tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנה מגיש1994כריסטינה צופסקו1995 רומניה לא נטלה חלק בתחרות1996 רומניה לא נטלה חלק בתחרות1997 רומניה לא נטלה חלק בתחרות1995אנקה צורקשיו1999 רומניה לא נטלה חלק בתחרות2000אנדראה מרין2001רומניה לא נטלה חלק בתחרות2002לאונרד מירון2003לאונרד מירון2004אנדראה מרין2005ברטי ברברה2006אנדראה מרין2007אנדראה מרין2008אלינה סורסקו2009אלינה סורסקו2010מלווינה צ'רבנסקי2011מלווינה צ'רבנסקי2012פאולה סלינג2013סוניה ארג'ינט-יונסקו2014סוניה ארג'ינט-יונסקו2015סוניה ארג'ינט-יונסקו2016רומניה לא נטלה חלק בתחרות2017סוניה ארג'ינט-יונסקו2018סוניה ארג'ינט-יונסקו2019
"רומנסה ופיוט" הוא אלבום אולפן העשירי שהקליט שלמה ארצי בשנת 1977.
האלבום נחשב לחריג במיוחד בקריירה של ארצי, משום שהתמקד בשירת הקודש והחול של יהדות ספרד וסטה מהסגנון המוכר שלו, שכלל שירי פופ ובלדות רומנטיות.
האלבום הוקלט בעידודו של יצחק לוי, שנודע כמי שעמד בראש המאמץ לתיעוד ולשימור הפולקלור היהודי-ספרדי ותרבות הלדינו, וחלק מהשירים אכן תורגמו לעברית משפה זו.
המפגש הראשון בין ארצי ולוי התקיים זמן מה קודם לכן, במופע בשם "שבת אחים" שאותו יזם לוי ושהוקדש לשירים ומונולוגים מהווי הקהילה היהודית-ספרדית.
לוי, שהעריך את סגנון שירתו של ארצי, יצר עמו קשר והזמינו לקחת חלק במופע.
השניים התיידדו, ולוי הכיר לארצי את שירי הלדינו ואת הרומנסות הספרדיות.
היכרות זו הביאה את ארצי ליזום הקלטת אלבום אולפן שיוקדש לשירים אלה.
בסך הכול הקליט ארצי 12 שירים לאלבום, שאת כולם ליקט לוי מרפרטואר שירי החול והקודש של יהודי ספרד עוד קודם לכן.
צד א' של האלבום כלל לחנים מ"ספר הרומנסות הגדול" של לוי, ואילו צד ב' - לחנים מ"אתנולוגיה לחזנות ספרדית".
את המלים לשירים תרגם מלדינו משה גיורא, ועל העיבודים המוזיקליים היו אחראים אריה לבנון, אילן גלבוע ושמעון כהן.
בכל העיבודים בלטה הנגינה על גיטרה קלאסית ועל חליל, ובחלקם שולבה גם חטיבת כלי קשת.
השירים הבולטים באלבום היו "מימי לא ראיתי", "מול ירח ערפילי", "לכה דודי", "לנצח" ו"אבוא כעני על פתח".
לוי עצמו לא זכה לראות את הפרויקט בשלמותו, עקב פטירתו ממחלה קשה בעת הקלטת השירים.
בחברת הד ארצי, שהדפיסה את האלבום, קיוו שהוא יהפוך ללהיט.
ארצי כבר נחשב אז לכוכב מוכר במוזיקה הישראלית, ואילו סגנון הרומנסות נחשב לנישתי במיוחד ולמזוהה עם זמרי פולקלור דוגמת אברהם פררה.
התקווה הייתה שנוכחותו של ארצי הצעיר תהפוך את השירים למושכים יותר מבחינת הציבור הרחב.
האלבום נכשל לחלוטין מבחינה מסחרית, ולמעשה בתוך זמן קצר גם נמוג מהתודעה הציבורית.
גם מבקרי מוזיקה רבים לא היו מודעים כלל לקיומו.
ארצי עצמו נמנע מביצוע שירי האלבום בהופעותיו.
תוצאה נוספת של הכישלון המסחרי הייתה הפיכת האלבום לפריט אספני.
"הד ארצי" לא הדפיסה מהדורה נוספת של האלבום, והעותקים המעטים שנמכרו מהמהדורה המקורית הפכו נדירים ביותר.
בשנת 2008 הוציאה הד ארצי הדפסה מחודשת של תשעת אלבומיו הראשונים של ארצי (וכל אלבום אוסף) בפורמט דיסק.
"רומנסה ופיוט" נכלל בהדפסה מחודשת זו, וכך הפך שוב לנגיש מבחינת הקהל הרחב וזכה להכרה מחודשת.
בפברואר 2024 הוציאה הד ארצי הדפסה מחודשת לאלבום על גבי תקליט.
רומניה השתתפה לראשונה ב בהיידלברג (1972), ולאחר מכן נעדרה עד המשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף החלה רומניה להשתתף החל מהמשחקים הפאראלימפיים ונקובר (2010).
הספורטאי הבולט בתולדות המשלחת הרומנית, הוא רוכב האופניים אדוארד נובאק, שזכה במדליית כסף ראשונה ב וזכה בשלוש מדליות נוספות בהמשך: זהב וכסף ב ומדליית כסף נוספת ב.
הג'ודוקא אלכס בולוגה זכה בשתי מדליות כסף.
למונח רומנסה (מספרדית: romanza) יש היסטוריה של מאות בשנים.
ראשיתו בספרד, שם התייחס לבלדות סיפוריות, ובמאה ה-18 התחיל לשמש ליצירות מוזיקה לירית פשוטות, לא רק לקול, אלא גם לכלים בלבד.
מילון אוקספורד למוזיקה קובע, כי "בדרך כלל חדורה הרומנסה באיכות אישית או עדינה במיוחד".
יצירה קלאסית או פרק מיצירה בשם "רומנסה" מתאפיינים במשקל משולש, כלומר, שלוש פעמות בתיבה.
לודוויג ואן בטהובן: שתי רומנסות ("Romanzen") לכינור ותזמורת, רומנסה לכינור מס' 1 בסול מז'ור, אפוס 40; רומנסה לכינור מס' 2 בפה מז'ור, אופוס 50, בצורת נושא חופשי ווריאציות.
יוהנס ברהמס: "רומנצה" בפה מז'ור לפסנתר, שישה קטעים לפסנתר אופוס 118 מס' 5 (1893)
מקס ברוך: "רומנסה לוויולה ותזמורת בפה מז'ור"
אנטונין דבוז'אק: רומנסה בפה מינור לכינור ותזמורת אופוס 11 (1877/1873)
אדוארד אלגר: רומנסה לבסון ותזמורת, אופוס 62 (1910)
אדוורד גריג: פרק שני מרביעיית מיתרים אופוס 27 מס' 1 בסול מינור (1878)
וולפגנג אמדאוס מוצרט: "רומנצה" מתוך מוזיקת לילה זעירה, הפרק השני; קונצ'רטו לפסנתר מס' 20, פרק שני
יוזף היידן: "רומנסה: אלגרטו" מתוך סימפוניה מס' 85 בסי במול מז'ור, "הריינית", פרק שני
קאמי סן-סנס: רומנסה, ברה מז'ור לצ'לו ותזמורת, אופוס 51 (1877)
קלרה שומאן: שלוש רומנסות לכינור ופסנתר, אופוס 22 (1853)
רוברט שומאן: "Drei Romanzen" לפסנתר, אופוס 28 (1839)
רוברט שומאן: "Drei Romanzen" לאבוב או כינור ופסנתר, אופוס 94, (1849)
דמיטרי שוסטקוביץ': "רומנסה" מתוך "סוויטת זבוב הסוסים"
ז'אן סיבליוס: רומנסות לפסנתר אופוס 24, מס' 9, אופוס 78, מס' 2
יוהאן סוונדסן: רומנסה לכינור ותזמורת, אופוס 26 (1881)
ראלף ווהן ויליאמס: "רומנצה" בקונצ'רטו שלו בפה מינור לטובה בס, מס' 2 (1954)
אנונימי: רומנסה לגיטרה קלאסית, מוכרת בשמות שונים, כגון "רומנסה ספרדית", "רומנס ד'אמור" וכו'.
מוצרט כינה בכותרת משנה "רומנצה" את הפרק השני של הקונצ'רטו לפסנתר מס' 20 ברה מינור (K.466), ובקונצ'רטו שלו לקרן יש "רומנסה ורונדו",
רוברט שומאן אהב במיוחד לכנות בשם רומנסה קטעי פסנתר ליריים
"Je crois entendre encore" ב"שולי הפנינים" של ז'ורז' ביזה משנת 1863 מכונה רומנסה בפרטיטורה
האריה "אאידה השמיימית" מתוך אאידה של ג'וזפה ורדי משנת 1871 מכונה "רומנצה"
"Wie einen Rosenknospe" מתוך "האלמנה העליזה" של פרנץ להאר מכונה "רומנסה"
144 ברשימת דויטש, "רומנצה" 'In 'der Väter Hallen ruhte לקול ופסנתר (1816, סקיצה)
222 ברשימת דויטש, "מינה האהובה" 'Schwüler Hauch weht mir herüber' לקול ופסנתר (1815, מופיעה גם כ""Lieb Minna.
907 ברשימת דויטש, "הרומנצה של ריכרד לוונהרץ" 'Großer Taten tat der Ritter fern im heiligen Lande vie' לקול ופסנתר (1826?, שתי גרסאות, הגרסה השנייה היא אופוס 86)
גם מס' 3ב' של "רוזמונדה" מאת שוברט היא רומנצה.
מלחינים רבים כל כך במסורת הצרפתית כתבו "רומנסות ללא מילים", משנות ה-40' של המאה ה-19 ואילך שהמשורר הרדיקלי פול ורלן פרסם מצדו אוסף של הפואמות האימפרסיוניסטיות שלו בשם "רומנסות ללא מילים" (1874)
במהלך המאה ה-19 פיתחו אלכסנדר אלייבייב (1787–1851), אלכסנדר ורלאמוב (1801–1848) ואלכסנדר גוריליוב (1805–1858) את הזן הצרפתי של הרומנסה כקטגוריה סנטימנטלית של השיר האמנותי הרוסי לכדי הז'אנר "רומנסה רוסית" .
"עיניים שחורות" הוא אולי הדוגמה המוכרת ביותר לסוגה זו.
דוגמאות ידועות אחרות לרומנסה הרוסית הן "זרח, זרח כוכבי" ו"כאלה היו הימים".
רומניה השתתפה בכל המשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
רומניה משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הרומניים 24 מדליות, מהן שמונה מדליות זהב.
עשרים מדליות במשחקי הקיץ האולימפיים לנוער וארבע מדליות, מתוכן שלוש מדליות זהב במשחקי החורף.
המשלחת הראשונה של רומניה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה 30 ספורטאים שהתחרו ב-12 ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים משמעותיים בענפים התעמלות עם זכייה במדליית זהב בתרגיל הטבעות ושתי מדליות כסף בתרגילים מתח לנערים וקרקע לנערות ועם דירוג במקום הרביעי בקרב רב לנערים בהתעמלות מכשירים ומקום שישי בקרב רב לנערות.
כמו כן, המשלחת דורגה במקום השביעי בתרגילים קפיצות לנערות ומקבילים מדורגים ומקום שמיני בסוס סמוכות.
המשלחת רשמה הישגים נאים גם בענף האתלטיקה עם זכייה בשתי מדליות כסף בריצת 400 מטר לנערות וקפיצה לרוחק לנערות, והעפלה לשלושה גמרים בהם דורגה במקום החמישי בריצת 3000 לנערות, מקום שישי ביידוי פטיש לנערות ומקום עשירי בריצת 3000 לנערים.
בענף החתירה המשלחת זכתה במדליית ארד בטורניר היחידים לנערים ומקום חמישי בטורניר הזוגות לנערות.
בענף השחייה הם זכו במדליית ארד במשחה 50 מטר לנערים בסגנון שחיית חזה ובמקום השישי במשחה 100 מטר לנערים בסגנון שחייה חופשית.
ספורטאי המשלחת דורגו במקום הרביעי בענף הקאנו/קיאק בתחרות הספרינט בקאנו.
בענף הרמת משקולות המשלחת דורגה במקום החמישי בקטגוריות המשקל עד 56 ק"ג לנערים ומעל 63 ק"ג לנערות.
המשלחת העפילה לרבעי גמר בסיף בטורנירים דקר לנערים ולנערות וחרב לנערים.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים אגרוף, ג'ודו, טניס, טניס שולחן וקליעה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר שרומניה שלחה עד כה.
המשלחת מנתה 41 ספורטאים שהתחרו ב-13 ענפי ספורט.
המשלחת, בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור, לא הגיעה להישגים משמעותיים בענף ההתעמלות אך רשמה מספר הישגים לאחר שסיימה במקום הרביעי בהתעמלות אמנותית בטורניר היחידות, ובתרגילים קפיצות וקרקע לנערות, מקום שביעי בקרב רב לנערות ובתרגיל המקבילים מדורגים, ומקום שמיני בתרגיל הקורה.
בענף הרמת משקולות המשלחת סיימה במקום הרביעי בקטגוריית משקל עד 56 ק"ג לנערים, מקום חמישי בקטגוריית משקל עד 63 לנערות ומקום שישי בקטגוריות משקל עד 69 ק"ג לנערים ועד 53 ק"ג לנערות.
ספורטאי המשלחת העפילו לשני גמרים בשחייה בה סיימו במקום החמישי במשחה 100 מטר לנערים בסגנון שחיית גב ומקום שביעי במשחה 50 מטר לנערים בסגנון שחיית גב.
נבחרת הנערים בכדורסל העפילה לרבע הגמר שם נוצחה על ידי .
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים אגרוף, טאקוונדו, טניס, טניס שולחן, סיף וקאנו/קיאק.
רומניה השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער אינסברוק ושלחה משלחת המונה 22 ספורטאים שהתחרו בתשעה ענפי ספורט.
המשלחת רשמה הישגים בענפים סקלטון עם דירוג במקום הרביעי בטורניר הנערים ודירוג במקום העשירי בטורניר הנערות, בובסלי עם דירוג במקום השישי בטורניר הזוגות לנערים, ולוז' עם דירוג במקום השמיני בטורניר הזוגות לנערים ובמקום האחת עשרה בטורניר הקבוצות מעורב.
בענף ההחלקה מהירה היא דורגה במקום העשירי במירוץ ל-500 מטר נערים.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים ביאתלון, תחרות הכישורים לנערים ולנערות בהוקי קרח, סקי אלפיני, סקי למרחקים וקפיצות סקי.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר כללה 22 ספורטאים שהתחרו בתשעה ענפים.
המשלחת הגיעה להישג משמעותי עם זכייה במדליית זהב בתחרות הכישורים לנערים בענף ההוקי קרח, ועם דירוג במקום הרביעי בטורניר הזוגות נערים ובמקום השישי בטורניר הקבוצות מעורב בענף הלוז'.
ספורטאי המשלחת שיפרו את הישגים מאולימפיאדת הנוער אינסברוק ודורגו במקום הרביעי בטורניר הנערים בענף הבובסלי ובמקום השביעי בטורניר הנערות בענף הסקלטון.
בענף הקפיצות סקי המשלחת דורגה במקום התשיעי בטורניר הנערות.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים ביאתלון, החלקה מהירה, סקי אלפיני וסקי למרחקים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לוזאן כללה 35 ספורטאים שהתחרו בעשרה ענפי ספורט והייתה למשלחת הגדולה ביותר של רומניה למשחקי החורף האולימפיים לנוער.
רומניה נטלה חלק באירוויזיון לרוקדים צעירים פעמיים בלבד, ב-2003 וב-2005.
הרקדנים והריקודים שייצגו את רומניה באירוויזיון לרוקדים צעירים
שנהאמןריקודכוריאגרףחצי גמרגמר 2003 עובדיהו מתאי לאנצ'ו"Swan Lake" מ.
רומני רומאניק מלקו ג'וניור הוא שחקן, מדבב ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
מלקו נולד בברוקלין שבניו יורק למשפחה שהגיעה מטרינידד וטובגו.
כשהחל לעבוד על הסרט המזיק כמפיק מוזיקלי ב-1997, פגש אותו ג'ון לגוויזאמו ועודד אותו לעסוק במשחק.
2007 - פרס לשחקן המשנה היוצא מן הכלל בסדרת קומדיה (העשב של השכן)
2008 - פרס לשחקן המשנה היוצא מן הכלל בסדרת קומדיה (העשב של השכן)
2006 - ההופעה הפורצת הטובה ביותר (בתול בן ארבעים)
2006 - ההופעה הטובה ביותר (בתול בן ארבעים)
2007 - הופעה יוצאת מן הכלל בסדרת קומדיה (העשב של השכן)
רומנס רוסי הוא ז'אנר של אמנות פואטית ווקאלית ואינסטרומנטלית של רומנסה, שנוצרה ברוסיה בעקבות מגמות הרומנס במחצית הראשונה של המאה ה-19. התרומה המובילה להקמתה נתרמה על ידי המלחינים אלכסנדר אלייבייב, אלכסנדר ורלאמוב ואלכסנדר גוריליוב.
ברומנסים רבים מוצגים מוטיבים צועניים.
במהלך המאה ה-19 נוצרו מספר תת-זנים – רומנס סלון, רומנס אכזרי, רומנס צועני וכו'.
במאה השמונה עשרה "רומנס" היה יצירה ווקאלית בצרפתית (גם אם נכתבה על ידי מלחין רוסי), ויצירה עם טקסט ברוסית כונתה "שיר רוסי".
שירים של משוררים כמו סומרוקוב או טרדיאקובסקי, בהם נשמעו זימורים עממיים, נקראו גם "רומנסים".
דור הזהב "של הרומנס הרוסי התרחש בראשית המאה העשרים, אז עבדו זמרים גדולים ומקוריים כמו אלכסנדר ורטינסקי ואנסטסיה ויילצבה.
מאוחר יותר המשיכו את מסורת הרומנסים בגלות פיוטר לשצ'נקו ואלה ביאנובה, בברית המועצות – איזבלה יוריבה, תמרה צרטלית, ואדים קוזין.
בתקופה הסובייטית, במיוחד מאז סוף שנות השלושים, הרומנס נרדף כשריד של התקופה הצארית, מה שמזיק לבוני העתיד הסוציאליסטי.
זמרים מובילים נשתקו, או הודחקו, או נאלצו לעזוב את מולדתם.
תחייתו של בית הספר המסורתי של הרומנס הרוסי התרחש בשנות השבעים של המאה העשרים, כאשר רומנס החל להיות מבוצע על ידי ולנטינה פונומאריובה, נני ברגוודזה ואמני במה מוכרים אחרים.
רומנס קלאסי – נכתב על ידי מלחינים מקצועיים.
רומנס עירוני (יום-יומי, בורגני קטנוני) – אישי לפי הדרך שנוצר, אבל פולקלורי אגב ההוויה, אב-טיפוס של שאנסון רוסי.
רומנס צועני הוא ז'אנר שנוצר באמצע המאה ה-19 על בסיס שירי עם רוסיים ורומנסים יום-יומיים בהשפעת מקהלות צועניות של סנט פטרסבורג ומוסקבה.
רומנס אכזרי – שתכונתו הוא בהירות הדמויות, ניגוד הרגשות, המלודרמטיזם, חומרת המצב, הגעה לקיצוניות.
רומנס קוזאקים – שירי מחבר הקוזאק, בנושאי קוזאק, מקורם בדון.
רומנים בצרפת הם אזרחי צרפת ממוצא רומני.
נכללים בהם מהגרים מרומניה לצרפת וצאצאי מהגרים.
בתחילת המאה ה-19 נרשמה נוכחות של אוכלוסייה רומנית בצרפת.
הרומנים הראשונים שהגיעו לשם הם סטודנטים עשירים שבאו ללמוד במדינה בייחוד לימודים של מקצועות המדע, מרביתם חזרו לרומניה לאחר סיום הלימודים ומעטים נשארו בצרפת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה מספר חיילים רומנים נשלחו לצרפת כשממלכת רומניה הצטרפה למדינות ההסכמה ב-1916 וזאת על מנת לעזור לצרפת להילחם כנגד גרמניה.
בשנות החמישים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה התרחש גל הגירה רומנית לצרפת, הם התיישבו בעיקר בערים גדולות כמו פריז וליל.
בשנות התשעים לאחר נפילת הקומוניזם ברומניה התרחש גל נוסף של הגירת רומנים לצרפת.
בסך הכול מתוגגרים בצרפת כ-120 אלף אנשים שנולדו ברומניה ומספר גדול של אנשים עם שורשים רומנים.
רומנים בגרמניה הם אזרחי גרמניה שהיגרו מרומניה וצאצאיהם.
בסוף שנת 2020 מספר הרומנים בגרמניה היה כ-800 אלף
הגירה רומנית לגרמניה נהייתה לנפוצה במהלך המאה ה-20. בנוסף גם מספר גדול מהאוכלוסייה הגרמנית האתנית ברומניה וביניהם סקסונים טרנסילבנים עזבו את המדינה ושבו למקורותיהם אחרי, בזמן ולפני מלחמת העולם השנייה.
רומניט (ברומנית: Rumenit) הוא סוג של ענבר שכיח במחוז בוזאו, בדרום מזרח רומניה ובאי סחלין.
הרומניט נוטה לצבעים כהים, בין אדום לשחור.
גוש רומניט בן יותר משלושה קילוגרם נשמר באוניברסיטת בוקרשט.
כרייה שיטתית של ענבר רומני התרחשה כבר במאות ה-1 וה-2 לפני הספירה, כאשר דאקיה הייתה פרובינציה רומית.
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שענבר מהקרפטים של רומניה כבר היה ידוע בשלהי התקופה הנאוליתית ועובד לתכשיטים.
בשנת 1875 ניתן לענבר שנחצב ברומניה, בבוקובינה, השם "שראופיט" על שמו של הגאולוג האוסטרי Albrecht Schrauf.
הדיווחים הראשונים על הענבר באזור בוזאו הגיעו מהרוזן הרוסי דמידוב, שעבר במקום בשנת 1837. את השם רומניט העניק לענבר זה הגאולוג אוסקר הלם (Oscar Helm).
ב-1920 התחיל הניצול השיטתי של הענבר על ידי המהנדס דומיטרו גריגורסקו (Dumitru Grigorescu).
ההפקה החלה ב-39 אתרים באזור בוזאו.
בשלב זה גריגורסקו החליט לבקש וקיבל את חכירת השטחים ורישיון הפקה ל-50 שנים, עד 1973. הפקת הענבר נמשכה עד מותו של גריגורסקו, בתאונה, ב-1935. הפקת הענבר נמשכה לסירוגין עד פברואר 1948, כשמשרד המכרות החליט על סגירת הפרויקט.
ב-1980 נפתח ביישוב קולצי, באזור בוזאו, מוזיאון עם שתי מחלקות, מחלקה אתנוגרפית ומחלקת ענבר עם 270 דוגמאות מקומיות.
בשנים 1981 עד 1986 התחדש חיפוש והפקת הענבר ברומניה.
ב-1986, ראשי המפלגה הקומוניסטית באזור בוזאו העניקו לאלנה צ'אושסקו, לרגל יום הולדתה, מתנת תכשיטי ענבר במסגרות כסף, סט שכלל תליון, זוג עגילים וטבעת.
"רומנסרו צועני" הוא ספר שירים מאת הסופר הספרדי פדריקו גרסיה לורקה, המאגד שירים שנכתבו בין השנים 1924–1927. הספר פורסם לראשונה בשנת 1928, נעשה פופולרי מיד עם צאתו לאור והביא לגרסיה לורקה תהילה ברחבי ספרד והעולם ההיספני.
הספר, הנחשב ספר השירה הידוע ביותר של גרסיה לורקה, מכיל שמונה עשר שירים המהווים חיקוי מסוגנן מאוד של הבלדות והשירים הצוענים והאנדלוסיים שהושרו בזמנו ברחבי הכפר הספרדי.
השירים עוסקים בעם הצועני ובתרבותו, ועולים בהם נושאים כמו אלימות, משיכה מינית ויחס האנשים אליה, מקום המוות בחיים, הלילה, השמים והירח.
בנוסף, עולה מהם יחסה של החברה האנדלוסית אל הצוענים.
גרסיה לורקה עצמו תיאר את היצירה כ"פיסת מזבח מגולפת" של אנדלוסיה, שבה "צוענים, סוסים, מלאכים, כוכבי לכת, הרוחות היהודיות והרומיות שלה, נהרות, פשעים, המגע היומיומי של המבריח והתו השמימי של הילדים העירומים של קורדובה.
ספר שכמעט ולא מבטא את אנדלוסיה הנראית לעין, אלא שבה רועדת אנדלוסיה הנסתרת".
רומניה השתתפה במלחמת העולם השנייה לצד מעצמות הציר מ-22 ביוני 1941 עד 22 באוגוסט 1944. ב-22 באוגוסט 1944 עברה רומניה לצד בעלות הברית יחד איתם נלחמה עד 9 במאי 1945.
מלחמת העולם השנייה הייתה עימות צבאי כלל עולמי ובין יבשתי שהתנהל בין השנים 1939–1945.
המדינות המרכזיות במחנה הציר היו גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית והאימפריה היפנית.
למדינות הציר הצטרפו במרוצת הזמן, מתוך אינטרסים אזוריים או פוליטיים, מדינות נוספות דוגמת הונגריה, רומניה ובולגריה.
המלחמה התנהלה במספר זירות: זירת מזרח אירופה (החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה), זירת מערב אירופה (החזית המערבית במלחמת העולם השנייה), זירת הים התיכון (שכללה את המערכות בבלקן, בצפון אפריקה, בסיציליה ובאיטליה), זירת האוקיינוס השקט, המערכה בסין (מלחמת סין-יפן השנייה), וזירת דרום-מזרח אסיה.
עד שנת 1944, תרמה רומניה תרומה משמעותית למאמץ המלחמתי הגרמני במסגרת המערכה בחזית המזרחית בהשתתפותה הפעילה במתקפה הגרמנית על ברית המועצות ב-1941 ובמתן סיוע לוגיסטי לצבא גרמניה, שכלל אספקת נפט שוטפת, סיוע לוגיסטי ומתן אפשרות לכוחות הגרמניים לנוע דרך שטחה ולתמרן בו.
הרקע לכניסתה של רומניה למלחמה
ב-23 במרץ 1939 נחתם הסכם רומניה-גרמניה לפיתוח יחסים כלכליים בין שתי המדינות, אשר ביסס את שליטתה של גרמניה על מרבית תחומיה של הכלכלה הרומנית, דבר שאילץ מאוחר יותר את רומניה להצטרף לכוחות הציר.
ב-17 באפריל 1939, לאחר פלישת גרמניה לצ'כוסלובקיה, ואיומי גרמניה על שלמותה של פולין, ממשלות הרפובליקה הצרפתית והממלכה המאוחדת הבטיחו לשמור על עצמאותן של רומניה ושל יוון אך לא על שלמותן הטריטוריאלית.
ב-23 באוגוסט 1939,חתמו גרמניה וברית המועצות על הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, הסכם אי-התקפה בין שתי המדינות בו הן חילקו ביניהן בהסכמה את השליטה במזרח אירופה.
במסגרת הסכם זה גרמניה ציינה שאין לה עניין באזור בסרביה בעוד שברית המועצות הצהירה שהיא כן מעוניינת באזור זה.
ב-6 בספטמבר 1939, שבוע לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, רומניה הצהירה על נייטרליות.
הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת שנחתם ב-22 ביוני 1940 הכיר בכיבושה של צרפת על ידי גרמניה.
ב-26 ביוני 1940, דרשה ברית המועצות מרומניה למסור לה, תוך 48 שעות, את בסרביה ואת צפון בוקובינה.
במקביל, ב-30 באוגוסט 1940 נחתם תכתיב וינה השני בעקבותיו נדרשה רומניה למסור להונגריה את צפון מערבה ואת מזרחה של טרנסילבניה.
ב-7 בספטמבר 1940 נחתם בין ממלכת רומניה לבין ממלכת בולגריה הסכם קראיובה בעקבותיו נדרשה רומניה למסור לבולגריה אזור בדרום דוברוג'ה.
כתוצאה מהסכמים ותכתיבים אלה רומניה איבדה בקיץ 1940 מעל 33% משטחה ואוכלוסייה של כ-7 מיליון איש ועמדה בודדה מול דרישותיהן של גרמניה הנאצית ושל ברית המועצות.
מצב זה אילץ את המלך קרול השני להעביר, ב-6 בספטמבר 1940, את הכתר לבנו מיכאי ולעזוב את רומניה.
ב-8 בספטמבר 1940 פרסם המלך מיכאי הראשון צו מלכותי שהעביר לגנרל יון אנטונסקו, סמכויות בלתי מוגבלות, וב-14 בספטמבר 1940 הכריז על רומניה " מדינה לאומית-לגיונרית".
התנועה הלגיונרית/משמרות הברזל הייתה התנועה היחידה המוכרת במדינה החדשה ורומניה הפכה למדינה טוטליטארית.
המדינה הלאומית-לגיונרית חדלה להתקיים עם דיכוי מרד הלגיונרים ב-14 בפברואר 1941 והוחלפה בדיקטטורה הצבאית של הגנרל יון אנטונסקו.
בתחילת אוקטובר 1940 הוצבו ברומניה, בהסכמתו של יון אנטונסקו, 15,000 חיילים גרמנים, לכאורה במטרה להגן על שדות הנפט שהיו בעלי חשיבות עליונה עבור הצבא הגרמני.
למעשה הכוחות הגרמנים השתלטו על בוקרשט ולקחו על עצמם את ניהול המדינה.
מתוך נאמנות למדיניותה של גרמניה הנאצית, הצטרפה רומניה ב-23 בנובמבר 1940 להסכם התלת-צדדי ובכך אפשרה לצבא הגרמני לעבור בשטחה כדי לסייע לאיטליה במלחמתה ביוון.
ב-25 בנובמבר 1941 הצטרפה רומניה להסכם אנטי-קומינטרן המחודש המכוון נגד ברית המועצות, שתוקפו הוארך בחמש שנים נוספות.
בשנת 1940, על פי בקשתו של הגנרל יון אנטונסקו, שלחה גרמניה שלוש משלחות צבאיות לרומניה במטרה להכשיר את הצבא הרומני ולספק הגנה נגד מתקפות אפשריות מצד בעלות הברית ובעיקר מצד ברית המועצות: המשלחת הצבאית (Deutsches Heeres Mission), המשלחת האווירית (Deutsches Luftwaffe Mission) והמשלחת הימית (Deutsches Marinemission).
למשלחת אווירית היו שתי משימות עיקריות – יצירת הגנה אווירית סביב שדות הנפט ומפעלי תעשיית הנפט באזור פלוישט וסביב הנמל הימי קונסטנצה ומודרניזציה של חיל האוויר הרומני.
לצורך בניית ההגנה האווירית השתמשו בציוד רומני וגרמני.
משימת הכשרת חיל האוויר הרומני נתקלה בקשיים רבים שנבעו מהנחיתות בהצטיידות.
החיילים הרומנים הוכשרו בעיקר למשימות של זיהוי אווירי.
למשלחת הצבאית היו משימות דומות – הכשרת כוחות היבשה הרומניים ובניית קווי הגנה נגד פלישה רוסית אפשרית.
מרכזי הלימוד שהוקמו לצורך זה הכשירו את החיילים הרומניה בנושא אמצעי לחימה וטקטיקות גרמניות ומאוחר יותר, ארטילריה.
משימת ההכשרה נתקלה בקשיים רבים בגלל חוסר סטנדרטיזציה באמצעי הלחימה בהם השתמש הצבא הרומני ובשל מגבלות השפה.
מטרתה העיקרית של המשלחת הימית הייתה אבטחת משלוחי מדינות הציר וההובלה בים השחור.
המשלחת הימית המליצה על חיזוק ההגנה על החוף הרומני על ידי העמדת סוללות להגנת חוף בנקודות מפתח על חוף הים השחור.
בסוף שנת 1940 הוצבו על חופי רומניה תותחים ימיים שפורקו מספינות גרמניות ישנות ששרתו במלחמת העולם הראשונה.
עם תחילת המערכה בחזית המזרחית, הורגש הצורך בהוספת ספינות תובלה להבטחת האספקה לכוחות היבשה ולסיוע במתקפות על סבסטופול ועלאודסה.
התוכנית המקורית של היטלר הייתה לסיים את המבצע תוך ארבעה חודשים, אך למרות עליונותם הצבאית של כוחות מדינות הציר, זאת הייתה רק יריית הפתיחה בעימות צבאי קשה וממושך שנמשך עד 9 במאי 1944.
"מבצע מינכן", לכיבוש מחדש של בסרביה ובוקובינה החל ב-2 ביולי 1941 בשלבים הראשונים של מבצע ברברוסה.
במבצע זה השתתפו הארמייה ה-11 הגרמנית, והארמייה השלישית והרביעית הרומניות.
ב-5 ביולי 1941 נכנסו הכוחות הרומנים הראשונים לצ'רנוביץ.
ב-10 ביולי שוחררה העיר סורוקה על ידי הדיוויזיה המשוריינת הרומנית, שיצאה לכיוון בלץ, ששוחררה ב-12 ביולי.
אורחיי שוחררה ב-15 ביולי על ידי יחידות של אוגדת חיל הרגלים החמישית הרומנית.
ב-16 ביולי, כתוצאה מפעולות הקורפוס השלישי הרומני והקורפוס ה-54 הגרמני, שוחררה העיר קישינב.
למחרת, ב-17 ביולי, הודיעה מפקדת פיקוד החזית הגרמנית-רומנית על כיבוש רכס קורנשטי (Cornesti).
ב-21 ביולי חצתה אוגדת חיל הרגלים העשירית את הדנובה ושחררה את היישובים איזמאיל, קיליה החדשה, ואלקוב והמשיכה להתקדם לעבר אקרמן במטרה לסיים את ההשתלטות על בסרביה.
ב-26 ביולי 1941 הגיע הצבא הרומני לגבולות 1940. יום זה נחשב לסיום המבצע לשחרור בסרביה וצפון בוקובינה.
הכוחות הרומנים סבלו אבידות קשות - 4,271 חיילים נהרגו, 12,326 חיילים נפצעו ו-6,168 הוכרזו נעדרים.
הצבא הרוסי סבל אבידות דומות.
צ'רנוביץ, בה התקיימה במשך מאות שנים קהילה יהודית מפוארת, הפכה למחנה מעבר ליהודי רומניה בדרכם למחנות ההשמדה בטרנסניסטריה.
בהמשך הכוחות הרומנים קיבלו פקודה להתקדם לכיוון אודסה.
הקרב על אודסה היה ארוך ועקוב מדם.
בקרב השתתפו כוחות רגליים, מפציצים וספינות מלחמה.
גם הכוחות הרוסים ספגו אבידות כבדות.
בשל התקדמות הכוחות הגרמניים על אדמת ברית המועצות, הפיקוד העליון של הצבא הרוסי ציווה לפנות את הכוחות מהעיר ולהעביר אותם לסבסטופול.
בבוקר ה־16 באוקטובר, אוגדת חיל הרגלים השביעית הרומנית נכנסה לעיר ויחידת אפטימיו תפסה את הנמל.
הקרב הראשון על חצי האי קרים
ב-27 ביולי 1941, שלח היטלר לגנרל אנטונסקו דרישה לעבור את נהר דניסטר כדי לסייע לכוחות הגרמניים בהמשך מאמציהם להכנעת הצבא הרוסי.
עד לנקודת זמן זאת נהנה הגנרל אנטונסקו מתמיכת כל החלקים בעם הרומני.
כעת האופוזיציה, ברשותו של יוליו מאניו סברה שהתקדמות נוספת אינה משרתת את האינטרסים הטריטוריאליים של רומניה וכי עדיף להפנות את המאמצים לכיוון כיבוש טרנסילבניה.
במכתבו מ-31 ביולי 1941, השיב אנטונסקו תשובה חיובית לדרישתו של היטלר והביע את תקוותו שטרנסילבניה תוחזר לרומניה.
כגמול על תרומתו למלחמה בחזית המזרחית, וכפיצוי על איבוד טרנסילבניה, העניק היטלר לגנרל אנטונסקו בהסכם טיגינה את השליטה על חבל הארץ בדרום מערב אוקראינה, בין נהר הבוג הדרומי לבין הנהר דניסטר במערב, בין חוף הים השחור בדרום ובין העיר מוהילב-פודולסקי מצפון, אזור שהיה טרם המלחמה בשליטת ברית המועצות.
שטח זה נקרא בפי הרומנים טרנסניסטריה שפירושו "מעבר לניסטרו" שמו של הנהר דניסטר ברומנית.
בין השנים 1942 - 1944 שימשה טרנסניסטריה מחנה השמדה למאות אלפים מיהודי רומניה.
רומניה הייתה המדינה היחידה שהקימה מחנה השמדה בתחומה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-21 באוגוסט 1941, יון אנטונסקו הועלה לדרגת מרשל וקיבל את העיטור הרומני Mihai Viteazu ואת העיטור הגרמני צלב האבירים של צלב הברזל.
עם השלמת כיבוש צפון בוקובינה, הארמייה השלישית הרומנית עברה לפיקודה של הארמייה ה-11 הגרמנית וב-17 ביולי 1941, התחילו שני הצבאות לחצות את הנהר דניסטר לכיוון הכוחות הרוסיים.
בקרבות השתתפו אוגדות הפרשים 5, 6 ו-8 והאוגדות ההרריות 1, 2, ו-4 של גייס הפרשים של הארמייה השלישית.
ב-10 באוגוסט, לאחר קרבות קשים, הצבא הרומני הגיע לנהר בוג הדרומי.
בין 1 ל-14 בספטמבר אוגדות הפרשים 5, 6 ו-8 והאוגדות ההרריות 1, 2, ו-4 של גייס הפרשים של הארמייה השלישית יחד עם הצבא הגרמני התקדמו דרומה בכיוון ים אזוב בכוונה לתקוף את הצבא הסובייטי שהגן על חצי האי קרים.
הקרב הראשון לכיבוש חצי האי קרים התנהל בין בספטמבר 1941 לנובמבר 1941. במהלך הקרב הצליחו הארמייה ה-11 של הוורמאכט בפיקודו של אריך פון מנשטיין יחד עם הארמייה השלישית הרומנית לכבוש את רוב חצי האי קרים מידי הכוחות הסובייטיים.
לאחר קרבות קשים שהתנהלו ביבשה, בים ובאוויר ואבידות כבדות בנפש בשני המחנות, ב-3 באוקטובר 1941 הארמייה הרומנית השלישית עברה תחת פיקודו של המטה הכללי הרומניה והוצבה על חוף הים כדי למנוע כניסה של כוחות רוסיים חדשים.
יחידות ספורות המשיכו בלחימה לצד הכוחות הגרמנים.
ב-10 בנובמבר הצבא הגרמני הצליח לפרוץ את קו הביצורים, לההכריע את הכוחות הרוסיים ולהתקדם במהירות לתוך חצי האי.
הקרבות העיקריים התנהלו באזור מצר פרקופ.
בקרבות על ראש הגשר קרץ' שהוכרע במאי 1942 השתתפו גם יחידות חיל הרגלים של הגייס השביעי הרומני.
השלב האחרון, המצור על סבסטופול, נמשך מ-17 בדצמבר 1941 עד 9 ביולי 1942. במצור על סבסטופול השתתף הגייס ההררי העשירי הרומני המורכב מאוגדות הרריות ורגליות.
העיר הוחרבה בהפגזות מהאוויר ומהיבשה.
האבידות בנפש של הצבא הרוסי מנו 250,000 חיילים.
כשני שלישים מהאזרחים שנשארו בחיים בסיום המצור גורשו או נרצחו.
מעריכים שאבדות הארמייה ה-11 הגרמנית הסתכמו ב־75,000 נפש.
במהלך חודש אחד, חיל האוויר הגרמני היטיל יותר פצצות על סבסטופול מאשר על בריטניה במשך כל קרבות האוויר של שנת 1941.
ב-9 ביולי 1942 כל הכוחות הרוסיים יצאו מחצי האי קרים והארמייה ה-11 הייתה חופשית להצטרף ל"מבצע מקרה כחול" שתוכנן על ידי היטלר במטרה לכבוש את אזור הנהר וולגה ואת העיר סטלינגרד וללהשתלט על אזור הקווקז העשיר בנפט.
לאחר הצלחת מבצע ברברוסה, ציווה היטלר להתחיל במבצע מקרה כחול.
זמן קצר לאחר תחילת המבצע, שונתה התוכנית המקורית, ועל הכוחות שהשתתפו בו הוטל לבצע במקביל שני מבצעים קטנים יותר: מבצע אדלווייס, הידוע בשם הקרב על הקווקז, ומבצע אנפה הידוע בשם קרב סטלינגרד.
לצורך כך, פוצלה קבוצת ארמיות דרום לשתי קבוצות.
קבוצת ארמיות A הייתה אמורה לכבוש את אזור הקווקז ושדות הנפט החיוניים שלו, בעוד קבוצת ארמיות B נעה מזרחה לאורך נהר הדון במטרה לכבוש את העיר סטלינגרד ולחסום את התנועה על נהר הוולגה.
המבצע הסתיים בתבוסת כוחות הציר.
המתקפה החלה ב-24 בספטמבר 1942 על ידי כוח משולב של ארמיית הפאנצר הגרמנית והארמייה השלישית הרומנית.
בקרבות שנוהלו עד 29 בספטמבר 1942 השיגו כוחות הציר השיגים משמעותיים כולל כיבוש העיר נובורוסיסק והגיעו לפאתי הרי הקווקז.
ב-27 באוקטובר נכנס הצבא הגרמני לעיר נלצ'יק.
מתקפת הנגד של הכוחות הרוסיים החלה בדצמבר 1942 ועד פברואר 1943 רוב כוחות הציר נסוגו מהקווקז דרך פיתחת רוסטוב והתרכזו באזור חצי האי טאמאן.
התקדמות הצבא האדום באוקראינה במהלך קיץ 1943 סיכנה את כוחות הציר בחצי האי וב-3 בספטמבר נתן אדולף היטלר פקודה לפנותם מהאזור.
הפינוי נמשך עד 9 באוקטובר, למרות מאמצי הצבא האדום להפריע למהלך הפינוי.
העיר נובורוסיסק שוחררה ב-16 בספטמבר 1943 והשליטה הרוסית על חצי האי טאמאם הוחזרה ב-9 באוקטובר 1943.
המערכה על סטלינגרד התנהלה בין אמצע יולי 1942 עד ראשית פברואר 1943 במסגרת מבצע אנפה.
קבוצת ארמיות B כללה יחידות מרוב המדינות הגרורות של גרמניה, שנטלו חלק במערכה בחזית הסובייטית.
בנוסף לשתי ארמיות גרמניות כללה הקבוצה את הארמיות השלישית והרביעית הרומניות, את הארמייה השמינית של הצבא האיטלקי ואת הארמייה ההונגרית השנייה.
תפקידה המקורי היה להתקדם מעבר לנהר דון בכיוון סטלינגרד, לאורך הנהר וולגה במטרה להוות קו הגנה לצבאות שהתקדמו לכיוון הקווקז.
כיבוש העיר סטלינגרד לא היה בתחילה מטרתו העיקרית של המבצע.
ככל שהמבצע התקדם, עלתה חשיבותו של כיבוש סטלינגרד בעיני היטלר בשל ערכה התעשייתי וחשיבותה הסימבולית של העיר.
לאחר קרבות קשים והרף ניסיונות הבלימה הרבים של הצבא האדום הצליחה הארמייה השישית להיכנס לתחומי העיר סטלינגרד ב-23 באוגוסט 1942.
ב-19 בנובמבר 1942 התחילה מתקפת הנגד של הצבא האדום במסגרת מבצע אורנוס .
הם כיתרו את הארמייה השישית הגרמנית וחלק מארמיית פאנצר הרביעית.
המבצע כוון נגד הכוחות הרומנים וההונגרים החלשים יותר שהגנו על אגפי הצבא הגרמני.
תבוסת הצבא הרומני התחילה עם נפילתם בשבי של 27,000 חיילים.
הצבא האדום ניתק את הקשר בין הצבא הרומני לארמייה השמינית האיטלקית.
אוגדת הפרשים הראשונה הרומנית התחילה בנסיגה, דבר שאפשר התקדמות נוספת של הצבע האדום.
המבצע הסתיים ב-23 בנובמבר עם כיתורם של ארבעה קורפוסים של חיל הרגלים, קורפוס פאנצר אחד, השארית של שתי אוגדות רומניות ויחידות אחרות.
בין 12 ל-23 בדצמבר 1942 התנהל מבצע סופת חורף, ניסיון כושל של הצבא הגרמני לפרוץ את הכיתור ולשחרר את הארמייה השישית המכותרת בתוך העיר.
בין 16 ל-30 בדצמבר 1942 התנהל מבצע סטורן הקטן במטרה להרחיב את השטח בשליטה רוסית ולהביא לנתק בין כוחות החילוץ הגרמניים לצבא הגרמני המכותר.
המבצע נוהל נגד קבוצת הארמיות הוליד (Hollidt),שהייתה מוצבת לאורך הנהר צ'יר, בה נכללה הארמייה השלישית הרומנית.
במהלך הקרב, אוגדות חיל הרגלים הרומניות 7, 9 ו-11 ואוגדת חיל הרגלים 62 הגרמנית סבלו אבידות קשות.
המבצע השיג את כל מטרותיו.
מבצע טבעת (ברוסית Операция Кольцо) היה החלק האחרון והמכריע בקרב סטלינגרד.
הוא התנהל בין 10 בינואר ל-2 בפברואר 1943 במטרה להכניע את כיסי ההתנגדות האחרונים של הצבא הגרמני בתוך העיר סטלינגרד.
הניצחון הסובייטי במערכה באזור סטלינגרד, היווה את נקודת המפנה המשמעותית ביותר במלחמת העולם השנייה; לאחר קרב סטלינגרד עברה היוזמה האסטרטגית לידי הצד הסובייטי, שהחזיק בה עד לתום המלחמה בעוד שהצבא הגרמני החל בנסיגתו הארוכה מהשטחים אותם כבש בברית המועצות.
ההסכם הכלכלי עליו חתם המלך קרול השני במרץ 1939, הפך את רומניה לספקית המרכזית של הרייך השלישי בכל הקשור לנפט ומוצריו, דגנים ומוצרי תעשייה.
חתימתה של רומניה על ההסכם התלת-צדדי בשנת 1940, העניקה לגרמניה חופש תנועה מוחלט בטריטוריה הרומנית כולל שימוש בכל התשתיות.
על מנת לשבש את תנועת הכוחות הגרמניים ואת הסיוע הלוגיסטי שהם קיבלו מצד רומניה, התחילו בעלות הברית בסדרה של הפצצות אוויריות של מטרות אסטרטגיות בעומק רומניה.
בין סוף יוני לאמצע אוקטובר 1941 הותקפו פלוישט וקונסטנצה מהאוויר 91 פעמים על ידי חיל האוויר הסובייטי.
ב-1 באוגוסט 1943 החל מבצע Tidal Waves של חיל האוויר האמריקאי בו השתתפו 177 מפציצים כבדים מסוג B-24 ליברייטור שיצאו מבנגאזי בלוב לכיוון מפעלי תעשיית הנפט בפלוישט.
חיל האוויר של ארצות הברית איבד במבצע זה 53 מטוסים, 440 חיילים נהרגו בקרב ו-220 נפלו בשבי.
כתוצאה מההפצצות נהרסו חלק מבתי הזיקוק והפקת הנפט נעצרה למספר חודשים.
עיר הבירה בוקרשט הופצצה מהאוויר על ידי חיל האוויר האמריקאי וחיל האוויר הבריטי במטרה להרוס את רשת הרכבות ואת מחסני הדלק שהוקמו בה.
סדרת 17 ההפצצות האוויריות התחילה ב-4 באפריל 1944 ונמשכה במשך ארבעה חודשים.
במבצע השתתפו מאות מפציצים מסוגים שונים מלווים באלפי מטוסי קרב.
ההפצצות גרמו נזק רב למתחם ההיערכות בתחנת הרכבת צפון וכתוצאה מכך להפסקת תנועת הרכבות לבוקרשט וממנה, פגעו בתחנת כוח ובצינור מים ראשי שהוביל מי שתייה למרכז בוקרשט גרמו לשריפות ענק ולאבדות רבות ברכוש ובנפש.
בחודש אפריל 1944 הופצצה שלוש פעמים העיר פלוישט, כולל מתחם ההיערכות של הרכבת שבה.
גם כאן נגרם נזק רב לתשתיות ואבדות רבות בנפש וברכוש.
באותו חודש, הופצצה פעמיים העיר הסמוכה ברשוב, כולל אזור התעשייה שלה.
טורנו סברין, עיר נמל על הגדה הצפונית של הדנובה ממנה יצאו דוברות דלק לכיוון וינה ובודפשט הופצצה פעמים בחודש אפריל 1944. במבצע לילי נוסף הוטלו לתוך מי הדנובה מוקשים ימיים בעלי מנגנון השהיה.
פעולות אלה ששיבשו כמעט כליל את יכולת התובלה של הגרמנים על הדנובה.
אחת המשימות של צנחני היישוב שהוצנחו על ידי הצבא הבריטי לרומניה וליוגוסלביה בשנים 1943 ו-1944 הייתה לסייע בחילוץ הטייסים הבריטיים והאמריקאים שמטוסיהם הופלו מעל רומניה.
עם תחילת נסיגתו של הצבא הגרמני בעקבות תבוסתו בקרב סטלינגרד בדצמבר 1943, התחיל הצבה הרוסי במבצע דנייפר-קרפטי והצליח לכבוש מחדש את אזור טרנסניסטריה, חלק מאזור בסרביה וחלק מאזור בוקובינה שהיו בשליטה רומנית.
ב-23 באוגוסט 1944, כאשר היה ברור שגרמניה הובסה והצבא הרוסי עומד לכבוש את רומניה, המלך מיכאי פיטר את המרשל אנטונסקו וציווה לעצור אותו.
באותו ערב, בשעה 22:00 המלך שידר "הצהרה לאומה" בה הודיע על חזרה למשטר דמוקרטי, על הצטרפות למחנה בעלות הברית ועל תחילת הלחימה נגד מדינות הציר.
ב-27 באוגוסט 1944, הצבא הרוסי חדר לרומניה דרך "שער פוקשני" (ברומנית:Poarta Focsani) וכבש ללא קרב את בוקרשט.
ב-12 בספטמבר 1944, חתמה רומניה על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית והתחייבה לשלוח 38 אוגדות להמשך הלחימה נגד הצבא הגרמני.
בין אוגוסט 1944 למאי 1945, הצבא הרומני לחם לצד הצבא הרוסי נגד הצבא הגרמני באזורי טרנסילבניה, הונגריה, יוגוסלביה, אוסטריה והפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
במאי 1945, הארמייה הרביעית והארמייה החמישית הרומניות השתתפו בקרב על פראג.
מתוך 538,000 חיילים רומנים שהשתתפו בקרבות לצד הצבא האדום במהלך 260 ימי הלחימה, 167,000 חיילים נהרגו, נפצעו או הוכרזו נעדרים.
רומניה לאחר מלחמת העולם השנייה
בסיום מלחמת העולם השנייה כל שטחי בוקובינה ובסרביה הוחזרו לברית המועצות.
חוזה פריז משנת 1947 הכיר בתרומתה של רומניה לבעלות הברית בחודשים האחרונים של המלחמה והחזירה לה את צפון טרנסילבניה.
הכיבוש הצבאי הרוסי ברומניה נמשך בין 1944 ל-1958 והתבסס על מספר הסכמים מדיניים.
הפיצויים ישולמו במוצרי נפט, תבואה, מוצרי עץ, כלי שיט מכונות וסחורות אחרות, והכל יתנהל בפיקוח ועדת הפיקוח של בעלות הברית.
דרישתה של ברית המועצות לנוכחות צבאית מסיבית זאת ברומניה התבססה על הצורך שלה לשמור על קשר עם כוחותיה הפרוסים באוסטריה, עד להסדרת מעמדה שלאחר המלחמה של אוסטריה.
בין 9 - 19 באוקטובר 1944 התקיימה במוסקבה ועידת מוסקבה הרביעית במטרה לחלק את מזרח אירופה לאזורי השפעה מערביים וסובייטיים.
לפי ההסכם שנחתם בין סטלין לצ'רצ'יל, רומניה נכללה באזור שנשלט ב-90% על ידי ברית המועצות.
בין 4 ל-11 בפברואר 1945 התקיימה ועידת יאלטה בה נפגשו ראשי הממשלות של ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וברית המועצות על מנת לדון בארגון מחדש של אירופה בפרט ושל גרמניה בפרט.
בוועידה הוחלט בין היתר כי ברומניה, בולגריה ופולין תוקמנה ממשלות על פי תכתיביה של ברית המועצות.
חוזה פריז שנחתם ב-10 בפברואר 1947 הכיר בגבולות רומניה כפי שנקבעו בהסכם שביתת הנשק משנת 1944 ובפיצויים שעליה לשלם לברית המועצות וקבע שדרום דוברוג'ה יישאר בחזקת בולגריה.
לאור משבר ברלין, וכמענה לברית נאט"ו, נחתמה ב-14 במאי 1955 בווארשה ברית צבאית בין מדינות מזרח אירופה אשר אפשרה לצבא הרוסי להמשיך הישאר במדינות הברית בתור "כוח ידידותי".
ב-15 במאי 1955 נחתמה בווינה אמנת המדינה האוסטרית אשר השיבה לה את מעמדה כמדינה עצמאית.
על פי תנאיי האמנה, כל כוחות הכיבוש הסובייטיים, האמריקאים, הבריטיים והצרפתיים היו אמורים לעזוב את אוסטריה תוך חמישה חודשים, דבר שהיה מיתר את הנוכחות הצבאית הרוסית ברומניה לולא נחתמה יום קודם לכן ברית ורשה.
הסכמים וחוזים אלה ביססו את שליטתה הצבאית והמדינית המוחלטת של ברית המועצות על רומניה עד 17 באפריל 1958, מועד בו הודיעה מוסקבה רשמית על כוונתה להסיג את כוחותיה מרומניה.
ב-24 במאי 1958, אישרה המועצה המייעצת של המדינות החתומות על ברית ורשה את נסיגת הצבא הרוסי מאדמת רומניה.
הנסיגה התחילה ביוני 1958 ונמשכה עד 1962, עת פונה הבסיס הימי האחרון במנגליה, על חוף הים השחור.
הכיבוש הצבאי אפשר לברית המועצות להשתלט על רומניה מבחינה מדינית וכלכלית כאחת.
בין השנים 1941 - 1944 הונהגה ברומניה דיקטטורה צבאית מבוססת על ממשלה פרו-גרמנית בהנהגתו של יון אנטונסקו.
ב-23 באוגוסט 1944 נעצר יון אנטונסקו על ידי המלך מכאי הראשון ובמקומו מונה לראש ממשלה הגנרל קונסטנטין סנטסקו (Constantin Sănătescu).
בממשלתו כיהנו אנשי צבא ונציגים של הגוש לאומי דמוקרטי (BND).
קונסטנטין סנטסקו התפטר מתפקידו ב-2 בדצמבר 1944 וב-7 בדצמבר 1944 מונה במקומו ניקולאי רדסקו (Nicolae Radescu).
ממשלה חדשה זאת כיהנה עד 28 בפברואר 1945 עת ראדסקו נאלץ להתפטר מתפקידו בלחץ ברית המועצות.
זאת הייתה הממשלה הדמוקרטית האחרונה ברומניה עד למהפכת 1989.
בלחצה של ברית המועצות, המלך מיכאי הראשון הכריז ב-6 במרץ 1945 על מינויו של פטרו גרוזה לראשות ממשלה שהורכבה על פי תכתיביה של מוסקבה.
בהיעדר ייצוג הולם לכל המפלגות הקיימות, ממשלה זאת נתקלה בהתנגדות חריפה מצד ארצות הברית ובריטניה.
המלך מיכאי דרש מפטרו גרוזה להתפטר ומשזה לא הסכים, הכריז על שביתה מלכותית שנמשכה מ-21 באוגוסט 1945 עד 7 בינואר 1946. בתקופה זאת המלך סירב לחתום על החלטות הממשלה, דבר שלא הפריע לממשלה להמשיך בפעילותה.
על מנת לפתור את המשבר ולתת לגיטימציה בינלאומית לממשלה, הוחלט לקיים ב-19 בנובמבר 1946 בחירות כלליות לפרלמנט הרומני, בפיקוח ארצות הברית ובריטניה.
הבחירות אכן התקיימו, עם אחוזי הצבעה גבוהים במיוחד, ובסופן הוכרז על ניצחון גוש המפלגות הדמוקרטיות (BPD) (שהוקם לצורך הבחירות ב-17 במאי 1946) למרות טענות האופוזיציה והמשקיפים האמריקאים והבריטים לזיוף התוצאות.
ב-30 בדצמבר 1947, בלחץ הממשלה, נאלץ המלך מיכאי הראשון להתפטר ובו ביום הוכרז על הקמת הרפובליקה העממית הרומנית.
ב-8 במאי 1945 נחתם במוסקבה הסכם כלכלי בין ממשלת רומניה, בראשותו של פטרו גרוזה, לבין ממשלת ברית המועצות במסגרתו הוחלט על הקמת חברות משותפות לשתי המדינות.
המטרה המוצהרת להקמת חברות אלה, שכונו סוברום (SovRom) הייתה "חיזוק התשתית הכלכלית של שתי המדינות על ידי שיתוף אוצרות הטבע" אך בפועל הן אפשרו השתלטות מוחלטת של ברית המועצות על כלכלת רומניה.
החברה הראשונה, Sovrompetrol הוקמה ב-17 ביולי 1945 ולאחריה הוקמו עוד 15 חברות בתחומי כריית מחצבים, ובמיוחד אורניום, התעשייה הכימית, בנייה, בנקאות וימאות.
החברות פורקו באופן הדרגתי בשנת 1956 בהסכמת שתי המדינות.
הקרבות בהם השתתף הצבא הרומני במלחמת העולם השנייה
גרמניה ברית המועצותניצחון קרב אומן 15 ביולי - 8 באוגוסט 1941 ברית המועצות רומניהקרואטיה הונגריה גרמניה סלובקיה ברית המועצותניצחון המצור על אודסה 8 באוגוסט - 16 באוקטובר 1941 ברית המועצות רומניה
גרמניה ברית המועצותניצחון הקרב בים אזוב ספטמבר 1941 - אוגוסט 1942 ברית המועצות רומניה
גרמניה ברית המועצותתבוסה מבצע יאשי-קישינב הראשון 8 באפריל - 6 ביוני 1944 ברית המועצות רומניה
גרמניה ברית המועצותניצחון מתקפת קרים 8 באפריל - 12 במאי 1944 ברית המועצות רומניהגרמניהבולגריה ברית המועצותתבוסה מתקפת לובלין-ברסט 18 ביולי - 2 באוגוסט 1944 בלארוס\פוליןרומניהגרמניה ברית המועצותפוליןתבוסה מבצע יאשי-קישינב (שלב ראשון) 20-23 באוגוסט 1944 רומניה רומניה
גרמניה ברית המועצותהחליפה צד לצד בעלות הברית (1944–1945) מבצע יאשי-קישינב (שלב שני) 23-29 באוגוסט 1944 רומניה ברית המועצותרומניה תמיכה אווירית ארצות הבריתגרמניה ניצחון קרב טורדה 5 בספטמבר - 8 באוקטובר 1944 רומניה ברית המועצות
הונגריהניצחון קרב פאוליש 14-19 בספטמבר1944 רומניה רומניה הונגריהניצחון קרב דברצן 6-29 באוקטובר 1944 הונגריה ברית המועצות
הונגריהניצחון קרב קאריי 21-25 באוקטובר 1944 הונגריה רומניה הונגריהניצחון מתקפת בודפשט 29 באוקטובר 1944 - 13 בפברואר 1945 הונגריה ברית המועצות
הונגריהניצחון המצור על בודפשט 29 בדצמבר 1944 - 13 בפברואר 1945 הונגריה ברית המועצות
הונגריהניצחון מתקפת ברטיסלאבה–ברנו 25 במרץ - 5 במאי 1945 פרוטקטורט בוהמיה מורביה, סלובקיהברית המועצותרומניהצ'כוסלובקיה גרמניה
הונגריהניצחון הקרב על פראג 6–11 במאי 1945 פרוטקטורט בוהמיה מורביהרומניהפוליןברית המועצותצבא השחרור הרוסיגרמניההונגריה ניצחון
השפה הרומנית שימשה בארץ ישראל בתחילה את עולי הרגל הנוצרים, שהגיעו מאזורים דוברי רומנית.
תנועת עולי הרגל נמשכה גם אחרי ייסוד מדינת ישראל וחלק קטן מעולי הרגל הרומנים התיישבו במנזרים מקומיים.
עולי הרגל מרומניה מגיעים למספר של כחמישים אלף בכל שנה
עם תחילת העלייה הראשונה הגיעו לארץ ישראל יהודים דוברי רומנית, מייסדי ראש פינה וזכרון יעקב ובהמשך עלו ארצה מאות אלפים של דוברי רומנית.
עולי רומניה, מרביתם, לא ידעו עברית בעת עלייתם ארצה והמשיכו להשתמש בשפה הרומנית.
עולי רומניה הקימו והפעילו ספריות פרטיות של ספרים ברומנית.
בישראל יצאו לאור עיתונים ברומנית וסופרים, משוררים ומחזאים ישראלים יוצאי רומניה כתבו יצירות חדשות ברומנית.
הצורך של עולי רומניה בבידור ברומנית סופק על ידי אמנים יהודים שעלו מרומניה ועל ידי להקות ואמנים רומנים, שהופיעו בישראל.
עם התפתחות הכלכלה הישראלית והיווצרות מחסור בידיים עובדות, החל מ-1990 הגיעו לישראל הרבה עובדים רומנים, בעיקר עובדי בניין.
הזדקנות עולי רומניה בישראל יצרה צורך במטפלים בזקנים דוברי רומנית ולשם כך הגיעו לארץ עובדים מתאימים.
עולי רומניה פיתחו בישראל מיני תרבות רומנית, עיתונות ברומנית, ספריות של ספרים רומנים, יצירות ספרותיות ברומנית ועוד.
ברומניה עקבו אחר המוקד התרבותי הראשון במעלה ברומנית, שמחוץ לרומניה ומולדובה.
חוקרים רומנים ביקרו בישראל, יצרט קשרים עםפעילים ישראלים בתחום התרבות הרומנית ואפילו כתבו על כך ספרים.
המשורר הרומני יון קריסטופר ( Ion Cristofor) התגייס לכתיבת O istorie a literaturii de limbă română din Israel (היסטוריה של הספרות ברומנית בישראל) וכבר יצא לאור הכרך הראשון הממוקד בתחום השירה.
העיתונות הרומנית בישראל התחילה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה - לפני כן הופיעו פה ושם גיליונות בודדים.
בתקופה בה הגיעו גלי העלייה מרומניה, יצאה לאור בישראל עיתונות רומנית ענפה, יומונים, שבועונים וירחונים, חלקם ביטאונים מפלגתיים וחלקם עיתונים עצמאיים.
בימי מלחמת הקוממיות היו בצה"ל חיילים רבים עולים חדשים מרומניה, לכן צה"ל הפיק כתב עת ברומנית בשם Sub drapel (תחת דגל).
חלק מהעיתונים הרומנים, שהופיעו בישראל אחרי 1948, היו ממשיכים של עיתונים יהודים ברומניה, כמו "Mântuirea" ו-"Renașterea noastră" - הם הופיעו באותם שמות ולעתים עם אותם עורכים שעלו ארצה.
המפלגה הקומוניסטית הישראלית קיבלה תרומה מהשלטון הרומני בית דפוס והפיקה בו עיתון דו-יומי בשם Glasul poporului (קול העם).
גם מפלגות אחרות הפיקו כתבי עת ברומנית, היומון Viața noastră" (חיינו), שנוהל על ידי מאיר לינדנר ונתמך על ידי ההיסתדרות הכללית, השבועון Adevărul (האמת), שנוסד על ידי כותבים בעיתון הרומני באותו שם, שעלו ארצה - היה מקורב למפלגת הליכוד.
Dimineața (הבוקר) של המפלגה הליברלית, Libertatea (החופש) של מפלגת חרות ו-Mișmar (משמר) של מפ"ם היו עיתונים מפלגתיים, שתרגמו לרומנית את פרסומיהם העבריים.
במהלך השנים הופיעו בישראל, בשפה הרומנית, כתבי העת הבאים:
IZVOARE (מעינות) כתב עת של התאחדות הסופרים הישראלים בשפה הרומנית.
לישראל הגיעו עולים מרומניה, סופרים, משוררים ומבקרי ספרות, שכבר קנו להם שם כיוצרים בשפה הרומנית ואחרים, שעבורם הרומנית הייתה השפה הנוחה להם ביותר ליצירתם ורבים מהם המשיכו או התחילו יצירות ברומנית.
התאחדות הסופרים הישראלים בשפה הרומנית, שנוסדה ב-1964 על ידי שאול כרמל, סולו הר, יוסף קמפוס ו-מ.
במהלך השנים יוצרים ישראלים בשפה הרומנית כתבו יצירות, פרסמו אותן, בישראל ובעולם, הקימו חוגים של יוצרים, ייסדו הוצאות לאור יעודיות וכמובן התארגנו בהתאחדות הסופרים הישראלים בשפה הרומנית.
בין היוצרים נמנים: שמעון אלטרסקו-ירושלמי, יונה אטלס, י.
שכטר, דורל שור-סורה, ערן סלע, ג'ינה סבסטיאן-אלקלעי, אלכסנדרו סבר, בנדיקט סולומון, ולאד סולומון, יון שטיובאה, פרנצ'יסקה סטולרו, אנדריי סטריחאן, אלה אסתר טקצ'יו, זולטן טרנר, ברוך טרקטין ועוד רבים
רון ארד (נולד ב-5 במאי 1958) היה נווט קרב בחיל האוויר הישראלי, שנפל בשבי ארגון "אמל" בלבנון ב-16 באוקטובר 1986 ונחשב כנעדר לאחר שאבדו עקבותיו ב-5 במאי 1988.
בשנת 2016 הגיש אמ"ן דו"ח שהעריך שארד נפטר בשנים הראשונות שלאחר היעדרותו, אם כי לא כל גורמי המודיעין קיבלו את ההערכות האלו ועל פי הערכות אחרות נפטר בשלב מאוחר יותר.
ההערכה האחרונה גם באה על כך שהתברר שצה"ל ערך מבצע צבאי בין 4 ל-5 במאי 1988 במרחק של קילומטרים בודדים מהמקום שבו הוחזק בשבי רון ארד, מבלי שצה"ל ידע שהוא מוחזק באזור.
גדל במגדיאל (כיום שכונה בהוד השרון), ולמד בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד גימנסיה הרצליה בתל אביב.
ארד השלים את קורס הטיס כנווט קרב בשנת 1979 (קורס מספר 87), ושירת כנווט מטוס פנטום.
במהלך שירותו זכה ל"רישום לזכות" ממפקד חיל האוויר דוד עברי, לאחר שבמהלך טיסת לילה בפנטום בינואר 1980, לקח את השליטה על המטוס לאחר שהטייס לקה בוורטיגו.
ב-1982, בגיל 24, נשא לאישה את תמי ארד (תמר גלעד) ובשנת 1985 נולדה בתם יובל.
באוקטובר 1986 היה סטודנט להנדסה כימית בטכניון שבחיפה.
במסגרת שירות בטייסת 69 ("טייסת הפטישים"), ב-16 באוקטובר 1986, טס ארד כנווט מטוס פנטום במסגרת מבצע "בית אבא 12", לגיחת תקיפת מטרות מחבלים באזור צידון שבלבנון.
תקלה טכנית במרעום אחת הפצצות גרמה לפיצוץ התחמושת בקרבת המטוס.
שני אנשי הצוות נטשו, ביוזמת ארד.
הטייס ישי אבירם חולץ על ידי מסוק קוברה, והנווט ארד נפל בשבי ארגון "אמל" השיעי.
בעת נפילתו בשבי היה בתקופת לימודים בה שירת בטייסת כהצבת חירום (הצ"ח), בדרגת סרן.
שוביו העבירו שלושה מכתבים שכתב ארד ותמונה אחת, אך הצלב האדום הבינלאומי לא הורשה לבקרו, ומספטמבר 1987 הקשר עמו נותק.
ניסיונות להגיע לעסקה לשחרורו נכשלו, ובשנת 1988 הוא ככל הנראה הועבר מידיו של בכיר אמל, מוסטפא דיראני, לאיראן או לארגון שיעי אחר.
רון ארד נפל בשבי ב-16 באוקטובר 1986 לאחר שמטוסו הופל באזור צידון.
בשנים הראשונות הוחזק בידי ארגון "אמל" השיעי, וממנו התקבלו אותות חיים ומכתבים למשפחתו.
במאי 1988 נעלמו עקבותיו מהכפר נבי-שית שבבקעת הלבנון.
מאז ועד היום, גורלו נותר התעלומה המודיעינית הגדולה והמתסכלת ביותר בתולדות המדינה, כאשר השורה התחתונה נותרה ללא הוכחה חד-משמעית באשר למקום הימצאו או נסיבות מותו.
במשך עשורים פעל המודיעין הישראלי תחת הקונספציה כי ארד הועבר לאיראן או לידי כוח קודס של משמרות המהפכה, והושקעו מאמצי ענק – תקציבי עתק, גיוס סוכנים, יירוט תשדורות ומבצעים חובקי עולם – כדי לתקף הנחה זו.
במסגרת המאמצים לאיתורו, המכונים במערכת הביטחון "חום הגוף", נערכו מבצעים נועזים ורווי סיכונים.
בין היתר, בשנת 2007 יצא המוסד למבצע "עין הנמר" בניסיון להגיע למידע בתוך מנגנוני המודיעין האיראניים, ובשנת 2021 פורסם על מבצע שבו נחטף גנרל איראני בדימוס בסוריה לצורך חקירתו בנושא.
לצד הגישה המרכזית, עלו לאורך השנים קולות באמ"ן ובשב"כ שערערו על המעורבות האיראנית.
לפי גישה זו, פתרון התעלומה אינו נמצא בטהרן אלא דווקא בלבנון, קרוב מאוד לנקודה שבה נראה לאחרונה בנבי-שית.
ההערכה המסתמנת ממבצעים אחרונים, כולל חטיפתו של הקצין הלבנוני בדימוס אחמד שוכר, היא כי ייתכן ורון ארד מצא את מותו זמן קצר לאחר שנעלם ב-1988, וכי המידע המודיעיני שכיוון לאיראן במשך שלושים שנה היה "רעש" כוזב שמנע את פענוח הטרגדיה.
באוגוסט 1988, הודיע חזבאללה שרון ארד בידיו.
בשנים 1986–1994 עוכב שחרורם של 21 אסירים לבנונים, וכן נחטפו דיראני ובכיר "חזבאללה" עבד אל-כרים עובייד, במטרה שישמשו קלפי מיקוח במשא ומתן אפשרי לשחרור ארד.
בית המשפט העליון פסק באפריל 2000 שיש לשחרר את רובם, כאשר דיראני ועובייד נשארו בכלא הישראלי ארבע שנים נוספות, עד עסקת חילופי השבויים ב-2004.
בעקבות הריגתו של מנהיג חזבאללה עבאס מוסאווי בפברואר 1992, הודיע הארגון על הוצאתו להורג של ארד, אך מקורות שונים טענו כי ארד חי, ומוחזק באיראן (מידע התקבל בעקבות מבצע שנוהל על ידי ישראל פרלוב).
באותה שנה הוקמה עמותת "לחופש נולד", עמותה ציבורית שמטרתה זירוז שחרורם של ארד ונעדרים נוספים.
בפברואר 1995 אמר גולה איראני, מנושר מוקבר, בריאיון לרדיו בלוס אנג'לס, שרון ארד חי וכלוא בבית סוהר של המודיעין האיראני באיספהן, ושבעקבות ניסיון בריחה נותח והוא משותק ברגליו ומרותק לכיסא גלגלים.
באותו חודש התראיינו ל"פרנקפורטר אלגמיינה" הגרמני שני אזרחים גרמנים שהיו כלואים באיראן, ולדבריהם שמעו שטייס ישראלי כלוא בבידוד.
באפריל 1996 הודיע ארגון בשם "המדוכאים עלי אדמות" שרון ארד בידיהם וכי הם יוציאו אותו להורג בתוך 48 שעות.
באוקטובר 1997 טענו גורמים גרמנים ורוסים שעסקו בנושא, שארד ככל הנראה אינו בחיים.
ישראל דחתה את הטענות, והבהירה שהנחת העבודה שלה היא שארד חי, ומוחזק באחריות איראן.
ב-26 בדצמבר 2000 הושלמה עסקה עם חזבאללה בתיווך גרמני ובה התקבל בישראל רובה ההישרדות האישי של רון ארד בהתאם לדרישת ישראל לקבלת אות חיים ממנו.
במסגרת העסקה שוחררו 40 פלסטינים ו-12 לבנונים.
ביולי 2001 אמר העיתונאי הסורי, ניזאר נאיוף, שהשתחרר במאי מהכלא הסורי, שהוא ראה את ארד באוגוסט 1993 בבית כלא סורי.
"ב-7 באוגוסט 93' הוא היה חי", אמר נאיוף לשבועון הצרפתי "לה פואן".
"באותו יום לקחו אותו האנשים שהחזיקו בו לחדר רחצה כדי להתרחץ.
אם משהו רע קרה לאחר מכן זה היה מעשה סודי שעליו החליטו הגורמים שהחזיקו בו כדי למחוק את התיק וכדי לא להסתבך".
בשנת 2002 הוקמה ועדה מיוחדת להערכת המצב בעניינו של ארד, בראשות השופט אליהו וינוגרד.
הוועדה קבעה שאין סיבה לשנות את הערכת המצב הקיימת, לפיה ארד בחיים.
בשנת 2003 חשף ראש ממשלת ישראל אריאל שרון כי המאמצים המודיעיניים להשבת רון ארד גבו את חייו של סוכן מודיעין.
באותה שנה אף התקבלו טענות מפי בכירים איראנים שערקו למערב, לפיהן ארד הוחזק באזור טהראן, סבל מבריאות לקויה ואף ניסה להימלט מכלאו.
בשנת 2004 הכריזה עמותת "לחופש נולד" פרס כספי של 10 מיליון דולר עבור שחרורו.
בשנת 2005 הוגש דו"ח של אגף המודיעין שהעריך כי ארד נפטר בלבנון בין השנים 1995–1997, ככל הנראה ממחלת עור קשה.
הדו"ח פירט כי ארד הועבר לאיראן והוחזק שם עד 1994, אז הוחזר בחשאי ללבנון מחשש לחשיפת מיקומו בעקבות חקירת מוסטפא דיראני, אם כי דעת מיעוט בצוות גרסה כי הוא מעולם לא עזב את אדמת לבנון, שם הוחזק לדעתם על ידי משמרות המהפכה.
אף שהרב הצבאי הראשי נטה להכיר בו כחלל שמקום קבורתו לא נודע, ראש הממשלה אריאל שרון התנגד להכרזה זו ודרש להמשיך בחיפושים.
התפתחויות נוספות נרשמו בספטמבר 2006, כאשר רשת "LBC" הלבנונית שידרה תיעוד נדיר של ארד משביו, ככל הנראה משנת 1988, בו הוא נראה מעשן, נותן פרטים אודותיו ואודות שירותו הצבאי.
ב-15 באוקטובר 2007, הועבר לישראל יומן שכתב ארד במהלך תקופת שביו.
זאת במסגרת עסקת חילופי שבויים עם חזבאללה שבמסגרתה הוחזרו לישראל גופת אזרח ישראלי שטבע וגופתו נסחפה לחופי לבנון, בתמורה לשתי גופות של מחבלי הארגון ושחרור עציר לבנוני.
בשנת 2011 הוצגו היומנים בתוכנית הטלוויזיה "עובדה".
בדו"ח של חזבאללה נכתב שהסיבות למותו של ארד עשויות להיות שהתמוטט, נפצע, או נפל מצוק גבוה במהלך ניסיון ההימלטות משביו ואי אפשר לאתר את גופתו, אף על פי שידוע לישראל שבשנת 2004 ניסה חזבאללה לאתר את קברו של רון ארד בכפר א-נבי שית.
לפי דיווחים שהגיעו לעיתונים ערביים חזבאללה הצליח לאתר שרידי עצמות וקבר לא מזוהה.
במספר מקרים הועברו לישראל דגימות עצמות לבדיקה גנטית, ונשללה השתייכותן לארד.
גורמי מודיעין בישראל אמרו כי הדו"ח לא חידש להם מאומה והגדירו אותו כ"קשקוש".
בפברואר 2016 נחשפה בבית דין צבאי בלבנון עדות בנוגע לגורלו של רון ארד, במסגרת משפטם של חמישה חברי ה"מפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית".
הנאשמים הועמדו לדין בגין קבלת תשלום מישראל עבור מסירת מידע, בחלקו שגוי, על גורל הנווט.
הם אף ניסו להעביר לישראל דגימת עצם מעצמותיו תמורת לתשלום.
אחד הנאשמים, מופיד קונטאר, טען בעדותו כי ארד הוחזק בידי הארגון ומת בשביו בשנת 1988, כשנתיים לאחר נפילתו בשבי.
דברים אלו תאומים את הדוחות של ארגון חזבאללה.
לפי קונטאר, ארד הועבר לידי הארגון בעקבות המבצע הצבאי בכפר מיידון בשנת 1988, ועבר מסכת עינויים קשה וחקירות אינטנסיביות.
הוא העיד כי ארד נמצא במקלחת ללא רוח חיים, כתוצאה מתשישות ומהפגיעות הגופניות שספג.
לדבריו, זיהויו כרון ארד התגבש אצלו רק בדיעבד, כעשור לאחר האירוע, וציין כי הוא נקבר ממזרח לביירות.
פברואר 2016 פורסמה עדות בלבנון לפיה ארד נהרג עוד ב-1988, כשנתיים לאחר נפילתו בשבי.
כך גרס גם צוות החקירה בראשות בכיר השב"כ יצחק אילן.
אולם, בידי גורמי מודיעין עדויות חיות לגביו עד שנת 1997. במאמץ לפתור את התעלומה, חשף ראש הממשלה נפתלי בנט באוקטובר 2021 כי המוסד, בשיתוף צה"ל והשב"כ, קיים מבצע רחב היקף שמטרתו הייתה לאתר קצה חוט בנוגע למקום הימצאו, אולם ראש המוסד דוד ברנע הודה כי המבצע לא השיג את מטרתו.
במקביל עלו דיווחים בתקשורת הערבית על חטיפת גנרל איראני בסוריה שישראל סברה כי היה לו חלק בחטיפת רון, ושחרורו באפריקה לאחר חקירה בישראל.
המאמצים המבצעיים נמשכו גם בסוף שנת 2025, אז דווח בלבנון על חטיפת הקצין לשעבר בחזבאללה, מוחמד שוכר, שהוא קרוב משפחתו של רמטכ"ל חזבאללה פואד שוכר.
הוא נחטף על ידי סוכנים אזרחי שוודיה שפעלו ככל הנראה בשירות המוסד, והועבר לישראל דרך החרמון.
זאת בעקבות מידע חדש הקושר אותו לאזור בו הוחזק ארד בעת היעלמותו.
מ-1996 מתקיימת בהוד השרון צעדה שבה משתתפים אלפי אנשים.
באותו היום מתקיים יריד גדול בפארק ארבע העונות בעיר.
מדי שנה חיל האוויר מציין את היעדרו של רון ארד במטס מיוחד של שלושה מטוסים הנמצאים במבנה חסר של רביעיית מטוסים, סמל לנווט הנעדר.
הפזמונאי אהוד מנור כתב את השיר "לא מפקירים חבר".
את השיר הלחין חנן יובל, ובפזמון השיר מציינים את שמו: "אנחנו, רון, לא מפקירים חבר".
שיר נוסף, מפורסם יותר, שנכתב בידי אהוד מנור, הולחן ובוצע על ידי בועז שרעבי, הוא "כשתבוא".
השיר מתאר את שובו של רון ארד הביתה.
גם כאן מופיע שמו בפזמון השיר: "ואז נשיר ברון, נשיר ברון".
הכרזה "רון ארד – לחופש נולד" הופצה במאות אלפי עותקים ונתלתה על רבבות בתים בישראל.
שבט הצופים "ארד" בהרצליה נקרא על שמו.
בשנת 2014 הוקם בישראל שבט של הצופים היהודים בצרפת ע"ש רון ארד.
שבט זה היחיד בתנועה הנמצא בישראל.
קריית החינוך על שם רון ארד – בית ספר על-יסודי שש-שנתי ברחובות.
בשנת 2007 יצא לאור הספר ה-38 בסדרת הספרים "מנהרת-הזמן" מאת גלילה רון־פדר-עמית, "תעלומת הנווט השבוי", העוסק בסיפורו של ארד.