tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך סוף תקופת הפליסטוקן (לפני כ-300,000 שנה) חצה הזאב המצוי לתוך אמריקה הצפונית והתחרה עם זאב הבלהות.
לפני כ-16,000 שנה, ביחד עם סוף עידן הקרח האחרון והופעת האדם באמריקה הצפונית, החלו מרבית היונקים הגדולים, מהם ניזון זאב הבלהות, להיכחד.
בהיותו איטי משאר מיני הזאבים ביבשת, בעיקר מהזאב המצוי ומהזאב האדמוני, לא היה זאב הבלהות מסוגל לצוד את סוגי הטרף המהיר ששרדו, ונאלץ לחיות מפגרים.
לפני כ-10,000 שנה נכחד זאב הבלהות, יחד עם שאר היונקים הגדולים.
באפריל 2025 טענה חברת הביוטכנולוגיה קולוסאל ביוסיינסס כי הצליחה להביא ללידתם של שלושה גורים חיים ובריאים של דמויי זאב בלהות, שני זכרים ונקבה, על בסיס מידע שהופק מ-DNA משן בת 13 אלף שנים ומגולגולת בת 72 אלף שנים של זאב בלהות שהוטמע בתאי זאב אפור.
עם זאת, רבים בקהילה המדעית טענו כי לא מדובר בזאבי בלהות של ממש, כי אם בזאבים אפורים שעברו שינויים גנטיים.
זאב הבלהות מופיע בסדרת ספרי הפנטזיה "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר.
מרטין וסדרת הטלוויזיה המצליחה המבוססת עליהם – "משחקי הכס".
בסדרה מוצגים זאבי הבלהות כגדולים וחכמים (הרבה יותר מהזאבים האמיתיים), והם הסמל של בית סטארק, אחת ממשפחות האצולה השולטות.
ייתכן שזאבי בלהות גודלו בידי אנשים ניאנדרטלים בסרט עידן הקרח.
כמו כן זאב בלהות מככב בפרק השני של הסדרה "טורפים פרהיסטוריים".
זאב בלהות נראה גם בסדרה "העולם החדש הפראי".
הוא מופיע בתור יצור היברידי "דיינוניקאניס" עם דיינוניכוס בסדרת הצעצועים "Chaos Effect" של פארק היורה, אך לא מופיע בסרטים.
הוא מופיע גם במשחק המחשב "ARK: Survival Evolved".
זאב ברא"ז (1869 – 1933) היה איש העלייה השנייה, ממתיישבי פתח תקווה, פרדסן ובנקאי.
נולד באולקניקי שבליטא (אז באימפריה הרוסית), למשפחת ברא"ז, מצאצאי הרב אלכסנדר זיסקינד מהורודנה (שם המשפחה הוא ראשי תיבות "בני ר' אלכסנדר זיסקינד").
בשנת 1906 עלה לארץ ישראל והתיישב בפתח תקווה.
ייסד את "קופת אשראי וחסכון" והיה יו"ר ההנהלה הראשון.
נפטר בשנת 1933, ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
היה נשוי ללאה-מלכה ברא"ז ואב לעשרה ילדים.
בנו משה היה איש האצ"ל וכיהן כסגן ראש המועצה המקומית זכרון יעקב.
בתו שרה נישאה לשלמה מכנס, בנו של אהרן לייב מכנס ואביו של עו"ד ידין מכנס.
ילדיו של בנו יוסף הם השופט יצחק ברא"ז ועו"ד זאב ברא"ז .
זאב בן-אריה (נולד ב-30 באוקטובר 1945) הוא דיפלומט ישראלי.
בן-אריה נולד בעיר חרקוב שבאוקראינה בשם ולדימיר פלנצ'יק.
למד באוניברסיטת חרקוב ולאחר סיום לימודיו בשנת 1971 עלה לישראל.
בשנת 1972 החל לעבוד בקול ישראל ושנים רבות היה מנהל מחלקת החדשות בשפה הרוסית.
היה מחברי מערכת העיתון בשפה הרוסית "ורמיה" שיצא לאור בישראל בשנות ה-90.
בתחילת שנות ה-90 הצטרף לשירות החוץ של ישראל.
תחילה עבד בתפקידים שונים בשגרירויות ישראל בקייב, מינסק ומוסקבה.
באוגוסט 2004 מונה לשגריר ישראל בבלארוס, תפקיד אותו מילא עד לשנת 2009. בסוף 2009 התמנה לשגריר בלטביה ושגריר לא תושב בליטא.
לאחר מכן היה תקופה קצרה יועצו של שר החוץ אביגדור ליברמן עד שנאלץ לפרוש בעקבות החשדות נגדו.
בן-אריה, הדובר כמה שפות, עוסק בספרות ותרגם כמה ספרים עבריים לרוסית.
בשנת 2010 נחקר בן-אריה בחשד שבהיותו שגריר בבלארוס עדכן את חבר הכנסת אביגדור ליברמן אודות בקשה לסיוע בחקירות בעניינו אותה התבקש להעביר ממשרד המשפטים הישראלי לרשויות החוק בבלארוס.
על פי החשד, עובדה זו סייעה לו לקבל את תפקיד השגריר בריגה.
הפרשה זכתה לכינוי "פרשת השגריר".
בשנת 2012 הורשע בן-אריה בבית משפט במסגרת עסקת טיעון ונגזרו עליו 4 חודשי עבודות שירות.
ברין נולד בפוזנן ולמד רפואה באוניברסיטת ברלין.
לימודי דוקטורט השלים באוניברסיטת פרייבורג.
לאחר לימודי רפואה, נסע ברין במשלחת למושבות הגרמניות במזרח אפריקה.
בשנת 1910 עלה לארץ ישראל והחל לעבוד כרופא בחדרה.
לאחר שנה בחדרה נשלח לארבעה חודשי השתלמות בהמבורג על חשבון תחנת הניסיונות של אהרן אהרנסון.
בשובו לארץ ישראל הביא איתו מעבדה למחקר המלריה ואהרונסון הקים את תחנת הבריאות העברית בראשות ברין, במימונו של נתן שטראוס, לטיפול במלריה בכל רחבי ארץ ישראל.
ברין יצא שוב להשתלמות באיטליה ובאנגליה בתחילת שנת 1912 ובשובו העביר את תחנת הבריאות לירושלים, על פי בקשתו של שטראוס.
ברין המליץ על סתימת בורות המים בירושלים באופן שלא יאפשר ליתושים שמעבירים את המלריה להתרבות והטווה תוכנית מפורטת להבראת ירושלים.
בדצמבר 1912 נסע לטבריה לסייע בטיפול במחלת הכולרה בעיר, אך ככל הנראה הגיע לאחר שוך המגפה.
ברין המליץ על חפירת באר מרכזית בטבריה כדי להימנע משתיית מי הכנרת שלטענתו היו מזוהמים.
בינואר 1913 הושגה הסכמה עם פטר מיהלנס על שיתוף פעולה במחקר המלריה.
אולם בעקבות סכסוך עם מחליפו של מיהלנס התחנות הופרדו.
במהלך 1913 נסע ברין לגרמניה בה התקיים משא ומתן עם פטר מיהלנס על שיתוף פעולה בין יהודים לגרמנים במכון הרפואי בירושלים.
על פי ההסכם עמד מיהלנס בראש התחנה הרפואית המשותפת הכל-לאומית בירושלים וברין עמד בראש המחלקה להיגיינה.
ב-1913 היה ברין בין מייסדי האגודה הרפואית הירושלמית "אגודת רופאים מדברי עברית" (ארמ"ע), ביחד עם ד"ר אריה בעהם, ד"ר אריה לייב שמעוני-מקלר, ד"ר אריה גולדברג, ד"ר אריה פייגנבאום, וד"ר מרים נופך.
ד"ר ברין עסק בחקר מחלת המלריה שהייתה נפוצה מאוד בארץ ישראל באותה עת ולקה אף הוא במחלה תוך כדי המחקר.
בשל הכמויות המוגזמות של חינין שקיבל ד"ר ברין כטיפול במחלה, חצי מפניו שותקו והוא נשלח לירושלים לטיפולו של ד"ר טיכו.
אחת האחיות הצעירות אשר טיפלה בו שם הייתה רבקה מרקס, בת למשפחה חרדית וגיסתו של הסופר ש"י עגנון.
הם נישאו ונסעו לגרמניה לאחר לידת בנם הבכור יונה, ושם גויס ד"ר ברין לשירות בצבא גרמניה כרופא.
בתום מלחמת העולם הראשונה החליטו זאב ורבקה לשוב לארץ ישראל.
ד"ר ברין ייסד בחדרה קואופרטיב בשם "החקלאי", והקים את סניף בנק "הלוואה וחסכון" עבור החקלאים בחדרה.
הוא גם עסק בייבוש הביצות בסביבת חדרה.
לצורך כך הוא נסע לחוץ לארץ ושב בנובמבר 1921. בפרעות תרפ"א ביתו בחדרה נשדד על ידי הפורעים הערבים.
בתחילת 1922 הוא ניהל משא ומתן עם פועלי חדרה לגבי דרישותיהם לאחר שהפועלים החרימו את חדרה.
בשל האבטלה ששררה בארץ ישראל באותה עת, התקשה ברין למצוא עבודה ושב לגרמניה, שם הקים חברת מניות שאיפשרה ליהודים לרכוש קרקע חקלאית בארץ ישראל.
כל מניה כללה 10 דונם פרדס ו-7 דונם אדמת בור, מתוכם 2 דונם למגורים ו-5 דונם למשק עזר.
בשנת 1929 הקים את חברת "מטעי פרי הדר" שנטעה פרדסים באחוזת מגד.
בשנת 1931 היה שותף להקמת אגודת הפרדסנים בארץ ישראל.
בשנת 1934 היה ממקימי בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
בשנות ה-40 היה יו"ר המועצה של חקלאי חדרה.
עם הקמת המועצה הכפרית בחדרה התמנה ברין לנשיאה הראשון.
לרבקה וזאב ברין נולדו שלושה ילדים: יונה ששלח ידו בעסקים שונים ומעולם לא הקים משפחה, דניאל [גדעון] שעסק בחקלאות והמשיך את ניהול פרדסי המשפחה ואביעזר שנשא לאשה את דבורה שריון, בת למשפחה מעולי תימן.
זאב ברין נפטר ב-20 ביוני 1949 ונקבר יום למחרת בבית העלמין הישן בחדרה.כחודש וחצי לאחר פטירת ד"ר ברין, ביום 21 ביולי 1950, נולד בן לדבורה ואביעזר שנקרא זאב, כשם סבו וכאזכור לתאריך העברי בו נולד (ז' אב).
זאב בודד או טרוריסט זאב בודד (מכונה בישראל גם טרור יחידים או טרור בודדים) הוא אדם אשר מבצע פעולות אלימות של טרור על מנת לתמוך בקבוצה או תנועה מסוימת, או מתוך אידאולוגיה, אך מבצע זאת לבדו, מחוץ למסגרת של תנועה או ארגון ומבלי לקבל סיוע וחומרים מכל קבוצה שהיא.
על אף שהזאב הבודד פועל לבדו, הוא יכול להיות מושפע ומונע מאמונה ומאידאולוגיה של קבוצה חיצונית.
חוקרי עתיד מעריכים כי עד שנת 2050 יוכל מפגע בודד להוציא לפועל פעולה שתגרום למותם של 100,000 בני אדם.
מומחה הטרור בריאן מייקל ג'נקינס מתאגיד ראנד מעדיף את המונח "כלב משוטט" על פני "זאב בודד".
על פי ג'נקינס, רוב האנשים המעורבים בהתקפות אלה "מחרחרים אלימות, עצבניים ואגרסיביים אך ללא גיבוי".
המונח "זאב בודד" נמצא בשימוש ארגוני האכיפה בארצות הברית והמדיה.
על אף שזאב בודד פועל על מנת לקדם את האמונות האידאולוגיות של קבוצות קיצוניות, הוא פועל על דעת עצמו, מבלי שיונחה על ידי גורם חיצוני.
השיטות והטקטיקות של זאבים בודדים נקבעות על ידם, במקרים רבים לזאב הבודד אין אפילו קשר אישי עם הקבוצה שהוא מזדהה איתה.
על כן קשה לגורמי לוחמה בטרור לאסוף מודיעין על זאבים בודדים.
ניתוחים שנעשו על ידי המכון הבין-לאומי ללוחמה בטרור מצביעים על 5 מאפיינים של טרור זאבים בודדים איסלמיים בעולם המערבי:
עלייה במספר המדינות הנפגעות על ידי טרור זאבים בודדים
עלייה במספר הפצועים וההרוגים כתוצאה מפעילות של זאבים בודדים
עלייה בהצלחות גורמי אכיפת החוק בארצות הברית בעצירת זאבים בודדים לפני ביצוע ההתקפה
הצלחה גבוהה בהתקפות זאבים בודדים
עלייה בהתקפות כנגד אנשי צבא
זְאֵב בּוֹקֵר (נולד ב-7 ביוני 1958) הוא דיפלומט ישראלי אשר כיהן עד אוגוסט 2020 כקונסול ישראל בבוסטון.
בעבר כיהן גם כשגריר ישראל באירלנד בשנים 2015–2018 וכשגריר ישראל בסלובקיה.
בוקר נולד ובילה את ילדותו בקיבוץ אפק.
הוא סיים לימודי מוסמך אוניברסיטה בהצטיינות במדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
משרת במשרד החוץ מנובמבר 1987. בשנים 1990 - 1993 היה מספר 2 בשגרירות ישראל בפראג ובשנים 1997 - 2003 היה מספר 2 בשגרירות ישראל בהולנד.
בשנים 2006–2010 כיהן כשגריר ישראל בסלובקיה.
בוקר שירת גם כסגן שגריר בפראג ובהאג.
ב-25 בנובמבר 2015 הגיש בוקר את כתב ההאמנה שלו לנשיא אירלנד, מייקל היגינס.
כיהן כשגריר התושב השישי באירלנד.
לאחר פרישתו מתפקידו שגריר ישראל באירלנד, מונה בוקר לקונסול ישראל בבוסטון.
באפריל 2022 מונה בוקר לשגריר נייד בסלובניה ובמלטה.
בוקר נשוי לטלי, רופאה מומחית לבריאות הציבור ומנהלת המרכז הלאומי לבקרת מחלות, ואב לשלושה ילדים.
הרב זאב דב סלונים (כ"א בתמוז ה'תרצ"ד, 4 ביולי 1934 – י"ד בטבת ה'תשע"ח, 1 בינואר 2018) היה רב מרכז ירושלים, חבר בית דין רבני חב"ד בישראל, מחבר ספרים ויזם הדפסת ספר החת"ת.
נולד בירושלים לשיינא ליבא סלווה וליהודא לייב סלונים, מצאצאי הרבנית מנוחה רחל סלונים, ונקרא על שם סבו הרב זאב דב סלונים, שכיהן כרב קהילת חב"ד בחברון.
למד בתלמוד תורה חיי עולם, בעת ביקרו של הרב אליעזר סילבר בארץ ישראל, הוא בחן את סלונים והתפעל מרמת הלימוד שלו.
למד בישיבה קטנה בישיבת תורת אמת בירושלים, בעקבות המצב הביטחוני בירושלים בהתיעצות עם הרב יוסף זוין ור' שלמה חיים קסלמן עבר ללמוד בישיבת מיר אצל המשגיח הרב יחזקאל לוינשטיין.
בסיוון תשי"ט התחתן עם גיטא לאה, בת הרב ישראל פלדמן, רבה של בית שמש.
בשנת תש"ל התמנה לרב מרכז ירושלים.
בשנת תשל"ט התמנה לחבר בית דין רבני חב"ד.
הרב סלונים שימש גם כרב ומשפיע בבית הכנסת אהל יצחק ברחוב בעל התניא.
הוא יזם את שינוי שם הרחוב בשכונת מאה שערים.
בשנת תשמ"א יזם לעילוי נשמת אביו, לכרוך יחד את הספרים חומש, תהילים ותניא לספר אחד (חת"ת) על מנת להקל על קיום התקנה של האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון.
לספר צורפו גם סידור תהלת ה', היום יום, ולקט מתורתם של גדולי ישראל ואדמו"רי חב"ד על חשיבות של לימוד חומש ותניא ואמירת תהילים בכל יום.
בשנת תשס"ו הודיע כי שוקל להתמודד על תפקיד הרב הראשי לירושלים.
הרב סלונים שימש גם כפוסק וחבר בהנהלת החברה קדישא חסידים בירושלים.
במשך השנים היה הרב בידידות עם מפעלי אגודת ישראל בירושלים, ואף נשא לעיתים מדברותיו בכינוסים שונים.
נפטר בירושלים בי"ד בטבת תשע"ח, בגיל 83. ספדו לו הרבנים דוד לאו, יצחק יהודא ירוסלבסקי, אברהם מיכאל הלפרין ומנחם מנדל גלוכובסקי.
נטמן בחלקת חב"ד בבית הקברות הר הזיתים בירושלים.
בנו הרב אהרון, שליח חב"ד בבינגהמטון, ניו יורק
בנו הרב ברוך, שליח חב"ד במודיעין
בנו הרב שניאור זלמן, משלוחי חב"ד בסאו פאולו, ברזיל
בנו הרב יוסף יצחק, ממשיך דרך אביו כרב מרכז ירושלים ורב בית הכנסת חב"ד 'אהל יצחק' ברחוב בעל התניא.
בנוסף הוא שליח חב"ד במרכז ירושלים.
בנו הרב צבי, שליח חב"ד במצפה רמון
בנו הרב יעקב, שליח חב"ד בשכונת גבעת מרדכי בירושלים
חתנו הרב מנחם מנדל אזדאבא, שליח חב"ד בעיר העתיקה בירושלים.
שערי הלכה, שו"ת בהלכה, שלושה כרכים
הליכות עולם, דיני ומנהגי חודש אלול, ראש השנה ויום כיפור, בהוצאת מכון לחקר ההלכה שעל ידי מכון הרב פרנק, שלושה כרכים, תשמ"ח-תשנ"א
פרדס החגים, יצא לאחר פטירתו, טבת תשפ"ג
זאב (וולף) ברנדה (1848–1918) היה מחלוצי היישוב ומראשוני מתיישבי פתח תקווה.
ברנדה היה פעיל מאוד בנושא הצדקה וכיהן כראש ועד פתח תקווה בין השנים 1890 -1900.
ברנדה נולד ב-1848 בעיר ביאליסטוק שבפולין.
בילדותו התחנך בחדר, ולאחר מכן התמחה במלאכת האריגה.
ב-1882 עלה לארץ ישראל בעליית הביאליסטוקאים (יהודים מהעיר ביאליסטוק שקנו אדמות בארץ ישראל) והתיישב במושבה יהודיה שבה התיישבו פליטי הקדחת מפתח תקווה והלכו מדי יום מרחק שעתיים הליכה כדי לעבוד את אדמתם.
ב-1885 התיישב ברנדה בפתח תקווה ברחוב חובבי ציון מול רחוב פינסקר יחד עם שאר השבים למושבה.
מהגעתו למושבה התמסר כולו לחקלאות, והקדיש מזמנו גם לפעילות ציבורית.
בעקבות מצבם הכלכלי הקשה של חלק מבני המושבה התגייס לשיפור מצבם.
ברנדה ייצר בחצר ביתו מטבעות צדקה מיוחדים עליהם הוטבע ערך.
בזכות קשריו הרבים הצליח שהמטבעות יהיו סחירים בכל חנויות המושבה ושכנע את בעלי החנויות לתת חלק מהעודף במטבעות אלו - אותם שלשלו בני המושבה מייד לקופות הצדקה.
ברנדה הקים גם ארגון צדקה בשם "זיכרון מנחם" ובית תמחוי לעניי המושבה.
ברנדה היה חבר בוועד פתח תקווה שנים רבות, וכיהן בראש הוועד בין השנים 1890–1900. בשנים בהן כיהן כראש הוועד הקדיש חדר מביתו לצורכי הוועד.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה סייע ברנדה לפליטים מיפו ותל אביב, וסיפק להם אוכל ומקום לינה.
מאוחר יותר נאלץ ברנדה בעצמו לעזוב את המושב בגלל הקרבות בין האימפריה העות'מאנית לבריטים, ועבר לזכרון יעקב.
ברנדה נפטר בזכרון יעקב בי"א באב תרנ"ח (1918) ונקבר בבית העלמין.
ברנדה התחתן עם אשתו הניה שנפטרה ב-1940. לזוג נולדו שבעה ילדים, מתוכם שלושה מתו מקדחת בזמן שהותם בפתח תקווה.
אחת מהילדות, חמדה, המשיכה את מפעל הצדקה המשפחתי והקימה ארגון צדקה בפתח תקווה בשם "בנות תקווה" ועמדה בראשו 40 שנה.
רחוב על שמו של ברנדה נקרא במרכז העיר פתח תקווה.
זאב (וילי) גלמור (גוטליב) (נפטר ב-23 באוקטובר 2018) היה הממונה על ההגבלים העסקיים בין השנים 1978–1992.
בטרם מינויו של גלמור לתפקיד הממונה על ההגבלים העסקיים, שימש כפקיד במשרד התעשייה והמסחר.
בזמן כהונתו של גלמור, הרשות להגבלים עסקיים היוותה אגף במשרד המסחר והתעשייה.
במהלך כהונתו גובש חוק ההגבלים העסקיים, התשמ"ח-1988, שהחליף את חוק ההגבלים העסקיים, התשי"ט-1959, וכלל תיקונים ושינויים לפי המלצות של ועדות ציבוריות ולפי ניסיון הפעלת החוק במשך השנים.
בין השאר פעל גלמור בתחומים הבאים:
הגשת תביעה, בשנת 1979, נגד איגוד המוסכים, על קביעת מחירון מנחה לשירותי המוסכים.
הזהרת הבנקים, בשנת 1981, שלא לתאם ביניהם את שערי הריבית שהם משלמים בתוכניות חיסכון.
בהמשך, הוגש כתב אישום נגד ארבעת הבנקים הגדולים ומנהליהם, באשמת גיבוש הסדר כובל.
הבנקים הורשעו ועל כל אחד מהם הוטל קנס בסך 40,000 ש"ח, והופסקו ההליכים נגד מנהליהם.
בעקבות משבר מניות הבנקים הוציא גלמור הנחיות לשלושת הבנקים הגדולים, למניעת פעילות שיש בה הגבל עסקי.
הגשת תביעה, בשנת 1988, נגד יבואן תקליטים וסוחרי תקליטים, על הסדר כובל לקביעת מחירי התקליטים.
הכרזה על חברת המלט "נשר" כמונופול.
לדברי העיתונאי הדר חורש, גלמור "נחשב לממונה פסיבי, שעסק בעיקר באישור או בפסילה של מיזוגים ורכישות ונחשב למכשול עביר למדי בפני אנשי עסקים, שחיברו חברות והשתלטו על נתחים גדולים מהשווקים שבהם פעלו".
זאב בר-סבר (בורובסקי) (1922 – 2 בינואר 2007) היה איש צבא ישראלי בדרגת אלוף-משנה, שפיקד על גדוד 58 במלחמת העצמאות והיה מפקד חטיבה 5. בצעירותו היה כדורגלן בהפועל פתח תקווה ולאחר שחרורו כיהן כיושב ראש התאחדות לכדורגל בישראל.
בר-סבר נולד וגדל בפתח תקווה, בנם של חיה וצבי בורובסקי.
בנעוריו היה אתלט וכדורגלן מצטיין.
מגיל 15 שיחק בקבוצה הבוגרת של הפועל פתח תקווה.
הוא שימש קפטן הקבוצה אך פרש לאחר פציעה ברגלו.
כנער הצטרף לפעילות נוער בהגנה עבר אימוני קשר ומורס.
הוא הצטרף למשטרת היישובים העבריים במהלך המרד הערבי הגדול ונטל חלק בנוטרות.
היה חבר במנגנון הקבע של ארגון ההגנה, הדריך נשק כבד (מקלעים ומרגמות) ועסק בפיתוח נשק.
בפרוץ מלחמת העצמאות שימש מפקד נפת פתח תקווה, היה מפקד בפלוגה מסייעת והשתתף במבצע נחשון, פעולת יאזור וקרב ביאר עדס.
שימש מפקד מחנה הטירונים והאימונים של חטיבת אלכסנדרוני בחי"ש.
במאי 1948 התארגן סגל המחנה בראשותו לגדוד סיוע חטיבתי 34 שהפך לגדוד 58 בחטיבת גבעתי.
השתתף בקרבות בלימת הצבא המצרי ובכיס פלוג'ה.
הוא נפצע בראשו במהלך הקרבות באזור הר חברון וחזר לאחר כחודשיים, בסוף המלחמה שימש קצין מבצעים של חטיבה 7.
לאחר המלחמה שימש סגנו של מפקד החטיבה צבי צור, ושימש קצין אג"ם בפיקוד הדרום תחת משה דיין.
הוא הדריך בבית הספר למג"דים, פיקד על בית הספר לחי"ר (בה"ד 3), סיים לימודים במחזור הראשון בפו"ם ושימש מדריך ראשי במכללה.
במלחמת סיני היה במוצב הפיקוד העליון ולאחר כיבוש חצי האי סיני מונה למפקד במרחב שלמה.
ב-1957 שימש סגן מפקד חטיבת גולני וב-1958 מונה לראש אכ"א פרט במטכ"ל.
בשנים 1960–1964 שימש ראש מחלקת חיל רגלים במטה הכללי ובמקביל פיקד על חטיבה 5. הוא סיים לימודיו במחזור הראשון של המכללה לביטחון לאומי.
ב-1964 נשלח לאוגנדה כראש משלחת צה"ל ומזכיר ראשון בשגרירות.
לאחר שחרורו שימש מנהל האגף לעבודה סוציאלית בעיריית תל אביב-יפו.
הוא שימש ראש תנועת הפועל בהתאחדות לכדורגל וב-1972, בעקבות דו"ח ועדת עציוני מונה ליושב ראש ההתאחדות, תפקיד בו כיהן במשך שנה.
בנוסף כיהן כמנהל בחברת מקורות.
בנם היה קצין בחטיבת גולני ונהרג במלחמת יום הכיפורים.
זאב גולדבלט (נולד ב-17 במאי 1954, י"ב באייר ה'תשי"ד) הוא איש ציבור, אל"ם במיל' והמייסד של פורום ועדי ההורים היישוביים / הנהגת ההורים הארצית.
שני הוריו ניצלו ממאורעות השואה - אביו עלה בשנת 1933 בעליית הנוער, ואימו הייתה ברכבת הילדים שיצאה מאוסטריה ביחד עם אחיה התאום, ואומצה על ידי משפחה נוצרית, עימה שמרה על קשר גם לאחר המלחמה.
המשפחה החלה דרכה בשכונת תל יוסף בחיפה ובשנת 1955, עברה לשכונת "סביניה" שבקריית ביאליק, שם נולד אחיו (דורון, שלימים שירת כטייס F-15, וקברניט בכיר בחברת אלעל).
גולדבלט למד בבית הספר 'דוד ילין' עד כיתה ז', בה עבר לבית הספר 'עירוני ה'.
כשנה לאחר מכן, התחנך בבית הספר החקלאי פרדס חנה במשך שנתיים, אחריהן עבר לפנימיה הצבאית בחיפה בה למד עד לשירותו הצבאי.
התגייס לחיל השריון לאחר מלחמת יום כיפור ושובץ במסלול מקוצר בצד המצרי של תעלת סואץ.
משם, נשלח לקורס מט"קים תחת פיקודו של אהוד ברק (ששימש בהמשך כמפקד החטיבה שלו), ולאחר מכן לקורס קצינים.
כקצין, שובץ בחטיבה 401 במהלך שירותו, שימש גם כקצין המבצעים באוגדת סיני עד שנת 1979, בה השתחרר מהצבא.
בשנת 1980 חזר לשרת בקבע כקצין אג"ם בחטיבה 401. כשמונה חודשים לאחר מכן, מונה לסמג"ד 46 ונכנס לתפקידו במסגרת "תקופת הסינרמה", בה יחידות צבאיות שונות עלו מסיני לרמת הגולן לגיחות קצרות בכל עת שעלתה הסבירות למבצע צבאי רחב היקף בלבנון.
לאחר טיול נוסף שערך במשך חצי שנה בארצות הברית ומרכז אמריקה, חזר לישראל וקיבל פניה ממפקד חטיבה 401 (יצחק אשל), אשר הודיע לו כי סגן מפקד החטיבה נפצע לאחר שעלה על מטען.
גולדבלט נדרש לחזור לדגל כסמח"ט בחטיבה, ותוך כ-40 שעות מרגע שובו לארץ, מונה גולדבלט לשמש כסגן מפקד חטיבת 401.
במהלך שירותו בתפקיד זה (כעת תחת פיקודו של מוטי פז), במסגרת עצרת אוגדתית בגיא בן הינום, הכיר את אשתו רחלי.
לאחר סיום תפקידו כסמח"ט 401, יצא ללימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובסיומם המשיך ללימודי תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב וסיים בהצטיינות, זאת במקביל לתפקידו כסמח"ט חירום של חטיבה 401. לאחר מספר חודשים בפברואר 1987, מונה למפקד חטיבת טנקים מילואים, תחת פיקודו של נחמיה תמרי.
עקב גילו הצעיר (32), הענקת דרגת האל"ם, הותנתה על ידי הרמטכ"ל משה לוי בביצוע של תרגיל חטיבתי, ולאחר שלושה חודשים, קיבל את דרגת אלוף המשנה.
בהמשך הדרך מונה לתפקידים נוספים - סגן מפקד יהודה ושומרון בימי האינתיפאדה הראשונה (במקביל לתפקידו כמח"ט טנקים).
לאחר סיום דרכו בתפקידים אלו, יצא למכללה לביטחון לאומי וסיים את לימודיו ,הן במב"ל והן באוניברסיטת חיפה, לתואר שני במדע המדינה בהצטיינות, תואר אותו קיבל על ידי יצחק רבין (כשר ביטחון) ויצחק שמיר כראש ממשלה.
לאחר סיום לימודיו, מונה להיות סגן מפקד אוגדה 252, ולאחר מכן קודם להיות המדריך הראשי וסגן המפקד של מרכז אימון מפקדות בכירות (אוגדה וגייס) ושימש במקביל כקצין אג"ם של הגיס המטכ"לי.
לאחר מכן, מונה לשמש כראש מחלקת תורת לחימה של היבשה, התפקיד האחרון בו שימש עד לשחרורו הסופי מצה"ל בשנת 1997.
בשנת 2012 החליט שר החינוך, גדעון סער, כי מערכת החינוך בישראל נדרשת להנהגת הורים ארצית, זאת מאחר שהגוף שייצג עד כה את צד ההורים פורק בצו של בית המשפט.
החלטה זו הובילה להקמתו של ארגון הורים ארצי במימונו של משרד החינוך.
החל משנת שנת 2014, ייסד גולדבלט את פורום ועדי ההורים היישוביים (מוכר כיום כהנהגת ההורים הארצית) שכלל כ-160 ועדים מיישובים שונים בישראל שגויסו אישית על ידו, ונבחר להיות היו"ר הראשון של העמותה.
לאחר סיום לימודיה של ביתו, פרש מתפקידו כיו"ר והוחלף על ידי פז כהן שנבחר לכהן במקומו.
לאחר מכן, הנהלת עמותת פורום ועדי ההורים היישוביים החליטה כי גולדבלט ימשיך לשרת בעמותה כמנכ"ל.
גולדבלט הסכים לבקשה, אך בחר לשרת בתפקידו ללא שכר לתקופה מסוימת ובהמשך במשכורת סמלית.
באוקטובר 2020, פרש גולדבלט מתפקידו כמנכ"ל.
כחלק מפעילותו כיו"ר וכמנכ"ל הנהגת ההורים הארצית, הוביל את 'מחאת הסרדינים' שיצאה כנגד הצפיפות בכיתות הלימוד ולוותה בהפגנות, שביתות והגשת עתירה לבג"ץ, מהלך שהוביל לכך שיום לאחר הגשתו, פרסמה הממשלה תוכנית לצמצום מספר התלמידים בכיתות בבתי הספר היסודיים.
פרויקט נוסף אותו הוביל גולדבלט יחד עם פז, שירלי פאר וישראל אליאסף היה בנוגע לתקן של סייעת שנייה בגני ילדים, מה שהוביל לפגישתם עם ראש הממשלה לשעבר בנימין נתניהו ולתוספת של כחצי מיליארד ש"ח למימוש התכנית.
כיום, גולדבלט מלווה ומדריך ועדי הורים וגופים שונים אודות התאגדות והתנהלות נכונה.
גולדבלט מתגורר בגבעתיים, גרוש ואב לשחר.
הרב זאב זליג גצל (18 באוגוסט 1946 – 11 בינואר 2022) היה משגיח ומנהל רוחני של ישיבת איתרי ור"מ בישיבת מאורות התורה טלז-סטון, מראשוני תנועת התשובה בישראל, מחבר ספר "אשירה".
נולד ברוסיה לרבי אליעזר ולשושנה גצל.
שמו המקורי היה זליג אבל בילדותו נוסף לו השם זאב ומאז היה זה שמו העיקרי.
בשנת תש"ט לאחר עלייתם לארץ ישראל, שוכנו בשיכון עולים באזור פרדסיה ולאחר מכן עבר להתגורר עם הוריו בשיכון ה' בבני ברק.
הוא למד אצל הרב יהודה קולדצקי בישיבת היישוב החדש בתל אביב, ולאחר מכן בישיבת פוניבז' בבני ברק.
במהלך לימודיו התקרב לראשי הישיבה: הרב שמואל רוזובסקי, הרב אלעזר מנחם שך ולמשגיח הרב יחזקאל לווינשטיין.
בשנת תש"ל נישא לחיה רחל גולובנציץ, בתו של הרב יהושע גולובנציץ שהיה רב קהילת "אגודת אחים אנשי אמריקה" בשכונת אחווה וממונה מטעם המועצות הדתיות על המקוואות והעירובין בארץ.
לאחר נישואיו, למד בכולל של הרב בצלאל ז'ולטי בראשות הרב שילה רפאל ובשנת תשל"ב התמנה לתפקיד ר"מ בישיבת איתרי לצעירים, שם נקשר מאד לרב שמואל אויערבך.
במשך השנים, כיהן כר"מ בישיבת מאורות התורה בטלז סטון, והיה מראשוני תנועת התשובה בארץ.
הוא כתב מאמרים בכתב העת "מחשבת" ובספרי "אל המקורות", והיה מוסר הרצאות בארגוני התשובה "אל המקורות", "ערכים" ו"אפיקים" - במסגרת זו היה מוסר הרצאות בכל רחבי הארץ בענייני אמונה, יהדות, אהבת הבורא, ואהבת ישראל.
הרב זאב זליג גצל, מסר שיעור בתלמוד ירושלמי במשך למעלה משלושים שנה בבית הכנסת ישורון שבירושלים.
בשנת תשנ"ח התמנה על ידי הרב אליפנט ובהמלצת רבו הרב שמואל אויערבך, לשמש כמנהל רוחני ומשגיח בישיבה הגבוהה איתרי, שם שימש כמשגיח.
הוא מסר שיחות קבועות מדי יום שני בפני תלמידיו.
בשנת תשס"ג, חלה במחלת פרקינסון ותנועותיו נעשו מוגבלות, כשנחלש כח הדיבור התאמץ וכתב את תמצית מאמריו בספרו 'אשירה'.
מצבו ידע עליות ומורדות, אך הוא המשיך למסור שיחות בישיבה על אף הקשיים הפיזיים וקשיי הדיבור עד ליומו האחרון.
הוא נפטר ב-11 בינואר 2022, ונטמן בהר הזיתים בירושלים.
"אשירה" - על תורה, מועדים, ומצוות הלב, תשע"א
שירת באר הנצח, אל המקורות – ד עמוד מספר 4, אוצר החכמה
בנו הרב אליעזר - מנהל לשכת רב העיר אלעד, וספרא דדיינא בבית הדין של הרב קרליץ ב-ב"ב, ובבית הדין של רב העיר אלעד
זאב אשכנזי (5 באוקטובר 1925 – 14 בספטמבר 2016) היה איש ציבור ישראלי.
כיהן בין היתר כמנכ"ל חברת מקורות וכמנכ"ל חברת פזגז.
זאב אשכנזי נולד וגדל בנובי סאד שביוגוסלביה (כיום סרביה).
עלה לארץ ישראל המנדטורית בשנת 1941 במסגרת עליית הנוער, והצטרף לחברת הנוער של קיבוץ שער העמקים.
בשנת 1948 השתתף בהקמת קיבוץ שובל.
בשנת 1973 קיבל תואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 1968 נשלח מטעם תה"ל (אז חברה ממשלתית) לעמוד בראש פרויקט שיקום תשתיות בפרובינציית קזווין באיראן.
אשכנזי היה חבר המפלגה הליברלית וחבר המזכירות המצומצמת של הליברלים בחיפה.
שימש כסמנכ"ל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית.
בשנת 1982 מינה שר החקלאות וסגן ראש הממשלה, שמחה ארליך את אשכנזי, חברו למפלגה הליברלית, למנכ"ל חברת מקורות, לאחר שפיטר את יעקב טוביה שהיה חבר במפלגת העבודה.
הוא שימש בתפקיד זה עד לשנת 1984 לאחר שפוטר על ידי שר החקלאות, אריה נחמקין.
בתקופתו החברה החלה לשגר טילים המכילים יודיד הכסף על מנת להגביר את הגשם.
בשנת 1990 מונה ליועץ לשר האוצר התעשייה והמסחר, משה נסים.
נפטר ב-14 בספטמבר 2016 ונקבר בבית הקברות ביישוב עדי, שהיה אחד ממקימיו.
זאב אשכנזי היה נשוי פעמיים.
הותיר אחריו שתי בנות מנישואיו הראשונים.
נינו הוא המוזיקאי אלון אהל שנחטף לעזה על ידי חמאס
בשנת 2009 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי, "אל ראש ההר".
זאב דגני (נולד ב-1948) הוא איש חינוך ישראלי שהיה ממקימי החוג לחינוך במכללת תל-חי וניהל את תיכון עירוני ד' ואת הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב.
זאב דגני נולד ב-1948 בעיר לבוב שבאוקראינה, אז חלק מברית המועצות, להורים ניצולי השואה.
המשפחה גרה תחילה בקיבוץ אפק, ואז עברה ללוד.
בגיל 13 חזר בתשובה ולמד כשנה בכפר חב"ד, אך הורחק מהלימודים שם מאחר שהחל להטיל ספק בתורה.
בתיכון למד בבית הספר הריאלי בחיפה.
לפני גיוסו לצה"ל שימש ראש שבט "הצופים" בלוד.
התגייס לצה"ל ושירת בין היתר בחטיבת הצנחנים.
לאחר שירותו הסדיר, למד לתואר ראשון בפילוסופיה ואנגלית באוניברסיטת תל אביב, והמשיך לתארים מתקדמים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בהמשך ניהל את בית אלישבע בירושלים, לאחר מכן שימש שליח הג'וינט באיטליה, ובשנים 1989–1995 ניהל את תיכון עירוני ד'.
בשנים 1996–2000 הקים וניהל את החוגים לחינוך וללימודי שלום במכללת תל חי.
בשנים 2000–2006 היה ראש התוכנית למנהיגות צעירה בפריפריה במכון מנדל למנהיגות.
בשנת 2007 ניהל, יחד עם ד"ר ת'אבת אבו ראס, את יוזמת "אופק חדש" – יוזמה ערבית-יהודית לפיתוח מודלים להתמודדות עם סכסוכים ולבניית חברה משותפת, והשתתף בצוות מומחים בנושא הכללה חברתית בחטיבה למדיניות חברתית ופיתוח במחלקה לעניינים כלכליים וחברתיים של האו"ם.
ביולי 2008 מונה למנהל הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב.
במהלך השנים עוררו אמירות והחלטות שלו סערות ציבוריות.
בשנת 2010 סירב להשתתף בתוכנית משותפת של משרד החינוך וצה"ל במסגרתה נפגשים קצינים עם מורי בתי הספר, על מנת שצוותי ההוראה יפעלו בהמשך לעידוד בני הנוער להתגייס ולשרת שירות קרבי בצה"ל.
דגני הוא מהמתנגדים למסעות בני נוער לפולין, בטענה כי הם גובים מחיר כלכלי עצום, מובילים לקשיים רגשיים בקרב התלמידים ומטמיעים בהם רגשות לאומניים.
ב-2012 האשים את הכיבוש בהתפרעות תלמידי הגימנסיה בהצגה על השואה.
בשנת 2016 זומן לשימוע במשרד החינוך לאחר שאישר הרצאה של ארגון "שוברים שתיקה" בפני תלמידי בית הספר.
ב-2019 הוביל מחאה בשיתוף המורים והתלמידים נגד גירוש ילדי מהגרים ופליטים.
ב-2020 תקף את המדיניות הציבורית ביחס לקורונה, והודיע שלא ישמור על מתווה התו הסגול בגימנסיה.
בהמשך אותה שנה הודיע על הקמת 'בנק קריפטו' בגימנסיה, שנסגר זמן קצר לאחר מכן.
ב-2021 התלוננו תלמידות כיתה י', שנאנסו על ידי תלמיד אחר בבית הספר; דגני האשים את הנהלת בית הספר ממנו עבר הנער המואשם שהסתירו מידע אודותיו.
בינואר 2023 הודיע על הקמת ישיבת הסדר חילונית שתהיה מקבילה למסלול הקיים לחיילים דתיים (יוזמה שלא יצאה לפועל), והביע תמיכה במחאה נגד הרפורמה המשפטית.
בספטמבר 2023 התפטר מתפקידו, לאחר שבלחץ משרד החינוך ביטל הוועד המנהל של בית הספר אירוע שבו תלמידים ובוגרי תיכונים תכננו להציג מכתב המודיע על סרבנותם לשרת בצה"ל לנוכח הרפורמה המשפטית.
כעבור כמה ימים חזר בו מהתפטרותו, וביקש שיאפשרו לו להישאר בתפקיד.
דגני הוא חבר בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית בית ברל.
ושל החממה האקולוגית בעין שמר, שהוקמה בשנת 1977 על ידי אביטל גבע, וזכתה בשנת 2023 באות הנשיא להתנדבות.
בעקבות היכרותו עם גבע, יזם דגני בשנת 2013 את פרויקט גידול האצות בגימנסיה, במסגרתו גידלו התלמידים על גג בית הספר אצות ספירולינה המכילות כ-70% חלבון, והעבירו את הידע והניסיון שלהם לעמיתיהם בבתי ספר בקהילות מוחלשות בעולם המתפתח: באתיופיה, בדרום אפריקה, ברואנדה, בקונגו, באוגנדה ובקניה.
ב-2023 הסתיים הפרויקט בבית הספר.
בפתיחת שנת הלימודים תשפ"ה פרסם דגני סרטון לתלמידי הגימנסיה בו כינה את ראש הממשלה 'רוצח', 'רודן' ו'אוכל ארוחות שמנות'.
באותה שנה התעוררה סערה בעקבות סרטון אחר, המתעד עימות בינו לבין איש חב"ד על הנחת תפילין על ידי תלמיד מול שער הגימנסיה.
ב-2025, בעקבות פיטורי ראש השב"כ רונן בר הודיע על השבתת הלימודים לשם הפגנת מחאה מול הכנסת; שר החינוך יואב קיש כינה אותו 'עבריין' ואיים בשלילת תקציבים.
בעקבות זאת אמר דגני שמדובר בסיור לימודי של כמה תלמידים לבית המשפט בירושלים, והלימודים בכלל בית הספר התקיימו כרגיל.
דגני נשוי לחיה הלר-דגני, פסלת.
ב-1979 היו דגני, אשתו ואחיו הצעיר יעקב מעורבים בתאונת דרכים שבה נהרג אחיו, שנהג במכונית.
זאב בסרגליק (11 באוגוסט 1919, צ'נסטוחובה, הרפובליקה הפולנית השנייה – 8 בספטמבר 1982, חולון, ישראל) היה טניסאי שולחן, כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי ניצול שואה, אשר שיחק בעמדות הקיצוני והבלם ואימן שורה ארוכה של קבוצות כדורגל בישראל.
זאב בסרגליק נולד כוולף בסרגליק , לרב צבי הרשל בסרגליק ולמלכה לבית טריימן, אשר היגרו לצ'נסטוחובה לאחר מלחמת העולם הראשונה מהעיירה לוטוטוב והיו הורים ל-11 ילדים.
אביו נפטר עוד בינקותו של זאב.
הוא רכש השכלה יסודית בעיר הולדתו ועסק בספורט בתנועת נוער ציונית.
בהמשך עבר לזדונסקה וולה והוכשר כחשמלאי.
ב-8 בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה זדונסקה וולה על ידי הוורמאכט, וכ-9,000 מיהודי העיר נכלאו בגטו שהוקם בעיר.
ב-25 באוגוסט 1941 הגיע בסרגליק למחנה ההשמדה אושוויץ בטרנספורט מעירו.
ב-28 באוגוסט 1943 נשלח מאושוויץ לאזור העיירה קוסטשין על האודר שם שכנו מחנות לעבודות כפייה, מחנות משנה של זקסנהאוזן וכן מפעלי תעשייה.
ב-31 בינואר 1944 פסק התיעוד לגביו במערכת הרישום הגרמנית, ולפי תיאורו שלו הובל בטרנספורט ברכבת, וממנה הצליח לקפוץ ולהימלט.
בני משפחתו אשר התגוררו בצ'נסטוחובה ובכלל זה אמו מלכה, אחיו קלמן ומשפחתו גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה ונספו שם.
לאחר תום המלחמה, במאי 1946, הגיע בסרגליק למחנה העקורים לנדסברג, אשר שכן באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה.
בסרגליק שיחק בנבחרת הכדורגל "איחוד" של המחנה, וב-1948 זכתה הקבוצה באליפות מחנות העקורים לעונת 1947/1948.
בינואר 1949 עלה לישראל במהלך העלייה ההמונית, והתיישב ביפו.
הוא הצטרף לאגודת הספורט "הפועל יפו" שהוקמה באותה השנה כסניף משנה של "הפועל תל אביב".
בסרגליק שיחק טניס שולחן ונמנה עם בולטי השחקנים בישראל בעת ההיא.
במקביל שיחק כדורגל בקבוצת הפועל יפו אשר החלה לשחק ביוני 1950, והוצב בעמדת הרץ.
ב-1953 עבר למכבי יפו ובה שיחק כבלם.
ב-8 בינואר 1959, בעיצומה של עונת 1958/1959 בליגה ב' עבר להפועל חולון, ובעונה העוקבת שימש כמאמן-שחקן לאחר עזיבתו של המאמן משה פוליאקוב.
בעונת 1959/1960 בליגה הלאומית היה מאמנה של מכבי יפו המאמן הבולגרי ואסיל ספאסוב.
הקבוצה לא הרשימה, ולאחר עימות בין המאמן לחלק מחברי ההנהלה ואוהדי הקבוצה, עזב ספאסוב את המועדון.
בסרגליק מונה למאמן הקבוצה, והוא הוביל אותה במהלך עונת 1960/1961 בליגה הלאומית וביסס את מעמדה בליגה.
בסרגליק פעל לשילובם של "שחקני בית" צעירים בקבוצה, הפך את השוער ציון דגמי, החלוץ ישראל אשכנזי והבלם צ'וצ'קו לוי לשחקני הרכב קבועים, והם הפכו למנהיגי הקבוצה.
ב-1961 אימן לתקופה קצרה את הפועל רחובות, ושנה מאוחר יותר אימן את מכבי רמלה ועלה בידו להשאירה בליגה א'.
בעונת 1965/1966 בליגה א' אימן את הפועל אשקלון.
במהלך עונת 1966/1968 בליגה א' אימן בשנים 66/67 את הפועל ראשון לציון, ובשנים 67/68 את הפועל חולון.
בעונת 1970/1971 בליגה א' אימן את הפועל ראשון לציון.
ובמקביל גם את קבוצת הנשים מיל"ן.
בעונת 1971/1972 בליגה א' שב לאמן את הפועל חולון.
ובעונת 1972/1973 בליגה א' אימן את הפועל דימונה.
בעונת 1973/1974 אימן את מכבי הרצליה, בעונת 1974/1975 בליגה א' שב לאמן בהפועל חולון ובעונת 1975/1976 אימן שוב את הפועל אשקלון.
בעונת 1978/1979 אימן את הפועל ראש העין, ובין השנים 1979–1982 אימן את מכבי לזרוס חולון.
בסרגליק נשא לאישה את רות לבית איינהורן אותה הכיר באושוויץ, אחותו של יז'י איינהורן, פרופסור לרפואה, חבר הפרלמנט השוודי וחבר ועדת פרס נובל לרפואה.
לזוג נולדו שני ילדים: משה ובילי בסרגליק עיתונאית, עורכת, מפיקה ומגישת רדיו.
לאחר עלייתו התגורר ביפו עד 1959. את דירתו ביפו מכר לשחקן מכבי יפו בוחוס ג'וג'וסיאן, שקיבל גם סיוע ברכישתה מאגודת מכבי יפו.
בהמשך עבר לתל אביב, ובשנותיו האחרונות התגורר בחולון.
בסרגליק היה שותף מסחרי של עמנואל שפר במשך 25 שנים, והם עסקו במספר פרויקטים ובכללם התקנות חשמל ותאורה באצטדיוני כדורגל.
בהמשך קיבל בסרגליק זיכיון בלעדי לייבוא ומכירת מוצרים של המותג פומה בארץ, היה ייבואן בלעדי למשך 40 שנים וביסס את המותג בישראל.
לאורך חייו המקצועיים ערך השתלמויות מקצועיות באימון כדורגל בישראל ובעולם.
בסרגליק נפגש באופן תדיר עם כדורגלנים מובילים כגון פלה ופרנץ בקנבאואר.
כמו כן רואיין באופן תדיר באמצעי התקשורת השונים בנושאי כדורגל ישראלי ועולמי.
ב-1982 לקה בסרגליק בהתקף לב במהלך משחק ליגה של לזרוס חולון.
הוא אושפז, בהמשך נשלח לשיקום ארוך של כחצי שנה בבית לוינשטיין, אך לא התאושש.
בסרגליק הלך לעולמו והובא למנוחות בבית הקברות הדרום בבת-ים.
ב-1984 ערכו מספר קבוצות "כדורגל ותיקים" טורניר לזכרו אשר נקרא "גביע בסרגליק" ובו זכו ותיקי הפועל חולון.
ביולי 1992 נערך באצטדיון העירוני בחולון אירוע הוקרה במלאת 10 שנים לפטירתו של בסרגליק שבו נטלו חלק כדורגלנים ומאמנים כגון: יצחק שניאור, שייע גלזר, יעקב גרונדמן, יוסף מרימוביץ', רפעת טורק, אפרים דוידי, ומאיר נמני.
באירוע נערכו משחקי ותיקים וכן משחק של קבוצת מיל"ן.
אלופת ליגת מחנות העקורים, עונת 1947/1948
זאב בונה (ו' אלול תרפ"ח, 1928 – י"א אלול תשס"ח 2008) היה קונסול ישראל באטלנטה, ורשם המפלגות הראשון במשרד המשפטים.
בונה נולד ב-1928 וגדל בתל אביב.
סיים את לימודי התיכון בגמנסיה "הרצליה" והיה בעל תואר מוסמך במשפטים מהאוניברסיטה העברית.
שירת ב"הגנה" ובצה"ל והשתחרר בדרגת רב-סרן.
בונה החל את הקריירה המקצועית שלו בנציבות שירות המדינה כממונה על הדרכה והשכלה.
ב-1966 עזב את הנציבות לאחר שהתמנה לקונסול הכללי של ישראל באטלנטה, במקומו של שמעון ילון.
במהלך כהונתו כקונסול היה הדיפלומט הראשון שחתם בספר האבלים לזכרו של מרטין לותר קינג לאחר הירצחו ב-1968, וכן ייצג את מדינת ישראל בהלווייתו של קינג.
לאחר סיום שליחותו בארצות הברית שב לנציבות שירות המדינה, הפעם כממונה על ענייני עובדים.
ביוני 1973 הצטרף בונה כחבר בוועדת קיסטר לענייני פרישה, שריכזה מידע על תוכניות פרישה מהעבודה מרחבי העולם, ועם תום מלחמת יום הכיפורים היה חבר בוועדה של שירות המדינה שטיפלה בסיוע למשפחות הנפגעים במלחמה.
בתחילת שנות ה-80 מונה להמשנה לאפוטרופוס הכללי עמרם בלום, ובמסגרת תפקידו שימש גם כמשנה למפרק הזמני של חברת אל על.
בונה שימש בתפקיד עד שנת 1992, אז מינה אותו שר המשפטים דוד ליבאי לשמש בתור רשם המפלגות הראשון, כמתחייב מחוק המפלגות שעבר באותה שנה.
עם כניסתו לתוקף של החוק בשנת 1993 היה בונה אחראי לעריכת התקנות לחוק.
בונה נפטר בשנת 2008 והותיר אחריו את אשתו עטרה לבית כ"ץ (1933–2019) ואת שני בניהם.
זאב בשטאזי הוא רומן המתח השני של הסופר הבריטי , שיצא לאור ב-2017 ותורגם לעברית על ידי אילן פן.
קארין מולר, קצינת משטרה בדרגת אובר-לויטננט בגרמניה המזרחית, נשלחת לחקור חטיפה כפולה של תינוקות תאומים מפגייה בבית החולים בעיר תעשייתית חדשה.
קציני השטאזי המקומיים מגבילים את חקירתה על כל צעד ושעל.
מעט לאחר מכן, אחד התינוקות נמצא מת ואילו אחותו מוחזרת על ידי אלמוני להורים.
החקירה מובילה את קארין לצמד גופות תינוקות נוספים שנמצא בברלין המזרחית, ולמקרה נוסף של חטיפת תינוקת, שנמצאת גם היא מתה.
במקביל, הספר עוקב אחרי סיפורה האישי של קארין, שמגלה שהיא ילדה מאומצת ונזכרת בחוויות ילדותה ובחבר הילדות שנלקח ממנה בטענה שמשפחתו לא נאמנה למשטר.
בזמן הווה, קארין נפרדה מבעלה האינטלקטואל שערק למערב, והיא נכנסת לזוגיות חדשה עם רופא ברלינאי שהועבר לבית חולים בעיר בה מתנהלת החקירה.
למרות עברה הרפואי, היא נכנסת להריון ויולדת תאומים - אך הם נחטפים בעת לידתם.
קו עלילה מקביל, עוקב אחרי אשתו התימהונית של הנסי, מי שמתגלה בהמשך כחוטף הילדים וכחבר הילדות האבוד של קארין.
עד לסוף, בו הוא חוטף את ילדיה של קארין ומחזיר אותם - ולאחר מכן מחוסל על ידי מפקד השטאזי המקומי, שמתגלה כמי שדרס למוות כשהוא נהג שיכור את ילדיהם התאומים של הנסי וזוגתו שני עשורים קודם לכן.
קארין מעוניינת לעצור אותו אך הוא מתאבד.
בסוף העלילה, היא מגלה את סבתה האמיתית ומכירה לה את ניניה החדשים.
זאב בוּיוּם הוא שחקן הוקי קרח ישראלי-אמריקאי מקצועני בעמדת המגן, המשחק בקבוצת ונקובר קנאקס בליגת ה-NHL.
הוא נבחר במקום ה-12 בדראפט ה-NHL בשנת 2024 על ידי מינסוטה ויילד.
בתיכון, שיחק בויום שתי עונות בתוכנית הפיתוח של הנבחרת הלאומית של ארצות הברית בהוקי (NTDP – USA Hockey National Team Development Program).
בעונת 2021–2022 (עד גיל 17) הוא רשם ארבעה שערים ותשעה אסיסטים ב-49 משחקים ובעונת 2022–2023 (עד גיל 18), הוא הוביל את כל שחקני ההגנה של הקבוצה, עם 40 נקודות ב-63 משחקים.
בויום החל את קריירת המכללות שלו בדנוור פיונירס (Denver Pioneers) באוניברסיטת דנוור.
בעונה הראשונה ששיחק, 2023–2024 (Freshman) הוא זכה להכרה נרחבת:
שיא ליגה: בדצמבר 2023 שבר רצף של 12 משחקים עם נקודה, ובכך עקף את שיא הליגה ב-21 השנים האחרונות, לרצף הנקודות הארוך ביותר לשחקן הגנה בשנה ראשונה.
הצטיינות חודשית: בויום נבחר לשחקן החודש של ליגת ה-NCHC (National Collegiate Hockey Conference) בנובמבר 2023 והיה שחקן ההגנה, בשנה הראשונה, הראשון אי-פעם שזוכה בתואר זה.
הצטיינות עונתית: בסיום העונה נבחר ל"רוקי" של השנה ול"שחקן ההגנה ההתקפי של השנה" בליגת ה-NCHC.
כמו כן נכלל בנבחרת הראשונה של הליגה ובנבחרת הרוקיז.
שנת לימודיו השנייה הייתה שנתו השנייה בליגה, עונת 2024–2025 ( Sophomore):
הוא הוביל את כל שחקני ההגנה בצבירת נקודות עם 13 שערים ו-35 אסיסטים ב-41 משחקים.
ב-15 בנובמבר 2024, במשחק נגד צפון דקוטה, הוא כבש את ההאט-טריק ( hat-trick) הראשון בקריירה שלו.
במהלך משחקי הליגה האזורית, הוא הוביל את כל שחקני ההגנה בצבירת נקודות עם שמונה שערים ו-20 אסיסטים.
לאחר סיום העונה, הוא נבחר לנבחרת הליגה ב ולשחקן ההגנה ההתקפי של השנה ב-NCHC שנה שנייה ברציפות.
כמו כן הוא נבחר לשחקן השנה של ה-NCHC.
הבחירה של בויום בדראפט ה-NHL ב-2024 במקום ה-12, על ידי מינסוטה ויילד, הפכה אותו לשחקן בעל אזרחות ישראלית שנבחר במקום הגבוה ביותר בדראפט, והראשון שנבחר בסיבוב הבחירה הראשון.
ב-20 באפריל 2025 שיחק זאב בויום לראשונה במדי הקבוצה במשחק פלייאוף מול וגאס גולדן נייטס, והפך לשחקן הראשון בעל אזרחות ישראלית, והיחיד עד כה, ששיחק או משחק ב-NHL.
הוא הופיע במהלך העונה ב-4 משחקי פלייאוף במדי הויילד, ורשם במהלכם אסיסט ראשון ב-NHL.
ב-11 באוקטובר 2025, בתחילת עונת 2025/26 בליגה, הבקיע בויום את שערו הראשון ב-NHL, לרשתה של קולומבוס בלו ג'אקטס.
יומיים לאחר מכן, במשחקו הראשון במדי הקנאקס, כבר שער ראשון ומסר אסיסט ראשון בקבוצתו החדשה בניצחון על ניו ג'רזי דווילס.
בויום ייצג את ארצות הברית ב-2023, באליפות העולם עד גיל 18, בשווייץ, שם כבש שער אחד וחמישה אסיסטים, בשבעה משחקים וזכה במדליית זהב.
ב-16 בדצמבר 2023, נבחר בויום לנבחרת ההוקי קרח הלאומית (גברים) באליפות העולם בהוקי קרח לצעירים עד גיל 20 לשנת 2024. הוא כבש שלושה שערים ושני אסיסטים בשבעה משחקים וזכה במדליית זהב.
הוא ייצג שוב את ארצות הברית באליפות העולם בהוקי קרח עד גיל 20 לשנת 2025 וכבש שני שערים וארבעה אסיסטים בשבעה משחקים ושוב זכה במדליית זהב.
הוא עזר לנבחרת ארצות הברית לזכות בשתי מדליות זהב רצופות באליפות העולם בהוקי קרח לצעירים בפעם הראשונה בהיסטוריה.
ההצלחה בזירה הבינלאומית נמשכה כאשר בויום זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של ארצות הברית לקראת אליפות העולם בהוקי קרח 2025. בויום זכה עם הנבחרת באליפות - זכייה ראשונה של ארצות הברית מאז 1960.
בויום נולד להורים ישראלים, סורין ומרים בויום, והוא בעל אזרחות כפולה: של ארצות הברית וישראל.
אמו, מרים, שיחקה כדורסל מקצועני בישראל, עד שפציעה שמה קץ לקריירת המשחק שלה והיא עברה לתפקיד מנהל כללי.
שי , אחיו הגדול של בויום, שיחק גם הוא הוקי קרח בקולג'ים, בדנוור ונבחר במקום ה-36 בדראפט הכניסה ל-NHL של 2021 על ידי דטרויט רד ווינגס.
לבויום יש קעקוע על אמת ידו השמאלית לציון התאריכים בהם זכה בשתי מדליות זהב ובתואר של NCAA, בעברית.
זאב הרעמה (שם מדעי: Chrysocyon brachyurus) הוא מין בעל חיים ממשפחת הכלביים הנפוץ באמריקה הדרומית.
הוא המין היחיד מן הסוג Chrysocyon, ובניגוד לשמו בספרדית ובעברית, אינו שייך למין זאב מצוי.
למרות דמיונו החיצוני לשועל, אין הוא נכלל גם בסוג זה.
זאב הרעמה נפוץ באזורים פתוחים ופתוחים-למחצה הנקראים סראדו.
הוא נוהג לשכון בצמחייה סבוכה ולצוד בערבות פתוחות.
הסתתרותו בעשב גבוה ואורח חייו הלילי מקשים על המחקר והצפייה בו.
הוא המהיר והגבוה בין כלבי הבר, וניחן במגוון מאפיינים מיוחדים, כגון רגליים ארוכות מאוד המצוידות בבהונות הפונות לצדדים שמגדילות את שטח כפות רגליו באזורי ביצות, קול הנשמע כשילוב בין נביחה ושאגה, סימון ריח טריטוריאלי ייחודי, והיותו אוכל-כול (כולל אכילת שאריות פסולת באזורים עירוניים).
השם המדעי Chrysocyon brachyurus נגזר מן השפה היוונית: המילה Chrysocyon משמעותה "כלב זהוב"; והמילה "Brachyurus" משמעותה "קצר גוף".
בשפת הגוארני של ילידי אמריקה הדרומית, זאב הרעמה נקרא בשם "Aguará Guazú" שמשמעותו "שועל גדול".
בכמה מן המחקרים הראשונים שנערכו על זאב הרעמה, הוא נכלל בסוג כלב או בסוג שועל בשל דמיון מורפולוגי, אך כיום ישנה הסכמה על סיווגו לסוג נפרד Chrysocyon במשפחת הכלביים.
אחת מהמסקנות שעלו מן המחקרים, היא שזאב הרעמה הוא השריד הגדול היחיד ממשפחת הכלביים בדרום אמריקה שנכחדה בתקופת הפלייסטוקן המאוחרת (הסוגים Protocyon ו-Theriodictis); מאובנים של זאב הרעמה מתקופת הפלייסטוקן המאוחרת ומתקופת ההולוקן התגלו באזורים הרריים בברזיל.
בשנת 2003 התפרסם מחקר שעסק באנטומיית המוח של מספר כלביים.
המחקר סיווג את הכלביים לפי שני מאפיינים בולטים שאפשרו לעקוב אחריהם בתיעוד המאובנים: דפוס החריצים באזורים שונים במוח צורתם וגודלם היחסי .
החוקרים הסיקו מהנתונים הללו, כי זאב הרעמה קרוב לשועל המאלוויני ולדמויי-שועל אחרים מהסוג שועל דרום-אמריקני.
מחקר נוסף שהתפרסם בשנת 2009, הצביע על השועל המאלוויני כקרוב ביותר לזאב הרעמה, שחלק עימו אב קדמון בשם Eucyon לפני כ-6.7 מיליון שנים.
כמו כן, זאב הרעמה נפרד מהשועל המאלוויני ככל הנראה בצפון-אמריקה, זאת מכיוון שכלביים הגיעו לדרום אמריקה לפני 2.5–4 מיליון שנים.
סוג בעל החיים הקרוב ביותר אליו כיום הוא זאב היער (שאף הוא, למרות שמו בעברית, אינו שייך למין זאב), וקרובי משפחה רחוקים יותר הם כלביים דרום-אמריקאיים אחרים, כגון שועל קטן-אוזן, שועל הסרטנים ושאר דמויי-השועל האחרים מהסוג שועל ארגנטינאי.
זאב הרעמה מכונה באנגלית "שועל על קביים" (Fox on stilts), בשל מראהו הדומה לשועל המצוי.
הוא הגבוה והמהיר מבין כלבי הפרא ומבין רוב הכלבים המבויתים.
רגליו מכוסות בפרווה שחורה וקצרה, והן ארוכות מאוד ביחס לגופו וביחס לרגליהם של כלביים אחרים.
אורכן הגדול הותאם אבולוציונית ככל הנראה להליכה בתנאי שטח סבוכים ולראייה נוחה בסבך הצמחייה הגבוהה, שבו מאופיין בית גידולו.
פרוותו הרכה והארוכה לעיתים, אדמדמה-חומה עד כתומה-מוזהבת.
ציציות שיער לבנות מופיעות לאורך זנבו, לאורך גרונו כמעין סינר, מעט על לחייו, בתוך אוזניו, ומעט בתחתית גופו.
שמו ניתן לו בשל רעמת פרווה בולטת ושחורה על עורפו ועל כתפיו, המסתמרת כאשר הוא מאוים או תוקפני, וגורמת לו להיראות גדול ומאיים יותר.
חוטמו, קצה פניו, לסתותיו, חלקים בתוך אוזניו והקו המקיף את הסינר שחורים.
גופו צר, ראשו רחב וחרטומו ארוך.
אישוני עיניו עגולים, בשונה מן השועלים, וראייתו בלילה מפותחת פחות בהשוואה לחושיו האחרים.
חוש הריח שלו מפותח היטב וגם חוש שמיעתו מפותח במיוחד, הודות לאפרכסות אוזניו הגדולות והרחבות, שאף מסייעות לו לפזר חום.
מערכת השיניים שלו משקפת את הרגלי התזונה שלו.
בגין שיני בשר עליונות קטנות, שיניים חותכות עליונות חלשות וניבים ארוכים ודקים, הוא מסוגל לצוד טרף קטן בלבד.
אורך הגוף (ראש עד תחילת הזנב): 95–130 סנטימטר; בממוצע 112.5 סנטימטר.
אורך הזנב: 38–50 סנטימטר; בממוצע 44 סנטימטר.
אורך הרעמה: בממוצע 47 סנטימטר.
אורך האוזניים: 13.5–20 סנטימטר; בממוצע 16.3 סנטימטר.
אורך חיים: מעל 15 שנה בשבי.
זאב הרעמה מצוי באזורים פתוחים ופתוחים-למחצה הנקראים סראדו: ערבות המכילות עשב גבוה ועצים פזורים, מישורים שיש בהם שיחים, יערות המאופיינים בחופה פתוחה, אזורים ביצתיים, קצות יער ואזורי נהרות.
זאבי רעמה אף נצפו באזורים הנמצאים בטיפוח חקלאי או תחת מרעה.
הוא נפוץ באמריקה הדרומית: בדרום, מרכז-מערב ודרום-מזרח ברזיל (מאטו גרוסו, מאטו גרוסו דו סול, מינאס ז'ראיס, גויאס, סאו פאולו, המחוז הפדרלי של ברזיל ואף בריו גראנדה דו סול); בפרגוואי; בבוליביה; במזרח וצפון הרי האנדים ובקצה צפון-מזרח פרו (ב-Pampas del Heath).{{הערה|שם=Distribution| Langguth, A.
192–206. }} הוא מאוד נדיר באורוגוואי ובארגנטינה, שם נצפה פעם אחת בשנת 1999, ולפיכך יש להניח כי הוא נכחד באזורים הללו.
זאב הרעמה הוא יחידאי ואינו יוצר להקות.
(לקריאה בהרחבה, ראו את מחקרו המקיף ביותר של הזואולוג ג'יימס דייץ.
הפסקה נכתבה ברובה בהתבסס על מקור זה) הוא פעיל בשעות הלילה וכיוון שבמשך היום הוא מסתתר בצמחייה סבוכה, קשה מאוד לצפות בו.
כאשר הוא מתרומם על רגליו האחוריות הוא מסוגל לצפות למרחק רב ולאתר אויבים וטרף.
תנועתו מאופיינת בהזזת שתי רגליים מאותו צד בכל פעם, וזאת כדי שהרעש שהן מפיקות יגיע מצד אחד בלבד.
תכונה זו מאפשרת לזאב הרעמה להבחין ברעש שמשמיע טרף המצוי בקרבתו.
חוקרי טבע מתקשים לעקוב אחר אורחות חייו עקב חמקמקותו ונדירותו, ולפיכך נגרם מחסור במידע בנושאים מהותיים כגון היריון וגידול הגורים.
זאב הרעמה משמיע שלושה סוגי קולות: נביחת-שאגה עמוקה המשמשת לתקשורת בטווח ארוך, המושמעת לרוב בשעות בין-הערביים; יללה גבוהה אם הוא פצוע או זקוק לעזרה ונהמה כאשר הוא תוקפני ומנסה להרחיק פולש משטחו.
הזכרים פעילים לרוב יותר מהנקבות.
התנהגותו של זאב הרעמה בטבע היא טריטוריאלית, אך עקב צפיפותה הנמוכה של אוכלוסייה זו, נדירים המפגשים האלימים בין זאבי רעמה, הכרוכים בכיבוש טריטוריה.
כיוון שזאב הרעמה מסתתר בצמחייה גבוהה, אין הוא גלוי לעיניהם של זאבי רעמה אחרים, ולפיכך הוא מתקשר עימם באמצעות קולות, ובדומה לכלביים אחרים, גם באמצעות הפרשות בעלות ריח עז, המספקות מידע חיוני.
הן הזכר והן הנקבה משתמשים בשתן כדי לסמן את דרכי הציד שלהם, את המקומות שבהם קברו את טרפם וכדי למצוא אחד את השנייה בעונת הרבייה.
זאב הרעמה מתכנה גם "זאב הבואש", בגלל חותם הריח העז שהוא מותיר אחריו.
ריח ההפרשות של זאב הרעמה אף דומה לריחם של צמחים ממשפחת הקנאביים, ועל כן אף קרה מקרה שבו המשטרה ערכה חיפוש אחר מעשני סמים, בעקבות דיווח של מבקר בגן חיות ההולנדי "בליידורפ" (Blijdorp) ברוטרדם, שהוטעה לחשוב כי הריח שהגיע לאפו הוא ריח הנובע מסמים.
זאבי הרעמה מסמנים בשבילים מצטלבים את הטריטוריה שלהם, שאותה הם יוצרים בעת סיוריהם הליליים, ובני זוג יגנו יחדיו על הטריטוריה המשותפת שלהם שאומדן שטחה הוא כ-30 קמ"ר.
הזואולוג ג'יימס דייץ (James Dietz) פרסם בשנת 1984 דיווח, שבו העלה השערה כי מקור הריח העז, הוא תולדה של הסתגלות אבולוציונית המעניקה לזאב הרעמה את היכולת לשמור על הטריטוריה שלו ולהיות מזוהה ממרחק, אף זמן רב לאחר שהפיץ את הריח.
יכולת זו מהווה יתרון לחיה מתבודדת וטריטוריאלית.
בשנת 2005 הגישה שרה צ'יילדס סנפורד (Sara Childs-Sanford) את תזת המאסטר שלה "זאב הרעמה בשבי: שיקולים תזונתיים עם דגש על טיפול בציסטינוריה (Cystinuria)" לאוניברסיטת מרילנד.
מטרת המחקר הייתה לשפר את תזונת זאבי הרעמה בגני-חיות ובכך להפחית את שכיחותם של אבנים בדרכי השתן שלהם - מחלה נפוצה וקטלנית בין בעלי חיים הנמצאים בשבי.
מחלה זו מאופיינת בהצטברות של ציסטאין - חומצת אמינו שמתגבשת ויוצרת סתימות כאשר השתן הופך לחומצי יותר.
על מנת לקבוע כיצד שינוי בתזונה יכול להפחית את הסיכוי ללקות במחלה, ניתחה סנפורד כמויות רבות של שתן, וניצלה הזדמנות זו גם כדי לחקור את המקור לריחו המיוחד של השתן.
בהתבסס על הידע שהצטבר באותה עת אודות תרכובות אורגניות בשתן ובצואה של חתוליים וכלביים, סברה סנפורד בתחילה כי המקור לריח העז הוא תרכובת אורגנית המצויה בשתן, המבוססת על סוג גופרית כלשהו.
כתמיכה לסברה זו, היא התבססה על המידע כי השתן של החתוליים מכיל חומצת אמינו המורכבת מגופרית פילייניין (Felinine) המעורבת בתקשורת הריח.
עם התקדמותה במחקר, היא גילתה שהרכב השתן של זאב הרעמה הוא אופייני רק לו מבין כלל הטורפים, בכך שיש בו רמות גבוהות של 2,5-dimethylpyrazine – תרכובת אורגנית השייכת לקבוצה הנקראת pyrazines הנמצאת אצל אורגניזמים רבים.
תרכובת זו יוצרת לרוב ריחות חריפים המשמשים לאזהרה.
חרקים לדוגמה מציגים צבעי אזהרה זוהרים שגם ביצירתם מעורבת אותה תרכובת, בדומה לתרכובת המצויה גם בצמחים רעילים ממשפחת האסקלפיים.
זאב הרעמה הוא אוכל-כול אשר צד בגפו, לרוב בעת השקיעה ובחצות.
הוא נוהג לצעוד באיטיות ובשקט על קצות כפותיו, ובעת שהוא שומע רחש בקרבתו בעזרת אוזניו הגדולות, הוא עוצר במקומו וממתין בדממה לשעת כושר כדי לזנק בהפתעה על טרפו עם רגליו הקדמיות (כפי שנוהג השועל), בטרם הלה יוכל לחוש באיום.
הוא הורג את טרפו באמצעות נשיכה בצווארו או בגבו ומנער אותו בחוזקה אם יש בכך צורך.
זאב הרעמה הסתגל לאכילת יונקים קטנים ובינוניים, בעיקר קבייתיים כגון מארה וקביה, עכבריים, ואף ארמדיליים; עופות כגון טינמיים, גיבתוניים וביציהן, זוחלים, פרוקי-רגליים, חלזונות ודגים.
חלק ניכר מתזונתו הוא צמחי (50% לפי מחקרים מסוימים), כולל קני-סוכר, פקעות, הדסיים, דקליים, ברומליים (כגון אננס) ופירות (כגון בננות, גויאבות ו"תפוח הזאב" – Solanum lycocarpum – שנפוץ באזורו ומהווה חלק חשוב מאוד ממזונו, ואף משמש כתרופה למחלות מסוימות.
סוגי מזון מסוימים, כגון מכרסמים ותפוח-הזאב, נצרכים במהלך כל השנה, אך התזונה הכללית משתנה לפי זמינות המזון.
הוא טורף לעיתים גדיים, אפרוחים וחזירים צעירים, ואף את איילי הפאמפאס.
על פי מחקר שנערך בשנת 1999 היווה אייל הפאמפאס 2.4% מ-1,673 דגימות מזון שנבחנו.
זאבי הרעמה שחיו בעברם בשבי התקיימו מתזונה שהתבססה בעיקר על בשר, ולפיכך נגרמו להם בעיות בדרכי השתן.
כתוצאה מכך ובעקבות מחקרים שבדקו את תזונתם בטבע, נוספו לתפריט שלהם המורכב מבשר ומזון לכלבים, גם מרכיבים צמחיים.
לעיתים מתאספים מספר בוגרים בשטח מצומצם, אם יש בו מקורות מזון רבים, כגון אדמות חרוכות לאחר שרפה, החושפות בעלי חוליות קטנים.
הודות לחוש הריח המפותח שלהם, הם נוטים לנבור לעיתים בפחי אשפה.
לא ידוע הרבה על דפוסי הרבייה של זאבי הרעמה בטבע.
(מקור לרוב העובדות בפסקה:) זאבי הרעמה הם מונוגמיסטים, ונפגשים לעיתים רחוקות לאחר שעונת הרבייה מסתיימת.
עונת הרבייה נשלטת כנראה על ידי פוטופריודיזם ("תחושת זמן").
זוגות הנמצאים בשבי מזדווגים בתקופות שונות בהתאם למיקומם: בחצי הכדור הצפוני בין אוקטובר לפברואר, ובדרום אמריקה בין אוגוסט לאוקטובר.
הנקבה מתייחמת פעם בשנה למשך תקופת זמן קצרה של יום עד ארבעה ימים, וההיריון נמשך 60–65 ימים, בדומה לכלביים אחרים.
אף על פי שנראה כי הנקבה אינה תלויה בזכר בגידול הגורים, הוא משמיע את קולו בתדירות גבוהה בזמן זה, מסמן את הטריטוריה ומגן עליה, ובכך תורם באופן משמעותי לנקבה ולגוריה, בנוסף לתרומתו כדמות אב.
הזוג חולק יחדיו את הטריטוריה ולעיתים אף את אותם מקומות מנוחה ושינה, את אזורי חיפוש המזון ואת שטחי הטלת השתן ועשיית הצרכים.
אך לרוב השניים מסיירים ביחידות לאחר תקופת ההמלטה.
השגר מונה 1–6 גורים שחורי-פרווה, השוקל בין 340 ל-450 גרם.
עיניהם נפקחות ביום התשיעי ואוזניהם עומדות.
צבע פרוותם משתנה בשבוע העשירי משחור לאדום והם נגמלים מיניקה בין 15–22 שבועות לאחר יום היוולדם.
הם מתפתחים במהירות ומפתחים מערכת שליטה היררכית בגיל חודש בערך.
בגיל 2–3 חודשים הם מטיילים עם אימם, ובגיל 5–6 חודשים הם לומדים לצוד לבד.
הזכרים מגיעים לבגרותם המינית בגיל שנה, ואילו הנקבות בגיל שנתיים בערך.
בגילאים הללו הם עוזבים את הוריהם ומוצאים להם מגורים חדשים.
זאב הרעמה מנהל מערכת יחסים סימביוזית עם הצמחים שהוא ניזון מהם: הוא נושא את זרעיהם לאחר האכילה, ולעיתים קרובות פולט אותם דרך הצואה על קני נמלים חותכות עלים.
הנמלים בתורן משתמשות בצואה ומשליכות את הזרעים אל ערימות אשפה מחוץ לקן, וכתוצאה מכך מואץ קצב הצמיחה של הזרעים.
איומים, אוכלוסייה ויחסים עם האדם
זאב הרעמה מעניק מחד יתרונות כלכליים לאדם, כיוון שהוא טורף חיות המזיקות ליבול (כגון ארנבות ומכרסמים קטנים) אך מאידך, הוא פוגע לעיתים רחוקות בעופות משק צעירים, ובשל כך אף ניצוד על ידי המקומיים.
יתר על כן, הוא נחשב גם כגורם מאיים לבקר ולצאן (הפרטים הבוגרים), אך חשד זה הוכח כחשד שווא.
בגלל נטייתו להתבודד וזהירותו, הוא נמלט כאשר הוא חש בסכנה, כך שאינו מהווה איום ישיר על בני אדם.
האיום המשמעותי ביותר לתנאי חייו של זאב הרעמה הוא הצמצום ההדרגתי של בתי הגידול שלו, הנובע בעיקר מהמרת שטחים לצורכי חקלאות ולבניית חוות, הגורמת לו לחיות קרוב יותר לאדם ולהיפגע כתוצאה מכך.
בנוסף, קטיעת רצף השטחים של בתי הגידול גורם לבידוד האוכלוסייה ולקושי בהתרבות.
כמו כן, זאב הרעמה נדרס לעיתים, בגלל קרבתו לכבישים המהירים התוחמים שמורות טבע.
זאב הרעמה רגיש במיוחד לזיהום הנגרם על ידי תולעת הכליה (סוג תולעת טפילית, Dioctophyme renale''), המהווה איום קטלני גם לכלבי הבית.
הוא אינו משמש טרף לאף טורף אחר, אף על פי שהוא עלול להיות מותקף או להיהרג על ידי כלבים מבויתים שהתפראו, להידבק מהם ממחלות או להיאבק עימם על מזון.
כיוון שמצב שימורו מוגדר "פגיע" על ידי הממשלה הברזילאית, הוא קיבל מעמד של חיה מוגנת.
בגלל האופי המתבודד של זאבי הרעמה ובית הגידול הרחב שבו הם שוהים, צפיפותם נמוכה ברחבי דרום אמריקה.
על פי הערכה שנעשתה בשנת 2005 נאמדה אוכלוסיית זאבי הרעמה בכ-23,600. האוכלוסייה בבוליביה לא עברה את סף ה-1,000. האוכלוסייה הנוכחית מוערכת בכ-13,000 פרטים, וסביר שהיא תצטמצם בעוד עשרה אחוזים במשך העשור הבא עקב האיומים שהוזכרו לעיל.
זאבי הרעמה מוגנים ברוב המדינות שבהם הם חיים, כגון ברזיל, פרגוואי ובוליביה, אך על אף שהציד במדינות אלה אסור על פי חוק, אכיפתו מלווה בקשיים.
הם שוהים במספר אזורים מוגנים, כגון הפארקים הלאומיים של קראקס והפארק הלאומי אמאס הנמצא בברזיל.
הם נהנים מפעולות שימור רחבות המגנות על הסראדו, כגון פעולות שננקטו להפחתת ההרג בדרכים בברזיליה ופעולות שנקטה הקרן העולמית לשימור חיות הבר באזור.
בשנת 1994 פורסם מחקר שהתמקד בניסיונות לפתור את בעיית הצמצום בהתרבות זאבי הרעמה.
מן המחקר עולה, כי מוסדות זואולוגיים וגני חיות ברחבי העולם ניסו להרבות את זאבי הרעמה ללא הצלחה יתרה, כיוון שהרבייה בשבי לוותה בקשיים: דוגמה מובהקת לכך מהוות נקבות החיות בתנאי שבי בחצי הכדור הדרומי.
הן התייחמו בחודשים מרץ ואפריל, ולאחר ההיריון שנמשך כ-66 ימים וההמלטה, הסתבר כי הן מתקשות לגדל את גוריהן ולפיכך בעודם בני יום, הן קוברות אותם, נוטשות אותם או אף אוכלות אותם.
הרג גורים הוא תופעה נפוצה אצל נקבות יונקים היולדות בפעם הראשונה, במיוחד אצל החתוליים.
עם זאת, הרג גורים מתמשך אינו תופעה נפוצה כלל ולרוב הוא נגרם כתוצאה ממצבי לחץ.
המחקר התמקד בפארק הזואולוגי של סאו פאולו (גן החיות הגדול בברזיל).
אוכלוסיית זאבי הרעמה שנחקרה כללה שלושה זוגות בוגרים שגדלו בטבע, ושלא הצליחו להתרבות בתנאי שבי.