tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי אפיאנוס, הבין ספרטקוס לאחר הקרב בפיקנום כי אין בכוחו לכבוש את העיר רומא.
זאת מאחר שכוחותיו הורכבו רק מעבדים ועריקים שלא נהנו אפילו מעיר אחת כבת-ברית.
ספרטקוס שינה את תוכניותיו בשנית, ושם פעמיו דרומה.
הוא כבש את הגבעות מסביב לעיר תוריאי (Thurii), ולאחר מכן גם את העיר עצמה.
ביושבו בעיר אסר על סחר בזהב וכסף, אך עודד סחר של ברזל ונחושת בהם השתמש ליצור כלי-נשק.
לאחר כיבוש תוריאי וסביבתה, התנגשו המורדים בכוח רומאי נוסף ויכלו גם לו.
הם חזרו לעיר כמנצחים באוספם שלל רב מן החיילים הרומאים המובסים.
לפי פלוטרכוס, לאחר שנפרדו דרכיהם של ספרטקוס וקריקסוס, פגש הקונסול גליוס את קריקסוס והמורדים שהלכו עימו.
גליוס ניצח את קריקסוס והשמיד את צבאו.
במקביל, כיתר הקונסול לנטולוס את ספרטקוס ואנשיו, אך ספרטקוס תקף את כוח הכיתור והצליח לשים את ידו על רכושם של סגני הקונסול.
לאחר מכן, המשיך ספרטקוס עם אנשיו לכיוון האלפים, אך גאיוס קסיוס לונגינוס וארוס (Gaius Cassius Longinus Varus) שהיה באותו זמן נציב בגאליה שנמצאת מעבר לאלפים, חסם את דרכו של ספרטקוס בעזרת צבא של 10,000 לוחמים.
בקרב שהתפתח בין הצבאות יצא ספרטקוס כשידו על העליונה, וקסיוס הצליח להימלט כשחלק גדול מצבאו הושמד, אך ספרטקוס הבין שלא יוכל לעבור שם.
שנת 71 לפנה"ס-קראסוס מקבל את הפיקוד
לאחר שלא עלה בידי הקונסולים לחסל את המרידה, קיבלו השניים הוראה מהסנאט שלא להתערב עוד בנעשה.
במקומם מונה מרקוס ליקיניוס קראסוס לשים קץ למרידה.
אפיאנוס ופלוטרכוס מתארים את קראסוס כאדם עשיר ומוערך ברומא.
הוא יצא לקרב בראש 8 לגיונות – 6 שהיו כבר בפיקודו ו-2 שנוספו לו מן הקונסולים המודחים.
אפיאנוס מתאר שלאחר שקיבל לידיו את הלגיונות של הקונסולים חילק את החיילים לקבוצות של עשרה, וציווה להמית כל חייל עשירי בקבוצה, כעונש על ההתנהגות המבזה בקרבות הקודמים.
סוג ענישה זה זכה לשם דקימאטיו.
מכאן פנה קראסוס לתפוס את המורדים ובראשם ספרטקוס, ששהו על גבול פיקניום.
הוא שלח את סגנו מומיוס בכוח של שני לגיונות על מנת לעקוב אחר ספרטקוס והנחה אותו שלא לחתור למגע עם המורדים.
אולם מומיוס המרה את הנחייתו, ובהזדמנות הראשונה שנקרתה בדרכו התנגש עם צבא המורדים והוכה שוק על ירך.
כשחזר מומיוס למחנה הרומאי הוא ננזף קשות על ידי קראסוס, ולפי פלוטרכוס אנשיו נענשו.
אחרי שניצח את כוחו של מומיוס, ביקש ספרטקוס לחמוק מידי קראסוס ולהגיע לחוף הים דרך לוקאניה.
בדרכו לים איבד ספרטקוס כ-10,000 לוחמים שנהרגו על ידי לגיונותיו של קראסוס בהינתקם מצבא המורדים הראשי.
בחוף הים פגש ספרטקוס ספינות פיראטים אשר המתינו לכוחותיו על מנת להעבירם לסיציליה תמורת תשלום.
לאחר שקיבלו את התשלום מספרטקוס, בגדו הפיראטים בהסכם ונטשו את ספרטקוס ואנשיו על החוף.
ספרטקוס נסוג מן החוף וחנה בחצי האי של רגיום.
קראסוס, שהבחין במחנה של ספרטקוס על חצי האי, ראה בכך שעת כושר לפעולת תחבולה: הוא חצב תעלת מים בחיבור בין חצי האי ליבשה, וחסם אותה למעבר המורדים, כך שמנע למעשה מכוחות המורדים דרך מילוט או קבלת אספקה מן היבשה.
בנוסף, בנה קראסוס חומה שהגנה על תעלת המים ויצרה עוד מחסום בלתי עביר בפני המורדים.
פלוטרכוס מתאר את המבצע ההנדסי כצעד קשה לביצוע ורחב בהיקפו, שבוצע בהצלחה ובזמן קצר יחסית.
בעת שנגלה בפני ספרטקוס מבצע התעלה וביצוריה, הוא הגיב בזילזול, וטען כי קראסוס לא יוכל לכתרו.
אולם כאשר ניסה לחמוק מחצי האי דרך התעלה, גילה כי התעלה והחומה הם מכשול בלתי עביר.
משבר פרץ במחנה ספרטקוס, ופלוטרכוס מספר על פיצול נוסף בכוחות המורדים – חלקם מרדו בפיקודו והתיישבו ליד אגם לוקאני הסמוך בעוד שחלקם האחר נותר נאמן לספרטקוס.
בסופו של דבר עלה בידו של ספרטקוס לחמוק מחצי האי הנצור: בליל סערת שלגים מילאו המורדים את תעלת המים בתערובת של שלג, עצים ואדמה, דילגו מעל החומה, והצליחו להבריח שליש מאנשיהם.
קראסוס, שחשש בתחילה שמא ספרטקוס והמורדים הנמלטים יבקשו לעלות על רומא, הבין כי כוחותיהם מפוצלים וכי הדבר בלתי אפשרי.
בטרם הבין כי כוחותיו של ספרטקוס התדלדלו, שלח קראסוס מכתב בהול לסנאט וביקש אישור לתגבורת מכוחותיו של מרקוס לוקולוס מתראקיה ושל פומפיוס מספרד.
ואפיאנוס לעומת זאת הסביר שפומפיוס ולוקולוס נשלחו לסייע לקראסוס משום שברומא נתגבשה ההבנה כי מדובר במלחמת התשה.
לפני הגעת התגבורת, כיוון קראסוס את מתקפת כוחותיו לכיוון המורדים שישבו על שפת האגם לוקאני ולא היו חלק ממחנה ספרטקוס.
הוא הצליח להבריחם ממקום מושבם, אולם כשביקש לרדוף אחריהם גילה שחברו לספרטקוס, וכוחותיו נתקלו במערך הגנה שהורכב מכוחות ספרטקוס המאוחדים.
קראסוס היה נואש להכריע את המערכה בטרם יחברו אליו חילותיו של פומפיוס שיגזלו מתהילתו.
לפיכך החליט להקדים ולתקוף את כוחותיו של ספרטקוס, ויהי מה.
ראשית, שלח כוח בן 6,000 חיילים לתפוס גבעה שלטת בהיחבא אולם זה נתגלה במהרה בידי שתי נשים ממחנה המורדים שהזעיקו עזרה.
לאחר מכן פשט צבאו של ספרטקוס על הכוח החשאי של קראסוס בעוד שהאחרון הסתייע כל העת בכוחות תגבורת נוספים שחברו לצבאו.
פלוטרכוס תיאר את הקרב על הגבעה כקרב "העז ביותר במלחמה הזו".
מתוך 12,300 מורדים שנהרגו במהלכו, רק שניים נפצעו בגבם.
כל השאר נהרגו בלחימה פנים מול פנים.
ספרטקוס נחל תבוסה מידיו של קראסוס ונס עם שארית לוחמיו אל גבעות פטליה (Petelia).
בנסיגתו של ספרטקוס אל גבעות הפטליניים זינבו סגניו של קראסוס באנשיו וביקשו להורגם במהלך המרדף.
ספרטקוס זיהה כי הוא נרדף, עצר את הנסיגה, וארגן מתקפת נגד אחרונה.
בשארית כוחותיהם הצליחו ספרטקוס ולוחמיו להבקיע את שורות הרומאים הרודפים, ולהשיב להם מלחמה שערה.
סגניו של קראסוס הפכו כעת לנרדפים, ולא חסר הרבה כדי שימצאו את מותם בידי המורדים.
לאחר שהצליח לגבור על חילות סגניו של קראסוס, מצא עצמו ספרטקוס סופג ביקורת מאנשיו על שום רצונו להמשיך בנסיגה משדה הקרב.
חרף מצבם הקשה ביקשו המורדים המותשים מספרטקוס להוסיף ולהילחם ברומאים.
הם ראו בניצחון על סגניו של קראסוס אות לבאות.
מנגד, הפצירו יועציו של קראסוס שייצא לקרב אחרון נגד ספרטקוס והמורדים, אפילו שאלה כמעט והרגו את סגניו בקרב בטרם יגיעו אליו כוחותיו של פומפיוס שיגנבו מתהילתם.
בעצת סגניו העתיק קראסוס את מחנהו סמוך לשטח התכנסות המורדים, לקראת הקרב.
בעת הקמת המחנה הרומאי הותקפו חייליו על ידי מספר מצומצם של מורדים.
ספרטקוס הבין שמספר הולך וגדל של מורדים חובר למתקפה ועל כן לא היה לו מנוס אלא להתכונן לקרב מכריע וסופי.
לפי פלוטרכוס, בעת ההיערכות לקרב, הוכן סוסו של ספרטקוס והובא לאדונו.
ספרטקוס שחט את סוסו בהינף חרבו מול עיניהם המשתאות של חייליו, והסביר ש"אם ינצח, יהיו הרבה סוסים יפים משל האויבים, ואם תהיה ידו על התחתונה, לא יהיה לו צורך בסוס".
הקרב האחרון ליד נהר סילרוס היה מר ועקוב מדם; ספרטקוס ניסה לפלס את דרכו בין המוני החיילים הרומאים, בניסיון להגיע לקראסוס עצמו ולהורגו לפי חרב.
הוא נלחם בעוז והרג בדרכו שני שרי-מאה רומאים.
אפיאנוס מתאר את מותו כך: לבסוף, אחרי לחימה עיקשת, נדקר ספרטקוס והומת בסערת הקרב.
מותו בישר למורדים את הפסדם בקרב, והם החלו לנוס משדה המערכה.
אלה שהצליחו לברוח פגשו את צבאו המתקדם והולך של פומפיוס, שניצל את המפגש הזה להותיר את חותמו האכזר.
הוא ציין כי "עקר את המלחמה מן השורש".
לאחר הקרב ליד נהר סילרוס עלה בידי הרומאים לשבות כששת אלפים מורדים ולשחרר כשלושת אלפים אזרחים רומאים שנשבו על ידם.
על מנת להטיל מורא בלב העבדים באימפריה, שלא יעזו למרוד בעתיד, צלבו הרומאים את המורדים השבויים על צלבים שניצבו לאורכה של דרך הוויה אפיה מקפואה לרומא, מרחק של כ-200 ק"מ.
בתום המערכה חזרו צבאות קראסוס ופומפיוס לרומא, והותירו את צבאותיהם סמוכים על שערי העיר.
הם דרשו את מינוים האישי לקונסול של שנת 70 לפנה"ס, והחזיקו בצבאם כאיתות מאיים.
שניהם ציפו לערוך מצעד ניצחון (triumph), וכל אחד מהם חשב שמגיע לו יותר מן השני: פומפיוס זכה בסופו של דבר למצעד כזה על הישגיו בספרד.
קראסוס לעומת זאת, לא זכה למצעד ניצחון גדול, אלא למצעד ניצחון צנוע (ovatio), מכיוון שניצח מרידת עבדים, שנחשבה לתופעה בזויה בחברה הרומאית.
מרד העבדים השלישי של ספרטקוס נותר חקוק בזיכרון הרומאי למשך מאות שנים.
כעבור שנים רבות היו רומאים שחזרו וטענו כי מספר העבדים שברשותם נמוך ממה שידוע, על מנת להימנע מסכנת התסיסה שריחפה כמורשת מאיימת של מרד ספרטקוס.
מלחמת העבדים השלישית במחקר המודרני
חוקרים מודרניים שחוקרים את האירועים מבינים שישנה בעיה יסודית במחקר, שהיא החד-צדדיות של המקורות, זאת מאחר שהחוקרים רואים רק את הצד הרומאי ללא ייצוג של הצד המורד.
למרות זאת במחקרים שנעשו, כמו מחקרו של זאב רובינזון, חוקרים את השאלה האם המרידה הייתה אכן מרידה רק של עבדים.
התשובה שרובינזון נותן לשאלה זו היא שסביר שאכן היו בצד המורד אנשים חופשיים, אך הוא גם טוען שאין לנו אפשרות לדעת את שיעורם בצבא המורדים.
אך הוא כן טוען שהמרידה איננה תוצאה של אירוע מקומי, אלא התפתחות של אירועים והתמרמרות של אזרחים ועבדים שהובילה למרידה.
אחד הביסוסים שרובינזון נותן היא העובדה שמרידות בקנה מידה מוקטן נמשכו כמעט עשור לאחר שפומפיוס הכריז כי "עקר את המרידה מן השורש".
בנוסף לסוגיית כוח האדם שהרכיב את צבא העבדים, כתב רובינזון גם על השימוש במרד ספרטקוס במחקר הסובייטי.
כאשר הוא מציג במאמר את השימוש הרב שנעשה במרידה, שפעמים רבות סימלה את ניצחון הפרולטריון.
אך מנגד, רובינזון מתאר במחקרו כיצד האופן שבו נעשה שימוש בסיפור המרד משתנה מתקופה לתקופה, ואף טוען שהחשיבות שהסובייטים ייחסו למרידה איננה במרידה עצמה אלא בשימוש התעמולתי שהם עשו בה.
אם כן, ניתן לראות שהעיסוק במרידה בכל ההיבטים לא איבדה מהרלוונטיות כבר יותר מ-2,000 שנה.
במהלך השנים יצאו מספר סרטים המספרים את סיפורה של המלחמה, הם מתמקדים בעיקר במנהיג המורדים ספרטקוס, אך מספרים את סיפורה של המלחמה עד הסוף הטרגי.
סטנלי קובריק ביים את הסרט "ספרטקוס" בשנת 1960 בכיכובו של קירק דאגלס.
בינואר 2010 יצאה סדרת טלוויזיה אמריקאית בשם "ספרטקוס" המתמקדת בחייו של ספרטקוס.
עונות 3 ו-4 של הסדרה, עוסקות בפרוטרוט במהלכה של המלחמה.
מלחמת העבדים השנייה הייתה מרד העבדים השני בסדרת מרידות העבדים הגדולות שאירעו ברפובליקה הרומית.
המרד התרחש באי סיציליה בין השנים 100-104 לפנה"ס.
למרידת העבדים הגדולה שהחלה בשנת 104 לפנה"ס קדמו מספר התקוממויות קטנות יותר.
ההתקוממות הראשונה אירעה בנוקריה שם מרדו כ-30 עבדים.
ההתקוממות השנייה הייתה בקפואה שם התקוממו 200 עבדים.
ההתקוממות השלישית התרחשה גם כן בקפואה אך הייתה מסוכנת מקודמתה.
בראש המרידה עמד אחד טיטוס מינוּטיוס וֵטּיוס שהיה פרש רומי ובן לאב עשיר.
הוא התאהב בשפחה של אדם אחר, והתחייב לשלם תמורתה מחיר גבוה, אולם, הוא לא הצליח להחזיר את חובו בזמן למרות הון אביו והחליט לקשור קשר כנגד בעלי החוב וליטול לעצמו שלטון יחיד.
וטיוס רכש במהרה כ-500 יחידות שריון והסית כ-400 עבדים בעיר למרוד.
לאחר שתפס את השלטון והרג את בעלי החוב שדרשו ממנו תשלום, הוא חילק כלי נשק לעבדיו והחל לפשוט על חוות חקלאיות סמוכות.
וטיוס הצליח להרוג את מתנגדיו ולצרף אליו מתנדבים ותוך זמן קצר היו לו כ-700 חיילים אותם הוא חילק לקנטוריות והקים מחנה מבוצר.
כשהגיעו החדשות לרומא הסנאט החל לפעול מיד לתיקון המצב.
הסנאט מינה את לוקיוס לוקולוס, פראיטור רומי לצורך לכידת העבדים הנמלטים.
לוקולוס הצליח לגייס כ-600 חיילים באותו יום ברומא בלבד ועד שהגיע לקפואה מנה צבאו כ-4000 חיילים רגליים וכ-400 פרשים.
וטיוס שמע על בואו של לוקולוס ותפס ביחד עם 3500 מחייליו עמד אסטרטגית גבוהה כהכנה לבואו של לוקולוס וצבאו.
בקרב שנערך, ניצח צבא העבדים בהנהגת וטיוס.
לאחר הפסד צבאו, החליט לוקולוס לנקוט בתחבולה.
הוא פיתה את אפולוניוס, מפקד הצבא של וטיוס, לבגוד בחבריו כשהוא מציע לו חסינות ממוות.
אפולוניוס נענה להצעה והפנה את הכוחות תחת פיקודו כנגד וטיוס.
וטיוס כשהבין שהקרב הוכרע, חשש מהעונש שצפוי לו ברומא והתאבד.
יתר העבדים המורדים עשו כמותו ובכך תמה המרידה של וטיוס בקפואה.
מרידות מקומיות נוספות מעין אלו יצרו תסיסה בסיציליה והכשירו את הקרקע למרידה גדולה יותר.
מאז שנת 113 לפנה"ס רומא הייתה שקועה במלחמה עם העמים הגרמאניים הקימברים והטווטונים.
הסנאט הסמיך את הקונסול גאיוס מריוס לפקד על הכוחות הרומאים הלוחמים.
כמו כן, הסנאט התיר למריוס לזמן עזרה צבאית מעמים אחרים בעלי בריתה של רומא.
מריוס שלח בקשה אל ניקומדס מלך ביתניה והוא השיב כי מרבית נתיניו נחטפו על ידי הרומאים כדי לשמש עבדים בפרובינציות.
על כן החליט הסנאט שלא יוחזק בן חורין מבין בעלי הברית כעבד בפרובינציה, ושהפראיטורים ידאגו לשחרורם.
הפראיטור בסיציליה היה אז ליקיניוס נרווה, אשר על פי עדויות שונות נחשד ששעבד חלק מתושבי סיציליה בניגוד לחוק והותיר את חוקי השעבוד בסיציליה מעורפלים.
בהתאם לצו החדש של הסנאט שוחררו מעל 800 עבדים בסיציליה.
כל יתר העבדים בסיציליה גם כן קיוו להיהפך לחופשיים, אך בעלי המעמד הגבוה מיהרו וביקשו מהפראיטור למנוע תוכנית זו.
נרווה שוכנע, אולי בשוחד או מתוך רצון לרכוש את אהדת בני המעמד הגבוה, וסירב לבקשת יתר העבדים להשתחרר מעבדותם בסיציליה.
עם זאת, נרווה שגה וחשב כי העבדים המפוזרים לא יוכלו לגרום למהומות, ואילו העבדים חששו שאדוניהם יתנקמו בהם על שביקשו לצאת לחופשי ועל כן תכננו מרידה.
העבדים התאחדו, עזבו את סיראקוזאי ונמלטו למקדש הפאליקי ששכן במרכז-מזרח סיציליה, ושם התדיינו אודות מרידה.
הראשונים שאכן התמרדו היו כ-30 עבדים מאזור הליקיאי, בהנהגת ואריוס.
העבדים רצחו את אדוניהם בשנתם ואז הגיעו אל בתי אב נוספים ושחררו את העבדים משם.
כוחם בשלב זה מנה מעט יותר מ-120 איש.
עבדים אלו הקימו מבצר במקום אסטרטגי והגדילו את מספרם עד לכדי 200. מושל הפרובינציה, ליקיניוס נרווה חשש מפניהם ויצא כנגדם ושם עליהם מצור אך מאמציו נכשלו.
נרווה פנה לעבד שלא נטל חלק במרידה בשם גאיוס טיטיניוס, שכונה גם גאדאיוס, שהיה נידון למוות והציע לו להסתנן למבצרם של העבדים ולמסור אותו לידיו, בתמורה לחנינה.
טיטיניוס הסכים, ואסף כמה עבדים שנאמנותם הייתה נתונה לו, והצליח להתקבל במרמה אל שורות העבדים המורדים.
בזכות אומץ ליבו הוא מונה במהירות למפקד בקרב המורדים ומסר את המבצר לידי נרווה.
עם קבלת המבצר לידיו, הרג נרווה את העבדים המורדים.
לאחר שחיסל נרווה את ההתקוממות ופיזר את צבאו, התברר כי 80 עבדים נוספים התקוממו במקביל ורצחו את הפרש הרומי פובליוס קלוניוס.
כיוון שנרווה כבר שחרר את החיילים הוא איבד את ההזדמנות לפעול מיד ובכך נתן למורדים זמן להתבצר היטב במקום מושבם.
המושל קיבץ מחדש את חייליו שעמדו לרשותו וצעד עד לעיר הראקליאה תוך שהוא עובר על פני המורדים שחנו על הר קאפריאנוס.
המורדים הפיצו שמועה בדבר פחדנותו של הפראיטור בטענה שפחד להתקיפם ובכך עוררו עבדים רבים נוספים למרוד.
כוחות העבדים המורדים הגיעו עד לכדי 800 איש בשבעת הימים הראשונים, ותוך זמן קצר כבר מנו 2000 איש.
נרווה שהבין עד כמה התחזקו, נתן את הפיקוד בידי מרקוס טיטיניוס, אשר יש דעות במחקר הסוברות שמדובר בגאיוס טיטיניוס, והקצה לו לצורך המשימה 600 חיילים.
טיטיניוס נמצא בנחיתות מספרית קשה והעבדים המורדים ניצחו את חייליו והניסו אותם.
המורדים התחזקו בעקבות השריון וכלי הנשק שאספו מן החיילים הרומאים המובסים ועודדו את יתר עבדי סיציליה להתקומם.
בכל יום התמרדו עבדים נוספים באי וכוח המורדים העיקרי גדל עד כדי 6000 איש.
בשלב זה, התכנסו המורדים לאספה ובחרו לעצמם כמלך את סאלוויוס שנאמר עליו כי היה מגד עתידות.
סאלוויוס היה עבד עירוני, ולא עסק בעבודות חקלאות.
הוא גם היה בעל חוש טבעי להנהגה והבין את הצורך של העבדים לפעול במהירות ובאופן מסודר על מנת שהמרידה תצליח.
על כן, סאלוויוס הורה להתרחק מן הערים, בהן ראה את הסיבה לבטלנות הרומאים ולחולשתם, חילק את המורדים לשלושה כוחות, והקצה לכל כוח חבל ארץ שעליו היה צריך הכוח לפשוט במטרה להצטייד.
המורדים הצליחו לאסוף בפשיטותיהם סוסים ובעלי חיים רבים אחרים והצליחו להעמיד כוח של כ-2000 פרשים וכ-20,000 חיילים רגליים שהיו מאומנים בתרגילים צבאיים.
המורדים תקפו במהרה את העיר המבוצרת מורגאנטינה והסתערו עליה במרץ.
נרווה הפראיטור ניסה להצילה וצעד לעבר העיר עם כ-10,000 חיילים איטלקים וסיציליאנים.
כשנרווה הגיע לעיר, הוא גילה כי המורדים עוסקים בפעולות מצור וכי מספר השומרים מועט.
נרווה ניצל זאת, תקף את מחנה המורדים, אותו כבש ושדד אותו בקלות.
לאחר מכן התקדם לעבר העיר.
בתגובה לכך, המורדים פתחו בהתקפת נגד פתאומית ובזכות ניצול יתרון ההפתעה ומיקומם האסטרטגי הצליחו להכניע את כוחות הפראיטור.
המלך סאלוויוס ציווה על המורדים שלא להרוג את אויביהם לשייכנעו וכשהדבר התפרסם ברבים העדיפו רבים מחיילי הפראיטור להשליך את נשקם ולהימלט.
באופן זה סאלוויוס הצליח להשיג כמות גדולה נוספת של נשק.
בסוף הקרב התברר כי המורדים הצליחו להרוג כ-600 חיילים מצבא הפראיטור ושבו כ-4000 מהם.
כתוצאה מהניצחון רבים מהחיילים של הפראיטור הצטרפו לצבא העבדים המורדים.
בעזרת כוחותיו המחודשים והמוגדלים ניסה סאלוויוס לצור שוב על העיר אך נכשל.
למרות זאת, עבדים רבים מבין עבדי העיר הצטרפו אליו בשלב זה.
בינתיים, באזורים החקלאיים של סגסטה, ליליבאיון וערים שכנות עבדים נוספים התאגדו.
מנהיגם היה אתניאון, ששימש כמנהל משק של אדונים עשירים והיה מנוסה באסטרולוגיה ובזכות זאת הצליח לשכנע 200 עבדים לסור למרותו.
הוא המשיך ושכנע גם את עבדי הסביבה וכך הכוח הנאמן לו הגיע לכדי 5,000 איש.
לאחר שהשתלט על האזור, הוא נבחר למלך ונטל את הכתר אך פעל בשונה מיתר מנהיגי המורדים.
הוא לא היה מוכן לקבל את כל העבדים לצבאו, אלא העדיף לקחת רק את הטובים ביותר בלחימה ואת היתר הוא הכריח לחזור ולעסוק בחקלאות במשק ביתם.
באופן זה עלה בידו לספק שפע של מזון לצבאו.
אתניאון טען כי האלים גילו לו באמצעות הכוכבים שהוא עתיד להיות מלכה של סיציליה כולה.
לאחר שהכוח שברשותו מנה מעל 10,000 חיילים אתניאון שם מצור על ליליבאיון אך נכשל.
בדרכו של אתניאון וצבאו לנמל תקפו אותם יחידות מאוריטניות של הצבא הרומאי, בפיקודו של גומון, שהצליח להרוג רבים מכוחותיו של אתניאון, אך לא להכניע את כל צבאו.
בעקבות המאורעות, סיציליה כולה נכנסה לתוהו ובוהו.
לא רק העבדים אלא גם אנשים חופשיים ביצעו בסיציליה מעשי שוד וביזה.
לא נמצא פראיטור בסיציליה שהיה יכול לפקח על כל האנשים ולכן אנשי סיציליה עשו ככל העולה על רוחם וזרעו הרס עצום.
לאחר מצור מורגאנטינה קיבץ סאלוויוס את כל צבאו שם, שמנה לא פחות מ-30,000 איש, באזורים הפתוחים עד מישור לאונטיני.
הוא הכריז על עצמו כ"מלך טריפון" וניסה לתפוס את טריאוקאלה ולבנות שם ארמון.
הוא סבר כי אתניאון יצטרף אליו ועל כן זימן אותו.
אתניאון אכן קיבל את מרותו של סאלוויוס.
השניים צעדו ונפגשו בטריאוקאלה בעוד אתניאון פוקד על חיילים רבים מצדו לעורר מרידות נוספות.
אולם, במהרה נתגלו סכסוכים בין השניים וסאלוויוס שם את אתניאון במעצר מחשש לבגידה.
המבצר של טריאוקאלה (Triocala) נודע עוד לפני כן כבלתי ניתן לכיבוש ועל כן סאלוויוס העביר לשם את בירתו, והקים מועצה לאחר שחיזק את ביצוריו.
בינתיים, הסנאט הרומי הפקיד בידי לוקיוס ליקיניוס לוקולוס, שגם נלחם כנגד וטוס, לדכא את המהומות בסיציליה.
וכמו כן, חימש הסנאט בצבא של 17,000 לוחמים- מתוכם כ-14,000 רומאים ואיטלקים והיתר בני פרובינציות.
לוקולוס צעד במהרה והחל להשיב את שלטון הסדר לסיציליה.
סאלוויוס שמע על כך והוציא את אתניאון מן הכלא ויחדיו תכננו את המלחמה כנגד הרומאים.
אתניאון יעץ לסאלוויוס להילחם במקום פתוח ולא להיקלע למצור ועל כן לחמו הכוחות מחוץ לטריאוקאלה.
כוחות העבדים מנו אז 40,000 נפש.
הקרב החל בהתקלויות חוזרות ונשנות, ולאחר מכן לחימה מסודרת.
בקרב שני הצדדים נפצעו אנשים רבים.
אתניאון נלחם בגבורה אך נפצע קשות ולא היה יכול להמשיך להילחם, אך העמיד פני מת וניצל.
כתוצאה ממפלתו עבדים רבים נמלטו.
בעקבות מנוסת העבדים הלוחמים גם סאלוויוס וצבאו נמלטו והרומאים זכו לניצחון.
בשעת המנוסה, נהרגו עבדים נוספים רבים וסך האבדות מקרבם הגיע עד כדי 20,000 איש.
לוקולוס חשב כי ניצח בקרב ולא רדף אחר כוחות העבדים הנמלטים, אך אלו הצליחו לברוח חזרה אל העיר טריאוקאלה והתבצרו בה מחדש.
לוקולוס הטיל מצור על העיר אך נסוג והמורדים נמלאו שוב בנחישות.
בעקבות מאורעות אלו, הרומאים טענו כי לוקולוס קיבל שוחד ועל כן הרשיעו אותו כעבור זמן קצר ולקחו ממנו את הפיקוד.
בינתיים, סאלוויוס מת בעודו בעיר, ואתניאון ירש את הפיקוד על צבא העבדים.
הוא יצא מן העיר והטיל מצור על ערים רבות, והצליח להשתלט עליהן.
מחליפו של לוקולוס, גאיוס סרוויליוס גם כן לא הצליח לבלום את אתניאון וכוחותיו, בין היתר כיוון שלוקולוס המאוכזב מהרשעתו שרף את ציוד המלחמה שלו ושחרר את כוחותיו ובכך הקשה על סרוויליוס.
כישלונו של סרוויליוס הוביל להגלייתו .
בסוף שנת 101 לפנה"ס נבחר גאיוס אקוויליוס כקונסול.
הוא יצא במהרה לסיציליה, נלחם באתניאון בדו-קרב והצליח להרוג אותו בעודו נחבל קלות בראשו.
הוא המשיך וניהל מערכה כנגד יתר המורדים, שמנו אז 10,000 איש בלבד.
המורדים, כשראו כי אתניאון נפל, נמלטו למבצרים שונים, אקוויליוס צר עליהם והצליח לחסלם.
אקוויליוס התיש את העבדים המורדים שנותרו על ידי כך שמנע מהם הספקה ובכך גרם לרבים מהם לרעוב בעודו צר על עריהם.
רבים מן העבדים העדיפו להתאבד על מנת שלא לסבול מצליבה או מוות על ידי חיות טרף, העונש הרומי המקובל במקרים אלו, אם ייתפסו.
לאחר מאמצים ממושכים, הצליח אקוויליוס, שתקופת כהונתו כקונסול הוארכה, להכניע בשנת 100 לפנה"ס את כוח המורדים העיקרי בסיציליה.
לבסוף נותרו אלף עבדים מורדים, אותם הצליח אקוויליוס לקחת כשבויים לרומא, ושם גזר עליהם להילחם בחיות טרף בזירה.
המורדים העדיפו להתאבד על ידי הריגת איש את רעהו.
כך לבסוף בשנת 100 לפנה"ס הגיעה לקיצה מלחמת העבדים השנייה של רומא, לאחר שנמשכה 4 שנים.
מלחמת המינים הייתה תוכנית בידור קומית ישראלית, בהנחייתם של שלום אסייג וליטל שוורץ ובהשתתפות קומיקאים נוספים.
התוכנית עלתה לשידור ב-23 באפריל 2015 במסגרת זכיינית רשת ושודרה בימי שישי ב-21:30. העונה הראשונה והיחידה של התוכנית הסתיימה ב-7 באוגוסט 2015, ושבוע לאחר מכן שודר ספיישל מאחורי הקלעים.
פורמט התוכנית נולד משיתוף פעולה בין חברת קוויקליד לבין היוצרים ליאור פריד, שי בן עטר וליאת שביט, הסטנדאפיסטים שלום אסייג וליטל שוורץ ומפיק הטלוויזיה יואב גרוס.
התוכנית מהווה תוכנית בת של צחוק מעבודה.
התוכנית החלה ב-23 באפריל 2015 ביום חמישי, וכבר מהפרק השני עברו לשדר בימי שישי אחרי החדשות.
כל תוכנית נפתחת בקטע סטנד-אפ קטן של המנחים ואז מזמינים את הכוח הגברי ואת הכוח הנשי, שהם מספרים על חיי האהבה והזוגיות שלהם בשבוע שחלף.
בכל תוכנית שוורץ ואסייג יצאו לחפש זוג ישראלי שנתקל בבעיה וצריך שיפתרו לה אותה.
בכל סיום פרק, מופיע טום באום בקטע סטנדאפ קצר.
דברים שכדאי לדעת - קטע איורי קצר לפני כל היכרות עם זוג המסביר את הנושא של הפרק, איך זה בישראל.
הפינה לוותה בקריינות של גיל קופטש.
התרגומון - המשתתפים נותנים פרשנות חדשה למשפטים שנאמרים בזוגיות בדרך כלל.
בואו נפריד ביניהם - המשתתפים מנסים להפריד זוגות עם בעיות שונות.
מלחמת המינים ג'וניור - שיחה של המנחים עם ילדים על הנושא הכללי של הפרק.
שלום נמצא עם הבנים וליטל עם הבנות.
טום באום עושה סדר - פינת הסטנד-אפ של טום באום החותמת את התוכנית, שבה הוא מסביר לכל צד היכן הוא טועה כדי לפשר בין הצדדים.
את התוכנית מנחים שלום אסייג וליטל שוורץ, שנמצאים בשולחן מרכזי ומכל צד של אחד מהם יש שולחן עם קומיקאים ממינם.
בפאנל הגברי נמצאים קובי מימון וארז שלם.
בפאנל הנשי נמצאות לרוב מירב פלדמן ועדי שילון חוץ מכמה תוכניות שהופיעו במקום עדי שילון: חן אמסלם, מגי אזרזר, ירדן הראל, יפית אסולין ובשתי התוכניות האחרונות החליפה את מירב פלדמן הילה סעדה.
בנוסף, שחר חסון החליף את מימון כפאנליסט לתוכנית אחת.
מלחמת סוריה–צרפת התרחשה במהלך שנת 1920, בין צרפת לבין שליטיה ההאשמים של הממלכה הערבית של סוריה שהוכרזה מוקדם יותר באותה שנה.
במהלך סדרת קרבות, אשר הגיעו לשיאם בקרב מייסלון, הביסו הכוחות הצרפתים את כוחותיו של המלך פייסל הראשון, ונכנסו לדמשק ב-24 ביולי 1920. למחרת הוכרזה ממשלה חדשה ופרו-צרפתית בסוריה, בראשותו של עלאא אל-דין אל-דארובי.
בסופו של דבר חולקה סוריה והוכנסה תחת המנדט הצרפתי על סוריה ועל לבנון.
הממשלה הבריטית, שדאגה למנדט הבריטי במדינות השכנות ובעיראק, הסכימה להכריז על המלך הנמלט פייסל כמלך עיראק.
לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה, ב-30 בספטמבר 1918, כבש הגנרל הבריטי אדמונד אלנבי את דמשק.
ב-5 באוקטובר 1919 הכריז פייסל, באישורו של אלנבי, על הקמת מונרכיה חוקתית בדמשק.
במקביל, בהתאם להסכם סייקס–פיקו מ-1916 שחילק את גבולות האימפריה העות'מאנית בין צרפת לבריטניה, הוקם ממשל צבאי צרפתי באזור סוריה ולבנון, והגנרל אנרי גורו מונה לנציג ממשלת צרפת באזור זה.
אגודות פאן-ערביות כגון אל-פתאת דרשו להקים מדינה סורית עצמאית לחלוטין תחת הנהגת פייסל, והציגו עמדה זו בקונגרס הסורי הראשון שהתקיים ב-1919, וגם בפני ועדת קינג-קריין.
פייסל עצמו קיווה לשלוט תחת חסות אמריקאית או בריטית.
אך בעקבות הסכמה בין הצרפתים לבריטים, נסוגו הכוחות הבריטיים מאזור סוריה, ופייסל אולץ להיכנס למשא ומתן על תנאי שלטונו מול השלטון הצרפתי של קלמנסו בינואר 1920. צרפת הציעה שהיא לא תכניס כוחות צרפתיים לסוריה ותאפשר את שלטון פייסל, בתנאי שהממשלה הצרפתית תהיה היחידה שתספק לסורים יועצים, מדריכים ומומחים טכניים.
בלחץ האגודות הפאן-ערביות ותומכי עצמאות סוריה, סירב פייסל לדרישות אלו והתנתק ממחויבותו לצרפת.
לאחר המשבר במשא ומתן מול צרפת בינואר 1920, התרחשו מספר מתקפות אלימות כנגד כוחות צרפתיים ברחבי סוריה.
במרץ 1920 התכנס הקונגרס הסורי, ובו הוכרז רשמית פייסל כמלך סוריה, והוכרזה הקמת הממלכה הערבית של סוריה בראשות ראש הממשלה האשם אל-אתאסי.
בתגובה הוחלט בחבר הלאומים בוועידת סן רמו לבסס מיד מנדט צרפתי על סוריה.
בתקופה זו גברו המתקפות האקראיות של כוחות ערבים נגד כוחות צרפתים, בהם גם המתקפה שהתרחשה במאורעות תל חי, דבר שהוביל להגברת התמיכה הבינלאומית בצרפת בסכסוך זה.
הגנרל הצרפתי אנרי גורו הציב בעקבות האירועים אולטימטום לממשלה הסורית, לפרק את כוחותיה ולהיכנע לשליטה הצרפתית.
המלך פייסל חשש מתוצאותיה של מלחמה ארוכה, ונכנע ב-14 ביולי 1920 בדמשק.
אך שר ההגנה שלו, הגנרל יוסוף אל-עזמה, סירב להשלים עם הכניעה של המלך, והמשיך בלחימה.
בקרב מייסלון, שהתקיים ב-23 ביולי, הביסו הכוחות הצרפתיים את הסוריים.
אל-עזמה נהרג, ונהרגו כ-400 איש מלוחמיו.
למחרת נכנסו הכוחות הצרפתיים לדמשק ללא התנגדות.
ב-25 ביולי 1920 פורקה הממלכה הערבית של סוריה, וכונן המנדט הצרפתי על סוריה.
הוכרזה ממשלה חדשה ופרו-צרפתית בסוריה, בראשותו של עלאא אל-דין אל-דארובי.
לאחר המלחמה הקים הגנרל גורו מינהל אזרחי בסוריה, וחילק את השטח ל-6 "מדינות" תחת המנדט הצרפתי: לבנון הגדולה, מדינת דמשק, מדינת חלב, מדינת העלווים, סנג'ק אלכסנדרטה, ומדינת ג'בל א-דרוז שבהר הבשן.
הממשלה הבריטית, שדאגה למנדט הבריטי במדינות השכנות לסוריה והוטרדה מחוסר היציבות בעיקר בעיראק, פיצתה את המלך פייסל שנמלט מסוריה, והכריזה עליו כמלך עיראק, באוגוסט 1921.
הכוחות הלאומניים הסוריים המשיכו לפעול בסוריה במהלך שנות המנדט.
סוריה הכריזה על עצמאותה במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-1941, אך הוכרה כרפובליקה עצמאית רק ב-1944; הכוחות הצרפתיים יצאו סופית מהאזור ב-1946.
ארצות הברית והרפובליקה העממית של סין מנהלות מלחמת סחר רשמית החל משנת 2018, כאשר כל אחת משתי המדינות ממשיכה להעמיד מכסים על טובין הנסחרים ביניהן.
נשיא ארצות הברית ה-45, דונלד טראמפ, הכריז במהלך הקמפיין שלו במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 כי יש לתקן את "הניצול ארוך השנים של המערכת הבינלאומית הבלתי-מתפקדת והנהגים הבלתי הוגנים".
חילוקי הדעות הכלכליים החלו לפני כניסתה של סין לארגון הסחר העולמי, אולם נשיאי ארצות הברית הקודמים ג'ורג' ה.וו.
בוש, ביל קלינטון, ג'ורג' וו.
בוש וברק אובמה כשלו בניסיון לפתור מחלוקות אלו.
באפריל 2018 הגישה ארצות הברית תלונה לארגון הסחר העולמי, ובה הביעה את מורת רוחה מכך שסין מפרה זכויות של קניין רוחני.
בהוספת מכסים רבים, ממשל ארצות הברית מסתמך באופן חלקי על פסקה 301 של חוק הסחר של 1974 כדי למנוע מה שהוא מכנה "נהגי מסחר בלתי הוגנים" ו"גנבות של קניין רוחני".
כך ניתנות לנשיא הסמכויות להטיל קנסות באופן חד צדדי או אמצעי ענישה אחרים על שותפי המסחר באם אלה פגעו בענייניה העסקיים של ארצות הברית באופן לא הגון, במיוחד אם מדובר בהפרה של הסכמי סחר בינלאומיים.
באוגוסט 2017 פתחה ארצות הברית בחקירה רשמית לתקיפות על קניין רוחני בארצות הברית ובנות בריתה, שעלתה לארצות הברית לבדה 225–600 מיליארד דולר אמריקני בשנה של הפסדים.
ב-2018, בלי קשר למכסים שהטיל ממשל טראמפ, עודפי המסחר השנתיים של סין הגיעו לשיא של 323.32 מיליארד דולר.
ארצות הברית טוענת כי הדינים הסיניים לא מעניקים משקל ראוי לזכויות קניין רוחני בכך שהם כופים על חברות אמריקאיות מסגרת כללים במסגרתה לחברות הסיניות ישנה הזכות ללהשתמש, לשפר, להעתיק או לגנוב את הטכנולוגיות שלהם.
ארצות הברית אף מלינה כי סין ממאנת לזהות את הפטנטים וזכויות היוצרים הלגיטימיות, ומפלה נגד טכנולוגיות מיובאות, ושסין מציבה חסמים רבים שאינם בצורת מכס אשר מונעים תחרות בינלאומית מול החברות הסיניות.
כך, מלחמת הסחר התמקדה ברובה על קניין רוחני בסין, בדגש על טכנולוגיה.
עם זאת, סין טוענת כי היא חיזקה את ההגנות על קניין רוחני ושארצות הברית התעלמה מכך; ואף התעלמה מכללי ארגון הסחר העולמי ומקריאות של תעשיותיה שלה להפחית את המכסים.
קרן המטבע הבינלאומית דיווחה על האטה כלכלית עולמית בשנת 2019. בסין, מלחמת הסחר האטה את מגמת הצריכה.
ב-2018, לראשונה מאז 1990, נרשמה ירידה של 6% במכירת מכוניות חדשות במדינה.
ב-2018 נרשמה ירידה של 15.5% במכירת סמארטפונים ובעשרת החודשים הראשונים של 2019 המכירות קטנו בעוד 5.8%.
השפעה אחרת היא חוסר יציבות בשוק המניות.
ההסכם הוביל ל"הפסקת אש" חלקית במלחמת הסחר.
בנובמבר פרסם הבית הלבן צו נשיאותי האוסר על השקעה של אזרחים ושל קרנות בשורה ארוכה של חברות סיניות – המפורסמת שבהן היא תאגיד ציוד הטלקומוניקציה "וואווי".
עם היבחרו של ג'ו ביידן כנשיא ארצות הברית ה-46, המשיך בקו של קודמו, והפעיל מאמצים דיפלומטיים בניסיון ליצור שיתופי פעולה בין-לאומיים כנגד אינטרסים כלכליים סיניים.
ביוני 2021 הורחב הצו האוסר על השקעה אמריקאית ב-59 חברות סיניות.
באוקטובר 2022 הטיל ממשלו של ג'ו ביידן מגבלות ייצוא לסין הנוגעות למוליכים למחצה, במטרה לאלץ חברות להפסיק לתמוך במפעלים מתקדמים בסין העוסקים בתכנון וייצור שבבים.
בסוף מרץ 2023 הודיעה גם יפן על מגבלות ייצוא של ציוד לייצור שבבים לסין.
במרץ 2024 הודיעה סין על הנחיות חדשות האוסרות שימוש במעבדים של "אינטל" ו-"AMD" במחשבים ושרתים ממשלתיים.
מטרת המהלך היא להחליף טכנולוגיה "זרה" בפתרונות סיניים מקומיים בהדרגה, עד שנת 2027. המהלך כולל גם החלפה של מערכת ההפעלה "Windows" של "מיקרוסופט" במערכות הפעלה ממקור סיני.
בפברואר 2025, עם שובו של דונלד טראמפ לבית הלבן כנשיא ה-47, חתם על צו להטלת מכסים על סין.
משרד האוצר של סין הודיע כי יטיל מכסים חדשים על מגוון מוצרים אמריקאיים, בתגובה לכניסתם לתוקף של מכסים נוספים בגובה של 10% שהטילה ארצות הברית על ייצוא סיני.
באפריל 2025 הכריז טראמפ על תוכנית מכסים פרוטקציוניסטית, על סחורות שמיובאות לארצות הברית מרוב מדינות העולם.
התוכנית כללה הטלת מכסי יבוא גבוהים, כולל מכס יבוא אוניברסלי של 10% על כל הסחורות המיובאות לארצות הברית, או בשיעור גבוה יותר על 60 מדינות אחרות.
הצהרה זו היוותה איום בפתיחה על מלחמת סחר עם מדינות נוספות.
ב-11 במאי 2025, ארצות הברית הודיעה כי הגיעה להסכם עקרוני עם סין, זאת לאחר יומיים של שיחות אינטנסיביות בז'נבה שבשווייץ.
ההסכם היה צפוי להביא להפחתה הדדית של המכסים.
באותם הימים, ארצות הברית הטילה מכסים בגובה של לפחות 145% על רוב המוצרים המיובאים מסין, ואילו סין השיבה במכסים של 125% על מוצרים אמריקאיים.
לפי הסיכום, נקבעה הורדת מכסים הדדית בתשעים הימים הבאים.
מכסי הגומלין שהטיל טראמפ על סחורה מסין ירדו לפי ההסכם המתגבש מ-125% ל-10%, אך מכס נפרד של 20% שהוטל על המדינה בשל מה שהוא הגדיר כתפקידה בהברחות פנטניל לארצות הברית.
במקביל, סין תפחית את מכסי התגובה שהטילה על סחורה המיובאת מארצות הברית ל-10% מ-125%
ההסכם מז'נבה התערער בשל המשך ההגבלות הסיניות על ייצוא מינרלים קריטיים, מה שהוביל את ממשל טראמפ להגיב עם פיקוח ייצוא משלו שמנע משלוחים של תוכנות לתכנון מוליכים למחצה, מטוסים ומוצרים אחרים לסין.
לאחר שיחות בלונדון הצדדים חתמו על הסכם נוסף ב-11 יוני 2025.
במאי 2022 השיק נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בטוקיו את המסגרת הכלכלית האינדו-פסיפית (Indo-Pacific Economic Framework for Prosperity – IPEF) שנועדה להוות משקל נגד לשותפות הטראנס-פסיפית ממנה פרשה ארצות הברית וסין ביקשה להיות שותפה בה, וזאת כדי להחליש כלכלית את סין ולבודד אותה.
מלחמת הסבך הרודזי (נודעה גם כהצ'ימורנגה השנייה ומלחמת השחרור של זימבבואה) הייתה מלחמת אזרחים שהחלה ביולי 1964 ונמשכה עד דצמבר 1979, בשטח מדינת רודזיה (כיום זימבבואה).
הסכסוך התנהל בין שלושה צדדים: ממשלת רודזיה בראשות איאן סמית', צבא העם המהפכני של זימבבואה (ZIPRA - Zimbabwe People's Revolutionary Army) וצבא השחרור האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANLA - Zimbabwe African National Liberation Army) .
ההסכם הפנימי שנחתם ב-1978 בעקבות המלחמה על ידי סמית' ואבל מוזורווה, הביא לזכות בחירה אוניברסלית ביוני 1979 ולסיום שלטון המיעוט הלבן ברודזיה.
לאחר הבחירות הראשונות, שונה שמה של המדינה לזימבבואה-רודזיה.
ממשלה זו נפלה בעקבות חוסר תמיכה מצד האזרחים השחורים אשר הרגישו כי ממשלה זו מחזיקה באותה האידאולוגיה של ממשלת סמית'.
המלחמה נמשכה, ובסופו של דבר בדצמבר 1979, הושגה פשרה בין הצדדים אשר סיימה את המלחמה.
הדיונים שהובילו לפשרה זו, התקיימו בין ממשלת זימבבואה-רודזיה, ממשלת הממלכה המאוחדת ומפלגות המורדים, בלונדון.
לאחר חתימת ההסכם, המדינה חזרה להיות תחת שלטון בריטי זמני עד לביצוע בחירות כלליות במרץ 1980. בבחירות אלו זכתה ברוב קולות אחת ממפלגות המורדים, בשם האיחוד האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANU-Zimbabwe African National Union), בראשות רוברט מוגאבה.
מוגאבה הפך לראש הממשלה הראשון של זימבבואה.
ב-1980 המדינה קיבלה עצמאות ושמה שונה לזימבבואה.
רודזיה הייתה מושבה בריטית בעלת מושל וחוקה עצמיים.
המדיניות במדינה דמתה לשיטת האפרטהייד הדרום-אפריקאית: חוק חלוקת האדמות (1930) חילק את האדמות בין הלבנים והשחורים, ורוב התושבים האפריקאים התגוררו באזורים שהוגדרו כשמורות ילידים.
ב-1962 מפלגת החזית הרודזית של איאן סמית' זכתה בשליטה ברודזיה.
בשנות החמישים של המאה ה-20, נוצרה הפדרציה של רודזיה וניאסלנד שכללה את רודזיה הצפונית והדרומית ואת ניאסלנד.
ב-1964 התפרקה הפדרציה וצפון רודזיה היו למדינות אפריקאיות עצמאיות תחת השמות זמביה ומלאווי, בעוד רודזיה הדרומית נשארה תחת שלטון בריטי.
ב-1965 סירבה הממשלה הבריטית לתת עצמאות לרודזיה הדרומית למרות הבקשות נשנות וחוזרות של הלבנים מרודזיה.
ב-11 בנובמבר 1965 הלבנים ברודזיה הדרומית הכריזו על עצמאות חד צדדית מהממלכה המאוחדת ושינו את שם המדינה לרודזיה.
הממשלה הבריטית סירבה למהלך והנקטה בסנקציות כלכליות ודיפלומטיות נגד רודזיה.
לאחר הכרזת העצמאות לא זכתה רודזיה להכרה רשמית ממדינות העולם אך קיבלה תמיכה מדרום אפריקה ומוזמביק הפורטוגלית.
אף על פי שמפלגות פוליטיות לאומניות של האפריקאים הלאומניים הוצאו מחוץ לחוק ומנהיגהם נכלאו או הוגלו, התקיימה פוליטיקה מוגבלת מצד האפריקאים אשר נאבקו למען שליטה שחורה, נגד השלטון הלבן ונגד הפערים הכלכליים ומעמדיים בין הלבנים והשחורים במדינה.
ב-1957 ג'ושוע נקומו הקים את הקונגרס האפריקאי הלאומי של דרום רודזיה (SRANC - Southern Rhodesia African National Congress).
ב-1959 נקומו נעצר והמפלגה הוצאה מחוץ לחוק.
לאחר מכן הוקמה מפלגה חדשה בשם המפלגה הדמוקרטית הלאומית (National Democratic Party - NDP), ונקומו נבחר להנהיגה, על אף שעדיין היה בכלא.
ב-1961 התפצלה המפלגה למפלגת זימבבואה הלאומית (Zimbabwe National Party - ZNP), המפלגה הדמוקרטית הלאומית הוצאה מחוץ לחוק והוקמה מחדש בשם האיחוד האפריקאי העממי של זימבבואה (ZAPU - Zimbabwe African People's Union).
ב-1963 ZAPU התפצלה לשניים שוב בעקבות חילוקי דעות: ZAPU בהנהגת ג'ושוע נקומו משבט נדבלה, והאיחוד האפריקאי העממי של זימבבואה (ZANU - Zimbabwe African People's Union) בהנהגתו של רוברט מוגאבה משבט שונה.
הפיצול הפוליטי התרחב ונוצר לאורך קווים אתניים.
לכל מפלגה השתייך ארגון צבאי אחר שפעל על פי האידאולוגיה של המפלגה.
הארגון הצבאי של ZAPU נקרא צבא העם המהפכני של זימבבואה (ZIPRA), והארגון הצבאי של ZANU נקרא צבא השחרור האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANLA).
כל קבוצה נלחמה בנפרד כנגד כוחות הביטחון של רודזיה, אך גם נלחמו אחד כנגד השני.
עם הגברת התקיפות והפשיטות גרילה של גל ארגון כנגד השני, הקיטוב בין הקבוצות התעצם והפיצול הפוליטי בין ה-ZANU ל-ZAPU המשיך להתרחב.
המלחמה ברודזיה התרחשה לצד המלחמה הקרה וניתן לראות את ההשפעותיה על מהלך המלחמה ברודזיה.
הארגון הצבאי ZANLA של ZANU קיבל תמיכה מהרפובליקה העממית של סין ומשלחת ראשונה של לוחמי ZANLA נשלחה לאימונים בסין כבר ב-1963. הארגון הצבאי ZIPRA של ZAPU קיבל תמיכה מברית המועצות.
באפריל 1979, 12,000 לוחמי גרילה של ZANLA התאמנו בטנזניה, אתיופיה ולוב, ואילו 9,500 מתוך 13,500 הקאדרים שלה פעלו ברודזיה.
ביוני 1979, ממשלות קובה ומוזמביק הציעו סיוע צבאי ישיר לאיחוד האפריקאי הלאומי של זימבבואה – חזית הפטריוטית (ZANU-PF), אך מוגאבה ונקומו סירבו, מכיוון ולא רצו לוותר על העצמאות הפוליטית שלהם (ZANU-PF היה חיבור שנוצר בין ZANU ו-ZAPU לתקופה קצרה).
בצד השני של הסכסוך, דרום אפריקה נתנה בחשאי תמיכה חומרית וצבאית לממשלת רודזיה ולכוחות הביטחון של רודזיה.
התמיכה הייתה חשאית מכיוון שממשלת דרום אפריקה לא רצתה שמדינות העולם התנגדו לשליטה שלה בדרום אפריקה מכיוון וגם היא קיימה ממשל סגרגטיבי של אפרטהייד.
כיוון שמלחמת הסבך הרודזית התרחשה בהקשר של המלחמה הקרה האזורית באפריקה, הכוחות שהשתתפו במלחמה הסתבכו בעימותים במדינות שכנות לאורך המלחמה.
ב-1960 נאם ראש הממשלה הבריטי הרולד מקמילן את נאומו "רוחות של שינוי".
בנאום הוא אמר "רוח השינוי נושבת ביבשת הזו, ואם אנחנו אוהבים אותה או לא, צמיחה זו של התודעה הלאומית היא עובדה פוליטית.
כולנו חייבים לקבל את זה כעובדה והמדיניות הלאומית שלנו צריכה לקחת זאת בחשבון".
הקבוצות הלאומנות וממשלת הממלכה המאוחדת תפסו את הסכסוך כמלחמת שחרור לאומי וגזעי.
ZANU ו-ZAPU ייצגו תנועות מהפכה שהיו חלק מ"רוח השינוי".
הם הבטיחו שינוי מהיסוד של המבנה והממשל של רודזיה.
הממשלה הרודזית ראתה את הסכסוך כמאבק בין חלק מאוכלוסיית המדינה (הלבנים) בשם כלל האוכלוסייה (כולל את הרוב השחור) לבין מפלגות שממומנות מכוחות חיצוניים (סין וברית המועצות).
הממשלה גם ראתה את עצמה כנלחמת למען ערכים מערביים, הנצרות, הדמוקרטיה והחוק והסדר כנגד יריבים רדיקלים וקומוניסטים שפועלים נגד האידאולוגיה המערבית.
הרודזים הלאומנים הלבנים ראו את ארצם (רודזיה) ככבושה ונשלטת על ידי כוח זר (הממלכה המאוחדת) מאז 1890.
ב-1948 התקיימה שביתה כללית של העובדים שהתחילה בעיר סולסברי והתפשטה לערים אחרות בדרום רודזיה.
השביתה הספונטנית הייתה כנגד החוק ליישוב ורישום של ילדים (באזורים עירוניים) (ARA(UA)N), חלק מהסיבות לשביתה כללו גם כעס ותסכול של האפריקאים כלפי השכר הנמוך שקיבלו, המחירים הגבוהים בשוק, והמחסור כללי באוכל.
השביתה הייתה חשובה ביותר והראתה את כוחם של העובדים הרודזים השחורים.
ב-1956 תעריפי הנסיעה באוטובוסים עלו בסולסברי ובתגובה ליגת הצעירים האורבנים (City Youth League - CYL) של סולסברי תכננו מחאה שקטה כנגד עליית המחירים, אך בתום היום הראשון המחאה כבר יצאה משליטה והחלה להיות אלימה.
ב-1957 ה-CYL הפכה ל-SRANC שהיוותה את השורשים של NDP ו-ZAPU.
ב-1959 SRANC הוצאה מחוץ לחוק.
ב-1960 הקימו נקומו, מוגמבה, הרברט צ'יטפו, ונגבנינגי סיטהול את ה-NDP, כאשר נקומו בראש המפלגה.
ב-1961 התקיימה ועידה על החוקה של רודזיה בהשתתפותו של נקומו.
בעוד שנקומו תמך בחוקה שהוצאה בהתחלה, הוא שינה את עמדתו לאחר שמנהיגים אחרים של ה-NDP התנגדו ולא הסכימו לחוקה שהוצעה.
הממשלה הוציאה מחוץ לחוק את ה-NDP בדצמבר 1961 ועצרה את המנהיגים, למעט נקומו אשר שוב היה מחוץ למדינה.
נקומו הקים את ZAPU אשר הוצאה מחוץ לחוק בספטמבר 1962 על ידי ממשלת וייטהד.
המפלגה הפדרלית המאוחדת (UFP) הייתה בשלטון מאז 1934, וזכתה לכינוי "הממסד", ויצגה באופן גס את האינטרסים החקלאיים של דרום רודזיה ואת תחומי החקלאות העיקריים.
בדצמבר 1962 הפסידה UFP את הבחירות לראשונה למפלגה החדשה בשם החזית הרודזית (RF).
ה-RF הייתה מפלגה שמרנית שהתנגדה לכל מעבר מידי לשלטון השחור וניהלה מסע בחירות לעצמאות תחת שלטון לבן.
ב-1964 ZAPU התפצלה לשניים בעקבות חילוקי דעות: האיחוד האפריקאי העממי של זימבבואה (ZAPU) והאיחוד האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANU).
הממשלה הרודזית הצליחה לפתח ולתחזק צבא מקצועי וחזק יחסית, על אף הסנקציות הכלכליות שהוטלו עליה על ידי ממשלת הממלכה המאוחדת.
הצבא כלל רק כשלושה גדודי חיילים רגילים ב-1976, ובין השנים 1978–1979 הצבא גדל וכלל כ-10,800 חיילים סדירים, ונתמך על ידי כ-15,000 חיילי מילואים.
הצבא הסדיר היה מורכב ממספר יחידות שכללו את שירות האוויר המיוחד הרודזי (הגרסה הרודזית לשירות האוויר המיוחד הבריטי, ה-SAS), ואת חיל הרגלים הקל הרודזי (Rhodesian Light Infantry - RLI), בהם שירתו לבנים בלבד.
שאר הכוחות היו ברובם לבנים, אך שרתו בהם גם מעט שחורים.
במהלך המלחמה נלחמו גם כוחות מיוחדים, כמו יחידת הסיירים סלוס הידועה (Selous Scouts) וה-SAS הרודזי.
לצדם לחמו גדודים אשר היו ברובם שחורים, כמו יחידת הרובים האפריקאים הרודזיים (Rhodesian African Rifles - RAR).
ככל שהמלחמה התקדמה, גויסו אנשי מילואים ומתנדבים מחו"ל.
כוחות הביטחון הרודזיים נחשבו לצבא משובח, והיו מצוידים היטב בהתחשב באמברגו הנשק שהוטל על המדינה, בסיוע ייבוא מדרא"פ והברחת נשק ממדינות נוספות.
עיקר התמודדותם ולחימתם הייתה נגד כוחות הגרילה של המורדים.
האמצעים לוגיסטיים של הצבא היו מוגבלים, וגם היכולות האוויריות הייתה מוגבלות (אמברגו הנשק גרם למחסור בחלקי חילוף) אך חיל האוויר הרודזי (Rhodesian Air Force, RHAF) נתמך על ידי מקבילו הדרום-אפריקאי בהדרכה, באספקת מטוסים והן בצוותי אוויר.
כדי לפצות על חוסרי המערך הלוגיסטי ויכולת אווירית הרודזיים הסתמכו בעיקר על הכשרה והתמקצעות של הכוחות תוך הכרת השטח.
הצבא תפקד בעיקר דרך יחידות קטנות, אשר הסתמכו על ניידות קלה, גורם ההפתעה וגמישות הכוחות כדי להפיק את המרב מכוחותיו.
תפקידו של חיל האוויר הרודזי היה מרכזי וסיפק יתרון משמעותי על כוחות הגרילה אשר היו כמעט ללא יכולות אוויריות כלל.
הצי של חיל האוויר כלל בין היתר מטוסי הוקר האנטר, קנברה, דה הבילנד ומפייר, ססנה סקיימסטר ומסוקים כגון האירוספאסיאל אלואט והבל 205. חיל האוויר איפשר לצבא ביצוע פעולות איסוף מודיעין לפני מבצעים, פריסת כוחות וגיבוי מהאוויר לפי הצורך.
שתי הקבוצות החמושות שלחמו מול ממשלתו של איאן סמית' היו צבא השחרור האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANLA) (הזרוע הצבאית של האיחוד האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANU)) וצבא העם העממי של זימבבואה (ZIPRA) (הזרוע הצבאית של האיחוד האפריקאי העממי של זימבבואה (ZAPU)).
הלחימה הייתה ברובה באזורים הכפריים, כאשר שתי התנועות היריבות ניסו לזכות בתמיכה מהתושבים ולגייס לוחמים תוך התנכלות לממשל הרודזי.
כדי להבטיח את השליטה המקומית, ZANLA ו-ZIPRA נלחמו זה בזה לעיתים, בנוסף ללחימתם כנגד כוחות הביטחון הרודזיים.
לארגון היו קשרים חזקים עם תנועות העצמאות של מוזמביק – החזית לשחרור מוזמביק (FERLIMO).
בנוסף ZANLA נלחמו במלחמת האזרחים כנגד ZIPRA למרות הקמתה של החזית המשותפת לאחר 1978. הכוחות של ZANLA היו גדולים פי שניים משל ZIPRA.
היחידה הטקטית הייתה לרוב פלוגה שגודלה היה בין 90 ל-100 חיילים.
הפלוגה הייתה פוצלה ליחידות קטנות במהלך המלחמה.
ZANLA נתמכה על ידי הסינים.
הארגון נתמך על ידי ברית המועצות וזמביה.
ZIPRA גדלה באיטיות והשתכללה פחות מ-ZANLA כיוון ש-ZAPU הסתמכו יותר על משא ומתן מאשר על כוחות הגרילה שלהם.
ZIPRA הייתה אחראית על שתי מתקפות על מטוסים אזרחיים של חברת אייר רודזיה ב-4 בספטמבר 1978 וב-9 בפברואר 1979. הפגיעה במטוסים הייתה באמצעות טילי קרקע-אוויר מסוג סטרלה-2. ZIPRA הודרכו על ידי הסובייטים ויצרו כוחות לחימה קונבנציונליים אשר השתמשו במכוניות משוריינות ומטוסים קטנים.
עד 1966, זימבבואה עסקה פחות בהתכוננות למלחמה אלא יותר בפוליטיקה.
עד אז, רוב מקרי האלימות שכן פרצו היו מלחמות סיעה בין ZAPU לבין ZANU.
לעיתים גם לבנים היו מטרות תקיפה: ב-6 ביולי 1964, פטרוס אוברהולזר נפצע אנושות (ולאחר מכן מת מפצעיו) על ידי קבוצה שקראה לעצמה "כנופיית הקרוקודילים".
אף על פי כן, השפעתם של לוחמי הגרילה על רודזיה באותן שנים הייתה מינורית.
ב-11 בנובמבר 1965, רודזיה הכריזה על עצמאותה מהממלכה המאוחדת, והלאומנים האמינו שהממלכה המאוחדת תעזור להם במקרה הצורך ותעמוד לצידם, דבר שהתגלה כמוטעה כאשר הבריטים הטילו סנקציות עליהם, והם נשארו לדאוג לעצמם.
הם השיגו את הציוד הנחוץ להם למחיה דרך דרום אפריקה ומוזמביק שהייתה תחת שליטה של פורטוגל.
זהו התאריך בו המלחמה בין רודזיה לבין ZANU ו-ZAPU החלה בפועל.
באפריל 1966, 21 מורדים מ-ZANU חדרו מזמביה אל תוך רודזיה והתפצלו ל-3 קבוצות, כשמטרתם הייתה לחתוך קווי חשמל ולתקוף חוות של תושבים לבנים.
באחת החוות ליד סינויה, אחת הקבוצות נתקלה בכוחות משטרה רודזיים שהקיפו אותם.
שבעת חברי הקבוצה נטבחו על ידי הכוחות הרודזיים, שלא ספגו נפגעים כלל כתוצאה מהתקרית.
זה היה אחד מהרגעים הראשונים בו היה "מגע", מפגש צבאי לפי המונחים הרודזיים.
המנהיגים של ZANU תיארו את האירוע בצורה מוגזמת והתייחסו אליו כ-"הקרב בסינויה" .
28 באפריל, יום התקרית, נקרא יום הצ'ימורנגה.
בלילה בין 16 ל-17 במאי, זמן קצר לאחר הקרב בסינויה, אחת הקבוצות המורדות הרגה את יוהנס וילהון ואשתו בחווה שלהם ליד הארטלי.
ZAPU לקח אחריות על האירוע והזהיר: "על כל אחד מבנינו ובנותינו שנהרגו על ידי המתיישבים, אנו נהרוג מתיישבים עם ריבית מצטברת".
בשנים 1967–1968 פעילות הגרילה עלתה מדרגה בקצב שלה.
הלאומנים הותקפו בלחימה עירונית, חומרי נפץ הוברחו דרך הגבולות במשאיות ומכוניות (לרוב הם התגלו), ZAPU שלח אישה לבנה להשאיר פצצות במלונות הגדולים של סולסברי אך גם זה נכשל.
בו זמנית, קבוצה של לבנים לאומנים מהאוניברסיטה ברודזיה שהזדהו עם המטרות היו פעילים בעידוד תקיפות ברימונים – בית קפה בעיר נפגע, גם בית בפרברים.
הקבוצה נתפסה, וחלקם נאסרו או גורשו לארצות מולדותיהם באירופה.
ב-1967, כוח משולב של 90 לוחמי גרילה ZAPU והקונגרס האפריקאי הלאומי הדרום אפריקאי נכנסו לרודזיה באזור מפלי ויקטוריה, במטרה להמשיך אל אזור בטוח של שבט בשם טהולוטו ולהקים שם בסיסי גיוס.
הקונגרס הלאומי תכנן לאחר מכן להגיע ליוהנסבורג דרך חדירה לבוטסוואנה, אך לוחמי הגרילה נתקלו בבעיה.
נאמר להם שהם יתקבלו בשלום על ידי אנשי השבט, אבל הם היו חשדניים כלפי המורדים.
המידע הועבר ישירות אל הרודזים, וזה למעשה היה המבצע הראשון במלחמה, בו נהרגו 47 מהמורדים על ידי כוחות הביטחון במהלך 3 שבועות.
מעל 20 נתפסו, והניצולים שרובם היו פצועים ברחו לבוצוואנה, שם הם נכלאו אך שוחררו בידי הרשויות של זמביה.
מבצע זה נקרא "מבצע ניקל".
למרות הטחת האשמות בין הקבוצות הלאומיות השונות, פעולות הגרילה המשיכו.
במרץ 1968, 123 לוחמי גרילה מאותן הקבוצות חצו את נהר זמבזי ליד נהר צ'וורה, ובמשך 3 חודשים הם הקימו בסיסים בהם היה ציוד רפואי, אוכל ונשק.
ריינג'ר של אחת השמורות באזור ראה את המחנה, וב-18 במרץ כוחות הביטחון של רודזיה הרסו את ששת הבסיסים של כוחות הגרילה.
הלחימה נמשכה כמעט חודש, ו־69 לוחמים נהרגו לעומת 6 אנשי ביטחון רודזים.
שאר הלוחמים נלכדו או הוברחו חזרה לזמביה.
ביולי אותו כוח ניסה שוב לבצע את אותה הפעילות.
שלוש קבוצות של 91 לוחמים נכנסו דרך נהר זמבזי ושוב נצפו על ידי הכוחות הרודזים.
למרות התנגדותם העוצמתית הם הוברחו על ידי הכוחות, אך שוטר דרום אפריקאי נהרג.
הוא היה השוטר הדרום אפריקאי הראשון שנהרג במגע ישיר עם לוחמי הגרילה במלחמה ברודזיה.
עד סוף 1968 יותר מ-160 מורדים ו־12 אנשי כוחות ביטחון רודזים נהרגו.
במקום כוחות גדולים שיכלו להישלח, לוחמי גרילה עצמאיים נשלחו לתוך רודזיה כדי להשיג מידע מודיעיני וכדי להתכונן לתהליך פלישה מורכב יותר.
חוסר ההתקדמות של המלחמה גרמה לתחושת שאננות בקרב הממשלה הרודזי, מתוך הנחה כי יש להם עליונות צבאית (תחושה שהייתה מוטעית), וחלק מהרודזים אף האמינו שהמלחמה נגמרה.
המודיעין הרודזי לעומת זאת העריך נכונה שהכוח של הגרילה מתחזק, אך לא ידעו איפה המורדים יכו ומתי.
אף על פי שהכוחות של האיחוד האפריקאי העממי לא התמקדו בשיפור את האסטרטגיות שלהם, המנהיגים של ZANU והגוף הצבאי שלו – צבא השחרור האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANLA) – העריכו מחדש את הנהגת המלחמה, ושלחו את אנשיהם להתאמן בסין ובקובה.
בנוסף, ב-1969, ZANU הקימו מועצת מלחמה, שאחד מצעדיה הראשונים היה ניסיון לשכנע את החזית לשחרור מוזמביק (FRELIMO), שפעלו כנגד הפורטוגזים במוזמביק, לאשר ל־ZANLA לפעול משטחם.
למרות חוסר רצון בהתחלה מצידם של FRELIMO, הם הסכימו לכך בתנאי שלוחמי ZANLA יעמידו פנים כחלק מהארגון.
מהבסיס החדש שלהם, הנשק נשלח בקלות רבה יותר לצפון-מזרח רודזיה.
בין 1969–1970 היו תקיפות מעטות של כוחות גרילה שלא גרמו לנזק רב מדי.
למרות זאת, הם תמיד המשיכו לטעון ולשכנע את אזרחי זמביה שהמלחמה הזאת היה המשך של מאבק הצ'ימורנגה מ-1890. ברודזיה, ממשלתו של סמית' קיבלה דיווחים קבועים ומדויקים מהמודיעין הרודזי, ועל אף שלרוב דיווחיהם זכו להתעלמות מצד הקבינט, היו פוליטיקאים אשר התייחסו לטענותיהם.
בכל זאת, לא הועברו כוחות לגבול מוזמביק כנגד כוחות ZANLA שבאותו שלב חיזקו את הלוגיסטיקה ואת מיקום בתוך FRELIMO.
באותן שנים, צבא רודזיה גדל בהדרגה, ואף על פי שננקטו אמצעי זהירות רבים, הייתה תחושת ביטחון גבוהה בקרב החיילים.
ב-1972 הם לא היו מודעים להיקף הפלישה של ZANLA ממוזמביק אל המזרח.
על אף שבשנות ה-60 הכוחות הרודזיים הביסו בקלות את המורדים של ZAPU, דבר שלקח להם זמן להתאושש ממנו, בחלק השני של המלחמה הכוחות הרודזיים נתפסו לא מוכנים.
כוחות הגרילה היו הראשונים לתקוף.
לוחמים מ-ZANLA בנו תשתית רחבה בצפון-מזרח רודזיה ורק בנובמבר 1972 סולסברי החלה להבין את היקף החדירה וההתרחבות של הכוחות, ובחודש דצמבר באותה שנה השירות הצבאי הוארך לשנה אחת, אך גם ההתרחבות של כוחות הביטחון לא הצליחה למנוע את גל ההתקפות החדש.
ב-21 בדצמבר 1972, כוחות ZANLA תקפו את חוות אלטנה המרוחקת במחוז סנטנרי.
לפי כוחות הביטחון ברודזיה, המתקפה הזאת הייתה אמורה להיות חלק ממתקפה משולבת כנגד 5 חוות, אבל הקבוצה שתקפה את אלטנה קראה את ההוראות בצורה לא נכונה ותקפה 24 שעות לפני.
לפי ZANLA המפקד המקומי של הקבוצה האזורית (נהאנדה) שכללה 21 אנשים הורה לתקוף את אלטנה כדי להסיט את תשומת ליבם של כוחות הביטחון אליהם, כשבאותו זמן הם לחמו כנגד קבוצות גרילה אחרות באזור מטוקו.
שני לילות לאחר מכן, כוחות ZANLA שיגרו טילים ורימונים שפצעו משפחה אחת, שעברה לחווה אחרת.
בבוקר, רכב שחרור של הכוחות הרודזיים עלה על מוקש וחייל לבן אחד מת ו3 נוספים נפצעו.
ב-28 בדצמבר 3 חיילים רודזיים נוספים נהרגו בפיצוץ מוקש.
לכל זה נוספו התקפות מתמשכות על חוות באזור.
ההתקפה יזמה את מבצע הוריקן.
המבצע נועד כדי להדוף את כוחות הגרילה, אבל התגובה הייתה איטית וחסרת ביטחון.
הכוחות נשלחו לאזור הפעילות למבצע שיימשך 8 שנים, והם שמו לב באופן מידי שהמקומיים אינם משתפים פעולה עם כוחות הביטחון מתוך פחד מנקמה של כוחות ZANLA ומכיוון שראש השבט היה תומך של כוחות ZANLA.
עד לתחילת המבצע, כוחות הביטחון הרודזיים היו בטוחים שהתושבים השחורים במדינה יתמכו במאמצי הממשלה כנגד המורדים ושאין צורך לשנות את גישתם, למרות דיווחים הפוכים.
רק לאחר המתקפה על חוות אלטנה הבינו שהתפיסה שהתושבים יתמכו בהם היא אשליה, ושינו את תפיסתם.
כוחות הגרילה הסתננו ממוזמביק ומזמביה.
בינואר 1973, איאן סמית' הכריז על סגירת גבולות עם זמביה למעט משלוחי נחושת.
לאחר מספר חודשים סמית' חזר בו, אך הממשלה בזמביה החליטה להשאיר את הגבולות סגורים מצידם.
לאחר שהניסיונות הדיפלומטיים כשלו, הממשלה הרודזית החליטה לחסל כל תמיכה חיצונית לכוחות הגרילה – קנסות ניתנו לאזורים בהם פעלו המורדים, הבקר של השבטים הוחרם.
כחודש לאחר מכן, בפברואר, כל המוסדות המקומיים בצ'יוואשה (שבטים בטוחים בזימבבואה) נסגרו (בתי ספר, חנויות, כנסיות, עסקים).
אזורים אחרים היו סגורים בזמן שהצבא הרודזי עבר בהם במהירות.
המסר שהעבירו לאזורים האלה היה להודיע על מקום הימצאותם של כוחות הגרילה, או שכל המוסדות שלכם יישארו סגורים.
המסר עבר, המודיעין הרודזי קיבל מידע והחל להשתפר, אבל השיטה גרמה לכעס ומרמור בקרב התושבים באותם אזורים.
הכוחות הרודזיים הצליחו לעכב את כוחות הגרילה ובמקרים מסוימים לוחמי ZANLA נאלצו לעבור לחטיפות.
ביולי 1973 צעדו 295 תלמידים וצוות בית הספר לאזור סנטנרי.
הם נעצרו על ידי הכוחות הרודזיים וכולם חזרו פרט לשמונה.
אף על פי שצעירים רבים עזבו את בית הספר כדי להצטרף מרצון לכוחות הגרילה, ניסיונות החטיפה גדלו בשנים לאחר מכן.
הכוחות הרודזיים נתקלו גם הם בבעיות כוח אדם – בזמן שמשתמטים נרדפו, תושבים מעורבים ואסיאתיים שהיו פטורים לפני כן משירות צבאי, גויסו לצבא, טווח הגילאים התרחב, התנאים והשכר עלה לאלו שהיו זמן רב בשירותי הביטחון של המדינה.
מ-1974 הצבא התרחב עוד יותר, חלקית עקב עידוד גיוס זר וגדודים נוספים של RAR הוקמו.
במקביל, נעשו ניסיונות להתחיל מלחמה פסיכולוגית נגדית ולשם כך היה צורך לזכות בעידוד של האזרחים.
לכן הממשלה והמשרד לענייני פנים החלו לפתח תוכניות לפיתוח אזורים כפריים, הוצעו פרסים לשבטים אשר יסגירו את מקומות המחבוא של כוחות הגרילות או מקומות בהם מוסתרים כלי נשק – כנגד, הכוחות המעודכנים היו מרוכזים באזורים מסוימים כדי לנקות את אותם אזורים מכוחות גרילה והשפעתם, מה שהפך לכפרים מוגנים.
מאמצע 1974: מדובר בקהילות שלמות (כ-24,000 אפריקאים שנעקרו ממקומן ועברו לאזור שאין להיכנס אליו (פרט לכוחות הרודזיים), זאת כדי למנוע השפעה של המורדים על התושבים.
אומנם הכוחות הרודזיים לא נכנסו לשם במרדף לאחר המורדים, אבל הם לא התייחסו לבעיה המרכזית – התמיכה של התושבים בכוחות המורדים.
בסופו של דבר, הכפרים המוגנים לא הצליחו להפריד את התושבים מהמורדים לפני שהעבירו אותם לכפרים, ולא הייתה השקעה בתשתית כלכלית, חברתית או פוליטית על מנת להשפיע על התושבים לתמוך בממשלה הרודזית.
לקראת סוף 1974, המודיעין הרודזי העריך שרק כ-70 עד 100 לוחמי גרילה נשארו פעילים בגבולות המדינה, אך המשך הפעולה והמחיקה הטוטלית של המורדים נעצרה כתוצאה מגורמים בינלאומיים: ההפיכה הצבאית בפורטוגל, שבעקבותיה סולסברי התבקשה להפסיק את המרדפים אחר המורדים בתוך מוזמביק, שקיבלה את עצמאותה תוך זמן קצר לאחר מכן.
בעקבות לחצים מצד דרום אפריקה על ממשלתו של סמית' ושל ראש ממשלת זמביה על הלאומנים, הושגה הפסקת אש החל מ-11 בדצמבר 1974. אך הפסקת האש לא עבדה – הכוחות הרודזיים לא שחררו את השבויים, לא משכו את כל הכוחות חזרה לרודזיה וכוחות הגרילה המשיכו לחדור פנימה.
למרות זאת, פרטוריה המשיכה ללחוץ להפסקת המלחמה.
כתוצאה מפעילות מוגברת על גבול מוזמביק, הכוחות הרודזיים הקימו שני אזורים מבצעיים ב-1976, אך הלחץ של המורדים הלך וגבר לאורך כל השנה.
ZIPRA החלו לתקוף לאורך גבול מוזמביק, ZANLA בנו עצמם מחדש במחנות גבול במוזמביק.
ZAPU היו עסוקים בציוד ואימון של לוחמי ZIPRA מזמביה, שנשלחו לאימונים באזורים הסובייטים באירופה ולקובה ולכן לא פעלו ברודזיה באותו זמן.
לכן הארגון לאיחוד האפריקאי (OAU) לחץ על ZIPRA להתחיל להילחם או שהם יאבדו את המימון שלהם, והם החלו לחדור באיטיות דרך נהר הזמזבי.
באוגוסט 1976, הכוחות הרודזיים יצאו במבצע כדי להילחם בפעולות של ZIPRA.
תוך פחות משנה, המבצעים התרחבו מאזור אחד לארבעה והמורדים ניצלו את המצב והגבירו את פעילותם.
הפעילות המוגברת של הכוחות הרודזיים הצריכה פיקוד מאוחד יותר ובמרץ 1977 סמית' הקים את המשרד למבצעים משולבים.
בזמן ש-ZANLA ו-ZIPRA המשיכו להקים מחנות ואזורי התארגנות בגבול של רודזיה עם זמביה ומוזמביק, רודזיה נתקלה בבעיה צבאית – על מנת לתקוף ביעילות את המורדים לפני שהם יכנסו לתוך המדינה ויתפזרו לקבוצות קטנות, הכוחות הרודזיים צריכים לנהל מבצעי תקיפה במדינות ריבוניות אחרות, בעיקר במוזמביק ובזמביה.
הממשלות השכנות גינו מתקפות כאלו על "מחנות פליטים" ודרשו המשך תשלום פיצויים שרודזיה לא יכלה לספק.
אך לרודזיה לא היה זמן, קבוצות המורדים החלו להתאגד לאורך הגבול כדי להתכונן לכניסה.
על פי דיווחים, כ-2,000 מורדים היו פעילים בתוך רודזיה בסוף אוקטובר 1976, ועוד 8,000 מוכנים לכניסה מתוך מוזמביק.
מתוך המודיעין שנאסף, כוחות הביטחון הרודזיים תכננו את מבצע מרדון – סדרה של תקיפות מניעה כדי להרוס מחנות של מורדים ובכך להפריע לתמיכה הלוגיסטית ולדרכי החדירה לתוך צפון-מזרח רודזיה.