tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דעת הרוב, שנכתבה על ידי השופטת דוידוב-מוטלה, הפכה את החלטת בית הדין האזורי וקבעה כי לוי אכן היה עובד של חברת זרעים גדרה, אך דחתה את תביעתו לפיצויים תוך קביעה שהתמורה הקבלנית אותה קיבל הייתה זהה לשכר שהיה מקבל לו היה עובד שכיר.
לאור חוסר תום הלב של לוי, נמנעה דעת הרוב אף מלהטיל על החברה פיצויים לא ממוניים.
על אף שפסק הדין עסק בסכסוך שולי יחסית (סכום התביעה המקורית היה 25 דולר), השופטים עיינו בשאלה העקרונית, מתי דבר שנמצא ברשות הטבע הופך לחזקתו של אדם.
לשם כך הם נעזרו במקורות שונים מההיסטוריה של המשפט, כגון הקורפוס יוריס קיוויליס, גרוטיוס, פופנדורף, ברבראק ולוק.
בית המשפט העליון הפך את החלטת הערכאה הקודמת וקבע שהחזקה על השועל שייכת למי שתפס אותו ממש או פצע אותו אנושות – כלל שנודע כ"כלל התפיסה".
בתחילת המאה ה-20 נכנס פסק הדין לספרי לימוד של דיני קניין בארצות הברית, ומאז הוא היה למקרה מפורסם, שנלמד על ידי סטודנטים למשפטים בארצות הברית בכל שנה.
על פסק הדין, שלעיתים מכונה "תיק השועל המפורסם", נכתב שהוא "קאנוני", "אייקון של השכלה משפטית" שלימודו מהווה "טקס חניכה של השנה הראשונה בבתי ספר למשפטים", ושהוא "אולי התיק המפורסם ביותר בתחום דיני הקניין".
לודוויק פוסט וג'סי פירסון היו שני בני עשירים מאזור ההמפטונס בלונג איילנד.
ב-10 בדצמבר 1802 יצא פוסט לצוד שועל בעזרת כלבי ציד.
אזור הציד תואר בכתב התביעה כ"שממה פראית ולא מיושבת, שנקראת החוף" (כיום השממה היא אזור החוף בסאות'המפטון, שב-2016 כלל את השכונה עם החלקות היקרות ביותר בארצות הברית).
בעודו רודף אחר השועל הופיע פירסון, שידע כי פוסט מנהל את המרדף, הרג את השועל ולקח עמו את שלל הציד.
לאחר שסירב פירסון לתת לפוסט את השועל המת, הגיש פוסט תביעה על סך 25 דולר, הסכום המקסימלי שהיה מותר על פי החוק.
הנרטיב שהוא מוסר נוטה לתמוך בטענה של פירסון.
לפי הדג'ס, פירסון לא תכנן לצאת לציד, אלא היה בדרכו חזרה מאמגנסט , שם הוא לימד בבית הספר.
כשהוא ראה את השועל הנמלט מתחבא, הוא הרג אותו באמצעות מעקה שבור.
אקט ההריגה נעשה בסמוך לחלקה של משפחתו של פירסון, מה שמעלה את האפשרות שהמניע להרג היה הרצון להגן על העופות שבני המשפחה גידלו.
היות שהוצאות המשפט היו ככל הנראה גבוהות מסכום התביעה, פרשנים הניחו כי מעבר לסכסוך על השועל הייתה יריבות קודמת בין פוסט לפירסון.
חלק מהפרשנים שיערו, בעקבות שמותיהם הפרטיים של בעלי הדין, כי המקור לסכסוך היה עוינות בין תושבים ממוצא הולנדי לתושבים ממוצא אנגלי או סקוטי.
אחרים שיערו כי המקרה מעיד על נטייה יתרה של בני המקום לתביעות משפטיות.
במאמר מ-2006 טענה בת'אני ברגר, פרופסור למשפטים באוניברסיטת קונטיקט, שהסכסוך נבע ממחלוקת עמוקה יותר באשר לשליטה בקרקעות בין קבוצות שונות שהתיישבו באזור.
משפחת פירסון השתייכה לקבוצה של המתיישבים הוותיקים; הם היו איכרים משכילים ופעילים במיוחד במאבק על הזכויות בקרקע.
לפי ברגר, משפחת פוסט היו מתעשרים חדשים, ועבורם "הקרקע לא הייתה משאב עבור האיכרים החסכנים, אלא אתר לציד לצורך שעשוע".
ברגר מסיקה מכך שלתקרית הייתה עבור שתי המשפחות משמעות הרבה מעבר לשאלת החזקה על שלל הציד.
אנג'לה פרננדס, פרופסור להיסטוריה של המשפט באוניברסיטת טורונטו שב-2009 מצאה ופרסמה מסמכים משפטיים חדשים הנוגעים למקרה, טענה כי הגנאלוגיה של ברגר מבוססת על טעות בזיהוי ושגם פוסט וגם פירסון השתייכו למשפחות עשירות וותיקות, אף שהעושר של משפחת פירסון הגיע מעסקים חקלאיים בעוד שהעושר של משפחת פוסט הגיע מעסקי ספנות ומסחר.
לפי פרננדס, סביר שמשפחת פירסון התנגדה לציד שועלים, כיוון שהוא הביא לרמיסת שטחים חקלאיים וגדרות וכן להגעה של יותר שועלים שסיכנו את העופות שגידלו החקלאים.
בעוד שהחלטת בית המשפט העליון של ניו יורק הייתה זמינה לכול מאז פרסומה, מסמכים הנוגעים לדיונים בערכאה הראשונה נמצאו ופורסמו רק ב-2009 על ידי אנג'לה פרננדס.
ההליכים התקיימו בפני שופט השלום ג'ון פורדהם, שהתגורר בסאות'המפטון, ושני הצדדים ייצגו את עצמם.
פורדהם כתב שפירסון רצה להפריע לציד שניהל פוסט ושהוא עשה זאת בזדון ומתוך כוונה לפגוע בפוסט.
פוסט ביקש שבית המשפט יעניק לו פיצויים בסך 25 דולר, הסכום המקסימלי שהחוק אפשר לתבוע בהליכים שהתנהלו בפני שופט שלום.
החוק אפשר לכל אחד מהצדדים לדרוש שהמשפט יתנהל בפני מושבעים, וככל הנראה פוסט הוא שביקש זאת מהשופט.
ששת המושבעים הקשיבו לטענותיהם של הצדדים ולשבעה עדים.
הם החליטו לבסוף לטובתו של פוסט, וקבעו שהסכום שעל פירסון לשלם לו הוא 75 סנט.
בנוסף, פורדהם פסק שעל פירסון לשלם 5 דולר הוצאות משפט וסכום זה שולם לפוסט על פי החוק באותו הזמן.
פירסון ערער על פסק הדין ישירות לבית המשפט העליון של ניו יורק, באמצעות בקשה לצו עיון מחדש.
ערעורים לבית המשפט העליון בעניינים פעוטים היו דבר שבשגרה – עד 1814 הגיעו לבית המשפט הגבוה כ-200 עתירות בשנה מבתי משפט לשלום ורבות מהן עסקו בסכומי כסף קטנים.
מחוות הדעה המפורסמת של בית המשפט ידוע כי העתירה המקורית כללה פירוט של שש טענות לגבי בעיות בהחלטת הערכאה הנמוכה, אך מפורט בה רק לגבי טענה אחת, שהייתה במרכז חוות הדעה של השופטים.
התיעוד שנמצא במאה ה-21 הראה שחמש הטענות הנוספות נגעו להליכים פרוצדורליים בפני שופט השלום.
בית המשפט דחה עיון בעתירה במשך שנתיים, עד שלבסוף דן פאנל של שלושה שופטים בספטמבר 1805.
בראש ההרכב שדן בתיק היה נשיא בית המשפט העליון של ניו יורק ג'יימס קנט , משפטן אמריקאי חשוב, שלפני כן כיהן כפרופסור הראשון למשפטים באוניברסיטת קולומביה ולאחר מכן פרסם את "הערות על החוק האמריקאי" , אחד מספרי המשפט החשובים בארצות הברית של טרום מלחמת האזרחים.
לצדו ישבו דניאל טומפקינס, שבהמשך היה מושל ניו יורק וסגן נשיא ארצות הברית, והנרי ליווינגסטון, שלאחר מכן היה לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
שופטי הרוב – קנט וטומפקינס – פסקו לטובת פירסון וקבעו שעל פוסט לשלם לו 121.37 דולר.
ליווינגסטון כתב את דעת המיעוט.
דעת הרוב ודעת המיעוט הסכימו שהשועל מהווה חיית פרא (בלטינית Ferae naturae), כלומר שלאף אחד לא הייתה זכות קניין על השועל לפני שנתפס.
אם כן, המחלוקת היא בשאלה מהם התנאים שבעקבותיהם הופך דבר שאינו בחזקתו של איש לקניין שנמצא בחזקה של אדם.
שני הצדדים הסכימו על העיקרון שניתן לרכוש חזקה על חיית טרף על ידי "תפיסה" ("Occupancy"), המושג שבו השתמשו השופטים כדי להתייחס לרעיון של "חזקה ראשונית", לפיו ניתן באמצעות פעולות מסוימות להוציא את החיה מחזקת הטבע ובכך להפוך את האדם שנקט באותן פעולות לבעל החזקה.
אמנם, הצדדים לא הסכימו לגבי השאלה מהן אותן פעולות שמוציאות באופן סופי את החיה מחזקת הטבע – ספציפית, האם מרדף מספיק או שיש ללכוד או לתפוס פיזית את החיה – ולשם פתרון שאלה זו הם נזקקו לתאוריות שונות לגבי חזקה ראשונית בהיסטוריה של המשפט.
בדעת הרוב סיכם טומפקינס את מה שהוא דלה מהספרות בנושא:
לפי טומפקינס מקורות אלה מחזקים את הטענה של פירסון, שכן הם מראים כי קיימת מסורת משפטית לפיה מרדף אינו מספיק לשם השגת חזקה קניינית על חיית פרא, אלא נדרשת תפיסה פיזית של החיה.
עם זאת, טומפקינס קיבל את העמדה לפיה גם פציעה אנושה של החיה קונה חזקה על חיית הפרא כל עוד המרדף נמשך, שכן "כך הרודף הפגין את כוונתו הבלתי מעורערת לנכס את החיה לשימושו האישי, נטל ממנה את חירותה הטבעית והביא אותה בקירוב לשליטתו הוודאית".
עמדה זו נתמכת לפרשנותו של טומפקינס בהערות של ז'אן ברבראק, משפטן צרפתי שפעל בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18, על משנתו של פופנדורף.
טומפקינס הוסיף שדעתו של הוגו גרוטיוס, משפטן הולנדי שפעל בתחילת המאה ה-17, מחזקת את עמדתו.
מכל זאת הסיק טומפקינס שהצדק נמצא עם פירסון, שכן פוסט רדף אחרי השועל אך לא הצליח לפגוע בו.
לדיון במקורות המשפטיים ההיסטוריים הוסיף טומפקינס שיקול אינסטרומנטלי: לתפיסתו, הגישה לפיה רק תפיסה או פציעה של החיה מעניקה חזקה קניינית מועילה ונדרשת "למען הוודאות והשמירה על השלום והסדר בחברה".
הגישה ההפוכה, לפיה מרדף מספיק, היא "כר פורה לסכסוכים ולתביעות משפטיות".
השופט הנרי ליווינגסטון פתח את דעת המיעוט באמירה שעדיף היה שהשאלה הסבוכה הייתה מתבררת על ידי אישים שעוסקים בספורט ולא על ידי בית המשפט, ומבלי להזדקק למקורות העתיקים שבהם עסקה דעת הרוב.
בני תקופתו של יוסטיניאנוס, העיר ליווינגסטון, עשויים שלא להבין את הצרכים החברתיים של בני התקופה הנוכחית.
בכך מביע ליווינגסטון עמדה נגד שמירה על המסורת המשפטית בכל מחיר ובעד התייחסות לצרכים של החברה בעת הזו – "עלינו להגיד 'הזמנים משתנים'; ואם בני האדם עצמם משתנים עם הזמן, מדוע שהחוקים לא ישתנו גם כן?".
ליווינגסטון התמקד בחוות דעתו בתועלת לחברה מדינים שמעודדים השקעה במיזמים מועילים, ובמקרה זה היפטרות משועלים:
ליווינגסטון הוסיף שגם אם עדיף היה להחליט על פי דעתם של המקורות המשפטיים ההיסטוריים, ולא על פי התועלת החברתית, לא ניתן להגיע למסקנה חד משמעית ממקורות אלה.
מבין המקורות שצוטטו בדיונים, ליווינגסטון העדיף את דעתו של ברבראק, שאותה הוא פירש כמכילה שיקולים לגבי נסיבות המרדף – לדוגמה, בשאלה האם הצייד שפתח במרדף עשה זאת תוך השקעה רבה ובאמצעות להקה של כלבי ציד גדולים או באמצעות כלבי ביגל בלבד.
לדבריו, בהיעדר חוקים המסדירים את העניין במפורש, יש לאמץ את דעתו של ברבראק ש"ניתן להשיג חזקה קניינית על חיות פרא ללא מגע או תפיסה שלהן, ובלבד שהרודף נמצא קרוב להן, או שיש לו סיכוי סביר...
לקחת לעצמו את מה שהוא התכוון לנכס לשימושו האישי".
מתוך מכלול שיקולים אלה טען ליווינגסטון שלדעתו פוסט צודק בטענתו, כפי שהוכרע בערכאה הראשונה.
היסטוריה של היחס לפסק הדין בספרות המשפטית
פסק הדין הפך למוכר בעקבות הכללתו בספרו המשפיע ג'יימס קנט (שהיה חלק מההרכב במשפט), "הערות על החוק האמריקאי", משנת 1827. השופט רב ההשפעה אוליבר ונדל הולמס הבן, שהקדיש מאמצים רבים לעריכת מהדורה של הספר של קנט, דן בפסק הדין בספרו "המשפט המקובל".
עם זאת, במאה ה-19 פסק הדין פורש באופן מצומצם יחסית, כקשור בתפיסה של בעלי חיים בלבד.
בהתאם הוא צוטט בפסקי דין פעמים מעטות (שש פעמים עד 1892), בתיקים שעסקו במחלוקת על בעלות על כוורת דבורים טבעית, על לוויתן שניצוד וכדומה.
במקרים שבהם הוא צוטט, בתי המשפט קיבלו את הטענה שחזקה על דבר מה שלא היה ברשות אף אחד לפני כן מושגת על ידי התפיסה הממשית של הדבר, ולא על ידי הכוונה לנכסו או הפעולות שנעשו לשם כך.
גם במאה ה-20 צוטט פסק הדין בהקשר מצומצם זה – לדוגמה, בפסק דין של בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית שעסק בחוקיות של תקנות לאסדרה של דיג ליד אלסקה.
עם זאת, החשיבות של פסק הדין בתחום המצומצם ירדה עם הזמן, הן מפני שהחשיבות הכלכלית של עיסוק בציד ירדה והן משום שהתקבלו חוקים ותקנות שמסדירים ציד באופן מפורש, ואלה ביטלו את הצורך של בתי המשפט להסתמך על דוקטרינות מהמשפט המקובל במקרים ספציפיים.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 חלה עלייה דרמטית בכמות ההתייחסויות לפסק הדין, ומשפטנים החלו להתייחס אליו מנקודת מבט רחבה יותר, כקשור באופן כללי למושג החזקה, ולא רק למקרה המצומצם של חזקה על שלל ציד.
שינוי זה ביחס לפסק הדין קשור ככל הנראה להכללתו בספרי לימוד על דיני קניין, שיועדו לסטודנטים בשנה הראשונה ללימודי משפטים בארצות הברית.
ספר הלימוד הראשון שכלל התייחסות לפסק הדין פורסם ב-1897 על ידי ויליאם פאטי, דיקן בית הספר למשפטים באוניברסיטת מינסוטה, אך פאטי עדיין התייחס לפסק הדין כקשור לציד חיות פרא בלבד.
ב-1915, אדוארד וורן, פרופסור באוניברסיטת הרווארד, הכליל את פסק הדין כראשון באסופה של פסקי דין בענייני קניין.
הארי ביגלו מאוניברסיטת שיקגו עשה אותו הדבר בספר הלימוד שהוא פרסם ב-1917. ספרי הלימוד שהתפרסמו בהמשך המאה הלכו בעקבותיהם, ופסק הדין הוצג בהם כקשור באופן כללי למושג החזקה הראשונית, ולא רק בענייני ציד בעלי חיים.
לפי בת'אני ברגר, פסק הדין הפך ל"טקס חניכה לסטודנטים למשפטים".
סוזן פרנץ' וג'רלד קורנגולד כתבו באסופה של דיני קניין ש"כל כך הרבה סטודנטים התחילו את לימודי המשפטים שלהם עם' פירסון נגד פוסט' שקשה להאמין שיש עורך דין אמריקאי שפסק הדין לא מוכר לו".
פסק הדין צוטט יותר מעשרים פעמים בפסיקה האמריקאית מאז שנות השבעים, אך לפי אנג'לה פרננדס "מספר הציטוטים הנמוך, וההשפעה המינימלית של 'פירסון נגד פוסט' כתקדים, עומדים בניגוד חד לפרסום ולמוניטין שניתנו לו על ידי הכללתו באסופות תיקים המיועדות לתלמידי משפטים.
ככל הנראה מסיבה זו, ובגלל טבעו הפילוסופי הפורה, פסק הדין היה ונשאר אבן דרך במאמרים בכתבי עת משפטיים בארצות הברית".
מצב הטבע ורעיון החזקה הראשונית כמקור לקניין
המחשבה המדינית המודרנית הקנתה חשיבות לרעיון של מצב הטבע ולשאלה כיצד יכולים בני אדם להשיג קניין על דברים שקודם לכן לא היו שייכים לאיש או היו בחזקת כולם.
למשל, ג'ון לוק פיתח בשתי מסכתות על ממשל מדיני תאוריה רבת השפעה לגבי ניכוס קניין במצב קדם-מדיני – "תאוריית העבודה של הקניין", לפיה חזקה ראשונית מושגת על ידי "ערבוב" של עבודה בדבר כלשהו שהיה לפני כן בחזקת הכול.
בעולם המשפט, ויליאם בלקסטון עסק בנושא, בין השאר דרך שאלת הניכוס של חיות פרא.
לוק ואחרים התייחסו גם לטריטוריה באמריקה הצפונית כתחום שהיה ברשות הטבע לפני שהתגלה ופותח על ידי מתיישבים אירופאים, ולגישה זו היו הדים גם בפסיקה האמריקאית.
העניין בתאוריות שונות לגבי ניכוס ראשוני ממצב הטבע הוא אחת הסיבות לכך שפסק דין פירסון נגד פוסט זכה להתייחסויות רבות בספרות על דיני קניין ובהוראה.
חלק מפרשני פסק הדין ניסו להבינו על דרך ההשוואה עם תאוריות שונות של ניכוס ראשוני.
"פירסון נגד פוסט מציג שני רעיונות, סותרים כביכול, להגדרת חזקה: (1) הודעה לעולם באמצעות מעשה ברור; ו-(2) תגמול על עבודה מועילה.
העיקרון האחרון רומז, כמובן, על תאוריית העבודה של הקניין.
הבעלים מקבל את הפרס כשהוא 'מערבב בו את עבודתו' על ידי ציד.
מצד שני, העיקרון הראשון רומז לכל הפחות על גרסה חלשה של תאוריית הסכמה: הקהילה דורשת מעשים ברורים, כך שיש בידיה הזדמנות לערער על טענות [לחזקה], אבל היא עשויה להיחשב כמסכימה לבעלות פרטית, כאשר הטענה היא ברורה ואין התנגדויות לה.
אולם, בבחינה מעמיקה יותר, שתי העמדות אינן רחוקות מאוד זו מזו.
בפירסון נגד פוסט, כל אחד מהצדדים הכיר בחשיבות של העיקרון שהציג הצד השני.
אף על פי שדעת הרוב הכירעה בעד כלל ברור, היא הכירה במשתמע בערך של תגמול על עבודה מועילה".
ג'וש בלקמן טען שדעת הרוב ודעת המיעוט בתיק מתבססות על תאוריות מתחרות של משפט הטבע ושל ניכוס ראשוני – התאוריה של פופנדורף וגרוטיוס, שלפיה נדרשת תפיסה ממשית של הדבר שנמצא בחזקת הטבע או בחזקת הכול, והתאוריה של לוק וברבראק, שלפיה השקעת העבודה בדבר שנמצא היא שהופכת את המשקיע לבעל הקניין.
פסק הדין משמש בדרך כלל כדוגמה ל"כלל התפיסה" (Rule of Capture) – הרעיון שהאדם או הארגון הראשון ש"תופס" דבר שנמצא קודם לכן בחזקת הטבע הופך לבעל החזקה הקניינית עליו ויכול למנוע מאחרים להשתמש בו.
פרשנים השתמשו בפסק דין זה כדי להסביר את היתרונות והחסרונות של הכלל בתחומים שונים של דיני קניין, בין השאר בהקשרים של משאבים, כגון נפט, גז טבעי, מי תהום ותדרים לשידור רדיו; של דיני קניין בתחום הקניין הרוחני; ושל תופעות כגון סייברסקווטינג .
בנוסף, פסק הדין שימש לדיון על האופן שבו משרת כלל התפיסה מטרות חברתיות, כגון שמירה על הסביבה ומערכות אקולוגיות, על חיוניותם של מאגרי משאבים משותפים שעשויים להיפגע מהטרגדיה של נחלת הכלל ועל אסדרה של זכויות קניין על מוצרים ציבוריים.
שאלה מרכזית שעולה בוויכוח בין דעת הרוב לדעת המיעוט היא מתי יש להעניק חזקה קניינית על דבר שאינו בבעלות אף אחד – בסוף התהליך, על פי "כלל התפיסה", או בתחילת התהליך, לראשון שהתחייב למרדף ("first-committed-searcher rule").
שתי אפשרויות אלה מהוות כללים מתחרים לגבי הקצאה של זכויות קניין.
השאלה העקרונית היא האם על הדין להתחשב בשיקולים של יעילות ותועלת חברתית.
"מחלוקות על קניין מוצגות כהקצאה סטטית בין אינטרסים פרטיים מתחרים.
אבל דעת המיעוט ב'פירסון נגד פוסט' מצביעה על הכרות עם ההשפעות של זכויות קניין על תמריצים, ועל התוצאות החברתיות שלהן.
בפרט, דעת המיעוט מביעה דאגה לגבי חסר בהשקעה פרטית וגם – בניגוד לחוק קואס – שהתוצאה הדינמית של שיווי המשקל אינה עצמאית מאופן הקצאת הזכויות".
דוגמה לדיון בפסק הדין ובשאלת הקצאת הזכויות בתחום הקניין הרוחני היא הטיעון של ליסה אולט, שמציעה אנלוגיה בין שאלת הבחירה בכלל ההקצאה שעלתה בפסק הדין לבין שאלות דומות לגבי פטנטים.
"בשיעורים על דיני קניין בשנה ראשונה ללימודי משפטים, 'פירסון נגד פוסט' משמש באופן כללי כדי להדגים שיקולי מדיניות מתחרים לגבי ההחלטה מתי להעניק זכויות קניין.
שיקולים אלה כוללים: (1) יצירת תמריצים כלכליים יעילים לעידוד התנהגות בעלת ערך לחברה (כגון להרוג שועלים); (2) להעניק גמול לאלו שנראה כי הוא מגיע להם, בהתחשב במאמציהם בעת המרדף; (3) להגביר את היעילות על ידי יצירת כלל ברור שציידי שועלים יכולים להבין.
בהקשר של פטנטים, כל השלושה מצביעים לכיוון של הענקת פטנטים מאוחר יותר מהנהוג כיום – כשאנשים קרובים יותר להמצאה שעובדת ממש".
הבחנה בין כללים ברורים לסטנדרטים מעורפלים
בתחום המשפט קיימת הבחנה בין כללים (rules) ברורים וחד-משמעיים לבין סטנדרטים (Standards) משפטיים, שיישומם דורש שיקול דעת ובחינה מעמיקה של העובדות וההקשר.
בתי משפט נוטים לעיתים קרובות להעדיף פרשנויות של החוק שמאפשרות יצירה של כללים ברורים, ובכך מגבירים את האחידות של הפסיקה ואת רמת הוודאות של בעלי דין פוטנציאליים, שרוצים לדעת מראש מה תהיה תוצאת הפסיקה בעניין כלשהו.
ב"פירסון נגד פוסט", אחד הנימוקים של טומפקינס היה שכלל התפיסה הוא ברור יותר ולכן עדיף על פני הכלל שמי שהחל במרדף הוא בעל החזקה הקניינית.
היות שכך פסק הדין משמש לעיתים קרובות כדי לדון בהעדפה של כללים בהירים וחד-משמעיים.
לחלופין, פסק הדין שימש פרשנים שביקרו את ההעדפה הגורפת לככלים חד-משמעיים על פני הסתמכות על סטנדרטים "מעורפלים".
במאמר משנת 2013 טענה אנג'לה פרננדס שמלומדים בתחום משפט וכלכלה נוטים להעצים את נקודת המבט של "כללים מול סטנדרטים" כאמצעי לקריאה של "פירסון נגד פוסט" ואת ההנחה שכללים ברורים תמיד עדיפים על סטנדרטים מעורפלים; בכך, לטענתה, פרשנים "הפכו טקסט מורכב ורב-פנים לאלגוריתם".
רע"א 3007/02 יצחק ואח' נ' מוזס ואח' הוא פסק דין של בית המשפט העליון העוסק בערעורם של העיתון "מעריב" והעיתונאי יואב יצחק להתרת פרסום תחקיר עיתונאי על מו"ל "ידיעות אחרונות" ארנון מוזס.
פסק הדין עוסק באיזון בין פומביות הדיון ובין הגנת הפרטיות, במיוחד בהקשר של הדיון לפי חוק בית המשפט לענייני משפחה, והוא נחשב לפסק הדין המנחה בשאלת פרסום דיוני בתי המשפט לענייני משפחה.
בסוף שנות ה-70 ארנון מוזס נישא למיכל, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
כעבור כעשרים שנות נישואים נפרדו בני הזוג ובהמשך התגרשו, כשהם מנהלים הליכים משפטיים, שהחלו בארצות-הברית ונמשכו בבתי-משפט לענייני משפחה ברמת-גן ובראשון-לציון.
הדיון בבתי-המשפט לענייני משפחה התנהל בדלתיים סגורות.
לארנון מוזס נודע שהעיתונאי יואב יצחק עומד לפרסם בעיתון "מעריב" כתבת-תחקיר אודותיו, ובכלל זה להתייחס להליכים המתנהלים בינו לבין אשתו.
הוא פנה לבית-המשפט לענייני משפחה בראשון-לציון וביקש, מכוח לחוק בתי המשפט, לאסור פרסום הנוגע באופן ישיר ועקיף לכל ההליכים בינו לבין אשתו, לרבות ההליכים בארצות-הברית והליכי הבוררות.
על הדיונים בבית משפט לענייני משפחה חולשות הוראות חוק בתי המשפט המנסות לאזן בין הזכויות המתנגשות.
לפי סעיף 70(א) "לא יפרסם אדם דבר על דיון שהתנהל בבית משפט בדלתיים סגורות אלא ברשות בית המשפט." בעוד שלפי סעיף 70(ה) בעל דין רשאי לפנות לבית המשפט הרשאי לאסור כל פרסום, אם הוא רואה בכך צורך לשם ביטחונו או לשם מניעת פגיעה חמורה בפרטיותו.
השאלה שעמדה בפני בית המשפט היא האם יש בפרסום הדיונים בבית המשפחה בעניין משפחת מוזס פגיעה חמורה בפרטיות המתדיינים, כך שיש להוציא צו איסור פרסום לגביהם, ולפגוע בשל כך בעקרון פומביות הדיון.
השופט שמואל בוקובסקי מבית המשפט לענייני משפחה הוציא, במעמד צד אחד, צו האוסר לפרסם את התחקיר.
יואב יצחק ו"מעריב" הגישו בקשה לביטול הצו וטענו כי הכתבה אינה עוסקת בענייני המשפחה של המשיבים, אין בה כל אזכור או התייחסות
לילדי המשפחה; אין בה כל פגיעה במרקם היחסים של המשפחה; וכי הכתבה נוגעת אך לאופן התנהגותו והתנהלותו הציבורית של ארנון מוזס, ובכלל זה יחסיו עם רשויות אכיפת החוק במדינה והשימוש שהוא עושה במעמדו ובתפקידו כמוציא-לאור של העיתון "ידיעות אחרונות" לשם קידום מטרותיו האישיות.
בית-המשפט לענייני משפחה דחה את הבקשה, והותיר את הצו על-כנו.
עם זאת, בית-המשפט התיר לפרסם את עצם קיומם של הליכים משפטיים בין בני הזוג מוזס.
בין השאר נימק השופט בוקובסקי את החלטתו:
המחוקק קבע חריגים לכלל הבסיסי של הדיון הפומבי ...
כדי לסטות מעקרון הפומביות יש להוכיח קיום עילה.
משמדובר בסכסוך במשפחה קבע המחוקק כנקודת מוצא את ההפך מעקרון פומביות הדיון, נקודת המוצא כעת היא כי הדיון הוא בדלתיים סגורות והחריג הוא, על-פי החלטת בית-המשפט, דיון פומבי.
מול זכות הציבור לדעת עומדת זכות האדם שלא תיפגע פרטיותו ...
לאור זאת יש לפרש באופן מרחיב את סעיף 68(ה) לחוק בתי המשפט אשר נועד להגן על הזכות לפרטיות באותם מקרים בהם זכות זו ראויה להגנה מיוחדת ומקרים אלו הינם סכסוכים במשפחה.
יצחק ו"מעריב" ערערו לבית המשפט המחוזי בתל אביב, וזה דחה את הערעור, אך התיר לפרסם את דבר קיומה של חקירה משטרתית על חשד שארנון מוזס ניסה לפנות אל השופט באמצעות אחר ולשוחח עמו מחוץ לכותלי בית-המשפט בעניינים
השופטת יהודית שטופמן נמקה בפסק דינה:
החסיון שהטיל המחוקק על ההליכים בבית המשפט לענייני משפחה, אכן נועד לאפשר למתדיינים ...
"לפתוח את סגור ליבם", להתבטא בפתיחות ובכנות, אף בעניינים רגשיים קשים.
יש לקבל את הפרשנות לפיה ענייני המשפחה עליהם חל איסור הפרסום לפי סעיף 68(ה) לחוק בתי המשפט, מוגדרים באופן רחב היקף בחוק בתי המשפט לענייני משפחה וכוללים נושאים רבים.
משהתקיימו הליכים מקבילים גם בישראל, אינני סבורה כי יש רלוואנטיות לשאלה האם התקיימו הליכים במקום אחר בו לא הוטל עליהם איסור פרסום.
משהתקיימו הליכי בישראל, אך סביר הוא שיוטל עליהם איסור פרסום, בדומה לכל הליך אחר המתקיים בבית המשפט לענייני משפחה.
בוררות אשר מקורה בהליכים בבית המשפט לענייני משפחה "חוסה" בצילו של בית המשפט לענייני משפחה, ויחולו עליה הוראות סעיפים 68 ו-70 לחוק בתי המשפט לענייני משפחה, שאלמלא כן, תמצא מסוכלת מטרת המחוקק.
יצחק ו"מעריב" הגישו בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון.
השופטת דליה דורנר שדנה בבקשת הרשות לערער פסקה -
עקרון פומביות הדיון הוא עקרון חוקתי, שכן הוא מעוגן בחוק יסוד: השפיטה.
הזכות לפרטיות נסוגה מפני עקרון פומביות הדיון.
אמנם, גם זכות זו מעוגנת בחקיקת יסוד, בסעיף 7(א) לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אלא שסעיף 3 לחוק יסוד השפיטה גובר על סעיף 7(א) בהיותו הוראה מיוחדת.
מכאן שאין פוגעים בפומביות הדיון אלא על בסיס הוראה מפורשת בחוק או החלטה שיפוטית המבוססת על עילות שנקבעו בחוק.
דיון בדלתיים סגורות, שנקבע על פי סעיף 68 לחוק בתי המשפט אינו זהה לאיסור פרסום, הדורש הוראה מיוחדת.
שיקול הדעת של בית המשפט על פי סעיף 70 (א) לחוק בית המשפט צריך לבחון את המטרה לה משמש הדיון בדלתיים סגורות, ולמנוע פגיעה בפומביות הדיון ככל האפשר.
בעניין זה הדיון בבית המשפט למשפחה הוא בדלתיים סגורות על מנת למנוע חשיפת עניינים אינטימיים ועניינים בהם מעורבים קטינים.
העניינים המפורטים בתחקיר אינם כאלה, לכן יש להתיר את הפרסום.
העניינים שתוארו בכתבה, קיומה של התביעה למזונות, אי קיום הצו, הליכים למעצרו של מוזס בארצות הברית שנשמרו בסוד, ענייני הסדרת הויזה, העברת הסכסוך לבורר, אינם פרסום על דיון שהתנהל בבית המשפט בדלתיים סגורות, אלא עניינים החיצוניים לדיון.
השופטת דורנר התירה את פרסום מלוא התחקיר, וחייבה את מוזס בהוצאותיהם של יואב יצחק ושל "מעריב".
פסק הדין אוזכר פעמים רבות בפסיקת בתי המשפט ובספרות העוסקת בהגנת הפרטיות ובפומביות הדיון, והעיגון שעיגן את פומביות הדיון כעיקרון חוקתי המיוחד להגנת הפרטיות האמורה בסעיף 7(א) לחוק יסוד כבוד האדם וחירותו, ולכן עשוי לגבור עליה, הוא ההלכה המקובלת כיום בבתי המשפט בישראל.
מק'קולק נגד מרילנד , הוא פסק דין מכונן של בית המשפט העליון של ארצות הברית, אשר הגדיר את היקף סמכות החקיקה של הקונגרס האמריקאי וכיצד היא מתקשרת לסמכויות של בתי המחוקקים של המדינות בארצות הברית.
המחלוקת בפרשת מק'קולק עסקה בחוקיות הבנק המרכזי ובמס שהטילה מדינת מרילנד עליו.
בפסק דינו קבע בית המשפט העליון, ראשית, כי סעיף "הנחוץ והראוי" (Necessary and Proper) שבחוקת ארצות הברית מעניק לממשל הפדרלי סמכויות משתמעות (implied powers) הנחוצות וראויות לצורך מימוש הסמכויות המנויות במפורש בחוקה, ושנית, כי הממשל הפדרלי גובר על המדינות, ולכן יכולתן של המדינות להתערב בענייני הממשל הפדרלי מוגבלת.
מאחר שלמחוקק הפדרלי הסמכות להטיל מיסים ולבצע הוצאות, פסק בית המשפט כי יש לו גם את הסמכות להקים בנק מרכזי, בהיות הדבר "נחוץ וראוי" להשגת מטרה זו.
מדינת מרילנד ניסתה לעכב את פעילותו של הבנק השני של ארצות הברית באמצעות מס על שטרות של בנקים שלא הוקמו על פי חוק של מדינת מרילנד.
אף כי החוק, לפי נוסחו, חל באופן כללי על כל הבנקים שלא קיבלו היתר ממדינת מרילנד, היה הבנק השני של ארצות הברית הבנק היחיד שלא היה מקומי ופעל אז בתחומי מרילנד, והחוק הוכר בפסק הדין ככזה שמכוון במפורש נגד הבנק של ארצות הברית.
בית המשפט העליון הסתמך על סעיף "הנחוץ והראוי" בחוקה, המאפשר לממשל הפדרלי לחוקק חוקים שלא נזכרו במפורש ברשימת הסמכויות של הקונגרס, אם הם דרושים ומועילים למימוש הסמכויות שהוענקו במפורש.
פסק הדין מק'קולק תואר כ"פסק הדין החשוב ביותר של בית המשפט העליון בהיסטוריה האמריקאית, המגדיר את גבולות סמכויות הקונגרס ומתווה את מערכת היחסים בין הממשל הפדרלי למדינות".
התיק ייסד שתי הלכות חשובות בדיני החוקה: ראשית, כי החוקה מעניקה לקונגרס סמכויות משתמעות כדי ליישם את הסמכויות המנויות במפורש לצורך יצירת ממשל לאומי מתפקד.
טרם פסק הדין מק'קולק, גבולות הסמכות של ממשלת ארצות הברית לא היו ברורים.
שנית, פעולות של המדינות אינן יכולות לשבש את מימוש הסמכויות החוקתיות התקפות של הממשל הפדרלי.
כמעט מיד לאחר אשרור החוקה האמריקאית בשנת 1788, התעוררה מחלוקת ציבורית משמעותית בשאלה האם להקים בנק מרכזי לארצות הברית.
עם כניסתו של ג'ורג' וושינגטון לתפקיד הנשיא הראשון בשנת 1789, הציע שר האוצר שלו, אלכסנדר המילטון, להקים בנק מרכזי שיסדיר את המטבע האמריקאי ויטפל בבעיות הכלכלה הלאומית.
שר החוץ של וושינגטון, תומאס ג'פרסון, התנגד בחריפות להקמת הבנק, מתוך חשש כי יגזול סמכויות מהמדינות וירכז כוח במידה מסוכנת בידי הממשל הפדרלי.
הקונגרס הקים את הבנק הראשון של ארצות הברית בשנת 1791 לתקופה של עשרים שנה, אך הסוגיה נותרה שנויה במחלוקת.
תומכיו של המילטון, שתמכו בממשל פדרלי חזק, הקימו את המפלגה הפדרליסטית, ואילו מתנגדיו, שתמכו בתפיסתו של ג'פרסון לממשל מבוזר המדגיש את זכויות המדינות, הקימו את המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
תוקף הזיכיון של הבנק הראשון פג בשנת 1811 והוא לא חודש.
אולם, בעיות כלכליות חמורות בעקבות מלחמת 1812 גרמו לכך שהקונגרס העביר חקיקה דומה בשנת 1816 והקים את הבנק השני של ארצות הברית.
הממשלה הפדרלית החזיקה רק ב-20% מהון המניות של הבנק, ורבות מממשלות המדינות התמרמרו על כך שהבנק דרש מהן להחזיר הלוואות שנתן להן.
כתוצאה מכך, חלק מהמדינות חוקקו חוקים שנועדו להקשות על פעולתו של הבנק, ואחרות ניסו פשוט למסות אותו.
בשנת 1818 העבירה האספה הכללית של מרילנד — הרשות המחוקקת של מדינת מרילנד — חוק שהטיל מס שנתי של 15,000 דולר על כל בנק הפועל במרילנד ומנפיק שטרות וחיובים שלא נחתמו כנדרש על ידי משרד האוצר של מרילנד, Western Shore Treasury.
ג'יימס ויליאם מק'קולק, פקיד סניף בולטימור של הבנק השני של ארצות הברית, הנפיק שטרות לא חתומים לתושב בולטימור בשם ג'ורג' ויליאמס.
את התביעה הגיש ג'ון ג'יימס, שהוגדר כ-"מודיע" ושאף לזכות במחצית מהקנס, כקבוע בחוק.
הבנק יוצג על ידי דניאל ובסטר.
הע[6]רעור הוגש לבית המשפט לערעורים של מדינת מרילנד, שם טענה המדינה כי "החוקה שותקת בכל הנוגע לבנקים", וכי בהיעדר סמכות מפורשת בחוקה להקמת בנק פדרלי, אין לכך הצדקה חוקתית.
בית המשפט אישר את עמדת מרילנד.
לאחר מכן הוגש ערעור לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בית המשפט קבע כי לקונגרס יש סמכות להקים את הבנק.
נשיא בית המשפט העליון, ג'ון מרשל, תמך במסקנתו באמצעות ארבעה נימוקים מרכזיים:
ראשית, טען כי הפרקטיקה ההיסטורית קובעת שלקונגרס סמכות להקים את הבנק, והזכיר את הקמת הבנק הראשון בשנת 1791 כאסמכתא לחוקתיות הבנק השני.
הקונגרס הראשון חוקק את חוק הבנק לאחר דיון נרחב, והוא אושר על ידי הנשיא תוך מאמץ ניכר ובתמיכתם של אנשי ציבור נכבדים.
שנית, מרשל דחה את הטענה שהמדינות הן הריבון העליון, מאחר שהן אשררו את החוקה.
מרשל טען כי העם ולא המדינות הם הריבון, שהרי העם הוא אשר אשרר את החוקה.
שלישית, מרשל דן בהיקף סמכויות הקונגרס לפי סעיף I לחוקה, וציין כי אף על פי שהחוקה אינה מונה במפורש את הסמכות להקים בנק, אין בכך כדי למנוע מהקונגרס להקים בנק.
לדבריו, "עלינו לזכור תמיד כי אין אנו עוסקים בפרשנות של חוק, אלא בפרשנות של חוקה".
רביעית, מרשל הסתמך באופן ישיר על סעיף "הנחוץ והראוי" וקבע כי הסעיף מאפשר לקונגרס לבחור בכל דרך שתתאים להשגת מטרה חוקתית, כל עוד אינה אסורה במפורש.
בית המשפט דחה את פרשנותה הצרה של מרילנד לסעיף, כאילו המשמעות של "נחוץ" היא רק "חיוני בהחלט", וטען כי אם כך היה, רוב סמכויות הקונגרס היו חסרות תועלת.
בית המשפט פסק כי המילה "נחוץ" בסעיף זה משמעותה אינה הדרך היחידה האפשרית, אלא כל אמצעי מתאים, שאינו אסור במפורש, למימוש סמכויות חוקתיות.
מרשל כתב: "אם המטרה לגיטימית ונמצאת בגדר החוקה, וכל האמצעים המתאימים להגשמת מטרה זו, שאינם אסורים ואינם סותרים את רוח החוקה ואותיותיה — הם חוקתיים".
עיקרון זה הוצע עוד קודם לכן על ידי אלכסנדר המילטון, אשר קבע כי אמצעי ייחשב לחוקתי אם יש לו קשר ברור למימוש סמכות מנויות ואינו פוגע בזכויות קיימות של מדינות או של פרטים:
"קריטריון למה שנחשב חוקתי ולמה שלא – הוא התכלית אליה מתייחס האמצעי כאמצעי להשגת מטרה.
אם התכלית מובנת בבירור כחלק מאחת מהסמכויות המפורשות, ואם יש לאמצעי קשר ברור אל אותה תכלית, והוא אינו נאסר על ידי הוראה כלשהי בחוקה, ניתן לראותו בבטחה כחוסה תחת סמכות הממשל הלאומי.
נוסף על כך, קיים קריטריון נוסף שעשוי לסייע משמעותית בקבלת ההכרעה: האם האמצעי המוצע מגביל זכות מוקנית של מדינה או של פרט כלשהו?
אם אין הוא עושה כן, קיימת חזקה חזקה לטובת חוקתיותו."
נשיא בית המשפט העליון מרשל גם קבע כי אין למרילנד סמכות למסות את הבנק, משום ש"הכוח להטיל מס כרוך בכוח להשמיד", ולכן פסל את המס כבלתי חוקתי, בהיותו ניסיון של מדינה להתערב במוסד פדרלי, בניגוד לסעיף העליונות של החוקה (Supremacy Clause).
פסק הדין הבהיר כי לקונגרס סמכויות משתמעות, שעליהן להתבסס על החוקה, אך אין הכרח כי יופיעו במפורש בטקסט שלה.
פסק הדין היה נקודת ציון מכוננת בפדרליזם האמריקאי: עיצוב האיזון בין סמכויות הממשל הפדרלי לסמכויות המדינות.
מרשל הסביר גם כי סעיף "הנחוץ והראוי" אינו דורש שכל חוק פדרלי יהיה גם נחוץ וגם ראוי, וכי חוקים הפועלים ישירות לפי סמכות מפורשת בחוקה אינם זקוקים להצדקה נוספת מכוח סעיף זה, אשר "נועד להרחיב את סמכויות הממשלה ולא לצמצמן".
אף שמרשל דחה את טענת התיקון העשירי בדבר זכויות המדינות, בטענה כי אינו כולל את המילה "מפורשות" כפי שנכללה בתקנון הקונפדרציה הקודם, קיימת מחלוקת נמשכת סביב פגיעת פסק הדין בסמכותן של המדינות.
תאוריית ה-"קומפקט" טוענת שהממשל הפדרלי נוצר על ידי המדינות ולכן כפוף להן.
בניגוד למרשל, יורשו רוג'ר ב.
טוני ייסד את גישת ה-"פדרליזם הדואלי" (Dual Federalism) שלפיה רשויות הממשל הפדרלי והמדינות שוות ומובחנות זו מזו.
פסק הדין מק'קולק נגד מרילנד שימש תקדים גם בתיק החוקתי המשמעותי הראשון בבית המשפט העליון של אוסטרליה בפרשת D'Emden נגד Pedder (1904), שעסקה בסוגיות דומות במסגרת הפדרציה האוסטרלית.
אף שבית המשפט האוסטרלי לא ראה עצמו כפוף למשפט האמריקאי, הוא קבע כי הלכות מק'קולק מספקות את ההנחיה הטובה ביותר להגדרת מערכת היחסים בין הממשל הפדרלי של חבר העמים האוסטרלי ובין המדינות, בעיקר בשל הדמיון המבני הרב בין חוקות ארצות הברית ואוסטרליה.
פסק דין מחוז אלגייני נגד האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, 492 U.S.
573 (1989), היה הכרעת דין בתיק שנדון בבית המשפט העליון של ארצות הברית ובו בית המשפט שקל את חוקתיותן של שתי תצוגות חג המולד וחנוכה המוצבות על רכוש ציבורי במרכז העיר פיטסבורג.
הראשונה, מיצג מולד, הוצבה על גרם המדרגות המפואר של בית המשפט המחוזי של אלגייני.
השנייה הייתה חנוכייה ציבורית באורך 5.5 מטרים, שהוצבה מחוץ לבניין משרדי העירייה ליד עץ חג המולד המקושט בעיר בגובה 14 מטר ושלט המצדיע לחירות.
החוקיות של תצוגת עץ חג המולד לא עלתה לדיון.
בהחלטה מורכבת, קבע הרוב שמחוז אלגייני הפר את (האוסר על מעורבות דתית של הממשלה) בכך שהציג מיצג מולד בבית המשפט המחוזי, מכיוון ש"ההשפעה העיקרית" של התצוגה הייתה לקדם את הדת.
מנגד, הרוב גם קבע כי להצגת החנוכייה אין השפעה אסורה של תמיכה בדת, בהתחשב ב"סביבתה הפיזית המיוחדת".
התצוגה המשולבת שלה עם עץ חג המולד ושלט המצדיע לחירות, לא תמכה באופן בלתי מורשה הן בנצרות והן ביהדות, אלא פשוט הכירה בכך שגם חג המולד וגם חנוכה הם חלק מאותה עונת חגי חורף, שבית המשפט מצא כי זכתה למעמד חילוני בחברה האמריקאית.
מאז 1981, אגודת השם הקדוש של פיטסבורג הציבה מיצג מולד על גרם המדרגות המפואר של בית המשפט המחוזי של אלגייני.
ב-1986 הציב המחוז גם צמחי פוינסטיה ושני עצי חג מולד.
לאבוס במיצג הוצמד מלאך שנשא דגל, עם מילות המזמור הנוצרי .
בניין משרדי העירייה של פיטסבורג נפרד מבית המשפט, ונמצא בבעלות משותפת של העיר והמחוז.
העירייה הציבה עץ חג מולד בגובה 45 רגל מול הבניין "במשך מספר שנים".
ב-1986 הציבה העירייה שלט מתחת לעץ עם שמו של ראש העיר, שכותרתו "הצדעה לחירות".
מתחת לכותרת נכתב: "במהלך עונת החגים הזו, העיר פיטסבורג מצדיעה לחירות.
תנו לאורות החגיגיים הללו להזכיר לנו שאנחנו שומרי להבת החירות ומורשת החירות שלנו".
מאז 1982, העירייה גם הציבה חנוכייה עם עץ חג המולד מול בניין העירייה.
העירייה לא הייתה הבעלים של החנוכייה, אלא הניחה אותה, פינתה ואחסנה אותה מדי שנה.
החנוכייה הייתה בבעלות בית חב"ד, מרכז ליובאוויטש בפיטסבורג.
ב-10 בדצמבר 1986, סניף פיטסבורג רבתי של האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (ACLU) ושבעה תושבים מקומיים תבעו את העיר פיטסבורג ואת מחוז אלגייני.
התביעה, שהוגשה על ידי עורכת הדין , ביקשה לאסור על המחוז להציג את מיצג המולד בבית המשפט, ועל העיר להציג את החנוכייה מול בניין העירייה.
חב"ד הורשתה להצטרף כמשיבה כדי להגן על הצבת החנוכייה.
התובעים טענו כי התצוגות מפרות את סעיף ההקמה, שהוחל באמצעות התיקון ה-14. ב-8 במאי 1987 דחה בית המשפט המחוזי את בקשת צו המניעה לפינוי המיצג או החנוכייה.
בית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים של ארצות הברית הפך את פסיקת בית המשפט המחוזי, וקבע כי שתי התצוגות מפרות כל אחת את סעיף ההקמה.
המחוז, העיר וחב"ד הגישו לאחר מכן בקשות לצו עיון מחדש והדיון הגיע לבית המשפט העליון.
קביעת הרוב של בית המשפט מצאה כי מיצג המולד הפר את סעיף ההקמה בעוד שהחנוכייה לא.
בחוות דעתה, השופטת או'קונור הסבירה את הסיבות השונות במקצת שבגללן היא תומכת גם בקביעתו של השופט בלקמן, כאשר שניהם סברו כי מיצג המולד מפר את החוקה והחנוכייה לא.
השופט ברנן, אליו הצטרפו השופטים סטיבנס ומרשל, הצטרף לחלקים III-A, IV ו-V של חוות דעתו של בלקמן, עם זאת, הוא סבר כי גם החנוכייה מהווה הפרה של החוקה, ואישר למעשה את פסק דינו של בית המשפט לערעורים.
מנגד, השופט קנדי, שאליו הצטרפו נשיא בית המשפט העליון רנקוויסט והשופטים וייט וסקאליה, לא הסכים עם נימוקיו של בלקמן בחלק השישי, ולמעשה הוא הסכים עם פסק הדין של בית המשפט המחוזי וקבע כי בשני המקרים אין הפרה חוקתית.
הטבלה הבאה מפרטת את חוות הדעת של השופטים:
פסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית (Korematsu v.
214 1944) הוא מפסקי הדין הידועים ביותר של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בית המשפט העליון נדרש לשאלה האם חרגו הנשיא והקונגרס מסמכותם בפגיעתם בזכויות היסוד של אזרחי ארצות הברית ממוצא יפני במהלך כליאת היפנים בארצות הברית.
בדעת רוב של שישה שופטים מול שלושה, הסכימו השופטים עם עמדת הממשל וקבעו כי כליאתם של כל האזרחים של ארצות הברית ממוצא יפני בלא משפט, היא חוקית.
פסק הדין, שנכתב על ידי השופט הוגו בלאק, קובע כי הצורך להגן על המדינה מפני מרגלים גובר על הזכות האישית של אזרח ממוצא יפני כי יישמרו זכויות האזרח שלו.
החלטה זו נהפכה רק ב-10 בנובמבר 1983, לאחר שקורמאטסו הגיש לבית המשפט בקשה לצו קוראם נוביס.
במסגרת הצו קבע שופט בית המשפט המחוזי הפדרלי של המחוז הצפוני של קליפורניה כי ההחלטה בעניין קורמאטסו בטלה משום שבאותו מקרה הוגש לבית המשפט מידע שקרי על ידי הממשל.
כליאת היפנים בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה נבעה מהחשש כי היפנים המתגוררים בארצות הברית עלולים להוות גיס חמישי ולסייע למדינת מוצאם, שלאחר המתקפה על פרל הארבור הפכה לאויבת ראשונה במעלה של האמריקנים.
צו נשיאותי 9066 וחקיקת הקונגרס אפשרו לצבא להוציא אזרחים ממוצא יפני מאזורים החשובים לביטחון האומה, ונמצאים בסכנת ריגול.
במהלך המלחמה נכלאו בין 112,000 ל-120,000 אזרחי מדינות הציר או אנשים ממוצא זה במחנות עקורים.
בכך הופרו באופן גורף זכויות אדם כגון הזכות לחופש תנועה והזכות להליך משפטי.
מספר פסקי דין בעניין זה הגיעו לבית המשפט העליון: פסק דין יאושי נגד ארצות הברית, פסק דין היראבאיאשי נגד ארצות הברית ופסק דין במעמד צד אחד אנדו, וכן פסק דין קורמאטסו.
פרד קורמאטסו היה אזרח אמריקני ממוצא יפני, אשר החליט להתנגד לצו הרחקה מספר 34 של הצבא האמריקני, ולהישאר בעיר מגוריו - סן ליאנדרו, מאחר שלא רצה להיפרד מחברתו, שהייתה ממוצא לבן.
הוא נאסר והורשע בהפרת הצו.
באף הליך לא נדונה מידת נאמנותו לארצות הברית.
בית המשפט לערעורים אישר את פסיקת הערכאה קמא, ובית המשפט העליון התיר דיון נוסף בנושא.
השאלה שעמדה בפני בית המשפט לא הייתה האם ניתן להטיל הגבלות מסוימות על זכויות אדם על קבוצת בני גזע אחד בלבד, אלא האם בכלל ניתן להטיל הגבלות על זכויות אדם מנימוקי שעת חירום.
בית המשפט קבע בהתאם כי ייתכנו זמנים שבהם טובת הציבור מחייבת הטלת הגבלות על זכויות אדם.
בית המשפט מסתמך על תקדים היראבאיאשי נגד ארצות הברית (20 U.S.
81) שבו תמך בית המשפט בהרשעה של אדם שהפר את חוקי העוצר אשר הוטלו אך ורק על אזרחים יפניים, וקבע כי עוצר על קבוצת מיעוט הוא חוקי כאשר המדינה נמצאת במלחמה עם מדינת קבוצת המיעוט.
בית המשפט דחה את הטענה כי החוקים הם חוקים גזעניים, בהסתמכו על הצדקה ביטחונית:
השופט בלק מצדיק את הקשיים המוטלים על האזרחים ממוצא יפנים הנכלאים במצוות השלטון כחלק מהקשיים שכל אזרח נוטל על עצמו במסגרת תקופת מלחמה:
בלאק קובע כי גזענות וכן כליאת אזרחים מסיבות גזעניות אסורה על פי החוקה, אולם יש לראות אם אכן מדובר בהחלטה גזענית או בהחלטה מוצדקת ממניעים צבאיים.
בלאק קובע כי במקרה האזרחים היפניים, אכן מדובר במקרה בו הזמן קצר והסכנה מפני מרגלים גדולה.
השופט פליקס פרנקפורטר מסכים עם עמדת בלאק, וקובע כי בית המשפט לא צריך להתערב בהחלטות המלחמתיות של הקונגרס.
רוברטס, בדעת המיעוט טען כי שגה בית המשפט בכך שבדק רק את שאלת הכנסת האזרחים למחנות ריכוז, ולא ראה את התמונה בכללותה שהיא גזענית ובלתי חוקית.
השופט פרנק מרפי, בדעת המיעוט, טען כי דעת הרוב מהווה היתר לגזענות מכוח חוק.
לדבריו התוכנית היא גזענית, וסיים: "כל תושבי מדינה זו שייכים בקשרי דם למדינה זרה כלשהי, יחד עם זאת הם מהווים חלק מהתרבות החדשה של ארצות הברית.
יש להתייחס לכל האזרחים כאל היורשים של החוויה האמריקנית, ויש לשמור בכל עת על זכויותיהם והחופשים המוענקים להם מכוח החוקה."
ג'קסון, בדעת המיעוט טען כי הכנסת האזרחים ממוצא יפני היא בלתי חוקתית והסכמת בית המשפט לכך מהווה מכה עמוקה לחירות.
הוא חשש כי ההסדר ישרוד את מצב החירום וימשיך להתקיים גם לאחריו.
כיום רואים את ההחלטה לכלוא את כל אזרחי ארצות הברית ממוצא יפני, כמו גם את פסק הדין, כמעשי גזענות.
קלארק, אשר ייצג את משרד המשפטים של ארצות הברית במקרה זה, כותב בפרק הסיום של הספר: "פקודה נשיאותית 9066: כליאת 110,000 אזרחי ארצות הברית היפניים" מאת מייסי וריצ'רד קונרט:
כאמור לעיל, קורמאטסו תקף את ההחלטה בבית המשפט וזו נהפכה בשנת 1983.
ממשלת ארצות הברית שילמה בשנות ה-80 של המאה ה-20 פיצויים בגובה 1.2 מיליארד דולר ליפנים שנכלאו.
בשנת 1992 חתם הנשיא ג'ורג' בוש (האב) על חוק המעניק 400 מיליון דולר נוספים.
בשנת 2004 הגיש קורמאטסו חוות דעת כידיד בית המשפט במקרה ראסול נגד בוש שבו נדונו שאלת חוקיות מעצר של אסירים בגוואנטאנמו, ובה התנגד למאסר בלא משפט, ולהקרבת זכויות האדם על ידי המדינה במקרים רבים בלא הצדקה ממשית.
קורמאטסו נפטר במרץ 2005 בגיל 86.
פסק דין רו נגד וייד הוא פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון של ארצות הברית שקבע כי הזכות להליך הוגן המובטחת בתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית כוללת את הזכות לפרטיות, ובכלל זאת את זכותן של נשים לבחור לבצע הפלה מלאכותית ללא התערבות המדינה, בשלבים מסוימים של ההיריון.
הזכות לבחור בהפלה, אשר הוכרה בפסק הדין, אינה אבסולוטית ונקבע שיש לאזנה עם האינטרס של המדינה להגן על בריאות האישה ועל "חיים פוטנציאליים".
החלטה זו של בית המשפט העליון עוררה מחלוקת פוליטית הנמשכת עד ימינו.
ב-24 ביוני 2022 ניתן פסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון, שבו החליט בית המשפט העליון על ביטול פסקי הדין רו נגד וייד והורות מתוכננת נגד קייסי.
ראשיתה של המחלוקת בעניין רו במרץ 1970 בטקסס.
לינדה קופי ושרה ודינגטון, עורכות דין מאוסטין, הציעו להגיש תביעה בשם נורמה מקורווי, אישה צעירה, לא נשואה ובהריון, כנגד החוק של מדינת טקסס האוסר הפלות.
השם "ג'יין רו" משמש בבתי משפט במקרים בהם אין רוצים לחשוף את שם התובעת (בדומה לשימוש בכינויים "פלונית" ו"אלמונית" בפסקי דין ישראלים).
לאחר הגשת התביעה צורפו כתובעים גם ג'יימס יוברט הולפורד, רופא שנאסר בשל ביצוע הפלות, וכן "ג'ון ומרי דו", שמות בדויים של זוג שרצו לבצע הפלה.
בעת הגשת התביעה טענה מקורווי כי הרתה בעקבות אינוס, אולם מאוחר יותר חזרה בה מטענה זו.
החוק הפלילי של טקסס קבע כי ניסיון לבצע הפלה במקרים שאין בהם סכנת חיים לאם מהווה עבירה פלילית.
התביעה טענה לבטלותו של החוק בשל היותו סותר את חוקת ארצות הברית ואת הזכויות המוגנות מכוחה במסגרת התיקון הראשון, התיקון הרביעי, התיקון החמישי, התיקון התשיעי והתיקון הארבעה עשר לחוקת ארצות הברית.
הנתבע בתביעה היה פרקליט המחוז של מחוז דאלאס – הנרי וייד.
בית המשפט המחוזי פסק לטובת "ג'יין רו", אולם סירב להעניק לה צו הצהרתי המגן עליה מפני כל פעולת אכיפה של רשויות האכיפה של טקסס.
בפסק דין גריסוולד נגד קונטיקט משנת 1965 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי ישנה "זכות לפרטיות" המהווה חלק אינהרנטי מן הזכויות המוגנות במגילת הזכויות.
פסק דין גריסוולד קבע כי השימוש באמצעי מניעה מותר, וכי חוקים האוסרים את השימוש בהם פוגעים באותה זכות לפרטיות המוגנת על פי החוקה.
בפסק דין אייזנשטדט נגד באיירד הורחבה הקביעה של פסק דין גריסוולד ונקבע כי מותר גם לזוגות שאינם נשואים להשתמש באמצעי מניעה, וכל חוק שאוסר זאת הוא בלתי חוקתי.
הן "ג'יין רו" והן וייד ערערו לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-13 בדצמבר 1971 טענו בפני בית המשפט העליון ודינגטון וסגן הפרקליט הכללי של מדינת טקסס – ג'יי פלויד.
נשיא בית המשפט העליון וורן ברגר קבע כי השופט הארי בלקמן יכתוב את פסק הדין.
בלקמן כתב כי החוק במדינת טקסס בטל בשל היותו סותר את החוקה.
ברגר הציע כי הצדדים ישמיעו בשנית טיעוניהם.
השופטים קיבלו את הצעתו מאחר שרצו שגם השופטים החדשים שמונו אותה עת לבית המשפט העליון – ויליאם רנקוויסט ולואיס פאוול, ישתתפו בדיון.
לבקשתו של נשיא בית המשפט ברגר, נקבע הדיון ל-11 באוקטובר 1972. בדיון השני טענו בפני השופטים ודינגטון וסגן הפרקליט הכללי של מדינת טקסס – רוברט ס.
בספרם של בוב וודוורד וסקוט ארמסטרונג "האחווה" הם סוברים כי הדיון נקבע לאוקטובר 1972 על מנת שההחלטה בתיק תינתן לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית של נובמבר 1972, וזאת כיוון שברגר היה חבר אישי של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ולא חפץ שהפסיקה תעלה לכותרות ותפגע בקמפיין הבחירות שלו.
לדברי וודוורד וארמסטרונג, השופט ויליאם דאגלס התנגד לדחייה ואיים לכתוב דעת מיעוט, אולם לבסוף שוכנע על ידי חבריו השופטים להסכים.
ב-22 בינואר 1973 נתן בית המשפט העליון את פסק דינו בעניין רו נגד וייד.
בדעת רוב של שבעה שופטים למול שניים הוחלט כי החוק במדינת טקסס בלתי חוקתי ובטל.
השופטים ביירון וייט וויליאם רנקוויסט התנגדו.
באותו יום החליטו השופטים גם במקרה נוסף, פחות ידוע, באותו עניין ממש – דו נגד בולטון, שעניינו היה חוק של מדינת ג'ורג'יה האוסר הפלות (מראה מקום: 410 U.S.
דעת הרוב של בית המשפט נכתבה על ידי השופט הארי בלקמן.
בלקמן ציין כי "ההחלטה להגביל הפלות באמצעות כלי ענישה פליליים היא חקיקה חדשה במרבית מדינות ארצות הברית", וכי מרבית החוקים האוסרים הפלות נחקקו במחצית השנייה של המאה ה-19. חלק מפסק הדין דן באריכות בהשקפות השונות במהלך ההיסטוריה בשאלת ההפלות.
פסק הדין סוקר את עמדותיהן של תרבויות שונות ובהן האימפריה הפרסית, יוון העתיקה, האימפריה הרומית, דן בשבועת היפוקרטס, במשפט המקובל וכן בדעותיהם של איגוד רופאי ארצות הברית ולשכת עורכי הדין של ארצות הברית בנושא זה.
בית המשפט קבע כי הגבלות על זכותה של אישה לבחור בהפלה בשליש הראשון של ההיריון אינן חוקתיות וכן כי הגבלות מסוימות מותרות בשליש השני מתוך רצון להגן על בריאותה של האישה.
הגבלות מתוך רצון להגן על העובר מותרות רק בשליש השלישי.
בית המשפט קבע כי חוקת ארצות הברית אינה מכירה ב"אדם [person] שאינו ילוד", היינו בזכויות העובר.
עם זאת, למדינה יכול להיות אינטרס להגן על חיים פוטנציאליים.
בית המשפט ציין (מבלי לקבוע באשר לנכונות הנימוקים) שהועלו בפניו מספר הצדקות לאיסור על ביצוע הפלות:
נשים המבצעות הפלה צפויות לקיים "התנהגות מינית בלתי הולמת".
ההפלה היא פעולה רפואית המסכנת את חיי האישה.
למדינה יש אינטרס להגן על חיי העובר.
לגבי ההנמקה הראשונה ציין בית המשפט כי לא נעשתה כל בדיקה מקצועית לבדוק אם הדבר נכון, ויתרה מזאת, מאחר שהחוקים אינם דנים בנפרד בנשים נשואות ובנשים בלתי נשואות, הרי שאין הנמקה זו עומדת באמת בבסיס החוק.
לעניין ההנמקות השנייה והשלישית – מציין בית המשפט כי אכן הן מהוות אינטרס לגיטימי של המדינה:
מנגד, ציין בית המשפט, כי אינטרסים חשובים אלה צריכים להיות מאוזנים ושקולים כנגד אינטרסים נוספים – ובהם זכויות היסוד המוגנת על פי החוקה.
בית המשפט מזכיר כי אף שאין החוקה מציינת במפורש את הגנתה על הזכות לפרטיות, הרי שזכות זו נובעת מהתיקונים הראשון, הרביעי, החמישי, והתשיעי ולפי תקדימי העבר ניתן להסיק על קיומה של הזכות בעיקר לפי פסקת ההליך הראוי (due process) שבתיקון ה-14 לחוקה.
בית המשפט קובע כי "הזכות לפרטיות" רחבה דייה כדי לכלול בתוכה את זכותה של האישה על גופה והזכות לקבוע אם היא רוצה להמשיך בהיריון או לעשות הפלה.
בית המשפט מציין כי הוא אינו מנסה לדון כלל וכלל בשאלה מתי מתחילים החיים ומשאיר את התשובה לשאלה לפילוסופים ולרופאים.
על פי בית המשפט, אם המומחים לעניין זה – הרופאים, אנשי הדת והפילוסופים אינם מצליחים להגיע להסכמה – אין זה תפקידו של בית המשפט לקבוע מסמרות בעניין זה.
בית המשפט קבע כי בהתבסס על הידע הרפואי הקיים בעת ההחלטה, יש להפריד בין כל שליש ושליש של ההיריון בקביעת תוצאות האיזון בין הזכות של האישה לפרטיות והאינטרס של המדינה להגן על חיים פוטנציאליים.
מאידך ועל כן קובע בית המשפט:
אחת השאלות שעמדו בפני בית המשפט הייתה השאלה של זכות העמידה.
כעיקרון אין בית המשפט נותן החלטות בעניינים תאורטיים ובעניינים שאינם תלויים ועומדים.
במקרה רו החלה ההתדיינות בשנת 1970, ורו ילדה עוד בטרם ניתנה החלטה על ידי הערכאה הנמוכה, כך שלמעשה בפני בית המשפט העליון עמדה שאלה תאורטית במהותה.
על פי הכללים המקובלים הרי שלרו לא הייתה זכות עמידה בפני בית המשפט העליון ועל התביעה היה להידחות על הסף.
ואולם, בית המשפט החליט בכל זאת לדון בשאלה ולחרוג מהכלל בדבר זכות עמידה, כיוון שמדובר בשאלה "העלולה לחזור על עצמה ועם זאת להיות תמיד בהיעדר עמידה" בשל משך הזמן הלוקח לשאלה להגיע לדיון בפני בית המשפט העליון.
השופט בלקמן מציין מפורשות שמשך ההיריון קצר בהרבה ממשך ההליך בפני בית המשפט – ועל כן, לדבריו "אם סיום ההיריון היה שולל את זכות העמידה, לעולם לא היה אפשר לערער על פסק דין בשאלה הנוגעת להיריון".
השופטים וייט ורנקוויסט התנגדו בחריפות לפסק הדין בטענה כי מדובר ב"חקיקה שיפוטית" ובניצול לרעה של כוחו של בית המשפט העליון.
וייט כותב בדעת המיעוט שלו:
קבוצות דתיות רבות עמלו על מכתבי מחאה שנשלחו לבית המשפט העליון.
עוד נטען שהחיים נוצרים ברגע ההפריה ולכן קיימת זכות לחיים לעובר הדוחה את הזכויות השונות ועל בית המשפט לאזן זכות זו.
ההתנגדות להחלטה הולידה את "התנועה בעד החיים" (Pro-Life Movement), אשר החלה בארגון הפגנות מחאה גדולות בפתח בית המשפט העליון.
תנועה זו הפגינה מול קליניקות המבצעות הפלות והחלה בניסיונות לשכנע נשים להתנגד להפלות, ופלגיה הקיצוניים לא נרתעו משימוש בכוח (שריפת קליניקות ואף רצח רופאים).
חלק ממתנגדי ההפלות טענו כי קיים קשר ישיר בין הפלות לבין סרטן השד, ובית המחוקקים של טקסס הקצה מימון להפצת טענה זו בקרב נשים הרוצות לבצע הפלה.
כמו כן אוסר צבא ארצות הברית לבצע הפלות בבתי חולים צבאיים.
כנגד ההתנגדות לפסק הדין החלו הפגנות תמיכה של תנועות למען הזכות להפלה מלאכותית.
השפעת פסק דין רו על הפוליטיקה של ארצות הברית
עם בחירתו של רונלד רייגן לנשיאות ארצות הברית גברה ההתנגדות להחלטת בית המשפט בעניין רו.
רייגן מינה לבית המשפט העליון שופטים שחשב כי הם מתנגדים להחלטה ובהם סנדרה דיי או'קונור.
בטרם פרישתו מנשיאות בית המשפט העליון הביע השופט וורן ברגר את עמדתו כי יש לבחון מחדש את הפסיקה בעניין רו.
מחליפו, אנטונין סקאליה, התנגד להחלטה בעניין רו בכל הזדמנות.
החשש מפני הפיכתו של פסק דין רו שימש שיקול עיקרי בעת סיכול מינויו של רוברט בורק לתפקיד שופט בית המשפט העליון, על ידי הסנאט שנשלט על ידי המפלגה הדמוקרטית, במקומו של השופט לואיס פוול, שהיה ידוע כתומך של פסק דין רו – ובחירת אנתוני קנדי המתון.
קנדי לא התבטא בנושא, ועל כן לא קומם לא את מתנגדי ההפלות ולא את תומכיהן.
במקרה משנת 1989 פסק דין ובסטר נגד שירותי הבריאות ההפריתיים (Webster vs.
Reproductive Health Services) הייתה החלטת דעת הרוב שנכתבה על ידי נשיא בית המשפט העליון רנקוויסט (ברוב של 5 למול 4) שלא להפוך את הלכת רו, אולם פסק הדין התיר מספר הגבלות על הפלות, ולמעשה שינה את הנחת היסוד של פסק דין רו בדבר כלל שלושת החודשים.
בדעת היחיד המסכימה שלה השופטת או'קונור סירבה להתייחס (ולהפוך) את רו.
השופט אנטונין סקאליה בדעת המיעוט התנגד לדעת הרוב בטענה שעל בית המשפט להפוך לחלוטין את פסק דין רו.
השופט הארי בלקמן המשיך לתמוך במסקנת פסק הדין והתנגד נחרצות לעמדת הרוב הנ"ל בטענה שהיא תמנע כל אפשרות לבצע הפלות בארצות הברית.
עם פרישתם מבית המשפט העליון של "תומכי רו", ויליאם ברנן ות'ורגוד מרשל, ובחירת שופטים שהיו סבורים שיתנגדו לרו על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, חשבו רבים כי תקדים רו ייהפך במהרה.
בפסק דין הורות מתוכננת נגד קייסי (505 U.S.
833 (1992)) נערך דיון נוסף בשאלת הזכות החוקתית להפיל.
בית המשפט החליט להותיר על כנה את הלכת רו ברוב של 5 שופטים נגד 4, בשינוי קל, כלומר – דחיית גישת הטרימסטרים הנוקשה של רו לטובת אבחנה המבוססת על חיות העובר (viability).
בית המשפט קבע כי זכות האישה להפיל עומדת לה עד לרגע החיות, וכי המדינות רשאיות להגביל את הזכות להפיל לאחר החיות על מנת להגן על האינטרס הציבורי בשימור חיים פוטנציאליים.
בין שופטי הרוב היו שופטים שנבחרו על ידי רייגן ובוש – או'קונור, קנדי ודייוויד סוטר (וכן השופט סטיבנס שמונה על ידי פורד).
שלושת אלו כתבו במשותף את פסיקתם.
היתר ההפלות נשאר על כנו, אולם ניתן למדינות מעט מרחב להטיל עליהן הגבלות – למשל הטלת פסק זמן חובה של 24 שעות בין פנייה לרופא לבין ביצוע ההפלה.
רנקוויסט וסקאליה כתבו שניהם דעות מיעוט.
במספר דיונים נוספים בשנות ה-90 נעשה שוב ניסיון לצמצם את הזכות להפלות – חלקם, כמו החובה להודיע להורים לפני הפלה בידי קטינה – התקבלו, וחלקם – למשל האיסור על הפלות חלקיות (partial births) – לא.
ואולם, יודגש, כי במהלך תקופה זו לא הותקפה עצם הזכות לבצע הפלות, שכן שישה משופטי בית-המשפט העליון תמכו בה.
במרץ 2006 נחקק בדרום דקוטה חוק האוסר על ביצוע הפלות למעט במקרים של סכנת חיים לאם של העובר.
מטרת החוק הנוגדת באופן מובהק את פסק דין רו נגד וייד היא להביא לדיון חוזר בבית המשפט העליון ולשינוי ההחלטה.
נושא ההפלות הוא הנושא העיקרי אליו מופנית תשומת הלב בעת שנבחנים מועמדים חדשים לכהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בפסיקה ב-1992 בעניין קייסי הזהיר השופט בלקמן כי הוא "בן 83, ולא יוכל לכהן בבית המשפט לנצח".
רמיזה פוליטית לא דקה זו באה להזהיר את הבוחרים שעליהם לבחור בנשיא ידידותי לרעיון ההפלה שימנה שופטים בהתאם.
ואכן, בחירתו של ביל קלינטון ומינוים של סטיבן ברייר ורות ביידר גינזברג על ידיו הבטיחו רוב להיתר ההפלות לעוד שנים ארוכות.
השפעת פסק הדין על תמותת נשים מהפלה לא בטוחה
"ג'יין רו", היא נורמה מקורווי, הפכה בשנות ה-90 לקתולית מאמינה ולמתנגדת להפלות, והופיעה כדוברת ראשית באירועי התרמה רבים של "התנועה למען החיים".
בסרט תיעודי שיצא לאחר מותה הודתה מקורווי ב"וידוי על ערש דווי" כי פעולותיה נגד ההפלות בוצעו בהנחיית ארגוני המאבק בהפלות ותמורת תשלום.
בסרט הצהירה מקורווי: "אם אישה צעירה רוצה לעבור הפלה, זה לא מזיז את התחת שלי.
ב-24 ביוני 2022 פורסמה ההחלטה הרשמית של בית המשפט העליון בארצות הברית בפסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון.
פסק הדין עסק בחוק של מדינת מיסיסיפי אשר אוסר על ביצוע הפלות אחרי השבוע ה-15 להיריון, בניגוד להלכה שנקבעה בפסקי דין רו וקייסי.
שישה שופטים (מול שלושה מתנגדים) תמכו בהחלטה שאישרה את חוקתיות החוק ממיסיסיפי.
רוב של חמישה שופטים הלך מעבר לכך וקבע שפסקי הדין בעניין רו וקייסי בטלים (נשיא בית המשפט העליון ג'ון רוברטס תמך בקביעה שהחוק ממיסיסיפי הוא חוקתי, אבל כתב בנפרד שהיה מסתפק בביטול "קו החיות" כזמן הקובע לחוקתיות של איסורים על הפלות ולא מרחיק לביטול של רו וקייסי).
בפסק הדין "דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון" נקבע כי הזכות להפלה אינה זכות חוקתית פדרלית.
הענקת הזכות להפלה הפכה לתלויה במדינות עצמן.
פסק זמן הוא אלבום האולפן ה-22 של הזמר אריק איינשטיין, בשיתוף המוזיקאי שם טוב לוי, שיצא בשנת 1984.
זהו שיתוף הפעולה המלא השני של איינשטיין ולוי, לאחר ששיתפו חלקית פעולה באלבום "יסמין", ובאופן מלא באלבום "ילדים" שיצא בשנת 1976. לאורך השנים התארח לוי כנגן באלבומיו של איינשטיין, אך באלבום "פסק זמן" חברו השניים לראשונה ליצירת אלבום שלם לקהל הבוגר, שלווה בתוכנית טלוויזיה שנשאה את אותו השם.
כל שירי האלבום הולחנו ועובדו על ידי לוי.
איינשטיין כתב את כל שירי האלבום, כשיוצא דופן הוא השיר "יעקב ועשו", שנכתב על ידי המשורר חיים נחמן ביאליק (והולחן קודם לכן בלחן עממי, כאשר מבין המבצעים של הלחן ההוא ניתן לציין את ליאור ייני).
בין השירים הבולטים באלבום: "שלוש ארבע לעבודה", "הוא חזר בתשובה", "זה בראש שלך" ו"פסק זמן".
כמו כן, שיר נוסף בולט הוא "מכבי הישן", שיר געגוע נוסף למתחם מכבי הישן בתל אביב, שהיווה את מרכז "הקילומטר המרובע" שבו חי איינשטיין כל ימיו, ושהפך באותה עת ממגרש ספורט למגרש חנייה.
הדעה הרווחת היא שאת השיר "הוא חזר בתשובה" כתב איינשטיין על חברו אורי זוהר, אך למעשה השיר לא נכתב ישירות עליו.
איינשטיין קיבל את הדחף לכתוב אותו לאחר שקרא בעיתון כתבה על ילדים שניתקו את יחסיהם עם הוריהם בעקבות חזרה בתשובה.
אף על פי כן, בהלווייתו של איינשטיין ספד לו זוהר וציטט את השיר באומרו "אמרת 'הלך לי חבר' אבל אתה הלכת לפניי".
שם טוב לוי: פנדר רודס, סינטיסייזר, פסנתר, חליל, חלילית, שירה, קולות רקע
אלון אולארצ'יק: גיטרה בס (שירים 1,2,4)
מאיר ישראל: תופים, כלי הקשה (שירים 1,2,4)
משה לוי: אקורדיון, סינטיסייזר, פסנתר, פרופט 5
רביעיית כנורות בראשות יצחק מרקובצקי
מרק רוטוול: עוזר טכנאי הקלטה
פסק זמן הוא חטיף שוקולד של קרם אגוזים וופל מתוצרת שטראוס-עלית, המיוצר מאז שנת 1982. במהלך שנת 2022 ייצורו הופסק באופן זמני בעקבות פרשת הסלמונלה.
השוקולד בחטיף הוא עם 30% קקאו, ומקורו בחוף השנהב.
אורכו של החטיף בגרסתו השטוחה המקורית הוא כעשרים סנטימטרים, רוחבו כארבעה סנטימטרים, ועוביו כסנטימטר אחד.
החטיף המקורי מורכב משתי שכבות: ופל וציפוי שוקולד, כאשר על הוופל מרוח קרם שוקולד.
בשנת 2008 הוחלף קרם השוקולד בקרם אגוזים.
החטיף מסומן לחיתוך לחמישה ריבועים, ועל הריבועים מוטבעת דוגמה הנדסית של קווים מצטלבים.
החטיף פותח על ידי טכנולוג המזון של עלית יורם וולשטיין והוצג לראשונה ב־1982. מאז נוצרו לו גרסאות רבות ושונות.
מיני פסק זמן – גרסה מוקטנת, הכוללת שתי קוביות בלבד