tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(שבר ספינקס הנושא את שמו התגלה בתל חצור)שפסס כאף 2503–2498 לפנה"ס -ת'מפתיס -לפי מנתון היה השליט האחרון בשושלת הרביעית אך אין ממצאים ארכאולוגיים שמאשרים זאת
מלכי השושלת החמישית שלטו במצרים משנת 2498 לפנה"ס ועד ל־2345 לפנה"ס.
בעקבות עליה בתקופה זו בכוחו של אל השמש רע מאון (הליופוליס), נכלל שמו במרבית משמות הפרעונים של השושלת:
מלכי השושלת השישית שלטו במצרים משנת 2345 לפנה"ס ועד ל־2181 לפנה"ס:
תקופת הביניים הראשונה הוא השם שניתן לתקופה שבין הממלכה הקדומה לממלכה התיכונה.
לאחר מותו של פפי השני הלכה ממלכת הפרעונים והתמוטטה: איחוד הממלכות קרס וברחבי הממלכה קמו שליטים מקומיים.
בסביבות שנת 2160 לפנה"ס ניסו פרעוני שושלת חדשה לאחד את מצרים התחתונה וזאת בזמן ששושלת מקבילה מאחדת את מצרים העליונה.
בין השושלות פרצו עימותים חריפים אשר נמשכו כמאה שנים ובסופם הובסו פרעוני הממלכה העליונה בידי מנתו חותפ הראשון אשר נחשב למיסד הממלכה התיכונה.
כתוצאה מפילוג היסטורי זה, התקשו החוקרים להסכים באשר לשאלה מי היה השליט המצרי באותה התקופה, בעיקר בקרב השושלות ה-7 וה-8.
מפאת ריבוי הגרסאות בנוגע לפרעונים בתקופה זו לא ניתן להציג תמונה אחידה בחלק זה של הרשימה.
סברה אחת מני רבות מונה בתקופה זו את המלכים הבאים:
המידע לגבי השלטון בתקופה זו אינו ברור.
על פי מנתון, היסטוריון מצרי מהמאה השלישית לפנה"ס, בזמן השושלת השביעית מלכו במצרים 70 מלכים, כל אחד מהם מלך יום אחד בלבד - ידיעה שמהימנותה מוטלת בספק.
על פי מנתון בשושלת השמינית מלכו 27 מלכים במרכזם היה בעיר ממפיס ממצרים התחתונה.
מלכים אלה שלטו 146 שנים.
מקור אחר מתקופה זו המצטט את מנתון מציין שבתקופה זו מלכו 5 מלכים ושתקופת שלטונם ארכה 100 שנים.
בסקארה ששימשה כנקרופוליס של ממפיס נמצאה פירמידה של המלך איבי מהשושלת השמינית.
מלכי השושלת השמינית טענו שהם צאצאים של מלכי השושלת השישית.
אחת העדויות החשובות מתקופה זו הוא פפירוס ליידן המספר על התמרדויות של גדודים זרים, אי סדר פנימי ופלישות של שבטים.
על פי מנתון היו בשושלות אלה 19 מלכים.
השושלת התשיעית כללה שליטים מ"בית אכטואס".
מלכים אלה ידועים משלושה מונומנטים שנשאו את שמם.
החשוב בהם הוא אכטואס הראשון שאיחד תחת שלטונות את מחוזות מצרים העליונה עד יב שבאזור אסואן.
מלך זה הפך את העיר הרקליאופוליס שבמצרים התחתונה לעיר בירה.
העיר המשיכה לשמש כעיר בירה גם בתקופת השושלת העשירית.
בתקופת שלטונם התחזקה משפחת לוחמים במצרים העליונה ששלטה בתבאי שנשאו את השמות "אַנתֶפ" ו"מֶנת-חותֶפּ".
משפחה זו הייתה מרכז ההנגדות לשלטון הרקליאופוליס.
שלושה מלכים ששמם אַכטואֶס (שם אלטרנטיבי חֶטי)
מקורם של מלכי השושלת ה-11 במצרים העליונה והם שלטו החל משנת 2134 לפנה"ס ועד לשנת 1991 לפנה"ס:
כבש את כל מצרים והקים את הממלכה התיכונהמנתוחותפ השני 2010–1998 לפנה"ס ידוע גם בכינוי סנחקה-רעמנתוחותפ השלישי 1998–1991 לפנה"ס ידוע גם בכינוי נב-טאוי-רע
תקופת הממלכה התיכונה היא התקופה שבין תקופת הביניים הראשונה לבין תקופת הביניים השנייה.
בנוסף לשושלת השתים עשרה אשר מהווה את עיקר תקופת הממלכה התיכונה ישנם חוקרים המונים גם את השושלות האחת עשרה, השלוש עשרה והארבע עשרה כחלק מתקופה זו.
תקופת השושלת השתים עשרה הייתה תור זהב במצרים העתיקה.
פרעוני השושלת שלטו בממלכה משנת 1991 לפנה"ס ועד 1782 לפנה"ס:
תקופת הביניים השנייה היא תקופה המפרידה בין תקופות הממלכה התיכונה והחדשה.
תקופה זו החלה עם תחילתה של השושלת ה-13 שהייתה שושלת חלשה ונמשכה עם כיבוש מצרים בידי החיקסוס אשר היוו בשלטונם את השושלות ה-15 וה-16.
השושלת ה-13 הייתה חלשה בצורה ניכרת ביחס לקודמתה, ונכשלה בהחלת השלטון הממלכתי על חלקים רבים בממלכה.
חולשה זו נוצלה בידי השליטים המקומיים באזור כמואיס שבדלתא להקמת השושלת ה-14 כשושלת נבדלת מזו של שאר מצרים.
צעד זה הוא הסנונית המבשרת את בואה של תקופת הביניים השנייה.
כאשר כבשו החיקסוס את ממפיס, הכריזו פרעוני מצרים בתבי על הקמת השושלת ה-17, שושלת אשר הדפה לבסוף את החיקסוס ממצרים חזרה לאסיה.
בשל חולשתה של השושלת ה-13 קשה ליצור רשימה מדויקת של השליטים בה.
איגרות שנמצאו מהתקופה מרמזות שרבים ממלכי השושלת נשאו שמות בעלי זיקה לפרעוני השושלת ה-12 וזאת כדי לנסות ולחזק את מעמדם החלש בקרב העם.
שם נוסף שהיה נפוץ בקרב מלכי השושלת ה-13 היה סובחוטפ שמשמעותו: "האל סובח מרוצה".
שם זה מציין את החשיבות שהייתה לאל סובח (אל תנין) בתקופה זו.
פרעוני השושלת ה-13 מלכו במצרים משנת 1876 לפנה"ס ועד לשנת 1650 לפנה"ס לערך:
אמנ מ חאת - סבכ חתפ נרצח.
אמנ מ חאת - סנבפ
השושלת ה-14 הוקמה בעיר כמואיס שבשפך נהר הנילוס.
שליטיה שהיו אישים ממוצא כנעני שלטו בצפון מצרים במקביל לשליטי השושלת ה-13, בין השנים 1785–1633 לפנה"ס:
בתקופת שלטונם של שושלות אלה מצרים הייתה מחולקת לשני אזורי שליטה נפרדים: מצרים העליונה (הדרומית) שמרכזה היה בתבאי, ומצרים התחתונה (הצפונית).
השושלת ה-15, הייתה שושלת החיקסוס הראשונה.
אנשים ממוצא שמי שהגיעו מאזור הסהר הפורה (ככל הנראה מכנען).
הם הקימו ממשל באזור מצרים התחתונה, ומרכזם היה בעיר אווריס.
על פי רשימת המלכים מטורינו היו בשושלת 6 מלכים.
אין ביטחון בשמות וסדר המלכים.
מלכי השושלת מלכו במאה ה-17 וה-16 לפנה"ס.
ככל הנראה בשושלת זו נמנה גם יעקב-הר (ידוע גם במקורות שונים כ"יעקב-בעל")
שושלת מקומית ששלטה במצרים העליונה ומרכזה היה בתבאי, במקביל לשלטון השושלת ה-15 במצרים התחתונה.
תקופת מלוכתם מוערכת ב-50 עד 100 שנים.
מסמכים שנמצאו במצרים מתארים המשכיות בין פרעוני השושלת ה-13 לאלו של השושלת ה-17. מכאן ניתן להסיק כי בחלקים של מצרים אשר לא נכבשו בידי החיקסוס המשיך להתקיים שלטון הפרעונים.
גם בשושלת זו נמצאות גרסאות רבות של השליטים בה ועל רובם המידע דל מאוד.
סופה של השושלת הגיע עם גירושם של החיקסוס והקמת הממלכה החדשה בשנת 1580 לפנה"ס.
השושלת שלטה במצרים העליונה ומרכזה היה בתבאי.
הממלכה החדשה היא התקופה בה שלטו במצרים השושלות ה-18, ה-19 וה-20. הייתה זו התקופה בה ראתה מצרים את ההתפשטות הטריטוריאלית הגדולה ביותר בתולדותיה והממלכה השתרעה מנוביה בדרום ועד לסוריה בצפון, שם נלחמו צבאות המצרים בצבאות החיתים.
מבין הפרעונים החשובים בתקופה זו ניתן לציין את אחנתון (אמנחותפ הרביעי) אשר יסד דת מונולטריסטית סביב האל אתן ואת הפרעה רעמסס השני אשר הצטיין בכיבושיו בתחומי ארץ ישראל וסביבותיה.
פרעוני השושלת השמונה-עשרה שלטו במצרים מ־1580 לפנה"ס ועד ל־1320 לפנה"ס:
שם תמונה שנות השלטון הערותיעחמס הראשון 1580–1546 לפנה"ס ידוע גם בכינוי נב-פחתי-רע.
הייתה עוצרת המלוכה לאחר מותו של בעלה ואחיה למחצה, תחותמס השני,
ובהמשך הפכה לאישה הראשונה שהמליכה עצמה לפרעונית.תחותמס השלישי 1490–1450 לפנה"ס בנו של תחותמס השני.
מלך בשיתוף עם חתשפסות עד מותה.
אחד מממלכיה הבולטים של מצרים העתיקה.
בימיו השתרעו גובלות הממלכה מהפרת עד נוביהאמנחותפ השני 1450–1425 לפנה"ס -תחותמס הרביעי 1425–1417 לפנה"ס -אמנחותפ השלישי 1417–1379 לפנה"ס -אחנתון (אמנחותפ הרביעי) 1379–1362 לפנה"ס שינה את שמו מאמנחותפ הרביעי לאחר הרפורמה בדת שהנהיג.
לפי מספר תאוריות בתקופתו התרחשה יציאת מצרים.
השושלת התשע-עשרה החלה בהמלכתו של רעמסס הראשון, אשר היה מפקד צבאי, בידי חורם ח'ב.
מלכי השושלת שלטו במצרים משנת 1293 לפנה"ס ועד 1185 לפנה"ס:
שלטונו נחשב כלא חוקיסי פתח הראשון 1218 ?1216- שלט שלטון לא חוקי בממלכהסתי השני 1216–1210 לפנה"ס החזיר את המלוכה לבני השושלתסי פתח השני 1210–1200 לפנה"ס מלך תחת עוצרות של אימו החורגת תאוסרתתאוסרת 1210-1197 מלכה במקביל לקודמה ועוד כ-3 שנים לבדה - אחרונה בשושלת ה-19
שליט ירסו - מהגר חורי (במצרית: ח'ארו) אשר המליך עצמו למלך במצרים בתקופת האנרכיה של סוף תקופת שלטון השושלת התשע-עשרה.
הוא עלה לגדולה בתקופת מלכותו של סתי השני.
כפה על כל מצרים מס כבד.
שליט זה מוזכר בפפירוס האריס א.
פרעוני השושלת העשרים שלטו במצרים משנת 1200 לפנה"ס ועד לשנת 1085 לפנה"ס:
שם שנות שלטון הערותסת נ אחת' 1200–1198 לפנה"ס הרג את המורדים במצרים, וטהר
בזמן כהונתו של רעמסס האחד עשר נחלש מאוד כוחה של השושלת העשרים, ובעקבות כך הכריז על הכהן הגדול מנוא אמון, חרי-חור, כפרעה.
אירוע זה הביא לחלוקתה של מצרים בקרב השושלת החדשה שצמחה בדרום מצרים (מצרים העליונה) ובירתה נא אמון (תבאי), לבין יורשי השושלת הקודמת בצפון המדינה (מצרים התחתונה) שבירתם הייתה טאניס.
כיום ניתן לבנות רשימה של שליטיהם הראשונים של השושלות המקבילות, אולם סופן קשה למעקב וזאת בשל חוסר תיעוד שנבע מתוהו ובוהו שלטוני במדינה.
שושלת חרי-חור של כוהני נוא אמון
שליטי השושלת הזאת לא היו באופן רשמי פרעונים אלא כוהנים בנו-אמון שבפועל שלטו על מצרים העליונה.
פיאנק (יש הטוענים שהיה רק כוהן גדול ולא שליט בפועל בממלכה)
פסוסנס השלישי (כיום יש הסכמה לגבי היותו למעשה פאוסנס השני).
רוב מלכי השושלת העשרים ושתיים היו למעשה מלכים ממוצא לובי שהשתלטו בהדרגה על הממלכה
כבר בסוף תקופת השושלת ה-22 החל השלטון המרכזי בממלכה מתפורר.
מצב זה נוצל על ידי שליטי העיר בובסטיס שבצפון להקמת שושלת מקבילה לשושלת ה-22, השושלת ה-23. פילוג זה התווסף על הפילוג הקיים בין הצפון לדרום מתקופת השושלת ה-21 ולמעשה בתקופה זו היו במצרים מלכים כמספר משפחות האצולה.
ברשימה המובאת כאן מצוינים השליטים המתייחסים למלכי השושלת ה-22:
השושלת ה-24 הייתה שושלת קצרה בת שני פרעונים בלבד אשר התקיימה בשנים 727-715 לפנה"ס במצרים התחתונה:
שם שנות שלטון הערותתפנ אח'ת 727–720 לפנה"ס -בוכחוריס 720–715 לפנה"ס מוכר גם בשמו המצרי: ואח-כא-רע
במקביל לשושלת ה-24 שמלכה בצפון המדינה, התקיימה בדרום השושלת ה-25, שושלת של מלכים אשר פלשו לאזור מנוביה.
תקופה זו הייתה משופעת במלחמות פנים ארציות כמו גם באיום מתמיד מצפון של ממלכת אשור.
ואמנם, סופה של השושלת הגיע מאשור אשר כבשה את האזור כולו והבריחה את שליטי השושלת חזרה לנוב.
זהו למעשה סוף תקופת שלטון המצרים במצרים ותחילת שלטון הזרים במדינה.
שליטי השושלת ה-26 (השושלת הסאיטית) היו אלו אשר גירשו את האשורים בעזרת צבאות של שכירי חרב יוונים.
מלכי שושלת זו היו בעלי מעורבות גבוהה במתרחש באזור המזרח התיכון כולו באותה התקופה.
שם תמונה שנות השלטון הערותנכו הראשון 671–664 לפנה"ס שליט בובה של האשורים, נהרג בידי תנות אמוןפסמתיך הראשון 664–610 לפנה"ס מגרש האשורים ממצרים.
נקרא גם ואח-יב-רענכו השני 610–595 לפנה"ס הביס את צבא יהודה בראשות יאשיהו במגידופסמתיך השני 595–589 לפנה"ס -אפריס 589–570 לפנה"ס מופיע בספר ירמיהו כ"חפרע"יעחמס השני 570–526 לפנה"ס מוכר גם בכינוי היווני "אמסיס".
היה מפקד בצבא שניצל את חולשת הפרעה המכהן ועלה לשלטון במקומופסמתיך השלישי 526–525 לפנה"ס אחרון מלכי השושלת שנכנע לצבאותיו של כנבוזי השני
בשנת 525 לפנה"ס נכבשה מצרים בידי הפרסים והממלכה סופחה לשטח פרס עד לשנת 404 לפנה"ס.
בתקופה זו ראו המלכים הפרסים בעצמם כפרעוני מצרים בני השושלת ה-27 :
שם שנות שלטון הערותכנבוזי השני 525–522 לפנה"ס מושל מצרים הראשון מטעם הפרסיםדריווש הראשון 521–486 לפנה"ס חשיארש הראשון 486–466 לפנה"ס ארתחששתא הראשון 465–424 לפנה"ס דריווש השני 424–404 לפנה"ס
לשושלת ה-28 היה פרעה אחד: אמירתאיוס, אשר מרד בשליטים הפרסיים וחידש את השלטון המצרי במדינה
שושלת ששליטיה היו ממוצא מצרי, אך הסתמכו רבות על עזרת היוונים במלחמתם נגד הפרסים
שם שנות שלטון הערותנפריתס הראשון 398–393 לפנה"ס -פסמותיס 393 לפנה"ס -אכוריס 393–380 לפנה"ס -נפריתס השני 380 לפנה"ס -
ידועה גם כשושלת האחרונה של הפרעונים המצרים.
בתקופה זו הפנו המצרים עורף ליוונים ובתגובה חברו האחרונים לפרס במלחמתה מול מצרים:
שם שנות שלטון הערותנכתנבו הראשון 380–362 לפנה"ס -טאוס 362–360 לפנה"ס -נכתנבו השני 360–343 לפנה"ס ויתר על כיסאו בעקבות פלישת הפרסים השנייה
השלטון הפרסי החדש במצרים מעמיד את פרעוני השושלת ה-31:
שם שנות שלטון הערותארתחששתא השלישי 343–338 לפנה"ס -ארתחששתא הרביעי (ארסס) 338–336 לפנה"ס שליט מצרים התחתונה בלבדחבש 338–335 לפנה"ס נסיך נובי שהנהיג מרד מוצלח בפרסים שהביאו למלכות קצרה במצרים העליונהדריווש השלישי 336–332 לפנה"ס השיב את שליטת הפרסים במצרים העליונה
מצרים ההלניסטית לאחר הכיבוש בידי אלכסנדר הגדול
יש המונים את המלכים המקדונים אשר הביסו את פרס כחלק ממלכי השושלת ה-31:
שם שנות שלטון הערותאלכסנדר מוקדון "הגדול" 332–323 לפנה"ס כובש פרס ומצריםארהידאיוס 323–317 לפנה"ס אחיו למחצה של אלכסנדר הגדולאלכסנדר הרביעי 317–309 לפנה"ס בנו של אלכסנדר הגדול
אחרי מות אלכסנדר הגדול, תלמי, אחד הקצינים הבכירים של אלכסנדר, נטל את השלטון במצרים והתחיל את השושלת התלמאית.
זוהי שושלת השלטון האחרונה של מצרים, לפני הפיכתה לפרובינציה רומית.
ברשימה זו נכללות גם נשותיהם של המלכים.
תקופה זו מתאפיינת בשלטון משותף של מספר מלכים, לעיתים מספר אחים יחדיו, לעיתים עם אחד ההורים.
השלטון המשותף לא היה רציף, והשותפויות השתנו בהתאם לצרכים הפוליטיים.
מלך בשנותיו האחרונות יחד עם ביתו קלאופטרה השביעיתקלאופטרה השביעית 51–30 לפנה"ס נקראת בפשטות קלאופטרה.
מלכה יחד עם אביה תלמי ה-12, אחיה תלמי ה-13, בעלה ואחיה תלמי ה-14 ובנה תלמי ה-15תלמי השלושה עשר 51–47 לפנה"ס אחיה של קלאופטרה השביעיתתלמי הארבעה עשר 47–44 לפנה"ס אחיה ובעלה של קלאופטרה השביעיתתלמי החמישה עשר 44–30 לפנה"ס בנה של קלאופטרה השביעית
עץ משפחה שושלת בית תלמי
פרעות "הֶפּ-הֶפּ" (Hep-Hep) הן כינוי לפרעות שנערכו ביהודי גרמניה בשנת 1819. הפרעות החלו ב-2 באוגוסט 1819 בעיר וירצבורג והתפשטו משם לכל שטח הקונפדרציה הגרמנית.
הפרעות נמשכו עד חודש אוקטובר של אותה שנה.
בפרעות נפגעו ונבזזו בתים פרטיים, בתי עסק ומוסדות דת ותרבות יהודיים.
לפי חלק מהמקורות, היו גם אבדות בנפש אך מספר הקרבנות לא ידוע.
בחלק ממדינות גרמניה נשלחו כוחות צבא לדכא את הפרעות.
המושג "פרעות הפ-הפ" הופיע לראשונה בעיתון בריטי כבר באוגוסט 1819. השם נובע מקריאות הקרב של הפורעים "הפ-הפ" ויש שהוסיפו "יוּדֶה פֶרֶק" (Jude verreck, בגרמנית בתרגום חופשי: "מוות ליהודים", כאשר הפועַל הגרמני מתייחס לבעלי חיים בלבד).
קיימות השערות שונות למקור המושג "הפ-הפ":
"הפ-הפ" היא מילת זירוז לחיות בית.
זו קריאה שהשמיעו רועי צאן בגרמניה כדי לכנס את עדריהם.
ייתכן שבכפרי פרנקוניה היא כבר שימשה קודם לכן כדי ללעוג ליהודים, וייתכן שגם הפורעים השתמשו בה כדי לשים ללעג את היהודים.
עם זאת, לדברי יעקב כ"ץ, העובדה שהמדווחים על המאורעות הרגישו צורך להסביר את משמעותה של הסיסמה, מצביעה על כך שהיא לא הייתה ידועה עד אז בקרב הציבור הרחב.
"הפ" הוא סירוס המילה "Hebrae" ("עברי").
"הפ" (Hep) הם ראשי התיבות של ההיגד בלטינית Hierosolyma est perdita – "ירושלים אבודה".
ראשי התיבות הללו הופיעו לאחר הפרעות, ככל הנראה הופיעו לראשונה בכתבה ב-13 באוגוסט 1819 (ב-Oppositionsblatt, פרנקפורט).
כבר באוגוסט 1819 יוחסה הקריאה לחיילים הרומיים בזמן המצור על ירושלים בשנת 70 לספירה, או לפורעים בחבל הריין במהלך מסעות הצלב.
השימוש בלטינית מרמז על כך שמקור הקריאה באנשים משכילים.
בכמה מן הערים השתתפו בפרעות בורגנים, סטודנטים ואפילו מרצים.
קריאת הפורעים "הפ-הפ" הייתה זהה כמעט בכל מקום.
ייתכן שקראו אותה החיילים הצלבנים בעת כיבוש ירושלים.
הפרעות נערכו בתקופת מתח פוליטי וחברתי שלאחר סיום המלחמות הנפוליאוניות ב-1815 והתחלת הרסטורציה האירופית של מטרניך.
בשנת 1819, בתקנות קרלסבאד, הביא מטרניך לפיטורי פרופסורים ליברליים מהאוניברסיטאות הגרמניות ולהגברת הצנזורה על התקשורת.
במקביל, בארצות הגרמניות החלו הצעדים הראשוניים של מתן זכויות אזרח ליהודים.
בחלק מ-36 המדינות והערים החופשיות הגרמניות, ניתנו זכויות ליהודים ובשאר, הזכויות הוצגו אך נשארו על הנייר בלבד.
עם כל זאת, עדיין ברוב השטחים הגרמניים נאסר על היהודים להחזיק משרות בשירות הציבורי, בצבא, בהוראה ובאוניברסיטאות.
בהשפעת עידן הנאורות, המהפכה הצרפתית והצהרת זכויות האדם והאזרח היהודים החלו לדרוש את מימוש קבלת הזכויות (למשל, בקונגרס וינה ב-1815).
עקב דרישות אלו, התקשורת האנטישמית החלה להציג את היהודים כשואפים להשתלט על הכלכלה וההון הגרמני.
בקרב הסטודנטים הגרמניים החל להתבלט ארגוני סטודנטים חדשים – "בורשנשפטן" (Burschenschaften) - אשר חרתו על דגלם רעיונות לאומניים ורומנטיים כמו חזרה לחיי אדמה ולמסורות ומיתוסים גרמניים עתיקים, מלחמה נגד הרציונליזם והתרכזות בחיי התבוננות רוחנית ורגשית.
באווירה זאת, היהודים נתפסו כזרים ל"פולק" (Volk, עם) הגרמני ולמנטליות הגרמנית וכנטע זר מסוכן ובוגדני.
שנת 1816 התאפיינה בבצורת וברעב בחלק ממדינות גרמניה.
שילוב גורמים אלו – תחושת ההשפלה מימי כיבושי נפוליאון, המתח הפוליטי שלאחר נפוליאון, ההתנגדות למתן זכויות ליהודים, התפתחות הלאומנות והרומנטיציזם הגרמני והמצב הכלכלי הקשה, הביא לאווירה אשר איפשרה את פרעות ההפ-הפ.
פרופסור ישיש, שקרא זמן קצר לפני כן להעניק שוויון זכויות ליהודים, הותקף על ידי המון של סטודנטים זועמים ונמלט על נפשו.
הצבא התערב ודיכא את הפרעות, אולם יהודי העיר נמלטו מהעיר והשתכנו מספר ימים בכפרי הסביבה או באוהלים.
פרנקפורט הייתה מקום מושבו של הברון רוטשילד (אנשיל מאיר רוטשילד), אשר בבנק שלו נשמרו כספי מועצת הקונפדרציה הגרמנית.
בכתב העת היהודי "שולמית" אין לפרעות זכר.
השפעת הפרעות על יהדות גרמניה
בקרב היהודים היו תגובות לשני כיוונים:
התבוללות מוחלטת בקרב הגרמנים ואף המרת דת.
הדוגלים בקו זה רצו לראות ביהודי גרמניה גרמנים לכל דבר, בעלי תרבות ומנטליות גרמנית.
פיתוח חברה יהודית עם תרבות יהודית חילונית, חברה מודרנית החיה כשווה לצד החברה הגרמנית אך אינה מתבוללת בה.
שניים מבכירי אנשי הרוח של גרמניה באותה העת, הסופרים ממוצא יהודי לודוויג ברנה והיינריך היינה, היו בין אלו שיחד עם יום-טוב ליפמן צונץ וחבריו הקימו את האגודה לתרבות ולמדע של היהודים (Verrein fur Kultur und Weissenschaft der Juden), שמטרתה הייתה פיתוח תרבותי ומדעי חילוני בקרב היהודים.
פרעות דורוחוי הוא פוגרום שערכו חיילים מהצבא הרומני ביהודי העיר דורוחוי (Dorohoi) שבצפון רומניה, ב-1 ביולי 1940. לפי דו"ח רומני רשמי 53 יהודים נרצחו אז בידי הפורעים ועשרות אחרים נפצעו, חלקם קשה.
לדברי יהודי המקום, מספר הנרצחים נע בין 165 ל-200. פוגרום זה התרחש בטרם נכנסה רומניה למלחמת העולם השנייה ולפני שכרתה ברית עם גרמניה הנאצית.
בעקבות האולטימטום הסובייטי מה-26 ביוני 1940 אולצה רומניה לוותר על בסרביה (Basarabia) ועל חלקים מבוקובינה (Bucovina).
הפישור/הדיקטאט של גרמניה ואיטליה בסכסוך של רומניה עם הונגריה על טרנסילבניה ועם בולגריה על דוברוג'ה, קרע חבלים נרחבים מן המולדת הרומנית והעבירם להונגריה ולבולגריה.
העם הרומני חווה טראומה כשוויתר על חבלים אלה ללא מלחמה, וחיפש שעיר לעזאזל למצב – אותו מצא ביהודים.
במהלך הנסיגה הבהולה של הצבא הרומני מחבלי בסרביה ובוקובינה, היו תושבים מקומיים – לא רומנים – שהפגינו את שמחתם ואף פגעו ברומנים הנסוגים.
הדיווחים הגדירו את כל אלה כ"יהודים", על אף שהם היו אוקראינים, רוסים, בעלי השקפות אוהדות לקומוניזם וגם פושעים ששוחררו מבתי הסוהר.
סביר להניח שגם חלק מהיהודים, שסבלו מהאנטישמיות של השלטון הרומני, שמחו להחלפתו, והיו גם שחששו מהשינויים ועזבו את החבלים הללו, כדי לא לחיות תחת משטר קומוניסטי.
הרומנים בכלל – ובמיוחד החיילים הרומנים– חיפשו דרך לנקום ביהודים על ההתנכלויות שיוחסו להם.
בעיירה הייתה אווירה אנטישמית מאז ומתמיד; שנאת היהודים גברה בזמן מעבר שיירות הרומנים הנסוגים משטחי בסרביה ובוקובינה שעברו דרך דורוחוי, תוך כדי הפצת העלילות אודות "התנכלות" היהודים לרומנים.
ב-30 ביוני חיילים משתי החטיבות המוצבות באזור עברו מבית לבית והזהירו את התושבים הרומנים מפני ה"נקמה" שעומדת להיעשות ביהודים.
הנוצרים הציבו בחלונות בתיהם איקונות, או ציירו עליהם צלבים כדי לסמנם במטרה שלא להיפגע על ידי הפורעים ביהודים.
היו מקומות בהם נכתב על הבתים שגרים בהם רומנים והיו שהניפו דגלי לאום רומניים.
בתוך העיירה נפוצה השמועה שניתנה רשות לפרוע ביהודים במשך 24 שעות עד למחרת.
בתקרית בין אנשי צבא רומנים ואנשי צבא סובייטים ביישוב חרצה (Herţa) הסמוך לדורוחוי (שעבר לשלטון ברית המועצות), הרגו הסובייטים קצין רומני וחייל יהודי רומני בשם ינקו סולומון (Iancu Solomon), שניסה לגונן על הקצין.
השניים הובאו לקבורה בהלוויות נפרדות.
ללוויית החייל היהודי נשלחה כיתת יורים המורכבת מ-10 חיילים יהודים מהגדודים שחנו באזור.
בהלוויה השתתפו גם יהודים מבני המקום.
מיד לאחר שארון הקבורה הורד לבור נשמעו יריות רבות שהפחידו את היהודים המקומיים, שברחו והתחבאו בבית הטהרה.
החיילים היהודים, שפנו אל שער בית העלמין הוקפו על ידי משמרות חיילים מגדוד משמר הגבול מספר 3 ובראשם קצין בדרגת קולונל.
היהודים שהציצו מבית הטהרה ראו איך פורקים את החיילים היהודים מנשק ומאלצים אותם לפשוט את מדיהם.
החיילים היהודים הועמדו ליד הקיר האחורי של בית העלמין ושם ירו בהם החיילים הרומנים.
שבעה יהודים נהרגו במקום ושלושת הנותרים נפצעו.
הרומנים שמו בידי החייל היהודי הבכיר, אמיל ברקוביץ' (Emil Bercovici), שכבר היה מת, תת-מקלע, כדי לביים ירי כלפי הרומנים.
גשם חזק במיוחד, שהחל לרדת הפסיק את ההרג לזמן מה ואיפשר לחלק מהקהל היהודי לחמוק מהמקום.
חיילים רומנים רבים, בפיקודו של סגן, הוציאו במכות ובאיומים את היהודים מבית הטהרה.
היהודים הובלו אל תעלה מחוץ לבית הקברות.
שני זקנים וילד אחד הצליחו לברוח מהתעלה לפני שהחלו היריות.
החיילים המשיכו לצוד את היהודים שהסתתרו בבית העלמין בעזרת השומר הרומני של המקום.
בו-זמנית להרג בבית הקברות, חיילים שהובלו על ידי קצינים ורבי-סמלים, פרצו לתוך העיירה בצעקות "הבולשביקים באים".
החיילים אנסו, שדדו, עינו ורצחו יהודים במהלך 24 שעות.
חיי יהודים רבים ניצלו בגלל תשומת הלב היתרה שנתנו החיילים לשוד חפצי היהודים.
נעשו מעשי אכזריות רבים, לדוגמה:
Calmanovici) נורה לאחר שכרתו את אשכיו.
זוג זקנים בשם אלי ופייגה ריזל (Rizel), נרצחו לאחר שכרתו את אוזניהם.
יושב ראש הקהילה המקומית, אקסלר (Axler), נחון לאחר שהצליח להוכיח לחיילים שעצרו את מרכבתו שהוא השתחרר מהצבא הרומני בדרגת קולונל וזכה לשני אותות גבורה.
יהודים שעברו ברחוב נעצרו על ידי קצינים שבדקו את תעודותיהם, כדי לוודא שמדובר ביהודים ונרצחו.
בשלב זה התחילה התערבות של חטיבת רגלים מספר 29 המקומית, שלא הייתה בסוד קשר הרצח.
החטיבה שלחה פלוגה כדי לסייר בעיר ולהשיב את הסדר על כנו.
לאחר שרומנים מקומיים צעקו אל החיילים ואמרו שהיהודים יורים בחיילים, נקט סגן וסילה איסצ'יאנו (Vasile Isăceanu) צעדי מנע– הוא ציווה על עשרה חיילים יהודים, שפורקו מתחמושת, לצעוד בראש היחידה.
במהרה נסחפו גם חיילי יחידה זו לרדיפת היהודים ומעצרם בטענות שווא של השתתפות בירי נגד החיילים הרומנים.
סגן מפקד הגדוד, מאיור סטינו (Stino), מנע מהחיילים להוציא להורג את היהודים העצורים והציל ממוות בטוח כעשרים חיילים יהודים שכבר הופשטו עירומים והמתינו להוצאתם להורג.
גשם חזק הפסיק את מעשי ההרג, אך לא את הביזה.
לביזה הצטרפו גם צוענים מקומיים שגנבו ככל יכולתם מבתי היהודים והודו לחיילים (על כך שאיפשרו להם את הביזה) בשירים ובריקודים.
הפוגרום נפסק בהוראתו של גנרל קונסטנטין סנטסקו (Constantin Sănătescu), שגילה את המתרחש באקראי, כשראה יהודים פצועים.
הגנרל ציווה על קולונל אילסייביץ' (Ilasievici) לערוך חקירה בנושא.
ביום 2 ביולי, למחרת הפרעות, רמטכ"ל צבא רומניה דיווח שחטיבה 3 "התנקמה" ביהודים בגלל הקשיים הגדולים שהיו לה עם היהודים בבסרביה.
על פי הדו"ח שלו הרגו החיילים 4 יהודים, פצעו 15 ושדדו כמה חנויות.
ועדה בראשות התובע הצבאי של הקורפוס השמיני ובהשתתפות נציגי העיירה ורופאים, חקרה את האירועים.
ביום 3 ביולי מצא התובע הצבאי חמישים גוויות ובהן 11 נשים, חמישה ילדים ושישה חיילים יהודים לא מקומיים שלא זוהו.
התובע לא קבע את זהות הרוצחים והסתפק בקביעה שהמוות היה תוצאה של פצעי ירי.
ניתן אישור לעיירה לקבור במהירות את הגוויות בגלל הריקבון המתקדם ולשם כך נשלחה פלוגת חיילים.
באופן רשמי נקבע שנרצחו 53 יהודים, אך היהודים טענו, על פי פנקסי הקהילות, שמספר הנרצחים נע בין 165 ל-200. הגופות שהיו בתעלה שליד בית הקברות לא הוצאו מקברן המשותף ולא נספרו.
מפקד המשטרה המקומית, גאורגה פמפיל (Gheorghe Pamfil), חיבר דו"ח על "תקרית התכתשות" שהסתיימה במותם של כמה יהודים.
מדו"ח זה לא ניתן היה להבין שהיו פרעות.
קציני חטיבה 3 הועברו לתפקידים אחרים והחטיבה עזבה את היישוב כשעגלותיה עמוסות בביזה.
בין יתר הגנבות היו גם קופסאות צבע, שלא נסגרו היטב, לכן נתיב עגלות החטיבה סומן בצבעים אלה שנשדדו מהיהודים.
בהונגריה שלאחר מלחמת העולם השנייה נערכו מספר פוגרומים ביהודים, בין היתר באוזד ובקונמאדאראש (בהונגרית: Kunmadarasi pogrom).
פרעות אלו לא היו קטלניות כאלו שבפולין, בה נרצחו כ-275 יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה, אך הן היו בעלות תוצאות טרגיות.
במהלך הפוגרום נרצחו מספר יהודים, ככל הנראה ארבעה.
בפברואר 1946, בעיר אוזד, הממוקמת בקרבת הגבול הצפוני של הונגריה, נרצח בנסיבות מסתוריות מנהיג קומוניסטי שהיה ידוע כאנטישמי.
על רקע זה יצאו למחרת מספר גדול של כורים ופועלים להפגין.
במהרה חלקים גדולים ממסת המפגינים יצאו נגד הקומוניסטים ונגד היהודים ובזזו חנויות בבעלות יהודית ואת דירותיהם של היהודים, ניסיונות השלטונות לעצור את המפגינים הבוזזים נתקלו בטענות "שרק סילוק היהודים יביא להרגעת המצב".
במאי 1946, בעיר קונמאדאראש, נעצר מנהיג פופולרי ובעקבות מעצרו תקפו תושבים מקומיים, שרצו למנוע את העברתו לבית המשפט, את מזכיר המפלגה הקומוניסטית והכו אותו קשות.
בעדות מאוחרת יותר מסר המזכיר המוכה שבמהלך הכאתו הבין שמכים אותו לא בגלל היותו קומוניסט, אלא בגלל היותו יהודי.
ביישוב היו לפני השואה כ-250 יהודים ואחריה שבו אליו 73 ניצולים.
במהומות שהתפתחו לאחר המעצר, הופצה שוב עלילת דם נגד היהודים, שהואשמו בחטיפת ילדים נוצרים להפקת דם עבור המצות.
ההמון תקף את היהודים המקומיים, הרג שניים ופצע 15. על פי מקור אחר, בקונמאדאראש נהרג יהודי אחד, קארוי רוזינגר, משרידי המחנות, כשניסה להשיב לעצמו את פרתו ואת רהיטיו.
יהודי אחר משרידי המחנות, ופרנץ קוטי, נרצח בשוק.
רבים אחרים נפצעו ואחד הפצועים, מיילנדר, מת מפצעיו.
פרעות איסטנבול (טורקית 6-7Eylül Olayları – "אירועי 6–7 בספטמבר"; יוונית Σεπτεμβριανά – "ספטמבריאנה") היו פרעות שלפי מספר מקורות אורגנו על ידי המפלגה הדמוקרטית בראשות ראש ממשלת טורקיה אדנאן מנדרס, ואשר הופנו בעיקר נגד האוכלוסייה היוונית באיסטנבול ב-6 בספטמבר 1955 וביום המחרת.
הפרעות פגעו במידה פחותה גם באוכלוסייה הארמנית ובקהילה היהודית, וכן היו להן הדים גם באיזמיר.
הסכם לוזאן שנחתם ביום 24 ביולי 1924 סיים באופן רשמי את מלחמת העצמאות של טורקיה ואת מלחמת יוון–טורקיה.
ההסכם קבע חילופי אוכלוסייה רחבי היקף בין טורקיה ויוון, אך הכיר בזכותם של 279,988 היוונים שהתגוררו באיסטנבול להמשיך ולהתגורר בבתיהם.
למרות זאת, ולמרות ביקורו ההיסטורי של אלפתריוס וניזלוס בטורקיה ב-1930, ביקור שהוביל לחתימת ההסכמה הבלקנית ב-9 בפברואר 1934 שהיו שותפות לה גם טורקיה ויוון – הלכה האוכלוסייה היוונית בעיר והתדלדלה בשל זרם הגירה קבוע למדי של יוונים שהיגרו ממנה ליוון ולארצות אחרות.
ב-1954 עוד ביקר נשיא טורקיה ג'לל באייר ביוון והגדיר את יחסי שתי המדינות כדוגמה לדו קיום למרות היסטוריה של חוסר אמון הדדי, אך בראשית 1955 החל המצב בקפריסין להתדרדר ועימו גם יחסי טורקיה ויוון.
יורגוס גריווס (Γεώργιος Γρίβας) הקים את "ארגון הלוחמים הקפריסאים הלאומי" (EOKA, Εθνική Οργάνωσις Κυπρίων Αγωνιστών) והחל בהתנגדות אלימה לשלטון הבריטי באי, מתוך כוונה מוצהרת להביא לסיומו ולאיחוד האי עם יוון (Ένωσις).
יחסי הקהילות היוונית והטורקית באי הורעו, וב-28 באוגוסט 1955 טען מנדרס בנאום כי היוונים בקפריסין מתכננים לטבוח בתושביה הטורקים.
המצב הכלכלי הירוד בטורקיה ושחיתות השלטון תרמו לאווירה של חוסר שקט ולהתדרדרות בפופולריות של מנדרס.
בבוקר יום 6 בספטמבר 1955 דיווח הרדיו הטורקי כי פצצה התפוצצה בקונסוליה הטורקית בסלוניקי, וכתוצאה מכך נהרס גם הבית הסמוך לה ואשר בו נולד מוסטפא כמאל אטאטורק.
גם העיתונים הזדרזו ויצאו במהדורה מאוחרת לרגל האירוע, ודי היה בכך, באקלים הטעון ששרר בעיר כדי להצית את המהומות שהופנו נגד האשמים בפיצוץ – היוונים.
לפי המקורות הטוענים כי הפרעות אורגנו על ידי הממשלה, נשלחה הפצצה מטורקיה על ידי שירותי הביון של המדינה.
עוד, כך נטען על ידי מקורות אלה, סומנו בתי טורקים באיסטנבול בדגלי הלאום לפני האירוע, רשימות יעדים הוכנו מבעוד מועד וחלק מהפורעים הובאו באופן מאורגן לעיר ממקומות אחרים.
האירוע נמשך כתשע שעות, וגבה את חייהם של לפחות 13 יוונים, ביניהם שני כמרים, וארמני אחד, שנהרגו בזמן האירוע או אחריו כתוצאה ממעשי תקיפה והצתה.
32 יוונים נפצעו באורח קשה ולמעלה מ-5,000 בתים, כנסיות ובתי עסק נפגעו או נהרסו.
הנזק לרכוש הוערך בכ-25 מיליון דולר על ידי ממשלת טורקיה וב-500 מיליון דולר על ידי ממשלת יוון.
הערכות של גורמים בלתי תלויים נעו בין 150 ל-200 מיליון דולר.
התוצאה הישירה של הפרעות הייתה הגברת קצב הגירת היוונים מאיסטנבול, וב-1965 הוערך מספרם ב-48,000 איש בלבד.
שכונת קורטולוש שהייתה מאוכלת בעיקר על ידי יוונים איבדה את רוב אוכלוסייתה.
ממשלת מנדרס טענה כי הפרעות היו מעשה ידיהם של פעילי שמאל, אולם במשפטים הצבאיים שנערכו לאחר ההפיכה הצבאית ב-1960 הואשמו ראשי המפלגה הדמוקרטית ומנדרס בראשם באחריות להם.
פסק הדין קבע כי מנדרס עודד תחילה את המעשים אך לאחר מכן איבד את השליטה במצב.
מנדרס ושניים נוספים מבין חברי מפלגתו הוצאו להורג, אך זאת בשל האישומים האחרים שבגינם עמדו לדין – בגידה, שחיתות ופגיעה בחוקה.
בכל אופן, העמדה הטורקית הרשמית המכירה באחריות ראש הממשלה לפרעות איסטנבול (גם אם בעיקר בכובעו כאיש המפלגה הדמוקרטית), היא בהחלט יוצאת דופן בנרטיב הלאומי בעניין פעולות איבה על רקע אתני שהתרחשו במדינה במהלך המאה ה-20.
פרעה סנדרס היה נגן סקסופון ג'אז אמריקאי.
היה פעיל בעיקר בסגנונות ג'אז חופשי ואוונגרד.
נחשב לממשיך דרכו של ג'ון קולטריין.
כחבר בולט בתנועת המחאה של האפרו-אמריקאים נגד מדיניות ההפרדה הגזעית וכתומך בצד הרדיקלי יותר של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית שקרא לבדלנות, היה מבין המובילים של מגמת ההינתקות מהאסתטיקה האירופאית במוזיקה כייצוג להתנתקות מ"התרבות הלבנה" וחתר ליצירת מוזיקה שחורה המושפעת ממקצבים אפריקאים, אסתטיקה אפריקאית וסולמות לא-אירופאים.
נולד בשם פרל סנדרס (Ferrell Sanders) בליטל רוק, ארקנסו.
את הקריירה שלו כנגן סקסופון טנור החל באוקלנד (קליפורניה) בלהקות רית'ם אנד בלוז.
ב-1961 עבר לניו יורק וניגן עם הפסנתרן סאן רא שנתן לו את הכינוי "פרעה".
משנת 1965 היה שותף קבוע של קולטריין ברוב נסיונותיו החדשניים והשפיע על קולטריין לדחוף את גבולות הז'אנר ואת גבולות ההבעה של הסקסופון קדימה.
באותה תקופה ניגן גם בחבורת הג'אז החופשי שהובילה את הג'אז למחוזות חופשיים, יצריים, לא-מרוסנים, דחוסי-צליל ודיסוננסיים עם אלברט איילר, סאן רא, ססיל טיילור ואחרים.
דואט הטנורים שלו עם קולטריין Meditations הוא אחת מפסגות סגנון זה.
סנדרס הושפע מקולטריין מוזיקלית, אף על פי שהמשיך לקדם את סגנונו האישי אולם הוא הושפע מקולטריין גם מבחינה רוחנית, בראיית המוזיקה ככלי מיסטי ובנגינה כטקס דתי.
מבחינה סגנונית שם סנדרס דגש על אלתור חופשי בקבוצה, בניגוד לדרך הסולו האינדיבידואלי של קולטריין.
ב-1968 הצטרף לתזמורת מלחיני הג'אז (JCOA: Jazz Composer's Orchestra Association) בהנהגת מייקל מנטלר וקרלה בליי באלבום Communications יחד עם ססיל טיילור, דון צ'רי, לארי קוריאל ואחרים.
ג'ון זורן ציין את סולו הטנור של סנדרס בתקליט זה כסולו הטנור הטוב ביותר ששמע.
בשנות השבעים שיתף פעולה עם אלמנתו של קולטריין, הפסנתרנית אליס קולטריין, בתקליט Journey In Satchidananda והקליט מספר תקליטים בחברת התקליטים !Impulse שהייתה מזוהה עם קולטריין.
בנוסף לנגינה ויצירה היה סנדרס בשנים אלה פעיל פוליטי בתנועה לזכויות האזרח במאבק לזכויות האפרו-אמריקאים, תוך שילוב האידאולוגיה ברעיונות של ג'אז חופשי ושימוש במקצבים אפריקאים (למשל בתקליט Black Unity מ-1971).
בשנות השמונים והתשעים היה עסוק בחיפוש מתמיד וניסה נגינת רית'ם אנד בלוז, הארד בופ וג'אז מודאלי.
ב-1994 נסע למרוקו ושיתף פעולה עם מוזיקאים מקומיים בתקליט The Trance Of Seven Colors.
ב-2003 ניגן ב"להקת הקונכיות הקדושות" של סטיב טוריי.
פרעות אַרְמְלֶדֶר (Armleder) הוא כינוי לתקופה של רדיפת יהודים, רציחתם וחיסול קהילותיהם באזור אלזס, חבל הריין, שוואביה, פרנקוניה, בוואריה ואוסטריה בשנות ה-30 של המאה ה-14.
בשנת ה'צ"ו (1336) טען אציל פרנקוני, ארנולד פון אויסיגהיים , שקיבל הוראות ממלאך לפרוע ביהודים.
הוא אסף כנופיה של נוצרים נואשים ויצא עמם למסע של שוד, רצח וביזת יהודים.
חברי הכנופיה כינו את עצמם בשם "Judenschläger" (מכי יהודים).
זמן מה לאחר מכן, בעיקר בשנים 1338–1339, פעל יוהאן צימברלין (Zimberlin), פונדקאי מאלזס עלית, בסגנון פעולתם של אנשי פרנקוניה.
השם ארמלדר (Armleder = עור הזרוע), שבו כונו הפורעים, התבסס על מנהגם לתפור חתיכות עור קשות לשרוולי מעיליהם.
מנהיג הכנופיה כונה "מלך הארמלדרים".
הכנופיה, חמושה בנשק קר: חרבות ורמחים קרדומות וקלשונים ערכה מסע שנמשך שנתיים דרך אלזס תוך רציחת יהודים רבים.
בתקופה זו התפשטו הפרעות ביהודים גם מעבר לתחום פעילותו של צימברלין עצמו, אל אוסטריה, בוואריה, פרנקוניה ושוואביה.
עשרות קהילות יהודיות נהרסו, בהן אנסיסהיים , רופאך וראפולטסוויילר (ריבוויל) .
ובסך הכל נפגעו בפרעות אלו 114 קהילות יהודיות.
הניצולים נמלטו לעבר קולמר, שם קיבלו את הגנת התושבים.
הכנופיה צרה על העיר והחריבה את הסביבה.
בתגובה פנו תושבי העיר אל שליטם, לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וביקשו את עזרתו.
המלך נענה לקריאת תושבי העיר, אולם בהיוודע לראש הכנופיה שצבא המלך מתקרב, נס אל צרפת.
לאחר שעזב צבא המלך את האזור, שבה הכנופיה.
כשכוחה של הכנופיה כבר איים על האצולה המקומית, כרתו נגידי אלזס ביניהם ברית נגד הכנופיה, אך התקשו במאבק מולה.
וכך, כעבור שנה, כרת בשמם אביר בשם רודולף מאנדלאו (Andlau) ברית עם "מלך הארמלדרים", שעל פיה אנשי כנופיית ארמלדר קיבלו חנינה, בתמורה להתחייבותם לא לרדוף יהודים במשך עשר השנים הבאות.
כתוצאה מההסכם נפסקו לזמן מה ההתקפות.
אבל הביטחון לא שב לחיי היהודים, ושנים ספורות לאחר מכן כבר פרצו פרעות המוות השחור.
באחד המקרים, במהלך פרעות אלו הודה יהודי בעינויים, כי זמם להרעיל את הבארות בנקמה על פרעות ארמלדר.
פרעה בפיג'מה באמצע הלילה הוא שיר ילדים היתולי מיצירתו של כוכב הילדים החרדי רבי אלתר, המתאר את הלעג של ילדי ישראל בליל יציאת מצרים כלפי פרעה.
רבי אלתר סיפר, שאת ההשראה לשיר קיבל בביקורו ב"חדר" ירושלמי, שם המלמד המחיש לילדים את פרעה מסתובב בלילה עם גטקס.
השיר מתאר את ההתרוצצות של פרעה לבוש בפיג'מה בליל יציאת מצרים, מיד אחרי מכת בכורות, כדי לחפש את משה ואהרון, ואת ילדי ישראל שלועגים לו מחלונות בתיהם ומכוונים אותו לכיוונים סותרים.
המוטיב המרכזי של השיר הוא הלעג לפרעה, וההמחשה של היפוך היוצרות שהתרחש בליל יציאת מצרים, כאשר פרעה שהיה מושא העריצות והעביד את בני ישראל במשך מאות שנים הפך ללעג בידי ילדי ישראל.
השיר הפך לנפוץ מאוד בציבור החרדי.
גננות חרדיות נהגו ללמד את השיר לילדים לקראת חג הפסח או בשבוע של פרשת בא העוסקת ביציאת מצרים.
מנגינת השיר היא ניגון לשמחת תורה וכן לתיקון ליל שבועות מישיבות ליטא על המילים "ברוך אלהינו שבראנו לכבודו" מתוך תפילת ובא לציון.
מילות השיר מבוססות על דברי מכילתא דרבי ישמעאל לפסוק בקטע המתאר את מכת בכורות: .
המדרש מתאר כי באותו לילה בני ישראל שיטו בפרעה ולא גילו לו היכן משה ואהרון גרים.
הרעיון של הפיג'מה מבוסס על דברי רש"י על התורה לפסוק : .
פוגרום גרָנָדָה היה טבח שנערך ביום שבת, 30 בדצמבר 1066 (ט בטבת ד'תתכ"ז) בקהילה היהודית של העיר גרנדה באנדלוסיה, על ידי האוכלוסייה המוסלמית של העיר.
הפוגרום החל כשהמונים מוסלמים הסתערו על הטירה של שליט גרנדה ורצחו את יועצו היהודי רבי יהוסף הנגיד (בנו של רבי שמואל הנגיד), והמשיכו בטבח של כלל האוכלוסייה היהודית של העיר.
רבי יהוסף בר שמואל הלוי הנגיד או "יוסף אבן נע'רילה" (1033-1066) נולד בגרנדה לאביו רבי שמואל הנגיד, אחד מסמלי תור הזהב של היהודים בספרד.
רבי יהוסף הנגיד פרסם את כתביו של אביו בקבוצת מאמרים מיוחדת, וסיפר על עצמו בהקדמה של אותה אסופת מאמרים.
לפי תיאורו, בגיל 9 ליווה את אביו לקרב אך במהרה התגעגע לעיר מולדתו גרנדה, וחיבר על כך שיר כבר בגילו הצעיר.
את מרב השכלתו קיבל מאביו שמואל הנגיד.
עם מות אביו, החליף אותו יהוסף כנגיד וכראש הקהילה היהודית של גרנדה.
בכתבים וכרוניקות שנכתבו על ידי ערבים ומוסלמים בני התקופה, הואשם יהוסף הנגיד בתככנות ואי מוסריות.
באופן ספציפי, הואשם שהפעיל מניפולציות על מלך גרנדה והפעיל מרגלים במטרה להגדיל את כוחו וסמכותו.
בכך הפר לכאורה את תנאי עומר שמעניקים ליהודים (בני מעמד הד'ימי) הגנה רק אם הם שומרים על נאמנותם לשלטון מוסלמי.
האשמה נוספת נגד רבי יהוסף הנגיד ממקורות מוסלמיים היא שניסה לסכסך בין האוכלוסייה הברברית לבין האוכלוסייה הערבית בעיר, ולהביא למלחמת אזרחים.
ביום שבת ט' בטבת ד'תתכ"ז (30 בדצמבר 1066) הסתערו המוני מוסלמים על ארמון המלך, המקום בו הסתתר יהוסף הנגיד, הרגו אותו וצלבו את גופתו על שער העיר.
לאחר מכן טבחו ההמונים המוסלמים בשאר האוכלוסייה היהודית בעיר והרגו אלפים.
לפי האנציקלופדיה היהודית של 1906 "יותר מ-1500 משפחות יהודיות, שמנו ביחד יותר מ-4000 אנשים, נהרגו באותו יום".
אשתו של יהוסף הנגיד הצליחה להימלט מהעיר ביחד עם בנה הצעיר עזריה, בעזרת יהודים מבני העיר.
הטבח תואר על ידי היסטוריונים מודרניים כגון זאב לקויר כפוגרום.
לדבריו, תחת השלטון המוסלמי "יהודים ככלל לא הצליחו להשיג תפקידים ציבוריים (אך כרגיל, היו יוצאי דופן), והיו לעיתים פוגרומים, כמו זה של גרנדה ב-1066".
שולמית אליצור ביארה שהיהודים בני התקופה התפעלו מצירוף המקרים ועל כן כתבו כן.
בכמה מקורות נזכרים תאריכים אחרים לטבח, כמו כ' בטבת, או 31 בדצמבר (י' בטבת), אך ככל הנראה מקורם של תאריכים אלה בשיבוש.
בשנים שלאחר הטבח השתקמה הקהילה היהודית בעיר, אך בשנת 1090 נהרס שוב הרובע היהודי בגרנדה במהלך כיבוש העיר על ידי שושלת המוראביטון בהנהגת יוסוף בן תאשפין, עקב האשמה כנגד היהודים שהם צידדו בצד הנוצרי במהלך המלחמה.
טרוי דונלד ג'ימרסון , ידוע גם בשם הבמה פרעה מונץ' (Pharoahe Monch), הוא ראפר אמריקאי.
ידוע בעיקר בשל הליריקה וההגשה המורכבת שלו.
מקור כינויו של ג'ימרסון הוא בובת הקוף מונצ'יצ'י.
אחרי שעשה תספורת מוזרה שדומה ל"שימפנזה", בנות מהכיתה של מונץ' בתיכון לעיצוב ולאומנות שבניו יורק, התחילו לקרוא לו "מונצ'יצ'י", שיותר מאוחר זה קוצר ל"מונץ'".
הוא אימץ את ה"פרעה" לאחר שפגש את Prince Po, עמיתו לצמד הראפ אורגניזד קונפיוז'ן.
מונץ' הוציא שלושה אלבומים עם אורגניזד קונפיוז'ן.
הם זכו לביקורות חיוביות מצד המבקרים, אך לא זכו לאותה הצלחה במכירות.
בשל ההצלחה המועטה במכירות הצמד החליט להתפרק לאחר שהוציאו את אלבומם האחרון, The Equinox, בשנת 1997.
לאחר התפרקות השותפות חתם מונץ' בחברת התקלטים העצמאית Rawkus Records.
השימוש הלא ברור בסימפול גרם להפסקה בהפצת האלבום.
ב-2000 התארח יחד עם נייט דוג בשיר "Oh No" של הראפר מוס דף, מאלבום קומפלציה הרביעי של הלייבל Lyricist Lounge 2 ,Rawkus Records.
ב-2001 הוא שחרר את השיר "Fuck You" לפסקול של הסרט "יום אימונים מסוכן" ועשה את שיר הנושא של המשחק Madden NFL 2002. ב-2003 פרעה שחרר את הסינגל האחרון בחברת ההקלטות Agent Orange" ,Rawkus Records".
מונץ' חתם בחברת ההקלטות Street Records Corporation, שבה חתומים וו טאנג קלאן, דוד באנר ו-Terror Squad.
ביוני 2007 מונץ' שחרר את אלבומו השני, Desire.
הסינגל "Push" ששוחרר יחד עם הבי סייד שלו "Let's Go", הופק על ידי פרעה מונץ'.
הקליפ של הסינגל והסינגל שוחררו בסוף ספטמבר 2006. בפברואר 2007 מונץ' שחרר את הקליפ השני מהאלבום "When the Gun Draws" בפסטיבל המוזיקה שבברוקלין.
הקליפ האחרון מהאלבום נעשה לשיר "Desire", שצולם בניו זילנד.
ב-9 ביולי 2010, פרעה מונץ' שחרר את הסינגל הראשון מהאלבום (W.A.R.
הסינגל הופק על ידי דיאמונד די וכלל קולות רקע של מלה מצ'ינקו.
במרץ ב-2011 מונץ' שחרר את אלבומו השלישי, (W.A.R.
(We Are Renegades, שבו התארחו האומנים: רויס דה "9'5, אימורטל טכניק, מיסטר פורטר ואומנים נוספים.
ב-2011, פרעה מונץ' שפט בתוכנית Ultimate MC, יחד עם רויס דה "9'5, שון פריס, Planet Asia ו-Organik.
תאריך שחרור: 19 באוקטובר 1999
מקום במצעד בילבורד 200: 41
מקום במצעד אלבומי R&B/היפ הופ : 6
מקום במצעד בילבורד 200: 58
מקום במצעד אלבומי R&B/היפ הופ: 13
מקום במצעד בילבורד 200: 54
מקום במצעד אלבומי R&B/היפ הופ: 14
תאריך שחרור האלבום: 29 באוקטובר 1991
תאריך שחרור האלבום: 16 באוגוסט 1994
תאריך שחרור האלבום: 23 בספטמבר 1997
פרעות אוג'דה וג'ראדה היו סדרה של פרעות כנגד היהודים בערים אוג'דה וג'ראדה שבצפון-מזרח מרוקו שפרצו ב-7 ביוני 1948. במהלך הפרעות נרצחו 42 יהודים, כולל רב קהילת ג'ראדה ומשפחתו, וצרפתי לא-יהודי אחד.
ב-14 במאי 1948 הוכרזה הכרזת העצמאות של מדינת ישראל.
יהודים רבים ממרוקו היו מעוניינים לעלות למדינה החדשה, והעיר אוג'דה הייתה נקודת מעבר ממרוקו לאלג'יריה ומשם לישראל עבור מאות יהודים.
המוסלמים במרוקו מצדם, הזדהו עם המאבק הכלל-ערבי כנגד מדינת ישראל הצעירה, וראו בעין רעה את עזיבתם של יהודים לישראל.
העיתונות הלאומנית המרוקאית (ובמיוחד עיתון "אל עאלם") כללה דברי הסתה נגד יהודים בפרסומים שונים שלה.
מלך מרוקו מוחמד החמישי נאם יום למחרת הכרזת העצמאות נאום אנטי-ישראלי חריף, בו גם הזהיר את יהודי מרוקו "להימנע מכל צעד שייחשב כסולידריות עם התוקפנות הציונית, מה שעלול לפגוע בזכויותיהם או אזרחותם המרוקאית".
עם זאת גם קרא לשמירה על היציבות ולרגיעת רוחות במרוקו.
פרעות אוג'דה וג'ראדה התרחשו בעוד מרוקו היא מדינת חסות של צרפת.
משטר החסות (פרוטקטורט) של צרפת על מרוקו נמשך משנת 1912 ועד שנת 1956. בתקופה זאת חל שיפור במצבם הביטחוני של היהודים במרוקו ביחס לתקופה שקדמה לה, למעט מאורעות התריתל של שנת 1912 עם תחילת הפרוטקטורט.
במהלך מלחמת העולם השנייה חלה הרעה במצב היהודים במרוקו כמו בשאר שטחי החסות של משטר וישי, אך לאחר המלחמה הוסרו המגבלות שהוטלו עליהם.
בתקופת הפרוטקטורט הצרפתי התרחבו הפערים התרבותיים והפוליטיים בין יהודים ומוסלמים במרוקו.
בעוד שהיהודים ,על פי רוב, נטו להזדהות עם השלטון הצרפתי ולאמץ את השפה הצרפתית, במיוחד בהשפעת מערכת החינוך מטעם כל ישראל חברים ורשתות חינוך אחרות, המוסלמים במרוקו הזדהו על פי רוב עם המאבק הלאומי המרוקאי כנגד צרפת.
פערים אלה תרמו גם כן להגברת העוינות נגד יהודים.
עוד בימים שקדמו לפרעות נשמעו איומי רצח כלפי יהודים, וביום תחילת הפרעות, ה-7 ביוני 1948, לא הופיעו עובדים מוסלמים לעבודה אצל מעסיקיהם היהודים.
האירועים החלו בעיר אוג'דה בשעה 9:30 בבוקר.
אספסוף חמוש בגרזינים וסכינים התקהל ב"שוק אל יהוד" באוג'דה ורצח חמישה אנשים מתוכם 4 יהודים וצרפתי אחד.
המשטרה השתלטה לבסוף על האירוע וההמון התפזר.
ביום למחרת, ה-8 ביוני, הפרעות התפשטו גם לעיר השכנה, עיר מכרות הפחם, ג'ראדה.
בעיר הופצה השמועה שיהודי רצח מוסלמי, בעקבותיה הרוחות התלהטו, והתחולל טבח נורא ביהודי המקום.
38 יהודים נוספים נרצחו, ביניהם רב הקהילה משה כהן ומשפחתו.
מספר הנרצחים בשני הימים הגיע בסה"כ ל-42 איש, ועוד 55 שנפצעו בידי מוסלמים, וכמו כן נבזזו חנויותיהם ובתיהם של היהודים לקול צהלולי השמחה של הנשים המוסלמיות שצפו באירועים.
בין ההרוגים היהודים מצויים 10 ילדים ו-10 נשים.
35 מוסלמים הועמדו לדין בפני בית דין צבאי צרפתי בקזבלנקה בעקבות הטבח.
2 נאשמים נידונו למוות, 2 לעבודות פרך לכל חייהם, והנותרים, לעונשים שונים.
הפרעות זעזעו באופן עמוק את יהדות מרוקו ותרם לעובדה שבשנה שאחריהן עלו לישראל 18,000 יהודים ממרוקו.
פרעות הסטודנטים באורדיה, שהופנו כנגד יהדות אורדיה, התרחשו בתחילת חודש דצמבר 1927, במהלך כינוס ארצי של קונגרס הסטודנטים הלאומי של רומניה, שנערך בעיר אורדיה.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הוענקה אזרחות רומנית לכל יהודי רומניה.
דבר זה אפשר לצעירים יהודים בעלי ההשכלה המתאימה והנגישות למוסדות להשכלה גבוהה ללמוד באוניברסיטאות רומניה.
הסטודנטים היהודים עלו בכמותם בהרבה על המצופה לפי חלקם היחסי באוכלוסייה ואף על פי שהיוו פחות מחמישה אחוזים מאוכלוסיית רומניה, היו פקולטות בהן הגיעו לעשרות רבות של אחוזים.
הסטודנטים הרומנים, המתחרים עם הסטודנטים היהודים על מקומות הלימוד והפרנסות הנגזרות מלימודים אלה, ראו בכך תחרות לא הוגנת ותבעו נומרוס קלאוזוס בקבלת היהודים ללימודים גבוהים.
בפקולטות לרפואה, בהן למדו יהודים רבים, הורגש מחסור בגופות לניתוחי סטודנטים ולאחר שנחשפה העובדה, שהיהודים לא מאפשרים ניתוחי גופות של בני קהילתם, התעורר פולמוס גופות היהודים בפקולטות לרפואה ברומניה.
על רקע מחלוקות אלה כבר היו אירועים אנטישמיים, שהובילו סטודנטים, בקלוז' ובבוקרשט.
אורדיה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה עיר הונגרית, שנקרעה מארצה וסופחה לרומניה.
שינוי זה השפיע בצורה מכרעת על אוכלוסיית המקום, שמרביתה הייתה הונגרית (51% ב-1930) והמיעוט הגדול ביותר, היהודים, היוו כרבע מהאוכלוסייה ב-1927, 20,262 נפש.
בתחילת דצמבר 1927 התקיים באורדיה כינוס ארצי של קונגרס הסטודנטים הלאומי של רומניה.
לכינוס הגיעו כחמשת אלפים סטודנטים צעירים, מרביתם לאומנים.
הכינוס, שזכה לתמיכה כספית של ממשלת רומניה, היה אנטי יהודי מתחילתו, כשבין הנושאים על סדר היום היו "המאבק ביהודים" והנומרוס קלאוזוס.
לא היו מקומות אירוח לחמשת אלפים סטודנטים, לכן התושבים אולצו לארח אותם וכך התארחו אלף סטודנטים בבתי יהודים.
לכינוס הסטודנטים, שנפתח ב-2 בדצמבר, הגיעו 5,000 סטודנטים מכל המרכזים האוניברסיטאיים של רומניה, מרביתם חברי Asociaţia Studenţilor Creştini Ortodocşi din România (איגוד הסטודנטים הנוצרים אורתודוקסים של רומניה).
כבר בחודש נובמבר החלו אירועים אנטישמיים ברכבות, שהובילו סטודנטים, בתחנות הרכבת וברחובות, אירועים שבמהלכם הוכו מי שזוהו כיהודים ולעיתים גם מי שזוהו בטעות כיהודים.
אירועים אלה היו אותות אזהרה למה שעלול להתרחש בכינוס באורדיה, לכן וילהלם פילדרמן הגיש לשר הפנים תזכירים בנושא, חתומים על ידו ועל ידי הוריה קרפ ודוקטור אמיל יעקבי, חברי פרלמנט וסנאט יהודים.
פילדרמן וקרפ ניהלו שיחה בנושא זה עם שר הפנים של רומניה, יון ג.
דוקה וזה הבטיח להם שננקטו כל האמצעים הדרושים למנוע חריגות.
הסטודנטים הרומנים הגיעו לאורדיה מצוידים באלות ונבוטים בעובי של אגרוף.
מלכתחילה הגיעו הסטודנטים עם סדר יום אנטישמי, הם צעדו ברחובות העיר תוך השמעת שירים אנטישמיים ונשיאת סמלים אנטישמיים.
בתיאטרון המקומי, שבאולמו נערכו הדיונים, היה מקום לאלף איש, לכן מרבית הסטודנטים נשארו מחוץ לבנין.
הרוחות בין הסטודנטים ברחוב התלהטו בהדרגה וביום 4 בדצמבר, לאחר שהסטודנטים, שהשתתפו בדיונים בתיאטרון, יצאו החוצה והמשיכו בדיונים בחוץ, נטען שיהודי השליך אבן מאחת הקומות העליונות לתוך ריקוד הורה של סטודנטים והסטודנטים החליטו לנקום ביהודים.
ברחובות היו בודקים את זהות החולפים ואם התברר שהיו יהודים, היו מכים אותם.
יהודים שנתפסו ברחוב הוכו קשות, נופצו חלונות של חנויות, בתים ובתי כנסת יהודים, פורעים פרצו לתוך בתי כנסת וזרעו הרס, הוציאו החוצה ספרי תורה ושרפו אותם.
לסטודנטים המתפרעים הצטרפו גם פורעים מקומיים ונטען שבין הפורעים נשמע גם דיבור בהונגרית.
נפגעו כל בתי הכנסת ובתי התפילות היהודים של אורדיה - ארבעה בתי כנסת ושני בתי תפילות.
אנשי החוק המקומיים לא הצליח לעצור את הפרעות, לכן, באישור ממשלת רומניה, הוזעקו יחידות צבא.
הפרעות התפשטו גם לקלוז', לחואדין (Huedin), לצ'יוצ'אה (Ciucea), לגימש (Ghimeş), לפג'ט (Făget), לטרגו אוקנה (Târgu Ocna) וליאשי באמצעות הסטודנטים שחזרו מאורדיה לאוניברסיטאות ולבתים שלהם.
הסטודנטים הנוסעים המשיכו את הפרעות נגד היהודים גם ברכבות ובתחנות הרכבות דרכן חלפו רכבותיהם.
שוטרים פשטו על רכבות הסטודנטים בשובם לבוקרשט ועצרו חשודים ובחיפוש בכליהם נמצאו חפצים, ביניהם חפצי קודש, שנבזזו באורדיה.
הסטודנטים והפורעים האחרים, שהצטרפו אליהם, ניפצו חלונות ותריסים של בתי מגורים חנויות ומוסדות דת ומוסדות קהילתיים אחרים.
המקומות הפרוצים נבזזו ונהרסו, כשהבוזזים מטמאים חפצי פולחן, שורפים ספרי תורה ומכים ביהודים.
הפורעים פגעו גם במערכות עיתונים, בתי קפה ומסעדות בבעלות יהודית.
ממשלת רומניה הסכימה לשלם ליהודים פיצויים.
ועדה בראשותו של שר הדתות אלכסנדרו לפדאטו (Alexandru Lapedatu) העריכה את הנזקים בשבעה מיליוני לאי, רחוק מאוד מהערכת ראשי היהודים, שתבעו מאה מיליוני לאי.
בפועל שולמה רק מקדמה של שני מיליוני לאי ואת היתרה העבירו לתקציב השנה הבאה.
במרץ 1928 דווח שהוקצבו עוד 14 מיליון לאיי לתשלום פיצויים.
הפגיעה בסטודנטים היהודים ברחבי רומניה והפגיעה ביהדות אורדיה בפרט דווחו בתקשורת העולמית וזכו לגינוי כללי.
מעבר לגינוי היו גם מעשים - קבוצת כדורגל מרומניה הגיעה בחודש דצמבר 1927 לשחק נגד קבוצות מקומיות בסלוניקי, באותה תקופה מרכז יהודי ידוע.
במשחק נגד אחת הקבוצות, המורכבת בעיקר מיהודים, הותקפו שחקני הקבוצה הרומנית על ידי הכדורגלנים היהודים, לקול תשואות הקהל שמנה כרבבה, מרביתם יהודים, בתואנה שזו נקמה על אירועי אורדיה.
הכדורגלנים המוכים חזרו לקונסטנצה ודיווח על האירוע הופץ בעיתונות הרומנית.
מצרפת הגיעו לרומניה דיווחים, שבמהלך כינוס של כ-40 סטודנטים רומנים בצרפת, הגיעו למקום כמאתיים יהודים שמוצאם מרומניה, הונגריה וארץ ישראל והפליאו בהם מכות תוך צעקות, שזו נקמה על אורדיה.
הפרעות באורדיה הזיקו לרומניה בדיונים של חבר הלאומים לגבי דרישות הונגריה.
המצב הפוליטי בממלכת רומניה לפני הפרעות, במהלכן ולאחריהן היה מצב משברי מכמה סיבות.
פרדיננד הראשון, מלך רומניה מת ב-20 ביולי 1927 - בנו, קרול איבד את זכות הירושה בגלל נטישת רעיתו ובנו לטובת המאהבת שלו והמלוכה עברה לבנו של קרול, מיכאי הראשון, מלך רומניה, שטרם מלאו לו חמש שנים, ולכן שלטה במקומו עוצרות מלכותית.
הממשלה הורכבה על ידי המפלגה הלאומית ליברלית בהנהגת בני משפחת ברטיאנו.
המפלגה היריבה, המפלגה הלאומית-חקלאית, תמכה בשובו של הנסיך קרול לרומניה והכתרתו במקום בנו הקטין.
ב-24 בנובמבר 1927 מת ראש ממשלת רומניה ובמקומו מונה לראש ממשלה אחיו, וינטילה ברטיאנו, שהיה גם שר האוצר.
בנסיבות אלה, האופוזיציה התאמצה לערער את שלטון המפלגה הלאומית ליברלית, בין היתר באמצעות מצעדים והפגנות.
המפלגה הלאומית חקלאית השתמשה באירועי אורדיה כהוכחה לכך שהממשלה אינה מתפקדת כראוי וצריך להפילה ולהחליפה באמצעות בחירות כלליות, ולשם כך יזמו שוב הפגנות ומצעדים.
הנבחרים היהודים בפרלמנט ובסנאט הרומני, שהתריעו לפני האירועים ולא שמעו להם, השמיעו שוב את דבריהם, אך הממשלה ויתר הרשויות חיפשו ומצאו דרכים למזער את האירועים, לטשטש אותם וליצור רושם של טיפול בבעיה על ידי הזזת כמה אחראים מתפקידיהם.
הארכיבישוף של מולדביה האשים את היהודים בפרעות.
במרכזים האוניברסיטאיים השונים התקבלו רשימות שמיות של סטודנטים ממרכזיהם שהיו מעורבים בפרעות.
האוניברסיטאות לא מיהרו לפעול, הן טענו שהרשימות לא מספיקות לשם כך והן ימתינו למיצוי ההליכים המשפטיים נגד הסטודנטים.
לאחר שהליכים אלה מוצו כלפי חלק מהסטודנטים, החליטו הנהלות האוניברסיטאות על הרחקת הסטודנטים, חלקם לשנה וחלקם לצמיתות, אבל כעבור זמן קצר, בעקבות בקשות מחילה, שהגישו הסטודנטים, בוטלו מרבית ההרחקות.
לאחר הפרעות נערכו בקהילות היהודיות, שנפגעו בפרעות, אסיפות בהן נאמו רבנים וראשי קהילות ונקבעו ימי צום ותפילה.
ספרי וחפצי הקודש שטומאו נאספו ונערכו להם טקסי קבורה בנוכחות רבנים, כולל הרב הראשי של יהדות רומניה, דוקטור יעקב יצחק נימירובר.
היו טקסי קבורה שלא אושרו על ידי השלטונות מחשש להתפרצות אי סדרים במהלכם.
חיילים רומנים נשלחו לפטרל בשכונות היהודיות למורת רוחם של התושבים היהודים ונציגיהם בבתי הנבחרים ביקשו להפסיק זאת.
פַּרְעֹה הוא דמות מקראית, מלך מצרים, שמלך בזמן שעבוד בני ישראל במצרים.
האזכור הראשון שלו הוא בתחילת ספר שמות, שם נכתב: , ועל משמעות פסוק זה מתקיימת מחלוקת בתלמוד בין רב לשמואל, לפי אחד מהם המלך החדש היה , ולפי השני כוונת הפסוק היא שהמלך לא התחלף, אלא .
בהמשך הספר מסופר בהרחבה על שעבוד בני ישראל במצרים ובתיאור עשר המכות ויציאת מצרים.
לפי חז"ל, פרעה של ימי משה היה נמוך באופן קיצוני.
בתלמוד מובאת בשם רב פפא האמירה "פרעה שבימי משה – הוא אמה וזקָנו אמה, ופרמשתקו אמה וזרת".
שעבוד בני ישראל, עשר המכות ויציאת מצרים
פרעה חשש שגידולם של בני ישראל בארצו, יהווה סכנה לביטחונה של מצרים, שכן הוא עלול לשמש כגיס חמישי בכל מלחמה עתידית, במטרה להשתחרר מהגלות במצרים ולשוב אל ארץ מולדתם.
לפיכך, הוא שינה את המעמד ואת היחס המועדף לו זכו עד אז בזכות היותם שארי המשנה למלך המנוח, והפך אותם בהדרגה לעבדים המשועבדים לעם המצרי.
השעבוד כלל בעיקר ניצול קשה לצורך בניית ערי מסכנות ואסמי תבואה, אך גם ביצוע כל עבודות השדה השוטפות בכל רחבי הממלכה בעבודת פרך תוך כפייה ועינויים, במטרה להתיש את גופם ובכך למעט את הילודה בקרב העם העברי.
משנוכח לדעת שעבודות הפרך לבדן לא משיגות את מטרתן, שכן , זימן פרעה את שפרה ופועה המיילדות העבריות, ודרש מהן לדאוג להמית את כל הבנים הזכרים בשעת לידתם, שכן הם אלו שמאיימים על שלומה של מצרים מבחינה ביטחונית, ולא הבנות.
אולם המיילדות היו יראות את ה', וסירבו לשתף פעולה עם הגזרה.
לפרעה טענו שהיולדות העבריות בקיאות בחכמת הלידה, ויודעות ללדת לבדן כבעלי חיים.
משנוכח פרעה שגם גזרה זו לא מועילה למיעוט הילודה, צווה על כל עמו שכל תינוק זכר שנולד לעברים - ידאגו להשליכו ליאור.
ועם מות פרעה, לאחר שנות שעבוד רבות וגזרותיו הרעות, זועק עם ישראל אל האלוהים, בבקשה שיושיעו.
בעיצומו של השעבוד, מגיע משה בן עמרם ממדין, לאחר שברח לשם מפחד פרעה, וביחד עם אחיו אהרון, הגיע אל פרעה ודרש ממנו: "שלח את עמי!" - אף פרעה סרב.
מטה אהרון הפך לתנין, בתגובה לכך כישפו גם חרטומי מצרים את מטותיהם והמירו אותם לתנינים, אך מטה משה בלע את התנינים ששלחו החרטומים.
תשע מכות שנחתו על מצרים ופגעו בה, לא הצליחו לשכנע את פרעה לשחרר את ישראל ורק המכה האחרונה, המתת הבכורות, הובילה לכניעתו של פרעה וגירושם של בני ישראל אל המדבר.
לאחר זמן מועט פרעה חזר בו, והחל לרדוף אחרי בני ישראל, על מנת להחזירם למצרים.
כאשר בני ישראל הגיעו לים סוף, הים נקרע לשניים והם עברו בתוכו.
ה' חיזק את לב פרעה להמשיך לרדוף אחרי בני ישראל, והמים חזרו והטביעו אותו ואת צבאו בעודם עומדים בלב ים.
כשמשה ואהרון מגיעים אל פרעה בפעם הראשונה ואומרים לו: , פרעה עונה להם: .
אך בסוף המכה השנייה, מכת צפרדע, פרעה מאמין בה', ומבקש ממשה שיתפלל לה' שיסיר את הצפרדעים, ואחר כך הוא ישלח את ישראל לזבח לה'.
לאחר שהצפרדעים הוסרו, פרעה "הכביד" את ליבו וסירב לשלח את ישראל.
הדבר חזר בווריאציות שונות גם במכות הבאות, ובמכת ברד פרעה אמר: .
אבל בכל זאת, פרעה שילח את ישראל רק אחרי מכת בכורות.
על פי המקרא וחז"ל, ה' שלל מפרעה את הבחירה החופשית לשלח את ישראל, והכריח אותו להכביד את ליבו ולסרב להוציא את ישראל ממצרים, כדי שפרעה יסבול את כל עשר המכות, ולא ישבר וישחרר את ישראל לפני הסוף, ואז לא תהיה עילה להכותו.
לפי דעה אחת, יציאת מצרים התרחשה בתקופתו של המלך אחנתון, שהנהיג מספר רפורמות בדת המצרית, כגון פולחן לאל ראשי אחד.
דעה רווחת במיוחד גרסה כי רעמסס השני עשוי להיות הפרעה המדובר בסיפור יציאת מצרים - שכן לפי המקרא בני ישראל הועבדו בבניית 'עיר מסכנות' ששמה רעמסס, וייתכן שהיא נקראה על שם רעמסס הראשון או השני.
חלק מהחוקרים זיהו את רעמסס כפרעה המשעבד שמת בפרשת שמות וחלק כפרעה שהומלך לאחר מות המשעבד, ורדף אחר משה ושבטי ישראל לים סוף.
לדעת האחרונים השעבוד התרחש בימי סתי הראשון.
הראשון לזהותו כך היה ההיסטוריון אוסביוס מקיסריה במאה ה-3 לספירה.
לעומת זאת, חוקרים אחרים והמסורת המוסלמית מזהים את פרעה המקראי, בדמות בנו ויורשו של רעמסס השני, מרנפתח.
פרעון היא עיירה פלסטינית בנפת טולכרם במערב השומרון, השוכנת כארבעה קילומטרים דרומית לטולכרם, בגובה של כ- 150 מטר מעל פני הים, בסמוך לגדר ההפרדה.
מקור השם אינו ידוע אם כי יש תושבים הסבורים שהשם הוא שיבוש של שם קודם: "כפר עון", כפר עון" או שיבוש של שם בארמית: בר עון, (כלומר בן עון).
בשנת 1265 היה פרעון בין המקומות שהסולטן ביברס הקצה לאמיריו לאחר שגירש את הצלבנים.
מחצית משטחי מפרעון הועברו לאמיר סייף אל-דין דאכאק אל-בגדאדי, והחצי השני לעלאם אל-דין סנג'אר אל-אזקאשי.
בשנת 1596 הוזכר הכפר ברישומי המס של האימפריה העות'מאנית והיו בו 23 משקי בית, כולם מוסלמים.
ככל נתיני האימפריה, התושבים שילמו מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים, בנוסף ל"הכנסות מזדמנות"; סך של 3,837 אקצ'ה.
1- בִּיר אל-סִיח (بئر السيح), שרידי כנסייה ביזנטית, במרכז הכפר, ליד בית הספר התיכון לבנות.
2- ח'רבת רָשיד (خربة رشيد) חורבה עם שרידים ארכאולוגיים, ליד בתי הספר היסודיים לבנים.
3- פרסות הגמל של יעקב (لخف ناقة سيدنا يعقوب) חורים בסלע שעל פי האמונה העממית שייכים לגמל של הנביא יעקוב.