tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם נישואיו עזב את קריית מוצקין ועבר למרכז ישראל.
הוא שימש כמורה לתלמוד בתיכון ברנר פתח תקווה ואחר כך בתיכון צייטלין בתל אביב.
התגייס לצה"ל, עשה טירונות במחנה 80, ושירת בקבע ובמילואים 25 שנה ו-3 חודשים.
הרב לאו שימש במספר תפקידים רבניים.
הוא החל כרב בית הכנסת "אור תורה" (שבדרום תל אביב).
בשנת ה'תשכ"ה (1965) נתמנה לרב בית הכנסת "תפארת צבי" בתל אביב-יפו.
בין ראשי קהילת בית הכנסת היה המשפטן, העיתונאי והפעיל הציוני משה מילר מולאור, שהזמין את הרב הצעיר להשתתף ברבי-שיח אותם הנחה ששודרו ב"קול ישראל" בנושאים הקשורים למסורת היהודית.
בשנת ה'תשל"א (1971) מונה לרב שכונות צפון תל אביב.
לראשונה נתמנה כרב עיר בשנת תשל"ט (1978), אז נבחר לכהן כרב הראשי של נתניה.
בשנת 1983 נבחר לכהן כחבר מועצת הרבנות הראשית.
בשנת תשמ"ח (1988) נבחר לכהן כרב הראשי האשכנזי של תל אביב-יפו במקום חותנו שהלך לעולמו.
הוא כיהן בתפקיד יחד עם הרב הספרדי של העיר, הרב חיים דוד הלוי, עד לבחירתו למשרת הרב הראשי האשכנזי לישראל, וחזר אליו לאחר שנסתיימה כהונתו כרב הראשי לישראל.
במקביל לפעילותו הרבנית הגיש תוכנית טלוויזיה בשם "שלום לבוא שבת" בערוץ הראשון, תוכנית ששודרה בימי שישי (לפני כניסת השבת), ועסקה בפרשת השבוע.
בשנת תשנ"ג (1993) נבחר לכהן כרב הראשי האשכנזי לישראל, וכיהן בתפקיד עשר שנים (משך הכהונה הקבוע בחוק), עד שנת תשס"ג (2003).
בשנת תשס"ה (2005) נבחר בשנית לכהן כרב הראשי לתל אביב-יפו, תפקיד שממנו פרש במאי 2017, כאשר הגיע לגיל 80. לקראת בחירות 2007 לנשיאות ישראל שקל להתמודד על התפקיד, אך בסופו של דבר ויתר על כך.
בנובמבר 2008 אישרה הממשלה את מינויו לתפקיד יו"ר מועצת יד ושם, במקום יוסף לפיד, שנפטר כמה חודשים קודם לכן.
ב-1997 פרסמה אורית שוחט תחקיר בעיתון "הארץ", ולפיו נהג הרב לאו לקבל תשלום במזומן על טקסי נישואין שהוא עורך, ללא דיווח לנציבות מס הכנסה וזאת אף שהוא משמש בתפקיד דיין.
הרב לאו הסביר כי הכסף מיועד לתרומה לישיבה שעמד בראשה, פרסם התחייבות פומבית שלא לקבל יותר תשלום על עריכת חופות, ובמקביל הגיע להסדר עם מס הכנסה.
ב-2007 החליטה פרקליטות המדינה שלא לפתוח נגדו בהליכים פליליים או משמעתיים בעניין זה, וקבעה כי "קיים עדיין ערפול בנושא, וגדר המותר והאסור לא הובהר עד תום".
ב-24 במאי 2017, כשהתקרב לגיל 80, פרש הרב לאו מתפקידיו כרב הראשי של תל אביב וכחבר מועצת הרבנות הראשית בטקס במנהרות הכותל.
עובדת היותו ניצול השואה הביאה אותו לעסוק הרבה בעניינים הקשורים בזכרה ובהנצחתה, ובמסגרתה אף הוזמן פעמים רבות לשאת נאומים בפני מנהיגי מדינות בטקסים העוסקים בזיכרון השואה.
כחלק מתפקידו כרב הראשי לישראל פעל לקיום קשר בין ראשי היהדות לבין ראשי הכנסייה הקתולית.
לשם כך נפגש עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
גם לאחר סיום תפקידו כרב ראשי המשיך בפעילות הקשר בין הדתות.
הרב לאו נשוי לחיה-יוטה (חייטה) (בתו של הרב יצחק ידידיה פרנקל) ואב לשמונה.
הרב משה חיים לאו, רב בנתניה וחבר מועצת העיתונות;
הרב דוד לאו, הרב הראשי לישראל לשעבר.
הרב צבי יהודה לאו, מראשי ישיבת "נתיבות יצחק" בתל אביב ורב קהילת קהל חסידים בפתח תקווה.
מרים (נשואה לרב אליעזר סורוצקין מנכ"ל החינוך עצמאי ולב לאחים).
תהילה נחמה (נשואה לרב בנימין קאהן, מראשי ישיבת חיי משה בירושלים, שבנשיאות הרב לאו)
רחל (נשואה לרב יחזקאל שיינפלד, רב בית כנסת ברמת אביב).
שירה (נישאה לרב אריאל שוייצר [נפטר ב-27 ביוני 2022]), שהיה דיין בבית הדין האזורי באשדוד).
רבקה (נשואה לרב משה קירשטיין, ראש ישיבת נתיבות יצחק בתל אביב).
חבר במועצת הרבנות הראשית (עד שנת תשע"ז).
חבר ב"מועצה הלאומית למען יהודי ברית-המועצות".
חבר בוועדה העליונה לניסויים רפואיים בבני אדם (ועדת הלסינקי).
חבר הנהלת המועצה הלאומית למניעת תאונות דרכים.
חבר מועצת יד ושם, והחל מיוני 2008 יו"ר המועצה.
נשיא הישיבה הכלל חסידית "חיי משה", הנושאת את שם אביו הרב משה חיים לאו.
נשיא ישיבת "נתיבות יצחק" בתל אביב הנושאת את שם חמיו הרב יצחק ידידיה פרנקל.
נשיא מרכז ברקאי להכשרת רבנים ופיתוח קהילות.
פרס ישראל על מפעל חיים תשס"ה (2005)
פרס הרב קוק לספרות תורנית תשנ"ד (1994)
אות לגיון הכבוד על ידי ניקולא סרקוזי לקבוצה של שמונה ניצולי שואה ובהם הרב לאו (אפריל 2011)
תואר דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת בר-אילן (2005)
עיטור נשיא מדינת ישראל (2014)
דוקטור של כבוד מהמכון הטכנולוגי HIT יוני 2017
אל תשלח ידך אל הנער - אוטוביוגרפיה; הוצאת ידיעות אחרונות, 2005 .
יחל ישראל - סדרת ספרים שבה:
שו"ת – לקט מתשובותיו בנושאים שונים; נערך על ידי בנו הרב דוד לאו.
פירוש על הגדה של פסח – הגדה זו ערוכה בשתי גרסאות; אחת המיועדת לדתיים, ואחת לחילוניים.
ההגדה יצאה לאור גם במסגרת פרויקט עם הספר.
פירוש על מסכת אבות – נערך על ידי חתנו הרב אריאל שוייצר, על פי שיעורים שהעביר במשך שנים רבות.
יצא לאור בעריכה מחודשת בשם אבות לדור: על מסכת אבות .
הערות על הספר מרגניתא דרבי מאיר לרבי מאיר שפירא מלובלין.
יהדות הלכה למעשה – ספר העוסק במעגל החיים היהודי בלשון שווה לכל נפש.
את הספר כתב הרב לאו יחד עם העיתונאי שאול מייזליש.
הנחת יסוד: 100 מושגים ביהדות (הוצאת ידיעות אחרונות, 2008) - ספר הפונה לחילונים.
רבי ישראל ליפקין מסַלַנְט (או סַלַנְטֶר; ו' בחשוון ה'תקע"א, 3 בנובמבר 1810 – כ"ה בשבט ה'תרמ"ג, 2 בפברואר 1883) היה מייסד "תנועת המוסר", שהוקמה בליטא במאה ה-19.
נולד ב-ו' בחשוון ה'תקע"א, 1810, בעיירה זאגר שבקרבת שאולאי, בצפון ליטא, ללאה ולרבי זאב וולף ליפקין.
אביו כיהן כרב בערים זאגר, גולדינגן וטלז והוא מחבר הגהות "בן-אריה" על התלמוד וארבעה טורים שנדפסו בהוצאת וילנא.
מגיל צעיר נחשב לעילוי בזכות שכלו החריף ותפיסתו המהירה.
כשהיה בן 12 נסע ללמוד בישיבה בסלנט אצל רבי צבי הירש ברוידא (הראשון).
בגיל 14 נישא לבתו של רבי יעקב הלוי אייזנשטיין מסלנט.
לאחר נישואיו, המשיך ללמוד בישיבה בסלנט, ושם פגש את רבי יוסף זונדל מסלנט תלמידו של רבי חיים מוולוז'ין, פגישה שהשאירה עליו רושם עז.
מאז ראהו כרבו המובהק והחל נוהג בדרכיו, למרות שר' זונדל לא ראה בו תלמיד, רע או מכר.
גם כששאלו את ר' ישראל אם היה תלמידו של ר' זונדל ענה הוא "ראיתיו" ולא יסף.
רבי זונדל לימד אותו שמוסר הוא דבר שדורש לימוד מיוחד.
הוא החל לפעול להחדרת לימוד המוסר, תוך שהוא מנצל את ההכרה בגדולתו בתורה.
הוא פעל להקמת "בתי מוסר" אשר יפעלו בקרב הציבור הרחב.
בין השנים 1840–1848 שימש כראש ישיבה בווילנה לצד הרב מרדכי מלצר.
רבי ישראל היה נואם מוכשר, ודרשותיו הפתוחות לקהל הרחב משכו אלפים.
דרשותיו הנלהבות על מוסר ומצוות שבין אדם לחברו עשו רושם גדול על שומעיו, ודמותו הפכה אחת הפופולריות ביותר בעיר.
מרבית דרשותיו עסקו בחובותיו המוסריות של היהודי והתבססו על ספרות המוסר של היהדות – ספרים כמו "חובת הלבבות" של רבינו בחיי ו-"מסילת ישרים" של רבי משה חיים לוצטו.
גישה זו הייתה חידוש משמעותי מכיוון ששיטת לימוד התורה, בפרט לצעירים, כללה באותה תקופה לימוד סוגיות בתלמוד הבבלי בלבד, תוך דילוג על דברי אגדה ודיון בהשקפת עולם.
בתקופה זו ההשכלה בליטא החלה להתבסס, ודבריו נאמרו ונכתבו על רקע זה, ובהתייחס לדברי המשכילים בליטא.
אישיותו החזקה ושיטתו המהפכנית והמנומקת, משכו אל ישיבתו תלמידים רבים.
במרוצת הזמן, נוסדו ישיבות נוספות בהנהגתו ברחבי רוסיה, ליטא ופולין.
עם זאת, במאבק על ראשות ישיבת רמיילס הוא נדחה מפני הרב מרדכי מלצר ונאלץ להקים לעצמו ישיבה קטנה באחד מפרברי העיר.
ב-1848 (תר"ט) עבר רבי ישראל לקובנה, כדי להתחמק מלחץ השלטונות לשמש כמורה בבית המדרש לרבנים בווילנה.
ב-1857 עבר לקניגסברג שבפרוסיה המזרחית, ומשנת 1860 היה בממל, שבה הקים בית מדרש ללימוד מוסר.
בממל, שרוב היהודים בה זלזלו בשמירת מצוות, השפיע על סוחרים לשוב ולסגור את עסקיהם בשבת.
מקניגסברג ומממל הוא הפיץ את כתב העת "תבונה" בענייני הלכה ומוסר יהודי, ובשנת 1858 (תרי"ח) פרסם את "אגרת המוסר", שנחשבת לאחד מהטקסטים הבסיסיים של תנועת המוסר.
ב-1879 ייסד הרב כולל אברכים בעיר קובנה, שבליטא.
ב-1880 עבר לפריז והמשיך להפיץ משם את תורתו ושיטתו אף במערב אירופה.
רבי ישראל פעל בגרמניה ובצרפת לתרגום התלמוד לאחת משפות אירופה.
מטרתו הייתה להביא לידיעת העולם את אוצרות התלמוד, ושאף שילמדוהו במכללות נוצריות.
לצורך המשימה הוא נפגש עם אנשי רוח ואקדמיה אך הדבר לא צלח בידו, מאחר שלא מצא את האנשים הראויים והכסף הדרוש למימון המשימה.
שנתיים מאוחר יותר, חזר רבי ישראל סלנטר לעיר קניגסברג, שם נפטר בכ"ה בשבט תרמ"ג.
על שמו נקראות ישיבת כנסת ישראל (סלבודקה), ישיבת אור ישראל בפתח תקווה, ישיבת נר ישראל בארצות הברית, בית הספר ס.ע.ר בניו יורק וישיבת נשמת ישראל בפריז.
כמו כן נקראו על שמו רחובות בישראל כמו בשכונת שפירא בתל אביב.
רבי ישראל סלנטר גרס כי יש באדם שני סוגי כוחות, אותם כינה "כוחות בהירים" ו"כוחות כהים".
הכוחות הבהירים הם ידיעותיו השכליות והכוחות שהאדם מודע אליהם, והכוחות הכהים הם בתת מודע של האדם.
לדברי רבי ישראל, הכוחות הכהים, אשר לעיתים האדם כלל לא מודע אליהם, הם המניעים העיקריים האדם להתנהגותו.
לכן, התקדמות רוחנית מותנית ביכולת להפוך את הידיעות וההכרות השכליות לתחושות פנימיות, ל"כוחות כהים", אשר בנפש האדם.
על מנת להכניס בנפש האדם את ההכרות הללו, גרס רבי ישראל כי יש ללמוד מוסר ב"התפעלות", כלומר בהתלהבות וברגש.
על הלימוד יש לחזור מספר רב של פעמים, על מנת שייכנס בלב הלומד.
לפי שיטתו של רבי ישראל, לימוד מוסר אינו פעולה חיצונית אלא רגשית שנועדה להשפיע על תת-המודע של האדם ולתקן את מידותיו הפנימיות.
בעקבות שיטה זו פעל רבי ישראל להקמת בתי מוסר, על מנת שיהיו מקומות בהם ילמדו רק מוסר, על פי שיטתו, ב"התפעלות".
במסורת תנועת המוסר נשתמר סיפור שלפיו אירוע שהתרחש בווילנה שימש זרז לייסוד התנועה.
לפי המסופר, סנדלר שעלה לגדולה והפך לנגיד נכבד הושפל בפרהסיה תחת חופת בנו, כאשר אחד מבני העיירה הזכיר לו את עברו כפועל פשוט.
מרוב עלבון ובושה התמוטט האיש ונפטר.
משהגיעה השמועה לאוזני רבי ישראל סלנטר, הזדעזע לא רק מן המבזה, אלא יותר מן העובדה שאדם שלא עובד על מדת הכבוד שלו, יכול להגיע למצב שכל חיותו תלוי בכבוד, עדות לחולשתו של האדם כאשר אינו עוסק בתיקון מידותיו.
אירוע זה נתפס במסורת כמניע ישיר להקמתה של מסגרת מוסרית סדורה.
בדרכו להכנסת תכנים נוספים לישיבות מעבר ללימוד הגמרא, נתקל בהתנגדות חריפה.
המחלוקת סביב תנועת המוסר נמשכה שנים רבות, ופילגה את העולם הרבני הליטאי.
היו מראשי הישיבות שחששו שלימוד המוסר יפגע בלימוד שאר חלקי התורה.
בישיבות מסוימות אף נאסר על אנשי תנועת המוסר להיכנס לישיבה.
כיום, המחלוקת בנושא זה אינה מצויה, ולימוד המוסר התקבל כמעט בכל הישיבות הליטאיות, מלבד ישיבות בריסק, ואף בחלק מהישיבות החסידיות.
ציטוט מפורסם מרבי ישראל סלנטר נאמר לגבי התרגשותו ערב אחד, בהולכו ברחובות החשוכים של עירו, וראה אור דולק בבית.
בהביטו, ראה יהודי בעל מלאכה העובד אל תוך הליל (לסיפור זה גרסה עם נגר או סנדלר).
כששאל אותו, מדוע הוא עובד כל כך מאוחר ענה האיש: "כל זמן שהנר דולק, אפשר לתקן".
רבי ישראל מיהר לספר לתלמידיו את שחווה.
"מבינים אתם!" אמר, "כל עוד הנר דולק - אפשר לתקן".
משפט זה הפך למוטו שלו.
מכתביו לעידוד לימוד המוסר, וכן סיכום דבריו, יצאו כספר בשם "אור ישראל" על ידי תלמידו רבי יצחק בלאזר.
במאמר "שערי אור" בתחילת הספר, הוא מתמודד עם עניין החכמה (כפי הנראה גם תוך התייחסות להשכלה), וכותב שלימוד התורה מחייב יראה, ולמעשה ה"יראה" היא מטרת לימוד התורה.
לאחר שעבר לגרמניה יסד ירחון שנקרא "תבונה", בו היו חידושי תורה ודברי מוסר.
הירחון החל לצאת בשנת 1861, והופיעו בו 12 גליונות.
לרבי ישראל מסלנט היו ארבעה בנים ושתי בנות.
יום טוב ליפמן ליפקין (1875-1846) - פנה ללימודים אקדמיים בקניגסברג ובברלין, לאחר שעזב את בית אביו בגיל 15. מאוחר יותר השלים למגינת לב אביו את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת יינה, והספיק להתפרסם בזכות המצאותיו בתחום המכניקה בטרם מותו בגיל צעיר עוד בחיי אביו.
הרב יצחק ליפקין - כיהן כאב בית דין יאנוב, קרוז ופרשניץ ובסוף ימיו עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים.
בקונטרס "חוט המשולש" שנדפס בירושלים בשנת תרס"ד הובא מדברי תורתו וכן מתורת אביו וסבו.
הרב אריה לייב ליפקין-הורוויץ - (נפטר בכ"א באדר תרנ"ו, 1896), כיהן כאב"ד בכמה עיירות ובסוף ימיו בבערזין, מחבר הספר "חיי אריה", חתן רבי רפאל יום טוב ליפמן הלפרין מביאליסטוק, בעל "עונג יום טוב".
מלכה הינדא - נישאה לרב אליהו אליעזר גרודזינסקי, חותנו של הרב חיים עוזר גרודזינסקי.
הודה ליבא - נישאה לרב אהרן סידערסקי - מחבר ספר "זיכרון אהרן: חדושי תורה על הש"ס", ולאחר מכן נישאה לר' דוד מריין מקריניק.
בן אחיו של רבי ישראל מסלנט היה הרב אריה ליב ליפקין (ת"ר-תשרי תרס"ג, 1902) שכיהן כאב"ד בפאפעלאן, קראטינגא ווקשנה.
חיבוריו שנדפסו: דברי ידידיה, אור היום, שבילי המאורות וחידושי מהרא"ל.
רבי ישראל מסלנט העמיד תלמידים רבים, ומתורת המוסר שלו יצאו שיטות מוסר שונות, ובהן שיטות המוסר של התלמוד תורה בקלם, ישיבת נובהרדוק (אשר הדגישה את שפלות האדם) וישיבת סלבודקה (שדרכה הייתה "גדלות האדם", שיש להדגיש את כוחו של רוח האדם, ולרוממה).
הרב יצחק בלאזר - רבה של פטרבורג ומחבר הספר "אור ישראל" אודות רבו ושיטתו המוסרית
רבי שמחה זיסל זיו, "הסבא מקלם".
ישראל מימון (נולד ב-י"ג בטבת ה'תשכ"ו, 5 בינואר 1966) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כנשיא והמנכ"ל של ארגון הבונדס.
שירת כמזכיר הממשלה בממשלות אריאל שרון ואהוד אולמרט.
מימון הוא בוגר תיכון בליך ברמת חן, רמת גן.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1984 בחר לשרת בחטיבת גולני שם סיים קורס קציני חי"ר.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה בחטיבת ביסלמ"ח.
במילואים שירת מימון כקצין אג"ם.
מימון בעל תואר במשפטים מהמסלול האקדמי המכללה למינהל ועוסק בעריכת דין מאז מאי 1995.
בין השנים 1993–2003 עבד במשרד עורכי הדין הברמן, דובב, שטרן ושות' בתל אביב.
הוא החל לעבוד במשרד כסטודנט ולאחר מכן כמתמחה, עד אמצע שנת 1995. בינואר 1999 צורף כשותף למשרד עורכי הדין.
ב-19 ביוני 2002 נבחר ליועץ המשפטי של משרד ראש הממשלה, אך בטרם הספיק להיכנס לתפקידו, מונה למזכיר הממשלה ב-4 במרץ 2003. הוא כיהן בתפקיד בזמן ממשלת שרון השנייה וביצע את העברת הסמכויות לממלא מקום ראש הממשלה, אהוד אולמרט, לאחר השבץ המוחי השני של ראש הממשלה שרון.
הוא המשיך לשמש כמזכיר הממשלה גם בממשלתו של אהוד אולמרט, עד שהחליט לפרוש לעסקים ב-1 ביולי 2007, הקים משרד העוסק בהפקות ואירועי תוכן ומשמש במספר תפקידים ציבוריים, בהם יושב ראש ועדת ההיגוי של ועידת הנשיא וחבר דירקטוריון בית התפוצות.
במרץ 2016 נבחר ליו"ר הבונדס, ונכנס לתפקידו באוקטובר 2016. בשנת 2021 החליפו בתפקיד דני נוה.
החל מפברואר 2024, ישראל מימון מכהן כמנכ"ל התאחדות חברות לביטוח חיים בע"מ ואגוד חברות הביטוח בישראל.
ב-2023 הואשם בניו יורק בנו, יונתן מימון, שהיה בשליחות משרד הביטחון בארצות הברית, בניסיון תקיפה שלא בנסיבות מחמירות, לאחר שתקף אדם מחוץ למועדון בעיר.
רבי ישראל מזמושץ' (1700 לערך – י"ז בניסן תקל"ב, 20 באפריל 1772) היה רב ומלומד גליצאי, מן המשכילים המוקדמים, מחבר "נצח ישראל" ו"נזד הדמע".
ישראל בן משה הלוי נולד בעיירה בוברקה שבגליציה המזרחית (כיום באוקראינה) והתחנך בזמושץ' (Zamość).
קיבל בילדותו חינוך מקובל ולמד תורה ותלמוד, אולם התעניין גם בפילוסופיה, במתמטיקה ובאסטרונומיה, ורכש ידע בתחומים אלה מחיבורים יהודיים של ימי הביניים.
נדד בין מקומות שונים בגרמניה כדי ללמוד מקצועות אלה, והתפרנס מהוראה.
בשנות הארבעים של המאה השמונה עשרה התיישב בברלין ושם נתמך בידי עשירי הקהילה היהודית דניאל איציג ופייטל היינה אפרים.
בין תלמידיו בברלין היה משה מנדלסון הצעיר, והוא לימד אותו פילוסופיה יהודית ומתמטיקה.
לאחר מספר שנים חזר לפולין ובשנים שלפני מותו גר בברודי.
עמד בקשר מכתבים עם רבנים אחרים בדורו, ובהם רבי יעקב עמדן (שו"ת שאילת יעבץ חלק ב סימנים יט-כא) ורבי שלמה חלמא.
ישראל מזמושץ' הוא מן החשובים שבמשכילים המוקדמים, ודמותו מייצגת את ההתעוררות לרציונליזם ולמדעים שהתרחשה אצל יחידים ביהדות מרכז אירופה במהלך המאה ה-18. הוא התנגד לבערות ולבורות בחכמות כלליות שאפיינו את היהודים בסביבתו ובזמנו.
לפי כמה עדויות גם נרדף על רקע עמדותיו אלה.
היה מראשוני המתנגדים לתנועת החסידות.
התנגד גם לפלפול המוגזם שאפיין את הלמדנים והעדיף למדנות בדרך הפשט.
הוא הדפיס ביסניץ את החיבור הפילוסופי "רוח חן", כחלק ממגמה של החייאת העיסוק בפילוסופיה הרציונליסטית היהודית של ימי הביניים, שבמסגרתה הודפס גם "מורה נבוכים" באותו בית דפוס.
נצח ישראל (פרנקפורט על נהר אודר, תק"א 1741), על סוגיות אסטרונומיות וגאומטריות בשני התלמודים, ועל השימוש בידיעות מדעיות לפתרון קושיות בתלמוד
טוב הלבנון, פירוש לספר חובות הלבבות
נזד הדמע (דיהרנפורט, תקל"ג 1773), מאמר בפרוזה מחורזת ובו ביקורת על הבערות וחוסר המוסריות בחברה היהודית, לרבות אצל הלמדנים
פירוש ל"רוח חן", מילון פילוסופי המיוחס ליהודה אבן תיבון שיועד לסייע בהבנת מורה נבוכים (יסניץ, 1744)
פירוש 'אוצר נחמד' לספר הכוזרי, וינה תקנ"ו (1796).
ישראל מהרי"ק (14 באפריל 1907 – 7 בפברואר 1964), היה רופא, צנחן, מתנדב ומראשוני חיל הרפואה בצה"ל.
ישראל מהרי"ק נולד בעיר ריגה שב (כיום בירת לטביה) למשפחה עם שרשרת יוחסין של רבנים.
בגיל צעיר עלה לארץ ישראל כציוני ועבד כסניטר בבית חולים.
כעבור זמן התקבל ללימודי רפואה בבזל שבשווייץ.
עם סיום לימודיו חזר ארצה ועבד כרופא במושבות השרון.
כאשר נודע לו כי אביו ועוד מאות יהודים נדחסו לבית הכנסת הגדול בריגה ונשרפו חיים החליט להתגייס לצבא הבריטי.
בלשכת הגיוס נשאל לסיבת התגייסותו וענה: "כדי להילחם בגרמנים".
הוא עבר קורס צניחה ונשלח לאיטליה.
שם נאמר לו כי בשל שליטתו בשפות רבות הוא יוצנח כרופא לטפל בפרטיזנים של טיטו.
הוא צנח מספר פעמים תוך סיכון רב.
בפעם האחרונה נפצע ונפל כמעט בשבי הגרמנים.
על פעילותו זו קיבל בסוף המלחמה את עיטור טיטו.
לאחר המלחמה חזר ארצה והתנדב להיות רופא במחנות העקורים בקפריסין.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס ושירת כרופא גדודי בחטיבת אלכסנדרוני.
במלחמה נטל חלק במבצע נחשון, מבצע מדינה (כיבוש כפר סבא הערבית) וכיבוש קאקון.
היה הרופא הראשון של חיל התותחנים.
ד"ר מהרי"ק התקדם בשורות חיל הרפואה שם עסק בעיקר בהדרכה וברפואה מונעת.
לקראת סיום שירותו בצה"ל נתמנה לרופא נמל אשדוד אך לא הספיק לשמש בתפקיד.
ב-7 בפברואר 1964 נפטר לפתע במפקדת קצין רפואה ראשי מהתקף לב בגיל 56. הוא נקבר בבית הקברות הצבאי בנתניה.
לאחר מותו יצא ספר זיכרונותיו בשם אדום על חאקי.
לפני הצטרפותו לטבע, מקוב הוביל מספר חברות ממגוון תעשיות.
בין השאר ייסד את חברת הביוטכנולוגיה הראשונה בישראל, אינטרפארם, אשר הונפקה לציבור בארצות הברית.
מקוב כיהן כיו"ר חברת סאן פרמצבטיקה, חברת התרופות הגנרית הרביעית בגודלה בעולם וחברת התרופות הגדולה בהודו (2012-2022), יו"ר חברת גיוון אימג'ינג, חברה פורצת הדרך והמובילה בעולם בתחום האנדוסקופיה באמצעות גלולה, ויו"ר חברת נטפים.
כיום מקוב מכהן כיו"ר חברת ביולייט מדעי החיים ויו"ר קוונטליקס נוירוסיינס.
ב 2023 הוענק למקוב דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע כהוקרה על תרומתו העצומה לקידום תעשיית התרופות העולמית וההובלה המוצלחת של חברות פארמה וביוטכנולוגיה https://heb.wis-wander.weizmann.ac.il/campus/n-12125
ישראל מקוב נולד ברחובות, למשפחת פרדסנים, משושלת בתיה מקוב, ממייסדי המושבה.
הוא למד בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה ושירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים.
בהשכלתו האקדמית הוא בוגר תואר ראשון בחקלאות ושני בכלכלה, שניהם מהאוניברסיטה העברית.
מקוב היה נשוי לנירה, שנפטרה ב-2006 ולהם שלושה ילדים.
אחיו הוא פרופ' אהוד מקוב, ראש המכון לאקטואריה באוניברסיטת חיפה וגיסתו היא פרופ' חיה שפייר-מקוב מהחוג להיסטוריה באוניברסיטת חיפה.
מקוב הוביל את אינטרפארם להנפקה כחברת המו"פ הישראלית הראשונה בארצות הברית וניהל אותה עד לשנת 1985.
לאחר שפרש מתפקידו באינטרפארם, שימש במספר תפקידי ייעוץ לחברות שונות והיה בין מייסדי בנק ההשקעות אקסיום, שפעל בניו יורק ובישראל לגיוס כספים לחברות ישראליות וייעץ להן בדרכן לשוקי חוץ.
ב-1995 הצטרף מקוב לטבע, בתפקיד סגן נשיא לפיתוח עסקים.
החל ב-1999 היה "סגן נשיא בכיר האחראי על תהליכי האינטגרציה והגלובליזציה של החברה".
ב-2001 מונה למשנה למנכ"ל טבע אלי הורביץ והוכרז כמחליפו.
מקוב זכה בשנת 2004 בפרס התעשייה בקטגוריית הכימיה.
באפריל 2002 נכנס לתפקיד מנכ"ל ונשיא טבע, החברה התעשייתית הגדולה ביותר בישראל.
מקוב, שהיה מזוהה עוד בתפקידיו הקודמים עם אסטרטגיית הצמיחה האגרסיבית של טבע דרך מיזוגים ורכישות, המשיך באותה הדרך כמנכ"ל.
בהנהגתו ביצעה טבע שתי רכישות ענק, כשקנתה את מתחרותיה האמריקאיות סיקור (2003) ואיווקס (2006), בסכום כולל של כ-11 מיליארד דולר.
בהנהגתו אימצה טבע שיטות ניהול מהמתקדמות בעולם והרחיבה את הפעילות שלה, לרבות הרחבת עסק התרופות הממותגות של החברה.
התרחבותה של טבע בתקופתו הייתה מרשימה בכל קנה מידה: מכירותיה צמחו פי ארבעה לסך 8.5 מיליארד דולר; רווחיה (בתיאום לרכישות) צמחו פי שישה.
גם מחיר המניה לכל אורך התקופה עלה בשיעור שנתי נאה של 24%.
אולם לאחר שהגיעה לשיא בסוף 2005, במהלך 2006 חלה ירידה חדה במחיר המניה לאור סנטימנט שלילי שהתפתח בשוק לחברות גנריות.
באוקטובר 2006 הודיעה החברה במפתיע על פרישתו של מקוב והחלפתו במנכ"ל מכתשים אגן שלמה ינאי, בלא לנמק את המהלך.
חבר במועצת המנהלים ובוועדת הניהול במכון ויצמן
דירקטור בידע חברה למחקר ופיתוח בע"מ
לשעבר חבר במועצת המנהלים ב"יוזמת ננוטכנולוגיה לאומית" (Israel National Nanotechnology Initiative) ונמנה עם מייסדיו
רבי ישראל מפּוֹלוֹצק (בכתיב יידי: פּאָלאָצק, ויטבסק, ה'ת"צ (1730) בערך - א' באייר ה'תקמ"ב (1788)-ה'תקמ"ד) היה מתלמידי המגיד ממזריטש ומראשי עליית החסידים בשנת תקל"ז (1777).
היה השד"ר החסידי הראשון, וממקימי התשתית הארגונית לתמיכה הכלכלית ביישוב החסידי בארץ ישראל.
רבי ישראל מפולוצק היה מתלמידיו של רבי דב בער, "המגיד ממזריטש".
בשל כושרו הארגוני והדרשני נשלח על ידי רבו להפיץ את תורת החסידות בליטא.
בשנת תקל"ז (1777) היה מראשי שיירת החסידים שמנתה כ-300 איש, אשר יצאה מליטא ומרייסין לארץ ישראל.
אליו התלוו בני משפחתו "מקטנם ועד גדולם".
בשל הוצאות הדרך הרבות נשלח רבי ישראל לחו"ל מיד עם הגיעם לארץ על מנת לדאוג להעברת כסף ותרומות לאנשי השיירה.
שליחות זו הייתה בעל כורחו; על פי עדות מנהיג החבורה, רבי מנחם מנדל מוויטבסק "גם אם היו נותנים לו עשרת אלפים בחודש חליפות יציאת ארץ ישראל הקדושה היה בז לכל דבר".
רבי ישראל נסע לקושטא והצליח להשיג 3,000 'אריות' (מטבע טורקי), מהם שלח 2,750 לארץ ישראל – 2,000 לשלם לפאשה והשאר לצורכי היום יום – ואת היתר השאיר לעצמו להוצאות הדרך.
באיגרת ששלח מקושטא לגבאי ארץ ישראל בוויטבסק בשנת תקל"ח (1778) מתאר רבי ישראל את נסיעתם לארץ ישראל, את תחילת התיישבותם בצפת ואת מצבם הכספי המדולדל, "כי תם הכסף ולא נשאר בלתי אם גוויתנו".
איגרת זו היא מקור מרכזי להבנת הלכי הרוח של בני החבורה באותה תקופה ולתיאור תלאות הדרך שעברו בדרכם לארץ ישראל.
בחוץ לארץ עשה תעמולה ופרסום למען היישוב החסידי בארץ ישראל, והקים את התשתית לתמיכה כלכלית ביישוב החסידי בארץ ישראל.
הוא שלח איגרות רבות ואף הגיע בעצמו עד למערב אירופה במטרה לאסוף כסף לחבריו בצפת.
ברייסין שיתף פעולה עם רבי יששכר בער מלובביץ' ועם רבי שניאור זלמן מלאדי.
הוא התכוון לחזור לארץ ישראל, אולם בשהותו בעיר פאסטוב (חוואסטוב) חלה לפתע, ונפטר.
הוא נקבר בעיר זו, בסמוך לקברו של רבי אברהם המלאך, בנו של המגיד ממזריטש.
ישראל מהלמן (Mehlmann; 26 במרץ 1900 – 29 באוקטובר 1989) היה ביבליופיל, חוקר ואיש חינוך עברי.
מהלמן נולד באולחוביץ (Olchowiecz) שליד בז'ז'ני (ברשאן), בגליציה המזרחית שבתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, בן ליחיאל מיכל ולמרים לבית רדליך.
התחנך בחדר ובישיבה, ולאחר מכן למד בגימנסיה, והמשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטת וינה, שם למד שפות שמיות וחינוך ובשנת 1922 הוסמך כדוקטור (כותרת התזה: "Die syrisch-palästinensische Kleidung bis in die griechische Zeit").
ניהל את "הפדגוגיון העברי" מיסודו של ד"ר צבי פרץ חיות.
בפוניבז' שבליטא ארגן וניהל את מערכת החינוך העברי מגן הילדים ועד הגימנסיה, עד עלייתו לארץ ישראל ב-1935.
מהלמן היה המנהל השלישי של בית המדרש למורים העברי ע"ש דוד ילין (לימים המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין) בשנים תש"ח-תשי"ב (1948–1952).
לאחר פרישתו מהתפקיד נתמנה כמפקח על בתי-הספר התיכוניים בישראל מטעם משרד החינוך, וכן ניהל את המחלקה לחינוך של הסוכנות היהודית.
במהלך שנים אלה שימש כשליח לנושאי תרבות בארצות הברית, אירופה ואמריקה הלטינית.
מהלמן היה המתכנן, המארגן והמנהל הראשון של הקמפוס הראשון של אוניברסיטת תל אביב ב-1953 עמד בראש החוג לספרות כללית ולדרמה של האוניברסיטה בשנים 1963-1958. כחובב ספר בנה בספרייה הלאומית שבירושלים אוסף נרחב של ספרים נדירים בתחום הספרות, האמנות והמוסר, הוא "אוסף מהלמן".
בביתו יצר במשך עשרות שנים את אוסף הספרים הפרטי הגדול ביותר במדינת ישראל,.
האוסף כלל 25,000 פריטים בעברית ויותר מ-2,500 ספרי יודאיקה נדירים ביותר מראשית תקופת הדפוס (סוף המאה ה-15) ועד המאה העשרים.
באוסף ישנם ספרים נדירים וכתבי עת בתחומי התרבות וההיסטוריה של עם ישראל בארץ ובתפוצות ובכללם מאות ספרים מימי הביניים.
האוסף, שאליו צורפו אוספים קטנים נוספים, כולל כ-100,000 ספרים, בעיקר במדעי היהדות, מדעי החברה וביקורת הספרות, והוא נמצא כיום באוניברסיטת תל אביב.
מהלמן חיבר את "איפיגניה בטאוריס: הטרגדיה של אבריפידס והדרמה של גתה" ואת "גנוזות ספרים", קובץ מאמרים ביבליוגרפיים.
פרסם מאמרים רבים בעיתונות הכללית והמקצועית.
רעייתו, מרים (נצר למשפחת הגר"א; נפטרה ב-1956), הייתה מורה בירושלים.
הותיר שתי בנות - מיכל וידן מהלמן, פסיכולוגית קלינית, ושלומית שטייניץ מהלמן.
היה תושב בית הכרם עד למותו בשנת תשמ"ט (1989).
הרב ד"ר ישראל מאיר לוינגר (נולד בכ"ב בכסלו תרצ"ד, 10 בדצמבר 1933) הוא רב, וטרינר וזואולוג, מומחה לכשרות ולשחיטה.
לשעבר רבה של הקהילה האורתודוקסית בבזל, כיום מ"מ רב העיר מינכן, ורב בד"ץ מאור הכשרות.
נולד בירושלים בשנת 1933 לד"ר אליעזר (לואי) ותרצה (פאולה) לוינגר (לבית פרנקל, אחותו של פרופסור אברהם פרנקל), אנשי פועלי אגודת ישראל שעלו לארץ ממינכן שבגרמניה זמן קצר לפני לידתו.
סבו, אבי אמו, אביעזרי זיגמונד פרנקל, שימש סגן נשיא התאחדות הסוחרים בבוואריה.
המשפחה התיישבה בירושלים והתגוררה בגבול שכונות רחביה ושערי חסד.
האב, שהיה מקורב לרב השכונה הרב יעקב משה חרל"פ, עסק במקצועו כרופא ואמו ניהלה פנסיון בביתם.
בצעירותו למד הרב לוינגר בבית הספר "חורב" בירושלים, ולאחר מכן בישיבת באר יעקב ובישיבת כפר הרוא"ה (בתקופה שהיו בה לימודי קודש בלבד).
בשנת 1950 הצטרף לגרעין הנח"ל הדתי הראשון "שלהבת", שהקים את קיבוץ שעלבים.
באמצע שנות ה-50 נסע לוינגר ללמוד רפואה וטרינרית באוניברסיטת ציריך בשווייץ.
במקביל עסק בפעילות חינוכית עם נוער יהודי מקומי.
בשנת 1960 הוציא את ספרו הראשון "מדריך להלכות טרפות".
הספר כלל תמונות להמחשה ויזואלית של העניינים ההלכתיים הנדונים.
הייתה זו תופעה חדשה וחסרת תקדים בספרות התורנית, ומשום כך סירבו הרבנים להעניק הסכמה לספר.
ספרו "מדריך להלכות טרפות" יצא עד היום במהדורות רבות.
שהותו בשווייץ, שבה נאסרה השחיטה היהודית מסוף המאה ה-19, הביאה את הרב ד"ר לוינגר לעסוק בשאלת מוסריותה של השחיטה היהודית.
עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא זה, והמנחים שלו היו פרופסור לאנטומיה ופרופסור לפיזיולוגיה, שניהם לא-יהודים, שהסכימו כי השחיטה היהודית אינה כרוכה בצער בעלי חיים.
כעבור זמן פרסם הרב ד"ר לוינגר ספרים נוספים המסבירים את הצד המדעי שבשחיטה ומלמדים על מוסריותה.
במקור נכתבו הספרים בגרמנית ובאנגלית והם שימשו כלי הסברה מרכזי כנגד דרישת אגודות צער בעלי חיים באירופה לאסור את השחיטה היהודית.
לימים תורגם אחד הספרים גם לעברית.
בתחילת שנות ה-60 נשא את דבורה (דורלי) לבית משפחת שטרנבוך השווייצרית.
לאחר סיום לימודי הווטרינריה שב הרב לוינגר לישראל ועבד בשירותים הווטרינריים בצפון הארץ.
כעבור זמן עבר להתגורר בבני ברק והחל לעבוד במחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
לימים עשה דוקטורט נוסף באוניברסיטה העברית בירושלים בחקר מערכת העצבים.
הנושא: "מעקב אחרי שחרור והעלמות טרנסמיטרים בחללי מערכת העצבים תוך פרפוזיה של חללים אלו".
בשנת 1964 הקים הרב ד"ר לוינגר ליד המחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת בר-אילן מכון לחקר הטרפות, בשיתוף המכון לחקלאות על פי התורה.
באותה תקופה הוציא את ספרו "מזון כשר מן החי", המרכז את כל ענייני הכשרות של בעלי החיים.
לאחר פרישתו מאוניברסיטת בר-אילן שימש כמנהל המכון המדעי טכנולוגי לבעיות הלכה בירושלים, והיה אחראי להוצאתם לאור של הספרים הראשונים של המכון.
במשך עשור ערך את העלון "תורה ומדע".
הרב ד"ר לוינגר נחשב מומחה בנושאי זואולוגיה ובהבטים התורניים-הלכתיים שלה.
הוא חקר את זהותם וכשרותם של בעלי חיים שונים המופיעים במקרא.
אחד ממאמריו, העוסק בזיהוי שבע החיות הטהורות המוזכרות בפרשת ראה שבספר דברים, נחשב למאמר יסודי בתחום.
בין השנים 1976 – 1979 כיהן כרב בקלן שבגרמניה.
בתחילת שנות ה-80 (החל משנת תש"מ) מונה כרב הקהילה היהודית בבזל (IGB), שם כיהן עשרים ואחת שנה, עד שנת תשס"א.
היה חבר בוועדה המתמדת של איחוד רבני אירופה ויו"ר ועדת הכשרות של הארגון.
הוא ניסה לייסד מערכת כשרות אירופית בעלת תקנים אחידים, אך הניסיון לא צלח.
הוא העניק כשרות למוצרי מזון שונים, בין השאר למוצר בריאות המבוסס על שמן דגים.
בשנת 1994, בתקופת רבנותו בבזל, הוציא הרב לוינגר את הספר "מאור למסכת חולין", המפרש את סוגיות המסכת בליווי תמונות.
לימים הרחיב את הספר על מסכתות ועניינים נוספים, ובשנת 2011 הוציא את הספר "מאור למסכתות חולין, בכורות ושחיטת קדשים".
כמו כן הוציא בתקופת שהותו בבזל את ההגדה של פסח "הגדת באסעל (בזל)", בשפה הגרמנית.
כעבור זמן היא תורגמה לרוסית עבור יהודים יוצאי רוסיה המתגוררים באירופה, ובשנת 2008 הודפסה המהדורה העברית שלה בשם "שיר מזמור לתודה".
כמו כן הוציא את פרק שירה מתורגם למספר שפות.
כיום הוא מתגורר בשכונת בית וגן בירושלים.
בנו הוא ד"ר אוריאל לוינגר.
אחיו הם פרופ' יעקב לוינגר, הרב משה לוינגר.
מדריך להלכות טרפות: הוצאת המכון לחקלאות על פי התורה, 1960
מדריך להלכות ניקור: ספר עזר ללומד ולמעיין בהלכות ניקור, 1964
מבוא לתורת הרקמות (עם מ' נחשון וי' אגוזי), 1970
מעקב אחרי שחרור והעלמות טרנסמיטרים בחללי מערכת העצבים, המכון למחקר ביולוגי בישראל, 1970
הטריפות בישראל הלכה ומעשה: ספר עזר ללומד ולמעיין בה, 1973
תעשיות מזון כשר מן החי, 1976
מזון כשר מן החי, הוצאת המכון לחקלאות על פי התורה, 1978
פרקי שירה: ברייתת 'פרק שירה' בתוספת ברכות, 2002
השחיטה וצער בעלי חיים: סקירה מקיפה לאור הרקע המדעי כיום, ירושלים, 2004
הגדה של פסח שיר מזמור לתודה, ירושלים, 2008
מאור למסכתות חולין, בכורות ושחיטת קדשים, הוצאת פלדהיים, 2011
מאור לכשרות, כשרות חומרי מוצא, הוצאת פלדהיים, 2011
מאור למסכתות חולין, בכורות ושחיטת קדשים, הוצאת מאור הכשרות, 2024
טיפול תעשייתי בבשר לפני המליחה, תחומין, תשמ"א
על זיהוי הדג הנקרא ברבוט"א, המעיין, טבת תשמ"ב
ישראל מני (1 באפריל 1887 - 26 ביוני 1966) היה משפטן, עיתונאי ואיש חינוך יליד חברון, ששימש שופט מחוזי בימי המנדט הבריטי.
ישראל מני נולד בשנת 1887 בחברון, כבן למשפחת מני הידועה.
אביו היה ר' שלום יחזקאל מני וסבו ר' אליהו מני, מחשובי רבני עיראק במאה ה-19 שעלה לארץ ישראל והתיישב בחברון.
בילדותו קיבל חינוך מסורתי בתלמוד תורה וישיבה בחברון, ולאחר מכן רכש השכלה כללית בבית ספר כל ישראל חברים בירושלים.
לאחר שהשלים את לימודיו התיכוניים בהצטיינות נשלח ל"בית המדרש למורים" (ENIO) של כי"ח בפריז להכשרה בהוראה.
בשנת תרס"ז (1906) השלים את הסמכתו כמורה, חזר לארץ ישראל, וקיבל את עבודתו הראשונה בבית הספר של כי"ח בירושלים.
לאחר שנה עבר ללמד בבית ספר מקוה ישראל ביפו.
בשנת תר"ע (1910) נסע בשנית ללימודים בצרפת, ולמד משפטים באוניברסיטת פריז.
בשנת 1915 הוסמך לדוקטור למשפטים, עם דיסרטציה שעסקה בהיבטים שונים של החוקה של פורטוגל.
לאחר השלמת לימודיו נסע אחרי אחיו הרופא ד"ר משה מני לטנג'יר שבצפון מרוקו, שם עבד כעורך דין וכתב באופן קבוע עבור העיתון היהודי-מרוקאי "לה ליברטה" (La Liberté; אל-חוררייא) בגרסתו הצרפתית.
כמו כן שימש כמחנך עבור ילדיו של השליט העלאווי מולאי חפיז עד שנת תר"פ (1920).
לאחר שהותו במרוקו שב לארץ ישראל ועסק בעריכת דין.
ב-1 בינואר 1921 מונה לשופט בבית משפט השלום של המנדט הבריטי בצפת ובטבריה.
בשנת 1926 עבר לבית משפט השלום בחיפה.
ב-4 בדצמבר 1929 נתמנה לחבר בבית המשפט לקרקעות ביפו, ובשנת 1932 נתמנה לשופט בבית המשפט המחוזי בעיר.
בשנת 1936 היה לשופט היהודי הראשון בבית המשפט המחוזי שייסד השלטון הבריטי בתל אביב, ובתפקיד זה כיהן במשך כעשור, עד שפרש לגמלאות בשנת 1946.
למני ולאשתו שמחה נולדו שלושה בנים ובת.
ב-6 במאי 1948 הועמד מני לדין ביחד עם אשתו, בפני בית הדין העליון של מרכז המפקד לשרות העם, באשמת סיוע לבניו, התאומים שלום ואליהו מני בני ה-19, לערוק מהארץ על מנת לא להיות מגויסים ל"הגנה".
הם הורשעו ונידונו לקנס כולל של 750 לא"י, שבהמשך הוגדל ל-1,000 לא"י.
בנוסף לתפקידו כשופט היה פעיל באגודות ציבוריות שונות, וכיהן כיושב הראש של ועד אגודת "שוחרי האוניברסיטה העברית בתל אביב".
נפטר ב-26 ביוני 1966 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
היה נשוי לשמחה בת משה לוי ולהם ארבעה ילדים: נשיא אוניברסיטת תל אביב וסגן יו"ר טבע לשעבר האורולוג פרופ' משה מני, ד"ר אליהו מני, עו"ד שלום מני וכרמלה מני.
ישראל מהרשק (9 באפריל 1900 – 15 ביוני 1948) היה חלוץ איש העלייה השלישית, ממייסדי קיבוץ אשדות יעקב, שליח ההסתדרות ב"החלוץ" בליטא ולטביה, ומיוזמי ההתיישבות בנגב.
ישראל מהרשק נולד בריגה, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
עד גיל 17 למד ב"חדר", שמע שיעורים בתלמוד מפי מורה מיוחד, והשלים את ידיעותיו בגימנסיה.
כבר בגיל צעיר היה פעיל בתנועת צעירי ציון.
ב-1917 יצא לרוסיה להמשיך את לימודיו ופעילותו בתנועת צעירי ציון.
לאחר זמן קצר נאלץ להפסיק את לימודיו וגויס לצבא האדום, בו שירת בלנינגרד.
על גדודו הוטל לאסוף מחוצות העיר את גוויות המתים, חללי טיפוס וכולרה.
בעבודה זו דבקה בו מחלת הטיפוס.
מהרשק חזר לריגה רצוץ ומדולדל בגופו.
לאחר שנח בבית והחלים שב לפעילות ציבורית.
ב-1920 היה מזכיר הסניף הריגאי של צעירי ציון.
באותה שנה עלה לארץ ועבד עם זאב ברזילי במזכירות מועצת פועלי תל אביב.
מהרשק היה בין אנשי חבורת "אחדות", שגרעינה יוצאי לטביה.
תחילה עבדה הקבוצה בבנין בשכונת בורוכוב.
ב-1922, כשהסתיימה העבודה בשכונת בורוכוב, עזב מהרשק את מזכירות מועצת פועלי תל אביב ועבר עם חלק מהקבוצה לירושלים, לבית הכרם, שם הקימה את ראשוני בתי השכונה מטעם המשרד לעבודות ציבוריות של ההסתדרות.
ב-1924 הגיע מהרשק עם קבוצת אחדות לגשר שבעמק הירדן והחל לעבד שם את האדמה.
מהרשק היה אחד מהשניים או השלושה שבמשך כעשור ניהלו את המשא ומתן המפרך עם פיק"א על אופי ההתיישבות של המקום.
פעמיים היה שליח "החלוץ" בליטא מטעם ההסתדרות והקיבוץ.
מהרשק היה פעיל מרכזי במרכז החקלאי וריכז במסגרתו את הוועדה לנוער עולה ובניר שיתופי, ומיוזמי המפעל ההתיישבותי בנגב.
כך כתב חיים גבתי ב"ישראל מהרשק: קובץ לזכרו":
נפטר בשנת 1948 בבית החולים בילינסון לאחר מחלה קשה, והובא למנוחות בבית העלמין אשדות יעקב.
על שמו של מהרשק קרוי המבנה באשדות יעקב איחוד המכיל את הספרייה ואת חדר המוזיקה.
ביתו תמר נישאה לרמטכ"ל לעתיד חיים בר-לב.
הרב ישראל מובשוביץ (נפטר ה' באב ה'תשכ"ו, 22 ביולי 1966) היה איש תנועת המוסר, משגיח הסניף המרכזי של ישיבת נובהרדוק בביאליסטוק ולאחר מלחמת העולם השנייה ממייסדי וראשי הישיבה בארצות הברית.
נולד בסלונים, הגיע ללמוד בישיבת נובהרדוק ודבק בסבא מנובהרדוק שהיה למורהו הרוחני.
עם רבו זה נדד בכל נדודי הישיבה, ולאחר נישואיו התמנה כמשגיח בסניף המרכזי של רשת ישיבות נובהרדוק שעבר אז מהומל לביאליסטוק ובראשו עמד חתנו של "הסבא", הרב אברהם יפה'ן.
בזכרונות תלמידיו התבלט הרב מובשוביץ בשלוותו.
בראשית מלחמת העולם השנייה ארגן את מילוט בחורי הישיבה לווילנה והגיע עם הקבוצה האחרונה לעיר, ולאחר מכן לבירז'.
הוא נקלע לשטח שנכבש בידי הסובייטים בראשית המלחמה והוגלה לסיביר.
במחנות העבודה בסיביר המשיך לנהל באופן מחתרתי ישיבות בסגנון נובהרדוק ולאחר שחרורו הגיע לצרפת למחנה עקורים בפרבר הפריזאי באיי.
בהמשך היגר לארצות הברית, בה הקים עם הרב יפה'ן שניצל דרך שאנגחאי, את ישיבת "בית יוסף" נובהרדוק בניו יורק.
הרב מובשוביץ נפטר בה' באב ה'תשכ"ו, 22 ביולי 1966.
רבי ישראל פרלוב מסטולין (כונה: הינוקא או דער פרנקפורטער; י' בכסלו ה'תרכ"ט – ב' בתשרי ה'תרפ"ב) בנו של רבי אשר מסטולין (השני) והאדמו"ר השישי בשושלת קרלין.
רבי ישראל נולד בסטולין לרבי אשר מסטולין השני (האדמו"ר הצעיר) ולשרה דבורה בתו של רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק.
מקובל כי לאחר לידתו אמר הבית אהרן לבנו רבי אשר כי "את הילד הזה לא יראוהו ללמוד הרבה (כסבו), ולא יראו אותו להתעסק הרבה במקוואות (כאביו), ואף על פי כן יהיה גדול משנינו".
כך גם מקובל כי הבית אהרן אמר עליו שהוא נשמת רש"י, ונשמה כזאת אינה יורדת לעולם הזה אלא אחת לחמש מאות שנה.
הרב ברוך מנדלבוים, "הרב מטורוב", פרסם איגרת גלויה לחסידי קרלין ובה כתב כי בנשמתו של רבי ישראל מקנן ניצוץ של משיח בן דוד.
לאחר פטירת אביו בט"ו באב ה'תרל"ג, הייתה החסידות במשבר.
רבי ישראל היה אז בן ארבע וחצי בלבד.
הרב ברוך מנדלבוים טיפח אותו כממלא מקומו של אביו והכשיר אותו לאדמו"רות.
נישא (בגיל 15) בשנת ה'תרמ"ג לברכה שיינדל בתו של רבי דוד מזלטיפולי (בנו של רבי יוחנן טברסקי מרחמסטריווקה).
לאחר נישואיו התגורר חודשים ספורים ליד חותנו ברחמסטריווקה, ולאחר מכן חזר לסטולין.
על אף הנהגתו המודרנית ובשל צניעותו, היה נערץ על ידי צדיקי דורו, אף הקנאים שבהם כמו רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש, רבי שמחה ישכר בער הלברשטאם מצישינוב ורבי שמחה בונם קאליש מאוטובצק, כמו גם על ידי רבנים ליטאיים כרבי דוד פרידמן מקרלין ורבי יצחק אלחנן ספקטור.
נפטר בב' בתשרי ה'תרפ"ב, בגיל חמישים ושתיים, בעיירת המרפא באד-נוהיים (Bad Nauheim) שבגרמניה, ולמחרת ראש השנה נטמן בפרנקפורט.
רבי אשר מסטולין (כסליו תרמ"ו – נרצח בשואה בכ"ט באלול תש"ב) היה חתנו של הרב מרדכי טברסקי.
רבי אהרן מוורשא חתן הרב נתן דוד רבינוביץ מפארציווא (חשון תרמ"ז – נרצח בשואה בגטו וורשא)
רבי יעקב חיים מדטרויט (תרמ"ח – ו' באייר תש"ה) כיהן בוויליאמסבורג שבברוקלין ונפטר בדטרויט שבארצות הברית
רבי משה מסטולין (אדר תרמ"ט – נרצח בשואה בכ"ט באלול תש"ב) כיהן בסטולין
רבי אברהם אלימלך מקרלין (ד' באלול תרנ"א – נרצח בשואה בי"ד בחשוון תש"ג)
רבי יוחנן מסטולין (ז' באב תר"ס – כ"א בכסלו תשט"ז) כיהן בלוצק לפני המלחמה, לאחר המלחמה היחיד ששרד
חוה אשת רבי שלום ספרין מקומרנא.
חנה אשת רבי שלום רוקח מאפטא (בן רבי ישכר דב מבעלז)
מרים אשת רבי אברהם יעקב שפירא
ישראל מיכל רבינוביץ (ימ"ר; ב' בסיוון ה'תקע"ח, 6 ביוני 1818 - שבת י"ב בסיוון ה'תרנ"ג, 27 במאי 1893) היה מלומד יהודי ליטאי-צרפתי, מראשוני חובבי ציון, ומתרגם התלמוד הבבלי לצרפתית.
נולד בהורודץ, במחוז קוברין שבפלך גרודנו, לרב משה צבי (נפטר 1862) שהיה דור שני לרבני הורודץ ובמקביל גם רבה של אנטופול.
בילדותו נחשב לילד פלא והשתמר רישום שלו כחבר מן המניין באחת מקבוצות הלימוד של בית הכנסת, בכינוי "ילד שעשועים".
הוא למד בבריסק דליטא ואחר כך בהורדנה והחל להעביר בעצמו שיעורים בתלמוד באחד מבתי הכנסת.
תקופה מסוימת חזר לבית אביו באנטופול ושימש כממלא מקומו בדרשות בבית הכנסת בתקופות היעדרות של האב.
בתקופה זו נישא לאישה מבריסק ועבר לגור בעיר, אך הנישואין לא צלחו והזוג נפרד.
קיימת סברה לפיה נולד לזוג ילד אותו הותיר ימ"ר בחזקת גרושתו, השמועה הסבירה את הגירושין בכך שימ"ר נתפס להשכלה ומגבלות הנישואין והפרנסה הפריעו את התקדמותו במחקריו ובאורח חייו החדש.
ימ"ר נסע לברודי והצטרף לקבוצת המשכילים בעיר כמו יצחק ארטר וחבריו.
במשך שנה וחצי התרועע עם משכילי ברודי כדי לרכוש את השפה הגרמנית, ואז נסע לברסלאו ללמוד לטינית ויוונית מפי פרופ' דניאל חבולסון.
באוניברסיטת ברסלאו למד בלשנות אך לא השלים את לימודיו אלו, אף על פי שהוציא בתקופה זו ספר דקדוק עברי, ועבר ללמוד רפואה.
עם השלמת לימודיו לאחר שמונה שנים, היגר לצרפת והתמנה ב-1854 כסטאז'ר בבית חולים פריזאי.
הוא הגיש תרגום משלו לצרפתית של אחד מכתביו הרפואיים של הרמב"ם, "סמי המוות והרפואות כנגדם", כדיסרטציה שלו.
בשלב זה נטש את עיסוקיו הרבים והתמקד במפעלו הגדול, תרגום התלמוד הבבלי לצרפתית, שנתפסה אז כשפה הבין-לאומית הבולטת, מתוך מטרה להראות את חכמת עם ישראל לאומות העולם.
תרגומו, שנדפס על מסכת מכות, סנהדרין, בבא קמא, בבא מציעא ובבא בתרא, אינו רק תרגום מילולי שורה-מול-שורה כמקובל, אלא סיכום שיטתי של כל סוגיה.
במקביל פרסם שני ספרים על דיני הנפשות בתלמוד ודיני נזיקין שבתלמוד.
כל הספרים הללו נדפסו בשנות ה-70 של המאה ה-19, שלפי עקיבא בן-עזרא (קוסטרומצקי) היו העשור הפורה בחיי רבינוביץ בשדה חכמת ישראל.
רבינוביץ היה פעיל ציוני בפריז, תמך באגודת היהודי הנצחי שקראה להתחדשות יהודית בארץ ישראל, ועמד בראש אגודת "בני ציון" ואחריה "נושאי נס ציונה", שתיהן בפריז.
הוא שימש ציר בני ציון לוועידת קטוביץ ונבחר בה לחבר הוועד המרכזי.
במאי 1890 ביקר בעיר הולדתו הורודץ שבה כיהן אז אחיו הרב יהושע יעקב רבינוביץ כרב, על מקומו של אביהם.
הוא נשא נאום בגרמנית בשבח התלמוד, והזכיר את דרשתו - חמישים שנה קודם לכן - באותו מקום.
בהיותו בוורשה ניסה לארגן הדפסת ספריו בתרגום לרוסית אך הדבר לא יצא אל הפועל.
ימ"ר נפטר לאחר תקופת מחלה, בלונדון שבה גר בשלוש שנותיו האחרונות, ביום שבת י"ב בסיוון ה'תרנ"ג, 27 במאי 1893. הוא נקבר בעיר ביום שני.
הרב ישראל מאיר פריימן (לעיתים נכתב: פרייאמאן ופריימאן; ח' בתשרי ה'תקצ"ג, 2 באוקטובר 1832 - ב' באלול ה'תרמ"ד, 23 באוגוסט 1884) היה רבן של פילנה ואוסטרובו.
מהדיר ומפרש ספר "והזהיר" מספרות הגאונים.
נולד בקראקא לאביו המגיד רבי יהודה ליב בינציצר-פריימן, למד בישיבות גליציה ובבחרותו נסע ללמוד בישיבות הונגריה.
הוא נסמך לרבנות בגיל שמונה עשרה ונסע ללייפציג לשם רכישת השכלה כללית, הוא למד בגימנסיה ואחר כך התקבל לאוניברסיטת לייפציג שבה השלים את לימודיו ואת הדוקטורט שלו.
נסמך לרבנות מפי רבי גדליה טיקטין מברסלאו, רב המדינה של שלזיה.
נשא את בתו של הרב יעקב עטטלינגער, רבה של אלטונה ומחבר סדרת ספרי "ערוך לנר".
עם תום לימודיו התקבל כרבה של פילנה (אז בגרמניה, כיום בפולין).
לאחר עשר שנות רבנות, התמנה כרבה של אוסטרובו, משרה שבה החזיק שתים עשרה שנה עד פטירתו בב' באלול ה'תרמ"ד, 23 באוגוסט 1884.
הוא ההדיר את הספר "והזהיר" בשני חלקים (לייפציג תרל"ג, ורשה תר"ם) והוסיף לו מבוא רחב שבו הוכיח כי מחבר הספר הוא מר חפץ אלוף בן סוף תקופת הגאונים ופירוש בשם "ענפי יהודה".
שו"ת והתכתבויות הלכתיות שלו עם חותנו פורסמו בשו"ת 'בנין ציון'.
ארכיון מכתביו שמור בספריה הלאומית.
נישא להלנה, בתו של הרב יעקב אטלינגר.
אחד מבניו היה אהרן פריימן, ספרן וביבליוגרף יהודי.
אחיינו וחתנו היה הרב יעקב פריימן, שכחמיו עסק בההדרת ספרות תורנית והיה רב בהלישוי, פוזנא וברלין.
נכדו, בנו של הרב יעקב פריימן, היה אברהם חיים פריימן, חוקר המשפט העברי ובפרט כתבי הרא"ש, ומחללי שיירת הדסה.
הרב ישראל מאיר וייס (נולד בכ' בטבת ה'תש"ג, 28 בינואר 1942) ראש ישיבת נחלת הלויים בנווה שאנן שבחיפה.
נולד ללאה ולרב שמשון רפאל וייס בארצות הברית, למד בישיבת מיר ונישא לגיטל בתו של ראש הישיבה הרב חיים שמואלביץ.
לאחר נישואיו למד בכולל של ישיבת מיר.
ב-1977 הצטרף כר"מ לצוות ישיבת עטרת ישראל שהוקמה אז בשכונת בית וגן.
ב-1986 יסד את ישיבת נחלת הלויים בשכונת נווה שאנן בחיפה בסיועם של תושבי השכונה, משפחת טופורוביץ.
הישיבה נקראה על שם בני הזוג טופורוביץ שהיו לויים "נחלת הלויים".
מאז הוא מעביר בקביעות שיעורים בישיבה, ומשמש מנהיג רוחני לקהילת בוגרי הישיבה.
במשך שנים נסע בקביעות מדי יום מביתו לישיבה בחיפה, אך בעשור השני של המאה ה-21 עבר להתגורר עם אשתו בקרבת הישיבה בכל ימות השבוע, והוא שב לביתו בירושלים רק לחגים ובימי בין הזמנים.
בראש חודש חשון תש"ף (2020) מינה את בנו הרב אהרן לכהן לצדו בראשות הישיבה, והוא כיהן בתפקידו עד חודש אדר תשפ"ג (2023).
הרב וייס חבר נשיאות ועד הישיבות.
הרב אהרן - חתנו של הרב דוד לוי, ר"מ בישיבת מיר מודיעין עילית, כיהן במשך 3 שנים לצד אביו בישיבת נחלת הלויים.
יהודית - נשואה לרב חיים אריה חדש, ראש ישיבות אור אלחנן ומחבר סדרת ספרי אהל תורה.
מלכה - נשואה לרב אריה גרבוז, ר"מ בישיבת מיר מודיעין עילית, מחבר הספרים "ביאורי עניינים", ובנו של הרב אברהם נח גרבוז.
הרב נחום - ר"מ שיעור א' בישיבה.
בעניין שלמי חגיגה ושלמי שמחה, מבי מדרשא, ד, ירושלים: ישיבת עטרת ישראל, תש"מ, עמ' 23–30
לעשות רצונך בלבב שלם, בתוך: "וזרח השמש: ייסודה ומשנתה של אגודת החרדים דגל התורה", תש"נ, עמ' 363–366.
ישראל מאיר הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבת ירושלים.
בצנחנים עבר מאיר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לחטיבה, ושימש כמפקד מחלקה ולחם במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה.
מאיר שימש כמפקד פלוגה בגדוד הנח"ל המוצנח ולקח חלק במבצע תרנגול 53. מאיר לחם במלחמת יום הכיפורים ולאחר המלחמה שימש כמפקד גדוד 450 (האריה המעופף).
בשנת 1974, לאחר שסא"ל נהרג במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, מונה מאיר למפקד גדוד 890. לאחר מכן שימש כמפקד חטיבת ירושלים בשנים 1979–1981.
ישראל מלך שמרלינג (1892–1977) היה יושב-ראש מועצת רמת גן הראשונה, ולאחר מכן סגנו של ראש המועצה אברהם קריניצי.
שמרלינג נולד וגדל ביפו, בנם של בת שבע ויחיאל שמרלינג, מראשי היישוב היהודי ביפו.
למד בתלמוד תורה שערי תורה ואצל מלמדים פרטיים ביפו.
כמו כן רכש השכלה כללית.
בהיותו בן שמונה עשרה החל לעבוד בחברה המשפחתית "בית המכס" לעמילות מכס ביפו.
במלחמת העולם הראשונה עבר לאלכסנדריה ולקהיר.
עם סיום המלחמה שב לארץ וקיבל לידיו את ניהול עסקי המשפחה יחד עם אחיו הגדול אברהם יוסף.
ייסד ביפו את חברת "אחיעזר" לעזרה הדדית בין חבריה.
בשנת 1923 נשא את מרים לבית פופל מראשון לציון.
אביה, מרדכי פופל, היה יינן ראשי של יקבי כרמל מזרחי, וכשנפתח סניף כרמל מזרחי בקהיר נשלח לפקח על הקמתו.
לאחר נישואיו הצטרף לקבוצה שקנתה אדמות בכפר הערבי סלמה, שעליהן הוקמה שכונת קריית בורוכוב.
היה מראשוני המתיישבים ב"עיר גנים", לימים רמת גן.
בשנת 1925 נבחר ליושב ראש המועצה הראשון של רמת גן, ושימש בתפקידו עד מאי 1926, אז החליפו אברהם קריניצי.
בשנת 1927 היה ממייסדי "הלוואה וחסכון שרון רמת גן", ושימש יושב ראש ההנהלה עד 1938. בשנת 1935 נבחר כסגנו של קריניצי, ושימש בתפקידו עד 1938. בעליית הגג של ביתו החביא נשק של ההגנה.
היה מראשי המזרחי ברמת גן וחבר המועצה הדתית ברמת גן מיום היווסדה.
נאבק על הקמת בית ספר דתי בעיר.
בשנת 1952 הצטרף להנהלת מדרשית נעם בפרדס חנה.
נפטר בשנת 1977 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
ישראל מאיה (נולד ב-25 בדצמבר 1964) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדות הקשר ומגן שמאלי.
מאיה היה בעל שליטה טובה בכדור, שיחק גם כקשר אחורי וגם כמגן שמאלי.
התחיל בגיל 10 במחלקת הנוער של שמשון תל אביב.
בגיל 17 העלה אותו המאמן יצחק שניאור לקבוצת הבוגרים.
בגיל 19 שחרר אותו שניאור משמשון בטענה של חוסר רצינות באימונים.
מאיה הצטרף לקבוצת הפועל יהוד בליגה הלאומית למשך לעונה אחת.
לאחר מכן החליט להפסיק לשחק ונסע לארצות הברית במטרה לעבוד ולגור עם אחיו.
מאיה חזר לישראל בשנת 1985 בעקבות מחלת אימו.
לאחר מכן שב לארצות הברית ואימו חלתה שוב ונפטרה כעבור חודש וחצי.
בעונת 1986–1987 שב לישראל וחזר לשחק כדורגל בקבוצת הפועל לוד אצל המאמן צבי רוזן.
בעונת 1987–1988 הגיע לבית"ר תל אביב, שם שיחק במשך שתי עונות במהלכן הייתה לו תקרית אלימה עם השוער אריה חביב.
למרות שכנועיו של ארצי בן-יעקב, יושב ראש בית"ר תל אביב שלא יעזוב, חתם מאיה בעונת 1989–1990 בהפועל ירושלים בליגה הלאומית, אך באמצע העונה עזב את הקבוצה בעקבות חילופי האשמות בינו לבין יושב הראש יואב דוגה.
מאיה הצטרף להפועל תל אביב שהייתה בעיצומו של מאבק העלייה בליגה הארצית וסוף העונה חגג איתה את החזרה ללאומית.
בעונת 1990–1991 חזר לבית"ר תל אביב וחתם על חוזה לשלוש עונות.
מאיה נפצע לאחר מספר מחזורים מתיקול של יוסי זאנה בבני יהודה תל אביב והושבת לתקופה של 5 חודשים.
מאיה חזר לשחק בפברואר ושוב הסתכסך עם הנהלת בית"ר תל אביב, התנצל ונקנס לאחר חודש השעיה וחזר לשחק.
באמצע עונת 1991–1992 הושאל להפועל תל אביב, איתה סיים את העונה במקום ה-9 בטבלה.
בעונת 1992–1993 חזר לבית"ר תל אביב ושיחק עונה אחת, שבסיומה ירדה הקבוצה לליגה הארצית מבמקום האחרון.
בעונת 1993–1994 הצטרף לקבוצת צפרירים חולון בליגה הלאומית, בה שיחק עונה וחצי.
לאחר מכן עבר לחצי עונה לקבוצת מכבי עירוני אשדוד ובסוף עונת 1994–1995 ירד איתה לליגה הארצית במחזור האחרון.
בעונת 1995–1996 הצטרף להפועל בת ים מהליגה הארצית, בה שיחק מספר עונות ופרש ממשחק בגיל 35. מאיה השתתף בכדורגל באולמות עם אבירי בת ים בתחילת שנות האלפיים.
כיום לוקח מאיה חלק בקבוצת הוותיקים של הפועל תל אביב.
ישראל מכטינגר (18 ביוני 1918 – 5 בנובמבר 1956) היה יזם ומבוני תל אביב כעיר הלבנה טרום הקמת המדינה.
ממובילי המעבר מסגנון אדריכלות אקלקטי לבין-לאומי.
ישראל מכטינגר נולד בשנת 1918 בעיר חלמניק שבפולין, למרדכי, איש עסקים, ולשרה, עקרת בית.
עלה לארץ ישראל בגיל 16, למד בבית ספר מונטיפיורי ושירת כנוטר.
התגייס לצבא הבריטי ולאחר מכן נלחם במלחמת העצמאות במהלכה נפצע.
חבר לאדריכל יהודה מגידוביץ' איתו בנה מספר בתים בתל אביב.
בתם היא ד"ר שרית סגל.
נפל במבצע סיני 1956, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
מעבר מסגנון אדריכלי אקלקטי לבין-לאומי
בשנות השלושים של המאה העשרים התנהל בעיר תל אביב מאבק בין שתי אסכולות אדריכליות שונות.
מחד גיסא, הוביל את המאבק האדריכל יהודה מגידוביץ', ומאידך גיסא, אדריכל העיר החדש, יעקב בן-סירה (שיפמן).
מגידוביץ', שתכנן כבר מאות בתים בתל אביב, בעיקר בלב העיר ורחוב אלנבי, ייצג את האסכולה הישנה של מבנין אקלקטיים מפוארים.
בן סירה, שפעל בעיקר באזור הצפון הישן, אך כמהנדס העיר היה אחראי על כל העיר, ייצג את האסכולה הבינלאומית המינימליסטית.
לתוך הקלחת הזו נכנס היזם ישראל מכטינגר.
לא פעם תיווך בין שני האדריכלים, כדי להגיע להסכמה.
כך, למשל, בבניין שישראל מכטינגר בנה לעצמו בשנת 1931 ברחוב גאולה.
לבית מכטינגר ערך אדריכלי, הוא עונה על עקרונות הסגנון הבינלאומי (מודרני): הא-סימטריה במקום סימטריה, בניה ללא קישוטיות, הדגשה אופקית, הדגשת תפקוד חדר המדרגות, ופינה מעוגלת ביטוי לצורת האנייה.
המיקום של המבנה, בעל חשיפה לציר מרכזי (רחוב אלנבי), תוכנן על ידי אדריכל מהמובילים בדורו ובעיר תל אביב, והוא מהמבנים הראשונים בהם עבר האדריכל יהודה מגידוביץ', לדרישתו של מכטינגר, מאדריכלות אקלקטית לסגנון הבינלאומי המודרני.
תוכנית המבנה ערוכה במילון צורות מודרני, ניקיון צורני ללא עיטורים, שימוש בברזל במעקות המרפסות, אפיון חלון חדר המדרגות, ומשחק הנפחים.
מבנה זה בסגנונו הבינלאומי, הוביל לפריצת דרך לא רק בסגנונו של מגידוביץ', אלא גם ביחס לסביבתו.
באותה עת המבנים הסמוכים לו מצדדיו, מולו ומבנים נוספים ברחוב גאולה (ובחלקים גדולים של רחוב אלנבי) נבנו כולם בסגנון האקלקטי עדיין.
אבן גבירול (לימים גולדנברג) 6, 1935
ישראל מילייקובסקי (בפולנית :Israel Milejkowski; 17 ביולי 1887 – 18 בינואר 1943) היה דרמטולוג פולני יהודי, ששימש ראש מחלקת הבריאות בגטו ורשה, ניהל מחקר רפואי רחב היקף שנערך בנושא מוות מרעב ומטיפוס.
מילייקובסקי נולד ב-17 ביולי 1887 בעיירה קרווו שבמחוז אושמיאנה, אז חלק ממחוז וילנה שבליטא וכיום חלק מבלארוס.
בשלב מסוים עברה משפחתו לוורשה, שם רכשו ישראל, אחיו ואחותו השכלה גבוהה, ושם למד לתואר ברפואה.
הוא התחתן עם בלה סובלסקי ונולד לו ילד אחד, ינינה, ב-1913. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ורשה בשנת 1914, התגייס לצבא הרוסי ושימש רופא צבאי.
הוא הצטרף לצבא הפולני בתום מלחמת העולם הראשונה לשירות שהשלים בשנת 1923. לאחר מכן החל לעבוד כרופא במחלקה לדרמטולוגיה וראולוגיה בבית החולים היהודי בוורשה ובשנות ה-20 של המאה ה-20 הקים ארגון רופאים יהודים בפולין.
מילייקובסקי הפך במהרה לחבר פעיל בארגון והיה אף אחד ממנהיגיו בשנות השלושים.
לאורך השנים פרסם מילייקובסקי מאמרים בעיתונות הציונית והמקצועית, וכל העת שימש כרופא ופעיל ציבור.
הוא ביקר בארץ ישראל באפריל 1936 בקונגרס העולמי הראשון של רופאים יהודים.
בסיור בארץ ישראל הגיעו הרופאים ליישוב יסוד המעלה, שם התארחו אצל רופא היישוב.
מערך הערכים המוסרי-רפואי של הרופא המקומי התאים לערכיו של מילייקובסקי עצמו.
לאחר שיחה עם רופא היישוב הרגיש מילייקובסקי מחויבות לקהילתו שבפולין.
כשהגיע מילייקובסקי לארץ ישראל מצבם של הרופאים היהודים בפולין כבר הלך והידרדר.
מילייקובסקי חזר לפולין והמשיך בעבודתו הציבורית.
בתור נער ישראל מילייקובסקי למד בגימנסיה פולנית כללית בשדליצה (Siedlce) בוורשה.
בארכיון שדליצה לא שרד כל מידע על התלמיד ישראל מילייקובסקי.
תוכנית הלימודים בגימנסיה כללה שפות עתיקות כגון יוונית ולטינית, היסטוריה מודרנית, פילוסופיה, גאוגרפיה, פיזיקה, רוסית, מוזיקה, שירה, אריתמטיקה וגאומטריה, ציור, קליגרפיה, היגיינה וטבע.
בהמשך אביו שלח אותו ללימודי רפואה גבוהים באוניברסיטת ורשה.
ישראל התמחה במחלות עור ומין, וסיים את לימודיו בשנת 1914. על פי מסמכי האוניברסיטה היו בכיתת האנטומיה בה למד בשנת 1910 - 1911, כ-17 יהודים מתוך 107 סטודנטים, כלומר כ-16%.
מילייקובסקי עצמו לא היה סטודנט מצטיין או חריג וציוניו סבבו את הממוצע הכיתתי .
חיי צבא / השירות הצבאי
עם פרוץ המלחמה הצהירה ההנהגה היהודית ברחבי האימפריה הרוסית על נכונות היהודים להילחם למענה.
כשפרצה המלחמה הייתה למיליקובסקי תינוקת בת שנה, אך גם הוא הצטרף למתגייסים לצבא הצאר.
הוא כבר היה רופא מוסמך ולפיכך שירת כמפקד בית חולים שדה (קצין רפואה) בדרגת קפטן.
הוא החזיק בתפקיד כחודש, בין אוגוסט לספטמבר 1914 ,אז נפל בשבי הגרמני ושהה בו כשלוש שנים.
על פי הצהרה שמסר על שירותו, בתקופת השבי שימש כרופא במחנות השבויים.
הוא הוחזק בשבי עד מאי 1917 ובאוגוסט כבר חזר לשירות צבאי כרופא בבית חולים במוסקבה.
שם הוא נשאר עד סוף המלחמה ב-1918.
חצי שנה מאוחר יותר,עם הקמת פולין כמדינה עצמאית, במאי 1919 ,פנה מילייקובסקי שוב אל הצבא.
הוא התגייס בדרגת קצונה נמוכה לצבא פולין, ומעתה שירת בבתי חולים רבים במדינה: בז'רנדובייה, בביאליסטוק, ביחידה מס' 63 כרופא בחזית מלחמת פולין-רוסיה ובבית החולים מס' 6 לאנשי צבא ברובע פראגה בוורשה.
בשנת 1923 השתחרר מילייקובסקי משירותו הצבאי בצבא הפולני, לאחר כמעט עשור.
בתקופה זו התחיל מילייקובסקי לבנות את חייו האזרחיים: הוא פתח קליניקה פרטית לטיפול בבעיות עור ומין, הקליניקה הייתה בביתו שברחוב Złota 50 בוורשה.
בהמשך מיליקובסקי העביר את ביתו ואת הקליניקה שלו אל רחוב Orla 5 ,שם חי עד יומו האחרון.
בנוסף, הוא הצטרף לארגון הרופאים היהודי טא"ז ול - " Z.L.R.P"- ארגון הרופאים של הרפובליקה הפולנית.
במקביל לעבודתו בקליניקה, מצא מיליקובסקי עבודה בבית חולים היהודי צ'יסטה בוורשה.
הוא השתלב בעבודה הרפואית במחלקת העור והתמחה אצל ראש המחלקה ד"ר ווצלב שטרלינג (Sterling Waclaw), שהיה מורו ורבו בתחום המקצועי.
בית החולים "ציסטה" היה בית החולים היהודי המשמעותי והגדול ביותר אשר המשיך בפעילותו גם מתחומי גטו ורשה עד חיסולו ב-1943.
מיליקובסקי כתב מאמרים רפואיים ועל פי כרטיסי הקטלוג של הספרייה הרפואית בוורשה, פרסם מחקרים ומאמרים מדעיים, בעיקר אודות מחלות עור ודרכי הטיפול בהן, בעיקר בעיתון בית החולים שבו עבד.
נוסף על השתלבותו המקצועית פנה מילייקובסקי לעשייה ציבורית במסגרת הקהילה היהודית בוורשה.
נוסף למאמריו הרפואיים כתב מאמרים שביטאו את השקפת עולמו החברתית והלאומית.
ובמקביל החלה גם פעילותו הציבורית בוועד קהילת ורשה.
על עמדותיו ודמותו של מיליקובסקי ניתן ללמוד רבות מכתבים אלו - מאמרים פוליטיים, נאומים שכתב, דברי הספד וכדומה.
בכתבים אלו הוא התמודד עם השאלות העיקריות שהעסיקו את האינטליגנציה היהודית בפולין בין שתי מלחמות העולם: סוגיות פוליטיות רחבות ומולן פרשיות פנים קהילתיות ואישיות.
ב-1936, הגיע מילקובסקי לישראל לאירוע מכונן בתולדות הרפואה היהודית, קונגרס בינלאומי ל-1,200 רופאים יהודים מהעולם שנערך בתל אביב.
העילה לכנס הייתה האנטישמיות וגירוש הרופאים היהודים מהאקדמיה וממוסדות הציבור, כי הייתה חרדה אמיתית לעתיד הרפואה היהודית.
מפגש זה עימת אותו עם האפשרויות העומדות בפני יהדות פולין כולה – פנייה לציונות מעשית, וכנגדה הישארות עם קהילת המוצא הלאומית ההיסטורית בפולין.
מפגש זה הוליד כתיבה פובליציסטית ענפה במיוחד, המורכבת מסדרת רשימות שכתב בעקבות מסעו לארץ ישראל.
החלטתו להישאר בפולין הציבה אותו במוקד הפעילות הציבורית של יהודי פולין על רקע התערערות הקיום היהודי בפולין שהלך והחמיר עם התקרבותה של מלחמת העולם השנייה.