tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשגילה שמקליטים הופעה ללא הסכמתו, הרס בכוונה את ביצועיו לשירים.
רק ההקלטה מאותה הופעה ל"ככה את רצית אותי" – גרסה פרועה ומלאת אלתורים – התפרסמה בסופו של דבר באלבום הבכורה של זילבר שנשא את שמו (ונקרא "רוצי שמוליק" בגרסת התקליטור).
כחלק מה"התפרעות" בהופעה (כפי שהעיד זילבר על עצמו), הוא שילב בסוף השיר קטע מהשיר "דלילה" של טום ג'ונס.
"ככה את רצית אותי" בביצוע "תמוז" הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד הפזמונים הישראלי השבועי של הגל הקל ב־10 בפברואר 1976, זכה להצלחה גדולה וצעד 14 שבועות, עד 25 במאי, אז יצא מהמצעד.
בשיאו הגיע למקום השני ב־30 במרץ.
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשל"ו של קול ישראל השיר דורג במקום ה־17 (באותו המצעד דורג "רוצי שמוליק" של זילבר במקום הראשון).
כָּל דַּאֲלִים גָּבַר (בארמית: כל החזק - גובר) הוא ביטוי שמקורו בתלמוד הבבלי מסכת בבא בתרא, ביחס למקרים שבהם אין כל דרך לבית הדין לברר את האמת, ופירושו: האלים שבידיו הכוח - זוכה.
בימינו השימוש הרווח בביטוי בא לתאר חברה אלימה, שבה ההכרעה נעשית על-פי שיקולי כוח בלבד, תוך התעלמות מערכי מוסר וצדק.
לפי המשפט העברי, כאשר באים לפני בית דין שני מתדיינים במטרה לברר בעלות על חפץ, ולאף אחד מהם אין ראיה - הפסיקה משתנה בין מקרים שונים.
אם אף אחד מהחולקים אינו "מוחזק", כלומר, החפץ נמצא במקום שאינו שייך לשום אדם ושום אדם לא מחזיק בו (כגון ספינה בים), ובנוסף, לא ייתכן שהחפץ שייך לשניהם, פוסק בית הדין "כל דאלים גבר".
לפי פסיקה זו החפץ יהיה בבעלות המתדיין שתופס אותו בכוח הזרוע (לצד שלישי, שלא היה צד בדיון, אין אפשרות לנסות לתפוס את החפץ), או בבעלות המתדיין שגברה ידו בראיות (הכוונה לראיות שאינן מקובלות בדרך כלל במשפט העברי).
לגבי הרציונל שמאחורי פסיקה זו נחלקו הראשונים:
דעה אחת אומרת שעוצמת האלימות והסיכון שבעליו האמיתיים של החפץ ייקח על עצמו גדולים לאין ערוך מאלו של אדם שהחפץ אינו שלו בדין, ושלבעלים האמיתיים יהיו ראיות.
כמו כן, האדם שהחפץ אינו שלו ימנע מלקחת אותו אפילו אם הוא "אלים" יותר, מכיוון שהסיכויים הם שבעתיד תימצא ראיה או עדים לבעלים האמיתיים.
על פי הדעה השנייה אין מטרתו של דין זה לגלות למי באמת שייך החפץ, אלא כיוון שהמתדיינים לא הביאו ראיה שהחפץ שלהם ולא מחזיקים בו, אין זה תפקיד הדיינים לפסוק את הדין.
על פי דעה זו זה שהחזק יגבר זו רק הנחה, כלומר: כיוון שאנחנו משאירים את החפץ ביד שניהם, מן הסתם החזק ישתלט עליו.
הפוסקים הקדמונים חלוקים בדעתם מה אופי הכלל "כל דאלים גבר".
דעת הרא"ש, הטור, הרמב"ם, השולחן ערוך ועוד היא שזה פסק דין: בנסיבות המתוארות לעיל בית הדין פוסק שכל דאלים- גבר, והחפץ יהיה ממונו של הגובר לכל דבר.
לדעתם, כל דאלים גבר מתיר "סיבוב" אחד בלבד של התמודדות, ולאחריו- החפץ השנוי במחלוקת משתייך לגובר ושוב לא יוכל השני להוציא ממנו בלא ראיות מספקות.
ההסבר לזה הוא, שלא ייתכן שיהיו כל ימיהם במצב מלחמה, כאשר החפץ נודד בין שניהם.
לעומתם תוספות הרי"ד, הראב"ד, הרשב"א, הרשב"ם ועוד רבים אחרים סבורים שכל דאלים גבר הוא מצב שנוצר ממילא כאשר בית הדין, מחוסר יכולת להכריע (אפילו על דרך הפשרה), מסלק עצמו מלדון בסכסוך ולא מתערב בו יותר.
מכיוון שכל דאלים גבר אינו מהווה הכרעה לשיטת ראשונים אלה, אין כל מניעה להניח לבעלי הדין לעשות כרצונם, ולפיכך- מי שידו גוברת (בראיות או בזרוע), החפץ יהיה ברשותו עד אשר יגבר השני, וחוזר חלילה, עד שיתברר הסכסוך בראיה ברורה.
"כל דאלים גבר" משמש גם כביטוי בשפה העברית, המבטא את שלטון הכוח, שבו החזק הוא המנצח, מי שהכוח בידו גובר על האחרים תוך התעלמות מערכי המוסר והצדק.
בשל העובדה שלתלמוד הבבלי אין ניקוד, והארמית הבבלית אינה מדוברת כאלף שנה, ישנן מספר דרכים לנקד ולהגות את הביטוי.
כל - בארמית הבבלית לא קיים המושג קמץ קטן - כל הקמצים שווים בהגייתם.
בימינו יש שהוגים את הקמץ במילה זו כתנועת o, ויש שהוגים אותו כתנועת a (השוו kol nidre אצל אשכנזים, לעומת kal nidre אצל ספרדים).
דאלים - ניתן לנקד את המילה במשקל קַטִּיל (אַלִּים), כמו בעברית, אולם במחקר המדעי מקובל שבארמית בבלית היה שם העצם שקול במשקל קְטִיל (אֲלִים).
לכן יש המנקדים "דְּאַלִּים" ויש המנקדים "דַּאֲלִים".
גבר - קשה לדעת אם מדובר בצורת עבר או בצורת בינוני.
מי שסבור שמדובר בעבר מנקד גְּבַר, ומי שסבור שמדובר בצורת בינוני מנקד גָּבַר.
ניקוד יוצא דופן ניתן למצוא במילון אבן שושן: גָּבֵר.
כל בוקר (מאוחר יותר שונה שמה ל"על הבוקר") הייתה תוכנית הבוקר של ערוץ 10 בשנים 2004 עד 2011. התוכנית הונחתה במהלך השנים על ידי לינוי בר-גפן, אברי גלעד, אפרת רייטן, קובי אוז חיים אתגר, נעמה איזנברוך ועוד.
עם תחילת שידוריה בשנת 2004, הנחו את התוכנית אברי גלעד ולינוי בר-גפן.
התוכנית נחלה הצלחה וזכתה לביקורות משבחות בזכות רעננותה ופינות חדשות שהציגה.
בשנת 2005 זכתה התוכנית בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית תוכנית האירוח.
בפברואר 2006 עזב גלעד במפתיע את התוכנית, והחל להנחות את תוכנית הבוקר של זכיינית השידור של ערוץ 2, רשת, "העולם הבוקר" (יחד עם עינב גלילי).
את גלעד החליף ב"כל בוקר" קובי מידן.
מידן ובר-גפן הגישו יחדיו את התוכנית, כאשר ביום אחד בשבוע החליפה את בר-גפן תמר איש-שלום ובסוף השבוע הגישו את התוכנית דני רופ, נטע לוי, קובי אריאלי וענת גורן.
בשנת 2006 זכתה התוכנית למועמדות נוספת לפרס האקדמיה לטלוויזיה.
בחודש מרץ 2007 עברה התוכנית מספר שינויים.
התוכנית פוצלה לשניים, כאשר בין 06:30 ל-08:00 שודרה התוכנית "חדשות הבוקר" המוקדשת לאקטואליה (אותה הגישו בזוגות לסירוגין תמר איש-שלום, אריאל מרגלית, נסלי ברדה, ינון מגל, טלי מורנו, אילן גורן ואחרים), ובין 08:00 ל-10:00 שודרה התוכנית, שעסקה בחדשות רכות ובנושאים קלילים.
את התוכנית הגישו אפרת רייטן וקובי אוז.
בהמשך הגישו לצד רייטן גם דב גיל-הר ודודו ארז.
ב-4 בנובמבר 2007 אוחדו מחדש שתי התוכניות לתוכנית אחת ששודרה בין 06:40 ל-09:00. את התוכנית במתכונתה החדשה הגישו אפרת רייטן וחיים אתגר.
החלק הראשון של התוכנית הוקדש לקריאת עיתונים ולאקטואליה, והחלק השני לאקטואליה רכה ונושאי פנאי.
ב-1 בספטמבר 2008 הצטרפו לצוות המגישים דן מנו, אורלי לוי וגד שמרון.
עוד נמנו בין מגישי התוכנית אנשי חדשות 10: הדס סיני, אביב פרנקל ונעמה אייזנברוך.
אריה עמית, ניצב בדימוס במשטרה, שימש במשך זמן ממושך כפרשן בתוכנית.
בינואר 2011 סיימה התוכנית את שידוריה.
את "כל בוקר" החליפה תוכנית בוקר חדשה, "אורלי וגיא", בהגשתם של גיא מרוז ואורלי וילנאי.
כל אנשי הקמפיין הוא סרט תיעודי שביימה ענת גורן במהלך מסע הבחירות לכנסת ה-17. הסרט התמקד במסעי הבחירות של שלוש המפלגות הגדולות, קדימה, העבודה והליכוד, בארבעת החודשים שהובילו לבחירות, ובמיוחד באופן שבו מנסים פוליטיקאים ויועצים לעצב את סדר היום התקשורתי במהלך מסע הבחירות.
שמו של הסרט הוא פרפרזה לסרט האמריקני כל אנשי הנשיא משנת 1976, העוסק בחשיפת פרשת ווטרגייט אחרי בחירות 1972 בארצות הברית, אף כי הקשר בין הסרטים מתמצה בשמם.
הסרט שודר אחרי הבחירות בערוץ 10 וזכה לתהודה תקשורתית וציבורית רחבה.
ייחודו העיקרי של "כל אנשי הקמפיין" היה בגישה שהצליחה גורן להשיג לאחורי הקלעים של המפלגות המובילות, ובמיוחד לאופן שבו יועצי פרסום ותקשורת מכתיבים את סדר היום של הפוליטיקאים ושל כלי התקשורת.
בין השאר, מציג הסרט פוליטיקאים מובילים המדקלמים את המסרים התקשורתיים שאותם יצרו יועצים.
נוסף על־כך, חשף הסרט את המתחים הרבים שהתעוררו במהלך מסע הבחירות, ואת מעורבותם הרבה של גורמים שאינם בעלי מעמד רשמי במפלגות בעיצובו.
קטע מהסרט, שבו איל ארד מתנסח בבוטות נגד בנימין נתניהו, זכה לאזכורים רבים בכלי התקשורת וברשתות החברתיות.
הסרט נערך על ידי טלי קורין שערכה עם ענת גורן גם את סרטה הקודם "ג'ובניקים במשימה של פעם בחיים".
כל אנשי המלך הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1949, עיבוד קולנועי לרומן זוכה פרס הפוליצר של רוברט פן וורן באותו השם.
ב-2001 הכריזה ספריית הקונגרס על הסרט כ"משמעותי מבחינה תרבותית" והוא נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
עלילת הסרט מתמקדת בעלייתו ונפילתו של הפוליטיקאי השאפתן והאידיאליסטי ווילי סטארק אשר הגיע במקור מאזור הכפר.
סטארק מונע בתחילה בעיקר מהרצון להביא שינוי לחייהם של אנשים רגילים, הופך בהמשך למושל, ולבסוף מאבד את תמימותו והופך להיות מושחת כמו קודמיו בתפקיד.
ברודריק קרופורד בתפקיד ווילי סטארק
ג'ון אירלנד בתפקיד ג'ק בורדן
ג'ואן דרו בתפקיד אן סטנטון
ג'ון דרק בתפקיד טום סטארק
מרסדס מקיימברידג' בתפקיד סיידי בורק
שפרד סטרודוויק בתפקיד אדם סטנטון
ראלף דאמקה בתפקיד טייני דאפי
אן סימור בתפקיד הגברת לוסי סטארק
קתרין וורן בתפקיד הגברת בורדן
ריימונד גרינליף בתפקיד השופט מונטה סטנטון
וולטר בורק בתפקיד נער הסוכר
וויל רייט בתפקיד דולף פילסברי
גרנדון רודס בתפקיד פלויד מקאיבוי
האוסלי סטיבנסון בתפקיד מר מדיסון
פול פורד בתפקיד סנאטור המדינה
רוסן, במאי הסרט והמפיק, הציע בתחילה את התפקיד הראשי לג'ון ויין, אך הוא סירב כשמצא את התסריט כלא פטריוטי וביקורתי מדי כלפי ארצות הברית במובנים רבים.
ברודריק קרופורד, מי שלבסוף לקח את התפקיד, זכה בפרס האוסקר כשחקן הראשי הטוב ביותר לשנת 1950, כשהוא ניצח בהתמודדות את ג'ון ויין שהתמודד עם סרטו חולות איוו ג'ימה.
השחקן הטוב ביותר - ברודריק קרופורד, על תפקידו כווילי סטארק
שחקנית המשנה הטובה ביותר - מרסדס מקמברידג', על תפקידה כסאדי בורק
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר נוספים:
הבמאי הטוב ביותר - רוברט רוסן
שחקן המשנה הטוב ביותר - ג'ון אירלנד, על תפקידו כג'ק בורדן
העריכה הטובה ביותר - אל קלארק ורוברט פאריש
התסריט המעובד הטוב ביותר - רוברט רוסן
הרומן זכה לעיבוד קולנועי נוסף בשנת 2006 שבוים על ידי סטיבן זאיליאן.
בסרט זה כיכבו שון פן בתפקיד ווילי סטארק, לצד ג'וד לאו, אנטוני הופקינס וקייט וינסלט.
כלבו הוא ספר הלכה שנכתב בתקופת הראשונים.
הספר נדפס לראשונה בנאפולי בשנת ה'ר"נ (1490), ובשנית בקושטא ה'ר"פ (1519).
בספר נכללים כמאה וחמישים קטעים ("סימנים") העוסקים בברכות, תפילות, מנהגי שבתות וחגי ישראל ומועדיו, נישואים, ענייני ממון, הלכות מזון ומנהגי אבלות.
כן נכלל בספר אחד הביאורים המוקדמים ביותר להגדה של פסח.
מחבר הספר והיחס לספר אורחות חיים
יש דמיון רב בין ספר הכלבו וספר אורחות חיים לרבי אהרן מלוניל, אולם ספר הכלבו נדפס כבר בראשית תקופת הדפוס, ודבריו הובאו רבות בבית יוסף, בשולחן ערוך ובשאר הפוסקים.
לעומת זאת ספר אורחות חיים נדפס בחלקו באמצע המאה ה-18, וחלקו נדפס לראשונה רק בשנת 1902. לפיכך הוא היה הרבה פחות מוכר אצל הפוסקים לדורותיהם.
ישנן מספר השערות לגבי זהות מחבר ספר הכלבו.
בספר שלשלת הקבלה כתוב כי מחברו הוא הריב"ש, ואילו החיד"א דוחה אפשרות זאת.
יש אומרים כי זהו ספר קיצור לספר "אורחות חיים" שנכתב על ידי מחבר אחר או אפילו על ידי רבי אהרון בעצמו.
החוקר והביבליוגרף יצחק אייזיק בן יעקב הוכיח כי ספר הכלבו קדם לספר אורחות חיים וכי הם נתחברו על ידי אותו מחבר, כך שהכלבו שימש כמהדורה מוקדמת של החיבור.
כך סבור גם פרופ' שלמה זלמן הבלין.
לפי דעה זו רבי אהרון הכהן מלוניל כתב את הכלבו, כמהדורה הראשונית של ספרו "אורחות חיים", אשר נכתב מספר שנים לאחר כתיבת הכלבו
בספר קורא הדורות כתב כי יש אומרים שאשה חכמה כתבה את הספר, אך כתב שנראה מתוכן הספר שזו חכמת איש ולא חכמת אשה.
הספר הודפס בשנת 1519 על ידי המדפיס גרשום בן משה שונצינו בקושטא.
הספר יצא לאור מחדש עם מקורות וציונים על ידי הרב דוד אברהם ראש ישיבת בנין אב בראשית שנות ה-2000.
הספר בנוי ממאה וחמישים סימנים וברובם דברי הלכה.
ספר הכלבו מרבה להביא את דברי הרי"ף, רבי יצחק בעל הספר אור זרוע וכן מדברי הר"ש ורש"י.
ישנם גם מספר סימנים ובהם דברי אגדה ומסורות קבליות.
כל ארץ ישראל הוא לקסיקון לעם מאת אפרים ומנחם תלמי, אב ובנו, שיצא בשנת 1971, לאחר מלחמת ששת הימים.
המוטו המופיע בתחילת הספר הוא: .
הלקסיקון יצא לאור בעקבות נהירת הציבור לאזורי ארץ ישראל אשר נפתחו ליהודים לאחר מלחמת ששת הימים.
הביקורים ב"שטחים המשוחררים", כפי שכונו, בעלי מורשת מקראית, עוררו עניין רב בציבור הישראלי.
לקסיקון זה הוצא במטרה לספק סקרנות זו.
הספר יצא עד 1978 בשש מהדורות, חלקן מתוקנות.
כל אתמולינו (באיטלקית: "Tutti i nostri ieri") הוא רומן מאת הסופרת האיטלקית נטליה גינצבורג.
הספר, שיצא לאור ב-1952, הוא ספרה השלישי של גינצבורג ונחשב כאחת מיצירותיה הבולטות.
חלקו הראשון של הרומן עוסק בחייהן של שתי משפחות המתגוררות בשכנות בעיר בצפון איטליה על רקע תקופת השלטון הפשיסטי של שנות ה-30 באיטליה וחלקו השני מתרחש בדרום איטליה על רקע מאורעות מלחמת העולם השנייה.
הסיפור עוקב אחרי תהליך ההתבגרות שעוברים ילדי שתי המשפחות תוך כדי התהליכים ההיסטוריים העוברים על איטליה ואירופה.
החל בעיצוב השקפתם הפוליטית האנטי פשיסטית, המפגשים עם בני המין השני והתמודדות עם מוות, וכלה בהתמודדות עם הסבל והאכזריות הכרוכים במלחמה.
שם הספר לקוח מציטוט מפורסם מהמחזה מקבת' מאת ויליאם שייקספיר:
הספר ראה אור בעברית ב-1990 בסדרת הספריה החדשה, בתרגומה של ניצה בן-ארי.
הסופרת בתיה גור ראתה ב"כל אתמולינו" את "הרומן העמוק והמופלא מכל יצירותיה" של גינצבורג.
כל אל-ערב הוא שבועון בבעלות פרטית בשפה הערבית היוצא לאור בנצרת.
השבועון הוא אחד משלושת השבועונים בשפה הערבית המובילים בישראל, והוא נהנה מתפוצה של כ-30,000 עותקים.
העיתון נוסד בשנת 1987, ועורכו הנוכחי הוא יוסף שדאד (יוני 2009).
בבעלות קבוצת אל-ערב נמצא גם פורטל האינטרנט ואתר החדשות אל-ערב.
אֶל־עַרַבּ הוא אתר חדשות ופורטל תכנים, מהבולטים בין אתרי האינטרנט המכוונים לערביי ישראל.
אל-ערב הוקם כפורטל המתמקד בחדשות ובתכנים והושק בשנת 2006. האתר עוצב ונבנה מחדש בשנת 2009.
אל-ערב מפיק באופן עצמאי את מרבית החדשות והתכנים המופיעים בו, באמצעות מערכת של כתבים המונה כעשרים איש.
כן משולבים בו מאמרים מעיתון "כל אל-ערב" ומכתבי עת מהמגזר הערבי בישראל והעולם הערבי.
האתר מתמקד במידע חדשותי בתחומי האקטואליה השוטפת (חדשות, כלכלה, ספורט ועוד), תוך שימת דגש על המתרחש במגזר הערבי בישראל.
בדצמבר 2008 בזמן המבצע של צה"ל על רצועת עזה (מבצע עופרת יצוקה), האתר נפרץ, והושחת עם איחולי מוות לערביי ישראל.
גם כן הפורצים כתבו "תצטרפו לחבריכם השאהידים", לפריצה נלווה סרטון וידאו אנטי-פלסטיני בוטה.
האתר מפעיל גם את אתר המשנה באב אלערב - לוח רכב המציע רכבים יד שנייה.
כל אנשי הנשיא הוא סרט קולנוע משנת 1976 המתבסס על ספרם התעודי באותו שם של בוב וודוורד וקארל ברנסטין, שני העיתונאים שחקרו את פרשת ווטרגייט מטעם הוושינגטון פוסט.
בעיבוד לסרט מגלמים רוברט רדפורד את וודוורד ודסטין הופמן את ברנסטין, הוא הופק בידי וולטר קובלנץ, נכתב בידי ויליאם גולדמן ובוים בידי אלן ג'יי פאקולה.
בעקבות הסרט התפרסמה אמרת הכנף "Follow the money".
הספר "כל אנשי הנשיא" עובד לקולנוע בידי ויליאם גולדמן.
הספור גולל את קורותיהם של העיתונאים החוקרים זוכי פרס הפוליצר וודוורד וברנסטין החל מהדיווח הראשוני שלהם על הפריצה לווטרגייט ועד לחשיפתם את מסע התעמולה המושחת של ממשל ניקסון שמחבל במירוץ לבחירות של יריביו הפוליטיים.
הוא מתאר את האירועים שעמדו מאחורי סיפורים מרכזיים שכתבו השניים עבור הוושינגטון פוסט, הם נוקבים בשמותיהם של כמה מקורות שבתחילה סירבו להזדהות למאמרים הראשוניים, במיוחד יו סלואן.
הוא גם מספק דיווח מפורט של פגישותיהם הסודיות של וודוורד עם המקור "גרון עמוק", שזהותו נשמרה בסוד במשך למעלה משלושים שנה.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות דסטין הופמן קארל ברנסטין עיתונאי הוושינגטון פוסט, מחושפי פרשת ווטרגייט.
רוברט רדפורד בוב וודוורד עיתונאי הוושינגטון פוסט, מחושפי פרשת ווטרגייט.
ג'ק וורדן עורך החדשות המקומיות בוושינגטון פוסט.
מרטין בלסם העורך המנהל של הוושינגטון פוסט.
האל הולברוק גרון עמוק המקור של וודוורד וברנסטין.
ג'ייסון רוברדס בן בראדלי העורך הראשי של הוושינגטון פוסט.
ג'יין אלכסנדר מנהלת החשבונות של .
נד ביטי חוקר ראשי במחוז מיאמי-דייד, פלורידה.
מרדית' בקסטר דבורה מורי סלואן אשתו של .
שרון ליונס לינדזי קראוס קיי אדי פעיל פוליטי ב.
מארי אברהם סרג'נט פול ליפר יוג'ין בצ'ינסקי אחד מהפורצים למתחם ווטרגייט.
דומיניק קיינסה אחד מהפורצים למתחם ווטרגייט.
ראלף ויליאמס ריי שטויבן ג'ין לינדזי אלפרד ד.
בולדווין פולי הולידיי מזכירתו של .
קרול טרוסט מזכירתו של בן בראדלי.
סטנלי בנט קליי עוזר עורך חדשות המטרו.
ג'ון דוולין עורך חדשות המטרו.
פול למברט עורך חדשות הארץ.
מיס מילאנד ג'ו סוכן FBI קרולין אבוט בתפקיד עצמו - וילס שימש בשומר במתחם ווטרגייט.
תמי אולריך ג'ון ניוטון מיטשל
רוברט רדפורד רכש את זכויות ספרם של וודוורד וברנסטין בשנת 1974 עבור סכום של $450,000 כשחשב לעבד אותו לסרט עם תקציב של 5 מיליון דולר.
בן בריידל הבין שעומדים להפיק את הסרט בין אם הוא יאשר זאת או לא והוא חש ש"צריך להכניס בו יותר היגיון כדי להשפיע על הדיוק בעובדות"
העורך הכללי של הוושינגטון פוסט קיווה שלסרט תהיה השפעה חשובה על אנשים שהייתה להם תדמית שלילית של העיתונות.
הבמאי אלן ג' פקולה ורדפורד לא היו מרוצים מהטיוטה הראשונית שכתב התסריטאי גולדמן.
וודוורד וברנסטין גם קראו אותו ולא אהבו אותה.
רדפורד ביקש מהם הצעות, אבל ברנסטין והסופרת נורה אפרון כתבו טיוטה משלהם.
רדפורד קרא ולא אהב אותה, באומרו, "הרבה מזה נכתב ברמה של תלמידי השנה השנייה באוניברסיטה והוא רחוק מלתאר סקופים".
הוא ופקולה שקדו ימים ארוכים בעבודה על התסריט.
הבמאי בילה שעות בראיונות עם העורכים והכתבים, ורשם לעצמו את סיפוריהם.
דסטין הופמן ורדפורד הסתובבו במשרדי הוושינגטון פוסט במשך חודשים, ישבו במסיבות עיתונאים וניהלו מחקר עבור תפקידיהם.
כמעט 200 מכתבות בעלות $500 האחת נקנו מאותה חברה שמכרה לפוסט בשנת 1971. השולחנות נצבעו גם בדיוק באותו הצבע.
ההפקה צוידה בלבנה מהאולם הראשי של הפוסט כך שהיא תוכל לשכפל את הפיברגלס בשביל אתר ההסרטה.
הצילומים החלו ב-12 במאי 1975, בוושינגטון הבירה.
הסרט הלך בעקבות הנוסחה של ג'יימס סטיוארט וג'ון ויין בסרטו של ג'ון פורד האיש שירה בליברטי ואלנס (1962), כשרדפורד הופיע יותר מהופמן בפוסטרים ובקדימונים בעוד שהופמן שיחק יותר מרדפורד בסרט עצמו.
שלא כמו הספר, הסרט עצמו מכסה את שבעת החודשים הראשונים של פרשת ווטרגייט, מזמן התפרצותה לכניסתו של ניקסון לקדנציה השנייה ב-20 בינואר 1973. סדרת כותרות מסיימות את הסרט, חושפות את כדור השלג של מאמציהם של וודוורד וברנסטין לגלות את הסיפור, ומסיימות בהודעת ההתפטרות של ניקסון באוגוסט 1974.
לפי האתר Box Office Mojo הכנסותיו של הסרט בקופות הסתכמו ב-70.6 מיליון דולר.
ב-2007 התווסף הסרט לרשימת 100 הסרטים הטובים ביותר במאה השנים האחרונות של מכון הסרטים האמריקני כמקום 77 ברשימה.
מכון הסרטים גם בחר בסרט במקום 34 ברשימת הסרטים מעוררי ההשראה ביותר של אמריקה ובמקום 57 ברשימת מאה המותחנים הטובים ביותר.
דמויותיהם של בוב וודוורד וקרל ברנסטין חולקות את המקום ה-27 ברשימת מאה הגיבורים והנבלים הבולטים במאה השנים האחרונות שבחר מכון הסרטים האמריקני.
העיתון Entertainment Weekly דירג את כל אנשי הנשיא כאחד מ-25 "המותחנים הפוליטיים החזקים ביותר".
הסרט, שהדגיש את כוחה של המילה הכתובה, הביא לעלייה בשיעור הנרשמים לחוגי התקשורת בארצות הברית ויש הטוענים שתרם גם להצלחתו של ג'ימי קרטר בזכייה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1976.
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (ג'ייסון רוברדס)
פרס האוסקר לארט דיירקטורים הטובים ביותר (George Jenkins ו-George Gaines)
פרס האוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (ויליאם גולדמן)
פרס האוסקר לעיבוד הקול הטוב ביותר (Arthur Piantadosi, James E.
פרס ממבקרי הסרטים של העיר קנזס (Kansas City Film Critics) לשחקן המשנה הטוב ביותר (Jason Robards)
פרס National Board of Review בחר אותו במקום הראשון בין עשרת הסרטים הטובים ביותר של השנה
פרס מבקרי הסרטים של העיר ניו יורק (New York Film Critics) לבמאי הטוב ביותר (אלן ג' פקולה)
פרס מבקרי הסרטים של העיר ניו יורק (New York Film Critics) לסרט הטוב ביותר
פרס מבקרי הסרטים של העיר ניו יורק (New York Film Critics) לשחקן המשנה הטוב ביותר (Jason Robards)
פרס גילדת הכותבים של אמריקה (Writers Guild of America) (WGA) לתסריט המעובד הטוב ביותר (ויליאם גולדמן)
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (אלן ג' פקולה)
פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר (רוברט ל.
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (ג'יין אלכסנדר)
אגודת עורכי הקולנוע האמריקני (American Cinema Editors) (ACE) לעריכה הטובה ביותר (רוברט ל.
פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר (דסטין הופמן)
פרס באפט"א לצילום הטוב ביותר (גורדון ויליס)
פרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר (אלן ג' פקולה)
פרס באפט"א לעריכה הטובה ביותר (רוברט ל.
פרס באפט"א לעיצוב ההפקה/ארט דיירקטור הטובה ביותר (ג'ורג' ג'נקינס)
פרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר (ויליאם גולדמן)
פרס באפט"א לפסקול הטוב ביותר (Arthur Piantadosi, James E.
פרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר (ג'ייסון רוברדס)
פרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר (מרטין בלסם)
פרס גילדת הכותבים של אמריקה (Writers Guild of America) (WGA) להישג במאי יוצא מן הכלל (אלן ג' פקולה)
פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר (אלן ג' פקולה)
פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר (ויליאם גולדמן)
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר (Jason Robards)
כָּל אַלְמָנָה וְיָתוֹם לֹא תְעַנּוּן הוא איסור מן התורה לצער אלמנה ויתום.
במכילתא (מסכתא דנזיקין, פרשה יח) נחלקו תנאים על אזכור האלמנה והיתום: לדעת רבי ישמעאל דין האלמנה והיתום ככל אדם, שאסור לענותו, והוזכרו רק כדוגמה ("דיבר הכתוב בהווה".
לדעת רבי עקיבא הכתוב עוסק באלמנה ויתום בלבד.
פוסקי ההלכה נטו לדעת רבי עקיבא.
לדעת הרמב"ם (ספר המצוות, לא תעשה רנ"ו) איסור זה נמנה כלאו אחד משס"ה מצוות לא תעשה.
הרמב"ן (בהשגותיו שם) חולק, ולדעתו המילה "אם ענה תענה אותו" (שמוסבת הן על האלמנה והן על היתום, אך בלשון יחיד) מלמדת שכל אחד מהם נמנה כלאו בפני עצמו.
ה"אלמנה" מוזכרת במקרא פעמים רבות בין העניים הזקוקים לתמיכה חומרית.
ברם, בהקשר כאן מציינים הראשונים שהדברים אמורים גם באלמנה עשירה ואפילו אלמנתו של מלך, מפני ש"דמעתה מצויה ונפשה שפלה".
הדבר נלמד מהלשון המכלילה: "כל אלמנה".
יש שהעלה אפשרות שדין זה נוהג גם בגרושה.
"יתום" הוא היתום מאב או מאם, וכל עוד הוא תלוי באחרים ואיננו מסוגל להתפרנס בכוחות עצמו
במכילתא למדו מכפל הלשון "אם ענה תענה" שאין הבדל בין עינוי מרובה למועט.
אף הובאה במדרש דוגמה קיצונית ל'עינוי', שכאשר יתום ואלמנה באים לרב לשאול שאלה, והוא מתעכב "עד שתהא גומע כוסך, או עד שתהא נועל סנדלך, או עד שתהא עוטף טליתך" - הרי זה 'עינוי'.
פוסקי ההלכה למדו מכאן לא רק איסור על התנהגות שלילית כלפי יתום ואלמנה, אלא גם חיוב לדאוג לרווחתם.
כך הגדיר הרמב"ם (הלכות דעות ו, י) את המצווה:
לדעת בעל ספר החינוך (מצווה סה) תקנות חכמים בדיני ממונות לטובת יתומים ואלמנות הן בהשראת מצווה זו.
לדעתו, חובה על בית הדין למנות אפוטרופוס על נכסי היתומים כדי לנהלם כראוי.
כמו כן קבעו חכמים, שמי שבידו שטר חוב על נכסי יתומים - אינו פורע את חובו מן הירושה עד שיישבע שאביהם לא פרע את חובו.
ככלל נאמר בתלמוד שבית הדין הם "אביהם של יתומים".
העונש למי שעובר על האיסור
בידי אדם, לדעת הרמב"ם אין מענישים את העובר על האיסור.
אחד הנימוקים לכך הוא שהאיסור איננו מעשה מוגדר כל צורכו, וגם תמיד יוכל המענה לטעון שהתכוון לטובתם .
על אף שאין ענישה בידי בית הדין, בעל מנחת חינוך דן באפשרות שהמצער יתום ואלמנה יהיה פסול לעדות.
הרמב"ם (שם) מסייג את האיסור:
בלשון פירוש ספורנו (שמות שם): "אם תענהו ליסרו ולהיטיב לו - אין זה אלא גמילות חסדים".
כיוצא בזה מסופר בתלמוד שרב הונא היה מעניש את חייא בר רב, בנו היתום של רב, כדי לחנכו.
על פי גרסאות מסוימות, מקור ההיתר 'לענות' יתום לתועלתו הוא כבר במכילתא דרשב"י.
כל דבר שבמניין צריך מניין אחר להתירו הוא כלל הלכתי האומר כי כל דבר שנאסר בהחלטה של כוח מסוים, כמו מניין בית דין או נבואה, צריך החלטה בהרכב בעל כוח הלכתי שווה, כדי להתירו.
המקור במקרא לכלל זה הוא מהפסוק : שבא להתיר יחסי אישות לאחר סיום מעמד מתן תורה, למרות שהאיסור נאמר רק לכבוד מתן תורה, כאמור בתחילת אותו פסוק עצמו - , היו צריכים ציווי מפורש להתיר ביאה.
באופן דומה, באה התורה להתיר קרבה פיזית של אנשים ובעלי חיים להר סיני לאחר סיום מעמד מתן תורה, למרות שהאיסור על כך נאמר רק לכבוד מתן תורה.
בתלמוד בבלי, הוכיחו ממשנה שכלל זה תקף גם באיסורים שהם מדברי חכמים.
הראיה היא מברייתא שנכתבה בעקבות המשנה הקובעת כי כל פרי בכרם שנחשב לכרם רבעי שיש להעלותו בשנה הרביעית לאוכלו בירושלים או לפדותו, לא יפדוהו, אלא יעלוהו לירושלים, בשונה מפירות המרוחקים מירושלים שמותר לפדותם.
טעם התקנה הוא כפי שמסר רבי יוחנן: - כבוד העיר הקדושה ירושלים.
התוספות כתבו שטעמה שתקנה שנתקנה משום חשש, כשבטל טעמה בטלה.
כך הדין לשיטתם בגילוי משקים שאינו תקף עוד כיוון שאין סכנת הנחשים מצויה, וכן לגבי האיסור לעסוק בקבורת המת ביום טוב שני של גלויות מחשש שהגויים יחייבו את היהודים לעסוק במלאכות אחרות בטענה שראו אותם עושים מלאכה לצורך קבורת המת.
בדומה לכך כתבו גם הגהות אשרי:
בהתאם לשיטה זו מובאת בהלכה הקלה בריקוד בשבת משום שאיננו בקיאים בתיקון כלי נגינה.
בשונה מכך כתב הרמב"ם שגם תקנה שטעמה בטל אינה מתבטלת אלא כאשר בית דין שגדול מבית הדין שתיקן אותה מבטל את התקנה: .
דעה שלישית היא דעת הראב"ד, לפי שיטתו כאשר בטל טעם התקנה יוכל בית דין שני לבטל את התקנה גם כשאינו גדול מבית הדין הראשון בחכמה ובמנין.
תקנה שמלכתחילה נקבעה לזמן קצוב
בתקופת הראשונים היו שרצו לומר שחרם או תקנה שקבעו את זמנה מלכתחילה עד פסח או זמן קצוב אחר, צריך להמנות ולהתירה כשהגיע הזמן, בדומה לאיסור ביאה שנקבע לזמן מתן תורה ולמרות זאת הוצרך הכתוב להתירה בפירוש לאחר מתן תורה.
התוספות מבטלים סברא זו והם קובעים שבניגוד למתן תורה שבו האיסור לא הוגבל בפירוש עד לאחר מתן תורה למרות שטעמו נתפרש, הרי שבאיסור שזמנו נתפרש מלכתחילה עד זמן מסוים, אין צורך למניין כדי להתירו.
כל אנשי סמיילי הוא מותחן ריגול מאת הסופר הבריטי ג'ון לה קארה, שיצא לאור בשנת 1979, ונחשב לאחד מן הספרים החשובים בז'אנר ספרות הריגול.
זהו הספר השלישי והחותם את טרילוגיית קארלה, הכוללת גם את הספר הראשון "החפרפרת" ואת ספר ההמשך "התלמיד המכובד".
בספר מתחקה איש הביון הבריטי, ג'ורג' סמיילי, אחר רב המרגלים הסובייטי, "קארלה", ומנהל כנגדו את השלב המכריע בקרב המוחות שהחל בספר הראשון בסדרה, "החפרפרת", ומנהל לבסוף מבצע חשאי מורכב ביותר כדי להביסו אחת ולתמיד.
בשנת 1961 התפרסם, ספרו הראשון, "Call for the dead" (תורגם לעברית כ"חיוג אל השאול") תחת שם העט "ג'ון לה קארה".
כמו כן סיפר קורנוול כי את ההשראה לעלילת ספרו המרגל שחזר מן הכפור קיבל מתקופת שירותו כסוכן חשאי בבון שבגרמניה.
כספריו האחרים של לה קארה, עמד הספר בניגוד לספריו של סופר הריגול המצליח של אותה תקופה, איאן פלמינג, שיצר את דמותו של ג'יימס בונד.
בספר הראשון בטרילוגיה, "החפרפרת", שב סמיילי, ראש לשכתו של ראש השירות החשאי הבריטי ואחד מחמשת בכיריו, מפרישה ועמד בראש חקירה ממושכת ומצוד אחר חפרפרת בצמרת המודיעין הבריטי, הפועל למען ה"מרכז" המוסקבאי (כך מכנה לה קארה בספריו את ארגון ה-KGB) ומופעל על ידי רב המרגלים הסובייטי, "קארלה".
את ההשראה לדמותו של "קארלה" קיבל לה קארה, ככל הנראה, על פי דמותם של מרקוס וולף ובכיר הק.ג.ב.
שמו האמיתי של "קארלה", המכונה כך על שום רשת הביון הראשונה שניהל במלחמת האזרחים בספרד, נותר מסתורי ונחשף - ברמז שקל להחמיץ - רק בספר הסיום של הטרילוגיה.
סמיילי פגש אישית בקארלה בשנת 1955 עת היה "קארלה" עצור בניו דלהי ועל סמיילי הוטל לחקור אותו בניסיון לשכנעו לערוק.
משום שסמיילי לא חש בטוב וכיוון שבגידותיה של אשתו, שבאותה עת נאפה עם רקדן בלט, העיבו על שיקול דעתו.
"קארלה" הצטייר בעיניו כאיש קטן ורזה, וכקנאי באמונתו בקומוניזם ובנאמנותו לברית המועצות וסירב לדבר עמו במשך כל החקירה.
לאורך הטרילוגיה כולה סמיילי משוכנע כי קנאותו של "קארלה" אינה הופכת אותו לחסין מפניהם, וכי אף שלכאורה הצליח "קארלה" לפגוע אנושות בשירות החשאי הבריטי, קנאות זו שלו תהיה לו לרועץ.
לאורך השנים הצליח "קארלה" להקדים את סמיילי ולהשיג יתרון על פניו בכל צעד ושעל, בין היתר משום שהנחה את סוכנו ב"כיכר", ביל היידון, להיעשות למאהבה של אן, אשתו של סמיילי.
בסיומה של חקירה ממושכת לכד סמיילי את הבוגד, אשר היה ביל היידון, ראש "תחנת לונדון" (כך מכנה לה קארה בספר את אגף המבצעים בשירות המודיעין החשאי הבריטי) וחברו של סמיילי.
לאחר מכן נתבקש סמיילי לשוב לשירות כראש השירות בפועל ולשקמו מן החורבן המבצעי שהמיטה עליו הבגידה של היידון.
סמיילי נאלץ לפרוש מן השירות לאחר ששימש כראש השירות החשאי בפועל והשלים מבצע מוצלח בהונג קונג בשל מזימה בין האחראים עליו, חלק מפקודיו שחתרו תחתיו וה"דודנים" (כך מכנה לה קארה בספריו את סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית) למנות לראש ה-MI6 אדם מבשרה של נאט"ו.
גיוסו של סמיילי לחקירת רצח
עלילת הספר, המתרחשת במהלך המלחמה הקרה, נפתחת כאשר שר החוץ לענייני מודיעין, אוליבר לייקון, מזעיק את ג'ורג' סמיילי, ראש השירות החשאי בפועל, אשר פרש מן ה"כיכר" (כך מכנה לה קארה בספריו את ה-MI6, ארגון הביון הבריטי, וזאת משום שבספריו בניין המפקדה הראשית של הארגון שוכן בכיכר קיימברידג' שבלונדון.
במציאות שוכן מטה הארגון, מאז 1995, בווקסהול שבלונדון, על גדת נהר התמזה), כדי לזהות את גופתו של ולדימיר, גנרל סובייטי בכיר ממוצא אסטוני אשר פעל כסוכן בעבור סמיילי במוסקבה ולבסוף ערק למערב, אשר נרצח בפארק והוא בדרכו לפגישה עם מפעילו מטעם ה"כיכר".
חקירת הרצח הופכת למסע ציד
לאחר שסמיילי מזהה את גופתו של ולדימיר הוא פוגש בתת-השר לייקון ובסוכן הצעיר מוסטין.
מוסטין מספר לסמיילי כי ולדימיר פנה ל"כיכר", זמן רב לאחר שערק למערב וחדל לשמש כסוכן פעיל, ואמר כי לו מידע הנוגע ל"קארלה", אותו כינה "איש החול", על שום אגדה גרמנית עתיקה.
מוסטין מוסיף ואומר כי לוולדימיר היו שתי הוכחות וכי הוא תבע שלמרות שהפגישה נערכת בלונדון היא תתנהל על פי "תקנות מוסקבה", אשר הם כללי הזהירות המחייבים סוכנים הפועלים בארצות יעד.
אוליבר לייקון מבקש מסמיילי לסגור את הקצוות בנוגע למותו של ולדימיר, במטרה לנקות את "הכיכר" מכל קשר.
סמיילי מסכים, אולם במקום לסייע לשירות החשאי לנקות את עצמו, הוא פותח בחקירה נמרצת לאורך ימים ארוכים, נטולי שינה.
צעד צעד הוא מתחקה אחר המתנקשים של ה"מרכז", ואחר ההודעה אותה ניסה ולדימיר להעביר ובגינה נרצח.
סמיילי חוקר את חברי הרשת של ולדימיר ואת קצין המבצעים של השירות החשאי שהפעיל אותה, עמיתו הוותיק טובי אסתרהזי.
אף כי טובי מסתייג מהחקירה של סמיילי, ואף מטיל בגלוי ספק בחוקיותה, הוא מוסר לבסוף לסמיילי את קצה החוט החיוני, ומפציר בפני סמיילי כי ימנה את טובי ל"שמרטף" שלו בחקירתו (כך מכנה לה קארה בספריו שומרי ראש ומאבטחים).
חקירתו של סמיילי, שהחלה בלונדון, מרחיקה לאזורי הכפר הבריטי, ומשם עד המבורג ופריז.
בהמבורג מגלה סמיילי שחשדו האינסטינקטיבי היה נכון - ולדימיר השיג מידע מפליל ומרשיע הנוגע ל"קארלה".
לקארלה ישנה בת חולת נפש, ובמאמץ לתת לה טיפול נאות ניצל קארלה את משאבי מחלקת הריגול שלו ואישפז אותה במוסד מוּבחר בברן שבשווייץ.
מידע זה, אם ייחשף למתחריו של קארלה בשירות הביון הסובייטי, לא רק שיהרוס את קארלה, הוא גם יביא לכך שביתו תינטש.
סמיילי מצליח לגלות מיהו איש הקשר של קארלה למטרת העברת התשלומים למוסד האשפוז - יועץ סובייטי בשם גרגורייב.
כעת, כשההוכחות המרשיעות בכיסו ובידו קצה חוט, יכול סמיילי לנצלן על מנת לסחוט או להרוס את קארלה, ולהביסו סופית בקרב המוחות אותו הם מנהלים מאז פגישתם הראשונה בדלהי ב-1955.
סמיילי חושף את התגלית בפני ראש השירות החשאי הבריטי, סול אנדרבי, ומפתה אותו בסיכוי להשיג אוצר בלום של מידע חשאי מחקירת קארלה, ובכך לשקם את מעמדו המעורער של "הכיכר".
אנדרבי מאשר לסמיילי לפעול בנושא ואף לקבל מימון ללא הגבלה, אולם רק באופן עצמאי ללא גיבוי רשמי מה"כיכר".
במבצע מתוחכם עליו מנצח סמיילי חוטפים טובי וצוותו את גריגורייב, יועץ כלכלי בשגרירות ברית המועצות היישר מרחוב סואן בברן.
בחקירתו מתוודה גריגורייב בפני סמיילי על המבצע החשאי של "קארלה" ועל הנערה המאושפזת בקליניקה.
לבסוף מבקר סמיילי בקליניקה ופוגש בנערה, טטיאנה.
הפרק האחרון של הספר מתרחש בברלין החצויה, מתאר במעין הומאז' לפרק הסיום של הספר המרגל שחזר מן הכפור, את עריקתו הכפויה של "קארלה" למערב, כשהוא חוצה, את המחסום שבחומת ברלין.
סמיילי ניצב שם והם פוגשים זה במבטו של זה אולם אינם מדברים.
"קארלה" שומט את המצית שלקח מסמיילי בשעתו, בדלהי, אולם סמיילי אינו מרימו והולך משם, מלווה בפיטר גוילאם.
בכך מסתיים הספר, אך בהערה בספר מאוחר יותר מתאר סמיילי חקירה שחקר הוא עצמו את קארלה אחרי העריקה במילים "דו-שיח של נפשות פגועות"
שמו של הספר נגזר מן העובדה שבמבצעו האחרון קורא אליו סמיילי את אנשיו ומוביל אותם למשימה אחת אחרונה.
כל אנשי סמיילי / ג'ון לה קארה; עברית: עדית זרטל, הוצאת זמורה ביתן, 1982.
"כל אנשי סמיילי" זכה לעיבוד למיני סדרה טלוויזיונית על ידי BBC, את דמותו של סמיילי, איש השירות החשאי הבריטי, גילם השחקן אלק גינס ואילו את "קארלה", רב המרגלים של הק.ג.ב., גילם השחקן פטריק סטיוארט.
כָּל דְּעָבִיד רַחְמָנָא - לְטַב עָבִיד הוא ביטוי ארמי שמשמעו: "כל מה שעושה הקב"ה - לטובה הוא עושה זאת" (מילולית: "כל שעושה הרחמן לטובה עושה").
ביטוי זה, המיוחס לרבי עקיבא, מתאר אמונה אבסולוטית בכל מעשיו של הקב"ה שהם נועדו לטוב, אף אם בראייה עכשווית נראה שהם רעים, וכן מתאר ביטוי זה ביטחון מלא בכל הנקרה בדרכו של האדם.
מקורו של הביטוי הוא בתלמוד, שם מובא סיפור על רבי עקיבא שכאשר הלך בדרך והגיע לעיר אחת ותושביה סירבו לארחו, אמר לעצמו: "כל מה שעושה הקב"ה לאדם - זה לטובתו"; הלך רבי עקיבא ונשכב לישון בשדות.
היו עמו תרנגולת (להעיר אותו מהשינה), וחמור (לשאת משאות) ונר (כדי ללמוד בלילה).
באה רוח וכיבתה את הנר, ואז בא חתול ואכל את התרנגול ולאחר מכן בא אריה וטרף את החמור.
רבי עקיבא הגיב בסיסמה "כל מה שעושה הקב"ה - לטובה".
באותו לילה בא גדוד רומאי לעיר, פשט עליה ושבה את בני העיר, ובכך הוברר לו שכל המקרים המצערים הללו - היו לטובתו.
רש"י מוסיף ואומר ש"אילו היה נר דלוק היה הגייס רואה אותי ואילו היה החמור נוער או התרנגול קורא היה הגייס בא ושובה אותי".
בהתאם לדברי התלמוד, נפסק בשולחן ערוך: "לעולם יהא אדם רגיל לומר: כל מה דעביד רחמנא, לטב עביד".
פסיקה זו עוררה את תמיהתם של הפרשנים, מהסיבה שספר השולחן ערוך עוסק יותר בענייני הלכה ופחות בענייני השקפה, רבים מהם ראו בכך את הנחיצות של השימוש באידיאה זו ביהדות עד כדי כך שהיה צריך לחרוג מהקו המנחה של ספרו כדי לכתוב זאת.
על פי התפיסה המתוארת בפסוק כל מעשי האל מושלמים, ולא יוצא ממנו חוסר צדק ועוול.
בתלמוד מסופר כי מקור שמו של התנא מהדור השני של התנאים נחום איש גמזו היה מפני שהייתה לו אמונה תמימה, ובכל מה שאירע לו הוא היה אומר "גם זו לטובה".
בימינו קיבל הביטוי שינויים נוספים: הכל לטובה, הכל דבש.
כל אדם והאמת שלו: (הרי זה כך, אם כך אתם סבורים) (באיטלקית: (se vi pare) Così è) הוא מחזה בשלוש מערכות, פרי עטו של המחזאי האיטלקי לואיג'י פיראנדלו.
הצגת הבכורה של המחזה התקיימה ב-18 ביוני 1917 במילאנו.
נושא המחזה הוא הגרסאות המנוגדות של האמת כפי שהן מסופרות בידי הגיבורים הראשיים, שכל אחד מהם טוען שהשני הוא לא שפוי.
גברת פרולא טוענת שחתנה אדון פונצא יצא מדעתו כשבתה, אשתו, הלכה לעולמה ארבע שנים קודם לכן, ואז נישא מחדש.
גברת פרולא טוענת שהוא מדמיין שאשתו החדשה היא אשתו הישנה.
אדון פונצא טוען שגברת פרולא שלא הייתה מסוגלת לקבל את עובדת מותה של בתה, השתגעה, ושרדה רק מכיוון שהיא האמינה שאשתו השנייה היא בתה החיה.
אנשי העיר מנסים לגלות את האמת במהלך המחזה.
אדון פונצא וחמותו, גברת פרולא, נמלטים לעיירה איטלקית קטנה לאחר רעידת אדמה ב Marsica.
לפי השמועה פונצא נשוי, אבל איש לא ראה מעולם את גברת פונצא.
פונצא שוכר דירה בקומה העליונה של בית קודר בקצה העיר, בעוד גברת פרולא מתגוררת בשכונה מכובדת ובדירה טובה, באמצע העיר.
השלושה הם מושא לשמועות רבות.
אנשי העיר סבורים שג'וליה פונצא היא מפלצת שמונעת מחמותה לעזוב את הבית.
מנהלו של אדון פונצא, ראש המועצה אגאצי, מנסה לברר את העניין.
לאמברטו לאודיזי, מגן על התושבים החדשים מסקרנות העירוניים, באומרו שכל אדם תופש את המציאות בצורה שונה ולא ניתן להגיע לאמת מוחלטת.
גברת פרולא מזומנת לחקירה אודות חיי משפחתה, אדון פונצא נקרא לאותה חקירה בדיוק, כל אחד מהם בנפרד.
במהלך החקירה הוא מצהיר שחמותו אינה שפויה בדעתה.
הוא מספר שגברת פרולא יצאה מדעתה בעקבות מות בתה לינה (אשתו הראשונה), והוא שכנע את גברת פרולא שג'וליה (אשתו השנייה) היא למעשה בתה ושהיא עדיין חיה.
על-מנת לשמר את האשליה, היה עליהם לנקוט במספר אמצעי זהירות שגרמו לכולם לחשוד בכך שמשהו אינו כשורה.
אנשי העיר נרעשים, אבל מאמינים לסיפור.
לגברת פרולא נודע על סיפורו של אדון פונצא וטוענת שהוא משוגע, לפחות בכך שהוא סבור שג'וליה היא אשתו השנייה.
גברת פרולא מספרת אומרת שאדון פונצא היה מאוהב באופן קנאי בבתה, לינה פונצא, והיא חששה שזה יהרוס את בתה ולכן לפי עצת קרוביהם, אשפזה אותה בבית הבראה שבראשו עמד רופא עצבים.
אדון פונצא נכנס לדיכאון, עשה מעשי טירוף והתחיל להאמין שהיא הלכה לעולמה.
כשבתה שבה לאיתנה הם החזירו אותה לבעלה, אבל הוא הסתכל עליה כאילו היא לא אותה אישה ולכן קרוביו שיחקו משחק של טקס נישואים חדש בין השניים, כאילו הוא התחתן בשנית עם אישה אחרת.
כל הנוכחים ששומעים את גרסתה נרעשים ואינם יודעים מה לחשוב, פרט ללאודיזי, שפורץ בצחוק.
החיפוש אחר הוכחות לקביעת האמת היא הזדמנות עבור לאודיזי לחשוף את המשמעות העומדת מאחורי החקירה, בעודו מתווכח עם דמותו שלו הניבטת במראה:
בניסיון לפתור את החידה, ראש המועצה אגאצי מארגן מפגש בין החמות לחתנה.
במפגש ביניהם אדון פונצא צועק על חמותו.
בדיעבד הוא מתנצל על התנהגותו, באומרו שהדבר היה הכרחי כדי לשחק את חלקו כמטורף על-מנת לשמור על האשליה של גברת פרולא.
במערכה האחרונה, לאחר חיפוש שווא אחרי הוכחה ששרדה את רעידת האדמה, הם מחליטים להזמין את אשתו של אדון פונצא, שצפונה בביתה ואינה יוצאת ממנו, כדי לשמוע את האמת מפיה.
מגיעה האישה שפניה מכוסות בצעיף שחור, הטוענת שהיא בתה של גברת פרולא ואשתו השנייה של אדון פונצא.
לאודיזי מביט סביבו בלעג ופורץ בצחוק ואומר
לואיג'י פיראנדלו, כל אדם והאמת שלו : הרי זה כך, אם כך אתם סבורים!; עברית: לאה גולדברג, רמת-גן : מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי" - בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, תשמ"ח 1987.
תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 18 במאי 1963, מספר הצגות: 120
יוצרים - תרגום : לאה גולדברג, בימוי : אטיין דבל, תפאורה ותלבושות : יוסף קארל.
כל הדתות הן אחת היא סדרה של מכתמים פילוסופיים מאת האמן הבריטי ויליאם בלייק, שנכתבה בשנת 1788 כיצירות המשך לניסוייו הראשוניים בחריטת תבליטים ללא טקסט, כגון היצירה "בואו של האבדון" (1787).
"כל הדתות הן אחת" ו"אין דת טבעית" מייצגות את ניסיונו המוצלח הראשון של בלייק לשלב תמונה וטקסט באמצעות תבליטים, ולכן הם כתבי היד המאוירים, מן המוקדמים ביותר שלו.
ככאלה, הם מהווים דרך משמעותית בקריירה של בלייק; כפי שפיטר אקרויד מצביע, "צורת האמנות החדשה שלו שינתה את אופן הביטוי של יצירתו.
היא הגדילה את מרחב כושר הבעתו; באמצעות חריטת תבליטים, ובעזרת מילים חקוקות כמו אלה של אלוהים על לוחות הברית, בלייק יכול היה לרכוש תפקיד חדש."
בשנת 1822, בלייק השלים חיבור דרמטי קצר בן שני עמודים, אשר התברר כאחרון מבין כתבי יד המאוירים שלו, בשם: רוחו של הבל, התגלות בחזיונות יהוה אשר נראו על ידי ויליאם בלייק.
מה שהיה חרוט על הקולופון של טקסט זה הוא "וו.
בלייק, סטריאוטיפ המקור, שנת 1788".
מקובל כמעט בכל העולם בקרב חוקריו של בלייק, כי ה"סטריאוטיפ המקורי" כאן התייחס ליצירות "כל הדתות הן אחת" או "אין דת טבעית".
במהלך העשור של שנות ה-70 של המאה ה-18, בלייק הרגיש שאחת הבעיות הגדולות עם העתקת יצירות אמנות בדפוס הייתה חלוקת העבודה שבה זה הושג.
אדם אחד היה צריך ליצור עיצוב (אמן), עוד אחד היה צריך לחרוט אותו (חרט), עוד אחד להדפיסו (דפס) והאחרון לפרסמו (המו"ל).
זה היה יוצא דופן עבור אמנים לחרוט את העיצובים שלהם, בעיקר בשל העדר המעמד החברתי הכרוך בעבודה; חריטה לא הייתה מקצוע נעלה במיוחד, והיא נחשבה לא יותר מאשר העתקה מכנית.
אמנים כמו ג'יימס בארי וג'ון המילטון מורטימר היו חריגים מהנורמה בכך שהם נטו לחרוט את יצירותיהם.
עוד חלוקה בתהליך עבודה זה הייתה של טקסט ותמונות, שטופלו על ידי אומנים שונים; הטקסט הודפס באמצעות דפוס שקע נייד, ואילו את התמונות היו נוהגים לחרוט, שתי עבודות שונות בתכלית.
במהלך הכשרתו המקצועית של בלייק כחרט, עם ג'יימס באסייר במהלך שנות ה-1770, שיטת החריטה הנפוצה ביותר הייתה שיטת הנקודות, אשר נחשבה כבעלת יכולת לתת רושם מדויק יותר של התמונה המקורית מאשר שיטת חריטת הקו שהייתה דומיננטית בעבר.
טכניקת תצריב גם היא הייתה מצויה בשימוש, בעיקר למטרות יצירת משטח ששימש כרקע ולתיאור נוף.
כל שיטות החריטה והצריבה המסורתיות היו למעשה טכניקות של דפוס שקע.
ופירוש הדבר כי העיצוב המשורטט נחשף עם מחט כלפי חוץ, באמצעות 'משטח' נוגד חומצה שנשפכה על גבי ריקועי הנחושת.
הלוח היה אז מכוסה חומצה, והחרט עבר על השורות החרוטות עם בורין כדי לאפשר לחומצה לנגוס בשורות ולאכול את הנחושת עצמה.
לאחר מכן החומצה הייתה ניגרת החוצה, ומשאירה את היצירה חרוטה על הלוח.
בשלב הסופי, החרט היה חורט את כל משטח הלוח, עם רשת שורות של שתי וערב לפני שפיכת הדיו על הלוח והעברתו למכבש הדפוס.
מתוסכל משיטת חריטה זו, נראה שבלייק החל לחשוב על שיטה חדשה של הוצאה לאור, לכל המוקדם בשנת 1784, כיוון שבשנה זו תיאור כללי של מה שעתיד להיות תצריב מופיע ביצירה סאטירית שלא פורסמה, אי הירח.
בערך באותו הזמן, ג'ורג' קמברלנד התנסה בשיטה שאפשרה לו לשחזר את כתב היד באמצעות לוח צרוב, ובלייק אימץ את שיטתו של קמברלנד לתוך חריטת התבליט שלו; תוך שהוא מתייחס לטקסט כאל טקסט הכתוב בכתב יד, יותר מאשר כאל דפוס אותיות מכני, ובכך אפשר לו להפוך את הטקסט לחלק אינטגרלי מהתמונה.
חידושו הגדול של בלייק בטכניקת צריבת התבליטים היה בכך שהוא הדפיס מתוך התבליט, או החלק המורם של הלוח ולא מהחלק המגולף או החרוט.
ואילו בשיטות דפוס שקע יצרו באמצעות יצירת תלמים אשר לתוכם שפכו את החומצה כדי ליצור 'חורים' בלוח ואז שפכו את הדיו על כל השטח.
בלייק כתב וצייר ישירות על גבי הלוח עם חומר עמיד לחומצה הידוע כמעצור.
הוא היה אז מטמיע את שולי הצלחת ברצועות שעווה כדי ליצור מגש שלם ושופך חומצה בעומק של רבע אינץ', ובכך גורם לחלקים החשופים של הלוח להימס החוצה, והעיצוב או הטקסט להישאר מעט מעל שאר הלוח, כלומר בתבליט, כמו "חותמת גומי" מודרנית.
בשלב זה החומצה הייתה נשפכת החוצה, השעווה הייתה מוסרת, והחלק המורם של הלוח מכוסה דיו לפני השלב הסופי שבו הדיו נלחץ על גבי נייר הדפוס.
שיטה זו אפשרה ביטוי אמנותי אשר היה בלתי אפשרי להשגה באמצעות דפוס שקע.
החסרון העיקרי היה בכך שהטקסט היה צריך להיות כתוב הפוך כיוון שכל מה שהיה על הלוח היה מודפס במהופך כאשר נלחץ על גבי הנייר.
התאוריה הדומיננטית באשר לאופן שבו פתר בלייק את הבעיה הזו היא פשוט שהוא כתב הפוך.
תאוריה נוספת שהוצעה על ידי דייוויד בינדמן, היא שבלייק כתב את הטקסט (עמיד-חומצה) על דף נייר בדרך הנכונה, מסביב, ואז לחץ את הנייר על גבי הלוח, ובכך הוא הפך את הטקסט וייצר אותה התוצאה גם אם הוא היה כותב את זה הפוך במקום הראשון.
בלייק יכול היה גם לצבוע את הלוחות עצמם בצבע דיו לפני שהוא לחץ אותם או גיוון אותם עם צבעי מים לאחר ההדפסה.
בגלל היבט זה, רכיב מרכזי של טכניקת התבליטים היה שכל עמוד של כל ספר היה קטע ייחודי של אמנות; לא קיים מצב שבו שני עותקים של כל דף בכל יצירתו של בלייק שהם זהים.
וריאציות ההדפסה בפועל, בחירה בצבעים שונים, צביעת הלוחות, תאונות במהלך רחיצת החומצה וכו', כל זה הוביל ליצירת מספר דוגמאות של אותו הלוח.
בלייק עצמו התייחס לצריבת התבליטים כמו "הדפסה בשיטה השטנית, באמצעות חומצות [...] המסת משטחים גלויים החוצה, והצגת האינסופי אשר הוסתר." תיאור עכשווי של השיטה סופק על ידי חבר של בלייק, ג'יי.
סמית; "כשהוא כותב את השירה שלו, הוא צייר את נושאי הקישוטים השוליים שלו בשרטוט על ריקועי נחושת עם נוזל אטום, ולאחר מכן נוזל זה איכל את החלקים הגלויים של הלוח או הבהיר כלפי חוץ באמצעות חומצה ניטרית מה שנמצא הרבה מתחת להם, כך שקווי המתאר נשארו כמו סטריאוטיפ".
צריבת תבליטים עמדה בבסיס שיטת העבודה של חיתוך עץ, וצריבת תבליטי נחושת, תורגלה בתחילת המאה השמונה-עשרה על ידי אלישע קירקול, אבל בלייק היה הראשון להשתמש בשיטה כזו כדי ליצור הן מילים ועיצובים מעורבבים יחד על גבי אותו לוח.
מלבד האפקט האסתטי הייחודי שהתאפשר, היתרון העיקרי של צריבת תבליטים היה בכך שבלייק יכול היה להדפיס את החומר בעצמו.
מפני שהטקסט היה בתבליט, הלחץ הדרוש עבור הדפסתו היה קבוע, בניגוד להדפסה בדפוס שקע, בה לחצים שונים היו נחוצים כדי ללחוץ את הנייר בכוח לתוך התלמים, בהתאם לגודל.
בנוסף, בדפוס שקע הדפסים ותחריטים הודפסו עם לחץ גדול, אבל בצריבת תבליטים, מפני שהחומר המודפס היה משטח מוגבה ולא עשוי משורות חרוטות, הרבה פחות לחץ היה נדרש.
ככזו, צריבת תבליטים, פתרה את בעיית חלוקת העבודה של ההוצאה לאור.
שיטתו החדשה של בלייק הייתה אוטוגרפית; "זה אפשר, ואכן קידם מערכת יחסים חלקה בין עיצוב וביצוע מאשר החלוקה הרגילה שבין המצאה לבין ייצור האופיינית לטכנולוגיית ההדפסה של המאה ה-18, וההבחנה בין סופרים, מדפיסים, אמנים, חרטים.
כמו ציורים וכתבי יד, התבליטים של בלייק נוצרו על ידי פעולה ישירה וחיובית של יד המחבר/האמן ללא התערבות של תהליכים." בלייק שימש אמן, חרט, מדפיס ומו"ל.
אף על פי שכל הדתות הן אחת נחרטה ב-1788, העותק היחידי ששרד (המכונה העתק א') לא הודפס עד 1795; עותק גדול של נייר הודפס כחלק ממהדורת דלוקס של אוסף כתבי היד המאוירים של בלייק.
באשר לשאלה האם בלייק הדפיס את כל הדתות, לפני 1795, התשובה אינה ידועה.
עם זאת, העובדה כי הוא לא הזכיר את הפניה 'אל הציבור' באוקטובר 1793, בה הוא כלל את כל כתבי היד הקיימים עד לאותו זמן, מלבד כל הדתות ואין דת טבעית, מציעה שלא.
העתק א' ממוקם בספריית הנטינגטון, למעט לוח 2 (כותרת הדף), אשר קיים בשני ציורים.
עותק כותרת הדף אשר נוסף להעתק א' ממוקם באוסף ג'פרי קינס שבמוזיאון פיצויליאם.
כותרת הדף של עותק אחר (צבע המודפס בדיו חומה), אשר הלוחות שלו אינם מתועדים, נמצא במוזיאון ויקטוריה ואלברט.
כל הדתות הן אחת כוללת עשרה לוחות, כל אחד מהם הוא בערך 5.4x4 ס"מ, עם כל פיסקה על לוח נפרד, למעט לוח 10, אשר מכיל הן את העיקרון 7ד ופסקה קצרה, שמשמשת לסיום הסדרה.
במקרים רבים, זה נראה כאילו חומצה איכלה יותר מדי את התבליט, ובלייק היה צריך לעבור על הסעיפים עם דיו, לרחוץ אותם ולעיתים קרובות לגעת בטקסט ולעצב את קווי המתאר עם עט.
כמה מהלוחות גם נושאים עדות להדפסת צבע בסיסית, שיטה שבה בלייק התנסה בשנות ה-1790, והלוחות האלה עשויים לייצג את נסיונותיו הראשונים בטכניקה זו (לפיה הוא השתמש בצבע דיו להדפסה ולא שחור).
מספר לוחות כוללים גם דוגמאות של חריטת דף לבן, טכניקה שבה בלייק, פשוטו כמשמעו, חתך לתוך המעצור כדי ליצור תלמים זעירים, אשר נאכלו על ידי חומצה, מה שיצר רצף מרשים בגמר ההדפסה.
קווי המסגרת של הדיו השחור אשר אוירו סביב כל עיצוב נחשבים כתוספת במועד מאוחר יותר, אולי ב-1818, ממש לפני שבלייק נתן את הלוחות לג'ון לינל.
נראה שעבודות הדיו והשטיפה שבעיצובים עצמם נעשו באותו זמן, אך לא ניתן לברר זאת בוודאות.
הועלתה הצעה שקווי המסגרת אולי נוספו עקב אי התאמה בין הגודל של הלוחות, לבין גודל הנייר (כל גיליון הוא 37.8x27 ס"מ).
לוחות 1 ו-3–10 של העתק הנטינגטון נרכשו על ידי ג'ון לינל זמן מה לאחר 1818, עם כותרת הדף החסרה מוחלפת על ידי ציור של כותרת הדף מאין דת טבעית.
הלוחות נמכרו מאחוזת לינל ב-15 במרץ 1918 להנרי אי.
לוח 2 נרכש על ידי ג'ורג' א.
סמית' ב-1853. נראה שלאחר מכן הלוח היה בבעלות ויליאם מיור, אבל בסופו של דבר נמכר ב"סות'ביס" על ידי סר היקמן בייקון ב-21 ביולי 1953, לג'פרי קינס, מי שתרם את העותק למוזיאון פיצויליאם ב-1982.
לאחר ההדפסה המקורית של שנת 1795, הטקסט של כל הדתות לא פורסם שוב עד 1893, במסגרת יצירותיו של ויליאם בלייק, פואטיקה, סימבוליזם וביקורת, שנערך על ידי ויליאם בטלר ייטס ואדווין ג'ון אליס.
עד 1971, רוב העורכים נטו לחשוב שכל הדתות הן אחת הן יצירה מאוחרת לאין דת טבעית.
לדוגמה, בשנת 1905, בספרו יצירות השירה של ויליאם בלייק; חדש, טקסט מדויק מתוך כתב היד, חריטה ודפוס מקוריים, ג'ון סמפסון ממקם את אין דת טבעית לפני כל הדתות בנספח לספרי הנבואה.
רוב החוקרים עם זאת תומכים בקיינס, כאשר כל הדתות הן אחת מקדימה את אין דת טבעית כמעט בכל האוספים המודרניים של יצירתו של בלייק; לדוגמה, ויליאם בלייק: ספר השירים השלם (1977), מאת אליסיה אוסטרייקר, המהדורה השנייה של ספר השירה והפרוזה השלם של ויליאם בלייק (1982), מאת דייוויד וי.
ארדמן, הספרים המאוירים של בלייק, כרך 3: הספרים המאוירים המוקדמים (1993), מאת מוריס איבס, רוברט נ.
אסיק וג'וזף ויסקומי, אפילו ספרו של בינדמן עצמו ספר האיורים השלם של ויליאם בלייק (2003), והמהדורה השלישית של וו.ה.
סטיבנסון של בלייק: ספר השירים השלם (2007).
עדות נוספת לנכונותה של השערת קיינס נדונה על ידי איבס, אסיק וויסקומי, אשר, מנקודת מבטם ההפוכה לבינדמן, רואים את הסגנון של אין דת טבעית כבטוח יותר מאשר זה של כל הדתות.
הם במיוחד מצטטים את השימוש באיות רומי זקוף בתוך כל הדתות בניגוד לכתיבה הנטויה, על כמה לוחות של אין דת טבעית; "סגנון זה היה קל יותר לביצוע מאחר שזה דרש פחות משיחות מכחול עצמאיות.
זאת הייתה בעיה נפוצה בכתב ראי, ונוכחותה בכל הדתות אבל לא באין דת טבעית מרמזת שבלייק רק החל ללמוד איך להתגבר על זה בזמן שהוא עבד על יצירתה.
כאשר מנתחים את כל הדתות הן אחת חשוב לזכור כי התמונות אינן בהכרח תיאורים מילוליים של הטקסט; "ההצעות הפילוסופיות [...] מציעות מעט דימויים חזותיים או אפילו עצמים עם שם.
תכונות אלה עשויות לקבוע את העצמאות היחסית של רבים מהעיצובים המלווים את הטקסט.
הקישורים הם נושאיים ומטאפוריים, לא ישירים ומילוליים."
מספר תמונה טקסט תיאור הערות לוח 1 (ציור השער) קולו של האחד
הבוכה בישימון צמחייה ללא תיאור מקיפה את הטקסט בשני הצדדים ובתחתית הטקסט.
בתמונה הראשית, גבר עירום ממותניו ומעלה, יושב על אבן גדולה, ופונה לימין.
הרקע מלא בגזעי עצים ובעלים.
הביטוי "קולו של האחד הבוכה בישימון" לקוח מהברית החדשה, בה הוא מופיע בכל אחת מהבשורות: מתי 3:3, מרקוס 1:3, לוקאס 3:4 ויוחנן 1:23. בכל ארבע הבשורות, הביטוי נאמר על ידי הנביא ישעיהו כדי לתאר את יוחנן המטביל.
לכן, מוצע שיוחנן הוא הדמות שבציור, מטיף בישימון אותו מסמלים, העלווה וגזעי העצים.
בסוף המאה השמונה עשרה, היה נהוג להוסיף את דיוקן האמן לציור השער של הטקסט.
כך שבאמצעות תיאורו את יוחנן המטביל במקום את עצמו, בלייק מרמז שהוא רואה עצמו כממשיך המסורת הנבואית של יוחנן.
לפיכך, הישימון משמש כמטאפורה לעידן הנאורות אשר בלייק יצא כנגדו.
לוח 2 (עמוד השער) כל
אחת הציור מתאר אדם זקן, שידיו מונחות על ספר פתוח.
מאחוריו ולשמאלו מתואר מלאך, אשר ידו השמאלית מונחת על כתפו של האדם הזקן.
ידו הימנית של המלאך מונחת על לוח גדול, בעל קשת כפולה, הנושא את הכותרת , כאשר המילים חרותות באצבע על הלוח.
עקב החלק העליון בעל הקשת הכפולה, הלוח מהווה זכר לשני לוחות הברית של עשרת הדיברות ולכן האדם הזקן עשוי לתאר נביא תנ"כי.
אם הלוח אכן מייצג את לוחות הברית, העובדה שהכותרת של בלייק מחליפה את הטקסט המקורי היא בעלת משמעות רבה ביותר.
בלייק בחר להעביר ביקורת על עשרת הדיברות ביצירות מאוחרות יותר, כמו "נישואי העדן והשאול" (1790), "ספר יורייזן" (1794), "ספר לוס" (1795) ו"שירו של לוס" (1795).
גם כאן, ביצירה הזו, קיימת אותה נטייה ביקורתית, כשבלייק מוחק, פשוטו כמשמעו, את התוכן המקורי של הלוחות, בתוכן המשקף את מערכת האמונות שלו.
המלאך מחבק את האדם הזקן בידו השמאלית ואת הלוחות בידו הימנית, ולפיכך מוצע שבלייק האמין באיחוד רוחני בין הנביא (בלייק עצמו) והטקסט המכונן של הנצרות המסורתית".
כיוון שהדרך האמיתית לדעת היא
לדעת חייבת להיות יכולת לחוות דברים,
שמאפשרת להתנסות וביכולת זו אני עוסק.בחלק העליון של הלוח, גפנים מקיפים את "הטיעון".
בציור הראשי, גבר שוכב על הקרקע, ראשו שעון על ידו הימנית, דשא צומח מתחת לרגליו ומאחורי הדשא נראה מה שעשוי להיות כבסיס של גבעה או צוק.
יציבת הדמות מעידה על המלנכוליה שהיא שרויה בה.
נדמה שהטקסט מהווה הצהרת עקרונות של חסידי האמפיריציזם, כפי שהובן על ידי ג'ון לוק, אייזק ניוטון ובמיוחד פרנסיס בייקון.
ב-1808, בלייק העיר במסגרת הכרך הראשון של "עבודותיו של סר ג'ושוע ריינולדס", אשר נערך על ידי אדמונד מאלון וכתב "בייקון אומר שכל דבר חייב להיעשות דרך הניסיון".
לוח 4 (עיקרון ראשון) עיקרון ראשון
אומר שצורתם של כל הדברים
גפן משתרעת לאורך תחתית הלוח, מתחת לטקסט.
מעל לטקסט, גבר זקן יושב בינות לעננים, זרועותיו מתוחות לשמאל ולימין, כל יד מונחת על ענן.
כיוון שזהו הלוח בו בלייק מציג לראשונה את מושג "הגאון הפואטי", הדמות הנמצאת בינות לעננים עשויה להיות האנשה של המושג.
דייוויד בינדמן מפרש אותו כ.
מבחינה נושאית, לוח זה מערער את הצהרת העקרונות המעין-אמפיריציסטית של הלוח הקודם, ומציע שצורתו החיצונית של האדם נובעת למעשה מה"גאון הפואטי" הפנימי, לא מחוויות חושיות.
העננים שבלוח זה עוצבו באמצעות תצריב קו לבן.
לוח 5 (עיקרון 2 ד) עיקרון 2ד
לכן (עם אותו מגוון אינסופי)
מתחת לטקסט, ניתן לראות עדר כבשים רועות.
בצד הימני של הטקסט עומד עץ דקל קטן.
בצד שמאל, עץ דקל גדול יותר משתרע עד לחלק העליון של הלוח, ומפיץ את ענפיו בינות שתי דמויות, אשר נראות כעירומות, שוכבות על הקרקע, זו לצד זו.
עקב היציבה של הדמויות בציור, אפשרי שהדמות שברקע נמצאת בתהליך של היווצרות מתוך הדמות שבקדמת הציור.
אם זה אכן כך, הציור יכול להיחשב כתיאור מטאפורי ללידת חוה מצלעו של אדם, כמתואר בספר בראשית, פרק ב', פסוקים כ"א - כ"ב.
בינדמן גם מציע בתור פרשנות, שהאנשים בציור הם אדם וחווה וטוען שהכבשים בתחתית הלוח ממחישות את הטענה ש"כולם דומים" ו"אדם וחווה" ממחישים את "המגוון האינסופי".
באופן דומה, אם הציור אכן מתאר את חווה הנוצרת מתוך אדם, הציור קשור מבחינה נושאית ל"כל הדתות" בכללותו; ציור של 'הצורה החיצונית' המקורית של האנושות הוא תיאור מתאים עבור יצירה המדגישה את אחדות כל הצורות, הפיזיות והדתיות, אשר יש להן מקור משותף.
אסיק משער שעץ הדקל, כ"סמל מסורתי לנצחיות וגמישות, עשוי לסמל את ההתחדשות המתמדת של אותן צורות טבע בסיסיות".
לוח 6 (עיקרון 3ד) עיקרון 3ד
אף אדם איננו יכול לחשוב, לכתוב
או לדבר מלבו ללא חובתו
של כל פרט.בתחתית הטקסט, האות האחרונה של המילה האנגלית "every", בשורה האחרונה, מתרחבת לשוליים התחתונים בדומה לגפן.
לאורך השוליים הימניים ישנה עוד גפן המתרחבת לפרח.
הציור הראשי מתאר גבר זקן יושב על כיסא, כותב בספר על ברכיו.
מאחוריו יושב עוד אדם, גם הוא מחזיק בספר על ברכיו, ממנו הוא קורא.
שני הגברים עשויים לתאר את "כתות הפילוסופיה" המוזכרות בטקסט.
אם העצמים שמשאלם הם עמודים, הציור עשוי לתאר את יוון העתיקה או את רומא, אשר רמז נוסף בציור לכך, עשוי להימצא בעובדה שמשענת הכיסאות היא מקושתת.
ולכן, התמונה מתארת את יסודותיה של הפילוסופיה העתיקה.
משענות הכיסאות עוצבו באמצעות תצריב קו לבן.
את הבלתי ידוע, בתורו אדמה מוכרת,
אף אדם איננו יכול לדעת יותר.
לכן קיים "גאון פואטי" חובק עולם.
גפנים גדלות מעל, מתחת ולשמאל הטקסט.
בתמונה הראשית, בחלקו העליון של הלוח, אדם הולך לכיוון צד ימין, אוחז מקל הליכה בידו.
איבס, אסיק וויסקומי טוענים שביחס לעיקרון זה, בלייק קיבל כנראה השראה, מספרו של סמואל טיילור קולרידג', "ביוגרפיה ליטרריה" ("ביוגרפיה ספרותית") אשר בו קולרידג' יצא כנגד האסוציאניזם של דייוויד הארטלי ולמען עליונות הדמיון הפואטי.האדם שבציור עשוי לתאר את הנווד המוזכר בטקסט, בעוברו דרך "ארץ ידועה".
פיטר אקרויד מציע שאדם זה הוא בלייק עצמו, המנסה לנדוד ברחבי האדמה הבלויה, המסמלת את אופן המחשבה העכשווי, מבחינה פילוסופית ותאולוגית.
בלייק השתמש מאוחר יותר באותו ציור, בלוח מס' 14 השייך ליצירה "למען הילדים: שערי גן העדן" (1793).
הגבעות שברקע הציור עוצבו באמצעות תצריב בקו לבן.
לוח 8 (עיקרון 5) עיקרון 5
מתפיסתה השונה של כל אומה
גפנים מפרידות בין הכותרת והשורה הראשונה של הטקסט ומתפשטות מהשורה האחרונה לתוך הציור שמלמטה.
מעל הכותרת, קבוצה של דמויות זעירות, כנראה ילדים, מביטות אל דמות גדולה יותר הישובה על כיסא בצד ימין.
נראה שמדובר בדמות גבר, הרכון אל מול הילדים.
הדמויות מתגלות כשהן בתוכו של אוהל גדול.
מתחת לטקסט, גבר עירום פונה לכיוון שמאל, אף על פי שהוא נראה כמסתכל בכיוון מעלה.
הוא אוחז בידיו נבל גדול ממדים.הדימוי של הילדים הוא כנראה תיאור של הוראה דתית, ומכאן הנחלת הידע של "דתות כל האומות".
הדמות שמתחת לטקסט עשויה להיות זו של בארד, אשר מייצג אם כן את "רוח הנבואה".
בינדמן משער שהדמות עשויה לייצג את "אחדות הזמן והמרחב".