tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ערך זה מציג סקירה כללית של האופנים השונים בהם מתקיימות זיקות בין פילוסופיה לבין קולנוע וטלוויזיה, תוך התייחסות למקרים ספציפיים.
ישנם סרטים, סדרות ותוכניות טלוויזיה בהם דנים באופן מפורש בפילוסופיה, חלקם אף נוצרים בידי פילוסופים מקצועיים, ודרכם דנים בפילוסופיה ובנושאים הקשורים בה.
בחלקם ניתן לראות מעין חיבורים פילוסופיים במדיה ויזואלית, יש הרואים בכך דרך חדשה ל"כתיבה" של מסות ומאמרים, ואף קיים שימוש בביטוי מסה קולנועית או מאמר־קולנועי .
למשל, הקולנוען ז'אן לוק גודאר, שהתחיל ככותב מאמרים ב"מחברות הקולנוע", אמר בריאיון: .
וככזה נתפס הקולנוע שלו גם בידי אחרים.
עם זאת, תוכנן של המסות הקולנועיות הוא לאו דווקא פילוסופי.
יש לסוגה זו היסטוריה ארוכה, מקובל לייחס את המושג לאנדרה באזאן, שהשתמש בו בביקורת על סרטו של כריס מרקר "מכתב מסיביר" (1957) אך היו בו שימושים מוקדמים.
לאחרונה נטבע גם המונח מאמר וידאו בהקשר של סרטוני אינטרנט.
יוצרי קולנוע עוסקים בנושאים פילוסופים גם בסרטים בדיוניים ועליתיים, באופן עקיף ופחות גלוי.
נעשים סרטים וסדרות בהן מוצגות סוגיות מתחום הפילוסופיה כחלק מהעלילה כששאלות פילוסופיות מועלות דרכה או מצוטטות באופן אינטרטקסטואלי עם יצירות פילוסופיות קיימות.
לעיתים, דמויות של פילוסופים (פקטיביות או המבוססות על פילוסופים אמיתיים) ממלאות תפקיד מרכזי ומשני בסרטים שונים.
מכל הגישות והזרמים הפילוסופים ראוי לציין בהקשר זה את האקזיסטנציאליזם.
סרטים רבים עוסקים באבסורד, חופש הרצון, משמעות החיים והבדידות הקיומית בהשפעת חדירת האקזיסנציאלים לתרבות, בדומה לתהליכים שהתרחשו בספרות ובתיאטרון (בעיקר תיאטרון האבסורד).
ישנם יוצרים המתייחסים במכוון לגישות ורעיונות פילוסופים, וישנם שיצירותיהם מפורשות כפילוסופיות בדיעבד.
כמו כן, קיימת סברה שיוצרי קולנוע שלמדו פילוסופיה באופן פורמלי, נוטים "להתפלסף" באמצעות סרטיהם.
דוגמאות ליוצרי קולנוע וטלווזיה הנחשבים פילוסופיים, שגם רכשו הכשרה אקדמית בפילוסופיה:
להצגת רשימת הדוגמאות – לחצו על "הצגה" משמאלדוגמאות מהקולנוע בישראל:
יוצרים "פילוסופיים" ללא השכלה פורמלית
דוגמאות ליוצרי קולנוע וטלווזיה שיצירותיהם נחשבות בעלות מאפיינים פילוסופיים:
להצגת רשימת הדוגמאות – לחצו על "הצגה" משמאל
סרטים ותוכניות של פילוסופים מקצועיים
אנשי הגות (1978) – תוכנית ראיונות שהגיש מגי עבור ה־BBC.
בין היתר התארחו בה: ישעיה ברלין, צ'ארלס טיילור, הרברט מרקוזה, אלפרד ג'ולס אייר, ברנארד ויליאמס, וילארד ואן אורמאן קוויין, ג'ון סרל, נועם חומסקי, הילרי פטנאם, רונלד דבורקין, אייריס מרדוק, ארנסט גלנר.
הפילוסופים הגדולים (1987) – תוכנית ראיונות שהגיש מגי עבור ה־BBC.
בין היתר התארחו בה: מרתה נוסבאום, ברנארד ויליאמס, פיטר סינגר, יוברט דרייפוס, אלפרד ג'ולס אייר, ג'ון סרל.
צדק: מהו הדבר הנכון לעשות?
– סדרה בת 12 פרקים המבוססת על סדרת הרצאות שנשא סנדל בהארוורד ועובדה לספר באותו שם .
אלן דה בוטון עוסק בדרכים שונות בפופוליזציה של הפילוסופיה.
בין השאר כמייסד שותף של "סקול אוף לייף" .
אולם לצד פופולריות והצלחה כסופר וכמרצה, הוא גם זוכה לביקורות על איכות התוכן אותו הוא מעביר ועל האופי הפשטני בו הוא מציג את הפילוסופיה.
פילוסופיה – מדריך לאושר (2001) – מיני סדרה של Channel 4. שישה פילוסופים בשישה פרקים: סוקרטס, דה מונטן, אפיקורס, סנקה, שופנהאואר, וניטשה.
מבוסס על ספר שיצא בעברית תחת אותו שם.
סטטוס חרדה (2004) – סרט הדן בחרדה, ביחס למה שחושבים עלינו אנשים אחרים וביחס לתחושת מעמדנו החברתי.
מציג תזה של חמש סיבות לחדרה ופתרונותיהם.
גורמים: חוסר-אהבה, ציפייה, מריטוקרטיה, סנוביות, תלותיות; ופתרונות בהתאמה: פילוסופיה, אמנות, פוליטיקה, דת, בוהמיה.
ים של אמונה (1984–) – מיני סדרה דוקומנטרית בת 6 פרקים של הפילוסוף של הדת דון קופיט עבור ה־BBC, סוקרת את היסטוריה של הנצרות מפרספקטיבה פילוסופית.
דרך הגותם של בלז פסקל, רנה דקארט, דרווין, פרויד, קרל יונג, ויטגנשטיין, ניטשה, שופנהאואר, קרל מרקס, סוואמי ויווקאננדה, דוד שטראוס, אלברט שווייצר, ומרטין לותר.
שיחות ברוח (1994) – תוכנית של יוסף בן-שלמה ששודרה בטלוויזיה החינוכית, בה שוחח עם אנשי מחקר והגות שונים.
ביניהם פילוסופים: שלמה בידרמן, ירמיהו יובל, מרסל דיבואה, צבי ינאי, גדעון עפרת, שלום רוזנברג, אליעזר שבייד, אביעזר רביצקי.
פילוסופיה של המדע – סדרה בת 3 פרקים שערך פרופ' גד פרוידנטל בנושא פילוסופיה של המדע, קרל פופר, ותומאס קון.
בתוכנית השתתפו: אבישי מרגלית, דני עמית, לאון פרס, יוסף בן-דוד, ירון אזרחי.
The Ister (2004) – סרט של דניאל רוס המבוסס על הרצאות של היידגר אודות שירו של הלדרלין על נהר איסטר, "Hölderlins Hymne Der Ister" .
Why Beauty Matters (2009) – סרט של רוג'ר סקרוטון הדן בדבר החשיבות והמהות הטרנסצנדנטאלית של היופי, על פי גישתו השמרנית.
להצגת רשימת הדוגמאות – לחצו על "הצגה" משמאלקולנוע
ז זה זיוף (1974) – סרט של אורסון ולס שדן בשאלות של זיוף ואמת בעשייה אמנותית.
הקו הכחול הדק (1988) – סרט של ארול מוריס.
חיים בהקיץ (2001) – סרט אנימציה עצמאי אמריקאי של ריצ'רד לינקלייטר.
הסרט עוסק גם באופן ספציפי בפילוסופיה של הקולנוע, כשבאחת הסצנת מתקיים דיון סביב הגישה האונטולוגית הריאליסטית-קתולית של אנדרה באזאן, בדבר המימטיות של הקולנוע, באופן אירוני, שכן הסצנה נעשתה באמצעות אנימציית רוטוסקופ.
Examined Life (2008) – בהשתתפות פיטר סינגר, מרתה נוסבאום, סלבוי ז'יז'ק, ג'ודית באטלר, קורנל וסט, אביטל רונאל ועוד.
להיות בעולם (2010) – על הפילוסופיה של היידגר, בהשראת יוברט דרייפוס.
בין השאר משתתפים בו: יוברט דרייפוס וצ'ארלס טיילור.
מרקס Reloaded (2011) – ראיונות שערך ג'ייסון בארקר עם פילוסופים שונים אודות קרל מרקס.
(השם מתכתב עם מטריקס Reloaded)
(2013) – ריאיון מונפש של הבמאי מישל גונדרי עם הבלשן והפילוסוף נועם חומסקי.
האל הנעדר (2014) – סרט של הבמאי יורם רון אודות עמנואל לוינס.
בסרט משתתפים: הרב דניאל אפשטיין, שלום רוזנברג, צביה גרינפלד, אפרים מאיר, חגי כנען, ז'אן-לוק מריון, אלן פינקלקראוט, והאחים דארדן.
ויטה אקטיבה, ביוגרפיה רוחנית של חנה ארנדט (2015) – סרט תעודי של עדה אושפיז המגולל את סיפורה של חנה ארנדט ועושה שימוש בחומרי ארכיון נדירים ממשפט אייכמן אותו סיקרה.
המוחרם, שש תחנות להבנת החרם על ברוך שפינוזה (2023) – סרט תיעודי על שפינוזה בבימוי: דוד אופק, תסריט: מירון ששון, דוד אופק, יאיר קדר.
קרל מרקס (2023) – סרט תיעודי על קרל מרקס בימוי: בנימין פריידנברג.
הדיבייט בין חומסקי לפוקו (1971) – דיבייט מפורסם שנערך בין נועם חומסקי לבין מישל פוקו.
לייבוביץ במעלות (1982) – סרט תעודה טלוויזיוני של יגאל בורשטיין על ישעיהו ליבוביץ הנוסע למעלות יחד עם ישראל אלדד ומנחם ברינקר להרצאה על "ציונות במשבר" ומתעמת עם חבריו ועם קהל.
על בסיס הסרט עדה רימון ואופק שמר יצרו גרסת אנימציה לאחד הוויכוחים בין ליבוביץ ולבין אלדד.
יתגבר (1993) – סרטו של אייל סיוון על ישעיהו ליבוביץ.
אנושי, אנושי מדי (1999) – מיני סדרה תיעודית בשלושה חלקים על חייהם של שלושה מחשובי האקזיסטנציאליזם – ניטשה, היידגר, וסארטר.
הסדרה קרויה על שם ספרו של ניטשה "אנושי, אנושי מדי".
ליבוביץ – אמונה, אדמה, אדם (2013) – מיני סדרה בשלושה חלקים על ישעיהו ליבוביץ עבור ערוץ 8. סרטם של אורי רוזנווקס ורינת קליין.
המקוללים (2014) – מיני סדרה מוקומנטרית ישראלית בת 5 פרקים, שיצרו חגי לוי ולירן עצמור, והוקרנה בערוץ 8. כל פרק בסדרה מציג את סיפור חייו של אישיות בולטת בתרבות הישראלית, ביניהם הפילוסוף משה קרוי.
Genius of the Ancient World (2015) – מיני סדרה של ה־BBC בת 3 פרקים על חייהם של סוקרטס, קונפוציוס והבודהה.
הנשר הגדול (2017) – סדרה בת 3 חלקים על הרמב"ם, של כאן 11 בבימוי אורי רוזנווקס.
הדיבייט בין פיטרסון לז'יז'ק (2019) דיבייט מפורסם שנערך בין ג'ורדן פיטרסון לבין סלבוי ז'יז'ק
ContraPoints – ערוץ היוטיוב של נטלי וין, אקדמאית לשעבר שפרשה מלימודי דוקטורט בפילוסופיה.
וין יוצרת מאמרי וידאו העוסקים בפוליטיקה, מגדר, אתיקה, גזע, תאוריה ביקורתית ופילוסופיה.
Philosophy Tube – ערוץ היוטיוב של אביגיל ת'ורן .
ביניהם גם הפילוסוף קורנל וסט שאף השתתף בסרטים כשגילם את אחד מחברי מועצת הזקנים של "ציון".
המטריקס עצמו מהווה מציאות מדומה, ומעלה סוגיות מטפיזית אודות טיב המציאות והשערת הסימולציה.
(המשפט של מורפיוס צוטט מאוחר יותר על ידי ז'ז'ק בכותרת ספרו "ברוכים הבאים למדבר של הממשי").
דילמה זו היא בין אמת מכאיבה לבין גישה הדוניסטית שתעדיף בורות על פני סבל, בדומה לניסוי המחשבה "מכנות העונג" של רוברט נוזיק.
הגישה ההדוניסטית, באה לידי ביטוי בדמותו של סייפר הבוגד, המתחרט על הבחירה שעשה וטוען כי "בורות היא אושר" (ignorance is bliss) ומבקש מהסוכנים שיחזירו אותו לחיי אשליה בהם הוא יוכל להתענג על מנעמי החיים.
להלן רשימה מצומצמת של סרטים עלילתיים הידועים גם בשל עיסוקם בנושאים פילוסופיים:
להלן רשימה מצומצמת של סדרות טלוויזיה הידועות גם בשל עיסוקן בנושאים פילוסופיים:
נעשו מספר סרטים המבוססים על ביוגרפיות של פילוסופים אמיתיים.
חלקם מנסים לבטא באמצעות המבע הקולנועי גם את הרעיונות הפילוסופיים, לעיתים, תוך שימוש בתכניקות מבע קולנועי ומיז-אנ-סצנה ניסיוניים.
וחלקם דרמטיים יותר, ומדגישים את הפסיכולוגיה והחוויות הרגשיות של פילוסופים אלו כבני אדם.
להצגת רשימת הדוגמאות – לחצו על "הצגה" משמאלוולטר (1933) – על הסופר והפילוסוף הצרפתי וולטר בגילומו של ג'ורג' ארליס.
הפילוסופים – סדרת סרטי הטלוויזיה שיצר בשנות השבעים הבמאי האיטלקי רוברטו רוסליני:
אוגוסטינוס מהיפו (1972) על אוגוסטינוס;
ג'ורדנו ברונו (1973) – על חייו של ג'ורדנו ברונו, בגילומו של ג'יאן מריה וולונטה.
אדי שנקרה (סרט) (1983) – על חייו של הפילוסוף ההודי שנקרה.
ויטגנשטיין (1993) – סרט ניסיוני על חייו של לודוויג ויטגנשטיין והגותו, בבימויו של דרק ג'רמן.
האזרח לוק (1994) – סרט טלוויזיה, דרמה תקופתית על ג'ון לוק בגילמו של רופוס סוול.
שפינוזה – שליח התבונה (1994) – סרט טלוויזיה, דרמה תקופתית על ברוך שפינוזה.
הגורל (1997) – על חייו אבן רושד, סרטו של יוסף שאהין.
אייריס וג'ון (2001) – על אייריס מרדוק בגילומן של קייט וינסלט וג'ודי דנץ'.
כשניטשה בכה (סרט) (2007) – הפסיכולוג יוזף ברויר (בן קרוס) נפגש עם פרידריך ניטשה (ארמנד אסנטה) כדי לעזור לו להתמודד עם ייאושו.
מבוסס על הספר כשניטשה בכה מאת ארווין יאלום.
בדומה לספר, האירועים המוצגים בסרט הם פקטיביים, ומנסים לבטא את המחשבה הפילוסופית של ניטשה דרך הטיפול הפסיכולוגי.
את הסרט ביים הבמאי הישראלי פנחס פרי.
אגורא (2009) – על חייה של היפאטיה, בגילומה של רייצ'ל וייס, סרטו של אלחנדרו אמנבר.
קונפוציוס (2010) – על חייו של קונפוציוס, בגילומו של צ'או יון-פאט.
חנה ארנדט (2012) – על חייה של חנה ארנדט, בבימוי מרגרטה פון טרוטה.
בסרט מוצגים בין היתר גם הפילוסופים הנס יונאס ומרטין היידגר.
קארל מרקס הצעיר (2017) – על חייו של קרל מרקס בגילומו של אוגוסט דיהל, בבימוי ראול פק .
ניתן לציין כי קיימים גם מספר סרטים שבהם קיימת דמות משנה המבוססת על פילוסוף אמיתי, לרוב ללא התייחסות משמעותית להגותו הפילוסופית:
באלכסנדר (2004) המבוסס על חייו של אלכסנדר הגדול, מופיע מורהו אריסטו (כריסטופר פלאמר).
בגלדיאטור (2000) האלוף הרומי מקסימוס נבגד כאשר קומודוס, בנו השאפתן של הקיסר והפילוסוף הסטואי מרקוס אורליוס (ריצ'רד האריס), רוצח את אביו ותופס את הכס, ובנפילת האימפריה הרומית (1964) מרקוס אורליוס (אלק גינס) מוצג במהלך הקטע הראשון של הסרט.
וכן, בקומדיות: סוף השבוע של נירון על חייו של נירון קיסר, ויטוריו דה סיקה מגלם את סנקה, ובההרפתקה המצוינת של ביל וטד מוצגת גרסה פרודית של סוקרטס.
להצגת רשימת הדוגמאות – לחצו על "הצגה" משמאל חתונה מאוחרת (2001) – זאזא (ליאור אשכנזי), הוא דוקטורנט לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב המתמחה בהוכחות לקיום אלוהים.
הוא רווק בן 31, שמשפחתו פועלת כדי לחתן אותו לפי מסורת העדה הגרוזינית, ובניגוד לתפיסת עולמו ורצונו האישי להיות עם אהובתו.
הסרט בוחן פערים בין בחירה חופשית לבין דטרמיניזם, ובין אינדיווידאליזם לבין קולקטיביזם.
החיים של דייוויד גייל (2003) – אודות פרופסור לפילוסופיה (קווין ספייסי) ומרצה בקולג' ופעיל ותיק בעמותה נגד עונשי מוות בטקסס שמוצא את עצמו בתא הנידונים למוות אחרי שהורשע באונס וברצח של חברתו.
רציחות באוקספורד (2008) – דוקטורנט למתמטיקה (אלייז'ה ווד) מגלה על רצח מסתורי באוקספורד ונעזר בפרופסור לפילוסופיה של מתמטיקה (ג'ון הרט) כדי לפצח את הדפוסים של הרוצח.
בעלילת הסרט נשזר עיסוק ברעיונות מתחום הפילוסופיה של המתמטיקה, ההלשון, והמדע, וניסויים מחשבתיים, ובהם: פרדוקס המעקב אחר כלל של ויטגנשטיין בחקירות פילוסופיות, עקרון האי-ודאות של הייזנברג, משפטי האי-שלמות של גדל, פרדוקס השקרן, המשפט האחרון של פרמה והשערת טניאמה-שימורה שהייתה שלב בדרך להוכחתו, וכן אפקט הפרפר.
איש ללא היגיון (2015) – פרופסור לפילוסופיה (חואקין פיניקס) הנקלע למשבר קיומי, אך בסופו של דבר מגלה משמעות חדשה לחיים.
הסרט, בדומה ליצירות רבות של וודי אלן, מתכתב גם עם החטא ועונשו.
העתיד לבוא (2016) – נטלי (איזבל הופר) היא מורה מסורה לפילוסופיה בבית ספר תיכון בפריז, המחלקת את זמנה בין משפחתה, תלמידיה בהווה ובעבר, ואמה התלותית.
יום אחד, בעלה מודיע שהוא עוזב אותה לטובת אישה אחרת.
המציאות נושפת בעורפה, והיא יוצאת להמציא את חייה מחדש.
תמונות מחיי נישואין (2021) – מיני-סדרת דרמה אמריקאית שיצר חגי לוי וכרימייק לתמונות מחיי נישואין של אינגמר ברגמן.
בגרסה זו, הבעל ג'ונתן (אוסקר אייזק) הוא פרופסור יהודי לפילוסופיה שמנסה נואשות לשמור על הזוגיות עם אשתו (ולא פרופסור לפסיכולוגיה כמו במקור).
הנרי אונגר, קולנוע ופילוסופיה, תל אביב: דביר, 1991.
סלבוי ז'יז'ק, מטריקס: האחר הגדול והמציאות הווירטואלית, הוצאת רסלינג, 2003.
וודי אלן ופילוסופיה, בעריכת מרק ט.
קונרד; איאון ג' סקובל, הוצאת ידיעות אחרונות, 2006.
מטריקס ופילוסופיה, בעריכת: ויליאם ארווין, הוצאת ידיעות אחרונות, 2007.
סאות' פארק ופילוסופיה, בעריכת ריצ'רד הנלי, הוצאת ידיעות אחרונות, 2008.
גבי ברזל, קולנוע אופציונלי – פילוסופיה מהסרטים, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן.
רוני פרצ'ק, אורות בומביי – פילוסופיה ושפה חזותית בקולנוע ההינדי הפופולרי, עם עובד, תל אביב, תשע"ח / יוני 2018.
פילוסופיה פמיניסטית היא גישה לפילוסופיה מנקודת מבט פמיניסטית וגם שימוש בשיטות פילוסופיות לנושאים ושאלות פמיניסטיות.
הפילוסופיה הפמיניסטית כוללת פרשנות מחודשת של טקסטים פילוסופיים וניסיונות לבקר או להעריך מחדש את רעיונות הפילוסופיה המסורתית מתוך פרספקטיבה פמיניסטית.
הפילוסופיה הפמיניסטית עוסקת בשלל נושאים, ובהם: תורת ההכרה, אתיקה, מטאפיזיקה, פנומנולוגיה ואסתטיקה.
תנועת הפילוסופיה הביקורתית המזוהה בעיקר עם הגותו של הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט, אך תקפה גם לרבים מהוגי הקאנטיאניזם, רואה את משימתה העיקרית של הפילוסופיה במתן ביקורת.
זאת, בניגוד לפילוסופיות הנותנות קדימות לתיקוף הידע, ובכך (לפי הגישה הביקורתית) הן מועדות לאמץ דוגמות ואקסיומות ללא ביסוס.
ביקורת, מבחינת קאנט, פירושה שיפוט באשר לתנאי האפשרות של הידע אפריורית להתנסות בידע עצמו ("שיפוט" בתור קְרִיטִיקָה, כנגזרת מהמונח היווני: kritike techne, "אמנות השיפוט").
משימתם הבסיסית של הפילוסופים, על פי תפיסה זו, אינה לבסס ולתאר תיאוריות אודות המציאות האובייקטיבית, אלא לכפוף את כל התיאוריות - כולל אלה אודות הפילוסופיה עצמה - תחת ביקורתית, ולמדוד את תוקפם על פי רמת הביקורת שהן מספקות.
לדידי קאנט, החקירה הנכונה של הפילוסופיה איננה נוגעת למה שיש במציאות החיצונית לנו, אלא דווקא אודות אופייה ויסודותיה של ההתנסות עצמה.
ראשית, עלינו לשפוט כיצד התבונה האנושית פועלת, ובאילו גבולות, כדי שנוכל ליישם אותה נכון בחוויה חושית, ולקבוע האם ניתן בכלל להחיל אותה על אובייקטים מטאפיזיים.
קאנט רואה בביקרות תפקיד כפול, שלילי וחיובי, גם כמגבילה וגם כמאפשרת מה שלא היה מתאפשר בלעדיה.
לשם כך הוא מדמה את הביקורת ל"בית משפט".
המקורות העיקריים לפילוסופיה הביקורתית הם "שלוש הביקורות" של קאנט, שפורסמו בין השנים 1781 ל-1790: "ביקורת התבונה הטהורה" (ביקורת המטאפיזיקה); "ביקורת התבונה המעשית" (ביקורת המוסר); ו"ביקורת כוח השיפוט "(ביקורת האסתטיקה).
ביטוי מפורסם נוסף לפילוסופיה הביקורתית של קאנט מצוי במאמרו הקאנוני, "תשובה לשאלה: מהי נאורות?", בו הגדיר קאנט את הנאורות כשחרור האדם מכבליו, באומרו "העז לדעת" ו"אזור אומץ להשתמש בשכלך שלך", כלומר, ביקורת עצמית אוטונומית לעומת היסמכות על מקור הטרונומי.
פילוסופיה השוואתית, פילוסופיה משווה, פילוסופיה עולמית או פילוסופיה בין-תרבותית היא שדה מחקר אקדמי בין-תחומי בפילוסופיה, הקושר הגויות של תרבויות ומסורות שונות.
לרוב מדובר במחקר המתבסס על השוואות בין הגויות המשוייכות לפילוסופיה מערבית, לפילוסופיה אסייתית ולפילוסופיה אפריקאית .
פילוסופיה השוואתית התפתחה כתחום אקדמי רק בשנות ה-80. עם זאת ניתן להצביע על פילוסופים שונים שנקטו בגישה זו עוד קודם לכן.
לאורך ההיסטוריה הארוכה של המחשבה הפילוסופית רווחה הטענה לאוניברסליות בין בני האדם, אם כי מרבית ההוגים המערביים ראו ערך פילוסופי רק במסורת המערבית.
הפילוסוף גאורג וילהלם פרידריך הגל נחשב לאחד ההוגים המערבים הראשונים שערכו השוואה בין ההגות המערבית למזרחית, אך גם זוכה לביקורת על כך שנקט בגישה אירופוצנטרית, כשקבע כי הפילוסופיה החלה רק ביוון העתיקה, ואילו ההגות הסיניות או ההודיות הן רק תורת חוכמה.
הפילוסוף הגרמני קרל יאספרס, פיתח את התאוריית "עידן הציר", בהתייחסו לתקופה שבין 800 לפנה"ס עד 200 לפנה"ס, שבמהלכה התפתחה החשיבה הפילוסופית בסין, בהודו ובמערב.
הפילוסוף וההיסטוריון אוסוואלד שפנגלר פיתח בספרו "שקיעת המערב" תאוריה על התפתחות ושקיעה של תרבויות שונות מתוך מחקר משווה.
הפילוסוף מרטין בובר, פיתח את "פילוסופיה של הדיאלוג" בין היתר דרך השוואה בין תרבויות ומסורות "לא-מערביות".
בשנת 1910 תרגם את הספר "ג'ואנג דזה" לגרמנית.
בין הפילוסופים ההשוואתיים ניתן לציין גם את: קרישנה צ'נדרה בהטצ'ריה, דאיה קרישנה, סרוופלי רדהקרישנן, ראם-צ'נדרה גנדי.
ובישראל את: בן-עמי שרפשטיין, שלמה בידרמן, דניאל רוה, גליה פת-שמיר.
הפילוסוף האוסטרי פרנץ מרטין וימר () טבע את המונח "פולילוג" () דרכו הוא מנסח דרך ביניים, בין פרטיקוליזם קיצוני לאוניברסליזם שטחי, המאפשרת לבחון השפעה הדדית גדולה בין תרבויות.
לטענתו, כשמשמיעים קולות "אחרים" בתוך מסורת פילוסופית מסוימת, צריך לבחון לא רק מה נאמר ולמה, אלא גם את ההצדקות לכך ואת מערך האמנות של הכולל.
לצורך המחשה, וימר מניח דיון בסוגיה פילוסופית הרלוונטית לארבע מסורות (A, B, C ו-D).
השוואה יכולה להתקיים בהשפעה חד-צדדית (→) או השפעה הדדית (↔), ומפרט כלהלן:
במודל זה אין אפשרות לדיאלוג.
המטרה היא הגדלת ההשפיה של מסורת A על חשבון התרבויות B, C ו-D.
התגובה אינה זהה בהכרח, התרבויות עשוית לנוע בין התנגדות נחרצת לבין חיקוי מוחלט של מסורת A.
במודל זה A ממשיכה להיות התרבות המשפיעה ביותר, B מתעלמת מ-C, המתעלמת מ-D.
אולם ייתכן שההשפעה הכפולה על C מצד שתי מסורות מאפשרת מושגים השוואתיים.
ניתן לראות את כל הטפסים כאן כאקולטורציה סלקטיבית.
יש כמה דיאלוגים או אפילו פולולוגים אפשריים, למעט עבור תרבות D.
עבור כל מסורת האחרת מעניינת למדי שהיא המודל העקבי לפילוסופיה בין-תרבותית.
השפעה הדדית מתרחשת על בסיס שקילות מוחלטת.
הפילוסוף השווייצרי אלמר הולנשטיין () הציע מספר כללי אצבע המאפשרים למנוע אי-הבנות בפילוסופיה המשווה.
רציונליות לוגית - העובדה שרעיונות של תרבות או מסורת מסוימת אינם מובנים לנו, אינה מעידה על אי-לוגית או פרה-לוגית שלהן, אלא רק על כך שההבנה שלנו לקויה.
רציונליות טלאולוגית - לאנשים יש תכלית למעשיהם גם אם אינם מתבטאים ברציונליות-לוגית.
צריך להבחין בין רציונליות לוגית וטלאולוגיה, וכן להבדיל בין המשמעות המילולית של משפט ובין המטרה והשאיפה המבוטאים בו.
אנושיות (או טבעיות) – לפני שמיוחסים לאנשים התנהגות חסרת משמעות, לא טבעית, לא אנושית או לא בוגרת, על פי אמות ערכים של תרבות אחרת, עדיף להתחיל בספקנות לגבי מידת ההתאמה של שיקול הדעת והידע שלנו למקרה הנידון.
Nos-quoque (גם-אנחנו-עושים-זאת) - אם אנחנו נתקל בדבר כלשהו בתרבות זרה, שאיננו מוכנים לקבל, לא מן הנמנע שתימצנה התרחשויות דומות בתרבות הזרה כלפינו.
''Vos-quoque'' (גם-אתה-עושה-זאת) - בהתחשב בכלל הקודם, לא פחות סביר שימצאו אנשים בתרבות הזרה הדוחים גם את האירוע השערורייתי עבורנו.
אנטי-קריפטו-גזענות - כאשר אנשים מתוסכלים, הם נוטים לתפוס את החסרונות שלהם אצל חברי קבוצות אחרות.
זו גזענות סמויה, המתגלה כאשר תחושת העליונות של האדם מאוימת.
יש לנתח תרבויות זרות כדי לשפוך אור על התרבות שלך עצמך.
פרסונליות – ניתן להימנע משיפוטים שגויים וחוסר טאקט על ידי כך שלעולם לא נתייחס לבני תרבות אחרת כאל אובייקטים או כאמצעים למחקר, אלא כשותפים למחקר בעלי זכויות.
סובייקטיביות - אנשים נוטים להעריך יתר על המידה, להעלות ולייפות את עצמם, או לחלופין לזלזל, להקטין ולהכפיש את עצמם.
אונטולוגיה-דאונטולוגית ("ישנו" לעומת "צריך") – קודי התנהגות וטקסטים מכוננים מעידים על פי רוב על מה שצריך להתקיים לפי השקפת הקבוצה.
לפעמים המושאים הראויים מפגינים דווקא תמונת ראי של מה שאינו מצוי, אלא נחשב להתנהגות נאותה.
דפולריזציה (נגד דואליזם תרבותי) - הימנעות מהנטייה לפולירציה, שהיא על פי רוב מהווה אמצעי להסרת מורכבות.
אי-הומוגניות – לא להתפתות לסברה שתרבויות הן הומוגניות, ולא למקם את התקופות, המגמות והתצורות השונות שניתן למצוא בהן, בסדר ליניארי אחיד, כאילו הן נבדלות רק בדרגת התפתחותן.
אגנוסטיקה - בכל התרבויות ישנן תעלומות שלעולם יישארו ללא מענה.
צריך להיות מוכנים לעובדה שבמחקר אולי לא יימצאו תשובות מספקות.
בן-עמי שרפשטיין, פילוסופיה במזרח ופילוסופיה במערב, תל אביב: יחדיו, תשל"ח-1978.
בן-עמי שרפשטיין, הפילוסופים כבני אדם: חיי הפילוסופים וטיב מחשבתם, תל אביב: זמורה ביתן, תשמ"ד-1984.
פילוסופיה חברתית היא תחום פילוסופי, שעוסק בשאלות לגבי היסודות של מוסדות חברתיים, התנהגות חברתית ובחינה של החברה במונחים של ערכים אתיים ולא בנתונים.
פילוסופים חברתיים מדגישים את החשיבות של הבנת ההקשרים החברתיים של שאלות פוליטיות, משפטיות, מוסריות ותרבותיות, ופיתוח מסגרות תאורטיות, מאתיקה של דאגה ועד לתיאוריות קוסמופוליטיות על דמוקרטיה, חוק טבע, זכויות אדם, שוויון מגדרי וצדק גלובלי.
נושאים בהם עוסקת פילוסופיה חברתית:
רשימת פילוסופים שעסקו בעצמם, אם כי רובם לא רק, בפילוסופיה חברתית:
פילוסופיה בריטית הוא מונח בהיסטוריה של הרעיונות שמתייחס למסורת הפילוסופית של העם הבריטי.
קנת מתיווס (Kenneth Matthes) מנה כמה מן המאפיינים הבולטים של הפילוסופיה הבריטית: "שכל ישר, אי חיבה לסיבוך, העדפה חזקה של הקונקרטי על פני המופשט ומתודה של יושרה גמלונית מסוימת שבה משובצת באופן מזדמן פנינה פיוטית".
אנסלם מקנטרברי (~1033 – 1109) היה פילוסוף ותאולוג חשוב של הכנסייה הקתולית, שכיהן בתפקיד הארכיבישוף מקנטרברי בין השנים 1093 ל-1109. אנסלם ידוע בתור ההוגה שניסח את הטיעון האונטולוגי לקיומו של אלוהים ושל תאוריית שיבועת הרצון של הכפרה.
יצירותיו של אנסלם נחשבות לפילוסופיות כמו גם תאולוגיות מאחר שהן שואפות להגדיר את עקרונות האמונה הנוצריים, הנלקחים באופן מסורתי כאמת גלויה, כמערכת רציונלית.
רוג'ר בייקון (~1214–1294), הידוע גם בשם דוקטור מיראביליס (Doctor Mirabilis; מלטינית : "הדוקטור המופלא"), היה פילוסוף אנגלי ונזיר-פרנציסקני אשר שם דגש ניכר על שיטות אמפיריות על פני ידיעות שמקורן במסורת, ועל כן לפעמים הוא מוכר כאחד התומכים האירופים המוקדמים בשיטה המדעית.
הוא הושפע מיצירותיהם של אפלטון ואריסטו באמצעות פילוסופים מוסלמים מוקדמים כמו אבן סינא ואבן רושד.
ג'ון דנס סקוטוס (~1265 - 8 בנובמבר 1308) היה פילוסוף ותאולוג סקוטי חשוב שפעל בשיא ימי הביניים.
ויליאם איש אוקאם (~1288 - 1348~) היה נזיר פרנציסקני אנגלי ופילוסוף סכולסטי.
הוא ידוע בעיקר בזכות העיקרון המפורסם המיוחס אליו – תערו של אוקאם.
מונח זה מסכם עיקרון שהביע בקטעים כגון Numquam ponenda est pluralitas sine necessitate (אין להעמיד ריבוי ללא צורך) ו-Frustra fit per plura quod potest fieri per pauciora (אין טעם לעשות עם יותר דברים שאפשר לעשות עם פחות).
בדרך כלל משתמשים בעיקרון כדי לבחור בין שתי השערות או על ידי "גילוח" הנחות מיותרות או חיתוך של שתי מסקנות דומות.
פרנסיס בייקון (1561–1626) היה בנוסף להיותו פילוסוף גם מדינאי, מדען, עורך דין, משפטן וסופר אנגלי.
ידוע שהוא מת מדלקת ריאות שנדבקה בזמן שחקר את ההשפעות של הקפאה על שימור הבשר.
הוא כיהן גם בתור התובע הכללי והלורד קאנצלר של אנגליה.
אף על פי שהקריירה הפוליטית שלו הסתיימה בבושת פנים, הוא השפיע רבות על הפילוסופיה האנגלית באמצעות יצירותיו, במיוחד כדוגל פילוסופי ומתרגל של השיטה המדעית וחלוץ המהפכה המדעית.
יצירותיו ביססו והפכו לפופולריות מתודולוגיות דדוקטיביות לחקירה מדעית, שנקראו לעיתים קרובות "השיטה הבקוניאנית", או פשוט, השיטה המדעית.
הדרישה שלו להליך מתוכנן של חקירת כל הדברים הטבעיים סימנה תפנית חדשה במסגרת הרטורית והתאורטית של המדע, שחלק גדול ממנה עדיין מקיף תפיסות של מתודולוגיה נכונה כיום.
מסירותו הובילה כנראה למותו, ולכן הכניסה אותו לקבוצה היסטורית נדירה של מדענים שנהרגו בניסויים שלהם.
תומאס הובס (1588–1679) היה פילוסוף אנגלי, המוכר היום בזכות עבודתו על פילוסופיה פוליטית.
ספרו "לוייתן" משנת 1651 היה הבסיס לרוב הפילוסופיה הפוליטית המערבית מנקודת המבט של תאוריית אמנה חברתית.
הובס תרם למגוון רחב של תחומים אחרים, בהם היסטוריה, גאומטריה, פיזיקה של גזים, תאולוגיה, אתיקה, פילוסופיה כללית ומדע המדינה.
תיאורו של הטבע האנושי כשיתוף פעולה אינטרסנטי הוכיח את עצמו כתיאוריה מתמשכת בתחום האנתרופולוגיה הפילוסופית.
הוא היה אחד ממייסדי המטריאליזם הפילוסופי.
השלישייה הקלאסית של האמפיריציסטים הבריטיים
שלושת האמפיריציסטים הבריטיים ה'קלאסיים' בראשית העידן המודרני היו ג'ון לוק, ג'ורג' ברקלי ודייוויד יום.
המונח "אמפיריציזם בריטי" מתייחס לרוב למסורת הפילוסופית בבריטניה של הוגים אלה (אם כי למסורת זו היו קודמים בבריטניה המשתרעים עד לרוג'ר בייקון).
למרות שברקלי היה אירי, הוא כונה בריטי כבן מחוז קילקני, שהיה בתקופתו חלק מהממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
ג'ון לוק (1632–1704) היה אמפיריציסט בתחילת התקופה המודרנית של הפילוסופיה.
ובניגוד לרנה דקארט, הוא קבע שכל מושאי ההבנה הם רעיונות, שבהם קיימים רעיונות בנפש.
אחת ממטרותיו בעבודתו "מסה על שכל האדם" היא להתחקות אחר מקורם של רעיונות.
אין רעיונות מולדים "מוטבעים על המוח" מלידה, וכל הידע מושרש בניסיון (טאבולה ראסה).
יתר על כן, ישנם גם רעיונות פשוטים ורעיונות מורכבים.
רעיונות פשוטים נכנסים דרך החושים, והם פשוטים ולא מעורבבים.
רעיונות מורכבים הם רעיונות פשוטים ששולבו וקשרו יחד באמצעות הפעילות המופשטת של הנפש.
לוק אחראי גם לתיאוריה מוקדמת של זהות אישית.
הוא חשב שהיותנו אותו אדם מעת לעת מורכבת, לא בכך שיש לנו אותה נשמה או אותו גוף, אלא מאותה סדרה של קשרים פסיכולוגיים.
עבור לוק, להיות אדם זה להיות ישות חושבת אינטליגנטית שיכולה להכיר את עצמה כעצמה, אותו דבר חושב בזמנים ובמקומות שונים.
הוא היה אמפיריציסט בריטי, אימטריליסט ואידיאליסט.
רבים מרעיונותיו החשובים ביותר הוצגו לראשונה ב"מסה על עקרונות דעת האדם", עבודה שהייתה ביקורתית על הפילוסופיה של ג'ון לוק.
ברקלי הסכים עם לוק שיש עולם חיצוני שגרם לרעיונות בתוך המוח, אבל ברקלי ביקש להוכיח שגם העולם החיצון מורכב מרעיונות בלבד.
ברקלי חשב שהרעיונות שברשותנו יכולים להידמות רק לרעיונות אחרים (לא לאובייקטים פיזיים), ולכן העולם החיצוני אינו מורכב מצורה פיזית, אלא מרעיונות.
העולם הזה קיבל היגיון וקביעות על ידי כוח אחר, שברקלי הגיע למסקנה שהוא אלוהים.
ברקלי מפורסם בזכות המוטו שלו "to exist is to be perceived, or to perceive" (להיות זה להיות נתפס, או לתפוס).
דייוויד יום (1711–1776) היה פילוסוף, כלכלן והיסטוריון סקוטי.
יצירותיו העיקריות, "מסכת על טבע האדם" (1739–1740), "חקירה בנוגע להבנה האנושית" (1748), "חקירה בדבר עקרונות המוסר" (1751) ודיאלוגים "לגבי דת טבעית" (1779) נותרו בעלי השפעה רבה.
רעיונותיו לגבי רצון חופשי ודטרמיניזם, סיבתיות, זהות אישית, אינדוקציה ומוסר עדיין מעוררים דיון.
יום הוא אבי "בעיית האינדוקציה" ו"בעיית הראוי-מצוי".
אדם סמית (1723–1790) היה פילוסוף מוסרי סקוטי וחלוץ הכלכלה הפוליטית.
סמית כתב את "התיאוריה של רגשות מוסריים" ו-"מחקר בדבר טבעו וסיבותיו של עושר האומות (עושר העמים)".
האחרון, נחשב למגנום אופוס שלו וליצירה המודרנית הראשונה של הכלכלה.
סמית' למד פילוסופיה מוסרית באוניברסיטת גלאזגו ובאוניברסיטת אוקספורד.
לאחר שסיים את לימודיו, הוא נשא סדרה מוצלחת של הרצאות פומביות באדינבורו, מה שהוביל אותו לשתף פעולה עם דייוויד יום במהלך תקופת ההשכלה הסקוטית.
סמית' השיג פרופסורה בגלאזגו בהוראת פילוסופיה מוסרית, ובמהלך תקופה זו כתב ופרסם את Theory of Moral Sentiments.
ג'רמי בנת'ם (1748–1832) ידוע כמי שהתחיל את מסורת התועלתנות הקלאסית בבריטניה.
תועלתנות היא תיאוריה תוצאתית של אתיקה נורמטיבית הגורסת שמעשה הוא נכון מבחינה מוסרית אם ורק אם מעשה זה ממקסם את האושר או ההנאה.
אומרים שהתועלתנות הקלאסית היא נהנתנית מכיוון שהיא רואה בהנאה את הטוב המהותי היחיד ואת הכאב כרע המהותי היחיד.
תועלתנות תוארה על ידי בנת'ם כ"עיקרון האושר או האושר הגדול ביותר".
התועלתנות של בנת'ם ידועה בטענה שיש להשתמש בחשבון הפליציפי () כדי לקבוע את נכונותם וחוסר הצדק של המעשים.
הוא עושה זאת על ידי מדידת כמות הכאב וההנאה עבור מעשים שונים.
בנת'ם חשב שההנאה והכאב מתפרקים ביחידות נפרדות הנקראות הודונים ודולורים.
ג'ון סטיוארט מיל (1806–1873) היה מן ההוגים החשובים והמשפיעים ביותר במאה ה-19. הוא תרם רבום לתיאוריה החברתית, התיאוריה הפוליטית ולכלכלה הפוליטית.
תפיסת חירות האדם שלו הצדיקה את חירותו של הפרט בניגוד לשליטה בלתי מוגבלת של המדינה ושל עריצות הרוב.
ספרו הבולט בתחום זה הוא "על החירות".
מיל גם המשיך במסורת של בנת'ם לקדם ולהגן על התועלתנות.
ספרו של מיל "תועלתנות" הוא אפולוגטיקה פילוסופית על תועלתנות.
מיל כתב ופעל למען זכויות לנשים, חיבורו הבולט בתחום זה הוא "שעבוד האישה".
הנרי סידג'וויק (1838–1900) התמקד גם הוא בתועלתנות.
הוא אחד המייסדים והנשיא הראשון של החברה למחקר נפשי (), חבר באגודה המטפיזית () ותמך בהשכלה לנשים.
ב-1874 פורסם ספרו המרכזי שיטות האתיקה ().
ספר זה סימן במובנים רבים את שיא המסורת התועלתנית הקלאסית.
הפילוסוף התועלתני העכשווי פיטר סינגר טען שספר זה "הוא פשוט הספר הטוב ביותר על אתיקה שנכתב אי פעם".
האידיאליזם הבריטי הייתה תנועה דומיננטית בבריטניה מהמחצית השנייה של המאה התשע-עשרה ועד תחילת המאה העשרים.
בין האידליסטים הבולטים נמנים תומאס היל גרין, פרנסיס הרברט ברדלי, וג'ון מקטאגרט.
הפילוסופיה האנליטית התבססה על האמפיריציזם הבריטי המסורתי, שעודכנה כדי להתאים להתפתחויות החדשות בלוגיקה שחלו על ידי המתמטיקאי הגרמני גוטלוב פרגה.
היא שלטה בפילוסופיה בעולם דובר האנגלית מאז תחילת המאה ה-20.
דמות מרכזית נוספת בפילוסופיה האנליטית היא הפילוסוף האוסטרי לודוויג ויטגנשטיין שפעל בעיקר בבריטניה.
אחד ממייסדי המסורת האנליטית, יחד עם ראסל, שהוביל עמו את 'המרד נגד האידיאליזם הבריטי' בתחילת המאה העשרים.
מור ידוע היום בעיקר בזכות הגנתו על אי-נטורליזם אתי (), הדגשתו על השכל הישר בשיטה הפילוסופית והפרדוקס הנושא את שמו ().
הוא היה מוערץ על ידי פילוסופים אחרים והשפיע עליהם, וגם על ידי קבוצת בלומסברי.
בניגוד לעמיתו ראסל, מור לא מוכר כיום מחוץ לפילוסופיה האקדמית.
חיבוריו של מור ידועים בסגנון כתיבתו הברור, המושכל, ובגישתו השיטתית והסבלנית לבעיות פילוסופיות.
ברטראנד ראסל (1872–1970) הוביל את 'המרד נגד האידיאליזם הבריטי' בתחילת שנות ה-1900, יחד עם ג.א.
הוא הושפע מגוטלוב פרגה, והיה המנטור של לודוויג ויטגנשטיין.
הוא נחשב לאחד מבכירי הלוגיקנים של המאה ה-20. לשתי עבודות הייתה השפעה ניכרת על לוגיקה, מתמטיקה, תורת הקבוצות, בלשנות ופילוסופיה: הוא כתב יחד עם אלפרד נורת' ווייטהד את פרינקיפיה מתמטיקה, ניסיון לבסס את כל האמיתות המתמטיות ממערכת של אקסיומות תוך שימוש בכללי היסק ובלוגיקה מתמטית.
חיבורו הפילוסופי "על הציון" () משנת 1905 נחשב למאמר פרדיגמטי בזרם האנליטי.
במאמר זה פיתח לראשונה את תורת התיאורים () שלו, שהייתה לה שפעה עמוקה בפילוסופיה של השפה ובניתוח של תיאורים מוגדרים ().
ראסל היה פעיל אנטי-מלחמתי בולט; הוא דגל בסחר חופשי ובאנטי-אימפריאליזם.
ראסל נכנס לכלא בגלל הפעילות הפציפיסטית שלו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מאוחר יותר, הוא פעל נגד אדולף היטלר, ואז מתח ביקורת על הטוטליטריות והסטליניסטית, תקף את מעורבותה של ארצות הברית במלחמת וייטנאם, ותמך בפירוק מנשק גרעיני.
בשנת 1950, זכה ראסל בפרס נובל לספרות, "בהכרה בכתביו המגוונים והמשמעותיים שבהם הוא דוגל באידיאלים הומניטריים ובחופש המחשבה".
סר אלפרד ג'ולס אייר (1910–1989), היה פילוסוף אנליטי בריטי הידוע בקידום הפוזיטיביזם הלוגי בהשפעת החוג הוינאי, במיוחד בספריו שפה, אמת ולוגיקה (1936) ובעיית הידע (1956).
פילוסופיית של שפת היומיום () היא אסכולה פילוסופית הניגשת לבעיות פילוסופיות מסורתיות כמו שורשיות באי-הבנות שהפילוסופים מפתחים על ידי שכחת מה המשמעות של מילים בשימוש היומיומי שלהן.
גישה זו כוללת בדרך כלל הימנעות מתאוריות פילוסופיות לטובת תשומת לב רבה לפרטי השפה היומיומית.
לפעמים נקראת גם "פילוסופיית אוקספורד", היא מקושרת בדרך כלל לעבודתם של מספר פרופסורים באוקספורד מאמצע המאה: בעיקר ג'ון אוסטין, וגם גילברט רייל, ה.ל.א.
פילוסופים בריטיים אחרונים הפעילים במיוחד בפילוסופיה של הדת כללו את אנטוני פלו, ק.ס לואיס וג'ון היק.
פילוסופים מוסריים ופוליטיים חשובים כללו את ישעיה ברלין, ברנארד ויליאמס, ר.
הייר, אלסדייר מקינטייר, רוג'ר סקרוטון פיליפ פטיט, ודרק פרפיט.
הפילוסופים ומבקרי התרבות פרדריק ג'יימסון, מרק פישר, טרי איגלטון, רופרט ריד.
פילוסופים המשוייכים ל"ריאליזם ספקולטיבי": ניק לנד, טימותי מורטון, ריי בראסייה, איאן המילטון גרנט.
פילוסופיה פרניאלית (לטינית: philosophia perennis; perennis בעברית: שורש), הידועה גם בשם חוכמה פרניאלית או פרניאליזם, היא השקפת עולם שאומצה על ידי פילוסופים, תאולוגים והיסטוריונים, שבמסגרתה כלל המסורות הדתיות בעולם, נתפסות כחולקות אמת אחת ויחידה.
בין אם זוהי אמת מטפיזית או אמת המקורית לכלל הידע הנגלה ואין זה משנה אם המדובר בידע אזוטרי, נסתר, אקסוטרי, חיצוני ונראה לעיני כל, או ידע נלמד.
באופן ממוקד יותר, הפרניאליזם התגבש כהשקפת עולם פילוסופית ודוקטרינלית, החל מהמאה ה-15 ואילך.
כאשר פילוסופים מתקופת הרנסאנס, דנו בקיומה של אמת אחת, עתיקה, המתגלה לאנושות בתקופות שונות וכן תחת מסורות דתיות שונות, הנשמרת ומועברת לעיתים דרך מנהגי פולחן וטקסטים אזוטריים.
במובן המצומצם יותר, מטרתה של השקפת עולם זו, הייתה לגשר בין המסורות הפגניות, לבין הפלאטוניזם, היהדות והנצרות; במובן הבסיסי ביותר, הפרניאליזם מתייחס לניסיון להכליל תחת קורת גג אחת אמונות דתיות וגישות פילוסופיות שונות.
משמעות המונח פרניאליזם, על אף האמור לעיל, הורחבה כדי לכלול את הספיריטואליזם המודרני, החל מהמאה ה-20 ואילך.
(1548-1497), טבע את המונח philosophia perennis, זאת כדי ליישם 'פילוסופיה הרמונית', כתגובה קתולית, לאור התקדמות הפרוטסטנטיות והביקורת שהושמעה כנגד הפגניות בוועידת טרנטו, אך משמעותו המקורית של המונח לא השתמרה באופן מלא.
בעידן המודרני, התפתח הרעיון, זאת כתוצאה מהתגברות המפגשים הבין-תרבותיים, ולעיתים, עד תחילת המאה-19, אף אומץ כמודל היסטוריוגרפי.
הפרניאליזם הפך לקטגוריה מובחנת, עבור חוקרי דתות, בהתייחסם למגמות סינרקטיסטיות, מוכללות ומאוחדות, בעלות אופי אוניברסלי, שיוחסו לפילוסופים מהתקופה ההלניסטית ומתקופת ימי הביניים, זאת אף לפני תקופת הרנסאנס.
שורשי הפרניאליזם ברנסאנס, בעניין שעוררה הפילוסופיה הנאו-פלאטונית, הגורסת את מושג המוניזם, שממנו נובע כל הקיום, בקרב חכמי אותה תקופה.
מרסיליו פיצ'ינו ביקש למזג את ההרמטיציזם בפילוסופיה היוונית והנוצרית והיהודית, ומתוך ניסיון זה, הסיק שקיים יסוד דתי מקורי וקדום , שניתן למוצאו בכל תקופה.
ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה הצביע על כך שהאמת עשויה להימצא במסורות רבות.
הוא הציע הרמוניה בין הגותם של אפלטון ואריסטו והבחין בהיבטים המשותפים של אותו יסוד דתי מקורי וקדום, בהגותו של אבן רושד, בקוראן, בקבלה וכן במקורות נוספים.
תקדימים לכך ניתן אף למצוא בהגותם של חלק מהפילוסופים האפלטוניים, וניתן אף לומר שאף הם החזיקו בהשקפה פרניאלית.
הם שאפו לאחדות פילוסופית במסגרת מה שכונה על ידם "מסורת תאולוגית עתיקה", כמו למשל נומניוס מאפאמיה, שהצהיר: ; ובקרב חלק מההוגים הנוצרים, כמו למשל אוגוסטינוס מהיפו, שהצהיר:
התפתחויות במאות ה-19 וה-20 שילבו את האוניברסליזם ביחד עם דתות המזרח — הרעיון שכל הדתות, תחת הבדלים שהם למראית עין בלבד, מצביעות על אותה אמת.
בתחילת המאה ה-19, קידמו הטרנסצנדנטים את רעיונות האמת המטאפיזית בצירוף האוניברסליזם — קידום רעיון זה השפיע על הנוצרים האוניטרים שהטיפו לאליטות בהודו אמונות אלו.
לקראת סוף המאה ה-19, הפכה האגודה התאוסופית את האוניברסליזם לפופולרי יותר ויותר בעולם המערבי וכן במושבות הבריטיות.
במאה ה-20, צורה זו של פרניאליזם אוניברסלי הפכה לפופולרית יותר ויותר, בזכות ספרו של אלדוס האקסלי, The Perennial Philosophy ששאב בתורו את השראתו מהנאו-ודנטה .
האקסלי וכן חלק מהפרניאליסטים ביססו את השקפתם זו על בסיס המכנה המשותף של החוויות הדתיות ואף קיבלו באופן כללי את רעיון הסינקרטיזם.
כמו כן, במאה ה-20, צמח אף זרם הטרדיציונליזם האנטי-מודרני, כתגובת נגד לפרניאליזם האוניברסלי.
בהשפעת האדווייטה ודנטה, הסופיזם וכן חיבורים בני אותה מאה, שהביעו ביקורת כנגד המודרנה, כגון ספרו של רנה גנון, The Crisis of the Modern World — מדגיש הטרדיציונליזם את המקור המטאפיזי היחיד של דתות העולם, בצורתן ה"אורתודוקסית" — ודוחה על הסף את הסינקרטיזם, המדענות והחילוניות, כסטייה מן האמת הטמונה ברעיון ה"מסורת".
הפילוסופיה הפרניאלית נשענת ברובה על רעיונות פילוסופיים המשותפים לנאופלאטוניזם ולדתות האברהמיות, אולם כפי שאלדוס האקסלי מציג בספר האנתולוגיה שלו The Perennial Philosophy (אף תומכים נוספים), ניתן אף למצוא רעיונות אלו בבודהיזם (מהאיאנה, זן, דזוגצ'ן), בהינדואיזם (ודנטה) וכן בטאואיזם בסין.
ישנם מקורות שונים אף לנאופלאטוניזם עצמו, המצויים בטבעו הסינקרטיסטי של העידן ההלניסטי והוא המשיך להוות זרם פילוסופי רב-השפעה במהלך ימי הביניים.
הפילוסוף הליטאי, אלג'יס אוז'דביניס , שהושפע מהפילוסוף הצרפתי פייר אדו, מציע שמקור הפילוסופיה היוונית בדת ובפילוסופיה העתיקות של מצרים העתיקה; כמה חוקרים הצביעו זה מכבר על יחסי הגומלין בין המיתולוגיה היוונית והשפעות ממקורות שמיים, לדוגמה המגע עם הפיניקים.
אוז'דביניס טוען שקיימת שלשלת רעיונית בין המיתוסים המצריים ליווניים, המפורטת בפילוסופיה הקדם-סוקרטית ובכתבי פיתגורס ואפלטון.
הוא תוקף את המושג "נאופלאטוניזם", מאחר שישנם יחסי גומלין רציפים בין הגותו של אפלטון לבין פילוסופים מאוחרים יותר.
העקרונות הבלתי כתובים של אפלטון , לפי הצעות המחקר של אסכולות טיבינגן ומילאנו, מוכיחים זאת.
בתקופה ההלניסטית, הביאו עמן בשיאן מלחמותיו של אלכסנדר הגדול, חילופי רעיונות בין-תרבותיים, לאורכו ולרוחבו של רוב העולם המוכר בזמנו.
מיסטריות אלאוסיס ומיסטריות דיוניסוס , מוזגו בהשפעות פולחנה של איסיס, המיתראיזם, וההינדואיזם, לצד השפעות פרסיות מסוימות.
חילופים בין-תרבותיים אלו לא היו זרים ליוונים; ההיסטוריון הרודוטוס העניק מעמד אלוהי שווה לאל המצרי אוזיריס ולאל היווני דיוניסוס, כדיוניסוס-אוזיריס, עוד במאה החמישית לפני הספירה (אינטרפרטטיו גרקה .
פילון האלכסנדרוני, ניסה לגשר בין הרציונליזם היווני לבין התורה, דבר שסייע לסלילת הדרך לגישור בין הנצרות לנאופלאטוניזם, וכן לאימוצה של הנצרות את הברית הישנה, זאת כתגובת נגד למרקיון הגנוסטי.
פילון אף פירש את היהדות במונחים של סטואיציזם, פלאטוניזם, ונאו-פיתגוראיזם.
כמו כן הוא החזיק בדעה שהאל הוא מעל התבונה, וניתן להשיגו רק באמצעות אקסטזה נבואית.
הוא אף הדגיש שנביאי האל מספקים את הבסיס לידע מוסרי ודתי.
הנאופלאטוניזם צמח במאה ה-3 לספירה, והמשיך להתקיים עד לאחר סגירת האקדמיה הפלאטונית באתונה בידי יוסטיניאנוס הראשון, בשנת 529 לספירה.
הנאופלאטוניים הושפעו באופן ניכר מהגותו של אפלטון, אך גם מהמסורת הפלאטונית ששגשגה במהלך שש מאות השנים שהפרידו בין אפלטון לפעילותו של הפילוסוף הנאופלאטוני הראשון.
הפעילות הפילוסופית הנאופלאטונית כללה את תיאור המציאות ככזו הנובעת מעיקרון יחיד, "האחד".
היא נהגתה לראשונה בידי פלוטינוס, ובמרוצת ההיסטוריה הייתה בעלת השפעה ניכרת.
בימי הביניים, שולבו רעיונות נאופלאטוניים בתוך החיבורים הפילוסופיים והתאולוגיים של רבים מההוגים החשובים ביותר בעולם המוסלמי, הנוצרי והיהודי של תקופה זו.
כבר בתחילת תור הזהב המוסלמי, החל מסע שתר אחר חוכמה אוניברסלית, כשיוזמות תרגום שהחלו בתקופת בית עבאס, ניסו להביא תחת קורת גג אחת, חיבורים ביוונית, מצרית, פרסית וסנסקריט, שיצרו מכלול טקסטואלי שניתן להגדירו כ"פילוסופיה פרניאלית" ערבית.
זאת, בהתאם לרעיון האסלאמי בדבר התגלות אוניברסלית.
פילוסופים מוסלמים, כגון אל-פאראבי ושהאב א-דין סוהרוורדי, ראו בלימוד הפילוסופי את אחד ממרכיביה של אמת אחת, "דת האמת" (الدين الحق), שנמסרה לאדם הראשון, עבור בנביאים, לדוגמה, אדריס והרמס, וכלה באפלטון, פיתגורס ואריסטו.
סוהרוורדי השתמש בביטוי الحكمة اللدنية (החוכמה האלוהית), בעלת אותה משמעות מסורתית המצויה במושג "פילוסופיה פרניאלית" וכמו כן במושגים الـحـكـمـة الـخـالـدة ו-الـحـكـمـة العتيقة.
לדידו של סוהרוורדי, החוכמה האחת התקיימה תמיד בהגותם של הפילוסופים והנביאים, בקרב ההודים, הפרסים, הבבלים, המצרים והיוונים הקדמונים, עד לימיו של אפלטון.
כדוגמה לכוונה זו, ניתן להראות את הדוקסוגרפיה שחיבר (1030-932), הדנה בחכמים הקדמונים, המכונים בשם הקולקטיבי الـحـكـمـة الـخـالـدة ("חוכמת הנצח").
לפי סיד חוסיין נאסר, בקרב הפילוסופים המוסלמים המשיכה להיות מועלית על הכתב סוגה טקסטואלית זו, אף לפני שזו החלה להתקבל במערב בתקופתו של סטאוקו.
מאוחר יותר, הופיעו שיטות והמצאות חדשות.
מיסטיקנים ערבים, כמו למשל, אבן טורקה, ג'לאל א-דין דווני, ומיר דאמאד, הכריזו על שיטת "מדע האותיות" (علم الحروف), או בלעז לטריזם (Lettrism), כליבת הפילוסופיה הפרניאלית, אשר יושמה למעשה בהצלחה, במסגרת אידאולוגיה נאו-פיתגוראית אוניברסליסטית אסלאמית.
הם טענו ש"מדע אותיות" זה נמסר משלמה המלך לנביאי ישראל, למשל הנביא דניאל, ובהמשך ליוונים, למצרים כמו הרמס, לפרסים כמו זרתוסטרה, להודים, ואפילו לשבט הנביא מוחמד, כשהקוראן כספר נגלה, מהווה את נקודת השיא בהיסטוריה של הנבואה.
מקור המושג "פילוסופיה פרניאלית" בהגותם של כמה תאולוגים מתקופת הרנסאנס, ששאבו השראה מנאופלאטוניזם וכן מתורת הצורות.
מרסיליו פיצ'ינו טען שהעולם מושתת על אמת אחת, כשאת המקבילה לכך ניתן למצוא בתורת האידיאות.
לדידו של ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה, תלמידו של פיצ'ינו, ניתן למצוא את האמת במסורות רבות, לאו דווקא בשתיים שכאלו.
מרסיליו פיצ'ינו האמין שהרמס טריסמגיסטוס, מחברו המשוער של הקורפוס הרמטיקום, היה בן זמנו של משה רבנו ומורהו של פיתגורס, ומקור ההגות היוונית והיודאו-נוצרית.
הוא טען שהעולם מושתת על אמת אחת, האהבה או הנשמה, כשאת המקבילה לכך ניתן למצוא בתורת האידיאות.
הפילוסופיה האפלטונית והתאולוגיה הנוצרית מגלמות אמת זו.
פיצ'ינו הושפע מהוגים שונים, כולל מהגות אריסטו, מפילוסופים שכתבו בשם בדוי ומכתבים מיסטיים.
פיצ'ינו הבחין בכך שהגותו מהווה חלק משלשלת ארוכה הנוגעת להתפתחות האמת הפילוסופית, החל מהפילוסופים הקדם-אפלטוניים (כולל זרתוסטרה, הרמס טריסמגיסטוס, אורפאוס, פיתגורס), שהגיעה לשיאה בתקופת אפלטון.
המושג Prisca theologia, כלומר תאולוגיה מקודשת ועתיקה, המגלם את האמת, שניתן למצוא אותו בכל תקופה, היה רעיון בעל חשיבות רבה עבור פיצ'ינו.
ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה, תלמידו של פיצ'ינו, הלך רחוק יותר ממורהו בהציעו שניתן למצוא את האמת במסורות רבות, לאו דווקא בשתיים.
הוא הציע הרמוניה בין הגותם של אפלטון ואריסטו והבחין בהיבטים של Prisca theologia באבן רושד, בקוראן, בקבלה וכן במקורות נוספים.
מי שהשתמש לראשונה במונח perenni philosophia היה (1548-1497), שהשתמש בו בתור כותרת לספרו, De perenni philosophia libri X, שיצא לאור ב-1540. הספר היה הניסיון העקבי ביותר להגיע לסינתזה ולהרמוניה פילוסופית.
סטאוקו מייצג את הפן ההומניסטי של חקר התנ"ך והתאולוגיה, בתקופת המאה ה-16, תקופת הרנסאנס, למרות שהוא דחה את מרטין לותר ואת ג'ון קלווין.
הוא מטעים ש אותה ידיעה (או חוכמה) אחת ויחידה, היא יסוד המפתח בהגותו הפילוסופית.
לפי מידת הדגש שהוא מציב לטובת ההמשכיות, על פני הקידמה, האידיאה הפילוסופית של סטאוקו, איננה קשורה באופן המקובל לפילוסופיה של הרנסאנס.
למעשה, הוא נטה להאמין שהאמת אובדת במהלך הזמן ונשמרת אך ורק ב-prisci theologica.
סטאוקו העדיף את אפלטון על פני אריסטו והבחין בחפיפה גדולה יותר ביו הנצרות לבין הגותו של הראשון, לעומת הגותו של האחרון.
הוא החזיק בדעה שהפילוסופיה פועלת בהרמוניה אל מול הדת והיא אף צריכה להוביל לידיעת האל, ואותה אמת זורמת ממקור אחד ויחיד, הקודם ליוונים.
סטאוקו הושפע עמוקות מקביעתו של יאמבליכוס, שידיעת האל טבועה היא בכל, והוא אף ייחס חשיבות רבה להרמס טריסמגיסטוס.
לספר "הפילוסופיה הפרניאלית" מאת סטאוקו (אין לבלבל עם ספרו של אלדוס האקסלי), נודעה חשיבות ראשונה במעלה בעיני חלק מהמלומדים, במשך מאתיים שנה לאחר פרסומו ולאחר מכן, נשכח הספר כמעט לחלוטין, עד שבשלהי המאה ה-19, גילה אותו מחדש אוטו וילמן.
בסך הכל, De perenni philosophia לא היה ספר רב-השפעה במיוחד, והוא היה מוגבל ברובו לאלה שהיו בעלי נטייה מחקרית דומה לזו של סטאוקו.
החיבור לא נכלל ברשימת היצירות שנאסרה לפרסום על ידי הכנסייה הקתולית, על אף שחיבורו קוסמופואיה, שהביע רעיונות דומים, אכן נכלל ברשימה זו.
הביקורת הדתית נטתה לכיוון ההשקפה השמרנית, שיש להבין את עקרונות האמונה הנוצרית כייחודיים, בניגוד להשקפה הרואה בהם כביטויים מושלמים של האמת, שניתן למוצאם בכל מקום.
באופן כללי יותר, הסינקרטיזם הפילוסופי הזה גובש במחיר זניחת חלק מהדוקטרינות אותן הוא כלל ויהיה זה אפשרי להניח, שיכולותיו הביקורתיות של סטאוקו, לא עמדו במשימה שהוא עצמו הציב.
יתרה מכך, הסתמכות היתר על עקרון ה-prisci theologica, היה בה למעשה טעם לפגם, מכיוון שהתברר מאוחר יותר, שרבים מהחיבורים שבהם השתמשו בזרם פילוסופי זה, הכילו מידע שגוי.
במהלך מאתיים השנים הבאות, התגובות החיוביות ביותר התקבלו דווקא לרוב מנוצרים פרוטסטנטים, לרוב מאנגליה.
מאוחר יותר, היה זה גוטפריד לייבניץ שלקח על עצמו את התפקיד של סטאוקו.
הפילוסוף הגרמני ממשיך במסורת הפילוסופית ההרמונית הזו; לפילוסופיה ההרמונית שלו היה קשר מיוחד לאידיאות של סטאוקו.
לייבניץ היה מודע לעבודתו של סטאוקו כבר ב-1687, אך הוא חש שהחיבור De la vérité de la religion chrétienne, מאת הפילוסוף ההוגנוטי הצרפתי, פיליפ דה מורניי, הביע בצורה טובה יותר את אותה אמת.
ניתן למצוא את השפעתו של סטאוקו לאורך כלל חיבוריו של לייבניץ, אך הפילוסוף הגרמני היה הפילוסוף הראשון להתייחס לפילוסופיה הפרניאלית, זאת בלי להזכיר את הפילוסוף האיטלקי.
האולטרמונטניסט ז'וזף דה מסטר, למרות היותו קתולי ובונה חופשי, השפיע על התפיסה המאוחרת יותר, את הפילוסופיה הפרניאלית.
בתור מבקרה של המדינה והחברה החילוניות, הוא קבע ש
ראלף וולדו אמרסון, היה זה שפרץ את הדרך להפיכת הספיריטואליזם לתחום מוגדר.
הוא היה דמות מובילה בטרנסצנדנטליזם, שהיה נטוע עמוק ברומנטיציזם האנגלי והגרמני, הושפע עמוקות מהביקורת הפילוסופית את התנ"ך מבית מדרשם של יוהאן גוטפריד הרדר ופרידריך שליירמאכר, וכן מהסקפטיציזם של דייוויד יום.
הטרנסצנדנטליסטים הדגישו גישה אינטואיטיבית וחווייתית באשר לדת.
בהמשיכו את שליירמאכר, טען אמרסון שהתחושה האינטואיטיבית של האדם את האמת היא זאת שנלקחת בחשבון כקריטריון להגדרתה.
הטרנסצנדנטליסטים הושפעו בעיקר מתומאס קרלייל, שחיבורו Critical and Miscellaneous Essays, תרם להתקבלותו של הרומנטיציזם הגרמני באנגליה, וכן החיבור Sartor Resartus (1834-33), שהיווה טקסט פורץ דרך בתחום הפרניאליזם המערבי.
הם אף קראו טקסטים הינדואיסטיים והושפעו מהם, כשהתרגומים לאנגלית הופיעו לראשונה בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בנוסף, הם קידמו רעיונות אוניטריים ואוניברסליים, דבר שהוביל במאה ה-20, להופעת האוניברסליות האוניטרית.
האוניברסליזם דוגל ברעיון שהאמת חייבת להתקיים אף בדתות נוספות, מאחר שהאל האוהב יושיע את כלל האנושות, לא רק נוצרים.
בשלהי המאה ה-19, הופץ רעיון הפילוסופיה הפרניאלית על ידי מנהיגיה של האגודה התאוסופית, כגון הלנה בלוואצקי ואנני בזנט, תחת השם "דת החוכמה" או "החוכמה העתיקה".
האגודה התאוסופית לקחה חלק פעיל בהתעניינות בדתות אסייתיות, כשבהמשך היא הביאה את הדתות הללו לתשומת לבו של הקהל המערבי, אלא אף השפיעה על ההינדואיזם והבודהיזם בסרי לנקה וביפן.
הוגים רבים (כולל ארמסטרונג, ג'רלד הרד, יוסטון סמית', אלדוס האקסלי וג'וזף קמפבל), הושפעו מהמיסטיקנים ההודים ראמאקרישנה וסוואמי ויווקאננדה, שאימצו בעצמם את המושגים האוניברסליים מהמערב.
הם התייחסו להינדואיזם כאל אחד מסמליה של הפילוסופיה הפרניאלית.
נטייה זו השפיעה על הוגי הדעות בכך שהם הציעו בעצמם רעיונות חדשים של פילוסופיה פרניאלית במהלך המאה ה-20.
אחדות הדתות היוותה מניע מרכזי בקרב הרפורמיסטים בהודו במהלך המאה ה-19, שבתורם השפיעו במהלך המאה ה-20 על הוגים מסוגם שהשתייכו לפרניאליזם.
דמויות המפתח בתנועה רפורמיסטית זו, היו שני הברהמינים מבנגל, ראג' ראם-מוהאן ראי וראמאקרישנה.
ראג' ראם-מוהאן ראי, שהיה פילוסוף ומייסדה של התנועה הדתית המודרניסטית ברהמו סאמאג', נימק שהאלוהי איננו ניתן לתיאור ומכאן ניתן להסיק שלאף דת אין את המונופול על הבנת האלוהות.
האקסטזות הספיריטואליסטיות של המיסטיקן ההודי ראמאקרישנה כללו חוויות הזדהות עם ישו, מוחמד וכן עם קאלי, האלה ההודית בה האמין.
סוואמי ויווקאננדה, תלמידו המפורסם ביותר של ראמאקרישנה, אף נסע לארצות הברית במהלך שנות ה-1890, שם ייסד את אגודות הודנטה.
ראי, ויווקאננדה וראמאקרשינה הושפעו שלושתם מהאדוואיטה ודנטה, בה ראו כזרם המייצג של ההינדואיזם האוניברסלי.
כמושג, הפילוסופיה הפרניאלית התקבלה בקרב הקהל הרחב באמצע המאה ה-20, על ידי אלדוס האקסלי, שהושפע עמוקות מהנאו-ודנטה ומהאוניברסליזם של ויווקאננדה.
בספרו מ-1945, The Perennial Philosophy, הוא הגדיר מונח זה במילים הבאות:
בניגוד לקבוצה הפרניאליסטית, הידועה גם בשם תנועת הטרדיציונליזם (אין לבלבל עם כאן עם הרעיון הפילוסופי עצמו, נושא הערך), האקסלי הדגיש את החוויה המיסטית על פני המטאפיזיקה:
לדידו של אלדוס האקסלי, כדי להפנים את המציאות האלוהית, האדם צריך למלא תנאים מסוימים: האקסלי טוען שמעטים הם האנשים שיכולים להגיע למצב זה.
אלו שמילאו את התנאים, הבינו את האמת האוניברסלית ואף יישמו אותה, מכונים לרוב בתוארי הכבוד קדוש, נביא, חכם, או מואר.
בנוסף, טוען האקסלי, שאותם אלו ש, השיגו אף הם מצב הארה זה.
אלדוס האקסלי טיפח פרשנות אוניברסלית לדתות העולם, בהשפעת הנאו-ודנטה של ויווקאננדה.
להלן דברי האקסלי, שהביא להתקבלותו של המונח "פילוסופיה פרניאלית", בקרב הקהל הרחב, דרך הוצאת ספרו The Perennial Philosophy, ב-1945:
בחיבורו Vedanta and the West (ודנטה והמערב), משנת 1944, האקסלי מתאר את הנחת העבודה המינימלית; המתאר הבסיסי של הפילוסופיה הפרניאלית מצוי בכל הזרמים המיסטיים בדתות העולם:
אסכולת הטרדיציונליזם מתייחסת לקבוצת הוגים, שפעלו במאה ה-20 (גם כיום, במאה הנוכחית), שהביעו את דאגתם באשר לשקיעת הידע המסורתי על שלל צורותיו, הן מבחינה רוחנית, הן מבחינה אסתטית, בתוך החברה המערבית, כפי שהם חשבו לנכון.
בין תומכיו המוקדמים של זרם זה נמנו ההוגים רנה גנון, אננדה קומאראסוואמי ופריטיוף שואון.
הוגים חשובים נוספים שנמנו על זרם זה, הם טיטוס בורקהרדט, מרטין לינגס, סייד חוסיין נאסר, ז'אן-לואי מישון, מרקו פאליס, יוסטון סמית', ז'אן בורלה ואלמירה זולה.
על פי האסכולה הטרדיציונליסטית, הדתות האורתודוקסיות מבוססות על מקור מטאפיזי אחד ויחיד.
על פי אותה אסכולה, המונח "phliosohia perennis", מציין השקפת עולם המנוגדת למדענות של החברות החילוניות המודרניות, והיא מקדמת את גילויה מחדש של החוכמה המסורתית שקדמה לידע של העולם החילוני והמפותח של ימינו.
השקפה זו מובעת על ידי רנה גנון, בספרו The Reign of Quantity and the Signs of the Times, משנת 1945, אחד מהחיבורים המכוננים של אסכולה זו.
עבור הטרדיציונליסט סייד חוסיין נאסר, הפילוסופיה הפרניאלית נטועה עמוק במסורת, מושג שהוא מגדיר באופן הבא:
ואכן, הטרדיציונליזם ממשיך בגישה מטאפיזית זו, ולפיו הפילוסופיה הפרניאלית היא "אמת מוחלטת ונוכחות אינסופית".
האמת המוחלטת, משמעה הוא החוכמה הנצחית והמתמדת (sophia perennis) שעומדת כמקור הטרנצנדנטי של דתות המין האנושי, האורתודוקסיות במהותן.
נוכחות אינסופית, משמעה הוא "הדת הנצחית" (religio perennis), החיה בתוככי הליבה הפנימית של דתות אלו.
הטרדיציונליזם גורס מימד טרנסצנדנטי ואימננטי, כלומר את הכרת המציאות המוחלטת ובמילים אחרות: "מה שקבוע, נצחי ותמידי, שניתן לגשת אליו אך ורק באמצעות ריכוז ודרך התכווננות מיסטית".
לדידו של הפילוסוף הברזילאי, , הפילוסופיה הפרניאלית קובעת שהאמת האוניברסלית, אחת ויחידה היא בכל המסורות הדתיות הגלובליות, והיא הבסיס לידיעה ולדוקטרינה שלהן.
כל דת גלובלית, מהווה למעשה פרשנות של אותה אמת אוניברסלית, המותאמת לשם סיפוק הצרכים הפסיכולוגיים, האינטלקטואליים, והחברתיים של כל תרבות, בתקופה מסוימת בהיסטוריה.
אמת נצחית זו, נגלתה מחדש בכל תקופה, דרך המיסטיקונים על כל סוגיהם, שהחיו מחדש את הדתות הקיימות זה מכבר, כשהללו נפלו מבחינה רוחנית לשטחיות וטקסיות חלולה.
מורגן שיפלי מציין בנוסף לכך, שהטרדיציונליזם מכוון למסורות האורתודוקסיות ודוחה את הסינקרטיזם והאוניברסליזם המודרני, היוצרים ביחד דתות חדשות לעומת אלו הקודמות ובכך חותר תחת אותן המסורות הקיימות.
המונח עצמו, העידן החדש, מתייחס לעידן הדלי האסטרולוגי הקרב ובא.
העידן החדש שואפת ליצור "רוחניות ללא גבולות או כפייה דתית", אינקלוסיבית ופלורליסטית.
היא מחזיקה ב"השקפת עולם הוליסטית", מדגישה שתודעה, גוף ונשמה קשורים זה בזה, ושקיימת אחדות ברחבי היקום, מוניזם.
היא מנסה ליצור "השקפת עולם שתכלול בו-זמנית מדע ורוחניות" ומאמצת ממספר זרמים מרכזיים של המדע כמו גם מזרמים מדעיים נוספים הנחשבים לפרינג'.
ההבניה הסינכרונית של טושיהיקו איזוצו
במזרח, פיתח הפילוסוף טושיהיקו איזוצו, תרשים מתודי לשם ניתוח השוואתי ומטא-היסטורי של מגוון מסורות פילוסופיות ודתיות, לו הוא קרה "הבניה סינכרונית".
הוא היה הראשון לנסח ברהיטות את השקפת העולם הפילוסופית של המסורות בסין ודרום מזרח אסיה, ובמיוחד את זו של הבודהיזם, תוך מתן תשומת לב לסוגיית הפילוסופיה הפרניאלית.
קן וילבר, תאורטיקן אמריקאי של הפסיכולוגיה הטרנספרסונלית, חיבר מאמר מ-1975, שהכותרת שלו היא Psychologia Perennis.
וילבר דוחה את עקרונות הפרניאליזם וכן את ההשקפה האנטי-אבולוציונית, הרואה בהיסטוריה מעין תהליך של רגרסיה מזמנים עברו.
בניגוד אליה, הוא מאמץ השקפת עולם מערבית יותר.
לפי דבריו של וילבר עצמו:
הפילוסופיה הפרניאלית כמושג, הנקראת לעיתים גם פרניאליזם, מהווה תחום מרכזי בדיון האקדמי על החוויה המיסטית.
יוסטון סמית' מציין, שחזונו של הטרדיציונליזם לגבי פילוסופיה פרניאלית, איננו מתבסס על חוויות מיסטיות, אלא על אינטואיציה מטפיזית.
הדיון בחוויה המיסטית הסיט את הדגש במסגרת הפרניאליזם מאינטואיציה מטפיזית זו, אל החוויה הדתית וכמו כן לרעיון הנון-דואליות ולמצבי תודעה גבוהים (ASC - Altered state of consciousness).
ויליאם ג'יימס, הביא להתקבלותו של המונח "חוויה דתית", בספרו משנת 1902, החוויה הדתית לסוגיה.
ספר זה אף השפיע על הבנת המיסטיקה כחוויה מובחנת אשר תורמת לידע.
הוגי דעות כגון וולטר טרנס סטייס , יוסטון סמית' , ורוברט פורמן, טוענים שישנן כמה נקודות דמיון עיקריות של החוויה המיסטית החוצות תקופה,דת ותרבות.
עבור סטייס, חוויה מהותית זו מהווה תנאי הכרחי, אך לא מספיק, עבור הפרט, כדי להיות מסוגל להאמין במרכיב הקוגניטיבי של כל חוויה דתית.
החוקר ויין פראודפוט, מייחס את מקור המושג "חוויה דתית", אחורה בזמן, לתאולוג הגרמני פרידריך שליירמאכר, שטען שהדת מבוססת על תחושת האין-סוף.
שליירמאכר השתמש במושג "החוויה הדתית", כדי להגן על הדת מפני הביקורת המדעית והחילונית.
המונח אומץ על ידי חוקרי דת רבים, שמהם ויליאם ג'יימס היה המשפיע ביותר.
המבקרים מצביעים על כך שהדגש על חוויה נותן העדפה ליחיד, על פני הקהילה.