tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתוך עזה נעשה שימוש במנהרות כדי לתקוף חיילים במספר רב של אירועים.
לאורך המבצע עשה חמאס שימוש נרחב ברקטות נ"ט (בעיקר RPG-7 ו-RPG-29) וטילי נ"ט (כולל הקורנט) ובפצמ"רים מסוגים שונים (הפצמ"רים גרמו לכ-40% מכלל הפצועים וההרוגים של צה"ל במהלך המבצע).
חמאס הפעיל גם צלפים שהשתמשו בחיקוי איראני של רובה צלפים כבד "שטייר HS .50", אשר פגעו מרחוק במספר חיילי צה"ל.
אמצעי לחימה אלה גם יחד הסבו את רוב האבדות לחיילי צה"ל.
בימים האחרונים של המבצע חמאס שינה את הטקטיקה של ירי הפצמ"רים והרקטות, ובמקום ירי מפוזר וספורדי על יישובי עוטף עזה, בכל יום הוא ריכז מטחים רצופים של פצמ"רים ורקטות על יישוב אחד בעוטף עזה.
במבצע צוק איתן נורו 4,594 רקטות ופצצות מרגמה לעבר ישראל, כאשר 3,641 מהן נפלו בשטח ישראל, מתוכן 224 בשטחים בנויים.
188 רקטות ופצצות מרגמה נפלו בשטח רצועת עזה.
ו-735 רקטות ופצצות מרגמה יורטו על ידי סוללות כיפת ברזל.
על פי דובר צה"ל מעל ל-600 רקטות נורו ממוקדי אוכלוסייה אזרחית; כ-260 רקטות נורו ממוסדות חינוך, יותר מ-130 רקטות נורו מבתי קברות, יותר מ-160 רקטות נורו ממוסדות דת ויותר מ-50 רקטות נוספות נורו מבתי חולים.
במהלך המבצע נשמעו כ-4,600 אזעקות בישראל – בממוצע 92 אזעקות ביום.
יותר ממחצית מכלל האזעקות הופעלו ביישובי עוטף עזה, שלתושביהם 15 שניות בלבד להתמגן מהישמע האזעקה.
במהלך המבצע השתמש חמאס באזרחים כמגן אנושי.
את תשתיותיו ומטות הפיקוד שלו מיקם בקרב אזרחים, בהן שכונות מאוכלסות בצפיפות, בתי ספר, מסגדים ובתי חולים, כולל בית החולים המרכזי אלשפאא שבמערב הרצועה.
מנהרות לחימה רבות נמצאו בבתי מגורים אזרחיים כמו גם נשק רב מסוגים שונים.
בית החולים וופא שבו מוקמו חדרי מלחמה וממנו ירו חמושי חמאס והג'יהאד האיסלאמי אש נק"ל וטילי נ"ט, הותקף בידי צה"ל ונהרס לאחר שפונה מחוליו.
חמאס החביא רקטות ואמצעי לחימה גם בבתי ספר ובמתקנים של אונר"א.
אנשי אונר"א דיווחו בשלשה מקרים כי מצאו רקטות בבתי ספר שבבעלותם.
משגרי רקטות רבים הוטמנו מתחת לקרקע בלב שכונות אזרחיות או מתחת לאוהלים או סככות, והופעלו בשלט רחוק.
ירי הרקטות הכבד בוצע בחלקו הניכר מלב ריכוזי אוכלוסייה, וכן מבתי ספר.
ואף מבתי חולים, על מנת להרתיע את צה"ל מירי כבד אל עבר המשגרים שעלול היה לגרום גם פגיעה באזרחים ונזק סביבתי.
ב-22 ביולי 2014 פרסם דובר צה"ל סרט המתעד פעילי טרור נמלטים מאתר שיגור רקטות באמצעות אמבולנס.
עיתונאי צרפתי דיווח על שיגור שנעשה משטח אזרחי בקרבתו, ועיתונאי הודי דיווח על שיגור רקטה ליד בנין השייך לאו"ם.
מספר עיתונאים דיווחו שחמאס איים עליהם שלא ידווחו על פשעי חמאס ובהם שימוש במגן אנושי, וב-11 באוגוסט הוציא ארגון העיתונאים הזרים בישראל הודעת גינוי רשמית לחמאס על כך.
תעמולה, לחימה תקשורתית ולוחמה פסיכולוגית
בעת הלחימה שלח חמאס הודעות טקסט מאיימות לישראלים (צא קסאמים שוגרו לביתך) באמצעות הודעות למכשירי סלולר, פרסם סרטוני תעמולה, שכללו תיעוד של פגיעות בכוחות צה"ל, והפריע לפרקים קצרים על תדרי השידור המשמשים ערוצי טלוויזיה ישראלים.
מסרי חמאס בעברית כללו עברית עילגת, והפכו למקור לבדיחות ולחיקויים, כדוגמת הסרטון "תקוף, תעשה פיגועים".
כחלק מלוחמה פסיכולוגית ובעיקר לצורכי תעמולה פנים-פלסטינית, ניפחו ארגוני הטרור בראשות חמאס את מספר ההרוגים הישראלים וניכסו לעצמם הישגים שלא היו.
בכירים בחמאס טענו כי מספר ההרוגים הישראלים גבוה בהרבה מהמספר שדווח, ובנוסף הופצו סרטוני תעמולה שמראים לכאורה הרג של חיילי צה"ל.
הזרוע הצבאית של חמאס פרסמה לאחר סיום המבצע הקרקעי כי הרגה 131 חיילי צה"ל, חטפה חייל, הפילה מטוס F-16, הרסה לפחות שני טנקי מרכבה והטיסה שלושה מזל"טים מעל ישראל וצילמה את הקריה בתל אביב.
בתום המבצע פרסם הג'יהאד האיסלאמי נתונים לפיהם הרג 30 חיילים נוספים, ומוחמד נזאל, חבר הלשכה המדינית של חמאס טען כי הארגון הצליח להרוג מעל ל-1,000 חיילים במבצע.
בנוסף, החמאס, בניגוד לג'יהאד האסלמי, המשיך במדיניות ההסתרה של הרוגיו כפי שעשה במבצע עופרת יצוקה, וניסה להמעיט ממספר לוחמיו ההרוגים, ולטעון שכולם היו אזרחים, כדי שיוכל לנגח את ישראל בקרב התקשורתי.
מספר ארגוני זכויות אדם הטילו דופי במספרי האזרחים ההרוגים שחמאס מסר להם מפני שלא פחות מ-50% מהם היו בגילאי 20–30, מה שמעיד שהם היו מחבלים.
במהלך הלחימה נכנסו לשימוש בחמאס אמצעי לחימה חדשים, והשימוש הראשון בהם נעשה כחלק ממהלך הלחימה.
להלן רשימת אמצעי הלחימה וכלי הנשק בהם עשה החמאס שימוש ראשון כחלק מהלחימה.
רובה צלפים כבד מדגם "חייבאר", שהוא חיקוי לרובה "שטייר HS .50" האוסטרי בקליבר 0.5 אינץ'.
הרובה נמכר במקור לאיראן וזו החלה בייצור דגם מקומי העבירה אותו לחמאס.
טיל נגד טנקים קורנט, שנחשב לאחד מטילי הנ"ט המתקדמים.
טיל כתף נגד מטוסים מדגמי סטרלה SA-7 (ע"פ דיווח צה"ל נורו עשרות טילים כנגד כלי טיס).
עינויים והוצאה להורג ללא משפט
במאי 2015 פרסם ארגון "אמנסטי אינטרנשיונל" דו"ח לפיו במהלך המבצע ביצע חמאס פשעי מלחמה נגד אזרחים פלסטינים ברצועת עזה, ובכלל זה עינויים והוצאה להורג ללא משפט של לפחות 23 אנשים.
תמיכה בין-לאומית של ממשלי המדינות המערביות וחלק ממדינות ערב, הבולטת שבהן היא מצרים.
הצלחת מערכת כיפת ברזל וצמצום ניכר של האיום הרקטי מעבר לעוטף עזה.
הריסת למעלה מ-30 מנהרות חודרות לישראל, שהיו אמורות לשמש את חמאס לפיגועי טרור.
פגיעה בתשתיות הטרור של חמאס, למעלה מ-5,000 מטרות הותקפו במהלך המבצע.
בתקיפות הושמדו רקטות רבות שאחסן חמאס.
למעלה מאלף מחבלים נהרגו לטענת ישראל.
נהרגו מספר בכירים בחמאס, בהם ראאד אל-עטאר (מפקד חטיבת רפיח), מוחמד אבו שמאלה (סגן מפקד חטיבת רפיח), מוחמד ברהום, ואסמעיל סעדי עקלוק (בכיר במערך הכטב"מים של חמאס)
נהרגו מספר בכירים בג'יהאד האסלאמי, בהם צלאח אבו חסנין (ראש מערך ההסברה הקרבית), דאניאל כאמל מנצור (מפקד צפון הרצועה ואחראי מערך המודיעין), עלאא' עבד אלנבי (אחראי מערך התמ"ס בצפון הרצועה), שעבאן סלימאן אלדחדוח (מפקד גדוד זיתון), מחמוד עוצ' עלי זיאדה (מפקד גדוד מערב ג'באליה), וחאפט' חמד (מפקד הארגון בבית חאנון)
המערכה הסתיימה מבלי שהתקבלו תנאים שהציב החמאס מתחילת המבצע, ובהם: שחרור אסירים, הקמת נמל ימי ושדה תעופה, תשלום משכורות, וכו'.
הפחתה משמעותית ביותר בירי הרקטות בשלוש השנים שלאחר המבצע.
שמירה על יכולת ירי לישראל במשך כל ימי המבצע, והטרדת חלק ניכר מהאוכלוסייה הישראלית ברקטות, למרות מאמץ ישראלי למנוע ממנו את הדבר.
הריגת 70 חיילי צה"ל ומספר אזרחים ישראליים
דמורליזציה של תושבי עוטף עזה באמצעות פצמ"רים, רקטות ואיומי מנהרות.
הפסקת חלק ניכר מהתעופה האזרחית לישראל ל-48 שעות ופגיעה קשה בתיירות בישראל.
התגברות הדה-לגיטימציה של ישראל בדעת הקהל העולמית בעקבות טענות להרג אזרחים פלסטינים.
עליית הפופולריות של חמאס ומנהיגיו ברחוב הפלסטיני.
במהלך המבצע נהרגו 68 חיילי צה"ל, רובם בלחימה ברצועת עזה וחלקם מפגיעת רקטות ופצצות מרגמה.
5 חיילים נהרגו באירועי ירי דו-צדדי.
סגן אלוף דולב קידר, מפקד גדוד בבה"ד 1 וגיבור הסרט התיעודי "מחכה לו", היה הקצין הישראלי הבכיר ביותר שנהרג במבצע.
5 אזרחים ועובד זר תאילנדי נהרגו מפגיעות ישירות של רקטות ופצצות מרגמה.
שני אזרחים נוספים ותיירת אחת מתו מהתקף לב בזמן אזעקות.
אזרח נוסף נדרס למוות בעת שנשמע להנחיות פיקוד עורף ואזרח אחר נרצח מפיגוע דריסה שאירע במהלך המבצע.
דניאל טרגרמן בן הארבע מקיבוץ נחל עוז נהרג מנפילת פצצת מרגמה בזמן הפסקת האש.
במבצע צוק איתן נרשם אחוז ההרוגים מתוך נפגעים הנמוך ביותר מכל מערכות צה"ל וזאת הודות לציוד רפואי חדיש ומתקדם שהיה זמין בשטח.
במרץ 2022 נפטר מפצעיו לוחם נוסף שנפצע קשה במבצע.
כאלפיים פלסטינים נהרגו במהלך המבצע, אך המספרים המדויקים ובפרט ההתפלגות חמושים לעומת אזרחים שנויים במחלוקת.
המקורות הפלסטינים דיווחו שרוב מוחלט (למעלה מ-70%) מההרוגים היו אזרחים לא מעורבים.
עם זאת, כלי תקשורת בולטים בעולם הטילו ספק בדיווחים הפלסטינים תוך שהם מציינים שביחס למספרם באוכלוסייה רוב ההרוגים היו צעירים בגיל צבא ולא נשים וילדים, ושהפלסטינים כללו בנתונים שלהם גם פלסטינים שלא נהרגו על ידי צה"ל.
לפי דיווחים ישראלים, בערך כשליש עד קצת יותר ממחצית ההרוגים היו אזרחים.
להלן נתוני ההרוגים לפי המקורות השונים:
על פי הפלסטינים 421 איש נהרגו בעיר עזה (רבים מהם בשכונת שג'אעייה), 501 נהרגו בח'אן יונס, 290 בבית לאהיה, 264 ברפיח ו-241 בדיר אל-בלח.
על פי דובר צה"ל נהרגו 253 פעילי חמאס, 147 פעילים מהג'יהאד האסלאמי, 65 פעילי טרור מארגונים אחרים ו-603 חמושים ששיוכם לא ידוע.
בתום המבצע הודיע הג'יהאד האסלאמי על 123 פעילים בארגון שנהרגו במערכה, אך מרכז המידע למודיעין וטרור פרסם הערכה כי המספר האמיתי גבוה כמה עשרות, והוא בין 150 ל-170. אבו מאזן, במסיבת עיתונאים שערך בקהיר בספטמבר 2014, טען כי 861 מאנשי הפת"ח נהרגו בלחימה.
להערכת מרכז המידע למודיעין וטרור, המספר קטן בהרבה, ועומד על עשרות בודדות.
לפי הארגון, מספר הרוגי חמאס במבצע הוא בסביבות 500 איש.
בהפרות סדר שנערכו במהלך המבצע ביהודה ושומרון נהרגו 16 פלסטינים נוספים.
בנוסף, חמאס הוציא להורג עשרות פלסטינים, בכיסוי פנים, שלדברי הארגון שיתפו פעולה עם ישראל.
אירעו גם מקרים אחדים שבהם שיגור כושל של רקטות הביא להרג אזרחים פלסטינים.
שני פלסטינים נוספים נהרגו במהלך החגיגות לאחר תום המבצע.
העלות הצבאית של המבצע הייתה על פי מערכת הביטחון כ-9 מיליארד ש"ח.
על פי משרד האוצר העלויות הצבאיות של המבצע היו 6.5 מיליארד ש"ח.
האוצר בחן רק את העלויות הישירות ולא את התקציב השוטף הקיים עבור מערכת הביטחון ל-50 יום והחזרה לכשירות.
לבסוף הוסכם כי צה"ל ישופה על המבצע ב-7 מיליארד שקל.
העלות האזרחית נאמדת בין 10 ל-12 מיליארד ש"ח.
פיצוי לתושבי ישראל על נזק כספי במבצע
החוק קובע את הכללים לפיצוי על נזק ישיר, כגון נזק לבתים ומכוניות שנפגעו מרקטה או נזק ליבולים חקלאיים בשדות שצה"ל חנה בהם.
הטיפול בנזק ישיר נעשה כבר תוך כדי המבצע, על ידי צוותים שהעריכו את גובה הנזק.
בנוסף ניתן פיצוי על נזק עקיף, כגון אובדן הכנסות ותשלום שכר לעובדים שנעדרו מעבודתם עקב המבצע (כתוצאה מסגירת מקום עבודתם בהוראת פיקוד העורף או סגירת מוסדות לימוד של ילדיהם).
פיצוי על נזק עקיף ניתן, במבצע זה, רק בתחומי 40 ק"מ מרצועת עזה, בהתאם לתקנות מס רכוש וקרן פיצויים (תשלום פיצויים) (נזק מלחמה ונזק עקיף) (הוראת שעה), התשע"ד-2014. רשות המיסים פרסמה הנחיות מפורטות על אופן הגשת תביעות לפיצוי.
ב-3 באוגוסט 2014 נחתם הסכם קיבוצי בין מדינת ישראל ונשיאות הארגונים העסקיים לבין הסתדרות העובדים הכללית החדשה הקובע את הכללים לתשלום שכר לעובדים שנעדרו מעבודתם עקב המבצע.
גורמים פלסטיניים מעריכים כי עלות שיקום רצועת עזה צפויה לעלות כ-7.8 מיליארד דולר.
נכון ל-11 באוגוסט בעיר עזה נהרסו בין 20% ל-25% מהבתים הראויים למגורים ובבית חאנון נהרסו כ-70% מהבתים הראויים למגורים.
בעיתון הניו יורק טיימס צוין כי הנזק במבצע היה גדול יותר מבשאר המבצעים, וכי הנזק במבצע זה ביחס למבצע עופרת יצוקה היה גדול פי 3.
בתום הלחימה הבטיחו מדינות תורמות סכום של 3.5 מיליארד דולר לסיוע בשיקום רצועת עזה לתקופה של שלוש שנים.
בפועל הועברו רק 1.9 מיליארד דולר מהסיוע המובטח.
מבקר המדינה פרסם דו"ח ביקורת על המבצע, בו נמצא כי עד לשנת 2010 התמודדו גופי המחקר והפיתוח בצה"ל עם איום המנהרות בקצב שלא תאם את התפתחות האיום ואת הצורך המבצעי, תוך בקרה לקויה של המטכ"ל.
עוד מצאה הביקורת כי מידע משמעותי והכרחי שנדרש לשרי הקבינט לצורך קבלת החלטות לא הובא לפני השרים באופן מספק בדיונים שקדמו למבצע "צוק איתן", זאת אף על פי שמידע זה עמד לרשות ראשי המדינה והצבא.
איום המנהרות מרצועת עזה אף לא הוצג לקבינט במפורט אלא באמירות כלליות ומעטות בלבד, וכאשר נזכר האיום בדיוני הקבינט, שרי הקבינט לא הביעו התעניינות ולא דרשו שצה"ל יציג להם את היערכותו לטיפול באיום.
לראש הממשלה, בנימין נתניהו, העיר המבקר שכיוון שהיה בקיא באיום המנהרות, "היה עליו להנחות את המל"ל ואת מערכת הביטחון להציג לקבינט את איום המנהרות באופן מפורט ומודגש, סמוך לאחר המועד שבו הוא הבין את חומרת האיום והיקפו."
מבקר המדינה העיר לראש הממשלה, בנימין נתניהו, ולראש המל"ל, יוסי כהן, כי "העיסוק במסגרת הקבינט בתוכניות האופרטיביות בטרם קביעת יעדים אסטרטגיים אינו עולה בקנה אחד עם תהליך תקין של קבלת החלטות, ככל שהדבר נוגע לסדר הראוי של קבלת ההחלטות בתחום האסטרטגי המדיני-ביטחוני."
מתחילת המבצע וגם במהלכו ניכרה תמיכה גורפת בקרב הציבור היהודי בישראל להפעלת הכוח הצבאי בידי הממשלה.
התמיכה באה לידי ביטוי בסיקור התקשורתי, ברחוב הישראלי, וברשתות החברתיות.
למרות המספר הגבוה יחסית של החללים והפצועים בקרב החיילים והאזרחים, הצביעו כל הסקרים על כך שהציבור היהודי סבור כי היציאה למבצע והמהלכים הצבאיים שלה היו הכרחיים.
רוב מוחלט של חברי הכנסת תמכו בפעולות צה"ל בעזה, כולל רוב הח"כים מהאופוזיציה.
תמיכת האופוזיציה באה לידי ביטוי בדבריו של ראש האופוזיציה, יצחק הרצוג, שתמך במבצע ואמר: "אין בעניין הזה מחלוקת בין אופוזיציה לקואליציה, אנחנו מנהלים מאבק צודק על דמותה של המדינה ועל דמותו של עם ישראל".
עמדה מנוגדת למהלכי הממשלה והצבא הביעו חברי הכנסת של סיעת מרצ וכן חברי הכנסת של חד"ש בל"ד ורע"מ-תע"ל.
תומכי מפלגות אלה, שלום עכשיו וכן פעילי שמאל ארגנו במהלך המבצע (9 באוגוסט) הפגנה בכיכר רבין בתל אביב בה השתתפו אלפי אנשים, וביניהם הסופר דויד גרוסמן, השדרן זוהיר בהלול הזמרת מירה עוואד ואחרים.
מנגד נערכו גם הפגנות ועצרות תמיכה במבצע.
במהלך המבצע הביעו אזרחים רבים בישראל הזדהות עם תושבי הדרום שהותקפו ברקטות בתכיפות רבה יותר מאשר תושבים באזורים אחרים.
בין היתר הועלתה קריאה לקנות מוצרים ושירותים מעסקים בדרום, שפעילותם הצטמצמה בלחץ האירועים, על מנת לתמוך בהם.
מוסדות ואזרחים רבים במרכז הארץ ובצפונה אירחו את תושבי הדרום.
הזדהות הובעה גם עם חיילי צה"ל שהשתתפו במבצע, ואזרחים רבים התגייסו לשלוח להם ציוד רב ומגוון מחבילות שי ועד תחתונים וגנרטורים.
בכל אזורי ישראל התנהלו קמפיינים על ידי גופים, והן יוזמות פרטיות לשם התארגנות המונית למטרת איסוף תרומות וחלוקתן לחיילים הקרביים על ידי הגעה אל המוצבים בגבול הרצועה.
מבצע זה הגיע למצב בו פנו החיילים באמצעי התקשורת השונים אל האוכלוסייה האזרחית בהכרת תודה, אך גם בבקשה להפסיק לארגן תרומות לחיילים, מכיוון שהצטבר אצל החיילים עודף מצרכים בהם לא היה להם צורך.
רבים הגיעו להשתתף בהלוויותיהם של חיילים בודדים שנהרגו בקרב.
ברחבי הערים נתלו שלטי תמיכה במבצע ובצה"ל (כגון "איתנים בעורף, מנצחים בחזית", "חזקים ביחד" ו"העם עם צה"ל").
על רקע המצב הביטחוני החליטו תושבי הקיבוצים נחל עוז ועין השלושה, הנמנים עם יישובי עוטף עזה, לעזוב ולפנות משפחות עם ילדים ותושבים מבוגרים וזאת על אף שמספר ימים קודם לכן קרא להם הרמטכ"ל בני גנץ לשוב לבתיהם.
במהלך המבצע גבר השיח המתלהם בין הקצוות השונים של החברה הישראלית, הערבית והיהודית כאחד, והעלה לדיון את גבולות חופש הביטוי.
בשל ביקורת ואמירות פוגעניות כנגד חיילי צה"ל, אזרחים יהודים וערבים פוטרו או הושעו מעבודתם, ועיתונאים אוימו ואף הותקפו.
ומאידך נחקרו ואף הוגשו כתבי אישום נגד אנשי ימין שקראו לאלימות נגד ערבים, וכנגד אנשי שמאל שקראו לחיילים להפנות את הנשק כלפי הכנסת והממשלה.
ארגוני זכויות אדם כדוגמת בצלם ויש דין פנו ב-21 ביולי 2014 ליועץ המשפטי לממשלה וטענו שיש חשד להפרות חמורות של הדין ההומניטרי הבין-לאומי בפעילות צה"ל בעזה.
ארגונים אלו פנו ב-22 ביולי 2014 אל מועצת זכויות האדם של האו"ם בבקשה לגנות את הפגיעה הנרחבת באזרחים בעזה וברכושם, ולהקים ועדת חקירה בין-לאומית עצמאית לחקירת מבצע צוק איתן בעזה.
ערב פרוץ המבצע לווה בגל של הפגנות והפרות סדר שכללו יידוי אבנים, ונדליזם, התקפות על כלי רכב בכבישים והתקפות על תשתית הרכבת הקלה בירושלים במזרח ירושלים במחאה על רצח מוחמד אבו ח'דיר.
מהומות הערבים בירושלים התרכזו בשכונות מזרח העיר עם זליגה של ירי והצתה בשכונות המערביות.
במשולש, בוואדי עארה ובנצרת התקיימו גם התפרעויות של ערבים ישראלים.
עם פרוץ המבצע דעכו הפגנות אלו לאיטם.
בהמשך המבצע הכריזה ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל על ימי אבל ושביתת מסחר במחאה על מספר ההרוגים הפלסטינים במבצע.
הכרזה זו גררה ביקורת ומחאה ושר החוץ אביגדור ליברמן שקרא לא לקנות בעסקים ששובתים במחאה על המבצע.
בציבור הערבי-ישראלי אורגנו מספר הפגנות כנגד המבצע, ואף מעט הפגנות שמחה בעקבות הירי על ישראל.
במספר מקומות (עכו, נצרת) קמה להפגנות התנגדות פנימית בקרב הציבור הערבי, חלקה עקב חשש כלכלי מחרם צרכנים יהודי.
בעקבות הפרות הסדר, ההפגנות, השביתה והמשכות המבצע, קטן באופן משמעותי מספר המבקרים היהודים בעסקים ערביים.
לטענת גורמים שונים בקרב ערביי ישראל, המבצע גרם לגל התנכלויות כלפי האוכלוסייה הערבית, שהתבטא בפיטורי עובדים ערביים, סירוב להשכרת ומכירת דירות, והתנכלויות עוברי אורח, מאבטחים ונותני שירותים במקומות ציבוריים.
תגובות פלסטינים ביהודה ושומרון ובירושלים
על פי נתוני שב"כ חלה עליה תלולה במספר הפיגועים בזמן המבצע ביהודה ושומרון וירושלים.
בהפגנה של יותר מעשרת אלפים פלסטינים ליד מעבר קלנדיה, שמתוכה נורתה אש לעבר כוחות הביטחון, נהרגו מירי שני פלסטינים.
בתקריות נוספות ביהודה ושומרון נהרגו פלסטינים אחדים.
ב-4 באוגוסט ביצע פלסטיני פיגוע דריסה בירושלים, שבו נרצח אברהם וואלעס ונפצעו חמישה.
בהמשך אותו יום בוצע פיגוע ירי בירושלים, ובו חייל נפצע קשה.
למחרת דקר פלסטיני מאבטח באזור מעלה אדומים.
לקראת סיום המבצע החלה יוזמה פלסטינית לחרם צרכנים על מוצרים ישראלים (בעיקר על מוצרי מזון).
היוזמה נתמכה על ידי רשות הפלסטינית, שהציעה הטבות שונות (כגון הנחה בתעריף החשמל) לעסקים שיימנעו לחלוטין ממכירת סחורה ישראלית.
בחלק מהמקרים סומנה סחורה ישראלית במדבקות מיוחדות על ידי פעילי החרם.
סקרים שנערכו בתום המבצע, הראו עלייה בתמיכת הציבור הפלסטיני בתנועת החמאס, מול ירידה בתמיכה בפת"ח, ותמיכה בחמאס ביהודה ושומרון גבוהה יותר מברצועת עזה.
הקבינט המדיני-ביטחוני התכנס עשרות פעמים במהלך המערכה ונציגיו הבכירים (נתניהו ויעלון ואתם הרמטכ"ל גנץ) הופיעו פעמים רבות באמצעי התקשורת.
הרמטכ"ל, בני גנץ, הציג בפני הקבינט את החלופות השונות למבצע והביע התנגדות לאופציה של כיבוש רצועת עזה.
הערכת צה"ל שהוצגה לקבינט הייתה שכיבוש רצועת עזה יעלה במאות רבות של חיילים ישראלים הרוגים, אלפי הרוגים פלסטינים, רבים מהם חפים מפשע, סכנה להסכמי השלום עם ירדן ומצרים ובידוד בין-לאומי.
כן הוערך שיידרשו חמש שנים לטיהור רצועת עזה ושנים רבות עד לבניית אחיזה מודיעינית משמעותית בשטח רצועת עזה.
שר החוץ אביגדור ליברמן הוביל את קו ההתנגדות החריף ביותר לציר של נתניהו-יעלון-גנץ.
ב-7 ביולי כינס ליברמן מסיבת עיתונאים, והודיע על פירוק השותפות בין ישראל ביתנו לליכוד עקב חילוקי דעות בינו לבין נתניהו בסוגיית עזה.
ב-15 ביולי כינס ליברמן מסיבת עיתונאים נוספת והודיע שהוא מתנגד להפסקת האש המתרקמת.
באותו יום סגן שר הביטחון, דני דנון, פוטר על ידי נתניהו, לאחר שדנון מתח עליו ביקורת אישית בפומבי וטען שהוא "נכשל ומתנהל ברפיסות".
הערכות סודיות של צה"ל לגבי כיבוש עזה שהוצגו בקבינט הודלפו לתקשורת על ידי אחד מחברי הקבינט.
השר נפתלי בנט ניסה לדרבן את נתניהו לנקוט צעדים חריפים יותר בכל שלב במבצע ולתקוף את החמאס כדי להגיע להכרעה, ואף התעמת עם שר הביטחון ובכירי צה"ל אודות התנהלות בעייתית של הצבא בטיפול במנהרות שלא דווחה לקבינט.
בנט היה הראשון בקבינט שהתייחס לאיום מנהרות הטרור ברצועת עזה והניח תוכנית סדורה לטפל בהן, תוכנית שנתקבלה לבסוף על ידי הקבינט והממשלה, ויושמה בשטח על ידי צה"ל שהשמיד את המנהרות.
ב-16 בספטמבר 2014 התפרסם כי תא"ל במילואים אביחי רונצקי הורחק במהלך המבצע ממפקדות צה"ל באזור הרצועה, לאחר שלטענת גורמים צבאיים עלה חשד כי הדליף מידע לשר נפתלי בנט אודות איום המנהרות.
לאחר 50 ימי לחימה נתניהו קיבל את הפסקת האש המוצעת על ידי מצרים ללא דיון והצבעה בקבינט, ועל כך התעוררו תרעומת ופולמוס נוסף אצל כחצי מחברי הקבינט ותומכיהם, שהתנגדו למתווה הפסקת האש.
בסרט "חומות של תקווה" שהופק בשנת 2016, ועוסק בתפקודה של ועדת החוץ והביטחון כגוף מפקח על הממשלה, טען חבר הוועדה, עופר שלח כי במבצע צוק איתן התגלו כשלים ובעיות יסוד חמורות יותר ממלחמת לבנון השנייה.
חבר נוסף בוועדה, שאול מופז, אמר שחברי הוועדה לא ידעו מספיק ביחס למה שידעו חברי הקבינט או ראש הממשלה, במיוחד בהקשר של כמות מנהרות התקיפה של חמאס, כמה מהן חודרות לשטחה של ישראל ודרך הטיפול במנהרות.
הוא טען שהיה ראוי שתהיה בדיקה של ועדת חוץ וביטחון לאחר המלחמה וכי דבר זה לא נעשה.
עם היציאה למבצע הוא נקרא בצה"ל "מבצע צוק איתן".
עם התמשכותו של המבצע והגידול בנזקים ובמספר הקורבנות בשני הצדדים, גברה ההתייחסות הציבורית אליו כאל מלחמה.
התייחסות זו באה לידי ביטוי בתקשורת הישראלית והעולמית, שבהן כונה המבצע בשמות הכוללים את המילה "מלחמה", כגון "מלחמת עזה", "המלחמה בדרום", "מלחמת צוק איתן" ו"מלחמת חמישים הימים".
ב-4 באוגוסט 2014, כארבעה שבועות לאחר תחילת המבצע, הגישו ח"כ נחמן שי ו"החזית להגנת הציבור" עתירה לבג"ץ, על מנת שיחייב את ממשלת ישראל להכריז שמדובר במלחמה.
העותרים נימקו זאת: "איש לא יחלוק על אחריותה של הממשלה על פעולות צבאיות מטעם המדינה, ועתירה זו אינה עוסקת באחריותה הצבאית כאמור, כי אם בנגזרות הכלכליות והחברתיות הנובעות מן המצב המערכה הנוכחית, אשר בכל קנה מידה מהווה 'מלחמה' לכל דבר".
העותרים ציינו כי "רוב תושבי ישראל מצויים בטווח הירי המתמשך ללא הרף של חמאס, ובכלל זה ריכוזי האוכלוסין הגדולים ביותר במרכז הארץ.
אזרחי המדינה ותושביה זכאים לכך שהמדינה תפצה אותם בגין נזקיהם הישירים והעקיפים לנוכח האירועים".
פרקליטות המדינה הגיבה שאין קשר בין ההכרזה על מלחמה לבין מתן פיצוי או סיוע כלכלי לתושבים שנפגעו ממנה.
לאור תגובה זו משכו העותרים את עתירתם, בהמלצת בג"ץ.
בעקבות הפסקת הטיסות הזרות לנמל התעופה בן-גוריון במהלך המבצע, שר התחבורה ישראל כ"ץ קיבל החלטה להכשיר את נמל התעופה רמון (אז נמל התעופה תמנע), שהיה בבנייה, גם לתנועת מטוסי נוסעים גדולים.
בשל האירועים עם הנגמ"שים בצוק איתן, צה"ל החליט להאיץ את הוצאת נגמ"שי M-113 משימוש קרבי בתהליך הדרגתי.
להגדיל באופן משמעותי את מספר נגמשי המרכבה, ובנוסף לבחון פיתוח נגמ"ש קרבי שיהיה זול מנגמ"ש המרכבה.
צה"ל אף השקיע בשיתוף עם ארצות הברית בפתרון טכנולוגי לאיום המנהרות באמצעות אלביט ורפא"ל.
בנוסף נעשה מאמץ בנושא של הגנה מפני פצצות מרגמה, וביולי 2015 צה"ל החל להפעיל מערכת התראה חדשה נגד פצמ"רים באזור עוטף עזה.
בנוסף, צה"ל הכניס את תחום הלת"ק (לוחמה תת-קרקע) בהכשרות ובאימונים ביחידות שונות, ביניהן חיל ההנדסה הקרבית, חיל רגלים ויחידות מיוחדות במהלך הכשרתם.
בערב 16 בספטמבר נורתה רקטה מרצועת עזה לראשונה לאחר תום המבצע.
היא התפוצצה בשטח הפתוח ליד הגדר ולא גרמה לנזק.
ארגון החמאס התנער במהירות מהירי וטען כי הוא מחויב להפסקת האש וכי עצר את משגרי הרקטה.
בשנה שלאחר שרר רוב הזמן שקט בעוטף עזה, שהופר מספר פעמים בודדות בכל חודש בירי רקטות ופצמ"רים.
על חלק משיגורי הרקטות לקחו הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ושלוחה של דאעש אחריות.
צבא ארצות הברית שלח קבוצה של גנרלים בכירים ללמוד שיטות לחימה נגד הטרור מהמבצע בסמוך לסיומו.
בעקבות בדיקה של מנגנון בירור מטכ"לי, בראשות אלוף נעם תיבון, הורה הפרקליט הצבאי הראשי על פתיחת חקירה פלילית באירועים שהתרחשו במהלך המלחמה, לאחר שהתגלה חשד סביר לעבירות פליליות מצד חיילי צה"ל.
בין היתר נחקרו מות 4 ילדים בהפגזה על חוף הים ותקיפת בית הספר של אונר"א, אך בכל המקרים שנבדקו החליט הפצ"ר לסגור את תיק החקירה ללא נקיטה בצעדים משפטיים – פליליים או משמעתיים – ביחס למי מהמעורבים באירוע, בהיעדר חשד לביצוע עבירה פלילית על ידי חיילי צה"ל.
ארגון עדאלה הגיש עתירה לבג"ץ נגד סגירת החקירה לגבי מות ארבעת הילדים בהפגזה בחוף הים, אך בג"ץ דחה את העתירה.
לאירועים אלה מתייחס גם המחזה התיעודי פרט לכך, לא אירע דבר מאת רועי יוסף ונעה נשיא, העוסק באחת מחקירות מצ"ח שנפתחו בעקבות הלחימה ובאופן ניהולה וסגירתה במסגרת מנגנוני הבדיקה הצבאיים.
אלוף יום טוב סמיה, ששימש כסגן מפקד פיקוד דרום בזמן המבצע, טען במאי 2015 שהוא לא זומן לשום תחקיר לגבי המבצע והמנהרות, והאשים את הפיקוד הבכיר "בפסטיבל של צל"שים שבאו לכסות על משהו".
באוקטובר 2016 פורסם כי ועדת בדיקה פנים צה"לית, בראשות אלוף יוסי בכר, שכללה 30 מומחים מתחומים שונים, חקרה את היערכות מערכת הביטחון והדרג המדיני ל"איום המנהרות".
על פי פרסום גלי צה"ל, מצאה ועדת הבדיקה כי "ערב המבצע היו המנהרות ההתקפיות עבור רוב מפקדי הכוחות המתמרנים בחזקת נעלם.
הייתה הכרה של האיום, אך עוצמתו וממדיו לא נתפסו".
מסקנה נוספת של הוועדה הייתה ש"ההכנות של צה"ל להתמודדות עם האיום בהיקפים גדולים, היו לקויות וגרמו למבוכה בזמן אמת.
הכוחות המתמרנים יצאו למשימה זרה להם שחרגה מתכנון אופרטיבי מקורי."
הוועדה עסקה בעניין העברת מידע לקבינט, סמכויותיו וביקורי שרים במפקדות צה"ל.
מבחינה טקטית, המבצע הוכתר כהצלחה צבאית נגד הטרור תוך כדי צמצום מספר ההרוגים אזרחיים וביצוע מקצועי של חיסול מחבלים בקרבות יריות וצליפה תוך כדי פגיעה אנושה בכוח האש של החמאס והג'יהאד האסלאמי.
פעולות השיקום של רצועת עזה התקדמו בעצלתיים, ונמשכו ההכנות בה לעימות נוסף.
בינואר 2015 אישר הרמטכ"ל הענקת עיטורים ותעודות הוקרה ל-53 חיילים ולעשר יחידות על חלקם בלחימה.
עיטור המופת הוענק לסגן איתן פונד, שנכנס למנהרה באירוע החטיפה של סגן הדר גולדין.
לארבעה לוחמים הוענק צל"ש הרמטכ"ל, וכן הוענקו 27 צל"שי אלוף הפיקוד.
צל"ש הרמטכ"ל הוענק לשלוש יחידות: יחידת מגלן, גדוד הצמ"ה 7058 של פיקוד המרכז וסיירת מטכ"ל.
למשתתפים במבצע ניתן אות מערכה – אות מערכת צוק איתן, אות המערכה הראשון שהוענק בישראל למערכה שלא הוגדרה כמלחמה.
המאמץ להחזרת הגופות שבידי חמאס
משפחותיהם של הדר גולדין ואורון שאול הפעילו לחץ ציבורי להשבתם לקבר ישראל.
ממשלות ישראל בכל התקופה מאז המבצע טיפלו בעניין, אך לא הגיעו ל"עסקת חילופין" עד לעסקת סיום מלחמת חרבות ברזל.
ב-18 בינואר 2025, במהלך מלחמת חרבות ברזל, חולצה גופתו של אורון שאול מרצועת עזה בפעילות של צה"ל ושב"כ, כעשור לאחר שנפל.
גופתו של הדר גולדין הוחזקה בידי חמאס מאז המבצע ועד לשחרורה ב-9 בנובמבר 2025 במסגרת הסכם חמאס–ישראל מאוקטובר אותה שנה.
לאחר המבצע השתרר שקט משני צדי הגבול.
על פי המרכז למורשת המודיעין הייתה ירידה דרסטית בירי הרקטות לישראל.
בסך הכל נורו בשנה הראשונה לאחר המבצע 12 רקטות לנגב המערבי.
וזו הייתה השנה השקטה ביותר מאז עלה החמאס לשלטון ברצועת עזה ב-2007 ועד לאותה שנה.
שקט זה הופר פעמים מעטות.
בתחילת שנת 2016 דווח באמצעי התקשורת כי הלוחמה בין החמאס לצה"ל בתחום המנהרות התת-קרקעיות לכיוון יישובי עוטף עזה נמשכת עד עצם היום הזה.
בחודשים ינואר ופברואר 2016 דווח כי צה"ל מוטט מספר מנהרות עליהן ידע בתחום עוטף עזה, דבר שהוביל להריגתם של מחבלים, אשר נכחו בתוך אותן מנהרות.
בחודשים אפריל ומאי חשף צה"ל בפעילות יזומה מנהרות שחדרו לתוך שטח ישראל.
במהלך העבודות בשטח, נורו פצמ"רים לעבר הכוחות, דבר שגרר תקיפות של צה"ל ברצועת עזה.
ב-30 באוקטובר 2017 פוצץ צה"ל מנהרת טרור של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני שחדרה לתוך שטח ישראל.
בתחילת דצמבר 2017 חלה הסלמה נוספת בירי הרקטות, בעקבות הכרזת ירושלים בה הכירה ארצות הברית בירושלים כבירת מדינת ישראל.
ב-12 בנובמבר 2019 החל צה"ל במבצע צבאי חגורה שחורה בעקבות סיכול ממוקד של בכיר הג'יאהד האסלאמי.
המבצע הסתיים ב-17 בנובמבר 2019, ולפי דובר צה"ל נהרגו בו 26 מחבלים של הג'יהאד האסלאמי.
מבצע פֿליפֶּר (Operation Flipper; ידוע גם כ-Rommel Raid) (10 בנובמבר - 21 בנובמבר 1941) היה מבצע פשיטה של הקומנדו הבריטי במלחמת העולם השנייה על מפקדתו של פילדמרשל ארווין רומל, מפקד קורפוס אפריקה של כוחות הציר בצפון אפריקה.
המבצע לא השיג את יעדו העיקרי.
מועד הפשיטה נקבע ללילה שבין 17 ל-18 בנובמבר 1941, ערב המִתקפה הבריטית הגדולה – מבצע צלבן (Operation Crusader).
הפשיטה נועדה לשבש את יכולות הפיקוד והשליטה של האויב.
הכוח שביצע את הפשיטה כלל בעיקרו לוחמים של קומנדו 11 ("הסקוטי") בפיקוד לויטננט קולונל רוברט לייקוק ולויטננט קולונל ג'פרי קִיז .
שני המפקדים ורוב הלוחמים היו ותיקי הקרב על כרתים והקרבות על נהר הליטני במערכה בלבנון בקיץ 1941.
רומל כלל לא פעל מן המפקדה ששימשה יעד לפשיטה.
ג'פרי קִיז, מפקד הכוח התוקף, נהרג בהיתקלות הראשונה.
נפילתו החישה את קריסת המבצע.
רוב הלוחמים נפלו בשבי, פרט לשניים שנספו ולשלושה שהצליחו להימלט ולחבור לכוחות בעלות הברית.
המבצע תוכנן במפקדת הארמייה השמינית החל בחודש אוקטובר 1941 ויעדיו המוצהרים היו מפקדות ומתקני קשר של האיטלקים והגרמנים באזור קירֶנֶה, כ-400 ק"מ בעומק שטח האויב.
בתוכניות לא נזכר פילדמרשל ארווין רומל במפורש, אולם היה ברור שהריגתו או לכידתו היו לב הפעולה.
הרוח החיה בייזום המבצע היה מייג'ור ג'פרי קיז, בנו הבכור של אדמירל הצי רוג'ר קיז.
ג'פרי קיז השתתף בתכנון הפעולות מראשיתן, הוביל את כוח הפשיטה והסתער בראש חוליית התקיפה.
היעד המרכזי – המפקדה הגרמנית בסידי ראפע שבשולי העיר בֵּידָה ליטוֹריָה שבקירנאיקה – נבחר על סמך דיווחיו של סרן ג'והן (ג'וֹק) האסלדֶן (Haselden), איש קבוצת המדבר ארוכת הטווח (LRDG), שחדר לאזור קודם לכן לאיסוף מודיעין.
הכוח התאמן לקראת המבצע באלעמריה שבקרבת אלכסנדריה במהלך החודשים אוקטובר ונובמבר.
הכוח, שמנה בראשיתו 59 איש, יצא מאלכסנדריה ב-10 בנובמבר בשתי צוללות – "טוֹרבּיי" , בה רוכזו האנשים בפיקוד קִיז, ו"טאליסמן" (Talisman) שנשאה את אנשי לייקוק.
הנחיתה מן הים בוצעה בסירות גומי מתקפלות של יחידת SBS ("שרות הסירות המיוחד") בלילה שבין 14 ל-15 בנובמבר בחוף ח'שׁם אל-כּלבּ.
האסלדן הנחה את הנחיתה באיתות מן החוף.
באזור התחוללה סערה יוצאת דופן.
הים געש והפריקה נמשכה מעבר למתוכנן.
הפַּלגה של לייקוק התקשתה בנחיתה.
הסירות התהפכו, ורוב הלוחמים חזרו בשחייה לצוללת.
רק שבעה הצליחו להגיע עמו אל החוף.
מתוך כלל הכוח שבשתי הצוללות הגיעו לפעולה 34 לוחמים.
חלקם, בפיקוד לייקוק, נשארו בנקודת המפגש בחוף לאבטחה וגם בציפייה לנחיתת לוחמים נוספים.
קִיז הוביל את הכוח הפושט לפעולה תוך צמצום יעדי התקיפה ומספר החוליות ותוך מחסור בציוד חיוני בתחמושת ובמזון.
צוותי הכוח הפושט הופחתו לשניים בלבד.
אחד, בן 17 לוחמים נועד לפשיטה על המפקדה של רומל בבידה ליטוריה, והשני, בן 7 לוחמים, בפיקוד לוטננט רוֹי קוּק – לחבלה במתקן תקשורת בצומת קירנה.
האסלדון ואנשיו היו אמורים לנתק את קווי הטלפון והטלגרף בגזרה שממערב ליעד.
אחרי התארגנות קצרה החל הכוח בפיקודו של קיז לעשות את דרכו במעלה המדרונות של ג'בל אל-אח'דר לעבר היעד המרכזי, שהיה במרחק כ-30 ק"מ מן החוף וברום כ-550 מ'.
ההליכה הייתה בחשכת הלילה ובגשם זלעפות.
בשעות האור הסתתרו הלוחמים במערות ובחורבות נטושות.
בשלב מסוים סירב מורה-הדרך המקומי להמשיך להנחות את הלוחמים בדרכם, והניווט נעשה בעזרת מפה איטלקית, מצפן וכוכבים שהתגלו מבעד לקרעי העננים.
כל אלה גרמו להאטה ניכרת של ההתקדמות.
למזלם נתקלו הלוחמים בסֶנוּסִים שסייעו להם במציאת דרכם.
הפשיטה על בניין המפקדה הגרמנית החלה בלילה השלישי, בין 17 ל-18 בנובמבר, קרוב לחצות.
הכוח בפיקוד קיז התחלק לשלוש חוליות: אחת לתקיפה והשתיים הנותרות – לאבטחה ולחיפוי.
הלוחמים חדרו ללא קושי למתחם המפקדה.
על פי הגרסה הרשמית, קיז פרץ ראשון לתוך הבניין, נכנס לאחד החדרים שבהם שהו גרמנים, השליך רימון יד, אך נהרג תוך התכתשות עם השומר הגרמני.
במהלך חילופי האש הקצרים נורה סגנו, קפטן רוֹבּין קמפּבּל, ברגלו ובכתפו, ובלית ברירה העביר את הפיקוד לסרג'נט ג'ק טֶרִי.
טֶרִי אסף את הלוחמים והורה על נסיגה.
קמפבל הושאר מאחור, שכן לא ניתן להוליכו על רגלו המרוסקת.
הלוחמים, חוץ מאנשי צוותו של קוּק, הצליחו להגיע לאזור המפגש בחוף, אך מזג-האוויר הסוער מנע חילוץ דרך הים.
כשהגלים שככו, כבר היה מאוחר מדי: האויב כיתר את הפושטים.
לייקוק הורה על הימלטות, איש לנפשו.
הצוללת "טוֹרבּיי" שהתה כל העת בסביבת החוף בציפייה לחילוץ הלוחמים והחלה את השיט בחזרה לבסיסהּ, בלעדיהם, רק בצהרי יום 21 בנובמבר.
רוב הלוחמים נתפסו, חלקם כשהם פצועים, בידי כוחות השיטור האיטלקיים – הקרביניירי.
שלושה בלבד, ובהם רוברט לייקוק, הצליחו לחבור לכוחות בעלות הברית אחרי שבועות ארוכים של נדידה במדבר.
האסלדון וצוותו השלימו את משימתם וחברו ליחידתם בנווה המדבר סיווה ללא פגע.
מלבד קיז נספה במבצע לוחם שטבע בעת הנחיתה מן הצוללות.
המבצע היה מועד לכישלון בעיקר בגלל מודיעין לקוי ואף מוטעה.
יעד הפשיטה לא שימש כמפקדתו של רומל, אלא כמפקדה עורפית שעסקה בלוגיסטיקה.
רומל לא היה אמור להימצא במקום.
שבועות אחדים לפני כן העביר את מפקדתו לטוברוק, סמוך לחזית.
יתר על כן, רומל אף לא שהה בצפון אפריקה במועד הפשיטה.
פרטי המבצע מובהרים במחקרים מאוחרים, שבהם נערכו ניתוחים פרטניים של מהלכיו לאור מסמכים ועדויות, כולל אלה של האויב.
מתוכם עולה, בין היתר, שמסכת הפעולות אינה תואמת לגמרי את הגרסה הרשמית.
הביקורת על המבצע, כחוכמה שלאחר מעשה, מדברת על גודש משימות, ציוד בלתי מספיק, תיאום גרוע ושימת לב מועטת לחילוץ.
למרות כישלונו בהשגת מטרתו נחרת מבצע פליפר בתודעה כמופת לתעוזה.
הוא רומם את הרוחות והמריץ את הפעולות מעבר לקווי האויב, שבהן נודעו הבריטים לתהילה.
ג'פרי קִיז נקבר על ידי הגרמנים, בפקודת רומל, בטקס צבאי מלא בחצר הכנסייה הקתולית בעיר בידה ליטוריה, בצד חלליהם.
על חלקו בפשיטה עוטר קיז בצלב ויקטוריה והועלה לדרגת לויטננט קולונל.
אחרי מפלת הגרמנים בצפון אפריקה הועברו עצמותיו לבית העלמין הצבאי הבריטי בבנגאזי ונקברו תחת מצבה צבאית בריטית תקנית.
ניסיון נוסף לחטוף את רומל נעשה ב-18 ביולי 1944 בצרפת על ידי חוליית קומנדו של SAS .
הלוחמים שכבר הוצנחו בשטח נאלצו לזנוח את התוכנית משהוברר כי רומל נעדר ממפקדתו אחרי שנפצע בהתקפה אווירית ימים ספורים לפני כן.
קורפורל אבישלום דרורי, יליד תל אביב (1915) ותושב פרדס חנה, השתתף במבצע פליפר כמתורגמן.
דרורי למד בעברו באוניברסיטה האמריקנית בביירות שבלבנון ואף היה חניך בית-הספר לטיסה אלמאזה בקהיר, שלט באנגלית ובערבית וידע מעט גרמנית ואיטלקית.
כאחד ממתנדבי ארץ-ישראל גויס דרורי ליחידת הקומנדו 51. במערכה על הליטני בקיץ 1941 השתתף ביחד עם לוחמי קומנדו 11 בניתוק כבלי הטלפון בגיזרת ביירות-צור.
בתחילת נובמבר 1941 צורף לכוח הפשיטה של מבצע פליפר בפיקוד לייקוק וקיז והתאמן עם אנשיהם.
בדרך מן הנחיתה בחוף ועד ההגעה ליעד צעד עם קיז בראש הכוח כשהוא מקשֵר בין מפקדו לבין מורי-הדרך המקומיים.
בפשיטה גופה פעל כאחד מששת לוחמי חוליית התקיפה.
לאחר הנסיגה נלכד בידי כוח שיטור איטלקי.
בעקבות פלישת בעלות הברית לאיטליה והסכם שביתת הנשק הועבר מן השבי האיטלקי לשבי הגרמנים.
דרורי שוחרר אחרי כשלוש וחצי שנים, כאשר הצבא האדום הגיע ב-23 אפריל 1945 למחנה בברנדנבורג שבו הוחזק.
הוא שב למשפחתו בארץ-ישראל ביולי 1945. בשובו מסר דו"ח על חלקו בפשיטה.
תוכנית התעודה "הגנרלים של היטלר" (Stalking Hitler's Generals) שודרה בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק (NatGeo) ב-2011 (בלוויית כתוביות בעברית).
מנחה התוכנית הוא ההיסטוריון וקצין ה-SAS הבריטי Michael Asher .
התוכנית צולמה באתרי מבצע פליפר בקירנאיקה – בחוף הנחיתה ח'שם אל-כּלבּ, במעלה המדרונות של ג'בל אל-אח'דר, בסבך הצומח, במחבואים השונים ובבניין המפקדה בסידי ראפע.
מבצע פלאמבוב היה סדרה של ניסויים גרעיניים שהתבצעו בין 28 במאי ל-7 באוקטובר בשנת 1957, באתר הביטחון הלאומי נבדה.
הוא בוצע אחרי פרויקט 57 ולפני פרויקט 58/58A, והיה לסדרת הבדיקות הגדולה ביותר, הארוכה ביותר ובין השנויות ביותר במחלוקת בתולדות ארצות הברית.
הפעולה כללה 29 פיצוצים, אשר מתוכם רק שניים לא הולידו תפוקה גרעינית.
21 מעבדות וגופים ממשלתיים היו מעורבים.
בזמן שרוב הניסויים במבצע פלאמבוב הוקדשו לפיתוח ראשי קרב לטילים בטווח בינוני ובטווח בין-יבשתי, היו גם ניסויים בראשי קרב עבור הגנה אווירית ועבור הגנה נגד צוללות, שהולידו תפוקות גרעיניות קטנות יותר.
המבצע כלל גם 43 ניסויים בעלי השפעה צבאית על מבנים אזרחיים וצבאיים, מחקרים על קרינה ועל ביורפואה וכן בדיקת מבני מטוסים.
אחד הניסויים הגרעיניים במבצע כלל את תמרון הכוחות הגדול ביותר שיוחס אי פעם לניסוי גרעיני בארצות הברית.
מבצע פלאמבוב גרם לשחרור 58,300 קירי (השווה ל-2.16 בקרל) של יוד רדיואקטיבי (I-131) לאטמוספירה.
שחרור זה גרם לסך הכל 32% מכל החשיפה לקרינה בעקבות ניסויים גרעיניים יבשתיים.
מבחינה סטטיסטית, רמה זו של חשיפה אמורה לגרום בין 11,000 ל-212,000 מקרים של סרטן בלוטת התריס, שבסופו של דבר יובילו לבין 1,000 ל-20,000 מיתות.
בנוסף לחשיפה האזרחית, תרגילי כוחות שנערכו בסמוך לקרקע ליד הפיצוץ של "סמוקי" חשפו יותר מ-3,000 אנשי צבא לרמות קרינה גבוהות יחסית.
בסקר שנעשה בקרב אנשי צבא אלה ב-1980 נמצאו שיעורים גבוהים באופן משמעותי של חולים בלוקמיה: עשרה מקרים, במקום שיעור נורמלי של ארבעה.
מבצע פלומבט או פרשת פלומבט (The Plumbat Affair) הוא מבצע חשאי ישראלי שהתבצע ב-1968 במטרה להשיג תחמוצת אורניום טחונה ("עוגה צהובה") עבור מאמצי הגרעין הישראליים בעקבות הפסקת אספקת דלק גרעיני להפעלת הכור הגרעיני בדימונה בידי צרפת במסגרת האמברגו הצרפתי על ישראל.
במסגרת מבצע זה הצליחה ישראל לרכוש ולהביא לישראל תחת הסוואה 200 טונות של תחמוצת אורניום טחונה.
לפי עמדתה הרשמית של ישראל, הסיפור כולו הוא בדיה, ובכירים בסוכנות האטום האירופית סבורים שישראל אינה מעורבת בהיעלמות מטען האורניום.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוקמה הקריה למחקר גרעיני (קמ"ג) סמוך לדימונה.
לגורמי מודיעין ברחבי העולם היה ידוע כי בקריה פועל כור גרעיני הצורך להפעלתו אורניום מועשר מאוד.
סוכנות הביון המרכזית (CIA) של ארצות הברית ידעה ב-1968 כי ישראל משתמשת באורניום מועשר מאוד בדימונה, על ידי איסוף ממצאים בשטח, ואולם כבר ב-1967 השתכנעה הסוכנות כי לישראל יכולת גרעינית צבאית, וכי היא מייצרת פצצות אטום באמצעות פלוטוניום שאותו היא מפיקה בכור בדימונה.
בשל הנחה זו איבדה שאלת מקור האורניום הישראלי את חשיבותה והסוכנות הפסיקה את מאמציה בחקירת נושא זה, למעט כאשר הועלו טענות שאורניום אמריקאי עשה את דרכו של ישראל (כמו במקרה של פרשת אפולו אודות חברת NUMEC של זלמן שפירו).
לישראל היו באותה עת מספר מקורות להשגת אורניום.
כמויות קטנות נרכשו מארגנטינה ומדרום אפריקה וכמויות קטנות הופקו בתהליך יקר כחלק מתעשיית הפוספט הישראלית בתהליך שהומצא בישראל.
ואולם, כמויות אלו כולן יחד היו זניחות בהשוואה לצורכי הקמ"ג, ומקור האורניום העיקרי היה בצרפת שגם הקימה את הכור עבור הישראלים.
זמן מה לפני מלחמת ששת הימים הופסק שיתוף הפעולה הביטחוני הפורה בין ישראל לצרפת עם הטלת האמברגו הצרפתי על ישראל בהוראת דה גול.
המבצע המפורסם ביותר בפעולות אלו היה מבצע הברחת ספינות שרבורג.
הפסקת אספקת האורניום הצרפתי הייתה אמורה לשתק את פעילות הכור הגרעיני בדימונה, למרות זאת נמשכה פעילותו כל העת, ומקורות רבים מאמינים כי ישראל הצליחה במבצע שהתבצע ב-1968 להשיג 200 טונות של תחמוצת אורניום טחונה ("עוגה צהובה").
אגדות נקשרו במבצע זה, ועל בסיסו נכתבו ספרי מתח רבים, ובהם ספרו של קן פולט "Triple" .
תחקיר של צוות עיתונאי ה"סאנדיי טיימס" על הפרשה ראה אור בספר "מבצע פלומבט" (The Plumbat Affair) ב-1978.
ניתן היה להשיג אוראניום בשוק התעשייתי האירופי.
חברת סוסייטה ז'נרל דה בלז'יק (החברה הכללית של בלגיה) החזיקה דרך חברת הבת שלה Union Minière du Haut Katanga , כיום Umicore , כמות גדולה של המחצב.
אך כדי לאשר את המכירה היה צריך לעמוד בפיקוח סוכנות האטום האירופית (Euratom, איראטום) והדבר לא התאפשר למדינה כמו ישראל שלא פתחה את מתקני הגרעין שלה בפני פיקוח בינלאומי ואף לא הודתה בעצם קיומם.
לשם כך פנה המוסד לגרמני בשם הרברט שולצן ששימש טייס בלופטוואפה במלחמת העולם השנייה ושעמו קיים המוסד קשרים כבר מ-1964, בבקשה שיזמין 200 טונות של תחמוצת אורניום מהחברה הבלגית עבור החברה הכימית "אסמארה כימיה" בהטנהיים שבראשה עמד.
הפיקוח של איראטום היה רופף באותם ימים ככל שנגע הדבר בחברות מסחריות אירופיות.
החברה הסבירה לאיראטום כי בכוונתה להשתמש במחצב כקטליזטור כימי, וההסבר סיפק את הסוכנות שאישרה את העסקה.
אושר לאסמארה כימיקלים לשלוח את החומר לג'נובה ומשם ליעד הסופי - חברת צבעים וכימיקלים איטלקית בשם "SAICA".
הישראלים רכשו באמצעות ספן טורקי ששיתף עמם פעולה מאז 1947 ספינה בשם "Scheersberg A" מתוצרת מספנת "Kröger-Werft" .
הספינה, בעלת נפח של 2,600 טונות, יוצרה עשר שנים קודם לכן.
צוות הספינה הוחלף כשהיא עשתה את דרכה לנמל אנטוורפן, החומר הוטען על סיפונה בתוך 560 חביות נפט אטומות שעליהן הוחתמה המילה "Plumbat", והיא עשתה את דרכה לג'נובה.
בפועל, עם צאתה מנמל אנטוורפן ב-17 בנובמבר 1968 לאחר חצות, פנתה השירסברג A אל מזרח הים התיכון.
בנקודה כלשהי בים, דרומית לטורקיה, העבירה את המשא לספינת משא ישראלית תחת השגחת ספינות חיל הים הישראלי.
השירסברג הגיעה לנמל איסקנדרון בטורקיה ב-2 בדצמבר ומשם לנמל פאלרמו שם הוחזר אליה הצוות המקורי.
רק באפריל 1969 הבינו במחלקת הפיקוח של איראטום, סוכנות האטום האירופית, שתחמוצת האורניום לא הגיעה ליעדה.
"אסמארה כימיה" הגיבה באמצעות עורכי דינה בבון.
לדבריה, החליט הלקוח שעבורו ביצעה החברה את כל הפרויקט להחליף את קבלן המשנה שהיה אמור לבצע עבורה את העבודה באמצעות האורניום, ובמקום החברה האיטלקית נבחר יעד אחר.
כל פרט אחר היה מוגן כסוד מסחרי ואסמארה לא הייתה מוכנה לשתף פעולה מעבר לכך.
החקירה נסגרה והוראות הבטיחות והפיקוח רועננו.
לפי ספרם של תחקירני הסאנדיי טיימס ופרסומים ב"אובזרבר", רק בעקבות מעצרו של סוכן המוסד הבכיר דן ארבל, שהיה שותף למבצע זעם האל ונעצר בעקבות פרשת לילהאמר כשהוא משתמש בדרכון שנשא את השם "דן ארט" (קיצור שם משפחתו המקורי "ארטשיק"), נודעה לאירופים השתלשלות הפרשה.
לדברי דן ארבל במשפטו, בהיותו ניצול השואה בילדותו שהוחבא בקופנהגן מולדתו במרתף חשוך, פיתח קלאוסטרופוביה ונשבר לחלוטין לאחר לילה בתא המעצר הנורווגי.
הוא נחשף כמי שהחליף את רב החובל של השירסברג A בשם הבדוי "פיטר ברו" וחשף גם את יעד המבצע - הובלת אורניום לישראל.
מאוחר יותר חזר בו ארבל מכל דבריו, וכשפורסם ב-1977 ב"אובזרבר" הבריטי ממקורות במשטרת נורווגיה כי ארבל קשר עצמו למשלוח האורניום, הכחיש זאת ארבל בריאיון ל"מעריב".
ואולם, עיתונאים גילו כי ארבל חתם בספר האורחים של מלון קרלטון בבילבאו באותו יום שבו נמכרה השירסברג ב-1970, לאחר תום המבצע.
מקורות ישראליים רשמיים מכחישים את כל הסיפור.
להשערה בדבר מופרכות תאוריית הקשר הצטרפו גם מנכ"ל סוכנות האטום האירופית וילהלם אפרקמפף וכמה מפרשני ה"סאנדיי טיימס".
לדבריהם, בתקופה המדוברת יכלה ישראל להשיג את האורניום בצורה חופשית וגלויה, ובכל אופן לא הייתה עושה שימוש בספינה שעגנה בנמלים ערביים כמו השירסברג ומשתפת אזרח טורקי בפעולה כה חשאית.
מבצע צרצר היה פעולה של צה"ל להחזרת מתקן ציתות לקו טלפון בשטח סוריה, בתל עזזיאת.
המבצע נערך בלילה שבין 8 ו-9 בדצמבר 1954. חמשת חיילי צה"ל שהשתתפו בפעולה נפלו בשבי הסורי, ואחד מהם, רב"ט אורי אילן, התאבד בהמשך בכלאו בעקבות עינויים קשים שעבר.
יתר החיילים שוחררו לאחר כשנה ורבע בשבי.
במסגרת איסוף מודיעין על סוריה שתלה ישראל מכשירי האזנה על קווי טלפון סוריים.
מעת לעת נשלחו חיילים למבצעים מעבר לקווי האויב, לתחזוקת מכשירי האזנה בשל הצורך בהחלפת סוללה או החלפת המכשיר.
כוח של לוחמי סיירת גולני וצנחנים נשלח למתקן ציתות שהותקן על קו טלפון בשטח סוריה, סמוך לתל פאחר, לא רחוק מקיבוץ דן.
מעת לעת היה צריך להחליף במכשיר סוללות.
חברי החוליה מסיירת גולני היו סגן מאיר מוזס (מפקד סיירת גולני) ורב-טוראי אורי אילן, חברי חוליית הצנחנים סמל מאיר יעקבי (בוגר מחלקת הסיור בגדוד 890), שהיה מפקד הכח בפעולה, רב-טוראי יעקב (ג'קי) לינד וטוראי-ראשון גד קסטלניץ.
הכוח הצטייד בבגדים ללא חותמת צה"ל ורובי טומיגאן לא ממוספרים, על מנת למנוע זיהוי שלהם עם צה"ל.
סמל יעקבי מונה לפקד על הכוח, מאחר שהכיר את השטח ממשימות קודמות.
מארב סורי, שככל הנראה חיכה להם, דרש מהם להזדהות, ולאחר שזוהו כלא-סורים פתח עליהם באש.
ג'קי לינד זרק רימון שלא התפוצץ.
לאחר שסמל יעקבי הבין שאין סיכוי לנצח או לסגת בקרב, הוא פקד עליהם להיכנע וכל החמישה נפלו בשבי.
מיד לאחר כניעתם תיאמו הלוחמים גרסאות שיעקובי הוא רב-טוראי וכל השאר טוראים.
בהגיעם לכלא הסורים חקרו כל אחד בנפרד תוך שימוש בעינויים על מנת לקבל את המידע על המבצע.
אורי אילן, שפחד שלא יעמוד בעינויים ויסגיר סודות מדינה, התאבד בתאו ב-13 בינואר 1955. לאחר שלושה שבועות בשבי נשברו מאיר יעקבי ומאיר מוזס בחקירה.
במהלך חקירה של מאיר מוזס נכנס גבר בלונדיני שהכיר מאימוניו בבריכת בת גלים שבחיפה.
אותו אדם ידע מהי דרגתו של מוזס, ובעקבות כך נשבר בחקירה.
הם סיפרו לחוקרים שהם התקינו מכשיר ציתות והובילו את הסורים למקום.
המכשיר היה ממולכד והם התכוונו להשמיד אותו למרות שהפיצוץ יגרום למותם.
הם הזהירו קצין או"ם קנדי שלא יתקרב אליהם.
מיד עם פתיחת המכשיר הפתיל נדלק ויעקבי אמר "פוצץ" אך חומר הנפץ לא התפוצץ כי היה רטוב.
כאשר סיפר בחקירתו בארץ על אותו גבר בלונדיני, מוזס קיבל הוראה לשמור על כך בסוד.
אחר שנפלה החוליה בשבי, אישר שר הביטחון פנחס לבון לרמטכ"ל משה דיין לחטוף מטוס צבאי אם יחצה את הגבול או יתקרב אליו, לצורכי מיקוח.
דיין הורה לחיל האוויר בניגוד לדעת לבון לחטוף מטוס אזרחי, וב-12 בדצמבר אילצו מטוסי חיל האוויר, מטוס אזרחי סורי שהיה בדרכו למצרים לנחות בשדה התעופה לוד בתואנת שווא שחדר למרחב האווירי הישראלי.
ראש הממשלה ושר החוץ משה שרת דחה את ההצעה להשתמש בנוסעים כקלפי מיקוח להחלפת שבויים.
על פי דן מרגלית, ארגונים בינלאומיים הציעו לח"כ פייגה אילנית אימו של אורי אילן, לפעול לשחרורו, בשל היותה של האם חברת מפ"ם.
מפקדי הפעולה, סגן מאיר מוזס וסמל מאיר יעקבי, נשפטו על כך שלאחר שלושה שבועות של עינויים בכלא הסורי מסרו את מקומו של מתקן ההאזנה.
במבצע קדש כחצי שנה לאחר שחרורו נהרג יעקבי, שהיה אז סגן מפקד סיירת צנחנים, בעת המבצע, בקרב במעבר המיתלה.
לאחר שחרור אלחנן טננבוים חש מאיר מוזס תחושת חוסר צדק על היחס שקיבלו הוא וחבריו כששבו מהשבי הסורי, לעומת היחס שקיבל טננבוים.
הסנגור הצבאי הראשי, אל"ם דני עפרוני, ועורך דינו של מאיר מוזס, עו"ד זאב פישר, הגישו בקשת חנינה לנשיא המדינה, וכן ביקשו להעלות את מוזס (שעד אז הספיק להתקדם עד לדרגת רס"ן), לדרגת סא"ל, מתוך כבוד לפועלו.
ב-10 במאי 2005 הוענקה למאיר מוזס, בטקס בראשות ראש אכ"א, דרגת סא"ל.
ב-24 בספטמבר 2007 העניק שר הביטחון אהוד ברק את צו החנינה המקורי לאמו של יעקבי.
מבצע פסטוריוס (Operation Pastorius) היה מבצע כושל של המודיעין הגרמני במלחמת העולם השנייה של פעולות חבלה בתוך ארצות הברית.
הרעיון של תקיפת ארצות הברית מבית היה של אדולף היטלר.
לפי אלברט שפר תמך היטלר ברעיון של "מפלתה של ניו יורק במגדלים של להבות".
לאחר שהכריז מלחמה על ארצות הברית ב-11 בדצמבר 1941 הוא הורה לראש האבווהר האדמירל וילהלם קנריס לתכנן התקפות חבלה נרחבות על מטרות אזרחיות בתוך ארצות הברית כמו מסילות רכבת, גשרים, תחנת כוח הידרואלקטרית במפלי ניאגרה ועוד, כדי לגרום לדמורליזציה של האוכלוסייה האזרחית ולפגוע בכלכלתה.
קנריס קרא למבצע על שם פרנסציס דניאל פסטוריוס שייסד את היישוב הגרמני הראשון בפנסילבניה.
הוא הטיל את יישום המבצע על גנרלמיור ארווין פון לאהוסן שהיה ראש מנגנון החבלה הגרמני באבווהר.
לפעולה גויסו שמונה סוכנים על ידי האבווהר.
שניים היו אזרחי ארצות הברית והשאר עבדו תקופות שונות בארצות הברית ודיברו אנגלית שוטפת.
הם רוכזו בבית ליד אגם קוון (Quenzsee) שם עברו קורס מרוכז לשימוש בנפצי השהייה, חומרי נפץ ורימוני יד.
הם נדרשו לדבר רק אנגלית ולקרוא כתבי עת אמריקאיים.
הם צוידו בתעודות מזויפות כמו תעודות לידה, ביטוח סוציאלי, רישיונות נהיגה וכן 175,000 דולר.
הם חולקו לשתי קבוצות שעתידות לנחות בחוף לונג איילנד ופלורידה בעזרת שתי צוללות.
בשעות הלילה הקטנות של ה-13 ביוני 1942 הצליחה הצוללת הגרמנית U-202 להנחית ארבעה סוכנים בחוף אמגנסט בלונג איילנד.
הם היו עמוסים בחומר נפץ ובציוד נוסף שהוטמן בחול.
מפקדם, גיאורג דש, התרחק מהם ונתקל בשומר משמר החופים בשם ג'ון קאלן.
לשאלתו של קאלן ענה כי הוא דייג.
קאלן לא השתכנע ודש דחף לו סכום של 260 דולר כדי שישתוק והתרחק בריצה.
הסוכנים עלו על רכבת, הגיעו למנהטן ושכרו חדרים במלון.
השומר קאלן הזעיק את משמר החופים ובחיפוש הם מצאו את חומר הנפץ ומדים גרמניים.
המקרה דווח לנשיא פרנקלין רוזוולט והוא הורה ל-FBI לפתוח במצוד אחרי הגרמנים.
הקבוצה השנייה נחתה בחוף פונטה ורדה ליד ג'קסונוויל בפלורידה בעזרת הצוללת U-584, ב-16 ביוני 1942. הם עלו על רכבת לסינסינטי שם עמדו להיפגש עם הקבוצה השנייה ב-4 ביולי 1942 ולתכנן את המשך הפעולות.
דש יצא לבדו לוושינגטון כדי לאתר מטרות אך במקום זאת החליט להסגיר את עצמו ל-FBI.
בתחילה לא האמינו לו אבל לאחר שהציג לפניהם את תקציב המשימה בסך 84,000 דולר הם התחילו להתייחס אליו ברצינות.
גם חברו ארנסט בורגר הסגיר את עצמו.
תוך זמן קצר נאסרו הסוכנים בניו יורק ובפלורידה.
רוזוולט חשש שבית דין אזרחי יהיה רך מידי ולכן העמיד אותם בפני בית דין צבאי.
צוות השופטים הורכב משבעה קצינים בכירים.
הגרמנים הואשמו בהפרת דיני מלחמה וקשירת קשר לביצוע פעולות חבלה.
כולם נמצאו אשמים וב-3 באוגוסט 1942 נגזר עליהם עונש מוות.
רוזוולט המתיק את גזר דינו של דש ל-30 שנה ושל בורגר למאסר עולם לאחר שהם הסגירו את עצמם ושיתפו פעולה.
ששת האחרים הוצאו להורג בכסא חשמלי בבית הסוהר של מחוז קולומביה ב-8 באוגוסט 1942.
ב-1948 העניק הנשיא הארי טרומן חנינה לדש ובורגר בתנאי שיגורשו לאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה.
הם חיו שם את שארית חייהם והגרמנים התייחסו אליהם כבוגדים.
מבצע פתית זהב היה השם שניתן למבצע העברת הקורפוס הקנדי ה-1 מחזית איטליה אל חזית מערב אירופה באביב 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה.
הארמייה הקנדית הראשונה הוקמה בבריטניה ב-1942, לאחר שכוחות קנדיים רבים הגיעו אליה.
הקורפוס הקנדי ה-1 הופרד מהארמייה ביולי 1943. הוא לחם באיטליה עם הארמייה השמינית הבריטית מאז פלישת בעלות הברית אליה בספטמבר 1943. יתר כוחות הארמייה, שהורכבו בעיקר מהקורפוס הקנדי ה-2 לחמו בצפון מערב אירופה ממועד הפלישה לנורמנדי ואילך.
בתחילת 1945 הוחלט להעביר מהזירה האיטלקית לזירת צפון מערב אירופה את הקורפוס ה-1 וכן את הדיוויזיה הבריטית ה-5, ולצרף את הקורפוס ה-1 אל הארמייה הקנדית הראשונה.
העברת הכוחות החלה בשלהי פברואר 1945. פעולות תכנון וארגון מרובות נדרשו שכן היחידות שנועדו להעברה היו פזורות באיטליה.
היחידות הפליגו מנמלי ליבורנו ונאפולי אל נמל מרסיי שבצרפת, הפלגה שארכה כיומיים.
לאחר מכן נעו היחידות בדרך היבשה צפונה לאורך מרחק של כ-1,100 קילומטר, במסע שארך כחמישה ימים.
בכל יום יצאו לדרכם מאיטליה לצרפת כ-3,700 חיילים, 40 טנקים ו-650 כלי רכב אחרים.
בסך הכל הועברו במהלך המבצע לצפון מערב אירופה למעלה מ-60 אלף חיילים.
המבצע הסתיים בסוף חודש אפריל.
מבצע ההעברה היה חייב להיערך בחשאיות ותוך פעולות הסוואה והטעייה, על מנת למנוע ככל האפשר מן הכוחות הגרמנים בחזית האיטלקית לעמוד על יציאת הכוחות המועברים ממנה וכדי להפחית את הסכנה שהשיירות הנעות אל הנמלים והמפליגות בים התיכון יותקפו.
מבצע הטעייה בשם פן-נייף (Penknife) הופעל במקביל להעברה.
יחידה קנדית מיוחדת הוקמה לצורך ניהול ההטעייה.
אנשיה נעו באזורים שבהם היו הקנדים אמורים להימצא באיטליה ותלו שלטי כיוון מדומים של יחידות.
בסיסי נופש ובתי חולים קנדיים באיטליה המשיכו לפעול.
ביטאון הכוחות הקנדים באירופה, The Maple Leaf, הוסיף להתפרסם ברומא עד מחצית חודש מרץ.
חיל הקשר המלכותי הקנדי המשיך לקיים באיטליה שידורי רדיו מדומים סדירים.
הצלחת ההונאה שבשידורים אלו השתקפה בין היתר בעובדה שהגרמנים הוסיפו לנסות לשבש אותם.
מסמכים גרמנים שנתפסו לאחר המלחמה לימדו כי פעולות ההסוואה וההטעיה נחלו הצלחה.
במפות הגרמניות סומנו היחידות הקנדיות כשוהות ברחבי איטליה עד שלהי חודש מרץ.
רק במחצית חודש אפריל נעלמו סימוני היחידות הקנדיות מהמפות הגרמניות של החזית האיטלקית.
ב-3 באפריל דיווח עיתונאי קנדי כי הכוחות הקנדיים באירופה התאחדו.
פיקוד בעלות הברית התיר לפרסם הודעה רשמית על כך רק ב-20 באפריל.
הצנזורה התירה לפרסם את הידיעה לציבור הקנדי רק ב-23 באפריל.
הקורפוס הקנדי ה-1 השתתף בשחרור הולנד באביב 1945. ב-6 במאי קיבל מפקדו, גנרל צ'ארלס פולקס, את כניעת הכוחות הגרמנים בהולנד.
מבצע "פלצור", היה פשיטה של חיילי גדוד 51 בגולני במטרה להשתלט על רכס ג'בל רוס (כיום, הר דב) ולחסל את מאורות המחבלים, על מנת שניתן יהיה לחלוש על ה"פתחלנד" ולמנוע ככל האפשר חדירת מחבלים לשטח ישראל.
המבצע נערך בליל יום שלישי 2 בדצמבר והסתיים בבוקר 3 בדצמבר 1969.
במהלך המבצע נהרגו כ-50 מחבלים, ביניהם מפקד בכיר בארגון א-צאעיקה.
אבדות צה"ל במבצע היו קצין אחד הרוג, סגן ושישה חיילים פצועים.
המחבלים בנו את בסיסיהם בתוך הכפרים ועל ההרים שבסביבותיהם.
מתוך בסיסים אלו יצאו המחבלים כדי לבצע מארבים ופיגועים וכדי לחבל בעבודות החקלאות ביישובים הישראלים על גבול הצפון.
ההחלטה לביצוע הפעולה התקבלה בעקבות ריבוי הפעולות האלה, ובעיקר לאחר שבסוף חודש מאי 1969 פוצץ צינור הטפליין באזור הכפר רג'ר, על ידי חוליה של שישה מחבלים.
בסיס המחבלים בחלקו הצפוני של ג'בל רוס, על קו הפסקת האש, מזרחית לכפר שובא, היה אחד הבסיסים של המחבלים.
גודלו של בסיס זה היה כ-600x300 מטר ונצפו בו חמישה אוהלים ושני מקלעי נ"מ.
דרומית לבסיס המחבלים מצויה שלוחה גבוהה (נ.ג.
1529) ודרומה משם ג'בל סומאק (כיום, הר אגס).
ההערכה הייתה כי בשתי נקודות אלו עלולים להימצא מחבלים.
כמו כן, הייתה הערכה שבסיס ג'בל רוס עלול להיות מתוגבר על ידי מחבלים שינועו בדרך העוברת דרך בירכת-נקר משבעא ובדרך המובילה מכפר שובא דרך בירכת שנונים לג'בל סומאק.
משימת הפשיטה הוטלה על גדוד 51 מחטיבת גולני, אשר היה באותה עת באימון חורף באזור מעלה אדומים.
פקודת אג"מ/מבצעים קבעה שכוח בעוצמה של פלוגה יפשוט בשחר 3 בדצמבר על היעד, תוך שהוא ממקם חסימות על הדרכים לשבעא ולשובא ומקבל סיוע של מרגמות כבדות (160 ו-120 מ"מ) וכן סיוע מחיל האוויר שיפעיל מסוקים לתובלת כוחות, לפינוי נפגעים ומטוס קל לתצפית מוקדמת על היעד.
שלושה ימים לפני יום ה-"ע" החלו ההכנות לפשיטה.
הלוחמים צוידו, פרט לכמויות גדולות של תחמושת, במזון מיוחד שכלל פירות מיובשים, טבליות שוקולד ושתי מימיות לכל לוחם.
כל זאת משום שהפשיטה אמורה הייתה להתבצע בגובה רב יחסית (מעל 1,500 מ'), במזג אוויר חורפי של תחילת דצמבר, עם קור עז וקשיי ערפל.
ציר התנועה המתוכנן היה קשה במיוחד.
יומים לפני יום ה-"ע" בוצעה תצפית מפקדים אווירית שבה השתתפו המג"ד ומפקדי הכוחות אשר המריאו במטוס קל משדה התעופה במחניים.
במהלך התצפית נורתה אש נ"מ לעבר המטוס והטייס נאלץ להסתלק מאזור היעד ולנחות חזרה במחניים.
חפ"ק מח"ט – אל"ם יקותיאל (קותי) אדם יתמקם בתצפית יפעת בחרמון.
חפ"ק מג"ד – סא"ל דוד כהן – ינוע עם הכח העיקרי.
פלוגה א' – בפיקוד סרן ציון זלוף, תטהר את היעד
מחלקה מפלוגה ב' – בפיקוד סגן עובדיה ברקן – כוח חסימה צפונית באזור בירכת נקר.
מחלקה מפלוגה ג' – בפיקוד סגן יוסי בן הרוש – כח חסימה דרומית באזור בירכת שנונים / ג'בל סומאק.
סיוע – בפיקוד סא"ל עמוס ברעם כולל:
סיוע אווירי: מסוקים לפינוי ותובלה ומטוס קל לתצפית
לקראת ערב 2 בדצמבר התרכזו הכוחות המבצעים ביער מסעדה (שְׁמוּרַת יַעַר אֹדֶם) כולל הקישור לסיוע האווירי.
במקביל התמקמו חפ"ק מח"ט גולני, אל"ם יקותיאל אדם, בתצפית יפעת מעל אזור הרַכֶּבֶל התחתון בחרמון, וחפ"ק הפיקוד במשגב-עם.
לאחר נסיעה מנהלתית אל רחבת חניון האוטובוסים שבחרמון, בשעה 21:20 יצא הכוח הרגלי לכיוון היעד.
תנאי השטח הכתיבו תנועה בטור ארוך.
הכוח נע לואדי חבושית המוביל לוואדי אל-עסל (נַחַל שִׂיאוֹן) ומשם לעבר ג'בל רוס.
את הכוח הובילה חוליית חוד של ארבעה לוחמים בפיקודו של מ"פ א' ציון זלוף.
ציר התנועה הקשה, החשיכה, הערפל והקור, גרמו לכך שטור הלוחמים ניתק מפעם לפעם ובעקבות כך לעיכובים בלוח הזמנים.
עיכוב של למעלה משעה וחצי (עד לשעה 02:45) נגרם בגלל הצורך לפנות לאחור חייל שנקע את רגלו.
העיכוב הארוך הביא לחששות פן לא יספיק הכוח להגיע ליעדו לקראת שחר.
אלוף הפיקוד, דוד אלעזר פקד להמשיך והחייל פונה לאחור על ידי חוליה בפיקוד סג"ם עודד ספיר מכוח החסימה הצפונית.
בשעה 03:15, רבע שעה לפני המועד שקבע אלוף הפיקוד כמועד שמעבר לו תבוטל הפעולה, דיווח המג"ד דוד כהן כי הכוח הגיע לנקודת הפיצול.
בנקודה זו פוצל כוח החסימה הצפונית, 19 לוחמים בפיקודו של מ"פ ב' סגן עובדיה ברקן נעו צפונה לעבר בירכת נקר, יתר הכוח המשיך בתנועה מערבה.
לאחר כברת דרך פוצל גם כוח החסימה הדרומית, 19 לוחמים בפיקוד מ"פ ג' סגן יוסי בן הרוש פנו לעבר בירכת שנונים.
חפ"ק המג"ד וכוח הטיהור המשיכו לנוע לעבר נ.ג.
1529, אליה הגיעו בשעה 04:45. לאחר עיכוב קל שנגרם בגלל הצורך לזיהוי מדויק של נ.ג.
1529, המשיך הכוח בתנועה לעבר יעד הפשיטה.