tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקונגרס דחה את המלצות ועדת פיל ולראשונה התקבלה עמדה כלל ערבית המתנגדת לציונות, להצהרת בלפור ולמדינה יהודית בארץ ישראל.
הקונגרס הביע תמיכתו במרד הערבי הגדול, קרא להפסיק את העלייה לארץ ישראל ומחה נגד שלטון המנדט הבריטי.
בעקבות כישלונה של ועדת פיל הוקמה מיד לאחר מכן ועדה נוספת - ועדת וודהד שניסתה למנוע את הכישלון שנוצר ולשלול מיידית את מסקנות ועדת פיל.
לאחר כישלונה של זו הוקמה ועידת השולחן העגול (סיינט ג'יימס) ב-1939, שנחשבת לניסיון הגישור האחרון של ממשלת בריטניה לבעיית הסכסוך היהודי-ערבי.
ועדת מצפון (או בשמה הרשמי: הוועדה המייעצת לשר הביטחון בענייני פטור משירות) היא ועדה הפועלת כחלק מצה"ל ולה הסמכות לתת פטור מגיוס חובה לצה"ל מטעמי פציפיזם.
הוועדה מורכבת מנציגי צה"ל ומחבר בודד שהוא אזרח.
בעת הצורך, מתכנסת הוועדה על מנת לענות לפניות מועמדים לשרות צבאי המבקשים פטור מגיוס חובה מטעמים פציפיסטיים.
הוועדה רשאית לדחות עתירות עוד בטרם הדיון ואינה דנה בסרבני גיוס שלא מטעמים פציפיסטיים.
לעיתים, מפנה הוועדה את העותרים לריאיון אישי מיוחד כתנאי מקדים לדיון בעניינם.
42 מתוכם קיבלו פטור מטעמי מצפון ו-16 מטעמים אחרים.
ועדת המצפון לבנות מתכנסת לעיתים תכופות.
מדי שנה כ־100–400 בנות מקבלות פטור בוועדת המצפון.
בעבר היה קל מאוד לקבל פטור בוועדת המצפון, גם למי שאינה פציפיסטית.
בשנים האחרונות, בעקבות מגמה של השוואת התנאים של ועדת המצפון לבנות לוועדת המצפון של הבנים, התנאים לקבלת פטור בוועדת המצפון לבנות הוקשחו – על ידי ועדות מקדימות והקטנת מספר הפטורים הניתנים על ידי הוועדה.
היו מקרים שבנות סירבו לשרת ולאחר מכן נדונו למאסר, לאחר שבקשתן נדחתה בטענה ששלחו את המכתב מאוחר מדי, או שטענותיהן לא שכנעו את הוועדה.
ועדת המצפון לבנים קיימת כעשר שנים.
הוועדה מתכנסת 2-3 פעמים בשנה - זאת משום שיש מעט בנים הזוכים לעמוד בפניה - בדרך כלל 5-15 בשנה.
הסיבה למספר הנמוך של בנים הזוכים לעמוד בפני הוועדה היא מכיוון שהם מוגדרים על ידי הצבא "סרבנים סלקטיביים" או "סרבנים פוליטיים".
כמו כן, עד השנים האחרונות, הוועדה כמעט ולא שחררה בנים על סעיף מצפוני, גם אם היו פציפיסטים "טהורים".
בשנים האחרונות חל שינוי, וחלק מהבנים הפציפיסטים שפנו לוועדה שוחררו בוועדה הראשונה או השנייה.
ישנם מתנגדים רבים לשחרור משירות על ידי קבלת פטור מוועדת המצפון, משני צידי המפה הפוליטית.
ישנה ביקורת בתוך השמאל הרדיקלי, בעיקר בקרב אנרכיסטים, שהשתחררות בוועדת המצפון או לחלופין ישיבה בכלא, הטוענים מצד אחד כי מדובר בבזבוז זמן, ומצד שני כי מדובר בשותפות וקבלה של מערכת הכללים של השלטון והמדינה, להם במובנים רבים הסרבן מתנגד.
לדעתם, דווקא "סירוב אפור" כלומר, קבלת תעודת פטור על בסיס בעיות משפחתיות ונפשיות פיקטיביות, היא יותר חשובה והיא תנועת המחאה האמיתית.
אותה ביקורת, אודות הסתירה הפנימית משתמשים בה פעמים רבות דווקא מהימין, (בציניות) בטענה ש"מה ההבדל בין גיוס לצבא ובין תשלום מיסים?".
הפציפיסטים טוענים שהצבא ביסודו הוא גוף אלים הפועל "ליישב סכסוכים" באמצעות אלימות.
רבים, מימין ומשמאל, טוענים כי סירוב פירושו בגידה, אנוכיות, ושותפות עם האויב.
ועדת לנדוי הייתה ועדת חקירה ממלכתית, שהוקמה בעקבות חקירתו, עינויו והאשמתו בריגול על לא עוול בכפו של קצין צה"ל מן העדה הצ'רקסית, סגן עיזאת נאפסו.
בהחלטת הממשלה מיום 31 במאי 1987 הוחלט על כינון ועדת חקירה ממלכתית, שתחקור את שיטות החקירה של שירות הביטחון הכללי בנושאי פעילות חבלנית, ואת מתן העדות בבית המשפט על חקירות אלה.
בנוסף, מטרת הוועדה הייתה להמליץ לגבי הנהלים ושיטות החקירה של השב"כ בעתיד.
דו"ח הוועדה הוגש לממשלה ב־30 באוקטובר 1987. מרכיב חשוב בהמלצות הוועדה קבע שבחקירות שירות הביטחון הכללי שמטרתן סיכול פעולות טרור, "אמצעי הלחץ צריכים להתרכז בעיקר בלחץ פסיכולוגי לא־אלים של חקירה נמרצת וממושכת ובשימוש בתחבולות", אך "כאשר אלה אינם משיגים את המטרה, אין להימנע מהפעלת מידה מתונה של לחץ פיסי".
עד שנות השמונים של המאה העשרים התנהל שירות הביטחון הכללי כמעט ללא ביקורת ופיקוח ציבוריים, גם לא מצד העיתונות (שחלה עליה צנזורה).
מעמדו של השב"כ נסדק לאחר פרשת קו 300 בשנת 1984, ואף יותר מכך לאחר פרשת סגן עיזאת נאפסו, שנחשפה בשנת 1987.
פרשת נאפסו היא שהובילה במישרין להקמת ועדת לנדוי.
נאפסו שירת כקצין בצה"ל ביחידת אד"ל, אזור דרום לבנון, שעסקה ביצירת קשרים עם האוכלוסייה המקומית במטרה להשיג שליטה במקום.
אחד מתפקידיו של נאפסו היה להיפגש עם מודיעים מהצד השני.
אחד מהמודיעים שעימו היה נפגש הוא אבו קאסם.
כשלוש שנים לאחר שירותו ביחידה, נישא נאפסו וביקש לפרוש.
בזמן חופשת השחרור שלו מצה"ל נאסף על ידי כמה אנשי שב"כ לבית מלון בחיפה ושם החלו החקירות נגדו, על בסיס טענתו של אבו קאסם כי נאפסו נפגש עם מפקד אש"ף בלבנון והעביר לו מזוודות מלאות בחומרי חבלה תמורת כסף.
נגד נאפסו ננקטו מעשי אלימות ועינויים בחקירה, ולבסוף הוא הודה באשמתו בכתב ומסר את ההודאה לחוקרי השב"כ.
נאפסו הואשם בבית הדין הצבאי על סמך הודאתו.
במהלך המשפט טען כי הודאתו הייתה תוצאה של כפייה ומעשי אלימות מתמשכים.
כך תוארו טענותיו בפסק דינו של בית המשפט העליון:
חוקרי השב"כ הכחישו כל שימוש בלחץ פיזי, ובית הדין קיבל את עדויותיהם כמהימנות.
נאפסו הורשע על בסיס הודאתו (בצירוף "דבר מה נוסף") בבגידה, בריגול חמור, בעזרה לאויב ובסיוע לאויב במלחמה.
נגזרו עליו 18 שנות מאסר בפועל.
נאפסו ערער לבית הדין הצבאי לערעורים, אך ערעורו נדחה.
נאפסו ביקש וקיבל רשות לערער לבית המשפט העליון.
עם פתיחת הדיון בבית המשפט, הודיע הפרקליט הצבאי הראשי שנערכה בדיקה בשירות הביטחון הכללי, ולפיה יש אמת במרבית הטענות שהעלה נאפסו לגבי לחצים שהופעלו עליו בחקירתו.
לפיכך הגיעה המדינה להסדר טיעון עם נאפסו, לפיו יודה נאפסו בחריגה מסמכות עד כדי סיכון ביטחון המדינה, בכך שנפגש פעמיים עם מפקד בכיר בפת"ח ולא דיווח על פגישות אלה, ויבוטלו פסקי הדין של בתי הדין הצבאיים.
בית המשפט העליון קיבל את הסדר הטיעון וגזר על נאפסו, ביום 24 במאי 1987, שנתיים מאסר והורדה לדרגת רב־סמל.
כיוון שנאפסו ישב בכלא כבר 7.5 שנים, הוא שוחרר מיד.
מקרה זה חשף באופן ברור שהשב"כ השתמש באמצעי חקירה אלימים והפעיל לחץ פיזי ופסיכולוגי כדי להשיג הודאה של חשוד.
עוד נחשף שחוקרי השב"כ העידו עדות שקר בפני בתי הדין הצבאיים, בהכחישם שימוש בלחץ פיזי, ושאף התובע מטעם הצבא לא ידע שמדובר בעדויות שקר.
בית המשפט העליון מתח ביקורת נוקבת על תופעת עדות השקר, והוסיף שגם האמצעים שננקטו בפרשה חרגו מהמותר.
לאור מקרה זה, החליטה ממשלת ישראל ביום 31 במאי 1987:
משה לנדוי - בין תפקידיו המשפטיים: נשיא בית המשפט העליון ואב בית הדין המיוחד ששפט למוות את אדולף אייכמן.
היה חבר בוועדת אגרנט שחקרה את מחדל מלחמת יום הכיפורים.
נבחר לכהן כיושב ראש הוועדה.
יעקב מלץ - שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב ולאחר מכן בבית המשפט העליון.
יצחק חופי - אלוף במילואים ששימש כראש המוסד למודיעין ותפקידים מיוחדים.
מרכז הוועדה היה השופט אלון גילון שכיהן כסגן רשם בית המשפט העליון.
משהוקמה הוועדה, הוחלט על ידי הממשלה, באישור ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, כי עקב רגישות הפרשה, נושאי החקירה והדיונים מחויבים בסודיות.
כפועל יוצא, הוועדה הייתה בעלת אוטונומיה באשר לפרסום הדו"ח שלה.
בין תפקידי הוועדה היו פתרון הדילמה בין הצורך למידור מוחלט של שיטות החקירה לבין החובה לאמירת אמת בהופעה בבית משפט, וכן המלצה על הנהלים שעל פיהם יפעלו בעתיד בחקירות השב"כ בנושאי פח"ע.
ממנו ניצלה 384,946.96 ש"ח ואת היתרה החזירה למשרד האוצר.
התקיימו 43 ישיבות, במהלכן נשמעו 42 עדים במגוון התפקידים במערכת הביטחון, הכנסת והממשלה.
הוועדה עיינה בחומר כתוב שנשלח אליה על ידי השב"כ, גם מרצונו וגם על פי בקשתה, אספה חומר משפטי וכן הזמינה את הציבור לפנות אליה.
חברי הוועדה ראו עצמם כמדריכים ומכוונים של השירות הכללי לשמירת החוק, בד בבד עם מילוי התפקיד ושמירה על הביטחון.
בשל רגישות הנושא הוגבלו אמצעי התקשורת על דיווחים בהתקדמויות עבודתה של הוועדה.
הדו"ח שפורסם כלל שני חלקים: הראשון פורסם ברבים ואילו השני נשאר סודי מטעמי ביטחון המדינה.
בחלק הראשון (הפומבי) כלולים ארבעה פרקים.
בפרק השלישי ישנו דיון בהיבטים המשפטיים והמוסריים של המצב: באחריות הפלילית של החוקרים על התנהלותם בזמן חקירה ובקבילותן של הודאות שניתנו תחת הפעלת אמצעי לחץ.
ישנו גם דיון קצר באמנות בינלאומיות.
הפרק הרביעי והאחרון כלל מסקנות והמלצות בדרכי החקירה המותרות.
בחלק השני (החסוי) צורפו מסמכים שונים המתעדים את כוח האדם בשירות אל מול הנחקרים, מספרי הפיגועים, הרוגים ופצועים (יהודים וערבים), מספר האנשים בשירות מן המגזר הערבי, כמויות של חומרי לחימה שנתפסו, חוליות מחבלים שנתפסו, וטבלה השוואתית על מספר הנחקרים שהודו בחקירות ואלו שהועמדו לדין.
בנוסף, כולל החלק השני סקירה של שיטות החקירה שהיו נהוגות בשירות ואת מספר הפעמים שאושר שימוש פיסי בחקירות.
מתועד גם דיון במקרים בהם הייתה חריגה מן האמצעים שהשימוש בהם הותר וכיצד טופלו מקרים אלו.
עוד כולל החלק השני קובץ הנחיות מפורט לחוקר השב"כ, המגדיר את המותר והאסור בחקירה.
אין ללכת בדרך של החרגת שירות הביטחון הכללי מהחוק, וגם אין ללכת בדרך של הכרזה למראית עין על דבקות בשלטון החוק תוך התעלמות מהנעשה מתחת לפני השטח.
יש ללכת בדרך השלישית - דרך האמת של שלטון החוק.
עוד קבעה הוועדה ש"אמצעי הלחץ צריכים להתרכז בעיקר בלחץ פסיכולוגי לא־אלים של חקירה נמרצת וממושכת ובשימוש בתחבולות", אך "כאשר אלה אינם משיגים את המטרה, אין להימנע מהפעלת מידה מתונה של לחץ פיסי".
הוועדה כללה בחלק השני, החסוי, הנחיות מפורטות לכך, וקבעה שהן יובאו לעיון מחדש מדי שנה בפני ועדת שרים מצומצמת, שתוכל לבצע בו שינויים, וכן יובאו בפני ועדת המשנה לשירותים של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
עם זאת, הדגישה הוועדה שאין להגיע למדרגת "ענויי גוף או נפש, התעללות בנחקר או השפלת כבוד האדם שלו", וטענה שההנחיות נותנות ערובה לכך.
יש לשפר את מצבם הפיזי של מתקני החקירה.
בשלב זה אין צורך בחקיקה המסמיכה את השב"כ לפעולות אלה.
הפעלת השב"כ (לפי הפרשנות הלא-מחייבת של הוועדה, שחלקה נדחה על ידי בית המשפט העליון בשנת 1999) מתבצעת מכוח "הסמכות השיורית" של הממשלה (לפי חוק יסוד: הממשלה), לפעול בשם המדינה בכפוף לכל דין, ובעזרת "סמכויות עזר" הנתונות לבעל תפקיד בהתאם לחוק הפרשנות מעוגנת סמכות החקירה.
אף הפעלת אמצעי הלחץ עליהם המליצה הוועדה היא בסמכות החוקר, וזאת לפי הגנת ה"צורך" בחוק העונשין, הפוטרת מאחריות פלילית במקרים מסוימים.
היא סברה שמפסיקת בית המשפט העליון עולה שהודאות שהתקבלו בשיטות החקירה עליהן המליצה, יהיו קבילות בבתי המשפט.
חוקר הנקרא להעיד לפני בית משפט, בית דין, או רשות אחרת כלשהי - חייב להעיד את האמת והאמת כולה.
אם חיסוי החומר נדרש מטעמי ביטחון המדינה, ניתן להוציא תעודת חיסיון, ובמידת הצורך לוותר על הגשת הראיה במשפט.
לגבי המעשים בעבר, הוועדה קבעה כי הדרגים הגבוהים בשב"כ (לרבות ראשי השב"כ) לא נקטו במספיק פעולות כדי למנוע עבירות על החוק, ובפרט לא מנעו שימוש בעדות שקר.
עם זאת, באשר להעמדתם לדין של החוקרים על מעשים אלה גילתה הוועדה כמעט סלחנות, ואף על פי שגינתה את העבירות המיוחסות להם - תקיפה וסחיטה באיומים, ובמיוחד עדות שקר, החליטה לא לנקוט נגדם בהליכים משפטיים בטענה כי הדבר יגרום לנזק גדול למעמד השב"כ.
הוועדה תלתה את האשמה בדרגים הגבוהים בשירות שהיו מודעים לשיטת מתן עדות שקר.
אחד מראשי השירות שהופיע בפני הוועדה אף סיפר כי תמך וחיזק את השיטה תוך כדי אמונה שאין דרך אחרת.
לפיכך המליצה הוועדה לסגור את התיקים בעבירות אלה: על תקיפה וסחיטה באיומים - בשם הגנות ה"צידוק" (ציות לצו של רשות מוסמכת) וה"צורך", ועל עדות שקר - על בסיס חוסר עניין לציבור (שכן הוועדה אמרה שהגנת ה"צידוק" אינה חלה, שכן הצו לשקר, אם ניתן, הוא בלתי חוקי בעליל).
ב־8 בנובמבר 1987 החליטה הממשלה, ברוב של 19 שרים, לאמץ את דו"ח הוועדה על כל המלצותיו.
ראש השב"כ טען כי ההמלצות כולן ייושמו והחקירות מתנהלות על פי הנהלים החדשים שנקבעו.
פרסום הדו"ח גרר תגובות חיוביות, אך גם לא מעט תגובות שליליות וביקורתיות.
המחאה הציבורית נגד המסקנות התמקדה בטענה כי על השב"כ לבצע את תפקידו בצורה הטובה ביותר האפשרית.
לשם כך, חברי כנסת קראו לעגן בחוק שימוש באמצעים פיזיים ופסיכולוגיים בחקירות.
זמן קצר לאחר פרסום דו"ח הוועדה פרצה האינתיפאדה הראשונה.
בתחומי הקו הירוק ובשטחים נרשמה פעילות חבלנית רבה ונהרגו אזרחים ישראלים רבים.
לשב"כ היה חלק לא מבוטל במניעת פיגועים ובמציאת אחראים להם - סיכול פעילות עוינת.
עם זאת, מספר הנחקרים עלה בצורה קיצונית ומערך החוקרים חרג מההנחיות שקבעה ועדת לנדוי.
הסעיפים בדו"ח אשר שללו דיווח כוזב נשכחו גם הם מספר בלתי מבוטל של פעמים, הן בדיווח בתוך הארגון והן בדיווח לגופים מחוצה לו.
אחת הפרשות שאירעו לאחר פרסום דו"ח הוועדה היא מקרה המוות של עוואד חמדן.
במהלך חקירת האירוע הישעה ראש השב"כ שלושה חוקרים ששיקרו לגבי נסיבות מותו בזמן החקירה.
סיבת המוות שנקבעה לבסוף היא חנק.
איש השב"כ שהואשם בגרימת מוות ברשלנות, זוכה מחמת הספק.
בעקבות חשיפת פרשות של התעללות בעצירים, קמו תנועות שמטרתן לשמור על זכויות האדם בשטחים.
תנועות אלו קוראות למצוא דרכים חלופיות, בדומה למדינות דמוקרטיות אחרות שעשו כך.
לטענתן, על מדינת ישראל לחוקק חוק שאוסר עינויים ואלימות בחקירות, בטענה שהשב"כ משתמש בעינויים וכי ועדת לנדוי אישרה אותם למעשה, ושללא חוק יימשכו העינויים.
מקרים רבים של התעללות בפלסטינים תושבי השטחים הגיעו לבתי המשפט בשנים שאחרי פרסום דו"ח הוועדה, אולם מרבית העונשים שנגזרו על אנשי השב"כ היו קלים - מאסר על תנאי או מאסר בפועל למספר שבועות.
בשנת 1999 דן בג"ץ בנושא שיטות החקירה בשב"כ ופסק כי שיטות חקירה הכוללות שימוש בכוח אסורות, אך ייתכן שהגנת ה"צורך" תעמוד לחוקר בודד שהשתמש בשיטות אלה.
בג"ץ קבע שסמכות החקירה של השב"כ זהה לסמכות החקירה של המשטרה, ושהסמכתו לחקירה נובעת אך ורק מהסמכה אישית של כל חוקר על פי החוק, ולא על בסיס ה"סמכות השיורית" של הממשלה (שאינה מקור סמכות לפעולות הפוגעות בזכויות אדם).
נפסק שסייג ה"צורך" אינו מקור סמכות לקביעת נהלים ושיטות חקירה, אך ייתכן שלחוקר מסוים שחרג מהנהלים תעמוד הגנת ה"צורך".
בשנת 2000 פרסם משרד מבקר המדינה דו"ח העוקב אחרי מערך החקירות בשב"כ משנת 1988 ועד 1992. הדו"ח קבע כי האמצעים שהתירה ועדת לנדוי ככשרים לשימוש בזמן חקירות צריכים להיבדק באופן תדיר על ידי ועדת השרים לענייני החקירות בשב"כ.
בדו"ח נלקח בחשבון כי המציאות מאז ועדת לנדוי השתנתה וההחרפה במצב פעילות הפח"ע דורשת הרחבת ההיתרים כדי להשיג תוצאות אפקטיביות.
בנוסף, ממליץ הדו"ח לתעד בכתב את מהלך החקירות ולאפשר שקיפות מלאה לכל גוף שירצה מידע.
לטענת הדו"ח, זו הדרך היחידה לעקוב אחר התנהלות החקירות.
בשנת 2002 נחקק לבסוף חוק שירות הביטחון הכללי, הקובע מסגרת חוקית לביצוע פעולות השב"כ.
החוק החדש אינו כולל סעיף המתיר לחוקרים שימוש בלחץ פיסי.
ועדת נתניהו היא ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה ב-14 ביוני 1988, על יסוד החלטת ממשלת ישראל העשרים ושתיים בראשותו של יצחק שמיר, לבדיקת תפקודה ויעילותה של מערכת הבריאות בישראל.
בראש הוועדה עמדה שופטת בית המשפט העליון - שושנה נתניהו.
על בסיס החלטות הוועדה חוקק שר הבריאות חיים רמון את חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר, מינה את חבריה:
שם הערהשושנה נתניהו שופטת בית המשפט העליון וראש הוועדה פרופסור שמואל פנחס פרופסור אריה שירום פרופסור מרדכי שני ד"ר דב צ'רניחובסקי
בהחלטת הממשלה, שהתקבלה ב-5 ביוני 1988, נכתב:
הוועדה קיבלה 211 פניות במסגרת פניות הציבור, שמעה 148 עדויות, התייעצה עם 3 גורמים מומחים מחו"ל.
הוועדה עשתה שימוש בספרות מקצועית מהארץ ומחו"ל, נעזרה בדו"חות ומסמכים ממשרד הבריאות, ממשרד האוצר, מדו"ח מבקר המדינה ובנתונים מקופות החולים וגופים נוספים.
דו"ח הוועדה הוגש ב-20 באוגוסט 1990. הוא כלל סקירה מפורטת של מערכת שירותי הבריאות במדינת ישראל, ו-116 המלצות לרפורמה (82 מהן בדעת רוב), שהמרכזית והחשובה שבהן הייתה ההמלצה לחקיקת חוק ביטוח בריאות ממלכתי (שאכן נחקק בהתאם להמלצה ארבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1994).
המלצות נוספות היו הפסקת פעילות משרד הבריאות כספק ישיר של שירותי בריאות לפרט, ניהול בתי החולים הציבוריים על ידי תאגידים, אספקת שירותי בריאות לאוכלוסייה על בסיס אזורי ועוד.
פרופ' אריה שירום לא הצטרף לדעת רוב חברי הוועדה, ותחת זאת הגיש דעת מיעוט מפורטת.
דו"ח הוועדה, נפרש על פני מאות רבות של עמודים, נחשב למסמך מכונן של מדיניות הבריאות בישראל.
בדצמבר של אותה שנה פרסמה הוועדה דו"ח המאשים את המנהיגות האוקראינית בחימושה של גאורגיה במהלך המלחמה תוך הפרה של החוק הבין־לאומי.
ב-19 בדצמבר החליט הפרלמנט האוקראיני לשקול את המלצות הוועדה בדו"ח והעביר אותו לנשיא אוקראינה ולראש ממשלת אוקראינה, וכן לתובע הכללי של אוקראינה לקבלת חוות דעת משפטית.
הפרלמנט סירב להאריך את כהונת ועדת קונובאליוק מעבר לתאריך שנקבע ליוני 2009 למרות המלצת הוועדה.
התובע הכללי נתבקש גם לתת הערכה משפטית על האמצעים החוקיים שיש לנקוט כנגד שרותי הביטחון האוקראיניים ומשרד ההגנה האוקראיני שרצו, על פי דברי הוועדה, להפריע לחקירה.
צעדים אלה גרמו לפי הערכות האו"ם לכ-115 אלף פליטים גאורגיים.
זמן קצר לאחר תחילת המלחמה, האשימה רוסיה את אוקראינה, ומדינות נוספות כולל ישראל, באספקה בלתי חוקית של נשק לצבא גאורגיה, וטענה כי שכירי חרב אוקראינים השתתפו במלחמה לצד גאורגיה.
אוקראינה הכחישה יצוא בלתי חוקי של נשק וציוד צבאי לגאורגיה ומעורבות של נתיניה במלחמה.
הוועדה שהוקמה על ידי הפרלמנט האוקראיני נועדה לחקור את טענות הרוסים.
הוועדה הורכבה משישה אנשים נציגי המפלגות הפוליטיות בבית המחוקקים האוקראיני, להוציא נציג של מפלגת נאשא אוקראינה מפלגתו של נשיא אוקראינה, ויקטור יושצ'נקו.
ולרי קונובאליוק ממפלגת האזורים, ראש הוועדה
איגור אלכסייב מהמפלגה הקומוניסטית של אוקראינה , סגן ראש הוועדה
סרגיי אוסיקה ממפלגת בלוק יוליה טימושנקו
מיקולה פטרוק ממפלגת בלוק יוליה טימושנקו
הדו"ח גם טוען כי חלק מהנשקים שיוצאו לגאורגיה יכלו, במובן מסוים, להזיק להגנת אוקראינה, כמו למשל: מספר טיל קרקע-אוויר סובייטים מסוג 9K37 (SA-11 Gadfly) שהוצאו משימוש פעיל בצבא אוקראינה ויכולים לפגום בהגנה האווירית של אוקראינה.
יתרה מזו, הדו"ח טוען כי במכירת הנשק לגאורגיה מעורבים תחבולות פיננסיות נרחבות כאשר הם נמכרו במחירים הנמוכים פי 3-5 ממחירם בשוק, והתשלום בגינם לא הגיע לתקציב האוקראיני.
בנוסף לכך, פרסמה הוועדה רשימה של מומחים צבאיים אוקראינים, שחשודים כי נמצאו בגאורגיה בתחילת המבצע הגאורגי בדרום אוסטיה.
כל המפלגות שנציגיהם השתתפו בהכנת הדו"ח דחו בתוקף כל אשמה, הם האשימו את הוועדה בשימוש במעמדם כמכשיר במאבק הפוליטי המתמשך לשליטה באוקראינה.
ועדת קו האורך הייתה גוף ממשלתי בריטי שמונה בשנת 1714 על מנת למצוא פתרון פשוט לחישוב קווי אורך של כדור הארץ עבור הצי הימי הבריטי.
בתקופה זו הייתה בריטניה מעצמה ימית, ולכן הייתה חשיבות עליונה לייעול מסעות הצי.
כך למשל, התארכות המסעות הביאה לצורך באספקה רבה יותר, בחשיפה ממושכת יותר למחלות ים ובביטוח ימי יקר יותר.
הוועדה הציעה פרסים כספיים עבור פתרונות שיהיו מדויקים מספיק.
מדענים רבים מהשורה הראשונה לקחו חלק במציאת הדרך הפשוטה ביותר לחישוב קווי האורך, אך בסופו של דבר לאחר שנים רבות שבהן לא נמצאה דרך נוחה למציאת קו האורך, ג'ון הריסון קיבל את הפרס מהוועדה עבור המצאת הכרונומטר הימי שהוא למעשה שעון מדויק.
ב-1828 סיימה הוועדה את תפקידה.
בשנת 2000 הפיקה חברת גרנדה הבריטית מיני סדרה עטורת שבחים ופרסים המגוללת את סיפורו של השעון ושל הריסון, ובקו עלילה מקביל את סיפורו של רופרט גולד (1890-1948), שהקדיש את זמנו בלהט ובאובססיביות לשיפוץ שעוניו של הריסון, כדי להוכיח את גדולתו.
מייקל גמבון וג'רמי איירונס הופיעו בתפקידים הראשיים.
המיני סדרה מבוססת על ספרה של דווה סובל, "קו האורך – סיפורו האמיתי של הגאון הבודד שפתר את הבעיה המדעית הגדולה ביותר של זמנו" (1998, כתר הוצאה לאור).
ועדת ראשי השירותים (בראשי תיבות: ור"ש) היא ועדה המורכבת מראשי שירותי המודיעין של ישראל, שתפקידהּ לתאם בין פעולות השירותים השונים.
ראש הוועדה הוא ראש המוסד.
הוועדה הוקמה באפריל 1949 בשם ועדת התיאום הבין-שירותית העליונה בעקבות פרשת הוצאתו להורג של מאיר טוביאנסקי, ביוזמת ראובן שילוח, יועץ לתפקידים מיוחדים במשרד החוץ ואיש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית בעברו, וראש אמ"ן חיים הרצוג, במטרה למנוע אירועים דומים בעתיד.
בוועדה היו חברים נציגי השב"כ, המחלקה המדינית, מחלקת המודיעין הצבאי ומשטרת ישראל.
בסוף אותה שנה הטיל דוד בן-גוריון על שילוח להקים את "המוסד לריכוז ותיאום פעולות המודיעין", לימים "המוסד", שבשנה הראשונה לקיומו שימש רק כגוף לתיאום בין שירותי המודיעין והביטחון בישראל, ולעמוד בראשו.
יש המבקרים את הוועדה וטוענים כי סמכויותיה מוגבלות מדי וכי החלטותיה אינן מחייבות למעשה את גופי המודיעין.
בשנת 2009 הוקם המשרד לענייני מודיעין שבהמשך שונה שמו למשרד המודיעין.
תפקידו הי ליצור ראייה כוללת של קהילת המודיעין ולסייע לראש הממשלה ולדרג המדיני בהכוונה, בבקרה ובהפעלה של גופי המודיעין בישראל מנקודת מבט לאומית כוללת, בעקבות כך ולמעשה, למשרד לא היו סמכויות נפרדות.
במרץ 2024 אישרה הממשלה את ביטול משרד המודיעין והעברת סמכויותיו למשרד ראש הממשלה.
בוועדה חברים באופן קבוע שלושת ראשי הארגונים בקהילת המודיעין: אמ"ן, שב"כ והמוסד.
כמו כן משתתף בוועדה ראש המטה לביטחון לאומי.
ראשי גופי מודיעין אחרים (המרכז למחקר מדיני (ממ"ד) של משרד החוץ ואגף החקירות המודיעין במשטרת ישראל) מוזמנים על פי העניין.
המזכיר הצבאי של ראש הממשלה שותף בוועדה כמשקיף קבוע.
+חברתפקידתחילת כהונהיושב ראש (יו"ר)דוד ברנעראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים1 ביוני 2021חברדוד זיניראש שירות הביטחון הכללי16 ביוני 2025חברשלומי בינדרראש אגף המודיעין בצה"ל21 באוגוסט 2024חברגיל רייךמ"מ ראש המטה לביטחון לאומי21 באוקטובר 2025משקיףרומן גופמןהמזכיר הצבאי של ראש הממשלה16 במאי 2024
ועדת עציוני, בשמה המלא "ועדת החקירה בעניין השמועות בדבר מתן תשלומי כסף כדי להטות משחקים בליגה הלאומית בכדורגל", הייתה ועדת חקירה ממלכתית בראשות שופט בית המשפט העליון ד"ר משה עציוני.
תפקיד הוועדה היה חקירת שחיתויות והטיות תוצאות משחקים בכדורגל.
ברקע להקמת הוועדה הייתה חשיפה של סדרת הטיות תוצאות של משחקים בליגה הלאומית בכדורגל (שהייתה אז הליגה הבכירה ביותר) ובליגות נמוכות יותר.
אנשי הפועל חדרה העבירו הצעות (מגובות בהמחאות שחתמו עליהן ראשי הקבוצה) ל"מכירת משחק" (הפסד מכוון של הקבוצה נגד הפועל חדרה) תמורת כסף.
הקבוצה הורדה ליגה בעקבות הגילויים.
הפועל חולון לא הופיעה במכוון למשחק, ספגה "הפסד טכני" וקבעה בכך, לטובת המהמרים, מי תרד ליגה.
שחקנים ואנשי סגל מכבי רמת עמידר מכרו משחקים; שמונה מן השחקנים הושעו בעקבות השערורייה, שלושה מהם הושעו לצמיתות (לאחר מכן ערערו על עונשם שנקבע ל-5 שנים, ממנו אף חלקם הושעו בפועל רק לשנתיים בלבד).
בעקבות חשיפה זו ואירועים שונים אחרים הועלו מספר שאילתות בכנסת בנושא ומספר פעילים - בהם הפוליטיקאי יוסי שריד והכדורגלן יוחנן וולך דחפו לבירור ציבורי וממשלתי של הנושא.
ביוני 1971 החליט שר החינוך יגאל אלון להעלות הצעה לממשלה להקמת ועדת חקירה.
פרסום תוצאות הוועדה ב-21 בספטמבר 1971 זעזע את ענף הספורט בישראל, וכתוצאה מכך שונה עד היסוד ענף הכדורגל והימורי הטוטו.
לדעת הוועדה, "השחיתות על תופעותיה השונות הוכחה הרבה מעבר למשחקי הליגה הלאומית בעונת המשחקים 1970/71".
הוועדה המליצה לאסור על גורמים מסוימים כמו מאמנים, שופטי כדורגל ושחקני כדורגל להמר, או להפעיל, או להיות שותפים, במישרין או בעקיפין, בכל הליך של הפעלת הימורים.
הוועדה גם קראה ליתר שקיפות ופיקוח על ניהול הכספים בקבוצות הכדורגל השונות.
מספר אישים שהיו מעורבים בשחיתויות הועמדו לדין, בהם יעקב מליחי, שחקן קבוצת בית"ר רחובות-עקרון (שנידון לארבעה חודשי מאסר וקנס כספי על מעורבותו במכירת משחק למהמר).
הכנסת אף אישרה תיקון לדיני העונשין הקובע עונש של שלוש שנות מאסר במקרה של הטיית משחק הקשורה למתן או קבלת שוחד.
בנוסף, השר יגאל אלון החליט שיש להחליף את כל ראשי ההתאחדות לכדורגל והפעיל לחץ על מרכזי הספורט להחליף את ההנהגה בעקבות מסקנות הוועדה.
ב-2002 הוקמה ועדה שבחנה שנית בעיות בענף הכדורגל בישראל, בראשותו של השופט בדימוס אמנון סטרשנוב.
ועדת רוטלוי - הוועדה לבדיקת זכויות הילד היא ועדה ציבורית שהוקמה בישראל בשנת 1997 על-מנת לבחון מחדש את מכלול החקיקה הישראלית המסדירה את התייחסות החברה ורשויות המדינה לילדים, כדי להבטיח עמידה של מדינת ישראל בהתחייבויותיה על פי אמנת זכויות הילד של האו"ם.
הוועדה, בראשותה של השופטת סביונה רוטלוי, מיפתה את תחום העיסוק והקימה שש ועדות משנה שנועדו לכסות את כל ההיבטים.
בספטמבר 2003, ולאחר מכן במרץ 2004, הגישה הוועדה את הדו"חות שלה.
על פעילות הוועדה פיקחו המועצה הלאומית לשלום הילד ומשרד המשפטים.
כתב מינויה של הוועדה ומטרותיה
בראש הוועדה כיהנה השופטת סביונה רוטלוי מבית המשפט המחוזי בתל אביב, אשר שימשה בעבר במשך חמש עשרה שנים שופטת בבית המשפט לנוער.
עו"ד תמר מורג, המלמדת כיום במסלול האקדמי המכללה למנהל ובאוניברסיטת תל אביב, ולשעבר מנהלת המרכז לילד והמשפט במועצה לשלום הילד, שימשה סגנית יו"ר הוועדה.
עו"ד תמר פלד-אמיר שימשה מרכזת הוועדה.
הוועדה פעלה באמצעות מליאה בה חברים כעשרים מומחים בתחומים שונים.
בתחילת עבודתה שקדה מליאת הוועדה על לימוד הוראות האמנה והוראות משפט משווה רלוונטיות לתחומי עיסוקה, ומיפתה את הסוגיות הטעונות דיון על-ידה.
לאחר מיפוי הסוגיות הוקמו שש ועדות משנה, אשר התבקשו לבחון סוגיות הנוגעות ליישום זכויות הילד בתחומי חיים שונים והם:
הקטין בהליך הפלילי, בראשות השופטת סביונה רוטלוי
חינוך בראשות פרופ' אורית איכילוב
הילד ומשפחתו, בראשות עו"ד תמר מורג ובסיוע אודליה אלטמן
רצף ההגנה על ילדים בסיכון בראשות הפסיכיאטרית ד"ר אביגיל גולומב
השמה חוץ ביתית של ילדים, בראשות פרופ' רמי בנבנשתי ועו"ד רינת וייגלר
ייצוג נפרד לילדים בהליכים אזרחיים, בראשות עו"ד תמר מורג
בסך הכל לקחו חלק בעבודת הוועדה כ-70 מומחים ואנשי מקצוע ממגוון רחב של תחומים - משפטים, עבודה סוציאלית, חינוך, פסיכולוגיה, פסיכיאטריה וקרימינולוגיה.
הוועדה נסתייעה גם בניירות עמדה שהוכנו עבורה על ידי מומחים מהארץ ומחו"ל.
בסך הכל קיימו חברי הוועדה ראיונות עם למעלה מ-300 ילדים לצורך עבודתה.
ועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל, הקרויה גם ועדת מגידור, הוקמה בשנת 2005 על ידי נשיא המדינה משה קצב, ומטרותיה היו
בראש הוועדה עמד נשיא האוניברסיטה העברית בירושלים, פרופ´ מנחם מגידור, ובין חבריה נמנו פרופ´ איתמר רבינוביץ', פרופ´ אבי בן בסט, פרופ' שמעון שטרית, בני גאון, אורי לופוליאנסקי, דב לאוטמן, אוריאל לין, דוד ליבאי, דוד עברי, יעקב עמידרור ואחרים.
פרופ' יחזקאל דרור היה חבר בוועדה אך התפטר ממנה עקב חילוקי דעות.
ליוזמה זו הצטרף המרכז הישראלי להעצמת האזרח שסיפק את התשתית לפעולת הוועדה.
האוניברסיטה העברית בירושלים ואוניברסיטת תל אביב הסכימו לספק את התשתית האקדמית.
הוועדה התכנסה במהלך השנים 2005-2006. באוקטובר 2006 פורסמו מספר המלצות שיזם שמעון שטרית לצמצום סמכויות בית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ).
שטרית הציע שבג"ץ יוכל בעתיד להצהיר שחוקים מנוגדים לחוקה - אבל לא יוכל לבטלם.
בנוסף הציע לצמצם את זכות העמידה - זכותו של אדם שלא נפגע ישירות מהחלטת רשות מסוימת, לעתור לבג"ץ נגד ההחלטה.
על פי ההמלצה, רק מי שנפגע באופן ישיר מפעולות השלטון יוכל לעתור.
הצעה זו פוגעת בעיקר בעותרים הציבוריים, ארגוני זכויות האדם ואיכות השלטון.
בינואר 2007 הגישה הוועדה את דו"ח ההמלצות המסכם.
הוועדה המליצה לא לעבור למשטר נשיאותי, אלא לשיטת בחירות אזורית-למחצה.
המלצותיה העיקריות של הוועדה היו:
בחירות אזורית-למחצה: לפי ההצעה, 60 חברי כנסת ייבחרו גם בעתיד בבחירות יחסיות ארציות, ועוד 60 ייבחרו בבחירות אזוריות ב-17 אזורים, שניים עד חמישה חברי כנסת בכל אזור.
סימון מועמדים מועדפים בעיני כל בוחר.
הוספת 40 ימי עבודה בשנה לחברי כנסת.
חוק חבר כנסת חלופי (החוק הנורווגי).
בזמן הגשת הדו"ח התנהלה חקירה משטרתית של הנשיא משה קצב שנחשד בעבירות מין, דבר שפגע ביוקרתה של הוועדה וגרם למבוכה.
המלצות הוועדה לא יושמו בפועל.
ועדת ראסל (ידועה גם בשמות: טריבונל ראסל, הוועדה הבינלאומית לפשעי מלחמה, ועדת ראסל-סארטר) היא ועדה ציבורית שנוסדה על ידי הפילוסוף והמתמטיקאי הבריטי ברטראנד ראסל ואשר בראשה עמד הפילוסוף הצרפתי ז'אן-פול סארטר, במטרה לחקור את מדיניות ארצות הברית והמעורבות הצבאית שלה בווייטנאם.
הוועדה הוקמה בשנת 1966, כמה חודשים לאחר פרסום ספרו של ראסל, "פשעי מלחמה בווייטנאם".
הוועדה נפגשה מספר פעמים במשך השנה בסטוקהולם ובקופנהגן.
לוועדה לא היו שום סמכות משפטית רשמית או אמצעים כלשהם להפעלת סנקציות או כוח.
ב-26 במאי אמר ז'אן-פול סארטר במושב הפתיחה של הוועד בסטוקהולם, "אנו יודעים שלא קיבלנו מנדט רשמי מאף גורם.
אם החלטנו להתכנס בוועדה זאת, זה בגלל שידענו שאף אחד לא ייתן לנו מנדט מסוג זה.
כמובן שהוועדה שלנו אינה מוסד רשמי, ואינה באה להחליף שום כוח ממוסד.
היא בעקבות העדר עשיה ועקב צורך".
הוועדה הסתמכה על כוחם המוסרי של החברים בה וקיוותה להשפיע בדרך זו על דעת הקהל העולמית ובארצות הברית.
הוועדה פרסמה את מסקנותיה שכללו האשמת ארצות הברית בהפרת החוק הבינלאומי, פגיעה בבתי ספר ומתקנים אזרחיים, וברצח עם כלפי העם הווייטנאמי.
ועדת ראסל לעניין דרום אמריקה
בשנת 1973 הוקמה ועדת ראסל לעניין דרום אמריקה במטרה לחקור את הפרות זכויות האדם שמבצעים משטרים שונים בדרום אמריקה.
הוועידה התכנסה מספר פעמים בשנים 1974–1976. במסקנותיה גינתה הוועדה ממשלות של מספר מדינות בהן ברזיל, צ'ילה, בוליביה, אורוגוואי והרפובליקה הדומיניקנית וקראה למדינות העולם להפעיל לחץ לסיום ההפרות שהיא מצאה.
בשנת 2009 הוקמה ועדת ראסל לעניין פלסטין על ידי קרן ברטראנד ראסל לשלום.
בין החברים בוועדה ניתן למצוא את הסופרת האמריקאית אליס ווקר וכלת פרס נובל לשלום האירית מייריד מגווייר.
הישיבה הראשונה של טריבונל ראסל לעניין פלסטין התכנסה בברצלנה במרץ 2010. בין חברי הוועדה היה פעיל זכויות-האדם היהודי-צרפתי סטפן הסל.
בין התאריכים 5–7 בנובמבר 2011 התכנסה הוועדה בקייפטאון על מנת לדון בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
נושא הדיון היה "האם מדיניות ישראל נגד הפלסטינים מפרים את האיסור על אפרטהייד המעוגן בחוק הבינלאומי?"
בצוות המשפטי נמנו, בין השאר, רוני קסריליס (פוליטיקאי בולט בדרום אפריקה), ג'ון דוגרד (משפטן מדרום אפריקה, חיבר מספר מאמרים המשווים את מדיניות ישראל לאפרטהייד בדרום אפריקה), וסינתיה מק'קיני (חברת הקונגרס של ארצות הברית לשעבר, שהשתתפה בשנת 2009 במשט שנשא סיוע הומניטרי לעזה, נעצרה והועברה לבית סוהר איילון).
דזמונד טוטו נשא מילות פתיחה בדיון.
באוקטובר 2012 התכנס הטריבונל בניו יורק, בין השופטים בישיבה זו היה המוזיקאי רוג'ר ווטרס.
ועדת קדמי היא ועדה בין-משרדית לבחינת התחרותיות בענף המזון ומוצרי הצריכה.
הוועדה הנושאת את שמו של מנכ"ל משרד התעשייה והמסחר שרון קדמי, הוקמה בקיץ 2011 על ידי שרי האוצר והתמ"ת בעקבות "מחאת הקוטג'" במטרה לבחון את רמת התחרותיות בשוק המזון על מקטעיו השונים.
לוועדה גם ועדת משנה שעסקה באופן פרטני במשק החלב בישראל.
בעקבות המלצת הוועדה חוקק חוק חובת שקיפות מחירים ברשתות קמעונאיות.
בנובמבר 2011 הגישה הוועדה מסקנות ביניים לשרי האוצר והתמ"ת לאחר שבחנה את מאפייני שוק המזון ופעלה לאתר כשלי שוק.
במסגרת דיוניה נפגשה הוועדה עם גורמים שונים (יצרנים מקומיים, יבואנים, רשתות קמעונאיות ועוד).
בין המלצות הביניים של הוועדה: הגבלת צמיחה של קמעונאים שנתח השוק שלהם הגיע ל-25% בשווקים שבהם הם פועלים, הגבלת הפרקטיקה המאפשרת לספקים מתן תמריצים לקמעונאים על מנת למנוע אפליית ספקים קטנים וצעדים שימנעו אפליית ספקים קטנים בשטחי מדף.
כמו כן הגישה הוועדה שורה של המלצות ביניים בתחום הצרכנות שמטרתן - חיזוק המודעות הצרכנית.
המסקנות הסופיות של הוועדה פורסמו ביולי 2012 לאחר שהוועדה ערכה פגישות ושימועים לגורמים נוספים בענף ולאחר שחברת ייעוץ איתה התקשרה לצורך העניין הגישה גם היא את המלצותיה.
ועדת מוקיו הייתה ועדה שהוקמה כדי לבחון את אופי המעורבות הצרפתית ברצח העם ברואנדה בשנת 1994. ביוני 2008 הציגה ממשלת רואנדה דו"ח של ועדה, שבראשה עמד שר המשפטים לשעבר ג'אן ד-דיו מוקיו ובו האשמות קשות כנגד צרפת.
החלק הראשון הדו"ח מנתח את המעורבות של צרפת ברואנדה לפני מבצע טורקיז (עד עמוד 140), שהוא הכינוי למעורבות הצבאית ברואנדה בחודשים שבהם התבצע רצח העם, החלק השני את פעולת צרפת במהלך המבצע, והחלק השלישי (עמודים 303-334) את פעולת צרפת אחרי המלחמה, כדי לטשטש ראיות.
34 בכירים צרפתים הואשמו במעורבות ברצח העם ורואנדה קראה להעמידם למשפט.
במהלך רצח העם, ב-22 ביוני הוא הכריז: "רואנדה מאוכלסת בעיקר על ידי הוטו.
לא יעלה על הדעת, שהמיעוט ייתפוס את השלטון."
דומיניק דה וילפן שהיה מאוחר יותר ראש ממשלת צרפת, הכריז ב-24 ביולי 1992, שצבא צרפת תעזור לצבא רואנדה במלחמה נגד ה-RPF.
אלן ז'ופה, גם הוא לימים ראש ממשלה, אמר, מיד אחרי תחילת רצח העם: "האם צרפת יכולה לעשות סדר בכל העולם?
האם יש לה את היכולת ואת האחריות, בכל היבשות, לעצור בני-אדם מלהרוג זה את זה?" (סעיף 1.2 בדו"ח) ב-12 ביוני, במהלך רתח העם, הוא אמר לעיתונאי: "אני יכול להבטיח לך, שאין יותר משלוחי נשק לצבא רואנדה.
(וכשהוא מצביע לצד השני של נהר הסיין) אבל מה שקורה שם, אני לא יודע." סעיף 4.3 בדו"ח)
פול דיז'ו מונה על ידי פרנסואה מיטראן לשגריר באזור ההשפעה הזה של צרפת.
מאז 2006 הוא ראש העיר של אור באלפים העליונים.
דיז'ו הבטיח לממשלה, שהנוכחות הצבאית הצרפתית לא תאפשר ניצחון של ה-RPF.
את נציגי RPF הוא הזהיר באומרו, שאם הם לא ייכנעו, הם לא יפגשו את המשפחות שלהם, כי ירצחו את כולם.
דיז'ו האשים באופן ברור את ה-RPF בעימות.
הוא הבטיח לממשלה עזרה צבאית, מודיעינית ולוגיסטית במלחמה נגד ה-RPF.
ז'אן-כריסטוף מיטראן, בנו של הנשיא, נכח בתור יועץ של הנשיא, נכח בשיחה שבה דיז'ו איים על ה-RPF בהשמדת משפחותיהם.
השגרירה קטרין בואווינו, נכח גם היא באותה שיחה.
בדו"ח מואשמים גם עשרות אנשי צבא צרפתיים:
ז'אן-פייר אושון היה גנראל, שקיבל מחמאות רבות מקצינים מצבא רואנדה על העזרה באספקת תחמושת.
ז'ק הוגאר, קיבל בשנת 2009 מנשיא המדינה את אות לגיון הכבוד, יחד עם רבים אחרים, וותיקי רואנדה, מופיע בסעיפים רבים בדו"ח.
החיילים והמפקדים מואשמים לא רק באספקת נשק ובעזרה לוגיסטית, אלא גם בהשתתפות פעילה במעשי הטבח.
ועדת צמח הוא כינויה של הוועדה הבינמשרדית לבחינת מדיניות הממשלה בנושא משק הגז הטבעי בישראל, אשר מונתה באוקטובר 2011 על ידי ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ושר האנרגיה והמים, עוזי לנדאו.
הוועדה, שבראשה עמד שאול צמח, מנכ"ל משרד האנרגיה והמים, הגישה את המלצותיה באוגוסט 2012. ביוני 2013 החליטה הממשלה לקבל את עיקרי ההמלצות של הוועדה לפי החלטת הממשלה 442.
בעקבות גילוי של מאגרי גז טבעי גדולים בים, מול חופי ישראל (כדוגמת מאגרי תמר ולוויתן), עלה הצורך לבחון ולהגדיר את מדיניות הממשלה בכל הנוגע לפיתוח עתידי של משק הגז הטבעי בישראל, ועל כן הוקמה הוועדה.
שאול צמח - מנכ"ל משרד האנרגיה והמים
פרופ' יוג'ין קנדל – ראש המועצה הלאומית לכלכלה במשרד ראש הממשלה
גל הרשקוביץ – הממונה על התקציבים במשרד האוצר
פרופ' דייוויד גילה - הממונה על ההגבלים העסקיים
עו"ד אלונה שפר-קארו – מנכ"ל המשרד להגנת הסביבה
אבריאל בר יוסף – המשנה לראש המטה לביטחון לאומי
פיני אביבי – המשנה למנכ"ל לעניינים מולטילטראליים ואסטרטגיים במשרד החוץ
עו"ד אבי ליכט – המשנה ליועץ המשפטי לממשלה (כלכלי-פיסקאלי)
הוועדה קבעה את היקף הגז שיש להבטיח למשק המקומי במטרה שיספיק ל-25 שנה, וכתוצאה מכך הגבילה את הייצוא בכך שלשימוש מקומי, מ-2013 והלאה, יושארו כ-540 BCM.
בנוסף נטען שאימוץ המסקנות יגביר את התחרות על אספקת הגז לצרכנים ויגבר ביטחון האספקה עקב ריבוי המקורות.
שיקול נוסף של הוועדה היה היחס בין התועלת של המדינה ברווח מהמסים המוטלים על הייצוא לעומת מחיר הגז מעבר לתקופה שנקבעה, תוך הערכת אפיקי השקעה אחרים להכנסות המדינה ממסים בהווה לעומת רווחים עתידיים וייבוא גז בעתיד במידת הצורך.
ביוני 2013 החליטה הממשלה בהחלטה 442 לקבל את עיקרי ההמלצות של הוועדה.
מתנגדים להחלטה הגישו עתירה לבג"ץ בטענה ש, שמתיר לשר האנרגיה להגביל יצוא, לא מתיר לשר להבטיח כמות יצוא שיהיה פטור מהטלת המגבלה.
בג"ץ דחה את העתירות בטענה שההחלטה לא פגעה בסמכויות השר מכיוון שהממשלה יכולה לשנות את תנאי ההחלטה בעתיד.
תוך שנה לאחר החלטת בג"ץ, הסתבר שהחלטת הממשלה לא השיגה את מטרותיה של עידוד פיתוח מאגרים ופיתוח תחרות, וב-2015 הוקמה ועדה נוספת שקבעה את "מתווה הגז", בניסיון נוסף להשיג את המטרות.
עיקר ההתנגדות להמלצותיה של ועדת צמח היה שההערכה של עתודות הגז הייתה אופטימית מדי, והערכת הביקוש המקומי פסימית מדי.
אם ההמלצות תיושמנה, טענו המתנגדים, יספיק הגז לספק את צרכיה של מדינת ישראל למשך זמן מוגבל, ולאחר תקופה זו המדינה תאלץ לייבא גז במחיר יקר.
עמדה זו באה לידי ביטוי על ידי מנכ"ל המשרד להגנת הסביבה, המדענים הראשיים של המשרד להגנת הסביבה ומשרד האנרגיה והמים, התנועה לאיכות השלטון, ארגונים חברתיים וסביבתיים רבים ומומחים נוספים.
מאוחר יותר הצהיר גם השר להגנת הסביבה גלעד ארדן כי יש לשקול שוב האם כדאי לייצא את הגז וכי יש לשריין 75% אחוזים מהגז לטובת שימושם של תושבי ישראל.
העיתון גלובס העלה טענה כי כמויות הגז ליצוא הוגדלו בעקבות לחצי היזמים על ראש הממשלה ושר האנרגיה והמים.
חשיפת הפרוטוקולים של דיוני הוועדה
על אף שמסקנות הוועדה פורסמו באוגוסט 2012, התמהמה משרד האנרגיה בפרסום הפרוטוקולים של דיוני הוועדה והפרוטוקולים פורסמו רק לאחר כמעט שנה, בחודש יוני 2013. זאת לאחר לחץ ציבורי לפרסום הפרוטוקולים ועתירה שהוגשה לבית המשפט לעניינים מנהליים בירושלים על ידי עו"ד אפי מיכאלי, עו"ד ערן צין ועו"ד ד"ר עופר סיטבון.
ועדת מור יוסף הייתה ועדה ציבורית שמונתה על ידי מנכ"ל משרד הבריאות ב-7 ביוני 2010, על מנת לבחון את ההסדרה החקיקתית של נושא הפריון וההולדה בישראל.
הוועדה התבקשה להגיש את המלצותיה עד לחודש יוני 2011, אך בשל היקף ומורכבות הנושאים שנידונו ובהתאם לבקשת הוועדה, הוארך המועד להגשת ההמלצות ואלו הוגשו לבסוף במהלך חודש מאי 2012. הרקע המיידי להקמת הוועדה היה עתירה לבית המשפט הגבוה לצדק של בני זוג שביקשו הכרה כ"הורים מיועדים" במסגרת הליך פונדקאות.
נוכח המורכבות של סוגיית הפונדקאות בכללותה, הודיעה המדינה לבית המשפט הגבוה לצדק כי בכוונתה להקים מיוזמתה ועדה לבחינת מכלול נושא הפריון וההולדה בישראל, ובמסגרת זאת תיבחן גם סוגיית הפונדקאות על כל היבטיה.
בראש הוועדה עמד הפרופסור שלמה מור יוסף ולצידו הרכב של 14 מומחים מדיסציפלינות שונות:
פרופ' ריאד אגבריה, מנהל בית הספר לרוקחות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב
פרופ' מרתה דירנפלד, מנהלת היחידה להפריה חוץ גופית בבית החולים כרמל ויו"ר האיגוד הישראלי לחקר הפריון
אורנה הירשפלד, עובדת סוציאלית ראשית לחוק ההסכמים לנשיאת עוברים ממשרד הרווחה
עו"ד מירה היבנר־הראל, היועצת משפטית של משרד הבריאות
ד"ר מרדכי הלפרין, הממונה על אתיקה רפואית במשרד הבריאות
ד"ר שלומית כהן, פסיכולוגית קלינית ופסיכואנליטיקאית
עו"ד מוריה כהן־בקשי, ממחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים
פרופ' אסא כשר מאוניברסיטת תל אביב
פרופ' אפרת לוי-להד, מנהלת המכון לגנטיקה רפואית במרכז הרפואי שערי צדק
פרופ' יוסי לסינג, מנהל אגף נשים ויולדות בבית החולים ליס לנשים וליולדות
עו"ד יהושע שופמן, לשעבר המשנה ליועץ המשפטי לממשלה
פרופ' אברהם שטיינברג, מנהל היחידה לאתיקה רפואית במרכז הרפואי שערי צדק
בשל מורכבות הנושאים שבהם עסקה הוועדה, הייתה חשיבות כי הרכבה של הוועדה יביא לידי ביטוי את מגוון התחומים הרלוונטיים לדיון בנושאים אלו.
עבודת הוועדה נמשכה כשנה וחצי ובמהלכה התכנסה מליאת הוועדה 22 פעמים.
בשל היותה של הוועדה ועדה ציבורית, האמורה להגיש המלצותיה בנושאים אשר חלקם שנויים במחלוקת, הוועדה הסכימה בישיבתה הראשונה כי יש לפנות אל הציבור הרחב ולהזמינו להשמיע בפני הוועדה את עמדותיו והצעותיו בנושאים שעמדו על הפרק.
במסגרת הפניה לציבור, הגיעו אל הוועדה כ-80 פניות, מתוכן 16 פונים הוזמנו להופיע בפני הוועדה.
הוועדה ציינה כי המלצותיה ניתנו על יסוד מספר עקרונות כלליים שונים אותם פירטה בדוח, כאשר כל החלטה של הוועדה להמליץ על הסדר מסוים התבססה על נימוקים בדבר העדיפות שיש לתת להסדר המומלץ על פני הסדרים חלופיים.
הוועדה ציינה כי שני עקרונות שימשו כעקרונות מובילים בנושאים השונים.
הראשון שבהם הוא הזכות להורות למול שיקולי טובת הילד.
הוועדה ציינה כי המלצותיה הן המלצות רפואיות, משפטיות, אתיות וחברתיות, והדגישה שאין היא שמה עצמה כקובעת אמות מידה מוסריות או כאחראית על שמירה של אמות מידה שכאלה לפי השקפת עולם מסוימת.
כמו כן, ולאור העובדה כי דיני הנישואים והגירושים בישראל נשלטים על ידי הדין הדתי, ציינה הוועדה כי אין לראות בהמלצותיה היתר או בסיס לפגיעה או לשינוי בדיני הנישואין והגירושין בישראל.
המלצות הוועדה עסקו בעיקר בנושאים הבאים:
שימוש בתאי רבייה של נפטר לאחר המוות
סוגי האוכלוסיות אליהם יהיו טיפולי הפוריות נגישים
מגבלות גיל במסגרת טיפולי פוריות
מעבר להמלצותיה בנושאים הללו, המליצה הוועדה על בניית בסיס נתונים שיוכל לשמש לחקר ההשפעות הרפואיות והחברתיות של הליכי הפריון בישראל.
בנוסף, המליצה הוועדה כי ראוי שיוגדר גורם מייעץ קבוע לשאלות חדשות שיתעוררו בעתיד בתחום זה, וזאת על ידי הקמת ועדת-על לנושא פוריות שתוכל לשמש כמייעצת למשרד הבריאות בתחום זה.
ועדת קבלה היא גוף שהוסמך לבחון מועמדים המבקשים להתגורר ביישוב מסוים, ולהחליט מי רשאי להתגורר במקום.
ועדות קבלה פעלו בישראל בשכונות וביישובים מאז תחילת ימי היישוב החדש.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 התעוררה תרעומת על עצם קיומן של ועדות הקבלה ועלתה לדיון שאלת החוקיות שלהן, במיוחד ביישובים קהילתיים, בהם אין שיתוף כלכלי.
בעקבות זאת חוקקה הכנסת חוק שהסדיר את נושא ועדות הקבלה, קבע תנאים לפעילותן והגביל אותן ליישובים קטנים עד 400 בתי אב בצפון הארץ ובדרומה.
בשנת 2023 עבר תיקון לחוק שמאפשר גם ליישוב עד 700 יחידות דיור להפעיל ועדת קבלה, ובתנאי שוועדה ייעודית תבדוק שהוא עדיין מתפקד כיישוב קהילתי ותוודא שיש הצדקה לוועדות קבלה על מנת לאפשר את המשך תפקודו כיישוב קהילתי.
ללא קבלת האישור, קיום ועדות קבלה יהיה אפשרי רק ליישובים קטנים עד 400 יחידות דיור.
כמו כן נקבע שבנוסף ליישובים בנגב ובגליל גם יישובים באזור עדיפות לאומית לפי מפת משרד הבינוי והשיכון אשר מסווגים באשכול 1 עד 5 במדד הפריפריאליות יוכלו להפעיל ועדות קבלה.
על החוק שבה ונמתחה ביקורת, בטענה שהוא מאפשר אפליה כלפי קבוצות בכלל האוכלוסייה, בהן ערבים, דתיים או חילונים.
נושא ועדות הקבלה ביישובים קהילתיים הועלה מספר פעמים בפני בית המשפט העליון.
בבג"ץ קעדאן, ביטל בג"ץ החלטה שלא לקבל בני-זוג ליישוב קציר אך ורק בשל היותם ערבים.
על רקע בג"ץ קעדאן, קבע מינהל מקרקעי ישראל בסוף שנת 2003 כללים לגבי פעולת ועדות הקבלה של היישובים.
בפועל, המשיכו להתקיים ביישובים ועדות קבלה, אך הכללים אפשרו למסורבים לערער לבית המשפט ולהביא לשינוי ההחלטה.
אל מול חשש שהכללים לא יעמדו בפני בג"ץ חוקק בכנסת חוק שאישר קיום ועדות קבלה ליישובים בנגב ובגליל (והחל משנת 2023 גם יישובים באזור עדיפות לאומית) של עד 400 משפחות (בשנת 2023 אושר תיקון שמאפשר גם ליישוב עד 700 יחידות דיור להפעיל ועדת קבלה, ובתנאי שיקבל לכך אישור מוועדה ייעודית).
על פי החוק, ועדת הקבלה מורכבת מנציגי היישוב, התנועה שהיישוב חבר בה, נציג הסוכנות ונציג המועצה האזורית.
כן קובע החוק שניתן לערער על החלטת ועדת הקליטה בפני ועדת השגות שחברים בה נציגים שלא מן היישוב.
החוק אושר בכנסת כתיקון לפקודת האגודות השיתופיות בתחילת 2011, ונודע בשם "חוק ועדות הקבלה".
המתנגדים לחוק רואים בו פתח לאפליה, אך עתירתם לבג"ץ בדרישה לבטל את החוק נדחתה ברוב דעות.
בעתירה אחרת קבע בג"ץ שאין מניעה לקיום ועדות קבלה ביישובים בני פחות מ-400 תושבים ביהודה ושומרון, הגם שאינם בנגב ובגליל, מכיוון שהחוק אינו חל ביהודה ושומרון.
בהמשך החוק הוחל ביהודה שומרון.
עתירה של מועצה אזורית מטה יהודה נגד הכנסת בדרישה להכללת אזור המועצה בחוק נמשכה בהמלצת השופטים אשר הציעו לפנות קודם לכנסת בבקשה לתיקון החוק.
בפסק דין שניתן על ידי בית המשפט המחוזי בנצרת מובאת חוות דעתו של היועץ המשפטי שקובעת כי אין מקום לקביעת תנאי של חובת חברות באגודה שיתופית קהילתית / מוניציפלית, כתנאי להקצאת מגרשי מגורים בהרחבה ביישוב והעברת זכויות במגרשים אלה (סעיף 36).
הון חברתי הוא סך המשאבים הרוחניים המגדירים קהילה, כמו: ערכים משותפים, נורמות, צורות שונות של סולידריות וערבות הדדית.
נהוג להבחין בין "הון מקשר" המגביר את אחידות הקבוצה, לעומת "הון מגשר" המגביר את אחדות הקבוצה.
הון מקשר הכרחי ליצירת הקבוצה, אך דגש רב מדי עלול להביא להשלכות הרסניות הרומסות את הפרט, בעוד שהון מגשר מעודד סולידריות בין פרטים שונים לכאורה.
פרופ' מרים ביליג חקרה את ההבדלים שבין קהילות עם הון חברתי רב לבין קהילות בעלות הון חברתי מועט, בעיקר בקהילות מפוני גוש קטיף אותן עזרה לקלוט.
היא הוכיחה שככל שההון החברתי רב יותר – כך קהילת המפונים התגברה בקלות רבה יותר על המשבר.
בראיון שהתקיים בשנת 2020 בין העיתונאי אלישיב רייכנר לבין ד"ר נחום ברוכי, ששימש בין השאר כמזכ"ל תנועת הקיבוץ הדתי, רייכנר שאל את דעתו לגבי הטענות על אפליה מצד ועדות הקבלה בקיבוציו והוא ענה:
היישובים הקהילתיים מחו נגד פסקי הדין שאסרו על ועדות הקבלה בטענה שישובים קהילתיים זקוקים להון חברתי גבוה כדי להתקיים.
לטענתם, רק יישוב מצומצם ומגובש היטב יכול להתקיים בסביבה מבודדת ובתנאים לא פשוטים.
לכן נקבע בפקודת האגודות השיתופיות שוועדות הקבלה קבילות ביישובים קטנים עד 400 נפש.
המקרה עמד למבחן בפרשה שהתמקדה בשלושה יישובים על יד מעלה אדומים: כפר אדומים, נופי פרת ואלון.
היישובים אמנם התייחסו אל עצמם כשלושה יישובים אך למעשה השניים האחרונים נחשבים כשכונות של כפר אדומים, עקב הרצון להימנע מהכרזות על בניית יישובים חדשים ביהודה ושומרון.
היישובים דרשו מכל המתקבלים לגשת למכוני הערכה אחרי שנתיים של מגורים ביישוב.
אחת המשפחות שלא עברה את המכון עתרה לבית המשפט וטענה שמדובר בוועדת קבלה ביישוב גדול.
היישובים טענו שהם שלושה ולא אחד ורק למטרות חוץ הן נחשבות כשכונות של יישוב אחד.
זה לא שכנע את בית המשפט אבל הוא נתן מוצא בדמות עריכת מחקר קטן על היישובים לראות האם יש הבדל מהותי ביניהם והאם לא באמת מדובר ביישוב אחד.
מסקנות המחקר הן שאלה אותם אנשים, וגם בוגרי כפר אדומים הם רוב התושבים באלון.
בשלב זה המשיבים שכרו את שירותיו של חוקר מדעי החברה, עמיתה של ביליג באוניברסיטת אריאל, ד"ר אייל לוין.
הוא טען שבית המשפט לא מחבב את ועדות הקבלה משום שהן ועדות לשכפול הדמות של היישובים וזה נועד ליצור הון חברתי מקשר.
אלא שבגוש אדומים מדובר במקרה אחר – כפר אדומים הוא יישוב מעורב בין דתיים לחילונים וועדת הקבלה נועדה לשמור על המינון המאוזן בין המגזרים.
לכן, לוין טען בפני בית המשפט שמדובר בהון מגשר הבונה קהילה אידיאלית ואסור להרוס את זה.
בית המשפט התרשם וקבע מועד נוסף לדיון בתיק.
ועדת קרבאך (בארמנית: Ղարաբաղ կոմիտե) הייתה קבוצה של אינטלקטואלים ארמנים אשר עמדו בראש תנועת המחאה למען נגורנו קרבאך, ואשר הפכה עד מהרה לתנועה פוליטית רחבה יותר, המתנגדת לשלטון ברית המועצות בארמניה.
ארמנים רבים ראו במנהיגי ועדת קרבאך את מנהיגי האומה דה פקטו, בשנות ה-1980 המאוחרות.
הוועדה הוקמה ב-1988, במטרה המוצהרת של איחוד נגורנו קרבאך עם ארמניה.
חברי הוועדה נעצרו על ידי השלטונות הסובייטים ב-11 בדצמבר 1988 בהאשמת שיבוש סיוע הומניטרי מאזרבייג'ן לאחר ארמניה רעידת אדמה ב-7 בדצמבר 1988. לאחר ששוחררו ב-31 במאי 1989, הם הקימו את התנואה הלאומית הפאן -ארמנית.
ב-1990, עיתון ניו יורק טיימס תיאר את הוועדה בתור "הקבוצה האומית המשפיעה ביותר בארמניה." מנהיג הקבוצה, לבון טר-פטרוסיאן, היה לנשיא ארמניה הראשון לאחר שזכתה בעצמאותה.
הוועדה לבחינת המתווה לשידור הציבורי העתידי בישראל (נקראת גם: ועדת לנדס) היא ועדה ציבורית אשר מונתה על ידי שר התקשורת לשעבר גלעד ארדן ומשימתה הייתה לבחון את המתווה לשידור הציבורי העתידי במדינת ישראל.
המלצות הוועדה הובילו לחקיקת חוק השידור הציבורי הישראלי אשר קבע את סגירת רשות השידור והטלוויזיה החינוכית הישראלית והקמת תאגיד השידור הישראלי.
הוועדה הגישה את מסקנותיה במרץ 2014.
קול ישראל ובעיקר רשת ב' המשיכו להיות גורמים מובילים בתקשורת הישראלית.
הוועדה פעלה במשך שלושה חודשים לניסוח דו"ח אשר עוסק בשידור הציבורי במדינת ישראל.
בראש הוועדה עמד איש התקשורת והמפיק רם לנדס, ובשל כך נקראת הוועדה גם "ועדת לנדס".
במהלך עבודתה קיימה הוועדה למעלה מ-20 ישיבות וראיינה למעלה מ-70 אנשי מקצוע, מומחים, יועצים, מנהלים ועובדי השידור הציבורי.
כמו כן הוועדה הסתייעה בחברת ייעוץ מקצועית בראשות רם בלינקוב, אשר עסקה בניתוח שוק השידורים בארץ ובעולם.
כמו כן, במסגרת עבודת הוועדה פעלה גם ועדת משנה בראשות רם לנדס.
הוועדה קבעה כי יש לגנוז את הרפורמה ברשות השידור שנחתמה זמן קצר קודם לכן, וכי יש להקים גוף חדש שיחליף את רשות השידור.
רשות השידור נסגרה לבסוף לאחר עיכובים ומאבקים רבים במאי 2017. בעניין המפוטרים, הוועדה המליצה כי לעובדי רשות השידור הפורשים ישולמו פיצויים הוגנים ונדיבים.
כחלק מהמלצותיה קבעה הוועדה כי יש להפסיק את גביית אגרת הטלוויזיה, וכך המשדר הציבורי לא יעסוק עוד בגבייה ישירה מן הציבור, אלא יקבל תקציב קבוע מתוך תקציב המדינה.
עם זאת, רוב תקציב תאגיד השידור הציבורי כיום (כ-650 מיליון ש"ח) מגיע מתוך תשלום אגרת הרדיו של אזרחי המדינה.
הוועדה המליצה על הקמת תאגיד שידור ציבורי חדש, אשר יפעיל שלושה ערוצי טלוויזיה ואת תחנות "קול ישראל", ויכלול בתוכו את פעילות רשות השידור והטלוויזיה החינוכית.
כמו כן הוועדה המליצה כי התאגיד יפעל בתקציב של 670 עד 720 מיליון ש"ח, בצמוד למדד המחירים לצרכן.
המלצות הוועדה הן כי מועצת התאגיד תמונה על ידי ועדת איתור אשר בראשה יעמוד שופט בית משפט מחוזי או עליון בדימוס אשר ימונה על ידי השר הממונה וימנה את שני חברי הוועדה שאיתו, שיהיו בעלי מומחיות בתחומי התקשורת והכלכלה.
הוועדה המליצה שהוועדה תורכב מאנשי מקצוע כשיושב ראש המועצה יהיה בעל ניסיון בתפקיד בכיר בתחום הניהול העסקי של תאגיד בעל היקף עסקים משמעותי או תפקיד ניהולי בכיר בתחום התקשורת.
כמו כן חברי המועצה הנוספים יהיו בעלי ניסיון בתחום התקשורת, היצירה הקולנועית ותחום השידורים לילדים ולנוער.
תפקידי מועצת התאגיד לפי הוועדה הם לפקח על חטיבת שיווק הפרסומות, לקבוע את יעדי התאגיד ולאשר את לוחות השידורים העונתיים של תאגיד השידור.
על פי המלצות הוועדה, מנכ"ל התאגיד יהיה אדם בעל כישורים המתאימים לתפקיד.
המנכ"ל ימונה על ידי ועדת איתור המורכבת משלושה מחברי מועצת התאגיד, ובראשה יעמוד יושב ראש המועצה.
תקופת כהונתו של המנכ"ל תהיה 4 שנים, כאשר ניתן יהיה להאריכה בכהונה אחת בלבד.
ועדת לנדס המליצה שתאגיד השידור יפעיל שלושה ערוצי טלוויזיה, שיחליפו את ערוצי רשות השידור.
כמו כן הוועדה המליצה כי התאגיד ירכוש תוכן מידי חברות הפקה חיצוניות ותוכני רכש מחו"ל (אשר עלותם לא תעלה על 10% מתקציב התוכן), ולא יפיק תוכניות בעצמו (למעט חדשות).
ערוץ מרכזי בעברית (ערוץ 11): יחליף את הערוץ הראשון, תקציבו יעמוד על 200 מיליון ש"ח בשנה, אשר יוקצו להפקות מקור ותוכני רכש.
ערוץ לילדים ולנוער (ערוץ 23): יחליף את שידורי הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
תקציבו יעמוד על 40 מיליון ש"ח לפחות, ותפקידו יהיה לשדר תוכן שמטרתו להעשיר, ללמד, לחנך ולהקנות ערכים לקהל הצופים הצעיר.
על השידורים יפקחו אנשי מקצוע מתחום החינוך והשידורים.
ערוץ בשפה הערבית (ערוץ 33): יחליף את ערוץ 33, ותקציבו יעמוד על 20 מיליון ש"ח, אשר אחרי חמש שנים יעלה באופן מדורג ל-30 מיליון.
הערוץ ישדר לכל הפחות 16 שעות ביממה, כאשר מדי שנה ישדר 500 שעות תוכן מקורי אשר לא כוללות שידורים חוזרים או ארכיון.
חטיבת החדשות האחודה תפעיל את שידורי החדשות בערוץ זה.
על פי המלצות הוועדה, תאגיד השידור הציבורי יכלול את פעילות "קול ישראל" ויפעיל את שמונה תחנות הרדיו (שידורי החדשות יופעלו על ידי חטיבת החדשות האחודה), אשר ימשיכו לפעול לפי אפיון התוכן הקיים.
כמו כן הוועדה המליצה שהרדיו הציבורי ימשיך למכור זמן פרסומות כפי שעשה גם קודם לכן, וכי שיווק זמן הפרסומות ייעשה על ידי חטיבה נפרדת על מנת למנוע פגיעה בשיקולים העריכתיים של העובדים.
הוועדה המליצה כי רשתות המוזיקה רשת ג', קול המוזיקה ו-88FM ישמרו על האופי המקורי שלהן, בעוד את פעילותן של רשת א' ורשת מורשת יש לבחון.
הוועדה המליצה כי תאגיד השידור הציבורי יפעיל חטיבה שתעסוק בניו מדיה בלבד, בדומה לחטיבות הטלוויזיה והרדיו.
תפקידה של חטיבת הניו מדיה הוא להנגיש את כלל שידורי תאגיד השידור לכלל הציבור באמצעות האינטרנט.
על פי המלצות הוועדה, תקציב חטיבת החדשות הוא 160 מיליון ש"ח.
חטיבת החדשות האחודה מהווה איחוד של חטיבת החדשות בטלוויזיה, ברדיו ובדיגיטל, ובשל כך גם יעילה יותר ועלותה פחותה.
כמו כן, הוועדה המליצה שהכתבים והפרשנים יעבדו וישדרו עבור הרדיו, הטלוויזיה והדיגיטל, כאשר חטיבת החדשות תהווה מעין מותג אשר לא מזוהה עם תחנה או ערוץ מסוים.
בנוסף, חטיבת החדשות היא שתפעיל את שידורי החדשות בערבית, לפי המלצות הוועדה.
הוועדה המליצה שהתאגיד יפוקח על ידי הרשות לשידורים מסחריים, ועד להקמתה יפוקח על ידי הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
באשר לארכיון רשות השידור, המליצה הוועדה לבצע הליך דיגיטציה של ארכיון הרדיו והטלוויזיה, כיוון שמצבו נכון לכתיבת הדו"ח היה בכי רע, ולהנגיש אותו לציבור באמצעות אתר אינטרנט.
במסגרת עבודתה, הפעילה הוועדה ועדת-משנה אשר עסקה בעתיד הטלוויזיה החינוכית.
בסיכום מסקנותיה, המליצה הוועדה על סגירת הטלוויזיה החינוכית והחלפתה בערוץ טלוויזיה לילדים ולנוער והתנתה זאת בהקמת תאגיד השידור הציבורי.
אם תאגיד השידור לא יוקם, המליצה הוועדה לבצע התייעלות משמעותית בפעילות הטלוויזיה החינוכית.
הוועדה המליצה לרכז את השידורים בערוץ נפרד ששידוריו ייועדו לקהל בגילאים 6–15, ולצורך כך להקצות 40 מיליון ש"ח מתקציב התאגיד, וכי משרד החינוך יקצה עוד 40 מיליון ש"ח לשידורים לילדים ולנוער.
אם יפוטרו עובדים מהטלוויזיה החינוכית, המליצה הוועדה להעניק להם תנאי פרישה דומים במידה רבה מאוד לאלו של רשות השידור.
עם הגשת מסקנות הוועדה, ב-11 ביוני 2014 החלה ועדה מיוחדת בראשות חברת הכנסת קארין אלהרר וב-29 ביולי אושרה הצעת החוק.
כמה ח"כים מתחו ביקורת על המהירות בה הועבר החוק, בשל הרצון לאשר את הצעת החוק עוד לפני סיום מושב הכנסת בחודש יולי.
על פי חוק השידור הציבורי, הפסיקה רשות השידור את שידוריה ב-14 במאי 2017, וב-15 במאי עלה לשידור תאגיד השידור הישראלי.
נוסח החוק המקורי קבע שב-31 במרץ 2015 יחלו שידוריו של תאגיד השידור הציבורי ויפסקו שידורי רשות השידור.
בספטמבר 2014 החל לפעול אתר האינטרנט של תאגיד השידור הישראלי ובו מכרזים לאיתור סמנכ"לים ולמיתוג.
בו בזמן החלה בניית הדירקטוריון של הגוף החדש, ובמקביל נמשך תהליך סיום עבודתם של עובדים ותיקים ברשות השידור.
במרץ 2015 פורסם כי אלדד קובלנץ מונה לעמוד בראש תאגיד השידור הציבורי החדש.
יו"ר דירקטוריון התאגיד הוא גיל עומר.
דוברת התאגיד היא העיתונאית גילי שם טוב.
לתאגיד הצטרפו מספר עיתונאים, בהם אריה גולן, אסתי פרז ומלאכי חזקיה מרשת ב'.
ב-7 ביוני 2016 מונתה שלומית אברהם גלוברזון למנהלת חטיבת החדשות.
עוד באותו יום מונה לתפקיד מנהל כאן ב' עומר בן רובי, שב-15 השנים האחרונות מילא תפקידי ניהול ועריכה בכירים בגלי צה"ל.
למנהל רשת ג' מונה יובל גנור, שכיהן בין השנים 2008–2011 כמנהל רדיו 88FM ומשנת 2012 ערך מהדורות חדשות בקול ישראל וערך והגיש תוכניות ויומני אקטואליה ברשת ב'.
כן הוחלט כי משה מורד ימשיך בתפקידו כמנהל רדיו 88FM תחת התאגיד החדש.
נכון לנובמבר 2016 גויסו כ-600 עובדים לשורות התאגיד, רובם אנשי מנהלה, כספים וטכנולוגיה.
תקציב כוח האדם שהועמד לטובת גיוס עובדים מאפשר גיוס של עד 912 עובדים.
ועדת פיילין הייתה ועדת החקירה הבריטית הראשונה בארץ ישראל, שהוקמה בעקבות מאורעות תר"פ בירושלים.
בשנים הראשונות של המנדט נוהלה ארץ ישראל על ידי ממשל צבאי בריטי בראשותו של הגנרל לואי ג'ין בולס.
בולס היה מתנגד חריף לציונות, אותה ראה כאיום ישיר על האינטרס הבריטי, וראה את הצהרת בלפור כטעות אסטרטגית.
רוב המושלים שכיהנו תחתיו במחוזות השונים של הארץ, ובראשם רונלד סטורס, מושל ירושלים, החזיקו בעמדות דומות.
המשטרה הייתה סוג של אלתור, וכללה שוטרים ששירתו עוד מהתקופה העות'מאנית, שוטרים שגויסו על ידי הממשל הצבאי וטרם עברו הכשרה כלשהי, ושוטרים שהוכשרו באופן מזורז בבית הספר לשוטרים שהוקם במצרים.
כבר בשנת 1919 שיגר מפקד המשטרה, קולונל פרסי בראמלי, אזהרות בנוגע לכשירותו של הכוח.
במהלך המאורעות, שוטרים, רובם ככולם ערבים, פעלו בצורה לא-אפקטיבית לנוכח ההתפרעויות, ובמספר מקרים היו שוטרים שהצטרפו לפורעים באופן פעיל.