tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסיום עונה זו, זכו ברונדבי ורונו בגביע הדני לאחר ניצחון 1–3 בגמר על סילקבורג.
בקיץ 2018 עזב רונו את ברונדבי, וחתם באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה, במקום השוער לוקאס הרדצקי שעזב.
בהופעת הבכורה שלו בקבוצה, רונו ופרנקפורט הפסידו בתוצאה 0–5 לבאיירן מינכן בסופר קאפ הגרמני באוגוסט 2018. בספטמבר 2020 הושאל רונו לשאלקה 04 לעונה אחת, ונשר בסיומה לבונדסליגה השנייה.
בתום עונת ההשאלה לשאלקה 04, חתם רונו באוניון ברלין מהבונדסליגה.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2021/22, שימש רונו שוער משנה לאנדראס לותה, אך החל מעונת 2022/23 הוא משמש כשוער הראשי בקבוצה.
רונו שיחק בכל הנבחרות הצעירות של דנמרק.
בשנת 2016 ערך את הבכורה בנבחרת דנמרק הבכירה, בצמד משחקי ידידות מול נבחרות איסלנד וסקוטלנד.
רונו זומן לסגל דנמרק למונדיאל 2018, בו הגיעה דנמרק לשמינית הגמר והודחה על ידי קרואטיה.
רונו היה השוער השלישי בהייררכיה של הנבחרת אחרי קספר שמייכל ויונאס לוסל ולא שיחק דקה, וכך היה גם ביורו 2020.
רונו נכלל בסגל נבחרת דנמרק לטורניר מונדיאל 2022, ולטורניר יורו 2024, אך גם בהם שימש שוער משנה לקספר שמייכל.
באוקטובר 2024 הודיע רונו על פרישה מהנבחרת הלאומית בחשבון האינסטגרם שלו.
פרדריק צ'פמן רובינס היה וירולוג ורופא ילדים אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1954 יחד עם ג'ון פרנקלין אנדרס ותומאס הקל וולר על תרומתם לפיתוח חיסונים.
נולד באלבמה (יליד אלבמה היחיד שזכה בפרס נובל), אביו היה פרופסור לבוטניקה.
למד באוניברסיטת מיזורי לפני שעבר ללימודים לתואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת הרווארד, אותם סיים בשנת 1940. את התמחותו ערך בבית החולים לילדים של בוסטון, לפני שגויס לצבא ארצות הברית כמנהל מעבדה לחקר מחלות זיהומיות.
במסגרת זו שירת בצפון אפריקה ובאיטליה וחקר מחוללי מחלות כטיפוס, צהבת נגיפית וקדחת Q.
כן חקר את האימונולוגיה של נגיף mumps, ממחוללי דלקת קרום המוח.
בשנת 1946 השתחרר בדרגת מייג'ור, עם עיטור כוכב הארד לשירות ראוי לשבח, ושב להשלמת התמחותו.
ב-1948 החל לעבוד כעמית בכיר לחקר מחלות נגיפיות של מועצת המחקר הלאומית (National Research Council) (כיום האקדמיה הלאומית למדע, הנדסה ורפואה ), שם עבד עם ג'ון פרנקלין אנדרס ותומאס הקל וולר.
בשנת 1949 פרסמו השלושה על הצלחה בייצור תרבית הנגיף הגורם לשיתוק ילדים.
על עבודה זו זכו השלושה בפרס נובל.
נוסף על כך עסק רובינס גם בחקר נגיפי הרפס סימפלקס ווקסיניה .
במקביל היה רובינס חוקר ומרצה בכיר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הארוורד, מנהל-שותף של יחידת הבידוד של בית החולים לילדים של בוסטון ועוזר לשירות הרפואה לילדים של בית החולים הכללי מסצ'וסטס.
במאי 1952 עבר רובינס לקליבלנד, אוהיו, שם כיהן כפרופסור לרפואת ילדים בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב (בין 1966 ל-1980 היה דיקאן בית הספר לרפואה) ומנהל המחלקה לרפואת ילדים ומחלות זיהומיות בבית החולים הכללי העירוני של קליבלנד (Cleveland Metropolitan General Hospital), משרה בה שירת כל חייו.
נוסף על כך היה יועץ בתחום המחלות הזיהומיות ליחידת האימונולוגיה של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, למחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית לארגון הבריאות העולמי, לנאס"א, למנהל המזון והתרופות האמריקאי ועוד.
היה חבר בגופים ומוסדות רבים, בהם ועדת בריאות הציבור של אוהיו, האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים, החברה האמריקאית לניסויים קליניים, החברה האמריקאית למחלות זיהומיות ועוד.
בשנת 1962 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בין השנים 1980–1985 כיהן כנשיא המוסד לרפואה (Institute of Medicine) של האקדמיה הלאומית למדעים, בתפקידו זה היה חלוץ בהקמת כוח משימה משותף ראשון לחקר נגיף ה-HIV וסיוע לקידום המחקר והטיפול במחלת האיידס באוגנדה.
פרדריקה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג הייתה אחותו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, ואשתו של אלכסנדר קרל, דוכס אנהלט-ברנבורג.
פרדריקה נולדה ב-9 באוקטובר 1811 בשלזוויג שבדוכסות שלזוויג, לפרידריך וילהלם, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זודרבורג-בק וללואיזה קרולינה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של קרל, נסיך הסן-קאסל ולואיזה, נסיכת דנמרק.
בשנת 1816 מת סבה פרידריך קרל לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, ואביה ירש את תאריו ונחלותיו.
בשנת 1825 שינה אביה את תוארו לדוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, שלא היה בשימוש משנת 1779, שבה מת פרידריך היינריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
בשנת 1831 מת אביה בטירת גוטורפ, ואחיה קרל, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ירש את תאריו ונחלותיו.
ב-30 באוקטובר 1834 התחתנה פרדריקה עם אלכסנדר קרל, דוכס אנהלט-ברנבורג, אולם לא היו להם ילדים.
בנובמבר 1855 הוגבל בעלה לטירת הוים, בשל מחלת נפש מתקדמת (כמה מקורות טוענים כי סבל מסכיזופרניה).
ב-19 באוגוסט 1863 מת בעלה אלכסנדר קרל בהוים, ומכיוון שלא היו להם ילדים ירש אותו קרוב משפחתו, ליאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו-קתן, אשר איחד את הדוכסויות ליצירת דוכסות אנהלט.
בנובמבר אותה שנה עלה אחיה כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק לשלטון בדנמרק.
פרדריקה חיה את שארית חייה בארמונה בבאלנשטדט, ושם מתה ב-10 ביולי 1902.
פרדריק רייס היא פוליטיקאית בלגית.
רייס סיימה ב-1981 לימודי כלכלה ועיתונאות באוניברסיטת לייז'.
ב-1981 החלה לעבוד ברדיו בתפקיד ניהולי, ב-1984 עברה לעבוד ב-RTL, רשת השידור של לוקסמבורג כמפיקה ומגישה.
מ-1985 ועד 1987 מסרה את תוצאות הניקוד של לוקסמבורג באירוויזיון.
מ-1987 ועד 1998 הייתה מגישת חדשות ועורכת בתחנת הטלוויזיה הבלגית "RTL-TVI".
ב-1999 הצטרפה לרשימה של מפלגת "Mouvement Réformateur" והתמודדה בבחירות לפרלמנט האירופי ולאחר הבחירות נבחרה לשש כחברה בו, היא הייתה פעילה בנושאים של בריאות ובטיחות מזון.
בפברואר 2004 התמנתה תקופה קצרה בממשלת בלגיה כשרה לעניינים אירופאים, היא הפסיקה לשמש בתפקיד זה ביוני באותה שנה בעת שנבחרה בפעם השנייה לפרלמנט האירופי.
נכון לשנת 2019 היא חברה בפרלמנט האירופי.
פרדריק אלברט קוק היה חוקר ארצות, פיזיקאי ואתנוגרף אמריקאי, שנודע בטענתו להגעה אל הקוטב הצפוני ב-21 באפריל 1908, כמעט שנה לפני רוברט פירי, שהגיע לקוטב הצפוני ב-6 באפריל 1909. הדיווחים של שניהם הוכחשו במשך שנים אחדות.
משלחתו אכן גילתה את האי מאיין, התגלית היחידה של אי באזור הארקטי האמריקאי על ידי משלחת בעלת ייצוג אמריקאי על הסיפון.
בדצמבר 1909, אחרי סקירה מחודשת של רשומות מוגבלות של קוק, פסקה ועדה של אוניברסיטת קופנהגן שטענתו לא הוכחה.
ב-1911 פרסם קוק ספר זכרונות של משלחתו, שבו המשיך לתמוך בטענתו.
הדיווח שלו על כיבוש פסגת דנאלי נפסל גם הוא.
קוק נולד בהורטונוויל, מדינת ניו יורק.
הוריו היו מהגרים שזה מקרוב באו מגרמניה והכניסו שינוי קל בשם משפחתם כדי להתאימו לשפה האנגלית.
הוא סיים את אוניברסיטת קולומביה והמשיך ללימודי רפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק.
ב-1890 קיבל תואר דוקטור לרפואה.
קוק נשא לאישה את ליבי פורבס בשנת 1889. היא מתה כעבור שנתיים.
ב-1902, ביום הולדתו ה-37, נשא לאישה את מרי פידל האנט.
קוק היה הרופא במשלחת הארקטית של רוברט פירי בשנים 1891–1892 ובמשלחת האנטארקטית הבלגית בשנים 1897–1899. הוא סייע בהצלת חייהם של אנשי צוותה כשספינתם - בלגיקה - נלכדה בקרח למשך החורף, מצב שהם לא התכוננו לו.
הייתה זו המשלחת הראשונה שחרפה באנטארקטיקה.
למניעת צפדינה, יצא קוק לצייד כדי לספק לצוות בשר טרי, זאת על אף התנגדותו הראשונית של מפקד המשלחת, אדריאן דה ז'רלאש.
ב-1897, ביקר קוק פעמיים בארץ האש, שם פגש את המסיונר האנגליקני תומאס ברידג'ס.
הם חקרו את בני שבטי האונה והיהגאן, שאיתם עבד ברידג'ס במשך עשרים שנה.
במהלך הזמן הזה, הכין כתב יד לדקדוק של לשונם ולמילון של יותר מ-30,000 מילים.
קוק שאל ממנו את כתב היד לשם ייחוס אבל לא הספיק להשיבו לפני מותו של ברידג'ס ב-1898. שנים אחדות אחר כך, ניסה קוק להוציא לאור את המילון כמעשה ידיו.
בשנת 1903 הוביל קוק משלחת להר דנאלי (לשעבר הר מקינלי) באלסקה, שבמהלכה הקיף את רכס ההרים.
הוא יצא למסע שני ב-1906, ואחריו טען שהצליח להעפיל אל השיא הראשון של פסגת ההר עם עוד חבר צוות אחד מן המשלחת.
חברי משלחת אחרים, בהם בלמור בראון, שאותם השאיר קוק על ההר הנמוך יותר, הביעו מיד, אך בינם לבין עצמם, ספק בטענתו.
לא היה ערעור פומבי על טענותיו של קוק עד 1909, כאשר פרץ הסכסוך עם פירי על הראשוניות בקוטב הצפוני, כשתומכי פירי טענו, שגם התיימרותו של קוק להעפלה אל דנאלי הייתה כוזבת.
בניגוד להאדסון סטאק ב-1913, קוק לא צילם מפסגת מקינלי.
הצילום שלו לכאורה את הפסגה נעשה, כפי שהתברר, על בליטת סלע קטנה על רכס לצד קרחון רות, במרחק 30 ק"מ משם.
בשלהי 1909 חתם אד באריל, בן לווייתו היחיד של קוק בטיפוס של 1906, על תצהיר הקובע, שהם לא הגיעו לפסגה.
בסוף המאה ה-20 מצאו היסטוריונים, שהאיש קיבל תשלום מתומכי פירי כדי שיכחיש את טענתו של קוק.
(הנדרסון כותב, שעובדה זו הוסתרה אותו זמן, אבל לדברי ברייס, זה מעולם לא היה סוד.) עד חודש קודם לכן, אישר באריל שוב ושוב, שהוא וקוק הגיעו אל הפסגה.
התצהיר שלו משנת 1909 כלל מפה, שמיקמה נכונה את מה שנודע בהמשך כ"שיא המזויף", המופיע בתצלום ה"פסגה" של קוק, ומראה שהוא וקוק פנו אחור בפתח המעבר.
מטפס ההרים ברדפורד וושברן אסף נתונים, חזר על הטיפוסים וצילם תמונות חדשות להערכת טענתו של קוק משנת 1906. בין 1956 ל-1995 זיהו וושברן ובריאן אוקונק את אתרי רוב התמונות שקוק צילם במשך מסעו לדנאלי ב-1906 וצילם תמונות חדשות באותן נקודות.
ב-1997 זיהה ברייס את מיקומי התצלומים הנותרים, לרבות צילום "הפסגה" של קוק.
פרדריק ראוש (בהולנדית: Frederik Ruysch; 28 במרץ 1638 – 22 בפברואר 1731) היה בוטנאי ואנטומאי הולנדי.
הוא ידוע בפיתוח טכניקות לשימור דגימות אנטומיות, בהן השתמש כדי ליצור דיורמות או סצנות הכוללות חלקים אנושיים.
הדגימות האנטומיות שלו כללו מעל 2,000 דגימות, פתולוגיות, זואולוגיות ובוטניות שנשמרו על ידי ייבוש או חניטה.
ראוש ידוע גם בהוכחת קיום שסתומים במערכת הלימפה ובעורקים המרכזיים בעיניים.
הוא היה הראשון שתיאר את המחלה המוכרת כמחלת הירשפרונג, וכן מספר מצבים פתולוגיים, כולל טרטומה תוך-גולגולתית, אנכונדרומטוזיס ותסמונת מייבסקי.
פרדריק ראוש נולד בהאג כבן של עובד ממשלתי והתחיל כסטודנט לרפואה.
הוא היה מוקסם מהאנטומיה, למד באוניברסיטת ליידן, אצל פרנסיסקוס סילביוס.
חבריו ללימודים היו יאן סוומרדאם, ריינייר דה גראף ונילס סטנסן.
הניתוח של הגוויות היה יקר יחסית והגופות היו מועטות, מה שהוביל את ראוש למצוא דרכים חלופיות להכנת האיברים.
בשנת 1661 התחתן עם מריה פוסט, בתו של האדריכל ההולנדי, פיטר פוסט.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1664 עם עבודת גמר על פלאוריטיס.
ראוש הפך למנחה ראשון של אגודת המנתחים באמסטרדם בשנת 1667. בשנת 1668 התמנה למדריך הראשי למיילדות בעיר.
הן כבר לא הורשו לעסוק במקצוען עד שלא נבחנו על ידי ראוש.
בשנת 1685 מונה כפרופסור לבוטניקה בהורטוס בוטניקוס אמסטרדם, שם עבד עם יאן וכספר קומפלין.
חקר תחומים רבים של האנטומיה האנושית והפיזיולוגיה, תוך שימוש באלכוהול לשימור איברים, והרכיב את אחד האוספים האנטומיים המפורסמים ביותר באירופה.
מיומנותו העיקרית הייתה הכנה ושימור של דגימות בבלסמיום חריף סודי והוא האמין כי הוא אחד הראשונים שהשתמשו בחניטה עורקית לשם כך.
הוא פיתח זריקה מסולפיד כספית, שמקורה בסינבר, מינרל בצבע אדום המופיע בטבע.
הזריקה נתנה לדגימות רבות צבע אדמדם, מראה מלא חיים.
בטכניקה זו הצופים יכלו לדמיין ולנתח אפילו את כלי הדם הקטנים ביותר.
הייתה זו טכניקה פורצת דרך במאה ה -17. טכניקות החניטה המהפכניות של ראוש אפשרו גם לשמור על הגוויות למשך זמן רב יותר.
זה לא רק האריך את זמן השימוש בגוויות, אלא גם אפשר את ניתוחן במהלך החודשים החמים יותר.
פרדריק ראוש היה גם המייסד והיוצר של אוסף לאנטומיה, שהיה ממוקם בבית המגורים הפרטי שלו.
המוזיאון היה אטרקציה תיירותית פופולרית באמסטרדם, והיה ידוע ברחבי העולם המשכיל.
הוא היה אוסף פרטי, אך ראוש פתח אותו לציבור וכלל סיורים בכל חמשת החדרים.
האוסף הופרד לשלוש קטגוריות שונות.
תכשירים יבשים כללו שלדים ואיברים יבשים, תכשירים בתמיסות רטובות כללו שימור בבקבוקים עם מכסים נשלפים בקלות, והקטגוריה האחרונה הייתה תכשירים רטובים בכדים.
לא ניתן היה לטפל בקטגוריה האחרונה בקלות מבלי להסתכן בפגיעה בתכשיר עצמו.
הפריטים הייחודים באוספים שלו היו הכללת גופות תינוקות ועוברים, שהרכיבו כשליש מכלל האוסף.
הוא רכש את מרבית הדגימות הללו ממיילדות שעבדו בפיקוחו, לאחר שהילד נפטר או כשהיריון הסתיים בהפלה.
חיי הדומם והתצוגות שלו שהכילו גופות של תינוקות, או חלקים מהם, הוצגו בדרך כלל עם בגדים, ואפילו עיני זכוכית.
על ידי הוספת אלמנטים אלה, ראוש הצליח לכסות את הסימנים והתפרים מתהליך החניטה ולהעניק לתצוגות שלו מראה יותר חי.
בעוד שחלק מהתצוגות שלו היו גופות חריגות עם פגמים, המטרה העיקרית של האוספים הייתה ליצור תצוגה אומנותית שלדעתו הראתה את השלמות של גוף האדם.
בשנותיה הראשונות, בתו רחל ראוש, ציירת טבע דומם, עזרה לו לקשט את האוסף בפרחים, דגים, צדפים וחלקי הגוף העדינים.
כשהיה ראוש בן 24, הבית שלו הפך לפופולרי ביותר ומשך את תשומת לבם של נכבדים זרים רבים.
בשנת 1697 פיוטר הגדול וניקולאיס וויצן ביקרו את ביתו וראו כל הדגימות שהיו בחמישה חדרים, במשך יומיים בכל שבוע הבית היה פתוח לציבור.
הוא הסביר לפיוטר, שהתעניין מאוד במדע, כיצד לתפוס פרפרים ואיך לשמר אותם.
היה להם עניין משותף בלטאות.
בשנת 1717, במהלך ביקורו השני, מכר ראוש את האוסף שלו לפיוטר הגדול תמורת 30,000 גילדן הולנדי, כולל סודות השימור והחניטה.
ראוש סירב לעזור כאשר היה צריך לארוז ולתייג את האוסף.
האריזה לקחה יותר מחודש, אך בינתיים פרצה המלחמה הצפונית הגדולה שמנעה את ההובלה של האוסף.
בגלל המלחמה הצפונית הגדולה בשנה שלאחר מכן, האוסף נשלח בשתי אוניות.
האוסף היה שלם, והשמועות על המלחים ששתו את האלכוהול אינן נכונות.
ראוש החל מיד להכין אוסף חדש בביתו.
לאחר מותו אוסף זה נמכר לאוגוסט מלך פולין ולטביה.
בעוד שכמה פריטים מאוספיו נותרו, אף אחת מהדיורמות שלו לא שרדה.
ידוע עליהם רק באמצעות מספר תחריטים, ובמיוחד אלה של קורנליוס הויברטס.
הוא נבחר לעמית בחברה המלכותית בשנת 1715. הוא צויר על ידי חתנו ג'וריאן פול.
במוזיאון לאנתרופולוגיה ואתנוגרפיה בסנקט פטרבורג, אפשר לראות 900 מוצגים מהאוסף המקורי של פרדריק שנמכר לפיוטר הגדול.
רשימת הפרסומים של פרדריק ראוש
פרדריק קארל פריסקה היה צייר אימפרסיוניסטי אמריקני, שבילה את רוב חייו בצרפת, בעיקר במושבת האומנות בז'ברני.
הוא ידוע במיוחד בציור נושאים נשיים, בבית ובחוץ.
בשנת 1858 היגרו סבו וסבתו של פרדריק קארל פריסקה, פרדריק פריסקה ואשתו, מפריצרבה (ליד ברנדנבורג, גרמניה) עם בניהם, כולל הרמן קארל.
הם התיישבו בעיירה קטנה במרכז מישיגן.
הרמן שירת בצבא האיחוד ואז חזר לאובוסו, שם הקים עסק לייצור לבנים.
הוא התחתן עם אווה גרהאם ובשנת 1871 נולדה בתם אדית.
בנם, פרדריק קארל, נולד באובוסו בשנת 1874.
אמו נפטרה בשנת 1880 כשפרדריק היה בן שש, ובשנת 1881 עברה המשפחה לפלורידה.
הרמן הקים עסק נוסף לייצור לבנים בג'קסונוויל.
ארבע השנים בפלורידה השאירו רושם חזק על פרידריך הצעיר.
שנים מאוחר יותר, כאשר שקל את חזרתו לארצות הברית מאירופה, התרכז בפלורידה.
דודתו של פרדריק סיפרה כיצד, בניגוד לרוב הבנים, הוא התעניין באומנויות יותר מאשר בספורט.
סבתו, ואלטה גולד גראהם, אהבה ציור ועודדה את פרדריק בעיסוקיו האמנותיים.
הביקור ב־1893 בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו עוררה את רצונו להפוך לאמן.
בשנת 1893 סיים פריסקה את בית הספר התיכון באובוסו, ואז החל את הכשרתו האמנותית במכון לאמנות בשיקגו, ולמד אצל פרדריק וורן פרר וג'ון ונדרפו.
לאחר שעבר לניו יורק בשנת 1895, הוא חידש את לימודיו באמנות בליגת הסטודנטים לאמנות בשנת 1897.
הוא עבד כמאייר, מכר קריקטורות שצייר לניו יורק טיימס.
בשנה שלאחר מכן הוא נסע לצרפת, שם הוא נשאר למשך שארית חייו, למעט ביקורים קצרים בארצות הברית ובמקומות אחרים.
הוא המשיך את השכלתו, נרשם לאקדמיה ז'וליאן בפריז, למד אצל ז'אן-ג'וזף בנג'מין-קונסטנט וז'אן-פול לורנס, לימודיו הביאו אותו גם לאקדמיה כרמן ללמוד אצל ג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
פריסקה ביקר בהולנד, בקיץ 1898. במהלך תקופה זו הוא רשם וצייר בצבעי מים, מאחר שתכנן להפוך אותם למומחיות שלו, אך איתגר אותו המדריך ויליאם מקונוני לעבוד בצבעי שמן.
החל משנת 1899, קצת יותר משנה מאז הגעתו לפריז, הציג פריסקה בסלון של פריז.
השפעתו של ויסלר ניכרת בציוריו המוקדמים של פריסקה, עם גוונים קרובים.
בעבודתו שלאחר 1900, לוח הצבעים שלו התפתח לכיוון של האימפרסיוניסטים, והפך קליל וצבעוני; עם זאת, הוא עדיין שמר על המנהגים החזקים של האמנות בארצות הברית.
בקיץ 1905 הוא בילה לפחות חודש במושבה האמנות בז'יברני.
באוקטובר אותה שנה התחתן עם שרה אן אובריאן אותה הכיר שבע שנים קודם לכן.
פריסקה ואשתו שהו בכל קיץ בשנים 1906–1919 בז'יברני.
הוא החזיק דירה וסטודיו בפריז במשך כל חייו, ושם שהה במהלך החורף.
ביתם בז'יברני, היה בעבר המגורים של תאודור רובינסון, והיה סמוך לביתו של קלוד מונה.
למרות הקרבה הגאוגרפית, פריסקה לא התיידד עם מונה, וגם מונט לא הייתה עליו השפעה אמנותית.
הוא אמר בראיון, "אף אמן בבית הספר [האימפרסיוניסטי] לא השפיע עליי מלבד, אולי, רנואר."
ביתם בז'יברני והגן שהקימו סביבו היו לעיתים קרובות נושאים בציוריו.
אשתו הייתה לעיתים קרובות מדגמנת בפניו.
הוא גם החזיק סטודיו נוסף בקרבת נהר האפטה.
רבים מציורי הערום שלו צוירו שם.
אף שהוא היה ידוע כאימפרסיוניסט, חלק מיצירותיו, מדגימות את ההשפעה הפוסט-אימפרסיוניסטית של האמנים פול גוגן ופייר בונאר.
המונח "אימפרסיוניזם דקורטיבי" נטבע על ידי מבקר אומנות כדי להתייחס לסגנונו של פריסקה.
הוא שילב את הסגנון הדקורטיבי של תנועת הנאבי, עם תחומי עניין אימפרסיוניסטים קלאסיים באווירה ובאור שמש.
הוא התעניין בציור נושאים המוארים על ידי השמש.
עם זאת, לעיתים קרובות הפרשנות שלו לאור שמש לא נראית טבעית.
"האור אצלו כמעט ולא נראה כמו אור טבעי.
למעשה הוא נראה מלאכותי לחלוטין ...
תערובת מדהימה של צבעים חלביים בירוק המוקדם של הקיץ".
השפעתו האמנותית של פריסקה הורגשה מאוד בקרב האמריקנים בז'יברני, שרובם הגיעו גם מהמערב התיכון כמוהו והחלו גם הם בלימודי האמנות בשיקגו.
בין אותם אמנים היו לואי ריטמן, קארל אנדרסון, לוטון פרקר וקארל בוהר.
פריסקה העדיף את השהייה בצרפת על פני זו שבארצות הברית: "אני חופשי יותר ואין מגבלות פוריטניות השוררות באמריקה - כאן אני יכול לצבוע את העירום כרצוני." הוא מצא את העמדות האמריקאיות מתסכלות, אך לעיתים גם מקור לשעשוע.
בביקורו הראשון בביתו באובוסו בשנת 1902, כתב פריסקה, "אני נהנה מאוד להדהים את אנשי הכנסייה הטובים עם ציורי העירום".
ילדתם היחידה הבת פרנסס, נולדה בשנת 1914. בשנת 1920 עברו פריסקה ומשפחתו לחווה בנורמנדי.
אמנותו מהתקופה הזו התרכזה בעיקר בדמויות נשים בעירום.
תוך כדי פיתוח סגנון מודרני יותר, הוא כלל תמונות היסטוריות ועכשוויים.
הוא השתמש בלוח צבעים כהה יותר.
פריסקה ביסס לעצמו מוניטין מעולה במהלך הקריירה.
הוא נפטר בביתו בנורמנדי ב-24 באוגוסט 1939.
הוא זכה בפרסים רבים במהלך הקריירה.
בשנת 1904 קיבל מדליית כסף בסנט לואיס בתערוכת הרכישה של לואיזיאנה והוענק לו גם מדליית זהב בתערוכת האמנות הבינלאומית במינכן.
הוא זכה בפרס ויליאם א.
קלארק בביאנלה של גלריית קורקורן לאמנות בשנת 1908, ובמדליית הזהב בתערוכה השנתית של האקדמיה בפנסילבניה באמנויות יפות משנת 1913. התערוכה הבינלאומית פנמה – פסיפיק, שהתקיימה בסן פרנסיסקו בשנת 1915.
הניו יורק טיימס כתב ביוני 1915: "מר פריסקה, שיצירתו המוכרת ידועה היטב לניו יורקים, מציג את המלה האחרונה בסגנון שהיה מודרני לפני שהגיעו המודרניסטים.
לכל מה שהוא עושה יש חוש נדיר של עיצוב...הוא מציג ידע מדהים של השפעת האור על הצבעים הנראה בכל ציוריו האחרונים."
פריסקה נבחר כחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב (ANA) בשנת 1912, ואקדמאי (NA) בשנת 1914. הוא עוטר באות הלגיון הצרפתי בשנת 1920, הכרה נדירה עבור צייר אמריקני.
פְרֶדְרִיק ג'ון נאפייר תֶסִיגֶר, הוויקונט הראשון מצֶ'לְמְסְפוֹרְד היה מדינאי בריטי אשר שימש מושל קווינסלנד בין 1905–1909, מושל ניו סאות' ויילס בין 1909–1913 והמושל הכללי של הודו בין השנים 1916–1921, בזמן מלחמת העולם הראשונה ושיאה של האימפריה הבריטית.
תסיגר נולד כבן למעמד האצולה שהקנה לו אביו, פרדריק תסיגר, הברון השני מצ'למספורד.
תסיגר נודע בכישורי הניהול שלו ובמסגרת רפורמות שנעשו עם מזכיר המדינה להודו, אדווין מונטגיו, השניים הביאו לרפורמה ויצירת מסגרות של ממשל עצי בהודו הבריטית אשר נודעו כסדרת רפורמות מונטגיו–צ'למספורד.
בעודו מושלה של הודו תמך בשיתוף מורחב של צבא הודו הבריטית במסגרת מלחמת העולם הראשונה עד שזה השתתף במערכה במסופוטמיה ובקרב מגידו אשר ראה את קריסת צבא האימפריה העות'מאנית.
בעת טבח אמריטסר רבים הביעו דעה כי ממשלת הראג' לא פעלה במהירות מספקת אל מול הטבח ועל כן ממשלתו של תסיגר החלה להיחלש עם המחאות על הפעולה כמו גם על הפסד במלחמה שהביאה לאיבוד המנדט באפגניסטן בשנת 1919 ותחילת פעולות לאומיות של הקונגרס הלאומי ההודי ומהטמה גאנדי.
מאוחר יותר לאחר ירידתו ממושלות הודו שירת זמן קט כלורד הראשון של האדמירליות בממשלתו של רמזי מקדונלד ולבסוף שירת כסוכן-גנרל של ניו סאות' ויילס עד אשר יצא לגמלאות ולבסוף נפטר בשנת 1933.
פרדריק יונאס לוסיאן בוטפילד קולט (בנורווגית: Frederik Jonas Lucian Bothfield Collett; 25 במרץ 1839 – 19 באפריל 1914) היה צייר נורווגי, מזוהה עם תמונות החורף שלו מהאזור סביב לילהמר, נורווגיה.
קולט, בנם של שר המשפטים יוהאן קולט (1800–1877) ואשתו מארי פרדריקה תומאסון (1810–1839), שנפטרה שלושה ימים לאחר לידתו, גדל במשפחה של פוליטיקאים ופקידים.
ראש ממשלת נורווגיה יונאס קולט היה סבו.
עד 1858 הוא למד במכון הצוערים של קריגסמרין.
במהלך תקופה זו, בילה ארבע עד חמש שנים בים, הוא פגש את קצין חיל הים קרל פרדריק דיריקס (1814–1895), שחלקו ביניהם את התשוקה לציור.
עם אביו נסע לדיסלדורף, שם ביקרו את צייר הנוף הנס גודה, שלימד באקדמיה, שקיבל אותו כסטודנט פרטי בשנת 1860 ולימד אותו שנתיים.
בשנת 1861 גודה, חברו פיטר ניקולאי ארבו וקולט נסעו יחד למסע לימודי.
יחד עם אדולף טידמן, הם ביקרו את גודה בשנת 1862 בטיול לימודי בויילס, שממנו הופיעו רישומיו לתמונה שצייר מוויילס משנת 1863.
בין השנים 1862 עד 1864 הוא הלך לסטודיו הפרטי של מורטן מולר בדיסלדורף.
הוא גם נרשם לשנת הלימודים 1861/1862 באקדמיה לאמנות בדיסלדורף בכיתה שהונחתה על ידי רודולף ויגמן.
הוא צבר קשר חברתי הדוק עם אמנים סקנדינבים אחרים בדיסלדורף באמצעות חברותו בעמותת האמנים מלקסטן, אליה השתייך בין השנים 1861-1865/1866.
בשנת 1873 נסע לפריז עם הצייר פריט תולוב, אותו פגש בקופנהגן.
בשתי תקופות נוספות, בשנים 1874/1875 ו- 1878/1879, הוא חי בפריז בסביבתם של אמנים סקנדינביים אחרים כמו קרל פרדריק היל או ברנד לינדהולם ולמד את הטכניקות האמנותיות של ציירי הנוף של בית הספר ברביזון.
בשנת 1877 נסעו תולוב, לינדהולם וקולט למסע לימודי בלה האבר ודורדרכט.
בהשפעת ציור הנוף הצרפתי, הוא שינה את סגנון הציור שלו לכיוון האימפרסיוניזם המוקדם.
בשנות השמונים של המאה ה-19 עבר לחלוטין לציור באוויר הפתוח.
קולט הגיע ללילהאמר בפעם הראשונה בשנת 1883. הוא ביקר בעיר בכל חורף משנת 1886 ועד מותו.
נופי החורף הטבעיים שנוצרו שם הפכו למומחיותו.
לציור בנוף בתנאי כפור הוא פיתח את סוג הסטודיו באוויר הפתוח על מזחלת, שנבנתה בשנות ה -90 של המאה ה-19 על ידי מפעל הרכבות סקאבו.
קולט הציג באופן קבוע בתערוכות הסתיו בכריסטיאניה (אוסלו).
לקולט הייתה פנסיה קטנה שהפכה את חיי הרווקות שלו לעצמאים מבחינה כלכלית.
זו עשויה להיות גם אחת הסיבות לכך שהוא צייר מעט יחסית בקריירה שלו, סך הכל כ־230 תמונות בלבד.
פרדריק (פרידייש) קנפלר (בהונגרית: Knefler Frigyes; באנגלית: Frederick Knefler; ארד, ממלכת הונגריה, 12 באפריל 1834 – אינדיאנפוליס, אינדיאנה, 14 ביוני 1901) היה חייל יהודי-הונגרי שנאלץ להגר לארצות הברית והועלה שם לדרגת בריגדיר גנרל בתום מלחמת האזרחים האמריקנית (Brevet).
פרידייש קנפלר נולד במשפחה יהודית.
אביו היה נתן קנפלר, רופא, שם משפחתו היה בעצם Knöfler.
הילד למד בווינה והיה בקושי בן 15 כאשר הפסיק את לימודיו והצטרף לצבא במהפכת 1848 בהונגריה.
גם אביו השתתף במה שמכונה בהונגריה "מלחמת העצמאות של 1848" בדרגת קפטן וכרופא.
לאחר הכניעה של צבא הונגריה בווילאגוש (Világos) בשנת 1949 כל המשפחה נאלצה לברוח.
הם הגיעו לנמל ניו יורק בשנת 1850. בניו יורק, פרידייש קנפלר למד את המקצוע של נגרות אוניות ועבד גם כנגר בתעשיית העץ.
כשבני משפחתו עברו לאינדיאנפוליס, בירת מדינת אינדיאנה עם אביו הקים קהילה יהודית באינדיאנפוליס ומועדון עברי.
לצד עבודתו למד משפטים במשרד עורכי הדין Jonathan W.
עד מהרה התחיל לעבוד במשרדי מחוז ריפלי (Ripley County, Indiana), אחר כך במחוז מריון בפלורידה.
לבסוף הוזמן למשרדו של ג'ון סי.
New ((ג'ון קלפנט ניו - 6 ביולי 1831 – 4 ביוני 1906 - היה בנקאי ועורך דין בארצות הברית שמילא מגוון תפקידים ממשלתיים.
הוא היה בין היתר הגזבר של ארצות הברית (Treasurer of the United States) בין השנים 1875 עד 1876).
החיים הבורגניים השקטים של קנפלר הסתיימו כאשר התרחשה הפצצת פורט סאמטר, בקרוליינה הדרומית, ב-12 באפריל 1861 ומלחמת האזרחים האמריקנית החלה.
קנפלר עזב את תפקידו והתגייס לגדוד המתנדבים ה-11 של האיחוד כבר ב-15 באפריל 1861 כטוראי, במהירה הועלה לדרגת קפטן.
טבילת האש שלו במלחמת האזרחים האמריקנית הייתה בקרב ליד רומני (Romney) במערב וירג'יניה.
לואיס וואלס, מחבר הרומן המפורסם בן חור, הפך לגנרל במלחמת האזרחים האמריקנית.
בעצת רבים מידידיו הוא לקח את פרדריק קנפלר כשלישו.
קנפלר נשאר עם וואלס עד לארגון גדוד חי"ר המתנדבים ה-79 של אינדיאנה והפך למפקדו בדרגת קולונל.
הוא כיהן בתפקיד זה החל מה-27 באוגוסט 1862 ועד סוף מלחמת האזרחים.
בתום מלחמת האזרחים, ב-13 במרץ 1865, הועלה לדרגת בריגדיר גנרל (כבוד) על שירותו הראוי.
כמנהיג צבאי דרש פרדריק קנפלר משמעת חזקה מאוד מחייליו, אך יחד עם זאת הוא היה סולידרי עמם במלוא מובן המילה.
הוא חלק את כל הקשיים עם פקודיו, ודאג לחייליו אפילו בתוך הסכנות הגדולות ביותר.
הוא מעולם לא ישן בבית מחוץ למחנה שלו ושאף לספק את הטיפול הטוב ביותר האפשרי לחייליו.
כשאלה פגשו אותו מדי פעם וזיהו אותו, הריעו לו בהתלהבות.
קנפלר עסק בעריכת דין באינדיאנפוליס לאחר מלחמת האזרחים.
ולאחר מכן מונה על ידי הנשיא ה-19 של ארצות הברית רתרפורד הייז לראש משרד הגמלאים (הפנסיה) המחוזי וקנפלר עבד בתפקיד זה שמונה שנים.
אחר כך נבחר ליו"ר הוועדה להקמת האנדרטה לחיילים ולימאים.
הוא נפטר ב-14 ביוני 1901, בביתו באינדיאנפוליס.
כל העיר נפרדה ממנו באהדה רבה ובכבוד.
במאמר המערכת של העיתון של אינדיאנפוליס נפרדו ממנו ושיבחו את מעלותיו במלחמת האזרחים.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין קראון היל באינדיאנפוליס.
קנפלר ויהודי הונגרי אחר, גנרל אף הוא במלחמת האזרחים, דיולה שטאהל-סאמוולד, הגיעו לדרגה הצבאית הגבוהה ביותר שיהודי יכל להגיע אז בצבא ארצות הברית.
מנישואיו השניים נולדו לו 6 ילדים.
פרדריק קרל גוטוולד היה צייר אמריקאי מסורתי שהיה בעל השפעה על התפתחותו של בית הספר לאמנות בקליבלנד.
הוא לימד בבית הספר לעיצוב לנשים ווסטרן ריזרב, ונאמר כי הוא "תרם יותר מכל אדם אחר להתפתחותה האמנותית של קליבלנד".
גוטוולד נולד באוסטריה, לפרדריק וקרוליין גוטוולד, והיגר כתינוק לקליבלנד, אוהיו.
הוא למד לראשונה ציור אצל ארצ'יבלד וילארד בשנת 1874, איתו ייסד את מועדון האמנות קליבלנד בשנת 1876. לאחר מכן עבר להתגורר בעיר ניו יורק כדי להמשיך בהכשרתו בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק, ואחריה למד באקדמיה המלכותית מינכן, באקדמיה ז'וליאן בפריז, ובקופר יוניון בניו יורק.
עם שובו לקליבלנד בספטמבר 1885, הצטרף לבית הספר לעיצוב והיה קשור אליהם במשך 41 השנים הבאות, וכיהן כמנהלו בשנים 1889–1891, אך הסתכסך ופוטר מתפקידו.
אף שגוטוולד הורשה להמשיך בבית הספר כמדריך, הוא מעולם לא חזר לתפקיד המנהל.
כמדריך לימד מספר רב של אמנים מקליבלנד, כמו צ'ארלס בורשפילד, הנרי קלר, הבל ורשבסקי ופרנק וילקוקס.
שנות ה -90 היו שנותיו המצליחות ביותר של גוטוולד כאמן.
בתקופה זו הציג כמעט מדי שנה באקדמיה הלאומית לעיצוב, ובמועדון האמנות של בוסטון.
היו לו שתי יצירות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
לאחר פרישתו מבית הספר בשנת 1926, הוא ואשתו מריה סקוט עברו לאיטליה.
הם גרו שם מספר שנים, חזרו לקליבלנד בשנת 1930, ולאחר מכן פרשו לפסדינה, קליפורניה בשנת 1932.
פרדריק קלמנס היה אקולוג אמריקאי בין מפתחי תאוריה של סוקצסיה.
פרדריק קלמנס נולד בעיר לינקולן שבנברסקה.
בשנת 1894 הוא סיים אוניברסיטת נברסקה–לינקולן ובשנת 1898 סיים עבודת תואר שלישי.
בשנת 1899 הוא התחתן עם אדית גרטרוד קלמנס, גם היא דוקטור לבוטניקה ששיתפה איתו פעולה במחקרים.
הוא החל ללמד באוניברסיטה ובשנת 1905 התמנה לפרופסור.
בשנת 1907 הוא עבר למינאפוליס והתמנה לראש מחלקת בוטניקה באוניברסיטת מינסוטה.
בשנת 1917 קלמנס עבר למכון קרנגי למדע ועבד שם עד לשנת 1941. תחילה הוא התמנה למנהל תחום המחקר אך בהמשך לאור ביקורת על שיטות המחקר שלו ויחסים אישיים לא טובים מינוי זה נלקח ממנו.
במהלך עבודתו במכון הוא ערך ניסויים רבים בתחנות מחקר בטוסון, סנטה ברברה ובקולורדו.
בשנת 1941 קלמנס פרש לגמלאות אך המשיך לעשות מחקרים בתחנת מחקר בסנטה ברברה.
על בסיס מחקריו וניסויי שטח קלמנס פיתח תאוריה של סוקצסיה.
המונח "קליימקס" באקולוגיה שהוא תיאר ופיתח היה בין התאוריות המובילות באקולוגיה בתחילת המאה ה-20. בהמשך בעקבות ביקורת של ארתור טנסלי ומדענים נוספים שימוש בה פחת.
הספרים העיקריים שנכתוב על ידי קלמנס הם Plant Succession (1916) ו-Plant Indicators (1920).
קלמנס היה תומך של לאמארקיזם.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 הוא ערך מספר ניסויים שהוכיחו לכאורה העברת תכונות חדשות של צמחים בתורשה.
רק כעבור עשור הנושא הוכח תוך שימוש בתורת האבולוציה.
במהלך עבודתו קלמנס תיאר מספר רב לצמחים.
צ'רי היה היסטוריון יהודי-אמריקאי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת אינדיאנה אשר התמחה בהיסטוריה של בולגריה ושל יהדות בולגריה.
פרדריק צ'רי נולד בפילדלפיה להרמן ונורמה לבית סילבר.
ב-1962 רכש תואר ראשון באוניברסיטת פנסילבניה, תואר שני וב-1968 דוקטורט בהיסטוריה באוניברסיטת פיטסבורג.
הוא למד בסיוע מלגת לימודים מטעם תוכנית פולברייט ונמנה עם ראשוני הסטודנטים האמריקאיים שביצעו מחקר אקדמי במזרח אירופה בתקופת המלחמה הקרה.
מ-1967 הועסק צ'רי בקמפוס הצפון מערבי של אוניברסיטת אינדיאנה והגיע לדרגת פרופסור מן המניין.
כן כיהן כמרצה אורח במכון ליחסי חוץ של מחלקת המדינה של ארצות הברית.
צ'רי התמחה בהיסטוריה של בולגריה ויהדות בולגריה וכיהן כנשיא האגודה ללימודים בולגריים של צפון אמריקה.
כן כיהן כנשיא החברה ההיסטורית היהודית של אינדיאנה .
ספרו יהודי בולגריה והפתרון הסופי (1940–1944) תיאר לראשונה את סיפור הישרדותה של יהדות בולגריה בתקופת השואה, מניעת הגירוש למחנה ההשמדה טרבלינקה למרות עמדתו של הממשל הבולגרי שהיה בעל ברית של גרמניה הנאצית.
צ'רי דאג לבצע הבחנה ברורה בין הממשל הבולגרי ובראשו המלך בוריס השלישי אשר תמכו בהשמדה, לבין העם הבולגרי, הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית, פוליטיקאים והאליטה האינטלקטואלית, שאמנם בחלקם תמכו בחוק להגנה האומה, אך התנגדו להשמדה הפיזית של יהודי בולגריה.
צ'רי הביא את סיפור השמדתם של יהודי תראקיה היוונית, מקדוניה הווארדארית והעיר פירוט.
פרדריק צ'רי הלך לעולמו ב-2020 מסיבוכים רפואיים שנגרמו ממחלת נגיף קורונה 2019 בה חלה.
לוטננט גנרל סר פרדריק צ'ארלס שאו KCB PC היה גנרל בצבא הבריטי ששירת במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה.
הוא הפך למפקד העליון, אירלנד, ופרש ב-1920.
שאו נולד ב-31 ביולי 1861, והיה בנו של ג'ון שאו מנורמנטון, דרבישייר.
הוא התחנך בבית ספר רפטון.
הוא התחתן עם פלורנס אדית דנטון, בתו של הכומר קנון דנטון מאשבי-דה-לה-זוך היא נפטרה ב-1918; הייתה להם בת אחת.
שאו התגייס כקצין לרגימנט שרווד פורסטרס בדרגת לוטננט ב-28 בינואר 1882. הוא שירת במלחמה האנגלו-מצרית מאוחר יותר באותה שנה, והועלה לדרגת קפטן ב-14 באוקטובר 1889.
הוא הועלה לדרגת מייג'ור ב-11 באוקטובר 1899, הוא שירת במהלך מלחמת הבורים השנייה בתפקידי מטה שונים.
הוא קיבל את דרגת ייצוג של לוטננט קולונל ב-29 בנובמבר 1900. לאחר תום המלחמה, הוא שב לבריטניה באוגוסט 1902. בשנת 1907 הוא מונה למפקד (CO) של הגדוד השני, רגימנט שרווד פורסטרס.
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה, בתחילה פיקד על הבריגדה ה-9 של הדיוויזיה ה-3 ובתפקידו נשלח לצרפת.
הוא נפצע מפגז שפגע במפקדתו ב-12 בנובמבר 1914. לאחר החלמתו, בשנת 1915, הוא מונה בתחילה למפקד (GOC) הדיוויזיה ה-29 עם גיוסה בינואר.
עם זאת, רק חודשיים לאחר מכן, הוא הוחלף על ידי איילמר האנטר-וסטון ומאוחר יותר מונה למפקד הדיוויזיה ה-13 (המערבית), ופיקד עליה במהלך המערכה בגליפולי.
לאחר מכן מונה למנהל הגנת הפנים ולאחר מכן לראש המטה הכללי של כוחות הבית.
ב-19 בספטמבר 1919, במהלך מלחמת העצמאות של אירלנד, הוא הציע להרחיב את כוח המשטרה באירלנד באמצעות גיוס כוח מיוחד של חיילים לשעבר בריטים מתנדבים.
בעקבות התערבות ישירה מלונדון, הונהגו "בלאק אנד טאנס" ומחלקת העזר של השוטרים על מנת להשיג תוצאה מכרעת.
התערבות זו קדמה לטיהור של הממשל האירי בטירת דבלין שבמהלכו הוחלף שאו עצמו.
פרה אדומה היא פרה שצבע שערה חום-אדמדם ולפי ההלכה היהודית טהרה מטומאת מת נעשית רק באמצעות אפרה.
התהליך המתואר במקרא כולל בין היתר את שחיטת הפרה, זריקת דמה אל מול פתח ההיכל, שריפתה ופיזור אפרה על מי מעיין.
לאחר מכן מזים (מתיזים) את המים באמצעות אזוב על האדם הטמא או הכלים הטמאים, בימים השלישי והשביעי לטומאתם, ולאחר טבילה והמתנה לערב היום השמיני הם נטהרים.
הלכות פרה אדומה מופיעות במסכת פרה שבסדר טהרות המוקדשת לנושא זה.
מצוות פרה אדומה מתוארות ב.
ראשית מופיעים הדינים ביחס לפרה עצמה ולאופן הכנת האפר:
לאחר מכן מתוארת טומאתם של כל העוסקים במלאכה, כך שעליהם לטבול את גופם ואת בגדיהם ולחכות עד הערב כדי להיטהר מטומאת הפרה האדומה:
המשך הפרק מתאר את דיני טומאת מת, ואת טהרת הטומאה באמצעות אדם טהור המזה מי חטאת על הטמא:
לבסוף מתוארת הטומאה שחלה על כל אדם טהור שמתעסק במי הנידה:
טומאת מת היא החמורה ביותר מבין הטומאות, מפני שהמת נחשב אבי אבות הטומאה.
לכן, טומאה זו היא היחידה שמצריכה הזאת אפר פרה אדומה, ולא מספיקה בשבילה טבילה במקווה או במעיין.
העצמים שיכולים לקבל טומאה ממת, הם אדם או כלים, ורק לחלק מהכלים יש טהרה מטומאה זאת.
אופן קבלת הטומאה מהמת נעשה באחד משלושה אופנים:
שהות בבית שנמצא בו מת, מעבר מעל המת או מעבר תחתיו.
לאדם טמא מת אסור לו לאכול תרומה או קודש, וכן אסור לו להיכנס לעזרה בבית המקדש.
כמו כן, אסור להשתמש בכלים טמאים לצורך תרומה או קודש.
תהליך הטהרה מטומאת מת כולל את אפר הפרה האדומה.
על מנת לקיים את המצוה כהלכתה, על הפרה לענות על הקריטריונים הבאים:
עליה להיות אדומה (בגוון חום אדמדם); די בשתי שערות שאינן אדומות (שחורות או לבנות) הסמוכות זו לזו כדי לפסול אותה.
אם הפרה משכה בעול המחרשה, היא לא תוכל לשמש כפרה אדומה.
לשם כך ניתנו סימנים מיוחדים (שערות בגב הבהמה, הנכפפות לאחר שעלה עליה עול).
ולא רק לא עלה עליה עול, אלא לא עשו בה כל עבודה שהיא לצורך האדם, אף אם רק נשען עליה.
אין בה מום הפוסל בקרבנות, וכן אין בה אחד מהפסולים האחרים הנוהגים בבהמות קדשים.
עליה להיות לפחות בת שלוש שנים.
לאחר בחירת הפרה, לוקחים אותה אל הר הזיתים, למקום המכוון אל מול פתח ההיכל.
מקום זה בנוי בצורה מיוחדת, כך שגם אם יש מת מתחת לאדמה, הפרה והעוסקים בה לא יטמאו.
כהן טהור שלובש בגדי כהונה ושהופרש מביתו שבעה ימים קודם לכן ללשכת בית האבן
, שוחט את הפרה, לוקח מדמה בתוך כף ידו ומזה (מתיז) ממנו שבע פעמים אל מול פתח ההיכל שבמקדש, כאשר כל הזאה באה עם טבילה נוספת בתוך כף ידו.
לאחר השחיטה והזאת הדם, שורפים את הפרה על גבי מערכת עצים ואל השריפה זורקים עץ ארז, אזוב ותולעת שני כאשר תולעת השני כרוכה על הארז והאזוב.
בכל זמן עשיית הפרה מהשחיטה ועד שתהפך לאפר אסור למתעסקים בה לעסוק במלאכה אחרת שלא קשורה לעשיית הפרה ואם עשו מלאכה הפרה נפסלת.
וכן כל מי שמתעסק בהכנתה מהשחיטה ועד שתהפך לאפר, נטמא.
לאחר שהאש נכבית, כותשים את כל מה שנשאר מהשריפה שלא הפך לאפר כגון עצמות, עד שנוצר אפר.
את האפר שנוצר מהשריפה, מחלקים לשלושה חלקים: חלק אחד ניתן ב והוא נשמר לדורות.
החלק השני ניתן למשמרות הכהנים, והוא מיועד לשימוש הכהנים; והחלק השלישי ניתן בהר הזיתים, ומשם הוא מתחלק לכל ישראל.
לאחר הכנת האפר, נוטלים מים ממעיין בכלי, ומפזרים עליהם אפילו קמצוץ מן האפר.
מנתינת האפר על המים, הם נהפכים למי החטאת.
טובלים אזוב במי החטאת, ומזים באמצעותו את המים על הטמא ביום השלישי וביום השביעי.
לאחר מכן הטמא נדרש לטבול ולחכות לערב כדי להיטהר מטומאת מת.
בזמן שבית המקדש היה קיים בירושלים היו נוהגים להביא את המים לטיהור הכהן ששורף את הפרה ממעיין הגיחון, כפי שמתאר זאת הרמב"ם בחיבורו המשנה תורה:
הפרה האדומה הראשונה, שנשרפה בימי משה רבנו, נשרפה בב' בניסן, למחרת חנוכת המשכן, על ידי אלעזר בן אהרן הכהן, שהיה אז סגן הכהן הגדול; אולם כל הפרות האדומות האחרות, שנשרפו לאחר מכן - היו כשרות גם בכהן הדיוט; ויש הסוברים שהפרות האדומות האחרות צריכות להישרף דווקא על ידי כהן גדול.
למרות כוחה של הפרה האדומה לטהר את הטמאים, העוסקים בשריפתה - נטמאים טומאה קלה (של יום אחד).
האפר שנשרף מפרה אחת, הספיק למשך כמה וכמה שנים, שכן ניתן לערב כמות קטנה של אפר במכל גדול של מי מעיין, ודי בטיפה אחת שנוגעת באדם או בכלי כדי לטהר מן הטומאה.
הרמב"ם הביא במשנה תורה את שיטת חכמים, שנעשו במהלך ההיסטוריה תשע פרות אדומות.
על כך הוסיף הרמב"ם שאת הפרה העשירית יעשה בעתיד מלך המשיח.
מצווה זו מופיעה בספר במדבר פרק י"ט, ומתחילה במילים "זאת חוקת התורה".
חז"ל מביאים את מצוות הפרה האדומה כמייצגת הקיצונית של ה"חוקים", מצוות שקשה לבני האדם להבין את התועלת בקיומם (הטעם שלהם).
במדרש מובא ציטוט שיחה בין אלהים למשה: "לך אני מגלה טעם פרה, אבל לאחר - חוקה".
גם על שלמה המלך נאמר "אמרתי אחכמה והיא רחוקה ממני" - "שביקש לעמוד על טעם פרה" אך לא עלה בידו.
יב הוּא יִתְחַטָּא-בוֹ:" מי שמכין את האפר הופך לטמא, אך אדם שטמא ממת מיטהר על ידי זה.
פרשנים רבים נדרשו לשאלה זאת והציעו הצעות שונות.
פירוש חזקוני אומר שלמרות הניגוד שיש בטומאת הפרה יש עוד הרבה דברים מהסוג הזה כמו אש שנוגעת במתכת היא נהיית נוזלית אך כשבאה במגע עם ביצים היא מקשה אותם.
תרופות מועילות לאדם אחד אך מזיקות לאחר.
וכך מראה שיש הרבה דברים ניגודיים בעולם ולא בהכרח לכולם יש סיבה.
בספרות חז"ל מופיע סיפור, על גוי שהתייחד בכיבוד אב, וסירב להפריע את מנוחת אביו, כדי למכור לחכמי ישראל אבן שהייתה דרושה לחושן (אחד מבגדי הכהונה בבית המקדש), ובכך הפסיד את העסקה, וכעבור תקופה זכה שתיוולד בעדרו, פרה אדומה שנמכרה בעבור הון רב, לאותם החכמים.
בעת החדשה יש מי שהציע לאתר את המקום המדויק שבו שרפו את הפרה אדומה בהר הזיתים.
איתור המקום מבוסס על ההנחות הבאות:
בעת שריפת הפרה היה צריך לראות את פתח בית המקדש.
בהנחה כי אבן השתיה שאנו מזהים היום היא אבן השתייה המקורית, הרי הגובה שלה מעל פני הים הוא 743.7 מטר.
נוסיף את גובה מזבח העולה העשוי להסתיר את הפתח, ואז נגיע לנקודת גובה מקבילה בהר הזיתים, אשר ממנה ניתן לראות את פתח בית המקדש.
שריפת הפרה הייתה צריכה להתבצע על משטח סלעי, אשר תחתיו יהיה חלל ריק, כך שהאפר לא יקבל טומאה מהקרקע.
לאור זאת הועלתה ההשערה כי המקום המתאים הוא במשטח הסלעי הרחב בכניסה לכנסיית דומינוס פלוויט.
בדיקות שנעשו במקום העלו כי מתחת למשטח הסלעי יש חלל ריק לא קטן.
כך שהמקום עומד בקריטריון השני.
סברה אחרת אומרת כי המקום נמצא בחלקת קבורה המכונה "חלקת החלאבים" בה נקברו בני היישוב הישן בסוף המאה ה-19.
בתרבויות קדומות במזרח התיכון, לצבע אדום הייתה משמעות מיוחדת בהקשר של העלאת קרבנות.
במקרה של שוורים אדומים כקרבנות, הספיקה שערה לבנה אחת כדי לפסול את העלאת הקרבן ושריפתו.
הרא"ש בפסקיו כתב שבתקופת האמוראים (300–400 שנה לאחר החורבן) עדיין השתמשו באפר פרה אדומה.
בחפירות ארכאולוגיות בעיר ציפורי נמצאו כלי אבן (שאינם מקבלים טומאה) שתוארכו עד לתקופה הרומית המאוחרת במאה הרביעית לספירה, ולטענת חוקר השומרונים הרב משה גאסטר, הכינו כהני השומרונים פרה אדומה בשנת 1358. לפי תיאור זה, הכהן השורף לא היה כהן גדול.
בקהילת ביתא ישראל המשיכו להשתמש באפר פרה אדומה ליצירת מי חטאת.
ככל הנראה הכשירו גם פרות בגוון חום-בהיר.
מנהג זה נפסק בשנות ה-70 של המאה ה-20 בגלל מלחמת האזרחים האתיופית שלא אפשרה שהייה מחוץ לכפר, וכן חוסר באפר פרה אדומה.
הפּרה האדומה האחרונה נשחטה בשנת 1952 בידי הכהן ממהרה יסהק.
פרות אדומות אלה לא נעשו באופן כשר על פי ההלכה.
בשנת 1930 הרב שמואל דוד לוין פרסם ספר שבו נדונה אפשרות מעשית לשרוף פרה אדומה בימינו, באופן שיהיה כשר על פי ההלכה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו מכון המקדש ותנועות דומות לנסות למצוא פרה אדומה.
בשנת 1997 נולדה פרה אדומה ברפת בכפר הנוער הדתי, אך בהמשך צמחו בזנבה שתי שערות לבנות, והיא נפסלה.
בשנת 2014, נמצאה פרה אדומה בארצות הברית.
בנוסף, בעוד מספר מקומות בעולם מצויים עדרים גדולים של פרות אדומות.
האפשרות לשרוף כיום את הפרה האדומה קיימת, מבחינה הלכתית.
מכון המקדש ניסה בשנת 2013 לגדל באמצעות ברירה מלאכותית את הפרה האדומה המושלמת מתוך עדר של 500 פרות אנגוס אדומות שייבא לשם כך מנברסקה לעמק הירדן בסיועו של מטיף נוצרי ממיסיסיפי.
בספטמבר 2022 יובאו מטקסס שבארצות הברית חמש פרות אדומות, והועברו לחוות גידול בבית שאן.
על פי דברי הרבנים שליוו את התהליך, הפרות כשרות להקרבה.
בשנת 2023 הועברו חלק מהפרות לשילה, שם עתיד לקום מרכז מורשת שיעסוק בחקר הפרה האדומה.
בשנת תשפ"ד התקיימה תחרות כתיבת מאמרים בנושא פרה אדומה בימינו על ידי המכון לחקר הפרה האדומה, ו-11 המאמרים הנבחרים פורסמו באסופת מאמרים.
החוקר זהר עמר ערך בשיתוף מכון המקדש ניסוי מדמה שרפת פרה אדומה ובו יצר מודל לגבי מיני העץ ששימשו לשרפת הפרה וכמותם, כמות האפר המתקבלת ולכמה הזאות הוא יכול להספיק.
פרדריקסטד היא עיר המצוייה בקצהו המזרחי של האי סנט קרואה שבאיי הבתולה של ארצות הברית - טריטוריה של ארצות הברית.
העיר מכונה על ידי תושיבה "עיר החופש" ("Freedom City") - כינוי שמקורו בעובדה שהעיר הייתה האתר שבו הוכרז על ביטול העבדות באיי הודו המערבית הדנים שהאי היה חלק מהם.
לאחר הקמת העיר נבנתה בה מצודה - מצודת פרדריק - שנועדה להגן על העיר מפני מתקפות שודדי הים הקאריביים.
במצודה נערכה ההכרזה על ביטול העבדות באיי הודו המערבית הדנים נערכה ב-3 ביולי 1848.
העיר נהרסה בשריפה בשנת 1878 ושוקמה מחדש בסגנון בנייה ויקטוריאני.
העיר היא אחד משני נמלי המים העמוקים של סנט קרואה (הנמל השני מהווה חלק מבתי הזיקוק של הובנסה).
נמל העיר משמש בעיקר לעגינת ספינות טיולים.
התיירות מהווה מרכיב מהותי בכלכלתה של העיר.
טיפולוגיה או פרה-פיגורציה (פרה = לפני, טרום; פיגורציה = דמות) היא שיטה תאולוגית המהווה את גרסת הפרשנות הנוצרית המקובלת למקרא.
שיטה זו רואה בתנ"ך (המכונה בנצרות "הברית הישנה"), מסמך נבואי המכיל רמזים מטרימים לפרשת חייו ומותו של ישו ולעיקרי האמונה שפורש פאולוס השליח בספרי "הברית החדשה".
לפי התאוריה הפרשנית הזו, תכלית התנ"ך העברי היא הבאת הבשורה בדמות ארכיטיפים מוקדמים לסיפורו של ישו, שהוא שיאו ומיצויו המלא של הארכיטיפוס.
ניתן למצוא ביטויים לפרה-פיגורציה ביצירות האמנות של ימי הביניים, בייחוד בספרי תנ"ך העניים ו"ראי גאולת האנושות".
אמנים אלו יצרו שימוש בסיפורי התנ"ך כדימויים אמנותיים המקבילים למעשיות הברית החדשה.
פרשנות זו סיפקה להם אפשרות ליצור קשת רחבה של משמעויות אלגוריות המתבטאות הן בתיאור כל סצנה וסצנה בנפרד, והן בהתייחסות לסיפור הרחב והפקת מוסר-השכל התואם לרוח הברית החדשה.
דוגמאות לפרשנות פרה-פיגורטיבית לברית הישנה
עקדת יצחק, לדוגמה, יכולה להוות ייצוג ויזואלי המסמן עבור הצופים את צליבתו של ישו, ואילו ביקור המלאכים אצל אברהם, המבשרים על הולדת יצחק, יהווה רמז מקדים לביקור שלושת המאגים הבאים להעריץ ולברך את ישו.
פרשיות מקראיות שעניינן ברכות ונבואות על העתיד, איפשרו לפרשנים נוצרים פירוש טיפולוגי אף ללא עקירת הפשט.
כך למשל, אפילו פרשני הפשט ב"אסכולת אנטיוכיה" שהתנגדו בדרך כלל לאלגוריות המתבססות על עקירת הפשט ומציאת משמעות נסתרת בתוכו, העדיפו להצביע על הקבלה בין פסוקים מהברית הישנה והחדשה, שרימזו לשיטתם על בואו העתידי של ישו ברמה שהתחרתה בפרשנות היצירתית של יריביהם מ"אסכולת אלכסנדריה" אשר נטו לאלגוריה.
תאודורטוס מקירוס , לדוגמה, כתב שפסוק הברכה העתידית הנאמר ליעקב בבראשית כ"ז:ל"ט ("מִשְׁמַנֵּ֤י הָאָ֙רֶץ֙ יִהְיֶ֣ה מֽוֹשָׁבֶ֔ךָ וּמִטַּ֥ל הַשָּׁמַ֖יִם מֵעָֽל") מתייחס בעצם מראש לטבעו האלוהי והאנושי של ישו הנוצרי.
דמותו של יעקב היא איפוא טיפולוגית לזו של ישו.
יעקב המברך את נכדיו מנשה ואפרים, משכל את ידיו משום שאפרים הצעיר הוא העתיד להיות הבכיר בין האחים.
פרשנות פרה-פיגורטיבית לתמונה זו (כולל באמנות) מפרשת את שיכול הידיים כסימן הצלב ואת מנשה כמסמן של הברית הישנה או את ישראל שבבשר, בעוד אפרים הצעיר מסמן את הברית החדשה או את ישראל שברוח, שהאלהים עתיד לבכרו על פני היהדות או הברית הקודמת.
פרשנות נוצרית זו נשענה על התרגום הנוצרי לפסוק (בראשית מז, לא) 'וישתחו ישראל על ראש המטה', ולפיו 'המטה' (staff) אינו אלא הצלב.
קריאה נוצרית בברית הישנה נוטה לפרשנות פרה-פיגורטיבית אפילו בכמה פסוקים הנוגעים להלכה.
כך, מוצגת צליבתו של ישו הנוצרי כקורבן פסח.
משום כך מפורשים פסוקים הלכתיים מתורת משה הנוגעים לכללי הקרבת הקרבן כהתוויה פרה-פיגורטיבית לקרבן האולטימטיבי: צליבתו של ישו.
לדוגמה: המקרא מזהיר "ועצם לא תשברו בו" והפרשנות הנוצרית (הבשורה על פי יוחנן, פרק יט) מוצאת את הגשמתו המלאה של הפסוק הזה במקרהו המיוחד של ישו בכך שחרף צליבתו, לא שברו את שוקיו של הנצלב, וזאת בשונה מן הנהוג בדרך כלל בצליבה הרומית.
מקבילות מדרשיות בין אירועים בברית הישנה והחדשה
הקריאה הנוצרית והאגדה הנוצרית נוטות לעיתים לחבר יחדיו מוטיבים ואירועים מן הברית הישנה והחדשה.
כך למשל, במקביל לתיאור המקראי על העדפת מטהו הפורח של אהרן הכהן על המטות המתחרים של קורח ועדתו, מתארת אגדה נוצרית כיצד בחרה מרים, אמו-יולדתו של ישו, לבוא בברית הנישואין דווקא עם יוסף הקדוש: הוא נבחר מבין אלמנים שונים, בעקבות נס שקרה למטהו היבש שהחל לפרוח.
פרדריקה "מארם" מנדלבאום (Fredericka Mandelbaum; 25 במרץ 1825 – 26 בפברואר 1894) הייתה פושעת אמריקאית ממוצא יהודי-גרמני, מראשי הפשע של ניו יורק במחצית השנייה של המאה ה-19. סחרה ברכוש גנוב עם רוב כנופיות הרחוב של ניו יורק.
בין השנים 1862–1884 עמד מחזור המכירות שלה על 1–5 מיליון דולר בשנה.
הייתה בין האנשים, ובפרט מהנשים הראשונות שעסקו בפשע מאורגן בצורה שתועדה .
נולדה כפרדריקה וייזנר (Weisner) בעיר קאסל שבהסן.
בשנת 1848 נישאה לוולפה מנדלבאום.
באותה שנה היגרו בני הזוג לניו יורק.
השניים רכשו חנות מכולת ברחוב לינקולן, ששימשה בהמשך כיסוי חוקי לעסקיה הפליליים של מנדלבאום.
בשלב מסוים היה מחזור הסחורות הגנובות שמכרה מנדלבאום כה גדול, עד אשר נאלצה לקנות שני מחסנים נוספים בניו יורק.
אולם, במקום להמתין שהפושעים יביאו אליה את שללם, מנדלבאום החלה להנהיג גנבי רחוב ופורצים, והייתה מעורבת בתכנון הפריצות הגדולות ביותר בהיסטוריה של ניו יורק.
בהמשך הרחיבה מנדלבאום את תחום עסקיה.
היא העסיקה קבוצות של סחטנים, ארגנה תרגילי עוקץ מתוחכמים וייסדה בית ספר שאסף אליו ילדי רחוב ולימד אותם כיצד להיות כייסים מקצועיים.
עד שנות השבעים של המאה ה-19 השתלטה מנדלבאום לגמרי על העולם התחתון ב-לוואר איסט סייד של ניו יורק.
היא הפכה לאחת מראשי הפשע הגדולים ביותר של ניו יורק ושל ארצות הברית כולה, מה שגרם לה ליריבות גדולה עם ג'ון גריידי, מנהיג כנופיית גריידי שפעלה באזור ברודוויי.
במהלך הזמן הזה, היא הפכה לאחת המארחות הבולטות ביותר בחברה הגבוהה של ניו יורק ובעולם התחתון.
בין אורחיה הקבועים ניתן היה למצוא את הפושעים הידועים ביותר לשמצה באותם הימים, כדוגמת קווין ליז, ביג מארי, לנה קליינשמידט וסופי ליונס, ואת מכובדיה הגדולים ביותר של ניו יורק, כדוגמת שוטרים, קציני משטרה ופוליטיקאים.
ב-1884, התובע המחוזי של ניו יורק, פיטר ב.
אולניי, שכר את סוכנות הבילוש "פינקרטון" לחדור אל ארגונה של מנדלבאום.
סוכן, שהתחזה לגנב מתלמד, דאג להביא לגנבתם של רדידי משי מסומנים מחנות.
רדידי המשי נמצאו בידי המשטרה במהלך פשיטה על ביתה של מנדלבאום בבוקר למחרת.
מנדלבאום, שנעצרה יחד עם בנה יוליוס, מוכר בשם הרמן שטראודה, שוחררה בערבות ועזבה את ארצות הברית עם הון משוער של מיליון דולר.
היא התיישבה בעיר המילטון, אונטריו, בקנדה.
שם הצטרפה לקהילה היהודית "אנשי שלום" ותרמה לצדקה.
פרדריקה מנדלבאום מתה בקנדה בשנת 1894.
פְרָה אנג'ליקו (באיטלקית: Fra Angelico; 1395–1455) היה נזיר דומיניקני ואחד הציירים החשובים של ראשית הרנסאנס, מורם של בנוצו גוצולי ודומניקו די מיקלינו.
ג'ובאני דה פיאסולה נולד בוויקיו שבמחוז טוסקנה באיטליה.
בגיל 20 הצטרף למנזר ליד פייזולה, שם קיבל את השם "פרה ג'ובאני דה פיאסולה".
בזכות אורח חייו הצנוע והאדוק, למרות פרסומו הרב עוד בחייו, כונה "פרה אנג'ליקו" - האח המלאכי.
הוא חי בראשית תקופת הרנסאנס.
תמונותיו שונות משל האמנים האחרים בני-דורו: שלא כדמויות הנוקשות שצוירו בימי הביניים, דומים המדונות (תמונות מרים, אמו של ישו) של פרה אנג'ליקו, וכן המלאכים, הקדושים והמעונים לאנשים חיים.
הצבעים האהובים עליו הם כחול, אדום, ירוק וזהוב בהירים.
אחת היצירות החשובות ביותר שלו הייתה קישוט המנזר הדומיניקני סאן מרקו בפירנצה בפְרסקוֹת (מריחות דקות של צבע על הקירות והתקרות, שאך זה טויחו).
האפיפיור ראה את הפרסקות וכעבור זמן-מה הזמין את פרה אנג'ליקו לרומא.
האמן מת ברומא, בשנת 1455, בעודו עסוק בקישוט הקפלה (בית-התפילה) של האפיפיור ניקולאוס החמישי.
ביוגרפיה של פרה אנג'ליקו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
פְּרֶה-דְרֶדְנוֹט (מאנגלית: Pre-dreadnought) הוא כינוי לשלב בהתפתחותן של אוניות מערכה, בעיקר בין השנים 1890 עד 1905. אוניות המערכה פרה-דרדנוט התפתחו מאוניות מחופות שריון (Ironclad) שנבנו בעשורים שלפני כן; הן נבנו מפלדה, והיו מוגנות במעטה שריון.
חימושן כלל תותחים ימיים כבדים בצריחים, יחד עם סוללות של תותחים משניים ואף שלישוניים.
הן הונעו במנועי קיטור מונעים בפחם.
תקופת אוניית המערכה פרה-דרדנוט התאפיינה גם במעבר לתכנון מסודר על פי הגיון ברור, שהיה משותף לרוב הציים בעולם המערבי.
זאת, בניגוד לתקופה הקודמת, שבה נבנו עשרות טיפוסי אוניות מערכה עטויות שריון, כל אחת עם הגיון שונה מחברתה.
בתקופת אוניות הפרה-דרדנוט התקבל עקרון תכנון מסוים (כפי שיפורט להלן) שבעקבותיו נבנו תריסרי אוניות.
תקופה זו התאפיינה גם בכניסתם של כוחות ימיים חדשים לזירה, כמו גרמניה, יפן, וארצות הברית, בצד התעצמותם של הכוחות הימיים המסורתיים, שהעיקריים שבהם היו בריטניה, צרפת, ורוסיה.
הקרב הימי העיקרי בתקופת הפרה-דרדנוט היה קרב צושימה, בין הצי היפני לצי הרוסי, שהתרחש ב-27 במאי 1905.
ב-1906 השיקה בריטניה אוניית מערכה מהפכנית בשם אה"מ דרדנוט.
אונייה זו הייתה שונה בתצורת החימוש העיקרי שלה ובמערכת ההנעה שלה, ולמעשה הפכה את כל אוניות המערכה שהיו קיימות עד אז למיושנות.
השינוי שעשתה השקת הדרדנוט היה כה מהפכני, עד שכל האוניות שנבנו אחריה, על פי הדגם שלה, בכל ציי העולם, נקראו "דרדנוט"; כל אוניות המערכה שנבנו לפניה, על פי התפיסה המיושנת יותר, נקראו "פרה-דרדנוט".
למרות שהיו מיושנות, מילאו אוניות מערכה פרה-דרדנוט תפקיד חשוב במלחמת העולם הראשונה, וכמה מהן אף שרדו עד מלחמת העולם השנייה.
אוניות המערכה פרה-דרדנוט התפתחו מאוניית המערכה מחופות השריון (Ironclad Battleship).
אוניות המערכה מחופות השריון הראשונות היו למעשה אוניות קו שעל דופנותיהן הותקן שריון.
היו להן שלושה תרנים, וחימוש זהה לזה שנשאו אוניות הקו שלפניהן.
בהשפעת אוניות התותחים שלחמו במלחמת האזרחים האמריקנית, המוניטור והוירג'יניה, הושקה ב-1867 האונייה הבריטית קרברוס, שהייתה דומה בהרבה לאוניות הפרה-דרדנוט העתידיות: היא הייתה בעלת צריחי תותחים ובה ארבעה תותחים כבדים, בקדמת האונייה ובירכתיה.
האונייה הונעה בקיטור; כלקח מן האוניות האמריקניות שסיפונן היה שטוף במים רוב הזמן, בשל ה הנמוך מאוד שלהן, הוגבה החלק המרכזי של האונייה מן המים ושם מוקמו התותחים וגשר הפיקוד.
ואולם, האונייה עדיין לא הייתה יכולה להפליג בים הפתוח, מכיוון שרוב הסיפון נשטף במים ותכונות ההפלגה של האונייה היו גרועות מאוד.
בשל כך העדיפו הציים השונים בעולם להמשיך ולבנות אוניות בעלות תרנים ובולט גובה, שהיו יכולות להפליג בים הפתוח; החימוש נותר במקומו המסורתי, היינו לאורך צידי האונייה.
העשורים הבאים ראו ניסיונות שונים בתכנון האוניות.
השריון שופר, והתותחים המשיכו לגדול; אוניות המערכה מסדרת אדמירל, שהושקו בשנות ה-80 של המאה ה-19, היו בעלות תותחים בקוטר 413 מ"מ (כ-16 אינץ'), קוטר גדול מאוד גם במושגים מאוחרים בהרבה.
התותחים עברו לטעינה מן המכנס, חלקו האחורי של התותח, להבדיל מהתותחים הישנים יותר, שנטענו מן הלוע.
ממדיהן של האוניות גדלו, ומנועיהן השתכללו, כמו גם התאמתן לפעולה מלאה בים הפתוח.
סדרת מג'סטיק של חיל הים המלכותי הבריטי, שהראשונה בהן הושקה ב-1895, הייתה סדרת האוניות שבה הגיע שלב הפרה-דרדנוט לבשלות מלאה.
האוניות נבנו כולן מפלדה, ללא שימוש בברזל כפי שהיה בדגמים קודמים, ותותחיהן, בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ) מוקמו בצריחים.
תותחים אלה היו מתקדמים יותר, והיו קלים יותר ובעלי עוצמה רבה יותר מקודמיהם הגדולים יותר.
אוניות אלה היו דגם לבניית האוניות הבאות של הצי המלכותי וגם לאוניות של ציים אחרים.
אוניות מערכה פרה-דרדנוט נשאו תותחים בקליבר שונה, כאשר כל סוג נועד לתפקיד אחר בקרבות בין אוניות.
החימוש העיקרי ברוב האוניות מנה ארבעה תותחים כבדים, שהותקנו בשני צריחים.
כל צריח היה ממוקם על קו האורך של האונייה, אחד מלפנים והשני לכיוון הירכתיים.
תותחים אלה היו בעלי קצב אש איטי, ובתחילה היו גם בעלי דיוק נמוך.
למרות מגרעות אלו, רק תותחים אלה היו בעלי יכולת לירות פגזים שיוכלו לחדור את החלקים המשוריינים של אוניית האויב, שבתוכם נמצאו המנועים, מחסני התחמושת והתותחים הכבדים שלה.
רוב התותחים הכבדים של אוניות המערכה פרה-דרדנוט היו בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ), אם כי בצי ארצות הברית היו גם תותחי 13 אינץ' (330 מ"מ), בצי הרוסי היו גם תותחי 10 אינץ' (254 מ"מ), ואילו כמה סדרות של אוניות הפרה-דרדנוט הגרמניות נשאו תותחי 9.4 אינץ' (239 מ"מ).
אורכם של התותחים הלך וגדל, וכאשר הוכנס לשירות חומר נפץ הודף חדש, מניטרוצלולוזה וקורדיט, הושגה מהירות לוע גבוהה בהרבה.
אוניות מערכה פרה-דרדנוט נשאו סוללת חימוש משנית, בצד החימוש הכבד.
סוללה זו הייתה מורכבת מתותחים בעלי קוטר קטן יותר, בדרך כלל בקוטר 6 אינץ' (152 מ"מ), אם כי אוניות שונות בציים השונים נשאו תותחים בקוטר 4 עד 9.2 אינץ' (102 עד 234 מ"מ).
תותחים אלה היו בדרך כלל בעלי קצב אש גבוה.
מטרתם הייתה לפגוע בחלקים הפחות מוגנים של אוניית האויב, כמו גשר הפיקוד, ולגרום לשריפות.
תפקיד חשוב באותה מידה של החימוש המשני היה לוחמה באוניות הקלות של האויב: סיירות, משחתות וספינות טורפדו.
שריונן של אוניות אלו היה קל, וחדיר לפגזי החימוש המשני של אוניות מערכה פרה-דרדנוט.
קצב האש הגבוה היה חשוב כדי להשיג פגיעה באוניות אלו, שהיו בעלות כושר תמרון רב.
התותחים המשניים מוקמו לעיתים בצריחים, בתאים מיוחדים על גוף האונייה, או על הסיפון, ללא שריון.
כמה מן הציים ניסו להתקין על האוניות מעין חימוש שהיה בעל קוטר קטן מהחימוש העיקרי וגדול מהחימוש המשני, בדרך כלל בקוטר 8 עד 10 אינץ'.
הצי האמריקני היה הצי העיקרי שהשיק כמה סדרות של אוניות מערכה פרה-דרדנוט בעלות חימוש כזה; בציים אחרים כמעט שלא היה חימוש כזה.
עם השנים גדל הטווח שבו נערכו קרבות ימיים.
במלחמה בין יפן וסין בשנים 1894 – 1895 התנהלו הקרבות בטווח של כ-2,000 מטרים, ולעומת זאת בקרב הים הצהוב, ב-1904, התנהל הקרב בטווח שהיה גדול יותר מפי 3 – 6,500 מטר.
הדבר נבע מהטווח הגדל של הטורפדו, אך גם משיפור התותחנות והתקנתם של אמצעי ניהול אש טובים יותר.
בעקבות השינוי, החלו בוני האוניות להגדיל את הקוטר של החימוש המשני, שהלך והתקרב לממדיו של חימוש הביניים ואף מעבר לכך.
מעבר לחימוש הראשי והמשני נשאו אוניות המערכה פרה-דרדנוט גם חימוש שלישוני, בקוטר קטן יותר, מ-3 אינץ' (76 מ"מ) ועד לקוטר של 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ), קוטר של מקלעים.
מטרתם הייתה לספק הגנה מפני ספינות טורפדו, ולשטוף באש את הסיפון והמבנה העילי של אוניית האויב.
בנוסף לתותחים נשאו אוניות המערכה פרה-דרדנוט צינורות טורפדו, מעל ומתחת לקו המים.
בתקופה זו היו הטורפדות בקוטר של 18 אינץ' (460 מ"מ), והיו בעלי טווח של כמה אלפי מטרים.
מעשית, לא ידוע על אוניית מערכה שהצליחה לפגוע באוניית אויב בנשק זה.
אוניות מערכה פרה-דרדנוט נשאו מיגון מפלדה במשקל רב.