tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באפריל 1953 נחנך לצד המבנה המקורי מבנה לימודים בן שתי קומות שהוקם בתרומה של אסתר ודוד שפירא.
בשנת 1961 נחנך אגף חדש עם מטבח וחדר ללימודי כביסה וגיהוץ.
בתחילת שנות ה-70 עלתה כוונה לבנות לבית הספר קמפוס חדש בסנהדריה.
כיום, פועל בבנין תיכון לבנות ששייך לרשת אמי"ת.
ב-17 באוקטובר 1933 נפתח בית צעירות מזרחי בירושלים במטרה לחנך נערות דתיות ילידות ארץ ישראל.
בשנה הראשונה למדו בישול, אפייה, גיהוץ, כיבוס, תפירה וגינון.
בשנה השנייה התמחו באחד התחומים וביצעו חודש של עבודה מעשית.
שיעורים עיוניים נתנו בתנ"ך, בוטניקה, תזונה, היגיינה, ניהול חשבונות, והתעמלות.
מכיוון שבעקבות עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, היה צורך למקומות לילדים מבתים דתיים שעלו במסגרת עליית הנוער מגרמניה, המוסד פתח את שעריו בפני נערות דתיות אלו.
קבוצה ראשונה של 24 צעירות הגיעו בשנת 1934. בהמשך נקלטו עוד תלמידות מעליית הנוער ובסך הכל עברו במוסד בשנות ה-30 כ-250 נערות שהגיעו בעליית הנוער.
אופי המוסד, שתוכנן בתחילה כמוסד חינוכי לבנות ארץ ישראל, הותאם לתלמידות שהגיעו בעליית הנוער, שהיוו את רוב התלמידות במוסד.
בשנות ה-40 קלט בית הספר חלק מילדי טהראן, בגילאים צעירים יותר מהנערות שלמדו בו עד אז.
בשנת 1947 דווח שלומדות בבית הספר רק נערות עולות.
בשנת 1952 הוסב בית הספר לתיכון מקצועי ארבע שנתי, ונוספו בו לימודי מזכירות, כתבנות וסטנוגרפיה.
בבית הספר למדו אז כ-100 בנות, 80 מהן שהו בפנימיה.
עם זאת, המוסד המשיך לשמש בית לבנות עולות עד שנת 1960. בשנת 1957 הגיע מספר התלמידות לכ-160 ובשנת 1960 לכ-260. בשנת 1962 למדו בבית הספר כ-320 בנות, מעל 100 מהן בפנימיה.
בשנת 1967 הגיע מספר הבנות בבית הספר לכ-500 והוא היה לבית ספר מקיף עם מגמות שונות, בהם כיתת אולפנה ומגמת לבורנטיות.
בשנת 1977 דווח שרוב תלמידות המוסד נזקקות למלגה מרקע של מצוקה.
בראשית שנות ה-80 הוכנסה לבית הספר מגמת מחשבים.
בשנת 1987 נסגרה מגמת משק ומלונאות של בית הספר.
מורי המוסד כללו את נחמה ליבוביץ ודב רפל.
בשנת 1944 ניהל את בית הספר ד"ר ירחמיאל ברגמן.
בראשית שנות ה-50 ניהל את בית הספר שמואל כהן ובהמשך שנות ה-50 ניהל את בית הספר נחום וולף עד פטירתו בשנת 1964. בשנת 1967 ניהל את בית הספר אביגדור ביטמן.
בית קברות לחיות הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי משנת 2019 המבוסס על הרומן "בית כברות לחיות שעשועים" מאת הסופר סטיבן קינג ומהווה את עיבודו השני של הרומן למסך לאחר הסרט משנת 1989. בסרט מככבים ג'ייסון קלארק, איימי סימץ וג'ון לית'גו בתפקידים הראשיים.
לאחר שלואיס קריד, עובר עם משפחתו לאזור כפרי ושקט במיין, הוא מגלה מתחם קבורה מסתורי הקרוי "בית קברות לחיות".
כשטרגדיה מכה בהם, לואיס פונה אל שכנו החביב, ג'אד קראנדל, בבקשת עזרה.
אולם במעשה זה, לואיס אינו מודע לכך שהוא התחיל תגובת שרשרת מסוכנת שגורמת לשחרורו של רוע אדיר ובלתי מובן שאת תוצאותיו אי אפשר לשער.
לואיס קריד, רופא מבוסטון, מסצ'וסטס עובר לעיירה הקטנה לודלו במיין יחד עם אשתו, רייצ'ל, שני ילדיהם הקטנים, אלי וגייג', וחתולה של אלי, צ'רץ'.
בעודם בוחנים את היער סביב ביתם החדש, אלי עוקבת אחרי מצעד של ילדים עם מסכות של בעלי חיים המלווים כלב מת לבית קברות, שבכניסה אליו מופיע השלט "בית כברות לחיות".
ג'אד קראנדל, שכנם החדש של משפחת קריד, מזהיר את אלי ורייצ'ל כי היער הוא מסוכן ושלא יסתכנו בכניסה אליו בגפם.
במחלקה הרפואית שבאוניברסיטה, לואיס נשאר מזועזע לאחר שנכשל בהצלת חייו של ויקטור פאסקו, סטודנט שנפצע אנושות לאחר שנדרס על ידי רכב.
בלילה שלאחר מותו של פאסקו, לואיס חולם חלום בו הוא פוגש את פאסקו המוליך אותו לחלקו האחורי של בית הקברות לחיות ומזהיר את לואיס שלא ישבור את המחסום.
לואיס מתעורר בבהלה ומוצא את רגליו ואת סדיני המיטה מטונפים בבוץ, דבר המצביע על כך שאירועי הלילה הקודם היו יותר מסתם סיוט בעלמא.
בערב ליל כל הקדושים, לואיס מגלה שצ'רץ' נהרג על ידי משאית, וג'אד לוקח אותו לכאורה לבית הקברות לחיות במטרה לקבור את צ'רץ', אך בפועל מוביל את לואיס רחוק יותר אל שטח קבורה עתיק.
למחרת, לואיס מוכה הלם כאשר הוא מגלה שצ'רץ' חזר הביתה בחיים, אם כי מראה התנהגויות תוקפניות יותר מהרגיל כשהוא שורט את אלי וקורע ציפור בצורה אלימה.
לואיס מתעמת עם ג'אד שמספר לו שקרקע הקבורה מאחורי בית הקברות לחיות מסוגל להשיב את המתים באמונה שהקרקע נשלטת על ידי רוח המכונה ונדיגו.
לאחר שצ'רץ' תוקף את גייג', לואיס מנסה לעשות לו המתת חסד, אך במקום מחליט לשחרר אותו ולספר לאלי שהוא ברח.
לאחר מכן, המשפחה עורכת מסיבת יום הולדת עבור אלי, אך אלי רואה את צ'רץ' מתקדם על הכביש וממהרת אליו; מה שמוביל לתאונה במהלכה מכלית גדולה שמשתחררת ממשאית שבלמה בפתאומיות הורגת אותה.
בעקבות כך, רייצ'ל וגייג' יוצאים לשהות ימים אחדים עם הוריה של רייצ'ל.
ג'אד חש שלואיס מתכנן להחיות את אלי ומזהיר את האב האבל כי "לפעמים מת זה עדיף".
עם זאת, למרות אזהרותיהם של ג'אד ורוחו של פאסקו, והסתייגויותיו לגבי הרעיון, הצער והאשמה של לואיס דוחפים אותו לבצע את תוכניתו.
לאחר שהוא מסמם את ג'אד, לואיס מוציא את גופתה של אלי מקברה וקובר אותה בקרקע הקבורה של הוונדיגו, שמאפשר לו לקבור את אלי.
אלי חוזרת מן המתים, אבל מיד מגלה התנהגות מטרידה ומעורפלת.
בבית הוריה, רייצ'ל המפוחדת סובלת מחזיונות של אחותה המתה זלדה, שמתה מדלקת קרום המוח כשהייתה צעירה, ובמקביל, גייג' רואה את רוח הרפאים של פאסקו.
בינתיים, ג'אד מתעורר ומתעמת עם לואיס.
כשהוא מתעקש שהכל בסדר, לואיס שולח את ג'אד מביתו, אבל ג'אד מבחין באלי שצופה בו מחלון חדר השינה שלה.
מזועזע, ג'אד בורח לביתו ומחפש אחר אקדח להרוג בו את אלי.
בזמן שהוא מחפש את האקדח, דעתו של ג'אד מוסחת על ידי צ'רץ', ואלי פוצעת את גיד האכילס של ג'אד באמצעות איזמל.
לפני שהיא דוקרת אותו למוות, אלי מתעללת בו באמצעות לבישת פניה של אשתו המתה של ג'אד, נורמה.
רייצ'ל וגייג' שבים הביתה, שם אלי מציגה את עצמה.
כשהיא לא מסוגלת להאמין שבתה חזרה מן המתים, רייצ'ל המבוהלת בורחת לקומה השנייה עם גייג', שם היא נדקרת בבטנה על ידי אלי, אבל מצליח לברוח לחדר השירותים עם גייג' ומתבצרת שם.
לואיס, שבינתיים מצא את גופתו של ג'אד, חוזר לבית בדיוק ברגע בו רייצ'ל מנסה למלט את גייג' אל מחוץ לחלון חדר השירותים.
לואיס תופס גייג' ברגע בו רייצ'ל נדקרת בעמוד השדרה על ידי אלי.
לואיס נועל את גייג' במכונית וחוזר אל הבית ומוצא רייצ'ל הגוססת שמבקשת לא להיקבר בבית הקברות לחיות.
אלי מכה את לואיס וגורמת לו לאבד הכרה, ולאחר מכן גוררת את גופתה של רייצ'ל אל תוך היער, שם היא קוברת אותה מעבר למחסום של בית הקברות לחיות.
לואיס, ששב להכרתו, ממהר ליער, שם הוא נאבק באלי ומתכונן להרוג אותה, אך משופד במוט על ידי רייצ'ל ששבה לתחייה, ונקבר גם הוא.
יחד עם צ'רץ', השלישייה מציתה את ביתו של ג'אד לפני שהם מתקרבים למכונית שבה גייג' עדיין יושב בפנים.
הסרט נגמר כשלואיס מחווה לגייג' לפתוח את המכונית, וברקע נשמע קול קליק של פתיחת דלת המכונית.
ג'ייסון קלארק - לואיס קריד
איימי סימץ - רייצ'ל קריד
ג'ון לית'גו - ג'אד קראנדל
ג'טה לורנס - אלי קריד
התאומים הוגו לוקאס לבוי - גייג' קריד
אובסה אחמד - ויקטור פאסקו
אליסה ברוק לבין - זלדה גולדמן
ב-5 במרץ 2010, הוכרז שעיבוד מחודש לרומן "בית כברות לחיות שעשועים" נמצא בתהליכי פיתוח, ושמאט גרינברג (שכתב את התסריט עבור עיבוד נוסף של קינג, "1408") יכתוב את התסריט.
ב-31 באוקטובר 2013, נחשף שהמפיקים לורנזו די בונבנטורה וסטיבן שניידר יפיקו את העיבוד המחודש ושחואן קרלוס פרסנדילו נמצא בהליכי משא ומתן על בימוי העיבוד המחודש.
ב-7 בדצמבר 2017, הוכרז שחברת "פרמאונט" נתנו אור ירוק לעיבוד מחודש שיבוים על ידי דניס וידמאייר וקווין קולש ויתבסס על תסריט מאת ג'ף באלר.
די בונבנטורה, וראדיאן ושניידר נשארו על תקן המפיקים.
ב-16 באפריל 2018 הוכרז שג'ייסון קלארק לוהק לתפקיד הגברי הראשי של הסרט כלואיס קריד.
ב-4 במאי 2018, נודע ג'ון לית'גו הצטרף לצוות השחקנים כג'אד קראנדל.
ביוני 2018 הוכרז שאיימי סימץ' לוהקה לתפקיד הנשי הראשי של הסרט כרייצ'ל קריד, שג'טה לורנס לוהקה לדמות הבכורה של משפחת קריד, אלי קריד, ושהתאומים הוגו ולוקאס לבוי לוהקו לדמותו של תינוק המשפחה, גייג' קריד.
ב-8 באוקטובר 2018, דווח כי אובסה אחמד לוהק לדמותו של ויקטור פאסקו.
צילומי הסרט החלו ב-18 ביוני 2018 בטורונטו, אונטריו, קנדה, והסתיימו באוקטובר 2018.
במקור, הסרט התעתד לצאת לאקרנים ב-19 באפריל 2019, אך מאוחר יותר הוחלט להקדים את תאריך יציאתו ל-5 באפריל.
בישראל הסרט יצא לאקרנים יום קודם לכן, ב-4 באפריל.
בית ציפורים (מכונה גם קופסת קינון או תיבת קינון) היא קופסה מעשה ידי אדם המספקת לציפורים את האפשרות לקנן.
בתי ציפורים עשויים בדרך כלל מעץ, אך חלקם עשויים גם משילוב של עץ ובטון.
ישנם גם בתי ציפורים ממתכת, אך אלה אינם מתאימים לשימוש חיצוני, שכן הם יכולים להתחמם יתר על המידה בשמש.
הם מגיעים במגוון צורות וגדלים, בהתאם למין הציפור שהם נועדו למשוך.
הם ממוקמים בדרך כלל על עצים או מוטות עץ וניתן לתלות אותם או להרכיב אותם במגוון מקומות, בהתאם למיני הציפורים ולסביבה.
האדם משתמש בקופסאות קינון כבר מאות שנים, ועיצובים מוקדמים שלהן עשויות מדלעות חלולות, עציצי חרס ואפילו מגפיים ישנות.
אולם בית הציפורים המודרני הומצא על ידי צ'ארלס ווטרטון בתחילת המאה ה-19 במטרה לעודד את קיומם של ציפורים ועופות בר רבות יותר בשמורת הטבע שהקים באחוזתו.
בתי ציפורים מקבלים תשומת לב רבה יותר כיום, בעיקר משום שמאז אמצע המאה ה-20 התיעוש, כריתת היערות ופעילויות אנושיות אחרות גרמו לפגיעה ולהיעלמות של בתי הגידול הטבעיים של הציפורים.
בתי ציפורים יכולים לסייע בשימור ציפורים ומערכות אקולוגיות ובמניעת הכחדה.
הם יכולים לספק אתרי קינון חיוניים לציפורים באזורים שבהם אתרי קינון טבעיים עשויים להיות מועטים או הרוסים, כגון אזורים עירוניים או אזורים המושפעים מכריתת יערות.
הם יכולים גם לעזור לשלוט באוכלוסיות מזיקים על ידי משיכת ציפורים אוכלות חרקים.
בנוסף לשימושים המעשיים שלהן, בתי ציפורים יכולים להיות גם דרך מצוינת להתבונן ולצפות בציפורים מקרוב.
צפייה בציפורים היא תחביב פופולרי ברחבי העולם, ואספקת תיבות קינון יכולה להקל על התבוננות בהתנהגויות ובפעילויות הקינון של מיני ציפורים שונים.
עם זאת, לא כל הציפורים ישתמשו בתיבות קינון, ומיקום או עיצוב לא נכון של קופסת הקינון עלולים למעשה להזיק לציפורים שהיא נועדה למשוך.
העדפה של ציפורים לקנן במקום מסוים תלויה בגורמים רבים.
במקרה של תיבות קינון, מספר גורמים יכולים להשפיע על אילו ציפורים יבחרו להשתמש בהן.
אחד הגורמים החשובים ביותר הוא גודל חור הכניסה.
תיבות בעלות פתח קטן מושכות מינים קטנים ואילו תיבות בעלות פתח גדול מושכות גם מינים גדולים.
גם מיקום תיבת הקינון חשוב.
ציפורים יבחרו בדרך כלל מיקום בטוח ומאובטח, עם ראות טובה והגנה מפני טורפים.
הן גם מעדיפות מיקום קרוב יחסית למקורות מזון, כמו עצים או צמחייה אחרת.
הכיוון של תיבת הקינון יכול גם להשפיע אם ציפורים בוחרות להשתמש בה.
רוב מיני העופות מעדיפים תיבה הפונה מזרחה או דרום מזרחה, שכן זו מספקת את ההגנה הטובה ביותר מפני הרוחות ומאפשרת לקן להתחמם במהירות בשמש הבוקר.
גם החומרים המשמשים בבניית תיבת הקן יכולים לשחק תפקיד.
יש ציפורים המעדיפות תיבות קינון העשויות מחומרים טבעיים, כגון עץ או דלעות.
מינים אחרים הם פחות בררנים וישתמשו בקופסאות קינון מחומרים אחרים, כמו מתכת או פלסטיק.
באתרים בהם לא קיימות אפשרות קינון מרובות, נדרשת התאמה של תיבות הקינון אל מין הציפור אותה רוצים לשמר.
הן מבחינת בחירת החומרים בתיבה והמקום בו תוצב והן מבחינת המרחקים בין התיבות המוצבות, התואם את מרחקי הקינון והטריטוריה של אותו מין בקינים טבעיים.
בנוסף, נוכחות של ציפורים אחרות באזור יכולה להשפיע אם ציפור בוחרת להשתמש בקופסת קינון.
בהשוואה לקנים של ציפורים המקננות על עצים או אפילו בחרכי עץ שאינם עמוקים, פנים תיבות הקינון חשוך.
תאורה טבעית מסייעת לבריאות הגוזלים כיוון שהיא מסייעת בוויסות חום הגוזלים, בסינתזה של ויטמין D, בפעילות בקן התואמת את משך היממה והאכלה הניתנת באור.
בנוסף, תאורה לא מספקת אינה מאפשרת ראיית צבעים מלאה.
במחקר שנערך על תיבות קינון בהן קיננו ירגזים, נמצא שירגזים יבחרו תיבות קינון בהירות פי שניים בהשוואה לתיבות קינון כהות.
על מנת לפצות בגובה (ובקרבה לפתח הקן) על תנאי התאורה הנמוכים, בנו הציפורים קנים גבוהים יותר (מיותר חומרים שאספו) בתיבות קינון כהות מאשר בתיבות קינון בהירות.
שימור בעלי חיים ומערכות אקולוגיות
תיבות קינון, שנועדו לספק אתרי קינון מלאכותיים לציפורים, יכולות לסייע בעקיפין בשימור בעלי חיים אחרים והמערכות האקולוגיות שלהן.
התקנת תיבות קינון עשויות לשמר אוכלוסיות רבות של עופות מקננים.
שיטה זו יעילה בעיקר במקרים בהן נפגעו אתרי קינון ותיבות הקינון מחליפות אתרי קינון פעילים.
תיבות קינון יכולות להפחית את התחרות על משאבי קינון טבעיים מוגבלים, שיכולים לסייע בשימור בתי הגידול הטבעיים ובעלי החיים התלויים בהם.
כך נצפה במחקר שבחן התקנת תיבות קינון בבתים שעברו שיפוץ חזית, שבמהלכו נסתמו או הוחלפו כלל התשתיות המאפשרות קינון של ציפורים המקננות במבנים (לדוגמת קאק, זרזיר מצוי, דרור הבית וסיס חומות).
עודף תיבות קינון באתר עשוי לעודד מינים פולשים או מתפרצים, עשוי להקשות על תחזוקן ועשוי להיות "מלכודת אקולוגית": העדפה לקנן במקום מלאכותי שמשאביו פחותים בהשוואה לסביבה הטבעית.
במינים מסוימים סוג תיבת הקינון וגודלה ישפיע על גודל התטולה, כך למשל תטולה ממוצעת של ירגזי כחול בתיבת קינון עשויה עץ, גדולה מתטולה ממוצעת בתיבת קינון עשויה בטון.
התקנת תיבות קינון ייעודיות למין מסוים מסייעת לשימור המערכת האקולוגית.
תיבות קינון יכולות לסייע בשליטה באוכלוסיות מזיקים ללא צורך בחומרי הדברה מזיקים, שעלולים לפגוע בחיות בר אחרות ובמערכות אקולוגיות.
במחקר שבחן הצבת תיבות קינון לבזים במטעים, תרמה הפעולה לגידול אוכלוסיית הבז ולהתייצבותו באזור ולהפחתת נוכחות הציפורים המזיקים למטע.
המצדדים בשיטה זו כחלק ממדיניות של הדברה משולבת (הדברה כימית יחד עם הדברה ביולוגית), מציגים את התמורה הכלכלית הרבה, מעבר להיעדר הפגיעה בגידול החקלאי - אלא שימור ושיפור סביבה אקולוגית, לעומת השקעה כלכלית מעטה בהתקנת ותחזוקת קופסאות הקינון.
מחקר אחר בחן כי התקנת תיבות קינון במטע תפוחים, תרם להגברת הנוכחות של ציפורים אוכלות חרקים, בעיקר ירגזים שמופיעים באופן נרחב בסמוך למטעי תפוחים, אשר משחרים אחר מזון בסביבה זו וניזונים מהמזיקים לעצים אלו.
החוקרים ביקשו ליצור תפיסה משותפת של מגדלי תפוחים לגבי הדברה ביולוגית הממוקדת בציפורים אלו.
מחקרי שימור טבע עשויים להפיק מידע רב מתיבות קינון שהתקנתן מתועדת ומנוטרת.
במחקר מתחום המדע האזרחי שנערך בארצות הברית, נוטרה אוכלוסייה פולשת של דרור הבית בתיבות קינון שיועדו לאכלוס מינים מקומיים והותקנו על ידי ארגון שימור טבע.
האזרחים הסירו תיבות קינון ופגעו בביצים במטרה למנוע את המשך הקינון של המין הפולש.
במחקר שנערך בישראל ובדק את דרכי הקינון של עופות פולשים כמיינות המצויות ודררות בתיבות קינון.
מצאו החוקרים כי אלו ובעיקר המיינות, השתלטו בקלות על תיבות הקינון בעלות הפתח הגדול והדיחו מאותו אזור את העופות המקננים באותו גודל, לדוגמה שעיר מצוי ודוכיפת מצויה.
לעומתן, אוכלוסייה של ירגזי מצוי (ציפור קטנה יחסית) הושפעה פחות, מאחר שקיננה בתיבות בעלות פתח קטן.
מחקר זה הראה כי ניתן לסייע לאוכלוסיות ירגזים על ידי הצבת תיבות קינון בעלות פתח קטן, המוגנות מפלישתן של מיינות ודררות.
ציפורים הן חלק חיוני במערכות אקולוגיות רבות.
תיבות קינון מספקות אתרי קינון למגוון מיני ציפורים, ובכך מסייעות בקידום המגוון הביולוגי ותומכות גם בבעלי חיים אחרים התלויים במערכות אלו.
לדוגמה, נקרים יוצרים חורים בעצים מתים, המשמשים כמקלט לעטלפים ויונקים קטנים.
תיבות קינון מספקות חלופה טבעית, המאפשרת גם לבעלי חיים אלו למצוא מחסה.
עטלפים שכנו בתיבות קינון נטושות של ציפורים בשל קרבתן לאתרי שיחור מזון כגון ביצות ושטחי יער.
העטלפים שכנו בתיבות בחודשים בהם קיימת תחרות פחותה עם ציפורים מקננות.
במחקר העוסק במגוון חרקים בתיבות קינון, מצא פחות מגוון של חרקים בתיבות קינון המאוכלסות על ידי יונקים (עטלפים, נמנמנים וסנאים) מאשר אלו המאוכלסות על ידי ציפורים.
הסיבה לכך כנראה תלויה בחומרי הגלם בפנים הקן, שהם מגוונים יותר אצל ציפורים ועל כן מאפשרות יצירת נישות אקולוגיות שונות עבור חרקים מסוגים שונים.
ניקיון ותחזוק תיבת הקינון לא משפיעה על העדפת הקינון בו.
ניקיון ותחזוק כל שנתיים לערך, מונע מצד אחד הימצאות חרקים טפילים ומצד שני מאפשר יצירת נישות אקולוגיות מגוונות ומספקות עבור חרקים רבים.
במחקר שבדק תחרות באכלוס בתי ציפורים בין דבוראים מסוג בומבוס (הנחשב מאביק חיובי לחקלאות) וצרעות (גרמנית וסקסונית הנחשבות מטרד) לבין ציפורים, נמצא שמינים אלו מגיעים לבתי ציפורים לא מאוכלסים או שוכנים בבתי ציפורים שננטשו מסיבות שונות.
בעוד שנוכחות הדבוראים אינה הסיבה לנטישה, לא יוקם קן ציפורים חדש באותו אתר במקביל לנוכחות הדבוראים.
בתי ציפורים יכולים לשמש ככלי חינוכי להעלאת המודעות לחשיבות השמירה על חיות הבר ובתי הגידול שלהן.
על ידי מתן הזדמנויות לאנשים להתבונן בציפורים ולקיים אינטראקציה עם ציפורים, הם יכולים לסייע בטיפוח הערכה רבה יותר לחיות הבר והסביבה, ולקדם פעולות להגנה עליהן.
בטרם הייתה טכנולוגיית הזרמת המדיה זמינה, תועדו תיבות קינון על ידי אמצעי וידאו וסאונד שונים.
תיבות קינון "חכמות" הן בתי ציפורים מתקדמים, התומכים בטכנולוגיה, המשתמשות בחיישנים ומכשירי ניטור שונים כדי לספק נתונים על התנהגויות קינון של ציפורים, תנאי סביבה וגורמים אחרים שיכולים להשפיע על אוכלוסיות הציפורים.
תיבות קינון חכמות אלו משתמשות בדרך כלל בטכנולוגיית האינטרנט של הדברים (IoT) כדי לאסוף ולהעביר נתונים באופן אלחוטי למסד נתונים מרכזי, שם ניתן לנתח אותם למטרות שימור, מחקר מדעי, חינוך או בידור.
ניתן לצייד תיבות קינון חכמות במגוון חיישנים, כולל חיישני טמפרטורה ולחות, מיקרופונים להקלטת קולות ציפורים ומצלמות לצילום תמונות ווידאו של ציפורים מקננות.
כמה תיבות קינון חכמות נועדו גם לנטר גורמים כמו פעילות טורפים, רמות אור ותנאי מזג אוויר.
במחקר שנערך במהלך מגפת הקורונה על למידה בתקופה שהצריכה ריחוק חברתי, מצא שתחום זה מאפשר לתלמידים הזדמנות שווה וקלה להיחשף למדעי הטבע, בהנחה שהתוכן מוזרם לאתר צפייה נגיש.
עמותת "ידידי הסיסים" הפועלת בישראל לשימור אוכלוסיית הסיסים (בייחוד סיס החומות), בונה, מקימה ומתחזקת תיבות קינון ומנטרת אחריהם.
תיבות קינון אחדות נבנו מארגזי עץ מלבניים או ארגזי תחמושת ישנים ששופצו והוסבו למטרה זו.
קינים אלו מרווחים או מחולקים למחיצות המאפשרים קינון של כמה זוגות סיסים בתא שטח אחד.
לכל קן מצלמת אינטרנט וחיישן טמפרטורה, מחוץ לקן מצלמה נוספת ובסמוך לקן ממוקם מחשב שאוסף את המידע ומתריע על תקינות אמצעי הבקרה השונים.
תיבות קינון חכמות הן עדיין טכנולוגיה חדשה יחסית, והיישומים הפוטנציאליים שלהן עדיין נחקרים.
בית קברות למטוסים הוא כינוי לאתר, בדרך כלל שדה תעופה, שאליו מובאים מטוסים לאחר סיום תקופת השימוש בהם לצורך אחסנה ובהמשך לפירוק.
לעיתים מובאים מטוסים לאתר שכזה לצורך אחסנה זמנית בלבד, שלאחריה הם מוחזרים לפעילות.
בבתי קברות למטוסים פועלות חברות מסחריות העוסקות בתחזוקת המטוסים המיועדים לשימוש בעתיד או בפירוק חלקים לשימוש חוזר ממטוסים שהושבתו ופירוק מלא שלהם.
מאפייני אתר בית קברות למטוסים
סמיכות למסלול טיסה, על מנת שהמטוסים יגיעו אל האתר בדרך האוויר
שפע של מקום לאחסנת המטוסים וכן להקמת סדנאות לצורך הסרת חלקי חילוף שמישים מהמטוסים ופירוקם
קרקע קשה המאפשרת להחנות מטוסים עליה בלי צורך לסלול עליה רחבות חנייה
אקלים נוח - רצוי חם ויבש - שאיננו מעמיד את המטוסים בסכנה של קורוזיה
אתר נגיש בדרכי תחבורה יבשתיות
ברחבי העולם פזור מספר רב של אתרי בתי קברות למטוסים, אך הריכוז הגדול ביותר שלהם נמצא בארצות הברית ובמיוחד במדבריות המשתרעים בחלקה הדרום-מערבי.
בסיס חיל האוויר דייוויס-מונטאן, אריזונה (למטוסים צבאיים)
נמל התעופה רוזוול, ניו מקסיקו
נמל האוויר והחלל מוחאבי, קליפורניה
נמל התעופה הלוגיסטי דרום קליפורניה
בסיס חיל האוויר המלכותי שוברי (Shawbury), בריטניה
בסיס חיל האוויר המלכותי הקנדי מאונטיינויו (Mountainview), אונטריו
נמל התעופה אליס ספרינגס, אוסטרליה
בית קדרות הוא סרט דרמה אילם בריטי משנת 1920, בבימויו של מוריס אלווי.
בסרט מככבים קונסטנס קולייר, ברטה גלרדי והלן היי.
זהו עיבוד לרומן "בית קדרות" מאת צ'ארלס דיקנס שיצא לאור ב-1835.
קונסטנס קולייר – ליידי דדלוק
ברטה גלרדי – אסתר סאמרסון
הלן היי – מיס ברברי
איאן סווינלי – קפטן הודון
הרדינג סטירמן – סר לסטר דדלוק
אנתוני סנט ג'ון – ג'ו
בית קדרות הוא עיבוד טלוויזיוני משנת 1959 של ה-BBC לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
קונסטנס קוקס כתבה את התסריט לסדרה בת 11 פרקים של חצי שעה.
שידורי הסדרה החלו ב-16 באוקטובר 1959. הסדרה בשלמותה עדיין קיימת.
אנדרו קרוקשאנק – ג'ון ג'רנדייס
דיאנה פיירפקס – אסתר סאמרסון
קולין ג'יבונס – ריצ'רד קרסטון
אליזבת שפרד – אדה קלייר
אייריס ראסל – הונוריה, ליידי דדלוק
טימותי בייטסון – ויליאם גאפי
ג'ון פיליפס – מר טאלקינגהורן
דייוויד הורן – סר לסטר דדלוק
ריצ'רד פירסון – המפקח באקט
איילין דרייקוט – גברת ראונסוול
ג'רום ויליס – מר וודקורט
מייקל אולדרידג' – מר ג'ורג'
נורה ניקולסון – מיס פלייט
אנט קארל – מדמואזל הורטנז
בית קברות יהודי (או בית עלמין, בית עולם, בית החיים, בית שלום) הוא בית קברות שבו טומנים היהודים את מתיהם כדי לקיים את מצוות הקבורה.
בית קברות יהודי נרכש ונתמך בדרך כלל בכספים קהילתיים, והקמת בית קברות היא אחת העדיפויות הראשונות של קהילה יהודית חדשה.
שמירה על כבוד המת היא עיקר חשוב בהלכה היהודית, ממנו נובעים כללים להתנהלות תקינה בבית קברות.
עם חנוכתו של בית קברות יהודי, מתקיים בו טקס קידוש מיוחד ועליו להישאר ללא הפרעה תמיד.
הפרעה למתים, הפקת תועלת מגופה או מקבר, או פעולה בכל דרך העלולה להיתפס כ"לעג לרש", כמו הערות גנאי או בדיחה, אסורות לגמרי.
כמו כן, אכילה, שתייה או עישון, אסורים בנוכחות המתים.
גילוי כבוד ראוי למתים מחייב גם הימנעות מהלנת המת, שימוש בהיתרים הלכתיים בשבתות ובחגים דתיים כדי להבטיח טיפול הולם במתים, טהרת גוף המת לקראת קבורה ועיטופו בתכריכים.
בתי קברות יהודיים מוקדמים הוכרזו תמיד מחוץ לעיר.
בגולה מקובל לקבור את המתים עם הרגליים לכיוון ירושלים.
על גבי המצבות מצוינות בדרך כלל כתובות בעברית ובשפה המקומית.
בתקופת שלטון גרמניה הנאצית נהרסו וחוללו בתי קברות יהודיים בכל רחבי אירופה.
בתי הקברות היהודיים הגדולים ביותר באירופה נמצאים בבודפשט, לודז', פראג, ורשה, וינה וברלין.
בתי קברות יהודיים אחרים באירופה כוללים את בית הקברות היהודי בחוטין ואת אנדרטת חתם סופר (חלק מבית העלמין היהודי העתיקה בברטיסלאבה).
בית קאד הוא כפר פלסטיני בנפת ג'נין ביהודה ושומרון.
הכפר ממוקם כחמישה קילומטרים מהעיר ג'נין ולפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS) בשנת 2016 התגוררו בו כ-1,799 תושבים.
הכפר משויך על ידי כמה חוקרים ליישוב מקראי בממלכת ישראל, הממוקם בין תל יזרעאל לבירת הממלכה שומרון.
יש המשערים כי זה הוא בֵּית-עֵקֶד הָרֹעִים המוזכר בספר מלכים.
במקום זה שחט יהוא מלך ישראל את 42 קרובי משפחתו של אחזיה מלך יהודה.
הכפר מצוין גם בגאזטיר של גם עם כפר המוזכרים של אוסביוס מקיסריה.
בכפר ניתן למצוא כמה מבנים רומיים וקרמיקה מהאימפריה הביזנטית.
בסוף המאה ה-16 התקיימו בבית קאד כ-20 משקי בית, כולם של מוסלמים.
תושבי הכפר שילמו לשלטון העות'מאני שיעור מס קבוע של 25% על מוצרים חקלאיים שכללו חיטה, שעורה, יבולי קיץ, עצי זית, עזים וכוורות, בנוסף על הכנסות מזדמנות.
בסך הכל התושבים שילמו כ-9,500 אקצ'ות.
בשנת 1838 צוין בית קאד כאחד ממגוון הכפרים באזור בנוסף על דיר אבו דעיף, פקועה, דיר ע'זאלה ועראנה.
בשנת 1870 ויקטור גרן תיאר 200 תושבים בכפר.
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882 בית קאד תואר כ"כפר קטן על סף המישור.
יש בו בור מים גדול ממלט שכעת שבור.
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל משנת 1922 מנתה אוכלוסיית הכפר 199 מוסלמים.
מספר זה ירד במעט במפקד 1931 ל-185 תושבים ב-35 משקי בית.
בסקר הכפרים של 1944/5, האוכלוסייה מנתה 290 תושבים.
שטח הכפר התפרס על 8,915 דונם.
מתוך שטח זה 608 דונם שימשו למטעים וקרקע להשקיה, 6,976 דונם לגידול דגנים, ואילו 10 דונם היו אדמות בנויות.
בשנת 1948 פליטים פלסטינים מהר הגלבוע נקלטו בכפר ונשארו בו.
לפליטים שהגיעו לבית קאד הייתה הזדמנות להתיישב מחדש בכפר במקום לעבור למחנות פליטים.
בשנת 1951 הם הקימו בעזרת ממשלת ירדן כפר חקלאי נוסף, שנמצא כ-2 ק"מ צפונית לבית קאד, אשר נקרא "משרוע בית קאד" שמשמעותו "פרויקט בית קאד" מפקד האוכלוסין הירדני שנערך בשנת 1961 תיעד 247 נפשות בבית קאד ו-197 נפש במשרוע בית קאד.
במפקד ישראלי מ-1967 דווח כי בבית קאד יש 223 תושבים, בהשוואה ל-216 תושבים במשרוע בית קאד.
במרץ 1989, במהלך האינתיפאדה הראשונה נורה למוות תושב הכפר, אנג'אד האשם נאצר, בן 4. בדיווחים לעיתונות נאמר כי היורה היה שוטר ישראלי וכי צה"ל פתח בחקירה.
כעבור חמישה חודשים שר הביטחון, יצחק רבין, שלח מכתב לחבר הכנסת יאיר צבן בו נכתב כי כוח משטרת ישראל נמצא באזור, ולכן "האירוע נחקר על ידי המשטרה".
הכפר ממוקם צפונית לדיר אבו דעיף.
הכפר מחולק לשני חלקים: הדרום והצפון (שנקרא משרוע בית קאד) והוא מוקף בשדות.
בכפר יש מסגד עתיק הבנוי מאבני בניין עתיקות ומקאם ערבי ישן.
בית קוֹנְדֶה או ליתר דיוק בית קוֹנְדֶה-בּוֹרְבּוֹן נקרא על שמו של היישוב , כיום במחוז אן, היה בית נסיכות צרפתי ו של בית בורבון.
שמו של הבית נגזר מהתואר נסיך קונדה שניתן במקור בסביבות 1557 למנהיג הפרוטסטנטי הצרפתי, לואי דה בורבון (1530–1569), דודו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, והועבר לצאצאיו הזכרים.
שושלת זו נכחדה בשנת 1830 כאשר צאצא הדור השמיני שלו, לואי אנרי ז'וזף דה בורבון, מת מבלי שהשאיר אחריו צאצא זכר.
האחרון שנשא את התואר נסיך קונדה היה , שמת ב-1866.
נסיכי קונדה היו צאצאים של משפחת ונדום (Vendôme) – האבות הקדומים של בית בורבון המודרני.
מעולם לא הייתה נסיכות, ריבונית או וסאלית, של קונדה.
השם רק שימש כמקור טריטוריאלי לתואר שאומץ על ידי לואי, שירש מאביו, שארל הרביעי דה בורבון, דוכס ונדום (1489–1537), את הנחלה של קונדה-אן-ברי בשמפאן, שכללה את הטירה , ותריסר כפרים כחמישים קילומטרים מזרחית לפריז.
הנחלה הפכה לרכוש המשפחה, כחלק מהנדוניה של כשנישאה לפרנסואה, רוזן ונדום.
לאחר ששושלת הדוכסים מבורבון נכחדה ב-1527 הפך בנו של פרנסואה, שארל (1489–1537), לראש בית בורבון, כצאצא זכר של רובר, רוזן קלרמון (1256–1318), בנו הצעיר של לואי התשיעי, מלך צרפת ומייסד בית בורבון.
מבין בניו של שארל מוונדום, הבכור, אנטואן, הפך למלך נווארה בזכות אשתו, והוליד את אנרי הרביעי.
הבן הצעיר, לואי, ירש את הנחלות של מו, , קונדה וסואסון כ.
לואי כונה בתואר "נסיך קונדה" במסמך פרלמנטרי ב-15 בינואר 1557, וללא כל סמכות חוקית מעבר לכבודם כנסיכים מ, הם המשיכו לשאת תואר זה במשך שלוש המאות הבאות.
ירש אותו בנו אנרי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה.
לואי, הנסיך הראשון, למעשה העניק את טירת קונדה לבנו הצעיר, (1566–1612).
בנו היחיד של שארל (1604–1641) השאיר את קונדה וסואסון ליורשות נשים ב-1624, שנישאו לשושלות ו.
עם עלייתו לכס המלכות של צרפת של אנרי הרביעי מבורבון בשנת 1589, בן דודו הרחוק, אנרי, נסיך קונדה (1588–1646), היה יורש העצר המיועד של הכתר עד 1601. אף על פי שצאצאיו של אנרי עצמו החזיקו לאחר מכן בתפקידים הבכירים.
בתוך משפחת המלוכה של הדופן, מ-1589 עד 1709, נסיכי קונדה אחזו במקרה בדרגת החצר של "הנסיך הראשון של הדם המלכותי" (premier prince du sang royal), שאליה נלוו הכנסה צמודה, עדיפות ופריבילגיה טקסית (כגון הזכות הבלעדית להיקרא "האדון הנסיך" (Monsieur le prince) בבית המשפט).
עם זאת, תואר הנסיך הראשון נמסרה לדוכס אורליאן בשנת 1710, ולכן הנסיך השביעי, לואי השלישי (1668–1710) סירב להשתמש בתואר, והעדיף במקום זאת להיות מוכר על ידי תוארו התורשתי של דוכס בורבון, שעדיין הקנה לו את הזכות להיות ידוע כ"האדון הדוכס" (Monsieur le Duc).
גם היורשים הבאים העדיפו את התואר דוכס על התואר נסיך.
לאחר מותו של אנרי השלישי ז'יל דה בורבון, הנסיך דה קונדה בשנת 1709, המשפחה הייתה נוכחת קבועה בחצר המלוכה.
לואי דה בורבון-קונדה (בשלב זה הידוע כדוכס בורבון) נישא בשנת 1685 ללואיז פרנסואז דה בורבון, בתם הלגיטימית של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ופרנסואז-אתנה דה רוששור, מרקיזת מונטספאן.
לבני הזוג היו ילדים רבים והולידו יורש לתארים ולאדמות של קונדה.
בנם היה לואי אנרי דה בורבון-קונדה, דוכס בורבון.
הוא ניהל חיים שקטים ונודע בחצר המלכות כ"האדון הדוכס" (Monsieur le Duc) לאחר אובדן דרגת הנסיך הבכיר בשנת 1723. לאחר מותו נסוגה המשפחה מחיי החצר אך לואי ז'וזף, נסיך קונדה היה חיוני בהקמת שנועד לתמוך בבן דודו לואי השישה עשר, מלך צרפת במהלך מאסרו במהלך המהפכה הצרפתית.
הוא החזיק בתואר לזמן הארוך ביותר, כשהוא ידוע בתור הנסיך דה קונדה במשך שבעים ושמונה שנים.
בנו התחתן עם אחותו של לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן הידוע יותר בשם פיליפ אגליטה.
שמה היה לואיז מארי תרז בתילד ד'אורליאן.
היא הייתה הנסיכה האחרונה של קונדה ואמו של לואי-אנטואן-אנרי דה בורבון-קונדה - שתוארו דוכס אנייה (Duc d'Enghien).
הוא הוצא להורג על ידי נפוליאון בונפרטה בטירת ונסן.
עם מותו של דוכס אנייה, היורש של השם קונדה, אביו היה המחזיק האחרון בתואר.
לאחר מותו ב-1830 עברו אדמות קונדה לבן דודו של הנסיך האחרון אנרי אז'ן פיליפ לואי ד'אורליאן, דוכס אומאל שבנו הבכור , היה מאוחר יותר נסיך קונדה לאחר שזכה בתואר מאביו.
הפך לבסיס הפריזאי של משפחת קונדה בשנת 1610, במה שהוא כיום הרובע השישי של פריז.
בשנת 1722 החלה לואיז פרנסואז דה בורבון, אשתו של לואי השלישי דה בורבון, לבנות את ארמון בורבון אשר בשנת 1764 הפך לבית המגורים הפריזאי הראשי של משפחת קונדה.
הם מכרו את אוטל דה קונדה לשעבר למלך בשנת 1770, והוא נהרס בסביבות 1780 כדי להיות מוחלף בשכונה חדשה סביב התיאטרון שנודע מאוחר יותר בשם האודיאון.
נכס פריזאי אחר, שעדיין ידוע בשם ( rue Monsieur 12), נבנה ואוכלס בין השנים 1780 ל-1789 על ידי .
למשפחה היו כמה בתי מגורים מחוץ לפריז: ב, כיום במחוז אן, שאותו הם חדלו להחזיק ב-1624; , שנבנתה מ-1548 עבור , שנרכשה על ידי לואי הראשון דה בורבון ב-1564 ונשמרה על ידי המשפחה עד 1747; ואת טירת שנטילי, בעבר נכס של בית מונמורנסי מ-1484 עד 1632 ואחוזת קונדה מאז.
האחרונה היה ביתו של הגראנד קונדה במהלך גלותו מחצר, והטירה שבה נערכה מסיבה לכבודו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בשנת 1671. היא הוחרמה במהלך המהפכה הצרפתית ולבסוף הגיעה לרשותו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, שהעניק אותה לבנו הצעיר, אנרי, דוכס אומאל.
בית קברות לחיות מחמד הוא בית קברות בו קוברים חיות מחמד.
תרבויות אנושיות רבות, נהגו לקבור שרידי בעלי חיים.
לדוגמה, המצרים הקדמונים חנטו וקברו חתולים, שנחשבו לאלוהיים; בית הקברות העתיק ביותר הידוע לחיות מחמד, ששימש בעיקר לקבורת חתולים, נמצא במהלך חפירת נמל הים ברניקי טרוגלודיטיקה בשנת 2011 והיה בשימוש בין המאה ה-1 וה -2 לספירה.
ארכאולוגים מצאו שכלבים נקברו לצד בני אדם בסיביר כבר לפני כ-8,000 שנים.
בית הקברות לכלבים באשקלון, היה בית הקברות לכלבים הגדול בעולם העתיק, שידוע והתגלה בגן הלאומי אשקלון באשקלון, ישראל.
מינאר חיראן שליד העיר לאהור, בפקיסטן הוא מינרט שנבנה בערך בשנת 1606 לספירה על ידי הקיסר המוגולי ג'האנגיר לכבוד אנטילופת המחמד, האהובה שלו מנסראג'.
הייד פארק בלונדון, היה אתר בית קברות לא רשמי לחיות מחמד בין 1881 ל-1903, בגן של שומר הסף.
מהקבורה הראשונה של "דובדבן" ועד לסגירתו הרשמית ב-1903, הוקמו בו כ־300 קברים עם מצבות מיניאטוריות.
הקבורה המיוחדת אחרונה הייתה של כלב הקמע של חיל הנחתים המלכותי "הנסיך" ב-1967.
בית הקברות לכלבים שבפריז, הוקם בשנת 1899, הוא בית קברות משוכלל לחיות מחמד, הנחשב לאחד הנקרופוליסים הזואולוגיים הציבוריים הראשונים בעולם.
בית הקברות הגדול והעתיק ביותר של אמריקה הוא בית הקברות לחיות מחמד הארטסדייל בהארטסדייל, ניו יורק.
שנת הקמתו מתוארכת לשנת 1896. הוא הוקם על פי הצעתו של הווטרינר שעבד במנהטן, לאפשר לבעל חיית מחמד אבל, לקבור את כלבתו במטע התפוחים שלו שעל צלע הגבעה.
נכון למאה ה-21, זהו מקום המנוחה האחרונה של כ-80,000 בעלי חיים, כולל בעלי חיים מפורסמים כמו החתול של מריה קארי, קלרנס ומינג הנמר.
בבתי קברות מסוימים, כמו פארק הזיכרון של היל אספין, מאפשרים לקבור זה לצד זה בני אדם וחיות.
בינואר 2010, מועצת מחוז ווסט לינדזי נתנה אישור לבית קברות בכפר סטיינטון ליד לנגוורת', לקבור שרידי בעלי חיים לצד שרידי אדם כחלק מבית הקברות במסגרת " קבורה ירוקה ".
דבר שהפך את בית הקברות למקום הראשון באנגליה בו ניתן היה לקבור חיות מחמד לצד בעליהם, בני האדם.
בשנת 2011, מדינת ניו יורק אימצה רשמית קווים מנחים המאפשרים קבורה של בני אדם בבתי קברות לחיות מחמד.
האישור הותנה בכך שבית הקברות לא מפרסם אפשרות זאת או גובה דמי קבורה.
החוק בישראל אינו מתחשב ברגשות והקשרים הנוצרים בין הבעלים של חיות המחמד והחיות עצמן.
החוק כתוב מנקודת המבט של בריאות הציבור בלבד.
הוא אוסר על בעלי חיות מחמד, בקר, צאן, ועופות, לקבור אותם בחצרות ביתהם, בגינות, בטבע או בשטחים ציבוריים אחרים.
החוק מטיל את הסמכות, בענייני הטיפול בבעלי חיים המתים, בידי הרשויות המקומיות בלבד.
כך יוצא שאין בישראל בתי קברות ייעודיים המוסדרים בחוק.
האפשרויות שמאפשר החוק לרשויות המקומיות הן, קבורה, באתר של הרשות המקומית, שנקבע על ידי הוטרינר הראשי של אותה הרשות המקומית, או שריפה, של גופות חיות המחמד או חיות המשק המתות, במתקן של חברת ביואקולוגיה בעין המפרץ, המטפל בכילוי פסדים.
במפעל זה נשרפות גופות של בעלי חיים שונים, כולל חיות משק וחיות מחמד ללא בעלים.
בעלי משקים לגידול עופות מורשים לקבור עופות בבורות סיד ליד הלולים.
אפשרויות אלה אינן מאפשרות להיפרד בצורה מכובדת, רגשית ואישית מחיות המחמד, חבריהם הקרובים והנאמנים של בעליהן.
ביוזמת מספר יזמים תוך פרשנות של החוק ובפיקוח הרשויות, הוקמו בישראל מספר בתי קברות לחיות מחמד פרטיים.
ביחידות כגון, ביחידת עוקץ הצה"לית, במג"ב ובמשטרת ישראל, המשתמשות בכלבים למשימות מבצעיות, הוקמו בתי קברות לכלבים המאפשרים ללוחמים להיפרד בכבוד ולהנציח את כלביהם שנהרגו בקרב.
בכל שנה, ב-30 באוגוסט, מתקיים בבית הקברות שבבסיס יחידת עוקץ, טקס זיכרון לכלבים שמתו במהלך שירותם.
בֵּית קָמָה הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי במועצה אזורית בני שמעון בנגב הצפוני שעלה על הקרקע בשנת 1949 על ידי עולים מהונגריה ופולין.
הקיבוץ נמצא כ-4.5 ק"מ צפונית לרהט וכ-20 ק"מ צפונית לבאר שבע.
קיבוץ בית קמה עלה על הקרקע בתאריך 19 באפריל 1949 במסגרת "הקיבוץ הארצי" ונקרא תחילה בשם "ספיח".
המייסדים עלו מהונגריה במסגרת תנועת "השומר הצעיר" וישבו, לפני עלייתם על הקרקע, במושבה הדר (כיום חלק מהוד השרון).
בטקס העלייה על הקרקע, נכתב במגילת העלייה של הקיבוץ:.
ביוני 1951 הוחלף שם הקיבוץ ל"בית קמה".
השם בית קמה מציין את שדות הקמה, התבואה המשתרעים בסביבה זו.
בנוסף, השם סמלי, על פי הפסוק "והיה כאסוף קציר קמה" (ישעיהו ז').
ביולי 1951, נחנך בקיבוץ מפעל "אשלים" המייצר ציוד משרדי ממתכת.
באוגוסט 1951 צורף למועצה האזורית בני שמעון שזה עתה הוקמה.
בשנים שלאחר הקמתו קלט הקיבוץ קבוצות השלמה ("גרעינים") מפולין, ארגנטינה, צרפת וישראל.
כמו כן, נקלטו בקיבוץ בוגריהן של שתי חברות נוער שהתחנכו בקיבוץ ובני קיבוץ, שהצטרפו אליו כחברים.
בית קמה הוא קיבוץ מופרט.
חדר האוכל בקיבוץ פעיל ומתפקד וכך גם המועדון, המשמש לפעילות תרבותית ופעולות חברתיות שונות.
כיום נמצא הקיבוץ בעיצומו של מהלך הרחבה קהילתית.
במסגרת מערכות החינוך הרך והחינוך החברתי ביישוב מתחנכים כ-700 ילדים.
בית הספר היסודי האזורי "ניצני הנגב", השייך למועצה האזורית "בני שמעון", נמצא בשטח הקיבוץ וכולל את הכיתות א'-ו'.
ילדי הקיבוץ בגילאי ז'-י"ב מתחנכים בבית הספר התיכון "מבואות הנגב" בקיבוץ שובל.
ילדי הקיבוץ בשכבות ד'-י"ב פעילים בקן המקומי של תנועת השומר הצעיר, בו פעילים כ-350 חניכים ומדריכים.
ענפי החקלאות של הקיבוץ כוללים שני תאגידים בשיתוף עם קיבוץ משמר הנגב.
תאגיד גידולי השדה "שקמה" ותאגיד הרפת "משמר קמה".
רפת החולבות המשותפת נמצאת בבית קמה.
ענף חקלאי נוסף בבית קמה הוא לול פיטום.
בקיבוץ פועלים כסדרם כל ענפי השירותים המסורתיים: נגריה, חשמליה, מסגריה, נוי, מכבסה, מרפאה, מרפאת שיניים וחנות כל-בו.
בקיבוץ פעלה חברת קמהפארם אשר נרכשה על ידי חברת קמהדע בשנת 1990. בשנת 1999 מכר הקיבוץ את מניותיו בחברה.
פעילות הייצור של חברת קמהדע ממשיכה להתבצע במתקנים בשטח הקיבוץ.
מספר רב מחברי הקיבוץ מועסקים בעבודות חוץ שונות.
בית קנדה הוא מבנה בכיכר טרפלגר, בלונדון שבאנגליה.
הבניין נבנה בין 1824 ל-1827 על פי תכנונו של האדריכל רוברט סמירק, שתכנן גם את בניין המוזיאון הבריטי.
במקור שימש הבניין את מועדון יוניון (Union Club) ואת קולג' הרופאים המלכותי.
ב-1923 רכשה ממשלת קנדה את הבניין והפכה אותו לבית הנציבות העליונה שלה (מוסד דומה לשגרירות) בבריטניה.
הבניין שופץ בשנת 1993 ונפתח מחדש על ידי המלכה אליזבת השנייה בשנת 1996.
כיום משמש הבניין את נציבות קנדה בבריטניה, המשלחת הדיפלומטית של קנדה לממלכה המאוחדת (נציגויות של מדינות חבר העמים בבריטניה מכונות "נציבות" ולא "שגרירות").
בבניין מתקיימים הרצאות, כנסים ומפגשים, וב"גלריית בית קנדה" מוצגות תערוכות אמנות קנדית.
במקום גם ספרייה של יוצרים קנדיים ומידע אודות קנדה.
בֵּית קֶשֶת הוא קיבוץ באזור הגליל התחתון השייך למועצה אזורית הגליל התחתון.
בית קשת נמצא כ-175 מטר מעל פני הים.
הקיבוץ מחזיק בתחנת הרדיו קול רגע ומשדר מבזקי חדשות של קשת 12 לתושבי הגליל והגולן בתדר 96 FM ובתדר 91.5 FM.
הקיבוץ הוקם ביום כ"ו אב תש"ד, 15 באוגוסט בשנת 1944 על ידי לוחמי פלמ"ח וזהו היישוב הראשון בישראל שהוקם על ידי אנשיו.
נקודת ההתיישבות הייתה ממזרח לנקודת היישוב הנוכחית במקום שנקרא היום בית קשת הישנה.
אל המקימים הצטרפו בעת ההקמה בוגרי המחנות העולים ובוגרי בית הספר החקלאי כדורי.
שמו של היישוב (כלי הנשק קשת) נקרא בהמלצת יצחק בן צבי בהשראת הפסוק מקינת דוד "ללמד בני יהודה קשת" .
ב-16 במרץ 1948 יצאה מבית קשת כיתה של שמונה סיירים בפיקודו של (בנו של הנשיא לעתיד יצחק בן-צבי) לסייר בגבעת שהב (מקומה הנוכחי של בית קשת).
בהגיעם למקום נפתחה עליהם אש תופת מכל הצדדים על ידי מארב מתוכנן של בני שבט ערב א זביח.
רק ניצול אחד הצליח להימלט ולהגיע לשער הקיבוץ ושם התמוטט .
ב-17 בספטמבר 1948 הונחה אבן הפינה למקום ההתיישבות הנוכחי של בית קשת.
לאחר מכן עבר הקיבוץ לנקודת ההתיישבות הנוכחית.
בעשור הראשון של המדינה לא צלח דרכו של הקיבוץ והוא שקע בחובות.
עם זאת, בעשור השלישי של המדינה, יחד עם התפתחות הרפת והענפים החקלאיים בקיבוץ, הוא החל למכור חלב וביצים לאורך כל המשק (בהפצת חברת תנובה), ונכון לתחילת המאה ה-21 נמצא הקיבוץ ברשימת עשרת הקיבוצים העשירים בישראל.
בשנת 1950, פורק צריף המגורים שבו התגורר יצחק בן-צבי עם משפחתו ברחביה מאז 1924, והועבר לקיבוץ בית קשת, לשמש בית תרבות לזכר בנו עלי בן צבי.
בשנת 2002 הוחל בשיפוץ הצריף.
בשנת 2008 שופץ הצריף ביוזמת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ובסיוע איש העסקים אלישע קלעי.
בבית קשת ממוקמת התחנה של רדיו קול רגע.
את הקיבוץ מקיפה שמורת אלוני בית קשת.
וליד הקיבוץ נמצא השער המזרחי של דרך נוף יער בית קשת החוצה את השמורה.
מול הכניסה שריד של חאן תג'ר (חנות תגרים) שנבנה כאחד החאנים בדרך הדואר לדמשק.
בֵּית קָפֶה (או קפה בסלנג) הוא מקום הסעדה שבו מגישים בעיקר קפה, תה, מאפים וגם מאכלים קלים, ומכאן שמו.
ישנם בתי קפה המתמקדים רק במשקאות ובאוכל קל, וישנם בתי קפה הדומים למסעדות, ומציעים מגוון מאכלים חמים, ולפעמים גם אלכוהול.
בהרבה בתי קפה בארצות ערב, מציעים לסועדים נרגילות, כדי לעשן טבק.
במקומות שבהם סמים קלים חוקיים, בעיקר בהולנד, בקנדה, ובסיירה לאון, ניתן גם לעשן חשיש ומריחואנה בבית הקפה.
חלק חשוב בבית הקפה הוא האפשרויות החברתיות הטמונות בו.
בית הקפה מהווה מקום שבו אנשים יכולים להיפגש, לדבר, לכתוב, ולקרוא; לבדם או עם עוד אנשים.
בפרס, החל מהמאה ה-16, התקיימו בתי קפה (במקור התורכו-פרסי – قهوه خانه, קהווה-ח'אנה) שבהם גברים התקהלו, בדרך כלל שתו קפה או תה, הקשיבו למוזיקה ושיחקו שחמט או שש בש.
באיראן המודרנית, בתי הקפה מושכים בעיקר ציבור גברי לצפייה בטלוויזיה.
הנוסע ג'ורג' סנדיס היה ככל הנראה הראשון שהביא לאנגליה את בשורת בתי הקפה בהם נתקל ב-1610 באיסטנבול, וכך תיאר אותם בספר מסעותיו מ-1615: "אלקוראן שלהם אוסר יין...
הגם שמשוללי בתי מרזח הם, הנה ישנם בתי הקהווה שלהם, המזכירים אותם במקצת.
שם הם יושבים ומפטפטים רוב היום; ולוגמים משקה הקרוי קהווה (כשמו של הגרגיר שממנו הוא עשוי) בצלוחיות חרסינה קטנות, חם עד כמה שניתן לשאת, שחור כפיח, וטעמו אינו שונה ממנו בהרבה."
בתי הקפה החלו להיות פופולריים באירופה כאשר הקפה נעשה נפוץ באירופה, במאה ה-17. בית הקפה הראשון בלונדון נפתח ב-1652, בית הקפה הראשון בבוסטון הוקם ב-1670, ובפריז הוקם בית הקפה הראשון, קפה פרוקופ, ב-1686, והוא עדיין פועל כיום.
זה היה מקום הפגישות העיקרי בעידן האורות לוולטר, לז'אן-ז'אק רוסו ולדני דידרו.
יש הטוענים שבית הקפה הזה הוא המקום שבו נכתבה האנציקלופדיה הגדולה, האנציקלופדיה המודרנית הראשונה, אך קביעה זו נתונה במחלוקת.
למרות ניסיונותיו של המלך צ'ארלס השני לדכא את התפתחות בתי הקפה של לונדון, שאליהם התייחס כ"מקום בהם מתקיימים מפגשים מנוכרים, ושבו קורות שערוריות ומתפרסמים שירים חסרי תועלת" – אנשים המשיכו ללכת לבתי הקפה, ובתי הקפה נעשו לפופולריים יותר ויותר.
הם היוו מקום למפגש חברתי פתוח לכל (למעט, בדרך כלל, נשים), וכתוצאה מכך זוהו עם השאיפה לשוויון ועם רפובליקניזם.
בתי הקפה שימשו בדרך כלל גם לפגישות עסקיות בין חברות ואנשים שונים, קריאת עיתונים, והחלפת מידע.
הם היוו מקום פגישה לנציגי המפלגות הפוליטיות השונות.
בתי הקפה נודעו גם כמקום מפגש לסוחרי מניות, סוחרים ועורכי דין.
לפי מבקר צרפתי, אבה פְּרֶבוֹ, בתי קפה היו "מקום שבו אתה יכול קרוא בחופשיות כל כתב שתרצה, אפילו כתבים נגד הממשלה" וגם "מושב החירות האנגלית".
לנשים כמעט תמיד היה אסור להיכנס לבתי הקפה, ובמספר מקרים שבהם נשים נכנסו לבתי קפה פרצו מהומות.
כעבור זמן נמצא לכך פתרון בהעמדת מחיצות בין גברים לנשים.
בלונדון, במהלך המאה ה-18, החלו בתי הקפה להיות מקום מפגש לאצילים, וביקרו בהם בעיקר אנשי החברה הגבוהה.
בתי קפה אמריקאים מזוהים בדרך כלל גם עם מוזיקת ג'אז ואינדי.
בעלי בתי קפה רבים מביאים אמנים לבית הקפה שלהם כדי להקנות להם מראה עכשווי.
התפתחות תרבות בתי הקפה בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית
לקראת אמצע המאה השש-עשרה מתרבים המקורות המעידים על שתיית קפה ועל התפתחות תרבות בתי הקפה בארץ ישראל העות'מאנית.
החנויות לממכר קפה ובתי הקפה החליפו את המסגד ששימש עד לאותה עת המקום העיקרי להתכנסות החברתית של הגברים.
בחנויות לממכר קפה לא רק מכרו קפה אלא גם הגישו את המשקה עצמו.
לרווחת העוברים והשבים שנעצרו במקום לשתות את הקפה הוצבו בחנות ומחוצה לה ספסלים ולעיתים אף נבנו דרגשי ישיבה במיוחד לצורך זה.
תוך זמן קצר הפך המקום למקום מפגש עסקי וחברתי ביום ובלילה.
רוב חנויות הקפה שהיו ממוקמות באזורים המסחריים של העיר נתנו שירות גם לבעלי החנויות וגם לקונים שלהם והביאו להם קפה מוכן לחנות על פי בקשתם.
סוג זה של חנויות היה שכיח מאוד במזרח התיכון ונזכר על ידי נוסעים שונים.
לצד חנויות הקפה, הוקמו בערים המרכזיות של האימפריה העות'מאנית ובנתיבי המסחר הראשיות, בתי קפה מפוארים שהוקמו לרוב באזורים היוקרתיים של העיר.
בתי קפה אלה נבנו בפאר רב, לרוב לצד מקור מים כמו מעיינות או נהרות, וסביבם גינה מטופחת עם עצים מצילים, גינות פרחים וסוכות גפנים.
בתי הקפה וההווי החברתי שהתפתח בהם היו מן הסתם התשובה החברתית של המזרח המוסלמי לבתי המרזח של אירופה, עקב האיסור באסלאם על שתיית משקאות חריפים שלא נתן מקום לפתיחת בתי מרזח.
גברים בני כל הדתות וללא הבדלי מעמדות באו לבתי הקפה כדי לפגוש חברים, לשוחח ולהירגע.
בחלק ניכר מבתי הקפה היו נגנים שנשכרו על ידי בעל בית הקפה, כדי לשיר ולנגן ולבדר את הלקוחות.
בתי הקפה היו גם בכפרים קטנים דוגמת טנטורה, אל עריש, ג'נין וחיפה.
חכמי הדת המוסלמית יצאו כנגד האווירה החברתית שנלוותה לשתיית הקפה ושהזכירה להם את משתאות ההוללות שנלוו לשתיית היין מקדמת דנא.
לא לחינם העניקו הערבים לקפה את השם 'קהוה', אחד מן השמות הנרדפים בערבית קדומה ליין.
התנגדות זו הייתה הסיבה להטלת איסור על שתיית קפה בציבור.
באמצע 1557 הגישו כמה חכמי דת תלונה בבית המשפט בירושלים על אופי הפעילות שהתנהלה בחנויות לממכר קפה ובוזה בטענה ששתיית משקאות אלה בבתי הקפה מזכירה את שתיית היין.
בין הגורמים שהשפיעו על שמו ועל מעמדו של בית הקפה היה השימוש בסמים.
מסיבות שונות, חברתיות או דתיות, הפך הקפה למשקה מקובל בקרב צרכני הסמים שנהגו לשתות אותו בבתי הקפה כשהוא מעורב בסמים, לרוב באופיום.
דרך נוספת לצריכת סמים בבתי הקפה הייתה עישון קנבוס (חשיש) בנרגילה.
רק מאוחר יותר, החלו לשים בנרגילה עלים כבושים של טבק, לעיתים מעורבים בעלי חשיש.
בתי קפה עכשוויים ותרבות בתי קפה
כיום, בבתי קפה רבים נמכרים מוצרים רבים חוץ מקפה.
בבתי קפה נפגשים לפעמים גם חברי אגודות שונות, בזכות הזמינות של המקום.
עם הזמן, ועם התפתחות בתי הקפה ושכלולם, נוצרה מעין תרבות בתי קפה, שבמסגרתה אנשים נפגשים לשעות רבות בבתי קפה, לשיחות, קריאה, או פשוט לישיבה וצפייה בעוברים ושבים.
כמו כן, בבתי קפה נכתבו ספרים רבים.
המקרה המפורסם ביותר בשנים האחרונות הוא של ג'יי קיי רולינג וסדרת ספרי "הארי פוטר" שכתבה בבית קפה.
בנוסף, הרבה פעמים נעשות בהם פגישות עסקים, כמקום חלופי למסעדה.
בנוסף, נוצרו גם בתי קפה בעל אופי מסוים, המתאים לקהל היעד של בית הקפה.
לדוגמה, בתי קפה שבהם נערכים מפגשים סוציאליסטים ואנטי ממסדיים.
כמו כן, התפתחו רשתות של בתי הקפה.
לרשת הגדולה בעולם, סטארבקס, קיימים מעל 35,000 סניפים ב-76 מדינות.
הרשת השנייה בגודלה היא קפה קוסטה, ולה 1,700 סניפים ב-28 מדינות.
בבית הקפה הערבי המסורתי, מקובל שיושבים גברים בלבד על כיסאות נמוכים, שותים קפה שחור בסגנון ערבי, וכן משחקים שש בש או מעשנים נרגילה.
איטליה היא המקום בו פותחה מכונת האספרסו ושלל המשקאות המבוססים עליו (שלרובם שמות באיטלקית).
האיטלקים נוהגים לשתות את האספרסו בעמידה ליד הבר, ולהמשיך בעיסוקיהם מבלי לבזבז זמן רב.
שתיית קפה בישיבה בבית הקפה תייקר את מחירו במאות אחוזים.
בפריז מקובל שבית הקפה "גולש" למדרכה והמקומות היותר מבוקשים נמצאים בשורה הקיצונית, כך שנוצרת אינטראקציה בין היושבים לבין העוברים ושבים.
בתי הקפה במרכז אירופה נוטים להיות סגורים בשל הקור בחוץ, ומציעים לצד הקפה עוגות קצפת ומאפים מתוקים האופייניים לאזור זה.
בצד בתי הקפה הערבים שהיו קיימים מאז ומתמיד באזור זה שממנו הקפה התפשט לכל רחבי העולם, העליות ההמוניות הביאו לכאן את תרבות בתי הקפה ממקומות שונים בעולם.
בית הקפה הפעיל הוותיק ביותר בארץ ישראל, הוא קפה אבו סאלם בנצרת.
בשנות ה-30 קמו בערים הגדולות בתי קפה רבים בסגנון מרכז אירופאי בעקבות עליית היקים באותן שנים.
בשנות ה-50 התפשט מנהג שתיית האספרסו, והמונח דור האספרסו התייחס אז לצעירים שהעבירו את זמנם בשתיית אספרסו ובבטלה בבתי קפה.
בשנות ה-70 החלו להופיע רשתות בתי קפה מקומיות כדוגמת קפולסקי, ובעשורים הבאים גם רשתות זרות.
כיום מקובל שבתי קפה מציעים לצד סוגים שונים של קפה איכותי גם דברי מאפה, עוגות, ארוחות בוקר, כריכים, ואף ארוחות צהריים וערב קלות.
גם בישראל היו בתי קפה שנחשבו כקפה ספרותי בשל הסופרים ושאר אנשי הבוהמה שישבו בהם.
בית הקפה "כסית" בתל אביב נחשב כקפה ספרותי, כך גם "הנסיך הקטן", "תמול שלשום" בירושלים ו-"ריץ" בחיפה.
כיום משמש המושג "קפה ספרותי" בעיקר לתיאור מפגשי סופרים עם קוראים.
בהולנד פועלים בתי קפה שבהם ניתן לקנות סמים קלים, בעיקר קנאביס (מריחואנה וחשיש), לשימוש עצמי, דבר שמותר לפי החוק המקומי.
מכירת חשיש מותרת תחת מספר כללים לאומיים:
כיום, האיסור של מכירת אלכוהול בבתי קפה בהולנד כמעט ולא נאכף.
ביוני 2005 היו בתי קפה רבים שמכרו בגלוי אלכוהול וסמים באותה החנות.
בתי קפה אחרים מצאו דרכים לעקוף את הכללים.
לדוגמה, בית הקפה 'אפקט החממה' שיש ברשות בעליו עוד בית קפה שבו מוכרים רק אלכוהול, שניהם מקושרים ביניהם, ניתנת אפשרות ללקוחות להזמין אלכוהול וחשיש ולהעבירם בין בתי הקפה.
בית קטן בערבה היא סדרת ספרי ילדים שנכתבה על ידי לורה אינגלס ויילדר.
ספר באותו שם יצא לאור בשנת 1935.
סדרת "בית קטן בערבה" מבוססת על זכרונות ילדותה של לורה אינגלס ויילדר באזור המערב התיכון של ארצות הברית בסוף המאה ה-19. הספר הידוע ביותר מבין הספרים הוא בית קטן בערבה.
הספרים כתובים בגוף שלישי, כאשר לורה משמשת כגיבורת הסיפור.
הסיפור מוגדר בדרך כלל כסיפורת ולא כאוטוביוגרפיה.
ספרי הסדרה הודפסו ברציפות שוב ושוב מאז ההוצאה הראשונית שלהם לאור על ידי הרפר ואחיו, והם נחשבים לקלאסיקה בספרות הילדים האמריקנית.
כמה מהם זיכו את הסופרת באות ההערכה של ניוברי.
הוצאת הסדרה כיום בדפוס כוללת את איוריו של גארת' ויליאמס.
שמונת ספרי הבית הקטן "המקוריים" פורסמו על ידי Harper & Brothers עם איורים מאת הלן סוול (שלושת הראשונים) או סוול ומילדרד בויל.
בית קטן ביער הגדול (1932) – המתאר את חייה של המשפחה החיה בבקתה עץ קטנה בשיפולי היערות הגדולים בוויסקונסין.
בן איכרים (1933) – המספר על ילדותו של אלמנזו ג'יימס ויילדר, בעלה לעתיד של לורה, בכפר בניו יורק.
בית קטן בערבה (1935) – נדודיה והתיישבותה של המשפחה בערבת קנזס.
בית קטן על גדות נחל השזיף (1937) – בו מתיישבת המשפחה על גדות נחל השזיף במינסוטה.
בית קטן על גדות אגם הכסף (1939) – המשך הנדודים למערב והתיישבות בדקוטה.
החורף הארוך (1940) – מתאר את החורף הקשה של 1880 בדקוטה ואת מאבק אנשי העיר באיתני הטבע, הסופה, השלג והקור.
עיר קטנה בערבה (1941) – חייהם של ויילדר ומשפחתה בעיר הקטנה דה סמט ההולכת וצומחת על אדמת דקוטה.
שנים של זהב (1943) – מתאר את עבודתה של ויילדר כמורה ואת נישואיה לאלמנזו.
דמויות בסדרת בית קטן בערבה
כמה מהדמויות הבולטות בסדרת הספרים מבוססות על אנשים שאינגלס הכירה בחיים האמיתיים.
לעיתים קרובות שינתה אינגלס שמות של דמויות אמיתיות או שילבה תכונות של כמה אנשים כדי ליצור דמות אחת.
לדוגמה, "נלי אולסון" הייתה אוסף של שלושה אנשים שהכירה אינגלס: נלי אוונס, ג'יני מסטרס וסטלה גילברט.
נלי אוונס היא מקור ההשראה העיקרי לדמותה של נלי אולסון ב"על גדות נחל השזיף".
נלי אולסון המופיעה ב"עיר קטנה בערבה" משקפת בעיקר את דמותה של מסטרס, ואילו דמותה של אולסון בספר "שנים של זהב" מבוססת בעיקר על זו של גילברט.
יחד עם זאת, אינגלס שינתה שמות כדי להגן על פרטיותם של אלו שכתבה עליהם.
בית ברוסטר בו התאכסנה בזמן עבודת ההוראה הראשונה שלה היה למעשה משק ביתם של משפחת בוצ'י.
צ'ארלס אינגלס, אביה של לורה
קרוליין אינגלס, אמה של לורה.
מרי אינגלס, אחותה הגדולה של לורה, האחות הבכורה.
קארי אינגלס, אחותה הצעירה יותר של לורה.
גרייס אינגלס, האחות הצעירה ביותר.
אלמנזו ויילדר, בעלה של לורה.
רוז ויילדר, בתם של לורה ואלמנזו.
מדינת קנזס ציינה את בית ילדותה של אינגלס בעיירה אינדפנדנס כאתר היסטורי הפתוח למבקרים.
במקום זה התרחשו המאורעות המסופרים בבית קטן בערבה.
ניתן לראות שם בקתה המעוצבת על פי הבקתה המקורית (בחוותו של ויליאם קורטיס), ואת משרד הדואר המקורי.
דה סמט, דרום דקוטה מושך מעריצים רבים עם אתריו ההיסטוריים המוזכרים בספרים "על גדות אגם הכסף", "החורף הארוך", "עיר קטנה בערבה", "שנים של זהב" ו"ארבע השנים הראשונות".
מ-1879 עד 1894 חייתה משפחת אינגלס בדה סמט באחוזת הבית המשפחתית - בית בעיר שנבנה על ידי צ'ארלס אינגלס.
בדקוטה נמצא גם בית הספר של ברוסטר שלורה לימדה בו, ובית המודדים שהמשפחה חייתה בו בין 1879 ל-1880 אשר פתוחים למבקרים.
בנוסף לכך גופותיהם של צ'ארלס, קרוליין, מרי, קארי וגרייס אינגלס, וכן של בנם הקטן חסר השם של לורה ואלמנזו ויילדר הובאו למנוחתם בבית הקברות של דה סמט.
מנספילד, מיזורי הוא עיר המגורים האחרונה של לורה אינגלס ויילדר.
בחוה שלה במנספילד כתבה לורה את ספרי סדרת "בית קטן בערבה".
כל שנה חוגגת כל העיר בפסטיבל בו היא חוזרת אחורה בזמן לשנים המאוחרות של המאה ה-19.
לאורך הפסטיבל הופכת כיכר העיר לתצוגה של אומנות בעבודת יד.
מתקיימת תהלוכה גדולה ומוזיקה עממית מנוגנת מבית הקיץ בפארק.
לורה, בעלה אלמנזו, ובתה רוז הובאו למנוחות בבית הקברות של מנספילד.
וולנט גרוב, מינסוטה הוא אולי השם המוכר ביותר מכל הערים שוויילדר כתבה עליהן בספריה (למרות שזו העיר היחידה שלא הוזכרה בשמה), כיוון שסדרת הטלוויזיה של מייקל לנדון "בית קטן בערבה", שצולמה בין השנים 1974 ו-1983, התרחשה שם.
למרות שהסדרה מתארת את המשפחה כחיה בעיר לאורך שנות בגרותה של לורה, במציאות הם חיו בה כמה שנים בלבד.
ב-1874. כאשר הייתה לורה בת שבע, עזבה המשפחה את ביתם ליד פפין לפעם נוספת והתיישבה מחוץ לוולנט גרוב, מינסוטה.
ויילדר כותבת על שנותיה המוקדמות במינסוטה בספר "על גדות נחל השזיף".
המשפחה חיה במחפורת בגדת הנחל עד שאבא של לורה יכול היה לבנות בית.
לורה ומרי התחילו ללכת שוב לבית הספר, ושתיהן רכשו חברים (ילדי קנדי) ואויבים (נלי אולסון).
פפין, ויסקונסין הוא מקום הולדתה של לורה.
היא נולדה כמה מיילים צפונית מזרחית לכפר.
בפפין מתקיימות כל ספטמבר חגיגות עם מוזיקה מסורתית, הפקות אומנות, תחרות "להראות כמו לורה", תחרות כתיב ואירועים אחרים.
אחיה הקטן של לורה, צ'ארלס פרדריק אינגלס, נולד בוולנט גרוב ב-1 בנובמבר 1875. הוא חי 10 חודשים בלבד ולורה לא כללה אותו בספרים.
אביה הרגיש שמינסוטה תהיה "ארץ של חלב ודבש", אך מגפת החגבים חיסלה את כל יבול החיטה פעמיים במשך שנתיים רצופות.
לאביה הוצעה עבודה בניהול מלון בבר ווק, איווה, והמשפחה עברה לשם ב-1876. שנה מאוחר יותר שבה המשפחה לוולנט גרוב.
כששבו לוולנט גרוב גרה בתחילה משפחת אינגלס עם ידידיהם, ההאנסינים.
אחר כך בנה האב בית בעיר ועבד כחנווני, קצב, ואחר כך כנגר.
באביב 1879, חלתה מרי במחלה קשה.
המחלה לוותה בשבץ, שהביא לידי עוורון.
זמן קצר לאחר מכן, אחותו של האב, דוסיה, באה מהיערות הגדולים והציעה לו עבודה במסילת הרכבת ההולכת מערבה.
למרות שהאם רצתה להישאר בוולנט גרוב, הרגיש האב שעתיד טוב יכול להימצא באזור דקוטה.
הוא קיבל בשמחה את הצעתה של דוסיה וכך הסתימה שהותה של משפחת אינגלס בוולנט גרוב.
ג'יקנרי הייתה סדרת טלוויזיה בריטית שנועדה לעודד ילדים לקריאה.
הסדרה רצה מ-1965 עד 1996. מ-24 באוקטובר עד 28 באוקטובר 1966 הופיעו חמישה פרקים קצרים המבוססים על הספר "בית קטן ביער הגדול", עם רד שיבלי כמספר הסיפור.
מ-21 באוקטובר עד 25 באוקטובר 1968, יצאו לאקרנים חמישה פרקים נוספים אשר בוססו על "בן איכרים", עם ריצ'רד מונט כמספר הסיפור.
סדרת הטלוויזיה המבוססת על ספרי בית קטן בערבה שודרה ברשת NBC בין השנים 1974–1983. הסדרה הייתה עיבוד חופשי של ספרי בית קטן בערבה ולא הייתה נאמנה לגמרי לסדרת הספרים.
מייקל לנדון כיכב כצ'ארלס אינגלס, קארן גראסלי שיחקה את קרוליין אינגלס, מליסה גילברט את לורה אינגלס, מליסה סו אנדרסון את מרי אינגלס, והתאומות לינדזי וסידני גרינבוש את קארי אינגלס.
כמה דמויות נוספו בסדרה, כמו אלברט, שיוצג על יד מתיו לבורטו, כיתום שאימצה המשפחה.
סדרת הטלוויזיה שהתרחשה בוולנט גרוב, מינסוטה, הייתה אחת מסדרות הדרמה ששודרו בהצלחה במשך זמן רב.
גרסת האנימציה היפנית של סדרת בית קטן יצאה ב-1975 על ידי "ניפון אנימציה ושותפיו בע"מ".
תחת הכותרת 草原の少女ローラ (אנגלית : Laura the Prairie Girl, עברית: לורה ילדת הערבה).
הסדרה הופיעה ב-26 פרקים, כל אחד בן 24 דקות.
"מעבר לערבה: סיפורה האמיתי של לורה אינגלס ויילדר".
היו שני סרטי טלוויזיה שהופקו על יד מרקוס קול ועלו לאוויר ב-2000 וב-2002. הם הציגו אפיזודות מהספרים המאוחרים יותר של סדרת בית קטן (מ"החורף הארוך" עד "ארבע השנים הראשונות").
בסדרה כיכב ריצ'רד תומאס כצ'ארלס אינגלס, לינדזי קרוס כקרוליין אינגלס, מרדית' מונרו כלורה אינגלס, ברברה ג'יין רימס כמארי אינגלס, הלי מקורמיק כקארי אינגלס, וולטון גוגינס כאלמנזו ויילדר, וסקיי מקול ברטסיאק כרוז ויילדר.
בית קלר, ברחוב קלר 2 בחיפה, הוא שריד לאחוזה הטמפלרית בפרוור הגרמני כרמלהיים שבמרכז הכרמל של ימינו בחיפה.
המבנה נבנה בשנת 1887 וכלל בית אחוזה בן שתי קומות וכן קומת מרתף, מספר בתי משק וכן בתי משרתים.
עד שנת 1903 שימש הבניין למגוריה של מממנת רכישת הקרקע ממסדר הכרמליתים - האצילה הגרמנית ברטה פון בנוורט.
בשנה זו חזרה לאירופה ומסרה את הבית לפרידריך (פריץ) קלר שהיה סגן הקונסול של גרמניה בחיפה ונציג הדואר האוסטרו-הונגרי בעיר, והוא שימש למגוריו ולמגורי משפחתו עד מותו בשנת 1913. הרחוב נקרא על שמו של קלר.
בשנת 1918, לאחר מותה של פון בנוורט נקנה ביתה על ידי יצחק גולדברג, הוא הרס את המבנה הישן, ובמקומו בנה בית חדש וקרא לו על שם אשתו – "בית רחל".
על שמו קרוי הרחוב הסמוך - שדרות יצחק.