tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בערבוב עם מדיום אקרילי, צבעו אטום.וירידיאן (Viridian), מס' PG18דוגמיתעמידות לאוררעילותהתאמה למדיומיםמדד מדויקשמות נוספיםASTM Iרעיל - כרוםלא מתאים לאקריליק, גואש וצבעי מים.רוויה=5.0 ; בהירות=3.5 ; גוון= 8.8ירוק גווינה (Guignet)מקור סינתטי לא אורגני.
מבוסס על כרום, בדומה לצבענים ירוקים רבים.
בחימום צבעו משתנה עם החמצון, והוא הופך לירוק כרום מחומצן (PG17).
הומצא לראשונה ב-1859, והיה הפיגמנט הירוק הפופולרי באמנות מאז ועד אמצע המאה ה-20, עם המצאתו של ירוק פתלו.
חלק מתהליך האשפרה של הצבען מחייב הסרה של תחמוצות ברום וחומצות כרומיות.
השארתן תשנה את טיב הצבען ולא תאפשר שימוש בו.
על מנת להפחית רעילות, פעמים רבות נמכרת תערובת צבענים תחת השם "וירידיאן-גוון", שמכילה כחול פתלו, צהוב האנזה, לבן אבץ ואומברה טריה.
גוון התערובת דומה מאוד לגוון הצבען וירידיאן, היא מתאימה לכל מדיום אמנים ורעילותה נמוכה משמעותית.
בערבוב עם שמן פשתן, צבעו אטום.ירוק קובלט (Cobalt Green), מס' PG19דוגמיתעמידות לאוררעילותהתאמה למדיומיםמדד מדויקשמות נוספיםASTM Iרעיל - קובלטמתאים לכל מדיום אמניםרוויה=5.5 ; בהירות=3.0 ; גוון=10.0מקור סינתטי לא אורגני.
צבען זה חולק תכונות רבות עם ירוק מחומצן בהיר (שניהם מבוססי קובלט וכרום) אך מובהר באבץ, בעוד ירוק מחומצן בהיר מובהר בטיטניום.
בערבוב עם מדיום אקרילי - אטום.ירוק כרום מחומצן (Chromium Green Oxide), מס' PG17דוגמיתעמידות לאוררעילותהתאמה למדיומיםמדד מדויקשמות נוספיםASTM Iרעיל - כרוםמתאים לכל מדיום אמניםרוויה=4.6 ; בהירות=4.0 ; גוון=9.0מקור סינתטי לא אורגני.
נוסחה: מבוססת כרום, לאחר תהליך של חמצון בחימום - Anhydrous Chromium Sesquioxide.
תחת אור תת-אדום, צבען זה נראה זהה לכלורופיל, ולכן נמצא בשימוש נרחב במדי הסוואה צבאיים.
הרכבו הכימי דומה לזה של הצבען וירידיאן, ולמעשה ניתן להכיל ירוק כרום מחומצן על ידי חימום וירידיאן בכבשן.
בערבוב עם מדיום אקרילי, אטום.ירוק מחומצן בהיר (Light Green Oxide), מס' PG50דוגמיתעמידות לאוררעילותהתאמה למדיומיםמדד מדויקשמות נוספיםASTM Iרעיל - קובלטמתאים לכל מדיום אמניםרוויה=8.0 ; בהירות=5.75 ; גוון=1.5ירוק קובלט טיטניוםמקור סינתטי לא אורגני.
נוסחה: מבוסס תחמוצות קובלט, כרום וטיטניום.
צבען זה חולק תכונות רבות עם ירוק קובלט (שניהם מבוססי קובלט וכרום) אך מובהר בטיטניום, בעוד ירוק קובלט מובהר באבץ.
בערבוב עם מדיום אקרילי - אטום.
אומברה טריה (Raw Umber), מס' PBr7דוגמיתעמידות לאוררעילותהתאמה למדיומיםמדד מדויקשמות נוספיםASTM Iרעיל - מנגןמתאים לכל מדיום אמניםרוויה=1.3; בהירות=2.5; גוון=3.0דוגמיתמקור טבעי לא אורגני.
ברזל מחומצן טבעי, בתוספת מנגן.
תחמוצת הברזל מרכיבה לרוב כ- 75% מהצבען, ו- 25% נותרים הם תחמוצות מנגן.
לעיתים מכיל גם צורן ואלומיניום.
ההבדלים בין מינוני המינרלים משפיעים על הגוון הספציפי.
בערבוב עם מדיום אקרילי, אטום.אומברה שרופה (Burnt Umber), מס' PBr7דוגמיתעמידות לאוררעילותהתאמה למדיומיםמדד מדויקשמות נוספיםASTM Iרעיל - מנגןמתאים לכל מדיום אמניםדוגמיתדוגמיתמקור טבעי לא אורגני.
עשוי מצבען אומברה טריה, שעבר חימום בכבשן.
מרבית העפרה המנוצלת כחומר גלם לצבען זה מגיעה מקפריסין.
בעבר, היו מחצבות של אומברה באיטליה.
תחמוצת הברזל מרכיבה לרוב כ-75% מהצבען, ו-25% נותרים הם תחמוצות מנגן.
ההבדלים בין מינוני המינרלים משפיעים על הגוון.
בערבוב עם מדיום אקרילי, אטום.סיינה טריה (Raw Sienna), מס' PBr7דוגמיתעמידות לאוררעילותהתאמה למדיומיםמדד מדויקשמות נוספיםASTM Iלא רעילמתאים לכל מדיום אמניםרוויה=6.6; בהירות=6.0; גוון=19.0דוגמיתמקור טבעי לא אורגני.
המקור לצבען הוא מינרלים שנחצבים באזורים מסוימים באיטליה (אזור סיינה), אם כי קיימות מחצבות של צבענים דומים ברחבי העולם.
גוון חום-צהבהב, בהיר יותר מאוכרה.
בערבוב עם מדיום אקרילי, אטום למחצה.סיינה שרופה (Burnt Sienna), מס' PBr7דוגמיתעמידות לאוררעילותהתאמה למדיומיםמדד מדויקשמות נוספיםASTM Iלא רעילמתאים לכל מדיום אמניםרוויה=4.0; בהירות=3.25; גוון=3.0מקור טבעי לא אורגני.
עשוי מפיגמנט סיינה טריה שעבר חימום בכבשן.
בערבוב עם מדיום אקרילי, אטום.חום מאדים (Mars Brown), מס' PBr6דוגמיתעמידות לאוררעילותהתאמה למדיומיםמדד מדויקשמות נוספיםASTM Iלא רעילמתאים לכל מדיום אמניםרוויה=7.7; בהירות=4.5; גוון=3.5צהוב מאדיםמקור סינתטי לא אורגני.
שילוב של תחמוצות ברזל סינתטיות, ביניהם הצבענים סיגל מאדים ושחור מאדים.
יכול להוות תחליף לא רעיל לאומברות.
בערבוב עם מדיום אקרילי, אטום.
ירוק הוקרס (Hookers Green)דוגמיתעמידות לאוררעילותהתאמה למדיומיםמדד מדויקשמות נוספיםמשתנה בהתאם לתערובתלא רעיל(אלא אם התערובת מכילה צבען רעיל)מתאים לכל מדיום אמניםרוויה=1.0 ; בהירות=2.65 ; גוון =4.0ירוק הוקרס נוצר במקור כתערובת של כחול פרוסי וגמבוג (Gamboge), סוג של צהוב.
מאוחר יותר תערובות שונות הוכנו במקום, כגון כחול פרוסי וצהוב האנזה.
אחת התערובות הנפוצות כיום כוללת כחול אינדנתרון, אדום קווינדקרון וצהוב ניקל האנזה.
מספר שנים לאחר שיווקו של ירוק הוקרס לשוק, הוצג פיגמנט בודד בשם ירוק הוקרס (שקיבל את הסיווג PG8), בעל גוון דומה.
אך חוסר העמידות של פיגמנט זה (ASTM III) גרם לו להיות פחות פופולרי מהתערובות הקיימות.
המדד מעלה הוא של תערובת הוקרס מצויה, ולא הצבען בעל אותו שם.
על פי שמועה, שמו של הגוון נגזר משם ממציאו.
היות שהצבע הוצג כגוון המופק ממספר צבענים, קשה לאמת מי "המציא" אותו לראשונה.אפור פיין (Payne's Grey)דוגמיתעמידות לאוררעילותהתאמה למדיומיםמדד מדויקשמות נוספיםASTM Iלא רעילמתאים לכל מדיום אמניםרוויה=0.6; בהירות=1.75; גוון=4.0תערובת של כחול ושחור, יוצרת צבע עמוק וקריר.
בעבר הורכבה מכחול פרוסי ושחור פחמן, כיום כחול אולטראמרין החליף את הכחול הפרוסי.
בערבוב עם מדיום אקרילי, אטום.צהוב נאפולי (Naples Yellow)דוגמיתעמידות לאוררעילותהתאמה למדיומיםמדד מדויקשמות נוספיםASTM Iרעיל - עופרתמתאים לכל מדיום אמנים פרט לפסטל - רעילותרוויה=6.7; בהירות=7.6; גוון=10.0צהוב אנטימוןמקור סינתטי לא אורגני.
במקור מוצה מעפרה שנמצאה למרגלות הר געש (בתקופה הרומאית, נחצב מהר וזוב).
החל מהרנסאנס, יוצר באופן מלאכותי.
היות שהוא מהצבענים הרעילים ביותר, אינו מיוצר כיום אלא בהזמנה מיוחדת, ממספר מצומצם של יצרני צבענים.
חברות צבעים מייצרות גוון תואם על ידי ערבוב של אוכרה, לבן ואדום.
בערבוב במדיום אקרילי, אטום.לבן עופרת (Lead White), מס' PW1מקור סינתטי לא אורגני.
היה הלבן הנפוץ ביותר באמנות מאז מצרים העתיקה, ורק ב-200 השנים האחרונות ירד ממעמדו והוחלף בלבן טיטניום.
מבין כל הצבענים הלבנים, לבן עופרת מתייבש יותר מהר, יותר כבד במשקלו, ויוצר צבע אטום לחלוטין.גיר (Chalk), מס' PW18מקור סינתטי לא אורגני.
צבען אינרטי, כלומר ללא כל נטייה לצבע בערבוב.
לפיכך, מוסף לצבעי גואש כמחזק ומבהיר גוון, ומוסף לכחול פתלו כדי להחליש את יכולת ההכתמה שלו.
כשמוסף לצבעי פסטל, התוצאה היא פסטל רך יותר מזה המופק מצבענים מבוססי מחצבים אחרים.
פיגר אינטרנשיונל היא תחרות כושר חד שנתית לנשים שנערכת כל שנה על ידי הפדרציה הבינלאומית של פיתוח הגוף כחלק מהתחרות היוקרתית ארנולד קלאסיק ונערכה לראשונה בשנת 2003 (זאת הייתה תחרות הגזרה המקצועית הראשונה ב-IFBB).
ג'ני ליין היא המתחרה שמחזיקה במרבית התארים (3 במספר).
פיגר אולימפיה היא תחרות תזונה לנשים הנערכת כל שנה כחלק מתחרות מר אולימפיה על ידי הפדרציה הבינלאומית של פיתוח הגוף (IFBB).
התחרות נערכה לראשונה בשנת 2003. דוואנה מדינה זכתה במרבית התארים עם 3, אחריה לני לין עם 2. מדינה ולין הן למעשה 2 הזוכות היחידות בתחרות זו.
שנה זוכה כללית 2003 דוואנה מדינה 2004 דוואנה מדינה 2005 דוואנה מדינה 2006 ג'ני ליין 2007 ג'ני ליין
פידה היה מלך ממלכת מרסיה לאחר מות אביו, פנדה בנובמבר 655 ועד פטירתו שלו באביב 656, שנה לאחר מכן.
פידה הומלך כמלך מרכז אנגליה על ידי אביו בשנת 653. בדה ונרביליס מתאר את פידה כ"צעיר משכמו ומעלה, הראוי לשאת את התואר מלך".
פידה התכוון לשאת לאישה את אלכפלאד (Alchflaed) בתו של אוסוויו מלך ממלכת נורת'מבריה.
אוסוויו התנה את הנישואין בהטבלתו של פידה לנצרות, כמו גם ממלכתו, מרכז אנגליה (אשר הייתה פגנית באותה עת).
בדה מספר שפידה הסכים לתנאי וניצר את ממלכתו.
בדה מספר עוד כי בנו של אוסוויו, אייפריד, נשא לאישה את סיבורגה - אחותו של פידה.
המלך פנדה עצמו, אביו של פידה, הוטבל לנצרות על ידי פינן מלינדיספארן.
ב-15 בנובמבר 655, הביס אוסוויו את פנדה בקרב וינוואד, והשתלט על ממלכת מרסיה.
בדה מספר כי אוסוויו הרשה לפידה לשלוט בדרומה של ממלכת מרסיה (הדרומית לנהר טרנט).
לדברי בדה בדרום הממלכה התגוררו כ-5,000 משפחות, ואילו בצפונה, בשליטת אוסוויו, התגוררו כ-7,000 משפחות.
על פי "דברי הימים האנגלו-סקסונים" ייסד פידה מנזר בפטרבורו.
דברי הימים האנגלו-סקסונים מציינים כי אשתו של פידה קשרה נגדו, והוא נרצח במהלך חג הפסחא בשנת 656.
פיגרס (בקטלאנית: Figueres, בספרדית: Figueras) היא עיר במחוז ז'ירונה שבקטלוניה, ספרד.
מקור שמה במילה "תאנה" בספרדית, מכיוון שאזור זה שימש לגידול תאנים.
היא שוכנת כ-40 ק"מ צפונית לג'ירונה, כ-140 ק"מ צפונית לברצלונה, וכ-60 קילומטר דרומית מהעיר פרפיניאן שבדרום צרפת.
אל ערים אלו היא מחוברת במערכת רכבות.
פיגרס היא מקום הולדתו של הצייר סלבדור דאלי, ובעיר נמצא מוזיאון דאלי, שתוכנן על ידו ומנציח את יצירתו.
כלכלתה של העיר נשענת ברובה על ענף התיירות.
פידאיזם היא תאוריה דתית, לפיה האמונה היא יסוד הדת ואינה צריכה להיות קשורה להוכחות או להנמקה רציונלית.
על פי הפידאיזם, האמונה סותרת מטבעה את ההגיון ורק הדבקות באמונה הפשוטה יכולה להביא את האדם לאמת האלוהית.
העמדה הפידאיסטית עלתה בדתות המרכזיות השונות.
מי שנחשב לנושא דגלה הקדום בנצרות הוא אב הכנסייה טרטוליאנוס, שלו מייחסים את האמרה 'אני מאמין מפני שזה אבסורדי'.
באסלאם הימי ביניימי הוצגה עמדה פידאיסטית על ידי אבן תימייה, ויש המייחסים עמדה כזאת גם לאל-ע'זאלי.
בעת החדשה עלו עמדות פידאיסטיות הן בכנסייה הקתולית והן, במידה רבה אף יותר, אצל הוגים פרוטסטנטיים.
במחנה זה בלטו בכך בעיקר מרטין לותר וסרן קירקגור.
ביהדות הימי-ביניימית מיוצגת עמדה זו על ידי ר' משה תקו ועל ידי ר' יוסף יעבץ.
ביהדות של הזמן המודרני התפתחו עמדות פידאיסטיות הן במחנה החסידי הן במחנה הליטאי-מתנגדי.
בחסידות נעשתה העמדה הפידאיסטית להשקפה השלטת כמעט בכל מחנות החסידים, למעט חב"ד, פשיסחה וזידיטשוב.
הפידאיזם בולט במיוחד אצל ר' נחמן מברסלב ואצל תלמידו ר' נתן שטרנהרץ.
במחנה הליטאי-מתנגדי בולטת העמדה הפידאיסטית אצל ר' ישראל מאיר הכהן (החפץ חיים), אצל החזון איש ואצל כמה מהוגי תנועת המוסר, כגון ר' משה רוזנשטיין.
בדתות המונותיאיסטיות המרכזיות נוצרו תפיסות המבקשות לבסס את האמונה על מערכת שיטתית, פילוסופית-רציונלית או מיסטית.
שתיהן מהוות דוגמאות ל'אמונת דעת', ולכן מנוגדות לפידאיזם, אם כי ברור שהרציונליזם הדתי מנוגד לו הרבה יותר מאשר המיסטיקה.
ביהדות מיוצג הרציונליזם הדתי על ידי רב סעדיה גאון ועל ידי הרמב"ם, באסלאם הוא מיוצג על ידי אבן סינא ואלפאראבי ובנצרות הקתולית על ידי תומאס אקווינס.
כל ההוגים הללו סברו, מנימוקים שונים, שהאמונה הדתית ניתנת ליישוב עם אמיתות השכל האנושי, גם אם סברו כי לשם כך יש לפרש את מושגי האמונה מחדש.
גם ספר הכוזרי, הקרוב ברוחו לפידאיזם, מבטא את העמדה לפיה האמונה נעלה על השכל האנושי, ועם כל זאת הריהו מנסה להסביר את האמונה הדתית היהודית בצורה הגיונית וסדורה.
ישנן דוגמאות רבות אחרות של חיבורים בעלי אוריינטציה דתית, שחוברו על ידי הוגים דתיים, לשם הצגת ביסוס והוכחות לאמונה הדתית.
הפידיאיזם מתפלמס עם גישות אלה, ולעיתים אף רואה בהן כפירה.
יש הטוענים כי עמדותיהם הפילוסופיות של ויליאם ג'יימס ולודוויג ויטגנשטיין עשויות לתת ביסוס פילוסופי לפידאיזם מודרני.
פידבולוצ'יסק (באוקראינית: Підволочиськ; בפולנית: Podwołoczyska, פודבולוצ'יסקה; ביידיש: פּאָדוואָלאָטשיסק) היא עיירה בגליציה המזרחית, בנפת סאקלאט (Skałat), במחוז טרנופול, כיום במערב אוקראינה, על גדת נהר זברוץ', בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
בהסכם בין הקיסרות האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית הוחלט על סלילת מסילת ברזל שתקדם את המסחר בין שתי הקיסרויות.
הוסכם שבצד האוסטרי תיסלל מסילת ברזל שתצא מלבוב ותגיע עד לנהר זברוץ', שם תיפגש בגשר ובמסילת ברזל שיסללו הרוסים.
סביב תחנת הרכבת שהוקמה ליד הגשר נבנתה העיר פודבולוצ'יסקה ב 1872. העיירה נועדה לשרת את תחנת-הרכבת שעל הגבול ודרכה הועברו סחורות לרוסיה וממנה לרחבי אירופה.
מאחר שמסילות הברזל הרוסיות היו רחבות יותר ממסילות הברזל האירופאיות היה צורך לפרוק את הסחורות בהגיען לתחנת פודבולוצ'יסקה ולהטעינן מחדש מהצד השני של הגבול.
לשם כך נבנה בעיר בית מכס והוקמו מחסנים גדולים.
ליד התחנה נבנו בתי-מלון ובתי-מגורים ובהם שוכנו בין השאר סוכנויות מסחריות של שווייץ, אנגליה, צרפת וגרמניה וכן סוכנים ומתווכים של בתי-מסחר גדולים מרחבי האימפריה האוסטרית.
מאות אלפי טונות של דגן, חומרי גלם וסחורות אחרות הגיעו אל תחנת פודבולוצ'יסק.
העיר נודעה במיוחד כתחנת מעבר חשובה לסחר בביצים שיוצאו מרוסיה לאירופה.
בעיר היו 32 מחסני ביצים, שבהם שומרו הביצים במי סיד, ובהם הועסקו מאות פועלים.
גידולה של פודבולוצ'יסקה נבלם לאחר שנבנו בשנות ה-90 למאה ה-19 תחנות מעבר נוספות בגבול עם רוסיה.
במלחמת העולם הראשונה נכבשה פודבולוצ'יסקה בראשית המתקפה הגדולה של צבאות רוסיה באוגוסט 1914, וכיבושה נמשך עד המהפכה הבולשביקית ב-1917. רוב אוכלוסייתה הוגלתה מן העיר ורבים מן הגולים לא חזרו יותר לעירם.
בתקופה שבין שתי מלחמות-העולם קטן היקף סחר-החוץ של ברית-המועצות עם גליציה ועם מדינות האימפריה האוסטרית לשעבר.
פודבולוצ'יסקה חדלה לשמש תחנת מעבר לסחר זה, וכך ירדה קרנה ופחתו אוכלוסייה.
עד פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה העיירה עם פרווריה כ 7000 תושבים.
היהודים היו ממייסדי פידבולוצ'יסקה ומראשיתה נמנו בה כ-70% יהודים.
עם התארגנותה של קהילה יהודית בשנות ה-70 למאה ה-19 הוקמו גם מוסדותיה.
כלכלתם של יהודי פודבולוצ'יסקה תאמה את כיוון התפתחותה של העיירה.
מיעוטם של המפרנסים עסקו בשנים 1881- 1885 בחנוונות ובמלאכה ורובם עסקו במסחר הקשור באופייה של העיר - מקום מעבר לייבוא וייצוא, או בשירותים שניתנו לעוסקים בסחר זה.
ערב מלחמת-העולם הראשונה, ב-1913, נשתנה המבנה המקצועי של יהודי פודבולוצ'יסקה והתקרב אל הממוצע בשאר עיירות גאליציה.
והיה בו רוב לסוחרים ולבעלי מלאכה.
הפעילות הציונית עד מלחמת העולם הראשונה
עוד ב-1895 התארגנו חוגים ציונים בפודבולוצ'יסקה.
ב-1900 הוקם הארגון הציוני "דגל יהודה", שמנה ב-1905 מאה חברים שהקים חדר מתוקן שנסגר ב-1904. ב-1906 הוקם בפודבולוצ'יסקה סניף פועלי ציון ועברו אליו חברים רבים מן הסניף של הז'.פ.ס.
- המפלגה הסוציאליסטית היהודית, שנתקיימה במקום מכבר.
ב-1905 התארגן איגוד לאומי של עובדים במסחר ופועלים יהודים בשם "אחוה".
ב-1907 נוסד איגוד "בנות ציון", שמטרתו העיקרית הייתה פעילות בתחום התרבות.
בוגרי הגימנסיות והסטודנטים הקימו ארגון בשם "תקוה", שאליו הצטרפו חברים מקרב האינטליגנציה המקצועית.
הארגונים הציוניים גילו פעילות ענפה בתחום התרבות, בעיקר במועדון "טוינבי-האלה", שהוקם ב-1902. באותו זמן נפתחו קורסים ללימוד השפה העברית מיסודה של "שפה ברורה" ופעל חוג לדרמה וכן מקהלה.
בזמן הכיבוש הרוסי במלחמת העולם הראשונה גורשו כל יהודי העיירה לסקאלאט הסמוכה, ושם התגוררו בדוחק ובעוני.
לאחר המלחמה שבו רק חלק מהיהודים לעיירה, ובסיוע הג'וינט השתקמה במעט הקהילה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 2,334 יהודים, כשני שלישים מתושביה, שינוי בולט לרעה חל בכלכלתם של יהודי פודבולוצ'יסקה בתקופה זו.
ב-1926 כ 60% של תושבי המקום היהודים הוגדרו כמחוסרי פרנסה.
כשכילתה דליקה מספר בתים וחנויות של יהודים בעיר ב 1929 נאלצה הקהילה לפנות לקהילות אחרות ולבקש עזרה למען שיקום הנפגעים.
איגוד הסוחרים שבמקום הקים ב-1926 בנק למסחר ותעשייה במטרה לתת אשראי זול לסוחרים.
ב-1929 הוקמה מחדש, בתמיכת הג'וינט.
קופת גמילות חסדים שנתנה הלוואות לסוחרים זעירים ולבעלי-מלאכה נצרכים.
רוב יהודי העיר התפרנסו ממסחר זעיר וממלאכה.
לאחר סיום בית הספר היסודי המשיכו חלק מהתלמידים ללמוד בגימנסיות לבנים ולבנות בעיר המחוז טרנופול.
היו שהמשיכו בלימודים אקדמיים בפוליטכניקום או באוניברסיטאות או באופן אוטודידקטי והיו לבעלי מקצועות חופשיים: רופאים, רוקחים ועורכי דין.
בשנות ה-1930 גברה האנטישמיות בפולין והממשלה הוציאה תקנות וצווים כנגד היהודים.
הלאומנים הפולנים, בתמיכת הממשלה, קראו להחרים את חנויות היהודים ואת בעלי המלאכה היהודים.
בפודבולוצ'יסקה אמנם לא ניכרה כל כך מגמת האנטישמיות אך אפשרויות הפרנסה של הצעירים היהודיים צומצמו מאוד, מה שהגביר את הנהירה לתנועות הנוער.
בגמר מלחמת-העולם הראשונה עמד בראש ועד הקהילה קומיסאר ממשלתי.
לאחר הבחירות ב-1927 היה הרוב בוועד הקהילה בידי החרדים, שהיו נתונים להשפעתו של רב העיר.
לעומת זאת לציונים הייתה השפעה ניכרת במועצת העירייה.
בבחירות לעירייה ב-1927 נבחרו 26 יהודים מתוך 40 חברי מועצת העירייה, וב־1933 נבחרו, על-פי התקנון החדש, 6 יהודים מתוך 12 כלל הנבחרים.
עם הנציגים היהודים נמנו 4 ציונים ו- 2 חרדים.
בעיר היו מספר בתי כנסת: בית הכנסת המרכזי בו התפללו רוב יהודי העיר, בית הכנסת של מזרחי, בית המדרש של חסידי הרבי מצ'ורטקוב ובית המדרש של חסידי הרבי מהוסיאטין.
בין שתי המלחמות התקיימו בפודבולוצ'יסקה סניפים של הציונים הכלליים,תנועת התאחדות, המזרחי, והמפלגה הרויזיוניסטית, כן פעלו ארגוני הנוער השומר-הצעיר, הנוער הציוני, בני עקיבא, בית"ר וגורדוניה.
בבחירות לקונגרסים הציוניים צעדה רשימת המזרחי בראש ואחריה רשימת ארץ-ישראל העובדת.
האחרונה לפי מספר הקולות בפודבולוצ'יסקה הייתה רשימת הרוויזיוניסטים.
בחסותם של הארגונים הציוניים חודשה פעולתו של בית-הספר העברי המשלים וליד בית-הספר התקיימה ספריה.
בעיירה פעלו שתי קבוצות כדורגל יהודיות מארגון מכבי, ומועדון-ספורט "הפועל", שהיה מסונף להתאחדות פועלי-ציון.
בתנועות הנוער הציוניות ובספריית הבונד התקיימו הרצאות על מגוון נושאים וביקורי התיאטרון היהודי מוורשה, בהנהלת אידה קמינסקה משכו קהל רב.
עם כיבוש האזור בידי ברית המועצות בספטמבר 1939 הופסקה פעילות התרבות ותנועות הנוער, כמו גם המסחר הפרטי בעיירה.
ב-7 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ותוך ימים אחדים ביצעו אוקראינים מקומיים פוגרום ביהודיה, תוך שריפת בתי הכנסת המקומיים, רצח מספר יהודים במקלות ובאבנים ושוד בתי היהודים בעיירה.
רב הקהילה, יהודה באב"ד, ושני שוחטים, נצטוו להתפשט ולרקוד בפרהסיה, תוך גזיזת זקניהם.
בפקודת השלטונות הגרמניים הוקם יודנראט.
הגרמנים דרשו מהיודנראט לספק צוותי-עבודה ותשלומי קנסות.
במרוצת הזמן אילצו את תושבי פודבולוצ'יסקה להתרכז בגיטו, שהקיף שטח לא גדול סביב הרחוב "רבנס גאס", אשר גודר בתיל דוקרני.
הגיטו חוסל בספטמבר 1942 וכל יושביו גורשו לגטו זברז', ושם חלקו את גורל יתר יהודי המקום.
במועד זה הוכרזה העיירה רשמית כ"נקייה מיהודים".
לאחר חיסול הגטו, הוקם בסמוך לעיירה מחנה עבודה, בשם "קאמיונקה 3" הכלואים היהודים עבדו בפרך במחצבות, בניפוץ אבנים, בסלילת דרכים ומסילות ברזל.
רבים מתו מרעב ומטיפוס הבהרות שהפיל קורבנות רבים.
כלואים אחדים סיכנו את חייהם וארגנו הברחת תרופות למחנה (בעזרת גרגוראשצ'וק הבעלים האוקראיני של בית- המרקחת היהודי לשעבר בפודבולוצ'יסקה).
כן הוברח קמח מן הטחנה הסמוכה.
בזכות הברחות אלו שופר מעט מצבם של היהודים במחנה.
ירו ברוב הכלואים, כ־600 איש.
הם נקברו בקבר-אחים בגבעת פייטלה (מחצית הקילומטר מן הגבול הפולני-רוסי הישן על הנהר זברוץ').
לא נותר בחיים אלא קומץ יהודים.
ששולחו ב-10.7.1943 למרכז המחנה בקאמיונקי.
יהודים אחדים ממחנה פודבולוצ'יסקה הצליחו לברוח אל יערות הסביבה עוד קודם החיסול, והסתתרו שם במחפורות-עפר.
לאחר שחרור העיר בידי הצבא הסובייטי ב-7.3.1944 התגלתה קבוצת כלואי-מחנה לשעבר ויהודים אחרים, שהמלחמה עברה עליהם אצל איכרים בסביבה.
אחדים מן הניצולים מתו כעבור זמן מה בטיפוס או מתשישות.
מתושבי פודבולוצ'יסקה היהודים שרדו לאחר המלחמה כ־200 איש: הנחבאים שנזכרו לעיל, וכן קומץ שרידים ממחנות העבודה הגרמניים, ומספר יהודים ששהו בברית-המועצות או ששרתו בצבא הסובייטי.
יהודים מעטים השתהו בעיירה זמן-מה לאחר המלחמה, ואחר כך נטשוה לעולם.
כמה יהודים ניצלו בזכות הנוצרים המקומיים, שהחזיקו בבתיהם יהודים והושיטו להם עזרה, תוך סיכון חייהם.
פיגמליון הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1938 המבוסס על המחזה באותו שם מאת ג'ורג' ברנרד שו שגם כתב את התסריט.
בסרט מככבים לסלי האווארד וונדי הילר.
הסרט זכה להצלחה קופתית ולשבחי הביקורת, הוא גם זכה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר והיה מועמד לשלושה פרסי אוסקר נוספים.
ב-1956 עובד התסריט למחזמר "גבירתי הנאווה" שעליו מבוסס הסרט באותו שם משנת 1964.
המפיק גבריאל פסקל רצה ליצור סדרה של סרטים המבוססים על יצירותיו של שו, ואת "פיגמליון" בראשם.
הוא נפגש עם שו כדי לקבל ממנו אישור לתוכניותיו.
שו לא שש לאשר עיבוד קולנועי ל"פיגמליון" בשל האיכות הגרועה של עיבודים קודמים שהתבססו על יצירותיו.
פסקל הצליח לשכנע אותו שתהיה לו שליטה מלאה על העיבוד, ובהמשך עיבד לקולנוע מחזות נוספים של שו "מייג'ור ברברה", "קיסר וקלאופטרה" ו"אנדרוקלס והאריה".
בסרט "פיגמליון" הושמטו סצנות אחדות מהמחזה שלא היו הכרחיות, ונוספו על ידי שו עצמו סצנות ודיאלוגים אחרים.
גם איאן דלרימפל, אנאטול דה גרונוולד וקיי וולש תרמו לתסריט.
נוספה סצנה שלמה בחדר הנשפים, והוצגה דמות חדשה בשם הרוזן אריסטיד קרפתי.
הדמות מופיעה גם במחזמר "גבירתי הנאווה" בשם פרופ זולטן קרפתי.
במחזה המקורי הדמות רק מוזכרת בסצנה האחרונה, אבל לא מופיעה על הבמה.
בניגוד לרצונו של שו, הסרט נגמר ב"סוף טוב".
אלייזה אמנם עוזבת את ביתו של היגינס יחד עם פרדי אבל בסצנת הסיום היא חוזרת אל היגינס.
שו בחר בוונדי הילר לגלם את אלייזה דוליטל אחרי שראה אותה מופיעה על הבמה בהפקות של המחזה "פיגמליון" ושל המחזה "ז'אן ד'ארק".
ברשימת הקרדיטים נרשמה הילר כמוצגת לראשונה, אבל היא הופיעה על המסך כבר ב-1937 בסרט "Lancashire Luck".
הבחירה של שו לתפקיד היגינס היה השחקן צ'ארלס לוטון.
בסרט מופיעים לראשונה השחקן אנתוני קווייל והשחקנית קתלין נסביט, ש-18 שנה אחר כך תגלם את גברת היגינס בהפקה בברודוויי של "גבירתי הנאווה".
עורך הסרט היה דייוויד לין שגם ביים את הסצנות בהן היגינס מלמד את אלייזה.
מעצב התפאורה היה לורנס אירווינג והצלם היה ג'ק הילדיארד, מי שצילם אחר כך את סרטיו של לין "הגשר על הנהר קוואי", "פורץ השחקים", ו"בנות גידלתי".
לסלי האווארד - פרופ' הנרי היגינס
ונדי הילר - אלייזה דוליטל
וילפריד לוסון - אלפרד דוליטל
מארי לוהר - גברת היגינס
סקוט סנדרלנד - קולונל ג'ורג' פיקרינג
ג'ין קאדל - גברת פירס
דייוויד טרי - פרדי איינספורד-היל
אברלי גרג - גברת איינספורד-היל
ליואין מק'גארת' - קלרה איינספורד-היל
אזמה פרסי - הרוזן אריסטיד קרפתי
אייריס הואי - איזבל, כתבת חברה
ויולה טרי - פרפידה, כתבת חבר
קייט קאטלר - הגברת הזקנה
קתלין נסביט - גברת זקנה
קלרנס - הכומר מר בירצ'ווד
וולי פאטש - - צופה מהצד
מלטבי - - צופה מהצד
איבור ברנרד - צופה מהצד
איילין בלדון - משרתת של גברת היגינס
פרנק אטקינסון - נהג מונית
מוינה מקגיל - אשה בקהל
אנתוני קווייל - הספר של אלייזה
ג'ורג' ברנרד שו, ססיל לואיס, איאן דלרימפל וו.
ליפסקומב זכו בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר לשנת 1939. הסרט היה מועמד לפרסי אוסקר בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (לסלי האווארד) והשחקנית הטובה ביותר (ונדי הילר).
בפסטיבל הסרטים של ונציה של שנת 1938 זכה לסלי האווארד בגביע וולפי והסרט היה מועמד לפרס גביע מוסוליני.
פיגמנטים ביולוגיים הם חומרים המיוצרים על ידי אורגניזמים חיים שיש להם צבע כתוצאה מקליטה סלקטיבית של צבע.
חלקים שונים של אורגניזמים, כגון העור, העיניים, הפרווה והשיער מכילים פיגמנטים בתאים מיוחדים הנקראים כרומטופורים.
ישנם מגוון של מחלות ומצבים חריגים הכרוכות בפיגמנטציה אצל בני אדם ובעלי חיים, אשר כרוכים בהיעדר או אובדן של פיגמנטציה או בתאי פיגמנטים, או בייצור עודף של פיגמנטים.
בני אדם ובעלי חיים בלי הפיגמנט מלנין סובלים מלבקנות.
מלסמה הוא מצב בו כתמים חומים כהים מופיעים על הפנים בהשפעת שינויים הורמונליים.
ויטיליגו הוא מצב בו של אובדן תאים שמייצרים פיגמנטים המכונים מלנוציטים אשר גורמים לכתמים על העור.
פיגמנטים שמבוססים על הם: כלורופיל, המוקינין, המוגלובין, מיוגלובין
קרוטנואידים: אלפא-קרוטן, בטא-קרוטן, אנתוציאנין, ליקופן, רודופסין
פידורוטלגלה (בסינהלית: පිදුරුතලාගල, משמעות השם היא "סלע מישור קש"), או הר פדרו, הוא הפסגה הגבוה ביותר מבין פסגות הרי סרי לנקה, המתנשאת לגובה של 2,524 מטרים מעל פני הים.
הפסגה ממוקמת צפון-מזרחית מהעיירה נווארה אליה , וניתן לראותה בקלות מרוב האזורים במחוז המרכז .
הפסגה משמשת למערך התקשורת המרכזי של ממשלת סרי לנקה , הכוחות המזוינים של המדינה, וכן משמשת נקודה חשובה במערכת המכ"ם של המדינה.
הפסגה מוגדרת כיום כ"אזור ביטחון גבוה במיוחד", ומוגנת על ידי בסיס צבאי גדול; לפיכך אזור הפסגה אינו נגיש לציבור הרחב.
השריפה הספיקה לכלות שטח יער בגודל 0.012 קמ"ר, בטרם כובתה על ידי חיל האוויר המקומי , וכן קרוב ל-300 תושבים מקומיים שנרתמו לסייע.
פידג'ין גרינלנדית מערבית היא שפת קשר מבוססת גרינלנדית ששימשה בעבר לתקשורת בין האינואיטים של גרינלנד וסוחרים אירופאים.
אוצר המילים הוא בעיקר גרינלנדי.
אף על פי שמילים משפות גרמאניות שולבו במהלך המגע עם האירופאים, רוב המילים שאינן אינואיטיות הגיעו משפות סחר מקומיות אחרות.
לפידג'ין הגרינלנדית המערבית יש דקדוק פשוט מאוד, וצלילים שלא היו מוכרים לצפון אירופאים, כמו r [ʁ] ו-q, אבדו.
"שומן לוויתן" הפך ל-oksok "בייקון".
עם זאת, צלילים אחרים אבדו מאז מהגרינלנדית, כגון sh [ʃ] (התמזג עם s בגרינלנדית המודרנית) ואשכולות עיצורים: nigsik הפך ל-nieksik "וו" אבל בגרינלנדית המודרנית הוא nissik.
פידל אוריארטה (בספרדית: Fidel Uriarte; 1 במרץ 1945 – 19 בדצמבר 2016) היה כדורגלן ומאמן ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
אוריארטה הועלה לקבוצה הבוגרת של אתלטיק בילבאו בגיל 17 בלבד והופעתו הראשונה בלה ליגה הגיעה ב-23 בספטמבר 1962 בהפסד חוץ 2–0 למלאגה.
בתום עונתו הרביעית עימה כשהוא בן 21 כבר ערך 100 משחקי ליגה בהם כבש 14 שערים.
עונת 1967/68 הייתה מאוד מצליחה עבורו בה סיים כמלך שערי הליגה עם 22 כיבושים והצליח לכבוש במהלכה חמישייה בניצחון 0–8 על ריאל בטיס.
רק כעבור 48 שנה הצליח שחקן מאתלטיק לשחזר זאת וזה היה אריץ אדוריס.
אוריארטה זכה עימה בגביע הספרדי ב-1969 ובעונת 1972/73, ובסך הכל ערך במדיה 389 הופעות בהן כבש 121 שערים עד לעזיבתו ממנה בשנת 1974.
בסוף הקריירה עבר למלאגה איתה הצליח לעלות פעם אחת לליגה הבכירה אך גם לרדת פעמיים ברמת הליגה.
בגיל 32 בלבד פרש מכדורגל בשנת 1977 ולאחר מכן עבד כמאמן בעיקר בשנות התשעים, ובין היתר גם ניהל את קבוצת הנוער של אתלטיק בילבאו.
אוריארטה נפטר ב-19 בדצמבר 2016 בגיל 71 בקסטרו אורדיאלס שבקנטבריה, לאחר שחלה במחלת אלצהיימר.
במדי נבחרת ספרד שיחק במשך ארבע שנים ועשה את הופעת הבכורה ב-28 בפברואר 1968 במשחק ידידות נגד שוודיה בעיר סביליה.
עם 9 הופעות בנבחרת שערו היחיד היה בניצחון חוץ נגד איטליה ב-20 בפברואר 1971. בנוסף לכך שיחק לפני כן כמה שנים בנבחרות הצעירות של ספרד.
מלך השערים בליגה הספרדית: 1967/68
פּידיגַאן, רשמית הרשות המקומית של פידיגאן (באילוקנית: Ili ti Pidigan; בטגאלוג: Bayan ng Pidigan), היא רשות מקומית מדרגה 5 בפרובינציית אברה, בפיליפינים.
על פי מפקד האוכלוסין של 2020, מתגוררים בפידיגאן 12,475 אנשים.
על פי רשות הסטטיסטיקה הפיליפינית, לפידיגאן שטח בגודל 49.15 קילומטרים רבועים, שהם 1.18% מהשטח הכולל של פרובינציית אברה.
פידיגאן מרוחקת 8 קילומטרים מבירת הפרובינציה, בנגד, וכ־400 קילומטרים מבירת המדינה, מנילה.
פידיגאן מחולקת מנהלית ל-15 ברנגאים.
כולם נבחרים מדי שלוש שנים.
פידיגאן, השייכת למחוז הבחירה הארצי היחיד בפרובינציית אברה, מנוהלת על ידי ראש עיר המוגדר כמנכ"ל המקומי שלה ועל ידי מועצה עירונית כגוף המחוקק שלה בהתאם לחוק השלטון המקומי בפיליפינים.
ראש העיר, סגן ראש העיר וחברי המועצה נבחרים ישירות על ידי הציבור באמצעות בחירות המתקיימות אחת לשלוש שנים.
אתרי מורשת ומבנים היסטוריים בפידיגאן
כנסיית העיבור ללא חטא בפידיגאן
בית הספר התיכון על שם מרים הקדושה
בית הספר המרכזי של פידיגאן
קַאנְג הְיוֹ-ווּן (בקוריאנית: 강효원; נולד ב-19 בספטמבר 1983), המכונה פִּידוֹג (בקוריאנית: 피독), הוא מפיק מוזיקלי, מלחין ותמלילן דרום קוריאני הפועל בחברת התקליטים ביג היט מיוזיק.
התפרסם כמפיק המוזיקלי של להקת הבנים BTS.
בשנת 2007, בגיל 25, נוצר הקשר בין פידוג למנכ"ל ביג היט באנג סי-היוק - באנג ניהל קהילת מלחינים מקוונת שבה פידוג העלה כמה מהיצירות המוזיקליות שלו.
באנג אהב את המוזיקה, והשירים של פידוג "Come Back" ו-"Love" נכללו באלבום האולפן הראשון של קבוצת , , ובאלבום האולפן השלישי של , Before I Go, J-Lim, בהתאמה.
שני האלבומים יצאו בשנת 2007. בשנת 2010, הביא יחד עם הראפר את RM, אז בן 16, לביג היט ובכך התחילה הקמת קבוצת הבנים BTS.
בסופו של דבר הוא הפך למפיק הראשי של הקבוצה.
בטקס פרסי זכויות היוצרים הקוריאני שנערך בפברואר 2019 מטעם (KOMCA), זכה פידוג בפרס הדיסאנג ככותב השירים והמלחין המרוויח ביותר לשנת 2018. מאז הוא זכה בפרס ברציפות מדי שנה, לאחר שזכה במרב התמלוגים עבור כתיבת שירים והלחנה מבין כל המלחינים וכותבי השירים הקוריאנים.
בנובמבר 2020, בשל תרומתו הגדולה לקריירה המוזיקלית של BTS, הוקדש פרק של לשיריו.
כל הקרדיטים המוזיקליים נלקחו ממאגר המידע של KOMCA.
+פרסיםשנהקטגוריהמועמדים/עבודותתוצאה2017מלחין השנהאלבום השנההמפיק הטוב ביותר של השנהעצמו2018פרס המפיק הטוב ביותרעצמוהמפיק הטוב ביותר של השנהעצמופרסי זכויות היוצרים הקוריאני2019הפרס הגדולעצמוהמפיק הטוב ביותר של השנהעצמופרסי זכויות היוצרים הקוריאני2020הפרס הגדולעצמוהמפיק הטוב ביותר של השנהעצמופרסי זכויות היוצרים הקוריאני2021הפרס הגדולעצמו2022הפרס הגדולעצמופרס גראמי2023אלבום השנהMusic of the Spheres (כמפיק)פרסי זכויות היוצרים הקוריאניהפרס הגדולעצמו
פידו היה כלבו המעורב של אברהם לינקולן, והיה בבעלות משפחתו במשך מספר שנים לפני בחירתו של לינקולן לנשיאות, ולאחר מכן הפך לחיית מחמד נשיאותית למרות שנשאר בספרינגפילד, אילינוי.
פידו היה המועדף ביותר על לינקולן ובניו הצעירים, ויליאם וטד, ידוע שפידו חיכה ללינקולן מחוץ למספרה ולפעמים היה נושא חבילה בפיו כשהלך עימו הביתה.
לאחר שנבחר לינקולן, פידו נרתע מההמונים שקיבלו את פני הנשיא הנבחר, הזיקוקים ותשומת הלב המוגברת סביב אדונו.
בעת שפידו ראה את ההמולה בוושינגטון, לינקולן ואשתו, מרי, החליטו להשאיר את פידו בספרינגפילד, שם התגוררה המשפחה, ולא להביאו איתם אל הבית הלבן.
פידו טופל על ידי חבר המשפחה ג'ון רול.
לינקולן נתן לרול ספה ישנה שהייתה אהובה על פידו, והשאיר הוראות לפיו מותר לפידו לנהל את הבית, לא לנזוף בו ולאפשר לו להסתובב סביב שולחן האוכל המשפחתי ולהאכיל אותו בשאריות הארוחה.
פידו נשאר בבעלות רול עד סוף חייו.
עם הירצחו של לינקולן באפריל 1865, רול הביא את פידו להלווייתו של לינקולן.
בנו של רול דיווח לעיתון באילינוי כי פידו נדקר על ידי אדם שיכור בשם צ'רלי פלאנק.
פידל דניאל אמבריס גונסאלס (בספרדית: Fidel Daniel Ambríz González; נולד ב-21 במרץ 2003 בלאון שבגואנחואטו, מקסיקו) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת מונטריי מליגת העל המקסיקנית ובנבחרת מקסיקו.
אמבריס גדל במחלקת הנוער של לאון, ובשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל המקסיקנית.
בסך הכל ערך 92 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-28 באוגוסט 2024 חתם במונטריי מליגת העל המקסיקנית.
פיגמליון וגלתיאה הוא ציור שמן על קנבס מאת ז'אן-לאון ז'רום, שנוצר בסביבות שנת 1890. היצירה מתארת רגע מתוך המיתולוגיה היוונית, והיא אחת מתוך מספר גרסאות שצייר האמן לנושא זה.
המיקום הנוכחי של הציור הוא במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
הציור "פיגמליון וגלתיאה" מאת ז'אן-ליאון ז'רום מתאר את סיפור המיתולוגיה הקלאסית כפי שנמסר ביצירתו של אובידיוס, "מטמורפוזות".
לפי הסיפור, פיגמליון, פסל מהאי קפריסין, יוצר פסל של אישה כליל השלמות ומתאהב ביצירתו.
אלת האהבה אפרודיטה נעתרת לתפילתו ומחייה את הפסל, שזוכה לשם גלתיאה.
ז'רום בחר להציג את הרגע הדרמטי שבו גלתיאה מתעוררת לחיים, בעוד פיגמליון כורע לפניה בהשתאות ובאהבה.
בניגוד לגרסאות אחרות של הסיפור, שהציגו את גלתיאה כאובייקט דומם או פסיבי, ז'רום מייחס לה עמידה דינמית, עוצמתית ומוארת, בעוד שפיגמליון נותר מוצל וכפוף.
הבחירה ברגע זה מדגישה את כוחן של האהבה, היצירה וההתגלמות, וכן את זיקת האמן ליצירתו, שנראית כמשקפת את הקשר של ז'רום עצמו לעשייה האמנותית שלו.
היצירה מציגה את הרגע שבו גלתיאה, פסל שיצר פיגמליון, מתעוררת לחיים באמצעות האלה אפרודיטה.
הדמות הנשית עומדת על כן פסל, ופיגמליון רוכן כלפיה בניסיון לנשקה.
גופה של גלתיאה מוצג כחלקו תחתון עדיין באבן לבנה, ואילו חלקה העליון כבר קיבל צבע עור חי.
ידה הימנית מונחת על כתפו של פיגמליון, בעוד ידה השמאלית נדמית כמרפה את אחיזתו.
בצדו של הציור מופיע קופידון בתוך ענן, המוכן לשגר חץ לעבר בני הזוג.
סמוך להם מונחים שתי מסכות תיאטרון, ציור, ופטיש מושלך.
הדמויות ממוקמות בתוך חלל סגור שבו נראות גם מספר פסלונים נוספים.
ז'רום חזר לנושא פיגמליון וגלתיאה בכמה גרסאות, בציור ובפיסול, תוך שהוא משנה את זווית הצגת הדמויות כדי להעניק תחושת צפייה תלת-ממדית.
גלתיאה נראית כשהיא חיה למחצה: צבע עורה משתנה ככל שעולה הגוף כלפי מעלה.
תנוחתה המתפתלת מדגישה את ניגודיות המרקם בינה לבין גופו המחוספס של פיגמליון.
ההעמדה מדגישה את גובהה וחשיפתה של גלתיאה לעומת תנוחת הכניעה של פיגמליון, מה שמעלה אפשרות לקריאה אלגורית של שליטה נשית.
הסגנון התיאטרלי ניכר באמצעים חזותיים כגון הפודיום, התאורה, המסכות, וקופידון.
ברקע התרבותי הרחב, יש המזהים הקשרים עם שינויים חברתיים בצרפת של סוף המאה ה־19, בהם עליית תרבות הקברט והדיון בזכויות נשים.
בציור ז'רום בוחר להציג את רגע ההתעוררות לחיים תוך שימוש באפקטים חזותיים דרמטיים.
גוף גלתיאה, שעדיין חלקו אבן לבנה וחלקו בשר ורדרד, מדגיש את רגע המעבר מהפסל החי אל האישה.
היא עומדת על כן מוגבה, מוארת באור בהיר, באופן שמדמה במת תיאטרון ויוצר תחושת הצגה.
סמוך לה מופיע פוטי בענן, מוכן לירות חץ אהבה.
בצד הסצנה נראות מסכות המזכירות מסכות תיאטרון עתיקות, ובחזית - הפטיש המושלך של פיגמליון, כסימן לכך שהפסל נטש את כלי העבודה ברגע של תשוקה.
קומפוזיציה זו, המשלבת בין ניגודים של גוף לבוש וערום, בין יצירה לאהבה, מציגה את הדינמיקה שבין האמן למוזה, כפי שז'רום חווה אותה בעצמו.
פיגמליון וגלתיאה הוא פסל שיש משנת 1763 מאת הפסל הצרפתי אטיין מוריס פלקונט.
הפסל נחשב ליצירה שהציג האמן בסלון פריז של שנת 1763, והוא נמנה עם היצירות המרכזיות שביססו את מעמדו של פלקונט כאחד הפסלים המשפיעים ביותר במחצית השנייה של המאה ה־18.
נושא הפסל לקוח מן הסיפור המיתולוגי על פיגמליון, כפי שסופר בידי המשורר הרומי אובידיוס.
הסיפור עוסק בפיגמליון, המאוהב בפסל שיצר, ובוונוס, אלת האהבה, אשר מעניקה חיים לדמות הדוממת.
הסצנה שנבחרה מתמקדת ברגע המדויק שבו מתרחש המעבר מן הדומם אל החי.
בפסל מתואר פיגמליון כורע בהתפעלות נלהבת לרגלי מושא אהבתו, פסל עירום נשי, ברגע שבו הוא מקבל חיים מידי ונוס.
האמן מדגיש את תגובתו של פיגמליון לרגע ההתעוררות ואת עוצמת ההתרגשות הנלווית למפגש בין יצירה אמנותית לבין התערבות אלוהית.
היצירה בוצעה בשיש ומשתייכת לפיסול של המאה ה־18.
הקשר אמנותי ויצירתו של פלקונט
הפסל נמנה עם כמה יצירות מפורסמות שהקנו לפלקונט את מעמדו כאחד הפסלים הבולטים של תקופתו.
פלקונט זכה לתמיכתה של מאדאם דה פומפדור, פילגשו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, ובאמצעות השפעתה מונה לאחראי על תחום הפיסול במפעל החרסינה המלכותי בסוור.
גרסה של פסל זה סופקה על ידי האמן כדגם לייצור העתקים בחרסינה לבנה מסוג ביסקוויט.
אף שהפסל חולק רוח משותפת עם יצירותיהם הקלילות ולעיתים הארוטיות של ציירים כדוגמת פרנסואה בושה, פלקונט יצר גם פסלים שאפתניים המאופיינים בקלאסיציזם מאופק, והדוגמה הידועה ביותר לכך היא דיוקן הפרשים ההרואי של פיוטר הגדול בסנקט פטרבורג.
הפסל היה בבעלותם של גסטון לה ברטון ושל משפחת אמבטיילוס, כאשר מועד ואופן רכישתו אינם ידועים.
בהמשך עבר הפסל לידי חברת הסחר Arnold Seligmann, Rey & Co, גם כאן ללא פרטים מתועדים על מועד ואופן ההעברה.
בשנת 1924 נרכש הפסל על ידי הנרי וולטרס בבולטימור, ובשנת 1931 הועבר למוזיאון וולטרס לאמנות בירושה.
פִיהְרֶר הוא ראש המדינה על פי שיטת המשטר הנציונל-סוציאליסטית.
הנאציזם קובע כי בראש המדינה מוצב אדם יחיד והוא שליט אבסולוטי משתי בחינות: ראשית, המנהיג אחראי לכלל ענייני המדינה ולו הסמכות המוחלטת בכל החלטה בענייני המדינה; שנית, המנהיג הוא בלעדי, אין זכות לערער עליו והוא שולט במדינה עד יום מותו ולאחריו נבחר מנהיג חדש למדינה.
"עקרון המנהיג" ("פיהררפרינציפ"), שולב באידאולוגיות של המאה ה-19 וה-20, ולפיו חייל או אזרח מחויב כלפי הממונה עליו.
בהקשר המדינתי, הובן מושג זה, בצייתנות שנדרשה על ידי הפיהרר שאחראי על כל המדינה ועל כל אזרחיה.
כל בעלי התפקידים בממשל כפופים לפיהרר ישירות.
עקרון המנהיג שולב גם באידאולוגיה הנאצית.
התואר פיהרר שימש כתוארו של יושב ראש המפלגה הנציונל-סוציאליסטית.
בשנת 1933, כאשר נכנסה לשלטון המפלגה הנציונל-סוציאליסטית, מונה ראשה אדולף היטלר לתפקיד הרייכסקאנצלר.
באותה תקופה עדיין נהג בגרמניה משטר רפובליקני, ובו ראש הרשות המבצעת הוא הקאנצלר (המקביל לתואר ראש הממשלה), ובראש המדינה עומד נשיא, שכוחו מוגבל אך הוא בעל סמכויות משמעותיות.
הנשיא דאז היה פאול פון הינדנבורג.
לאחר מותו של הינדנבורג ב-1934 אוחדו משרות הקאנצלר והנשיא לכדי משרה אחת בידי היטלר, אשר נשאה את התואר פיהרר וקאנצלר.
לאחר מותו של היטלר בפיהררבונקר ב-1945 מונה על פי צוואתו של היטלר קרל דניץ לנשיא גרמניה ויוזף גבלס מונה לקאנצלר.
יוזף גבלס התאבד גם הוא למחרת, ודניץ החזיק במשרתו 8 ימים עד כניעת גרמניה לבעלות הברית ב-8 במאי, אז בוטלה משרת הפיהרר.
פֵיָה (Fairy, Faery) היא יצור בדיוני מהמיתולוגיה האירופית.
מקור שמה הוא מהמיתולוגיה האירופית והיוונית.
הזכר נקרא פֶה, פֵיוֹן או בן פיות.
מוצאה של הפיה הוא בפולקלור ובסיפורי עם עתיקים, אך ניתן למצוא אזכורים שלה גם באגדות, בספרות מודרנית, בסרטים, בקומיקס ובמשחקי תפקידים.
לפי האגדות, לפיה יש כוח קסם רב.
פיות מתוארות בדרך כלל כבעלות הופעה אנושית וכמצוידות בכוחות קסם כגון יכולת לעוף, להטיל כישוף, להשפיע על אירועים ולחזות את העתיד.
בפולקלור המודרני פיות בדרך כלל מתוארות כצעירות וקטנות, אך בעבר תוארו גם כדמויות מלאכיות גדולות יותר.
הפיות מתוארות כיצורים כאוטיים ובלתי צפויים.
הן יכולות לפעול בטוב לב או בנבזיות ואף ברשעות.
סיפורים רבים מתארים פיות שמעוללות תעלולים אכזריים על בני אדם (כגון חטיפת ילדים בריאים והחלפתם בבני פיה חולים).
הפיות ידועות גם כיצורים החוששים מברזל וממלח.
הן נולדות מפרחים וחיות בסתר מן העולם, בדומה לכל עולם הקסם, הכולל דרקונים, מלאכים, שדונים ועוד.
מקורו המדויק של מיתוס הפיות אינו ברור לגמרי, אך ישנן מספר תאוריות בנושא.
על פי התאוריה המרכזית, מגיע מקור המיתוס מסיפור אחיות הגורל.
שמן של אחיות הגורל בלטינית היה "פאטה" (ביחיד: "פאטום") שמשמעותה היא דבריו של אלוהים או גורלות.
ככל שהנצרות התפתחה, הכנסייה הקתולית החלה לנקוט במגמה של דחיקת הסמלים הפאגאנים והמיתולוגיים.
הנצרות התייחסה לאחיות הגורל כאל יצורים קטנים ומזיקים הדומים לשדים.
כמו כן, שמן של האחיות שונה והן נקראו פיי (Fai).
מאותה תקופה עושים שימוש במילה Fairy כאשר מתייחסים לארץ המוצא של יצורים קסומים מסוג זה.
בנצרות התפשט מנהג להאשים את הפיי בתופעות בלתי מוסברות או מטרידות.
פיוג'י (באיטלקית: Fiuggi) היא עיירת נופש ומרפא איטלקית, השוכנת בנפת פרוזינונה שבמחוז לאציו, צפונית-מזרחית לרומא.
העיר, שכונתה "אנטיקולי די קמפניה" (Anticoli di Campagna) רכשה את המוניטין שלה במאה ה-14, כאשר האפיפיור בוניפקיוס השמיני טען כי אבני הכליות שלו נרפאו בשל מי המעיין שהובאו אליו מפיוג'י.
מאתיים שנה לאחר מכן מיכלאנג'לו שיבח אף הוא את היתרונות של המים אשר ריפאו אותו מ"האבנים היחידות שהוא לא אוהב".
בהמשך, בקבוקים של "מי פיוג'י" נשלחו למלכי אירופה.
מתחילת המאה ה-20 רבים פוקדים את העיר למטרות ריפוי וספא.
מן המאה ה-16 ועד המאה ה-19 פיוג'י הייתה חלק ממדינת האפיפיור.
בניגוד לערים אחרות, לעיר היה מקור הכנסה, מכירת המים המיוחדים, ולכן היא הוענקה למשפחות אצילים בתמורה לשירותים שנתנו לאפיפיור.
האצילים לא עברו לגור בעיר, אך דאגו כי הנציגים שלהם יגבו מתושבי העיר את ההכנסות המגיעות להם.
המעמד העליון שלא גר בעיר, החליט לצפות את חומות העיר מימי הביניים בציורים, דוגמת אלה המצויים ברומא.
בימינו ישנה מגמה להסיר ציורים אלה ולהחזיר לחומות את המראה המקורי.
משנת 1911 יזמה העיר את קידומה של תיירות המרפא.
כחלק מהקידום נחנכו מעיינות "פונטה בוניפאצ'ו השמיני" (Fonte Bonifacio VIII) על שם האפיפיור בוניפקיוס שפרסם את סגולות הריפוי שלהם שהומלצו לו על ידי הרופא הקטלאני ארנאלדו מוויאנובה.
כן נפתח מלון יוקרתי בשם "Il Grande Albergo Palazzo della Fonte" שהפך למשכן המשפחה המלכותית האיטלקית של אותם הימים, משפחת המלך ויטוריו אמנואלה השני.
בשנת 1916 נחנכה מסילת הברזל בין העיר לבין רומא שחדלה לפעול, מסיבות כלכליות, בשנת 1982.
הבריגדה היהודית בימי מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה בעלות הברית הפכו את בית המלון לבית חולים, כאשר נבלמה התקדמותם בשל הקמת קו גוסטב - אחת ממערכות ההגנה של הצבא הגרמני במרכז איטליה כחלק מקו החורף.
הבריגדה היהודית הגיעה לעיר, לאחר שבאוקטובר 1944, עגנה בנמל טאראנטו באיטליה, על מנת להשתתף בכיבוש איטליה יחד עם כוחות בעלות הברית.
גדודי הבריגדה עלו צפונה והגיעו למחנה אימונים בפיוג'י.
הרב משה דב קספר, רב צבאי בבריגדה סיפר כי "היה מפתיע לראות באיזה מהירות הסתדרו האנשים והפכו את העיירה למוצב קדמי של ארץ ישראל".
הנוכחות היהודית בעיר נודעה מרחוק על ידי השלטים בעברית ובאנגלית אשר הוצבו על ידי יחידת המשטרה הצבאית של הבריגדה, וכן בשל מגן דוד מוזהב על רקע כחול-לבן שהיה לסמל היחידה והושם בשלטיה.
נוסף על כך, הדגל היהודי התנוסס בכל רחבי המחנה ואף למכוניות הבריגדה ניתנו כינויים עבריים כגון תל אביב, שרה ומטולה (שהייתה מכוניתו של המפקד בריגדיר לוי בנימין).
חברי הבריגדה נכנסו למשטר חמור של אימונים לקראת יציאה לחזית.
האימונים באיטליה היו שונים מהאימונים שהחיילים היהודים עברו בארבע השנים הקודמות.
כאן הם רוכזו במטרה להיות חלק מצבא העומד להתמודד בקרב נגד הגרמנים והמטרה הייתה להכשיר את החיילים ככל שיידרש.
אימוני החיילים כללו מסעות הליכה, מטווחי ירי, הכרת דרך השימוש במקלעים, פצצות מרגמות ותותחי 25 ליטראות, אימונים בתפעול מערכות הקשר ופענוח צפנים.
אחד האירועים הבולטים של החיים התרבותיים של הבריגדה היה ביקורה של להקת "מעין זה" הארץ-ישראלית.
הלהקה, שהייתה מורכבת מחיילים וחיילות מהיחידות בא"י, ביצעה קונצרט בעיר.
פרסום פקודות היום בשפה העברית, השימוש בשפה גם לצורכי תרגול, הוצאת כתבי עת ועיתונים, שמירת השבת והחגים הלאומיים - יצרו אווירה שעוררה את הגאווה הלאומית.
לאחר שלושה וחצי חודשים היו מוכנים לקרבות והצטרפו לארמייה השמינית של הצבא הבריטי להמשך כיבוש צפון איטליה.
בתקופת האימונים נהרג מפגיעת מוקש סמוך לפיוג'י אחד מחברי הבריגדה.
ב-27 בינואר 1995 נערכה בעיר הוועידה המכוננת של מפלגה נאו-פשיסטית, שהפכה בהמשך להאחים של איטליה.
פִידֶלִיטָאס (מלטינית, fidelitas; אחר-כך צרפתית: fealte, שבועת אמונים) הייתה שבועת אמונים בין אדם לאדם.
באירופה של ימי הביניים הייתה הפידליטאס שבועה בין אדם מחויב (וסאל) ואדם רם מעלה ממנו (אדון), והשבועה בוצעה כחלק מטקס שבועת אמונים שיצר מחויבות בין שני הנשבעים.
במסגרת טקס זה היה הוסאל מניח את ידיו על ספר התנ"ך או על שרידי קדוש, ונשבע כי לעולם לא יפגע באדון בדרך כלשהי ויישאר נאמן לו.
נוסח טיפוסי של השבועה היה: "אני מבטיח באמונה כי אהיה בעתיד נאמן לאדון, ולעולם לא אגרום לו נזק ואשמור על ההומגיום שלי לו כנגד כל אדם באמונה שלמה ובלא רמייה".
חלק הפידליטאס של שבועת האמונים קוים גם בנפרד וללא חלק ההומגיום בין האדון הפיאודלי לצמיתיו.
בלא החלק הראשון, התקיים כאן רק חלק משבועת האמונים והשבועה שלא לפגוע באדון, בלי שתוענק הכרה בחירותו של הצמית, ככלול בחלק ההומגיום של טקס שבועת האמונים.
הפיהררבונקר היה בונקר הפיקוד הראשי והאחרון של אדולף היטלר, הפיהרר והקנצלר של גרמניה הנאצית בשנים 1933–1945 בברלין.
היטלר שהה בבונקר מ-16 בינואר 1945 ועד להתאבדותו ב-30 באפריל 1945. אתר הבונקר היה נמצא במרחק הליכה של כ-15 דקות לערך מתחנת הרכבת התחתית של כיכר פוטסדאם והיה נמצא בגינה של לשכת קנצלר הרייך, בה היטלר השתמש במהלך שלטונו כקנצלר.
בונקר הקנצלר של הרייך, שהוקם מתחת ללשכת קנצלר הרייך נבנה תחילת כמקלט זמני לתקיפות אווירות עבור היטלר, שלמעשה, בילה מעט מאוד זמן בברלין לאורך המלחמה.
ההפצצות ההולכות והנשנות של צבאות בעלות הברית על ברלין הובילו את הגרמנים להפוך את המקלט לבונקר קבוע.
הגג של הבונקר היה עשוי בטון בעובי של כמעט 3 מטרים בטון וכ-30 החדרים הקטנים שהיו בו היו מוגנים על ידי כ-4 מטרים של בטון.
אבזור מגורי הפיהרר הושלם בפברואר 1945, מספר שבועות לאחר שהיטלר עבר להתגורר במקום.
הפיהררבונקר נבנה על ידי חברת הוכטיף כחלק מתוכנית נרחבת של בניית מערכות תשתית תת-קרקעית בברלין שהחלה עוד ב-1940.
בירידה לפיהררבונקר עצמו (הקומה התחתונה), היה מסדרון ארוך עם סדרה של חדרים מכל צד.
החדרים הימנים היו חדרי גנרטור, אוורור ומתקני עזר נוספים ובצד שמאל היו חדר השינה של אווה בראון, חדר מנוחה של היטלר, שהוביל למשרדו של היטלר ולחדר השינה שלו.
על הקיר במשרדו של היטלר היה תלוי דיוקן גדול של פרידריך השני, מלך פרוסיה, שהיה אחד מגיבוריו של היטלר.
בסמוך למשרדו של היטלר שכן חדר המפות של היטלר.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה
היטלר עבר להתגורר בפיהררבונקר ב-16 בינואר 1945, אליו הצטרפו מזכירו האישי, מרטין בורמן, בת זוגו, אווה בראון, יד ימינו ושר התעמולה, יוזף גבלס.
אשתו של גבלס, מגדה גבלס וששת ילדיהם התגוררו בחלק העליון של הבונקר - הפורבונקר.
שניים או שלושה תריסרי צוותי רפואה, מינהלה וצבא שהו בבונקר בזמן נתון, בהם מזכירתו של היטלר, טראודל יונגה, שומר הראש של היטלר, רוכוס מיש ואנשים רבים נוספים.
תחילה, היטלר היה עוזב את הבונקר דרך מעבר ללשכת קנצלר הרייך, שם היה מכנס ועידות צבאיות עם עדכוניים יומיומיים, ולאחר מכן היה חוזר לבונקר לקראת הלילה.
לאחר מספר שבועות שהתנהל ככה, היטלר עזב את הבונקר רק לעיתים רחוקות, מלבד טיולים קצרים שעשה בגן לשכת הקנצלר עם כלבתו, בלונדי.
בעקבות הצוותים הרבים ששהו בו, הבונקר היה צפוף והאווירה בו העיקה מאוד על היטלר ואנשיו.
היטלר נשאר בעיקר במפלס התחתון, שם היה שקט יותר ויכל לישון.
ישיבות צבאיות התקיימו לאורך רוב הלילה, לעיתים עד לפנות בוקר.
ב-16 באפריל החל הקרב על ברלין ובעקבות כך ב-20 באפריל, ביום הולדתו ה-56, היטלר יצא בפעם האחרונה בחייו למעל האדמה, שם העניק את צלב הברזל לנערים לחיילי הנוער ההיטלראי.
היטלר הכחיש את המצב הקשה ותלה את תקוותיו ביחידות שהיו תחת פיקודו של גנרל הואפן-אס-אס פליקס שטיינר.
ב-21 באפריל, הורה היטלר לשטיינר לתקוף את יחידות הצבא האדום המקיפות את העיר באחד מהמבלטים הצפוניים.
כמו כן, היטלר הורה לארמייה התשיעית, מדרום-מזרח לברלין, לתקוף צפונה בהתקפת מלקחיים.
באותו ערב הגיעו טנקי הצבא האדום לפאתי ברלין.
להיטלר נאמר בוועידת הערכת המצב שלו שנערכה ב-22 באפריל שכוחותיו של שטיינר לא זזו, והוא נתקף זעם כשהבין שהמתקפה לא עומדת להתבצע.
הוא הכריז בגלוי בפעם הראשונה מאז תחילת המלחמה שהמלחמה אבודה והוא האשים את הגנרלים שלו.
היטלר הודיע לאנשיו שהוא יישאר בברלין עד הסוף ואז יתאבד.
רוב אנשי הצוות ששהו בבונקר כבר עזבו אותו ב-22 וב-23 באפריל, לפני כיבושה של ברלין על ידי הצבא האדום.
ב-23 באפריל, מינה היטלר את הגנרל הלמוט ויידלינג, שהיה מפקד קורפוס הפאנצר ה-56 (שהיה חלק מהארמייה התשיעית) למפקד ברלין.
הצבא האדום שיפר את אחיזתו ביעדים רבים בברלין עד ה-25 באפריל, למרות הפקודות שניתנו מהפיררבונקר.
לא היה סיכוי שההגנה הגרמנית תוכל לעשות דבר מלבד לעכב את כיבוש העיר.
היטלר זימן את פילדמרשל רוברט ריטר פון גריים שטס עם הטייסת הנאצית האנה רייטש ממינכן לברלין כדי לקבל לידיו את הפיקוד על הלופטוואפה, במקום הרמן גרינג שהואשם בבגידה בהיטלר ובמדינה בעקבות ניסיון הפיכה נגד היטלר.
ב-28 באפריל הרמן פגליין, שהיה אחד ממקורביו של רייכספיהרר אס אס היינריך הימלר, ברח מהבונקר בלווית שני לוחמים מדיוויזיית הלייבשטנדרטה.
כשגברו חשדותיו של היטלר הוא שלח פלוגת אנשי אס אס חמושים לנסות למוצאו.
אנשי הפלוגה מצאו אותו נח בביתו שברובע שרלוטנבורג בברלין, שהצבא האדום עמד לכובשו, בעודו מתכוון להימלט לשוודיה או לשווייץ.
משהוחזר ללשכתו של היטלר, ניטלה ממנו דרגת הגנרל והוא הושם במעצר.
ניסיונו של פגליין לערוק עורר מיד את חשדו של היטלר גם לגבי הימלר, שנעדר גם הוא מברלין עוד מבוקר אותו היום.
להיטלר הגיעה ידיעה שנקלטה משידורי ה-BBC על ידי תחנת האזנה של משרד התעמולה, כי הימלר מנהל משא ומתן סודי עם הרוזן השוודי פולקה ברנדוט על כניעת כוחות גרמניה במערב לכוחותיו של הגנרל האמריקאי דווייט אייזנהאואר.
היטלר, שלא הטיל ספק מעולם בנאמנותו המוחלטת של הימלר, השתולל מזעם, ולאחר מכן שקע למשך זמן מה בעלפון חושים.
ב-29 באפריל, קצת אחרי השעה חצות, התחתן היטלר עם בת זוגו, אווה בראון בטקס אזרחי קטן בה נכחו מזכירותיו של היטלר ונאמנים נוספים.
לאחר מכן, היטלר לקח את מזכירתו, טראודל יונגה והכתיב לה את צוואתו האישית והפוליטית והצוואה נחתמה ב-04:00 בבוקר של אותו יום.
לאחר מכן היטלר הלך לישון בפעם האחרונה בחייו.
באחר הצהריים של אותו היום, קיבל היטלר דיווח כי בן בריתו, מנהיג איטליה הפשיסטית, בניטו מוסוליני, הוצא להורג על ידי פרטיזנים.
מוסוליני נתלה מגג תחנת דלק בעיר ושם התעללו אנשים רבים בגופתו.
ב-30 באפריל, ב-02:30 הופיע היטלר במסדרון, בו חיכו לו כ-20 אנשים, רובם נשים, ונפרדו ממנו.
בצהריים של ה-30 באפריל 1945 נפרדו היטלר ואווה מצוות הבונקר ומאנשים נוספים, כגון יוזף גבלס, המזכירות השונות ומספר קציני צבא.
מיד לאחר מכן הסתגרו השניים בחדר.
גופותיהם של השניים הושלכו אל תוך בור שיצר פגז בחצר לשכת הקנצלר, שהייתה בטווח התותחים הסובייטים.
ממשלות ברית המועצות וגרמניה המזרחית ניסו לפוצץ ולהשמיד את הבונקר, ללא הצלחה, בשנים 1947 ו-1959 בהתאמה.
חדרים ומעברים שהתגלו במהלך עבודות בנייה במקום הושמדו או נאטמו.
במטרה למנוע את הפיכתו של אזור הבונקר למוקד נאו-נאצי - האתר לא סומן במשך שנים רבות, ונבנה בו מגרש חנייה.
פוליטיקאים ודיפלומטים רבים ביקרו במתחם הבונקר בימים ובחודשים שלאחר תום המלחמה, כך למשל, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, וינסטון צ'רצ'יל ביקר בבונקר ב-14 ביולי 1945. בדצמבר 1945, הסובייטים התירו לנציגי בעלות הברית לבצע חקירה מוגבלת של שטחי הבונקר.
שני נציגים מכל אומה צפו בכמה גרמנים חופרים באדמה שמסביב לאזור הבונקר, בין באזור שבו הוצאו את שרידי גופתו של היטלר מהקבר, כמו כן במהלך החפירה נמצאו שני כובעים שזוהו ככובעים של היטלר, בגד תחתון עם ראשי התיבות של אווה בראון.
הנציגים תכננו להמשיך בעבודות, אך כשהגיעו למחרת בבוקר, פגש אותם שומר חמוש של הנ.ק.ו.ד.
והאשים אותם בהוצאת מסמכים מלשכת קנצלר הרייך.
הסובייטים הכחישו את המקרה אך סירבו בתוקף לאפשר חקירה נוספת באזור הבונקר במשך שנים רבות.
ב-8 ביוני 2006, במהלך ההכנה למונדיאל 2006, עת ציפו הגרמנים להגעתם של מיליוני תיירים לאתרים ההיסטוריים של העיר, הותקן לוח מידע שסימן את מיקומו של הפיהררבונקר.
הלוח, כולל תרשים סכמטי של הבונקר.
רוכוס מיש, שהיה האדם האחרון שעדיין היה בין החיים ושהה במהלך המלחמה בבונקר בזמן התאבדותו של היטלר, השתתף בטקס.
הסרט הגרמני "הנפילה" (2004) עוסק בימים האחרונים של היטלר ואנשיו בבונקר, ומתאר את ההתרחשויות לפני נפילת ברלין, התאבדות ראשי המשטר וכניעת גרמניה הנאצית.
פיה מריאן סונדהאגה (בשוודית: Pia Sundhage; נולדה ב-13 בפברואר 1960) היא כדורגלנית עבר ומאמנת כדורגל שוודית.
היא נחשבת לאחת מהכדורגלניות השוודיות הטובות ביותר אי פעם ולאחת המאמנות המצליחות בתולדות נבחרת ארצות הברית.
סונדהאגה נולדה במחוז וסטרה ייטלנד בפברואר 1960, וכבר בגיל 15 ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת שוודיה הבוגרת.
ב-1978 היא החלה לשחק בפאלקופינגס מליגת העל השוודית לנשים, ושנה לאחר מכן עברה לקבוצת הצמרת ג'יטקס, שם שיחקה לצד חברתה לנבחרת - אליזבת ליידיניה.
בשלוש שנותיה בג'יטקס, זכתה סונדהאגה בשתי אליפויות וגביע מדינה אחד.
ב-1981, היא אף קיבלה את פרס כדורגלנית השנה בשוודיה, לאחר שהובילה את קבוצתה לזכייה בדאבל.
בשנים 1982 ו-1983, שיחקה סונדהאגה באסטר, וסיימה פעמיים כמלכת השערים של הליגה השוודית.
ב-1984, נערכה אליפות אירופה הראשונה לנשים, והנבחרת השוודית הגיעה למפגש גמר כפול מול אנגליה.
סונדהאגה, שהבקיעה שלושה שערים במהלך הטורניר, כבשה גם את הפנדל המכריע ושוודיה זכתה בגביע.
בנוסף לזכייתה בתואר מלכת השערים, נבחרה סונדהאגה גם לשחקנית המצטיינת של הטורניר.
באותה שנה, היא זכתה באליפות שוודיה נוספת עם ג'יטקס.
ב-1988, לקחה סונדהאגה חלק בסגל הנבחרת שהשתתף בטורניר ההכנה של פיפ"א לקראת גביע העולם 1991. טורניר ההכנה נערך בסין, ושוודיה הגיעה עד לגמר, שם הפסידה 1-0 לנורווגיה.
באותה שנה ובעקבות הישגיה על המגרש, זכתה סונדהאגה להופיע על בול דואר שוודי.
ברבע הגמר גברו השוודיות 0-1 על סין משער של סונדהאגה, אולם בחצי הגמר הן הפסידו 4-1 ליריבתן המושבעת - נורווגיה.
היא סיימה את הטורניר עם ארבעה שערים, בעוד חברתה לחוד הנבחרת, לנה וידקול, כבשה חמישה שערים.
ב-1992, מונתה סונדהאגה למאמנת-שחקנית בקבוצתה האמרבי, והחזיקה בתפקיד במשך שנתיים.
ב-1994, היא חזרה לשמש כשחקנית בלבד וזכתה עם הקבוצה בשני גביע מדינה רצופים.
בקיץ 1995 זומנה סונדהאגה לסגל הנבחרת לגביע העולם שנערך בשוודיה.
סונדהאגה, שפתחה בהרכב הראשון בכל ארבעת משחקי הנבחרת בטורניר, כבשה שער אחד במהלכו.
שנה אחרי גביע העולם, נערך באולימפיאדת אטלנטה, טורניר כדורגל הנשים הראשון בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים.
סונדהאגה, שלא זכתה לכבוש אף שער בטורניר, פרשה בסיומו ממשחק פעיל.
ב-21 שנים בנבחרת שוודיה, שיחקה סונדהאגה ב-146 משחקים וכבשה 71 שערים (שיא לאומי שמאוחר יותר נשבר על ידי האנה יונגברי).
לאחר שבמשך מספר שנים שימשה כעוזרת מאמן בקבוצות הליגה השוודית, עברה סונדהאגה ב-2001 לליגת ה-WUSA האמריקאית שבדיוק נוסדה.
בשתי עונותיה הראשונות בליגה היא הייתה עוזרת מאמן בקבוצת פילדלפיה צ'ארג', וב-2003 מונתה למאמנת הראשית בקבוצת בוסטון בריקרס.
בשנתה הראשונה והיחידה בקבוצה, הצליחו סונדהאגה ובוסטון לסיים במקום הראשון בתום העונה הסדירה, אך הקבוצה הפסידה בחצי הגמר לוושינגטון פרידום.
למרות זאת, נבחרה סונדהאגה למאמנת השנה ב-WUSA.
בתום עונת 2003 התפרקה הליגה, וסונדהאגה חזרה לאמן באירופה.
היא אימנה שנה אחת את קולבוטן הנורווגית, וב-2005 היא התמנתה למאמנת ארברו, וצירפה אליה את קריסטין לילי וקייט מרקגראף, שהיו שחקניותיה בבוסטון.
השלוש שיתפו פעולה במשך עונה אחת בלבד, ולאחר מכן חזרו השחקניות לארצות הברית.
סונדהאגה, לעומת זאת, מונתה לעוזרת המאמנת של נבחרת סין, והשתתפה איתה בגביע העולם 2007. מיד לאחר גביע העולם, ב-13 בנובמבר 2007, יצאה הידיעה שסונדהאגה תאמן את נבחרת ארצות הברית.
בכך הפכה סונדהאגה לאישה השלישית שזוכה לאמן את הנבחרת האמריקאית, אחרי לורן גרג ואפריל היינריקס.
התואר הראשון בו זכתה עם ארצות הברית היה גביע אלגארבה במרץ 2008, לאחר שהאמריקאיות גברו בגמר 1-2 על דנמרק.
בהמשך השנה הובילה סונדהאגה את הנבחרת לזכייה במדליית הזהב במשחקים האולימפיים בבייג'ינג, אחרי ניצחון 0-1 בהארכה בגמר על ברזיל.
ב-2010, היא זכתה עם הנבחרת בפעם השנייה בגביע אלגארבה, הפעם לאחר ניצחון 2-3 על אלופת העולם גרמניה.
שנה לאחר מכן, הובילה סונדהאגה את ארצות הברית לגמר גביע העולם, לראשונה מאז 1999. בגמר, פגשו האמריקאיות את יפן, אך הפסידו להן 3-1 בדו-קרב פנדלים.
במשחקים האולימפיים שנערכו ב-2012 בלונדון, התקיים שיחזור של גמר גביע העולם דאשתקד, אך הפעם ידן של האמריקאיות היה על העליונה והן זכו במדליית הזהב.
בעקבות הצלחתה הרבה עם ארצות הברית בשנה זו, זכתה סונדהאגה בפרס מאמן השנה בכדורגל הנשים מטעם פיפ"א.
ב-1 בספטמבר 2012, הודיעה סונדהאגה על סיום תפקידה בנבחרת האמריקאית, לאחר שהביעה את רצונה לחזור ולהצליח בשוודיה.
בארבע שנות אימון בארצות הברית, היא ניצחה ב-91 משחקים, סיימה עשרה בתיקו והפסידה רק בשישה (85% אחוזי הצלחה).
מספר חודשים לאחר מכן, ב-1 בדצמבר, החלה סונדהאגה באימון נבחרת שוודיה.
היא הובילה את השוודיות לחצי גמר אליפות אירופה ב-2013 ולשמינית גמר גביע העולם ב-2015.