tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק מרבניה אוחזים בדעות שמאליות כגון הרב יהודה עמיטל שהיה מנהיג מפלגת מימד.
עם זאת, מרבית רבני הישיבה אוחזים בדעות ימניות, כגון הרב יעקב מדן שהשתתף במחאות כנגד הסכמי אוסלו ותוכנית ההתנתקות.
בהשפעתו של הרב ליכטנשטיין, נפוץ בישיבה העיסוק בכתביו והגותו של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק מבוסטון, שהיה חותנו של הרב ליכטנשטיין.
השפעתו ניכרת בישיבה גם בתחום לימוד הגמרא: שיטת הלימוד העיקרית הנהוגה היא שיטת בריסק, מייסודו של רבי חיים מבריסק, סבו של הרב סולובייצ'יק.
הישיבה היא בין הישיבות הציוניות המדגישות באופן הרב ביותר את לימוד הגמרא.
סדר הבוקר וחציו הראשון של סדר הצהריים מוקדשים ללימוד גמרא בעיון, וסדר הערב ללימוד גמרא בבקיאות.
חציו השני של סדר הצהריים מוקדש ללימודי מחשבה, תנ"ך והלכה.
חופשות בין הזמנים בישיבה קצרות יותר מהמקובל בעולם הישיבות.
בהשפעת הרב יעקב מדן והרב ד"ר יואל בן נון, תרמה ישיבת הר עציון לשינוי במעמדו של לימוד התנ"ך בציבור הדתי-לאומי, שינוי המכונה "מהפכת התנ"ך".
הישיבה ומכללת הרצוג הסמוכה לה מוציאים פרסומים רבים בתחום התנ"ך ובהם כתב העת .
בעבר לימד בישיבה הרב מרדכי ברויאר, מייסד "שיטת הבחינות" בלימוד תנ"ך.
כולל הלכה – לימודים לקראת סמיכה לרבנות.
כיום עומד בראשו הרב ברוך גיגי.
בעבר עמד בראשו הרב מיכאל אדרעי.
הכולל הגבוה – לימודים בעיון של מסכתות שאינן נלמדות על הסדר במרבית הישיבות.
כיום עומד בראשו הרב משה ליכטנשטיין.
בעבר עמד בראשו הרב אהרון ליכטנשטיין.
ספריית מרדכי ועדינה כץ – בישיבה ספרייה תורנית מהגדולות בישראל, ובה כ-90,000 כרכים.
בקומה העליונה שלה נמצאת ספריית מכללת הרצוג שכוללת בעיקר ספרות לא תורנית.
אתר תורת הר עציון ע"ש ישראל קושיצקי (vbm – בית המדרש הווירטואלי) הוקם בשנת 1994 על ידי הרב עזרא ביק והרב ראובן ציגלר, כפרויקט להפצת תורה באמצעות רשת האינטרנט.
בזכות תרומתם של בני משפחת קושיצקי התרחבה פעילות בית המדרש בצורה משמעותית שנים ספורות לאחר מכן.
ישיבה תיכונית הר עציון לצעירים (מכונה לעיתים "גושל"צ") – ישיבה תיכונית שנפתחה בשנת הלימודים ה'תשפ"ג בראשות הרב עמיחי גורדין.
הישיבה נועדה לקדם מצוינות בלימוד גמרא כבר מגילאי התיכון.
בישיבה לומדים כעת כ-150 תלמידים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל נהרג החייל סמ"ר שי אוריאל פיזם, שהיה מדריך בישיבה.
בתאריך ט"ו אייר תשפ"ד התקיים טקס הנחת אבן פינה לבית המדרש של הישיבה שיקרא על שם שי אוריאל פיזם הי"ד.
לישיבה שיתוף פעולה עם מספר מוסדות בסמיכות לה:
המכללה האקדמית הרצוג – בשנת 1973 הוקם בקמפוס הישיבה מכון יעקב הרצוג להכשרת מורים.
בשנות ה-90 הוסמך המכון להעניק תואר ראשון בהוראה (.B.Ed) והפך למכללת יעקב הרצוג.
לאחר איחוד עם מכללת ליפשיץ היא נקראת היום "המכללה האקדמית הרצוג", ומוסמכת להעניק גם תואר שני בהוראה (.M.Ed).
המכללה מכשירה מורים מקרב תלמידי הישיבה, ישיבות נוספות וכן מורים ומורות נוספים.
בית המדרש לנשים מגדל עוז – בשנת 1996 הוקמה ביישוב מגדל עוז שבגוש עציון מדרשה לבנות בחסות הישיבה.
רבני הישיבה מלמדים במדרשה, ובראשה עומדת הרבנית אסתי רוזנברג, בתו של הרב ליכטנשטיין.
ישיבת אור תורה "דרכינו" ע"ש איליין ונורם ברודסקי – תוכנית הפועלת בשיתוף התוכנית לבני חו"ל בישיבה, על ידי רשת אור תורה סטון.
התוכנית מיועדת לבוגרי תיכון מחוץ לישראל בעלי צרכים מיוחדים המעוניינים ללמוד שנה בישראל.
הישיבה מוציאה עלון המכונה "עלון שבות", וביטאון שבועי בשם "דף קשר".
הישיבה מוציאה לאור ספרים רבים, בהם הסדרה "שיעורי הרב אהרן ליכטנשטיין", ובה שמונה ספרים.
ספרים נוספים יוצאים בהוצאת "תבונות" של מכללת הרצוג.
הכולל הגבוה בישיבה מוציא ספרי מאמרים על הנלמד בכולל.
בשנת תשע"ד יצא לאור הספר 'מה אהבתי תורתך' ובו מאמרי ליבה מאת ראשי הישיבה ורבניה העוסקים בדרכה של הישיבה: בלימוד התנ"ך, בלימוד הגמרא ובהיבטים נוספים.
הישיבה מפרסמת באינטרנט מאמרים ושיעורים, באתר "תורת הר עציון".
רבנים (מלבד ראשי הישיבה והרבנים בה)
הרב יובל שרלו – ראש ישיבת אורות שאול, ראש תחום אתיקה בארגון רבני צהר
הרב איתמר אלדר – ראש ישיבת אורות שאול
הרב חיים נבון – רב, סופר ופובליציסט
הרב אפרים מירוויס – רבה הראשי של בריטניה
הרב יהודה גלעד – ראש ישיבת מעלה גלבוע
הרב אליהו בלומנצויג – מייסד וראש ישיבת ההסדר ירוחם לשעבר
הרב זאב וייטמן – רבה של תנובה והיישוב אלון שבות
הרב יוסף צבי רימון – רבה של המועצה האזורית גוש עציון
הרב מיכאל רוזנצווייג – ראש ישיבה יוניברסיטי
הרב איתמר רוזנצווייג – מגיד שיעור בישיבה יוניברסיטי
הרב ניר וינברג ראש ישיבת אורות הזורעים
הרב ד"ר ארי ברמן – נשיא ישיבה יונוברסיטי
הרב אלישיב קנוהל – רבה של כפר עציון
השופט נעם סולברג – שופט בבית המשפט העליון
השופט דוד מינץ – שופט בבית המשפט העליון
מאיר לוין – עורך דין
פרופ' אביעד הכהן - נשיא המרכז האקדמי "שערי מדע ומשפט"
מתניהו אנגלמן – מבקר המדינה ונציב תלונות הציבור
זאב אלקין – חבר כנסת ושר
משה (קינלי) טור-פז – חבר כנסת ואיש חינוך
משה סולומון – חבר כנסת
אלוף (במיל') גרשון הכהן – מפקד הגיס המטכ"לי לשעבר
שי באב"ד – מנהל ישראלי, לשעבר מנכ"ל משרד האוצר, הרשות השנייה וצים ישראל
תא"ל אמיר ודמני – ראש חטיבת התכנון ומִנהל כוח האדם באגף כוח האדם לשעבר
תא"ל (במיל') בן ציון (בנצי) גרובר – מפקד חטיבה 14 וסגן מפקד עוצבת סיני לשעבר
ג'ייסון דב גרינבלט – שליח הממשל האמריקאי למזרח התיכון לשעבר
שלומי הייזלר – מנכ"ל משרד האוצר לשעבר
ראו גם את רשימת בוגרי ישיבת הר עציון שיש עליהם ערך בוויקיפדיה
ישיבת הר המור היא ישיבה גבוהה השייכת לזרם החרדי לאומי.
נשיא הישיבה הוא הרב צבי ישראל טאו ובראשות הישיבה עומד הרב עמיאל שטרנברג.
הישיבה נחשבת ל'ספינת הדגל' של ישיבות הקו.
בישיבה נכון לשנת תשפ"ה יש כ-800 תלמידים, מתוכם כ-400 אברכים ו-1400 בוגרים.
הישיבה הוקמה בשנת ה'תשנ"ח (1997) על ידי קבוצת רבנים, בראשם הרב טאו, שפרשה מישיבת מרכז הרב.
שורשי הפילוג היו עמוקים: במחצית השנייה של שנות ה-60 התהווה ריק במרכז הרב, כשרבים מהר"מים הוותיקים עזבו לפעילויות משלהם.
הרב טאו הצעיר, ממקורביו של ראש הישיבה הרב צבי יהודה קוק, התבלט וגיבש סביבו חוג גדול שהתאפיין בהערצה ובהתבטלות כלפי ראש הישיבה, ובעיסוק אינטנסיבי ועתיר שעות בתורה הקבלית שלו ושל אביו, תוך פירוש המציאות האקטואלית לפיה, וראיית ההיסטוריה של מדינת ישראל כתהליך גאולי דיאלקטי סבוך.
התפתחויות אלה היו למורת רוחם של החוגים האחרים במוסד: הן של תלמידי הרצי"ה הראשונים והן של אנשי הרב אברהם שפירא, שנחשב לאחד מראשי הישיבה והחזיק בסמכויות נרחבות, והיה תלמיד חכם סטנדרטי שרחק ממשנת הרבנים קוק והתמקד בש"ס.
בשנת 1978 הרב טאו גזר על עצמו מעין גלות, ועבר להתגורר במושב קשת המרוחק, לאחר שתלמיד שהתייעץ עימו רצח את אשתו, ולכן השפעתו נחלשה.
פטירת הרצי"ה ב-1982 ללא צוואה אפשר לרב שפירא, בתמיכת הרב שאול ישראלי החשוב, לתבוע לעצמו את ראשות הישיבה, על אף שרוב הסגל והתלמידים תמכו ברב טאו.
הלה הציב אולטימטום ודרש מעמד שווה בהנהגה, נדחה, אך העדיף שלא להתפלג.
במשך 15 השנים הבאות קיים הרב טאו מעין ישיבה בתוך ישיבה כשהוא מלמד מביתו הפרטי.
הוא ואנשיו הוסיפו להעמיק בתורת הרבנים קוק ולראות את המציאות כמונחית על ידה, בעוד שהרב שפירא ביקש להפוך את מרכז הרב לישיבה מן המניין, טיפח למדנות וקידם את תלמידיו למשרות רבנות.
המתח בין המחנות התפוצץ בבת אחת בקיץ 1997, כשראש הישיבה הרב שפירא הסכים להקים מכון להכשרת מורים במוסד ולקבל תקציבים ממשלתיים בעבורו.
הרב טאו ומקורביו תיארו את המכון המוצע, ברוח משנתם הקבלית, כמזימה שטנית של הסטרא אחרא לטמא את התורה הנלמדת במקום.
הרב שפירא נדהם מכך, והשעה את המתנגדים.
הפעם החליט הרב טאו לפרוש ולהקים מוסד נפרד, ועימו יצאו רבים מהר"מים והתלמידים.
הישיבה החדשה, ישיבת הר המור, הוקמה בתחילת השנה הבאה, ה'תשנ"ח, ולראשותה מונו הרב מרדכי שטרנברג (שעמד בראשה עד פטירתו בכסליו ה'תשפ"ג) והרב עמיאל שטרנברג.
לר"מי אמונה מונו הרב עודד ולנסקי והרב יעקב לבנון.
הרב אריאל אדרי מונה לר"מ, והרב יהושע צוקרמן – לר"מ בוגרי צבא.
מקור שם הישיבה הוא בפסוק: .
השם "הר המור" מקובל גם ככינוי להר הבית.
ייתכן שברקע לבחירת שם הישיבה עמד גם השם "צרור המֹר" שבו השתמשו גרעיני יוצאי מרכז הרב באבן שמואל, בחיפה ובבית אל, שנוסדו בשנות השבעים-שמונים, כאשר המילה "המֹר" שימשה כראשי תיבות של "המשך מרכז הרב".
בתחילת דרכה שכנה הישיבה בבית כנסת בשכונת קריית מנחם בירושלים, וכעבור מספר שנים עברה לבניין בשכונת בית וגן.
בשנים ה'תשס"ח (2008) – ה'תשע"ז (2017) הייתה הישיבה במתחם הסמוך לשכונת קריית היובל שבירושלים, ב"דרך כרמית".
הישיבה עברה למבנה הקבע בשכונת חומת שמואל (הר חומה) בל' באב תשע"ז (22 באוגוסט 2017).
בישיבה לומדים כ-800 תלמידים, שמתוכם כ-400 הם אברכים נשואים.
הישיבה מתאפיינת בגילם הממוצע הגבוה של התלמידים, יחסית לישיבות אחרות מהזרם הדתי לאומי.
הישיבה הוציאה בעבר לאור עלון לבוגרים הנקרא "במעלה ההר".
כמו כן היה יוצא לאור מדי כמה שנים חוברת בשם "ערוגות הבושם" ובה חידושים בגמרא, בהלכה ובאגדה מפרי עטם של רבני ותלמידי הישיבה.
מדי שנה מתקיימות בישיבה במוצאי שמחת תורה הקפות שניות המוניות עד עלות השחר, שבהן משתתפים עשרות אלפים.
החל משנת ה'תשפ"ב מקיימת הישיבה מדי שנה שני כנסים בשם 'חיי עולם' בהשתתפות אלפי אנשים, שבהם רבנים מהישיבה ומחוצה לה מעבירים שיעורי תורה: כנס אחד נערך בתחילת חודש ניסן, ובו עוסקים בענייני פסח, וכנס שני נערך אחרי תשעה באב, ובו עוסקים בעניינים שונים, המשתנים לפי שנה.
הישיבה מונהגת ברוח תורתו של הרב קוק, ובנו הרב צבי יהודה הכהן קוק, ובעלת גישה ממלכתית הרואה במדינת ישראל קדוּשה מיוחדת, על פי דברי הרב קוק "מדינת ישראל יסוד כסא השם בעולם".
הישיבה עומדת בראש שורת מוסדות לימוד הקשורים גם הם לרב טאו ומכונים "ישיבות הקו", ונחשבת בעלת רמה לימודית גבוהה.
בלימוד הגמרא, ישנו דגש רב על לימוד מעמיק של דברי התלמוד עם פרשניו הקלסיים.
על אף שישנן קבוצות לימוד בישיבה שלומדות בדגש הלכתי, מגמת הלימוד המרכזית של הישיבה היא עיונית, ולא הלכתית פרקטית.
בישיבה ניתן דגש מיוחד על לימודי אמונה ומחשבת ישראל, בהתאם לקריאתו של הרב קוק להעמיק בתחומים אלה.
הישיבה מחנכת להתמסרות מוחלטת ללימוד תורה, ולכן רוב התלמידים אינם משלבים עיסוקים לימודיים נוספים.
לרוב תלמידי הישיבה מוכוונים לשרת בצבא במסגרת "הסדר מרכז" ביחידות שונות בצבא.
בנוסף ניתן דגש גם על התיישבות ביהודה ושומרון.
בין היישובים שתושביהם מזוהים עם הקו של הר המור: עצמונה ונצרים שפונו במסגרת תוכנית ההתנתקות והקימו את היישובים נווה ובני נצרים, וכן היישוב שומריה והמושב קשת שברמת הגולן.
הרב צבי ישראל טאו – נשיא הישיבה
הרב עמיאל שטרנברג – ראש הישיבה ור"מ שיעור ד'
הרב אריאל אדרי – ר"מ שיעור ג'
הרב ידידיה ריין – ר"מ שיעור א'
הרב משה שטרנברג – ר"מ שיעור א'
הרב נתנאל צור – ר"מ שיעור א'
הרב שלמה דרייפוס – ר"מ שיעור ב'
הרב אריאל כהן – ר"מ שיעור ב'
הרב דוד ג'יאמי – ר"מ שיעור ג'
הרב יאיר גלובינסקי – ר"מ שיעור ה' ומעלה
הרב אסף שטראוס – ר"מ לבוגרי צבא
הרב מרדכי שטרנברג – ראש הישיבה ור"מ שיעור ה' ומעלה
הרב יהושע צוקרמן – ר"מ אמונה
הוצאות הספרים חוסן ישועות ושירת ישראל.
ישיבת חברון - כנסת ישראל (בעבר: ישיבת סלבודקה) היא ישיבה גדולה חרדית-ליטאית בירושלים הנחשבת לאחת משתי הישיבות החשובות והאליטיסטיות בציבור החרדי, לצד ישיבת פוניבז' בבני ברק.
דרכה של הישיבה מבוססת על שיטת גדלות האדם של מייסדה, הרב נתן צבי פינקל (מכונה "הסבא מסלבודקה"), מראשי תנועת המוסר.
הישיבה הוקמה בשנת ה'תרל"ז (1877) בסלובודקה, פרבר של קובנה שבליטא.
באמצע שנות העשרים של המאה ה־20 החליטו ראשיה להעביר חלק ניכר ממנה לארץ ישראל.
בשנת ה'תרפ"ד (1924) הוקם סניף של הישיבה בחברון שבארץ ישראל המנדטורית, שאליו הצטרפו בהמשך ראשי הישיבה.
לאחר מאורעות תרפ"ט (1929) שבהם נהרגו חלק מתלמידי הישיבה עברה הישיבה לשכונת גאולה בירושלים.
משם עברה הישיבה לשכונת גבעת מרדכי, שם היא שוכנת עד היום.
במהלך השנים חלו פיצולים בישיבה, בעקבותיהם קמו ישיבת חברון-גאולה, ישיבת עטרת ישראל וישיבת כנסת הגדולה ("חברון-ר' הלל").
קבוצה אחרת של בוגרי ישיבת סלבודקה הקימו ישיבה נוספת בבני ברק לאחר השואה, הקרויה אף היא ישיבת סלבודקה.
ישיבת "כנסת ישראל" נוסדה בשנת תרל"ז (1877) על ידי הרב נתן צבי פינקל, המכונה "הסבא מסלובודקה", בפרבר סלובודקה שבעיר קובנה, ליטא.
הרב פינקל היה מגדולי תנועת המוסר ותלמידו של הרב שמחה זיסל זיו, "הסבא מקלם".
הרב נתן צבי פינקל מינה את מחותנו הרב משה מרדכי אפשטיין, ואת הרב איסר זלמן מלצר, גיסו של הרב אפשטיין, לראשי הישיבה.
בעוד הרב מלצר נשלח אחר כך על ידי הרב נתן צבי פינקל לפתוח את ישיבת סלוצק, הרב אפשטיין כיהן בראשות הישיבה עד לפטירתו, וצאצאיו הם חלק מאלה שמכהנים כיום בראשות הישיבה.
בשנת ה'תרפ"ד (1924) הוצא צו על ידי הממשלה הליטאית שחייב את תלמידי הישיבה בגיוס לצבא, או לחלופין להנהיג בה לימודי חול.
ראשי הישיבה חששו מהיוזמה הממשלתית והחליטו לעלות לארץ ישראל.
כדי להכין את עליית הישיבה נשלחו לארץ ישראל בחשאי הרב יחזקאל סרנא, חתנו של הרב אפשטיין ולימים ראש הישיבה, והרב ישראל זיסל דבורץ, יד ימינו של הרב נתן צבי פינקל, לחפש מקום מתאים לישיבה.
הרב סרנא סיפר על כך:
בתחילה רצו להתיישב בירושלים, אבל אנשי היישוב הישן התנגדו משום ההופעה המודרנית של הבחורים, לכן הוחלט להתיישב ביישוב החדש, לאחר התלבטות בין המושבה פתח תקווה ובין העיר חברון, הוחלט לבחור בחברון, שבה היה חשש קטן יותר שהשפעות מן החוץ יפריעו לתלמידי הישיבה.
חברון נבחרה גם כדי לחזק את הקהילה היהודית במקום ובשל כך תמכו ראשי היישוב היהודי ביוזמה.
הרב אפשטיין, ששהה באותה תקופה בארצות הברית, התרים כספים עבור העלאת הישיבה לחברון.
הנהלת הישיבה השיגה 100 סרטיפיקטים, בעזרתו של הרב מאיר ברלין.
בחודש אלול תרפ"ד (1924) נפתחה הישיבה בחברון, במבנה שנמצא כיום בשטחי H1 שבשליטה פלסטינית.
בתחילה הגיעו עשרה מתלמידי הישיבה ובמשך שנת תרפ"ה הצטרפו לישיבה תלמידים חדשים מארץ ישראל.
בחברון התרכך במקצת המשטר בישיבה, אך תלמידי הישיבה המשיכו ללמוד בבית המדרש כשהם לבושים בכובע וחליפה.
בחברון גם לא נהגו תקופות "בין הזמנים" המקובלות כיום, ובחודשים תשרי ואב התקיימו הלימודים כסדרם, שכן לא היו לתלמידים בתים שאליהם יוכלו לשוב בחופשות.
תלמידי הישיבה נהגו לבקר לעיתים קרובות באשל אברהם.
באזור הישיבה התגוררו מספר משפחות הקשורות אליה.
ר"מ ומנהל הישיבה היה הרב יחזקאל סרנא, וכמשגיח כיהן הרב אברהם גרודזינסקי, שאף הוא עלה מסלובודקה לחברון בשנת תרפ"ד.
בהמשך הצטרף אליהם הרב משה פינקל, בנו של "הסבא".
בחודש שבט חזר הרב גרודזינסקי לליטא, לשמש כמשגיח בקרב הנשארים בסלובודקה.
באדר תרפ"ה הגיע לארץ ראש הישיבה הרב משה מרדכי אפשטיין.
את פניו קיבלו 5000 איש, בהם הרב יוסף חיים זוננפלד (שבירך לכבודו ברכת שחלק מחכמתו ליראיו) והרב צבי פסח פרנק, והוקם לכבודו "שער כבוד" בכניסה לחברון.
הרב אפשטיין הנהיג בישיבה לימוד בסדר קדשים בשל המעבר ל"ארץ הקודש".
בחודש תמוז תרפ"ה עלה "הסבא", הרב נתן צבי פינקל.
מושל חברון הביע את שמחתו על הרחבת היישוב היהודי במקום והבטיח את סיועו.
בשנת תרפ"ו עלה הרב לייב חסמן ומונה למשגיח בישיבה לצד "הסבא".
הסבא הזמין גם את הרב אברהם נח פַּאלֵי שיעלה ארצה וימסור שיחות מוסר לתלמידים.
בכ"ט בשבט תרפ"ז נפטר "הסבא" ולאחר פטירתו מונה כמשגיח הרב חסמן.
כר"מים כיהנו לצד הרב סרנא, גיסיו (חתני הרב אפשטיין) הרב משה חברוני, הרב אהרן כהן והרב משה פינקל (שנפטר בחיי אביו).
בקיץ תרפ"ז ביקר בישיבה האדמו"ר מגור בעל ה"אמרי אמת".
טבח חברון וסוף תקופת חברון של הישיבה
בחודש אב בשנת תרפ"ט אירע טבח חברון (תרפ"ט).
הקרבן הראשון בפרעות תרפ"ט בעיר היה תלמיד הישיבה שמואל רוזנהולץ, שנרצח בדקירת פגיון בבית המדרש ביום שישי, 23 באוגוסט.
ארבעה תלמידים נרצחו ב"בית קפיליוטו־בורלנד", וב"בית קיזלשטיין" נרצח תלמיד הישיבה זאב גרינברג באכזריות.
יחד עם עשרות מתושבי חברון, הלכו רבים מתלמידי הישיבה לביתו של אליעזר דן סלונים, שהיה ראש הקהל בחברון, בהנחה ששם הם בטוחים מפגיעה.
הפורעים פרצו לבית בשבת ושם היה מספר הנרצחים הגבוה ביותר של תלמידי הישיבה.
בסך הכול נרצחו בטבח 24 מתלמידי הישיבה, אך רבים אחרים ניצלו.
אנשי היישוב היהודי פונו מהעיר וראשי הישיבה החליטו על העברתה לירושלים.
שבועות ספורים לאחר מכן, בחודש אלול תרפ"ט, השתכנה הישיבה בבית הכנסת "אחווה" (ברח' ראשית חכמה 8) בירושלים ושכרה דירות לתלמידים.
הרב סרנא נסע לאסוף כספים מחוץ לארץ ישראל על מנת להקים מבנה לישיבה.
בשנת תרצ"ד 1934 נפטר הרב אפשטיין ומאז הנהיג את הישיבה הרב סרנא, כשעמו משמשים גיסיו, הרב אהרן כהן והרב משה חברוני, כראשי ישיבה.
בשנת תרצ"ו נפטר גם הרב חסמן, ובמקומו נתמנה הרב מאיר חדש למנהל הרוחני.
בשנת תרצ"ט נחנך היכל הישיבה החדש בשכונת גאולה.
בתקופה זו הצטרפו לישיבה גם צעירים בני היישוב הישן וחסידים, כמו הרב דוד משה טעפ והרב משה צבי הולצברג (שניהם לימים ראשי ישיבת קרלין) וכן הרב שמואל ישכר רוזנגרטן, לימים ראש ישיבות בעלז.
חלק מתלמידי הישיבה, ואף ראש הישיבה הרב אהרן כהן, התקרבו לחבורת שומר אמונים, למורת רוחו של הרב סרנא.
בהמשך, לאחר שמונה רבי ישראל אלתר לאדמו"ר מגור, הלכו רבים מתלמידי הישיבה ל"טישים" שערך והתקרבו לחצרו, חלקם הפכו לחסידים של ממש, בהם הרב מרדכי חברוני, לימים ר"מ בישיבה.
בקיץ תש"ח, לאחר שרבים מבני הישיבה חזרו לבתיהם בזמן ההפוגה, הקימה הישיבה סניף זמני בתל אביב, בראשות הרב אהרן כהן, ששהה אז בבני ברק.
סניף זה פעל עד חורף תש"ט, אז חזרו התלמידים לירושלים.
בהמשך מונו כמשגיחים, לצד הרב חדש, גם הרב צבי הירש פאלי (בנו של הרב אברהם נח) והרב אברהם סלומון.
לאחר פטירתו של הרב סרנא בשנת תשכ"ט הנהיג את הישיבה הרב משה חברוני, עד לפטירתו בשנת ה'תשל"ה.
שנה לאחר פטירתו של הרב חברוני החל חתנו הרב הלל זקס למסור שיעור כללי לצד היותו ר"מ בשיעור ב'.
כר"מים כיהנו הרב מרדכי חברוני (בנו של הרב משה), הרב רפאל שמואלביץ (חתנו של הרב פרבשטין), הרב ברוך מרדכי אזרחי (חתנו של הרב מאיר חדש) והרב נחמן טוקר (חתנו של הרב משה חברוני).
בהמשך מונה גם הרב אהרן יפה'ן (גם הוא חתנו של הרב חברוני).
בשנת תש"כ מנתה הישיבה 250 בחורים והבניין בשכונת גאולה היה קטן מדי.
הרב סרנא העדיף שהישיבה תהיה בשכונה מרוחקת ממרכז העיר.
לצורך כך תוכננה הקמת קרייה לישיבה, שתכיל בית מדרש, פנימיות ודירות לצוות.
בנו של הרב משה חברוני, יצחק ("איצ'קה"), מונה לאחראי על הקמת הקריה.
הרב חברוני והרב כהן סייעו בגיוס כספים.
בשנת תשכ"ב הונחה אבן הפינה בשכונת גבעת מרדכי.
לאחר כיבוש חברון במלחמת ששת הימים, הרב גורן שכנע את הרב סרנא להקים את הישיבה מחדש בחברון, אבל הדבר לא יצא לפועל.
בגמר הבנייה בתשל"ו (1976) אוכלס בית המדרש והחלו הלימודים במקום.
בתחילה נבנה בית מדרש המתאים לכ-500 בחורים.
עם השנים עלה מספר התלמידים ונבנה בית מדרש חדש שיכול להכיל עד 1,400 מקומות ישיבה.
במהלך שנותיה של הישיבה בגבעת מרדכי עברה הישיבה מספר שינויים בולטים:
בשנת תשל"ז פרש הרב ברוך מרדכי אזרחי, ויסד יחד עם חמיו, המשגיח הרב מאיר חדש (שבמקביל נותר בתפקידו בישיבה), את ישיבת עטרת ישראל בשכונת "בית וגן" בירושלים.
בשנת תשמ"ז פרש הרב חיים סרנא עקב מחלוקת עם מנהל הישיבה יצחק חברוני (בנו של הרב משה).
לאחר הסכם פשרה הקים ישיבה משלו בבניין הישן של הישיבה בשכונת גאולה.
בשנת תשמ"ח, עקב מחסור בסגל הוראה מונו לראשונה אנשי צוות מחוץ למשפחה, הרב דוד כהן (בוגר ישיבת חברון) והרב שלמה כץ (בוגר ישיבת בריסק), בעידודו של הרב שך.
בשנת תשנ"ז מונו השניים לראשי ישיבה, לצד הרב משה מרדכי פרבשטין.
בשנת תשנ"ו פרש הרב הלל זקס – מראשי הישיבה – עקב חילוקי דעות עם מנהל הישיבה, והקים את "ישיבת כנסת הגדולה" במודיעין עילית.
הרב זקס המשיך לשמור על קשר עם תלמידים בישיבת חברון והמשיך למסור שם שיעורים כלליים פעם בשבוע.
בהמשך פחת מספר השיעורים עד שפסק כמעט לגמרי.
עד לאמצע שנות ה-80 השיעורים בישיבה היו נמסרים ביידיש, אם כי חלק מהר"מים (כמו הרב אברהם פרבשטין) היו עוברים במהלך השיעור לעברית.
לאחר פטירת הרב אברהם פרבשטין בשנת תשנ"ז מונו לראשי ישיבה הרבנים דוד כהן, שלמה כץ ומשה מרדכי פרבשטין.
בחורף תשנ"ח מונה הרב יוסף חברוני, בנו של יצחק חברוני כר"מ בישיבה, ובג' בתשרי ה'תש"ס הוכתר כראש ישיבה כממלא מקומו של סבו הרב משה חברוני.
באותה העת מונה הרב יצחק לנדא (נפטר תשע"ד, 2014) כר"מ.
בשנת תשס"ח מונה לר"מ הרב אברהם לויסון שלפני כן שימש כר"מ בישיבת אור ישראל.
בשנת תשע"ג מונה גם הרב איתן יפה'ן (בנו של הרב אהרן) לר"מ.
ראש הקיבוץ היה הרב נחמן טוקר, חתנו של הרב משה חברוני.
המשגיח הרוחני בישיבה כיום הוא הרב חיים יצחק קפלן.
בשנת תשס"ט הוקם "ועד הבוגרים", במטרה לשמר על הקשר בין הישיבה לבוגריה.
הוועד ערך כנס בוגרים בבנייני האומה.
לכבוד הכנס יצא הספר "עד שבחברון", ובו תולדות הישיבה ורבניה.מתחילת שנת תשפ"ד מופיע עלון בוגרי כנסת ישראל שנועד לשמר את קהילת יוצאי חברון מגובשת יותר, ובו מאמרים ומעשיות מבוגרי הישיבה ורבניה לדורותיה.
ישיבת חברון נחשבת לאחת משתי הישיבות הליטאיות החשובות ביותר בישראל, לצד ישיבת פוניבז'.
בעשור השני של המאה ה-21 יש המחשיבים אותה כחשובה ביותר, גם בשל המחלוקת הפנימית אצל מתחרתה.
משנות ה-30 עד תחילת שנות ה־80 פעלה ישיבת תפארת צבי, שהוקמה כישיבה קטנה לישיבה.
בהמשך נפתח לצידה תלמוד תורה יבנה, שיועד לחרדים שלא השתייכו ליישוב הישן.
בשנת תשס"ז נפתחה בירושלים ישיבת חברון לצעירים בראשות הרב משה קלור (חתנו של יצחק חברוני).
ישיבת חברון היא ישיבה חרדית ליטאית בסגנון המקובל.
ישיבות אלו שמות את הדגש העיקרי שלהם בלימוד התורה בעיון.
תפיסת עולם זו באה לידי ביטוי גם בהופעתם החיצונית של בני הישיבה, כמו גילוח הזקן ותלבושת מוקפדת ומכובדת.
הופעה זו הבליטה את השוני, מהנוף האנושי החרדי, בירושלים, ועמדה בניגוד למקובל אז בקרב אנשי היישוב הישן בארץ ישראל.
הנהגות אלו אף גרמו בתחילה לחשש בקרב אנשי היישוב הישן, והם הקפידו לשמור מרחק מהצעירים במראה החדש, אמנם חששות אלו התבדו לאחר שהכירו את תלמידי הישיבה ועמדו על טיבם, ובהמשך היו אף מבין אנשי היישוב הישן ששלחו את בניהם ללמוד בישיבה.
כחלק מהשיטה, הישיבה דגלה בעצמאות הבחורים, ובנתינת מעורבות אקטיבית לבחורים המבוגרים בהנהגת הישיבה.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 ולאורך העשור השני של המאה ה-21, חל פיחות במעמד הבחורים בישיבה ובשליטתם בה, דבר שגרם מדי פעם לחיכוכים ולמריבות בין הנהלת הישיבה לבחורים.
בתמוז תשע"ח הוחרף המאבק ומאות בחורים עזבו את בית המדרש למשך כמה ימים כמחאה על סילוק תלמיד.
הרב חיים קניבסקי כתב מכתב נגד המהלך וראשי הישיבה החליטו להתנות את המשך לימודיהם של בני ועד א' במעבר מבחן קבלה מחדש.
על רקע התפרצות נגיף הקורונה בישראל, נכנסה הישיבה בקיץ תש"פ למתווה כמוסות ("קפסולות"), ובמשך הקיץ החליטה הנהלת הישיבה לפנות את כלל הבחורים מהישיבה ולאפשר את חזרתם של בחורים עד לוועד שישי (גיל 22 בערך).
בהמשך נפתח סניף בחדרה לבחורים מבוגרים.
בישיבת חברון שיטת הלימוד הנהוגה, היא שיטת הלימוד הליטאית הקלאסית מיסודו של הרב חיים סולובייצ'יק מבריסק שהייתה מקובלת גם בהרבה ישיבות אחרות, אך עם זאת ישנם מספר מאפיינים לישיבה הנגזרים משיטתו של הסבא:
צורות לימוד שונות – כיום בישיבה ישנם ארבעה ראשי ישיבה, וכל אחד לומד ומלמד לפי דרכו, וכל אחד מן התלמידים יכול להחליט באיזו דרך רצונו ללמוד.
המבוגר מבין ראשי הישיבות הוא הרב משה מרדכי פרבשטין, שנוהג לצבור ידיעות מקיפות של כל הראשונים והאחרונים בסוגיא; ראש הישיבה השני, הרב דוד כהן, נוהג ללמוד את דברי רש"י והראשונים ולהתעמק בהם בעיון ובפלפול; והרב שלמה כץ נוהג ללמוד בצורה המאפיינת את שיטת בריסק בהתעמקות בפשט הגמרא והראשונים הבסיסיים.
בישיבה מנהגים המבוססים בעיקר על מנהגי הגר"א ומנהגי ישיבת סלובודקה.
בין המנהגים הבולטים: בעלייה לתורה אין קוראים לבחור בצירוף שם אביו (בהוראת הסבא מסלבודקה).
לקראת שנת תשע"ה הוציא "ועד הבוגרים" מהדורה של לוח עתים לבינה ובו מנהגי הישיבה וימי האזכרה של רבניה.
הסבא מסלבודקה עודד את השירה והניגונים עוד בהיות הישיבה בליטא.
מסורת זו נמשכת אף בחברון.
בחתונות נהגו תלמידים בעלי כישרון מוזיקלי לשיר סולו ולאחריהם שאר בני הישיבה.
המוזיקה הורכבה ממסורות משפחתיות שהביאו עמם בני הישיבה, כמו גם שירים שנקלטו מהסביבה או הולחנו במקום.
בשמחת בית השואבה נהגו לשיר בסוכה ולאחר מכן לרקוד בבית המדרש.
אחד השירים היה "חינדהלה", שיר שמקורו בשיר "השאבאב" של המשורר אלתר לוין.
נוסח תפילת ימים נוראים של חברון הוא נוסח מרכזי בציבור הליטאי, ונוהג בישיבות ובתי כנסת שהוקמו על ידי יוצאי חברון.
מסורת הנוסח היא מהרב שלום שבדרון שהתפלל לפני העמוד בתפילת מוסף של ראש השנה.
בשנותיו הראשונות הוא נצמד לנוסח הוותיק של הרב שלמה צימבליסט (ראש ישיבת תפארת צבי), הרב צבי קופשיץ, הרב אליהו פרוש והרב חיים מנחם מנדלסון, נוסח מונוטוני שמקורו מישיבת טלז.
עם השנים החל הרב שבדרון לפתח את נוסח התפילה, עם ניגונים וסלסולים משלו.
ושילוב קטעי נגינה לחלקים מהתפילה.
כיום החזן בישיבה בימים נוראים הוא הרב ירחמיאל טוקר, והרב שלמה פלאי.
ספריית הישיבה מכילה מעל ל-20,000 ספרים, בהם כאלה שהובאו מסלבודקה ומחברון וכתבי יד נדירים.
בספרייה 5 מחשבים שעליהם מותקנת תוכנת אוצר החכמה.
חלק ממימונו מסופק על ידי הנהלת הישיבה, והנוהל הוא שמדי שבוע בערב שבת מוכנסים עוד ספרים חדשים, ונמצאים במדף מיוחד עד השבוע הבא.
בעבר שימש האוצר כספריית השאלה עבור הציבור הרחב.
הדבר גרם לאבדן ספרים מרובים.
בשנת תשס"ה עבר אוצר הספרים שיפוץ מקיף, שבמסגרתו נקנו ספרים רבים.
מאז משמשת הספרייה לעיון במקום בלבד.
מתחת לקומת בית המדרש ישנו מחסן גדול המשמש לאחסון ספרי האוצר.
בפנים נמצא 'בית עקד הספרים' בו מצויים ספרים היסטוריים וישנים, כמו ירושלמי המזויף על קדשים, וכמו שו"ת מהרש"ם עם חתימתו של המהרש"ם.
ראשי הישיבה: הרב משה מרדכי פרבשטיין, הרב שלמה כץ, הרב דוד כהן והרב יוסף חברוני.
משגיח הישיבה: הרב חיים יצחק קפלן.
מכהנים כר"מים: הרב אברהם לויסון, הרב איתן יפה'ן, הרב אהרון רלב"ג, הרב נחום בר חיים והרב חנוך דב הרטמן.
הרב יוסף חברוני מקדם תוכנית נדל"ן בהיקף עצום על חלק גדול משטח הישיבה.
מדובר בתוכנית שנויה במחלוקת במגזר החרדי.
במיוחד לאור העובדה שמדובר במגדלים שאמורים להתנשא לגובה של 30 קומות.
כיום במגזר החרדי בכלל והליטאי בפרט מתנגדים לבנייה של מגדלים, ויש חשש שתוכנית כזאת תשנה את היחס ברחוב החרדי למגורים במגדלים.
ישיבת הקיבוץ הדתי בעין צורים הייתה ישיבת שילוב אשר שכנה בקיבוץ הדתי עין צורים שבדרום השפלה.
הישיבה הוקמה בשנת תשל"ה (1975).
בתחילה היוותה מקום ללימוד תורני לחברי ובני הקיבוצים הדתיים, אך לאחר מספר שנים נפתחה לציבור הרחב וכן לתלמידים מחו"ל.
את הישיבה הקימו ידידיה כהן ושמעון הקשר, שגם עמדו בראשה, והיא נדדה בקיבוצי הדרום השונים עד שהוקם מבנה הקבע בקיבוץ עין צורים.
בהיותה ישיבת שילוב כיהנו בצוות החינוכי הבכיר הרב אהרן שמש והרב חנן פורת.
אחרי תקופה זו שימשו כראשי ישיבה הרב דוד ביגמן (כיום ראש ישיבת הקיבוץ הדתי מעלה גלבוע) והרב עמית קולא (כיום בבית המדרש "דרומא" באוניברסיטת בן-גוריון).
בין השנים תש"ס-תשס"ו כיהן כראש הישיבה הרב יואל בן נון.
בשנת תשס"ז תפס את מקומו הרב מאיר ליכטנשטיין, כשלצידו מובילים את הישיבה הרב אביה הכהן והרב יואל קרצ'מר-רזיאל.
בשנים האחרונות לקיומה סבלה הישיבה ממיעוט תלמידים ומקשיים כלכליים, ובשל כך החליטה מזכירות הקיבוץ הדתי על סגירתה בשנת תשס"ט.
גם לאחר סגירתה, הישיבה ממשיכה לקיים בית מדרש פתוח לציבור הרחב מדי יום חמישי בבית קהילת ידידיה בשכונת בקעה בירושלים.
במהלך שנת תשע"א, התקיימה בישיבה תוכנית אלול של מדרשת עין פרת.
כמו כן, בוגרי הישיבה ממשיכים להתכנס בישיבה לתפילות יום כיפור גם שנים לאחר סגירתה.
הישיבה שילבה לימודים ישיבתיים קלאסיים עם לימוד חדשני מעולם המחקר האקדמי.
היא ראתה חשיבות בהתמודדות כנה עם שאלות שמציב העולם הפוסט-מודרני, והציבה כאידיאל את דמות האדם הדתי המודרני, הרואה עצמו בין היתר כחלק מהחברה הכללית ושואף להשפיע הן בעולם התורה והן בשאר תחומי החיים.
גישתה הכללית של הישיבה דמתה במידת מה לישיבת הר עציון, ממנה אף הגיעו כמה מן הר"מים המכהנים בה.
זאת אף שפתיחותה של הישיבה למחקר התלמוד האקדמי (כגון חקר נוסח) גדולה מזו של הר עציון.
מבחינה פוליטית נחשבת הישיבה למתונה, ובקרב הרבנים והתלמידים התקיימו זה בצד זה דעות מגוונות.
בין היתר, חתמו רבני הישיבה על העצומה של תנועת 'יום פקודה', הקוראת להתנגד לכל סוג של סרבנות פוליטית.
בישיבה פעל גם מכון שילובים אשר פרסם פרסומים תורניים, הבולט שבהם הוא 'איש ואישה' של הרב אלישיב קנוהל, העוסק בהכנת חתנים וכלות לחיי הנישואין, אשר מכר כעשרת אלפים עותקים.
בנוסף פרסם המכון 'הסכם קדם נישואין', הבא למנוע תופעות של עגינות, סרבנות גט, ועוד.
הישיבה הוציאה כתב עת בשם משלב, בו לצד המאמרים, הופיעו לעיתים גם קטעי שירה וסיפורת של ר"מים ותלמידים בישיבה.
בשיתוף עם ישיבת מעלה גלבוע פותח בשנת תשס"א נוסח סליחות משולב לאשכנזים ובני עדות המזרח.
כיום נעשה בו שימוש גם במספר מוסדות חינוך נוספים ברחבי הארץ.
הרב אביה הכהן - מומחה בהוראת תנ"ך, לימד תלמוד וחסידות, תוך התמקדות במחשבת ר' צדוק הכהן מלובלין.
בתשרי תשס"ח פרסם ספר בשם "תפילה לאל חי - מסע הנפש ונשמת השיר בספר תהלים".
הרב אלישיב קנוהל - רבה של כפר עציון, וראש הכולל להסמכה לרבנות בישיבה.
יוסקה אחיטוב - ממקימי הישיבה.
הרב יואל בן נון - כיהן כראש הישיבה, לימד תושב"ע, תנ"ך ומחשבת הרב קוק.
הרב מאיר ליכטנשטיין לימד גמרא בעיון, תוך שילוב 'שיטת הלימוד הבריסקאית' עם שיטות לימוד מחקריות.
כיהן כראש ישיבה לאחר הרב יואל בן נון.
הרב רפי פוירשטיין - מראשי ומייסדי ארגון "צהר".
מסלול ישיבות הקיבוץ הדתי, ה"שילוב", הוא ייחודי בעולם הישיבות, ומשלב שרות צבאי מלא של 3 שנים (בניגוד לישיבות ההסדר והישיבות הגבוהות, בהן משרתים שירות חלקי).
מסלול זה מבטא את ראיית השירות הצבאי כהכרח לצד הרצון לא להיבדל מכלל ישראל, ולכן גם משרתים התלמידים ביחידות מעורבות של דתיים וחילונים כאחד ולא במחלקות נפרדות.
תוכנית ה'שילוב' משלבת את השירות הצבאי עם לימוד של שנתיים בישיבה: שנה לפני השרות: שילוב צעיר (מקביל לשיעור א' בישיבות ההסדר), ושנה באמצע השרות: שילוב בוגר (מקביל לשיעור ג').
לאחר סיום השירות הצבאי חוזרים המעוניינים לתוכנית המשך בישיבה הכוללת הסמכה לרבנות, לימוד הוראה במכללת הרצוג שבאלון שבות וכו'.
בנוסף לכך התקיימה בישיבה תוכנית לתלמיד חו"ל (תוכנית עול"ם), במסגרתה חלק מהתלמידים התגייסו לצה"ל ועלו לארץ.
ישיבת וולוז'ין (בשמה הרשמי ישיבת עץ חיים, וידועה גם בכינויה אם הישיבות) הייתה ישיבה שפעלה בליטא במאה ה-19, והעמידה מאות ואלפי תלמידים.
מבין בוגריה יצאו גדולי תורה והוראה, שהשפעתם התפשטה והעמיקה בקהילות ישראל.
הישיבה הייתה הראשונה שפעלה באופן עצמאי ובלתי־תלוי בקהילה המקומית, ושימשה אב־טיפוס למבנה הישיבות הליטאיות שבאו אחריה.
הישיבה נוסדה על ידי רבי חיים מוולוז'ין, תלמידו המובהק של הגר"א, ב-תקס"ג (1803) בעיירה וולוז'ין שבפלך מינסק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
היא הגיעה לשיא פריחתה בתקופת הנהגתו של הנצי"ב, אז נהרו אליה תלמידים מכל רחבי העולם.
הישיבה התקיימה עד תרנ"ב (1892), ונפתחה מחדש בשנת תרנ"ה (1895) בידי הרב רפאל שפירא.
היא המשיכה לפעול – אף שכבר לא הייתה מרכזית – עד לכיבוש וילנה במלחמת העולם השנייה.
בליטא של המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 חלה ירידה בלימוד התורה המסודר.
בבתי מדרש רבים ניכרה התרופפות במסגרות הלימוד, ולרוב לא היה בנמצא סט שלם של ספרי ש"ס (גמרא).
בחורי ישיבה מעטים שהמשיכו בלימודם נזקקו לתמיכה מקהילותיהם, ולעיתים נחשבו ל"בטלנים", ויחס החברה אליהם היה של זלזול או חוסר הערכה.
במקביל, גבר העיסוק בספרי מוסר, בעקבות השפעתה של תנועת החסידות וגורמים נוספים, בעוד שעיסוק בלימוד עיוני הלך ופחת.
בתגובה למצב זה, חיפשו מנהיגי הדור דרך לארגן מחדש מסגרת לימודית סדירה, שתכונן מחדש את מעמד לימוד התורה בקרב הציבור.
רבי חיים מוולוז'ין, מתלמידיו הבולטים של הגר"א, נבחר להוביל את היוזמה.
תחילה הקים ישיבה קטנה בעירו וולוז'ין, שבה למדו עשרה תלמידים מקומיים, ומימן את פעילותה מכספו הפרטי.
עם הזמן התרחבה הישיבה, ועם גידול מספר התלמידים פנה הרב חיים לציבור הרחב בבקשה לסיוע כלכלי להמשך קיומה.
יסוד הישיבה על ידי רבי חיים מוולוז'ין
בעשרת ימי תשובה בשנת ה'תקס"ג (1803), פרסם רבי חיים מוולוז'ין מכתב גלוי אל "אוהבי התורה" בליטא, שבו קרא לייסד ישיבות ברחבי המדינה ולעודד תמיכה כלכלית בתלמידי חכמים.
באותו מכתב הכריז על ייסוד ישיבה בעירו וולוז'ין.
למכתב זה הצטרפו גם רבני וילנה, ובהם רבי אברהם בן הגר"א, ורבי אברהם אבלי פאסוועלער, אב"ד העיר, אשר קראו לתמוך במוסד החדש.
תוך זמן קצר גדל מספר תלמידי הישיבה לכמאה, ורבי חיים ייסד עבורם מבנה ייעודי.
הוא גם דאג לרווחת התלמידים, בין היתר באמצעות העסקת טבחית שסיפקה מזון חם, והמימון הגיע מתרומות ציבור.
לפי עיתוני התקופה, לא התקבלו לישיבה תלמידים שלא שלטו בלימוד עצמאי של דף גמרא עם רש"י ותוספות (המכונה "גפ"ת").
רבי חיים הנהיג שיטת לימוד שהתמקדה בגמרא בעיון ובהבנה מעמיקה, בהתאם לדרכו של רבו, הגר"א.
הוא התנגד ללימוד הלכה מבלי יסוד גמרא, ואמר: "העולם אומר שלימוד פוסקים בלי גמרא הוא כדגים בלי פלפלין, ואני אומר - כפלפלין בלי דגים".
לצורך קבלה לישיבה נדרש כל מועמד לעבור בחינה, וההנהגה שאפה לקלוט את מיטב הכישרונות שבדור.
בין תלמידי הדור הראשון של הישיבה נמנו: רבי יעקב מקרלין, רבי דוד טביל ממינסק, רבי יוסף מסלוצק, רבי יוסף זונדל מסלנט, רבי אליהו מקאליש, ורבים נוספים.
אחד מחידושי הישיבה היה קביעת משמרות לימוד גם בלילות, לרבות שבתות וחגים, כמוסכמה קבועה.
יוזמה זו עוררה עניין בציבור, וסוחרים רבים נהרו לעיר וולוז'ין להתרשם מהישיבה.
בעקבות הצלחתה, נוסדו ישיבות נוספות בערים אחרות בליטא, חלקן במימון נדבנים.
הדרישה ללימוד גברה, ובעקבות כך הודפסו סטים חדשים של ש"ס.
הישיבה לא התמקדה רק בידיעות הלכתיות אלא גם בטיפוח יראת שמים, השקפת עולם מוסרית ודרך ארץ.
רבי חיים היה מוסר שיעור יומי, ומקפיד על קשר אישי עם תלמידיו.
את המצטיינים היה מזמין לשולחנו בשבת, ובערב פסח היה מזמין את כל תלמידי הישיבה לסדר ציבורי בביתו.
בתקופה זו הפכה וולוז'ין למוקד משיכה מרכזי ללימוד תורה, וביטוי נפוץ בליטא היה: "שלח אותו וולוז'ינה - ויחכם".
בני הישיבה נודעו לא רק בלמדנותם, אלא גם בהקפדתם על דרך ארץ.
הרב מאיר בר-אילן תיאר את הישיבה כך:
"כל שיעור שנשמע בוולוז'ין, וכל חידוש הלכה שיצא משם – חותם האמת והשכל העמוק טבוע עליהם.
על כן הייתה ישיבת וולוז'ין אור המאיר לכל היהדות".
רבי יצחק מוולוז'ין (הידוע בשם "איצלה וולוז'ינר"), בנו וממשיך דרכו של רבי חיים מוולוז'ין, עמד בראש הישיבה לאחר פטירת אביו.
בתקופתו התרחבה מערכת גיוס התרומות לישיבה באמצעות קופות צדקה שפעלו בערים שונות.
בשנת תקפ"ז (1827) נשרף מבנה הישיבה שהיה עשוי עץ, ובמקומו הוקם מבנה חדש מאבן.
הישיבה המשיכה לפעול באופן סדיר, והשיעורים היומיים נמסרו בשעות אחר הצהריים, לפי סדר הש"ס.
השיעורים התחלקו בין ראשי הישיבה.
בתחילת כל זמן בחר כל תלמיד את המסכת שברצונו ללמוד, וקיבל את הכרך המתאים מהממונה על הספרים.
אף שלמדו מסכתות שונות, כל התלמידים ישבו יחד באותו אולם.
המשגיח פיקח על ההתמדה בלימוד, וראש הישיבה עצמו עבר בין התלמידים פעמים רבות ביום ובלילה, והשיב לשאלות הלומדים או הדריך את הנזקקים לכך.
הנצי"ב, כראש ישיבת וולוז'ין, הצליח להגדיל את תקציבה, ומספר התלמידים עלה לארבע-מאות, כשתלמידים מכל הארצות באו ללמוד תורה בישיבה.
הנצי"ב הקים מבנה מפואר לישיבה בן שלוש קומות, שכלל אולם רחב ידיים ששימש בית תלמוד, וספרייה גדולה.
בני הישיבה היו בחורים מצוינים מסוגים רבים: עניים, עשירים, עילויים גדולים בעלי שכל חד, בקיאים ומופלגים בכוח הזיכרון, יראים ושלמים שלא טעמו טעם השכלה, חכמים, סופרים; כמעט כולם היו בקיאים בהוויות עולם, וכולם הוקירו את הזמן.
הם קיבלו מהישיבה חלוקה חודשית, כפי הצטיינותם בתלמודם, ששימשה אותם לשכור חדר באכסניה, בו ניתן לכל אחד מיטה וספסל ושולחן, גם הוכן לו מזון ככל אשר ירצה.
בצירוף לתנאים החומריים הטובים, התנאים הרוחניים היו מעולים, שהנצי"ב ומשניו היו גדולי תורה, וכאמור התלמידים היו ממיטב הכישרונות.
להלן סדר היום בישיבה בתקופת הנצי"ב ורבי חיים סולובייצ'יק:
+הזמןהפעולה8:00תפילת שחרית - חובהרבים שבים לאכסניות לאכול פת שחרית, ורבים נשארים לשמוע פרשת השבוע מבוארת מפי הנצי"ב13:00-10:00כל הלומדים חייבים ללמוד - איש איש המסכת אשר בחר בה13:00 ואילךבימי א', ב', ג', שיעור ערוך בדרכי העיון וההגיון מפי רבי חיים מבריסק; ובימי ד', ה', ו', שיעור בדרכי החריפות והבקיאות מפי הנצי"ב,
אשר הרשות בידי כל שואל להקשות, והוא יענה לכולםארוחת צהריים באכסניות22:00-16:00תפילת מנחה, ולימוד (חובה)24:00-22:00תפילת ערבית, ארוחת ערב בבתים, ורבים תיכף שבים לישיבה ללמוד3:00-24:00מעטים נשארים ללמוד (בנוסף למשמרות)3:00 ואילךרבים באים ללמוד עד הבוקר
לפיכך, היו אומרים שבוולוז'ין אוכלים טוב וישנים טוב, כלומר שמלבד אכילה ושינה הזמן כולו מוקדש לתלמוד תורה (ולתפילה).
בישיבת וולוז'ין התפתחו כישרונותיהם של התלמידים, שכלם הבשיל, והם קנו בקיאות בתלמוד ומושגים ברורים אודות ענייני העולם והמציאות הכללית.
על אנשי ישיבת וולוז'ין (התלמידים) בתקופת הנצי"ב, כתב הסופר זלמן אפשטיין:
הישיבה הגיעה לשיא הצלחתה בתקופת הנצי"ב ורבי חיים סולובייצ'יק.
האחד מנהיג שהיה כאב רחום לבני הישיבה ההולך בדרכים שסלל הגר"א, והשני כחבר להם הסולל נתיבות חדשים.
לפיכך, לא בכדי כתב על ישיבת וולוז'ין רבי יוסף מקריניק: "כי באמת היא אם ומקור לכל הישיבות והתלמוד-תורה-דרבים שבעולם, כי הם המה כמו צינורות הנובעים מן המקור".
בקיץ 1886 נשרף מבנה הישיבה בשריפה הגדולה שפקדה את העיירה וכילתה את חציה.
בסוף ימיו ביקש הנצי"ב שהרגיש כי כוחותיו פוחתים, לעלות לארץ-ישראל, ודאג לממלא מקום בעודו בחייו.
הוא התפטר מראשות הישיבה וקבע את בנו הרב חיים ברלין כיורשו.
חלק מהתלמידים לא רצו לקבל את ר' חיים כר"מ (ראש מתיבתא), אם כי הודו בגדלותו, אבל טענו שלא כל רב גדול בתורה מסוגל להיות ראש ישיבת וולוז'ין; וגם רוב הבחורים לא רצו שרבם האהוב עליהם יעזבם, וניסו בכל כוחם להשפיע שיחזור בו מהתפטרותו.
סיבה נוספת להתנגדות בני הישיבה היא, רבי חיים סולובייצ'יק (שנישא לנכדתו של הנצי"ב) ששימש כרב בישיבה, והיה מפורסם כחריף שבחריפים, והיו בחורים בישיבה שהיו כרוכים אחריו, דבר שגרם לבסוף לכך שר' חיים ברלין נעשה לרבה של וולוז'ין ולא שימש יותר בישיבה.
הוויכוחים בין ראשי הישיבה לתלמידיה גרמו לחיכוכים פנימיים ויחסים מתוחים בין בחורי הישיבה.
הנצי"ב היה כבר תשוש כח, וכאשר ביקשו ממנו שייקח שוב את המנהיגות התקיפה בידיו, ענה ואמר "פשטתי את כותנתי איככה אלבשנה".
כאמור, בני הישיבה בוולוז'ין לא היו שבעי רצון מראש הישיבה החדש ונהלו איתו מלחמה "בכלי זיינה של תורה", הקיפוהו בשאלות ובקושיות באמצע השיעור כדי להביא אותו במבוכה.
לאחר שהנצי"ב ביקש למנות את בנו הרב חיים (שהיה הרב של מוסקבה) לראשות הישיבה במקומו, ניסו קבוצת יהודים חברי תנועת ההשכלה לגרום לסגירת הישיבה, ולשם כך הלשינו לשלטונות שבישיבה אין לימודי חול.
שר ההשכלה, שבדק את המצב, החל לתבוע שהישיבה תעמוד בעיקר בדרישה של לימוד של השפה הרוסית, אך לאחר שתביעה זו לא התממשה על פי רצונו, הוא הפעיל לחץ בלתי פוסק על הנצי"ב, דבר שהביא לסגירתה של הישיבה, בה' בשבט ה'תרנ"ב (1892).
הסיבה המכרעת שגרמה לסגירת הישיבה הייתה ההוראה להכניס לימודי חול בסדרי הלימודים בישיבה.
באספת רבנים שנערכה בעיר וילנה בה השתתפו גדולי הרבנים באותה תקופה, הוחלט, בניגוד לדעתו של הרב מאיר שמחה הכהן, לא להסכים לגזירת המלכות, ולסגור את הישיבה.
מכיוון שהישיבה נשארה עמוסה בחובות, נדד ר' חיים ברלין באירופה לאסוף כסף ולפרוע את חובותיה.
הטענה הרווחת היא שהנצי"ב החליט לסגור את הישיבה, כדי שלא ילמדו בה רוסית.
גרסה זו אף הפכה למיתוס בעולם הישיבות החרדי על חשיבות ההתנגדות ללימודי חול בישיבות.
תימוכין לטענה זו יש המוצאים בדברי בנו, הרב חיים ברלין במכתב שכתב לעסקני ירושלים ובו הורה להם להתנגד להכנסת לימודי חול בכל צורה אל תוך המסגרת הישיבתית:
לימוד הרוסית שנעשה באופן רשלני, לא סיפק את שר ההשכלה הרוסי, שהכביד בתגובה את דרישותיו ודרש בנוסף:
להקדיש יותר ממחצית הלימוד ללימודי חול, משעה 9 ועד שעה 3,
שלא ילמדו יותר מעשר שעות ביום,
שכל הצוות של הישיבה יהיו בעלי דיפלומות רשמיות.
תביעות אלו סתמו את הגולל על הישיבה.
גרסה נוספת היא שבעקבות המחלוקת בין הרב חיים סולובייצ'יק לסבו הנצי"ב התפתחה מחלוקת בין התלמידים, עד שזה הגיע שאחד הבחורים שהיה בצד של רבי חיים דקר עם סכין בחור שהיה שייך לנצי"ב והרג אותו, ובעקבות כך הישיבה נסגרה.
שלוש שנים לאחר סגירת הישיבה, בשנת תרנ"ה (1895), היא נפתחה שוב.
אך לא הייתה זו ישיבה ברמה ובמעמד של "ישיבת וולוז'ין" המקורית.
במהדורתה החדשה נוהלה הישיבה על ידי חתנו של הנצי"ב הרב רפאל שפירא, מחבר "תורת רפאל", אשר נפטר במינסק בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה.
אחריו כיהן בראשות הישיבה בנו הרב יעקב שפירא, מחבר "גאון יעקב", ולאחר פטירתו כיהן חתנו הרב חיים וואלקין בראשות הישיבה.
יד הכורת בשואה שמה קץ מוחלט לישיבת וולוז'ין.
לאחר השואה, הקים הרב שמעון לנגבורט, חתן נוסף של הרב יעקב שפירא, את ישיבת "גאוני וולוז'ין", בתחילה בתל אביב ולאחר מכן בבני ברק.
עם השנים נעשו במבנה הישיבה שימושים שונים (למשל, קונדיטוריה).
נכון לחורף 2015, הרשויות המקומיות העבירו את מבנה הישיבה לאיחוד הקהילות היהודיות הדתיות ברפובליקת בלארוס (ИРО).
הלימוד בישיבת וולוז'ין היה מבוסס על שלושה כללים:
רשות ביד כל לומד ללמוד מה (המסכת בתלמוד) שלבו חפץ
הרוצה להחכים יעסוק בדיני ממונות, שסדר נזיקין מועיל וינעם לתלמיד
אין כלי מחזיק ברכה יותר מן הבקיאות
פרטים מדויקים על דרכה הלימודית של הישיבה ישנם רק מימי הנצי"ב, ולפיהם שילבה הישיבה לימודי בקיאות ועיון ברמה גבוהה.
כל תלמיד היה חופשי לבוא אל השעורים של ראש־הישיבה או לא לבוא.
בישיבה הקפידו על סדר לימוד בקיאות בו למדו את כל הש"ס כסדרו.
השיעורים ניתנו כסדר על כל דף גמרא, בהספק של דף ליום בימי השבוע, וחזרה על כל דף שתים עשרה פעמים בממוצע.
בימי שישי למדו את פירוש הרא"ש על חמשת הדפים שלמדו כל השבוע.
על בסיס זה היוותה הישיבה את המוקד להתפתחות העיון האשכנזי המרכזי בישיבות עד היום, על בסיס שיטת הלימוד המחודשת של רבי חיים מבריסק.
רבי ברוך הלוי אפשטיין מספר בספרו "מקור ברוך" שראש הישיבה (הנצי"ב-דודו) לא הרשה לתלמידים ללמוד מעבר לגפ"ת כלימוד ראשוני.
ישיבת וולוז'ין הייתה "ישיבה ללא הפסקה" והתקיימו בה משמרות לימוד עשרים וארבע שעות ביממה.
בישיבה התקיים פולמוס בנוגע ללימוד המוסר, וכאם הישיבות הליטאיות הנאמנות לדברי הגר"א התנגדו בישיבה זו לחסידות.
בתקופת כהונתו של הנצי"ב, שרחש אהדה רבה למפעל ההתיישבות בארץ ישראל, והיה חבר פעיל בתנועת "חובבי ציון", הוקמו אגודות סתרים של "חיבת ציון" בישיבה.
הראשונה נוסדה בשנת תרמ"ה בשם "נס ציונה" (שהרוח החיה שבה היה הרב איסר זלמן מלצר), שלא בידיעת הנצי"ב, ונסגרה לאחר שהמשטרה גילתה את פעולתה, והשנייה בשם "נצח ישראל" נוסדה בשנת תר"ן בידיעתו.
מסגרת לימודים שהתקיימה בוולוז'ין החל משנת תרמ"ו התקיימה בזכות תרומתו של הנדיב הידוע ישראל ברודסקי, בעל בית חרושת לסוכר בקייב.
במסגרת זו למדו עשרה מהמובחרים בתלמידי ישיבת וולוז'ין שנקראו "הברודסקאים" לתקופה של חמש שנים, תלמידים אלה התחייבו לכללים תובעניים יותר משאר תלמידי הישיבה.
לרוב לא נשארו ברודסקאים למשך כל חמש השנים ולפני סיום מסלול הכולל נתמנו לרבני ערים.
ר' חיים מוולוז'ין - ראש הישיבה הראשון ומייסדה (תקס"ג-תקפ"א, 1821-1803).
בישיבת וולוז'ין למדו הרבה תלמידי חכמים שהתפרסמו אחר כך, ובהם:
הרב יוסף זונדל מסלנט - רבו של הרב ישראל ליפקין מסלנט, מייסד תנועת המוסר, באחרית ימיו שימש כמורה הוראה של העדה האשכנזית בירושלים.
הרב אליהו גולדברג - רבה של בוברויסק.
הרב יעקב ברוכין בעל "משכנות יעקב".
אחיו הצעיר של בעל "משכנות יעקב".
הרב דוד טביל ממינסק בעל "נחלת דוד".
הרב דוד מנובהרדוק בעל "גליא מסכת".
הרב דוב בר יפה מטורץ - חותנו של הרב נחום הכהן קוק (שינה מכ"ץ בגלל החשש מגיוס לצבא הרוסי), שהיה סבו של הרב קוק (אבי אביו, הרב שלמה זלמן הכהן קוק).
הרב מנחם מנדל - ר"מ בישיבת מינסק
הרב שמואל סלנט - רבה ומנהיגה של עדת האשכנזים בירושלים במשך כ-44 שנים, ואב"ד של הקהילה האשכנזית בירושלים במשך כ-70 שנים.
הרב אליהו מקאליש בעל "יד אליהו" שהתפרסם כ"רבי אליהו רגולר".
הרב מרדכי מינסקר עמד בראש ישיבה (קלויז) בעיר מינסק ועלה לירושלים בשנת תקצ"ו (1836).
הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין - רב בנובוזיבקוב ונבהרדק, בעל ערוך השולחן.
הרב יעקב יוסף (חריף) רבה הראשי של ניו-יורק.
הרב שמואל מוהליבר - ממייסדי תנועת "חיבת ציון", מאבות הציונות הדתית.
הקים את בני ציון - אחד הארגונים הראשונים של חיבת ציון ואת קבוצת חובבי ציון הראשונה בוורשה.
הרב מרדכי גימפל יפה - רבה של רוז'נוי וראש ישיבה ביהוד.
הרב אליהו חיים מייזל - רבה של לודז'.
הרב מרדכי אליאשברג- רבה של בויסק.
הרב יצחק יעקב ריינס - רבה של לידא וראש ישיבת לידא, מייסד המזרחי.
הרב ישראל איסר שפירא - רב באוגוסטוב ובמזריטש.
בתקופת הנצי"ב ורבי חיים מבריסק
הרב חיים הלוי סולובייצ'יק מבריסק - שימש גם כר"מ ומגיד השיעור המרכזי לצד הנצי"ב, וחיבר חידושים על ספרו ההלכתי הגדול של הרמב"ם, "משנה תורה".
הרב אהרן וולקין - בעל שו"ת זקן אהרן וספרים נוספים.
הרב שמעון שקופ - מחבר "שערי יושר" וראש ישיבה.
הרב חנוך אייגש מווילנה - מחבר ה"מרחשת".
הרב יעקב קנטורוביץ - רבה של טימקאוויץ ומחבר ספרי "צילותא דשמעתתא" על הש"ש, "חדושי הגר"י" (ב"ח) על הש"ס, "הגיונות הגר"י" על החומש, שו"ת "אגרות מלכים", קונטרס "גליונות הגר"י" ועוד.
הרב מלכיאל צבי טננבוים - רבה של לומז'ה ומחבר שו"ת "דברי מלכיאל".
הרב זליג ראובן בנגיס - רב במזרח אירופה.
עלה לארץ ישראל בתרצ"ח לכהן כראב"ד העדה החרדית בירושלים, ולאחר פטירת הרב יוסף צבי דושינסקי כיהן כגאב"ד "העדה החרדית".
הרב אברהם יצחק הכהן קוק - למד בישיבת וולוז'ין כשנה ושלושה חודשים עד חתונתו.
לאחר עלותו לארץ ישראל בכ"ח באייר תרס"ד שימש כרב יפו והמושבות עד תרע"ד, ובתפקידיו האחרונים כיהן כרבה של ירושלים (טבת תר"ף-ג' באלול תרצ"ה), הרב הראשי האשכנזי לארץ ישראל (מתרפ"א) וראש ישיבת מרכז הרב (מתרפ"ד).
הרב חיים עוזר גרודזנסקי - מחבר שו"ת אחיעזר.
הרב ברוך דוב ליבוביץ - ראש ישיבת "כנסת בית יצחק" (שבמקורה מסלבודקה והתפרסמה כישיבת קמניץ).
הרב איסר זלמן מלצר - ראש ישיבת עץ חיים בירושלים ומחבר ספרי "אבן האזל" על "משנה תורה" של הרמב"ם.
הרב משה מרדכי אפשטיין - ראש ישיבת חברון (שמקורה בישיבת "כנסת ישראל" בסלבודקה, שעלתה כולה לחברון, ואחרי פרעות תרפ"ט, עברה לירושלים), ומגדולי ראשי הישיבות.
הרב שלמה פוליצ'ק - שנודע בכינויו "העילוי ממייצ'יט".
כיהן כראש ישיבה בישיבת "תורה ודעת" הידועה בשמה ישיבת לידא לצד הרב יצחק יעקב ריינס שהקימה, ואחר כך כראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן שבמסגרת ישיבה-אוניברסיטה בניו יורק שבארצות הברית.
הרב אליהו דב ברקובסקי - משגיח בישיבת נובהרדוק, ישיבת לידא וישיבת תל אביב.
הרב יוסף זונדל הוטנר - רבה של איישישוק.
הרב ברוך הלוי אפשטיין - מחבר ה"תורה תמימה" ו"מקור ברוך", בנו של הרב יחיאל מיכל אפשטיין בעל "ערוך השלחן".
הרב אהרן הימן - רב בלונדון, מחבר "תולדות תנאים ואמוראים".
הרב מאיר בר-אילן (ברלין) - בנו של הנצי"ב, ממנהיגי תנועת המזרחי.
הרב מנחם נחום קפלן (רבי נחומק'ה מהורודנא) - רבו של החפץ חיים.
הרב יצחק ניסנבוים - מרבני הציונות הדתית ונשיא המזרחי בפולין.
הרב אהרן שמואל תמרת - רבה של מילייציץ והוגה-דעות.
הרב שלום רקובסקי - מגדולי התלמידי חכמים בירושלים, ואחר כך ראש ישיבה ב"ישיבת רבנו יצחק אלחנן".
הרב אברהם דוב כהנא שפירא - רבה האחרון של קובנה.
הרב יעקב שמחה ריטוב - רב העיר וראש עדת יהודי אוסיפוביץ שבחבל מינסק.
בנו הבכור ישראל ריטוב היה ממנהיגי החלוץ בפולין ובהמשך יו"ר קרן היסוד.
הרב יהודה ליב דון יחיא - מראשי תנועת המזרחי, ומרבני הציונות הדתית, שימש ברבנות תחת אביו בדריסה, ואחר כך בשקלוב ובצ'רגינוב.
הרב נתן מיליקובסקי - רב ומחנך ופעיל ציוני.
הרב שמואל יצחק הילמן - לימים רבה הראשי של גלאזגו - חותנו של הרב יצחק הלוי הרצוג.
הרב בן ציון מיטבסקי - רבה של לבדובה, בעל 'בני ציון'.
כמו כן למדו בה גם כאלו שהתפרסמו בתחומים שונים (לא תורניים):
זאב קלונימוס ויסוצקי - כונה "מלך התה של רוסיה".
למד בוולוז'ין ארבע שנים והתפרסם בעסקנותו הציבורית ובחברת התה שהקים (ויסוצקי).
המשורר חיים נחמן ביאליק - למד בוולוז'ין שנה וארבעה חודשים.
אלתר דרויאנוב, מחבר "ספר הבדיחה והחידוד" ופעיל ציוני.
הסופר אבא בלושר - למד בישיבה יחד עם ביאליק.
הסופר מיכה יוסף ברדיצ'בסקי - למד בוולוזין כשנתיים.
צבי בנימיני, מייסד רמת השרון ויושב הראש הראשון של מועצת רמת השרון.
ראו גם רשימת בוגרים נוספים מישיבת וולוז'ין
ישיבת המקובלים בית אל (או "בית-המדרש בית אל - קן המקובלים" או "קהל חסידים"), שבעיר העתיקה בירושלים, נוסדה בשנת ה'תצ"ז (1737), על ידי רבי גדליה חיון, שעלה מטורקיה, ונקראה בתחילה בשם "מדרש חסידים".
המפורסם שבחכמיה היה הרב שלום שרעבי המכונה הרש"ש, שעמד בראשות הישיבה שנקראה בשם "בית אל".
הישיבה נוסדה מראשיתה כמקום ללימוד תורת הסוד, למובחרים שבאנשי ירושלים, ובמהרה נודע שמה בקהילות יהודיות בכל רחבי העולם.
כך הגיעו ללמוד בה במיוחד אנשים רבים, ולפי המסופר גם רבי אברהם גרשון מקיטוב, גיסו של הבעל שם טוב ותלמידו של הרש"ש.
אף על פי שחכמי ירושלים אסרו על כל גורם פרטי, מוסד או קהילה מבין העדות שבירושלים באותם ימים לשלוח בעצמם שד"רים, קיבל מוסד זה אישור לשלוח מטעמו שד"רים לקהילות ישראל שבגולה.
לאחר מלחמת העצמאות נוסדה הישיבה מחדש על ידי הרב עובדיה הדאיה בשכונת יגיע כפיים שבירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים נפתח מחדש סניף עצמאי של הישיבה בעיר העתיקה על ידי הרב מאיר יהודה גץ.
הישיבה שוכנת כיום ברחוב רש"י בירושלים.
לאחר מותו של רבי גדליה חיון, נתמנה לראש הישיבה רבי שלום שרעבי (הרש"ש), מעולי תימן הראשונים, אשר תחילה מצא את פרנסתו כשמש בישיבה.
לאחר שעמדו על סגולותיו היה לראש הישיבה.
אחריו שימש בראשות הישיבה תלמידו, ר' יום טוב אלגאזי וכן שניים מבניו.
בבית הכנסת מתפללים יחד הספרדים עם האשכנזים.
הם מתפללים עם "כוונות" מהאר"י והרש"ש.
ואחר התפלה יושבים מעוטפים בטלית ומוכתרים בתפילין ולומדים בחברותא את ספר הזוהר ושאר ספרי קבלה.
תלמידי ישיבת המקובלים בית-אל חתמו על "כתב ההתקשרות" (כך הביטוי המקורי), עם הישיבה, בזאת הלשון:
החוקר גרשום שלום, כתב על אנשי בית-אל ותפילתם בשנת 1941:
גם הסופר ש"י עגנון כתב על בית הכנסת, בסיפורו "לפנים מן החומה":
החל מסוף המאה התשע עשרה נפתחו ישיבות נוספות ללימוד הנסתר בירושלים כמו ישיבת רחובות הנהר, ישיבת החיים והשלום, ישיבת נהר שלום, וישיבת שער השמים.
בשנת ה'תש"ה מונה הרב עובדיה הדאיה לראש ישיבת המקובלים בית אל כממלא מקומו של אביו הרב שלום הדאיה.
במלחמת העצמאות הרסו הירדנים את מבנה הישיבה, והישיבה חדלה מלהתקיים.
בשנת תשי"ד שיקם הרב עובדיה הדאיה את ישיבת המקובלים בית אל, הוא אסף את תלמידיה והקים את הישיבה מחדש.
בתחילה פעלה הישיבה כארבע שנים בבית כנסת "מדרש מטלון" הדמשקאי בשכונת רוחמה בירושלים ובשנת תשי"ח העבירה למבנה חדש שהקים על גג ביתו שבמערב העיר בשכונת יגיע כפים, ובנוסף בנה לצידה ישיבה ללימוד נגלה - "שלום עבדו", על שם אביו כשלצידו מסייע בנו חכם שלום מרדכי חיים הדאיה.
בסוף ימיו תכנן כנראה להעביר את הישיבה חזרה לעיר העתיקה.
הישיבה הוותיקה שוכנת עד היום במבנה זה ובה כשבעים תלמידים הלומדים במשמרות לכל אורך היממה, בראשות נכדו הרב רפאל יהושוע יחיאל הדאיה.
לאחר שחרור העיר במלחמת ששת הימים, שיקם הרב מאיר יהודה גץ את בנין הישיבה בעיר העתיקה בירושלים, הקים בה סניף חדש ועמד בראשה עד לפטירתו.
היום עומד בראש ישיבת בית אל שבעיר העתיקה הרב ישראל אביחי.
בשנות ה-20 של המאה ה-21 החל לפעול מיזם נתיבות שלום – ארמון סידורי הרש"ש והקבלה.
רבי משה יוסף מרדכי מיוחס
הרב חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א)
הרב אליעזר חזן (עמודי ארזים).
רבי חיים שאול הכהן דוויק, מחבר הספר, איפה שלימה
רבי יעקב מונסא, מחבר הספר הי"ם הגדול
הרב בכור אהרון אלנקווה שהיה אב בית דין בירושלים
הרב יעקב חיים סופר (כף החיים)
ישיבת הר ברכה היא ישיבת הסדר הנמצאת בהר ברכה שבשומרון.
הישיבה הוקמה בחודש אלול ה'תשנ"ב, 1992, על ידי הרב אליעזר מלמד, שמכהן כראש הישיבה.
הישיבה ממשיכה את הקו האידאולוגי של ישיבת מרכז הרב שבה למדו הרב אליעזר מלמד והרב זאב סולטנוביץ' מקימי הישיבה.
לישיבה חלק מרכזי בפיתוח היישוב הר ברכה ורבים מבוגריה קובעים בו את בתיהם.
גמרא בעיון: דרך לימוד העיון בישיבה היא בשיטת אליבא דהלכתא; כאשר הסוגיות נלמדות מן הגמרא והראשונים בדגש על הראשונים המרכזיים ובירור השיטות העיקריות להלכה.
בלימוד מושם דגש גם על ההבנה של טעמי המצוות והמקור האמוני שלהן.
אמונה: ספרי הלימוד המרכזיים הם כתבי הרב קוק, ספר הכוזרי, המהר"ל מפראג, הרמח"ל והרמב"ם, וכן כתבי רבי צדוק הכהן מלובלין.
תנ"ך: בישיבה פועלת תוכנית שמגמתה לימוד כל התנ"ך בשנתיים ומתקיימים שיעורי מבואות ועיון.
שיעורים נוספים: מתקיימים בישיבה גם שיעורים בהיסטוריוסופיה, יהדות וחילוניות, וכן בחינה תורנית של סוגיות חברתיות, משפטיות, כלכליות וביטחוניות.
שיעורים ותוכניות בהלכה: ישנם שיעורים יומיים בהלכה מפי הרב מלמד ורבני הישיבה על פי הנושא שבו ראש הישיבה עסוק בכתיבת הסדרה פניני הלכה וע"פ הנושא הנלמד בישיבה באותה שנה, ובנוסף ישנה תוכנית של לימוד סדרת פניני הלכה בשנתיים.
תוכנית שילובים - משתתפי התוכנית, לאחר שירות צבאי, משלבים לימודי מקצוע אקדמי עם תוכנית תורנית בישיבה.
ראש הישיבה, ההסדר והגבוהה, הוא הרב אליעזר מלמד, המכהן גם כרב היישוב הר ברכה.
הרב יזהר אשור אחראי על תוכנית שילובים.
הרב מאור תורג'מן הוא ראש הכולל לרבנות.
הרב אורן דחבש, הרב בראל שבח והרב חגי כהן הם ר"מים בישיבה.
הרב אהרון פרידמן הוא ר"מ סדר בוקר ור"מ סדר צהרים הוא הרב אליה גוטליב.
מכון הספרים של הישיבה מוציא לאור את סדרת פניני הלכה וכלל חיבוריו של הרב אליעזר מלמד, וכן ספרות תורנית של רבנים מהישיבה, ספרות מחקרית וספרות חינוכית.
במקביל מוציא המכון גם ספרי היסטוריה שנלמדים במסגרת הבגרות להיסטוריה בחינוך הממלכתי דתי, וכן פניני הלכה במהדורה מיוחדת ללימוד בכיתות ז–ט וכן פניני הלכה לילדים.
בעקבות זאת המליץ הרמטכ"ל, גבי אשכנזי, לשר הביטחון, אהוד ברק, לבטל את השתתפות הישיבה במסלול ההסדר.
גם אלוף פיקוד המרכז, אבי מזרחי, תמך בביטול עקב הביקורת שהעביר הרב מלמד על יושרם של קציני צה"ל והעידוד שלטענתו הוא מעניק לסרבנות, איגוד ישיבות ההסדר גינה את הנפת השלטים ועם זאת התנגד לביטול ההסדר.
"גורם בכיר במערך ישיבות ההסדר" ששמו לא פורסם טען כי הפסקת ההסדר עם הישיבה היא חלק מרדיפה אישית של הרב מלמד.
בדצמבר 2009, זימן אהוד ברק את הרב מלמד לשימוע על דבריו, והוא סירב להגיע, בנימוק של פגיעה בכבוד הרבנות.
ברק החליט לבטל את השתתפות הישיבה בהסדר.
בעקבות כך היא הפכה לישיבה גבוהה.
הישיבה המשיכה להדריך את תלמידיה להתגייס לצבא, במסלול של חוק טל ובמסלולים נוספים.
בפגישה של רבני ישיבות ההסדר הצטרף אליהם הרב מלמד בשלילת הפגנות בצה"ל ובציפייה שצה"ל לא יערב את חייליו במשימות בעלות אופי אזרחי.
ביולי 2013, לאחר שיחות בין משרד הביטחון לראשי הישיבה, החליט שר הביטחון החדש משה יעלון להחזיר את הישיבה לרשימת ישיבות ההסדר.
מאוחר יותר התפטר הרב מלמד מתפקידו הרשמי כראש הישיבה, בנימוק שכך יוכל להתבטא מתוך חירות.
במקומו קיבל את התואר הרב יעקב חביב, ב-2017 החליפו הרב גור גלון, ובשנת 2019 חזר הרב מלמד לתפקיד ראש הישיבה, בשנת 2024 נוסף לתפקיד ראש הישיבה הרב בראל שבח.
ישיבת חולון היא ישיבת הסדר וגבוהה בחולון, המשתייכת למרכז ישיבות בני עקיבא.
הישיבה הוקמה בשנת ה'תשס"ד (2004) בשכונת "נאות שושנים" הנמצאת במרכז העיר.
בראשית דרכה לקחה על עצמה ישיבת מעלות, בראשות הרב יהושע ויצמן, את אחזקתה הכלכלית של הישיבה.
משנת ה'תשס"ו (2006) הישיבה פועלת כגוף עצמאי.
כיום לומדים בה כ-70 תלמידים ואברכים.
לישיבה כעשרים אברכים הגרים בעיר, וסביב הישיבה הצטרפו כעשר משפחות נוספות.
בראשות הישיבה עומדים הרב חגי לונדין והרב טל שאוליאן.
הישיבה התחילה כישיבת הסדר, ובשנת ה'תשפ"ה (2025), הצטרפה גם למסלול הישיבות הגבוהות, בנוסף למסלול ההסדר.
בישיבה מודגש לימוד הגמרא בעיון הלכתי היורד בכל סוגיה עד להלכה למעשה, לצד העיון הישיבתי הקלאסי.
כמו כן הלימוד מאחד את ההלכה והגמרא עם הרעיונות האמוניים והמחשבתיים, מתוך שאיפה ללמוד את כל מקצועות התורה – גמרא (בבלי וירושלמי), הלכה, תנ"ך, מדרש, אמונה, חסידות וקבלה, בדגש על אמונה תמימה יחד עם רוחב דעת כללי.
הרב לונדין שם דגש על העבודה המוסרית של בניין האישיות של התלמידים.
תלמידי הישיבה הנמצאים במסלול ההסדר מתגייסים לשירות בצה"ל באמצע שיעור ב' או בסופו.
לאחר חזרתם מהצבא חלקם לומדים במכון ללימודי הוראה הפועל במסגרת הישיבה.
בתחום הקהילה: הישיבה היא מרכז תורני וחברתי בפעילויות שונות, בעיקר בשבתות ובחגים.