tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סמל התערוכה והמבנה הזכור ביותר ממנה הוא האטומיום, מבנה שגובהו 103 מטרים המהווה דגם של גביש ברזל בהגדלה של פי 165 מיליארד.
האטומים הורכב מתשעה כדורי פלדה בקוטר 18 מטרים כל אחד, המקושרים באמצעות צינורות ובהם מדרגות נעות.
תשעת הכדורים נועדו לסמל את תשעת מחוזותיה של בלגיה דאז ואת תעשיית הפלדה המשגשגת שלה.
הכדור העליון מהווה תצפית על בריסל.
במקור תוכנן המבנה לעמוד במשך שישה חודשים בלבד, אולם בשל הפופולריות הרבה שצבר הוחלט להשאירו.
התערוכה נודעה במיוחד בהיותה ציון דרך במוזיקה קלאסית מודרנית.
המלחין אדגר וארז חיבר לכבוד התערוכה יצירה בשם "פואמה אלקטרונית".
היצירה חוברה במיוחד לביתן פיליפס בתערוכה שהזמינה חברת הטכנולוגיה ההולנדית מידי האדריכל לה קורבוזיה.
במסגרת התערוכה נערך יריד קולנוע עולמי בו שפטו ז'אן-לוק גודאר ופרנסואה טריפו.
הסרט מגע של רשע של אורסון ולס זכה בפרס הסרט הטוב ביותר לאותה שנה, על אף שאולפני יוניברסל ראו בו סרט נחות.
הסרט אוניית הקרב פוטיומקין נבחר לסרט הטוב ביותר בכל הזמנים.
סיסמת התערוכה הייתה "שחר של יום חדש" והיא התמקדה בחזונות טכנולוגיים, תרבותיים, כלכליים ואדריכליים לעתיד.
הייתה זו התערוכה העולמית האחרונה לפני מלחמת העולם השנייה, התערוכה הבאה, התערוכה העולמית של בריסל (1958) התקיימה רק 18 שנים מאוחר יותר.
כבר בשנת 1935, בעיצומו של השפל הגדול, החלה קבוצת פוליטיקאים מקומיים בניו יורק לגבש את רעיון הקמת תערוכה עולמית בעיר כצעד שיוביל הן ליצירת מקומות תעסוקה ולהזרמת הון לצורך הנעה מחדש של כלכלת העיר והן כצעד נותן תקווה.
בראש הקבוצה, שנקראה תאגיד היריד העולמי של ניו יורק (New York World's Fair Corporation או NYWFC) ניצב ראש העיר פיורלו לה גוארדיה והיא שכרה משרד במיקום סמלי – קומתו העליונה של האמפייר סטייט בילדינג.
במאי 1937 אישרה הלשכה לתערוכות בינלאומיות בפריז את כינון התערוכה בני יורק.
כצעד ראשון פונה שטח המזבלה העירונית של ניו יורק והוכשר שטח להקמת המבנים.
ראשי התאגיד נחלקו בין התומכים ביריד פופולרי שיתמקד במוצרי צריכה ובין יריד שידגיש את הפן המדעי של עולם המחר.
בצד המדעי צידדו מדענים זוכי פרס נובל כאלברט איינשטיין והרולד יורי, אך מקומו של המדע נדחק באופן יחסי.
כסמל היריד תוכננו שני מבנים מודרניסטיים: "הכדור" (Perisphere) וה"חוד" (Trylon).
המבנים תוכננו על ידי ואלאס האריסון (אדריכל) והנרי דרייפוס (מעצב פנים).
מבנים אלה צוירו על כרזות ועל תגים אותם נשאו, בין השאר כוכבי קבוצות הספורט של העיר הברוקלין דודג'רס, הניו יורק יאנקיז והניו יורק ג'איינטס במהלך עונת 1938, כצעד של יחסי ציבור.
טקס הפתיחה נערך ב-30 באפריל לעיני 206,000 צופים.
למרות שחלק ניכר מהמבנים טרם הושלמו, נקבע התאריך לציון יובל 150 שנה להשבעתו של ג'ורג' וושינגטון לנשיאה הראשון של ארצות הברית.
את הטקס פתח בדברי ברכה הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ומיד אחריו נאם אלברט איינשטיין, אשר הדליק את אורות היריד בסיום נאומו.
פול ויטמן ניצח על נגינת המנון התערוכה, השיר "שחר של יום חדש" שנכתב על ידי איירה וג'ורג' גרשווין, טרם מותו של האחרון.
נאומי הפתיחה הועברו לראשונה בשידור טלוויזיה על ידי NBC לכ-200 בעלי מקלטי טלוויזיה בעיר ניו יורק.
היריד הציג לראשונה צילום בצבע, נורה פלואורסצנטית, ניילון, מיזוג אוויר, את מכשיר הויו-מאסטר ואולם קולנוע שבו, במקביל להקרנה ניתן להריח את המוצג על המסך (Smell-O-Vision).
במסגרת היריד נערכה גם הוועידה הראשונה למדע בדיוני.
מבחינה ארכיטקטונית ועיצובית חגג היריד את קו הסטרים ליין עיצוב זה שלט ביריד הן מעיצובם של מוצרי צריכה כמצנמים ומחדדים ועד לעיצוב מסעדת דיינר חדשנית-לזמנה שהוצגה לראשונה, קטרי רכבת, מכונית עתידנית של ג'נרל מוטורס ומקלטי טלוויזיה.
ב-4 ביולי נערך, לכבוד יום העצמאות של ארצות הברית "יום סופרמן".
במסגרת יום זה נבחרו "סופר-ילד" ו"סופר-ילדה", דמותו של גיבור-העל גולמה על ידי השחקן ריי מידלטון.
הביתן ההולנדי הציג את הציור "מוזגת החלב" של יוהנס ורמיר, שהובא במיוחד מן הרייקסמוזיאום.
הביתן הבריטי הציג עותק מקורי של המגנה כרטה (העותק של קתדרלת לינקולן), העותק יקר-המציאות הושאר בארצות הברית עד לאחר מלחמת העולם, משום שהיה בטוח יותר שם מאשר בבריטניה.
ביתנה של ברית המועצות היה הביתן הגדול והגבוה ביותר.
על מגדל גבוה ניצב פסל של פועל המחזיק בידו המושטת כוכב אדום.
הביתן, שמשך התעניינות רבה, סקרנית וחשדנית כאחת, הציג במרכזו דגם בגודל מלא של תחנת מיאקובסקיה (רוסית: Маяковская) של הרכבת התחתית של מוסקבה, אחת מתחנות התחתית המפוארות ביותר בעולם אף כיום.
היישוב היהודי בארץ ישראל הציג ביריד את הביתן שנקרא באנגלית The Jewish Palestine Pavilion, הביתן, רביעי בפופולריות שלו לאחר ביתני ג'נרל מוטורס, ברית המועצות וצרפת, הציג לראשונה בפני קהל רחב את רעיון הבית הלאומי היהודי ואת מפעלי היישוב בארץ ישראל, את ההתיישבות, העלייה וההגנה.
לראשונה נמנה ביתן של היישוב לצד ביתני האומות כביתן של מדינה ריבונית.
בין היתר הוצגו תרומתן של העליות השונות, צורות ההתיישבות (הקיבוץ, המושב, המושבה והעיר תל אביב), תרומת נשות הדסה, מן הארגונים החשובים שמימנו את הקמת הביתן, לבריאות הציבור בארץ ישראל.
אחד המוצגים החשובים בתערוכה היה דגם בית המקדש הראשון, אשר נבנה בידי האדריכל יעקב יהודה, והיה זר ברוחו לרוח הציונית-סוציאליסטית, אך הוצג בתערוכה על פי בקשת הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג ולואי ברנדייס והיה לאחד ממוקדי המשיכה המרכזיים של הביתן.
פתיחת הביתן במקביל לפרסום הספר הלבן של 1939, שימשה להפגנה כנגד גזרותיה של בריטניה בפרט וכנגד מדיניותה של ממשלת נוויל צ'מברלין בכלל.
בפתיחה השתתפו למעלה מ-50,000 איש כולל אלברט איינשטיין שנשא דברים.
ארגון ציוני אמריקה ונציגי היישוב טרחו לשוות לביתן סממנים לאומיים כלכל ביתן של מדינה ריבונית, כך מוקם הביתן בשטח ביתני המדינות, חלוצים וחלוצות צעדו ב"מצעד האומות" שפתח את התערוכה והונף הדגל הכחול לבן.
אחד האזורים היותר פופולריים, אזור התחבורה הציג מכוניות ואמצעי תחבורה חדישים.
הביתן של חברת ג'נרל מוטורס, שהציגה חזון עתידני תחבורתי בהיקף נרחב, אשר תוכנן עבורה על ידי נורמן בל גדס.
"פיוצ'רמה" הייתה דגם של עיר עתידנית שבה נעו על גבי כבישים מהירים 50,000 דגמי-מכוניות ששירתו אוכלוסייה ששוכנה ב-500,000 בתים.
התערוכה הציגה כמה מרעיונותיו החדשניים של גדס, שיהפכו למציאות רק מאוחר הרבה יותר כגון רעיון לתאורת-כביש על ידי שפופרות המוטמעות בכביש עצמו ושילוב יעיל ומודרני בין מסופי תחבורת אוטובוסים, רכבות ותעופה במסגרת מודל שדה התעופה של עיר העתיד.
בביתן קרייזלר הורכבה מכונית על גבי סרט נע לעיני המבקרים במשך חצי שעה.
אחד הביתנים המרכזיים היה "מקדש הדתות", בית תפילה והתכנסות משותף בו נערכו טקסים דתיים שונים, של אמונות שונות, בדגש על אחוות עמים, פתיחות ושיתוף.
כל זאת בצל החרדה הכבדה מן המתחולל באירופה.
חברת וסטינגהאוס יצרה קפסולת זמן, שאורכה 2.3 מטר, קוטרה הפנימי 16 סנטימטר ומשקלה 360 קילוגרם.
הקפסולה תוכננה במטרה להיות אטומה ולשמור על התכולה לאורך שנים ארוכות ולהחזיק מעמד 5,000 שנה.
בקפסולה הוכנסו מספר פריטים זעירים מחיי היומיום, דוגמאות של מוצרי יסוד כמו מזון אורגני וזרעים, מידע טכני על הקפסולה וכן קטעי חדשות ממוזערים במיקרופילם וקטעי טקסט.
מבקרים באזור זה זכו להדרכה של קול רובוטי של AT&T, שניבא שימוש נרחב בקולות אלקטרוניים בעתיד.
בביתן IBM, הוצגו מכשירי כתיבה, לצד הדור הראשון של המחשבים, וכן תצוגת אמנות מרחבי העולם.
בביתן פיירסטון, בביתן וסטינגהאוס הוטמנה קפסולת זמן המיועדת להיפתח רק בשנת 6939 הקפסולה כוללת כתבים משל איינשטיין ותומאס מאן, שעון מיקי מאוס, גיליונות של המגזין לייף, בובה, מטבע של דולר, מיליוני דפי מיקרופילם ופריטים נוספים.
לצד ביתני העסקים, עמדו 35 גלריות לאמנות, עם יצירות של האמנים הגדולים ביותר מימי הביניים ועד המאה ה-19, כולל לאונרדו דה וינצ'י, מיכלאנג'לו, קרוואג'ו ובליני.
אזור האוכל הציג טכנולוגיות חדשות לגידול חיות למאכל, ואפשר השתתפות אינטראקטיבית של הקהל.
הייתה גם תערוכת אפייה, שכללה את כל התהליך מגידול החיטה ועד קישוט המוצרים המוגמרים.
אזור השעשועים היה האזור הפופולרי ביותר בתערוכה, וכלל פארק שעשועים עם רכבת הרים ומתקן צניחה, הופעות קרניבליות, חיות אקזוטיות, וכן תערוכות אמנותיות.
בנוסף, היו באזור זה מופעי בידור, מוזיקה ותיאטרון.
בין הפופולריים ביותר היו ה-Aquacade, אמפיתיאטרון מימי שהציע מופעי שחייה צורנית בליווי תזמורת אורקסטרלית מלאה, בפני קהל של עד 10,000 צופים; וכן מופעי ברודוויי, כמו הלהיט של אותה השנה, The Hot Mikado, בכיכובו של ביל רובינסון.
האחרון היה כל כך פופולרי, ש-25 באוגוסט 1939 הוכרז כ"יום ביל רובינסון".
עונת אביב-קיץ 1940 נפתחה באווירה שונה ומתוחה.
כותרת התערוכה השתנתה ל"שלום וחירות לאירופה" וביתני פולין, צרפת וצ'כוסלובקיה לא נפתחו מחדש במתכונתם הקודמת כיוון שמדינות אלה היו תחת הכיבוש הנאצי.
ביתני מדינות אלה הביעו בעונת 1940 גאווה לאומית ותחינה לסולידריות.
ברית המועצות סירבה להשתתף בתערוכה בעונתה השנייה ובמקום ביתנה הענק נותר חלל ריק.
התערוכה ננעלה ב-27 באוקטובר 1940. עם תום התערוכה לא יכלו חלק מהנציגים האירופאים לשוב לארצותיהם ונותרו בארצות הברית, דבר שהציל חלק מהם.
הביתן הפולני על תכולתו נמסר לרשות הממשלה הפולנית הגולה בלונדון, ששיכנה אותו באופן זמני במוזיאון הפולני בשיקגו.
רק פסלו של ולדיסלב יאגלו, מלך פולין-ליטא נותר בניו יורק לבקשת ראש העיר לה גוארדיה והוא ניצב עד היום בסנטרל פארק.
התערוכה העולמית של וינה נערכה בין 2 במאי ל-1 בנובמבר 1873 בפראטר, הפארק הציבורי הגדול בעיר וינה.
סיסמת התערוכה הייתה קידום החינוך.
במרכז התערוכה, שמנתה 194 ביתנים, ניצב מבנה עגול שנקרא הרוטונדה.
טקס הפתיחה התקיים במעמד פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
הרוטונדה הייתה בנויה משלד פלדה בגובה 84 מטרים ובקוטר 108 מטרים.
היא תוכננה על ידי האדריכל האוסטרי קארל פון האוזנר ונבנתה על ידי חברה גרמנית.
המבנה עלה באש ונהרס בשנת 1937.
באזור התצוגה האדריכלי הוצגו מבנים כפריים מרחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית, מטרנסילבניה, קרואטיה, אלזס וגליציה ומבנים עירוניים מגרמניה, הולנד ונורווגיה.
כמו כן הוצג צריף אפריקאי.
ביתנים נוספים הראויים לציון הם ביתן התעשייה, היכל המכונות, ביתן העיתון נויה פרייה פרסה, ביתני הכרייה והרכבת וביתני האמנות.
בביתני המכונות והתעשייה בלטה שליטתה של פרוסיה ובראשה תאגיד הפלדה קרופ.
בביתן האימפריה העות'מאנית הוצגו ארבעה דגמים של ירושלים ואתריה, ובהם דגם אחד עשוי אבץ של העיר, כפי שנראתה באותה עת ביחס 1:500, מעשה ידי הקרטוגרף ההונגרי סטפן אילש.
הדגם נדד לאחר התצוגה בתערוכה לתצוגה בבירות אירופה ובשנת 1878 נרכש על ידי פרנסי העיר ז'נבה והוצג בה במשך למעלה מ-40 שנה בסאל דה לה רפורמסיון.
לאחר מכן נשכח והתגלה רק ב-1984, אז שוחזר והוא מוצג מאז במגדל דוד.
בתערוכה ביקרו מספר רב של מלכים וקיסרים בהם וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, מלווה בקנצלר שלו, אוטו פון ביסמרק; אלכסנדר השני, קיסר רוסיה; לאופולד השני, מלך הבלגים; ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה; נאסר א-דין שאה קאג'אר, השאה הפרסי; הנסיך מוויילס, אלברט אדוארד ואחרים.
בשל נוכחות זו הייתה התערוכה גם כר למפגשים דיפלומטיים חשובים ובראשם חתימת ברית שלושת הקיסרים בין קיסרי גרמניה, אוסטרו-הונגריה ורוסיה (ששימשה כדי לבלום את המדיניות הליברלית של צרפת ובריטניה.)
אחד החידושים בתחום הלוגיסטיקה של הקמת התערוכה היה הכנת מערכת לאספקת מים זורמים ומגדלי מים שסיפקו זרם מים בלחץ לכל הצרכים.
עבור התערוכה הורחבה תחנת הרכבת הצפונית, הוקמו מלון מטרופול בעיר וגשר מריה תרזה על הדנובה, נחנך קו "אוטובוס קיטור", קו סדיר של ספינות על הדנובה והוסדרו גדות הנהר ליד הפראטר, כדי למנוע הצפות.
התערוכה העולמית של שנת 1933 התקיימה בעיר שיקגו תחת השם מאה של קדמה לציון חגיגות המאה לייסוד העיר.
התערוכה התקיימה בין התאריכים 27 במאי עד 12 בנובמבר ולאור הצלחתה הרבה נמשכה לעונה נוספת בין 26 במאי ל-31 באוקטובר 1934.
לאור משמעותה של התערוכה בתולדות העיר נוסף לדגלה כוכב המסמל את התערוכה.
כבר בינואר 1928 נוסדה בשיקגו אגודה לקידום הפקת תערוכה עולמית בעיר לציון מאה שנות קיומה, לאור הניסיון המוצלח של התערוכה העולמית של שיקגו (1893) שהתקיימה בעיר 40 שנה קודם לכן.
למרות השפל הגדול שפגע בכלכלת ארצות הברית, הצליחו המארגנים לגייס את הסכום הדרוש.
ב-28 באוקטובר 1929, יום אחד בלבד לפני יום שלישי השחור, הוצעו לציבור מניות בסך 10 מיליון דולר.
בתום שתי עונות התערוכה הצליחו המשקיעים להחזיר את השקעתם.
האתר שנבחר לתערוכה היה הפארק על שם דניאל ברנהם, לגדות ימת מישיגן, בין הרחובות 12 ו-39. בתוך הימה נבנו מזחים שיצרו שתי לגונות מלאכותיות.
ביתני התערוכה נבנו בשלל צבעים על מנת ליצור את "עיר הקשת בענן" בניגוד ל"עיר הלבנה" של תערוכת 1893. גם אדריכלות המבנים הייתה מודרניסטית בניגוד לאדריכלות השמרנית והמיושנת של תערוכת 1893.
טקס הפתיחה נערך במעמד נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, שאך נכנס לתפקידו.
את אורות התערוכה הדליק מנגנון מיוחד שריכז לתא פוטואלקטרי קרינת אור שהגיעה מכוכב ארקטורוס.
אותה תקופה סברו שמרחקו מכדור הארץ כ-40 שנות אור, ומכאן שקרני האור שהדליקו את אורות התערוכה של 1933 עזבו כביכול את הכוכב בעת קיומה של התערוכה של 1893. כיום ידוע כי מרחקו של הכוכב מכדור הארץ הוא 36.7 שנות אור בלבד.
שתי אטרקציות מרכזיות בתערוכה הגיעו מתחום התעופה.
בין 1 ביולי ל-12 באוגוסט 1933 הוביל חלוץ הטיסה האיטלקי, איטלו באלבו, טיסה של 24 "סירות מעופפות" במסע הלוך ושוב מרומא לשיקגו.
בשיקגו התקבל בכבוד רב ובמצעד ראווה, ואף נקרא רחוב על שמו.
הוא סעד על שולחן הנשיא רוזוולט וקיבל נשיאות כבוד של שבט הסו האינדיאני בשם "צ'יף הנשר הטס".
ב-26 באוקטובר 1933 הגיעה מגרמניה, שכבר הייתה תחת שלטונו של אדולף היטלר, ספינת האוויר "גרף צפלין 127 LZ".
הצפלין שט בשמי התערוכה מעל ימת מישיגן, אך שהה על הקרקע רק 25 דקות, בשל תנאי מזג האוויר.
ככלל, תחום התחבורה זכה למיקוד עניין מיוחד.
חברות המכוניות כגון קדילאק ולינקולן הציגו לימוזינות מפוארות בעלות מנועי 16 צילינדרים, פירס-ארו הציגה את מכונית היוקרה העתידנית "סילוור ארו" ופקארד, שזכתה בפרס, הציגה אוסף מכוניות פאר.
חברת הרכבות יוניון פסיפיק הציגה את הקטר "זפיר" (על שם זפירוס, אל הרוח המערבית), שקבע שיא מהירות כאשר הוביל רכבת לשיקגו מדנוור, קולורדו, מרחק 1,000 מייל (כ-1,600 קילומטרים), תוך 13 שעות ו-5 דקות.
במועדון הלילה שבשטח התערוכה הופיעו ג'ודי גרלנד, האחיות אנדרוז ועוד.
בביתן המדע הוצגו מספר אטרקציות מוזרות כגון אינקובטורים ובהם תינוקות אמיתיים, שישים גמדים אנושיים חיים ("ליליפוטים") ותערוכה בנושא פרנולוגיה (תאוריה הטוענת כי ניתן לקשר בין מבנה הגולגולת לבין אישיותו של האדם ותכונות אופי) של אפרו-אמריקאים.
התערוכה העולמית של ברצלונה (בקטלנית: Exposición Internacional de Barcelona) הייתה התערוכה העולמית השנייה שהתקיימה בברצלונה (הראשונה התקיימה ב-1888).
התערוכה התקיימה על פני שטח של 1,180 דונם בין פלאסה ד'אספניה להר מונז'ואיק.
נושאי התערוכה היו תעשייה, אמנות וספורט.
התערוכה נפתחה בטקס חגיגי בהשתתפות 200,000 צופים במעמד פטרון התערוכה אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד וראש ממשלתה, מיגל פרימו דה ריברה.
בתערוכה, שנערכה בין 20 במאי 1929 ל-15 בינואר 1930, הציגו עשרים אומות אירופאיות ביתנים לאומים-ממלכתיים (בהן גרמניה, בריטניה, בלגיה, דנמרק, צרפת, הונגריה, איטליה, נורווגיה, רומניה ושווייץ) וכן גורמים פרטיים מארצות הברית ויפן.
במקביל התקיימה בסביליה התערוכה האיבראו-אמריקאית בה הציגו מדינות אמריקה הלטינית.
בין המבנים הלאומיים שהוקמו עבור התערוכה היה ביתן ברצלונה, שייצג את גרמניה ואשר תוכנן על ידי האדריכל לודוויג מיס ון דר רוהה.
המבנה התאפיין בצורה פשוטה למדי, אף כי נעשה בו שימוש בחומרים יקרים כגון שיש ואבן טרוונטין.
ייחודו של המבנה התבטא בפריצת הדרך המחשבתית לגבי צורתה של אדריכלות, תפישת החלל, שימוש חדש בחומרי בנייה ועיצוב מינימליסטי, שהתממש בזכות פרטי בניין מתוחכמים.
בביתן הוצג כיסא ברצלונה בעיצובם של מיס ון דר רוהה ולילי רייך.
עיצובו של הכיסא, שלווה גם בהדום תואם, מהווה דוגמה בולטת לעיצוב תעשייתי מודרניסטי.
בין פלאסה ד'אספניה להר המונז'ואיק נסללה "שדרת האמריקות" (כיום שדרת אבנידה ריינה מריה כריסטינה) שבקצהָּ הוקמה המזרקה המרשימה והמוארת "מזרקת הקסם של מונז'ואיק".
לאורך השדרה הוקמו ארמונות שהציגו את התעשייה והמדע של ספרד בכלל וקטלוניה בפרט: ארמון התקשורת והתחבורה, ארמון המתכת, החשמל והמכניקה וכדומה.
במורדות ההר הוקם ה"פואבלו אספניול" (הכפר הספרדי) שהציג דוגמאות מבנים כפריים מרחבי ספרד.
במעלה ההר הוקם ארמון התערוכות המרכזי, הארמון הלאומי (Palau Nacional).
התערוכה העולמית של ברצלונה (בקטלנית: L'Exposició Universal de 1888) הייתה התערוכה העולמית הראשונה שהתקיימה בספרד.
התערוכה, שהתקיימה בין 8 באפריל ל-9 בדצמבר, נתנה דחיפה ופרסום לתנועת המודרניסטה באדריכלות ולהפיכתה של ברצלונה לעיר מודרנית מובילה.
התערוכה התקיימה בפארק המצודה בעיר.
שער הכניסה לתערוכה, "שער הניצחון" והקפה-מסעדה "טירת שלושת הדרקונים" (כיום המוזאון הזואולוגי), העשויים לבנים אדומות, ניצבים עד היום.
השימוש בלבנים, חומר זול, פרקטי, קטלאני מקומי וצבעוני, גילם את התפיסה החדשנית שייצגו אדריכלי ברצלונה באותה עת.
אחד מביתני התערוכה, ביתן "החברה הטרנס-אטלנטית", תוכנן על ידי האדריכל הנודע אנטוני גאודי, שהיה בראשית דרכו.
ארמונות התצוגה של האמנויות והתעשייה אכלסו מבנים ששימשו קודם לכן מבנים צבאיים (המצודה והארסנל) וכיום הם בית הפרלמנט של קטלוניה.
בנוסף ניצבת עד היום בפתח נמל ברצלונה אנדרטת כריסטופר קולומבוס שהוקמה לכבוד התערוכה.
לכבוד התערוכה הושלמה סלילתן של השדרות המרכזיות של שכונת אישמפלה: שדרת גרסיה (Passeig de Gràcia) המקשרת בין כיכר העיר הראשית, כיכר קטלוניה, לבין העיר העתיקה של גרסיה שהפכה להיות חלק מברצלונה ושדרת דיאגונל - השדרה החוצה את העיר באלכסון (Avinguda Diagonal).
כן הושלמו שדרות לה רמבלה והפָּרָלֵל.
הצלחת התערוכה, שהפטרונית שלה הייתה העוצרת מריה כריסטינה ויזמיה בפועל היו עילית הבורגנות של קטלוניה, סייעה ליצירת קשרים טובים בין הבורגנות הקטלאנית לבית המלוכה, וזאת תוך מחאות נציגי מעמד הפועלים והרפובליקאים.
התערוכה העולמית לאמנות וטכנולוגיה בחיים המודרניים הייתה תערוכה עולמית שהתקיימה בפריז בין 25 במאי ל-25 בנובמבר 1937. הייתה זו התערוכה העולמית האחרונה שהתקיימה בפריז, שאירחה עד אז חמש תערוכות עולמיות, יותר מכל עיר אחרת.
התערוכה התקיימה בשאן דה מארס ובגני טרוקדרו וארמון שאיו, שנבנו מחדש במיוחד לצורך היריד על חורבות ארמון טרוקדרו הישן.
טקס הפתיחה של התערוכה התקיים ברחבת שער הניצחון במעמד נשיא צרפת, אלבר לברן.
התערוכה התקיימה בצילה של המתיחות הבינלאומית שקדמה למלחמת העולם השנייה ובצל מלחמת האזרחים בספרד.
בנוף התערוכה שלטו שני המבנים המונמנטליים של שתי מעצמות העל האירופיות של התקופה, ברית המועצות מזה וגרמניה הנאצית מזה.
את ביתנה של גרמניה תכנן אדריכל הרייך, אלברט שפר, שאף שכנע את היטלר לאשר את הופעת גרמניה בתערוכה.
שני אדריכלי מבני הענק זכו במדליית זהב של התערוכה העולמית על הישגם האדריכלי.
בראש הביתן הסובייטי, שהתנשא לגובה של כ-65 מטרים, ניצב פסלה של האמנית ורה מוחינה, "פסל הפועל ואשת הקולחוז" .
היה זה פסל בגובה 25 מטרים המתאר פועל ואיכרה בקולחוז האוחזים פטיש ומגל.
לאחר התערוכה הועבר הפסל לכניסה הראשית של מרכז התערוכה של כל רוסיה במוסקבה.
בשנת 2008 הוקם מחדש הביתן הסובייטי עם הפסל המשופץ מעליו ממול הכניסה הראשית של מרכז התערוכה של כל רוסיה.
הפסל הפך עם הזמן גם לסמל של אולפן הסרטים מוספילם ולאחד מהסמלים הלא-רשמיים של מוסקבה בכלל וגם לפתיח של סרטי תעמולה סובייטיים.
על פסל זה זכתה מוחינה בפרס סטלין.
ממול, בראש הביתן הגרמני, שהתנשא לגובה של כ-140 מטרים, ניצב פסל של עיט הרייך הניצב על צלב קרס.
עם זאת, הביתן שמשך את רוב תשומת הלב היה ביתנה הצנוע של ספרד הרפובלקאית שנלחמה על חייה.
בפתח הביתן ניצב ציורו גדול הממדים של פבלו פיקאסו "גרניקה", שמחה על אימי המלחמה.
בתוך הביתן הוצגו מיצירותיו של ז'ואן מירו, גם הוא מתומכי הרפובליקאים.
מבנה נוסף בעל חשיבות, שנותר בעיר מימי התערוכה הוא "ארמון המוזיאונים לאמנות מודרנית" (Palais des Musées d'art moderne) הידוע כיום כפאלה דה טוקיו, שהציג בעת התערוכה תערוכה רטרוספקטיבית של אמנות צרפתית.
בתחום עיצוב המוצר זכה האדריכל והמעצב הפיני אלוור אלטו עבור אגרטל הזכוכית "אגרטל אלטו".
במדליית כסף זכה הגרפיקאי וטיפוגרף הנרי פרידלנדר.
בתחום הקולנוע הוענקה מדליית זהב לבמאית לני ריפנשטאהל עבור סרט התעמולה הנאצי "ניצחון הרצון".
בתחום הציור זכה במדליית זהב הצייר לודומיר סלנדז'ינסקי על ציורו "דיוקן האם".
תרשים אילוסטרציה של אזור התערוכה
התערוכה הבין-לאומית להיגיינה הייתה תערוכה עולמית שהתמקדה ברפואה ובבריאות הציבור ונערכה בעיר הגרמנית דרזדן ב-1911.
היוזם והמממן הראשי שלה היה איש העסקים והפילנתרופ הגרמני קרל אוגוסט לינגנר, שהתעשר ממכירת ברנד שטיפת פה "אודול".
לפני כן ארגן לינגנר תערוכה לבריאות הציבור כחלק מהתערוכה העירונית של דרזדן ב-1903.
עבור התערוכה נבנו 100 מבנים.
היא נפתחה ב-6 במאי 1911 והשתתפו בה 30 מדינות.
מספר המבקרים בה הגיע ל-5 מיליון איש.
התערוכה התמקדה בגוף האדם, והציגה למבקרים תצוגת איברים פנימיים, ששומרו כך שיהיו שקופים לפי שיטתו של ורנר שפלטהולץ.
לאחר סגירת התערוכה הועבר תוכנה למוזיאון ההיגיינה הגרמני בדרזדן.
הצלחתה הביאה לקיום לתערוכות נוספות.
המפורסמת שבהן הייתה "גיזוליי" בדיסלדורף, שנערכה ב-1926.
התערוכה העולמית של בריסל, 1935 התקיימה בפארק הייזל (Heysel), כ-7 קילומטרים ממרכז בריסל שבבלגיה מ-27 באפריל עד 6 בנובמבר 1935. הייתה זו התערוכה העולמית השלישית שהתקיימה בבריסל, אחרי זו של שנת 1897 ושל שנת 1910.
התערוכה אורגנה על ידי הלשכה לתערוכות בינלאומיות ובהשתתפות רשמית של 25 מדינות ועוד 5 באופן בלתי רשמי.
נושא התערוכה היה קולוניאליזציה, וחגיגות ה-50 להתייסדות מדינת קונגו החופשית.
בתערוכה ביקרו כ-20 מיליון מבקרים, כשבמרכזה ניצב ה"פאלאס די אקספוזיצו" ("Palais des Expositions") בסגנון האר דקו.
בתערוכה הוצגו יצירותיו של רנה מגריט, מה שהביא לזינוק בקריירה שלו.
כשלשה ממבני התערוכה שימשו בשנית בתערוכת 58' שהתקיימה באותו מקום.
התעשייה האווירית ההודית היא חברת התעופה והחלל ההודית ומחברות התעשייה האווירית הגדולות באסיה.
החברה היא חברה ממשלתית ושייכת למשרד ההגנה ההודי.
החברה מייצרת מנועים, ציוד ניווט ותקשורת וכן מייצרת מטוסים, (בהם מטוסי קרב מתוצרת עצמית) ומרכיבה מטוסים, מסוקים, מטוסי נוסעים ומטוסי אימון להדרכה ותרגול לפי רישיון ושיתופי פעולה.
בסיס החברה נמצא בבנגלורו והיא מפעילה מפעלים גם בקאנפור, לאקנאו, היידראבאד וערים נוספות.
החברה נוסדה ב-1940 בממלכת מייסור ביוזמתו של התעשיין ולצ'נד הירצ'נד (Walchand Hirachand) על מנת לספק מטוסים צבאיים לחיל האוויר המלכותי ההודי, שהיה חלק מחיל האוויר המלכותי הבריטי.
המפעל בבנגלור, הציוד והידע סופקו על ידי האמריקאי ויליאם די.
Pawley), נציג חברת תעשייה אווירית מניו יורק שפעל בדרום-מזרח אסיה.
באפריל 1941 רכשה ממשלת הודו שליש ממניות החברה ושנה מאוחר יותר הלאימה אותה כליל.
הייצור הואץ לקראת 1942, שעה שהאימפריה היפנית החלה להציב איום ממשי על שטחי האימפריה הקולוניאלית האנגלית בדרום-מזרח אסיה.
המטוס הראשון שיוצר בבנגלור היה הארלו PC-5. ב-1943 הפך המפעל לבסיס של חיל האוויר של ארצות הברית לשם ביצוע תיקוני מטוסים.
במהלך הפעילות עבדו מהנדסים וטכנאים הודים בצמוד לאנשי מקצוע אמריקאים מנוסים וצברו ידע מעשי רב.
כבר בראשית שנות השישים נקלט בחברה המהנדס הגרמני קורט טאנק, ששימש בשנות מלחמת העולם השנייה כמנהל הטכני של מפעל פוקה-וולף שסיפק מטוסי קרב לורמאכט.
ב-7 ביוני 1961 נערכה טיסת הבכורה של מטוס הקרב הראשון שיוצר בדרום-מזרח אסיה, ה-HAL HF-24 Marut (בסנסקריט "רוח סערה"), לפי תכנונו של טאנק.
ב-1 באוקטובר 1964 אוגדה החברה ונקראה בשמה הנוכחי, לאחר איחוד חברות ומפעלים קטנים יותר שהיו קיימים לפני כן.
בנוסף לייצור ה"מארוט", התמקדה החברה בשיתופי-פעולה והרכבת מטוסים לפי רישיון.
יחד עם סוחוי הרוסית ייצרה החברה מטוס מקביל לסוחוי Su-27 (בשם Su-30MKI), סוחוי Su-30 ומיג-21 (עם מיקויאן-מיג).
כן ייצרה מטוסי תובלה קלים, מטוסי אימון, מנועים וציוד ניווט ותקשורת.
החברה גדלה ומייצרת מגוון רחב של מטוסים וציוד אווירי.
בין הבולטים שבמוצריה, המסוק HAL Dhruv, שסופק החל מ-2002 לנפאל וישראל (להטסת אח"מים) ומספר מסוקים בפיתוח, כולל מסוק ללא טייס בשיתוף עם התעשייה האווירית לישראל.
מטוס חמקן המצוי בפיתוח תחת הכינוי AMCA, מטוס נוסעים (NAL Saras, מיוצר החל מ-2004), מטוסי תובלה צבאיים (להחלפת מטוסי האנטונוב המיושנים) ועוד.
כן מקיימת החברה שיתופי פעולה עם חברות התעשייה האווירית הגדולות בעולם לפי חוזי רישוי וזיכיונות ייצור, בהן סוחוי, אירבוס, בואינג, לוקהיד מרטין, BAE Systems, מנועי רולס-רויס.
שיתוף פעולה בתחומי התכנון מקיימת החברה עם הסוכנות ההודית לפיתוח כלי טיס (Aeronautical Development Agency) ומעבדות התעופה והחלל הלאומיות (National Aerospace Laboratories).
בשנת 2009 הפכה התעשייה האווירית ההודית לספק משנה של התעשייה האווירית לישראל בייצור מטוס המנהלים גאלפסטרים G150.
ב-7 ביוני 1961 נערכה טיסת הבכורה של מטוס הקרב הראשון שיוצר בדרום-מזרח אסיה, ה-HAL HF-24 Marut (בסנסקריט "רוח סערה").
מתכנן המטוס היה המהנדס הגרמני קורט טאנק, ששימש בשנות מלחמת העולם השנייה כמנהל הטכני של מפעל פוקה-וולף שסיפק מטוסי קרב לורמאכט.
טאנק היה אחראי בשעתו על תכנון המטוסים פוקה-וולף Fw 190 ופוקה-וולף Fw 200.
המטוס נבנה במפעל בבנגלור ויוצרו ממנו 147 מטוסים, חלקם מטוסי אימון, עבור חיל האוויר ההודי.
בהמשך יוצר המטוס גם בארגנטינה.
למרות שתוכנן להיות על-קולי, המטוס הגיע בקושי למאך 1. ייצור המטוס, ששימש את חיל האוויר ההודי במהלך שנות השבעים, הופסק ב-1985 ואחרון המטוסים מסוג זה סיים את שירותו בחיל ב-1990.
כבר באמצע שנות השמונים העלה חיל האוויר ההודי צורך להחליף את צי מטוסי המיג 21 המיושנים שלו.
ב-1987 נבחרה חברת דאסו הצרפתית לסייע לתעשייה ההודית בניהול פרויקט ייצור מטוס קרב קל, טקטי, רב-שימושי וחד-מנועי בעל כנף דלתא, שנקרא בתחילה (LCA (Ligh Comabt Aircraft ובהינדית קיבל את הכינוי Tejas.
יחד עם דאסו נשכרו עבור אספקת מערכות האוויוניקה חברת אלביט ורפאל הישראליות.
אולם, עקב האמברגו שהוטל על התעשייה הצבאית ההודית עקב הניסויים הגרעיניים בפוחראן במאי 1998, יוצרו רוב מערכות המטוס בתעשייה ההודית.
טיסת הבכורה של המטוס נערכה ב-4 בינואר 2001 והוא סופק לחיל האוויר ההודי ולצי ההודי לניסויים.
במטוס התגלו תקלות רבות ונכון ל-2013 הוא עדיין איננו מבצעי.
בדצמבר 2017 פורסם כי הצבא ההודי החליט לרכוש 83 מטוסי קרב מסוג Tejas MK1A מ-HAL כדי להקים שתי טייסות חדשות.
זאת בנוסף לטייסת עם 40 מטוסים מדגם ישן יותר, Tejas MK1.
הדרוב הוא מסוק שירות שתוכנן ופותח על ידי תעשייה האווירית ההודית.
הפיתוח של דרוב הוכרז בנובמבר 1984. המסוק טס לראשונה ב-1992; עם זאת, פיתוחו התארך עקב מספר גורמים, כולל דרישת הצבא ההודי לשינויי עיצוב, הגבלות תקציב וסנקציות שהוטלו על הודו בעקבות הניסויים הגרעיניים של Pokhran-II ב-1998. השם בא ממילה שמקורה בסנסקריט dhruv שפירושה בלתי ניתן לערעור או מוצק.
דרוב נכנס לשירות בשנת 2002. הוא נועד לעמוד בדרישות של מפעילים צבאיים ואזרחיים כאחד, כאשר גרסאות צבאיות של המסוק פותחו עבור הכוחות המזוינים ההודיים.
התערוכה העולמית של פריז לתעשייה ואמנות הייתה התערוכה העולמית השנייה שהתקיימה בפריז (הראשונה הייתה התערוכה של 1855), והרביעית שהתקיימה בעולם (לאחר 2 תערוכות נוספות שהתקיימו בלונדון; הראשונה ב-1851 והשנייה ב-1862).
התערוכה נפתחה לקהל ב-1 באפריל 1867 וננעלה ב-31 באוקטובר ובמהלכה ביקרו בה 9,063,000 מבקרים.
התערוכה נערכה ביוזמתו של נפוליאון השלישי, קיסר צרפת ונועדה להציג את הישגי האימפריה הצרפתית השנייה ומושבותיה ואת תוכנית אוסמן להתחדשות פריז.
התערוכה חשפה לעולם המערבי את יפן ואמנותה, ובכך השפיעה עמוקות על ציירים כוינסנט ואן גוך, אנרי טולוז לוטרק, פול גוגן ואחרים.
החידושים הטכנולוגיים ובראשם השימוש בחשמל השפיעו על הסופר ז'ול ורן, בפרט על ספרו "20,000 מיל מתחת למים".
ולטר בנימין כתב על התערוכה "מחזה התעתועים של התרבות הקפיטליסטית מגיע ביריד של 1867 אל פסגת זוהרו.
פריז מתבססת כבירת הפאר והאפנה.
אופנבך מכתיב לחיי פריז את הקצב".
התערוכה התקיימה ברוח של אחווה ושלום, ויקטור הוגו פרסם לרגל התערוכה מנשר "אל עמי אירופה" ובו קרא להקמת "ארצות הברית של אירופה" ובין מבקרי התערוכה נמנו אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, וילהלם הראשון, מלך פרוסיה וראש ממשלתו אוטו פון ביסמרק.
שלוש שנים בלבד מאוחר יותר נסחפו פרוסיה וצרפת למלחמת פרוסיה צרפת.
כבר ב-1864 הכריז נפוליאון השלישי על תערוכה עולמית שתתקיים בפריז ב-1867. לראש צוות התכנון וההקמה של התערוכה מונה הנסיך ז'רום-נפוליאון בונפרטה.
אתר התערוכה היה אתר התערוכות המסורתי של פריז, שאן דה מארס.
המבנה המרכזי של התערוכה היה מבנה אליפטי, כעין מלבן מעוגל-פינות בגודל 490x380 מטרים ובו ביתן מרכזי גדול (פביליון) מוקף גנים, וסביבו שורות מקבילות מקורות ובהן חנויות, גלריות, מסעדות ובתי קפה ופארק שעשועים.
בנוסף היו בשטח התערוכה עוד כ-100 ביתני תצוגה קטנים יותר.
סך הכל הוצגו בתערוכה 52,000 תצוגות שונות, מכל חלקי העולם.
בין התצוגות ניתן למנות, בנוסף לביתן היפני שמשך התעניינות עצומה, תערוכות נוספות ובהן תערוכת האמנות במסגרתה הוצגה תערוכה גדולה מיצירות ז'אן-פרנסואה מילה ובמסגרת התחרותית שלה זכה הציור Rejtan ("נפילת פולין") של הצייר יאן מטייקו במדליית זהב.
אוגוסט מארייט הציג תערוכה של עתיקות מצריות שכללה את תכשיטי המלכה אחותפ וב"גלריית ההיסטוריה של העבודה" הוצגו לראשונה אבני יד, כלים פרה-היסטוריים, פרי תגליותיו של הארכאולוג ז'אק בושר (Jacques Boucher).
בתחום התעשייה והטכנולוגיה בלט דינמו חשמלי תוצרת חברת סימנס, מעלית תוצרת L.
Edoux ותותחים מתוצרת חברת קרופ (תותחים שיעשו שמות בצבא הצרפתי שלוש שנים מאוחר יותר).
בתערוכה הוצג גם ברבור הכסף, שבעקבות זאת תואר על ידי מארק טוויין בספרו "תמימים בחו"ל".
שף "קפה אנגלה", אדולף דוגלרה הכין לכבוד המאורע את התפריט שנקרא "ארוחת שלושת הקיסרים" לכבודם של הצאר אלכסנדר השני, וילהלם הראשון ואוטו פון ביסמרק מפרוסיה ונפוליאון השלישי.
תערוכות חקלאות בינלאומיות התקיימו במדינת ישראל החל משנות ה-50 של המאה העשרים, בחסות גופים מארגנים שונים.
אגרומשוב היא היום התערוכה החקלאית הבינלאומית הוותיקה והמרכזית בישראל, המתקיימת בפעם ה-34 פעמים ברציפות.
אגרומשוב היא התערוכה החקלאית המקיפה בישראל והיא כוללת את כל ענפי החקלאות.
אגרומשוב ה-34 תתקיים ב8-9 בדצמבר 2025 באופקים בירת האגרוטק של ישראל.
חברה ישראלית לתערוכות חקלאיות ופיתוח בע"מ
"חברות ישראליות לארגון תערוכות חקלאיות "
"משוב גרופ" היא היום החברה המובילה בישראל לארגון תערוכות חקלאיות .
פעם הייתה חברה ישראלית לארגון תערוכות חקלאות ופיתוח בע"מ הוקמה ב-1956 על מנת להקים ולהפעיל מתחם תערוכות, "תערוכה חקלאית מתמדת", על שטח שהוקצה למטרה זו באזור צומת בית דגן, מגרשי התערוכה בצומת בית דגן.
במסגרת זו התקיימו תערוכות בין 1956-1969, רק שתיים מהן היו תערוכות חקלאיות בינלאומיות:
התערוכה הבינלאומית לחקלאות ב-1956, "תערוכת הדרי ישראל" הייתה תערוכה עולמית ותערוכת החקלאות הבינלאומית הראשונה שהתקיימה בישראל.
היא התקיימה כחלק מ"הקונגרס הבינלאומי הרביעי של מגדלי פרי הדר התיכון", בין התאריכים 21 במאי ל-20 ביוני 1956. התערוכה הייתה מוכרת על ידי הלשכה לתערוכות בינלאומיות.
תערוכה חקלאית באפריל-מאי 1959, מותגה כחלק מחגיגות העשור למדינת ישראל.
החל משנת 1970 התקיימה בכל שלוש שנים תערוכת החקלאות הבינלאומית אגריטך באקספו תל אביב, אותה יסד רפי רמון.
אגריטך לא התקיימה משנת 2018.
היא הוועידה המרכזית והוותיקה ביותר בתחום החקלאות בישראל, המתקיימת מדי שנה ברציפות מאז שנת 2010, ביוזמת קבוצת "משוב".
הוועידה מהווה זירת המפגש החשובה ביותר עבור חקלאי ישראל, וכן עבור משווקי תוצרת חקלאית, משווקי תשומות, קמעונאים, יזמים ואנשי תעשייה.
בנוסף משתתפים בוועידה שרים, מקבלי החלטות, חוקרים, ראשי מועצות אזוריות ואנשי תקשורת.
במסגרת הוועידה נידונים נושאים מרכזיים בענף כגון ביטחון מזון, שינויי אקלים, חקלאות טכנולוגית, מדיניות רגולציה, וצמצום פערי תיווך.
עם השנים ביססה הוועידה את מעמדה כבמה המשפיעה ביותר על עתיד החקלאות הישראלית.
אגרומשוב היא התערוכה הבינלאומית המרכזית והוותיקה בתחום החקלאות בישראל, היחידה המתקיימות באופן קבוע מדי שנה מאז שנת 1991. התערוכה מהווה מוקד מפגש ייחודי לכל העוסקים בתחום החקלאות, כולל חקלאים, חוקרים, יזמים, מנהיגים ותעשיינים מהארץ ומהעולם.
באגרומשוב מוצגים חידושים, טכנולוגיות מתקדמות ופיתוחים חדשניים בענפי החקלאות השונים, ובהם גידולים חקלאיים, השקיה, אגרו-טק, וביטחון מזון.
לצד התצוגות, התערוכה כוללת אירועים מקצועיים, פאנלים, כנסים, ותחרויות שמטרתן לחזק את ענף החקלאות ולקדם שיתופי פעולה בין גורמים שונים בענף.
ייחודה של אגרומשוב הוא בהיותה פלטפורמה בינלאומית המתקיימת בישראל ברציפות מעל ל-30 שנה, ומושכת אליה אלפי מבקרים מדי שנה.
התערוכה נחשבת לאירוע מפתח בענף החקלאות בישראל ומהווה מקור גאווה לחקלאות הישראלית.
התערוכה העולמית של פריז הייתה התערוכה העולמית הראשונה שנערכה בפריז והשנייה בעולם, לאחר "התערוכה הגדולה" שנערכה בלונדון ב-1851 והיוותה לה מודל.
התערוכה התקיימה לאורך שדרות שאנז אליזה בין ה-15 במאי ל-15 בנובמבר 1855 וביקרו בה למעלה מ-5 מיליון איש.
השריד הפיזי היחיד למבנים שאכלסו אותה הוא Théâtre du Rond-Point בפינת שאנז אליזה ושדרות פרנקלין דלאנו רוזוולט.
מוזיאון הגרנד פלה הממוקם בין נהר הסן לשדרות, הוקם על חורבותיו של המבנה המרכזי של התערוכה, "ארמון התעשייה" (Palais de l'Industrie).
הקיסר נפוליאון השלישי ביקש להוכיח לעולם שהאימפריה הצרפתית אינה נופלת מן האימפריה הבריטית.
וכך, כפי שלונדון ארגנה את התערוכה הגדולה, יכולה גם פריז לארח תערוכה גדולה לא פחות.
התערוכה אירחה ביתנים מ-27 מדינות וקולוניות צרפתיות באפריקה ובאוקיינוס השקט.
המבנה המרכזי והגדול ביותר היה "ארמון התעשייה" (Palais de l'Industrie) הענק (260 מטרים ארכו ו-105 רוחבו) ששיכן מכונות והמצאות תעשייתיות במבנה דמוי "ארמון הבדולח" שכיכב בתערוכה הגדולה בלונדון.
המבנה לא הושלם למעשה לחלוטין עם פתיחת התערוכה והאוורור שבו היה לקוי, כך הקהל הרב שנהר אליו סבל מחום רב.
ביתן האמנויות היפות הוקם ב-Avenue Montaigne, בין נהר הסן לשדרות שאנז אליזה והוצגו בו בין היתר מיצירותיהם של ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, אז'ן דלקרואה, ויליאם הולמן האנט וג'ון אוורט מיליי.
לקראת פתיחת התערוכה נבנה גשר האינווליד.
בין ה-20 ל-22 באוגוסט ערכה המלכה ויקטוריה ביקור בתערוכה.
התערוכה העולמית של פריז התקיימה בין 1 במאי ל-10 בנובמבר 1878 בשאן דה מארס שבפריז.
הייתה זו התערוכה העולמית השלישית שהתקיימה בפריז והראשונה שנוהלה על ידי הרפובליקה הצרפתית השלישית, כצעד של שיקום לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה.
המבנה העיקרי שהוקם לקראת התערוכה היה ארמון טרוקדרו הישן, שנהרס והוחלף בארמון שאיו לרגל התערוכה העולמית של פריז (1937).
מטרת התערוכה הייתה לציין את שיקומה של צרפת בכלל ופריז בפרט לאחר הטראומות הלאומיות של מלחמת צרפת–פרוסיה והתקוממות הקומונה הפריזאית ולציין את חוסנה הכלכלי ויכולותיה של הרפובליקה השלישית.
עם זאת, התערוכה כמעט ולא נפתחה במועד, לאחר שההכנות לפתיחה, שנערכו בחופזה, לא הסתיימו עד לטקס פתיחתה והושלמו רק חודש לאחר מכן.
שטח התערוכה, שהשתרע על פני כל שאן דה מארס בגדה השמאלית של נהר הסן, כולל הקמת גשר ינה (Pont d'Iéna) וארמון טרוקדרו הישן בגדה הימנית, היה 27 הקטאר, השטח הגדול ביותר לתערוכה כלשהי עד אז.
כן הוקמה במיוחד תחנת הרכבת Gare du Champ de Mars (התחנה נהרסה זמן קצר לאחר סיום התערוכה).
שטח התערוכה התחלק באופן כללי לשניים, כאשר החלק המערבי שלה כלל תצוגות מצרפת ומאלג'יריה הצרפתית (שנחשבה והוצגה כחלק אינגטרגלי של המדינה-האם) בעוד החלק המזרחי כלל תצוגות משאר מדינות העולם (פרט לגרמניה) ומן ההקולוניות של צרפת באפריקה ובאוקיינוס השקט.
כשליש מתצוגת "שאר העולם" נתפס על ידי תצוגות של בריטניה ומושבותיה: הודו הבריטית, קנדה, ויקטוריה, ניו סאות' ויילס, קווינסלנד, אוסטרליה הדרומית ומושבת הכף.
ראש המשלחת הבריטית היה אדוארד, הנסיך מוויילס.
כמו בתערוכות הקודמות התמקדו התצועות בשני ענפים, אמנות יפה וטכנולוגיה.
בנוסף נסללה דרך לאורכה הוצגו דוגמאות אדריכליות ממגוון ארצות העולם.
המבנה המרכזי שמשך את מרב ההתעניינות היה ארמון טרוקדרו, שניצב מול שאן דה מארס, על גדת הסן הנגדית.
בארמון הוצגו יצירות אמנות ממגוון ארצות והוא כלל גם אולם קונצרטים בו הועלו יצירות, שחלק נכתבו במיוחד עבור התערוכה.
המאפיין המרכזי של אולם הקונצרטים היה עוגב גדול.
ב-30 ביוני 1878 הוצב בגן הארמון חלקו העליון (הטורסו והראש) של פסל החירות שהוזמן במקור לכבוד חגיגות יובל המאה של ארצות הברית (1876) אך הוצב בה רק עשור לאחר מכן.
ארמון התעשייה (Palais de l'Industrie) ליד שאנז אליזה (במקום בו נמצא כיום מוזיאון הגרנד פלה) שהוקם עבור התערוכה העולמית של פריז (1855) שימש שאתר התצוגות הטכנולוגיות.
בין החידושים שהוצגו לראשונה לקהל היו הטלפון של אלכסנדר גרהם בל, מנוע סולארי, מנורות קשת חשמלית שהאנרגיה להפעלתן סופקה על ידי הדינמו לזרם ישר של גראם, פונוגרף ומגפון של אדיסון.
תצוגה פופולרית נוספת הייתה "גן חיות אנושי" אשר היה כפר סגור בו שוכנו 400 ילידים שהציגו חיים יום-יום ומלאכת יד לקהל.
כל מבני התערוכה כמעט היו מבנים ארעיים שנבנו במהירות מחומר הנקרא staff (תערובת של גבס פריזאי, גליצרול, מלט ודבק), שעוצב על יריעות יוטה שנפרסו על רשתות ברזל.
פריטים שהוצגו בתערוכה - גלריה
"התעשייה האבירית" הוא שיר מאת מאיר גולדברג (מילים) וקורין אלאל (לחן) שנכתב בשנת 1988 ונכלל באלבומה המצליח של אלאל, אנטארקטיקה, שראה אור בפברואר 1989.
השיר כתוב כבלדה על נושא מימי הביניים: אבירים הבונים ספינה כחלק מפרויקט מגלומני, אשר נתמך על ידי שרים ויועצים ואף בן המלך עצמו, עד לביטול התוכנית והתרסקותה של הספינה, שאך זה עתה הושלמה, בהפלגת הבכורה שלה.
השיר גם מולחן במקצב של 6/8, האופייני לבלדות אירופאיות עתיקות.
למעשה, השיר הוא אלגוריה לפרויקט הלביא, שהופסק על ידי ממשלת ישראל ב-1987 (רמז ל"לביא" [שם נרדף לאריה] מצוי במשפט האחרון בבית הראשון לפיו לספינה היה "תבליט של אריה בחרטום").
שמו של השיר מרמז לתעשייה האווירית לישראל, וכך גם המשפט בפזמון: "גאוות יחידה היא הלחם/ של התעשייה האבירית".
השיר מתאר את הטרגדיה של האומן שעמל עשור על הפרויקט ולבסוף ניפץ את מעשה ידיו אל הסלעים.
אורי הייטנר הציע שאולי מדובר במשה ארנס שראה בלביא את פרויקט חייו.
בנוסף לביצוע של קורין אלאל מתוך "אנטארקטיקה", קיים ביצוע של דודי לוי עם "התזמורת הקטנה", בעיבודו של לוי.
קורין אלאל, זן נדיר: שירים מכל התקופות מילים ותווים, הוצאת מודן, 2002.
התערוכה התעשייתית הכללית של סטוקהולם (1866) (בשוודית: 1866 års allmänna industriutställning i Stockholm) הייתה תערוכת תעופה בינלאומית אשר התקיימה סטוקהולם, שוודיה.
זו הייתה תערוכת האמנות והתעשייה הבינלאומית הראשונה שהתקיימה בדפוס אירופי בשוודיה.
בתערוכה השתתפו בסביבות 3,800 איש משוודיה, דנמרק, נורווגיה ופינלנד.
התערוכה התקיימה באולם התעשייתי ליד פארק קוּנגסטרדגורדן ובבניין המוזיאון הלאומי, -15 ביוני ועד 14 באוקטובר 1866.
התערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות הייתה תערוכה עולמית שהתקיימה בפריז, צרפת, מה- 28 באפריל עד ל-8 בנובמבר 1925. במקור, התערוכה תוכננה להמשך עד ל-25 באוקטובר, אולם מאחר שבשלהי אוקטובר כבר ביקרו בה למעלה מ-16 מיליון מבקרים, היא הוארכה למשך שבועיים נוספים.
התערוכה תוכננה על ידי ממשלת צרפת כדי להדגיש את הסגנון החדש של אדריכלות, עיצוב פנים, ריהוט, זכוכית, תכשיטים ואומנויות דקורטיביות אחרות באירופה וברחבי העולם.
רעיונות רבים של האוונגרד הבינלאומי בתחומי האדריכלות והאמנות השימושית הוצגו לראשונה בתערוכה.
האירוע התקיים בין הרחבה הציבורית הפתוחה של האינווליד לבין הכניסות של מוזיאון הגראן פאלה ומוזיאון הפטי פאלה, ועל שתי גדות נהר הסן.
בתערוכה השתתפו כ-15,000 מציגים מ-20 מדינות שונות, וביקרו בה למעלה מ-16 מיליון איש במהלך 6 החודשים.
הסגנון המודרני שהוצג בתערוכה נודע מאוחר יותר בשם "אר דקו", על שם התערוכה.
הרעיון לתערוכה שתוקדש כולה לאמנויות דקורטיביות הגיע במקור מאגודת האמנים הדקורטיביים (Société des Artistes Décorateurs), קבוצה שנוסדה ב-1901 שכללה גם אמנים מבוססים, ביניהם אז'ן גראסט והקטור גימאר, אך גם אמנים צעירים יותר וביניהם פרנסיס ז'ורדן, מוריס דופרן, פול פולו ופייר שארו.
אמנים דקורטיביים הורשו להשתתף בשני סלוני פריז הקודמים, אך הם היו כפופים לציירים, והם רצו תערוכה לאמנויות דקורטיביות שבה יוצבו בזכות עצמם ויהיו בקדמת הבמה.
הסלונים הראשונים של הקבוצה החדשה נערכו במוזיאון לאמנויות דקורטיביות שנפתח לא מכבר באגף דה מרסן של הלובר.
סלון הסתיו, סלון חדש שנוסד ב-1903, כיבד ציירים, פסלים, גרפיקאים ואדריכלים, אך שוב התעלמו במידה רבה מהאמנות הדקורטיבית.
פרנסיס ז'ורדן הכריז על הרעיון לקיים תערוכה נפרדת של אמנויות דקורטיביות בהקדם האפשרי.
הוא הסביר את הסיבתו במאמר שכתב מאוחר יותר, ב-1928: "כתוצאה מכך החלטנו להחזיר את האמנות הדקורטיבית, שמתייחסים אליה בצורה לא מתחשבת כאל סינדרלה או כאל קרוב משפחה עני המותר לו לאכול עם המשרתים, למקום החשוב והכמעט מכריע שהיא תפסה בעבר, מכל הזמנים ובכל מדינות העולם".
אגודת האמנים הדקורטיביים לחצה על בית הנבחרים הצרפתי, וב-1912 הושגה ההסכמה לארח בפריז תערוכה בינלאומית של אמנויות דקורטיביות ב-1915. תוכנית זו נדחתה ונזנחה בצד ב-1915 עקב מלחמת העולם הראשונה, לאחר סיום המלחמה הגדולה ב-1918 התחדש המאמץ בארגון התערוכה.
תחילה, תוכננה התערוכה ל-1922, אך נדחתה ל-1924 בגלל מחסור בחומרי בנייה ולאחר מכן ל-1925, עשרים וחמש שנים לאחר תערוכת פריז הגדולה של 1900.
תוכנית התערוכה הבהירה שהיא נועדה להיות חגיגה של מודרניזם, לא של סגנונות היסטוריים.
היא הוכרזה כ"פתוחה לכל היצרנים שמוצריהם הם בעלי אופי אמנותי ומציגים נטיות מודרניות בבירור".
כמו כן, התוכנית קבעה במפורש כי "לא משנה מה המוניטין של האמן, לא משנה מה החוזק המסחרי של היצרן, אף אחד מהם לא יורשה להיכנס לתערוכה אם הם לא מתאימים לתנאים המפורטים בתוכנית התערוכה".
מטרה שנייה שקשורה לתערוכה: לכבד את מדינות בעלות הברית במלחמת העולם הראשונה.
מסיבה זו הוזמנה ברית המועצות החדשה, אף על פי שממשלתה טרם הוכרה על ידי צרפת, בעוד שגרמניה לא הייתה מוכרת.
ארצות הברית סירבה להשתתף; שר המסחר של ארצות הברית, הרברט הובר, הסביר שאין אמנות מודרנית בארצות הברית.
משרד המסחר האמריקאי אכן מינה ועדה להשתתף בתערוכה ולהוציא דו"ח.
הדו"ח, שיצא ב-1926, קבע כי ארצות הברית הבינה בבירור את מטרת התערוכה, וכי היה צריך לארגן לפחות השתתפות מסוימת כדי לכבד את הברית הצרפתית-אמריקאית בזמן המלחמה.
בעוד שלארצות הברית לא היה ביתן, מאות מעצבים, אמנים, עיתונאים וקוני כלבו אמריקאים הגיעו לפריז כדי לראות את התערוכה.
האתר שנבחר לתערוכה היה מרכז פריז, סביב מוזיאון הגרנד פלה, ביתן הזכוכית והברזל העצום שנבנה עבור תערוכת פריז בשנת 1900. האדריכל הראשי של התערוכה היה צ'ארלס פלומט.
הכניסה הראשית, שנקראה שער הכבוד, הייתה ממוקמת ליד מוזיאון הגרנד פלה.
הציר המרכזי השתרע משער הכבוד דרך גשר אלכסנדר השלישי ועד האינווליד עם ביתנים בשתי גדות נהר הסיין, כאשר בין הביתנים הוצבו גנים ומזרקות.
גשר אלכסנדר השלישי, שחיבר בין שני חלקי התערוכה, הפך לקניון מודרניסטי על ידי האדריכל מוריס דופרן.
על גדות הסיין היו מסעדות צפות שנבנו עבור התערוכה, שהפכה לאטרקציה פופולרית.
לאתר התערוכה היו 13 שערי כניסה שונים, שכל אחד תוכנן על ידי אדריכל אחר.
הכניסה הראשית הייתה בכיכר הקונקורד, שתוכננה על ידי האדריכל פייר פטו, ובמרכזה פסל של אישה בשם "ברוכים הבאים" מאת לואי דז'אן.
הביתנים של החנויות והמעצבים הצרפתיים הגדולים היו ממוקמים על הציר הראשי ליד הכניסה.
חלק נוסף הוקדש לביתנים של מעצבים מהפרובינציות הצרפתיות, במיוחד מנאנסי וליון.
חלק נוסף הוקדש לביתנים וליצרנים זרים, ואחר למוצרי מושבות צרפתיות שניתן להשתמש בהן לקישוט, עצים ומוצרים נדירים במיוחד כמו שנהב ודר.
המבנה הגבוה ביותר בתערוכה, ואחד המודרניסטיים ביותר, היה מגדל ביתן התיירות מאת רובר מאלה-סטבן.
הקווים המלוטשים של המגדל וחוסר הקישוט היו הכרזה על הסגנון הבינלאומי שיחליף את האר דקו.
בשנת 1929 הוביל רובר מאלה-סטבן את הקמת האיגוד הצרפתי לאמנים מודרניים אשר מרד בסגנונות הדקורטיביים היוקרתיים שהוצגו בתערוכה, ויחד עם לה קורבוזיה קידם אדריכלות ללא קישוט, שנבנתה עם חומרים זולים ותודעת ייצור המוני.
בכניסה הראשית של התערוכה בכיכר הקונקורד החלה הטיילת הראשית של התערוכה, עם הביתנים של חנויות הכלבו הגדולות של צרפת ויצרני רהיטי יוקרה, פורצלן, כלי זכוכית וטקסטיל.
כל ביתן תוכנן על ידי אדריכל אחר, והם ניסו להתעלות זה על זה עם כניסות צבעוניות, אפריזים פיסוליים וציורי קיר עם קרמיקה ומתכת.
המגדל המודרניסטי של ביתן התיירות, שתוכנן בידי רובר מאלה-סטבן, בלט בגובהו מעל הביתנים האחרים.
בתוך כל ביתן הציגו חדרים עם סטים של רהיטים, שטיחים, ציורים וחפצי נוי אחרים.
רבות מהתערוכות הוצגו בתוך הגרנד פלה, אולם רחב ידיים שנבנה עבור התערוכה הבינלאומית של שנת 1900. בפעם הראשונה בתערוכה בינלאומית, רהיטים הוצגו לא כפריטים בודדים אלא בחדרים הדומים לאלה בבית, שבו כל העיצוב של החדר היה מתואם.
Hôtel du Collectioneur, למשל, הציג את יצירותיו של יצרן הרהיטים אמיל-ז'אק רוהלמן, בחדרים עם ציורים וקמינים בסגנון מודרני תואם.
הביתן הצרפתי יוצא הדופן, הצנוע ביותר ובסופו של דבר כנראה גם המשפיע ביותר היה זה של המגזין L'Esprit Nouveau, בבימויו של אמדה אוזנפאן ולה קורבוזיה.
הם הקימו את התנועה הפיוריסטית ב-1918, במטרה לבטל כל עיטור באדריכלות, ולהחליף רהיטים בעבודת יד ברהיטים שנעשו במכונה.
הם הקימו את L'Esprit Nouveau ב-1920, והשתמשו בו במרץ כדי לתקוף אומנויות דקורטיביות מסורתיות.
"אמנות דקורטיבית", כתב לה קורבוזיה, "בניגוד לתופעת המכונות, היא העיוות האחרון של המצב הידני הישן, והיא גוססת.
הביתן שלנו יכיל רק דברים סטנדרטיים שנוצרו על ידי התעשייה במפעלים וייצור המוני, האובייקטים האמיתיים של היום." ביתן Esprit Nouveau כמעט הוסתר בין שני אגפי הגרנד פלה.
הוא היה עשוי בטון, פלדה וזכוכית, בעל חזיתות נקיות וללא קישוט כלל.
בפנים היו קירות לבנים פשוטים עם מספר ציורים קוביסטיים.
מאחר שלא ניתן היה לכרות עצים באתר, לה קורבוזיה שילב עץ בפנים הבניין, שעלה דרך חור בגג החוצה.
הרהיטים היו פשוטים, מיוצרים במכונה וייצור המוני.
מארגני התערוכה נחרדו ממראה המבנה, וניסו להסתיר אותו על ידי בניית גדר.
עם זאת, לה קורבוזיה פנה למשרד לאמנויות יפות, שנתן חסות לתערוכה, והגדר הוסרה.
בתוך הביתן הציג לה קורבוזיה את תוכנית וואזן שלו לפריז.
תוכנית וואזן, על שם חלוץ התעופה גבריאל וואזן , הציעה בניית סדרה של גורדי שחקים זהים בגובה 200 מטר ודירות מלבניות נמוכות יותר, שיחליפו את הבניינים ההיסטוריים בגדה הימנית של נהר הסן בפריז.
לא הייתה לו ציפייה שמרכז פריז ייהרס ותוכניתו תצא לפועל; זו פשוט הייתה דרך למשוך תשומת לב לרעיונות שלו.
הביתן ייצג דירה מודולרית יחידה, המייצגת את הבתים הזהים העשויים במכונה, אשר לה קורבוזיה האמין שהם עתיד האדריכלות המודרנית.
גרמניה לא הוזמנה בגלל מלחמת העולם הראשונה, אך אוסטריה והונגריה הוזמנו, וכך גם ברית המועצות החדשה, אם כי עדיין לא הוכרה רשמית על ידי צרפת.
למדינות רבות היו תערוכות של רהיטים ודקורציה בתוך הגרנד פלה, והן בנו גם ביתנים כדי להמחיש רעיונות חדשים באדריכלות.
לבריטניה, איטליה, ספרד, בלגיה והולנד היו ביתנים משמעותיים, וכך גם למדינות סקנדינביה, פולין וצ'כוסלובקיה.
ליפן היה ביתן חשוב, בעוד לסין היה ייצוג צנוע בלבד.
ארצות הברית, שלא לגמרי הבינה את מטרת התערוכה, החליטה לא להשתתף.
אוסטריה הייתה משתתפת מרכזית, הודות לעבודתו של יוזף הופמן , שתכנן את הביתן האוסטרי ליד הסיין.
המתחם כלל מרפסת ליד הסיין, מגדל, אולם תצוגה מעוצב מזכוכית וברזל מאת פטר ברנס, ובית קפה מעוצב בגוונים בהירים.
הביתן הכיל יצירות פיסול מאת הפסלים המודרניסטים אנטון האנאק ויוג'ן שטיינהוף.
בלגיה גם הייתה משתתפת מרכזית; למדינה הייתה תערוכה גדולה של ריהוט ועיצוב בקומה הראשית של הגראנד פאלה, וביתן נפרד, שתוכנן על ידי ויקטור הורטה, חלוץ בסגנון האדריכלי אר נובו.
בלגיה טרם התאוששה מהריסות המלחמה, והיה לה תקציב נמוך לתערוכה; הביתן היה עשוי מעץ, גבס וחומרים זולים אחרים.
לביתן של הורטה היה מגדל מלבני, והוא עוטר ב-6 פסלים של וולפרס, המייצגים אומנויות דקורטיביות לאורך הדורות.
בפנים הוצגו שטיחי קיר, זכוכית ודקורציה בסגנון החדש.
בין האמנים הבלגים שהשתתפו היו האדריכלים פול האמסה, אנרי ון דה ולדה, פלור ואן ריט וויקטור בורג'ואה , והאדריכל לאון סניירס.
הביתן של דנמרק, מאת קיי פיסקר , היה גוש בולט של לבנים אדומות ולבנות, שיצר צלב דני.
בפנים היו ציורי קיר של מוגן לורנצן בהשראת מפות עתיקות של דנמרק, עם תמונות צבעוניות גדולות ממדים.
בניין נפרד, בסימטריה עם הראשון, היה מלא באור והציג את יצירות מפעלי החרסינה ופאיאנס הדניים.
הביתן של שוודיה עוצב על ידי קארל ברגסטן , בעוד התצוגה השוודית בגראנד פאלה הציגה דגם של בניין העירייה החדש של סטוקהולם בסגנון אר דקו, מאת ראגנאר אוסטברג .
הביתן הקטן היה גרסת דקו של קלאסיציזם, טהור ופשוט; הוא השתקף בבריכה, ועוטר בדיסקרטיות בפסלי דקו.
הביתן של הולנד, שעוצב על ידי יאן פרדריק סטאל, תוכנן ללכוד את המסתורין והפאר של איי הודו המזרחית, שם היו למדינה מושבות, בסגנון מודרני.
גג ענק כפגודה כיסה את המבנה; החזית עוטרה בציורי קיר צבעוניים, והמבנה השתקף בבריכות תחומות בלבנים.
הביתן של איטליה מאת ארמנדו ברזיני היה בלוק קלאסי גדול הבנוי מבטון ומכוסה בעיטורי שיש, קרמיקה ולבנים מוזהבות.
במרכז היה ראש ענק של אדם מברונזה מאת הפסל אדולפו ווילדט.
הביתן של בריטניה הגדולה, מאת האדריכלים איסטון ורוברטסון, דמה לקתדרלת אר דקו.
הוא עוטר מבחוץ בדגלים צבעוניים, ובפנים בוויטראז'ים, ציורי קיר וחזית פוליכרום, עם ערבסקות ונושאים מזרחיים.
החלק הפנימי נפתח למסעדה על רציף ליד הסיין.
הביתן של פולין עוצב על ידי יוסף צ'ייקובסקי.
היה לו מגדל ראוותני מזכוכית וברזל עם היבטים גאומטריים, גרסת דקו של הכנסיות הציוריות של פולין במאות ה-17 וה-18. הביתן נוצר גם בהשראת האדריכלות של בתי האחוזה המסורתיים של האצולה הפולנית ומסגנון זקופנה .
שילוב של כולם היה ניסיון ליצור את הסגנון הלאומי הפולני.
האולם המתומן, הנתמך על עמודי עץ, היה בעל צוהר ויטראז'ים בסגנון דקו, והוא היה מלא בפסלי דקו ושטיחי קיר.
גם האמנות הגרפית הפולנית יוצגה בהצלחה.
תדאוש גרונובסקי וזופיה סטריינסקה זכו בגראנד פרי בקטגוריה זו.
הביתן של יפן מאת Shichigoro Yamada ו-Iwakichi Miyamoto עוצב במיטב המסורת היפנית הקלאסית, אך עם שימוש בשני חומרים מסורתיים בלבד, קש ועץ לכה, בשילוב עיטור לכה מעודן ביותר.
הוא נבנה ביפן, הועבר לצרפת והורכב על ידי פועלים יפנים.
הביתן של ברית המועצות היה אחד מיוצאי הדופן בתערוכה.
הוא נוצר על ידי אדריכל רוסי צעיר, קונסטנטין מלניקוב , שב-1922 תכנן את השוק המרכזי החדש במוסקבה, ואת הסרקופג במאוזוליאום של לנין במוסקבה.
היה לו תקציב נמוך מאוד, ובנה את המבנה שלו כולו מעץ וזכוכית.
גרם מדרגות חצה את המבנה באלכסון מבחוץ, ואיפשר למבקרים לראות את פנים התערוכה מלמעלה.
הגג מעל גרם המדרגות לא היה רציף, אלא היה מורכב ממישורי עץ תלויים בזווית, שהיו אמורים להכניס אוויר צח ולהרחיק גשם, אבל המבקרים נרטבו לפעמים.
התערוכות בפנים כללו דגמים של פרויקטים עבור אנדרטאות סובייטיות שונות.
פנים הביתן עוצב על ידי אלכסנדר רודצ'נקו.
המרכיב המרכזי של הריהוט היה מועדון הפועלים שרודצ'נקו עיצב כחלל מודל אופטימלי לחינוך עצמי ופעילויות פנאי תרבותיות.
כוונת הבניין הייתה למשוך תשומת לב, וזה בהחלט הצליח; זה היה אחד הבניינים המדוברים ביותר בתערוכה.
בעקבות התוכנית של המארגנים הצרפתיים של התערוכה, החפצים המוצגים, מרהיטים ועד כלי זכוכית ועבודות מתכת, הביעו כולם סגנון חדש, שילוב של צורות מודרניסטיות שנעשו עם אומנות צרפתית מסורתית.
הרהיטים, כלי הזכוכית, עבודות המתכת, הבדים והחפצים שהוצגו נעשו מחומרים נדירים ויקרים כמו הובנה, שנהב, אם הפנינה, עור כריש ועצים אקזוטיים מרחבי העולם, אך הצורות בהן השתמשו היו מאוד שונות מהאר נובו או הסגנונות ההיסטוריים הקודמים.
הם השתמשו בצורות גאומטריות, קווים ישרים, דפוסי זיגזג, זרי פרחים מסוגננים וסלסילות פירות, כדי ליצור משהו חדש ושונה.
חברת Lalique, הידועה בעיקר בעבודות הזכוכית העדינות שלה בסגנון אר נובו, ייצרה מזרקת קריסטל בסגנון אר דקו, מוארת מבפנים, שהפכה לאחת מנקודות הציון של התערוכה.
ה-Maison d'un Collectioneur, הביתן של יצרן הרהיטים אמיל-ז'אק רולמן, הראה כיצד יכול להיראות בית המעוצב כולו בהשראת האר דקו, עם ציורי אר דקו, פסלים מאת אנטואן בורדל, ציור של ז'אן דופאס ואומנות משובחת.
מבט אלטרנטיבי על עתיד הדקורציה הוצג גם בתערוכה, בתוך הקובייה הלבנה של הביתן של Esprit Nouveau.
כאן הציג לה קורבוזיה אבות טיפוס של רהיטים זולים בייצור המוני, שנעשו מחומרים לא יקרים, וראה בהם את העתיד של עיצוב הפנים.
שטחים נרחבים הוקדשו לשעשועים, החל מגלריות ירי ועד קרוסלות, בתי קפה ותיאטראות.
הוקם כפר מיניאטורי לילדים, והיו במות שהציגו הצגות, בלט, זמרים ותוכניות תרבות מהמדינות המשתתפות.
התערוכה הייתה גם מקום לתצוגות אופנה, תהלוכות ותחרויות יופי, כמו גם מופעי זיקוקים תכופים.
מגדל אייפל לא היה בתוך האתר, אבל הוא נראה בבירור מהתערוכה.
חברת סיטרואן קישטה את המגדל מלמעלה למטה במאתיים אלף נורות בשישה צבעים.
ניתן היה לשלוט על האורות, והוצגו תשע דוגמאות שונות, כולל צורות גאומטריות ועיגולים, מטר כוכבים, מזלות, ובעיקר, השם CITROËN.
משתה וגאלה ענקיים נערכו ב-16 ביוני 1925, בתוך מוזיאון הגרנד פלה.
ולסיום הוצג "בלט הבלטים" ("Ballet of Ballets") שרקדו בו 300 רקדנים מכל להקות הבלט של פריז בטוטו לבן.
התערוכה השיגה את מטרתה, להראות שידה של פריז עדיין על העליונ והיא זו ששולטת ומתווה את הדרך לעולם באמנויות העיצוב.
המונח "אר דקו" עדיין לא היה בשימוש, אבל בשנים שמיד לאחר התערוכה, האמנות והעיצוב שהוצגו שם הועתקו ברחבי העולם, בגורדי השחקים של ניו יורק, אוניות אוקייניות שחצו את האוקיינוס האטלנטי ועיצוב בתי קולנוע סביב העולם.
לאר דקו הייתה גם השפעה גדולה בעיצוב אופנה, תכשיטים, רהיטים, זכוכית, עבודות מתכת, טקסטיל ואומנויות דקורטיביות אחרות.
במקביל, הוא הציג את ההבדל ההולך וגובר בין הסגנון המודרני המסורתי, על החומרים היקרים, האומנות המשובחת והעיטור המפואר, לבין התנועה המודרניסטית שדגלה בפישוט האמנות והאדריכלות.
ביתן Esprit Nouveau והביתן הסובייטי לא היו דקורטיביים בעליל, הם הכילו ריהוט וציורים אך יצירות אלו, כולל הביתנים עצמם, היו מעטים.
האדריכלות המודרנית של לה קורבוזיה וקונסטנטין מלניקוב משכה הן ביקורת והן הערצה על חוסר הקישוט שלה.
הביקורת התמקדה ב'מערום' של מבנים אלה, בהשוואה לביתנים אחרים בתערוכה, כמו ביתן האספנות מאת בונה הארונות, אמיל-ז'אק רולמן.
ב-1926, זמן קצר לאחר סיום התערוכה לאמנויות דקורטיביות בפריז, האיגוד הצרפתי לאמנים מודרניים, קבוצה שכללה בין היתר את פרנסיס ז'ורדן, פייר שארו, לה קורבוזיה ורובר מאלה-סטבן, תקפה בחריפות את הסגנון, שלדבריהם, נוצר רק עבור עשירים וצורתו נקבעה לפי טעמם.
המודרניסטים, כפי שהם נודעו, התעקשו שמבנים בנויים היטב הם אלו הזמינים לכולם, והצורה צריכה ללכת לפי התפקוד (form follow function).
מעצב הפנים בסגנון אר דקו פול פולו הגן על האר דקו באומרו: "אנחנו יודעים שהאדם לעולם אינו מסתפק בדבר הכרחי ושתמיד צריך את העודף...
אם לא, נצטרך להיפטר ממוזיקה, פרחים ותַמרוּקִים..!" עם זאת, לה קורבוזיה היה פובליציסט מבריק לאדריכלות מודרניסטית; הוא הצהיר כי בית הוא פשוט "מכונה לחיות בה", וקידם ללא לאות את הרעיון שאר דקו הוא העבר והמודרניזם הוא העתיד.
גם הכלכלה של שנות ה-30 העדיפה את המודרניזם; מבנים מודרניסטיים, ללא קישוט, השתמשו בחומרים פחות יקרים והיו זולים יותר לבנייה, ולכן נחשבו מתאימים יותר לתקופה.
פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 הביאה לסיום חד של סגנון האר דקו.
התעשייה היא סדרת דרמה אמריקאית שנוצרה על ידי מיקי דאון וקונרד קיי, ועוקבת אחר קבוצת בוגרים צעירים המתחרים על משרות קבועות בבנק ההשקעות היוקרתי "פירפוינט" שבלונדון.
הסדרה עלתה לשידור ב-9 בנובמבר 2020 בערוץ "HBO" בארצות הברית, ויום לאחריו בערוץ "BBC Two" בבריטניה.