tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד סוף המאה ה-19 לא השתקעו יהודים בצ'פל, בגלל התנגדותם של האוכלוסייה ממוצא גרמני מחד ובגלל חוסר מקורות פרנסה מאידך.
מפעליו של מנפרד וייס היו מקור פרנסתם העיקרי של היהודים ומעטים היו סוחרים ובעלי מלאכה.
יחס התושבים ליהודי המקום היה תקין בדרך כלל, הפועלים היו מאוגדים רובם במפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שלא גרסה פעילות אנטישמית.
הקהילה בצ'פל אורגנה ב-1898, והייתה כפופה לקהילת שורוקשאר (soroksar).
ב-1940 נעשתה כפופה לקהילת פשטסנטארז'בט (Pestszenterzsebet).
במקום היו חברת קדישא ואגודת נשים.
מלבד המפעל של וייס, המפעל המרכזי והגדול ביותר, היה מפעל נוסף לבניה שגם הבעלים שלו היו יהודים והיה שם בית חרושת שבו פועלים עבדו התפרנסו שגם הבעלים שלו היו יהודים.
כאשר התחילו מחנות העבודה באושוויץ, יהודי צ'פל לא שמעו על כך כלום.
מאוחר יותר הגיעו ארבעה בורחי אושוויץ וסיפרו על מה שקורה, אך יהודי הונגריה לא האמינו והיו בטוחים שהאמריקאים והבריטים יחסלו את התופעה של האנטישמיות לפני שתגיע אליהם.
בשנים 1942–1943 התחילו הרפורמות על היהודים גם ברחבי הונגריה ואנשים התחילו לאבד את עבודותיהם.
הנוער היהודי בצ'פל הרגיש צורך להוכיח שהם מסוגלים לעבוד והיו הולכים לעבוד במפעל למרות שבקושי הייתה משכורת ליהודים.
בנוסף גברים יהודים גויסו לעבודות כפייה, וחלקם נשלחו למחנה בור ביוגוסלביה.
ב-19 במרץ 1944 נכנסו הגרמנים להונגריה.
מגיל 17 הלך הנוער הציוני לסחוב שקי קמח ואוכל לחיילים, ומגיל 22–23 גויסו לחזית המלחמה עם רוסיה או נשלחו לשדות מוקשים על מנת להגן על החיל ההונגרי, מחנות העבודה נקראו "מחנות עזרה לצבא" שבהם היהודים הצעירים עשו את העבודות הנ"ל, בעוד שהמבוגרים נשלחו על רכבות לאושוויץ.
היהודים במחנות העבודה בהונגריה לא עטו טלאי צהוב, אלא מן סרט חאקי על היד שלא הורגש כסימון, אלא כחלק מתפקיד.
מאוחר יותר כל הצעירים ממחנות העבודה הועברו לבודפשט לוואדאז אוטצה 29, ומשם לגטאות.
ב-10 במאי החל ריכוז יהודי צ'פל לגטו שהוקם במפעל של מנפרד וייס, אליו הובאו גם יהודים מראצקווה, טקל , דמשד , טקשון , קישקונלצהאזה וסיגטסנטמיקלוש , ובסך הכול כ-3,000 יהודים.
ב-30 ביוני הם שולחו למרכז השילוחים שנוצר במונור ומשם שולחו בסופו של דבר לאושוויץ.
לאחר המלחמה כ-80 יהודים חזרו לצ'פל והקימו מחדש קהילה קטנה.
הם הקימו אנדרטה לזכר קורבנות השואה ואימצו את ספר התורה של קהילת דונהרסטי שנחרבה.
הרובע הוא הבית של מספר קבוצות ספורט, ביניהן קבוצת הכדורגל צ'פל שזכתה מספר פעמים באליפות הונגריה.
צָ'צָ'לָקָה אדמונית-בטן (שם מדעי: Ortalis wagleri) היא מין של עוף קרקע ממשפחת ההוקיים האנדמי למקסיקו במדינות: חליסקו, סונורה, סינלואה, נאיאריט ודורנגו.
תחום מחייתה הוא יערות גשם נמוכים בטווח של עד 1,500 מטר אך גם יערות יבשים יותר.
עוף זה דומה למיני הסוג פנלופה והוא מגיע לאורך 62–67 ס"מ ולמשקל 834 גרם.
הצ'צ'לקה בעלת נוצות חומות-אדמוניות וראש שחור עם פנים אדומות בולטות וסנטר ורוד.
המקור קצר ואפור ובקצהו ציצה בולטת שחורה.
החזה כתום-אפור, הבטן אדומה והרגליים אפורות וחזקות.
הזנב ארוך וכהה אך בעל נוצות כתומות בקצוות.
היא יכולה לנוע על הקרקע אך גם מעל ענפי היער, שם היא מחפשת מיני פירות ומגוונת בחרקים.
היא חיה רוב הזמן בקבוצות קטנות של עד 10 עופות.
עונת הרבייה שלה חלה בין מאי ליולי אז הזכרים מנפחים את נוצותיהם וקוראים לנקבות.
הצ'צ'לקה אינה נמצאת בסכנת הכחדה בטבע ומצב שימורה הוא "ללא חשש".
צ'פלין: המחזמר הוא מחזמר עם מוזיקה ושירים מאת כריסטופר קרטיס ומחזה מאת קרטיס ותומאס מיהן.
העלילה מבוססת על חייו של צ'ארלי צ'פלין.
המחזמר, שהחל בפסטיבל למחזות זמר בניו יורק בשנת 2006, הוצג לראשונה בסן דייגו בשנת 2010, ולאחר מכן עלה לראשונה בברודוויי בשנת 2012.
בישראל, המחזמר הועלה לראשונה בסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין בכיכובו של עופרי ביטרמן, בימויו של שוקי וגנר ונוסח עברי מאת דני לשמן.
בעקבות ההצלחה, תיאטרון תל אביב רכש את ההצגה וביולי 2019 בתיאטרון תל אביב, בהפקה משותפת עם תיאטרון חיפה, עלה בשנית בבימויו של שוקי וגנר על פי נוסח עברי מאת דני לשמן, עם עופרי ביטרמן בתפקיד צ'ארלי צ'פלין.
צ'רלי צ'פלין הוא ילד קטן שחי עם אמו בלונדון.
אביו, שיכור ומתעלל, המזניח את משפחתו.
אימו של צ'רלי מופיעה מדי ערב בוודוויל של פרד קארנו.
ערב אחד, כשצ'פלין מגיע למקום עבודתה של אמו, היא שוכחת את המילים.
צ'פלין הקטן אובד עצות ולבסוף שר במקומה, והופך לאגדה בוודווילים של לונדון.
השנים חולפות וצ'פלין גדל בתיאטראו והופך לכוכב.
אימו מזדקנת וחולה במחלת השכחה וצ'רלי לא מסוגל לראות אותה במצבה זה.
הוא שולח אליה במקומו את אחיו, סידני.
המופע מתגלגל לניו יורק, שם באחת הפעמים מבחין בצ'רלי מפיק הוליוודי מצליח, אשר מזמין את צ'רלי להוליווד כדי להופיע בסרטיו.
צ'רלי מקבל את ההזמנה ופותח בדרך חדשה לתהילת עולם.
המחזמר הוצג לראשונה במסגרת פסטיבל למחזות זמר בניו יורק בשנת 2006.
לאחר מכן, המחזמר הופק ועלה שוב בסן דייגו, קליפורניה, מה-19 בספטמבר ועל ל-17 באוקטובר 2010. את הפקה זו ביימו וורן קרלייל ומייקל אונגר, עם עיצוב תפאורה מאת אלכסנדר דודג', עיצוב תלבושות מאת לינדה צ'ו, עיצוב תאורה מאת פול גאלו, עיצוב הקרנה מאת זכרי בורוביי, ועיצוב סאונד מאת ג'ון ווסטון.
המנהל המוזיקלי היה בריאן פרי ועל התזמורת ניצח דגלאס בטרמן.
צוות השחקנים כלל את רוב מק'קלור (צ'ארלי צ'פלין), אשלי בראון (אונה או'ניל), אל.ג'יי.
בנט (סידני הצעיר), ג'ן קוללה (הדה הופר), אדי קורביץ' (פרד קרנו), ברוק סאני מורבר (מילדרד האריס), רון אורבך (מר צ'פלין), רולנד רוסינק (אלף), ג'ייק שווינק (צ'רלי הצעיר / ג'קי) ומתיו סקוט (סידני צ'פלין).
צוות השחקנים כלל גם את אהרון אקוסטה, קורטני קורי, מת'יו פטריק דייוויס, ג'סטין מייקל דובל, שרה אדוארדס, בן ליברט, אליסה מארי, ג'ניפר נובל, קורט נורבי, קרלי ניקאנן, ג'סיקה ריינר-האריס, וקירסטן סקוט.
המחזמר הוצג לראשונה בברודוויי בתיאטרון אתל בארימור ב-21 באוגוסט 2012 במסגרת הצגות הרצה, עם ערב פתיחה רשמי ב-10 בספטמבר 2012. הצוות הקריאטיבי של הפקה זו כלל את וורן קרלייל (בימוי וכוריאוגרפיה), ביולף בוריט (עיצוב תפאורה), איימי קלארק ומרטין פקלידינאז (עיצוב תלבושות), קן בילינגטון (עיצוב תאורה) וג'ון דריסקול (עיצוב תאורה).
צוות השחקנים כלל את רוב מק'קלור בתפקיד צ'ארלי צ'אפלין, ג'ים בורסטלמן בתפקיד אלף ריבס, ג'ן קוללה בתפקיד הדה הופר, ארין מקיי בתפקיד אונה או'ניל, מייקל מק'קורמיק בתפקיד סנט / מק'גרני / אמסי, כריסטיאן נול בתפקיד האנה צ'פלין, זכרי אונגר בתפקיד צ'רלי הצעיר / ג'קי וויין אלן ווילקוקס בתפקיד סידני צ'פלין.
המחזמר רץ עד ל-6 בינואר 2013, ובסך הכל הוצג 160 פעמים (מתוכן 24 הצגות הרצה).
בישראל, המחזמר הועלה לראשונה ביולי 2019 בתיאטרון תל אביב, בהפקה משותפת עם תיאטרון חיפה, בבימויו של שוקי וגנר על פי נוסח עברי מאת דני לשמן, עם עופרי ביטרמן בתפקיד צ'ארלי צ'פלין.
צ'ארלי צ'פלין 9 סוד האוהבים - רפריזה צ'ארלי צ'פלין 10 מי זה הלהקה 11 גילוי הנווד - רפריזה הלהקה
בביקורת על ההפקה שעלתה בסן דייגו, כתב המבקר של לוס אנג'לס טיימס כי "השירים מקפיצים את הסיכום הפשטני הזה בשמלץ קליל ...
הכי הרבה שאפשר לומר הוא שצוות השחקנים מודרך ביעילות והקלישאות מתקבלות בברכה ובסלחנות בזכות החיוך הצ'פליני ...
מתארת את שנותיו המוקדמות של צ'פלין כהסבר לכל דבר, פרט לנטייתו הידועה לשמצה לנערות צעירות".
מבקר וראייטי כתב כי למחזמר אודות "הקריירה העצומה של אגדת הקולנוע צ'ארלס צ'פלין ...
יש את הרגעים שלו אבל הוא נכשל בניסיונו לעסוק ביותר מדי [נושאים].
ויליאם צ'פמן ריברקומב היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי שייצג את מדינת וירג'יניה המערבית בסנאט של ארצות הברית בשתי תקופות כהונה לא רצופות.
ריברקומב נולד בעיר קובינגטון שבווירג'יניה, בנם של אליזבת פורר וג'ורג' אנדרסון ריברקומב.
הוא למד באוניברסיטת וושינגטון ולי בטרם התגייס לצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
הוא השתחרר מהשירות הצבאי בדרגת קורפורל.
כששב מהמלחמה, החל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה, וסיים את לימודיו ב-1919. הוא עבד כעורך דין בקובינגטון במשך שנים אחדות, אז שעבר לצ'ארלסטון שבוירג'יניה המערבית, ב-1922.
ב-1942 נבחר לסנאט של ארצות הברית.
שם חרת ריברקומב על דגלו התנגדות למדיניות החוץ והפנים של ממשל הארי טרומן והיה תומך תקיף בזכויות אזרח.
ב-1945, נמנה ריברקומב בין שבעת הסנאטורים שהתנגדו להצטרפות ארצות הברית אל האומות המאוחדות.
הוא התמודד לכהונה שנייה בסנאט ב-1948 אך הפסיד ליריבו מתיו נילי מהמפלגה הדמוקרטית, ובבחירות למושבה האחר של וירג'יניה המערבית בסנאט ב-1952 הפסיד גם כן.
בשתי מערכות בחירות אלה, תמיכתו במדיניות זכויות האזרח של המפלגה הרפובליקנית היו נושאים עיקריים.
אחרי שני כישלונות ניסיונותיו להיבחר לסנאט, ב-1956 זכה בבחירות מיוחדות למילוי שארית כהונתו של הארלי קילגור, יריבו הדמוקרטי בבחירות 1952. הוא נכנס שוב לסנאט וכיהן עד לשלהי 1958.
ב-1958 הפסיד לרוברט בירד, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של וירג'יניה המערבית, בבחירות טעונות לסנאט (בירד אייש את המושב עד מותו ב-2010, ונהפך לסנאטור הראשון שכיהן ללא הפרעה במשך יותר מחמישים שנה).
לאחר מכן הוא הוסיף להפסיד את מועמדות המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל וירג'יניה המערבית ב-1960 ופרש מהפוליטיקה.
הוא עסק בחוק ומשפט בצא'רלסטון עד מותו ב-1979.
ריברקומב היה הרפובליקני האחרון שייצג את וירג'יניה המערבית בסנאט עד להיבחרה של שלי מור קפיטו במהלך בחירות 2014 בארצות הברית, שקטעה רצף בן 58 שנה של ניצחון המפלגה הדמוקרטית בבחירות לסנאט.
צ'פוד (בהונגרית: Csapod) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
בצ'פוד חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
האי צ'פל (בהונגרית: Csepel-sziget) הוא האי הגדול ביותר על הדנובה בהונגריה.
אורכו 48 קילומטרים, רוחבו 3 קילומטרים, ושטחו 257 קילומטרים רבועים.
האוכלוסייה מתגוררת על האי ב-12 יישובים, כולל אחת משכונות בודפשט, ומונה כ-165,000 נפש.
באי שוכן המבנה הגבוה ביותר בהונגריה, מגדל לקיהג', בן 314 מטרים, תורן רדיו המשמש כיום לסירוגין למטרות בקרת רשת חשמל.
מחנות המעצר בדרום צ'פל בשואה
צ'פקה (בפולנית: Czapka) הוא כובע בעל עיצוב ייחודי, המזוהה בעיקר עם הכוחות הצבאיים של פולין ועם יחידות אולאנים ונושאי רומח רכובים החל מתחילת המאה ה-19.
כיום כובעי צ'פקה נמצאים בשימוש מצומצם במדים ייצוגיים של מספר מדינות באירופה.
עיצוב נוסף הדומה ומבוסס על הצ'פקה, הרוגטיווקה (Rogatywka) הכולל גם הוא חלק עליון מרובע אך נוטה לאחור, נמצא בשימוש נרחב ברחבי הצבא הפולני כאשר עיצוב זה כמו גם הצ'פקה מזוהים במיוחד עם הלאומיות הפולנית ועם סמלי פולין.
הצ'פקה עוצבה כשאקו בעל חלק עליון מרובע, ככל הנראה התבסס העיצוב בכיסוי ראש מסורתי שהיה נהוג בצפון-מזרח אירופה.
השימוש הראשון של הצ'פקה ככובע צבאי החל ב-1784 בקרב אולאנים אוסטרים מגליציה (אז חלק מממלכת הבסבורג).
במהלך המלחמות הנפוליאוניות נושאי רומח פולנים בלגיון הפולני בשירות צבא נפוליאון עשו שימוש בעיצוב גדול ומהודר יותר של הצ'פקה, והביאו לעלייה בפופולריות של נושאי רומח רכובים והעיצוב הייחודי.
צבאות אירופה החלו להקים יחידות אולאנים ונושאי רומח ועשו שימוש בעיצוב הצ'פקה כאלמנט מבדיל משאר יחידות הפרשים.
במהלך המאה ה-19 כובעי צ'פקה נותרו בשימוש יחידות נושאי רומח (ואולאנים) ברוב צבאות אירופה, ערב מלחמת העולם הראשונה הם היו בשימוש במדים הייצוגיים של בריטניה, ארצות הברית, בלגיה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, האימפריה הגרמנית ורוסיה.
הרבה מיחידות אלו המשיכו לעשות שימוש בצ'פקה במהלך המאה ה-20 ועד ימינו בעיקר במדים ייצוגיים ומדי שרד.
צ'צ'לקה מנומרת (שם מדעי: Ortalis guttata) הוא מין של עוף קרקע מהסוג צ'צ'לקה שבמשפחת ההוקיים.
המין נפוץ ביערות גשם במדינות ברזיל, בוליביה, קולומביה, ונצואלה, פרו ואקוודור עד לגובה של 1,700 מטר מעל לגובה פני הים.
היא תוארה בידי החוקר יוהאן בפטיסט פון שפיקס בשנת 1825.
אורכו של הצ'צ'לקה המנומרת הוא 40 עד 60 סנטימטרים ומשקלו 500 עד 600 גרמים.
צבעו של העוף חום למעט הראש האפור והזנב השחור.
צבע הנוצות משתנה בין תת-המינים השונים.
העוף שוכן עצים ושם מחפש פירות, זרעים וחרקים למאכל.
העופות מזדווגים בין אוקטובר לנובמבר ובונים קנים כ־2 מטרים מעל לקרקע.
מין זה מוגדר על ידי הרשימה האדומה של IUCN כמין שאינו בסיכון בשל יכולתו להסתגל גם לבתי גידול שנפגעו בידי האדם (כמו יערות האמזונאס) ועקב גודלו הקטן יחסית למיני הסוג הוקו, שרבים מהם מצויים בסכנה בטבע.
צ'פארל היא בתה הנמצאת בעיקר במדינת קליפורניה, בדרום אורגון, ארצות הברית ובחלקו הצפוני של חצי האי באחה קליפורניה במקסיקו.
הבתה מאופיינת בסגנון חורש ים-תיכוני ובעלת אקלים ים תיכוני (חורף גשום מתון וקיץ חם ויבש) ומתרחשות בה שריפות מעטות בעוצמה גבוהה.
בחורש ישנו מגוון צמחים עמידים לבצורת קיץ עם עלים ירוקי עד סקלרופיליים, זאת בניגוד לבתת השיחים הרכים, נשירי הבצורת, הסבך חופית, הנמצאת לעיתים קרובות על שיפולים דרומיים יבשים יותר הנמצאים בטווח החורש.
בנוסף לתחום התפוצה העיקרי של החורשות במרכז החוף המערבי, ישנם שלושה אזורי חורש נוספים המחוברים אקולוגית במרכז אריזונה, מערב טקסס, ולאורך הצד המזרחי של שרשראות ההרים של מרכז מקסיקו.
בניגוד לאקלים הים-תיכוני החם והיבש המאפיין את הבתה הזו, בשלושת אזורי החורש המחוברים יורדים גשמי קיץ.
הבתה מהווה 9% מאזור הטבע הבראשיתי של קליפורניה ומכילה כ-20% ממיני הצמחים שלה.
השם בא מהמילה הספרדית chaparro, שמתורגמת ל"מקומו של אלון הסבך".
צ'סקי (בקצ'ואה: Chasqui) היו השליחים של אימפריית האינקה.
הם היו אחראים על נשיאת הקיפו, ההודעות והמתנות.
באמצעות מערכת השליחים של הצ'סקי הייתה הודעה עוברת בקצב של עד 240 קילומטרים ליום.
הצ'סקי נבחרו מבין הזכרים הצעירים החזקים ביותר שהיה ידוע שהם הרצים המהירים ביותר.
בכל כפר היו צ'סקי בני 18 ל-25 שנים, ששירתו משמרות יומיות של 6 עד 12 שעות שהוקצו להם.
בנוסף, הצ'סקי אומנו להיות מסוגלים לקרוא ולתרגם את הקיפו זה לזה ולממונים עליהם.
הם פוזרו לאורך אלפי קילומטרים, תוך ניצול מערכת הדרכים של האינקה, מערכת עצומה של דרכים ייעודיות וגשרי חבלים בהרי האנדים של פרו ואקוודור קולומביה, בוליביה, ארגנטינה וצ'ילה של ימינו.
הטמפו, או תחנות ממסר, שימשו עבור הצ'סקי כדי לעצור ולהעביר הודעות לצ'סקי הבא.
היו גדלים וסוגים שונים של טמפו ולכל אחד הוקצה שימוש אחר.
השימוש בטמפו היה תלוי באיזו דרך הוא נמצא ולמי מותר להשתמש בו.
היו גם מבנים אחרים שהצ'סקי השתמש בהם למנוחה ומחסה הנקראים צ'סקיוואסיס (chasquiwasis).
הצ'סקי היה מתחיל בטמפו אחד ורץ אל הטמפו הבא שבו צ'סקי אחר חיכה להעביר את המסר לטמפו הבא.
כל צ'סקי נשא לפחות שני פריטים, קיפו ופוטוטו (pututu).
הקיפו שימש לאחסון והובלת מידע באמצעות מערכת של מיתרים עם קשרים שייצגו דברים שונים בהתבסס על סוג, צבע, מספר מיתרים וכו'.
הצ'סקי הצליחו והורשו לקרוא, לתרגם ולהעביר את המידע על הקיפו.
לא ניתן היה לקרוא את הקיפו אלא אם כן הצ'סקי היה שם עם ההודעה והתרגום בעל פה, משום שחלק מהמידע נאמר בעל פה שהצטרף לקיפו.
הפוטוטו היה קונכייה ששימשה כחצוצרה, ששימשה לאותת לצ'סקי אחרים שרץ מתקרב אליהם, כדי שיוכלו להתכונן לרוץ.
צ'סקי אחר היה רץ לקראתו, רץ לצד השליח הנכנס ומנסה להקשיב ולשנן את ההודעה.
הוא גם היה מקבל את הקיפו שהרץ הראשון הביא.
הצ'סקי העייף היה נשאר לנוח בטמפו, בעוד הצ'סקי השני היה רץ לתחנת הממסר הבאה.
בנוסף, כנשק הוא נשא אלה וקלע ארוג.
על גבו הוא נושא תיק המכונה "קיפי" (Qipi).
היה לו מוט ועל ראשו פלומה של נוצות לבנות כמזהה חזותי.
מלבד הודעות העבירו הצ'סקי בתיקים שלהם סחורה מיוחדת עבור בני המלוכה של אינקה, כמו דגים טריים שהובאו מהחוף אל עיר הבירה, מרחק של 600 קילומטרים.
הצ'סקי היה מסוגל לרוץ בקצב של 10 קילומטרים ב-50 דקות והוא היה רץ בדרך כלל מרחק בין 10 ל-15 קילומטרים.
בקצב זה הודעה הייתה עוברת מרחק של 240 קילומטרים ביום.
כך למשל הודעה שנשלחה מקיטו לקוסקו, מרחק של כ-2,000 קילומטרים הייתה מגיעה בתוך שבוע.
כדי לעמוד בקור, בצמא ובעייפות הם לעסו עלי קוקה, שכן הם היו בין הבודדים שהורשו ללעוס עלה קדוש זה.
ישנם מספר דרכים ומבני טמפו משומרים ששימשו את הצ'סקי שעדיין קיימים.
ישנן דרכים בהן אפשר לנוע ולחוות את המרחק ואת השטחים בהם עבר הצ'סקי.
בחלק מהדרכים יש גשרי חבלים משוחזרים.
המוניטין האגדי של הצ'סקי חדר לתרבות של היום של מדינות האנדים.
ארגונים שונים, קבוצות מוזיקה וכלי תקשורת נושאים את השם הזה.
צ'סקי היה הקמע בקופה אמריקה 2004, שפרו אירחה באותה שנה.
לוויין רדיו החובבים הפרואני הראשון נקרא .
צ'צ'יליה אלמני (באיטלקית: Cecilia Alemani; נולדה ב-1977) היא אוצרת אמנות איטלקית המתגוררת ועובדת בניו יורק.
היא דירקטורית בחברה של דונלד מולן ג'וניור, דרכה משמשת כאוצרת הראשית של היי ליין במנהטן.
היא אצרה בעבר את הביתן האיטלקי של הביאנלה של ונציה בשנת 2017, ושימשה כמנהלת אמנותית של המהדורה הפותחת של יריד האמנות ארט בזל בבואנוס איירס ב-2018.
אלמני הייתה האוצרת הראשית והמנהלת האמנותית של הביאנלה ה-59 בוונציה ב-2022.
אלמני, נולדה בשנת 1977 במילאנו, איטליה.
היא בוגרת תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת מילאנו ותואר שני בלימודי אוצרות מבארד קולג', ניו יורק.
משנת 2012 עד 2017, היא אצרה את פרויקט פריז, הפלטפורמה ללא מטרות רווח של יריד האמנות Frieze, שהציג הפקות חדשות של אמנים חדשים ושחזורים של תערוכות היסטוריות.
מ-2009 עד 2010, היא הייתה מנהלת אוצרות של יוזמת X, ניו יורק, שנמשכה כשנה, עמותה ניסיונית שעבורה פיקחה על תערוכות ואירועים רבים.
אלמני היא מייסדת שותפה של No Soul For Sale, פסטיבל של חללים עצמאיים, המקבץ ארגונים ללא מטרות רווח וקולקטיבים של אמנים.
כאוצרת עצמאית, היא ארגנה תערוכות רבות במוזיאונים, חללים ללא מטרות רווח וגלריות, כולל בגלריות הבאות: ג'יו מרקוני במילאנו; בלום ופו, לוס אנג'לס; המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ומוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בניו יורק.
מאז 2011, היא מפקחת על תוכנית היין ליין ארט, מפתחת מומחיות בהזמנת והפקה של יצירות אמנות שאפתניות לחללים ציבוריים ויוצאי דופן.
היא גם ארגנה תערוכות קבוצתיות המציגות יצירות של אמנים צעירים ומתעוררים, לאחרונה, אלמני עמדה בראש ההיי ליין פלינט, תוכנית חדשה הכוללת יצירות אמנות מונומנטליות שהחלה ביוני 2019 עם Brick House, פסלה של האמנית סימון לי.
באמצעות יוזמות ציבוריות אלו, אלמני חיפשה מעורבות אזרחית משמעותית על ידי יצירת דיאלוג, מודעות ותחושה שהכל אפשרי.
בשנת 2017, אלמני אצרה את התערוכה בביתן האיטלקי בביאנלה בוונציה, תערוכת האמנות הבינלאומית ה-57. התערוכה, שכותרתה Il Mondo Magico (העולם הקסום), הציגה יצירות חדשות בקנה מידה גדול, מאת ג'ורג'יו אנדראוטה קאלו, רוברטו קווג'י ואדליטה חוסני-ביי.
כל אמן התייחס לקסם ולאגדה כדי לבנות עולמות פנטסטיים שהשאירו את המבקרים עם התרשמות עשירה ועמוקה יותר משלהם.
בשנת 2018, אלמני הייתה המנהלת האמנותית של המהדורה הראשונה של ארט בזל (אנ'), יוזמה חדשה בשיתוף עם בואנוס איירס שנועדה לחגוג את המערכת האקולוגית התרבותית המשגשגת של העיר.
אלמני אצרה תערוכה ברחבי העיר בשם Hopscotch שהציגה 18 יצירות בדיאלוג הדוק עם המקומות בהן הוצבו, דבר שיצר חוויה רב-שכבתית שחיברה בין אמנות חזותית, מרחבים עירוניים וההיסטוריה של העיר בדרכים בלתי צפויות.
בין האמנים שהשתתפו היו אדוארדו בסואלדו, פיה קאמיל, מאוריציו קטלאן, גבריאל שייל, ולוצ'יאנה לאמותה.
עבור ארט בזל 2019, אלמני הזמינה את אלכסנדרה פיריצ'י לביים איטרציה חדשה של אגרגט עבור מספלאץ של העיר.
היצירה הסוחפת היא סביבה פרפורמטיבית הכוללת יותר מ-60 אמנים שמסתובבים בין המבקרים, מבצעים מחוות וצלילים המתייחסים לצורות שונות של מורשת תרבותית, ויוצרים משהו כמו קפסולת זמן.
בתגובה למינויה לאוצרת והמנהלת האמנותית של הביאנלה ה-59 בוונציה בשנת 2022, העירה אלמני כי "כאישה האיטלקייה הראשונה שמחזיקה בתפקיד זה, אני מבינה ומעריכה את האחריות וגם את ההזדמנות שהוצעה לי", והוסיפה, "אני מתכוונת לתת קול לאמנים ליצור פרויקטים ייחודיים המשקפים את החזונות שלהם ואת החברה שלנו."
אלמני נשואה למסימיליאנו ג'יוני, אוצר איטלקי ומבקר אמנות עכשווית.
לבני הזוג יש בן אחד משותף והם מתגוררים באיסט וילג', מנהטן בניו יורק.
צ'צ'לניק (באוקראינית: Чечельник) היא עיירה במחוז ויניצה של אוקראינה.
לפני מלחמת העולם השנייה התקיימה בעיירה קהילה יהודית.
בסוף מאה ה-16 התקיימה במקום אחוזה של אצילים פולנים בשל צ'צ'ל (מכאן שמה של העיירה).
העיירה צ'צ'לניק השתייכה לאיחוד הפולני-ליטאי.
לאחר החלוקה השנייה של פולין בשנת 1793 הפכה העיר לחלק מן האימפריה הרוסית.
תחת השלטון הרוסי הייתה צ'צ'לניק חלק מפלך פודוליה.
לאחר התפרקות האימפריה הרוסית הפכה העיירה לחלק מאוקראינה הסובייטית.
יהודים חיו בצ'צ'לניק מראשית היישוב.
במהלך מרד חמלניצקי נרצחו כל יהודי העיירה על ידי הקוזאקים.
יהודים שבו לעיירה בתחילת מאה-18. בשנת 1765 התגוררו בעיירה 545 יהודים.
בשנים הבאות סבלו יהודי העיר מפרעות של היידמקים ובהמשך ממגפת הדבר.
בשנת 1776 התגוררו בעיירה רק 185 יהודים.
במהלך המאה ה-19, בשל התפתחות האזור, עלה מספר היהודים בצ'צ'לניק בהתמדה.
בשנת 1835 עבר להתגורר בעיירה משה צבי מסאווראן ורבים מחסידיו התיישבו בעיירה.
לאחר פטירתו בשנת 1838 המשיך בנו, רבי שמעון שלמה גוטרמן מסאווראן, להתגורר בעיירה.
נכון לשנת 1897 התגוררו בצ'צ'לניק 3338 יהודים (כ-40% מכלל התושבים).
בעיירה פעלו 5 בתי כנסת.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה סבלו יהודי העיירה מפרעות של אוקראינים.
בשל אימת הפרעות נמלטו יהודים רבים מהעיירה.
לאחר תום המלחמה והתבססות השלטון הקומוניסטי עזבו תושבים רבים את העיירה (ביניהם יהודים רבים).
היהודים שהתגוררו בעיירה עבדו בעיקר במוסדות ממשלתיים ובקואופרטיבים, וקצתם התארגנו לעבודה חקלאית בקולחוז יהודי.
במהלך שנות ה-20 וה-30 פעלו בעיירה "מועצה יהודית ממלכתית" ובית ספר יהודי שהתנהל ביידיש.
נכון לשנת 1939 התגוררו בעיירה 1327 יהודים (כשני שלישים מתושבי העיירה).
ביולי 1941, עם פלישתם לברית המועצות, כבשו הגרמנים את צ'צ'לניק והעיירה סופחה לטרנסניסטריה.
כל היהודים שחיו אז בעיירה רוכזו בגטו.
אליהם הצטרפו יהודים שהצליחו להימלט משני יישובים סמוכים וכן כ-1000 יהודים שגורשו מרומניה.
היהודים שבגטו נצטוו לענוד טלאי צהוב.
גברים ונשים עד גיל 60 הועסקו בעבודות כפיה אל מחוץ לגטו.
את הגטו ניהל יודנראט ובו 11 חברים.
בחורף 1941-1942 נפטרו כשליש מתושבי הגטו ממגפת טיפוס הבהרות שפרצה בגטו.
בינואר 1943 קיבלו תושבי הגטו סיוע מקהילות יהודיות ברומניה, מה ששיפר את מצבם.
בעיר פתחו מרפאה ובית תמחוי לנזקקים.
בגטו צ'צ'לניק פעלה מחתרת יהודית, ששיתפה פעולה עם הפרטיזנים בסביבה.
צעירים יהודים מהגטו הצליחו, בעזרת המחתרת, להימלט ממנו ולהצטרף אל הפרטיזנים.
צ'צ'לניק שוחררה בידי הצבא האדום במרץ 1944, בעת שחרורו חיו בגטו כ-1000 יהודים.
בתום המלחמה המשיכו כמה מאות יהודים להתגורר בצ'צ'לניק.
בעיר התקיימה קהילה חסידית בראשותו של רבי ברוך גוטרמן, נינו של משה צבי מסאווראן.
הוא נפטר בשנת 1950. לאחר פטירתו סגרו השלטונות את בית הכנסת היחיד שעוד פעל בעיירה.
במהלך שנות ה-70 עזבו רבים מיהודי צ'צ'לניק את העיירה - בעיקר לערים גדולות בברית המועצות אך גם לארצות הברית ולישראל.
אחרוני היהודים עזבו את העיירה בתחילת שנות ה-90 ועלו לישראל.
צ'פניק ובניו בע"מ היא חברה פרטית ישראלית משפחתית.
החברה עוסקת בייבוא, שיווק, שירות ואחזקה של ציוד מכני הנדסי (כלי צמ"ה) לשוק החקלאי והתעשייתי.
החברה הוקמה בשנת 1973 על ידי דוד צ'פניק ובניו אבי ובני.
דוד צ'פניק נולד בשנת 1919 בפולין וגדל בברלין בירת גרמניה.
לאחר עליית המשטר הנאצי בשנת 1934, נמלט צ'פניק ועלה לארץ ישראל, אך משום שעלה ללא סרטיפיקט נכלא בכלא עכו.
בתום 3 חודשי מאסר שוחרר והחל דרכו כמכונאי רכב בתל אביב.
בהמשך הקים מוסך עצמאי בשם "מוסך אביב" שהיה לאחד מהידועים בעיר.
בשנת 1973, לאחר שנאלץ לסגור את המוסך, הקים עם בניו את החברה כיבואנית של ציוד חקלאי ומכני.
חברת צ'פניק מציעה פתרונות מלאים ומגוונים של ציוד מכני הנדסי לארגונים וחברות במגזר הפרטי והציבורי, כולל ציוד חקלאי, כלים לעבודות עפר, כלי תפעול לתעשייה ומערכות תומכות.
החברה היא נציגה ויבואנית של מספר מותגים בינלאומיים מובילים בתחום
טרקטורים ורכבים ייעודיים בתחום החקלאות של המותגים Landini, Branson-TYM ו-LOVOL.
מלגזות ומעמיסים טלסקופיים של המותגים Hyster, Manitou ו-Mariotti.
מנופי סל של המותגים Versalift ו-Oil&Steel.
מגוון ציוד ייעודי לענפי המטעים, גידול התמרים, הבנייה והתעשייה.
חברת צ'פניק ובניו היא ספק מוביל של גופים מרכזיים במשק הישראלי, ובהם:
נמלים: נמל חיפה ונמל אשדוד
חברות התעשייה הכימית ובפרט מפעלי ים המלח
מוסדות שונים גם בתחום החינוך והאקדמיה
הנהלת החברה, מבנה ארגוני, פריסה ושירות
החברה מנוהלת על ידי בניו של דוד צ'פניק, אבי ובני, המשמשים כמנכ"לים משותפים.
החברה פועלת משלושה מרכזים עיקריים.
המטה הראשי ממוקם בפארק הטכנולוגי מודיעין, הסניף הדרומי בבאר שבע והצפוני בחיפה.
בחברה צוות של למעלה מ־100 עובדים, מתוכם יותר מ-40 טכנאים, מוקד שירות טכני מתקדם ומערך ניידות שירות לפריסה מלאה.
צַ'קְוַלָּה מצויה (שם מדעי: Sauromalus ater, בעבר Sauromalus obesus) היא לטאה ממשפחת האיגואניים הנפוצה באמריקה הצפונית.
נקבת הצ'קוואלה מטילה כ-10 ביצים.
הצ'קוואלה אוכלת פירות, ניצנים, פרחים ועלים.
הראש, החזה והגפיים של הזכר שחורים.
לנקבה ולצעירים פסים לבנים המצטלבים על הגוף והזנב.
סביב הצוואר והכתפיים יש קפלי עור.
צורת גופה שטוחה וזנבה ארוך, כמעט כאורך הגוף.
הרגליים חזקות ואצבעותיה ארוכות, ובקצותיהן טפרים כפופים, קצרים וחדים.
השיניים מחוברות בצד הפנימי של הלסת והן מתחלפות.
היא שוכנת בשטחי מדבר ובאזורים מסלע, בהם הצמחייה נמוכה.
ממקום מסתורה היא יוצאת בשעות הבוקר ומתחממת בשמש.
אחרי שחום גופה עלה היא פונה לחפש מזון.
בשעות היום החמות היא שוהה במקום מוצל ולעת ערב היא עוסקת שוב באכילה.
כדי להתגונן מפני אויביה, היא מאבדת את זנבה ונמלטת למקום מחסה בתוך נקיק סלע.
שם היא מנפחת את ריאותיה ובכך מכפילה את ממדיה ולא ניתן להוציאה משם.
זנבה מתחדש כעבור שבועות מספר, אך הוא לא יתארך לממדיו המקוריים.
הפעילות העיקרית שלה היא בחודשים מרץ-אוגוסט.
זוהי לטאה צמחונית וכשיש מחסור בצמחייה בעונה הקרה, היא נכנסת לתרדמת חורף לתקופה של חצי שנה.
על אף שהזכר והנקבה מזדווגים בכל עונה, הטלת הביצים מתרחשת פעם בשנתיים, וזאת בשל תרדמת החורף הממושכת.
הנקבה מזדווגת עם זכרים שונים במשך מספר פעמים, כדי להבטיח את הפריית הביצים.
הצאצאים הבוקעים מהביצים מפותחים היטב ועצמאיים.
צֶ'קַה - הוועדה המיוחדת הכלל-רוסית למאבק במתנגדי המהפכה ובחבלה (Всероссийская чрезвычайная комиссия по борьбе с контрреволюцией и саботажем, ЧК) היה שמה הרשמי של המשטרה החשאית הסובייטית הראשונה ושירות הביטחון, שעם מייסדיה נמנים פליקס דזרז'ינסקי וקלימנט וורושילוב.
הצ'ה-קה הייתה המשטרה הסובייטית החשאית הראשונה.
היא הוקמה ב-20 בדצמבר 1917 על פי צו רשמי של ולדימיר לנין, שמינה בראשה את האריסטוקרט הפולני שהפך לקומוניסט, פליקס דזרז'ינסקי.
בשנות קיומה הוצאו להורג מתנגדים רבים ורבים מהמתנגדים לשלטון נשלחו למאסר.
פעילותו של הגוף הזה הטילה אימה ועד היום מכונים עובדי שירותי הביטחון ברוסיה "צ'קיסטים".
למן הקמתה הייתה הצ'קה הזרוע הצבאית והביצועית של המפלגה הבולשביקית, הגוף העיקרי שתחזק את מחנות המעצר ומנגנון הדיכוי הממשלתי.
ב-1918, כאשר מקום מושבה של הממשלה עבר למוסקבה, גם מטה הארגון עבר מרחוב גורוחובאיה בפטרוגרד לכיכר לוביאנקה במוסקבה, במבנה ששימש בתקופת הצאר כמטה חברת ביטוח פרטית.
ב-1924 שינתה הכיכר את שמה לכיכר דזרז'ינסקי 1, כשם מייסד הארגון.
ב-1922 הצ'קה הוחלפה על ידי גפא"ו.
עד היום תאריך ה-20 בדצמבר (יום היווסדה של הצ'קה) הוא יום השנה של עובדי שירותי הביטחון והמודיעין הרוסיים.
צ'ק פוינט טכנולוגיות תוכנה בע"מ היא חברה ישראלית העוסקת בפיתוח תוכנה לאבטחת מידע, אבטחת רשתות ומחשבים, מכשירים ניידים וענן וידועה בעיקר בפיתוח תוכנות חומת אש, VPN, ואבטחה מתקדמת בפני איומי סייבר.
נכון לסוף שנת 2024, החברה מעסיקה כ-6,700 עובדים בלמעלה מ-70 מדינות ברחבי העולם.
משרדיה הראשיים נמצאים בתל אביב ובסן קרלוס.
לחברה מרכזי פיתוח נוספים בארצות הברית, בשוודיה.
החברה נוסדה בשנת 1993 על ידי שלמה קרמר, מריוס נכט וגיל שויד, שכיהן כמנכ"ל החברה מיום הקמתה עד החלפתו בנדב צפריר.
על בסיס טכנולוגיה הנקראת stateful inspection שפיתח שויד לראשונה, יצרה החברה תוכנת חומת אש שנקראה FireWall-1 וזכתה להצלחה רבה ברחבי העולם.
בהמשך, פיתחה החברה את אחד ממוצרי ה-VPN הראשונים בעולם, VPN-1.
צ'ק פוינט קיבלה מימון ראשוני של ארבע מאות אלף דולרים מקבוצת BRM של האחים אלי וניר ברקת, יובל רכבי ועמרי מן.
החברה קיבלה את המימון לאחר שגיל שויד, מייסד החברה, פנה לאחים ברקת, אותם הכיר מהצופים, והציע להם 50% מהחברה בתמורה לאותו הסכום.
האחים קיבלו את ההצעה, ונתנו את מניית הזהב בחברה לעורך הדין חנינא ברנדס.
פריצת הדרך הראשונה של החברה נרשמה ב-1994, לאחר שחתמה על הסכם OEM עם חברת סאן מיקרוסיסטמס.
שנה לאחר מכן חתמה על הסכם הפצה עם חברת המחשבים HP והקימה את משרדיה בעמק הסיליקון, בעיר רדווד סיטי שבקליפורניה.
בשנת 1996 הונפקה החברה בבורסת הנסדא"ק, תחת הסימול "CHKP", ובהנפקה הראשונית לציבור הצליחה לגייס כ-67 מיליון דולר.
באותה שנה הוגדרה צ'ק פוינט על ידי חברת המחקר IDC כיצרנית המובילה בעולם של חומת האש, עם נתח שוק של כ-40 אחוזים.
בשנת 1998 הודיעה צ'ק פוינט על שותפות עם חברת נוקיה.
באותה שנה נכנסה החברה גם לתחום העסקים הקטנים והבינוניים באמצעות SofaWare, חברת הבת של צ'ק פוינט, שפיתחה את S-Box – התקן חומרה הניצב בין הרשת הארגונית או המחשב בבית המשתמש, לבין הרשת הציבורית.
התקן זה כולל בתוכו גרסאות של תוכנת חומת האש וה- VPN של צ'ק פוינט, שהותאמו במיוחד עבורו, והוא מתאים במיוחד לשימוש בארגונים קטנים ובינוניים ובבתים פרטיים.
בנובמבר 2004 הגיש איתי בוגנר, אחד מבעלי Sofaware, תביעה כנגד צ'ק פוינט על תמלוגים שלא שילמה ל-Sofaware עבור ה-S-box.
טענת צ'ק פוינט שה-S-box פותח עבור צ'ק פוינט ועל כן שייך לה נדחתה על ידי בית המשפט וצ'ק פוינט חויבה לשלם תמלוגים ל-Sofaware.
בסוף שנת 2003 הודיעה צ'ק פוינט על רכישת חברת Zone Labs, אחת היצרניות המובילות בעולם של תוכנות חומת אש אישית (Zone Alarm).
בשנת 2007 רכשה צ'ק פוינט את חברת NFR Security אשר פיתחה מוצר למניעת חדירות תקשורת ורשת, וכן את חברת Pointsec להצפנה ואבטחה של מחשבים ניידים.
בדצמבר 2008 רכשה החברה מחברת נוקיה את חטיבת האבטחה של נוקיה, המונה כ-500 עובדים.
בשנת 2009 נכללה צ'ק פוינט ברשימת 2,000 החברות הגדולות בעולם של המגזין פורבס, ודורגה במקום ה-1,561.
בשנת 2010 צ'ק פוינט רכשה את חברת Liquid Machines לאבטחה והצפנה של מסמכים והשיקה מנוע מתוחכם למניעת זליגת מידע רגיש מהארגון DLP
בדצמבר 2011 הודיעה צ'ק פוינט על רכישת חברת דיינסק (Dynasec) הישראלית.
בשנת 2015 צ'ק פוינט רכשה את חברת HyperWise המתמחה במניעה מתקדמת של איומי Zero Day – התקפות ברמת המעבד (CPU LEVEL) האופייניות לכלי תקיפה מתקדמים.
בהמשך אותה שנה רכשה צ'ק פוינט את חברת Lacoon המתמחה באבטחה מתקדמת על טלפונים ניידים.
במרץ 2018 זכה גיל שויד, מייסד ומנכ"ל חברת צ'ק פוינט, בפרס ישראל בתחום ההיי-טק.
בנימוקי הוועדה נאמר, כי "גיל שויד, מייסד ומנכ"ל צ'ק פוינט, נחשב לאדם פורץ דרך והשראה, דוגמה ומופת ליכולת להצמיח טכנולוגיות חדשניות וחברה רב לאומית מצליחה ומשגשגת הפועלת עד היום ממדינת ישראל.
תרומתו של שויד למדינת ישראל משמעותית בפיתוחה של תעשיית ההיי-טק כבר קרוב ל–25 שנה, תעשיות היי-טק מובילות עולמות בתחום אבטחת המידע והסייבר, יצירת אלפי מקומות עבודה וייצוג מצוינות וההון האנושי של ישראל בעולם".
בדצמבר 2019 רכשה החברה את חברת Protego העוסקת בשירותי אבטחת מידע בענן תמורת כ-40 מיליון דולר.
קצב ההכנסות השנתי של החברה ממוצרי אבטחה לשוק הענן עמדו על כ-100 מיליון דולר ב-2020.
באוגוסט 2021 רכשה החברה את חברת "עב ענן" הישראלית, העוסקת באבטחת שירותי דואר אלקטרוני בענן, תמורת כ-300 מיליון דולר.
בפברואר 2022 רכשה החברה את חברת ספקטרל (Spectral), סטארט-אפ סייבר ישראלי, תמורת כ-60 מיליון דולר.
באוגוסט 2023 רכשה החברה את חברת פרימיטר 81 הישראלית, תמורת 490 מיליון דולר.
בפברואר 2024 הודיע שויד על כוונתו לפרוש מתפקיד מנכ"ל צ'ק פוינט ולעבור לשמש כיו"ר פעיל של החברה.
בדצמבר 2024 מונה נדב צפריר למנכ"ל החברה.
באוגוסט 2024 הודיעה החברה על רכישת הסטארט־אפ הישראלי סייברינט (Cyberint), שעוסקת בתחום מודיעין הסייבר.
במאי 2025 רכשה החברה את חברת וריטי (Veriti), העוסקת בניהול ותיקון חשיפות במערך האבטחה הארגוני.
בספטמבר 2025 רכשה החברה את חברת Lakera, העוסקת באבטחה של מערכות בינה מלאכותית.
צ'ק איירליינס (בצ'כית: ČSA České aerolinie, אנגלית: CSA Czech Airlines), או נתיבי אוויר צ'כיים, הייתה חברת התעופה הלאומית של צ'כיה ובסיסה היה בנמל התעופה הבינלאומי פראג - רוזינֵה (Ruzyně).
עד לפירוק צ'כוסלובקיה שימשה החברה כחברת התעופה הלאומית של מדינה זו.
החברה נוסדה על ידי ממשלת צ'כוסלובקיה ב-6 באוקטובר 1923 בשם ČSA Ceskoslovenské Státní Aerolinie, וקיימה את טיסתה הראשונה 23 ימים לאחר מכן מפראג לברטיסלאבה.
החברה הפעילה טיסות פנים בלבד עד 1930, מועד בו קיימה את טיסתה הבינלאומית הראשונה מפראג לברטיסלאבה, ומשם לזגרב, יוגוסלביה.
הפיכתה של צ'כוסלובקיה למדינה קומוניסטית ב-1948 הביאה להשעיית חלק מקווי הטיסה ליעדים מערביים ולהחלפת צי המטוסים במטוסים מתוצרת סובייטית.
ב-1957 קבלה החברה את מטוס הטופולב TU-104A הראשון שלה, ובכך הייתה החברה לאחת הראשונות שהפעילו מטוסי נוסעים מונעים בכוח הסילון.
קו התעופה להוואנה, קובה אשר הופעל בשותפות קוד עם קובאנה דה אוויאסיון הקובנית ב-1962, היה הקו הטרנס-אטלנטי הראשון של החברה, ובשנים שלאחר מכן החלה החברה לטוס גם לניו יורק ולמונטריאול.
בשנות התשעים הוחלפו כל מטוסי החברה למטוסים מתוצרת מערבית, וב-1995, לאחר פירוק צ'כוסלובקיה, אימצה החברה את שמה הנוכחי.
בשנת 2001 הצטרפה החברה לברית חברות התעופה סקאיי טים.
החל משנת 2017 הייתה חברת טרוול סרוויס למחזיקת המניות העיקרית בחברה.
28 במרץ 1961 - מטוס החברה מדגם איליושין IL-18V המריא משדה התעופה של פראג בדרכו לציריך, רבאט, דקר, קונקרי ובמקו.
המטוס התפרק באוויר לאחר שהחל בהנמכה מהירה והתרסק על הקרקע 18 ק"מ צפונית מזרחית לנירנברג, גרמניה.
כל 52 הנוסעים ואנשי הצוות נספו.
הסיבה המדויקת לתאונה איננה ידועה ואף לא ברור אם כניסתו של המטוס למצב של הנמכה מהירה הייתה מכוונת או לא.
12 ביולי 1961 - מטוס החברה מדגם איליושין IL-18V בטיסה מפראג לרבאט נאלץ לסטות ממסלולו לקזבלנקה בשל תנאי מזג האוויר.
לאחר ניסיון נחיתה לא מוצלח בשדה התעופה אנפה בקזבלנקה, טיפס המטוס שוב לגובה של 1,300 רגל וביקש לנחות בנואסר, אך התרסק בגישה לנחיתה בשדה תעופה זה 13 ק"מ לפני תחילת המסלול.
כל 72 הנוסעים ואנשי הצוות במטוס נספו.
הסיבה המדויקת לתאונה לא נתגלתה, אך האפשרות כי זו נגרמה בשל תנאי מזג האוויר הקשים והראות הלקויה בגובה הקרקע נחשבת לסבירה ביותר.
ב-20 באוגוסט 1975 התרסק מטוס החברה מדגם איליושין IL-62 בעת הגישה לנחיתה בשדה התעופה הבינלאומי בדמשק.
בתאונה שנחשבת לאסון האווירי הקשה בתולדות סוריה, מצאו את מותם 126 מתוך 128 הנוסעים ואנשי הצוות שהיו על סיפון המטוס.
ב-28 ביולי 1976 התרסק מטוס החברה מדגם איליושין IL-18V בעת גישה לנחיתה בשדה התעופה בברטיסלאבה.
המטוס פגע במימיו של אגם סמוך והתרסק.
ארבעה מ-79 הנוסעים ואנשי הצוות חולצו מהריסות המטוס בחיים, אך שניים מהם מתו לאחר מכן.
החברה מפעילה בין 2–3 טיסות יומיות בקו בין נמל התעופה פראג רוזינה לנמל התעופה בן-גוריון.
הטיסות מבוצעות בידי חברת סמארטווינגס.
צ'ק פוסט הוא שמו של אזור תעשייתי-מסחרי מישורי בחיפה, בדרום מפרץ חיפה.
גבולותיו הם נחל קישון בצפון, מסילת החוף והעיר התחתית במערב, נשר ונווה שאנן בדרום, ובמזרח המועצה האזורית זבולון ואזור שבחלקו מחוץ לתחום שיפוט.
אזור הצ'ק פוסט לא היה מיושב בתקופת המנדט, וכנראה גם לא לפני כן, אולם בסמיכותו ישבו הכפרים חוואסה ובלאד א-שייח', והוא שימש עורף ומבואה למרכז חיפה ממזרח ומצפון כמו גם שטחי חקלאות.
המקום קרוי על שם צומת דרכים מרכזי בו, החולש על הכניסה לחיפה מכיוון מזרח, שבעת שלטון הבריטים ניצבו בו עמדות בידוק לאיתור לוחמי מחתרות בין היוצאים והבאים אל העיר, ובאנגלית - Check Post.
המונח דבק בפי תושבי המטרופולין והוחל על כל האזור שסביב הצומת.
בשנים שלאחר קום המדינה סבל האזור מהזנחה, בשל הביצה שהתהוותה בו מדי חורף.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 נבנתה במקום טחנת קמח ובסביבתה מספר בתי מלאכה ותעשייה זעירה.
הוקם מפעל הזרע שסיפק תצרוכת חקלאית לכל רחבי הארץ עד שנהרס בשנת 2010 לצורך הקמת רובע מת"מ 2.
בין שנות ה-60 וה-80 הוקמו שפע מוסכים וסדנאות מלאכה ונפחות, על שמם נקראו הרחובות המרכזיים.
בהמשך, עם הידלדלותו העירונית של מרכז העיר, נוספו באזור מרכזי קניות, בהם הבולט הוא קניון לב המפרץ (ה"סינמול") במחלף קישון.
אל הפעילות הזאת נוסף מספר קטן של עוגני היי-טק, ונפתחו מכללות.
צ'ק פוסט הוא היום, עם זאת, בעיקר מתחם של תעשיות לואו-טק, תחבורה ואולמי שמחות, והריכוז הגדול ביותר של חנויות לממכר רהיטים בחיפה.
בשנות ה-2000 החלו להסלל כבישים מהירים בתוך האזור והחל תהליך של פינוי מפעלים מזהמים.
במהלך השנים התרחב האזור המכונה צ'ק פוסט.
צומת הצ'ק פוסט ההיסטורי מהווה את מפגש כביש 4 וכביש 752 של היום, והוא הורחב לבלי הכר.
כמוהו הורחבו גם שדרות ההסתדרות, שעוברות לאורך כביש 4 צפונה בדרכן לעכו ובעשור הראשון של המאה ה-21 נוספה להן תשתית מטרונית.
מעל צומת הצ'ק פוסט נמתח מחלף שייעודו להתגבר על עומסי התנועה הכבדים שבגינם זמן רב האזור נחשב כפקק התנועה הגדול של חיפה.
בקרבת הצומת הושלמה ב-2009 חפירת הפתח המזרחי של מנהרת הכרמל, שנפתחה לתנועה בסוף 2010. הפתח משולב במחלף גדול-ממדים כחלק מחיבורו עם מערכת הכבישים של "נתיבי המפרץ", ולצידו מתוכנן לקום מתחם מסחרי גדול.
מנגד, הוקם מערך רכבל להסעת המונים, שתחנתו התחתונה ממוקמת בצ'ק פוסט והעליונה באוניברסיטת חיפה.
את האזור כולו משרתת תחנת הרכבת מרכזית המפרץ, שנקראת על שם הקניון שבסמוך אליו הוקמה, כמו גם מסוף האוטובוסים "מרכזית המפרץ" במחלף קישון, שם מתחיל כביש 75. בסמיכות לצומת הצ'ק פוסט נותרו שרידי מסילה של רכבת העמק ההיסטורית, שחלפה במקביל לתוואי כביש 752 (שהוביל לנצרת) בדרכה מזרחה.
אזור הצ'ק פוסט מרכז מגוון שימושים מסחריים, שהתפתחו במהירות הודות לנגישותו הטובה לרוב חלקי המטרופולין, שפע מקומות חניה, ריחוק מאזורי מגורים ועלות קרקע נמוכה.
יתרונות אלו הובילו לכך שלקראת סוף המאה ה-20 המקום הפך לאלטרנטיבה נוחה למרכז חיפה מבחינת פעילות כלכלית.
הקמת תחנות תחבורה גדולות במחלף קישון ב-2002-2001 הביאה לחיזוק נוסף של האזור, כאשר לאחר הקמתן כל נוסעי האוטובוסים בין צפון הארץ לחיפה נדרשו להחליף אוטובוס בצ'ק פוסט.
המקום הפך ליחידה שמחברת בין העיר ופרווריה, ובה-בעת עוצרת נתח מהותי מהפעילות העירונית בשערי העיר.
במקביל לעלייה בערכו המסחרי של האזור חלה, לפיכך, נסיגה בחשיבותם של אזורי מסחר ותיקים כהדר הכרמל והעיר התחתית.
בצד תהליכים אלה, ערכו האורבני של הצ'ק פוסט נותר נמוך, בין היתר כי איש לא מתגורר בו והוא אזור "מת" בשעות הערב.
חרף מרכזיותו, הוא מעולם לא שימש למגורים; אין בו מגרשים המיועדים למטרה זו, ותחת זאת הוא משמש מקור משיכה לפעילות תעסוקתית ויוממית לכל הצפון, מבלי שיתקיים רצף בינו לבין אזורי המסחר הישנים בעיר ובהדר.
הזיהום שנגרם מהמפעלים הסמוכים שמצפון וחלחל אל התשתיות של הצ'ק פוסט השפיע גם הוא על כשירותו לתפקד כרקמה עירונית שיכולה לקיים קהילה עם מאפיינים עירוניים ואזרחיים בדומה לשכונות אחרות.
עיריית חיפה החלה בעשור הראשון של המאה ה-21 בביצוע פעולות שיקום במקום, כחלק ממחשבה לשוות לו אופי עירוני יותר, וכחלק מכך בוצעו עבודות תשתית ברחובות הצ'ק פוסט.
צ'ק פוינט צ'ארלי (מאנגלית: Checkpoint Charlie, "נקודת ביקורת C") הוא השם שהעניקו בעלות הברית המערביות למעבר הגבול הנודע ביותר בחומת ברלין שבין ברלין המערבית לברלין המזרחית בתקופה המלחמה הקרה, תקופה בה הייתה העיר ברלין חצויה לשני חלקים.
צ'ק פוינט צ'ארלי הפך גם לסמל בספרות הריגול הקשורה למלחמה הקרה, שהתפתחה במערב בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים.
המעבר היה בשימוש במשך 28 שנים, במקביל לקיומה של החומה, ולאחר התפוררות הגוש המזרחי ואיחוד גרמניה ב-1989 הפך לאחד מאתרי התיירות הפופולריים בעיר.
הסובייטים קראו למעבר בפשטות "מעבר פרידריכשטראסה" (КПП Фридрихштрассе) ואילו המזרח-גרמנים, שראו בנקודה מעבר גבול לכל דבר, כינוהו "מעבר גבול פרידריך-צימרשטראסה" (Grenzübergangsstelle Friedrich-/Zimmerstraße).
לאחר חלוקת גרמניה נותרו חלקים גדולים מהגבול בין מזרח-גרמניה למערב-גרמניה פתוחים ואפשרו מעבר קל ממדינה למדינה.
ב-1952, בהתאם לגישה הסובייטית שדגלה בשליטה בתנועות לאומיות באמצעות הגבלת ההגירה, נמתחה לאורך 1,355 הקילומטרים של הגבול בין הגרמניות גדר תיל שנועדה למנוע הגירה ממזרח למערב, כשמצדה המזרחי אזור חיץ שבאזורים אחדים הגיע עד לרוחב של 5.6 קילומטר, עם שבכות פלדה, שבילי טשטוש ושדות מוקשים.
אולם, בברלין נותר הגבול בין חלקיה השונים של העיר פרוץ ברובו, ועד מהרה הפכה ברלין לנתיב ההימלטות הראשי מהגוש המזרחי מערבה.
עד שנת 1961 נמלטו 3.5 מיליון מאזרחי מזרח-גרמניה למערב דרך ברלין, ודלדלו את אוכלוסייתה של המדינה ב-20%.
מכיוון שהמהגרים היו ברובם צעירים ומשכילים, התעורר במזרח חשש מפני בריחת מוחות למערב, והתמוטטות הכלכלה בשל המחסור באנשי מקצוע.
ב-13 באוגוסט 1961 פרסה מזרח-גרמניה גדר תיל סביב העיר ברלין, שהפרידה את חלקה המערבי ממזרח-גרמניה בכלל ומהחלק המזרחי של העיר בפרט.
יומיים לאחר מכן שוטרים ומהנדסים צבאיים החלו בבניית חומת בטון קבועה.
נקודת הביקורת צ'ק פוינט צ'ארלי הייתה ממוקמת ברובע פרידריכשטאט, בצומת הרחובות פרידריכשטראסה, צימר ומאואר (זהו צירוף מקרים: מאוארשטראסה בגרמנית פירושו "רחוב החומה", אך שם הרחוב ניתן לו שנים רבות לפני בניית חומת ברלין), על הגבול שבין רובע קרויצברג שבשליטת האמריקאים לרובע מיטה שבשליטת הסובייטים.
הנקודה יועדה להיות מעבר הגבול היחיד - ברכב או ברגל, לזרים ולאנשי כוחות בעלות הברית.
נקודת גבול נוספת לזרים הייתה גם תחנת הרכבת ברחוב פרידריך, אך אנשי כוחות בעלות הברית לא הורשו לעבור דרכה.
מכיוון שהייתה נקודת הביקורת הבולטת ביותר לאורך חומת ברלין, הפכה צ'ק פוינט צ'ארלי למוטיב מרכזי בסרטי ריגול ובמותחנים.
בית הקפה "אדלר", ששכן בסמוך לצד המערבי של הנקודה, היה נקודה מועדפת על מבקרים, גורמים רשמיים ואנשי כוחות הביטחון לתצפית אל מזרח העיר.
הסובייטים המשיכו ופיתחו את הצד המזרחי של הנקודה, ובנו מלבד החומה גם מגדל תצפית, מחסומים מוצלבים, ונקודות ביקורת מרובות נתיבים למכוניות ולנוסעיהן.
בצד המערבי לא הוקמו מעולם מבני קבע, מכיוון שבעלות הברית סירבו להכיר בחומת ברלין כגבול בינלאומי.
כוחות המערב הסתפקו בצריף עץ צנוע שהוחלף רק בשנות ה-80 במבנה מתכת גדול יותר (שמוצג כיום במוזיאון בעלות הברית במערב ברלין).
עימות בין טנקים סובייטים ואמריקנים באוקטובר 1961
זמן קצר לאחר הקמת חומת ברלין נוצר עימות בין טנקים סובייטים ואמריקנים משני צידי צ'ק פוינט צ'ארלי.
העימות החל ב-22 באוקטובר סביב השאלה האם יש לשומרים המזרח-גרמנים סמכות לבדוק את מסמכיו של דיפלומט אמריקני שעבר למזרח ברלין.
בתוך חמישה ימים ניצבו 10 טנקים בכל אחד מצידי המעבר, במרחק של לא יותר מ-100 מטרים ממנו.
העימות הסתיים בשלום ב-28 באוקטובר.
על אף שממשלת מזרח-גרמניה גילתה יעילות רבה בבניית החומה ב-1961, התגלו לאורך השנים שיטות רבות לברוח ממזרח העיר.
לאחר הקמת צ'ק פוינט צ'ארלי הוצב בה רק שער.
אזרח של מזרח-גרמניה נהג את מכוניתו דרך השער וניפץ אותו, ולאחר מכן הוצב מוט לרוחב המעבר.
אזרח אחר שניסה להימלט נהג במכונית עם גג פתוח שהשמשה הקדמית שלה הוסרה, וכשהתקרב למחסום החליק מתחת למוט.
ניסיון בריחה נוסף באותה שיטה הצליח שבועיים לאחר מכן, והביא את שלטונות מזרח-גרמניה להנמיך את המוט ולהוסיף דוקרנים.
בשנת 1974 הגיע שוטר מזרח-גרמני בשם בורקהרד נירינג לצ'ק פוינט צ'ארלי כשהוא לבוש מדים וחמוש בתת-מקלע, שבו השתמש כדי לקחת פקח גבולות מזרח-גרמני כבן ערובה, וניסה להשתמש בו כמגן חי כדי להגיע לצד המערבי של המעבר.
הוא נורה בידי צלפי השטאזי שהיו מוצבים במקום, ומת מפצעיו תוך זמן קצר.
ההפגנות סביב מותו של פטר פכטר
ב-17 באוגוסט 1962 נורה ונפצע באגן הירכיים נער מזרח גרמני בשם פטר פכטר בידי שומרים מזרח-גרמנים בעת שניסה להימלט ממזרח ברלין.
חיילים אמריקנים לא יכלו לחלץ אותו מכיוון שעדיין נותר מטרים אחדים בתוך האזור הסובייטי, והשומרים המזרח-גרמנים לא רצו להתקרב אליו כדי לא להתגרות בחיילים בצד המערבי, שאחד מהם ירה בשומר גבולות מזרח-גרמני רק ימים ספורים קודם לכן.
רק לאחר כשעה חילצו המזרח-גרמנים את גופתו של פכטר.
בצד האמריקני של צ'ק פוינט צ'ארלי התארגנה הפגנה ספונטנית נגד מעשיהם של המזרח-גרמנים וחוסר המעש של המערב.
כמה ימים מאוחר יותר סקלו המפגינים באבנים אוטובוסים סובייטים שהיו בדרכם לאנדרטת המלחמה הסובייטית בטירגארטן, באזור הבריטי של העיר, והסובייטים נאלצו ללוות את האוטובוסים עם נגמ"שים, עד שנאסר עליהם המעבר לאנדרטה דרך צ'ק פוינט צ'ארלי.
בתחילת ספטמבר נפרסו באמצע הלילה יחידות של צבאות המערב מצוידות בתחמושת חיה ובכלי רכב, כדי לאכוף את האיסור.
עד פירוק החומה לא נעשה שימוש בתחמושת זו, גם לאחר שב-1973 ירו שומרים מזרח-גרמנים בנשק אוטומטי לעבר הצד האמריקני, והותירו חורי כדורים במבנה של צ'ק פוינט צ'ארלי.
צ'ק פוינט צ'ארלי במאה ה-21
החומה נפתחה בנובמבר 1989 למעבר ממזרח גרמניה למערב, אך צ'ק פוינט צ'ארלי המשיך לשמש כנקודת גבול רשמית למעבר זרים ודיפלומטים עד לאיחוד גרמניה באוקטובר 1990, אז הוסר גם המבנה ששימש את החיילים האמריקנים.
נתיב החומה מסומן כיום ברחוב באמצעות שורת לבנים.
העתקים של המבנה ושל השלט שציין את נקודת הביקורת הוקמו בנקודה בה היה מעבר הגבול המקורי.
המבנה עצמו הוחלף כמה פעמים, אך אף אחד מן ההעתקים אינו דומה למבנה שהוסר ב-1990 שהיה גדול בהרבה ולא היה מוקף בשקי חול.
סמוך למיקום נקודת הביקורת נמצא הבניין שליד צ'ק פוינט צ'ארלי , מוזיאון פרטי שפועל מאז 1963, שעבר גם הוא למבנה חדש לאחר נפילת החומה.
שני החיילים שמצולמים בשלט הזיכרון בצ'ק פוינט צ'ארלי, רוסי ואמריקני, היו מוצבים שניהם בעיר ברלין בתחילת שנות ה-90.
מגדל השמירה בצד המזרחי של צ'ק פוינט צ'ארלי נהרס בשנת 2000 במבצע סודי, כדי לפנות מקום לבנייני משרדים ושטחי מסחר.
תושבי העיר ניסו להתנגד להריסתו, אך מכיוון שלא הוכרז מעולם כאתר היסטורי, ההתנגדות נכשלה.
עד היום לא נבנה דבר במקומו של המגדל, ותוכניות הפיתוח שהוצגו טרם הריסתו נגנזו.
מאז 2006 מוצגים על הקירות לאורך הרחובות פרידריך וצימר לוחות מידע ותמונות על ניסיונות הבריחה, הרחבת המעבר, חשיבותו כנקודת מפתח במלחמה הקרה, והעימות של שנת 1961. שחקנים לבושים במדי שוטרים צבאיים מציעים כיום לתיירים להצטלם איתם בנקודת הביקורת תמורת תשלום, ולצדם פועלים דוכני מזכרות רבים.
בסמוך למוזיאון נמצא שריד מקורי מחומת ברלין, עמוד מהגדר שעליו מוטבעת החותמת "הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח ברלין" והכוכב האדום התלוי אשר סימל את ברלין המזרחית.
צ'צ'פויאס (תעתיק ללטינית: Chachapoyas) הקרויים גם אנשי הענן או "שוכני יער העננים" היו אנשי תרבות פרה-קולומביאנית שחיו בהרי האנדים בשטח פרו של ימינו.
צ'צ'פויאס הוא הכינוי שהעניקו בני האינקה לאנשי הענן ולא ידוע כיום כיצד הם כינו את עצמם.
האינקה כבשו את תרבותם בתקופתם של טופא אינקה (Túpac Inca Yupanqui) ובנו ואינה קפאק, (Wayna Qhapaq) במאה ה-15, זמן קצר לפני הכיבוש הספרדי.
ישנן תאוריות הגורסות שהישגיהם עלו על אלו של האינקה: הם הצטיינו בבניית ערים, דרכים, טראסות, השקיה ומטלורגיה.
כאשר הגיעו הספרדים לדרום אמריקה היו הצ'צ'פויאס אחד מתוך מספר עמים שנשלטו על ידי האינקה, אם כי לא היו משולבים לחלוטין בתוך תרבות האינקה ושמרו על תרבותם.
מאחר שרוב המידע הקיים עליהם הגיע מהקונקיסטאדורים, לרוב, כידע שצברו אצל בני האינקה, אין מידע מבוסס על תרבותם.
על פי התיאור היו הם הבהירים והגבוהים מבין העמים ששכנו באזור, נשותיהם נודעו ביופיין ועדינותן.
קיימות אגדות רבות על עושרם ואגדות על כך שהסתירו חלק מאוצרותיהם מפני הספרדים הכובשים.
הצ'צ'פויינים קברו את מתיהם יחד עם אוצרות שישמשו אותם בעולם הבא, חלק ניכר מהקברים נשדדו במהלך השנים, החל בספרדים שכבשו את המקום.
הארכאולוג ג'ין סבוי Douglas Eugene "Gene" Savoy על דמותו כנראה מבוססים סרטי אינדיאנה ג'ונס גילה עשרות שרידים של ערי אבנים עתיקות השייכים לתרבות הצ'צ'פויאס.
מחלף הקריות (מכונה גם מחלף צ'ק פוסט) הוא שמו של מחלף מרכזי במזרחה של חיפה.
זהו מחלף כניסה מרכזי לחיפה ממזרח, והוא מנקז גם חלק מהתנועה המגיעה לעיר מצפון.
הוא מקשר בין כביש 4 (שדרות ההסתדרות), הממשיך צפונה לכיוון הקריות, עכו, ועד נהריה וראש הנקרה, וכביש 752 (דרך בר-יהודה) המוביל מזרחה לנשר – ומערבה לעיר התחתית, שם הוא הופך לציר התנועה הראשי שלה.
בדצמבר 2010 נפתח המוצא המזרחי של מנהרות הכרמל (כביש 23) בקרבת המחלף, וקצהו של כביש האגרה מתחבר עם שדרות ההסתדרות.
בימי השלטון הבריטי בארץ ישראל היה מפגש דרכים זה צומת T פשוט.
הוא קיבל את הכינוי "Check Post" שמשמעותו באנגלית היא עמדת בדיקה, על שם מחסומי ביקורת שנהגו הבריטים לפרוס בצומת כדי לאתר את לוחמי המחתרות.
אף על פי שכיום שמו הרשמי הוא "מחלף הקריות", נשאר שמו הישן בפי תושבי המטרופולין.
בשנות ה-50 נקבע בו מעגל תנועה, ששני עשורים אחר כך הוחלף במערכת רמזורים.
במפנה המאה ה-21, על מנת להקל על גודש התנועה המאמיר, נבנה גשר המעביר את התנועה מחיפה צפונה מעל לצומת המרומזר, והצומת הפך למחלף.
בעבר שימש כביש 752 כעורק הבין־עירוני הראשי שקישר את חיפה עם נצרת והעמקים; אך דרך העמקים הועברה כמחצית הקילומטר צפון-מזרחה, שם נחנך מסוף האוטובוסים "מרכזית המפרץ", ונכון להיום הצ'ק פוסט משמש בעיקר תנועה לעיר נשר.
לפנים היה בסמיכות לצומת גם צומת של רכבות, שכן רכבת העמק ההיסטורית חלפה בו, ושרידי מסילת הרכבת שנותרו בצומת מהווים עדות דוממת לפעילותה בעבר.
כיום נמצאת בקרבת מקום תחנת הרכבת מרכזית המפרץ.
בסמוך למחלף נפתחה באפריל 2022 תחנת החלפה תחנה B של הרכבל נוסעים שמקשר את הצ'ק-פוסט לטכניון ולאוניברסיטת חיפה.
מאז חנוכתה של "מרכזית המפרץ", פחתה חשיבותו של הצ'ק פוסט מבחינת תחבורה ציבורית.
חלק ניכר מתחנות האיסוף וההורדה שהיו משלושת עברי הצומת בוטלו ורוב תנועת הנוסעים מתנקזת אל מרכזית המפרץ ואל התחנה שבצומת קישון.
מאז פתיחתו של כביש 22 פוחת גם השימוש במחלף מבחינת התחבורה הפרטית הבאה מצפון.
בסמוך למחלף נמצא מתחם גדול של מסחר ותעשייה קלה, הידוע כאזור הצ'ק פוסט.
הוא כולל עשרות חנויות רהיטים, מוסכים, אולמות אירועים, מועדונים ועוד.
קניון לב המפרץ ("סינמול"), מהקניונים הראשונים בצפון, גם הוא חלק מאזור זה, וכן אזור מתחמי הקניות "מבנה" הסמוך לנשר בתל חנן.
צַ'קְוַלָּה (שם מדעי: Sauromalus) הוא סוג של לטאה ממשפחת האיגואניים הנפוצה באמריקה הצפונית בעיקר בדרום מערב ארצות הברית וצפון מקסיקו.
מקור השם המדעי הוא מיוונית עתיקה שבו σαῦρος (sauros) הוא לטאה ו-ομαλυς (omalus) פירושו שטוח.
מה שמתאר את הסוג הזה של לטאות שטוחות.
בסוג זה 5 מינים ידועים:
צ'צ'רסק (בבלארוסית: Чачэрск, ברוסית: Чечерск, בפולנית: Czeczersk) היא עיר קטנה במחוז הומל שבמזרח בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נוסד במאה ה-10, על גדת נהר סוז', והוא נזכר לראשונה בכתובים בתעודה משנת 1159. בהמשך נבנתה ביישוב טירה.
בחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה העיר בתחום האימפריה הרוסית, ותוך מספר שנים נבנו בה מספר מבני ציבור.
בראשית המאה ה-20 נמנו בעיר כ-1,700 יהודים.
בתקופה הסובייטית פעל בעיר בית ספר יידי, ונותרו בה כ-1,000 יהודים, כחמישית מתושביה.
עם פרוץ מבצע ברברוסה הצליחו להימלט רוב יהודי העיר מזרחה.
ב-16 באוגוסט 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את היהודים שנותרו בה בגטו בן שני בניינים, בו סבלו מרעב, מקור ומדוחק, תוך שוד רכושם.
בראשית נובמבר 1941 רצחו הגרמנים כמה עשרות קשישים וחולים יהודים מהגטו בתעלות נגד טנקים, וב-28 בדצמבר 1941 רצחו הגרמנים בסיוע שוטרים בלארוסים את מאות היהודים שנותרו בגטו שבעיר.
צ'קבק סטיימן Checkback Stayman, באנגלית: Checkback Stayman היא קונבנצית הכרזה בברידג' המשתמשת בהכרזה מלאכותית של 2 על מנת לחפש התאמה של 8 קלפים בסדרת מייג'ור.
הכרזת צ'קבק סטיימן מתבצעת אחרי שהפותח הכריז סדרה בגובה 1 והמשיב הכריז סדרה בגובה 1. הפותח הכריז בהכרזה השנייה שלו 1NT.
הכרזת 2 היא שאלה על מספר הקלפים בסדרת מייג'ור.
דוגמה: הפותח פתח 1 המשיב הכריז 1. הפותח הכריז 1NT והמשיב 2.
המשיב מבטיח 11 נקודות וחמישה קלפים בסדרת מייג'ור שהכריז.
הפותח תומך בסדרת השותף עם שלושה קלפים או מראה ארבעה קלפים בסדרת המייג'ור השנייה.
כשאין לו שלושה קלפים בסדרה בה הכריז המשיב ואין לו ארבעה קלפים בסדרת המייג'ור השנייה הוא מכריז 2.
שחקן מחזיק את היד הבאה:
השותף פתח 1 הכרזתם 1 הכרזה המבטיחה בדרך כלל לפחות 4 קלפים בסדרה המוכרזת ולפחות 6 נקודות.
ההכרזה הבאה של הפותח הייתה 1NT המראה בדרך כלל יד מאוזנת עם 12–14 נקודות.
במצב זה ידוע שלפותח ולשותפו יש ברוב המקרים בין 23 נקודות ל-25 נקודות.
שתי השאלות שצריך לשאול הן:
האם יש לשותפות מספיק נקודות להכרזת משחק מלא?
האם כדאי לשחק בחוזה ללא שליט או שיש התאמה באחת מסדרות המייג'ור ועדיף לשחק בחוזה בסדרה זו?
באופן עקרוני המצב דומה למצב בהכרזת סטיימן סטנדרטית: בשני המצבים לאחד השחקנים יד מאוזנת עם טווח נקודות צר וידוע (בסטיימן סטנדרטי הטווח הוא 15–17 נקודות ובמקרה זה 12–14 נקודות), בשני המצבים צריך לענות על שתי השאלות המופיעות לעיל (מספר נקודות והתאמה או אי-התאמה בסדרת מייג'ור).
הכרזת צ'קבק סטיימן לוקחת את הדמיון בין שני המצבים צעד אחד קדימה: אותה הכרזה לא טבעית של 2 שהכרנו בסטיימן הסטנדרטי משמשת לאותה מטרה גם במצב זה.
תנאים נדרשים להכרזת 2 של צ'קבק סטיימן:
חמישה קלפים בסדרת המייג'ור שהוכרזה בהכרזה הראשונה.
תנאי זה שונה מהתנאי הנדרש בסטיימן סטנדרטי המחייב רק ארבעה קלפים בסדרת מייג'ור.
וריאציה ראשונה להכרזת צ'קבק סטיימן
תשובות להכרזת 2 כאשר ההכרזה הראשונה של המשיב הייתה 1:
2 - אין שלושה קלפים או יותר ב .
אין ארבעה קלפים ב .
שולל 3 קלפים ב .
לא שולל 3 קלפים ב .
שולל 4 קלפים ב .
וריאציה שנייה להכרזת צ'קבק סטיימן
2 - אין שלושה קלפים או יותר בסדרת המייג'ור שהוכרזה.
אין ארבעה קלפים בסדרת המייג'ור שלא הוכרזה.
2 בסדרת המייג'ור שהוכרזה -לפחות שלושה קלפים בסדרה
2 בסדרת המייג'ור שלא הוכרזה - לפחות 4 קלפים בסדרה
2NT - לפחות שלושה קלפים בסדרה סדרת המייג'ור שהוכרזה ולפחות 4 קלפים בסדרת המייג'ור שלא הוכרזה.
3 - לפחות שלושה קלפים בסדרה סדרת המייג'ור שהוכרזה ולפחות 4 קלפים בסדרת המייג'ור שלא הוכרזה.
יד מאוזנת עם 12–14 נקודות
חמישה קלפים ב ולפחות 11 נקודות.
ייתכן שיש גם 3 קלפים ב .
מבקש מהשותף לבחור בין משחק מלא ב-NT למשחק מלא ב .
שלושה קלפים ב מול חמישה קלפים של השותף.
הכרזת 2 של המשיב הבטיחה לפחות 11 נקודות.
אם למשיב יש 13 נקודות או יותר צריך להכריז משחק מלא ובמקרים פחות שכיחים גם סלאם.
העיקרון הבסיסי של Two Way Checkback הוא הפרדה בין המצב בו המשיב מזמין את הפותח למשחק מלא לבין המצב שבו המשיב מחייב למשחק מלא.
במצב בו המשיב מזמין למשחק מלא הוא מכריז 2 כמו בצ'קבק סטיימן רגיל.
במצב בו המשיב מחייב משחק מלא הוא מכריז 2.
שחקן ומוזיקאי יהודי-צרפתי יליד טורקיה.
בתחילת הקריירה שלו שיחק בתיאטרון במחזות קלסיים ומודרניים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החל להופיע בתפקידי אופי בסרטי קולנוע.
הוא שיחק בסרטים הוליוודיים רבים ועם במאים צרפתים בהם לוק בסון.
צ'קי נולד באיסטנבול ב-1953 בשם ברוך ג'קי קריו.
אמו הייתה יהודייה מיוון ואביו – יהודי טורקי.
בילדותו עברה המשפחה לפריז, שבה גדל.
שמו שונה מ-Djaki ל-Tchéky בהתאם לתעתיק בצרפתית.
קריו למד דרמה בתיאטרון סירנו ואחר כך היה חבר בלהקת התיאטרון דניאל סורנו ושיחק בתפקידים קלאסיים רבים.
קריו הצטרף לתיאטרון הלאומי של שטרסבורג, שם כיכב במחזות קלסיים ומודרניים.
בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים זכה להצלחה כשחקן אופי בסרטים צרפתיים.
בהמשך הופיע בתפקידים ראשיים בסרטים בולטים כגון "The Bear" בו גילם את אחד הציידים.
הוא שיחק בתפקיד המנטור של הגיבורה בסרט "ניקיטה" בבימויו של לוק בסון.
הוא השתתף בסרטים הוליוודיים רבים, לעיתים קרובות בדמות של צרפתי בדומה לז'אן רנו.
הוא זכה לשבחים על הופעתו בתפקיד הקצין הצרפתי הנוקם בסרט "הפטריוט" (2000) לצדו של מל גיבסון, המתרחש בתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
כמו כן זכה לשבחים על הופעתו בדמות ז'אן דה דאנואה בסרט "ז'אן ד'ארק".
ב-DVD של הסרט "הפטריוט" דיבב קריו את עצמו לצרפתית.
בשנים 2014 ו-2016 כיכב קריו בסדרת הדרמה "הנעדר" של רשת BBC One / Starz בתפקיד ז'וליין באטיסט וקיבל ביקורות מהללות הופעתו.