tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רעיונותיה זכו לאוזן קשבת אצל הנשיא הבא, ג'יימס גרפילד, שתמך ביוזמתה של ברטון, אך ההתנקשות בחייו בחודש יולי 1881 הובילה לדחיית הנושא, עד שעלה מחדש במהלך כהונתו של הנשיא צ'סטר ארתור.
לאחר שנים רבות של התמדה ושתדלנות נגד התפיסה האמריקאית כי קבלת הצלב האדום הבין-לאומי עלולה לסכן את האוטונומיה של ארצות הברית, הוקם לבסוף הצלב האדום האמריקני בראשות ברטון.
ב-12 במאי 1881 ארגנה ברטון מפגש בביתו של הסנאטור אומר קונגר, שבו השתתפו 15 אנשים, ביניהם חבר הקונגרס ויליאם לורנס ששימש מאוחר יותר כסגנה של ברטון.
מפגש זה הוביל לפתיחת הסניף הראשון של הצלב האדום ב-21 במאי 1881 בכנסייה האוונגלית הלותרנית בדנסוויל שבניו יורק.
הסניף השני נפתח מספר שבועות מאוחר יותר ברוצ'סטר, בעזרתה של סוזן ב.
אנתוני, ובהמשך קמו סניפים נוספים ברחבי ארצות הברית שהתאגדו בשנת 1893 כצלב האדום הלאומי של ארצות הברית.
ב-16 במרץ 1882 אושררה אמנת ז'נבה בסנאט ונחתמה על ידי הנשיא צ'סטר ארתור ובמשך 20 השנים הראשונות להיווסדו של הצלב האדום האמריקאי הקדישה ברטון את רוב זמנה כדי לסייע לקורבנות אסון אזרחיים.
הדגל של הצלב האדום האמריקאי הונף לראשונה באופן רשמי בשנת 1881 כאשר ברטון הצליחה לגייס כספים, ציוד ומזון עבור קורבנות השריפה הגדולה שפרצה במישיגן ב-5 בספטמבר 1881. האש כילתה 2,000 מבנים שהשתרעו על שטח בגודל של למעלה מ-4,000 ק"מ וגרמה למותם של 282 בני אדם ול-14,000 ניצולים שנזקקו לסיוע ציבורי.
בשנת 1882 ניהלה ברטון את עבודת הסיוע של הצלב האדום האמריקני במהלך הצפה לאורך נהר המיסיסיפי ויובליו, בעודה נמצאת על הספינה מתי בל.
אחד הלקחים שהפיקה ברטון במהלך מפגשה עם קורבנות אסון, הוא הנחיצות ללמדם עזרה ראשונה ונקיטת אמצעי זהירות, כדי שיוכלו לבנות מחדש את בתיהם ולשקם את חייהם לאחר שעובדי הצלב האדום עוזבים את המקום.
תפיסה זו התממשה מאוחר יותר כאשר שיעורי עזרה ראשונה החלו להוות חלק חיוני ממערך השירות של הצלב האדום האמריקני החל מהמאה ה-20.
ברטון תיארה את תכונותיו של סוכן השדה האידיאלי הפועל בשירות הצלב האדום האמריקני: .
בשנת 1883 פנה בנימין בטלר, מושל מסצ'וסטס, לברטון וביקש ממנה למלא תפקיד זמני כמפקחת בבית הכלא לנשים של מסצ'וסטס בשארבורן.
למעלה מחצי שנה עקבה ברטון אחר הפעילות במקום והציעה הצעות לשיפור.
אף על פי שלא היה לה מגע הדוק עם האסירות, אישיותה הכובשת שימשה עבורן מודל להשראה.
בשנת 1884 ניהלה ברטון את הסיוע ל-5,000 משפחות שנותרו ללא קורת גג לאחר שנהר אוהיו עלה על גדותיו והציף שטחים רבים.
בחודש ספטמבר של אותה שנה, הייתה ברטון הדיפלומטית הראשונה שייצגה את ארצות הברית בכינוס הבין-לאומי השלישי של הצלב האדום שנערך בז'נבה.
הוועידה הצביעה לשלב את "התיקון האמריקאי" בכתב האמנה שלה, כדי שהארגון הבין-לאומי יסייע גם בעתות שלום לנפגעי אסונות טבע ויד אדם.
בעקבות הכנס קיבלה ברטון את מדליית אוגוסטה על ידי הקיסרית אוגוסטה מבאדן, על עבודתה ההומניטרית יוצאת הדופן.
פעילותה הענפה במסגרת הצלב האדום השתלבה עם מחויבותה המוסרית של ברטון לקידום זכויות הנשים בארצה.
במהלך שנת 1888 השתתפה בכינוסי נשים רבים ואף נאמה במספר עצרות שהתקיימו בניו יורק, בניו ג'רזי ובמסצ'וסטס וכן בכינוס הראשון של הוועידה הבין-לאומית לנשים שהתקיים בוושינגטון.
ב-15 במרץ 1888 חוותה אובדן כבד עם פטירתו של אחיה סטיבן.
בנוסף לעבודה המתמשכת של מתן סיוע לאזורים נזקקים ברחבי ארצות הברית, החל הצלב האדום להעניק משנת 1892 את חסותו לפעולות סיוע בחו"ל, שהבולטות ביניהן היו הסיוע לנפגעי המאבק בין טורקיה וארמניה.
חרף הסכנה, סייעה ברטון באופן אישי לארמנים נוצרים ולטורקים מוסלמים בכך שסיפקה מזון וסיוע רפואי ללא משוא פנים בשדה הקרב.
על שירותה לאימפריה העות'מאנית קיבלה דרך משרד החוץ האמריקני אות הוקרה מהפחה של קונסטנטינופול הראשון, מעין תכשיט כבד דמוי מדליה משובצת שניתן בפעם הראשונה לאישה.
בשנת 1897 הפליגה ברטון לקונסטנטינופול, בתגובה למשבר ההומניטרי שהתחולל באימפריה העות'מאנית בעקבות מעשי הטבח בארמנים שכונו (טבח חמידיאן).
לאחר משא ומתן ממושך שניהלה ברטון עם הסולטאן עבדול חמיד השני נפתח מטה הצלב האדום הבין-לאומי הראשון בלב טורקיה.
מלחמת ארצות הברית–ספרד הייתה המשימה הראשונה שבה סייע ארגון הצלב האדום האמריקני לצבא ארצות הברית.
עם התגברות המתיחות בין קובה וספרד החליט הנשיא ויליאם מקינלי, מטעמים פוליטיים והומניטריים, כי ראוי שהצלב האדום האמריקני יסייע לקובה במהלך מאבקה למען עצמאותה מספרד.
מאות אלפי איכרים קובנים אולצו לעזוב את בתיהם והובלו למחנות ריכוז ובמשך 18 חודשים בין השנים 1896–1897 נספו למעלה מ-220,000 אזרחים, רובם מרעב, ואלפים רבים נוספים היו צפויים למות מרעב וממחלות.
ב-9 בפברואר 1898 הגיע צוות בראשותה של ברטון להוואנה והבצורת שקידמה את פניהם החריפה את המצב ההומניטרי הקשה ששרר בעיר.
ב-15 בפברואר 1898, בשעות הערב, התפוצצה וטבעה ספינת המלחמה האמריקאית "מיין" בעת שעגנה בנמל הוואנה, וגרמה למותם של 260 חיילים אמריקאים.
יומיים קודם סעדה ברטון על הספינה בחברתו של הקפטן צ'ארלס סיגסבי.
ברטון בת ה-77 פעלה באווירה הקשה הזו, במשך 16 שעות ביום, בהכנת מזון ואספקה לבתי חולים, בהקמת בתי יתומים ובטיפול במחנות הגיוס ובבסיסים האמריקניים בקובה שהתפרצו בהם מחלות המלריה, קדחת הטיפואיד, הדיזנטריה והקדחת הצהובה.
בחודש אוקטובר 1898 נבחרה ברטון לנשיאת הכבוד של האגודה הלאומית של המלחמה הספרדית, ששמה לה למטרה לשמור על קשר עם חבריה הוותיקים מתקופת השירות הצבאי, אך עד מהרה התפטרה מהתפקיד לאחר שנודע לה מחברתה סוזן ב.
אנתוני כי האגודה מסרבת לקבל בין שורותיה חברים אפרו-אמריקאים.
באותה שנה סיימה לכתוב את ספרה 'The Red Cross-In Peace and War' (הצלב האדום בעת שלום ומלחמה).
פעילותה האחרונה של ברטון בשטח, כנשיאת הצלב האדום האמריקאי, הייתה הקמת בית יתומים ומתן סיוע לנזקקים שנפגעו מסופת ההוריקן בגלווסטון שבטקסס בשנת 1900, שהותירה בין 6,000 ל-8,000 הרוגים.
בשנת 1902 העניק הצאר ניקולאי השני לברטון את צלב הכסף של האימפריה הרוסית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר באומה, כהוקרה על כך ששלחה לרוסיה 500 קרונות עמוסים בשקי קמח בתקופת הרעב בשנת 1892.
בשנת 1903, עת התפרצה קדחת הטיפואיד בבטלר, פנסילבניה, הייתה שם ברטון כדי לסייע לחולים.
תפקידה הממושך של ברטון כנשיאת הצלב האדום הביא לה אינספור שבחים, אך עם זאת כמות שווה של ביקורת ותלונות.
בגיל 83 נאלצה ברטון להתפטר מתפקידה כנשיאת הצלב האדום, בשל הביקורת שהוטחה על אופן הניהול שלה.
מבקריה טענו שלא ידעה להפריד בין המשאבים המקצועיים והאישיים שלה, ושסגנון מנהיגותה אינו הולם את המבנה הפורמלי של ארגון צדקה.
ב-14 במאי 1904 פרשה לביתה בגלן אקו מותשת מהמאבק במבקריה.
לאחר התפטרותה ייסדה את האגודה הלאומית לעזרה ראשונה ושימשה כנשיאת הכבוד שלה במשך חמש שנים.
בעת ההיא נלמדו שיעורי עזרה ראשונה ופותחו ערכות של עזרה ראשונה, שהחלו לשמש כאחת מהפונקציות החיוניות ביותר של הצלב האדום האמריקאי.
עם חלוף הזמן הוכח חזונה של ברטון כנכון.
העזרה הראשונה בבית הצליחה לסייע לאנשים רבים, יותר ממה שהצלב האדום יוכל אי-פעם לסייע, והיערכות החירום התבררה כמרכיב החשוב ביותר בהקלה בעת אסון.
העיר גלן אקו נוסדה בשנת 1891 על ידי האחים אדוארד ואדווין בלצ'לי.
כחלק מתוכניתם לפתח את המקום ולהביא לשם משקיעים תרמו האחים לברטון חלקת אדמה ובנו שם מבנה ויקטוריאני, שבתחילת דרכו שימש כמחסן של הצלב האדום.
בשנת 1897 שופץ המקום ושינה את ייעודו כמטה הלאומי של הצלב האדום וכמקום מגוריה הקבועים של ברטון עד יומה האחרון.
בשנותיה האחרונות כתבה אוטוביוגרפיה קצרה בשם "סיפור ילדותי" שיצאה לאור בשנת 1907. הספר התעתד להיות אחד מתוך סדרה שלמה של אוטוביוגרפיות קצרות המתמקדות באספקטים שונים של חייה.
ברטון לא הצליחה להשלים משימה זו.
ב-12 באפריל 1912, בגיל 90, הלכה לעולמה לאחר מאבק עיקש בדלקת ריאות שהכריעה אותה בביתה.
היא נטמנה בחלקת הקבר המשפחתית באוקספורד שבמסצ'וסטס.
מילותיה האחרונות היו: "!Let me go!
Let me go" ("הניחו לי ללכת!
על אף שברטון לא הייתה חברה רשמית בכנסייה האוניברסלית של ארצות הברית, הצהירה על אמונתה במכתב ששלחה בשנת 1905 לידידתה, אלמנתו של קרל נורמן תראשר, בלייקווד שבאוהיו:
כשנשאלה על אמונתה בימיה האחרונים, אמרה ברטון כי היא עדיין אוניברסליסטית באותה חוזקה כפי שהייתה בתקופת ילדותה.
האתר ההיסטורי הלאומי על שם קלרה ברטון
בשנת 1975 צורף האתר ההיסטורי הלאומי על שם קלרה ברטון, ששימש כביתה של ברטון ב-15 השנים האחרונות של חייה, כיחידה של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
שירות זה שיקם 11 חדרים, כולל את משרדי הצלב האדום, הסלון וחדר השינה של ברטון והפך את המבנה למוזיאון המשקף למבקרים המקבלים הדרכה במקום, שמץ מאישיותה, סגנון עבודתה וצרכיו של ארגון הצלב האדום.
סטיבן, אביה של קלרה ברטון, רכש בשנת 1817 את חוות הסוסים הנמצאת על הגבעות בצפון אוקספורד שבמסצ'וסטס והפך את המקום לבית המשפחה ששימש אותה במשך שנים רבות.
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19 נמכר הבית, ומאז היה בבעלותם של רוכשים רבים.
בשנת 1921 רכשה אגודת הנשים המיסיונרית הלאומית של הכנסייה האוניברסלית את הבית ואת השטח הסובב אותו בתמיכתן של אגודות שונות וכן של משפחת ברטון המורחבת.
זמן קצר לאחר מכן הוסב המקום למוזיאון המספר את סיפורה של קלרה ברטון.
במקביל נפתח באזור מחנה נוער לטיפול בסוכרת שבו לומדים בני נוער לטפל במחלתם, על פי חזונה של ברטון שהתוותה את עקרונות הצלב האדום והאגודה ל'עזרה ראשונה' בארצה.
ברבות השנים התפתח המקום והפך למרכז ברטון לחקר הסוכרת.
בשנת 1869 סגרה ברטון את לשכת החיילים הנעדרים שהייתה ממוקמת בבניין לבנים מסחרי במרכז וושינגטון, אפסנה חפצים רבים בעליית הגג ונסעה לאירופה.
בשנת 1913 נאטמה הקומה השלישית בקרשים והאתר נשכח.
בשנת 1997 נשכר הנציב למינהל השירותים, ריצ'רד ליונס, כדי לפנות את הבניין לקראת הריסתו.
בטרם עשו הדחפורים את מלאכתם, מצא ליונס בעליית הגג חפצים של קלרה ברטון, בהם בגדיה האישיים, גרבי חיילים של הצבא האזרחי, אוהל צבאי, עיתונים מתקופת מלחמת האזרחים, מסמכים רבים ואת השלט שהיה מחובר בזמנו לחזית הבניין שבו כתוב: "לשכת החיילים הנעדרים, קומה 3, חדר 9, מיס קלרה ברטון".
תגלית זו הצילה את הבניין מהריסה לאחר שהנהלת המוזיאון הלאומי לרפואה של מלחמת האזרחים, בפרדריק שבמרילנד, חתמה על הסכם עם בעל הבניין, שעיקרו שימור ושיפוץ המבנה על מנת להפכו למוזיאון.
חלפו שנים רבות, בהן גויסו כספים רבים לביצוע המשימה, ובסופו של דבר נפתח בשנת 2015 מוזיאון "החיילים הנעדרים" על שם קלרה ברטון, המנוהל על ידי המוזיאון הלאומי לרפואה של מלחמת האזרחים.
Numbering All the Bones (מספור כל העצמות), מאת אן רינאלדי, ספר העוסק בקלרה ברטון ובתנאים הקשים ששררו בכלא אנדרסונוויל בתקופת מלחמת האזרחים.
Angel of Mercy (מלאך הרחמים), סרט ביוגרפי משנת 1939 בבימויו של אדוארד ל.
קאהן, בכיכובם של שרה היידן המגלמת את קלרה ברטון ואן ראת'רפורד המגלמת אישה ששכלה את אחיה במלחמת האזרחים ומצטרפת בשל כך לברטון בעבודתה.
Voyagers (מטיילים) סדרת טלוויזיה של רשת NBC (1982-1983), העוסקת במסעם אחורה בזמן של פיניאס בוג וג'פרי ג'ונס, כדי לוודא שההיסטוריה מתנהלת כראוי.
בפרק מסעות של מרקו וחברים, הם מנסים להציל את קלרה ברטון הנחנקת משאיפת עשן בתוך עגלה בוערת.
ג'פרי – ילד צעיר משנת 1982 מנשים אותה מפה לפה (טכניקת החייאה, שלא הייתה ידועה בתקופת ברטון), ומצליח להציל את חייה ולאפשר לה לייסד את הצלב האדום האמריקני.
חיה קלרה חן (13 ביוני 1924 – 27 בדצמבר 1998) הייתה פרופסור לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קלרה (חיה) בלאו נולדה בשנת 1924 בקלוז' שברומניה, בת לסימה (לבית גרינפלד) ולפאול-פנחס בלאו.
לאביה היה תואר דוקטור ביחסים בינלאומיים, והוא עבד כעיתונאי וכאיש עסקים, ואמה הייתה עקרת בית.
בשנת 1919 נולד לזוג אחיה הבכור של חן, יהושע בלאו (לימים פרופסור אמריטוס בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית).
בשנת 1931 היגרה משפחתה לבאדן שבאוסטריה, וב-1937 עברה לווינה.
בעקבות האנשלוס עזבה המשפחה את אוסטריה ב-8 ביוני 1938 בעזרת הדרכונים הרומניים שברשותה, ועברה לטריאסט שבאיטליה.
כעבור חודש וחצי - לאחר שהוריה של קלרה קיבלו משלטונות המנדט הבריטי סרטיפיקט כ"בעלי הון" - עלתה המשפחה לארץ ישראל.
קלרה למדה בסמינר למורים, ובמשך שבע שנים עבדה כמורה בבית ספר יסודי.
בשנת 1945, בהשראת הרצאה של ישעיהו ליבוביץ, החלה ללמוד ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים – לימודים שנקטעו בעקבות פריצתה של מלחמת העצמאות, שבמהלכה הייתה פעילה חן ב"הגנה" ובצה"ל.,
בשנת 1946 נישאה קלרה לזלמן חן, מחבר המנון ההתיישבות העובדת "שורו, הביטו וראו" (1936) ולימים ממייסדי משרד העבודה ודוברו הראשון (1950–1977), דובר שירות התעסוקה (1977–1986) ומשורר, פזמונאי וסופר.
נולדו להם בת ובן: עדית אפלבאום (נולדה ב-1950) ופנחס חן (נולד ב-1955).
עם סיום מלחמת העצמאות המשיכה חן את לימודיה באוניברסיטה העברית בהדרכת פרופסור נעמי פיינברון-דותן.
בשנים 1950–1953 לימדה בתיכון ליד האוניברסיטה במקביל ללימודיה.
בשנת 1954 קיבלה חן את תוארה השני בבוטניקה.
היא המשיכה בלימודיה בתחום זה בהדרכתו של פרופסור מיכאל זוהרי, ובשנת 1960 הגישה את עבודת הדוקטור שלה בבוטניקה, שכותרתה "Monographic revision of annual species of Medicago L.
העבודה נעשתה בהנחייתם של הפרופסורים פיינברון-דותן ומיכאל זהרי.
הספר שהוציאה לאחר מכן, המבוסס על עבודת הדוקטור שלה, זכה לשבחים בכל העולם ונחשב לפריצת דרך חשובה בתחום עד עצם היום הזה.
בשנת 1962, לאחר קבלת התואר דוקטור, הצטרפה לסגל האוניברסיטה העברית.
במשך כמעט שלושה עשורים (1969–1997) היא ניהלה את העשבייה של האוניברסיטה.
לצד מחקריה באוניברסיטה לימדה גם בתיכונים.
בשנת 1971 הועלתה לדרגת פרופסור חבר.
חן הוזמנה להצטרף לוועדות אקדמיות רבות ברחבי הארץ, ובשנת 1974 אף נמנתה עם מייסדי הארגון הבינלאומי "אופטימה" (OPTIMA - Organization for the Phyto-Taxonomic Investigation of the Mediterranean Area) לחקר סיווג עולם הצומח של אזור הים התיכון.
בשנת 1978 מונתה חן לפרופסור מן המניין.
היא נשארה חברה בוועד המנהל של ארגון אופטימה עד שנת 1993. בשנת 1995 – שנתיים לאחר פרישתה לגמלאות – זכתה במדליית הזהב של אופטימה על תרומתה המדעית בתחום מיון עולם הצומח של אזור הים התיכון.,
בשנים תשנ"ג–תשנ"ח הייתה יושבת ראש הוועדה לשמות צמחי ארץ ישראל של האקדמיה ללשון העברית.
לאחר מאבק של כתשעה חודשים עם מחלת הסרטן נפטרה פרופסור קלרה חן ב-27 בדצמבר 1998 בביתה בירושלים.
עד ימיה האחרונים עסקה בכתיבת מאמרים בנושאים שחקרה.
היא השאירה שני ילדים ושישה נכדים.
במהלך קריירת המחקר שלה התמקדה פרופסור חן בתחום מיון עולם הצומח ותרמה תרומה חשובה להבנת סוגים רבים של קטניות, סוככיים ומורכבים.
תחומי העניין של חן היו רבים ומגוונים.
תחום ההתמחות העיקרי שלה היה משפחת הקטניות, ובמיוחד הסוג אספסת.
נוסף על כך חקרה לעומק סוגי צמחים נוספים, ובהם גרגרנית, לוטוס, כרבולת, תורמוס, שעמון, כנפה וציפורני חתול.
חוץ מן העיסוק במיון עולם הצומח חן חקרה גם את ביולוגיית ההאבקה של הצמחים, את תאיהם (ציטולוגיה) ואת מבנה והתפתחות תאי הרבייה שלהם.
הפעילות המחקרית של פרופסור חן הגיעה לשיאה בשנת 1963 עם פרסום המונוגרפיה שלה, המבוססת על עבודת הדוקטור, בנושא מינים חד-שנתיים של אספסת.
מונוגרפיה זו, שהגדירה 27 זנים של אספסת ועוד מספר זנים של סוגי צמחים אחרים, היא שהביאה את פרופסור חן לחזית החקר בנושא מיון עולם הצומח הים תיכוני.
בשנים מאוחרות יותר החלה להתעניין גם בטחבים.
יחד עם דוקטור אילנה הרנשטט היא הובילה את המחקר בנושא הטחבים בישראל.
מחקר זה הביא בהמשך לכתיבת הספר "Bryophyte flora of Israel and adjacent regions" (בתרגום חופשי – צמחיית הטחבים בישראל ובאזורים סמוכים).
חן תרמה רבות להבנה של הצמחייה המקומית באזור הים התיכון.
היא פעלה למען הגדלת הפופולריות של חקר הבוטניקה והרחבת הידע האנושי בנוגע לצמחייה המקומית.
היא עודדה תלמידים שלה ותלמידים לשעבר לחקור קבוצות צמחים מקומיות שעוד לא נחקרו ולגלות טכניקות מחקר חדשניות.
נוסף על כך היא כתבה מספר עצום של מאמרים ופרקים בכתבי עת ישראליים, אנציקלופדיות ומדריכי טבע.
אחת התרומות המשמעותיות ביותר שלה בתחום הייתה כתיבת מספר עצום של ערכים בנושא בוטניקה ב-"Encyclopaedia hebraica" (כרכים 24–32, 1972–1981).
שלוש קבוצות טקסונומיות נקראות על שמה: "Medicago sect.
עזי פליטמן, קלרה חן, אבינעם דנין, אבישי שמידע, צמחי ישראל בתמונות, הוצאת מסדה, 1983
חן נמנתה עם המערכת המדעית של האנציקלופדיה "החי והצומח של ארץ ישראל".
כתבה ערכי בוטניקה באנציקלופדיה העברית (כרכים כ"ד–ל"ב).
קלרה בראון הייתה מנהיגה קהילתית, אשר לאחר ששוחררה מעבדות בווירג'יניה, סייעה להתיישבות של עבדים משוחררים במהלך תקופת הבהלה לזהב בקולורדו.
קלרה נולדה לעבדות בסמוך לאינדפנדנס, מיזורי בסביבות 1 בינואר 1800. בגיל צעיר קלרה ואמה נמכרו לאמברוז סמית', מגדל טבק מווירג'יניה, ועבדו בשדותיו.
היא אז עברה עם משפחת סמית' לקנטקי.
קלרה נישאה לעבד בשם ריצ'רד בגיל 18. היו להם ארבעה ילדים: ריצ'רד, מרגרט, פאולינה אן ואלייזה ג'יין, תאומות.
פאולינה אן טבעה בגיל 8. ב-1835, כשנפטר סמית', קלרה ומשפחתה נמכרו במכירה פומבית, כל אחד נמכר בנפרד ונשלח למקום שונה, ומרוחק.
קלרה נמכרה לבעל מטע מקנטאקי, ג'ורג' בראון.
בגיל 56 זכתה קלרה בראון בחירותה, על פי הוראות צוואתו של ג'ורג' בראון.
היא עזבה את מדינת קנטקי מיד עם קבלת התעודות.
בראון נשכרה כמשרתת וטבחית על ידי משפחה שיצאה מערבה מנקודת המוצא בלוונוורת, בטריטוריית קנזס.
משם בראון היה נשכרה על ידי קולונל בנג'מין ודסוורת, באפריל 1859, כדי לבשל עבור 26 גברים בקרון הרכבת.
היה זה מסע חם ומפרך בן שמונה שבועות לדנבר, קולורדו, שנעשה אף יותר קשה עבור בראון בשל תלונותיו של אחד הגברים מהדרום על כך שנוסעת עמם אישה שחורה.
בראון נחשבת לאישה השחורה הראשונה בבהלת הזהב של קולורדו.
באזור דנוור, בראון התיישבה באורריה הסמוכה, שם עבדה במאפייה.
היא הייתה אחת החברים המייסדים של בית ספר של יום ראשון הבלתי-מקושר דתית בעיר, דרך קשריה עם שני אנשי דת מתודיסטים.
בשל מספר הכורים הגדל, בראון הקימה את המכבסה הראשונה במחוז גילפין, במה שלימים היה לסנטרל סיטי, קולורדו.
היא גם עבדה בתור מיילדת, טבחית ומטפלת.
הכנסתה של בראון גדלה באופן משמעותי כאשר היא הרחיבה את עסקי הכביסה, לאחר שהכניסה שותף לעסק.
היא השקיעה את רווחיה במכרות, ובתוך מספר שנים חסכה סכום גדול והייתה הבעלים של 16 מגרשים בדנוור, 7 בתים בסנטרל סיטי, ונכסים ומכרות בסלע, ג'ורג'טאון, ואיידהו ספרינגס.
בראון נתנה בנדיבות למען קהילתה.
היא אירחה מפגשי התפילות הראשונים של הכנסייה המתודיסטית בביתה, וסייעה לאנשים נזקקים, בין אם היו אלה תושבים אירו-אמריקאים חדשים או ילידים אמריקאים.
היא כונתה באהבה "דודה קלרה," וביתה היה ל"בית חולים, בית, ומקלט עבור החולים והעניים." הכנסייה הקתולית וכן הכנסייה הפרוטסטנטית הראשונות בהרי הרוקי נבנו בחלקם באמצעות תרומות של בראון.
החיפוש אחר משפחתה והסיוע לעבדים לשעבר
בראון שלחה מכתבים כדי לאתר את המשפחה שלה, בסיוע של חברים שידעו לכתוב.
בראון שמעה כי בעלה ריצ'רד ובתה מרגרט נפטרו, ושבנה ריצרד נעלם ללא עקבות, אבל היא נשבעה להמשיך בחיפושה אחר בתה אלייזה ג'יין.
עם סוף מלחמת האזרחים, היא מכרה את נכסיה על מנת לחזור לקנטאקי.
היא לא מצאה את אלייזה ג'יין, אבל היא עזרה ל-16 (או 26) קרובי משפחה ואחרים, כולם עבדים לשעבר, לנסוע לקולורדו, וכשהגיעו לשם, עזרה להם למצוא עבודה ומגורים.
בראון גם נסעה לקנזס ב-1879, כדי לעזור לעבדים לשעבר "לבנות קהילה ולעבוד את האדמה." בגיל שמונים, כבר התרוקנו חשבונותיה של בראון, בשל הכסף שתרמה, מאמציה לאיתור משפחתה, וכן גם מרמה שנהגו בה סוכני נדל"ן מושחתים.
בראון עברה לדנוור, כשלא יכלה עוד לחיות בגובה הרב שבהרים מבחינה בריאותית, והתגוררה בבית של חברה.
אחרי שנים של כתיבת מכתבים, בראון שמעה שבתה אלייזה ג'יין בחיים, ומתגוררת בקאונסיל בלאפס, איווה, היא נסעתה לשם, והיא בת 82, כדי לפגוש אותה.
העיתון של קאונסיל בלאפס דווח על ביקורה ב-4 במרץ 1882 ובו נכתב כי בראון היא "עדיין חזקה, נמרצת, גבוהה, שערה עבה עם פסים אפורים, פניה טובי לב".
בראון חזרה דנוור עם הנכדה שלה לאחר ביקור ממושך, ומאוחר יותר באה לבקר אותה בתה אלייזה ג'יין, שנשארה עד מות אמה.
בשל תפקידה החלוצי בהיסטוריה של קולורדו, היא נבחרה כחברה באגודת חלוצי קולורדו ורואיינה על ידי עיתון "הדנוור טריביון" ב-26 ביוני 1885.
קלרה בראון נפטרה בדנוור ב-23 באוקטובר 1885 ונקברה בבית העלמין ריברסייד.
ללווייתה הגיעו נכבדים רבים ממדינת קולורדו, כולל ראש העיר דנוור ג'ון לונג רולט והמושל ג'יימס בנטון גרנט.
בבית האופרה של סנטרל סיטי, ייסדו מושב זיכרון על שמה.
היא הוכנסה להיכל התהילה לנשים של קולורדו.
לחייה הוקדשה אופרה שנכתבה על פי לברית של ויליאם לוס והועלתה על בימת האופרה בקולורדו בשנת 2003.
קלרה גריפאן (בהונגרית: Griefahn Klára; 19 בספטמבר 1897 – 30 בינואר 1945) הייתה רופאה יהודייה-הונגרייה, שהוכשרה והתגוררה בגרמניה והתמחתה בטיפול בנשים אחרי לידה.
גריפאן התאבדה ב-1945 כדי לא להישלח למחנה ריכוז על ידי הנאצים.
נולדה בבודפשט בשם קלרה הופמן, בת שמינית מתוך תשעה ילדים במשפחת סוחר יין יהודי הונגרי.
היא השלימה את לימודי ה-"Matura" (מקביל ללימודי תיכון) בבודפשט בשנת 1916 והחלה בלימודי רפואה.
בשנת 1917 עברה לעיר גרייפסוואלד (Greifswald) שבגרמניה והמשיכה את לימודיה שם.
בגרמניה נמנעה קלרה מלציין את מוצאה האתני או דתה, ונרשמה כהונגרייה סתם.
במהלך שהותה בגרייפסוואלד פגשה את בעלה לעתיד, זיגפריד גריפאן, והם נישאו ב-1920 בבודפשט.
בשנת 1922 עברו בני הזוג להתגורר בלובדה, כפר קטן סמוך לעיר ינה שבתורינגיה.
בעלה של קלרה פתח קליניקה במרכז העיר ינה וקלרה השלימה את לימודי הרפואה שלה וקיבלה רישיון לעסוק במקצוע ב-3 בנובמבר 1923. היא הצטרפה לקליניקה של בעלה, התמקדה בטיפול בנשים לאחר לידה ובתינוקות והייתה הראשונה להציע שעות ייעוץ בחינם לאימהות צעירות באזור זה.
תחום זה עמד באותה העת בראשית דרכו וטיפול כזה באזור כפרי היה במידה רבה יוצא דופן.
ב-1931 פתחה קלרה קליניקה משלה לרפואת משפחה בעיר ינה והייתה לאחת מהנשים הראשונות בגרמניה שהיו בעלות מרפאה משלהן.
שנתיים לאחר מכן, עם ראשית החקיקה הגזענית במדינה החליטה לסגור את הקליניקה כדי להימנע מסיווג בתור רופאה "לא-ארית" וחזרה לעבוד בקליניקה של בעלה.
מוצאה היהודי התגלה, אך היא הצליחה להסתיר את העובדה ששני הוריה היו יהודים ונרשמה לפי החוק כ"מישלינג מדרגה שנייה" (עם סב יהודי אחד).
היא החליטה שלא לספר לילדיה על מוצאם היהודי כדי לא להעמידם בסכנה, אך בה בעת ניסתה להרחיק אותם מרעיונות הנאציזם והקנתה להם חינוך הומניסטי.
בקיץ 1943 הסגירה אחת מחברותיה הטובות את מוצאה האמיתי לידי הגסטאפו, היא נחקרה והודתה כי אמנם שני הוריה היו יהודים.
רישיון הרופאה שלה נשלל והיא נדרשה על פי חוק להוסיף לעצמה את השם היהודי "שרה".
ילדיה סווגו כ"מישלינג מדרגה ראשונה", בתה סולקה מבית-הספר ובנה הודח משירותו בחיל האוויר.
אירועים אלה הובילו להידרדרות מהירה במצבה הנפשי ולניסיון התאבדות זמן קצר לאחר מכן.
בעלה, זיגפריד, עמד בפני לחצים חברתיים וחוקיים להתגרש ממנה, אך נותר נאמן לה וסירב לעשות זאת - דבר שמנע מן הגסטאפו לגרשה באופן מידי למחנה ריכוז.
המשפחה נתמכה בידי חלק מן השכנים והמטופלים של בני הזוג.
גריפאן חיה את החודשים הבאים בפחד מפני גירוש ורדיפות.
לקראת סוף המלחמה הוחמר היחס ליהודים שהיו נשואים לארים, וב-29 בינואר 1945 היא קיבלה צו גירוש למחנה הריכוז טרזיינשטט בפרוטקטורט.
היא התאבדה בלילה שבין ה-30 ל-31 בינואר 1945 בנטילת מנת יתר של מורפין.
במכתב ההתאבדות כתבה כי "עדיף מוות על שעבוד" (lieber Tot als Sklav).
התאבדותה חודשים אחדים לפני כיבוש האזור בידי בעלות הברית זעזעה את הכפר ודווח שבעת ההלוויה היה בית הקברות מלא בתושבים למרות הסכנה שבדבר.
הבחירה להתאבד הייתה רווחת בקרב יהודים הנשואים לארים ובני-תערובת רבים אשר התערו בחברה הגרמנית; רבים מהם ראו בגירוש למחנה ריכוז לא רק איום פיזי על חייהם, אלא גם ערעור של זהותם העצמית כגרמנים.
בנוסף יש להבין את הצעד על רקע התאריך בו התבצע - כאשר ידיעות על המציאות הקשה במחנות הריכוז והמוות כבר הופצו בגרמניה.
באופן טראגי, שאר המגורשים היהודים מן העיר שגורשו לטרזיינשטט ברכבת עליה אמורה הייתה גריפאן לעלות שרדו את השואה וחזרו חודשים אחדים לאחר מכן לעיר.
בנה של קלרה, זיגפריד, נשלח למחנה ריכוז בתור בן-תערובת מדרגה ראשונה, אך הצליח להימלט.
אחרי המלחמה חזר לינה והמשיך את דרכה כרופא נשים, הוא נפטר בשנת 2011. בתה דורטה הייתה פסנתרנית וחיה בעיר ויימאר הסמוכה.
דמותה של קלרה גריפאן נשמר בזיכרון בכמה דרכים לאורך השנים:
12 בנובמבר 1945, שמו של רחוב Schulstraße שבו היא גרה שונה ל- Klara-Griefahn-Straße
19 בנובמבר 2002, מחלקה 3 של בית החולים לנשים של ינה נקראה על שמה
12 בנובמבר 2005, 60 שנים בדיוק לאחר שינוי שם הרחוב, הוצב שלט זיכרון לצד שלט שם הרחוב לזכרה.
17 באוגוסט 2009 קובעה אבן נגף (Stolperstein) לצד ביתה לשעבר.
בכל שנה, החל מ-2009, טקס קטן מציין את זכרה ליד ביתה ב-9 בנובמבר
ב-25 במרץ 2015, בהחלטה פה-אחד, הכריזה מועצת העיר ינה שקברה של קלרה יזכה לאות כבוד וישומר על ידי העירייה
קלרה פריד-באנפלווי (בהונגרית: Bánfalvi Klára; בודפשט, 9 במאי 1931 – וינה, 15 ביולי 2009) הייתה ספורטאית הונגרייה-יהודייה זוכת מדליית ארד אולימפית (רומא 1960) ואלופת העולם (1954) בקיאק זוגי ובכך הייתה להונגרייה הראשונה שזכתה במדליה אולימפית ובמדליית זהב באליפות העולם במקצוע זה.
נולדה בשם קלרה פריד בבודפשט, למשפחה יהודית.
בשנת 1943 החלה לחתור בקיאק במועדון הספורט של חברת החשמל של בודפשט.
בשנת 1945 היא זכתה לראשונה באליפות הונגריה.
בשנת 1952 התמודדה במועדון הספורט בודפשט הונבד, אחר כך משנת 1953 במועדון "הדגל האדום" ובמ.ט.ק.
משנת 1958 הפכה לספורטאית של אויפשט דוז'ה.
באולימפיאדת לונדון (1948) היא סיימה במקום רביעי בקיאק יחיד ל-500 מטר בתוצאה של 2:33.8 דקות, 9 עשיריות איטי ממדליית ארד.
באליפות העולם שנערכה במקון, צרפת בשנת 1954 היא זכתה במדליית זהב בקיאק זוגי ל-500 מטר ביחד עם הילדה פינטר.
היא השתתפה באליפות העולם שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה (באותה העת) בשנת 1958, אך לא זכתה במדליה.
באליפות אירופה שנערכה בדיסבורג, גרמניה בשנת 1959 באנפלווי זכתה במדליית זהב בקיאק יחיד ל-500 מטר.
באולימפיאדת רומא (1960) באנפלווי זכתה במדליית ארד בקיאק זוגי ל-500 מטר ביחד עם וילמה אגרשי בתוצאה של 1:58.22 דקות, אחרי מריה שובינה ואנטונינה סרדינה מברית המועצות (1:54.76 דקות) ואינגריד הרטמן ותרזה צנץ גרמניה (1:56.66 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בקיאק יחיד ל-500 מטר בתוצאה של 2:14.02 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בפוזנן, פולין בשנת 1961 היא זכתה במדליית זהב בקיאק זטגי ל-500 מטר.
היא השתתפה באליפות העולם שנערכה ביאיצה, יוגוסלביה (באותה העת) בשנת 1963 ואחר-כך פרשה מספורט תחרותי.
בשנת 1965 סיימה באנפלווי תואר אקדמי באימון ב"מכון לניהול ספורט והדרכת מאמנים".
משנת 1968 התגוררה באוסטריה וניהלה מסעדה.
היא הייתה עמיתה ברדיו אירופה החופשית.
הקימה את פרס וילמה אגרשי הנודד.
בשנת 1954 זכתה בתואר הספורטאית המעוטרת של הונגריה
בשנת 1954 זכתה בתואר הספורטאית דגולה של הונגריה
קלרה ארנהיים הייתה ציירת יהודייה-גרמנייה.
בציוריה תיארה את חיי הדייגים בחוף הים הבלטי.
אחיה הצעיר, פריץ ארנהיים, היה היסטוריון ידוע.
למרות התנגדות משפחתה לרעיון כי אישה יכולה להיות ציירת מקצועית, היא למדה ציור אצל פרנץ סקרבינה בברלין ואדמונד אמאן-ז'אן בפריז.
בשנת 1914, לרגל חגיגות 150 שנה לבית הספר לאמנות בלייפציג, היא הציגה שתי עבודות גרפיות בתערוכה לעיצוב ספרים, וזכתה במדליית זהב.
בתחילת שנות ה-20 היא עזרה להני להמן לבנות את "האסם הכחול", מקום מפגש לאמנים בהידנזה, שם התגוררה לאחר מכן.
היא הייתה חברה באגודת האמנות של הידנזה, שבין חברותיה היו הציירות אליזבת אנדרה, קתרין במברג, קתה לוונטל ואליזבת בוכסל.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון, היא לא הצליחה להציג תערוכות.
היא הוטרדה על ידי הנאצים ועם השנים ההטרדות החמירו והיה בלתי אפשרי להשיג תלושי מזון.
למרבה המזל, חבריה בהידנזי הצליחו לספק לה תלושים ומזון בסתר.
האיסור על נסיעות יהודים הגיע בזמן שהייתה בביקור באזור.
ארנהיים לא הצליחה לחזור הביתה, המשאבים שלה הלכו והתמעטו, וביולי 1942 היא גורשה לטרזינשטט, שם נרצחה כעבור כמה שבועות.
קלרה טיש הייתה כלכלנית יהודייה-גרמנייה, שנרצחה בשואה בגטו מינסק.
קלרה טיש הייתה בתם של הסוחר ליאו טיש ואשתו אדל.
היא למדה תחילה בבית הספר היסודי בעיר מגוריה אלברפלד, כיום וופרטל, מאוחר יותר למדה בתיכון "Realgymnasiale" באונטרברמן.
החל משנת 1926 למדה כלכלה באוניברסיטאות בבון, ז'נבה, ברלין ולבסוף שוב בבון.
בבון, מוריה היו ארתור שפיטהוף, הרברט פון בקראת וג'וזף שומפטר, שבהנחייתם קיבלה את הדוקטורט שלה.
התזה שלה הייתה על דיון החישוב הסוציאליסטי, שזכה לתשומת לב רבה בקהילה האקדמית.
שומפטר תמך בה מאוחר יותר כשהיה פרופסור באוניברסיטת הרווארד והחליף איתה מכתבים עד לגירושה לגטו מינסק.
התזה שלה בן ה-24 נחשבת ל"משפיעה "(מק'קרו) ו"הישג יוצא דופן" (הגמן), והפכה אותה למבשרת של הסוציאליזם הנאו-קלאסי כמו הנרי די דיקינסון, אוסקר לנגה ואבא לרנר.
פרידריך אוגוסט האייק ציטט את עבודתה וכן את שומפטר בספרו "קפיטליזם, סוציאליזם ודמוקרטיה".
עד 1933 טיש עבדה כמדענית.
נוסף על כך, היא הייתה עוזרת של ארתור שפיטהוף.
בשל הרדיפות של יהודי גרמניה הנאצית, לאחר עליית הנאצים לשלטון, היא נאלצה לעזוב את האוניברסיטה.
עבדה בעבודות שונות במגזר הפרטי כדי להתקיים.
בשנת 1936 הפכה למנהלת ארגון האימוץ של ארגון הנשים היהודיות בוופרטל-אלברפלד.
היא דחתה הזדמנויות שונות לעזוב את גרמניה, כנראה בגלל רצונה לעזור לילדים.
שומפטר סיפק עבורה תצהיר על מנת להקל על הגירתה לארצות הברית.
ב־10 בנובמבר 1941 גורשה טיש יחד עם אחיותיה מארי וגרדה, גיסה ליאו מרקוס, ואחייניתה ארנהילד מרקוס בקבוצה ביחד עם 992 אזרחים יהודים מוופרטל, דיסלדורף ואסן לגטו מינסק, שם היא נרצחה באותו חודש.
מול הבית ב-Neumarktstraße 46 בוופרטל, בו התגוררה בעבר, הוטבעה אבן נגף לזכרה.
בבית הכנסת העתיק בוופרטל מוצגת תערוכת קבע ובין היתר מוקדש לה מקום בתצוגה.
קלרה זיוורט הייתה ציירת גרמנית ופסלת סימבולית.
היא נולדה למשפחה של גרמנים בלטיים, שעברה מסנט פטרסבורג לדנציג.
אביה היה קפטן צבא פרוסיה בדימוס, אמה, הלן (1837–1924), הייתה אמנית חובבת, ואחותה הצעירה, אליזבת זיוורט, הייתה לסופרת פופולרית.
היא החלה לצייר כילדה צעירה.
בהשראת הנושאים הקסומים של האגדות שהיא וחבריה נחשפו אליהן.
מאוחר יותר היא הייתה מציירת ישירות מהטבע.
לאחר שסיימה את לימודיה במכללת נשים, נסעה לקוניגסברג בשנת 1878 לשיעורים מקצועיים, אך האוניברסיטה לא קיבלה סטודנטיות באותה תקופה, ולכן למדה שיעורים פרטיים אצל כמה אמנים מקומיים.
בשנת 1884, היא החלה לחלק את זמנה בין פומרניה לברלין ולבסוף הצליחה להשיג שיעורים אצל צייר בולט, הדיוקנאי השווייצרי, קרל שטאופר-ברן, שחשף לה את עבודתו של הסימבוליסט, ארנולד בוקלין.
חשיפה זו הייתה בעלת השפעה גדולה על סגנונה.
לאחר מכן קיבלה שיעורים ממקס קונר, המכונה "קייזרלר", שניהל סטודיו מפורסם לאמניות.
היא סיימה את לימודיה בסביבות 1888/89 אצל הוגו פוגל.
בשנת 1892 החלה להציג בסלונים בברלין והתאגדה עם קבוצת אמניות.
מתישהו בסוף שנות ה -90 של המאה ה-19, היא התיישבה לצמיתות בברלין.
היא קנתה בית דו משפחתי והקימה שם סטודיו, ליד סטודיו שאליו הגיעו חברי הקבוצה האקספרסיוניסטית, Die Brücke.
בשנת 1901, היא החלה להציג את עבודותיה בקבוצת "ברלינר סקסשן", היא נקשרה גם ב- Deutscher Künstlerbund.
מסיבות שאינן ברורות, היא נפרדה מקבוצת האמנים "הזצסיון הברלינאי" שהייתה שייכת אליהם בשנת 1912, מעשה שהביא את הקריירה שלה לקיפאון.
עד 1936 היא הציגה בתערוכה גדולה אחת בלבד בשנת 1914 בלייפציג.
הציירת, קית'ה קולוויץ', שהייתה חברתה בקבוצת האמנים "הזצסיון הברלינאי", ניסתה לקבל חלק מיצירותיה בשנת 1916, אך לא הצליחה.
היא נעזרה בתקופה זו על ידי אחיותיה, ובמיוחד אליזבת, שהתפרנסה היטב מכתיבתה.
כאשר נפטרה אליזבת בשנת 1930, קלרה נכנסה לדיכאון קשה ותוך שנים ספורות הייתה חסרת כל.
כמוצא אחרון, היא פנתה למשרד התעמולה הציבורית של הרייך, בבקשה לקבל תמיכה כספית, והיא ניתנה.
מאוחר יותר היא הפכה לחברה ב- Reichskulturkammer, אך מעולם לא הצטרפה למפלגה הנאצית.
בשנת 1936 התוודע אליה בעל הגלריה וולפגנג גורליט וארגן את התערוכה הגדולה ביותר מיצירותיה במהלך חייה (174 יצירות) אך זו לא זכתה להצלחה רבה.
תערוכת המשך מתוכננת בוטלה בגלל תחילת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1943 ביתה וסטודיו שלה נהרסו על ידי הפצצה והיא חיפשה מקלט אצל שכן.
חלק גדול מעבודותיה נהרס באותה תקופה.
עד אז היא כבר לא קיבלה את הפנסיה השנתית שלה מהמשרד ועד מהרה חיה בעוני.
במשך שנים רבות האמינו שהיא נהרגה במהלך פשיטת הפצצה בשנת 1944, אך מכתב של אחותה ויקטוריה, שפורסם בשנת 2012, מעיד על מותה זמן קצר לאחר תום המלחמה ממחלת לב.
היא נשכחה במידה רבה עד שנת 2008, אז הוצגה רטרוספקטיבה מרכזית ברגנסבורג, שכותרתה "קלרה זיוורט - בין חלום למציאות".
כעת מוצגות שם רוב 170 יצירותיה הידועות ששרדו.
קלרה טידש; גב' זִ'ינְדֵיי (בהונגרית: Tüdős Klára; 20 ביולי 1895, דברצן – 16 באפריל 1980, בודפשט) הייתה מעצבת תלבושות ותחפושות, אתנוגרפית, סופרת מסות זיכרון וחסידת אומות העולם הונגרייה.
קלרה טידש נולדה בדברצן למשפחה ליברלית בעלת דעות מתקדמות.
אביה היה יאנוש טידש, עורך דין, חבר פרלמנט (1862–1918), ואמה הייתה אירן קאלמאנצ'י (בשנת 1930 פרסמה ספר בישול בשם "נדונית בנות הונגריות").
קלרה הייתה תלמידת בית הספר הגבוה לבנות קלוויניסטיות בדברצן ובהמשך למדה במוסד פרטי שווייצרי (בעיר ווה – Vevey).
משנת 1915 המשיכה את לימודיה בבית הספר לאמנויות יישומיות בבודפשט.
היא הייתה סטודנטית ועמיתה לעבודה של אישטוואן דיורפי באוניברסיטה, במגמת אתנוגרפיה.
בינתיים למדה ולימדה מחול והופיעה בקטעי ריקוד באירועי צדקה.
לאחר מות אביה, בשנת 1919, משפחתה דחקה בה להתחתן עם סֶגֶן ההוסרים בדברצן רודולף סוניוגי מסוניוג, שהפסיד את אחוזותיו שהיו בטרנסילבניה אחרי חוזה טריאנון.
בשנת 1925 קלרה הצטרפה לבית האופרה של בודפשט כמנהלת ומעצבת ראשית של סדנת התלבושות של בית האופרה.
היא עיצבה את התלבושות של האופרה הארי יאנוש של זולטאן קודאי (1926).
בשנת 1937 פתחה סלון אופנה במרכז העיר בשם פאנטליקה (Pántlika), שם עיצבה בגדים מעוטרים ברקמת איכרים ובדים ארוגים, שנכנסו לאופנה בשל עיצוביה.
היא לקחה חלק גם בתנועת המחקר בכפר.
בשנת 1938 נישאה לפרנץ ז'ינדיי (מזכיר המדינה, דהיינו סגן שר, במשרד התרבות, ולאחר מכן שר המסחר והתחבורה בממשלת מיקלוש קאלאי בשנים 1942–1944).
בשנת 1944, הפכה לנשיאת התאחדות הנשים הקלוויניסטיות הלאומית מטעם לאסלו רבאס.
היא ייסדה את עיתון העמותה בשם "מאדיאר אסוני" אישה הונגרייה - Magyar Asszony).
היא גם כתבה ספר לימוד לבלט וגם מחזה, והייתה במאית הקולנוע ההונגרייה הראשונה של סרט בשם "אור וצל" (על פי תסריט משלה).
במהלך מלחמת העולם השנייה, יחד עם המיסיון השוודי, נתנה מחסה לאנשים נרדפים רבים, הווילה שלהם בבודפשט הייתה מלאה בפליטים וקרוב למאה יהודים ניצלו בזכותה.
לכן, בשנת 2001 הוענק לה על ידי יד ושם תואר חסידת אומות העולם.
בשנת 1949 נאסר עליה לעבוד בהתאחדות הנשים, ובשנת 1951 היא פונתה (גורשה) מבודפשט יחד עם בעלה.
עד 1963 הם התגוררו בבלטונללה כאחראית הבית של בית נופש.
לאחר מות בעלה עברה להתגורר עם בתה באוסטרליה, אך חזרה הביתה כבר בשנת 1966. משנת 1970 כתבה על יחסיה עם הכנסייה הקלוויניסטית, ומאמצע העשור התראיינה גם לכתב העת "לאישה" (Nők Lapja) וגם לעיתונות הקלוויניסטית בהונגריה.
עבודותיה נשמרות במוזיאון לאמנויות יישומיות, במוזיאון הלאומי של הונגריה (MNM) ובמוזיאון דרי בדברצן.
בשנת 2010 ייסדה איגוד הנשים הקלוויניסטיות את פרס קלרה טידש.
בשנת 2011 נחנך לוח זיכרון בבית מגוריה לשעבר ברובע 12.
קלרה בירנברג הייתה אמנית יהודייה-בריטית, מאיירת, ציירת דיוקנאות ופסלת.
לאחר נישואיה לאמן סטיבן ויינשטיין, הם שינו את שם משפחתם לווינסטיין (עם הפיכתה לקלייר וינסטיין) ושניהם הפכו לקווייקרים.
בירנברג, שאביה נולד בטרנופול, אוקראינה, עברה לאנגליה עם משפחתה בשנת 1902. למדה בבית הספר לאמנות לאמנויות סלייד בין השנים 1910–1912 עם איזק רוזנברג ודייוויד בומברג, והפכה לחברה הנשית היחידה במעגל האמנים והמשוררים נערי וייטצ'אפל .
היא הייתה האישה היחידה שהציגה מיצירותיה בתערוכה האימפרסיוניסטית "אמנות המאה העשרים: סקירה של תנועות מודרניות" בגלריה לאמנות וויטצ'אפל בשנת 1914. בה מילא מעגל זה חלק מרכזי.
בין הפסלים שלה, אחד מוצג באולם טוינבי שבויטצ'אפל, ואחד של ז'אן ד'ארק הוצב בגן ביתו של ג'ורג' ברנרד שו באייוט סנט לורנס בהרטפורדשייר, שם היו שו ובני הזוג שכנים (לסטיבן כבר היו קשרים עם שו).
קלייר איירה כמה מספריו וציירה דיוקן שלו.
בנוסף לציור של שו מספר פעמים, פסלה בירנברג גם פסל ברונזה בשנת 1946. לאחר ששו נפטר הועבר הפסל לתיאטרון שו ואז עם סגירתו לעיריית קמדן.
מעבר לרישומים של שו, רשמה דיוקנאות של דמיטרי שוסטקוביץ', בנג'מין בריטן ומהטמה גנדי.
בתה רות הריסון הייתה ידועה בזכות קמפיין למען זכויות בעלי חיים.
רות התחתנה עם דקסטר הריסון, אדריכל לונדוני.
קלרה ויבר פאריש הייתה אמנית אמריקאית מאלבמה.
אף שהפיקה כמות גדולה של עבודות במגוון רחב של מדיות, היא ידועה בעיקר בזכות ציוריה ועיצוב חלונות הויטראז'.
היא הוכנסה להיכל התהילה של נשים באלבמה בשנת 1983.
קלרה מינטר ויבר נולדה בסלמה ליד סרדיס, ב-16 במרץ 1861. הוריה היו ויליאם ויבר ולוסיה פרנסס מינטר, שניהם ממשפחות בולטות מקומיות.
ויליאם ולוסיה ויבר טיפחו את כישרונה של בתם באמנויות.
היא הצטיינה בעשייה האמנותית שלה ונשלחה בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19 ללמוד בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק.
לימדו אותה אמנים כמו ויליאם מריט צ'ייס, קניון קוקס, הנרי סידונס מובריי וג'וליאן אלדן וייר.
במהלך תקופה זו היא חזרה לעיתים קרובות לעיר הולדתה סלמה, שם פגשה את בעלה לעתיד, ויליאם פק פאריש, יליד גרינסבורו הסמוכה.
בני הזוג פאריש עברו להתגורר בניו יורק בשנת 1890, שם המשיכה קלרה את עיסוקה האמנותי וויליאם עבד כסוכן בבורסה בניו יורק.
היא הציגה את ציוריה באופן נרחב בתוך כמה שנים, כולל התערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו בשנת 1893. במהלך שנות ה-90 החלה לקדם גם אמניות בעת ששירתה בתפקיד במועדון האמנות של האישה בניו יורק.
לבני הזוג נולדו שתי בנות ושתיהן מתו צעירות מאוד.
לאחר מות אחת מהן היא פיתחה עניין בעיצוב פסיפסים, ציורי קיר ועיצוב ויטראז'ים.
היא הפכה למעצבת ויטראז'ים בחברת טיפאני וביצעה עבודות רבות כולל חלונות לכנסיית סנט מייקל בניו יורק בשנת 1895. כמו כן, היא תכננה מספר חלונות לכנסיות באלבמה בתקופה זו, כולל כנסיית הצלב הקדוש באיוניאון טאון, כנסיית אפיסקופאל כריסטוס בטוסקאלוזה, הכנסייה הבפטיסטית הראשונה של סלמה, וכנסיית אפיסקופלית של סנט פול בסלמה.
היא איירה ספר פולקלור אפרו-אמריקאי מאת מרתה סוייר גילוב בשנת 1898. גילוב, ילידת אלבמה נוספת, הייתה ידועה בסיפורים על עבדים וסיפורי ילדים.
בעלה של פאריש נפטר מהתקף לב בעת שנסע ברכבת מוושינגטון הבירה לביתם בניו יורק ב-29 באפריל 1901. מותו הותיר אותה אלמנה בגיל ארבעים.
היא המשיכה בעבודתה והציגה בתערוכה העולמית בפריז במהלך שנת 1900. ציוריה בסגנון אר-נובו הושפעו מעבודותיה בוויטראז'ים.
אף על פי שפאריש נסעה בעבר הלוך ושוב בין ניו יורק לצרפת, היא עברה להתגורר בפריז במשך מספר שנים החל משנת 1910. היא הציגה בסלון בפריז ובאקדמיה המלכותית בלונדון.
בזמן שהיא למדה באקדמיה קולארוסי וביקרה בקתדרלות כדי ללמוד על הויטראז'ים מימי הביניים.
היא טיילה רבות בצרפת ובאיטליה.
במשך שנים רבות היא קיימה סטודיו בפריז במונפרנאס.
היא חזרה לניו יורק בשנת 1914.
היא נפטרה ב-11 בנובמבר 1925 בביתה בניו יורק.
היא נקברה לצד בעלה בבית העלמין בסלמה, אלבמה.
בצוואתה הוקמה קרן צדקה ה-"Weaver-Parrish Memorial Trust", המספקת סיוע לנזקקים בסלמה ומחוז דאלאס.
כמו כן, הקרן מעניקה מלגת מכללות אחת לשנה לבוגרת בית הספר התיכון בסלמה.
קלרה בייץ' (בסרבית: Klara Baic; 1912 – 1994) היא חסידת אומות העולם סרבית, שהצילה יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה.
קלרה בייץ', הייתה סרבית נוצרייה ואם חד הורית למרג'יצ'ה, בת ה-12. בייץ' הסכימה לקחת תחת חסותה שני ילדים יהודים, מירקו דנברג בן ה-11 ופאול דנברג בן ה-8, בניהם של זוג רופאים יהודים ד"ר סטבן והילדה דנברג, שהובאו אליה על ידי דודם, שהתגנב אל הגטו והבריח אותם החוצה.
ד"ר סטבן דנברג נתקל בקושי רב בחיפושיו אחר מקום מסתור לילדיו.
הוא הצליח למצוא להם מקלט זמני אצל חבריה של אשתו, אבל רק ליום או יומיים בכל פעם.
בעזרת הדוד, אחי אשתו, שפנה לכומר, שהיה בעל קשרים עם הפרטיזנים נוצר הקשר עם קלרה.
הדוד הביא את הילדים לביתה ונתן לה סכומי כסף קטנים כדי לעזור לה בתשלום הוצאות מחייתם.
הבן מירקו העיד שקלרה שיתפה אותם בכל מה שקורה ועשתה הכל כדי להצילם.
קלרה קיבלה החלטה זו למרות החשש מפני ענישה חמורה למי שנותן מחסה ליהודים.
קלרה הכינה מקום מסתור בחצר של שכנתה למקרה של חיפוש בית פתאומי או פשיטה.
בתחילת ספטמבר 1944 היא עברה, יחד עם בתה והבנים, לבית של קרוב משפחתה, שם הם שהו עד לשחרור האזור באוקטובר 1944.
האם, הילדה דנברג, שרדה את אושוויץ וחזרה לסובוטיצה.
בהמשך היגרה עם בנה מירקו (לימים מייקל דנבר) לארצות הברית.
הבן פאול דנברג היגר לשוודיה.
ב-18 בפברואר 2007 הכיר יד ושם בקלרה בייץ' כחסידת אומות העולם.
הטקס התקיים בעיר בלגרד בסרביה.
קלרה הירשנזון (מישר) (16 באוקטובר 1878 – 20 בינואר 1970) הייתה נציגת העיר יאסי שברומניה ל, צעירת המשתתפים בקונגרס, ולימים – השריד האחרון של משתתפי אותו קונגרס.
נולדה בעיר יאסי שברומניה, בתו של נחום הירשנזון.
קיבלה חינוך מסורתי והייתה בעלת הכרה ציונית.
בקונגרס הציוני הראשון, שהתכנס בבזל בשנת 1897, הייתה קלרה הירשנזון אחת משלושת נציגי יאסי לקונגרס.
היא הייתה צעירת המשתתפים בקונגרס, כבת תשע עשרה, ואחת הנשים הבודדות בקונגרס.
שני הנציגים האחרים מיאסי היו אחיה יעקב הירשנזון וד"ר קרפל ליפה, שהיה זקן המשתתפים, ובתור שכזה נשא את נאום הפתיחה בקונגרס.
במהלך הקונגרס היא שוחחה שיחה קצרה עם תיאודור הרצל.
תמונתה של הירשנזון נכללת בצילום המפורסם של משתתפי הקונגרס (הקיצונית בשורה התחתונה משמאל).
נסעה רבות לרוסיה עם אחיה בענייני עסקים.
בשנת 1905 הם ניצלו מפרעות קישינב.
נולדו להם ארבעה בנים ובת.
בשנת 1925 ביקרה עם בעלה בארץ ישראל המנדטורית כדי להשתתף בטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בעקבות הביקור הם החליטו לעלות לארץ ישראל, ותחילה שלחו את ילדיהם.
בינואר 1931 עלתה עם בעלה לארץ ישראל, והם התיישבו בפרדס חנה, שנוסדה כשנה לפני כן.
יחד עם בעלה הייתה ממקימי קופת מלווה חקלאית.
משה מישר היה מועמד מפלגת הציונים הכלליים לבחירות לכנסת.
בשנות ה-60, בקונגרסים הציוניים ה-25, ה-26 וה-27, הייתה מישר-הירשנזון אחרונת המשתתפים מהקונגרס הראשון.
בשנת 1967 נערך כנס מיוחד בבית הנשיא זלמן שזר, שהעניק לה מדליה ובה נחרטה הקדשה מיוחדת לכבודה.
באותו טקס הוענקו מדליות גם לדוד בן-גוריון, גולדה מאיר וזלמן שזר עצמו.
עד לאחרית ימיה הייתה קלרה מישר-הירשנזון מוקד משיכה לישראלים, אנשי רוח, סופרים ועיתונאים, שבאו לראיין אותה ולשמוע מזיכרונותיה על השתתפותה בקונגרס הציוני הראשון.
קלרה אסתר קלינגהופר הייתה אומנית, ציירת ומאיירת יהודיה-בריטית.
קלרה קלינגהופר נולדה למשפחה יהודית בשצ'ז'ץ שבפולין, תחת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
היא הגיעה לאנגליה כתינוקת בשנת 1903. המשפחה התגוררה במנצ'סטר לפני שעברה לגור באיסט אנד בלונדון, מקום מגוריהם של יהודים רבים בתקופה.
קלינגהופר למדה אומנות בקולג' לאומנות על שם סר ג'ון קאס, ואחר כך, בין השנים 1919–1921 למדה בבית הספר לאומנות ואמנות (Central School of Arts and Crafts) ובסלייד (Slade School of Art).
ב-29 ביולי 1926 נישאה קלינגהופר לעיתונאי וסופר ההולנדי, ג'וסף וילם פרדיננד סטופלמן ועברה, איתו ועם ביתה סוניה להולנד.
בנה, מייקל, נולד באמסטרדם שם המשיכה קלינגהופר בקריירה שלה ושמה נודע ברחבי אירופה.
בין השנים 1930–1939 היא חיה בהולנד ובצרפת ואחר כך, בתקופת מלחמת העולם השנייה, עברה לגור בארצות הברית, שם נשארה עד סוף ימיה, אך הצליחה גם לנסוע רבות למקסיקו ולאירופה וחזרה לעיתים קרובות ללונדון שהייתה אהובה עליה.
קלרה קלינגהופר נפטרה בלונדון ב-18 באפריל 1970.
התערוכה האישית הראשונה של קלינגהופר, שבה הוצגו שישים מעבודותיה נערכה בלונדון בשנת 1919, כשהיא רק בת 19 וקיבלה ביקורות מצוינות.
כבר בגיל 14 הבחינו הוריה בכישרון הציור שלה ותמכו בה, למרות המחסור בבית, כדי שתוכל לקנות חומרים וללמוד בבית ספר לאומנות.
בגיל 15 פנתה לבית הספר המרכזי לאומנות בלונדון והתקבלה גם ל-Slade, שם למדה במשך שנתיים וזכתה להערצתו של אלפרד וולמרק שבעזרתו ובעזרת האפוטרופוסים ג'קוב אפשטיין וברנרד מנינסקי הצליחה להציג את עבודותיה בגלריה בהמפסטד, לונדון.
בשנת 1935 ציור שלה נרכז על ידי גלריית בן אורי והפך להיות חלק מהתצוגה הקבועה.
בשנת 1939, בעקבות הפלישה המתקרבת של הנאצים להולנד, חזרה המשפחה ללונדון לתקופה קצרה ומשם עברה לארצות-הברית.
לפני שעזבו את ביתם בהולנד, אוחסן חלק מהריהוט ומעבודותיה של קלינגנופר במחסן בהארלם שממנו נגנבו הדברים בידי הנאצים.
לאחר המלחמה, בשנת 1945, חילקה קלינגהופר את זמנה בין לונדון לניו-יורק.
אף על פי שהציגה בתערוכות רבות בארצות-הברית בשנות ה-40, ה-50 וה-60, סירבה להצטרף לתנועת האקספרסיוניזם האבסטרקטי שהייתה פופולרית בארצות הברית.
קלרה בוהל היא כדורגלנית גרמנייה המשחקת בעמדות החלוצה והקשרית בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים ובנבחרת גרמניה.
בוהל החלה את קריירת הכדורגל שלה ב-2010, בקבוצות הנוער השונות של המועדון מינסטרטאל בו שיחקה עד 2013. בקיץ 2013 עברה בוהל לקבוצת הנוער של פרייבורג , ומעונת 15–2014 שיחקה עבור המועדון בבונדסליגה הצעירה.
ב-2016 הגיעה יחד עם המועדון לגמר הבונדסליגה הצעירה בו הבקיעה שלושה שערים במשחק הגומלין נגד גוטרסלוה , אך הפסידה 4–3 בסך הכולל.
לקראת עונת 17–2016 קודמה בוהל לקבוצה הבוגרת של פרייבורג, ואת הופעת הבכורה שלה בבונדסליגה ערכה ב-16 בספטמבר 2016, כשעלתה כמחליפה בניצחון 0–5 על דיסבורג .
במשך עונה זו שימשה לרוב כמחליפה עבור פרייבורג.
בעונת 18–2017 החלה לפתוח בהרכב ברוב המשחקים, ואת שעריה הראשונים בבונדסליגה כבשה כשהבקיעה שלושער בניצחון 0–7 על פ.צ.
באפריל 2020 ולקראת עונת 2021/2020 הצטרפה בוהל למועדון באיירן מינכן מהבונדסליגה.
בעונה זו זכתה באליפות גרמניה עם באיירן ובכך סייעה לגדוע את רצף האליפויות של היריבה וולפסבורג.
בעונה שלאחר מכן, עונת 2022/2021, סיימה בוהל במקום השני בכמות השערים עבור באיירן בכל המסגרות, מתחת לחברתה לבאיירן ונבחרת גרמניה, ליאה שולר.
בוהל ערכה את הופעת הבכורה של בנבחרת גרמניה ב-23 באפריל 2014 כחלק מנבחרת גרמניה עד גיל 15, במשחק ידידות נגד נבחרת הולנד.
את שעריה הראשונים כבשה כשהבקיעה שלושער ב-28 באוקטובר, בניצחון 13:0 על נבחרת סקוטלנד.
לאחר ארבע הופעות בנבחרת גרמניה עד גיל 16 , היא הייתה לשחקנית הצעירה ביותר בסגל נבחרת גרמניה עד גיל 17 לאליפות אירופה עד גיל 17 שנערכה במאי 2016 בבלרוס.
בטורניר השתתפה בכל חמשת המשחקים, כשהיא מסייעת לגרמניה לזכות בגביע אחרי ניצחון 2–3 בפנדלים נגד נבחרת ספרד .
בוהל גם הייתה חלק מסגל נבחרת גרמניה לגביע העולם עד גיל 17 שנערך באוקטובר 2016 בירדן.
בטורניר הודחה יחד עם נבחרתה ברבע הגמר, לאחר הפסד 2–1 לספרד.
במרץ 2017 שיחקה בוהל עבור נבחרת גרמניה עד גיל 19 , עימה העפילה לאליפות אירופה עד גיל 19 שנערכה בצפון אירלנד באוגוסט אותה שנה.
בטורניר הגיעה גרמניה עד לחצי הגמר נגד נבחרת צרפת , בו הבקיעה ביהל שער אך הנבחרת הפסידה 2–1. בשנה שלאחר מכן הייתה חלק מסגל נבחרת גרמניה עד גיל 20 לגביע העולם עד גיל 20 בצרפת.
בטורניר השתתפה בכל המשחקים אך הנבחרת הפסידה 1–3 ברבע הגמר ליפן , מי שבסופו של דבר זכתה בטורניר.
בדצמבר 2018 זומנה בוהל לראשונה על ידי מאמנת נבחרת גרמניה מרטינה פוס-טקלנבורג לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת מחנה האימונים החורפי שנערך בין ה-14 ל-21 בינואר 2019. ב-28 בפברואר עלתה כמחליפה בדקה התשעים במשחק אימון נגד נבחרת צרפת.
מאוחר יותר באותה שנה זומנה ביהל על ידי פוס-טקלנבורג לסגל הנבחרת עבור גביע העולם 2019.
את שעריה הראשונים עבור הנבחרת הבוגרת כבשה ב-31 באוגוסט 2019, כשהבקיעה צמד במוקדמות יורו 2022, בניצחון 0–10 על נבחרת מונטנגרו .
בוהל נכללה בסגל גרמניה ליורו 2022 שנערך ביולי 2022 באנגליה.
בטורניר פתחה בארבעת המשחקים הראשונים בהם הבקיעה שער והוסיפה מספר בישולים, אך לאחר שנדבקה במגפת הקורונה נאלצה להיעדר מחצי הגמר והגמר בו הפסידה גרמניה 1–2 לנבחרת אנגליה לאחר הארכה.
בתום הטורניר נבחרה בוהל לנבחרת הטורניר על ידי אופ"א.
מדליית הזהב ע"ש פריץ וולטר : 2019
בוהל בזוגיות עם בן-זוגה סיימון מאז 2018.
קלרה אברם אשכנזי (בבולגרית: Клара Аврам Ешкенази; 2 בנובמבר 1922, צ'ירפאן, ממלכת בולגריה – 3 בספטמבר 1944, הכפר פופובו, מחוז פלובדיב, ממלכת בולגריה) הייתה פרטיזנית יהודייה, חברת המפלגה הקומוניסטית של בולגריה.
אשכנזי, שכינויה המחתרתי היה "איסקרה", השתתפה במספר קרבות עם המשטרה הבולגרית באזורי פלובדיב וצ'ירפאן ושמעה יצא למרחוק.
היא נרדפה על ידי כוחות הביטחון הבולגריים, ובראשית ספטמבר 1944, מספר ימים לפני הפיכת חזית המולדת של בולגריה נהרגה בקרב.
קלרה אשכנזי נולדה בצ'ירפאן לאברהם שהיה גבאי בית הכנסת המקומי, ולליזה לבית בז'רנו.
המשפחה היגרה בשלהי המאה ה-19 מהעיר אדירנה, ובצ'ירפאן עסקה בסחר זעיר של מוצרי סדקית.
מ-1938 הייתה קלרה ראש תא הנוער של המפלגה הקומוניסטית בצ'ירפאן.
בעת ההיא הייתה המפלגה הקומוניסטית מחוץ לחוק.
ב-1941 עברה לפלובדיב, ובה הפכה לחברה מלאה במפלגה הקומוניסטית והצטרפה לתנועת ההתנגדות למשטר המלוכני.
בסתיו 1941 נעצרה אשכנזי על ידי המשטרה הבולגרית בחשד לפעילות מחתרתית.
היא עברה עינויים קשים, אך לא הודתה בפעילותה ולבסוף שוחררה.
היא הצטרפה לחטיבת הפרטיזנים השנייה "רודופי" והשתתפה במספר קרבות נגד המשטרה הבולגרית, ופעולות חבלה נגד תשתיות של הצבא הגרמני.
בעקבות תעוזתה בקרבות נודע שמה בקרב יהודי בולגריה ובקרב האוכלוסייה הכללית.
בראשית ספטמבר 1944 נקלעה פלוגתה למארב של המשטרה הבולגרית ליד הכפר פופובו.
16 חברי הפלוגה סירבו להיכנע וניהלו קרב עם הכוחות העדיפים אשר כיתרו אותם, עד למות כולם ובהם קלרה אשכנזי.
מותן בקרב של קלרה אשכנזי, ויולטה יאקובה, אנה ונטורה, ומתי רובנובה הבליט והעצים את חלקן הגדול של הנשים בקהילה היהודית, במאבק הפרטיזני נגד המשטר המלוכני משתף הפעולה עם גרמניה הנאצית.
ב-1950 שונה שם הכפר פופובו לאיסקרה על שם כינוייה המחתרתי של קלרה אשכנזי, והוקמה אנדרטה לזכרה.
בעיר צ'ירפאן נקרא רחוב על שמה של אשכנזי.
סבה של קלרה, אליהו חייא בן משה בג'רנו (1862–1949) עלה לארץ ישראל עם אשתו וארבע בנותיו ב-1924 והתיישב בפתח תקווה.
דודה מואיז בג'רנו עלה עם משפחתו לארץ ישראל ב-1936 והתגורר בפתח תקווה.
הוריה ואחיה של אשכנזי עלו לישראל ב-1949, במהלך העלייה ההמונית והתגוררו בירושלים.
לקלרה היו שתי אחיות שושנה (רוזה) יעקב (1912–2000), דונקה (דונקה אטנסובה שהייתה פרטיזנית אף היא ונשארה להתגורר בבולגריה, ילידת 1920), ודוד (1929–2019).
ב-1976 נפל בנו של דוד, שהיה פרח טיס בתאונת אימונים.
בתו של דוד קלרית, נקראה על שם דודתה, קלרה אשכנזי.
קלרה דן פון נוימן (במקור קלרה דן, בהונגרית: Dán Klára; באנגלית: Klára Dán von Neumann; בודפשט, 18 באוגוסט 1911 – 10 בנובמבר 1963) הייתה מדענית מחשבים יהודייה-הונגרייה-אמריקאית, בעלת תפקיד מרכזי וחשוב בהפיכת המחשב האלקטרוני הראשון, האניאק (ENIAC), למחשב תוכנית מאוחסנת.
בנוסף לכך, היא מוכרת בתור אחת המתכנתות הראשונות בהיסטוריה.
קלרה דן נולדה בבודפשט, הונגריה ב-18 באוגוסט 1911, לשני הורים יהודים עשירים, קרולי דן וקמילה סטדלר.
ביתה היה ידוע ברחבי בודפשט בתור מוקד למסיבות ענק לאליטה של העיר, כך נפגשה עם אנשים בעלי השפעה מכל רחבי הונגריה, ואירופה בכלל.
דן לא הפגינה כל עניין במדע בתור ילדה ולמעשה אהבתה הראשונה הייתה החלקה אומנותית, וכבר בגיל 14 הייתה אלופת הונגריה.
היא סיימה את לימודיה התיכוניים בגימנסיון ורה פלנה שבבודפשט בשנת 1929.
בשנת 1930 נישאה דן לפרנסיס אנגל, אשר היה מכור להימורים.
הם חיו את חייהם מקזינו לקזינו, ובאחד מהטיולים האלו, בקזינו במונטה קארלו, פגשה דן את המדען ג'ון פון נוימן.
הוא היה מדען מפורסם מאוד ברחבי אירופה, כך שדן זיהתה אותו מיד.
היא ניגשה אליו והם ניהלו שיחה קצרה עד שנפרדו דרכיהם באותו הערב.
נישואיה של דן לפרנסיס אנגל הסתיימו בגירושין ארבע שנים לאחר מכן בשנת 1934. היא נישאה לאנדרו רפוח בשנת 1936. דן פגשה את פון נוימן שוב בשנת 1937 כשהיה בטיול לבודפשט, והקשר שלהם נותק שנית כששב לארצות הברית.
כשנוימן חזר לבודפשט, דן התקשרה אליו, והם התקרבו מהר מאוד.
הם נהגו לשבת בבתי קפה ולדבר במשך שעות ארוכות על נושאים שונים ומגוונים.
דן ופון נוימן המשיכו להתכתב עד שדן התגרשה מאנדרו בספטמבר 1938 והתחתנה עם פון נוימן כשבועיים לאחר מכן.
מיד לאחר חתונתם עברה דן יחד עם פון נוימן לפרינסטון שבארצות הברית.
לאחר זמן מה פרצה מלחמת העולם השנייה, ובשנת 1940 פון נוימן התבקש על ידי צבא ארצות הברית לעבור ללוס אלמוס שבניו מקסיקו, כדי לעבוד על פרויקט מנהטן כחלק מהמעבדה לחקר בליסטי.
במהלך הזמן הזה עבדה דן בפרינסטון, במשרד לחקר האוכלוסין.
כשהופסקה הלחימה, פון נוימן הזמין את דן לפגוש אותו בלוס אלמוס, שם פיתחה קשרים עם המדענים והפיזיקאים שעבדו במקום.
הנהלת לוס אלמוס דרשה חישובים חדשניים במטרה לייעל את פצצות האטום האמריקאיות ולשם כך הם היו צריכים מחשב מתקדם.
הרמן ואדל גולדסטין, זוג שעבד על מחשב האניאק, עבדו על תוכניות להמיר את האניאק למחשב תוכנית מאוחסנת יחד עם כמה מדענים מהמעבדה לחקר בליסטי, ביניהם פון נוימן.
פון נוימן שאף לנסות ולבדוק אם אדם ללא רקע מתמטי יוכל לתכנת את המחשב.
למשימה נדרש אדם מוכר להנהלה ולמדענים בלוס אלמוס, מישהו שניתן לבטוח בו עם סודות הגרעין.
לשם כך פון נוימן הזמין את דן לעבוד עמו על מחשב האניאק בשנת 1947. במהלך שהותה בלוס אלמוס למדה דן להפוך משוואות אלגבריות לשפת מכונה, וכך הייתה בין האנשים הראשונים בהיסטוריה שכתבו קוד.
עד סוף 1948, הושלמה המרת האניאק למחשב תוכנית מאוחסנת, והתוכנית הראשונה שרצה על המחשב בצורתו החדשה הייתה תוכניתה של דן.
הקוד שלה היה סימולציה של תגובת שרשרת גרעינית, סימולציה אשר ההנהלה של לוס אלמוס דרשה כחלק מהתוכנית שלה לשיפור יעילות פצצות האטום האמריקאיות.
דן הריצה את הסימולציה עבור לוס אלמוס בשלושה סטים שונים, כשכל סט מייצג קונפיגורציה שונה של הפצצה, במטרה לבדוק מה הקונפיגורציה היעילה ביותר.
דן, יחד עם פיזיקאי מטעם לוס אלמוס בשם ניקולס מטרופוליס, פיקחו על הרצת הקוד שהיא כתבה.
הסט הראשון החל לרוץ ב-28 לאפריל 1948 והושלם ב-10 למאי של אותה השנה.
התקדמות הרצת הקוד התעכבה, אך במידה מפתיעה לא בגלל התוכנה, אלא בגלל החומרה, מה שמעיד על ההקפדה שבה כתבה דן את הקוד.
הסט השני רץ בין ה-22 לאוקטובר 1948 ל-7 לנובמבר 1949. בצורה שעל פניו הייתה מושלמת.
דן חזרה ללוס אלמוס ב-1 לדצמבר, כדי לנתח את התוצאות של הסט השני.
מהניתוח התברר כי התגלתה תקלה בחישובי הסט השני.
פון נוימן העיד שבמהלך שיחת טלפון ביניהם בתקופה זו, הבין כי היא במצב רע גם נפשית וגם פיזית.
דן הרגישה צורך עז, שעלה אחר ויכוח עם נוימן, להוכיח את עצמאותה ולהגן על יכולתה המתמטית בפני שלושת המתמטיקאים המפורסמים של לוס אלמוס, אולם, טלר ואנריקו פרמי.
דן מעולם לא ויתרה על החזון שלה, וביוני 1949 השלימה את הסט השלישי והאחרון של החישובים בהצלחה מסחררת.
ההיקף המלא של תרומותיה של דן למדע התפרסם ציבורית רק לאחרונה.
ספרי ההיסטוריה מלאים בחוסר דיוקים המייחסים לאחרים זכות ראשונים לפעולות שנעשו לראשונה על ידה.
לדוגמה, מחשב התוכנית המאוחסנת האלקטרוני הראשון מוכר בעולם המדע בתור ה"מכונה הניסיונית קטנת המידות של מנצ'סטר", אך המחשב הזה הריץ את התוכנה הראשונה שלו ב-21 ביוני 1948, חודשיים אחרי שהקוד של דן רץ על האניאק.
דוגמה נוספת היא "תת השגרה".
בתוך התוכנה של דן הייתה "שגרה סגורה", סוג של לולאה שמופעלת כל פעם שגוף הקוד קורא לה.
ההמצאה של השגרה הסגורה בדרך כלל מיוחסת למדען דייוויד ווילר, אבל דן השתמשה בשגרה כזו שנה שלמה לפניו.
לאחר מותו של פון נוימן מסרטן בשנת 1957, קלרה התחתנה שוב, בפעם הרביעית והאחרונה, עם הפיזיקאי קרל אקהארט ב-1958. הם עברו לגור בלה ג'ולה, קליפורניה.
חמש שנים לאחר מכן, ב-10 לנובמבר 1963, נמצאה גופתה בחוף בלה ג'ולה, אחרי שהתאבדה בטביעה.
קלרה המבורגר (בהונגרית: Hamburger Klára; 29 בספטמבר 1934 – 19 באוגוסט 2025) הייתה היסטוריונית מוזיקה יהודייה-הונגרייה, חוקרת של המלחין פרנץ ליסט, דוקטור של האקדמיה ההונגרית למדעים.
הייתה סגנית יושב ראש הוועדה למוזיקולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
קלרה המבורגר נולדה בבודפשט במשפחה בורגנית יהודית.