tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתום עונתו הראשונה במועדון העפילה אמפולי לסרייה א'.
ב-17 באוקטובר 2021 ערך פאריזי את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', בהפסד 1–4 לאטאלנטה במסגרת המחזור השמיני לעונת 2021/2022.
ב-14 ביולי 2023 חתם פאריזי בפיורנטינה.
פאריזי נכלל בסגל נבחרת איטליה עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023.
פביאן הולנד הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדות המגן השמאלי והקשר האחורי בדרמשטאדט 98.
הולנד החל את הקריירה שלו ככדורגלן בקבוצות הנוער של FSV פורסט בורגסדורף והרטה ברלין.
בשנת 2008 עלה הולנד לקבוצת המילואים של הרטה ברלין.
בקיץ 2010 אובחן בתסמונת וולף–פרקינסון–וייט ונאלץ לעבור ניתוח לב.
הולנד התאושש במהירות מן הניתוח ושב למשחק פעיל באוקטובר 2010.
ב־21 באפריל 2012 עלה הולנד לראשונה במדי הקבוצה הבכירה במשחק נגד פ.צ.
קייזרסלאוטרן במסגרת עונת 2011/2012 בבונדסליגה.
באותה עונה ירדה הקבוצה לבונדסליגה השנייה, אך הולנד המשיך לשחק בה באופן קבוע.
הולנד הושאל לדרמשטאדט 98 מהבונדסליגה השנייה לעונת 2014/2015. באותה עונה הצליח המועדון להעפיל אל הבונדסליגה.
ב־5 ביוני 2015 חתם הולנד בדרמשטאדט 98 לשנתיים.
פביאנה אודניו היא שחקנית איטלקית.
היא ידועה בעיקר על תפקידה כ"אלוטה פאג'ינה", נערת בונד בסרט "אוסטין פאוורס: מרגל עם סגנון" מ-1997. וכן כטלי, אשתו של דמותו של ארנולד שוורצנגר בסדרה של נטפליקס "פובאר".
פביאנה אודניו נולדה בבואנוס איירס, ארגנטינה, להורים איטלקים, וגדלה ברומא, איטליה שם הוכתרה כ"מיס טין איטליה" בגיל 13. באותה שנה עשתה את הופעת הבכורה שלה בתיאטרון בתור מירנדה בהפקה של המחזה השייקספירי "הסערה" בבימויו של ג'ורג'יו שטרהלר.
היא החלה לשחק בקולנוע ובטלוויזיה עוד כנערה.
התפקידים הקולנועיים של אודניו כוללים את התפקיד של בתו של לוחם רזיסטנס במלחמת העולם השנייה ב"האדום והשחור",(1983) אנה-מריה מזרלי, סטודנטית איטלקייה בחילופי סטודנטים ב"סאמר סקול" (1987), בחורה המשתזפת בפרסומת "Sunblock 5000" בסרט רובוקופ 2 (1990),אלוטה פאגינה ב-"אוסטין פאורס: מרגל עם סגנון" (1997) ומארגנת החתונות (2001).
בטלוויזיה גילמה בין השנים 1985 ל-1986 את ג'ולייטה באופרת הסבון של ABC "One Life to Live".
בין 1999 ו-2000 שיחקה בסדרת הדרמה של פיטר בנצ'לי "אמזון".
היא הופיעה בעשרות סדרות טלוויזיה בתפקידי אורח, בהן "בבילון 5", "משמר המפרץ", "צער גידול בנות", "NYPD Blue", "זינוק לאתמול", "מורטל קומבק: כיבוש", "חופשי על הבר", "משתגעים מאהבה", "כנפיים", "שבעת המופלאים", "CSI: מיאמי", ועוד.
בין 2008 ל-2011 הופיעה כאטוזה שירזי, אמו של נביד שירזי (מייקל סטייגר) בסדרה "90210".
בין 2015 ל-2016 היא הופיעה כאלנה די נולה/מוטר בסדרה "ג'יין הבתולה".
בשנת 2023 היא הופיעה בתפקיד הראשי כטלי, אשתו לשעבר של דמותו של ארנולד שוורצנגר, בסדרה של נטפליקס "פובאר" .
פביאנה אודניו הייתה נשואה לשחקן ג'דסון סקוט, אותו הכירה בניו יורק על הסט של אופרת הסבון "One Life to Live" .
מאוחר יותר נישאה למפתח הנדל"ן רוברט פ.
מקלאוד, לו הייתה נשואה במשך ארבע שנים.
היא הגישה תביעת גירושין ב-5 בפברואר 2009, תוך שהיא מציינת חילוקי דעות בלתי ניתנים לגישור.
יש להם בן בשם אדריאן רייס מקלאוד.
Summer School (1987) – אנה מריה מרזלי
צער גידול בנות (1987) – אדריאנה בפרק "Daddy's Home"(עונה 1)
רובוקופ 2 (1990) – אישה המפרסמת קרם הגנה
אוסטין פאורס: מרגל עם סגנון (1997) – אלוטה פג'ינה
מארגנת החתונות (2001) – אנה בוסקו
פביאן מארק הירצלר הוא מאמן כדורגל וכדורגלן גרמני לשעבר, המאמן את ברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.
הוא הפך למאמן הראשי הקבוע הצעיר ביותר בתולדות הפרמייר ליג בגיל 31.
הירצלר הצטרף לאקדמיית הנוער של באיירן מינכן בגיל 10 ועבר את כל קבוצות הנוער של המועדון.
הוא גם ייצג את גרמניה במספר רמות נוער, וצבר 21 הופעות עבור מדינתו.
הקריירה שלו ככדורגלן מקצועי התנהלה בעיקר ברמות הנמוכות של הכדורגל הגרמני, ושיחק עם באיירן מינכן ב', הופנהיים ב', ומינכן 1860 ב'.
הוא סיים למעשה את קריירת המשחק המקצוענית שלו בגיל 22, אך המשיך לשחק ברמה חובבנית עם קבוצת פיפנסרייד (FC Pipinsried) בתור מאמן-שחקן.
לאחר שהצטרף לצוות האימון של זנקט פאולי ב-2020, הירצלר הצטרף לקבוצת איימסבוטלר בהמבורג מהליגה השישית ועלה עם הקבוצה לאוברליגה המבורג (Oberliga Hamburg) הליגה החמישית בטיבה, בשנת 2022.
בשנת 2016, הירצלר, ששאף לעבור לתפקיד ניהולי במשך שנים רבות, ולאחר שחברו לשעבר לקבוצה בבאיירן מינכן ב' אמרה ג'אן ניבא לו "קריירה נהדרת כמאמן", הוא ירד לשורות הכדורגל החובבני של הכדורגל הגרמני, והצטרף לקבוצת פיפינסרייד (FC Pipinsried) בתפקיד משולב של שחקן ומאמן ראשי.
בשנת 2018, הוא גם קיבל על עצמו את תפקיד עוזר המאמן האחראי על נבחרות גרמניה עד גיל 20 ונבחרות גרמניה עד גיל 18. הירצלר העלה את פיפיסרייד מהבאיירנליגה דרום ( Bayernliga Süd), הרמה החמישית בטיבה בגרמניה, לרג'יונליגה באיירן (Regionalliga Bayern) בליגה הרביעית.
פיפינסרייד נמנעה מירידה ליגה בעונה הראשונה של הירצלר כמאמן, אך ירדה ליגה בעונה שלאחר מכן.
הירצלר נשאר בפיפינסרייד למשך עונה נוספת.
בשנת 2020, הירצלר מונה לעוזר מאמן בזנקט פאולי שם עבד לצד המאמן הראשי טימו שולץ (Timo Schultz).
ב-6 בדצמבר 2022, עם פיטוריו של שולץ, הירצלר מונה למאמן הראשי הזמני החדש.
הוא קיבל את תפקיד המאמן הראשי באופן קבוע שבועיים לאחר מכן, ב-23 בדצמבר, לאחר מספר תוצאות טובות, ובכך הפך למאמן הראשי הצעיר ביותר בתולדות הבונדסליגה השנייה בגיל 29 בלבד.
הירצלר הצליח לשנות את מצבה של הקבוצה, והוביל את זנקט פאולי מסכנת ירידה למקום קרוב בטבלה למקומות העלייה לאחר שהשיג 10 ניצחונות ברציפות עד אפריל 2023. באפריל 2023, הוא קיבל את התעודת פרו של פיפ"א בגיל 30 בלבד.
במרץ 2024, הירצלר האריך את חוזהו עם המועדון, וב-12 במאי 2024 עלתה זנקט פאולי לבונדסליגה.
ב-15 ביוני 2024, הירצלר מונה למאמנה הראשי החדש של ברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג, כשהחליף את רוברטו דה זרבי.
הוא היה המאמן הראשי הקבוע הצעיר ביותר בהיסטוריה של הפרמייר ליג.
במשחקו התחרותי הראשון עם ברייטון, קבוצתו של הירצלר ניצחה בחוץ את אברטון 3-0 בפרמיירליג.
הירצלר היה אחראי על פתיחת עונה של ברייטון ללא הפסד, שכללה גם ניצחון ביתי נגד מנצ'סטר יונייטד ותיקו בחוץ נגד ארסנל, מה שזיכה אותו בתואר מאמן החודש בפרמייר ליג לחודש אוגוסט.
בעונתו הראשונה, סיימה ברייטון במקום השמיני, לאחר שהביסה את זוכת הליגה האירופית טוטנהאם הוטספר בתוצאה 1–4, והשיגה דאבל ליגה ראשון מסוגו.
למרות זאת, ברייטון החמיצה את ההעפלה לאירופה עקב זכייתה של יריבתה קריסטל פאלאס בגביע ה-FA.
הירצלר נולד ביוסטון, טקסס, לאב שווייצרי ואם גרמניה בזמן שעבדו בארצות הברית.
משפחתו עברה לגרמניה כשהיה בן שנתיים, שם גדל בבוגאנהואסן (Bogenhausen), מחוז במינכן.
הוא מחזיק באזרחות גרמנית, שווייצרית ואמריקאית.
עלייה מהבונדסליגה השנייה לבונדסליגה בעונת 2023/24.
מאמן החודש בפרמייר ליג לחודש אוגוסט 2024.
פביולה זולואגה (בספרדית: Fabiola Zuluaga; נולדה ב-7 בינואר 1979 ) היא טניסאית קולומביאנית.
זולואגה ילידת קוקוטה, קולומביה עשתה את ההכרות הראשונה שלה עם עולם הטניס בגיל 7 כאשר אמה צירפה אותה לנבחרת הטניס המקומית "קולסנטיאס".
כבר אז הבין מאמנה ריקרדו סאנצ'ז כי מדובר בכישרון.
עד גיל 14 כבר זכתה פביולה במספר רב של טורנירי נוער בארצה וביבשת דרום אמריקה.
למרות הפוטנציאל הטמון בה, המעיטה פביולה לצאת מהיבשת, ועד גיל 16 התמקדה בעיקר בטורנירים מקומיים, בהם גם זכתה ברובם.
בשנת 1996 החלה פביולה את פריצתה הגדולה בסבב המקצועני כאשר העפילה לחלק מהטורנירים הגדולים בעולם, ובשנת 1998 כבר הייתה בין 100 הטניסאיות הטובות בעולם.
בשנת 1999, התמקמה לה פביולה בין 50 הטובות בעולם, עם זכיות בטורנירי בוגוטה (קולומביה) וסאו פאולו (ברזיל).
ביולי 2000, בגיל 21, נפגעה בכתפה הימנית ונאלצה להישאר תקופה ארוכה בבית.
באמצע שנת 2002 חזרה פביולה למגרש ובטורניר הראשון שלה בבוגוטה, היא זכתה מבלי לאבד אפילו מערכה אחת.
ההצלחות לא איחרו לבוא, ובשנים 2003–2004 הפכה לחלק בלתי נפרד מרשימת הטניסאיות הטובות בעולם, בעיקר לאור העפלתה ההיסטורית לחצי גמר באליפות אוסטרליה הפתוחה (ההישג הקולומביאני הגדול ביותר בטניס), ועם דירוג של מקום 16 בעולם.
פביולה לא הפסיקה לאיים במשחקה גם על הטניסאיות הבכירות ביותר (כולל ניצחונות על ג'ניפר קפריאטי, אמלי מאורסמו, מארי פירס, ילנה דמנטייבה ועוד), ותמיד נחשבה למשוכה קשה למעבר.
עיקר כוחה היה במשחק האחורי המשובח אשר הצעיד אותה קדימה בעיקר במגרשי החמר.
היא הפכה לאגדת טניס מקומית בקולומביה, ומשמשת עד היום מודל לחיקוי לטניסאיות צעירות במדינה שמקוות ללכת בדרכה.
בסוף שנת 2005 פרשה זולואגה מהטניס המקצועני לטובת חיי משפחה.
פביולה זכתה בסך הכול ארבע פעמים בטורניר בוגוטה המקומי (מסבב ה-WTA), ופעם אחת בטורניר סאו פאולו (1999).
פבל קוהוט (בצ'כית: Pavel Kohout, נולד ב-1976 בפראג שבצ'כוסלובקיה) נגן עוגב צ'כי.
קוהוט הוא בוגר הקונסרבטוריון של פראג והפקולטה למוזיקה של האקדמיה לאמנויות הבימה של פראג בהנחייתו של פרופסור יארוסלב טומה.
בשנים 1999 - 2000 המשיך בלימודיו בקונסרבטוריון של אמסטרדם בהולנד אצל הפרופסור המומחה הנודע יאקה ואן אורטמרסן.
פרס ראשון ופרס באך באחת מתחרויות העוגב הבינלאומיות הגדולות בעולם, IOCM מוזאשינו בטוקיו 2000
פרסים ראשונים בתחרויות עוגב בינלאומיות בליובליאנה 1998
פרסים ראשונים בתחרות עוגב בינלאומית בווילנה 1999
"מלאך רוקד" - פרס תחרות המוזיקה האירופאית לנוער
פבל קוהוט (בצ'כית: Pavel Kohout; נולד בפראג ב-20 ביולי 1928) הוא סופר, מחזאי, מתרגם ומשורר צ'כי-אוסטרי.
קוהוט ידוע כמי שעבר מהפך מחשבתי והפך מתומך בסטליניזם לאחד מיוזמי "האביב של פראג".
בשנות השבעים אף נאלץ לגלות מארצו, והיה לאחד מהיוצרים החשובים ביותר שפרסמו את יצירותיהם כסמיזדט.
קוהוט נולד בפראג, צ'כוסלובקיה, ושם גם סיים את לימודיו בגימנסיה הריאלית בשנת 1947. באותם ימים היה עדיין קומוניסט מושבע.
הוא היה חבר ה-ČSM (איגוד הנוער הצ'כוסלובקי) וחבר איחוד הסופרים הצ'כוסלובקים עד אמצע שנות השישים, שאז עזב את האיחוד בשל אי-הסכמתו עם הנטייה התרבותית-פוליטית של האיחוד.
בגיל 21 התמנה לתפקיד נספח התרבות הצ'כוסלובקי במוסקבה ושימש בתפקידו זה בין השנים 1950-1949. אחר כך היה העורך הראשי של כתב העת הסאטירי "דיקובראז" (Dikobraz) בין השנים 1950–1952.
בשנת 1952 סיים את לימודיו בתחום האסתטיקה והתיאטרון באוניברסיטת קארל בפראג.
זמן קצר אחר כך החל לעסוק בכתיבה.
בעת שירותו הצבאי (1954-1952) שימש עורך בכתב עת צבאי.
בשנת 1956 שימש במשך כמה חודשים ככתב ופרשן פוליטי בטלוויזיה הצ'כוסלובקית.
הוא החל לעבוד במספר תיאטראות, ובין היתר הפך לדרמטורג ב"תיאטרון וינוהרדי" הידוע (1962–1966).
עמדותיו הפוליטיות החלו לנטות לכיוון רפורמיסטי.
ביוני 1967, בקונגרס הרביעי של איחוד הסופרים הצ'כוסלובקיים, הקריא מכתב מחאה שכתב הסופר הרוסי אלכסנדר סולז'ניצין לאיחוד הסופרים הסובייטיים, ובכך השלים את המהפך שלו: הוא הפך למתנגד המשטר שביחס לשיטותיו העלה שאלות רבות (יחד עם אחרים, ביניהם הסופרים איוואן קלימה ולודביק ואצוליק).
בשנת 1968 נבחר קוהוט ליושב ראש סניף פראג של המפלגה הצ'כית הקומוניסטית, והיה לאחד הקולות הבולטים בתמיכתם באביב של פראג.
בשנת 1969 סולק משורות המפלגה.
בשנות השבעים החלו לצנזר את יצירותיו - עובדה שהעמיקה עוד יותר את האיבה שרחש לשלטון.
קוהוט הוא אחד מיוזמי "אמנת 77", שבעקבותיה החלה המשטרה החשאית (StB) לרדוף אותו בגלוי.
בשנת 1978 הותר לו לצאת עם אשתו לצורכי עבודה לאוסטריה, ששם היה לו חוזה עם הבורגתיאטר.
אולם לא הותר לו לחזור לצ'כוסלובקיה, ואזרחותו נשללה ממנו, כמו גם מאשתו.
הוא השתקע באוסטריה, ובשנת 1980 קיבל אזרחות.
מכיוון שלא הותר לו ולמחזאים דיסידנטים אחרים לעבוד בתיאטרון הרשמי, הוא הקים להקת שחקנים בשם תיאטרון הסלון עם השחקנים פבל לנדובסקי, ולאסטה חראמוסטובה, ולאסטימיל טז'שניאק, ועם בתו, תרזה בוצ'קובה, על מנת להציג בחשאי עיבוד למחזה מקבת' של ויליאם שייקספיר בסלונים של בתי מגורים בפראג.
המחזה "המלט בשפת דוג, מקבת של קאהוט" (Dogg's Hamlet, Cahoot's Macbeth) של המחזאי היהודי ממוצא צ'כי, טום סטופארד, קיבל השראה ממאורעות אלו.
המחזה הידוע ביותר של קוהוט הוא הדרמה "רוצח מסכן", שהוצג בברודוויי ב-1976. המחזה מבוסס על סיפור קצר בשם "מחשבה" מאת הסופר והמחזאי הרוסי לאוניד אנדרייב .
בעברית ראו אור ספריו "רעיונותיה של קלרה הקדושה" (Nápady svaté Kláry), שאף עובד לסרט "קלרה הקדושה" על ידי הבמאים אורי סיוון וארי פולמן; ו"ספר לבן" (Bilá kniha).
שניהם תורגמו על ידי דב קווסטלר.
כיום חי קוהוט בווינה, ומבקר בפראג לעיתים קרובות.
אשתו השלישית (מאז 1965) היא ילנה מאשינובה - סופרת ותסריטאית שאף שיתפה פעולה עם קוהוט בכתיבת תסריטים.
עם אשתו השנייה, אנה, הביא לעולם שלושה ילדים, ביניהם הסופרת תרזה בואוצ'קובה.
נטען כי עם אשתו הראשונה, אלנה וְרונובה, התחתן על פי בקשתו ביום הולדתו של סטלין.
פבל בוז'קובץ (בצ'כית: Pavel Bořkovec, 10 ביוני 1894, פראג – 22 ביולי 1972, פראג) היה מלחין צ'כי ומורה למוזיקה.
בוז'קובץ למד בקונסרבטוריון של פראג אצל יוזף סוק.
בין תלמידיו שם היו פבל בלאטני, ייז'י פאואר, ולדימיר זומר, פטר אבן, יאן קלוסאק, לובוש סלוקה ויאן טרוהלאז'.
בוז'קובץ חיבר כשתי אופרות, שני קונצ'רטי לפסנתר, קונצ'רטו גרוסו, בלט וחמש רביעיות מיתרים.
"סאטיר", אופרה על פי יוהאן וולפגנג פון גתה, 1942
פבל וולברג (נולד ב-6 בספטמבר 1966) הוא צלם ואומן חזותי.
זוכה פרס ליאון קונסטנטינר של מוזיאון תל אביב לשנת 2005, השתתף ב ה-52 ב-2007. מאז 1994 מציג בתערוכות יחיד וקבוצתיות בישראל וברחבי עולם.
עבודותיו פורסמו בעיתונים ובכתבי עת בישראל ובעולם, כגון הארץ, הניו יורק טיימס ודר שפיגל.
נולד בלנינגרד, בגיל 7 עלה עם אמו וסבתו לישראל והתגורר בבאר שבע.
בשנת 1994 וולברג סיים לימודי צילום בבית הספר לצילום קמרה אובסקורה בתל אביב.
התערוכה הראשונה שלו הוצגה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית ב-1995. מאז הוצגו עבודותיו במוזיאונים ובגלריות ברחבי העולם.
בין השאר תערוכות יחיד במוזיאון תל אביב, המוזיאון היהודי בברלין, המוזיאון היהודי של ניו יורק ובית ג'ורג' איסטמן בניו יורק.
וולברג המיוצג מזה שנים רבות על ידי גלריה דביר בתל אביב וגלריה אנדראה מייזלין בניו יורק, השתתף ב-2007 בביאנלה של ונציה.
הוא זכה בפרס ליאון קונסטנטינר של מוזיאון תל אביב לאמנות ב-2005 ובפרס הצילום העולמי של סוני ב-2014.
מאז 1997, עבד עבור עיתונים, כתבי עת וסוכנויות ידיעות, כגון, עיתון הארץ וניו יורק טיימס.
צילומיו פורסמו בכתבי עת ומגזינים כמו דר שפיגל, ווג, סטילטו וכו'.
מאז 2010, וולברג עובד על פרויקטים לאמנות באתיופיה ביפן ובמדינות ברית המועצות לשעבר.
"הוא העד שהייתי רוצה שיהיה שם במקומי", אמר עליו הצלם אלכס ליבק ב"הארץ" (אלי ערמון אזולאי 22 באפריל 2012).
מלחמה, צבא, טרור, אינתיפאדה, חרדים וחילונים, חצרות חסידים ואזורי הבילוי של תל אביב - כל אלה נלכדים במצלמתו של וולברג בתמונה רחבה ואף פנורמית.
מיכה בר עם, חתן פרס ישראל לצילום מצוטט בכתבתה של תמר רותם ב"הארץ" ("ראה את האור" 13 בפברואר 2007) על פבל וולברג: "הוא מצליח להראות שצילום חדשות יכול להפך לצילום אייקוני.
שהפנומן הצילומי עוסק לא רק בדיווח אלא יוצר דימויים".
ואילו עוזי צור מעיד עליו באותו מאמר: "באחד מימי העתיד יהיו צילומי המופת של פבל וולברג דברי הימים שלנו.
וולברג יותר מתמיד לוכד את נשמת המקום והזמן כאמן ומתעד".
פבל איבנוביץ' ירשוב (1914–1981), דיפלומט סובייטי בכיר.
שימש בתפקיד הנציג הדיפלומטי הראשון של ברית המועצות במדינת ישראל מיד עם הקמתה.
פבל איבנוביץ' ירשוב התקבל למשרד החוץ של ברית המועצות בשנת 1941. בשנים 1944–1948 כיהן כיועץ בשגרירות ברית המועצות בטורקיה.
למקום כהונתו זה הייתה חשיבות רבה, מאחר שטורקיה שמרה על נייטרליות בעת מלחמת העולם השנייה והיו בה, אלו לצד אלו, נציגויות דיפלומטיות של בעלות הברית ושל מדינות הציר, והיא הייתה זירה לפעילות חשאית ומודיעינית רבה.
מיד לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, בשעה אחת אחר חצות אור ל-15 במאי 1948, באה ההכרה הראשונה למדינה שזה אך נולדה: ארצות הברית הודיעה על הכרה דה פקטו במדינת ישראל.
בסוף יוני 1948 יצאה הודעה על החלפת נציגים בין ישראל לברית המועצות.
ירשוב נקבע כנציג הדיפלומטי של ברית המועצות בישראל, וגולדה מאיר כנציגת ישראל בברית המועצות.
כל אחת משתי מעצמות העל כוננה את נציגותה הראשונה במדינת ישראל כצירות, ולנציג של כל אחת מהן היה מעמד של ציר.
הציר ירשוב הגיע לישראל בעת ההפוגה השנייה, ב-9 באוגוסט 1948. הוא ירד לחוף בנמל חיפה מספינה סובייטית שעליה מונף הדגל האדום של ברית המועצות, שהגיעה מאודסה, ועמו הגיעו 16 אנשי צוות הצירות.
בואו לארץ התקבל בהתלהבות רבה על ידי הציבור בישראל.
מיד עם בואם יצאו הנציגים הסובייטיים בשיירת מכוניות לתל אביב והגיעו למלון גת רימון, שבו עמדו להתאכסן, קרוב לשעת חצות.
לפני המלון המתינו להם מאות אנשים שקידמו אותם בתשואות.
במלון זה התגורר באותה עת גם הציר הראשון של ארצות הברית בישראל, פרופ' ג'יימס מקדונלד, ועל גג המלון התנוססו, זה לצד זה, דגלי שתי המעצמות.
ירשוב גילה כבר עם בואו בקיאות רבה בנעשה בישראל.
על ההתרגשות שעוררה הגעת הציר הסובייטי בקרב הציבור כתב נתן אלתרמן ב"טור השביעי" שיר בשם "מסביב לגת רימון", בו כתב בין היתר:
כעבור ימים אחדים כוננה הצירות הסובייטית את מושבה ברמת גן.
ירשוב הגיש את כתב האמנתו לראש הממשלה דוד בן-גוריון ב-17 באוגוסט 1948, מכיוון שנשיא מועצת המדינה הזמנית, פרופ' חיים ויצמן, היה מחוץ לישראל.
טקס הגשת כתב ההאמנה נערך בבניין משרד החוץ ששכן בקריה בתל אביב.
היה זה הטקס הדיפלומטי הראשון במדינת ישראל והאווירה הייתה חגיגית.
ירשוב הופיע לטקס כשהוא לבוש במדי שרד של שירות החוץ הסובייטי.
הוא התקבל על ידי משמר כבוד של המשטרה הצבאית כשלצידו ראש הטקס ד"ר מיכאל סימון ועמד דום והצדיע לצלילי המנוני שתי המדינות שנוגנו על ידי תזמורת צבאית.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון קיבל את פניו כשהוא לבוש בפראק.
הציר מסר את כתב ההאמנה החתום על ידי נשיא הסובייט העליון ומאושר בחתימתו של שר החוץ הסובייטי ויאצ'סלב מולוטוב.
"בשם ממשלת ישראל והעם בישראל אני מברכך לבואך אלינו ותקוותנו היא ששליחותך תהיה לברכה לשתי ארצותינו ולעולם כולו".
שר החוץ משה שרתוק (לימים שרת) תרגם את דברי הברכה לרוסית.
ראש הממשלה הציג בפני הציר את גולדה מאירסון (לימים מאיר) המיועדת להיות צירת ישראל בברית המועצות, את מרדכי נמיר המיועד להיות יועץ השגרירות במוסקבה, את ישראל ברזילי המיועד להיות ציר ישראל בפולין ואת ראשי משרד החוץ.
הציר הציג את בכירי הצירות במדי השרד שלהם.
בתום הטקס הסב הציר לשולחן עם ראש הממשלה והשניים שוחחו ברוסית.
בבואו לישראל, הגיע ירשוב בגפו, ללא בני משפחתו.
באפריל 1949 הוא יצא לחופשת מולדת, ועם שובו באוקטובר 1949 הגיע יחד עם בני משפחתו.
החופשה הארוכה נבעה, ככל הנראה, מהעדר ציר של ישראל במוסקבה.
ירשוב שוב יצא לחופשת מולדת בסוף 1950, בהיעדר נציג ישראל במוסקבה.
במאי 1952 שוב יצא ירשו לרוסיה, בהתאם לנוהל זה.
"ירח הדבש" ביחסי ישראל - ברית המועצות
תחילת כהונתו של ירשוב בישראל הייתה בתקופה שנחשבה כ"ירח הדבש" ביחסי ברית המועצות-ישראל.
בנוסף, בישראל חשו אהדה רבה לברית המועצות בשל הצטרפותה, לאחר הפלישה הנאצית ב-1941, אל מחנה בעלות הברית ובשל היותה משחררת אושוויץ וכובשת ברלין.
יתרה מזאת, מפלגת השמאל העיקרית בימי ראשית המדינה הייתה מפ"ם, שהייתה לה זיקה עמוקה לברית המועצות.
הציר ירשוב היה אורח כבוד באירועים רשמיים של מדינת ישראל.
ב-30 בספטמבר 1948 נכח בישיבה חגיגית של מועצת המדינה הזמנית לצדם של הציר האמריקאי ונציגים דיפלומטיים ממדינות אחרות.
ב-7 בנובמבר 1948 ערך בבית הצירות קבלת פנים חגיגית לכ-300 מוזמנים לרגל מלאת 31 שנים למהפכת אוקטובר.
כאות ליחסים החמים ששררו אז בין ברית המועצות וישראל הופיעו לאירוע נשיא המדינה חיים ויצמן, ראש הממשלה דוד בן-גוריון וכל שרי הממשלה הזמנית, ראש עיריית תל אביב ישראל רוקח והרמטכ"ל רב-אלוף יעקב דורי.
שלושה ימים לאחר מכן נערכה באולם תיאטרון הבימה בתל אביב עצרת לציון יום המהפכה.
בעצרת נכחו השרים יצחק גרינבוים, דוד רמז ואהרן ציזלינג.
ברומזו לניצחונותיה של מדינת ישראל בשדה הקרב אמר ירשוב: "לנצח במלחמה אין פרוש הדבר רק ניצחון אלא גם מניעת מלחמות נוספות".
קבלת פנים דומה התקיימה גם שנה לאחר מכן.
בחגיגות לציון 75 שנים לנשיא המדינה, חיים ויצמן, בירך ירשוב כנציג הסגל הדיפלומטי.
ירשוב ואנשי הנציגות גם השתתפו בחגיגות יום העצמאות והפגינו ידידות רבה.
העיתונות בישראל דיווחה על הפגישות השונות של ירשוב עם ראשי מדינת ישראל.
בקרב אנשי השמאל בישראל זכה ירשוב ליחס אוהד במיוחד.
במלאת 32 שנים למהפכת אוקטובר ערכה האגודה לידידות ישראל - ברית המועצות ב-5 בנובמבר 1949 עצרת בנוכחות כ-2,500 מוזמנים לציון האירוע.
בעצרת נשא דברים ד"ר משה סנה, שאמר כי ברית המועצות היא המחסום היחיד מפני המזימה הבריטית-אמריקאית לקרוע את הנגב מעל מדינת ישראל.
כן נשאו דברים אנשי השמאל היותר רדיקלי שמואל מיקוניס ממק"י ויעקב ריפתין ממפ"ם.
הציר ירשוב שמר על אי התערבות בפוליטיקה הפנימית של ישראל ובחר שלא לשאת דברים בעצרת זו.
אולם חוגים אחרים בציבוריות הישראלית הפגינו יחס קר כלפי הסובייטים וירשוב נמנע מלהזמין את נציגי העיתונות הלא שמאלית לחגיגות בצירות.
לשיאם הגיעו קשרי הציר ירשוב עם הציבור בישראל בטקס חנוכת "יער הצבא האדום" ב-22 ביוני 1950 בהר הרוח שליד קיבוץ מעלה החמישה.
הטקס נערך בתאריך סמלי, שהוא יום פלישת הנאצים לברית המועצות.
בטקס נכחו השרים זלמן שזר, דוד רמז, חברי כנסת, משוררים וסופרים ובהם אברהם שלונסקי ודוד שמעוני וכן האלוף (מיל.) יצחק שדה.
לאחר דברי הברכה של הבכירים הישראלים נשא הציר ירשוב את דבריו.
הוא פתח בדברי תודה למארגני הטקס ולתושבי ישראל על הברכות החמות והידידותיות שהובעו לעם הסובייטי, לממשלתו ולצבאו.
הציר אמר: "העם הסובייטי גמר בכבוד את המשימה ההיסטורית ונתן חלקו במיגור גרמניה ועל ידי כך הציל עמים רבים משעבוד פשיסטי וממוות, ועל כן אין להתפלא שעמים רבים רוחשים תודה עמוקה לצבא הסובייטי.
לאחר המלחמה עמד הצבא הסובייטי איתן על משמר השלום ומוכן להאבק למען השלום".
הצטננות היחסים, פיצוץ וניתוק היחסים
עד מהרה יחסי ברית המועצות-ישראל החלו להתדרדר.
בברית המועצות וגרורותיה החל באותו זמן מסע תעמולה אנטי-ישראלית ואנטי-יהודית עזה.
המסע לווה בשורה של משפטי ראווה בהם הועמדו לדין יהודים ואף ישראלים בהאשמות של היותם "סוכני האימפריאליזם האמריקאי", שכללו לעיתים האשמות בציונות וריגול למען ישראל.
משפטים אלו כללו את משפטי פראג, משפט הרופאים ומשפטי הציונים ברומניה.
בעקבות משפטי פראג, ציר ישראל בפראג, אריה קובובי, הוכרז כאישיות בלתי רצויה.
הידרדרות היחסים הגיעה לשיאה כאשר ב-9 בפברואר 1953, ביצעו אנשי מחתרת צריפין את הפיגוע בצירות הסובייטית, בה בניין הצירות נפגע קשות, ושלושה מאנשיה נפצעו, בהם קלאודיה ירשובה, אשתו של הציר ירשוב, שנפצעה קלות, והנהג של הצירות שנפצע קשה מרסיסים בבטנו.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון אמר מעל בימת הכנסת כי "הביריונים אשר ביצעו פשע מתועב זה, יותר משהם שונאי מדינה זרה הם אויבי מדינת ישראל".
לאחר יממה הודיע הציר ירשוב כי לדעתו ההתנקשות היא תוצאה של התעמולה האנטי-סובייטית שמקורה בממשלת ישראל.
ב-11 בפברואר 1953 בשעת לילה הזעיק אליו שר החוץ הסובייטי אנדריי וישינסקי את ציר ישראל במוסקבה שמואל אלישיב ומסר לידיו איגרת המודיעה על ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לישראל והמכנה את התנצלותה של ממשלת ישראל כ"משחק רמייה".
בזאת באו לקיצן קרוב לחמש שנים של יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות שהתחילו בהתרוממות רוח מיד עם כינון המדינה.
לאחר שובו של ירשוב למוסקבה הוא עבד במשרדים של משרד החוץ במוסקבה עד לשנת 1955, אז מונה שגריר בשווייץ, תפקיד בו כיהן עד לשנת 1957. בשנים 1957-1961 הוא היה במוסקבה.
בשנת 1961 הוא התמנה לסגן המזכיר הכללי של אונסק"ו לתקופה של 3 שנים.
בשנת 1968 ירשוב עזב את שרות המדינה.
דונה פביולה, מלכת בלגיה (בספרדית: Fabiola de Mora y Aragón; 11 ביוני 1928 - 5 בדצמבר 2014) הייתה אלמנתו של בודואן שהיה מלך בלגיה.
פביולה נולדה במדריד למשפחת אצולה ספרדית.
בשנת 1961 היא נישאה למלך בלגיה, בודואן, אשר מלך בבלגיה משנת 1951. טרם נישואיה הוכשרה פביולה כאחות וכן פרסמה ספר משלים לילדים, שזכה להצלחה גדולה.
לזוג המלכותי לא היו ילדים.
המלכה פביולה שוחחה בפתיחות רבה על שישה מקרים של הפלה טבעית אותן היא עברה בניסיונותיה להביא ילדים לעולם.
כמלכת בלגיה זכתה פביולה לאהדה עממית רחבה בזכות אמונתה הקתולית וארגוני הסיוע אותם היא ייסדה למען פגועי המוח וילדים במצוקה.
המלכה אף הקימה מוסדות סיוע לנשים במדינות העולם השלישי, פעולה אשר זיכתה אותה בשנת 2001 במדליה מטעם ארגון המזון והחקלאות הבינ"ל.
בשנת 1993 מת המלך בודואן ואת מקומו ירש אחיו המלך אלברט השני.
המלכה פביולה מיעטה מאז מות בעלה להופיע באירועים ממלכתיים כדי לא לפגוע במעמדה של גיסתה, פאולה, מלכת הבלגים, המלכה לשעבר ואשתו של המלך לשעבר אלברט השני.
המלכה פביולה נפטרה ב-5 בדצמבר 2014.
בית בלגיה באוניברסיטה העברית בירושלים נקרא על שמה של המלכה פביולה אשר נתנה את חסותה להקמת המבנה ב-1967.
פביליון ד'ארסנל (צרפתית: pavillon de l'Arsenal, פירוש: "ביתן התחמושת") הוא מוזיאון הממוקם בפריז, בירת צרפת ומוקדש לאדריכלות ותכנון עירוני של פריז.
בניין המוזיאון נבנה בשנת 1879 על ידי לורן לואי בורניש שהיה סוחר עצים וצייר, בסמוך למנזר סלסטין.
בשנת 1988 הפך למרכז של תערוכות ותיעוד בנושאים הקשורים לתכנון עירוני והאדריכלות של פריז.
כיום הפעילות במוזיאון כוללת גם ספרייה העוסקת בחייהם היומיים של תושבי פריז וסימפוזיונים פתוחים לציבור בנושאי התכנון העירוני של פריז בשיתוף עם אנשים הנוגעים בדבר.
בתצוגת תערוכת הקבע של המוזיאון בשטח של 800 מטר מרובע ישנה תצוגה המראה את התפתחות העיר והאדריכלות של פריז משנת הקמתה ועד היום.
בנוסף ישנם עוד שלושה חללים המשמשים לתערוכות מתחלפות בנושאי הדיור, ותכנון העיר על ידי הברון אוסמן ופרויקטים מתוכננים.
בנוסף חלל נוסף מוקדש לכל האדריכלות הצרפתית.
פבל אליינוב (נולד ב-10 במאי 1983 בחרקוב, אוקראינה) הוא שחמטאי אוקראיני בדרגת רב-אמן.
זכה בשתי מדליות זהב קבוצתיות, במדליית כסף ובמדליית ארד אישית בשש אולימפיאדות שחמט בהן השתתף.
אליינוב היה אחד מעוזריו של בוריס גלפנד בדו-קרב על אליפות העולם בשנת 2007 מול וישוואנתן אנאנד ובאליפות העולם בשחמט 2012.
נכון לספטנבר 2025, אליינוב מדורג במקום הראשון באוקראינה וה-43 בעולם לפי מד כושר.
אביו של פבל, ולדימיר אליינוב היה אמן בינלאומי בשחמט.
בשנת 2009 נישא לשחמטאית אולנה דבורטסקה (Olena Dvoretska), ולהם בת שנולדה ב-2011. אליינוב סיים את לימודי המשפטים והוסמך לעורך דין.
בשנת 1999 אליינוב היה חבר בקבוצת הנוער האוקראינית שזכתה באולימפיאדת השחמט עד גיל 16.
אליינוב ניצח בתחרות קורוס B בהולנד עם 9/13. תוצאה זו זיכתה אותו בכרטיס כניסה לתחרות קורוס A לשנת 2008. בזו השיג 5/13. בשנת 2009 אליינוב ניצח בתחרות בוסנה שהתקיימה בסרייבו עם 7/10.
במאי 2010 ניצח אליינוב שלב בתחרות הפרס הגדול של פיד"ה עם 8/13. בחודש אוגוסט 2010 ניצח בגביע פוליטיקן בקופנהגן.
בעדכון מד הכושר של פיד"ה לחודש 9.2010 הגיע אליינוב ל-2761, מקום ראשון באוקראינה ומקום 6 בעולם.
בחודש פברואר 2012 חלק אליינוב מקומות 1–3 בתחרות החזקה של איירופלוט.
בחודש פברואר 2013 ניצח אליינוב בתחרות החזקה ברייקיאוויק.
בספטמבר 2013 ניצח בתחרות ה-14 על שם קרפוב, תחרות בקטגוריה 18, עם 6/9. חודש לאחר מכן ניצח בתחרות חזקה, תחרות על שם מיכאיל צ'יגורין.
בחודש אפריל 2015 ניצח אליינוב בתחרות לזכרו של גשימוב (קטגוריה B).
פבל אליינוב שיחק בנבחרת האולימפיות של אוקראינה
פבל צ'באנו (נולד ב-28 במרץ 1955 ברני שבאוקראינה) הוא כדורגלן עבר מולדובי ששיחק במשך כל הקריירה שלו בניסטרו קישינב.
הוא ערך 341 הופעות במועדון, בהן הבקיע 45 שערים.
מאז 1 בפברואר 1997 מכהן כיושב ראש התאחדות הכדורגל המולדובית.
בחודש נובמבר 2003 נבחר צ'באנו ככדורגלן המולדובי הטוב ביותר ב-50 השנים האחרונות במסגרת פרסי היובל של אופ"א.
פבל איבנוביץ' פסטל היה איש צבא רוסי, קולונל, שנודע כמהפכן, מנהיג רוחני וארגוני בולט של תנועת הדקבריסטים, מנהיגה של "האגודה הדרומית" (רוס' Южное Общество) של התנועה.
פבל פסטל, השתייך למשפחה לותרנית ממוצא סכסוני אשר התיישבה ברוסיה בתקופת שלטונו של פיוטר הגדול.
פבל היה הבכור בין ארבעת הילדים במשפחה.
אבי-סבו, סבו, אביו ודודו שימשו זה אחר זה כמנהלי שירות הדואר של מוסקבה, ויצרו מעין שושלת מקצועית.
אביו איוון פסטל (1843-1765) המשיך לעלות בסולם הברוקרטיה הפוליטית והגיע לדרגות הבכירות ביותר.
עם תום כהונתו הוא נתמנה על ידי הצאר אלכסנדר הראשון לחבר במועצת המדינה, הגוף המייעץ לצאר, אשר מנה כ-40 איש.
כמושל סיביר, איוון פסטל שלט במחוזו העצום ביד ברזל ותקופת כהונתו תוארה על ידי היסטוריונים של המאה ה-19 כתקופה של שרירות לב והפקרות.
בנו פבל ירש מאביו את שאפתנותו, את כישרונו לבניית קריירה (בגיל 27 הוא הגיע לדרגת אלוף-משנה) ואת סגנון ניהולו הקשוח.
אמו, יליזבטה קרוק (1836-1766), ילידת גרמניה, הייתה אישה משכילה ודתייה.
היא ניסתה לטפח בילדיה ערכים של כניעות בפני רצון האל וציות לסדר העולם שנקבע על ידו.
לאורך רוב דרכו פסטל לא פעל ברוח עקרונות אלה, ורק במכתב האחרון למשפחתו מהכלא הוא הביע סימני חרטה וכתב לאמו: "הייתי צריך להבין קודם, שחייבים לסמוך על ההשגחה העליונה ולא לשאוף להשתתף במעשים שלא מהווים חובה חיובית במצב בו העמיד אותנו האלוהים...".
משנת 1805 עד לשנת 1809 למד פאבל פסטל יחד עם אחיו וולדימיר בדרזדן שבגרמניה, עיר מולדתה של אמו, שם קיבל השכלה פרטית בבית סבתו אנה קרוק על ידי מיטב המורים בעיר.
בשנים 1810–1811 פסטל היה תלמיד ב"פאג'סקיי קורפוס" , בית ספר יוקרתי לקצינים, אותו סיים בהצטיינות בדרגת סגן-משנה (прапорщик) ונשלח לשרת בחטיבה הליטאית של המשמר הקיסרי הרוסי.
הוא לקח חלק במלחמת רוסיה-צרפת (1812) ובמערכות ההמשך שלה באירופה בשנים 1813–1814. הוא נפצע קשה בקרב בורודינו, ועל מעשיו בקרב זה קיבל אישית את "חרב הזהב של גבורה" מידיו של המפקד העליון של צבא רוסיה, פילדמרשל מיכאיל קוטוזוב.
פסטל המשיך להצטיין בהמשך המערכה באירופה בקרבות דרזדן, קולם ולייפציג, בתפקיד השליש של הגנרל פיוטר ויטגנשטיין.
פסטל סיים את המלחמה בגיל עשרים בדרגת רב-סרן (поручик) עם חמישה עטורי כבוד רוסיים, אוסטריים ופרוסיים.
בשנת 1818 יחד עם ויטגנשטיין, מפקד הארמייה השנייה, עבר פסטל לעיר טולצ'ין שם התמקם המטה של הארמייה.
בשנת 1821 ייסד פסטל בטולצ'ין את "אגודת הדרום" של הדקבריסטים.
ב-1821 הוא קיבל דרגת אלוף-משנה ונתמנה למפקד חטיבת ויאטסקי של חיל הרגלים הרוסי.
ב-1823 בעקבות הופעתה המרשימה של החטיבה שלו במסדר המלכותי, זכה פסטל לשבחים מפיו של הצאר אלכסנדר הראשון, אותו צאר שפסטל תכנן להדיח ולהרוג, וקיבל לבעלותו במתנה כ-30 אלף דונם של קרקע חקלאית.
בשנת 1816, פסטל הצטרף כחבר לאגודה סודית בשם "איחוד הישועה", האגודה הפוליטית הראשונה של תנועת הדקבריסטים, והיה שותף לכתיבת התקנון שלה.
ב-1818 פסטל היה אחד ממארגניה של אגודה סודית נוספת בשם "איחוד השגשוג".
הוא הטיף לשיטה הרפובליקנית כשיטת המשטר ברוסיה העתידית ובכך הניח את היסוד למסורת הרפובליקנית בתנועת השחרור הרוסית.
בו בזמן, קידם פסטל רעיון לחיסולו של הצאר וכל בני המשפחה המלכותית.
הוא תכנן לבצע מהפך צבאי בבירה ולייסד גוף שלטוני דיקטטורי אשר ימשול במדינה במשך כעשור, על מנת למנוע מלחמת אזרחים ולאפשר ביצוע הדרגתי של הרפורמות המתוכננות.
עם זאת, בהתייעצויות שניהל ב-1820 בסנט-פטרסבורג עם מנהיגי הקושרים האחרים הוא נשאר במיעוט בנוגע לרצח המשפחה המלכותית ולכינון דיקטטורה.
לצד חילוק הדעות בין הקושרים, כולם הכירו בעוצמת האינטלקט, כושר המנהיגות והכישרון הארגוני של פסטל.
היסטוריונים רבים רואים בו את המנהיג הבולט בקרב מנהיגי הדקבריסטים.
קלוצ'בסקי, אחד ההיסטוריונים הגדולים של רוסיה, מכנה את פסטל "הראש הכי ענייני באגודה החשאית".
במרץ 1821, אחרי פירוק עצמי של "איחוד השגשוג" הוא ייסד את "האגודה הדרומית" של התנועה הדקבריסטית.
חבריה של האגודה היו קציני הארמייה השנייה שהמטה שלה נמצא בטולצ'ין.
הודות לכריזמטיות, כוח השכנוע וההחלטיות של פסטל הוא הפך למנהיג האגודה.
הוא הצליח לשכנע את כל חברי האגודה לקבל את הדרך הרפובליקנית שלו.
עקב מינויו באותה שנה למפקד חטיבת ויאטסקי פסטל נאלץ לעזוב את טולצ'ין ולהתגורר רוב הזמן בחטיבה שלו בגוברניית (מחוז) קייב השכנה, מה שלא מנע ממנו להמשיך ולהנהיג את האגודה.
פסטל דגל באיחוד בין האגודה שלו לבין "האגודה הצפונית" שפעלה בפטרסבורג (ותמכה ברעיון של מונרכיה חוקתית) ואף נסע בשנת 1824 לבירה כדי לנסות וליישם את האיחוד, אך מאמציו לא הועילו.
החל ב-1821, פסטל עבד על פרויקט הרפורמות החברתיות והכלכליות ברוסיה, לו הוא קרא מאוחר יותר "רוסקאיה פרבדה" ("האמת הרוסית" - Русская Правда), שתאושר גם כתוכנית פוליטית.
תוכנית זו כללה דרישה לשחרור מיידי של איכרים צמיתים על חלקות האדמה שלהם, הטלת מגבלות על זכויות בעלי האחוזות, יצירת קרנות קרקע ציבורית ופרטית, שוויון מלא של כל האזרחים בפני החוק וזכות הצבעה לכל אוכלוסיית הגברים מעל גיל 20.
פסטל היה תומך נלהב של רעיון הרפובליקה ושל מדינה ריכוזיות.
לפי "רוסקאיה פרבדה" שנקרא "החוקה.צו המדינה" (Конституция.
Государственный Завет), את התפקיד של גוף החקיקה הייתה אמורה למלאה אספה עממית חד-תאית "נרודנוייה ווצ'ה" (Народное Вече) שמנה 500 איש.
גוף בשם "דרז'אבניה דומה" (Державная дума), שאמור היה לכלול 5 אנשים, הוכרז כרשות המבצעת.
בתור הרשות השופטת היה אמור לפעול "וורכובניי סובור" (Верховный собор) על 120 אנשיו.
ב-1825 פסטל ניהל משא ומתן עם האגודה הפטריוטית הפולנית, בו נדונה האפשרות של פעולה מהפכנית משותפת.
בתוכנית הרפורמות פסטל נתן את דעתו גם על הבעיה היהודית.
בדומה לכמה מדינאים באותה תקופה, הוא ראה בבדלנות היהודית בעיה לאימפריה הרוסית.
הוא הציע שני פתרונות לבעיה: לשכנע את ההנהגה היהודית לפעול לכיוון של אינטגרציה גדולה יותר של היהודים בתוך החברה הרוסית, או לחלופין, לעזור ליהודים להקים מדינה משלהם על טריטוריה של האימפריה העות'ומאנית.
הוא אף הציע להקצות למטרה הזאת כוח צבאי מסוים, אם כי ציין שהפתרון השני קשה יותר לביצוע.
ב-13 בדצמבר 1825, יום אחד לפני מרד הדקבריסטים בפטרסבורג, נעצר פסטל בטולצ'ין בעקבות מכתב הלשנה של אחד מקציני החטיבה שלו.
לאחר החקירה והמשפט הוא נדון למוות ונתלה עם עוד ארבעה דקבריסטים במבצר פטרופבלובסקיה ביולי 1826, על אף שהיה היחיד מכל החמישייה שלא השתתף בהתקוממות ולא ירה באיש.
עובדה זאת יכולה ללמד על כך שהשלטונות ראו בו את האידאולוג והמארגן הראשי של תנועת המרי.
דמותו של פסטל בהיסטוריוגרפיה הרוסית
כמעט שאין ויכוח בין ההיסטוריונים על כך שפסטל היה הדמות המשמעותית ביותר בקרב הדקבריסטים.
אולם במשך השנים שעברו מאז האירועים, השתנו הערכות החוקרים על אופיו ועל המניעים לפעולותיו.
למרות הכריזמתיות ומעלותיו האינטלקטואליות של פסטל, הדעות עליו בקרב בני זמנו היו חלוקות ורבים מהם החזיקו בדעה שלילית עליו.
הרבה מחברי תנועת הדקבריסטים בסנט פטרסבורג, כמו קונדראטי רילייב וטרובצקוי ממנהיגי "האגודה הצפונית", ייחסו לו שאיפות של דיקטטור והאשימו אותו ב"בונפרטיזם".
גרץ', סופר ועיתונאי רוסי שהכיר אישית כמה מהקושרים הדקבריסטים, כתב בספר זיכרונותיו על תפקידו של פסטל בתנועת הדקבריסטים כך: "מה היו מטרותיו?
למיטב שיפוטי הן היו אישיות ואנוכיות.
רצונו היה לצור מהומה ולנצל אותה לתפיסה לידיו את השלטון."
בשנות ה-50 של המאה ה-19 אלכסנדר הרצן, סופר והוגה דעות רוסי, הנחיל בחברה הרוסית הליברלית דעה מאוד חיובית על פסטל כגיבור ולוחם חופש.
הרצן סבר שפסטל היה האישיות הבולטת בין כל חברי האגודות החשאיות.
דעותיו של הרצן על פסטל עצבו את דימויו בעיני החוגים הליברליים הרוסים בעשורים הבאים.
כחצי מאה מאוחר יותר, ולדימיר לנין, מנהיג מהפכת אוקטובר, העלה על נס את התנועה הדקבריסטית, ובכך נתן את הטון לדורות של היסטוריונים סובייטיים בכל הנוגע לדקבריסטים בכלל ולפסטל, כמנהיגם הבולט, בפרט.
בתקופה זו הגישה החיובית והמתלהבת בהערכת דמותו של פסטל כמהפכן גיבור, הייתה הגישה השלטת ואף היחידה.
נצ'קינה, חוקרת סובייטית מובילה בנושא הדקבריסטים, על "רוסקאיה פרבדה", פרויקט החוקה של פסטל: "זוהי האנדרטה הגדולה ביותר למורשת המהפכנית של הרבע הראשון למאה ה-19...
"רוסקאי פרבדה" חדורה באהבת מולדת חמה, אותה פסטל העריך מעל הכל".
לאחר הסתלקותו של השלטון הסובייטי, כאשר ירד עול הצנזורה והתאפשרה גישה חופשית יותר לארכיונים, עמדת החוקרים על אישיותו של פסטל החלה להסתמך יותר על עדויות בני תקופתו והחוקרים החלו לתארו כ"רלטיביסט מוסרי" שעבורו המטרה לעיתים תכופות קידשה את האמצעים.
פביולה ג'יאנוטי (באיטלקית: Fabiola Gianotti; 29 באוקטובר 1960) היא פיזיקאית חלקיקים איטלקייה, העובדת כיום כמנהלת הכללית של CERN, המרכז הגדול בעולם לחקר חלקיקים.
ג'יאנוטי נולדה ברומא, אמה הייתה סופרת ילידת סיציליה ואביה גאולוג מפיימונטה.
כשהייתה בת שבע עברה עם משפחתה למילאנו.
בילדותה למדה יוונית עתיקה, לטינית, אמנות ופילוסופיה ורק מעט מאוד מתמטיקה ופיזיקה.
בעלת תואר ראשון במוזיקה מהקונסרבטוריון של מילאנו.
באחד הראיונות, היא סיפרה שהתכוונה תחילה ללמוד פילוסופיה כי המקצוע "שואל את השאלות החשובות של החיים" אולם לבסוף בחרה בפיזיקה כי המקצוע "נותן את התשובות".
כן ציינה כי קיבלה את החלטתה זו, בעקבות קריאת הביוגרפיה של מארי קירי, פיזיקאית וכימאית.
בשנת 1989 קיבלה ג'יאנוטי קיבלה תואר דוקטור מאוניבסיטת מילאנו.
בהמשך הייתה פוסט דוקטורנטית במספר מוסדות כולל ב-CERN.
החל משנת 1996 עובדת ג'יאנוטי כחוקרת במחלקת הפיזיקה של CERN.
בנובמבר 2014 מונתה לתפקיד המנהלת הכללית של CERN.
הדוקטורט שלה עסק בניתוח נתוני ניסוי UA2 ב-CERN, ניסוי שנועד לגילוי בוזוני W ו-Z.
במהלך עבודתה ב-CERN ג'יאנוטי הייתה שותפה במספר נסויים מרכזיים.
היא עסקה בפיתוח ובניית גלאים, פיתוח תוכנה ואנליזה של הנתונים.
ב-2009 התמנתה למנהלת ניסוי ATLAS, שבו שיתפו פעולה כ-3,000 פיזיקאים מ-180 מוסדות ב-38 מדינות.
ATLAS היה אחד משני הניסויים ב-CERN שנועדו לגלות את בוזון היגס.
ג'יאנוטי הייתה זו שב-4 ביולי 2012 הודיעה על הגילוי, ביחד עם מנהל ניסוי CMS, ג'ו אינקנדלה .
לאורך השנים, כתבה ג'יאנוטי או הייתה שותפה לכתיבת יותר מ-500 מאמרים שעברו ביקורת עמיתים.
בזמנה החופשי ג'יאנוטי מנגנת להנאתה בפסנתר.
ההצלחה של ג'יאנוטי בתחום מדעי שנחשב "גברי" הושגה תוך כדי "שבירת מחסומים".
לפני כן, נשים היוו 20% בלבד מכלל החוקרים בניסוי ATLAS.
בראיון איתה היא אמרה, שמעולם לא נתקלה באפליה, "אולי הייתה הפליה אבל לא חשתי בה".
היא גם ציינה שנמנעה מללדת ילדים, החלטה שהיא מצרה עליה בדיעבד.
כיום פועלת ג'יאנוטי בין היתר להסרת המחסומים, ובעיקר למתן תמיכה למדעניות שהן אמהות.
חברת המועצה המדעית המייעצת של מזכ"ל האו"ם.
חברת המועצה המדעית של המרכז לאומי למחקר מדעי -CNRS.
חברת הוועדה המייעצת של פרמילאב.
חברת המועצה של האגודה האירופית לפיזיקה .
חברת המועצה המדעית של המאיץ הגרמני DESY .
חברת הוועדה המדעית המייעצת של המכון ההולנדי לפיזיקת חלקיקים Nikhef .
עמיתת חוץ ForMemRS של החברה המלכותית הבריטית
פרופסור כבוד של אוניברסיטת אדינבורו -2013.
חברת האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
דוקטור לשם כבוד של מספר אוניברסיטאות, ביניהן: מכון ויצמן, אוניברסיטת אופסלה, אוניברסיטת מקגיל, אוניברסיטת אוסלו, אוניברסיטת אדינבורו, אוניברסיטת נאפולי פדריקו השני, אוניברסיטת שיקגו,
פרס פריצת הדרך בפיזיקה יסודית - 2013.
זכתה במדליית הכבוד של מכון נילס בוהר - 2013
פביפירביר , הידוע גם בשם אביגן (T-705, (Avigan, או favilavir היא תרופה אנטי-ויראלית, המפותחת על ידי טויאמה כימיקל (קבוצת Fujifilm ) מיפן עם פעילות כנגד נגיפי RNA רבים.
כמו תרופות אנטי-ויראליות ניסויית אחרות (T-1105 ו-T-1106), מדובר בנגזרת של פיראזינקרבוקסמיד .
בניסויים שנערכו בחיות פביפירביר גילתה פעילות נגד נגיפי שפעת, קדחת מערב הנילוס, נגיף קדחת צהוב, מחלת הפה והטלפיים כמו גם אחרים flaviviruses, arenaviruses, bunyaviruses ו alphaviruses.
הודגמה פעילות נגד enteroviruses ונגיף קדחת השבר.
פביאפירוויר הראתה יעילות מוגבלת כנגד נגיף זיקה במחקרים על בעלי חיים, אך הייתה פחות יעילה מאשר כנגד נגיפים אחרים כמו MK-608. התרופה הראתה גם יעילות מסוימת כנגד כלבת, והוא שימש בניסוי בכמה בני אדם שנדבקו בנגיף.
בפברואר 2020 נחקר פביפירביר בסין לטיפול ניסיוני במחלת נגיף קורונה 2019. ב־17 במרץ, גורמים רשמיים בסין שיערו כי התרופה אפקטיבית בטיפול ב- COVID בווהן ובשנג'ן.
נראה כי מנגנון פעולותיו קשור לעיכוב הסלקטיבי של פולימראז RNA תלוי RNA ויראלי.
מחקרים אחרים מראים כי פביפירביר מעורר מוטציות טרנס-רנסיות קטלניות, ומייצר פנוטיפ נגיפי בלתי-נסבל.
פביפירביר הוא קדם-תרופה כי הוא מפורק לצורתה הפעילה, favipiravir-ribofuranosyl-5'-אדנוזין (favipiravir-RTP), זמין בשתי נוסחאות טבליית פה או הזרקה תוך ורידית.
ההאפקסנטין האנושי גואנין פוספוריבוסילטרנספרז (HGPRT) אמור למלא תפקיד מפתח בתהליך הפעלה זה.
פביפירביר אינו מעכב סינתזה של RNA או DNA בתאי יונקים ואינו רעיל עבורם.
בשנת 2014 אושרה פביפירביר ביפן לאחסון נגד מגפות שפעת.
עם זאת, לא הוכח כי favipiravir יעיל בתאי דרכי הנשימה הראשוניות של האדם, ומטיל ספק ביעילותו בטיפול בשפעת.
בשנת 2014 אישרה יפן את פביפירביר לטיפול בזנים ויראליים שאינם מגיבים לאנטי-וירוסים הנוכחיים.
בטויאמה כימיה קיוו בתחילה שאביגן יהפוך לתרופת שפעת חדשה שיכולה להחליף את טמיפלו.
עם זאת, ניסויים בבעלי חיים מראים את הפוטנציאל להשפעות טרטוגניות על עוברים, ואישור הייצור של משרד הבריאות, העבודה והרווחה עוכב מאוד ומצב הייצור מוגבל רק במקרה חירום ביפן.
במארס 2015 השלים מינהל המזון והתרופות האמריקני ניסוי קליני שלב III שבחן את בטיחותו ויעילותו של פביאפירוויר בטיפול בשפעת.
כמה מחקרים שנעשו מצביעים על כך שפביפירביר עשויה להיות בעלת יעילות כנגד אבולה במדגמים על עכברים.
יעילותה כנגד אבולה בבני אדם אינה מוכחת.
במהלך התפרצות נגיף האבולה במערב אפריקה ב-2014 דווח כי אחות צרפתית שחלתה באבולה תוך התנדבות ללימודי רופאים ללא גבולות בליבריה התאוששה לאחר שקיבלה מינון של פביפירביר.
ניסוי קליני שחקר את השימוש בפביפירביר כנגד מחלת נגיף האבולה, התחיל בגווידו, גינאה, במהלך דצמבר 2014. תוצאות ראשוניות הראו ירידה בשיעור התמותה בקרב חולים עם רמות נמוכות עד בינוניות של נגיף האבולה בדם, אך לא הייתה השפעה על חולים עם רמות גבוהות של הנגיף, קבוצה בסיכון גבוה יותר למוות.
המודל הניסיוני ספג ביקורת מסקוט האמר ואחרים על כי השתמשו רק בפקדים היסטוריים.
תוצאות הניסוי הקליני הזה הוצגו בפברואר 2016 בכנס השנתי בנושא רטרו-וירוסים וזיהומים אופורטוניסטיים (CROI) על ידי דאודה סיסוקו ופורסם ב-1 במרץ 2016 ב-PLOS Medicine.
בניסוי קטן עם גודל מדגם של 80 נבדקים הייתה לפביפירביר פעולה אנטי-ויראלית חזקה יותר ב- SARS-CoV-2 בהשוואה ללופינביר / ritonavir.
במרץ 2020 הציעו גורמים סיניים כי נראה כי פביפירביר יעיל בטיפול ב-COVID-19. ב-6 באפריל פורסם שמדינת ישראל תבצע ניסוי קליני בתרופה ב-80 חולים בבתי החולים הדסה ואיכילוב.
ביוני 2020 הקרן הרוסית להשקעות ישירות שיתפה פעולה עם ChemRar Group בפיתוח חיסון על בסיס תרופה זו בשם אוויפאביר, שהיא גרסה גנרית של תרופה נגד שפעת בשם Avigan (favipiravir), המשמשת ביפן מאז 2014 לטיפול בצורות שפעת חמורות ואף אושרה לשיווק כתרופה ביתית ברוסיה.
פבל אלכסנדרוביץ' נזרנקו (בבלארוסית: Павел Аляксандравіч Назаранка; נולד ב-20 בינואר 1995 במינסק) הוא כדורגלן בלארוסי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ויטבסק מליגת העל בלארוסית.
פבל נזרקנו התחנך בקבוצת הנוער של דינמו מינסק ובשנת 2012 החל לשחק בקבוצת עתודה של המועדון.
בשנת 2015 הוא הושאל לקבוצת בלשינה בוברויסק ובאפריל שיחק לראשונה בליגת העל בלארוסית.
בהמשך פבל נזרנקו שיחק בהשאלה במספר קבוצות.
בשנת 2016 בהיותו משחק עבור דינמו ברסט הוא הבקיע את שערו הראשון בליגת העל.
בשנת 2019 הוא נמכר לסלוצק וכעבור שנה עבר לויטבסק.
פבל נזרנקו היה שחקן נבחרות הנוער של בלארוס בשנים 2011–2016.
פבל אלכסנדרוביץ' יאקובנקו הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
יאקובנקו שיחק את מרב שנותיו בקבוצת דינמו קייב, אז קבוצה בליגה הסובייטית הבכירה אך את סוף הקריירה שלו עשה בקבוצת סושו צרפתית.
יאקובנקו שיחק גם בנבחרת ברית המועצות והשתתף עמה במונדיאל 1986, במהלכו הבקיע את שערו היחיד במדי הנבחרת.
את יורו 1988 ואת מונדיאל 1990 נאלץ לפספס בשל פציעות שספג במשחקי המוקדמות.
לאחר פרישתו של יאקובנקו ממשחק פעיל עבר לאימון ואימן תחילה את קבוצת הכדורגל מטאלורג ניקופול מהליגה השנייה באוקראינה.
בהמשך אימן קבוצות מהליגה הרוסית ואת הנבחרת הצעירה של אוקראינה.
ליאקובנקו שני בנים: אולכסנדר (יליד 1987) ויורי (יליד 1993).
אולכסנדר שיחק בקבוצות אנדרלכט וראסינג גנק מהליגה הבלגית.
יורי שיחק בקבוצת אסביירג מהליגה הדנית.
שניהם שיחקו בנבחרות הנערים, נוער והצעירה של אוקראינה.
הפַּבֵֶּיוֹן קְרִיאוֹיוֹ (בספרדית: Pabellón criollo (בתרגום: "בשר בנוסח קריאולי" או "דגל קריאולי") הוא מאכל אופייני למטבח הוונצואלי, אשר נחשב לאחד המאכלים החשובים והמייצגים ביותר בוונצואלה.
גרסאות של מתכון זה נפוצות גם תחת שמות שונים ברחבי אמריקה הלטינית.
הפביון קריאויו עשוי מבשר מבושל מגורר ומוקפץ עם ירקות, אורז מבושל, שעועית שחורה ובננות פלנטנו מטוגנים.
יש גם כמה וריאציות של המנה הזו: למשל ב"פביון א קביו" יש גם ביצה מטוגנת, בנוסף למרכיבים המפורטים למעלה.
השילוב של אורז ושעועית שחורה נפוץ מאוד בכל המטבחים הקאריביים, כמו בקוסטה ריקה המנות gallo pinto ו-Cuban moros y Cristianos.
מקורה של המנה הזו לא מוקדם יותר מהמאה ה-16, אז הכינו אותה עבדים ממוצא אפריקאי תוך שימוש בבשר שהשאירו הקונקיסטאדורים יום קודם לכן.
אומרים שמאכל זה מייצג את הקבוצות האתניות של ונצואלה: האירופים (האורז הלבן), האפריקאים (השעועית השחורה) והאנשים הילידים (הבשר האדמדם).
פבלו נרודה הוא שם העט של ריקרדו אליעזר נפתלי רייס בסואלטו (בספרדית: Ricardo Eliécer Neftalí Reyes Basoalto; 12 ביולי 1904 – 23 בספטמבר 1973) שהיה משורר צ'יליאני, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1971.
ריקרדו אליעזר נפתלי רייס בסואלטו נולד בעיר פראל, בפרובינציית לינרס שבאזור מאולה, כ-400 ק"מ דרומית לבירת צ'ילה, סנטיאגו.
אביו, חוסה דל כארמן רייס מוראלס, היה עובד רכבת ואימו, רוסה נפתלי באסואלטו אופסו הייתה מורה בבית ספר ונפטרה חודשיים בלבד לאחר לידתו מדום לב.
נרודה ואביו עקרו זמן קצר אחר כך לעיר טמוקו, שם התחתן אביו עם טרינידד קנדיאה מארברדה, אשר הייתה כבר אם לבנו תשע שנים קודם לכן.
נרודה גדל עם אחיו למחצה רודולפו ואחותו למחצה לאורה, אשר נולדה לאביו מאם אחרת.
אביו של נרודה התנגד למשיכתו של בנו לספרות, אולם נרודה שאב עידוד מאחרים, בהם כלת פרס נובל לספרות גבריאלה מיסטרל, אשר ניהלה את בית הספר המקומי לבנות.
יצירתו הראשונה של נרודה ראתה אור בהיותו בגיל 13, היה זה חיבור קצר שהתפרסם בעיתון מקומי.
בשנת 1920, כאשר אימץ את שם העט פבלו נרודה, הוא כבר פרסם באופן נרחב שירה, פרוזה ומאמרי עיתונות.
נרודה היה שגריר צ'ילה בארצות שונות בשנים 1927–1943. בשנת 1936 היה קונסול צ'ילה במדריד וחזה בפתיחת מלחמת האזרחים בספרד.
בעקבות זאת, ובעיקר לאחר הירצחו של המשורר פדריקו גארסיה לורקה, אליו התוודע בברצלונה, החל נרודה לפעול נגד הפשיזם ולכתוב שירי מחאה פוליטיים.
בשנת 1942 היה קונסול במקסיקו.
בשובו לארצו בשנת 1943 התקבל בטקס פומבי מתוקשר בתיאטרון קאופוליקן, יחד עם חברו פרופסור אלחנדרו ליפשוץ פרידמן, כחבר במפלגה הקומוניסטית הצ'יליאנית.
לאחר מכן הוא נבחר לסנטור מטעם המפלגה הקומוניסטית.
בתחילת 1948, לאחר שהמפלגה הקומוניסטית הוצאה אל מחוץ לחוק בצ'ילה, על ידי הנשיא הצ'יליאני גבריאל וידלה, נשא נרודה נאום חריף נגד הנשיא, אותו הוא כינה "בוגד שמכר את ענייני עמו", ולאחר מכן נמלט והתחבא בבתי אזרחים שונים בצ'ילה.
בשנת 1949 הצליח לצאת מארצו ולהגיע לכנס קומוניסטי בפריז.
במשך מספר שנים הוא נדד בין ארצות שונות ושב בשנת 1952 לצ'ילה.
בשנת 1953 קיבל את פרס סטלין לשלום.
בשנת 1969 קיבל נרודה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הקתולית בארצו.
באוקטובר 1969 הוא נבחר למועמד המפלגה הקומוניסטית למשרת נשיא צ'ילה, אך הסיר מועמדותו ותמך בסלבדור איינדה.
לאחר שאיינדה נבחר לנשיאות מונה נרודה לשגריר צ'ילה בפריז, תפקיד בו החזיק עד שנת 1972.
את שם העט בחר המשורר כמחוות כבוד למשורר הצ'כי יאן נרודה, בין השאר כדי להסתיר את שירתו מאביו, אשר שאף כי בנו יבחר במקצוע מעשי יותר לחייו.
בשלב מאוחר יותר בחייו אימץ נרודה את שם העט שבחר אף כשמו הרשמי.
במשך מספר שנים היה נרודה מועמד לפרס נובל לספרות ואף נעשו בצ'ילה מאמצים לקדמו בפני ועדת הפרס, עד שזכה בו לבסוף ב-1971.
נרודה נפטר מסרטן הערמונית בשנת 1973. טרם מותו הספיק לחזות בהפיכה הצבאית שידעה ארצו, ובהשתלטותו של הגנרל פינושה על הממשל בצ'ילה.
ביולי 2008, גילוי 14 שירים לא נודעים של נרודה, אישרו כי ניהל בשנותיו האחרונות רומן עם אחייניתה הצעירה של אשתו.
בקיץ 2011 הודיעו הרשויות בצ'ילה כי יחקרו את מותו מחדש, לבדוק אם נרצח בידי המשטר של אוגוסטו פינושה.
שופט חוקר מונה לבחון את הטענות, לפיהן סוכנים הזריקו רעל לקיבה של נרודה, בעת שקיבל טיפולים במרפאת סנטה מריה בסנטיאגו נגד סרטן הערמונית, שנחשב לגורם לכשל בלבו ולמותו.
באותה שנה, התקיים תחקיר ובו רואיין הנהג של נרודה - מנואל ארייה (Araya), שהיה צמוד לנרודה ושימש גם כעוזרו האישי.
בעדותו טוען ארייה כי נרודה קיבל זריקה מספר שעות לפני מותו, אשר ככל הנראה היה בה רעל שגרם למותו.
ארייה נעצר והוכה כשלוש שעות לאחר שנרודה קיבל את הזריקה, כדי שלא יהיה עד לסופו של המשורר.
ארייה טוען שעד למותו היה נרודה פעיל, כתב, קרא, רקם תוכניות ומצבו היה טוב.
הוא גם סיים לכתוב את זכרונותיו יום לפני מותו והיה לגמרי צלול
ב-8 באפריל 2013 אושר להוציא את גופתו של נרודה מהקבר כדי לבדוק את סיבת המוות שלו.
צוות זיהוי פלילי בן 15 חברים פרסם את תוצאות הבדיקה ב-8 בנובמבר 2013, בהן נאמר: "בבדיקה לא נמצאו חומרים כימיים שיכולים להיות קשורים למותו של מר נרודה".
בסוף 2017 צוות בינלאומי של מומחים לרפואה משפטית שבדק את שרידי גופתו שוב, מצא ממצאים המחזקים את ההשערה שלפיה נרודה נרצח.
נרודה נקבר בביתו באיסלה נגרה, כפי שהוא ביקש לפני מותו.
זה אחד משלושת הבתים שהיו לו אשר הפכו למוזיאונים.
הבית השני הוא La chascona, הבית בסנטיאגו הבירה, שבנה לאהובתו מטילדה אורוטיה, כאשר ניהלו רומן סודי לפני נישואיהם.
הבית השלישי הוא לה סבסטיאנה בעיר ולפראיסו עם נוף למפרץ ולנמל.
ניתן לקרוא על שלושת הבתים בקרן פבלו נרודה (Pablo Neruda Foundation).
בסוף 2016 יצאה לאקרנים סרט ביוגרפי, "נרודה", של הבמאי הצ'יליאני פבלו לריין על חייו.
מבחר שירים, עברית - נ' אגמון (ביסטריצקי), ספרית פועלים, מרחביה, 1954.
עשרים שירי אהבה ושירת יאוש אחת, תרגום - יורם ברונובסקי, תל אביב, 1977.
שירים, מבחר משיריו, תרגום - טל ניצן, (מבוא: רוני סומק) הוצאת קשב לשירה, תל אביב, 2002.
עשרים שירי אהבה ושיר אחד מיואש, תרגום - טל ניצן, הוצאת קשב לשירה, תל אביב, 2009.
עשרים שירי אהבה וזמר נואש / מאה סונטות של אהבה, תרגום - רמי סערי, הוצאת כרמל, ירושלים, 2017.
בית בחול, תרגום - רמי סערי, הוצאת כרמל, ירושלים, 2023.
פבלו אמיליו אסקובר גוויריה (בספרדית: Pablo Emilio Escobar Gaviria; 1 בדצמבר 1949 – 2 בדצמבר 1993) היה עבריין, סוחר סמים ונרקו-טרוריסט קולומביאני.
בהיותו הבוס של קרטל מדיין, נחשב לאחד מסוחרי הסמים האכזריים, השאפתניים ובעלי העוצמה הרבה ביותר בהיסטוריה.
בשיא כוחו דורג על ידי המגזין האמריקאי "פורבס" במקום השביעי מבין עשירי העולם, עם הון שהוערך בכ-30 מיליארד דולרים אמריקניים.
לפי מספר הערכות, שלט אסקובר ב-80% מסך הקוקאין שהוברח לארצות הברית.
אסקובר נורה למוות בשנת 1993 על ידי כוחות הביטחון הקולומביאנים.
נולד כילד השלישי מבין שבעה במשפחה ממעמד הביניים בעיר ריונגרו שבמחוז אנטיוקיה.
אביו גידל בקר, אמו הייתה מורה, המשפחה החזיקה קרקע.
מגיל 13 החל בצריכת חשיש ומאוחר יותר נשר מבית הספר ובילה ברובע האורות האדומים במדיין.
שם רכש נשק והחל בסחר בסיגריות, שוד וחטיפה לצורך סחיטת כופר נפש.
בגיל 20 נכנס לעסקי גניבת מכוניות שפורקו ונמכרו כחלקי חילוף.
בשנת 1970, בגיל 21, עבר לעסקי סחר בקוקאין.
בשנת 1975 עלה שמו לכותרות, לאחר שרצח סוחר סמים מקומי בשם פביו רסטרפו שממנו רכש 14 ק"ג קוקאין.
במאי 1976 נאסרו אסקובר וכמה מאנשיו כאשר חזרו מעסקת סמים באקוודור, והוגש נגדם כתב אישום בגין סחר ויבוא של סמים.
לאחר מעצרו, צולמה תמונת המעצר המפורסמת, בה אסקובר לבוש בחולצה פרחונית ומחייך למצלמה.
אסקובר ניסה לשחד את השופט, אך ללא הצלחה.
לאחר דיון משפטי ארוך, ארגן אסקובר את הרצח של שני הקצינים שאסרו אותו, והמשפט בוטל.
בשנת 1982, נבחר אסקובר כציר מייצג לאספת הנציגים של הקונגרס של קולומביה, כחלק מהמפלגה הליברלית הקולומביאנית.
עובדת עיסוקיו הפליליים הייתה ידועה מפה לאוזן אך לא היו לה הוכחות בהיעדר הרשעות ותיעודים (שאסקובר דאג להעלים וגם לחסל את השוטרים, השופטים ואפילו עיתונאים שהיו קשורים למעצרו ב-1976).
רק כאשר בעבודה מאומצת סוכני DEA הצליחו למצוא תשלילים של תמונת מעצרו וגם לפרסמם בעזרת שר המשפטים של קולומביה, אסקובר נאלץ לפרוש מהקונגרס ומהפעילות הפוליטית אך לא לפני שחיסל גם את שר המשפטים.
בשנות ה-80, שלט אסקובר על נתח משמעותי מהסמים שהוכנסו לארצות הברית, מקסיקו, פוארטו ריקו ולרפובליקה הדומיניקנית, באמצעות קוקאין שיובא בעיקר מפרו ומבוליביה, מאחר שהקוקאין של קולומביה היה באיכות ירודה.
אסקובר שיחד פקידי ממשל רבים, שופטים, פוליטיקאים ואחרים.
הוא הוציא להורג לעיתים קרובות עובדים שלא שיתפו פעולה, וחיסל את כל מי שהיווה איום מבחינתו.
כתוצאה ממדיניות זו נהרגו ונרצחו אלפי אנשים.
שחיתות והפחדה אפיינו את המערכת הקולומביאנית בתקופת שלטון הכוח של אסקובר.
הייתה לו אסטרטגיה יעילה שנקראה "plata o plomo", שפירושה בספרדית "כסף או עופרת" ושכוונתה - קבל שוחד (כסף) או שתוצא להורג (עופרת – הכדורים).
קיימת טענה כי אסקובר עמד מאחורי ההשתלטות על בית המשפט העליון של קולומביה ב-1985, שבוצעה על ידי ארגון הגרילה המרקסיסטי תנועת ה-19 באפריל (M-19).
במהלך ההשתלטות נרצחו מחצית משופטי בית המשפט.
חלק מטענות אלה נכללו בדו"ח מאוחר יותר שהוגש ב-2006 על ידי ועדה שכללה שלושה שופטים מבית המשפט העכשווי.
אחת העדויות בדוח הייתה של "פופאי", מתנקש לשעבר של אסקובר.
בזמן המצור, בחן בית המשפט את חוקיותו של הסכם ההסגרה של קולומביה עם ארצות הברית.
מנהיגים לשעבר של M-19 שלא השתתפו במאורעות, הכחישו שמנהלם עמד מאחורי ההתקפה על בית המשפט.
כתב העת "פורבס" דירג את אסקובר במקום השביעי מבין עשירי העולם, כאשר קרטל מדיין שבהנהגתו שולט ב-80 אחוז משוק הקוקאין.
ישנה הערכה שבשיאה החברה שלו הייתה בעלת הכנסה שנתית של יותר מ-75 מיליארד דולרים.
אסקובר נחשב אויבה של ארצות הברית ושל ממשלת קולומביה בזמן שעבור אנשי מדיין, במיוחד לאלה משכונות העוני, הוא נחשב לגיבור כל חייו.
אסקובר היה אוהד ספורט, פורסם שהוא בנה מגרשי כדורגל ומימן קבוצות כדורגל קטנות בעיר.
הוא גם היה אחראי לבניית כנסיות רבות, והוא הרוויח את האהדה בקרב הכנסייה הקתולית המקומית.
הוא עבד קשה על מנת לטפח את התדמית שלו, ופיזר כסף רב לעניים, עבורם בנה גם בניינים, ועל כך רכש לו אוהדים רבים.
אוכלוסיית מדיין עזרה לאסקובר לעיתים קרובות בשמירה, והסתרת מידע מהרשויות.
בשנת 1991 הסגיר עצמו אסקובר לממשל הקולומביאני לאחר ששם סוף לאלימות ולטרור אשר נועדו להפעיל לחץ על הרשויות ועל דעת הקהל, על מנת למנוע את הסגרתו לארצות הברית, וכדי למנוע התנקשות בו על ידי קרטל מתחרה.
אסקובר הועבר לכלא פרטי ומפואר משלו, אשר הרשו לו לבנות לנוחיותו בתמורה להסגרתו.
בעסקה אליה הגיע עם הממשל הקולומביאני קיבל אסקובר חמש שנות מאסר והבטחה שלא יסגירוהו לארצות הברית, בתנאי שיפסיק כל פעילות בסחר סמים.
לפני הסגרתו, נאסרה הסגרת תושבי קולומביה על ידי החוקה הקולומביאנית שאושרה מחדש בשנת 1991. הכלא, "La Catedral", היה למעשה קאנטרי קלאב שמור על ידי אנשיו של אסקובר והוא לא התייחס לשהייתו שם כעונש.
היו טענות רבות, חלק מהן ללא אישור, שהוא נראה הרבה מחוץ לכלא: בקניות בעיר מדיין, במסיבות, במשחקי כדורגל ובמקומות ציבוריים אחרים.
לאחר שהתפרסמו בכלי התקשורת פרטים אודות הכלא המפואר ויחד עם טענות על כך שאסקובר הרג כמה מעמיתיו העסקיים כאשר באו לבקרו בכלא, הכריחה דעת הקהל את הממשל לפעול.
כאשר הממשל ניסה להעבירו לבית כלא אחר הוא ברח, מכיוון שידע שיסגירו אותו לארצות הברית.
ב-1992, הצטרפו אנשי פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים ובהם לוחמי יחידת כוח דלתא של צבא ארצות הברית, למרדף הכללי אחרי אסקובר.
הם אימנו וייעצו לצוות קולומביאני מיוחד של המשטרה בשם Search Bloc (גוש החיפוש), שהוקם על מנת לאתר את אסקובר.