זוג של ילד ושל נכד של יהודי, להוציא אדם שהיה יהודי והמיר דתו מרצון.
חוק השבות לא הגדיר את המושג "יהודי".
שר הפנים ישראל בר-יהודה הנחה את פקידי משרד הפנים לרשום כיהודי כל ילד שהוריו מבקשים לרשום אותו כיהודי.
הוראה זו גרמה למשבר שבעקבותיו פרשה המפד"ל מהקואליציה, על אף שהממשלה הוסיפה (בהחלטה מ-20 ביולי 1958) את הקריטריון של "ואינו בן דת אחרת".
במסגרת משבר זה פנה בן-גוריון לכ- 50 "חכמי ישראל" בישראל ובעולם, ורובם תמכו בקריטריון ההלכתי.
לאחר הבחירות הבאות שנערכו, בדצמבר 1959, בן-גוריון מינה את איש המפד"ל חיים משה שפירא כשר הפנים והוא הנחה את הפקידים לרשום כיהודי רק מי שהוא בן לאם יהודיה או שנתגייר כהלכה.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 נפסק בבג"ץ רופאייזן כי יהודי שהמיר את דתו לא זכאי להתאזרח מכוח חוק השבות.
החלטה זו גובתה מאוחר יותר בשינוי החוק על ידי הכנסת.
בנימין שליט (יליד חיפה, 1935), קצין בדרגת רב-סרן, נשא במהלך לימודיו בחו"ל את אן גדס, בת למשפחה לא יהודייה, נכדתו של סר פטריק גדס, שתכנן תוכניות עיר לתל אביב וירושלים.
השניים התגוררו בישראל ונולדו להם שני ילדים.
בשנת 1968 ביקש שליט לרשום את ילדיו כחסרי דת אבל בעלי לאום יהודי.
פקידי משרד הפנים סירבו לעשות זאת, לכן עתר שליט לבג"ץ נגד שר הפנים.
רעייתו הצהירה על עצמה שהיא לא מזדהה עם שום דת, דבר שהיה נהוג במשפחתה מזה זמן רב.
שליט נימק את עתירתו בכך שהוא מתכוון לחיות בארץ עם משפחתו ולחנך את ילדיו כיהודים.
בנימוקים להכרה בילדים כבני הלאום היהודי הובא גם פועלו של הסב, פטריק גדס, שהביא לתיאורה של אן בידי העותר כ"בת לאב סקוטי, ממשפחה ציונית ותיקה".
בג"ץ קיבל את העתירה ברוב של חמישה שופטים לעומת ארבעה, וקבע שעל משרד הפנים לרשום את הילדים כיהודים.
הנימוק לפסיקה היה שאין לתת פרשנות דתית למושג "יהודי" בסעיף הלאום בחוק שהוא במהותו חילוני.
מי שמצהיר שהוא יהודי ואינו בן דת אחרת יירשם כיהודי (בתנאי שההצהרה ניתנה בתום לב).
פסיקת בג"ץ עוררה סערה בקרב הציבור היהודי בישראל, ובעקבותיו הוכנס בשנת 1970 התיקון לחוק השבות, הנותן לראשונה הגדרה אזרחית-חוקית (המבוססת על ההלכה היהודית, אך בהבדלים משמעותיים) למושג מי הוא יהודי: "יהודי – מי שנולד לאם יהודייה או שנתגייר, והוא אינו בן דת אחרת".
החוק הוחל על יהודים, בניהם ונכדיהם ובני זוגם.
בשנת 1972 עתר שליט בשנית לבג"ץ, הפעם בתביעה שירשמו גם את בנו השלישי באופן דומה - כיהודי או כעברי בלאומו.
בפעם זו בג"ץ דחה את תביעתו, וזאת לאור השינויים שהוכנסו בחוק השבות בשנת 1970.
בשנת 1975 עזב שליט את משרתו כפסיכולוג הראשי של חיל הים והיגר מהארץ יחד עם משפחתו לשוודיה, שם עבד כפסיכולוג בצבא השוודי.
בשנת 1981 התגרשו בני הזוג ושליט התחתן בשוודיה בשנית.
שליט נפטר ב-1988 בעת ביקור בבריטניה.
בג"ץ קעדאן הוא פסק דין של בג"ץ שקבע כי מדיניות החכרה של קרקעות ליהודים בלבד מהווה אפליה אסורה הפוגעת בעקרון השוויון.
עאדל ואימאן קעדאן היו תושבי באקה אל-גרבייה שחפצו להצטרף לאגודה השיתופית קציר, הסמוכה למקום מגוריהם, שיכלה להציע להם רמת חיים גבוהה שאינה זמינה ביישובם.
לאחר שנדחתה בקשתם להתקבל ליישוב בשל היותם ערבים, פנו בני הזוג באמצעות עורכי הדין נטע זיו ודן יקיר מהאגודה לזכויות האזרח לבית המשפט הגבוה לצדק בשנת 1995, שהחליט לדון בנושא בהרכב מורחב של חמישה שופטים.
עוזי פוגלמן ייצג את המדינה, ואמנון גולדנברג את הסוכנות היהודית.
בעתירה התקיימו שלושה דיונים בין השנים 1996 ל-1998.
הדיון נסב על חוקיות החכרת הקרקעות מצד מינהל מקרקעי ישראל, שהוא גוף ממשלתי, לסוכנות היהודית, שכארגון יהודי לאומי, דואגת לאינטרסים של היהודים בלבד.
הסוגיה שעמדה על הפרק היא האם למדינת ישראל, כמדינה יהודית ודמוקרטית, מותר להקצות קרקע ציבורית העומדת לרשותה ליהודים בלבד.
המינהל הצהיר על נכונות להקצות קרקע גם להקמת יישוב קהילתי לערבים בלבד, אולם לא היו פניות כאלו, ובהתאם לתוצאה פסק בג"ץ מדובר באפליה.
הפרשה עוררה דיון ציבורי נוקב.
המוסדות הציוניים: הסוכנות היהודית, ההסתדרות הציונית והקרן הקיימת לישראל ניסו לסכל את קבלתה של המשפחה ליישוב.
גם בקרב הציבור הערבי לא הייתה התלהבות רבה מהמאבק של משפחה ערבית להשתלב ביישוב יהודי, מתוך גישה שזו אינה הדרך לפתרון מצוקת הקרקעות של ערביי ישראל.
בפברואר 1998 זימן נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, דיון מיוחד ובו הציע לכל הצדדים למצוא פתרון בדרך של פשרה לבעיה ולהימנע מהכרעה שיפוטית, שכן לדבריו, זו אחת ההכרעות השיפוטיות הקשות ביותר שנתקל בה.
בעקבות דיון זה מונה מפשר שיחד עם הצדדים ערך סיור בשטח בניסיון למצוא מגרש למשפחה "מעבר לגדר", דהיינו מחוץ לשטח היישוב קציר.
לאחר חודשים ארוכים של ניסיונות גישור שלא צלחו, התבקש בית המשפט להכריע בעתירה.
בפסק-הדין שניתן במרץ 2000, התקבלה העתירה ונקבע כי דווקא מפני שמדינת ישראל היא יהודית, עליה לקדש את ערך השוויון ומכאן שהתרת התיישבות ליהודים בלבד היא בגדר הפרה של החוק.
מתוך פסק דינו של הנשיא אהרן ברק:
שמונה חודשים לאחר מתן פסק הדין פנה קעדאן לבג"ץ בדרישה שפסק הדין יבוצע.
בג"ץ הפנה את משפחת קעדאן לוועדת הקבלה של היישוב עם הוראה שעובדת היותם ערבים לא תשמש קריטריון ישיר או עקיף לסירוב.
ועדת הקבלה של היישוב קציר סירבה לקבלם, בנימוק של חוסר התאמה.
האגודה לזכויות האזרח פנתה שוב לבג"ץ ובשנת 2004 הודיע המינהל שבעקבות גידול היישוב קציר כבר לא מופעלת בו ועדת קבלה ועל כן יוקצה למשפחת קעדאן מגרש.
באוגוסט 2007, לאחר עשור, קיבלו בני הזוג קעדאן את האישור לבנות ביישוב קציר.
פרופ' אליאב שוחטמן חלק על פסק דין זה, ובין נימוקיו כתב:
התפיסה שהייתה מקובלת כל השנים היא, כי במתן מעמד מיוחד ליהודים בתור שכאלה בנושאי העלייה וההתיישבות אין משום אפליה של לא־יהודים, אלא יש בכך ביטוי לעצם מהותה של מדינת ישראל כמדינת היהודים.
מעולם לא העלה איש על דעתו – עד לפסיקת בג"ץ – כי על הסוכנות לטפל בהתיישבות של לא־יהודים, כשם שאיש לא העלה על דעתו כי מתפקידה של הסוכנות לטפל בעלייה של לא־יהודים.
דומה גם, שמעולם לא פקפק איש בזכותם הטבעית של יהודים לקיים בארצם מסגרות קהילתיות, שבהן יוכלו לפתח ולשמר את תרבותם ואת אורחות־חייהם בלא התחככות עם בני לאומים אחרים.
יוזמות לשינוי החקיקה בעקבות הפסיקה
לאחר שניתן פסק-הדין, הוגשה הצעת חוק של חבר הכנסת הרב חיים דרוקמן שנועדה לעגן מנגנון חוקי להקצאת קרקעות להתיישבות המדגיש את הערכיות בהתיישבות יהודית.
הממשלה החליטה לתמוך בהצעה, והדבר עורר סערה.
השר לשעבר בני בגין יצא, לאחר שלוש שנים שלא התבטא בפומבי, בגינוי חריף ואמר כי צר לו שהגענו "למצב שבו צריך לומר את המובן מאליו, שערבי, לא רק גופו אלא גם כבודו אינם הפקר.
וערבים כקיבוץ, לא רק גופם אלא גם כבודם אינם הפקר".
ב-2007 שוב הוצע תיקון לחוק מקרקעי ישראל, שעבר בקריאה טרומית בלבד.
העניין נכלל גם בחוק הלאום.
בבג"ץ 680/88 מאיר שניצר ואחרים נגד הצנזור הצבאי הראשי שנידון בבית המשפט העליון בשבתו כבית המשפט הגבוה לצדק בפני השופטים אהרן ברק, יעקב מלץ ושולמית ולנשטיין עמד לראשונה לביקורת שיפוטית היקף סמכותו של הצנזור הצבאי הראשי.
בפסיקת השופטים, שניתנה פה-אחד ב-10 בינואר 1989, נקבע הכלל שאין הצנזור הצבאי הראשי מוסמך לפסול ידיעה, אלא אם כן נראה, אובייקטיבית, כי יש בפרסום משום ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, שלום הציבור או הסדר ציבורי.
השופטים קבעו כי החלטתו של הצנזור הצבאי הראשי, תא"ל יצחק שני, לפסול כתבה במקומון "העיר" המותחת ביקורת על תפקודו של ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, תוך ציון שהדבר בא לרגל חילופים קרובים בראשות הארגון, אינה עומדת במבחן זה.
העיתונאי אלוף בן מעיתון "העיר" הכין כתבה המותחת ביקורת על תפקודו של ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, נחום אדמוני, תוך ציון שהדבר בא לרגל חילופים קרובים בראשות הארגון.
בהתאם לתקנות ההגנה (שעת חירום), 1945, הוגשה הכתבה לאישורה של הצנזורה הצבאית.
הצנזור הצבאי הראשי, תא"ל יצחק שני, אסר ב-3 באוגוסט 1988 את פרסום הכתבה משום שלדעתו בפרסום זה יהיה כדי לפגוע בביטחון המדינה.
ב-11 באוגוסט הגיש עורך העיתון לצנזור נוסח שונה של הכתבה אך גם הוא נפסל משום שלדעת הצנזור היה בו כדי לפגוע ביטחון המדינה.
הצנזור פנה לעיתון בבקשה כי יגישו את הכתבה מחדש, וזו הוגשה לו ב-14 באוגוסט, תוך אזכור אנשים בשמותיהם המפורשים.
ב-15 באוגוסט פסל הצנזור גם את הגרסה הזאת.
ב-23 באוגוסט הוגשה הכתבה בנוסחה האחרון לצנזור.
זה אישר את הכתבה לפרסום, למעט שלושים ושניים קטעים, אשר נפסלו לפרסום, העוסקים בנושאים הבאים:
תיאור ראש המוסד, מאחר שלדעת הצנזור הוא היה עלול להביא לזיהויו של ראש המוסד ובכך לסכן את ביטחונו.
(בעת ההיא זהותו של ראש מוסד המכהן הייתה בגדר סוד)
ביקורות על אודות תפקודו של ראש המוסד, מאחר שלדעת הצנזור הייתה בביקורת כדי לפגוע ביכולת התפקוד של המוסד בכל דרגיו, בתחום הביטחוני-מדיני.
עיתוי החילופין בתפקיד ראש המוסד, תוך הדגשת החשיבות הציבורית שבתפקידיו של ראש המוסד, מאחר שלדעת הצנזור פרסום זה עלול היה למקד את תשומת הלב אל ראש המוסד, דבר המהווה סכנה ממשית לביטחונו.
עיתון "העיר" הסכים שמוצדקת החלטת הצנזור להסיר מהכתבה את הקטעים שעלולים להביא לזיהויו של ראש המוסד, אך טען כי בפרסום הקטעים העוסקים בביקורות על אודות תפקודו של ראש המוסד ובעיתוי החלפתו אין ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, המצדיקה הגבלות על חופש הביטוי, ולכן הפסילה אינה סבירה.
אי לכך החליט עורך "העיר" מאיר שניצר על הגשת עתירה לבג"ץ.
בפסיקתו של השופט אהרן ברק, אליו הצטרפו השופטים יעקב מלץ ושלומית וולנשטיין, הועלו ארבע שאלות שיש לבדוק אותן בעתירה זאת:
באילו נסיבות של פגיעה בהגנת המדינה, שלומו של הציבור או הסדר הציבורי, רשאי הצנזור הצבאי לאסור פרסומים בעיתונות
מה הן המגבלות המוטלות על שיקול דעתו של הצנזור הצבאי
מהו היקף הביקורת השיפוטית על החלטתו של הצנזור הצבאי
האם החלטת הצנזור במקרה זה עומדת במבחנים הראויים והאם יש מקום להתערבות בג"ץ בהחלטתו
את תקנות ההגנה (שעת חירום), 1945, שפרסם המנדט הבריטי, ושמהן שואבת הצנזורה הצבאית את כוחה יש לפרש על רקע ערכיה של מדינת ישראל כמדינה דמוקרטית.
בפירושן יש לאזן בין ביטחון המדינה והסדר הציבורי מזה לבין חופש הביטוי מזה.
איזון זה משמעותו, כי ניתן להגביל את חופש הביטוי, כאמצעי אחרון, רק מקום שקיימת ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה ובסדר הציבורי.
המגבלות המוטלות על שיקול הדעת של הצנזור הצבאי
שיקול דעתו של הצנזור הצבאי, הגם שהוא הוא סובייקטיבי על-פי תקנות ההגנה, חייב לקיים, כמו כל שיקול דעת אחר, את הדרישות הבאות:
מחשבתו הסובייקטיבית של הצנזור חייבת להיות מכוונת להגשמת אמות המידה האובייקטיביות, אשר קובעות את התנאים להפעלת הסמכות
הבחירה בין האופציות החוקיות השונות העומדות בפני הצנזור צריכה להיעשות בתום לב, ללא שרירות, מתוך שקילת השיקולים הרלוונטיים בלבד ומתוך סבירות
ההכרעה בין האפשרויות השונות צריכה לבסס עצמה על הערכות סבירות ועל עובדות, שנקבעו על יסוד ממצאים משכנעים, מהימנים, שאינם מותירים מקום לספקות, ועל הערכות סבירות
אין כל ייחוד בשיקולי הביטחון, לעניין ההתערבות השיפוטית.
גם שיקולי ביטחון חייבים להיות מופעלים על-פי החוק ועקרון הפרדת הרשויות מחייב את בית המשפט לפקח על חוקיות החלטותיהם של אנשי המינהל.
אין גופים החסינים מביקורת שיפוטית, מפני שחסינות שכזו עלולה להוליד מצב של אי קיום החוק.
בקיום ביקורת שיפוטית על החלטת הצנזור הצבאי אין בית המשפט שם עצמו כצנזור-על אלא בא לבדוק את חוקיות שיקול הדעת הביטחוני, לרבות סבירותו של שיקול-דעת זה.
בית המשפט לא השתכנע מטיעוניו של הצנזור הצבאי הראשי לפיהם בפרסום ביקורות על אודות תפקודו של ראש המוסד ועיתוי החלפתו יש ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, המצדיקה הגבלות על חופש הביטוי, ולכן קיבל את העתירה.
בפסק דינו הורה בג"ץ על בטלות ההסדר הידוע בשם "הסדר הכבילה".
מעסיק המעוניין להעסיק בישראל עובד שאינו אזרח המדינה, צריך לקבל לשם כך היתר מהמדינה.
על פי הסדר הכבילה, עובדים אשר מגיעים לישראל בכפוף להיתר זה, מורשים לעבוד רק אצל אותו מעסיק אשר על שמו רשום ההיתר.
בשל כך מוטבע שמו של המעסיק בדרכון של העובד, והוא אינו יכול לשמור על מעמדו החוקי מבלי לעבוד אצל אותו המעביד, וכן אינו רשאי לעבוד בעבודה נוספת.
עובד זר, אשר עוזב את מקום עבודתו, נדרש לצאת מישראל באופן מיידי.
המעסיק מצידו מתחייב בפני המדינה שכאשר העובד הזר יחדל מלעבוד עבורו, הוא ידאג לעזיבתו בפועל את גבולות המדינה.
מראשית המאה ה-21 הובאו לישראל, לרוב על פי החלטות ממשלה, עשרות אלפי עובדים זרים, כאשר הלכה למעשה, מאות רבות מהם נאלצו לעזוב את מקומות עבודתם, לרוב מסיבות של קיפוח זכויות הנובעות מחוקי המגן, פיטורים, ובתחום העבודה הסיעודית – מותו של המעסיק.
מרבית העובדים הזרים, השקיעו ושילמו, עוד בארצם, כסף רב עבור זכות ההגעה לעבודה בישראל.
בחודש פברואר 2002 ניתנה החלטת ממשלה מספר 1458, אשר אישרה הבאתם של 6,000 עובדים זרים לישראל לצורך העסקתם בחקלאות בהתאם להסדר הכבילה, לאחר שבמשך זמן רב ניסתה הממשלה להקטין את מספר העובדים הזרים במסגרת מדיניות "שמיים סגורים".
העותרים פנו לבג"ץ כנגד הסדר הכבילה.
בקשתם לצו ביניים נגד הפעלת הסדר הכבילה נדחתה על ידי השופט ריבלין.
שלילת זכויות: הנוהל שכובל את העובד למעסיקו, שולל את הזכויות הבסיסיות של העובד, הזכות לחירות, הזכות לחופש העיסוק, כמו גם זכויות אשר מוקנות לעובד מכוחם של חוקי המגן.
העובד הופך להיות רכוש של המעסיק, כבודו הבסיסי להיות אדם חופשי נפגע.
הגדלת כוחו של המעסיק: הסדר הכבילה, גורם לתופעות חמורות, דוגמת לקיחת דרכונים מעובדים, כליאת עובדים, העדר תשלום שכר מלא או חלקי, זכותו הבסיסית של העובד להשתחרר מחוזה העסקתו נפגעת, ובכך נפגע חופש העיסוק המשולב בחופש החוזים, וכוח המיקוח הכלכלי של העובד.
חריגה מסמכות: שר הפנים, בהתקינו את נוהל הכבילה, חרג מסמכותו, אשר נקבעה בסעיף 6 לחוק הכניסה לישראל, שכן, על מנת לתקן תקנה שפגיעתה כל כך חמורה בזכויות היסוד, נדרש סעיף חוק מפורש, ולא כללי כפי שנחקק בחוק הכניסה לישראל.
פגיעות נוספות בעובד: פעמים רבות, מועבר העובד על ידי המעסיק ממקום למקום, ולעיתים המקום אליו מועבר העובד, אינו שייך למעסיק שעל האשרה, כך שהעובד הופך להיות מפר חוק, מבלי ידיעתו.
זכות העובד לביטוח רפואי נפגעת כאשר העובד מפסיק את עבודתו, ובמיוחד זכות הגישה לערכאות נפגעת, שכן עובד שיפנה לבית הדין לעבודה, סביר כי יפוטר מיד.
הפתרון שהציעו העותרים, הוא מבנה העסקה ענפי, שיתבצע על ידי כך שהעובד יקבל היתר לעסוק בעבודה בענף מסוים, הפיקוח של המדינה יהיה על ידי הקמת מרשם אשר בו ידווח העובד על מקום העסקתו.
על ידי מבנה שכזה תהיה תחרות הוגנת של תנאי שכר לעובד, ישמרו זכויותיו הסוציאליות.
מאידך תהיה למדינה שליטה על מקום הימצאו של העובד.
המצב הקיים הוא סביר ואין צורך להתערב בו.
למדינה יש צורך וחובה להתמודד עם הגירה לא חוקית, על ידי פיקוח על מקום הימצאם של העובדים הזרים, וכל זה לאור המצב בו עובדים זרים אשר הגיעו ארצה באופן זמני, נשארו לגור ולעבוד לתקופות ארוכות.
להכנסת עובדים זרים למשק העבודה בארץ יש יתרונות מחד, דוגמת יכולת כלכלית זמינה למעסיקים לגייס עובדים, אך מאידך, בטווח הארוך יכולה ליצור שינויים במבנה התעסוקה והשכר, כמו גם תלות של המעסיקים לכוח אדם זול, ולכך שהעובדים הזרים יתפסו מקומות עבודה של ישראלים, ולבעיות חברתיות נוספות.
בחודש נובמבר 2002 הוציא משרד הפנים נוהל חדש המסדיר את המעבר בין מעסיקים שונים, הנוהל תורגם לשפות שונות, והופץ בין העוברים הזרים, ולכן הטענה בדבר אי יכולת לעבור בין מעסיקים אינה רלוונטית.
גם אם יסתבר שנוהל המעבר בין מעסיקים פוגע בזכויות יסוד, הנוהל עומד בכללים שמציב משפט חוקתי, מכיוון שהוצא על פי חוק הכניסה לישראל.
לגבי הסמכות, לשר הפנים סמכות מלאה להתקין תקנות על פי חוק הכניסה לישראל, ושכן אין לקבל את הפרשנות המצומצמת כפי שטוענים העותרים.
השופט אדמונד לוי אשר כתב את עיקר פסק הדין, ציין כי הדיון וההחלטה אשר נתן בסופו, אינו מתקיים בחלל ריק.
תוך שהוא נותן משקל של ממש למעמד המיוחד של העובדים הזרים בישראל, בהיותם קבוצת אוכלוסייה זמנית, ענייה ובלתי מאורגנת.
השופט לוי מדגיש את פערי הכוחות העצומים שבין העובר הזר, למדינה אשר אליה הגיע לצור את פת לחמו.
השופט לוי, מעלה על נס את ערך כבוד האדם, תוך ההכרה בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו, כערך מכונן במשפט החוקתי הישראלי.
הסדר הכבילה, מחבר בין פעולת ההתפטרות, כזכות יסוד של העובד, לבין עיצום ועונש מיידי מאת המדינה.
זכות האדם לקבל על עצמו עבודה מרצון חופשי, מעוגנת אף במשפט הבין-לאומי, המשנה לנשיא, השופט מישאל חשין, הסכים עם השופט אדמונד לוי, ואף נקט בלשונו החדה, והשנונה, ביקורת חריפה כנגד המדינה על השימוש שנעשה בהסדר הכבילה.
תוך שהוא חוזר ומצביע על כך בהסדר אינו ראוי, הפוגע בכבוד האדם, בצלם האנוש שבאדם, תוך שהוא קובע את המשפט האלמותי: "אדם זכאי לחיות חיים הראויים לחיים".
הנשיא, השופט אהרן ברק, הסכים ללא עוררין, לפסק דינו של השופט אדמונד לוי, ולחוות דעתו של השופט מישאל חשין.
בג"ץ חייב את המדינה להשלים ולגבש הסדר חדש בתוך שישה חודשים ממתן פסק דינו זה.
בג"ץ לא נעתר לסעד הנוסף לו עתרו העותרים, ולפיו יש להורות למדינה לקיים הסדר של כבילה לפי ענף העסקה.
בג"ץ נימק את סירובו למתן סעד זה, בכך שבית המשפט אינו קובע את תוכנית הפעולה של הרשות המבצעת, ותפקידו הוא לקבוע האם תוכנית פעולה שכזאת היא חוקית כמו גם מידתית.
המדינה לא מילאה אחר החלטת בג"ץ, במרץ 2007, פרסמו עמותת קו לעובד, יחד עם המוקד לסיוע לעובדים זרים, דוח מסכם, ובו הן מפרטות את אשר נעשה בעקבות פסק הדין.
באוגוסט 2008, כשנתיים וחצי לאחר שניתן פסק-הדין בעניין הסדר הכבילה, פנו ארגוני זכויות אדם לבית-המשפט העליון בנושא, בבקשה שיקבע שהמדינה מבזה את בית-המשפט בכך שהיא מפרה את הוראות פסק-הדין.
בנובמבר אותה השנה, כתב השופט לוי כי המדינה בזתה את פסק הדין של בג"ץ בכך שלא טרחה לבטל את הכבילה.
עוד קובע החוק שבאשרה וברישיון הישיבה של העובד הזר יצוין תחום העיסוק של מקבל הרישיון.
בהתאם לחוק החדש, משרד הפנים יכול לבטל את אשרת השהיה של עובד שלא יועסק מעל 90 יום בתחום העיסוק, אחרי שניתנה לעובד הזדמנות להשמיע את טענותיו.
בג"ץ 6055/95 שגיא צמח נ' שר הביטחון ואחרים הוא פסק דין שנתן בית המשפט העליון בשנת 1999, ובו נקבע כי הוראה בסעיף 237א לחוק השיפוט הצבאי, שהתירה מעצר של חייל למשך 96 שעות בטרם הבאתו בפני שופט, פוגעת בזכות לחירות המעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, ועל כן בטלה.
פסק הדין ניתן בהרכב של 11 שופטים.
את דעת הרוב כתב יצחק זמיר, אליו הצטרפו תשעה שופטים נוספים, והשופט יעקב קדמי היה במיעוט.
היה זה פסק הדין הראשון שבו נפסל חוק בשל פגיעה בזכות המעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, והשני שבו נפסל חוק בעידן המהפכה החוקתית (בבג"ץ לשכת מנהלי השקעות שקדם לו, נפסלו הוראות חוק שלא עמדו בפסקת ההגבלה שבחוק יסוד: חופש העיסוק).
כשנחקק חוק השיפוט הצבאי ב-1955, לא הייתה בו הבחנה בין שוטר צבאי לבין קצין שיפוט לעניין סמכות המעצר, והוא קבע כי שניהם רשאים לעצור חייל למשך 96 שעות, וכי קצין בדרגת סגן-אלוף יכול להאריך את משך המעצר ל-15 ימים, ואחר כך בעשרה ימים נוספים.
כן רשאי היה קצין זה להאריך את המעצר בתקופות נוספות, באישור של פרקליט צבאי, ובלבד שתקופת המעצר הכוללת לא תעלה על חודשיים.
ב-1982 תוקן חוק השיפוט הצבאי, ונוסף בו סעיף 237א שהבחין בין שוטר צבאי לבין קצין שיפוט.
לגבי שוטר צבאי נקבע כי תקופת המעצר המרבית תעמוד על 35 ימים (96 שעות בידי השוטר הצבאי, הארכה ל-15 ימים בידי סגן-אלוף, והארכות נוספות בידי פרקליט צבאי), ולגבי קצין שיפוט נקבעה תקופת המעצר המרבית על 15 ימים (7 ימים בידי קצין השיפוט ו-8 ימים נוספים באישור פרקליט צבאי).
ההבחנה נוצרה משום שמעצר בידי שוטר צבאי נעשה בדרך כלל בשל עבירה פלילית במהותה, בעוד שמעצר בידי קצין שיפוט נעשה בדרך כלל בשל עבירת משמעת.
בשנת 1993 שוב תוקן חוק השיפוט הצבאי, ותקופות המעצר המרביות קוצרו בשנית.
לגבי שוטר צבאי נקבע כי תקופת המעצר המרבית תהיה 25 ימים (10 ימים בידי השוטר הצבאי, והיתר באישור פרקליט צבאי) ולגבי קצין שיפוט נקבע כי תקופת המעצר המרבית תעמוד על שבעה ימים, ולא ניתן יהיה להאריכה מעבר לכך.
מועד תחילתו של התיקון נקבע ל-1998, ובינתיים תוקן החוק פעם נוספת, ונקבע בו כי במקום תקופה של ארבעה ימים תעמוד התקופה על 96 שעות.
זאת, כדי למנוע קשיים פרשניים ואי בהירויות באשר לחישוב משכה המדויק של תקופת המעצר, בהתחשב בהגדרה "יום" שבחוק הפרשנות.
ב-26 בספטמבר 1995 נעצר חייל בשם שגיא צמח בידי שוטר צבאי, בחשד לעריקה, ונעצר לחמישה ימים.
צמח עתר באמצעות עו"ד אריה אבריאל לבג"ץ בטענה שההוראות שאפשרו את מעצרו אינן עולות בקנה אחד עם הזכות לחירות המוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
הדיון בעתירה ראשונה זו אוחד עם עתירה נוספת באותו הנושא שהוגשה באמצעות האגודה לזכויות האזרח על ידי חמישה סניגורים צבאיים (והאגודה עצמה כעותרת שישית).
בתוך כך, הובא צמח בפני שופט צבאי ביום החמישי למעצרו, מעצרו הוארך, ובהמשך הורשע ונדון לחודשיים וחצי מאסר.
כאשר דן בית המשפט העליון בעתירה, כבר שוחרר צמח מהמאסר, ולמעשה, כאשר ניתן פסק הדין, ב-14 באוקטובר 1999, לא היה עוד חייל.
הסוגיה הראשונה לה נדרש בית המשפט העליון היא הפיכתה של העתירה לתאורטית, שכן עם הארכת מעצרו של צמח בידי שופט (לא כל שכן לאחר שנגזר דינו, לאחר ששוחרר ממאסר ולאחר שהשתחרר מצה"ל), לא עמדה עוד על הפרק שאלת מעצרו הראשוני.
ככלל, יכול היה בית המשפט העליון לדחות את העתירה בנימוק זה, בהיותו עילת סף מקובלת.
עם זאת, החליט בית המשפט לדון בעתירה, מאחר שמדובר בשאלה שיכולה לעלות לעיתים קרובות, אך מטבעה אורח חייה קצר - היא הופכת לתאורטית ברגע שבו החייל משתחרר ממעצר או שמעצרו מוארך בידי שופט.
לכן, אם הייתה נדחית העתירה מהטעם שהיא תאורטית, לא ניתן היה לעולם לדון בסוגיה, אותה הגדיר בית המשפט כ"נוגעת לעקרונות היסוד של שלטון החוק", ומעצרי החיילים היו הופכים לחסינים מפני ביקורת שיפוטית.
שאלות שבית המשפט החליט לא להידרש להן
אחת מדרישותיהם של העותרים הייתה להורות על בטלותו של סעיף 234(א) לחוק השיפוט הצבאי, שאפשר לקצין שיפוט להורות על מעצרו של חייל לתקופה של שבעה ימים, אם נחשד או נאשם בעבירה.
בית המשפט קבע כי טיעוניהם של הצדדים לא היו מקיפים ויסודיים דיים כדי לבסס החלטה, וכן כי אף שהיה מוכן לדון בשאלה תאורטית שנכרכה בשאלה מעשית, בכל הנוגע למעצרם של חיילים בידי שוטרים צבאיים, אין בכוונתו לדון בשאלת המעצר בידי קציני השיפוט, שעלתה אגב אורחא.
סוגיה נוספת, שעלתה בעתירתם של הסניגורים הצבאיים והאגודה לזכויות האזרח, נוגעת לעילות המעצר.
העותרים ביקשו מבית המשפט שיכריע האם ניתן להחזיק חייל במעצר גם אם צורכי החקירה, שיבוש הליכי החקירה או החשש מפני הימלטות מן הדין אינם מחייבים את מעצרו.
זאת, בשל הפרקטיקה הנוהגת במערכת המשפט הצבאית, של מעצר הרתעתי.
גם בסוגיה זו בחר בית המשפט לא להכריע, וקבע שראשית על בית משפט צבאי לדון בה כאשר יעלה בפניו מקרה קונקרטי.
שאלה עקרונית נוספת שעמדה בפני בית המשפט היא האם ניתן לטעון שחוק שצמצם פגיעה בזכויות יסוד ביחס למצב שהיה קבוע בו בעבר הוא בלתי חוקתי.
זאת, משום שלמעשה תוקן סעיף 237א לאורך השנים באופן שהפחית את משך הזמן שבו רשאי שוטר צבאי להורות על מעצר חייל.
בית המשפט קבע כי העובדה שהחוק מיטיב את המצב, היא שיקול שיש לשקול בין כלל השיקולים ששוקל בית המשפט, אך אין בו כדי למנוע ביקורת חוקתית על החוק.
פסקת ההגבלה שבסעיף 9 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו
ככלל, נבחנות פגיעות בזכויות היסוד המוגנות בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו לאור פסקת ההגבלה שבסעיף 8 לחוק היסוד, הקובעת כי "אין פוגעים בזכויות שלפי חוק-יסוד זה אלא בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש או לפי חוק כאמור מכוח הסמכה מפורשת בו".
מאחר שהסוגיה שעמדה על הפרק עסקה במעצר חיילים, נבחנה חוקתיותו של סעיף 237א לפי פסקת ההגבלה שבסעיף 9 לחוק היסוד.
בפסק הדין נקבע כי אף שלשונו של סעיף 9 אינה מחייבת כי הפגיעה תהיה בחוק "ההולם את ערכיה של מדינת ישראל" וש"נועד לתכלית ראויה", כפי שמחייבת פסקת ההגבלה שבסעיף 8, הרי שפרשנות תכליתית של הסעיף מחייבת גם עמידה בתנאים אלה, שאינם כתובים בו.
ראשית, בחן בית המשפט, בהתאם לקביעתו לעיל, האם חוק המאפשר מעצר חיילים הולם את ערכיה של מדינת ישראל ותכליתו ראויה.
בשאלה זו פסק בית המשפט בחיוב, וציין כי מעצר חשודים הוא אמצעי מוכר ומקובל לשם הגנה על שלום הציבור, אף שהדגיש כי "מעצר בידי רשות מינהלית, כגון שוטר, הוא הצורה הקשה ביותר של פגיעה בחירות האישית.
מעצר כזה, להבדיל ממאסר, אינו מוטל על ידי בית-המשפט, לאחר הליך שיפוטי, כעונש על ביצוע עבירה.
הוא מוטל על ידי רשות מינהלית על אדם שהוא עדיין בחזקת חף מפשע, על יסוד חשד בלבד".
משכך, נותר לבית המשפט לקבוע האם הפגיעה בחירות הפרט באמצעות מעצר בידי שופט צבאי למשך 96 שעות, לשם הגנה על שלום הציבור היא במידה ש"אינה עולה על הנדרש ממהותו ומאופיו של השירות".
העותרים טענו כי מעצר ל-96 שעות הוא פגיעה העולה על הנדרש, וכי יש להסתפק בתקופה של 48 שעות, כפי שהיה מקובל באותה העת לגבי מעצר אזרחים בידי שוטרים, שכן מהותו ואופיו של השירות אינם מצדיקים מעצר ממושך יותר.
בעת ההליכים המשפטיים נחקק חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים), שבו קוצרה תקופת המעצר בידי שוטר אזרחי ל-24 שעות.
העותרים מן הסניגוריה הצבאית תיקנו את עתירתם עקב כך, ודרשו להורות על קיצור תקופת המעצר בחוק השיפוט הצבאי לתקופה זהה.
במהלך הדיונים פנו השופטים לנציגי המדינה בבקשה לשקול את תיקון החוק ביוזמתו כך שתקופת המעצר המרבית לא תעלה על 48 שעות.
לאחר שקיימו התייעצויות בצה"ל ובפרקליטות המדינה, הודיעו נציגי המדינה כי צה"ל לא יהיה ערוך לתיקון כזה לפני שנת 2000, וכי תיקון מוקדם יותר יצריך הקצאת משאבים רבים, אם כי צה"ל יפעל ביוזמתו לצמצום של תקופת המעצר, ככל שניתן יהיה.
בסופו של דבר פסק בית המשפט כי מעצר בידי שוטר צבאי ל-96 שעות, כפי שמתיר חוק השיפוט הצבאי, הוא פגיעה במידה העולה על הנדרש ממהותו ומאופיו של השירות.
השופט זמיר העיר כי למעשה אף המדינה עצמה ציינה כי היא מעוניינת בקיצור תקופת המעצר, ולמעשה תלוי הדבר רק בהקצאת משאבים.
כדי לא ליצור ואקום, קבע בית המשפט כי ההוראה בדבר בטלותו של הסעיף תיכנס לתוקפה שישה חודשים לאחר מתן פסק הדין, כדי להותיר די זמן לתיקונו.
בפסק הדין לא נקבע איזו תקופה תהיה מידתית, אך זמיר העיר כי "לכאורה, אם המחוקק יקבע תקופת מעצר של 48 שעות, היא התקופה הנראית למשיבים כתקופה ראויה, יש יסוד לטענה כי במצב הקיים כיום תקופה זאת לא תחרוג ממיתחם המידתיות".
דעת המיעוט של השופט קדמי
השופט היחיד שפסק כי יש לדחות את העתירות היה יעקב קדמי, שחלק על זמיר כמעט בכל אחת מהסוגיות שעמדו על הפרק.
ראשית, סבר כי די היה בהיותה של העתירה תאורטית כדי לדחות אותה על הסף.
שנית, טען כי אל לו לבית המשפט להשתמש בסמכותו הקיצונית להורות על בטלותו של חוק כאשר מתעוררת סוגיה תאורטית ואין עומד בפניו מקרה קונקרטי.
שלישית, טען כי בהיותו של החוק חוק מיטיב, חזקה עליו שהמחוקק בחן את הסוגיה וסבר שהחוק חוקתי, מה גם שלשיטתו פסילת חוקים מיטיבים תיצור תמריץ שלילי לתיקונם של חוקים ישנים בעייתיים.
רביעית, ציין כי הואיל ושלטונות הצבא הודיעו כי בכוונתם לתקן את החוק ביוזמתם, אין כל צורך בהתערבות שיפוטית, אף אם הדבר ייקח עוד מספר שנים.
לבסוף, העיר כי אין לפסול על הסף את השיקול הכלכלי שהעלה הצבא.
ב-28 במרץ אותה שנה אישרה הכנסת את החוק.
בג"ץ קרסיק או הלכת קרסיק הוא כינוי לפסיקה של בית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ) שעסקה בדיני מקרקעין.
בהחלטה נקבע פה אחד בהרכב של תשעה שופטים כי "אם המטרה הציבורית אשר שימשה בסיס להפקעת מקרקעין לפי פקודת הקרקעות (רכישה לצורכי ציבור) ...
חדלה להתקיים, ההפקעה מתבטלת וככלל (בכפוף לחריגים שונים) יש להחזיר את המקרקעין לבעלים שממנו הופקעו, ולחלופין במקרים מתאימים לשלם את ערכה עקב מיצוי מטרת ההפקעה".
העתירה נסובה סביב קרקע ליד גבעת אולגה בשטח של 137 דונם שנרכשה על ידי אנשים פרטיים בשנות ה-40 של המאה ה-20. הקרקע הופקעה בשנות ה-50 של המאה ה-20 לצורך מטווח ושטחי אימונים של צה"ל ובמשך השנים הבעלים, ביניהם אהרן חטר-ישי, סירבו לקבל פיצוי עבור הקרקע המופקעת.
בשנת 1993 מינהל מקרקעי ישראל הציע לצה"ל להעביר את המטווח למקום אחר וקידם פרויקט בנייה על הקרקעות.
בעקבות זאת בעלי הקרקע פנו למדינה בדרישה לקבל את הקרקע חזרה.
בעתירה החליטו השופטים פה אחד באופן עקרוני שקרקע שאינה משמשת עוד את הייעוד לשמה הופקעה תושב לבעליה.
הליכים לאחר פסק הדין המקורי
לאחר קבלת ההחלטה העקרונית נתבקשו הצדדים לעתירה להביע את עמדתם בשאלה של תחולת ההחלטה האם ועד כמה תהיה רטרואקטיבית.
אולם בסופו של דבר החליטו השופטים להשאיר את ההכרעה בעניין בידי הכנסת.
תהליכי החקיקה התמשכו במשך שנים רבות ובסופו של דבר הסתיימו בפברואר 2010. על פי החוק החדש, הלכת קרסיק מוחלת רק על קרקעות שהופקעו משנת 1985. בנוסף, הותיר החוק לשר האוצר להודיע עם תום מטרות ההפקעה הראשונית על מטרת הפקעה אחרת.
העותרים בפרשת קרסיק זכו בשיעור הוצאות משפט יוצא דופן בגלל "התמשכות ההליכים ובהתחשב בתרומתן הרבה של העתירות ...
(ו)העובדה שעמדתם המשפטית העקרונית של העותרים באשר למגבלות המוטלות על הרשות בנוגע לשימוש במקרקעין שהופקעו על ידה נתקבלה".
עורכי דין בתחום ההפקעות כינו את פסיקת בג"ץ בפרשה, "רעידת אדמה".
השופטת דורית ביניש אמרה ש"הלכת קרסיק מהווה, אפוא, ציון דרך חשוב במשפט הישראלי והיא נותנת ביטוי מובהק לשינוי המהותי שהתרחש בדיני ההפקעות במשפטנו בעקבות חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
זאת, כחלק מהשינוי הרחב יותר בנקודת האיזון בין זכויות הפרט לבין אינטרס הכלל, שהתרחש בעקבות חקיקתם של שני חוקי היסוד בנוגע לזכויות האדם בשנת 1992".
בג"ץ קלפים פתוחים הוא פסק דין שנתן בג"ץ ב-21 בספטמבר 1997, ובו התקבלה עתירתם של אגודת הלהט"ב, ארגון קל"ף (קהילה לסבית פמיניסטית) והאגודה לזכויות האזרח בישראל נגד שר החינוך, התרבות והספורט, הטלוויזיה החינוכית הישראלית והרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
העותרים ביקשו לבטל את האיסור שהטיל שר החינוך זבולון המר על שידור פרק של התוכנית "קלפים פתוחים" שעסק בנוער להט"ב ובזהות מינית.
בפסק הדין קבע בג"ץ פה אחד שיש להתיר את שידור התוכנית כפי שתוכנן במקור, בערוץ בו תוכנן השידור, ללא התניה של השידור בשינויים וסייגים כפי שדרשו המשיבים.
"קלפים פתוחים" הייתה תוכנית אירוח מבית היוצר של הטלוויזיה החינוכית בהנחיית נתיב רובינזון, ששודרה בשנת 1997 אחת לשבוע ובה כל פרק הוקדש לדיון בנושאים שונים המעסיקים בני נוער.
בין היתר עסקה התוכנית בתופעות חברתיות שנויות במחלוקת, כגון חזרה בתשובה, שימוש בסמים, אלכוהוליזם, יחסי מין, כתות וכדומה.
התוכניות הוקלטו בהשתתפות קהל צופים של בני נוער, הן נועדו לבני נוער והן שודרו בשעות צפייה המתאימות לבני נוער.
באחת התוכניות, שעסקה בזהות מינית, התארחו שני צעירים הומואים, צעיר ביסקסואל וצעירה לסבית וכן אם לבן הומו.
המשתתפים, כולם שלמים עם נטייתם המינית, סיפרו את סיפורם האישי ודנו בסוגיות שונות הקשורות ללהט"ב כגון יחס החברה, יציאה מהארון, יחסיהם עם משפחותיהם והסביבה, קשיים, השקפת עולמם וכדומה.
המשתתפים ענו לשאלות הקהל ובאולפן התקיים דיון בסוגיה.
לאחר צילום התוכנית ועריכתה נקבע לה מועד לשידור בערוץ 2. על אופי התוכנית כתב בג"ץ:
לחבר הכנסת חנן פורת (מפד"ל) נודע על התוכנית והוא פנה לשר החינוך, זבולון המר (מפד"ל), ודרש ממנו למנוע את שידורה.
בעקבות הפנייה הורה השר המר על קיום בדיקה יסודית של התאמת התוכנית לשידור, והורה לעכב את שידורה בנימוק ששידור התוכנית בטלוויזיה החינוכית יתפרש כמתן לגיטימציה להומוסקסואליות.
בחוות הדעת שהוגשו לשר החינוך עם השלמת הבדיקה, נשלל שידור התוכנית כמות שהיא בטענה שהמסרים שמשגרת התוכנית לבני הנוער הצופים בתוכניות חינוכיות אינם מאוזנים.
השר אימץ את המלצת הוועדה.
לשיטתו, פסילתה של התוכנית מוגבלת לשידור בטלוויזיה החינוכית בלבד.
האגודה לזכויות האזרח (באמצעות עו"ד דן יקיר), אגודת הלהט"ב (באמצעות עו"ד דורי ספיבק) וארגון קל"ף (באמצעות עו"ד עירא הדר) הגישו עתירה נגד שר החינוך, הטלוויזיה החינוכית ורשות השידור בדרישה לשדר את התוכנית.
בעתירה נטען, כי פסילת התוכנית פוגעת בחופש הביטוי, מפלה הומואים ולסביות ומשדרת מסר שלילי כלפיהם.
לבג"ץ צורפה חוות דעת מומחים של פרופ' איריס לוין מבית הספר לחינוך באוניברסיטת ת"א, פרופ' גבריאל סלומון, דיקן בית הספר לחינוך באוניברסיטת חיפה, ד"ר עדיטל בן ארי מבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה וחנה לויטה, מנהלת בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית, שעמדו על החשיבות החינוכית הרבה, לדידם, שבשידור התוכנית.
חוות הדעת הללו הדגישו, בין היתר, את הנקודות הבאות:
הקהילה המדעית קבעה כי הומוסקסואליות אינה מחלת נפש או הפרעה נפשית, כי אם נטייה וזהות מינית, על כל המשתמע מכך מבחינה רגשית והתנהגותית.
העובדה שהצגת החוויה החד-מינית על ידי ארבעת המרואיינים אינה מלווה ב"רגשות אשם" אינה מעודדת "הפקרות מינית", והחשש להתנסות בעקבותיה הוא שולי.
הצגת הנושא על ידי המרואיינים אינה מחייבת "איזון", שהרי אין המדובר בהצגת השקפות עולם לבחירה, אלא בפתיחת אשנב להכרתה של תופעה ולהבהרתה.
שר החינוך טען בתשובתו לעתירה, שהתוכנית כפי שהיא מעודדת את הנוער להתנסות באורח-חיים הומוסקסואלי, ועל כן דרש השר "תוספת מאזנת" לתוכנית, שבה יציגו מומחים גם את ההיבטים הפחות נעימים של החוויה ההומו-לסבית, וטען שהמסגרת לשידור התוכנית אינה הטלוויזיה החינוכית אלא הטלוויזיה הכללית.
התשובה הסתמכה על חוות דעתם של עוזר שילד, רוחמה קציר ומיכאל גל.
בסקירתו את האקלים החברתי-משפטי כתב השופט יעקב קדמי כי נכון שיש הסוברים שהומוסקסואליות היא תופעה בלתי רצויה ואף מזיקה, אך עם זאת, אין בכך כדי להצדיק "התעלמות ועצימת עיניים בפני קיומה של התופעה"; וכי קשה לראות בהדחקת התופעה והפיכת הדיון בה ל"טאבו", אחד מן האמצעים האמורים:
עוד כתב השופט קדמי כי התעלמות ואיסור גורף ללא הנמקה, לא יעמדו כנגד הסקרנות, הפתיחות והרצון לדעת.
השופט הוסיף כי הכרת התופעה דרושה דווקא לאלה "המבקשים להצר את צעדיה".
בעתירה דנו השופטים אהרן ברק, דליה דורנר ויעקב קדמי.
את פסק הדין כתב השופט קדמי, והוא ניתן פה אחד.
בפסק הדין כתבו השופטים כי העידן הנוכחי מטפח את זכויות הפרט ונושא את דגל ההבנה, הסבלנות והסובלנות כלפי מיעוטים וחריגים, לרבות קהילת הלהט"ב.
עוד נקבע, כי התוכנית אינה "בלתי מאוזנת" או "אנטי חינוכית", כפי שטען שר החינוך, שכן היא נועדה להכרת התופעה באמצעות מפגש עם צעירים הומו-לסביים, וכי חינוך אין פירושו חינוך מודרך מטעם, אלא חינוך במשמעות הרחבה ברוח התקופה.
בהתייחסו לסוגיית שידור התוכנית במסגרת חינוכית, קבע בית המשפט:
על טענת שר החינוך כי התוכנית אינה מאוזנת, קבע בית המשפט:
בג"ץ הורה לשר החינוך להסיר את התנגדותו לשידור התוכנית וקבע כי אין טעם ואין מקום לברר את הטענות האחרות שהוצגו מטעם העותרות כנגד הסמכות למנוע את השידור.
עוד קבע בג"ץ כי הוספת תוכנית "משלימה" נתונה לשיקול דעתם של הגורמים המופקדים על התוכנית, ואינה מהווה תנאי לשידורה.
בג"ץ 11437/05 קו לעובד ואחרים נגד משרד הפנים ואחרים, שניתן בשנת 2011 ומוכר כ"בג"ץ נוהל עובדת זרה", הוא החלטה בעתירה שהוגשה על ידי עמותות לקידום זכויות אדם, העוסקות, בין היתר, בהגנת מעמדם של עובדים זרים.
בג"ץ הורה לבטל את "נוהל טיפול בעובדת זרה בהריון ועובדת זרה אשר ילדה בישראל", (נוהל 5.3.0023 – נוהל עובדת זרה), בהיותו פוגע בזכויות החוקתיות של עובדת זרה להורות ולמשפחה, בציפיותיה הכלכליות, אינו מתיישב עם תפיסת משפט העבודה הישראלי ועומד בניגוד לאמנות בין-לאומיות.
נקבע כי הרשות המוסמכת רשאית לגבש נוהל חדש אשר יבטיח את קידום המדיניות הממשלתית בנושא זה, בלא פגיעה בלתי-סבירה ובלתי-מידתית בעובדת הזרה.
פסק דין זה הוא פסק דינה האחרון של השופטת אילה פרוקצ'יה בבית המשפט העליון.
החל משנות ה-90 גדל היקף הבאתם של זרים לישראל לעבודה חוקית בישראל.
עם הזמן, מספרם של העובדים הזרים העובדים בישראל ללא היתר גדל אף הוא.
עובדים ישראלים נאלצו להתחרות על מקומות עבודה עם עובדים זרים שעלות שכרם פחותה ובהתאם לכך חל גידול באבטלה ונוצר נטל על אוצר המדינה.
מעבר לזה, נוצרה פגיעה קשה בזכויות היסוד של העובדים הזרים, אשר נגרמה מצד חלק מן המעסיקים בהיעדר נורמות ברורות המסדירות את מעמדם של העובדים הזרים.
מעמדם של העובדים הזרים עוגן בחוק עובדים זרים, התשנ"א–1991, שנועד להסדיר את מערכת היחסים בינם לבין המעסיק, ולהבטיח את זכויותיהם הבסיסיות.
משנת 1996 התקבלו מספר החלטות בממשלה אשר נועדו להפחית את העסקת העובדים הזרים בישראל, בנוסף לכך ניסו להבטיח את יציאת העובדים את הארץ עם פקיעת היתר העבודה שניתן להם, בעזרת הידוק הפיקוח של הרשויות.
במסגרת מדיניות הידוק הפיקוח על מהגרי עבודה הוחלט למנוע את שהותם של עובדים זרים בישראל אם בן משפחה מדרגה ראשונה שלהם מצוי בישראל, כדי למנוע מצב בו העובדים הזרים משתקעים בישראל באמצעות ילדיהם.
"נוהל עובדת זרה" גובש בשנת 2009, לפיו, עובדת זרה אשר ילדה בישראל מחויבת לעזוב את ישראל עד 90 ימים מיום הלידה ואם האם מעוניינת לשוב לעבוד בישראל בהתאם לאשרת העבודה שלה, היא יכולה לשוב אולם אך ורק בגפה, ללא תינוקה.
חמישה ארגוני זכויות אדם, (קו לעובד, האגודה לזכויות האזרח בישראל, נעמת, המוקד לפליטים ולמהגרים ורופאים לזכויות אדם), הגישו עתירה נגד עיקריו של הנוהל ובקשתם הייתה לבטלו.
טענות העותרים היו שהנוהל פוגע פגיעה קשה בזכויותיה החוקתיות של העובדת הזרה למשפחה ולהורות.
זכויות אלה הן חלק מהגשמת עקרון האוטונומיה של הרצון הפרטי.
חוקיות הפגיעה צריכה להיבדק על פי פסקת ההגבלה שבחוק יסוד כבוד האדם וחירותו ואינה עומדת במכלול תנאיו – פגיעה לא מכוח חוק, ושאינה מידתית.
בנוסף, חיובה של העובדת הזרה לעזוב את עבודתה בארץ לאחר לידת תינוקה נוגד את התפיסה הבסיסית של דיני העבודה ובראשם חוק עבודת נשים, התשי"ד–1954 וחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, התשמ"ח–1988. כמו כן, נטען כי הפסקת העבודה של עובדת בהריון אסורה לפי המשפט הבין-לאומי.
על פי "האמנה בדבר איסור אפליה נגד נשים לצורותיה" ועל פי "אמנת ארגון העבודה הבין-לאומי בדבר שוויון הזדמנויות, ושוויון היחס לעובד ולעובדת: עובדים בעלי אחריות משפחתית".
תשובת המדינה הייתה שהנוהל הוא אחד הביטויים להגשמת המדיניות הממשלתית להידוק הפיקוח על מהגרי עבודה.
המדינה טענה כי אין לעובד הזר זכות לצפייה לשהות בישראל למשך מלוא התקופה המקסימלית שנקבעה בחוק הכניסה לישראל, (63 חודשים).
אין לאדם זכות קנויה להיכנס לישראל ולשבת בה.
בנוסף, ציינה כי זכותו של העובד הזר להורות ולמשפחה אינה גורעת מהיקף שיקול-הדעת המוקנה למדינה באשר להגבלת כניסתם ושהייתם של זרים בשטחה.
הנוהל אינו פוגע בזכותה של העובדת הזרה להורות ולחיי משפחה, אלא רק קובע כי מימוש זכות זו לא ייעשה בתחומי המדינה.
הזכות החוקתית למימוש הורות ומשפחה בישראל נתונה לישראלי, והיא אינה נתונה לעובד הזר.
המדינה הוסיפה, כי אף אם הנוהל פוגע בזכות היסוד של העובדת הזרה להורות ולחיי משפחה, כחלק מהזכות לכבוד האדם, הרי שמדובר בפגיעה העומדת בתנאי פיסקת ההגבלה שבחוק-יסוד כבוד האדם וחירותו (סעיף 8).
הנוהל עונה על דרישת המידתיות.
הזכות לחיי משפחה ולהגנת המדינה על התא המשפחתי היא זכות יחסית ולא מוחלטת, והיקף מימושה תלוי באינטרסים שונים, וביניהם גם הגבלת הגירת עבודה.
הנוהל נוצר למען תכלית ראויה.
התרת שהותה של העובדת הזרה עם ילדה בישראל יוצרת קשיים הן מבחינת טובת המעסיק והן מבחינת טובת הילד.
אשר למעסיק, עולה חשש כי העובדת לא תוכל לעמוד בדרישות העבודה לאור צורכי הטיפול בילד.
בתנאים אלה, מעסיק לא בהכרח יסכים להעסיק עובדת המטפלת בילד, ובמיוחד כך בתחום הסיעודי.
אשר לטובת הילד, קיים ספק אם העובדת תוכל לטפל בו כראוי כשמוטלות עליה מטלות עבודה אינטנסיביות.
עוד נטען כי על פי הנוהל, היולדת מקבלת אשרת שהייה לשלושה חודשים ובמקרים בעלי אופי הומניטרי מיוחד, מעניק הנוהל שיקול דעת לגורם המוסמך להאריך את ימי השהייה של העובדת ותינוקה מעבר ל-90 יום.
בעתירה זו דנו במותב תלתא השופטת אילה פרוקצ'יה, השופט סלים ג'ובראן והשופט אליקים רובינשטיין.
ההכרעה התקבלה פה אחד על פי פסק דינה של השופטת פרוקצ'יה שקבעה כי כפייתה של אישה לבחור בין המשך תעסוקה, תוך הגשמת ציפיותיה הכלכליות הלגיטימיות, לבין הגשמת זכותה לאמהות, אינה מתיישבת עם התפיסות הערכיות והמשפטיות-חוקתיות של החברה בישראל.
כיוון שאין מדובר בחוק אלא בנוהל, השופטת פרוקצ'יה בחנה את העתירה בהתאם לכללי המשפט המנהלי, במסגרתם, יש לאזן בין שיקולי המדיניות הציבורית לבין הפגיעה בזכויותיה של העובדת הזרה.
ברגע שהעובד הזר נכנס למדינת ישראל כדין, עקרונות המשפט הישראלי חלים גם לגביו.
אמנם, אין הוא אזרח או תושב ולכן אינו יכול לבחור ולהיבחר ולא מוטלת עליו חובת שירות צבאי אך חוק יסוד כבוד האדם וחירותו קובע שזכויות היסוד בישראל מושתתות על ההכרה בערך האדם, בקדושת חייו ובהיותו בן חורין, לכן יחולו גם על העובד הזר.
לכל אדם יש את הזכות להורות, לחנך ולגדל את ילדו, וזכותו של הילד לגדול בחיק הוריו, ליהנות מחום ואהבת אם בשנות גידולו.
זכויות אלו שלובות זו בזו ויוצרות יחד את הזכות לאוטונומיה של המשפחה.
השופטת פרוקצ'יה פוסקת כי זכויות אלו הן מיסודות הקיום האנושי, וקשה לתאר זכויות אנוש שתשווינה להן בחשיבותן ובעוצמתן.
הנוהל בצורתו זו מהווה פגיעה בזכות החוקתית של העובדת הזרה להורות.
כפיית העובדת הזרה בין גזירה זו לאחרת מאלצת את העובדת לבחור בין גידול ילדה וזכותה להורות לבין ציפיותיה הכלכליות הלגיטימיות, ועשויה לפגוע בזכותה החוקתית לקניין במונחו הרחב של מושג זה, (סעיף 3 לחוק יסוד כבוד האדם וחירותו).
ההגנה על הזכות הרכושית החוקתית ניתנת גם היא, לכל אדם בישראל, ואף לעובדים הזרים.
נוהל המחייב את עזיבתה של העובדת את הארץ לאחר הלידה פוגע פגיעה קשה בציפיותיה הכלכליות למצות את תקופת עבודתה בישראל (נאמר בבחינת "צריך עיון").
במסגרת איזון האינטרסים המנהלי נקבע כי אמנם נוהל עובדת זרה נוצר למען תכלית ראויה (למנוע את השתקעות המשפחה בישראל), אך הפגיעה שהוא פוגע בזכויותיה של העובדת הזרה אינה מידתית לתועלת המושגת.
הוא אינו מתיישב עם תפיסת משפט העבודה הישראלי באשר להגנה על זכויות עובדת בהריון ולאחר הלידה, ועם האיסור להפלות עובדת בשל הריון, לידה והורות במסגרת הזכות לשוויון בתעסוקה.
הנוהל אף עומד בניגוד לתפיסת ההגנה על מהגרי עבודה באמנות הבין-לאומיות.
תכליתו ראויה, אולם התועלת שתצמח מכך למדינה עשויה להיות מושגת באמצעי אחר, שפגיעתו פחותה, למשל ערבויות כספיות.
השופט רובינשטיין הסכים עם השופטת פרוקצ'יה ובנוסף התייחס למסורת היהודית וציין כי לא רק שיש חובה לסייע לזר ולתת לו תחושת שוויון אלא עם ישראל אפילו נצטווה לאהוב את הזר – "ואהבתם את הגר כי גרים הייתם בארץ מצרים" (דברים י, יט).
הוסיף כי יחס מיוחד זה לאדם הזר מתבטא גם במעמדו של הזר במשפט בכלל ובדיני עבודה בפרט.
התורה מצווה על שוויון הגר במשפט: "תורה אחת ומשפט אחד יהיה לכם ולגר הגר אתכם" (במדבר טו, טז).
הצו על-תנאי הפך למוחלט, בית המשפט פסק כי הנוהל לטיפול בעובדת זרה בהריון ובעובדת זרה אשר ילדה בישראל יבוטל, ועמו יבוטל חיובה של העובדת הזרה לעזוב את ישראל עם תינוקה בטרם פקעה תקופת רישיון העבודה שניתן לה.
הרשות המוסמכת תוכל לגבש נוהל חדש אשר יבטיח את קידום המדיניות הממשלתית בנושא, ללא פגיעה בלתי סבירה ובלתי מידתית בעובדת הזרה.
המדינה הגישה עתירה לדיון נוסף בבג"ץ.
בקשת המדינה נדחתה בנימוק שאין בפסיקה משום חידוש המצדיק דיון נוסף.
הנוהל הוחלף בנוהל אחר בתאריך אחד במאי 2013. הנוהל החדש קובע כי עובדת זרה שילדה במהלך 63 חודשי העבודה הראשונים לשהותה בישראל, רשאית לבחור האם לצאת עם הילד מישראל ואז לשוב ולעבוד בישראל, או להמשיך ולשהות עם הילד בישראל עד לתום 63 החודשים בתקופת הרישיון.
ברם, היתר השהייה הניתן לעובדת הזרה תלוי ביכולתה לשלב בין גידול ילדה לחובותיה לעבודתה.
הנוהל מבהיר כי המשך שהייתה בישראל לא תקנה לעובדת הזרה ולילדה זכויות נוספות מעבר לזכויות הנתונות לה מכוח הרישיון המקורי שניתן לה.
עובדת שילדה לאחר 63 חודשי שהייה בישראל, תידרש לצאת את הארץ עם הילד, לאחר חופשת הלידה, וככל שיבקש מעסיקה האחרון להמשיך ולהעסיקה, תוכל לשוב לישראל אך ללא הילד.
בנוסף מודגש כי אין בהוראות הנוהל לשנות או לגרוע מהוראות חוק עבודת נשים, תשי"ד–1954, או כל חקיקה ישראלית המסדירה את אופן עבודתן של נשים בהריון.
בג"ץ 453/94 ובג"ץ 454/94 שדולת הנשים בישראל נגד מדינת ישראל ואחרים הוא פסק דין שניתן ב-1994 וידוע גם בשם "בג"ץ הדירקטוריונים".
שדולת הנשים בישראל הגישה שתי עתירות לבג"ץ נגד ממשלת ישראל, שר התחבורה, שר האנרגיה והתשתית ושר האוצר בעניין אי חוקיות המינויים לדירקטוריונים ברשות הנמלים והרכבות ובחברת בתי הזיקוק לנפט בע"מ, המתבטא באי יישום החובה המוטלת על השרים בסעיף 18א לחוק החברות הממשלתיות, לחתירה לייצוג הולם של נשים בדירקטוריונים.
פסק הדין מהווה פריצת דרך ומתן הכרה תקדימית בצדקתו ובנחיצותו של מכשיר העדפה מתקנת לצורך ביעור נזקי האפליה של נשים בשל מינן.
בית המשפט הכיר בחיוניות השימוש בהעדפה מתקנת לשם השגת היעד החברתי שהוא אחד מאדני הדמוקרטיה – השוויון בין המינים.
רק לאחר התערבות בג"ץ בעניין (1994) החל החוק להיות מיושם, ובזכות זאת עלה שיעור הנשים בדירקטוריונים משיעור מזערי לשיעור של כ-30%
סעיף 18א לחוק החברות הממשלתיות
היקף שיתופן של נשים בדירקטוריונים של חברות ממשלתיות ובמועצות הניהול של תאגידים סטטוטוריים היה מאז ומתמיד אפסי.
מניחי הצעת חוק החברות הממשלתיות (תיקון מס' 6) (מינויים), תשנ"ג–1993, מטעם ועדת החוקה חוק ומשפט של הכנסת, חברי הכנסת דוד צוקר וחיים אורון, ציינו לעניין זה, כי "רק אחוזים ספורים מקרב הדירקטורים הן נשים ובמספרים אבסולוטיים מספרן קטן ביותר.
מכלל כאלף ושמונה מאות דירקטורים המכהנים בחברות הממשלתיות רק שלושים וחמש הן נשים (דברי הכנסת השלוש-עשרה, מושב שני (תשנ"ג) 4061).
לשם תיקון המצב הוצע להוסיף לחוק החברות הממשלתיות את סעיף 18א.
התיקון אושר בכנסת ב-16 במרץ 1993 והוא כולל שורה של תיקונים בחוק החברות הממשלתיות בדבר כשירותם ודרכי מינוים של מועמדים לכהונת דירקטורים בחברות ממשלתיות.
בכלל תיקונים אלה הוסף לחוק החברות הממשלתיות סעיף 18א, המדבר על ייצוג הולם לשני המינים וקובע: