tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יאיר לפיד ובני גנץ הגדירו את האירוע כ"פשע לאומי", ולפיד אף טען כי האחריות למעשה יוצאת ישירות מחדרו של נתניהו.
במסיבת עיתונאים משותפת של גוש האופוזיציה, לפיד קבע: אם נתניהו ידע על ההדלפות הוא שותף לעבירה ביטחונית חמורה, ואם לא ידע – הרי שאינו כשיר לתפקיד.
בני גנץ חיזק דברים אלו והדגיש כי שימוש במידע ביטחוני רגיש לצורך הישרדות פוליטית מהווה פגיעה אנושה באמון הציבור ובביטחון המדינה.
לדברי גנץ זו לא רק עבירה פלילית, אלא פשע נגד האומה.
מנגד, ראש הממשלה בנימין נתניהו והקואליציה התייצבו לימינו של החשוד המרכזי, אלי פלדשטיין.
נתניהו פרסם סרטון תמיכה שבו הגן על פלדשטיין וביקר בחריפות את מערכת אכיפת החוק על תנאי המעצר והחקירה.
השרים כמו עמיחי שיקלי ועמיחי אליהו כינו את החקירה "פוליטית", וטענו כי המעשים המיוחסים לחשודים דווקא סייעו לראש הממשלה לקבל החלטות נכונות.
כמאתיים רבנים פנו לראש השב"כ במחאה על המעצר של פלדשטיין.
בנוסף, חברי הכנסת חנוך מלביצקי ועמית הלוי הצעת חוק המעניקה חסינות למי שמוסר מידע סודי לראש הממשלה.
הצעה זו, שאושרה בוועדת השרים ובקריאה טרומית, ספגה ביקורת נוקבת לאחר שח"כ מלביצקי הודה בגלוי כי אחת ממטרותיה היא להביא לשחרורו של הנגד המעורב בפרשה על ידי ביטול העבירה רטרואקטיבית.
צעד זה נתפס על ידי המבקרים כניסיון להכשיר בדיעבד עבירות ביטחוניות חמורות לטובת אינטרסים פוליטיים.
רק 21 ימים מרגע מעצרו של אלי פלדשטיין נתניהו התייצב לצידו באופן פומבי.
בתחילת נובמבר 2024, עם התפוצצות הפרשה, לשכת ראש הממשלה התנערה מפלדשטיין וטענה כי הוא כלל אינו עובד הלשכה.
רק ב-23 בנובמבר פרסם נתניהו סרטון תמיכה שבו הגדיר אותו כ"פטריוט" שתחת מתקפה.
אולם לשכת ראש הממשלה, וגופי תקשורת המזוהים עם נתניהו, שיקפו תנודה חדה כלפי אלי פלדשטיין.
בראשית הדרך, עם חשיפת הפרשה, הוצג פלדשטיין כקורבן של "מערכת אכיפה מוטה" ושל ניסיון להפיל את שלטון נתניהו באמצעות רדיפת עוזריו.
השיח התמקד בטענה כי מדובר באכיפה בררנית, תוך השוואה להדלפות אחרות שלא נחקרו.
עם זאת, ככל שנחשפו פרטי החקירה, החל ניסיון להפריד בין נתניהו לבין פעולותיו האישיות של פלדשטיין, כדי למנוע נזק תדמיתי לראש הממשלה.
השינוי בטון נבע מהבנה כי הגנה טוטאלית על מי שמואשם בפגיעה בביטחון המדינה עשויה להיתפס כחוסר אחריות לאומית, במיוחד בקרב קהל ימני המקדש את ערכי צה"ל והביטחון.
בשלבים מאוחרים יותר, ניתן היה להבחין בשימוש במונחים המדגישים את היותו של פלדשטיין "גורם חיצוני" או כזה שפעל על דעת עצמו, בניגוד לדימוי ה"גיבור" שהודבק לו בתחילה.
אחד ההיבטים המרכזיים בחומרת הפרשה נוגע לנזק התשתיתי והמבצעי שנגרם לקהילת המודיעין הישראלית, מעבר לתוכן המסמך עצמו.
חשיפת ה"ידיעה הגולמית" אפשרה לחמאס להבין באופן מפורט את עומק החדירה המודיעינית של צה"ל למערכותיו, ובכך "שרפה" מקורות ושיטות עבודה שגובשו במשך שנים ארוכות.
הנזק הממשי התבטא בחשיפת העובדה שישראל מחזיקה בגישה ישירה לערוצי תקשורת רגישים של דרגי הביניים והפיקוד בארגון בזמן אמת.
על פי גורמי הביטחון, דליפה מסוג זה אינה רק חשיפה של פיסת מידע, אלא מתן מפת דרכים לאויב המאפשרת לו לאטום פרצות אבטחה, דבר שפגע באופן ישיר ביכולת איסוף המודיעין העתידית ובביטחון לוחמים וחטופים בשטח.
גורמי הביטחון הדגישו בדיונים בדלתיים סגורות כי ההדלפה חשפה לא רק מסמך, אלא את היכולת של אמ"ן לחדור למערכות ספציפיות של חמאס.
חשיפת העובדה שישראל מחזיקה בחומרים מסוג זה בזמן אמת מאפשרת לאויב להבין אילו ערוצי תקשורת שלו פרוצים, ובכך "לשרוף" מקורות שייקח שנים לשקם.
בנוסף, כדאי לחדד את המונח "ידיעה גולמית": ההבדל בין המידע המקורי לבין הפרשנות המגמתית שניתנה לו ב"בילד" הוא לב הפרשה, שכן הוא ממחיש כיצד כלי מודיעיני הפך לכלי תעמולה (דיסאינפורמציה).
הפרשה גרמה למשבר אמון חסר תקדים בין הדרג המדיני בלשכת רה"מ לדרג המקצועי-ביטחוני בצה"ל ובשב"כ בעיצומה של מלחמה.
בקהילת המודיעין נתפסה ההדלפה כמעילה בחוזה היסודי שבין הצדדים.
מצב שבו הגוף שאמור לצרוך את המודיעין כדי לקבל החלטות, משתמש בו כדי לתמרן את הציבור.
במקום שהמידע ישמש כתשתית לקבלת החלטות אסטרטגיות, הוא נוצל ככלי ללוחמה פסיכולוגית נגד הציבור הישראלי במטרה לשרת אינטרסים פוליטיים צרים.
השבר החריף נוכח העובדה שהדבר נעשה תוך עקיפת הצנזורה והטיית התוכן המודיעיני באופן שחתר תחת הערכות המצב המקצועיות של צה"ל ושב"כ.
אירוע זה סימן נקודת שפל ביחסים שבין הלשכה לזרועות הביטחון, כשהוא מעלה חשש כבד לשימוש בנכסים ביטחוניים לאומיים לצורכי הישרדות שלטונית.
בשנת 2012 פרסם העיתונאי האיטלקי מכתבים מהארכיבישוף קרלו מריה ויגאנו, בהם חשף שחיתות שגרמה לכס הקדוש לשלם מחירים מוגדלים עבור חוזים.
בחודשים שלאחר מכן, המצב החריף כאשר מסמכים שדלפו לעיתונאים איטלקים חשפו מאבקי כוח בתוך הוותיקן בשל מאמציו ליישם שקיפות פיננסית מוגברת ולעמוד בנורמות בין-לאומיות למאבק בהלבנת הון.
בתחילת 2012, מכתב אנונימי זכה לכותרות בעיתונות בשל אזהרתו מאיום במוות על האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר.
השערורייה התגברה במאי 2012 כאשר נוצי פרסם ספר בשם , שכלל מכתבים ומזכרים סודיים בין האפיפיור בנדיקטוס למזכירו האישי, ספר שנוי במחלוקת המתאר את הוותיקן כקרוע במאבקים בין פלגים.
הספר חושף פרטים על מצבו הכלכלי האישי של האפיפיור וכולל סיפורים על שוחד ששולם עבור פגישה אתו.
הסקנדל נחשף לראשונה בסוף ינואר 2012 בתוכנית טלוויזיה בשם 'הבלתי נוגעים' ששודרה באיטליה על ידי , והחמיר במאי 2012 כאשר ג'אנלואיג'י נוצי פרסם ספר שכלל מכתבים וזיכרונות סודיים.
בין המסמכים היו מכתבים שנשלחו לאפיפיור ולמזכיר המדינה של הוותיקן, הקרדינל , על ידי מי שהיה אז נונציו בארצות הברית, הארכיבישוף האיטלקי קרלו מריה ויגאנו, בהם ויגאנו התלונן על שחיתות בכספי הוותיקן וקמפיין לשון הרע נגדו.
ויגאנו, שבעבר היה בתפקיד בכיר בוותיקן, ביקש לכאורה שלא יועבר מתפקידו בעקבות חשיפת שחיתות שעלתה לכס הקדוש במחירי חוזים גבוהים באופן מלאכותי.
מסמך אנונימי תיאר שיחה עם הקרדינל מפלרמו שבסיציליה, שבה לכאורה הוא צפה שהאפיפיור ימות בתוך שנים-עשר חודשים.
לפי העיתונאי והסופר , שום פרט מהמידע שדלף לא נראה "קטלני במיוחד".
"הבעיה האמיתית היא לא כל כך תוכן הדליפות, אלא עצם קיומן".
חקירת הוותיקן על הדליפות פעלה במספר מסלולים, כאשר שופטי הוותיקן טיפלו בחקירה הפלילית ו ניהלה חקירה מנהלית.
במרץ 2012 מינה האפיפיור בנדיקטוס ועדה של קרדינלים לחקור את הדליפות.
שלושת הקרדינלים שמונה על ידי בנדיקטוס פעלו בתפקיד פיקוח, בחנו יותר מהיקף הפלילי הצר של ההדלפות וראיינו חלק גדול מהבירוקרטיה של הוותיקן, ולכאורה הם גילו שערוריית מין וסחיטה.
הם דיווחו ישירות לאפיפיור, ויכלו גם לשתף מידע עם התובעים של הוותיקן ולקבל מהם מידע, כך לדברי דובר הוותיקן, הכומר .
הקבוצה נוהלה על ידי הקרדינל , פרלט אופוס דאי שעמד בראש משרד המשפטים של הוותיקן וכן היה חבר בוועדת המשמעת של הבירוקרטיה של הוותיקן לפני שפרש.
ב-30 במאי 2012, האפיפיור בנדיקטוס השמיע את הערותיו הישירות הראשונות על הסקנדל בהערות בסיום פגישתו השבועית.
הוא אמר שהשמועות ה"מוגזמות" ו"המיותרות" הציגו תמונה שקרית של הכס הקדוש, והעיר: "האירועים בימים האחרונים בנוגע לקוריה ולשותפי הפעולה הביאו עצב לליבי.
...אני רוצה לחדש את האמון והעידוד שלי בשותפיי הקרובים ביותר ובכל אלה שבכל יום, בנאמנות וברוח של הקרבה ובשקט, עוזרים לי למלא את עבודתי".
ב-26 ביולי, האפיפיור קיים ישיבה של ועדת הקרדינלים, בה נכחו גם מפקד , השופטים המעורבים בתיק ונציגי מזכירות המדינה של הוותיקן.
חודשים לאחר מכן, לאחר שפאולו גבריאלה וקלאודיו שיארפלטי — שני עוזרי הוותיקן — הורשעו בתיק, הוא חנן אותם.
פאולו גבריאלה, שהיה המשרת האישי של האפיפיור מאז 2007, נעצר על ידי משטרת הוותיקן ב-23 במאי 2012, לאחר שמכתבים ומסמכים סודיים שנשלחו לאפיפיור ולפקידי הוותיקן נוספים נמצאו בדירתו בוותיקן.
נראה כי הוא הדליף מידע מסווג לעיתונאי ג'אנלואיג'י נוצי.
מסמכים דומים פורסמו בתקשורת האיטלקית במהלך חמשת החודשים הקודמים, רבים מהם עסקו בטענות לשחיתות, ניצול לרעה של כוח וחוסר אחריות פיננסית בוותיקן.
, שופט הוותיקן, קיבל הוראה לבחון את הראיות של התיק ולהחליט האם יש חומר מספק להמשך המשפט.
גבריאלה עמד בפני עונש מקסימלי של שמונה שנים בגין החזקת מסמכים בלתי חוקית של ראש מדינה.
הוא הואשם על ידי שופטי הוותיקן ב-13 באוגוסט 2012 בגין גניבה מחמירה.
השימוע הראשון התקיים ב-29 בספטמבר 2012.
המשפט של גבריאלה החל ב-2 באוקטובר 2012. הוא טען שגנב את המסמכים כדי להילחם ב"רוע ובשחיתות" ולהחזיר את הוותיקן "למסלול".
הערכות רבות של מצבו הנפשי של גבריאלה הניבו תוצאות סותרות: דו"ח אחד קבע שגבריאלה סבל מ"אישיות שברירית עם נטיות פרנואידיות המכסות חוסר ביטחון אישי עמוק", בעוד דו"ח אחר מצא שגבריאלה לא הראה סימנים מספקים להפרעה פסיכולוגית משמעותית ולא מהווה איום ממשי על עצמו או אחרים.
משטרת הוותיקן החרימה מסמכים מוצפנים ומסמכים סודיים שהאפיפיור סימן "להשמדה", ונמצאו בדירתו של גבריאלה.
ב-6 באוקטובר נמצא פאולו גבריאלה אשם בגניבה, ונידון לעונש מופחת של 18 חודשים.
הוא גם נדרש לשלם הוצאות משפטיות.
עם זאת, גבריאלה ריצה את עונשו בוותיקן עצמו, בניגוד לסידור הרגיל של שליחת אסירים לתקופת מאסר בכלא איטלקי, מחשש שיחשוף סודות נוספים.
קלאודיו שיארפלטי, מומחה מחשבים במזכירות המדינה שלכאורה סייע לגבריאלה, נעצר והורשע בהפרעה למערכת המשפט על סמך מידע סותר שמסר.
הוא נידון לארבעה חודשי מאסר, שהומרו בהמשך לחודשיים מאסר עם חמש שנות מאסר על תנאי בשל שנות שירות ארוכות והיעדר עבר פלילי.
אחת הסיבות שצוינו לפיטוריו של מתפקיד נשיא בנק הוותיקן הייתה "כישלון לספק הסבר פורמלי להפצת מסמכים שידוע שהיו לאחרונה ברשות הנשיא".
ב-17 בדצמבר 2012, האפיפיור קיבל דו"ח שהוכן על ידי כמה קרדינלים.
באותו יום, לפי הדיווחים, האפיפיור החליט להתפטר, החלטה שפרסם בפומבי בפברואר 2013, והפך לראשון מזה כמעט 600 שנה שהתפטר מרצונו החופשי.
התפטרותו של בנדיקטוס ה-16 התרחשה ב-28 בפברואר.
ב-12 ביוני 2013 דווח כי הערות שדלפו משיחה פרטית בין האפיפיור פרנציסקוס לפקידים קתוליים בכנס דתי באמריקה הלטינית אישרו את קיומו של "זרם של שחיתות", וכי "מוזכר 'הלובי הגאה', וזה נכון, הוא קיים.
...אנחנו צריכים לראות מה אפשר לעשות".
לפי לה רפובליקה: "חוקרי הוותיקן זיהו רשת של בישופים הומוסקסואלים".
דובר הוותיקן, פדריקו לומברדי, לא הגיב על ההערות שנאמרו לדבריו ב"פגישה פרטית".
ביולי 2016, בית הדין של הוותיקן זיכה את שני העיתונאים שהיו מעורבים במשפט "הוותיליקס" בטענת חופש הביטוי.
השופט ג'וזפה דלה טורה, מנהל בית הדין של מדינת הוותיקן, הכריז כי "לבית המשפט אין סמכות חוקית על ג'אנלואיג'י נוצי ואמיליאנו פיטיפלדי".
לעומת זאת, מונסיניור נידון ל-18 חודשי מאסר על דליפת מסמכים רשמיים, והוא החל לרצות את גזר דינו ב-22 באוגוסט בתא בתוך גבולות הוותיקן.
בקשות לחנינה אפיפיורית לבלדה נענו תחילה בהתעלמות, עד שהאפיפיור פרנציסקוס העניק לו חנינה לאחר שריצה חצי מעונשו.
פאולו גבריאלה נפטר ב-24 בנובמבר 2020, בגיל 54, לאחר מחלה ממושכת.
האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר מת ב-31 בדצמבר 2022.
פרשת הדלפת מסמכי הוותיקן עומדת ברקע עלילת הסרט האפיפיורים, משנת 2019.
שבט צופי אמריקה ניו אורלינס 137 היה שבט צופים של צופי אמריקה שבו בוצעה התעללות מינית בילדים בלפחות 25 ילדים בני 8 עד 15 בין יוני 1974 לספטמבר 1976.
מדריכי השבט ניצלו ילדים מרקע לא יציב והשתמשו בהם לפורנוגרפיית ילדים ולקיום יחסי מין עמם, ואף סרסרו בהם לפדופילים בתוך לואיזיאנה ומחוצה לה.
חקירה על השבט הובילה למעצרם של לפחות 19 גברים.
עד 1978 הורשעו 11 גברים בתיק, חלקם קיבלו עונשי מאסר ארוכים.
שבט 137 נוסד בתחילת 1974 במזרח ניו אורלינס, לואיזיאנה, על ידי ארבעה גברים: ריצ'רד סטנלי הלברסן, ריימונד תומאס וודאל ג'וניור, הארי קרמר ולואיס סיאלה.
על פי עדותו של סיאלה מאוחר יותר בבית המשפט, השבט הוקם במטרה "לספק (לגברים) ילדים לתענוגות המיניים שלהם".
טרם הקמתו הגיעו הלברסן ווודאל לניו אורלינס מקורל גייבלס, פלורידה, שם הם נרשמו כעובדי תחזוקה באקדמיות אדלפי, בית ספר אלטרנטיבי ששימש בפועל לזנות קטינים.
פיטר ברדפורד, שותף-בעלים באקדמיות, נעצר בין היתר בגין התעללות בצופים בניו אורלינס.
המעשה הראשון המתועד של הקבוצה היה ב-31 באוגוסט 1974, אז פרסמו וודאל ואחד משותפי הקבוצה המיוחסים, צייר מקומי בשם ג'ון ריד קמפבל, מודעה בטיימס-פיקיון שחיפשה "האק פין צעירים" שיצטלמו לצילומי דיג.
וודאל ורוברט לנג, חבר ועדה בשבט 137, הקימו גם שירות מדריכי טיולים בניו אורלינס ב-1973. תיירים קיבלו בידור, לינה, אוכל וגישה לעובדי מין, שמאוחר יותר כללו גם קטינים.
על פי מכתב של וודאל לטיימס-פיקיון, גם פוליטיקאים מחוץ ללואיזיאנה היו בין לקוחותיהם.
סיאלה העיד כי השירות העסיק במקור גברים הומוסקסואלים בוגרים, אך עבר לבנים צעירים כדי לחסוך בעלויות.
מדריכי השבט התמקדו בילדים מרקע לא יציב, לעיתים באמצעות עבודה בארגונים כמו שירותי רווחת ילדים וארגון "האחים הגדולים, האחיות הגדולות של אמריקה".
שיטת הפעולה של הלברסן ומגייס ריצ'רד פס הייתה לפתות בנים ומשפחותיהם במתנות כמו אופניים או גיטרות, כדי להכניס אותם לאקדמיות אדלפי ולשבט 137. פדופילים מחוץ לניו אורלינס נסעו לעיר כדי להתעלל מינית בבנים, והילדים גם הוצאו מהמדינה למטרות קיום יחסי מין עם גברים.
הילדים שימשו גם לפורנוגרפיית ילדים שצולמה על ידי מדריכי השבט.
חומר ההתעללות המינית הזה שותף על ידי חברי הקבוצה ושותפיהם לרשתות פדופילים ברחבי ארצות הברית.
בנוסף, הגברים הכינו בקשות להקמת בתי מגורים לבנים, אך התוכנית לא בוצעה.
על פי עדויותיהם בבית המשפט, הקורבנות, שחלקם לא היו חברי השבט, נלקחו לטיולים (כגון לחוף פונצ'טריין) ובילו בסופי שבוע בבתיהם של מדריכי השבט, שם הם קיימו יחסי מין הומוסקסואליים עם גברים בוגרים.
ב-23 באוגוסט 1976 התקלקל סרט נע בפוטומאט , חברת פיתוח סרטים מסחרית.
המנהל האזורי הודיע למשטרה לאחר שבסדרת תצלומים שנשלחה על ידי הארי קרמר נתגלו שני מבוגרים, שנקבעו מאוחר יותר כוודאל וקרמר, כשהם מתעללים מינית בילד.
ב-31 באוגוסט התפרק השבט לאחר שלמדריכיו נודע על חקירה שמתנהלת.
למרות זאת, רוב המקורות טוענים שההתעללות נמשכה עד ספטמבר 1976.
ב-10 בספטמבר נעצרו הלברסן, וודאל ולויד שווגמן בן ה-18. בבתיהם תפסו בלשים כרטיסיות המפרטות את שמותיהם וכתובותיהם של ילדים במספר מדינות.
הם גם תפסו פורנוגרפיית ילדים של 15 קורבנות שונים ומגזינים בשמות "Boys For Sale", "Naked Boyhood" ו-"Young Boys and Oral Sex".
הלברסן וודאל הואשמו במספר עבירות מין, בעוד שווגמן הואשם בתרומה להתנהגות פלילית של קטינים ובאחזקת הסם Tuinal.
קרמר, פס ולנג ברחו ונעצרו זמן קצר לאחר מכן.
בחודשים הבאים התרחב היקף החקירה.
עד מאי 1977 הואשמו 19 גברים בהתעללות הקשורה לשבט 137. על פי התובע המחוזי, הארי קוניק, הנאשמים התעללו בילדים נוספים ב-34 מדינות שונות בארצות הברית וכן באנגליה.
נמצאו קשרים של השבט לפדופילים מחוץ לארצות הברית, עד ערב הסעודית, וכן ארונות תיוק מלאים במכתבים מ-1956 של גברים שביקשו גישה לילדים.
לאחר שנמצאו בחקירת שבט 137 התכתבויות וחומרי התעללות מינית שלו, נעצר בנובמבר 1976 גם קלאודיוס ורמיליה, כומר אפיסקופלי שניהל בית לבנים בטנסי.
שמו של ג'ון דייוויד נורמן, סוחר פורנוגרפיית ילדים וסוחר בבני אדם למטרות מין מפלורידה מופיע בפנקס הכתובות של הלברסן.
לנג הודה באשמת קשירת קשר בשנת 1976 ונידון למאסר על תנאי.
לאחר מכן עבר לערב הסעודית, שם הציג את עצמו כאיש עסקים.
במרץ 1977 שווגמן, חניך צופים לשעבר שהיה בין הראשונים שנעצרו בפרשה, נידון לשישה חודשי מאסר בגין ביזיון בית המשפט, לאחר שסירב להשיב לשאלות הנוגעות לשבט 137.
וודאל אושפז בבית החולים המדינתי מזרח לואיזיאנה טרם משפטו בשל "דיכאון חמור ונטיות אובדניות".
במאי 1977 הוא הואשם ב-11 סעיפים של פשעים חמורים נגד הטבע ונידון ל-75 שנות מאסר בבית הכלא אנגולה במאי 1977. הוא מת בכלא ב-2013.
ב-1977 סיאלה הודה בשני סעיפים של פשעים נגד הטבע ונידון לעונש מופחת של שבע שנות מאסר, לאחר שאימת בבית המשפט עדויות שמסרו הקורבנות.
באוגוסט 1977 הלברסן נידון ל-30 שנות מאסר בגין חמישה סעיפים של התנהגות מגונה ו-11 סעיפים של פשעים חמורים נגד הטבע.
עונשו היה קל יותר מזה של וודאל בשל החרטה שהביע במהלך המשפט.
באותו חודש קרמר נידון ל-45 שנות מאסר בבית הכלא אנגולה בגין 26 סעיפים של פשעים חמורים נגד הטבע.
גם גזר דינו של פס ניתן באוגוסט, והוא נשלח ל-40 שנות מאסר.
באוקטובר 1977 נלסון בואן, סגן ראש שבט צופים זמני, נמצא אשם בחמישה סעיפים של פשעים חמורים נגד הטבע בגין מעשים שביצע במספר ילדים.
במרץ 1978 רוברט ברנרד מאלרס, מיליונר מקליפורניה, נידון לשני עונשי מאסר חופפים של 9 שנים ו-7.5 שנים בגין קיום יחסי מין עם ילד בן 9 בביתו של הלברסן.
ביולי 1977 ג'ון ריד קמפבל (1923–1997) הואשם בעבירות מין במסגרת חקירת שבט 137; אולם הוא נעלם בספטמבר 1976 לאחר מעצריהם של הלברסן, וודאל ושווגמן.
בפברואר 1980 התובע המחוזי הארי קוניק ביקש סיוע מה-FBI באיתור קמפבל.
חודשיים לאחר מכן הוא אותר ביומה, אריזונה, אך טען כי לא ידע כלל על האישומים נגדו וכי שהה באריזונה לרגל עסקיו.
האישומים נגדו בוטלו ביולי 1982.
במהלך עדות שמסר בבית המשפט בשנת 1979, האשים סיאלה את קוניק בקיום קשר רומנטי עם קמפבל, שסייע לו בעבר בקמפיין בחירות.
עם זאת, קמפבל וקוניק הכירו מאז 1969, וקמפבל הגדיר את עצמו כחבר אישי של קוניק.
בנוסף, טען קמפבל כי שימש מודיע מוקדם בפרשה וכי קוניק איפשר לו לעזוב את לואיזיאנה ב-1976, לאחר פגישה עם קוניק ועוזרו הבכיר, שהתקיימה שעות ספורות לאחר הפשיטה על ביתו.
קוניק אישר כי הפגישה התקיימה, אך טען כי באותה עת לא היה מודע לעבירות המין של קמפבל.
הרושם שנוצר, כאילו קוניק איפשר לקמפבל לחמוק מהדין, עורר סערה ציבורית בניו אורלינס.
ג'ייקובס מבוסטון (יליד 1936) היה איש עסקים מיליונר, יורש הון חברת Jet Spray Cooler של אביו, ובעלים שותף לשעבר בניו אינגלנד פטריוטס.
ב-1977 הוא עמד בפני עונש מאסר מקסימלי של 15 שנים בגין התעללות לכאורה בחברי השבט.
יום לפני משפטו הוא הפר את תנאי הערבות, נמלט ולא נראה עוד.
ב-1988 בית המשפט העליון של מסצ'וסטס פסק שג'ייקובס עודנו בחיים, בעקבות ניסיון של אמו לפדות פוליסת ביטוח חיים על סך מיליון דולר.
בבית המשפט ציין עורך דין מטעם חברת הביטוח Guardian Life כי ג'ייקובס כבר נמלט בעבר מאישומים בגין מעשים מגונים בילדים בלונדון בשנת 1974. הוא הוסיף: "המכונית שלו מעולם לא נמצאה, אין שום ראיות, בשום מקום, שהוא מת".
פרשת הסרג'נטים היא פרשת חטיפתם של שני סרג'נטים בריטים על ידי האצ"ל ותלייתם בחורשה בנתניה ביולי 1947. המעשה נעשה כנקמה על תלייתם של שלושה לוחמי האצ"ל על ידי הבריטים.
הפרשה עוררה הד תקשורתי נרחב, ספגה גינויים מחוגים רבים בעולם היהודי, הביאה לפגיעה בחמישה יהודים כנקמה, והוליכה לפרעות נגד יהודים בבריטניה.
מאז אירוע זה הפסיקו הבריטים לתלות לוחמי מחתרת יהודים.
לפי היסטוריונים אחדים, הפרשה הייתה אחת הסיבות שהבריטים הפכו לנחושים יותר בהחלטה לוותר על המנדט, אך במקביל היא חיזקה דעת קהל שלילית כלפי היישוב היהודי.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, לקראת סיומו של העשור השלישי ל על ארץ ישראל, החלו להתחזק בבריטניה ומחוצה לה הקולות הקוראים לסיום המנדט.
מצרים, הודו ובורמה הולכות מאיתנו, אך דבר אחד בעולם עלינו לשמור בכל מחיר, הזכות להיות ללעג ולשמצה בעולם בגלל ארץ-ישראל".
בשל רצון השלטון הבריטי להוכיח את אחיזתו האיתנה בארץ ישראל, הונהגה בה מדיניות גרדומים - הוצאה לפועל של פסקי דין שבהם נפסק עונש מוות בתלייה.
עולה הגרדום הראשון בארץ, שלמה בן-יוסף, הוצא להורג בקיץ 1938, ומייד לאחריו נתלה מרדכי שוורץ (אם-כי בעת תלייתו לא נחשב שוורץ עם עולי הגרדום).
פרט להם לא הוצאו להורג בארץ ישראל אנשי מחתרות כלשהם עד 1947 (אליהו בית צורי ואליהו חכים הוצאו להורג במרץ 1945 במצרים, על ההתנקשות בלורד מוין).
באחת מפעולות תנועת המרי העברי, נפצעו ונתפסו מיכאל אשבל ויוסף שמחון, אנשי אצ"ל, שהובאו למשפט צבאי ונידונו למוות ב-13 ביוני 1946. לצד התגייסות מוסדות ואישי ציבור עבריים להצלתם של הנידונים בבקשות חנינה ועתירות שונות, איים האצ"ל ב"מדיניות גרדומים" משלו.
מייד לאחר פרסום גזר-הדין שודרה ב"קול ציון הלוחמת", תחנת השידור של האצ"ל, ההצהרה: "אל תתלו את חיילינו השבויים.
חמישה ימים לאחר שניתנו גזרי הדין, חטף הארגון חמישה קצינים בריטים בתל אביב.
שני הקצינים האחרים שוחררו עוד קודם לכן, ב-22 ביוני, ארבעה ימים לאחר החטיפה וכשבוע וחצי לפני שחרור חבריהם.
בינואר 1947 נידון למוות לוחם אצ"ל נוסף, דב גרונר, שנתפס במהלך התקפת האצ"ל על המשטרה הבריטית ברמת גן.
למחרת, ב-27 בינואר, חטפו אנשי האצ"ל גם את נשיא בית המשפט המחוזי הבריטי בתל אביב ראלף וינדהם.
ראש הממשלה לשעבר וינסטון צ'רצ'יל דרש לקיים דיון מיוחד בפרשה, ואכן ב-31 בינואר התנהל דיון במשך ארבע שעות בפרלמנט הבריטי, שבו דרש צ'רצ'יל לדכא ביד ברזל את "הטרוריסטים בפלשתינה".
ב-16 באפריל 1947 הוצא להורג דב גרונר על ידי הבריטים ביחד עם שלושה פעילי אצ"ל נוספים – מרדכי אלקחי, אליעזר קשאני ויחיאל דרזנר.
חמישה ימים אחר-כך, ב-21 באפריל, עמדו הבריטים להוציא להורג שני אנשי מחתרת נוספים, מאיר פיינשטיין מאצ"ל ומשה ברזני מלח"י.
שעות ספורות לפני התלייה התאבדו השניים בתא הנידונים על ידי פיצוץ רימון יד שהוברח אליהם על ידי המחתרות.
ב-4 במאי 1947 התבצעה הפריצה לכלא עכו.
עשרים ושבעה אסירי אצ"ל ולח"י ומאה ושמונים אסירים ערבים נמלטו.
מבין המשחררים נהרגו שלושה, וחמישה נתפסו והובאו כאסירים לבית הסוהר שאותו פרצו.
בין המשחררים שנתפסו היו אבשלום חביב, יעקב וייס ומאיר נקר.
כמו עולי הגרדום לפניהם, סירבו השלושה להגן על עצמם ומיאנו להכיר בזכות השלטון הבריטי לשופטם.
הייתה סבירות גבוהה, על סמך מקרים קודמים, כי השלושה יידונו למוות.
על כן החליט האצ"ל להקדים ולחטוף מראש שני שוטרים בריטים בזמן ששחו בבריכת השחייה "גלי גיל" ברמת גן ב-9 ביוני.
19 שעות לאחר החטיפה הגיע צבא בריטי בסיוע "ההגנה" למקום שבו הוחזקו שני החטופים, ושחררם.
יומיים לאחר מכן נידונו שלושת האסירים היהודים למוות.
מרגע גזר הדין, היה המרחק בינם לבין הגרדום קצר ביותר – נדרש אישור גזר הדין על ידי מפקד הצבא הבריטי בארץ.
הארגון המשיך בניסיונותיו לחטוף בני ערובה, אך אנשי הצבא והמשטרה הבריטים היו דרוכים וחמושים היטב, ונעו כשהם משוטטים בקבוצות גדולות בלבד.
כך נכשלו שני ניסיונות חטיפה בירושלים, וניסיון נוסף על יד בסיס תל השומר.
שלושה שבועות לאחר מתן גזרי הדין, ב-8 ביולי, אישר אותם מפקד הצבא, אך משום שבאותה העת ביקרה בארץ ישראל ועדת אונסקו"פ של האו"ם שחקרה את בעיות הארץ, החליט להשעות את ביצועם.
השעיה זו, שניתנה על מנת שלא "לקומם" את הוועדה, העניקה לאצ"ל זמן נוסף על מנת לבצע את החטיפה.
התכנון והחטיפה של שני הסרג'נטים
במחנה הנופש הצבאי הבריטי בצפונה של נתניה עבד אזרח יהודי בשם אהרון ויינברג.
ויינברג היה פליט מווינה והיה מוכר לבריטים בשמו הלועזי, בעל הצליל הגרמני.
משום שלא הפגין שאיפות לאומיות-ציוניות, ניתן בו אמון.
המידע על כך התגלגל זמן מה לפני כן למפקד הש"י-שירות המודיעין של "ההגנה" במקום, יהושע בר-זיו, שהטיל על ויינברג ליצור קשר חברי הדוק עם שני סמלים בצבא הבריטי, קליפורד מרטין ומרווין פייס, ששהו רבות באותו מחנה נופש.
שני הסמלים היו אומנם בעלי דרגה נמוכה, אך חשיבותם לש"י הייתה רבה: שניהם השתייכו למודיעין הצבאי, ליחידה לביטחון שדה, ושירתו במשטרת טולכרם, האחראית על נפת השרון.
ויינברג הצליח מעל המצופה בתפקידו לקשור קשרי ידידות עם סמלי-המודיעין ולהפעילם כמקורות עבור הש"י, ומדי פעם לפעם הזמינם לבלות בעיר-החוף נתניה, בלבוש אזרחי.
בימי הסכנה והמתיחות של קיץ 1947, הייתה יציאה כזו ללב יישוב יהודי מלווה בסכנה רבה, וככל הנראה נעשתה בלא ידיעת מפקדיהם של השניים.
באחת מהפעמים שבהן ביקרו שני הסמלים את ידידם ומפעילם בנתניה, בליל שבת, 4 ביולי, התגלה דבר ביקורם לצעיר חבר האצ"ל בשם אהרון "ארהל'ה" כהן שישב בבית הקפה "גן ורד" בעיר והבחין כי שכניו לשולחן דוברים אנגלית.
כהן הבין את ההזדמנות שנקרתה בדרכו, והחליט לעקוב אחריהם.
עם צאתם מבית הקפה פנו השלושה לעבר מחנה הנופש הצבאי בצפונה של נתניה.
על פי דיווח זה נערך האצ"ל כעבור שבוע, בתקווה שיופיעו שנית ב"גן ורד".
וכך, ב-11 ביולי 1947, הוצאו מהסליק המחתרתי אקדחים, תחמושת ובקבוק כלורופורם והוכנו מטליות וחבלים – כפי שנעשה פעמים אחדות בשבועות האחרונים, אך תמיד בלא תוצאות.
בשל הכישלונות בשבועות האחרונים בחטיפת בני ערובה, היו חברי האצ"ל בנתניה קטני-אמונה באשר לאפשרות שאכן הערב תתבצע החטיפה.
מסיבה זו לא ערכו הכנות קפדניות, כראוי למבצע כזה: הנוהג לחטוף מונית בעיר אחרת ולהביאה למקום הפעולה לא בוצע, וכמוהו גם הנוהל לבצע את הפעולה על ידי אנשים שאינם מתושבי המקום.
מפקד הפעולה היה בנימין קפלן, שהיה בין האסירים שיצאו אל החופש בפריצה לכלא עכו (לימים, קפלן במלחמת העצמאות).
כשחיפש קפלן אדם שישמש בתפקיד נהג, התנדב יוסי מלר, שהיה תושב ותיק בנתניה (וזה מכבר הצטרף לאצ"ל) להביא את מוניתו השחורה ולנהוג בה בשעת החטיפה.
עם רדת החשכה הוחלפו לוחיות הרישוי של המונית והיא עמדה מוכנה לפעולה.
בערב אותו היום הופיעו ויינברג ושני הסמלים פעם נוספת ב"גן ורד" – באזור כיכר העצמאות של ימינו.
בנימין קפלן פרש את אנשיו ברחבי אזור בית הקפה ועל הדרך המובילה צפונה, אל מחנה הנופש הצבאי.
רק לאחר חצות יצאו השלושה מבית הקפה ופסעו ברחוב הרצל.
מוניתו של מלר, יחד עם קפלן ועוד שלושה לוחמים, יצאה לדרך על מנת לחוטפם וחנתה ליד "בית המוסדות" ברחוב הרצל 15. כשהגיעו הסרג'נטים למקום, יצאו מהמונית ארבעת הצעירים רעולי פנים ואקדחים שלופים בידיהם.
לאחר התנגדות קלה של אחד הסמלים, הוכנסו השלושה לרכב ומלר החל לנסוע.
את ויינברג הוציאו והשכיבו בפרדס בצפון נתניה תחת שמירה, ומאוחר יותר העבירוהו לפרדס נוסף, שם שוחרר.
הסמלים הובלו לבונקר תת-קרקעי שנבנה מבעוד מועד מתחת לרצפה של מלטשת היהלומים המושבתת "פלדמן", באזור-התעשייה של שכונת טוברוק, בדרומה של נתניה.
שבת 12 ביולי 1947 - הפעילות המיידית לאחר החטיפה
אהרון ויינברג, שנותר שכוב בפרדס בצפון נתניה עד שעות הבוקר המוקדמות, התייצב בשערי מחנה הנופש הצבאי ודיווח על חטיפת שני הסמלים.
הוא נלקח כעבור שעה קלה לחקירה במשטרת טול-כרם, שם שטח בפני חוקריו את פרטי החטיפה.
הידיעה הגיעה במהרה גם לראשי "ההגנה" והיישוב היהודי בנתניה.
ראש מועצת נתניה, עובד בן עמי, הורה מיידית על כינוס הנהלת המועצה לישיבת חירום.
את נציגי המפלגה הרוויזיוניסטית, שהייתה מזוהה עם האצ"ל, לא הזמין בן-עמי לישיבה.
בסופה של הישיבה התקבלה החלטה בהתאם לעמדתו של "היישוב המאורגן", שפורסמה למחרת בעיתונים בשמו של בן-עמי ובה נכתב בין השאר: "...חטיפת שני חיילים אנגלים ברחוב המרכזי של נתניה היא מעשה פרובוקטיבי העלול לסכן את שארית התקווה להצלת חייהם ולהשיג חנינה לשלושת הנידונים למוות.
אני פונה לכל אזרח בעל רצון טוב, לא להשאיר אבן אחת בלתי הפוכה ולעזור ממש לגילוי עקבות החטופים".
באותו הזמן נערכו ב"הגנה" למציאת החטופים ולשחרורם, ואפילו בכוח אם יהיה בכך צורך.
מפקד הש"י באזור הגיע לנתניה על מנת לפקח על המאמצים בעצמו.
יהושע בר-זיו, שבינתיים הספיק להתפטר מתפקידו כמפקד הש"י בנתניה, סיפק לו מידע שהיה ברשותו, שלפיו האצ"ל בנה בשבועות האחרונים בונקר תת-קרקעי מתחת לביתו של חבר האצ"ל חיים בנאי, ברמת טיומקין.
לשניים לא היה ספק ששם אכן מוחזקים החטופים, והם העבירו את המידע (השגוי) לממונים עליהם ב"הגנה".
כל אותה העת התרוצץ ראש המועצה בן-עמי בניסיונות להרגיע את השלטונות הבריטיים ולהבטיח להם שהיישוב היהודי יעשה הכול כדי למצוא את הסמלים.
אולם לאחר שיחתו עם חברי מועצת נתניה מהמפלגה הרוויזיוניסטית, הלל צור ויעקב צ'ינסקי, פרסם למחרת בעיתון הודעה שלפיה "מר בן-עמי קיבל אמש בשעות המאוחרות הודעה מהאצ"ל, כי לא יחזירו את החטופים כל עוד לא תתברר שאלת מתן החנינה לשלושת הנידונים".
באותו היום, כיתר הצבא הבריטי את נתניה, בנותיה והיישובים הקרובים בעמק חפר, וב-13 ביולי החלו הכוחות בסיורים וחיפושים נרחבים ברחובות היישובים.
הקשר הכפול, המידע השגוי וכמעט-חשיפה
כל אותה העת, היה בידי "ההגנה" מידע מהימן לכאורה על מקום הימצאותם של שני הסמלים.
מידע זה הגיע עד לראש המטה הארצי של "ההגנה" – ישראל גלילי, וממנו למפקד העליון של "ההגנה" ויושב ראש הסוכנות היהודית – דוד בן-גוריון.
בן-גוריון, שהנהיג באותו זמן את "הסזון הקטן" כנגד האצ"ל והלח"י, היה נחוש בדעתו לשתף פעולה עם השלטונות כנגד ה"פורשים" (האצ"ל והלח"י).
זאת בניגוד מוחלט לדעת ראש המטה, שהתנגד לשיתוף פעולה עם הבריטים כנגד יהודים בהתאם למדיניותה הרשמית של "ההגנה", והורה כבר על הכנות לקראת שחרור החטופים בכוח על ידה.
בן-גוריון הבין כי בעקבות שחרור החטופים בכוח, ולא חשוב על ידי מי, ייתלו שלושת הנידונים למוות בעכו, והאצבע המאשימה של האצ"ל תופנה, בכל מקרה, כלפי הסוכנות היהודית שבראשה עמד, "ההגנה" והש"י.
בשל כך קיבל שתי החלטות: הראשונה, שיש לשחרר את הסמלים בכוח.
אבל לא כהמלצת ראש המטה, על ידי "ההגנה", אלא על ידי הבריטים.
השנייה, שמסירת המידע על מיקום הבונקר לבריטים תיעשה באמצעות שליח חשאי, ומייד לאחר מכן יימסר המידע באופן אנונימי גם לראש מועצת נתניה בן-עמי.
כך, הוא קיווה, תופנה האצבע המאשימה כלפי בן-עמי, לכשיתגלה כי הוסגר מיקומו של הבונקר לשלטונות.
בעשותו כן הסתמך בן-גוריון על קריאתו של בן-עמי בעיתוני הבוקר לתושבי נתניה "לא להשאיר אבן אחת בלתי הפוכה" בחיפוש אחר הסמלים.
תוכניתו של בן-גוריון לא פעלה: בן-עמי נפגש עם חבר המועצה הרוויזיוניסטי יעקב צ'ינסקי וסיפר לו על כך ש"ההגנה" יודעת את מיקומם של הסרג'נטים, ושהם מוחבאים מתחת לביתו של חיים בנאי.
צ'ינסקי, שידע על מיקומם האמיתי של הסרג'נטים ולכן ידע שהמידע שבידי הבריטים שגוי, החליט בכל זאת להודיע למפקד האצ"ל במחוז, אברהם אסף, על החיפוש המתוכנן בשכונתו רמת-טיומקין.
אסף ידע את האמת על ה"בונקר" מתחת לביתו של בנאי – מדובר היה בסליק קטנטן שנחפר מתחת רצפתו של בנאי כמה שבועות קודם לכן, ובו הוחבאו בקבוקי הכלורופורם, האקדחים, והחבלים ששימשו לחטיפת הסמלים.
בונקר אומנם לא היה שם, אך מציאת הסליק על ידי הבריטים עלולה הייתה להביא לחשיפת מקום מחבואם של החטופים.
בזכות הודעתו של בן-גוריון לבן-עמי ובניגוד לתוכניתו, הוצאו מבעוד מועד החפצים המפלילים הללו מהסליק, והוחבאו במקום אחר.
למחרת, 14 ביולי 1947, משפגה הארכה שניתנה על ידי הבריטים ליישוב היהודי על מנת לקיים בעצמו חיפושים, הושמו כ-15,000 תושבי נתניה בעוצר.
במפקדת הצבא הבריטי במחנה בית ליד התקבלה ההחלטה להגיע לבונקר שמתחת לביתו של חיים בנאי, ולשחרר משם בכוח את שני הסמלים החטופים.
בשעות הצהריים המאוחרות הקיפו את רמת-טיומקין כלי רכב צבאיים, ובהם טנקים ושריוניות.
חיים בנאי ושכניו נאסרו כולם, והחלו חיפושים אחר הבונקר.
החיילים הפכו כל פינה בביתו וחפרו ברצפה לאורכה ולרוחבה בהשאירם הרס מוחלט, אך ללא הועיל: החטופים מעולם לא הובאו לביתו של בנאי, ואילו הסליק שאכן היה בו בתחילה פונה מבעוד מועד.
לאורך כל אותו הזמן, שהו החטופים בבונקר שנחפר במלטשת "פלדמן" בשכונת פועלי-היהלומים "טוברוק", כשחלק מתושבי השכונה וביניהם הגברת דבורה וייס היו אמונים על הבאת מזון לחטופים.
הם הוצבו בו בעודם ישנים תחת השפעת הכלורופורם, וכשהתעוררו עמד מולם מפקד הפעולה, בנימין קפלן, ואמר להם באנגלית: "נאסרתם בידי הארגון הצבאי הלאומי כבני-ערובה לשלושת היהודים שנידונו למוות בבית-דין צבאי בריטי.
בעצתו של עמיחי פאגלין ("גידי"), קצין המבצעים של האצ"ל שהגיע לנתניה מתל אביב עוד באותו היום, אורגנה פעולת הטעיה עבור הבריטים (ועבור "ההגנה"): אנשיו העמיסו על רכב מסחרי גלילי תחבושות, בקבוק כלורופורם, חבלים ואלונקות.
את המכונית שלחו מנתניה להרצליה ושם נטשו אותה ליד חוף הים, בהשאירם עקבות ברורים.
כל זאת כדי ליצור את הרושם שהחטופים הועברו מנתניה.
כמו כן דאג פאגלין לבקבוקי חמצן שיורדו אל תוך הבונקר, לפני שחזר לתל אביב.
שעות ספורות לאחר שפאגלין עזב את המלטשה, כמעט ונחשף מקום המסתור: שני השומרים שהוצבו על המלטשה הבחינו במכונית משטרה בריטית מסיירת באזור טוברוק.
מחשש שפניה של המכונית מועדים לכיוון המלטשה, הם החליטו להתחמק ממנה ולהסתתר.
מכונית המשטרה אומנם המשיכה בדרכה בסיור שגרתי, אך שומר-היום במלטשה הסמוכה הבחין בשניים מתחמקים דרך החלון, ובסוברו שמדובר בגנבים – הזעיק את המשטרה.
כוחות משטרה גדולים הגיעו למקום.
השוטרים פרצו למלטשה והחלו בחיפוש מקיף.
למקום הגיע אחד מבעלי המלטשה, שלא ידע על השימוש שעושה האצ"ל בנכסו, והצליח בתמימותו לשכנע את הבריטים שאין להם מה לחפש במקום.
משלא מצאו השוטרים דבר, הסתלקו מהמקום.
ביום חמישי, 17 ביולי, לאחר שלושה ימים של מצור צבאי קשה והדוק, הוסר עוצר מעל 15,000 תושבי נתניה, אך העיר עצמה נותרה תחת מצור ונשארה מנותקת משאר חלקי הארץ.
החיפושים אחר החטופים נמשכו בימים שלאחר מכן והגיעו עד כפר אהרון.
תליית שלושת עולי הגרדום האחרונים
החיפושים בנתניה נמשכו, אך ללא תוצאות.
למרות זאת, לאחר שבועיים של מצור על נתניה, ב-26 ביולי, הוסר הפיקוח הצבאי מהסביבה.
ב-27 ביולי נמסרה ההודעה הרשמית ברדיו קול ירושלים, כי הנציב העליון הורה לתלות את שלושת הנידונים למוות.
באותו הבוקר, שמונה-עשר יום לאחר חטיפתם של הסרג'נטים, הורה ראש מטה האצ"ל חיים לנדאו לאברהם אסף לתלות אותם ואמר לו כי יקבל הוראות מפאגלין.
פאגלין הגיע לנתניה בשעות אחר הצהרים של אותו יום ולאחר שחששו מהכוחות הבריטיים הגדולים החליטו לתלות את שני החטופים במלטשת היהלומים עצמה במקום בחורשה כפי שתכננו קודם.
כוונת האצ"ל לא הייתה לתלות בסתר ולקבור בחשאי, כי אם לתת פומבי למעשה, למען יראו וייראו.
כוונה זו הייתה ברורה גם לבריטים וגם ליישוב היהודי, עד כי ראש עיריית תל אביב, ישראל רוקח, חשש כי האצ"ל יתלה את הסמלים בכיכר מגן-דוד, המקום הסואן והמרכזי ביותר בעיר, ובנתניה חששו שהסמלים ייתלו על עמודי החשמל בעיר.
"ההגנה" אף הגבירה את הסיורים של חבריה במקומות מרכזיים בערים הללו.
עובדה זאת אף הקשתה עוד יותר על התכנון והביצוע של העברת הגופות למקום פומבי.
בשעות אחר הצהריים הגיעו עמיחי פאגלין ואיתו עוד ארבעה לבונקר.
הוא קרא בפני הסרג'נטים את פסק הדין של האצ"ל באנגלית, ועיניהם כוסו לפני שנפרסו לולאות החבלים לאורך תקרת המבנה.
ידיהם ורגליהם נכפתו, ואז הועלו שניהם על כיסאות סמוכים שנשמטו מתחת לרגליהם והם נחנקו למוות.
העברת הגופות לחורשה למחרת ומציאתן
לאחר התלייה, היה ברור שלא יהיה ניתן להעביר את הגופות עוד באותו הלילה.
הבריטים ואנשי היישוב סרקו את העיר באופן שיטתי, והיה צורך לסדר כמה וכמה עניינים קודם לכן על מנת להוציאה לפועל.
על כן החליט פאגלין להוריד את הגוויות לתחתית הבונקר שבמלטשה, לכסות את פתחו, להשיב את מראה המקום לקדמותו ולהעביר את הגוויות עם עלות השחר, למחרת.
מי שפיקד על התלייה בחורשה והתקין את המוקש, היה חבר האצ"ל, יואל קמחי.
למחרת, השכם בבוקר 30 ביולי, הגיעה לפתח מלטשת היהלומים הנטושה בטוברוק מונית שהובאה במיוחד מתל אביב, על מנת שלא תזוהה.
באותו הזמן חיפש יוסף מלר, נהג המונית מליל החטיפה, דרך פנויה מכוחות בריטיים שניתן יהיה להעביר בה את הגופות.
מספר שעות חלפו עד שנמצא מקום מתאים, ובשעה 09:00 לערך ניתנה ההוראה להוציא את הגופות ולהכניסן למונית התל אביבית.
לוחמי האצ"ל ששמרו על המלטשה נאלצו להוציא את שקי הגופות ממנה לאור היום ולהעמיסם על המונית, לתדהמתם של עובדי המלטשות הסמוכות, שבאותו הזמן אכלו את ארוחת הבוקר שלהם.
חלק גדול מעובדי מלטשות אלו היו חברי "ההגנה", וכמה מהם ניגשו למונית ושאלו לפשר השקים.
נאמר להם שמדובר ברובים של האצ"ל, וכמה מהם הציעו לחבריהם להחרים את הנשק.
אולם אחד מלוחמי האצ"ל, דוד דהרי, הרים את אקדחו והזהיר אותם מלגעת בתכולת השקים: "מי שלא יפגע מכדור, נדע למצוא אותו בבית ונגמור אתו שם.
העובדים פנו משם וחזרו כלעומת שבאו.
מרגע זה ואילך היו הנוסעים במונית במירוץ כנגד הזמן: היה ברור שמדובר בעניין של דקות לפני שיוודע לש"י על השקים שהוצאו מהמלטשה, ולאחר מכן – לשלטונות הבריטיים.
הם עשו את דרכם מזרחה עד שהגיעו לחורשת אקליפטוסים בקרבת המושבה אבן יהודה, כארבעה ק"מ מנתניה.
שם תלו את גופות הבריטים על שני עצים סמוכים, והניחו מוקש כבד הישר מתחתם.
אל גופות הסמלים הצמידו שני פתקים שעליהם הודפס בעברית כי החייל הוצא להורג לאחר שהועמד לדין המחתרת ונמצא אשם בריגול ובכניסה בלתי חוקית לארץ ישראל.
בשעה 11:00 באותו היום, מסר יואל קמחי בשם האצ"ל הודעה למערכות העיתונים בנוגע להריגתם של מרווין פייס וקליפורד מרטין, אך בשל השטח הנרחב שבו התבצעו החיפושים, לא התגלו הגופות עד למחרת, 31 ביולי, בשעה 07:00.
הראשונים שגילו את שני הסמלים התלויים היו נוטרי משטרת היישובים העבריים, שנמנעו מלהתקרב אליהם, משום שהוזהרו בדבר המיקוש בסביבה.
עד מהרה הגיעו למקום עשרות חיילים בריטים, נציגי היישוב והמשטרה העברית, ועיתונאים רבים.
על מציאת הסרג'נטים דיווח כתב "הארץ":
הקצין האחראי על החיפושים לא השתהה, וניגש לנסר את הענף שעליו היה תלוי קליפורד מרטין.
אך בנפול הגופה על הארץ, התפוצץ המוקש שהוטמן מתחתיה.
הקצין היה היחיד שנפצע מההתפוצצות.
באותן שעות ממש, עם היוודע דבר מציאת הגופות בנתניה, החלו תושביה מלאי החששות לאגור מזון ומוצרים בסיסיים.
רבים מהם אף נחפזו לעזוב את נתניה, מפחד מפעולת נקם קרובה.
המועצה פרסמה קריאה לתושבים שלא להיגרר אחר שמועות שווא, להמשיך בחייהם השגרתיים ולשמור על קור רוח.
במשך היום עמדו חברי "ההגנה" בתחנה המרכזית ומנעו מהתושבים לעזוב את העיר.
במוצאי 30 ביולי, כיממה לאחר תליית הסרג'נטים, מסרה תחנת השידור של האצ"ל, "קול ציון הלוחמת", את ההודעה על התלייה:
בחוזר פנימי של האצ"ל, שנועד להסביר את תוכן ההודעה שפורסמה, נכתב:
לידיו של חבר אצ"ל שעבד כממיין מכתבים במשרד הדואר הראשי בתל אביב, הגיעה מעטפה מאנגליה ועליה רשום באנגלית "מפקד הארגון הצבאי הלאומי, פלשתינה".
בתוכה הייתה בקשה מאת אביו של מרווין פייס לחון את בנו, שכן הוא צעיר "חף מפשע, שנלכד במצב טראגי ומעולם לא היה אנטי-ציוני".
תשובתו של האצ"ל שודרה ב"קול ציון הלוחמת", ב-30 ביולי:
הראשון שהגיב למעשה התלייה היה ראש מועצת נתניה.
חרד לשלומם של בני נתניה, מסר בן-עמי לעיתונאים כי "מכל הפשעים אשר בוצעו עד היום בארץ זהו הפשע המתועב והמאוס ביותר שטימא את טוהר מלחמת השחרור של עמנו.
מעשה התלייה יישאר אות קין על עושי הנבלה.
אני מעיד שמיים וארץ כי רוב האוכלוסייה שלנו עשתה מאמצים נואשים לשחרור החטופים ולמנוע את החרפה הזאת".
המוסדות הלאומיים של היישוב מיהרו אף הם לפרסם הודעת גינוי חריפה: "אין מילים בפי הסוכנות היהודית והוועד הלאומי להביע את שאט נפשם על התועבה של רצח שני אנשים חפים מפשע בידי קבוצת פושעים, אשר אזנם אטומה לקול המצפון ואשר נטלו לעצמם את הסמכות לדון בדיני חיים ומות.
אנו קוראים ליישוב ולכל עם ישראל לעמוד לימיננו במערכה נגד האיום אשר פשה בנו עד אם יימחה כליל.
אנו מביעים את השתתפותנו העמוקה ביגון קרוביהם של קורבנות החטא השפל.
אל יזהו הם ועמם את עם ישראל, המתאמץ לחדש את חייו הלאומיים עם מבצעי הרצח המחפיר הזה." נתן אלתרמן פרסם בטור השביעי שיר ובו הוא תוקף בחריפות את האצ"ל, ומכנה את המעשה "נבלה" ו"פיגול".
גם בלונדון, בירת האימפריה הבריטית, גונה המעשה בחריפות ואף הושווה למעשה נאצי.
עיתון ה"דיילי אקספרס" הדפיס את תמונות התלויים על פני כל העמוד הראשון של העיתון.
הוועד הערבי העליון, בראשותו של ג'מאל אל-חוסייני, גינה אף הוא את התליות ובהצהרה שפרסם הציע לעולם, בין השאר, "שישווה טרור זה עם המהומות הערביות בשנים 1936–1939 שהוכיחו את אצילותם של הערבים.
מהומות אלו היו לוחמת פנים אל פנים ולא היו בהן מעשי זוועה כאלה".
הפרשה גם השפיעה על דעת הקהל הבריטית על השהות בארץ ישראל.
כך לדוגמה במאמר מערכת של המאנצ'סטר גארדיאן נכתב: "הגיע הזמן שהממשלה תחליט לעזוב את פלשתינה".
פעולות נקם והתפרצויות אנטישמיות בבריטניה
מיד באותו הערב בו נמצאו שני הסרג'נטים החלה השתוללות נרחבת של כוחות צבא ומשטרה בריטיים ברחובות תל אביב.
שוטרים וחיילים הסתערו באלות על אזרחים עוברי אורח וחבטו קשות בכל מי שנזדמן תחת ידיהם.
משנמלטו האזרחים מהאזור, החלו השוטרים והחיילים לנפץ חלונות ראווה.
במהלך ההתפרעויות נרצחו חמישה יהודים ביריות ועשרים ושבעה נפצעו, וכל זאת מבלי שרשויות המנדט התערבו.
חנויות שבעליהן יהודים הותקפו, חלונות ראווה נופצו והבעלים נסקלו באבנים.
בתי קברות חוללו, בית כנסת אחד הוצת וחלונותיהם של בתי כנסת נוספים נופצו.
הפגנות פרועות נערכו, כתובות נאצה רוססו, ויהודים נפצעו.
המקרה העמיד במבחן קשה את נאמנותם של יהודי בריטניה למלך.
יום לאחר גילוי גופותיהם של הסרג'נטים הבריטים, יום שישי, 1 באוגוסט, הובאו לקבורה מרווין פייס וקליפורד מרטין בבית הקברות הצבאי הבריטי ברמלה.
באותו יום נקברו בתל אביב חמשת היהודים שנרצחו בהתפרעויות השוטרים והחיילים הבריטים.
בספטמבר, למעלה מחודש לאחר תלייתם של הסרג'נטים, נרצחו סמוך לפרדס חנה מאיר וראובן פלסקובסקי, אב ובנו תושבי המושבה כרכור שהיו פעילים בארגון ההגנה, בעת שהיו בדרכם מחדרה חזרה לביתם.
הם נדרסו במזיד על ידי פטרול של הצבא הבריטי.
מעשה זה מיוחס כנקמה על פרשת הסרג'נטים.
פרשת תליית הסרג'נטים נמנית, ביחד עם פיצוץ מלון המלך דוד וליל ההלקאות, כאחת הפעולות שפגעו ביותר ביוקרת השלטון הבריטי.
על-פי דעות שונות היוו פעולות אלו אחד הגורמים להסתלקות או לזירוז פינויים של הבריטים מארץ ישראל.
אחרים רואים בה גורם שפגע בעמדות היישוב ובסיכוייו למדינה.
הוועדה המיוחדת של האו"ם לעניין ארץ-ישראל, ועדת אונסקו"פ, שפעלה בארץ באותו הזמן וביקשה מכל הצדדים שלא להיגרר לפרובוקציות שישפיעו על עבודתה, לא יכלה להתעלם ממאורעות אלו.
בנוסף, בזמן שבו התרחשה פרשת הסרג'נטים, התרחשה פרשה אחרת, פרשת אוניית המעפילים "אקסודוס", שעל סיפונה הטלטלו כ-4,500 ניצולי השואה יהודים אשר שלטונות המנדט הבריטי מנעו את כניסתם לארץ.
שתי הפרשות הללו, שהתחרו ביניהן על תשומת הלב התקשורתית ודעת הקהל העולמית, תרמו ככל הנראה להחלטת הוועדה המיוחדת על סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל.
חודש לאחר תליית הסרג'נטים, התכנס בית הנבחרים הבריטי למושב מיוחד על מנת לדון בפרשה.
בדיון שררה הסכמה חוצת-מפלגות על הצורך לעזוב את ארץ ישראל במהירות.
כעבור שנתיים טען הקולונל ארצ'ר קאסט, לשעבר משנה למזכיר ממשלת המנדט, כי תליית הסרג'נטים הייתה הגורם המרכזי שזירז את נסיגת בריטניה מהארץ.
מנחם בגין טען שתליית הסרג'נטים הצילה את חייהם של רבים מחברי אצ"ל ולח"י.
לאחר תליית הסרג'נטים, במהלך החודשים שנותרו לשלטונם, לא הוציאו להורג הבריטים אנשי מחתרת נוספים.
בשנת 1981 התברר שאחד התלויים, קליפורד מרטין, הוא יהודי על פי ההלכה, משום שאמו, פרננדה, הייתה בת למשפחה יהודית מקהיר.
ההנחה המקובלת היא שאנשי האצ"ל לא ידעו עובדה זו.
על רקע הפרשה ובהשראתה נכתב ספרו של אמנון רובינשטיין, "אהבות אסורות" (זמורה ביתן, 2010).
חטיפת הסרג'נטים, ובייחוד מאסרם עד להוצאתם להורג, מתוארת בהרחבה מנקודת מבטם של החיילים הבריטים גם באחד הפרקים של המיני-סדרה "ההבטחה".
חלק מהחורשה, המכונה כיום באופן רשמי בשם "יער נתניה", שוכן בין שכונת קריית השרון מדרום לשכונת קריית רבין מצפון.
אורכה של החורשה ממזרח למערב כ-600 מטרים ורוחבה מצפון לדרום כ-450 מטרים.
היא מוקפת ברחובות מכל ארבעת עבריה.
אף שבמקום נסללו מספר שבילי הליכה, הוצבו ספסלים ופנסים והוכשרו פינות משחק ופיקניק, שמרה החורשה על צביונה הטבעי.
פרשת הסרג'נטים איננה מאוזכרת במקום בשום צורה.
עם זאת, קיים ספק אם אכן נתלו הסרג'נטים באותה חורשה.
יש המזהים את החורשה שבה נתלו השניים ביער אילנות.
פרשת הסיליקון בחלב הייתה פרשה שבמרכזה עמד הגילוי שחברת "תנובה" הוסיפה את הכימיקל פולי דימתיל סילוקסאן (Polydimethylsiloxane) לחלב העמיד 1% שומן שלה, ללא ידיעת הציבור.
בספטמבר 1995 נחשף בתחקיר של רונאל פישר במוסף "סופשבוע" בעיתון מעריב, כי חברת "תנובה" הוסיפה לחלב העמיד דל-השומן שלה את הכימיקל פולידימתילסילוקסאן (אשר נחרט בתודעה הקולקטיבית כ"סיליקון").
התחקיר התבסס על מידע פנימי שהגיע לידי פישר, ועל בדיקות כימיות שבוצעו לחלב במעבדת 'ספקטרולאב' ברחובות.
הכימיקל שימש כחומר מונע קיצוף, ואפשר לאטום ביתר קלות את אריזות החלב לאחר מזיגת החלב לתוכן.
בעקבות בעיה בתהליך הייצור במפעל תנובה נאלצו להשמיד כמויות גדולות של חלב ובכך נגרמו הפסדי הכנסות ניכרים.
השימוש בסיליקון מנע את התופעה.
מדובר בפולימר על בסיס צורן, נטול צבע ולא רעיל.
החומר נחשד כחומר מסרטן, ולכן נאסר לשימוש במזון ברוב ארצות העולם ובהן ישראל, מתוקף סעיף בתקנות לרישוי עסקים.
הכנסתו למוצר מזון הייתה כרוכה באישור מיוחד של מנכ"ל משרד הבריאות.
בשנת 1995 הוגש נגד תנובה ומנהליה כתב אישום בבית משפט השלום ברחובות בשל שתי עבירות:
אי מילוי הוראות תקן בניגוד לחוק התקנים, תשי"ג-1953
העבירה לפי חוק התקנים התבססה על הממצא שתנובה ייצרה כמות של כ-13 מיליון ליטר חלב שהוסף לו סיליקון, חומר שאיננו נמנה עם החומרים שמותר להוסיפם לחלב לפי סעיף 105 לתקן הישראלי הרשמי 284.
הטעיה לפי חוק הגנת הצרכן
העבירה של הטעיה התבססה על כך שתנובה ומנהליה פרסמו מודעה בעיתונות, בעקבות חשיפת הפרשה, בה נטען כי החלב של תנובה נקי מתוספות סיליקון על פי בדיקות מעבדה.
מודעות אלו נמצאו כמטעות את הצרכן, נוכח העובדה שאין מחלוקת שהוחדר סיליקון לחלב בעת תהליך הייצור במחלבות תנובה.
בית המשפט עוד קבע, כי מנהלי תנובה ידעו מעצם ההחדרה.
ביום 4 במרץ 1996 הרשיע בית המשפט את הנאשמים על פי הודאתם בעבירות שיוחסו להם ואימץ את הסדר הטיעון שהושג בין הצדדים לפיו הוטל על הנאשמים קנס.
ב-14 בספטמבר 1995 הוגשה תביעת פיצויים ובקשת לאישור תובענה ייצוגית על ידי תופיק ראבי נגד תנובה.
ב-13 ביוני 1996 אושרה הבקשה על ידי השופט משה טלגם, שקבע כי התובע הייצוגי ממלא אחר דרישות חוק הגנת הצרכן אשר כלל בשעתו הסדר להגשת תובענות ייצוגיות בעילות על פיו.
בנוסף לכך, בית המשפט שלל את הטענה בדבר העדר תום לב של התובע, וקבע כי הוא יכול לייצג בצורה הולמת את הקבוצה התובעת, אף כי המליץ לו להסתייע במועצה הישראלית לצרכנות.
לגבי הסעד, קבע בית המשפט כי אין לאשר סעד של השבה אך אישר תביעה בגין נזק בריאותי, ובלבד שאין מדובר בנזקי גוף עתידיים.
בית המשפט הגדיר את הקבוצה התובעת ככוללת כל מי שצרך חלב מן הסוג הנדון בתקופה שבה הוסף לו סיליקון.
הן תנובה והן התובע ערערו על ההחלטה לאשר את התובענה הייצוגית.
תנובה ערערה על אישורה, ואילו התובע ערער על מחיקת סעד ההשבה וכן על כך שלא נפסק לטובתו שכר טרחה.
המשך הדיון בתובענה עוכב עד למתן פסק דין בערעור בבית המשפט העליון.
ביום 19 במאי 2003 ניתן פסק דין בערעור.
המועצה לצרכנות הצטרפה כצד לדיון בערעור, לצדו של התובע, ולמעשה הוספה כתובע נוסף.
גם היועץ המשפטי לממשלה הצטרף לדיון וצידד באישור התובענה הייצוגית.
בהחלטתו הסתמך בית המשפט העליון על פסיקה לפיה נזק בר פיצוי כולל גם "פגיעה בנוחות גופנית, סבל ופחד גם אם אין להם כל ביטוי פיזי, וגם אם אין הם מתלווים לפגיעה פיזית כלשהי", וכן, "נזק מוראלי ועגמת נפש".
בית המשפט השליך מעצם העובדה שתנובה הכחישה בתחילת הדרך את הוספת הסיליקון לחלב כהבנה ומודעות לכך שקיימת התנגדות רחבה בציבור לתוספת זו.
בית המשפט העליון לא התערב בהחלטה לשלול את סעד ההשבה וציין כי בית המשפט יוכל לפסוק פיצוי לטובת הציבור או לטובת הקבוצה, כולה או חלקה, שהרי קיים קושי לדעת מיהם הצרכנים שרכשו את החלב.
משאושרה התביעה כייצוגית חזר הדיון לבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בית המשפט קבע כי אין לפצל את שלב ההוכחות לדיונים נפרדים בשאלת האחריות ובשאלת הנזק, וקבע עוד כי "האוכלוסייה הרלוונטית לתביעה היא, בעיקרו של דבר, אותם אנשים שרכשו בעצמם את החלב" בישראל.
בנוסף לכך קבע בית המשפט כי לא ניתן לבסס "ממצאים עובדתיים" על קביעות בית המשפט בהליך פלילי, בין היתר, משום שבאותו הליך לא נשמעו עדויות ולא הוגשו ראיות.
עם זאת, קבע בית המשפט כי הודאתה של תנובה בביצוע העבירות והכרעת הדין המרשיעה מהווים ראיות לחובתה של תנובה גם בהליך בפניו.
בית המשפט הוסיף כי הוא אינו נדרש להכריע בשאלה "המדעית" הנוגעת לקיומו של סיכון בריאותי בשתיית חלב המכיל סיליקון, וכי די לבחון את השאלה האם ניתן לשלול סיכון בריאותי כאמור.
ביום 7 באוקטובר 2008 פסק בית המשפט סעד כספי לטובת הקבוצה מכוח לחוק תובענות ייצוגיות, על סך של 55 מיליון ש"ח, וחילק אותו לשלוש מטרות:
מתן הטבה לחברי הקבוצה באמצעות הוזלת המוצר (או הגדלת התכולה בלא העלאת מחירו).
העברת חלק מסכום הפיצוי לקרן מחקרים ומלגות בתחום המזון והתזונה, שלהם השלכה על בריאות הציבור.
חלוקת חלב חינם לאוכלוסיות נזקקות באמצעות עמותות העוסקות בכך.
תנובה הגישה ערעור על פסק דינו החלקי של בית המשפט המחוזי והתובעים הייצוגיים הגישו ערעור שכנגד, אך טרם שנדונו ערעורים אלו ניתן על ידי בית המשפט המחוזי פסק דין משלים.
בפסק הדין המשלים מיום 17 ביוני 2009 נתן בית המשפט המחוזי תוקף להסכמות אליהם הגיעו הצדדים לגבי חלוקת מטרות הפיצוי, וכן פסק את הגמול ושכר הטרחה הסופיים.
הצדדים הלינו בפני בית המשפט העליון גם על פסק הדין המשלים.
כל ההליכים שקדמו לדיון בהליך ת"א 1372/95 (אחרי אישורה כייצוגית) התנהלו על פי הוראות פרק ו'1 לחוק הגנת הצרכן שעמד אותה עת בתוקפו, ורק לאחר שבית המשפט המחוזי החל לדון בתובענה הייצוגית שאושרה, נחקק חוק תובענות ייצוגיות שלפיו פסק בית המשפט את פסק הדין.
בבית המשפט העליון, השופטת אסתר חיות נתנה חוות דעת מקיפה אשר בסופה קיבלה באופן חלקי את ערעורה של תנובה בכל הנוגע לשיעור הפיצוי וכן את ערעורה בכל הנוגע לשיעור הגמול לתובעים הייצוגיים ולשכר הטרחה לבאי כוחם.
בנוסף, דחתה את הערעור שכנגד שהגישו התובעים הייצוגיים ואת ערעורם על פסק הדין המשלים והעמידה את סכום הפיצויים על סך של 38.5 מיליון ש"ח.
השופטים עמית ופוגלמן הצטרפו לחוות דעתה.
חובת גילוי על עוסק כלפי הצרכן מקורה בדין ומוסדרת בין השאר בסעיף 4 לחוק הגנת הצרכן, תשמ"א-1981, אשר מטיל חובת גילוי ומחיל אותה על כל עוסק.
לפי החוק כל עוסק חייב לגלות לצרכן כל פגם או איכות נחותה או תכונה אחרת הידועים לו, המפחיתים באופן משמעותי מערכו של הנכס ו/או כל תכונה בנכס המחייבת החזקה או שימוש בדרך מיוחדת כדי למנוע פגיעה למשתמש בו או לאדם אחר או לנכס תוך שימוש רגיל או טיפול רגיל.
חוק הגנת הצרכן נתקבל בכנסת ב-1 באפריל 1981 ונועד להבטיח כי הצרכן יקבל מראש מידע אמין כדי לאפשר לו לשקול באורח שקול ומודע אם לרכוש מוצר.
חוק הגנת הצרכן מכיר בעובדה כי הצרכן אינו במעמד שווה, הן מבחינת יכולת כלכלית והן מבחינת הבנה עסקית לעוסק.
הוא מסתמך על המוכר ומצפה שהמוכר יגלה לו את הפרטים העיקריים והחשובים של העסקה כמו איכות המוצר או השירות, תנאי העסקה ותנאי האחריות.
צרכן סביר בעסקה צרכנית מסתמך על העוסק ומצפה שיגלה לו את העובדות העיקריות, חוסר השוויון הכלכלי והמקצועי מחייב את הצרכן להסתמך על העוסק.
חוק הגנת הצרכן מהווה אמצעי אזרחי שנועד להגן על הצרכן וכלי למימוש זכויותיו בדרך של תביעת פיצויים וכולל בין השאר סנקציות פליליות והסדר פיקוח מנהלי של הממונה על הגנת הצרכן.
שני תנאים בסיסים לקיומה של חובת הגילוי:
קיימת חובת גילוי שלא מולאה,
הצרכן ידע או היה צריך לדעת את המידע המדובר,
חובת הגילוי אינה חלה כאשר העוסק הוכיח כי הפגם, האיכות או התכונה או הפרט המהותי בנכס היו ידועים לצרכן.
במהלך שבדיעבד גרר פגיעה חמורה בתדמיתה, דחתה הנהלת תנובה את החשדות בכל תוקף.
אמנם תחילה נשמעו תגובות סותרות מצד ההנהלה, כאשר יצחק בן-דוד, סמנכ"ל בחברה, הודיע לתקשורת כי הסיליקון שימש כבולם קצף ואושר על ידי משרד הבריאות.
אולם חברת "תנובה" יצאה חיש מהר בקמפיין אגרסיבי בכלי התקשורת במטרה להפריך את החשדות.
יוסף יודוביץ', מנהל אגף החלב בתנובה מסר כי "פעלנו ונמשיך לפעול רק לפני ההוראות.
'תנובה' נשארה עקבית בעמדתה, שלא היו דברים מעולם, והחברה עובדת באופן תקין".
במהרה הצטברו העדויות כנגד "תנובה" והלחץ כלפי החברה מצד הציבור גבר בעקבות שידורו בערוץ 2, של קטע וידאו שצולם במצלמה נסתרת, בו רואים את מכלי הסיליקון ליד פס יצור החלב, שעליהם תוויות "לשימוש חיצוני בלבד".
תנובה החלה בהורדת החלב מהמדפים, וגרסת החברה לאירועים שונתה.
כעת הצהירו בחברה כי אמנם נעשה שימוש בסיליקון, אך כחומר ניקוי בלבד למערכת הצינורות, וזאת הסיבה שבגללה נמצאו שאריות סיליקון בחלב.
ההצהרה עוררה תמיהות רבות מכוון שהחומר כלל אינו משמש כחומר ניקוי.
בקשת תנובה, שכעת מצאה את עצמה עם כמויות אדירות של חלב עמיד, להשתמש בחלב שהורד כמזון לבהמות נדחתה, ומשרד הבריאות הורה לחברה להשמיד את החלב לאלתר.
עם זאת, בתנובה עוד לא הודו בפה מלא בהכנסת הסיליקון במזיד.
צבי ורשביאק, מנהל מפעל תנובה ברחובות שבו יוצר החלב, יצא בהצהרה "אנחנו ממשיכים בייצור החלב העמיד.
יש לנו נתונים על ערכים גבוהים של סיליקון במים ובחלב באופן טבעי וללא שהוספנו שום חומר פנימה".
הלחץ על החברה גבר, ונציגי החברה זומנו להופיע בפני ישיבת פגרה מיוחדת של ועדת הכלכלה של הכנסת, בהשתתפות נציגי משרד הבריאות, משרד החקלאות וארגוני הצרכנים.
בסופו של דבר, בעקבות חקירה פנימית, הודתה הנהלת תנובה במחדל, כאשר מנכ"ל החברה, יצחק לנדסמן, התנצל בהודעה אישית על הפרשה, על הטיוח, והורה על השעייתו של מנהל המפעל.
ביקורת רבה נמתחה על לנדסמן, מכיוון שלא קיבל אחריות אישית על המאורע, בטענה כי היה בידו מידע לא מדויק.
לנדסמן, שעורר זעם רב, הואשם כי הודעתו לקתה בתסמונת הש"ג בכך שהפיל את האשמה על מנהל המפעל.
כמו כן, הועלו חשדות כי לנדסמן ידע על המתרחש כבר שמונה חודשים לפני האירוע, כאשר מומחה ממשטרת ישראל, דוד בר-דרור, ביקש להביא לידיעתו את הנושא, אך בחר להתעלם.
לנדסמן הוחלף כעבור זמן קצר במנכ"ל חדש, אריק רייכמן.
בשנת 1997, יצאה תנובה בקמפיין לשיקום תדמיתם ההרוסה של מוצרי החלב העמיד שלה.
גולת הכותרת בקמפיין זה הייתה משלוח חלב עמיד תנובה לקוסמונאוטים הרוסים בתחנת החלל מיר, שצולמו לוגמים ממנו כשהם מרחפים באוויר בפוזות שונות.
עלות הפקת הפרסומת בחלל הייתה כחצי מיליון דולר.
באמצע שנות ה-90 התפרסמו באמצעי התקשורת בישראל תנאי הפרישה שניתנו לאחדים מבכירי מפעל הפיס שפרשו ממנו, ונמתחה עליהם ביקורת.
בדו"ח מבקר המדינה לשנת 1994 נבדקו תנאי הפרישה של יושב ראש דירקטוריון מפעל הפיס, גדעון גדות.
בעקבות הדו"ח פנה ב-1996 היועץ המשפטי לממשלה, מיכאל בן יאיר, אל מפעל הפיס בבקשה לבחון מחדש את תנאי הפרישה של הבכירים.
בתחילה ניסה מפעל הפיס, בראשותו של יושב ראש הדירקטוריון החדש, אברהם כ"ץ-עוז, לדחות את טענות התקשורת, ולהותיר את תנאי הפרישה על כנם.
אולם, בגבור הלחץ התקשורתי, נאלץ מפעל הפיס לשנות את עמדותיו.
כץ עוז מינה בספטמבר 1997 ועדה בראשות עורך הדין אמנון זכרוני לבדיקת תנאי הפרישה.
לאחר כחצי שנה של דיונים המליצה הוועדה על הקטנת תנאי הפרישה באופן משמעותי.
בנוסף, בשנת 1997 הקים מפעל הפיס מועצה ציבורית, בראשות נשיא בית המשפט העליון בדימוס מאיר שמגר, שתפקידה לייעץ בנושאי מדיניות ארוכת טווח ואתיקה מקצועית.
המועצה דנה אף היא בנושא והמליצה לדירקטוריון מפעל הפיס להגיש תביעה כנגד הפורשים בבית הדין לעבודה.
התביעה בבית הדין האזורי לעבודה
במרץ 1998 הגיש מפעל הפיס תביעה לבית הדין האזורי לעבודה, ובה התבקש בית הדין לבטל, רטרואקטיבית מיום הפרישה, חלק מתנאי הפרישה של שלושה מבכירי מפעל הפיס לשעבר.
התביעה הוגשה נגד יושב ראש דירקטוריון מפעל הפיס לשעבר, גדעון גדות, המנכ"ל לשעבר אליצור גורן, וסמנכ"לית השיווק לשעבר רחל גואטה, שפרשו בשנים 1994–1996. המשפט (עב 300851/98) התנהל במשך כ-5 וחצי שנים בפני השופטת ורדה וירט-ליבנה.
טענת מפעל הפיס הייתה, בעיקרה, כי תנאי הפרישה חורגים מהמקובל במגזר הציבורי ונוגדים את תקנת הציבור.
כלומר, נוגדים נורמות בסיסיות של התנהגות בחברה הישראלית.
לפי טענה זו, מפעל הפיס הוא גוף דו-מהותי (כלומר, נמצא בין התחום הציבורי והתחום הפרטי), ולכן יש להשוות את תנאי הנתבעים למגזר הציבורי.
הטענות גובו בחוות דעתו של היועץ המשפטי לממשלה.
טענות הנתבעים היו כי מפעל הפיס הוא חברה פרטית, הרשאית לקבוע את שכר בכיריה.
לטענתם, כל החוזים אושרו כדין, על פי דיני החברות, והתנאים בחוזים אלו אינם חורגים מהמקובל עבור בכירים במשק, כגון מנכ"לי בנקים.
לכן, לטענתם, אין עילה להתערב בחוזה חתום, ובמיוחד כאשר הנתבעים נסמכים על כספי הפרישה.
התייחסות בית הדין לטענות הצדדים
לגבי טענת הנתבעים שמפעל הפיס הוא גוף פרטי: אמנם מפעל הפיס הוקם כחברה פרטית, אולם הוא שונה במטרותיו ובמבנהו מחברה פרטית.
למשל, אין למפעל הפיס בעלי מניות שהחברה מנסה להשיג עבורם רווחים.
מכיוון שמפעל הפיס הוא כמעט מונופול בתחום ההימורים, ופעילותו ציבורית וללא כוונות רווח, קבע בית הדין כי מפעל הפיס הוא גוף דו-מהותי.
לפיכך, חלים על מפעל הפיס כללי המשפט הציבורי.
לגבי טענת הנתבעים שהחוזים אושרו כדין בדירקטוריון מפעל הפיס:
רוב חברי הדירקטוריון במפעל הפיס הם בכירים בשלטון המקומי והאזורי.
יושב ראש הדירקטוריון הוא מינוי חיצוני הממונה על חלוקת כספי מפעל הפיס לרשויות המקומיות.
מכאן ישנה תלות מובנית של חברי הדירקטוריון ביושב ראש הדירקטוריון.
תנאי השכר של הנתבעים לוקטו במשך שנים בסעיפים נפרדים (האחוזים הנצברים לפנסיה, פיצויי פרישה, תוספות לשכר החודשי).
הדירקטורים למעשה לא הבינו את עלויות השכר הכולל, ואישרו בכל פעם הטבה ספציפית מבלי להבין את התמונה הכללית.