tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התגובה של איסטה התייחסה גם לתמיכה של סטיבן חסין, מומחה לדינאמיקות של כתות, בהצהרת המרכז לנפגעי כתות.
בנוסף נאמר בהודעת הארגון כי אירעו הטרדות כנגד חברי הארגון וכנגד מקומות המארחים סמינרים, הטרדות שהארגון מייחס לאנשים המבקרים את הארגון.
כמו כן התייחס הארגון להאשמות הנוגעות לטקסים של הקרבה טקסית של חיות ושטניזם בסמינרים שלו.
לבסוף הבהיר הארגון את מעורבותו ב"מחנה אהבה שמאני" - אירוע שהיה אמור להתקיים במחנה הריכוז אושוויץ, שבסופו של דבר לא יצא אל הפועל.
איסט רתרפורד היא רשות מוניציפלית מסוג בורו במחוז ברגן שבמדינת ניו ג'רזי בצפון-מזרח ארצות הברית, ופרוור של העיר ניו יורק.
העיר שוכנת כ-11 ק"מ מערבית למנהטן.
נכון למפקד האוכלוסין של 2020 מונה אוכלוסיית איסט רתרפורד 10,022 נפש – גידול של 12.4% לעומת 8,913 תושבים בשנת 2010. העיר ידועה במיוחד כביתו של אצטדיון מטלייף ומתחם האמריקן דרים, הנמצאים בתחומה.
במהלך התקופה הקולוניאלית היה שטח איסט רתרפורד חלק מ"יוניון טאונשיפ" (Union Township) במחוז ברגן.
ב-17 באפריל 1889, אישר בית המחוקקים של ניו ג'רזי להקים ישות מוניציפלית חדשה מתוך חלק מ"יוניון טאונשיפ".
כך נוסדה עיירת בואלינג ספרינגס (Boiling Springs Township) – שנקראה על שם מעיין רותח מקומי.
לאחר מספר שנים, ב-28 במרץ 1894, נערך משאל תושבים שביטל את בואלינג ספרינגס והפך אותה ל"בורו" בשם איסט רתרפורד, ללא שינוי בגבולות השטח.
איסט רתרפורד הייתה ליישוב השני שהוקם בגל ה"בורואיטיס" - תופעת הפיצול המוניציפלי ששטפה את מחוז ברגן בשנת 1894.
בעשורים הבאים נותרה איסט רתרפורד יישוב קטן וחקלאי ברובו.
נקודת מפנה חלה בשנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר נבחר אזור הביצות מדרום לעיר להקמת מתחם הספורט מדולנדס.
בשנת 1976 נפתח בתחומי העיר מסלול המרוצים מדולנדס למרוצי סוסים, אשר אירח כבר באותה שנה תחרויות מרוץ חשובות.
באותה שנה נחנך גם אצטדיון ג'איינטס הסמוך, ששימש כבית לקבוצות ה-NFL ניו יורק ג'איינטס וניו יורק ג'טס.
בשנת 2010 נהרס אצטדיון ג'איינטס עם פתיחת אצטדיון מטלייף החדש במקומו.
אירועי ספורט גדולים נערכו בעיר במהלך השנים: ב-2014 אירח אצטדיון מטלייף את משחק הסופרבול 48 – משחק הסופרבול הראשון שהתקיים באזור מטרופוליטני קר באזור פתוח – מה שהפך את איסט רתרפורד לעיר הקטנה ביותר אי פעם שאירחה סופרבול.
העיר נבחרה גם לארח שמונה משחקים במסגרת מונדיאל 2026, כולל משחק הגמר שצפוי להיערך באצטדיון מטלייף ב-19 ביולי 2026.
איסט רתרפורד ממוקמת בדרום-מרכז מחוז ברגן, בגדה המערבית של נהר האקנסק, בגובה של כ-5 מטר מעל פני הים.
היא גובלת בצפונה בערים קרלסטאדט ו-וואלינגטון, בדרומה ברתרפורד, במזרחה בעיירה סיקוקוס (מעבר לנהר, במחוז הדסון) ובמערבה בעיר פסאיק (מעבר לנהר פסאיק, במחוז פסאיק).
חלקו הדרום-מזרחי של השטח הוא אזור הביצות והאגמים של המדולנדס, המשותף גם לעיירות השכנות.
האקלים באיסט רתרפורד הוא אקלים סובטרופי לח טיפוסי לחוף הצפון-מזרחי של ארצות הברית.
הקיץ חם ולח (טמפרטורת המקסימום היומית הממוצעת ביולי היא כ-28°C) והחורף קר (מינימום יומי ממוצע בינואר סביב -3°C).
כמות המשקעים השנתית היא כ־1,220 מ"מ, עם פיזור יחסית אחיד לאורך השנה, ועם שלג מצטבר שנתי ממוצע של כ-66 ס"מ.
באזור יש כ-205 ימי שמש בשנה בממוצע.
לעיתים פוקדות את האזור סופות חורף המביאות שלגים ורוחות, אך לרוב ימי החורף הם בהירים וקרים.
צפיפות האוכלוסין היא כ-1,043 נפש לקמ"ר.
התמהיל האתני מגוון: כ-50% מהתושבים מזוהים כלבנים, 4.5% שחורים או אפרו-אמריקאים, כ-16% אסייתים, 2.4% שני גזעים או יותר, וכ-1% בני גזעים אחרים.
האוכלוסייה ההיספנית-לטינית (מכל גזע) מהווה כ-25.5% מתושבי העיר.
בהשוואה למפקד 2010, אז נמנו בעיר 8,913 נפש, גדלה האוכלוסייה בשיעור דו-ספרתי מהיר של כ-12% עד 2020.
ביישוב אוכלוסייה מעורבת של משפחות וצעירים.
בשנת 2010, כ-24% ממשקי הבית כללו ילדים מתחת לגיל 18, וכ-34% מהמשקלים היו של יחידים (רבים מהם צעירים רווקים או מבוגרים בודדים).
ההכנסה החציונית למשק בית (לפי סקר 2006–2010) עמדה על כ-62 אלף דולר לשנה ושיעור העוני הוערך בכ-6.5% מהאוכלוסייה, נמוך מהממוצע הארצי.
בעיר שוכן המטה העולמי של הדסון גרופ – תאגיד קמעונאי המפעיל רשת חנויות ספרים, עיתונים, מזון מהיר ומזכרות בעיקר בנמלי תעופה ותחנות רכבת.
גם חברת התרופות והביו-טכנולוגיה Cambrex קבעה את משכנה הראשי באיסט רתרפורד.
אחד המתקנים הפדרליים החשובים בעיר הוא מרכז המזומנים האזורי של הבנק הפדרלי של ניו יורק – הידוע בשם East Rutherford Operations Center (EROC) – שבו מתבצעת קליטה ועיבוד של שטרי כסף לכל אזור ניו יורק.
מתקן מבוצר זה, שהוקם בתחילת שנות ה-90, כולל כספת אוטומטית משוכללת בנפח כ-28,000 מ"ק היכולה לאחסן עד 60 מיליארד דולר במזומן.
המרכז מטפל מדי יום בכ-5 מיליון שטרי כסף הכוללים מיון והשמדה של שטרות בלויים.
הודות לנוכחותו של המתקן הפדרלי, מהווה איסט רתרפורד נקודת ציר בתחום מחזור הכספים באזור המטרופולין.
גורם כלכלי בולט נוסף הוא מתחם אמריקן דרים – מרכז ענק לקניות ובידור שנפתח בהדרגה החל מאוקטובר 2019 לאחר שנים רבות של עיכובים והשקעה של כ-5 מיליארד דולר, על ידי משפחת גרמזיאן.
המתחם, מן הגדולים בצפון אמריקה (כ-280 אלף מ"ר שטחו הבנוי), מכיל מאות חנויות, מסעדות ואטרקציות.
בין השאר פועלים בו פארק שעשועים מקורה בשם "ניקלודיאון יוניברס" – הגדול מסוגו בחצי הכדור המערבי ופארק מים מקורה במיתוג אולפני דרימוורקס, הנחשב לגדול ביותר בארצות הברית.
אִיסְטַנְבּוּל () היא עיר הנמל הראשית של טורקיה ובירת מחוז מרמרה בצפון-מערב המדינה.
בעבר שימשה כבירת האימפריה הביזנטית, ואחריה כבירת האימפריה העות'מאנית.
היא העיר הגדולה ביותר בטורקיה, ומשתרעת על פני שתי יבשות – אירופה ואסיה.
בראשיתה נקראה העיר ביזנטיון, והשם הוסב בשנת 330 לספירה לקונסטנטינופול (יוונית: Κωνσταντινούπολις, לטינית: Constantinopolis), כלומר "עירו של קונסטנטינוס".
בקרב היהודים נקראה בשם קושטנדינא ובקיצור קושטא.
"איסטנבול" היה שמה הטורקי הקדם־עות'מאני של העיר.
מקור השם ככל הנראה מהביטוי ביוונית ביזנטית מהמילים היווניות המודרניות "סטן פולי" (Στήν πόλι) שמקורו במילים ביוונית קדומה "איס טן פולין" (Εις τήν πόλιν) שפירושן "אל העיר" או "בתוך העיר" (פוליס) – כאשר העיר בה מדובר היא עירו של קונסטנטינוס, "קונסטנטין-פוליס", וכך כינו אותה התושבים היוונים המקומיים.
שם זה שיקף את מעמדה כעיר הגדולה היחידה באזור.
לדברי ההיסטוריון הטורקי חליל אינאלג'יק, ביום שלאחר הכיבוש העות'מאני של העיר בשנת 1453, קרא לה הסולטאן מחמד השני "אִסלַאם־בּוֹל" ("שפע אסלאם").
אולם שם זה שימש רק את העולמא, ומלבדם קראו הכול לעיר בשמה הטורקי הקדם־עות'מאני, "איסטנבול".
במסמכים רשמיים ועל גבי מטבעות שנטבעו בה נקראה העיר "קֻסְטַנטִינִיֶה".
בתקופת האימפריה העות'מאנית השתמש השלטון בשמות "קוסטנטיניה" (בטורקית עות'מאנית: قسطنطينيه) ו"איסטנבול".
כמה מקורות מהמאה ה-17 מתארים את השם "איסטנבול" כשם הרווח בזמנם.
במאות ה-17 וה-18 שם זה היה גם בשימוש רשמי.
השם "איסטנבול" החל להיות נפוץ בשפה הטורקית החל מהמאה ה-19, אף שרבים השתמשו (ומשתמשים גם היום) בצורה המקוצרת יותר המתבססת על הצורה המקורית: "סטמבול" (Stamboul).
הוספת הצליל "אי" בראשית השם מקובלת בטורקית לפני האותיות "ס" ו"ז", לדוגמה בשם העיר "איזמיר".
רק בשנת 1923 הסבה הרפובליקה הטורקית רשמית את השם ל"איסטנבול", שהיה הכינוי הנפוץ בשפה המדוברת.
במערב רווח השם "קונסטנטינופול" עד שנות ה-30 של המאה ה-20, אז החלו השלטונות הטורקיים ללחוץ בעד השימוש בשם "איסטנבול" בשפות זרות.
במקורות ובדפוסים העבריים נקראה בווריאנט "קושטנדינא", ובקיצור "קושטא" או קוסטא.
מלומדים ערבים נהגו לקרוא לעיר "קוסטנטיניה" (قسطنطينية), אך העות'מאנים לא השתמשו בשם זה והעדיפו את הגרסה הפרסית "פאיתח'ת" (پایتخت), שפירושה "רגל כס המלכות".
בראשיתה הייתה העיר פוליס יוונית שנקראה ביזנטיון.
היא נוסדה בצד האירופאי של הבוספורוס על ידי מתיישבים יווניים ממגארה בערך בשנת 660 לפנה"ס, שכפי שמספרת מסורת עתיקה, קראו ליישוב על שם מנהיגם ביזס (Βύζας).
הקיסר הרומי ספטימיוס סוורוס צר על העיר בשנת 196 לספירה וגרם לה הרס.
הקיסר הרומי קונסטנטינוס (306–337 לספירה) שיקם את העיר והרחיבה, ובשנת 330 חנך אותה מחדש כ"רומא החדשה" (Nova Roma), בירתה החדשה של האימפריה הרומית.
מאז נודעה על שמו, קונסטנטינופוליס .
עם חלוקת האימפריה הרומית ב-395, נעשתה העיר לבירת האימפריה הרומית המזרחית (האימפריה הביזנטית), ששלטה גם בארץ ישראל, והייתה מרכז הנצרות המזרחית, שהתפתחה מאוחר יותר לכנסייה האורתודוקסית.
מיקומה האסטרטגי – בין יבשות אירופה ואסיה, היותה בקצה דרך המשי המוליכה דרך אסיה עד סין, וכן שליטתה על נתיבי המסחר ימיים המוליכים מן הים השחור לים התיכון, הפכו את העיר למרכז עולמי של תרבות ומסחר.
במאה התשיעית היה מספר תושביה כ-800,000, והיא הייתה העיר הגדולה באירופה.
העיר נכבשה על ידי הצלבנים במהלך מסע הצלב הרביעי בשנת 1204 ונגרם לה הרס רב.
יתר על כן, היא הפכה לזמן מה למרכזה של ממלכה צלבנית קתולית, הממלכה הלטינית.
בסופו של דבר חזרה לשליטה ביזנטית בימיו של מיכאל השמיני פליאולוגוס, שתפס אותה ללא קרב בשנת 1261.
בתחילת המאה ה-15 לא נותרה לאימפריה הביזנטית כמעט כל טריטוריה מלבד קונסטנטינופול וסביבותיה.
בשנת 1453 נכבשה העיר על ידי הטורקים העות'מאנים באירוע שנודע בשם "כיבוש קונסטנטינופול", והייתה לבירת האימפריה העות'מאנית (עד קיצה של האימפריה ב-1 בנובמבר 1922).
בעת כיבוש העיר התגוררו בה 30,000 נפש, אולם בשנת 1478 גדלה אוכלוסייתה לכ-70,000 נפש.
העיר הפכה לבירת האימפריה העות'מאנית ושבה להיות מוקד של תרבות, אדריכלות ואמנות.
בשנת 1923 העבירה הרפובליקה הטורקית, יורשתה של האימפריה העות'מאנית, את הבירה לאנקרה.
אף על פי שאיסטנבול אינה עוד עיר בירה, היא מהווה את מרכז התרבות, התיירות והמסחר של טורקיה, וזאת בשל גודלה, מיקומה ומורשתה.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 עברה איסטנבול פיתוח נרחב, אולם הקהילה היוונית הגדולה של העיר הצטמצמה מאוד בשל מלחמת יוון–טורקיה, שהביאה לבריחתם ליוון.
בשנות ה-60 ממשלתו של אדנאן מנדרס פעלה לפתח את המדינה, ובעיר נבנו כבישים רחבים חדשים על מנת לקשרה לערים אחרות.
פעולות פיתוח אלה נעשו בלי מחשבה על שימור אתרים היסטוריים בעיר, והובילו להרס של בניינים רבים.
בשנות ה-70, בשל הגירה נרחבת מאנטוליה ועיור נרחב, גדלה העיר במהירות.
מצוקת הדיור הובילה לבניית שיכונים רבים בבנייה זולה ולא מוגנת מפני רעידות אדמה, וכן לצמצום רב של השטחים הירוקים סביב העיר.
האתרים ההיסטוריים של איסטנבול (ההיפודרום של קונסטנטיניוס, כנסיית האיה סופיה ומסגד סולימאנייה) הוכרזו כאתרי מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1985.
במאה ה-21 סבלה העיר מסדרה של פיגועי טרור, חלקם בוצעו על ידי דאעש או המחתרת הכורדית:
נובמבר 2003: סדרת פיגועים שבהם נרצחו כ-57 בני אדם ונפצעו כ-700.
19 במרץ 2016: פיגוע ההתאבדות באיסטנבול, שבו נרצחו ארבעה בני אדם ונפצעו 36.
28 ביוני 2016: הפיגוע בנמל התעופה איסטנבול אטאטורק, שבו נרצחו 45 בני אדם ו-238 נפצעו.
1 בינואר 2017: פיגוע הירי במועדון הלילה באיסטנבול שבו נרצחו לפחות 35 בני אדם.
13 בנובמבר 2022: פיצוץ בכיכר טקסים במרכז איסטנבול בו נהרגו 6 בני אדם ומעל 53 נפצעו.
למרות מגמות של סגירות כלפי המערב תחת שלטון ארדואן, השפעתה הבינלאומית – כמרכז פוליטי, עסקי ותרבותי בצומת הדרכים שבין אירופה ואסיה – מקנה לה מעמד של עיר עולם, ובשנת 2014 נחשבה לאחת הערים המתפתחות ביותר במובן זה, על פי מדד הערים הגלובליות.
ההפגנה פוזרה באלימות על ידי המשטרה, שהשתמשה בגז מדמיע כנגד המפגינים, ועצרה, על פי עדויות שונות, כ-400–500 מהמפגינים.
איסטנבול שוכנת לחופי מצר הבוספורוס, רצועת מים המפרידה בין אסיה ואירופה שאורכה כ-30 קילומטר.
העיר בנויה משני צדי המצר ומשתרעת גם לאורך ים השיש (ים מרמרה) על פני 5,196 קמ"ר, במרחק של 352 ק"מ צפון-מערבית לבירה אנקרה.
שלושה גשרים מחברים בין חלקה האסיאתי של העיר לחלקה האירופי וחוצים את הבוספורוס.
הראשון מכונה "גשר הבוספורוס" או "גשר הבוספורוס הראשון", ואילו הגשר השני, "גשר פתיה סולטאן מהמט" או "גשר הבוספורוס השני", שוכן כחמישה ק"מ צפונית לראשון.
השלישי נחנך בשנת 2016, 10 ק"מ צפונית לגשר השני.
הצד המערבי והאירופי של העיר בנוי משני צדי קרן הזהב, לשון ים החודרת מהבוספורוס לעומק השטח האירופי.
שלושה גשרים חוצים את קרן הזהב, גשר גלאטה (Galata Köprüsü) סמוך למקום מפגשה עם הבוספורוס, גשר אטאטורק (Atatürk Köprüsü) כ-750 מטר ממנו וגשר הליצ' (Haliç Köprüsü) הנושא את הכביש המהיר הפנימי של העיר (Çevre yolu – D100/O-1).
מדרום גובלת העיר בים השיש, ומצפון מגיעים שולי פרבריה עד הים השחור.
פני השטח גבעתיים משני צדי הבוספורוס.
העיר סמוכה למוקדי רעש אדמה הפוקד את העיר וסביבותיה אחת לכמה שנים.
איסטנבול ממוקמת בקרבת העתק צפון אנטוליה (KAFK, Kuzey Anadolu Fay Hattı) – שבר פעיל האחראי למספר רב של רעידות אדמה.
קרבת העיר לים השיש מגבירה את הסיכון לעיר שכן בעקבות רעידות אדמה היא עשויה להיפגע מגלי צונאמי.
שבע גבעות איסטנבול הן הגבעות שהשתרעו בשטחה המקורי של העיר איסטנבול (אז ביזנטיון ולאחר מכן קונסטנטינופול) עת נבנתה בשנת 330 בידי הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס.
לא ברור אם קונסטנטינוס אכן היה מודע לעובדה שעירו החדשה ישבה על שבע גבעות, אך עובדה זו יצרה דמיון בין העיר שכונתה "רומא החדשה" (Nova Roma) לבין רומא ושבע גבעותיה.
שינויי הטמפרטורה באיסטנבול הם קיצוניים.
בחורף שלג מכסה את העיר, ומגיע בממוצע ללמעלה מ-60 ס"מ בשנה.
הטמפרטורות משתנות בין 10–25 מעלות צלזיוס.
הקיץ חם מאוד ולח והטמפרטורות נעות בין 26–29 מעלות צלזיוס, ואף קרה שהטמפרטורות עלו ל-38 מעלות צלזיוס.
לפי אומדן רשמי משנת 2024 אוכלוסיית העיר מנתה כ-15.701 מיליון בני אדם, רובם מוסלמים סונים.
המיעוט הלא-סוני הגדול ביותר הוא הזרם המוסלמי שנקרא "האלווים", המונים 4.5 מיליון בני אדם, כשליש מכלל האלווים מתגוררים בטורקיה.
המיעוט האתני הגדול ביותר באיסטנבול הם הכורדים, גם כן בני דת האסלאם, המונים בין 2 ל-3 מיליון בני אדם.
המיעוט הנוצרי הבולט ביותר הוא הארמנים אשר מונים בין 50 ל-70 אלף.
בין המיעוטים הזניחים ביותר קיימים, נכון לשנת 2019, כ־10,000 יהודים וכ-3,000 יוונים אשר מתגוררים באיסטנבול, באיזמיר ובבורסה.
בעיר מגוון של אמצעי תחבורה: רכבת תחתית, חשמליות, וספינות המקשרות בין חלקיה השונים של העיר.
נמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק
נמל התעופה הבינלאומי איסטנבול סביהה גקצ'ן
נמל התעופה החדש של איסטנבול
ארמון טופקאפי – הארמון ההיסטורי של הסולטנים העות'מאנים במשך מאות שנים.
ארמון דולמאבהצ'ה – ארמון הסולטנים העות'מאנים מאמצע המאה ה-19.
איה סופיה (Ayasofya camii) – הכנסייה הביזנטית מהמאה ה-6 שהפכה למסגד ואחר כך למוזיאון ושוב למסגד.
מסגד סולימאנייה – מסגד סולימאן הראשון מהמאה ה-16.
המסגד הכחול – מסגד הסולטאן אהמט הראשון.
מסגד אורטאקוי – נמצא על גדות הבוספורוס בחלק האירופאי.
מגדל גאלטה – מגדל גבוה מהמאה ה-14 שנבנה בסגנון איטלקי.
אצטדיון אטאטורק – האצטדיון הגדול ביותר בטורקיה.
ירבאטאן – מאגר מים ששכן מתחת לארמון הקיסרים הביזנטיים.
הטונל – קו רכבת תחתית העולה במעלה הגבעה הצפונית לקרן הזהב.
בית האופרה על שם אתאטורק
שדרות איסתיקלאל – מדרחוב הקניות המרכזי של העיר איסטנבול.
כיכר טקסים – הכיכר הראשית בעיר.
הבזאר הגדול – אחד השווקים הגדולים והעתיקים בעולם.
שוק הדגים – ממוקם בנהר קרן הזהב (הליץ')
השוק המצרי – צמוד לשוק הבזאר הגדול והוא שוק התבלינים הגדול באיסטנבול.
גשר גלאטה – מקשר בין שני חלקיה האירופאים של העיר מעל קרן הזהב.
הבוספורוס – נתיב המים המוביל מהים השחור אל הים התיכון.
מגדל התקשורת של איסטנבול – המגדל הגבוה ביותר באיסטנבול ובמדינה כולה.
באיסטנבול ישנן הן אוניברסיטאות ציבוריות והן אוניברסיטאות פרטיות:
אוניברסיטת איסטנבול בילגי (İstanbul Bilgi University)
אוניברסיטת בואזיצ'י (Boğaziçi University) (בעבר נקראה מכללת רוברט).
האוניברסיטה הטכנית של איסטנבול (İstanbul Technical University)
האוניברסיטה הטכנית של יילדיז (Yıldız Technical University)
לאיסטנבול 45 ערים תאומות, בהן:
אִיסְטָרִי הוא השם של סוג ישויות הדומות למלאכים מהלגנדריום של טולקין.
האיסטרי הם מיאר שבחרו ללבוש צורת אדם ולכוון את בני הארץ התיכונה בעידן השלישי, והם לעיתים מתוארים כמסדר.
האיסטרי המרכזי ביותר בסיפורי טולקין הוא גנדלף הקוסם הטוב.
על פי הספר "סיפורים שלא נשלמו" (תורגם מאנגלית על ידי עמנואל לוטם) המהווה אסופה של כתבי טולקין אשר נוגעים לסדרת שר הטבעות והסילמריליון, המילה קוסם היא תרגום של המילה אִיסְטָר בקווניה, ושל המילה אִיתְרוֹן בסינדרין, שתיהן שפות עלפים.
משמעות המילה היא: אחד מחבריו של "מסדר" אשר טען כי יש בידיו דעת נשגבת אודות העולם, תולדותיו וטבעו, ואשר הפגין את הדעת הזאת.
האיסטרי הופיעו ונעלמו בעידן השלישי של עולם שר הטבעות, וככל הנראה איש למעט אלרונד, קירדן וגלדריאל, לא ידע מאין באו ומי היו.
האיסטרי הופיעו לראשונה בארץ התיכונה בסביבות שנת 1000 של העידן השלישי, אולם במשך זמן רב הסתובבו בה במסווה פשוט של בני אדם באים בימים אך בריאים בגופם, ואספו מידע על הארץ התיכונה ושוכניה.
כאשר צל סאורון עלה שוב, נעשו הקוסמים פעילים יותר ונאבקו בנחישות כנגד עלייתו.
אז נפוצו השמועות בקרב בני האדם על צאתם ובואם והתערבותם בעניינים רבים.
בני האדם הבינו כי הקוסמים אינם מזדקנים כלל (אלא אם כן הזקינו במקצת למראית עין), שעה שהם עצמם גוועו ומתו.
לכן החלו בני האדם לפחד מהם, גם מאלו אשר אהבו אותם, והם נחשבו כבני גזע העלפים, איתם באמת הרבו להתרועע, על אף שלמעשה לא היו עלפים.
הם באו ממערב, מעבר לים, היכן שהייתה ולינור היא עיר משכנם של הולאר.
הולאר שיגרו שליחים "מבני מעמדם הנעלה" (מה שיש בו כדי לרמז כי האיסטרי היו ממין הולאר), אבל הלבישום בגוף אנושי אמיתי, באופן שיוכלו אף למות.
על השליחים נאסר לגלות עצמם בדמויות של הוד והדר, או לבקש את השלטון ברצונותיהם של אדם ועלף מתוך הפגנה גלויה של עוצמתם.
נגזר עליהם לבוא בדמויות חלשות וצנועות, והם נצטוו לייעץ לבני אדם ולעלפים ולשכנעם לטובה, ולחתור לאחדות, באהבה ובהבנה, בעת עליית סאורון.
מספרם של חברי המסדר אינו ידוע, אולם ידוע שלצפון הארץ התיכונה, היכן שהתקווה הייתה חזקה מכל הודות לדונאדין ולאלדר - הגיעו חמישה.
הראשון, קוּרוּמוֹ (סָרוּמָן הלבן), מתואר כאציל במנהגו ובהליכותיו, שערו שחור כעורב וקולו נעים, והוא לבוש בגדי לבן.
כמעט הכל, אפילו האלדר, ראוהו כראש המסדר.
בשפת העלפים נקרא סרומן קוּרוּנִיר.
סרומן סטה משליחותו הנעלה, נעשה גס וקצר רוח ורודף שררה, וביקש לכפות את רצונו בכוח.
שניים נוספים הם מורינתר (אלטר הכחול) ורומסטמו (פלדנו הכחול) הלבושים בכחול, וכן אַיוֶּנְדִיל (רַדָגַסְט החום) לבוש בחום.
על הקוסמים הכחולים לא נודע דבר במערב.
הם נודעו בשם אִיתְרִין לוּיְן, "הקוסמים הכחולים".
לא ידוע אם בדרכם מזרחה נותרו שם, או נספו, או נלכדו ברשתו הזדונית של סרומן.
על רדגסט ידוע כי הלך שבי אחר חיות השדה ועופות הכנף.
החבר החמישי במסדר תואר כבעל הקומה הנמוכה מכל, זה שנראה כפחות מכולם ומראהו קשיש יותר, שערו אפור ומלבושיו אפורים, והוא נשען על מטה - אוֹלוֹרִין (גַנְדָלְף האפור).
על אף מראהו, קירדן חש כבר כאשר קידם את פניהם בנמלים האפורים כי בו טמונה העוצמה הגדולה ביותר, והוא החכם מכל.
באותה פגישה מסר לידיו קירדן את נריה, טבעת האש, אחת משלוש טבעות העלפים הגדולות.
השליח הלבן ידע על המתנה, והתרעם עליה, וזו הייתה ראשית האיבה אשר רחש בסתר כלפי האפור, עד אשר התגלתה ברבות הימים.
מבין חמשת האיסטרי, רק גנדלף (מִיתְרַנְדִיר, בלשון העלפים.
משמעות השם היא "הצליין האפור") שמר אמונים לשליחותו.
לגנדלף לא היה מקום מגורים, קהל חסידים או הון רב.
הוא התהלך בארץ, והתרועע עם כל העמים בשעת דחקם.
בעת עימותו עם הבלרוג מת גנדלף אולם גופו הושב אל הארץ התיכונה, עירום, ומלבושיו החדשים היו לבנים.
גנדלף עצמו נעשה ללהבה קורנת (אך מצועפת, מלבד בשעת צורך גדול).
כאשר תם הכול וסאורון נפל שוב, גנדלף היה היחיד אשר הפליג מן הנמלים האפורים בחזרה מעבר לים.
רוב ההתייחסויות הנוגעות לאיסטרי שלא נכללו בכתבים שפורסמו הן מעורפלות מאוד.
בהערת עורך המהדורה האנגלית, כריסטופר טולקין, בנו של הסופר לכרך ה"סיפורים שלא נשלמו" מתוארת מועצה של הולאר.
במועצה, שזימן מנווה ראש הוולאר, הוחלט לשלוח שלושה שליחים לארץ התיכונה אבל רק שניים התייצבו, קוּרוּמוֹ, שבו בחר אאולה, ואָלָטַר, שאותו שלח אורומה.
אז שאל מנווה, איהו אוֹלוֹרִין?
ואולורין הלבוש באפור, שאך זה חזר ממסע והתיישב בשולי המועצה, שאל מה רצון מנווה ממנו.
אולורין הודיע כי חלש הוא מדי למטלה שכזאת, וכי הוא ירא את סאורון.
אז אמר מנווה כי דווקא משום כך עליו ללכת, וכך צווה עליו.
הרשימה מסתיימת בזאת: קורומו (סרומן) לקח עמו את אַיוֶּנְדִיל (רדגסט) משום שיבנה בקשה זאת ממנו, ואלטר לקח עמו את פַּלַנְדוֹ כידידו.
בעמוד אחר של רשימות חטופות, המשתייך בעליל לאותה תקופה, יש כמה טבלאות גולמיות המקשרות את שמות האיסטרי לשמות הולאר: אולורין אל מנווה ואל ורדה, קורומו אל אאולה, איונדיל אל יבנה, אלטר אל אורומה ופלנדו אל מנדוס ונינה.
משמעות הקשרים הללו בין האיסטרי והולאר, לאור הסיפור הקצר שתואר לעיל היא כל איסטר נבחר בשל סגולותיו הפנימיות.
באחד הדפים אשר נשתמרו, הופיעה טענה כי ייתכן ואולורין היה התגשמותו הממשית של מנווה עצמו, פעם אחת אחרונה בטרם הסתגר סופית בצריח המצפה טניקוטיל, וכי טענתו של גנדלף כי שמו במערב היה אולורין הייתה אימוץ שם בדוי, כינוי גרידא.
רשימה נוספת הכילה תרגום לשמו של אולורין: אולורין הוא שם באלפית נעלה, ולפיכך ניתן השם בהכרח מולינור מאת האלדר.
אוֹלוֹר היא מילה המתורגמת לרוב כ-"חלום", אבל אין היא מתייחסת ל-"חלומות" האדם (או למרביתם), ודאי שלא לחלומות השינה.
אצל האלדר, היא כללה את תכולתו החיה של זכרונם ואת דמיונם כאחד: למען האמת, היא התייחסה לחיזיון ברור, נפשי, של דברים שאינם מצויים באורח מוחשי במצבו של הגוף.
במכתב שנכתב ב-1958 אמר טולקין האב כי שום דבר ברור אינו ידוע לו על "השניים האחרים", הואיל והם לא נקשרו בקורותיו של צפון-מערב הארץ התיכונה.
"אני חושב," כתב, "שהם יצאו כשליחים לאזורים מרוחקים, מזרחה ודרומה, הרחק מחוץ להישג ידם של הנומנורים: מיסיונרים לארצות כבושות בידי האויב, כביכול.
אם נחלו הצלחה או לאו, איני יודע; אבל חוששני שהם נכשלו, כמוהם כסרומן, אם כי בדרכים שונות ללא ספק; ואני חושד בהם שהם יסדו או הקימו כתות פולחן סודיות ומסורות ל-'כישוף' שהוסיפו להתקיים אחרי מפלת סאורון."
איסי בן יהודה היה תנא שחי בדור החמישי לתנאים (סוף המאה השנייה ותחילת המאה השלישית).
הגיע מהוצל שבבבל לארץ ישראל, ולכן נקרא גם "יוסף הבבלי", "איסי איש הוצל" או "איסי בר נתן".
היה תלמידו של רבי אלעזר בן שמוע.
מדבריו ידועה דעתו כי החיוב "מפני שיבה תקום", שלדעת חכמים נאמר רק על תלמיד חכם, נאמר לדעתו על כל זקן, ואפילו "זקן אשמאי".
במסכת פסחים מובא: הוא יוסף איש הוצל, הוא יוסף הבבלי, הוא איסי בן גור אריה, הוא איסי בן יהודה, הוא איסי בן גמליאל, הוא איסי בן מהללאל.
רב אסי, תלמידו של רב, ייחס את עצמו לממשיכו של איסי בן יהודה.
על כך מסופר בתלמוד, כי שילא בר אבינא מגדולי תלמידיו של רב, נהג לפסוק כמותו בפסק מסוים בהלכות נדה.
לפני פטירתו של רב, שהה רב אסי ליד מיטתו, ורב אמר לו כי הוא חוזר בו מפסקו זה, אלא ששילא בר אבינא תלמידו עדיין נוהג כמותו, ולכן - הורה לרב לרב אסי - "גרייה", כלומר: שכנע אותו בטעמים וראיות כי פסק זה אינו נכון.
רב אסי לא שמע בבירור את קולו של רב, וחשב כי הוא אומר מילה דומה בארמית שמשמעותה שונה - "גדייה", כלומר: אם לא יסכים לדבריך, כרות אותו על ידי שמתא.
לאחר פטירתו של רב בא רב אסי לשילא ואמר לו כי רב חזר בו מפסקו.
נענה שילא: אם היה רב חוזר בו מפסקו, הוא היה אומר לי זאת, שהרי ידע שנוהג אני על פי פסקיו.
כאשר ראה רב אסי ששילא מסרב להשמע לדבריו, הוא הטיל עליו שמתא, כהוראתו של רב (כפי שחשב בטעות).
בא אליו שילא ואמר לו: האם אינך דואג ממאמר חז"ל "והוי זהיר בגחלתן שלא תכווה"?!
נענה רב אסי: כוחי גדול כשל התנא איסי בן יהודה, שנקרא גם איסי בן גור אריה, איסי בן גמליאל, ואיסי בן מהללאל (השם איסי דומה לשם אסי), "אסיתא דנחשא דלא שלט ביה רקבא" - כרפואה שנוצרת על ידי ארס של נחש, שלא שולט בו רקבון.
נענה שילא בר אבינא: אני הוא שילא בר אבינא, פטיש החזק השובר את ארס הנחש.
כאשר אמר זאת שילא, חלה רב אסי בחולי חמור, ולא יכול היה להרפא ממנו.
כאשר נרפא מחולי אחד נפל לחולי אחר וחוזר חלילה, עד שנפטר.
מיד לאחר שנפטר עוד לפני שנקבר רב אסי, אמר רב שילא לאשתו: הכיני לי תכריכים, נאלץ אני להפטר מכיוון שחושש אני מרב אסי שלא ילשין עלי אצל רב בשמים.
אשתו הכינה לו תכריכים והוא נפטר.
החכמים קיימו את שני ההלויות של שני החכמים שנפטרו באותו יום יחד, והחכמים ראו כי ההדסים של הדס, שאותם נהוג היה להניח על מיטתם של הנפטרים, פורחים ממיטה למיטה, והסיקו שהחכמים עשו שלום בשמים.
אמר רבה בר בר חנה אמר רבי שמואל בר מרתא אמר רב משום רבי יוסי איש הוצל: .
איסטריה (בקרואטית ובסלובנית: Istra; באיטלקית: Istria) הוא חצי האי הגדול ביותר בים האדריאטי ומשתרע בין מפרץ קוורנר במזרח למפרץ טריאסטה בצפון.
מקור שמה של איסטריה בהיסטרים (Histrii), עם שישב בחצי האי לפני שנכבש על ידי הרומאים בשנת 178 לפנה"ס.
רובה של איסטריה שוכנת בתחומי קרואטיה; כמעט כל חצי האי שייך למחוז הקרואטי הנושא את שמו (Istarska županija), ואילו הפינה הצפון מזרחית שלו שייכת למחוז פרימוריה-גורסקי קוטר (Primorsko-goranska županija).
עם זאת, רצועה צרה בצפונו של חצי האי שייכת לסלובניה (ערי החוף איזולה, פיראן, פורטורוז' וקופר), ואילו העיר מוג'ה (Muggia, פרוור דרומי של העיר טריאסטה) שייכת לאיטליה.
שטחו של מחוז איסטריה בקרואטיה, המשתרע על רובו של חצי האי, הוא 2,813 קמ"ר, ובשנת 2001 התגוררו בו 206,344 תושבים.
הערים העיקריות במחוז זה הן פולה, פורץ', רוביני, פאזין (בירת המחוז) ולאבין.
ספר השיאים של גינס העניק לעיר הום (Hum) במחוז זה את תואר העיר הקטנה בעולם (בעיר 23 תושבים בלבד, מתוכם שני ילדים).
שטחו של חצי האי הוא 3,476 קמ"ר והוא עשוי ברובו מאבן גיר.
צורתו כשל משולש הניצב על חודו, אורכו כ-80 ק"מ ורוחבו המרבי 65 ק"מ.
החוף מחורץ ובו מפרצים עמוקים דמויי פיורד כמו מפרץ לים ומפרץ פלומין, ואורכו של קו החוף של מחוז איסטריה הקרואטי לבדו הוא 537 ק"מ.
במרכזו של חצי האי משתרעים הרי אוצ'קה (Učka, איטלקית "Monte Maggiore") שפסגתם בגובה של 1,401 מטר בהר וויאק (Vojak).
בסמוך לחופו המערבי של חצי האי משתרע הפארק הלאומי בריוני (Brijuni) הכולל 12 איים זעירים, אשר שמשו את יוסיפ ברוז טיטו כמעון הקיץ הרשמי שלו.
בשטח הקרואטי של חצי האי, גדלות פטריות כמהין.
אוכלוסיית איסטריה היא ברובה קרואטית וסלובנית, אך לאורך החוף המערבי של חצי האי, מתגורר מיעוט איטלקי ניכר.
במספר כפרים בחצי האי מדברים התושבים איסטרו-רומנית, שפה רומאנית מזרחית הקרובה לרומנית, ולעיתים נחשבת לניב גרידא.
דוברי השפה מכנים את עצמם "רומאני", "ולאשי" או "רומארי" (Vlaşi, Rumâni או Rumâri בהתאמה), אך שכניהם מכנים אותם "צ'יצ'י" או צ'יריבירי" (Ćiribiri או Ćići).
מספר דובריה של איסטרו-רומנית מוערך כיום בכאלף בלבד.
שפה נוספת המדוברת באיסטריה היא איסטרית (איסטריוט).
דוברי השפה המונים כאלף איש מתרכזים לאורך חופיו המערביים של חצי האי.
השפה שייכת לענף המערבי של השפות הרומאניות, וקיים ויכוח בין בלשנים אם מדובר אכן בשפה עצמאית, או שמא היא ניב איטלקי או ונטי גרידא.
שתי השפות נמצאות בסכנת הכחדה.
באזור מקובל לשלב מנת פינצה בזמן פסחא.
על פי המסורת של הכנסיות המזרחיות, איסטכיס היה הבישוף הראשון של ביזנטיון משנת 38 ועד מותו.
הוא נחשב למקורב לאנדראס הקדוש ולשאול התרסי.
אוסביוס מקיסריה, בהסתמכו על אוריגנס, טוען כי אנדראס הקדוש הטיף לנצרות באסיה הקטנה ובסקיתיה, לאורך הים השחור ואף באזור הוולגה וקייב.
על פי המסורת, אנדראס הקים את הכס של ביזנטיון בשנת 38 ומינה את איסטכיס לבישוף.
ה"כס של ביזנטיון" התפתח מאוחר יותר לפטריארכיה של קונסטנטינופול ואנדראס הקדוש הוא הקדוש המגן של פטריארכיה זו.
לא ברור אם איסטכיס הוא אותו אדם אליו מתייחס פאולוס בפנייה "היקר" באיגרת אל הרומאים.
על פי המסורת האורתודוקסית, איסטכיס מת מוות טבעי.
בכנסייה האורתודוקסית הוא נחשב לאחד משבעים התלמידים של ישו ולכן גם לקדוש.
יום חגו הוא ה-31 באוקטובר.
איסטוויק היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוג קומדיה ודרמה ששודרה במקור ברשת ABC בין ה-23 בספטמבר 2009 ל-30 בדצמבר 2009. הסדרה מבוססת באופן רופף על ספרו של ג'ון אפדייק "המכשפות מאיסטוויק" ועל סרט באותו השם משנת 1987. הסדרה נוצרה על ידי מגי פרידמן.
ג'ואנה פרנקל, קתרין גרנדר ורוקסן טורקולטי גרות בעיירה הציורית איסטוויק בניו אינגלנד.
כולן מייחלות באופן נואש לשינוי בחייהן.
בקשתן מתגשמת כשמגיע לעיירה גבר מסתורי בשם דריל ואן הורן, שמחזר אחר כל אחת מהן בנפרד.
בהמשך מסביר דריל לשלוש הנשים שלכל אחת מהן יש יכולות קסם של מכשפות והוא מעודד אותן לחקור את יכולותיהן הייחודיות.
אִיסָטִיס (שם מדעי: Isatis) הוא סוג במשפחת המצליבים, עליו נמנים כ-50 מינים, המאופיינים בפרחים צהובים.
בארץ ישראל גדלים בר שני מינים מסוג זה, הנקראים גם בפי העם דלדולי עיזים.
בימי קדם הפך המין איסטיס הצבעים לבעל חשיבות גדולה בהיותו אחד מהמקורות להפקת צבע כחול, בפפירוס מצרי (ליידן) מופיעים דרכי הצביעה של הצמר באיסטיס כולל דרכי עיבודו.
פליניוס ודיוסקורידס מאזכרים אותו כצבען, ובמשנה צץ שמו בעניין נשיאת הכפיים של כוהני ביהמ"ק:
סוג זה כולל עשבים חד או רב-שנתיים.
השם העברי זהה לשם הלטיני.
תפוצת הסוג היא אירנו-טורנית בעיקרה, דהיינו בערבות של מרכז אסיה.
מינים מעטים מיוצגים גם במזרח אסיה ובאזור הים-תיכוני.
הסוג כולל כ-50 מינים, אולם מעל כולם נודע בחשיבותו המין איסטיס הצבעים (Isatis tinctoria), שממנו ניתן להפיק את הצבע הכחול באופן טבעי.
השימוש במין זה ידוע החל מתקופת האבן החדשה ('התקופה הנאוליתית').
למין זה נודעה חשיבות כלכלית רבה עד המאה ה-19, אז ירדה קרנו כתוצאה מהתרחבות השימוש בצבעים מלאכותיים.
בארץ ישראל מיוצג הסוג על ידי שני מינים.
המין איסטיס מצוי נפוץ בחבל הים-תיכוני, בעיקר בנופי צומח עשבוני.
פריו המשתלשל כלפי מטה, האופייני לסוג, הביא לצמח את כינויו דלדולי עיזים, שמתייחס לאיבר שמשתלשל מצוואר העז.
המין איסטיס קטן-פרי גדל באופן נדיר בנגב ובערבה.
על סוג זה נמנים עשבים חד-שנתיים או רב-שנתיים, רובם קירחים וחלקם הקטן שעירים.
העלה פשוט- כלומר, אינו מחולק ותמים- דהיינו, שפת העלה רציפה ואינה משוננת.
העלים התחתונים מחולקים לטרף ופטוטרת, ואילו העלים העליונים, המאפיינים את שלב החיים הבוגר יותר של הצמח, הם חסרי טרף - 'יושבים' על הגבעול.
פרחי האיסטיס צהובים וקטנים יחסית למשפחה.
מספר האבקנים 6. הפרחים ערוכים בתפרחת מטיפוס אשכול.
פרי האיסטיס מכיל זרע בודד, או שני זרעים לעיתים רחוקות.
הפרי מאופיין בצורה פחוסה, ומוקף בכנף שעוזרת בהפצת הזרעים למרחק מה.
הפרי משתלשל כלפי מטה בהבשילו.
איסי מיאקה (ביפנית: 三宅 一生, 22 באפריל 1938 – 5 באוגוסט 2022) היה מעצב אופנה יפני שנודע בזכות ביגוד בעיצוב טכנולוגי, תצוגות אופנה, ובשמים.
מיאקה נולד בשנת 1938 בהירושימה, יפן.
כילד בן שבע היה עד וניצל מן הפצצה הגרעינית שהופלה על העיר ב-6 באוגוסט 1945. הוא למד עיצוב גרפי באוניברסיטה לאמנות טאמה בטוקיו וסיים לימודיו בשנת 1964. עם סיום הלימודים החל לעבוד בפריז ובניו יורק.
הוא שב לטוקיו בשנת 1970 וייסד את סטודיו לעיצוב מיאקה.
בסוף שנות ה-80 החל לבצע ניסויים בשיטות חדשות ליצירת פְּליסֶה אשר תאפשרנה גמישות בתנועה ללובש הבגד לצד קלות בכביסת הבגד ובייצוגו.
ניסיונותיו הובילו בשנת 1993 לפיתוח שיטת פליסה חדשה לבדים, שבה ראשית הבד נגזר ונתפר, ואחר כך מהודק בין שכבות נייר ונדחס למגהץ קיטור חם לצורך יצירת הפליסה.
"זיכרון" הבד משמר את הפליסה גם לאחר סיום הגיהוץ בתבנית הנייר וניתן ללובשו.
בשיטה זו יצר בגדי פליסה לבלט של פרנקפורט.
למיאקה הייתה ידידות ארוכת שנים עם אמנית החרס לוסי רי.
בעזבונה היא הותירה לו את אוסף הקרמיקה הגדול שלה ואוסף כפתורי חרסינה שאותם שילב בעיצוביו והציגם בתצוגותיו.
בשנת 1994 העביר מיאקה את תחום עיצוב אופנת הגברים לידי נאוקי טקיזאווה, ובשנת 1999 העביר לידיו אף את תחום אופנת הנשים, זאת כדי שיוכל להפנות את מלוא מרצו למחקר.
בשנת 2007 הפך נאוקי טקיזאווה למעצב עצמאי בקבוצת איסי מיאקה, ודאי פוג'יווארה מונה למנהל בית האופנה איסי מיאקה.
בדומה לבתי אופנה גדולים אחרים, גם איסי מיאקה שיווק בשמים.
הבושם הראשון שלו, L'eau d'Issey (מילולית: "מי איסי"), שווק לראשונה בשנת 1992. שמו של הבושם הוא משחק מילים, כיוון שבצרפתית הוא נשמע זהה למילה "אודיסאה".
הבקבוק, שעוצב על ידי מיאקה, מבוסס על מראה הירח הנשקף מאחורי מגדל אייפל, כפי שהוא נצפה מדירתו בפריז.
בשנת 1994 הוציא מיאקה אף בושם לגברים (L'eau d'Issey Pour Homme).
ב-1998 נפתחה ב-Fondation Cartier's התערוכה "Making Things" של איסי מיאקה שהציבה לעצמה למטרה לחקור דרך חדשה להבין בגדים, בה הדמיון משתלב עם הטכנולוגיה החדשנית ביותר.
דרך עיצוב חלל חדשני, התערוכה שרטטה את עבודתו של מיאקה דרך ארבעה חללים: חופש ותנועה, היחסים בין אופנה לאמנות, מחקר חומרים ודרכי ייצור חדשות והבגדים של העתיד.
מיאקה נפטר ב-5 באוגוסט 2022.
איסטלייקס הוא פרוור בסידני, הממוקם 8 ק"מ דרום-מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני.
איסטלייקס הוא פרוור שחציו פארק ציבורי, ונחצה מצפון מזרח לגרום מערב על ידי דרך הצלב הדרומי (Southern Cross Drive)(אנ').
השטח ממזרח לחלוקה הוא הפארק, המכיל מספר אגמים; השטח ממערב לחלוקה הוא אזור מגורים.
הפרוור תחום מצפון על ידי דרך גרדנר, במערב על ידי רחוב מאלוני, ובדרום ובמזרח קו חיץ טבעי בתוך הפארק.
הפרוורים הגובלים באיסטלייקס הם פייג'ווד ודייסיוויל ממזרח ודרום, רוסברי וקינגספורד בצפון ומסקוט במערב.
האזור עליו ממוקם איסטלייקס היה ידוע בעבר כביצות בוטני.
הביצות והאגמים היו מקור המים השלישי בחשיבותו למושבה האירופאית שהתבססה באזור שלימים יהיה סידני רבתי, והחל משנת 1859 מים נשאבו ממנו למאגר בפדינגטון.
הביצות בסופו של דבר יובשו בחלקן הגדול כדי ליצור מגרשי גולף ולאפשר הרחבות לנמל התעופה של סידני בפרוור הסמוך.
חלק מהפרוור המשמש היום למגורים בעבר שימש את מסלול מרוצי הסוסים של רוסברי, עד שנסגר ושטחו שינה יעוד בשנות השישים.
בפארק הגדול של הפרוור מצויה אנדרטה לחיילים שהתאמנו באזור במהלך שתי מלחמות העולם.
באיסטלייקס, נכון למפקד האוכלוסין של 2011, פחות מ-40% ילידי אוסטרליה.
מרבית תושבי הפרוור הם מהגרי דור ראשון, ממדינות כגון בנגלדש, מלזיה, יוון וטורקיה.
בפרוור בית-ספר יסודי שנוסד בשנת 1979. בפרוור שלוש כנסיות המשרתות קהילות מקומיות, ושני מגרשי גולף: מגרש הגולף איסטלייק הנחלק בין הפרוור לפייג'ווד הסמוך, ומגרש הגולף לייקס.
נפת איסטנבול (בטורקית: İstanbul ili) היא נפה הנמצאת בצפון-מערב טורקיה.
הנפה מוקפת בנפות טקירדא ממערב, קוג'אלי ממזרח, בים השחור מצפון ובים המרמרה מהדרום.
מצר הבוספורוס מחלק את הנפה לשני חלקים; הצד האירופי והצד האסייתי.
בערך 3.85 מיליון תושבים חיים בצד האסייתי על פי מפקד האוכלוסין משנת 2010 ו-9.4 מיליון בצד האירופי.
בירת הנפה היא העיר איסטנבול, שמאז שנת 2004, גבולות העיר הם גבולות הנפה.
איסטנבול בשאקשהיר (בטורקית: İstanbul Başakşehir) הוא מועדון כדורגל מקצועני טורקי, שבסיסו במחוז בשאקשהיר של איסטנבול, טורקיה, ונוסד בשנת 1990 בשם "איסטנבול ביויוקשהיר בלדיאספור" (İstanbul Büyükşehir Belediyespor).
הקבוצה העפילה לראשונה לליגת העל הטורקית בכדורגל (ה-"Süper Lig" הטורקית) בעונת 2007/2008 והיא מארחת את משחקי הבית שלה באצטדיון פתיח טרים באיסטנבול.
המועדון פועל בחסות משרד הנוער והספורט הטורקי.
איסטנבול בשאקשהיר הוא אחד מחמישה המועדונים המייצגים את העיר איסטנבול בליגת העל הטורקית לצד גלאטסראיי, פנרבחצ'ה, בשיקטש וקסימפאשה.
בעונת 2016/2017 הקבוצה השתתפה לראשונה גם במפעלים האירופיים כשהתמודדה ב.
בעונת 2017/2018 העפילה לשלב מוקדמות הליגה האירופית ובעונת 2019/2020 זכתה לראשונה באליפות טורקיה.
המועדון נוסד ב-1990 בשם "ISKI SK" בבעלות חברת המים העירונית באותו השם.
הקבוצה התמודדה תחילה בליגה האזורית החובבנית בעונת 1990/1991 ועלתה לליגה השנייה בתום אותה עונה.
לאחר ההעפלה לליגה המקצוענית שונה שמה ל"איסטנבול ביויוקשהיר בלדיאספור".
המועדון התמודד בליגה השנייה עד עונת 1996.
בעונת 2006/2007 העפילה לראשונה לליגת העל הטורקית בכדורגל והצליחה להישאר בליגה בעונה שאחריה.
בעונת 2012/2013 הקבוצה סיימה במקום 16 וירדה לליגה הראשונה, אך חזרה לליגה הבכירה אחרי עונה אחת כשזכתה באליפות הליגה הראשונה.
ביוני 2014, לאחר שהעפילה בשנית לליגת העל, שונה שמה ל"מועדון הכדורגל איסטנבול בשאקשהיר" (İstanbul Başakşehir Futbol Kulübü).
ובעונות הבאות התמקמה במקום הרביעי בטבלת הליגה בעונות 2014/2015 ו-2015/2016. ב-25 במאי 2015 הקבוצה חתמה על הסכם חסות עם קבוצת החינוך והבריאות מדיפול (Medipol Eğitim ve Sağlık Grubu) לחוזה של ארבע שנים ושם הקבוצה שונה ל"מועדון הכדורגל מדיפול בשאקשהיר" (Medipol Başakşehir Futbol Kulübü).
בעונת 2019/2020 זכתה לראשונה באליפות ליגת העל הטורקית בכדורגל בהדרכת המאמן אוקאן בורוק.
הם הפכו למועדון השישי בלבד בתולדות הליגה שזוכה באליפות, ולמועדון הרביעי מאיסטנבול שעושה זאת.
עם זאת, במפתיע הקבוצה פתחה את עונת 2020/2021 עם 3 הפסדים וללא שערי זכות.
בעונת 2020/2021 הופיעה לראשונה הקבוצה בליגת האלופות והשיגה ניצחון בכורה היסטורי במחזור השלישי של שלב הבתים כאשר ניצחה באיסטנבול את מנצ'סטר יונייטד 1-2. עם זאת היו אלה הנקודות היחידות שהיא השיגה, וסיימה אחרונה אחרי פריז סן-ז'רמן, ר.ב.
מועדון הכדורגל איסטיקלול דושנבה (בטג'יקית: Клуби футболи «Истиқлол» Душанбе) הוא מועדון כדורגל בטג'יקיסטן, הנחשב לאחד ממועדוני הכדורגל הגדולים והמוצלחים במדינה.
הקבוצה הוקמה בנובמבר 2007 ומאז הפכה לאחת הקבוצות הבולטות בליגה הטג'יקית.
הקבוצה זכתה ב-13 תוארי אליפות לאומיים, 10 גביעים לאומיים, 13 זכיות בסופר קאפ הלאומי ואף זכתה בטורניר גביע הנשיאים של קונפדרציית הכדורגל האסייתית, המפעל השלישי בחשיבותו ביבשת ובעונת 2015 אף העפילה לגמר גביע AFC, המפעל שני בחשיבותו ביבשת.
מחזיקת גביע הנשיאים של AFC (1): 2012
איסטיודקטילוס (שם מדעי: Istiodactylus; משמעות שמו: "כנף-מפרש") הוא סוג של פטרוזאור גדול אשר חי בקרטיקון הקדום לפני 120–125 מיליון שנה.
המאובנים של פטרוזאור זה התגלו באי וויט שמדרום לבריטניה מהמין I.
במשך שנים נחשב המין שנמצא נחשב למין הדרומזאור אורניתודסמוס ורק ב-2001 נחשב לפטרוזאור והועבר לסוג זה.
מין נוסף התגלה ב-2006 בסין ונקרא I.
sinensis אך כמה מהחוקרים סוברים שמין זה שייך לסוגים אחר ממשפחת האיסטיודקטיליים (Istiodactylidae).
האיסטיודקטילוס היה פטרוזאור גדול בעל מוטת כנפיים של 4.3-5 מטרים, גדול יותר מאלבטרוס נודד והייתה לו גולגולת ארוכה מאוד משולשת שבורה.
מדידה משוערת של אורך הגולגולת מעלה שהגיעה ל-56 ס"מ, אם כי כמה חוקרים סוברים שההערכה מופרזת והייתה קרובה יותר לאורך 46 ס"מ.
גולגולת זו הייתה בעלת בסיס גבוה מאוד ודמתה למקור של קלאו או טוקן אך מחודדת בקצוות שהסתיימו במספר שיניים דמויי אזמל.
העיניים בלטו מבסיס הראש ועוגנו בשרירים מיוחדים.
כמו מרבית הפטרוזאורים הוא הכיל שערות עדינות על גופו והיה בעל שרירי כנפיים שיכלו להינעל כדי לדאות ביעילות.
פטרוזאור זה דמה במראהו לאורניתוכיירוס אך היה בעל ראש מוגבה יותר ובעל פחות שיניים.
במשך שנים חשבו שהוא צד בדומה לאנפות או לגזרנים בטבילת ראש במים ושליית דגים.
עם זאת המבנה של שיניו דמו לשיניים חותכות כמו אלה של כריש הסיגר וייתכן שהותאמו לאכילת נבלות, כך שהפטרוזאור אולי ניזון מנבלות כמו נשרים.
למרות שלא ניזון מדגים נראה ממאובנים שהוא התגלה בסמוך למקווי מים מתוקים ולחופי ימים.
איסטרה (Футбольный клуб «Истра») הוא מועדון כדורגל רוסי מעיר באותו שם.
בשנים 2008—2012 התמודד בליגה השנייה, אזור "מערב".
מועדון הכדורגל "איסטרה" הוקם בשנת 1997. הנהלת מחוז איסטרה והנהלת חברת PSO-13 בראשות יורי וורוטנין, החליטו להחיות את קבוצת הכדורגל, שבתקופה הסובייטית השתתפה באליפות ברית המועצות לקבוצות חובבניות.
הקבוצה הורכבה בעיקר ממיטב שחקני מחוז איסטרה, ולדימיר אנטיפוב היה המאמן הקבוצה באותה תקופה.
בשנה הראשונה לקיומה, הקבוצה סיימה במקום השני בטורניר.
בשנה שלאחר מכן, הפוטנציאל והתוצאות של הקבוצה עלו באופן משמעותי, ובעיקר עם הזמנת גנאדי שטרומברגר לתפקיד המאמן, נודע בעבר כחלוץ של קאיראט אלמטי וצסק"א.
לאחר שמונה למאמן, הוא הזמין לקבוצה כמה שחקנים מנוסים ממוסקבה.
המשחק של "איסטרה" בפיקוחו של מאמן מנוסה השתנה, ובעונה הראשונה המועדון זכה בכל הטורנירים בהם השתתף - אליפות המחוז ומחזיקת גביע איסטרה.
ההצלחה של איסטרה בשנת 1998 אפשרה לה להתחיל את העונה הבאה בטורניר אליפות רוסיה בקרב קבוצות חובבניות, הליגה השלישית.
בשנת 1999 הקבוצה סיימה במקום ה-14 ואחרי כן היא מעולם לא התדרדרה מתחת למקום הרביעי.
באותן שנים שיחקו בשורותיה שחקנים שהתפרסמו בהמשך, כמו קשר "זניט" רומן שירוקוב ואלכסיי שצ'פינוב שאימן את קבוצת "פורטונה".
בשנת 2007 הקבוצה זכתה באליפות רוסיה בקרב קבוצות חובבניות והצליחה להעפיל לליגה השנייה.
בעונת 2011/2012 העפילה לשלב 16 האחרונות בגביע, אך לא הצליחה לגבור על יריבתה ספרטק מוסקבה, שניצחה בתוצאה 1:0.
מאז 2014 המועדון התמודד בליגות החובבניות ובשנת 2017 חדל מלהתקיים.
איסטיודקטיליים (שם מדעי: Istiodactylidae) היא משפחה של פטרוזאורים מקבוצת הפטרודקטיליים, שחיה במשך הקרטיקון התחתון שלפני 130 עד 120 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלהם התגלו בעיקר בבריטניה ובסין.
ממצא נוסף שכונה Gwawinapterus התגלה בקנדה, אך התברר שהוא למעשה מאובן של דג קדום.
במשפחה חמישה סוגים עם מוטת כנפיים של ארבעה מטרים בקירוב, מעט יותר ארוך מאלבטרוס נודד.
הם עטו פלומה פרוותית והיו בעלי ראשים קטנים וחרטומים ארוכים שהזכירו מקור של ברווזים או של שקנאים.
עם זאת הלסתות היו חלולות ובתוכם בלטו שורות של שיניים חרוטיות.
מעריכים שפטרוזאורים אלה ניזונו בעיקר מנבלות שהיו פזורות באזור.
הם חיו בעיקר באזורי מחיה יבשתיים, הרחק יחסית ממקווי מים, ולא ברור אם יכלו לשחות ולהרטיב את כנפיהם.
ג'ונתן איסטמן ג'ונסון היה צייר אמריקאי ומייסד משותף של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בעיר ניו יורק, ושמו כתוב בכניסה.
הוא היה ידוע בעיקר בזכות ציורי הז'אנר שלו, ציורים של סצנות מחיי היומיום, ודיוקנאותיו של אנשים יומיומיים ואמריקאים בולטים כמו אברהם לינקולן, נתניאל הות'ורן, ראלף וולדו אמרסון והנרי וודסוורת' לונגפלו.
עבודותיו המאוחרות מראות לרוב את השפעתם של המאסטרים ההולנדים מהמאה ה-17 כשלמד בהאג.
ג'ונסון נולד בלובל, מיין, ילדם השמיני והאחרון של פיליפ קריגן ג'ונסון ומרי קימבול צ'נדלר.
אחיו הגדולים היו פיליפ, אחיות הרייט, ג'ודית, מרי, שרה ונל ואח ראובן.
איסטמן גדל בפריבורג ואוגוסטה, שם התגוררה המשפחה.
אביו היה הבעלים של כמה עסקים, והיה פעיל בארגונים שונים: הוא היה המזכיר הראשי של הלודג' הגדול של מיין (בונים חופשיים) (1836–1844).
הוא מונה בשנת 1840 כמזכיר המדינה של מיין, כיהן כשנתיים.
הקריירה של איסטמן ג'ונסון כאמן החלה כשאביו חינך אותו בשנת 1840 בליתוגרפיה בבוסטון.
לאחר שהפטרון הפוליטי של אביו, מושל מיין ג'ון פיירפילד, נכנס לסנאט של ארצות הברית, מונה ג'ונסון על ידי נשיא ארצות הברית ג'יימס פולק בסוף שנות הארבעים של המאה ה-19 לתפקיד המזכיר הראשי במשרד הבינוי, הציוד והתיקון של מחלקת חיל הים.
המשפחה עברה לוושינגטון הבירה וגרה לראשונה בדיור בהשכרה.
בשנת 1853 הם קנו בית בין הרחובות השלוש עשרה לארבעה עשר וכמה רחובות מהבית הלבן ומשרדי מחלקת חיל הים, שהפכו לבית הקבע שלהם.
אף שג'ונסון הצעיר גר תקופה מסוימת בבוסטון ולמד באירופה, הוא השתמש בבית זה כבסיס שלו עד שעבר לעיר ניו יורק בסוף שנות ה-50.
ג'ונסון הצעיר עבר לוושינגטון די.סי.
בערך בגיל 20, ממן את עצמו על ידי רישום דיוקנאות בעפרון, כולל ג'ון קווינסי אדמס ודולי מדיסון, וסייע ככל הנראה בקשרים הפוליטיים של אביו.
הוא שב לניו אינגלנד, והתיישב בבוסטון בשנת 1846 בגיל 22.
בשנת 1849 נסע ג'ונסון לגרמניה, להמשך לימודים בדיסלדורף.
מקום שהפך למרכז חדש בו אמנים רבים, כולל אמריקאים, למדו אמנות.
הם לקחו חלק בבית הספר לציור בדיסלדורף.
בינואר 1851 התקבל ג'ונסון לסטודיו של עמנואל לויצה, גרמני שחי בארצות הברית זמן מה לפני שחזר לגרמניה.
עבודתו העיקרית שהושלמה שם היא דיוקנו של וורטינגטון ויטרדג'.
ג'ונסון עבר להאג, שם למד על האמנים הולנדים ופלמיים מהמאה ה-17. הוא סיים את מסעותיו באירופה בפריז, ולמד אצל הצייר תומאס קוטור בשנת 1855 לפני שחזר לארצות הברית באותה שנה בגלל מות אמו.
בשנת 1856 ביקר את אחותו שרה ומשפחתה בסופיריור, ויסקונסין.
המלווה שלו שם, סטיבן בונגה, היה רב-גזעי אינדיאני משבט ( ואפרו-אמריקאי.
המלווה לקח את ג'ונסון בין ילידי אוג'יבווה לאזורים סביב אגם סופיריור.
לאורך שנת 1857 ג'ונסון צייר לעיתים קרובות את אנשי השבט בתנוחות אינטימיות, סתמיות.
על פי האגודה ההיסטורית של ויסקונסין, ג'ונסון נסע עם בונגה לאזורים המוכרים כאנדרטה הלאומית גרנד פורטאז' והפארק הלאומי אייל רויאל.
ב־1859 חזר ג'ונסון למזרח והקים סטודיו בעיר ניו יורק.
באותה שנה הוא ביסס את המוניטין שלו כאמן אמריקני בתערוכה באקדמיה הלאומית לעיצוב בה הוצג ציורו, "חיי הכושים בדרום" (1859) או, כפי שכונה בדרך כלל, "בית קנטאקי העתיק".
המקום היה בחצר האחורית העירונית בוושינגטון די.סי.
באותה שנה נבחר ג'ונסון לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר והפך לאקדמאי מלא בשנת 1860.
ג'ונסון הפך גם לחבר במועדון ליגת האיחוד של ניו יורק, המחזיק רבים מציוריו.
בשנת 1869, בגיל 55, התחתן לראשונה, לאליזבת באקלי.
הייתה להם בת אחת, אתל איסטמן ג'ונסון, ילידת 1870. אתל התחתנה עם אלפרד רונאלדס קונקלינג (אחיינו של הסנטור רוסקו קונקלינג) בשנת 1896.
עם מותו בשנת 1906, נקבר איסטמן ג'ונסון בבית העלמין גרין-ווד בברוקלין, ניו יורק.
הסגנון של ג'ונסון ריאלי ברובו הן בנושא והן בביצוע.
רישומי הפחם שלו לא הושפעו על ידי אמני התקופה, אך הם מתבססים יותר על ידי הכשרת הליטוגרפיה שלו.
עבודות מאוחרות מציגות השפעה של המאסטרים ההולנדים והפלמים מהמאה ה-17. ניתן לראות את השפעות בתמונה "איסוף החמוציות" של ג'ונסון, באי נאנטוקט, אם כי הטון הרגשי של היצירה שונה בהרבה.
תיאורו הקפדני של פרטים ולא ציורים סטראוטיפים משפרים את הריאליזם של ציוריו.
אמן משבט האוג'בה קרל גאווי מציין כי הפנים של דיוקנאות אנשי השבט בשנת 1857 מדויקים מאוד, וניתן להבחין באנשים בקהילה בהווה הדומים למצוירים.
חלק מציוריו, הם מציאותיים ביותר, עם פרטים שנראו רק מאוחר יותר בשימוש בצילום.
ג'ונסון הצליח לגרום לאנשי אוג'יבה רבים לדגמן עבורו.
ברישומיו ובציוריו, ג'ונסון הציג את אנשי אוג'בה בצורה אינטימית ונינוחה יותר מהרגיל לציירים מאותה תקופה.
לעיתים קרובות הוא כלל את שמות הנושא בכותרות היצירות.
הוא לא התמקד אך ורק בפורטרטים בודדים, אלא גם עשה ציורים ורישומים של סצנות הכוללות מגורים באוג'יבה, מפרץ סנט לואיס וקבוצות אחרות של אוג'בה בפעילויות יומיומיות.
ג'ונסון עזב את ויסקונסין בגלל משבר כלכלי רחב, שהפך את השקעות הנדל"ן שלו שם לחסרי ערך.
הוא עבר לסינסינטי, אוהיו כדי להרוויח כסף באמצעות עבודות דיוקן, ומעולם לא שב לנושא האוג'יבה.
ציוריו ורישומיו של האוג'בה לא נמכרו במהלך חייו.
הם בבעלות האגודה ההיסטורית של מחוז סנט לואיס בדולוט, מינסוטה.
תשומת הלב הקפדנית שלו למקורות אור תורמת לריאליזם.
ציוריו "ילדה וחיות מחמד" ו"הילד לינקולן", משתמשים במקור אור יחיד באופן הדומה לשימוש של המאסטרים ההולנדים מהמאה ה-17 אותם למד בהאג בשנות ה-50 של המאה ה-19.
הציורים של ג'ונסון כללו דיוקנאות של בעלי ההון ואנשים משפיעים, מנשיא ארצות הברית, לדמויות ספרותיות, לאנשים שלא ידועים.
הוא ידוע בעיקר בזכות ציוריו של אנשים רגילים בסצנות יומיומיות.
ג'ונסון לעיתים קרובות צייר מחדש את אותו נושא כשהוא משנה סגנון או פרטים.
עבודותיו מחיי ניו-אינגלנד, כמו "איסוף החמוציות", אי ננטקט, פרייבורג, מיין, ביססו אותו כצייר ז'אנר.
במהלך חמש שנים, הוא יצר רישומים רבים וציורים קטנים יותר של עיבוד המייפל לסירופ מייפל, אך מעולם לא השלים את העבודה הגדולה יותר שהתחיל.
"חיי הכושים בדרום" (1859), שהושלם זמן קצר לפני תחילת מלחמת האזרחים, נחשב ליצירת המופת של ג'ונסון.
בגלל מורכבותו הוא נותח ופורש באריכות על ידי חוקרים.
הציור מתאר סצנה עירונית של עבדים בוושינגטון הבירה, אף על פי שהוא התפרסם באופן פופולרי מאותה שנה בשם "Old Kentucky Home" (המבוסס על השיר "My Old Kentucky Home" מאת סטיבן פוסטר) והיה נדמה שהוא מראה חיי כושים במטע.
בציור ניתן לראות מגוון פעילויות ביתיות בבית רעוע, הניצב ליד בית בגדול ויציב יותר מימין.
(התפאורה היא החצר האחורית של מגורי העבדים ליד בית אביו של ג'ונסון בוושינגטון.)
משמאל, בקדמת הציור, נראה צעיר שחור ואישה בהירת עור מחזרים אחד אחרי השנייה.
באמצע, נראה נגן בנג'ו שמנגן מוזיקה, ושם אישה מבוגרת רוקדת עם ילד, בעוד אנשים אחרים מסתכלים עליהם.
בקצה הימני, צעירה לבנה בשמלה לבנה מעודנת, פוסעת מעל סף הבית הסמוך לעולם הזה, כשמאחוריה דמות שחורה נוספת.
(הדמות הלבנה היא אחותו של ג'ונסון.)
אישה שחורה בוגרת מביטה דרך החלון בקומה העליונה כשהיא מחזיקה ילד קטן בהיר עור שיושב על הגג שקרס בחלקו.
האישה הרוקדת עם הילד במרכז היא בעלת העור הכהה ביותר.
כמעט כל אדם צבוע בגוון עור אחר.
וריאציות אלה של "אנשים בעלי גוון עור בצבע שונה" משקפות את החברה האפרו-אמריקאית בדרום.
אך מזמינות את הצופה להרהר באבותיהם הגזעיים המעורבים של המצוירים.
כמה אלמנטים רומזים ומסמלים יחסים של אב לבן עשיר ובלתי נראה בציור - דרך ילדיו המולאטים.
גם תומכי וגם מתנגדי העבדות תפסו את הציור הזה כתומך בתפיסת עולמם, מכיוון שהכושים נראו בו עליזים מספיק, אך ביתם רעוע.
הציור "הבריחה לחירות" (1862), מתאר משפחת עבדים שרוכבת עם שחר אל חירותה, והוא מזמין פרשנות.
ג'ונסון מציב את משפחת העבדים במרכז היצירה.
נראה שזה זמן השחר ומרחוק נראה אור המציין את התקווה.
הגבר רוכב עם ילד לפניו, מאחוריו אישה המחזיקה תינוק קרוב לחזה.
היא מסתכלת מאחוריה כאילו מפחדת מרודפים, או תוהה מה השאירה אחריה.
האוצרת אלינור הארווי כותבת את הציור "לוכד את הרגע בו מתחילה להתהפך במלוא היקף שאלת העבדות.
ג'ונסון הציב את האנשים האלה בקדמת הבמה, ובכך העלה את מצוקתם לדיון הלאומי."
ג'ונסון ציין אז כי הציור מבוסס על תצפיותיו במהלך מלחמת האזרחים במנאס.
ביצירתו, "האדון הוא הרועה שלי" (1863), מראה איש אפרו-אמריקני הקורא בתנ"ך, ככל הנראה מפרקי תהילים פרק 23, לפי שם עבודתו של איסטמן.
האיש יושב על ז'קט כחול שעשוי להעיד על שירותו בצבא האיחוד.
הוא צויר זמן קצר לאחר ההכרזה על השחרור, שבאמצעותה שחורים רבים השיגו את יציאתם מעבדות לחירות.
הקריאה נתפסה כמפתח ליכולתם של אנשים חופשיים להתקדם.
האיסטנה נורול אימאן הוא מעונו הרשמי של סולטאן ברוניי, חסן אל-בולקיה ומקום מושבה של ממשלת ברוניי.
השם "איסטנה נורול אימאן" לקוח ממלאית "איסטנה" ומערבית "נור-אול אימאן" ופירושו "ארמון אור האמונה".
הוא תוכנן על ידי האדריכל הפיליפיני ויסאיאני לוצ'ין, אשר ניצל את המוטיב האדריכלי של כיפות זהב וגגות מקומרים כדי להדהד את ההשפעות האסלאמיות והמלאיות של ברוניי.
פנים הארמון עוצב על ידי חואן צ'ו, מנהל העיצוב של KCA International, ששאר עבודותיו כוללות את בורג' אל-ערב בדובאי.
הבנייה טופלה על ידי איילה אבוט ובאטרס, חברת בנייה בבריטניה, והסתיימה ב-1984 בעלות כוללת של כ-1.4 מיליארד דולר.
קשה לקבוע את התואר "הארמון הגדול בעולם" ושנויה במחלוקת, שכן מדינות שונות משתמשות בסטנדרט הייחודי שלהן כדי לטעון שהארמון שלהן הוא הגדול ביותר.
באמצעות הגדרות שונות, מספר ארמונות טוענים שהם הגדולים בעולם.
הסולטן לוקח את הקהל הרשמי שלו לארמון.
הארמון משמש גם לכל תפקידי המדינה של ממשלת ברוניי.
בנוסף, בארמון שוכן משרד ראש הממשלה, ומשמש כמקום מושבה של ממשלת ברוניי.
בנוסף לחדרי הקהל וחדרי המדינה, יש חדר כס המשמש לאירועים רשמיים שונים כגון הכרזת נסיך הכתר וחגיגת יום ההולדת השנתית.
עם זאת, בהתאם לשימוש העיקרי שלו כמעונו האישי של הסולטן, הארמון הוא ביתם של 17,000 המכוניות של סולטן ב-110 מוסכים נפרדים.
הארמון אינו פתוח לציבור אלא בחגיגה האסלאמית השנתית של עיד-אל-פיטר (הפסטיבל בסוף חודש הצום המוסלמי) כאשר הארמון מקבל כ-110,000 מבקרים במהלך תקופה של שלושה ימים בה האורחים מקבלים מתנות של מזון וכן חבילות ירוקות המכילות כסף לילדים צעירים.
הארמון פתוח גם למוסלמים במהלך 10 ימים מתקופת הרמדאן לכינוס תפילות תדארוס וטאראווי .
איסאק "איסי" פאלאסון קמאצ'ו (בספרדית: Isaac "Isi" Palazón Camacho; נולד ב-27 בדצמבר 1994) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקיצוני הימני בראיו ואייקאנו מהלה ליגה.
פאלאסון נולד בסייסה, מורסיה, וערך את הופעת הבכורה הבוגרת שלו בקבוצת הכדורגל של סייסה בגיל 15 בלבד, לאחר תקופה קצרה באקדמיה של ריאל מדריד.
לאחר מכן עבר לוויאריאל, והגיע לויאריאל ג' לפני ששוחרר ב-2013.
לאחר מכן חזר למועדון הראשון שלו סייסה.
בשנת 2014 הצטרף פאלאסון לריאל מורסיה והוצב בתחילה בקבוצת המילואים בליגת הספרדית הרביעית.
ב-18 בדצמבר של אותה שנה, הוא חתם על לחוזה חדש לשלוש שנים במועדון, וקודם באופן סופי לסגל הראשי בסגונדה דיוויסיון ב' בשנה שלאחר מכן.
ב-18 באוגוסט 2017, עבר פאלאסון לקבוצת הליגה השלישית פונפרדינה, לאחר שסיים את חוזהו בריאל מורסיה.
הוא תרם עם שמונה שערים ב-40 הופעות במהלך עונת 2018/19, כאשר קבוצתו חזרה לליגה השנייה לאחר היעדרות של שלוש שנים.
פאלאסון ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו ב-18 באוגוסט 2019, בהפסד 3–1 בחוץ נגד קדיס.
הוא כבש את השער הראשון שלו במסגרת מקצוענית ב-26 באוקטובר, בהפסד 3–1 בחוץ לראיו ואייקאנו.
ב-23 בינואר 2020, פאלאסון חתם על חוזה לשלוש וחצי שנים בראיו ואייקאנו, גם היא מהליגה השנייה.
במהלך השנים שלו בראיו הפך לאחד השחקנים בחשובים ביותר בקבוצה ולאחד הגורמים לעלייתה ללה ליגה.
"איסטנבול-ג'רוזלם" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי חיים אל.
הוא יצא לאור בשנת 1989, בהוצאת חברת התקליטים עידן הפקות, כסינגל מתוך אלבום הבכורה של אל, "נער הזהב".
השיר הגיע למקום השני במצעד הפזמונים השבועי של הטלוויזיה הממלכתית בטורקיה.
השיר נכתב והופק על ידי אל.
הוא מושר בטורקית ובעברית, וממוקד בערי הבירה של טורקיה וישראל, איסטנבול וירושלים.
הוא יצא בפורמט תקליטון, יחד עם "נער הזהב", "סויילמה" ו"לב כואב".
ל"איסטנבול-ג'רוזלם" לא הופק וידאו קליפ רשמי.
ב-15 ביוני 2022 עלה קטע אודיו שלו בערוץ היוטיוב של אל.
האִיסִיִּים היו כיתה דתית יהודית סגפנית מתקופת בית שני ששמה נודע מכתביהם של שלושה מחברים שחיברו ספרים במאה הראשונה לספירה ביוונית או לטינית: פילון האלכסנדרוני, פליניוס הזקן ויוסף בן מתתיהו (יוספוס פלביוס).
לדעת החוקרים, מקור הקבוצה בזמן בית חשמונאי, עת נוצרו זרמים שונים (ובהם הצדוקים והפרושים) כתוצאה מפיצול ביהדות.
לא נותר שריד ברור לאיסיים, אך רוב החוקרים מזהים אותם עם עדת ה'יחד', מחברי מגילות מדבר יהודה.
לעומתם רחל אליאור מזהה את עדת ה'יחד' עם הצדוקים, ולדעתה האיסיים המתוארים בידי שלושת המקורות הקדומים הם כיתה מדומיינת.
שמם של האיסיים ידוע רק מהשפה היוונית ("Ἐσσήνοι" או "Ἐσσαῖοι", תעתיק: אֶסַּיּוֹי, אֶסֵּנוֹי).
המקום הראשון בו מוזכרת המילה "איסיים" בעברית הוא בספר יוסיפון מימי הביניים.
בעקבות דבריהם של יוסף בן מתתיהו, פילון האלכסנדרוני, ואפיפניוס מסלמיס מאבות הכנסייה, כבר מהמאה ה-19 חוקרים העלו שיש לגזור את מקור השם מהמילה הארמית "איסיי" (מרפא), כלומר מרפאים, מילה זו הושאלה מהשומרית בתיווך האכדית (שטבעה את נגזרתה המוכרת של המילה "איסיים" – "אסותא", אסֻתּוּ – asûtu).
בלשון צאפית נמצא השם אסי, ולפי החוקר ג.
אצל יוספוס כתוב בפירוש שהאסיים היו מומחים בצמחי מרפא ושימוש באבנים מיוחדות.
מחזיקים בתפיסה זו בין היתר החוקרים גוסטף דלמן, גזה ורמש ובצלאל בר כוכבא.
על פי פירוש נוסף בדברי פילון האלכסנדרוני, יש המשערים כי מקור השם הוא בשיבוש של המילה היוונית "ὁσιότης", שמשמעה חסידות (תעתיק: הֹסְיוֹטֵס):
כמה חוקרים משערים כי המילה "איסיים" היא שיבוש של המילה "עצה".
פילון קושר את ראשיתם עם משה רבנו:
בתיאורו את אורח חייהם, הוא מדגיש את רוחניותם:
על פי פילון, האיסיים היו קבוצה פציפיסטית שאיננה עוסקת בייצור נשק מכל סוג, ואף איננה עוסקת במקצועות שגורמים להשחתת המידות כמו מסחר ותגרנות, אלא עוסקת בחקלאות, רעית בהמות, גידול דבורים, ואומנויות שונות.
האיסיים מעריכים את ערך השוויון והאחוה בין בני האדם, לומדים את התורה באופן פילוסופי ואליגורי, ודואגים לחלשים בחברתם כמו חולים וזקנים.
פילון מציין שבין האיסיים אין ילדים, תינוקות או נשים אלא גברים בגיל מבוגר קרובים לזקנה, שהגיעו למידת החירות האמיתית בכובשם את היצר הרע.
להבדיל מפילון ויוספוס היהודים, פליניוס הזקן יוצא דופן בהיותו מקור היסטורי חוץ-יהודי לאורח חייהם של האיסיים: