tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2012 המנזר, פני השטח, גלריה אגריפס 12, ירושלים
2013 פנורמות ירושלמיות, גלריית מגדל שלום, תל אביב
2009 גלריה נינה, גילה, ירושלים
2022 אלבום ילדותי, המכללה האקדמית גורדון, חיפה
2022 מעשה במרחב, גלריה אגריפס 12, גלריה מרי, ירושלים
2021 אמני הגלריה אגריפס 12 במחווה למשה קסטל, מוזיאון הצייר משה קסטל, מעלה אדומים
2020 הסלון ברחוב אגריפס, גלריה אגריפס 12, ירושלים
2018 משפחת האמן, גלריה אגריפס 12, ירושלים
2018 ספר אמני אגריפס 12 – פרק א', מקום לאמנות בקרית המלאכה, תל אביב
2017 דמדומים תעשייתיים, עם האדריכל והצלם שרון רז, גלריה אגריפס 12, ירושלים
2017 סלון הקוביה, הקוביה – יש מקום לאמנות, ירושלים
2017 הפלגת לילה, מקום לאמנות בקרית המלאכה, תל אביב
2016 רשמים 6, הביאנלה הארצית השלישית לרישום, גלריה אגריפס 12, ירושלים
2016 תעיה, בית הנסן, ירושלים
2014 Art Comes Out – פרויקט אמנות חוצות, מדבר יהודה, ככר אבן ישראל
2014 ירושלים – מקודש לחול, גלריה שטרן, תל אביב
2011 צבע טרי 4, היריד לאמנות עכשווית, דרום תל אביב
2010 רשמים 4, הביאנלה הארצית הרביעית לרישום, גלריה אגריפס 12, ירושלים
2010 צבע טרי 3, יריד לאמנות עכשווית, נמל יפו, תל אביב
2008 רשמים 3, הביאנלה הארצית השלישית לרישום, גלריה אגריפס 12, ירושלים
2007 דור המדבר, בית האמנים, ירושלים + גלריה הקיבוץ, תל אביב
2006 עבודות בשחור – מחווה לטובה ברלינסקי, גלריה אגריפס 12
2006 הביאנלה הבינלאומית ה-5 לרישום, פילזן, צ'כיה
2006 חברים חדשים, בית האמנים, ירושלים
2005 קצה, גלריה אגריפס 12, ירושלים
בנוסף לעיסוקו בציור, זידל יוצר גם בתחום השירה: ציוריו מלווים שירים וספרי שירה, הוא עסק בעריכת ספרי שירה, הוא כותב שירים, הוא פרסם ספר שירה ובו מבחר משיריו:
בשנת 2007 יצר בהשראת שירים של ידידו המשורר שי דותן, סדרת רישומים שהוצגו בגלריה אגריפס 12, במסגרת רשמים הביאנאלה הארצית השלישית לרישום.
בשנת 2011 עיצב וליווה בציוריו את הספר "בשביל בין עשבי הים", פואמה מאת המשוררת דורית וייסמן.
ההשקה החגיגית התקיימה במאי 2011, בגלריה החללית, תל אביב.
זידל ערך וסייע בהפקת שני ספרי שירה שתרגמה אשתו, לנה זידל, מרוסית לעברית, בהוצאת קשב לשירה: ספרו של מיכאיל גרובמן, החירות מגיעה עירומה, וספרו של מיכאל גנדלב, בגני אללה.
בשנת 2021 יצא לאור ספר השירה הראשון שלו, קונג פו מגידו בהוצאת מקום לשירה.
באתר "הוצאה עברית" נכתב על הספר: "קונג פו מגידו הוא ספר ביכוריו של הצייר עודד זידל, והוא משחקי, קרנבלי ורווי סוגי הומור (פרודי, מקברי, איגיוני ועוד).
הדובר הגברי (אהוב, אב, ילד, חייל, צייר ועוד) מתייחס לעצמו בקלילות ובמקביל מוחה כנגד עוולות פוליטיות וחברתיות, החל ממלחמת לבנון וכלה בנזקי הטכנולוגיה והתקשורת".
הספר זכה במענק תמיכה מקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות.
עודד (דדי) טרבגודה (טריבגודה; 12 ביולי 1950 – 1 בנובמבר 1996) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי, אשר שיחק בעמדת הקיצוני ימני בהפועל רמת גן.
טרבגודה גדל בנוער של הפועל רמת גן והועלה לקבוצת הבוגרים בשנת 1967, בגיל 17, על ידי מאמן הקבוצה דאז דוביד שוויצר שראה בו כישרון גדול ומבטיח.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ערך ב-11 במרץ 1967 במשחק ליגה מול מכבי נתניה.
טרבגודה שיחק תחילה בעמדת החלוץ ולאחר מכן עבר לעמדת הקיצוני ימני שהפכה לעמדתו הקבועה לאורך הקריירה.
ב-5 בנובמבר 1967 כבש טריבגודה את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה, במשחק ליגה מול הפועל תל אביב.
בשנים 1968-1967 טרבגודה היה בסגל נבחרת ישראל בכדורגל עד גיל 18.
טרבגודה שיחק בהפועל רמת-גן בין השנים 1975-1967, במשך כ-8 עונות ולו 122 הופעות בליגה.
לאחר פרישתו ממשחק, בשנת 1977 החל טרבגודה את קריירת האימון שלו בקבוצת הנוער של הפועל רמת-גן גבעתיים, וזכה איתה בליגת העל לנערים ובגביע המדינה לנערים.
בשנת 1984 החל לאמן את קבוצת הנוער של בית"ר תל אביב ובשנת 1986 חזר לקדנציה שנייה בנוער של הפועל רמת גן.
בין השחקנים הבולטים שאימן טרבגודה בקבוצות היו: יובל נעים, רונן חרזי, אלדר שפלר, ישראל כהן וירון כהן, שהפכו לימים לשחקנים משפיעים בכדורגל הישראלי.
הפועל רמת גן גבעתיים (נערים)
גביע המדינה בכדורגל לנערים: 1979/1980
טרבגודה נולד ברמת גן והתגורר בשכונת רמת יצחק בעיר.
לאחר הפרישה מאימון עבד בחברת בזק.
היה נשוי לשרה, להם שני בנים וארבעה נכדים.
עודד היילברונר הוא היסטוריון וחוקר תרבות ישראלי, פרופסור מן המניין ביחידה להיסטוריה ופילוסופיה במכללת שנקר, ומלמד גם באוניברסיטת רייכמן ובאוניברסיטה העברית.
עודד היילברונר למד באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת פרייבורג.
הוא קיבל תואר דוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים.
שימש עמית מחקר בכיר באוניברסיטת אוקספורד בשנים 1994-1995 וב-2004, וכן במכון מקס פלאנק בגרמניה בשנים 2003-1994.
הוא חוקר ומרצה בנושאי ההיסטוריה של גרמניה, היסטוריה של אנגליה, אירופה וישראל.
מחקריו עוסקים בתחומים שונים בהם: היסטוריה של אירופה וישראל עם דגש על תרבות פופולרית, דת באירופה, לימודי תרבות, ביקורת התרבות המודרנית, היסטוריה עולמית, תקשורת וחברה, תולדות הקריקטורה, תולדות הכרזה, דת וחברה, היסטוריה אינטלקטואלית וחברתית, חקר השואה ונאציזם, לימודי ביטלס, תרבות פופ ותרבות צעירים.
ספרים שכתב, ערך והשתתף בעריכה
עליית המפלגה הנאצית לשלטון, הוצאת מאגנס, 1994
פרקים מתוך "מאבקי" של אדולף היטלר, בעריכת עודד היילברונר ומשה צימרמן, הוצאת אקדמון, 1994
עודד היילברונר ומשה צימרמן (עריכה), "יחסים נורמליים": יחסי ישראל-גרמניה, הוצאת מאגנס, 1990.
עודד היילברונר (עריכה), ריפובליקת ויימאר, חברה במשבר המודרניות, הוצאת מאגנס, 1994.
עודד היילברונר ומשה צימרמן (עריכה), הגרמנים 1990-1945, הוצאת מאגנס, 1997.
עודד היילברונר (עריכה), הרייך חסר המנוחה: הרייך הגרמני השני, הוצאת מאגנס, 1997.
עודד היילברונר ויעקוב בורוט (עריכה), האנטישמיות הגרמנית – הערכה מחדש, עם עובד, תל אביב, 2000.
עודד היילברונר ומיכאל לוין (עריכה), העיר הישראלית, העיר העברית האחרונה?, הוצאת רסלינג, 2006
אנגליה חולמת, הביטלס, אנגליה ושנות ה-60. הוצאת כרמל, 2008
עודד היילברונר ומיכאל לוין (עריכה), איך אומרים Modernism בעברית?, הוצאת רסלינג, 2010
עודד היילברונר ומיכאל לוין (עריכה), בין שדרות לשדרות רוטשילד, יחסי מרכז פריפריה בתרבות הישראלית, הוצאת רסלינג, 2009
דייוויד בואי: האיש שנפל מכוכב אחר, הוצאת רסלינג 2012
הדור של 1940: מתאבדים וחולי נפש בחברה הישראלית, הוצאת כרמל, 2020
עודד ישראלי (1933 – 17 בינואר 2022) היה צייר ואמן ישראלי, חבר אגודת הציירים והפסלים בישראל, שפעל בישראל ומחוצה לה.
עודד ישראלי נולד בשנת 1933 ברחובות וגדל בשכונת היקב בעיר.
הוא למד בבית הספר סמילנסקי, המשיך את לימודיו בבית הספר החקלאי מקווה ישראל, ולאחר מכן השלים תואר אקדמי בפקולטה לכלכלה וגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במהלך שירותו הצבאי שירת במסגרת הנח"ל והיה חבר בקיבוץ משמר דוד.
בשנת 1953 הצטרף כחבר לאגודת הציירים והפסלים בישראל, ובשנת 1962 הפך לחבר באגודת האמנים בבאר שבע, שם התגורר בעת עבודתו בקריה למחקר גרעיני בנגב.
בשנת 1999 שב לרחובות והצטרף לעמותה לאמנות חזותית בעיר.
הוא למד ציור אצל האמן יוחנן סימון, פסיפס אצל י' אנסקי ופרסקו אצל ש' שיינברג.
מוריו המרכזיים לאמנות הפלסטית היו ליאור רוט ושלום (זיגפריד) סבא, שהשפיעו רבות על גישתו האמנותית.
במשך השנים אייר ספרים חוברות ועלוני פרסומת רבים, וכן ערך בלוג בשם "סיפורי ארץ ישראל - מצבות מדברות 1850-1950", בו ריכז סיפורים המשתרעים על פני מאה שנים, על אנשים פשוטים שמתו לפני זמנם בגלל ציונותם, מהארץ ומחוצה לה.
עודד ישראלי התמחה בציור שמן על בד, אך עסק גם ברישום בעיפרון ובעט.
יצירתו מתאפיינת בפיגורטיביות, תוך התמקדות בנופי ילדותו ברחובות ובחוויות אנושיות מגוונות.
בציוריו ניכרת חשיבות רבה לאור, ולעיתים הוא משחק עם מקורות האור באופן שאינו תואם את חוקי הטבע, מה שמעניק ליצירותיו עומק ועניין מיוחדים.
במהלך הקריירה שלו הציג בתערוכות יחיד וקבוצתיות בארץ ובעולם, ביניהן במונטה-קרלו (1977), יפן (1982), סיאטל (1984) ופריז (1988).
בשנת 1997 יצר סדרת ציורים בשם "רצח רבין", הכוללת 12 תמונות שמן על בד.
דוקטור לכלכלה, כלכלן במחלקת המחקר של בנק ישראל.
עודד לויתן יליד 1940, התגורר בירושלים.
הוא בן דודו של הפרופסור לכלכלה ניסן לויתן.
הוא בעל תואר דוקטור בכלכלה.
עבד במחלקת המחקר של בנק ישראל, ככלכלן חוקר.
הוא שימש כמרצה באוניברסיטת תל אביב
לויתן התמחה בהיבטים כלכליים של כלכלה ציבורית, תקציב המדינה, אבטלה, עוני ומדיניות רווחה.
בשנת 2003 פורסמה עבודתו העיונית: "השפעת החלוקה מחדש על ממדי העוני ועומקו 1987-2001".
לצד עבודתו ככלכלן וכחוקר הוא כתב גם רומנים, שבהם שילב היבטים של כלכלה.
הרומן הראשון, מסעו הכפול של הדובדבן, שהפך לרב מכר הוא מותחן פוליטי שפורסם ב-1995. הרומן השני, כמו גחלים מתלקחות, התפרסם ב-1997. שני הספרים פורסמו בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הוא המשיך בכתיבה ספרותית גם לאחר יציאתו לגמלאות מבנק ישראל, אך לא הספיק לפרסם ספרים נוספים.
עודד לויתן היה נשוי עד לפטירתו ליעל לויתן, בתה של פרופ' יפה קידר.
הוא נפטר במאי 2013, ונקבר בבית העלמין קיבוץ קריית ענבים.
הותיר אחריו שתי אחיות ערה ונאוה, את אשתו יעל, ושלושת ילדיהם: הבת עפרית והבנים עידו ועמרי, וחמישה נכדים - כליל, לוטם, ינון, אורי ורוני (שנולדה לאחר פטירתו).
בנו עידו הוא ד"ר לפסיכולוגיה באוניברסיטה הפתוחה.
עודד לויתן היה שחקן טניס חובב.
דוד עודד קטש (נולד ב-10 באוקטובר 1974) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ישראלי, המשמש כמאמנה של מכבי תל אביב מליגת העל והיורוליג.
קטש נחשב לאחד מגדולי שחקני הכדורסל הישראלי בכל הזמנים, ולאחד משחקני הכדורסל המובילים באירופה מאמצע שנות ה-90 ועד תחילת שנות האלפיים.
נולד בגבעתיים לאב יליד מצרים ולאם ילידת אלג'יריה.
בשל חיבתו מילדות לעודד מכנס, קטש הוא אוהד של מכבי נתניה בכדורגל.
הוא למד בתיכון שמעון בן צבי.
את דרכו בכדורסל החל קטש בקבוצת הילדים של מכבי רמת גן.
כשהיה בן עשר עבר לקבוצת הילדים של מכבי תל אביב, בה שיחק בקבוצות הילדים והנערים, ולאחר מכן בקבוצת הנוער.
כשעלה לבוגרים שיחק קטש בקבוצת הבת של מכבי תל אביב - מכבי דרום.
בשנת 1993 חזר למכבי רמת גן לעונה אחת, העונה שבה קנה את פרסומו בקרב ציבור אוהדי הכדורסל בארץ.
לאחר אותה עונה הושאל קטש לקבוצת הפועל גליל עליון לעונה אחת כדי "להשתפשף".
בעונה זו פרח קטש במדי הקבוצה הצפונית והוביל אותה עד לסדרת הגמר סל.
בתום העונה חזר אל מכבי תל אביב, הקבוצה שבה גדל, ושימש כרכז מחליף לגיא גודס.
פריצתו הגדולה הגיעה בשנת 1995, כאשר במשחקה הראשון של מכבי תל אביב באירופה באותה עונה נגד הקבוצה הצרפתית פו אורטז החליף את גודס, שנפצע בברכו ולמעשה גמר את העונה.
את המשחק סיים קטש עם 16 נקודות ויחד עם דורון ג'מצ'י ורדיסאב צ'ורצ'יץ' סייע למכבי לנצח 91–88 בהארכה.
קטש החל לסלול את דרכו לצמרת עולם הכדורסל האירופאי, כשהוא מציג יכולת וירטואוזית בכל הנוגע לקליעה ובעיקר בחדירה.
למרות מבנה גופו הדקיק, נהג קטש לחדור לסל מול כדורסלני אירופה, כשהוא מביך אותם פעם אחר פעם באמצעות הטעיות גוף וכדרור.
היכולת לא נעלמה מעיני המאמנים מעבר לים, ולפני עונת הגיע קטש לסיכום חוזי עם ניו יורק ניקס מליגת ה-NBA, אולם הוא נאלץ לשוב ארצה בשל סכסוך עבודה שפרץ בין הליגה לבין ארגון השחקנים אשר השבית את משחקי הליגה למשך כחצי עונה.
קטש חזר למכבי תל אביב לחצי עונה, אך לא הצליח לסייע לה לעבור את שלב שמינית הגמר בליגה האירופית.
בשנת 1999 עבר קטש לקבוצת פנאתינייקוס היוונית, ואף זכה להניף את גביע אירופה בסיום משחק גמר מול מכבי תל אביב בו היה השחקן המצטיין, ובסיום המשחק הוא אמר את המשפט המפורסם: "זה היום הכי מאושר בקריירה שלי, והכי עצוב בקריירה שלי".
בעונה שלאחר מכן נפצע עודד פציעה קשה בסחוס שבברכו ולא שיחק ולו דקה אחת.
בסוף העונה נאלץ לראות מהספסל את מכבי תל אביב מנצחת את פנאתינייקוס בגמר הסופרוליג וזוכה בגביע אירופה השלישי בתולדותיה.
לאחר מספר שנים שבהן ניסה קטש להתגבר על הפציעה ולחזור לשחק, ב-9 ביוני 2004 הוא הודיע במסיבת עיתונאים על פרישתו מכדורסל מקצועני.
בשנת 2009 הצטרף קטש לקבוצה החובבנית אליצור חולון מליגה ב'.
עם פרישתו ממשחק פעיל מונה קטש למאמנה של קבוצת הפועל גליל עליון אותה הוביל למקום השני בסיום העונה הסדירה.
ב-5 ביוני 2007, פחות משבוע לאחר חצי גמר הפיינל פור בו הפסיד עם קבוצתו הפועל גליל עליון למכבי תל אביב, חזר קטש אל הקבוצה בה גדל, וחתם כמאמן הקבוצה התל אביבית עד לשנת 2010. ב-1 בינואר 2008 התפטר קטש מאימון מכבי תל אביב לאור מספר הפסדים רצופים והישגים דלים.
באמצע עונת חזר לאמן בהפועל גלבוע גליל במטרה להשאיר אותה בליגה והצליח.
בעונה שלאחר מכן, הוביל את גלבוע לפיינל פור ליגת העל, שם סיימה במקום השלישי, לאחר שהפסידה למכבי תל אביב בחצי הגמר וניצחה את הפועל ירושלים במשחק על המקום השלישי.
בעקבות כישלונה של נבחרת ישראל ביורובאסקט, הוחלט למנות צוות חדש.
אריק שיבק מונה למאמן הראשי וקטש לעוזרו.
ב-14 במרץ 2010 הפך קטש למאמן בעל מספר הניצחונות הגדול ביותר בתולדות הפועל גליל עליון והפועל גלבוע גליל, כאשר הגיע ל-66 ניצחונות בקריירה בשנותיו כמאמן קבוצות אלו.
ב-27 במאי 2010 זכה קטש עם קבוצתו גלבוע גליל באליפות המדינה, זאת לאחר ניצחון 77–90 על מכבי תל אביב בביתה.
ב-13 ביוני 2010 חתם בהפועל ירושלים לשלוש שנים, אך ב-27 בדצמבר 2011 התפטר מתפקידו, בעקבות רצף הפסדים, שכלל את תבוסת קבוצתו במשחק עם מועדון כדורסל הבקעה.
מונה במרץ 2012 לעוזר מאמן ראשון בנבחרת ישראל בכדורסל.
ב-21 ביוני 2012, חתם קטש לשנתיים לתפקיד מאמן הפועל אילת המתחדשת.
ב-27 ביוני 2014, עם תום חוזהו חתם קטש לשלוש שנים כמאמן הפועל תל אביב.
עונתו הראשונה בקבוצה הייתה מאכזבת.
למרות ניצחון חוץ מרשים בדרבי, ראשון מזה 23 שנה, סיימה הקבוצה במקום השמיני והודחה בקלילות ברבע גמר הפלייאוף על ידי הפועל ירושלים.
בעונתו השנייה בקבוצה ב-3 בנובמבר 2015 פוטר מתפקידו, בתום ארבעה מחזורים בלבד, לאחר שלושה הפסדים רצופים.
ב-11 בנובמבר 2015 חתם קטש לשנתיים כמאמן הפועל אילת.
הוא הגיע עמה לחצי גמר הפלייאוף, שם הפסיד להפועל ירושלים.
בעונת 2016/2017 הוביל את אילת למקום השני בסיום הליגה הסדירה, אך לאחר מכן הודחה הקבוצה ברבע גמר הפלייאוף על ידי מכבי ראשון לציון.
ב-17 ביולי 2017 הודיעה אילת כי קטש לא ימשיך לאמן את הקבוצה בעונה הבאה.
ב-23 בינואר 2017 מונה קטש למאמן נבחרת העתודה של ישראל במקומו של דן שמיר שעבר לתפקיד עוזר המאמן בנבחרת הבוגרים.
ביולי 2017 הוביל קטש את נבחרת העתודה לזכייה במקום השני באליפות אירופה עד גיל 20.
ב-10 באוקטובר 2017 מונה עודד קטש למאמן נבחרת ישראל לארבע שנים במקומו של ארז אדלשטיין, בעקבות הכישלון ביורובאסקט 2017 ולאור הצלחתו עם נבחרת העתודה.
במקביל שימש גם כפרשן משחקי מכבי תל אביב במסגרת היורוליג.
בספטמבר 2021 סיים את תפקידו כמאמן הנבחרת.
ב-22 בפברואר 2018 מונה לקדנציה שנייה כמאמן הפועל ירושלים לשנה וחצי במקומו של מודי מאור.
בפברואר 2019 הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע המדינה.
ב-13 בפברואר 2020 הוביל את הפועל ירושלים לזכייה שנייה ברציפות בגביע המדינה.
קטש מאמן גם מחנות כדורסל בקיץ של ילדים ונוער.
ב-14 בינואר 2021 קטש מונה למאמן פנאתינאיקוס.
נבחר גם לאמן את נבחרת ישראל וביורובאסקט 2022.
ב-10 במאי 2021 זכה בתואר ראשון עם פנאתינייקוס כשזכה עמה בגביע היווני.
ב-10 ביוני 2021 הוביל את פנאתינייקוס לזכייה באליפות יוון ומספר ימים לאחר מכן פוטר.
ב-7 בינואר 2022 מונה למנהל המקצועי של הפועל גלבוע גליל.
ב-19 ביוני 2022 מונה למאמנה של מכבי תל אביב לקדנציה שנייה, לאחר שכבר אימן אותה בשנת 2007/2008. ב-29 במאי 2024 האריך את חוזהו בקבוצה בשנתיים נוספות.
בשנת 1997, הזמין איש ההיי-טק והיזם אריה פיינגולד את קטש להשקיע בחברת הסטארט-אפ טגריטי.
בשנת 2007, השקיע גם בחברת הסטארט-אפ 5min.
שתי החברות נמכרו בשנת 2010. במקביל לקריירת האימון קטש משמש ממנהלי מיזם "שחקן אמיתי", חברה לקידום שחקני כדורסל, בה מעורבים שחקנים ישראליים בכירים רבים כגון תמיר בלאט אותו אימן קטש במקביל במסגרת הפועל ירושלים.
נשוי למיטל מורד, ולהם שני ילדים.
לקטש גם בת ממערכת יחסים קודמת עם עורכת הדין ומנחת הטלוויזיה דפנה שחר.
קטש מאובחן עם הטרוכרומיה ובעקבות זאת עינו האחת בצבע כחול והשניה בצבע חום.
עודד פלד (נולד ב-31 במאי 1950 בחיפה) הוא משורר עברי, מתרגם מאנגלית ועורך.
עודד פלד נולד בחיפה ולמד בבית הספר ''תיכון חדש'' בעיר.
שירת בצה''ל כמדריך בקורס לאלחוטני תעופה.
הוא בוגר אוניברסיטת חיפה במדע המדינה וספרות אנגלית.
פלד התפרסם בשל תרגומיו מאנגלית של יוצרי דור ה"ביט" המרכזיים, ביניהם אלן גינסברג, סטיוארט פרקוף וג'ק קרואק.
היה חבר מערכת בהוצאת קשב לשירה ובכתבי העת עתון 77, עמדה ואחרים.
בשנת 1995 היה העורך הראשון של הוצאת הספרים גוונים, שהייתה בבעלותה של מריצה רוסמן.
כיום מתגורר פלד בקיבוץ כפר הנשיא שבגליל העליון.
בשנת 1986 זכה בפרס חומסקי לשירה על-שם דב חומסקי.
בשנת 1990 זכה בפרס שר החינוך למתרגמים.
בשנים 1997 ו-2007 זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה על-שם לוי אשכול.
אופנוען אצטקי: מיתוס פרטי, שירים, תל אביב, 1977.
מכתבים לברגן בלזן, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1978.
יום הולדת, תל אביב, ספריית פרוזה, 1978.
קדיש ושירים אחרים, תל אביב, עקד, 1981 .
15 סונטות גשם מטרפות, שירים, עקד, תל אביב, 1983.
עלווה, מחזור שירים, עקד, תל אביב, 1986.
לילה כנעני, שירים, שוקן, תל אביב, 1987.
לחם וגעגועים, עקד, תל אביב, 1990.
שלום רב שובך ארץ נחמדת, שירים, גוונים, תל אביב, 1999.
קשובים לציפור העולם, הוצאת עמדה, תל אביב, 2018.
אפריל הסוער, בטי נילס (תל אביב: מ.
חללית דאן – 7 במסע אל הכוכבים, הנרי ברג (ירושלים: אלישר, 1979) <איורים: ליאת בנימיני>
פסיכופתולוגיה: גישה קוגניטיבית, צבי גיורא (תל אביב: פפירוס, תשל"ט 1979)
מודל ראשון: סיפורי מדע בדיוני, (תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"א 1981)
המבחר של וולהיים, וולהיים (ירושלים: אלישר, 1981) <בהשתתפות שרונה עדיני>
ספינת ריגול, טום קין, בראיין היינס (רמת-גן: כנרת, 1985)
בדרכים, ג'ק קרואק (תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ח 1988)
אני שומע את אמריקה שרה, (תל אביב: ירון גולן, 1989)
גשם לבן בירושלים, לואס אונגר; השיר "בים" תורגם בידי דוד אבידן (תל אביב: ירון גולן, תש"ן 1990)
שירים נבחרים, ארנסט המינגוויי (תל אביב: סער, תשנ"א 1990)
הרצוג, סול בלו (תל אביב: זמורה ביתן, תשנ"ב 1992)
מכתבים לתיאו: מבחר, וינסנט ואן גוך (ירושלים: הוצאת שוקן, תשנ"ב 1992)
דיוקן נישואים, נייג'ל ניקולסון (ירושלים: הוצאת שוקן, תשנ"ד) <עריכה: יהונתן נדב>
ניגון בקרח, מכתבי בוריס פסטרנק ואולגה פריידנברג, 1954-1910 / בעריכת אליוט מוסמן; אחרית-דבר: דמיטרי סגל; השוואה עם המקור הרוסי: מרק דרצ'נסקי (ירושלים: שוקן, תשנ"ד)
הנאצי והספר: סיפור נקמה, אדגר הילזנראט (תל אביב: תג, תשנ"ה 1994) <אחרית דבר, נתן זך>
אוקטובר, שעה שמונה, נורמן מניאה (ירושלים: שוקן, תשנ"ו 1995)
מות קרישנה: ושירים אחרים, סיטאקאנט מאהפאטרה (תל אביב: גוונים, תשנ"ה 1996)
מזרח-מערב, סלמאן רושדי (ירושלים: הוצאת כתר, 1996)
החתרנים, ג'ק קרואק (תל אביב: גוונים, תשנ"ז 1997)
מיעוט בעולם נוכרי: היהודים באירופה הנוצרית בימי הביניים, קנת סטאו (ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשנ"ז 1997)
שלג יורד על ארזים, דייוויד גוטרסון (תל אביב: מודן הוצאה לאור, 1998)
המעטפה השחורה, נורמן מניאה (ירושלים: שוקן, תשנ"ח 1998)
מחליקה לאנטארקטיקה, ג'ני דיסקי (תל אביב: גוונים, תשנ"ט 1999)
מדריך בדקר לערי העולם – איסטנבול, טקסט, לינדה הלמוט (ירושלים ותל אביב: שוקן, 1999)
על ימין ועל שמאל: אשנב לשיח האידאולוגי בן-זמננו, ברוך זיסר (ירושלים: שוקן, תש"ס 1999)
10 סיפורי מדע בדיוני הטובים ביותר, פול אנדרסון ...[ואחרים] (הוד השרון: אסטרולוג, 2001) <בהשתתפות שרונה עדיני>
קו הצל, ג'וזף קונראד (תל אביב: ספרית פועלים, תשס"ב 2001)
וילסון ראש כרוב, מארק טוויין (תל אביב: גוונים, תשס"א 2001)
שירת עצמי, וולט ויטמן (ירושלים: הוצאת כרמל, תשס"ב 2002)
הענק ממארוסי, הנרי מילר (ירושלים: הוצאת כרמל, תשס"ב 2002)
ג'וד האלמוני, תומאס הארדי (ירושלים: הוצאת כרמל, תשס"ב 2002) <אחרית דבר, ה"מ דלסקי> <איורים: יוסל ברגנר>
רוצה רק לומר: מבחר שירים, ויליאם קרלוס ויליאמס (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ד 2004)
דיוקן האמן ככלב צעיר, דילן תומאס (תל אביב: רסלינג, 2004)
משא: המיתוס של אטלס והרקולס, ג'נט ווינטרסון (תל אביב: פן, 2005)
פרידה מאמא-אגם, יאנג ארצ'ה נאמו וכריסטין מאתייה (תל אביב: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2005)
אחוזת הווארד, א"מ פורסטר, ידיעות אחרונות, תל אביב 2005
איך נפלו גיבורים / תרצה בן דוד (תל אביב: גוונים, תשס"ו 2005) <שירים – עברית ואנגלית>
סיפורי רופא / ויליאם קרלוס ויליאמס (רסלינג, תל אביב, 2006)
עלים אדומים / ויליאם פוקנר (תל אביב: גוונים, 2008)
מגי קסידי / ג'ק קרואק (תל אביב: גוונים, 2009)
מסע תענוגות בארץ הקודש / מארק טוויין (כנרת זמורה-ביתן דביר, 2009)
עוד שנה אחת / סאנה קרסיקוב (הוצאת מחברות לספרות, 2010)
שעת חצות בהירה / וולט ויטמן (הוצאת קשב לשירה, 2010)
דייוויד ועוף החול / אדוארד אורמונדרויד (הוצאת כרמל, ירושלים 2011)
מרטין עדן / ג'ק לונדון (הוצאת כרמל, ירושלים 2012)
ראש העיר קסטרברידג' / תומאס הרדי (הוצאת כרמל, ירושלים 2013)
הקדשות / וולט ויטמן (הוצאת קשב לשירה, 2013)
לא תוכל לחזור הביתה / תומאס וולף (הוצאת כרמל, ירושלים 2015)
הבט הביתה, מלאך / תומאס וולף (הוצאת כרמל, ירושלים 2017)
חייו והרפתקאותיו של ג'ק אנגל / וולט ויטמן (הוצאת כרמל, ירושלים 2017)
להיות חופשי — רשימות מדרום הר חברון / דוד שולמן (הוצאת כרמל, ירושלים 2020)
בקונסטלציה של חרא, שושנה באמת נראית הזיה מכוכב אחר, רעות מאשה פרשקובסקי, חלונות, תל אביב, 1996.
כתונתי הצהובה : השואה בשירת הדור השני, אנתולוגיה, אגודת הסופרים העברים בישראל, רמת גן, 1997, איורים: חיים מאור.
שירים על טבעיים, מאת קרן אלקלעי-גוט, תרגום: אורית קרוגלנסקי, גוונים, תל אביב 1997.
עשבי פרא, רומן מאת מייקל קנינגהם, מאנגלית: כרמית גיא, אחרית דבר: עודד פלד, הוצאת כתר, ירושלים, 2006.
כשהגענו מן הים, ספר שירים מאת דודו פלמה, הוצאת עמדה, 2020.
שני שירים של עודד פלד
עודד תאומי (20 ביוני 1937 – 1 במרץ 2019) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי, מגדולי השחקנים של התיאטרון הישראלי.
שימש כמרצה בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
תאומי נולד בתל אביב וסיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הרצליה.
הוא דור שני לבמת התיאטרון: אביו, מאיר תאומי, היה שחקן תיאטרון "האוהל" שנרצח באירוע הידוע כרצח בגן הוואי ב-10 באוגוסט 1947, ודודו, יעקב טימן, היה שחקן תיאטרון "המטאטא".
טימן אף דאג לשבץ את עודד אחיינו בתפקידי ילד בהצגות התיאטרון.
עודד תאומי שירת בצה"ל בלהקת פיקוד המרכז, ובשנת 1958 הצטרף לתיאטרון הקאמרי וגילם מאז עשרות תפקידים, רובם ב"קאמרי" אך גם בתיאטרון הבימה, בתיאטרון האוהל ובתיאטרון בית ליסין.
במחזות השקספיריים הוא גילם את ז'אק ב"כטוב בעיניכם", את יאגו ב"אותלו", את ריצ'רד ב"ריצ'רד השלישי" ואת קוריולנוס.
במחזות ידועים אחרים הוא היה ג'ון ב"אוליאנה", טריגורין ב"השחף", ד"ר אסטרוב ב"הדוד וניה", סליירי ב"אמדאוס", ד"ר סטוקמן ב"אויב העם", נילס בוהר ב"קופנהגן", וילי ברנדט ב"דמוקרטיה", פרופ' היגינס במחזמר "גבירתי הנאווה", סולנס ב"אלוף הבונים" ועוד.
במחזאות העברית הוא גילם את ישראל קסטנר בהצגה "קסטנר", וכן שיחק ב"כנרת כנרת", "ערפל" ו"צור וירושלים".
כמו כן דיבב בהצגת הילדים "הרפתקאות גידי ורותי בחלל" שנכתבה על ידי אנטול גורביץ' והועלתה בתיאטרון הבובות הישראלי.
בראשית שנות ה-70 השתתף גם בשני מופעים לילדים: במופע עם נעמי שמר שנקרא "נעמי שמר שרה לילדים ועודד תאומי עושה להם הצגות", שבו ביצע לראשונה את השיר "אלף בית", ולאחר מכן במופע עם חוה אלברשטיין בשם "חוה ועודד בארץ הקסמים".
שני המופעים הועלו על גבי תקליטים.
במהלך שנות ה-70 העלה תאומי שלוש הצגות יחיד פרי עטו שעסקו בספיריטואליזם - "מעל ומעבר", "אותות ומופתים" ו"על החיים ועל המוות".
תאומי שיחק במספר סרטי קולנוע ישראליים, בהם: "חולות לוהטים", "הם היו עשרה", "חבורה שכזאת", "תעלת בלאומילך", "מרגו שלי", "המניע לרצח", "מבצע יונתן", "החוב" ו"סוף שבוע בגליל".
הוא הנחה את סדרת הטלוויזיה לילדים "הספינה המזמרת" בשנת 1973, שיחק בסדרת הטלוויזיה "כתב פלילי".
גילם בפרק "מסדר הזיהוי" מתוך הסדרה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" אדם שנקלע במקרה למסדר זיהוי משטרתי ומואשם ברצח.
השתתף בדרמות הטלוויזיה האמריקאיות "סיפורו של דוד" (1976), ו"אישה ושמה גולדה" (1982).
בשנת 1996 שיחק תאומי את תפקיד המנצח וילהלם פורטוונגלר שנחשד בקשרים עם המפלגה הנאצית בהצגה שעלתה בתיאטרון הקאמרי.
הופיע בתפקידים קטנים בסרטים האמריקאיים "The Long Shadow" מ-1992, "קוד אומגה" (1999) ו"מינכן" (2005).
בשנת 2007 כיכב במחזה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר שעלה בקאמרי וזכה לביקורות נלהבות.
לכבוד יום הולדתו ה-70 נערכה הצגה חגיגית של המחזה בה הוקרן גם סרט קצר המתעד את פעילותו של תאומי על במת התיאטרון הישראלי.
שנה אחר כך כיכב במחזה "החגיגה", בהפקה משותפת של הבימה והקאמרי, דרמה שהיא עיבוד לבמה של סרטם של תומאס וינטרברג ומוגנס רוקוב "החגיגה", שנחשב לאחד הסרטים הטובים ביותר שנעשו לפי אסכולת דוגמה.
על תפקידו במחזה שוב זכה לביקורות נלהבות.
בשנת 2015 שיחק בתפקיד ראשי לצד גילה אלמגור ומרים זוהר בסרט "ציפורי חול" בבימויו של אמיר וולף.
על תפקידו בסרט היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר לשנת 2015.
בשנת 2017 ערך תיאטרון הקאמרי מופע מחווה בעקבות הידרדרות במצבו הבריאותי של תאומי.
בשנת 2007 התגלה בגופו סרטן שלפוחית השתן, ממנו החלים.
רעייתו, חוה, נפטרה מלוקמיה ב-2012.
תאומי נפטר מדום לב בשנתו ב-1 במרץ 2019, בגיל 81. בתו אמירה תאומי היא מנכ"לית להקת המחול הקיבוצית, ובתו עינת תאומי היא פסיכולוגית קלינית בכירה בכללית.
2008 – פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה על מפעל חיים.
2010 – פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
2017 – פרס אריק איינשטיין לאמנים ותיקים.
סיפורים לשעת לילה מאוחרת (1991)
עודד קוטלר (נולד ב-5 במאי 1937) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע, במאי, מנהל אומנותי, מחזאי וסופר ישראלי.
מייסד ומנהל תיאטראות שונים בישראל.
חתן פרס ישראל בתחום אמנויות הבמה לשנת 2022 (ה'תשפ"ב).
עודד קוטלר נולד בתל אביב כבן זקונים לחנה ולפנחס.
הוא החל את דרכו התאטרונית כבר בהיותו תלמיד תיכון, כששיחק וביים הצגות בתיאטרון "קלעים".
תפקידו הראשון בתיאטרון מסחרי היה בגיל 17 בהצגה "תה וסימפתיה" בתיאטרון "האוהל".
בצבא היה שחקן ובמאי בלהקת פיקוד מרכז.
לאחר מכן שר בלהקת "בצל ירוק" ושיחק בתיאטראות "האוהל" והקאמרי.
השתתף גם בתסכיתי רדיו, בהם הסדרה הרדיופונית הפופולרית "משפחת שמחון".
באמצע שנות ה-60 היה קוטלר ממייסדי להקת התיאטרון "במת השחקנים" שהעלו מחזות מקוריים (עם שחקניו נמנו אמנון מסקין, לאורה ריבלין, אילן תורן ואחרים) וצירף אותה לתיאטרון חיפה.
בשנים 1970-1978 שימש כמנהלו האמנותי של תיאטרון חיפה ושם דגש על פיתוח מחזאות ישראלית מקורית שהתמודדה עם המציאות החברתית-פוליטית במדינה.
בשנת 1980 ייסד את המרכז התיאטרוני בנווה צדק ושימש כמנהלו האמנותי, והיה ממייסדי הפסטיבל לתיאטרון אחר בעכו.
בשנים 1985–1990 ניהל את פסטיבל ישראל, היה חבר האנסמבל וההנהלה האמנותית של התיאטרון הקאמרי וייסד את "תיאטרון המעבדה" בירושלים.
בשנים 1990–1998 חזר לכהן כמנהל האמנותי של תיאטרון חיפה, והמשיך להתמקד בהעלאת מחזאות ישראלית (כמו "המתלבט" של חנוך לוין ו"אדי קינג" של נסים אלוני) וכמו כן התמודד עם גירעונות התיאטרון.
קוטלר התמודד בעבודתו בתיאטרון גם עם המציאות החברתית בישראל.
בשנת 2005 הקים קבוצת תיאטרון חדשה והעלה עמה, במסגרת תיאטרון גבעתיים, את המחזה החברתי "מובטל נולד", המבוסס על המציאות הישראלית ובעיית האבטלה שלדבריו, "נוגעת ופוגעת בכל שכב הציבור ללא הבחנה".
לטענתו, החברה הישראלית נעשית יותר ויותר חומרית וגם האמנות הישראלית, במקום ליצור משהו אמיתי, נסחפה לעבר אמנות המכירה.
בספטמבר 2011 מונה למנהל האמנותי של תיאטרון אנסמבל הרצליה.
עבודתו זו הסתיימה באפריל 2013, עם ההחלטה על סגירתו של תיאטרון זה.
קוטלר יזם והיה אחראי להפקתם של מחזות רבים במסגרת מוסדות התיאטרון השונים שבהם כיהן כמנהל אמנותי.
במהלך השנים גם שיחק וביים בכל התיאטראות בארץ.
בין ההצגות הבולטות שביים היו: "חפץ", "פופקורן", "מלאכת החיים", "משחקים בחצר האחורית", "סינית אני מדברת אליך", "גיבור מעמד הפועלים", "חברון" (אשר עוסקת בסכסוך הישראלי-פלסטיני דרך העיניים של שני הצדדים) ואת האופרה "צחוק של עכברוש".
בשנת 2002 שיחק את התפקיד הראשי במחזמר "גבירתי הנאווה".
בראשית 2017 יצא במונודרמה חדשה -"ילד לא רצוי", בבימויה של נולה צ'לטון, על פי הביוגרפיה של יצחק בן-אהרון שכתבה יעל גבירץ.
שני סרטים בולטים בכיכובו היו "שלושה ימים וילד" של אורי זוהר על-פי סיפור מאת א"ב יהושע (1967) ו"מיכאל שלי" בבימויו של דן וולמן, על פי ספרו של עמוס עוז (1975).
בשנים 2004–2005 שיחק בסדרת הטלוויזיה "אסתי המכוערת" ובסדרת ההמשך שלה, "אלביס, רוזנטל והאישה המסתורית" וב-2010 שיחק בסדרה "חסמבה דור 3" בתפקיד ירון זהבי, מפקד "חסמבה".
בשנת 1985, ביים קוטלר את סרטו הראשון, "רומן בהמשכים", בכיכובו של חיים טופול, על פי סיפור מאת יצחק בן נר.
הנאום כונה "נאום הבהמות" וספג גינויים רבים מימין ומשמאל, בהם של ראש הממשלה בנימין נתניהו וראש האופוזיציה יצחק הרצוג.
קוטלר טען לימים שמחה נגד הצנזורה שרגב רצתה להחיל על התרבות כי "אומות שעשו צנזורה החזיקו קהלים מיובשים כמו עדר של בהמות.
מישהו החליט שהתכוונתי לבוחרי הליכוד וזה לא היה נכון".
אחיו היה העיתונאי יאיר קוטלר.
בצעירותו היה קוטלר בן זוגה של השחקנית גילה אלמגור.
כמו כן היה נשוי למשוררת תרצה אתר, ולאחריה היה נשוי לשחקנית לאורה ריבלין ממנה הוא אב לתאומים, השחקנית נינה קוטלר וצלם הקולנוע אמנון קוטלר.
מזה למעלה מארבעים שנה הוא נשוי לאורדית, בת דודתה של תרצה אתר ובתו של עקיבא עצמון, שהיה מפקד פיקוד הגדנ"ע.
לזוג בן, דניאל קוטלר, מנהל תעשייה בגוגל ישראל.
תפקידים שמילא קוטלר כבמאי תיאטרון
תקופת פעילותו כבמאי מתחלקת לשתי תת-תקופות:
א) התקופה הראשונה, תקופת הנעורים וההתבגרות בראשית שנות ה-50, במסגרת "קלעים" תיאטרון הנוער שהקים בתל אביב:
הרוכבים אל הים / ג'ון מילינגטון סינג'
העיירה שלנו / תורנטון ויילדר
אי המטמון / רוברט לואיס סטיבנסון, בעיבודו של קוטלר
הלו אתם שם בחוץ / ויליאם סארויאן
אהל הדוד תום / הארייט ביצ'ר סטואו, בעיבודו של קוטלר
ב) התקופה השנייה, תקופת הבגרות:
1963 - "ידיים למעלה" / להקת פיקוד צפון
1964 - צ'יפס עם כל דבר / ארנולד וסקר (התיאטרון הקאמרי)
1964 - אין ברירה להובסון / בריגהאוז (התיאטרון הקאמרי)
1966 - מלקולם הקטן ומלחמתו בסריסים /דייוויד האליוול (במת השחקנים)
1967 - סיפור אוריה / בנימין גלאי (במת השחקנים)
1968 - כך משתעשעת אמי המשוגעת / אן ג'ליקו (חאן)
1968 - חדרים (החדר; האוסף) / הרולד פינטר (במת השחקנים)
1969 - ליזיסטרטה / אריסטופאנס (התיאטרון הקאמרי)
1969 - אלפי / ביל נוטון ליאונרד (במת השחקנים)
1970 - נשים היזהרו מנשים / תומאס מידלטון (תיאטרון חיפה)
1971 - אופרה בגרוש / ברכט – וייל (תיאטרון חיפה)
ברנר – דניאל הורוביץ (תיאטרון חיפה)
1974 - הצילו / אדוארד בונד (תיאטרון חיפה)
1974 - נמר חברבורות / יעקב שבתאי (תיאטרון חיפה)
1975 - שרגא קטן / הלל מיטלפונקט (תיאטרון חיפה)
1975 - אכזר מכל המלך / נסים אלוני (תיאטרון חיפה)
1975 - ילדי קנדי (מועדון התיאטרון)
1976 - מסיבת סיום / דניאל הורוביץ (תיאטרון חיפה)
1976 - הנבחרים / אריסטופאנס - יעקב שבתאי (תיאטרון חיפה)
1977 – קומדיה וולגרית על דון ז'ואן ושיפל חברו / יעקב שבתאי (תיאטרון חיפה)
1978 - זלמנאים / משה קולבק – הלל מיטלפונקט (תיאטרון חיפה)
1978 - המחרשה והכוכבים / שון אוקייסי (תיאטרון חיפה)
1978 - יאשה גורן / יוסף בר-יוסף (תיאטרון חיפה / קאמרי)
1980 - סורגים / חיים מרין – איציק ויינגרטן (תיאטרון חיפה)
1981 - רומיאו ויוליה: שייקספרימנט (פרויקט תיאטרון חיפה)
1982 - הפטריוט / חנוך לוין (תיאטרון נווה צדק)
1983 - טייסים / יוסי הדר (תיאטרון נווה צדק)
1984 - משחיז הסכינים הסיני / דניאל הורוביץ על פי אלוני (תיאטרון נווה צדק /מרים עציוני)
1984 – שחקנים משחקים שחקנים / איציק ויינגרטן (תיאטרון נווה צדק)
1984 - קליגולה / אלבר קאמרי (תיאטרון נווה צדק / החאן)
1987 - עבירת מוסר/ אתול פיוגארד (תיאטרון נווה צדק)
1990 - אדי קינג / נסים אלוני (תיאטרון חיפה)
1991 - נערה יפה (Sheina Meidel) / ברברה לבוב ("ראם תיאטר", אנטוורפן, בלגיה)
1991 - שבת, ראשון, שני / אדוארדו דה פיליפו (תיאטרון חיפה)
1992 - יאיר / דניאל הורוביץ (תיאטרון חיפה)
1993 - משחקים בחצר האחורית / עדנה מזי"א (תיאטרון חיפה)
1993 – משחקים בחצר האחורית /(בתיאטרון הממלכתי הבלגי – Raam Theater, אנטוורפן, ובתיאטרון הלאומי בקייב)
1994 - לילה בקניון / אורלי קסטל-בלום (תיאטרון חיפה)
1994 - הדה גבלר / הנריק איבסן (תיאטרון חיפה)
1994 - טרילוגיה יוונית: איפיגניה מאת אוריפידס; אגממנון מאת אייסכילוס; אלקטרה מאת סופוקלס / בתיאטרון הממלכתי הבלגי - k.n.s.
1995 - הדוד מקייפטאון / עדנה מזי"א (תיאטרון חיפה)
1995 - הדוד ואניה / צ'כוב (תיאטרון חיפה)
1995 – שבת, ראשון, שני / אדוארדו דה פיליפו (התיאטרון הממלכתי הבלגי, אנטוורפןk.n.s.
1998 - פופקורן / בן אלטון (תיאטרון בית לסין)
1998 - מלאכת החיים / חנוך לוין (תיאטרון בית לסין)
1999 - יוליוס קיסר / ויליאם שייקספיר (הבימה)
2000 - מבזק חדשות / גורן אגמון (תיאטרון בית לסין)
2001 - אטום / מתי גולן (התיאטרון הקאמרי)
2002 – זכרונות חוף ברייטון / ניל סיימון (תיאטרון חיפה)
2002 - תופרות / אלישבע גרינבאום (תיאטרון חיפה)
2004 - סינית אני מדברת אליך / סביון ליברכט (בית ליסין)
2005 - צחוק של עכברוש – אופרה / אלה מילך שריף, נאוה סמל, (התזמורת הקאמרית+תיאטרון הקאמרי)
2006 - מובטל נולד / עודד קוטלר וצוות השחקנים (תיאטרון גבעתיים)
2006 - גיבור מעמד הפועלים / יהושע סובול (הקאמרי)
2006 - תפוחים מן המדבר / סביון ליברכט (בית ליסין)
2007 - חברון / תמיר גרינברג (הבימה + הקאמרי)
2009 - הארפר ריגן / סיימון סטיבנס (תיאטרון גשר)
2011 - המסיבה של אביגיל / מייק לי (תיאטרון הספרייה)
2011 - סורגים / חיים מרין - איציק ויינגרטן (תלמידי השנה השלישית לאמנויות הבמה בסמינר הקיבוצים)
2012 - מסיבת יום הולדת / הרולד פינטר (עת – עבודות תיאטרון)
2012 - אברם / דוד לוין (תיאטרון אנסמבל הרצליה)
2012 – צרים / יעקב איילי (תיאטרון אנסמבל הרצליה)
יהושע (תיאטרון אנסמבל הרצליה והתיאטרון הקאמרי)
2013 - פרוסט וניקסון / פיטר מורגן (התיאטרון הקאמרי)
2014 - מתים מאהבה / סם שפארד (האקטורס סטודיו בסדנאות הבמה)
2015 - אח יקר / גד ענבר (התיאטרון הקאמרי)
2015 - המחיצה / עינת יקיר (תיאטרון החאן)
2019 - הקללה / עודד קוטלר (פסטיבל עכו)
2022 - חשמלית ושמה תשוקה / טנסי ויליאמס (צוותא)
2024 - משחקי נישואין / אדוארד אלבי (צוותא)
ימים רבים לא יכסו, אוטוביוגרפיה, הוצאת עם עובד, 2016.
הנסיעה: יומן אישי מאת דייב סגל, רומן, פרדס הוצאה לאור, 2019.
פרס "השחקן הטוב ביותר" בפסטיבל הקולנוע בקאן על משחקו בסרט "שלושה ימים וילד" (1967)
פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים (1983)
תואר "אביר מסדר האמנויות והספרות" מטעם ממשלת צרפת (1990)
פרס "הבמאי המצטיין" מאת התיאטרון הקאמרי (2005)
פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה (2006)
פרס התיאטרון הישראלי למפעל חיים (2007)
פרס מפעל חיים בתחום הקולנוע מטעם "בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה" (2008)
בקטגוריה תרבות ואמנות: בימוי ומשחק בתיאטרון (2017)
פרס מפעל חיים מטעם אמ"י (2017)
פרס ישראל בתחום התיאטרון (2022, ה'תשפ"ב)
פרס "קיפוד הזהב" על מפעל חיים (2023)
עודד (אנריקה) סברדליק (ספרדית: Enrique Sverdlik; 3 בספטמבר 1938 – 13 ביולי 1996) היה משורר וסופר עברי, מתרגם ועורך.
חתן פרס ראש הממשלה לשנת 1988.
במהלך חייו פרסם חמישה ספרי שירה וסיפורת בעברית וחמישה ספרי שירה וסיפורת בספרדית.
כמו כן, פרסם שתי אנתולוגיות בספרדית של תרגומיו לשירה העברית.
שיריו נכללו באנתולוגיות חשובות של הספרות העברית, ותורגמו לספרדית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, רומנית, הונגרית, סרבו-קרואטית, רוסית, איטלקית ופינית.
עודד סברדליק עבד ללא לאות כדי ליצור גשר בין התרבות הישראלית והעברית לבין התרבות הלטינו-האמריקנית והספרדית, בין השאר באמצעות תרגומיו, עריכת תוכניות שעסקו במשוררים לטינו-אמריקנים וספרדים עבור "קול ישראל", וייצוג ישראל באירועים ספרותיים ותרבותיים רבים באמריקה הלטינית.
עד 1965 היה פעיל מרכזי בקרב צעירי הקהילה היהודית הארגנטינאית.
ממייסדי גרעין "מרדכי אנילביץ'" של "השומר הצעיר", ומעורכי עיתון התנועה "Nueva Sion"- ציון החדשה.
1965 - עם עלייתו לארץ, התיישב תחילה בקיבוץ דביר, ולאחר מכן בקיבוץ להבות הבשן בגליל העליון.
עם נישואיו עבר ב-1970 לרמת-גן.
משנה זו עד 1988 עבד בהסתדרות הציונית כאחראי על תחום ההסברה באמריקה הלטינית וארצות דוברות ספרדית.
במסגרת עבודתו הוציא לאור פרסומים רבים הקשורים לתרבות ולחשיבה יהודית.
כמו כן, במסגרת תפקידו נשלח בשנים 1976–1978 לארגנטינה.
1987-1991 - חבר הנהלת אגודת הסופרים העבריים.
1994- התקבל כנציג הישראלי הראשון באקדמיה המקסיקנית לספרות.
1996-1994 שימש כמזכיר כללי של הסניף הישראלי של P.E.N.
בין תפקידיו הנוספים: עורך ספרותי בכתב העת "אריאל" (בהוצאת משרד החוץ), כותב קבוע בכתב העת "דיאלוג" (בהוצאת ההסתדרות הציונית העולמית- דור ההמשך), עורך המוספים הספרותיים בעיתונים בשפה הספרדית: " Linia directa " ו "Aurora".
עודד סברדליק נפטר בישראל בשנת 1996.
1962 - פרס הכבוד של ארגון הסופרים הארגנטינאי (SADE),על ספרו הראשון" Las Hambers Consumadas"(שירים)
1988- פרס ראש הממשלה על שם לוי אשכול.
ארץ לא נודעת, סיפורים, תרגם מספרדית דב אסא, ספרית פועלים, 1972.
פרשי האישון, שירים, עקד, תל אביב, תש"ם 1980.
חלונות בסחף, שירים, ספרית פועלים, תל אביב, תשמ"ז 1986.
עד כלות הדבש, שירים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1992.
הסלע נותר, יש להניח, שירים, עריכה אשר רייך, תמוז, תל אביב, 1998.
אנתולוגיות שירה עברית בתרגומיו לספרדית
עודד שעשוע (נולד ב־10 בפברואר 1982) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הרכז בקבוצות בליגת העל ובליגה הלאומית בין השנים 2000–2020. גובהו 1.86 מטרים.
כיום משמש שעשוע כמנכ"ל ארגון שחקני הכדורסל.
שעשוע גדל בהפועל גבעתיים אך כבר כנער עבר למכבי רמת גן, עימה זכה גם באליפות ליגת הנוער.
במקביל היה השחקן המוביל בנבחרת הכדורסל של תיכון בליך.
עונת הפריצה שלו באה בעונת , במדי עירוני רמת גן, כשאת הקבוצה אימן ארז אדלשטיין.
כבר בתחילת העונה ביסס את מעמדו כשחקן שישי, וכשרכז הקבוצה, ליאור ליובין, נפצע לקראת סיום העונה, מילא את מקומו בהצלחה רבה ובביטחון שהפתיע רבים.
באותה עונה הגיעה רמת גן עד לגמר הפלייאוף, ושעשוע נבחר לתגלית העונה בליגת העל בכדורסל.
ב-2004 ירדה רמת גן לליגה הלאומית.
שעשוע עזב את הקבוצה, ושיחק בהפועל תל אביב, באליצור אשקלון ובמכבי ראשון לציון.
ב-2009 הצטרף לעירוני נהריה, וירד עמה לליגה הלאומית בסוף העונה.
שעשוע שיחק בנבחרת הנוער עד גיל 18 שזכתה במקום העשירי באליפות אירופה בשנת 2000, ובנבחרת העתודה שזכתה במקום העשירי בשנת 2002.
שעשוע נחשב לשחקן בעל אוריינטציה הגנתית, לשומר ולחוטף טוב, אך אחוזי הקליעה שלו אינם גבוהים.
ב-2020 לאחר כ-20 שנות קרירה הודיע שעשוע על פרישה ממשחק פעיל ומונה למנכ"ל ארגון שחקני הכדורסל.
עודד פהר (נולד ב-23 בנובמבר 1970) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ישראלי בעל קריירה בינלאומית.
ידוע בתפקידו כארדת' ביי בסרטי הקולנוע "המומיה" (1999) ו"המומיה 2" (2001), בתור אנטואן לקונטה בסרט הקומדיה "הג'יגולו מת מצחוק" (1999)</small> ובהמשכו "הג'יגולו מת מצחוק 2: ג'יגולו אירופאי" (אנ') (2005), וכן בתפקידו בתור קרלוס אוליברה בסדרת סרטי "האויב שבפנים".
בישראל גילם את מושיקו בוארון בסדרת הטלוויזיה "בשבילה גיבורים עפים" משנת 2018.
פהר נולד וגדל בתל אביב לאב, אורי ארנט פהר, מנהל שיווק וגאופיזיקאי ולאם, גילה לחמן, ישראלית ילידת ירושלים, מטפלת במעון יום.
לעודד אח גדול, אחות גדולה, ואחות חורגת צעירה.
שירת בחיל הים בין השנים 1989 עד 1992. לאחר שחרורו מהצבא עבד כמאבטח באל על בגרמניה.
השתתף במשך תקופה קצרה בקורס דרמה בפרנקפורט, גרמניה ובעקבות המלצה שקיבל שם עבר ללמוד במשך תקופה ארוכה יותר בבית הספר למשחק בריסטול אולד ויק (אנ') היוקרתי שבבריסטול, אנגליה.
פריצתו הגדולה של פהר לקולנוע האמריקאי הייתה בסרט "המומיה" משנת 1999, כאשר גילם לוחם בשם ארדת' ביי, מנהיג כת מוסלמית אדוקה בשם המדג'אים.
באותה שנה גילם גם את דמותו של הג'יגולו אנטואן לקונטה בקומדיה "הג'יגולו מת מצחוק".
בשנת 2000 השתתף פהר במיני סדרה מבית הולמרק "לילות ערב".
שנה לאחר מכן השתתף בסדרת הטלוויזיה "UC: Undercover" בערוץ NBC.
בין השנים 2002–2003 השתתף בסדרה "Presidio Med" מבית היוצר של ER, ששודרה בערוץ CBS.
בשנים 2004 ו-2007 שיחק בסרט "האויב שבפנים: אפוקליפסה" ובסרט ההמשך "האויב שבפנים: השמדה".
פהר דיבב את דמותו של דוקטור פיית ב"ליגת הצדק: סדרת האנימציה" בין השנים 2003–2005. בין השנים 2005–2006 גילם את הדמות הראשית בסדרת הדרמה האמריקאית "תא רדום".
בשנת 2008 גילם את דמות המשנה בסרט המתח "הנבגדת", בתפקיד חוטף העובד עבור סוחרי סמים.
בשנת 2010 השתתף כסוכן המוסד בעונה הראשונה השנייה והשלישית של הסדרה "פרשיות סמויות" בערוץ USA וכן בתפקיד דומה בסדרת המדע בדיוני "V".
בשנת 2010 הופיע בפרק בסדרת הבת של חוק וסדר, "חוק וסדר: לוס אנג'לס".
בין השנים 2019-2015 הופיע פהר בתפקיד אורח בסדרה האמריקאית "הרשימה השחורה" כסוכן מוסד ישראלי.
בשנת 2016 לוהק לתפקיד ג'אפר בעונה השישית של הסדרה האמריקאית "עד עצם היום הזה".
בשנת 2017 שיחק בסדרה "24: מורשת" בתפקיד עסאם נסרי.
באותה שנה גם השתתף בתפקיד אורח בעונה הרביעית של הסדרה "המדריך לרוצח"' בתפקיד התובע הכללי של פנסילבניה.
בשנת 2018 השתתף בסדרה הישראלית "בשבילה גיבורים עפים" ששודרה בערוץ קשת 12, בתפקיד סוחר הסמים מושיקו בוארון.
בשנת 2019 שיחק בסדרה "דם ואוצרות" בתפקיד כרים פארוק, מחבל מצרי אשר מנסה לעשות פיגוע המוני בעזרת יצירות וממצאים עתיקים.
בשנת 2020 שיחק בעונה השלישית בסדרה "מסע בין כוכבים: דיסקברי" בתפקיד אדמירל צ'ארלס ואנס, המפקד העליון של צי הכוכבים במאה ה-32.
ב-22 בדצמבר 2000 התחתן פהר עם מפיקת הסרטים רונדה טולפסון, המבוגרת ממנו בשבע שנים, אותה פגש בבית האופרה של לוס אנג'לס .
לזוג שלושה ילדים: בן ושתי בנות.
הוא מומחה באמנות הלחימה הקוריאנית הפקידו.
+שנהסרטתפקידהערות1999המומיהארדת' בייהג'יגולו מת מצחוק (אנ')אנטואן לקונטה2000לחם ושושנים (אנ')עצמו2001המומיה 2ארדת' בייטקסס רנג'רס (אנ')אנטון מרסל2004האויב שבפנים: אפוקליפסהקרלוס אוליברה2005סקובי-דו!
איפה המומיה שלי?אמאל עלי אקבארדיבובהג'יגולו מת מצחוק 2: ג'יגולו אירופאי (אנ')אנטואן לקונטהמרוץ של תקווה (אנ')הנסיך סאדיר2007האויב שבפנים: השמדהקרלוס אוליברה2008הנבגדת (אנ')אלק2009Drool צ'אב פליז2011Super Hybridריי2012בשם הכסף (אנ')לויהאויב שבפנים: הגמולקרלוס אוליברהInescapableסעיד עבד אל-עזיז2016Batman Unlimited: Mechs vs.
Mutantsמיסטר פריזדיבוב2018White Chamberדארן / נריק זאקריאן2021Lairבן דולארהידMissiya: Prorokפליקס2024La CocinaראשידTBAGrizzly Nightד"ר ג'ון לינדברג
עודד פז (נולד ב-29 ביולי 1980) הוא שחקן, כוכב ילדים, מנחה, מדבב, קומיקאי, במאי ומפיק ישראלי.
ידוע בעיקר בשל השתתפותו בסדרת הילדים "הפיג'מות".
הנחה בערוץ הילדים והפיק את המופע "עודד פז והקסדות".
נולד בשם עודד משה פז וגדל בהרצליה, למד בתיכון היובל, במגמת תיאטרון.
בשנת 2012 הצליח פז לשנות את שם הרחוב שבו הוא גר בהרצליה לרחוב סומסום.
בגיל 14 שיחק בקומדיית המצבים "הכל נשבר במשפחה" לצד ציפי שביט ודב רייזר.
במהלך השנים 1996–1997 השתתף בעונה הבימתית האחרונה של המחזמר "דוד".
במהלך שירותו הצבאי בתיאטרון צה"ל הכיר את יובל סגל, אילן רוזנפלד וקובי פרג', והשלושה – אילן רוזנפלד, קובי פרג' ועודד פז, יחד עם יואב צפיר, יצרו את הסדרה "גרוב סטייל", אשר לימים שינתה את שמה ל"הפיג'מות", בה הוא משחק בתור מתופף הלהקה.
במקביל, השתתף פז בתפקיד אורח בדרמה המוזיקלית "השיר שלנו" בתור דמות משנה ובסדרת הדרמה "השמיניה".
בנוסף, השתתף יחד עם חבריו מ"הפיג'מות" בתוכנית מערכונים בשם "צרבת" בערוץ המוזיקה.
במהלך שנת 2007 החל פז להגיש ביחד עם אילן וקובי שתי תוכניות ברדיו 99, תוכנית לילדים בבוקר ותוכנית למבוגרים בלילה, ובמקביל יצרו את תוכנית המערכונים "העיר שלנו", ששודרה בערוץ 2 בשידורי קשת, ואת סדרת הבת של הפיג'מות "קפה קר-סול".
בשנת 2008 השתתף בעונה הרביעית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" והגיע למקום החמישי.
באותה השנה הופיע עם אילן רוזנפלד וקובי פרג' בסרט המוזיקלי "היא לא תדע" ששודר בערוץ הילדים, הסרט מבוסס על שיריו של דני סנדרסון.
פז דיבב את קולו של מלפורד העכבר בסדרה "אנימליה" לצד מאיה בר שלום ובנוסף קריין עם קובי פרג' ב"אולימפיאדת החיות".
יחד עם חבריו לפיג'מות השתתף עודד ב"פסטיגל פנטזיה" (2006) וב"פסטיגל על הזמן" (2007).
בשנת 2008 הנחה את "תפוס ת'פסטיגל" לצדו של שלמה בראבא, בשנת 2009 השתתף ב"קונג פו פסטיגל", בשנת 2011 ב"i פסטיגל", בשנת 2013 ב"x פסטיגל", בשנת 2016 ב"היי סקול פסטיגל 2".
פז שיחק בסדרה "האחים דה-גמה" ששודרה בערוץ לוגי עם אילן רוזנפלד וקובי פרג'.
הוא שיחק גם בסדרות "המופע של דובל'ה" וב"קפה קר-סול", ששודרו ב-HOT Games והיו לסדרות בת של "הפיג'מות".
בשנת 2009 יצר והחל להנחות סדרת טלוויזיה בשם "הטבח המתוסבך" ביחד עם יובל סגל (ששיחק איתו ב"הפיג'מות") וגם התחיל להשתתף במופע מסיבת פיג'מה עם עודד פז.
בשנת 2018 גילם את דמותו של שמבלול בסרט הקולנוע "גיבור בעננים".
בשנת 2019 החל להגיש בערוץ כנסת את התוכנית "אלף בית בפוליטיקה", המנגישה את הפוליטיקה לילדים.
בשנת 2020 החל להגיש את השעשועון הפוליטי הראשון בישראל, "אחוז החסימה".
באוגוסט 2021 העלה מופע בשם "עודד פז והקסדות", עם שירים מהסדרה "הפיג'מות" בביצועים מחודשים של פז והרכב הקסדות.
בנוסף, גילם את הדמות גדעון בסדרה "שמשון גיבור" שעלתה לשירות הטלוויזיה BIGI.
בשנת 2022 החל לשחק את אבא של אפריים בהצגת הילדים "אבא עושה בושות" שכתב אילן רוזנפלד על פי ספרו של מאיר שלו, וביים עידן עמית.
בדצמבר 2024 שיחק את גרגמל בגרסה הבימתית של "הדרדסים".
בשנת 2003 השתתף בסדרת "הפיגמות" בערוץ הילדים עם קובי פרג' ואילן רוזנפלד
בשנת 2010 השתתף בפרסומת לבנק דיסקונט לצד מודי בר-און וישראל קטורזה.
ב-2 בינואר 2011 הצטרף יחד עם דנה פרידר לצוות המנחים של ערוץ הילדים, ובאותה שנה השתתף בפסטיגל.
באותה שנה הנחה את "ששטוס" והשתתף לצד דון לני גבאי בתוכנית "הפסקה פעילה".
בתחילת חודש פברואר 2012 התחיל להנחות עם דנה פרידר את התוכנית "ממצחיק", העוסקת בקטעים משעשעים ברשת.
בהמשך שנת 2012 השתתף בסדרה "גאליס" בתפקיד דורון שראוזינגר, שהיה בהתחלה הסוכן של יולי ואחר כך גם של רונה, וכן הנחה את הסדרה "סתאאאם!" של ערוץ הילדים, המבוססת על "פיספוסים", לצד יגאל שילון, דנה פרידר וטל מוסרי.
בשנת 2013 הנחה את "מוכשרים בטירוף", לצד דניאל מורשת בערוץ הילדים.
ב-27 באוגוסט 2013 החל להנחות יחד עם שחר חסון את תוכנית הסטנדאפ "הפרעת קשב".
בקיץ 2014 השתתף בהצגת הילדים המחודשת של "ספר הג'ונגל" בבימויו של חנוך רוזן, שהוצגה בספארי ברמת גן בתפקיד הסנאי פאקלי.
בשנת 2015 ביים את הצגת הילדים המוזיקלית "ילד פלא", שכתב יובל סגל.
בשנת 2015 חזר לשחק בסדרה "גאליס".
בשנת 2016 חזר לשחק בסדרה גאליס בעונה השביעית ואחרונה.
משנת 2013 ועד 2021 הנחה עודד את התוכנית הבנים והבנות בערוץ הילדים.
משנת 2019 מנחה את התוכנית "נינג'ה ישראל ילדים" לצד אליאנה תדהר.
בשנת 2020 חזר להנחות את התוכנית "הבנים והבנות" לצד בן זיני ואנה זק.
בשנת 2021 פז עזב את ערוץ הילדים.
עודד פז הוא בנם של אגי ומיכאל פז.
אביו של עודד פז, מיכאל פז הוא עיוור.
בשנת 2015 עודד פז נישא לאושר סלים ולהם בן.
ב-29 בדצמבר 2024 השניים הודיעו על גירושים.
2009: הפיג'מות במופע של דובל'ה
2006: פסטיגל גיבורי הממלכה האבודה
2009: רינת ועודד בדרך לקוסם
2014: גאליס & השמיניה (מנחה המופע)
2014: מותק בממלכת הקרח (בתפקיד פינוקיו)
2014: נולדתי להופיע: עודד פז
2015 פיטר פן - הקסם הנצחי (בתפקיד קפטן הוק)
2017: מדגסקר - ההצגה (בתפקיד מרטי הזברה)
2019: שלמה המלך ומלכת שבא (ג'פלול)
2024: הדרדסים על הבמה (גרגמל)
2026 פיטר פן (בתפקיד קפטן הוק)
2015: משחק האולסטאר של ליגת העל בכדורסל בחולון עם דנה פרידר
2016: משחק האולסטאר של ליגת העל בכדורסל באילת עם דנה פרידר
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאה2021פרסי נבחרי השנה של פרוגיהרכב השנה במוזיקהעודד פז והקסדות2022
עודד שרם (10 בדצמבר 1961 – 1 בספטמבר 2008) היה מתמטיקאי ישראלי שעסק בתורת השדות הקונפורמיים ובתורת ההסתברות, ונחשב לאחד החוקרים המובילים בעולם בתחומים אלה.
את לימודיו האקדמיים במתמטיקה החל באוניברסיטה העברית בירושלים, שם סיים בשנת 1986 את לימודי תואר ראשון ובשנת 1987 את לימודי התואר השני, בהנחיית גיל קלעי.
מיד אחר כך המשיך ללימודי תואר שלישי במתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון, שם כתב את עבודת הדוקטורט תחת הנחייתו של ויליאם ת'ורסטון.
הוא סיים את לימודיו ב-1990. במשך שנתיים עבד באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
בשנת 1992 הצטרף כחבר סגל קבוע במכון ויצמן למדע.
ב-1999 עבר לקבוצת התאוריה של מיקרוסופט מחקר ברדמונד שבמדינת וושינגטון, ושם גר עד למותו.
אפיק מחקר מרכזי של שרם היה הקשר בין מודלים דיסקרטיים לבין הגבול הרציף שלהם, התברר כי במקרים רבים הוא אינווריאנטי לפעולות קונפורמיות באופן שהופך אותו ליריעה רימנית.
התרומה הבולטת ביותר של שרם היא המצאת אבולוציית שרם-לוונר (SLE, ב-2000).
זהו כלי טכני מתוחכם, שסלל את הדרך להוכחות מדויקות של השערות מתחום המכניקה הסטטיסטית על גבולות רציפים של מודלים דיסקרטיים, כגון הילוך אקראי ללא חיתוך ופרקולציה.
שיטות SLE אפשרו לשרם להוכיח, לדוגמה, את התוצאות הבאות (עם ונדלין ורנר ו-Greg Lawler):
לשפה החיצונית של תנועה בראונית סופית של חלקיק יחיד במישור, יש, בהסתברות 1, ממד האוסדורף 4/3.
אם שומרים כל צלע של הגרף המתקבל מריצוף המישור במשושים, בהסתברות 1/2, אז הסיכוי לקיומו של מסלול המגיע מן הראשית למרחק R הוא .
לאבולוציית שרם-לוונר יש השפעה מרחיקת לכת על התחום כולו, והיא זיכתה את שרם ואת התורמים האחרים לפיתוחה בפרסים רבים.
הבולט מבין אלה הוא מדליית פילדס שקיבל ונדלין ורנר (2006), שהיה בין השותפים העיקריים של שרם במחקריו.
יש הטוענים כי בזכות הישגיו המחקריים היה אף זוכה ללא ספק במדליית פילדס לשנת 2002, אלא שפרס זה מוענק רק למי שהוא מתחת לגיל 40 ואילו שרם היה באותה עת מבוגר מדי בשלושה שבועות.
ב-2008 נבחר כחבר זר של האקדמיה המלכותית השוודית למדעים, בין הנימוקים לבחירתו צוין כי עבודתו בתחום תורת ההסתברות מייצגת את אחת ההתפתחויות המשמעותיות ביותר בתחום זה בשנים האחרונות.
ב-1 בספטמבר 2008 נהרג שרם כשנפל אל מותו בתאונת טיפוס הרים, כשטיפס לבדו על הר במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
עודד שחר (נולד ב-23 באוגוסט 1954) הוא עיתונאי ישראלי, ששימש כראש הדסק הכלכלי בערוץ הראשון; זוכה פרס סוקולוב.
נולד בחיפה בשם עודד שכנר, שני מבין שלושת ילדיהם של עקרת בית ובעל חנות נעליים.
למד בבית הספר הריאלי והיה כתב נוער של "קול ישראל".
התגייס לצה"ל ב-1972. תחילה שרת בחטיבת גולני, ולאחר מכן עבר לשרת בגלי צה"ל שם שימש ככתב עד 1976. סיים תואר ראשון בכלכלה וביחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות, ותואר שני במנהל עסקים.
ב-1979 חזר שחר לגלי צה"ל ובמאי 1979 מונה לראש מערכת ירושלים של מחלקת החדשות.
במקביל היה הכתב הכלכלי, עד לשנת 1983, עת עבר לשמש ככתב הכלכלי בטלוויזיה הישראלית.
בשנת 1986 מונה בה לראש הדסק הכלכלי.
במסגרת תפקידו הוא מסקר את הפעילות הכלכלית של מוסדות המדינה, דוגמת משרד האוצר, בנק ישראל, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ומשרד הכלכלה.
שחר משמש בעיקר כעורך, כמגיש וכמנחה, ולרוב איננו פעיל ככתב שטח.
מ-2004 מנחה שחר את התוכנית "פוליטיקה" בערוץ הראשון, תוכנית הפוליטיקה המרכזית של הערוץ, ממשיכתה של התוכנית "פופוליטיקה" המיתולוגית.
בסוף 2015, לאחר המעבר של איילה חסון לערוץ 10 החל להגיש במקומה את מהדורת "יומן" בערוץ הראשון.
בספטמבר 2016 עת שב הערוץ הראשון לשדר את התוכנית "פוליטיקה", שחר חזר להנחותה.
שחר סיים את תפקידו עם פירוק רשות השידור במאי 2017.
ב-2002 זכה בפרס סוקולוב לעיתונות הכתובה והאלקטרונית על הישגיו ככתב וכפרשן.
בשנת 2010 הוענק לו אות אומ"ץ.
זכה בפרס "מגן השקיפות" מטעם אוניברסיטת תל אביב.
עודד שמשון (נולד ב-1949) הוא צלם ישראלי, משמש פרופסור לאמנות וצילום באוניברסיטת דרבי באנגליה ובמכללה האקדמית הדסה ירושלים.
בשנת 1978 נסע לאנגליה ועבד שם תקופה קצרה כצלם.
בין השנים 1980 ל-1983 למד בקולג' דרבישייר (היום אוניברסיטת דרבי), המשיך לתואר שני בין השנים 1986 ל-1988 בפוליטכניק בנוטינגהאם.
בשנת 1988 סיים תואר שני בצילום ואמנות.
בשנת 2004 מונה לפרופסור באוניברסיטת דרבי.
בין התערוכות שלו שהוצגו בארץ: "פלס מים" (מוזיאון רמת גן, 1999), "חצץ" (במשכן לאמנות עין חרוד, 2006), אבן שפה (גלריה הקיבוץ, 2006).
עודד רביבי (נולד ב-31 בינואר 1969, י"ב בשבט ה'תשכ"ט) הוא פוליטיקאי ישראלי, ששימש כראש מועצת אפרת בשנים 2008–2024. מאז נובמבר 2024 מכהן כמנכ"ל אנו - מוזיאון העם היהודי.
רביבי נולד ברמת גן וגדל בירושלים.
עקב עיסוקי הוריו שהה חלק מילדותו ונעוריו בארצות הברית ובלונדון.
הוא בוגר תיכון הימלפרב ותנועת הצופים הדתיים.
עם גיוסו לצה"ל שובץ בשריון, שם עבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
שירת כמפקד פלוגת שריון וקיבל תעודת הערכה מאלוף פיקוד הצפון על השתתפותו בחיסול חוליית מחבלים בדרום לבנון.
בשירות המילואים הגיע לדרגת אלוף-משנה, והיה מפקד גדוד, קצין אג"ם במילואים של אוגדה סדירה בפיקוד הצפון וקצין אג"ם בפיקוד הדרום.
באוגוסט 2025 הועלה לדרגת אלוף משנה ומונה כמפקד נפת הר טוב.
בגזרת הר טוב מצויות הרשויות המקומיות בית שמש, מועצה אזורית מטה יהודה, מבשרת ציון, צור הדסה, אבו גוש והר אדר.
עם שחרורו משירות סדיר החל ללמוד משפטים בבית הספר למשפט ולמדעי החברה של אוניברסיטת מזרח לונדון, שם הכיר את אשתו ליסה.
ב-1994, לאחר שהתחתן וסיים את לימודיו, חזרו השניים לישראל ועברו לגור באפרת.
רביבי התמחה בלשכה המשפטית של הסוכנות היהודית ולאחר מכן עבד כשכיר ארבע שנים.
לאחר מכן פתח משרד עצמאי שעסק בתביעות ודיונים משפטיים ובנדל"ן.
כעצמאי התנדב לייעוץ משפטי לנזקקים, בין היתר במסגרת האגף לסיוע משפטי של משרד המשפטים, ובמסגרת פרויקט "שכר מצווה" של לשכת עורכי הדין.
הוא בוגר קורס הכשרת דירקטורים של משרד הפנים.
החל מינואר 2014 משמש כיו"ר דירקטוריון החברה למשק וכלכלה סוכנות לביטוח (1992) בע"מ והחל מפברואר 2014 חבר בדירקטוריון מפעל הפיס.
רביבי נבחר לתפקידו כראש מועצת אפרת ב-11 בנובמבר 2008. ב-22 באוקטובר 2013 נבחר לכהונה שנייה ברוב של 63% מהקולות.
באוקטובר 2018 נבחר לכהונה שלישית ברוב של 56%.
בשנת 2013 נבחר להיות מנטור בתוכנית הכשרה לראשי רשויות חדשים שיזם משרד הפנים בשיתוף עם מרכז השלטון המקומי, בית ספר למדיניות ציבורית וממשל של האוניברסיטה העברית ומפעם ירושלים.
רביבי שימש מנטור לשני ראשי רשויות חדשים וגם כמנטור בתוכנית להכשרת מנכ"לים לרשויות מקומיות.
חבר ברשת עמיתי עתודות לישראל מעוז.
בתקופת כהונתו כראש המועצה, המועצה המקומית זכתה במספר פרסים, בהם פרס החינוך לשנת התשע"ג, פרס ירושלים לשנת התשע"ה, ופרס שר הפנים לאחריות חברתית לשנת התשע"ה, ושוב פרס החינוך לשנת התשפ"ג.
בזמן כהונתו גדל מספר התושבים במועצה המקומית אפרת ב-60%.
במקביל לתפקידו כראש המועצה, החל משנת 2017 משמש גם כן כחבר מועצת רשות העתיקות.
משנת 2016 עד 2020 שימש כראש אגף קשרי חוץ של מועצת יש"ע.
בבחירות ב-2024, התמודד לכהונה נוספת, עלה לסיבוב שני והפסיד לדובי שפלר.
ביוני 2024 קיבל רביבי את אות החלוצים לשנת 2023.
לאחר שסיים את תפקידו כראש מועצה מקומית חזר לשרות מילואים פעיל בפיקוד העורף כמאמן רשויות לחרום.
בנובמבר 2024 מונה למנכ"ל אנו – מוזיאון העם היהודי.
רביבי הוא עורך דין בהכשרתו.
בוגר תואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים.
נשוי לליסה נדלר ילידת מנצ'סטר.
יש להם שישה ילדים ונכד.
עודד פלדמן (20 במרץ 1944 – 4 בינואר 2017) היה איש תרבות ותקשורת, מנהל, עורך ופזמונאי ישראלי.
בין השאר היה מנכ"ל העיתונים "הארץ" ו"מעריב" ומנכ"ל התיאטרון הקאמרי.
עודד פלדמן נולד למינה ומשה פלדמן וגדל בגבעתיים.
למד בבית הספר "בורוכוב", והיה חניך הנוער העובד בעיר.
בוגר אוניברסיטת בר-אילן במדעי החברה.
בשנים 1973–1984, במסגרת שירות הקבע כסגן-אלוף, כיהן כראש ענף תרבות וחינוך בחיל האוויר, ראש ענף תרבות בצה"ל, מפקד בית הספר לחינוך של צה"ל בכרמיאל ועורך העיתון "במחנה" ומפקדו.
בעקבות פרסומו בשנת 1983 של דו"ח על אסון צור השני הושעה פלדמן מתפקידו כעורך במחנה.
בשנים 1984–1986, לאחר שחרורו מצה"ל, ניהל את העיתון "הארץ".