tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות הצלחות אלה הקליטה שני תקליטי סולו בישראל: "אנעים זמירות" (1968), ובו ביצעה שירי עם ביידיש, ובהם גם שירים חסידיים שליקטה ועיבדה, ו"מול חלונך" (1969), שכלל שירים חסידיים, מסורתיים ושירי עם יהודיים ביידיש ובלאדינו.
על עטיפת התקליט מופיע טקסט מאת המוזיקאי יוחנן זראי: "חנה רוט היא זמרת שירי עם המבצעת את שיריה בענווה עמוקה הגובלת ברגש של דחילו ורחימו, תכונה שהיא נדירה ביותר בימינו אלה.
רק בשל יחסה העמוק והרציני אל מילות השיר ולחנו עולה בידה להגישו לנו בבחינת "מלב אל לב"...
וכך אנו דולים בתקליט זה מספר פנינים מתוך אוצר בלום של מסורת יהודית עתיקת יומין".
ב-1970 השתתפה בתיאטרון "בימות" בהצגה "מחברות החשק" מאת דן אלמגור ובהצגה "נפוליון - חי או מת!" מאת נסים אלוני ובבימויו.
במהלך הצגה זו שרה בין היתר את "שיר התהילה", שהלחין גארי ברתיני.
ב-1975 השתתפה בתוכנית הרדיו "על הדרך עץ עומד" של קול ישראל שהוקדשה לשירים יידיים שתורגמו לעברית על ידי יעקב שבתאי.
השירים הוקלטו עבור התוכנית ויצאו גם על גבי תקליט.
לקראת סוף שנות השבעים, בעת שהות נוספת במילאנו, עסקה רוט בחקר שירים יהודיים שנכתבו בתקופת השואה, בעיקר ביידיש.
מחקרה העלה אוסף שירים שהניב תקליט נוסף שכונה "Es Brent" (יידיש: "בוער"), שהוקלט ויצא באיטליה, וזכה לשבחים, לפרסים ולהכרה בינלאומית.
הצגות ומופעים שבהם השתתפה בתפקידים מרכזיים:
תיאטרון חיפה – שיחקה בהצגות "קרום" ו"שיץ" מאת חנוך לוין ובבימויו (1975), "המעברה שליד חדרה נסגרת" (1990), "וינה על הים" ו"שבת ראשון שני" (1991), "פלאטונוב" ו"תיירות פנים".
המרכז התיאטרוני בנווה צדק – שיחקה ב"משחיז הסכינים הסיני" וב"נעורי ורדהל'ה".
תיאטרון החאן – שיחקה ב"סוחרי גומי".
צוותא – השתתפה בקברט הסאטירי "ויהי חור" מאת יהושע סובול והלל מיטלפונקט.
תיאטרון בית ליסין – "אהבה ממבט שלישי" (2004).
השתתפה בסרטים "מגש הכסף" (1984) כזמרת, וב"אלכס חולה אהבה" (1986) בתפקיד אמו של אלכס, הדמות המרכזית.
בשנים 1983–1986 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה הנודעת לילדים "רחוב סומסום" בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 1987 השתתפה במופע המחווה לזמר ולהומור היידי, שהפיקו גלי צה"ל ותיאטרון "הבימה".
במופע שרה את השיר "לחיים", אותו ביצעה באותה עת בהצגה "השקיעה", שהועלתה ב"הבימה" בבימויו של לובימוב.
בהצגה זו ביצעה בלווי גיטרה שירים שונים ביידיש, כקטעי קישור בין התמונות השונות במחזה.
בשנת 1991 זכתה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה.
בשנים 1995–2010 הופיעה בשורה של תפקידים: בשנת 1995 שיחקה את רגינה הבייביסיטר בסדרה הקומית "ייסורי אפרים", בשנת 2000 דיבבה ציפור בסדרת הילדים "נימנומים", ב-2004 שיחקה בסדרה "כל שבת שנייה", ב-2006 השתתפה בסרט "ימים לבנים", ב-2007 הופיעה בסרט "אסקימוסים בגליל", וב-2010 שיחקה במחזה "מכולת" בתיאטרון הקאמרי ובית ליסין.
חנה רוט הלכה לעולמה ב-5 בדצמבר 2019, בגיל 80. רוט הותירה אחריה בעל, שני ילדים ושני נכדים.
ספר השירים "תמונות מתערוכה רחוקה", בהוצאת "עם עובד" (1987)
ספר הסיפורים "אתמול יקר", בהוצאת הקיבוץ המאוחד (1997)
ספר השירים "הסתיו של פרימורה" בהוצאת גוונים (2003)
חנוך אלבק (17 באוגוסט 1890 – 9 בינואר 1972) היה פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, מגדולי החוקרים של המשנה והתלמוד וממייסדי השיטות המדעיות החדשות בחקר המשנה.
אלבק נולד בי"ז באב תר"ן לר' שלום (בן יחזקאל) אלבק (אלבעק) ורחל בת אלכסנדר ברודט בעיר לוביץ' (בפולנית: Łowicz) שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
אביו היה ידוע כ"חכם התלמודי", ההדיר כמה ספרי ראשונים כגון ראב"ן, ספר האשכול ועוד.
חנוך אלבק הוסמך לרבנות ב-1907, למד בבית המדרש לרבנים בווינה, וב-1921 סיים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת וינה.
בין 1926 ל-1936 לימד בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בברלין.
ב-1936 עלה לארץ ישראל, ומיד החל לשמש כפרופסור, ומאוחר יותר כראש המחלקה לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, שם הרצה במשך כמעט 25 שנה.
עם מוריו נמנים דוד צבי מילר ואביגדור אפטוביצר.
עם תלמידיו נמנו אברהם גולדברג, מנחם אלון ואברהם יהושע השל.
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנים תש"ג-תש"ד.
בשנת 1957 סירב לקבל את פרס ישראל, והסביר:
"א) ריבוי הפרסים במדינה וחלוקתם לכל מיני אנשים ונשים מורידים את ערכם לפחות מכשיעור הראוי להתכבד.
ב) המיסים הכבדים המוטלים על הציבור אינם מצדיקים לדעתי את השימוש בהם לצרכים מפוקפקים כאלה, וחוששני ליהנות מכסף זה."
ב-1959 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ב-1969 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל על ספרו "מבוא לתלמודים".
חנוך אלבק נפטר בכ"ג בטבת תשל"ב בירושלים ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים.
בערים ירושלים ובאר שבע נקראו רחובות על שמו.
אלבק נשא לאישה את הנדל לבית דוב ויס (אחות אברהם ווייס), ולשניים נולדו שלושה ילדים.
בניו הם פרופסורים באוניברסיטת בר-אילן:
מיכאל אלבק, פרופסור לכימיה אורגנית
שלום אלבק, פרופסור למשפט עברי.
נשא לאישה את עו"ד פליאה אלבק לבית נבנצל.
בתם היא חוקרת הספרות רחל אלבק-גדרון וכלתם היא חוקרת הלשון ד"ר אורלי אלבק.
בכרך נהרג במלחמת העצמאות במערכה על ירושלים, וחודש אחרי נפילתו ילדה לאה בכרך את בנם השני, שנקרא על שם אביו.
אלבק, שהיה יהודי אורתודוקסי, חיבר ספרים רבים בעברית ובגרמנית על ספרות חז"ל, בהם: "מבוא למשנה", "מחקרים בברייתא ובתוספתא" ו"מבוא לתלמודים".
כמו כן פרסם מאמרים רבים בכתב העת "תרביץ".
הוא ההדיר את מדרש "בראשית רבתי" לר' משה הדרשן (ירושלים 1940) ואת "ספר האשכול" לראב"ד השני, עבודה שאביו התחיל לפניו.
אלבק תרגם, ערך והשלים את חיבורו של יום-טוב ליפמן צונץ "הדרשות בישראל", וכן השלים את המהדורה המדעית לבראשית רבה של יהודה תיאודור.
בית הבחירה על מסכת יבמות לרבי מנחם המאירי, עם תיקונים והערות בשם חנוך הבית מאת חנוך אלבעק.
הלכה חיצונה בתרגומי ארץ-ישראל ובאגדה, ירושלים, ת"ש 1940.
מבוא למשנה, מוסד ביאליק, הדפסה אחרונה בתשס"ה 2005.
מבוא לתלמודים, דביר, מהדורה אחרונה בתשמ"ז 1987.
מחקרים בברייתא ותוספתא ויחסן לתלמוד, מוסד הרב קוק, ירושלים, תש"ל 1969.
שישה סדרי משנה, מפורשים בידי חנוך אלבק ומנוקדים בידי חנוך ילון, מוסד ביאליק, הדפסה אחרונה בתשס"ח 2008.
ספר האשכול לר' אברהם ב"ר יצחק אב בית דין מנרבונא, ערוך על ידי שלום אלבעק וחנוך אלבעק, הוצאת ח.
לבקשת הוצאת דביר החל אלבק לכתוב פירוש למשנה במטרה להשלים את מפעלו של ביאליק להוצאה עממית של המשנה.
העבודה על הכנת הפירוש ארכה שש שנים, וכל סדר יצא לאור עם השלמתו.
שאלת זהות מחברו של הפירוש על סדר נזיקין הגיעה לבית המשפט, כאשר ד"ר מרדכי מרגליות טען שהוא מחבר הפירוש ואלבק רק ערך אותו.
לאחר מספר חודשים הושגה פשרה על פיה תודפס בספר הודאה של אלבק למרגליות על עזרתו בכתיבת הפירוש.
הפירוש למשנה של אלבק קצר ועממי, בתוספת הערות ארוכות בסופי הכרכים.
בפירוש זה אלבק מציע את הפירוש הפשוט והמתאים ביותר ללשון המשנה גם אם התלמוד נותן פירוש אחר כדי להתאים את המשנה להלכה שנהגה באותו זמן.
בפירושו אלבק משתמש גם במקורות ארץ-ישראליים, כמו התוספתא, התלמוד הירושלמי ומדרשי הלכה, שנכתבו כמו המשנה בארץ ישראל.
ניקוד המשנה במהדורת אלבק נערך בידי חנוך ילון.
אלבק ביקר בחריפות את ספרי דורות הראשונים של יצחק אייזיק הלוי וכתב עליהם: "כי בספרו יש מן החדש ומן הטוב, אלא מה שהוא חידש אינו טוב ומה שהוא טוב אינו חידוש".
חנוך אבנארי (או: אבן־ארי; 25 במאי 1908 – 15 בספטמבר 1994) היה מוזיקולוג ישראלי, חתן פרס ישראל לחקר המוזיקה לשנת התשנ"ד 1994.
נולד בשם הרברט לוונשטיין בדנציג שבגרמניה (כיום גדנסק בפולין).
היה בן למשפחה מסורתית, למד בתיכון בדנציג והיה חבר בתנועת הנוער Kameraden הלא-ציונית.
למד מוזיקולוגיה, ספרות ואמנות באוניברסיטאות פרנקפורט, לייפציג קניגסברג ומינכן.
קיבל את הדוקטורט ב-1931 מאוניברסיטת קניגסברג, נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "מילה וצליל ביצירותיו של אוסוולד פון וולקנשטיין".
לאחר עליית הנאצים ייסד וניהל בית הוצאה לאמנות יהודית.
לאחר שגורש מאיגוד המוציאים לאור הגרמני משום מוצאו היהודי עלה לישראל עם אשתו, טאה לבית ורשינסקי, בשנת 1936. בשנות הארבעים עבד כמנהל ייצור בבית חרושת ובמקביל פרסם מחקרים מוזיקולוגיים בכתבי עת.
שימש כחבר מחקר במרכז לחקר המוזיקה היהודית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1948 גויס לצה"ל, שירת בחיל האוויר ושירת בצבא הקבע, ממנו השתחרר כרב-סרן בשנת 1965.
ב-1966 היה ממייסדי החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב, התחיל כמרצה בכיר וב-1972 מונה לפרופסור חבר.
פרש לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב ב-1975, אולם המשיך להורות שנים רבות לאחר מכן.
שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת היידלברג.
בישראל שימש חבר דירקטוריון במכון למוזיקה ישראלית והיה נשיא כבוד של איגוד המוזיקולוגים בישראל.
אבנארי חקר ופירש כתבים שעסקו בחכמת המוזיקה והיו מצויים בגניזת קהיר.
הוא גילה פרק חסר בהקדמה לספר תהלים מאת סעדיה גאון.
הוא גילה כתב יד בלתי ידוע של נגינות התורה שמצא בספריית מדינת בוואריה.
הוא השווה בין גרסאות שונות של אותה המנגינה בעשרים ארצות שונות, הן אצל האשכנזים והן אצל הספרדים.
בשנת 1977 הוענק לו פרס אנגל למוזיקה מטעם עיריית תל אביב-יפו.
חנוך אבנארי נפטר ב-15 בספטמבר 1994, והובא למנוחות לצד אשתו טאה בבית העלמין של קיבוץ מגן.
יובל, כרך א' : קובץ מחקרים של המרכז לחקר המוזיקה היהודית / נערך בידי ישראל אדלר בשיתוף עם חנוך אבנארי ובתיה באיאר.
נעימות פיוטים [תווים] : דרכיה של מסורת מוזיקלית : לקט מוסבר של נעימות רשומות במשך שמונה מאות שנים / חנוך אבנארי.
תל אביב : מכון למוזיקה ישראלית, 1971.
נגינות התורה במסורת אשכנז : בין 1500 ל-1900 ; תיעוד וניתוח מוזיקלי / חנוך אבנארי.
תל אביב : אוניברסיטת תל אביב - הפקולטה לאמנויות, בית-הספר למדעי היהדות, 1976.
הרב חנוך הניך אייגש (או אייגס; בכתיב יידי: חנוך העניך אייגעש; תרכ"ד, 1864 - ט"ו באלול תש"א, 7 בספטמבר 1941) היה דיין ורב בווילנה במשך יותר מארבעים שנה.
הוא כיהן כרבה האחרון של קהילת וילנה, במשך כשנה בתקופת השואה.
נודע כתלמיד חכם וכעילוי, ופרסומו בא לו בזכות ספרו מרחשת – שו"ת הלכתי ופלפולים תלמודיים.
חנוך אייגש נולד בראסיין, ליטא, בשנת ה'תרכ"ד (1864) לרב שמחה ראובן עדלמן, שהיה סוחר ותלמיד חכם, מחבר ספרים חשובים בחכמת ישראל וכונה "שר העדולמי".
כפי הנראה למד תורה בין השאר מפי הרב אלכסנדר משה לפידות.
בהמשך למד ברוסיין, בריסק וקובנה, ולאחר מכן בישיבת וולוז'ין הידועה והיה ממקורבי הרב יוסף דב סולובייצ'יק בעל שו"ת בית הלוי.
נישא להינדא, נכדתו של ר' שמואל זיברטנסקי - מגדולי מורי ההוראה בווילנא, שידכם רבי יצחק אלחנן ספקטור.
בשנת ה'תרנ"ח (1898), בהיותו בגיל 34, נתמנה למו"ץ ולאחד מרבני וילנה, תפקיד בו שימש עד יום מותו.
לכל אורך כהונתו שיתף פעולה עם הרב חיים עוזר גרודזנסקי, וחתם יחד עמו על כרוזים ומכתבים רבים בנושאים פנים-יהודיים.
הם הקימו יחד "קיבוץ" (ישיבה לבחורים מבוגרים הלומדים בכוחות עצמם), בו למדו בחירי הישיבות הליטאיות.
בשנת ה'תר"ע נבחר כאחד מבאי כח הרבנים בפלך ווילנא לאספת הרבנים בפטרבורג.
בעת מלחמת העולם הראשונה נאלץ הרב גרודזינסקי לעזוב את וילנה, והרב אייגש מילא את מקומו ברבנות עד שובו.
לאחר הצהרת בלפור הצטרף הרב אייגש לתנועת המזרחי.
הוא השתתף בייסוד "ההסתדרות הלאומית" בווילנא בשנת ה'תרע"ז, שהוקמה על ידי 15 רבנים בליטא, ומטרתה הייתה לסייע בהשגת זכויות עצמיות ליהודים בארץ ישראל, ולהפיץ את רעיון שיבת ציון, לחזק את הדור הצעיר על יסודות הדת והלאומיות ולתקן את סדרי החינוך.
בוועידת המזרחי בווילנא בשנת תרפ"ד שימש כסגן יושב-ראש.
בברכתו לוועידה אמר: בוועידה של "כנס הרבנים המזרחיים" בוורשה תרפ"ג נבחר לנשיאות הכנס ובכנס בתרפ"ז שימש כיושב-ראש.
באותה בשנת ה'תרפ"ג היה מהחותמים על הכרוז של רבני פולין וליטא למען קרן החלוץ המזרחי, אך בשנת ה'תרפ"ט הוא נטש את המזרחי, עקב הבדלי הגישה בין המזרחי בפולין ובליטא, אי ההבנות על רקע התאמת פעולות המזרחי לתנאי ליטא, ותמיכתה במועמדם של הציונים לרבנות וילנה.
עם זאת הוסיף לתמוך ולפעול למען העלייה לארץ ישראל ותמך בייחוד בצעירי המזרחי והפועל המזרחי.
בה'תרצ"ה (1935) היה מיוזמי הקמת "מחלקת החרדים" בקרן הקיימת לישראל.
לאחר פטירתו של הרב גרודזינסקי הוכר הרב אייגש כזקן רבני ליטא בכלל ווילנה בפרט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכתוצאה מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב, התרכזו בווילנה מאות בני ישיבות מכל רחבי ליטא.
הרב אייגש סייע רבות בכלכלתם של הפליטים, והמחאות על שמו נשלחו מטעם הג'וינט.
בשנת ה'תש"א (1941), בהיותו כבן 77, נרצח הרב אייגש על ידי הנאצים.
תאריך מותו אינו ברור: היו שהעידו שהיה זה בט"ו באלול, והיו שסברו שהוא נספה כחודש וחצי קודם לכן, בימי בין המצרים.
גם מקום הרצחו שנוי במחלוקת: יש המדווחים כי הוא נהרג בווילנה עצמה, אך היו שטענו כי הוא נלקח תחילה לפונאר, שם נרצח על ידי האיינזצגרופן.
בספר צדיק פלא, מובאת עדות של הרב יהודה זרחיה סגל, המעיד שראה כיצד נרצח הרב חנוך לעיניו.
ספרו הראשון נקרא "מנחת חֲנוֹךְ", וצורף לספר "עולת שמואל", שבו הובאו חידושי תורתו של חמיו - הרב שמואל זיברטנסקי.
הספר עוסק בענייני סדר קודשים, מסכת עבודה זרה ועוד.
ספרו המפורסם הוא ספר השו"ת "מרחשת", שבו עסק בסוגיות תלמודיות רבות ובפסקי הלכה למעשה על ספר שולחן ערוך.
הספר כולל שני חלקים שיצאו לאור בה'תרצ"א ובה'תרצ"ה (1931 ו-1935).
בהקדמתו לספרו הביע הסתייגות-מה משיטת בריסק שנפוצה בדורו בין לומדי התורה.
הוא עצמו הוכיח בספרו למדנות רבה, אף בלי להזדקק לדרכי הניתוח וההפשטה של שיטת בריסק.
חָנוֹ בן חניבעל (בפיניקית: 𐤇𐤍𐤀 𐤁𐤍 𐤇𐤍𐤁𐤏𐤋; ביוונית: Ἄννων, בלטינית: Hanno) היה מצביא קרתגי, שפיקד על כוחות צבא וצי במלחמה הפונית הראשונה (264-241 לפנה"ס).
פרטים על מוצאו ועל קורותיו לפני המלחמה בין רומא לקרתגו אינם ידועים.
דיודורוס סיקולוס מכנה אותו "חנון בן חניבעל", אך בשאר המקורות העתיקים הוא נזכר בשם "חנון" או "חנו" בלבד.
אין זה בלתי אפשרי שחנו, המוזכר באירועי השנה הראשונה למלחמה, הוא אותו מצביא המכונה על ידי דיודורוס בהמשך חיבורו בשם "חנו הזקן", מי שפיקד על חילות קרתגו בקרב אקרגס (261 לפנה"ס).
בשאר המקורות לא נלווה לשמו של המצביא "האחר" כינוי נוסף.
המצור על מסנה (264 לפנה"ס)
חנו נשלח לראשונה אל זירת המלחמה בסיקיליה ב-264 לפנה"ס, לאחר שסילקו המָמֶרטִינִים במֶסֶנֵה את חיל המצב הקרתגי, אותו קראו קודם לעזרה, והסגירו את העיר לידי הרומאים.
התערבותה של רומא בנעשה בסיקיליה איימה על מעמדה של קרתגו באי והייתה לצנינים גם בעיני היירון שליט סירקוסאי.
חנו נחת באי בראש צבא גדול, כרת ברית עם היירון והשניים הטילו יחד מצור על מסנה.
צבא רומאי בפיקודו של הקונסול אפיוס קלאודיוס קאודקס, שחצה את המצר מאיטליה באין מפריע, התנגש בשני קרבות נפרדים עם חילות סירקוסאי וקרתגו וניצח אותם.
חנו והיירון נסוגו עם חילותיהם המוכים, זה אל מערב האי – שנשלט על ידי קרתגו – והשני אל מאחורי חומות עירו.
שנה אחר כך, ב-263 לפנה"ס, כשהכפילה רומא את מספר חייליה בסיקיליה וערים רבות באי עברו לצדה, שינה היירון את דעתו וכרת ברית עם הרומאים.
לאחר חתימת החוזה בין היירון לרומאים נערכו הקרתגים ביתר מרץ לסילוקם.
הם בחרו באקרגס (אגריגנטום) לבסיסם הראשי, ביצרו אותה וריכזו בה אספקה רבה וחיילים להמשך הלחימה.
בקיץ 262 לפנה"ס הטילו לגיונות רומא מצור על העיר.
לאחר כחמישה חודשים, כשמצב הנצורים הלך והחמיר, נשלח לעזרתם מקרתגו צבא גדול של חיילים, פרשים ופילים.
חיל המשלוח נאסף בהראקליה, ויצא בפיקוד חנו (הזקן), המפקד הקרתגי השני באי, להצלת העיר.
הוא כבש בהתקפת פתע את הרבסוס, בסיס האספקה של הרומאים, ואלמלא עזרת סירקוסאי היו הרומאים מסירים את המצור בשל מחסור במזון ובאספקה.
התקפות חייליו של חנו על מחנה הרומאים ליד אקרגס לא הועילו, ובינואר 261 לפנה"ס החליט המצביא הקרתגי לנסות ולהכריע את אויביו בקרב סדור.
בתחילת הקרב הצליח חנו לנחול יתרון מסוים על אויביו, אך בסופו של דבר נוצח, לא מבלי להסב אבדות כבדות לרומאים.
דיודורוס מספר, כי לאחר התבוסה הוא נקרא לשוב לקרתגו, נושל מזכויותיו האזרחיות ונקנס בששת-אלפים מטבעות זהב.
במקומו נשלח לסיקיליה מצביא אחר.
חנווני על פנקסו הוא כינוי לנאמנותו של חנווני לגבי רישומים בפנקסו אודות חובות שחייבים לו.
כאשר מתגלע ויכוח בין חנווני לבין לקוח בשאלה האם הלקוח שילם על הסחורה או האם החנווני סיפק אותה, נוהג הכלל: "המוציא מחבירו - עליו הראיה", ולפיו הלקוח פטור מלשלם וכן החנווני פטור מלספק את הסחורה עד שימציאו ראיות לדבריהם.
אולם במקרים מסוימים קבעו חז"ל, שהחנווני התובע נאמן לקבוע על פי רישומים בפנקסו שהלקוח חייב לו כסף, ואם החנווני מוכן להישבע על כך - יישבע ויקבל את תביעתו.
מדין זה למדו פוסקי ההלכה גם לגבי מקרים אחרים, שלעיתים ניתן להתייחס לרישומים פרטיים כאל ראיה בעלת משקל מסוים.
מקור הדין במשנה במסכת שבועות (משניות א-ה):
פירוש הדברים: מוסכם בין הצדדים שהנתבע ביקש מן החנווני התובע לספק סחורה מסוימת לצד שלישי על חשבון הנתבע, ויש ויכוח בין החנווני לבין הצד השלישי האם הסחורה סופקה או לא.
במקרה זה החנווני נאמן לקבוע שעל פי רישומיו בפנקסו הוא אכן מסר את הסחורה וזכאי לקבל את תמורתה מן הנתבע.
הסיבה לכך היא, שעצם הבקשה מראש מהחנווני להעביר את הסחורה לצד שלישי שלא בנוכחות זה שמשלם או עדים מטעמו מהווה הוכחה שהתובע האמין לחנווני וסמך עליו, ולכן החנווני אינו צריך להפסיד בגלל הכחשתו של הצד השלישי.
לעומת זאת, במקרה רגיל של רישום בפנקסו של החנווני אין כל הוכחה שהלקוח האמין לחנווני, ולכן תביעת החנווני על סמך רישומיו נחשבת כתביעה ללא כל ראיה.
ההבחנה בין המקרים נדונה בפסקי דין רבניים (חלק ד עמ' 317), בהרכב הדיינים: הרב אליעזר ולדנברג, הרב עובדיה יוסף והרב יוסף קאפח, שכתבו בהכרעת דינם:
הרא"ש (שו"ת הרא"ש, כלל פו סימן א) מדייק מלשון המשנה, שאפילו אם החנווני אינו טוען שהוא זוכר בוודאות שמסר את הסחורה, אלא הוא מראה שכך רשום בפנקסו - הרי זה נאמן.
על פי זה הסיק שיש לתת מהימנות לרשום בפנקסו של אדם שמת, כאשר ניכר שהנפטר ניהל רישום מסודר של עסקיו, ומצאו כתוב בפנקסו שהוא חייב כסף למישהו.
דין זה נפסק להלכה בשולחן ערוך (חושן משפט סימן צא סעיף ה).
לעומת זאת, אם רשום בפנקסו של הנפטר שאחרים חייבים לו כסף - אין זו ראיה מספקת לחייב אותם לשלם.
מכל מקום, זוהי עילה מספקת להחשיב את תביעתם של היורשים כתביעה ודאית, ולפיכך הנתבע חייב להישבע על צדקת טענותיו.
על פי זה נפסק להלכה, שכאשר יש מחלוקת בין עובד ומעביד על מספר שעות העבודה שנעשו, רישום הנוכחות שנעשה על ידי מזכירה שתפקידה לעשות זאת הוא ראיה מספקת לחייב שבועה.
בימינו, במקרים בהם הנתבע חייב שבועה, כגון אלו, בית הדין אינו משביע, אלא קובע פשרה מסוימת בין הצדדים.
נולד בשנת 1863 בווילקוביץ שברוסיה (ליטא) לרב יהואש אבא ורשבסקי, שכיהן כראש הישיבה בסובאלק, ולשפרה בת הרב משה פלצ'ינסקי.
הרב אטקין היה חניך ישיבת תנועת המוסר בסלבודקה שבליטא, "משגיח רוחני" בישיבת לומז'ה, ומ"עמודי התווך" של ישיבת נובהרדוק.
הרב אטקין נישא לפרדל כ"ץ, בת הרב זכריה מנדל כ"ץ, רבה של ראדין.
בשנת 1895 נשלח על ידי החפץ חיים לכהן כרבה של העיירה לוגה, דרומית ללנינגרד (היום סנקט פטרבורג) שברוסיה.
יותר מ-25 שנה היה הרב של לוגה (1895–1924), והחל משנת 1924 תחת שלטון הקומוניזם, כיהן כרב בלנינגראד.
בנוסף לרבנות, התפרנס מעמל כפיו (כורך ספרים) ולכן, לפי רוח אותם הזמנים, התקבל ברצון על ידי השלטון הקומוניסטי שרדף ואסר אנשי דת.
בזכות יחס חיובי זה לא נרדף והצליח להושיט עזרה ולהציל ממאסר במחנות עבודת כפייה (גולאג) נפשות רבות מקהילתו ומכל הפונים אליו.
בין האנשים שהציל מרדיפת השלטון היה הרב מנחם מנדל שניאורסון (לימים הרבי מלובביץ), שהסתתר כשנה בביתו כאשר היה נתון בסכנה.
בניגוד למרבית הרבנים באותם הימים, הרב אטקין לא התנגד לציונות ואף עודד ותמך בילדיו לעלות לארץ הקודש.
מתוך שבעת ילדיו, שלושה עלו ארצה: הבן הבכור יוסף אטקין, שרה אטקין אשת הרב דוד כהן "הנזיר", וזכריה מנדל אטקין.
הרב חנוך אטקין נפטר בלנינגרד ביום ג', י"ב כסלו תרצ"ח, בגיל 74. הוא נקבר בבית הקברות היהודי בעיר.
גם אשתו פרדל שנפטרה לפניו ב-1934, קבורה באותו בית הקברות.
חנה שאולוב (נולדה בשנת 1946) היא מחברת ספרי בישול ישראלית.
שאולוב נולדה ברחובות ובשנת 1974 פרסמה את ספר העוגות הראשון בישראל, "עוגות ועוגיות".
הספר הפך לרב-מכר ונמכר בכ-500 אלף עותקים.
שאולוב עשתה תפנית בעיסוקיה כשהלכה ללמוד אומנות במדרשה לאמנות בבית ברל ומאוחר יותר לימדה אומנות בחטיבת "קציר" במשך 10 שנים.
במהלך השנים הפכה לסוכנת נדל"ן וכיום היא בעלת חברת "נשות נדל"ן".
שאולוב היא אלמנתו של אל"ם במיל' אברהם שאולוב, אם לשלוש וסבתא לחמישה.
בשנת 2007 בנותיה, מירב ומיה, הקימו בהרצליה פיתוח את הקייטרינג "האחיות שאולוב".
עוגות ועוגיות: אפיה ביתית, הוצאת מסדה, 1974
מנות אחרונות וריבות תוצרת בית, הוצאת מסדה, 1975
מאכלי גבינה, הוצאת מסדה, 1978
תענוג לבשל, הוצאת מודן, 1983
מטבח ללא סוכר: מתכונים לדיאבטיים, 1988
זלילות קטנות: בין שיעורים לבחינות (עם סמדר שיר), הוצאת מודן, 1988
מבשלים כמו גדולים, הוצאת מודן, 1990
עוגות ועוגיות :כשר, הוצאת מודן, 1994
עוד עוגות: עוד עוגות, עוד לחמים ועוד מתוקים, הוצאת חנה שאולוב, 1997
ספר העוגות שלי, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2002
ספר המרקים שלי, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2002
ספר הפשטידות שלי, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2004
הסלטים של חנה שאולוב, הוצאת מודן
עוגות ברגע עם חנה שאולוב, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2006
עוגות לכל חג, הוצאת מודן
חנה שיגולה היא שחקנית גרמנייה וזמרת שאנסון.
נחשבת לאחת השחקניות הבולטות בגל הקולנוע הגרמני החדש.
שיגולה נולדה בקניגסהיטה (Königshütte, כיום קרויה חוז'וב), צפון שלזיה, להורים אנטוני (לבית מזייק) ויוזף שיגולה, ממוצא גרמני.
אביה, סוחר עצים במקצועו, גויס לחיל הרגלים הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, ונשבה על ידי כוחות אמריקניים באיטליה; הוא הוחזק כשבוי מלחמה עד 1948. ב-1945, שיגולה ואמה הגיעו למינכן כפליטות, לאחר שרוב אוכלוסיית הגרמנים בקניגסהיטה גורשה על ידי פולין הקומוניסטית.
בשנות ה-60 למדה שיגולה שפות לטיניות ולימודי גרמנית, ובזמנה הפנוי השתתפה בשיעורי משחק במינכן.
תחום הבמה הפך בהמשך למוקד התעניינותה, והיא שיחקה בסרטים רבים.
היא נודעה בעיקר בזכות עבודתה עם הבמאי ריינר ורנר פאסבינדר; במרבית סרטיו הופיעה בתפקיד הראשי.
אך בזמן הופעתה בסרט , עיבוד לרומן גרמני קלאסי, הסתכסכו פאסבינדר ושיגולה בעקבות חילוקי דעות על אופי הדמות שלה.
שיגולה אף מחתה על השכר הנמוך ששולם למופיעים בסרט, והובילה מרד נגד פאסבינדר בעניין זה.
בתגובה, פאסבינדר הפסיק את עבודתה עמו.
לאחר מכן, הם לא עבדו ביחד מספר שנים, עד הסרט נישואיה של מריה בראון (Die Ehe der Maria Braun) ב-1979, שזכה להצלחה רבה.
הסרט התקבל לפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-29 של ברלין, שם זכתה שיגולה בפרס "דב הכסף" לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה.
שיגולה שיחקה בסרטים צרפתיים, איטלקיים ואמריקאיים.
בשנות ה-90 נודעה בנוסף כזמרת שאנסון איכותית.
היא ביצעה מספר שירים בסרט הדוקומנטרי "Life, Love And Celluloid" של ג'וליאן לורנז, על פאסבינדר ונושאים קשורים בו.
ב-2002 הופיעה במופע של האמנית ונסה ביקרופט, בשם "VB51".
ב-2007 הופיעה בסרט "The Edge Of Heaven", שבוים על ידי פאטי אקין; הסרט זכה להצלחה.
באותה שנה קיבלה את "פרס הכבוד" בפסטיבל הסרטים "תפוח הזהב" באנטליה.
ב-2010 קיבלה את פרס הכבוד של דב הזהב בפסטיבל הסרטים בברלין.
בשנת 2013 פרסמה ספר אוטוביוגרפי.
בשנת 2021 שיחקה בסרט הדרמה הצרפתי "הכול עבר בשלום" של הבמאי פרנסואה אוזון.
שיגולה מתגוררת בפריז משנת 1981 ובנוסף גם בשכונת שרלוטנבורג בברלין משנת 2011, שם היא חולקת דירה עם שני שותפים הצעירים ממנה בכשלושים שנה.
נישואיה של מריה בראון (1979)
לחיות לנצח (2018) - סדרת טלוויזיה
חנוך אריאל (29 באוגוסט 1929 – 30 בינואר 2019) היה שופט ישראלי, אשר כיהן בבית המשפט המחוזי בחיפה וכשופט בפועל בבית המשפט העליון.
חנוך סטריקובסקי נולד בארץ ישראל להורים מיהדות פולין במשפחה בת חמישה ילדים.
גדל בקריית מוצקין וסיים את לימודיו בבית הספר "אחדות" שם.
הצטרף לפלמ"ח במסגרת הכשרת חולתה.
במלחמת העצמאות לחם כחבלן בשורות הגדוד השלישי בחטיבת יפתח, והשתתף בקרבותיה באזור הכנרת ובמבצע דני.
אחיו אריה נהרג במלחמה, ובעקבות זאת, שינה לימים את שם משפחתו ל"אריאל".
סיים את שירותו בצה"ל בשנת 1949. במסגרת שירות המילואים, שירת כאיש מודיעין, ובהמשך כשופט צבאי.
אריאל סיים את לימודי התואר הראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בשנת 1953, ובשנה שלאחר מכן הוסמך לעורך דין.
עבד עד 1958 כעורך דין במשרד עורכי דין מייבלום בחיפה.
מאותה שנה שימש כיועץ משפטי בלשכה המשפטית של המוסד לביטוח לאומי בחיפה.
בשנת 1979 מונה לשופט בית המשפט המחוזי, תחילה בנצרת עילית, ומשנת 1984 בחיפה, בה כיהן כשופט עד פרישתו לגמלאות בשנת 1999. משנת 1997 כיהן כסגן נשיא בית המשפט בחיפה.
בשנת 1988 מונה לכהן במשך מספר חודשים כשופט בפועל בבית המשפט העליון, ובין השאר ישב בהרכב שדן בפרשת קרולין ברונה.
מונה שנית לשופט בפועל בבית המשפט העליון בשנת 1998, ובין השאר ישב בהרכב שדן בערעורים על הרשעת יגאל עמיר, חגי עמיר ודרור עדני בקשירת קשר לרצח יצחק רבין, ובדעת מיעוט הציע להחמיר עם הנאשמים יותר מחבריו להרכב השופטים.
לימד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
באמצע העשור השני של המאה ה-21 שימש כמרצה לדיני נזיקין במכללת נתניה.
אריאל נישא בראשונה למרים לבית אלכסנדרוני, ולאחר פטירתה נישא לשלומית לבית רוזנברג.
לאריאל שלוש בנות, והוא התגורר בחיפה.
בשנת 2015 הוענק לו התואר "יקיר העיר חיפה".
חנה (אנה) ריבְקין-בּריק (לעיתים נכתב רִבקין; בשוודית: Anna Riwkin-Brick; 10 ביוני 1908 – 19 בדצמבר 1970) הייתה צלמת יהודייה-שוודית ילידת רוסיה.
נודעה בעיקר בסדרת ספרים של תצלומי ילדים מארצות העולם, שנעשו בשיתוף עם הסופרת אסטריד לינדגרן ועם סופרות נוספות.
חנה (אנה) ריבקין נולדה בקיץ 1908 למשפחה יהודית ציונית בסוּרַאז' שבפלך צ'רניגוב של רוסיה (רוסיה הלבנה), בתם של פרידה לבית פרלמן (1881–1944) ושלום-אלכסנדר (סֶנדֶר) ריבקין (1878–1930).
אביה, יליד הומל, למד פילוסופיה באוניברסיטת היידלברג (עם יוסף קלוזנר); ב-1897, במהלך לימודיו, נמנה עם צירי הקונגרס הציוני הראשון, שהתכנס בבזל.
בילדותה, ב-1912, חזרה המשפחה לעיירת הולדתו של אביה, הומל, וב-1915 היגרה המשפחה לסטוקהולם בירת שוודיה.
אביה, שהתבסס בעיר כתעשיין, היה גם מרצה וסופר חובב, ובית המשפחה היה מוקד תרבות ובית ועד לסופרים.
אחותה הבכורה, יוג'יני סֶודרברג (1903–1973) הייתה סופרת ועיתונאית שוודית-אמריקאית.
הייתה נשואה לסופר הצעיר בנו של .
לאחר שנתיים בלבד של נישואין, בעלה התאבד בשנת 1931.כעבור עשור היגרה לארצות הברית, ושם נישאה לסוחר האמנות וחוקר אפלטון הוגו פֶּרלס .
אשתו, אסתר ריבקין, הייתה גם היא סופרת.
בילדותה למדה ריבקין בלט, אך עקב פציעה נעצרה הקריירה שלה בגיל מוקדם.
בשנת 1927 הועסקה כעוזרת צלם אצל מואיז בנקו (Moisé Benkow), ובשנת 1928, כשהייתה בת עשרים, פתחה את סטודיו הדיוקנאות שלה בסטוקהולם.
בשנת 1929 נישאה לעיתונאי והמתרגם דניאל בריק, והחלה לשווק את עבודותיה על ידי הצגת דיוקנאות של סופרים ואמנים צעירים מקרב מכריו של בעלה ואחיה.
כרקדנית לשעבר המשיכה להתעניין בפן הצילומי של נושא המחול וצילמה ספר על ריקוד שוודי (Svensk danskonst på scen och i skola, 1932).
בשנת 1960 איירה ספר על בלט, Balettskolan, עם טקסטים של הכוריאוגרפית בירגיט קולברג.
משנת 1930 הוסיפה ריבקין עבודה עיתונאית לרפרטואר שלה, ושיתפה פעולה במספר ספרים עם עיתונאים וסופרים.
ב-1942 נסעה ללפלנד יחד עם הסופרת השוודית אלי יאנס שם צילמה את חיי הלפים, השתיים הוציאו ספר "איילים מציגים את הדרך" (Renarna visar vägen).
עם תום מלחמת העולם השנייה ב־1948 חזרו השתיים ללפלנד לסדרת צילומים נוספת עבור ספר נוסף למבוגרים "נוודי הצפון".
הפעם הוציאו השתיים גם ספר ילדים ראשון "אלה קרי הילדה מלפלנד" בו צילמו את בתם של הזוג אצלו התארחו.
הספר נחל הצלחה גדולה ותורגם לעשרות שפות, הוא היה הראשון מבין סדרת "ילדי העולם".
הסדרה כללה 16 ספרים, מתוכם שלושה צולמו בישראל.
בין הספרים המצליחים ביותר היו: "נוריקו-סאן הילדה מיפן", "סיאה הילדה מאפריקה" ו"לילבס ילדת הקרקס".
הסופרת המפורסמת אסטריד לינדגרן כתבה את העלילה של תשעה מתוכם.
הספר האחרון בסדרה, "סלימה, הילדה מקשמיר" יצא ב-1970 שנת מותה של ריבקין-בריק.
ריבקין בריק הוציאה שני ספרי צילום על ארץ ישראל ומדינת ישראל, עם טקסטים של בעלה, דניאל בריק, הראשון ב־1948 והשני ב-1955. היא לקחה חלק בתערוכת הצילומים "משפחת האדם", שהוצגה לראשונה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ב-24 בינואר 1955.
בשנת 1963 הוענקה לה מדליית אלזה בסקאו-בסקוב.
בעלה של ריבקין-בריק, דניאל בריק (1903–1987), היה עורך דין, נציג הסוכנות היהודית בשוודיה, מראשי ההסתדרות הציונית בשוודיה, משורר, סופר ומתרגם, העורך-המייסד של העיתון היהודי-שוודי הציוני "הכרוניקה היהודית".
אף על פי שנודעה כצלמת ילדים, ריבקין-בריק ובעלה החליטו שלא להיות הורים.
אחיה ואחיותיה לא הביאו גם הם ילדים לעולם מתוך בחירה, ושושלת משפחת ריבקין הגיעה לסוף דרכה עם מותו של אחרון האחים.
ריבקין-בריק נפטרה בדצמבר 1970 בתל אביב, בגיל 62, והובאה למנוחות בבית העלמין הדרום.
על פי צוואתה, לאחר מותה נתרמו תצלומיה למוזיאון לאמנות מודרנית (Moderna Museet) בסטוקהולם.
בשנת 2004 נערכה בו תערוכה של תצלומיה.
אוסף הצילומים הגדול שלה, שכלל 50,000 תצלומים, נתרם על פי צוואתה לארכיון הצילומים של קרן היסוד.
אוסף תצלומיה נמצא כיום בארכיון הציוני המרכזיהוא כולל 22,000 תצלומים.
בשנת 1973 קבעה אגודת הצלמים של שוודיה פרס שנתי לצילום על שמה.
אֶלֶה קָרִי הילדה מלפלנד; תמונות: חנה ריבקין-בריק; סִפור: אלי יאנס; עברית: לאה גולדברג, מרחביה: ספרית פועלים ('אנקורים'), תשי"ד.
("מעֻבַּד לילדי ישראל על ידי לאה גולדברג על פי הספר 'נודי הצפון' מאת אלי ינס וחנה ריבקין")
מלכת שבא הקטנה: סיפור מחיי ילדים עולים; מסופר על ידי לאה גולדברג; מצולם על ידי חנה ריבקין-בריק, תל אביב: ספרי צבר, 1956.
נוֹריקוֹ-סאן הילדה מיפן; תמונות: חנה ריבקין-בריק; סִפור: אסטריד לינדגרן; עברית: לאה גולדברג, מרחביה: ספרית פועלים ('אנקורים'), 1957.
סִיאָה הילדה מאפריקה; צִלמה: חנה ריבקין-בריק; סִפרה: אסטריד לינדגרן; עִבְּדה: לאה גולדברג, מרחביה: ספרית פועלים ('אנקורים'), 1959.
בני הדודים משבדיה; [תמונות] אנה ריבקין בריק; [סִפור] אסטריד לינדגרן; עברית אביבה אגמון, תל אביב: אור עם ('סדרת ילדי העולם'), 1959.
לילבס ילדת הקרקס; צִלמה: חנה ריבקין-בריק; סִפרה: אסטריד לינדגרן; עִבְּדה: לאה גולדברג, מרחביה: ספרית פועלים, תשכ"א.
הרפתקה במדבר; צילומים: חנה רבקין-בריק; סיפור: לאה גולדברג, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ו.
נואי הילדה מתאילנד; תמונות: חנה רבקין-בריק; סִפור: אסטריד לינדגרן; עברית: לאה גולדברג, תל אביב: ספרית פועלים, תשכ"ח 1967.
גֶנֶּט הילדה מאטיופיה; תמונות: חנה ריבקין-בריק; סִפרה: ורה פורסברג; עברית: מירה מאיר, תל אביב: ספרית פועלים, תש"ל.
דירק הילד מהולנד; תמונות: חנה ריבקין-בריק; סִפור: אסטריד לינדגרן; עברית: לאה גודלברג, מרחביה: ספרית פועלים, תש"ל.
סָלימה, הילדה מקשמיר; תמונות: חנה רבקין-בריק; סִפור: ורה פורסברג; עברית: מירה מאיר, מרחביה: ספרית פועלים, תשל"ג.
מַטִּי מפינלנד; אנה ריבקין-בריק, אסטריד לינדגרן; עברית: אביבה אגמון, תל אביב: אור עם ('ילדי העולם'), תשל"ט 1979.
מוֹקִיהָנָה מהָוָי [=הוואי]; צילומים: אנה ריבקין-בריק; סיפור: אויגניה סודרברג ; תרגום: אביבה אגמון, תל אביב: אור עם ('ילדי העולם'), תש"ם.
1954 – מוזיאון תל אביב (תערוכה המסכמת 25 שנות צילום, בנושאי ישראל, יוון, טורקיה, לפלנד, דיוקנאות ותמונות-ריקוד; הוצגה במקור בסטוקהולם).
1969 (תשכ"ט) – "אנה ריבקין-בריק: מסע מסביב לעולם – בעין המצלמה", מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף).
1972 – "אנשים", מוזיאון ישראל, ירושלים.
2013–2014 "איזה עולם קטן", ספריית האיור באגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים.
ב-21 בנובמבר 2014 יצא לאקרנים סרט דוקומנטרי של דבורית שרגל, "איפה אלה קרי ומה קרה לנוריקו-סאן?", העוסק בחיפוש אחר גיבורי הספרים המצולמים של אנה (חנה) ריבקין-בריק.
הצלחת הסרט וגורמים נוספים הביאו להוצאה לאור מחודשת ב-2015 של שבעה מספרי סדרת "ילדי העולם" שצילמה ריבקין-בריק: "אלה קרי הילדה מלפלנד", "נוריקו-סאן הילדה מיפן", "דירק הילד מהולנד", "סיאה הילדה מאפריקה", "לילבס ילדת הקרקס", "נואי הילדה מתאילנד", "גנט הילדה מאתיופיה" ו"הרפתקה במדבר".
ב-8 ביולי 2016 יצא לאקרנים סרט נוסף של שרגל המבוסס על ספרי הילדים המצולמים של ריבקין-בריק, הנקרא "אפריקה!", ובו מתואר מסעה של הבמאית בעקבות סיאה, גיבורת הספר "סיאה הילדה מאפריקה".
ב-20 באוקטובר 2017 יצא לאקרנים סרטה השלישי של שרגל, החותם את טרילוגיית ילדי העולם, "איפה לילבס ילדת הקרקס ומה קרה בהונולולו?", ובו מתואר מסע החיפושים בעקבות לילבס, גיבורת "לילבס ילדת הקרקס" ומוקיהנה, גיבורת הספר "מוקיהנה מהוואיי".
ב-11 במרץ 2022 יצא לאקרנים סרטה הרביעי של שרגל, הסרט שלאחר טרילוגיית ילדי העולם, הנקרא "הרביעי בטרילוגיה – אנה ריבקין-בריק, ילדי העולם ואני".
ב-2025 יצא ספר של דבורית שרגל "אם יש לה מצלמה ביד היא לא מפחדת" על חייה, משפחתה והיקף עבודתה של ריבקין-בריק.
חנה ריבר (28 בינואר 1927 – 9 בספטמבר 2014) הייתה שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
הייתה שחקנית בתיאטרון הממשלתי של בוקרשט במשך 20 שנה, שם זכתה בפרס הלאומי למשחק על תפקידה ב"אופרה בגרוש" וב"יומנה של אנה פרנק".
כמו כן, הייתה ממקימי תיאטרון היידיש הרפרטוארי בבוקרשט.
בשנת 1964, בגיל 37, עלתה לישראל והייתה בין מייסדי התיאטרון העירוני חיפה, תיאטרון הילדים והנוער והתיאטרון העירוני באר שבע.
שיחקה בהצגות רבות בתיאטראות שונים, בעיקר בתיאטרון הבימה.
במהלך השנים שיחקה בעשרות הצגות שונות בתפקידים נבחרים.
תפקידה המפורסמים הם 'פפינה' בהצגה "השושנה המקועקעת", ו'אידה' בהצגה "חבילות מאמריקה", שתי הצגות שהעלה תיאטרון הבימה.
כמו כן שיחקה ריבר בהצגות "פיגמליון" ו"הרשלי מאוסטרופולי" שהעלה התיאטרון העירוני חיפה, בהצגה "מתחם התפודים" שהעלה תיאטרון תמונע, ובהצגה "אינגעלע" שהעלה תיאטרון מראה מקריית שמונה, ושזכתה בפרס השופטים ובפרס חביב הקהל בפסטיבל אקט 2 בחיפה.
ריבר שיחקה ושימשה כיוצרת שותפה בהצגת המחול "גילה" שעלתה בבכורה בפסטיבל אשה 2008 ומאז הופיעה במרכז סוזן דלל, בטקס פרס דן דוד 2011 וזכתה להצלחה רבה.
מאוחר יותר החלה לשחק גם במסגרת תיאטרון היידישפיל, בהצגות "רטרו או שנות החורף המאוחרות" ו"החייט המכושף".
שיחקה בתאטרונים: העירוני חיפה, גיורא גודיק, אורנה פורת לילדים ולנוער, צוותא תל אביב, בימת קדם, הבימה, העירוני באר שבע, יידישפיל, הספרייה, בית ליסין, צוותא תל אביב.
העלתה הצגה ליחיד - "האם" (עיבדה ושיחקה במחזה ליחיד על פי מחזהו של קרל צ'אפק 1992).
בשנת 2013 הוענק לה פרס קיפוד הזהב על מפעל חיים בתיאטרון הפרינג'.
ב-1972 שיחקה בסרטו של אלפרד שטיינהרדט, "סלומוניקו" וגילמה את גברת צימרמן, אמא של בועז (מני פאר).
ב-1981 שיחקה בסרטו של אבי נשר, "הפחדנים" וגילמה את בעלת המכולת.
בשנות התשעים שיחקה בסרטים "קיץ אצל אריקה" של הבמאית דליה הגר, ובסרט "זיכרון דברים" של הבמאי עמוס גיתאי .
ב-2005 שיחקה ריבר בסרט הקצר "ביקור חולים" שביימה מיה דרייפוס.
הסרט זכה בפרס שני בתחרות ה-Cinéfondation בפסטיבל קאן 2005, בפרס הסרט הטוב בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות 2005, ובפרס הסרט הטוב בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים בתל אביב, 2006.
ב-2010 השתתפה בתפקיד עצמה בסרט "שונד" שביימה יעל ליבוביץ' זנד.
ב-2011 שיחקה בסרט "בדרך אל החתולים" שביים חורחה גורביץ' וגילמה את נחמה.
ב-2014 הצטלמה ריבר לשלושה סרטי קולנוע, ביניהם: הסרט "מיתה טובה" (שרון מימון, טל גרניט) זוכה פרס חביב הקהל בפסטיבל ונציה 2014, הסרט "המסע של האנה" (ג'וליה פון היינץ), והסרט "בכל מקום אחר" (אסתר עמרמי) שעלה במהלך שנת 2015.
ב-1982 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "מישל עזרא ספרא ובניו" ששודרה בערוץ הראשון ובבימויו של ניסים דיין.
ב-1999 שיחקה בקומדיית המצבים "ספי" ששודרה בערוץ 2 של הזכיינית טלעד.
בשנת 2007 גילמה ריבר את סבתא מרים בסדרת הטלוויזיה "הכל דבש" ששודרה בערוץ 2 וזכתה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
שלוש שנים מאוחר יותר, ב-2010 לוהקה לתפקיד הסבתא בסדרת הטלוויזיה "מעצר בית" גם הוא בערוץ 2 ובכיכובם של טל פרידמן ואיל קיציס.
באותה שנה שבה לגלם את דמותה של סבתא מרים בעונה השנייה של הסדרה "הכל דבש" .
בשנת 2011 שיחקה בתפקיד גברת טרכטנברג בגרסה הישראלית של הסדרה "בנות הזהב" ששודרה בערוץ 10, וב-2013 שיחקה בתפקיד מלכה (בובע) שטיסל בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה של yes, "שטיסל" וזכתה לשבחים רבים ולאהדת הקהל, לאחר מותה גילמה את תפקידה בעונה השנייה בסדרה השחקנית ליא קניג.
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד אורח בסדרת המתח של HOT, "מתים לרגע" וגילמה את מרים.
חנו (בפיניקית: 𐤇𐤍𐤀 𐤁𐤍 𐤁𐤃𐤌𐤋𐤒𐤓𐤕, בלטינית: Hanno) היה מצביא קרתגי.
אחיינו של חניבעל ברקה, נכדו של חמלקרת ברקה, ובנו של בומילקר.
חנו היה בנו של השופט בומילקר, ושל בתו הבכורה של המצביא חמלקרת ברקה.
על שנות ילדותו לא ידוע דבר.
הוא נזכר לראשונה במהלך מסע חניבעל לאיטליה, מסע מלחמה שעליו פיקד דודו חניבעל ברקה.
לפני קרב נהר הרון נשלח חנו עם יחידה מובחרת מרחק של כארבעים קילומטרים מהמחנה העיקרי, כדי לאגף כוח גאלי עוין שחנה בגדתו הצפונית של נהר הרון.
הגאלים לא שמו לב לכך, וחנו ואנשיו הלכו ללא הפרעה.
כשמצאו מקום מתאים החלו לבנות דוברות שבעזרתן יוכלו לחצות את הנהר.
לאחר שהיו בידם מספיק כאלו, חצו את הנהר במהירות והלכו בדממה מאחורי המחנה הגאלי.
כשכבר היו בעורף הגאלים חנו הורה לאנשיו להדליק מדורות ולסמן בעשן לחניבעל שהוא הגיע.
עוד לפני כן חניבעל פרש את חייליו הכבדים על החוף, ואת הפרשים וקלי הנשק העלה על הסירות וחיכה לאות.
כשראה את העשן הורה לחיילים שעל הספינות לחצות את הנהר בפעולה ראוותנית.
הגאלים שראו זאת התארגנו על החוף והרעישו במטרה להרתיע את הקרתגים.
הגאלים היו כל כך מרוכזים בחניבעל ואנשיו עד שלא שמו לב לאנשיו של חנו שהתגנבו בשקט למחנה שלהם.
כשראה חנו שחניבעל מתחיל לחצות, הורה לאנשיו לבזוז את המחנה הגאלי ולהבעיר את האוהלים.
כמו כן הקרתגים החלו לתקוף את המאסף הגאלי.
הגאלים שהבחינו בכך מיהרו להציל את אוהליהם ולהתגונן על נפשם.
בינתיים חניבעל נחת על החוף ללא הפרעה, ערך את חייליו ותקף את הגאלים שנמצאו מכותרים משני הצדדים.
הללו ספגו אבדות כבדות ולבסוף נאלצו להימלט.
הקרב הסתיים בניצחון קרתגי מוחץ.
ידוע שלקח חלק בקרב קאנאי בשנת 216 לפנה"ס.
שנתיים לאחר מכן הוא קיבל הוראה להעביר לצד קרתגו את ערי יוון הגדולה.
הוא ניסה את מזלו ברגיום אולם נכשל, לוקרי נכנעה בפניו בתנאי שלא יבזוז אותה.
אולם הברוטים (שבט גאלי) שמלכתחילה הצטרפו אל חניבעל במטרה לשדוד ולבזוז, התאכזבו מכך ותקפו את נמל קרוטון בלי לבקש אישור מהמפקדים הקרתגיים, וזאת במטרה שהשלל יהיה שלהם בלבד.
חניבעל ידע שביזת עיר כזו תבאיש את ריחו בעיני שאר הערים, ועל כן הורה לחנו לפנות את נכבדי התושבים ובראשם אדם בשם אריסטומאכוס, אל לוקרי, ולהתיר לברוטים לשדוד באופן מפוקח את האחוזות הריקות.
בשנת 212 לפנה"ס הטילו הקונסולים הרומים אפיוס קלאודיוס פולכר, וקווינטוס פולביוס פלאקוס מצור על קאפואה, ובזזו את השדות באזור.
חניבעל שלח את חנו כדי לדאוג להגנת השדות.
חנו הגיע מברוטיום, אולם הקונסולים התקיפו אותו והסבו לו אבדות כבדות.
מאז אותו מאורע חנו נעלם מהמקורות, ונזכר שוב רק בשנת 203 לפנה"ס כמפקד יחד עם עזרובעל בן גיסקו על המערכה נגד סקיפיו אפריקנוס בצפון אפריקה, במהלכה הובסו בקרב המישורים הגדולים בידי סקיפיו ומסיניסה הנומידי.
לא ידוע מתי חזר לאפריקה או למה, אולם הוא ועזרובעל לא הצליחו למנוע מאוטיקה ליפול בידיו של סקיפיו, ובלית ברירה קראה מועצת הזקנים של קרתגו לחניבעל לשוב לאפריקה.
מכאן ואילך חנו לא נזכר עוד במקורות.
חנה מרים שפיצר (ז' בשבט ה'תרמ"ו, 13 בינואר 1886 – י"ז בשבט ה'תשט"ו, 9 בפברואר 1955) הייתה מייסדת ומנהלת תלמוד תורה לבנות א' בירושלים, בית חנה ובית ספר רוחמה.
מנהלת, מורה, מחנכת ואשת חינוך, בת למשפחת שפיצר.
נולדה בירושלים, לרב צבי אשר כהנא שפירא ולחיה מיכלא.
חמיה, שמואל זנוויל שפיצר, היה מחשובי עסקני היישוב הישן בירושלים.
כבר בצעירותה התבלטה במנהיגותה וכונתה "אם הבנות".
כבת היישוב הישן קיבלה חינוך בביתה ומעולם לא רכשה השכלה בדרך פורמלית.
אביה, שחינוך ילדיו היה חשוב לו, שכר מורים פרטיים ללמד את בניו וחנה למדה יחד איתם.
שפיצר הייתה אוטו-דידקטית וקראה ספרים כל לילה בביתה עד השעות הקטנות.
נישאה לחיים שפיצר ונולדו להם שבעה ילדים, ששניים מהם נפטרו בילדותם.
ב-1918 ייסדה שפיצר את בית הספר תלמוד תורה לבנות החרדים בבית יהודיוף-חפץ 'הארמון' בשכונת הבוכרים.
בית הספר נודע גם בשם בית הספר שפיצר ושפת ההוראה בו הייתה עברית, ובכך היה לבית הספר העברי הראשון לבנות בירושלים.
בעלה, חיים, ירד לארצות הברית לצורך עסקיו זמן קצר לאחר הולדת בתה הצעירה שושנה, אך כנראה שירידתו הייתה גם בעקבות התנגדותו לבית הספר.
את ילדיה גידלה שפיצר לבדה, במקביל לניהול בית הספר.
התפשטות תנועת ההשכלה באירופה וחששם של היהודים, בעיקר בקהילות החרדיות, מחילון והתבוללות, הובילו לפתיחת בתי ספר לבנות, דבר שלא היה מקובל עד אז בחברה היהודית.
החשש מפגיעה רוחנית בבנות שלא זכו לחינוך כמו הבנים הצריכה הקמת בתי ספר לבנות באירופה ובהמשך בארץ ישראל.
עם זאת, בתי ספר שנפתחו בירושלים זכו להתנגדות רבה בקרב אנשי היישוב הישן, ואף הוטל עליהם חרם.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה הידרדר המצב בירושלים.
שפיצר, שראתה את ה"התנוונות החמרית ורוחנית", כהגדרתה, שהובילה עד כדי הידרדרות בנות רבות לזנות, חיפשה פתרון מיידי שיוציא את הנערות הצעירות ממעגל העוני, הבטלה, הרעב והחולי.
שפיצר לא חיכתה לסיוע מהארגונים הגדולים והחלה ללמד בביתה ילדות ונערות קרוא וכתוב.
לאחר זמן מה מיסדה שפיצר את חוג הבית שלה והקימה בית ספר דתי שייתן לנערות חינוך ערכי וכלים להתפרנס.
בבית הספר לימדו תפירה, בתקווה שבמקצוע שרכשו תוכלנה התלמידות להתפרנס ולצבור נדוניה, שתעזור להן לקבל שידוך טוב יותר.
בית הספר משך אליו תלמידות מבתים דתיים וחרדים אדוקים שנמנעו מלשלוח את בנותיהם לבתי הספר למל, אוולינה דה-רוטשילד ואליאנס שכבר היו בירושלים, שכן בתי הספר הללו לימדו בשפות זרות ונחשבו מודרניים לאנשי היישוב הישן.
אף על פי שמשפחתה הייתה מאנשי היישוב הישן ושפת הדיבור שלה הייתה יידיש, החליטה שפיצר שבבית הספר ילמדו בשפה העברית.
החוגים הקנאים בירושלים התנגדו לבית ספרה.
הם מתחו ביקורת חריפה על השימוש בשפה העברית כשפת ההוראה ואיימו בחרם על משפחות שישלחו את בנותיהן לבית הספר.
מנגד, זכתה שפיצר לתמיכה רבה מאביה בהקמת בית הספר.
לצורך הקמת בית הספר ניסתה שפיצר לגייס כספים מארגונים שונים.
תחילה פנתה לאגודת ישראל, שחמיה שמואל זנוויל שפיצר היה אחד הפעילים החשובים בה.
אנשי אגודת ישראל התנגדו ללימוד בשפה העברית ולא ראו צורך בבית ספר לבנות.
לאחר שנדחתה על ידי הגופים החרדים פנתה לקבל סיוע מהגופים הציונים, צעד שהוביל לחרם על בית ספרה מצד החרדים.
תנועת המזרחי פרשה את חסותה על בית הספר בשנת 1919 אך שפיצר סירבה להכניס את השם "מזרחי" בשם המוסד כדי שאנשי היישוב הישן לא ימנעו משליחת בנותיהם לבית הספר.
חנה גדלה בבית אדוק מן היישוב הישן.
על אף היותה פורצת דרך וחלקה על תפיסתם של ראשי היישוב הישן בנוגע לחינוך הבנות, עמדתה בנושא לא נועדה להילחם בדת אלא לחזק אותה.
מטרתה הייתה לעצור את ההידרדרות הרוחנית-דתית של הבנות.
בתפיסתה הדתית היא התנגדה נחרצות לחינוך מעורב, ולכן בית הספר שהיא יסדה היה לבנות בלבד.
בנוסף היא התנגדה לתנועות נוער מעורבות, והקימה את תנועת הנוער לבנות "בת-עמיה".
שכר הלימוד היה נמוך, על מנת לאפשר גם לבנות עניות ללמוד בבית הספר.
הסיבות להקמת בית הספר על פי חנה שפיצר היו:
קהל היעד של בית הספר היו הדתיים והחרדים שלא היו מעוניינים בחינוך בבתי ספר מודרניים.
בית הספר של שפיצר היה הכתובת המתאימה לחינוך בנותיהם, ונראה שמסיבה זו סירבה להכניס את השם "המזרחי" לשם בית הספר.
כאשר הגיע דרישה מתנועת המזרחי להעביר חלק מסמכויותיה לאנשי התנועה התנגדה לכך שפיצר בתוקף, שכן ראתה את עצמה כיחידה שיכולה לגשר בין ההורים החרדים לבין מערכת החינוך הדתית.
שפיצר ראתה חשיבות רבה בהענקת חינוך דתי מעמיק לתלמידותיה ולכן הנחתה ללמד שיעורי תפילה בנוסף לשיעורי תורה, כדי שהתלמידות יבינו את התפילה.
שפיצר לא הסתפקה בחינוך התלמידות בלבד ועשתה מאמצים שחינוך בית הספר יגיע גם לבית התלמידות וישפיע על כל המשפחה.
אחת הדוגמאות לכך היא החינוך להיגיינה: בזמן הקמת בית הספר רוב התלמידות היו חולות בגלל חוסר חינוך להיגיינה ותזונה נכונה.
הלימוד שהבנות ספגו בבית ספרה גרם לשינויים לטובה בבתיהן.
על אף שגדלה ביישוב הישן ונישאה לאדם שהתנגד לציונות, הייתה שפיצר ציונית לאומית.
בית הספר שלה היה חלק מ"המזרחי", היא תמכה רבות במאבק של האצ"ל ואף כתבה על כך בפרסומים.
פעילותה החינוכית – מוסדות החנוך לבנות (שפיצר) בירושלים
בית הספר תלמוד תורה לבנות א' (שפיצר) בירושלים
ב-1918 יסדה שפיצר את בית הספר "תלמוד תורה לבנות", שהיה מוכר גם כבית הספר "שפיצר".
בית הספר היה מראשוני בתי הספר הדתיים לבנות בירושלים והושם בו דגש על לימודים מקצועיים.
שפת הלימוד בבית הספר הייתה עברית, דבר שגרר ביקורת חריפה מצד היישוב הישן שהתנגד לשימוש בשפה העברית שלא לצורך לימוד תורה ותפילה.
בעת הקמת בית הספר היו בו כיתות גן, שתי כיתות יסוד וכיתת מלאכה.
בסך הכל למדו בבית הספר 70 תלמידות.
עם השנים התרחב בית הספר ונוספו לו כיתות נוספות.
בשנת 1919 הצטרף בית הספר למערכת החינוך של תנועת המזרחי.
בשנת 1926 פתחה שפיצר סניף בשכונת רוחמה הסמוכה למחנה-יהודה, וניהלה את שני בתי הספר במקביל.
לימים הפך סניף זה לבית-הספר "רוחמה" שהשתייך לזרם "המזרחי".
בשנת 1931 עבר בית הספר לבית יהודיוף-חפץ בשכונת הבוכרים בירושלים.
במלחמת העצמאות, בעקבות הפגזות על שכונת הבוכרים, פתחה שפיצר סניף נוסף בשכונת קטמון הישנה, שלימים התפתח ממנו בית הספר הממלכתי דתי "יהודה הלוי".
בית הספר היה לבנות בלבד והתלמידות היו דתיות מכל העדות, שמשפחותיהן היו מעוניינות בחינוך דתי אך גם בלימוד מקצוע.
בין המורים נמנו פרופ' אליה שמואל הרטום ופרופ' משה דוד קאסוטו.
לא כל המורים היו דתיים ומורות נשואות נתבקשו לבוא בכיסוי ראש.
רוב הצוות בכיתות הנמוכות היו מורות.
בית הספר עודד למצוינות והורים רבים התלוננו על עומס שיעורי הבית שהתלמידות נדרשו להכין לאחר שעות הלימודים.
בשנת ה'תש"ז הוציא בית הספר עלון לתורמים על מנת שיעזרו בבניית מבנה חדש שיתאים לצורכי בית הספר.
ביוני 1952 הונחה אבן הפינה למבנה חדש לבית הספר.
ב-1919 הקימה שפיצר בית ספר מקצועי שנועד להקנות מקצוע לאותן בוגרות של בית הספר היסודי שהתקשו בלימודים עיונים.
בית הספר נקרא "בית ספר למלאכה והשכלה", ושכן ברחוב אהרון 6 בשכונת הבוכרים (בימינו נקרא הרחוב ישראל אהרון פישל 6).
עם הזמן התבסס בית הספר כמוסד עצמאי.
בעת פתיחת בית הספר הייתה בו כיתה אחת ובה 10 תלמידות.
ב-1940 למדו בבית הספר 40 נערות, ש-30 מתוכן למדו בחינם, וב-1946 גדל בית הספר ל-3 כיתות ובהן כ-100 תלמידות.
התלמידות למדו בבית הספר שמונה שעות ביום, חמש מתוכן הוקדשו ללימודי מקצוע ושלוש הנותרות הוקדשו ללימודי השכלה כללית במקצועות עברית, תנ"ך, חשבון, אנגלית, ציור, התעמלות ושירה.
שלוש מחלקות ללימודי מקצוע היו מחולקות לשלוש שנות לימוד.
כתה א' – עבודות יד, תפירת לבנים וכל עבודות המחט.
כתה ב' – התמחות בתפירת בגדי ילדים.
כתה ג' – תפירת שמלות, חליפות ומעילים לגברות, גזרה ומדידה.
"רוחמה" בית ספר לבנות מזרחי
בשנת 1927 הקימה שפיצר שלוחה נוספת של בית הספר בשכונת קטמון, בשם "רוחמה" בית ספר לבנות מזרחי.
שפיצר ניהלה אותו במקביל לת"ת לבנות א'.
בשנת 1931 העביר "המזרחי" את ניהול בית הספר לפיבל מלצר.
בית ספר תיכוני מסחרי לבנות "בית חנה"
ב-1936 ייסדה שפיצר בית ספר תיכוני למסחר לבנות, כדי להעניק השכלה תיכונית לבוגרות בית הספר היסודי ת"ת לבנות א'.
למרות התנגדות שפיצר, החליט חבר המורים של התיכון לקרוא לבית ספר גימנסיה לבנות בית חנה ובקיצור "בית חנה", על שמה.
בית הספר שכן ברחוב אהרון 6 בשכונת הבוכרים.
בבית הספר לימדו מגוון רחב של מקצועות: מתמטיקה, עברית, היסטוריה, אנגלית, תפירה, ערבית, תנ"ך, זמרה, גדנ"ע, משנה, פיזיקה, גאוגרפיה, דקדוק, התעמלות, הנהלת פנקסים, ביולוגיה, תלמוד, כימיה וספרות.
תלמידות שסיימו את 4 שנות הלימוד קיבלו תעודת בגרות שהייתה כרטיס כניסה לאוניברסיטה.
בפתיחת בית הספר הייתה כיתה אחת עם 20 תלמידות.
ייחודו של בית הספר הוגדר בחינוך שניתן בו, על פי רוח התורה; בהשכלה העברית והכללית שניתנה בו; בהכשרה למקצוע ובהכנה לבחינת הבגרות.
בבית הספר היו שתי מגמות, עיונית ומסחרית.
על פי סקר שנעשה בין בוגרות בית הספר, 99% מבנות בית הספר מצאו עבודה.
22% מהבוגרות עסקו בתפירה ומלאכת מחשבת; 21% עסקו בהנהלת משק בית; 18% היו פקידות, 17% מורות וגננות, 10% אחיות, 5% מהבוגרות עסקו בחקלאות ו-16% בעבודות אחרות.
פילוח העיסוקים גבוה מ-100% שכן חלק מהבוגרות עבדו במספר עבודות.
ספרייה על יד בית הספר
בשנת ה'תש"ב הוקמה בבית הספר ספרייה כדי לאפשר קריאה, גם לתלמידות שאין ביכולתן לקנות ספרים.
בפתיחתה היו בה כ-100 ספרים ולאחר שלוש שנים גדל מספר הספרים בספרייה ל-2,500. מספר הקוראות עלה ל-400.
על יד הספרייה הוקם מועדון לקריאה ובו עיתוני ילדים.
הספרייה הייתה פתוחה גם להורי התלמידות.
שפיצר דאגה לחינוך הבנות גם לאחר שעות הלימודים ולמטרה זו הקימה בשנת ה'תש"ה את תנועת הנוער "בת-עמיה" בשיתוף בוגרות בית הספר.
מטרות התנועה, כפי שהוגדרו על ידי שפיצר, היו "להמשיך את התפתחותן ברוח שנתחנכו בבית הספר" ו"לפתח בחברות הבנה לאומית ולהכניסן לתוך עבודה ציבורית לאומית."
תנועת הנוער הנפרדת שמרה על סביבה רוחנית תרבותית ולאומית לתלמידות בית הספר.
החניכות היו מכתה ה' ומעלה והועברו להן חוגים בנושאים מגוונים: ספרות כללית ותורנית, ארכאולוגיה, תפירה, ציור, חליל ועוד.
המדריכות קיימו מסיבות עונג שבת ושיחות ופעמים רבות היה מגיע מרצה אורח.
רבים מהמרצים שהוזמנו להרצות היו מאנשי האצ"ל והעבירו לתלמידות את משנתם הלאומית.
לאחר אחת ההרצאות פגש דוד רזיאל את שושנה, בתה של חנה, שלימים נישאה לו.
בשבט תש"ה יצא לאור עלון פנימי בשם "העבריה", ירחון פנימי להורים ונוער.
הוא יצא באלף עותקים פעם בחודש.
מטרת העלון כפי שנכתב בעלון הראשון:
שפיצר פרשה בעלון את משנתה החינוכית, הדתית, הערכית והלאומית.
בשנת 1948 יצא לאור עלון חודשי בשם "העבריה לקטנים" בהוצאת מוסדות החינוך המסונפים לת"ת לבנות א' בירושלים.
העלון הוא המשך לירחון "העבריה" שפנה לקהל הבוגר.
תלמידות בית הספר השתתפו בכתיבת העלון.
מפרסומי העלון בזמן מלחמת העצמאות יש מכתבים מלאי הערכה והערצה ללוחמים וללוחמות שיצאו להגן על המולדת.
העלון האחרון שנערך על ידה היה גיליון ע"ז לחודש שבט ה'תשט"ו.
גיליון ע"ח היה הגיליון האחרון של העבריה שהוקדש כולו לזכרה.
לאחר פטירתה של שפיצר, שהייתה הרוח החיה בעלון ופעמים רבות היא כתבה את רוב התוכן (תחת שמות עט שונים), העלון הפסיק להופיע.
בעקבות הפגזות על שכונת הבוכרים במלחמת העצמאות, פליטים יהודים התכנסו בבית הספר שפיצר ששכן בבית יהודיוף.
הפליטים עשו נזק רב לבית ספר ולא היה ניתן להמשיך ללמד במקום הן בגלל הנזק והן בגלל כאלף הפליטים שהסתתרו במקום.
בנוסף חלק מהתלמידות והמורות שגרו בעיר העתיקה נאלצו לעבור לקטמון בגלל המלחמה.
שפיצר העבירה את בית הספר לשכונת קטמון והמשיכה ללמד תוך כדי המלחמה.
בהמשך, שלוחת בית הספר שפיצר הפכה לעצמאית ונקראה "בית הספר יהודה הלוי".
ביתה של שפיצר שושנה רזיאל ניהלה אותו במשך 40 שנה.
חנה שפיצר תמכה אידאולוגית באצ"ל.
שפיצר סיכמה עם מפקדי הארגון שהם ישלחו מרצים לתנועת הנוער לבנות שהקימה בבית הספר, ונקראה 'בת עמיה'.
באחת ההרצאות פגשה שושנה בתה לראשונה את דוד רזיאל וכעבור מספר שנים נישאה לו.
לאור תמיכת שפיצר, האצ"ל הפך את מבנה בית הספר למרכז המחתרתי למפגשים ואימונים ואף הקים במרתף הבניין סליק להחבאת אמצעי לחימה.
היא נתנה הוראה לשרתים, לתת לאנשי האצ"ל להשתמש בבית הספר בכל שעות היממה, ולהשתמש בחדרים כראות עיניהם.
לבית הספר ששכן בבית יהודיוף-חפץ, שהיה אחד המבנים המפוארים בירושלים, ניתן הכינוי "הארמון".
המקום שימש לישיבות המפקדה בראשות חתנה דוד רזיאל.
בנוסף, שימש כמרכז אימונים של סניף ירושלים ומקום כנס לכל המפקדים.
בחצר בית הספר נערכו מסדרים ותרגילי סדר.
מאוחר יותר נערכו בבניין גם קורסים ל"סגנים" (מפקדי כיתות).
בחגיגות הסיום של קורס הסגנים השני שהתקיים בבית הספר שפיצר, הוצג לראשונה השיר של אברהם שטרן "חיילים אלמונים", שהפך בהמשך להמנון האצ"ל עד לפרישת הלח"י.
שפיצר העמידה לרשותם גם את המבנה של בית הספר "בית חנה" ששם גם התגוררה.
גם לאחר נפילתו בקרב של חתנה, שפיצר לא פסקה מלתמוך ולעזור ללוחמי האצ"ל.
ביתה היה פתוח תמיד ללוחמי הארגון, ותמיכתה תרמה רבות למורל הלוחמים.
בשנת ה'תשט"ו, עם היוודע על פטירתה, פורסמו בירושלים מודעות אבל מטעם "ברית חיילי הארגון הצבאי הלאומי בירושלים" ו"תנועת החרות, ירושלים".
לאחר השלושים פורסמו הספדים לזכרה בעיתון חרות.
חנה שפיצר כתבה שירים, סיפורים ומחזות שהתפרסמו בעלון העבריה.
חלק מהמחזות הוצגו על ידי תלמידותיה בבית סיפרה ובקולנוע אדיסון.
חלק מהיצירות שהתפרסמו בירחון העבריה תחת שמות העט בת-צבי, מרים השילונית, ח.ש.
והעבריה, היו ככל הנראה של חנה שפיצר.
ביום היארצייט של אביה התאספו בני המשפחה בביתה ללימוד משניות לזכרו.
מספר שעות לאחר האזכרה היא נפטרה.
לאחר שנפטרה פורסמו מודעות אבל רבות על מותה.
תנועת חרות ויוצאי האצ"ל פרסמו מודעות אבל.
להלווייתה הגיעו אלפים רבים בהם הרב הרצוג רבה הראשי של ישראל, שר החינוך פרופ' בן-ציון דינור, שר הדתות חיים משה שפירא, ראש עיריית ירושלים יצחק קריב, פרופ' יוסף יואל ריבלין ואלפי תלמידותיה.
הספדים נכתבו בעיתונים דבר, חרות, הבקר והצפה.
מסע ההלוויה עבר ליד ביתה בשכונת הבוכרים והסתיים בבית הקברות סנהדריה שם נקברה.
אביה הרב צבי הירש אשר כהנא שפירא.
עלה מקרקוב לירושלים בשנת ה'תר"ל.
היה ממייסדי וראשי ישיבת המקובלים שער השמים ומחבר הספר "התורה והמצוה" על תרי"ג מצוות.
לזוג נולדו 7 ילדים מהם 2 נפטרו בילדותם.
החמישה הנותרים היו אברהם, שלמה זלמן, יונה צימרמן, יעקב אריה ליב ושושנה רזיאל.
חמיה, שמואל זנוויל שפיצר, היה מעסקני היישוב הישן בירושלים, מייסד שכונת בתי נייטין וממייסדי שכונת שערי חסד בירושלים.
אחיה הרב שלמה זלמן כהנא שפירא, היה אביו של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
מי שכיהן כרבה הראשי של ישראל, ראש ישיבת מרכז הרב והיה מראשי הציונות הדתית.
בתה שושנה רזיאל נישאה לדוד רזיאל מפקד האצ"ל שנפל בעיראק בעת שירותו בצבא הבריטי.
ניהלה את בית הספר הממלכתי-דתי "יהודה הלוי" שהתחיל כסניף של בית הספר שפיצר, שאמה פתחה במלחמת העצמאות.
מדי שנה בתאריך לידתה ז' בשבט נעשה לזכרה בבית הספר שפיצר מבחן פנימי בנושא דינים ביהדות.
כעבור עשרה ימים בתאריך פטירתה י"ז בשבט היה מתקיים טקס קבלת פרסים למצטיינות.
בשנת 1996 החליטה ועדת שמות הרחובות של עיריית ירושלים לקרוא רחוב בשכונת גילה על שמה: רחוב "המחנכת".
חנה שלגי (נולדה ב-6 באוגוסט 1936) היא מורה לפסנתר שרבים מתלמידיה היו לפסנתרנים ומוזיקאים בעלי שם בישראל ומחוצה לה.
חנה שלגי, לבית מלצר, היא נינתו של ראובן לרר, שהיה מייסד נס ציונה.
היא נולדה בתל אביב לבית מוזיקלי: אמה הייתה זמרת מקצועית, ילידת נס ציונה, ששרה במקהלת האורטוריה הארצישראלית בניצוחו של פורדהאוז בן-ציסי.
שלגי החלה בהוראת נגינה בפסנתר כבר בגיל 17. משנת 1956 עד שנת 1960 למדה באקדמיה הישראלית למוזיקה בתל אביב, שמאוחר יותר הייתה אבן הראשה של בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
היא למדה אצל רבקה בורשטיין-ארבר, שהייתה מראשוני הפסנתרנים והמורים למוזיקה בארץ.
שלגי היא אוטו-דידקטית במה שנוגע להכשרתה הפדגוגית והפסיכולוגית כמורה לפסנתר ולמדה מקריאה ומניסיונה המצטבר.
אחרי עשרים שנות הוראה, קיבלה שלגי מלגת השתלמות של חמישה חודשים אצל מורים ידועי שם בארצות הברית ובישראל מקרן התרבות אמריקה-ישראל.
בארצות הברית השתלמה באקדמיות מפורסמות אצל המורים קלוד פרנק, לאון פליישר, מנחם פרסלר והרברט סטסין (Herbert Stessin) מהפקולטה לפסנתר בג'וליארד.
בארץ השתלמה אצל המורים פנינה זלצמן ואדית קראוס.
שלגי מיעטה להופיע כפסנתרנית היות שהעדיפה את העיסוק בהוראת נגינה בפסנתר לתלמידים צעירים בגיל הילדות והנעורים.
היא העדיפה זאת גם על ההוראה באקדמיות למוזיקה, בהן לימדה מתודיקה של נגינה בפסנתר.
שלגי נתנה גם כיתות אמן ושפטה בתחרויות קרן שרת ובתחרויות של קונסרבטוריונים.
היא אלמנתו של שלמה שלגי, ואימן של ד"ר אסתר קלס ואורנה שהרבני.
הסוד להצלחת המורה טמון באהבת עבודת ההוראה ובקשר טוב עם התלמיד, יחד עם מיצוי היכולת האישית של התלמיד בדרך של "חנוך לנער על פי דרכו" ותוך גמישות והימנעות מסכמות מגובשות.
כל ילד יכול ללמוד לנגן, אבל לא כל ילד יכול להיות פסנתרן, כי לשם כך דרוש כישרון מולד שכולל אינטליגנציה גבוהה, התמדה ויכולת להיחשף על במה.
בהוראת הנגינה בפסנתר היסוד החשוב ביותר הוא ההתחלה.
היא נזהרת מלהתוות לתלמיד בגיל צעיר את הדרך המקצועית של פסנתרן או מוזיקאי, כדי למנוע תסכול מאי-מילוי ציפיות, שכן הבגרות הרגשית מאחרת להגיע.