tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגן האנדרטה נמצאת אנדרטה להנרי קונדל וג'ון המינגס שערכו את המהדורה הראשונה של מחזות ויליאם שייקספיר.
כנסיית סנט מרי לה בו היא כנסייה אנגליקנית בסיטי של לונדון, באזור צ'יפסייד.
בשל יופייה נקראת הכנסייה "היפה" - "le-Bow" (שיבוש של המילה בצרפתית).
את הכנסייה הנוכחית בנה האדריכל כריסטופר רן בין השנים 1671–1673, לאחר שהכנסייה הקודמת נשרפה בשרפה הגדולה של לונדון.
צריח הכנסייה הושלם בשנת 1680.
הכנסייה שקדמה לזו שנשרפה נבנתה עוד בתקופה הנורמנית, וצריחה היה ידוע ביופיו.
מסיבה זו בנה רן צריח ייחודי לכנסייה.
הבניין הנוכחי נהרס כמעט לחלוטין במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה, בהפצצה של ה-10 במאי 1941. במהלך ההפצצה נפלו פעמוני הכנסייה מהמגדל והתנפצו.
שיקום הכנסייה החל בשנת 1956 בהדרכת האדריכל ל.
נהגו לצלצל בפעמוני הכנסייה לסימון סגירת שערי העיר כל ערב.
הכנסייה מתוארת בשיר הילדים "תפוזים ולימונים".
נאמר על אדם שהוא יליד לונדון אמיתי (קוקני) רק אם נולד במרחק שמיעה מפעמוני הכנסייה.
בשידורים הבינלאומיים של ה-BBC בשנות ה-40 השתמשו בהקלטת פעמוני הכנסייה משנת 1926 ולעיתים מתחילים בהקלטה זו את התוכניות גם כיום.
צריח הכנסייה נתן השראה לאופה שהתגורר בקרבת הכנסייה להכין לביתו עוגת חתונה בצורת הצריח.
הייתה זו עוגת החתונה הראשונה בצורה זו, והמקור לעוגות החתונה של ימינו.
כנסיית סנט קלמנט דיינס היא כנסייה ברובע וסטמינסטר בלונדון.
הכנסייה נמצאת בקרבת בתי המשפט המלכותיים ברחוב סטרנד.
את הכנסייה הנוכחית בנה האדריכל סר כריסטופר רן ב-1682. המבנה נהרס במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה ושוקם על ידי חיל האוויר המלכותי בשנת 1958.
אף ששם הכנסייה מופיע בשיר הילדים המפורסם "תפוזים ולימונים", אין מדובר בכנסייה זו.
בשיר מדובר על כנסיית סנט קלמנט איסטצ'יפ הנמצאת בסיטי.
את הכנסייה הראשונה באתר בנו הדנים שהתגוררו באזור זה של לונדון, בין הסיטי לרובע וסטמינסטר, במאה ה-9. בהיות הדנים יורדי ים, הם קראו לכנסייה על שם קלמנס הקדוש - הקדוש המגן על יורדי הים.
הכנסייה נבנתה מחדש על ידי ויליאם הכובש ושוב בימי הביניים.
את צריח הכנסייה הוסיף למבנה ג'יימס גיבס ב-1619. בסוף המאה ה-17 הייתה הכנסייה רעועה ביותר ולכן נהרסה עד היסוד ונבנתה מחדש על ידי האדריכל סר כריסטופר רן.
במהלך הבליץ, ב-10 במאי 1941 נהרסה הכנסייה לחלוטין (למעט הצריח של גיבס וחלק מהקירות החיצוניים).
הכנסייה המרכזית של חיל האוויר המלכותי
בעקבות מסע התרמה של חיל האוויר המלכותי שוקמה הכנסייה ונחנכה מחדש ב-19 באוקטובר 1957. היא הפכה לכנסייה הרשמית של חיל האוויר.
נערכים בה טקסי הזיכרון וההנצחה של החיל, ומצויות בה אנדרטאות רבות ליחידותיו.
על פתח הכנסייה נכתב בלטינית:
נבנתה על ידי כריסטופר רן 1682. נהרסה על ידי הברקים של לוחמת האוויר 1941. שוקמה על ידי חיל האוויר המלכותי 1958.
מחוץ לכנסייה עומדים פסלים של שני ראשי חיל האוויר המלכותי בזמני מלחמה: ארתור האריס ויו דואודינג.
על רצפת הכנסייה רשומים שמות 800 בסיסי חיל האוויר המלכותי, תחנותיו, פלוגותיו וטייסותיו, וליד הכניסה לכנסייה נמצא תג חיל האוויר.
על רצפת המסדרון הצפוני כתובת הנצחה לחיילי חיל האוויר הפולני שלחמו לצד חיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה.
ספר זיכרון בכנסייה מכיל את שמות כל אנשי חיל האוויר המלכותי שנפלו בעת מילוי תפקידם ואת אנשי הצוותים האוויריים של ארצות הברית שנפלו על אדמת בריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ליד מזבח הכנסייה שלט ועליו שמות חיילי חיל האוויר שהוענקו להם עיטורי צלב ויקטוריה וצלב ג'ורג'.
עוגב הכנסייה ניתן לה כמתנה על ידי חיל האוויר של ארצות הברית.
חלק מריהוט הכנסייה הוא תרומות של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וחיל האוויר ההולנדי.
כנסיית סנט קלמנט איסטצ'יפ היא כנסייה בסמטת קלמנט, באזור איסטצ'יפ של הסיטי של לונדון.
במקום בו נמצאת הכנסייה, עמדה כנסייה החל מהמאה ה-11 אשר נשרפה במהלך השרפה הגדולה של לונדון ב-1666 והוקמה מחדש על ידי האדריכל סר כריסטופר רן.
הכנסייה נזכרת בשיר הילדים הידוע "תפוזים ולימונים" (למרות הסברה כי הכנסייה הנזכרת בשיר היא כנסיית סנט קלמנט דיינס בווסטמינסטר).
כנסיית סנטה אנה בירושלים מסמנת, על פי המסורת הנוצרית את מקום הולדתה של מרים אם ישו.
אנה הקדושה שעל שמה נקראת הכנסייה היא חנה (אנה) אשת יהויכין, אמהּ של מרים.
הכנסייה נמצאת בקרבת שער האריות, ברובע המוסלמי, בתוואי רחוב הויה דולורוזה, 'דרך הייסורים' של ישו, והיא שייכת למסדר הנזירים הצרפתים "האבות הלבנים" (על שום צבע גלימותיהם).
בחצר הכנסייה שרידים ארכאולוגיים של מפעלי מים שזוהו עם בריכות בית חסדא.
על פי המסורת, במקום התרחש נס ריפוי הפיסח, בו ישו הורה לנכה להיכנס אל המים ובכך הוא נרפא.
בריכות הצאן / בריכות בית חסדא
בריכות הצאן הן שתי בריכות חפורות באפיקו של נחל בית זיתא.
הבריכה הראשונה באתר נחפרה במאה ה-8 לפנה"ס.
במאה השלישית לפנה"ס הוקמה בריכה נוספת במקום.
בתקופת ישו שתי הבריכות היוו חלק ממכלול גדול יותר שהכיל מרחצאות מרפא, אחת מהן הייתה ידועה כבריכת הצאן (או הפרובטיקה).
האתר מזוהה עם בריכת בית חסדא שבה, לפי הברית החדשה, ריפא ישו אדם שהיה נכה במשך 38 שנים.
כנסיית מרים הקדושה של הפרובטיקה
בתקופה הביזנטית (המאה החמישית) נבנתה כנסייה המוקדשת למריה על הסוללה המפרידה בין שתי הבריכות: כנסיית מרים הקדושה של הפרובטיקה.
חלקה המערבי הוקם מעל הבריכות הקדומות, ואולם התווך הושתת על גבי קיר התמך המפריד בין שתי הבריכות.
הסיטרה הדרומית נתמכה בחלקה על גבי שורת אומנות גבוהות נושאות קשתות, מהן נותרה אחת בשלמותה.
צדה המזרחי של הכנסייה השתרע ממזרח לבריכות, ובעת בנייתה נהרסו ונקברו רוב שרידי חורבות האתר הקדומים שבמקום.
רצפת הכנסייה הייתה עשויה פסיפס מעוטר בדגמים גאומטריים, ממנו נותר קטע בצד הצפון מזרחי של שטח החפירה.
הכנסייה נהרסה כנראה - או במהלך התקופה הפרסית, או שנהרסה מאוחר יותר על ידי אל-חאכם באמר אללה, בתחילת המאה ה-11.
חפירות ארכאולוגיות במקום: חפירות באתר נערכו לסירוגין, החל מ-1863 ועד לשנות השישים של המאה העשרים.
בחפירות לא נתגלו עקבות חמשת הסטווים שעיטרו את הבריכות, אותם מתארת הברית החדשה, ואף תיאורים נוצריים מהתקופה הביזנטית.
לדעת רוב החוקרים הבריכות נחצבו עוד בימי החשמונאים, בשטח שהיה אז מצפון לחומות העיר.
מקובל כיום על החופרים כי במקום היה מרכז מרפא פגאני כבר מן התקופה ההלניסטית בארץ ישראל, שהמשיך לשמש עד לאחר תקופת בית שני.
מסורת לידתה של מרים בירושלים
מסורת מהמאה השנייה לספירה, המופיעה בפרוטו-אוונגליון של יעקב אחי ישו (חלק מהספרות החיצונית הנוצרית, האפוקריפה) מתארת את סיפור לידתה הניסית של מרים להורים חשוכי ילדים, יהויכין וחנה (יואכים ואנה).
הסיפור מזכיר מאוד את סיפור חנה מן המקרא: כמוה, הייתה גם אנה עקרה בגיל מבוגר, כמוה נגלה אליה המלאך, וכמוה היא הבטיחה להועיד את בנה לעבודת האל.
הגרסה לא מקובלת באופן רשמי בכנסייה; למרות זאת, הוסיפו עולי הרגל להתייחס לאתר בריכות הצאן כאל מקום לידתה של מריה.
מן מאה השישית הופיעו כתבים נוצריים המתארים את מקום לידתה של מרים כנצרת, כך שמסורת לידתה בירושלים נותרה כמסורת מקומית; במערב נתקבלה הדעה כי מרים נולדה בנצרת.
הצלבנים בנו על חורבות הכנסייה הביזנטית קפלה קטנה, ומעבר לכך הקימו בצמוד לה כנסייה גדולה המוקדשת לאנה הקדושה, אמה של מריה.
בכך בעצם הופרדו שתי המסורות: זו של ריפוי הנכה, וזו של לידת מרים.
הצלבנים העבירו את המסורת על לידתה של מרים לכנסייה החדשה של סנטה אנה.
לצד הכנסייה החדשה הוקם, בנוסף, גם מנזר.
כנסיית סנטה אנה הוקמה בשנות הארבעים של המאה ה-12 והיא דוגמה לטיפוס הנפוץ ביותר של כנסייה צלבנית בארץ ישראל.
מתאר הכנסייה הוא בזיליקה עם אולם תווך ושתי סיטראות, המסתיימות במזרח בשלוש אפסידות מקבילות.
המבנה משלב סגנון בנייה רומנסקי מוקדם עם מסורות בנייה מקומיות נוצריות קדומות, ועם השפעות ביזנטיות.
לדוגמה: הכיפה מעל מקום ההצטלבות של אולם התווך עם הטרנספט.
באגף הימני מדרגות המובילות לקריפטה מהתקופה הרומית שלפי המסורת הוא מקום לידתה של מרים.
ב-1187, לאחר שהביס את הצלבנים, הפך צלאח א-דין את הכנסייה למדרסה מוסלמית (בית ספר מוסלמי) שנקראה על שמו: א-צלאחיה.
הדבר מתואר גם כיום בכתובת מעל למשקוף הכניסה: "בשם אללה הרחום והחנון.
בהפיכת הכנסייה למדרסה מייד עם כיבוש העיר על ידי צלאח א-דין, נשמר המבנה היטב והוא מהווה אחת הדוגמאות היפות לארכיטקטורה הצלבנית בירושלים.
במהלך המאה ה-19 ידוע כי המבנה שימש כאורווה של חיל המצב הטורקי, שהוצב בקרבת מקום.
לצליינים לא הותר לרדת לקריפטה דרך המדרגות אלא רק דרך חלון קטן, עליו מצביעים בכנסייה עד היום.
ב-1856 נמסרה הכנסייה לידי נפוליון השלישי, כאות תודה על עזרת הצרפתים לעות'מאנים במלחמת קרים.
הכנסייה שוקמה על ידי האדריכל הצרפתי כריסטוף-אדואר מוס שהצניע את התוספות המאוחרות.
מוס יזם גם את החפירות הראשונות באתר בריכות בית חסדא.
האבות הלבנים (לידיהם נמסרה הכנסייה) היו חברים במסדר שנועד לפעילות מיסיונרית באפריקה.
מתחם סנטה אנה הוא אפוא מן המקומות היחידים בארץ הקודש בהם ניתן למצוא את נזירי המסדר דרך קבע.
האבות הלבנים חיפשו דרך לעזור לכנסייה הקתולית המזרחית בארץ הקודש, לכן פתחו במקום סמינר לכמרים של הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית בשנות השמונים של המאה ה-19.
תהלוכת יום ראשון של הדקלים הקתולית היוצאת מבית פגי בהר הזיתים מסתיימת במתחם הכנסייה.
בנובמבר 2013 התפלל במקום נשיא צרפת פרנסואה הולנד, במסגרת ביקורו בישראל, ובינואר 2020 התפלל במקום נשיא צרפת עמנואל מקרון, במסגרת ביקורו בישראל בו השתתף בפורום השואה העולמי החמישי.
ב-8 בספטמבר בכל שנה מתקיים חג הולדת מרים בכנסייה.
כנסיית סנט מרטין בקנטרברי הנמצאת במרחק קצר ממרכז העיר, היא הכנסייה הקהילתית העתיקה ביותר באנגליה שעדיין נמצאת בשימוש.
גילו של בניין הכנסייה הנוכחי שנוי במחלוקת, ויש בו חלקים המיוחסים לאדריכלות הרומית או לסקסונית.
ישנה הסכמה רחבה כי הכנסייה שימשה ככנסייתה הפרטית של המלכה ברתה קנט ושל הכומר האישי שלה, ליודהארד.
כמו כן, ההשערה הרווחת היא כי הכנסייה הייתה המקום שבו אוגוסטין מקנטרברי נשא את דרשותיו, וכן המקום שבו התרחשה הטבלתו של המלך אתלברט.
אף על פי שברתה הייתה נוצרית ואתלברט עובד אלילים, הוא התיר לה להמשיך ולהחזיק באמונתה ולהתפלל בכנסייה.
לפי ממצאים מקומיים הוכח שהנצרות הייתה קיימת באזור זה של העיר באותה תקופה ושבכנסייה יש לבנים רומיות משומשות.
אולם, העיצוב של הכנסייה איננו רומי בצורה מובהקת ומסיבה זו יש הטוענים שהיא נבנתה באמצע המאה ה-4, מיד לאחר תום הכיבוש הרומי ותחילת ההגירה האנגלו-סקסית.
האזכור הקדום ביותר של הכנסייה הוא בהצהרתו של בדה ונרביליס, שנאמרה כ-100 שנים לאחר מותו של אוגוסטין.
בהצהרה נאמר: "הייתה בצד המזרחי של העיר כנסייה שהוקדשה לכבודו של מרטין הקדוש; היא נבנתה עוד בתקופה שבה הרומאים שלטו בבריטניה.
אין בכתביו של בדה תשובה לשאלה האם הכנסייה שימשה לצורך טקסים נוצריים בתקופה הרומית, או האם היא הייתה מקדש פגאני שהפך לכנסייה לאחר שהנוצרים עלו לשלטון.
בשנת 597 הגיע אוגוסטין לקנט ביחד עם עדתו למטרות מיסיונריות.
לאחר שהם קיבלו את רשותו של המלך הם הגיעו לכנסיית סנט מרטין על מנת "להיפגש, לשיר, להתפלל, לומר את המיסה, להטיף ולהטביל לנצרות" (לפי דברי בדה ונרביליס).
זמן קצר לאחר תחילת פעילותם המיר המלך את דתו.
טקס המרת הדת נערך ביום חג הפנטקוסט ב-2 ביוני 597. לפי המסורת הטקס התרחש בכנסייה עצמה.
אין מידע רב על האירועים שהתרחשו בכנסייה לאחר מותו של אוגוסטין, למעט אזכור אחד בצ'ארטר אנגלו-סקסי משנת 867. הכנסייה ייחודית בכך שהיא לא מצויה בתחום סמכותו של סגן הבישוף של קנטרברי.
חלק מהרכוש הנוכחי של הכנסייה התקבל מעזבונם של מספר אנשים בין השנים 1402 ל-1598, ויש תיעוד מלא של כל הרקטורים מאז 1314. בשנת 1681 אוחד משרת מנהל הכנסייה עם זו של מנהל כנסיית פאולוס הקדוש.
כתוצאה מהפצצות אוויריות של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה הכנסייה ספגה נזקים כבדים, כאשר כ-75% מהרעפים נפגעו והחלונות ספגו נזקים כבדים כתוצאה מהפיצוצים.
אחד מהשערים שדרכם נכנסו אל חצר הכנסייה נפגע כתוצאה מההדף שנוצר מהתפוצצותה של פצצה שנחתה בשביל סמוך.
הכנסייה כמעט נחרבה כתוצאה משרפה שהתרחשה בליל ה-31 באוקטובר 1942, כאשר נערכו באזור קנטרברי שלוש פשיטות אוויריות.
בחצר הכנסייה נחתו ארבע פצצות תבערה שנשרפו לאחר מכן, מתוכן שתיים במרחק של כ-2 מטרים מהכנסייה.
בחצר הכנסייה נמצאים הקברים של משפחות מקומיות ידועות וכן של אנשי שם אחרים כגון תומאס סידני קופר, מארי טרטל וכדומה.
לכנסייה יש מסורת מוזיקלית ממושכת שהחלה בנזירי סנט אוגוסטין ונמשכת עד היום.
יום ראשון הראשון של כל חודש מוקדש בדרך כלל לקונצרט של ארבעה זמרים.
ב-1988 הוכרזה הכנסייה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, ביחד עם קתדרלת קנטרברי ומנזר סנט אוגוסטין.
כנסיית סנטה מריה דלה גרציה (איטלקית Chiesa di Santa Maria delle Grazie) היא מתחם המשלב כנסייה ומנזר דומיניקני במילאנו שבאיטליה.
פרסומה העיקרי של הכנסייה נובע מהימצאותה של הגדולה ביצירותיו של לאונרדו דה וינצ'י ואחת המפורסמות שבהן, ציור הקיר הסעודה האחרונה.
התמונה צוירה על קיר הרפקטוריום של המנזר הדומיניקני במקום, בין השנים 1495 ל-1498. בשנת 1980 הוכרזו הכנסייה והמנזר הדומיניקני של סנטה מריה דלה גרציה כאתר מורשת עולמית, כולל ציור הקיר עצמו.
בשנת 1463 החליט דוכס מילאנו פרנצ'סקו הראשון ספורצה לבנות מנזר דומיניקני וכנסייה במקום בו ניצבה קפלה קטנה שהוקדשה למריה הקדושה של החן.
ספורצה שכר מספר אמנים ידועים כדי לפאר את המבנים, ומעריכים כי בבניית האפסיס של הכנסייה היה שותף האדריכל דונטו ברמנטה, אשר הופקד על הפרויקט בתחילתו, אך חדל מלעסוק בו בהמשך, וג'ובני אנטוניו אמדאו (Giovanni Antonio Amadeo) נטל את מקומו.
לאונרדו נשכר לצייר את "הסעודה האחרונה", וכריסטופורו סולארי תכנן את אחוזת הקבר של ספורצה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, באוגוסט 1943, פגעו מפציצים בריטים ואמריקניים במנזר ובכנסייה.
הקיר ובו "הסעודה האחרונה" ניצל, בזכות היותו מוגן על ידי שקי חול.
ברפקטוריום במנזר שוכן גם ציור הקיר "הצליבה" מאת ג'ובני דונאטו מונטורפאנו (Giovanni Donato Montorfano).
הציור ניצב בקיר שמול הסעודה האחרונה של לאונרדו, והוא אחד מציוריו האחרונים של האמן, וחתימתו והשנה 1495 מופיעים עליו.
הציור עשיר בדמויות וכמנהג התקופה חלקן נושאות את דיוקניהם של בני משפחת ספורצה.
ציור זה השתמר בצורה טובה בהרבה מהסעודה האחרונה שלמולו.
כנסיית סנט ברברה (בצ'כית: Chrám svaté Barbory) היא כנסייה בקוטנה הורה, צ'כיה.
הכנסייה היא אחת הכנסיות הגותיות החשובות במרכז אירופה.
תקרת הכנסייה נמצאת בגובה 40 מטר, והעוגב בה בנוי מ-4000 צינורות.
יחד עם מרכז העיר ההיסטורי של קוטנה הורה מהווה הכנסייה אתר מורשת עולמית.
במאה ה-10 התגלו בקוטנה הורה מרבצי כסף והעיר הפכה למרכז כריית המתכת.
העיר ויושביה שאפו להלל את שם האל ולהודות לו על העושר שנפל בחלקם.
בניית הכנסייה החלה ב-1388, אך הופסקה מספר פעמים והושלמה רק ב-1905. הכנסייה הוקדשה לברברה הקדושה, פטרוניתם של הכורים.
האדריכל הראשון היה כנראה יוהאן פארלר, בנו של האדריכל המפורסם פטר פארלר (שבנה את קתדרלת ויטוס הקדוש וגשר קארל בפראג).
ישנם מחקרים הטוענים שפטר פארלר היה שותף ליצירת תוכניות הכנסייה.
העבודה הופסקה בגלל מלחמות ההוסיטים ונמשכה רק ב-1482 תחת האדריכלים מאטי רייסק ובנדיקט רייט, שני אדריכלים מפראג.
ההפסקה השנייה התרחשה בשנים 1588–1884.
לפי התוכניות המקוריות הכנסייה תוכננה להיות גדולה יותר, כנראה פי 2 מגודל הנוכחי.
אך מכיוון שמימון הבנייה היה תלוי במחירי השוק של מתכת הכסף, ומחירי המתכת ירדו אחרי גילוי אמריקה והצפת יבשת אירופה בכסף וזהב, גודלה הוקטן ונגרמו הפרעות בבנייה.
ב-1588 נסגרה הכנסייה בקיר זמני, שנהרס ב-1884, עת הומשכה הבנייה.
החזיתות החיצוניות של הכנסייה מרתקות, למרות שהעבודות הסופיות על הגג נעשו רק במאה ה-19. במקור, היו 8 קפלות רדיאליות במבנה טרפזי.
מאוחר יותר נבנה בית מקהלה, שנתמך על ידי תמיכות דואות בנות שתי קומות.
מלבד התמיכות הדואות המרשימות הכנסייה מכילה חלונות ויטראז' יפים, מזבח, דוכן דרשה וספסלי מקהלה וכן ציורי פרסקו מימי הביניים המתארים את חיי עיירת הכרייה והעיר.
כנסיית סנט מרגרט היא כנסייה אנגליקנית נמצאת בשטח מנזר וסטמינסטר, והיא הכנסייה הקהילתית (Parish Church) של שני בתי הפרלמנט של בריטניה.
הכנסייה מוקדשת למרגרט הקדושה, המקובלת בכנסייה הקתולית ובכנסייה האנגליקנית.
הכנסייה נוסדה במאה ה-12 בידי נזירים בנדיקטינים.
הקמת הכנסייה נעשתה בהמשך להקמתו של מנזר וסטמינסטר הסמוך, שנוסד באמצע המאה ה-11 על ידי המלך אדוארד המודה, כמנזר בנדיקטיני.
המנזר היה אמור להיות מרכזם של הנזירים הבנדיקטינים: הם היו מתכנסים במנזר כמה פעמים ביום, על פי הסדרים שקבע מייסד המסדר, בנדיקטוס הקדוש.
כל התכנסות נועדה לפולחן האל, בשירת "החובה האלוהית" (Divine Office); זו הייתה המשימה העיקרית בחייהם של הנזירים, ולכן נקראה אוֹפּוּס דֵיי (Opus Dei) - עבודת האל.
אסור היה שדבר יפריע להם למלא חובה מרכזית זו.
ואולם, התושבים באזור וסטמינסטר הגיעו למנזר כדי להשתתף בטקס המיסה; כדי שהנזירים יוכלו להמשיך את סדרי הפולחן שלהם, נבנתה כנסייה קטנה יותר ליד המנזר.
כנסייה זו נועדה לספק לתושבים את הסקרמנטים ושאר הסעד הכנסייתי, וכך אפשרה לנזירים פולחן לא מופרע.
הכנסייה הוקדשה למרגרט הקדושה, שפולחנה היה נפוץ באותה תקופה.
נראה שכנסיית סנט מרגרט הראשונה נבנתה בחלק האחרון של המאה ה-11, אך התאריך המדויק אינו ידוע.
נזירי וסטמינסטר היו הכמרים ששירתו וניהלו את הכנסייה, והקשר הקרוב בין שני המוסדות הכנסיתיים הללו נשמר במשך מאות שנים.
הכנסייה הראשונה נבנתה בסגנון רומנסקי.
כנסייה זו שרדה עד ימיו של המלך אדווארד השלישי (1327–1377), ואז הוחלפה הספינה ובמקומה נבנתה ספינה חדשה בסגנון גותי ניצב, סגנון שהיה בשיאו באותה תקופה.
האפסיס ואזור בית המקהלה היו עדיין במצב טוב.
במשך השנים הידרדר מצב הכנסייה, ולקראת סוף המאה ה-15 כבר היה צורך בבנייה מלאה מחדש.
ב-1482 הוחל בבנייה מחדש של הכנסייה, בנייה שנמשכה כארבעים שנה; וב-9 באפריל 1523 הוקדשה הכנסייה מחדש.
ב-1614 הפכה הכנסייה לכנסייה הקהילתית של ארמון וסטמינסטר.
מעמד זה של הכנסייה נקבע בעקבות החלטתם של הפוריטנים, שהיו זרם משמעותי בחיים הדתיים של אנגליה באותה תקופה.
הם מאסו במנזר וסטמינסטר המפואר מדי לטעמם, ורצו בכנסיית סנט מרגרט המתאימה להם יותר.
מנהג זה נמשך עד היום.
בין 1734 ל-1738 נבנה בפינה הצפון-מערבית של הכנסייה מגדל, ובמקביל צופה המבנה כולה באבן פורטלנד.
מאוחר יותר נוספו למבנה מבואות ממזרח וממערב.
ב-1877 שופץ בצורה יסודית פנים הכנסייה, אך נותרו בה מרכיבים רבים מן המאה ה-15.
פרט בולט בכנסייה הוא חלון הויטראז' המזרחי, שנבנה ב-1509, ועשוי מזכוכית פלמית.
החלון נבנה לכבוד אירוסי קתרינה, נסיכת אראגון, עם ארתור טיודור, בנו הבכור של מלך אנגליה, הנרי השביעי ואחיו הגדול של המלך הנרי השמיני.
חלונות אחרים בכנסייה הם לזכר ויליאם קאקסטון (Caxton), המדפיס הראשון בבריטניה, שנקבר בכנסייה ב-1491, סר וולטר ראלי, שהוצא להורג ב-1618 ונקבר בכנסייה, והמשורר ג'ון מילטון, שהיה ממתפללי הכנסייה.
מבנה הכנסייה שהושלם ב-1523 שוקם שוב ושוב, במאות ה-18, ה-19 וה-20, אך המבנה הקיים הוא בעיקרו אותו מבנה שנבנה שהושלם ב-1523.
הכנסייה הייתה אתר מבוקש לעריכת חתונות של החברה הגבוהה, וביניהם וינסטון צ'רצ'יל.
ב-1987 הוכרז מתחם וסטמינסטר - מנזר וסטמינסטר, ארמון וסטמינסטר וכנסיית סנט מרגרט - כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
כנסיית סנטה מריה דל מאר (בקטלונית: Santa Maria del Mar - "מריה הקדושה של הים") היא כנסייה קתולית המוקדשת למריה.
הכנסייה נבנתה בסגנון גותי והיא שוכנת בברצלונה, קטלוניה, ספרד.
הכנסייה נבנתה בשנים 1329–1383, בתור הזהב של קטלוניה, שבמהלכו העיר שגשגה בזכות מסחר, בעיקר מסחר ימי.
הכנסייה היא דוגמה מצוינת לאדריכלות גותית קטלונית ומצטיינת בטוהר ואחידות סגנונית הנדירים בדרך כלל במבנים מימי הביניים.
האדריכלים שהיה אחראים על הבנייה היו Berenguer de Montagut (שתכנן את הכנסייה) ו-Ramón Despuig.
בבנייה עצמה היו מעורבים גם הגילדות של רובע ריברה.
הקירות, הקפלות הצידיות וחזיתות המבנה הושלמו ב-1350. ב-1379 פרצה שרפה בכנסייה ופגעה קשה בעבודות הבנייה.
לבסוף, ב-3 בנובמבר 1383 הושלמה הבנייה וב-15 באוגוסט נערכה בה המיסה הראשונה.
ב-1428 רעידת אדמה גרמה לנזק ואבדות בכנסייה והרסה את חלון הרוזטה בחזית המערבית.
חלון זה הוחלף בחלון רוזטה חדש בסגנון Flamboyant בשנים 1459–1460. איקונין ומזבח מתקופת הבארוק נהרסו בשרפה בשנת 1936. במאה ה-19 נוספה קפלת הסקרמנט המבורך ליד האפסיס.
מבחוץ, סנטה מריה דל מאר נותנת רושם של איפוק חמור-סבר שמסווה את הפנים.
מאחר שהכנסייה בנויה בצמוד לסמטאות והרחובות הצרים של רובע הריברה, קשה לקבל מבט כללי על חוץ הכנסייה, למעט שתי החזיתות שצמודות לכיכרות פוסר דה לס מוררס (Fossar de les Moreres) ומריה הקדושה (Plaça de Santa Maria), ששימשו בעבר כבית קברות.
האחרונה שבהן נשלטת בידי החזית המערבית ובה חלון רוזטה.
פסלים של פטרוס ופאולוס ניצבים בגומחות משני צידי השער המערבי, והטימפנון מראה את המושיע מאוגף בבתולה וביוחנן המטביל.
המגדל הצפון-מערבי הושלם ב-1496 אך תאומו הדרומי הושלם רק ב-1902.
בניגוד לחוץ המבנה, פנים המבנה נותן רושם של אור ומרווח.
היא בנויה כבזיליקה בת 3 אגפים, ללא טרנספט וללא גבול בין הספינה הראשית (המתנשאת לגובה 32 מטר) לבין בית הכמורה (presbytery).
הכנסייה מקורה בקמרון צלעות פשוט שנתמך בידי עמודים דקים ומתומנים ואור רב חודר דרך החלונות הגבוהים של הספינות המשניות.
מעל לקשתות הספינה הראשית, בשני הצדדים מנוקבים חלונות עגולים במקום חלונות ענק כמו בקתדרלות הגותיות של צרפת ומרכז אירופה.
בתוך הכנסייה, כמעט שאין דימויים המצויים בכנסיות הגותיות האחרות של ברצלונה: קתדרלת יולליה הקדושה וכנסיית סנטה מריה דל פי, אחרי ששרפה שפרצה ב-1936 בעת מרידה נגד הכמורה השמידה יצירות אמנות רבות בתוך הכנסייה, הידועה שבהן הייתה לוח מזבח בארוקי מאת Deodat Casanoves ו-Salvador Gurri.
מספר חלונות ויטראז' שרדו מתקופות שונות.
לפי ההיסטוריון Josep Bracons יחידת המידה הבסיסית ששימשה בבניית הכנסייה הייתה רגל מימי הביניים באורך 33 ס"מ.
לפי מידה זאת עומק הקפלות הצידיות כ-10 רגל (כ-3 מטר), רוחב הספינות המשניות הוא כפול ורוחב הספינה הראשית הוא כ-40 רגל (כ-12 מטר).
הרוחב הכולל של הכנסייה הוא כ-100 רגל (כ-33 מטר) שזהו בערך גובה המבנה הפנימי (32 מטר).
בניית הכנסייה סנטה מריה דל מאר משמשת כרקע לרומן "הקתדרלה ליד הים" מאת אילדפונסו פלקונס (Ildefonso Falcones), וכן לסדרה בשם זה שהופקה על ידי נטפליקס ויצאה בשנת 2018.
כנסיית עליית מרים או בשמה הרשמי כנסיית הרובע, היכל מרים שעלתה למרומים (מלטית il-knisja Arcipretali Santwarju ta' Marija Mtellgha) היא כנסיית רובע השוכנת בעיר מוסטה במרכזו של האי מלטה שבמלטה.
הוא בנויה בצורת רוטונדה הנושאת כיפה גדולה, ועל כן היא מוכרת בדרך כלל בכינוי "הכיפה של מוסטה" (Mosta dome) או "הרוטונדה של מוסטה" (Rotunda of Mosta).
הרוטונדה הוקמה בין השנים 1833-1860 בכספי תרומות, סביב כנסייה קודמת, שאפשרה את המשך הפולחן בעת הבנייה.
הכנסייה הוקדשה ב-15 באוקטובר 1871. האדריכל שתכנן את המבנה, ג'ורג'ו גרוגנט (Giorgio Grognet) בן מלטה, התבסס בתוכניותיו על הפנתאון ברומא, ובדומה לו, הקים בחזית הכנסייה פורטיקו שלו שישה עמודים.
בפורטיקו עצמו ניצבים עשרה פסלי קדושים ערוכים בשתי קומות.
כיפת המבנה שקוטרה 39.6 מטרים, היא בין הגדולות באירופה, והיא נראית היטב כמעט מכל רחבי האי.
פנים הכיפה גולף בשנת 1930 וב-1960 הכיפה שופצה וחלקה החיצוני כוסה ביריעות נחושת.
חזיתה האחורית של הכנסייה הושלמה רק ב-1968. רצפת הכנסייה הונחה במשך שנתיים, בין 1909 ל-1911, והיא עשויה משיש צבעוני.
ציור הנושא של הכנסייה (titular painting) מ-1687, הוא ציור המתאר את עליית מרים.
היצירה היא מעשה ידיו של האמן המקומי בסקל בוהג'יאר (Baskal Buhagiar), והוא הועבר אל הרוטונדה מהכנסייה הקודמת.
הוא שופץ ב-1827 והוגדל ב-1860 עם השלמת המבנה.
ההכרה בציור כציור נושא נתנה על ידי הוותיקן ב-12 בדצמבר 1973, ולרגל האירוע, שנחגג ב-10 באוגוסט 1975 (חג עליית מרים), הוכתר ראשה של הבתולה בציור בכתר עשוי אבנים יקרות, ומשני צדדי הציור נתלו שש מנורות פולחן מכסף.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-9 ביוני 1942 בשעה 16:40, הפציצו מטוסי הלופטוואפה את מלטה, ולאחר שנלכדו באש נ"מ בריטית, השליכו את פצצותיהם מעל מוסטה ונמלטו.
שלוש פצצות במשקל של 500 ליברות (כ-225 ק"ג) כל אחת פגעו בכיפת המבנה, בעת שכ-300 איש המתינו בתוכו לתחילת המיסה.
שתיים מהפצצות החליקו על הכיפה ונפלו אל הרחבה שמחוץ למבנה, ואילו השלישית פערה חור בכיפה ונפלה את תוך הכנסייה.
הפצצה פגעה בשניים מהקירות ולבסוף נחתה על רצפת המבנה.
אף לא אחת משלוש הפצצות התפוצצה ואיש לא נפגע.
האירוע נודע כ"נס הפצצה" (Il-Miraklu Tal-Bomba), ובכל שנה ב-9 באפריל בערב נערך טקס לציון האירוע, ונאמרת תפילת טה דאום.
העתק של הפצצה מוצג בכנסייה.
לפי אחת הגרסאות על אירועי אותו יום, במהלך פירוק הפצצות נמצא שהן מולאו בחול ולא בחומרי נפץ, ונמצא פתק ועליו כתוב "ברכות מפלזן" מצוות העובדים בפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה שחיבלו בייצור הפצצות עבור הגרמנים.
כנסיית ספינתו הטרופה של פאולוס הקדוש היא כנסייה קתולית השוכנת ברחוב פאולוס הקדוש (Triq San Pawl) בוולטה, בירת מלטה.
הכנסייה מוקדשת לפאולוס הקדוש, אשר הביא את הנצרות למלטה בשנת 60, והיא מנציחה בשמה את ספינתו שנטרפה אל חופי האי ליד איי סנט פול.
הכנסייה היא אחת משלוש כנסיות רובע בעיר.
הכנסייה הראשונה שניצבה במקום הוקמה בשנות ה-70 של המאה ה-16 לפי תוכניתו של האדריכל ג'רולאמו קסאר.
היא נבנתה מחדש ב-1606 לפי תוכניותיו של ברטולומאו גרגונה (Bartolomeo Garagona, 1584–1614) אך נהרסה ב-1639. כנסייה חדשה הוקמה במקום בין 1666 ל-1680 לפי תוכניותיו של האדריכל המקומי הנודע, לורנצו גאפה (Lorenzo Gafà), וחזיתה עוצבה שוב ב-1885.
בכנסייה שמורה עצם מידו הימנית של פאולוס הקדוש, וחלק מהעמוד שעליו נערף ראשו ברומא בשנת 67. פסל העץ של השליח השמור בה גולף על ידי מלכיורה גאפה (Melchiorre Gafà), אחיו של גאפה האדריכל.
הפסל נישא ברחובות העיר בעת הפסטה (Festa) המוקדשת לספינתו הטרופה של השליח, פסטה שמציינים בכל שנה ב-10 בפברואר.
כנסיית סנט פול המכונה גם כנסיית המבשר היא כנסייה הממוקמת בשכונת מוסררה בירושלים, ברחוב שבטי ישראל.
ממול לכנסייה, קיים מנזר סנט דה פול.
הכנסייה שייכת לחברה המסיונרית הכנסייתית מצרפת.
הכנסייה הוקמה בשנת 1874, כחלק מהכנסייה האנגליקנית והייתה מהמבנים הראשונים באזור.
בתקופת המנדט הבריטי עובדי המנהלה בריטיים נעזרו בשירותי הכנסייה וכמחווה הרחוב נקרא "סנט פול".
בשנות ה-80 הוצתה הכנסייה בידי יהודים ביניהם נעם פדרמן.
כנסיית עליית מרים באנדז'ייובקה, בפרובינציית פולין קטן שבפולין, היא כנסייה יוונית קתולית (או אולי אורתודוקסית) לשעבר שנבנתה מעץ בשנים 1864-1860.
בשנת 1947 הועברה לרשות הכנסייה הקתולית הפולנית במסגרת השלוחה של פרוכיה ע"ש הבתולה מרים במיליק.
הכנסייה היא חלק של מסלול אדריכלות העץ בפרובינציה פולין קטן.
הכנסייה נבנתה כנראה בשנים 1864-1860, לפי ההשערות, על בסיס כנסייה אורתודוקסית או יוונית-קתולית קודמת שנבנתה במאה ה-17-ה-18.
הכנסייה שוכנת על גבעה מוקפת בבית קברות ובעצים.
קירות הכנסייה והגגות מכוסים גזרי קרש עץ (גבים) ("שינגלים" מעץ).
היא מורכבת משלושה חלקים: מגדל עם נרתקס, ספינה רחבה וגבוהה, ופרסביטריום עם סקריסטיה.
למגדל הצריח מגזרי קרש עץ ומתחתיו גלריה לנשים ונרתקס.
מעל הגגות בצורת מאהל עוד שני צריחים מקושטים בצורת בצל מכוסים בפח.
בפנים הבניין על קירות הכנסייה נראים קישוטים פוליכרומיים מתחילת המאה ה-19 עד למאה ה-20. האיקונוסטזיס עוצב במאה ה-19 עם אפיוני רוקוקו.
חלק מאיקונינים צוירו בשנת 1874 על ידי צייר מקומי, ויקטור זומף.
יש גם ציורים עתיקים יותר, כולל איקונין של עליית מרים משלהי המאה ה-16 כנראה מכנסייה אורתודוקסית למקית ששכנה בעבר במקום.
הכנסייה היא קתדרלה משותפת של האפארכיה "פיאנה דלי אלבנזי" (Eparchia di Piana degli Albanesi) של , דיוקסיה הכוללת את הקהילות (Arbëreshë) בסיציליה, שהטקסים הדתיים שלהן מתנהלים על פי הפולחן הביזנטי ביוונית עתיקה ובאלבנית.
הכנסייה היא עדות חיה לתרבות הדתית והאמנותית של הנצרות המזרחית הקיימת עד היום באיטליה, שתרמו לה הגולים האלבנים שמצאו מקלט בדרום איטליה ובסיציליה החל מהמאה ה-15 לאחר שנמלטו ממולדתם בשל רדיפות על רקע דתי של האימפריה העות'מאנית באלבניה ובחבל הבלקן.
ההשפעה שלהם הותירה עקבות ניכרים בציור איקונות, בפולחן הדתי, בשפת הקהילה, במנהגיהם המסורתיים של כמה מושבות אלבניות בעיר המטרופולינית של פלרמו.
הקהילה היא חלק מהכנסייה הקתולית, אך פועלת על פי המסורות הטקסיות והרוחניות שיש להן הרבה מן המשותף עם אלו של הכנסייה האורתודוקסית.
הכנסייה מאופיינת בריבוי סגנונות, מכיוון שבמשך מאות השנים של קיומה היא התעשרה בגישות שונות של אמנות, ארכיטקטורה ותרבות.
היא ראויה להגנה כיום כאנדרטה כנסייתית-היסטורית, תוצאה של שינויים רבים.
מקור השם "אמיראליו" (אדמירל) במייסד הכנסייה, , "אמיר האמירים" (לטינית: Ammiratus Ammiratorum, תואר שהתגלגל למילה אדמירל), תוארו של השר הראשי של המלך רוג'רו השני, מלך סיציליה.
אמנת היסוד של הכנסייה (שהייתה בתחילה אורתודוקסית מזרחית), הכתובה ביוונית עתיקה ובערבית, שרדה ומתוארכת לשנת 1143. הבנייה של הכנסייה החלה כנראה בשלב זה, והסתיימה בוודאות לפני מותו של ג'ורג'ו בשנת 1151, מכיוון שהוא ואשתו נקברו בנרתקס.
בשנת 1184 ביקר בכנסייה הנוסע הערבי אבן ג'ובייר, ובהמשך הקדיש חלק ניכר מהתיאור של פלרמו לשבח אותה, ותיאר אותה כ"אנדרטה היפה ביותר בעולם".
לאחר המרד המכונה "ערבית סיציליאנית" בשנת 1282 התאספה אצולת האי בכנסייה לפגישה שהביאה לכך שכתר המלוכה בסיציליה הוצע לפדרו השלישי, מלך אראגון.
בשנים 1193–94 הוקם מנזר של נזירות בנדיקטיות על רכוש סמוך על ידי אלויזה מרטורנה (Eloisa Martorana).
בשנים 1433–34, תחת שלטונו של אלפונסו החמישי, מלך אראגון, סופחה הכנסייה למנזר, שמאז ידועה בדרך כלל בשם לה מרטורנה.
הנזירות שינו את הכנסייה בצורה נרחבת בין המאה ה-16 למאה ה-18, וביצעו שינויים גדולים במבנה ובקישוט הפנים.
הנזירות של המרטורנה היו מפורסמות בזכות המרציפן המעוצב שלהן, שהכינו בצורת פירות שונים.
אף על פי שהמנזר כבר לא קיים, הם עדיין אחד ממיני האוכל המפורסמים והייחודיים ביותר של פלרמו.
בשנת 1937 חזרה הכנסייה לפולחן הביזנטי עם הקהילה האלבנית שנמצאה בפלרמו.
כיום היא משמשת לטקסים של הכנסייה הקתולית האיטלקית-אלבנית ומשתפת את מעמד הקתדרלה עם הקתדרלה של כנסיית סן דמטריו מגלומרטיר (San Demetrio Megalomartire) באפארכיה "פיאנה דלי אלבנזי".
הכנסייה שוחזרה ונפתחה מחדש לעבודת הקהילה בשנת 2013. לקהילה של סן ניקולו דיי גרצ'י אין טריטוריה קהילתית של ממש, אך היא נקודת התייחסות ל-15,000 בני קהילת המאמינים האיטלקים-אלבנים (הקהילה האלבנית של סיציליה שהתיישבה באופן היסטורי בפרובינציית פלרמו) המתגוררים בעיר ומתפללים לפי הפולחן הביזנטי.
טקסי הליטורגיה, טקסי נישואים, הטבילה והחגיגות הדתיות של קהילת סן ניקולו דיי גרצ'י מתבצעים על פי לוח השנה הביזנטי, והמסורת האלבנית של הקהילות של האפארכיה "פיאנה דלי אלבנזי".
השפות הליטורגיות בהן נעשה שימוש הן יוונית עתיקה (כמסורת, שנולדה לאיחוד כל עמי הכנסייה המזרחית לשפה אחידה) או אלבנית (שפת האם של בני הקהילה).
אין זה נדיר לשמוע את הכומר ואת המאמינים מדברים בדרך כלל באלבנית, למעשה השפה היא המרכיב העיקרי שמזהה את השייכות האתנית שלהם.
כלה צעירה מ"פיאנה דלי אלבנזי" עדיין מתחתנת בטקס הנישואין (martesa) בשמלת כלה עשירה של המסורת האלבנית.
חגיגה מיוחדת לבני קהילת האיטלקים אלבנים היא התאופניה או ברכת המים ב-6 בינואר (Ujët e pagëzuam).
החג החשוב ביותר הוא חג הפסחא (Pashkët), עם טקסים מזרחיים של רוחניות חזקה של השבוע הקדוש (Java e Madhe) ושירת "ישו קם לתחייה" (Christos anesti - Krishti u ngjall).
ב־6 בדצמבר מתרחש חגו של ניקולאוס הקדוש (Dita e Shën Kollit).
הכנסייה המקורית נבנתה בצורה של צלב בתוך ריבוע קומפקטי ("תוכנית צלב יוונית"), וריאציה נפוצה על סוג הכנסייה הביזנטית הסטנדרטית.
שלושת האפסיסים במזרח צמודים ישירות לנאוס (החלק המרכזי בכנסייה ביזנטית), במקום להיות מופרדים על ידי חלק נוסף (הבמה), כפי שהיה מקובל בארכיטקטורה הביזנטית מאותו זמן בבלקן ובאסיה הקטנה.
במאה הראשונה לקיומה הורחבה הכנסייה בשלושה שלבים נבדלים; תחילה באמצעות תוספת של נרתקס על מנת לאחסן את הקברים של ג'ורג'ו מאנטיוכיה ואשתו; הבא באמצעות תוספת של אולם קדמי; ולבסוף דרך בניית מגדל פעמונים במערב הכנסייה.
מגדל הפעמונים המקושט, הבנוי בשלוש קומות עם חלונות ביפוריים, משמש עדיין ככניסה הראשית לכנסייה.
תוספות משמעותיות מאוחרות יותר לכנסייה כוללות את חזית הבארוק הפונה כיום לפיאצה.
בשלהי המאה ה-19 ניסו משקמים בעלי ידע היסטורי להחזיר את הכנסייה למצבה המקורי, אף על פי שעדיין נותרו אלמנטים רבים מהשינויים בבארוק.
אלמנטים מסוימים מהכנסייה המקורית, ובמיוחד עיטורה החיצוני, מראים את השפעת האדריכלות האסלאמית על תרבות סיציליה הנורמנית.
אפריז הנושא כתובת הקדשה משתרע בקצה הקירות החיצוניים.
אף על פי שהטקסט ביוונית, צורתו האדריכלית מתייחסת לארכיטקטורה האסלאמית של צפון אפריקה.
גם מקורן של הגומחות השקועות בקירות החיצוניים מהמסורת האדריכלית האסלאמית.
בפנים, סדרת קורות עץ בבסיס הכיפה נושאת כתובת מצוירת בערבית; הטקסט נגזר מהליטורגיה הנוצרית.
הכנסייה אף מתגאה בזוג דלתות עץ מגולפות, שמותקנות כיום בחזית הדרומית של ההרחבה המערבית, שיש להן קשר ברור למסורות האמנותיות של צפון אפריקה הפאטמית.
בגלל האלמנטים ה"ערבים "הללו, הושוותה הכנסייה עם כנסייה אחרת בת זמנה בפלרמו, קפלה פלאטינה, שבה יש הכלאה דומה של צורות ביזנטיות ואסלאמיות.
הכנסייה ידועה בעושר הקישוטים שבתוכה, שבהם בולטים סדרה של פסיפסים מהמאה ה-12 שבוצעו על ידי בעלי מלאכה ביזנטיים.
הפסיפסים מראים דמיון איקונוגרפי לפסיפסים בני אותה תקופה בקפלה פלאטינה, בקתדרלת מונריאלה ובקתדרלת צ'פלו, אם כי כנראה בוצעו על ידי בית מלאכה נפרד.
על הקירות שני פסיפסים שנלקחו מהחזית הנורמנית המקורית, המתארים את המלך רוג'רו השני, אדונו של ג'ורג'ו מאנטיוכיה, מקבל את כתר סיציליה מישו, ובצד הצפוני של המעבר, ג'ורג'ו עצמו, לרגלי הבתולה.
התיאור של רוג'רו היה משמעותי ביותר מבחינת האיקונוגרפיה שלו.
במסורת הנוצרית המערבית, המלכים הוכתרו בדרך כלל על ידי האפיפיור או נציגיו.
עם זאת, רוג'רו מוצג בלבוש ביזנטי מוכתר על ידי ישו בסגנון הביזנטי.
רוג'רו נודע בכך שהציג את עצמו כקיסר בתקופת שלטונו, והתייחסו אליו כבסילוס (basileus, "מלך" ביוונית קדומה).
הפסיפס של ההכתרה של רוג'רו נושא כתובת לטינית הכתובה באותיות יווניות קדומות (רוג'ריוס רקס ΡΟΓΕΡΙΟΣ ΡΗΞ "המלך רוג'רו").
בכיפת הספינה מצוירת הדמות הביזנטית המסורתית של ישו פנטוקראטור המוקף על ידי המלאכים מיכאל, גבריאל, רפאל ואוריאל.
מתחתם מצוירים שמונה מנביאי הברית הישנה, ובפנדנטיבה, את ארבעת המבשרים של הברית החדשה.
קמרון הספינה מתאר את הולדת ישו ואת מותה של הבתולה.
החלק החדש יותר של הכנסייה מעוטר בציורי קיר מאוחרים שערכם האמנותי זניח.
ציורי הקיר בחלק האמצעי של הקירות הם מהמאה ה-18, ומיוחסים ל.
כנסיית סנטה טקלה (בספרדית: Iglesia de Santa Tecla), או בשמה המלא כנסיית גבירתנו של העלייה לשמיים (Iglesia de Nuestra Señora de la Asunción) היא כנסייה קתולית מהמאה ה-15 בעיירה , באראגון שבספרד.
ב-27 ביולי 1945 הוכרזה הכנסייה "אתר אמנותי היסטורי" (Monumento histórico artístico), כיום "אתר של עניין תרבותי" (Bien de Interés Cultural).
יחד עם כנסיות אחרות בטרואל ובמחוז סרגוסה היא מוגדרת מ-2001 כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם אדריכלות מודחאר באראגון.
שטח אתר המורשת הוא 270 מטרים רבועים, כששטח אזור החיץ הוא 2.4 דונם.
כנסייה הקהילה של סרברה דה לה קניאדה, המכונה "כנסיית סנטה טקלה" (על שם טקלה הקדושה, הקדושה המגנה של העיירה), הוקמה בראש הגבעה של העיירה על חורבות מבצר קדום, שבאבניו השתמשו לבניית כנסייה.
על פי הכתובת בכנסייה היא הושלמה בשנת 1426 והבנאי הראשי היה "מהומה ראמי" (Mahoma Ramí), מוריסקו שהיה אלריפה (alarife, בנאי מומחה בסגנון מודחאר).
הכנסייה נבנתה בשני שלבים עיקריים הבסיס מאבני גזית של הכנסייה, וייתכן שגם הקפלה, שנהרסו בעקבות מלחמת שני הפדרואים ונותרו ממנה המגדל העגול, חלק מהחומה הצפונית, וייתכן שגם הבסיס של אפסיס.
החלק השני הוא בסגנון מודחאר בתכנון מהומה ראמי.
הכנסייה משולבת במבצר, תוך שימוש בשרידי המבצר הקודם.
אבל החיצוניות הקודרת של הכנסייה עומדת בניגוד לעושר העיטורים בפנים שאליו מגיעים דרך שער פשוט.
בטימפנון יש שלט אצולה המייצג את שלט האצולה המלכותי של אראגון בצורת מעוין במרכז ריבוע שבתוך מעגל.
כנסיית סנטה מריה (בספרדית: Iglesia de Santa María), או כנסיית הבתולה (Iglesia de La Virgen), היא כנסייה קתולית שנבנתה בין 1356 ל-1385 בעיירה , באראגון שבספרד.
הכנסייה היא דוגמה בולטת לאדריכלות גותית בסגנון מודחאר.
ב-1931 הוכרזה הכנסייה "אתר אמנותי היסטורי" (Monumento histórico artístico), כיום "אתר של עניין תרבותי" (Bien de Interés Cultural).
הכנסייה הוקמה על ידי של קלטיוד, והיא אב טיפוס של מבצר וכנסייה משולבים, רעיון ייחודי בספרד באותה תקופה.
כלפי חוץ הוא מיועד להגנה, עם גלריה היקפית ושמן דה רונד.
מסדר הקבר החליט הקדוש לבנות אותו לפני מלחמת שני הפדרואים.
היא שימשה הן ככנסייה וכמבצר הגנה סמוך לגבול עם קסטיליה.
הבנייה שילבה אלמנטים של אמנות מודחאר.
הלבנים סופקו על ידי המורי "מהומה גרנדה" (Mahoma Granada).
הקירות החיצונים מעוטרים בתבניות לבנים גאומטריות וקרמיקה, מגדלי הפעמונים שבגודל ובצורה מזכירים מינרטים היספנו-אסלאמיים.
פנים הכנסייה מעוטר בצורה נרחבת סביב החלונות עם עבודות סטוקו, תקרת בית המקהלה מצוירת וקריון בקיר הצפוני.
עבור המזבח הראשי של הכנסייה, הצייר ז'אומה סרה (Jaume Serra) יצר את יצירת האמנות מאחורי המזבח השמורה כיום במוזיאון הפראדו.
כנסיית סנט ג'ון האפיסקופלית היא כנסייה היסטורית הממוקמת בכיכר לפאייט, סמוך לבית הלבן בוושינגטון די.סי., ארצות הברית.
הכנסייה נחשבת לאחת מהכנסיות האפיסקופליות החשובות בארצות הברית ומוכרת בכינויה "כנסיית הנשיאים" (The Church of the Presidents) בשל קשריה ההדוקים עם נשיאי ארצות הברית לאורך השנים.
הכנסייה נבנתה בשנת 1816 בתכנונו של האדריכל המפורסם בנג'מין הנרי לט'רוב (Benjamin Henry Latrobe), שהיה גם אחד המתכננים של קפיטול ארצות הברית.
המבנה מאופיין בסגנון נאו-קלאסי עם השפעות של עיצוב ג'ורג'יאני אשר שואב השראה ממבנים קלאסיים ביוון וברומא העתיקה.
המבנה נחשב לאחת הדוגמאות המרשימות של אדריכלות נאו-קלאסית בארצות הברית, והוא משלב עיצוב מרהיב ופונקציונליות דתית.
הכנסייה החלה לצבור מוניטין ייחודי כאשר ג'יימס מדיסון, הנשיא הרביעי של ארצות הברית, השתתף בתפילה בה, ומאז הפכה למסורת שכל נשיאי ארצות הברית, החל ממדיסון ועד כיום, נישאים מבקרים בכנסייה לפחות פעם אחת במהלך כהונתם.
בכניסה למבנה קשתות מעוצבות ודלתות מאסיביות, אשר נבנו מעץ משובח ומשמשות סמל לאומנות המגולפת של התקופה.
הצבעים הפנימיים שומרים על סקלת צבעים של לבן וזהב, המקרינה אלגנטיות ופשטות בו זמנית.
מגדל הפעמונים של כנסיית סנט ג'ון נבנה בשנת 1822 והוא אחד המרכיבים הבולטים של המבנה.
המגדל מתנשא לגובה ומכיל פעמון ברונזה היסטורי שנוצק בלונדון.
הפעמון משמש לציון אירועים חשובים, כמו השבעות נשיאים או חגים לאומיים, והוא אחד מסמלי המורשת התרבותית של הכנסייה.
חלל הפנים של הכנסייה מאופיין באולם רחב ידיים עם תקרה גבוהה ומקושתת.
ויטראז'ים צבעוניים: החלונות כוללים תיאורים של דמויות ואירועים מהתנ"ך, כמו גם סמלים הקשורים להיסטוריה האמריקאית.
ספסלים ייחודיים: הספסלים מעוצבים מעץ אלון כהה וממוקמים בסידור חצי-מעגלי, כדי לקרב את המתפללים אל המזבח המרכזי.
המזבח המרכזי: המזבח בנוי משיש לבן וכולל תחריטים עדינים.
הוא משמש נקודת מוקד לטקסים הדתיים ומסמל את הקדושה שבמקום.
קפלות צדדיות: לצדי האולם המרכזי ממוקמות קפלות קטנות המיועדות לתפילה אישית או לקבוצות קטנות.
כנסיית סנט ג'ון האפיסקופלית ממלאת תפקיד סמלי וחשוב במסורות הנשיאותיות של ארצות הברית.
מאז תחילת המאה ה-19, היא מהווה חלק בלתי נפרד מטקסי ההשבעה של נשיאי המדינה, ומעורבותה הפכה לסמל של התכנסות רוחנית ושל אחדות לאומית.
בכנסייה קיים ספסל מס' 54, שמור באופן מסורתי לנשיאי ארצות הברית.
הספסל ממוקם באולם המרכזי, והוא סמל נוסף לקשר ההיסטורי בין הכנסייה למנהיגי האומה.
על אנשי כנסת הגדולה נמנו חגי, זכריה, מלאכי, דניאל, חנניה, מישאל ועזריה, עזרא הסופר, נחמיה, מרדכי וזרובבל.
בין ההתפתחויות ביהדות המיוחסות לאנשי כנסת הגדולה ניתן למנות את חתימת התנ"ך (כולל עריכת ספר יחזקאל, תרי עשר, מגילת אסתר וספר דניאל); כינון חג פורים; ותקנת נוסחי תפילות וברכות, כולל תפילת העמידה.
אנשי כנסת הגדולה במסורת חז"ל
כנסת הגדולה הייתה בית המדרש העליון ללימודי התורה.
אנשי כנסת הגדולה מופיעים בראש מסכת אבות כחוליה בשרשרת מוסרי התורה, ממעמד הר סיני ועד לחתימת המשנה:
לאנשי כנסת הגדולה היה תפקיד שיפוטי.
אף כי לפי ההלכה, במוסד השיפוטי העליון, הסנהדרין, ישנם 71 חברים בלבד, נמסר כי אנשי כנסת הגדולה מנו 120 חברים (ואפשר שזהו מספר טיפולוגי).
רוב החוקרים (למשל: יוסף קלוזנר, אפרים אורבך) מבדילים כרונולוגית בין התקופה בה פעלה כנסת הגדולה, לבין תקופה מאוחרת יותר בה פעל הסנהדרין.
בספר עזרא שבתנ"ך, מופיע כי עזרא השתמש בכח השיפוטי של "עצת הזקנים", כדי לכוף את עולי הגולה, לשמוע להוראותיו.
במסכת אבות מופיעות שלוש אימרות של אנשי כנסת הגדולה, המפרטות את שלושת התפקידים של כנסת הגדולה:
על פי המסורת היהודית, עריכת התנ"ך וניסוח הספרים שבו, הסתיימו בתקופתה של הכנסת הגדולה, עם היפסקות הנבואה, בניגוד לגישה המקובלת במחקר לפיה התנ"ך נחתם סופית בדור יבנה.
זו הסיבה, על פי המסורת, שסיפורם של החשמונאים לא מופיע כחלק מהתנ"ך – המרד החל לכל הפחות מספר דורות אחרי מותו של אחרון חברי הכנסת הגדולה – שמעון הצדיק.
על פי התלמוד בבלי במסכת מגילה, עם ייסודה היו חברים בכנסת הגדולה 120 ראשי חכמי ישראל.
כך גם מתבאר בדברי הירושלמי במסכת ברכות: עם זאת בירושלמי מסכת מגילה מופיע נתון שונה: – על חידוש ימי הפורים וקבלת מגלת אסתר בין הכתובים.
המספר 85 שבשיטת התלמוד הירושלמי אולי נלקח ממספר החותמים על אמנת נחמיה שעולה ל-83 (ואולי הגרסה בירושלמי היא באמת 83).
קיימות מספר השערות לביסוס המניין 120 שעלה במקורות האחרים - בתוך ספרי עזרא-נחמיה, ורובן מתבססות בין היתר גם על מניין 83 חותמי האמנה.
הרמב"ם מכנה את כנסת הגדולה "בית דינו של עזרא", והוסיף לספירה את חגי, זכריה, מלאכי, דניאל, חנניה, מישאל ועזריה, נחמיה, מרדכי, זרובבל וגם את שמעון הצדיק, אך לא פירט את השאר: .
הרב יואל בן נון מנה בספרי עזרא-נחמיה 3 פעמים שבהם נמנו 120 שמות, ולכן לשיטתו מדובר היה במוסד קבוע ותקני:
מספר העולים שנמנו בשמות בעליית זרובבל (עזרא א-ב) עולה 120
בסיפור גירוש הנשים הנוכריות נמנו 113 חוטאים, יחד עם 7 שמות המנהיגים ששפטו אותם - יחד 120
הספירה השנייה של העולים בעליית זרובבל (נחמיה יא-יב) גם עולה לכדי 120
יש משערים שהמספר 120 נועד לבצר קונצנזוס של כל החכמים סביב מוסד זה, עם הקמתו.
על פי השערה זו, עם פטירתם של חברים, הלך ופחת המספר מ-120, עד שהגיע למספר 70 (או 71), המקובל כמספר החכמים בסנהדרין הגדולה.
מכאן ואילך תפקד המוסד בעצם כ'סנהדרין הגדולה', ואם נפטר אחד מחברי הכנסת הגדולה, הוכנס חכם אחר במקומו.
על פי גרסה אחרת, תמיד היה קיים מוסד בן 70 חכמים, שתפקידו היה לשמש כסנהדרין גדולה.
רמז לכך ניתן למצוא בסיפור על שבעים הזקנים שמונו כדי לעזור למשה בהנהגת העם, ובסיפורים לאורך התורה על "זקני העם" (כשלפעמים מצוין, במקרא או בפרשנים, שמספרם היה שבעים).
לפי גרסה זו, שמשה הכנסת הגדולה כמוסד הנהגה דתי בתקופת שיבת ציון, במשך כמאתיים שנה, כאשר שבעים מחבריו מהווים את הסנהדרין הגדולה, שהיא מוסד רבני, ושאר חבריה הם חכמי דת, נביאים (כמו חגי, זכריה ומלאכי), ובראשה עומד הכהן הגדול (כמו עזרא הסופר בראשיתה ושמעון הצדיק באחריתה).
שמעון הצדיק מוזכר במשנה במסכת אבות כחוליית מעבר בין תקופת אנשי הכנסת הגדולה לתקופת התנאים כבר בפרק א', משנה ב':
אנשי כנסת הגדולה חוקקו תקנות וגזירות שהן נקראות דרבנן.
הם קבעו את נוסח התפילה והברכות, ורבות מתקנות ומגזירות חז"ל נקבעו על ידם.
הכרעות חשובות שיש עליהן סימוכין:
טקס הכרזת התורה על ידי עזרא ()
שחרור האיכרים ושמיטת חובות ()
הענקת סמכויות ליוסף מבית טוביה (קדמוניות היהודים י"ב, ד',ב')
הגדרת החוקה של ממלכת החשמונאים (ספר מקבים א', י"ד)
מינוי מפקדי המחוזות במרד הגדול נגד רומי (מלחמת היהודים ב', כ', ג')
מובא בתלמוד הבבלי, שאנשי כנסת הגדולה ערכו את נבואותיהם של: יחזקאל, ושנים עשר, דניאל, ומגילת אסתר.
בספרי עזרא ונחמיה, מלבד 83 חותמי אמנת נחמיה, מופיעים תיאורים של מועצת שרים וזקנים שכיהנה לצידם של נחמיה ועזרא:
מיעוט המקורות על 'כנסת הגדולה' ועל אנשיה וכן הסתירות הקיימות במקורות אלה יצרו מבוכה רבה בקרב חוקרי התקופה.
משום כך, היו שטענו שמוסד זה כלל לא היה קיים.
כן לא ברור אם עיקר פעילותו של מוסד זה הייתה דתית-ספרותית או מדינית.
באופן כללי מדובר באספת עם שהתכנסה לעיתים מזומנות בחצר בית המקדש ודנה בשאלות חקיקה, בעיות יסוד של העם ובהכרעות דחופות לשעת חירום, בדומה לאסיפות העם בפוליס היווני.
על פי חלק מהדעות 'כנסת הגדולה' היא מעמדי קריאת התורה, לימודה וכריתת האמנה שבפרקים ח'–י' בספר נחמיה, ובראשה עמד עזרא הסופר.
על פי חז"ל עם אנשיה נמנו גם אחרוני הנביאים בישראל: חגי, זכריה ומלאכי, וכן מרדכי היהודי הידוע ממגילת אסתר.
דעה אחת מצביעה על מעמד ההתכנסות להכתרת שמעון החשמונאי המתואר בספר מקבים א' ככנס של הכנסת הגדולה (הביטוי היווני המופיע במקום הוא בתרגום מילולי הכנסת או ההתכנסות הגדולה).
כנסיית פאולוס ופטרוס הקדושים (בצ'כית: Bazilika svatého Petra a Pavla) היא כנסייה בסגנון התחייה הגותית הנמצאת בטירת וישהראד בפראג שבצ'כיה.
הכנסייה נקראת על שם הקדושים לנצרות פטרוס ופאולוס.
הכנסייה נבנתה במקור במהלך המאה ה-19, אך סבלה מנזק רב בעקבות שרפה שפרצה בה, והיא נבנתה מחדש בתחילת המאה ה-20. הכנסייה מציגה פסיפס מרשים מעל הכניסה הראשית לתוכה, ושני צריחיה התאומים נראים על גבי הגבעה שעליה שוכנת מדרום, ומעברו השני של נהר הולטבה שנמצא במרכז פראג.
בנוסף מכילה הכנסייה חלונות ויטראז' מורכבים ונאים.
מאחורי הכנסייה נמצא בית הקברות וישהראד, מקום משכנם של גיבורים צ'כים רבים, כולל הסופר קארל צ'אפק.
כנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים (Sint-Petrus-en-Pauluskerk) היא כנסייה נאו-גותית באוסטנדה, בלגיה.
הכנסייה בנויה על חורבות כנסייה שנשרפה כמעט כליל באש.
לאופולד השני, מלך הבלגים יזם בהתלהבות רבה תוכניות להקמת כנסייה חדשה ומפוארת יותר.
הבנייה החלה ב-1899 והושלמה ב-31 באוגוסט 1908 בידי ואפלארט, הבישוף של ברוז'.
הכנסייה נחנכה ב-4 בספטמבר 1905 בנוכחות המלך לאופולד ה-2 ואנשים חשובים נוספים.
חלונות הויטראז' שלה נהרסו במלחמות העולם והוחלפו בחלונות מאת מיכאל מרטנס.
הכנסייה בנויה בסגנון התחייה הגותית על פי תכנוניו של האדריכל לואי דה לה סנזרי (Louis de la Censerie) ומתבססת על קתדרלת קלן ועל הווטיפקירכה בווינה.
גובה צריחי הכנסייה הוא 72 מטר, אורכה 70 מטר ורוחבה 30 מטר.
כנסיית פטרוס אין גליקנטו היא כנסייה ומנזר מודרניים בהר ציון השייכים למסדר האסומפסיוניסטים הקתולי.
הכנסייה הוקמה בין השנים 1924–1931 על בסיס כנסיות קדומות, הראשונה שבהן, כנסייה ביזנטית מהמאה הרביעית לספירה.
שם הכנסייה: פטרוס של קריאת התרנגול (גלוס קנטוס = קריאת התרנגול בלטינית), מנציח סיפור מתוך פרשת מעצרו וחקירתו הלילית של ישו.
ישו נעצר ערב חג הפסח בגת שמנים (לאחר הסעודה האחרונה).
בגת שמנים הוא ניבא לפטרוס, תלמידו, שהוא יתכחש לישו שלוש פעמים לפני קריאת התרנגול.
מגת שמנים נלקח ישו, לפי המסורת הנוצרית, בעמק קדרון, דרך שער המים שליד מעיין הגיחון ובמעלה הר ציון אל בית הכהן הגדול קיפא.
בבית הכהן הגדול הוטחו בישו האשמות שונות, במסגרת חקירה לילית על ידי הכהן הגדול והסנהדרין.
לאחר מכן נעצר בבית-כלא שהיה במקום עד הסגרתו למחרת לפונטיוס פילטוס, הנציב הרומי שגזר את דינו לצליבה.
פטרוס, כמתואר בברית החדשה, אכן התכחש לישו שלוש פעמים בטרם קרא התרנגול:
במקום שזוהה כבית הכהן הגדול נבנתה כנסייה ביזנטית במאה הרביעית, שם הכנסייה היה "החרטה של פטרוס".
הכנסייה נחרבה על ידי הסאסאנים, אך נבנתה מחדש ב-628 (פסיפסים מכנסייה זו משולבים בכנסייה המודרנית).
הצלבנים ערכו במקום שיפוצים נרחבים והם שקראו לו "פטרוס הקדוש של קריאת התרנגול".
ב-1845 הוקם בצרפת המסדר האסמפסיוניסטי הקתולי.
ב-1924 נמסר לידיו האתר וב-1931 הושלמה בניית הכנסייה שלא הייתה מרשימה ביותר.
רק בשנת 2000 שופצה והיא כיום אחת הכנסיות היפות והבולטות בירושלים.
הכנסייה משמרת את המבנה הביזנטי ובנויה כצלב קצר-זרועות.
לכנסייה כיפה גדולה ובראשה שבשבת בדמות תרנגול.
במפלס התחתון של הכנסייה נמצאו מערכות וחללים שנדמו לביזנטים כבורות-כלא.
למעשה אלו הם מקוואות טהרה יהודיים שהועמקו בתקופה מאוחרת יותר לשימוש כבורות-מים.
המסורת מקשרת את אחד הבורות עם בור הכלא בו שהה ישו בלילה שלפני הסגרתו וצליבתו.
סביב שטח הכנסייה נמצאו שרידים רבים מהתקופה הביזנטית.
ליד הכנסייה מוצג דגם מפורט של ירושלים בתקופה הביזנטית.
כמו כן באתר נמצאו טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס.
סביר להניח שבניגוד למסורת הנוצרית, בית הכהן הגדול לא ניצב באזור זה.
לפי החפירות ברובע היהודי סביר שבתי הכהנים היו בעיר העליונה (הרובע ההרודיאני), ויוספוס פלביוס אף מוסר במפורש שבימי המרד הגדול ביתו של חנניה כהן גדול היה בעיר העליונה (מלחמת היהודים ב, יז, ו, 426).
כנסיית פטרוס הקדוש היא כנסייה קתולית פרנציסקנית השוכנת בכיכר קדומים בפינה הצפון-מערבית של יפו העתיקה.
כנסיית פטרוס הקדוש נקראת על שמו של פטרוס הקדוש, אחד משנים עשר השליחים של ישו והאפיפיור הראשון.
מנזר קטן צמוד לכנסייה מצפון.
המבנה ומגדל הפעמונים שלו נראים היטב מכל קו החוף של תל אביב ויפו, כמו גם מכיוון הים, ולכן הם שולבו בקצה הימני של סמל העיר תל אביב-יפו הקודם.
לפי המסורת הקתולית ניצבת הכנסייה במקום בו שכן בית שמעון הבורסקאי, אצלו התארח פטרוס עת שהה ביפו, ובו נגלה לו נס החלום:
חזונו של פטרוס הקדוש בבית שמעון הבורסקאי הכשיר את הקרקע לפעילות המסיונרית של הנוצרים בקרב לא-יהודים באותה עת.
לפי המסורת הארמנית, שוכן ביתו של שמעון הבורסקאי בבית משפחת זקריאן שמדרום לכנסייה, ליד המגדלור הישן של העיר, ומיקום זה הוא המקובל ביותר.
הכנסייה הרוסית מחזיקה בגרסה שלישית למיקומו של הבית, והיא ממקמת אותו בכנסיית פטרוס הקדוש הרוסית באבו כביר.
יפו הייתה חשובה לעולם הנוצרי משום שהנמל שלה היה השער הראשי לעולי הרגל בדרכם לירושלים.
במקום בו ניצבת הכנסייה, שכנה כנסייה ביזנטית שנהרסה במאה ה-7 על ידי הערבים.
על חורבותיה הקים פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מבנה מבוצר צלבני אשר כונה "המצודה".
המבנה שוחזר בידי מלך צרפת לואי התשיעי בעת מסע הצלב השביעי, במחצית השנייה של המאה ה-13. המצודה נהרסה על ידי הממלוכים בשנת 1264, אך אחד ממגדליה העגולים שרד והוא שולב בפינתו הצפון-מערבית של מבנה הנוכחי.
ב-1654 בנו נזירים פרנציסקנים כנסייה חדשה ואכסניה לצליינים (Casa Nova) אשר שימשה כמלון דרכים בדרך לירושלים.
נפוליאון בונפרטה שהה בכנסייה זו בעת מסע כיבושו במזרח התיכון בשנת 1799. כנסייה זו נהרסה, נבנתה ושוב נהרסה.
בין השנים 1888–1894 הוקם המבנה הנוכחי בסגנון הבארוק בחסות בית המלוכה הספרדי.
הכנסייה הורחבה בשנת 1903 ושימשה ככנסייה הקתולית הראשית של העיר, עד שנבנתה כנסיית אנטוניוס הקדוש ברחוב יפת בשנת 1932.
החזית המזרחית של המבנה מחולקת באופן מובחן לכנסייה (משמאל ומדרום) ולמנזר (מימין ומצפון), וקבועים בה שעריהם של שני האגפים הנפרדים, זה לצד זה.
אפסיס הכנסייה פונה באופן ייחודי לכיוון מערב ולא מזרח, סמל לחזונו של פטרוס, או לכיוון ממנו הגיע המלאך, ואשר סללו את הדלת לפנייה אל הגויים, בין היתר מעבר לים.
האפסיס הפונה מערבה מקבל גם את פניהם של עולי הרגל הנוצרים, אשר הגיעו לארץ הקודש משך מאות שנים דרך נמל יפו.
החזית עשויה לבנים בגוון חום בהיר, ומשולבים בה שני קרניזים בהירים העוברים לרוחבה.
בין הקרניזים אפריז שבו מטופות הנושאות את סמל הוותיקן.
החזית מעוטרת גם בתבליטים אנכיים דמויי עמודים בעלי כותרות דוריות ויוניות, גם הם בגוון בהיר.
מעל דלת הכניסה לוח הנושא את סמל משמורת ארץ הקודש, סמל המסדר הפרנציסקני (זרועו העירומה של ישו וזרועו המלובשת של פרנציסקוס מאסיזי), יונה המסמלת את רוח הקודש וכתר מלכות המסמל את האל האב.
בקומה השנייה חלון מלבני גדול ומעליו גמלון.
בראש הגמלון הונח סלע טרוורטין שהובא מבניאס בה העניק ישו את הבכורה לפטרוס.
מגדל הפעמונים שוכן בכיכר קדומים, בפינתו הדרום-מערבית של המבנה, והוא נושא בראשו כיפה.
נוסף לפעמון, קבועים במגדל גם ארבעה שעונים, אחד בכל צד.
במבנה ספינה בודדת שבכל אחד מצדדיה חמש קפלות.
קירותיה מצופים בשיש וקבועים בהם חלונות עשויים זכוכית צבעונית שיוצרה במינכן בה מופיעים קדושים ספרדים.
התקרה גבוהה ועשויה בצורת קמרון חבית.
דוכן הדרשה עשוי עץ חום מעוטר, והוא צמוד לקיר הצפוני בין שתיים מהקפלות.
הדוכן מאמץ מוטיבים מעולם הצומח - הוא נסמך על עמוד דמוי גזע מתחתיו, ומעליו ענפים הנראים כאמיר העץ.
יצירת האמנות המרכזית בכנסייה שוכנת מעל למזבח ומתארת את חלומו של פטרוס בעת ששהה ביפו.
בכנסייה מספר יצירות אמנות נוספות המתארות אפיזודות בחייו של פטרוס - מעמד ההשתנות בו נכח, הענקת מפתחות הרקיע, נס הדגים, וכן את רחיצת הרגליים לפני הסעודה האחרונה.
עוד נראים בכנסייה תיאורים של הנחת הטוהר, המשפחה הקדושה, פרנציסקוס מאסיזי מייסד המסדר, ובקפלה הראשונה משמאל לכניסה, מוצג עותק של איקונין המדונה השחורה מצ'נסטוחובה.
בכנסייה מתקיימות מיסות באנגלית, פולנית, ספרדית, ערבית ועברית, בהם משתתפים בעיקר מהגרי עבודה ואנשי סגל דיפלומטי השוהים בישראל כמו גם נוצרים מהאוכלוסייה הערבית ביפו.
עוד פוקדים אותה תיירים רבים המקיימים בה תפילות משלהם.
קירותיו החיצוניים של המנזר בהירים וחסרי עיטורים, והוא נחלק לשני חלקים.
החלק המזרחי בנוי סביב חצר מרכזית קטנה הגובלת בצידה הדרומי בכנסייה ובצידה המערבי בחדר המלבושים.
לאורך שני הצדדים האחרים ארקדה המובילה אל חדרי מפגשים וחדרי שירות, ובמרכז החצר ניצב פסלו של לואי התשיעי.
המגדל העגול, שריד מהמצודה ההיסטורית, נמצא בפינה הצפון-מערבית של החצר ובקומת המרתף שלו קפלת אבן עגולה.
מדרגות צרות מוליכות אל קומתו העליונה שבה שוכנת ספריית המנזר ובה בעיקר ספרים וכתבי עת בפולנית.
חלקו המערבי של המנזר גבוה יותר ובו שוכנים מגורי הנזירים, המטבח, הרפקטוריום ששוב אינו בשימוש, אולם תפילה גדול וחדרים נוספים.
מהקומה העליונה של חלק זה של המבנה נשקף נוף מרשים של הים התיכון ושל סלע אנדרומדה.
המבנה כולו שופץ בעשור הראשון של המאה ה-21 והותקנה בו מעלית.
במנזר מתגוררים מזה שנים רבות ארבעה נזירים בלבד - שני פולנים, אנגלי וצ'יליאני.
כנסיית קולוניה גואל (קטלאנית cripta de la Colònia Güell), יצירתו הבלתי גמורה של אנטוני גאודי, היא כנסייה שנבנתה עבור אנשי הפרוור התעשייתי קולוניה גואל בעיירה סנטה קולומה דה סרביו (Santa Coloma de Cervelló), בקרבת העיר ברצלונה שבספרד.
הכנסייה נבנתה על פי דרישתו של הרוזן אאוזבי גואל, פטרונו של גאודי, אשר ביקש להקים אתר תפילה לעובדי מפעלי הטקסטיל שלו בפרבר זה.
בניית הכנסייה החלה בשנת 1908 והופסקה בשנת 1915, לאחר שגואל נחל הפסדים כספיים רבים בעסקיו וקטע את מימון הבנייה.
בשל ההפסקה הבלתי מתוכננת, הושלמה רק בנייתה של הקריפטה (מרתף הכנסייה) - והחלק הבנוי משמש כיום ככנסייה פעילה.
בשנת 2000 החלו אדריכלים מקומיים בשיפוץ האתר, וכך נפגע סגנונו הבלתי-גמור של המבנה.
עם זאת, שיפוץ זה הפך את האתר לידידותי יותר לתיירים, וכיום המבקרים יכולים לעמוד על גגו של המבנה - שהיה אמור להיות, על פי התוכניות המקוריות, רצפת הכנסייה.
בשנת 2005 הוכרה הכנסייה כאתר מורשת עולמית.
על מנת לעצב את הכנסייה, השתמש גאודי בטכניקה ייחודית.
הוא תלה שקים ובהם קליעים קטנים על גבי שרשראות, ובהשפעת כוח הכבידה השקים נמשכו מטה ומתחו את השרשראות.
הצורה הגאומטרית בה נמתחו השרשראות, בהתאם לעקרון קו השרשרת, היוותה עבור גאודי את המודל לתכנון הצורה והזוויות של קשתות התמיכה של המבנה.
על מנת לראות את הקשתות בכיוון הנכון, הציב גאודי מראות מתחת למודל שבנה ובתמונת הראי השיג את מבוקשו.
באמצעות טכניקה זו, בה השתמש גם בבניית קומת הקשתות בסגרדה פמיליה, הצליח גאודי לבצע מלאכת עיצוב שכיום מבוצעת רק באמצעות מחשבים וכלים אחרים שלא היו בנמצא בתקופתו.
העתק מוקטן של המודל ששימש את גאודי נמצא כיום במוזיאון שבסגרדה פמיליה בברצלונה.
כנסיית פטרוס הקדוש או הכנסייה הרוסית היא כנסייה רוסית פרבוסלבית השוכנת בפארק החורשות אשר באבו כביר, בדרומה של תל אביב.