tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות חלק מדעותיו שבחלקן הקדימו את זמנן, מסע ההסברה שלו לטובת חיל האוויר העצמאי היה אגרסיבי מדי, וכלל מספר הצהרות פומביות שהביאו אותו לדין משמעתי ולפרישתו מהשירות.
חילות האוויר של צבא ארצות הברית פיתחו תורת לחימה דוגמטית שהתבססה על הערכה מוגזמת של משמעויות ההפצצה האסטרטגית על האויב והתבססה על דעותיו של ג'וליו דואה.
כמו כן הם הסתמכו יתר על המידה בכוונת הנורדן שנוסתה רק בתנאים אופטימליים.
מול זה חיל הים האמריקאי קידם רבות את ההפעלה של הכוח האווירי שלו, מה שהתבטא בזירה הפסיפית.
כמו כן הצי תמך בפיתוח מנועים כוכביים למטוסיו, בניגוד לחיל האוויר הבריטי שתמך בפיתוח מנועים טוריים, וזאת בשל פשטות האחזקה שלהם שבלב הים הייתה לא פחות מקריטית.
תמיכה זאת יצרה סדרת מנועים ארוכה שהניעה רבים מהמטוסים החשובים והמתקדמים של כוחות האוויר האמריקאיים השונים.
הלופטוואפה בלט בין חילות האוויר האחרים בפתרון המעשי שלו ללקחי מלחמת העולם הראשונה שבתומה הוקמו לא פחות מ-57 ועדות חקירה לבדיקת כל הלקחים מהמלחמה לגבי כל זרועות הצבא.
למרות זאת בשל הסכם ורסאי נמנע מגרמניה אחזקה ורכש של מטוסים למטרות צבאיות.
עם עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון וההתעלמותו של היטלר מהגבלות ההסכם החיל החדש החל ללבוש צורה על פי מסקנות הוועדות.
בנוסף לכך הנהגה בידי מספר אישים בהם וולטר וויבר שהיה ראש מטות הלופטוואפה וכן ארהרד מילך הולידו חיל מודרני.
התרומה הגדולה ביותר לאיכותו של החיל היה הניסיון שנרכש בלגיון הקונדור בספרד שעיצב את תורות הלחימה וצורת ההפעלה של החיל.
עם זאת, החיל סבל מגידול מהיר וכן מעניין פוליטי של המפקדים שיצר חיל שיכל להגיב לדרישות ולחצים מיידיים ולא היה יכול לבצע תוכניות רחבות וארוכות טווח.
חיל האוויר האיטלקי בפרוץ המלחמה היה ארגון מפוזר ובלתי יעיל שלא יכול למנות את מטוסיו, זאת אף על פי שתקציבו היה גבוה משל חיל האוויר הצרפתי והבריטי.
מצב זה נגרם עקב שחיקה והרפתקנות ייתר שהביאה לדחיית פיתוח מטוסים חדשים וכן פגעה בארגון ובאיכות מפקדיו.
התעשייה האיטלקית הייתה מסוגלת לייצר מטוסים מודרניים, אך פיתוחם נדחה שוב ושוב כאשר המשאבים המיועדים הופנו להרפתקאות צבאיות ששחקו את כל הצבאות, דוגמת הפלישה לאתיופיה וההתערבות בספרד.
חיל האוויר הצרפתי עבר את אותם תהליכים שהלופטוואפה עבר בשנים 1936–1937 וחיל האוויר הבריטי בשנים 1937–1938 מאוחר בשנת 1939 כאשר זה היה מאוחר מדי.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והקיצוץ בתקציבי הביטחון, הצרפתים החליטו לייצר חיל אוויר עצמאי, אך כל המדיניות הביטחונית נוהלה עדיין על ידי כוחות היבשה אשר הסתמכה על קו מאז'ינו והתייחסה בהתחלה בביטול כלפי האיום האווירי הגרמני.
כתוצאה מכך תעשיית המטוסים הצרפתית לא קיבלה שום השקעה תקציבית לפיתוח וייצרה מטוסים מיושנים, וכאשר היא כן הצליחה לפתח ולמכור קו של מטוסים חדישים, אלה התקבלו לשירות מאוחר והטייסות סבלו מבעיות טכניות וקשיי מוכנות האופייניים למעבר חד בין דורות מטוסים.
הסובייטים ראו בכוח אווירי חזק מטרה ברורה שכן זה אחד הסממנים של התיעוש של רוסיה, אך אלה סבלו מחסרון טכנולוגי מול עמיתיהם במערב ולמרות שיתוף הפעולה עם הגרמנים שארך עד סוף שלטון ויימאר התעשייה וכן המהנדסים הרוסים לא הצליחו לגשר על הפער.
עם העובדה שחיל האוויר האדום הטיס מטוסים מיושנים צרתו הגדולה הייתה הטיהורים של סטלין שהחלו בשנת 1938 שהשאירו חיל משותק.
בשנת 1941 טייסות החיל החלו לקבל דור חדש של מטוסים אך טייסים לא מיומנים, אחזקה ותמיכה לוגיסטית לקויים, כמו גם אוזלת ידו של הפיקוד המשותק גרמו לאבדות הנוראיות במהלך מבצע ברברוסה וכל המערכה במזרח.
היפנים פיתחו את הצבא שלהם לכאורה בבידוד משאר העולם, אך בפועל הם קיבלו עזרה טכנולוגית הן מהבריטים ומהאמריקאיים בצורת בנדסת ספינות ומנועים רדיאליים בהתאמה.
בשנת 1922 הוסבו 2 ספינות משא לנושאות מטוסים והוקם מטה עצמאי לשירות האוויר של הצי אשר היווה את הקו המנחה לכל השירות.
הפלישות למנצ'וריה בשנת 1931 ולסין בשנת 1937 הקנו ניסיון וכן השפיעו על תורת הלחימה של צבא יפן, הם לא היו מעוניינים בהפצצה אסטרטגית כלל בשל העובדה שמתוך יפן המבודדת לא יהיה סביר לשלוח מטוס הפצצה לאף אחד ממרכזי התעשייה המערביים.
במקום זאת, היפנים ראו בהרס ציים כאסטרטגיה היעילה ביותר להשתלטות על האוקיינוס השקט.
הטעות הקשה של מעצמות המערב הייתה הזלזול ביכולת והטכנולוגיה היפנית שהצליחה לייצר את מטוס הזירו שהיה שקול בביצועיו מול הספיטפייר וה-Bf-109 וכלל טווח טיסה ארוך מכל מטוסי הקרב של שנות ה-1940 המוקדמות.
עם כל הביצועים המרשימים היפנים ויתרו על אמצעי הגנה לטייס ועל מכלים נאטמים עצמאית המונעים הישרפות הדלק, בשל כך המטוסים והטייסים היו רגישים לאש האויב.
גדילתו המהירה והתפתחותו הטכנולוגית של הלופטוואפה גרמו לפחד גדול בשנות השלושים, שתרם למדיניות הפיוס שאימצו בריטניה וצרפת כלפי גרמניה הנאצית בשנים שקדמו לפרוץ המלחמה.
בשנים הראשונות של המלחמה (1942-1939), הלופטוואפה פעל היטב ומילא תפקיד מרכזי במסגרת טקטיקת הבליצקריג, שהופעלה בהצלחה על ידי כוחות הוורמאכט.
עם זאת, הלופטוואפה נכשל בניסיונו להכניע את בריטניה ומעולם לא הגיע לגודל ולהיקף שנדרש לניהול מלחמה טוטלית.
חיל האוויר המלכותי גדל באופן משמעותי לאורך שנות השלושים, וכלל ב-1939 כ-3,700 מטוסים.
חיל האוויר הבריטי היה מאוד מתקדם בתחום ההפצצה האסטרטגית, ונבנו מפציצים ארוכי טווח רבים, שיכלו להגיע עד למרכזי התעשייה בגרמניה.
בריטניה בנתה בנוסף כוח אוויר טקטי, שהצליח להשיג שליטה אווירית בשדה הקרב בשלבים המאוחרים של המלחמה, והצטיין בתקיפות מטרות קרקע.
מטוסי הקרב הבריטיים אף הגבילו את יכולת הלופטוואפה להפציץ את ערי בריטניה וגרמו לו אבדות כבדות.
ברית המועצות: חיל האוויר הסובייטי
ב-1931, ג'וזף סטלין אמר כי התעשייה הסובייטית נמצאת בפיגור של 50 עד 100 שנים, אך תוכניות החומש והתיעוש המהיר שעברה ברית המועצות, אפשרו פיתוח מואץ של חיל האוויר הסובייטי.
בשלבים הראשונים של הפלישה הגרמנית לברית המועצות, חיל האוויר הסובייטי לא היה ברמת מוכנות מספיקה, חלק גדול מהמטוסים שלו היו מדגמים מיושנים, והטייסים סבלו ממחסור חמור באימונים ובשעות טיסה ומחוסר מקצועיות.
לאחר פתיחת המלחמה החלה התעשייה הסובייטית לייצר עשרות אלפי מטוסים מדגמים חדישים בשנה, וב-1944 כבר כלל חיל האוויר הסובייטי כ-40,000 מטוסים.
חיל האוויר אורגן מחדש במסגרת ארמיות אוויר, ורמת המקצועיות של הטייסים הסובייטיים שופרה, אם כי הם עדיין התקשו להתמודד כשווים מול שווים מול טייסי הלופטוואפה.
החל מ-1943 עברה השליטה באוויר בהדרגה לידי חיל האוויר הסובייטי, שנהנה מעדיפות מספרית גדולה.
אולם למרות זאת, חיל האוויר הסובייטי לא הצליח להפעיל את עוצמתו האווירית באותה רמת יעילות, שהפגינו חיל האוויר הגרמני בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה, או חילות האוויר המערביים בשלבים המאוחרים של המלחמה, והשפעתו על ניהול המערכה הצבאית הייתה מוגבלת.
ארצות הברית: חילות האוויר של צבא ארצות הברית
חילות האוויר של צבא ארצות הברית התמחו בעיקר בהפצצות אסטרטגיות, ופחות בכוחות אוויר טקטיים.
חיל האוויר ספג אבדות רבות בזירת אירופה, אך הן פחתו לאחר כניסתו של מטוס הקרב P-51 מוסטנג – שהביא לניצחונות והפלות רבות של מטוסים גרמניים.
חיל האוויר של יפן התחלק לשניים: השירות האווירי הקיסרי של חיל הים, והשירות האווירי הקיסרי של הצבא.
מקור גאוותה העיקרי של יפן היה חיל האוויר שפעל בשילוב עם חיל הים.
תפקידו של שירות האוויר הזה היה תפעול כלי הטיס שפעלו מנושאות מטוסים, ומלחמה אווירית בזירה הפסיפית.
איטליה: חיל האוויר המלכותי האיטלקי
בתחילת המלחמה ולפני חיל האוויר האיטלקי קצר הצלחות וצבר השגים מרשימים, בהנדסת מטוסים.
אבל ככל שהמלחמה יתקדמה חיל האוויר ובכלל איטליה לא יכלו לעמוד בקצב ובדרישות.
אם בגלל בעיות כלכליות ואם תעשייה לא מספיק מפותחת.
לוחם אש (נקרא גם: כבאי) הוא מונח המשמש לתיאור אדם שעבר הכשרה להתמודדות עם שרפות, תקריות בהן מעורבים חומרים מסוכנים וחילוץ לכודים.
המילה כבאי הגיע מהשורש כ.ב.ה (מכבה האש) והמשקל לציון מקצועות, בצורתו התלמודית, כגון בנאי, גבאי וכו'.
לאחר אסון השריפה בכרמל הוחלט לשנות את שם המקצוע ל"לוחם אש" כדי להעלות את מעמדם של הכבאים בדומה לשינוי שהתבצע באנגלית מ-Fireman ל-Firefighter.
בישראל לימודי כבאות בנויים על פי תקנים של המשרד לביטחון פנים, המציב דרישות הכשרה מסוימות ומפקח על מסלולי ההכשרה.
הלימודים מתקיימים במכללה הארצית לכבאות והצלה לישראל.
הלימודים מורכבים מהכשרה במספר רמות, כיבוי אש בסיסי, קורס כבאים מתקדם, מפקדי צוותים, קציני כיבוי אש, וקורסים להדרכה ופיקוח.
לוחם בנשמה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2019, בבימויו של יואב רונן.
הסרט הוא פרויקט שיתופי חברתי, אשר מבוסס על התנדבותם של אנשי צוות ושחקנים מקצועיים מהתעשייה.
הסרט מגולל את סיפור חייו של דניאל, נער מתבגר בן 17 שחלומו הגדול הוא להיות לוחם ביחידת הקומנדו הימית: שייטת 13. לאחר בדיקות רפואיות, דניאל מגלה על מחלת עיניים נדירה שעתידה להתפרץ בעיניו.
בעקבות הגילוי, דניאל יוצא למסע התמודדות מעורר השראה עם חלומו השבור.
בגיל 14 החליטו שלושה נערים (יואב רונן, רועי אלה וינאי איוניר), לביים ולצלם סרט עלילתי באורך מלא כדי להעביר את חופשת הקיץ באופן שונה ומאתגר.
כל הסיפור התחיל מהצהרה: "אני הולך לעשות פיצ'ר" (יואב רונן - יוזם הפרויקט).
עם סיום כתיבת התסריט, נפתח פרויקט למימון המונים דרך האתר - הדסטארט.
כאשר נעצר הפרויקט על סכום כולל של 15,000 ש"ח יוצרי הסרט עברו בין בתי השכונה בה הם מתגוררים: מבשרת ציון וכך השלימו את גיוס ההמונים.
למען הפרויקט השיתופי גויסו שחקנים ואנשי צוות רבים בהתנדבות מלאה.
עם תום הצילומים, אולפני די.בי בראשותו של גיל תורן החלו לעבד את פסקול הסרט, דן סחר יצר את האפקטים הוויזואלים בסרט ורון בן מאיר החל בתיקוני הצבע.
כיום, הסרט מוכן ומופץ באופן עצמאי על ידי חברת ההפקה R.G Studios Entertainment, הסרט מוקרן לקהל הרחב בשלל הקרנות ברחבי הארץ, רכישת הכרטיסים מתבצעת דרך האתר הרשמי של לוחם בנשמה.
לוחמה בלתי מוגבלת (超限战) הוא ספר על אסטרטגיה צבאית שנכתב בשנת 1999 על ידי שני קולונלים בצבא השחרור העממי, קיאו ליאנג (乔良) וונג שיאנגסי (王湘王湘).
הספר עוסק באופן שבו מדינה כמו סין יכולה להביס יריב חזק טכנולוגית (כמו ארצות הברית) במגוון אמצעים במקום להתמקד בעימות צבאי ישיר.
בין השיטות שנמנות בספר, על מנת לעקוף פעולה צבאית ישירה: שימוש במשפט הבינלאומי , טרור, ולוחמה כלכלית במגוון דרכים.
תרגום הספר לאנגלית הועלה לאינטרנט על ידי שירות לשידור בשנת 1999. על פי דיווחים, האקדמיה הימית של ארצות הברית פנתה למחברים בבקשה לתרגום הספר.
בהמשך תורגם הספר על ידי הוצאת הספרים הבלתי מוכרת, פנמה מו"ל, תחת הכותרת "תוכנית האב של סין להרוס את אמריקה", בצירוף תמונה של הפיגוע במגדלי התאומים (1993) על העטיפה.
תוספות אלה נחשבו כפרשנויות שגויות של הטקסט, ולא נועדו על ידי המחברים המקוריים.
תרגום לצרפתית פורסם בשנת 2003.
הטקסט צוטט על ידי ממשלת ארצות הברית, למשל באתר צבאי מאת ג'יימס פרי שמציין:
הספר טוען כי חולשתה העיקרית של ארצות הברית בעניינים צבאיים נטועה בעובדה שארצות הברית רואה את התפתחות הכוח הצבאי אך ורק באספקט הטכנולוגי.
עוד טוען הספר כי תורת הלחימה של ארצות הברית מתפתחת מכיוון שהטכנולוגיה החדשה מאפשרת יכולות חדשות.
מכיוון שכך, הספר טוען כי ארצות הברית אינה לוקחת בחשבון את התמונה הרחבה יותר של האסטרטגיה הצבאית, הכוללת גורמים משפטיים וכלכליים נבדלים.
הספר ממשיך לטעון שארצות הברית חשופה להתקפות בתחומים אלה.
הספר מציין כי הפגיעה בכוחו של היריב יכולה להתבצע במספר דרכים שונות מעימות צבאי ישיר.
על פי הכתוב, לשיטות אלטרנטיביות אלו "יש כוח הרסני זהה ואף גדול יותר מאשר לוחמה צבאית, והם כבר הניבו איומים חמורים לביטחון הלאומי בעבר."
לוחמה משפטית או פעולה פוליטית באמצעות ארגונים על-לאומיים או לא-ממשלתיים יכולים להוביל לשינוי מדיניות שלא יהיה אפשרי אחרת.
בגלל האופי הבינלאומי של העולם המודרני ואקטיביזם, קל יותר למדינות להשפיע על המדיניות במדינות אחרות באמצעות הליכים חקיקתיים.
בשל האופי המרושת של הכלכלה העולמית, מדינות יכולות לגרום נזק קשה לכלכלות של מדינות אחרות מבלי לנקוט בפעולה פוגענית בהיבט פיזי-לוחמני כלשהו.
אחת החלופות הנוספות בספר הוא הרעיון המוכר של לוחמת רשת.
רשתות הופכות לחשובות יותר ויותר לא רק להחלפת נתונים.
אלא גם לתחבורה, למוסדות פיננסיים ולתקשורת.
התקפות המשתקות רשתות יכולות לפגוע בקלות בתחומי חיים רבים.
דוגמה אחת ללוחמת רשת יכולה להיות כיבוי רשת המספקת חשמל.
אם יש פגיעה משמעותית ברשת החשמל כתוצאה מהתקפה, עלולים להופיע הפסקות חשמל מסיביות, דבר המסב נזק לתעשייה, לרפואה מונעת ולכל שאר תחומי החיים.
אפשרות נוספת המצוינת בספר כחלק מהמושג "לוחמה בלתי מוגבלת" הוא טרור, שיכולה להיות בעלת השפעות מרחיקות לכת על הרווחה הלאומית.
דבר הבא לידי ביטוי במשבר הכלכלי שבעקבות פיגועי הטרור נגד ארצות הברית, או באמצעי הביטחון הנרחבים שננקטו לאחר אותן פיגועים.
הטרור מכרסם בתחושת הביטחון והרווחה של האומה, גם אם ההשפעות הישירות של ההתקפות נוגעות רק לאחוז דקה מהאוכלוסייה.
הגנה על הטיעונים ללוחמה בלתי מוגבלת
הכותבים מציינים כי מנטליות מיושנת הרואות בפעולה צבאית את הפעולה הפוגענית היחידה אינן מספקות לאור טווח האיומים החדש.
במקום זאת, המחברים תומכים בהקמת כוח מרוכז בכל ההיבטים הקשורים לאינטרס הלאומי.
יתר על כן, בהתחשב בסוג זה של כוח מרוכז, יש צורך שיהיה גם סוג זה של כוח שיהפוך לאמצעי שניתן להשתמש בו לצורך פעולות בפועל.
בניגוד לשיטות הלחימה שיושמו במלחמות עבר, הכותבים מציעים לשלב את כל הממדים והשיטות בתחומים צבאיים ולא צבאיים כדי לבצע לוחמה.
הכותבים מציינים כי מגוון האפשרויות החדש בשילוב העלייה בעלות (הפוליטית והכספית כאחד) של ניהול לוחמה מסורתית מביא לדומיננטיות הגוברת של האלטרנטיבות החדשות לפעולה צבאית מסורתית.
מדינה שאינה שומרת על אזהרות אלה נמצאת במצב קשה.
לוחמה כימית היא שימוש בתכונות הרעילות של כימיקלים כנשק.
סוג זה של לוחמה נבדל מלוחמה גרעינית, לוחמה ביולוגית ולוחמה רדיולוגית, המרכיבים יחד את CBRN, ראשי התיבות של גרעיני, ביולוגי וכימי (לוחמה או נשק), כולם נחשבים "כלי נשק להשמדה המונית".
אף אחד מאלה אינו נופל תחת המונח כלי נשק קונבנציונליים.
בתיאוריה, עם ציוד מגן מתאים, אימונים ואמצעי טיהור, ניתן להתגבר על ההשפעות העיקריות של כלי נשק כימיים.
בפועל, הם ממשיכים לגרום לסבל רב, כיוון שרוב הקורבנות הם חסרי הגנה.
השימוש בנשק כימי אסור על פי החוק ההומניטארי הבינלאומי המקובל, אך למדינות רבות יש מלאי עצום של מאגרי נשק כימיים לקראת שימוש בזמן המלחמה.
לוחמה כימית שונה משימוש בכלי נשק קונבנציונליים או בנשק גרעיני מכיוון שההשפעות ההרסניות של כלי נשק כימיים אינן נובעות מכוח נפץ כלשהו.
השימוש הפוגעני באורגניזמים חיים (כגון אנתרקס) נחשב ללוחמה ביולוגית ולא למלחמה כימית; השימוש במוצרים רעילים שאינם מיוצרים על ידי אורגניזמים חיים (למשל רעלים כגון בוטולינום טוקסין, ריצין וסקסיטוקסין) נחשב ללחימה כימית על פי הוראות אמנת הנשק הכימי (CWC).
על פי אמנה זו, כל כימיקל רעיל, ללא קשר למוצאו, נחשב לנשק כימי, אלא אם כן הוא משמש למטרות שאינן אסורות (הגדרה משפטית חשובה המכונה קריטריון המטרה הכללית).
כ־70 כימיקלים שונים שימשו או הצטברו במדינות שונות במהלך המאה ה-20. המעמד כולו המכונה חומרים כימיים וקטלרים יחידים קטלניים נקבע לחיסול על ידי ה-CWC.
על פי האמנה, כימיקלים שהם רעילים מספיק כדי לשמש כנשק כימי, או שניתן להשתמש בהם לייצור כימיקלים כאלה, מחולקים לשלוש קבוצות על פי ייעודם וטיפולם:
הגדרה 1 - יש לחומר מעט שימושים לגיטימיים, אם בכלל.
אלה עשויים להיות מיוצרים או משמשים למטרות מחקר, רפואיות, תרופות או הגנה (כלומר, בדיקת חיישני נשק כימי ובגדי מגן).
דוגמאות כוללות חומרים עצביים, ריצין, לואיזיט וגז חרדל.
יש לדווח על כל ייצור מעל 100 גרם ל-OPCW, ומדינה יכולה להחזיק מלאי של לא יותר מטון אחד מכימיקלים אלה.
הגדרה 2 - אין לחומר שימושים תעשייתיים בקנה מידה גדול, אך עשוי להיות לו שימוש לגיטימי בקנה מידה קטן.
דוגמאות לכך כוללות דימתיל מתילפוספונט, חומר גלם לסרין המשמש גם כמעכב בעירה, ותיודיקוליקול, חומר כימי המשמש לייצור גז חרדל אך משמש גם כממס בדיו.
הגדרה 3 - יש לחומר שימושים תעשייתיים גדולים בקנה מידה גדול.
שניהם שימשו כנשק כימי, אך פוסגן הוא חומר גלם חשוב בייצור פלסטיק וכלורופרין משמש כחומר חיטוי.
יש להודיע ל-OPCW על כל מפעל שמייצר יותר מ-30 טון בשנה, והוא רשאי לבדוק.
נשק כימי פשוט שימש באופן בלתי סדיר לאורך העת העתיקה ועד ל.
רק במאה ה-19 הגיחה התפיסה המודרנית של לוחמה כימית, שכן מדענים ומדינות שונות הציעו להשתמש בגזים מחניקים או רעילים.
מדענים כל כך נבהלו, עד שהתקבלו חוזים ואמנות בינלאומיות מרובות - האוסרות על שימוש בנשק כימי.
אולם זה לא מנע את השימוש הנרחב בכלי נשק כימיים במלחמת העולם הראשונה.
פיתוח גז כלור וגז חרדל בין היתר, ששימש את שני הצדדים כדי לנסות לשבור את הקיפאון של מלחמת החפירות.
למרות שלא היה יעיל לטווח הארוך, הוא שינה את אופי המלחמה.
במקרים רבים הגזים שהיו בשימוש לא הרגו, אלא פגעו באדם שנפגע מהגז.
במהלך ההיסטוריה המודרנית נרשמו כ-1.3 מיליון נפגעי חומרי לחימה כימיים ובכללם 260,000 נפגעים אזרחיים.
בשנים שבין מלחמות העולם היה שימוש מדי פעם בכלי נשק כימיים, בעיקר כדי לדכא מרידות.
בגרמניה הנאצית נערך מחקר רב על פיתוח נשק כימי חדש, כימיקלים מסוג גז עצבים חזק.
עם זאת, השימוש בכלי נשק כימיים בשדה הקרב במלחמת העולם השנייה היה מועט.
שני הצדדים היו מוכנים להשתמש בכלי נשק כאלה, אך מעצמות בעלות הברית מעולם לא עשו זאת, ומדינות הציר השתמשו בהם רק פעמים אחדות.
הסיבה לחוסר השימוש בגז על ידי הנאצים, למרות המאמצים הניכרים שלהם בפיתוח זנים חדשים, הייתה חוסר יכולת טכנית או חשש שבעלות הברית (או הצד השני מחזיק בגז יותר חזק) ישתמשו בכלי הנשק הכימיים שלהם.
החששות הללו לא היו מופרכים: בעלות הברית ערכו תוכניות מקיפות לשימוש הגנתי ונקמה בכלי נשק כימיים, ואגרו כמויות גדולות.
הכוחות היפניים השתמשו בהם באופן נרחב יותר, אם כי רק נגד אויביהם האסיאתיים, כיוון שהם גם חששו שהשימוש בו על מעצמות המערב יביא לנקמה.
כלי נשק כימיים שימשו לעיתים קרובות כנגד הקומינטנג וכוחות קומוניסטים סיניים.
עם זאת, הנאצים עשו שימוש נרחב בגז רעיל נגד אזרחים בשואה.
כמויות עצומות של גז ציקלון B ופחמן חד-חמצני (CO) שימשו בתאי הגזים של מחנות ההשמדה הנאציים, והביאו לרוב המכריע של כשלושה מיליון נרצחים.
שימוש זה נותר עד היום זה השימוש הקטלני ביותר בגז רעיל בהיסטוריה.
לוחם 566 היא סדרה תיעודית בת שלושה פרקים ששודרה בכאן 11 ב-2020 וסיקרה את סיפורו של המרגל הישראלי אלי כהן.
נכון לספטמבר 2023, הסדרה זכתה כמעט ליותר ממיליון וחצי צפיות באתר יוטיוב.
לסדרה התראיינו בן השאר ראש המוסד תמיר פרדו וההיסטוריון יוסף ארגמן ומופיעים קטעי ארכיון מראיון עם וולפגנג לוץ.
ניב שטנדל מאתר Tvbee,נדב מנוחין מאתר וואלה!
ואריאנה מלמד מעיתון הארץ שיבחו את הסדרה.
לעומת זאת, דורון ברוש ממעריב טען כי הסדרה למעשה לא חידשה דבר.
הסדרה הייתה מועמדת בארבע קטגוריות בפרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי - הסדרה התיעודית, התחקיר, המוזיקה המקורית והפסקול.
אך בסופו של דבר הסדרה לא זכתה בשום פרס.
לוחֳמה ארקטית (נהגה לוחומה), המוכרת גם כלוחמה בקור קיצון, לוחמת חורף, או לוחמה במזג אוויר קר, היא צורת לחימה המותאמת למצבי קור קיצוניים המצריכים שינוי נרחב בשיטות הפעולה והתאמת אקלימית.
רוב הצבאות המחזיקים ביחידות ושיטות הפעלה ללוחמה ארקטית ניתן למצוא בעיקר במדינות הפועלות בקרבת החוג הארקטי, כמו גם מספר מדינות בהם ניתן לראות תנאי טבע דומים.
ישנן נקודות השקה שונות בין לוחמה ארקטית ללוחמה הררית, שבו התנאים הטופוגרפיים הם דומיננטיים ולא מציגים פרספקטיבה רחבה כלפי המתרחש בלוחמה ארקטית, לכן במקרים רבים מדובר בסוג לוחמה נפרד.
בין הגורמים המשפיעים העל תנאי הלוחמה באזורי קיצון אלה ניתן לציין:
תנאי מזג האוויר קיצון: מקשה את התפקוד של הכוח הלוחם.
תוואי השטח הלא שגרתי והמשתנה בהתמדה: מקשה על התקדמות הכוח ועל השרדותו בשטח זה כמו גם צוותי הסיועה כגון לוגיסטיקה והנדסת שטח.
טופוגרפיה מגבילה – שלג, בוץ, יערות מחט, הרים, קרח ואדמה או ים קפואים: מקשה על "מסת" כוח לנהל מערכה בעצימות גובה, בעוד חלק מהיחדות המרכזיות בצבא כלל אינם יכולות לתפקד בשטח זה.
עם השנים פותחו מספר דוקטרינות ודרכי פעולה ללוחמה באזורים אלה כמו גם למידת השטח וקיום אימונים בתדירות גבוהה עבור אזורים אלה.
ובכל אלו ניתן למצוא התייחסות משמעות כלפי הדברים הבאים:
שמירה על עמדה של מערך כוחות סטטיים להתקדמות איטית.
שימוש בדוקטרינת "ההגנה המוחלט", תוך מיגון מיטבי של הכוח והסוואתו לצורך התשת האויב.
ניצול הזדמנויות התקפה אופטימליות מבחינת סביבת הקרב ויכול של צד אחד לעומת מישנהו, ומציאת חולשות במערך של כוח האויב לצורך ריכוז התקפות מתפרצות.
נקיטה בשיטת האדמה החרוחה במקרה שלה נסיגה.
שימוש באמצעי לחימה ודרכי פעולה ייחודים לאזור ובפרט לשימוש על ידי יחידות הייעודיות והמתמחות בכך.
על אף שמדובר בלוחמה במקום קיצוניים ולא שגרתיים, לאורך ההיסטוריה ניתן להצביע על לא מעט התנגשות צבאיות באזורים אלה.
וכאן יוצג רשימה חלקית של מקרים אלה:
בין המדינות המחזיקות יחידה ייעודי לתחום לוחמה זה (ולא בהכרח ייעודי ללוחמה הררית) ניתן למנות:
בסיס חיל הים נאניסיביק - קנדה
חטיבת יגיר וחטיבת קינו - פינלנד
לוחם הוא סרט אמנויות לחימה אמריקאי משנת 2011 בבימויו של גאווין אוקונור ובכיכובם של טום הארדי, ג'ואל אדגרטון וניק נולטי.
הסרט עוסק בשני אחים המוצאים את עצמם מתחרים זה בזה בטורניר אמנויות לחימה משולבות (MMA), בעוד הם מנסים להתמודד עם טראומות משפחתיות ועבר קשה.
הסרט זכה לשבחים רבים, במיוחד על המשחק והבימוי, והוא נחשב לאחת הדרמות המרגשות ביותר בז'אנר הספורט.
הסרט יצא לאקרנים בקולנוע בארצות הברית ב-9 בספטמבר 2011 והפסיד בקופות כאשר הכניס 23.3 מיליון דולר אל מול תקציב של 25 מיליון דולר.
אף על פי שלא הצליח מסחרית הסרט קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים, כאשר נולטי קיבל מועמדות לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר .
הסרט מספר את סיפורם של שני אחים מנותקים, טומי קונלון (טום הארדי) וברנדן קונלון (ג'ואל אדג'רטון), שנפגשים שוב לאחר שנים של נתק כדי להתחרות בטורניר אמנויות לחימה משולבות עם פרס כספי גדול.
טומי, חייל לשעבר עם עבר טראומטי, חוזר לביתו של אביו (ניק נולטי) כדי לבקש ממנו אימון לקראת התחרות.
ברנדן, מורה לפיזיקה שנמצא בקשיים כלכליים, מחליט גם הוא להשתתף בטורניר כדי להציל את משפחתו.
המפגש בין האחים בזירה מוביל לעימות אישי ורגשי בלתי נמנע, שבו הם מתמודדים עם הכאב מהעבר והמורכבות של היחסים ביניהם.
טום הארדי בתפקיד טומי קונלון - לוחם MMA וחייל לשעבר עם עבר טראומטי.
ג'ואל אדגרטון בתפקיד ברנדן קונלון - מורה לפיזיקה ואחיו של טומי, שמתחרה בטורניר כדי להציל את משפחתו.
ניק נולטי בתפקיד פדי קונלון - אביהם של טומי וברנדן, מתאמן לשעבר ומכורים לשעבר.
פרנק גרילו בתפקיד פרנק קמפנה - המאמן של ברנדן שמכין אותו לתחרות.
ג'ניפר מוריסון בתפקיד טס קונלון - אשתו של ברנדן, שמנסה לתמוך בו בזמן שהוא נלחם על עתיד המשפחה.
הסרט "לוחם" קיבל ביקורות חיוביות מאוד מצד המבקרים.
השבחים התרכזו במיוחד בהופעות של השחקנים הראשיים, עם דגש על ניק נולטי, שזכה למועמדות לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
הסרט שיבח גם את הבימוי והכתיבה, שהציגו את הדרמה המשפחתית בצורה נוגעת ללב, לצד סצנות לחימה מרשימות ומציאותיות.
הסרט קיבל ציון של 83% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על מעל 200 ביקורות, וציון של 71 מתוך 100 באתר Metacritic, מה שמעיד על ביקורות חיוביות ברובן.
לוחמה היברידית היא אסטרטגיה המשלבת טקטיקות צבאיות קונבנציונליות, יחד עם טקטיקות לא קונבנציונליות - כמו מתקפות סייבר, קמפיינים של דיסאינפורמציה, ומלחמות פרוקסי - לצורך השגת יעדים אסטרטגיים.
מטרה מרכזית של לוחמה היברידית היא לבלבל ולהחליש את האויב תוך הסתרת זהות התוקף, ובאופן זה להקשות על המדינה המותקפת להגיב ביעילות.
במאה ה-21, לוחמה היברידית הפכה נפוצה יותר ויותר בשל ההתקדמות הטכנולוגית והקשרים שמתאפשרים בזכות הגלובליזציה.
הטכנולוגיות הדיגיטליות מאפשרות למדינות ולארגונים לא מדינתיים לבצע מתקפות מתואמות שונות, כולל מתקפות סייבר, מתקפות כטב"מים, והפצת תעמולה ודיסאינפורמציה באמצעות המדיה החברתית, על מנת לגרום לאויביהן נזק משמעותי ללא עימות צבאי ישיר.
רוסיה ניסתה לוחמה זו גם במקומות אחרים באירופה.
בנוסף לכך במאה ה-21 גם גורמים לא-מדינתיים, בהם ארגוני טרור, אימצו טקטיקות של לוחמה היברידית.
אחת מהדוגמאות הבולטות ביותר הוא ארגון חזבאללה, אשר נתמך על ידי איראן, ומשלב לוחמת גרילה יחד עם ירי רקטות, ירי טילי נ"ט, מתקפות כטב"מים, פועל בתוך האוכלוסייה המקומית באופן המקשה על כוחות צה"ל להילחם בהם, ועוסק גם בהפצת תעמולה במדיה החברתית.
דוגמה בולטת נוספת לגורם לא מדינתי בולט נוסף שעוסק בלוחמה היברידית במאה ה-21 הוא ארגון דאעש אשר משלב לחימה קרקעית קונבנציונלית יחד עם מתקפות טרור ושימוש נרחב ברשתות החברתיות על מנת להפיץ את האידאולוגיה הקיצונית של הארגון ברחבי העולם, ולגייס לוחמים מכל העולם שיבצעו פיגועי טרור במדינות מרוחקות.
הגישה ההיברידית של ארגונים לא-מדינתיים כמו דאעש מקשה במיוחד על סיכול האיום שלהן אחת ולתמיד בשיטות הקונבנציונליות.
המונח לוחמה היברידית נטבע בשנת 2007 על ידי ד"ר.
פרנק הופמן מהמכון האמריקאי לחקר מדיניות חוץ.
לוחם גרמאני עם קסדה הוא ציור שמן משנת 1902 מאת אוסמר שינדלר, המתאר רגע שלאחר ניצחון צבאי, המאופיין בשקט ובהתכנסות פנימית ולא בהפגנת ניצחון גלויה.
הדמות המרכזית מגלמת דימוי אידיאליזי של הלוחם הגרמאני, צעיר, מאופק ונחוש, כפי שעוצב במסגרת הרומנטיקה הלאומית הגרמנית של ראשית המאה ה־20. הקסדה הרומית המוחזקת בידיו אינה מוצגת ככלי לחימה אלא כשלל, סמל לאימפריה שהובסה ולאובדן יוקרתה.
היצירה נקשרת לעיתים לקרב יער טויטובורג, שבו הושמדו לגיונות רומיים במארב שהכה בתפיסת הבלתי־מנוצחות של רומא.
עם זאת, הציור נמנע מתיאור הקרב עצמו ומתמקד בתוצאותיו, בדמות לוחם המכונה "ברברי", העומד בדממה מול עוצמה אימפריאלית שקרסה.
במרכז הציור מופיעה דמותו של לוחם גרמאני, המתוארת בקפידה רבה באמצעות משיחות מכחול מדויקות.
תשומת לב מיוחדת ניתנת לפרטי הקסדה, המעוטרת בסמלים ודגמים המיוחסים לתקופתה, ומשמשת עדות לאומנות ולמלאכת המחשבת של התרבות הרומית.
מבטו של הלוחם, חד ומרוכז, משדר נחישות פנימית ומרמז על מאבקים ואתגרים שעמדו בפניו.
היצירה מציגה את הלוחם הגרמאני כסמל לאומץ, כבוד ונאמנות, תכונות המזוהות עם השבטים הגרמאניים.
תנוחתו היציבה והבלתי מתפשרת מעוררת תחושת כוח ומוכנות, בעוד הקסדה הרומית מתפקדת כסמל להגנה וכאובייקט טעון במשמעות, המלווה את הלוחם בעימותים ובסערות המלחמה.
הציור נטוע בהקשר רחב של עימותים ומפגשים בין שבטים גרמאניים לבין האימפריה הרומית.
השבטים הגרמאניים, בעלי תרבויות ולשונות ייחודיות, מילאו תפקיד מרכזי בעיצוב הנוף ההיסטורי של אירופה, החל ממגעיהם עם רומא ועד להשפעתם על אירופה של ימי הביניים.
דמות הלוחם משמשת ייצוג של תקופה רוויית מאבקים ושל תרומה היסטורית רחבת היקף.
אוסמר שינדלר היה אמן בעל הקפדה יוצאת דופן על פרטים ומחויבות לדיוק היסטורי.
ביצירה זו הוא מביא לידי ביטוי את יכולתו לחבר בין מחקר היסטורי לבין עשייה אמנותית, ולהפוך את הציור לגשר המחבר את הצופה לעבר תרבותי עשיר.
יצירתו מדגימה הבנה עמוקה של נרטיבים היסטוריים לצד שליטה באמצעים ציוריים.
לוחמי חרות ישראל (בראשי תיבות: לח"י) היה ארגון מחתרת של "פורשים" בארץ ישראל שפעל נגד המנדט הבריטי מ-1940 ועד הקמת מדינת ישראל ב-1948. מטרת הארגון המוצהרת הייתה שחרור ארץ ישראל מידי השלטון הבריטי בכח, והקמת מדינה יהודית בה.
מקימי הארגון היו פורשי הארגון הצבאי הלאומי (אצ"ל) שהתנגדו להפסקת המאבק בשלטון המנדט הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בתחילה חיפש הלח"י ברית עם מדינות הציר (איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית) במלחמתו בכובש הבריטי.
לאחר רצח מייסד הארגון אברהם שטרן על ידי הבריטים ב-1942, החליטה הנהגת הלח"י החדשה לתמוך בברית המועצות שתחת יוסיף סטלין וב"בולשביזם הלאומי" .
דרך הפעולה העיקרית של הלח"י הייתה ביצוע התנקשויות בחייהם של בכירי ממשלת המנדט והצבא הבריטי בארץ ישראל.
לח"י הוכרז כארגון טרור על ידי ממשלת המנדט נגדה פעל, ואחרי רצח ברנדוט הוכרז ככזה גם על ידי ממשלת ישראל.
החוק שהגדיר את לח"י כארגון טרור בוטל ב-1979 לאחר ניצחון הליכוד בבחירות לכנסת התשיעית.
הארגון ראה בביצוע של פעולות טרור כנגד נציגי ממשלת המנדט כלי לגיטימי והכרחי להגשמת החזון הציוני.
בכתב העת של הארגון, "החזית", נכתב:
ב-1980 הכירה מדינת ישראל בתרומת ארגון לח"י להקמתה, וראתה בו גוף לוחם שסייע בהקמת המדינה.
באותה שנה נוצר "אות הלח"י", שהוענק לחברי המחתרת.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939 היו רוב מנהיגי האצ"ל בכלא הבריטי כיון שנעצרו ארבעה ימים לאחר פרסום "הספר הלבן", במאי 1939. הנהגת היישוב קראה לשיתוף פעולה עם הבריטים במלחמתם בגרמניה, ואכן רבים מבני היישוב התגייסו לצבא הבריטי ועזרו לבריטים במאמץ המלחמתי.
גם הנהגת התנועה הרוויזיוניסטית דגלה בהשתתפות במלחמה בנאצים, ובספטמבר 1939 הורה דוד רזיאל מנהיג האצ"ל, ממקום מעצרו, לחדול מפעולות התקפיות של האצ"ל כנגד הבריטים על מנת שלא להפריע למהלך המלחמה נגד גרמניה וכדי לאחד כוחות עם אנגליה ובעלות בריתה.
הכרזתו של רזיאל הביאה לשיאו את המאבק הפנימי בתוך האצ"ל על דרכו של הארגון.
בראש החולקים על רזיאל ניצב אברהם שטרן ("יאיר").
עם שחרורו של רזיאל מהכלא באוקטובר 1939, ושחרור שאר חברי מפקדת האצ"ל ביוני 1940, הגיעו הדברים לכדי עימות גלוי בין רזיאל לשטרן, והפילוג באצ"ל היה לעובדה מוגמרת.
לאחר שזאב ז'בוטינסקי, בחליפת מכתבים בהולים מארצות הברית, נאלץ לבחור בסוגיית זהות מפקד האצ"ל לטובת דוד רזיאל, נפרד סופית פלג הפורשים, בראשות שטרן, מהארגון.
הפלג קרא לעצמו תחילה בשם "הארגון הצבאי הלאומי בישראל", בשונה מ"הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל" ממנו פרש, אך מאוחר יותר, ב-1943 (אחרי רצח אברהם (יאיר) שטרן) שינה שמו ל"לוחמי חרות ישראל".
בראש המחתרת עמד אברהם שטרן עד הירצחו ב-12 בפברואר 1942 בידי קצין הבולשת הבריטית ג'פרי מורטון, בדירת המסתור שלו בתל אביב.
אחרי הירצחו הוקמה הנהגה שחבריה היו יצחק שמיר (אז יצחק יזרניצקי או בכינויו מיכאל), ישראל שייב (אלדד) ונתן פרידמן-ילין (גרא), יהושע זטלר, יצחק חסון, יעקב אליאב, יעקב גרנק, גאולה כהן, יהושע כהן, דוד שומרון ועמוס קינן.
ב-1942, לאחר רצח שטרן, שימש יהושע כהן כראש המחתרת בפועל למשך כחצי שנה, אף שלא מונה לתפקיד באופן רשמי.
בתקופה זו הוא הנהיג את שרידי הארגון, כי רוב חברי ההנהגה שקמה לאחר הרצח היו כלואים בכלא הבריטי.
כל אותו זמן הסתתר כהן עם זוגתו נחמה (נחה) בפרדסים, עד לבריחתו של יצחק שמיר מהכלא והעברת הפיקוד אליו.
לח"י היה ארגון קטן שמנה מאות אנשים בלבד, אך הם ביצעו פעולות נועזות נגד השלטון הבריטי, בהן הפעלת מוקשים נגד שוטרים בריטיים והתקפות על יעדים בריטיים.
הבריטים כינו את הארגון "כנופיית שטרן" (The Stern Gang, או בערבית "ג'מעאת שטרן"), כדי לבטא את תיעובם כלפיו וכדי להמעיט בערכו כארגון לוחם.
למימון פעילותו עסק הארגון לעיתים בשוד בנקים.
הארגון הפיץ שבועון קיר בשם "החזית" ולאחר מכן גם את ביטאון הארגון "המעש", וכן הפעיל תחנת שידור מחתרתית: "קול המחתרת העברית".
הקריינית בתחנה הייתה גאולה כהן, הקריין היה מרפיש נתן-גד, וטכנאי השידור היה יעקב יצחקי (אלכס).
חברים רבים הצטרפו ללח"י דרך תנועת הנוער הדתית ברית החשמונאים.
אנשי "ההגנה" ראו בלח"י ובאצ"ל ארגונים פורשים שפעלו בניגוד להוראות המוסדות הלאומיים.
לכן הש"י (שירות הידיעות של ההגנה) עקב, עצר, וחקר בעינויים לוחמי לח"י.
בתום מלחמת העולם השנייה, ב-1 בנובמבר 1945, הצטרף לח"י ל"תנועת המרי העברי" שאיחדה את כל הכוחות הלוחמים בשטחי המנדט.
עם זאת, לח"י ואצ"ל המשיכו במאבק המזוין גם לאחר שההגנה פסקה מכך, ולח"י אף הרחיב את פעילותו אל מחוץ לגבולות ארץ ישראל.
כללי ההתנהגות במחתרת כפי שהועברו לחברי הארגון:
אל תביא חברים לחדרך ובעיקר לא חברי מחתרת אחרים.
אל תתידד עם השכנים או בעל הבית ואל תספר על תולדותיך לבעלי הבית.
אף פעם אל תקנה מצרכיך בחנות שליד ביתך.
חפש חנות רחוקה שלא ידעו היכן אתה גר.
אל תשוחח עם אנשים על התנועה.
אל תגלה אף פעם את השקפותיך האמיתיות.
אל תציג את עצמך כלאומני, עדיף שמאלני.
אם יש באפשרותך, קשט את חדרך בתמונות המתאימות להשקפותיך הבדויות, למשל תמונה של ויצמן או קארל מרקס.
בהתחמקות ממעקב השתמש בחדרי מדרגות ובמעברים בין חצרות.
כאשר אתה נכנס לחדרך בלילה, חכה כ־10 דקות לפני שתעלה את האור.
כמו האצ"ל, גם לח"י היה מזוהה פוליטית עם התנועה הרוויזיוניסטית.
מצע הארגון נוסח ב"שמונה עשר עקרונות התחייה", שנכתבו על ידי אברהם שטרן, שם הגדיר את יעוד התנועה:
משפט המפתח בעקרונות התחייה: "אין תקומת המלכות בלא גאולת הארץ, ואין תחיית האומה ללא תקומת המלכות".
ארבעת העקרונות הראשונים מדברים על ייחודו של עם ישראל, זכותו על מכורתו, היא ארץ ישראל מהפרת ועד נהר מצרים, ועל ייעודה של התנועה.
ששת הבאים מדברים על תפקידי הארגון: חינוך העם, איחוד העם, כריתת בריתות, הקמת כוח לוחם, כיבוש הארץ ומלחמה במפריעים למטרות אלו.
שאר העקרונות מדברים על תפקידי התנועה לאחר שחרור הארץ מהשלטון הבריטי: הקמת משטר צדק, הפרחת השממה, קיבוץ גלויות, החייאת השפה העברית ובניית בית המקדש השלישי.
לשיטתו, השלטון הבריטי בשטחי ארץ ישראל היה כיבוש לא חוקי.
אסירי לח"י סירבו להגן על עצמם בבית המשפט של המנדט הבריטי בטענה שאין סמכות לכובש זר לשופטם, והוא אינו חוקי.
מאותה סיבה סירבו אסירי לח"י לבקש חנינה, גם במקרים בהם בקשה זו יכלה לבטל עונש מוות.
אחד מאסירי לח"י, משה ברזני, התאבד בכלא יחד עם לוחם האצ"ל מאיר פיינשטיין, על מנת למנוע מהבריטים להוציא אותם להורג בתלייה.
מימוש אידאולוגיה זו נעשה בפעולות גרילה והתנקשויות בחיי נציגי השלטון הבריטי, בהם חיילים ושוטרים, בתחנות משמר ובסיסי צבא בריטיים.
הארגון פעל בעיקר במרכזי היישוב העיקריים: ירושלים, תל אביב וחיפה.
חלק מאידאולוגיית הארגון דן בהפרחת השממה אך רק מקץ מלחמת העצמאות והתפרקות המחתרת, יכלו יוצאי המחתרת להקים (ב-1949) את היישוב נוה יאיר.
המנון לח"י ("חיילים אלמונים") נכתב על ידי אברהם שטרן, מייסד ומפקד לח"י, כאשר בטרם הוקם הלח"י שימש המנון זה את האצ"ל.
בשירים נוספים שנכתבו על ידו, כמו הרי את מקודשת לי והשבועה, באים לידי ביטוי באופן בולט ערכי לח"י וסגנונו, המעלים על נס את ההתמסרות לארץ ולאומה, ואת הנכונות להקריב גם את החיים עבורן - ולמען תקומת מלכות ישראל בארצו.
לאחר מות שטרן ב-1942, החליטה הנהגת לח"י החדשה לתמוך בברית המועצות שתחת יוסיף סטלין וב"בולשביזם הלאומי" .
ראשי לח"י האמינו בבעלות המוחלטת של עם ישראל על ארץ ישראל כזכות טבעית ונצחית, אותה יש לממש בזכות עצמה ולא רק כתגובה על מצוקת היהודים בגלות, או לשם "פתרון שאלת היהודים" - כפי שסבר בנימין זאב הרצל.
הם האמינו בכיבוש הארץ בכוח הזרוע ("ארץ נכבשת בדם"), ולא ברכישתה בכסף, או בהשגתה באמצעים מדיניים ובחסדי שליטים ומעצמות.
כמו כן האמינו הם גם כי הנשק והכוח הצבאי הם הדרך הטבעית והמקובלת להגשמת המטרות הלאומיות, והם אינם אמצעי אחרון של הגנה עצמית.
קבוצה זו (עליה נמנה גם עמוס קינן) סברה כי המכנה המשותף בין ה"צבר" הישראלי לתושב הערבי גדול מהמכנה המשותף שבין הצבר לבין היהודי הגלותי.
עם חברי לח"י נמנו גם ערבים, למשל יוסף אבו גוש ואחרים מקרב בני כפרו, אבו גוש.
אבו גוש שאף גם הוא לסילוק הבריטים מארץ ישראל ולחיים בשכנות טובה עם היהודים.
מאחר שמטרתו העיקרית של הלח"י הייתה מלחמה בבריטניה, אותה הגדיר "כובש זר", נמצאו בשני פלגי הארגון אנשים שלא שללו ברית עם הערבים נגד הבריטים.
ואולם בפועל, בוצעו פעולות אלימות רבות כנגד תושבים ערבים.
בספטמבר 1940 ניהל הלח"י משא ומתן עם איטליה הפשיסטית לקראת חתימת הסכם בשם "הסכם ירושלים 1940", שלא הגיע לכלל חתימה.
ההסכם נולד ביוזמת פרובוקציה של אדם בשם משה רוטשטיין שהופעל על ידי האצ"ל, והדבר הגיע אף לידיעת הבולשת הבריטית, כשהצד האיטלקי לכאורה להסכם היה בדוי; עם זאת, שטרן ביטא במשא ומתן את שאיפותיו וכוונותיו האמיתיות לחבור למדינות הציר במלחמה בבריטים.
זאת, הן בשל קרבה אידאולוגית לאיטלקים והן משום היותם אויביו של האויב הבריטי, ויכלו לעזור לעם היהודי לכבוש את ארצו.
אף שנתגבש נוסח סופי להסכם, הוא לא הבשיל לכדי חתימה.
חביב כנען, חוקר תולדות היישוב, כתב כי הסיבה לכך הייתה שבשלב בו ההסכם היה מוכן כבר לחתימה, בא רוטשטיין בדרישה כי שטרן ייפגש עם נציג ממשלת איטליה לחתימה עליו.
שטרן מוכן היה לנסוע לפגישה, אך חבריו הטילו וטו על פגישה כזו, והמשא ומתן בא לקיצו.
יוסף הלר, חוקר תולדות לח"י הסביר כי בסוף 1940, לאחר תבוסת איטליה בפלישה ליוון ובמערכה במדבר המערבי, איבד שטרן ככל הנראה את התקווה למימוש ההסכם, ואז המיר את איטליה הכושלת בגרמניה הנאצית המצליחה, הסכם שאף הוא לא קרם עור וגידים.
בסוף 1940 נציג לח"י נפתלי לובינצ'יק נשלח לביירות, שם נפגש עם נציג השלטון הנאצי ורנר אוטו פון הנטיג ומסר הצעה בשם לח"י לקחת חלק פעיל במלחמה לצד גרמניה, בתמורה לסיוע גרמני בהעלאת יהודים לארץ ישראל.
פון הנטיג העביר את המכתב לשגרירות הגרמנית באנקרה, אך לא ידוע על תשובה רשמית למכתב מצד גרמניה.
אנשי לח"י ניסו ליצור קשר עם הגרמנים שנית בדצמבר 1941, שוב ללא הצלחה.
מטרת הארגון הייתה להילחם בבריטים שהתנגדו להעלאת יהודים, על ידי פנייה לגרמנים שיעזרו בסיוע העלאת יהודים לארץ ישראל.
הרעיון נבע מכך שהגרמנים לא רצו את היהודים באירופה, בעוד שהבריטים לא רצו את היהודים בארץ ישראל - מכאן שצריך להילחם קודם כל נגד האויב הבריטי כדי לפתוח את שערי ארץ ישראל לפליטים היהודים.
לאחר כישלון שליחותו של לובינצ'יק לא שקטו אנשי לח"י על השמרים וניסו לחדש את הקשר עם גרמניה הנאצית.
לאחר הניצחון במערכה בסוריה ובלבנון, ביולי 1941 שלטו כבר בעלות הברית בסוריה, וניתן היה להגיע דרכה לגבול טורקיה הנייטרלית, בה שכנה שגרירות של גרמניה.
בדצמבר 1941 יצא נתן ילין-מור לסוריה, לעבוד - כביכול - בביצורים שבנה קבלן יהודי מארץ ישראל בצפון סוריה, ולמעשה כדי להגיע משם לטורקיה וליצור קשר עם הגרמנים, כדי לשכנעם להושיט עזרה ללח"י במלחמתו באויב המשותף – בריטניה.
ילין-מור יצר קשר עם מבריחי גבול ועמד לצאת לטורקיה.
המודיעין הבריטי גילה זאת, ובינואר 1942 אסר את ילין-מור והביאו למחנה מעצר בארץ.
פעולות הלח"י כוונו בעיקר נגד הבריטים בתקופת המנדט.
לא ידוע על מקרים בהם הארגון תקף אזרחים בריטיים שלא היו בשירות השלטון, למעט פצצה שכוונה נגד רוי פאראן, (חוטפו וכנראה גם רוצחו של אלכסנדר רובוביץ, נער חבר הארגון) אך התפוצצה על אחיו.
לשם מימון פעולותיהם עסקו אנשי הלח"י גם בפעולות שוד, שכונו בפיהם "החרמות".
בין היתר בוצעו פעולות כאלה כנגד סניפי בנקים (מקומיים וזרים), סוחרי זהב ויהלומים, פקיד של המשביר המרכזי ומכונית דואר.
בתחילת דצמבר 1941 פשטה המשטרה הבריטית על דירה ליד התחנה המרכזית של תל אביב; אנשי מפתח רבים של המחתרת (בהם יצחק שמיר ויהושע זטלר) נלכדו ונאסרו בפעולה זאת, מה שהוביל את שטרן להחלטה לפגוע בעוצמה במנגנון הבילוש הבריטי.
הייתה זו תקופה קשה למחתרת: קופתה הייתה כמעט ריקה לגמרי בשלב זה, ואנשיה נאלצו לבצע ניסיונות שוד שכשלו.
רבים הושלכו למאסר עקב הלשנות, ואף בעל ברית לא נראה באופק.
כלל היישוב העברי גילה איבה כלפי המחתרת שנתפסה כקיצונית מדי, ואף פגעה בקצינים יהודים.
בין הפעולות שיזם שטרן כנגד הבולשת הבריטית הייתה ההתנקשות ברחוב יעל 8: המטרה, יש שטענו, הייתה להרוג את הקצין הבריטי ג'פרי מורטון שהוביל את הפעילות נגד לח"י.
התוכנית הייתה להטמין מלכודת בגג הבניין של רחוב יעל 8 בתל אביב.
אחד מאנשי לח"י הפעיל מטען נפץ קטן ופיזר דם (של חיה) בחדר על הגג ובמדרגות, מה שגרם לבהלה בקרב השכנים שהזעיקו את המשטרה.
שיף נהרג במקום, , קצין נוסף מהיישוב העברי ששירת במשטרה הבריטית והקצין הבריטי טורטון שהיו עמו מתו מפצעיהם למחרת היום.
שני כרוזים שפורסמו לאחר הפעולה על ידי 'הארגון הצבאי הלאומי בישראל' ו'ארגון צבאי לאומי' (שמות קוד ללח"י באותם הימים), הביעו תמיכה והצדיקו את הפעולה, כולל הפגיעה בשיף וגולדמן.
שני אלה שירתו במשטרה הבריטית כשליחים מטעם ארגון "ההגנה", וסייעו לה ולמאבק היישוב היהודי רבות.
בהודעות לח"י נרשם כך: "הקצינים שיף וגולדמן נדונו למוות על ידי בית הדין העליון של הארגון.
פסק דין זה נתאשר על ידי המנהיג והמפקד של הא.צ.ל.
בישראל, והוצא לפועל ביום ב' שבט תש"ב 20 בינואר 1942 בשעה 09:20 בבוקר בתל אביב...
על המשטרה להימנע מכל התערבות בפעולות חברי הארגון בשעת מילוי תפקידם הלאומי.
התראה זו מופנית גם לקויסלינים של הסוכנות היהודית, וגם למפלגה הרויזיוניסטית".
בפרסום כרוז לח"י מיום 26 בינואר 1942 הוסבר מדוע הותר דמם של שיף וגודלמן ונכתב: "...הלקח: הקצינים והשוטרים היהודים, וכל איש ביישוב, נדרשים למלא את חובתם הלאומית ולעמוד לימיננו למען תקומת המלכות העברית בציון.
אנו מתרים פעם נוספת בכל המלשינים שכירי השלטון הזר ומשרתיו, כי אם לא יחדלו מייד לסייע לו, נוסיף ללחום בהם עד חרמה.
ידינו תשיגם באשר הם שם, ושום כח לא יצילם מעברתנו".
ב-27 בינואר 1942 פרצו בלשי ה-C.I.D לדירה ברחוב דיזנגוף 30 בתל אביב בה שהו ארבעה אנשי לח"י.
האנגלים פתחו באש ופצעו אותם קשה.
אברהם אמפר וזליג ז'ק נפטרו אחר כך מפצעיהם.
השניים האחרים, יעקב לבשטיין ומשה סבוראי, נתפסו ונכלאו.
לאורך השנים היו שהאשימו את סבוראי, וטענו כי פליטת פה שלו בעת ששכב בבית החולים תחת השגחת שוטרים בריטים היא שחשפה את מקום מחבואו של יאיר, סבוראי עצמו דחה טענה זאת בתוקף ואף ניהל שורה של משפטי דיבה נגד טענה זו.
ב-12 בפברואר 1942 פרצה הבולשת האנגלית לדירתו של סבוראי ברחוב מזרחי (שקרוי היום רחוב שטרן), ומצאה את יאיר שהסתתר שם.
יאיר נאזק וקצין הבולשת הבריטי ג'פרי מורטון ציווה על הנוכחים לצאת מהדירה, ואז ירה ביאיר האזוק, שמת במקום (לאחר האירוע מורטון טען שיאיר ניסה לברוח ובחלוף השנים שינה עדותו, ובספרו כתב כי חשש שיאיר נשא מטען נפץ).
זאת הייתה נקודת השפל של לח"י, הבריטים הצליחו לעצור את רוב המפקדים.
חברי המפקדה חנוך קלעי ובנימין זרעוני הסגירו עצמם לבריטים.
מי שהמשיך את פעילות המחתרת היה יהושע כהן שהסתתר בפרדסי רעננה.
יצחק שמיר, לאחר שהצליח לברוח ממחנה המעצר מזרע, תפס את הפיקוד והחל בשיקום הלח"י.
מדיניות נשיאת נשק שלא בתפקיד הייתה בעוכרי המחתרת.
לאחר שנרצח ירחמיאל אהרונסון ומתי שמואלביץ נידון למוות - בהיותם נושאי נשק, שונתה מדיניות זאת.
בנובמבר 1943 נמלטו 20 אנשי לח"י ממחנה המעצר בלטרון, דרך מנהרה ארוכה שחפרו במשך חודשים רבים בעזרת כלי הגינון שניתנו להם.
בחודשים פברואר-ספטמבר 1944 אנשי לח"י תקפו את הבריטים ברחובות, הטמינו מוקשים במכוניותיהם, ירו בהם בעת מרדף אחרי אנשי לח"י ופוצצו את בנין הבולשת בירושלים.
בפעולות אלה נהרגו ונפצעו מספר גדול של שוטרים וקצינים בריטים, וגם מספר יהודים ששרתו במשטרת המנדט, ושהו במקרה באותו מקום.
מספר אנשי לח"י נהרגו בפעולות ואחרים נאסרו והובאו בפני בתי דין צבאיים.
נאשמי לח"י השתמשו בבתי המשפט לצורך הסברת מעשיהם.
הנאשמים הפכו למאשימים ושללו את חוקיות שלטון הכיבוש הבריטי.
תחבולות ומאמצים רבים הושקעו בניסיונות להתנקש בחייהם של ראשי כוחות הביטחון הבריטים ושל אישים בכירים המסמלים את השלטון הבריטי בארץ.
רוב התוכניות הללו לא יצאו לפועל או נכשלו, לרוב בגלל עזרת ההגנה לבריטים.
ב-19 באוקטובר 1944 ממשלת המנדט הגלתה מאות עצירים חברי האצ"ל ולח"י למחנות מעצר באפריקה.
הגולים ערכו ניסיונות בריחה אחדים, אך רק מעטים מהבורחים הצליחו בכך.
העצירים שלא נרצחו באפריקה בידי השומרים שוחררו וחזרו ארצה רק לאחר קום המדינה, ב-12 ביולי 1948.
אנשי לח"י הוציאו להורג את מי שנחשדו בשיתוף פעולה עם הבריטים.
כך הוציאו להורג בשנים 1943–1948 את יוסף דוידסקו, מוותיקי מחתרת נילי, את ישראל פריצקר איש מש"י, את אנשי לח"י יהודה אריה לוי ואברהם וילנצ'יק, את ורה דוכס וחיה זיידנברג, את הנער ארנסט מיכאל שנאל ואחרים שעזרו לבריטים נגד המחתרות.
בשורות הנהרגים על בגידה נמנו גם נתינים זרים וביניהם מיכאיל קליסזצ'וק ("זיידק"), פולני נוצרי שהיה מנהל מועדון פליטים, אשר נרצח בינואר 1948 לאור זה שהיה בקשר עם כנופיות ערביות, וככל הנראה סייע להן.
7 באוגוסט 1944: ניסיון התנקשות בנציב העליון הבריטי הרולד מקמייקל.
מקמייקל נחלץ בשלום מההתנקשות אך אשתו נפצעה.
29 בספטמבר 1944: ההתנקשות תומאס ג'יימס וילקין, בכיר בבולשת של המשטרה הבריטית בארץ ישראל ומהאחראים לרצח אברהם שטרן.
6 בנובמבר 1944: ההתנקשות בלורד מוין, שר המושבות הבריטי, שהיה אחראי למדיניות "הספר הלבן", בעת שביקר בקהיר.
ההתנקשות זכתה לתהודה עולמית, ובמשפט שהתנהל בפני בית דין מצרי הייתה למבצעיה, אליהו חכים ואליהו בית צורי, הזדמנות לגנות את האימפריה הבריטית.
הם נידונו למוות וב-1945 הועלו לגרדום.
לח"י ראה בהתנקשות בלורד מוין הישג גדול בפריצת דרך אל דעת הקהל העולמית, ואולם הנהגת היישוב והתנועה הציונית ראו בכך המחשה קיצונית לנזק הנגרם ליהודים בארץ ישראל.
1 בנובמבר 1945: במסגרת ליל הרכבות פוצץ כוח משותף של האצ"ל ולח"י את צומת המסילות בלוד תוך כדי ניהול קרב עם הבריטים.
דצמבר 1945: פשיטה משותפת של האצ"ל ולח"י על מבני המשטרה בירושלים וביפו.
מרכז המשטרה במגרש הרוסים פוצץ.
6 בפברואר 1946: התקפת לח"י בחולון בה הוחרמה כמות גדולה של נשק שהייתה במחנה בריטי ליד שכונת אגרובנק בחולון.
לאחר ההתקפה השתוללו חיילים בריטים קולוניאליים ברחובות השכונה, ורצחו שלושה אזרחים תמימים.
25 בפברואר 1946: קבוצה של לוחמי לח"י חדרה למנחת סירקין ופוצצה 8 מטוסים של חיל האוויר המלכותי.
הפעולה בוצעה במסגרת התקפת שדות התעופה הבריטיים ובתיאום עם תנועת המרי העברי.
2 באפריל 1946: פיצוץ הגשר ומסילת הרכבת מעל נחל נעמן.
17 ביוני 1946 אור לי"ט בסיוון ה'תש"ו: ההתקפה על בתי המלאכה של הרכבת בחיפה, במסגרתה פוצצו מכונות, קטרים ומתקנים.
בדרכם חזרה נתקלו אנשי לח"י במחסום טנקים בריטי, וספגו 11 הרוגים ו-22 שבויים.
כאשר הועמדו לדין הם סירבו לשתף פעולה במשפט, נידונו שלא בפניהם למוות אך העונש של כולם הומתק למאסר עולם.
פחות משבועיים אחרי שגזרי הדין של הנידונים למוות הומרו למאסר עולם, חידש לח"י את פעולותיו.
9 בספטמבר 1946: הריגת קצין הבולשת מרטין במושבה הגרמנית בחיפה.
מרטין זיהה את יצחק שמיר במסדר זיהוי ב-29 ביולי 1946 והביא למאסרו ולשילוחו לאריתריאה.
25 באפריל 1947: בפעולה בחניון הצבא הבריטי ברחוב הירקון בתל אביב נהרגו שבעה צנחנים בריטים מהדיוויזיה שכונתה ביישוב ה"כלניות", בשל הכומתות האדומות שחבשו.
הבריטים ראו בפעולה זו רצח לכל דבר, וטענו כי החיילים הבריטים נורו בשנתם ולא היו חמושים (מה שהתגלה כלא נכון).
בראיון שהעניק ל"מעריב" הגן יעקב בנאי על הפעולה ואמר:
26 באפריל 1947: הריגת קצין הבולשת אלברט אדוארד קונקווסט בחיפה.
12 בנובמבר 1947: מספר פעולות נקמה על רצח נערי לח"י ברעננה.
4 בינואר 1948: פיצוץ בניין העירייה ביפו - בית הסראייה, בפיצוץ נהרגו כ-14 ערבים ונפצעו עשרות רבות.
29 בפברואר 1948: פיצוץ קו הרכבת בין חיפה לקהיר, מצפון לרחובות.
28 חיילים בריטים נהרגו ו-35 נפצעו.
31 במרץ 1948: פיצוץ קו הרכבת בין חיפה לקהיר, ליד בנימינה.
40 אזרחים, רובם ערבים, נהרגו, ו-60 נפצעו.
9 באפריל 1948: האצ"ל והלח"י תקפו את דיר יאסין (אירוע הקרוי פרשת דיר יאסין).
17 בספטמבר 1948: רצח שליח האו"ם, פולקה ברנדוט, בירושלים.
בשנת 1944–1945 הפעילה ההגנה "פעולה למניעת הטרור" (הסזון, בו הוסגרו לבריטים מאות לוחמי מחתרות ונתלו על ידם) ולח"י נאלץ להפסיק את פעולותיו היזומות למשך מספר חודשים.
חודשי ההפוגה נוצלו לגיבוש ה"חטיבה הלוחמת" לח"י ולהכנות לפעולות לחימה חדשות.
פותח הייצור העצמי של כלי נשק (בעיקר תת-מקלעים "סטן") ושל חומרי נפץ.
כמו כן פותחו באותה תקופה שירות הידיעות של לח"י וכלי ההסברה שלו.
עם סיום מלחמת העולם השנייה הסכימו ההגנה (שכבר ראו שמהבטחותיהם של הבריטים לא יצא דבר), האצ"ל והלח"י לכונן במשותף את "תנועת המרי העברי".
המבצעים המשותפים העיקריים של לח"י והאצ"ל מנובמבר 1945 עד יוני 1946 היו: התקפה על תחנת הרכבת המרכזית בלוד, התקפה על מרכזי הבולשת בירושלים וביפו, ניסיון לשחרר אסירים מבית הסוהר המרכזי בירושלים, התקפה על שדות תעופה בריטיים, כאשר לח"י השמיד מטוסים בריטיים בכפר סירקין.
במקביל ערך לח"י שורת "מבצעי רכש" כלומר התקפות לשם השגת נשק מחוץ להסדר תנועת המרי.
הגדולה בפעולות לח"י במסגרת "תנועת המרי" הייתה ההתקפה על בתי המלאכה של הרכבת במפרץ חיפה.
נגרם נזק כבד לקטרים, מנופים, מכונות ומחסנים.
הפעולה הראשונה אחרי פירוק "תנועת המרי" הייתה פיצוץ בנין הבולשת ביפו (9.09.46).
בכך נפתחו שנה ורבע של מלחמות התשה והטרדה בלתי פוסקת בבריטים.
הפעולות נערכו במקביל ובנפרד על ידי לח"י ואצ"ל, תוך מידה מוגבלת של תיאום בין שני הארגונים ומסירת הודעות מוקדמות כדי למנוע הפרעות הדדיות.
לח"י ביצע בתקופה זו מאות פיגועים והתקפות על אנשי השלטון וכוחות הביטחון הבריטי.
יריות ורימונים פגעו בחיילים ושוטרים.
כבישים ומסילות ברזל מוקשו, מכוניות ורכבות פוצצו.
חובלו מתקני ממשלה ורשתות הטלפון והטלגרף, הותקפו תחנות משטרה ותחנות צבא.
מספר האבדות בקרב הבריטים הסתכם במאות.
כדי להבטיח את אנשיהם מפני ההתקפות, החלו הבריטים בקיץ 1946 לרכז את המשרדים והמגורים באזורי ביטחון מיוחדים ושמורים.
אזורים אלה הוקמו בשלוש הערים הגדולות.
בשנים 1946–1947 לוחמי לח"י החדירו מכוניות תופת למפקדת המחנה הצבאי בצריפין, לחצר מרכז המשטרה בחיפה ולבסיס המשטרה הניידת בשרונה.
כמו כן נערכה התקפת יריות ורימונים על היוצאים מבית קולנוע באזור מחנות הצבא שליד פרדס חנה.
בנוסף לכך הובערו 11 מכלי דלק במפרץ חיפה.
יש להזכיר את הברחת קריינית "קול המחתרת העברית" גאולה כהן שנשפטה ל-7 שנות מאסר בעזרת אוהדים ערבים של לח"י.
כמו כן יש לזכור את מותם של איש לח"י משה ברזני ושל איש האצ"ל מאיר פיינשטיין שנידונו למוות והתאבדו בכלא ירושלים כדי לא ליפול בידי שוביהם הבריטים.
השניים תכננו להרוג עצמם עם תלייניהם הבריטים בעזרת רימונים שהורכבו על ידי אסיר לח"י אבל כשלא הצליחו לגרום לרב לוותר על כוונתו להיות נוכח בשעת התלייה ויתרו על תוכניתם ופוצצו את עצמם שעות ספורות לפני שעמדו לעלות לגרדום.
לפני שפוצצו עצמם בעזרת הרימונים שהוברחו לתאם בתוך תפוזים, דאגו משה ומאיר שהסוהר הבריטי ששמר עליהם לא ייפגע.
ספרון עם מסר פרידה מהסוהר, נמצא במוזיאון בירושלים, ליד התא בו הוחזקו.
במסר שכתבו לסוהר, מודים לו משה ומאיר, על היחס האנושי שהפגין כלפיהם, שלא כדרך סוהרים בריטים רבים.
עם ההכרזה על עצמאות ישראל במאי 1948 החליט מרכז לח"י לקבל את מרות המדינה ולגייס את לוחמי המחתרת לצה"ל.
ב-29 במאי 1948 התקיים לראשונה בתולדות המחתרת מסדר פומבי של לוחמי לח"י בשייח' מוניס (בשטח קמפוס אוניברסיטת תל אביב של ימינו), במסגרתו התגייסו כ-700 לוחמי לח"י לצה"ל, רובם לחטיבה 8 בפיקודו של יצחק שדה.
במלחמת העצמאות אך כ-300 לוחמי לח"י פעלו כמסגרת עצמאית באזור ירושלים, שנותרה מחוץ לתחומי מפת החלוקה ויועדה למעמד בינלאומי.
50 לוחמים קיבלו פטור משירות על מנת שהתנועה תוכל לקיים פעילות מפלגתית ותנועת נוער.
בירושלים פעלה המחתרת כארגון נפרד, אך בתיאום ובשיתוף פעולה עם האצ"ל וההגנה.
על החטיבה פיקד יהושע זטלר.
במסגרת הפעילות הוקם מחנה "דרור" בטלביה.
מחנה "אלדד" ומחנה "יואב" הוקמו על אדמות הכפרים ליפתא ושייח' באדר אשר לח"י כבשה.
במסגרת החטיבה הוקמה ה"מחלקה הדתית לח"י", המחלקה נועדה עבור תלמידי ישיבות ובני ירושלים החרדים והדתיים אשר חפצו להצטרף אל שורות לח"י.
פעילות החטיבה התמקדה בלחימה נגד הערבים, באיתור משתפי פעולה עם הבריטים והערבים.
בין פעולותיה הבולטות נמנו השתתפות במבצע קלשון, כיבוש הכפר דיר יאסין, רצח הקונסול הפולני ויטולד הולאניצקי ובפרט, ההתנקשות במתווך האו"ם, פולקה ברנדוט בספטמבר 1948.
בעקבות ההתנקשות הכריזה הממשלה הזמנית על לח"י ארגון טרור, הארגון פוזר, חברים רבים נאסרו וראשי לח"י נידונו למאסר (אך שוחררו מאוחר יותר בחנינה כללית) אשר ניתנה לאחר הבחירות לכנסת הראשונה.
יוצאי הארגון התמודדו בבחירות לאספה המכוננת בשם "מפלגת הלוחמים" וזכו במושב אחד, שמטעמה נבחר נתן ילין-מור.
עקב חילוקי דעות, המפלגה לא התמודדה בבחירות לכנסת השנייה.
בשנת 1980 הכירה מדינת ישראל בתרומתו של לח"י וראתה בו גוף לוחם שסייע בתקומת המדינה.
באותה שנה נוצר "אות לח"י" שהוענק לחברי המחתרת.
צבעו אדום, שחור, אפור, כחול ולבן.
העמותה להנצחת מורשת לוחמי חירות ישראל מנתה 125 חללים אשר נפלו בהיותם בשורות לח"י.
יום כ"ה בשבט, יום הירצחו של יאיר, נקבע, כיום הזיכרון לחללי לח"י.
מדי שנה מארגנת העמותה טקס לזכרם על קברו של יאיר בבית העלמין נחלת יצחק, בתל אביב.
ב-1985 הוקם בבית שבו נרצח יאיר, בשכונת פלורנטין בתל אביב, מוזיאון למורשת לח"י.
ב-11 בספטמבר 2005 נחנכה אנדרטת לח"י ביער לח"י ליד משמר איילון.
באנדרטה של הפסלת איילת ביתן-שלונסקי, מונצחים 125 חללי לח"י.
רומא נוסדה באמצע המאה ה-8 לפנה"ס והחזיקה מעמד עד אמצע המאה ה-5 לספירה.
נהוג לחלק את תולדות רומא לכמה פרקי משנה: רומא המלוכנית, רומא הרפובליקנית ורומא הקיסרית.
לעיתים יש חלוקת משנה כמו הרפובליקה המוקדמת והמאוחרת והקיסרות המוקדמת והמאוחרת.
(הערה:הערך מתאר את האירועים רק עד המאה ה-2 לספירה)
המערך הרומי האופייני לתקופה היה פלנקס.
החיילים סודרו בגוש גדול בעומק כמה שורות ונלחמו כנגד הגוש השני.
הצבא לא היה גדול במיוחד ולא עלה על כמה אלפי לוחמים.
הלגיון סודר ב־3 שורות בזיגזג, כלומר היו פערים בשורה הראשונה ובפערים אלו עמדה השורה השנייה ובפערי השורה השנייה עמדה השלישית.
הפרשים סודרו בדרך כלל באגפים.
הטקטיקה העיקרית הייתה להמתין להסתערות האויב, להטיל את הכידונים המכונים פילום ואז להסתער עליו.
לפרשים נועדו תפקידי משנה בלבד.
הלגיון שהיה גמיש מאוד היה מסוגל להילחם בהצלחה גם בשטח משובש כמו יערות או הרים, דבר שאיננו אופייני לחי"ר כבד.
הלגיון הבסיסי הורכב משלושה קווים:
הקו הראשון של הלגיון נקרא הסטאטי.
הוא הורכב מהחיילים הצעירים ביותר, והם צוידו בחניתות ארוכות במיוחד, ומכאן שמם.
הוא הורכב מחיילים מבוגרים יותר, שצוידו בחניתות רגילות.
הקו השלישי והאחרון נקרא טריארי, והורכב מהחיילים הוותיקים והמנוסים ביותר של הלגיון.
הלגיון כלל גם שתי כנפות פרשים, שמוקמו בדרך כלל באגפיו, וכן לוחמים קלי חימוש בשם ולטיס (מלשון מהירים), שהוצבו לפני קווי הרגלים הכבדים של הלגיון.
הקרב התחיל על ידי הולטיס, שהתגרו באויב והטילו עליו קליעים וכידונים קלים, יחידות ההסטאטי ופרינקיפה זקופים, והטריארי כרעו ברך והתכסו במגיניהם.
הראשונים שתקפו את האויב היו ההסטאטי.
אם האויב גבר עליהם הם נסוגו דרך שורות הקו השני, הפרינקיפה, שהפך לקו הראשון.
אם גם הפרינקיפה נכשלו, או הותשו מהלחימה, הם נסוגו דרך שורות הטריארי, והאחרונים התקדמו לחזית.
בינתיים שני הקווים האחרים של הלגיון נערכו מחדש ובאו לעזרת הקו הראשון.
אחרי הניצחון הולטיס והפרשים רדפו אחרי האויב המובס.
הרומאים לא הססו לטבוח עמים שלמים - כך לאחר המרד הגדול מחצית מתושבי יהודה נספו בפעולות הענישה הרומיות.
רוב החלק האחר הוגלה לרומא.
גם מדינות אחרות שמרדו זכו לגורל דומה - במלחמה הפונית השלישית קרתגו נשרפה כליל ומעטים מתוך כ-800,000 איש שרדו את הטבח שערכו בהם הרומאים.
אם הגיס הראשון הובס, בדרך כלל נשלח גיס שני גדול אף יותר וכך עד שלא יהיה די.
רומא הייתה יכולה לגייס מאות אלפי חיילים למלחמה אחת.
לדוגמה במלחמה הפונית השנייה הם גייסו כ- 700,000 חיילים.
לוחמת המצור הייתה מפותחת מאוד ולא היה מקרה שמבצר כלשהו הצליח לשרוד את המצור הרומי.
עם התגבשות האימפריה הרומית החלה להתגבש, בכוונה או לא בכוונה, מערכת אסטרטגית רחבה שהקיפה את כל שטחי רומא ומדינות החסות שלה.
מאפייניה של מערכת זו השתנו לאורך הזמן ומקובל לחלק אותה לתקופות שונות.
המערך האסטרטגי בתקופת הרפובליקה הרומית והשושלת היוליו-קלאודית היה בעל מאפיינים בולטים.
במערך זה הכוחות הרומים היו מפוזרים במעגל רחב סביב איטליה, בריכוזים של מספר לגיונות בכל כוח.
כל כוח רומי כזה לא היה מרותק להגנה אזורית או לגבול מסוים והיה בעל יכולות תנועה ופריסה מחדש במהירות ויעילות.
הגמישות הזו אפשרה לכמעט חצי מהצבא הרומי להישלח לדכא מרד בפרובינקיה בודדת, או לחלופין לכבוש שטחים חדשים, ובו בזמן לשמור על כוחות בעורף.
הגבולות של האימפריה נשארו פתוחים יחסית, ולא היו קיימים קווים מבוצרים.
ההגנה על שטחי רומא מפני פשיטות, מסתננים ואיום צבאי מדרגה שנייה הוטלה על מדינות החסות של רומא.
שטחי האימפריה שהיו שייכים ישירות לרומא היו מוקפים בשטחי עמים או ארצות שחבו נאמנות לרומא ובכך ששמרו על גבולות ארצם, שמרו על גבול האימפריה עצמה.
נאמנות מדינות החסות הייתה תלויה במאמץ דיפלומטי מתמיד של הרומים ובראש ובראשונה באיום הנסתר והגלוי של עוצמת הצבא הרומי.
כל שליט עצמאי למחצה הכיר את סדרי הכוח הרומים וידע שבמקרה של מרידה יכול להתרכז אל שטחו חצי מצבא זה, במהירות ויעילות רבה.
שיטה זו נשענה בחלקה על תדמיתה של רומא ותפיסת כוחה בעיני כוחות חיצוניים.
תפיסה אסטרטגית זו גם שמה דגש על שמירה על מידת השליטה של רומא במדינות החסות שלה ולא על ההגנה על תושבי האימפריה.