tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במלחמת העצמאות התגייס גוטהיינר לצה"ל ושירת עד שנת 1953. גוטהיינר היה בין המעצבים של תוכנית האימונים הגופניים לטירונים ולצנחנים.
במשך מספר שנים ניהל גוטהיינר את מכון הרנטגן ברחובות.
באמצע שנות החמישים ליווה גוטהיינר את נבחרת הכדורגל של ישראל, לאליפות אסיה בהונג קונג.
לאחר הקמת מכון וינגייט החל גוטהיינר לארגן קורסים להכשרת מדריכים לאימון חולי לב.
בין השנים 1959–1964 עסק גוטהיינר בשיקום חולי לב ממכונו: "רמת-חן מכון רפואי לשיקום".
חלק לא מבוטל מבין 549 מחוליו לאחר התקף לב ו-555 מחוליו לאחר אי-ספיקת לב שוקמו בתוכנית אימונים שכללה ספורט, כולל הקפת הר תבור במסלול של 11 ק"מ ב־58 דקות
בשנת 1968 הוענק לגוטהיינר תואר פרופסור וקתדרה בנושא: "שיקום חולי לב".
מדי שנה נסע לסדרת הרצאות בברלין.
נקבר בבית העלמין דרום השאיר אישה ובת.
בשנות הארבעים של המאה העשרים החל גוטהיינר להפעיל גופנית חולי לב שגרונים במסגרת המכון לשיקום חולי לב שגרונים שאותו ניהל, ובהמשך בבית שטראוס.
בתל אביב החל גוטהיינר לאמן חולי לב מבוגרים.
לאחר תוצאות משביעות הרצון שהושגו לאחר שלושה חודשי פעילות, הגדיל גוטהיינר את מספר החולים ומשנת 1955 החל להפעיל במרפאתו ברמת חן תוכנית לאימון גופני לחולים הלוקים במחלת לב כלילית או במחלת לב וכלי דם אחרת.
בהמשך החל גוטהיינר לארגן קורסים להכשרת מדריכים לקבוצות אימון חולי לב, במקביל התחיל לאמן חולי לב בהשגחת מדריכים, פיזיולוגים ורופאים ודאג להכשיר מדריכי אימון גופני במסגרת הסמינר למורים לחינוך גופני.
שעור התמותה בקבוצה שאימן גוטהיינר וצוותו עמד על 3.6%, בהשוואה לקבוצת ביקורת של חולים לא פעילים לאחר אוטם שריר הלב.
בקבוצה זו אחוז התמותה עמד על 12%.
בהדרגה הכירו בשיטתו של גוטהיינר שהייתה חדשנית ופורצת דרך לתקופה.
הברון ויקטור גוטמן (בסרבו-קרואטית: Viktor Gutmann; 3 באוקטובר 1891, בּלִישְצֶ'ה , האימפריה האוסטרו-הונגרית – 17 בפברואר 1946, זאגרב, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה תעשיין ואיש אצולה יהודי מקרואטיה, אשר הוצא להורג על ידי שלטונות יוגוסלביה לאחר שהורשע בשחיתות כלכלית ושיתוף פעולה עם שלטון האוסטאשה.
ויקטור גוטמן נולד בעיירה בלישצ'ה שבאזור קרואטיה לאלפרד גוטמן, בן למשפחת אצולה יהודית אשר הקימה את היישוב, ולאוטיל לבית פולאק.
דודו היה הברון אדמונד גוטמן .
למשפחה הוענק תואר האצולה ברון גלס ובלישצ'ה .
גוטמן רכש תואר מהנדס מכונות באוניברסיטה הטכנית בווינה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי בקרבות החזית המזרחית וזכה לעיטור פור לה מריט.
לאחר המלחמה השתלב בחברה המשפחתית "H.S.
Gutmann" לה הייתה רשת מפעלים לעיבוד עץ.
ויקטור גוטמן ואחיו ארנסט, ניהלו את החברה אשר העסיקה מאות עובדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והחלת ממשלת הבובות של האוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים.
מפעליו של ויקטור גוטמן הולאמו על ידי המדינה העצמאית של קרואטיה.
במרץ 1943 נעצרו גוטמן ומשפחתו ונכלאו בזאגרב.
לאחר השואה שבו לבלישצ'ה וניסו לחדש את העסקים המשפחתיים.
לאחר כינון יוגוסלביה תחת המשטר הקומוניסטי נקט הממשל במדיניות של כלכלה מתוכננת וגוטמן נקלע לעימות מול המשטר.
ב-17 בנובמבר 1945 נעצר ויקטור גוטמן על ידי מנגנון ביטחון הפנים היוגוסלבי.
הוא הועמד לדין באשמת שחיתות כלכלית ושיתוף פעולה עם שלטון האוסטאשה וב-23 בנובמבר 1945 נדון למוות וכל רכושו הוחרם.
גזר הדין אושר על ידי בית המשפט העליון וב-17 בפברואר 1946 הוצא גוטמן להורג בזאגרב על ידי כיתת יורים.
ממסמך שהוצג במשפט אייכמן עולה, כי ב-6 במאי 1943, כתב אברהרד פון טאדן מהמשרד הראשי לביטחון הרייך מכתב לאדולף אייכמן המציין, כי לבקשת אייכמן מועברים אליו פרטים אודות גוטמן ומשפחתו שנעצרו בזאגרב.
עוד מצוין, כי גוטמן היה בעל מפעל גדול לעיבוד עץ בשותפות עם הגרמנים וכי שלטונות הונגריה מבקשים לשחררו משום שהוא נתין הונגרי.
ממסמך נוסף מ-2 ביולי 1943, עולה, כי אדולף אייכמן הורה לשחרר את גוטמן ומשפחתו ממעצרם, להוציאם מחזקת האוסטאשה ולשכנם בתנאים משופרים בטרזיינשטט.
גוטמן היה נשוי ללואיז לבית בלוך-באואר (1874–1961), אחותה של מריה אלטמן אשר נודעה במאבקה המשפטי מול ממשלת אוסטריה, להשבתם לחזקת משפחתה של חמש יצירות אמנות של הצייר גוסטב קלימט אשר נבזזו על ידי הנאצים.
לזוג נולדו שני ילדים בן-פראניו ובת נלי.
הבת נלי (1928–2023), היגרה לקנדה, כיהנה כפרופסור באוניברסיטת קולומביה הבריטית ולימדה ביולוגיה של התא.
ב-2016 קיבל בית המשפט המחוזי בזאגרב את עתירתה של נלי, בתו של ויקטור גוטמן לבחון מחדש את החלטת בית המשפט מ-1946.
ויקטור וסילייביץ' גורבטקו הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל בשלוש משימות חלל כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6.
ויקטור גורבטקו נולד בעיירה ונצי במחוז קרסנודאר.
בשנת 1953 הוא סיים בית הספר לטיסה ובשנת 1956 קיבל הסמכה לטייס קרב.
הוא שירת ביחידת חיל האוויר הסובייטי עד לשנת 1960.
בשנת 1960 הוא התקבל ליחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה לחלל.
בשנת 1969 ויקטור גורבטקו שוגר לחלל בפעם הראשונה בחללית סויוז 7 (אנטולי פיליפצ'נקו היה מפקד צוות).
המטרה הייתה להתחבר לחללית סויוז 8 שלא הושגה.
בשנת 1977 ויקטור גורבטקו שוגר לחלל בפעם השנייה בחללית סויוז 24 כמפקד צוות.
החללית התחברה תחנת החלל סאליוט 5. במהלך שייה בוצעו מספר מחקרים.
בשנת 1980 ויקטור גורבטקו טס לחלל בפעם השלישית כמפקד צוות של חללית סויוז 36. החללית התחברה תחנת החלל סאליוט 6. הוא חזר בחללית סויוז 37.
בשנת 1982 הוא עזב את יחידת הקוסמונאוטים ושירת בתפקידים שונים בחיל האוויר הסובייטי עד לשנת 1992.
בשנת 2017 ויקטור גורבטקו נפטר ונטמן בבית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה.
ויקטור גניש (נולד ב-19 בנובמבר 1966) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי.
גניש גדל בשכונת ג'סי כהן בחולון ושיחק במחלקת הנוער של הפועל ראשון לציון.
עלה לקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגה א' דרום בשנת 1984. עשה את כל המסלול כשחקן הרכב דרך עלייה לליגה הארצית, חזרה לליגה א' ועלייה עד לליגה הבכירה.
בעונת 1996–1997 הצטרף לקבוצת מכבי עירוני אשדוד, שחיפשה מחליף לבלם רוני אוואט שנפצע.
גניש העפיל עם עירוני לליגה הלאומית ולאחר מכן המשיך עוד עונה.
בעונות הבאות שיחק בקבוצות שמשון תל אביב והפועל בת ים מהליגה הארצית.
וסקציה נס ציונה והפועל מרמורק מליגה א'.
גניש התחיל כמאמן נוער ונערים ובמקביל השלים את תעודת הפרו שלו (מעניקה את האישור לאמן בליגה העל).
בעונת 2007–2008 שימש כעוזר מאמן בהפועל ראשון לציון.
אימן בוגרים במכבי בת ים בעונת 2008–2009 והוביל אותה בצמרת, אך עזב באמצע העונה בעקבות חילוקי דעות עם יושב ראש הקבוצה.
אימן בשמשון בני טייבה, אימן שנתיים במכבי השקמה/רמת חן והוביל אותה עד למבחני העלייה לליגה הארצית.
אימן את הפועל מרמורק בעונות 2012–2014 פעמיים לסירוגין והציל את הקבוצה מירידת ליגה.
בעונות 2015–2017 הוביל את מכבי קריית מלאכי עד למבחני העלייה לליגה א'.
את עונת 2017–2018 החל כעוזר מאמן בהפועל בני לוד ולאחר מספר מחזורים החל לאמן את בית"ר נורדיה ירושלים, איתה סיים במקום ה-4 והשתתפות במבחני העלייה לליגה הלאומית.
בעונת 2018–2019 אימן את הפועל כפר שלם ובעונת 2019–2020 אימן את קבוצת ירמיהו חולון.
באוק' 2024 מונה למאמן קבוצת הפועל אזור מליגה א'.
ויקטור גניש נשוי לדפנה ואב לבת ובן.
במקביל לעבודתו כמאמן כדורגל, עובד כמנהל תברואה בעיריית ראשון לציון.
בנו טל גניש משחק כשוער בליגה ג'.
ויקטור גונצ'ר (בבלארוסית: Віктар Ганчар, ברוסית: Виктор Гончар; נולד ב-7 בספטמבר 1957 - נעלם ב-1999) היה פוליטיקאי בלארוסי, שנעלם ומת ככל הנראה בשנת 1999.
הוא נולד בכפר רדזיצ'אבה, סמוך לסלוצק.
הוא סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בלארוס בשנת 1979 ועבד כעובד מחקרי משפטים במוסדות גדולים בבלארוס.
ממאי 1991 שימש כסגן ראש העיר מלדזייצ'נה.
במאי 1994 הוא התמודד לתפקיד שופט בית המשפט החוקתי בבלארוס, אך לא זכה לתמיכתם של מרבית חברי הפרלמנט.
במהלך הבחירות לנשיאות בשנת 1994, הוא היה מהפעילים במטה הבחירות של אלכסנדר לוקשנקו.
בשנת 1994, לאחר ניצחונו של לוקשנקו בבחירות לנשיאות, מונה לסגן ראש ממשלת בלארוס, אך עד מהרה התפטר.
הוא הצטרף לאופוזיציה לנשיא והצטרף למפלגת האזרחים המאוחדת והפך לחבר במועצה המדינית (מאז 1995).
בשנים 1995–1996 היה מזכיר כללי של בית הדין הכלכלי של חבר המדינות.
בשנת 1995 נבחר כציר לאספה הלאומית של בלארוס.
בשנת 1996 מונה ליו"ר ועדת הבחירות המרכזית והתנגד באופן פעיל ללוקשנקו במהלך משאל העם בשנת 1996. בשנת 1996 פוטר מתפקידו, לאחר שגונצ'ר מעולם לא הכיר בתוצאות משאל העם בשנת 1996 כלגיטימיות.
בשנת 1998 עמד ועדת בחירות חלופית בבחירות לנשיאות בשנת 1999, שאורגנה על ידי האופוזיציה כמחאה על הרפורמות החוקתיות של לוקשנקו.
גונצ'ר נעלם במינסק ב-16 בספטמבר 1999, יחד עם חברו, איש העסקים אנטולי קראסוסקי.
חתיכות זכוכית שבורה ודם נמצאו באתר כביכול בו נראו לאחרונה השניים.
ב-5 בדצמבר 2002 הם הוכרזו רשמית כנעדרים על ידי בית המשפט.
בינואר 2003 השעתה התובעת הכללית של מינסק את החקירה הפלילית בדבר היעלמותם.
לטענת, אולג אלקאייב, ששימש כמנהל כלא מספר 1 במינסק, ויקטור גונצ'ר נחטף והוצא להורג בהוראתם של אנשים הקרובים לנשיא לוקשנקו.
חקירת היעלמותם היא אחד הנושאים העיקריים של האופוזיציה בבלארוס והיא מוזכרת גם במסמכי ארגונים בינלאומיים.
בספטמבר 2004 פרסמו האיחוד האירופי וארצות הברית איסורי נסיעה לחמישה פקידים בבלארוס החשודים במעורבות בחטיפת גונצ'ר: שר הפנים ולדימיר נאומוב, התובע הכללי ויקטור שיימן, שר הספורט והתיירות יורי סיוואקוב (ששימש כשר הפנים בעת היעלמותם) וקולונל דמיטרי פאבליצ'נקו ממשרד הפנים בבלארוס.
במשך כמה שנים באופוזיציה הבלארוסית ארגנו את "יום הסולידריות עם בלארוס" ב-16 בכל חודש כדי להנציח את היעלמותם של גונצ'א, קראסוסקי, יורי זכרנקו, דז'מיטרי דוואדסקי ומותו המסתורי של גנאדי קרפיינקו.
בדצמבר 2019 פרסם דויטשה וול סרט דוקומנטרי בו יורי גרבסקי, לשעבר חבר ביחידה מיוחדת במשרד הפנים בבלארוס, אישר כי היחידה שלו היא שעצרה ורצחה את יורי זכרנקו ושהם אחר כך עשו אותו דבר עם ויקטור גונצ'ר ואנטול קראסוסקי.
ויקטור גרטלר (בהונגרית: Gertler Viktor; בודפשט, 24 באוגוסט 1901 – בודפשט, 5 ביולי 1969) היה במאי קולנוע יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל).
אביו היה אדולף גרטלר, סוחר יליד ארשקאויוואר ואמו הייתה פרידריקה (פרידה) ברגר (1880-1943).
סבו וסבתו מצד אביו היו יוז'ף גרטלר (1837-1920) סוחר, ובטי שלזינגר, ומצד אמו סבו היה פילפ ברגר וסבתו ברטה פייגל.
לאחר סיום בחינות הבגרות התחיל לעבוד כפקיד בנק.
בהמשך למד שירה ואחר כך סיים את לימודי המשחק בבית הספר לדרמה של סידי ראקושי.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1923 וחתם חוזה בתיאטרון הלאומי של פץ'.
בנוסף למשחק, החל גם לביים.
הוא נסע לברלין בשנת 1927 כדי לצלם סרטים.
במפעל הקולנוע הגרמני UFA, הפך תחילה לעוזר, לימים לעורך ולאחר מכן לבמאי.
הוא חזר להונגריה עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933. בשנת 1934 התחתן עם ארז'בט שרש בבודפשט.
סרטו העלילתי הראשון היה "האחות מריה", שצולם בשנת 1936. הוא התגורר בבריסל במהלך מלחמת העולם השנייה וחזר להונגריה לאחר סיום המלחמה.
בשנים 1945–1947 ניהל בית ספר לקולנוע בבודפשט ובין תלמידיו הרבים היה גם במאי הקולנוע היהודי הונגרי יאנוש הרשקו.
אחר כך היה מרצה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בין 1948 ל-1954.
הסרט שלי (1942 - אוטוביוגרפיה)
ויקטור דייוויס הנסון הוא היסטוריון אמריקני, בעל טור הכותב על מגמות בחברה בת זמננו.
בתחום כתיבתו האקדמית התמחה בחקר תופעת המלחמה, וסוד כוחה של התרבות הצבאית המערבית.
הנסון נולד וגדל בעיר סלמה שבקליפורניה.
אמו, פאולין דייוויס הנסון, הייתה עורכת דין ושופטת בבית הדין לערעורים של המדינה.
הנסון השלים תואר ראשון בלימודים כלליים וקלאסיים מטעם אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז בשנת 1975, ודוקטורט בלימודים קלאסיים מטעם אוניברסיטת סטנפורד בשנת 1980. הנסון שימש כמרצה בסטנפורד, כחבר מכון הובר למלחמה, מהפכה ושלום, וכבעל טור בשורה של כלי תקשורת.
הוא נחשב להיסטוריון צבאי בעל שם עולמי.
בישראל זכה ספרו 'ניצחון המערב' לשבחים, והחל משנת 2021 טורים שכתב באנגלית מתורגמים לעברית ומתפרסמים בעיתון ישראל היום.
ניצחון המערב (2001), תרגמו צבי חזנוב ואורי רדלר, הוצאת שיבולת, 2020.
ויקטור ולדימירוביץ' גראשצ'נקו היה כלכלן, בנקאי ואיש כספים סובייטי-רוסי.
האדם היחיד ברוסיה שעמד בראש הבנק הראשי במדינה ארבע פעמים (פעמיים כיו"ר הבנק הממלכתי של ברית המועצות ופעמיים כנגיד בנק רוסיה).
גראשצ'נקו נולד בלנינגרד, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות למשפחתו של בנקאי, ולדימיר סרגייביץ' גראשצ'נקו, שבשנים 1948–1958 שימש כסגן ראשון ליו"ר דירקטוריון הבנק הממלכתי של ברית המועצות.
אימו אנסטסיה וסילייבנה גרשצ'נקו (קלינובה) הייתה עקרת בית.
היו לו שלוש אחיות (ולנטינה, גלינה, אירינה) ואח (אנטולי).
לאחר שסיים את לימודיו במכון הפיננסי במוסקבה ב-1960, החל את דרכו כרואה חשבון בבנק הממלכתי של ברית המועצות.
בשנת 1961 היה רואה חשבון בונשטורגבנק ואז מונה למפקח ומומחה במחלקה לחשבונאות חיצונית ופנימית, ולראש מחלקת מטבע ומבצעי מזומנים של בנק המסחר.
בשנת 1965 היה לאחד ממנהלי בנק נרודני המוסקבאי בלונדון (Moscow Narodny Bank Limited), בנק שהוקם בשנת 1919 כדי לנהל את פעילויות סחר החוץ של רוסיה הסובייטית ובשנים הבאות שימש בשלל תפקידים במסגרת הבנק: בשנים 1967–1972 עבד כסגן מנהל, ומאז 1969 כמנהל סניף של הבנק בביירות, לבנון.
בשנים 1977–1982 היה מנהל הסניף של בנק נרודני בסינגפור.
בשנים 1972–1974 שימש כסגן ראש מחלקה של ונשטורגבנק בברית המועצות.
בשנים 1974–1977 עבד כיו"ר מועצת המנהלים של Ost-West Nandelsbank (פרנקפורט על מיין, גרמניה).
בשנת 1982 מונה לראש מחלקת מט"ח וביולי 1988 לסגן יו"ר דירקטוריון ונשאקונום בנק.
בשנים 1983–1985 שימש כסגן יו"ר מועצת המנהלים של הבנק לסחר חוץ בברית המועצות.
בשנת 1985 הוא הפך לסגן היו"ר הראשון של הנהלת ונשטורגבנק ובשנת 1988 מונה לסגן הראשון של יו"ר דירקטוריון הבנק.
בשנים 1989–1991 שימש כיו"ר דירקטוריון הבנק הממלכתי של ברית המועצות.
בשנת 1992 מונה לראש המחלקה למדיניות מוניטרית של הקרן הרפורמית הבינלאומית לרפורמות כלכליות וחברתיות ומנובמבר 1992 עד אוקטובר 1994 הוא היה נגיד בנק רוסיה.
מ-16 במרץ עד 25 בדצמבר 1993, כנגיד בנק רוסיה, היה חבר בנשיאות ממשלת הפדרציה הרוסית.
ב-1993 הוא מונה לממונה על רוסיה במועצת הבנק הבינלאומי של חבר המדינות ובאותה השנה הוא נבחר ליו"ר מועצת הבנק הבינלאומי של חבר המדינות.
עם זאת, ב-11 באוקטובר 1994 נאלץ להתפטר מתפקידו כנגיד בנק רוסיה בשל ביקורת על הנהלת הבנק, מניפולציה בשער החליפין של הרובל במטרה להשלים את התקציב הפדרלי על חשבון בנק רוסיה שהיה הגורם לקריסת שער החליפין של הרובל ואז החזרתו במהירות (באירועים המכונים "יום שלישי שחור" ו"חמישי האדום").
בשנים 1994–1995 עבד כיועץ במכון המחקר לבנקים של בנק רוסיה (מכון המחקר לבנקים של הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית).
בשנים 1996–1998 הוא היה יו"ר הדירקטוריון של הבנק הבינלאומי המוסקבאי.
ב-11 בספטמבר 1998 שוב מונה לנגיד בנק רוסיה ובנובמבר 1998 מונה למנהל מטעם רוסיה בקרן המטבע הבינלאומית, אך באוגוסט 2000 הוא שוחרר מתפקיד זה.
לאחר מכן התפטר במרץ 2002. ב-7 בדצמבר 2003 הוא נבחר לדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית ברשימה הפדרלית של מפלגת המולדת.
בינואר 2004 הוא היה מועמד לתפקיד נשיא הפדרציה הרוסית מטעם מפלגת האזורים הרוסיים (אך סורב מטעם ועדת הבחירות המרכזית של הפדרציה הרוסית).
בתחילת יוני 2004, לאחר מעצרו של מיכאיל חודורקובסקי, הוא קיבל את הצעת הנהלת חברת הנפט יוקוס לעמוד בראש דירקטוריון החברה והתפטר מסמכויותיו הפרלמנטריות.
ברם, באוגוסט 2006 הוכרזה חברת הנפט יוקוס כפושטת רגל, והליך פירוקה החל.
הכלכלן האמריקאי ג'פרי סאקס כינה את גראשצ'נקו "נגיד הבנק המרכזי הגרוע בעולם".
ויקטור דזנאי (במקור דיטריכשטיין, (בהונגרית: Déznai Viktor; ארד, 25 במאי 1884 – קלוז'-נאפוקה, 1 בדצמבר 1968) היה סופר יהודי-הונגרי ברומניה, חוקר אורבניזם דהיינו עירוניות (תחום מדעי).
ויקטור דיטריכשטיין נולד במשפחה יהודית.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט ובסורבון בפריז כמורה לשפה ולספרות צרפתית, ודוקטור במדעי הרוח.
משנת 1907 היה מורה בטימישוארה בבית הספר התיכון הריאלי הראשי הממלכתי, משנת 1919 היה מורה בבית הספר התיכון היהודי והמנהל של גימנסיית הפועלים.
בין השנים 1948–1950 היה פרופסור במחלקה לעירוניות ולתכנון ערים באוניברסיטת בבש-בויאי בקלוז'-נפוקה.
עד 1958 עבד גם בספריית האקדמית בקלוז'.
עבודת הדוקטורט שלו (על רגשות הטבע בספרות הצרפתית של המאה ה-17, בודפשט, 1907), שכבר יצאה לאור בהוצאתו, הוכיחה את רב צדדיותו.
הוא החל את לימודיו במדע העירוניות לפני מלחמת העולם הראשונה, ומחקריו בתחום זה נקראו על ידו אורבנולוגיה כבר בשנת 1912; מונח זה אומץ גם על ידי הספרות בעולם, בתוספת המילה אורבניסטיקה, כלומר היישום הטכני של מדע העירוניות.
הוא למד בהרחבה את בעיית התכנון העירוני מתחת לפני הקרקע והשתתף בקונגרסים בינלאומיים לתכנון עירוני.
הוא היה חבר בכמה אגודות אירופאיות ואמריקאיות ומשנת 1930 הציע כמה הצעות (כולל למכון הפדגוגי ג'יי-ג'יי רוסו של אוניברסיטת ז'נבה) לארגון אולימפיאדות אינטלקטואלות משנות ה-30 של המאה ה-20 ואילך.
לאחר מלחמת העולם השנייה פיתח תוכנית להקמת מכון מחקר לעירוניות הן בינלאומי והן מקומי, וכתב את ההיסטוריה העירונית של קלוז'-נאפוקה על פי הזמנה ממלכתית.
כחצי מאה מחקריו על מדע העירוניות התפרסמו בחמש שפות בחמישה כתבי-עת, בהם Urbanismul הרומני, בכתב העת בבודפשט בשם Városok Lapja, בפריז ב-La Vie Urbaine ב-Zirkel בשטוטגרט וב-Oeuvres בז'נבה, עם התייחסות מיוחדת לפיתוח של ערים כמו: בוקרשט, טימישוארה, קלוז'.
הוא עבד בעיתון טימישוארה, בעיתונות בשפה ההונגרית: ב"עידן שלנו" (שני הנהרות), "דרכנו", "טריבונה", וכן בעיתונות בשפה הרומנית כמו: Contemporanul, Viața Economică.
תוכנית D (עם אישטוואן גרדוני, רומן, הוצאת פראגר, ברטיסלבה, 1938).
ברית המועצות, 1–2; הספר הרוסי, קלוז'-נאפוקה, 1946.
פירוטו על הסיווג הכללי של ערים נותר בכתב יד, ויחד עם ספרייתו, אוספיו, התכתבויותיו נתרמו לספריית סניף האקדמיה בקלוז'.
סיפור חייו ועבודתו נכתבו על ידי תלמידו, ג'רג' בלייר (כתב היד בבעלות המשפחה).
ויקטור ולדימירוביץ' גולביץ' (בבלארוסית: Віктар Уладзіміравіч Гулевіч, ויקטר אולדזימירוביץ' הולביץ'; ברוסית: Виктор Владимирович Гулевич נולד ב-14 במאי 1969) הוא גנרל מאיור בלארוסי המשמש מאז 11 במרץ 2021 כראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של בלארוס.
גולביץ' נולד ב-14 במאי 1969 בכפר ויאליקאיה פדר במחוז משנה סלוצק שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, נכנס לבית הספר הגבוה לפיקוד צבאי במוסקבה, אותו סיים בהצטיינות בשנת 1990.
את שירותו החל כמפקד מחלקה בכוחות הסובייטיים בגרמניה המזרחית, ולאחר מכן במחוז הצבאי של עבר הקווקז.
לאחר נפילת ברית המועצות חזר לבלארוס העצמאית והתגייס לצבא בלארוס כמפקד מחלקה ולאחר מכן כמפקד גדוד בבריגדת המשמר האווירית ה-103. בשנת 2002 סיים את לימודיו עם מדליית זהב בפקולטה לפיקוד ומטה של האקדמיה הצבאית של בלארוס.
הוא התקדם בסולם הדרגות ומילא תפקידי מטה שונים.
בפברואר 2020 הוא מונה למפקד פיקוד המבצעים המערבי, וביוני של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל מאיור ב-11 במרץ 2021, הוא מונה לראש המטה הכללי, במקומו של אלכסנדר וולפוביץ'.
במרץ 2022, בעיצומה של הפלישה הרוסית לאוקראינה, דיווחו מקורות אוקראיניים כי גולביץ' התפטר מתפקידו בשל התנגדותו לדרישת הנשיא אלכסנדר לוקשנקו שבלארוס תצטרף למלחמה לצד רוסיה.
ברשתות החברתיות התפרסם מכתב התפטרות שנשלח לכאורה בידי גולביץ' אל שר ההגנה ויקטור חרנין.
ממשרד ההגנה הבלארוסי נמסר בתגובה כי המכתב מזויף וגולביץ' אינו יכול להתפטר ללא אישורו של שר ההגנה.
ויקטור דלנוקי (במקור זינגר, בהונגרית: Dalnoky Viktor; נאג'ווארד, 20 ביוני 1866 – בודפשט, 13 בפברואר 1955) היה זמר אופרה (בריטון) ובמאי, רופא שיניים יהודי-הונגרי, בנו של הטנור בני דלנוקי (במקור: בנימין זינגר) ושל זמרת האלט פאני קונטי שהתגיירה כדי להתחתן עם אביו.
ויקטור דלנוקי בא ממשפחה של אנשי תיאטרון ונמשך גם לקריירה רפואית, הוא לא הצליח לבחור בין השניים, ועסק בשניהם לאורך כל חייו.
דלנוקי סיים את לימודיו באוניברסיטאות לרפואה בבודפשט, בווינה ובברלין.
הוא היה רופא שיניים מתחיל בבירת אוסטריה, הוא טיפל גם בבני המשפחה הקיסרית ולצד עבודתו עסק בפיתוח קולו.
הקריירה הבימתית שלו החלה בברטיסלבה בשנת 1900, בשנה שלאחר מכן הגיע לבודפשט והיה אמן ב"תיאטרון העם" (Népszínház) ולאחר מכן בתיאטרון ההונגרי, בעיקר באופרטות.
ב-5 במאי 1901, בבודפשט, הוא נשא לאישה את בורבלה אוגוסטה אלאונורה לורציה, ילידת ווינה.
ב-1902 הפך לחבר באופרה של וינה לכמה חודשים.
בתחילת 1903 הוחתם על חוזה על ידי בית האופרה המלכותי ההונגרי, שהוריו היו חברים בו מאז פתיחתו.
אמו נפטרה בשנת 1908 במהלך הופעה של האופרה אמני השירה מנירנברג, בה גילם בנה ויקטור דלנוקי את סיקסטוס בקמסר.
דלנוקי לחם במלחמת העולם הראשונה כרופא גדודי וזכה במספר עיטורים.
במהלך איחוד בית האופרה, אחרי נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא מונה למנהל למשך עונה ב-16 בספטמבר 1919. דלנוקי פרש כזמר ב-1928, והפך למנהל הראשי של התיאטרון העירוני (לימים תיאטרון ארקל) עד 1930. (בין 1922 לבין 1924 הוא כבר היה זמר אורח קבוע בתיאטרון)
הוא התחתן בשנית ב-28 בפברואר 1930 עם רוזליה נמש, שהייתה צעירה ממנו ב-28 שנים.
דלנוקי התגורר ממש ליד בניין בית האופרה בארמון גומפרז (רובע 6 שדרת אנדראשי 20).תפקידי אופרה בופה היו הכי קרובים לאישיות.
עם סיפוריו העליזים, הוא הופיע תכוף בכתבי עת של התיאטראות ובצהובונים.
דלנוקי נפטר ב-1955. אלמנתו, רוז'ה נמש, חיה 15 שנים אחריו ונפטרה ב-16 בנובמבר 1970.
הוא השתתף באופרות ובתפקידים רבים:
Ábrányi Emil: החייל העיוור (1923)
Adolphe Adam: הבובה מנירנברג (1924)
גאטנו דוניצטי: לוצ'יה די למרמור (1928)
קרל גולדמארק : מלכת שבא (1923)
אנגלברט האומפרדינק: הנזל וגרטל (1923)
פייטרו מסקאני: (1923) קוולקיה רוסטיקנה
ג'אקומו מאיירבר: ההוגנוטים (1929) מוצרט: דון ג'ובאני (1930)
מיהאי נאדור: דונה אנה (1920)
ג'אקומו פוצ'יני: מאדאם באטרפליי (1938)
בדז'יך סמטנה: הכלה המכורה (1924)
ג'וזפה ורדי: נשף המסיכות (1937)
ריכרד וגנר: ההולנדי המעופף (1919)
זיכרונות נחמדים מתקופות נחמדות מאוד (כתב העת של רופאי השיניים ההונגרים, 1932)
ויקטור גונארסון (בשוודית: Victor Gunnarsson; 31 במרץ 1953 – 3 או 4 בדצמבר 1993) היה פעיל ימין קיצוני שוודי.
ב-1986 התפרסם בתור חשוד ברצח ראש הממשלה אולוף פלמה.
היגר לארצות הברית ושם נרצח בידי שוטר אמריקני.
ב-28 בפברואר 1986 נרצח ראש הממשלה אולוף פלמה ביריות במרכז סטוקהולם.
הרוצח נמלט ולא הותיר עקבות.
בימים הבאים, משטרת שוודיה ביצעה גל מעצרים.
ב-8 במרץ נעצר גונארסון לראשונה לאחר שעדי ראייה טענו שראו אותו בזירת הרצח.
בדירתו נמצאו עלונים נגד פלמה וממשלתו.
גונארסון שוחרר עד מהרה לאחר סכסוך בעניינו בין המשטרה לפרקליטות.
עם זאת, משטרת שוודיה המשיכה לעקוב אחריו ולהאזין לטלפונים שלו.
בהתאם למדיניות התקשורת השוודית של אי-חשיפת שמות חשודים, הוא נודע לציבור בשם הקוד "הבן ה-33" (33-åringen).
בשלב מסוים, גונארסון מאס בתשומת הלב הציבורית והמשטרתית, והיגר לארצות הברית.
גופתו הכמעט עירומה של גונארסון נמצאה באזור מיוער בשם דיפ גאפ (Deep Gap) במרחק של כ-138 ק"מ מדירתו בסולסברי, צפון קרוליינה.
החקירה התמקדה בשוטר לשעבר בשם למונט סי אנדרווד.
אנדרווד היה מאורס בזמנו לאישה בשם קיי וודן, אשר עזבה אותו לטובת גונארסן.
זמן קצר לפני כן, אנדרווד רצח גם את קתרין מילר, אמה של קיי.
הוא נידון למאסר עולם פלוס 40 שנה.
בינואר 2010, שופט בבית המשפט המחוזי במחוז המערבי של צפון קרולינה קבע כי אנדרווד סבל מייעוץ לא יעיל והורה להעניק לו משפט חדש או לשחרר אותו מהכלא תוך 180 יום.
החלטה זו בוטלה והמשפט החדש נדחה על ידי בית המשפט לערעורים בארצות הברית בינואר 2011. בית המשפט לערעורים קבע כי גם אם עורכי דינו של אנדרווד היו לא יעילים כפי שטען, הראיות נגדו היו כה מכריעות עד שחוסר הכשירות, לכאורה, של עורכי הדין, לא היה רלוונטי.
אנדרווד היה כלוא עד מותו ב-23 בדצמבר 2018.
בש ויקטור וילם, או ויקטור-גיום באש (18 באוגוסט 1863, בפשט, הונגריה - ונרצח ב-10 בינואר 1944 בליון, צרפת) הוא היה פוליטיקאי יהודי-צרפתי ופרופסור לפילוסופיה בסורבון.
בש פעל במסגרת התנועה הציונית, היה מייסד שותף ונשיא של הליגה הצרפתית לזכויות האדם (נשיא הליגה מ-1926 עד 1944) למאבק בנאציזם.
אביו היה העיתונאי והפעיל הפוליטי, רפאל בש .
ויקטור בש, שנולד בפשט בשנת 1863, היגר עם משפחתו לצרפת בילדותו, ולאחר מכן למד בסורבון.
בשנת 1885 הוא מונה לפרופסור באוניברסיטת נאנסי, וב-1887 באוניברסיטת רן, התיידד עם ז'אן ז'ורס.
בתקופת פרשת דרייפוס היה בש מנהיג תנועת "הדרייפוסרים" בעיר רן, בה נפתח משפט דרייפוס.
הן כיהודי והן כדרייפוסרי, היה בש נתון לרדיפה מידי האוכלוסייה האנטישמית הקנאית.
בראיון משנת 1916 שצוטט על ידי הביוגרף שלו ונכדתו, ההיסטוריונית הצרפתייה פרנסואז בש, הכריז ויקטור בש, "אני באמת יהודי.
נאבקתי וסבלתי למען יהדותי." עם זאת, הביוגרפית פרנסואז בש מדגישה כי סבה הזדהה עם ההיסטוריה המשפחתית שלו, ועם סבלם של היהודים הנרדפים, ולא במיוחד עם היהדות כדת.
הן כחבר בליגה נגד האימפריאליזם שנוצרה בבריסל בשנת 1927, והן כנשיא הליגה הצרפתית לזכויות האדם בין השנים 1926–1944, בש היה אחד האדריכלים של החזית העממית הצרפתית.
הוא נלחם וסבל למען עקרונות הצדק המשפטי והחברתי וכן למען זכויות האדם.
ב-10 בינואר 1944 נלקחו מביתם בליון ויקטור בש ואשתו, אילונה בש (לבית הלן פורת') בגיל 80, ונרצחו על ידי ג'וזף לקוסן והנרי גונט מהמיליציה הצרפתית של משטר וישי הצרפתי האנטישמי, בהוראתו של ראש האזור פול טובייה.
פול פעל בכפיפות לקלאוס ברבי ראש הגסטפו בליון, שכונה בשם "הקצב מליון".
עבודותיו שפורסמו כוללות מחקר חשוב:
הוא גם תרם תכופות לעיתונים "סיקל-Siècle " ול"גראנד רוויו " של פריז.
ויקטור ז'אן דורוי היה היסטוריון ומדינאי צרפתי.
בתפקידו כשר החינוך של צרפת הוביל ארגון מחדש של ההשכלה הגבוהה במדינה.
כן שיפר את מצב החינוך היסודי במדינה אך נכשל במאמציו להפוך את החינוך היסודי לחובה לכל ובמימון ממשלתי מלא.
השלים באופן מבריק את לימודיו באקול נורמל סופרייר כתלמידו של ז'ול מישלה.
עם סיום לימודיו לקח אותו מישלה כמזכיר במסעותיו ברחבי צרפת וב-1836 החליף את מורו באקול נורמל סופרייר, כשהוא בן 24 בלבד.
זמן לאחר מינויו נאלץ לפרוש מהוראה בשל בריאותו הלקויה, לפרנסתו נאלץ ליצור סדרה של ספרי לימוד והם הביאו לפרסומו.
הוא החזיק במשרת חינוך בתיכון אנרי הרביעי במשך כעשרים וחמש שנים והתפרסם כהיסטוריון כשהוציא לאור את הסדרה "Histoire des Romains et des peuples soumis à leur domination" בשני כרכים.
בעקבות פרסומו נקרא לסייע לנפוליאון השלישי ביצירת הביוגרפיה שלו לחיי יוליוס קיסר.
בהמשך התמנה כשר החינוך של צרפת.
אחרי תום כהונתו במשרד החינוך נבחר כסנאטור.
אחרי נפילת הקיסרות הצרפתית השנייה לא שימש עוד דורוי בתפקידים פוליטיים, אך ב-1876 התמודד, ללא הצלחה, בבחירות לסנאט.
הוא המשיך בפעילות אקדמית וב-1886 נבחר כחבר החברה הפילוסופית האמריקאית.
ויקטור גולובטנקו (ברומנית: Victor Golovatenco; נולד ב־28 באפריל 1984 בקישינב שבמולדובה) הוא כדורגלן עבר מולדובני ששיחק בעמדת המגן.
גולובטנקו החל את דרכו כשחקן בוגר במועדונים שריף טירספול וטירספול.
בשנים 2007–2016 שיחק בשלושה מועדונים רוסיים: חימקי, קובאן קרסנודאר וסיביר נובוסיבירסק.
לאחר מכן שיחק בבלץ, ואז, בשנת 2018, עבר למועדון זימברו קישינב, בו גם הודיע על פרישה מכדורגל.
לגולובטנקו 79 הופעות במדי נבחרת מולדובה, מספר ההופעות השלישי הגבוה ביותר עבור הנבחרת.
הוא שיחק במספר טורנירים בין–לאומיים, בהם: מוקדמות יורו 2008, מוקדמות יורו 2012, מוקדמות מונדיאל 2014, מוקדמות יורו 2016 ומוקדמות מונדיאל 2018.
שלושת שעריו של השחקן במדי הנבחרת הובקעו בשני משחקי ידידות ב־2009. השער הראשון הובקע ב־6 ביוני בניצחון 1–2 על .
שני שערים נוספים הובקעו ב־12 באוגוסט בניצחון 1–4 על .
ויקטור אנדרס גוסמאן אולמדו (בספרדית: Víctor Andrés Guzmán Olmedo; נולד ב-7 במרץ 2002), הידוע גם בשם טורו, הוא כדורגלן מקסיקני שמשחק בעמדת הבלם במועדון המקסיקני, מונטריי, ובנבחרת מקסיקו.
ב-21 בינואר 2020, גוסמאן ערך את הופעת הבכורה שלו בטיחואנה במשחק רבע הגמר של הגביע המקסיקני מול אתלטיקו סן לואיס, בניצחון של 1–0, משחק בו נכנס כמחליף.
ב-25 ביולי 2020, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה המקסיקנית במשחק נגד אטלס, אשר הסתיים בניצחון 3–1.
ב-25 באוקטובר 2021, ויקטור גוסמאן קיבל את הזימון הראשון שלו לנבחרת מקסיקו.
ב-20 באפריל 2023, ערך גוסמאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית בשוויון 1–1 נגד נבחרת ארצות הברית במסגרת משחק ידידות.
ויקטור הוגו גומס סילבה (בפורטוגזית: Victor Hugo Gomes Silva; נולד ב-11 במאי 2004 בריו דה ז'ניירו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת פלמנגו מליגת העל הברזילאית.
הוגו גדל במחלקת הנוער של פלמנגו.
בשנת 2022 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של פלמנגו במסגרת ליגת העל הברזילאית.
הוא זכה עם פלמנגו בגביע ליברטדורס לעונת 2022, וכן בגביע הברזילאי לעונה זו.
ויקטור פטרוביץ' דובינין היה גנרל רוסי אשר שימש כראש המטה הכללי הראשון של הפדרציה הרוסית.
דובינין נולד ב-1 בפברואר 1943 בכפר מרטיוש שבמחוז סברדלובסק.
מוצא משפחתו היה מאזור קורגן, אולם היא הוגלתה לסברדלובסק ב-1937. במחצית השנייה של שנות ה-40, הותר למשפחה לחזור לקורגן.
ב-1961 הוא התגייס לצבא האדום ולמד בבית הספר לטנקים במזרח הרחוק הרוסי.
בספטמבר 1970 מונה למפקד פלוגת טנקים.
באוקטובר 1971 הוא מונה למפקד גדוד.
באוגוסט 1975 מונה לסגן מפקד רגימנט הטנקים ה-93 של המשמר.
באוגוסט 1976 הועבר לשמש כמפקד רגימנט הטנקים ה-32. בינואר 1978 מונה לסגן מפקד דיוויזיית הטנקים ה-29. בדצמבר 1979 מונה למפקד דיוויזיית הטנקים ה-8.
ב-1984 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של המטה הכללי ומונה לסגן מפקד הארמייה ה-32. בספטמבר 1984 הוא הועבר לשמש כסגן מפקד הארמייה המשולבת ה-40. ב-30 באפריל 1986 הוא מונה למפקד הארמייה.
הוא פיקד על הארמייה במהלך מלחמת אפגניסטן.
ביוני 1987 הוא הועבר לפקד על ארמיית הטנקים ה-7. במאי 1988 הועבר לשמש כסגן מפקד המחוז הצבאי קייב.
ביוני 1989 מונה למפקד הכוחות הסובייטים בפולין.
לקראת סוף כהונתו בתפקיד, במאי 1992, פיקד על השלב הראשון במבצע פינוי הכוחות מפולין.
ביוני 1992 העביר את הפיקוד על מבצע פינוי לגנרל לאוניד קובליוב, שב לרוסיה כדי להתמנות לראש המטה הכללי הראשון של הפדרציה הרוסית.
בחודשים האחרונים לחייו אובחן אצלו סרטן מתקדם.
ויקטור ג'וקאנוביץ' (במונטנגרית: Viktor Đukanović; נולד ב-29 בינואר 2004 בניקשיץ' שבסרביה ומונטנגרו) הוא כדורגלן מונטנגרי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת סטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית ובנבחרת מונטנגרו.
ג'וקאנוביץ' גדל במחלקות הנוער של סוטייסקה ניקשיץ' ובודוצ'נוסט פודגוריצה.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגר של בודוצ'נוסט פודגוריצה במסגרת ליגת העל המונטנגרית.
בסך הכל ערך 68 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 12 שערים.
ב-6 בינואר 2023 חתם ג'וקאנוביץ' על חוזה לחמש שנים בהמארבי מליגת העל השוודית.
בעונתו הראשונה במועדון ערך 25 הופעות ליגה, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-30 ביולי 2024 הושאל אל סטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית.
ב-14 ביוני 2022 ערך ג'וקאנוביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מונטנגרו, בניצחון 3-0 על נבחרת רומניה במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
ויקטור גורפינקל היה פיזיאולוג יהודי-אמריקאי יליד ברית המועצות.
ויקטור גורפינקל נולד בשנת 1922 בעיירה קראסני אוקני במחוז אודסה (אז בתחומי ברית המועצות, כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
בשנת 1931 גורפינקל החל ללמוד במכון לרפואה באודסה.
בשנת 1941, בעקבות התקרבות הקרבות לעיר המכון פונה לפרונזה (אז בתחומי ברית המועצות) בו גורפינקל סיים את הלימודים בשנת 1944. הוא גויס לשורות הצבא האדום ושובץ כרופא.
הוא שירת ביחידות שונות ולאחר סיום הקרבות היה מנהל מחלקה כירורגית של בית חולים צבאי.
בשנת 1946 גורפינקל שוחרר משירות צבאי והחל לעבוד על תואר שלישי בהדרכת ניקולאי ברנשטיין במוסקבה.
בשנת 1950 גורפינקל עבר לתחום המחקר.
בשנת 1961 גורפינקל סיים עבודת פוסט-דוקטורט ובשנת 1967 התמנה לפרופסור.
בשנת 1958 גורפינקל עבר לנובוסיבירסק בה עבד במכון של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
לאחר מספר שנים הוא חזר למוסקבה והחל לעבוד במכון לחקר העברת מידע של האקדמיה.
על פעילות לקידום בניית תותבות מתקדמות גורפינקל קיבל פרס ברית המועצות בשנת 1970 והתקבל להאקדמיה הרוסית למדעים בשנת 1994 כחבר בהתכתבות.
משנת 1965 ועד 2004 גורפינקל היה ראש קתדרה של "פיזיקה מערכות חיות" במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה והיה פרופסור של המכון.
בשנים 1981–1983 הוא ניהל ניסויים בתחום מחקריו שנערכו בתחנת חלל סאליוט 7.
בשנת 2004 גורפינקל עבר לארצות הברית והחל עבודה באוניברסיטת אורגון.
במהלך פעילותו גורפינקל כתב 3 ספרים ומעל ל-300 מאמרים מדעיים.
בהדכתו נכתוב מספר עבודות תואר שלישי.
גורפינקל נפטר בשנת 2020 באורלנדו.
ויקטור גולנט היה פיזיקאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
הוא התמחה בפיזיקה של פלזמה.
ויקטור גולנט נולד בשנת 1928 בלנינגרד למשפחה יהודית.
אביו יבגני גולנט היה מחנך ופרופסור.
לאחר סיום בית ספר גולנט החל ללמוד הנדסה במכון הפוליטכני של לנינגרד וסיים את הלימודים בשנת 1950. לאחר סיום הלימודים הוא התחיל לעבוד בתשלובת לתכנון ובניית רכיבים אלקטרוניים "סבטלנה".
על בסיס עבודות שהוא עשה גולנט כתב עבודת תואר שלישי וקיבל את התואר בשנת 1955.
בשנת 1956 הוזמן ללמד במכון הפוליטכני בו למד.
במקביל הוא המשיך לעבוד בתשלובת "סבטלנה".
בתקופה זו הוא החל להתעמק בחקר תופעות בשדה מגנטי חזק והשפעתם על פלזמה.
בשנת 1958 הוזמן לעבודה במכון לפיזיקה וטכנולוגיה על שם יופה בלנינגרד.
המכון היה שייך לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
במכון זה פעלו ליצירת מתקנים ליצירת היתוך גרעיני נשלט.
בהמשך הוא קודם לראש מעבדה של המכון.
במקביל לעבודה במכון של שם יופה, הוא המשיך ללמד במכון הפוליטכני.
הוא קודם לדרגת פרופסור והחל משנת 1981 היה ראש קתדרה.
בהדרכתו בוצעו מספר עבודות תואר שלישי ופוסט-דוקטורט.
בשנת 1983 גולנט היה חלק של צוות מהנדסים ומדענים שקיבלו פרס ברית המועצות על עבודה בחקר היתוך גרעיני.
בשנת 1984 התקבל כחבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1990 הוא קודם למעמד של חבר בפועל.
הוא היה חבר מערכת של מספר כתבי עת בנושא התמחותו.
הוא פרסם מעל ל-200 מאמרים וכתב מספר ספרים בנושא חקר פלזמה והיתוך גרעיני נשלט.
הוענקו לו מספר עיטורים סובייטים ורוסים.
בשנת 1998 הוענק לו פרס על שם ארצימוביץ' של האקדמיה הרוסית.
ויקטור גולנט נפטר בשנת 2008 ונטמן בעיר בו נולד ופעל.
ויקטור מוריץ גולדשמידט היה מינרלוג נורווגי–יהודי, אשר ביחד עם ולדימיר ורנדסקי נחשב לאבי הגאוכימיה המודרנית.
גולדשמידט פיתח את סיווג גולדשמידט.
אביו היינריך גולדשמידט היה כימאי נודע יליד פראג ואמו, אמילי לבית כהן הייתה בת למשפחת סוחרי עצים.
ב-1893 עברה המשפחה לאמסטרדם, ב-1896 להיידלברג וב-1901 לאוסלו בעקבות עבודתו האקדמית של האב.
ב-1901, כאשר הוא בן 13 החל ויקטור גולדשמידט את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת אוסלו, ב-1911 רכש דוקטורט בהנחייתו של הגאולוג ולדמר כריסטופר ברגר , וב-1912 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת אוסלו במינרלוגיה ובפטרוגראפיה.
ב-1914 נבחר לפרופסור מן המניין באוניברסיטת סטוקהולם, ובהמשך הקימה אוניברסיטת אוסלו עבורו את המכון המינרלוגי ומינתה אותו לפרופסור מן המניין, וזאת בכדי לעודד אותו להישאר בסגל האקדמי שם.
ב-1929 מונה לראש הפקולטה למינרלוגיה באוניברסיטת גטינגן, תפקיד ממנו התפטר ב-1935 לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
בהמשך הקריירה פיתח גולדשמידט את סיווג גולדשמידט ואת גורם הסבילות של גולדשמיט .
ב-1932, היה לחבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
ב-9 באפריל 1940 פלשה גרמניה הנאצית לנורווגיה והכניעה אותה תוך כחודשיים.
עם הכיבוש החלה רדיפת יהודי נורווגיה וב-26 באוקטובר 1942 נעצר גולדשמידט על ידי שלטונות הכיבוש הגרמני, ונכלא במחנה הריכוז ברג אשר שכן באזור וסטפול.
מצבו הבריאותי של גולדשמידט הדרדר והוא הובהל לבית חולים הסמוך לאוסלו.
ב-8 בנובמבר שוחרר ממעצרו, וב-25 בנובמבר נעצר בשנית.
גולדשמידט יועד לגירוש בטרנספורט למחנה ההשמדה אושוויץ, אך הצליח לשכנע את מפקד המשטרה בסיוע עמיתיו באוניברסיטה, בדבר חשיבות כישוריו המדעיים לנורווגיה.
מפקד המשטרה שחרר אותו ותוך זמן קצר עלה בידי גולדשמידט להימלט לשוודיה.
במרץ 1943 הועבר לאנגליה על ידי המודיעין הבריטי, ובהמשך עבר לאברדין ועסק במחקר, לצד סיוע למאמץ המלחמתי בבחינת התקדמות המחקר הגרמני בתחום המים הכבדים.
ב-1946, לאחר תום מלחמת העולם השנייה שב לאוסלו ושם הלך לעולמו ב-1947 מסיבוכים שנגרמו לאחר שנותח ברגלו, והוא בן 59.
ויקטור דוברונראבוב (נולד ב-8 במרץ 1983) הוא שחקן רוסי.
דוברונראבוב נולד בטאגאנרוג, בנם של השחקן פיודור דוברונראבוב ואירינה, אחיו הוא השחקן איוואן דוברונראבוב.
הוא שיחק בסדרה קטי המכוערת המקבילה הרוסית של אני בטי המכוערת, הוא שיחק בין היתר בסרט המלחמה T-34 עליו היה מועמד לפרס פרס נשר הזהב, הוא שיחק בסרט "ילד מלחמה" העוסק בילד ששימש כחייל במלחמת העולם השנייה.
הוא הופיע בסרט הספורט סטרלצוב, גילם קצין קג"ב בסרט אלוף העולם, הוא גם שיחק בסרט דקל.
הוא קיבל את העיטור אמן הכבוד של הפדרציה הרוסית.
ויקטור גרסיה ראחה (בספרדית: Víctor García Raja; נולד ב-16 בספטמבר 1997) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות המגן הימני והקיצוני בלבאנטה.
גרסיה, יליד ולנסיה, החל את הקריירה במועדון המקומי טורה לבאנטה מהליגה הרביעית.
ב-12 ביוני 2018 חתם בדפורטיבו לה קורוניה, והצטרף תחילה לקבוצת המילואים, דפורטיבו לה קורוניה ב'.
הוא ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו בקבוצה הבוגרת ב-12 בספטמבר 2018 במסגרת הגביע המלך הספרדי.
ב-26 ביולי 2019 עבר לקבוצת המילואים ריאל ואיאדוליד ב'.
ב-7 ביולי 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של ריאל ואיאדוליד.
לאחר מכן הושאל לסבאדל מהליגה השנייה ולדפורטיבו לה קורוניה.
ב-16 באוגוסט 2022 חתם באלקורקון, וסייע לקבוצה לעלות לליגה השנייה בסוף העונה.
ב-26 ביוני 2024, לאחר ירידה לליגה השלישית, חתם לשנתיים באלדנסה מהליגה השנייה.
ב-3 ביולי 2025, לאחר ירידה נוספת עם אלדנסה, חתם גרסיה לשנתיים בלבאנטה מלה ליגה.
ויקטור ביארקי דדאסון (באיסלנדית: Viktor Bjarki Daðason; נולד ב-30 ביוני 2008 באיסלנד) הוא כדורגלן איסלנדי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פ.צ.
דדאסון גדל במחלקת הנוער של פראם רייקיאוויק, ובשנת 2024 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האיסלנדית.
לקראת עונת קודם לקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-17 באוקטובר 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בהפסד 1–3 לסילקבור במסגרת המחזור ה-12 בליגה.
ב-21 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 2–4 לבורוסיה דורטמונד במסגרת שלב הליגה לעונת 2025/2026, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו, אשר הפך אותו בגיל 17 שנים ו-113 ימים למבקיע השלישי הכי צעיר בהיסטוריה של ליגת האלופות, אחרי אנסו פאטי ולאמין ימאל.
ב-26 בנובמבר הבקיע את שערו השני בליגת האלופות, בניצחון 2–3 על קאיראט אלמטי במסגרת שלב הליגה, והפך לשחקן הצעיר ביותר בהיסטוריה של ליגת האלופות שמגיע למאזן של שני שערים.
ויקטור ורום היה פרופסור אמריטוס באוניברסיטת ייל.
ורום הוא פסיכולוג שהציע הסבר חלופי להסברו של פרדריק הרצברג להבנת מנגנון ההינע.
על פי הסבר זה המכונה בשם "תורת הציפיות", הנעה נוצרת באמצעות ציפייה של היחיד שלפיה התנהגותו תביא לתוצאה המיוחלת.
"תורת הציפיות" של ורום עוסקת במוטיבציה ובניהול.
התאוריה מניחה כי התנהגות העובד היא בחירה מודעת בין מספר חלופות.
מטרת הבחירה היא למקסם את ההנאה ולמזער את הכאב.
ורום הציע כי הקשר בין התנהגות העובד ומטרותיו אינה פשוטה כפי שתוארה על ידי מדענים אחרים.
ורום הבין שהביצועים של העובד מבוססים על גורמים אינדיבידואליים כגון אישיות, כישורים, ידע, ניסיון ויכולות.
ציפיות מסוימות אצל אנשים עלולות להניע קבוצה שונה של מטרות אישיות.
קיים מתאם חיובי בין מאמץ לביצוע.
ביצועים חיוביים יובילו לפרס נחשק.
הרצון לספק את הצורך הוא חזק דיו על מנת להצדיק את המאמץ.
תורת הציפיות מבוססת על שלוש הנחות היסוד הבאות:
ערכיות - מתייחס לערך הרגשי שאנשים מחזיקים ביחס לתוצאות (תגמולים).
הרצון של העובד ביחס לתגמול חיצוני (כסף, קידום, זמן פנוי והטבות) ולתגמול פנימי (שביעות רצון).
ההנהלה צריכה לזהות מה העובדים מעריכים יותר.
ציפיות - לעובדים יש ציפיות ורמת ביטחון עצמי שונה ביחס לביצועים שלהם.
ההנהלה צריכה לזהות מה העובדים צריכים - הדרכה, הקצאת משאבים ופיקוח.
כלי להשגת מטרה - לפי תפיסת העובד - האם הוא יקבל מה שהובטח לו?
ההנהלה חייבת להבטיח הבטחות שניתן לקבל ולהכיר בעובדה שהעובדים מודעים לכך.
שלושת ההנחות קשורות ברמה הפסיכולוגית, וביחד יוצרות הגדלה ברמת המוטיבציה למיקסום ההנאה ולמיזעור הכאב.
האפיפיור הראשון שנולד בפרובינקיה הרומית אפריקה (כנראה לפטיס מגנה או טריפוליטניה) ומאוחר יותר הגיע לרומא.
פעולתו הבולטת ביותר של ויקטור הייתה מלחמתו בנוהג של כנסיות אסיה הקטנה לחגוג את חג הפסחא בי"ד בניסן.
ויקטור התנגד לתפישה זו ביחס לתיארוך חג הפסחא (המחזיקים בה כונו "ארבעשרימים" או quartodecimans).
ויקטור נידה את תאודוטוס הביזנטיני על השקפותיו הכריסטולוגיות.
פעולה נוספת של ויקטור, המשקפת את הבידול ההולך וגובר בין הנוהג הכנסייתי ברומא והנוהג במזרח, הייתה המעבר מניהול המיסה בשפה היוונית לניהולה בלטינית.
לפי הירונימוס ויקטור היה הנוצרי הראשון שכתב על תאולוגיה בלטינית.
ויקטור ויקטוריה הוא סרט קומדיה מצליח ועטור פרסים מבית היוצר של בלייק אדוארדס ובכיכובה של זוכת פרס אוסקר ג'ולי אנדרוז בתפקיד אישה המעמידה פנים שהיא גבר המשחק אישה.
ויקטוריה היא זמרת כושלת אנגליה בפריז של שנות השלושים, הסובלת מעוני ולא מצליחה למצוא עבודה.
באחד הימים, פוגשת ויקטוריה במקרה את טודי, הומוסקסואל המשכנע אותה להופיע במועדני לילה בתור בחור שמתלבש כאישה.
כעת, הקריירה של ויקטוריה תלויה ביכולת המשחק שלה לשחק בחור שמשחק בחורה כשגנגסטר בשם קינג מרשנד (שמשוחק על ידי ג'יימס גארנר) מתאהב בה והעניינים מסתבכים.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, ביניהם השחקנית הראשית ג'ולי אנדרוז ושחקני המשנה רוברט פרסטון ולסלי אן וורן.
ויקטור ואלדס אריבאס (בקטלאנית: Víctor Valdés i Arribas; נולד ב-14 בינואר 1982) הוא כדורגלן עבר ספרדי אשר שיחק בעמדת השוער.
ואלדס העביר את רוב הקריירה בברצלונה במדיה זכה שש פעמים באליפות ספרד ושלוש פעמים בליגת האלופות.
שימש כשוער השני של נבחרת ספרד במונדיאל 2010 ויורו 2012, בהם זכתה הנבחרת.
ביולי 1992 החל ואלדס לשחק בקבוצת הנוער של ברצלונה.
חודשיים בלבד לאחר מכן נאלץ לעזוב את הקבוצה שכן משפחתו עברה להתגורר בטנריפה.
הוא חזר לברצלונה שלוש שנים מאוחר יותר.
ואלדס התקדם בקבוצות הנוער השונות של ברצלונה עד ברצלונה ב', קבוצת המשנה של ברצלונה, אליה צורף בשנת 2000.
בעונת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ברצלונה.
בהדרגה, לקח את מקומו של השוער הארגנטינאי, רוברטו בונאנו, בהרכב.
הצטרפותו של המאמן רדומיר אנטיץ' סימנה את קיבועו של ואלדס כשוער הראשון של הקבוצה.
בעונת שותף ואלדס ברוב משחקי הקבוצה, ועזר לה לזכות באליפות הליגה.
בתום העונה זכה בפרס ריקרדו זאמורה המוענק לשוער הטוב ביותר בליגה.
בעונה שלאחר מכן, עונת היה ואלדס חלק עיקרי בזכייתה של ברצלונה בדאבל - בליגת האלופות ובליגה.
בגמר, שנערך מול ארסנל, הדף מספר בעיטות קריטיות של תיירי הנרי.
למרות ההצלחה הקבוצתית, לא זכה ואלדס בפרס זאמורה.
בעונת שיחק ואלדס בכל 38 משחקי הליגה של קבוצתו ולא הוחלף אפילו פעם אחת, ובכך הפך לשוער השני בקבוצה שעושה זאת, לצד אנדוני זוביזרטה.
למרות יכולת טובה בליגה, כאשר בין היתר הדף בעיטת עונשין של אסקיאל גאראי, הפסידה ברצלונה את האליפות לריאל מדריד.
בעונת ערך את הופעתו ה-250 במדי הקבוצה.
בעונת , ואלדס ערך את הופעתו ה-300 במדי ברצלונה בניצחון 6 - 2 על ריאל מדריד בקלאסיקו.
בשנת 2010 הפך ואלדס להיות שוערה השני של נבחרת ספרד.
ב-26 במרץ 2014 במהלך משחק ליגה מול סלטה ויגו, קרע את הרצועה הצולבת בברך, פציעה אשר השביתה אותו עד לסיום העונה.
בתום העונה עזב ואלדס את המועדון, מהלך עליו הודיע מראש, עוד בטרם נפצע.
ב-8 בינואר 2015, חתם ואלדס לשנה וחצי במנצ'סטר יונייטד לאחר שהוזמן להתאמן בקבוצה על מנת שיוכל להחלים מהפציעה.
ואלדס החל לשחק במדי קבוצת מילואים של המועדון, וערך את הופעת הבכורה שלו מול קבוצת המילואים של ליברפול בו ניצחה יונייטד 2-1. ב-17 במאי 2015, ערך ואלדס הופעת בכורה במדי הקבוצה הראשונה של יונייטד כשעלה כמחליף בתיקו 1-1 נגד ארסנל.
ב-24 בינואר 2016 הושאל ואלדס לסטנדרד ליאז' עד לסוף העונה.
עם תום חוזהו סיים ואלדס את דרכו במנצ'סטר יונייטד.
ב-7 ביולי 2016 חתם במידלסברו לשנתיים.
בתום עונת 2016/17, עזב את מידלסברו עם ירידתה לליגת המשנה באנגליה.
ב-17 באוגוסט 2017 הודיע ואלדס על פרישה ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו, מחק את כל חשבונותיו ברשתות החברתיות כפי שהצהיר שנתיים קודם לכן.
ב-1 ביוני 2018 חזר לכדורגל כמאמן לאחר שקיבל רישוי Pro מאת אופ"א.
הוא אימן תחילה בקבוצת הנוער של מורטאלס, שאיתה זכה בשני תארים מקומיים.
ב-19 ביולי 2019, חזר לברצלונה לאמן את קבוצת הנוער שלה.
ב-7 באוקטובר, לאחר פחות משלושה חודשים, פוטר מאימון הקבוצה.
אליפות העולם בכדורגל - 2010
אליפות אירופה בכדורגל - 2012
ויקטור אלכסייביץ' זובקוב הוא מדינאי רוסי, ראש הממשלה בשנים 2007–2008.
מאז יוני 2019 מכהן כיו"ר דירקטוריון תאגיד גזפרום ונציגו המיוחד של נשיא רוסיה לשיתוף פעולה עם פורום יצואניות הגז (מאז מאי 2012).
זובקוב נולד ביישוב ארבט (Арбат) במחוז סברדלובסק.
עד שנת 1960 עבד כפועל ייצור במפעלי תעשייה ומכרות במחוז מורמנסק.
בשנים 1960–1965 למד בפקולטה לכלכלה של המכון לחקלאות של לנינגרד ולאחר מכן שירת בצבא הסובייטי.
בתום השירות הצבאי עבד בתפקידים ניהוליים בסובחוזים במחוז לנינגרד.
בשנים 1985–1989 עבד בתפקידים ביצועיים של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות של המחוז ובשנים 1989–1993 היה בתפקיד סגן ראש הממשלה של המחוז.
בשנים 1992–1993 היה סגן מנהל המחלקה לקשרי חוץ של עיריית סנקט פטרבורג; מנהל המחלקה באותו הזמן היה ולדימיר פוטין.
משנת 1993 זובקוב שימש במספר תפקידים ברשויות הפיננסיות של רוסיה.
עד 1999 היה מנהל רשויות המס של סנקט פטרבורג וסגן מנהל רשויות המס של הפדרציה הרוסית.
ב-1999 התמודד על תפקיד מושל מחוז לנינגרד, אך הפסיד וחזר לתפקידו.
בשנת 2000 קיבל תואר דוקטור לכלכלה.
בשנת 2001 מונה לסגן שר האוצר של רוסיה ובראש השירות הפדרלי לפיקוח פיננסי של רוסיה, רשות ממשלתית חדשה שהוקמה לשם מאבק בהלבנת הון.
ב-12 בספטמבר 2007, העלה הנשיא ולדימיר פוטין את מועמדותו של זובקוב לתפקיד ראש ממשלת רוסיה במקום מיכאיל פרדקוב שהגיש את התפטרותו.
המינוי אושר על ידי הבית התחתון של הפרלמנט הרוסי ב-14 בספטמבר 2007.
זמן קצר לאחר מינויו הודיע זובקוב כי הוא עשוי להתמודד לתפקיד נשיא רוסיה בבחירות שעתידות להיערך בשנת 2008. ולדימיר פוטין אמר על זובקוב כי הוא אחד מחמשת האנשים המתאימים לתפקיד, אך לא אמר מי הם ארבעת האחרים.
ב-7 במאי 2008 החליף אותו בתפקיד ולדימיר פוטין, נשיאה הקודם של הפדרציה רוסית.
בממשלה בראשותו של פוטין הוא כיהן כסגן ראשון לראש הממשלה ואחראי על תחום החקלאות.
עם מינויו של פוטין לנשיא רוסיה ב-7 במאי 2012, נתמנה זובקוב לראש ממשלה במינוי זמני.
ב-30 במאי 2012 נשיא רוסיה ולדימיר פוטין מינה אותו לנציגו המיוחד ליחסים עם פורום המדינות המייצאות גז טבעי.
ביוני 2019 מונה ליו"ר דירקטוריון תאגיד גזפרום.
זובקוב זכה במספר תוארי כבוד ועיטורים ממלכתיים של ברית המועצות ורוסיה על הישגיו בניהול וכלכלה.
בתו נשואה לשר ההגנה של רוסיה לשעבר אנאטולי סרדיוקוב.
ויקטור ויסליב (נולד ב-1965), יזם ישראלי וחתן פרס ביטחון ישראל.
ויסליב בוגר לימודי פיזיקה ומתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת תוכנית תלפיות, ובמשך 15 שנים שירת ביחידת מחקר אלקטרוני בצה"ל והגיע עד דרגת סגן-אלוף.
בשלהי שירותו הצבאי זכה בפרס ביטחון ישראל (1999).
בשנת 2001 הקים יחד עם חברו ליחידה, אריאל מייסלוס, את חברת "Passave" לפיתוח וייצור שבבים לתקשורת אינטרנט על סיב אופטי.
הוא כיהן כמנכ"ל החברה עד לרכישתה בשנת 2006 על ידי החברה האמריקנית PMC Sierra.
לאחר הרכישה החל ויסליב בתפקידו הנוכחי (2008) כסגן נשיא ומנכ"ל החטיבה לסיבים אופטיים לצרכנים פרטיים.
בעת רכישת Passave פורסם כי ויסליב ומייסלוס, הרוויחו ממכירתה כ-23 מיליון דולר כל אחד.
בשנת 2010 ייסד, ביחד עם אורטל אלפרט ואורי מור, את חברת Wi-Charge שעוסקת בטעינה אלחוטית, ונכון לשנת 2023 הוא מנכ"ל החברה.
ויקטור ולטוך , היה שחמטאי יהודי-בריטי.
ולטוך חלק מקום ראשון עם גאורג שוריס בתחרות בלקפול 1907, ניצח בתחרות בלקפול 1908, חלק מקום 3–4 בתחרות בלקפול 1910 (ניצח: פרדריק ייטס) וחלק מקומות 9–10 בתחרות ריצ'מונד 1912 (אליפות בריטניה, ניצח: ריצ'רד גריפית).
ולטוך שיחק בנבחרת אנגליה באולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג, בשנת 1931. הוא שיחק שני משחקים, באחד הפסיד ובשני השיג תיקו.
פרופסור ויקטור פרנסיס הס (24 ביוני 1883 - 17 בדצמבר 1964) היה פיזיקאי ממוצא אוסטרי שזכה בפרס נובל לפיזיקה על גילוי הקרינה הקוסמית.
הס נולד באוסטריה ואת כל לימודיו השלים בגראץ.
את התואר השלישי סיים בשנת 1910. בין השנים 1921 ל-1923 עשה בתר-דוקטורט בניו ג'רזי שבארצות הברית וחזר לאוניברסיטת גראץ שם מונה לפרופסור בשנת 1925. ב-1938 נמלט מאוסטריה לארצות הברית משום שאשתו הייתה יהודייה.
ב-1944 קיבל אזרחות אמריקנית ומונה להיות פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת פורדהאם.
אשתו נפטרה מסרטן בשנת 1955. הוא נפטר בשנת 1964 ממחלת פרקינסון.
בין השנים 1911 ל 1913, הס עבד על מה שלימים יזכה אותו בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1936.
במשך שנים רבות הקהילה המדעית תהתה על רמות הקרינה המייננת באטמוספירה.
ההנחה הייתה שהקרינה תדעך ככל שמתרחקים מכדור הארץ, מקור הקרינה.
אולם באמצעות אלקטרוסקופים נערכו מדידות מקורבות על רמת הקרינה שהראו שככל שאתה גבוה יותר באטמוספירה רמת הקרינה עולה והיא גבוהה יותר מזאת שעל פני הקרקע.
הס ניגש לתעלומה והתחיל בהגדלת דיוק ציוד המדידה, ולאחר מכן לקח באופן אישי את הציוד על כדור פורח.
הוא מדד את רמות הקרינה באופן שיטתי בגבהים של עד 5.3 קילומטר ביום ובלילה תוך לקיחת סיכון אישי.
התוצאה של עבודתו הקפדנית של הס פורסמה באקדמיה למדעים של וינה והראתה שרמת הקרינה יורדת עד גובה של 1 קילומטר ומעל הגובה הזה עולה באופן ניכר, כך רמת הקרינה בגובה 5 קילומטר הייתה פי 2 יותר מזאת שבגובה פני הים.
מסקנתו הייתה שהקרינה חודרת לאטמוספירה דרך החלל החיצון, מסקנה זאת אושרה על ידי רוברט מיליקן בשנת 1925, והוא זה שנתן לקרינה את השם קרינה קוסמית.
התגלית של הס פתחה שער לתגליות חדשות בייחוד בפיזיקה גרעינית.
ויקוטור הורטה (בפלמית: Victor Horta; 6 בינואר 1861 – 8 בספטמבר 1947) אדריכל ומעצב בלגי שפעל בבריסל בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. מן האדריכלים החשובים ביותר שיצאו מבלגיה וממובילי זרם האר נובו (Art Nouveau) באירופה של סוף המאה ה-19.
ויקטור הורטה היה מוביל בתחומו ויצירתו שיקפה את האר-נובו האורגני-בוטני במיטבו.
כלומר, סגנון אדריכלי השואב את השראתו מעולם הצומח ומביא לחזות הבניין צורות דמויות ענפים ועלים הבאים לידי ביטוי בחזות החיצונית, חללי הפנים והפרטים.
חידושיו השפיעו רבות על מעצבים ואדריכלים בכל רחבי אירופה בהם הקטור גימאר, אדריכל אר נובו נוסף שפעל רבות בפריז.
עבודותיו מצביעות על טכנולוגיות חדשניות, בעיקר בהגשמת עץ וברזל.
בזכות השימוש המושכל בחומרים השונים, יצר במבנים שתכנן אדריכלות טוטאלית, המשלבת בין מסת הבניין לבין חלליו הפנימיים והפרטים הנלווים, כגון: מעקות חדרי מדרגות, עמודים, מנורות, דלתות ותקרות זכוכית עם מסגרות ברזל מעוטרות.
החללים שעיצב מצביעים על השראת מוצרי ה"ארטס אנד קרפטס" באנגליה, וכמותם הם מצטיינים בפיסוליות גלית זורמת, המבוססת על מילון צורות בוטני ומבטאת גם תהליכים של צמיחה.
הקונסטרוקציה הגלית הזורמת של הורטה, המעוצבת באלמנטים בוטניים, הביאה את האר-נובו בבריסל להישגים מרשימים.
בהשראת אמנים סימבוליסטים, הוא האמין בעיצוב טוטאלי של מבנים, תוך הדגשת זרימה אין-סופית ומהות חובקת-כל, המאפיינת את מצבו הנפשי ועולמו של היוצר.
בשנים 1927–1931 הוטא היה מנהל של האקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של בריסל.
ויקטור זילברמן (ברומנית: Victor Zilberman; נולד ב-20 בספטמבר 1947) הוא מתאגרף יהודי רומני לשעבר בעל מדליית ארד במשקל חצי בינוני באולימפיאדת מונטריאול (1976).
ויקטור זילברמן אומן על ידי מרקו ספאקוב, אחיו של מוצי ספאקוב.
בשנת 1969 הוא הגיע לגמר באליפות אירופה.
הוא השתתף, מטעם רומניה, בשלוש אולימפיאדות רצופות, החל מאולימפיאדת 1968 ובאולימפיאדת 1976 זכה במדליית ארד.
בעקבות הזכייה, דמותו הופיעה על בול בסדרת בולים של רומניה שהציגה מקבלי מדליות אולימפיים.
בגמר אולימפיאדת מונטריאול זילברמן לא חזר לרומניה, ביקש מקלט מדיני בקנדה והתיישב בה.
ויקטור מיכאילוביץ' וסנצוב היה צייר רוסי ריאליסטי שהתמקד בנושאים מיתולוגיים והיסטוריים, ונחשב לאחד ממובילי זרם התחייה הרוסית באמנות הרוסית.
ויקטור וסנצוב נולד בכפר לויאל שבמחוז קירוב בשנת 1848. אביו, מיכאיל ואסילייביץ' וסנצוב, כומר הכפר, היה אדם משכיל שהתעניין במדעי הטבע, האסטרונומיה והציור.
סבו של וסנצוב היה צייר איקונות.
לוויקטור היו שני אחים - אפולינרי אשר היה אף הוא לצייר מפורסם, ואח נוסף שהיה למורה.
לאחר הגיעו לגיל 10, החל וסנצוב ללמוד בבית ספר כנסייתי בוויאטקה.
מדי קיץ שהה עם משפחתו בבית הכפר שלהם בריואבו.
בשנות לימודיו עבד בחנות מוכר חפצי דת מקומי, וכן סייע לצייר הפולני מיכאל אלווירו אנדריולי בציור ציורי הקיר בכנסיית אלכסנדר נייבסקי שבוויאטקה.
לאחר תום לימודיו החליט וסנצוב לעבור לסנקט פטרבורג וללמוד שם אמנות.
על מנת לממן את מסעו לבירת רוסיה באותה עת, מכר שתיים מיצירותיו: "אישה קוצרת" ו"חלבנית" (שתיהן צוירו ב-1867).
באוגוסט 1867 התקבל וסנצוב לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנקט פטרבורג.
במהלך שנות לימודיו התחבר עם תלמיד נוסף באקדמיה, האמן איליה רפין.
לאחר שלוש שנות לימודים הצטרף לתנועת ה"פרדויז'ניקי", תנועה של אמנים ריאליסטיים אשר יצאו נגד הסגנון המסורתי והשמרני הנלמד באקדמיה.
וסנצוב היה חבר של מנהיג התנועה איוואן קראמוסקוי.
בתקופת לימודיו נמנע וסנצוב מציור סצנות היסטוריות ומיתולוגיות (אשר לימים הפכו לנושאי יצירותיו הידועות ביותר).
יצירתו "ישו ופונטיוס פילטוס לפני העם" זיכתה אותו בפרס מאת האקדמיה.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-19 יצר תחריטים המתארים את החיים בתקופתו.
שנים מהם ("מוכר הספרים בכפר" משנת 1870 ו"ילד עם בקבוק וודקה" משנת 1872) זיכו את וסנצוב במדליית ארד ביריד העולמי שנערך בלונדון בשנת 1874.
בתקופה זו התמקד וסנצוב ביצירות תקופתיות המתארות את תושבי רוסיה.
בין יצירות אלה ידועות היצירות "הזמרים פשוטי העם" (1873) ו"עוברים" משנת 1876, המגלמים את מצבם הקשה של פשוטי העם ברוסיה.
יצירות אלה זכו להצלחה בקרב התומכים בדמוקרטיזציה וחוגים מהפכניים ברוסיה.
בשנת 1876 הזמין איליה רפין, חברו של וסנצוב, את וסנצוב לשהות עמו במושבת האמנים פרדויז'ניקי, בפריז.
בהיותו בפריז למד וסנצוב את הסגנון הקלאסי, לצד סגנונות מודרניים כמו האימפרסיוניזם.
בתקופה זו צייר את ה"אקרובטים" (1877), והציג מיצירותיו בפריז.
כמו כן בתקופה זו החל להתעניין באגדות עם ולצייר מוטיבים מאגדות אלה, כגון היצירות "איוואן צארביץ' רוכב על זאב אפור" ו"ציפור האש".
וסנצוב שימש כדוגמן עבור דמותו של סאדקו ביצירתו המפורסמת של איליה רפין "סדקו בממלכה התת-מימית".
בשנת 1887 שב וסנצוב למוסקבה.
לאחר מעברו למוסקבה, החל וסנצוב להתמקד בציור אגדות עם רוסיות, ובהם "האביר בצומת הדרכים" (1878), "הנסיך איגור בשדה הקרב" (1878), "שלוש צארינות הממלכה התת-קרקעית" (1879-1881), "השטיח המעופף" (1880), ו"אליונושקה" המבוסס על האגדה "אח ואחות" (1881).
עבודות אלה זכו להצלחה רבה באותה עת, אף שהמבקרים טענו כי הם עומדים בניגוד לעקרונות הריאליזם של תנועת הפרדויז'ניקי.
אספן האמנות הידוע פאבל טרטיאקוב סירב לרכוש יצירות אלה מסיבה זו.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 שב וסנצוב לצייר נושאים דתיים ואיקונות דתיות.
בין השנים 1884–1889 הוזמן וסנצוב לצייר פרסקו (ציור קיר) בקתדרלת ולדימיר הקדוש שבקייב.
יצירה זו צוירה בסגנון השונה מהמסורות הרוסיות ואף בסגנון השונה מהמסורות המערביות של ציורים דתיים.
מבקר האמנות המשפיע ולדימיר סטאסוב כתב כי מדובר בחילול הדת ופגיעה ברגשות הציבור הרוסי.
המבקר הפופולרי דמיטרי פילוסופוב כתב כי ציורי הקיר גישרו על 200 שנות אמנות רוסית, ועל הפערים החברתיים המפרידים את החברה הרוסית.
בהיותו בקייב התחבר וסנצוב עם מיכאיל ורובל אשר השתתף בעיטור הקתדרלה.