tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2017 גביע העולם בספרינט ומדליית ארד באליפות העולם
בשנת 2017 יוהנס פרץ פריצת דרך ראשונית שניצח בשלושה קטעים בגביע העולם.
בנוסף באליפות העולם בלהאטי זכה יוהנס במדליית הארד בספרינט בנוסף הוא סיים במקום הרביעי בספרינט הקבוצתי עם אמיל איברסן וסיים במקום ה15 ב15 קילומטר בסגנון הקלאסי.
יוהנס סיים את השנה בזכייה בתחרות סיום העונה וסיים את העונה במקום הרביעי בגביע העולם
2018 אלוף אולימפי ומנצח גביע העולם
בתחילת עונת 2017–2018 זכה יוהנס באליפות הנורדית הפתוחה
בפברואר 2018 במשחקים האולימפיים זכה יוהנס בשלוש מדליות זהב בספרינט.
במירוץ שליחים עם דידריק טונסט מרטין יונסורוד סונדבי וסימן הגסטד קרוגר.
בספרינט הקבוצתי הוא זכה ביחד עם סונדבי בזהב נוסף.
בתחרות הסקיאטלון הוא סיים במקום ה10 ועל הפודיום היו שלושה נורווגים.
בסוף השנה הוא הבטיח את זכייתו בגביע העולם בפעם הראשונה בקריירה.
2019 אלוף עולם מנצח הטור דה סקי וגביע עולם שני
בשנת 2019 השתתף יוהנס בפעם הראשונה בקריירה בטור דה סקי שמה הוא ניצח ב5 קטעים ובסוף גם סיים כמנצח.
באליפות העולם בחודש פברואר זכה יוהנס ב3 מדליות זהב.
בספרינט האישי, בספרינט הקבוצתי ביחד עם אמיל איברסן.
ובמירוץ שליחים ביחד עפ אמיל איברסן, מרטין יונסורוד סונדבי ושיור רוטה.
באליפות סוף העונה הוא זכה בפעם השנייה בקריירה והבטיח לעצמו את גביע העולם בפעם השנייה ברציפות.
באליפות העולם באוברסטדוף יוהנס זכה בשלוש מדליות זהב בספרינט, בספרינט הקבוצתי עם אריק ואלנס ובתחרות ה10×4 עם פול גולברג אמיל איברסן והאנס כריסטר הולאנד.
בנוסף סיים במקום הרביעי בתחרות הסקיאתלון ובתחרות ה50 קילומטר קלאסיק בהתחלה יוהנס הוכרז כמנצח לאחר שחצה ראשון את קו הסיום אבל בהיתקלות עם הרוסי אלכסנדר בולשאנוב כמה מטרים לפני קו הסיום הוחלט לפסול אותו ובסוף זכה חברו לנבחרת אמיל איברסן.
יוהנס היילה-סלאסי אמבייה ; נולד ב-23 בפברואר 1961 הוא פלאואנתרופולוג אתיופי, חוקר הומינינים נכחדים מן האבולוציה של האדם, בעיקר במשולש עפר באתיופיה.
הוא לקח חלק חשוב בגילויים ובמחקרם של רבים מהמאובנים העתיקים והחשובים ביותר שהתגלו באזור זה החל משנות ה-90, ובכללם מאובני ארדיפיתקוס רמידוס, ארדיפיתקוס קדבה, אוסטרלופיתקוס גרהי, אוסטרלופיתקוס אפרנסיס, אוסטרלופיתקוס אנמנסיס, הומו ארקטוס והומו ספיינס.
היילה-סלאסי בוגר אוניברסיטת אדיס אבבה בהיסטוריה משנת 1982. בשנת 1993 התחיל את לימודי המוסמך באנתרופולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בהנחייתו של הפלאואנתרופולג האמריקאי טים וייט, מחשובי החוקרים של האבולוציה של האדם.
בשנת 1994 השתתף במשלחת החפירות של וייט לאזור ארמיס במשולש עפר, באתיופיה.
במשלחת זו, היילה-סלאסי היה הראשון שהבחין וחשף מאובן משבר עצם כף-יד הומינינית.
המשלחת התרכזה בחפירות באותו המקום, וחשפה חלקים רבים משאר השלד, שהפך לאחד הממצאים החשובים ביותר מן האבולוציה של האדם, והשתייך לנקבת ארדיפיתקוס רמידוס המוכרת בכינוייה הפופולרי "ארדי".
במשלחות נוספות של צוותו של וייט בשנים 1997 עד 2000, בעמק האוואש התיכון במשולש העפר, גילה היילה-סלאסי 11 מאובנים הומינינים מחמישה פרטים שונים לפחות.
מאובנים אלו, בנוסף למאובנים אחרים, פורסמו על ידי הצוות בשנת 2004 כמין הומינין חדש למדע ארדיפיתקוס קדבה, שחי לפני 5.2 עד 5.8 מיליון שנה.
היילה-סלאסי קיבל את תואר המוסמך באנתרופולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1995, ואת תואר הדוקטור בביולוגיה אינטגרטיבית מאותו מוסד בשנת 2001. בשנת 2002 היה לאוצר וראש המחלקה לאנתרופולוגיה פיזית במוזיאון לתולדות החי בקליבלנד .
הוא גם משמש כפרופסור אורח (Adjunct Professor) לאנתרופולוגיה ואנטומיה באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בקליבלנד, אוהיו.
החל משנת 2004, היילה-סלאסי מנהל את החפירות באתר הפלאונטולוגי וורסנו-מילה (Woranso-Mille) שבמשולש עפר.
אתר זה שהתגלה לאחרונה עשיר במיוחד במאובנים של בעלי-חיים והומינינים מתקופת הפליוקן.
בשנת 2010 פרסם צוותו מאובן של אוסטרלופיתקוס אפרנסיס שגילו באתר, המסומן KSD-VP-1/1 וידוע בכינוי "קדנומו" ("איש גדול" בשפה העפרית).
שלד הגוף של קדנומו מפורט כמעט כמו זה של לוסי המפורסמת.
אך בעוד שלוסי הייתה נקבה קטנת קומה, קדנומו היה זכר גדל-גוף במיוחד.
לפיכך המחקר שלו שיפר והרחיב את הידע על אפרנסיס.
במיוחד, ההתאמה של אפרנסיס להליכה על שתיים התבררה כטובה ממה שסברו בעבר.
קדנומו, המתוארך באמצעות תארוך רדיומטרי לתקופה של 3.58 מיליון שנה לפני זמננו, קדום מלוסי.
בשנת 2015, במאמר בכתב העת היוקרתי Nature, היילה-סילאסי וצוות החופרים באתר וורסנו-מילה הגדירו מין חדש למדע של אוסטרלופיתקוס, אותו כינה בשם אוסטרלופיתקוס דיירמדה , לפי שלד מאובן של כף רגל הומינינית שחשפו באתר.
באוגוסט 2019 פרסם צוות החופרים באתר בראשות היילה-סילאסי גולגולת כמעט שלמה של אוסטרלופיתקוס אנמנסיס, אותה גילו באתר בשנת 2016, ותוארכה על-ידם לתקופה של 3.78 עד 3.80 מיליון שנה לפני זמננו.
זוהי הגולגולת ההומינינית השלמה השלישית בעתיקותה שהתגלתה (אחרי גולגולת טומיי, בת כ-6.5 מיליון שנה וגולגולת ארדי בת 4.4 מיליון שנה).
יוהנס הלה היה צלם צבאי גרמני, ששירת ביחידות התעמולה של הוורמכט במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1932 הצטרף למפלגה הנאצית.
בינואר 1940 התגייס לוורמאכט ונשלח לקרב על צרפת.
עם הפלישה לברית המועצות ביוני 1941 הוצב הלה ביחידת התעמולה (PK) 637 בחזית המזרחית כצלם מלחמה עם הארמייה השישית.
בתקופה זו צילם תמונות מלחמה רבות, הן מהאוויר והן על הקרקע.
בספטמבר 1941 נשלח ליחידת PK בפוטסדאם.
בסוף ספטמבר 1941 צילם תמונות לאחר הטבח בבאבי יאר וכן יהודים לפני הטבח בלובני.
הוא צילם 29 תמונות צבעוניות אך לא העביר אותן ליחידה שלו אלא שמר אותן.
הוא נפצע בקיץ 1942 ובילה מספר שבועות בבית חולים.
במהלך חורף 1942/1943 היה הלה צלם מלחמה עם קורפוס אפריקה של ארווין רומל, אך נשלח למערב אירופה כעבור מספר חודשים כדי לשרת עם PK 698 בבלגיה ובצפון צרפת.
שם צילם תמונות של החומה האטלנטית.
במהלך הקרב לאחר הפלישה לנורמנדי מת הלה ב-10 ביוני 1944 בכפר לה ביז'וד בצפון-מערב קן בנסיבות לא ברורות.
לאחר המלחמה החרימו כוחות אמריקאים משאיות עם חומר מיחידות תעמולה הגרמניות (Propagandakompanien).
בשנת 1962 העבירו האמריקנים את החומר לארכיון הפדרלי הגרמני בקובלנץ, יחד עם מספר סרטים של הלה.
הסרטים שהלה שמר נמכרו על ידי אלמנתו לעיתונאי הברלינאי הנס גאורג שולץ.
בשנת 1961 עשתה התביעה בפרנקפורט שימוש בעותקים בשחור לבן של תמונות אלה לקראת משפטיהם של פושעי מלחמה נאצים, אך תמונות אלה נעלמו בארכיון מאוחר יותר.
תצלומי הצבע המקוריים הופיעו שוב בשנת 2000, כאשר אלמנתו של שולץ מכרה אותם למכון למחקר חברתי בהמבורג , שהשתמש בהם לשם השלמת אוסף הצילומים שלו לתערוכת פשעי המלחמה של הוורמאכט.
יוהנס איטן היה צייר, מעצב, מורה ותאורטיקן שווייצרי ומהמורים המשפיעים בבאוהאוס בשנותיו הראשונות.
איטן נולד במרכז שווייץ והוכשר לשמש מורה בבית ספר יסודי.
באותן שנים החל לפתח תאוריות שהובילו לשיטות הוראה ייחודיות שהתבססו בין השאר על שיטות שפיתח פרידריך פרבל.
ב-1909 החל ללמוד אמנות בז'נבה, אך פרש ועבר ללמוד בברן שם המשיך ופיתח את התאוריות ושיטות החינוך.
ב-1912 שב לז'נבה כדי ללמוד ציור מפושט אצל הצייר אגון גילרד (Eugène Gilliard) ולאחר מכן המשיך לווינה שם פתח בית ספר לציור עם שיטות הוראה ייחודיות ששילבו תרגילי התעמלות.
לבאוהאוס הוזמן איטן להצטרף כמורה עם פתיחתו בשנת 1919 בויימאר שם לימד את הקורס הבסיסי שהיווה מבוא להיכרות עם חומרים, קומפוזיציה וצבע.
בשיעוריו שילב מוזיקה ומדיטציה ובאותה עת פרסם הספר המסכם את רעיונותיו "אמנות הצבע".
לאחר שעזב את הבאוהאוס המשיך ופתח בסיועה של גונטה שטלצל בית ספר עצמאי.
בעשורים הבאים המשיך לעסוק בהוראה וביצירה.
כאשר בעקבות עליית הנאצים לשלטון בית ספר באוהאוס נסגר, הוא קלט בבית הספר שלו מספר מורים לרבות ארנסט נויפרט.
ב-1966 ייצג את שווייץ בביאנלה בוונציה.
יואנס או יוהנס דה לאט (הולנדית: Joannes de Laet;לטינית: יואנס לאטיוס; 1581 – 15 בדצמבר 1649) היה גאוגרף הולנדי ומנהל חברת הודו המערבית ההולנדית (הקריביים).
ספרו תולדות העולם החדש תואר כ"התיאור הטוב ביותר של אמריקה שפורסם במאה השבע עשרה" ו"אחת ממפות היסוד של קנדה".
דה לאט היה הראשון שהדפיס מפות עם השמות מנהטן, ניו אמסטרדם (העיר ניו יורק) ומסצ'וסטס.
דה לאט נולד באנטוורפן בין ספטמבר לדצמבר 1581, בנו של סוחר הבדים האנס דה לאט.
בשנת 1584, עם נפילת אנטוורפן לכוחות ספרדיים, המשפחה, כמו רבבות פלמים פרוטסטנטים, ברחה לצפון הולנד והתיישבה באמסטרדם.
שם למד יוהנס בבית הספר הלטיני.
הוא היה סטודנט לתאולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת ליידן בשנת 1597. אחד ממוריו שם היה המלומד ההומניסטי יוזף יוסטוס סקליגר, איתו שמר על התכתבויות עד מותו של האחרון.
לאחר סיום לימודיו אביו שלח אותו ללונדון בשנת 1603 כדי לרכוש ניסיון כסוחר.
שם התחתן עם בתו של סוחר אנגלו-הולנדי אמיד, אך שב לליידן בשנת 1607 עם מותה המוקדם של אשתו.
ב־7 במאי 1608 התחתן עם מריה בודווינס ואן ברליקום בליידן.
דה לאט הגדיל את הונו בהשקעה בשיקום אדמות ובסחר בארצות אחרות ובשנת 1620 היה לאחד המנהלים המייסדים של חברת הודו המערבית ההולנדית, משרה שבה שימש עד סוף ימיו.
ב-1618–1619 השתתף בסינוד הכנסייתי הפרוטסטנטי בדורטרכט כציר מטעם העיר ליידן.
דה לאט בילה את שעות הפנאי שלו בחדר העבודה שלו, שהיה מצויד היטב בספרים, בכתבי יד, מפות, גלובוסים וציורים.
הוא פרסם רבות בנושאים שנעו בין היסטוריה של הכנסייה להיסטוריה העולמית.
דה לאט מילא תפקיד מכריע בפרסום הספר מ-1648 – קובץ של מחקרים על החי והצומח של ברזיל שערכו חוקר הטבע הגרמני ג'ורג' מרקגרף והרופא וילם פיזו בחסות פטרונם יוהאן מאוריץ, מושל ברזיל ההולנדית.
מרקגרף כתב את חלקו בספר בצופן סודי, אך מת לפני פרסום היצירה.
דה לאט פִענח את כתב היד.
תרומה נוספת של דה לאט הייתה הקדמתו ליצירה חשובה זו, שהדגישה את ההשוואה של צפון מזרח ברזיל לאזורים אחרים עם אקלים דומה.
יצירתו התפשטה בהמשך בקרב חוגים מדעיים בצפון אירופה ומחוצה לה, ולא הוחלפה בטקסט מדעי אחר במשך מאה וחמישים שנה.
דה לאט נפטר ב-9 בדצמבר 1649 משבץ כששהה בהאג ונקבר שבוע לאחר מכן בכנסיית פיטר בליידן, לצד רעייתו השנייה, מריה בודווינס, שנפטרה בשנת 1643.
חיבורו "תולדות העולם החדש" פורסם בכמה מהדורות בהוצאת בונוונטורה ואברהם אלזוויר בליידן.
המהדורה הראשונה פורסמה בהולנדית בשנת 1625. ב-1633 יצאה לאור מהדורה לטינית שהכין בעצמו ולאחריה מהדורה צרפתית.
הספרים היו מלווים בציורים, שרטוטים טבלאות גאוגרפיות ודמויות של חיות, צמחים ופירות, ובכל אחת ממהדורות נוספו מפות חדשות.
דה לאט ערך את "תולדות הטבע" של פליניוס הזקן ואת "על אודות האדריכלות" של ויטרוביוס וגם חיבר מילון אנגלי-לטיני (שלא פורסם).
קשריו עם אנגליה ניכרים בתכתובות שלו עם מלומדים אנגלים דוגמת ויליאם קמדן.
ב-1638 שהה חודשים אחדים באנגליה בענייני המילון וכדי לקדם ולבסס את זכויותיהם של בניו כנתינים אנגלים .
בעת ביקורו באנגליה ב-1641 נשאל בפרלמנט האנגלי על דעתו לגבי סיכוייה של חברת סחר אנגלית באמריקה דוגמת חברת הודו המערבית ההולנדית.
צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה ביקש מדה לאט לספק לו נתונים גנאלוגיים על חתנו לעתיד, וילם השני, נסיך אורנז'.
דה לאט פרסם ספרים נוספים על ההיסטוריה של המוגולים בהודו (תורגם לאנגלית ב-1928) ועל פרס (1633).
צאצאיו של יוהנס דה לאט: נתונים גנאלוגיים
יוהנס אוולד (בדנית: Johannes Ewald; 18 בנובמבר 1743, קופנהגן – 17 במרץ 1781, קופנהגן) היה משורר דני.
יוהנס אוולד נולד בקופנהגן למשפחת כומר מקומי.
לאחר סיום בית הספר הוא למד באוניברסיטת קופנהגן.
בגיל 15 הוא נמלט מהבית ונרשם לצבא לממלכת פרוסיה.
בתחילת מלחמת שבע השנים הוא עזב את השרות והצטרף לצבא אוסטריה בה שירת כקצין.
לאחר מספר חודשים של שרות הוא נמלט, חזר לדנמרק והחל ללמוד תאולוגיה.
למרות לימודי תאולוגיה אוולד החל להתעניין בספרות, בעקבות אהבה נכזבת, הוא התחיל לכתוב שירה.
לאחר קרבות מלחמת שבע השנים אוולד חזר נחלש ופגוע.
הוא עסק בכתיבת שירים אך במקביל סבל מבעית אלכוהוליזם.
בעקבות פרדריק החמישי הוא התבקש לכתוב אלגיה.
שירים שלו זכו לפופולרית רבה והוא היה נחשב למשורר בולט של התקופה.
בנוסף לשירים, אוולד כתב מספר מחזות וספר אוטוביוגרפיה שפורסם רק בשנת 1804.
בהמשך הוא רב עם המשפחה ועזב את קופנהגן לטובת עיירה בחוף הים הבלטי.
במשך שנים הוא סבל ממחלות שונות כולל אלכוהוליזם ושיגרון.
הוא נטמן בכנסייה בקופנהגן ליד משורר דני נוסף יוהאן וסל ובמקום הוקמה אנדרטה משותף שפוסלה על ידי אוטו אוונס.
יוהנס האוקור יוהאנסון (באיסלנדית: Jóhannes Haukur Jóhannesson; נולד ב-26 בפברואר 1980) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה איסלנדי.
יוהנס נולד וגדל בהפנרפיירדיר, איסלנד, ולסירוגין באיי פארו.
הוא דובר איסלנדית, פארואית, דנית ואנגלית.
הוא בוגר תואר ראשון באמנויות מהאקדמיה לאמנויות של איסלנד, מחזור 2005. הוא נשוי לכלכלנית רוזה ביורק סוונסדוטיר משנת 2011 ולהם שלושה ילדים.
יוהאנסון הוא שחקן לשעבר בתיאטרון הלאומי של איסלנד.
עד 2014 שיחק בהפקות טלוויזיה וקולנוע באיסלנד.
תפקידו הקולנועי הבינלאומי הראשון היה בסרט המבול של הבמאי דארן ארונופסקי.
בשנת 2016 שיחק בשני פרקי הסדרה משחקי הכס.
בשנת 2017 שיחק בסרט פצצה אטומית בתפקיד יורי בחטין, סוכן הק.ג.ב.
באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "I Remmeber You" ובסדרה הממלכה האחרונה.
בשנת 2018 לוהק לתפקיד הנבל בסרט הקולנוע בלאדשוט, שיצא לאקרנים בשנת 2020. בשנת 2018 שיחק בסרטים אלפא ובמערבון "האחים סיסטרז".
באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "התמימים" וסדרה "Origin".
בשנת 2019 שיחק בסרטי הקולנוע השקרן הטוב ובסרט איפה את, ברנדט המבוסס על הרומן איפה את, ברנדט.
בשנת 2020 שיחק בסרט הקולנוע תחרות הזמר של האירוויזיון: סיפורה של Fire Saga בתפקיד שוטר איסלנדי.
באותה שנה שיחק בסדרה מכשפת בתפקיד 'קאמבר', מלך הקרח, בתפקיד אורח בסדרה "The Letter for the King" ובסרט הקולנוע "Zone 414".
בשנת 2022 יוהאנסון לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה ויקינגים: ולהאלה שמשודרת בנטפליקס, בסדרה הוא מגלם את אולף השני, מלך נורווגיה.
בשנת 2024 כיכב בסדרת הדרמה הביוגרפית האיטלקית "מיס פלאצ'י" של רשת "Paramount+" שם גילם את דמותו של הקולנוען האמריקאי אורסון ולס.
פַּאוּלִי יוּהַנִי קֶסְקֶאַלַה (בפינית: Pauli Juhani Kaskeala; נולד ב-26 ביולי 1946) הוא אדמירל פיני בדימוס, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה של פינלנד בין השנים 2001–2009.
קסקאלה נולד בקואופיו ב-26 ביולי 1946. הוא התגייס לצי הפיני ב-1965. בין 1982–1989 הוא שימש כעוזרו הצבאי של נשיא פינלנד מאונו קויביסטו.
לאחר מכן שימש כמפקד שייטת ספינות טילים עד 1991. לאחר מכן שימש כנספח הצבאי הפיני בלונדון ואז בהאג ובבריסל.
ב-1994 הוא הוחזר לפינלנד ומונה למזכיר במועצת ההגנה.
ב-1998 הוא מונה למפקד הצבאי של טורקו ופורי.
בתחילת 2001 הוא מונה לשגריר צבא פינלנד למוסדות נאט"ו והאיחוד האירופי בבריסל.
ב-3 ביוני של אותה שנה הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של פינלנד.
הוא סיים את תפקידו ב-31 ביולי 2009.
יוהנס ארם (באסטונית: Johannes Erm; נולד ב-26 במרץ 1998) הוא אתלט אסטוני, זוכה מדליית ארד באליפות העולם באולם (גלאזגו 2024) בקרב 7 ואלוף אירופה (רומא 2024) בקרב 10.
ארם נולד וגדל בטרטו, אסטוניה.
שיחק בילדותו בכדורגל ובגיל 13 בחר להתמקד באתלטיקה.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בבידגושץ', פולין ביולי 2016 זכה במדליית ארד בקרב 10 בשיא לאומי עד גיל 20 של 7879 נקודות, אחרי ניקלאס קאול מגרמניה שקבע אז שיא עולם עד גיל 20 של 8162 נקודות ומקסים אנדרלוטיס מבלארוס (8046 נקודות).
מדליית כסף באליפות אירופה עד גיל 20
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בגרוסטו, איטליה ביולי זכה במדליית כסף בקרב 10 בשיא אישי חדש של 8141 נקודות, אחרי ניקלאס קאול שקבע עוד שיא עולם עד גיל 20 של-8435 נקודות.
מדליית כסף באליפות אירופה עד גיל 23
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה ביבלה, שוודיה ביולי זכה במדליית כסף בשיא לאומי חדש עד גיל 23 של 8445 נקודות, אחרי ניקלאס קאול (8572 נקודות).
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיים במקום 11 בתוצאה של 8213 נקודות.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית ביולי סיים במקום תשיעי בתוצאה של 8227 נקודות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2023 סיים במקום תשיעי בשיא אישי חדש של 8484 נקודות.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו, הממלכה המאוחדת במרץ 2024 זכה במדליית ארד בקרב 7 בשיא אישי חדש של 6340 נקודות, אחרי סימון איהאמר משווייץ (6418 נקודות) וסנדר סקוטהיים מנורווגיה (6407 נקודות).
באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה, במרץ אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בקרב 10 בשיא אישי חדש של 8764 נקודות, לפני סנדר סקוטהיים (8635 נקודות) ומקנסון גלטי מצרפת (8604 נקודות).
במהלך התחרות קבע שיאים אישיים גם בריצת 100 מטר, ריצת 400 מטר, קפיצה במוט ובהטלת כידון.
יוהנס קפלר היה אסטרונום, מתמטיקאי ואסטרולוג גרמני, שנחשב לדמות מפתח בהתפתחות האסטרונומיה והמדע המודרני במאה ה-17. תמך במודל ההליוצנטרי של קופרניקוס, לפיו כדור הארץ סובב סביב השמש ואינו מרכז היקום, כפי שהייתה העמדה המקובלת באותה העת.
נודע בעיקר בזכות החוקים שניסח אודות התנועה הפלנטרית של כוכבי הלכת סביב השמש, הידועים בשם "חוקי קפלר", שהיוו את אחד מהיסודות עליהם בנה ניוטון את חוק המשיכה האוניברסלי.
קפלר חי בתקופה בה לא הייתה הבחנה ברורה בין אסטרונומיה ואסטרולוגיה, והשפעתם ההדדית של שני התחומים, בנוסף לאמונתו הדתית של קפלר, ניכרת ברבים מכתביו.
קפלר נולד ב-27 בדצמבר 1571 בווייל (Weil der Stadt) אשר בנסיכות וירטמברג שבדרום גרמניה.
סבו, סבלד קפלר, היה "לורד ראש העיר" (Bürgermeister) בעירם, אולם עד היוולדו של קפלר הידלדלו נכסי המשפחה.
אביו, היינריך קפלר, התפרנס כשכיר חרב אך עזב את המשפחה בהיות קפלר בן חמש שנים.
נראה כי הוא מת בזמן המרד ההולנדי.
אמו, קתרינה גולדנמן, עסקה בריפוי וחקר צמחי מרפא.
כילד היה קפלר חלש ונוטה לחלות.
עם זאת, היה ידוע כילד מבריק, והרשים את המטיילים שעברו בפונדק שהחזיק סבו (אב אמו) בכישורים המתמטיים יוצאי הדופן שלו.
קפלר התוודע לאסטרונומיה בגיל צעיר, ופיתח אהבה לתחום שיעסיק אותו במשך כל חייו.
בגיל שש הוא צפה בשביט של שנת 1577, וכתב כי "נלקח על ידי אמא [שלו] למקום גבוה כדי לצפות בו".
בשנת 1580, בגיל תשע, צפה בליקוי ירח.
עם זאת, מחלת האבעבועות השחורות בה לקה בילדותו הותירה את ראייתו פגומה והטילה בידיו מום, ובכך הגבילה את יכולתו לעסוק בצדדים התצפיתיים של האסטרונומיה.
בשנת 1589, לאחר שסיים את לימודיו במערכת החינוך הפרוטסטנטית של וירטמברג, החל קפלר ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת טיבינגן.
הוא הוכיח עצמו כמתמטיקאי מעולה וזכה למוניטין של אסטרולוג מוכשר.
תחת הדרכתו של מיכאל מאסטלין, למד על המודל הגאוצנטרי של תלמי ועל המודל ההליוצנטרי של קופרניקוס.
באותה תקופה החל לתמוך בתאוריה של קופרניקוס.
בוויכוחים נהג להגן על המודל ההליוצנטרי מנקודת מבט תאורטית ותאולוגית גם יחד.
בסמוך לסוף לימודיו הוצע לקפלר לעבוד כמורה למתמטיקה ולאסטרונומיה בבית הספר הפרוטסטנטי בגראץ (שלימים הפך לאוניברסיטה של גראץ); על אף שאיפתו להפוך לכומר, הוא נענה להצעה באפריל 1594, בגיל 22.
בשנת 1596, כאשר לימד בגרץ, פרסם קפלר את חיבורו העיקרי הראשון, "מסתרי היקום", בו עסק בקשרים בין מסלולי כוכבי הלכת.
בחיבורו קפלר מתאר את רעיונו הקשור לחמשת הגופים (פאונים) האפלטוניים - הארבעון, הקובייה, התמניון, התריסרון והעשרימון, גופים משוכללים, תלת־ממדים, סימטריים ובנוסף ניתן לחסום כדור בכל אחד מהם ולחסום כל אחד מהם בכדור.
תכונה זו הביאה את קפלר לרעיון שמסלולי כוכבי הלכת הם כדורים, החוסמים ונחסמים באחד מהגופים האפלטוניים, כלומר ברווחים שבין המסילות של כוכבי הלכת לשמש ניתן להכניס בדיוק את אחד הגופים המשוכללים.
קפלר קבע את החלוקה של הגופים בין ששת כוכבי הלכת שהיו ידועים בזמנו במערכת השמש: במסלולו של כוכב הלכת שבתאי נחסמה קובייה, בקובייה נחסם מסלולו של צדק, במסלולו של צדק נחסם הארבעון, שחוסם את מסלולו של מאדים, וכך הלאה.
בדצמבר 1595 הכיר קפלר את ברברה מילר, אלמנה ולה בת מנישואיה הקודמים.
מילר הייתה בתו של טוחן עשיר, שהתנגד לנישואים עקב עוניו של קפלר, אך התמתן לאחר שקפלר פרסם את ספרו "מסתרי היקום".
בשנתיים הראשונות לנישואים, נולדו לזוג שני ילדים (היינריך וסוזנה), אך שניהם מתו בינקותם.
לאחר פרסום "מסתרי היקום" ובעידוד בכירי אוניברסיטת גרץ, החל קפלר בתוכנית לשכלול עבודתו ולהרחבתה.
הוא תכנן לחקור ולכתוב ספרים על ארבעה נושאים נוספים: על תנועת כוכבי הלכת, על היקום ה"נייח" (השמש והכוכבים שאינם כוכבי לכת), על אופיים הפיזי של כוכבי הלכת והיווצרותם של מאפיינים טופוגרפיים (התמקדות בעיקר בכדור הארץ) ועל השפעת השמים על כדור הארץ (תופעות אופטיות באטמוספירה, מטאורולוגיה ואסטרולוגיה).
בנוסף, שלח קפלר את ספרו "מסתרי היקום" לאסטרונומים המובילים באותה תקופה, בהם טיכו ברהה, האסטרונום הראשי של הקיסר רודולף השני.
ברהה וקפלר החלו בהתכתבות שיסודה בביקורת של ברהה על רעיונותיו של קפלר ועל ספרו, אולם נמשכה כשנתיים בדיונים על מגוון בעיות אסטרונומיות.
ברהה התרשם מיכולתו המדעית של קפלר והזמין אותו לעבוד אצלו במצפה כוכבים חדש שהקים בפראג.
בשל מהומות על רקע דתי, בין פרוטסטנטים לקתולים שפרצו בגרץ, מצבו הכלכלי וההזדמנות לעבוד במחקר אסטרונומי, שמח קפלר לקבל את הזמנתו של ברהה.
וב-2 באוגוסט 1600 עזב את גרץ עם משפחתו ועבר לגור בפראג.
בהגיעו לפראג, קפלר עבד תחת הדרכתו הצמודה של ברהה, בעיקר בניתוח מתמטי של נתוני התצפיות האסטרונומיות.
כשנה לאחר הצטרפותו של קפלר, מת ברהה באופן מפתיע.
לטענת קפלר הדבר קרה כתוצאה מהתפוצצות שלפוחית השתן במהלך משתה בחצר הקיסר שבו ברהה נמנע מלהשתמש בבית השימוש עקב כללי הנימוס.
וכך ב-24 באוקטובר 1601 קיבל קפלר את משרת המתמטיקאי הראשי לקיסר וירש את כל תצפיותיו ונתוניו של ברהה.
קפלר החזיק במשרה זו במשך 11 שנים, עד מותו של הקיסר רודולף השני.
תקופה זו נחשבת לפורייה ביותר בחייו של קפלר.
ב-1 בינואר 1604 פרסם קפלר את ספרו: "Astronomiae Pars Optica" העוסק בתופעות אופטיות הנראות בתצפיות אסטרונומיות, בו תיאר את דעיכת עוצמת האור לפי היחס ההופכי של המרחק ממקור האור בריבוע, החזרת אור על ידי מראות ישרות וקמורות, פרלקסה ותופעות אופטיות נוספות.
ספר זה נחשב לבסיס של האופטיקה המודרנית.
מאוחר יותר בשנת 1604, פרסם את ספרו: "De Stella Nova" ("הכוכב החדש"), בו קפלר מתייחס להתפוצצות הסופרנובה שארעה באותה שנה.
בספר זה ניתח קפלר את הופעת הסופרנובה באופן מדעי, ונקט עמדה ספקנית כלפי הפירושים האסטרולוגיים שניתנו לה.
מחקריו האסטרונומיים של קפלר, שהתחילו באנליזה של תנועת כוכב הלכת מאדים תחת הדרכתו של ברהה, הגיעו לשיא בספרו "האסטרונומיה החדשה", אשר כלל בתוכו את שני חוקי התנועה הראשונים מתוך שלושת החוקים שניסח.
תהליך זה של ניתוח תנועתו של מאדים ארך כשש שנים, בהן קפלר חישב קירובים רבים למסלולו של מאדים ורק לאחר מספר רב של ניסיונות כושלים, חישב ואימת שמסלולו של מאדים הוא מסלול אליפטי, כאשר השמש נמצאת באחד ממוקדי האליפסה.
לאחר מכן, בזמן קצר, הצליח קפלר לאמת על פי נתוני התצפיות של ברהה שאף שאר כוכבי הלכת נעים במסלול אליפטי (החוק הראשון) ומקיימים את החוק השני.
בסוף שנת 1605 סיים קפלר את כתיבת "האסטרונומיה החדשה", אך עקב סכסוכים על השימוש בתצפיות שברהה הוריש אחריו, פורסם הספר רק בשנת 1609.
בשנת 1610 גילה גלילאו גליליי ארבעה ירחים המקיפים את כוכב הלכת צדק, בעזרת ההמצאה החדשה באותה תקופה - הטלסקופ.
גילוי זה נתן משנה תוקף למודל ההליוצנטרי והיווה הוכחה שתנועה שאינה סביב כדור הארץ היא בגדר האפשר.
גלילאו ביקש את דעתו של קפלר, שנחשב באותה תקופה לאסטרונום הבכיר באירופה.
קפלר הגן על גילוייו של גלילאו ואף הציע מספר השערות על המשמעות של גילויים אלו, במאמר שפרסם.
בנוסף, החל קפלר לחקור את תכונותיו האופטיות של הטלסקופ.
התוצאה הייתה ספר נוסף שפורסם בשנת 1611 בשם "הדיופטריה" - מדע שבירת האור על ידי עדשות.
בספר זה הניח קפלר את היסודות התאורטיים לאופטיקה הגאומטרית ומשם את עקרונות פעולת הטלסקופ.
בשנת 1611 חיבר קפלר מאמר נוסף: "על פתית השלג המשושה", בחיבור זה גילה קפלר את מבנה המשושה של פתית השלג, מבנה אופטימלי - בעל השטח הגדול ביותר עם כמות החומר הקטנה ביותר.
בחיבורו הרחיב קפלר את הנושא של בעיות אופטימיזציה ודן בבעיית הכיסוי: מהו הסידור הטוב ביותר של כדורים המאפשר את תפיסת הנפח הקטן ביותר?
קפלר הגיע לסידור בצורת גביש קובייתי ממורכז פאה.
קפלר לא הוכיח שסידור זה הוא הטוב ביותר האפשרי והבעיה נותרת פתוחה עד לשנת 1998 (השערת קפלר, ראו גם 23 הבעיות של הילברט).
בשנת 1611, המתח הדתי-פוליטי בפראג הגיע לשיא; הקיסר רודולף השני, שבריאותו התרופפה, ויתר על כס המלכות לטובת אחיו, הקיסר מתיאס.
קפלר הרגיש שעתידו בפראג לא בטוח והחל לחפש מקום אחר לעבוד ולחיות בו.
מבין ההצעות הרבות שקיבל, בחר קפלר לקבל הצעה למשרה של מרצה למתמטיקה בעיר לינץ שבאוסטריה.
במקביל, שלושת ילדיו של קפלר חלו באבעבועות שחורות, בה חלה קפלר עצמו בילדותו.
בנו פרדריק בן ה-6, נפטר מהמחלה.
אשתו, שבריאותה הייתה רופפת, נפטרה זמן קצר לאחר מכן.
קפלר נשאר בפראג עד למותו של הקיסר רודולף השני, בשנת 1612. הקיסר החדש, מתיאס, השאיר את קפלר בתפקידו, אך לא מנע ממנו לעזוב בסופו של דבר ללינץ.
מכתש על שמו על הירח ועל מאדים
האסטרואיד קפלר 1134 שהתגלה על ידי מקס וולף נקרא על שמו.
הרחוב בו נולד בעיר מינכן בגרמניה נקרא על שמו.
חללית האספקה האירופית, ATV-2, ששוגרה אל תחנת החלל הבינלאומית בפברואר 2011, נקראה על שמו.
ארכיטקטורה (2012) לסדרת מעבדים גרפיים של חברת NVIDIA, הנמצאת בליבם של כרטיסי GeForce 600, נקראה בשם Kepler.
טלסקופ החלל קפלר (Kepler space telescope) של נאס"א אשר הושק ב-07/03/2009 נקרא על שמו.
באמצעותו התגלו אלפי מערכות כוכבי לכת שנקראו על שמו של קפלר, וביניהם; קפלר 22b, קפלר 452b, קפלר 11 ועוד.
להקת הקיי-פופ Kep1er נקראת על שמו.
יוהנס רויכלין היה פילוסוף והומניסט גרמני, מראשי ההבראיזם, החקר הנוצרי של העברית והיהדות.
רויכלין, ממנהיגי ההומניסטים הגרמניים, הנהיג במערב אירופה את לימודי היוונית העתיקה ובעיקר את לימודי העברית, ויחד עם מרטין לותר, ופיליפ מלנכתון היה ממקדמיה של הרפורמציה, אף שבשנת 1520 הכריז שהוא מתנגד לה.
רויכלין היה מראשוני ההבראיסטים של העת החדשה המוקדמת, והיה ממייסדי תורת הקבלה הנוצרית.
הוא היה ממקדמי לימודי העברית באוניברסיטאות השונות באירופה.
הוא שימש כיועץ לדוכס אברהרד מווירטמברג, כאשר את ידיעותיו בעברית רכש ממספר מורים יהודים.
ביניהם קלמן, ולאחר מכן יעקב לואנס - רופאו של הקיסר פרידריך השלישי, שבחצרו שהה רוכלין פרק זמן.
בהמשך למד רוכלין אצל המלומד רבי עובדיה ספורנו ואף הושפע מגישתו הקבלית של פיקו דלה מירנדולה.
רויכלין ידוע גם בשל הטקסט שכתב "המלצות האם להחרים להשמיד ולשרוף את כל ספרי היהודים", בשנת 1510, לבקשת הקיסר הרומי הקדוש.
היה זה בעיצומו של קרב פנים נוצרי שניטש סביב השאלה - האם לשרוף את כל הספרים היהודיים.
טקסט זה מהווה ציון דרך בהיסטוריה של יחסי יהודים נוצרים, במסגרתו הגן המלומד הנוצרי על זכות היהודים לשמור על ספריהם ולגור בקרבת נוצרים.
באותה העת מצוי היה רויכלין עצמו, בשל הגנתו על היהודים, בעיצומה של מערכה אישית וציבורית.
זאת במסגרת מה שמכונה "מלחמת הספרים", שהתנהלה מול המלומד יוהנס פפרקורן, במהלכה רויכלין אף עמד למשפט אינקווזיטורי.
רויכלין נולד בפפורצהיים, בצפון היער השחור (כיום במדינת המחוז באדן-וירטמברג) כבנו של מנהלן במנזר.
בגיל 15 נרשם לאוניברסיטת פרייבורג, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר של המנזר הדומיניקני בפפורצהיים.
בפרייבורג למד דקדוק, פילוסופיה ורטוריקה.
בשנת 1477, לאחר שהוענק לו תואר מגיסטר ארטיום, התחיל בפעילותו האקדמית.
בעיר אורליאן אשר בחבל הלואר בצרפת למד את השפה היוונית על בוריה, התחיל בלימודי משפטים והוענקה לו "ליצנציאט" - תעודת הוראה במוסדות ההשכלה של הכנסייה הקתולית.
בשנת 1481 מונה ליועץ ומרצה בחצרו של אברהרד הראשון דוכס וירטמברג, בשטוטגרט.
בחודשים פברואר עד אפריל 1482 ליווה את הדוכס בנסיעתו לרומא.
שם נשא ונתן עם האפיפיור סיקסטוס הרביעי על הקמתה של אוניברסיטת טיבינגן, שאותה הקים הדוכס כבר בשנת 1477.
בשנת 1484 זכה לתואר "דוקטור למשפט הקיסרי".
בשנים 1496–1499 היה יועצו של הדוכס של באדן.
בשנת 1499 שב לווירטמברג, ומונה לשופט בטיבינגן, משרה שבה החזיק עד 1513. רויכלין נאלץ לעזוב את דוכסות וירטמברג פעמים רבות בגלל מלחמות שפרצו, ותחת זאת בחר ללמד בשנים 1519–1521 יוונית עתיקה ועברית באוניברסיטה של העיר אינגולשטאדט.
לאוניברסיטת טיבינגן שב רק שנה לפני מותו.
בשנת 1513 הוא הועמד למשפט של אינקוויזיציה במיינץ.
במאבק משפטי זה הוא נעזר ביעקב פרובנציאלי שהיה מקורב לאפיפיור.
המשפט הסתיים בשנת 1516 בניצחון של יוהנס רויכלין.
לימודי העברית - ההבראיזם בגישתו של רויכלין
יוהנס רויכלין היה ממייסדי ומקדמי ההבראיזם בעת החדשה המודרנית.
כמלומד הוא חקר והעמיק בלימודי העברית בשני אופנים.
הראשון - מחקר פילולוגי ובלשנות עברית תוך ביסוס "כלי עבודה" ראשונים ללימוד עברית.
השני - לימודי מדעי היהדות ועמם לימוד פרשנות יהודית, בדגש על לימוד הקבלה.
היסטוריונים שונים, רואים באופן השני (ובו לימוד הקבלה ומדעי היהדות) כאחד הדברים שהובילו את רויכלין לגבש דעה חיובית על היהדות, זו שבהמשך תשחק מרכיב חשוב בהגנתו על ספרי הקודש היהודיים.
רויכלין היה נוצרי אדוק ולימוד העברית על ידו נבע מרצון לחזק את האמונה הנוצרית.
הוא, בדומה לתאולוגים נוצרים אחרים שקדמו לו, האמין בחשיבותה של "האמת העברית", שהייתה כאמור מרכיב חשוב בתפיסה הנוצרית.
במסגרת תפיסתו ההבראיסטית של רויכלין, הוא האמין בחזרה אל "האמת העברית" בעבור התאולוגיה הנוצרית.
הוא החל לפקפק בתרגום התנ"ך של הירונימוס - הוולגטה (שהנצרות האירופית השתמשה בו בצורה אינטנסיבית ובלעדית).
הוא טען שאין כמו קריאה בתנ"ך, בטקסט היהודי עצמו.
גישה זו, כאמור, לא הייתה חפה ממאפיינים הומניסטים, שקראו להסתמכות על מקורות בשפת המקור (ad fontes) וביזו הסתמכות תרגומים מאוחרים.
לעברית וללימודי היהדות נחשף במסעו השני לרומא בשנת 1490 הכיר רויכלין בפירנצה את פיקו דלה מירנדולה, אשר חשף בפניו את עולם הקבלה, ועורר את עניינו בשפה העברית.
רק בשנת 1492 עלה בידו של רויכלין למצוא מורה לשפה, יעקב בן יחיאל לואנס, רופאו האישי של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מאותה העת הפך לתלמיד חרוץ של השפה העברית, ובמהלך שהותו השלישית ברומא בשנים 1497–1499 בשליחות הדוכס מבאדן, למד עברית מפי רבי עובדיה ספורנו, פרשן המקרא החשוב.
לימודי העברית הביאוהו להתעניין בתלמוד ובקבלה.
רויכלין היה מומחה ליוונית ולעברית, שאותה רכש בסיועו של רבי עובדיה ספורנו.
מחקריו הדקדוקיים והפילולוגיים היוו בסיס למלומדים אחרים.
בין השאר, הוא רשם בתווים שירים מבתי הכנסת בגרמניה (מתוך אמונה שמוצאה של מוזיקת בתי-הכנסת בשירת הלוויים בבית המקדש), וכתביו הם המקור היחיד שבידינו כיום למוזיקה יהודית מאותה תקופה.
ספרו "Rudiments of Hebrew" היה בבחינת פריצת דרך במספר מובנים.
ראשית, היה זה ספר העברית הראשון שנכתב עבור נוצרים, שנית הוא היה פורץ דרך ככתב הומניסטי (שנכתב עשור לפני הברית החדשה בתרגומו של ארסמוס), שאיתגר את סמכותה של הוולגטה.
בספר זה, לראשונה, מבסס רויכלין את לימוד העברית המקראית כשפה נוצרית, ועל כן הספר מבלבל באשר ליחסו כלפי יהודים.
יש בו מצד אחד מחיקה של היהדות ומצד שני האדרתה.
למשל, רויכלין מסכם את הלקסיקון כאשר הוא מודה לרוח הקודש שבזכותה התאפשר לו לכתוב את החיבור, כאשר הוא לא נותן כלל קרדיט לרד"ק, שעל בסיס ספרו "ספר השורשים", הוא כתב את הלקסיקון.
החוקר פרייס בספרו על רויכלין, סבור שהסיבה שהוא בחר לעשות זאת היא כדי לייצר שיח נוצרי עם כותב נוצרי.
בנוסף, רויכלין מציין במיוחד את מקומו של מומר יהודי, כדי להדגיש את החשיבות שבהתנצרות.
הוא אף מדגיש את חשיבות ההוראה של השפה העברית על ידי מורים נוצרים ולא יהודים.
עם זאת, ועל אף הניסיון של רויכלין למחוק את תרומתו של הרד"ק לספר, הוא כן ציין את המקורות היהודיים, בנקודות ספציפיות.
הוא נתן קרדיט לחוקרים יהודים כמו רד"ק ואף מכיר בסמכותם של חכמי תלמוד.
אין זה דבר של מה בכך, ישנה חשיבות שרויכלין מבסס את סמכותה של המסורת הרבנית והמחקר היהודי עבור חוקרים נוצרים.
לא הייתה זו פעם יחידה בא רויכלין בחר לבסס לגיטימיות בכתביו ללמידת עברית על בסיס כתבים יהודיים, בשנת 1518 הוציא לאור את הספר על הפילולוגיה העברית " Accents and Orthography of the Hebrew Language".
בספר הזה הנחיל רויכלין משמעות נסתרת שאישרה את השימוש השימוש הנוצרי במקורות יהודיים.
אופן שני בו בחן רויכלין, כאמור, את העברית ככלי לחיזוק הנצרות, היה מדעי היהדות.
רויכלין, ראה בעברית כלי חשוב לתקשורת בין האדם לאלוהים:
הקבלה לפי רויכלין, הייתה הכלי המדעי באמצעותו האדם יכול היה להבחין באל ולתקשר עם רוחו.
עניינו של רויכלין בקבלה נבע מהמלומד פיקו דלה מירנדולה, אותו פגש באיטליה ב-1490 וכן ממורהו היהודי יעקב בן יחיאל לואנס, כשהקבלה ליוותה את רויכלין לאורך כל חייו.
התופעה של הקבלה הנוצרית והתעניינותם של מלומדים נוצרים בקבלה היהודית היא תופעה נדירה, יחידה במינה, בה זרם דתי מרכזי אחד הכריז על כתבי קודש של דת אחרת כמשמעותיים בעבור דתו שלו.
הקבלה הנוצרית הציגה הכרה נוצרית בקדושתה (הנוצרית) של התורה שבעל פה, היהודית.
פיקו, כמייסד תנועה זו בעת החדשה המוקדמת, לצד רויכלין וממשיכיהם, קבעו כי לא ניתן להיות נוצרי אדוק, מאמין ורוחני, ללא הכתבים הדתיים היהודים - הפוסט מקראיים.
פיקו הוסיף מוטיב חדשני וייחודי בשימת דגש על הקבלה, אך לא הייתה זו תופעה זרה לנצרות.
השימוש במקורות יהודיים לא מקראיים, גם מתורת הסוד, לשם ביסוס עקרונות נוצריים שהם המשך לפרשנות המקרא התקיים לפני המאה ה-15. התופעה בולטת בעיקר על רקע הניסיון של יהודים מומרים בימי הביניים, לנצל מקורות יהודיים לשם ניגוח היהדות והוכחת אמיתות הנצרות.
החידוש בתופעת הקבלה הנוצרית של העת החדשה המוקדמת, חיזוק הדוגמות הנוצריות באמצעות התבססות על גופי ידע עתיקים, וכך חידוש פניה של הנצרות.
במובן זה פיקו ורויכלין, ממייסדי הקבלה הנוצרית, ראו חשיבות משנית ואף פחותה, בתפקיד לימוד העברית והכתבים היהודיים ככלי ניגוח ביהודים.
התיזות של פיקו ורויכלין לא נועדו להגיע לידיהם של היהודים אלא לנוצרים.
כך – יצירת העניין המחודש בלשון העברית משולב בתהליכים רוחניים שלא היו קשורים ישירות לפולמוס האנטי יהודי, המלומדים הנוצרים ראו בקבלה היהודית כלי להוכיח את האמיתות של הנצרות.
כך, הוא הקדיש את ספרו הקבלי - "על חכמת הקבלה" לאפיפיור לאו העשירי, כתרומה הומניסטית ללימודי תאולוגיה.
רויכלין האמין בלב שלם כי משנתו הגלומה בספר זה, משרתת את הנצרות, מבססת ומחזקת אותה וראויה לברכתו של האפיפיור.
ספרו "על השם מפורש וכוחותיו המופלאים", היה הראשון בלטינית המוקדש לקבלה, כאשר הוא גדוש בכשלים רבים בהבנת הקבלה.
הוא הורכב משלוש שיחות בין המחבר ( Capinion), פילוסוף אפיקורסי (Sidonius) ויהודי (Baruchias).
המשותף להן היא האמונה שכל הדתות מביעות, בצורות שונות, גילוי של האמת המקורית.
לשיחות ישנה הטיה אנטי-יהודית חזקה.
דמות המחבר חושפת בפני דמות היהודי את המסתורין האמיתי של מילת הניסים, שמו האמיתי של האל, בניגוד לשם - יהוה, שנאמר כי הוא מייצג את שם אלוהים בתקופת משה רבנו.
לפי רויכלין, השם המופלא בתקופת המשיח מורכב מחמש אותיות - יהשוה, המייצגות, על פי רויכלין, את שמו של ישו.
החידוש הזה הוא בבחינת התרומה העיקרית של רויכלין לפיתוח הקבלה הנוצרית.
רויכלין מסביר שהקדושה של שם השם נפגמה בגלל שהיהודים לא קיבלו את המשיח, אך עדיין רואה בעברית כשפת התקשורת עם האל.
ספר זה היה נעוץ במסורות ימי ביינימיות, שבאו לבקש אישור לאמיתות הנצרות בצירופי האותיות של השם הקדוש, מסורת שראשיתה עוד בכתבי אבות הכנסייה.
עם זאת, יש בספר ביטוי מלא להגדרה החדשה באשר למציאת מסורות אמת קדומות בספרות היהודית הלא-מקראית, הגדרה שאפיינה את חוגו של פיקו, תוך הדגשה מובהקת של קדושתה של הלשון העברית.
העיסוק בקבלה כחכמה עתיקה מאפיינת את תקופת ההומניזם, עם זאת הן רויכלין והן פיקו חיפשו מעבר לכך, הם ביקשו פילוסופיה שתקנה להם עוצמה ויכולת פעולה, לא רק בהירות ואסתטיקה.
במקביל לשימת דגש תמידית אצל רויכלין לניהול חיים אדוקים נוצרים כחלק מתורת הקבלה.
בספרו השני על אמנות הקבלה, מתייחס רויכלין לתורת הקבלה לעומקה ומספק הסבר לעקרונות קבליים בסיסיים רבים, המותאמים לנצרות.
רויכלין טוען שהקבלה היא המקור של פיתגוריזם יווני.
ואף חשוב מכך - אמנות הקבלה מציעה היכרות עם מערך של מושגים קבליים שמקורם במקורות יהודיים, ספרדיים ואיטלקיים.
הוא מבטא בספר זה את ההבדל אותו הוא רואה בין התלמוד לקבלה.
הוא טוען שהתלמוד מציע מדריך לחיים בעולם הזה, בעוד הקבלה מדריכה להשגת ישועה ובגאולת האנושות הקורסת.
בביטוי זה רויכלין גורם לקבלה להישמע מוכרת יותר לאוזן נוצרית.
עם זאת, אין אצלו כל ביטוי לעוינות כלפי התלמוד, כאשר התלמוד מצוטט לעיתים קרובות כאוצר עשיר של מחשבה דתית.
כאמור, בלימוד העברית ומדעי היהדות היו לרויכלין מספר מורים יהודים.
דומה שמעבר לעצם הלימוד, המגע עם מוריו תרם לגישה החיובית של רויכלין כלפי היהדות וכן כלפי מוריו - היהודים.
כך, ניתן למצוא דברי הערכה משמעותים שהביע רויכלין כלפי מוריו, ללא כל הסתייגות מכך שהם יהודים.
מעבר לכך, נראה שהלימוד השפיע על היבטים שונים של גישת רויכלין.
למשל, ברומא למד רויכלין אצל רבי עובדיה ספורנו.
ספורנו, ככל הנראה, לימד את רויכלין פרקים ביהדות באופן שהותיר חותם והתרשמות עמוקה על יחסו של רויכלין כלפי היהדות.
בהתרשמות עמוקה, ציטט רויכלין את האימרה הרבנית, לפיה צדיקים מחוץ לברית ישראל יגלו את הגאולה, כשהוא רואה בכך טענה עוצמתית נגד ההנחה שהיהודים עוינים את הדת הנוצרית.
סביר להניח שרויכלין יכול היה להכיר קביעה זו גם ללא ספורנו, אך נראה שמורהו הדגיש אותה בעבורו.
הן החוקרים דן והן פרייס כותבים כי ההבראיזם גרם לרויכלין לגבש גישה חיובית יותר לא רק על כלפי היהדות אלא גם על כלפי היהודים.
דן מאמין שהקבלה יצרה זאת ופרייס מוסיף כי גם הגותו התאולוגית והפילולוגית של רויכלין תרמה לכך.
נראה שיחסו האוהד של רויכלין כלפי מדעי היהדות היה נחלתו מלכתחילה, בעוד שיחס אוהד ליהודים הלך והתפתח עם השנים, עם העמקתו בתחומי הידע ההברהיסטי.
על אף שמצא עניין רב בתלמוד, קשה לתאר את יחסו אליו ואל היהדות כאהדה חד משמעית.
אחד מנימוקיו להגנה על התלמוד היה:
"מועיל וטוב בשבילנו שהתלמוד יתקיים ויישאר.
ככל שהתלמוד חסר הגיון, הוא מאפשר לנו הנוצרים לגנותו יותר"
כבר ב-1505 כתב חיבור שלפיו צרותיהם של היהודים נובעות מכפירתם בישו.
אף על פי כן, הוא תמך במתן שוויון זכויות אזרחי ליהודים.
מלחמת הספרים על שריפת כתבי היהודים, ומשפט האינקוויזיציה
בשנת 1509 התפרסם רויכלין כשנאבק עם המומר יוהנס פפרקורן שניסה להביא להשמדת ספרי התלמוד.
בשנת 1509 התקיים מאמץ חסר תקדים לשים קץ לעצם קיום היהדות באימפריה הרומית הקדושה, וכאן נקשר רויכלין ללב הסערה.
מטרת הרדיפה ב-1509 הייתה להחליש את היהדות בכל מקום בו היא נשארת על ידי החרמת והשמדת כל כתבי היהדות, למעט התנ"ך העברי.
זאת כשלב הראשון לשם ניצור היהודים.
אסטרטגיה אגרסיבית זו גובשה בקפידה על ידי יוהנס פפרקורן, שהיה תאולוג, מיסיונר נוצרי ויהודי מומר.
מהלכו של פפרקורן קיבל את אישורו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה דאז - מקסימיליאן הראשון וייושם בהצלחה בעיר פרנקפורט בספטמבר 1509. במקביל, לאור תלונות נרחבות, פנה הקיסר להתייעצות לגבי השמדת הספרים לארבע אוניברסיטאות ושלושה חוקרי תאולוגיה פרטיים.
ביניהם פנה ליוהנס רויכלין בהמלצתו של פפרקורן, שקיווה שאדם בעל שם עולמי בלימודי דת והבראיסט יתמוך בו.
רויכלין הביע דעת מיעוט ויצא כנגד שריפת התלמוד, וכך נפתחה פרשה ארוכת שנים המכונה "מלחמת הספרים".
על אף המלצת הוועדה, לאור לחצים, בחר הקיסר שלא ליישם מדיניות זו וספרי היהודים ניצלו.
פפרקורן, שהשמדת התלמוד נמנעה ממנו, פתח במהלך פולמוסי כנגד רויכלין על כך שהוא מנע את השמדת התלמוד.
רויכלין, בתגובה, השיב בכתיבת החיבור "ראי העיניים", בשנת 1511,
התגובה לכתביו של רויכלין לא איחרה להגיע, וגרמה לחילוקי דעות נרחבים בתחום המחקר התאולוגי באימפריה הרומית הקדושה כולה.
האינקוויזיטור הכללי יעקב הוגשטרטן מאוניברסיטת קלן, תבע את רויכלין בעקבות פרסומו של הספר באשמת כפירה.
הוא ניסה להביאו למשפט על החרמת הספר (ולא החרמת רויכלין עצמו) בפני האינקוויזיציה של העיר מיינץ, כשהאינקוויזיטור מהווה תובע ושופט כאחד.
הודות להיותו פרופסור, נשפט רויכלין בבית משפט אפיפיורי אצל הארכיבישוף משפייר, שבו הרכב השופטים היה לטובת רויכלין וכלל הומניסטים.
פסק הדין היה לטובת רויכלין, דחה את טענותיו של האינקוויזיטור ואף חייב אותו בהוצאות משפטיות.
הוגשטרטן לא ויתר והגיש ערעור לאפיפיור ליאו העשירי, שהקים ועדה לחקר הנושא, כאשר מרבית חבריה זיכו את רויכלין אך חיכו לפסיקתו של האפיפיור.
לצד המאבק המשפטי, התקיים כאמור מאבק פולמוסי משמעותי כאשר רבים התגייסו לצידו של פפרקורן ומאידך הומניסטים רבים התגייסו לצידו של רויכלין, במה שהפך להיות מאבק תפיסות פנים נוצרי, עליו יפורט בהמשך.
כידוע, מרטין לותר פרסם את 95 התזות שלו בשנת 1517, על המשמעות המהפכנית שלהן.
על הרקע הזה בשנת 1520, בעקבות כתביו של רויכלין איים עליו האפיפיור בנידוי כיוון שראה קשר בין כתבי לותר אליו.
מספר ימים לאחר מכן בוטל זיכויו של רויכלין וספרו "ראי העיניים" גונה.
עם זאת מעמדו של רויכלין לא נפגע בקרב נוצרים הומניסטים, נהפוך הוא.
הוא הפך למיתוס וגיבור בעיני הומניסטים ורפורמטורים רבים.
למה הגן רויכלין על כתבי היהודים
מה הוביל את רויכלין להיכנס למאבק מר שכזה, לא ברור להיסטוריונים עד היום ועדיין מתנהל ויכוח היסטוריוגרפי שוקק.
רבים מפרשים את המאבק כוויכוח פנים נוצרי בין הומניזם לסכולסטיקה - במאה ה-15 החל להתעורר ויכוח בין הומניסטים לסכולסטיקנים באיטליה בגדר פולמוס ספרותי, שקיבל אופי אחר בגרמניה בתחילת המאה ה-16, כעימות בין תפיסות עולם.
עוד לפני כן, הדיון נסב על שאלות היתרונות של הפילוסופיה והרטוריקה, כל אחת כלפי השנייה, וכן סביב השאלה - האם כתבים פגאניים מתאימים למחקר הנוצרי.
בדיון שהתנהל בגרמניה עברה המחלוקת לשאלה - האם להומניסטים יש זכות להגיב או להפעיל ביקורת טקסט על כתבי הקודש.
ההומניסטים זלזלו בבורותם של הסכולטיקנים בעברית ובכתבי הקודש והתמקדותם רק בלוגיקה ותאולוגיה.
ואכן שיח כזה ניתן למצוא בכתביו של רויכלין בוויכוח על ספרי היהודים.
גם שם הוא מצביע על בורותם של הסכולסטיקנים.
רויכלין היה הומניסט שידע לטינית, עברית ויוונית.
תרומתו לידיעת היוונית ולהתעמקות בטקסטים עתיקים שאינם יהודים, הייתה גדולה בפני עצמה.
יתר על כן, סביר שעצם העובדה שהפרשה הלכה והסתעפה כאשר החליט הקיסר שלא להשמיד את ספרי היהודים, למרות הצעת הוועדה הראשונה, מחזקת את הטענה כי מדובר במאבק תאולוגי פנים נוצרי.
דומה שבתקופתו של רויכלין ראו הניצים את הפרשה בפריזמה של ויכוח בין גישות נוצריות.
לצד רויכלין ניצבה קבוצה הומניסטית, שפעלה למען רויכלין החל מתחילת הפרשה ופרסמה כתבים רבים כנגד הסכולסטיקנים.
רבים מתומכיו של רויכלין כלל לא ייחסו חשיבות לגישתו של רויכלין כלפי הקהילה היהודית באירופה, אלא שמו את הדגש על עבודתו של רויכלין ככלי למאבק של ההומניזם בסכולסטיקה.
לטענתם, חשף רויכלין את החולשה האינטלקטואלית (ואף המוסרית) של הכנסייה וחוקרי התאולוגיה מטעמה.
המהלך האפקטיבי ביותר למענו של רויכלין היה אוסף מכתבים, שפורסם באופן אנונימי, והכיל ארבעים ואחד מכתבים שאוגדו תחת הכותרת "מכתבים של אנשים מפוקפקים"- Epistolæ Obscurorum Virorum, Hagenau, 1515. אסופת המכתבים תיארה התכתבויות פיקטיביות בין אנשי כנסייה, פרנציסקנים, דומיניקנים, ודמויות מתוך האינקוויזיציה.
במכתבים אלו הופיעו בהרחבה השמות של פפרקורן, הוגשטרטן ודמויות נוספות.
מטרתם של המכתבים הייתה להציג את כל המוסדות הללו באופן סאטירי, הומוריסטי ומגוחך.
גישתו של רויכלין כלפי היהודים יצרה גם תופעה הפוכה.
היא הובילה דווקא להטלת הגבלות רבות כנגד היהודים, ותאולוגים התחילו לפקפק בהומניזם, בטענה שזה מוביל לסובלנות יתר כלפי היהודים או אפילו להתייהדות.
מצד שני, רבים מתומכיו של רויכלין העריכו את עבודתו, בעיקר זו הפילולוגית, או שהתעלמו מתמיכתו ביהודים, תוך שימת דגש על היותו הומניסט.
יש לציין כי לא מעט מעמיתיו של רויכלין התקשו לקבל את ההומניזם הקבליסטי שלו, וכן את הגנתו על היהודים.
הגנה על יהודים מתוקף הגישה ההבראיסטית
כאמור, ההבראיזם של רויכלין היה שאוב מתוך פרקטיקות הומניסטיות.
מכאן, גם החלוקה בין הומניזם, הבראיזם ותאולוגיות נוספות עלולה להיות מלאכותית.
עם זאת, תפיסתו ההבראיסטית של רויכלין הייתה ייחודית ועל כן חשוב להסתכל על פרשת הגנת הספרים היהודיים מתוך פריזמה זאת.
רויכלין גם טוען בתוקף בעד הקבלה, וטוען שאף היא חשובה גם היא להבנת הנצרות וכתבי הקודש.
טענותיו של רויכלין מתכתבות באופן ישיר עם הגותו ההבראיסטית, המקנה חשיבות קריטית לספרי היהודים, דווקא בעבור הנצרות.
רויכלין טען שכדי להבין את המשמעות חייבים להבין את המילים.
והסביר בנוסף, כי הטקסטים הנוצריים מלאים בפירושים לא נכונים, לכן, אבדן המקור יפגע בהבנת דברי האל ובתאולוגיה.
הנה כי כן ניתן להבחין כי רויכלין היה קונסיסטנטי בתפיסתו, לפיה על הנוצרים לשמר את כתבי היהודים למטרות תאולוגיות נוצריות.
עוד לפני הפרשה כתב רויכלין שהוא קורא להכניס לימודי עברית בצורה נרחבת באוניברסיטאות, מפני שהוא חושש בשל הגירושים הנרחבים באירופה של יהודים שהעברית תעלם מאירופה ואיתה אובדן גדול של הכתבים הקדושים.
מלכתחילה התמקדה פרשת שריפת הספרים היהודיים בשני נושאים: החשיבות של לימודי הכתבים היהודיים על ידי נוצרים, והחוקיות של החרמת ספרים יהודיים חשיבות לימודי היהדות דנו, באשר לחוקיות ההחרמה - רויכלין מסביר כי הן החוק האזרחי-אימפריאלי, והן החוק הקאנוני, אינם מאפשרים זאת.
בהקשר זה מזכיר רויכלין כי היהודים הם נתינים של הקיסר ולכן הם אזרחים כמוהם – "The Jew is as much a creature of God as I".
האם הגן על כתבי היהודים מתוקף אהדתו ליהודים?
ויכוחיו עם מתנגדיו הדומיניקנים הועלו על ידיו בספר, שבו הציג את עמדתם בלעג אירוני חריף.
יוהנס רויכלין, חוות דעת: האם יש להחרים, לאבד ולשרוף את כל ספרי היהודים?, תרגם נתן רון, פרדס הוצאה לאור, 2022.
יוהנס ראו היה פוליטיקאי גרמני מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, כיהן כנשיא גרמניה.
בשנת 1952 הצטרף למפלגת העם הגרמנית החדשה, ארגון פציפיסט נוצרי שמאלי.
בשנת 1957 עבר למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD).
ראו שימש כראש עיריית וופרטל, עיר מולדתו, ולאחר מכן (בשנים 1998-1978) כראש ממשלת נורדריין-וסטפאליה.
בעת כהונתו כנשיא קידם נושאים של צדק חברתי.
היה ידיד מובהק של ישראל, והיה הנשיא הגרמני הראשון שנאם בפני הכנסת.
הנאום כלל התנצלות על רדיפות הנאצים את העם היהודי.
ראו הקים את מלגת יוהנס ראו, לאירוח תלמידים מישראל אצל משפחות גרמניות ברחבי גרמניה למשך שמונה ימים.
לאחר מכן מטיילים התלמידים ברחבי ברלין במשך חמישה ימים עם מארחיהם.
יוהנס שטארק היה פיזיקאי נאצי גרמני, זוכה פרס נובל לפיזיקה בשנת 1919 על גילוי אפקט דופלר בקרני תעלה, ופיצול קווים ספקטרליים בשדה חשמלי (אפקט הנקרא על שמו, "אפקט שטארק").
יוהנס שטארק נולד בעיר שיקנהוף (כיום פרייהונג) שבבוואריה.
ב-1894 החל ללמוד מתמטיקה, כימיה וקריסטלוגרפיה באוניברסיטת מינכן וסיים את הדוקטורט ב-1897. הוא עבד במספר תפקידים במוסד זה וב-1900 עבר לאוניברסיטת גטינגן, שם מונה למרצה.
ב-1908 מונה לפרופסור באוניברסיטת אאכן וכן הרצה במספר אוניברסיטאות נוספות, עד 1922. בשנים 1933–1939 כיהן כנשיא שני המוסדות: "קולקטיב המחקר הגרמני" ו"המכון הפדרלי לפיזיקה וטכנולוגיה".
שטארק פרסם יותר מ-300 מאמרים מדעיים בנושאים פיזיקליים שונים (בעיקר בחשמל).
הוא נישא ללואיזה איפלר, ולזוג נולדו חמישה ילדים.
שטארק היה תומך נלהב של אדולף היטלר ושל המשטר הנאצי.
במכתב לעיתון "Das schwarze Korps" (עיתון ה-SS) תקף את עמיתו הפיזיקאי ורנר הייזנברג, אף הוא חתן פרס נובל לפיזיקה, וכינה אותו "יהודי לבן" בשל תמיכתו ב"פיזיקה היהודית" של אלברט איינשטיין לתורת היחסות של איינשטיין היו מדענים נאצים רבים שהתנגדו, למשל חתן פרס נובל פיליפ לנארד.
עם עליית הנאצים לשלטון, הם ניסו בהצלחה רבה למדי לא רק לפטר את כל את הפיזיקאים והמדענים היהודיים בגרמניה אלא גם לנסות למחוק את כל התיאוריות שלהם, וכך שטארק הצליח לקבל מהשלטונות הנאצים סמכות על כל תחום הפיזיקה והרפואה בגרמניה.
שטארק כתב מספר ספרים בהם פירט את משנתו הנאצית הגזענית.
בספרו "סוציאליזם לאומי ומדע" טען כי על המדע להציב את שירות המדינה בעדיפות ראשונה - ולכן תחומי המחקר החשובים הם אלו שיכולים לתרום לשיפור הצבא והתעשייה.
הוא תקף פיזיקאים תאורטיים בכנותו אותם "יהודים" והפעיל לחצים על מנת שמחזיקי העמדות המדעיות הבכירות בגרמניה יהיו "ארים" טהורים.
עוד מטענותיו כי "מדענים יהודים חסרים את הכישרון לפעילות יצירתית אמיתית במדע".
בשנת 1947 נשפט ונשלח לארבע שנות מאסר בשל קשריו עם המשטר הנאצי.
יוהנס (יוסף) פפרקורן (1469 כנראה בנירנברג – בסביבות 1523 בקלן) היה תאולוג וכותב מאמרים קתולי גרמני, מומר, שפעל רבות כנגד היהודים.
התפרסם בניסיונו להחרים ולהשמיד את ספרי התלמוד בקיסרות הגרמנית ובמלחמת העלונים (pamphlets) שלו עם ההומניסט וההבראיסט יוהנס רויכלין (Johann Reuchlin).
פפרקורן חי בתחילה בבוטשוביץ, מוראביה, כיהודי וככל הנראה היה קצב בעיסוקו.
ככל הנראה הוא נתפס בגנבה, נדון למאסר (כנראה ב-1504) וכדי להנצל ממאסר ארוך, התנצר יחד עם אשתו.
אז, הוא חבר אל הנזירים הדומיניקנים בעיר קלן, והיה יד ימינם בכל ענייני רדיפת יהודים.
באותה עת, בראש הדומיניקנים בקלן עמד הנזיר, שופט האינקוויזיציה הוכשטרטר (Hochstrater), שונא ורודף יהודים פנטי.
בהנחייתו, מומר בשם ויקטור טרבנסקי כתב ופרסם עלון בו האשים את היהודים בפשעים שונים וסיים את דבריו במילים: .
עלון זה לא השאיר רושם על ציבור קוראיו ואז הוכסטרטר פנה אל פפרקורן ודרש ממנו לכתוב עלון חדש.
למרות מיעוט השכלתו הכללית והיהודית, כתב פפרקורן עלון בשם "ראי ההזהרה" (Warnungspiegel).
בפרסום זה, מציג פפרקורן את עצמו כאוהב יהודים ודואג להם ועל כן, לטובתם, הוא מציע להם להמיר את דתם לנצרות.
על ידי כך, הם יוכיחו לנוצרים שידיהם נקיות מרצח ילדים נוצריים לצורכי פולחן ושהם יצורי אנוש כמו הנוצרים עצמם.
מהנוצרים הוא דורש לקחת, אפילו בכוח הזרוע, את ספרי התלמוד מהיהודים.
פפרקורן מונה שלוש סיבות המונעות מהיהודים להתנצר - עיסוקם בהלוואות בריבית, האיסור שחל עליהם להיכנס לכנסיות ולהקשיב לדרשות הכמרים וספר התלמוד.
הוא טוען שבשתי הסיבות הראשונות יוכל לטפל בעצמו אך מהשליטים הוא מבקש להחרים מהיהודים את ספרי התלמוד ולשרוף אותם.
פרסום זה של פפרקורן לא זכה להצלחה, בין היתר, עקב אי נכונותם של הנזירים האינקוויזיטורים הדומיניקנים לוותר על מקור הכנסה - החרמת ספרי דת מהיהודים והחזרתם תמורת כופר גבוה.
פפרקורן כתב עלון חדש ובו האשים את התלמוד בלבד כסיבה לפשעי היהודים.
גם עלון זה לא זכה לתשומת לב גדולה ועל כן, הוא כתב עלון שלישי.
בפרסום זה הוא חוזר בו מדאגתו ליהודים (כמו בעלון הראשון) והפעם הוא מאשים אותם בפשעים חמורים כולל רצח פולחני.
הוא דורש מהשליטים להחרים ולשרוף את ספרי התלמוד, לקחת מהיהודים את ילדיהם ולהטביל אותם לנצרות ולגרש מאדמת הקיסרות הרומית הקדושה את כל היהודים.
הוא איים בגיהנום על כל הנוצרים שיעזרו ליהודים.
אך גם מאמרים אלו לא זכו לתהודה רבה ולהצלחה.
השליטים המקומיים בקיסרות לא רצו לגרש את היהודים משום שחלקם נזקקו ליהודים לשם הלוואות ורובם לא מיהרו לוותר על המיסים הגדולים שהיהודים נאלצו לשלם.
בצר לבו על הכישלון, ביקש פפרקורן מהדומיניקנים לפנות לאחותו של הקיסר מקסימיליאן הראשון, הנסיכה קוניגונדה מאוסטריה (Kunigunde), דוכסית בוואריה אשר לאחר מות בעלה, הפכה לנזירה במנזר דומיניקני.
הנסיכה הסכימה לעזור לפפרקורן והעבירה את כתביו לקיסר מקסימיליאן.
הקיסר כבר הספיק, באותה עת, לגרש את היהודים ממספר מחוזות בקיסרות.
לאחר קריאת דברי פפרקורן, הוא הוציא צו המורה להחרים ולהעביר לידי פפרקורן את כל ספרי היהודים מלבד הברית הישנה ואכן, ספרים אלו הוחרמו והועברו ממספר ערים גדולות בקיסרות.
אלא שלטובת היהודים נרתם הארכיבישוף של העיר מיינץ והקנצלר של הקיסר מקסימיליאן - אוריאל פון גמינגן (Uriel von Gemingen).
הוא פנה לקיסר וטען שאין בספרי הקודש של היהודים שום סכנה לנצרות.
כדי להגיע להחלטה סופית, מקסימיליאן פנה למספר אוניברסיטאות גדולות, לאינקוויזיטור יעקב פון וגסטראטן, למומר-כומר ויקטור פון קרבן ולהומניסט המפורסם יוהנס רויכלין, כדי שיחוו את דעתם בנושא.
חלק מהאוניברסיטאות, האינקוויזיטור והכומר קבעו שיש לשרוף את ספרי התלמוד.
רויכלין טען שאין בספרים אלו שום סכנה לנצרות ואין לשרוף אותם פרט לספר "תולדות ישו".
בעקבות חוות דעת זו, ביטל הקיסר את הצו על החרמת הספרים ואלו הוחזרו ליהודים.
בעקבות פרשת ספרי התלמוד פרץ ויכוח סוער בין הדומיניקנים והחוגים ההומניסטיים.
פפרקורן ורויכלין המשיכו לפרסם מאמרים אחד נגד השני.
מלחמת מאמרים זו מכונה "מלחמת הפמפלטים" והיא נחשבת בעיני היסטוריונים רבים כמבשרת הרפורמציה העתידית של מרטין לותר.
לרויכלין הצטרפו הומניסטים חשובים של התקופה כמו ארסמוס מרוטרדם ואולריך פון הוטן (Ulrich von Hutten).
האחרון חיבר ספר בשם "מכתבי אנשים חשוכים" (Epistolae obscuratorum virorum) שבו הוא תוקף בחריפות רבה ובצורה סטירית את השמרנות והשחיתות של הדומיניקנים, התאולוגים ופפרקורן עצמו.
כדי להרגיע את הרוחות דרש הקיסר מרויכלין ומפפרקורן לחדול מהמריבה אך הם המשיכו בפרסום העלונים, זאת גם לאחר שהאפיפיור לאו העשירי החרים את מאמרו של רויכלין נגד פפרקורן "ראי העיניים" (Augenspiegel).
בהמשך, הסכסוך דעך כאשר נושא אחר החל מעסיק את הציבור, הכנסייה והשליטים - מעשיו של מרטין לותר.
פפרקורן המשיך לפרסם חוברות הסתה כנגד היהודים, למשל חוברת בשם "ראי הלהבה" (Der Brandspiegel), והפיצן.
אך הקיסר הוציא פקודה האוסרת את הפצת ספריו (1518).
מאוחר יותר (1521) ננזף בפומבי בידי הקיסר קרל החמישי באספת הממלכה בורמייזא.
מותו של פפרקורן ב-1523 שם קץ לפרשה זו.
רויכלין נחשב על ידי רבים כאוהב ישראל נאור (כך מוצג, למשל, על ידי ההיסטוריון צבי גרץ) אך היסטוריונים מודרניים סבורים שמעשיו לא נבעו מאהבת ישראל אלא מהיותו הבראיסט ששאף לשמר את השפות העתיקות כולל השפה העברית.
לדעתו לא ניתן היה לחקור ולהבין את הנצרות אם לא נשמר את השפה שבה נכתבו מקורותיה.
יוהנס הרמן צוקרטורט היה שחמטאי גרמני מוביל ממוצא פולני.
מפורסם במיוחד בעקבות משחקו בדו-קרב הרשמי הראשון על אליפות העולם מול וילהלם שטייניץ, שניצח אותו 12.5-7.5 והפך לאלוף העולם הראשון.
אביו היה מיסיונר נוצרי פרוטסטנטי ממוצא יהודי.
פעילות המיסיון הנוצרי בין האוכלוסייה היהודית בפולין שהייתה כבושה על ידי רוסיה נחשבה לפעילות בלתי חוקית.
משפחתו של צוקרטורט היגרה איפוא לפרוסיה.
בשנת 1861 הוא נרשם לאוניברסיטת ברסלאו ללימודי רפואה אך מעולם לא הוסמך.
בברסלאו פגש צוקרטורט את השחמטאי המוביל אדולף אנדרסן וממנו למד את רזי המשחק.
הוא שיחק דו-קרבות רבים, בין היתר ניצח אותו בשנת 1866, הפסיד בשנת 1868 ולבסוף ניצח אותו בשנת 1871. בשנת 1867 עבר לברלין ובשנת 1872 עבר ללונדון.
בשנה זו התמודד עם וילהלם שטייניץ והפסיד 3–9. בשנת 1877 הוא ניצח בתחרות שחמט בקלן, למרות הפסד ליוהנס מטגר שחילק מקומות 2-4.
בשנת 1876 שיחק בו-זמנית 16 משחקים, ניצח ב-12 והפסיד רק באחד.
בשנת 1878 ניצח בתחרות הבינלאומית בפריז.
לאחר חמשת המשחקים הראשונים שהתקיימו בניו יורק הוביל צוקרטורט 1–4 אך בסופו של דבר זכה שטייניץ בפער משכנע 12.5-7.5.
לאחר ההפסד בדו-קרב התדרדרה בריאותו של צוקרטורט.
הוא המשיך לשחק, אך ברמה חלשה בהרבה, במשך השנתיים הנוספות של חייו.
הוא מת ב-20 ביוני 1888 משטף דם במוח, לאחר ששיחק משחק שחמט במסעדה לונדונית.
יוהנס צוקרטורט קבור בבית הקברות ברומפטון בלונדון.
יוהנס רוברט רידברג היה פיזיקאי שוודי הידוע בעיקר בשל פיתוח נוסחת רידברג ב-1888, המשמשת לניבוי אורכי הגל של פוטונים של הקרינה האלקטרומגנטית, שנפלטת כאשר יש שינוי ברמת האנרגיה של האטום.
הקבוע הפיזיקלי הנקרא קבוע רידברג קרוי על שמו, כמו גם יחידת המידה לאנרגיה.
אטומים מעוררים עם ערכים גבוהים של מספר קוונטי יסודי, המאופיינים במומנט דיפול חזק, נקראים אטומי רידברג.
כמו כן, אחד המכתשים בירח קרוי על שמו.
רידברג היה פעיל באוניברסיטת לונד השוודית במשך כל הקריירה האקדמית שלו.
יוהנס יעקב פרוטיגר (גרמנית: Johannes Frutiger; 1836–1899) היה בנקאי שווייצרי.
בעל בנק פרוטיגר ונציגו של בנק עותומאן בירושלים, אחד הבנקים החשובים ביותר בארץ ישראל בין השנים 1872–1896. יזם מסילת הרכבת יפו–ירושלים, יחד עם יוסף נבון.
פרוטיגר היה בנקאי פרוטסטנטי שנשלח לירושלים מבזל ב-1862 על ידי "מיסיון עולי הרגל של בזל" על מנת להיות סגן מנהל הבנק של המיסיון.
משנקלע לסכסוך עם מנהל הבנק, כריסטיאן פרידריך שפיטלר, הוחלט ב-1872 על פיצול הבנק ועל פתיחת מוסד פיננסי למתן הלוואות ומימון עסקאות בירושלים, אותו ניהל פרוטיגר.