tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוטו צורף אל מטה הבריגדה ה-22 ולאחר מכן למטה הבריגדה ה-34. מאוחר יותר הועבר למחלקת המבצעים של המטכ"ל בווינה, וב-1 במאי 1886 הועלה לדרגת האופטמן.
ב-19 בנובמבר 1889 נישא אוטו למרגרט, בתו של גנרל מיור יוהאן ריטר פון קובין.
באותו היום ממש, נישא הוגו לאחותה אוגוסטה.
ב-1891 הוא הועבר למחלקת הרכבות הצבאיות, וב-1 בנובמבר 1892 הועלה לדרגת מיור.
ב-1894 הועבר לשמש כמדריך צבאי, וב-1 במאי 1895 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-23 באוקטובר 1896 מונה למפקד המחלקה השלישית של הוועדה הצבאית הטכנית.
ב-1 במאי 1898 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באפריל 1899 הוא קיבל פיקוד על רגימנט הרגלים ה-13 שהוצב בעיר הולדתו קרקוב.
ב-9 באוגוסט 1904 הוא מונה למפקד הבריגדה ה-41 אשר הוצבה בפלזן.
ב-1 בנובמבר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, יום לפני שאחיו הועלה לדרגה זו.
לאחר מכן הוא הועבר למלא תפקידי מנהלה ביחידות הלנדווהר.
ב-9 ביולי 1908 הוא קיבל את תואר האצולה "פון זווינשטאם".
ב-5 באוגוסט הוענק תואר זה גם לאחיו התאום.
מקרה שבו שני אנשים מקבלים את אותו תואר אצולה נחשב לחריג מאוד.
ב-3 בנובמבר הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט, וב-23 באוקטובר 1911 הוא קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-4 בברנו.
ב-25 ביולי 1912 הוא קיבל פיקוד על הקורפוס השביעי בטמשוואר, וב-1 במאי 1913 הוא קודם לדרגת גנרל חיל הרגלים.
זמן קצר לאחר מכן גם הוגו קודם לדרגה זו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הוקצה הקורפוס שלו לפלישה הראשונה לממלכת סרביה, אולם לנוכח ההתגייסות המהירה של צבא האימפריה הרוסית השתנו סדרי העדיפויות של המטכ"ל והקורפוס הועבר לחזית המזרחית כחלק מהארמייה השנייה בפיקודו של אדוארד פון בהם-ארמולי.
לנוכח התפוררות הארמייה השלישית בקרבות מול הרוסים, הוכנסה גם הארמייה השנייה לגליציה.
מייקסנר פיקד על הקורפוס שלו בקרב גליציה ומתקפת הקרפטים.
בעקבות כישלונו בקרבות אלו, הוא סולק מהצבא יחד עם קצינים רבים נוספים "מסיבות בריאותיות".
בניגוד לאחיו, אוטו היה פעיל מאוד במסגרת אגודות של ותיקי מלחמה.
ב-1926 הוא מונה לנשיא אגודת ותיקי האקדמיה הצבאית הטרזיאנית.
הוא החזיק בתואר עד 1937, אולם גם לאחר מכן נותר נשיא הכבוד שלה.
הוא נפטר בעיר מונדזה שבאוסטריה תחתית ב-10 באוקטובר 1946 בגיל 88. גופתו הועבר לווינה והוא נטמן לצד אחיו.
אוטו הרמן וילהלם מול היה קצין אס אס ופושע מלחמה נאצי שפיקד על המשרפות באושוויץ בירקנאו ונודע לשמצה באכזריותו.
במקרים רבים מול רצח באופן אישי קורבנות שהגיעו למחנה.
מול נודע כאחת הדמויות המרושעות, הסדיסטיות ומטילות האימה במחנה.
מול נולד בהוהן שנברג שבגרמניה.
מול הצטרף ליחידות גולגולות המוות של האס אס האחראיות על ניהול מחנות הריכוז וההשמדה עבור גרמניה הנאצית.
אחד התפקידים המוקדמים ביותר שלו היה אחראי על עבודת גננים במחנות.
במאי 1941 הועבר מול ממחנה הריכוז זקסנהאוזן לאושוויץ שם הוטלה עליו האחריות על חפירת קברי המונים.
בשלוש וחצי השנים הבאות מול שימש בכמה תפקידי צוות במחנה.
עד מהרה הפך למנהל שירותי התעסוקה במחנה הגברים באושוויץ בירקנאו.
בשנת 1944 פיקח מול על כל המשרפות בבירקנאו.
על פי דבריו של מפקד אושוויץ רודולף הס, הוא ומול עוטרו שניהם על ידי אדולף היטלר באות כבוד על תפקודם במלחמה.
מול מופיע מספר פעמים באלבום התצלומים של מפקד אושוויץ קארל-פרידריך הקר, המראה את אנשי הסגל של המחנה.
מול נהג לומר לאנשיו: "Befehl ist Befehl!" ("פקודה היא פקודה!") כדי להצדיק את מעשיו.
אימרה עליה חזרו נאשמים נוספים במשפטי נירנברג כהגנה.
אלתר פיינזילבר, חבר הזונדרקומנדו בבירקנאו שעבד תחת מול, העיד במשפט שנערך לו: קרה שכמה אסירים ניסו להתנגד כאשר התכוונו לירות בהם למוות כשהיו על סף הבור או שילדים בכו ואז מול היה משליך אותם חיים ללהבות הבור.
אסיר זונדרקומנדו נוסף בשם הנריק טאובר העיד: מול היה האכזרי מכולם.
לפני הגעתו למחנה הוא היה אחראי על העבודות בבונקרים, שם שרפו את הקורבנות הגזים בבורות.
ואז הוא הועבר לזמן מה לאזור אחר.
לאור ההכנה הנחוצה ל"קבלת הפנים" של המשלוחים מהונגריה בשנת 1944, הוא הוצב כאחראי על כל המשרפות.
הוא זה שארגן את ההשמדה ההמונית של האנשים המגיעים ממשלוחים אלה.
רגע לפני הגעת הטרנספורטים מהונגריה הוא הורה לחפור בורות לצד משרפות V והשמיש את פעילותו של בונקר 2 ובורותיו שלא היו בשימוש.
בחצר המשרפה היו מודעות המופנות לקורבנות ועליהם כתוב כי הם עומדים לעבור למחנה בו תחכה להם עבודה אך לפני כן עליהם לעבור רחצה וחיטוי ולשם כך עליהם להתפשט ולהכניס את כל חפצי הערך שלהם לסלים שהוצבו במיוחד למטרה זו בחצר.
מול חזר על הדברים בנאומיו בפני המשלוחים הבאים.
היו כל כך הרבה משלוחים שלפעמים קרה שתאי הגזים לא היו מסוגלים להכיל את כל המגיעים החדשים.
האנשים העודפים נורו לרוב, בזה אחר זה ולעיתים קרובות על ידי מול עצמו.
בכמה הזדמנויות, השליך מול אנשים לבורות הבוערים בעודם בחיים.
הוא גם תרגל ירי באנשים ממרחק.
הוא התייחס בצורה נוראה לאנשי זונדרקומנדו, הכה אותם והתנהג אליהם כמו לבעלי חיים.
אלה שהיו בשירותו האישי סיפרו לנו שהוא השתמש בחוט תיל כדי לדגום חפצי זהב ותכשיטים של קורבנות שנלקחו ממשלוחים חדשים, ושם אותם בתיק.
בין החפצים שהשאירו האנשים שהגיעו לתאי לגזים, הוא נהג לקחת פרוות וסוגי מזון שונים, במיוחד שומן.
כאשר לקח אוכל, אמר בחיוך לחיילי האס אס שסביבו שצריך לנצל את המשלוחים לפני שהשנים הרזות יגיעו.
תחת ניהולו התחזק הזונדרקומנדו והוגדל לכ -1,000 אסירים.
מיקלוש ניסלי, פתולוג יהודי שאולץ לעבוד תחת פיקודו של מנגלה, העיד על מול כך: כרופא, יכול אני להעיד שאיש זה הנו הרוצח בעל קור רוח והקנאי ביותר של הרייך הגרמני.
אפילו אצל מנגלה התגלה פה ושם איזשהו רגש אנושי.
הוא, בעומדו על יד הרמפה ועוסק במלאכת הסלקציה, כשראה אישה צעירה ובריאה שרצתה מאד להישאר עם אמה הזקנה בצד שמאל, החזיר אותה תוך צעקה גסה לצד ימין.
גם אוברשרפירר מוספלד מפקדו של המוקד הראשון, ירה פעם בקרבנו שלא מת מייד לאחר הירייה בעורפו.
מול לא מבזבז זמנו על קטנות מעין אלו.
אצלו, רוב האנשים עודם חיים כשנזרקים לתוך התעלה.
ואין לקנא באותו איש זונדר שבאשמתו נעצר באיזשהו מקום הסרט הנע המקברי, והצלפים העומדים ליד התעלה נאלצים להשבית למספר דקות את נשקם.
מול זה נמצא בכל מקום, נע ללא הרף בין אולם ההתפשטות למוקד וחזרה, כדי להאיץ ולזרז.
האנשים מניחים ללא כל התנגדות שיובילום מהאולם לתעלה.
הם משותקים מפחד ואינם תופסים מה מתרחש סביבם.
כאלו הם, לרוב, הזקנים והילדים.
אך קורה לא אחת שגם צעירים יותר מגיעים הנה.
אלו מנסים להתנגד בכל כוחם.
כשמול מרגיש במקרה כזה, מוציא מייד אקדח מתיקו הפתוח תמיד, יורה לפעמים ממרחק 50-40 מטר, והמתנגד נופל ארצה מידו.
פצע לא פעם את ידיהם של הזונדר כשלא היה מרוצה מעבודתם.
אבל, פגע תמיד רק בזרועו של האיש, ללא צעקה, או התראה מוקדמת.
ביוני 1942, יחד עם פרנץ הסלר והנס אומייר, הוציא מול להורג 168 אסירים בבלוק 11 לאחר ניסיון התמרדות.
ב-2 באוגוסט 1944 רצח מול את שמעון קמינסקי מנהיג המחתרת היהודית באושוויץ שהוסגר לגרמנים בעקבות הלשנה.
לאחר נטישת אושוויץ-בירקנאו על ידי האס אס ב־18 בינואר 1945, הועבר מול למחנה משנה של מחנה הריכוז דכאו.
ב־28 באפריל 1945, יום לפני ששחרור מחנה דכאו על ידי חיילים אמריקאים, הגיע מול למחנה הראשי עם קבוצת אסירים שאילץ לצעוד בצעדת מוות.
בנובמבר 1945 הועמד מול למשפט על ידי בית הדין הצבאי האמריקאי במהלך משפטי דכאו.
אף על פי שבמשפט הושמעו עדיות של ניצולים על אכזריותו והזוועות להם היה אחראי מול הואשם רק בסעיף אחד של הצעדת אסירים בצעדת המוות באפריל 1945.
הוא נמצא אשם והוצא להורג בתלייה בכלא לנדסברג, ב־28 במאי 1946.
דמותו של מול מופיע בסרט אזור אפור המגולל את סיפור מרד הזונדרקומנדו באושוויץ.
אוטו לרה רסנדה (בפורטוגזית: Otto de Oliveira Lara Resende; 1 במאי 1922 - 28 בדצמבר 1992) היה סופר ועיתונאי ברזילאי.
אוטו לרה רסנדה נולד למשפחת כלכלן בעיירה במינאס ז'ראיס.
כבר בגיל 14 הוא התחיל ללמד צרפתית ובגיל 18 התחיל לעבוד כעיתונאי בעיתון שיצאה לאור בבלו הוריזונטה.
במקביל הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטה המקומית.
בהמשך הוא עבר לריו דה ז'ניירו ועבד שם כעיתונאי.
את ספרו הראשון אוטו לרה רסנדה פרסם בשנת 1952. זה היה אוסף של סיפורים קצרים.
בהמשך הוא פרסם עוד כמה ספרי של סיפורים קצרים אך גם נובלות.
בשנת 1979 הוא נבחר לאקדמיה הברזילאית לשפה וספרות.
בשנת 1994 הוא זכה בפרס ספרותי ברזילאי לצד ז'ואאו ז'ילברטו נול.
פרידריך וילהלם אוטו מודרזון היה צייר נוף גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי.
מייסד שותף של המושבה לאמנות בוורפסוודה.
בשנת 1884 החל את לימודיו באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
ארבע שנים מאוחר יותר עבר לאקדמיה לאומנויות יפות בקרלסרוהה, שם למד בהדרכתו של הרמן באיש.
ביולי 1889 ערך את ביקורו הראשון בוורפסידה עם פריץ מקנזן.
באוגוסט ביקר בכפר שוב, בלווית הצייר הנס אם אנד.
מאוחר יותר הצטרפו אליהם פריץ אוברבק (1893) והיינריך פוגלר (1894), כולם היו סטודנטים מדיסלדורף.
בשנת 1895 הם הציגו את התערוכה הקבוצתית הראשונה שלהם בברמן.
הם הוסרו במידה רבה בגלל הביקורת עליהם, אך המשיכו לפריצת דרך גדולה ב"גלספלאסט" במינכן.
בשנת 1897 הוקמה המושבה לאומנות באופן רשמי ומודרזון התחתן עם הלן שרדר (1868–1900), בתו של סוחר בברמן.
שנתיים לאחר מכן הוא התפטר מהאגודה, והדגיש את מאבקו האישי המתמשך למען חירותו של כל אומן.
פוגלר ואוברבק הצטרפו אליו ועזבו גם הם את האגודה.
הוא המשיך לגור במקום עם אשתו.
בשנה שלאחר מכן נפטרה אשתו לאחר מחלה ממושכת.
בשנת 1901 הוא נישא בשנית.
אשתו השנייה, פאולה מודרזון-בקר, הייתה גם היא ציירת ידועה.
היא נפטרה בשנת 1907 כתוצאה מתסחיף, זמן קצר לאחר שילדה את בתם מתילדה (1907–1998).
באותו הזמן עבר מודרזון להתגורר בפישרהודה, כפר סמוך.
אשתו השלישית הייתה לואיזה מודרזון-ברלינג, בתו של מייסד כפר האומנים פישרהודה, הצייר היינריך ברלינג.
היא הייתה זמרת, אך גם ציירה.
נולדו להם שני בנים, אולריך (1913–1943) וכריסטיאן שהפך גם הוא לצייר.
בשנת 1911, כאשר המוזיאון בברמן רכש את הציור של ואן גוך "שדה עם פרגים", היה מודרזון האומן היחיד של וורפסדה שתמך במוזיאון, וסבר שרגשות לאומניים אינם צריכים למלא תפקיד בעולם האומנות.
בשנות העשרים ותחילת שנות ה-30 של המאה העשרים, הוא ולואיזה ערכו נסיעות לימודיות נרחבים ברחבי גרמניה, ובשנת 1933 רכש בית חווה ישן בגיילנברג לשימוש כסטודיו.
שלוש שנים אחר כך הוא התעוור בעינו הימנית בגלל רשתית מנותקת.
הדבר אילץ אותו להישאר בסטודיו שלו במקום לצייר בחוץ.
הוא קיבל מדליית גתה לאמנות ומדע.
בשנת 1940 שנה לפני מותו, הוא שוכנע לדבר בנושא אומנות חזותית בחסות משרד התעמולה.
בין השנים 1874–1889, הוא התרכז במחקרים קטנים ונופים, שצוירו ישירות מהטבע בסגנון פליין אייר של בית הספר ברביזון.
לאחר 1889, חיפושו אחר סגנון טבעי הוביל בהדרגה לבדים צבעוניים יותר.
בסביבות 1900, הוא וכמה אמני המושבה האחרים החלו לעשות איורים ועיצובים עבור Stollwerck, חברת השוקולד הגרמנית.
אינטראקציה אמנותית עם אשתו השנייה, פאולה, הובילה להתפתחות של סגנון המדגיש פשטות ואנושיות, אף כי נושאי אשתו היו שונים בתכלית, הוא ראה בעבודתה השלמה ליצירתו.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקם מוזיאון מודרנסון בגיילנברג שעבר מאוחר יותר לפישרהודה.
מוזיאון נוסף של אוטו מודרזון המציג את עבודתו המוקדמת בווסטפליה נפתח בטקלנבורג בשנת 2015.
אוטו וילהלם זון-רתל היה חוקר פרפרים וחרקים גרמני וצייר בית הספר לאמנות ציור בדיסלדורף.
זון-רתל היה חבר בקבוצות האמנות זונדרבונד וריינלנד הצעירה.
הנושא הבולט באמנותו היה תמיד גברים צעירים, ולעיתים קרובות הם היו בעירום.
אוטו וילהלם זון-רתל נולד ב-18 בינואר 1877 בדיסלדורף שבגרמניה.
הוא היה הבן השני לזוג האמנים קרל רודולף זון ואלזה זון-רתל.
הוא קיבל את השם "אוטו וילהלם" על שם דודיו הגדולים, הציירים אוטו רתל ווילהלם זון.
בקיץ 1883 התחילה התעניינות של זון-רתל בפרפרים בחלקו בגלל דודו אריך הטנר (1868–1933).
החל משנת 1890 למד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף אצל האמנים היינריך לאואנשטיין, הוגו קרולה ואדולף שיל.
ואחרי זה נסע לאקדמיה ז'וליאן בפריז.
הוא היה חבר בהתאחדות האמנים הגרמנים.
מלבד ציור, הוא היה חוקר חרקים שלמד ואסף מיני פרפרים ועש בין השנים 1902–1912. אחד מהם היה תת-מין של עש שנקרא על שמו.
בשנת 1902 החל זון-רתל את מסעותיו לרומא, ואחריה למקומות נוספים באטליה כולל האי קאפרי.
עושרו אפשר לו לחיות בקאפרי, מקום שהיה ידוע אז כקהילה הומוסקסואלית.
הוא צייר דיוקנאות ורישומים של דמויות, בעיקר גברים בעירום שהיו שם באותה העת.
בחורף 1903–1904 הוא השכיר לריינר מריה רילקה את הסטודיו ברומא.
בשנת 1906 הוא נפגש ברומא עם אחיו קרלי, גיסו ורנר הייזר והאמנים קרל הופר, הרמן הלר ומוריס סטרנה.
בשנת 1909 הצטרף אוטו זון-רתל לקבוצת זונדרבונד יחד עם ציירים אחרים של דיסלדורף, שכללו את אחיו קרלי זון-רתל ואלפרד זון-רתל.
בשנת 1919 הצטרף זון-רתל לקבוצת האמנות, ריינלנד הצעירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת זון-רתל במלחמה והוצב בדיסלדורף.
במהלך תקופה זו הוא צייר את החיילים הפצועים והיה מספק תיאורים ותמונות מדויקים.
לאחר המלחמה התיישב בקאפרי שבאיטליה והתגורר בווילה לינה.
וילה לינה הפכה למקום מפגש של קהילת הגולים, כולל אחיינו אלפרד זון-רתל, הסופר נורמן דאגלס ואחרים.
הוא נפטר ב-7 ביוני 1949 בקאפרי, איטליה, שם הוא קבור.
אוטו קאטהארוס לינד (בדנית: Otto Katharus Lind; 28 בנובמבר 1920 - 8 בספטמבר 2000) היה גנרל דני אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא דנמרק בין השנים 1984–1985.
לינד נולד בקופנהגן ב-28 בנובמבר 1920. ב-1943 הוא התגייס לצבא המלכותי הדני.
זמן קצר לאחר מכן פתח הוורמאכט במבצע ספארי ופירקו את הצבא הדני.
לינד הצטרף למחתרת הדנית וביצע פעולות כנגד הכיבוש הגרמני.
ב-1944 הוא נתפס כאשר תצפת על ביצורים גרמניים ונמסר לידי הגסטאפו.
עד סוף המלחמה הוא הוחזק כבן ערובה ואף עבר עינויים.
לאחר המלחמה חזר לינד לצבא הדני ושרת ברגימנט המשמר של המלכה.
הוא מילא מגוון תפקידים בכירים בצבא הדני ושימש גם כמפקד כוחות בעלות הברית במבואות הים הבלטי.
ב-30 בספטמבר 1984 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
הוא פרש מתפקידו כעבור 14 חודשים בלבד ב-30 בנובמבר 1985.
הוא נפטר בוויבורג ב-8 בספטמבר 2000.
אוטו זייץ היה גנרל אוסטרי אשר שימש כראש המטה הכללי השני של צבא אוסטריה לאחר מלחמת העולם השנייה.
זייץ נולד בזאגרב שבאימפריה האוסטרו-הונגרית ב-11 ביוני 1911. ב-1929 הוא התגייס לצבא אוסטריה, והפך ללוטננט ברגימנט הרגלים האלפיני ה-12 בטירול.
ב-1937 הוא הצטרף לקורס מטכ"ל.
לאחר האנשלוס הוא הצטרף לוורמאכט הגרמני ונשלח עם חבריו ללמוד באקדמיית המלחמה בברלין.
לאחר סיום לימודיו מילא תפקידי מטה ומנהלה שונים.
הוא השתתף במערכה על צרפת כחלק מהדיוויזיה ה-205, ולאחר מכן השתתף במבצע ברברוסה כקצין קישור מטעם גרמניה במטה הכללי של צבא רומניה.
ב-1942 הוא הוצב במטה הדיוויזיה ההררית ה-7 שהוצבה בפינלנד.
הוא השתתף בקרבות בחבל קרליה ובחצי האי קרים, ולאחר מכן הועבר לחזית המערבית.
הוא נלכד בכיס פאלז, ועד סוף המלחמה הועבר בין מחנות שבויים בבריטניה ובקנדה.
לאחר שחרורו מהשבי פנה לחיים האזרחיים, אולם ב-1952 הצטרף לשלטונות הכיבוש באוסטריה וסייע בהקמת ז'נדרמריה B.
ב-1955 הוא הפך לראש מחלקת הארגון במשרד להגנה לאומית.
ב-1958 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור, ומונה למפקד כוחות הצבא במערב אוסטריה.
ב-1 ביולי 1961, מונה זייץ, שהועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, לראש מדור III, מדור המנהיגות הצבאית של המשרד הפדרלי להגנה לאומית.
כאשר הגנרל ארווין פוסנגר פרש בהפגנתיות בסוף 1970 מתפקידו כראש המטה הכללי, המונה זייץ למחליפו תוך שהוא ממשיך לשמש בשאר תפקידיו.
זייץ פרש מהצבא ב-30 בנובמבר 1971. הוא נפטר בפתאומיות מהתקף לב במהלך נהיגה בחבל מלטל שבקרינתיה.
ד"ר אוטו טורדיי (במקור טאובר עד 1911 בהונגרית: Torday Ottó; בודפשט, 15 בינואר 1893 – בודפשט, 6 ביולי 1967) היה שחקן, במאי תיאטרון יהודי-הונגרי.
לטורדאי היה קהל עוקבים משמעותי בפזורה ההונגרית האמריקאית דרך סרטיו וגם ברחבי העולם.
מבחינת גודל הקהל וההכנסה הוא היה בזמנו אחד השחקנים המצליחים ביותר.
אוטו טאובר נולד במשפחה יהודית כבנם של דיולה טורדאי (טאובר) (1860–1933), מפקח ספנות ראשי ילידת טמשוואר, ושל מרגיט גרוף (1874–1957).
סבו וסבתו מצד אביו היו הסוחר אדולף טאובר ויוזפין שטרן, וסבו וסבתו מצד אמו היו איגנץ גרוף (1848–1899), מפקח רכבת מדונפאטאי, ולינה לווינגר (1853–1932).
הוא השלים את לימודיו בבית הספר התיכון הלותרני.
הוא עבר את בחינות הבגרות באוניברסיטה.
טורדאי למד אצל השחקן ובמאי סרטים אילמים זולטן סרמאי כסטודנט פרטי.
הוא חתם על החוזה הראשון שלו עם במאי התיאטרון יאנוש קומיאטי בקושיצה, אצלו הופיע לראשונה ב-20 בפברואר 1914 בקומדיה של פרנץ הרצג, "בת הטייקון מדולובה", בתפקיד גידה טאריאן.
ובפעם השנייה, הוא הציג את עצמו בתפקיד הראשי ב"האביר השודד" של לאיוש בירו.
במהלך הגיוס במלחמת העולם הראשונה התגייס כמתנדב ולחם בחזית הרוסית והצרפתית.
בסתיו 1917 שיחק עם אירן פלד בחוג התיאטרון של בודה (Budai Színkör)
ב-1920 היה חבר בתיאטרון מרכז העיר
ב-1925 היה מנהל שותף של תיאטרון תאליה (Thália Színház)
ב-1926 היה במאי תיאטרון מחוץ לבודפשט
באוקטובר 1928 היה המנהל של "התיאטרון החדש" (Új Szinház)
ב-1929 מנהל התיאטרון ההונגרי (Magyar Szinház)
בשנים 1931–1932 עבד שוב כמנהל התיאטרון החדש
הוא פתח את משרד הכרטיסים שלו לתיאטרון בשנות הארבעים.
במקביל שיחק גם בסרטים אילמים.
פרנץ הרצג: בת הטייקון מדולובה - גידה טאריאן
לאיוש בירו: האביר השודד (Rablólovag) – תפקיד ראשי
אדה סיגליגטי: רוז'ה – מדינה
החייל בגמלאות (1917) – אנדראש
ונגרקאש (1917) – יוראקובסקי, מנצח רוסי
החתונה מטופרין – סגן מניאי
הרוזן הקבצן (1917) – עיתונאי
מבחן אש (1917) – הרוזן מיקלוש מגנוס הבן
ארבע ההרפתקאות החדשות של ניק ווינטר - במפתח ברגים (1920) – קורדיי רומולד
ארבע ההרפתקאות החדשות של ניק ווינטר - דרמה באלהמברה (1920)
הנחל האזוק (1920) – אנדראש בויטי
הרוזן הקבצן (1922, מערכון) – עיתונאי
החייל בגמלאות (1922, מערכון) – אנדראש
תמונות מתולדות הסרטים האילמים ההונגרים (1964, קצר)
בכלל זה חקר את הנתונים האסטרונומיים העומדים בבסיס הלוח העברי, ובבסיס הלכות קידוש החודש לרמב"ם.
אביו היה מהנדס אזרחי שעסק במסילות ברזל.
במלחמת העולם הראשונה שירת בחזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה, נפל בשבי ושהה במחנה שבויים איטלקי יחד עם בן ארצו לודוויג ויטגנשטיין.
ב-1919 החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת גראץ וב-1921 עבר לאוניברסיטת מינכן.
בין 1922 ל-1924 למד מתמטיקה באוניברסיטת גטינגן בין מוריו נמנו ריצ'רד קוראנט, אדמונד לנדאו ואמי נתר.
בשנת 1925 שהה באוניברסיטת קופנהגן, שם השתנה תחום העניין שלו למחקר ההיסטוריה של המתמטיקה במצרים העתיקה.
לאחר מכן שב לגטינגן, השלים את הדיסרטציה שלו שעסקה בניתוח ופירוש של פפירוס רינד וחיבר את הספר Die Grundlagen der ägyptischen Bruchrechnung ("יסודות חשבון השברים המצרי"; 1926).
ב-1927 זכה בהביליטציה (הסמכה למחקר והוראה) והחל לכהן כפריבט-דוצנט ("פרופסור חבר") להיסטוריה של המתמטיקה.
ב-1927 פרסם את מחקרו הראשון במתמטיקה בבלית, יסודות הבסיס סקסגסימלי (ספירה בבסיס 60).
ב-1929 יסד את סדרת הפרסומים Quellen und Studien zur Geschichte der Mathematik, Astronomie und Physik ("מקורות ומחקרים על תולדות המתמטיקה, האסטרונומיה והפיזיקה"; QS) בהוצאת שפרינגר, במסגרתה פרסם מספר מחקרים בשיטות מצריות קדומות לחישובים באריתמטיקה וגאומטריה בהם ניתוח של פפירוס המתמטיקה של מוסקבה, אחד המקורות החשובים ביותר לגאומטריה מצרית קדומה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, התבקש נויגבאואר לחתום עת "הצהרת נאמנות" לשלטון.
הוא סירב ופוטר באופן מיידי ממשרתו.
ב-1934 התקבל למשרת פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קופנהגן.
ב-1936 פרסם מאמר על תיארוך טקסטים מתמטייים עתיקים תוך שימוש במשוואות דיופנטיות.
בין השנים 1935 ל-1937 פרסם סדרת מאמרים עמוקים ורחבי-יריעה על מתמטיקה בבלית תחת הכותרת Mathematische Keilschrift-Texte ("טקסטים מתמטיים בכתב יתדות"), שהעמיקו את ההבנה וההערכה למתמטיקה ולאסטרונומיה הבבלית כלא פחות מתוחכמת ומדויקת מן המתמטיקה ביוון העתיקה ובמצריים - וזאת אלפי שנים מוקדם יותר.
ב-1939, לאחר ה"אנשלוס", עבר לארצות הברית והצטרף למחלקה למתמטיקה של אוניברסיטת בראון.
ב-1945 פרסם את Mathematical Cuneiform Texts ("טקסטים מתמטיים בכתב יתדות"), תרגום והרחבה של עבודתו היסודית על המתמטיקה הבבלית בשפה האנגלית.
ב-1940 יסד את כתב העת Mathematical Reviews הרואה אור במסגרת האגודה האמריקאית למתמטיקה, כחלופה ל-Zbl, עליו השתלט הממשל הנאצי.
ב-1947 ייסד באוניברסיטת בראון את המחלקה להיסטוריה של המתמטיקה וקיבל משרה קבועה של פרופסור מלא.
ב-1950 היה לחבר המכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
נויגבאואר חקר את היסטוריית גילוי המחזור הסינודי של כדור הארץ והירח מול השמש (העומד ביסוד קביעת מחזור העיבור של 19 שנה) וקבע שידע זה היה ידוע לבבלים במאה החמישית לפני הספירה.
כן הראה כיצד עומד ידע זה עומד ביסוד חישובי לוח השנה העברי ולוח השנה הקופטי.
ב-1977 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית למדעים.
ב-1984 עבר באופן מלא למכון למחקר מתקדם פרינסטון.
ב-1986 זכה בפרס בלצן על "מחקריו היסודיים על המדעים המדויקים בעולם העתיק, בפרט על האסטרונומיה המסופוטמית, המצרית והיוונית העתיקה, שהעמיד את הבנתנו את המדע העתיק על בסיס חדש והאיר את העברתו לעולם הקלאסי וימי הביניים ועל הצלחתו יוצאת הדופן בקידום עניין ומחקר נוסף בהיסטוריה של המדע".
ב-1989, בהיותו בן 90, חיבר את מאמרו האחרון בכותרת "From Assyriology to Renaissance Art", הדן בגלגוליו של הגודל הממוצע של החודש הירחי מלוחות כתב היתדות הבלליים, דרך הפפירוסים המצריים והיווניים, הלוח העברי ו"ספרי השעות" של המאה ה-15.
בנו, גרי נויגבאואר היה אסטרונום ופרופסור במכון הטכנולוגי של קליפורניה
העיטור האוסטרי למדע ואמנות, 1973
Pfizer Award של החברה להיסטוריה של המדע; 1975, 1985
מדליית פרנקלין של החברה הפילוסופית האמריקאית, 1987
מדליית כבוד, אוניברסיטת בראון, 1987
חבר האקדמיה הלאומית למדעים, האקדמיה הבריטית, האקדמיה האוסטרית למדעים, האקדמיה הדנית, הבלגית והאירית
אוטו מולר היה צייר גרמני חבר בתנועה האקספרסיוניסטית, הגשר.
אוטו מולר נולד בליבאו (כיום לובבקה, מחוז קמיינה גורה), בשלזיה.
בין השנים 1890–1892 הוא למד ליתוגרפיה בערים גרליץ וברסלאו.
בין השנים 1894–1896 למד באקדמיה לאמנות בדרזדן אצל גאורג פרייר (Georg Freyer), ובהמשך, בשנת 1898, המשיך את לימודיו במינכן.
הוא עזב את האקדמיה במינכן לאחר שהאמן פרנץ פון שטוק קבע כי הוא חסר כישרון.
יצירותיו המוקדמות של מולר הושפעו מאימפרסיוניזם, יוגנדסטיל וסימבוליזם.
עם זאת, רבות מיצירותיו המוקדמות אינן קיימות עוד, שכן הוא עצמו השמיד אותן.
בשנת 1908 עבר לברלין, ושם החל לפתח סגנון אקספרסיוניסטי יותר.
בתקופה זו נפגש עם האמן וילהלם להמברוק, המשורר ריינר מריה רילקה והצייר אריך הקל.
בשנת 1910 הצטרף לקבוצת האמנים האקספרסיוניסטית "הגשר" שפעלה בדרזדן.
הוא היה חבר בקבוצה עד פירוקה בשנת 1913 עקב חילוקי דעות אמנותיים.
במקביל, היה בקשר גם עם קבוצת "הפרש הכחול" (Der Blaue Reiter).
מולר נודע באופיו האנטי-בורגני הקיצוני, ואף מסופר כי השתין על רצפת בית של משפחה מהמעמד הבינוני בעת שהתארח לארוחת ערב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם כחייל גרמני בצרפת וברוסיה.
לאחר המלחמה מונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות בברסלאו (Akademie der Bildenden Künste), תפקיד שבו החזיק עד מותו ב-24 בספטמבר 1930. בין תלמידיו נמנו ג'וני פרידלנדר, היינריך טישלר ואיזידור אשהיים.
בשנת 1937 הוחרמו 357 מיצירותיו ממוזיאונים בגרמניה על ידי המשטר הנאצי, שסיווג אותן כ"אמנות מנוונת".
כמו כן, יצירותיו נבזזו מאוספי אספנים יהודים, כמו משפחת ליטמן (Littmann).
חלק מהעבודות אבדו או נגנבו במהלך מלחמת העולם השנייה, וכמה מהן התגלו מאוחר יותר באוסף גורליט (Gurlitt hoard).
מולר נחשב לאחד הציירים האקספרסיוניסטים הליריים ביותר בגרמניה.
נושא מרכזי בעבודותיו הוא הקשר ההרמוני בין האדם לטבע, תוך שימוש בצורות, צבעים וקווים פשוטים.
הוא נודע במיוחד בזכות ציוריו של דמויות עירום ונשים צועניות.
בשל כך, כונה "הצועני מולר", וישנה סברה כי אמו הייתה ממוצא צועני.
מולר הושפע עמוקות מהאמנות המצרית הקדומה, וראה בקווים הפשוטים והנקיים שביצירתו המשך למסורת זו.
הוא העדיף לצייר בטכניקת טמפרה על בד גס, שהעניקה ליצירותיו מראה מט.
בסך הכול יצר 172 יצירות גרפיות, רובן ליתוגרפיות, לצד מספר חיתוכי עץ ותחריטים.
אוטו לנל היה משפטן והיסטוריון משפטי יהודי-גרמני.
הישגיו החשובים ביותר הם בתחום המשפט הרומי.
אוטו לנל נולד במנהיים, גרמניה ב-13 בדצמבר 1849. הוא היה בנם של מוריץ לנל וקרוליין שוייר.
לנל למד משפטים באוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת לייפציג ואוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
בשנת 1872 קיבל את התואר ד"ר, ארבע שנים לאחר מכן, קיבל הסמכה באוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1882, לנל זכה בפרס מהאקדמיה הבווארית למדעים עם שחזורו של צו הפראיטורים (ראה להלן).
באותה שנה, לנל מונה לפרופסור באוניברסיטת קיל.
שנתיים לאחר מכן, הוא עבר לאוניברסיטת מרבורג.
בשנת 1885 הוא החל ללמד באוניברסיטת שטרסבורג, שהפכה למוסד גרמני לאחר המלחמה.
ב-1895 היה רקטור אוניברסיטת שטרסבורג, וב-1907 הוא נקרא לכהן באוניברסיטת פרייבורג.
לנל היה אחד מההיסטוריונים המשפטיים הגרמנים החשובים בתקופתו.
לרגל 50 שנה להענקת התואר ד"ר, יצא לכבודו ספר יובל מיוחד, ועשור אחר כך, יצא ספר יובל שני.
ביום הולדתו ה-80, קיבל לנל מכתב ברכה, עליו חתמו אנשי אקדמיה המייצגים 20 מדינות ביבשות שונות ו-100 אוניברסיטאות.
הוא גם הפך לאזרח כבוד של העיר פרייבורג.
אולם לאחר 1933, הפך לנל - למרות תהילתו הבינלאומית, מעמדו כחייל משוחרר וזקנתו - לקורבן של גזענות נאצית.
בתו נאלצה לעזוב את עבודתה כאחות.
התביעות של הנאצים שברו את רוחו, וב-18 החודשים האחרונים לחייו הוא לא היה מסוגל להמשיך בעבודתו המלומדת.
על פי רצונו, רק קרוביו הקרובים ביותר השתתפו בקבורתו.
בשל הנסיבות הפוליטיות לא פורסם עליו הספד בגרמניה.
לאחר מותו של לנל, נקלעו בני משפחתו לגורל אכזרי בגרמניה הנאצית: אלמנתו שהייתה בת יותר מ-80, לואיז לבית אברשטט (נולדה ב-25 בפברואר 1857 בפרנקפורט) ובתו ברטה לנל (נולדה ב-7 במרץ 1882 בפרייבורג) נשלחו ב-22 באוקטובר 1940 למחנה מעצר בצרפת.
לואיז נפטרה במחנה ב-7 בנובמבר 1940, ואילו ברטה ניצלה.
מלבדה, היו ללנל שני בנים נוספים, פול ורודולף.
לרגל 50 שנה למותו, הוצב שלט זיכרון על מעונו האחרון בהולביינשטראסה 5 בפרייבורג, גרמניה.
לנל ידוע בעיקר בזכות שחזור הטקסט הבסיסי של מערכת המשפט הרומית, מה שנקרא edictum perpetuum של הפראיטורים הרומיים.
הפראיטורים היו פקידי הממשל האחראים על ניהול המשפט בתקופת הרפובליקה הרומית.
הצו היה הטקסט שבו הכריז הפראיטור החדש כיצד יתמודד עם אחריותו.
ליתר דיוק, הצו הכריז באלו נסיבות יצליח ומתי הוא ייכשל.
במקור, כל פראיטור ניסח את הצו שלו, במה שזכה לכינוי , אך עם הזמן נוצר טקסט סטנדרטי, אשר חזר על עצמו באופן קבוע ופורסם על ידי הפראיטור החדש.
מאוחר יותר, הקיסר אדריאנוס הזמין עריכה סופית של הטקסט ואסר לבצע בו כל שינוי נוסף.
לפיכך, הצו שינה את אופיו, מהיותו הודעה של הפראיטור עצמו, להיות כלל משפטי המחייב את הפראיטור, אשר הודיע לכל האזרחים באילו נסיבות יוכלו להגיש תביעה מוצלחת בבתי הדין הרומאים.
טקסט זה נקרא edictum perpetuum (הצו הנצחי).
בתקופות מאוחרות יותר איבד הצו את חשיבותו המשפטית עקב שינויים במשפט הפרוצדורלי.
מסיבה זו לא הועתק עוד הצו ולא הגיע לידינו טקסט שלם שלו.
באופן דומה, רוב כתבי המשפטנים הרומאים נשמרו רק באופן מקוטע בקורפוס יוריס קיוויליס של יוסטיניאנוס הראשון.
לנל שיחזר את נוסח הצו וניסה לקבוע את הסדר שבו הוצגו במקור קטעי הכתבים המשפטיים ששרדו, לפני שהם נחתכו וסודרו מחדש.
שחזור הצו הוא נושא ספרו Das edictum perpetuum.
תוצאות מחקריו על כתבי המשפטנים הרומאים כלולים בשני כרכים בשם Palingenesia juris civilis.
הנושאים של שני הספרים קשורים, משום שספרים רבים של משפטנים רומיים היו פירושים לצו או לפחות פעלו לפי מבנה הצו.
על ידי לימוד מבנה הכתבים של המשפטנים, גילה לנל כיצד היה בנוי הצו ואילו הוראות הוא הכיל.
עבודתו של לנל חשובה ביותר להיסטוריה של המשפט הרומי, והיא מאפשרת לחוקרים מודרניים לשקול את ההקשר המקורי של טקסט המקור ולהבין את התכונות הטכניות של מערכת המשפט של רומא.
בנוסף ליצירותיו המפורסמות על המשפט הרומי, פרסם לנל גם כמה מאמרים משפיעים על המשפט האזרחי הגרמני המודרני.
אוטו לנדסברג היה משפטן, פוליטיקאי ודיפלומט יהודי-גרמני.
הוא היה חבר במועצה המהפכנית של צירי העם שתפסה את השלטון במהלך המהפכה הגרמנית של 1918–1919 ולאחר מכן כיהן כשר המשפטים בממשלה הדמוקרטית הראשונה של גרמניה ב-1919. בתפקיד זה, הוא גם היה חבר במשלחת הגרמנית שיצאה לורסאי כדי לקבל את ההסכם שהכתיבו מדינות ההסכמה.
לנדסברג נולד ב-4 בדצמבר 1869 בריבניק, שלזיה למשפחה יהודית.
לאחר שעבר את מבחני ה ב-1887 באוסטרוב ויילקופולסקי, הוא עבר לברלין כדי ללמוד משפטים.
ב-1895, לאחר שעבר את הבחינה הממלכתית הראשונה (1890) והשנייה (1895), פתח משרד עורך דין במגדבורג והתפרסם כעורך דין.
לאחר שהצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) ב-1890, לנדסברג היה חבר במועצת העיר מגדבורג בין השנים 1903–1909. ב-1907 הוא לא הצליח להיבחר בנסיכות שוורצבורג-זונדרסהאוזן, אבל ב-1912, הצליח להיות נציג הרייכסטאג מטעם מגדבורג.
מאחר שלא היו בחירות במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא החזיק במושב שלו עד 1918 ונחשב נואם מצוין.
במהלך המלחמה, הוא תמך במדיניות של רוב חברי הפרלמנט של ה-SPD, נגד קרל ליבקנכט ו שהתנגדו למלחמה.
לאחר שעזבו את המפלגה ב-1916, לנדסברג נעשה בולט עוד יותר מאחר שהיה אחד מהמשפטנים הבודדים שנותרו בה.
בניגוד להתנהלותם של הפורשים, לנדסברג גילה נטייה לאומנית, תמך בהלוואות המלחמה ובשלמותו הטריטוריאלית של הרייך, כולל חבלי הארץ של אלזס-לורן, אך התנגד לסיפוח גרמני של שטחים נוספים.
הוא דרש שוב ושוב ביצוע של רפורמות פנימיות, כולל "דמוקרטיזציה" ושינויים בחוקי הבחירות של פרוסיה והרייך.
ב-23 באוקטובר 1918, לנדסברג הפך לחבר ב-Fraktionsvorstand (קבוצת המנהיגות של חברי ה-SPD ברייכסטאג) והפך לציר ב-Interfraktioneller Ausschuß (מעין ועדה בין מפלגתית), שם נאבק בעד ייצוג יחסי, זכות בחירה לנשים ודמוקרטיזציה של הבירוקרטיה הפרוסית.
מ-10 בנובמבר 1918 עד 13 בפברואר 1919, הוא היה אחד משלושה (ומאוחר יותר חמישה) חברי SPD ב, שהיו אחראים על העיתונות, האמנות והספרות.
יחד עם פרידריך אברט, נאבק לנדסברג למען דמוקרטיה פרלמנטרית וכינון אספה לאומית, תוך התנגדות לשיטה הסובייטית ולמרידות של השמאל.
הוא גם תמך בדרישה להשאיר את שלזיה עילית חלק מהרייך.
ב-19 בינואר 1919 נבחר לנדסברג לאספה הלאומית של ויימאר עבור מגדבורג ואנהלט.
ב-11 בפברואר, לנדסברג ירש את כמזכיר המדינה של ה-Reichsjustizamt (משרד המשפטים של הרייך) וב-13 בפברואר הפך לשר המשפטים בממשלתו של פיליפ שיידמן.
לנדסברג היה חבר במשלחת הגרמנית שיצאה לוורסאי כדי לקבל את דרישותיהן של בעלות הברית במסגרת חוזה ורסאי.
הוא התנגד לחתימה על ההסכם והתפטר בעקבות הנושא, עם שאר שרי הקבינט, ב-20 ביוני 1919. הוא סירב להשתתף בהצבעה על החוזה באספה הלאומית.
יכולותיו וניסיונו גרמו ללנדסברג להפוך תחילה לשליח כלכלי ולאחר מכן לציר דיפלומטי של גרמניה בבלגיה.
עם זאת, הוא לא הצליח במיוחד בתפקיד זה, שהסתיים למעשה בתחילת 1923, כאשר כיבוש חבל הרוהר על ידי חיילים צרפתים ובלגים גרם להחזרתו לברלין.
ב-1924 הוא שוב החל לעסוק בעריכת דין.
בין השאר היה עורך דינו של ידידו פרידריך אברט ב-Reichspräsidentenprozeß (תביעת לשון הרע שהוגשה על ידי אברט) במגדבורג ובמה שמכונה אגדת תקיעת הסכין בגב במינכן של 1925 הוא היה עד שהפריך את ההאשמות נגד הסוציאל-דמוקרטים.
הוא היה חבר הרייכסטאג בין השנים 1924 עד 1933. בתפקיד זה, התנגד לחנינה לאלה שהורשעו ברצח נשים, הביע חרטה על מצבו של השיח הפוליטי וביקר את ההטיה שגרמה לשופטים רבים להתייחס לנאשמים ימניים בקלילות יותר מאשר בנאשמים משמאל המפה הפוליטית.
ב-1933, עם עלייתם של הנאצים לשלטון, היגר לנדסברג תחילה לצ'כוסלובקיה ולבלגיה, אחר כך עבר להולנד.
חברים הסתירו אותו במהלך הכיבוש הנאצי של המדינה.
הוא נשאר בהולנד לאחר סיום המשטר הנאצי ב-1945 ומת ב-9 בדצמבר 1957 ב.
בשנת 2015 החזירה אוניברסיטת ורוצלב ללנדסברג את תואר הד"ר שנלקח ממנו.
אוטו לאש היה גנרל בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
בסוף המלחמה פיקד על חיל המצב של העיר קניגסברג.
אוטו לאש נולד בעיר פְלֶס שבשלזיה, שהשתייכה אז לאימפריה הגרמנית (במאה ה-21: העיר פשצ'ינה בפרובינציה שלזיה של פולין).
בשנת 1913 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לגדוד יגרים "דוכס ביסמרק" בעיר קולם שבפרוסיה המערבית.
במסגרת הגדוד עבר הכשרה לקצונה ובאוגוסט 1914 הועלה לדרגת סגן משנה.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה הצטרף לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף למשטרת הסדר של רפובליקת ויימאר.
בשנת 1935 עבר לשרת בוורמאכט, שם קיבל דרגת מיור בהתאם לדרגתו במשטרה.
הוא שירת כעוזר ראש מטה רגימנט חיל רגלים.
בשנת 1936 הועלה לדרגת אוברסטלוטננט ומונה למפקד גדוד בדיוויזיה ה-21.
אוטו לאש לחם עם הגדוד שלו במהלך הפלישה לפולין.
באוקטובר 1939 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט מס' 43 של הדיוויזיה הראשונה.
הוא השתתף המערכה על צרפת.
במהלך מבצע ברברוסה רגימנט שבפיקודו (כחלק מקבוצת ארמיות צפון השתתף בכיבוש ריגה, נארווה והגיע לפאתי לנינגרד.
על חלקו בכיבוש ריגה הוענק לאוטו לאש צלב האבירים.
ב-1 באוגוסט 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד הדיוויזיה ה-217 ופיקד עליה במהלך המצור על לנינגרד.
באפריל 1943 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
בנובמבר 1943 הועבר למערב אוקראינה שם מונה לפקד על הדיוויזיה ה-349, עמה השתתף בקרבות בלימה ליד לבוב.
בספטמבר 1944 הועבר לחזית המערבית, שם מונה לפקד על הקורפוס ה-64. בנובמבר 1944 הועבר לפרוסיה המזרחית.
הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים והוענק לו עלי אלון לצלב האבירים.
בינואר 1945, עם התקדמות הצבא האדום בתוך פרוסיה המזרחית, מונה אוטו לאש למפקד חיל המצב של העיר קניגסברג והסביבה.
הוא פיקד על הגנת קניגסברג במשך כחודשיים וחצי, בתחילת אפריל 1945, כשהבין שאפסו הסיכויים להמשיך להחזיק מעמד, הוציא פקודה לחייליו להיכנע ומסר את העיר לידי הצבא האדום.
על כך נשפט (שלא בפניו) ונידון למוות.
אשתו ובנותיו הושמו במאסר בברלין (שוחררו במאי 1945 לאחר כניעת גרמניה הנאצית).
אוטו לאש הוחזק במחנה שבויים ליד עיר וורקוטה בברית המועצות.
בשנת 1948 נשפט ל־25 שנות מאסר באשמת ביצוע פשעי מלחמה.
בשנת 1955 שוחרר מהשבי והוחזר לגרמניה המערבית.
התגורר בבון, עד למותו בשנת 1971. במהלך שנות ה-60 הוציא שני סרי זיכרונות על קרבות קניגסברג ועל שהייתו בשבי בברית המועצות.
אוטו אדוארד לאופולד פון ביסמרק-שנהאוזן שנודע בכינוי "קנצלר הברזל" היה הקנצלר של פרוסיה ולאחר מכן הקנצלר הראשון של הקיסרות הגרמנית, והאדם המרכזי שעמד מאחורי איחוד גרמניה ב-1871. נחשב לאחד המדינאים החשובים בכל הזמנים.
בשנות ה-60 של המאה ה-19, הוביל ביסמרק מספר מלחמות שבאמצעותן איחד את המדינות הגרמניות (למעט אוסטריה) לאימפריה הגרמנית תחת ההנהגה הפרוסית.
לאחר שהצליח לעשות זאת, הוא השתמש במיומנות רבה בדיפלומטיה על מנת לשמר את ההגמוניה הגרמנית באירופה.
בתקופה זו, למרות מחלוקות רבות וחששות ממלחמה, נשמר השלום באירופה.
אוטו פון ביסמרק היה איש צבא חזק ופוליטיקאי מבריק ממוצא פרוסי.
לאחר השתלטות פרוסיה על שאר מדינות האזור ויצירת איחוד בדמות גרמניה, יצר ביסמרק מערכות שלטון וחוק אחידות לכל המדינות.
הוא נלחם במאבקים הדתיים (בקמפיין כושל) וכן בסוציאליזם (הוציא את המפלגה אל מחוץ לחוק).
היה הראשון שהגה את רעיון הביטוח הלאומי – שהבטיח טיפול רפואי, פנסיה וסעד, זאת כמהלך במלחמתו בסוציאליסטים.
ביסמרק העביר את האוכלוסייה תהליך מואץ ביותר של מודרניזציה – ונאבק בתככים הפוליטיים שעלו בעקבות זאת על ידי מתן ייצוג מגוון בפרלמנט והרחבת זכות הבחירה.
עם זאת דאג במקביל לנטרל את הפרלמנט מכוחו, ובפועל קיבל לבד החלטות (תחת הנהגתו הרשמית של הקיסר).
לאחר מינויו לקנצלר פרוסיה על ידי מלך פרוסיה, וילהלם הראשון, פתח ביסמרק בשלוש מלחמות קצרות ומכריעות נגד דנמרק, אוסטריה וצרפת.
ביסמרק ניצח בשלוש המלחמות, העמיד את מדינות גרמניה השונות לצידו וכך איחד בהדרגתיות את גרמניה כולה תחת הנהגתו.
איחוד גרמניה הושלם סופית בשנת 1871, כשביסמרק הקים את האימפריה הגרמנית, שבה שלט כקנצלר.
הדיפלומטיה המתוחכמת והקשוחה שלו והשלטון העוצמתי שלו בתחומי שלטונו העניקו לו את הכינוי "קנצלר הברזל".
ביסמרק השתמש בכישרונותיו הדיפלומטיים בסדרה ארוכה ומסובכת מאוד של ועידות, משאים ומתנים ובריתות על מנת לשמור על מעמדה של האימפריה הגרמנית ועל השלום באירופה בסוף המאה התשע עשרה.
ביסמרק היה אומן בכל הקשור לפוליטיקה פנימית.
הוא יצר את מדינת הרווחה הראשונה בעולם המודרני, כאשר מטרתו הייתה לזכות בתמיכתו של מעמד הפועלים הגרמני שהייתה עלולה אחרת לעבור אל אויביו הסוציאליסטים.
בשנות השבעים של המאה התשע עשרה הוא כרת ברית עם הליברלים (שתמכו בהנמכת המכסים והתנגדו לכנסייה הקתולית) ולחם בכנסייה הקתולית במלחמת תרבות (Kulturkampf, "קולטור קאמפף"), שמטרתה הייתה להחליש במידה ניכרת את מעמדה ואת כוחה של הכנסייה בגרמניה.
הוא הפסיד בקרב זה כאשר הקתולים הגיבו בהקמת מפלגת מרכז חזקה ובשימוש בבחירות כלליות לגברים כדי לייצר גוש חוסם בפרלמנט הגרמני.
בעקבות זאת, ביסמרק חזר בו, סיים את מלחמת התרבות, שבר את הברית עם הליברלים, העלה את המכסים, ויצר ברית פוליטית עם מפלגת המרכז כדי להילחם בסוציאליסטים.
ביסמרק לא נתן אמון בדמוקרטיה ולכן שלט באמצעות ביורוקרטיה חזקה ומאומנת היטב כאשר הכוח היה בידיה של האליטה המסורתית – היונקרים.
לפרלמנט הגרמני בתקופתו של ביסמרק לא היו סמכויות רבות והכוח האמיתי נמצא בידיו של ביסמרק.
בשנת 1888 עלה לשלטון וילהלם השני, נכדו של וילהלם הראשון, שהסתכסך עם ביסמרק וגרם לפרישתו מהתפקיד במהרה.
לביסמרק הייתה אישיות מאוד שתלטנית ואגרסיבית.
הוא היה בעל מזג אלים ושמר על כוחו בכך שאיים להתפטר שוב ושוב.
הוא ניחן לא רק בחזון לאומי ובינלאומי לטווח ארוך, אלא גם ביכולת לטווח הקצר לתמרן בין התפתחויות מורכבות בו-זמנית.
היסטוריונים בדרך כלל נוטים לשבח אותו ולתאר אותו כמדינאי מחונן של מתינות ואיזון ששמר על השלום באירופה, וכמי שהיה אחראי על איחודה של גרמניה ועל בניית המערכת הביורוקרטית והמערכת הצבאית המפורסמות שלה.
שמו של אוטו פון ביסמרק הפך למילה נרדפת למדיניות חוץ מתוחכמת, והוא נודע בכל העולם עד לימינו כאחד מגדולי המדינאים בהיסטוריה.
ביסמרק נולד באחד באפריל ביישוב בשם שנהאוזן (Schönhausen), למשפחת יונקרים אמידה מבית ביסמרק.
אביו של ביסמרק - פרדיננד פון ביסמרק-שנהאוזן (Ferdinand von Bismarck-Schönhausen) שהשפיע רבות על צעירותו היה הדור החמישי שהחזיק בתואר אצולה זוטר זה (יונקר) בנוסף להיותו חבר ומקורב באצולה הפרוסית הגבוהה.
אמו של ביסמרק הייתה וילהלמנה מנקן (Wilhelmine Mencken) שהגיעה היא בעצמה ממשפחה נחשבת ממעמד הבורגנות.
בגיל שבע בלבד, עברה משפחתו לברלין כדי להיות לצידו בזמן שהוא החל את לימודיו במכון שנשא את השם "פלאמן" (Plamann).
ביסמרק למד במכון פלאמאן עם המשפחות היותר מלומדות של האצולה הפרוסית בברלין, ולמד להיחשף לאורח חיים שונה ולגישה השכלתית שונה מאלו שהיה רגיל אליהם.
כעבור חמש שנים חשובות בילדותו במכון פלאמאן המשיך ביסמרק לבית ספר אחר בשם פרידריך וילהלם גימנסיום שם המשיך בלימודיו עוד שלוש שנים נוספות.
מנעוריו גילה כישרון לשיחה, ורכש שליטה במספר שפות, בהן: אנגלית, צרפתית, איטלקית, פולנית ורוסית.
משנת 1832 עד שנת 1833 למד משפטים באוניברסיטת גטינגן (כך הכווינה אותו אימו) ובשנת 1833 נרשם לאוניברסיטת ברלין, שם למד עד שנת 1835. בשנה זו הוסמך לעורך דין.
באוניברסיטת גטינגן לא הצטיין במיוחד ביסמרק עקב כוונותיו להשקיע את רוב זמנו בבילוי עם בני האצולה הגבוהה ובבילויים חברתיים שונים.
אף על פי שקיווה לעבוד כדיפלומט, החל ביסמרק את התמחותו המעשית כעורך דין באאכן ובפוטסדאם.
לאחר תקופה קצרה מאוד של התמחות, התפטר ביסמרק.
אחר כך, הוא שירת כשנה בצבא הפרוסי והיה לקצין.
1839 הייתה שנה בעלת חשיבות בחיוו של אוטו עקב מות וילהלמנה אמו (שהייתה נשואה לאביו פרדיננד עוד מגיל 16), הפסקת לימודיו באוניברסיטת ברלין והתחלת התמיכה בפרדיננד אביו שנתקל בקשיים כלכליים באותה התקופה לאחר מות אמו.
בשנת 1847, בגיל 32, נבחר ביסמרק לנציג הדיאט שכינס מלך פרוסיה (באותה השנה גם התחתן).
בתקופה זו זכה ביסמרק למוניטין של פוליטיקאי ריאקציונר שתומך במלוכה ונודע ברטוריקה העוקצנית שלו.
ב-1847 הביע בפני הפרלמנט את הסתייגותו מפני קבלת יהודים למשרות ציבוריות: "אני אינני אויב היהודים...
אפשר אפילו לומר שאני אוהב אותם.
מקובל עלי שיוענקו להם כל הזכויות פרט למשרות גבוהות במדינה נוצרית...
אני מודה שאני מלא דעות קדומות שעליהן התחנכתי...
התחושה הזאת משותפת לי ולעם הפשוט על המוניו.
במרץ 1848, פרצו מהפכות "אביב העמים" בכל רחבי אירופה, ובכלל זה גם במדינות גרמניה.
החלו הפגנות המוניות בברלין ובמקומות אחרים.
תחילה ניסה ביסמרק לעודד את האיכרים באחוזה שלו לצעוד בברלין בשמו של המלך.
לאחר מכן ביסמרק נסע מחופש לברלין כדי להציע את שירותיו, אך במקום זאת נאמר לו לארגן הסדרת אספקת מזון לצבא מאחוזותיו במקרה ויהיה צורך בכך.
אחיו של מלך פרוסיה, הנסיך וילהלם, ברח לאנגליה וביסמרק ניסה לסקרן את אשת הנסיך וילהלם, אוגוסטה, בהצעה ולפיה בנם, פרידריך, יחליף את מלך פרוסיה, פרידריך וילהלם הרביעי, על כס המלכות.
אוגוסטה לא הייתה מוכנה לשמוע על כך ותיעבה את ביסמרק, אף על פי שעזר בהמשך לשקם את יחסי העבודה בין המלך לבין אחיו.
לקראת סוף שנת 1848 התנועה הליברלית המהפכנית הפכה לחלשה (בין היתר בעקבות לחימה פנימית) והמהפכה חוסלה בהדרגתיות בכל מוקדיה.
כשנה לאחר כישלון מהפכת 1848 נבחר ביסמרק לפרלמנט הפרוסי.
בשלב זה של חייו, התנגד ביסמרק לאיחוד גרמניה בטענה שהדבר יוביל לאיבוד עצמאותה של פרוסיה.
בתקופה זו מונה ביסמרק לנציג פרוסיה בפרלמנט של ארפורט, הרכב של מדינות גרמניות שדנו בנושא איחוד גרמניה.
ביסמרק הסכים למינוי זה רק כדי להתנגד להצעות האיחוד באופן יותר יעיל.
אוסטריה התנגדה באופן נחרץ לאיחוד גרמניה וכפתה על פרוסיה לשוב להסדרי "הבונד הגרמני" משנת 1815. לכן, הפרלמנט נכשל בהבאת האיחוד הגרמני וזאת לאור חוסר תמיכתן של שתי המדינות הגרמניות החשובות ביותר, פרוסיה ואוסטריה.
בשנת 1851, מינה מלך פרוסיה את ביסמרק לשליחה של פרוסיה לדיאט של הקונפדרציה הגרמנית בפרנקפורט.
ביסמרק ויתר על המושב בפרלמנט הפרוסי, אבל מונה לבית הלורדים של פרוסיה מספר שנים לאחר מכן.
במהלך שמונה שנותיו של ביסמרק בפרנקפורט, הוא שינה את דעותיו הפוליטיות.
הוא הפך לפחות ריאקציונר ויותר פרגמטי.
ביסמרק נעשה משוכנע שכדי להשוות את השפעתה של פרוסיה להשפעתה של אוסטריה, על פרוסיה לחבור לשאר המדינות הגרמניות.
על כן, נעשה ביסמרק משוכנע שגרמניה מאוחדת, המונהגת על ידי פרוסיה, היא מטרה חשובה.
בנוסף, פעל ביסמרק על מנת לשמר את הידידות בין פרוסיה לבין רוסיה ועל מנת לשמור על יחסי עבודה תקינים עם נפוליאון השלישי, קיסר צרפת.
באוקטובר 1857 קיבל פרידריך וילהלם הרביעי, המלך הפרוסי, שבץ מוחי.
אחיו, וילהלם הראשון, עלה לשלטון כעוצר הממלכה.
וילהלם הראשון נתפס תחילה כשליט מתון, אשר ידידותו עם בריטניה הליברלית באה לידי ביטוי בנישואי בנו, פרידריך וילהלם, לבתה הבכורה של המלכה ויקטוריה; בנם עתיד להיות וילהלם השני, שליט האימפריה הגרמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ביסמרק מונה על ידי העוצר לשגריר פרוסיה באימפריה הרוסית.
לכאורה, היה מדובר בקידום, שהרי רוסיה הייתה אחת משתי שכנותיה העוצמתיות ביותר של פרוסיה.
אולם, ביסמרק נדחק הצידה מן האירועים בגרמניה ונאלץ לצפות מן הצד, בחוסר אונים, כאשר צרפת סילקה את אוסטריה מלומברדיה במהלך מלחמת אוסטריה-סרדיניה.
ביסמרק טען שפרוסיה צריכה לנצל את חולשתה של אוסטריה ולהעביר את גבולותיה דרומה ככל הניתן, עד לימת קונסטנץ, על הגבול השווייצרי.
במקום זאת, פרוסיה גייסה חיילים בחבל הריין על מנת להרתיע מפני התקדמות צרפתית נוספת לוונציה.
העוצר, שזלזל בביסמרק כלויטננט במילואים, סירב לקדמו לדרגת גנרל-מיור, כמקובל אצל השגרירים בסנקט פטרבורג.
זה היה סירוב משמעותי משום שפרוסיה ורוסיה היו בעלות ברית צבאיות קרובות, ששליטיהן תקשרו לרוב באמצעות אנשי קשר צבאיים ולא דרך ערוצים דיפלומטיים.
ביסמרק שהה בסנט פטרסבורג במשך ארבע שנים, שבמהלכן הוא כמעט איבד את רגלו בטיפול רפואי כושל ופגש שוב את יריבו לעתיד, הנסיך הרוסי גורצ'קוב, שהיה הנציג הרוסי בפרנקפורט בשנות החמישים של המאה התשע עשרה.
בנוסף לכך, העוצר מינה את הלמוט פון מולטקה לראש המטה הכללי של הצבא הפרוסי ואת אלברכט פון רון לשר המלחמה, והטיל עליהם לארגן מחדש את הצבא.
במהלך 12 השנים הבאות, השניים האלה וביסמרק ישנו את פניה של פרוסיה.
מאוחר יותר תיאר ביסמרק תקופה זו כ-"התקופה המשמעותית ביותר בחיי".
במהלך כהונתו ברוסיה הוא כה הרשים את הצאר הרוסי, עד שהלה הציע לו להצטרף לשירות הדיפלומטי הרוסי.
אף על פי שהייתו הארוכה ברוסיה, ביסמרק לא היה מנותק לחלוטין בנעשה בעניינים פנים-גרמניים.
הוא נותר מודע היטב הודות לידידותו עם רון, איתו ביסס ביסמרק ברית פוליטית יציבה.
במאי 1862, הוא נשלח לפריז לשרת כשגריר בצרפת והוא ערך ביקור בבריטניה באותו הקיץ.
ביקורים אלו אפשרו לו להכיר ולהעריך מספר יריבים: נפוליאון השלישי בצרפת, ובבריטניה את ראש הממשלה הנרי טמפל; את שר החוץ, הרוזן ג'ון ראסל, ואת הפוליטיקאי השמרני בנג'מין דיזראלי.
ד'יזראלי התרשם מביסמרק מאוד, ובאחד ממכתביו כתב עליו:
המלך וילהלם חפץ בארגונו מחדש של הצבא הפרוסי בהתאם להצעה שהוגשה בידי מיניסטר המלחמה הגנרל פון רון.
הרפורמה של רון כללה את הפיכתו של הצבא הפרוסי מצבא עממי לצבא מקצועי.
וכן הארכת תקופת הגיוס חובה משנתיים לשלוש.
אולם החוגים הליברליים במדינה התנגדו לרפורמות אלו, וכמוהם הפרלמנט שסבר שמהלך כזה יכפיף למעשה את הצבא לפקודתו האישית של המלך ויצמצם את כוח הפרלמנט.
בלית ברירה השתמש הפרלמנט בנשק האחרון שעמד לרשותו, וסירב לאשר את התקציבים שדרש המלך לצורך ביצוע הרפורמות.
המלך מצדו הזעיק אותה שנה את ביסמרק חזרה לברלין ומינה אותו כקנצלר.
המלך האמין שביסמרק הוא היחיד שיוכל להושיע אותו במצב זה.
ביסמרק האמין שהכוח המניע של תנועת הלאומיות חייב לבוא מהשלטון בצורת הפעלה מחושבת של כוחות צבא וכוחות דיפלומטיים, ולא כהתקוממות עממית ליברלית.
תפיסת לאומיות זו נקראה "דם וברזל", והייתה מנוגדת לתפיסה הלאומית שבאה לידי ביטוי באביב העמים.
על כן קיבל ביסמרק את הכינוי "קנצלר הברזל".
כבר בנאום השבעתו הצהיר ביסמרק:
מינויו של ביסמרק הידוע בהשתלחויותיו כלפי הפרלמנט וכלפי הליברלים כקנצלר, גרם לסערה בפרוסיה, והחריף את הסכסוך בין המלך לפרלמנט.
אולם ביסמרק הבטיח למלך לדאוג לביצוע הרפורמות הצבאיות ויהי מה.
ביסמרק, השיג את התקציבים הנחוצים מהאוצר חרף מחאות הפרלמנט.
ולאחר מכן יחד עם רון והמלך החל בביצוע הרפורמות שנועדו להפוך את פרוסיה למעצמה צבאית ראשונה במעלה.
לטעמם של המלך וביסמרק, מצבו של הצבא היה מדורדר עקב שנות השלום ועקב חדירת ליברלים רבים מדי לשורותיו.
הם ביקשו לחזק את הצבא גם אל מול האיום שנשקף עקב מלחמת אוסטריה-סרדיניה.
רון ביקש להפוך את הצבא לצבא-קבע מקצועי ולהעלות את כוחם של אנשי הקבע בצבא על פני צבא ה"לנדוור" העממי, קצינים אלה הגיעו משורות משפחות האצולה הנאמנות לבית הוהנצולרן ומקרב מעמד היונקרים.
מי שמימש את הרפורמה בפועל היה ראש המטה הכללי של הצבא, הגנרל הלמוט פון מולטקה הזקן, שכיהן בתפקיד בשנים 1857–1888. קציני הקבע הפכו למעמד בעל זכויות-יתר ולבעלי כוח פוליטי וחברתי גם לאחר שחרורם.
ביסמרק, רדף עד חורמה את ארגוני הפועלים והסוציאליסטים בפרוסיה.
על פי החוקים שהעביר בפרלמנט בנושא זה נאסר על כל איגוד סוציאליסטי או קומיניסטי, צומצם חופש העיתונות, לארגונים סוציאליסטים נאסר לגייס תרומות וחבריהם נקנסו בסכום של 500 מרק או עונש מאסר של שלושה חודשים.
עם זאת, ביסמרק גם ביקש לקנות את לבם של הפועלים באמצעות קשר עם נציג משלהם.
ביסמרק החל להיפגש עם מנהיג תנועת הפועלים פרדיננד לסל.
הפגישות החלו בחודשים שקדמו להקמת מפלגת הפועלים, ביוזמתו של ביסמרק.
לאחר התגבשות רעיון הקונגרס הכללי של הפועלים, והתרחבות פעילות המפלגה הפרוגרסיבית והאיגודים, ביקש ביסמרק להרחיב את ראייתו אודות בעיית תנועת הפועלים.
מפני שהיה מוקף בסביבה של יועצים שמרנים ודתיים, הזמין אליו נציג משורות השמאל.
לסל נבחר מפני שבעיני ביסמרק, הוא לא היה קוסמופוליט כמו שאר הסוציאליסטים, אלא פרוסי הנאמן למלכו.
המשך הקשר נבע מהקמת מפלגת הפועלים ותפקידו של לסל כמנהיג המפלגה.
לסל מצידו ראה בקשר עם ביסמרק פתח ליצירת ברית נגד הליברלים, אך בלי כוונה לשרת את הריאקציה.
הפועלים שנאו את ביסמרק מפני שביקש לצמצם את חירותם, ולסל נאלץ לסנגר על הקשר איתו ביחס דו-ערכי; מצד אחד ראה בו אויב במטרה הסופית של תנועת הפועלים.
מצד שני העריך אותו כי היה חומה בצורה נגד הליברלים, וגם קיווה שאולי ביסמרק והמלך יגלו הבנה לתוכניותיו בעניין תיקון מצבו של הפועל.
בסופו של דבר הסתייגויותיו של לסל מן הריאקציה נשכחו, והקשר עם ביסמרק תרם לדימויו השלילי של לסל, אף כי לא נודעה להתקשרות ביניהם משמעות אפקטיבית ומעשית.
ביסמרק עצמו התרשם מאוד מאישיותו של לסל, הוא כותב:
ביסמרק הצליח להביא לאיחוד גרמניה על ידי פתיחה בכמה מלחמות.
תחילה, בעקבות מחלוקת ארוכת שנים בנוגע לשאלת השתייכותן של הטריטוריות שלזוויג והולשטיין הנמצאות תחת שלטון דני והזדמנות שעמדה בפני ביסמרק (חילופי שלטון בממלכת דנמרק), החליט ביסמרק בפברואר 1864 לפתוח במלחמה נגד דנמרק בשיתוף פעולה עם אוסטריה.
במלחמה זו, המכונה מלחמת שלזוויג השנייה, נכבשו שלזוויג והולשטיין ונלקחו מידי דנמרק.
הסכם שלום נחתם בווינה ב-30 באוקטובר 1864.
סכסוך בין אוסטריה לפרוסיה על אופן השליטה במחוזות שנכבשו מדנמרק שימש עילה למלחמה שפרצה ב-1866 בין פרוסיה לאוסטריה ובעלות-בריתה מקרב המדינות הגרמניות הקטנות.
במלחמה, שכונתה מלחמת שבעת השבועות, ניצחה פרוסיה, בעקבות ניצחון מכריע בקרב קניגרץ.
תוצאת המלחמה הייתה ביסוס מוחלט של ההגמוניה הפרוסית בגרמניה, ודחיקת השפעתה של אוסטריה.
פרוסיה סיפחה מספר מדינות גרמניות (הנובר, הסן-קאסל, נסאו ופרנקפורט) וגיבשה את מרבית המדינות הנותרות לגוף אחד בשם הקונפדרציה הצפון-גרמנית.
ביסמרק התנגד להצעות של אחדים ממנהיגי הצבא להרחיב את כיבושיה של פרוסיה דרומה, לבוהמיה או אף לאוסטריה עצמה, בין היתר עקב אי-רצונו להגדיל את חלקה של האוכלוסייה הקתולית במדינה.
על רקע סכסוך בנוגע לירושת הכתר הספרדי ומתיחות הולכת וגוברת בין פרוסיה לבין צרפת (שראתה עצמה כזכאית לפיצוי על כך שלא התערבה במלחמת אוסטריה-פרוסיה) נועד מלך פרוסיה וילהלם הראשון ביולי 1870 עם שגריר צרפת, מתוך ניסיון להפיג את המתיחות בין שתי המדינות.
בסיום הפגישה, שעלתה יפה, שלח המלך מכתב לביסמרק בו סיכם את הפגישה המוצלחת עם השגריר מתוך תקווה שהדבר יסייע לפוגג את המתח בצד הפרוסי וירחיק את הסכנה שהמתיחות בין שתי המדינות תביא בסופו-של-דבר לעימות אלים, שבו לא רצה המלך.
ביסמרק, שהיה מעוניין בפריצת מלחמה בין פרוסיה לצרפת כחלק מניסיונו להביא לאיחוד גרמניה באמצעות סדרה של מלחמות, התאכזב מתוכן מכתבו של המלך.
עם זאת, מיאן ביסמרק להשלים עם התפתחות העניינים והחליט לשנות לחלוטין את תוכן המכתב בטרם יעביר אותו הלאה.
ביסמרק, ככל הנראה בידיעתו המלאה ובתמיכתו של פון רון, שיכתב את המכתב מהמלך וניסח אותו כך שיציג תמונה הפוכה לחלוטין מזו שהציג המכתב המקורי.
המכתב שניסח ביסמרק, לכאורה כסיכום הפגישה, יצר מצג שווא לפיו סירב כביכול המלך לפגוש את השגריר הצרפתי ואף נהג בו בגסות ובאופן משפיל (מאוחר יותר יטען ביסמרק כי בסך-הכל קיצר את תוכן מכתבו של המלך, בטרם העבירו הלאה, משום שהיה ארוך מדי).
מכתבו של ביסמרק נתקבל במסדרונות השלטון בפרוסיה כגרסה הרשמית של הפגישה ופורסם ברבים.
במהרה הגיע גם לצרפת סיפור ההשפלה-כביכול שעבר שגרירם בפגישתו עם מלך פרוסיה, נתקבל גם בה כגרסה הרשמית של האירועים והביא לתסיסה ולזעם רב כנגד הפרוסים.
גורמים פוליטיים צרפתים, שהיו מעוניינים אף הם בעימות מול פרוסיה מסיבותיהם, עטו על סיפור ההשפלה כמוצאי שלל רב והשתמשו בו כדי להניע מהלך של הכרזת מלחמה כנגד פרוסיה.
משנודע לשגריר הצרפתי בפרוסיה על הסיכום השקרי של הפגישה ועל ההתפתחויות בצרפת עשה דרכו לפריז כדי להעמיד דברים על דיוקם ולעצור את הידרדרות היחסים אך לא זכה לאוזן קשבת וצרפת, בראשות נפוליאון השלישי, הכריזה מלחמה על פרוסיה.
המדינות שבדרום גרמניה ראו בצרפת את המדינה התוקפנית במלחמה זו, והצטרפו לקונפדרציה הגרמנית הצפונית.
צבא גרמניה היה מאורגן ומפקדו היה מולטקה "הזקן", אחד מהמפקדים הטובים ביותר של העידן המודרני.
בניגוד לזאת, הצבא הצרפתי היה קרוע בסכסוכים פנימיים ומפקדו היה נפוליאון השלישי בעצמו, כתוצאה מתסביכי הגדלות שלו והתעקשותו שהוא שווה ערך לדודו, נפוליאון בונפרטה, למרות חוסר הניסיון המוחלט שלו בפיקוד.
צרפת סבלה תבוסה משפילה, שבעקבותיה מסרה לידי גרמניה את החבלים אלזס ולורן שבמזרח צרפת ושילמה לה פיצויי מלחמה.
וילהלם הראשון הוכתר לשליט גרמניה בארמון ורסאי באולם המראות ב-1871. כך הקים ביסמרק את האימפריה הגרמנית ב-1871, אימפריה אירופאית ענקית, עם יותר מ-40 מיליון תושבים.
ביסמרק היה לרייכסקאנצלר של האימפריה הגרמנית החדשה.
מדיניות החוץ שניהל הייתה שקולה ופרגמטית, והתבססה על עקרון הריאל-פוליטיק, שלפיו את יחסי החוץ יש לנהל משיקולי תועלת, ולא על-פי אידאולוגיה או רגש.
הוא ביקש למנוע מלחמות נוספות באירופה, והקדיש מאמצים כדי לסכל את האפשרות שצרפת תחבור למעצמות אחרות נגד גרמניה כדי לנקום את תבוסתה במלחמת 1870. למטרה זו יזם את הקמת ליגת שלושת הקיסרים בין גרמניה, רוסיה ואוסטרו-הונגריה.
כינון הברית הצריך כישרון ומאמץ דיפלומטי מצדו של ביסמרק, משום שלאוסטריה ולרוסיה היו אינטרסים מנוגדים באזור הבלקן.
הברית עם רוסיה התערערה בעקבות קונגרס ברלין ב-1878, אך ב-1887 עלה בידו של ביסמרק לקשור שוב את רוסיה ואוסטריה בהסכם ביטחון משותף.
כדי להבטיח שהאימפריה הבריטית לא תחוש מאוימת מגרמניה ולא תחבור לצרפת כנגדה, נמנע ביסמרק מבניית צי מלחמה גדול ומהשתתפות בהיקף נרחב במירוץ הקולוניאלי, אשר ממילא נראה לו כנטל יותר מאשר כנכס.
לאחר 1883, עם זאת, הסיר את התנגדותו לקולוניאליזם (בעיקר בעקבות לחצים פוליטיים), והוביל להקמת מושבות גרמניות באפריקה ובאוקיינוס השקט.
משנות ה-70 של המאה ה-19 נעשה ביסמרק מודאג מצמיחתן של שתי מפלגות חדשות: מפלגת המרכז הקתולית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
הקמפיין כנגד קתוליות שהחל ב-1872, ונקרא "קולטורקאמפף" , שבמרכזו הייתה הלאמת החינוך היסודי מידי הכנסייה לידי המדינה, היה בעיקר כישלון.
הוא תקף את הסוציאל-דמוקרטים בשתי דרכים: המפלגה ומוסדותיה הוצאו מחוץ לחוק, בזמן שמעמד הפועלים פויס בעזרת חקיקה סוציאליסטית שמיסדה ביטוח בריאות וביטוח תאונות כמו גם פנסיית זקנה.
ב-1888 נפטר הקיסר וילהלם הראשון, וכעבור כמה חודשים גם יורשו פרידריך השלישי.
לכס הקיסרות עלה וילהלם השני, נכדו של וילהלם הראשון.
על אף שבנעוריו היה וילהלם ממעריציו של ביסמרק, הרי שאי-יציבותו הנפשית ומזגו הסוער של הקיסר החדש הביאו עד מהרה לקרע בין שני האישים.
ביסמרק, הדמות הדומיננטית בייסוד האימפריה הגרמנית, עסק מזה שנים בביסוס מדיניות חוץ זהירה ופרגמטית.
הקיסר החדש העדיף התרחבות טריטוריאלית מהירה וראוותנית על מנת "לשמור על מקומה של גרמניה מתחת לשמש".
הייתה זו כוונתו של הקיסר החדש למשול, ולא רק לשלוט, בניגוד לסבו, שהעדיף להותיר את ניהולה היום יומי של האימפריה בידי ביסמרק.
היחסים בין האישים הורעלו עד מהרה ולא איפשרו את המשך שיתוף הפעולה ביניהם.
ביסמרק האמין כי הקיסר החדש הוא תמים וכי ניתן לשלוט בו בקלות.
הוא לא התחשב ברצונו של הקיסר בעיצוב המדיניות בסוף שנות השמונים של המאה ה-19. הקרע הסופי בין הקיסר והמדינאי אירע לאחר ניסיונו של ביסמרק לחוקק חקיקה אנטי-סוציאליסטית מרחיקת לכת בתחילת 1890.
בשנת 1890, לאחר שזכה ברוב מוחלט ברייכסטאג, ניסה ביסמרק להפוך את החקיקה האנטי-סוציאליסטית הזמנית לחקיקה של קבע.
הרוב הקואליציוני, שנסמך על נציגי המפלגה השמרנית והמפלגה הלאומית הליברלית תמך בצעדים אלו, אך הסתייג מחקיקה שנועדה להסמיך את המשטרה לגרש מסיתים סוציאליסטיים מביתם.
ככל שנמשך הדיון בחקיקה זו, גילה בו וילהלם עניין רב יותר.
הוא גילה עניין בתנאים הסוציאליים של העובדים, ובמיוחד של הכורים, ששבתו בשנת 1889 במחאה על תנאיהם.
הייתה זו מדיניות רבת שנים של ביסמרק, להתנגד בתוקף לארגונם הפוליטי של הסוציאליסטים, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, ובפועל לקיים מדיניות רווחה מתקדמת לזמנה, על מנת לזכות בתמיכת מעמד הפועלים.
וילהלם, כפי הנראה, לא היה מסוגל לקדם מדיניות פרגמטית ומתוחכמת כזו שניסה ביסמרק לקדם.
ביסמרק, שחש בלחץ מצד וילהלם ובחוסר הערכה מצידו, סירב לחתום על הצהרה בדבר הגנת העובד לצידו של וילהלם, כפי שנדרש על פי החוקה, וזאת על מנת למחות על התערבותו של וילהלם בענייני הממלכה, במקום שבו קודמיו נמנעו מלהתערב.