tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ערך את הופעת הבכורה שלו שלושה ימים לאחר מכן, מול Zawisza Bydgoszcz (זאוויסה בידגושץ'), כמחליף במחצית במקומו של Carles Martínez (קרלס מרטינז), אך נאלץ להיות מוחלף שוב לאחר פציעת ברך בניצחון ביתי 3–0.
ואסילייב החל את הקריירה הבינלאומית שלו לנוער בשנת 2002 עם נבחרת אסטוניה עד גיל 19. הוא ייצג גם את נבחרת הנוער עד גיל 21.
ואסילייב ערך את הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של אסטוניה ב-31 במאי 2006, בתיקו 1-1 ביתי מול ניו זילנד במשחק ידידות.
הוא הבקיע את השער הראשון שלו במדים הלאומיים ב-28 במרץ 2009, בתיקו חוץ 2-2 מול ארמניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. ואסילייב הפך במהרה לגורם מכובד בהתקפה של הנבחרת הלאומית, עם יכולת טובה לסיים מהלכים מרחוק בעזרת בעיטה מדויקת ועוצמתית.
הוא ערך את ההופעה ה-100 שלו עבור אסטוניה ב-24 במרץ 2018, בתיקו חוץ 0-0 מול ארמניה במשחק ידידות.
שחקן החודש בליגה הפולנית (2): יולי 2016, אוקטובר 2016
שחקן העונה בליגה האסטונית (1): 2022
קשר העונה בליגה האסטונית (1): 2022
קונסטנטין דְמיטרְיֶיביץ' בַּלמוֹנט – 23 בדצמבר 1942) היה משורר וסופר סימבוליסט ומתרגם רוסי, אחד הנציגים הבולטים של "תור הכסף בשירה הרוסית".
את חינוכו המוקדם קיבל בלמונט מאמו, אישה שוחרת ספרות ותיאטרון, שידעה כמה שפות, והשפיעה השפעה חזקה על דרכו.
הוא למד בשתי גימנסיות, כשמהראשונה סולק בגלל פעילות פוליטית ואת השנייה סיים בהצלחה.
ב-1886 הוא התחיל ללמוד משפטים באוניברסיטת מוסקבה אך סולק ממנה ב-1887 בשל השתתפותו במהומות סטודנטים.
ב-1889 ניסה שוב ללמוד במכללת דמידוב למשפטים אך נשר ב-1890.
בפברואר 1889 התחתן בלמונט עם לריסה מיכאילובנה גרלינה.
נישואיו היו אומללים וב-13 במרץ 1890 הוא ניסה להתאבד על ידי קפיצה מחלון מהקומה השלישית.
מאז סבל מצליעה ומנכות בידו הימנית לכל אורך חייו.
בלמונט התחתן רשמית פעמיים נוספות וב-1909 ניסה שוב להתאבד.
הוא נודע כמשורר ופרוזאיקן פורה וכתביו נפוצו בקרב קהלים רחבים באימפריה הרוסית.
פרסם 35 קובצי שירה ו-20 ספרי פרוזה.
כתב פרוזה אוטוביוגרפית, זיכרונות, ספרי הגות, כתבי עיון היסטוריים וספרותיים ומסות בקורתיות.
במילייה האינטלקטואלי הרוסי מלפני המהפכה הרוסית נחשב בלמונט למשורר חדשני .
אחרי המהפכה הבולשביקית היגר בלמונט ב-1920 לצרפת וקהל קוראיו הצטמצם בצורה משמעותית.
נהנה בגולה מידידותם של עמיתים רבים במלאכת הכתיב.
הוא תרגם לרוסית ספרים מכמה שפות, לרבות את כתבי אדגר אלן פו.
ב-1923 הועלתה מועמדותו לפרס נובל לספרות.
הוא נפטר מדלקת ריאות בצרפת ב-1942.
קונסטנטין בלמונט נולד ב-1867 ברוסיה, באימפריה הרוסית באחוזת משפחתו, גומניזצ'י ביישוב שויה, בפלך ולדימיר, כיום אזור (אובלסט) איוואנובו.
הוא היה השלישי מבין שבעת בניהם של דמיטרי קונסנטינוביץ' בלמונט, אציל רוסי, עורך דין ופקיד בכיר, ושל ורה ניקולאייבנה לבית לבדב, בת למשפחה של אנשי צבא.
אמו ידה כמה שפות זרות ,הייתה חובבת נלהבת של תיאטרון וספרות והשפיעה מאוד על בנה.
בלמונט למד לקרוא בגיל חמש וידע מוקדם לדקלם משירי אלכסנדר פושקין, ניקולאי נקרסוב, אלכסיי קולצוב ואיוואן ניקיטין.
מאוחר יותר נזכר ברגש עז בעשר שנותיו הראשונות בגומנישצ'י וקרא לאותו מקום
"ממלכה קטנה של נוחות שלווה".
מאנגלית - מכתבי ויליאם בלייק, ג'ורג' גורדון ביירון ,אדגר אלן פו, פרסי ביש שלי, אוסקר ויילד, אלפרד טניסון,
מגרמנית: מכתבי גרהרט האופטמן, הרמן סודרמן
שירים ספרדיים ומקסיקניים,אפוסים גאורגיים, סלובקיים, מהשירה הסרבית,קרואטית, צ'כית, פולנית, בולגרית, ליטאית, יפנית.
קונסטנטין סרגייוויץ' סטניסלבסקי, בשמו האמיתי קונסטנטין סרגייוויץ' אלקסייב היה שחקן תיאטרון ובמאי רוסי, אשר פיתח את שיטת המשחק הקרויה על שמו שיטת סטניסלבסקי.
סטניסלבסקי נולד במוסקבה במשפחת הסוחרים אלקסייב.
בשנת 1877 החל לעבוד בעסק משפחתי ובמקביל עסק בתיאטרון, תחילה כשחקן ובהמשך כבמאי.
לבד מהיותו שחקן תיאטרון בולט ברוסיה, היה גם מחדש ויוצר בתחומי התיאטרון והפסיכולוגיה של משחק הבמה.
כשחקן וכבמאי הקפיד על כל פרט ופרט בביצוע תפקיד בהצגה או בהכנת פריטי התפאורה לה.
בשנת 1898 הוא הקים ביחד עם ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו את התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
עם הזמן תיאטרון זה הפך להיות בין הטובים בעיר.
במסגרת שיטתו, המכוונת למשחק ריאליסטי וכן, פיתח כלים לשחקן אשר מסייעים לו להיכנס אל הדמות שאותה הוא מגלם על כל פרטיה ולהגיע לכדי הזדהות מלאה ומשכנעת איתה.
שיטתו של סטניסלבסקי (אשר מכונה "השיטה") מתבססת על: א.
הבנה מקיפה של הנסיבות בהן פועלת הדמות ו-ב.
פעולתו של השחקן כאילו נסיבות אלו היו נסיבות חייו שלו.
כדי להשיג זאת מציע סטניסלבסקי לשחקן שתי טכניקות עיקריות: 1. זיכרון חוויותיו האישיות ("זיכרון רגשי"- איך אני הרגשתי ופעלתי כשקרה לי דבר כזה) ו-2. דמיון פעיל ("magic if"- אילו דבר כזה היה קורה לי איך הייתי מגיב).
שיטתו של סטניסלבסקי אומצה על ידי אנשי תיאטרון מהעולם כולו והייתה לטכניקה המשפיעה ביותר בכל הנוגע להכשרת שחקנים ותפיסת אומנות המשחק, וככזו נמצאו לה ממשיכים ומפרשים רבים.
אחד מהידועים שבממשיכים אלו, לי סטרסברג, אשר ניהל במשך שנים רבות את "אולפן השחקנים" בניו יורק, בו לימד את תלמידיו משחק ברוח שיטת סטניסלבסקי.
ב-14 השנים האחרונות של חייו הרכיב סטניסלבסקי את השיטה מחדש תוך שהוא דוחק הצידה את הפנייה הישירה לרגשות ומביא לקדמת עיסוקו של השחקן את העבודה השיטתית על עולם הדימויים של הדמות.
לגישה זו קרא "שיטת הפעולות הפיזיות".
את פיתוח השיטה המשיכו לאחר מותו קולגות כגון מייקל צ'כוב ותלמידים שלו כמו מריה קנבל ואנטולי וסילייב.
שורה ארוכה של שחקנים ידועים, בהם מייסדי תיאטרון "הבימה", התחנכו על שיטתו.
סטניסלבסקי עזר אישית, בשנת 1917 לאנשי "הבימה" להקים את תיאטרונם, הדריכם לקראת הופעתם הראשונה והעמיד לרשותם את תלמידו יבגני וכטאנגוב להיות להם לבמאי.
אפרים קישון מציג באחת הסאטירות שלו מזווית הומוריסטית שחקן בשם ירדן פודמניצקי, שמנסה בשיטת סטניסלבסקי לרדת לנבכי נפשה של הדמות אותה הוא אמור לשחק בהצגה.
אותו פודמניצקי לא ישן ולא אוכל, מסתובב בכל מיני פינות למצוא דמות דומה לזו שהוא אמור לגלם, וכשהוא מוצא אחת כזאת הוא הולך אחריה, ועוקב אחר תנועותיה ללא לאות.
חיי באמנות, תל אביב: ספרית "רמון" מסדה, ניסן תשי"ב - אפריל 1942
עבודת השחקן על עצמו: יומנו של תלמיד, נוסח עברי: הלל אבי חנן, תל אביב: עם עובד-תרבות וחינוך, 1966.
קונסטנטין גיאורגייביץ' פַּאוּסְטוֹבסקי היה סופר, מחזאי ועיתונאי סובייטי.
פאוסטובסקי גדל באוקראינה, תחילה בכפר ואחר בקייב, שם למד בגימנסיה קלאסית.
אביו, צאצא לקוזקים, היה סטטיסטיקאי בחברת הרכבות, שהגדיר עצמו "רומנטיקן חסר תקנה ופרוטסטנט".
אמו באה ממשפחת אינטלקטואלים פולנים.
בשנת 1912 התקבל לאוניברסיטת קייב, שם נרשם לפקולטה למדעים מדויקים, אך עבר לפילוסופיה.
בשנת 1914 עבר לאוניברסיטת מוסקבה, אך מלחמת העולם הראשונה הפסיקה את לימודיו.
במלחמה שירת כחובש ברכבת בית-חולים.
אחרי ששני אחיו נפלו בחזית, חזר אל אמו במוסקבה ואחר יצא לשוטט ברחבי רוסיה וניסה את כוחו בעבודות שונות (בין היתר כמלח ופועל).
את סיפורו הראשון פרסם בשנת 1911. במלחמת האזרחים היה חייל בצבא האדום ובמלחמת העולם השנייה היה כתב צבאי.
פאוסטובסקי הרבה במסעות בעולם, ואלו סיפקו לו חומר עשיר ליצירותיו הספרותיות.
נודע ביצירותיו ההומניות, אשר זכו לפופולריות רבה בברית המועצות ותורגמו לרוב לשונות אירופה.
בשנות השישים היה פעיל יחד עם ידידו הסופר ולדימיר מקסימוב וסופרים נוספים בכתב העת הספרותי "אוקטובר".
עבור פעילותו הספרותית והציבורית הוענק לו עיטור הדגל האדום ועיטור לנין.
בתקופת 1945-1963 הוא כתב סדרת ספרים אוטוביוגרפיים שכוללת 6 כרכים.
שושנת הזהב; עברית: יצחק צור, מרחביה: ספרית פועלים ('לכל'), 1963. עם מבוא קצר מאת לאה גולדברג.
השנים הרחוקות; תורגם מרוסית בידי יצחק צור, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ו 1966 (רומן).
נעורים חסרי מנוח; תורגם מרוסית בידי יצחק צור, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ז 1967.
המערבולת; תורגם מרוסית (לרבות קטעי השירים) בידי נילי מירסקי, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשל"א 1970.
קונסטנטין סנטסקו (ברומנית: Constantin Sănătescu; 14 בינואר 1885 - 8 בנובמבר 1947), איש צבא, דיפלומט ומדינאי רומני.
סנטסקו נולד ב-14 בינואר 1885 בבוקרשט, רומניה.
כיהן כנספח הצבאי של רומניה בפריז ובלונדון.
הוא הגיע לדרגת גנרל בצבא רומניה כבר בשנת 1935, ראש המטה הכללי בשנת 1937, וראש המשלחת הרומנית למוסקבה בשנת 1940.
בשנת 1940 גילה גנרל סנטסקו באקראי את המתרחש בפרעות דורוחוי והורה לעצור את הפרעות ולחקור את המקרה.
סנטסקו היה המפקד הצבאי של בוקרשט בעת דיכוי מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט.
סנטסקו היה אחד הגנרלים הרומנים, שלקחו חלק במגעים ליצירת קואליציה, שתפיל את ממשלו של יון אנטונסקו ותוציא את רומניה מהברית עם גרמניה הנאצית ומדינות הציר.
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 הטיל המלך מיכאי הראשון על סנטסקו להרכיב את הממשלה, וכך היה לראש הממשלה הראשון של רומניה שלאחר משטר אנטונסקו.
הוא ניסה לנהל מגעים עם ארצות הברית כדי למנוע את הכיבוש הסובייטי, אך מגעים אלה עוררו את חשדנותו של סטלין, והלה אילץ אותו להתפטר ב-2 בדצמבר 1944.
קונסטנטין יון פארחון (; 15 באוקטובר 1874–9 באוגוסט 1969), היה רופא, מדען חוקר בתחום האנדוקרינולוגיה ופוליטיקאי רומני.
היה בפועל ראש המדינה (אז הרפובליקה העממית הרומנית) מתוקף תפקידו כיושב ראש נשיאות האספה הלאומית הגדולה החל מ-30 בדצמבר 1947 ועד ה-12 ביוני 1952 (בין 30 בדצמבר 1947 ועד 13 באפריל 1948 במסגרת ועד משותף המורכב מ-5 אישים).
פארחון נולד בקמפולונג מוסצ'ל (מחוז ארג'ש), סיים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת בוקרשט.
בנעוריו הושפע מקרל מרקס, וכסוציאליסט היה אחד ממייסדי מפלגת העבודה הרומנית, פלג של מפלגת האיכרים, ב-1919. לאחר מכן פארחון וקבוצת תומכיו נטשו את המפלגה, לטובת המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
יש טוענים שהוא מחה על השתתפות רומניה במלחמת העולם השנייה לצד מדינות הציר.
לאחר הדחתו של מיכאי הראשון, מלך רומניה, ב-30 בדצמבר 1947, החוקה מ-1923 הוחלפה ורומניה הוכרזה כרפובליקה עממית.
בראש המדינה עמדו חמישה נציגים חברים בנשיאות (פרזידיום) של האספה הלאומית הגדולה שהיווה את הפרלמנט, כאשר פארחון נבחר לעמוד בראשם כיו"ר הנשיאות, תפקיד המקביל לתפקיד הנשיא במדינות אחרות.
החל מ-13 באפריל 1948 היה ליושב ראש ובכך שימש בתפקיד הרם ביותר, אך בעל סמכות ייצוגית בלבד, של רומניה.
ביוני 1952 התפטר מהנשיאות והקדיש את שארית חייו למחקר המדעי.
קונסטנטין ניקולאיה סילבסטרי (, 13 במאי 1913 - 23 בפברואר 1969) היה מנצח ומלחין רומני.
ב-1958 ערק מרומניה הקומוניסטית לאנגליה וב-1967 קיבל אזרחות בריטניה
קונסטנטין סילבסטרי נולד ב-1913 בבוקרשט במשפחתו של אלואיס סולבסטרי ואנה לבית הבריצ'ק, בת למשפחה צ'כית שהתשקעה בוולאכיה ב-1848. למד פסנתר מגיל חמש.
למד מספר שנים בקונרבטוריון בטרגו מורש.
החל מ-1930 למד סילבסטרי בקונסרבטוריון של בוקרשט, רומניה עם מיכאיל ז'ורה (קונטרפונקט),פלוריקה מוזיצ'סקו (פסנתר), דומיטרו קוקלין (קומפוזיציה) וקונסטנטין בריילויו (פולקלור).
בתחום הניצוח הוא היה אוטודידקט והתחיל את פעילותו בגיל 17 עם התזמורת הסימפונית של הרדיו הרומני של בוקרשט.
בשנת 1935 קיבל את פרס הקומפוזיציה על שם ג'ורג'ה אנסקו ובאותה שנה התמנה למנהל המוזיקלי של האופרה הרומנית.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה מנהל הפילהרמונית של בוקרשט עד שנת 1956 כאשר עבר לפריז.
הוא גם לימד כיתת ניצוח רבת ערך בקונסרבטוריון של בוקרשט.
בשנת 1957 הופיע באנגליה, בניצוח על הפילהרמונית של לונדון ועל תזמורת פילהרמוניה.
ההצלחה המיידית הובילה לחוזים נוספים ולקונצרטים בגרמניה, שווייץ, איטליה, הולנד ולהקלטות בפריז, שבעקבותיהן קיבל את הפרס הגדול של הדיסק.
סילבסטרי היה מנצח תוסס ונמרץ, שהתמנה בשנת 1962 למנצח הראשי של תזמורת בורנמות באנגליה והעלה את רמת הביצוע שלה.
כמוהו כמנצח רומני אחר, סרג'יו צ'ליבידאקה, דרש סילבסטרי שעות רבות לחזרות והודות לכך השיג ביצוע מלוטש ומשוכלל.
בהמשך חייו ניצח סילבסטרי בגדולי המרכזים המוזיקליים של אירופה, ביפן, באוסטרליה וגם בדרום אמריקה.
המוזיקולוג יוג'ין פריקופ כתב ביוגרפיה של קונסטנטין סילבסטרי.
הקלטות נודעות של סילבסטרי הן "אלאסיו" של אלגר והסימפוניה החמישית של צ'ייקובסקי.
אשתו הראשונה החל מ-1942 הייתה ויוריקה לבית אנדרייסקו, בתו של עורך דין מיאשי, נפטרה בשווייץ ב-1962.
אשתו השנייה הייתה רגינה לבית מייסנר.
קונסטנטין מטוסביץ' הוא אתלט עבר ישראלי המחזיק בשיא ישראל בקפיצה לגובה (2.36 מטר).
ייצג את ישראל בשתי אולימפיאדות, בארבע אליפויות עולם ובשלוש אליפויות אירופה.
בשנת 2000 דורג ראשון בעולם לתקופה של מספר חודשים.
סיים במקום חמישי באולימפיאדה (סידני 2000) ובמקום שביעי באליפות עולם (אתונה 1997).
הוא מתנשא לגובה של 2.04 מטר.
מטוסביץ' נולד בקייב, אוקראינה ועלה לישראל בשנת 1995, כנוצרי הנשוי ליהודיה.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 סיים מטוסביץ' במקום שביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.29 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 סיים מטוסביץ' במקום 20 בתוצאה של 2.20 מטר.
מטוסביץ' קבע את שיאו האישי והלאומי בשנת 2000 כשקפץ לגובה של 2.36 מטר בפרת', אוסטרליה.
באותו הזמן היה זה הישג השנה בעולם במקצוע.
באליפות ישראל באתלטיקה זכה מטוסביץ' במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.32 מטר.
באולימפיאדת סידני סיים במקום החמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.32 מטר, בשלב המוקדמות קבע תוצאה של 2.27 מטר.
ב-2015 ירד מטוסביץ' מהארץ לקנדה והוא מתגורר בטורונטו.
מטוסביץ' נבחר פעמיים לאתלט השנה של ישראל, ב-1996 וב-2000.
בשנת 2008 נבחר מטוסביץ' לעמית כבוד של איגוד האתלטיקה בישראל.
קונסטנטין אפולונוביץ' סאוויצקי היה צייר ריאליסטי רוסי, חבר בתנועת "הנודדים".
משפחתו של סאוויצקי התגוררה בבניין בית הספר לבנים של טאגאנרוג, בו עבד אביו של סאוויצקי כרופא.
סאוויצקי הראה כישרון לציור מגיל צעיר.
בהיות משפחתו בבית הקיץ שלהם בפראקובקה, על גדת ים אזוב, נהג לצייר את חופי הים.
הוריו נפטרו בצעירותו, בהיותו בן 10, וסאוויצקי עבר להתגורר אצל דודו, באזור לטביה של ימינו.
סאוויצקי למד בבית ספר פרטי בתנאי פנימייה, ובשנת 1862 סיים את לימודיו והתקבל לאקדמיה הקיסרית לאמנויות שבסנקט פטרבורג, בה למד לצד איליה רפין, איוואן שישקין, ויקטור וסנצוב, מרק אנטוקולסקי, ואסילי סטאסוב וניקולאי קאראמזין, והושפע מהם.
סאוויצקי הצטיין בלימודיו, וזכה במדליות כסף עבור עבודות שונות, ובשנת 1871 זכה במדליית זהב עבור יצירתו "קין והבל".
לאחר סיום לימודיו, למד שנתיים מחוץ לרוסיה באמצעות המלגה שקיבל מהאקדמיה עקב זכייתו, ולאחר שובו הצטרף לקבוצת "הנודדים" והציג בתערוכותיהם.
יצירתו "מתקנים את מסילת הברזל" הייתה אחת היצירות הראשונות בתקופה זו המתארת את קשיי פשוטי העם, ומעמד הפועלים.
סאוויצקי השתתף בציור היצירה "בוקר ביער אורנים" של איוואן שישקין.
סאוויצקי צייר את הדובים ביצירה זו.
סאוויצקי לימד אמנות בבתי ספר לאמנות במוסקבה, סנקט פטרבורג ופנזה, ובשנת 1897 הפך סאוויצקי לחבר מן המניין באקדמיה הקיסרית.
באותה שנה הוא הקים בית ספר לאמנות בפנזה והזמין ללמד בה מספר אמנים בולטים לרבות ניקולאי גרנדקובסקי.
קונסטנטין פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה , היה בנו השני של פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
קונסטנטין נולד ב-8 במאי 1779 בצארסקויה סלו, לפאבל הראשון, קיסר רוסיה ולסופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, בתם של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה מברנדנבורג-שוודט.
השם קונסטנטין הוענק לילד על ידי יקטרינה הגדולה, שביקשה להעלות אותו בעתיד לכס השלטון בקונסטנטינופול.
בשנת 1796 התחתן קונסטנטין פאבלוביץ' עם יוליאנה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
בשנת 1799 העניק לו אביו הקיסר את התואר יורש העצר, למרות שבאופן רשמי אחיו הבכור היה היורש.
קונסטנטין פאבלוביץ' השתתף במערכות צבאיות של אלכסנדר סובורוב בשווייץ ובאיטליה ובשנת 1805 השתתף בקרב אוסטרליץ.
בהמשך השתתף בשיחות שהסתיימו בהסכם טילזיט.
לפני מלחמת 1812 ציין לא פעם שרוסיה עלולה להפסיד במלחמה עם צרפת.
עם תחילת הלחימה היה בראש המתנגדים לטקטיקת הנסיגה של מיכאיל ברקלאי דה טולי.
לאור היחסים הרעועים בין מפקדי הצבא לבין קונסטנטין הועבר האחרון לסנקט פטרבורג ושב לשורות הצבא רק לאחר נסיגת הצרפתים מתחומי רוסיה.
בשנת 1813 השתתף בקרב לייפציג.
החל משנת 1814 התגורר בוורשה והיה למעשה נציגו של אחיו הקיסר בפולין.
לאחר גירושין ב-24 במאי 1820 התחתן עם בת האצולה הנמוכה, פולנייה בשם יוהאנה גרודזינסקי.
בשנת 1801, לאחר מות אביו, ועליית אחיו הבכור אלכסנדר לשלטון, היה קונסטנטין ליורש הכתר.
יחד עם זאת קונסטנטין חזר ואמר כי אינו מעוניין בתפקיד הקיסר, בין היתר מחשש לחייו.
בשנת 1823 הוא ויתר במסמך רשמי על האפשרות לרשת את השלטון, ואחיו ניקולאי הפך ליורש העצר במקומו.
אף שפרסום המסמך נדחה, ניקולאי היה מודע לקיומו.
אחרי פטירתו של הקיסר, ב-1 בדצמבר 1825, פורסם המסמך.
לאחר דיון קצר, החליטו המועצה המדינית וניקולאי שלא ניתן לקיים את ההסכם בין האחים.
המועצה המדינית והצבא נשבעו אמונים לקונסטנטין.
זה האחרון שהה בוורשה ודרש לקיים את ההסכם ואף כתב פעמיים כי אינו מעוניין בתואר הקיסר.
בעקבות זאת, ב-25 בדצמבר 1825, הכריז ניקולאי על עצמו כקיסר באופן רשמי.
למחרת הכתרתו החל מרד הדקבריסטים, שעילתו הרשמית הייתה סירוב להישבע אמונים פעם נוספת לאחר כשבועיים.
לאחר תחילת מרד 1830 בורשה, עזבו קונסטנטין ואשתו את העיר.
קונסטנטין נפטר מכולרה ב-14 ביוני 1831 בויטבסק.
היו לו שני בנים שנולדו מקשריו מחוץ לנישואין.
הילדים הוכרו על ידי משפחת המלוכה הרוסית כצאצאיו של קונסטנטין.
שניהם עשו קריירה צבאית מוצלחת.
ב-26 בפברואר 1796 התחתן קונסטנטין עם יוליאנה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד בת ה-14 בלבד, אולם הנישואין לא היו מוצלחים והוא אף התנהג אליה באלימות.
קונסטנטין סרגייביץ' נובוסיולוב הוא פיזיקאי רוסי-בריטי, שנודע בעיקר בזכות עבודותיו על הגרפן, יחד עם אנדריי גיים, שזיכו אותם בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2010. נובוסלוב הוא חבר בקבוצה לחקר מזוסקופיה באוניברסיטת מנצ'סטר כעמית מחקר של החברה המלכותית.
נובוסיולוב נולד בניז'ני טגיל שבברית המועצות (רוסיה כיום) בשנת 1974. בשנת 1991 החל את לימודיו במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה וסיים אותו בשנת 1997. את לימודי הדוקטורט השלים בשנת 2004 באוניברסיטת רדבוד ניימכן שבהולנד.
לאחר עבודה של מספר שנים במעבדה, קיבל נובוסלוב משרת פרופסור ועמית מחקר באקדמיה המלכותית של אוניברסיטת מנצ'סטר, יחד עם מנחה הדוקטורט שלו, אנדריי גיים.
הוא מחזיק באזרחות רוסית ובריטית.
נובוסיולוב פרסם יותר מ-60 מאמרים, בנושאים כמו על מוליכות מזוסקופית (מגנטומטריית הול), תנועה תת-אטומית של תחומים אטומיים מגנטיים, המצאת "סרט הגקו" (סרט הדבקה דו-כיווני), והגרפן.
בשנת 2011 נבחר לחבר בחברה המלכותית.
קונסטנטין ולאדוב מוראבייב (בבולגרית: Константин Владов Муравиев; 5 במרץ 1893, פאזארדז'יק, נסיכות בולגריה – 31 בינואר 1965, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה פוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן במספר תפקידי שר ולזמן קצר כיהן כראש ממשלת בולגריה.
מוראבייב היה אחיינו של אלכסנדר סטמבוליסקי שכיהן כראש ממשלה ונרצח ב-1923 במהלך הפיכה.
ב-1912 סיים את לימודיו במכללה האמריקנית באיסטנבול וב-1915 סיים את האקדמיה הצבאית הבולגרית בסופיה.
הוא לחם במלחמת העולם הראשונה וב-1919 השתחרר מהצבא בדרגת קפטן.
ב-1920 הצטרף מוראבייב למפלגת האיכרים הבולגרית וב-1923 כיהן לתקופה קצרה בתפקיד שר המלחמה הבולגרי.
לאחר ההפיכה שבמהלכה נרצח דודו, נעצר מוראבייב, נשפט ונידון ל-3 שנות מאסר.
לאחר שחרורו מהכלא חזר לפעילות פוליטית במפלגת האיכרים ובין 1927 ל-1931 כיהן כחבר הפרלמנט הבולגרי.
בין 1931 ל-1932 כיהן כשר החינוך בממשלותיהם של אלכסנדר מלינוב ושל ניקולה מושאנוב.
בין 1932 ל-1934 כיהן כשר החקלאות בממשלתו של מושאנוב.
ב-19 במאי 1934 התחוללה בבולגריה הפיכה צבאית שהובלה על ידי הליגה הצבאית, הפרלמנט פוזר, נאסרה פעילות פוליטית ואת השלטון תפס קימון גאורגייב.
בראשית 1935 לאחר פירוק הליגה הצבאית חזר מוראבייב לפעילות במפלגת האיכרים אשר הייתה באופוזיציה במשך שנים אחדות.
עם מינויו של איוון בגריאנוב לתפקיד ראש הממשלה, הוחל במשא ומתן מול הבריטים והאמריקנים במטרה להגיע עמם להסכם שלום נפרד.
משא ומתן זה גרר איומים מצד ברית המועצות וב-31 באוגוסט התפטר בגריאנוב.
מינויו של מוראבייב איש מפלגת האיכרים שלה היו עימותים רבים עם משפחת המלוכה, אמור היה לסמל את נייטרליות השלטון החדש כלפי כל בעלות הברית ובמיוחד כלפי ברית המועצות, אשר צבאה התקדם במהירות אל גבולות בולגריה.
ב-2 בספטמבר החל הצבא הבולגרי לסגת משטחי מקדוניה הווארדארית.
ב-4 בספטמבר חצה הצבא האדום את הדנובה וכבש את טוטראקן.
ב-5 בספטמבר הכריזה ברית המועצות מלחמה על בולגריה.
ב-6 בספטמבר פרצו מהומות בערים מרכזיות בממלכה, תוך קרבות רחוב בין המשטרה הבולגרית לכוחות פרטיזנים עם מניין נפגעים רב.
ב-8 בספטמבר הכריזה בולגריה מלחמה על גרמניה הנאצית.
ב-9 בספטמבר כבש הצבא האדום את סופיה ובמקביל התחוללה בממלכה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית.
הגנרל קימון גאורגייב מונה לראש הממשלה, מוראבייב ירד למחתרת והסתתר בדירת ידידים בסופיה.
בראשית אוקטובר 1944 נעצר מוראבייב ובהמשך נשפט על ידי בית הדין המיוחד שהוקם לשפיטת חברי מנגנון המשטר הוקדם.
הוא הורשע בפשעים נגד העם הבולגרי ונידון למאסר עולם.
ב-1955 זכה לחנינה ושוחרר מהכלא.
שנה מאוחר יותר נעצר ונכלא שוב.
ב-1961 שוחרר מוראבייב מהכלא על רקע בריאות לקויה.
הוא הלך לעולמו בסופיה ב-1965 והוא בן 72 שנים.
ביוני 1996 ביטל בית המשפט העליון הבולגרי את הרשעתו של מוראבייב וזיכה אותו מכל סעיפי האישום.
בפועל, היה זה ממשלו של מוראבייב שביטל את החוק להגנת האומה.
הצעת החוק לביטול כל התקנות והחוקים שהגבילו את יהודי בולגריה אושרה ב-30 באוגוסט, תקופת כהונתו של איוון בגריאנוב, אך פורסמה ברשומות הממלכה ב-5 בספטמבר.
הציבור הבולגרי ויהודי בולגריה יחסו את ביטול החוק לממשלו של קימון גאורגייב, מאחר שגאורגייב ושר התעמולה מטעמו דימו קזאסוב נתנו ביטוי פומבי ומעל גלי האתר לעניין.
קונסטנטין מיכאילוביץ' סימונוב , היה סופר, משורר, עיתונאי ומחזאי סובייטי ממוצא רוסי שעיקר כתיבתו נסבה סביב מלחמת העולם השנייה.
סימונוב נולד בפטרוגרד, אימו הייתה בת אצולה משושלת רוריק ואביו קצין בצבא הצאר שנמלט מרוסיה לפולין לאחר מהפכת אוקטובר ושם הלך לעולמו.
אימו נישאה בשנית לקצין צבא שהוצב כמדריך בבית הספר הצבאי בעיר ריאזן.
בהמשך עברה המשפחה לסראטוב, שם סיים קונסטנטין את השכלתו היסודית.
בהמשך למד סימונוב בבית ספר מקצועי, הוסמך כחרט והחל לעבוד במפעל תעשייה בעירו.
ב-1931 עברה משפחתו למוסקבה וקונסטנטין עבד במפעל תעשייה עד 1935, מועד בו החל לכתוב שירה אשר מקצתה התפרסמה בכתבי עת שונים.
במהלך קרב חלקין גול הועסק סימונוב ככתב צבאי.
ב-1940 כתב מחזה ראשון מפרי עטו שהוצג בתיאטרון בלנינגרד.
ב-1942 מונה לקומיסר גדוד ובהמשך הועלה לדרגת לויטננט קולונל, תוך שהוא ממשיך בתפקידו ככתב צבאי.
כתבותיו פורסמו בעיתון הכוכב האדום.
הוא דיווח מבולגריה, רומניה, יוגוסלביה, פולין וגרמניה ונכח בקרב על ברלין.
במהלך המלחמה כתב סימונוב שלושה מחזות, שני ספר שירה ונובלה בשם ימים ולילות שנסבה סביב קרב סטלינגרד.
עם סיום המלחמה הועלה סימונוב לדרגת פולקובניק.
בארץ ישראל הוצג הוצג המחזה פרי עטו - "אנשי רוסיה" בשנת 1943 בהבימה בבימוי צבי פרידלנד, אולם הוא התפרסם בזכות שירו "את חכי לי" בתרגומו של אברהם שלונסקי ובלחנו של שלמה דרורי.
עם תום המלחמה הועסק סימונוב במשך שלוש שנים בשירות החוץ הרוסי.
בין 1958 ל-1968 התגורר בטשקנט וכיהן ככתב לענייני הרפובליקות המרכז אסייתיות של הפראבדה.
ב-1952 פרסם את הרומן "אחים לנשק" שהיה הראשון מפרי עטו ועד ל-1970 כתב עוד 2 רומנים ומחזה ובמקביל כיהן כעורך במספר עיתוני תרבות.
מ-1967 ועד מותו כיהן כמזכיר התאחדות הסופרים הסובייטית.
סימונוב זכה שש פעמים בפרס ברית המועצות וב-1974 גם בפרס לנין.
הוא היה חבר של הסובייט העליון בשנים 1946–1954 ופעיל במנגנון המפלגתי.
לאור תפקידו הרם הוא הצליח להביא להוצאה לאור חוזרת של מספר יצירות ספרותיות שהיו אסורות בתקופת יוסיף סטלין.
עם זאת הוא השתתף באופן פעיל במאבק נגד הקוסמופוליטיות, השתתף ברדיפות של אנה אחמטובה וחתם על מכתבי גנאי נגד אלכסנדר סולז'ניצין ואנדריי סחרוב.
קונסטנטין סימונוב הלך לעולמו במוסקבה ב-1979 והוא בן 64 שנים.
בערך 1435 אוסטרוביצה - מת אחרי 1481) היה לוחם עות'מאני וכרוניקן ממוצא סרבי.
נחשב למחבר (הראשי) של כרוניקה, שנודעה במרחב הדובר גרמנית כ"זכרונותיו של יניצ'ר או כרוניקה טורקית".
על אביו מיכאיל קונסטנטינוביץ' מיישוב בשם אוסטרוביצה, שבו נולד קונסטנטין, אין מידע כלשהו.
גם אוסטורביצה לא מוקמה בוודאות, כשבאזור היוגוסלבי לשעבר קיימים כמה יישובים בעלי אותו שם.
קונסטנטין עצמו ציין שהוא ממוצא "ראיצה", שהייתה מילה נרדפת ל"סרבי".
מאוחר יותר התיישב קונסטנטין בנובו ברדו, בחבל קוסובו של היום, שהייתה בימי הביניים עיירה מבוססת של כורי כסף ומרכז מסחרי.
נובו ברדו נכבשה לפרק זמן קצר על ידי הטורקים אך חזרה להיות סרבית בשנת 1441. על בסיס סיכומים בין הדספוט הסרבי ג'וראג' ברנקוביץ' עם העות'אמנים התושבים התחייבו לספק לסולטאן חיילים לפי הצורך.
עם 1,500 פרשים מסרביה שהשתתפו בצבאו של הסולטאן מהמט השני במצור על קונסטנטינופול נמנו גם נערים מנובו ברדו, וביניהם קונסטנטין מיכאילוביץ'.
כששמעו הצעירים שעומדים להשתתף הכיבוש קונסטנטינופול רצו להתחמק ולחזור הביתה אבל הוזהרו שאם יעשו כך יסכנו את חייהם.
לבסוף ניחמו את עצמם בכך שחלקם באירוע היה בטל בשישים.
אחרי שכבש את קונסטנטינופול השתלט מהמט השני על שטחים נוספים בבלקן, לרבות העיירה נובו ברדו, אליה חזר בינתיים קונסטנטין.
לדברי קונסטנטין, עם כיבוש היישוב ב-1 ביוני 1455, הוצאו נכבדי העיר להורג.
בפקודת הסולטאן נבחרו 704 נשים וחולקו בין הלוחמים הטורקים ומפקדיהם וכשלוש מאות ועשרים נערים נלקחו על ידי היניצ'רים לאנטוליה, שם חונכו מחדש כדי לשרת בצבא של הסולטאן.
קונסטנטין נלקח יחד עם עוד שני אחים.
לפני כן יחד עם עוד תשעה-עשר בנים ברח בשעת לילה קרוב לכפר סאמוקובו (כ-64 ק"מ מצפון לפרישטינה, אבל נלכדו מחדש, נקשרו והוכו.
כעבור שנה נשלח קונסטנטין לשרת את הסולטאן והשתתף בפיקודו במצור על בלגרד (1456), קרוב לוודאי לא כיניצ'ר, מפני שחניכותו הייתה עדיין קצרה מדי.
ככל הנראה שרת קונסטנטין ביחידת ארטילריה מפני שמאוחר יותר מסר פרטים רבים על סוג לחימה זה.
הוא הביא בכרוניקה שלו פרטים רבים על מצור בלגרד ועל האירועים שהתרחשו אחריו.
בין השנים 1458–1460 השתתף בקרבות הטורקים בפלופונסוס ובשנת 1461 במערכה נגד האימפריה של טרפזונטס.
שנה לאחר מכן, ב-1462 לקח קונסטנטין חלק בתור יניצ'ר במסע של מהמט השני נגד ולאד המשפד, השליט המרדן של ולאכיה.
בפרק המוקדש למלחמה בוולאכיה אישר קונסנטין את שיטת ההוצאה להורג העדיפה של ולאד המשפד, השיפוד, והוסיף כי השליט הוולאכי נהג גם לחתוך את האפים של החיילים העות'מאנים ההרוגים ושלוח אותם להונגריה על מנת להתרברב באבדות הקשות שגרם בקרב האויב.
לדבריו בקרב אחד אחרי העותקמאנים חצו את הדנובה, כ-250 יניצ'רים נהרגו על ידי הוולאכים, אבל בסופו של דבר העדיפות המספרית של העות'מאנית הכריעה את הכף ולוחמיו של ולאד נאלצו לסגת.
קונסטנטין מיכאילוביץ' מתאר גם את חששות הכבדים של העות'מאנים ממתקפות לילה של הוולאכים.
לצורך הגנה הם הקיפו את המחנות שלהם ביתדות מעץ ומשמרות סביב לשעון.
עדיין הגנה זאת לא הצליחה למנוע את המתקפות שגרמו להם לאבדות רבות בחיילים, גמלים ובסוסים.
הוא הזכיר גם "יער של מתים משופדים" שמאז נכנס לאגדה.
לפי הסיפור, ולאד המשפד נהג לבנות לאורך הדרכים שורות של מוטות שבהם שיפד גופות של חיילים טורקים.
קונסטנטין מיכאילוביץ' עצמו לא ראה זאת, מפני שלדבריו עמד בכוח האחורי, אבל התבסס על דיווחים של אחרים.
המלחמה בבוסניה ונפילתו בשבי ההונגרי
אחרי כיבוש בוסניה מינה הסולטאן את קונסטנטין למפקד של המבצר הקטן זווצ'אי על הנהר ורבאס.
שם שהה בראש יחידה של 30 חיילים ו50 יניצ'רים וקיבל את השכר לחצי שנה מראש.
אולם באותה שנה הצליח מלך הונגריה מתיאש הוניאדי קורבינוס לכבוש את בוסניה וגם זווצ'אי נפלה לידיו.
קונסטנטין נפל בשבי ההונגרי ולדבריו שמח מאוד לחזור לחיות בין הנוצרים.
בנוגע לגורלו של קונסטנטין קיימות שתי תאוריות:
לפי ז'יוואנוביץ', התיישב בבוהמיה או בפולין, מפני שלא סביר שהביקורות שכתב הכרוניקה שלו נגד מנהיגי הונגריה - יאנוש ומתיאש הוניאדי - ונגד האפיפיור נכתבו על אדמת הונגריה.
בבוהמיה ובפולין דווקא דעות כאלה היו מקובלות.
לעומת זאת, לפי צ'ירליץ' התיישב קונסטנטין בדומה לפליטים סרבים אחרים במובלעת בגבול הדרומי של הונגריה, שבה גם יכלו להישמע בקורות נגד הממלכה הונגרית.
זכרונותיו של יניצ'ר או כרוניקה טורקית
הכרוניקה שכתב קונסטנטין מיכאילוביץ' מאוסטרוביצה פותחת, בין השאר, בהכרזת אמונת המחבר בשילוש הקדוש ובהתנצרותם העתידית של "הכופרים הארורים".
הכרוניקן סבר שהיחיד בין המנהיגים המסוגל לנהל את המאבק בטורקים היה מלך פולין, יאן אולברכט וברך על מערכתו בבוקובינה כעל צעד במסגרת המאמצים לחסום את האיום הטורקי.
ככל הנראה הכרוניקה נכתבה באזורים המזרחיים של פולין בתקופה שבין המלחמה של יאן אולברכט בשטח בוקובינה (1497) ומותו של המלך בשנת 1501.
הכרוניקה כוללת 49 פרקים ומתארת את אילן היוחסין של שושלת עות'מאן הטורקית, את חוויותיו האישיות של המחבר ולבסוף את הקמת האימפריה העות'מאנית ואת אופן שלטונה.
בחלק השלישי והאחרון דן הכרוניקן ברחבה ב ארגון הצבא העות'מאני ובשיטות הלחימה שלו.
מחקרים אחרונים תמכו בהשערה כי הכרוניקה שיוחסה לקונסטנטין מיכאילוביץ' היא למעשה תערובת של לפחות שלושה מקורות שונים.
סטואילוב נולד בפלובדיב ואת השכלתו התיכונית רכש במכללת רוברט באיסטנבול.
בהמשך, למד באוניברסיטת היידלברג והוסמך כדוקטור למשפטים.
ב-1879 עם שובו לבולגריה, מונה לשופט בסופיה ובפלובדיב.
סטואילוב הצטרף למערכת הפוליטית, הפך לאחד ממנהיגי המפלגה השמרנית הבולגרית ומילא תפקידי שר בממשלותיהם של לאוניד סובולב ודראגן צאנקוב.
הוא לחם במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885) כמפקד מחלקה.
לאחר ההפיכה הצבאית שהובילה להדחתו הזמנית של אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה תמך במאמציו של סטפן סטאמבולוב לייצב את המשטר, וב-1887 כיהן לתקופה קצרה כראש ממשלת הנסיכות.
בהמשך, מונה לחבר משלחת האיתור הבולגרית שיצאה לאירופה לחפש מועמד שיחליף את בטנברג אשר ויתר על כסאו.
סטואילוב שהיה פרו מלוכני ופרגמטי ביחסו לאימפריה הרוסית, הפך למתנגדו של ראש הממשלה סטאמבולוב אשר פעל לקיצוץ סמכויותיו של הנסיך פרדיננד ונקט קו אנטי רוסי מובהק.
הוא היה ממקימי מפלגת העם של בולגריה וב-31 במאי 1894, עם התפטרותו של סטאמבולוב מונה סטואילוב לראש ממשלת הנסיכות וכיהן בתפקידו עד ראשית 1899. במהלך כהונתו זו, כיהן לתקופה קצרה כשר הפנים ומפברואר 1896 ועד סיום כהונתו כיהן גם כשר החוץ והדתות.
בתקופת כהונתו של סטואילוב זכתה הנסיכות לפריחה כלכלית והוא הוביל יוזמות לפיתוח התעשייה בבולגריה.
סטואילוב נאלץ להתפטר לאחר שחל פילוג במפלגת העם הבולגרית והקואליציה שבראשותו התפרקה.
הנסיך פרדיננד הטיל את מלאכת הרכבת הממשלה החדשה על דימיטר גרקוב.
קונסטנטין סטואילוב נפטר ב-1901 מדלקת ריאות והוא בן 47 שנים.
כהונותיו השונות של קונסטנטין סטואילוב בתפקידי שר וראש ממשלה, השיקו לתהליך התארגנותה ועיצובה של הקהילה היהודית בבולגריה שלאחר תום השלטון העות'מאני.
תהליך שחרור בולגריה מעול העות'מאנים לווה בגל אנטישמיות, אשר חלקו לובה על ידי כוחות צבא האימפריה הרוסית שהביאו עימם לבולגריה את האנטישמיות הדתית המסורתית, וחלקו נגרם משום שמקצת מהאוכלוסייה הבולגרית ראה בבני הקהילה היהודית משתפי פעולה עם העות'מאנים בשל היחס הליברלי לו זכו היהודים לעומת הנוצרים.
הן בסוגיית גיבוש מוסדות הקהילה היהודית והן בסוגיית מיצוב היחס לבניה כאזרחים נאמנים ושווי זכויות בבולגריה, היה לסטואילוב תפקיד חשוב.
החל מ-1884 ביקשו ראשי הקהילה היהודית בבולגריה לסיים את כהונתו של הרב הראשי גבריאל אלמושנינו ולמנות רב משכיל וצעיר מאחת מקהילות אירופה.
ראשי השלטון בבולגריה סירבו לבקשת ראשי הקהילה למינוי רב חיצוני.
ב-1885 התפטר הרב אלמוזנינו ומספר חודשים לאחר מכן התמנה סטואילוב לתפקיד שר הדתות.
הוא אישר את בקשתם של ראשי הקהילה למנות רב שיגיע מחוץ לבולגריה.
בעקבות אישורו הורכבה משלחת איתור שנשלחה לאירופה וב-1887 מונה הרב ד"ר שמעון דנקוביץ לתפקיד הרב הראשי ליהודי בולגריה.
במהלך הסיור קיבלו חברי המשלחת את הצעתו של הרב צדוק כהן מצרפת לנהל את הקהילה באמצעות קונסיסטוריה.
ב-1891 התחוללה בעיר וראצה עלילת דם.
שלושה יהודים, יוחנן בן-בסט, אימו שרה וחיים לוי, הואשמו ברצח ילדה נוצרייה בת 8 שנים בדקירות סכין ושימוש בדמה למטרות פולחן.
עוד הואשמה בסיוע לרצח אחת מבני הקהילה הנוצרית.
האירוע עורר סערה בבולגריה והיה חשש כבד מפוגרומים בבני קהילות יהודיות בערי השדה.
ראש הממשלה סטפן סטאמבולוב הורה להעביר את מקום המשפט מווראצה לגורנה אוריאחוביצה.
קונסטנטין סטואילוב מונה לסניגור ובתפקידו זה, הצליח להוכיח את חפות הנאשמים ולהוביל לזיכויים המוחלט.
ביוני 1894 הועמד לדין בסופיה, בהנחיית הממשלה הבולגרית, עורך כתב עת אנטישמי בו נכתב שיהודי העיר חטפו ילד נוצרי והשתמשו בדמו לצורכי פולחן.
המשפט עורר הדים רבים והעורך נדון ל-4 חודשי מאסר.
ב-29 בינואר 1897 נועדה משלחת של ראשי הקהילה היהודית בבולגריה לפגישה משותפת עם ראש הממשלה סטואילוב וראש הכנסייה הבולגרית וביקשה מהם לפעול להפסקת התעמולה האנטישמית בדבר שימוש בדם של נוצרים לצורכי פולחן.
בעקבות הפגישה הוציא הסינוד הבולגרי הודעה לכל הכמרים בבולגריה שטפילת אשמה זו על היהודים אין לה יסוד וסימוכין בדת היהודית וכי חובה עליהם להביא את הדברים לידיעת כל המאמינים.
קונסטנטין טנאסה (ברומנית: Constantin Tănase, 5 ביולי 1880 וסלוי - 29 באוגוסט 1945, בוקרשט) היה שחקן קומדיה ורוויו, במאי ומפיק רומני, דמות מפתח בהיסטוריה של תיאטרון הרוויו ועולם הבידור ברומניה.
קונסטנטין טנאסה נולד בשנת 1880 בעיר וסלוי שבחבל מולדובה ברומניה.
אביו, יון טנאסה, היה לבורנט בבית מרקחת.
לא הצטיין בלימודים בבית הספר, אלא במוזיקה ובהתעמלות.
מנעוריו התאהב באמנויות הבמה אחרי שפקד את המופעים שבגן "פרז'ואלה" בעיר הולדתו, שבו התארחו להקות תיאטרון עממי עם שחקנים כמו זכריה בוריינסקו וי.
יחד עם מספר חברים טנאסה הקים קבוצת תיאטרון חובב ששיחקה במרתף ביתו סצנות ממחזות כמו "האומן מנולה", "קפטן וולטרו מרצ'יניאנו" או "קונסטנטין ברנקוביאנו".
לפעמים שיחקו באסם של המשק ואפילו בלול.
ניסיונו המקצועי הראשון כשחקן היה לו בלהקת התיאטרון ביידיש של מרדכי סגלסקו שגייסה אותו למופעיה בעיר וסלוי.
בשנת 1896 סיים קונסטנטין את לימודי הגימנסיה וחרף רצונו להיות שחקן, ניסה להירשם קודם לבית הספר התיכון הצבאי בעיר יאש, אולם נדחה בבדיקה הרפואית.
ניסה בהמשך את מזלו בתיכון ע"ש ניקולאיה בלצ'סקו בעיר בראילה, שם התקבל אך נאלץ להפסיק את לימודיו בגלל חוסר אמצעי מימון.
בבראילה עשה היכרות עם המורה והסופר יון אדם שעמד לנסוע להשתלמות בבלגיה והציע לו להיות ממלא מקומו בבית הספר בכפר קורסשט, ראחובה.
טנאסה הצליח להסתדר עם תפקידו אך נכנס מהר למריבות עם מנהל בית הספר ועם כמה מעמיתיו.
בעזרת יון אדם קיבל לאחר מכן משרה חדשה ביישוב חרשובן, פויינשט, שם לימד בזמנו הסופר אלכסנדרו ולאחוצה.
במקום החדש הצטיין טנאסה בסגנון ההוראה המקורי ובשימת דגש על שיעורי המוזיקה וההתעמלות, מה שמשך תלמידים חדשים לבית ספרו.
אהב לשלב את ההורים בפעילויות בית הספר, במיוחד בטיולים שארגן במסגרת שיעורי הגאוגרפיה וההיסטוריה.
בסופו של דבר פעילותו הפופולרית והעצמאית לא מצאה בעיני כמה מנכבדי היישוב, אשר השיגו את פיטוריו.
באוקטובר 1899 התגייס טנאסה בהתנדבות לגדוד 1 של חיל ההנסדה הקרבית בבוקרשט.
אחרי השרות הצבאי הגשים את חלומו והתקבל לקונסרבטוריון לאמנויות הבמה, בו סיים את לימודיו בשנת 1905.
התחיל לעבוד בתחום התיאטרון ובשנת 1917 נשא לאשה את וירג'יניה ניקולסקו.
בשנת 1919 הקים להקה משלו - תיאטרון "קרבוש" שהפך לתיאטרון הקברט והרוויו המפורסם ביותר של בוקרשט.
התיאטרון קיים עד ימינו כשהוא מוסד ממלכתי הנושא את השם "תיאטרון הרוויו ע"ש קונסטנטין טנאסה" ומושבו באותה כתובת בקאליה ויקטוריי (שדרות הניצחון) 33-35 במרכז העיר.
לפי מסורת של שחקני קומדיה גדולים, יצר טנאסה גבור טיפוסי, זה של האזרח הפשוט, מושפל ומסכן, תמיד בעימות עם הבירוקטיה של המנגנון הממלכתי.
דמות זו שטנאסה גילם, לבוש בחליפת משבצות קלאסית, עם פרח חרצית בלולאה ומקל הליכה אופנתי, הפך לדובר של מעמד חברתי שלם ומשך עליו לא פעם את תשומת הלב של הצנזורה.
עם להקתו ערך טנאסה סיורי הופעות רבים ברחבי רומניה ופעם אחת לפחות בטורקיה.
טנאסה הופיע מספר פעמים גם בפריז.
בתיאטרון קרבוש, סייע טנאסה לזינוק הקריירה של אמנים רבים, ביניהם הזמרת מריה טנאסה, שלא הייתה קרובת משפחה, ושל השחקן הקומדיה הוריה שרבנסקו.
בשנים 1939 - 1944 מופעיו היו מבוססים על טקסטים שכתב עבורו יון פריביאגו.
בעת רדיפות היהודים בימי המשטר שצבאי-פשיסטי ברומניה בשנים 1940–1944 סייע טנאסה לעמיתים יהודים שהופעתם נאסרה בתיאטרון שלו ובכל תיאטרון רומני.
המשיך לשלם את משכורתם של מספר אמנים יהודים שעבדו איתו קודם לכן, ביניהם נ.
סטרויה והאחיות הנרייטה ותאודורה גמברטו.
ביקר לעיתים במופגן במופעים של התיאטרון באראשאום שנועד על ידי המשטר לשמש רק את הקהל היהודי.
טנאסה נפטר בבוקרשט בשנת 1945. לפי שמועות שנפוצו בקרב העם נרצח על ידי הסובייטים.
זאת בגלל קופלטים סטיריים על חשבון מעשי שוד של חיילים סובייטים, שאחדים מהם נהגו ל"הפקיע" מהתושבים שעונים וחפצים אישיים אחרים, תוך פניה עם הדרישה "דאוואי צ'אס" (תן את השעון).
לפי עדות אחד מקרובי משפחתו לקה באי ספיקת כליות חדה אחרי שימוש מופרז של טבליות אספירין.
התיאטרון לרוויו בבוקרשט, מיסודו, נושא את שמו
אחד משני בתי התרבות בעיר הולדתו וסלוי, קיבל את שמו.
ארכיונו האישי ורבים מחפציו האישיים מוצגים במוזיאון המחוז וסלוי, לאחר שנתרמו לו על ידי אלמנת האמן
1970 - בניהולו של ולנטין סילבסטרו הוקם בעיר וסלוי פסטיבל "קונסטנטין טנאסה" לתיאטרון קומדיה, המלווה החל משנת 1980 בפסטיבל בינלאומי לקריקטורות.
Angelescu; 10 או 12 ביוני 1869, קראיובה – 14 בספטמבר 1948, בוקרשט) היה פוליטיקאי ורופא כירורג רומני, פרופסור באוניברסיטת בוקרשט.
בשנות כהונתו הארוכה כשר החינוך (1922-1928 ו-1933-1937) נודע כרפורמטור של מערכת החינוך הרומנית בין שתי מלחמות העולם.
בשנת 1918 אנג'לסקו היה לזמן קצר הציר הדיפלומטי הראשון של רומניה בארצות הברית.
עמד בראש האתנאום הרומני ואחרי מלחמת העולם השנייה היה יושב ראש אגודת הידידות רומניה-ארצות הברית.
אנג'לסקו נולד בשנת 1869 במשפחתם של דומיטרו אנג'לסקו, סוחר מקראיובה, ושל תאודורה לבית ג'בלסקו, נצר למשפחת קראיובסקו (בית קראיובשט).
אחרי לימודים בבית הספר אובדיאנו ובבית הספר התיכון ע"ש קרול הראשון בעיר הולדתו, אנג'לסקו נסע ללמוד רפואה בפריז, צרפת.
בתום לימודיו התמחה בתחום הכירורגיה בשנת 1897. בשובו לרומניה, עבד ככירורג בבית החולים הברנקובסנק, בהמשך בבית החולים "פילנתרופיה", ובשנת 1903 התמנה לפרופסור בפקולטה לרפואה בבוקרשט.
כיהן תקופה כמנהל הקליניקה האוניברסיטאית לכירורגיה.
עם נישואיו לווירג'יניה קונסטנטינסקו-מונטיאורו, הבת של איל הנפט הרומני ממוצא יווני, גריגורה מונטיאורו, הפך ד"ר קונסטנטין אנג'לסקו לבעל עיירת הקיט סראטה מונטיאורו.
לעיירה, הנמצאת באזור בוזאו אדמות רוויות נפט .ונדל"ן רב.
אנג'לסקו נכנס לפוליטיקה במסגרת המפלגה הלאומית-ליברלית, אליה השתייך גם חמיו, גריגורה מונטיאורו.
בשנת 1901 נבחר לראשונה לציר בפרלמנט מטעם העיר בוזאו.
כעבור 20 שנה נבחר לסנאט, מתוקף היותו חבר בית הנבחרים בעשר קדנציות.
בשנים 1914–1916 התמנה לשר העבודות הציבוריות בממשלת יון ברטיאנו.
בתפקיד זה ארגן אנג'לסקו מחדש את שרותי הבריאות של הצבא הרומני שעמד בפני כניסתו למלחמת העולם.
כחסיד מלכתחילה של הצטרפות רומניה לכוחות ההסכמה עורר ככל הנראה את כעסו של ראש הממשלה ברטיאנו, שהעדיף בהתחלה הישארות הממלכה בעמדה נייטרלית.
בשנת 1916 הדיח ברטיאנו את אנג'לסקו מתפקידו כשר לרגל הרכבת ממשלת קואליציה לאומית עם מפלגתו של טאקה יונסקו.
ב-1917 כשמול המתקפה הגרמנית-אוסטרו-הונגרית-בולגרית, הממשלה והמלך של רומניה התפנו ליאשי, אנג'לסקו מצא מקלט לזמן קצר באודסה, באימפריה הרוסית.
בחזרתו לרומניה, בין ינואר-מרץ 1918 התמנה על ידי ברטיאנו לציר הראשון של רומניה בוושינגטון.
כנציג רומניה אנג'לסקו הגן על מדיניות ממשלתו בסוגיית היהודים שהיו המיעוט היהודי היחיד באירופה שלא קיבל עדיין אזרחות.
באותה שנה היה אנג'לסקו סגן יושב ראש המועצה הלאומית לאחדות הרומנים שקמה בפריז בהנהגתו של טאקה יונסקו.
מאוחר יותר היה לשר החינוך בממשלות ה"ליברליות" בראשותו של יון י.ק.
בתקופתו ביצע אנג'לסקו רפורמות חשובות בכיוון מודרניזציה של מערכת החינוך ברומניה, בהמשך לשינויים שהונהגו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 על ידי מורו ורבו והדוד שלו דרך נישואים, ספירו הארט.
אחרי הרחבת הממלכה הרומנית בתום מלחמת העולם הראשונה, דאג אנג'לסקו להשגת אחידות מערכת החינוך בכל השטחים שאוחדו עם רומניה.
אנג'לסקו השתתף בעריכת הטקסט החוקתי בנוגע לחינוך, מ-29 במרץ 1923, המושתת על עקרונות חופש ההוראה, חינוך יסודי חובה ובחינם.
אנג'לסקו תרם לחקיקת חוק החינוך היסודי הממלכתי והחינוך הנורמלי-יסודי מ-26 ביוני 1924. בשנת 1925 הוא הנהיג ברומניה את בחינות הבגרות (bacalaureat).
עם הזמן יחסיו עם ברטיאנו התהדקו.
אנג'לסקו נמצא לצידו של ברטיאנו בתקופת הקשר להתנקשות נגדו וגם בבית החולים, בשעות האחרונות לחייו, כאשר השגיח על תהליך האיבחון והטיפול הכירורגי.
בשנת 1930, לגיונר ארומן בשם גאורגה בזה, התנקש בחייו ביריות אקדח על רקע הסדרת חקיקת הקרקעות בקדרילטר, אנג'לסקו נפצע והחלים.
אחרי רצח ראש הממשלה דוקה, אנג'לסקו התמנה לראש ממשלה זמני, אבל המלך קרול השני מיהר להחליפו עם גאורגה טטרסקו.
למרות רתיעתו ההתחלתית, אנג'לסקו הסכים לכהן כשר החינוך הלאומי (לפעמים גם שר הדתות) בממשלות בראשותו של טטרסקו.
בימי הדיקטטורה המלכותית של קרול השני בשנים 1940-1938, אנג'לסקו מונה לשר מזכיר מדינה בממשלת מירון קריסטיה ואחר כך יועץ מלכותי.
בשנת 1940, התנגד לכניעה בפני האולטימטום הסובייטי בנוגע לבסרביה צפון בוקובינה ויחד עם דינו ברטיאנו, התנגד אף לתכתיב וינה שבעקבותיו נאלצה רומניה למסור את צפון טרנסילבניה לידי הונגריה.
פעיל במישור התרבות בארצו, אנג'לסקו מילא במשך 24 שנה (1947-1923) את תפקיד היושב ראש של האתנאום הרומני, כמו כן בשנים 1941–1947 היה יושב "ברית התרבות" (Liga culturală).
ב-24 במאי 1934 נבחר לחבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית.
לפי מקורות אחדים, בשנת 1943 יחד עם ד"ר ניקולאיה לופו, פנה לשלטונות עם הצעה להחזיר לרופאים היהודים את הזכות לעבוד חופשית במקצועם, זכות שבוטלה בחקיקה האנטישמית משנת 1940. בספטמבר 1948 אנג'לסקו נפטר בבית החולים הצרפתי ע"ש ונסאן דה פול בבוקרשט.
המוות פטר אותו ממעצר ומשליחתו לבתי הסוהר הקומוניסטי.
בתו, אליסבטה, הייתה נשואה למתמטיקאי אלכסנדרו גיקה.
אנג'לסקו-מונטיאורו (2000-1905) היה פרופסור למשפטים, דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת יאשי.
בימי הדיכוי הסטליניסטי ברומניה נשלח לעבודות פרך בתעלת דנובה-הים השחור.
ילדיו הם יואנה אנג'לסקו, שעבדה ב"רדיו אירופה החופשית" והאבובן ג'ורג'ה אנג'לסקו.
בשנת 2007 צאצאיו וצאצאי משפחת גיקה הצליחו אחרי משפטים ארוכים לזכות בהחזרת המלון בבוקרשט, שהולאם על ידי השלטון הקומוניסטיים, לידיהם.
בית החולים הבין-תחומי ע"ש אלכסנדרו סאחיה בבוקרשט קיבל את השם: "בית החולים קונסטנטין אנג'לסקו"
בית ספר תיכון עיוני בבוקרשט ומכללה חקלאית בבוזאו קיבלו גם הם את שמו.
צאצאיו הקימו את הקרן "בית הספר הרומני" (Școala Românească).
קונסטנטין פאוקטיסטוב קוסמונאוט סובייטי שהיה חלק מצוות הטיסה הראשונה בה שוגר צוות קוסמונאוטים.
על תרומתו לתכנון חלליות בשנת 1966 הוענק לו פרס לנין ובשנת 1976 פרס ברית המועצות.
פאוקטיסטוב היה הקוסמונאוט הסובייטי היחיד שלא היה חבר המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1942 הוא התנדב לצבא האדום.
במהלך ביצוע משימה מעבר לקווי החזית נתפש ונורה בראשו על ידי קצין גרמני, אך שרד.
לאחר החלמה פאוקטיסטוב שוחרר מהצבא והשלים לימודי בית הספר.
בשנת 1949 התחיל ללמוד הנדסה באוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן.
עם סיום האוניברסיטה החל לעבוד במשרד תכנון תחת מיכאיל טיכונראבוב.
בשנת 1955 השלים עבודת הדוקטורט.
בשנת 1957 הם עברו למשרד תכנון שבראשה עמד סרגיי קורוליוב.
פאוקטיסטוב תכנן שלמערכות חלל סובייטיות והתמחה במערכות נחיתה.
בשנת 1964 ניקיטה חרושצ'וב דרש מצוות הטכני להכין חללית לטיסה בו ישתתף צוות קוסמונאוטים וזאת תוך זמן קצר.
פאוקטיסטוב התנדב להשתתף במשימה זו.
סרגיי קורוליוב תמך ברעיון וחשב שזה חשוב שאחד ממתכנני המערכות יהיה גם קוסמונאוט, בתמיכתו הוגמשו הדרישות הבריאותיות מה שאיפשר לכלול את פאוקטיסטוב ביחידת הכנה לטיסות חלל.
הטיסה נערכה ב-12-13 באוקטובר בחללית ווסחוד 1 שלמעשה הייתה חללית ווסטוק משופרת להתאמה לצוות אנשים.
בנוסף לפאוקטיסטוב כלל הצוות גם את ולדימיר קומרוב ובוריס יגורוב.
לראשונה קוסמונאוטים טסו ללא חליפות חלל מיוחדות.
בהמשך פאוקטיסטוב עבר הכנות לטיסות נוספות אך לאור מצב בריאותו בדבר לא יצאה לפועל.
בשנת 1987 עזב את יחידת הקוסמונאוטים.
בשנת 1990 פאוקטיסטוב עזב תאגיד הטילים והחלל אנרגיה בו עבד.
פאוקטיסטוב היה שותף בכיר בתכנון כל החלליות המאוישות הסובייטיות.
החל משנת 1990 עד לשנת 2005 לימד פאוקטיסטוב באוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן.
פאוקטיסטוב פרסם כ-150 ספרים בנושא תכנון חלליות והוא בעל כ-20 המצאות בתחום החלל.
קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה או הדוכס הגדול של רוסיה (רוסית: Константи́н Никола́евич Рома́нов; 21 בספטמבר 1827 - 25 בינואר 1892), היה בנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, וסבא רבא של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
כיהן כנשיאה הראשון של החברה הגאוגרפית הרוסית.
קונסטנטין נולד בארמון החורף בסנקט פטרבורג ב-21 בספטמבר 1827, לניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ולשרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה, נסיכת מקלנבורג-שטרליץ.
בשנת 1832 מונה פיודור ליטקה למורהו של קונסטנטין, והוא הנחיל לו את האהבה לים.
קונסטנטין למד רוסית, אנגלית, גרמנית וצרפתית, וככשהתבגר אף למד מתמטיקה, מדע, סטטיסטיקה, ומנהל ממשלתי, בנוסף לאימון צבאי.
קונסטנטין גם נהנה ממוזיקה, ולמד לנגן בפסנתר ובצ'לו.
כמו כן הוא אהב ציור והעריך מאוד את האמנות, ועקב אהבתו לספרות הוא תרגם את אודיסיאה של הומרוס מגרמנית.
בשנת 1835 נלווה קונסטנטין להוריו בביקור בגרמניה, ולאחר מכן קיבל יאכטה קטנה, שבה היה משייט בין פטרגוף לקרונשטאדט.
בשנת 1836 התגייס קונסטנטין לצי הרוסי הקיסרי, ועבר קורס חובלים רגיל (ללא יחס מיוחד עקב מעמדו), ובשנת 1843 מונה למפקד פריגטה.
בשנת 1846 ביקר קונסטנטין את אחותו אולגה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה - אשתו של קרל הראשון, מלך וירטמברג, ושם נפגש עם אלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ואמליה, דוכסית וירטמברג.
בשנת 1849 השתתף קונסטנטין בדיכוי המרד בהונגריה, ועל כך קיבל את עיטור צלב גאורגי הקדוש, ובשנת 1850 מונה לחבר במועצת המדינה.
בשנת 1853 מונה קונסטנטין למפקד הצי הרוסי הקיסרי בדרגת אדמירל, ופיקד עליו במהלך מלחמת קרים.
בשנת 1855 מת אביו ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, וקונסטנטין המליץ לאחיו אלכסנדר השני, קיסר רוסיה לסיים את המלחמה.
בשנת 1856 התלווה קונסטנטין לאלכסנדר השני בביקורו בחצי האי קרים וראה שם את ההרס הנרחב, ובעקבות כך פיתח סלידה ממלחמה, והפך לאיש של שלום.
בשנת 1857 ביקר קונסטנטין באנגליה ובצרפת על מנת ללמוד את דרכי הציים המודרניים, ועשה מאמצים רבים כדי לחדש את הצי הרוסי.
תחת הוראותיו עבר הצי תוכנית בנייה מקיפה לגמרי, והפך את האימפריה הרוסית למעצמה עולמית.
תחת תוכניותיו, הצי הבלטי קבל שמונה עשר ספינות קרב, עשר פריגטות, ומאה סירות תותחים, בעוד צי האוקיינוס השקט תוגבר ב-12 סיירות משוריינות חדשות, תשע ספינות תובלה, וארבע פריגטות.
רק צי הים השחור הוזנח במידה רבה בשל המגבלה שנכפתה על רוסיה לאחר מלחמת קרים.
אף על פי כן, הוסיף קונסטנטין תשע עשרה אניות חדשות לצי, המקסימום שהיה מותר לאימפריה הרוסית להחזיק בים השחור.
הרפורמה של קונסטנטין נתקלה בהתנגדויות ובביורוקרטיה, אולם הוא פעל בנחישות ואמר "אני רוצה ספינות ומלחים, ולא המוני פקידים".
הוא קיבל גיבוי מלא מאחיו אלכסנדר השני, ובכך הפך את הצי הרוסי לשלישי בגודלו בעולם.
בשנת 1874 הוא חתם על צו להסדרת צורת של טלניאשקה כחלק של מדי הצי.
בשנת 1857 הצטרף קונסטנטין לוועדה שדנה בשחרור הצמיתים ברחבי האימפריה, ועל אף התנגדויות מצד חלק מחברי הוועדה, הצליח לבסוף קונסטנטין בגיבויו של אחיו אלכסנדר השני להעביר את הרפורמה בשנת 1861, ואלכסנדר השני אף הודה לו על כך בפומבי.
בשנת 1861 הייתה פולין תחת משטר צבאי, וקונסטנטין מונה על ידי אחיו למשנה למלך בפולין, ובתחילת 1862 הגיעו קונסטנטין ומשפחתו לוורשה.
ב-4 ביולי 1862 בעת יציאת קונסטנטין מתיאטרון ורשה, ניסה חייט בשם יארושינסקי להתנקש בחייו, אולם קונסטנטין רק נשרט בכתפו.
בעקבות המקרה קרא לו אחיו אלכסנדר השני לחזור לרוסיה, אולם קונסטנטין סירב ונשאר בוורשה.
המתנקש נשפט ונתלה, ואילו קונסטנטין החל ללכת לכל מקום בליווי משמר של קוזקים.
ביולי 1862 נולד בנו השישי של קונסטנטין, ועל מנת לרצות את הפולנים הוא החליט לתת לו שם פולני - וצלאב, אולם הרוסים התנגדו, וקונסטנטין נתן את השם ויאצ'סלאב בתור פשרה שלא ריצתה את שני הצדדים.
לטקס ההטבלה נשלח אלכסנדר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, לשמש כסנדק.
במהלך הטקס שפך אלכסנדר בקבוק יין אדום, וספג גערה מקונסטנטין שהעיר על כך "תראו איזה חזיר הם שלחו לנו מסנט פטרבורג", מה שגרם לאלכסנדר לשמור טינה כלפי קונסטנטין עד סוף חייו.
בינואר 1863 פרץ מרד ינואר בפולין, כמחאה ספונטנית של צעירים פולנים נגד גיוס החובה לצבאו של הצאר הרוסי.
מכיוון שקונסטנטין לא היה מיומן בדיכוי מרידות פוליטיות, הוא ביקש מאלכסנדר השני באוגוסט אותה שנה להתפטר מתפקידו, ובמאי 1864 הוחלף על ידי פרידריך וילהלם רמברט פון ברג.
לאחר חזרתו לסנט פטרסבורג, הקדיש קונסטנטין את כל תשומת לבו לפיתוח הצי.
הוא בילה שבע שנים מחייו ברפורמה במחלקת הצי, שינה את דרכי הכשרת הטירונים, וביטל בשנת 1863 את הענישה הגופנית שהייתה נהוגה בצי, ובסופו של דבר הפך את הצי לאחד המתקדמים ביותר באירופה..
אלכסנדר השני, אשר העריך את עבודתו של אחיו, מינה את קונסטנטין ליו"ר ועדת חוק ומשפט, שם הוא המליץ על צעדים מהפכניים, על מנת להעמיד את חוקי האימפריה הרוסית בשורה אחת עם המדינות המובילות בעולם.
לאות הוקרה על שירותיו, מינה אותו אלכסנדר השני בשנת 1865 ליו"ר מועצת השרים, תפקיד אותו מילא במשך שש עשרה שנה, ואף גרם לו לאויבים רבים.
קונסטנטין היה ממונה על מוסדות רוסיים רבים; הוא היה יו"ר החברה הגאוגרפית הרוסית ונשיא כשל מה מוסדות חינוך, לרבות החברה המוזיקלית הרוסית.
קונסטנטין היה תומך גדול בהתפשטות רוסיה למזרח, אולם שכנע את אחיו בשנת 1867 למכור את אמריקה הרוסית לארצות הברית, כדי לכסות את הגרעון הגדול שנוצר בעקבות מלחמת קרים.
בשנת 1867 התחתנה בתו הבכורה של קונסטנטין, אולגה עם גאורגיוס הראשון, מלך יוון.
אולגה הייתה רק בת שש עשרה, וקונסטנטין סירב בתחילה לתת לה להתחתן בגיל כל כך צעיר.
אף על פי שקונסטנטין היה רק בן ארבעים, המאבקים והקשיים בהעברת הרפורמות בצי ובשחרור הצמיתים, הזקינו אותו בטרם עת.
בנוסף, אלכסנדר השני פנה לכיוון היותר שמרני ומיעט ברפורמות, ובעקבות כך פחת כוח ההשפעה של קונסטנטין, והוא החל להתמקד יותר בחייו האישיים.
אחרי עשרים שנות נישואין הוא התרחק מאשתו, ובשנת 1867 נולדה לו בת לא חוקית, מריה קונדוסו, שאותה שלח בשנת 1880 ליוון, שם גדלה אצל אחותה למחצה המלכה אולגה, ומאוחר יותר התחתנה עם בנקאי יווני.
בשנת 1874 פרצה שערורייה כאשר התגלה כי בנו הבכור של קונסטנטין ניקולאי, שחי חיי הפקרות ותמך ברעיונות מהפכניים, גנב 3 יהלומים יקרי ערך מחדר השינה של אמו אלכסנדרה יוסיפובנה יחד עם פילגשו שהייתה קורטיזנה אמריקאית.
בשנת 1879 ספג קונסטנטין עוד מכה קשה, כאשר בנו הצעיר ויאצ'סלב מת במפתיע במיטתו.
במשך הקריירה שלו כנשיא מועצת המדינה, פעל קונסטנטין לחוקק חוקה עבור האימפריה, והיא הייתה אמורה להיכנס לתוקף בשנת 1881, אולם בדיוק באותו יום נרצח אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, ובנו אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ביטל את התוכנית, ואף דרש את התפטרותו של קונסטנטין, שאותו לא חבב אף פעם.
קונסטנטין סירב להתפטר, ואמר לאלכסנדר ש"אביך הורה לי לשרת הן את אחי המנוח והן את יורשיו.
בתפקידי כיו"ר מועצת המדינה, וכאדמירל הכללי של הצי הקיסרי, אני מתכנן לשרת את הוד מלכותך עם לא פחות אמונה וכוחות, ובכך אני אמלא את שאיפתו האחרונה של האב האהוב".
אלכסנדר השלישי לא קיבל זאת, וכעבור זמן קצר הדיח את קונסטנטין מתפקידיו בצו מלכותי, ומינה ליו"ר מועצת השרים את מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ולראש מחלקת הצי מינה את אחיו אלכסיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
קונסטנטין שהיה במלוא כוחו, קיבל את פיטוריו בצורה מאוד קשה.
על אף היותו שחמטאי נלהב, ובעיות השחמט שלו פורסמו בכתבי עת בינלאומיים, לא היה זה תחליף לתפקידיו בחצר המלוכה.
קונסטנטין בילה יותר ויותר זמן עם פילגשו ומשפחתה, ובילה את רוב זמנו בחו"ל, או באחוזתו בחצי האי קרים.
באוגוסט 1881 נשרף ארמונו בחצי האי קרים, וקונסטנטין עבר להתגורר בביתן עץ, ולא שיקם את הארמון.
באפריל 1885 ספג קונסטנטין עוד מכה, כאשר שני בניו מפילגשו מתו בתוך חודש ממחלת השנית.
קונסטנטין אהב מאוד את בתו אולגה, ואף ביקר אצלה ביוון בשנת 1883.
בשנת 1886 קונסטנטין רתח מזעם, כאשר אלכסנדר השלישי הגביל את הכותרת של הנסיך הגדול רק לילדים ולנכדים של הקיסרים, וכתוצאה מכך נכדיו של קונסטנטין קיבלו רק את התואר נסיך, אולם לא היה ביכולתו לעשות משהו בנידון.
בשנת 1889 התחתנה נכדתו אלכסנדרה, נסיכת יוון ודנמרק עם אחיינו פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, אולם קונסטנטין לא הוזמן לחתונה.
בתחילת אוגוסט 1889 עבר קונסטנטין שבץ מוחי חמור, שהותיר את רגליו משותקות ונטל ממנו את יכולת הדיבור.
קונסטנטין טופל על ידי אשתו, אשר זכתה למעין נקמה על אי הנאמנות ועל ההשפלות שלו.
בתגובה לכך תפס יום אחד קונסטנטין בשער אשתו, והכה אותה במקל קודם שיוכלו המשרתים להתערב.
ב-25 בינואר 1892 מת קונסטנטין בארמון פבלובסק, ולפני מותו הזמינה אשתו את פילגשו ושתי בנותיהם לראות אותו בפעם האחרונה.
ב-11 בספטמבר 1848 התחתן קונסטנטין עם , נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ואמליה, דוכסית וירטמברג, ממנה היו לו 6 ילדים:
בנוסף היו לקונסטנטין 5 ילדים מפילגשו אנה ואסילבנה קוזנצובה.
קונסטנטין סרגייביץ' סרסאניה (נולד ב-11 ביוני 1968, מוסקבה, ברית המועצות — נפטר ב-7 באוקטובר 2017, מוסקבה, רוסיה) היה כדורגלן סובייטי-רוסי, מאמן כדורגל, סוכן שחקנים ומנהל ספורטיבי.
אביו של קונסטנטין, סרגיי קונסטנטינוביץ', היה בוגר המכון הרפואי הממלכתי של טשקנט באוזבקיסטן הסובייטית.
קונסטנטין עצמו התחנך באקדמיה לכדורגל של דינמו מוסקבה.
הוא שיחק באליפויות ברית המועצות בליגה הסובייטית הראשונה והשנייה.
בשנים 1990-1993 שיחק בליגה הצרפתית בקבוצות דנקרק וארמנטייר.
משנת 1994 היה סוכן כדורגל ובשנת 1998 קיבל רישיון מפיפ"א.
הוא עבד כמנהל בקבוצת אלניה ולדיקווקז ולאחר מכן בשנים 2006-2008 מונה למאמן ראשי בספורטאקדמקלוב, במקביל למינויו למנהל ספורטיבי בזניט סנקט פטרבורג (יולי 2006-2007) ועבד כיועץ לנשיא הקבוצה בתחום מדיניות ההעברות.
מדצמבר 2008 ועד ספטמבר 2009 היה למאמן הראשי של קבוצת הכדורגל חימקי ובסוף 2009 היה למנהל ספורטיבי בדינמו מוסקבה.
מפברואר 2010 ייעץ לנשיא התאחדות הכדורגל הרוסית באותה עת, סרגיי פורסנקו.
מאוגוסט 2010 ועד ספטמבר 2011 היה למאמן קבוצת פאקל וורונז'.
בשנת 2012 התמנה לנשיא קבוצת פאקל.
בשנים 2013–2017 כיהן כמאמן קבוצת אטלנטס ובמאי 2017 מונה למנהל ספורטיבי בזניט סנקט פטרבורג לצדו של סרגיי פורסנקו שחזר לתפקיד נשיא הקבוצה.
ב-7 באוקטובר 2017 נפטר במפתיע במוסקבה משטף דם והוא בן 49 בלבד.
לממלא מקומו מונה אורסטה צ'ינקוויני.
קונסטנטין לרנר (28 בפברואר 1950 – 24 בספטמבר 2011) היה שחמטאי סובייטי, אוקראיני וישראלי בדרגת רב-אמן.
קונסטנטין לרנר נולד באודסה שבברית המועצות (כיום באוקראינה).
בשנים 1978 ו-1982 היה אלוף אוקראינה הסובייטית.
קונסטנטין לרנר השתתף בהצלחה באליפויות ברית המועצות בשחמט.
בשנת 1984 הוא זכה במקום השני ובשנת 1986 חלק מקומות 2–7 (בין היתר עם ויאצ'סלב איינגורן ויבגני ברייב).
במהלך שנות ה-80 לרנר השתתף בתחרויות רבות.
בשנת 1978 הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי ובשנת 1986 דרגת רב-אמן.
בשנת 2001 הוא עלה לישראל והתיישב בהרצליה.
בהיותו בישראל לרנר המשיך להשתתף בתחרויות שנערכו בארץ.
בשנת 2004 הוא זכה במקום הרביעי באליפות ישראל ובשנת 2006 במקום השני.
בשנת 2008 הוא סיים במקום ה-6 באליפות ישראל וב-2009 סיים במקום ה-6 בתחרות במכביה.
בשנותיו האחרונות מצבו הבריאותי הידרדר.
הוא נפטר בהרצליה בשנת 2011.