tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדוברת בעיקר בבולגריה, בה היא משמשת כשפה רשמית.
זו הייתה השפה הסלאבית הראשונה שהופיעה בכתב: היא נכתבה באלפבית הגלגוליטי כבר במאה ה-9, שהוחלף בהדרגה באלפבית הקירילי.
הבולגרית מציגה מספר מאפיינים שייחודיים לה בין השפות הסלאביות: היעדר שמות פועל, שימוש במוספיות סופיות לציון יידוע, ואובדן מערכת היחסות, האופיינית לשפות הסלאביות.
+פונמות בבולגרית וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי/שִנִּי שפתי(־שִנִּי) אפיɲn̪mʲ סותםgkɟcd̪ʲt̪ʲbʲpʲ מחוכךʤʧʣ⁺ʲʦʲ חוכך x çʒʃz̪ʲs̪ʲvʲfʲ מקורב(צדי)wjʎlˠ רוטטrʲ* תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט
- פונמה במילים שאולות מאנגלית
בולגריה של הוולגה הייתה מדינה היסטורית בטריטוריות של מפגש הקאמה עם הוולגה בין המאה ה-7 ובין המאה ה-13, בשטח הנמצא היום בתחום רוסיה.
לא נמצאו מסמכים ממקור בולגרי ממדינת בולגריה שעל הוולגה וכל שידוע עליה מקורו במסמכים ערבים, פרסים, הודים ורוסים וממצאים ארכאולוגיים.
האזכורים הראשונים כלולים בספרים של אחמד אבן רוסתה.
בסביבות שנת 660 יצאו הבולגרים, שהיו עם טורקי, בהנהגת קוטראג בנו של קובראט, מבולגריה הישנה, מסביבות אזוב והתיישבו בטריטוריות בהן קמה בולגריה של הוולגה.
חלק משבטי הבולגרים המשיכו לנוע עד לאזור של בולגריה הבלקנית והתיישבו שם.
לדעת מרבית ההיסטוריונים, בולגריה שעל הוולגה הייתה כפופה תקופה ארוכה לממלכת הכוזרים, אך הייתה בעלת אוטונומיה והקימה את בירתה בעיר בולגר, כ־160 קילומטר מדרום לקאזאן.
במאבקם נגד הכוזרים ביקש האלטבר אלמיש, שליט הבולגרים את עזרת בגדאד, בכסף ובעלי מקצוע, לבניית מבצר ותמורת התמיכה הזאת שבטי הבולגרים הכריזו ב־11 במאי 922 על הפיכת האסלאם לדת המדינה שלהם.
ב-1223 חדרו לראשונה צבאות ג'ינגיס חאן לבולגריה שעל הוולגה, אך נוצחו בקרב ליד סמרה.
המונגולים שבו ב-1236, אך נזקקו לחמש שנים כדי לכבוש את כל הארץ.
בסופו של דבר השטח נכלל באורדת הזהב.
תושבי שתי הרפובליקות הרוסיות, טטרסטן וצ'ובשיה, רואים את עצמם כממשיכי/צאצאי בולגריה שעל הוולגה, הן מבחינה טריטוריאלית והן מבחינה אתנית.
בולגריה הישנה הידועה גם כ"אונוגוריה" או "האימפריה הבולגרית-אונוגורית", הייתה ישות מדינית שנוצרה מאיחוד השבטים הבולגרים על ידי המנהיג קובראט.
שבטים של בולגרים חיו בתחילת המאה ה-7 באזור שמצפון להרי הקווקז, בערבה שבין הדניסטר ובין הוולגה התחתונה.
קובראט היה מנהיג בולגרי משושלת דולו.
בילדותו היה קובראט בן ערובה בחצר הביזנטית, שם התחנך והוטבל לנצרות.
בתקופה זו הוא התחבר למי שהיה עתיד להיות הקיסר הרקליוס וקיבל את התואר פטריקיוס.
קובראט שב מביזנטיון לטריטוריות המיושבות בשבטי הבולגרים, הביס את האווארים בשנת 632 ואיחד את כל שבטי הבולגרים תחת שלטון אחד ויצר בכך את המדינה שכונתה על ידי היוונים בולגריה הישנה (כדי להבדילה מהבולגריות האחרות).
בירתו של קונראט הייתה כנראה בעיר פאנאגוריה, בחצי האי טאמאן.
בסביבות שנת 660 הוביל את שבטי הבולגרים להתיישבות בבולגריה של הוולגה, אך בנו הבכור, בטבאיאן, המשיך להנהיג את בולגריה הישנה.
הבולגרים שנשארו בבולגריה הישנה תחת שלטון בתבאיאן כונו "בולגרים שחורים".
אחרי מותו של בתבאיאן הממלכה הכוזרית הכלילה את הטריטוריות של בולגריה הישנה לתוך גבולותיה.
משערים שהבלקרים (שיבוש של ה"בולגרים") החיים ברפובליקה קברדינו-בלקריה, הם צאצאי הבולגרים השחורים.
הבולגרים היו פדרציה של שבטים טורקיים שהיוו חלק מהקבוצה המערבית של משפחת העמים דוברי השפות הטורקיות.
הבולגרים הגיעו במאה השנייה ממרכז אסיה והתיישבו בצפון מזרח הים השחור, בטריטוריה שבין הדון ובין הוולגה.
הבולגרים התחלקו לשתי קבוצות, האוטריגורים והקוטריגורים, לפי שמות מנהיגיהם.
הקוטריגורים התיישבו במאה החמישית, לאחר מות אטילה, בצפון הים השחור ובחצי האי קרים.
מכאן פשטו הבולגרים על האימפריה הביזנטית ושבו עם שלל ועבדים.
כדי להתמודד עם פלישות השוד הקימו נגדם הביזנטים את האווארים ואת הענף הבולגרי השני, האוטריגורים.
במאבק זה הפסידו הקוטריגורים ונשלטו על ידי האווארים עד תקופתו של קובראט.
קובראט, שהתחנך והוטבל לנצרות בקונסטנטינופול, קיבל סיוע של הביזנטים נגד האווארים, שהתחזקו יתר על המידה לדעת הביזנטים.
ב-628 שב קובראט מביזנטיון לאזור בו חיו שבטי הבולגרים, איחד אותם תחת הנהגתו למדינה (בולגריה הישנה) והביס את האווארים בשנת 632. בסביבות שנת 660 הוביל, עם בניו, את שבטי הבולגרים להתיישבות בבולגריה של הוולגה.
אחרי מותו של קובראט התפצלו הבולגרים לחמש חטיבות בהנהגת חמשת בניו.
הבן הבכור, בתבאיאן, המשיך להנהיג את בולגריה הישנה, קוטראג, את בולגריה של הוולגה, קובר הוביל את אנשיו להתיישבות במקדוניה ומזרח אלבניה, אלטזק נדד על פני מרכז אירופה עד ששארית אנשיו בפיקודו של אמנצור התיישבו באיטליה, מצפון מזרח לנאפולי והצעיר בבניו, אספרוך, הוביל את הבולגרים שהתיישבו מעבר לדנובה, בבולגריה הבלקנית.
הבולגרים שהובלו על ידי אספרוך יצרו ברית עם שבטי הסלאבים המקומיים נגד האימפריה הביזנטית.
הבולגרים היו חיל הפרשים והסלאבים, שמספרם היה גדול בהרבה, היו חיל הרגלים.
עם הזמן נטמעו הבולגרים לתוך הסלאבים המקומיים וקיבלו את שפתם, אך שם העם נשאר בולגרים.
על מנהגי הבולגרים שחיו בבולגריה שעל הוולגה כתב הנוסע אחמד אבן פדלאן ברשמי המסע שלו.
אבן פדלאן מספר שאם היה בין הבולגרים מישהו שבלט בפיקחותו, היו תולים אותו על עץ ומשאירים אותו שם עד שיירקב.
לדעת המזרחן הטורקי זקי ולידי טוגאן, המנהג היה דרך ההתגוננות של אנשים ממוצעים בפני "גאונים" שעלולים להוביל את עמם להרפתקאות מסוכנות.
הבולגרים הם עם סלאבי השוכן בעיקר בחבל הבלקן, בשטחי בולגריה.
בנוסף קיימים ריכוזי בולגרים גם מחוצה לבולגריה, בעיקר בגרמניה, אוקראינה, טורקיה, ספרד וארצות הברית.
ישנה אוכלוסייה בולגרית גם במדינות שכנות לבולגריה, כדוגמת רומניה וסרביה.
העם הבולגרי התהווה במעין מיזוג הדרגתי של מספר קבוצות בדרום מזרח הבלקן.
ראשונים היו התראקים, עם בלקני קדום שחי בדרום מזרח הבלקן בעת העתיקה, אזור שנודע בשם "תראקיה".
במאות ה-6 וה-7 היגרו לאזור שבטים סלאבים שכפו את שפתם ותרבותם על האוכלוסייה המקומית, בתהליך המכונה "סלאביזציה".
לבסוף הגיעו הבולגרים, שבטים טורקיים שפלשו לחבל הבלקן במחצית השנייה של המאה ה-7 ושיתפו פעולה עם השבטים הסלאביים המקומיים נגד האימפריה הביזנטית.
במהלך השנים התבוללו הבולגרים בקרב האוכלוסייה המקומית, אך הורישו את שמם לעם החדש שנוצר, "בולגרים".
רוב הבולגרים משתייכים, לפחות באופן רשמי, לכנסייה האורתודוקסית הבולגרית שנוסדה בשנת 870 (הפכה אוטוקפלית לראשונה בשנת 919).
הבולגרים דוברים את השפה הבולגרית, שפה סלאבית דרומית, מקבוצת השפות הסלאביות במשפחת השפות ההודו-אירופיות.
שפה זו קרובה במיוחד לשפה המקדונית, ובמידה פחותה גם לסרבו-קרואטית, ובייחוד לניבים המזרחיים שלה.
הבולגרים נחשבים קרובים ביותר למקדונים של מקדוניה הצפונית, עמה בולגריה חולקת גבול משותף.
בנוסף, הסלאבים של מקדוניה היוונית וכן דוברי הניבים הטורלאקים בסרביה הסמוכה גם כן קשורים לבולגרים.
רוב הקבוצות הללו נחשבו לבולגרים בעיני רוב האתנוגרפים עד ראשית המאה ה-20.
מקורם של הבולגרים ב"כור היתוך" של כמה קבוצות אתניות אחדות שנטמעו זו בזו.
ממחקרים גנטיים עולה כי הקבוצות הללו הן:
התראקים – עם ילידי שחי בחצי האי הבלקני בעת העתיקה והותיר חותם תרבותי וגנטי משמעותי על הבולגרים.
כ-55% מה-DNA האוטוזומלי הבולגרי מקורו פלאו-בלקני וים תיכוני, אותו ניתן לייחס לתראקים ולקבוצות ילידיות אחרות שחיו בבלקן שקדמו להגירה של הסלאבים והטורקים הבולגרים לאזור.
הסלאבים הקדומים – קבוצה הודו אירופית של שבטים שהיגרו ממזרח אירופה לתוך הבלקן במאות ה-6 וה-7 לספירה וכפו את שפתם ותרבותם על האוכלוסיות התראקיות, הרומיות והיווניות המקומיות.
כ-40% מהגנטיקה האוטוזומלית הבולגרית מקורה בקבוצות צפון-מזרח אירופאיות שנטמעו באוכלוסייה הילידית סביב 400 עד 1000 לספירה.
בולגרים (שבטים טורקים) – פדרציה של שבטים נוודיים למחצה ממרכז אסיה שהתיישבה בצפון מזרח הבלקן במאה השביעית לספירה, ונטמעה בקרב האוכלוסייה המקומית (שכללה אז סלאבים ובלקנים קדומים שעברו תהליך סלביזציה).
הנוודים הבולגרים, בהנהגתו של אספרוך, שיחקו תפקיד חשוב בהתפתחות המדינה הבולגרית הימי-ביניימית ולבסוף הורישו גם את שמם לעם החדש שנוצר בעקבות מיזוג זה.
כ-2.3% מהגנים הבולגרים מקורם במרכז אסיה, כאשר שיא התערובת מתוארך למאה ה-9 לספירה.
בחבל באנאט חיים בולגרים שהיגרו לשם מבולגריה לאחר כישלונו של מרד אנטי-עות'מאני ב-1688 ולאחר שורה של מלחמות בין ההונגרים והאוסטרים ובין האימפריה העות'מאנית.
לאחר שבולגריה זכתה לעצמאות ב-1878 היגרו חלק מהבולגרים האלה אל מערבה, אך תוצאות מלחמת העולם הראשונה הביאו לשיבה של חלק מהמהגרים לבאנאט.
הבולגרים של הבאנאט שייכים לכנסייה הרומית-קתולית (להבדיל ממרבית הבולגרים שהם אורתודוקסים) ומדברים ניב שהושפע מהסרבית ומהגרמנית.
לפי הערכות לא רשמיות חיים בבאנאט הרומני כ-12,000 בולגרים ובבאנאט הסרבי עוד 3,000.
בדרום רומניה, בחבל מונטניה, חיים צאצאיהם של בולגרים שנמלטו מבולגריה בתקופה בה הייתה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, בין המאה ה-15 ובין המאה ה-19. בתחילת המאה ה-20 הייתה הגירה נוספת של בולגרים, הפעם מטעמים כלכליים.
בולגרים אלה מכונים ברומניה בטעות בשם סרבים ורבים מהם מצהירים על עצמם כרומנים, לכן קשה לעמוד על מספרם.
דתם של בולגרים אלה אורתודוקסית, כמו דתם של רוב הרומנים.
הערכות שונות קובעות מספר של עד מאה אלף בולגרים בחבל מונטניה.
בולגריה אייר היא חברת התעופה הלאומית של בולגריה.
בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה של סופיה.
החברה מפעילה טיסות לאירופה, לצפון אפריקה, ולמזרח התיכון.
החברה נוסדה בשנת 2002, לאחר התפרקות חברת התעופה הלאומית של בולגריה עד לאותה שנה, "בלקן בולגריאן איירליינס", שנקלעה לקשיים כספיים, נמכרה לאיש העסקים הישראלי גד זאבי ונסגרה.
עם הקמתה של החברה החדשה היא הוכרזה כחברת התעופה הלאומית של בולגריה.
החברה החלה את פעילותה בדצמבר אותה שנה.
בשנת 2006, החליטה ממשלת בולגריה להפריט את החברה, וחברת התעופה הבולגרית הפרטית "חמוס אייר" קנתה את מניותיה של החברה.
מיד לאחר הקנייה, החלו החברות במיזוג פעילותן תחת המותג "בולגריה אייר".
החברה מפעילה 5 טיסות שבועיות מסופיה לתל אביב.
כמו כן, החברה מבצעת גם סדרת טיסות מבורגס וורנה לתל אביב בעונת הקיץ.
הטיסות מבוצעות במטוסי איירבוס A220.
בולבוסים הם תרכיזי קלציט המכילים שאריות של חומר אורגני.
לבולבוסים צורת כדור פחוסה כשל תפוחי אדמה, וזה גם מקור שמם.
על קרקעית הים נוצרת בוצה של חומרים מן היבשה (חומרי בליה וסחף) ומן הים (שרידי בעלי חיים וצמחים).
בבוצה זו מתרחשים תהליכי דיאגנזה (diagenesis): תהליכים פיזיקליים, כימיים וביוגניים המלכדים את הגרגרים לסלע באמצעות הידוק ודחיסה.
תהליכים אלה חלים על המשקע הרך לאחר הרבדתו וגורמים להתקשותו.
בכמה מן הסלעים שעברו תהליכים כאלה – פוספוריט, צור, פורצלניט ואחרים – נמצאו תרכיזים קרבונטיים – בולבוסים.
במשך זמן רב היה תהליך היווצרותם של הבולבוסים בגדר תעלומה, אולם משנתגלו במרכזם של בולבוסים שרידים אורגניים – קל היה לשער אותו.
שריד אורגני (שלד דג, למשל) שנח בתוך הבוצה לא התפרק בסביבה הדלה בחמצן והפך לגרעין התגבשות של קלציט.
הקלציט הלך והתגבש סביבו ללא כיוון מסוים (מכאן הכדוריות), ובמקרים רבים אף פירק אותו או החליף את החומר האורגני המקורי והפך אותו למאובן.
תהליכי דיאגנזה מיצקו את הסלעים סביב הכדור, ובלחצם של אלה תחת כוח הכבידה קיבל את צורתו הפחוסה.
מקורם האורגני של הבולבוסים אינו מוטל בספק, ובולבוסים שבורים מכילים תזכורת כזו או אחרת לתהליך היווצרותם: שלדים מקוריים, מאובנים או ריח של ביצים סרוחות כאשר פנים הבולבוס בא במגע עם החמצן באוויר.
נמצאו גם בולבוסים בעלי חגורות צור.
הסבר אפשרי לתופעה זו הוא הבדלים בחומציות בין אזור ההתגבשות לסביבתו או עלייה ברמת החומציות של סביבת ההיווצרות בשלבים מאוחרים יותר של ההתגבשות.
באזורים רבים התפרקו סלעי הסביבה ונחשפו הבולבוסים.
שדה בולבוסים ידוע נמצא דרום-מזרחית לשמורת הר צין בנגב, אך מצויים גם אחרים.
באזורים שונים באזור הדרום ניתן אף לראות את הבולבוסים מציצים מתוך הסלעים בתוכם נוצרו.
בולבוסים הם ערך טבע מוגן על פי חוק בישראל.
בעיר ערד מוצב פסל הבולבוסים שעוצב על ידי מתכנן העיר, האדריכל יונה פיטלסון והאמן גדעון פרידמן.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הכריזה ממלכת בולגריה על נייטרליות, אך בהמשך הצטרפה למדינות הציר מתוך שאיפה להשבת השטחים שנגרעו מבולגריה במסגרת חוזה ניי שסיים את מלחמת העולם הראשונה.
הסתבכותו של הוורמאכט במבצע ברברוסה ומותו הפתאומי של המלך בוריס השלישי הובילו לשינוי המגמה ועם כיבושה של הממלכה על ידי הצבא האדום, הצטרפו החיילים הבולגרים בפועל למלחמה לצד בעלות הברית.
סיום המלחמה הביא לסיום המלוכה בבולגריה והפך אותה לגרורה סובייטית.
במהלך המלחמה גירשו הבולגרים אל מחנות ההשמדה את 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט.
מספר פוליטיקאים וראשי הכנסייה הבולגרית מנעו את גירושם של 48,000 יהודי בולגריה גופא והם ניצלו מהשמדה.
משפחת המלוכה הבולגרית סקסה-קובורג-גותה הייתה משפחת אצולה גרמנית ולכן נטתה באופן טבעי לכיוון מדיניות פרו גרמנית, כפי שהופגנה גם במלחמת העולם הראשונה.
בוריס השלישי, מלך בולגריה היה נשוי לג'ובאנה מבית סבויה, ביתו של המלך האיטלקי ויטוריו אמנואלה השלישי ולא הסתיר את אהדתו למשטרו של בניטו מוסוליני.
המלך בוריס ניצל מספר פעמים מניסיונות התנקשות, שחלקם אורגנו על ידי חברי המפלגה הקומוניסטית ולכן קשריו מול ברית המועצות הלכו והתקררו.
ההפסד הצורב במלחמת העולם הראשונה ואובדן "שטחי מולדת" כהגדרתם של הבולגרים, כגון במקדוניה, נתפש כבלתי נסבל בנרטיב הבולגרי ומחייב תיקון.
לא זו, אף זו, הקמתה של ממלכת יוגוסלביה שכללה את סרביה הנמסיס ההיסטורית של הבולגרים, אשר זכתה לחלק מאותם "שטחי מולדת" ונטייתה הפרו צרפתית המובהקת, גרמה בין השאר לבולגרים לאמץ לחיקם את הצד השני, קרי הגרמנים.
המלך בוריס טרוד היה כל העת בהישרדותו האישית ולכן הפגין "לוליינות פוליטית", תוך ניסיון למקסם רווחים פוליטיים וטריטוריאליים במינימום הקרבה מצידו ומצד ממלכתו.
לאחר שב-19 במאי 1934 תפסה הליגה הצבאית את השלטון לתקופה קצרה, ניצל המלך בוריס שעת כושר ובינואר 1935 הדיח את הממשלה, פרק את הליגה הצבאית בתמיכת גרמניה הנאצית והנהיג בפועל משטר אוטוקרטי.
ממשלתו של המלך בוריס החלה להתקרב לגרמניה הנאצית בשל שילוב אינטרסים.
שאיפתה של גרמניה להגמוניה על אוצרות הטבע והמשאבים החקלאיים בבלקן שהיו חיוניים לכלכלתה, מחד ושאיפת ממשלו של בוריס לקבלת תמיכתה של מעצמה מובילה, מאידך.
במאי 1935 ביקר הרמן גרינג בסופיה וביולי 1936 ביקר המלך בוריס בברלין ונפגש עם אדולף היטלר.
גרמניה הכירה בתביעותיה הטריטוריאליות של בולגריה, בתראקיה מקדוניה היוונית ודרום דוברוג'ה ובוריס חזר על טעותו של אביו בשאיפתו ל"בולגריה הגדולה", תוך תמיכה בגרמניה הנאצית.
אך הבולגרים סירבו לשתף את צבאם באופן פעיל בקרבות ובולגריה לא הכריזה מלחמה על אף אחת משכנותיה.
ב-1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה הנאצית לפולין ונפתחה מלחמת העולם השנייה, כאשר בהתאם לקווי המדיניות של המלך הכריז ראש ממשלת בולגריה גאורגי קיוסאיבנוב על נייטרליות.
בפברואר 1940 מינה המלך בוריס את פרופסור בוגדאן פילוב לראשות הממשלה ואת פטר גברובסקי לשר הפנים.
ב-7 בספטמבר 1940 חתמה בולגריה הסכם אי לוחמה עם טורקיה.
באותו היום נחתם הסכם קראיובה, במסגרתו הוחזר אזור דרום דוברוג'ה לחזקת ממלכת בולגריה, צעד שחיזק את האוריינטציה הפוליטית וזיקת ההמונים למדינות הציר.
ב-1 במרץ 1941 חתם בוגדאן פילוב בווינה על ההסכם התלת-צדדי ובולגריה הפכה רשמית לבעלות בריתן של מדינות הציר.
עוד טרם החתימה, נכנס הוורמאכט ללא קרב לשטח בולגריה והשתמש בה כקרש קפיצה לפלישות ליוון ויוגוסלביה.
למעשה, בולגריה לא הייתה מעולם שטח כבוש בידי גרמניה הנאצית ולא היו בה כוחות צבא גרמנים גדולים, להוציא מספר יחידות אבטחה וצי אשר אבטחו את החוף האגאי שמדרום לתראקיה.
ב-17 באפריל נכנעה לגרמנים ממלכת יוגוסלביה וב-20 באפריל נכנעה גם ממלכת יוון.
הצבא הבולגרי נכנס ללא קרב ותפס חזקה על תראקיה ומקדוניה, כאשר הוא פותח נתיב גישה לים האיגאי בהגיעו עד לעיר אלכסנדרופולי.
ב-13 בדצמבר 1941 נאלצה בולגריה בלחצה של גרמניה להכריז מלחמה על ארצות הברית ובריטניה, צעד שהפך את הממלכה מטרה להפצצות בעלות הברית.
מבצע ברברוסה בו החלו הגרמנים, הוליד גל של תנועות פרטיזנים פרו קומוניסטיות אשר זינבו בצבא הבולגרי והגרמני.
בולגריה המשיכה לקיים יחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות למרות הצטרפותה למדינות הציר.
הגרמנים הפעילו לחץ כבד על המלך וממשלתו לצרף בפועל את הצבא הבולגרי לחזית הרוסית, אך הבולגרים חזרו והתחמקו מתשובה.
ב-28 באוגוסט 1943, לאחר ביקור בזק בגרמניה לקה המלך בוריס השלישי בהתקף לב והלך במפתיע לעולמו.
בנו בן ה-6, הוכתר למלך סימאון השני ומונתה מועצת עוצרים בראשות הנסיך קיריל, אחיו של המלך בוריס ובוגדאן פילוב ראש הממשלה.
לאחר הכרזת המלחמה של ממלכת בולגריה על בעלות הברית נחשפה הממלכה להתקפות אוויר שעשו שמות בעריה.
בין נובמבר 1943 ועד אפריל 1944 נערכו מספר יעפי הפצצה על העיר סופיה, שבוצעו על ידי מפציצים בריטיים ואמריקניים אשר המריאו מדרום איטליה ובין היעדים שהותקפו היו מבני ציבור, שדה התעופה ותחנת הרכבת.
ב-30 במרץ 1944 החריבו 370 מפציצים אמריקאיים מדגם בי-24 ובי-17 את המרכז ההיסטורי הישן של העיר סופיה.
בסך הכל נהרגו בהפצצות 1,374 אזרחים וחיילים, 1,743 נפצעו ו-12,564 מבנים ניזוקו קשות, מתוכם 2,670 נהרסו לחלוטין.
מרכז העיר סופיה אותה הפך בעמל רב פרדיננד הראשון, לאחד האתרים היפים בבלקן, הפך לעיי חורבות.
הפצצות כבדות נערכו גם בעיר פלובדיב אשר בסמוך אליה היו ממוקמים מפעלי תעשייה ותחמושת.
עיקר ההפצצות בוצעו בתחילת 1944, נערכו במשך ימים רצופים בעיקר בשעות הלילה וחלקן אף פגעו בעיר עצמה.
ב-20 באוגוסט 1944 פתחו הרוסים במבצע יאשי-קישינב השני ונכנסו לשטחי רומניה.
ב-23 באוגוסט, רומניה הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית והצטרפה לבעלות הברית.
המבצע שארך 9 ימים הוביל לקריסת המערך הרומני-גרמני, חלקים נרחבים מרומניה, מולדובה ובוקובינה נכבשו, ונפל המשטר הפרו-נאצי של הגנרל יון אנטונסקו.
ב-31 באוגוסט נכנס הצבא האדום לבוקרשט.
ב-27 באוגוסט הודיע ממשלו של איוואן בגריאנוב על חזרה לנייטרליות ונסיגה מההסכם התלת-צדדי.
בשלב הזה רומניה כבר הייתה חלק מבעלות הברית, והרוסים שינעו כוחות כבדים לכוון הדנובה במהירות וללא מאבק.
בגריאנוב מסר לגרמנים 8,000 קרונות ועגלות רכבת בולגריים, כדי להאיץ את נסיגתם מבולגריה.
פעולה זו של בגריאנוב מיצבה אותו בעיני חזית המולדת כמשתף פעולה עם הנאצים.
באותו היום הודיעו הגרמנים על רה אורגניזציה בכוחותיהם בבולגריה, ועל הקמת 6 קבוצות קרב בסמוך לערים: וארנה, רוסה, פלובדיב, סופיה, וידין ודופניצה.
הפיקוד העליון הורה להם לעבור לכוננות עליונה, לקראת פעילות אנטי-גרמנית בבולגריה.
במקביל, כוחות גרמניים שנסוגו מרומניה בהמוניהם, עברו חמושים ועם ציוד מלא, דרך בולגריה לכיוון יוגוסלביה.
עד 30 באוגוסט, הטביעו הגרמנים 74 ספינות מלחמה ושיטור בולגריות בנמלים השונים.
ב-30 באוגוסט הודיע סטלין שברית המועצות לא תכיר בנייטרליות של בולגריה.
איוואן בגריאנוב שלח מסר דחוף לרוסים ובו ציין כי כל הכוחות הזרים בבולגריה יפורקו מנשקם.
במקביל הורה רשמית לכוחות הגרמניים בבולגריה, לעזוב לאלתר את המדינה.
במקביל, החלו חיילים בולגרים לפרק מנשקם חיילים גרמנים בחבל דרום דוברוג'ה.
עם זאת, עמד בגריאנוב על דעתו שלא להכריז מלחמה על גרמניה, אלא להישאר בנייטרליות
ב-2 בספטמבר 1944 הוחלף ממשלו של בגריאנוב וקונסטנטין מוראבייב התמנה לראש הממשלה.
ב-4 בספטמבר החלו שביתות והפגנות ברחבי בולגריה שהובלו על ידי חזית המולדת.
מוראבייב בשלב הזה עדיין לא היה מעוניין להכריז מלחמה על גרמניה, בטענה שזה יעודד את הסובייטים לפלוש לבולגריה בכדי "לעזור" לבולגרים.
ב-5 בספטמבר החליטה בולגריה על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה, אך עיכבה את הודעתה ביומיים, בכדי לאפשר לכוחות הצבא הבולגרי לסגת ממקדוניה הווארדארית, לאחר שקיבלו אולטימטום גרמני והתפרקו מנשקם.
קיימות מספר גרסאות לגבי מועד הפלישה הסובייטית לבולגריה וההבדלים הם בעיקרם בין גרסאות "מערביות" לרוסיות.
בשעות אחר הצהריים של ה-7 בספטמבר הכריזה בולגריה מלחמה על גרמניה הנאצית, אך עוד בבוקרו של אותו היום הכריזה ברית המועצות מלחמה על בולגריה, וזאת ללא התייעצות עם בעלות בריתה ארצות הברית ובריטניה.
ההכרזה לדידם של הסובייטים הייתה כדי "לעזור לבולגרים".
בדיוק האירוע ממנו חשש קונסטנטין מוראבייב.
וכך, בבוקרו של ה-8 בספטמבר, נוצר מצב בו בולגריה הייתה רשמית במלחמה גם עם מדינות הציר וגם עם בעלות הברית.
בבוקרו של ה-8 בספטמבר חצו כוחות את הצבא האדום את הדנובה וכבשו את צפון מזרח-בולגריה כולל הערים וארנה ובורגס.
כבר ב-8 בספטמבר בשעות הערב, פלוגות משמר של חזית המולדת שהובלו על ידי קצינים מחוג זוונו, הפילו את הממשלה ותפסו עמדות מפתח בסופיה.
ב-9 בספטמבר הגיעו כוחות הצבא האדום לסופיה, ועם רוח גבית מהם הוקמה באותו היום ממשלת חזית המולדת, וקימון גאורגייב מונה לראש הממשלה.
לפי גרסה שנייה, רוסית: ב-5 בספטמבר 1944 הגיעו כוחות "החזית האוקראינית השלישית" תחת פיקודו של פיודור טולבוחין לגבול בולגריה-רומניה, באזור דרום דוברוג'ה וחצו אותו.
הרוסים לא נתקלו בכל התנגדות מצד הצבא הבולגרי.
ב-7 בספטמבר הטילו מטוסים רוסיים עלונים (פליירים) בכל רחבי בולגריה, ובהם פנייה מהגנרל טולבוחין לעם הבולגרי ולצבא הבולגרי, לא להתנגד ולסייע לכוחות הצבא האדום שהגיע לשחרר אותם.
ב-9 בספטמבר הגיעו כוחות הצבא האדום לסופיה.
גרסה נוספת קובעת כי, ב-1 בספטמבר הגיעו כוחות הצבא האדום לגבול בולגריה-רומניה, ופנו לממשלת בולגריה בבקשה לחצות את הגבול לשטחה.
ממשלו של איוואן בגריאנוב סרב.
ב-4 בספטמבר חצתה יחידה של הצבא האדום את הדנובה לכיוון טוטראקן.
ביחד עם כוחות צבא בולגריים וכוחות הנאמנים לחזית המולדת, השתלטו על חיל המצב הגרמני במקום, פירקו אותו מנשקו ולקחו שלל רב.
וכך שוחררה העיר מאחיזת הגרמנים.
ייתכן וזו הייתה יוזמה מקומית, וטיבו של האירוע לא ברור דיו.
גרסה זו מציינת שהפלישה הרשמית החלה ב-8 בספטמבר.
ראש הממשלה המודח מוראבאייב ירד למחתרת, המלך סימאון השני והנסיך קיריל נעצרו בידי הכוחות הסובייטים ביחד עם אנשי ממשל צבא ומשטרה.
הוקמה ממשלת קואליציה אנטי פאשיסטית מקרב חזית המולדת, שהורכבה ממפלגת האיכרים, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, המפלגה הקומוניסטית ומפלגת זֶבְנוֹ (הקישור).
ב-1 בפברואר 1945 הוצאו להורג הנסיך קיריל וראשי הממשלה לשעבר בוגדאן פילוב, דוברי בוז'ילוב ואיוון בגריאנוב ביחד עם קבוצה גדולה של פוליטיקאים אנשי צבא ועיתונאים בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים.
למלך סמיון, הותר להישאר בתפקידו.
הצבא הבולגרי שבעת ההיא מנה כ-450,000 לוחמים אשר צוידו בציוד שלל גרמני וציוד שסופק על ידי הרוסים הצטרף לצבא האדום והבולגרים נעו לכיוון סקופיה וניש במטרה לחסום את צירי נסיגת הוורמאכט מיוון.
בהמשך, הצטרפו כוחות מהארמייה הבולגרית הראשונה שמנתה 130,000 חיילים תחת פיקודו של הגנרל ולדימיר סטויצ'ב לכוחות הצבא האדום בחזית האוקראינית ה-3 תחת פיקודו של פיודור טולבוחין.
מעריכים שכ-60,000 מחיילי הארמייה נטלו חלק פעיל בקרבות.
חזית זו הייתה חלק מהחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
במרץ 1945 נטלו הכוחות הבולגרים חלק במתקפת אגם בלטון בהונגריה, במספר קרבות סמוך לנהרות דראווה ומורה ובהמשך במבצע וינה במסגרתם לחמו נגד הארמייה השישית של הוורמאכט.
ב-8 במאי 1945 לחמו הבולגרים בקרב האחרון בו השתתפו עת כבשו את העיר קלגנפורט שבאוסטריה.
57 מבני הקהילה היהודית נפלו בקרבות החזית האוקראינית ה-3.
בולגריה הפכה לגרורה סובייטית אשר התירה לזמן מה למלך להישאר על כסאו.
במסגרת חוזה פריז (1947), נקבע כי חבל דרום דוברוג'ה יישאר בידי ממלכת בולגריה והטל עליה לשלם פיצויים ליוון בסך 45 מיליוני דולרים וליוגוסלביה בסך 25 מיליוני דולרים.
היחס ליהודים בשטחים הנתונים לשליטת ממלכת בולגריה
במהלך מלחמת העולם השנייה פעלה בבולגריה ממשלה אנטישמית ופרו-פשיסטית בראשות בוגדאן פילוב אשר מונה על ידי המלך בוריס השלישי.
בספטמבר 1939 גירשה בולגריה 4,022 מיהודי הממלכה אשר היו מחוסרי אזרחות בולגרית אל מחוץ לגבולות המדינה, במסגרת "המסע לגירוש נתינים זרים".
במרץ 1943 גירשו הבולגרים את 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה הווארדארית ופירוט, אל מותם במחנה ההשמדה טרבלינקה.
בהמשך, נכשל גירושם של 48,000 יהודי בולגריה גופא.
במהלך המלחמה נשלחו 9,000 גברים יהודים בגילאי 20–40 לעבודות כפייה
עם זאת, 48,000 יהודי בולגריה ניצלו מהשמדה ובולגריה הייתה המדינה היחידה באירופה שהייתה חברה במדינות הציר ואזרחיה היהודים שהתגוררו במדינה לא נפגעו.
מאבקם של מספר פוליטיקאים בראשות דימיטר פשב וראשי הכנסייה הבולגרית המטרופוליט סטפן והמטרופוליט קיריל הוביל להשעיית הגירוש.
גם התקדמותו המהירה של הצבא האדום לגבולותיה ולבסוף כיבושה של בולגריה בספטמבר 1944, סייעו להפסקת רדיפות היהודים והצלתם מגורל אחיהם בתראקיה, מקדוניה ופירוט.
ב-28 במרץ 2008 ביקר בישראל נשיא בולגריה גאורגי פרבאנוב ובטקס במשכן הנשיא הצהיר: "כשם שאנו כבני העם הבולגרי גאים בצדק על מעשינו שהובילו להצלת הקהילה היהודית בבולגריה, אל לנו לשכוח שבה בעת פעל משטר אנטישמי במדינה ומוטלת עלינו האחריות לגירושם של למעלה מ-11,000 יהודים מתראקיה ומקדוניה אל מחנות המוות".
ממלכת בולגריה לחמה במלחמת העולם הראשונה מ-14 באוקטובר 1915 ועד 29 בספטמבר 1918 לצד מעצמות המרכז.
הרפתקנותו הצבאית של מלך בולגריה פרדיננד הראשון, אשר הקים צבא מודרני מאומן ומצויד במיטב הציוד הגרמני ושאף להקים מחדש את האימפריה הבולגרית, כבר גבתה מבולגריה מחיר כבד, כאשר ב-1913 הובסה במלחמת הבלקן השנייה, אך שאיפותיו להחזרת השטחים שאבדו לבולגריה, בשילוב לחץ מהפיקוד הצבאי, הביאו להצטרפות בולגריה למלחמה.
היה זה הימור מצידו של המלך, אם כי נראה היה, לפחות בתחילת הקרבות, שההימור היה מושכל, שכן בחודשים הראשונים נראה היה שסיכויי הניצחון של מעצמות המרכז גבוהים.
לאחר תבוסת הסרבים, החזיקו הבולגרים בשטחים נרחבים באזור מקדוניה הווארדארית ובהמשך כבשו שטחים במזרח מקדוניה ותראקיה.
בגזרה הרומנית עלה בידי הבולגרים לכבוש את חבל דרום דוברוג'ה שאותו איבדו לרומנים במלחמת הבלקן השנייה, ולהשתתף בקרבות שהובילו לתבוסתה של רומניה.
אלא שבהמשך נטתה המערכה לרעת הבולגרים, שהלכו ונשחקו בחזית המקדונית עד תבוסתם בספטמבר 1918. המלך פרדיננד אולץ לוותר על כיסאו, ויורשו, בוריס השלישי, נכנע למדינות ההסכמה.
רעיון הלאומיות שהתפשט במאה ה-19 באירופה, בעיקר כתגובה לכיבושי נפוליאון ולהתפשטות הרעיונות הליברליים של המהפכה הצרפתית, הביא להתעוררות תנועות לאומיות אצל עמים רבים ביבשת.
היחלשות האימפריה העות'מאנית עוררה גל של רגשות לאומיים גם בחבל הבלקן, והביאה ליצירת ישויות לאומיות חדשות, כדוגמת בולגריה וממלכת סרביה, שהתנתקו מהעות'מאנים תוך כדי מאבק לעצמאות.
לאחר סיום המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נחתם חוזה סן סטפנו שבמסגרתו הוסכם על הקמתה של נסיכות בולגרית שגבולותיה כוללים גם חלקים נרחבים במזרח תראקיה, אזורים בצפון תראקיה ובמקדוניה היוונית וכן במקדוניה הווארדארית.
גבולות אלו היו הגשמת חלומם ההיסטורי של הבולגרים לשוב לימי הממלכה הבולגרית הראשונה.
אולם הבריטים והאוסטרו-הונגרים, שחששו מהתחזקות מעמד האימפריה הרוסית בבלקנים באמצעות גרורתה בולגריה, הובילו לכינוס קונגרס ברלין ב-1878, שבו צומצמו מאוד גבולות בולגריה, ונלקחו ממנה שטחים רבים, כולל שטחי מקדוניה שאפשרו גישה לים האגאי.
הבולגרים ראו בסיכומי קונגרס ברלין בגידה של חלק מהמעצמות במאבקם לעצמאות ובזכותם לגבולותיהם ההיסטוריים.
אכזבה זו הובילה את הבולגרים לחתירה להגמוניה אזורית ולהחזרת השטחים שנגרעו ממדינתם גם בכוח.
הסרבים חתרו אף הם למעמד דומה, דבר שהוביל למתיחות בינם לבין בולגריה.
מדינות אלה חוזרו במרץ על ידי המעצמות הגדולות באמצעות סיוע כלכלי, באספקה של ציוד צבאי רב וכן בתמיכה פוליטית בשליטים.
מנהיגי המעצמות חששו מפריצתו של גל לאומי דומה, בעיקר באימפריה הרוסית ובאימפריה האוסטרו-הונגרית, שגבלו בבולגריה ובסרביה שבהן ישבו בני אותם לאומים אתניים.
המעצמות שאפו ליציבות שלטונית בבולגריה ובסרביה, וכן שאפו ליחסים קרובים עם המשטרים בשתי המדינות, ובכך למעשה ליבו את מאבק הכוחות האזורי בין הבולגרים לסרבים.
כך נוצרו עימותים בין מדינות הבלקן, שבהם בלט בחריפותו העימות בין בולגריה לסרביה, שהייתה האויב ההיסטורי של העם הבולגרי, עוד מימי האימפריה הבולגרית הראשונה.
ב-14 בנובמבר 1885, הכריז המלך הסרבי מילאן הראשון מלחמה על בולגריה, בשאיפה להישגים טריטוריאליים, ותוך ניצול חוסר הסדר הפנימי בנסיכות הבולגרית.
לאחר הישגים סרביים בראשיתה, הסתיימה מלחמת בולגריה-סרביה בניצחון בולגרי, ובה כבשה בולגריה שטחים בסרביה.
רק איום מפורש של האוסטרו-הונגרים על בולגריה מנע את המשך התקדמות הצבא הבולגרי, והביא לסיום המלחמה.
ב-1908 ניצלו האוסטרו-הונגרים את חולשת העות'מאנים, וסיפחו רשמית את בוסניה והרצגובינה, מהלך שהקים עליהם את הרוסים שהיו נתונים עימם במשא ומתן בעניין מחד ואת הסרבים, שלטשו עיניים לחבל זה, מאידך.
השילוב בין הסכסוכים האזוריים בבלקן לבין העניין שגילו המעצמות בנעשה באזור, זיכה את הבלקן בכינוי "חבית אבק השריפה של אירופה".
כך, בין 1912 ל-1913, התרחשו מלחמות הבלקן (הראשונה והשנייה).
תחילה התאגדו ממלכת בולגריה, ממלכת סרביה, נסיכות מונטנגרו וממלכת יוון, במסגרת הליגה הבלקנית, ותקפו את העות'מאנים במטרה לכבוש שטחים נוספים ולצרפם למדינותיהם.
הליגה הבלקנית נחלה הצלחה במלחמת הבלקן הראשונה וצבאו של פרדיננד הראשון אף כבש את אודרין (חלק מטורקיה המודרנית).
אולם, פרדיננד נטה להרפתקנות-יתר בתחום הצבאי, בשל שאיפתו להגשים את חזונו לחידוש ימיה של האימפריה הבולגרית.
בלחץ קציני צבא מיליטנטים, הוא הוביל את בולגריה לעימות עם חברותיה לליגה הבלקנית.
כך פרצה מלחמת הבלקן השנייה, שבמהלכה הובס הצבא הבולגרי, ובסיומה, במסגרת הסכם בוקרשט, איבדה בולגריה את מרבית השטחים שאותם כבשה במלחמת הבלקן הראשונה, וגישתה לים האגאי הוגבלה לרצועה צרה עד נמל דדאגץ'.
מלחמות הבלקן הגבירו את החשש שמעצמות אירופה יתערבו באופן פעיל בסכסוך, עניין שעלול היה להביא למלחמה אירופית כוללת, בשל מערכת הבריתות וההסכמים ביניהן.
המלך פרדיננד נאחז בחלומו, וחבר לבסוף למעצמות המרכז שלחמו בסרביה, בשל רצונו להחזיר לבולגריה את השטחים שאבדו לה במלחמת הבלקן השנייה, וכן להשיב את יוקרתו ואת שמו הטוב, בשאיפה להגמוניה שלטונית באזור.
בנוסף, הבטיחו הגרמנים לפרדיננד להכיר בגבולות שנקבעו בחוזה סן סטפנו.
גם מוצאו של פרדיננד, נצר לשושלת סקסה-קובורג-גותה הגרמנית, הביא לנטייתו הטבעית בעד גרמניה.
הפוליטיקה הפנימית והלכי הרוח בקרב העם הבולגרי
ממלכת בולגריה הייתה מונרכיה חוקתית, ועל אף שסמכויותיו של פרדיננד הוגבלו על ידי הפרלמנט, לפי החוקה הבולגרית, הוא היה אוטוקרט באופי שלטונו.
פרדיננד התעמת עם הפרלמנט ועם חלק מראשי הממשלה, והרבה לבחור בעלי תפקידים מקרב נאמניו.
פשוטי העם הבולגרי לא דגלו ככל הנראה במלחמה נוספת, שכן תוך 35 שנים ידעה המדינה שלוש מלחמות גדולות, שהחריבו חלקים נרחבים ממנה.
הצמרת הפוליטית והצבאית, שחלק גדול ממנה מונה על ידי פרדיננד, החזיקה בתפישה מיליטנטית ואופורטוניסטית, שליבתה את אש המלחמה.
לאחר מלחמת הבלקן השנייה, נטתה דעת הקהל הבולגרית נגד האימפריה הרוסית ונגד מעצמות המערב, כגון צרפת והאימפריה הבריטית, משום שלדעת מעצבי המדיניות הבולגרית, הן לא תמכו במאבק הבולגרי להגמוניה אזורית.
בשנים אלו הייתה בולגריה אומה בעלת אוריינטציה דתית חזקה במיוחד, לכיוון הנצרות האורתודוקסית.
תפישה דתית זו הייתה נחלתם של עמים נוספים באזור, כגון היוונים, שהפכו בהחלטת מנהיגיהם לאויבי בולגריה בקרב.
פרדיננד לא העריך נכונה את עוצמת האמונה הדתית בקרב הבולגרים, ואת התגובה הנזעמת של חלק מהאוכלוסייה לברית שכרת המלך עם שנואי נפשם, המוסלמים מהאימפריה העות'מאנית, נגד אחיהם הנוצרים מיוון.
לברית זו הייתה השלכה ממשית על המורל ועל המוטיבציה של הצבא הבולגרי בחזית המקדונית, במיוחד בעת קרבות ישירים מול הצבא היווני.
הצבא הבולגרי הממוסד נולד לאחר קבלת עצמאות בולגריה ב-1878, ושכבת הפיקוד הזוטר הצעירה התבססה על מיליציית המתנדבים אופלצ'נצי, שפעלה לצד הרוסים במלחמת העצמאות הבולגרית.
עד ל-1885 היה נתון הפיקוד הבכיר בידי קצינים רוסים.
מבחינת הזיקה הפוליטית, היו חברי אופלצ'נצי לאומנים במיוחד וחסרי פשרות, ועם עזיבת הצבא הרוסי את המדינה, החלו חברי הארגון לתפוס עמדות מפתח בצבא והובילו קו מיליטנטי במיוחד.
הנסיך אלכסנדר בטנברג, שהיה קצין צבא מיומן, הקים צבא מודרני ומאומן, שצבר בימי יורשו, המלך פרדיננד, ניסיון צבאי ופיקודי רב.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה התבסס הצבא הבולגרי על מערך של צבא סדיר בן כ-85,000 חיילים בגילאי 21–23, כוחות מילואים בהיקף של כ-250,000 חיילים בגילאי 24–40 וכוחות מיליציה בהיקף של כ-54,000 אנשים בגילאי 41–46 שהוגדרו כ"קו שלישי".
במהלך המלחמה גייסו הבולגרים 15 אוגדות, מתוכן 13 אוגדות רגלים ו-2 אוגדות פרשים.
מומחים מעריכים שכ-1.2 מיליון חיילים בולגרים גויסו במהלך כל מלחמת העולם הראשונה.
לאחר חוזה ניי צומצם היקף כוח האדם של הצבא הבולגרי לכדי כ-33,000 איש, שאורגנו כז'נדרמריה.
מספר החיילים באוגדות הרגלים הבולגריות הגיע לכ-24,000 ובהיקף כוח האדם דמו לגייסות בצבאות אירופיים.
כל אוגדה מנתה 2 חטיבות, כל חטיבה מנתה 2 רגימנטי רגלים בני 4,583 חיילים כל אחד ובכל רגימנט 2 גדודים בני 4 פלוגות.
בנוסף מנתה כל חטיבה פלוגת מקלענים בת 80 חיילים, פלוגת חיל עזר בת 180 חיילים, שני אסקדרוני פרשים ורגימנט ארטילריה בן 1,959 חיילים שאורגן ב-3 פלוגות תותחנים.
עוד נמנו בכל חטיבה פלוגת ז'נדרמריה, פלוגת הנדסה, פלוגת אספקה ופלוגת רפואה.
כל אוגדת פרשים מנתה 2 חטיבות ובכל חטיבה 2 רגימנטים.
כל רגימנט פרשים מנה 657 חיילים ואורגן ב-4 אסקדרונים.
בנוסף מנתה כל חטיבה רגימנט ארטילריה רכוב, גדוד אספקה וגדוד רפואה.
הרובה העיקרי בו צוידו חיילי הרגלים הבולגרים היה מדגם שטייר מנלישר M1895 מוזן מחסנית מתוצרת אוסטרו-הונגרית.
רובים נוספים היו מוסין נגאן, ברדאן וקרנקה M-1867 מתוצרת האימפריה הרוסית וכן מאוזר 98 מתוצרת גרמנית.
הקצינים צוידו גם באקדחים ואקדחי תופי.
יחידות הרגלים צוידו במקלעי מקסים אשר סופקו לצבא הבולגרי על ידי הגרמנים החל מ-1908. חיילי חיל הפרשים צוידו ברובי קרבין.
הארטילריה הבולגרית התבססה על תותחי 75 מילימטרים מתוצרת שניידר מצרפת וכן מתוצרת קרופ הגרמנית, תותחי הרים בקוטר 75 מילימטרים וכן מספר סוללות תותחי הוביצר, רובן בקוטר 120 מילימטרים ועוד תותחים בודדים בקוטרי 105 ו-150 מילימטרים.
פגזי התותחים היו מתוצרת קרופ וריינמטאל מגרמניה.
כמו כן שלח הצבא הגרמני מדריכים וכוחות עזר במיוחד בתחום האווירי.
הצי הבולגרי היה עדיין בחיתוליו, והפעיל 6 ספינות טורפדו מסוג "דראזקי".
אחת מהן טובעה על ידי מוקש ימי רוסי בים השחור ב-16 בספטמבר 1916.
המלך פרדיננד הראשון היה המפקד העליון של הצבא ומפקד הצבא בפועל היה הגנרל ניקולה ז'קוב.
ב-1915 כיהן ז'קוב בתפקיד שר ההגנה הבולגרי, וב-1916 מונה למפקד כוחות הצבא בחזית הבלקן.
ז'קוב היה בעל ניסיון צבאי רב.
ב-1885, בעת המלחמה מול הסרבים, שירת כקצין צעיר בדרגת סגן, ולאחריה השתתף באופן פעיל בהפיכה שבה הודח הנסיך אלכסנדר בטנברג.
במלחמות הבלקן שירת כקולונל בחזית תראקיה.
הוא היה לאומן חסר פשרות וחסיד של "בולגריה הגדולה".
לאחר מלחמת העולם הראשונה הודח מתפקידו.
הפיקוד הצבאי הבולגרי הורכב בעת ההיא מקצינים שנחשבו מיליטנטים בדעותיהם, רבים מהם יוצאי האופלצ'נצי אשר שאפו להחזיר בכל מחיר את האבדות הטריטוריאליות של מלחמת הבלקן השנייה, וחלקם היוו את גרעין ההפיכה הצבאית שהובילה להדחתו של הנסיך בטנברג באוגוסט 1886. הצבא הבולגרי אורגן ב-4 ארמיות.
הארמייה הראשונה הוצבה במרכז מקדוניה בקבוצת ארמיות תחת פיקודו של אוגוסט פון מקנזן.
הארמייה השנייה הוצבה בדרום מזרח מקדוניה.
הארמייה השלישית בגזרה הרומנית באזור דוברוג'ה והארמייה הרביעית באזור מזרח תראקיה.
הגנרל גאורגי טודורוב היה אחד מקציני הצבא המנוסים ביותר בשורות הצבא הבולגרי.
הוא נלחם עוד במלחמה העות'מאנית-רוסית, שהובילה לעצמאות בולגריה.
טודורוב שירת בתפקידי פיקוד פעיל בכל מלחמות בולגריה, ונמנה עם חבורת הקצינים שהדיחה את הנסיך בטנברג בהפיכה של 1886. במלחמת העולם הראשונה, כשהוא בן 58, פיקד על הארמייה הבולגרית השנייה שפעלה בחזית המקדונית, ותחת פיקודו ניצחו הבולגרים בקרב אובצ'ה פולה.
ב-8 בספטמבר 1918 החליף טודורוב את הגנרל ז'קוב שחלה, מונה למפקד החזית, ונחל ביחד עם צבאו את תבוסתם הצורבת בקרב דוברו פולה, שהובילה לפריצת החזית ולבקשת הבולגרים להפסקת אש.
לאחר המלחמה נתפש טודורוב כאחראי לכישלון בחזית.
מפקדי ארמיות נוספים היו הגנרל קלימנט בויג'ייב, מפקד הארמייה הבולגרית הראשונה שפעלה בגזרה הסרבית, ותחת פיקודו ניצחה בקרב מוראבה ובקרב קוסובו, שהוביל להכנעתה של סרביה, והגנרל סטפן טושב, מפקד הארמייה הבולגרית השלישית שנלחמה בחזית הרומנית, בקרב דובריץ' ובקרבות ליד העיירה קובאדין שהובילו לכיבוש חבל דרום דוברוג'ה והעיר קונסטנצה.
במהלך המלחמה מונה טושב למושל מקדוניה, ומכיוון שנחשב גיבור מלחמה, הותר לו להמשיך ולשרת גם לאחריה, בניגוד לקצינים רבים אחרים.
מפקדים בכירים נוספים היו הגנרל ולדימיר ואזוב, מפקד האוגדה התשיעית הבולגרית, שפיקד על קרב דויראן השלישי, שבו הביסו הבולגרים את כוחות הצבא הבריטי, והגנרל פנטליי קיסלוב, מפקד אוגדת חיל הרגלים הרביעית של צבא בולגריה, שלחמה בקרב טורטוקאיה בגזרה הרומנית.
קיסלוב נודע באומץ ליבו, ובכך שלא אחת נלחם בקו הקדמי יחד עם יחידות החוד של אוגדתו.
בעקבות הירצחו של יורש העצר האוסטרו-הונגרי פרנץ פרדיננד, הציבה האימפריה האוסטרו-הונגרית אולטימטום לסרבים, אשר כלל בין היתר דרישה לפרוק את האגודות הלאומיות מנשקן, להטיל פיקוח על העיתונות, ולהתיר לנציגי אוסטריה לחקור את הרצח.
על אף שהסרבים הסכימו לקבל את מרבית הדרישות, הכריזה ב-8 ביולי 1914 אוסטרו-הונגריה מלחמה על סרביה.
בעקבות הכרזה זו הופעלה מערכת הבריתות האירופית, ובתוך כחודש ימים היו כל מעצמות אירופה מעורבות במלחמה.
הצבא הסרבי, שמנה 250,000 חיילים בפיקודו של רדומיר פוטניק, הצליח לבלום ובהמשך אף להדוף את הצבא האוסטרו-הונגרי שמנה כ-450,000 לוחמים.
ב-14 בדצמבר 1914 הביסו הסרבים את האוסטרו-הונגרים בקרב קולובארה והדפו אותם אל מחוץ לגבולות סרביה.
עם הפלישה האוסטרו-הונגרית לסרביה, הכריזה מונטנגרו, בעלת בריתה, מלחמה על אוסטרו-הונגריה.
צבא מונטנגרו הדף את הצבא האוסטרו-הונגרי ואף הצליח לחדור לשטחי בוסניה.
אלבניה זכתה בעצמאותה לאחר מלחמות הבלקן, וב-14 בפברואר 1914 הכריזה על עצמה רשמית כנסיכות עצמאית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה שרר חוסר יציבות פוליטית בנסיכות שאילץ את שליטה, הנסיך וילהלם שתמך במעצמות המרכז, לעזוב את הנסיכות.
באוקטובר פלש צבא יוון לשטח אלבניה והשתלט על חבל צפון אפירוס ובכלל זה על הערים ג'ירוקסטרה וקורצ'ה.
ממלכת איטליה פלשה לאלבניה וצבאה כבש את ולורה.
במקביל כבשו צבאות סרביה ומונטנגרו חלקים מצפון אלבניה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הכריזה בולגריה על נייטרליות.
הן מעצמות המרכז והן מדינות ההסכמה חיזרו אחרי הבולגרים במטרה לצרפם לצידן, תוך מתן הבטחות טריטוריאליות שונות.
ב-6 באוגוסט 1914 חתמו בולגריה והאימפריה העות'מאנית על הסכם הגנה הדדי ובמסגרתו התחייבו שלא לתקוף מדינה בלקנית מבלי ליידע האחת את השנייה.
במקביל, החלו הבולגרים לשאת ולתת עם נציגי שני הצדדים הלוחמים.
הבריטים היו מוכנים להציע לבולגרים את שטחי מקדוניה הווארדארית, אך הסרבים התנגדו בעיקשות.
במאי 1915 הציעו מדינות ההסכמה לבולגריה שטחים במזרח תראקיה ובמקדוניה בתמורה להצטרפות בולגריה למערכה ותקיפת האימפריה העות'מאנית.
הצעתן של מדינות ההסכמה לא תואמה עם יוון וסרביה, הן התנגדו למהלך והעניין הוביל לחוסר אמון בקרב הבולגרים.
מעצמות המרכז מצידן, ידעו על המשא והמתן מול נציגי מדינות ההסכמה ובשלהי מאי הבטיחו לבולגרים את אזור מקדוניה הווארדארית וציינו שלאחר המלחמה ידונו ברוח אוהדת עם יוון ורומניה על השבת השטחים במזרח תראקיה ודרום דוברוג'ה.
במהלך כל קיץ 1915 התקיימו מגעים דיפלומטיים קדחתניים של שני הצדדים מול הבולגרים כדי לשכנעם להצטרף למערכה.
מגעים אלו כונו מאוחר יותר "הקיץ הבולגרי".
הבולגרים החליטו לקבל את הצעת מעצמות המרכז.
וסיל רדוסלאבוב, ראש הממשלה הבולגרי, ציין באוקטובר 1915, כי הנימוקים לכניסתה של בולגריה למלחמה תוך קבלת הצעת מעצמות המרכז, נעוצים הן בצורך בהגנה נגד התוקפנות הסרבית, והן מסיבות כלכליות, מאחר שמעצמות המרכז הן המדינות העיקריות עימן סוחרת בולגריה.
עוד ציין רדוסלאבוב, כי הן מדינות ההסכמה והן מעצמות המרכז הציעו לבולגריה הצעות כלכליות וטריטוריאליות מפתות, אך זו הגרמנית הייתה הכנה מכולן.
ראש הממשלה הבולגרי הוסיף ואמר, כי המלחמה בבלקן איננה אידאולוגית, אלא נועדה למימוש צורכיהן החומריים של האומות הלוחמות, ולעניין זה המטרה מקדשת את האמצעים ואין מניעה לשתף פעולה עם האויב לשעבר, האימפריה העות'מאנית, שכן אם תיפול איסטנבול לידי הרוסים, כלכלת בולגריה ורמת חיי תושביה יהיו הראשונות להיפגע.
גרמניה ואוסטרו-הונגריה הוכיחו את העומק הכלכלי שלהן גם בעיתות מלחמה.
רדוסלאבוב הוסיף וציין, שסרביה היא אויבתה ההיסטורית של בולגריה, עושקת חבל מקדוניה, שהוא חלק מהמולדת הבולגרית, ופוגעת פיזית וכלכלית באזרחי החבל ממוצא בולגרי.
סיבה נוספת להצטרפות בולגריה למעצמות המרכז היא שמדינות ההסכמה תמכו בסרביה והיו מעוניינות בהרחבת הטריטוריה שלה על חשבון בולגריה.
בנוסף, ההישגים העות'מאניים במערכת גליפולי העמיקו את ביטחונם של מדינאים בולגרים ושל ראשי הצבא הבולגרי, בבחירת מעצמות המרכז כבעלות ברית שיובילו את המערכה להכרעה מהירה לטובת הבולגרים.
ב-6 בספטמבר חתמו בסופיה וסיל רדוסלאבוב מטעם בולגריה וגיאורג מיכאליס מטעם הקיסרות הגרמנית על ברית הגנה הדדית ובולגריה הצטרפה רשמית למעצמות המרכז.
במסגרת ההסכם התחייבו הבולגרים לנקוט במדינות נייטרלית כלפי יוון ורומניה כל עוד הן לא יתקפו את בולגריה או מי ממעצמות המרכז.
ב-22 בספטמבר הכריזה בולגריה על גיוס כללי ולאור ההכרזה פנו הסרבים לבריטים ולצרפתים בבקשת עזרה דחופה.
אף על פי שראש ממשלת יוון אלפתריוס וניזלוס צידד במדינות ההסכמה ואף הציע לבריטים ולצרפתים להשתמש בנמל סלוניקי כדי להנחית כוחות סיוע לסרבים, הגיע המלך היווני קונסטנטינוס הראשון להבנות עם הבולגרים על שמירת מצב של אי לוחמה לכשיתקפו הבולגרים בסרביה ולמרות הסכם ההגנה הקיים בין היוונים לסרבים.
העניין גם תאם את סיכומם של הבולגרים מול מעצמות המרכז.
ב-14 באוקטובר 1915 הכריזה בולגריה מלחמה על סרביה וצבאה תקף בשתי חזיתות, מצפון בולגריה לכיוון העיר ניש ומדרומה לכיוון העיר סקופיה.
לאחר שהאוסטרו-הונגרים נכשלו שוב ושוב בהכנעת הסרבים, ניצלו הגרמנים את ההזדמנות ולאור כוונת הבולגרים לתקוף, פלשו אף הם ב-7 באוקטובר לסרביה, תוך שהם חוברים לאוסטרו-הונגרים.
כוחות מעצמות המרכז תחת פיקודו הכולל של אוגוסט פון מקנזן, המשיכו במתקפתם לכיוון אלבניה, תוך שהם מכים בכוחות הסרבים והמונטנגרים המצויים במדינה.
לרשות הסרבים עמדו 194 גדודי לוחמים שהיו מותשים לחלוטין והם הותקפו בשתי חזיתות על ידי הארמיות הבולגריות הראשונה והשנייה, הארמייה השלישית האוסטרו-הונגרית והארמייה ה-11 הגרמנית שמנו 288 גדודי חיילים.
במענה לפניית הסרבים, הונחתו בראשית אוקטובר שתי אוגדות אנגלו-צרפתיות ליד סלוניקי, ולאחר התארגנות החלו בתנועה לכוון סרביה, אך הצבא הסרבי כבר היה בשלבי קריסה ובנוסף היה כוח הסיוע קטן בהיקפו מכדי להביא למפנה במערכה.
בנובמבר כבר היה הצבא הסרבי בנסיגה מלאה דרך הרי אלבניה, תוך שכוחות מעצמות המרכז נעים לעברו.
במקביל, התקדם הצבא האוסטרו-הונגרי לאורך החוף האדריאטי האלבני, תקף את כוחות הצבא האיטלקי ששלטו באזורים מסוימים בנסיכות והביא לנסיגתם.
הצבא הסרבי, הממשלה והמלך פטר הראשון הצליחו להסיג את כוחותיהם עד לאזור העיר דורס שלחופיה האדריאטיים של אלבניה תוך מניין נפגעים רב.
משם פונו 151,828 החיילים והפליטים הסרבים על ידי ספינות מדינות ההסכמה.
בהסכמת הממשלה היוונית נתקבלו מרביתם באי קורפו וחלקם באי הסמוך וידו.
כמו כן הגיעו מקצת מהפליטים לביזרטה.
האוסטרו-הונגרים נחלו הצלחה בפלישתם למונטנגרו וב-25 בדצמבר 1915 נכבשה הנסיכות.
בינואר 1916 החילו האוסטרו-הונגרים משטר צבאי בסרביה ומונטנגרו.
ב-3 בדצמבר 1915 הובסו הבריטים על ידי אלמנטים מהארמייה הבולגרית השנייה ליד קוסטורינו במהלך נסיגתם מסרביה למגננה באזור סלוניקי, תוך שהם נתונים להתקפות אוויריות מצד הגרמנים על ידי מטוסים וצפלינים.
לאחר הקרב נסוגו כוחות מדינות ההסכמה וביססו עמדות הגנתיות תוך בניית ביצורים היקפיים באזור החולש על סלוניקי.
ב-4 בדצמבר הושלם סופית כיבוש סרביה.
הצבא הבולגרי הגיע אל גבולות יוון ועצר את התקדמותו לאור התחייבות הממשלה הבולגרית לנייטרליות מול היוונים.
לאחר שאלפתריוס וניזלוס ראש ממשלת יוון פוטר על ידי המלך בגיבוי הגנרל יואניס מטאקסס, מפקד הצבא, הציגו היוונים חזית נייטרלית אחידה.
בתגובה הפקיעו כוחות מדינות ההסכמה את אזור סלוניקי מידי היוונים והטילו בו משטר צבאי.
קו ההגנה אשר ביססו כוחות מדינות ההסכמה היה לאורך הגבול היווני עם סרביה הכבושה וחלק מהגבול עם אלבניה.
לאורך קו הגנה זה התנהלו קרבות תוך שהיוזמה עוברת בהדרגה ממעצמות המרכז למדינות ההסכמה.
חזית לחימה זו נודעה כחזית המקדונית או חזית סלוניקי.
החזית המקדונית לא נחשבה לחזית מרכזית במלחמת העולם הראשונה.
על כל חייל שנפל בקרב בחזית זו, מתו שלושה חיילים ממלריה, מהשפעת הספרדית וממגפות אחרות.
ב-5 בינואר 1916 כונסה בעיר הסרבית הכבושה ניש ועידת מועצת מלחמה של נציגי מעצמות המרכז, ולאחריה הודיעו נציגי מעצמות המרכז לממלכת יוון כי בכוונת כוחותיהם לחצות את גבולות הממלכה לכיוון מזרח מקדוניה ותראקיה ללא הכרזת מלחמה על היוונים.
המלך היווני הפרו-גרמני הודיע שהממלכה תישאר נייטרלית.
הוא הורה לצבאו שלא להתערב בנעשה והעניין הגביר את התרעומת בקרב חלק מהפיקוד הצבאי שתמך בראש הממשלה המפוטר וניזלוס.
במאי 1916 דרש מפקד כוחות מדינות ההסכמה הגנרל מוריס סראי מהממשלה היוונית לבטל את הכוננות בצבא ולשחרר חלק מהכוחות המגויסים.
מתקפות האוויר של מעצמות המרכז נמשכו בכל הרבע הראשון של 1916 והן גרמו לנפגעים ולנזק רב לבריטים ולצרפתים.
עד קיץ 1916 נותרו הכוחות מחופרים בעמדותיהם ובמועד זה הגיעו לחזית תגבורות סרביות, רוסיות ואיטלקיות.
בשלב זה חולק קו החזית המקדונית לחמש גזרות: על הגזרה מהנהר סטרומה ועד הווארדאר הגנו הבריטים בצירוף כוח איטלקי.
הגזרה מהווארדאר ועד עיקול הנהר צרנה הוחזקה על ידי גיס צרפתי, מעיקול הצרנה ועד גרדשניצה על ידי ארמייה סרבית, מגרדשניצה ועד אגם פרספה על ידי גיס צרפתי-רוסי, ומאגם פרספה לכוון הגבול האלבני באגם אוחריד, על ידי כוח צרפתי-סרבי.
מולם ניצב כוח מעצמות המרכז, כאשר הארמייה הבולגרית הראשונה הוצבה בגזרת האגמים פרספה ואוחריד, הארמייה ה-11 הגרמנית בצירוף אוגדות בולגריות שנספחו אליה הוצבה צפונית לאגם דויראן והארמייה הבולגרית השנייה הוצבה בגזרת הנהר סטרומה.
באוגוסט 1916 תקפו הבולגרים את קווי מדינות ההסכמה בשני ראשים.
הצבא היווני לא נטל חלק בלוחמה מאחר שחלק מחייליו שוחררו ופורקו מנשקם בהתאם להנחיית הצרפתים והחלק האחר הונחה כאמור על ידי המלך היווני שלא להתנגד לתנועות הצבא הבולגרי.
וכך, הבקיעה הארמייה הראשונה את קווי מדינות ההסכמה, חדרה לשטח ממלכת יוון וכבשה את פלורינה תוך סיוע אווירי גרמני.
במקביל, תקפה הארמייה השנייה בגיבוי יחידות גרמניות בגזרת הנהר סטרומה והצליחה אף היא בהבקעת קווי מדינות ההסכמה.
הבריטים והצרפתים תקפו מצידם את קווי מעצמות המרכז בגזרת אגם דויראן במטרה להקל על הלחץ בגזרות האחרות ובקרב דויראן הראשון הונחלו להם אבדות כבדות.
לאחר הבקעת קווי מדינות ההסכמה התקדם הצבא הבולגרי ללא התנגדות וכבש שטחים נרחבים מזרחית לנהר סטרומה ובכלל זה את הערים סרס ודרמה.
ב-24 באוגוסט הגיעו הכוחות התוקפים לעיר הנמל החשובה קוואלה השוכנת לחוף הים האגאי.
הממשלה היוונית הנחתה את כוחות הצבא שלא להתנגד לבולגרים ולסגת והגיס היווני הרביעי נסוג לנמל בקוואלה לצורך פינויו.
בהיעדר ספינות פינוי, נכנעו מפקדי הגיס וחייליו והם הועברו למחנה שבויים בגרליץ שבגרמניה.
בהמשך, הפגיזו ספינות הצי של מדינות ההסכמה את נמל קוואלה במטרה למנוע מהבולגרים והגרמנים לעשות בו שימוש.
ב-1 בספטמבר 1916 החלו הבריטים במתקפת-נגד בחזית הנהר סטרומה שיועדה לשחרור העיר סרס מהכיבוש הבולגרי ובמהלכה הצליחו להגיע לקרבת העיר ולהטיל עליה מצור.
במקביל, תקפו הצרפתים והסרבים את הכוחות בגזרת פלורינה וב-18 בספטמבר הצליחו לדחוק את הצבא הבולגרי מהעיר ולהסיגו לקווי תחילת המתקפה.
ב-12 בספטמבר פנו ראשי הפיקוד הגרמני לאיסמאיל אנוור פאשה, שר המלחמה העות'מאני, בבקשה לשליחת כוחות סיוע עות'מאניים לחזית.
העות'מאנים היקצו את האוגדה ה-50 בהיקף של כ-12,000 חיילים אשר בשלהי ספטמבר החלו בפרישתם מזרחית לנהר סטרומה, תוך שהם מסופחים לארמייה הבולגרית השנייה וקובעים את מפקדתם בעיר דרמה.
באוקטובר 1916 הקימו הגרמנים כוח בסדר גודל של קבוצת ארמיות שעמד תחת פיקודם ונועד להיות כוח המשימה המרכזי מטעם מעצמות המרכז בזירה.
הגנרל אוטו פון בלו הועבר מהחזית המזרחית ומונה לעמוד בראש הכוח שכונה "קבוצת בלו".
קבוצת בלו מנתה את הארמייה הבולגרית הראשונה והארמייה ה-11 הגרמנית אשר אליה נספחו מספר אוגדות בולגריות שהיו נתונות לפיקודו הכולל של מפקד הארמייה קונו פון שטויבן.
הבולגרים סירבו להעמיד את הארמייה השנייה תחת פיקוד גרמני והיא נותרה תחת פיקודם עד סיום הקרבות.
ב-25 באוקטובר השלימה האוגדה העות'מאנית ה-50 את היערכותה בגזרת דרמה וב-31 באוקטובר הצליחו לוחמיה לבלום מתקפה של כוחות בריטיים בגזרת העיר סרס.
במהלך נובמבר תקפו הסרבים והצרפתים בגזרת ביטולה, תוך שהבולגרים מקצים כוחות נוספים להדיפת המתקפה.
לבקשת הגרמנים שלחו העות'מאנים לגזרה המזרחית לסטרומה גם את האוגדה ה-46 בהיקף של 13,000 חיילים, תוך שהם חוברים לאוגדה ה-50 ליצירת הגיס ה-20 העות'מאני.
בנוסף נשלח רגימנט הרגלים ה-177 בהיקף של כ-4,000 חיילים ונספח לארמייה הבולגרית הראשונה.
בראשית 1917, נערכו עיקר הקרבות מול הצבא הבריטי בחזית אגם דויראן, כאשר שני הצדדים השיגו תיקונים קלים בלבד בקו החזית.
הקיפאון היחסי בגזרה שממזרח לסטרומה, הוביל את העות'מאנים להוצאת כוחותיהם מהזירה וניתובם לגזרת עיראק וארץ ישראל ועד לחודש מאי פונו שתי האוגדות מהגזרה.
בשלהי אפריל החלה מתקפה משולבת של כוחות מדינות ההסכמה לאורך החזית.
הבריטים תקפו בגזרת אגם דויראן ולאחר הישגים בתחילתו של קרב דויראן השני, הצליחו הבולגרים להודפם ולהסב להם אבדות כבדות.
הצרפתים, הסרבים והרוסים כבשו את העיר ביטולה, אך בהמשך הוכו בקרב הר באבה שנערך בפאתי העיר, תוך שהם סופגים כ-6,000 נפגעים.
לאחר כישלון המתקפה המשולבת של מדינות ההסכמה התפתחה בחזית מלחמת התשה אשר שחקה בהדרגה, אך באופן משמעותי את כוחות הצבא הבולגרי שהיו נחותים בכמותם, בציודם הצבאי ובאספקה השוטפת.
במקביל חל ביוון "הקרע הלאומי" אשר במהלכו ויתר המלך היווני קונסטנטינוס הראשון על כיסאו ובנו אלכסנדר הראשון הומלך תחתיו.
אלפתריוס וניזלוס מונה לראש הממשלה היוונית, וב-2 ביולי 1917 הכריזה יוון מלחמה על מעצמות המרכז ובכללן בולגריה.
ב-27 באוגוסט 1916 הצטרפה ממלכת רומניה למערכה לצד מדינות ההסכמה.
הרומנים תקפו את הצבא האוסטרו-הונגרי בהרי הקרפטים ונעו לתוך טרנסילבניה.
מפקד זירת הבלקן מטעם מעצמות המרכז אוגוסט פון מקנזן הורה על פתיחת מתקפה נגד רומניה בגזרת דוברוג'ה כדי להקל על הלחץ בגזרת טרנסילבניה.
הארמייה הבולגרית השלישית בפיקודו של סטפן טושב בצירוף חטיבה גרמנית והגיס העות'מאני השישי שמנה שתי אוגדות פתחו במתקפה שיעדה העיר קונסטנצה.
הבולגרים הביסו את הרומנים בקרב טורטוקאיה, הארמייה הרומנית השלישית החלה בנסיגה מהירה מחבל דרום דוברוג'ה והצבא הבולגרי השתלט על השטח.
ב-15 בספטמבר הפסיקו הרומנים את המתקפה בטרנסילבניה וניתבו את כוחותיהם למערכה מול כוחותיו של פון מקנזן בגזרת דוברוג'ה.
צבא האימפריה הרוסית החיש כוחות לבוקרשט כדי לסייע לרומנים והכוחות המשולבים תקפו את כוחות מעצמות המרכז ליד קובאדין.
לאחר הצלחה ראשונית נבלמה מתקפת הנגד הרומנית-רוסית.
ב-19 באוקטובר יצאה הארמייה הבולגרית השלישית למתקפה נוספת, במסגרתה נכבשה העיר קונסטנצה והכוחות הרומנים והרוסים נסוגו לכיוון הדלתה של הדנובה.
ב-23 בנובמבר חצו כוחות מעצמות המרכז את הדנובה ליד סבישטוב, הפתיעו את הכוחות הרומנים והצליחו לכבוש שטחים נרחבים.
בראשית דצמבר יצאו הרומנים למתקפת נגד כושלת בגזרת הנהר ארג'ש.
בעקבות כישלון המתקפה החל הצבא הרומני בנסיגה רחבה ומהירה לאורך כל החזית.
בראשית דצמבר הביסו כוחות מעצמות המרכז את הצבא הרומני בקרב בוקרשט שהוביל לכניעת העיר ולמעבר ההנהגה הרומנית לעיר יאשי.
ב-27 בדצמבר נכבשה רמניקו סראט, ב-5 בינואר 1917 נכבשה בראילה וב-8 בינואר פוקשאן.
במהלך החורף התייצבה החזית, עניין שאיפשר לצבא הרומני להתארגן מחדש ולפתוח בסדרת מתקפות במהלך קיץ 1917. אף על פי שהרומנים והרוסים לא הצליחו לפרוץ את קווי מעצמות המרכז, סדרת המתקפות אילצה את פיקוד מעצמות המרכז להקצות כוחות גדולים לזירה זו.
עם פרוץ מהפכת אוקטובר עזב הצבא הרוסי את זירת הלחימה, הרומנים נותרו לבדם במערכה וב-9 בדצמבר 1917 חתמו על הסכם שביתת נשק עם מעצמות המרכז.
ב-3 במרץ 1918 נחתם חוזה ברסט-ליטובסק אשר סיים את מצב הלוחמה בין מעצמות המרכז לאימפריה הרוסית.
ב-7 במאי 1918 אולצו הרומנים לחתום על חוזה בוקרשט ובמסגרתו מסרו את חבל דרום דוברוג'ה כולו וחלק מצפון דוברוג'ה לבולגריה.
תביעותיה הטריטוריאליות של בולגריה לקבלת כל חבל דוברוג'ה לא נענו במלואן, שאר חלקי החבל נותרו בידי כוחות צבא גרמניים והעניין עורר זעם רב בבולגריה.
אי קבלת התביעות הטריטוריאליות בשילוב הקיפאון בחזית המקדונית וחוסר השקט מבית הובילו להתפטרות ראש הממשלה רדוסלאבוב ובמקומו מונה אלכסנדר מלינוב.
מלינוב התפטר אף הוא לאחר מספר חודשים ובמקומו מונה תאודור תאודורוב.
נטיית החזית המקדונית לרעת הבולגרים
באפריל 1917 הועבר מתפקידו אוטו פון בלו, מפקד קבוצת הארמיות שהייתה כוח המערכה העיקרי של מעצמות המרכז בזירה, ובמקומו מונה פרידריך פון שולץ.
"קבוצת הארמיות בלו" הפכה ל"קבוצת הארמיות שולץ".
הכוח המקורי שהורכב מהארמייה ה-11 הגרמנית והארמייה הבולגרית הראשונה, עובה ב-3 אוגדות בולגריות נוספות ומנה בסך הכול 7 אוגדות בולגריות בגיבוי פיקודי של קציני מטה גרמנים ואוסטרו-הונגרים.
לכוח נספחה גם הארמייה ה-2 הבולגרית, אך למרות בקשתם החוזרת של הגרמנים היא נותרה תחת פיקוד עצמאי.
ניקולה ז'קוב מפקד החזית הבולגרי מינה את איוון לוקוב איש סודו למפקד הארמייה השנייה.
בין אנשי הצבא הבולגרים לגרמנים שררה מערכת יחסים עכורה, בעיקר ב"קבוצת שולץ" וזאת בשל חוסר האיזון בין מספר הקצינים הגרמנים לקצינים הבולגרים אשר פיקדו על האוגדות הבולגריות והיחס המתנשא של הפיקוד הגרמני, והדבר הוביל לפגיעה ברוח הלחימה של הבולגרים.
החזית המקדונית עברה שינוי מהותי בשלהי 1917, כאשר צבאות מדינות ההסכמה חוזקו ב-21 אוגדות נוספות: 6 צרפתיות, 6 סרביות, 7 בריטיות, איטלקית אחת וכן שתי חטיבות רוסיות.
בתחילת 1918 הצטרף לכוחות הלוחמים הצבא היווני אשר עבר ארגון מחדש, בכוח של 3 אוגדות.
בשלב זה של הקרבות נפלה עיקר המעמסה על הכוחות הסרביים והצרפתיים, אך בקרב סקרה שנערך בסוף מאי הובס הצבא הבולגרי בידי כוח יווני עדיף, וכך זכו היוונים לטבילת אש משמעותית ראשונה לצבאם המחודש.
מפקד החזית החדש מטעם מדינות ההסכמה, הגנרל אדולף גיומא, החל בתכנונה של מתקפה כוללת שמטרתה הבקעת קווי החזית והכרעתה.
בעקבות התבוסה הבולגרית בקרב סקרה הודח מפקד הארמייה הבולגרית הראשונה דימיטר גשוב ובמקומו מונה סטפן נרזוב.
בין פברואר לאוגוסט 1918 ערקו 2,200 חיילים בולגרים והחמירו את בעיות המשמעת.
כתוצאה הועמדו לדין צבאי כ-40,000 חיילים וקצינים בולגרים, ובין 450 ל-2,500 חיילים הוצאו להורג.
החזית המקדונית נטתה לרעת הבולגרים.
היקף האבדות שהלך ועלה, הקיפאון בחזית ללא כל הישגים טריטוריאליים, המשק הבולגרי שהחל לקרוס ושיתוף הפעולה עם אימפריה מוסלמית נגד "אחיהם" הנוצרים-אורתודוקסים ביוון, הביאו לאובדן מורל ואורך נשימה בקרב הצבא בחזית, שבא לידי ביטוי גם בבעיות משמעת ובעריקות.
בנוסף, הסתמן הפסד גרמני במערכה הכוללת, מצב עניינים שעלול היה להותיר את הבולגרים ללא תמיכה של מעצמת-על.
ההתנגדות מבית להמשך המלחמה גברה והיא הובלה על ידי מנהיג מפלגת האיכרים הכריזמטי אלכסנדר סטמבוליסקי שאף נכלא בעוון חתרנות.
מהפכת אוקטובר שפרצה ברוסיה גרמה להתעוררות חתרנית קומוניסטית גם בבולגריה.
בנוסף חלה הרעה נוספת ביחסים מול הקיסרות הגרמנית אשר גילתה יחס מתנשא אל מול אנשי הצבא והממשל הבולגרים.
מתקפת הווארדאר של מדינות ההסכמה והכרעת החזית המקדונית
ביוני החליף לואי פראנשה ד'אספרה את אדולף גיומא בפיקוד על כוחות מדינות ההסכמה ועסק בהשלמת התוכנית למתקפה כוללת.
בראשית ספטמבר חלה הגנרל ז'קוב וסיים את תפקידו ובמקומו מונה הגנרל גאורגי טודורוב למפקד החזית של הצבא הבולגרי.
ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בפיקודו של הגנרל ד'אספרה במתקפה לאורך עמק הווארדאר.
המתקפה החלה בהפגזה ארטילרית כבדה מ-500 תותחים מגזרת ביטולה ועד נהר הווארדאר.
בשל הפגזת ההסחה, סבר הגנרל פון שולץ שהמתקפה תתנהל באזור ביטולה וריכז את מרבית כוחותיו שם.