tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרטוק ייסד את מודל הדוברות המודרנית הקיימת ברשויות המקומיות ובמגזר הציבורי הכוללות ניהול ותחזוקה של אתרי אינטרנט ורשתות חברתיות, מערך שילוט עירוני להעברת מסרים, שימוש בארנונה לקידום נושאים ופעילות עירונית, ויזום אירועי תרבות וקהילה מקומיים.
ב-2004 יזם יחד עם חברת מועצת העיר פרופ' זהר שביט את פרויקט "שירה על הדרך", שכלל תחרות שירה בין כותבים צעירים ותליית קטעי שירי משוררים ישראליים ידועים בשלוש שדרותיה המרכזיות של העיר וכן על גבי משאיות אשפה ואמצעי שילוט מרכזיים בעיר ובתחנות אוטובוס.
בשנת 2005, כהמשך לאירועי "העיר הלבנה" פיתח פרטוק בהשראת ה"לילה הלבן" הפריזאי שהתחיל בשנת 2002, את "לילה לבן" שהפך לאירוע תרבות מרכזי של תל אביב יפו.
הרעיון היה לשלב בין סיסמתה של תל אביב יפו "עיר ללא הפסקה" עם הכרזתה של "העיר הלבנה" כאתר מורשת תרבות עולמי, זאת באמצעות סדרת אירועים הפתוחים לקהל הרחב אל תוך הלילה במתחם ה"עיר הלבנה".
מוסדות תרבות ומפיקים הוזמנו ליזום אירועים ברחבי העיר, ובתמורה זכו לאישורי עירייה וחשיפה פרסומית.
פרטוק זכה בפרס האריה השואג על פעילות ההסברה והדוברות של העיר הלבנה.
ב-2006 הרחיב פרטוק את "לילה לבן" גם לתחום הספורט, ויזם את "ריצת לילה" בחסות נייקי.
ב-2007 הגיעו מנהלי נייקי העולמית לצפות בריצת הלילה של תל אביב ובעקבות הביקור החליטו על הרחבת היוזמה לערים נוספות ברחבי העולם.
בנוסף, במסגרת סדרת אירועי "עונת התרבות הצרפתית" של ממשלת צרפת ועיריית תל אביב יפו, היה פרטוק אחראי למופע הזיקוקין הגדול שנעשה בישראל אי פעם, ובו צפו על פי הערכות המשטרה כ-250 אלף צופים.
ב-2007 החל פרטוק במיתוג העיר תל אביב יפו, אשר הפכה בכך לעיר הראשונה שמותגה בישראל.
על בניית האסטרטגיה הופקדה חברת בת של חברת מקאן אריקסון, ולפיתוח שפה גרפית נבחר ברוך נאה.
חידוש נוסף בתהליך היה בחירת לוגו לעיר על ידי תושבי העיר באמצעות אתר האינטרנט העירוני.
ב-2009 קיים לראשונה את אירועי "סובב אופניים", אירוע רכיבה המוני, שכלל תחרות רכיבה ומסלול סובב תל אביב יפו באורך של כ-40 ק"מ, והפך גם הוא למסורת עירונית.
לצורך האירוע, בו השתתפו למעלה מ-30 אלף רוכבים, נסגרו לראשונה נתיבי איילון.
כמו כן עסק במיתוג ושיווק פרויקט "תל-אופן".
ב-2008 צירף פרטוק את תל אביב לרשימת הערים שמקיימות את "שעת כדור הארץ".
כדי להגביר את השתתפות הציבור הנשיא שמעון פרס כיבה את האורות במגדלי עזריאלי, הכנסת כיבתה את האורות לשעה, ובאירוע המרכזי בכיכר רבין כובו כל אורות העיר תל אביב יפו באחת, והחל מופע מרכזי שעשה שימוש בחשמל שהופק באמצעות דיווש אופניים.
חברת החשמל שהייתה שותפה לפרויקט הייתה בכוננות מהחשש שכיבוי אורות גדול מדי יפיל את רשת החשמל בישראל.
בשעת השיא, נרשמה ירידה של עד 10% בצריכת החשמל בעיר ובחלקים אחרים במדינה.
פורום 15 הערים הגדולות אימץ את היוזמה והפך אותה לאירוע לאומי על ידי ציונה ב-15 הערים הגדולות ובערים נוספות, בהן אילת.
בעקבות האירוע זכה פרטוק בפרס איגוד הדוברים.
ב־2007 החליט ראש עיריית תל אביב רון חולדאי להקים מנהלת לאירועי המאה לעיר שהתקיימו ב־2009 ומינה את פרטוק לעמוד בראש מערך השיווק, הפרסום ויחסי הציבור של המנהלת.
בעקבות האירועים זכה פרטוק ב-2009 לפרס איש השיווק מטעם איגוד השיווק הישראלי.
ב-2011 נענה פרטוק לקריאתו של מפכ"ל המשטרה, רב ניצב יוחנן דנינו, והתגייס למשטרה בדרגת תת ניצב.
פעולותיו של פרטוק נתקלו בהתנגדות קשה בתוך המשטרה, כמו גם בהתנגדות של תא הכתבים הפלילי, והובילה לעימותים עם צמרת המשטרה.
לאחר שלושה חודשים הודיע פרטוק לדנינו על פרישתו מהתפקיד.
טור שכתב פרטוק ל"ידיעות אחרונות", תחת הכותרת "ראינו ושתקנו" התפרסם בעמוד השער של העיתון וזכה לעניין רב בתקשורת.
לאחר שדחה הצעה לשמש דוברו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, הקים פרטוק ב-2012 חברה לאסטרטגיה ולייעוץ תקשורתי, מיתוג ושיווק.
פרטוק שימש כמו כן יועץ אסטרטגיה ותקשורת ליצחק תשובה בפרויקט הפינוי בינוי בגבעת עמל ובשכונת הארגזים בתל אביב יפו.
פרטוק היה שותף לארגון העצרת "ישראל רוצה שינוי" על ידי תנועת 'מיליון ידיים' בכיכר רבין ב-2015, במהלך מערכת הבחירות לכנסת ה-20. בעצרת מתח ראש "המוסד" לשעבר מאיר דגן ביקורת נוקבת על המדיניות הביטחונית של הממשלה המכהנת, כמו כן עורר "נאום הקומץ" של האמן יאיר גרבוז סערה ציבורית.
ב-2017 שימש כמנהל הקמפיין של אבי גבאי בבחירות לראשות מפלגת העבודה, שבה ניצח גבאי את יריביו, יצחק הרצוג, עמיר פרץ ואראל מרגלית.
בבחירות לכנסת ה-21 פרטוק ניהל את הקמפיין של מפלגת "ארץ חדשה" בראשותו של אלדד יניב.
כחודש לפני מועד הבחירות הודיע יניב כי החליט להסיר את מועמדות בעקבות לחץ ציבורי להוצאת המפלגות הקטנות מהבחירות, כדי לא לפצל את קולות המרכז והשמאל.
בבחירות לכנסת ה-22 יזם פרטוק ביחד עם דרור בן עמי ונוספים את הקמתה של התנועה הירוקה וניהל בהמשך את הקמפיין של התנועה הירוקה, שהפכה למפלגה הירוקה.
פרטוק חיבר בין התנועה לבין מפלגת ישראל דמוקרטית בראשות אהוד ברק, שפרטוק היה שותף לקמפיין הבחירות שלו ב-1999 ואח"כ עבד איתו במשרד הביטחון.
יעל כהן פארן קיבלה את המקום השמיני ברשימתו של ברק.
חה"כ סתיו שפיר שפרשה ממפלגת העבודה, חברה לתנועה הירוקה ולרשימת המחנה הדמוקרטי שכללה את ישראל דמוקרטית, מרץ והתנועה הירוקה.
אחרי ששפיר הבטיחה את מקומה ברשימה, בנוסף לכהן פארן, היא לקחה את ניהול הקמפיין לידיה.
ב-2019 נקרא פרטוק לסייע לעו"ד אבי חימי להתמודדות לראשות לשכת עודכי הדין.
על פי הסקרים פיגר חימי ב-15 אחוז אחרי המועמד המוביל עו"ד ציון אמיר.
פרטוק שכנע את חימי לצאת בקמפיין שמחזק את בג"צ, פרקליטות המדינה, והיועמ"ש.
חימי שינה את האסטרטגיה ויצא בקריאה להגן על בית המשפט ועל הדמוקרטיה הישראלית.
לאחר סדרה של ראיונות בתקשורת הישראלית, התהפכה המגמה והפער עם אמיר צוצמם ולקראת מועד הבחירות חימי אף החל להוביל.
האסטרטגיה שהוביל פרטוק העניקה לחימי מעמד ציבורי ומוביל דעה שהיה חסר.
הקו התקיף נגד פגיעה בבית המשפט חיברה אותו למשרדי עורכי הדין הגדולים, שדרשו מועמד בעל השפעה בציבוריות הישראלית.
זה בנוסף לעבודת שטח טובה של מטה הבחירות הובילו לניצחונו המפתיע של חימי.
בשנת הלימודים תש"פ הוביל פרטוק את קמפיין ארגון המורים להטבת תנאי המורים ועם תחילת מגפת הקורונה הוא הוביל את קמפיין הארגון שקרא למורים להצטרף למאמץ הלאומי ולהיכנס מתחת לאלונקה.
הקמפיין זכה לאהדה ולתמיכה ציבורית נרחבת.
ביולי 2019 נקרא פרטוק לעבוד עם התנועה לאיכות השלטון.
אליעד שרגא יו"ר התנועה הרגיש שפעולות התנועה אינן באות לידי ביטוי בתקשורת ובציבור בישראל.
פרטוק הציע להפוך את התנועה למכונת תקשורת מהירה ויעילה, שמגיבה לכל אירוע תקשורתי משפטי וערכי, יוצאת לשטח להפגנות ומבצעת פעולות גרילה תקשורתיות.
בעקבות שינוי אסטרטגיית ההפעלה של התנועה, קפצו שיעורי החשיפה של התנועה בתקשורת במאות אחוזים מה שהוביל להצטרפות של חברים פעילים וכן חברים בדף הפייסבוק של התנועה שחצה את קו ה-200 אלף.
פרטוק הביא לתנועה את איציק אלרוב יוזם מחאת הקוטג', אותו הכיר בקמפיין של אבי גבאי וביחד החזירו את התנועה להובלה של הקו התקשורתי נגד השחיתות הציבורית ונגד פגיעה במוסדות השלטון, המשפט והמשטרה.
בבחירות לכנסת ה-24 פרטוק מונה למנהל קמפיין הבחירות מטעם מפלגת מרצ.
בבחירות האלה הכפילה מרצ את כוחה וזכתה לשישה מנדטים.
ובעקבות כניסת מרצ לממשלה מונה פרטוק למנהל ההסברה ולאסטרטג של המפלגה.
במקביל סיים פרטוק תהליך מיתוג לעיר רהט - העיר הבדואית הראשונה בישראל.
זו הפעם הראשונה בעולם שעיר בדואית עוברת תהליך מיתוג.
מיתוג רהט נועד למצב את העיר כמרכז מורשת ותיירות.
ב-2023 הריץ פרטוק את עו"ד עמית בכר לראשות לשכת עורכי הדין בבחירות שהפכו למאבק בין תומכי הרפורמה המשפטית לבין מתנגדיה.
הקמפיין זכה לאהדה ולהצלחה מסחררת, כאשר אלפי עורכי דין הגיעו להצביע ואף חיכו בתור שעות ארוכות על מנת לממש את זכותם.
עו"ד בכר זכה ב-73% מהקולות מול 11% אחוזים שקיבל יריבו העיקרי עו"ד אפי נוה.
פרטוק מונה ליועץ תקשורת ואסטרטגיה של לשכת עורכי הדין ומנהל את החזית התקשורתית של מאבק הלשכה בהפיכה המשפטית.
בנוסף פרטוק נבחר לנהל את המאבק התקשורתי של ארבעת העצורים בירי הזיקוקים לבית ראש הממשלה בקיסריה.
פפרמן נולד ב-1918 בקמניץ פודולסק, אוקראינה.
בשנת 1920, בגיל שנתיים, עלה לארץ ישראל.
גדל בירושלים, בוגר הגימנסיה העברית ברחביה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה עזב את לימודיו בטכניון בחיפה והתגייס לבריגדה היהודית.
לחם בגדוד הראשון כקצין, והיה פעיל בעליה ב' לאחר המלחמה, עד לשחרור מהצבא הבריטי.
במלחמת העצמאות היה מפקד גדוד 35 בחטיבת אלכסנדרוני, ולאחר מכן השתתף בהקמת בית הספר לקצינים של צה"ל והיה מפקדו השני.
עם תום מלחמת העצמאות, חזר לטכניון וסיים לימודיו.
עבד כל חייו כקבלן לעבודות ציבוריות בירושלים, ובנה בין היתר את היכל הספר במוזיאון ישראל, את מוסד ון ליר, והדסה עין כרם.
נפטר באפריל 1984 ממחלה קשה.
הלל (הארי) פורסטנברג הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים, ממפתחי התורה הארגודית והדינמיקה הטופולוגית, שנודע בזכות יישומים של תורת המידה והסתברות לתורת המספרים ולחבורות לי.
זכה, בין היתר, בפרס ישראל, בפרס א.מ.ת, בפרס וולף (במשותף עם סטפן סמייל ) והוא הישראלי הראשון שזכה בפרס אבל (לשנת 2020, במשותף עם גריגורי מרגוליס).
הלל פורסטנברג נולד ב-29 בספטמבר 1935 בברלין שבגרמניה הנאצית.
בשנת 1939, מיד לאחר ליל הבדולח וזמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, היגר עם משפחתו לניו יורק שבארצות הברית.
הוא סיים את לימודי התואר הראשון והשני בגיל 20, בישיבה יוניברסיטי.
בתקופה זו מצא את הוכחתו הטופולוגית המקורית לקיומם של אינסוף מספרים ראשוניים.
לאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת פרינסטון תחת הנחייתו של סולומון בוכנר , מומחה בעל שם באנליזה הרמונית ובתחומים אחרים.
את עבודת הדוקטורט, על תהליכים סטוכסטיים, סיים ב-1958. הוא המשיך לעבוד כמרצה באוניברסיטת פרינסטון עד לשנת 1959.
בין השנים 1959 ל-1960 שימש מרצה על שם קל"א מור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, תפקיד שבו שימשו בעבר כמה מגדולי המתמטיקאים, כמו ג'ון נאש, וולטר רודין , אליאס סטיין , וכמה זוכי מדליית פילדס כמו פול כהן, דניאל קווילן, קארטיס טי.
בין 1961 ל-1963 שימש כפרופסור עוזר באוניברסיטת מינסוטה, ולאחר שנתיים שבהן חזר לאוניברסיטת פרינסטון כחוקר אורח, קיבל קביעות באוניברסיטת מינסוטה והוכתר כפרופסור מן המניין.
בשנת 1965 עלה לישראל, וקיבל משרת פרופסור במכון איינשטיין למתמטיקה של האוניברסיטה העברית.
פעילותו תרמה למעמדו של מכון איינשטיין כמרכז בין-לאומי חשוב במתמטיקה.
בשנת 1974 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ובשנת 1977 זכה בפרס רוטשילד.
בשנת 1989 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בשנת 1993 זכה בפרס ישראל למדעים מדויקים ובפרס הארווי למדע וטכנולוגיה.
בשנת 1996 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 2004 זכה בפרס א.מ.ת בתחום המדעים המדויקים.
בשנת 2007 זכה בפרס וולף למתמטיקה.
בשנת 2020 זכה בפרס אבל, המוענק על ידי מלך נורווגיה, בשיתוף עם גריגורי מרגוליס.
ועדת הפרס ציינה כי השניים היו וכי
בנוסף למינויו כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטה העברית, קיבל פורסטנברג תוארי פרופסור לשם כבוד גם בישיבה יוניברסיטי (1990), באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2003) ובאוניברסיטת רן (2007).
לעבודתו העמוקה בתורה הארגודית ובתורת ההסתברות הייתה השפעה מובהקת על התפתחותם של תחומים אלה.
ב-1977 הציע הוכחה ארגודית של משפט סמרדי , שחיזקה את הקשר בין תורת ההסתברות לקומבינטוריקה.
ספרו "Stationary Process and Prediction Theory" נתן כיוון חדש וייחודי לבעיות המרכזית של הסקה בסדרות עתיות, והרעיונות והשיטות שפותחו בו השפיעו השפעה מכרעת על התחום.
פורסטנברג היה חלוץ בחקר מכפלות של מטריצות מקריות והראה איך ההתנהגות הגבולית שלהן קשורה עמוקות למשפטי המבנה של חבורות לי.
לתוצאות אלה הייתה השפעה רבה על העבודה בתחום תורת ההסתברות והפיזיקה הסטטיסטית.
חלק מעבודותיו נעשו בשיתוף עם פרופסור בנימין ווייס מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 1975 ארגנו שניהם שנת מחקר בנושאי התורה הארגודית באוניברסיטה העברית, שזכורה כבעלת השפעה עולמית על התפתחות הדינמיקה בכלל והתורה הארגודית בפרט.
חלקם ממשיכים לעבוד כחוקרים מובילים באוניברסיטאות שונות בישראל.
עם תלמידיו לדוקטורט נמנים חתן פרס ישראל אלכס לובוצקי, יובל פרס, תמר ציגלר, בועז צבאן, שחר מוזס, משה ירדן, יהודה שלום, ברק וייס, ויטלי ברגלסון ועמוס נבו.
ב-1958 נישא פורסטנברג לרושל (רחל), עיתונאית ומבקרת ספרות.
לזוג חמישה ילדים, ביניהם הבמאי ישעיה פורסטנברג, יאיר פורסטנברג ואריאל פורסטנברג, שישה עשר נכדים, ומספר רב של נינים.
פרופ' מנחם בן-ששון הוא מחותנו.
הזוג מתגורר בשכונת רחביה שבירושלים, ומנהל אורח חיים דתי.
הלל פריש הוא פרופסור אמריטוס במחלקה ללימוד המזרח התיכון באוניברסיטת בר-אילן, במחלקה למדע המדינה ובמחלקה ללימודי המזרח התיכון וחוקר בכיר במרכז בגין-סאדאת.
חיבר לפחות שישה ספרים בתחום, בנוסף למאמרים רבים וכן ערך ספרים נוספים.
פריש נולד בניו יורק למשפחה ציונית.
אביו, אליעזר (לארי) פריש, היה מחלוצי תעשיית הסרטים בישראל, וסבו, דניאל פריש, היה נשיא ארגון ציוני אמריקה (היישוב כפר דניאל נקרא על שם סבו).
פריש הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב (BA - 1974) ומוסמך אוניברסיטת קולומביה (MA ביחסים בינלאומיים - 1977).
קיבל תואר דוקטור (PhD - 1990) מהאוניברסיטה העברית.
נשוי לעדנה (לבית מגן), אב לחמישה ילדים ותושב מעלה אדומים.
פרופסור פריש מבקר את הבניה הפלסטינית בשטח C שנעשית במימון אירופי, ורואה בה סכנה ביטחונית חמורה בטווח הארוך.
הוא קרא לממשלת ישראל "לחדש את מפעל ההתיישבות האסטרטגי ביהודה ושומרון – כתגובה למפעל ההתפשטות הפלסטיני, וכאמצעי לגביית מחיר מהרשות על קמפיין הדה-לגיטימציה לישראל שהיא מנהלת במוסדות בינלאומיים".
בתחילת יולי 2024 טען פריש כי ישראל מתקרבת לקראת ניצחון על חמאס בעזה אך שעל הציבור להבין שצה"ל יאלץ להמשיך בפעילות "קציר דשא" כפי שהוא עושה בג'נין מאז 2002.
הרב הלל פֶּבְזְנר (ביידיש: פעווזנער; כ"ט בשבט תרפ"ב, 27 בפברואר 1922 - ד' בתשרי תשס"ט, 3 באוקטובר 2008) היה רב, פוסק, ומנהיג יהודי בצרפת.
כיהן כרבם של חסידי חב"ד בצרפת במשך 55 שנים, וכאב"ד ועד רבני ליובאוויטש בצרפת.
ייסד את בית הספר היהודי-תורני הראשון בפריז לאחר מלחמת העולם השנייה.
נולד במינסק, רוסיה הסובייטית (כיום בלארוס), בנם הבכור של הרב אברהם ברוך והרבנית אלטא.
אביו היה מנהיגם הרוחני של חסידי חב"ד בעיר מינסק ומרבני העיר - שלוחו של הרבי הריי"צ למינסק.
אמו היא בתו של הרב מנחם מענדל הילביץ, רב בעיירה זמבין שהיה חתנו של רבי אברהם סגל-לנדא מזמבין, מצאצאי החכם צבי ומחסידי הרבי ה"צמח צדק".
בהיותו ילד בן 8, בשנת תר"צ (1930), נעצר אביו על ידי השלטונות הסובייטיים עקב פעילותו הדתית לשימור וחיזוק היהדות, וגורש מהעיר לגלות למשך שנתיים.
משפחתו עברה להתגורר בבית הורי אמו בעיר סנובסק, ולאחר שחרורו עברו לחרקוב, שם חזר אביו לעסוק בפעילות יהודית והיה חבר במחתרת החסידית.
בשנת תרצ"ט (1939) נעצר אביו שוב באשמת "חבר במחתרת קלריקלית אנטי סובייטית" ונידון לחמש שנות גלות במחוז קזילאורדה בקזחסטן, שם הסתלק בשנת ה'ת"ש, כשהוא בן חמישים שנה.
למד בישיבות תומכי תמימים ברוסיה גרמניה וצרפת בשנים תרצ"ו-תרצ"ח ובשנים תש"ה-תש"ח.
שנות נעוריו עברו עליו בלימוד תורה בישיבות תומכי תמימים חב"ד המחתרתיות.
מפאת רדיפות השלטון הסובייטי, נדדו התלמידים מעיר לעיר.
תחילה למד בעיר ברדיצ'ב, שם למד גם אחיו שלום דובער (שנרצח כעבור זמן על ידי הנאצים).
מברדיצ'ב נדד לז'יטומיר ומשם לוורונז'.
בימי מלחמת העולם השנייה נמלט יחד עם חסידי חב"ד רבים לסמרקנד.
בתום המלחמה יצא עם משפחתו מברית המועצות והגיע לעיר בענסהיים, ומשם למחנה העקורים פוקינג שבגרמניה, שם למד בישיבת תומכי תמימים שנפתחה במקום בראשות הרב אברהם אליהו פלוטקין.
בתקופה זו, סייע בארגון הברחתם של חסידי חב"ד מגבולות ברית המועצות, הן ברוסיה והן בפראג.
לאחר תקופה קצרה בפראג, חזר לספסל הלימודים בפוקינג.
בשנת תש"ז הגיע לפריז ולמד שם בישיבת תומכי תמימים.
הוסמך לרבנות על ידי הרב שניאור זלמן גרליק, הרב נחום שמריהו ששונקין והרב אברהם אליהו פלוטקין.
בחנוכה תש"ט נשא לאשה את עשקא, בתם של סלאווא ור' אריה דוב איידלמאן מחשובי חסידי חב"ד שברחו מרוסיה.
לאחר נישואיו כיהן כמשגיח בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש בעיירה ברינואה.
לאחר תקופה עבר לתפקיד מגיד שיעור בישיבה, תפקיד בו שימש עד שנת תשל"ט, במשך כשני עשורים.
לצד בקיאות בש"ס ובפוסקים, התמצא גם במדעים שונים.
בשנת תשי"ג, לאחר הגירתו של הרב זלמן שמעון דבורקין מפריז לניו יורק מונה לרב קהילת חב"ד בצרפת.
בשנת תשכ"ב (1962) התמנה לרב בית הכנסת "זיביצן" ברחוב ראזיע בפריז.
בשנת תשמ"ח (1988), עם התרחבות הקהילות החב"דיות בצרפת, הוקם ועד רבני ליובאוויטש בצרפת, כשהרב פבזנר עומד בראשו ומכהן כאב בית הדין.
בתחילת שנות החמישים לאחר הגעתו לצרפת החל במתן כשרות לחלב ישראל.
עם השנים הלך והתפתח לכדי מערכת כשרות ענפה.
בשנת תשל"א 1971 התחיל לראשונה במתן הכשר על יין בורדו ויינות נוספים.
שיטתו בכשרות בעניין חליבה הייתה מחמירה.
הוא סבר כי בחליבה לא ניתן לסמוך על משגיח ש"יוצא ונכנס" (כלומר, מגיע לכמה רפתות זה אחרי זה).
לדבריו, הדבר הועיל רק בימים עברו, שהגוי לא יכניס בהמות טמאות או חלב טמא, מחשש שיתפס בידי המשגיח, אולם בזמננו הם יכולים לעדכן זה את זה בטלפון.
לאחר נפילת מסך הברזל נסע למדינות חבר העמים ופעל שם לבניית מקוואות טהרה.
הרב פבזנר היה ממייסדי וחבר נשיאות של מרכז רבני אירופה.
בשנת תשכ"ה הקים את מוסד החינוך "סיני" במטרה להעניק חינוך יהודי שורשי לילדים היהודים בפריז.
לימים הפך "סיני" לאחד מבתי הספר היהודיים הגדולים בפריז, המתפרס על פני 4 מבנים גדולים (הרביעי בשם "בית הלל" נוסף לאחר פטירתו) ומונה אלפי תלמידים החל מגיל גן עד לתיכון.
במשך עשרות שנים כיהן כנשיא ומנהל המוסדות.
בתשרי תשנ"ב חנך בניין בן 7 קומות של מוסדות חינוך "סיני" לכל הגילאים, מקווה, בית חב"ד ועוד.
בתשנ"ה הקים את בניין היכל מנחם, בתשס"ג הקים בניין החינוך נוסף ובו גני ילדים, בית ספר יסודי ומקצועי, כולל אברכים ועוד.
נפטר בד' בתשרי תשס"ט מדלקת ריאות חריפה.
בהלווייתו ספדו לו הרבנים דוד משה ליברמן, יוסף סיטרוק, דוד משאש ועוד.
במהלך הלוויה הוכתר בנו הרב אברהם ברוך לממלא מקומו ברבנות.
ביום השלושים לפטירתו נערך במוסד "סיני" בפריז מעמד זיכרון והכתרה רשמי לבנו.
בשנת 2008 זכה בעיטור לגיון הכבוד מידי נשיא צרפת ז'אק שיראק, עיטור מסדר הכבוד החשוב ביותר בצרפת.
אביו הרב אברהם ברוך, משפיע ורב חסידי חב"ד במינסק, ולאחר מכן בחרקוב.
דודו (אחי אמו) הרב אלתר הילביץ, מעורכי האנציקלופדיה התלמודית.
אחיו שלום דוב־בער, נרצח בידי הנאצים בשנות נעוריו.
בנו הרב אברהם ברוך, רב קהילת חב"ד בפריז, צרפת.
חתנו הרב יחיאל מנחם מנדל קלמנסון, ראש ישיבת תומכי תמימים בברינואה
בנו הרב יוסף יצחק, מנהל מוסדות החינוך "סיני" בפריז
חתנו הרב יחזקאל נפרסטק, משלוחי הרבי בפריז
בנו הרב מנחם מענדל, שליח הרבי בז'נבה, שווייץ
חתנו הרב חיים סלונים, (נכדו של הרב עזריאל זליג סלונים) שליח הרבי בדיז'ון
קונטרס בעניין קיום מצווה העשויה שלא כדרכה, בעריכת בנו הרב אברהם ברוך פבזנר, פריז, תשע"א
על הספר סדר מכירת חמץ לפי תקנת רבותינו
קריית החינוך "בית הלל", הרביעית במספר של מוסד "סיני" בפריז, נקראת על שמו.
הקומפלקס, הכולל מעונות יום ופעוטונים, בית ספר יסודי, ועוד, נחנך בשנת תשע"ד.
הלל פולד הוא יועץ עסקי, בלוגר ועיתונאי טכנולוגיה אמריקאי-ישראלי.
עבודתו של פולד מתמקדת בתעשיית ההייטק הישראלית, ייעוץ לחברות סטארטאפ וסיוע בעולמות של שיווק ומיתוג אישי.
פולד החל לכתוב בלוג כאשר עבד בתור כתב טכני בקומברס, חברת טכנולוגיה ישראלית שעסקה בפיתוח ושיווק של תוכנות תקשורת.
הבלוג שלו Tech N' Marketing צבר עוקבים ותאוצה, במיוחד לאחר פוסט שלו שבו הוא קרא תיגר על התפיסה המקובלת, וטען שה-Windows Phone של חברת מיקרוסופט יהיה הצלחה.
על אף שהתחזית של פולד לא התממשה, הבלוג שלו הפך למוקד ידע עבור משקיעים ויזמים וכלל התייחסות למיזמים מבטיחים בשלבים מוקדמים.
במסגרת הבלוג שלו ערך פולד ראיונות עם דמויות בכירות מתחום ההייטק בעולם כגון מארק אנדריסן, גארי ויינרצ'וק, גיא קוואסאקי, אליסה מילאנו וסטיב ווזניאק.
בנוסף, פולד מייעץ למספר חברות טכנולוגיה בין־לאומיות.הוא מכהן בתור Google Developer Expert, מוביל דעה של Huawei ובוועדה המייעצת של סטארטאפים של Oracle.
פולד עבד בתור הדובר של אל על בקמפיין ה-Startup Nation שלהם.
והוא הפרזנטור של מספר חברות טכנולוגיה ישראליות כגון Powtoon, Hometalk, Intelligo, ZUtA Labs ו-UMoove.
ב-2018 הוא היה הדובר המרכזי בטקס היום של טורו קולג' בניו יורק.
ב-2014 פולד היה מהמייסדים וכיהן בתור CMO של חברת Zula אשר פיתחה תוכנה שנועדה לעזור לצוותים לשתף פעולה דרך דרכי תקשורת משותפים.
החברה גייסה מעל שלושה מיליון דולר מקרנות הון סיכון, ביניהן קרן M12 של מיקרוסופט, קרן OurCrowd, ו-Kima Ventures.
ב-2016 Zula שינתה כיוון ושינתה את שמה ל-ZCast והפכה את משימתה להוריד את רף הכניסה ליצירת פודקאסטים.
הוא אחיו של ארי פולד שנרצח בפיגוע דקירה בצומת גוש עציון בשנת 2018.
הלל רסקין (6 במאי 1934 – 22 ביולי 2003) היה מחלוצי חוקרי תרבות הפנאי בישראל, מפתח תוכניות לימוד בחינוך הגופני, מקדם נושא הכושר הקרבי בצה"ל ומייסד מגמת החינוך הגופני בתוכנית מוסמך בבריאות הציבור של בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
רסקין נולד בתל אביב בשנת 1934. היה אתלט מצטיין באגודת הפועל תל אביב בריצות קצרות, בריצות למרחקים בינוניים ובקפיצה לרוחק, ובשנת 1952 עם סיום לימודיו התיכוניים בגימנסיה גאולה בתל אביב, החל ללמוד כעתודאי במדרשה למורים לחינוך גופני (לימים המכללה האקדמית בווינגייט).
רסקין למד במחזור החמישי שהיה הראשון בו הורחב משך הלימודים לשנתיים, במקום שנה אחת בלבד עד אז.
בשנת 1954 סיים רסקין בהצטיינות את לימודיו במדרשה ועל כך הוענק לו פרס דוב הוז מעיריית תל אביב.
בעת שירותו הצבאי סיים קורס קצינים ופעל כקצין אימון גופני.
רסקין חלה בלימפומה בשנת 2002. למרות מחלתו המשיך לעסוק בנושאים מגוונים של חינוך גופני, הכנת קונגרסים ועוד.
הוא נפטר לאחר כשנה ב-23 ביולי 2003 , והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עינת .
השאיר אחריו את רעייתו ניצה רסקין, אדריכלית, בת ובן.
בתום שירותו הצבאי בשנת 1956, החל את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית.
הוא סיים את לימודי התואר הראשון במדעי הרוח בשנת 1959. על מנת להפוך את הוראת החינוך הגופני למקצוע אקדמי, נשלח רסקין בשנת 1961 ללימודים גבוהים בארצות הברית בהמלצת פרופסור דוד איילון, יו"ר הוועדה לחינוך גופני של האוניברסיטה העברית.
הוא סיים את לימודי התואר השני בחינוך גופני ובחינוך לבריאות באוניברסיטת ניו יורק NYU בשנת 1963 ובשנת 1968 את לימודי התואר השלישי בלימודי פנאי באוניברסיטה זו.
מיד עם תחילת לימודיו באוניברסיטה העברית, החל רסקין לנהל את פעילות החובה בחינוך גופני לסטודנטים שרוכזו במסגרת אגודת הסטודנטים.
בין השנים 1958–1986 עברה המסגרת הניהולית של הפעילות הגופנית באוניברסיטה מספר שינויים, עד שהפכה לבסוף בשנת 1986, ל"מרכז קוסל לחינוך-גופני, לתרבות הפנאי ולקידום הבריאות", הפועל כעמותה מייסודה של האוניברסיטה העברית.
רסקין ניהל את המרכז בגלגוליו השונים עד תחילת שנות השמונים ועמד בראש מועצת המנהלים שלו בין השנים 1982 – 2002.
במסגרת פעילותו כמנהל מרכז קוסל, יזם רסקין פעילויות לקידום החינוך הגופני לא רק בקרב הסטודנטים.
החשובות שבהן היו השתלמות מורים ארצית לחינוך גופני בהשתתפות אלפי מורים במתקני המרכז ובהדרכת טובי המומחים בארץ למגוון נושאים בתחום זה, פרויקט צבר, פרויקט לשיפור כושרם הגופני של חיילי מילואים ועוד.
רסקין יזם והוביל את מבצע צב"ר (צעיר בריא רענן) בין השנים 1973 - 1978. מטרת המבצע הייתה להניע מספר מרבי של מבוגרים לעסוק בפעילות גופנית לשיפור המדדים הבריאותיים ולעורר את המודעות הציבורית לצורך בפעילות זו.
הצלחת המבצע, שנמשך לאורך 5 שנים, הביאה לעליה משמעותית בשיעור המבוגרים העוסקים בפעילות גופנית, קידמה יצירת תשתית רחבה של מתקני ספורט ברשויות המקומיות ובכך הרחיבה את פעילות הספורט העממי במדינת ישראל.
בשנת 1982 ייסד רסקין את המגמה לפעילות גופנית במסגרת בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטה העברית בירושלים.
מגמה זו אפשרה למורים לחינוך גופני ולאנשי מקצוע בתחומים קרובים להשיג תואר שני בבריאות הציבור, לחקור את הקשר בין פעילות גופנית ובריאות ואת המועילויות הבריאותיות של הפעילות הגופנית בגילאים השונים.
מגמה זו שמשה אנטי תזה לתפיסת הספורט התחרותי והדגישה את הפעילות הגופנית כמקדמת בריאות בקרב כל רובדי האוכלוסייה.
מאז הקמת מגמה זו, סיימו בה את לימודיהם בהצלחה מעל 100 בוגרים.
חלק גדול מהם השתלב בתפקידי מפתח בתחום זה במשרדי ממשלה, ברשויות מקומיות ובמוסדות קהילתיים.
בשנת 1987 קיבל דרגת פרופסור חבר קליני מהאוניברסיטה העברית והיה לפרופסור הישראלי הראשון בתחום החינוך הגופני בישראל.
בנוסף להיותו מרצה בבית הספר לבריאות הציבור בירושלים, שימש כמרצה בתחום זה במכללה האקדמית בווינגיט ובמכללת אוהלו.
רסקין השתחרר מצה"ל, בו שירת כקצין אמון גופני, בדרגת סגן והחל שירות מילואים בן שלושים שנה בענף האימון הגופני שהפך לענף כושר קרבי.
במהלך שנים אלה יזם פרויקטים רבים בפיתוח הכושר הקרבי של חיילי צה"ל.
אלה כללו תוכניות שיפור הכושר הגופני בקרב מתגייסים חדשים, תוכניות כושר קרבי ליחידות מיוחדות, אימון חילות שונים, אימון הלוחם בשלבים שונים, תוכניות אימון לחייל מילואים ועוד.
בשנת 1978 ביקר הלל רסקין במספר זרועות של צבא ארצות הברית, בהן יחידות המארינס, ועקב אחר תוכניות הכושר הקרבי שם.
במסגרת שנת שבתון, שנה לאחר מכן, התגייס הלל רסקין לצה"ל למשך שנה אחת של שירות קבע בתפקיד ראש ענף פרויקטים במחלקה לכושר קרבי, בדרגת סגן אלוף.
במסגרת תפקידו זה, התמקד בכתיבה ופרסום של חומר מקצועי על יסודות הכושר הגופני והנחיות לחיילים ולמפקדים כיצד לשפר את כושרם הגופני.
כן פיתח פרויקט מיוחד לפיתוח כושרם הגופני של חיילי המילואים.
סיכום פועלו בצה"ל בשנה זו הופיע בספר שפרסם.
רסקין החל לחקור את תרבות הפנאי במהלך לימודיו בארצות הברית, במסגרת לימודיו באוניברסיטת ניו יורק.
רסקין הגדיר את הפנאי כזמן חופשי שנוצר כתוצאה מתהליכי מודרניזציה המפחיתים את כמות שעות העבודה והמחויבויות הפיזיות והחברתיות של האדם ומגדילים את כמות הזמן החופשי שנותר לו במהלך היממה.
רסקין טען שהזמן שהתפנה יכול להיות מנוצל לצרכים חיוביים או שליליים ולפיכך יש ליצור חינוך לניצול נכון של הפנאי, על מנת לעצב דפוסי התנהגות שיסייעו לאדם (בגילאים השונים) לשפר את איכות חייו.
מטרת חינוך זה הוא להפנות את תוכן הפנאי לאפיקים מגוונים התורמים למטרות אלה, כגון חינוך לפעילות גופנית מתוך הכרה בתרומתה לבריאותו הפיזית והנפשית של האדם, חינוך ליצירת תוכן נפשי תורם כגון תחביבים, עיסוק אקטיבי ופסיבי בפעילויות תרומות מחוץ למסגרות העבודה והקיום הבסיסי והפרדה מנטלית של הפנאי מהעבודה המחייבת.
הלל רסקין הרצה, חקר וניהל פרויקטים שונים בתחומי תרבות הפנאי.
ב־1978 יזם והקים את האגודה הישראלית לתרבות הפנאי והנופש, ושימש כיו"ר שלה במשך שנים רבות.
ב־1980 נבחר להנהלת הארגון האירופי לפנאי, וב־1987 לארגון העולמי לתרבות הפנאי והנופש, בו הוא כיהן כיו"ר המועצה לחינוך גופני.
משנת 1988 שימש כממונה על החינוך לתרבות הפנאי במערכת החינוך בישראל.
לזכותו יותר מ־200 פרסומים העוסקים בחינוך לנופש והוא נחשב לאחד המומחים הידועים בעולם בתחום זה.
הלל רסקין הנהיג תוכניות נופש פעיל במהלך יום העבודה במקומות עבודה, בעיקר בתחום הפעילות הגופנית.
הוא חקר את השפעת הפעילות הגופנית במהלך שעות העבודה על פריון הייצור בקרב העובדים שהשתתפו בתוכניות אלה בהשוואה לעובדים שלא השתתפו.
מחקרים כאלה נערכו במפעלי חברת טבע וחברת אלביט.
התוצאות הראו שיפור מובהק בפריון העבודה ובמדדים בריאותיים – נפשיים בקרב עובדים שהשתתפו בתוכניות אלה לעומת אלה שעסקו בפעילות חברתית ולא פיזית.
תוצאות המחקרים גרמו לחברות רבות להשקיע בתחום הפנאי על ידי בניית מתקני ספורט ופעילות גופנית לעובדים, קיום בדיקות תקופתיות, הפסקות עבודה בהן מתבצעת פעילות גופנית מודרכת ועידוד השתתפות עובדים במפעלי ספורט עממים כיחידים וכקבוצות.
בשנת 1994 עמד רסקין בראש ועדה לחינוך לפנאי שהוקמה ביוזמתו על ידי משרד החינוך.
בשנת 1995 פורסמה תוכנית לימודים בנושא זה, שנערכה על ידו, המתווה מסגרת תאורטית ומעשית לחינוך לתרבות פנאי במערכת החינוך מגיל הגן ועד לכיתה י"ב .
רסקין עמד בראש הוועדה לכתיבת תוכנית לימודים חדשה בחינוך גופני לתלמידי כתות ג' – י"ב.
התוכנית התפרסמה בינואר 2006, כשנתיים וחצי לאחר פטירתו.
במסגרת עבודת הוועדה, פעל רסקין לפרסום תוכנית לימודים העוסקת בחינוך להגינות ספורטיבית.
תוכנית זו התבססה על התוכנית הגרמנית הממלכתית לבתי ספר בתחום זה, אותה עיבד רסקין על מנת להתאימה למערכת החינוך בישראל.
שימש יו"ר ועדה להענקת פרסי ישראל בתחום הספורט והחינוך הגופני, יועץ לאומי לחינוך גופני, בריאות ופנאי לארגון המרכזים היהודיים בארצות הבריתJWB ומייסד האגודה הישראלית לתרבות הפנאי והנופש.
במהלך שנות פעילותו פרסם פרופסור רסקין כשלושים ספרים בתחום התמחותו.
פעילות גופנית ובריאות הציבור: מנע, קידום ושיקום.
הוצאת מכון וינגייט לחינוך גופני ולספורט, 1990
הכרס ואני כל מה שרצית לדעת על הטיפול בכרסך.
משחק הוגן: חינוך להגינות ספורטיבית.
תרבות הפנאי והנופש הפעיל: עקרונות, השקפות, מסגרות.
ידע והבנה בחינוך הגופני ובספורט.
הגורמים הקשורים להשתתפות בפעילות גופנית - ספורטיבית בשעות הפנאי : רקע וממצאי מחקר, הוצאת המכון ליהדות זמננו.
תרבות הפנאי בישראל: עקרונות, השקפות, מסגרות.
ספורט ונופש ברשות המקומית: יסודות ארגון ומנהל.
כושר גופני וכושר קרבי: דפי הסבר למפקד.
הוצאת קצין חינוך ראשי - ענף הסברה, 1980
1954 פרס הוז לספורט מעיריית תל אביב, מענק למצטיינים במדרשה למורי החינוך הגופני
1981 פרס המטה הכללי של צה"ל על תרומה מיוחדת לפיתוח הכושר הגופני
1984 פרס קאפי, בית האלופים היהודיים ארצות הברית עבור תרומות יוצאות דופן לבריאות ולחינוך גופני בישראל ובארצות הברית
1991 פרס הוז לספורט מעיריית תל אביב על תרומתו לקידום החינוך הגופני והספורט העממי בארץ
1996 פרס החינוך משרד החינוך על מפעל חיים
הלל צור (12 בדצמבר 1909 – 15 ביולי 1984) היה פעיל ציוני בולט בתנועה הרוויזיוניסטית, בבית"ר ובארגון האצ"ל.
מורה ומחנך ובעל תפקידים בכירים בעיריית נתניה.
צור נולד בריגה (אז חלק מהאימפריה הרוסית וכיום בירת לטביה), ב-1909, בן שלישי (מתוך ארבעה) ליעקב שטיין ורחל (לבית חייט).
מוצאה של משפחת אביו היה בעיר וילנה.
משפחת כוהנים, שהשתייכה לזרם "המתנגדים".
יעקב שטיין, האב היגר לריגה, שם נשא לאישה את רחל חייט, האם בשנת 1905. יעקב, שהיה מורה לעברית, נפטר בגיל צעיר (1921), כאשר הלל היה בן אחת עשרה.
האם, רחל הקימה עסק עצמאי ונשאה בעצמה בעול הפרנסה וגידול הבנים, אשר התחנכו במסגרת בית הספר הגרמני היוקרתי בריגה.
כאשר היה הלל שטיין בן 14 הוקמה בריגה תנועת הנוער הציונית החדשה בית"ר, בראשותו של זאב ז'בוטינסקי.
הוא הצטרף לתנועה ועבר ללמוד בגימנסיון העברי.
בגיל 18 עלה לבדו לארץ ישראל (ינואר 1928), כדי ללמוד חקלאות בבית הספר "מקוה ישראל", שם בלט כתלמיד וכמנהיג והתקבל לשורות "ההגנה".
הלל שטיין שינה את שמו מ-שטיין ל-צור, עם סיום לימודיו במקווה ישראל (ספטמבר 1930).
אז גם הצטרף לקבוצה של בית"רים עולים מלאטביה, שנקראה "מנורה".
חברי הקבוצה עסקו בעבודה חקלאית ותכננו להקים התיישבות משלהם.
הוא עבד כפועל חקלאי ביישוב עטרות, מצפון לירושלים, ואחר כך במושב העובדים נהלל שבעמק יזרעאל.
בנהלל הוא הכיר את שולמית סלוצקי, בת לנח ולרחל סלוצקי, מאנשי העלייה השנייה, שנולדה בקואופרציה במרחביה (1914) וגדלה בנהלל.
הם נישאו בינואר 1934 ונולדו להם ארבעה ילדים, הבכור יעקב צור (1936).
הלל צור סייע להקמת פלוגות הגיוס של בית"ר, כמפקד הפלוגה בחדרה ויותר מאוחר בפלוגת רמת טיומקין.
היה חבר בגרעין המקורי של אנשי בית"ר, שיזמו את הקמת המושב הרוויזיוניסטי הראשון, רמת-טיומקין (ינואר 1933), ליד המושבה נתניה.
ב-1934 יצא לשליחות בליטא, מטעם בית"ר, הקים בית ספר למדריכים וניהל קורסים לנוער המקומי.
אשתו שולמית יצאה איתו וסייעה לו במשימה זו, כמו בכל פעילותו הלאומית, לאורך כל הדרך.
עם שובו ארצה ב-1935 מונה לעמוד בראש מפקדת הגיוס הארצית של בית"ר וניהל ועיצב את פלוגות הגיוס בכל הארץ.
כאשר הוקם הארגון המחתרתי אצ"ל (1932), היה מראשוני אנשיו.
כשפרצו ה"מאורעות" (1936) פעל עם נשק ביד מול הפורעים הערבים בגבול יפו-תל אביב.
באותה עת נולד בנו הבכור.
באותם ימים מימש את חלומו והקים את ביתו (צריף עץ) ומשק חקלאי במושב רמת טיומקין, וגם התנדב לשורות הנוטרים ("גפירים") ועבר הכשרה צבאית, כולל קורס מפקדים, על ידי הצבא הבריטי.
ב-1939 נקרא שוב לשליחות של האצ"ל ובית"ר, ויצא לפולין, במטרה להקנות לנוער היהודי הלאומי הכשרה צבאית ומנהיגותית לקראת עלייה ארצה.
כשפרצה המלחמה באירופה (ספטמבר 1939) נחלץ מפולין ברוב תושייה.
הוא, רעייתו ושני הבנים (הבן השני נולד אז, בריגה) הצליחו לחזור ארצה במסע הרפתקני דרך ברית המועצות.
בהמשך מילא תפקידים חשובים בתנועה הלאומית ובאצ"ל והיה פעיל בקליטת העולים הבלתי לגאליים, שהגיעו בספינות מעפילים קטנות לחופי נתניה (עליית "אף-על-פי").
בעקבות פעילותו הפוליטית והמחתרתית נעצר פעמים רבות על ידי שלטונות המנדט הבריטי.
לראשונה נעצר עוד בשנת 1933 בהפגנות של "ברית הבריונים" נגד השלטון הבריטי ונגד עליית הנאצים בגרמניה.
כשחזר לארץ מפולין בסוף 1939 נעצר שוב ונכלא במחנה המעצר מזרעה ליד עכו.
כשהאצ"ל הודיע על "שביתת נשק" במאבק נגד הבריטים, בגלל המלחמה באירופה, הוא שוחרר, אך נעצר שוב בשנת 1944 כאשר מפקד האצ"ל מנחם בגין הכריז על חידוש המרד.
הוא הוחזק במחנה המעצר בלטרון ומשם הוגלה (באוקטובר 1944) לאפריקה, למעצר באריתריאה ואחר כך בסודאן.
שוחרר ב-1945 ונעצר שוב ב-1947 אחרי פרשת תליית הסרג'נטים הבריטים בנתניה.
גם כשקמה מדינת ישראל במאי 1948 וכלל העצורים והאסירים היהודים שוחררו, הצבא הבריטי המשיך לכלוא את צור בבסיס צבאי בבת גלים, ליד נמל חיפה, עד שאחרון החיילים הבריטים עזב את הארץ (29 ביוני 1948).
בגלל גילו (39) ומצבו המשפחתי לא גויס לצבא הסדיר בעת מלחמת העצמאות, אלא שירת ב"חיל המשמר" (חי"ם), שעסק במשימות שמירה ואבטחת מוצבים.
עוד משנות ה-40 שימש כנציג של התנועה הלאומית במועצת המושבה נתניה.
לאחר מכן שימש שנים רבות כסגן ראש העיר (עובד בן עמי) וממלא מקומו.
כמו כן היה חבר במרכז תנועת החירות ובמוסדותיה העליונים.
במקביל עבד כמורה לטבע ולחקלאות בבתי ספר שונים.
כשיצא לגמלאות התנדב למען קליטת העולים הראשונים שהגיעו אז מרוסיה וכן סייע בפעילות של "אולפן עקיבא" בנתניה, בחינוך לאהבת הארץ ובהדרכת טיולים.
בתקופה מסוימת עסק בניהול מוסד הנוער של ויצו "הדסים".
היה מראשוני התלמידים של "מכון אבשלום" (בוגר מחזור ג') וכמו כן התנדב לשורות "המשמר האזרחי" של המשטרה.
שלט בשפות רבות: גרמנית (שפת אם), רוסית, אנגלית, ערבית, עברית ויידיש.
נפטר בפתאומיות ביולי 1984 בהיותו בגיל 74 ושולמית נפטרה בשנת 1994. שניהם נטמנו זה לצד זה בבית הקברות הישן של נתניה בשכונת בן ציון.
בשנת 1985 נחנך בנתניה בית ספר יסודי חדש שנקרא על שמו, "בית ספר הלל צור".
היום, בית ספר זה הוא אחד הגדולים והמצליחים בנתניה.
הלל קליין (20 במרץ 1923, קרקוב – 14 בדצמבר 1985, ירושלים) היה פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי ישראלי, יהודי יליד פולין.
קליין שרד את השואה כאסיר במחנות ריכוז.
הוא תרם רבות לחקר הפסיכולוגי של טראומות השואה וההתמודדות איתן ונמנה עם מובילי המחקר הפסיכואנליטי בישראל.
קליין התגורר בירושלים, לימד כפרופסור באוניברסיטה העברית וכיהן כמנהל בית החולים הפסיכיאטרי איתנים בירושלים.
הלל קליין נולד בקרקוב בשנת 1923 כצעיר מבין חמשת ילדיהם של הורים יהודים.
אביו היה בן למשפחת סוחרים מודרנית ואמו בת לרב חסיד.
בילדותו קיבל קליין חינוך מסורתי דתי יהודי ובהמשך השכלה תיכונית.
בגיל 16 אחרי פלישת גרמניה הנאצית לפולין הצטרף למחתרת.
בשנת 1942 נתפס על ידי הגרמנים ונשלח למחנה ריכוז פלאשוב ואחרים.
בשנת 1945 שוחרר על ידי הצבא הסובייטי ממחנה הריכוז טרזיינשטט.
אחרי המלחמה למד רפואה באוניברסיטת מינכן וחי בשוודיה.
עבד כפסיכיאטר ופעל בחברה הפסיכואנליטית בישראל ולימד באוניברסיטה העברית, בין היתר במכון ליהדות בת זמננו.
עסק במחקרים פסיכואנליטיים, בעיקר בתחום השלכות טראומות השואה על הניצולים ומשפחותיהם בישראל ובגולה.
קליין ניהל את בית החולים הפסיכיאטרי "איתנים" בירושלים.
בימי כהונתו בבית החולים איתנים הוקמה בו מחלקה שיקומית מיוזמת יחיאל שרשבסקי ואחרים.
הלל קליין נפטר בירושלים בשנת 1985 ונקבר בהר המנוחות.
היה נשוי לד"ר הורטנזה קליין, רופאת-שיניים לילדים ומרצה בבית ספר לרפואת-שיניים של האוניברסיטה העברית והדסה.
בני הזוג הולידו שתי בנות: אסתי ומיקי.
בתו אסתי הייתה נשואה לשריה עופר.
לזכרו הקים קרל נדלמן את "כנסי הלל קליין" – כנסים שנתיים לזכרו בתחום החקר הפסיכולוגי של השלכות השואה.
המרפאה לבריאות הנפש בקריית היובל בירושלים נושאת את שמו.
חידוש החיים בשארית הפליטה – מבט פסיכולוגי.
ההתמודדות עם הזיכרונות ועם יצירת חיים מחדש
הללי פינסון (נולדה ב-27 ביוני 1973) היא פרופסור חבר במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
פינסון היא סוציולוגית פוליטית של החינוך, העוסקת במגוון סוגיות מפתח הבוחנות את תפקיד החינוך ובית הספר בעידן של שינויים גלובליים.
מחקריה עוסקים בשלושה מוקדים מרכזיים:
חינוך ומגדר בדגש על דפוסי השתתפות מגדריים במדעים
חינוך לאזרחות בחברות בקונפליקט והאופן בו הוא מושפע משינויים בזירה הפוליטית
פינסון נולדה בדיז'ון, צרפת, להורים אקדמאיים ילדי הארץ: אמא, יונה פינסון, פרופ' לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב והאבא, אריה פינסון, פרופ' לביוכימיה בבית ספר לרפואה הדסה עין כרם.
לפינסון אח גדול ממנה (גר בשווייץ) ואחות קטנה ממנה (מתגוררת בלונדון).
כשפינסון הייתה בת שנה המשפחה חזרה לישראל, לירושלים בה התגוררה בילדותה.
היא בוגרת של המחזור הראשון של בית הספר גבעת גונן ברוח ערכי העבודה.
לאחר סיום השירות הצבאי, פינסון עברה לתל אביב.
את התואר הראשון למדה פינסון בשנים 1995–1998 במסלול דו חוגי באוניברסיטת תל אביב במדע המדינה וחינוך (התמחות בהיבטים התפתחותיים של האדם בחינוך).
בשנת 1999 התקבלה פינסון ללימודי תואר שני במחקר חינוכי באוניברסיטת קיימברידג' (MPhil in the first instance in educational research) בבריטניה.
עבודת התזה שלה עסקה בחינוך לאזרחות בחברות בקונפליקט, תוך התמקדות במקרה הישראלי.
בשנת 2000 המשיכה פינסון ללימודי דוקטורט גם הם באוניברסיטת קיימברידג' בפקולטה לחינוך.
בעבודת הדוקטורט שלה בהנחיית Prof.
Madeleine Arnot, הרחיבה פינסון את העיסוק שלה בחינוך לאזרחות בישראל, והתמקדה בשינויים בתוכנית הלימודים ובאופן בו בני נוער מקבוצות חברתיות שונות בישראל מבנים את זהותם האזרחית.
ב-2004 קיבלה פינסון דוקטורט בחינוך מאוניברסיטת קיימברידג'.
ולאחר קבלת הדוקטורט נשארה כשנה כעמיתת מחקר בפקולטה לחינוך באוניברסיטת קיימברידג'.
במהלך שנה זו היא החלה לחקור את החינוך של ילידי פליטים באנגליה והובילה שיתוף פעולה בין אוניברסיטת קיימבריג' לארגוני המורים בבריטניה (GTC,NUT) וה-refugee council בפרויקט שבחן כיצד משולבים ילדי פליטים ברמת המדיניות הארצית, המקומית והבית ספרית במערכת החינוך הבריטית.
ספר זה זכה ב-2011 בפרס שני בתחרות הספר הטוב של האגודה למחקר חינוכי בבריטניה.
בסוף שנת 2004 חזרה פינסון לארץ לפוסט-דוקטורט של המועצה להשכלה גבוהה באוניברסיטת חיפה ובמקביל הייתה עמיתת מחקר במכון ון ליר וקידמה את המחקר על החינוך לאזרחות, תוך התמקדות בתפיסותיהם של המורים את הוראת האזרחות בחברות בקונפליקט.
ב-2005 ריכזה וארגנה ביחד עם פרופ' חנן אלכסנדר ופרופ' יוסי יונה כנס בינלאומי על חינוך לאזרחות שהוביל לעריכה משותפת של הספר Citizenship, Education and Social Conflict: Israeli political education in global perspective שפורסם בשנת 2010 בהוצאת Routledge.
בשנת 2007 קיבלה פינסון תקן במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במסלול 'מנהל חברה ומדיניות החינוך'.
בין השנים 2013 ל-2019 עמדה בראש תוכנית הM.A ל'מנהל חברה ומדיניות החינוך' והחל מאוקטובר 2019 היא מכהנת כסגנית המחלקה לחינוך.
בין ינואר 2018 עד יוני 2021 כיהנה כנשיאת האגודה הישראלית לחינוך משווה, אגודה אקדמית שמטרתה לקדם את המחקר החינוכי ההשוואתי ואת ההוראה במוסדות אקדמיים בתחום דעת זה.
החל משנת 2018 פינסון היא גם עמיתה במרכז לחקר הגירה גלובלית באוניברסיטת קיימברידג'.
החל ממרץ 2021 פינסון היא יועצת נשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב להוגנות מגדרית.
לצד העבודה האקדמית, פינסון גם פעילה בתחומים רבים.
בשנים 2005–2007 ליוותה אקדמית צוות פיתוח תוכנית לימודים וספר חדש באזרחות לחטיבת הביניים במכון ון ליר, בירושלים.
מאז 2009 פינסון מעורבת בוויכוח על הוראת האזרחות בישראל ועל ספר הלימוד הרשמי לאזרחות.
בשנת 2013, עם פרסום פרקים ראשונים מהספר החדש, פינסון הייתה הראשונה שהוציאה דו"ח שנכתב עבור האגודה לזכויות האזרח ומרכז הדיראסאת, שמטרתו הייתה לבחון את השינויים שהוכנסו בהוראת מקצוע האזרחות, הדו"ח עורר שיח ציבורי נרחב.
כמו כן, פינסון מפיצה את הידע שלה בחינוך לאזרחות בארגון והשתתפות בכנסים בישראל ובעולם, והעבירה השתלמויות לאזרחות בחברה הערבית ולמורים הרואים את עצמם כמורים ביקורתיים.
פינסון מעורבת מאוד בקידום יוזמות סביב הוגנות מגדרית באוניברסיטה.
היא ממקימות הפורום להוגנות מגדרית בפקולטה למדעי הרוח והחברה באוניברסיטת בן-גוריון, ועם אחרות פעלה ב-2020 ליצירת איזון מגדרי בוועדות הפקולטה.
כמו כן, הייתה שותפה לקידום ההחלטה ההיסטורית של סאנט אוניברסיטת בן-גוריון לייצוג של 50% נשים בוועדות מרכזיות באוניברסיטה.
פינסון פועלת פינסון גם לקידום שינוי הנוהל לטיפול בהטרדה מינית באוניברסיטת בן-גוריון.
בנוסף, במסגרת פעולותיה בפורום לקידום העסקה ישירה של עובדות ועובדי ניקיון היא יזמה קרן תרומות התומכת בעובדות ועובדי ניקיון ועובדים אחרים באוניברסיטה שהוצאו לחל"ת בעקבות משבר הקורונה.
שיויון חברתי, כלכלי ותרבותי במערכת החינוך:
פעילותה הציבורית של פינסון כוללת גם עיסוק בקידום השוויון חברתי, כלכלי ותרבותי במערכת החינוך בישראל.
במאי 2020 התבקשה לעמוד בראש צוות חשיבה שהקימה לשכת המדען הראשי שמטרתו הייתה בחינת התרחבות הפערים החברתיים-כלכליים במערכת החינוך לאור משבר הקורונה והמעבר ללמידה מקוונת.
ד"וח שכתב הצוות בראשונה הציע המלצות אופרטיביות למשרד החינוך לשם מזעור פערים אלו תוך דגש על אוכלוסיות מוחלשות כגון תלמידים בפריפריה, דוברי ערבית, חרדים ומהגרי עבודה במערכת החינוך.
בנוסף, פינסון היא חברה בצוות המומחים בחינוך לעניין משבר הקורונה והשפעתו על מערכת החינוך הישראלית.
צוותי המומחים פועלים בהתנדבות ובתמיכת השותפות (שתיל, הקרן החדשה לישראל ומרכז אעלאם) כדי לספק פתרונות ישומיים להשלכות ולמצוקות החברתיות - כלכליות המכבידות על אזרחי ישראל בעקבות מגפת הקורונה בטווח הקצר והארוך.
ביוני 2020, הייתה חברה בוועדת היגוי של כנס שנערך במכון מופ"ת שעסק בפערים חברתיים-כלכליים בחינוך לאור משבר הקורונה והחל מאוקטובר 2020 לוקחת חלק בוועדת ההיגוי של פרויקט במכון מופ"ת העוסק בפיתוח מדיניות, הכשרת מורים והשתלמויות שנועדו לפתח כלים להתמודדות עם סוגים שונים של אי שוויון בחינוך: מגדרי, מעמדי, לאומי ומוגבלויות.
הרב הלל פלסר (כ"ו בשבט ה'תשי"א, 1 בפברואר 1951 – כ"א באב ה'תשפ"ב, 18 באוגוסט 2022) היה רב ואיש חינוך דתי-לאומי ישראלי, מתלמידי הרב צבי יהודה הכהן קוק.
ממייסדי תלמוד תורה 'מורשה' – ראשון תלמודי התורה בציונות הדתית ומנהל המוסד עד לפטירתו, מייסד הישיבה קטנה 'מורשה' והעומד בראשה.
שימש כרב הקיבוץ שדה אליהו, ור"מ בישיבת מרכז הרב.
כמו כן לימד תקופות מסוימות בישיבת נתיב מאיר ובישיבת מכון מאיר.
נולד בכ"ו שבט ה'תשי"א ליהודה זאב ואלישבע פלסר שהתגוררו ברמת-גן.
לאחר מות אימו, אחותה לאה חנוך (קיקי) עזרה רבות בגידולו.
בגיל התיכון למד בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר, ולאחר מכן בהשפעת רבו הרב אריה קוסטינר הלך ללמוד בישיבת מרכז הרב.
במרכז הרב בלט בכשרונותיו והתקרב מאוד לראש הישיבה הרב צבי יהודה הכהן קוק, שמינה אותו לגבאי בישיבה, ובשלב מאוחר יותר באופן יוצא דופן מינה אותו גם למסור שיעורים באמונה בפני תלמידים, שהיו צעירים ממנו אך בשנים בודדות.
לאחר תקופה מסוימת, פנה אליו הרב צבי יהודה וביקש ממנו להתמנות לרב הקיבוץ שדה אליהו.
בתחילה הוא סירב, ולבסוף סוכם שיישאר להתגורר בירושלים על יד הישיבה, וייסע לשדה אליהו פעם בשבוע.
היה נשוי למיכל (לבית יעקובסון) והתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים.
בתו הודיה נשואה לאל"ם דוד שפירא.
בת נוספת נשואה לבנו של אברהם דובדבני, גיסו הוא הרב יחזקאל יעקבסון.
במשך שנותיו האחרונות סבל מבעיות בעמוד השדרה דבר שהסב לו כאבים גדולים וקשיי הליכה, כשבוע לפני שנפטר נערך לו ניתוח בעמוד השדרה, ובאור לכ"א באב ה'תשפ"ב נפטר בביתו בפתאומיות, כנראה מסיבוך של הניתוח, בגיל 71. הלוייתו יצאה למחרת מבית המדרש של ישיבת מורשה לחלקת הקדושים בהר הזיתים.
השתתפו בה אלפי אנשים ועשרות רבנים מהציונות הדתית.
ספדו לו רבנים ואישי ציבור רבים, בהם הרב חיים דרוקמן, הרב יעקב שפירא והרב זלמן מלמד, ועוד רבים.
בשנת ה'תשל"ז היה חלק מקבוצה של בכירי תלמידי של הרב צבי יהודה שפנו להקים תלמוד תורה ברוחה של ישיבת מרכז הרב.
הקבוצה מנתה מלבדו עוד שישה תלמידים מרכזיים: הרב עודד וולנסקי, הרב מרדכי שטרנברג, הרב אריה קורן, הרב אלי סדן והרב בנימין אייזנר.
מאוחר יותר הצטרפו אל שבעת חברי הקבוצה הרב יעקב לבנון, הרב צבי טאו, הרב יהושע רוזן ועוד תלמידים נוספים רבים.
בהמשך פרשו תלמידי הרב צבי יהודה קוק לתפקידים שונים, והרב הלל פלסר נשאר לבדו בראש המוסד.
עם השנים התפתח צורך של מסגרת המשך לבוגרי המוסד עקב רצון של חלק ממשפחות התלמידים בישיבה שתכלול 'לימודי קודש' בלבד, ולצורך כך הקים הרב הלל את הישיבה הקטנה "מורשה", בתחילת שנת הלימודים ה'תשנ"ט (1999).
הדגיש לתלמידיו את חשיבות האחריות האישית של האדם על עצמו, על הסובבים אותו ועל עם ישראל כולו.
מוטיב שבא לידי ביטוי במשנתו החינוכית שבה חולקה האחריות הכללית על התלמידים וחולקו להם תפקידים בניהול הישיבה.
על אף שדגל בניהול אורח חיים דתי אדוק, והמוסדות שייסד ועמד בראשם היו עם מינימום לימודי חול, היה ער לעובדה שצורת חינוך כזו עלולה לגרום לחוסר איזון והבליט את השאיפה והרצון לגדל תלמידי חכמים מאוזנים ונורמלים.
בבחירות לעיריית ירושלים בשנת 2018 תמך בחגית משה, ופורסם על ידה מכתב ההוקרה ששלח לה.
לעילוי נשמתו של הרב פלסר נטעו משפחתו את 'כרם הלל' לקראת יום השנה הראשון.
כמו כן, נוסדה לזכרו 'קרן הלל', קרן משפחתית משותפת לסיוע לנזקקים.
בתלמוד תורה מורשה אותו הקים, הוקמה תנועת נוער פנימית בשם 'בית הלל על שמו.
ספריו נכתבו על ידי תלמידיו הקרובים, ברובם מתוך שיחות שהעביר בישיבה קטנה מורשה בסעודה שלישית (בדומה לרבו, הרצי"ה) ונדפסו כהדפסות פנימיות.
חלק מהשיחות יצאו לאור בחייו, ורובן עברו את הגהת הרב פלסר עצמו.
שיחות לפרשת השבוע ומועדי השנה – מסכומי תלמידים.
טוב עי"ן – התבוננות במועדי השנה – מסיכומי תלמידים על פי שיחותיו, ה'תשפ"א, מתוכם הודפסו במהלך השנים חוברות בסמוך למועדים:
טוב עין – פורים – אדר ה'תשפ"א.
טוב עין – ימים נוראים – תשרי ה'תשפ"ג.
טוב עין – פסח – ניסן התשפ"ד.
טוב עין - יסודות בחינוך; שיחה שניתנה למלמדים בסיום שנת הלימודים ה'תשס"א, ירושלים, שבט ה'תשפ"ה.
העמיד מאות ואלפי תלמידים, ביניהם:
שלום אייזנר (בנו של הרב בנימין אייזנר, חתנו של הרב יהושע צוקרמן) – סמח"ט הבקעה לשעבר.
הרב אלישמע כהן – ראש ישיבת חומש.
דוד זיני – ראש השב"כ, אלוף במיל'.
הרב אברהם זרביב – דיין וראש המכינה הקדם צבאית בבית אל לשעבר.
יאיר וולנסקי - קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף.
הרב אברהם יצחק שוורץ – רבה של קריית ארבע.
הרב עודד מילר – ר"מ בישיבת בני צבי, אברך בכולל דיינות בישיבת בית אל, ומרבני אתר ישיבה.
הרב יצחק צוקרון – ר"מ בישיבת קדומים.
הרב יצחק דביר – מרבני ארגון כושרות ומכון התורה והארץ.
מנהל מחלקת כשרות באלון מורה לשעבר.
הרב שמשון יודייקין – רב בישיבת מרכז הרב.
הללויה הוא שיר שכתב והלחין יאיר רוזנבלום.
השיר הוא שיר תקווה לשלום.
את השיר כתב רוזנבלום לתוכניתה של להקת הנח"ל, "הנחלאים באים, הנחלאים באים", משנת 1967. רוזנבלום שימש כמנהלה המוזיקלי של הלהקה.
את כל שירי התכנית עיבד מוזיקלית רוזנבלום.
השיר הוא חלק מפסקול הסרט הלהקה ומבוצע שם על ידי הרכב השחקנים, רבים מהם בוגרי להקות צבאיות.
הלל תורן (3 באוקטובר 1925, ט"ו בתשרי ה'תרפ"ו – 27 בפברואר 1993, ו' באדר ה'תשנ"ג) היה ימאי בדרגת רב חובל, נתב בנמל חיפה ואיש עסקים, מוותיקי צי הסוחר הישראלי.
תורן נולד ב־1925 בברלין למשפחת בוקובסקי.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עברה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בחיפה.
בדומה למשפחות נוספות מיהדות גרמניה, היה מצבה הכלכלי של המשפחה טוב טרם עלייתם ארצה, אך בארץ נכונה להם ראשית קשה מאד.
את כספם לא יכלו להוציא עקב חוק שהעבירה הממשלה הגרמנית במשבר הכלכלי של 1928.
האב, משה בוקובסקי, שבגרמניה סחר בטקסטיל, עבד בסלילת כבישים כשמשכורתו בקושי מספיקה לפרנסת המשפחה.
בהמשך עבד בבית חרושת שמן.
האם רחל, במקור רייטר, כיוון שדיברה גרמנית, עבדה בבנק אלרן בחיפה.
להשלמת הכנסה, עבד תורן בערבים במכירת שוקולד למבקרים בקולנוע ארמון שנפתח בשנת 1935, ברחוב הנביאים הסמוך למגוריו.
עם סיום לימודיו בבית הספר היסודי בכיתה ח', ביקש להתקבל לבית הספר הימי שליד הטכניון בחיפה.
מצבה הכלכלי של המשפחה לא אפשר לה לשלם את שכר הלימוד והוצאות בית הספר.
משה בוקובסקי פנה אל יעקב סלומון (עורך דין) שהיה אף הוא חבר במועדון השיט כרמל, שהמליץ להעניק לו מלגה שתסייע בלימודים.
תורן התקבל לבית הספר וזכה למלגה אותה תרמה משפחה יהודית מקייפטאון בדרום אפריקה, חברה בסניף הדרום-אפריקאי של החבל הימי לישראל.
תורן לקח חלק בשיט בפיקוד רב החובל סטפן שיינמן, מנהל מחלקת השיט בבית הספר ומדרך השיט האלוף במיל שמואל טנקוס, למצרים אל פורט סעיד שבפתח תעלת סואץ על גבי ספינת המפרש "ארלוזורוב".
ב-4 ביולי 1944, לאחר הרגיעה במלחמה באזור חופי המדינה והמזרח התיכון.
בהגיעה, הספינה הניפה את דגל ארץ-ישראל (הבריטי), דגל כחול לבן של היישוב ודגל בית הספר הימי.
תורן סיים את לימודיו, עמד בהצלחה בבחינות הגמר המוכרות על ידי ממשלת המנדט.
כבוגר בית הספר המוכר על ידי הממשל הבריטי, יכול לעלות על אניות הצי המסחרי הבריטי בדרגת קצין שלישי מיד עם תום לימודיו.
בתחילת שנת 1945 עלה תורן כקצין שלישי על סיפון אניית הקיטור "קרומן" s\s Kroman של חברת הספנות הבריטית J.
תורן היה מעוניין לעלות על אחת מאוניות הצי העברי שמנה שבע אוניות והגדולה בהן, "עמל", הייתה של חברה לשירות ימי עתיד.
אך לא היה עליה מקום ותורן נאלץ לפנות אל החברה הבריטית.
בשנת 1947 צבר תורן די שעות ים כדי לגשת לבחינות לדרגת קצין שני ולאחר שעמד בהן והפליג כמה חודשים על האנייה REFAST של אותה חברה בריטית, HAMILTON.
ממנה, עבר להפליג על האנייה עתיד, של החברה לשירות ימי עתיד.
שנמלי הפקידה שלה היו בין נמלי מערב טורקיה בצפון לבין פורט סעיד ואלכסנדריה בדרום.
כך שירת הלל לראשונה על אניה עברית שמרבית צוותה מורכב מימאים עבריים.
על האנייה "עתיד" הכיר והתחבר עם הנס קאהן.
במסגרת עבודתו בצים, יצא יחד עם צוותי ימאים להביא אניות חדשות, מאלה שנבנו במספנות הגרמניות במסגרת הסכם השילומים עם גרמניה.
התפקיד היה ייצוגי וכמנהג הזמן היה עליו לעברת את שם משפחתו.
הוא חיפש שם שיגשר בין שמו הפולני לאהבתו לים וכך, שינה את שמו מבוקובסקי לשם "תורן", בהסבר שתרנים נבנו מעץ והשם בוקובסקי כלל את שם העץ הנפוץ באירופה – בוק, ששימש בבניית כלי שיט בהיותו עץ חזק ועמיד.
ובשנת 1953 הוסמך תורן לרב-חובל.
הפליג באניות צים עד שנת 1957 אז החל את עבודתו כנתב בנמל חיפה ובתפקיד זה שימש 14 שנה.
בשנת 1971 פרש מהים מסיבות בריאותיות ופנה לעסקים.
שירות בחיל הים והשירות הימי
באפריל 1948 הצטרף תורן לשירות הימי שבאוגוסט אותה שנה הפך לחיל הים.
החיל שהוקם היה זקוק לימאים מקצועיים היודעים להפעיל אניות, ואנשי צי הסוחר, תורן ביניהם, התקבלו בברכה.
בחיל הים פיקד תורן על ספינת המשמר "אח"י פלמ"ח".
מונה גם למפקד אגף המקצוע אשר היווה חלק מתהליך בניית החיל.
לאחר כמה חודשים עבר תורן אל צי הסוחר הישראלי.
בסתיו 1948 עלה תורן על האנייה "עצמאות", שהפליגה לקפריסין כדי להעלות ניצולי שואה העצורים באי כקצין שני תחת פיקודו של רב החובל יצחק (אייק) אהרונוביץ', והתנסה לראשונה בהפעלת אוניית נוסעים.
בהמשך, כחלק מתנופת רכש האניות של ישראל והצי הישראלי, בעיקר בחברת צים, בשנת 1950 הושקה בסטוקהולם האנייה "אתרוג" שהייתה הראשונה בין אניותיה של צים שנרכשה חדשה אם כי לא נבנתה בעבור במיוחד צים.
תורן הפליג עליה כקצין שני.
באוקטובר של אותה השנה ירד תורן מהאתרוג במטרה לעמוד בבחינות לדרגת קצין ראשון.
רב החובל אנריקו לוי העיד על מסירותו ומחויבותו של תורן ועל עובדת היותו פיכח כלומר לא שתוי בכל עת.
זו הייתה נקודת זכות חזקה לימאים הארץ ישראלים בציים זרים.
לאחר שצלח תורן את המבחנים ותעודת קצין ראשון בידו עלה תורן כעבור זמן קצר על האנייה "חיפה", של חברת קו ישראל אמריקה והחל להפליג בקו לחוף המזרחי של ארצות הברית.
ב-1951, במסגרת מרד הימאים, תורן בן ה-26 כקצין ראשון, לקח חלק בשביתה על האנייה "נגבה" בהובלת רב החובל אלפרד רדן.
כאשר הגיעה הנגבה לנמל חיפה חיכו לימאים צווי גיוס למרות ההתחייבות שנתנה כחלק מתנאי סיום השביתה בצרפת שלא יינקטו נגדם עונשים.
צוות האנייה "נגבה" שאחד מבעלי הדרגות הבכירים ביניהם היה תורן הכריז שוב על שביתה.
זו כונתה השביתה הקטנה ולאות סולידריות הצטרפו אליה ימאי האניות "הדר", "קוממיות" ו"עכו" שעגנו בנמל.
אנשי הצוות האושמו בכליאת השוטרים שנשלחו להוריד אותם בכוח מאחר שסירבו לרדת מהאנייה.
הראשון שהורד לספינת המשטרה היה תורן שזיהה בה את אח"י פלמ"ח - אנייתו מימיו בחיל הים.
בשנת 1953 עבר תורן בהצלחה את הבחינות לקבלת דרגת רב חובל ובשנת 1955 קיבל לידיו את הפיקוד על האנייה "נירית" של חברת צים עליה פיקד עד 1958. האונייה שימשה להעלאת עולים מקפריסין לישראל בחכירה של המוסד לעלייה ב'.
בהמשך, פיקד הלל כרב חובל באונייה "אברהם גרץ" של חברת צים.
בתקופת הפיקוד עליה, הסתננו על הספינה שני גרמנים שערקו לגיון הזרים הצרפתי.
תורן זיהה אותם, ושוחח איתם בגרמנית למעשיהם כנוסעים סמויים.
האורחים הלא קרואים ביקשו מרב החובל להיכנס לישראל אך תורן הזעיק את חיל הים הצרפתי ושתי אניות מלחמה הוזנקו ואספו את העריקים.
בשנת 1965, לאחר 12 שנים של הפלגות החליט תורן להיות קרוב למשפחתו ועבר לעבוד כנתב בנמל.
בחודשי הקיץ כאשר רבי החובלים נטלו חופשה עלה שוב כרב חובל ולקח איתו את משפחתו להפלגות.
באותן שנים, האנייה הקפריסאית "קיפרוס", שהייתה אניית נוסעים שהפליגה בקו פיראוס לימסול חיפה, התלקחה ובערה כתוצאה מאש שהתפשטה מתנור המטבח בעת היותה קשורה לרציף נמל חיפה בשנת 1966. הנוסעים והצוות הורדו מהאנייה ומכוניות כיבוי של הנמל ושל עיריית חיפה ניסו לשווא לכבות את השרפה.
במשטרת הנמל הוחלט לגרור ולבצע החפה של האנייה הבוערת לחוף שמן.
תורן עלה עליה כנתב ובעודה בוערת ניתב אותה החוצה מהנמל כשלצידו רב החובל הקפריסאי.
הם היו היחידים על כלי השיט הבוער.
כשהגיעו לחוף שמן ירדו שניהם מהאנייה והיא כלתה באש.
בשנת 1973, השיט תורן בהתנדבות, כרב חובל, את ספינת קול השלום, למשך ארבעה חודשים, עבור פעיל השלום אייבי נתן.
תורן נאלץ לעזוב את עבודת הים האהובה עליו בשל סיבות רפואיות כשהיה בן 46 בלבד.
מילדות נמשך אל הים ונאבק בעקשנות להגשים את שאיפתו להפליג בים ולפקד על כלי שיט.
נאמר עליו שהיה בעל יושרה מקצוען קפדן ועקשן, ראוי לתואר "יקה" לכל הדעות.
הייתה בו תכונה נוספת שאפיינה את הימאים עולי גרמניה והיא ההכרה שייעודו של איש המקצוע הוא להנחיל את מורשתו לצעירים.
תורן זכה בכך שצעירים באו להתייעץ עמו בנושאי ספנות.
תורן לימד במכון להכשרה ימית בעכו ובחן את התלמידים מטעם משרד התחבורה.
לא אחת הוזמן להעיד כעד מומחה בשאלות שעלו לגבי תקלות ותאונות.
בשנת 1965 הצטרף תורן אל הבונים החופשיים, ולקח חלק בפעילותם בישראל.
בשעות הפנאי, תורן גם צייר כתב וניגן רבות.
הוא פתח פאב בחיפה, שהיה מקום מפגש לימאים שבאו להתעדכן בחדשות הספנות.
בשנת 1976 עבר לעיר נמל פיראוס והקים בה שלוש מסעדות סיניות.
עם שובו לישראל בשנת 1985 הקים חברת אבטחה ושמירה בחיפה.
את אשתו שרינה ממשפחת ברילר, פגש במסיבה בחיפה.
לזוג נולדו שלושה ילדים גל, ניר ודן.
שלושתם למדו בבית הספר לקציני ים עכו ושרתו בחיל הים.
בנו הבכור גל, המשיך לעסוק בספנות כמנכ"ל חברת סוכנות אוניות.
הלל ירקוני, 75 שנות ספנות עברית בארץ ישראל, 2005
הלל ירקוני, הים האנייה ועם ישראל, פרדס הוצאה לאור, 2009. עמ 275. תורן הלל רב חובל.
דניאלה רן, בין ספינה לרציף: תולדות לשכת הספנות, 1932-1982, הוצאת פרדס, 2008.
צבי הרמן, הכובשים בים נתיבה תולדות הספנות העברית, בהוצאת הקיבוץ המאוחד 1978. נושא שביתת הימאים (1951) עמ' 224–228.
הלל פוהורילס (בפולנית: Hillel Pohoryles; ?
- 1942) היה שחקן טניס שולחן יהודי-פולני, סיים במקום רביעי באליפות העולם (פריז 1933) בטורניר הקבוצתי.
פוהורילס בן למשפחה יהודית מלבוב (כיום אוקראינה).