tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאות ממבני השדרה הוכרזו כמבנים לשימור, ולצידם החלו לקום גורדי שחקים המיועדים לעסקים ולמלונאות.
בעקבות השיפוץ מלאו השדרות באוכלוסיית האזור ובמבקרים, והפכו לאחד ממוקדי הבילוי המובילים של תל אביב, עובדה שהביאה גם לביקוש גבוה לבתי המגורים ולמשרדים לאורך השדרה ולעליית מחירי הנדל"ן, והשדרה חזרה להיות חלק חשוב במע"ר התל אביבי.
כתוצאה מההתחדשות העירונית זרמו לרחוב עסקים רבים.
עם הזמן, בגלל צפיפות, בעיות חניה ונגישות עזבו רבים מהם את הרחוב.
במקומם נכנסו סטארט אפים ועסקים קטנים.
ב-14 ביולי 2011 הקימו קבוצה של פעילים חברתיים ביוזמתה של דפני ליף כמה אוהלים בקצה הצפוני של השדרה כמחאה נגד המחירים הבלתי סבירים של הדיור בישראל.
תוך ימים ספורים צברה המחאה תאוצה והוקמו בשדרות רוטשילד עשרות אוהלים.
מחאה זו התגברה והתרחבה ומאהלים דומים החלו לקום גם בשדרות ובגנים נוספים בעיר ובערים אחרות בארץ.
מחאה זו, שכונתה "מחאת האוהלים", התרחבה והובילה להפגנות בנות רבבות משתתפים.
בזמן ימי המחאה, בקיץ 2011, הפכו שדרות רוטשילד למוקד המחאה בו ישב מטה המאבק ואליו הגיעו מדי יום אנשי ציבור, פוליטיקאים, פעילים חברתיים, זמרים, אמנים ואנשי רוח.
בשיאו, כלל "מאהל רוטשילד" מאות אוהלים שנפרשו לאורך יותר מקילומטר בשדרה, מהבימה ועד רחוב אלנבי.
המאהל החל להתפרק בהדרגה למחרת הפגנת ענק ב-3 בספטמבר ופורק סופית על ידי העירייה ב-3 באוקטובר יחד עם שאר המאהלים בעיר.
גם לאחר התפוגגות מחאת האוהלים נשארה השדרה מוקד של הפגנות מחאה ונקודת יציאה למצעדי מחאה.
המחאה החברתית, יחד עם שיקום השדרה והפיכתה למקום מרכזי ובעל אופי, הפכו את השדרה לאייקון חשוב של העיר ולבעלת מקום בהוויה הציבורית בישראל.
השדרה היא אחד המקומות היפים בתל אביב, ומושכת אליה תיירים רבים, בין השאר בזכות האדריכלות המיוחדת שבה.
לאורך השדרה מיוצגים שני סגנונות בנייה עיקריים: הסגנון האקלקטי, המאפיין את הבתים הישנים ביותר הנמצאים בתחילת השדרה, שכונו גם "בתי החלומות", והסגנון הבין-לאומי (המכונה "באוהאוס") המאפיין את רוב הבתים בחלק הצפוני שלה, שהוא חלק מרכזי מ"העיר הלבנה".
המעבר ממה שמכונה "העיר האדומה" (מושג שהוגדר בדיעבד כאנטיתזה ל"עיר הלבנה") לתל אביב הלבנה מספר למעשה, באמצעות האדריכלות בשדרה, את תולדות הבנייה בתל אביב בתקופת היישוב, ואת ההיסטוריה המוקדמת של האדריכלות הישראלית.
רבים מכנים את השדרה "מוזיאון פתוח" של האדריכלות בתקופת היישוב בשל היותה מסלול שלאורכו ניתן להתרשם מן ה"מוצגים".
מלבד האדריכלות המרשימה ומבנים בעלי חשיבות אדריכלית רבה, כוללת השדרה אתרים ומוסדות היסטוריים רבים, כמו היכל העצמאות, מוסדות תרבות ומרכזים פיננסיים.
גם הנהלותיהם של בנק הפועלים, הבנק הבינלאומי ובנק מסד שוכנות בשדרות רוטשילד.
להלן כמה מן האתרים הידועים בשדרה:
בית דיזנגוף, או כפי שהוא נקרא היום "היכל העצמאות", הוא הבית שבו התגוררו ראש העיר הראשון של תל אביב, מאיר דיזנגוף ורעייתו צינה, בבית מס' 16 ברחוב.
המבנה נבנה ב-1910 והיה אחד הבתים הראשונים של אחוזת בית.
הבית שימש לאחר מותו של דיזנגוף כמוזיאון תל אביב ובו הכריז דוד בן-גוריון על הקמת המדינה.
מאוחר יותר עבר המוזיאון לביתן הלנה רובינשטיין שבמתחם הבימה ולבסוף למשכנו הנוכחי בשדרות שאול המלך.
כיום נמצאים בבית דיזנגוף "היכל העצמאות" המשחזר את הכרזת העצמאות ועמותת "יד מאיר וצינה דיזנגוף".
נכון ל-2025 נמצא המבנה בשיפוצים, שטרם ברור אם בכלל יסתיימו.
האנדרטה למייסדי העיר תל אביב
האנדרטה הוקמה בנקודה הסמלית שבה נערכה הגרלת המגרשים על ידי עקיבא אריה וייס ביום ייסוד אחוזת בית, ובה גם עמד מכון מים קטן ובו בית הוועד הראשון שעבר מאוחר יותר לבית ביאליק כמשכן עיריית תל אביב.
על האנדרטה חקוקים שמות המייסדות ובצדה האחורי (בתמונה) תבליט, שנעשה על ידי הפסל אהרן פריבר, ובו שלוש שכבות.
במרכז השדרה, בין הרחובות הרצל ונחלת בנימין, שכן קיוסק קטן, שהיה הקיוסק הראשון שנבנה בתל אביב.
הקיוסק היה מבנה קטן בצורת משושה בקוטר שני מטרים בלבד, אשר תוכנן על ידי האדריכל יוסף ברסקי כבר ב-1910, וגם הוא עוצב בצורה אקלקטית כשאר הבתים של אחוזת בית .
ועד הקהילה של אחוזת בית לא הסכים תחילה להקמת הקיוסק מחשש שהמקום ישנה את אופי האזור ויידמה לשוקי יפו של אותם ימים, ורצה לשמור על אופייה של השדרה הצעירה כאזור שקט למגורים ולפנאי.
האישור להקמת הקיוסק לא ניתן בבקשה הראשונה, אך לבסוף אושרה הקמתו על ידי הוועד ובחסותו, בתנאי שימכור משקאות קלים בלבד.
הקיוסק היה נקודת המכירה של "גזוז", ומאוחר יותר קיבל אישור למכור גם משקאות חריפים.
סמוך לקיוסק הוצב פנס הלוקס, שהיה פנס הרחוב הראשון בעיר (הפנס המקורי מוצב כיום בקומת הקרקע במגדל שלום).
בשנותיה הראשונות של תל אביב היה הקיוסק נקודת מפגש לבני נוער וזוגות צעירים, עד להקמתם של אתרים נוספים בתל אביב הקטנה, ובהם שני קיוסקים דומים נוספים, ברחוב אלנבי וברחוב ליליינבלום.
הקיוסק נבנה ברובו מעץ (כמו גם הקיוסק באלנבי) אשר הרקיב בקלות עם השנים.
הקיוסק המקורי נהרס ב-1989, לאחר שנים של הזנחה, ונבנה מחדש ב-2004.
מוזיאון ההגנה שוכן בשדרות רוטשילד 23, במבנה שנודע בעבר כבית אליהו גולומב, "המפקד הבלתי מוכתר" של "ההגנה".
המבנה גם שימש בין השאר כמטה הארגון.
כיום שוכנים בבניין מוזיאון וארכיון "ההגנה".
בבית, אשר נבנה ב-1912 עבור זאב ויעקב שרתוק ומשפחותיהם, גרו עדה שרתוק, אחותו של משה שרת, ראש ממשלת ישראל השני, ובעלה דב הוז ומאוחר יותר רבקה לבית שרתוק ובעלה אליהו גולומב.
לפיכך נקרא גם "בית הגיסים".
בבית זה נערכו ישיבות הנהגת "ההגנה", שבהן התקבלו כמה מן ההחלטות החשובות ביותר בתקופות היישוב בנושאי התיישבות וביטחון, בין השאר ההחלטות על מבצע חומה ומגדל, מבצעי העפלה, הקמת הפלמ"ח ועוד.
בתקופת המדינה עבר המבנה שיפוץ נרחב על ידי האדריכל יוחנן רטנר, והפך למוזיאון שנפתח לציבור בשנת 1961. המוזיאון מציג את תולדות "ההגנה", מתקופת "בר גיורא" ו"השומר" עד להקמת צה"ל.
כמו כן, הוא מציג שני חדרים מהבית ששומרו, המתארים את אורח החיים של התקופה בתל אביב הקטנה.
בית השגרירות הרוסית ומגדל אלרוב
בשדרות רוטשילד 46 (בפינת רחוב שד"ל) שוכן "בית לוין", שבו שכנה משפחת לוין האמידה ומאוחר יותר שכנה בו שגרירות ברית המועצות, שעל שמה קרוי הבית עד היום.
הוא אף ידוע כ"בית סותביס" על שם העסק ששכן בו אחרי שימורו.
המבנה נבנה על ידי האדריכל יהודה מגידוביץ' בשנת 1924 והוא נחשב מופת לאדריכלות האקלקטית בארץ ישראל.
ייחודו של בית זה, הן כמבנה אדריכלי והן ביחסו לשדרה, הוא גם בפרויקט שימורו במקביל לבניית מגדל אלרוב בעורף המבנה בשלהי שנות התשעים.
המגדל תוכנן על ידי משרד האדריכלים יסקי-סיוון בשיתוף משרדי האדריכלים אמנון בר אור ומוטי בודק.
תכנון מגדל אלרוב שילב בתוכו את המבנה הקיים ואת שימורו האדריכלי, והיה מיזם בנייה חדשני הן מבחינה הנדסית והן מבחינת מקרקעין.
יזמי הבנייה זכו מהעירייה לאחוזי בנייה נוספים בתמורה לכך ששימרו את המבנה כחלק מהמיזם, עקב הפתרון ההנדסי המורכב, וכן על פי תקדים מגדל ציון השוכן ממול.
במסגרת השימור הורם המבנה כולו על גבי כלונסאות פלדה חדשים אשר הוחדרו מתחת למבנה הקיים בעל היסודות הרדודים, ותחתיו נחפרו מספר קומות של חניון תת-קרקעי, ללא פגיעה במבנה ההיסטורי.
הצלחתו של פרויקט זה הייתה גם בשינוי התפישה באשר לטיפול במבנים היסטוריים ובנייתם של גורדי שחקים במרקמים כמו שדרות רוטשילד.
האופן בו שוּמר מבנה היסטורי, אשר נשאר החזית העיקרית לרחוב המורגשת על ידי הולכי הרגל, בעוד הקרקע נוצלה ביעילות לטובת גורד שחקים שאינו פוגע בצביון השדרה, הפך את המיזם לרעיון שיושם לאחר מכן גם במקומות נוספים בשדרה.
מלבד מגדל אלרוב שנבנה בעורף בית השגרירות הרוסית, נמצאים בשדרה עוד מספר מגדלים וגורדי שחקים.
שניים מהם בבנייה כיום ובעתיד צפויים להיבנות עוד מגדלים רבים .
המגדל נבנה ביוזמת קבוצת חבס ובתכנונם של ישר אדריכלים והוא צפוי להיות מגדל המגורים היקר ביותר שנבנה עד כה בתל אביב.
הבניין, שבנייתו החלה ב-2007, בן 30 קומות ומזכיר בתפישתו מגדלי יוקרה נוספים שנבנו בתל אביב בעשור שקדם להקמתו, בהם מגדלי אקירוב ומגדלים נוספים בפארק צמרת שאת חלקם יזמה אותה קבוצת השקעה.
בקומת הקרקע יש מספר חנויות אופנה.
בחזית המגדל הוצב בתוך מזרקה, פסיפס תולדות תל אביב מאת נחום גוטמן, שהועבר למקום מרחוב ביאליק.
רוטשילד 22 הוא מגדל משרדים ומלון בן 29 קומות, שהוקם במגרש שעליו עמד בית צים, שנשרף כליל בפברואר 1966. הקמת הבניין הושלמה בשנת 2014, והוא מאכלס, בין השאר, את מלון רוטשילד של רשת פתאל ואת משרדי פייסבוק ישראל.
מגדל מאייר ברוטשילד הוא גורד שחקים השוכן בשדרות רוטשילד 34, בסמוך למגדל U-בנק.
בגובה 158 מטרים זהו הבניין השני בגובהו בישראל המשמש למגורים בלבד.
בקומת הקרקע שלו נפתח בתחילת 2017 מתחם מסעדות גדול בשם "שוק רוטשילד אלנבי".
מגדל U-בנק, שהוקם בשמו הקודם של הבנק, "בנק כללי" (בנק שהיה בבעלות משפחת רוטשילד), שוכן בשדרות רוטשילד 38 והוא מבנייני המשרדים הגבוהים הראשונים בשדרה (אך נמוך יחסית למגדלים החדשים).
המגדל אשר תוכנן על ידי האדריכל אריה פרייברגר בולט בזכות צורתו היוצרת צורת קילשונות על גבי המבנה כאשר ביניהם ובין החודים מפרידים חלונות זכוכית כחולים.
ממוקם בפינת רחוב שד"ל ובו שוכנים משרדי הבנק הבינלאומי.
הוא תוכנן על ידי משרד האדריכלים Pei-Cobb-Freed, שהוקם על ידי איי אם פיי ומיוצג בישראל על ידי משרד ניר-קוץ אדריכלים המתכנן את המגדל בפועל.
הבניין דומה בתכנונו למגדל הבנק של סין שבנה פיי בהונג קונג, ומבקש לייצג בדומה אליו תחכום ועוצמה כלכלית.
גובהו של הבניין הוא 32 קומות, ובדומה לפרויקט מגדל אלרוב ושימור בית השגרירות הרוסית הסמוכים אליו, גם בניין זה זכה לתוספת אחוזי בנייה בזכות התחייבותו לשמר שני מבנים היסטוריים בשדרה, "בית ועד הקהילה" ו"בית רבקה גרינוולד", אשר שולבו בתכנון האדריכלי הכולל.
כמו כן, גם מגדל זה נבנה בעורף הבניינים ההיסטוריים ולא בקדמת המגרש הצמודה לרחוב.
מגדל ציון תוכנן על ידי האדריכלים אברהם יסקי ויוסי סיוון בשנות ה-80, וב-1993 הושלמה בנייתו.
משרד יסקי-סיוון תכנן מאוחר יותר גם את מגדל אלרוב הנמצא ממולו.
הבניין מתנשא לגובה של 83 מטר ובו 23 קומות.
הבניין צמוד לבניין הישן של הבורסה לניירות ערך בתל אביב שנמצא ברחוב אחד העם המקביל.
במגדל חניון ל-350 כלי רכב.
למרגלות הבניין ובין קבוצת המבנים שבסמוך למפגש הרחובות אחד העם, יבנה ושדרות רוטשילד נקבעה זכות הנאה לציבור.
הישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן נמצאת בפינת רחוב בר-אילן והיא הישיבה הראשונה בישראל המשלבת לימודי יהדות עם מדע ואמנות.
במקום שבו נמצאת כיום הישיבה היה בעבר בית הספר הממלכתי-דתי ביל"ו.
באולם ההתעמלות שבקומת המרתף שלו נערכו במשך שנים חזרות המקהלה הקאמרית תל אביב, עד שבסוף שנות ה-60 הן עברו משם, תחילה לבניין מרכז הקואופרציה ברח' הארבעה ואחר לבית ההארחה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית מעבר לנחל הירקון.
בית אנגל, בית מס' 84 בפינת רחוב מזא"ה, היה המבנה הראשון בארץ שנבנה על עמודים, והוא אחד מבנייניה הידועים ביותר של "העיר הלבנה", בזכות השפעתו הרבה על מבנים רבים שקמו בעקבותיו בהיסטוריה של האדריכלות הישראלית.
הבניין תוכנן על ידי זאב רכטר, שייבא לישראל את משנתו של לה קורבוזיה השווייצרי, ממובילי התנועה המודרניסטית באדריכלות.
בעשור השני של המאה ה-21 שופץ המבנה ושוחזר.
הוא מהווה אטרקציה מעניינת בשדרה עבור שוחרי אדריכלות.
קירות מגן שנבנו ב-1948, מסתירים את העמודים.
מלבד המוזכרים לעיל, נמצאים בשדרה עוד עשרות מבנים בעלי חשיבות אדריכלית שנבנו בין 1910 ועד סוף שנות ה-30. ביניהם (מדרום לצפון):
בית יוסף אליהו שלוש (בית מס' 9)
בית יעקב ופרלה שלוש (בית מס' 11)
בית אברהם פוגל (בית מס' 12)
בית אברהם מויאל (בית מס' 27)
בית לדרברג (בית מס' 29) - מעוטר באריחי קרמיקה של בצלאל.
בית ועד הקהילה (בית מס' 40) - נבנה ב-1926 על ידי האדריכל דב הרשקוביץ עבור ועד הקהילה של אחוזת בית.
בשנת 1935 נוספה קומה שנייה ובשנת 1942 נוספו אליו גם משרדי החברה קדישא המקומית.
בית סמואלסון (בית מס' 67) - אדריכל חיים סוקולינסקי, 1932.
בית משפחת מוזס (בית מס' 74–76) - נהרס ונבנה מחדש בשנות ה-90.
בית קריגר, (ביתם של ד"ר פני צ'לנוב-קריגר וד"ר משה קריגר), (בית מס' 71) - אדריכל זאב רכטר, 1934.
קולנוע שדרות (בית מס' 80) - אחד מבתי הקולנוע הוותיקים בתל אביב.
נהרס בשנות ה-70 ובמקומו נבנה בניין של בנק מסד.
בית רבינסקי-בראון (בית מס' 82) - אדריכלים יוסף וזאב ברלין, 1933. עוצב בהשפעת האר דקו ויושב באופן סימטרי על פינת רחוב מזא"ה.
בית משפחת ברלין (בית מס' 83) - ביתו של האדריכל יוסף ברלין אשר בנה למשפחתו ב-1929.
שדרות רוטשילד 96 - בית מגורים עם מרפסות אשר בולטים באחת מהן הפסל "מקהלה" של האמנית עפרה צימבליסטה.
בית ריפשטיין ושות' (בית מס' 99) - אדריכל יהודה מגידוביץ', 1934.
בית שמעון שטרן (בית מס' 104) - מהנדס ואדריכל יהודה סטמפלר, 1928. שופץ ב-2015 וכיום שוכן בו מרכז אדמונד דה רוטשילד.
בית גולדנברג, רוז, בירק (בית מס' 115) - אדריכל חיים סוקולינסקי.
בית רפפורט (בית מס' 118) - אדריכל יצחק רפפורט, 1934. בבית זה גרו בעבר ראש העיר ישראל רוקח ורעייתו אסתר.
עבר שימור בשנת 2012 על ידי האדריכל עודד רפפורט.
נקרא גם "בית אקו"ם" היות שאגודת אקו"ם פעלה בו בשנים 1962–2002.
בית אהרונוביץ (בית מס' 117) - אדריכל יצחק רפפורט, 1933. המבנה הוקם על "גבעת הרוכבים", שטח קטן שבו שכנה חוות סוסים קטנה שנוהלה על ידי קצין משטרה לשעבר.
בבנין זה התגורר הדרמטולוג הפרופ' חיים ברלין
בית רבינוביץ' (בית מס' 123) - אדריכל יהושע שטיינבוק, 1935. ידוע כ"ויטק 9", השם שבו הוצג הבניין בסדרת הטלוויזיה "קרובים קרובים".
בית טנצמן ושרפהרץ (בית מס' 134–136, בין כרמיה לברדיצ'בסקי) - אדריכל יצחק רפופורט, 1936.
שדרות רוטשילד 140-142 - הבניין האחרון בשדרה בפינת מרמורק, מול כיכר הבימה.
אדריכל דב כרמי, 1935. שופץ על ידי יצחק ישר ועליזה טולדו ב-1999.
הכיכר ע"ש אנטונייטה וליאון פפר
הקצה הצפוני של השדרה נקרא כיכר ע"ש אנטונייטה וליאון פפר, מי שהיה קונסול כללי של כבוד של מדינת ישראל בסאן פאולו, ברזיל בשנים 1955–1999. במקום היה לוח הנצחה חקוק על אבן, שהוסר עם שיפוץ השדרה.
מתחם הבימה הוא מן המתחמים הציבוריים החשובים ביותר בעיר, ונמצאים בו כמה מוסדות תרבות חשובים.
המתחם נמצא בקצה הצפוני ביותר של השדרה, המובילה ישירות אל כיכר התזמורת שבמרכזו, סביבה נמצאים בית הבימה, היכל התרבות, ביתן הלנה רובינשטיין וגן יעקב.
הכיכר שופצה במקביל לשיפוץ הבימה בין השנים 2007 ל-2011, בתכנון אדריכל הנוף דני קרוון.
לאורך השדרה, כמו גם בשאר השדרות בעיר, מפוזרים פסלים רבים ויצירות שונות המשתלבות בעיצוב הנוף.
עם האמנים שיצירותיהם מוצגות בשדרה נמנים: מנשה קדישמן (התרוממות), דרורה דומיני (אביב), מיכה אולמן (יסוד), מיכה ברעם, עפרה צימבליסטה (מקהלה) ובוקי שוורץ (כסא וחלון לשדרה).
בנוסף לפסלים המוצגים אורח קבע בשדרה או מתחדשים רק מדי שנים רבות, מוצגות לרוב גם תערוכות רחוב מתחלפות ההופכות את השדרה למוזיאון פתוח.
נושאי התערוכות ואופיים מגוונים מאוד והן מאורגנות על ידי גופים פרטיים או ציבוריים שונים.
לאורך שדרות רוטשילד צומחים כמה מיני עצים.
רוב העצים נטועים בשתי שדרות בשני צדי אי התנועה המרכזי של הרחוב ומקצתם נטועים גם במרכזו.
עצים נוספים נמצאים בשתי המדרכות הצדדיות, אך אינם מכסים את כל שטח הרחוב.
בין העצים הראשונים שניטעו נמנים השקמה, הברוש המצוי ודקלי תמר ווושינגטוניה, וחלקם ניטע כבר בתחילת המאה ה-20. מ-1932 החלו להינטע גם עצי צאלון, סיגלון חד עלים והפיקוסים המפורסמים שניטעו ברבים מרחובות מרכז תל אביב.
מפינת רחוב שינקין ועד הקצה הצפוני של השדרה נטועים פיקוסים בלבד.
מבנה השדרה דומה מאוד לשאר שדרות העיר והתחבורה בה פועלת בעקרונות דומים מאוד.
השדרה עצמה ושטחי הציבור הפתוחים נמצאים למעשה ב"אי תנועה" ארוך, המוקף מכל צדיו במסלול נסיעה ומקוטע לאורכו במספר מקומות כדי לאפשר לתנועת כלי הרכב לחצות את השדרה.
הרחוב הוא דו-סיטרי, בעל שני נתיבי נסיעה לכל אורכו או נתיב נסיעה אחד עם שורת מקומות חנייה בחלקים קטנים יותר שלו.
את הרחוב חוצים רחובות שונים, חד-סיטריים ברובם.
לאורך השדרות צמתים רבים יחסית ללא רמזורים, שבהם מתאפשרות פניות או חציות מדורגות (על ידי עצירה בין שני מסלולי התנועה) מהרחובות הניצבים.
תכנון התנועה באופן זה מאפשר מצד אחד את זרימת כלי הרכב לאורך השדרה, כאשר הפניות שמאלה אינן מתאפשרות לרוב, ומצד שני מאפשר תנועת הולכי רגל ורוכבי אופניים נוחה ובטוחה לאורך מרכז השדרה.
הרחובות אחד העם ויהודה הלוי, המקבילים לשדרות רוטשילד ממערב וממזרח הם רחובות חד-סיטריים, צפונה ודרומה בהתאמה, ואליהם מופנית חלק מתנועת כלי הרכב הפרטיים, כך שהתנועה מתפזרת ביעילות רבה יותר ומקטינה את העומס בשדרה.
למרות זאת, סובל הרחוב מעומסי תנועה כבדים בשעות הבוקר ואחר הצהריים בשל מכוניות רבות הנוסעות בעיקר אל מגדלי המשרדים המהווים מרכז תעסוקה גדול.
תכנון זה יוצר מרחב עירוני המאפשר התנהלות מקבילה יעילה הן של הולכי רגל והן של כלי רכב.
במיוחד מאז שיפוץ ופיתוח השטח בשדרה בסוף שנות ה-90, תכנון השדרות התל אביביות שם דגש על תנועת הולכי רגל נוחה ועל תנועת האופניים.
שבילי האופניים הפכו את השדרה לנתיבי נסיעה יעילים וידידותיים במיוחד לרוכבים, והרחוב כיום הוא אחד מנתיבי האופניים העירוניים העמוסים ביותר בישראל, אם לא העמוס שבהם.
שבילי האופניים, נכון ל-2007, הם המשכיים בצפון הרחוב לשדרות בן ציון ולרחוב מרמורק וממנו לרחוב אבן גבירול, ועם סיום עבודת השיפוץ של מתחם הבימה תחוזק המשכיות השבילים גם לשדרות ח"ן ולשאר מארג השבילים ברמת השלד העירוני, אשר מאפשר תנועה רציפה של רוכבי אופניים ברוב שטח מרכז העיר.
קווי אוטובוסים רבים עוברים לכל אורך הרחוב בו יש נתיב תחבורה ציבורית שפעיל ברוב שעות היום.
בין היתר קו 5 .
בעקבות חסימת רחוב אלנבי לתנועה מנועית ב-2023, עקב העבודות על הקו הסגול רוב שירות האוטובוסים שנסע באלנבי הועבר לשדרות רוטשילד.
בשנת 2023 נפתח הקו האדום של הרכבת הקלה בתל אביב, ובמקביל לשדרות רוטשילד, באזור מפגש הרחובות אלנבי ויהודה הלוי, נפתחה תחנת אלנבי שמרשתת את באי המע"ר שבאזור דרום השדרה.
התוכנית האסטרטגית של עיריית תל אביב-יפו וכן גם רשויות התכנון השונות רואות בשדרות רוטשילד פוטנציאל תכנון רב גם לשנים הבאות וחיזוק מעמדה כרחוב הראשי של מרכז העסקים הראשי (מע"ר) של תל אביב וכמרכז תרבות יוצא דופן.
התוכנית האסטרטגית מכוונת לבנייתם של גורדי שחקים ומרכזי תעסוקה גדולים בעיקר סביב נתיבי איילון אך מעודדת גם את המשך הפיתוח של שדרות רוטשילד כשלוחה של מע"ר תל אביב בלב העיר.
התוכניות מבדילות בין מע"ר איילון כמע"ר מטרופוליני לעומת המע"ר העירוני של לב תל אביב.
על אף הוויכוחים הרבים הקיימות מזה שנים רבות במועצת העיר כמו גם הסתייגותם של תושבי השדרה, הולכת ומיושמות התוכניות להקמתם של גורדי שחקים רבים בשדרה.
העירייה אימצה את גישת "שימור תמורת אחוזי בנייה" שהונהגה לראשונה בשימור בית השגרירות הרוסית ובמגדל בנק לאומי שברחוב יהודה הלוי בו התבצע רעיון דומה וקיימות תוכניות ליישום הרעיון במגרשים נוספים בשדרה בהם ניצבים כיום בתים נמוכים מתחילת המאה ה-20 שמצב תחזוקתם גרוע.
אדריכלים ומתכנני ערים רבים מצדדים בגישה כ"טובה לכולם" - שומרת על אופי החזיתות ברחוב מכיוון שגורדי השחקים נבנים בעורף המבנים הישנים, היא מגדילה את נצילות הקרקע בשטח שנחשב עד היום רווי ומנצלת את משאביהם הכלכליים של תאגידים גדולים לטובת שימור מבנים עבור הכלל.
אך תוכניות אלו הגדילו משמעותית את מספר היוממים במקום, וכתוצאה מכך את עומסי התנועה.
לכן, ביולי 2020, עם אישורה של תוכנית למגדל ברוטשילד 10 - השביעי שאושר אך עוד לא נבנה, הגיע אזור השדרה וסביבתה למכסת שטחי הבניה שהוגדרה על ידי העירייה ותעצר בניית מגדלים.
העירייה הסבירה שזאת במאמץ לשמור על "הצביון המרקמי וקיבולת התנועה".
שדרות סאנסט הוא סרט אפל של הבמאי והתסריטאי בילי ויילדר משנת 1950, הכולל אלמנטים של דרמה, אימה, וקומדיה שחורה.
הסרט קיבל את שמו משמה של השדרה המפורסמת העוברת לאורך לוס אנג'לס ובוורלי הילס.
בסרט משחקים ויליאם הולדן כתסריטאי ביש המזל ג'ו גיליס, וגלוריה סוונסון כנורמה דזמונד, כוכבת עבר דועכת, הלוכדת את גיליס בעולם הפנטזיות שלה, שבו היא שבה לתפארתה מימי העבר.
אריך פון שטרוהיים, ננסי אולסון, פרד קלארק, לויד גף וג'ק ווב משחקים בתפקידי המשנה.
דה-מיל והרכילאית ההוליוודית המפורסמת הדה הופר מופיעים בתפקיד עצמם.
הסרט כולל הופעות אורח של שחקני עבר מימי הסרט האילם באסטר קיטון, ה.
הסרט זכה לשבחי הביקורת בעת הקרנתו, היה מועמד לאחד עשר פרסי אוסקר וזכה בשלושה.
רבים מגדירים אותו כ"סרט קלאסי", ויש אף המציינים אותו כאחד הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם בארצות הברית.
הסרט הוכרז כ"בעל חשיבות תרבותית" על ידי ספריית הקונגרס בשנת 1989. "שדרות סאנסט" נשמר בארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית, ובשנת 1998 דורג כמספר 12 ברשימת מאה הסרטים האמריקנים הטובים ביותר שנעשו במהלך המאה ה-20 על ידי קרן הקולנוע האמריקנית.
הסרט נחשב לאחד המבטים החושפניים והציניים ביותר שהנפיקה הוליווד לתוככי עצמה, ולניסיון רב עוצמה לנפץ את המיתוס הריקני של "כוכב הקולנוע", שהייתה זו הוליווד שעמלה במשך עשרות השנים שקדמו ליצירת הסרט לבנות ולשווק ברחבי העולם.
פתיחת הסרט מתמקדת בגופה הצפה כשפניה כלפי מטה בבריכת שחיה.
המת, אשר משמש כקריין במהלך שאר הסרט, מסביר שהוא היה ג'ו גיליס, תסריטאי כושל.
הסרט עובר לפלאשבק, שבו הוא מתאר את מאמציו לחמוק מזוג מעקלים.
הוא חומק לחנייה בשדרות סאנסט על מנת להתחמק מפניהם, ומגלה כי הוא נמצא בחצרו של מעון מפואר, הנראה נטוש.
הוא נכנס אל הבית בו נמצאים משרת גרמני ואישה זקנה ואקסצנטרית הטועה לחשוב כי הוא קברן, הבא לארגן את לוויית שימפנזת המחמד שלה שמתה.
גיליס מזהה את האישה כנורמה דזמונד, לשעבר אחת הכוכבות הגדולות של הסרט האילם.
דזמונד שקועה לחלוטין בתהילת עברה, העומדת בניגוד מוחלט להווה של שקיעה ושכחה.
כאשר גיליס מזהה אותה, הוא אומר לה "את נורמה דזמונד.
ודזמונד עונה לו "אני עדיין גדולה.
היא מציעה לו לקרוא תסריט שכתבה לסרט שיהווה את שיבתה המפוארת אל מסך הקולנוע.
גיליס רואה בכך בתחילה הזדמנות להרוויח מעט כסף לו הוא זקוק בדחיפות, אך עד מהרה הוא הופך לתלוי לחלוטין בנורמה, אשר מפנקת אותו במתנות יקרות ובביגוד איכותי.
על אף שהוא חש בחוסר נוחות מן הסיטואציה הוא אינו עושה דבר על מנת לשנות את מצבו.
בראש השנה הוא נחרד כאשר נורמה מתוודה בפניו על אהבתה אליו.
הוא דוחה את ניסיונה לפתותו, הוא נוסע למסיבה בביתו של חבר, ושם פוגש בצעירה בשם בטי, אשר עובדת כקוראת תסריטים באולפנים, אותה כבר פגש בעבר כשקטלה את עבודתו וכעת היא מגלה עניין בכתיבתו.
לאחר שקיבל עידוד להמשיך בכתיבתו הוא מתקשר לביתה של נורמה על מנת להודיע לה על עזיבתו, אך נאמר לו שנורמה ניסתה להתאבד.
הוא אץ בחזרה אל מעונה של נורמה, ומנחם אותה.
השניים ממשיכים ביחסיהם, בעוד שנורמה ממשיכה בעבודתה על התסריט.
כאשר היא משלימה אותו, לדעתה, היא שולחת אותו לאולפני סרטי פרמאונט.
היא מקבלת טלפון מן האולפן ומניחה כי המטלפן הוא הבמאי הידוע ססיל ב.
היא נוסעת אל האולפן ונפגשת עם דה מיל.
גיליס והמשרת יודעים כי האולפן רק מעוניין לשכור את מכוניתה התקופתית הנדירה מסוג איזוטה-פראצ'יני לשימוש בסרט, ואין להם כל עניין בתסריט, אך הם מסתירים ממנה עובדה זו.
ג'ו מתחיל להיפגש בחשאי עם בטי על מנת לעבוד על תסריט משלו, והשניים מתאהבים.
כאשר נורמה מגלה זאת היא מתקשרת לבטי ומספרת לה איזה מין אדם הוא ג'ו באמת.
ג'ו שב לבית בזמן ושומע את דברי נורמה.
הוא לוקח ממנה את אפרכסת הטלפון, ומבקש מבטי להגיע אל המעון, שם הוא מסביר לה את זווית ראייתו לגבי המצב, ומשלח אותה לדרכה.
נורמה אינה מבינה את פעולותיו של ג'ו ומראה לו סימנים של הכרת תודה, אך הוא דוחה אותה מעליו, ומתחיל לארוז את חפציו.
נורמה מאיימת להתאבד אך הוא אינו לוקח אותה ברצינות.
כאשר הוא עוזב היא יורה בו מספר פעמים, והוא נופל אל הבריכה, מת.
לאחר ההסבר על מותו של גיליס, שב הסרט אל "ההווה" הקולנועי, שבו נורמה דזמונד אבודה בעולם הפנטזיות שלה.
צוותי חדשות מגיעים לצלם אותה, והיא סבורה, בשיגעונה, כי היא בעיצומו של צילום סרט חדש.
נורמה יורדת לאטה במדרגות המפוארות, ונואמת לצוותי החדשות עד כמה היא מאושרת לצלם את הסרט החדש.
בסוף הנאום היא אומרת את השורה המפורסמת ביותר בסרט "ובכן, מר דה מיל, אני מוכנה לצילום התקריב שלי".
כאשר היא מגיעה אל המצלמה, המסך הופך לבן, והקריין, גיליס, מסכם בכך שחלומה של נורמה לשחק לעיני המצלמות התגשם בצורה בלתי צפויה.
הרחוב שעל שמו נקרא הסרט היה מזוהה עם הוליווד מאז שנת 1911, כאשר אולפן הקולנוע הראשון נפתח ברחוב.
אנשי הקולנוע גרו בצניעות בשכונה שהלכה והתפתחה, אך הרווחים הגדולים שהביא עמו העיסוק הקולנועי בשנות העשרים, והתפתחות שיטת ה"כוכבים", הביאו לרחוב מעונות ענקיים הידועים בתפארתם חסרת הפרופורציות.
הכוכבים היו למוקד של תשומת לב ציבורית בכל רחבי העולם, שהתמקדה אף בסגנון חייהם המפואר והבזבזני.
כאדם צעיר בוורשה שבפולין, בילי ויילדר גילה עניין בתרבות האמריקנית, עניין שהוזן בצפייה מרובה בקולנוע אמריקני.
בסוף שנות הארבעים נותרו על כנם רבים מן הבתים שנבנו בשנות העשרים, ויילדר, אשר נמלט מן הנאצים אל ארצות הברית, גילה כי הם חלק מעולמו היום יומי.
רבים מכוכבי העבר עדיין גרו בבתים אלו, אך כבר לא היו מעורבים בתעשיית הסרטים.
ויילדר תהה כיצד בילו עת זמנם כאשר "התהלוכה חלפה ועברה אותם", והחל לדמיין את סיפורה של הכוכבת אשר איבדה את תהילתה ואת כוח המשיכה בו משכה את ההמונים.
בשנת 1948 דן ויילדר בדמותה של נורמה דזמונד עם גרטה גרבו, כוכבת סרטים אילמים אשר הצליחה לבצע את המעבר אל הקולנוע המדבר, אך פרשה בפתאומיות מעולם הבד, ולא עשתה כל סרט זה מספר שנים.
ויילדר קיווה להשיב את הכוכבת אל המסכים, אך היא לא גילתה בכך עניין רב.
התפקיד הוצע לסמל המין מיי וסט, אך היא ראתה עצמה צעירה מכדי לשחק כוכבת עבר דועכת.
ויילדר פנה אל כוכבת הסרט האילם מרי פיקפורד אשר הביעה עניין זהיר, אך בסופו של דבר נפסלה מכיוון שלא הסכימה עם התסריט.
הוא אף פנה אל כוכבת הסרט האילם פולה נגרי אשר "נכנסה להתקף זעם לשמע ההצעה לשחק את מי שזמנו עבר".
הבמאי ג'ורג' קיוקור הציע את גלוריה סוונסון.
ויילדר הסביר לאחר מכן כי לא פנה אליה משום שחשב כי היא "באיזה אופן שהוא בלתי ניתנת להשגה".
סוונסון הייתה אחת מן השחקניות החשובות ביותר בעידן הסרט האילם, והייתה ידועה ביופייה, כמו גם באורח חייה המוקצן.
בשיא הקריירה שלה, בשנת 1925 הייתה מקבלת 10,000 מכתבי מעריצים בשבוע אחד, וחייתה בשדרות סאנסט, בארמון בסגנון איטלקי עד לתחילת שנות השלושים.
בדרכים רבות הייתה זהה לדמות "נורמה דזמונד" שהגה ויילדר בדמיונו, וכמוה לא הצליחה לבצע את המעבר מן הסרט האילם אל הקולנוע המדבר.
סוונסון קיבלה באופן מציאותי את דעיכת הקריירה הקולנועית שלה, ובתחילת שנות השלושים עברה לניו יורק שם עבדה ברדיו, ואף בטלוויזיה.
על אף שלא חיפשה דרך לשוב אל מסכי הקולנוע, הייתה מסוקרנת כאשר הציע לה ויילדר לדון בהופעה בסרט.
סוונסון לא התלהבה בתחילה מן הרעיון שיהיה עליה לעבור מבחן בד, באומרה שהיא "עשתה עשרים סרטים עבור פרמאונט.
תגובתה הדהדה בתסריט שבו מכריזה נורמה דזמונד כי "בלעדי לא היו כלל אולפני פרמאונט".
בזיכרונותיה מספרת סוונסון כי שאלה את קיוקור אם עליה לסרב לעבור מבחן בד, והוא השיב כי תפקיד נורמה דזמונד הוא התפקיד שבזכותו תיזכר.
"אם ידרשו ממך לעבור עשרה מבחני בד, הבחני עשר פעמים, או שאירה בך בעצמי" דרש קיוקור.
התלהבותו שכנעה את סוונסון לשתף פעולה.
בראיון בשנת 1975 נזכר ויילדר – "היה בה הרבה נורמה דזמונד, אתם יודעים".
מונטגומרי קליפט הוחתם לשחק את גיליס, אך חזר בו.
לאחר מכן סירב פרד מקמארי לתפקיד.
ויליאם הולדן אשר לאחר בכורה הוליוודית מרשימה בסרט "נער הזהב" בשנת 1939 בילה עשור בכיכוב בסרטים מדרגה שנייה, הסכים לקבל את התפקיד.
אריך פון שטרוהיים, במאי מוביל בשנות העשרים אשר אף ביים את סוונסון בימי תהילתה, הוחתם לשחק את מקס, המשרת הנאמן, ומגינה של נורמה.
לתפקיד בטי שייפר, רצה ויילדר שחקנית חדשה שתקרין תדמית יום יומית שתעמוד בניגוד להופעתה האובססיבית והזוהרת של דזמונד.
הוא בחר בננסי אולסון, אשר נבחרה לשחק את דלילה בסרט "שמשון ודלילה".
ויילדר וצ'ארלס בראקט החלו לעבוד על התסריט בשנת 1948 אך התוצאה לא השביעה את רצונם.
מארשמן, עיתונאי שעבד עבור מגזין לייף, לסייע להם בפיתוח הסיפור, לאחר שוויילדר ובראקט התרשמו מביקורת שכתב על סרטם "ואלס הקיסר" (1948).
במאמץ להסתיר את הקו האמיתי של הסיפור מאולפני פרמאונט, ולהימנע מן הצנזורה של קוד ההפקה הם הגישו את התסריט לאולפן כמעט דף אחר דף.
מספר שורות חריפות אכן זכו לשינוי, אך אולפני פרמאונט היו סבורים כי המדובר בעיבוד לסיפור בשם "קופסה של שעועית" אשר לא היה כלל קיים, והתירו לוויילדר חירות יחסית להמשיך כפי שמצא לנכון.
כאשר החלה ההסרטה, בתחילת מאי 1949 היה רק השליש הראשון של התסריט כתוב, ויילדר עצמו לא ידע כיצד יסתיים הסרט.
התסריט כולל התייחסויות רבות להוליווד ולתסריטאים, כאשר השורות הציניות ביותר יוצאות מפיו של ג'ו גיליס.
במענה אופייני להערתה של בטי "שמעתי שאתה מוכשר", עונה גיליס "זה היה בשנה שעברה.
השנה אני רק מנסה להתקיים".
כמה משורותיה של סוונסון כ"מר דה מיל, אני מוכנה לצילום התקריב שלי" ו"אני עדיין גדולה.
הסרטים הם שנהיו קטנים", זוכים לציטוטים רבים.
חלק גדול מהחוכמה המובעת בסרט מובע באמצעות שורותיה של דזמונד, הזוכות למענה סרקסטי של גיליס.
דזמונד אינה שמה לב לתשובותיו, כאשר היא שקועה במחשבותיה ובעולם ההזיות שלה, וכך הצופים הם היחידים הזוכים לשמוע את גיליס.
כך למשל, תשובתו של גיליס לקובלנה כי "הסרטים נהיו קטנים" היא "ידעתי שמשהו לא בסדר איתם".
ויילדר לעיתים משחק במבנה זה כאשר דזמונד משיבה ברצינות לעקיצותיו הסרקסטיות של גיליס.
כך, למשל, כאשר מעיר גיליס באופן סרקסטי באשר לסרטה המתוכנן של דזמונד "הם יאהבו את זה בפומונה" (עיירה קטנה וקרתנית), עונה לו דזמונד בשיא הרצינות והחשיבות העצמית – "הם יאהבו את זה בכל מקום!".
ויילדר העדיף להשאיר את ניתוח סרטיו לאחרים, ומשנשאל אם "שדרות סאנסט" הוא קומדיה שחורה, השיב "לא.
"שדרות סאנסט" ייזכר גם בזכות האווירה של "פילם נואר" שהשיג הצילום של ג'ון פ.
הצילום הכהה, מלא הצללים השחור לבן, היה יצירתו של זייץ.
ויילדר עבד עמו מספר פעמים בעבר, וסמך על שיפוטו, והותיר לו את החופש לערוך את החלטותיו בעצמו.
זייץ זוכר כי שאל את ויילדר מה הוא רוצה לסצנת הקבורה של קוף השעשועים, וויילדר השיב – "אתה יודע, פשוט את צילום קבורת הקוף הסטנדרטית".
בכמה סצנות פנים התיז זייץ אבק לפני המצלמה בטרם צילם על מנת ליצור אפקט של ערפול מכוון, טריק שבו השתמש גם בצילומי הסרט "ביטוח כפול" בשנת 1944 (אף הוא יצירה של ויילדר הנחשבת לקלאסית בסוגת "פילם נואר").
ויילדר התעקש כי הסרט יראה את גופתו של גיליס מנקודת מבט ממעמקי הבריכה, אך צילום זה התברר כקשה לביצוע.
המצלמה הוצבה בתוך תיבה מיוחדת והוכנסה אל המים, אך התוצאה הייתה מאכזבת.
לבסוף הושג האפקט באמצעות הצבת מראה על תחתית הבריכה, וצילום בבואתו של הולדן מלמעלה, דבר שיצר אפקט של עיוות, בהשוואה לדמותו של השוטר הניצב מעל גווייתו של גיליס.
ההיסטוריון של הקולנוע טום סטמפל העיר כי גם "ביטוח כפול" וגם "שדרות סאנסט" מצולמים במקומות בהירים ושטופי שמש בקליפורניה, וכי זייץ הצליח להשיג אפקטים של אור ושל צל באותו הסרט, מבלי שהתפרים ביניהם ניכרים.
המעצבת אדית הד עיצבה את התלבושות.
ויילדר והד הסכימו כי על דזמונד לשמור על קשר מסוים עם תהפוכות האופנה, כך שהד עיצבה עבור סוונסון בגדים בנוסח בגדי כריסטיאן דיור או קוקו שאנל משנות הארבעים.
סוונסון כינתה את הבגדים "מיושנים מעט, אקזוטיים מעט".
הד תיארה את המשימה כמאתגרת ביותר בקריירה שלה.
הד עיצבה גם את התלבושות עבור הולדן ושאר הדמויות בסרט, אך ויילדר הורה לפון שטרוהיים ולננסי אולסון ללבוש בגדים שהביאו עמם, על מנת להיראות אותנטיים.
הפסקול המוזיקלי נוצר על ידי פרנץ וקסמן.
הוא אימץ אלמנטים של טנגו במקומות שבהם הופיעה נורמה דזמונד, בשל הערתה כי רקדה את הטנגו עם רודולף ולנטינו.
סגנון זה עומת עם סגנון הבי בופ שאפיין את הסצנות בהן הופיע גיליס.
וקסמן השתמש גם בקטעים מעוותים ממוזיקה של סרטים משנות העשרים והשלושים על מנת להמחיש את עולמה המעוות של דזמונד.
בשנת 2002 יצא לאור הפסקול בפורמט של תקליטור.
הניוון המוגזם של ביתה של נורמה דזמונד נוצר על ידי המעצב האנס דרייר, אשר אף הוא החל את הקריירה שלו כמעצב בימי הסרט האילם.
הוא אף עסק בעיצוב הפנים בביתם של כמה מכוכבי הסרט האילם, ובהם מיי וסט.
במהלך הצילומים שמו רבים לב לעובדה כי סוונסון נראית בריאה וצעירה, בעוד שהולדן נראה בוגר מכפי גילו.
ויילדר התעקש להדגיש את הפרשי הגילים, והורה למאפרת ואלי וסטמור לגרום לסוונסון להיראות בוגרת יותר.
סוונסון התעקשה שאישה בגילה של דזמונד שיש בידה עושר רב ושמקדישה תשומת לב לעצמה, לא תיראה זקנה, והציעה כי הולדן יאופר על מנת להראות צעיר יותר.
ויילדר הסכים לכך, והתוצאה הייתה כי סוונסון שיחקה נורמה דזמונד מתוחכמת וזוהרת יותר ממה שהתכוון לכך ויילדר בתחילה.
בנתחו את עולם האשליה ההוליוודי, שמר ויילדר על מראה של אותנטיות ככל האפשר, ועל קשר להיסטוריה של הוליווד.
שמה של דזמונד נלקח, ככל הנראה, מוויליאם דזמונד טיילור, שנרצח בשנת 1922, ומחברתו, כוכבת הסרט האילם מייבל נורמנד אשר הקריירה שלה נהרסה בעקבות הרצח.
סוונסון נחשבה לנציגה מהימנה של עברה של הוליווד, וזכתה לגעגועים נוסטלגיים של מעריצים מבוגרים, אך כמעט ולא הייתה ידועה בקרב הקהל הצעיר בשנות החמישים.
ויילדר השתמש באוסף התמונות הפרטי של סוונסון כדי לקשט את ביתה של נורמה דזמונד, וגרם לעברה הבדוי של דזמונד להתייחס לקריירה האמיתית של סוונסון.
התסריט מתייחס לסרטים אמתיים כ"חלף עם הרוח" ולאנשים אמתיים כדאריל זאנוק, דייוויד לוולין וורק גריפית', טיירון פאואר, אלאן לאד, רוד לה רוק, וילמה באנקי, ג'ון גילברט, מייבל נורמנד, בב דניאלס, מרי פרבוסט, בטי האטון וברברה סטנוויק, כמו גם למקרה הרצח המפורסם של "הדליה השחורה", ולהערצתה של דזמונד את גרטה גרבו.
ויילדר יוצר הפנייה לזיכרון ההוליוודי גם בבחירתו את שחקניו.
אריך פון שטרוהיים היה במאי מוביל בימי הסרט האילם.
בתפקיד מקס הוא צופה עם נורמה דזמונד בסצנה מתוך הסרט "המלכה קלי" אשר שטרוהיים עצמו ביים ובו סוונסון שיחקה בתפקיד הראשי.
דה-מיל משחק את עצמו, וצולם באולפן שבו צולם סרטו "שמשון ודלילה" באולפני פרמאונט.
הוא קורא לנורמה "צעירונת", שם החיבה שבו השתמש דה מיל בחיים האמתיים לסוונסון, כאשר עבדו במשותף, פרט קטן של אותנטיות שהציע דה מיל עצמו.
הידידים הבאים לשחק קלפים עם סוונסון הם כוכבי העבר באסטר קיטון, ה.
הרכילאית הדה הופר משחקת את עצמה כשהיא מדווחת על נפילתה של דזמונד בסוף הסרט.
בסצנה קומית משחקת דזמונד בפנטומימה עבור ג'ו גיליס, בתפקיד אחת מ"היפהפיות הרוחצות" של מאק סנט, מחווה לתפקידיה המוקדמים של סוונסון.
היא אף מחקה את צ'ארלי צ'פלין בדומה לתפקיד שביצעה בסרט "נשף המסכות" בשנת 1924.
ויילדר צילם את סרטיו במיקום אותנטי.
בית הדירות של גיליס ב"בתי אלטו נידו" היה בית דירות אמיתי הממוקם קרוב לאולפני פרמאונט, ודייריו בדרך כלל תסריטאים קשי יום.
הסצנות של גיליס ובטי שייפר בחצר האחורית של אולפני פרמאונט, אכן צולמו בחצר האחורית.
סצנות החוץ של בית דזמונד צולמו ליד בית ישן בשדרות סאנסט, אשר נבנה במהלך שנות העשרים.
ויילדר ובראקט חששו מהקרנת בכורה בהוליווד, ובחרו לבחון את הסרט בפני צופים בעיירה אוונסטון, אילינוי.
העריכה המקורית החלה בסצנה בחדר מתים, כאשר הגופות דנות זו עם זו כיצד הן הגיעו לשם.
ג'ו גיליס אמור להיות אחת מן הגופות, ולספר על רציחתו.
הקהל הגיב בצחוק ונראה כי אינו בטוח במהלך הסרט אם זו דרמה או קומדיה.
לאחר הקרנה נוספת שבה הגיב הקהל בצורה דומה, בוטלה סצנת הפתיחה.
הפתיחה החדשה נוסתה בהצלחה בעיירה פוקיפסי, ניו יורק.
בהוליווד הזמינה פרמאונט אורחים נבחרים וראשי אולפנים להקרנה פרטית.
לאחר צפייה בסרט השתוחחה ברברה סטנוויק על מנת לנשק את התפר שבשולי חצאיתה של סוונסון.
סוונסון עצמה חיפשה את מרי פיקפורד ונאמר לה כי כוכבת הענק של הסרט האילם "שקועה ברגשותיה, ואינה יכולה לדבר.
מאייר נזף בוויילדר בפני קהל הסלבריטאים, ואמר "ביישת את התעשייה שיצרה אותך והאכילה אותך.
צריך לצפות אותך בזפת ובנוצות, ולהשליך אותך מהוליווד".
השחקנית מיי מארי, בת זמנה של סוונסון, נעלבה מן הסרט והעירה "אף אחת מאתנו לא הייתה כל כך משוגעת".
"שדרות סאנסט" זכה לגל של ביקורות חיוביות.
טיים מגזין תיאר את הסיפור כ-"הוליווד במרעה, שנכתב על ידי הוליווד במיטבה".
"בוקסאופיס ריביו" כתב "הצופים אחוזים בחבלי קסם".
המבקר ג'יימס אגי עבור "סייט אנד סאונד" שיבח את הסרט ואת יוצריו באומרו כי הם "מצוידים היטב לעשות את העבודה הקרה, המדויקת, האכזרית שהיה עליהם לעשותה".
כמה מבקרים הבינו כי המדובר בסרט אשר ישרוד לאורך זמן.
"הוליווד רפורטר" כתב כי דורות עתידיים יתפנו למשימה של ניתוח גדולתו של הסרט, בעוד ש"קומונוויל" ניבא נכונה כי ספריית הקונגרס תדרוש עותק של הסרט לארכיבה.
כמה הערות שליליות הגיעו מן ה"ניו יורקר" אשר תיאר את הסרט כ"חתיכה יקרה של גבינת רוקפור הכוללת אך חיידק קטן של רעיון".
"הניו יורק טיימס" כתב כי הרעיון להשתמש בקריין המת "אינו ראוי", אך מצא כי הדבר אינו מקלקל את הסרט.
הסרט היה גם להצלחה קופתית, כאשר במסע יחסי הציבור שלו ביקרה סוונסון באמצעות הרכבת בשלושים ושלוש ערים בארצות הברית במהלך מספר חודשים.
"שדרות סאנסט" זכה בפרס האוסקר בקטגוריות: העיצוב הטוב ביותר בשחור לבן (הנס דרייר, ג'ון מיהאן, סם קומר וריי מויר); הפסקול המוזיקלי המקורי הטוב ביותר (פרנץ וקסמן); והתסריט הטוב ביותר (בילי ויילדר וד.
הסרט היה מועמד בשמונה קטגוריות נוספות.
על אף שרבים ציפו כי פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר יינתן לסוונסון, או לבטי דייוויס על תפקיד דומה של שחקנית מזדקנת הנופלת קורבן לתככיה של מעריצה צעירה ב"הכל אודות חוה", זכתה בו ג'ודי הולידיי.
סוונסון זוכרת כי רבים באולם הסתכלו עליה בעת שהפרס ניתן להולידיי, בצפייה לסצנה גדולה מן החיים ומוטרפת בנוסח נורמה דזמונד.
שדרות סאנסט אף זכה בפרס גלובוס הזהב כסרט הדרמה הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, והפסקול הטוב ביותר.
ויילדר ובראקט זכו בפרס גילדת הכותבים של אמריקה על תסריטם.
איגוד ביקורת הסרטים של ארצות הברית בחר בסרט כסרט הטוב ביותר, ובסוונסון כשחקנית הטובה ביותר.
"שדרות סאנסט" היה שיתוף הפעולה האחרון בין ויילדר ובראקט, ומהווה מעין נקודת אמצע בשנות השיא של הקריירה של ויילדר.
צ'ארלס בראקט המשיך בקריירת כתיבה וזכה באוסקר בשנת 1953 על תסריטו לסרט "טיטאניק" משנה זו.
ויילדר המשיך להפתיע בשורת סרטים עם מרילין מונרו כ"חטא על סף ביתך" ו"חמים וטעים", ובעוד שהקריירה של בראקט דעכה תוך מספר שנים, המריאה הקריירה של ויילדר לשיאים.
ויליאם הולדן החל לקבל תפקידים ראויים.
בשנת 1953 זכה באוסקר על תפקידו בסרט סטלאג 17 שביים ויילדר.
בשנת 1956 נחשב לכוכב הגדול ביותר בארצות הברית.
גלוריה סוונסון לא השכילה ליצור תנופה לקריירה שלה לאחר הסרט.
היא חשה שכל התסריטים שהיא מקבלת היו חיקויים עלובים של דמותה של נורמה דזמונד.
בדמיינה קריירה שכולה "פרודיה על פרודיה" פרשה לבסוף מן המשחק.
ב-1957 החלה סוונסון בהפקת גרסה מוזיקלית לסרט בשם "בולבאר" (שדירה) בה ניתן לסרט "הפי אנד" הוליוודי כאשר דזמונד מברכת את הרומן בין גיליס ובטי שייפר, במקום לירות בגיליס.
בשנת 1989 היה הסרט בין 25 סרטים שהוכרזו כ"בעלי משמעות מבחינה תרבותית" על ידי ספריית הקונגרס ונשמרו בארכיב הסרטים הלאומי.
סקרים שנערכו על ידי מכון הסרטים האמריקאי הראו כי כוח המשיכה של הסרט וההערכה לה הוא זוכה על ידי קולנוענים בני זמננו לא פחתו.
בשנת 1998 דורג הסרט כמספר 12 ברשימת "מאה הסרטים האמריקנים הגדולים".
כאשר ויילדר מת רבים ציינו את הסרט כאחד הגדולים בסרטיו.
בסוף שנות התשעים רוב עותקי הסרט היו במצב גרוע, והנגטיב המקורי אבד.
אולפני פרמאונט השקיעו כסף רב בהעברת הסרט לפורמט דיגיטלי.
הגרסה המשוחזרת יצאה בפורמט די.וי.די.
הוליווד עסקה בעצמה מאז שנות העשרים, אך באופן מתקתק ומושך, המתאר את חיי הכוכבים באופן אידיאלי.
מספר חריגים מאופן תיאור זה כ"כוכב נולד" הקלאסי מ-1937 לא התקרבו אף לרמת התיאור של ויילדר, נגעו בצד האפל של הוליווד ברמיזות אך לא במפורש.
"שדרות סאנסט" נחשב לסרט הראשון אשר התייחס לעשיית הסרטים באופן ציני וקודר.
הסרט ממשיך להשפיע על סרטים הנעשים עד היום.
ביניהם סרטו של דייוויד לינץ' "מלהולנד דרייב", או סרטו של רוברט אלטמן "השחקן".
המחזמר שדרות סאנסט, הגרסה המוזיקלית לסרט, הועלה לראשונה בשנת 1993 על במות לונדון.
הגרסה, מאת המלחין הבריטי המפורסם אנדרו לויד ובר, נותרה נאמנה לקו העלילה ולדיאלוג, וניסתה להעלות תפאורה דומה לזו המופיעה בסרט.
בילי ויילדר נתן את ברכתו למחזה.
שדרות שנהאוזר היא השדרה המרכזית של שכונת פרנצלאואר ברג האופנתית, השוכנת במזרח ברלין, גרמניה.
השדרה מתחילה בכיכר רוזה לוקסמבורג בשכונת מִיטֶה, חוצה את פרנצלאואר ברג מדרום לצפון ומסתיימת בגבול השכונה עם שכונת פַּנְקוׂ.
אתרים ראויים לציון הם בית הקברות היהודי, מבשלת הבירה לשעבר שהפכה ל"מבשלת תרבות" וקרויה כך (Kulturbrauerei), ובה הוקם מוזיאון לתולדות גרמניה המזרחית, כנסיית גת-שמנים (Gethsemanekirche), בית הבירה פפרברג (Pfefferberg) ומרכז הקניות ארקדן (Schönhauser Allee Arkaden).
במרכזה של השדרה עובר קו הרכבת התחתית מספר 2 (U2), אחד מהקווים המרכזיים של ברלין.
בתקופת גרמניה המזרחית הייתה השדרה מוזנחת, וכתבה שפורסמה בזמנו טענה כי בשדרה ובשכונה אנשים חיים ב"חורים, לא בתים" (Löcher, keine Häuser), אך כיום היא שופצה ומהווה מקור משיכה לצעירים, לאמנים ולסטודנטים.
בשדרה, מתחת לתחנת הרכבת התחתית של רחוב אברסוולדר (Eberswalder Straße), נמצא דוכן הנקניקיות המפורסם ביותר של ברלין (החתום על המצאת נקניקיית הקארי הטיפוסית לברלין), ועם נפילת חומת ברלין מיהרו אזרחים מערב גרמנים רבים לטעום מן הנקניקייה, שהייתה חסומה בפניהם במשך 28 שנים.
הסופר היהודי ולדימיר קמינר, המתגורר ברחוב, הוציא ספר סיפורים קצרים מצליח בשם שדרות שנהאוזר, המתאר בהומור את החיים בשדרה ובשכונה.
שדרות קרל מרקס היא שדרה מונומנטלית, שנבנתה בסגנון קלסיציזם סטליניסטי בברלין המזרחית בירת גרמניה המזרחית, בין השנים 1952 ל-1960.
בין 21 בדצמבר 1949 ל-13 בנובמבר 1961 נקראה השדרה שדרות סטלין (Stalinallee), לכבוד יום הולדתו ה-70 של סטלין, אך שמה שונה לשדרות קרל מרקס כחלק מפעולות הדה-סטליניזציה של ניקיטה חרושצ'וב מנהיג ברית המועצות.
פרויקט שדרות קרל מרקס היה פרויקט הדגל של תוכנית השיקום של גרמניה המזרחית לאחר מלחמת העולם השנייה.
אדריכלה הראשי של השדרה היה הרמן הנסלמן.
ב-3 בפברואר 1952 הונחה אבן הפינה לשדרות סטלין.
ב-1960 סיימו לבנות את רוב השדרה.
אורכה של השדרה קרוב לשני ק"מ ורוחבה 89 מטר.
השדרה שוכנת מעט מזרחית לאלכסנדרפלאץ (רובע מיטה) ומסתיימת בשער פרנקפורטר (רובע פרידריכסהיין).
בקומות הקרקע ישנן חנויות ובקומות שמעליהן מצויים בתי הדירות.
רוב המבנים של השדרה מכוסים בקרמיקה מעוצבת בתבליטים ופסלונים.
בתקופה של גרמניה המזרחית נערכו בשדרה מצעדי אחד במאי.
השדרה מהווה דוגמה לתכנון ערים במדינות קומוניסטיות.
ב-17 ביוני 1953 היוותה שדרות קרל מרקס מוקד להפגנות שבוצעו על ידי פועלי הבנייה שבנו אותה.
הם צעדו לאורך השדרה לעבר משרדי הממשלה ומחו על כך שגם לאחר מות סטלין, כאשר ציפו להורדת נטל מהפועלים, העלתה ממשלת גרמניה המזרחית את המכסות ב-10% בלא תוספת תשלום.
ההתקוממות הסתיימה עם הרוגים ופצועים רבים, ורבים נוספים שנשלחו לכלא.
שדרות נוֹרְדָאוּ היא שדרה בעיר תל אביב, בצפונו של הצפון הישן, אשר קרויה על שמו של הסופר והמנהיג הציוני מקס נורדאו.
השדרות היו גבולה הצפוני של העיר בשנות ה-20.
שדרות נורדאו הן הצפוניות ביותר במכלול השדרות שחוצות לרוחב (ממערב למזרח) את תל אביב שמדרום לנחל הירקון.
השדרה מתחילה ברחוב הירקון בשולי גן העצמאות (במקום שבו ניצב בעבר מלון שרתון) ומסתיימת ברחוב אבן גבירול, סמוך לכיכר הקַסטֶל, מעט צפונית לרחוב פנקס.
בצדה הצפוני של השדרה, בין הרחובות הירקון ובן-יהודה, נבנו בשנות ה-30 מעונות עובדים ח', בתכנונו של אריה שרון.
בעשור האחרון שופצו שדרות העיר ובהן גם שדרות נורדאו.
השדרות מלאו בעצים, פרחים, ספסלים וברזיות, סומנו שבילי אופניים ומעברי הרחובות נהיו נוחים יותר.
בחלקים המערביים של השדרות ניטעו שדרות צפופות של עצי דקל, ובחלקן המזרחי שומרו עצי פיקוס השדרות.
בין הרחובות דיזנגוף לסוקולוב ניטעה צמחייה צפופה של סוף.
ממערב למזרח, שדרות נורדאו חוצות בין השאר את:
בניינים ברחוב שבהם התגוררו בעבר אישים ידועים:
שדרות נורדאו מס' 30 – המשורר והמחזאי נתן אלתרמן, אשתו שחקנית הקאמרי רחל מרקוס, ובתם המשוררת תרצה אתר.
שדרות נורדאו מס' 41 – השחקנית ובמאית הדיבוב שפרירה זכאי עד אמצע שנות ה-80.
שדרות נורדאו מס' 81 – השחקן, הבמאי והתסריטאי אסי דיין.
בולבאר סן-ז'רמן היא שדרה מרכזית בגדה השמאלית של פריז, מדרום לנהר הסן.
הרחוב, שאורכו 3,150 מטרים ורוחבו הממוצע הוא 30 מטרים, מתעקל בצורת קשת החל מאזור מכון העולם הערבי וגשר סולי במזרח (מול איל סן לואי), דרך אזור הרובע הלטיני ורובע סן ז'רמן דה פרה, ועד לגשר הקונקורד במערב (אשר מתחבר לכיכר הקונקורד שבגדה הימנית).
בולבאר סן ז'רמן חוצה את הרבעים (arrondissements) החמישי, השישי והשביעי של העיר, ובמרכזו נחצה על ידי שדרות סן מישל, העוברות מכיוון צפון דרומה.
מקור שמם של שדרות סן ז'רמן הוא במנזר הישן סן ז'רמן דה פרה, שניצב באזור בימי הביניים, וכיום נותרה ממנו רק כנסייתו.
השדרות חוצות גם את אזור פובור סן ז'רמן, המצוי בשטח שממערב למנזר, שהיה בעבר מחוץ לחומות פריז העתיקה (בצרפתית Faubourg, פַּרְבָר).
בתי המידות של אזור פובור סן ז'רמן זכו לאזכורים שונים ביצירתו הנודעת של מרסל פרוסט, "בעקבות הזמן האבוד".
במאה ה-17 הפך אזור סן-ז'רמן לרובע המרכזי והאופנתי ביותר בעיר, וסביבו נבנו בתי מידות של בני האצולה .
שמו הטוב של האזור נותר על כנו עד המאה ה-19, כאשר שכונות הבורגנות הגבוהה שנבנו בגדה הימנית ערערו על מעמדו האריסטוקרטי הישן של הבולבאר, ושדרות סנט אונורה או שדרות שאנז אליזה הפכו למקום האופנתי והנחשב ביותר.
החל משנות השלושים של המאה ה-20 נקשר שמם של השדרות לחיי הלילה של פריז, לבתי קפה ולאזור מגורי סטודנטים שלמדו במוסדות ההשכלה הגבוהה שברובע הלטיני.
לאורך הרחוב ממוקמים כמה מבתי הקפה המפורסמים ביותר של העיר, בינם בולטים במיוחד קפה "קפה לה דה מאגו", "קפה דה פלור" ו"בראסרי ליפ" (brasserie Lipp), שיוצרים יחדיו את "משולש הזהב" מול כנסיית סן ז'רמן דה פרה.
בין כותלי בתי הקפה נהגו להתארח אנשי רוח, ידוענים ומדינאים מפורסמים, ובהם צמחה והתנהלה התנועה האקזיסטנציאליסטית, בהנהגתם של ז'אן-פול סארטר וסימון דה בובואר.
סלילת השדרה הייתה אחד מהמפעלים בהם עסק באופן אישי הברון אוסמן, במסגרת תוכנית השיפוצים הגדולה שערך בעיר בתקופת הקיסרות השנייה.
בעת סלילת השדרה נהרסו ובותקו מבנים ישנים רבים, בינם גם כמה מבתי המידות המפורסמים של רובע פובורג סן ז'רמן.
חלק מאירועי מאי 1968 התרחשו בשדרות סן ז'רמן, בעיקר מול הסורבון, שם הוקמו בריקדות.
בית מספר 117 - נבנה בין השנים 1877 ל-1879 על ידי האדריכל הידוע שארל גרנייה עבור קבוצת המוציאים לאור (Cercle de la Librairie).
בית מספר 143 – אוטל מדיסון, בו שהה אנדרה מאלרו בחורף 1937.
ליד בית מספר 168 – כיכר פליקס-דרול (square Félix-Desruelles) היא שריד לגן העתיק של מנזר סן ז'רמן דה פרה.
בגן היה פסל של ברנאר פליסי (Palissy) מעשה ידי לואי-ארנסט בריא (Louis-Ernest Barrias), ומול הבית השכן, חזית מאבן חול מזוגגת אמייל מעשה האדריכל שארל ריזלה (Risler) והפסל ז'ול קוטה (Coutan).
בית מספר 184 – נבנה על ידי האדריכל אדואר לודייר בשנת 1878 עבור החברה הגאוגרפית הצרפתית.
שתי הקריאטידות (עמודים מפוסלים בדמויות אנוש), המסמלות את היבשה ואת הים, והגלובוס שבתווך פוסלו על ידי אמיל סולדי (Soldi).
בית מספר 215 – מבנה בסגנון נאו-רנסאנס שנבנה בין השנים 1881-1883, ושימש כאגף של "המוסד הלאומי למדעי המדינה".
בית מספר 218 – ניצב בעבר ברחוב סן-דומיניק, ובו התגורר הדוכס סן-סימון בשנת 1741.
מבנה מספר 231 – משרד ההגנה שכן בגוש שבין שדרות סן-ז'רמן, רחוב סן-דומיניק ורחוב דה-ל'אוניברסיטה עד 2015. בניין המשרד נבנה בשנים 1876-1877 על ידי האדריכל ז'ול בושו (Bouchot).
בית מספר 244 – בנין שנבנה עבור משרד העבודות הציבוריות על ידי אנטואן איזידור אז'ן גודבף (Antoine Isidore Eugène Godebœuf) בשנת 1861. כיום ממוקם בו שירות משרד החוץ הצרפתי.
בית מספר 288 (פינת רציף אנטול-פרנס) – מבנה מתקופת הקיסרות השנייה, דוגמה לאדריכלות אופיינית לתוכנית אוסמן להתחדשות פריז.
שדרות סן-מישל (צרפתית: Boulevard Saint-Michel) היא אחד משני הרחובות הראשיים שברובע הלטיני בפריז (השני הוא שדרות סן-ז'רמן).
זוהי שדרה נטועה טורי עצים שחוצה את הגדה השמאלית מצפון לדרום, מגשר סן-מישל שעל הסן וכיכר סן-מישל הסמוכה, דרך שדרות סן-ז'רמן, והלאה משם לאורך אזור הסורבון וגני לוקסמבורג, ועד לכיכר קמיל ז'ליאן, שם הן מסתיימות אל מול תחנת הרכבת "פורט רויאל" ושדרות האובזרווטואר.
את השדרות יצר הברון אוסמן במקביל לרחוב סן-ז'אק, שהיה הציר צפון-דרום ההיסטורי של פריז.
השדרה מהווה את קו הגבול המפריד בין הרובע החמישי והרובע השישי של העיר (הבתים בעלי המספרים האי-זוגיים בצד המזרחי שייכים לרובע החמישי, והבתים בצד המערבי, בעלי המספרים הזוגיים, שייכים לרובע השישי).
אורכו 1380 מטרים, ורוחבו הממוצע הוא 30 מטרים.
הרחוב קרוי על שם "גשר סן-מישל", המחבר בין הגדה השמאלית לאיל דה לה סיטה.
בסלנג מכונות השדרות לעיתים "בול' מיש" (Boul'Mich).
כציר מרכזי ברובע הלטיני שימש האזור (ועדיין משמש) למגורי וחיי סטודנטים, אך מעבר לכך הוא מהווה מוקד מסחרי ותיירותי מרכזי, כשחנויות מעצבים הולכות ותופסות עם הזמן את מקומותיהן של חנויות הספרים הקטנות.
באזור הצפוני של השדרה מתרכזים מרבית המבקרים, הודות לחנויות הספרים שבו (כגון החנויות הגדולות ז'יבר ז'וזף וז'יבר ז'ון), בתי הקפה, בתי הקולנוע וחנויות הבגדים.
המבנים המרכזיים בשדרה הם מוזיאון קלוני, בית-הספר סן-לואי, "אקול דה מין", והעיר האוניברסיטאית (cité universitaire) שסביב אזור הסורבון.
החלק משדרות סן-מישל שבכניסה לרחוב אנרי ברביוס (rue Henri Barbusse) ורחוב דה ל'אבה דה ל'אפה (rue de l'Abbé de l'Epée) נקרא בעבר כיכר לואי מרטן (place Louis Marin).
בשנת 1871, "אוטל דז אטרנז'ה" היה מקום המפגש של חבורת "וילן בונהום" (Vilains Bonhommes) ששמו שונה אחר-כך על ידי שארל קרוס ל"סירקל זוטיק" (Circle Zutique), ובו נכללו פול ורלן וארתור רמבו.
קפולד, שבשדרות סן-מישל מספר 63, כדי לדון בכתיבת ספר לימוד על אנליזה מתמטית.
בפגישה נכחו אנרי קרטן, קלוד שבלי, ז'אן דלסאר, ז'אן דיידונה, רנה דה פוסל ואנדרה וייל.
חבורה זו, יחד עם אחרים, הפכה לחוג המתמטיקאים המפורסם קבוצת בורבקי.
שדרת מדיסון 550 (בעבר: בניין AT&T ולאחר מכן בניין סוני) הוא גורד שחקים הנמצא במנהטן, ניו יורק.
המגדל בן ה-37 קומות נמצא על שדרות מדיסון בין הרחובות 55 ו-56 ובנייתו הושלמה בשנת 1984. הוא שימוש תחילה את משרדי תאגיד התקשורת האמריקאי AT&T וכיום את חברת סוני בארצות הברית.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל פיליפ ג'ונסון (יחד עם שותפו הידוע פחות, ג'ון בורגי) ונחשב לאבן דרך בהתפתחות הסגנון הפוסט-מודרני באדריכלות האמריקאית.
העיצוב השנוי במחלוקת של כותרת המגדל, אשר זכה לכינוי "גמלון צ'יפנדייל" על שם מעצב הרהיטים תומאס צ'יפנדייל, יחד עם האורנמנטיקה הכללית של הבניין הפכו אותו לנושא מרכזי בשיח האדריכלי הפוסט מודרני.
הבניין שתכנן ג'ונסון, שנחשב כמי שהשפיע רבות על הסגנון הבין-לאומי בארצות הברית, בהשפעת ידידו האדריכל מיס ון דר רוהה, שונה מאוד מתכנוניו המוקדמים ויחד עם מספר מבנים נוספים מסמל את מעברו לסגנון זה.
עיצוב הגמלון בעל החור העגול בכותרת, עיצוב החזית המחופה בגרניט כתומה-ורודה ובולטת לעין ותכנון הכניסה המקושתת בגובה של כ-7 קומות בקומת הקרקע יוצרים מבנה בעל עיצוב המשתמש בצורות הלקוחות מן האדריכלות הקלאסית ומזכיר גם את עיצוב הארונות הקלאסיים.
עם זאת, המבנה הוא חדיש ובנוי בטכנולוגיה של סוף המאה ה-20, והעיטורים שנוספו לו הם סממנים פוסט מודרניסטים מובהקים.
המחלוקת סביב תכנון המגדל הייתה לאור הסגנון שהפך מקובל לבניית גורדי שחקים בארצות הברית, החל משנות ה-60 שהושפעו רבות מבניין סיגראם של מיס ון דר רוהה.
שדרות שאול המלך היא שדרה ראשית במרכז תל אביב-יפו על שמו של שאול, מלך ישראל.
הרחוב הוא ציר תנועה מרכזי המחבר מצומת הדרכים בגין-ז'בוטינסקי ודרך נמיר במזרח ועד רחוב אבן גבירול במערב.
הרחוב מאופיין בעיקר בבנייה של רצף מבני ציבור, חלקם בסגנון הברוטליסטי, ומעט מבני מגורים ומסחר בקצהו המערבי.
תוואי הדרך בה סלול הרחוב קיים זמן רב: כבר בתחילת המאה ה-20 היה חלקו המזרחי של הרחוב דרך אשר עקפה את המושבה הטמפלרית שרונה מצפון במקביל לתוואי דרך בגין, כחלק מדרך יפו-שכם (או חלקה הקצר יותר שהוביל מיפו לפתח תקווה) ההיסטורית.
תוואי הדרך המשיך בכיוון דרום מערב אל רחוב יהודה הלוי והתחבר אל מרכז תל אביב הישן.
בשנות ה-50, לאחר שהמושבה הפכה ל, נסגר החלק המרכזי מהדרך והפך לקטע בתוך המחנה הצבאי הסגור.
רחוב יהודה הלוי הוסט צפונה והמשיך כרחוב אבן גבירול והתוואי הצפוני של שאול המלך המשיך מערבה בניצב אליו והתחבר אל רחוב הנביאים.
בחלקו הדרומי הוקמה גדר המחנה ומצפון אל הדרך החלו להיבנות שכונות "הצפון החדש" של תל אביב.
החל משנות ה-60 ובעיקר בשנות ה-70 נבנו לאורך הרחוב בנייני משרדים ומוסדות ציבור רבים כמרכז עסקים ראשי חדש.
מרכז זה גם נבנה לאורך רחוב קפלן ובדרומו של רחוב אבן גבירול בתקופה זו.
עד שנות ה-80, טרם פתיחת נתיבי איילון היו שדרות שאול המלך ציר תחבורה חשוב מאוד עבור הנכנסים אל העיר מצפון וניקז אליו חלק ניכר מהתנועה שהגיעה מרמת גן (ציר ז'בוטינסקי) ומדרך חיפה לכיוון מרכז העיר.
בעשור הראשון של המאה ה-21 עברו חלקים מהרחוב שיפוץ ונסללו לאורכו שבילי אופניים.
ב-2012 אירע פיגוע ברחוב שבו מחבל מתאבד פוצץ את עצמו בקו 142.
כאמור, לאורך שדרות שאול המלך מבני ציבור ובניינים רבים בעלי חשיבות.
להלן האתרים ברחוב, ממערב למזרח:
לונדון מיניסטורס - אחד הקניונים הראשונים בארץ הנמצא בפינת רחוב אבן גבירול שנפתח ב-1972. לונדון מיניסטורס הוא למעשה פרויקט עירוב שימושים הכולל מסחר, 2 קומות משרדים ועסקים שונים, אולמות מופעים ומגדל מגורים בן 15 קומות מעליו.
מגדל המגורים הוא מגדל המגורים הראשון בארץ שנבנה כ"מגדל יוקרה".
הפרויקט תוכנן על ידי האדריכלים בנימין אידלסון וגרשון צפור.
מועדון צוותא - מועדון ותיק של אירועי תרבות ובידור שעבר ללונדון מיניסטורס עם פתיחתו.
לפני כן שכן ברחוב מאפו.
בית אמות משפט - בניין משרדים שתוכנן על ידי אריה שרון, בנימין אידלסון ואלדר שרון שבשנותיו הראשונות שכנה בו הנהלת קונצרן "כור".
באזור המערבי לקריה, נמצאים כמה אתרים חשובים בין שדרות שאול המלך ורחוב קפלן, ברחובות דובנוב ודה וינצ'י:
מרכז מאירהוף לחינוך לאמנות (הפועל כשלוחה של מוזיאון תל אביב לאמנות)
בית ציוני אמריקה (נמצא ברחוב אבן גבירול)
המשכן לאמנויות הבמה, הנקרא גם "מרכז גולדה" על שם ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר, הוא מתחם התרבות השני של תל אביב בנוסף למתחם הבימה הוותיק.
הוא נבנה בשנות ה-90 בתכנון יעקב רכטר וממשיכו לאחר מותו אמנון רכטר, בנו.
המבנה הוא קומפלקס בעל רחבה פנימית מרכזית שבו נמצאים שני אולמות גדולים של בית האופרה הישראלית והתיאטרון הקאמרי.
המבנה כולל גם מעט מסחר ומשרדים של המוסדות השוכנים בו ומשרת גם מופעים ואירועים רבים נוספים.
סביב כיכר מוזיאון תל אביב לאמנות
כיכר מוזיאון תל אביב לאמנות היא כיכר מרכזית ברחוב.
ברחבת הכיכר מצויים פסלים רבים של אמנים ישראלים, חלקם קבועים וחלקם מתחלפים מעת לעת.
הכיכר אינה פעילה ברוב ימות השנה כמו כיכרות אחרות בעיר אך משמשת לאירועים רבים בהם ירידים ושווקים חד פעמיים, הפגנות וכדומה.
לרוב נערכות בה הפגנות מצומצמות יותר שמארגני חוששים שלא תוכלנה למלא את כל כיכר רבין, הנמצא מרחק קצר יחסית ממנה.
סביב הכיכר שלושה מוקדים עיקריים: ספריית בית אריאלה, מוזיאון תל אביב לאמנות והיכל המשפט.
מהכיכר מוביל שביל גישה עם גשר ישירות אל מגדל המוזיאון הנמצא בעורף הכיכר (ברחוב ברקוביץ' המקביל) ושביל עורפי נוסף המוביל אל מתחם המרכז לאמנויות הבמה ו"גן דובנוב".
ספריית בית אריאלה - הספרייה המרכזית של תל אביב.
הוקמה ביפו כבר ב-1922 ועברה למשכנה בשאול המלך ב-1977. המבנה תוכנן על ידי האדריכלים משה לופנפלד וגיורא גמרמן (בשיתוף האדריכלים מיכאל אזמנוב ושמואל שקד).
מוזיאון תל אביב לאמנות - המוזיאון המרכזי לאמנות בעיר והשני בגודלו בארץ, אחרי מוזיאון ישראל בירושלים.
עבר למשכנו הנוכחי ב-1971 אותו תכננו האדריכלים יצחק ישר ודן איתן
היכל המשפט - בית המשפט המחוזי ובית משפט השלום של מחוז תל אביב.
הבניין תוכנן על ידי זאב רכטר, משה זרחי ויעקב רכטר בשנים 1959–1960 והוא שוכן בין כיכר המוזיאון לבין רחוב ויצמן.
לכיכר קיימת גישה ישירה באמצעות גשר הולכי רגל גם ממגדל המוזיאון (מגדל ברקוביץ') הנמצא ברחוב ברקוביץ', העורפי לשדרות שאול המלך.
המגדל משמש למשרדי עורכי דין והוא מהווה חלק ממתחם זה יחד עם שאר בנייני המשרדים ברחוב.