tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרשויות מסרו כי הן מעריכות יוזמות התנדבות כלליות כמו תרומות, אך גם קראו לאזרחים חסרי הכשרה להתרחק מאזורים פעילים של חיפושים בשל סכנות בטיחות וקושי בתיאום.
הרשויות גם ביקרו את זרם המבקרים והפעלת רחפנים בלתי מורשים, שפגעו במאמצי החילוץ.
במהלך הפעולות, רחפן פרטי חדר באופן בלתי חוקי לאזור מגבלות טיסה זמני והתנגש במסוק, גרם נזק לרכיב קריטי בציוד החירום ואילץ את הטייס לבצע נחיתת חירום.
הציוד הושבת עד להודעה חדשה.
מחוזמקרי מוותמחוז קר107+מחוז קנדל9מחוז טראוויס9מחוז ברנט5מחוז ויליאמסון3מחוז טום גרין1סך הכל134+
ב-5 ביולי מושל טקסס, גרג אבוט, דיווח כי מניין המתים חצה את ה-51 כאשר עשרות עדיין נעדרים, רוב הנעדרות הן ילדות ממחנה הקיץ מיסטיק שהוצף כולו.
ב-7 ביולי, שלושה ימים לאחר האסון, התגלו גופותיהן של 27 ילדות ומדריכים שנעדרו ממחנה הקיץ מיסטיק, מחנה קיץ נוצרי לבנות בלבד, הממוקם כ-10 ק"מ דרומית-מערבית להאנט.
נכון ל-8 ביולי, חמש בנות ומדריכה אחת נותרו נעדרות.
מנהל מחנה מיסטיק, דיק איסטלנד, שרכש את המחנה בשנת 1974, אושר גם הוא בין ההרוגים.
נכון ל-10 ביולי, אושרה מותם של 134 בני אדם בשיטפונות.
לפחות 107 מההרוגים היו במחוז קר (70 מבוגרים ו-37 ילדים), תשעה במחוז טראוויס, תשעה במחוז קנדל, חמישה במחוז ברנט, שלושה במחוז ויליאמסון ואחד במחוז טום גרין.
ב-14 ביולי, מספר הנעדרים ירד מ-161 ל-101. במחוז טראוויס בפרט, מספר הנעדרים ירד מעשרה לארבעה לאחר שהתברר שכמה אנשים הופיעו גם ברשימת הנעדרים וגם ברשימת ההרוגים.
נכון ל-15 ביולי, לפחות 101 אנשים עדיין נעדרים: 97 מהם במחוז קר, שלושה במחוז טרוויס ואחד במחוז ברנט.
נכון ל-1 באוגוסט החיפושים עדיין ממשיכים, כאשר יש עדיין 3 נעדרים.
ביניהם סילה סטיוארט בת ה-8 ששהתה במחנה מיסטיק.
נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ציין כי השיטפונות היו "נוראיים" והבטיח סיוע פדרלי לנפגעים.
פעולות חיפוש והצלה התקיימו ב-4 ביולי ובלילה שבין ה-4 ל-5 ביולי, וכתוצאה מכך חולצו לפחות 237 בני אדם ממי שיטפונות, מתוכם 167 בני אדם חולצו באמצעות מסוק.
הפסקות תקשורת באזור הקשו על יצירת קשר עם אנשים רבים באזור.
שופט מחוז קר, רוב קלי, הצהיר כי "אף אחד לא ידע שסוג כזה של שיטפון מגיע" וציין כי במדינה לא הייתה מערכת התרעה לאירועי שיטפונות גדולים.
עדים רבים לשיטפונות ציינו כי לא ניתנה התרעה מוקדמת על השיטפונות.
חלק מהאנליסטים האשימו את היעדר ההתרעה המוקדמת כתוצאה ישירה מקיצוצי המימון האחרונים של ממשל טראמפ למנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי ולשירות מזג האוויר הלאומי.
השילוש הוא עקרון אמונה עליון כמעט בכל הכנסיות מאז המאה הרביעית, כשהחולקים על כך סומנו כמינים.
יש כיום אך קומץ של קבוצות נוצריות ששוללות אותו, והזרמים העיקריים בנצרות לא מקבלים אותן כלגיטימיות.
השילוש מבוסס בין היתר על הכתוב בברית החדשה בספר מתי כ"ח:י"ט, .
לפי הפרשנות הנוצרית האורתודוקסית, רעיון זה מופיע בבירור במקומות רבים בברית החדשה, בייחוד ברישומי ההטבלה של ישו בבשורה על פי לוקאס.
עקרונות השילוש אושררו, בוררו ונוסחו על ידי הכנסייה במאה ה-4 ובמאה ה-5 בתגובה לרעיונות כפירה שונים.
העיסוק התאולוגי בשילוש הוסיף להעסיק את הזרמים הנוצריים השונים, בעצימות משתנה, מאז ועד ימינו.
משמעותה המילולית של המילה הלטינית Trinitas היא "איחוד של שלושה".
ביטוי זה איננו מופיע אפילו באחד מתוך 27 ספרים שונים של הברית החדשה ולמעשה, נראה שלא היה קיים כלל עד שטבע אותו טרטוליאנוס בתחילת המאה ה-3. אף כי טרטוליאנוס טבע אותו, הוא עצמו לא האמין ברעיון השילוש, ובעקבות כך בחרה הכנסייה שלא להעניק לו את התואר "אב הכנסייה" או קדוש.
המאמינים בשילוש הקדוש מסכימים כי הניסוחים והביטויים המודרניים הם פיתוחים מאוחרים יחסית, אך הם עדיין מאמינים כי דוקטרינה זו מופיעה באופן שיטתי לאורך התנ"ך ובמקורותיה האחרים של הכנסייה הנוצרית.
על-פי הנצרות, אפשר לראות זאת בפרק י"ח בבראשית, כששלושה זרים נראים אל אברהם כשהוא יושב בפתח האוהל.
נוצרים רבים מוטבלים "בשם האב, הבן ורוח הקודש" (מתי 28:19).
נוצרים אחרים מוטבלים "בשם ישו" (מעשי השליחים 2:38).
כך, לרוב, מתחילים החיים הנוצריים, וההבנה הנוצרית את הגאולה: בהצהרה הנוגעת לשילוש הקדוש.
למאמינים בעקרון השילוש, שלוש הישויות של השילוש התגלו בבת אחת, בהקשר של ההטבלה.
"זאת האמונה של טבילתנו", הצהירה המועצה הראשונה של קונסטנטינופול, "זה מלמד אותנו להאמין בשם האב, הבן ורוח הקודש.
לפי אמונה זו ישנה אלוהות אחת, כוח, וקיום האב, הבן ורוח הקודש".
התנ"ך מרומם את האמונה באחדות האל מעל לאחרים, ומזהיר נגד נטישתו, ונאמנות לברית.
כל ניסוח של סעיף באמונה שאינו מתאר את אלוהים כאחד, שמחלק את הפולחן בין אלים רבים, אינו חלק מהאמונה המוצגת בברית הישנה – התנ"ך.
אין אֱלִיל בָּעוֹלָם וְאֵין אֱלֹהִים בִּלְתִּי אֶחָד" (ראשונה לקורינתים ח' 4) המאמינים מוזהרים כי האלים האחרים מהם אינם אלים כלל, אלא תחליפים שאינם שווים לאלוהים המקורי.
על פי הראיה של מאמיני השילוש, התפיסה הרווחת, רואה את האב ואת ישו כשתי ישויות הפועלות באופן נפרד.
ההכרזה המרכזית והמכרעת של האמונה הנוצרית היא שיש מושיע אחד, אלוהים, וגאולה אחת – בישו הנוצרי.
האלוהים הזה קיים בשלוש ישויות שונות.
שלוש הישויות האלוהיות שוות ונצחיות, אמנם כל אחד מהם הוא אותו אלוהים, הבן כפוף לאב ורוח הקודש מתחת לבן.
שלוש הישויות של אלוהים מצויות בהרמוניה מושלמת ומתפקדות בשיתוף פעולה.
עם זאת, מאמינים הנוצרים שהמילה "אחד" איננה שוות משמעות למילה "יחיד", שהרי לפי הלשון העברית "אחד" ניתן לפיצול, בעוד "יחיד" איננו ניתן לפיצול.
כמו כן מסתמכים הנוצרים על פסוקים ותיאורים שונים בתנ"ך בהם מתואר אלוהים ברבים או במורכבות.
אחת הדוגמאות הכי בולטות היא:
יש שהתנ"ך מביא את המילה אחד במשמעות "בלבד", כפי שמובא בדברי הימים כ"ט, א': "ויאמר דוד המלך לכל הקהל שלמה בני אחד בחר בו אלהים נער ורך".
בימיה המוקדמים של הנצרות היו גישות שונות לשילוש הקדוש ולסימטריה האפשרית בין שלושת מרכיביו.
שלוש התנועות ההטרודוקסיות העיקריות הן האריאניות, המונופיזיטיזם והנסטוריאניזם, שהוכרזו כולן כמינות על ידי יתר הכנסייה מאות שנים טרם הקרע בין אורתודוקסים לקתולים.
המונארכיאניזם הייתה תפיסה תאולוגית שקינאה למונותיאיזם בנצרות והדגישה את אחדותו של האל.
מתוך המונארכיאניזם צמחו שתי תנועות שונות מאוד, האדופציאניסטים והמודליסטים.
תנועת האדופציאניסטים טענה כי ניתן לראות בישו אל רק במובן שכוח או השפעה של האלוהים נחו על אישיותו האנושית, כלומר אימוץ של ישו על ידי האלוהים ומכאן נגזר שמה של התנועה.
התנועה המודליסטית, אשר עיקר פעילותה במאה השלישית, דבקה באדיקות בתפיסה המונותאיסטית וראתה באל ובאב דמות אחת.
המודליסטים שללו את התמידיות של שלוש הישויות שבשילוש וטענו כי ההבדלים באלוהות היו ארעיים בלבד.
התנועה המודליסטית ראתה את ההבדלים בתוך השילוש כצורות הבעה של האלוהות ולא כפרסונות נפרדות והכירה רק בישות אלוהית אחת אשר פועלת בזה אחר זה כיוצרת, כגואלת וכמקדשת.
לפי התפיסה המודליסטית מופיע האל האב בעולם הזה כבן ולכן טענו מתנגדיהם כי פירוש הדבר שאלוהים האב סבל ומת (ומכאן נגזר שמם במערב, פטריפסיאנים, "[הדוגלים] בסבל האב").
נציגיה הבולטים של התנועה המודליסטית היו נואטוס, פרקסייאס וסבליוס (ממנו נגזר שמם במזרח, סבליאנים).
התנועה המודליסטית לא הצליחה מעולם להשיג הגמוניה בעולם הנוצרי ובקונסיל ניקאה ספגה מכה ניצחת.
האריאניזם קרויה על שם אריוס, אשר נולד בסוף המאה השלישית.
אריוס היה לובי במוצאו, גדל באנטיוכיה והפך ברבות הימים לכומר באלכסנדריה.
אריוס החזיק באמונה, אשר את ניצניה ניתן למצוא עוד בראשית המאה השלישית, כי בנו של האלוהים אינו נצחי וכי האל האב יצר אותו מהאין לפני כל הדורות ככלי לשם בריאת העולם.
ישו, על-פי תפיסתו של אריוס, אינו אלוהים מטבעו אלא ברוא האל ולפיכך ניתן לשינוי, הגם שבצורה שונה מכל שאר היצורים.
אליבא דאריוס קיימת בתוך השילוש היררכיה, כאשר מבין שלוש הישויות רק האב חסר ראשית וסיבה ואילו שתי הישויות האחרות נחותות מן האב, באו לעולם אחריו כתוצאה מבחירתו החופשית והן כפופות לו.
אריוס סבר כי כבודו של ישו הואצל עליו על ידי אביו בשל צדיקותו החזויה מראש.
גישתו של אריוס סחפה אחריה תומכים רבים, אשר לאו דווקא קיבלו את מלוא דעותיו של אריוס על השילוש.
יש חוקרים הרואים בתנועה זו השפעה של פילוסופיות פגאניות ואילו אחרים רואים בה מאמץ של חלק מבני התקופה למנוע הפחתה באלוהותו המוחלטת של האל האב.
הבישוף של אלכסנדריה, אלכסנדר, אומנם גינה את אריוס, אולם גישתו המשיכה לסחוף אחריה אוהדים רבים ולעורר מחלוקות, עד שהקיסר קונסטנטין כינס אספה כנסייתית בניקאה בשנת 325 כדי ליישב את הוויכוח התאולוגי.
מתנגדי אריוס בהנהגתו הרוחנית של אתנאסיוס, דיאקון של אלכסנדר בישוף אלכסנדריה, שתפסו את שלוש הישויות בשילוש כבו-זמניות וכזהות במהותם, יצאו וידם על העליונה.
ניסוח ההצהרה של ניקאה עוצב על ידי מתנגדיו של אריוס, והאריאנים הוכרזו ככופרים.
האריאניזם לא חוסל בקונסיל של ניקאה, ואף הצליח לגבור על מתנגדיו, והפך למשך זמן מה לתפיסה המקובלת של השילוש.
ניצחונה המוחלט של דוגמת השילוש האורתודוקסית הושג בקונסיל של קונסטנטינופול בשנת 381, אולם האריאניזם מצא לו תומכים חדשים בקרב השבטים הגרמניים, ורק לאחר התנצרותם של הפרנקים בשנת 496 החל נעלם בהדרגה.
הנסטוריאניזם היה גרסה קיצונית של גישת אסכולת אנטיוכיה, שחייבה את שלמות שני הטבעים שפעלו כאחד בישו ואת היות כל אחד מהם בלתי-תלוי במשנהו.
מנסחו נסטוריוס, שמונה ב-428 לבישוף קונסטנטינופוליס, שלל ממרים הבתולה את התואר "מולידת האלוהים" (תאוטוקוס) שכן לתפישתו ילדה אך את ישו הגשמי שטבעו האלוהי פעל בתיאום מושלם אך במנותק.
כמו כן, רק צדו האנושי של ישו סבל ומת על הצלב שכן הטענה שהמחצית האלוהית יכלה להתענות הייתה בחזקת כפירה.
בדיעבד, התגלו כתבים של נסטוריוס שהעלו שדעותיו היו פחות הטרודוקסיות ממה שמקובל היה להציג בימיו.
אבל סגנונו הבוטה הכעיס די מאנשי האמצע.
אויבו קירילוס האלכסנדרוני הצליח להביא לנידויו ולגינוי ההשקפות האנטיוכיות ככלל בוועידת אפסוס.
אוטיכס, חניך האסכולה האלכסנדרונית (שעמדה בקוטב השני לאנטיוכיה וחייבה את הרצף והאחדות בין טבעי ישו), נחרד מהנסטוריאניות ופיתח את הטענה ששתי מהויותיו של המושיע התמזגו והיו לאחת חדשה.
ראיית ישו כיצור כלאיים, לא אדם ולא אל אלא משהו אחר, היטתה עתה את כף המאזניים לטובת האנטיוכיים שהושפלו באפסוס.
בסיועו של לאו בישוף רומא מן המערב הם השתלטו על ועידת כלקדון שנערכה ב-451 והפכוה למסע גינוי והוקעה נגד המונופיזיטיות.
שם נקבעה ההגדרה הכריסטולוגית המקובלת בבסיסה עד ימינו, לפיה לישו היו שני טבעים מושלמים, אלוהי לגמרי ואנושי לגמרי.
אף שכנסיות המזרח לא נסחפו אחרי המינות של אוטיכס, הן בכל זאת ראו בהחלטת כלקדון פנייה מסוכנת לנסטוריאניזם ולא קיבלו אותה.
כך נוצר קרע בינן, שדגלו במיאפיזיטיות (גישה שונה ומרוככת בהרבה ביחס למונופיזיטיות), לכל היתר שקיבלו את הדיופיזיטיות.
השילוב הראוי היא פקודה של צה"ל שעסקה במתן תנאים לחיילים בני כל הדתות, לשרת בצה"ל מבלי לפגוע בערכיהם, אמונותיהם ואורח חייהם.
כן עוסקת הפקודה בשילובן של חיילות בכל מסלול צבאי שבו אין סיבה ייחודית למניעת שיבוצן.
הפקודה משנת 2002 מבוססת על מסמך עקרונות שגובש בוועדה מטכ"לית בראשות מפקד זרוע היבשה.
לימים הוחלפה הפקודה בפקודת השירות המשותף.
בין הנושאים המטופלים: מגורים, הופעה ולבוש, שיבוץ והכשרה, פיקוד והדרכה, פעילויות פנאי והימנעות מפגיעה ברגשות.
כנגזרת מהשילוב הראוי התאפשר קיומו של גדוד המיועד לציבור החרדי - גדוד נצח יהודה - שבו אין לחיילים כל פעילות המשולבת עם חיילות, והאוכל הוא בהכשר מהדרין בלבד; ומהעבר השני התאפשר שיבוץ חיילות בכל מסלול צבאי שבו אין סיבה ייחודית למניעת שיבוץ חיילות בתפקיד זה.
על מנת להגביר את מודעות החיילים והמפקדים לנושא הועברו הרצאות בנושא הפקודה באופן תדיר.
למשך תקופה מסוימת חולק פנקס כיס המתאר את מדיניות צה"ל בתחום והועברו מערכי שיעור באמצעות ערכת הדרכה העוסקת בפקודה.
ביחידות צה"ל הוקדש חלק מלוח המודעות לפרסומים בנושא השילוב הראוי.
בשנת 2004 הוקמה "מנהלת השילוב הראוי" לאחר שחוגים דתיים התלוננו על אי הקפדה על הכללים.
בראש המנהלת הועמד הרב אביחי רונצקי.
במשך הזמן התלוננו חיילות על אפליה והדרה הנובעות מפרשנות מחמירה שניתנה לפקודה.
הפקודה פגה והוחלפה ב-2016 בפקודת השירות המשותף.
השיירות לירושלים היו אמצעי התחבורה העיקרי לירושלים הנצורה בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, כוונו פעולות טרור רבות מצד כפריים ערבים כנגד התחבורה היהודית ברחבי הארץ.
עובדה זאת הקשתה במיוחד על התחבורה לנקודות יישוב מבודדות, שהתחברו לריכוזי היישוב היהודי באמצעות דרך גישה יחידה העוברת בשטח עוין וניתנת לחסימה.
ירושלים הייתה היישוב המבודד הגדול ביותר (כ-100,000 תושבים יהודים).
מערך ההגנה של השיירות שפעל בין החודשים נובמבר 1947 ועד אפריל 1948 התמגן בחלקו בכלי רכב משוריינים.
מערך הגנת ואבטחת השיירות אויש בלוחמי הפלמ"ח וההגנה, נהגים בשכר ומתנדבים.
ב-29 בנובמבר 1947, אישר האו"ם ברוב של שני שלישים את המלצות הוועדה בעניין ארץ ישראל, בדבר סיום המנדט הבריטי וחלוקת הארץ לשתי מדינות: מדינה יהודית שתכלול את הגליל המזרחי, מישור החוף עד באר טוביה והנגב, ומדינה ערבית בשאר חלקי הארץ.
לגבי ירושלים וסביבתה (עד בית לחם), הוחלט כי יהיה אזור בינלאומי.
ירושלים נקבעה כעיר בינלאומית, מתוקף קדושתה לשלוש הדתות המונותיאיסטיות.
ברם, לאזור ירושלים נודעה חשיבות צבאית רבה, היות שהעיר וסביבותיה מוקפים בהרים והשולט בהר- הוא השולט במרחב.
היישוב היהודי קבל את החלטת החלוקה בשמחה, למרות שחייבה את בינאום ירושלים, העיר הקדושה ביהדות, אולם, משהכריז עבדאללה הראשון מלך ירדן ב-13 בדצמבר 1948 על סיפוח מזרח ירושלים לירדן ומשנענתה הנכונות היהודית לפשרה במלחמת שמד מצד ערביי ארץ ישראל ומדינות ערב, השיב מלחמה שערה גם בירושלים.
הלחימה החלה מיד למחרת ההצבעה באו"ם שמסמן את ראשית מלחמת העצמאות, בידיעה של שני הצדדים כי ניצחון בחזית ירושלים שקול כמעט לניצחון במלחמה כולה.
ואכן, המאבק המרכזי בחלקה הראשון של המלחמה היה על נתיב התחבורה היהודית
מתל אביב לירושלים, החל בראשיתה בדרך הביטחון על הדרך ההיסטורית יפו-ירושלים בין היציאה הדרום מזרחית מתל אביב לבין ראשון לציון וכלה בלטרון, שער הגיא והקסטל, בואכה ירושלים.
ההתקפה הערבית הראשונה למחרת הכט בנובמבר הייתה על אוטובוס אזרחי שעלה לירושלים.
הסופר עמוס איילון טען בהקשר זה:
ירושלים הייתה תלויה בשפלה, ואבטחת נתיב שיירות האספקה מתל אביב אליה, הייתה עבורה שאלה של חיים ומוות.
הדרכים הראשיות שהתנקזו לירושלים היו דרך גב ההר הקדומה שחוצה את העיר מצפון (שייח' ג'ראח) ויורדת דרומה לכיוון בית לחם.
ממזרח לעיר יצא הכביש ליריחו ומערבית לעיר ירד הכביש לכיוון תל אביב והשפלה העובר דרך מוצא, הקסטל, אבו ע'וש, קריית ענבים, סאריס, שער הגיא, לטרון ורמלה.
מבואות העיר היו חסומים בכפרים ערבים מכל הכיוונים.
במזרח: עזריה, באב א-זהרה ומוסררה.
בדרום: בית צפאפא, בקעה ואבו תור.
האספקה היהודית מתל אביב לירושלים עברה דרך הכביש המערבי (היום כביש 1).
רובה של דרך זו עברה אף היא בשטח ערבי, אך גם דרך נקודות התיישבות יהודיות, דבר שנעדר מהדרכים האחרות לגמרי.
הערבים מצדם, הבינו כי ניתוק התחבורה לירושלים יכול להכריע את המערכה על העיר.
למן הימים הראשונים של המלחמה הם ריכזו את עיקר מאמציהם לחסימת התנועה לעיר.
הלחימה על הדרך על כן, הייתה משימה מרכזית במערכה על העיר, והיא העסיקה את מיטב כוחות ההגנה.
מערך כוחות לוחמים ותושבים - נתונים סטטיסטים
בראשית המלחמה (במחצית השנה שבין הכרזת האו"ם בכ"ט בנובמבר לבין הכרזת מדינת ישראל ב-15 במאי 1948), הגורם הצבאי העיקרי שעמד מול היישוב היהודי היו ערביי הארץ, כמיליון ערבים לעומת כ-650,000 יהודים.
לא הייתה מסגרת שאיגדה בתוכה את כל הלוחמים הערביים, אולם ותיקי הכנופיות מהמרד הערבי הגדול נותרו מכונסים סביב מנהיגיהם.
יישובים ערביים הוזעקו לפעולות בשיטת ה-"פזעה", לפיה גורמים בשטח כגון פלחים או רועים שזיהו פעילות יהודית בקרבת הכפר יכלו להזעיק במהירות וביעילות את כל הכוח הלוחם בכפר למטרת תקיפה.
הכוח הערבי הלוחם שעמד מול היישוב היהודי בתקופה זו היה:
הנג'אדה ואל-פותווה - ארגונים צבאיים למחצה שהתבססו במהלך המרד הערבי הגדול.
כוחות משטרה - שוטרים ונוטרים ערבים בשירות המשטרה הבריטית.
לוחמים ערבים (כנופיות) בהנהגת עבד אל-קאדר אל-חוסייני וחסן סלאמה.
משוחררי הצבא הבריטי – כ-6,000 איש.
ברשות הערבים הייתה כמות ניכרת של רובים ונשק קל, אך לא נשק כבד.
בראש האוכלוסייה הערבית בארץ עמד הוועד הערבי העליון בהנהגת המופתי חאג' אמין אל-חוסייני.
ערביי ארץ ישראל נהנו מסיוע ממדינות ערב עוד טרם פלישת צבאות ערב במאי 1948. כסף רב ותחמושת נשלחו לארץ מהליגה הערבית.
כ-5,000 מתנדבים מאומנים התפזרו ברחבי הארץ והיוו את עיקר הלוחמים במשך התקופה הראשונה למלחמה.
כמו כן, הלגיון הערבי, שכלל בתוכו לוחמים מאומנים היטב, שהה בחלקו באזור ירושלים עוד לפני הפלישה, והיה כפוף למפקד הכוחות הבריטים בארץ.
הכוח הצבאי היהודי העיקרי היה ארגון ההגנה.
הארגון היה בנוי משש זרועות מרכזיות:
מנגנון הקבע - כלל את אנשי המטה והפיקוד.
משטרת היישובים העבריים - גלויה וחוקית.
התחלקה לחלק נייח (נוטרי התחנות) וחלק נייד (המשמר הנע).
הנוטרים צוידו בנשק והורשו לשאתו בגלוי מתוקף השתייכותם הארגונית לכוחות הביטחון הממשלתיים הבריטים, בפועל רובם הגדול שיתף פעולה עם ה'הגנה'.
הכוח המבצעי המאומן ביותר בהגנה והיחיד המגויס במלואו הנתון לפקודת המוסדות הציוניים.
הפלמ"ח כלל בתוכו ארבעה גדודים, 15 פלוגות מהן 11 מגויסות וארבע פלוגות מילואים ('רזרבה').
ערב המלחמה היו בפלמ"ח 2,100 אנשים פעילים ו-1000 אנשי מילואים ('רזרבה').
יועד להגן על היישוב מתוך היישוב עצמו וכלל בעלי תפקידים מיוחדים (רופאים, וחובשים וכדומה).
הפל"מים (פטרולים לוחמים) בהתיישבות העובדת.
ערב מלחמת העצמאות מנתה "ההגנה" על כל שלוחותיה כ-45,000 איש ואישה.
פחות מאלפיים מתוכם הורשו לשאת נשק בגלוי.
בנוסף להגנה היו בארץ מקורות נוספים של כוח אדם לוחם: האצ"ל, הלח"י, משוחררי הבריגדה היהודית ושאר משוחררי הצבא הבריטי ומתנדבים שהגיעו במסגרת גיוסי ומתנדבי חו"ל (גח"ל ומח"ל).
עיקר החימוש של ההגנה כלל נשק שהוחזק ביישובים, אצל יחידות החי"ש, הפלמ"ח ובבסיסים מרכזיים.
התחמושת הייתה בצמצום רב, דבר שהשפיע על יכולת הלוחמים בקרבות.
במסגרת ההחלטה לכונן כוח צבאי במתכונת סדירה, עסקה ההגנה בתחילת המלחמה בארגון מחדש שכלל חלוקת הארץ לאזורי פעולה שונים, יסוד החטיבות וקביעת המרחבים.
הגדודים (שקדמו לחטיבות) "הפורצים", "שער הגיא" ו"ירושלים" הבטיחו את הדרך לירושלים לצד פעולות נוספות.
מגדודים אלה (4, 5, ו-6) הוקמה מאוחר יותר חטיבת הראל.
ארגון השיירות של הלוחמים היהודיים הלך והתפתח ככל שהמלחמה עצמה צברה תאוצה.
חלו שינויים בשיטת הלחימה הן בצד היהודי והן בצד הערבי.
רבים מן השינויים שחלו בצד היהודי באו כתגובת-נגד להסלמה של הצד הערבי.
הצורך בנסיעה בשיירה נבע מהתקפות ערביות על צירי הדרכים, מתוך מטרה ליצור נתק בין נקודות ההתיישבות היהודיות בכל רחבי הארץ ובירושלים בפרט.
השיירות רוכזו תחת מחלקת התחבורה של המוסדות הלאומיים.
על "הלשכה לתחבורה בדרכים" הוטל לארגן ולפקח על התחבורה בדרכים בשעת חירום בשיתוף עם מוסדות הביטחון.
המפקח על ארגון הובלת המשאיות לירושלים ולמקומות מסוכנים אחרים והמפקח על השיירות היו כפופים למנכ"ל הלשכה.
בנובמבר 1947 מינתה ההגנה את מישאל שחם ("עזריה") לתפקיד קצין המטכ"ל לענייני תחבורה.
תפקידו היה לארגן ולתכנן את התחבורה לירושלים ולהקצות כוחות ואמצעים מספיקים לאבטחת הדרך.
תוך יום בלבד החלה התחבורה לנסוע בשיירות מאורגנות ומוגנות של ההגנה.
כבר בחודש הראשון למלחמה, ראשי ההגנה והסוכנות ייחדו את כל נושא ארגון התחבורה תחת מנגנון מיוחד.
ריכוזו של מנגנון זה נמסר לידי לשכת התחבורה של הסוכנות היהודית והנהלת העניינים הכללית הועברה למסגרת ציבורית רחבה - "הוועדה לתחבורה לשעת חירום" של המוסדות הלאומיים.
כל זאת נעשה מתוך השתדלות למנוע אי סדרים באספקה ופגיעות מיותרות במובילים.
בדצמבר 1947 הוציאה "הוועדה לתחבורה לשעת חירום" מסמך ובו "תקנות תחבורה לשעת חירום", ובהמשך אותו חודש התקיימו מספר דיונים בנוגע לתחבורה לירושלים.
ועדת המחירים נעתרה לבקשתן של חברות ההובלה לסיוע כספי בעקבות המצב הביטחוני.
בישיבה נוספת דנו בענייני הדלק ושריון משאיות ואוטובוסים בעקבות התקפות ערביות על הדרכים.
תקציב לשריון המכוניות התקבל מהוועד הלאומי ומהמשרד עצמו, והוחלט שלא יעלה על 200 לירות למכונית לשריון עבור 60 מכוניות משא בלבד, שאמור להתחלק בין חברות ההובלה השונות.
חלק מהמימון למיגון האוטובוסים העניקה הסוכנות היהודית.
סוג השריון נקבע אף הוא.
בישיבה הוחלט בין היתר כי "מי שיכנס לשיירה צריך להוביל לפי ההוראות ולפי תעריף מוסכם" כמו כן הוסכם על גיוס מכוניות מהיישוב.
בעיות נוספות שנתקלו בהן היו ארגון כפול, תחזוקת המכוניות ומחסור בדלק.
התקיים רישום מוקדם של המכוניות היוצאות, שמות הנהגים, סוגי המטען וכד.
במשרד זה (שמעון פורמן בירושלים וזהבי בתל אביב) נמסרו הדוחות של השיירות שהגיעו.
לפני היציאה נערכה בדיקה מכנית של המשאיות, צורת הטענת וסידור המטען, אפשרות בניית עמדות בתוכו וכדומה.
נערכו רישומים וסידורים להסתרת הנשק במשאיות ובאוטובוסים.
הנשק שהשתמשו בו אוחסן (בין שיירה לשיירה) במרתף בניין הסוכנות.
גם בבניין חברת "המקשר" בירושלים היה סליק.
יחידת הליווי בירושלים התחלקה לשש כיתות, כל כיתה בת 10–12 איש.
לכל שיירה התלוו שתי כיתות.
מפקדי הכיתות היו גם מפקדי השיירות.
הם נסעו בדרך כלל ברכב הראשון.
בתחילה הן היו מוניות ובהמשך משוריינים.
השיירות היו יוצאות מירושלים פעם עד פעמיים ביום.
בדרך כלל יצאו מדי יום מירושלים לתל אביב וכן מתל אביב לירושלים שתי שיירות משא ושתי שיירות נוסעים.
היציאה הייתה בדרך כלל השכם בבוקר בסמוך לשעה 06:00. שיירות הנוסעים מירושלים יצאו מתחנת "אגד", ואילו שיירות המטען יצאו מרחוב החלוץ בבית הכרם, משכונת המקשר הסמוכה לקריית משה או משכונת ימין משה.
האספקה לשיירות נשלחה על ידי ארגונים שונים וכן על ידי משקים ואנשים פרטיים ללקוחותיהם בירושלים.
בעיקר העלו אוכל ותחמושת, וכן בגדים ושמיכות.
על מנת להעמיס את הסחורה למשוריינים ולמשאיות לירושלים היה נדרש אישור מיוחד.
את ההעמסה ביצעו סבלים בשכר ששולם על ידי הסוכנות ונתקבל במשרדים.
בכפר ביל"ו, רחובות וחולדה הוצבו מחסני-אספקה מיוחדים, שעליהם הייתה מוצבת שמירה.
מהם היו מעמיסים את מצרכי האספקה במקרים מסוימים.
על הנהגים עצמם היה איסור לקחת סתם דברים אישיים מעוברי אורח ולהעלות לירושלים, אותו חוק פעל גם לגבי אנשים שרצו להצטרף בלי רישיון.
נהגי השיירה זכו לאוכל ולמקום לינה כאשר התאפשר הדבר.
משימת ליווי ואבטחת השיירות הוטלה על כוח המגן העברי.
בעקבות משא ומתן עם הבריטים, הוסכם בדצמבר 1947 כי הם אלה שיאבטחו את השיירות לירושלים.
ההסכם כובד במשך ארבעה ימים בלבד ובוטל ביוזמת הבריטים, כנראה בעקבות פצצה שהושלכה על ידי מחתרת האצ"ל בשער שכם באותו החודש.
באותם ארבעה ימים של אבטחה בריטית הותקפו השיירות פעם אחת והפלמ"ח השתלב באבטחת הדרך.
בפיקוד העליון של "ההגנה" אושרה מצבת הכוח לאבטחת הדרך מירושלים לתל אביב: 223 לוחמים נוטרים ואנשי פלמ"ח, מהם 126 איש לליווי צמוד בשיירות ו-97 לוחמים לאבטחת השטח בקריית ענבים, בחולדה וברחובות.
סיפר הנהג שבתאי גרייפמן (שפס):
הנתיב המקובל לנסיעה היה ירושלים- שער הגיא- לטרון- רמלה- ויאזור.
החל מדצמבר 1947 התחילו לשנות נתיבים בעקבות התקפות הערבים לכל אורך נתיבי הנסיעה.
נתיב הנסיעה עבר בדרך הביטחון שמוצאה בשכונת עזרא בתל אביב והחל מסוף ינואר 1948 נמשכה עד ראשון לציון תוך שהיא עוקפת את אבו כביר, יאזור ובית דג'אן, בנען, חולדה, רחובות ומסמיה והשתנה על פי המצב בכביש בשעת יציאת השיירה.
בליווי השיירות השתתפו נשים, שמילאו תפקידים בהגנה על השיירות באמצעות נשיאת נשק והפעלתו במידת הצורך, חילוץ פצועים מהשטח וטיפול בהם בתנאי מחסור מתמיד באמצעים רפואיים רבים.
אבטחת השיירות בדרך כללה ליווי מתל אביב ועד חולדה ומירושלים ועד שער הגיא.
בקטע הדרך שבין שער הגיא ולטרון ישבו חיילים בריטים ונראה שבתחילת הדרך זה הספיק על מנת להבטיח מעבר שקט.
במהלך הזמן הלכה והתהדקה האבטחה סביב השיירות.
הממונים מטעם ארגון ההגנה על אבטחת השיירות היו:
צבי זמיר, מפקד הגדוד השישי ("ירושלים"), מונה יחד עם הגדוד לאבטחת הקטע המזרחי של הדרך מירושלים עד שער הגיא, ובסיס יציאתם היה בקריית ענבים.
נחום אריאלי, מפקד פלוגה בגדוד החמישי ("שער הגיא") מונה כמפקד בסיס היציאה בתל אביב וכאחראי הכוחות באזור.
מכבי מוצרי "מק" מונה כמפקד אחראי בפועל על הקו כולו.
מנחם רוסק מונה למפקד בסיס ירושלים.
ללוחמי בסיס תל אביב ניתן הכינוי "זהבים" (חיילי הגדוד החמישי) ואילו ללוחמי בסיס ירושלים ניתן הכינוי "פוּרמָנים" (חיילי הגדוד השישי) על שם המשרד של מלווי השיירות, חדר 16, בבניין הסוכנות היהודית בירושלים שעל דלתו היה שלט לשם הסוואה בשם "שמעון פורמן".
תפקיד עובדי המשרד היה לטפל בשיירות, והמעמסה עליהם הייתה רבה ודרשה טיפול בבעיות מגוונות.
עם תחילת המלחמה גויסו למשימת אבטחת השיירות כוחות הרזרבה (מילואים) של הפלמ"ח.
כחלק מהגדוד השישי הם אבטחו את קטע ירושלים-שער הגיא על ידי נסיעה לאורך הציר במוניות.
בכל מונית ישבה חוליה של ארבעה אנשי פלמ"ח: שני בנים ושתי בנות שהחביאו את הנשק על גופן.
הבריטים שהסתובבו על הציר עצרו לעיתים את השיירות ואף אסרו מלווים שהחזיקו ברשותם נשק לא חוקי.
חיפושים אלה התמעטו אך לא פסקו גם כאשר החמיר המצב ונמשכו כמעט עד לעזיבתם את הארץ.
את השיירות הרכיבו הכוחות בתל אביב והם היו אחראים על קצב יציאתן.
תפקיד הכוח בירושלים היה לקבל את השיירות, לפרוק אותן במהירות ולשולחן במהירות חזרה לתל אביב.
השיירות בשלב זה היו קטנות, עד 10 כלי רכב ולעיתים רק מכוניות בודדות שלוו על ידי הנוטרים.
את השיירות של "אגד" ליוו אנשי הפלמ"ח.
הבריטים ערכו חיפושים והקשו על אבטחת השיירות תוך כדי התקפות הערבים.
מיד בתחילת המלחמה החלה ההגנה למגן ולשריין את האוטובוסים ואת הקבינות של המשאיות.
משאיות האספקה צורפו בהדרגה לשיירות.
המשוריינים היו צבועים אפור, צרים מאוד, גבוהים, כבדים ולא יציבים על הכביש.
ככל שהשיירות הפכו להיות עניין שבשגרה, הדיווח עליהן תכף.
ידיעות על הנעשה בציר וכוונות להתקפה על שיירות נמסרו על ידי הש"י.
כאשר התקבלו ידיעות על מארבים או התקפות צפויות, העדיפו לעכב את השיירה.
היות שההוראות לא היו ברורות, שיירות שהותקפו תוך כדי נסיעה העדיפו להתפצל, חצי מהשיירה המשיך לנסוע והחצי שהותקף נשאר לבדו.
במקרים אחרים רוב השיירה המשיכה ורק מספר בודד של אנשים נותרו לסייע לרכב שנפגע.
הגג היה מרשת או מברזנט, דבר שאפשר לכדורים לחדור פנימה לתוך המשוריין וגרם לאבדות בנפש.
כלי רכב רבים לא עמדו בעומס ובעליות.
לעיתים המנוע היה נכבה והמשאיות נתקעו או החליקו לתעלות והמלווים נאלצו להשאירן בצידת הדרך, כשהן נשרפות על ידי הערבים.
במרץ 1948 חלה הסלמה במצב.
בעקבות כך הוחלט כי יאורגנו שיירות שונות לכלי רכב שונים, וכי רק במקרים יוצאי דופן יערבבו בין שיירות משא ושיירות נוסעים.
בשלב זה הוחלט לצרף לשיירות מפקדים אזרחיים.
במקרה של איחוד, השיירה הייתה צריכה לנסוע יחד בקטעים המסוכנים, ובנפרד בקטעים הבטוחים יותר, על מנת שהרכבים יוכלו להגביר מהירות.
החלטות מסוג זה היו תחת אחריותו של המפקד הכללי בבסיס היציאה, והשינויים נעשו על פי שיקול דעתו של מפקד הליווי בדרך.
מפקד השיירה קיבל סמכות מלאה לקביעת סדר המכוניות והתדרוך, כשאת הליווי סיפק אחד הגדודים.
במסמך לקראת היציאה צוין שם מפקד השיירה, מקום ההיערכות, שעת היציאה, רכבי השיירה, תפקידיהן (סיוע, קשר, הובלה, הנדסה, אספקה) ומספר האנשים שיצאו.
כאשר השיירה הגיעה ליעודה, המפקד צריך היה להתייצב במטה בבסיס ההגעה ולתת דו"ח על הדרך ועל מצב השיירה.
בסוף חודש מרץ 1948 הגיע היישוב לשעת משבר במלחמה בדרכים (כמו גם במלחמת העצמאות כולה).
חלק ניכר מהמשוריינים יצאו מכלל שימוש או נלקחו על ידי הערבים.
חלק מהדרכים לצפון, לדרום ולמזרח נחסמו וירושלים העברית נותקה מהשפלה.
ככל שנמשכו הקרבות רבו הקרבנות (היישוב איבד עד אז קרוב לאלף ומאתיים יהודים, למעלה ממחציתם אזרחים).
במיוחד החמיר מצבה של ירושלים לנוכח המצור הכבד.
הערבים המשיכו במאמציהם לניתוק העיר, מתוך ידיעה כי הכנעת ירושלים העברית תהיה בבחינת מכה אנושה ליישוב היהודי.
הנהגת היישוב החליטה לפרוץ את הדרך לירושלים ויהי מה.
בראשית אפריל 1948 התקבלה החלטה על יציאה למבצע לפריצת הדרך אל העיר, מבצע נחשון.
בעקבות מבצע נחשון ופריצת דרך בורמה, ניתן היה להעביר שיירות לירושלים בצורה רציפה ובטוחה.
תנועת השיירות לירושלים נמשכה עד מאי 1948.
30 בנובמבר 1947 - נקבע כי מישאל שחם יהיה אחראי על יציאת השיירות לירושלים.
9 בדצמבר 1947 - נחתם הסכם עם הבריטים על אחריותם לאבטחת השיירות.
12 בדצמבר 1947 - הבריטים הפרו את הסכם השיירות בעקבות התקפת האצ"ל בשער שכם.
2 בינואר 1948 - הופסקה התחבורה היהודית החופשית לירושלים.
9 בינואר 1948 - הפלמ"ח מקבל אחריות על אבטחת השיירות.
מרץ 1948 - אסון שלוש השיירות, פגיעה בשיירות גדולות: חולדה, יחיעם ושיירת נבי דניאל, שהביאה לשינוי תפיסתי בגישת הלחימה ממגננה להתקפה.
לאחר מלחמת העצמאות הונחו שרידי משוריינים לאורך הכביש בשער הגיא להנצחת חללי השיירות.
בשנת 2021 נחנך אתר זיכרון לאומי בחאן שער הגיא, המנציח את מבקיעי הדרך אל ירושלים הנצורה.
במוזיאון ישנו מיצג אור קולי על תקופת השיירות.
דגל הממלכה המאוחדת נמצא בשימוש בדגלים רבים של רבות ממושבותיה לשעבר של הממלכה המאוחדת, אשר אימצו את "הנס הכחול" (דגל המושבות, blue ensign) או את "הנס האדום" (דגל צי הסוחר הבריטי, red ensign).
"הנס הכחול" כולל את דגל האיחוד בקנטון (הרבע העליון בפינה הצמודה לתורן).
רקע הדגל כחול, ובפינה התחתונה הרחוקה מן התורן מופיע סמל המושבה.
"הנס האדום" זהה, אלא שהרקע שלו אדום.
חלק מהמושבות לשעבר הוסיפו אלמנטים נוספים לדגל המושבות או החליפו את סמל המושבה לשעבר בסמלים המתפרשים על כל הרקע הכחול.
מדינות אחדות החליפו את צבע הרקע, אבל שמרו על דגל האיחוד בקנטון כדי לבטא את המשך הקשרים התרבותיים עם בריטניה.
השימוש בדגל האיחוד החל בקנדה עוד מתחילת ההתיישבויות הבריטיות הראשונות בנובה סקוטיה בשנת 1621. בסיומו של דיון הדגל הגדול בשנת 1964, אשר בסופו אומץ דגל עלה המייפל כדגל הלאומי הקנדי, העביר הפרלמנט הקנדי החלטה אשר הפכה את דגל האיחוד לסמל לחברותה של קנדה בחבר העמים הבריטי ולמחויבותה כלפי הכתר.
כחלק מהאימפריה הבריטית, הניפה אוסטרליה את דגל הממלכה המאוחדת כדגלה המקורי שכן היה זה הדגל דה פקטו של האימפריה הבריטית.
ועם הקמתו של הצי המלכותי האוסטרלי ב-5 באוקטובר 1911, הונחה הצי להניף את הנס הלבן בירכתי ספינותיו ואת דגל אוסטרליה על מוט דגלון החרטום.
דגל אוסטרליה החליף את דגל האיחוד באופן רשמי ב-14 באפריל 1954, אך היוניון ג'ק נחשב בעיני אוסטרלים רבים כדגלם הלאומי גם בשנות ה-70 של המאה ה-20, תחושה שגרמה למערכה הציבורית של ארתור סמות' (בשנים 1968 ל-1982) לעודד מתן קדימות לדגל האוסטרלי.
דגל ניו זילנד אף הוא דגל בעיצוב של נס בריטי כחול המשלב את דגל האיחוד בקנטון.
הדגל, אשר נכנס לשימוש בשנת 1869 כדגל ימי, מושחת במרכזו בארבעת כוכבי צלב הדרום בצבע אדום הממוסגרים בלבן.
עד אז הונף דגל האיחוד כדגל האימפריה לאחר חתימת הסכם ואיטנגי.
כמו הדגל הלאומי, כך גם נס ניו זילנד הלבן כדגלו של הצי המלכותי הניו זילנדי, נס ניו זילנד האדום כדגלו צי הסוחר של ניו זילנד, דגל האוויר האזרחי של ניו זילנד ונס חיל האוויר המלכותי הניו זילנדי כולם בעלי מוטיב היוניון ג'ק בקנטון.
במהלך 2015-2016 נערכו סדרת משאלי עם בניו זילנד בהצעה להחלפת דגל ניו זילנד לדגל שאינו כולל את דגל הממלכה מאוחדת, אך המצביעים הצביעו נגד החלפת הדגל.
דגל טובאלו הנוכחי אומץ בשנת 1978 לאחר שהמדינה הופרדה מגילברטס בשנת 1976. כמו מדינות חסות לשעבר רבות של הממלכה המאוחדת, דגל טובאלו מבוסס על דגל האיחוד, שמופיע בקנטון.
דגל פיג'י, אשר אומץ ב-10 באוקטובר 1970 עם הכרזת העצמאות של פיג'י, מבוסס על עיצובם של הנסים הבריטים, אך הרקע שלו הוא בצבע תכלת.
הדגל נותר בלא שינוי כאשר פיג'י הכריזה על עצמה כעל רפובליקה בשנת 1987. אף על פי שנשמעים קולות להסרתו של דגל האיחוד מן הקנטון, עצובו של הדגל נותר כך בעיקר מטעמים היסטוריים.
דגל מדינת הוואי הוא הדגל הרשמי של מדינת הוואי ושל ממלכת הוואי.
דגל זה הוענק למלך הוואי על ידי ג'ורג' ונקובר כמתנה ממלך הממלכה המאוחדת ג'ורג' השלישי.
דגלים של טריטוריות בריטיות מעבר לים
רבי אברהם יהושע השיל מקראקא (בקצרה: רבי העשיל מקראקא; נודע יותר בשם: הרבי רבי העשיל; ~?– כ' בתשרי ה'תכ"ד, 21 באוקטובר 1663) היה רב פולני ותלמיד חכם בולט.
גדול ראשי הישיבות בדורו ורבם של רבים מגדולי פוסקי פולין במאה ה-17. כונן מחדש את ישיבות פולין לאחר גזירות ת"ח-ת"ט.
שימש כראש ישיבה ומרא דאתרא בלובלין ובקראקא, ונודע כגדול מרביצי התורה בדורו.
רוב ככל כתביו אבדו, וליקוט דברי תורה שנמסרו בשמו נדפס בספר "חנוכת התורה".
מלבדם נמצאו חידושיו על מסכת בבא קמא, וכן חלק מגיליונותיו על הטור ועל ספר מצוות גדול.
נולד לרב יעקב ב"ר אפרים נפתלי הירש שכיהן כרבן של בריסק ולובלין.
אבי אימו היה רבי מאיר יואל מבריסק והמשפחה מתייחסת למהר"י וייל.
בילדותו למד מפי אביו שכיהן אז כרבה של בריסק, והתפרסם כעילוי.
לפי המסופר אמרו עליו חכמי בריסק כי "יפה כח הבן מכח האב".
הוא נישא בצעירותו לבת הגביר הבריסקאי ר' משה ר' ליזרש, ולאחר שנפטרה זמן קצר לאחר הנישואין, נישא לדינה בת הגביר יהודה בן רבי שאול ואהל, אלמנת ר' נפתלי כ"ץ.
עוד בהיותם בבריסק היה שותף לאביו בניהול הישיבה המקומית והרצה בה מתורתו לתלמידים.
עבר ללובלין ביחד עם אביו, שהתמנה אז כרב העיר, ושניהם שימשו בראשות הישיבה המקומית.
לאחר פטירת אביו בט"ז בכסלו ה'ת"ד (1643) התמנה במקומו כרבה של לובלין.
בעת גזירות ת"ח–ת"ט עשה בווינה בשתדלנות למען היהודים בפזורה, הוא הופיע לפני אנשי המלוכה והתרים יהודים עשירים למען הקהילות החרבות באוקראינה ובפולין.
בשנת ה'תט"ו (1655) בעקבות פטירתו של רבי יום-טוב ליפמן הלר (ה'תוספות יום טוב') התמנה רבי השיל במקומו כרבה של קרקוב הגדולה.
במהלך שנות כהונתו בקרקוב שב לווינה לצורך פעילות שתדלנית ושהה בה זמן ממושך.
גם בקרקוב עמד בראש ישיבה גדולה ורבים מתלמידיו למדו אצלו בה.
הוא כונן מחדש את בית הדין בקרקוב, והעמיד בראשו דיינים מהשורה הראשונה בפולין של אותם הימים, המפורסמים שבהם: רבי מיכל טיימר מחבר "סדר גיטין" ו"ברכת המים", ורבי ברכיה שפירא מחבר "זרע ברך".
תשע שנים כיהן ברבנות קרקוב עד פטירתו בחול המועד סוכות, כ' בתשרי ה'תכ"ד, 21 באוקטובר 1663.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב, על יד הרב יהושע העשיל, בעל ה"מגיני שלמה", ועל מצבת קברו נחרת:
בפנקס החברה קדישא של קרקוב נאמר כי נוסח המצבה נקבע בשל צוואתו של רבי השיל שלא לחקוק עליו תוארי כבוד, במקום זאת כתבו בפנקס ה'יזכור': .
לרבי העשיל היו ארבעה בנים ושבע בנות, מהם:
בנו רבי מרדכי נישא לשרל בתו של רבי יונה תאומים-פרנקל מחבר ספר קקיון דיונה.
בנו הבכור רבי יהודה לייב, אב-סבו של רבי שאול יחזקאל גרינפלד, שהיה צדיק מפורסם והתגורר בעיירה ליטשיק שבהונגריה.
בנו רבי יששכר בער (המכונה רבי בריש בהגאון), הנהיג את הקהילה היהודית בקראקא ופרנס הכולל של ועד ארבע ארצות.
בנו רבי שאול אב"ד בבריסק ובקראקא.
אביו של רבי אריה לייב מאמסטרדם (חתן החכם צבי), אביו של רבי שאול אב"ד אמסטרדם.
נישא לבתו של רבי אריה לייב "הארוך" מקראקא.
בתו העסיא אשת רבי מאיר אב"ד אפטא ולובלין, אם-סבו של רבי אברהם יהושע השיל מאפטא.
בנם רבי משה היה אב"ד הורדנא ומחבר ספר תפארת למשה.
רבי דוד הלוי סגל, הט"ז
רבי אהרן שמואל קאיידנובר – תלמידם של ר' השיל ואביו
רבי גרשון אשכנזי, מחבר שו"ת עבודת הגרשוני
חתנו, רבי נפתלי הירש בן בנימין וולף, אב"ד פינטשוב ולובלין, מראשי ועד ארבע ארצות
נכדו, רבי משה בן אברהם מגזע צבי, מחבר "תפארת למשה"
רבי שמואל מפיורדא, מחבר "בית שמואל" על אבן העזר
רבי יעקב משה העלין, מחבר הפירוש "ידי משה" על מדרש רבה (אביו של רבי אברהם הלין)
רבי אלעזר נין מניקלשבורג, מחבר משנת אלעזר
רבי יצחק חיות, מחבר זרע יצחק פירוש על המשנה
הַשִּׁלֹחַ: מכתב-עתי חודשי לספרות, למדע ולעניני החיים היה ירחון עברי שנוסד על ידי אחד העם בשנת 1896 באודסה.
הוא הוצא לאור בברלין עד 1920, עת עברה המערכת לירושלים, ובה יצא העיתון עד 1926. בכתב העת פורסמו מאמרים בנושאי ציונות, בעיקר מהזרם של הציונות הרוחנית, מאמרים בנושא היסטוריה של עם ישראל ויצירות ספרותיות.
מיטב אנשי הרוח והסופרים העבריים של התקופה תרמו את חלקם לאופיו ומעמדו המרכזי של כתב העת בתקופה.
"השילוח" יצא בהוצאת הספרים "אחיאסף" במימון עיקרי של קלונימוס זאב ויסוצקי, יצרן התה הגדול ברוסיה, שהיה חובב ציון פעיל ותומך נלהב במשנתו של אחד העם.
הוא גם עמד על כך שהעיתון יצא בעריכתו.
החוברת הראשונה ראתה אור בחודש חשוון תרנ"ז (אוקטובר 1896).
מקום ההוצאה התחלף מדי פעם, עקב בעיות של הפקת רישיון, אך המערכת ישבה בדרך כלל באודסה או בוורשה.
בשנת 1920 עברה הוצאת העיתון לירושלים.
השם "השילוח" נבחר על ידי אחד העם כנראה בעקבות שירו של יל"ג "מֵי הַנָּהָר הָעֲצוּמִים וְהָרַבִּים וּמֵי הַשִּׁלֹחַ הַהֹלְכִים לְאָט", שבו מספר יל"ג על הלך שנוכח לדעת שדווקא מי השילוח הזורמים לאיטם, הם העמוקים והרציניים (הצירוף "מֵי הַשִּׁלֹחַ הַהֹלְכִים לְאַט" מופיע בספר ישעיהו ח, ו–ז).
על אופיו הרציני והמעמיק של "השילוח" ניתן ללמוד ב"תעודת השילוח", מעין הצהרת כוונות שהתפרסמה בגיליון הראשון של כתב העת, ובה מצהיר אחד העם על המגמה והאופי של הירחון: "מטרת כתב העת היא לדעת את עצמנו, להבין את חיינו ולכונן את עתידותינו בתבונה".
פרקי חוכמה, המתייחסים לחיי עם ישראל והתפתחות רוחו מימי קדם ועד עתה.
פובליציסטיקה – מאמרים ודיונים המתייחסים למצבו של העם כיום, מבחינה רוחנית, כלכלית, מדינית וכיוצא בזה
ביקורת – ביקורת תוכנית, אסתטית ומוסרית על כלל הפעולות והיצירות של העם.
בלטריסטיקה – ספרות יפה בלשונינו.
אלא שכאן עושה אחד העם הגבלה מחמירה: תפורסם במדור זה רק ספרות שיש לה קשר ישיר עם מצב האומה.
"השתפכות הנפש על הדר הטבע ונועם האהבה" לא יתקבלו בהשילוח, ומכאן, שהירחון ימעיט בפרסום שירים.
הוא פעל בתיאום עם היעד הכללי של מדיניותו הלאומית: "הכשרת לבבות העם ללאומיותו".
הוא הפך את השילוח לבמה מרכזית של דיונים ומאמרים רציניים בנושאים הקרובים למטרה זו, ושירים שלא עמדו במטרה הלאומית – נפסלו.
שיריו של המשורר הלאומי, חיים נחמן ביאליק, עמדו בקריטריונים הקשוחים של אחד העם והתפרסמו ברוב הגיליונות של הירחון.
גם יצירותיו של מנדלי מוכר ספרים הרבו להופיע בירחון, וכן, א.
קבק, יהודה שטיינברג, מרדכי זאב פייארברג, ש.
במשך השנים בהן ניהל אחד העם את "השילוח", זוהה כתב העת כמחבר בין התעוררות הרוחנית-תרבותית של היהודים לבין ההתעוררות הציונית.
לאחר שעברה העריכה לקלוזנר, החלו להתפרסם ב"השילוח" גם שירים פיוטיים לשמם, ובראשם מיהר קלוזנר לפרסם את שיריו של שאול טשרניחובסקי, שאחד העם סירב לפרסם אותם מחמת היותם בעלי נופך הלניסטי.
פרץ, יוסף חיים ברנר, אשר ברש, עגנון, אליעזר שטיינמן, ומאוחר יותר, אורי צבי גרינברג, אביגדור המאירי, חיים הזז, דוד שמעוני, אברהם שלונסקי ואחרים
רבים גם התרעמו על הרמה הגבוהה, בטענה שהירחון משתדל להיות אליטיסטי מדי, והדבר הוא בעוכריו.
לעומתו, דגל הרצל בפעילות מדינית דפלומטית מיידית להשגת מדינה ליהודים.
ברוך קרוא תולה בהופעת השילוח את תחילתה של ספרות התחייה.
השילוח לדעתו היה מורה דרך של תקופה.
הוא טיפח את הציונות, את הספרות העברית, את הלשון העברית והעשיר את התרבות העברית.
רבים ממאמריו הידועים של אחד העם התפרסמו על גבי השילוח ומיטב אנשי הרוח והיוצרים השתתפו בעיתון.
קשה למצוא עוד ירחון שריכז בתוכו כל כך הרבה יוצרים תחת גג אחד, ולכן יש לראות בו כסמל של תקופה.
עד שנת 1918 הייתה המערכת באודסה ובוורשה, והחל משנת 1919 בירושלים.
כרכים א'–י', 1896–1902 – אשר צבי גינצברג, הוא אחד העם, פובליציסט וממנהיגי הציונות
כרך ט"ז – חיים נחמן ביאליק, סופר ומשורר.
ביאליק אף ערך את המדור הספרותי בין השנים 1904–1905 (כרכים י"ג–כ"א)
בכרכים מ"ה–מ"ו השתתף בעריכה גם יעקב פיכמן, משורר
אישים נוספים שכתבו בכתב העת
שמו של כתב העת מונצח בכמה רחובות בישראל.
בשנת 2016 החל לצאת לאור כתב עת בשם זהה, ששמו נבחר בהשראת "השילוח" המקורי.
השילוש הבלתי אפשרי בכלכלה, הוא טרילמה – מצב שבו קיימות שלוש חלופות שיש לבחור ביניהן.
הטרילמה מתייחסת לשקלול התמורה של שלוש המטרות הבאות:
על פי המודל, כלכלה קטנה בעלת משק פתוח לסחר חוץ, אינה יכולה להשיג את שלוש המטרות הללו גם יחד ועל כן עליה לזנוח את אחת מהן לטובת השתיים האחרות.
הטרילמה מתבססת על מודל מנדל-פלמינג (Mundell-Fleming Model), שהוא מודל מאקרו-כלכלי העוסק בשווקים הפתוחים לסחר חוץ.
על פי המודל, מדינה בה שער החליפין קבוע אשר מקיימת אינטגרציה בין השוק שלה לבין שווקים אחרים, מאבדת את השליטה על היצע המטבע המקומי ושער הריבית.
(כלומר, אינה יכולה לנהל מדיניות מוניטרית עצמאית) כדי לחזור ולכונן מדיניות מוניטרית עצמאית, מקבלי ההחלטות מוכרחים לוותר על יציבות שער החליפין או לחלופין להגביל את תנועת ההון במדינה.
ממשלות שלא יוכלו או לא ירצו לנקוט באחד משני צעדים אלו, ייאלצו להתנהל ללא מדיניות מוניטרית עצמאית ובכך תיפגע הלגיטימיות הפוליטית שלהן.
בהתחשב בהגיון העומד מאחורי השילוש, אין זה מפתיע כי ככל שגבר חופש התנועה של ההון, כך גברה גם הדאגה באשר להשלכותיה על סמכותה של המדינה.
רוברט מנדל (Robert Mundell), שזכה על פועלו בפרס נובל לכלכלה לשנת 1999, הרחיב למעשה את מודל ה־IS-LM שמדבר על כלכלה סגורה גם לסחר חוץ.
במודל זה טוען מנדל שההשפעה של המדיניות שבה נוקטת המדינה תלויה מאוד בשער החליפין.
שער חליפין קבוע מול שער חליפין נייד
כאשר מדובר בשער חליפין קבוע, הבנק המרכזי שומר על שער החליפין ברמה מסוימת.
הבנק המרכזי צריך לענות על דרישתו של הציבור למטבע חוץ על ידי התערבות בשוק מטבעות החוץ, שמובילה לתנודות ברזרבות של הבנק.
כאשר מדובר בשער חליפין שאינו קבוע, כזה הנקבע בשוק, נמנע הבנק המרכזי מלהתערב בשער החליפין של המטבע ומותיר את רזרבות המטבע קבועות.
מדיניות מוניטרית היא מדיניות מאקרו-כלכלית המשפיעה על כמות הכסף במדינה.
המדיניות מבוצעת על ידי הבנק המרכזי במדינה, שביכולתו לקנות או למכור מטבע חוץ ולהדפיס כסף.
פעולתו של הבנק המרכזי מושפעת מהמדיניות המוניטרית של המדינה באשר לשער החליפין של המטבע המקומי – האם מדובר בשער חליפין נייד או קבוע.
דוגמה למטרה נוספת שיכולה להיכלל תחת מדיניות מוניטרית היא צמצום האבטלה במשק.
הכוונה במדיניות מוניטרית עצמאית או אוטונומית היא למדיניות מוניטרית אשר מוכוונת להשגת מטרות פנים-מדינתיות.
מדוע שלושת הגורמים אינם יכולים להתקיים יחד?
כאשר דנים באפשרות לקיומו של שיתוף פעולה מוניטרי בינלאומי, יש לזכור כי קשה להגיע למצב שבו התנאים הנחוצים לקיומו של שיתוף פעולה מוניטרי מתקיימים, וללא מאמץ מיוחד לא סביר שהם יושגו או ישומרו.
זאת מפני ששלוש מטרות-העל של מדינה עומדות בפני מחויבותה של המדינה לשמר מדיניות מוניטרית משותפת.
כהן (Cohen) מסביר כי כאשר קיימת אינטגרציה בין מדינות וקיים שער חליפין קבוע, באופן רשמי או שבאופן לא רשמי, כל ניסיון להשיג אינטרסים מוניטריים פנים-מדינתיים צפוי שיגרום לחוסר איזון במאזן התשלומים של המדינה.
מהלך זה יעודד זרימת הון, שתוביל לחוסר יציבות במדינה.
על כן, כדי לשמור על שער חליפין קבוע, המדינה תיאלץ להגביל את תנועת ההון למדינה על ידי הגבלות על תנועת הון ומיסים, או שתיאלץ להקריב את המדיניות המוניטרית העצמאית שלה, דבר שיתבטא בקבלת החלטות משותפת עם מדינות אחרות.
בסופו של תהליך המדינה תיאלץ להקריב את אחת מהמטרות הללו.
בנסיבות שכאלה, קובעי המדיניות היו נכונים להגביל את תנועת ההון לתוך מדינתם, אילו יכלו.
הבעיה היא שמנקודת מבטם קשה לשמור על תנועות ההון אל המדינה והגבלות על תנועתו יכולות לגרום לחדירתו בדרכים לא כשרות.
כהן טוען כי קובעי המדיניות מצהירים כי הם מודעים לערך של שוק אינטגרטיבי וחופשי.
שלא לציטוט, הם יעדיפו לשמור על יציבותו של שער החליפין ומדיניות מוניטרית אוטונומית על פני ויתור על אחת מהמטרות הללו לטובת התרה של תנועות הון לתוך המדינה.
למעשה, ברוב המקרים הבררה היא בין יציבות שער החליפין לבין מדיניות אוטונומית.
ניתן לדמיין את האפשרויות העומדות בפני מקבלי ההחלטות כמסודרות על ציר שמייצג את שיתוף הפעולה המוניטרי.
בצד אחד של הציר תופיע אינטגרציה מוניטרית מלאה, או מטבע משותף, כאשר המשמעות היא שכל אחת מהמדינות תקריב את מדיניותה העצמאית לטובת ייצובו של המטבע.
היתרון של חלופה זו היא שהיא מגבירה את ה"יעילות" של הכסף בכל אחד מתפקודיו – אמצעי חליפין מוסכם, הכסף כצובר ערך והכסף כיחידת מדידה.
כך למשל, בשל העובדה שהצורך בהמרת המטבע יורד, מחירי ההמרה של המטבע יורדים.
בצד השני של הציר תופיע עצמאות מוניטרית מלאה, כאשר המדינה תוותר על יציבות בטווח הארוך של שער החליפין שלה לטובת מדיניות אוטונומית.
היתרון של חלופה זו היא שהיא עשויה לשפר את היעילות של המדיניות המוניטרית ככלי להשגת המטרות המאקרו-כלכליות.
טענתו של כהן היא ששיקולי העלות-תועלת של כל מדינה משתנים לפי מיקומה על הציר.
מיקומן של המדינות על הציר כתוצאה משיקולים אלו יוצרים את שיתוף הפעולה המוניטרי הרגעי שאנו רואים בפועל.
כהן טוען כי לאורך המאה ה-20 קיימות עליות ומורדות במחויבות הקולקטיבית של מדינות לשיתופי פעולה מוניטריים.
כהן מביא כדוגמה לעליות והמורדות של שיתוף פעולה מוניטרי את מדינות ה־G7 (ארצות הברית, בריטניה, קנדה, צרפת, גרמניה, איטליה ויפן).
כך, במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 המוקדמות, אפילו בזמן שמערכת ברטון וודס עמדה בפני קריסה, 7 המעצמות הכלכליות שיתפו פעולה ויצרו נכס בינלאומי – זכויות משיכה מיוחדות (SDR).
אך לבסוף, מערכת ברטון וודס פורקה.
דוגמה נוספת לשיתוף פעולה היא שאפילו לפני הסכם פלאזה ב־1985, שעסק ביציבות בינלאומית של שערי החליפין, התקיימו פגישות סדירות בין שרי האוצר וראשי הבנקים המרכזיים במדינות שעסקו בתיאומי מדיניות.
עם זאת, למרות שקיימת מחויבות רשמית למעקב ולמדיניות רב־צדדית, דרך פגישות קבועות של שבע המדינות (בשלב מסוים כלל הארגון גם את רוסיה והפך ל-G8), המדיניות הננקטת לעיתים על ידי מהמדינות אינה מתיישבת בקנה אחד עם שיתוף פעולה מוניטרי.
המקרה של האיחוד המוניטרי האירופי לאור השילוש הבלתי אפשרי
מקנמרה (McNamara) מתארת את השינויים ברמת שיתוף הפעולה המוניטרי בין המדינות באירופה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, שינויים אלו כללו את היציבות היחסית בשער החליפין במסגרת ברטון וודס, חוסר היציבות ולבסוף התמוטטו של נחש המטבעות האירופי של שנות ה-70, ייצוב שער החליפין באופן יחסי על ידי המדיניות המוניטרית האירופית (European Monetary Union – EMS) בשנים 1979-1999 ואיחוד מוניטרי וכלכלי ויצירת מטבע משותף.
להלן טבלה הממחישה את השילוש הבלתי אפשרי באירופה לאורך השנים:
מקנמרה מתחילה את סקירת ההיסטוריה האירופית מראשית החלת המשטר המוניטרי הבינלאומי של ברטון וודס (1945), לאור המודל של מנדל.
מערכת ברטון וודס כללה מדינות מפתח בקהילה האירופית כגון גרמניה, צרפת, הולנד, בלגיה, אנגליה ואחרות, החלה ב־1945 ונמשכה עד 1971. המערכת יוסדה כדי לאפשר למדיניות אוטונומית להתקיים במקביל לשער חליפין קבוע.
הדרך היחידה להגשים את המטרה הייתה להגביל את התנועה של ההון בתוך המערכת.
כך, שמערכת ברטון וודס אופיינה ככלל בכך שהמדינות היו בעלות מדיניות מוניטרית אוטונומית, שערי חליפין קבועים והיקף תנודת הון קטן..
העלייה בהיקף תנודת ההון הבינלאומית בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 שעודדו הממשלות, בין אם במעשים ובין אם לאו, השפיעה על מאמציהן של ממשלות אירופה לשמור על שער חליפין קבוע.
כאשר נוצרה רצועת הניוד ב־1973, על רקע שקיעתה של מערכת ברטון וודס, משברי הנפט וסטגפלציה, תנודות ההון היו פשוט רבות מכדי לשמור על שער חליפין קבוע ומדיניות מוניטרית אוטונומית.
הפשרה, בדמות רצועת הניוד, אפשרה למדינות להרחיב ולכווץ את היצע המטבע המקומי במטרה להשיג מטרות מאקרו-כלכליות אוטונומיות כגון תעסוקה מלאה וצמיחה כלכלית.
עם זאת, המדינות התקשו לשמור על שער חליפין קבוע ורצועת הניוד לא הייתה יכולה לשמש עוד כבסיס לשיתוף פעולה מוניטרי רב־צדדי.
בזמן יצירתה של המערכת המוניטרית האירופית ב־1979, מדינות־מפתח בקהילה האירופית, כשבראשן צרפת, החלו להימנע מליצור מדיניות לאומית אוטונומית ובכך יצרו את הבסיס לשערי חליפין קבועים יחסיים.
במונחי המודל של מנדל, המערכת המוניטרית האירופית חזרה לתקופת תקן הזהב, שבה תנודת הון הייתה קיימת במקביל לשער חליפין קבוע, אך במחיר של מדיניות מוניטרית אוטונומית.
מאז החל האיחוד המוניטרי, גברה ניידות ההון בעולם ככלל ובתוך השוק האירופי עצמו בפרט, תוך העמקה של הליברליזציה הכלכלית.
בתוך כך נקבע מטבע משותף – האירו.
ניתן היה לחשוב כי עם התרחבותו של היקף ניידות ההון בעולם יגבר גם האילוץ של השילוש הבלתי אפשרי, אך עם זאת מקנמרה טוענת כי האילוץ לא תקף עוד.
זאת מפני שכאשר הוחלפו המטבעות המקומיים של 16 המדינות החברות בגוש האירו במטבע אחד, שיתוף הפעולה לגבי שערי החליפין של המטבעות הפך לבלתי רלוונטי.
מקנמרה טוענת כי אירופה נמצאת מבחינה מבנית במצב דומה למצב שבו היא הייתה לאחר נפילתה של מערכת ברטון וודס, כך שהמדיניות המוניטרית יכולה להיות מופנית כלפי צרכים פנימיים של גוש האירו, או בהקבלה, של כל מדינה.
עם זאת, ההבדל הוא ששער החליפין אינו יכול להיות מיוצב ללא מחויבות של המדינות שמכוונות לפעול ישירות למען מטרה זו.
הנפילות והעליות החדות בשער האירו כנגד הדולר מצביעות על כך שמקבלי ההחלטות אינם מעוניינים לכוון את שער החליפין של האירו.
מקנמרה טוענת כי בבסיס יצירת האיחוד המוניטרי עומדת גם הסכמה רעיונית לגבי מטרות המדיניות המוניטרית.
גם כהן מצטרף לטענה וגורס כי המקרה של יצירת מערכת מוניטרית אירופית מוכיח כי הקהילה האירופית לא התבססה בכינונה של המערכת על יחסים מוניטריים בלבד, אלא המאמץ המשותף לשמור על שיתוף פעולה שכזה תלוי גם בזיקה והקרבה שהמדינות חשות אחת כלפי השנייה.
בחינה אמפירית של השילוש הבלתי אפשרי
אובסטפלד, שמבו וטיילור (Obstfeld, Shambaugh and Taylor) ערכו את אחד המחקרים האמפיריים האחרונים לבדיקת תקפותה של הטרילמה על פני תקופת תקן הזהב (נשענים על נתונים עבור השנים 1870–1914), תקופת מערכת ברטון וודס (נשענים על נתונים עבור השנים 1959–1970) והתקופה שלאחר מערכת ברטון וודס (1973–2000).
כדי לבדוק את ייצובו של שער החליפין במדינה, החוקרים השתמשו בשיטה – קבוע או נייד – שהייתה נהוגה במדינה דה-פקטו, ולא הסתמכו על הדיווחים לקרן המטבע העולמית של המדינות.
כדי לבדוק את נכונותה של המדינה לאפשר ניוד הון, החוקרים הסתמכו על ההגבלות לתנודת הון של קרן המטבע העולמית, אך הנתונים תקפים רק לתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
כדי לבדוק אימוץ של מדיניות מוניטרית המונחית על בסיס מטרות פנים־מדינתיות, החוקרים התבססו על שערי ריבית נומינלית כמייצגים את המדיניות המוניטרית של המדינה.
החוקרים מצאו הוכחות אמפיריות שתומכות בקיומו של האילוץ המכונה השילוש הבלתי אפשרי לאורך שלוש התקופות.
השילד הערבו-נובי הוא שילד (אזור יציב מבחינה טקטונית) שמקורו בתהליכים טקטוניים ואורוגניים שהתרחשו בפרקמבריון.
השילד נמצא בצפון-מזרח הלוח האפריקאי, בחלקו המערבי של הלוח הערבי ובדרום-מזרח הלוח הלבנטיני, ומהווה את חלקו הצפוני של האורוגן המזרח-אפריקאי.
עוביו של השילד הערבו-נובי הוא כ-40-45 ק"מ – עובי אופייני לקרום יבשתי.
השילד משתרע לאורך כ-3,000 ק"מ מצפון לדרום ומקיף את ים סוף משני צדדיו: כ-500 ק"מ ממזרח ("השילד הערבי") ומרחק דומה ממערב ("השילד הנובי").
שני חלקים אלה של השילד נפרדו בעת ביקוע ים סוף כחלק מהתהוות הבקע הסורי-אפריקני, לפני כ-20 מיליון שנים.
סלעי השילד – בעיקר סלעי יסוד וסלעים מותמרים – נחשפים באתיופיה, באריתריאה, בסודאן, במצרים, בסיני, בערב הסעודית ובירדן.
בישראל נחשפים סלעיו בהרי אילת.
לעומת קרומים יבשתיים אחרים באפריקה ובחצי האי ערב – המכוסים בשכבות עבות של סלעי משקע, מהווה הקרום החשוף של השילד מקור ללימוד תהליכי בנייה קרומית.
מאחר שהשילד משתרע במדבריות חצי האי ערב, סיני והסהרה הדלים בצמחייה ובקרקעות, הוא נחשף בקלות.
חשיפה זו מאפשרת לחקור אותו לא רק מהקרקע אלא גם באמצעות חישה מרחוק מלוויינים.
גבולות השילד מוגדרים לרוב באמצעות "תפרי" איחוי המצוינים באמצעות אופיוליטים ופיסות הקרום "תפורות" זו לזו באמצעות סלעי טונליט וגרנדיוריט רבים.
מרבית האופיוליטים בשילד מכילים הרכב כימי של יסודות קורט, הרכב המרמז על היווצרות מעל גבול התכנסות לוחות, אם כחלק מאגן גב קשת איים או בקדמת הקשת.
בסודאן ובאריתריאה זוהו סלעי בוניניט המצביעים על מיקום קדם-קשתי, לפחות לכמה מקטעים של השילד.
השתרעותו של הקרום הנאופרוטרוזואי למזרח בתשתית הלוח הערבי אינה מוגדרת היטב, אם כי נראה כי הוא מצוי בתשתית האזור כולו.
כמה מחשופים של סלעי יסוד בעומאן תוארכו לעידן זה, ובאזור לא נמצאו שרידים משמעותיים לקרום עתיק יותר.
בצפונו נקטע השילד הערבו-נובי כתוצאה משבירה שהתרחשה בגבול פרקמבריון-קמבריון.
שרידים לשבירה זו זוהו בדרום-מזרח אירופה, בטורקיה ובאיראן.
סלעי השילד מיוצגים בחבורות מהנאופרוטרוזואיקון, והם נוצרו באירועים טקטוניים ואורוגניים שהתרחשו בארבעה אירועים עיקריים:
התשתית הקריסטלינית החלה להיווצר לפני כ-1,100 מיליון שנים במהלך האורוגנזה הקיבארית, וסלעיה בנו קרום יבשתי שהיווה בסיס להתפתחות סלעים צעירים יותר.
אורוגנזה זו התאפיינה במעוותים שנבעו משלבי קימוט רבים.
סלעי אורוגנזה זו מיוצגים בחבורות אילת-נביעות ופיראן-סלאף וכוללים סלעי גרניט, סלעים מותמרים בדרגות התמרה שונות – בעיקר גנייס, מיגמטיט וצפחה ודייקים מותמרים.
בשלבי בניית התשתית חלו בשילד 7 אירועי מעוות, שאת תוצאותיהם ניתן לראות בקמטים ובסלעים שהותירו.
אירועים אלה נחלקים ל-3 מחזורים:
מחזור ראשון – מורכב משני אירועי מעוות הכלולים באורוגנזה הקיבארית
מחזור שני – מורכב משני אירועי מעוות הכלולים באורוגנזה החיג'אזית
מחזור שלישי – מורכב משלושה אירועי מעוות הכלולים בשלבים הראשונים של האירוע הפאן-אפריקאי
מתיחת קרום שאירעה לאחר בניית התשתית גרמה לביקוע רודיניה, להידקקות הקרום ולהיווצרות אוקיינוס.
בקרקעיתו של האוקיינוס נוצר אזור פתיחה ובו רכס מרכז אוקייני שבנה קרום אוקייני.
בשולי האוקיינוס התפתח אזור הפחתה, שיצר קשתות איים וקשתות געשיות.
בקרום היבשתי המידקק חדרה מאגמה והביאה להיווצרות דייקים.
התכנסות של הלוחות – שהיוו את מזרח ומערב גונדוונה – בעקבות שינוי בכיוון תנועתם התבטאה בהיווצרות הרים, בהתרוממות קרקעית האוקיינוס שחשפה את האופיוליטים ובגעשיות ערה שיצרה סלעים פירוקלסטיים.
מערכת העתקי חילוף שמאלי שכיוונם מצפון-מערב לדרום-מזרח במצרים וחצי האי ערב נוצרה כתוצאה מ"בריחה" טקטונית הקשורה בהתנגשות, והייתה פעילה לפני 560-630 מ"ש.
האירועים שחלו במהלך התנגשות הלוחות מיוצגים באורוגנזה החיג'אזית ומתבטאים בסלעי חבורות כיד, סעל-זע'ארה וחבורת פיראני, הכוללות סלעים מותמרים לצד סלעים געשיים.
השלב האחרון בבניית השילד הערבו-נובי הוא האירוע הפאן-אפריקאי – אירוע טקטוני-מגמטי שנמשך כ-50 מיליון שנים ומכונה לעיתים "האורוגנזה הפאן-אפריקאית", הגם שלא הגיע עד כדי אורוגנזה.
אירוע זה – בו נמשכה הדחיקה הטקטונית – התבטא בגעשיות דו-אופנית פחותה ובמעוותים חלשים, ולווה בפעילות פלוטונית ערה שנבעה מהתחממות מחדש של הקרום היבשתי.
השילד הערבו-נובי הוא המקטע הקרומי הנאופרוטרוזואי הגדול ביותר באפריקה שהושפע על ידי האירוע הפאן-אפריקאי.
המעוות הקשור בהתנגשות הסופית היה עז יותר בצפון השילד ולווה בהעתקה אנכית הדוקה, בדחיקה תלולה ובאזורי גזירה שהשפיעו על מארג התשתית הסלעית באריתריאה, באתיופיה ובדרום חצי האי ערב.
מערכת העתקים זו ומבני ההתנגשות מטשטשים את המבנים המוקדמים בדרום השילד הקשורים לצמיחת הקשתות.
עוצמת המעוות יצר קושי בזיהוי מכלולי האופיוליטים באזורים אלה.
השלבים הסופיים של התפתחות השילד היו עדים להיווצרות פוסט-טקטונית של גרניטים, לגעשיות דו-אופנית ולמשקעים צמיגים.
אלה מעידים על מתיחה עזה שנגרמה על ידי התמוטטות אורוגנית בסוף הנאופרוטרוזואיקון.
מתחמי התמרה וגעשיות הקשורים במתיחה זוהו בצפון השילד אך מועדים להימצא עוד יותר באזורים מעוותים יותר בדרומו.
הסלעים שנוצרו בתקופה זו מיוצגים בחבורות פיראני וקתרינה וכוללים סלעים געשיים וכן סלעים ומחדרים פלוטוניים.
בשלהי הפרקמבריון דעכה הפעילות הטקטונית.
העיוות בשילד הערבו-נובי הסתיים בתחילת הקמבריון, אם כי נמשך ברמה מקומית אל תוך הקמבריון והאורדוביק דרומית יותר באפריקה.
לקראת סוף הקמבריון התפתח מישור גידוע מפותח בראש הקרום השילדי הצעיר, שיצר משטח יבשתי עליו הורבדו במהלך הזמן סלעי משקע.
משקעים קמבריים אלה נוצרו כנראה על ידי קרחון יבשתי נרחב, וכיום הם מוסרים בחלקם באמצעות סחיפה וחושפים את סלעי התשתית.
סלעי המשקע הם בעיקר אבן חול לא מבוגרת וואקה הנובעים מבליית הקשתות הגעשיות.
משקעים המקושרים לכדור השלג ארץ הנאופרוטרוזואי – תאוריה הגורסת כי בשלהי הפרקמבריון היה כדור הארץ מכוסה בקרחונים – זוהו בחלקים של השילד, וקיומן של תצורות ברזל הפסים עשוי להעיד על ביטוי ימי עמוק של אירועי כדור השלג.