tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1816 בעקבות תבוסתו של נפוליאון קיבלה אוסטריה בחזרה את זלצבורג כפיצוי מידי בוואריה בקונגרס וינה.
מאז נהייתה זלצבורג מדינה פדרלית באוסטריה.
לאחר צאת הסרט "צלילי המוסיקה" זכתה זלצבורג לפרסום ומבקרים רבים עוד באים לראות את הבית בו צולם הסרט.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוכללה זלצבורג באזור הכיבוש האמריקאי.
הזלצך (בבווארית: Salzach) הוא נהר הנמשך לאורך 225 קילומטר ממערב אוסטריה ועד גבולה עם גרמניה ומהווה את יובלו המרכזי של נהר האין ואת הנהר המרכזי במדינה האוסטרית זלצבורג.
הנהר מתחיל את דרכו בהרי האלפים בסמוך לעיירה האוסטרית קרימל, שבמדינת זלצבורג מאגם צל.
משם הוא ממשיך צפונה ועובר דרך הערים האוסטריות האליין וזלצבורג.
לאחר מכן הוא יוצר גבול טבעי באורך של כ-70 קילומטר בין אוסטריה וגרמניה, ועובר דרך העיירות הגרמניות לאופן, טיטמונינג ובורגהאוזן.
לבסוף הוא נשפך לנהר אין בסמוך לעיירה בראונאו אם אין.
שמו של הנהר מגיע מן המילה הגרמנית "salz", שפירושה מלח, מכיוון שעד המאה ה-19 העברה של מלח בנהר שימשה בתפקיד מרכזי בכלכלת האזור.
העברת המלח דרך הנהר פסקה כשהוחלפה על ידי העברת המלח ברכבות במאה ה-19.
קיימות 12 תחנות כוח הידרואלקטריות לאורך נהר זלצך:
זַלציה לנדמן (Salcia Landmann; 18 בנובמבר 1911 – 16 במאי 2002) הייתה עיתונאית וסופרת יהודייה.
עיקר עיסוקה היה בשימור שפת היידיש, ואחת מעבודותיה החשובות הוא הספר "Der jüdische Witz" (בעברית: ההומור היהודי).
נולדה בז'ולקווה שבגליציה (אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית) כזלציה פַּסוֶוג (Passweg), בתם של ישראל ורגינה פסווג.
משפחתה עברה לסנט גאלן שבשווייץ במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר סיום בית הספר התיכון, נסעה ללמוד משפטים ופילוסופיה בברלין בהנחיית ניקולאי הרטמן.
במקביל למדה גם שרטוט אופנה.
לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה ב-1933 עברה ללמוד באוניברסיטת בזל אצל הרמן שמלבך.
היא סיימה דוקטורט בפנומנולוגיה ותורת ההוויה באוניברסיטת ציריך בשנת 1939.
לנדמן עסקה בעיקר בשימור ובהגנה על היידיש.
ב-1960 פרסמה את ספרה על ההומור היהודי, הנחשב לספר יסוד בתחום והיה לרב-מכר בגרמניה.
הספר ספג ביקורת מצדו של המתרגם והסופר היהודי פרידריך טורברג, שטען כי לנדמן מקדמת בספר סטראוטיפים אנטישמיים.
מ-1948 הייתה נשואה לפילוסוף מיכאל לנדמן, שלימד בין היתר גם באוניברסיטת חיפה.
לזוג בן אחד, המשפטן ועורך הדין ולנטין לנדמן, המתגורר בשווייץ.
זמברוב (בפולנית: Zambrów ביידיש: זעמבראווע) היא עיירה בצפון מזרח פולין, מספר תושביה נכון לשנת 2020 הוא 21,166, והיא משמשת כעיר הבירה של מחוז זמברוב בפרובינציית פודלסיה, ובעבר שויכה לפרובינציית לומז'ה.
האזכור הראשון של העיירה הוא משנת 1283, אז הייתה אחוזה של אצילים מאזוביים.
זמברוב קיבלה זכויות עיר בשנת 1430.
בזמן הכיבוש השוודי נפגעה העיר קשות, כמו גם בזמן ההתקוממויות כנגד הרוסים ובזמן שלטון הצאר.
בשנת 1870 איבדה זמברוב את זכויות העיר שלה, ושתי חטיבות של חיל הרגלים הרוסי הוצבו בה.
הקהילה היהודית בעיר קמה בשנת 1828. עד מלחמת העולם השנייה חיו בזמברוב למעלה מ-3,500 יהודים, שהיוו כמחצית מתושביה.
היהודים עסקו במסחר ובמלאכות שונות, ועמדו לרשותם בתי מדרש, בית כנסת, בית אבות ומוסדות נוספים.
במקום גם פעלו סניפים של תנועות הנוער הציוניות.
הצבא הגרמני נכנס לעיר ביוני 1941, ומיד החלו הרדיפות ומעשי הרצח.
בערב סוכות 5.9.41 הועברו היהודים לגטו המקומי, שהוקף בגדר תיל.
במועד זה רצחו הגרמנים כ-900 מיהודי העיר, ובהם נכבדי הקהילה, ביער גלמבוקיה הסמוך.
תוך זמן קצר הועברו לגטו בעיר יהודים מויסוקה מזובייצק, ובתחילת ספטמבר 1941 בוצעה בגטו אקציה, בה נרצחו ביער ליד רוטקי קוסאקי הסמוכה יהודים שנמצאו "בלתי כשירים לעבודה", ובהם קשישים ונשים הרות.
במחצית השנייה של 1942 הועברו לגטו בעיר גם יהודים מצ'יז'בו ומשומובו, ובתקופה זו שררו בו תנאי רעב, תוך העסקת יהודי המקום בעבודות כפייה.
בתחילת נובמבר 1942 הועברו יהודי הגטו למחנה צבאי נטוש, בו רוכזו כ-14,000 עד 17,000 מיהודי הסביבה, ושבו התקיימו תנאי מחיה קשים ביותר.
ב-16 בינואר 1943 שולחו כל יושבי המחנה לאושוויץ, תוך רצח כ-500 עד 800 יהודים במהלך האקציה.
לאחר השואה הוקם ארגון של יוצאי זמברוב שפעל בישראל ובארצות הברית.
ספר זיכרון לקהילה החרבה ראה אור בעברית, יידיש ואנגלית, בעריכת ד"ר יום-טוב לוינסקי, יליד העיר.
"דפי עד" רבים של הקהילה נמצאים בארכיון יד ושם.
זמברוב היא עיר הולדתו של הרב שלמה גורן.
לאחר פלישת גרמניה, בלילה שבין 13-14 בספטמבר, התרחש "טבח זמברוב" בו נטבחו באכזריות בכיכר העיר כ-200 חיילים פולנים וכ-100 נפצעו.
בהתאם להסכם מולוטוב-ריבנטרופ, נמסרה זמברוב לכח הכיבוש הסובייטי במחוז ביאליסטוק, שצורף לבלארוס.
בעיירה אף הוקמה אנדרטה ללנין ולסטלין.
לאחר מבצע ברברוסה הוקם בעיירה ב-22 ביוני 1941 מחנה לשבויי מלחמה סובייטים, בו קיפחו את חייהם כ-12,000 חיילים ברעב, מחלות וטיפול אכזרי.
ב-1943 נפתח גם מחנה של כ-3,000 שבויי מלחמה איטלקים, שגורלם היה דומה לגורלם של החיילים הסובייטים, וכמעט כולם מתו.
בעיר היו גם מספר מחנות עבודה לעובדי כפיה פולנים בהם עברו כ-2,000 איש.
העיר נכבשה באוגוסט 1944 על ידי יחידות של הארמייה השלישית של החזית הביילורוסית השנייה.
זמד (בגעז: ዘመደ) הוא מושג השארות בשפה האתיופית.
למושג מספר משמעויות, הראשונה היא הבחנה בין קרוב שהוא "זמד" למונח "באד" שמשמעותו "זר".
המשמעות השנייה היא קרובי קרבת דם עד לשבעה דורות והוא מנוגד למונח "אמץ'" שמציין קרבת נישואין.
מטרת המושג היא סיוע בשמירה על טווח ביטחון של שבעה דורות, הנשמר בין המחותנים בקהילת ביתא ישראל.
בעדה ישנם כמה סוגים של קרבת משפחה ושל שייכות או אי שייכות וניתן לחלקם למספר קבוצות עיקריות:
י סיגה זמד: (קרובי הבשר) - אלו אשר יש עמם קשרי דם ישירים דרך אביהם או אמם.
י קורטניה זמד: (הקרוב ההחלטי) - המשפחה הגרעינית שהיא הדור הראשון והשני, ועליהם ניתן לסמוך במקרה של נקמת דם.
י קרב זמד: (הקרוב הקרוב) - הם קרובי המשפחה מדרגה שלישית/רביעית.
י רוק זמד: (הקרוב הרחוק) - קרובי המשפחה מקרבה חמישית עד שביעית.
י גביצ'ה זמד: (קרוב משפחה מנישואין) - הם קרובי הדם של בן/בת הזוג.
ההלכה בעדה החשיבה את הזמד בתור אחים ואחיות ולכן אסרה נשואים לטווח שבעה הדורות, מקור האיסור בספר ויקרא:
מעבר לסיכון הגנטי שבנישואי קרובי משפחה שעלול ליצור עיוותים בצאצאים ומחלות שונות, המחקר האנתרופולוגי מלמד, כי האיסור על קיום יחסי מין בין קרובי משפחה הוא טאבו נפוץ מאוד בתרבויות האנושיות, בין היתר משום שהלכה למעשה מהווה סיכון על המשכיות הגזע האנושי.
אף על-פי-כן, הגדרת "קרוב משפחה" לעניין האיסור על גילוי עריות אינה אחידה ומשתנה מתרבות לתרבות.
כך בתרבות אחת מקובל כי קרובי משפחה מדרגה שנייה יתחתנו ואילו באחרת חל איסור של עד שבעה דורות, כמו בקהילת ביתא ישראל.
גם בנצרות האורתודוקסית האתיופית יש איסור נישואים עד שבעה דורות, אזכורים לכך יש כבר מהמאה ה-2 לספירה ולכן מעריכים שהמנהג הזה קדום עוד יותר, היום מקובל בנצרות האורתודוקסית שמספיקה הרחקה של לפחות חמישה דורות.
בקהילת ביתא ישראל, כאשר שני קרובים התחתנו בשוגג, הם התגרשו ברגע שהתבררה הטעות ולא המשיכו להביא ילדים לעולם בחטא.
לפני העלייה לישראל היה נהוג שההורים היו אלו ששידכו את ילדם, ובהיעדרם היו עושים זאת הסבים או קרובי משפחה אחרים.
מאחר שהמבוגרים הכירו את כל קרובי משפחתם והיו יכולים להוועץ בקרובים נוספים, לא היה סביר שתיווצר בעיה של נישואי קרובים.
לאחר העלייה לישראל וההתנתקות מהמסורת, צעירים רבים מוצאים את בן/בת זוגם בעצמם, ואינם יודעים את השושלת המשפחתית כפי שצריך.
כך נוצר מצב שבו צעירים הביאו קרובת משפחה רחוקה לביתם ולאחר בדיקה וספירת דורות שעשו בני המשפחה הסתבר לצעירים שהם קרובי משפחה האסורים בנישואין.
בגלל היווצרות מקרים כאלו יש מבין זקני העדה כאלה שפחות מחמירים ונותנים אישור להתחתן עם "הקרוב הרחוק" (5-7 דורות).
חלק מחברי הקהילה הצעירים והמאוהבים מפרים את המנהג ומתחתנים למרות הקרבה המשפחתית.
במקרים כאלו המשפחה המורחבת יחד עם שאר העדה יוצאת בקריאת חרם על הזוג ומנתקים את הקשרים עימם.
על מנת למנוע נישואי קרובים יש שמחנכים את ילדיהם לזכור את כל קרובי המשפחה.
הרב ד"ר אביעד סטולמן, מהיישוב אפרת, משיב לשאלה שנשאל לגבי נישואי קרובים, ומשיב שרצוי שיעשו תחילה בדיקה גנטית לשלילת מומים מולדים אפשריים.
אם התוצאה תהיה חיובית, הם רשאים להינשא זה לזה.
בהתחלה הרב מעלה שאין למנהג זה זכר בתלמוד שאותו הקהילה לא הכירה, הרב משיב שיש אפילו מצווה להינשא לאחיינים ביהדות הרבנית:
בהמשך הרב מנסה ליישב את הסכסוך שייווצר בין המשפחה המורחבת והקהילה לזוג וכותב שאפילו אם ההורים מתנגדים אין לשמוע להם לפי דעת הפוסקים הרבניים.
זמביה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת טוקיו (1964), עוד בהיותה מדינת חסות בריטית בשם רודזיה הצפונית.
היא נעדרה מאז מהמשחקים פעם אחת, כשהשתתפה בחרם שהובילו מדינות אפריקה על אולימפיאדת מונטריאול (1976), במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד בעקבות משחק שקיימה נבחרת הרוגבי שלה עם נבחרת דרום אפריקה.
זמביה מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
הספורטאי הזמבי הראשון שזכה במדליה אולימפית היה המתאגרף קית' מווילה, שזכה במדליית ארד באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
באולימפיאדת סיאול (1988) הפתיעה נבחרת הכדורגל לאחר שסיימה בראש הבית בשלב המוקדמות, ובין היתר הביסה 0-4 את נבחרת איטליה, אך ברבע הגמר הובסה באותה תוצאה על ידי גרמניה המערבית, והודחה.
שחקן הנבחרת קלושה בוואליה הבקיע שישה שערים, והיה סגן מלך השערים של הטורניר, אחרי רומאריו.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה האתלט סמואל מטטה במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות.
ארבע שנים מאוחר יותר היה מטטה ראשון בשלב המוקדמות, אך בחצי הגמר סיים רק במקום העשירי, ולא העפיל לשלב הגמר.
במשחקים הבאים רשמו הספורטאים הזמבים הישגים נמוכים.
את ההישג הטוב ביותר רשם האצן ג'רלד פירי, שהעפיל לשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר באולימפיאדת לונדון (2012), וסיים במקום החמישי במקצה שלו וה-15 הכללי.
זַמבַּיא (תעתיק פונטי: d}za-am-bi-ia}) היה מלך איסין, על פי הכרונולוגיה הנמוכה הוא שלט בין השנים 1774 לפנה"ס - 1772 לפנה"ס לערך, ואילו על פי הכרונולוגיה התיכונה הוא שלט בין השנים 1837-1834 לפנה"ס לערך, על פי ספרם של וסרמן ובלוך הוא שלט בין השנים 1830 - 1828 לפנה"ס.
היה המלך ה-11 של ממלכת איסין.
על פי רשימת המלכים השומרית זמביא שלט במשך 3 שנים.
הוא שלט במקביל למלך לרסה סין-איקישם.
שנת שלטונו החמישית והאחרונה של סין-איקישם מציינת את ניצחונו של האחרון על זמביא: "שנה שבה צבא (ארץ) עילם (וזמביא (מלך איסין),) נוצחו על ידי מבאות," כתובת זו מרמזת על ברית בין איסין ועילם כנגד לרסה.
בשנת שלטונו הראשונה הוא שלט למשך מספר חודשים על העיר הקדושה ניפור.
זמביה השתתפה לראשונה ב באטלנטה (1996), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע, מלבד המשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) והמשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) מהם נעדרה.
במשחקי החורף לא נטלה זמביה חלק מעולם.
כל המשלחות אותן שלחה זמביה למשחקים הפאראלימפיים לאורך השנים היו תמיד משלחות קטנות.
נציגי זמביה מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
זמאלכ הוא רובע במרכז קהיר הכולל את חלקו הצפוני של האי ג'זירה בנהר הנילוס.
ברובע למעלה מ-1.8 מיליון תושבים נכון לשנת 2010. האי ג'זירה מחובר בשלושה גשרים לכל אחת משתי גדות הנהר, ממזרח וממערב לאי.
הרובע ידע לאורך שנותיו שלבים שונים של התפתחות שהושפעו מן המצב הכלכלי והמדיני בקהיר ואשר הובילו לצפיפות אוכלוסין בחלקים מן האי, אשר צמצמו את השטחים הירוקים ברובע.
רצועה ירוקה רחבה החוצה את האי, מפרידה בין שתי השכונות עליו.
רובע זמאלכ, לצד הרבעים מעדי, מוהנדסין, הליופוליס וגרדן סיטי, הוא אחד מרבעי המגורים היוקרתיים בקהיר.
שדרות הרובע השקטות, לאורכן בנייני דירות מן המאה ה-19 ווילות הופכים רובע זה לאחד הנחשקים בעיר ולאתר מגורים מועדף על אזרחים זרים רבים המתגוררים בקהיר.
ברובע מסעדות יוקרה רבות, פאבים, בתי קפה מסורתיים לצד בתי קפה אירופאים.
באי אתרי תרבות רבים: גלריות אמנות ומוזיאונים, כולל המוזיאון לקרמיקה אסלאמית, בית האופרה של קהיר, ומרכז התרבות אל סאוי.
בימי שלטונו של אסמאעיל פאשא כונה האי בשם "הגן הבוטני" , כיוון שהיה עליו ריכוז גדול של צמחים אקזוטיים אשר הובאו למקום מכל רחבי תבל.
אדריכל הנוף הצרפתי, דה לה שבלרי, תכנן את גני האי ואתרים למשתלות.
על חופו המזרחי של האי נבנה קיוסק למען המבקרים באי והמפקחים על הפעילות בו.
בשנת 1869 הוחלף מבנה הקיוסק בארמון ג'זירה, בית קיץ שצורתו U.
הארמון נבנה לאורחים שהגיעו לחגיגות פתיחת תעלת סואץ בשנת 1869. בין האורחים המכובדים ששהו בו היו קיסר אוסטריה, פרנץ יוזף הראשון, ואז'ני, אשתו של נפוליאון השלישי קיסר צרפת.
בתחילת המאה ה-21 ארמון ג'זירה מהווה את חלקו העיקרי של מלון מריוט בקהיר ועל גגו פועל תיאטרון פתוח המשקיף אל נהר הנילוס.
בזמאלכ נבנו ארמונות נוספים לבני משפחת המלוכה המצרית.
בשנת 1882 נבנה בזמאלכ מועדון הספורט ג'זירה.
מועדון הספורט ג'זירה, מועדון הספורט הוותיק במצרים.
מגדל קהיר, נבנה בשנת 1960, הוא מבנה הבטון הגבוה במצרים.
בית האופרה של קהיר, הושלם בשנת 1988, מן הבולטים בבתי האופרה במזרח התיכון.
מרכז התרבות א-סאוי, נפתח בשנת 2003, אחד ממרכזי התרבות הבולטים בקהיר.
זָמָאמִי (יפנית: 座間味村) הוא כפר בנפת שימאג'ירי שבמחוז אוקינאווה, יפן.
הכפר כולל בשטחו את האיים: זמאמי, אקה, גרומה ופוקאג'י.
אוכלוסיית זמאמי מונה 955 נפש, נכון למרץ 2010, וצפיפות האוכלוסייה בו היא 36 נפש לקילומטר רבוע.
שטחו הכולל של הכפר הוא 16.74 קילומטר רבוע.
זמאמי שימש במאה ה-14 נמל סחר עם סין.
האי היה בין האיים היפניים המיושבים הראשונים שנכבשו על ידי האמריקנים במלחמת העולם השנייה.
האי נכבש ב-26 במרץ 1945, יחד עם עוד מספר האיים בארכיפלג קרמה.
לפני הקרב ובמהלכו הונחו תושבי זמאמי על ידי הצבא היפני לבצע התאבדות באמצעות רימוני יד.
מחלוקת סביב סוגיה זו נמשכת עד עצם היום זה.
הצבא האמריקני השתמש באיי קרמה, שבהם גם זמאמי, כבסיס הכנה לפלישה לאי הראשי אוקינאווה ב-1 באפריל 1945.
כלכלת זמאמי מבוססת כמעט לחלוטין על תיירות.
הפעילויות העיקריות באי הן צלילה ושיט קיאקים בחוף פורוזמאמי שמפורסם במימיו הצלולים העשירים בדגים ובאלמוגים.
אנשים רבים נוהרים לאי בחודשי החורף והאביב המוקדמים כדי לחזות בלווייתנים גדולי-סנפיר.
מבקרים רבים בזמאמי נוהגים לשכור קטנועים איתם הם מטיילים ברחבי האי.
זמאמי נחשב לאחד המקומות היפים ביותר באוקינאווה מבחינת נופיו הטרופיים הייחודיים.
ההגעה לאי נעשית על ידי מעבורת מנמל טומרי בנהה.
משך השיט במעבורת רגילה הוא כשעתיים, בעוד שבמעבורת הישירה משך השיט הוא כ-50 דקות.
בדרכה המעבורת עוצרת באי אקה לפני שהיא משלימה את מסעה לאי הראשי זמאמי.
זמביזיה הוא סרט הנפשה בתלת-ממד, מסוגת קומדיה ופנטזיה, המבוסס על ציפורי אפריקה, שצולם בדרום אפריקה והופץ בנובמבר 2012.
הסרט מספר על קאי, בז נודד צעיר שחי עם אביו, טנדאי.
לאחר שמכרה ותיקה של אביו, גוגו, חסידת האוכף, מתרסקת לתוך הקן שלהם, ואחרי שיחה לא ארוכה במיוחד אבל משכנעת, מחליט קאי לצאת לחפש את זמביזיה, עיר הציפורים.
לאחר מסע ארוך הוא מגיע לעיר יחד עם קבוצת מגלנים הודיים ומגלה שהעיר בנויה בתוך עץ ענק על שפת מפל.
ופוגש את זה-קל, תחמס מדריך תיירים שמנמן שמנסה למכור לו הצעות עסקיות כגון הצטרפות להוריקנים.
קאי מנסה להצטרף ועובר את מבחן הקבלה בהצלחה רבה.
אבל לאחר מכן מודח בידי מפקד ההוריקנים.
באותו הזמן בודזו, לטאת כוח מרושעת, חוטף את טנדאי ומתכנן לפלוש לזמביזיה.
קאי מנסה לעצור את הפלישה יחד עם שאר ציפורי זמביזיה.
לאחר קרב ממושך מצליחים קאי ושאר תושבי זמביזיה לעצור את בודזו, ומפילים אותו לקרקעית התהום, אך אחת הציפורים מסתבכת ברשת שעטפה את בודזו, קאי מזנק להציל אותה, ומצליח.
לאחר הקרב קאי מקבל עיטור כבוד מראש העיר זמביזיה, ומצטרף להוריקנים.
תפקיד מדבב באנגלית מדבב בעברית קאי ג'רמי סוארז ניב פטל טנדאי סמואל ל.
ג'קסון מיכה אוזין סליאן זה-קל ג'מל מיקסון מומי לוי זואי אביגיל ברסלין לני כהן בודזו ג'ים קאמינגס יורם יוספסברג סקורו לנרד נימוי דב רייזר גוגו ג'ניפר לואיס הילה מערבי טיני טניה גונאדי רויטל זלצמן ססיל ריצ'רד אי.
גרנט אוהד שחר מורטון דויד שאוגנסי דן קיזלר אג'קס ג'ף גולדבלום ששי שעד
זמבואנגה סיטי (בפיליפינית: Lungsod ng Zamboanga, "לונגסוד נג זמבואנגה"; בצ'בקנו סמבואנגניו: Ciudad de Zamboanga, "סיודד דה סמבואנגה"; לעיתים נהגה סמבואנגה סיטי) היא העיר הגדולה ביותר במחוז חצי האי זמבואנגה בפיליפינים, ובירת המחוז בעבר.
העיר נמצאת בחוף הדרומי חצי האי זמבואנגה, הנמצא על האי מינדנאו.
בעיר מתגוררים למעלה מ-970,000 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השישית בגודל אוכלוסייתה בפיליפינים.
ההתיישבות הראשונה במקום בו נמצאת זמבואנגה סיטי כיום נוסדה על ידי בני שבטים ילידיים בסביבות המאה ה-12, אשר קראו לה "סונג לופה".
הספרדים הגיעו לאזור הפיליפינים לראשונה ב-1521. ב-1569 הם הקימו במקום התיישבות והציבו בה חיל מצב.
בעשורים הבאים ההתיישבות הייתה אחד המרכזים הגדולים של הספרדים באי ותמכה במאמצי הכיבוש של הספרדים באזור.
ב-1599 המבצר בהתיישבות נסגר ובמקומו נפתח אחד חדש באי סבו.
זמבואנגה סיטי הוקמה רשמית ב-23 ביוני 1635 בהוראת פליפה הרביעי, מלך ספרד.
הספרדים הקימו בה מבצר שעמד בקרבות מול תושבים מקומיים שניסו לגרש את הספרדים במהלך המאות הבאות.
לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 הפיליפינים עברו לשליטת ארצות הברית.
ב-1899 התושבים המקומיים בהנהגת ויסנטה אלברס הקימו באזור את רפובליקת זמבואנגה שזמבואנגה סיטי הייתה בירתה.
הרפובליקה לא האריכה ימים וב-1903 שטחיה חזרו לשליטת ארצות הברית.
ב-1911 זמבואנגה סיטי קיבלה מעמד של עיר, אך הוא בוטל ב-1914.
ב-1936 העבירה האספה הלאומית של הפיליפינים חוק שנתן לזמבואנגה סיטי מעמד של עיר.
החוק אושר רשמית בחתימתו של נשיא הפיליפינים באותה עת מנואל ל.
קזון ב-12 באוקטובר באותה שנה.
באותו זמן העיר הייתה המרכז הכלכלי של האי מינדנאו.
ב-2 במרץ 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, היפנים כבשו את זמבואנגה סיטי וביטלו את מעמד העיר שלה.
זמבואנגה סיטי שוחררה על ידי כוחות אמריקניים במרץ 1945 ומעמד העיר הושב לה.
ב-1948 תושבי האי בסילן, שהיה חלק מזמבואנגה סיטי עד אז, נפרדו מהעיר והקימו עיר משל עצמם.
ב-1990 זמבואנגה סיטי הוכרזה כבירת מחוז חצי האי זמבואנגה.
ב-2004 הבירה עברה לעיר פגדיאן.
הכלכלה המקומית מסתמכת על ייצוא אצות, גומי, פנינים, קופרה, מהגוני, דגים ופירות שונים, וכן על תיירות.
זמבואנגה סיטי נמצאת בחוף של הקצה הדרומי של חצי האי זמבואנגה, הנמצא במזרח האי מינדנאו באוקיינוס השקט.
בשטח העיר נכללים איים רבים הנמצאים בים לידו היא שוכנת.
זמבואנגה סיטי נמצאת באזור בו שורר אקלים סוואנה טרופי.
במהלך כל השנה הטמפרטורה היומית הממוצעת היא בסביבות 27 מעלות צלזיוס ובכל חודש ממוצע המשקעים הוא למעלה מ-30 מילימטרים.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת אטנאו דה זמבואנגה.
את זמבואנגה סיטי משרת נמל התעופה הבינלאומי זמבואנגה, המציע טיסות ליעדים שונים בפיליפינים.
התחבורה הציבורית בעיר משתמשת באמצעים מגוונים, כמו אוטובוסים וג'יפנים.
זלצגיטר היא עיר עצמאית במדינת סקסוניה התחתונה שבגרמניה.
היא שוכנת בין הילדסהיים לבין בראונשווייג.
יחד עם בראונשווייג ועם וולפסבורג, זלצגיטר היא אחד משבעת האזורים המטרופוליניים של סקסוניה התחתונה.
מספר תושבי המטרופולין הוא כ-110,000 תושבים ושטחו הוא כ-224 קמ"ר, ובכך הוא האזור המטרופוליני הגדול ביותר בסקסוניה התחתונה ואחד הגדולים בכל גרמניה.
מקורה של זלצגיטר בצירוף כמה עיירות וכפרים, וכיום היא מורכבת מ-31 רבעים שביניהם שטחים פתוחים רבים.
מרכז הקניות הראשי של עיר צעירה זו הוא בפרבר לבנשטדט (Lebenstedt), ומרכז העסקים הראשי נמצא בפרבר זלצגיטר-באד.
העיר מקושרת לתעלה המרכזית (Mittellandkanal) של גרמניה ולתעלת האלבה הצדדית (Elbe-Seitenkanal) באמצעות תעלת משנה.
האזורים המטרופוליניים הקרובים הם בראונשווייג, השוכנת במרחק של כ-23 ק"מ מצפון-מזרח, והנובר, השוכנת במרחק 51 ק"מ מצפון-מערב.
העיר נוסדה בשנת 1942 ובכך היא אחת מהערים המעטות בגרמניה שנוסדו במאה ה-20.
עד ל-21 במרץ 1942 זלצגיטר היה שמה של העיירה שכיום מהווה את הפרבר זלצגיטר-באד (Salzgitter-Bad).
מאז ועד לשנת 1951 היה שמו של הפרבר זלצגיטר והוא היה חלק מהעיר ואטנשטדט-זלצגיטר (Watenstedt-Salzgitter).
ב-1951 שונה שמו של הפרבר זלצגיטר בחזרה לזלצגיטר-באד, ועקב היות השם זלצגיטר פנוי, הוא ניתן לעיר ואטנשטדט-זלצגיטר, וכך היא קרויה עד היום.
כיום ואטנשטדט-זלצגיטר הוא שמו של אחד מפרבריה הקטנים של זלצגיטר ומספר תושביו מונה כמה מאות.
זלצגיטר שוכנת בתוך עמק מיוער שקרקעיתו היא אדמת לס, בין יער אודרוואלד (Oderwald) לבין גבעות זלצגיטר (Salzgitter-Höhenzug).
אורכה של העיר מצפון לדרום הוא 24 ק"מ ורוחבה ממזרח למערב הוא 19 ק"מ.
הנקודה הגבוהה ביותר היא גבעת האמברג (Hamberg) המתנשאת לגובה 275 מטרים מעל פני הים והממוקמת מצפון-מערב לזלצגיטר-באד.
מקורה של זלצגיטר בראשית המאה ה-14 והיא התפתחה סביב למעיינות מים מלוחים ליד הכפר פרפשטדט (Verpstedt, מאוחר יותר Vöppstedt).
השם לקוח משם כפר שכן בשם גיטר (כיום פרבר של העיר) ומשמעותו הוא "מלח ליד גיטר".
האזכור הראשון לשם הוא משנת 1347. לאחר מאתיים שנה של כריית מלח, קיבלו האיכרים שחיו באזור של זלצגיטר של היום זכות להקים עיר, אך הם איבדו שוב את עצמאותם העירונית כאשר העיר הועברה לידי דוכסות בראושווייג-לינבורג (Braunschweig-Lüneburg) בראשית המאה ה-16. מאוחר יותר השתייכה זלצגיטר לדיוקסיה של הילדסהיים.
כאשר הדיוקסיה הועבר לידיה של פרוסיה ב-1803 הושבה לעיר העצמאות המוניציפלית שלה, אך היא נלקחה ממנה שוב ב-1815, כאשר היא נעשתה חלק מממלכת הנובר.
ב-1830 הוקמו בעיר מעיינות מלוחים.
לאחר שממלכת הנובר התמזגה עם פרוסיה ב-1866 הפכה זלצגיטר לעיר פרוסית, שקיבלה שוב זכויות של עיר ב-1929. קודם לכן, נוסדו העיירות פורזלץ (Vorsalz) ב-1926 וליבנהאל (Liebenhall) ב-1928. בשלב זה השתייכה זלצגיטר למחוז גוסלאר (Goslar) וכללה, בנוסף לזלצגיטר עצמה, כמה יישובים קטנים.
ב-1936 נוסדה קנישטדט (Kniestedt) שהיא כיום חלק מזלצגיטר-באד.
עקב הימצאותה של עפרת ברזל בזלצגיטר, שעליה ידוע כבר מ-1310, הקימו השלטונות הנאצים ב-1937 מפעל לכריית ולהפקת ברזל.
כדי להקל על פיתוח מפעלי הברזל, היה צורך להקים מנגנון ממשל ייחודי לאזור.
לצורך כך הוכרז ב-1 באפריל 1942 על הקמתה של עיר עצמאית.
למטרה זו אוחדו 28 רשויות מקומיות לעיר שניתן לה השם ואטנשטאט-זלצגיטר.
מאחר שהעיר השכנה גיטר נוסדה כבר ב-1938, כללה העיר החדשה 29 רבעים ב-1942. באוקטובר אותה שנה הקים האס אס את מחנה הריכוז דריטה (Drütte), מחנה משנה של מחנה הריכוז נוינגמה, כדי לספק עובדי כפייה למפעלי הברזל.
מחנה משנה זה שיכן 2800 אסירים.
בסך הכול פעלו בזלצגיטר שלושה מחנות ריכוז.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ניזוקה זלצגיטר קשות מהפצצות בעלות הברית.
לאחר המלחמה הפכה מדינת בראושוויג לחלק ממדינת סקסוניה התחתונה, והעיר ואטנשטאט-זלצגיטר הפכה לעיר עצמאית בתוכה.
בשנת 1951 שונה חזרה שמה של העיר לזלצגיטר בעוד ששמו של הפרבר שנקרא עד אז זלצגיטר, שונה לזלצגיטר-באד, בהתייחס למעיינות המלוחים שבו.
במסגרת רפורמה מנהלית של סקסוניה התחתונה שבוצעה ב-1 במרץ 1974, הוגדל מספר הפרברים בעיר ל-31. כריית הברזל המשיכה עד ל-1982. ב-1975 הוקמה במקום מטמנה לפסולת רדיואקטיבית.
זלצבורגר נוקרל הוא קינוח סופלה מתוק שמקורו בעיר זלצבורג שבאוסטריה.
בשלב הראשון מעורבבים חלמוני ביצה עם קמח, סוכר ווניל ליצירת בלילה.
חלבוני הביצה מוקצפים עד לקבלת קצף יציב המעורבב בעדינות עם הבלילה.
מן התערובת יוצרים כופתאות הנאפות בתנור בחום נמוך.
הקינוח מוגש מיד לאחר אפייתו, בדרך כלל בליווי אבקת סוכר ובתוספת רוטב פירות יער.
זלצבורגר נוקרל, ביחד עם האפפלשטרודל והקייזרשמרן, הוא אחד מסמלי המטבח האוסטרי.
בשנת 1938 חיבר המלחין האוסטרי פרד ריימונד אופרטה בשם Saison in Salzburg - Salzburger Nockerln (עונה בזלצבורג - זלצבורגר נוקרלן) ובה הוא משבח את הקינוח במילים אלה: Süß wie die Liebe und zart wie ein Kuss (מתוק כאהבה ועדין כנשיקה).
זֶמוּן (בסרבית: Земун, בגרמנית: זֶמְלִין (Semlin)) היא אחת מ-17 הרשויות המקומיות המרכיבות את מחוז בלגרד, אשר מרכזו בלגרד בירת סרביה.
עד 1934 הייתה זמון עיר בפני עצמה ואז סופחה לשטחי בלגרד רבתי.
בכתביו של פליניוס הזקן מאוזכר היישוב הרומי טָאוּרוּנוּם אשר הוקם בראשית המאה ה-1 ומצוי בסמוך ליישוב המודרני.
טאורונום מופיע גם במפת פויטינגר.
במהלך המאה ה-5 הוחרב היישוב על ידי ההונים ונזנח.
בשלהי המאה ה-8 נכבש האזור על ידי האימפריה הפרנקית ובמקום הוקם יישוב.
בראשית המאה ה-9 נכבש השטח על ידי הממלכה הבולגרית הראשונה ולראשונה מופיע בכתובים השם זמלין כשמו של היישוב.
בשלהי המאה ה-9 השתלט על זמלין צבא ממלכת הונגריה.
החל מראשית המאה ה-11 ועד אמצע המאה ה-12 הפכה העיר לשדה קרב בין ההונגרים, הביזנטים והצלבנים ונחרבה מספר פעמים.
בהמשך, לאחר תקופה קצרה של שלטון מונגולי שלטו על היישוב לפרקים ההונגרים והסרבים.
ב-1453, נכבשה העיר על ידי האימפריה העות'מאנית והעות'מאנים שלטו על העיר עד 1717 עת נכבשה על ידי הנסיך אויגן מסבויה מפקד צבא ממלכת הבסבורג.
בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרית והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה זמון על ידי צבא ממלכת סרביה ולאחריה נכללה בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
ב-1934 הוכללה זמון בשטח השיפוט של בלגרד רבתי.
ב-12 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה זמון על ידי הוורמאכט ובהמשך צורפה למדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה.
ב-22 באוקטובר 1944 שוחררה העיר על ידי כוחות הצבא האדום והפרטיזנים של טיטו.
לאחר המלחמה נכללה זמון בשטח יוגוסלביה ולאחר התפרקות יוגוסלביה, בשטח סרביה.
ב-1746 הכירו השלטונות ההבסבורגים רשמית בקהילה היהודית הקטנה שהתגוררה בזמון ובניה חויבו בתשלום מס שני של 100 פלורינים למשפחה.
ב-1863 הוקם בית הכנסת האשכנזי המרכזי וב-1871 בית הכנסת הספרדי.
בין 1909 ל-1927 כיהן ד"ר הינקו אורבך כרב הראשי ליהודי העיר.
בעיר פעל בית ספר יסודי יהודי ובו למדו כ-100 תלמידים, מקצתם מהאוכלוסייה הכללית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התגברה הפעילות הציונית בזמון ובבחירות שנערכו ביולי 1919 להנהגת הקהילה זכו הציונים לרוב.
כלכלת הקהילה נסמכה על מסחר ותעשייה בתחום הטקסטיל ועיבוד העץ.
ב-1962, הופקע בית הכנסת האשכנזי הממוקם ברחוב ע"ש יהודה חי אלקלעי מידי הקהילה על ידי הרשות המקומית ובמקום פועלים בית ספר ומסעדה.
מ-2005 מנסה הקהילה היהודית לרכוש את המבנה מחדש.
זמבין (בבלארוסית: Зе́мбін; ברוסית: Зембин, בפולנית: Ziembin) הוא כפר במחוז מינסק שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1526, עת היה בבעלות משפחת רדזיוויל.
בשנת 1783 הוענקו ליישוב זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בהמשך.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית.
בשנות העשרים של המאה ה-20 חיו ביישוב כ-800 יהודים, כמחצית מתושביו.
בתחילת יולי 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ותוך שבוע הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, חובת תשלום סכומי כופר, חובת ביצוע עבודות כפייה ואיסור על קשר עם לא יהודים.
בד בבד, רוכזו יהודי הכפר בגטו קטן שהוקם בו, אשר הוקף בגדר תיל.
ב-18 באוגוסט 1941 פשטו על הגטו שביישוב אנשי ס"ס ושוטרים בלארוסים, ורצחו את כל יושביו בסמוך לכפר.
זמאן (בטורקית: Zaman) הוא עיתון יומי טורקי מרכזי שנוסד בשנת 1986. בתחילה תמך העיתון במפלגת הצדק והפיתוח הטורקית, אך בהדרגה הפך לביקורתי יותר ויותר כלפי המפלגה ובפרט כלפי נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן.
בשנת 2014 תפוצת העיתון עברה את הרף של מיליון העתקים.
בעיתון היו מהדורות ב-10 שפות כולל Today's Zaman באנגלית.
החל משנת 1995 הייתה גרסה ממוחשהת.
ב-4 במרץ 2016 נלקחה השליטה על העיתון בידי ממשלת טורקיה, צעד שספג גינוי מצד פעילים רבים וכלי תקשורת בינלאומיים..
זלקובה (שם מדעי Zelkova) היא סוג בעל שישה מינים של עצים נשירים במשפחת האולמוסים מישיים.
העץ גדל באופן טבעי בדרום אירופה, בדרום-מערב אסיה ובמזרחה.
העצים מגוונים בגודלם החל משיחים ועד לעצים בגובה של 35 מטרים.
עלי העץ נושרים בחורף וגדלים באביב ובקיץ, והם בעלי שוליים משוננים, אך - בניגוד לשאר עצי האולמוס - עם בסיס סימטרי לחוד העלה.
פרי העץ הוא בית גלעין יבש דומה בצורתו לאגוז, והוא נוצר יחידי בכל עלה ועלה, בתוך הפטוטרת.
עץ הזלקובה דחוס ועל כן משמש לייצור רהיטים.
חלק ממיני הזלקובה משמשים גם לצמחי נוי.
זמביה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער מזמביה שלושה מדליות, מהן מדליית זהב יחידה, בענף האתלטיקה.
המשלחת הראשונה של זמביה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור המשלחת כללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים בענף אתלטיקה וסיימה במקום החמישי בריצת 3000 מטר נערים.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים אגרוף, בדמניטון ושחייה וסיימה במקומות האחרונות.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 24 ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפים והייתה המשלחת הגדולה ביותר שזמביה שלחה עד כה.
המשלחת זכתה בענף האתלטיקה במדליית זהב בריצת 100 מטר נערים והעפילה למקצי הגמר בריצת 200 מטר נערים, ריצת 800 מטר נערים וריצת 200 מטר נערות.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים ג'ודו, הוקי שדה ושחייה.
זלקוד (בהונגרית: Zalkod) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
אוכלוסיית זלקוד קטנה משמעותית מ-377 תושבים בשנת 1990 עד 204 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-45%).
בזלקוד חיו מעט יהודים ובמקום היה בית קברות יהודי.
הקהילה היהודית הייתה משותפת עם ויש וקנזלה.
במלחמת העולם השנייה גורשו יהודי זלקוד לגטו אוהעל ומשם למחנה ההשמדה אושוויץ
זמאן שאה דוראני (בפשטו/פרסית/אורדו/ערבית: زماں شاہ درانی; 1770 – 13 בספטמבר 1845) היה האמיר (נסיך) הריבון של האימפריה הדוראנית בין השנים 1793–1801. זמאן היה בנו של טימור שאה דוראני ונכדו של אחמד שאה דוראני.
במהלך שלטונו של זמאן שאה נחלשה ההשפעה הדוראנית בחבל פנג'אב לנוכח עלייתה של האימפריה הסיקית והגבולות הדוראנים בתוך תת-היבשת ההודית נסוגו מנהר אינדוס לעבר ח'ייבר פח'טונח'ווה ובלוצ'יסטן.
מעט מאוד ידוע על צעירותו של זמאן שאה דוראני, הוא היה החמישי מבניו של טימור שאה דוראני ונולד בשנת 1770. בצעירותו חונך במוסדות השלטון ובהנהגת חיל הפרשים של הצבא הדוראני.
לאחר מותו של אבי זמאן; טימור שאה דוראני, בשנת 1793, תפס בנו החמישי, זמאן, את כס המלוכה בעזרת תמיכתו של האציל פיינדה חאן מחצר המלוכה, שהיה צ'יף שבט ברקזאי.
זמאן פנה אז לקראת מדיניות אגרסיבית במלחמות על השטחים הדוראנים בתת-היבשת ההודית במטרה לחזור על מעלליו וניצחונותיו הצבאיים של סבו, אחמד שאה דוראני.
התערבות אפגנית אפשרית זאת בתת-היבשת עוררה חשש בפי מפקדי חברת הודו המזרחית הבריטית (חברה בת של האימפריה הבריטית), אשר גרמו לפתח עלי שאה קאג'אר, שליט השושלת הקאג'ארית בממלכת פרס, להפעיל לחץ על השליט האפגני ולהסיט את תשומת ליבו מתת היבשת.
בשנת 1798 הביסו הסיקים, תחת פיקודו של המהראג'ה רנג'יט סינג, את הכוחות הדוראנים של זמאן שאה במערכה על גורל עמק האינדוס.
במסגרת ויתורי השטחים ניתנה העיר לאהור לידי הסיקים ואלו הפכו אותה לבירתם.
עם לאהור אבד כל חבל פנג'אב מידי השליטה הדוראנית.
חבל זה, שהיה העשיר ביותר בכל האימפריה הדוראנית, הביא לרוב הכנסות המדינה ובחוסרו היא החלה להתפרק.
מנהיגי האצולה השבטית החלו למרוד בשלטונו של זמאן שאה ותמכו בטענת אחיו הבוגרים לכס הדוראני.
בתגובה זמאן הורה על הוצאה להורג של מספר מנהיגי אצולה, בהם ראש שבט ברקאזי, שבנו דוסת מוחמד ח'אן, נשבע לנקום בזמאן ושושלתו על כך.
השאה הפרסי הלך צעד קדימה בכך שעזר למחמוד, מושל הראת ואחיו הבוגר של זמאן, בניסיון להדיח את אחיו הצעיר.
מפרס הועברו למוחמד כוחות אדם וכסף ופתח עלי עודד אותו להתקדם לעבר קנדהאר, אותה זמאן הפך לבירה במקום קאבול.
מחמוד, בסיוע הווזיר שלו, פתח' חאן ברקאזי, בנו הבכור של הצ'יף פיינדה ח'אן, ועם תמיכתו של פתח' עלי שאה קאג'אר, כבש את קנדהאר והתקדם לעבר קאבול ברכס הינדו-כוש.
זמאן היה באותה העת במערכה צבאית בתת-היבשת ההודית ועם הגעת הבשורה על מרד אחיו הוא מיהר לחזור לאפגניסטן.
כוח צבאו העייף של זמאן הובס במהרה על ידי תומכיו הרבים של מחמוד, זמאן עוור ונכלא בשנת 1800 בעוד אחיו ירש אותו.
בשנת 1803 הופל מחמוד מהכס ואת מקומו החליף אחיו, שאה שוג'אע דוראני.
שוג'אע שחרר את זמאן ווידע שיהיה צמוד אליו צוות מטפלים עקב נכותו.
בשנת 1809 מחמוד השיב לעצמו את הכתר מידי שוג'אע אך זמאן הצליח לברוח לאימפריה הסיקית, שם ניתנה לו חסות בידי יריבו לשעבר, רנג'יט סינג.
זמאן שאה נפטר ב-13 בספטמבר 1845 בהודו הבריטית.
זלקינד הורוויץ (1751–1812) היה פעיל פוליטי, חבר תנועת ההשכלה, עיתונאי וסופר יהודי יליד פולין.
לקח חלק בדיונים הפוליטיים בתקופת המהפכה הצרפתית.
כאיש צעיר עזב הורוויץ את כפר הולדתו ליד לובלין והיגר לברלין, ולאחר מכן למץ בצרפת.
עד שנת 1788 התפרסם בבירה, לאחר שקיבל עם שני זוכים נוספים את פרס האקדמיה של מץ למאמר הטוב ביותר אודות שיפור התנאים ליהודים בצרפת.
חיבורו אפולוגיית היהודים ("Apologie des Juifs") שפורסם באפריל 1789 זכה לביקורות ארוכות ומשבחות, ומילא תפקיד חשוב במסגור הדיון על הענקת שוויון זכויות ליהודים.
"Apologie des juifs", ענה על שאלת האקדמיה המלכותית לאמנויות ומדעים בעיר מץ: "האם יש דרכים להפוך יהודים למאושרים יותר ויעילים יותר בצרפת?".
תמצית מתוך הדיסרטציה של זלקינד הורוויץ: באפולגיאת היהודים דורש הורוויץ את הענקת מלוא הזכויות לאזרחים יהודים, כולל בעלות על קרקעות, חופש תעסוקתי וחינוך.
עם זאת, כתומך באידיאלים של הנאורות, הוא גם מבקר את הכוח שיש למנהיגים היהודים בקהילה ודורש "איסור מוחלט לרבנים ולמנהיגים לתבוע כל סמכות על חברי קהילת המאמינים מחוץ לענייני בית הכנסת".
כרונולוגית הורוויץ בעת המהפכה הצרפתית
אוגוסט 1788 - הורוויץ עם קלוד אנטואן טיירי (Claude Antoine Thiery) והכומר גרגואר (Abbé Grégoire), זכו בתחרות האקדמיה המלכותית של מץ
מרץ 1789 - פרסום אפולגיאת היהודים
מאי 1789 - הורוויץ מונה למזכיר-מתורגמן של ספריית המלך
ספטמבר 1789 העיתון- Le Journal de Paris מציג סקירה ארוכה על אפולגיאת היהודים
אוקטובר 1789 - הורוויץ תורם רבע משכרו נטו למהפכה הצרפתית
פברואר 1790 - קומונת פריז מאמצת פה אחד החלטה המבקשת מהאסיפה הלאומית להכיר ביהודים כאזרחים
יוני 1790 - הורוויץ מופיע בפני האספה הלאומית כחלק מ"משלחת זרים"
אוקטובר 1792 - הורוויץ מפוטר מתפקידו בספרייה הלאומית עם 11 אחרים
ינואר 1793 - הורוויץ מצהיר בפומבי שהוא נגד הוצאתו להורג של המלך
דצמבר 1793 - ינואר 1794 - הורוויץ מופיע בפני הוועדה המהפכנית של מדור ראוניון
אפריל 1794 - הורוויץ מבקש מסנט-ג'וסט (Saint-Just) "הסבר" על הצו האוסר על זרים להתגורר בפריז או בנמלים.
זמברה הוא אי תוניסאי קטן לא מיושב השוכן מול חופי תוניסיה במפרץ תוניס של הים התיכון.
הוא חלק משמורת הטבע של איי זמברה וזמברטה, אזור מוגן הידוע בחשיבותו האקולוגית ובנופיו היפים.
האי זמברה ממוקם כ-16 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר תוניס.
קרקעת האי היא סלע געשי והאי מאופיין בצוקים טרשיים, חופים סלעיים ושטח הררי.
זמברה היא מבצר טבעי שהיה אתר נופש עד שנת 1976 ולאחר מכן עבר לידי הצבא התוניסאי.
בחוף הדרומי יש שרידים של נמל עתיק.
האי ביחד עם האי הסמוך זמברטה, מפורסם בהיותו אחד הפארקים הלאומיים העשירים ביותר בתוניסיה, ידועים כאיי הציפורים בשל מגוון המקננים באיים.
בכל מקום בו המבקרים משוטטים באיים, הם זוכים למינים שונים של ציפורים, חלקם ייחודיים לאיים.
עבור רבים מהציפורים, האיים הם המקום הבטוח האחרון מפני איומי ההכחדה.
זמברה היא ככל הנראה אותו אי בשם איגימורוס () המוזכר בכתבים עתיקים.
פליניוס הזקן קרא לאי גם זמברה וגם זמברטה איגימורי.
לזמברה מערכת אקולוגית שברירית והיא תוייגה כאזור מוגן על ידי אונסק"ו מאז 1977.באי יש אקלים ים תיכוני, וביחד עם האי השכן זמברטה, הוגדרו כאזור ציפורים בעל חשיבות (IBA) על ידי BirdLife International.
הקרקעות המקומיות כוללות סלע, חימר, חול וסיד מגנזיום.
זמברה היא נקודה חמה מקומית לצומח בתוניסיה, ו"אזור צמחייה חשוב" בצפון אפריקה.
צמחיית האי מורכבת מכ-266 מיני צמחים; הצמחייה מאופיינת בחופה של שיחים צפופים, הכוללים זיתים וערער פיניקי ונוכחות של צמחים נדירים המעדיפים קרקעות מלוחות.
ישנם גם חסרי חוליות ויונקים יבשתיים שהגיעו לאי על ידי בני אדם, כגון ארנבת, כבשה קורסיקאית, חולדה שחורה וחתולי רחוב.
במים המקיפים את האי ניתן לראות דולפינים רבים.
כלב הים הנזיר המצוי (Monachus monachus) אשר נהג לבקר באי, נראה לאחרונה בשנת 1975.
בנוסף היא ממוקמת על נתיב נדידת עופות בין תוניסיה למצר סיציליה, ומארחת יותר מ-25,000 זוגות של ציפורים נודדות המקננות במצוקים הסלעיים.
האי הוא ביתם של המושבה הגדולה ביותר של העוף יסעור גדול בים התיכון (20,000 זוגות רבייה).
9 ק"מ של צוקים של האי מכילים גם 10 זוגות מתרבים של בזים נוודים (Falco peregrinus), אחד מהריכוזים הגדולים הידועים ביותר של מין זה.
ציפורים רבייה אחרות כוללות את השחף אדום-מקור (Larus audouinii; 10 זוגות), קורמורן ימי (Phalacrocorax aristotelis) ושחף כוזרי (Larus cachinnans; 100 זוגות).
זמירות ופיוטים לשבת הם טקסטים פיוטיים ששרים במהלך סעודות שבת, ובעדות ספרד גם בבית הכנסת לפני תחילת התפילה ולעיתים במהלכה.
ברובם חוברו הזמירות והפיוטים בין המאות ה-14 וה-17, אם כי פיוטים רבים חוברו גם קודם לכן ולאחר מכן, ועד ימינו.
מטרת הזמירות הוא להנעים את ארוחות השבת, לייחד אותן מארוחות בימי החול ולהזכיר על השולחן דברי תורה.
המקור למנהג אמירת תשבחות בעת סעודת השבת נמצא כבר בתלמוד הבבלי, בשיר השירים רבה, במחזור ויטרי, בספר הרוקח ובספר הזוהר.
"ברכון" (ביידיש: בענטשער'ל) או "זמירון" הוא חוברת קטנה ובה כל סדר הברכות והפיוטים למהלך השבת, הכולל את הקידושים השונים, ההבדלה, ברכת המזון ואת הזמירות השונות המתחלקות לערב שבת, לסעודת יום השבת, לסעודה שלישית ולמוצאי שבת.
הברכות הראשון נדפס בפראג בשנה ה'רע"ה.
הנושאים העיקריים בזמירות הם הלל ושבח לאל שנתן יום מנוחה, ותיאור גדלות השבת ומעלתה.
בכמה מהזמירות למוצאי שבת מוזכר אליהו הנביא, שעל פי המסורת יושב במוצאי שבת תחת עץ החיים ומונה את זכויותיהם של ישראל, כתיקון על קטרוגו בזמן שהיה עלי אדמות.
בחלק מהזמירות חתומים באקרוסטיכון שמות מחבריהם במילים הראשונות של כל בית או שורה.
לכה דודי: מאת רבי שלמה אלקבץ
כגוונא: קטע זוהר, לחנים עממיים
ושמרו בני ישראל את יום השבת: () לחנים עממיים
ויכולו: יום השישי () לחנים עממיים
ישמח משה במתנת חלקו: לחנים עממיים
שיר הכבוד: פיוט מבית מדרשם של חסידי אשכנז
אתה אחד ושמך אחד: לחנים עממיים
שלום עליכם: מחברו אינו ידוע, מהמאה ה-17 המנהג לשוררו בליל שבת טרם הסעודה בכל העדות והקהילות
ריבון כל העולמים: מחברו אינו ידוע, פיוט ובקשת תפילה מהמאה ה-17 והמנהג לשוררו בליל שבת טרם הסעודה בהרבה קהילות בפרט בקהילות חסידיות
אשת חיל: מחברו שלמה המלך בן דוד המלך בספרו ספר משלי פרק לא (פסוקים י-לא) והמנהג לשוררו בליל שבת טרם הסעודה בכל העדות והקהילות
אתקינו סעודתא: פתיחה לסעודות השבת המובאת בספר הזוהר.
בעלת שלושה פיוטים נלווים שחוברו על ידי האר"י והמנהג לשוררם בכל העדות והקהילות טרם הסעודה:
אזמר בשבחין: מושר בסעודת ליל שבת,
אֲסַדֵּר לִסְעוּדָתָא: מושר בסעודת יום השבת,
בני היכלא: מושר בסעודה שלישית.
כל מקדש שביעי: פיוט עתיק המיוחס לרבי משה בן קלונימוס מובא במחזור ויטרי מהמאה ה-11, במשך הדורות הוא הולחן בלחנים רבים, יהודי קהילות אשכנז נוהגים לשיר אותו בסעודת ליל שבת
אשיר לאל אשר שבת: פיוט מפיוטי השבת המרכזיים והמוכרים במסורת יהדות בבל ומושר בסעודת ליל שבת, הפיוט אשר נכתב על ידי הרב משה בן שמואל הלוי, שרמז את שמו בראשי הבתים
מנוחה ושמחה: פיוט שנהגו לשורר בקהילות אשכנז בסעודת ליל שבת, השם 'משה' חתום באקרוסטיכון של הפיוט, והוא מיוחס לרבי משה בן קלונימוס
מה ידידות: שם המחבר, מנחם, מופיע באקרוסטיכון של בתי השיר (מלבד הבית החמישי), פיוט המושר בכל קהילות אשכנז בסעודת ליל שבת, נדפס לראשונה בקושטנדינה בספר 'זמירות ושירות ותשבחות'
מה יפית: זמר הנמצא בסידור מושר בסעודת ליל שבת הופיע בדפוס בשנת 1515 בפראג, פיוט המתאר את עונג וכבוד השבת, באקרוסטיכון מופיע השם מרדכי בר יצחק, שחי כנראה במאה ה-13, ויש משערים שהוא מחבר הפיוט "מעוז צור" לחנוכה.
יה ריבון עלם: מאת רבי ישראל נג'ארה מושר בסעודת ליל שבת בכל העדות והקהילות
יה אכסוף נועם השבת: מאת רבי אהרן הגדול מקרלין מושר בסעודת ליל שבת בעיקר בקהילות החסידים
יחד באורך: פיוט לשבת חנוכה מאת רבי יהודה הלוי מטולידו
צור משלו אכלנו: מחברו האלמוני חי, כנראה, בצפון צרפת בימי הביניים מושר בכל שלוש סעודות השבת
צמאה נפשי לאלוהים לאל חי: מאת רבי אברהם אבן עזרא הספרדי מושר בסעודת ליל שבת בכל העדות והקהילות
אסדר לסעודתא: רבי יצחק לוריא אשכנזי
אהבת הדסה: מחברו הרב שלום שבזי, פיוט נפוץ אצל קהילות תימן לשיר בסעודות שבת ובשמחות
שר הממונה: מחברו הרב שלום שבזי, פיוט שהתחבר לכבוד ידידו חכם אברהם, פיוט נפוץ אצל קהילות יהדות תימן לשוררו בסעודות שבת ובשמחות
חי ה' וברוך צורי: פיוט המושר בראשית הסעודה השנייה בשבת בקהילות יהדות אשכנז, באקרוסטיכון "חיים יצחק" רמוז שם המחבר, בתנועת החסידות נהוג לשיר את הפיוט לאחר פיוטו של האר"י (אסדר לסעודתא)
ברוך אל עליון: מאת רבי ברוך בן שמואל ממגנצא, מושר בקהילות אשכנז בזמירות השבת בעת הסעודה השנייה
מבורך שבת: פיוט מאת הפייטן המרוקאי רבי משה בן יעקב אדהאן נהוג לשוררו בעת עליה לתורה בשבת בבוקר עליית מפטיר
יום זה מכובד: מאת ר' ישראל הגר - גר צדק מהמאה ה-12: פיוט אשר נהוג לשורר בקהילות ספרד ואשכנז בכל שבת בסעודת הבוקר
למולדת שובי רוני: פיוט מאת אשר מזרחי מתוניסיה שיר כיסופים לשבת ולכבוד ארץ ישראל
יום זה לישראל: מיוחס בטעות להאר"י, אך מחבר הפיוט הוא רבי יצחק סלמה חזן
על אהבתך: מאת רבי יהודה הלוי, הפיוט מושר בשבת בקהילות אשכנזיות מסוימות ובשירת הבקשות של פרשת משפטים בקהילת יהודי מרוקו
כי אשמרה שבת: מאת רבי אברהם אבן עזרא, אחד מפיוטי השבת הנפוצים והידועים ביותר ומושר בכל 3 סעודות שבת, ומושר על ידי כל הקהילות בשינויי נוסח קלים בקהילות האשכנזיות נוהגים לשיר את הפיוט אחרי הסעודה השנייה, בסעודות יום השבת בבוקר
דרור יקרא לבן עם בת: מאת דונש בן לברט מושר בכל הקהילות והעדות בסעודת שבת בבוקר
שמרו שבתותי: מאת שלמה (מחבר לא ידוע), פיוט המושר בקהילות אשכנז בעת הסעודה השנייה בשבת הפיוט עוסק במעלות יום השבת, ורבים בו האזכורים על החירות והמנוחה והגאולה הכרוכות ביום זה
בני היכלא: מחברו האר"י, מושר בסעודה שלישית בשבת בהרבה קהילות
אל מסתתר בשפריר חביון: מאת רבי אברהם מימין תלמיד הרמ"ק, הפיוט פותח את קובץ שירת הבקשות החלבי-ירושלמי לליל שבת וכן מופיע בחלק מספרי הזמירות של תנועת החסידות, בחסידות צאנז-קלויזנבורג כמו בחסידויות אחרות נוהגים לשיר את הפיוט בסעודה השלישית
ידיד נפש: מאת רבי אלעזר אזכרי בעל ספר החרדים מהעיר צפת שבגליל העליון, מושר בכל הקהילות והעדות בסעודה שלישית של שבת
יום שבת: שם המחבר, יהונתן, מופיע באקרוסטיכון באותיות הראשונות של בתי השיר, פיוט המושר בפי יהודי גרמניה בכל ליל שבת
אליך אקרא יה: מאת רבי שלמה זריהן מקהילות המערב נהוג לשוררו בהרבה קהילות בכל ליל שבת
שיר הכבוד: מיוחס לרבי יהודה החסיד מחסידי אשכנז והמנהג בקהילות החסידים לשוררו בשבת בבוקר טרם הסעודה אחרי תפילת מוסף בבית הכנסת ופותחים ההיכל
יום השבת אין כמוהו: מאת יהודי רבי מנצור (מחבר לא ידוע) פיוט המושר בסעודת יום השבת בקהילת יהודי בבל.
יום שבתון אין לשכוח: מאת רבי יהודה הלוי גדול משוררי ספרד מושר בכל הקהילות והעדות בסעודת יום השבת בבוקר.
ברבות השנים, ניצלו מחברים רבים את הפופולריות של הזמירונים וספרי הפיוטים, כדי להפיץ את חידושיהם ופירושיהם.
כך התפתחה ספרות ענפה של מהדורות רבות של זמירות שבת, עם הוספות כמו פרקי לימוד ייחודיים לזמני סעודות השבת, פנינים והוספות, ואף פיוטים עצמאיים מחודשים לשבתות ומועדים.
זמירות לשבת וברכת המזון ע"פ כתבי יד ודפוסים ישנים, בעריכת י.י.
מהדורה זו מנסה לברר את הנוסח הנכון על פי כתבי יד ודפוסים שונים.
זמיר הירדן או זמיר רונן (שם מדעי: Luscinia megarhynchos) הוא מין של ציפור שיר קטנה בסוג זמיר.
נקרא בולבול בטורקית ועל שמו המאכל הטורקי בולבול יובאסי - קן הזמיר, סוג עוגה שבמרכזו גומה ובה אגוזים.
זמיר הירדן נפוץ באירופה, באסיה ובצפון אפריקה.
תפוצתו דרומית יותר משל הזמיר המנומר (Luscinia luscinia).
אורך גופו של פרט בוגר נע בין 15 ל-16.5 ס"מ ובדומה לזמיר המנומר, הוא בעל בטן חומה בהירה עד אפורה, גבו חום וזנבו חום אדמדם.
תזונתו של זמיר הירדן מבוססת בעיקר על חרקים.
קולו המפורסם של הזכר גבוה עם מגוון מרשים של שריקות, סלסולים וגרגורים.
למרות שהוא מזמר גם במהלך היום, הוא מזמר באופן בלתי רגיל מאוחר בערב וזמירותיו בולטות במיוחד משום שרק ציפורים מעטות מזמרות בזמן זה.
מחקרים שנערכו לאחרונה מראים כי הציפורים שרות אפילו חזק יותר באזורים עירוניים או קרוב לסביבה עירונית על מנת להתגבר על רעשי הרקע.
זמיר (שם מדעי: Luscinia) הוא סוג עוף ממשפחת החטפיתיים שבסדרת ציפורי שיר.
בעבר היה הסוג שייך למשפחת הקיכליים, חוקרי טבע שמרניים עדיין מקטלגים את הסוג במשפחה זו.
הזמיר מוזכר בתנך בפסוק .
בסוג שלושה מינים שמקננים או חולפים בארץ ישראל:
מינים אשר אינם מצויים בארץ:
זמיר סיבירי כחול Luscinia cyane
הרב זמיר יהוידע כהן (נולד ב-26 בדצמבר 1965, ג' בטבת ה'תשכ"ו) הוא רב חרדי-ספרדי ישראלי ומחבר חיבורים תורניים.
יו"ר וממקימי הארגון "הידברות" העוסק בהפצת והסברת יהדות, החזרה בתשובה ועוד, רבה של שכונת אתרוג בביתר עילית, ראש ישיבות "היכל מאיר" ו"אבני נזר", ומחברם של ספרי הלכה, מחשבה יהודית ופרשנות מקראית, בהם סדרת הספרים "המהפך".
נולד לאליעזר כהן, גבאי בית הכנסת מוסיוף למשך שבעים שנה, ולשושנה כהן.
גדל בשכונת בית ישראל בירושלים.
אחיו הם הרב זבדיה כהן, חבר בית הדין הרבני הגדול וראש אבות בתי הדין בתל אביב, והרב זוהר כהן, ראש ישיבת עטרת ראובן.
והרב זלמן כהן ר"מ בישיבתו היכל מאיר.
בתקופה זו למד בחברותא עם הרב דוד לאו.
למד גם קבלה מהרב דוד בצרי.
בהמשך עבר לשכונת רוממה בירושלים, שם החל להעביר שיעורים לנערים בתחומי אמונה ומוסר יהודי.
בסוף שנות העשרים לחייו, נשלח הרב כהן על ידי הנהלת הכולל שבו למד לביתר עלית, כדי להקים כולל להכשרת רבנים.
בהמשך גם עמד בראש הכולל ומונה לראש ישיבת "היכל מאיר" בעיר.
במקביל החל להרצות בפני חילונים והוציא מספר קונטרסים.
הוא הקים את ארגון "הידברות" המחזיק ערוץ טלוויזיה המשדר הרצאות שלו ושל רבנים אחרים, ותוכניות נוספות, וכן אתר אינטרנט.
בשנת 2014 מונה הרב כהן כרבה של שכונת אתרוג בביתר עילית.
באחד ממאמריו כתב: "אם חזרה בתשובה משמעותה השחתת המידות וקלקול המעשים, ריב, עלבונות וכעסים עם בני המשפחה ועם כל הסובבים, הפגנות אלימות ויידוי אבנים - הרי גם אני מצטרף מכל הלב להתנגדות הנחרצת אליה.
אבל אם משמעותה שיפור המידות ותיקון המעשים, רגישות לזולת, כבוד להורים ולכל הסובבים, חסד והתנדבות, מתוך לימוד תורת ה' ושמירת מצוותיו - הרי אני חסיד נלהב שלה".
דבריו של כהן הביאו לביקורת רבה, מצד רבנים ואנשים העוסקים בדת ומדע.
הביקורת עליו מתייחסת לשימושו בפסאודו-מדע (כמו הצופן התנ"כי ומכונה לצילום הילות) ובפרשנות מוטעה לתגליות מדעיות כדי לחזק את דבריו.
הרב כהן נשוי לאורנית ולהם שמונה ילדים.
הלכה כסדרה - חיבור הלכתי על שולחן ערוך יורה דעה, ה'תשנ"ז (1997)
סדרת המהפך (ארבעה כרכים) - על הקשר בין התורה והקבלה למדע ה'תשס"ה (2005) - ה'תשע"ה (2015)
הצופן - ספר בנושא ומשמועות האותיות על פי הדרש והסוד .
פירוש על שיר השירים, תשס"ו (2006)
שו"ת נזר כהן - שאלות ותשובות בארבעת חלקי שולחן ערוך, חלק א' ה'תשס"ט (2008), חלקים ב-ג ה'תשפ"א 2021
נזר הקודש - פירוש על מגילת אסתר, ה'תשע"ד (2014)
כזית בזמננו - בירור שיעור כזית בזמן הזה, ה'תשע"ו (2016)
המדריך המלא לנישואין מאושרים - שני כרכים, ה'תשע"ז (2017)
המדריך המלא לחינוך ילדים - ה'תשע"ט (2018)
האדם במעגל השנה - הגות על חגי ומועדי השנה, תשפ"א
קהלת - עם פירוש נזר כהן
שיר השירים - עם פירוש נזר כהן
דניאל - עם פירוש נזר כהן
מגילת רות - עם פירוש נזר כהן
מגילת אסתר - עם פירוש נזר כהן
אחיו הם הרב זבדיה כהן ראש אבות בתי הדין בתל אביב והרב זוהר כהן ראש ישיבה בביתר עילית
זמושץ' (פולנית Zamość; רוסית Замосць; גרמנית Zamosch) היא עיר בפרובינציית לובלין שבדרום-מזרח פולין, השוכנת כ-240 ק"מ דרומית-מזרחית לבירה ורשה.
היא שוכנת בלב אזור מיוער בגובה של כ-200 מטר מעל פני הים.
בשנת 2008 מנתה אוכלוסייתהּ 66,268 תושבים, ובאזור המטרופוליטני התגוררו באותהּ העת 140,638 איש.
מרכז העיר הוכרז על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1992.
מייסוד העיר עד המאה ה-20
זמושץ' נוסדה ב-1582, בעת האיחוד הפולני-ליטאי, על ידי האציל, המצביא והמדינאי, ההטמאן יאן זמויסקי (Jan Zamoyski, מוזכר גם כיאן זמושצ'קי).
לאחר שזמויסקי שהה בפדובה שבאיטליה לרגל לימודיו, הוא החליט לבנות על אדמותיו הפרטיות עיר שתהווה מרכז סחר על דרכי המסחר שקישרו את מרכז וצפון אירופה עם הים השחור, וזאת לפי עקרונות תכנון הערים האיטלקי.
לשם כך הוא שכר את שירותיו של האדריכל האיטלקי בן פדובה ברנרדו מוראנדו , אשר שהה אותה עת בוורשה.
הקמת העיר נמשכה תשע שנים, מ-1582 ועד 1591, ומוראנדו חילק אותה לשני מוקדים - במערב אזור מגורים לבני משפחת זמויסקי ולאצולה, ובמזרח אזור מגורים ומרכז מסחרי ערוך סביב שלוש כיכרות המסודרות בטור.
בשל אופייה זכתה העיר לכינוי "פדובה של המזרח".
כדי ליישב את עירו, הזמין אליה זמושצ'קי תושבים בני לאומים שונים, ובהם רותנים, יהודים, טורקים, ארמנים ואחרים, זמויסקי היה מעוניין ברופאים יהודים והזמין אותם להגיע ממקומות רחוקים בהבטיחו להם שוויון זכויות.
זמויסקי הקים בעיר אקדמיה ב-1595. העיר נחשבת לדגומה לעיר אידיאלית, סגנונה של העיר שילב יסודות מנריסטיים עם השפעות של אדריכלות הרנסאנס שהייתה מקובלת אותה עת במרכז אירופה, אך היא לא בוצרה בזמן הקמתה והייתה חשופה להתקפות.
במהלך המאה ה-17 הפכה העיר למוקד אסטרטגי עם ביצורה, ולאחר מכן חוזקו הביצורים לפי אסכולת וובאן.
ב-1720 נערך בעיר סינוד של הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית, ובמהלכו נוסחה רפורמה ליטורגית.
בעקבות חלוקת פולין ב-1772, עברה העיר לשלטון אוסטרי עד 1809 ולאחר המלחמות הנפוליאוניות שהסבו לה נזק כבד, הייתה לחלק מדוכסות ורשה.
הרוסים כבשו את זמושץ' ב-1815, והיא נותרה חלק מהאימפריה הרוסית עד מלחמת העולם הראשונה.
ב-1821 נרכשה העיר על ידי אוצר המדינה מידיה של משפחת זמויסקי.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, נכבשה העיר על ידי הצבא האוסטרי, ואחר כך נכבשה מחדש על ידי הרוסים.
החיילים ה"קוזאקים" האשימו את יהודי העיר בסיוע לאויב, שרפו את בתי העץ של הגטו היהודי ואף הרגו מספר יהודים.
בתום המלחמה, כשקיבלה פולין את עצמאותה בשנת 1918, התמרדו קבוצות פועלים כנגד השלטון המקומי החדש ויחידות צבא פולניות שנשלחו לדכא את המהומות, ערכו פוגרום נגד יהודי העיר, שכללו רצח וביזה.
הצבא הגרמני כבש את זמושץ' ב-14 בספטמבר 1939, אך ככלל העיר לא ניזוקה במהלך מלחמת העולם השנייה והצליחה לשמור על אופייה המקורי, בין היתר הודות לכך שהיא יועדה החל מ-1942 להיות חלק ממרחב המחיה העתידי הגרמני (Lebensraum) בגנרלגוברנמן.
התוכנית נקראה "פעולת זמושץ'" (Aktion Zamosc) והעיר יועדה לשנות את שמה ל"הימלרשטאט" (Himmlerstadt).
לפי התוכניות היו אמורים להתיישב בה 60,000 גרמנים עד סוף 1943. באזור זמושץ' נערך ניסוי בטיהור אתני, וכ-110,000 איש גורשו מ-297 כפרים בקיץ 1943. במקביל, עד מועד זה יושבו במקום כ-8,000 בני העם הגרמני ואליהם נוספו כ-2,000 נוספים בשנת 1944, שבהמשכה שוחררה העיר על ידי הצבא האדום.
לאחר מלחמת העולם השנייה ידעה העיר תנופת פיתוח, ובשנות ה-70 וה-80 גדלה אוכלוסייתה כמעט פי שניים.
ראש העיר הקודם, מרצין זמויסקי (כיהן בשנים 2002 עד 2016), הוא מצאצאיו של יאן זמויסקי.
העיר שוכנת סמוך לגבול פולין עם אוקראינה, בצומת מסילות הרכבת והכבישים מלבוב לוורשה ומשלזיה לכיוון רוסיה.
זמושץ' מנסה למתג את עצמה כמרכז כלכלי-מסחרי ולהפיק תועלת ממיקומה בסמוך לשלושה מעברי גבול בין פולין לאוקראינה וכן כיעד תיירותי.
בעיר פועלת התזמורת הסימפונית על שם קארול נמיסלובסקי בזמושץ' (Karol Namysłowski Symphonic Orchestra in Zamość) ומתקיימים בה אירועי מוזיקה קלאסית וג'אז.
עוד מתקיימים בה, בין היתר, אירועי תיאטרון הקיץ באוויר הפתוח (Zamojskie Lato Teatralne) ופסטיבל הפולקלור הבינלאומי "אירופולק" (Eurofolk).
מערכת החינוך הגבוה בעיר כוללת חמישה מוסדות בהם לומדים כ-7,000 תלמידים בסך הכל.
בית הספר הגבוה לכלכלה ולאומנויות על שם יאן זמויסקי בזמושץ' (Wyższa Szkoła Humanistyczno - Ekonomiczna im.
העיר העתיקה של זמושץ' (Stare Miasto) קטנה למדי.
אורכה ממזרח למערב כ-700 מטר ורוחבה מצפון לדרום כחצי קילומטר.
סביבה הוקמו חומות ומגדלי שמירה ששרדו רק בצידה המזרחי של העיר ולאורך קטע קטן בדרומה.
רחובותיה ערוכים בצורת שתי וערב כמעט ללא יוצא מן הכלל, ובצידה המערבי, סביב ארמון זמויסקי, משתרע פארק העיר (Park Miejski) ששטחו 112 דונם ובו בריכה שבמרכזה אי.
כיכר השוק הגדולה (Rynek wielki) שוכנת במרכזה של העיר העתיקה.
היא רבועה בצורתה, ואורך כל אחת מצלעותיה הוא 100 מטר בדיוק.
סביבה בתים שבקומתם הראשונה ארקדה ובה נפגשים שני רחובותיה הראשיים של העיר העתיקה - רח' גרודזקה (Ul.
Grodzka), רחוב האורך ממזרח למערב, ורחוב הרוחב המוביל צפונה אל כיכר המלח (Rynek Solny) ודרומה אל כיכר שוק המים (Rynek Wodny).
בית העירייה ניצב בצידה הצפוני של הכיכר, והוא נבנה בסוף המאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17. בין 1639 ל-1651 הוא הוגדל והוגבה ונוספו לו שלוש קומות.
במאה ה-18 נוספו לו חדר משמר ושני גרמי מדרגות בצורת חצי עיגול.
ב-1770 הונחה כיפה על ראשו של מגדל השעון שמעליו, ונקבעה בה מנורה.
הקתדרלה שוכנת בחלקה הדרום-מערבי של העיר העתיקה והיא נבנתה בין השנים 1587–1598, וזכתה למעמד של קתדרלה ב-25 במרץ 1992. היא מוקדשת לאדון הגאולה ולשליח תומאס הקדוש.
אורכה 45 מטר ורוחבה 30 מטר.
למבנה שלוש ספינות ומצדדיהן קפלות שאחת מהן קרויה על שם זמויסקי.
במגדל הפעמונים שהוקם במחצית השנייה של המאה ה-18, שלושה פעמונים היסטוריים שהגדול שבהם מכונה "יאן" על שמו של מייסד העיר.
בבניין קבוע לוח המנציח את זכרם של תושבי זמושץ' והסביבה שנרצחו בעת מלחמת העולם השנייה.
ארמון זמויסקי שוכן בקצה המערבי של העיר העתיקה, ושימש כמעון מגוריה של המשפחה השלטת בעבר.
הוא הוקם בין השנים 1579–1586 והוקף בעבר בחומות משלו שחצצו בינו לבין מרכז העיר.
במקורו היה בן קומה אחת ואורכו עמד על 60 מטר.
במאה ה-18 הוא נבנה במחדש בסגנון הבארוק ונוסף לו גג משופע המעוטר בפסלים בפינותיו.
ב-1809 חדל המבנה מלשמש את בני המשפחה וב-1821 נמכר יחד עם העיר כולה לאוצר המדינה.
ב-1831 הפך המבנה לבית חולים צבאי ונגרם לו נזק.
מאז 1918 הוא משמש כבית משפט.
הארסנאל שוכן מדרום לארמון והוא הוקם בשנות ה-80 של המאה ה-16. במקור הייתה במבנה קומה בודדת והוא היה אחד ממבני הציבור הראשונים בעיר.
מאוחר יותר נוספה לו קומה נוספת וגרם מדרגות חיצוני.
כיום שוכן במקום מוזיאון לכלי נשק ולהיסטוריה.
כיכר שוק המלח (Rynek Solny) נמצאת כ-50 מטר בלבד מצפון לכיכר השוק הגדולה, בצידו השני של בית העירייה.
הכיכר קטנה פי ארבעה מהכיכר הגדולה ואורך כל אחת מצלעותיה הוא 50 מטר.
כפי ששמה מעיד עליה היא שמשה כמקום לאחסון ולסחר במלח, וכאן התגוררו יהודי העיר בראשית ימיה של הקהילה.
רחוב זמנהוף (בעבר רחוב היהודים) יוצא מהכיכר לכיוון מזרח ומוביל אל בית הכנסת.
בית הכנסת הישן ברחוב זמנהוף הוקם ב-1610 ובמרכזו אולם תפילה בגודל של 11.6 על 12.2 מטר.
הוא נושא כיפה ובמאה ה-17 נוספו לו שני חדרי תפילה לנשים.
המבנה נפגע באורח קשה במלחמת העולם השנייה, חלקו הדרומי נהרס כליל וכל תשמישי הקודש נגנבו ממנו.
המקום שופץ לאחר המלחמה ושימש כספרייה לאחר 1958.
כיכר שוק המים (Rynek Wodny) שוכנת מדרום לכיכר השוק הגדולה ובניגוד לשתי הכיכרות האחרות היא מלבנית.
אורכה 70 מטר ורוחבה 50 מטר, אך היא זכתה לצורתה זו רק במאה ה-19. היא לא יועדה לשמש כשוק אלא כאזור מגורים, וזכתה לשמה בשל בריכה קטנה השוכנת מדרום לה.
בעבר שכנו בה בתים שבקומתם הראשונה נמתחה ארקדה אך אלה לא שרדו.
זמויסקי הזמין לעירו המתהווה בני עמים שונים ובהם גם יהודים, שכן היה מעוניין ביישובה בסוחרים שיפתחו את המסחר בה וברופאים.
החל ב-1588 הגיעו לעיר יהודים מוונציה ומהאימפריה העות'מאנית וזכו לשוויון זכויות ולפטור ממיסים למשך 25 שנים.
בין היתר הם היו רשאים לעסוק בכל מקצוע למעט ייצור נעליים, בפרוונות ובקדרות, וניתנה להם רשות להקים את מבני הקהילה מאבן ולהיות בעלי בתים.
בעיר קמה קהילה יהודית ספרדית שנחשבה לצפונית ביותר באירופה, וזו התרכזה סביב שוק המלח (Rynak Solny) באזור רחוב היהודים (Ul.
Żydowska, כיום רחוב זמנהוף - Ul.