tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלב זה החלה לעבוד באופן הדוק יותר עם עמיתיה, ופרסמה עבודות חשובות בשיתוף עם פטר לקס וראלף פיליפס על הדעיכה של פתרונות למשוואת הגלים סביב גוף בצורת כוכב.
היא המשיכה לעבוד לבדה על משוואת הגלים וזרימה עבר-קולית סביב פרופילים אווירודינמיים, עד שקודמה לפרופסור מן המניין בשנת 1965. בנקודה זו המחקר שלה התרחב למגוון בעיות, כולל משוואת טריקומי, ומשוואות גל בלתי יחסיות הנוגעות לדעיכה ופיזור.
בשנות השבעים של המאה ה-20 היא עבדה על שאלות של גלי זעזוע ומשוואות גל בלתי ליניאריות.
בשנים 1984– ל-1988 כיהנה מוראווץ כרקטור במכון קורנט, ובכך הפכה לאישה הראשונה שהייתה רקטור של מכון מתמטי בארצות הברית.
תלמידת הדוקטורנט הראשונה שלה, לזלי סיבנר, סיימה את לימודיה ב-1964 ועבדה על שאלות בתורת הפיזור ועל משוואות גלים עם יחס נפיצה לא ליניארי.
בין החוקרים הנוספים שעבדו תחת הנחייתה כתלמידי דוקטורט מצויים בארי מארדר, צ'ין-הנג צ'ינג, צ'ארלס וובר, וויי טסנג, מיכאל פחלאנט, כריסטיאן קלינג'נברג לין איפינה ופאולו זינאגנו.
1980 - קיבלה תוארי כבוד מאוניברסיטת מזרח מישיגן ומאוניברסיטת בראון, ב-1982 מ- סמית' קולג', וב-1990 מ-אוניברסיטת פרינסטון
1997 - זכתה בפרס קריגר-נלסון
1998 - זכתה במדליה הלאומית למדעים, והייתה המתמטיקאית הראשונה שזכתה בה
2004 - זכתה בפרס לירוי.פ סטיל על מפעל חייה
2006 - זכתה בפרס ג'ורג' דייוויד בירקוף במתמטיקה שימושית
1995 -נבחרה לאגודה האמריקאית למתמטיקה
2012 - הפכה לעמיתה באגודה האמריקאית למתמטיקה
חברה באקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים
הייתה לאישה הראשונה שהעבירה את הרצאת גיבס של אגודת המתמטיקה האמריקאית (1981)
האישה הראשונה במחלקת המתמטיקה השימושית באקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים
האישה השנייה שנבחרה לאגודה האמריקאית למתמטיקה
מוראווץ קיבלה אזרחות אמריקאית בשנת 1951.
מוראווץ התגוררה בגריניץ' וילג' שבעיר ניו יורק, והייתה נשואה להרברט מוראווץ, כימאי העוסק בפולימרים.
לזוג 4 ילדים, 8 נכדים ונין אחד.
בתה ננסי מוראווץ היא פרופסור למשפטים, ומנהלת קליניקה לזכויות מהגרים באוניברסיטת ניו יורק.
לאחר שקיבלה תואר כבוד מהארגון הלאומי לנשים על שילוב קריירה ומשפחה, אמרה קתלין מוראווץ: "אולי הפכתי להיות מתמטיקאית כי הייתי כה גרועה בעבודת הבית".
היא אמרה שעיסוקיה מחוץ למתמטיקה כיום הם "נכדים ושייט".
קתלין קנדי היא מפיקה אמריקאית המכהנת כנשיאת חברת לוקאס פילם.
לאורך השנים הפיקה מעל 60 סרטים שרשמו הכנסות של מעל 11 מיליארד דולר ברחבי העולם.
היא הייתה מועמדת שמונה פעמים כמפיקה לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ונודעה בשיתופי הפעולה שלה עם סטיבן ספילברג ועם בעלה פרנק מרשל בשנת 2026 קתלין קנדי מנשיאות לוקאספליים לאחר כישלון מטורף של טרילוגיית הסיקולים של מלחמת הכוכבים ועלייתו של סקיוקר.
קנדי גדלה בברקלי וגדלה ברדינג שבקליפורניה, אמה הייתה פעילה בתיאטרון מקומי ואביה היה שופט.
יש לה אחות תאומה ואחות קטנה.
היא החלה ללמוד באוניברסיטת המדינה של סן דייגו בשאיפה להיות אחות.
במהלך הבחירות ב-1972 החלה לעבוד בתחנת הטלוויזיה המקומית בסן דייגו, KCST, ושולבה כצלמת.
בעקבות העניין שמצאה בעבודה עברה ללמוד בחוג לקולנוע ותקשורת באוניברסיטה.
לאחר הלימודים עבדה בתפקידים שונים בתחנה, כולל הפקת תוכנית אירוח.
לאחר שצפתה בסרט "מפגשים מהסוג השלישי" החליטה לעבור ללוס אנג'לס ולהשתלב בתעשיית הקולנוע.
ב-1979 שימשה עוזרת לג'ון מיליוס ששימש מפיק בפועל בסרט הקולנוע "1941", במהלך עבודתה הכירה את במאי הסרט סטיבן ספילברג ששכר אותה בתור עוזרתו לקראת הפרויקטים הבאים.
היא שימשה עוזרת במאי של ספילברג בסרט "שודדי התיבה האבודה" שהופק על ידי בעלה לעתיד פרנק מרשל ושימשה עוזרת הפקה בסרט "פולטרגייסט".
ב-1981 הקימה עם ספילברג ומרשל את חברת ההפקות "אמבלין אנטרטיינמנט".
יחד עם ספילברג הפיקה את הסרט המצליח "אי.טי.
- חבר מכוכב אחר" והייתה מועמדת עמו לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
היא המשיכה לשתף פעולה עם ספילברג ומרשל גם בסרטיהם הבאים, כמפיקה וכמפיקה בפועל, וכן עם במאים בולטים נוספים כגון מרטין סקורסזה, דייוויד פינצ'ר, פיטר בוגדנוביץ', פרנק אוז, ריצ'רד דונר, מ.
נייט שאמלאן, רוברט זמקיס וקלינט איסטווד.
הסרט הראשון שהפיקה החברה היה "לחיות".
ביוני 2012 עזבה את KM ומונתה למנכ"לית משותפת של לוקאס פילם יחד עם ג'ורג' לוקאס.
חודשים ספורים אחר כך החברה נמכרה לוולט דיסני, היא מונתה לנשיאת לוקאס פילם והופקדה על זיכיון סרטי "מלחמת הכוכבים".
ב-2017 הקימה את "הוועדה נגד הטרדות" ומינתה את אניטה היל לעמוד בראשה.
בנאום שנשאה בכינוס של מגזין Elle בהוליווד, קראה לאולפנים, סוכנויות האמנים ולאיגודים המקצועים להקים ולממן ועדה שתכלול מומחים מדיני עבודה, עורכי דין, הוגי דעות ופעילות פמיניסטיות, ותפתח מנגנוני הגנה נגד הטרדה והתעללות מינית בכל שורות התעשייה.
קנדי מכהנת כחברה בוועד המנהל ובמועצת הנאמנים של האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
ב-2019 זכתה ב מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
ב-1987 נישאה לפרנק מרשל והם הורים לשניים.
קתלין קלארק, הייתה חברה מייסדת של קומן נה מאן, אחת הבודדות בסוד התוכניות של מרידת חג הפסחא ב-1916. היא הייתה אחר מכן חברת פרלמנט בדאל אירן ואז סנטורית מטעם מפלגות שין פיין ופיאנה פול, ואף הייתה האישה הראשונה לשמש כראשת העיר דבלין (1939-41).
קתלין דיילי נולדה בלימריק בשנת 1878, הבת השלישית של אדוארד וקתרין דיילי.
היו לה שמונה אחיות ואח.
היא נולדה למשפחה מהפכנית בולטת.
דודה, אחי אביה, ג'ון דיילי (שהיה לימים לראש העיר לימריק) ישב אז בכלא באנגליה בשל השתתפותו במרידה הפניאנית ב-1867, בה השתתף גם אביה.
הוא שוחרר בשנת 1896, ושב ללימריק.
לימים הגיע לעיר פניאני שחלק עמו תא בכלא, טום קלארק, לאחר שחרורו בשנת 1898. הוא נשאר להתגורר עם משפחת דיילי.
קתלין, באותה תקופה, פתחה וניהלה עסק ביגוד מצליח.
נוצר בין קתלין בת העשרים לטום בן הארבעים קשר, ובשנת 1901 היא סגרה את העסק, ונסעה לארצות הברית כדי להצטרף לטום שנסע לשם שנה קודם לכן כדי לעבוד בעבודה שקיבל דרך קשריו הפניאנים.
הם נישאו ב-16 ביולי 1901 בניו יורק והתגוררו בברונקס ובברוקלין.
היו להם שלושה ילדים, הבכור, ג'ון דיילי קלארק (1902) נולד בניו יורק ושניים נוספים (טום הבן (1908) ואמט (1910)) נולדו אחר חזרתם לאירלנד.
טום המשיך בפעילותו הלאומנית דרך אנשי הקשר שלו מקלן נה גאל (הארגון הפניאני בארצות הברית) והאחווה הרפובליקנית האירית (IRB).
הם חזרו לאירלנד בנובמבר 1907, ופתחו שתי חנויות טבק ועיתונים בדבלין.
טום ארגן מעגל של ה-IRB, והחנות שלו הפכה למרכז פעילות רפובליקנית, והייתה תחת פיקוח משטרתי תמידי.
הוא גם היה מעורב בהקמת ארגון המתנדבים האירים ב-1913, ואחיה של קתלין, נד, היה מהמתגייסים הראשונים, והפך בגיל 23 למפקד הגדוד הראשון.
קתלין סייעה בהוצאת העיתון של ה-IRB, Irish Freedom.
בשנת 1914 היא הייתה אחת החברות המייסדות של קומן נה מאן, ארגון נשים רפובליקני רדיקלי, שפעל בעת מרידת הפסחא כזרוע פארה-צבאית של IRB.
בימים שלפני המרידה, היא ועמיתתה בקומן סורקה מקמהון ארגנו רשימות נשים רפובליקניות שיהיו לרשת תקשורת בעת ההתקוממות, ונסעו ברחבי הארץ כדי לארגן אותן.
אף על פי שטום אסר עליה לקחת חלק פעיל במרידה, היא הושבעה כחברה ב-IRB, והפקידו באוזניה תוכניות המרידה וכל המידע המרכזי של הארגון, כדי שיוכל להיבנות מחדש במקרה והמרידה תיכשל, מה שאכן קרה.
מכיוון שטום היה אחד הראשונים לחתום על הכרזת העצמאות של הרפובליקה האירית, הוא נבחר על ידי הבריטים כאחד המהפכנים להוציא להורג בתום המרידה.
אחיה הצעיר, נד דיילי, גם הוצא להורג על חלקו באירועים.
קתלין ביקרה את שניהם לפני ביצוע גזר דינם.
היא הייתה אז בהריון, אבל לאחר מכן חלתה ואיבדה את התינוק.
לאחר המרידה, מייקל קולינס יצר עמה קשר מהכלא, כדי שתסייע במאמציו לבנות מחדש את רשת ה-IRB.
היא אז הקימה את קרן הסיוע האירי הלאומי כדי להקל על משפחותיהם של מהפכנים שנהרגו או נכלאו במרידה, כאשר מקמהון מסייעת לה במאמציה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, קלארק החלה קמפיין "טריקולור" בתגובה לקמפיין הפטריוטי הבריטי במסגרתו אזרחים החלו לענוד סרטי יוניון ג'ק (סמל הדגל הבריטי).
תחילה הכינה 100 סרטים בצבעי הלאום האירי ומכרה אותם בחנות שלה.
אך הם היו להצלחה גדולה, ועד מהרה אומצו על ידי מגוון קבוצות לאומניות.
היא נהייתה חברה בשין פיין ובשנת 1917 נבחרה לוועד המנהל של המפלגה יחד עם נשים רפובליקניות מובילות נוספות, כמו קתלין לין, הרוזנת מרקייביץ' וגרייס פלנקט.
למרות הייצוג הבולט של נשים בוועד המנהל, היו רק 12 נשים בין אלף צירי שין פיין בכנס השנתי של הארגון (Ard Fheis).
קלארק הפכה אז את נושא זכויות נשים למרכזי בחייה הפוליטיים.
בעת זו, אחר המרידה, משפחת דיילי הפכה למטרה של הכוחות הבריטיים.
במקרה אחד, אחות של קלארק, אונה דיילי, נגררה מביתה בשערה, שנגזז.
התוקפים אז חתכו את ידה בתער, ופרצו עורק, פציעה שכמעט הרגה אותה.
במהלך אירועי "המזימה הגרמנית" (הבריטים האשימו את שין פיין שהם במזימה עם גרמניה לעורר הפיכה באירלנד בעת המלחמה, מה שהיה מסיח כוחות צבאיים) היא נעצרה ונכלאה בכלא הולוויי למשך אחד עשר חודשים.
במהלך מלחמת העצמאות האירית היא שימשה כשופטת מחוזית במערכת המשפט הרפובליקנית בדבלין (אשר נועדה לחתור תחת המערכת הבריטית), ואף שמשה כיו"ר השופטים.
ב-1919 היא נבחרה כחברת מועצת העיר דבלין, ושימשה בתפקיד זה עד שהמועצה פורקה בשנת 1925. היא גם הייתה פעילה בצלב הלבן האירי, ארגון שחילק כספים שגויסו מארצות הברית במהלך מלחמת העצמאות.
היא נבחרה ללא תחרות כנציגת שין פיין למחוז מרכז דבלין בדאל השני בבחירות של 1921. היא התנגדה לאמנה האנגלו-אירית בדיוני הדאל.
היא לא נבחרה מחדש בבחירות הכלליות ב-1922, והחלה לתמוך בכוחות הנלחמים נגד האמנה במהלך מלחמת האזרחים האירית.
היא נעצרה לזמן קצר במהלך זמן זה והיו פריצות רבות לחנות שלה.
ב-1926 היא הייתה חברה מייסדת של פיאנה פול ונאלצה להתפטר מקומן נה מאן.
היא נבחרה מחדש לדאל החמישי קצר-החיים ביוני 1927 כנציגת פיאנה פול, אבל איבדה את מושבה בבחירות של ספטמבר 1927. ב-1928 היא נבחרה כאחת משישה סנטורים מטעם פיאנה פול בשנאד (סנאט, הבית העליון של הפרלמנט) של מדינת אירלנד החופשית, תחת הנהגתו של ג'וזף קונולי.
היא נשארה בתפקיד זה עד פירוק השנאד בשנת 1936.
בשנת 1930 היא נבחרה למועצת העיר המחודשת של דבלין מטעם פיאנה פול, יחד עם רוברט בריסקו, שון אוקלי, תומאס קלי ואוסקר טריינור.
היא שימשה כראשת העיר של דבלין, האישה הראשונה בתפקיד, מ-1939 עד 1941. היא התנגדה לחוקת אירלנד והעבירה ביקורת קשה נגד איימון דה ואלירה במעמד פרסומה.
יחד עם האנה שיהי-סקפינגטון, היא טענה שהוא מקנה לנשים מעמד נמוך יותר ממה שהובטח בהכרזה של הרפובליקה האירית.
היא ספגה ביקורת מצד רבים בארגון פיאנה פול בשל כך.
היא גם התנגדה קודם לכן לחוק התעסוקה בשנאד ב-1935 מכיוון שהוא הפלה נגד נשים.
בעוד שלא תמכה בפיגוע של שין פיין באנגליה במהלך מלחמת העולם השנייה, היא עתרה לחנינות למען אלה שנידונו למוות על ידי הממשלה האירית.
הנושא הוביל אותה בסופו של דבר זה לנטוש את המפלגה לחלוטין לאחר שסיימה את הקדנציה שלה כראשת העיר בשנת 1941. בשל התנגדותה למגוון התפתחויות בפוליטיקה האירית, היא סירבה לעמוד בבחירות כמועמדת של פיאנה פול ב-1943. בעת שירותה כראשת העיר, היא עזרה להקים את הצלב האדום האירי.
ב-1948 היא השתתפה פעם אחרונה בבחירות הכלליות מטעם מפלגת קלן נה פובלכתה, אולם לא נבחרה, וזכתה ב-1,419 קולות בלבד (3.18%).
ב-1966, במסגרת חגיגות היובל למרידת הפסחא, הוענקו לה ולקרובים נוספים של נופלים במאבק תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים על ידי האוניברסיטה הלאומית של אירלנד.
בעת ההכנות לאירועים, היא כתבה לנשיא, שון למאס, את הדברים הבאים: "בתור האלמנה היחידה הנותרת של חותמי הכרזת הרפובליקה של 1916...
אני יודעת יותר על האירועים לפני ואחרי המרידה מאשר מכל נפש חיה".
היא רצתה תפקיד מרכזי בחגיגות ואמרה כי בעלה, ולא פטריק פירס, היה הנשיא של הרפובליקה ב-1916. היא אמרה כי פירס "רצה לתפוס מה שהגיע לאחרים....
בוודאי שפירס צריך היה להסתפק בכבוד להימנות כמפקד הגבוה כאשר הוא הבין בפיקוד בערך כמו הכלב שלי...
לא התכוונתי להעלות את הנושא בציבור, אבל איאלץ לצאת באופן ציבורי מאוד תקיף אם ינסו להכריז על פירס בתור הנשיא".
בעקבות מותה בגיל 94 בשנת 1972 בבית סיעוד בליברפול, היא זכתה לכבוד נדיר של הלוויה ממלכתית.
היא קבורה בבית הקברות דינס גרנג' בדבלין.
היא העדיפה להיות מוכרת כ-Caitlín Bean Uí Chléirigh (קתלין, גב' קלארק), וכך כתוב על המצבה שלה.
אחיינית-רבא שלה, הלן ליטון, ערכה את זיכרונותיה ופרסמה ספר ביוגרפיה אודותיה בשנת 1991.
קתלין פלורנס לין הייתה פוליטיקאית אירית במפלגת שין פיין, פעילה רפובליקנית ורופאה.
היא הייתה סופרג'יסטית, פעלה כקצינת רפואה ראשית בצבא האזרחים האירי במרידת חג הפסחא, ואחרי קריירה פוליטית כחברת דאל אירן, הקימה בית חולים לתינוקות וילדים המנוהל על ידי נשים, ומתוך פעילותה שם הביא לשינוי במערכת הבריאות האירית.
קתלין לין נולדה בקילאלה שבמחוז מאיו, ב-28 בינואר 1874, לאיש כמורה בכנסיית אירלנד, רוברט יאנג לין, ואשתו, קתרין וין.
היא הייתה השנייה מתוך ארבעת ילדיהם.
ב-1882 עברה המשפחה לשרול, שבמחוז לונגפורד, שם מונה אביה לכומר קהילה בשנת 1886 הם שוב עברו, הפעם לוויטקונג, כפר על גבול מאיו וגולוויי שם אביה עבד בקהילה בחסות ליידי ארדילון מטירת אשפורד.
היא הייתה קרובת משפחה רחוקה של הרוזנת מרקייביץ' דרך נישואיה של דודתה.
קתלין גדלה בתקופה שלאחר הרעב הגדול (1845 – 1852), וחוותה צער עמוק למראה המחלות הקטלניות, העוני, והסבל של התושבים העניים.
זה הוביל אותה בגיל שש עשרה להחליט להיות רופאה.
בשנת 1891 החלה לין את לימודיה באלכסנדרה קולג', בדבלין, וסיימה את התואר ב-1893 מטעם האוניברסיטה המלכותית של אירלנד.
ב-1897 נרשמה לשיעורי רפואה באוניברסיטה הקתולית של אירלנד ובקולג' המנתחים המלכותי של אירלנד.
בשנת 1898, היא זכתה בפרס בארקר לאנטומיה מהמכללה.
היא סיימה את התואר ב-1899. בשנת 1898 לין מונתה כרופאה הראשונה בבית החולים אדלייד בדבלין, אך מול התנגדות חריפה מצד הצוות, סירבה למינוי.
היא השלימה תואר שני בארצות הברית בתחילת שנות ה-1900, ואז חזרה לדבלין שם פתחה קליניקה בביתה ועבדה במשמרות במספר בתי חולים בעיר.
לין הפכה לעמיתה בקולג' הרופאים המלכותי של אירלנד ב-1909, וקודמה לתפקיד קלינאית בבית החולים Royal Victoria Eye and Ear באותה שנה.
לין הייתה חברת הוועד המנהל של האגודה האירית לזכות בחירה לנשים ומנהל מקומי (IWSLGA) מ-1903 ועד 1916. החל מ-1908 גם הייתה חברה בארגון הנשים הרדיקלי איגוד הנשים החברתי והפוליטי ((Women's Social and Political Union (WSPU) בראשותה של סילביה פנקהרסט, עמה הייתה מיודדת.
היא הייתה חלק מאספה המונית ב-1912 שהתקיימה כדי לדרוש כי זכות הבחירה לנשים תיכלל בחוק שלטון הבית השלישי שהוגש באותה שנה.
לין תמכה בפועלים במהלך הנעילה הגדולה של 1913, השביתה הגדולה בהיסטוריה של דבלין, ועבדה עם קונסטנס מרקייביץ' ואחרים במטבחים בליברטי הול, וכך התקרבה לאנשי מפתח בתנועה הרפובליקנית, דוגמת מרקייביץ' וג'יימס קונולי.
היה זה במסגרת עבודתה זו שפגשה את מי שהייתה לשותפתה לחיים ולמאבק, מדלן פרנץ'-מאלן.
השביתה הגדולה גרמה לרדיקליזציה של תנועת העובדים, ושני ארגונים משמעותיים שנוסדו כתוצאה מהפעילות בעד העובדים היו צבא האזרחים האירי, מליציה שנועדה להגן על הפועלים, ואיגוד הפועלות האיריות, בו לין הייתה חברה מייסדת, ואשר משכה מספר גדול של נשים לתנועה.
באותה השנה, לבקשת מרקייביץ', היא טיפלה בהלנה מולוני.
מולוני, שהייתה פעילה במספר תנועות פוליטיות, נשארה אצל לין בביתה בעקבות מחלתה.
בהשפעתן של מולוני ומרקייביץ', לין הפכה לפעילה בתנועה הלאומנית.
היא הצטרפה לצבא האזרחים האירי, בו הייתה קצינת הרפואה הראשית והייתה אחראית על הכשרה לעזרה ראשונה של חברי הארגון, וכן עבור חברות ארגון הנשים הלאומני קומן נה מאן, בה נמנו מרבית חברותיה.
בתור הקצינה הרפואית במהלך מרידת חג הפסחא ב-1916 היא מילאה תפקיד מרכזי: לפני תחילת ההתקוממות, היא הסתירה בביתה את התחמושת שהוברחה לעיר, וסיפקה ציוד רפואי לכוחות המורדים במהלך האירועים.
בפתיחת המרידה היא נשאה את הדגל של צבא האזרחים מליברטי הול עד בית הדואר המרכזי שם היה מטה המרידה בפני כוחות המרד המשולבים.
היא נבחרה לתפקיד זה דווקא בהיותה פרוטסטנטית, רופאה וסופרג'יסטית, שילוב שעבור ג'יימס קונולי ייצג את תנועת הפועלים האידיאלית.
היא טיפלה בפצועים במרכז הקרבות, ובתום ההתקוממות, היא הייתה הקצינה הבכירה שנותרה בחיים בבניין העירייה אותו החזיקו המורדים, והייתה זו שמסרה את כניעתם לבריטים ב-20 באפריל 1916. בתחילה, סירבו הבריטים לקבל כניעה מצד אישה.
אחר שקיבלוה, פשוט אמרו לעשר הנשים שהיו במקום לשוב לבתיהן.
בעת מעצרה כשהתבקשה להזדהות, השיבה לין שהיא "רופאת הצלב האדום ולוחמת".
לין נכלאה בכלא קילמיינהאם יחד עם חברותיה מרקייביץ', מולוני ופרנץ'-מאלן.
סך הכל נעצרו בעקבות ההתקוממות 77 נשים, והרשויות הבריטיות לא ידעו כיצד להתמודד עמן, שכן בתפישתם אי אפשר היה להתייחס אליהן כאל חיילות.
הרוזנת מרקייביץ' הייתה היחידה מביניהן שנידונה למוות, אך גם עונש זה הומתק בשל מגדרה.
הגנרל האחראי, ג'ון מקסוול, שחרר את רוב הנשים אחר זמן קצר בטענה שהיו רק "סייעות אמבולנס", אך ל-12 מתוכן היה תיק במטה הצבאי, והוא ביקש להחזיקן.
על פי הוראות ממשרד המלחמה הבריטי השתחררו גם פרנץ'-מאלן, אנני היגינס, קתלין בריאן, מרי ריאן, איילין גיפורד, ועוד מספר חברות קומן נה מאן.
אך את לין והרוזנת פלנקט הוא הגלה לאנגליה, ואילו בחברות קומן נה מאן ברידה פולי, אלן ריאן, ויניפרד קרני, ומורה פרולז וחברת צבא האזרחים הלנה מולוני הוא המשיך להחזיק תחת חוק הגנת הממלכה.
באנגליה, לין שוחררה למעצר בית, ושם מצאה אותה פרנץ'-מאלן שבאה לחפשה.
משפחתה של לין לא ראתה בעין יפה את פעילותה במהלך מרידת חג הפסחא.
למעשה, בזמנו, הם כל כך כעסו שהם לא הרשו לה לחזור הביתה לבלות איתם את חג המולד, והיא העבירה את החג בשנתיים הבאות עם דודתה פלורנס, בדבלין.
אך הקרע המשפחתי אוחה לפני מות אביה שנת 1923. לין שמעה מאוחר יותר שהמשפחה הפעילה קשרים למען שחרורה, והבינה בדיעבד את הטיפול העדין יותר שהיא זכתה בו יחד עם הרוזנת פלנקט.
עד שלב זה, היא חוותה את הכלא כמו שאר חברותיה, ולפי דיווחיה, התנאים בכלא היו קשים מאוד.
האסירות קיבלו אך מעט לאכול, היא סבלה מחוסר שינה, והגיעה למצב של תת-משקל ודיסאוריינטציה.
בבקרים, היו שומעות את ההוצאות להורג של מנהיגי המרידה, והן היו חרדות לגורלה של מרקייביץ', שהוחזקה אז בנפרד מהן, באגף הנידונים למוות.
כאשר הגיעה משלחת אמריקאית לראיין את האסירות האיריות, שהציתו את דמיון הקוראים האמריקאים, המפגש איתן לא סיפק את החוקרים.
אישה אחת שאלה אותן אם הן קנאיות למטרה - היא השתמשה במילה "diehard" - אותה לא הכירו האיריות, ובאופן כללי היו האסירות חלשות, ולא סיפקו את דמות הלוחמות לה ציפו הכתבים.
בעת שהותה באנגליה עבדה לין כרופאה, על אף שספגה גישות שליליות מצד רופאים בהיותה אישה.
לדבריה, המטופלים לא התייחסו אליה באופן זה.
לאחר חזרתה לדבלין, לין המשיכה בפעילותה בתנועה הלאומית.
המשטרה שוב פשטה על פעילים במהלך שנת 1917, אך היא נמלטה מהם, ונשארה כנמלטת עד התפרצות השפעת הגדולה של 1918, אז חזרה לביתה כדי לתפקד כרופאה בעת המשבר.
כשנעצרה, איימו עליה שוב בגירוש, אך עלתה התנגדות עזה מצד ראש העיר, הפעילות הרפובליקניות, וגורמים אחרים, ומכיוון שהיה צרוך גדול ברופאים, היא הורשתה להישאר כל עוד תתחייב לא לצאת מדבלין.
לדבריה, היא כלל לא רצתה לצאת מדבלין, כך שכל הצדדים היו מרוצים.
היא הייתה אחת מתוך ארבע נשים בוועד המנהל של שין פיין, נבחרה לסגנית-נשיא ב-1917, והייתה פעילה מרכזית בליגת הנשים של נציגות שין פיין (Cumann na dTeachtaire).
היא ניהלה את מסע הבחירות המצליח של מרקייביץ' ב-1918, גם בעת שהייתה כלואה.
בשנת 1923 היא נבחרה לדאל אירן מטעם שין פיין, אחת מתוך חמש נשים בלבד שנבחרו.
מתוסכלת מסירוב מפלגת שין פיין לאמץ רפורמות חברתיות ושל מערכת הבריאות, פרשה לין מפוליטיקה ב-1927.
לין הייתה אחת מהנשים הראשונות לסיים לימודי רפואה בקולג' יוניברסיטי בדבלין.
את הידע המקצועי שלה היא השקיעה בעשייתה הפוליטית, בתחילה בתמיכה בפועלים בשביתה של 1913, ובטיפול במשפחותיהם, אחר כך כקצינה רפואית במרידת חג הפסחא, ומאוחר יותר בהקמת בית חולים לתינוקות, סנט אולטן.
ב-1919, יחד עם פרנץ'-מאלן, הקימה לין את בית החולים לילדים סנט אולטן, שהיה מרכז רפואי לתינוקות בניהול נשים, בניגוד חד לאפליה המגדרית השכיחה בתקופה, אשר לין עצמה חוותה על בשרה.
עבודתה של לין עם עניי דבלין שכנעה אותה בצורך בשירותי בריאות המוקדשים לאמהות וילדים חסרי אמצעים.
לין טיפלה בחולים בעזרת חיסונים, ולא היה אף מקרה מוות בין מטופליה, בעוד המחלה הייתה קטלנית ביותר, ומתו בגינה בין 50 ל-100 מיליון נפשות ברחבי העולם.
בנוסף, בעקבות מלחמת העולם הראשונה התעוררו בעיות רפואיות רבות, כולל עלייה בשיעור מחלות מין כגון עגבת, אשר הפיצו חיילים שחזרו מן המלחמה.
אל מול התנגדות חריפה מצד המדינה והכנסייה הקתולית, לין הקימה פרויקט חיסוני BCG (Bacillus Calmette–Guérin), בו חוסנו אלפי ילדים עניים אשר אחרת כנראה היו נדבקים במחלה.
סנט אולטן צמח במהירות, והחל משנת 1937 היה למרכז האירי לחיסוני BCG.
בית החולים נסגר בשנת 1983.
כמו רבות מחברותיה בקומן נה מאן ובתנועה הרפובליקנית, היא קידמה את השימוש בשפה האירית.
יחד עם הסופר שון אוקייסי, היא דגלה בשימוש באירית בליטורגיה של הכנסייה של אירלנד, ורבים מאירועי סנט אולטן פורסמו בשפה זו.
לין חייתה ברתמיינס, פרוור של דבלין, מ-1903 עד מותה ב-1955, בבית שחלקה עם שותפתה לחיים מדלן פרנץ'-מאלן.
היא ערכה יומנים מפורטים החל משנת 1916, בהם תיעדה את יחסיה עם פרנץ'-מאלן, את חייה המקצועיים והפעולות בהן נקטה בתחום הרפואה, וכן את חייה החברתיים.
לין נפטרה ב-14 בספטמבר 1955, ונקברה בחלקה המשפחתית בבית העלמין דינס גראנג'.
בהוקרה על התפקיד שהיא מילאה בהתקוממות ב-1916 ובמלחמת העצמאות האירית, היא נקברה עם אותות וכיבודים צבאיים.
היא הייתה כה מוכרת שקהל גדול מילא את הרחובות כדי ללוותה בדרכה האחרונה.
לאחר מותה של לין, איימון דה ואלירה הקים את הוועד לזכר קתלין לין, אשר פעל למשך שמונה שנים.
במסגרת פעילותו נוסד מרכז כירורגי על שמה בסנט אולטן ב-1964. המרכז נסגר עקב קשיי מימון ב-1975, מספר שנים לפני בית החולים עצמו.
יומניה והמסמכים מניהול בית החולים שיסדה עם פרנץ'-מאלן, סנט אולטן, שמורים בארכיון קולג' הרופאים המלכותי של אירלנד.
חלקם תומללו על ידי הספרנית מרגרט קונולי, ועל בסיסם נוצר הסרט התיעודי משנת 2010, Kathleen Lynn – An Dochtúir Reabhlóideach (קתלין לין - בת הרפובליקה).
ההיסטוריונית מרגרט אוהוגרטי כתבה את הביוגרפיה של לין, Kathleen Lynn, Irishwoman, Patriot, Doctor אשר פורסם ב-2006.
בדצמבר 2012, נקרא על שמה אולם הרצאות ביוניברסיטי קולג' של דבלין.
בדצמבר 2017 נפתח קמפיין המבקש ממשרד הבריאות לקרוא לבית חולים לילדים חדש הנבנה בדבלין על שמה.
קתלין רוז פרקינס היא שחקנית אמריקאית.
פרקינס נולדה בניו בולטימור שבמישיגן.
היא סיימה את הלימודים בבית הספר התיכון אנקור ביי ב-1992, ונרשמה לאוניברסיטת וסטרן מישיגן, שם קיבלה תואר באמנויות המוזיקה.
אהבתה לתיאטרון התעוררה כשהייתה פעילה במועדון אמנויות הבמה בבית הספר אנקור ביי בהנהלת ג'וזף פ.
קריירת המשחק של פרקינס החלה ב-2001 כשהופיע בסדרת הטלוויזיה "The Fighting Fitzgeralds".
היה לה תפקיד בסיטקום "'Til Death" של רשת פוקס, והיא הופיעה בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות בהן "NCIS: לוס אנג'לס", "Trust Me", הסיטקום "Gary Unmarried", סדרת הדרמה "Tell Me You Love Me", "קאסל", הדרמה הקומית "The Game", והסדרה "The Exes".
פרקינס שיחקה גם בסרטי טלוויזיה אחדים.
פרקינס כיכבה בתפקיד קרול ראנס בכל העונות של הסדרה הקומית "אפיזודס" של רשת ה-BBC ושואוטיים.
ד"ר קלרה האנון תפקיד ראשי (2 עונות); 20 פרקים 2021–2022ביג שוט (אנ') Big Shot מגי גודווין 7 פרקים
קתלין אדריאן בוטזטו (ברומנית: Cătălin Adrian Botezatu; נולד ב-3 בדצמבר 1966) הוא דוגמן, מגיש, מעצב אופנה ואיש עסקים רומני.
הוא החל את הקריירה שלו בתחום האופנה בשנת 1984 כשהתקבל לעבודה כדוגמן בחברת אופנה ושנה לאחר מכן הוכתר בפרנקפורט כ"דוגמן הטוב ביותר של השנה באירופה".
הוא למד מספר קורסים במוסד ללימודי אופנה במילאנו ועבד ביחד עם ג'אני ורסצ'ה.
בשנת 1994 שיחק בסרט קומדיה.
בשנת 2004 הוזמן להציג את יצירותיו בשבוע האופנה של מילאנו.
ב-2005 היה מועמד לפרס מטעם הטלוויזיה הרומנית, ב-2006 היה מועמד לפרס מטעם מגזין אופנה רומני.
בשנת 2007 הגיש תוכנית אירוח ובאותה שנה לקח חלק באירועי אופנה בפריז שנערכו בחסות שגרירות רומניה בצרפת.
ב-2010 החל לככב בגרסה הרומנית של הרווק בה שימש כרווק שחיפש בת זוג ובעונות הבאות של הסדרה החל לשמש כמנחה.
בשנת 2011 החל לשמש כמנחה התוכנית "הטופ מודל הבאה" הרומנית.
הוא כיהן כמנהל בחברת הטקסטיל "Europe" בבוקרשט ולאחר מכן הקים חברה משלו בשם "דלפי".
קתלין באלף הייתה לאומנית אירית, שהייתה חברה מייסדת בקומאן נה מאן בדרוהדה , אירלנד, והאישה הראשונה שנבחרה למועצת העיר דרוהדה בשנת 1967. כונתה "ליידי קייט" בפי משפחתה וחבריה, וזכתה להערכה בשל פעילותה החלוצית כאישה, ונוגדת הטאבואים החברתיים בתנועה הרפובליקנית ובפוליטיקה המקומית בדרוהדה.
באלף נולדה בדרוהדה, במחוז לאות, להיו באלף, פועל, ורוז ראסל.
היא הייתה אחת מעשרה ילדיהם, והיו לה חמישה אחים וארבע אחיות.
הייתה לה תשוקה לכל הקשור לתרבות האירית, והיא נהנתה לרקוד בראש שער לורנס עבור תיירים אמריקאים.
בתקופת הבלאק אנד טאנס, במלחמת העצמאות האירית, פשטו הכוחות הבריטים על בית המשפחה כל שבוע במשך שנה וחצי.
למרות הפשיטות התמידיות, המשיכה באלף לחיות עם משפחתה עד שהיא נישאה לבעלה וינסנט דמפסי, ב-18 בנובמבר 1923. לזוג היו חמישה ילדים: דירדרה, וינסנט, איידן, ריימונד וגרטי.
בעלה וינסנט נפטר ממחלה בשנת 1937 בגיל 39 ובאלף הפכה לתופרת שמלות כדי לפרנס את משפחתה.
מרי, אחותה של באלף, פעלה כאם שנייה לילדיה של באלף.
מרי, שנולדה ב-1898, הייתה הצעירה מבין אחיה של באלף, והצטרפה לאחותה הגדולה לא רק בענייני הבית, אלא גם ביצעה עמה משימות בקומאן נה מאן.
מרי התגוררה עם אחותה עד למותה בשנת 1975, בגיל 77. בנה של באלף, ריימונד, היה לראש העיר דרוהדה, ובתה, גרטי, לאחר שבתה פולה נהרגה בגיל 19 על ידי נהג שיכור, הפכה לאחת הפעילות הבולטות באירלנד נגד נהיגה בגילופין, ואף זכתה על כך בפרסים.
באלף פרשה מתפקידה בגיל 84, ונפטרה בגיל 91, בשנת 1984.
באלף הצטרפה לקומן נה מאן בשנת 1917 כחברה מייסדת אזורית בארגון.
זו הייתה ההתחלה של הקריירה הפוליטית שלה.
בשנים 1919–1921 היא הייתה פעילה במלחמת העצמאות.
תפקידה של באלף כלל ביקורים אצל האסירים שהוחזקו בידי המשטרה המלכותית האירית, להם העבירה מידע, ומהם העבירה הודעות.
ולפחות פעם אחת, היא סייעה בהברחת מקלע מתחת למעילה שהיה מיועד לשמש בהתקפה על המוצב המלכותי בארדי, מחוז לאות.
כחברה מסורה של מפלגת פינה גייל, היא רצה כנציגת המפלגה למועצת העיר דרוהדה 1967. היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה.
קתי לי קרוסבי היא שחקנית אמריקאית.
קרוסבי נולדה ב-2 בדצמבר 1944, בלוס אנג'לס, קליפורניה.
אביה היה תסריטאי ופזמונאי ואמה הייתה שחקנית.
היא האמצעית מבין שלושה ילדים.
בילדותה הצטיינה בטניס, ספורט אותה למדה מגיל שתים עשרה.
ב-1968 היא סיימה את הלימודים באוניברסיטת דרום קליפורניה עם תואר בפסיכולוגיה.
כטניסאית מקצועית היא שיחקה באליפות וימבלדון, אך לאחר זמן מה היא עזבה תחום זה.
הופעתה הראשונה הייתה בסדרה .
בין השנים 1980 ו-1984 הגישה, ביחד עם ג'ון דייווידסון ופראן טארקנטון תוכנית בשם זה לא יאומן!
הופיעה בתפקידי אורח בסדרות, כגון הוואי חמש-אפס, קאנון והרדקסל ומקורמיק .
בגיל 21 התחתנה, אבל התגרשה בתוך שנתיים.
קתי אלן מאנינג היא עורכת דין ופוליטיקאית יהודייה-אמריקאית המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של קרוליינה הצפונית.
היא אחת מחברות הקונגרס שנבחרו בבחירות 2020, ושנתיים לפני כן הייתה המועמדת הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס ה-13 של קרוליינה הצפונית במהלך בחירות של 2018.
מאנינג נולד בדטרויט שבמישיגן למשפחה יהודית.
אביה עבד בחברת פורד במשך ארבעים שנה, ואמה הייתה מורה בבית ספר ציבורי באזור מגוריה.
מאנינג למדה באוניברסיטת הרווארד ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת מישיגן.
לאחר שהשלימה את לימודיה הגבוהים היא כיהנה כמנהלת בארגון הפדרציות היהודיות בצפון אמריקה.
בבחירות 2018 התמודדה מאנינג נגד חבר הקונגרס המכהן טד באד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-13 של קרוליינה הצפונית, באותה העת המחוז השתרע מהפרוורים הצפוניים של שארלוט עד לגרינסבורו, מאנינג הפסידה לבאד שניצח ברוב של כ-51% מהקולות לעומת 45% למאנינג.
שנתיים לאחר מכן, בבחירות 2020, ניצחה מאנינג בפריימריז הדמוקרטים וגם בבחירות הכלליות.
היא גברה על המועמדת הרפובליקנית לי היווד כשגרפה כ-62% מקולות הבוחרים.
היא הושבעה לתפקידה ב-3 בינואר 2021 עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
מאנינג היא הדמוקרטית הראשונה שמייצגת מחוז קונגרס זה מאז 1985.
מאנינג נחשבת על ידי העיתונות כאחת מחברות הקונגרס הפרו-ישראליות ביותר במפלגה הדמוקרטית וזאת לצד חברים נוספים במפלגתה.
היקס היא דוקטור ועובדת מדינה אמריקאית, שככיהנה כסגנית מזכיר ההגנה של ארצות הברית בין השנים 2021–2025. לפני כן היקס הייתה מנהלת תוכנית הביטחון הבין-לאומית במרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים ויועצת הפנטגון לשעבר של נשיא ארצות הברית, ברק אובמה.
בדצמבר 2020 הכריז נשיא ארצות הברית הנבחר, ג'ו ביידן כי בחר בהיקס להיות סגניתו של מזכיר ההגנה, לויד אוסטין בממשלו העתידי, היא האישה הראשונה שמאיישת תפקיד זה.
היקס השלימה תואר ראשון בהיסטוריה ובפוליטיקה במכללת מאונט הוליוק בשנת 1991, היא סיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה, ב-1993 היא עשתה תואר שני בלימודי ביטחון לאומי באוניברסיטת מרילנד, ב-2010 עשתה היקס את הדוקטורט שלה במדע המדינה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בין 1993–2006 הייתה היקס עובדת מדינה במשרד שר ההגנה ועם הזמן קודמה, לאחר תום העסקתה במשרד הייתה היקס עמיתה בכירה במרכז ללימודים אסטרטגיים ובינלאומיים מ-2006 עד 2009, במכון הובילה מספר פרויקטים בנושא חקר ביטחון לאומי.
ב-2009 הכריז נשיא ארצות הברית, ברק אובמה כי בחר למנות את היקס לכהן כתת-מזכיר ההגנה למדיניות הגנה.
באפריל 2020 פרסמה מאמר נגד הוצאת הכוחות האמריקאים מגרמניה, מהלך שהכריז על ביצועו נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ.
ב-30 בדצמבר 2020 הכריז נשיא ארצות הברית הנבחר, ג'ו ביידן כי בחר למנות אותה להיות סגניתו של מזכיר ההגנה, לויד אוסטין בממשלו העתידי.
מינויה אושר בקונגרס ב-9 בפברואר 2021, ועם מינוייה הפכה לאישה הראשונה שמאיישת את תפקיד זה.
קתלין מוריס הייתה ציירת קנדית וחברה בקבוצת ביבר הול.
ילדם הרביעי ובתם היחידה של מונטגיו ג'ון מוריס ואליזה הווארד בל.
היא נולדה במונטריאול, קוויבק והתחנכה שם.
היא המשיכה ללמוד במשך עשר שנים (1907–1917) באגודת האמנות במונטריאול אצל ויליאם ברימנר.
היא בילתה גם שני קיצים בלימוד אצל מוריס קולן בשיעורי הרישום שלו בחוץ.
אביה נפטר בשנת 1914, באותה שנה שהחלה להציג עם האקדמיה המלכותית לאמנויות הקנדיות ואגודת האמנות במונטריאול.
בראשית שנות העשרים של המאה העשרים הצטרפה לקבוצת ביבר הול ובשנת 1921 החלה להציג עם אגודת האמנים באונטריו.
בשנת 1922 נסעה מוריס לגור עם אמה באוטווה, אונטריו.
אליזה בל הייתה אישה חזקה עם דעות פמיניסטיות, ועודדה את מעורבותה של בתה באמנות.
תמיכתה הייתה משמעותית, שכן היה זה מאבק של נשים באותה תקופה לחצות את קווי הגבול החברתיים המקובלים ולהצליח כאמניות.
בן דוד של אמה, צייר הדיוקנאות רוברט האריס, התעניין גם הוא בקריירה שלה.
קבוצת ביבר הול התפרקה רשמית בשנת 1922, אך היא עדיין השתתפה בתערוכות שלהם בזמן שהתגוררה באוטווה.
היא חזרה לאזור מונטריאול בשנת 1929 והתגוררה שם למשך שארית חייה.
מוריס הפכה לחברה באקדמיה המלכותית לאמנויות באותה שנה.
היא שאבה השראה מעבודתו של ג'יימס וילסון מוריס ואילו מוריס התעניין גם בה, הוא רכש אחד מציוריה.
עבודותיה הושוו לטובה לאלה של אלכסנדר יאנג ג'קסון ובשנת 1930 זכתה בתחרות האמנויות השנייה בווילינגדון, בצמוד לפרדריק וארלי.
מוריס סבלה מהפרעה מולדת של מערכת העצבים אשר איתגרה אותה פיזית אך לא הצליחה לדכא את שמחת החיים שלה.
היא מעולם לא נישאה ולאחר מות אמה בשנת 1948 היא גרה עם אחיה הרולד.
בשנת 1978 לקתה בשבץ מוחי ולא יכלה עוד לצייר.
היא נפטרה ברודון, קוויבק בגיל 93.
קתלין מוריס ציירה סצנות של קוויבק הכפרית והטרום תעשייתית.
היא לא תמכה בזהות קנדית צרפתית, אלא הציעה שהכפריות יכולה לספק מקלט מהחיים המודרניים.
היא ציירה משרטוטים, שבהם היא פשטה את הצורות והחלה לצבוע בטלאים עזים ועבים.
הנושא שלה שיקף את קרבתה עם סביבתה והערכתה לחיים הפשוטים.
היא גם הרגישה קשר עמוק כלפי עולם החי, והביעה את דאגותיה בפומבי כדי למחות על ציד כלבי הים השנתי.
במהלך חייה היא בילתה חודשיים בכל קיץ במפרץ מרשל ליד ארנפריור שבאונטריו, בבית קוטג' מבודד קטן שהיה במשפחתה למעלה ממאה שנה.
שם היא הייתה מציירת את השדות והשקיעות או מתמכרת לאהבתה לבעלי חיים על ידי ציור פרות וכבשים.
ניתן להשוות את ציוריו של מוריס ליצירתם של "לס נאביס", קבוצה של ציירים צרפתים בעיקר שהיו פעילים בשנות ה -90 של המאה ה-19, שעבודותיהם הושפעו משימוש אקספרסיבי של פול גוגן בצבע ובדפוס קצבי.
כמוהם, מוריס תרגמה את סביבתה בצורה אינטואיטיבית, מונחית על ידי צבע יותר מאשר צורה.
בהערכתו על תערוכה קבוצת ביבר הול בשנת 1937, וו.ג' קונסטבל בחר את מוריס כדוגמה יוצאת מן הכלל לדור השני של האימפרסיוניסטים.
אף על פי שמעטים מציוריה מתוארכים ולעיתים קרובות משתמשים בכמה כותרות, ציוריה הם תזכורות נוסטלגיות לתקופה קודמת.
קתלין דוסון היא שחיינית סקוטית, האלופה האולימפית ושיאנית העולם (טוקיו 2020) במשחה שליחים משולב 4x100 מטר מעורב ואלופת אירופה (בודפשט 2021) ושיאנית אירופה (2021) במשחה ל-100 מטר גב.
דוסון נולדה וגדלה בקירקלדי, סקוטלנד.
באליפות אירופה שנערכה בלונדון, במאי 2016 זכתה דוסון בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם קלואי טאטון, שיבון-מארי אוקונור ופרנצ'סקה הלסול בתוצאה של 3:58.57 דקות, לפני איטליה (4:00.73 דקות) ופינלנד (4:01.49 דקות).
כשחיינית ראשונה היא שחתה את הגב בתוצאה של 59.82 שניות.
מדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.68 שניות, אחרי מיה נילסן מדנמרק שקבעה שיא אליפות חדש 58.73 שניות וקטינקה הוסו מהונגריה (58.94 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום עשירי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:11.81 דקות וקבעה בשלב המוקדמות במשחה ל-50 מטר גב תוצאה של 28.55 שניות, התוצאה השישית באליפות והשלישית מבין הבריטיות, אך לא יכלה להמשיך לשלב הבא (רק שתי שחייניות מאותה מדינה יכולות להשתתף בשלבים הבאים).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 סיימה דוסון במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.90 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 59.88 שניות ובשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 59.82 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 19 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.42 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, באוגוסט 2018 זכתה דוסון במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם שיבון-מארי אוקונור, אליס תומאס ופרייה אנדרסון בתוצאה של 3:56.91 דקות, אחרי רוסיה (3:54.22 דקות) ודנמרק (3:56.69 דקות), כשחיינית ראשונה היא קבעה בגב תוצאה של 59.44 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 12 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.11 שניות, במקום 13 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:00.57 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:00.30 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט במאי 2021 זכתה דוסון ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליית זהב אישית במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.49 שניות, לפני מרגריטה פנציירה מאיטליה (59.01 שניות) ומריה קמנייבה מרוסיה (59.22 שניות).
שעתיים וחצי קודם לכן נערך משחה זה כמתוכנן אך מאחר שהשחיינית במסלול 8 לא שמעה את ההזנקה בשל תקלה במערכת, התוצאות בוטלו ונערך משחה חוזר.
גם במשחה הראשון שבוטל דוסון ניצחה בשיא אליפות חדש של 58.18 שניות, לפני קירה טוסנט מהולנד (59.02 שניות) שסיימה רביעית במשחה שנערך בשנית.
כבר בשלב חצי הגמר קבעה דוסון שיא אליפות חדש של 58.44 שניות.
מדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.46 שניות, אחרי קירה טוסנט (27.36 שניות) ולפני מייקה דה וורד מהולנד (27.74 שניות).
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 27.29 שניות ובשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אליפות חדש של 27.19 שניות.
קתלין "קיי" מקנולטי מאוצ'לי אנטונלי הייתה מתכנתת מחשבים אירית ואחת משש המתכנתות המקוריות של מחשב האניאק, אחד המחשבים הדיגיטליים האלקטרוניים הראשונים לשימוש כללי.
אנטונלי נולדה כקתלין ריטה מקנולטי בפיימור, חלק מהכפר הקטן קריסלאו במה שהיה אז אזור גיילטאכט (אזור דובר אירית) במחוז הצפוני באירלנד, ב-12 בפברואר 1921, במהלך מלחמת העצמאות האירית.
היא הייתה השלישית מתוך שישה ילדים של ג'יימס מקנולטי, קצין אימונים של הצבא האירי הרפובליקני, ואן נליס.
בליל לידתה אביה נעצר ונכלא בבית הכלא "דרי גול" למשך שנתיים בשל השתייכותו לצבא האירי הרפובליקני.
עם שחרורו, היגרה המשפחה לארצות הברית באוקטובר 1924 והתיישבה באזור צ'סטנאט היל בפילדלפיה שבפנסילבניה, שם מצא ג'יימס עבודה כסתת אבן.
בין השנים 1927 ל-1933 היא למדה בבית הספר היסודי צ'סטנאט היל, ולאחר מכן בבית הספר התיכון הקתולי לבנות JW Hallahan בפילדלפיה.
בתיכון קתלין התחברה לעולם המתמטיקה ולמדה מגוון רחב של מקצועות מתטיים, ביניהם אלגברה, גאומטריה מישורית, טריגונומטריה וגאומטריה מוצקה.
לאחר שסיימה את התיכון היא נרשמה למכללת צ'סטנאט היל לנשים.
במהלך לימודיה למדה כל קורס מתמטי שהוצע.
היא סיימה תואר במתמטיקה ביוני 1942, אחת מן הסטודנטיות היחידות שהתמחו במתמטיקה מתוך כיתה של 92 נשים.
לקראת סיום התואר מקנולטי חיפשה משרות רלוונטיות בידיעה שהיא רוצה לעסוק במתמטיקה אבל לא להיות מורה.
היא הבינה שתפקידי האקטואריה של חברות הביטוח מחייבות תואר שני, לכן החליטה ללמוד מגוון רחב של קורסים במנהל עסקים, בתקווה שהכשרה עסקית תשפר את סיכויי הקבלה שלה לעבודה.
זמן קצר לאחר שסיימה את לימודיה היא ראתה מודעה של שירות המדינה האמריקאי בעיתון פילדלפיה אינקוויירר המחפשת נשים בעלות תואר במתמטיקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, צבא ארצות הברית שכר נשים לחישוב מסלולי כדורים וטילים במעבדת המחקר הבליסטי, שהוקמה בבסיס הניסויים באברדין, מרילנד.
היא יצרה קשר מיד עם שתי חברותיה לתואר במתמטיקה, פרנסס ספנס וג'וזפין בנסון בנוגע למודעה.
ביוני 1942 הגיעו אנטונלי ובילאס להתראיין למשרה, וכשבוע לאחר מכן שתיהן התקבלו לעבודה כ"מחשבים אנושיים" בבית הספר מור להנדסת חשמל.
תפקידן היה לחשב מסלולים בליסטיים המשמשים לטבלאות ירי ארטילריה, בעיקר באמצעות מחשבוני טבלאות מכניים וגיליונות נייר גדולים במיוחד.
השכר שקיבלו היה נמוך, אבל הן היו מרוצות שהגיעו לעבודה שהשתמשה בהשכלתן ושירתה את המאמץ המלחמתי.
התואר הרשמי שלה בשירות המדינה, כפי שהודפס בתיעוד התעסוקה שלה, היה" מחשב".
היא ובילאס החלו לעבוד עם עוד כ-10 "בנות" (כפי שכונו המחשבים הנשיים) ו-4 גברים.
קבוצה זו הועברה לבית הספר מור מבסיס הניסויים אברדין.
אנטונלי ובילאס ביצעו את עבודתן בחדר גדול ששימש בעבר ככיתה בבית הספר; חדר זה יהפוך בשלב מאוחר יותר לחדר שבו נבנה האניאק ופעל עד דצמבר 1946.
על אף הידע הנרחב שרכשו בלימודים, הכשרתן המתמטית של אנטונלי ובילאס לא הכינה אותן לעבודה בחישוב מסלולים עבור טבלאות ירי: הן לא הכירו את שיטות האינטגרציה המספריות המשמשות לחישוב המסלולים, ונאלצו להשתמש בספרי לימוד על מנת ללמוד ולהשתפר.
לבסוף, שתיהן למדו כיצד לבצע את החישובים בצורה מדויקת, באמצעות תרגול וייעוץ של המפקחת לילה טוד.
החישובים היו מורכבים ולקחו זמן רב מכיוון שכל רובה דרש טבלת ירי משלו, בכל טבלה היו כ-1,800 מסלולים, וחישוב מסלול אחד בלבד דרש כ-30-40 שעות של עבודה ידנית עם מחשבון.
לאחר מספר חודשים הועברו אנטונלי ובילאס לעבוד על המנתח הדיפרנציאלי במרתף בית הספר מור, המחשבון המכני האנלוגי הגדול והמשוכלל ביותר של אותה התקופה, רק שלושה מחשבונים כאלה היו בכל ארצות הברית וחמישה או שישה בכל העולם (כל האחרים היו בבריטניה).
המנתח הדיפרנציאלי הושאל לאוניברסיטת פנסילבניה למשך המלחמה.
באמצעות המנתח, ניתן היה לבצע חישוב מסלול בודד תוך כ-50 דקות.
אנטונלי קודמה לפיקוח על החישובים במנתח.
הצוות שעבד עם המנתח עבד מסביב לשעון, שישה ימים בשבוע, כאשר החופשות הרשמיות היחידות שלהם היו בחג המולד וביום העצמאות האמריקאי.
האינטגרטור והמחשב המספרי האלקטרוני (אניאק) פותח בין השנים 1943–1946 במטרה לבצע את אותם חישובים בליסטיים.
ביוני 1945, אנטונלי נבחרה להיות אחת המתכנתות הראשונות שלו, יחד עם עוד מספר נשים מיחידות המחשבים, בטי הולברטון, מרלין מלצר, רות טייטלבאום, אדל גולדשטיין וג'ין ברטיק.
הן קיבלו הכשרה בת חודשיים בבסיס הניסויים באברדין.
שותפתה ללימודים של אנטונלי, בילאס, הצטרפה לצוות המתכנתות של אניאק בשלב מאוחר יותר, למרות שלא לקחה חלק בהכשרה הראשונית.
העבודה עם מחשב האניאק לא הייתה פשוטה עבור המתכנתות, הן ברמה המקצועית והן בשל היותן נשים.
ראשית, המחשב יכול היה להשלים את החישובים הבליסטיים הנדרשים תוך כ-10 שניות, אך לרוב לקח בין יום ליומיים להגדיר את המחשב למערכת חדשה של בעיות, באמצעות שקעים ומתגים.
על מנת לקבוע כיצד ניתן להגדיר ולתכנת אותו, המתכנתות נאלצו להיעזר במהנדסי האניאק המקוריים (כמו ארתור בורקס).
בנוסף, חלק ניכר מזמן התכנות של האניאק כלל הגדרה והרצה של תוכניות בדיקה שהבטיחו למפעיליו את תקינות המערכת כולה.
מכיוון שהאניאק היה פרויקט מסווג, תחילה המתכנתות נדרשו לכתוב את התוכניות והשרטוטים בחדר סמוך ורק לאחר מכן הורשו להיכנס לחדר האניאק על מנת להזין אותן.
בזמן שהצוות התכונן להשקה, אנטונלי והנשים האחרות שעבדו על האניאק התבקשו לפעול כמארחות ולברך את הסובבים אותן.
הן היו צריכות לעמוד ליד המחשב ו"להיראות טוב".
כך שבאותה התקופה הן לא זכו להכרה הראויה על פועלן האמיתי כמתכנתות.
במהלך עבודתה באניאק, אנטונלי זוכה לקרדיט על המצאת השגרה, וכמו כן גילתה בשלב מאוחר יותר שהצוות שלה היה זה שבדק את נוחות השימוש בפצצת H.
אנטונלי הועברה למעבדת המחקר הבליסטית של בסיס הניסויים באברדין יחד עם האניאק כאשר הוא הועבר לשם באמצע שנת 1947. אליה הצטרפו רות טייטלבאום ובילאס.
הממציא השותף של האניאק, ג'ון מאוצ'לי, שעזב מאז את תפקידו כפרופסור בבית הספר מור כדי לייסד חברת מחשבים משלו יחד עם ג'ון פרספר אקרט, עשה נסיעות תכופות לוושינגטון הבירה במהלך תקופה זו, והיה עוצר לבקר את מחשב האניאק באברדין.
מאוצ'לי העסיק בחברתו את ג'ין ברטיק ובטי הולברטון, וקיווה לשכנע גם את מקנולטי.
במקום זאת, מאוצ'לי ומקנולטי נישאו ב-1948, בניגוד לרצונם של הוריה, והיא התפטרה מעבודתה באברדין.
בני הזוג, יחד עם שני ילדיו מנישואיו הראשונים, חיו בתחילה בבית הסמוך לאוניברסיטת פנסילבניה, ובשלב מאוחר יותר עברו לבית חווה גדול באמבלר, פנסילבניה.
עם מאוצ'לי, למקנולטי היו חמישה ילדים.
קיי מקנולטי עבדה על הנדסת תוכנה של מחשבים חדישים יותר, כולל מחשבי בינאק ו-UNIVAC I שהחומרה שלהם תוכננה על ידי בעלה.
בשנת 1980, בעלה, ג'ון מאוצ'לי נפטר עקב מחלה.
בשנת 1985, נישאה שנית, לצלם סברו אנטונלי.
בשנת 1996, לאחר מאבק ארוך במחלת פרקינסון, בעלה השני נפטר; קיי עצמה סבלה מהתקף לב בזמן שטיפלה בו, אך החלימה ממנו.
לאחר מותו של מאוצ'לי, קיי המשיכה את מורשתם של חלוצי האניאק על ידי כתיבת מאמרים, הרצאות, לעיתים קרובות יחד עם ג'ין ברטיק איתה היא שמרה על קשר עד יומה האחרון, ופינתה את מרב זמנה לראיונות עם כתבים וחוקרים.
קיי מקנולטי נפטרה לאחר מאבק במחלת הסרטן בווינדמור, פנסילבניה, ב-20 באפריל 2006, בגיל 85.
בשנת 1997, אנטונלי הוכנסה להיכל התהילה הבינלאומי של נשים בטכנולוגיה, יחד עם חמש מתכנתות האניאק האחרות, על תרומתן לתכנות מסלולים בליסטיים.
בתקופת הזוהר של האניאק, אנטונלי וחברותיה המתכנתות לא זכו להכרה הראויה.
אי הנראות של מתכנתי האניאק, הן בשל היותן נשים והן בשל סודיות עבודתן במיוחד בזמן המלחמה, הרחיקה אותן מאור הזרקורים.
בשנת 2010 יצא לאקרנים סרט דוקומנטרי בשם "רוזיס סודי ביותר: ה"מחשבים" הנשיים של מלחמת העולם השנייה".
הסרט התרכז סביב ראיונות עומק של שלוש מתוך שש המתכנתות, תוך התמקדות בתרומותן הראויה לשבח למאמץ המלחמתי במהלך מלחמת העולם השנייה.
צוות האניאק היווה גם את ההשראה לסרט התיעודי עטור הפרסים The Computers משנת 2013. סרט תיעודי זה, שנוצר על ידי Kathy Kleiman ופרויקט המתכנתים של האניאק, משלב צילומים ממשיים של צוות האניאק משנות ה-40 וכולל ראיונות עם חברות הצוות על תקופת העבודה משותפת באניאק.
זהו הסרט התיעודי הראשון מתוך סדרה של שלושה, כאשר סרטי ההמשך קיבלו את השמות The Coders ו-The Future-Maker.
ביולי 2017, אוניברסיטת דבלין סיטי (DCU) קראה לבניין המחשוב שלהם על שמה של קתלין (קיי) מקנולטי.
בשנת 2019, לאחר סקר ציבורי שבו אנטונלי ניצחה מועמדים כמו הבוטנאית אלן האצ'ינס, המדען והממציא ניקולס קאלן, הגאולוג ריצ'רד קירוואן, הכימאית אווה פילבין וההידרוגרף סר פרנסיס בופורט, בחרו במרכז האירי למחשוב גבוה (ICHEC), לקרוא על שמה (קיי) את מחשב העל הראשי החדש שלהם.
מחשב זה עתיד לשמש כמחשב העל הלאומי של אירלנד למחקר אקדמאי.
קתלין מייגן פולביג (נולדה ב-14 ביוני 1967) היא אישה אוסטרלית שהורשעה ברצח שלושת ילדיה הפעוטים, פטריק אלן (בגיל שמונה חודשים), שרה קתלין (בגיל עשרה חודשים) ולורה אליזבת (בגיל תשעה-עשר חודשים).
היא גם הורשעה בהריגה של ילדה הרביעי, קיילב גיבסון (בגיל תשעה עשר ימים).
מקרי המוות התרחשו בין 1989 ל-1999 בעלה פנה למשטרה לאחר שגילה את יומנה האישי, שבו כתבה פרטים שמרמזים כי ייתכן שפגעה בילדים.
פולביג נידונה לארבעים שנה עם תקופת שחרור של 25 שנים.
במהלך המשפט, קלובין כפרה באשמה וטענה שלא ביצעה את המעשים המיוחסים לה, אלא שארבעת הילדים מתו מסיבות טבעיות.
ב-5 ביוני 2023, פולביג קיבל חנינה ללא תנאי על ידי מושלת NSW, מרגרט בזלי, ושוחררה מהכלא.
הניסיונות להביא לשחרורה נמשכו כבר מספר שנים קודם לכן.
בשנת 2019, חקירה שיפוטית שבוצעה דחתה את ממצאי מחקר מדעי ורפואי שמצביע על כך שהבנות נפטרו מסיבות טבעיות.
מחקר שלאחר מכן שפורסם בשנת 2020 הוביל תשעים מדענים ואנשי רפואה אוסטרלים, במרץ 2021, לעתור למושלת NSW בבקשה לחון את פולביג.
מסקנות המחקר לימדו כי ניתן להסביר את כל מקרי המוות באמצעות גנטיקה.
פניה זו היא שהביאה בסופו של דבר לשחרורה.
ב-8 בינואר 1969, אביה הביולוגי של קתלין פולביג, תומאס ג'ון "טאפי" בריטון, רצח את אמה, קתלין מאי דונובן, על ידי דקירתה עשרים וארבע פעמים.
קתלין הייתה בת 18 חודשים.
אביה נעצר למחרת הרצח, והמשיך לרצות 15 שנות מאסר בגין רצח לפני שגורש לאנגליה.
פולביג הוגדרה כיתומה מוגנת (ward) והועברה לאומנה עם זוג.
ב-18 ביולי 1970, היא הוצאה מהטיפול שלהם והוכנסה לבית הילדים בידורה.
חודשיים לאחר מכן, עברה פולביג להתגורר בבית אומנה קבוע.
סידור זה נמשך עד שהייתה בגירה-צעירה.
היא הפסיקה את לימודיה בבית הספר בגיל חמש עשרה, ונישאה לקרייג גיבסון פולביג ב-1987.
קיילב גיבסון פולביג, שנולד ב-1 בפברואר 1989, התאפיין בנשימה רועשת ברעש ואובחן על ידי רופא ילדים כסובל ממקרה קל של רכבת בית הקול, משהו שבסופו של דבר יתגבר עליו.
לבד מאבחנה זו, הוגדר קיילב כיילוד בריא.
ב-20 בפברואר, פולביג הרדימה את קיילב בחדר הסמוך לחדר השינה שחלקה עם בעלה.
במהלך הלילה, קיילב היה בתנועה בין חצות הליל עד 2 לפנות בוקר, אז נמצא ללא רוח חיים.
קיילב היה בן 19 ימים.
פטריק אלן פולביג נולד ב-3 ביוני 1990. קרייג נשאר בבית כדי לעזור לטפל באשתו ובתינוקו במשך שלושה חודשים לאחר הלידה.
ב-18 באוקטובר, פולביג השכיב את פטריק לישון.
קרייג התעורר מקולות הצרחות של אשתו ומצא אותה עומדת ליד מיטת התינוק.
הוא הבחין שהילד לא נושם וניסה להחיות אותו באמצעות החייאה לב ריאה.
הוזעק אמבולנס ופטריק פונה לבית החולים.
מאוחר יותר הוא יאובחן כסובל מאפילפסיה ועיוורון קליפת המוח, אם כי האירוע מסכן החיים לכאורה לא היה מוסבר.
הוא מת ארבעה חודשים לאחר מכן עקב התקפים.
ב-18 בפברואר 1991, פולביג התקשרה לבעלה בעבודה כדי לדווח על מותו של פטריק, ואמרה "זה קרה שוב!"
לאחר מות בנם השני, בני הזוג עברו לתורנטון, ניו סאות' ויילס, פרבר של מייטלנד.
שרה קתלין פולביג נולדה ב-14 באוקטובר 1992 ומתה ב-29 באוגוסט 1993, בגיל 10 חודשים.
בשנת 1996 עברו בני הזוג לסינגלטון.
ב-7 באוגוסט 1997 נולדה לורה אליזבת פולביג.
משפטה של פולביג נמשך שבעה שבועות.
התביעה טענה כי פולביג רצחה את ארבעת ילדיה בכך שחנקה אותם בתקופות של תסכול.
התובעים האוסטרלים גם טענו בפני חבר המושבעים שהיומנים האישיים של פולביג הכילו הודאות באשמה.
בעלה לשעבר, קרייג פולביג, טען שיש להתייחס לקטעים ביומניה האישיים כהודאות באשמה משום שאין זה סביר שארבעה ילדים ממשפחה אחת ימותו מסיבות טבעיות לפני הגיעם לגיל שנתיים.
עם זאת, עורכת הדין קלאן טענה שפסיכולוגים ופסיכיאטרים העידו ש"לא אמין לפרש את הקטעים (מהיומנים) בדרך זו".
במהלך שידורו החוזר של ראיון החקירה המשטרתית של פולביג בפני חבר המושבעים, היא ניסתה לברוח מאולם בית המשפט.
ההגנה טענה כי פולביג לא הרגה או פגעה בילדיה וכי היא לא חשבה שגם קרייג אחראי.
אף על פי שעדי התביעה היו מודאגים מהיעדר תסמינים פרודרומליים (אזהרה מוקדמת) אצל כל אחד מהילדים, ההגנה הציגה הסברים טבעיים לאירועים כמו מוות בעריסה, ובמקרה של מותה של לורה, שריר הלב.
ההגנה הדגישה כי פולביג הייתה אם אכפתית, והצביעה על רשומות ביומן שהראו את האכפתיות והדאגה שהעניקה לילדיה.
כמה ממכריה מסרו הצהרות לחוקרים על אופיה האכפתי.
ההגנה ציינה כי לא היו הודאות ישירות ברציחות ברשומות היומן של פולביג, וכי כל רשומה המעידה בעקיפין על אחריותה עשויה להיחשב לאשמתה של אם אבלה טיפוסית.
פולביג נחזתה כבעלת בעתה כנה בפני אנשי הצוות הרפואי והמשטרתי שהוזעקו למקום.
ההגנה הוסיפה וציינה ששום ראיה פיזית לא יכולה לקשור את פולביג לרצח.
ההגנה ביקשה לסכם זאת כמקרה נסיבתי לחלוטין, שהניסיונות להסבירו הסבר-מרשיע באמצעות מומחים מדעיים לא הביא לחשיפת האמת, אלא הותיר שאלות ומחלוקות רבות.
ב-21 במאי 2003, פולביג נמצאה אשמה על ידי חבר המושבעים של בית המשפט העליון של ניו סאות' ויילס בפשעים הבאים: שלושה סעיפי רצח, סעיף אחד של הריגה וסעיף אחד של גרימת חבלה חמורה בזדון.
ב-24 באוקטובר 2003, נגזרו על פולביג ארבעים שנות מאסר עם תקופה ללא שחרור על תנאי של שלושים שנה.
ב-17 בפברואר 2005 הפחית בית המשפט את עונשה לשלושים שנות מאסר עם תקופת ללא שחרור על תנאי של עשרים וחמש שנים בערעור.
בשל אופי הפשעים שלה, פולביג התגוררה במעצר מגן כדי למנוע אלימות אפשרית מצד אסירים אחרים.
עם זאת, לאחר העברת בתי סוהר, פולביג הוכתה באכזריות על ידי אסיר אחר ב-1 בינואר 2021.
ב-22 באוגוסט 2018, התובע הכללי של ניו סאות' ויילס, מארק ספיקמן, הודיע שתתקיים חקירה של ההרשעה, כדי "להבטיח את אמון הציבור בניהול המשפט".
זה היה בתגובה לעתירה שהגישו התומכים בחפותה.
"נראה שהעתירה מעלה ספק או שאלה בנוגע לראיות באשר לשכיחות מקרי מוות מדווחים של שלושה תינוקות או יותר באותה משפחה המיוחסים לסיבות טבעיות בלתי מזוהות בהליך המוביל להרשעתה של גב' פולביג", אמר.
עם זאת, בדו"ח בן 500 העמודים, שפורסם ביולי 2019, רג'ינלד בלאנץ', שופט ראשי לשעבר בבית המשפט המחוזי מצא כי אין לו "ספק סביר באשר לאשמתה של קתלין מייגן פולביג בעבירות שבהן היא הורשעה".
ערעור על ממצאי החקירה השיפוטית
הצוות המשפטי של פולביג קרא מייד לבחון את החקירה, תוך ציון "הטיה".
הראיות החדשות הוצגו לערעור לבית המשפט לערעורים של ניו סאות' ויילס.
ב-18 במאי 2022, התובע הכללי מארק ספיקמן הודיע על חקירה נוספת בנוגע להרשעותיו של פולביג, לאחר לחץ של העיתונאי החוקר ההולנדי רמון סטופלנבורג.
ב-5 ביוני 2023, התובע הכללי של NSW מייקל דיילי יעץ למושל מרגרט בזלי לממש את זכות החסד המלכותית ולחון את פולביג.
היא שוחררה מהכלא באותו יום.
ב-4 במרץ 2021, עצומה חתומה על ידי יותר מ-100 מדענים בולטים, כולל ד"ר קרולה גרסיה דה וינוסה, פורסמה על ידי האקדמיה האוסטרלית למדע, הקוראת למושלת NSW לחון את פולביג, בהתבסס על הסברים מדעיים ורפואיים המלמדים על חפותה.
ב-5 ביוני 2023, קתלין פולביג קיבלה חנינה ללא תנאי.
קתלין פולביג עדיין צריכה לפנות לבית המשפט לערעורים פליליים בבקשה לביטול הרשעתה.
עדויות גנטיות שפורסמו בנובמבר 2020 הראו שלפחות לשניים מהילדים היו מוטציות גנטיות שגרמו להם למוות לבבי פתאומי.
החוקרים הגיעו למסקנה שהמוטציה של CALM2 שקתלין ושתי בנותיה נשאו שינתה את קצב הלב שלהן, וגרמה להן למוות פתאומי בלתי צפוי שמקורו אולי על ידי זיהומים ביניים (זיהום בדרכי הנשימה אצל שרה; שריר הלב בלורה) או על ידי תרופות כמו, כמו הפסאודואפדרין שלורה נהגה לצרוך.
שני הילדים האחרים, קיילב ופטריק, נשאו כל אחד שתי מוטציות גנטיות שעלולות להיות קטלניות בגן BSN (Bassoon Presynaptic Cytomatrix Protein), אשר מקושר לאפילפסיה קטלנית בגיל מוקדם בעכברים.
הסברה המתקבלת היא שמוטציה אחת שעברה בירושה מאמם והשניה ככל הנראה מאביהם קרייג.
אף אחד מהארבעה לא הראה סימני חנק בנתיחה.
קלתין מקיין-גודפרי הייתה טניסאית בריטית.
היא זכתה במקום ראשון באליפות וימבלדון פעמיים וזכתה ב-5 מדליות אולימפיות לרבות מדליית זהב.
בנוסף לקריירה בטניס היא הייתה שחקנית בדמינטון מצטיינת, מספר פעמים זכתה בתואר אלופת אנגליה.
קתלין מקיין נולדה בבייזווטר בשנת 1896.
בשנת 1920 היא הייתה חלק של משלחת לאולימפיאדת אנטוורפן וזכתה בה במדליית זהב (זוגות נשים), כסף (זוגות מעורבים) וארד (נשים).
בשנת 1921 מקיין דורגה במקום ה-10 בדירוג נשים.
בשנת 1922 היא שיחקה לצד אחותה בתחרות זוגות נשים בווימבלדון.
בשנת 1923 היא הפסידה בגמר תחרות נשים לסוזן לנגלן.
היא זכתה בתואר בשנים 1924 ו-1926. בתחרויות זוגות נשים ביחד עם אחותה היא הפסידה בגמר תחרות הנשים.
היא הגיעה לגמר בשנים 1924 ו-1926 אך לא זכתה בתואר.
בתחרות זוגות מעורבים מקיין זכתה 3 פעמים, מהם פעמיים לצד בעלה לסלי גודפרי.
בשנת 1925 טניסאים זרים קיבלו לראשונה אפשרות להשתתף באליפות צרפת הפתוחה בטניס.
בתחרות נשים מקיין-גודפרי הגיעה לגמר והפסידה לסוזן לנגלן.
בתחרות זוגות נשים היא שיחקה בגמר פעמיים (1925 ו-1926) אך לא זכתה בתואר.
באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס של שנת 1925 מקיין-גודפרי הגיעה למשחק הגמר אך הפסידה.
בתחרויות לזוגות נשים היא זכתה פעמיים (1923 ו-1927).
בתחרויות זוגות מעורבים היא הפסידה בגמר בשנים 1923 וניצחה בשנת 1925.
קתלין מקיין-גודפרי השתתפה באליפות אוסטרליה הפתוחה בשנים 1922–1934 אך ללא הצלחה יתרה.
באולימפיאדת 1924 היא זכתה במדליית כסף בתחרות זוגות מעורבים ומדליית ארד בתחרות נשים.
קתלין מקיין-גודפרי נפטרה בשנת 1992 בלונדון.
קתלין מונרו היא שחקנית קנדית.
מונרו נולדה בהמילטון, אונטריו, שבקנדה.
היא למדה בתיכון בבית הספר התיכון ווסטדייל בהמילטון, ולמדה קולנוע באוניברסיטת טורונטו.
במהלך הקריירה שלה מונרו שיחקה בתפקידי אורח במספר סדרות ותוכניות טלוויזיה, כגון: "נעדרים", "שיקגו PD", "ללא עקבות", "NCIS: לוס אנג'לס", "שיקגו MED", "חוק וסדר: מדור מיוחד", "NCIS: ניו אורלינס", "חוק וסדר: פשע מאורגן", "S.W.A.T".
בשנת 2020 החלה לשחק בתפקיד משני של סדרת הדרמה האמריקאית "FBI" בתפקיד הסוכנת המיוחדת רינה טרנהולם, מונרו הצטרפה לסדרה בעונתה השלישית ועזבה שנתיים לאחר מכן בעונה החמישית של הסדרה.
בשנת 2023 שיחקה בסדרת הדרמה והפשע "עיר בלהבות" בתפקיד הבלשית פי.ג'יי מק'פאדן.
החל משנת 2024, מונרו משחקת בסדרת הדרמה הקנדית "חוק וסדר כוונה פלילית: טורונטו" בתפקיד הבלשית פרנקי בייטמן.
בשנת 2025 הסדרה חודשה לעונה שנייה.
היא דוברת אנגלית וצרפתית באופן שוטף.
שנהסרטשם בשפת מקורתפקידהערות2002ילד תיפוףDrummer Boyלקסוס2004נצחיEternal קוני2005The White Dog SacrificeקיםIce Age ColumbusזיהדוקומנטריDecoding Aleilאלי קמדןסרט קצר2006Perennialקארליסרט קצר;
קת'לין (קתי) ליברט היא שחקנית פוקר אמריקאית מקצוענית אשר זכתה בצמיד אליפות העולם בפוקר.
נבחרה להיכל התהילה של הפוקר לנשים ב-2010.
ליברט החלה לשחק בטורנירי פוקר קטנים ב-1994. ב-1997 סיימה במקום השני בטורניר טקסס הולדם במסגרת אליפות העולם בפוקר וזכתה בכ-124 אלף דולר.
ב-2002 השתתפה בטורניר Limit מיוחד של PartyPoker שנערך על אוניית תענוגות, אותו ניצחה וזכתה בפרס של מיליון דולר, זכייתה הגדולה ביותר.
ב-2004 זכתה בצמיד אליפות העולם בפוקר הראשון שלה, כשניצחה את טורניר ה-Limit Shootout, וזכתה בפרס של כ-110 אלף דולר.
מהלך השנים הגיעה 6 פעמים לשולחן הגמר של סבב הפוקר העולמי, כולל סיום במקום השלישי בטורניר שנערך ב-2005 במלון הבורגתא שבאטלנטיק סיטי.
ב-2010 נכנסה ליברט להיכל התהילה של הפוקר לנשים.
נכון ליולי 2025, ליברט זכתה בסך של כ-7.1 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-1.8 מיליון דולר בסבב אליפות העולם, והיא האישה השלישית עם מרב הזכיות מטורנירים.