tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב ההפגנות הן הפגנות נגד ישראל, כאשר בששת הימים הראשונים למלחמה 69% מהמחאות היו נגד ישראל ו-31% בעדה, ולאחר מכן המחאות נגד ישראל עלו ל-95% מסך כל המחאות בנושא, והותירו את המחאות בעד ישראל על 5% בלבד.
הפגנות תמיכה בישראל נערכות, על פי נתוני המכון למחקרי ביטחון לאומי מ-9 בנובמבר 2023, ב-47 מדינות ברחבי העולם.
השתתפו מאות אלפים במספר הפגנות תמיכה בישראל, הגדולה בהן היא עצרת התמיכה בישראל שאורגנה בידי הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה ונערכה ב-14 בנובמבר במטרה לחזק את העמידה האמריקנית לצד ישראל, לשחרור החטופים שנמצאים בידי חמאס ולהיאבק באנטישמיות שהתגברה מאז פרוץ המלחמה.
הפגנות ענק נערכו גם בהרבה מהערים הגדולות האחרות של ארצות הברית, בברלין, בירת גרמניה, בפריז, בירת צרפת, שם השתתפו באירוע תמיכה בישראל תחת מגדל אייפל כ-20 אלף איש.
סמלים בולטים של מדינות העולם, כמו שער טיטוס, הבית הלבן, מגדל אייפל, שער ברנדנבורג, בניין הפרלמנט הבריטי ודאונינג 10 הוארו בצבעי כחול ולבן, הצבעים הלאומיים של ישראל.
בקייפטאון, אחת מבירות דרום אפריקה, הותקפה הפגנת תמיכה בישראל על ידי מפגינים פרו-פלסטיניים, ונעצרה.
הפגנת ענק בולטת נגד ישראל נערכה בבריטניה, ביום שביתת הנשק, שהוא יום הזיכרון של הממלכה המאוחדת.
בהפגנה השתתפו כ-300 אלף איש, ונמתחה ביקורת קשה על עיתויה, בעיקר בימין הבריטי.
משטרת המטרופולין, שאחראית על לונדון רבתי, הודיעה כי היא תעצור את מי שיתמוך בחמאס.
באחת ההפגנות, שנערכה בת'אוזנד אוקס שבקליפורניה, ארצות הברית, נהרג פול קסלר, מפגין פרו-ישראלי, על ידי מפגין אנטי-ישראלי.
בהפגנת תמיכה בקנדה שאורגנה על ידי ארגון סאמידון לציון שנה למתקפת הפתע ב-7 באוקטובר הושמעו קריאות "מוות לקנדה, מוות לארצות הברית, מוות לישראל", שהיו חלק מהסיבות להכרזה על סאמידון כארגון טרור.
שר העלייה והקליטה אופיר סופר, הצהיר כי ישראל מתכוננת לגל גדול של עליית יהודים לישראל בשל האנטישמיות הגואה ברחבי העולם.
המאבק נגד אנטישמיות והפגנות אלימות של פרו-פלסטינים בקמפוסים ובאוניברסיטאות
נפילת הרקטה בבית החולים אל-אהלי
בשעה 19:10 דיווחו מקורות ברצועת עזה על פיצוץ בבית חולים בעזה.
מקורות פלסטינים רשמיים טענו כי בפיצוץ נהרגו קרוב ל-500 אנשים, וחמאס האשים את ישראל בתקיפה אווירית של בית החולים.
טענות אלה דווחו באמצעי התקשורת הבין-לאומיים, כמו סוכנות הידיעות Associated Press, ואמצעי התקשורת CNN, BBC, MSNBC, הניו יורק טיימס ועוד.
רק זמן רב מאוחר יותר הועלו סימני שאלה והכותרות השתנו, משהתברר שגרסת חמאס אינה עומדת במבחן הביקורת.
לאחר שעתיים מן האירוע הודיע דובר צה"ל שתחקיר של צה"ל העלה כי ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני שיגר מטח רקטות שעבר בסביבת בית החולים, אשר אחת מהן נפלה והתפוצצה בבית החולים.
תימוכין לקביעת תחקיר צה"ל הגיעו מתיעוד ברשת אל-ג'זירה בו נראית רקטה כושלת נוחתת סמוך לבית החולים בשעה 19:00, דקות ספורות לפני תחילת הטענות על הפצצת בית החולים.
למחרת, ב-18 באוקטובר, פרסם צה"ל הוכחות ברורות שהאירוע הגיע כתוצאה משיגור כושל של רקטת הג'יהאד האסלאמי, ובהן תצלומי אוויר המראים כי אין מכתש באזור, כפי שהיה מתקבל בהפצצה אווירית, ואף פרסום חריג של שיחה שיורטה בין שני פעילי חמאס, המודים שמדובר בשיגור רקטה כושל שפגע בבית החולים.
גם המודיעין האמריקאי הודיע שערך תחקיר מבצעי בלתי-תלוי ושיש לו ראיות שהפיצוץ בבית החולים נגרם מרקטה כושלת של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, וכך גם הכריז באופן רשמי נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בעת ביקורו בישראל.
ב-21 באוקטובר פרסמה סוכנות הידיעות Associated Press בדיקה עצמאית שלה, על בסיס תצלומי וידאו ושיחות עם מומחים רבים, שממנה עולה שהפיצוץ נגרם ככל הנראה מרקטה כושלת.
CNN, שהביאה גם היא בתחילה בלי ביקורת את דברי חמאס, העלתה בדיקה משלה שהגיעה למסקנה זהה.
הרשות הפלסטינית הודיעה על שלושה ימי אבל וחמאס קרא לפלסטינים ברחבי העולם לצאת לפעולה בעקבות האסון.
מאות מפגינים בירדן הקיפו את שגרירות ישראל בעמאן וניסו לפרוץ אליה.
בלבנון, מאות הקיפו את שגרירות ארצות הברית בצפון ביירות בהפגנה אלימה.
בעיראק, מאות צעדו בבגדד בקריאות אנטי-ישראליות וניסו לחצות את הגשר לאזור הירוק, ונחסמו על ידי כוחות ביטחון.
באיראן, מאות הפגינו מול שגרירויות צרפת ובריטניה בקריאות "מוות לצרפת, אנגליה, אמריקה והציונים".
בתוניסיה, מאות צעדו במחאה נגד ישראל.
בטורקיה פרצה מחאה אלימה שכוונה לעבר קונסוליית ישראל באיסטנבול.
והפגנות והפרות סדר התרחשו ברחבי יהודה ושומרון במחאה על "הטבח בבית החולים".
ביקורו המתוכנן של נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן ב-18 באוקטובר, שהיה אמור לכלול גם פגישות עם מלך ירדן ועם נשיא מצרים, קוצץ לאחר שמלך ירדן ונשיא מצרים ביטלו את הפגישה המתוכננת במחאה על האירוע.
ב-23 באוקטובר, היום השבעה עשר למלחמה, שוחררו משבי החמאס שתי חטופות מהטבח בניר עוז: יוכבד ליפשיץ, בת 85, וחטופה נוספת בת 80, כאשר בעליהן עדיין מוחזקים בשבי.
לקראת שחרורן פרסם חמאס סרטון בו נראים מחבלי ארגון הטרור מגישים לחטופות ממתקים וקפה.
לאחר שחרורן, שחזרה ליפשיץ את חטיפתה לרצועת עזה, באומרה שכאשר הגיעו החטופים למנהרות הטרור, אמרו להם המחבלים כי "הם אנשים שמאמינים בקוראן ולא יעשו לנו רע".
עדותה של ליפשיץ והסרטון שפורסם על ידי החמאס עוררו הדים בעולם, והיו מי שטענו שפגעו במאמץ התעמולתי הישראלי; בחלק מעיתוני היום המחרת הוצג החמאס באור טוב יותר מבדרך כלל, לעיתים מלווה בתמונות שפורסמו על ידי דוברות חמאס.
בישראל, אירוע זה עורר הדים רבים, ואישים בולטים יצאו נגד מערך ההסברה הישראלי והעלו טענות בנוגע לכישלונות התעמולה הישראלית בקשר לעדותה.
בעוד גורמים רבים הגדירו את האירוע כ"פיגוע הסברתי בלתי נתפס", לשכת ראש הממשלה פרסמה כי מי שהיה אחראי על הצהרת החטופה הוא בית החולים איכילוב, ומנגד טען בית החולים שאופי ותוכן המסרים לתקשורת נמצא תחת אחריות הגורמים הרשמיים של מדינת ישראל.
לעומת התפיסה שהריאיון פגע בתעמולה הישראלית, מספר כלי תקשורת פרסמו שהוא דווקא תרם לו.
המערכות באיטליה במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית (1792–1801) היו סדרה של סכסוכים שהתקיימו בעיקר בצפון איטליה בין צבא המהפכה הצרפתית לבין קואליציה של אוסטריה, רוסיה, פיימונטה-סרדיניה ומספר מדינות איטלקיות אחרות.
המערכה של 1796–1797 הבליטה את נפוליאון בונפרטה, מפקד צעיר, לא ידוע כמעט, שהוביל את הכוחות הצרפתיים לניצחון על צבאות אוסטריה וסרדיניה שהיו עדיפים מבחינה מספרית.
מלחמת הקואליציה הראשונה פרצה בסתיו 1792, כאשר כמה מעצמות אירופיות כוננו ברית נגד צרפת הרפובליקנית.
המבצע הגדול הראשון היה סיפוח רוזנות ניס ודוכסות סבויה (שתי מדינות ממלכת פיימונטה-סרדיניה) על ידי 30,000 חיילים צרפתים.
זה התהפך באמצע 1793, כאשר הכוחות הרפובליקנים נסוגו כדי להתמודד עם מרד בליון, מה שגרם לפלישה נגדית לסבויה על ידי ממלכת פיימונטה-סרדיניה (חברה בקואליציה הראשונה).
לאחר דיכוי המרד בליון, הצליחו הצרפתים בפיקודו של גנרל קלרמן לדחוק את חיילי פיימונטה עם 12,000 חיילים בלבד, וניצחו בקרבות בארז'נטינה ובסן-מוריס בספטמבר ובאוקטובר 1793.
עד מהרה הסלים הסכסוך עם כוחות אוסטריים ונפוליטניים שגויסו לפלישה לדרום צרפת כדי לכבוש מחדש את ניס ולפגוע בפרובאנס.
כוחות בעלות הברית חוזקו על ידי כ-45,000 אוסטרים, פיימונטים ונפוליטנים, עם תמיכה נוספת מהצי המלכותי הבריטי.
לפני שבעלות הברית יכלו לפתוח בהתקפה זו, פתחו הצרפתים, בפיקודו הטקטי של אנדרה מסנה, את מתקפת סאורג'יו (אפריל, 1794), שתוכננה על ידי מפקד הארטילריה של הצבא, גנרל נפוליאון בונפרטה.
מתקפה צרפתית דו-שכבתית זו דחקה את כוח בעלות הברית, למרות עמדותיהן החזקות, וכבשה בחוזקה את מעברי ההרים שהובילו לפיימונטה.
מתקפה נוספת, שתוכננה גם היא על ידי הגנרל בונפרטה כדי לנצל את הניצחון בסאורג'יו, בוטלה בהוראת שר המלחמה קרנו, שדאג לקווי אספקה שנותקו על ידי המורדים מאחורי החזית.
המפקדים בשטח לא היו מרוצים מהחלטה זו, אך הערעורים נקטעו בעקבות הפלת הוועד לשלום הציבור ומנהיגו, מקסימיליאן דה רובספייר (28 ביולי 1794).
במהלך הכאוס הפוליטי שנוצר בצבא הצרפתי, פתחו בעלות הברית בהסתערות על סבונה.
תוך התעלמות מפקודותיו של קרנו, מפקד הצבא הצרפתי של איטליה, אנדרה מסנה, פתח במתקפה נגדית ומאובטח נתיבי אספקה לג'נובה בעקבות הניצחון בקרב הראשון על דגו.
בעקבות זאת הצרפתים גיבשו את החזית וחיכו להזדמנויות נוספות.
המוקד העיקרי של המלחמה עבר אז צפונה אל הריין, עד ל-29 ביוני 1795, כאשר האוסטרים פתחו במתקפה נגד צבא איטליה המדולדל והלא מסופק.
צבא איטליה היה בעל 107,000 חיילים באופן רשמי, והצליח להעמיד כוח אפקטיבי של כ-30,000 בלבד.
קלרמן, שחידש את הפיקוד, פנה לקרנו בבקשה לתגבורת.
במקום זאת, הגנרל בונפרטה מונה לשרת במטה הכללי, שם הגה תוכנית שלישית להתקפה לעבר ואדו וסווה.
קלרמן הוחלף בגנרל שרר זמן קצר לאחר מכן והוא ביצע את ההתקפות, והשיג ניצחון בלואנו.
בונפרטה מונה למפקד העליון ב-2 במרץ 1796. המניעים למינויו של בונפרטה היו ככל הנראה פוליטיים.
ב-9 במרץ, בונפרטה התחתן עם ז'וזפין דה בוארנה, שחלקה את מאסרה (תחת רובספייר) עם האישה שהפכה לאשתו של טאלין, אחד המנהלים של הרפובליקה הצרפתית.
מכתביה של ז'וזפין טוענים שבארא הבטיח את הפקודה לבונפרטה, לפני שהסכימה להינשא לו.
בארא מצוטט על ידי עמיתיו כאומר על בונפרטה, "תקדם את האיש הזה או שהוא יקדם את עצמו בלעדיך".
בונפרטה הראה את עצמו שאפתן מאוד ועשה לעצמו שם בעקבות 13 Vendémiaire ב-1795. בהצבתו לפיקוד על צבא איטליה, בונפרטה הוקצה לחזית לא ברורה: מבין שלוש עשרה צבאות השדה העיקריים של הרפובליקה, הכוח האיטלקי היה המוזנח ביותר והיה במצב נורא כשהגיע בונפרטה.
בונפרטה פתח בהתקפות כמעט מיד לאחר שהגיע לחזית ב-27 במרץ.
37,000 אנשיו ו-60 התותחים שלו עמדו מול יותר מ-50,000 חיילי בעלות הברית בזירה.
הסיכוי היחיד שלו לתמיכה הגיע מצבא האלפים של קלרמן, מולו עמדו 20,000 חיילי בעלות הברית נוספים.
לבונפרטה לא היה סיכוי להשיג תגבורת שכן מאמץ המלחמה הרפובליקני התרכז במתקפות המסיביות שתוכננו על הריין.
בקרב מונטנוטה הביס בונפרטה את האוסטרים ונלחם בקרב שני סביב דגו זמן קצר לאחר מכן.
בעקבות הקרבות הללו הוא פלש לפיימונטה וזכה בניצחון נוסף במונדובי.
ב-28 באפריל, חודש לאחר שנפוליאון לקח את הפיקוד על הכוחות הצרפתיים באיטליה, סרדיניה שנלחמה נגד צרפת במשך יותר משלוש שנים, הובסה, קבלה את תנאי שביתת הנשק של צ'ראסקו, ויצאה מהמלחמה ומהקואליציה של בעלות הברית.
צרפת איבדה בקרבות אלו כ-6,000 חיילים, בעוד בעלות הברית אבדו יותר מ-25,000.
בונפרטה ארגן מחדש את צבאו, והציב אותו בעמדות מתאימות יותר לאורך נהר הפו.
ניצחון צרפתי קטן ב ב-10 במאי הוביל לנסיגה של כוחות הקואליציה מעבר לנהר אדה.
צבא איטליה תוגבר כעת לכמעט 50,000 איש ובונפרטה המשיך במתקפה, ופגע בכוחות אוסטריים שהתגייסו בסביבת מבצר מנטובה.
סדרה של תבוסות קטנות של הקואליציה הביאה לתגבור חיל המצב במנטובה ל-12,000. לאחר שהציב את מנטובה תחת מצור, הוביל בונפרטה דיוויזיה צרפתית דרומה כדי לפלוש ולכבוש את הדוכסות הגדולה של טוסקנה ומדינת האפיפיור, תוך שהביס את כוחות האפיפיור בפורט אורבן.
לאחר מכן הוא פנה צפונה ועם 20,000 איש הביס כ-50,000 אוסטרים בפיקודו של פילדמרשל וורמסר בקרבות לונאטו וקסטיליונה.
המפקד האוסטרי חזר אל הרי האלפים.
וורמסר קיבל חיזוק פעם נוספת כדי לפצות על כ-20,000 האבדות שנגרמו בחודשיים האחרונים ועשה ניסיון להקל על המצור על מנטובה.
כ-45,000 חיילים אוסטריים נותרו מאחור כדי להישמר מפני כל מתקפה צרפתית חדשה בזמן שהגוף העיקרי של הצבא האוסטרי נע לעבר מנטובה.
ברוברטו ב-4 בספטמבר, הנחיל בונפרטה תבוסה קשה לאוסטרים ולאחר מכן היה במיקום טוב לפגוע בחלקו האחורי של צבאו של וורמסר.
הגיבו באיטיות לאיום החדש הזה, האוסטרים שוב הובסו בקרב בסאנו, שם צומצם צבאם ל-12,000 בלבד.
הכוחות הנותרים צעדו במהירות לעבר מנטובה, אך נלכדו שם על ידי יחידות החלוץ של הגנרל מסנה.
כוחות אוסטריים נוספים הגיעו בזמן שצבאו של בונפרטה נחלש ממחלות וקווי האספקה שלו אוימו במרד.
קומיסרים פוליטיים של הממשלה, במיוחד כריסטופורו סליסטי, מיגרו את ההתקוממויות באכזריות, אך עמדת צרפת נחלשה.
כדי לייצב את המצב יצר בונפרטה את מדינות החסות של הרפובליקה הטרנספדנית והרפובליקה הציספדנית.
בעקבות כך הגיע מפקד אוסטרי חדש, יוסף אלווינצ'י, ועשה ניסיון נוסף להקל על מנטובה.
בונפרטה עצר והדף את אלווינצ'י בחזרה אל מעבר לנהר ברנטה, אך מתקפת הנגד שלו נבלמה קשות על ידי התבוסה של ואבואה במשך חמישה ימים בכפרים צמברה וקליאנו תחת הסגן של אלווינצ'י, פאול דוידוביץ' והוא נסוג לוורונה.
אלווינצ'י, שעקב אחר בונפרטה, הדף מתקפה צרפתית בקלדירו ב-12 בנובמבר ובונפרטה נסוג.
בשלושת הימים הבאים בקרב על ארקול, בונפרטה, שנלחם בכמות גדולה יותר והתמודד עם כישלון מאמציו החוזרים ונשנים לכבוש גשר מרכזי בארקול, זכה בניצחון חשוב וקשה נגד אלווינצ'י.
שני הצדדים קיבלו חיזוק לפני שאלווינצ'י פתח במתקפה נוספת בינואר.
בונפרטה הביס את ההתקפה המחודשת הזו בקרב ריבולי, וגרם לכ-14,000 הרוגים.
אחר כך כיתר וכבש טור סיוע אוסטרי שני ליד מנטובה.
זמן קצר לאחר מכן, מנטובה נכנעה לבסוף לצרפתים, מה שאפשר לצרפתים להמשיך בהתקדמותם מזרחה לכיוון אוסטריה.
לאחר מערכה קצרה שבמהלכה פיקד על הצבא האוסטרי אחיו של הקיסר, הארכידוכס קרל, הצרפתים התקדמו עד למרחק של 100 מייל מווינה, והאוסטרים תבעו שלום.
המהלך של בונפרטה, על ידי איום ישיר על וינה, היה הטריגר שהוביל לכך שאוסטריה שלחה משא ומתן לליאובן כדי לבקש מבונפרטה שלום עם צרפת.
הסכם השלום שנוצר, הסכם קמפו פורמיו, סיים למעשה גם את מלחמת הקואליציה הראשונה, שכן אוסטריה הייתה הלוחמת העיקרית שנותרה ביבשת אירופה שעדיין נלחמה בצרפתים באותה תקופה.
ב-5 בדצמבר 1797 הגיע נפוליאון לפריז.
פלישת נפוליאון לצפון איטליה גרמה לאי סדר במדינות האפיפיור .
על פי הסכם טולנטינו, האפיפיור פיוס השישי ויתר על אזור רומאניה לרפובליקה הציסאלפינית שזה עתה נוסדה, והכיר בז'וזף בונפרטה כשגריר ברומא.
לאחר פירוק הקואליציה הראשונה, מרד רפובליקני שערך הגנרל בונפרטה והבריגדיר גנרל מאתורין-לאונרד דופוט הוביל להרג של דופוט בארמונו של ז'וזף על ידי חיילי מדינת האפיפיור.
התנצלות פורסמה על ידי האפיפיור ב-29 בדצמבר 1797, אולם היא נדחתה על ידי הרפובליקה זמן קצר לאחר מכן.
לאחר מכן הכריז נפוליאון מלחמה על מדינות האפיפיור בפעם השנייה, ושלח 9,000 חיילים תחת הגנרל לואי-אלכסנדר ברתייה לכבוש את רומא ולפזר את המדינה.
לאחר שסירב לוותר על סמכותו הזמנית, פיוס השישי הוגלה מרומא, ומת מאוחר יותר בואלנס, צרפת.
נפוליאון פיזר רשמית את מדינות האפיפיור בפברואר 1798, שבה הוכרו הרפובליקה האנקונית ורפובליקת טיברינה כרפובליקות אחיות.
ברומא, ברתייר הכריז על הקמת הרפובליקה הרומית, והפיל את המלוכה הנבחרת הקודמת.
להכרזה על הרפובליקה הפרתנופית בנאפולי, שגרמו לכ-8,000 הרוגים נפוליטניים ו-1,000 צרפתים.
באפריל, הקרדינל פבריציו רופו צעד לתוך קלבריה עם צבא של 17,000 חיילים והחזיר את המלוכה, ויזם מצור על נאפולי ביוני.
בסיוע הבריטים, הפרתנופאים קרסו זמן קצר לאחר מכן.
פלישה נפוליטנית בספטמבר הובילה לפירוק הרפובליקה הרומית, שהוחלפה לאחר מכן על ידי האפיפיור עד למלחמות נפוליאון.
השלב השני של המלחמה באיטליה החל בשנת 1799 כחלק ממלחמת הקואליציה השנייה והיה שונה מהראשון בכך שכוחות רוסים השתתפו במערכה.
עם זאת, בתחילת הסכסוך הרוסים טרם הגיעו.
בונפרטה, בינתיים, היה רחוק מהיבשת, ממאי 1798 עד ספטמבר 1799 הוא הוביל את המערכה במצרים.
כ-60,000 חיילים צרפתים בפיקודו של שרר התמודדו מול מספר שווה של אוסטרים.
50,000 רוסים נוספים היו צפויים להגיע בקרוב.
הצרפתים היו עסוקים בהרגעה של נאפולי וזה הפחית בחצי את כוחם היעיל להתמודד מול האוסטרים.
על מנת למנוע מצב בלתי נסבל לחלוטין, שרר תקף בהקדם האפשרי בניסיון להקדים התקפות אוסטריות.
המפקד האוסטרי פאל קריי ניצח את הצרפתים בוורונה ומגנאנו בסוף מרץ ובתחילת אפריל.
שרר נסוג לאחור והשאיר יחידה קטנה של 8,000 איש בכמה מבצרים.
המפקד האוסטרי, מיכאל פון מלאס, היה איטי לרדוף אחרי הצרפתים הנסוגים ועד מהרה הוחלף כמפקד הקואליציה הכללי בזירה על ידי הפילדמרשל המבריק אלכסנדר סובורוב .
גם שרר הוחלף במהרה בגנרל מורו, איש בעל תהילה ויוקרה גדולים יותר.
התבוסות הצרפתיות בלקו ובקסאנו ב-26–28 באפריל, עוקבות אחרי נסיגה מלומברדיה ומצב כללי לא נוח לצרפתים.
צבאו של הגנרל מקדונלד חזר מנאפולי כדי לתמוך במורו.
מתקפה ראשונית של בעלות הברית על פני הפו נכשלה ב-11 במאי.
צבאו של מורו היה קרוע כשנותרו רק 9,000 איש.
ניסיון התקפת נגד נהדף בחזרה על ידי הגנרל הרוסי פיוטר בגרטיון.
סובורוב כבש במהרה את טורינו והכריז על חזרת פיימונטה למלך.
צבא האלפים נלחם נגד הכוחות האוסטרו-רוסים בסדרה של התכתשויות קלות, אך לא נחלץ להצלת צבא איטליה.
סובורוב דרס מספר כוחות מצב צרפתיים והמשיך בהתקדמותו הבלתי פוסקת.
מקדונלד נלחם עם סובורוב בקרב טרביה ונמחץ.
מקדונלד נסוג עם שארית צבאו לג'נובה בזמן שסובורוב הגיע לנובי.
הפיקוד העליון האוסטרי הורה לעצור את התקפות בעלות הברית בזמן שחיל המצב הצרפתי של מנטובה ואלסנדריה הוכרע.
זמן קצר לאחר מכן נשלח מורו אל הריין וז'ובר נשלח לפקד על צבא איטליה.
סובורוב, שפעל לפי פקודות הפיקוד העליון של הקואליציה, עצר כדי לאסוף את כוחו למתקפה בסתיו.
ב-9 באוגוסט, פתחו הצרפתים במתקפה של 38,000 איש בשם קרב נובי.
המתקפה הובסה ביסודיות על ידי סובורוב, והביאה למותו של ז'ובר.
מורו, שעדיין לא יצא לנהר הריין, תפס את היוזמה והוביל את הניצולים בחזרה לג'נובה והחל להכין הגנה על העיר.
אולם באותה תקופה הורה הפיקוד העליון של בעלות הברית בווינה לסוברוב לצאת מאיטליה ולהתרכז בפריצת החזית השווייצרית.
ההפוגה שניתנה אפוא לצבא איטליה המותש הובילה לנקודת מפנה במלחמה.
מלאס, שחידש את הפיקוד על כוחות הקואליציה באיטליה, כעת כמעט אך ורק אוסטריים, הפסיק את המתקפה וגיבש את כוחותיו, כעת לאחר שהרוסים הוצאו מאיטליה.
באביב 1800 פרשה רוסיה לחלוטין מהקואליציה.
המצב באיטליה, לעומת זאת, עדיין היה מאוד בצד של הקואליציה.
למלאס היו כ-100,000 איש בפיקודו, מולם רק 50,000 חיילים צרפתים שפוזרו ביסודיות.
בעלות הברית התכוננו לדחיפה לתוך דרום צרפת ומעבר לנהר הריין, הרבה יותר צפונה.
מלאס התקדם לאט, הטיל מצור על ג'נובה ועצר את התקדמותו למקום אחר.
ג'נובה נפלה לפני שהקונסול הראשון הצליח להגיע אליה.
הוא ריכז את צבאו ופגע באוסטרים בניסיון להכות אותם לפני שגם הם ירכזו שוב את כוחותיהם.
צבא המילואים נלחם בקרב במונטבלו ב-9 ביוני לפני העימות העיקרי במרנגו.
הקונסול כמעט הובס כאן עד שהגנרל דסה הגיע בזמן עם תגבורת והדף את מלאס, ובכך הפך כיתור צרפתי לניצחון צרפתי.
בהתקפת הנגד הזו נהרג דסה, אבל בונפרטה כיבד אותו מאוחר יותר באנדרטאות המנציחות את גבורתו ולשמו יש מקום של כבוד על פני שער הניצחון, שהוקם כדי לחגוג את ניצחונותיו של נפוליאון.
מרנגו היה הקרב הגדול האחרון בחזית האיטלקית במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית.
בעקבותיו הקרב האדיר על הוהנלינדן הביא את האוסטרים לשולחן המשא ומתן (החתימה על שביתת הנשק של טרוויזו) והמלחמה הסתיימה זמן קצר לאחר מכן.
המערכה הרומנית השנייה במלחמת העולם הראשונה הייתה אחת המערכות הקצרות ביותר במלחמה, והתרחשה ביומיים האחרונים של המלחמה, ב-10 וב-11 בנובמבר 1918. ללא קרבות משמעותיים, היא הניבה הישגים טריטוריאליים וחומריים חשובים לרומנים, והייתה הקדמה למלחמת הונגריה–רומניה, שפרצה יומיים לאחר מכן, ב-13 בנובמבר.
המערכה הרומנית הראשונה הסתיימה בניצחון של מעצמות המרכז, מה שאילץ את רומניה לחתום על חוזה בוקרשט ולפרוש מהמלחמה במאי 1918. חוזה זה עורר התנגדות עמוקה בקרב הרומנים.
לאחר שבולגריה נכנעה ב-29 בספטמבר 1918, ארמיית הדנובה בפיקודו של אנרי מתייה ברטלו התקדמה ללא התנגדות בתנאי שביתת נשק דרך בולגריה ברכבת לכיוון רומניה.
עד סוף אוקטובר הם הגיעו לפלבן, וליקו טרנובו ורוסה בגבול בולגריה-רומניה.
כוח כיבוש גרמני-אוסטרו-הונגרי גדול עדיין נכח ברומניה תחת פיקודו של אוגוסט פון מקנזן, אם כי ברבים מהגייסות הגרמניים כבר החל פושה הרקב הקומוניסטי.
עם זאת, בתחילת נובמבר היה ברור שהמלחמה אבודה וכוח הכיבוש החל לצעוד לכיוון הונגריה, ואילו הצרפתים חצו את הדנובה בסבישטוב ובניקופול.
אירועים אלו הניעו את רומניה להכריז מחדש מלחמה על מעצמות המרכז ב-10 בנובמבר 1918.
בחזית הצפונית, כוחות רומנים כבשו את בוקובינה האוסטרית, ונכנסו לבירתה צ'רנוביץ ב-11 בנובמבר.
בבוקר ה-11 בנובמבר, שלוש שעות לפני חתימת הסכם שביתת הנשק של בעלות הברית עם גרמניה, ספינת משמר הנהרות הרומנית "מיכאיל קוגלניצ'אנו", יחד עם סירת הטורפדו "טרוטוסול" בהדחק של 30 טון, כבשו את נמל בראילה לאחר שהגרמנים נסוגו מהעיר.
שתי ספינות המלחמה הרומניות לכדו 77 ספינות גרמניות שונות שננטשו בנמל העיר (דוברות, מכליות, גוררות, מנופים צפים וסירות מנוע).
בבלשנות ההיסטורית, המעתק הכנעני הוא כינוי למעתק הגאים שחל בניבים הכנעניים המשתייכים לענף הצפון־מערבי של משפחת השפות השמיות, ובהם בשפה העברית, אשר כתוצאה ממנו הפכה תנועת ā פרוטו־שמית־צפון־מערבית ל־ō פרוטו־כנענית.
כך מוסבר למשל ההבדל בין שָׁלוֹם העברית למקבילתה הערבית سلام (סַלָאם): הצורה הקדומה הייתה כנראה šalāmu*, ובעוד בערבית נשארה תנועת ה־ā המקורית, בעברית נעתקה זו ל־ō.
תנועה זו משתקפת לעיתים קרובות בכתיב המקראי, וכמעט תמיד בכתיב הדקדוקי התקני, כחולם מלא.
מעתק ā > ō* נחשב לאחד מהמאפיינים המובהקים של השפות הכנעניות והוא מתועד היטב בעברית ובפיניקית, אך פרטים רבים הנוגעים לטבעו ולמועד תחולתו אינם מחוורים.
על פני השטח משתקף ברוב המקרים מעתק ā > ō* בלתי מותנה, אולם יש סימנים המרמזים שמצב זה הוא סופו של תהליך ואיננו משקף את המעתק עצמו.
ההנחה המקובלת היא, שהמעתק היה מותנה וחל רק בהברה מוטעמת (כלומר, הברה שהייתה מוטעמת בעת תחולת המעתק).
מאוחר יותר התרחש תהליך מתמשך של אנלוגיה, אשר טשטש את טבעו הראשוני של המעתק.
בתהליך זה הושוו צורות רבות, שלא חל בהן המעתק, לצורות אחרות באותה קבוצת נטייה (פרדיגמה), שבהן התרחש המעתק המקורי.
צורות כגון שְׂמָאלִי או רָאשִׁי, שבהן לא חל המעתק (לעומת שְׂמֹאל ורֹאשׁ שבהן הוא חל, בערבית שִׁמַאל, רַאְס) הן ראיה לכך שהמעתק חל רק בהברה מוטעמת, ואילו צורה כגון מְקוֹמוֹת היא ראיה שהוא חל גם בהברה שאיננה מוטעמת – ההברה "קוֹ" (בערבית מַקַאמַאת).
המעתק הכנעני, כפי ששמו מעיד, החל לפעול זמן מה לאחר התפצלות הענף הכנעני מהפרוטו־שמית־הצפונית־מערבית.
ייתכן שהמעתק מתועד בקטעי לחש קצרים בכנענית גבלית שמשולבים בכתבי פירמידות מצריים מהפירמידה של אונס.
הוא מתועד בוודאות לראשונה עוד במאה ה־14 לפנה"ס, במילים הכנעניות המשולבות בטקסט האכדי במכתבי אל־עמארנה.
בשפה האוגריתית הפורמלית ישנם תיעודים רבים לחוסר תחולת המעתק, אך בכמה לוחות מאוחרים כן נמצאו עדויות למעתק, ויש חוקרים הטוענים שישנן עדויות לו גם בטקסטים בשפה הפורמלית.
המעתק הוסיף לפעול למשך זמן בלתי ידוע, אולם ידוע כי בעברית הוא חדל לפעול בשלב מוקדם יחסית.
במילים שנשאלו לעברית לאחר תחולת המעתק משתקפת תנועת a ארוכה כקמץ (ארוך מבחינה היסטורית, ולעיתים קרובות מתקיים בנטיות) ולא כחולם.
לדוגמה: המילים כְּתָב ודְרָשׁ שנשאלו מארמית אל העברית בתקופת בית שני.
מעתק ā > ō בהברה מוטעמת חל גם היום בארמית מערבית חדשה.
ארמית היא אמנם שפה שמית צפון־מערבית שלא שייכת לענץ הכנעני, אך הדיאלקט הזה של הארמית מדובר באותו אזור שבו דוברו בעבר ניבים כנעניים.
פרוטו־שמית lišānu*, עברית לָשׁוֹן (< lašānu*), אכדית lišānu
פרוטו־שמית ʾanāku*, עברית אָנֹכִי (כנראה דיסימילציה מן ʾanōkū* או אנלוגיה לכינוי החבור למדבר), אכדית anāku
המערכת הלימבית (limbus בלטינית: קצה) היא חלק ממערכת העצבים, הכולל מבנים במוח האנושי המעורבים ברגשות, מוטיבציה, זיכרון, למידה, הרחה והקשרים ביניהם.
החלקים העיקריים של המערכת הלימבית הם קליפת המוח הלימבית, האמיגדלה וההיפוקמפוס.
המערכת הלימבית אחראית על הישרדות.
זהו חלק קדום שנשאר בתהליך האבולוציה אצל כל המינים מאז התפתחות הזוחלים, משום שאותם הדברים הנחוצים לחיה כדי לשרוד, נשארו זהים: הגנה, אוכל ומין.
המערכת הלימבית מבצעת פעולות אחזקה שונות ומווסתת את חום הגוף, לחץ הדם ורמות הסוכר בדם.
בנוסף, המערכת הלימבית היא המקור לרגש, לזיכרון וללמידה.
המערכת הלימבית משפיעה על היווצרות זיכרון על ידי שילוב של מצבים רגשיים עם זיכרונות מאוחסנים של תחושה פיזית.
המערכת הלימבית קשורה ליכולת הוויסות הרגשית-חברתית.
כמערכת עתיקה, המערכת הלימבית היא מערכת שפועלת בצורה לא מודעת, רגשית ולא שכלית, ייצרית ואימפולסיבית.
בהתאם לכך היא מגיעה להחלטה בתוך שניות.
מבחינת ההתפתחות האבולוציונית המערכת הלימבית נחשבת לחלק פרמיטיבי וקדום יותר של המוח.
התפתחותה אפשרה לנהל תגובות הילחם או ברח ומעניקה יתרון לזוחלים וליונקים (לרבות האדם).
המערכת הלימבית מתפתחת לאורך חייו של האדם.
בגילאי הינקות, המערכת הלימבית מתחילה להבין קשרי סיבתיות בין גירוי לתוצאה.
בשלב זה הפעוט מסוגל לצפות קבלה או אובדן של חיזוק על פי רמזים מהסביבה.
המערכת הלימבית כוללת מספר אזורים של קליפת המוח הלימבית ומבנים נוספים הנמצאים סביב הליבה של המוח הקדמי forebrain.
להלן האזורים שבדרך כלל נחשבים לחלק מהמערכת הלימבית:
אמיגדלה: מעורבת באיתות לקליפת המוח על גירויים מניעים משמעותיים כמו אלו הקשורים בפחד או בתגמול; אחראית על תגובת הילחם או ברח
היפוקמפוס: דרוש ליצירת זיכרונות ארוכי טווח.
פיתול החגורה (גירוס הסינגולום): מסדיר פונקציות אוטונומיות, כמו קצב לב ולחץ דם, וכן פעילות קוגניטיבית וריכוזית.
הוא כולל את הסינגוליט קורטקס הקדמי.
היפותלמוס: מווסת את מערכת העצבים האוטונומית על ידי ייצור ושחרור הורמונים.
משפיע על לחץ הדם, קצב הלב, רעב, צמא, עוררות מינית, ומחזור השינה.
הגוף הפטמתי: חשוב להיווצרות זיכרון.
גרעין האקומבנס: מעורב בתגמול, עונג והתמכרות.
קליפת המוח הארובתית-מצחית: מעורבת בקבלת החלטות.
הפיתול הפארהיפוקמפאלי: חלק מההיפוקמפוס, ממלא תפקיד ביצירת זיכרון מרחבי.
תלמוס: 'תחנת הממסר' לקליפת המוח.
המערכת הלימבית פועלת בעזרת השפעה על המערכת האנדוקרינית ומערכת העצבים האוטונומית.
המערכת הלימבית קשורה הדדית היטב למבנה הידוע כגרעין האקומבנס, הנקרא לעיתים מרכז העונג במוח.
לגרעין תפקיד בעוררות מינית ובהשפעה המענגת של סמים פסיכואקטיביים מסוימים.
תגובות אלה מווסתות על ידי הפרשות דופמינרגיות מהמערכת הלימבית.
המערכת הלימבית קשורה היטב גם לקליפת המוח הקדם-מצחית.
מדענים מסוימים טוענים שקשר זה קשור לעונג המושג בפתרון בעיות.
בעבר, כדי לפתור הפרעות רגשיות חמורות, היו קוטעים קשר זה בהליך ניתוחי שנקרא לובוטומיה.
מטופלים שעברו הליך זה לעיתים קרובות נהיו פאסיביים ואיבדו כל מוטיבציה.
הרופא הצרפתי פול ברוקה קרא לראשונה לחלק הזה של המוח "le grand lobe limbique" ב-1878, אך ההבנה על תפקידו ברגש לא התפתחה עד 1937, כשהרופא האמריקאי ג'יימס פפז תיאר לראשונה את המודל האנטומי שלו לרגש, הנקרא עדיין מעגל פפז.
רעיונותיו של פפז הורחבו לאחר מכן על ידי פול ד.
מקלין שכלל מבנים נוספים ב'מערכת לימבית' מורחבת יותר.
הקונספט של מערכת לימבית הורחב מאז ופותח על ידי אחרים.
ניסוי שנערך ב-1939 חיזק את הסברה שהמערכת הלימבית היא האזור המוחי שקשור לרגשות.
שני חוקרים מאוניברסיטת שיקגו, קלובר וביוסי, בדקו ומצאו שקופה שאיבדה את האמיגדלה באחד מצדי מוחה הפכה לבעלת מזג נוח, אפשר היה לדקור אותה, לצבוט אותה ולהציק לה, התגרויות שאמורות היו לגרור אחריהן תגובות אלימות.
כמו כן התנהגותה הייתה מוזרה: נראה כי היא אינה מזהה את קערת המזון שלה, לעיתים קרובות תנגוס החיה בחפצים בלתי אכילים ולעיתים אף תבלע אותם, היא נוגעת בכל חפץ שהיא רואה, ועסוקה ללא הרף בפעילות מינית.
ניסוי שנערך ב-1954 הראה שחולדות עם אלקטרודות מתכתיות שהושתלו לגרעין האקומבנס שלהן לחצו שוב ושוב על ידית המפעילה את האזור, והעדיפו פעילות זו על אכילה ושתייה, עד שלבסוף מתו מתשישות.
עם זאת, ישנם חוקרים, ובהם ג'וזף לדו, הכופרים לחלוטין בקיומה של המערכת הלימבית, והצורך בה לשם הסבר תהליכי הפקת חוויות רגשיות במוח.
לדו מדגיש את פעולתם של גורמים מסוימים בלבד במערכת, כגון חשיבותה ומיידיותה של פעולת האמיגדלה.
יש עדות נסיבתית לכך שהמערכת הלימבית מספקת גם תחזוקה של מצב הכרתי נורמלי ובריא.
המפה (נקרא גם הגהות הרמ"א) הוא חיבורו החשוב ביותר של רבי משה איסרליש (הרמ"א), ובו תוספות והתאמות לספר "שולחן ערוך" (שכתב רבי יוסף קארו) על-פי עדות אשכנז.
חיבור זה התקבל בקהילות אשכנז כפסקי ההלכה החשובים ביותר, וכל אחרוני אשכנז התייחסו אליו, ונהגו על פיו.
שמו של הספר קשור באנלוגיה לשם "שולחן ערוך": הוא כתוספת של מפת שולחן לשולחן (ערוך).
הספר אינו מודפס לבדו אלא כמעין הגהות ועריכה בתוך השולחן ערוך.
ספריו המרכזיים של הרב קארו, פירוש "בית יוסף" על הטור ולאחר מכן השולחן ערוך (שהוא מעין התמצית ההלכתית של ה"בית יוסף"), זכו כבר בימיו לתפוצה רבה והעמידו בסכנה את המסורת האשכנזית.
כדי להגן על מסורת זו מצד אחד, ומצד שני לא לפגוע בהסכמה הרחבה לשולחן ערוך, כתב הרמ"א את הפירוש 'דרכי משה' על הטור, ואת המפה על השולחן ערוך.
בניגוד לרב קארו, המתבסס בעיקר על הרי"ף, הרא"ש והרמב"ם, מביא הרמ"א בספריו אלה את דברי הפוסקים האשכנזיים ואת מנהגי קהילות אשכנז.
על פי עדותו בהקדמתו לספרו, החל הרמ"א לכתוב בעצמו ספר פסיקה מסכם עוד קודם שידע על ספרו של רבי יוסף קארו.
לאחר שנודע לו על ספרו של הרב קארו, גנז את ספרו שלו כדי שלא תרבה מחלוקת בישראל.
במקום להוציא ספר פסיקה כתב את השגותיו על השולחן ערוך, המודפסות כאמור בתוך השולחן ערוך עצמו.
כך נוצר ספר פסיקה אחיד לעם ישראל.
כאמור את הגהותיו כתב הרמ"א לאחר שראה שדברי השולחן ערוך התקבלו כ'הלכה למשה מסיני', לכך הוסיף בהגהות את דברי החולקים "לעורר התלמידים":
מחלוקת זו של הרמ"א וה"בית יוסף" נובעת בעיקרה מחמת שתי סיבות, הראשונה היא המעמד החשוב של המנהג באשכנז בעוד רבי יוסף קארו פסק לפי כללים, כפי שכתב על כך הרמ"א בהקדמתו:
טענה נוספת של הרמ"א היא על פסיקת השולחן ערוך שהירבה לפסוק כדעת שלושת ה"עמודים": הרי"ף, הרמב"ם והרא"ש, ולא כפי שנהגו לפסוק באשכנז ופולין כפי הכלל הלכה כבתראי בייחוד כאשר דבריהם הם כדעת בעלי התוספות, וכלשון הרמ"א בהקדמה לספרו:
טענה זו אף חזר עליה בספרו כאשר נצרך לחלוק על דעת השולחן ערוך, והדגיש שוב טענה זו: .
בדרך כלל בסוף כל הערה של "המפה" יש ציון מקור לדברי ההגהה בדברי הראשונים והאחרונים, במקום שאין מקור ואלו דברי הרמ"א בעצמו נכתב - ד"ע = דברי עצמו, מקורות אלו לא נכתבו על ידי הרמ"א
המפה כוללת גם ביאורי מילים ועניינים לדברי השולחן ערוך, שבהם הרמ"א אינו חולק עליו, אך אף בזה יש שכתבו שדברים אלו אינם מדברי הרמ"א.
בימי חייו ספג הרמ"א ביקורת לא מעטה מפוסקי אשכנז על כך שהעדיף את מנהג פולין והזניח את המקובל במרכז אירופה.
והנה הרב עצמו לא כתב בהקדמת ספרו רק ממנהג בני מדינתו ולא זכר מנהג אשכנז כלל".
עם זאת, משמש כאמור הספר כמקור העיקרי לפסיקת ההלכה ליהדות אשכנז.
באחרונים התבטאו בהערצה על פסקי הרמ"א בהגהותיו לשולחן ערוך, כך לדוגמה נודעת אמרת החת"ם סופר: "ובני ישראל יוצאים ביד רמ"א".
דברים דומים כתב רבי עקיבא איגר:
לאחר מותו נוספו להגהות מראי מקומות וביאורי מילים הנראים כחלק מדברי הרמ"א, אך למעשה לא נכתבו על ידו.
המפה הוורודה (בפורטוגזית: "Mapa cor-de-rosa") היה מסמך שהציג את שאיפותיה הטריטוריאליות של האימפריה הפורטוגזית בשטח שבין אנגולה ומוזמביק, שהוא כיום בתחומי המדינות זמביה, זימבבווה ומלאווי.
לאחר הכרזת ברזיל על עצמאותה ב-1822, החלה פורטוגל למקד את מאמציה בחקר שטחי פנים יבשת אפריקה הכלולים במושבותיה אנגולה ומוזמביק.
חוקרי הארצות הרמנז'ילדו קאפלו ורוברטו איוונש היו האירופים הראשונים שחצו את אפריקה מחוף אל חוף.
כך הפכה התוכנית לחיבור שתי המושבות לאחד היעדים המדיניים העיקריים של פורטוגל במחצית השנייה של המאה ה-19.
הבריטים לא קיבלו תוכנית פורטוגזית זו בסבר פנים יפות, כי גם להם הייתה תוכנית משלהם שעוררה מחלוקת עם פורטוגל, תוכנית הקו האדום "מהכף לקהיר" של סר ססיל רודס: יצירת רצף טריטוריאלי חוצה יבשת בין קהיר לקייפטאון אשר יאפשר לבריטים להגיע למעמד של הגמוניה באפריקה.
מתיחות זו בין פורטוגל לבריטניה הובילה לאולטימטום בריטי ב-1890. לבסוף ויתרה פורטוגל על עמדתה ופעלה לפי סעיפי האולטימטום שהציבה בריטניה.
כך נפגע אנושות מעמד השלטון המלוכני בפורטוגל.
המערכת המוטורית (מערכת התנועה) היא מכלול הרכיבים במערכת העצבים המרכזית, מערכת העצבים ההיקפית, השרירים, הגידים ומערכת השלד והמפרקים, אשר מעורבים בהוצאה לפועל של תנועות.
חלקיה השונים של המערכת המוטורית במוח ובחוט השדרה אחראים על הפעלתם של שרירי השלד בגוף.
השליטה המוטורית מנוהלת באמצעות אותות שמועברים מתאי עצב מוטוריים הנמצאים במערכת העצבים המרכזית, דרך אקסונים במערכת העצבים ההיקפית לתאי שריר.
חלק גדול מהידוע על המערכת המוטורית התגלה עקב חקר מחלות הפוגעות בתנועה.
השליטה של מערכת העצבים המרכזית על תנועות הגוף נעשית דרך מספר מסלולים עצביים, כאשר כל אחד מהם אחראי על קבוצה מסוימת של שרירים או על היבט מסוים של הוצאת התנועה לפועל.
למשל, פעולות כמו הליכה, שימוש בשפת גוף, דיבור, תנועת היד ותנועת האצבעות מערבות מנגנונים מוטוריים שונים.
בכל רגע נתון פועלים כמה מסלולים מוטוריים במקביל, והמוח מתאם את פעולתם על מנת לתכנן ולבצע תנועות מורכבות ולהתאים אותן למידע על הסביבה שמתקבל ממערכות החושים.
היכולת לשלוט על מספר תנועות במקביל מאפשרת התמודדות עם ריבוי משימות.
למשל, ניהול דיאלוג במהלך טיול רגלי עם ידיד.
מרכז השליטה הראשי על הפעילות המוטורית הרצונית בגוף הוא האזור המוטורי העיקרי.
אזור זה ממוקם בקליפת המוח, בחלקה האחורי של האונה המצחית.
האזור המוטורי העיקרי בכל המיספרה מאורגן בהתאם לסידור המרחבי של האיברים בגוף (מהרגליים לראש), כך שקבוצות תאי עצב השולטות על שרירים סמוכים בגוף נמצאות זו ליד זו על פני קליפת המוח.
גודל האזור המוקדש לכל קבוצת שרירים הוא פרופרציונלי למורכבות של התנועות שהם מבצעים - האזור ששולט על הפעלת אצבעות הידיים, למשל, תופס חלק ניכר מהאזור המוטורי העיקרי.
ייצוג חלקי הגוף על פני אזור זה נקרא ההומונקולוס המוטורי.
שני אזורי מוח סמוכים, הממוקמים מעט קדמית לאזור המוטורי העיקרי, ממלאים תפקיד חשוב בתכנון תנועות.
האזור המוטורי המשלים (Supplementary motor area) מעורב בלימוד וביצוע רצפים של תנועות.
הקליפה הקדם-מוטורית (Premotor cortex) מטפלת בתנועות מורכבות המונחות על ידי מידע מהחושים, בעיקר כאשר מדובר במידע שאינו קשור ישירות לתנועה (למשל הנחיה מילולית).
נזק לאזורים אלו בקליפת המוח (למשל עקב שבץ מוחי) עלול לגרום לסוגים שונים של אפרקסיה, שבה אובדות יכולות של ביצוע פעולות מוטוריות נלמדות ומוכוונות.
אפרקסיה יכולה להתבטא בדרכים רבות, כגון קושי לבצע תנועות של הגפיים בתגובה להנחיה מילולית או קושי לצייר ולהרכיב צורות גאומטריות.
האזורים המוטוריים בקליפת המוח שולטים על רוב שרירי השלד דרך המסלול הקורטיקו-ספינלי, שיורד מקליפת המוח לאורך חוט השדרה.
מסלול זה, שמכונה גם "המערכת הפירמידלית", משמש לביצוע תנועות רצוניות ומוכוונות של הגפיים, כמו אחיזה של חפצים בעזרת האצבעות.
לאורך המסלול, במהלך הירידה דרך המוח המוארך, מרבית האקסונים של תאי העצב חוצים לצדו הנגדי (קונטרלטרלי) של הגוף.
מסיבה זו, גם הפקודות המוטוריות עובדות בדרך כלל בצורה קונטרלטרלית, כלומר כך שההמיספרה הימנית של המוח שולטת על צדו השמאלי של הגוף, ולהפך.
האותות העצביים היורדים מתאי עצב מוטורי עליונים של המוח מגיעים בסופו של דבר לגרעינים של תאי עצב מוטורי תחתונים, בנקודות שונות לאורך חוט השדרה, שמקושרים ישירות לתאי השריר שעליהם הם משפיעים.
פגיעה באזור המוטורי העיקרי או במסלול הקורטיקו-ספינלי, למשל עקב אירוע מוחי, גורמת בדרך כלל לחולשה או שיתוק של השרירים הנשלטים על ידיו.
פגיעה בחוט השדרה עקב טראומה גופנית או מחלות שונות גורמת לרוב לשיתוק מוטורי מלא או חלקי בשרירים מאזור הפגיעה ומטה.
השליטה על שרירי הפנים והלשון מתבצעת דרך מסלול נפרד (המסלול הקורטיקו-בולברי), אשר יורד רק עד לגזע המוח ומשם מתחבר לעצבי הגולגולת.
דוגמה למחלה ניוונית הפוגעת בתאי עצב המוטורי עליונים ותחתונים, הנחוצים לפיקוח המוח על הפעלתם של מרבית השרירים הרצוניים בגוף, היא טרשת אמיוטרופית צידית (ALS).
במחלה זו, תאי העצב נהרסים וכתוצאה מכך נפגעת היכולת להפעיל את השרירים - בהם שרירי הגפיים, הבליעה, הדיבור והנשימה, ולהיחלשותם בהדרגה עד כדי שיתוק.
אלו נקראים גם מסלולי .
שני מנגנונים עיקריים מסייעים לקליפת המוח לקראת ובמהלך ביצוע תנועות, והם מווסתים בזמן אמת את השליטה המוטורית:
המוח הקטן (צרבלום) ממלא תפקיד חשוב בתזמון של תנועות מהירות ותורם לדיוק ולקואורדינציה של התנועות.
פגיעה באזור זה עלולה לגרום לרעד המתגבר דווקא בתנועה מכוונת וכן לדיסארתריה אטקטית.
גרעיני הבסיס משתתפים במעגל מוטורי מורכב ששולח פלט לקליפת המוח דרך התלמוס.
פעילותם של גרעיני הבסיס מתאמת ביצוע ותזמון של תנועות איטיות יותר, והיא חיונית להכרעה עבור שפעול או דיכוי של תנועה, זאת בהתאם לקלט המתקבל מהחומר השחור.
מחלת פרקינסון ומחלת הנטינגטון הן מחלות ניווניות שפוגעות בתפקוד של גרעיני הבסיס וגורמות בין השאר לליקויים במערכת המוטורית.
במחלת פרקינסון, מוות של תאי החומר השחור גורם למחסור בדופמין ולדיכוי יתר במעגל המוטורי של גרעיני הבסיס.
דבר זה מביא לאיטיות בתנועה ולקושי בהתחלה ובהוצאה לפועל של תנועות, וכן לרעד המופיע במנוחה.
במחלת הנטינגטון, ניוון בגרעיני הבסיס גורם דווקא לפעילות עודפת של דופמין, היוצרת בין השאר תנועות בלתי רצוניות של השרירים.
מספר מסלולים שמתחילים בגזע המוח שולטים על תפקודים מוטוריים שונים:
המסלול הווסטיבולו-ספינלי - מסלול היוצא מגרעיני שיווי המשקל במוח המוארך לעבר שרירי הגוף והרגליים, ומסייע לשמור על יציבה.
המסלול הרטיקולו-ספינלי - יוצא מהתצורה הרשתית בגזע המוח לשרירי הרגליים, ושולט על תנועות מחזוריות ואוטומטיות של הליכה.
המסלול הטקטו-ספינלי - יוצא מחלקו האחורי של המוח האמצעי (הטקטום) לעבר שרירים באזור הגוף והצוואר, ועוזר לתאם בין הזזת הראש לבין תנועות העיניים.
בנוסף לתנועות שנשלטות על ידי המוח, קיימים גם מסלולים עצביים אשר כלל אינם עוברים דרכו.
מסלולים אלה מנהלים תגובות בלתי רצוניות לגירויים, הנקראות רפלקסים.
הרפלקסים פועלים דרך מעגלים עצביים המחברים בין קולטני חישה לבין תאי העצב המוטוריים שמשפיעים על פעולת השריר.
הרפלקס הפשוט ביותר הוא רפלקס המתיחה של השריר, שפועל דרך סינפסה בודדת בין קולטן מתיחה בכישור השריר לבין תא עצב מוטורי בחוט השדרה.
רפלקס זה מסייע לשמור על אורך השריר כנגד כוחות חיצוניים.
יתר הרפלקסים הם מורכבים יותר ופועלים במסלולים הכוללים מספר סינפסות.
דוגמה אחת לכך היא רפלקס הנסיגה בתגובה לגירוי מזיק, למשל כאשר נוגעים בחפץ מאוד חם.
אף על פי שמעגל הרפלקס עצמו מערב רק את תאי העצב בחוט השדרה, המוח יכול לווסת ולדכא את התגובה הרפלקסיבית במקרה הצורך.
הממשק בין מערכת העצבים לבין השרירים הוא דרך סינפסות הנקראות צומת עצב-שריר.
סינפסה זו מקשרת בין אקסון של תא עצב מוטורי לבין קרום התא של סיבי שריר המטרה.
כל אקסון מעצבב מספר סיבי שריר (מסיבים בודדים ועד אלפי סיבים), אשר מתכווצים יחד כאשר הם מקבלים את האות העצבי.
האקסון וכל סיבי השריר שאליהם הוא מקושר מהווים יחידה תנועתית אחת.
תאי העצב המוטוריים משחררים לסינפסה את המוליך העצבי אצטילכולין, אשר נקשר לקולטנים על גבי סיב השריר וגורם לפתיחתן של תעלות יונים.
פתיחת תעלות היונים מביאה לשינוי במתח החשמלי של סיב השריר (דפולריזציה), המאפשר כניסה של יוני סידן לתוך סיב השריר.
ביחידת התפקוד הבסיסית של השריר, הסרקומר, כניסת יוני הסידן מתניעה תהליך פיזיולוגי הגורם לכיווץ של השריר.
באזורים מסוימים בקליפת המוח הקשורים לפעילות מוטורית קיימים תאי עצב המכונים נוירוני מראה.
תאים אלה מעבירים תגובה עצבית גם כאשר האדם מבצע פעולה מוטורית מסוימת, וגם כשהוא צופה באדם אחר המבצע את אותה הפעולה.
תאוריות שונות מנסות לקשור בין פעילות נוירוני המראה לתהליכי למידה, חיקוי, אמפתיה, שפה ועוד.
מיומנות היא יכולת נרכשת או כישרון לבצע פעולות מסוימות המיועדות להניב תוצר או תוצאה רצויה, באופן יעיל מבחינת משאבי זמן ואנרגיה.
התפתחות המיומנויות המוטוריות מתחילה בינקות וכוללת את הפיתוח של המוטוריקה הגסה לצורך מיומנויות כגון ישיבה והליכה.
במהלך הילדות מתפתחות מיומנויות מוטוריות עדינות יותר, אשר הולכות ומשתכללות עם ההתבגרות, למשל ציור, כתיבה, הקלדה עיוורת ועוד.
רכישת מיומנות היא תהליך של למידה המשתמר בזיכרון הפרוצדורלי.
רכישה של מיומנויות מוטוריות מתקדמות יותר מתאפשרת בהתאם לשלבי ההתפתחות הגופנית.
כמו כן, לחזרתיות ואימון יש חשיבות רבה עבור תהליך הרכישה של המיומנויות המוטוריות.
המעשייה על הנסיכה המתה ושבעת האבירים היא מעשייה מחורזת שנכתבה בשנת 1833 על ידי הסופר, המשורר והמחבר אלכסנדר פושקין.
המעשייה היא גרסה אחרת לאגדה "שלגיה ושבעת הגמדים" של האחים גרים, ובינה לבין הגרסה של פושקין יש דמיון רב.
המעשייה מסווגת במספר 709 בסיווג ארנה-תומפסון.
כמו בסיפורם של האחים גרים, אימה החורגת של הנסיכה מקנאה בה בגלל יופייה ושולחת את המשרתת (בעוד בסיפור של גרים זה צייד) לנטוש אותה ביער (דרישה זאת מרמזת על הרכות של המעשייה, כי בגרסה של גרים המלכה מצווה להרוג את הנסיכה).
המשרתת עושה את מצוות המלכה, והנסיכה מוצאת מחסה בטירת עץ (בגרסה של גרים זו בקתת לבנים) שבה חיים שבעה אבירים (בגרסה של גרים אלה גמדים) המלכה מגלה את המקרה בעזרת מראת הקסמים שלה, מתחפשת לאישה זקנה ומגישה לנסיכה תפוח מורעל.
כמו בסיפור של האחים גרים, הנסיכה מתעלפת מאכילת התפוח, והנסיך מנשק אותה, מעיר אותה והם מתחתנים.
הסיפור עובד לסרט מצויר בשנת 1951.
תרגום לעברית, בידי ריטה קוגן, בשם "האגדה על בת הצאר ושבעת האבירים", יצא לאור בשנת 2018 בהוצאת קדימה.
המערכת המֶזוֹלימבית היא חלק ממערכת העצבים המורכב ממספר אזורים הכוללים תאי עצב המגיבים למוליך העצבי דופמין.
הגופים של תאי העצב של המערכת המזולימבית נמצאים בטגמנטום הגחוני.
הם שולחים את האקסונים שלהם לחלקים של המערכת הלימבית כמו גרעין האקומבנס, האמיגדלה וההיפוקמפוס.
הם מגיעים גם לקליפת המוח הקדם-מצחית האמצעית medial prefrontal cortex ולפיתול החגורה הקדמי.
המערכת המזולימבית מעורבת בתהליכים הקשורים לחיזוק.
היא פועלות באופן מתואם עם המערכת הניגרו-סטריאטלית והמערכת המזו-קורטיקלית לשליטה על ההתנהגות, הקשב וקבלת ההחלטות וכל אחת מהן מעורבת בהפרעת קשב.
המעש היה ביטאון מחתרת לח"י שהופץ מ-1945 ועד 1947 בקרב תומכיה במועדוני הנוער, בתי ספר, בדואר הרגיל לפי כתובות ובתיבות הדואר בבתים ובעסקים ובהדבקה מחתרתית על קירות.
בדצמבר 1947, עם הפיכת לח"י לתנועה פוליטית, החליף את "המעש" היומון התנועתי הגלוי מברק.
"המעש" החליף את הביטאונים התעמולתיים "החזית" (19 גליונות מאז 1942) ו"החזית לנוער" (6 גליונות), ששוכפלו במכונת שכפול, עד שזו נפלה בידי הבולשת הבריטית.
לפיכך הקים לח"י בית דפוס מחתרתי בו נדפס "המעש".
"המעש" ראה אור בשתי תצורות, חלק מהגליונות, כמו שאר עיתוני המחתרות לא היו אלא כרוזים תעמולתיים תכליתיים וממוקדים בהסברה והנעה לפעולה.
חלק אחר של הגליונות החזיקו מספר עמודים וכללו דברי ספרות, הגות ושירה מאת יוצרים כישראל אלדד, נתן ילין-מור, יונתן רטוש, עמנואל כץ, פנחס גינוסר ומרדכי שלו, שחיבר את "טור מול טור", טור מחורז שהיווה תגובה ומשקל-נגד ה של נתן אלתרמן שהתפרסם בדבר.
את קריקטורות המעש צייר קָרִיאֵל גַרדוֹש (דוש).
בשל אפיו המחתרתי של השבועון, רוב התכנים לא היו חתומים ואלו שנחתמו הופיעו תחת שמות עט.
הגיליונות נחתמו במשפט: "הוצאת לוחמי חירות ישראל - במחתרת בציון".
בין המדביקים המפורסמים של הגיליונות, פעולה שהייתה שווה בחומרתה בעיני הבריטים כפעולת טרור, נמנים: עזרא יכין - "אלנקם", ציון כהן - "ישראל", ואלכסנדר רובוביץ - "חיים" (האחרון נתפס בשעה שהעביר כרוזים להדבקה ונרצח באכזריות ובחשאיות ללא משפט).
ב-1949 חזר "המעש" להופיע כעיתון מפלגת הלוחמים שהוקמה על ידי יוצאי לח"י.
המערכת לפעולות חקירה מבצעיות הוא שמה הרשמי של מערכת SORM (מרוסית: Система Оперативно-Розыскных Мероприятий) המהווה מערכת האזנה, ציתות ופיקוח על כלל רשת התקשורת ברוסיה ובכללה גם טלפון ואינטרנט ומסייעת לממשל בסינון תכנים באינטרנט.
המערכת הוקמה בשנת 1996 בשיתוף פעולה בין שירות הביטחון הפדרלי והסוכנות הפדרלית למידע ולתקשורת ממשלתית ומתחילה יועדה לשמש את ארגוני הביון ושירותי הביטחון ברוסיה לפקח ולצותת על מערכת הטלפון במדינה.
מאז שנת הקמתה שימשה המערכת שבעה שירותי אכיפת חוק וביטחון כדוגמת שירות הביטחון הפדרלי, משטרת המס הפדרלית, משרד הפנים, משטרת רוסיה, שירות האבטחה הפדרלי ושירות משמר הגבול הפדרלי והשירות הפדרלי ללוחמה בסמים).
המערכת שודרגה מספר פעמים וכללה את מערכת SORM-2 ששימשה לפיקוח כללי על רשת האינטרנט.
מאז 2014 פועלת מערכת SORM-3 המשמשת לפיקוח על האינטרנט ועל רשתות חברתיות ושירותי דואר אלקטרוני ברוסיה.
שירות הביטחון הפדרלי ושירות משמר הגבול הפדרלי
משרד הפנים ומשטרת הפדרציה הרוסית
המפגש הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי משנת 2016 בבימויו של דני וילנב.
התסריט, אותו כתב אריק הייסרר, מבוסס על הסיפור הקצר "סיפור חייך" מאת טד צ'יאנג.
בסרט מככבים איימי אדמס, ג'רמי רנר, ופורסט ויטאקר.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים של ונציה, ב-1 בספטמבר 2016. הסרט הופץ ברחבי ארצות הברית ב-11 בנובמבר 2016 על ידי חברת סרטי פרמאונט, בין השאר בפורמט IMAX.
המבקרים שיבחו את הסרט, וציינו לחיוב את הסיפור, האווירה וביצועי המשחק של אדמס.
הסרט הכניס מעל ל-200 מיליון דולר ברחבי העולם.
מכון הסרטים האמריקאי בחר בסרט זה כאחד מעשרת הסרטים של השנה.
הסרט היה מועמד לפרסים רבים, בהם שמונה מועמדויות לפרס אוסקר בטקס פרסי אוסקר ה-89, כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, והתסריט המעובד הטוב ביותר.
הסרט זכה בפרס אוסקר לעריכת הקול הטובה ביותר.
כמו כן הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב, עבור השחקנית הטובה ביותר (אדמס) ועבור הלחן המקורי הטוב ביותר.
הסרט מתחיל עם הבלשנית לואיז בנקס (איימי אדמס) אם חד הורית כשהיא מטפלת בבתה האנה, עד למותה ממחלת הסרטן.
בעוד לואיז נמצאת במקום עבודתה - מרצה באוניברסיטה בפני סטודנטים - 12 חלליות מהחלל החיצון מופיעות ברחבי כדור הארץ, במקומות שונים (באוקיינוס-ההודי באזור אוסטרליה, במונטנה בארצות הברית, בדבון-בריטניה, גרינלנד, מאראקאי-ונצואלה, יפן, סודאן, סיירה לאון, סין, סיביר-רוסיה, הים השחור-רוסיה, ופקיסטן).
וובר (פורסט ויטאקר), קצין בכיר בצבא ארצות הברית, אשר מבקש ממנה להצטרף לצוות, יחד עם הפיזיקאי איאן דונלי (ג'רמי רנר), כדי לברר מדוע החייזרים הגיעו לכדור הארץ.
יחדיו, השניים מגיעים אל מחנה צבאי זמני, שהוקם בסמוך למקום עצירתה של אחת החלליות במדינת מונטנה שבארצות הברית.
הם נכנסים אל החללית של החייזרים ומצליחים ליצור קשר עם שני חייזרים בעלי שבעה גפיים, המכונים בפיהם "heptapods", להם איאן מעניק את כינוי החיבה אבוט וקוסטלו.
לואיז מגלה כי לחייזרים יש שפה כתובה המורכבת מסמלים מעגליים, והיא מתחילה ללמוד מספר סמלים, המהווים יחד אוצר מילים בסיסי.
ככל שהיא הופכת יותר ויותר מיומנת בשפה, היא מתחילה לחלום בהקיץ ולחזות בתמונות שלה עם בתה האנה.
לאחר שרכשה מספיק ידע, לואיז שואלת את החייזרים מה הם רוצים, והם עונים: "הצעה כלי-נשק".
תשובתם נתפסת כמאיימת על ידי מדינות שונות בעולם, והפחד מהאיום הפוטנציאלי מן החייזרים מוביל את אותן מדינות לנתק את התקשורת מול המדינות האחרות, ולהכין את הצבא שלהם לתקיפה.
עם זאת, לואיז חושבת כי הסמל "כלי-נשק" עשוי להיות תרגום חלופי למילה "כלי-עבודה".
מספר חיילים אמריקאים מחליטים על דעת עצמם להניח מטעני נפץ בתוך החללית של החייזרים.
לא מודעים לכך, לואיז ואיאן חוזרים אל החללית ומקבלים כמות גדולה מאוד של סימנים בשפת-החייזרים.
רגע לפני הפיצוץ, אבוט "דוחף" (באמצעות שליטתו בכבידה בחדר) את לואיז ואיאן אל מחוץ לחללית, ומציל את חייהם.
השניים מתעוררים מאוחר יותר במחנה הצבאי הסמוך, עם זעזוע מוח.
החללית מתרחקת מהקרקע ונעצרת גבוה בשמיים.
מניתוח הסמלים שהתקבלו, איאן מסיק כי החייזרים מעוניינים להעניק להם 1/12 מתוך "מתנה" כלשהי.
הם מסיקים כי החייזרים מעוניינים ש-11 המדינות השונות (12 אתרי-הנחיתה) ישתפו פעולה ויעבדו יחדיו.
בינתיים, סין מכינה את ההתקפה שלה.
לואיז ממהרת בחזרה אל החללית, ושואלת את החייזרים על חזיונותיה.
קוסטלו מספר לה שאבוט גוסס ומסביר לה כי היא רואה את העתיד, וחושף לצופים כי ה-"חזיונות" שלה אינם פלאשבקים אל העבר - אלא אל העתיד.
קוסטלו מסביר לה כי הם באו לעזור לאנושות, על ידי שיתוף שפתם, המהווה "כלי" המשנה את תפיסת הזמן, וזאת מאחר שהחייזרים כבר יודעים שבעוד 3,000 שנים הם יצטרכו את עזרתה של האנושות.
לואיז חוזרת אל המחנה הצבאי, שנמצא בתהליכי פינוי.
יש לה חיזיון נוסף, בו היא נמצאת בעתיד בקבלת פנים של האו"ם, משוחחת עם גנרל שאנג (צ'י מא), שמודה לה שהצליחה לשכנע אותו להשעות את המתקפה הסינית.
הוא מספר לה כי היא התקשרה אליו למכשיר הטלפון הנייד הפרטי שלו; הוא מראה לה את מספר הטלפון שלו, ואומר שהוא יודע שהוא חייב לעשות, מבלי להבין למה.
בהווה, לואיז גונבת טלפון לוויני ומתקשרת לשאנג.
אף על פי שהיא דוברת מנדרינית, היא עדיין לא יודעת מה לומר לו, עד אשר יש לה חיזיון נוסף, בו שאנג ממשיך ומסביר לה שהיא שכנעה אותו על ידי חזרה על המילים האחרונות של אשתו בטרם מותה, אותן הוא לוחש לאוזניה של לואיז.
בהווה, לואיז חוזרת על המילים האלו בשיחתה הטלפונית עם שאנג.
בעקבות השיחה, שאנג משהה את המתקפה הסינית, המדינות האחרות מחדשות את הקשרים זו עם זו, ו-12 החלליות עוזבות את כדור הארץ.
בעודם עוזבים את המחנה הצבאי המתפנה, איאן ולואיז מודים באהבתם זה לזה.
לואיז חוזה כי איאן הוא בעלה, ואבי בתה, האנה והיא החליטה להינשא לו ולהביא את בתם לעולם אף על פי שחזתה שבתה תמות כשסיפרה את זה לאיאן בשלב גדילתה של האנה, הוא לא יכל לשאת את זה ובשל כך הם התגרשו.
הסרט מתבסס על "היפותזת ספיר-וורף", לפיה השפה שאנו מדברים מעצבת את הדרך שבה אנו תופסים את המציאות.
השפה של החייזרים היא מעגלית, כלומר אין לה התחלה או סוף.
לכן, ברגע שלואיז לומדת את שפתם, המוח שלה מתחיל לעבוד כמו שלהם.
היא מפסיקה לחוות את הזמן כלינארי (עבר-הווה-עתיד) ומתחילה לחוות אותו בו-זמנית.
עקב כך מתגלה כי הסצנות בתחילת הסרט, על זיכרונות העבר על בתה שמתה, הן למעשה קפיצה בזמן לעתיד.
בזכות השפה החדשה שלמדה, לואיז רואה את חייה שעוד לא קרו.
היא מגלה שהיא תתחתן עם איאן, (הפיזיקאי שעובד איתה), תלד בת, אך נישואיה יתפרקו ובתה תמות ממחלה.
למרות הכאב הידוע מראש, לואיז בוחרת להמשיך במסלול הזה כדי לחוות את רגעי האושר המעטים שהיו לה עם בתה.
זה מוביל למסר המרכזי של הסרט, בחירה בחיים למרות הכאב.
הערך של החיים אינו נמדד רק באורכם, או בנקודה הסופית שלהם, אלא ברגעים של אהבה ומשמעות שחווים בדרך.
כך, גם לו היינו יודעים את כל מסע חיינו מראש, כולל את הרגעים הקשים ביותר, עדיין היה כדאי לחיות עבור רגעי החסד והאהבה.
הסרט מעביר גם מסרים נוספים.
הוא מדגיש את מרכזיותן של השפה והתקשורת במניעת מלחמות, תוך הדגמה כיצד פערי תרגום והבנה עלולים להביא לעימותים מיותרים.
לדוגמה, הפרשנות המוטעית של המונח "כלי" בתור "נשק", כמעט הביא למלחמת עולם.
המסר הוא שתקשורת פתוחה ומציאת שפה משותפת הן המפתח לשלום.
הן בהיבט המדיני, והן בהיבט האישי.
בניגוד לנרטיב המקובל סרטי חייזרים, בו הישות החיצונית נתפסת כאיום קיומי שיש להשמיד, בסרט החייזרים מתפקדים כמורים ומושיעים, המבקשים להבטיח את שרידות האנושות.
הם מעניקים במתנה את שפתם הייחודית, שאינה רק כלי תקשורת, אלא תפיסת עולם המשנה את חוויית הזמן הליניארית המערבית, למבנה מעגלי שבו העבר, ההווה והעתיד שלובים זה בזה.
המסר הוא כי הפחד מהשונה נובע מחוסר הבנה.
לכן יש לגשת אל הלא-נודע בעדינות, תוך ניסיון לכינון דיאלוג ותקשורת, ולא לנקוט באלימות.
הסרט מאתגר את התפיסה המערבית הרואה בזמן ציר ליניארי, ומציע תחתיה תפיסה של זמן מעגלי שבו העבר, ההווה והעתיד מתקיימים בו-זמנית ובאופן שלוב.
מתוך נקודת מבט זו עולה המסר כי הבנה עמוקה ורחבה יותר של המציאות עשויה לשנות מן היסוד את האופן שבו אנו תופסים את החלטותינו ומתייחסים אליהן.
שינוי תודעתי זה מתאפשר באמצעות הענקת שפתם הייחודית של החייזרים, שאינה משמשת ככלי תקשורת בלבד, אלא מהווה תפיסת עולם חלופית הממירה את חוויית הזמן המקובלת, במבנה מחזורי שבו רבדי הזמן השונים שזורים זה בזה ללא הפרד.
שחקן/שחקנית דמות תיאור הדמות איימי אדמס לואיז בנקס בלשנית ג'רמי רנר איאן דונלי פיזיקאי תאורטי פורסט ויטאקר קולונל ג'י.
ובר קצין בכיר בצבא ארצות הברית מייקל סטולברג דייוויד הלפרן סוכן CIA צ'י מא גנרל שאנג ראש צבא סין מארק או'בריאן קפטן מרקס קצין זוטר בצבא ארצות הברית
במשך זמן רב במאי הקולנוע וילנב רצה לעשות סרט מדע בדיוני, אך "מעולם לא מצא את הדבר הנכון".
בינתיים, התסריטאי אריק הייסרר ניסה במשך שנים לקדם פרויקט עיבוד קולנועי של הסיפור הקצר "סיפור חייך" מאת טד צ'יאנג, וכבר כמעט ונואש מהרעיון, בזמן שמפיקי הקולנוע כהן ולוין פנו אליו בנוגע לפרויקט מדע בדיוני עתידי פוטנציאלי.
עם זאת, כהן ולוין הציגו את הנובלה לווילנב, שמיד מצא חן הרעיון בעיניו, אף על פי שבאותה העת היה שקוע בעבודתו על הסרט "אסירים", ומשמעות הדבר הייתה שאין לו את הזמן הפנוי כדי לעבד את הסיפור לתסריט ראוי.
כהן ולוין הצליחו להשיג טיוטה ראשונה, אשר מאוחר יותר וילנב שיכתב לתסריט מוגמר.
בסופו של דבר, וילנב שינה את שם הסרט, מ-"סיפור חייך" (Story of Your Life) ל-"המפגש" (Arrival); גם מפני שעלילת התסריט כבר התרחקה כל כך מזו של הסיפור הקצר, כמו גם שהשם הקודם נשמע "יותר כמו קומדיה רומנטית".
אף על פי שווילנב, על פי דבריו, שקל "מאה" שמות אפשריים עבור הסרט, בסופו של דבר הוא בחר בהצעה הראשונה של הצוות.
הייסרר אמר שגרסאות מוקדמות יותר של התסריט, היה לסרט סוף אחר.
במקור, המתנה שה-heptapods (החוצנים) משאירים לנו (לבני האדם) היא "שרטוטי ספינת חלל בין-כוכבית, מעין תיבת נח" שיאפשרו לאנושות לעזור להם, בעוד 3,000 שנים.
עם זאת, לאחר יציאתו לאור של סרטו של כריסטופר נולאן "בין כוכבים" בשנת 2014, וילנב והייסרר הסכימו שהסוף הקיים לא יעבוד.
הוחלט כי המתנה של החוצנים תהיה "מה שהיה שם, מתחת לאפינו ...
ג'רמי רנר לוהק לסרט ב-6 במארס 2015, לגלם דמותו של פרופסור לפיזיקה.
פורסט ויטאקר לוהק ב-2015, ואחריו מייקל סטולברג הצטרף לפרויקט בחודש יוני, לגלם דמותו של סוכן CIA.
הפרופסור לבלשנות ד"ר ג'סיקה קון הובאה על מנת לייעץ לאיימי אדמס.
הצילומים של הסרט החלו ב-7 ביוני 2015, במונטריאול, קוויבק, קנדה, מיד אחרי שרנר השלים את צילומי "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים".
בתסריט נעשה שימוש בשפה שעוצבה על ידי האמנית מרטין ברטרנד (אשתו של מעצב ההפקה פטריס ורמט), בהתבסס על רעיון מקורי של התסריטאי.
סטיבן וולפרם וכריסטופר וולפרם אבחנו ובדקו את הרעיון, על מנת לספק את הבסיס לעבודתה של לואיז בסרט.
כמו כן התייעצו עם שלושה בלשנים מאוניברסיטת מקגיל.
הקבצים הקולים של השפה הזרה נוצרו לאחר התייעצות עם מורגן סונדרגר, מומחה לפונטיקה.
ליסה טרוויס העניקה ייעוץ למעצבי הבמה במהלך הבניה של תפאורת מקומות העבודה של גיבורת הסרט.
עם ג'סיקה קון, עמיתת מחקר ב-Canada Research Chair המתמחה בתחביר ובשפות ילידים, התייעצו בשל המומחיות שלה בבלשנות במהלך תהליך השלמת כתיבת התסריט.
יוהאן ג'והנסון החל להלחין את המנגינה לאחר שהחלו צילומי הסרט, כשהוא מתבסס על התסריט ועל איורי העיצוב האמנותי.
הוא פיתח את אחת הנעימות המרכזיות של הסרט כבר בשבוע הראשון, תוך שימוש בחזרות של קולות וצלילי פסנתר.
כמו כן, בסרט נעשה שימוש ביצירה "On the Nature of Daylight" מאת המלחין מקס ריכטר, על רקע כתוביות הפתיחה והסיום של הסרט.
באוגוסט 2016 הוקרן לראשונה הקדימון הרשמי של הסרט.
סרטי פרמאונט פרסמה סדרה של פוסטרים לצורך קידום מכירות, כאשר באחד מהם נראה עב"ם מרחף מעל קו הרקיע של הונג קונג, שכלל את אחד מסימני ההיכר של שאנגחאי - מגדל פנינת המזרח.
חוסר הדיוק הזה הכעיס את קהילת המדיה החברתית של הונג קונג.
הפוסטרים הוסרו והחברה פרסמה הצהרה, המייחסת את חוסר הדיוק לספק צד שלישי.
בחודש מאי 2014, סרטי פרמאונט רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית ובקנדה.
זמן קצר לאחר מכן, חברת ההפצה הבינלאומית של סרטי סוני, ביחד עם Stage 6 Films, רכשו את זכויות ההפצה הבינלאומיות של הסרט.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-1 בספטמבר 2016. כמו כן הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, פסטיבל הסרטים של טליורייד, ובפסטיבל הסרטים של לונדון.
הסרט עלה לאקרנים לראשונה בהפצה מסחרית ב-11 בנובמבר 2016.
הסרט הופץ למכירה לצפייה ביתית בהפצה דיגיטלית ב-31 בינואר 2017 ובפורמט Blu-ray ו-DVD ב-14 בפברואר 2017.
נכון ל-22 בפברואר 2017, הסרט גרף 100 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה ו-95.4 מיליון דולר בשאר העולם, ובכך סך הכנסותיו העולמי של הסרט עומד על 195.3 מיליון דולר (בעוד תקציב הסרט עמד על 47 מיליון דולר).
הסרט עלה לאקרנים במקביל לסרטים Almost Christmas ו-Shut In, ועל פי התחזיות, הסרט היה צפוי להכניס כ-17 מיליון דולר מ-2,317 בתי קולנוע במהלך סוף השבוע הראשון להקרנתו (על פי תחזיות שמרניות יותר - 12-15 מיליון דולר).