tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכוח חוק השיקום נקבע כי כל אדם בעל נכות על רקע פסיכיאטרי (40% נכות ויותר) יהיה זכאי לסל השיקום הכולל שירותים בתחום הדיור, תעסוקה, השלמת השכלה, מועדונים חברתיים, חונכות, טיפולי שיניים, תמיכה למשפחות ועוד.
בנוסף לחוק זה, תחום השיקום הפסיכיאטרי – בד בבד עם גישות המעודדות החלמה, שילוב חברתי וצמצום הסטיגמה והאפליה כלפי המתמודדים – גדלו והתחזקו.
ארגונים לסינגור עצמי, עמותות של משפחות וארגונים לשמירת זכויות האדם של המתמודדים שוקדים על קידום מעמדם של המתמודדים בחברה תוך הגדלת הזדמנויות ואיכות חייהם.
באקדמיה גדל מספר המחקרים, הקורסים וחוגים בתחום (למשל הקמתו של החוג לבריאות נפש קהילתית באוניברסיטת חיפה ומגמות לפסיכולוגיה שיקומית במספר מוסדות אקדמיים ברחבי ישראל), אשר הדגישו את התקווה והסיכויים הרבים להחלמה ממחלות פסיכיאטריות קשות.
הזכאים לשירותים המוענקים על פי חוק שיקום נכי נפש בקהילה, הם אנשים שמלאו להם 18 שנה לפחות, המתמודדים עם מוגבלות פסיכיאטרית, שהופנו על ידי פסיכיאטר לוועדת שיקום אזורית, וזו אישרה את זכאותם.
ועדת השיקום האזורית רשאית לאשר סיוע שיקומי לנפגע הנפש בתחום או במספר תחומים שלהלן:
דיור - קיימות מספר אפשרויות סיוע בתחום הדיור, בהתאם לצורכי המשתקם, הכוללים הוסטלים, הוסטלים מתוגברים, דיור מוגן, וסיוע בשכר דירה.
המונח "דיור מוגן" משמעו דיור עצמאי של המשתקם, בליווי אינטנסיבי קבוע של מדריך ושל עובד סוציאלי, המבקרים ומלווים אותו בתדירות קבועה.
קיימות שבע רמות: מביקור בית אחד בשבוע, ביקורים יומיומיים, ועד לרמה בה פועל במקום צוות במשך 24 שעות ביממה, הנותן את השירותים בהתאם למצבו של הדייר וצרכיו.
לפני הפנייה לוועדת השיקום האזורית בבקשה לשיקום בתחום מסגרות הדיור המוגנות, יש לפנות לקבלת תעודת זכאות לסיוע בדיור של משרד השיכון.
תעסוקה דרך סל שיקום - תעסוקה לנפגעי נפש בקהילה כוללת אבחון תעסוקתי, שאחריו ניתנים שירותי התעסוקה בשלוש רמות:
מועדון תעסוקתי, לאנשים שטרם רכשו יכולות והרגלים תעסוקתיים.
המועדון מספק מסגרת מוגנת ותומכת לרכישת מיומנויות בתעסוקה.
מפעל מוגן, בו עוברים המשתקמים הסתגלות דומה למפעל נורמטיבי, או תעסוקה המאפשרת הזדמנות תעסוקתית תומכת.
תעסוקה נתמכת, בה משולבים המשתקמים במקומות עבודה בקהילה, תוך ליווי, הדרכה וקשר שוטף של הצוות המלווה עם המעסיק.
שיקום מקצועי דרך ביטוח לאומי - אדם שמוכרים לו מעל 20 אחוזי נכות נפשית דרך הביטוח הלאומי, זכאי לקבל מימון לתוכנית שיקום מקצועי האמורה להקנות לו מקצוע לתעסוקה.
ישנן מסגרות מוגנות בהן מתקיימת ההכשרה מטעם הביטוח הלאומי, כגון מרכזי שיקום, אך אין הכרח שהמסגרת בה מתבצעת ההכשרה או הקורס תהיה מסגרת שיקומית.
את הבקשה יש להגיש לרכז השיקום בסניף הביטוח הלאומי, וניתן להיעזר לצורך כך בעובד סוציאלי מלווה או במתאם הטיפול.
תיאום טיפול ושירותי מידע - במסגרת סל השיקום עומד לרשות המשתקם איש מקצוע, בדרך כלל עובד סוציאלי, לצורך תיאום הטיפול.
זהו קשר מקצועי, המסייע לאדם המתמודד לבחון את צרכיו ולהתאים את החליפה השיקומית המתאימה לו.
זאת תוך בירור מעמיק של רצונותיו ושאיפותיו מחד, הבנת הצרכים הייחודיים לו, מאידך, ופרישת מגוון האפשרויות והזכויות הקיימות עבורו.
במקרים מסוימים זכאי המשתקם לחונך אישי לתקופת זמן כפי שיקבע מתאם הטיפול.
טיפולי שיניים - המחוקק אישר, במסגרת סל השיקום לנפגעי נפש בקהילה, הפנייה לטיפולי שיניים וסיוע במימונם.
הגשת הבקשה מתבצעת דרך העובד הסוציאלי המלווה, לאחר חוות דעת של רופא שיניים, במידה שוועדת השיקום האזורית אישרה את הטיפול.
השכלה נתמכת - רבים מהמתמודדים עם מחלה נפשית, בין אם בשל ההתמודדות הישירה עם המחלה והשפעתה, ובין אם בשל שינוי מסלול החיים שלא איפשר לחזור למסגרות ההשכלה בחברה, הפסיקו לימודים וחל עיכוב בהתפתחותם האישית והמקצועית.
לכן, במסגרת סל השיקום לנפגעי הנפש בקהילה, קיים שירות המסייע לתלמידים להשתלב בתוכניות בתנאי למידה ייחודיים, במסגרת "השכלה נתמכת", בה יכול המשתקם להצטרף למסגרות חינוך בקהילה (בית ספר תיכון, בי"ס לחינוך מבוגרים, וכו') תוך ליווי מקצועי.
מרבית המודלים השיקומיים בעולם מצדדים בהפרדה בין שירותי הטיפול לשרותי השיקום עם תיאום ביניהם.
כך יכול כל גוף להתמקד במשימותיו הייחודיות.
בישראל מרבית שרותי השיקום הפסיכיאטריים פועלים בתוך המערכות הטיפוליות, אין הפרדה ברורה בין הפונקציות השונות ולעיתים קיים טשטוש ביניהן.
מרבית אנשי המקצוע העוסקים בשיקום קיבלו את הכשרתם הבסיסית במגמות ובשיטות טיפוליות כלליות (עבודה סוציאלית, פסיכולוגיה קלינית, ריפוי בעיסוק, סיעוד, רפואה פסיכיאטרית, טיפול באמנויות ועוד), ולא רכשו מיומנויות טיפול ייחודיות לשיקום.
אנשי המקצוע רבים המגיעים לעבוד בשיקום פסיכיאטרי בישראל משתמשים בעבודתם במיומנויות שרכשו בעת הכשרתם המקורית במקצוע טיפולי (הכשרה טיפולית של בוגר/ת תואר ראשון היא בסיסית ביותר).
כדי לשפר את המיומנות המקצועית של עובדים מקצועיים וסמך מקצועיים חדשים בשיקום הפסיכיאטרי בישראל מקיים בית הספר הארצי לשיקום שילוב והחלמה בבריאות הנפש קורסים ייעודיים לעובדים ועובדות חדשים (מתאמי טיפול, מדריכים וכדומה).
בנוסף מקיים בית הספר (הפועל בקמפוס הקריה האקדמית אונו) קורסי הכשרה במגוון רחב של התערבויות מקדמות החלמה כגון ניהול מחלה והחלמה, קורס קש"ת, הגישה הקוגניטיבית דינאמית, מוכנות לשיקום, התערבות להפחתת סטיגמה (NECT) התערבות לשיפור מיומנויות חברתיות (SCIT), סינגור ועוד.
אפשרויות הלימודים האקדמיים הרלוונטיות לעיסוק בשיקום פסיכיאטרי בישראל כיום הן:
לימודי תואר שני בחוג לבריאות נפש קהילתית באוניברסיטית חיפה: לימודים אלה אמנם עוסקים בסוגיות הקשורות לבריאות הנפש בקהילה, אך הם במהותם לימודים תאורטיים.
לימודי תואר שני בעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב או באוניברסיטת חיפה (יש מסלולים העוסקים ספציפית בטראומה נפשית).
לימודי תואר שני בהתמחות בבריאות הנפש באוניברסיטה העברית בירושלים.
ההערכה היא כי בישראל חיים יותר משמונים אלף אנשים הסובלים ממחלות פסיכיאטריות חמורות הזקוקים לשירותי שיקום שונים כדי לקדם את השתלבותם בקהילה.
רק חמישה אחוז מהם נמצאים באשפוז והשאר חיים בקהילה בצורות שונות, רובם נמצאים במסגרת משפחתם (ולא תמיד מתוך בחירה), דבר היוצר עומס רב על המשפחות.
לכן האתגר של החוק הוא להרחיב את טווח הפעילות המקצועית-שיקומית לאוכלוסיות הנמצאות בקהילה ולרוב חיה שנים רבות בהדרה חברתית.
בשירות הציבורי יש שני משרדים המטפלים בתוכניות השיקום, משרד הבריאות והמוסד לביטוח לאומי.
שיקום הוא תהליך אינטנסיבי בו משתתפים אנשי מקצוע מגוונים, המסייע לאנשים בעלי לקות (לקות פיזיות, נפשית, חושיות או קוגניטיביות) לשפר את התפקוד שלהם באופן משמעותי.
מטרת השיקום היא עצמאות תפקודית ואיכות חיים.
מיצוי הפוטנציאל מתייחס לשאיפה לשחזר ולאחזר בצורה המיטבית את היכולות הקודמות, תוך כדי פיתוח אסטרטגיות התמודדות ופיצוי עם היכולות שנותרו או שוקמו בחלקן.
במקרים רבים השיקום כולל פיתוח יכולות המאפשרות למשתקם להשתלב בסביבה המתאימה ביותר להגשמת מאוויו האישיים בנוגע לעצמאות פיזית, אינטלקטואלית וכלכלית, וזאת דרך התערבות פסיכולוגית, ארגונית, חברתית והתנהגותית.
ברוב המקרים שיקום נעשה בשילוב של צוות רב תחומי: רופאים, אחיות, פיזיותרפיסטים, פסיכולוגים, מרפאים בעיסוק, עובדים סוציאליים ועוד שמתמחים במדעי השיקום.
תהליך זה מתרחש בהקשר מערכתי, ולכל ההיבטים המערכתיים ישנה השפעה המשתלבת לכדי תמונת התמודדות כללית.
גישות שיקומיות בעבר לעומת גישות שיקומיות כיום
החוקר פלדג'ר משווה בין הפרדיגמות הישנות לעומת הפרדיגמות החדשות בהתייחסות לנכות.
הפרדיגמה הישנה ידועה כמודל הרפואי, שעל פיו הדגש הוא על הפתולוגיה, על המגבלה ועל ליקויי הנכה.
לעומת זאת, הפרדיגמה החדשה מדגישה את האינטראקציה הדינאמית הקיימת בין המשתנים הסביבתיים ולבין המאפיינים האינדיבידואליים של הנכה וכיצד אינטראקציה זו משפיעה על חוויית הנכות.
החוקרים מאקי וריגר מציינים את ההבדלים המרכזיים בין הגישות הטיפוליות שהיו נהוגות בעבר לעומת הגישות העכשוויות: בעבר, כחלק מהתפיסה "הישנה", הקפידו על הפרדת בעלי מוגבלויות מהחברה ואכלוסם במוסדות נפרדים; זאת לעומת הגישות הנוכחיות, אשר דוגלות בשילוב בקהילה (למשל: סביבה של דיור מוגן).
כיום נוטות התוכניות השיקומיות יותר ליישום גישה של פתרון בעיות בהקשר סביבתי.
כמו כן, המוטיבציה לשיקום בעבר, לפני שהתפתחו תנועות חברתיות לקידום בעלי המוגבלות, הייתה כי יש לספק את השירות השיקומי מתוך נדבה.
זאת לעומת ההבנה המוסרית שזוהי זכות בסיסית של הנכה.
במישור התעסוקתי, ההכשרה המקצועית בעבר הייתה נפרדת, ואילו כיום הדגש הוא על שילוב תעסוקתי בקהילה.
המושגים "פתופיזיולוגיה", "לקות", "מגבלה תפקודית", "מוגבלות" ו"מגבלות חברתיות" הם מונחים מקצועיים בסיסיים בשדה השיקומי.
ההבנה והיכרות עם מונחים הקשורים לנכות מסייעת להבין טוב יותר את המציאות היומיומית של המשוקם ואת ההתמודדות עם המציאות, הן הפנימית והן החיצונית.
השימוש בכללי השפה מושפע גם הוא מן הפרדיגמה החדשה.
זוהי שפה המדגישה את נקודות החוזקה ואת הצדדים הבריאים ולא את הצדדים הפגועים.
מחקרים מראים כי קצב התמותה בארצות הברית בשנת 1990 פחת בכ-50% יחסית לשנים קודמות.
הרפואה המודרנית, שיפור ההיגיינה, התפתחות תחום התזונה ועלייה בתוחלת החיים תרמו לכך שיותר אנשים שבעבר מתו בשל חוסר יכולת של הרפואה להצילם – נשארים בחיים.
מצב זה יצר אוכלוסייה חדשה של אנשים בעלי נכויות מסוגים שונים, שיש צורך לאפשר להם רמת תפקוד אופטימאלית, הן במישור הפיזי והבריאותי והן במישור הנפשי.
מומחים בתחום מאוגדים בארגון הבינלאומי לרפואה שיקומית (ISPRM).
חיים רינג היה נשיא הארגון בשנים 2002–2004.
הגישה השיקומית כיום מתבססת על מודל ביו-פסיכוסוציאלי של ה- WHO (2001) הנשען על מספר הנחות יסוד:
בסיס מוסרי חברתי-ליברלי והומאני מהווה תנאי לשיקום אמיתי.
שיקום הוא פונקציה של דאגת הכלל (המדינה והחברה) לפרט.
שיקום הוא מקצוע רפואי, רב תחומי המנסה להחזיר לאדם שנפגע את מרב התפקודים שאבדו לו, להחזירו לעבודה, לחברה ולחיים פוריים- וכן מנסה ללמדו כיצד למנוע סיבוכים וכיצד לחיות עם ולמרות הנכות.
פגיעה בחלק אחר של הגוף תשפיע על חלקים אחרים.
הגישה השיקומית היא כוללנית, אינטגרטיבית והוליסטית.
ידיעת מגבלות התפקוד משמעותית על מנת להבין את מצבו של האדם ולדעת מה יוכל לעשות או לא בתהליך השיקום ולהבין את התהליכים שהוא עובר בשל מגבלות אלו.
רייט מביאה במאמרה רשימה של מושגים המבטאים מגבלות תפקוד ביניהן: ליקוי חושי, הופעה לא טיפוסית (שונה מהנורמה המקובלת), מגבלה בלתי-נראית, שימוש בחומרים (בין אם בעצת רופא ובין אם בצורה אישית).
זיהוי מגבלות אלו אצל המשתקם, לצד הערכת היכולות שנשמרו והכישורים ברי היישום, והתחשבות בתחומי העניין, רצונותיו ונטיותיו של האדם - כל אלו מהווים את הבסיס לתכנון השיקום.
תהליך השיקום כולל מספר מרכיבים: איתור האוכלוסייה, אבחון כוללני, טיפול, סיפוק שירותים שיקומיים עם אפשרות לאשפוז בית, השמה בקהילה ומעקב.
פרנסיסקו דה פאולה קאנדידו שביאר (בפורטוגזית: Francisco de Paula Cândido Xavier; 2 באפריל 1910 - 30 ביוני 2002), המוכר כשיקו שביאר, היה מדיום פופולרי בתנועה הרוחנית המכונה ספיריטואליזם בברזיל וכתב 412 ספרים, שנכתבו לכאורה, באמצעות תהליך המכונה פסיכוגרפיה (psychography).
זהו תהליך שבו המדיום יוצר קשר עם הרוחות והן באות בהסכמה, ומעבירות לו מידע שלא ידע עליו לפני כן.
במקרה של שביאר, הוא קיבל מהרוחות את כל החומר והתוכן של ספריו.
שביאר נולד בעיירה פדרו לאופולדו, שבמדינת מינאס ז'ראיס.
היה מושפע מאוד מעבודותיו של אלאן קרדק, שהצהיר כי שביאר הונחה בידי רוחות ברמה גבוהה.
המדריך הרוחני של שביאר היה עמנואל, אשר על פי שביאר, חי ברומא העתיקה בשם הסנטור פובליוס לנטולוס (Publius Lentulus), לאחר מכן רוחו התגלגלה בספרד, בגוף האב דמיאן, ולאחר מכן כפרופסור בסורבון.
עבודתו של שביאר התמקדה במישורים שונים, בתורתו הדתית, ברומנים וביצירות פילוסופיות.
ספריו נמכרו ב-50 מיליון עותקים, והרווחים הופנו לעבודות צדקה.
שביאר האמין שהוא היה רק ערוץ לעבודת הרוחות, שהוא לא היה מסוגל לייצר שום נס, כגון ריפוי אנשים, ולא היה מסוגל לפנות לנשמה של מישהו שמת, אלא אם אותה נשמת אדם הייתה מוכנה ליצור עמו קשר, תחילה.
הופעותיו בתוכניות טלוויזיה בשנות ה-60 המאוחרות ובשנות ה-70 סייעו ואפשרו לתנועת הספיריטואליזם (שנקראה גם על שמו של אלאן קרדק Kardecist) לקבל הכרה כאחת הדתות המוצהרות בברזיל.
הפופולריות של שביאר נותרה ללא שינוי בברזיל לאורך כל חייו.
למרות בעיות בריאות הוא המשיך לעבוד עד מותו, בשנת 2002. ב-2010, ספר הביוגרפיה שלו היה לסרט דרמטי בבימוי דניאל פיליו.
פעולה ותגובה (Ação e Reação)
שיקוי (לטינית: Potio; משקה) הוא מעין תרופה, סם או רעל הנצרך כנוזל.
במיתולוגיה ובספרות, שיקוי לרוב נרקח על ידי קוסם, מכשף, פיה או מכשפה והוא בעל תכונות קסם.
ניתן להשתמש בו על-מנת לרפא, לכשף או להרעיל אנשים.
לדוגמה, שיקויי אהבה גורמים לאדם להתאהב (לעיתים אף גם אהבה עיוורת) באחר.
(שיקוי האהבה תואם לרוב הגרסאות של טריסטן ואיזולדה, ובפרט לגרסת האופרה של ריכרד וגנר); שיקויי שינה גורמים לאדם לשקוע בשינה (בפולקלור, אופן השינה משתנה משינה רגילה ועד טרנס עמוק); ושיקויי סם החיים מרפאים כל פצע או חולי (כמו בהאריה, המכשפה וארון הבגדים מאת ק.ס.
בסדרת ספרי הקומיקס מאת רנה גוסיני ואלבר אודרזו, אסטריקס משיג כוחות על-אנושיים משיקוי קסם שנרקח על ידי אשפיקס הדרואיד.
רקיחת שיקויים מסוגים שונים היה מנהג נפוץ בקרב האלכימיה, ולרוב יוחס לכישוף, כמו במחזה מקבת' מאת ויליאם שייקספיר.
במהלך המאה ה-19, היה זה נפוץ לראות שרלטנים תועים במדינות מסוימות המציעים שיקויים בעלי תכונות מרפא.
שיקויים אלה קיבלו מוניטין של תרופות שקר.
במרוצת השנים, אלה הפכו בסופו של דבר לתרופת פטנט.
בפנטזיה המודרנית, שיקויים לרוב מתוארים ככישוף בצורת נוזל, בעלי יכולת השפעה רחבה, הכוללים ריפוי, שכחה, התאהבות עיוורת, שינוי צורה, אי נראות ואי פגיעות.
בנוסף, השיקויים צברו פופולריות במשחקי תפקידים ממוחשבים, כפריט נפוץ המסוגל לרפא את השחקן.
זמינות שיקויי הריפוי בסדרת המשחקים הפופולרית פיינל פנטזי הביאה בסופו של דבר ליצירת משקה ביפן הנקרא "שיקוי" על ידי Square Enix, יצרנית המשחק.
המאמץ המצרי האדיר והנכונות של הסובייטים לסייע אפשרו את החזרת הפסדי חיל האוויר המצרי כבר בדצמבר 1967, חצי שנה בלבד לאחר המלחמה ואת הפסדי כוחות היבשה במהלך שנת 1968.
צבא מצרים שאותו טיפח הנשיא גמאל עבד אל נאצר, והיה מושא לגאווה לעם המצרי, ספג אבדות כבדות והושפל במלחמת ששת הימים.
כבר ביומה הראשון של המלחמה הושמד רוב חיל האוויר המצרי במבצע מוקד ושדות התעופה הצבאיים המצריים החשובים הושבתו.
עד סוף המלחמה איבדו המצרים כ־85% ממטוסיהם (רובם בעודם על הקרקע).
כוחות היבשה המצריים הגדולים שנפרשו בחצי האי סיני בתקופת ההמתנה הובסו בסדרה של קרבות בזק והוכו גם על ידי חיל האוויר הישראלי שנהנה משליטה אווירית מוחלטת בכל זירות הלחימה.
לאחר שנשברו היחידות המצריות הקרקעיות בקרבות, החלה מנוסה המונית בלתי מאורגנת של חיילים מצריים מערבה לעבר תעלת סואץ כשהם משאירים אחריהם את ציודם.
לאחר הפסקת האש הדיח נשיא מצרים את הרמטכ"ל המצרי, עבד אל-חכים עאמר ועימו את הקצונה הבכירה של הצבא.
במצרים הפגועה שלאחר המלחמה עלה החשש שישראל תנצל את חולשתה של מצרים ותצלח את התעלה מערבה לעומק מצרים.
לפיכך קם צורך דחוף לשקם את הצבא המצרי.
בסמוך לאחר המלחמה פנה נאצר לברית המועצות בבקשה לסיוע דחוף בשיקום הצבא.
הסובייטים, ששאפו להרחיב את השפעתם במזרח התיכון ודחיקת ההשפעה של המערב, ראו בתבוסה המצרית הזדמנות והביעו נכונות רבה בשיקום הצבא והכלכלה המצרית.
כשבועיים לאחר המלחמה, ב-20 ביוני 1967 הגיע למצרים הנשיא הסובייטי פודגורני בעצמו כשהוא מלווה בסגן שר ההגנה המרשל מאטוויי זכארוב וצוות של 91 יועצים.
הסובייטים קיימו סדרה של פגישות עם עמיתיהם המצרים ובקשו ללמוד את צורכיהם.
ב-22 ביוני התקיימה ישיבה בראשות המרשל זכרוב והרמטכ"ל המצרי מוחמד פאוזי.
בישיבה נדון בפירוט רב ובאריכות מצב הצבא המצרי.
פאוזי טען בישיבה שהסובייטים אינם מעמידים לרשות מצרים את הנשק החדיש ביותר שברשותם וזאת בניגוד לארצות הברית שמוכרת לישראל את הנשק החדיש ביותר.
טיעון זה הושמע פעמים רבות על אף שצה"ל לא הצטייד בנשק אמריקאי באותה העת זולת אמל"ח הגנתי מועט.
זכרוב טען לעומת זאת כי הנשק הסובייטי איכותי וכי גם הישראלים עצמם חיוו דעתם על איכותו הטובה.
לדעתו מצב הצבא הירוד נובע מרמת הכוחות המצריים ולכן דרושה השקעה בהכשרה.
פאוזי העביר לעמיתו הסובייטי רשימת נשק וציוד שצבא מצרים זקוק לשיקומו ובנוסף ביקש הרחבה משמעותית של מספר היועצים הסובייטים כך שיוצבו גם בגדודים ובעיקר בחיל האוויר וביחידות ההגנה האווירית המצרית.
ב-29 ביוני בישר זכארוב לפאוזי כי רשימת הדרישות של מצרים אושרה על ידי הגורמים המוסמכים בברית המועצות.
בשלב ראשון סיפקה ברית המועצות כמות עצומה של נשק חדיש בדרך הים והאוויר.
בתוך חודשים אחדים הועברו 321 מטוסי ירוט החדישים מדגם מיג 21, 93 מטוסי תקיפה מדגם מיג 17. הסובייטים רתמו למאמץ גם מדינות עמיתות מהגוש הקומוניסטי.
מטוסי מיג 17 נוספים נשלחו מגרמניה המזרחית, פולין ויוגוסלביה.
בנוסף הגישה ברית המועצות סיוע כלכלי והעבירה למצרים מאה אלף טון חיטה מיד לאחר המלחמה והמשיכה במשלוחי חיטה נוספים גם בשנת 1968. סין העבירה גם היא 150 אלף טון חיטה ופולין סייעה בהלוואות של מטבע חוץ בריבית נמוכה.
שלב שני של השיקום היה שלב קליטת הנשק, הכשרת יחידות מצריות והקמת קו הגנה לאורך תעלת סואץ שהייתה למעשה קו הגבול החדש בין מצרים לישראל.
לצורך כך שלחו הסובייטים כ־1,200 יועצים ומדריכים שסייעו בתכנון ובהקמה של מערכי ההגנה מצידה המערבי של תעלת סואץ ומדריכים לקליטה מואצת של הציוד החדיש.
עד סוף שנת 1967 סיים צבא מצרים לאייש קו הגנה בצידה המערבי של התעלה שכלל חמישה גדודי חי"ר ושני גדודים משוריינים.
כמפקד החזית מונה אחמד איסמעיל עלי שהיה בין הקצינים הבכירים הבודדים שלא הודחו לאחר המלחמה.
המצרים המשיכו בהעצמת צבאם גם בשנים 1968 - 1969 והקימו יחידות חדשות, קלטו ואימנו כח אדם איכותי יותר.
המסגרת הגדולה ביותר שהוקמה הייתה הארמייה השלישית שהוקמה ב-1968 והחלה את פעילותה ביולי 1969, במהלך מלחמת ההתשה.
בישיבת הממשלה המצרית בפברואר 1968 סקר הגנרל פאוזי את מצב הצבא ואמר שהסיוע הסובייטי הביא להשלמת 70% מהאבדות של כוחות היבשה.
מלוא האבדות חיל האוויר המצרי השלימו הסובייטים עוד בסוף שנת 1967. פאוזי גם ציין שהסיוע הרב ניתן למצרים ללא כל תמורה.
השיקום של צבא מצרים אפשר לנאצר להגביר בהדרגה את תקריות האש בחזית התעלה שהיו בחצי השנה הראשונה שלאחר המלחמה מעטות וביוזמת מפקדים מקומיים והלכו והתרבו בחלוף הזמן והפכו ליוזמות של נאצר עצמו.
בעיקר ניצלה מצרים את ההצטיידות הרבה בארטילריה ויזמה הפצצות על ביצורי קו בר-לב שהלך והוקם על ידי ישראל בצידה המזרחי של התעלה.
מספר היועצים שישבו דרך קבע במצרים גדל והגיע לכ־1,500. היועצים הוצבו בדיוויזיות וליד כל אחד ממפקדי החטיבות.
בהדרגה הוגדל מספר היועצים עוד יותר והגיע לרמת הגדודים.
שיקום צבא מצרים אפשר חדירה מוגברת של ברית המועצות למצרים שתאמה את האינטרס הסובייטי להרחיב את השפעתם מעבר לגוש ברית ורשה.
שיקום אסירים הוא אחת מארבע המטרות העיקריות של עונש מאסר אשר גוזר בית משפט על עבריין: תגמול, הרחקה, הרתעה, ושיקום .
בישראל, שני הגופים האחראים על שיקום אסירים הם שירות בתי הסוהר והרשות לשיקום האסיר.
שרות בתי הסוהר אחראי על שיקום האסיר בין כותלי הכלא ואילו מטרת הרשות לשיקום האסיר לשקם את האסיר לאחר השחרור.
רבים מהאסירים לא מסיימים 12 שנות לימוד ולא רכשו הרגלי עבודה נורמטיביים.
לכן עלולים לחזור למעגל הפשיעה לאחר השחרור.
שירות בתי הסוהר מספק לאסירים השלמת השכלה וכן הכשרה מקצועית בין כותלי בית הסוהר.
מטרת התוכניות היא לאפשר מימוש עצמי ולסייע לאסירים לתפקד באופן טוב יותר.
נוסף על זאת, כחלק מהליך השיקום המקצועי, עומדת לאסירים, שעומדים בתנאים מסוימים, האפשרות לעבוד מחוץ לכותלי בית הסוהר בזמן המאסר, כאשר האסיר יוצא מדי יום לעבוד וחוזר לכלא בסיום יום העבודה.
שיקום אסירים משוחררים בקיבוצים היא תוכנית אשר פותחה על ידי חבר קיבוץ איילת השחר, חרות לפיד על מנת לסייע במניעת חזרה לעבריינות בקרב אסירים משוחררים.
בקיבוצים, האסירים המשוחררים רכשו כישורים חברתיים, כישורי עבודה ומרכיבים של תפיסת עולם נורמטיבית בעלת ערכים מוסריים.
שיקום האסירים המשוחררים בקיבוצים תרם לניתוקם מהחברה העבריינית אליה השתייכו וקישרה אותם לחברה שומרת חוק.
במהלך שני העשורים האחרונים של המאה העשרים נקלטו לתוכנית שיקום בקיבוצים מעל ל-100 אסירים משוחררים
תוכנית ייחודית לשיקום עבריינים בארץ היא שיקום אסירים בישיבות.
בתוכנית זו, האסירים המשוחררים מבודדים מהחברה העבריינית ונחשפים לפיקוח חברתי הדוק ולהקניית תפיסת חיים שונה.
הישיבה מתמקדת בלימודים וכוללת פעילות חינוכית, הכשרה לחיים נורמטיביים ופעילויות דתיות וטקסיות.
דגש חשוב בישיבות הוא האפשרות לפתיחת דף חדש המתאפשרת על בסיס התפיסה היהודית שיש לסלוח לעבריין שמביע חרטה על המעשה שעשה, ומתחייב שלא לחזור עליו עוד.
אסירים קטינים (עד גיל 18) מוגדרים כאוכלוסייה בסיכון הגבוה ביותר.
אוכלוסייה זו מתאפיינת לרוב בהתנהגות אלימה ולקויה חברתית ודימוי עצמי נמוך הנובע מטיפול לקוי, חוסר בתשומת לב וחינוך והשכלה ברמה נמוכה.
בשנת 1999 הוחלט להקים תוכנית לטיפול באסירים צעירים, תוכנית שוש"ן - שיקום ושילוב של נוער המשלבת נוער באופן נורמטיבי ותקין בחברה.
במסגרת התוכנית נבחנים צרכיו המיוחדים של בן הנוער ומותאמת לו תוכנית אישית בשיתופו ובשיתוף גורמי טיפול שונים עוד בעת שהות בן הנוער במאסר.
התוכנית מתבססת על עקרון "אהבה קשוחה", מצד אחד הקשבה, שוויון, חום ואהבה ומצד שני סמכות ועמידה ביעדי התוכנית באופן קפדני.
שיקום אסירים המכורים לסמים ואסירים אלימים
כלא "חרמון" הוא בית סוהר המשמש כמכון גמילה מסמים ופועל בשיטת "קהילה טיפולית".
בשיטה זו, האסירים לוקחים אחריות על ניהול חייהם.
מטרת כלא טיפולי זה היא גמילה.
הטיפול מתבסס על תפיסה כוללנית המשלבת תחומי טיפול רפואי, נפשי, חברתי ומשפחתי.
הנושאים הטיפוליים כוללים תיעול כעסים, תקשורת בין-אישית, כישורי חיים, ביטוי רגשות, מניעת שימוש חוזר בסמים ואלכוהול והכנה לקראת השחרור.
הרשות לשיקום האסיר מטפלת בשיקום אסירים נפגעי סמים אשר לאחר שחרורם עוברים להוסטלים.
בהוסטלים עובדים מכורים לשעבר כמדריכים אשר מהווים גשר בין אנשי המקצוע לבין המשוחררים, ומשמשים עבורם כמודל לחיקוי ולהזדהות.
אחד מכל עשרה הוסטלים מיועד לאמהות משוחררות ולילדיהן.
שיקום וטיפול בגבר אלים מתבסס על תאוריה והתנסות קלינית אשר מתייחסת לצורך בשינוי דפוסי ההתנהגות, דפוסי חשיבה ושינוי רגשי, כדי להעניק למטופל יכולת שליטה על עצמו ועל חייו.
הטיפול מזהה בעיות רגשיות וקוגניטיביות, מרחיב את הרגישות לסביבה, מפתח כישורי שליטה רחבים וטובים יותר ועוד.
הטיפול בשירות בית הכלא כולל קבוצות טיפוליות שתכניהם מתמקדים בשיפור התקשורת הבין אישית, ניהול שליטה בכעסים, הבנת הגורמים לאלימות ועוד.
מסגרת הטיפול נמשכת בין 12- 15 מפגשים שבועיים.
מחלקות לטיפול בגברים מכים: בית התקווה - פועלת משנת 2000, מיועדת ל-40 מטופלים.
זוהי מחלקה טיפולית המתקיימת כקהילה טיפולית, המודל המתקיים שם הוא התנהגותי קוגניטיבי.
הטיפול נמשך לטווח ארוך עד כשנה; מחלקת "קשת" (אלימות במשפחה) – פועלת משנת 2010, מיועדת ל-54 אסירים.
במשך שנים רבות ההתייחסות לעברייני מין בעולם ובארץ הייתה כאל סוטים, פוגעים בחברה, שיש להרחיקם מהקהילה ולהענישם.
בשנים האחרונות חל שינוי משמעותי באופן הטיפול והשיקום בעברייני מין, לאור ההבנה שענישה לבדה אינה מביאה לירידה בשיעור המועדות (חזרה לפשיעה).
הרצף הטיפולי מגדיל את סיכויי האסירים לשיקום, ושימור השיקום לאורך זמן מאפשר התמודדות יעילה יותר עם השילוב מחדש בקהילה.
לשם כך הרשות לשיקום האסיר מפעילה פרויקטים טיפוליים בתחומים שונים הכוללים טיפול פרטני או קבוצתי, בהתאם לצורכי האסיר המשוחרר.
מטרת הקבוצה הטיפולית לעברייני מין בקהילה היא להגן על הציבור מפני עבריינות מין על ידי מניעת עבריינות מין חוזרת וקרבנות נוספים.
התוכנית הטיפולית מבוססת על 3 עקרונות בסיסיים:
התנהגות מינית סוטה היא התנהגות נלמדת ולכן ניתנת לשינוי.
דפוס התנהגות מינית סוטה הוא הרגל מודע של חיפוש שחרור ממתח רגשי.
ההתנהגות הסוטה כלפי אדם אחר מהווה רק שחרור רגעי במקרה הטוב.
התנהגות זו, בדרך כלל, מהווה מכשלה עצמית מאחר שהיא מגבירה את עוינות האדם לעצמו ולאחרים.
התנהגות סוטה יוצרת התמכרות, אולם, בשונה מהתנהגויות התמכרויות אחרות, הנזק הוא בעיקר לאחר.
הרשות לשיקום האסיר הקימה מסגרת טיפול ושיקום לאסירות משוחררות, שהוגדרה כתחום נפרד בעבורו הוקם מערך עצמאי ונפרד.
צוות המטפלות המועסקות עובר הכשרה ייחודית לטיפול בנשים אשר חוו טראומות קשות כמו פגיעה מינית או זנות.
יועצת השיקום בבית הכלא מבצעת סדנאות הכנה לקראת השחרור מהכלא ולאחר השחרור מתבצע מעקב אחר האסירות המשוחררות ברחבי הארץ.
לאסירות משוחררות מוצע הוסטל למגורים וטיפול נפשי על בסיס יום יומי תוך רכישת הרגלי חיים ועבודה.
בהוסטלים ישנה יחידה נפרדת לאימהות אשר בה, בנוסף לתוכנית הטיפול של האם, ישנו תהליך של שיקום משותף ויצירת קשר עם הילד בעזרת אנשי מקצוע.
בתחום התעסוקתי מסייע לנשים ה"מרכז יום לשיקום תעסוקתי".
מרכז זה משמש כתחנת מעבר בין החיים בכלא, עיסוק בזנות והתמכרויות, לבין חיים נורמטיביים בקהילה.
במרכז הנשים מקבלות ייעוץ מקצועי וכלים לרכישת הרגלי עבודה, השלמת השכלה וכן טיפול נפשי אשר מכוון אותן כיצד להשתלב בעולם התעסוקה.
"פרויקט השכלה גבוהה לאסירות משוחררות" הוא תוכנית, במסגרתה לומדות האסירות המשוחררות במכינה קדם אקדמאית באוניברסיטת חיפה.
בוגרות הפרויקט משתלבות במסגרות שונות אשר חלקן אקדמאיות וחלקן לימודים גבוהים מסוגים אחרים.
התוכנית הטיפולית האלטרנטיבית מאפשרת לנשים לקבל טיפול נפשי אישי וקבוצתי.
הדבר מאפשר רכישת כישורים התורמים לקיום חיים נורמטיביים.
הטיפול האלטרנטיבי לנשים כולל מגוון תחומים כמו תזונה ובריאות נפשית ורפואית, חינוך וחינוך מיני.
הידע הנרכש מסייע לנשים לזהות ולבטא את הרצונות שלהן.
בנוסף, בטיפול האלטרנטיבי מושם דגש על חינוך להורות המתמקד בעידוד קשר בריא ונורמלי בין הילדים לאימהות ובכך תורם העלאת תחושת המסוגלות של האמהות, העלאת ההערכה העצמית והעצמתם.
שיקום הידרותרפי הוא שיקום פיזיולוגי המשתמש בטכניקות מים לא פולשניות, על מנת לשקם פגיעות גוף או לסירוגין לעזור להתמודד עם מומים מולדים או פציעות כרוניות..
השימוש הטיפולי במים תועד בתרבויות העתיקות של מצרים, יוון ורומי.
בני מלוכה מצריים רחצו בשמנים אתריים ופרחים.
לרומאים היו מרחצאות ציבוריים משותפים לאזרחיהם.
היפוקרטס הנחה לרחצה במי מעיינות לטיפול במחלות.
תרבויות אחרות הידועות בהיסטוריה ארוכה של הידרותרפיה, כגון, סין ויפן, כאשר האחרונה התמקדה בעיקר במעיינות חמים.
היסטורית, רבות כאלה קדמו לימי המרחצאות החמים ברומי.
הידרותרפיה הפכה לבולטת יותר בעקבות הצמיחה וההתפתחות של שיטות רפואיות מודרניות במאות ה-18 וה-19. ככל שהפרקטיקה הרפואית המסורתית הפכה מקצועית יותר ויותר, הטיפול הרפואי הפך לאישי יותר.
התפתחות ההידרותרפיה נחשבה כשיטה אישית יותר של טיפול רפואי שאינה מחיבת שימוש בשפה המדעית המנוכרת שההתפתחויות המודרניות של טיפול רפואי כרוכות בה.
האן משלזיה כבסיס לספרו בשם "על סגולותיהם המרפאות של מים קרים, מיושמות פנימה והחוצה, כפי שהוכח על ידי הניסיון",
"On the Healing Virtues of Cold Water, Inwardly and Outwardly Applied, as Proved by Experience." שפורסם בשנת 1738. היצירה השנייה הייתה פרסום משנת 1797 מאת ג'יימס קארי מליברפול על השימוש במים חמים וקרים לטיפול בחום ובמחלות אחרות, ומהדורה רביעית פורסמה בשנת 1805, זמן קצר לפני מותו.
הספר תורגם גם לגרמנית על ידי מיכאליס (1801) והגוויש (1807).
הוא זכה לפופולריות רבה והציב לראשונה את הנושא על בסיס מדעי.
כתביו של האן עוררו בינתיים התלהבות רבה בקרב בני ארצו, כאשר אגודות הוקמו בכל מקום לקידום השימוש הרפואי והדיאטטי במים; ובשנת 1804 פרופסור אורטל מאנספאך פרסם אותם מחדש והאיץ את התנועה העממית על ידי שבח בלתי מסויג של שתיית מים כתרופה לכל המחלות.
הרעיון הכללי מאחורי ההידרופתיה במאה ה-19 היה היכולת לגרום למין של משבר.
הרעיון היה שמים פולשים לכל סדקים, פצעים או פגמים בעור, אשר היו מלאים בנוזלים טמאים.
בריאות נחשבה למצבו הטבעי של הגוף, ומילוי חללים אלה במים טהורים אמור היה לשטוף את הזיהומים החוצה, אשר היו עולים אל פני העור ויוצרים מוגלה.
אירוע הופעת המוגלה נקרא באותה תקופה משבר, והושג באמצעות מגוון שיטות.
שיטות אלה כללו טכניקות כגון הזעה, אמבט טבילה, אמבטיה חלקה, אמבטיה לראש, אמבטיה בישיבה ואמבט רחצה.
כל אלה היו דרכים לחשוף את המטופל בעדינות למים קרים בדרכים שונות.
וינצנץ פריסניץ (1799–1851), היה בנו של איכר אשר, כילד צעיר, צפה באייל פצוע רוחץ פצע בבריכה ליד ביתו.
במשך מספר ימים, הוא ראה את האייל הזה חוזר, ובסופו של דבר הפצע נרפא.
מאוחר יותר, כנער, טיפל פריסניץ בעגלת סוסים, כאשר העגלה דרסה אותו ושברה שלוש מצלעותיו.
רופא אמר לו שהן לעולם לא יגלידו.
פריסניץ החליט לנסות את כוחו בריפוי עצמי ועטף את פצעיו בתחבושות לחות.
על ידי החלפת תחבושות יומיומית ושתיית כמויות גדולות של מים, לאחר כשנה, צלעותיו השבורות החלימו.
פריסניץ זכה במהרה לתהילה בעיר הולדתו והפך לרופא המייעץ.
מאוחר יותר בחייו, בשנת 1826, הפך פריסניץ למנהל מרפאת הידרופתיה בגראפנברג.
הוא זכה להצלחה רבה ובשנת 1840 היו לו 1600 מטופלים במרפאתו, ביניהם רופאים רבים ודמויות פוליטיות חשובות כמו אצילים ופקידים צבאיים בולטים.
משך הטיפול במרפאתו של פריסניץ השתנה.
חלק ניכר מהתיאוריה שלו עסק בגרימת המשבר שיכול היה לקרות במהירות או להתרחש לאחר שלוש עד ארבע שנים.
תחת האופי הפשטני של ההידרופתיה, חלק גדול מהטיפול התבסס על אורח חיים פשוט.
התאמות אורח חיים אלה כללו שינויים תזונתיים כמו אכילת מזון גס מאוד בלבד, כמו לחם מיובש, ושתיית כמויות גדולות של מים.
הטיפולים של פריסניץ כללו גם פעילות גופנית פחות מאומצת, בעיקר הליכה.
בסופו של דבר, מרפאתו של פריסניץ זכתה להצלחה רבה, והוא זכה לתהילה ברחבי העולם המערבי.
דרכי הטיפול שלו אף השפיעו על ההידרופתיה שהשתרשה מעבר לים באמריקה.
סבסטיאן קניפ (1821–1897) נולד בגרמניה, והוא ראה בתפקידו בהידרופתיה המשך עבודתו של פריסניץ.
שיטות ההידרופתיה של קניפ היו עדינות אף יותר מהמקובל.
הוא האמין ששיטות ההידרופתיה הטיפוסיות בהן נעשה שימוש באותה העת היו "אלימות מדי או תכופות מדי", והוא הביע חשש שטכניקות כאלה יגרמו לטראומה רגשית או פיזית למטופל.
שיטות ההידרופתיה של קניפ היו מקיפות יותר משל פריסניץ, ועסקו בריפוי צרותיהם הפיזיות של המטופלים, אלא גם בבעיות רגשיות ונפשיות.
הוא השתמש בעיסויים, תרפיה על ידי צמחי מרפא, תזונה נכונה וטיפול פסיכולוגי מתאים.
הידרותרפיה ככלי רפואי רשמי מתוארכת לסביבות שנת 1829, כאשר וינצנץ פריסניץ (1799–1851), חקלאי מגרפנברג בשלזיה, אז חלק מהאימפריה האוסטרית, החל את הקריירה הציבורית שלו בחווה האבותית, שהורחבה כדי להתאים את עצמו למספר ההולך וגדל של רופאים שנמשכו לתהילת תרופותיו.
גורם משמעותי בתחיית ההידרותרפיה הפופולרית היה שניתן היה לתרגל אותה בזול יחסית בבית.
צמיחת ההידרותרפיה (או 'הידרופתיה') נבעה, אם כן, בחלקה משני תחומים הפועלים באינטראקציה: "ההידרותרפיה והבית".
בגראפנברג, שבה עבד פריסניץ הגיעו אנשים מכל הדרגים וממדינות רבות, ובלטו בה אנשי רפואה במספרם, חלקם נמשכו על ידי סקרנות, אחרים על ידי תשוקה לידע, אך רובם על ידי התקווה לריפוי ממחלות שעדיין הוכחו כבלתי ניתנות לריפוי.
תיעודים רבים של חוויות בגראפנברג פורסמו, כולם פחות או יותר חיוביים לטענותיו של פריסניץ, וחלקם נלהבים בהערכתם את גאונותו וחודרותו.
קלרידג' היה אחראי על החדרת וקידום ההידרופתיה בבריטניה, תחילה בלונדון בשנת 1842, ולאחר מכן באמצעות סיורי הרצאות באירלנד ובסקוטלנד בשנת 1843. סיורו בן 10 השבועות באירלנד כלל את העריים לימריק, קורק, ווטפורד, דבלין ובלפסט, במהלך יוני, יולי ואוגוסט 1843, ולאחר מכן שתי הרצאות בגלאזגו.
אנגלים נוספים קדמו לקלרידג' ולגרייפנברג, אם כי לא רבים.
אחד מהם היה ג'יימס וילסון, שיחד עם ג'יימס מנבי גולי הקים וניהל מוסד לטיפול במים במלוורן בשנת 1842. בשנת 1843, וילסון וגולי פרסמו השוואה בין יעילות הטיפול במים לבין טיפולים תרופתיים, כולל דיווחים על כמה מקרים שטופלו במלוורן, בשילוב עם פרוספקט של מוסד הטיפול במים שלהם.
לאחר מכן, בשנת 1846, גולי פרסם את "טיפול במים במחלות כרוניות", ובו תיאר ביתר פירוט את הטיפולים הזמינים במרפאה.
תהילתו של מוסד ריפוי המים גברה, וגאלי ווילסון הפכו לדמויות לאומיות ידועות.
שתי מרפאות נוספות נפתחו במלוורן.
בין המטופלים המפורסמים נמנו צ'ארלס דרווין, צ'ארלס דיקנס, תומאס קרלייל, פלורנס נייטינגייל, לורד אלפרד טניסון וסמואל ווילברפורס .
עם פרסום תהילתו הוא גם ספג ביקורת: וסר צ'ארלס הייסטינגס, רופא ומייסד האיגוד הרפואי הבריטי, היה מבקר גלוי של ההידרופתיה, ושל גאלי בפרט.
משנות ה-1840 הוקמו ברחבי בריטניה מוסדות הידרופתיים.
בתחילה, רבים מהם היו מוסדות קטנים, שסיפקו לכל היותר טיפול לעשרות מטופלים.
בסוף המאה התשע-עשרה, המוסד ההידרופתי הטיפוסי התפתח למיזם משמעותי יותר, עם אלפי מטופלים שטופלו מדי שנה במשך שבועות בכל פעם בבניין גדול שנבנה במיוחד, עם מתקנים מפוארים שכלל אמבטיות, חדרי בילוי וכדומה, תחת פיקוחם של רופאים וצוות מוסמכים ומיומנים במלואם.
בגרמניה, צרפת, אמריקה ובריטניה (במיוחד בסקוטלנד ), מספר המוסדות ההידרופתיים גדל במהירות.
התנגדות רבה שררה בין הנוהג הישן לחדש.
גינויים קשים הוטחו על ידי כל אחד מהם; והעמדה לדין משפטית, שהובילה לוועדת חקירה מלכותית, לא רק עזרה לפריסליץ ולשיטתו להערכה הציבורית רחבה יותר.
הפופולריות הגוברת הפחיתה במהרה את החשש לגבי היכולת של השיטה החדשה לסייע במחלות קלות ולהוועיל לפצועים קשה יותר.
הידרופאתים עסקו בעיקר בחקר חולים כרוניים המסוגלים לשאת משטר טיפולים קפדני וחומרת המשבר הבלתי מוגבל.
הצורך בהתאמה רדיקלית לסוג הראשון הוכר לראשונה כראוי על ידי גון סמדלי, יצרן מדרבישייר, אשר התרשם בעצמו מחומרתו כמו גם מיתרונותיו של ריפוי במים קרים, תרגל בקרב פועליו צורה מתונה יותר של הידרופתיה, והחל בסביבות 1852 עידן חדש בהיסטוריה שלה, כאשר ייסד במטלוק מוסד מקביל למוסד בגראפנברג.
ארנסט ברנד (1827–1897) מברלין, רליאן ותיאודור פון יורגנסן מקיל, וקארל ליברמייסטר מבזל, בין השנים 1860 ו-1870, השתמשו באמבט קירור לטיפול בטיפוס בטני עם תוצאות מרשימות, והובילו להכנסתו לאנגליה על ידי וילסון פוקס.
במלחמת צרפת-גרמניה נעשה שימוש נרחב באמבט הקירור, לעיתים קרובות בשילוב עם כינין לטיפול בהיפרפירקסיה.
מגוון האפשרויות השונות לטיפול הידרותרפי מקנות ספקטרום רחב של תוכניות טיפול למגוון רחב של אוכלוסיות.
שחייה טיפולית מותאמת בדרך כלל מגיל שש ומעלה ומתמקדת בעיקר לטיפול באנשים עם פתולוגיות נוירולוגיות ואורתופדיות.
למים יש שש תכונות פיזיקליות עיקריות שעוזרות לטיפול: משקל סגולי, ציפה, צמיגות, לחץ הידרוסטטי, טמפרטורה והתנגדות.
המטפל במים בשחייה שיקומית ישתמש בתכונות האלה לפי מצב המטופל ויבחר את סוג הטיפול, מיקום הטיפול (מים עמוקים או רדודים), ואופן הטיפול (הרפיה או מתיחה), יבחר בבריכה טיפולית שבה יש מים חמים או בריכה בטמפרטורה רגילה.
וישלב במהלך הטיפול לפי צורכי המטופל, שיטות שונות, כגון: שחיה שיקומית, תרגולים במים, וואטסו, הליוויק, באד רגץ, ג'הארה, שיאצו, ווטר דאנס (ריקוד במים) ועוד לילדים בעלי צרכים מיוחדים הטיפול עוזר הן לגוף והן לנפש.
חיזוק והגמשת שרירים, שיפור ושימור טווחי תנועה, שיפור קואורדינציה, יציבות וגמישות, שיפור הנשימה, פיתוח סיבולת לב-ריאה וסיבולת שרירית שיקום הידרותרפי הוא כלי יעיל כפיזיותרפיה לספורטאים, אתלטים, בעיקר, להחלמה מנזקי הספורט באשר הוא.
לטיפול ההידרותרפי יתרונות בחיזוק הביטחון והדימוי העצמי, עזרה בהתמודדות עם חרדות ומצבי מתח ולחץ, הרפיה נפשית וגופנית.
פגעי תאונות אשר סובלים מ-CRPS (תסמונת כאב כרוני) מוצאים נחמה בטיפול הידרותרפי, מאחר שהמים מקלים על ההתנגדות ומבטלים משקל הם חווים פחות כאב מהטיפול, דבר המאפשר משך טיפול ארוך יותר ויעיל.
השיקום אינו רק פיזי, אלא אמור לסייע לאדם להתמודד טוב יותר עם תנועתו ומכאוביו גם מחוץ לבריכה הטיפולית ולפתח חוסן נפשי לבעיות המנטליות שנוצרות עקב מוגבלות פיזית.
ניתן ליישם טיפול הידרותרפי למגוון פגיעות ומחלות כרוניות שונות: החלפות מפרקים, אירוע מוחי (CVA), טרשת נפוצה, נפגעי עמוד שדרה (SCI), דלקות מפרקים, פרקינסון, פוליו, מחלות שרירים, לקויות התפתחותיות, פגיעות ראש
שיקום מניתוחים בגב, בכתף, בברכיים, ובאגן.
בהידרותרפיה קיימים סוגי טיפול שונים המותאמים למטרות הטיפול
הליוויק היא שיטת טיפול הידרותרפי המעודדת את עצמאות המטופל, שיטה זו מטיבה במיוחד עם מטופלים הזקוקים לתחושת ביטחון ושליטה על חייהם, ניתן לומר שזו השיטה הנפוצה ביותר לטיפול הידרותרפי ובין השיטות הוותיקות בתחום.
באד רגץ (טכניקת הטבעות), היא שיטת טיפול הכרוכה בהצפה של המטופל על גבי מצופים ייעודיים חלקיים, התומכים בגוף.
במהלך הטיפול מבצע המטפל מניפולציות שונות בגוף המטופל.
שיטה זו מתאימה במיוחד לשחרור שרירים ומיועדת לאנשים הסובלים מטונוס שרירים גבוה, כגון חולי שיתוק מוחין (cp).
מטרתו המקורית של הטיפול הייתה לחזק את שרירי פלג הגוף העליון ולהאריך את טווחי התנועה.
ברבות השנים השתכללה השיטה וכיום היא מופעלת במישור האופקי והאנכי ונעזרת בתרגילי התנגדות ויציבה.
וואטסו היא שיטת טיפול שהתפתחה במקור מטיפולי השיאצו ולמעשה מדובר בטיפול שיאצו במים חמימים.
השיטה מעולה לשחרור מתחים והרפיה, אידיאלי לסובלים מבעיות טונוס שרירים וילדים בעלי שיתוק מוחין.
שיקום גריאטרי מתייחס לשיקום במגוון רחב של מחלות בגיל הזקנה.
בעקבות שינויים גופניים המתרחשים עם הגיל, הקשיש נמצא בקבוצת סיכון למחלות כרוניות, נטייה לנפילות, שברים וחולשה גופנית.
הגדרת קשיש מתייחסת לאדם מעל גיל 65. גם בקרב בני הגיל השלישי ניתן לשפר ירידה בתפקוד על ידי שיקום.
קשישים רבים חזרו לתפקוד עצמאי לאחר פגיעה או מחלה.
היעדר שיקום עלול לגרום לאדם שתפקודו נפגע להזדקק לעזרה סיעודית בפעולות יום-יומיות ואף לאשפוז ממושך במחלקה סיעודית.
תהליך השיקום נועד לאפשר למטופל לחזור לתפקוד מרבי מבחינה פיזית, קוגניטיבית, חברתית ונפשית.
המצבים השכיחים בהם נדרש שיקום לקשישים הם לאחר אירוע מוחי ובעיות נוירולוגיות אחרות, בעקבות בעיות אורתופדיות כגון שבר בצוואר הירך ובשל ירידה חדה בתפקוד הנגרמת ממחלה קשה או כרונית הכוללת ריתוק למיטה.
לעיתים, לאחר השיקום, ישוב הקשיש לשגרת חייו ולעיתים יזדקק לעזרה.
שיפור איכות חייו של המשתקם, מצבו התפקודי והבריאותי תלוי באופי הפציעה או המחלה אך גם במידת שיתוף הפעולה והתמיכה מצדו ומצד משפחתו.
קיימות שתי מסגרות שיקום עיקריות, האחת אשפוז בבית חולים או ביחידת אשפוז המיועדת לשיקום והשנייה שיקום ביתי או שיקום בקהילה.
האשפוז יכול להיות במחלקה שיקומית או במחלקה גריאטרית שיקומית, במרכז לשיקום יום ובמכון ייעודי.
היתרון המרכזי למסגרת האשפוז הוא הדגש הרב על צוות רב מקצועי הכולל בתוכו רופא גריאטרי, פיזיותרפיסט, קלינאי תקשורת, עובד סוציאלי, דיאטנית, מרפא בעיסוק, פסיכולוג וצוות סיעוד העוזר למשתקם בפעולות שאינו יכול לבצע בעצמו ומלמד אותו אסטרטגיות פעולה חלופיות.
יתרון נוסף הוא קיום סדר יום קבוע בהתאם לתוכנית שנקבעה מראש.
החיסרון הבולט הוא העלויות הגבוהות שמחייב האשפוז לתקופה ממושכת.
כמו כן, יש הסוברים כי מושם דגש מועט על ייעוץ למשפחות וחשיבות מעורבות המשפחה בתהליך השיקומי.
שיקום ביתי יכול להינתן על ידי בני המשפחה, צוות מקצועי או עובד זר שמסייע בטיפול בקשיש.
השיקום מלווה לעיתים בהשלמת הטיפול במסגרת מרכז יום.
היתרונות בשיקום בביתו של הקשיש הם האווירה הביתית וסביבת הטיפול האישית.
עלות הטיפול נחשבת בדרך כלל לפחותה מעלות של אשפוז.
עם זאת, הצלחת הטיפול תלויה במידה רבה ביכולתם של בני המשפחה להבין את פרטי השיקום השונים ולעמוד בהם על ידי הפעלת משמעת כלפי המשתקם ובכך להבטיח את ההתקדמות השיקומית.
כמו כן, קיימים קשיים לוגיסטיים הכרוכים בהגעת הצוות המקצועי לביתו של המשתקם.
בשוודיה, נערך ניסוי שהשווה בין קבוצת מטופלים שעברה שיקום ביתי על ידי צוות מיוחד לבין קבוצת מטופלים שעברה שיקום שגרתי במסגרת בית חולים.
ממצאי הניסוי הצביעו על שיפור רב יותר בתפקוד היום יומי ובמידת ההשתחררות מתלות בקרב אלה ששוקמו בביתם.
לשיקום פיזיותרפי בבית החולה ובבית החולים היו תוצאות דומות.
שיעורי התמותה היו 24% בקרב המטופלים בביתם לעומת 44% בקרב המאושפזים בבתי החולים.
שיקום רפואי הוא זכות המעוגנת בחוק ביטוח בריאות ממלכתי (התשנ"ד 1994) ונמצא באחריות קופת החולים בה מבוטח המטופל.
השיקום נעשה בהתאם לחוזר מנהל רפואה "אמות מידה למתן טיפול שיקומי בקשישים" (4/2009).
כל מטופל זכאי לכך שכל טיפול הכלול בסל הבריאות על פי חוק וניתן במרפאת קופת החולים יינתן לו גם בביתו, באמצעות ביקור בית של בעל מקצוע.
זאת כאשר מצבו הבריאותי והתפקודי יוצר צורך ממשי בקבלת הטיפול בביתו.
במצבים בהם קיימת המלצה לשיקום רפואי אך קופת החולים אינה מאשרת את השיקום, ניתן להגיש קבילה לנציבת קבילות הציבור לחוק ביטוח בריאות ממלכתי במשרד הבריאות.
קשישים הסובלים מבעיות בריאותיות ומוגבלות תפקודית יכולים להסתייע במגוון שירותי בריאות שבאחריות קופות החולים, שירותי בריאות שבאחריות משרד הבריאות ושירותי בריאות נוספים שבאחריות שב"ן (ביטוח משלים).
אדם שהגיע לגיל פרישה ומקבל גמלת הבטחת הכנסה פטור מתשלום השתתפות עצמית עבור ביקור רופא, מרפאות חוץ ומכונים.
מעל גיל 75 ישנה הנחה של 10% מההשתתפות העצמית לתרופות מרשם שבסל הבריאות.
פירוט נוסף של הנחות ופטורים מתשלום ניתן למצוא בעדכון תשלומים בעד שירותי בריאות ותרופות לשנת 2014 ובחוזר "הגדרת מחלה כרונית לצורך תקרה עבור רכישת תרופות לחולים כרוניים לצורך עדכון".
אתיקה בשיקום מתייחסת לארבעה תחומים: השתתפות פעילה של המטופל בתהליך השיקום, קבלת חולים לאשפוז, אוטונומיה ומעורבות המשפחה.
השתתפות פעילה של המטופל בתהליך השיקום
על פי נוהלי האתיקה הרפואית, בכל מסגרת טיפולית יש חובה לערב את המטופל בהחלטות בנוגע לטיפולו.
בשיקום, האדם צריך להבין את מחלתו, את תהליך השיקום ולבצע את הטיפול באופן פעיל על פי ההנחיות של הצוות המקצועי.
כלומר האדם מהווה חבר שותף ומרכזי בצוות הטיפולי.
עלולים להיווצר קונפליקטים בין אנשי הצוות לבין המטופל וגם בין אנשי הצוות לבין עצמם.
למשל בין הרופא לאחות או בינם לבין העובד הסוציאלי וכדומה.
תפקידו של מרכז הצוות הטיפולי לפתור קונפליקטים אלה.
בשיקום, המוטיבציה של המשתקם חשובה כי בלעדיה לא יתרחש השיקום.
לכן, חשוב מאוד לפעול בתחום הזה, לעודד את המשתקם ולטפח את המוטיבציה שלו.
קבלת חולה לאשפוז תלויה בהערכה קלינית ובפוטנציאל של האדם לחזור לתפקוד תקין.
כמו כן, ההחלטה תלויה במשאבים שונים כגון זמינות מיטות, עלות האשפוז הגבוהה מול פוטנציאל התועלת ומשך הזמן שהחולה צריך להמשיך בטיפול.
במצב אידיאלי, ההיבט השיקומי אמור להיות ההיבט המרכזי בהחלטה לקבלת חולה לאשפוז.
אולם, ישנם גורמים נוספים שמשפיעים על ההחלטה כגון העלות למוסד, העדפה לאדם אמיד או "חשוב" או שחרור מוקדם של חולה אחר כדי להכניס את המועמד בשל מחסור במיטות פנויות.
הצוות הטיפולי צריך לעודד את המטופל להגיע לעצמאות מרבית וליכולת לקבל החלטות וזאת מבלי לכפות את הטיפול יתר על המידה אם המטופל אינו מעוניין להמשיך.
בני המשפחה הם בדרך כלל המטפלים העיקריים.
על כן, יש לראותם כשותפים בתהליך השיקומי ולהתחשב בצרכים ובאינטרסים שלהם.
לעיתים רצונותיהם של בני המשפחה יכולים להיות מנוגדים לרצונותיו של המטופל באופן שפועל לטובתו או להפך.
תחום הגריאטריה התפתח מאוד בשנים האחרונות וישנן מסגרות רבות שבהן ניתן לקבל שיקום גריאטרי.
יחד עם זאת, נושא הנגישות מבחינה כלכלית וזמינות של מיטות פנויות במחלקות השיקומיות עדיין זקוק לשיפור.
המסגרות הקיימות בישראל הן: המרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן באזור הצפון, מחלקה גריאטרית בבתי חולים הדסה, שיבא, איכילוב ותל השומר.
מרכז רפואי-שיקומי רעות, מרכז שיקום גריאטרי - הרצפלד, מכון בן יאיר, בית חולים גריאטרי שיקומי בית-רבקה, מחלקות שיקום וסיעוד גריאטרי בבית חולים "מאיר", בית חולים "גליל מערבי"- מחלקה גריאטרית, בית חולים אינטגרטיבי "מדיקל קר " בבת ים ועוד.
שיקום נוער מנותק הוא מושג מתחום החינוך המתייחס לבני נוער בני 13–17, אשר נחשבים מנותקים מלימודים ותעסוקה.
בני נוער אשר נשרו ממערכת החינוך והלימודים הפורמליים לפני המועד שבחוק, יכולים להיות מושפעים באופן משמעותי בתהליך התפתחותם.
הסיבות לניתוקם מבוסס בעיקר על הסברים מבנים ופסיכולוגיים–חברתיים, כגון רקע כלכלי וחברתי נחשל, משפחה שאינה מתפקדת, עבריינות, חולי במשפחה, שכונות מצוקה, הגירה, קשיי למידה, חוסר הסתגלות לבית הספר ורצון לצאת לעולם העבודה.
לעיתים הנשירה מבית הספר היא מרצון אך לרוב היא מחוסר ברירה.
מערכת השיקום מאתרת את בני הנוער בשלבים השונים של הניתוק החברתי וקולטת אותם למגוון רחב של תוכניות שיקום, כמו תוכניות קהילתיות, מוסדות פנימייתיים התנדבותיים ולא התנדבותיים.
מסגרות אלה הן בעלות אוכלוסייה הומוגנית או הטרוגנית מבחינת מין, רקע ועוצמת הניתוק, ועוזרות לבני הנוער להשתלב חזרה בחברה.
תופעת הנשירה ממערכת החינוך היא תופעה מורכבת המושפעת מהתלמיד, משפחת התלמיד, הסביבה הקרובה והרחוקה ובית הספר.
תהליך הנשירה מתחיל בנשירה סמויה- בה התלמיד עדיין רשום במערכת החינוך אך הוא נעדר הרבה מבית הספר ומשיעורים או שהוא יושב בכיתה אך אינו פעיל.
אם אין התערבות מונעת יש התפתחות לנשירה גלויה- ניתוק פיזי שבו התלמיד מתנתק ממערכת החינוך ואינו נרשם למסגרת חינוכית אחרת.
ישנן ארבע קבוצות של גורמים התורמים לנשירה ממערכת החינוך:
1. גורמים אישיים: היעדרויות מרובות, בעיות התנהגות ומשמעת, ניכור חברתי ובדידות חברתית, תפיסת מסוגלות אישית נמוכה, הישגים נמוכים לאורך זמן, תפיסת שאיפות עתיד לא ברורה, קשיי תקשורת, קשיי שפה, שימוש בסמים ובאלכוהול ומעורבות בהתנהגות עבריינית.
2. גורמים משפחתיים: רקע סוציו-אקונומי נמוך, השכלת הורים נמוכה, עבריינות-ואו התמכרויות במשפחה, מחלה ומוגבלות כרונית, הזנחה והתעללות בילדים, אבטלה, חוסר משמעת וגבולות במשפחה, היעדר ציפיות והיעדר תמיכה בילד, גירושין או פרדה של ההורים.
3. גורמים בית-ספריים: גודל כיתה ובית הספר, ציפיות נמוכות של המערכת, איכות נמוכה של מורים, מכוונות לממוצע והתעלמות מהשוליים, שיטות לימוד שאינן מותאמות או שאינן רלוונטיות, מחסור במשאבים ובשירותים משלימים, מערך תמיכה וליווי אישי.
4. גורמים קהילתיים: שונות תרבותית גבוהה בין חברי הקהילה, חוסר תמיכה קהילתית במשפחות, חוסר תמיכה קהילתית בבית-הספר, חוסר בשירותים חינוכיים-חברתיים בקהילה, ריבוי של אירועים עבריינים בקהילה.
מיועד לבני נוער בגילאי 14–18, שנשרו או התקשו להשתלב במסגרת החינוך הרגילה.
זוהי מסגרת טיפולית שיקומית חינוכית שמשרד הרווחה והחינוך מפקחים עליה.
במסגרת זו יש שילוב של שלושה תחומים: תוכנית טיפולית ברמה אישית וקבוצתית והכנה לחיי עבודה והשכלה.
הלימודים מתקיימים עד 4 שנים - ניתן לקבל תעודת 12 שנות לימוד ותעודת מקצוע מוכרת, לדוגמה: צורפות, מכונאות רכב, מגדנאות, מסגרות.
מיועד לבני נוער בגילאי 12–18, אשר זקוקים לתמיכה בסיסית ביותר וכאלה שזקוקים לתמיכה על מנת שיישארו במסגרות שבהן הם נמצאים.
זהו מרכז יום תומך רב תחומי, הפועל בין השעות 8:00-22:00 בכל ימות השנה.
העקרונות המרכזיים של מית"ר הם: מיידיות, זמינות ונגישות.
השתתפות בתוכנית זו היא עד שנה וחצי על מנת להחזיר את בני הנוער למערכות נורמטיביות בחברה.
מפעל תעסוקה לנוער- הבית של סוזן
מיועד לבני נוער בגילאי 15–18, אשר נמצאים על רצף הניתוק.
בני הנוער עובדים במפעל על פי עקרונות הסביבה הטיפולית ומקבלים שכר.
משך התוכנית הוא שנה וחצי על מנת לחזור למסגרות נורמטיביות.
לבוגרי "מית"ר הבית של סוזן" הייתה אוריינטציה גבוהה לתעסוקה ורובם עבדו בשכר והועסקו בעבודה קבועה ויציבה.
כמו כן, על אף ששיעור לא מבוטל מן הבוגרים התמודדו עם קשיים רגשיים מורכבים, רבים הפגינו תחושת מסוגלות גבוהה במישורי חיים נוספים, יכולת להיעזר באחרים ותפיסת עתיד חיובית.
כפר נוער מנוף ממוקם סמוך לעיר עכו, ומיועד לבני נוער שנפלטו ממסגרת בית ספר תיכון רגילה.
מודלים של סיבות ותהליכים להתנתקות
מודל זה מוכר גם בשם "נבואה המגשימה את עצמה".
כישלונות רבים ומיונים ירודים של התלמיד יוצרים אצלו רגשות תסכול והערכה עצמית נמוכה.
דבר זה גורם לתלמיד לחוסר ביטחון באשר לכישוריו וליכולותיו להתמודד עם דרישות המערכת עד שהוא מוותר.
לחלופין קיימות מסגרות חיוביות שמעודדות וגורמות לתלמיד להרגיש שייך ומסוגל.
מודל תפיסת החיים של הפרט ושל המשפחה בנוגע ללימודים
ניתן לבדוק תהליכי נשירה על ידי בחינת ערכיו של התלמיד, נטיותיו, התנהגויות שלו על רקע תפיסת משמעות הלמידה ותחושת השייכות של תלמיד, משפחתו והסביבה הקרובה לבית הספר.
כאשר ישנם כישלונות אקדמיים לאורך זמן ונטייה חברתית תרבותית בסביבת התלמיד שאינה מקדשת את הלימודים כדרך מקדמת, אזי הסיכוי לנשירה- גדל.
בחיים עצמם אנו עוברים ממסגרת לממסגרת, וממקום למקום, חלק מהמעברים הללו הם בעקבות חוסר הצלחה אקדמאית, חוסר הצלחה חברתי או מעברים ממוסד למוסד.
חלק מהמעברים אלה הם מובנים, כמו: מעבר מבית ספר יסודי לחטיבת הביניים.
חלק מהמעברים האלה אינם מובנים ולרוב נעשים ללא רצונו של התלמיד, כמו: שינוי מקום מגורים, גירושים ובעיות לימודיות.
מעברים אלה יכולים להיות נקודות משבר, שתלמידים ללא סביבה תומכת, אינם מצליחים לשרוד ולכן נושרים מבית הספר.
מודל הצבירה של כישלונות לאורך זמן
ההחלטה לנשור מבית הספר אינה מתקבלת בעקבות מקרה חד פעמי בחיי התלמיד, אלה בעקבות מקרים חוזרים של חוויות קשות, תסכולים רבים, אי הצלחה, אי תמיכה ואי קבלה שגורמים לתחושת כישלון, והם שמובילים את התלמיד לעזוב את מערכת החינוך.
זהו אינו מצב בלתי הפיך, ישנם מקרים של מציאת חלופה חינוכית אחרת- לפעמים הניסיון מצליח ולפעמים בלתי אפשרי.
שיקום מיני הוא טיפול שמטרתו להחזיר את המטופל לתפקוד מיני פעיל ולמיצוי הפוטנציאל המיני שלו.
לתפקוד מיני תפקיד חשוב בחיי המשתקם.
זאת בשל הקשר ההדוק שלו למכלול מרכיבים כגון- הערכה עצמית, תדמית גוף, קשר בינאישי ומוטיבציה.
ניתן לראות כי כבר בתנ"ך מוזכרת חשיבותו של התפקוד המיני וישנו ציווי לגבר ללמוד את תורת היחסים בין איש לאשתו והיא קדושה כמו התורה.
גם פרויד בתאוריה הפסיכואנליטית מדגיש את הליבידו, שהוא היצר המיני, כמניע המרכזי את האדם.
למרות חשיבותו של השיקום המיני הוא עדיין לא מהווה ציר מספק בתהליך השיקום הכללי בישראל.
האנשים אשר עבורם יש צורך בשיקום מיני הם אנשים שלא קיימו זמן רב יחסי מין ורוצים לחזור לתפקוד תקין, לדוגמה- אלמנים, אנשים לאחר מחלות פיזיות, נפגעי נפש ונפגעי גוף, זונות לשעבר, אסירים ומתמכרים למין.
בשנת 1938 הוקם המכון הראשון לחקר מיניות בארצות הברית.
עד הקמתו של המכון המודעות לנושא הבריאות המינית הייתה אפסית.
ב-1947 הקים פרופ' אלפרד קינסי את "מכון קינסי לחקר מין, מגדר ופריון".
עידן השמרנות תם בשנות ה-60. בשנות ה-70 פורסמו מחקריהם הבולטים של מאסטר וג'ונסון על היבטים פיזיולוגים של מיניות.
הקונדום נחשב לאחד מאמצעי המניעה הנפוצים בעולם.
השימוש בו מצמצם במידה רבה מאוד את האפשרות להידבקות במחלות מין דוגמת: איידס, זיבה, עגבת, ושלבקת (הרפס).
בנוסף כניסתה של הויאגרה לשוק ב-1998 הייתה מהפכה בתחום הטיפול בעיקר בגלל שהגבירה את המודעות לבריאות מינית.
בשנים האחרונות התרחב מגוון השירותים הכלולים בתחום השיקום המיני- הפיזי והפסיכולוגי.
התפיסה הרווחת היא שגם לאנשים בעלי נכויות מטרות הכוללות ניהול מערכות אינטימיות וכי העיסוק במין הוא חלק לגיטימי וחשוב בחייהם.
תחומי עיסוק של השיקום המיני
תפיסת האני המיני: באיזו מידה אני תופס את עצמי כגבר או כאישה, ובאיזו מידה הנכות פוגעת באופן ישיר או עקיף בדימוי המגדרי שלי.
הרי איננו משקמים אדם ללא הזהות המגדרית שלו/ה.
דחף מיני וחשק: זהו איננו מדד אובייקטיבי אלא מדד הנבדק על רצף לגבי כל משתקם ומשתקמת.
אנו בודקים מה היה המצב לפני הפגיעה וכיצד הוא השתנה אחריה.
תפקוד מיני גניטלי: כולל אבחון נוירולוג, וסקולרי,פרופיל הורמונלי והתייחסות למרכיבים כמו עוררות, אורגזמה, שפיכה, סיכוך נרתיקי.
מיומנויות חברתיות: זה הנושא המוזנח ביותר בתהליך השיקום, אך החשוב יותר מבחינת היותו בלם מפני חזרתו של הנכה לפעילות חברתית מינית.
מערכות יחסים אינטימיות וסיפוק: כוללת מרכיבים כגון, אורגזמה, פוריות וזוגיות.
המסוגלות שלנו ליזום ולקדם מערכות יחסים משמשת בסיס לתעוזה שלנו להחליף מערכות יחסים לא מתאימות במתאימות יותר.
סיבות אפשריות להפרעות בתפקוד המיני הן מתח נפשי, בעיות במערכת היחסים, דימוי עצמי נמוך, תפיסות מעוותות לגבי מין ומיניות והשפעות סביבתיות- תרבותיות.
ייתכן גם שילוב של מספר עכבות הקשורות לתפקוד המיני.
ההפרעה בתפקוד עלולה להופיע באופן פתאומי, לאחר תקופה של תפקוד מיני רגיל, ויכולה גם להיות חלקית ולהופיע רק עם פרטנר מסוים או בסיטואציות מסוימות.
הסובלים מהפרעות בתפקוד המיני סובלים לעיתים קרובות גם מתסמיני חרדה או דיכאון, המתעוררים בעקבות התסכול וחוסר הסיפוק המלווים את ההפרעה.
הפרעות תפקוד יכולות להתבטא בירידה בחשק המיני- בעקבות הגיל, אישיות א-מינית, שינויים הורמונליים ואירועי חיים מלחיצים.
ברגע שהאדם או בן/בת זוגו מרגישים שישנה בעיה ניתן להתייחס לכך כהפרעה מינית.
הפרעות זקפה- הפרעה שמתבטאת בחוסר יכולת לבצע חדירה בשל חוסר תפקוד זקפתי.
ההפרעה מתקיימת מתחילת חיי המין של הגבר, או נרכשת במהלך החיים.
עכבה באורגזמה הנשית- עכבה באורגזמה נשית היא קושי חוזר ונשנה, עיכוב או חוסר יכולת להגיע לאורגזמה לאחר ריגוש מיני וגירוי מתמשך.
עכבה באורגזמה הגברית- עכבה באורגזמה הגברית היא קושי רב, איחור או חוסר יכולת להגיע לשפיכה, לאחר שלב תקין של גירוי וריגוש.
שפיכה מוקדמת- חוסר שליטה על הפליטה, שפיכה המופיעה אצל הגבר לפני שהוא רוצה בכך, ומובילה לחוסר סיפוק עבור הגבר ובת/בן זוגו.
דיספראוניה- הפרעות מיניות של כאב בזמן המשגל העשויות לנבוע מגורמים פסיכולוגיים או אורגניים, כאשר בדרך כלל מדובר בשילוב של גורמים משני הסוגים.
כאבים אלה נפוצים יותר אצל נשים.
וגיניסמוס- עווית הנרתיק- הפרעה זו היא הסיבה השכיחה ביותר לכאבי משגל אצל נשים.
עבור אישה הסובלת מווגיניסמוס המשגל מכאיב ולעיתים בלתי אפשרי, בגלל כיווץ בלתי רצוני של השרירים המקיפים את הנרתיק כאשר נעשה ניסיון חדירה.
סוג הטיפול הוא החלטה מקצועית.
לעיתים דרוש טיפול זוגי ולעיתים ההתמקדות היא במשתקם בלבד- שיקום אינדיבידואלי.
פסיכותרפיה פרטנית- טיפול התופס את ההפרעה המינית כסימפטום המבטא הפרעה נפשית רחבה יותר.
השאיפה היא לטפל בהפרעה הרגשית, ומתוך כך יעלם גם הסימפטום.
טיפול התנהגותי- טיפול זה תופס את ההפרעה המינית כסימפטום של פחד (פוביה ממגע) מאינטראקציה מינית.
בהתאם לתאוריה ההתנהגותית יש צורך בלמידה מחדש של התנהגות אדפטיבית, וזאת על ידי חשיפות חוזרות לגירוי המאיים.
הטיפול ההתנהגותי השכיח ביותר הוא "סרוגייט" שבו עושים סימולציות של יחסים עם אישה אחרת תרגול כזה יכול לכלול, בין היתר, פרקטיקות כמו: איך מזמינים בחור/ה לדייט, מה עושים בפגישה ראשונה בבית קפה, כיצד עוברים מחיבוקים וגיפופים קלים ליחסי מין, איזה סוגי מגע כוללים יחסי מין ועוד.
היפנו-תרפיה- טיפול באמצעות היפנוזה שבמרכזו הכחדת הסימפטום, הורדת רמות החרדה וחיפוש אחר דרכים חדשות להתמודדות עם החרדה שעולה בזמן האינטראקציה המינית.
טיפול מיני זוגי- מבוסס על ההנחה שכאשר האדם הסובל מבעיה בתפקוד המיני נמצא במערכת יחסים זוגית, שני בני הזוג שותפים לתוכנית הטיפולית.
הבעיה המינית משקפת לעיתים קרובות חוסר הרמוניה וחוסר הבנה בין בני הזוג ולכן מערכת היחסים כולה צריכה להיות מטופלת.
הטיפול הוא קצר מועד ובאמצעות טכניקות התנהגותיות.
טיפול קבוצתי- טיפול הניתן לקבוצה של פונים לטיפול הסובלים מבעיה דומה בתפקוד המיני.
זהו טיפול שנותן תמיכה, ומאפשר התמודדות עם רגשות אשמה הנובעים מקושי בתפקוד המיני.
טכניקות ותרגילים ספציפיים- ישנן טכניקות מתאימות לטיפול בחסכים התפקודיים השונים.
אוננות למשל יכולה לעזור לגברים הסובלים מהפרעה בזקפה ולנשים הסובלות מהפרעה המונעת מהן להגיע לאורגזמה.
טיפול תרופתי- ישנה אפשרות לטיפול פרמקולוגי בחלק מההפרעות בתפקוד המיני, לדוגמה- ויאגרה, סיאליס.
מרכז רפואי שיקומי "רעות", נמצא בתל אביב, הוא המרפאה לשיקום וטיפול מיני הציבורית הגדולה בישראל.
היא משרתת את כלל האוכלוסייה בטיפול מיני ומוכרת להתמחות מטעם האיגוד הישראלי לטיפול מיני.
מרפאת ד"ר רונית אלוני המתמקדת בטיפול "סרוגייט" לנשים וגברים.
מרכז רפואי תל אביב על שם סורסקי במחלקה לטיפול מיני, שם ניתן לקבל טיפול להפרעות בטיפול מיני על רקע גופני או פסיכולוגי ושילוב ביניהם לנשים וגברים.
שיקום מקצועי בבריאות הנפש מתייחס לשילובם של אנשים עם מגבלות פסיכיאטריות שונות בשוק העבודה.
מטרת השיקום המקצועי היא לאפשר עבודה בתנאים המתאימים לאדם על מנת להשתלב במעגל העבודה באופן העצמאי ביותר תוך חוויה של מיצוי יכולותיו בתחום זה.
השתלבות האדם בשוק העבודה נתפסת כקריטריון עיקרי בשיקום וכמדד להצלחה בתהליך השיקום הכולל.