tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את התואר השני והדוקטורט למדה באוניברסיטת מישיגן.
בסיום לימודי הכלכלה עלתה לישראל.
בשנת 2004 שימשה פלדמן כיועצת לאגף הערכה ואסטרטגיה מוניטרית בבנק המרכזי של אנגליה.
ובין השנים 2004 - 2011 שימשה כמרצה במחלקה לכלכלה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בין השנים 2011-2016 שימשה ככלכלנית בכירה במדור ניתוח פיסקאלי בפדרל-ריזרב, ובין השנים 2017 - 2018 כיהנה במועצת היועצים הכלכליים של הנשיא בארצות הברית (CEA).
משמשת כפרופסור חבר במחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית מאז שנת 2018, וכן משמשת כעורכת בכתב העת הכלכלי American Economic Journal: Economic Policy.
בשנת 2021 נבחרה לתפקיד נציגת הציבור בוועדה המוניטרית של בנק ישראל.
נעמי פוקס היא קיאקיסטית יהודייה-אוסטרלית, אלופה אולימפית (פריז 2024) בקיאק קרוס.
הברונית נעמי מרי מרגרט מיטצ'יסון הייתה מחברת רומנים ומשוררת סקוטית.
נחשבת לדיינה (דיקנית) של הספרות הסקוטית, שכתבה למעלה מ-90 ספרים מסוגות סיפורת היסטורית, מדע בדיוני, ספרי מסע ואוטוביוגרפיה.
תואר הלורד של בעלה דיק מיטצ'יסון הקנה לה את הזכות להיקרא ליידי מיטצ'יסון, אך היא מעולם לא השתמשה בתואר זה.
ספרה משנת 1931, "מלך התירס ומלכת האביב", נחשב לראשון במעלה בכל הקשור לרומן היסטורי מהמאה ה-20. מיטצ'יסון הייתה אקטיביסטית חברתית, שנודעה כמקדמת הפמיניזם וכזו ששילבה נושאים שנחשבו לטאבו בכתיבתה.
נעמי מרי מרגרט הלדיין נולדה באדינבורו, והיא בתם של הפיזיולוג ג'ון סקוט הלדיין ולואיזה קתלין טרוטר.
הוריה הגיעו מרקע פוליטי שונה.
אביה היה ליברל ואילו אמה ממשפחה שמרנית ופרו-אימפריאליסטית.
שתי המשפחות היו ממעמד מבוסס: משפחת הלדיין הייתה ברונית מחוז גלן איגל מאז המאה ה-13 (glen, גיא).
נכון להיום, חבר המשפחה הידוע ביותר הוא אחיה, הביולוג ג'ון הלדיין (1964-1892), אולם בתקופת נערותה היה זה דודה מצד אביה, הויקונט הראשון ריצ'רד בורדון הלדיין, אשר תיפקד כלורד צ'נסלור פעמיים במהלך תקופת חייו (משנים 1915-1912 תחת הרברט הנרי אסקווית', ובשנת 1924 בזמן מפלגת הלייבור של רמזי מקדונלד).
מיטצ'יסון הלכה בעקבות אחיה למכינה באוקספורד בין השנים 1904 ל-1911, והייתה הילדה היחידה שם.
משנת 1911 היא התחנכה מהבית.
בשנת 1914 היא נרשמה ללימודים באוניברסיטת אוקספורד והחלה ללמוד בקולג' סנט אן לתואר מוסמך אוניברסיטה במדעים.
אולם, לפני שסיימה את הקורס, היא בחרה להמשיך בתפקיד אחות, בעקבות התפרצותה של מלחמת העולם הראשונה.
אחרי קורס בעזרה ראשונה והשתלמות ביתית בשנת 1915, היא התקבלה ליחידת מתנדבים אזרחיים בבית החולים סיינט תומאס שבלונדון.
אולם, תקופת השירות שלה הופחתה לאחר שהודבקה בשנית.
בני משפחת הלדיין היו ידועים בניסויים הביתיים שערכו.
היא ואחיה ג'ון החלו לחקור את חוקי התורשה של מנדל בשרקנים בשנת 1908, אולם הם החליפו אותם לעכברים.
ממצאיהם פורסמו בשנת 1915, והייתה זו ההדגמה הראשונה לכך שקיימת תאחיזה גנטית ביונקים.
מיטצ'יסון הייתה סופרת פורייה שכתבה מעל ל-90 ספרים בסגנונות וז'אנרים שונים במהלך חייה.
ספרים אלה כוללים את הרומן ההיסטורי הראשון שלה, "הנכבשים" משנת 1923, שעלילתו מתרחשת בגאליה בזמן מלחמת גאליה של יוליוס קיסר וספרה השני "ארץ הקוקיות השמימית" משנת 1925, שעלילתו מתרחשת ביוון העתיקה במהלך המלחמה הפלופונסית.
יצירתה הטובה ביותר נחשבת ל"מלך התירס ומלכת האביב" משנת 1931, המתייחס לשלוש תרבויות שונות וחוקר נושאי מיניות שהיו נועזים למדי לתקופתה.
מבקר הספרות ג'פרי סאדלר תיאר את מיטצ'יסון כ"ללא כל ספק אחת ממחברי הרומנים ההיסטוריים הגדולים ביותר, וזאת בהתבסס על יצירותיה המוקדמות בלבד".
בשנת 1932, מיטצ'יסטון נשכרה ביד המוציא לאור ויקטור גלנץ כדי לערוך מדריך לעולם המודרני עבור ילדים.
ספרה - "An Outline for Boys and Girls and Their Parents" ("קווי מתאר לילדים, ילדות והוריהם") - כלל תרומות נוספות מסופרים כמו ויסטן יו אודן, ריצ'רד היוז , ג'רלד הרד ואולף סטייפלדון עם פרסומו, הספר זכה לשבחים מצד השבועונים The Times Literary Supplement, ניו סטייטסמן ולונדון מרקורי.
אולם, כמה אנשי כמורה כמו הארכיבישוף מיורק כעסו על כך שהספר לא שם דגש על הנצרות, בעוד סופרי מפלגת הימין התנגדו לסימפתיה עם ברית המועצות.
הכותב השמרני ארנולד לון מתח ביקורת חריפה על הספר במגזין The English Review, מה שתרם לכשלונו המסחרי.
ספרה מעורר המחלוקת "We Have Been Warned" משנת 1935 התבסס על מסעה לברית המועצות.
בספר זה, היא חקרה נושאים רגישים כמו אונס והפלה מלאכותית.
הספר נדחה בידי כמה חברות הוצאה לאור ועבר צנזורה.
מיטצ'יסון פנתה לוויקטור גלנץ, שדחה אותה מעליו בטענה שפרסום הספר יוביל לסערה ציבורית.
הספר עבר שכתוב מחדש כדי שיתקבל בידי חברות ההוצאה לאור, אך עדיין עמד בסכנת צנזורה.
עם פרסומו, הספר זכה לתיעוב נרחב על תיאורי האונס, אהבה חופשית והפלה, וניכּר קוראים מצד שמאל של המפה הפוליטית, בעוד החריד את הקוראים מהצד הימני.
תיעוד שנחשף בשנת 2005 מהארכיב הלאומי מציין שממשלת בריטניה שקלה לתבוע את מפרסמי הספר, אך לבסוף בחרה שלא לעשות זאת.
כפי שנחשף ביומני המסע שלה, מיטצ'יסון הייתה כותבת כפייתית.
היא כתבה במטוסים או ברכבות לפי ראות הסיטואציה בו עמדה.
כך למשל, היא תיעדה ביקור בארצות הברית בשנות ה-30 שבמהלכו מתחה ביקורת נגד אריסות.
"The Moral Basis of Politics", ספרה משנת 1938 היה למעשה מאמר על אתיקה ופוליטיקה, שעליו עבדה במשך שלוש שנים.
בספר זה, היא הגנה על זכותו של עיתונאי ופעיל השמאל הנרי נואל בריילספורד למתוח ביקורת על משפטי מוסקבה.
דבר זה גרם למחלוקת בקרב מפלגת השמאל בבריטניה של אותם ימים.
ספרה של מיטצ'יסון משנת 1939, "The Blood of the Martyrs", נכתב על רקע רדיפתו של נירון קיסר אחרי הנוצרים.
לצורך זה, היא ערכה הקבלות בין נירון לבין רודנים אחרים בתקופתה כמו מוסוליני והיטלר.
בשנת 1952, מיטצ'יסון נסעה למוסקבה כחלק מקריאת סופרים לשלום עולמי.
היא ביקרה באופן תכוף באפריקה, ובמיוחד בבוטסואנה, שם הפכה לסוג של אם שבט לאנשי באקגטלה.
ספרה משנת 1981, "Mucking Around", מתאר בהרחבה את מסעותיה לאורך חמש יבשות בתקופה המשתרעת על פני חמישים שנים.
יצירותיה המאוחרות של מיטצ'יסון כוללות את כתיבתם של רומנים היסטוריים נוספים.
ספרה משנת 1947, "The Bull Calves", עסק במאורעות המרד היעקוביטי של 1745 ואילו "The Young Alexander the Great" משנת 1960 עסק באלכסנדר הגדול.
היא החלה לכתוב גם בסוגות הפנטזיה ("Graeme and the Dragon", 1954; "To the Chapel Perilous", 1955), מדע בדיוני ("Memoirs of a Spacewoman", 1962; "Solution Three", 1975) וכן סיפורת שאינה בדיונית כמו "African Heroes" משנת 1968. בין היתר, מיטצ'יסון כתבה גם ספרי ילדים, שירה, יומני מסע ואוטוביוגרפיה בשלושה חלקים.
היא עצמה לא הייתה בטוחה כמה ספרים כתבה, וטענה שמדובר בלפחות 70. מאמריה היו רבים מספור - מביקורות ספרים למגזינים טיים אנד טייד וניו סטייטסמן ועד למאמרים שימושיים על חקלאות, קמפיינים, ספרי זכרונות והשקפות עולם.
אחרי מות בעלה, מיטצ'יסון כתבה מספר ספרי זכרונות, שפורסמו בנפרד בין השנים 1973 ל-1985. הייתה חברתו הקרובה של ג'.
טולקין ואחת מהקוראים האדוקים של שר הטבעות.
מיטצ'יסון, כמו אחיה, הייתה סוציאליסטית פעילה בשנות ה-30 של המאה ה-20. היא ביקרה בברית המועצות בשנת 1932, כחלק מהאגודה הפביאנית והביעה מורת רוח לכיוון בו הולכת החברה הסובייטית.
מיטצ'יסון, בהיותה אנטי-פשיסטית, נסעה לאוסטריה ועסקה בפעילות רבת סיכונים של הברחת מסמכים ופליטים ממפלגת השמאל מחוץ למדינה.
בשנת 1935, היא הייתה מועמדת למשרה במפלגת הלייבור למען האוניברסיטאות הסקוטיות - בזמן שבו אוניברסיטאות עדיין הורשו להצביע לחברי פרלמנט - אך ללא הצלחה.
בסופו של דבר, כשמועמדותה הפוליטית וכתביה הפוליטיים נחלו כישלון, היא החלה להתרחק ממפלגת הלייבור.
באותה תקופה, היא החלה להתקרב ללאומנות סקוטית, ובחרה להתמקד בנושאי סקוטלנד.
התברר בדיעבד שלאותו ממשל היו נטיות פרו-קומוניזם, ולכן מיטצ'יסון הבינה שלא ראוי לכתוב בעד מטרתו.
תרומתה של מיטצ'יסון המשיכה בדרכים אחרות.
היא הייתה יועצת אגף מזרח קינטייר שבמועצת ממשל אטלי בין השנים 1945 ל-1966. היא יזמה מערך צילומי בית ספר, וקיבלה מימון לרכישת אמנות מאת ציירים סקוטיים ותרומתם לבתי ספר.
האמות המדוברת כללה יצירות של ג'ואן אירדלי , רובין פיליפסון , אן רדפאת' וויליאם מק'טאגרט .
מיטצ'יסון שמרה על קשר עם הסופרת הסקוטית אליזבת' הלדיין עד למותה בשנת 1937. הלדיין הייתה בעלת זכות בחירה ואחת הנשים הראשונות במעמד של שופטי שלום בסקוטלנד.
בעוד הלדיין קיבלה את ההגבלות לפעילות האישה בתוך הבית, מיטצ'יסון חשבה שגישה זו מיושנת מדי והשתיים התווכחו לעיתים על הנושא.
מיטצ'יסון הייתה דוברת למען זכויות האישה, תמכה בפיקוח ילודה ונבחרה כחברה בפורום אדלפי לאיגניקה בשנת 1925, בטרם עזבה כמחאה לנטיות הפוליטיות של הקבוצה.
לדבריה בספרי הזכרונות שלה, חוסר הידע שלה בפיקוח על הילודה הוביל להתעניינותה בגורמים לפיקוח על הילודה ולהפלות.
היא שימשה כחברת מועצה של המרכז לבריאות האישה בצפון קנזינגטון שבלונדון בשנת 1924. השקיעה ממון בפרטיזן קופי האוס, מקום מפגש רדיקלי של השמאל החדש בכיכר סוהו.
מיטצ'יסון המשיכה בקריירה שלה כסופרת גם בשנות ה-90 לחייה.
נבחרה כמפקדת מסדר האימפריה הבריטית בערב השנה החדשה של שנת 1985, שנערך בידי ממלכות חבר העמים הבריטי.
ממרום גילה, מיטצ'יסון עדיין הייתה חרדה לגורל העתיד, ובמיוחד לשימוש הלא נכון בפיתוח מדעי לצורכי נשק גרעיני.
היא ציינה ש"לחוות שתי מלחמות עולם הוא דבר קשה מנשוא".
מאידך, היא מעולם הפסיקה את המוּזרוּת של משפחת הלדיין וטענה בביוגרפיה שלה שהיא נהגה בשעות הפנאי "לשרוף שטויות".
כאשר נשאלה ביום הולדתה ה-90 אם היו לה חרטות בחיים, היא ענתה "כן, כל הגברים שלא שכבתי איתם.
נעמי מיטצ'יסון נפטרה ב-11 בינואר 1999 בעיירה קרדייל שבסקוטלנד, והיא בגיל 101. גופתה נשרפה בקרמטוריום שבעיירה קליידבנק ואפרה פוזר במקום.
דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת סטירלינג, סקוטלנד, 1976.
דוקטור למשפטים מטעם אוניברסיטת דאנדי, סקוטלנד, 1985.
דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת הריוט-וואט, 1990.
דוקטור לספרות מטעם אוניברסיטת סטרת'קלייד, גלאזגו, 1983.
חבר כבוד נבחר של קולג' סנט אן, אוקספורד, 1980 וקולג' וולפסון, 1983.
מפקדת מסדר האימפריה הבריטית, 1985.
ג'יימס ווטסון, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1962, כתב את מרבית ספרו "הסליל הכפול" כששהה בבית משפחת הלדיין והקדיש לה את הספר.
Small Talk: Memoirs of an Edwardian Childhood (1973; הודפס מחדש עם מאמר הקדמה בידי אלי סמית, קנדי ובויד ב-2009)
The Wartime Diary of Naomi Mitchison (1986) (רישומים אוטוביוגרפיים מיומניה של מיטצ'יסון במהלך מלחמת העולם השנייה, נכתב עבור הפרויקט החברתי "Mass Observation", נבחר ונערך בידי דורותי שרידן.)
The Conquered (1923; הודפס מחדש ב-2009 עם הערות של איזובל מוריי, הוצאת קנדי ובויד)
Cloud Cuckoo Land (1925; הודפס מחדש ב-2011 עם הערות של איזובל מוריי, הוצאת קנדי ובויד)
The Delicate Fire (1933; הודפס מחדש ב-2012 עם הערות של איזובל מוריי, הוצאת קנדי ובויד)
Beyond this Limit (1935; איורים של וינדהם לואיס ומילים של נעמי מיטצ'יסון)
We Have Been Warned (1935; הודפס מחדש ב-2012 עם הערות של איזובל מוריי, הוצאת קנדי ובויד)
The Blood of the Martyrs (1939; הודפס מחדש ב-1989)The Bull Calves (1947; הודפס מחדש ב-2013 עם הערות של איזובל מוריי, הוצאת קנדי ובויד)
The Big House (1950; הודפס מחדש ב-2010 עם הערות של איזובל מוריי, הוצאת קנדי ובויד)
Travel Light (פאבר את פאבר, 1952; הוצאת ויראגו פרס, 1985; ספרי פינגווין, 1987; Small Beer Press, 2005; הודפס מחדש בממלכה המאוחדת יחד עם The Varangs' Saga, עם הערות של איזובל מוריי, הוצאת קנדי ובויד, 2009)
Behold Your King (1957; הודפס מחדש ב-2009 עם הערות של מוירה בורג'ס, הוצאת קנדי ובויד)
Judy and Lakshmi (לונדון, הוצאת קולינס, 1959)
Memoirs of a Spacewoman (1962; הודפס מחדש ב-2011 עם הערות של איזובל מוריי, הוצאת קנדי ובויד)
When We Become Men (1965; הודפס מחדש ב-2009 עם הערות של איזובל מוריי, הוצאת קנדי ובויד)
Solution Three (1975; הודפס מחדש ב-1995 עם אחרית דבר מאת סוזן סווייר, הוצאת פמיניסט פרס)
Two Magicians (עם דיק מיטצ'יסון, 1979)
The Dark Twin (עם הארכאולוג מריון קמפבל, 1998)
Beyond This Limit: Selected Shorter Fiction of Naomi Mitchison (1935; הוצאת סקוטיש אקדמיק פרס, 1986; הודפס מחדש ב-2008 עם הערות של איזובל מוריי, הוצאת קנדי ובויד)
A play in three acts (עם לואיס גילגוד מיטצ'יסון, 1931)
Anna Comnena (1928; ביוגרפיה – הודפס מחדש ב-2009 עם הערות של איזובל מוריי, הוצאת קנדי ובויד)
Vienna Diary (1934; הודפס מחדש ב-2009 בהוצאת קנדי ובויד)
Volume 2: Carradale, נערך בצירוף הקדמה מאת מוירה בורג'ס, הוצאת קנדי ובויד, 2009
נַעַן הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ המאוחד (כיום "התנועה הקיבוצית") הממוקם כ-3 קילומטר מזרחית לעיר רחובות וכ-5 קילומטר דרומית לרמלה במועצה אזורית גזר.
קיבוץ נען נמצא צפונית ליישוב גני הדר, מזרחית למושב סתריה, מערבית לכביש 6 ודרומית לכביש 4304.
השם נען נבחר על ידי חברי הקיבוץ באוקטובר 1936. השם ניתן לקיבוץ בשל קרבתו לכפר הערבי נענה, וכן בשל צלילו של השם היו מי שרצו לקרוא לקיבוץ בשם "נעמה" בשל קרבתו לחורבות העיר הקדומה "נעמה" ().
אולם ברוב קולות נבחר השם נען.
מתוך אהבתם אל ישובם, נוהגים תושביו לומר: אין כ-נען, בארץ כנען.
קיבוץ נען הוא הקיבוץ הראשון שהוקם על ידי חברי תנועת הנוער העובד.
הוא הוקם על ידי חברים בתנועה מתל אביב שבקשו לעבוד בחקלאות והחלו בקיץ 1926 בעבודות הבציר ברחובות.
במהלך השנים נוספו אליהם חברים רבים, בהם יוצאי כפר ילדים ובוגרי מאיר שפיה.
לאחר תום תקופת הבציר החליטה הקבוצה על ייעוד התיישבותי, וניסתה להקים התיישבות על אדמות שהיו שייכות לחקלאי הרחובותי משה סמילנסקי.
התגלע בין חברי הקבוצה לבין סמילנסקי סכסוך, ולבסוף התחברה הקבוצה למנחם מנדל רוזנבוים שהיה חבר בעמותת מהפכנים שגלו מרוסיה לארצות הברית.
בסיוע כספי עמותה זו נקנו אדמות ליד הכפר הערבי נענה וחברי הקבוצה עלו על הקרקע יחד עם רוזנבוים וייסדו את הקיבוץ.
הקיבוץ נוסד בסוכות, תרצ"א, אוקטובר 1930 על ידי חניכי הנוער העובד מקבוצת "הבציר" ברחובות.
זהו הקיבוץ הראשון שנוסד על ידי חניכי תנועת "הנוער העובד" וכן גם הקיבוץ הראשון שהוקם על ידי נערים שנולדו בארץ ישראל.
בתחילת 1950 נסלל כביש גישה לקיבוץ מכביש רמלה-בילו, באורך 2.25 קילומטר.
בתחילת 2005 הוחלט ברוב קולות בדבר שינוי מקיף שכולל הפרטה ומעבר לשכר דיפרנציאלי עם רשת ביטחון כך שתושבי הקהילה משלמים מס קהילה ובנוסף "מס איזון" לאבטחת הכנסה לאוכלוסיות חלשות בקהילה.
בשנת 1937 הוקם בקיבוץ מפעל לתבניות מתכת וייצור עגלות, כשבמקביל מתנהלת פעילות מחתרתית לייצור נשק עבור 'ההגנה', בניהולם של יצחק שיפריס ויעקב בן אריה.
עם העברת הפעילות המחתרתית הזו לאתר אחר, שינה המפעל את ייעודו למפעל לייצור ממטרות ובהמשך קיבל את השם: "נען מוצרי השקיה".
בשנת 1970 נוסד בקיבוץ דן מפעל "דן ממטירים" לייצור השקיה זעירה; בשנת 2001 התאחדו שני המפעלים ושם החברה שונה ל"NaanDan".
בשנת 2007 קנתה חברת "ג'יין" ההודית 50% מן הבעלות על המפעל ושם החברה שונה ל"NaanDanJain", כאשר ברשות ההודים שמורה אופציית "Call" לרכישת מלוא הבעלות על החברה.
ב-15 במאי 2012 הודיעה חברת ג'יין על מימוש אופציית ה"Call", אך הודיעה גם כי החברה תמשיך לתפקד באותו האופן, וכן נחתמו חוזי העסקה עם העובדים הוותיקים עד לשנת 2020 לפחות.
לקיבוץ רפת משותפת עם קיבוץ שובל המספקת חלב ל"טרה", ענף גידולי שדה הנפרש על פני כ-8,000 דונמים (גידולים עיקריים: כותנה, תירס, אבטיח) וכמו כן בעלות על שטחי מטעים, פרדסים וחצילים ומספר ענפים נוספים הפועלים בתוך הקיבוץ.
סליק "בית החמרה" בנען - בית מגורים שנבנה מאדמת חמרה, מים וקש שהיו בנמצא באזור.
מתחת לבית היה סליק ששימש כמחסן סודי לנשק.
בית ניגונים לדוד זהבי - בית לפעילות מוזיקלית חברתית וחינוכית, הממשיך את מורשתו של המלחין דוד זהבי.
בבית מתקיימים ערבי שירה, קונצרטים והרצאות על המלחין דוד זהבי וכן סיורים בקיבוץ בעקבות שיריו.
מבני ציבור שונים - קיבוץ נען עשיר במבנים שתכננו על ידי אחדים מחשובי האדריכלים בישראל.
מאז הקמתו ב-1930 ועד תחילת שנות השמונים, הוזמנו אדריכלים מוכשרים כגון שמואל מסטצ'קין, שלמה גלעד, חנן הברון וגדעון שריג לתכנון מבני הציבור המרכזיים בקיבוץ כמו חדר האוכל, בית ברל והתיאטרון הפתוח.
תחנת הרכבת נען - נמצאת סמוך לקיבוץ.
הייתה בעבר תחנת משא של הרכבת המנדטורית.
התחנה איננה פעילה יותר, אך רכבות עוברות דרכה כיום בקו הרכבת בין באר שבע ללוד.
גן המטוס - גן משחקים השוכן בלב הקיבוץ.
המטוס מוצב מעל המבנה הרפואי הסמוך.
המטוס הוא מטוס ריסוס חקלאי בצבע צהוב מסוג SNOW COMMANDER S-2D.
בית הביטחון - בעקבות אירועי 1929, הוקם בראש הגבעה בית ביטחון בן שתי קומות, ראשון המבנים שנבנו בנען.
סביב הגג הוקמה חומה נמוכה ובה חרכי ירי.
לימים היה זה בית הילדים הראשון בקיבוץ.
האישים הבאים קשורים לקיבוץ :
ישראל גלילי - היה ראש המפקדה הארצית של "ההגנה", פוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
נמנה עם מייסדיו של קיבוץ נען, שבו היה חבר עד יום מותו.
עינב גלילי - עיתונאית, סאטיריקנית, מנחת טלוויזיה ושדרנית רדיו ישראלית.
דוד זהבי (גולדיס) - היה מלחין ישראלי, ממייסדי קיבוץ נען.
חתן פרס אלקוני לזמר העברי.
בבגרותו הצטרף למייסדי קיבוץ נען, מהנוער העובד, והיה חבר הקיבוץ כחמישים שנה, עד יום מותו.
משה כרמל (זליצקי) - היה מראשי "ההגנה", אלוף בצה"ל, איש ציבור ישראלי, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
בשנת 1930 היה בין חברי הגרעין להקמת ההתיישבות הראשונה של התנועה שנקראה לאחר מכן קיבוץ נען.
משה בּרַסלַבסקי - היה איש הקיבוץ, סופר והיסטוריון.
בשנת 1933 הצטרף לקיבוץ נען של התנועה.
שם נותר עד יום מותו, ושם נקבר.
שמריה גוּטמן - היה ארכאולוג ישראלי.
ידוע בעיקר הודות לתרומתו לחקר מצדה ולחשיפת גמלא.
היה מראשוני קיבוץ נען, והיה חבר בו עד יומו האחרון.
יעקב ירקוני - היה קצין בפלוגת סיור של חטיבת שריון, שלחם בחזית המצרית במלחמת ששת הימים ונפל בקרב רפיח.
ירקוני נולד בנען ונקבר בה.
שאול ורדי - היה לוחם בחיל השריון שקיבל את עיטור הגבורה עבור לחימתו בקרב על קלע בחזית הסורית במלחמת ששת הימים.
ורדי נולד וגדל בקיבוץ נען.
הוא היה מרכז גידולי השדה ומרכז המשק בקיבוץ ולאחר שנים ניהל מפעל של מיכל נגרין בקיבוץ.
ורדי נפטר בביתו בקיבוץ נען.
פנחס בן פורת - היה מראשוני הטייסים בפלמ"ח ובחיל האוויר הישראלי.
צביקה יעקבי - היה משורר עברי ומתרגם שירה.
גדי יציב - היה סוציולוג ואיש ציבור ישראלי, ממייסדי תנועת "שלום עכשיו" ובכיר במפ"ם, כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-11, נולד בקיבוץ נען.
יעקב בן-אריה - הוא אלוף פאראלימפי.
חיים קִיוֶה - היה צייר ישראלי.
משה מוֹסֶנזוֹן - היה עורך וסופר ישראלי.
היה שותף להקמת קיבוץ נען ובו חי רוב חייו.
ורד מוֹסֶנזוֹן - סופרת ומשוררת ישראלית.
נולדה וגדלה בקיבוץ נען ולאחרונה חזרה לקיבוץ.
יובב כץ - שדרן רדיו, פזמונאי, במאי תיאטרון ומגשר ישראלי.
יורם רבין - משפטן ישראלי.
אראל מרגלית - יזם ישראלי שכיהן כחבר כנסת.
מיכל נֶגְרִין - אמנית, מעצבת תכשיטים ואופנה ישראלית.
סמדר מודעי - אתלטית עבר ישראלית.
גדלה בקיבוץ נען, והתאמנה בהפועל נען.
גדעון אוּקוֹ - עיתונאי ישראלי, מגיש רדיו, ועורך ומגיש תוכניות טלוויזיה.
עודד גינדין - ספורטאי עבר ישראלי.
התאמן הן באתלטיקה בקבוצת הפועל נען והן בכדורסל בקבוצת הפועל גבעת ברנר/נען.
אורי נעמתי - פעיל ציבור ישראלי.
כיהן כראש מועצה אזורית אשכול.
עמי-יָעָל אקסלרוד - היה קצין צנחנים.
עוטר בעיטור העוז במלחמת יום הכיפורים, שבה נהרג.
אילזה קַנטוֹר - הייתה מאיירת ספרי ילדים ישראלית, התגוררה מספר שנים בקיבוץ נען.
נעמי שמר (13 ביולי 1930, י"ז בתמוז ה'תר"ץ – 26 ביוני 2004, ז' בתמוז ה'תשס"ד) הייתה משוררת, מוזיקאית, מתרגמת, מלחינה ופזמונאית ישראלית.
כלת פרס ישראל לזמר עברי לשנת תשמ"ג (1983).
שמר כתבה שירים רבים, בהם שנעשו לנכסי צאן ברזל במורשת הישראלית, כמו "ירושלים של זהב", "חורשת האקליפטוס", "לו יהי", "על כל אלה", "שלומית בונה סוכה" ו"שירת העשבים".
נחשבת בעיני רבים ל"משוררת הלאומית".
שמר נולדה, גדלה והתחנכה בקבוצת כנרת בשם נעמי ספיר.
הוריה, מאיר ספיר (ספירוב), ממייסדי הקבוצה, ורבקה, בתם של חנה ויונה שפרירי.
כבר בגיל שש, בעידודה של אמה החלה שמר לנגן בפסנתר שקיבלה המשפחה מנדבן אמריקני בשנת 1935, בהיותה בת חמש, נסעו נעמי ואמה לביקור משפחתי בווילנה, שם פגשה את דודתה ברטה, האחות היחידה של אביה, את בתה למקה, ואת משפחתן.
דודתה ומשפחתה נספו כולם בשואה.
במלחמת העצמאות הייתה שמר אחראית על הקשר של הקיבוץ בקרבות.
עם שוך הקרבות ובהיותה לאחר לימודי התיכון ביקשה לדחות את שירותה הצבאי ולצאת ללימודי מוזיקה בתל אביב.
בקשתה נתקלה בהתנגדותם של חלק מחברי הקבוצה שטענו שהמשק זקוק לידיים עובדות.
לבסוף קיבלה את האישור בזכות תמיכת שרה מאירוב, ששכלה אותה שנה את בנה גור במלחמה.
מאירוב עמדה באספה וקראה "מה אתם רוצים מהילדה?
אתם לא רואים שזה הייעוד שלה?!".
מכתב תמיכה שכתבה לה אמה, רבקה, באותם ימים, היה לשיר בידי בנה אריאל הורביץ, עשרות שנים אחר כך.
היא למדה תחילה בקונסרבטוריון הישראלי בתל אביב ובהמשך באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בין מוריה היו פאול בן-חיים, פרנק פלג, אבל ארליך, אילונה וינצה-קראוס ויוסף טל.
כששבה לקבוצה לאחר לימודיה באקדמיה, לימדה את ילדי הקיבוץ ריתמיקה, וכך נולדו שיריה הראשונים, כגון "הדואר בא היום" ו"אחינו הקטן" (יפה ירקוני הקליטה אותם לאחר מספר שנים באלבומה "שירים מכנרת" על אחיה יענקל'ה).
בשנת 1951, לאחר דחייה של כ-4 שנים, התגייסה לצה"ל.
היא לא הסתגלה לאתגר הפיזי וכדבריה הייתה "החיילת הכי גרועה בצה"ל".
בעקבות כך הועברה לצוות הווי ושירתה בפיקוד הנח"ל כפסנתרנית.
ב-1953 פגשה את השחקן גדעון שמר, בעת שעבדו במשותף על עצרת של חטיבת בני איחוד הקבוצות והקיבוצים בנצר סרני.
לפי גרסה אחרת הם הכירו במהלך העלייה לקרקע של היאחזות הנח"ל נחל עוז.
לאחר שחרורה כתבה שירים לתיאטרון.
היא שיתפה פעולה עם המלחין יוחנן זראי במחזמר "פשיטה בכפר" (מאוחר יותר נודע בשם "חמש-חמש"), שבו כתבה מילים ללחניו תחת שם העט ש.
על השיר "שיירת הרוכבים" חתמה בשם אליפז.
עם פזמוניה המוכרים יותר מן המחזמר נמנים "סמוך על התרנגול", "רב האור והתכלת" ו"שיר הבר".
לאחר מכן כתבה פזמונים ל"העיקר ובת האיכר" של תיאטרון האהל.
כשהזמין אותה חיים טופול לכתוב לתוכנית הראשונה של להקת "בצל ירוק", החלה להלחין את מילותיה.
השיר הראשון במתכונת זו היה "משירי זמר נודד" (הידוע יותר כ"הדרך ארוכה היא ורבה") שנכתב בשנת 1957, זכה להצלחה רבה ונחשב ללהיטה הראשון.
גם שירה "נועה", שהעידה כי כתבה אותו על עצמה, נכלל במופע זה.
להצגה "דבר אל הקיר" שהועלתה בתיאטרון הסמבטיון ב-1958 כתבה והלחינה את השיר "הלילה הולך בשדרות", שאותו שר בהצגה שמעון ישראלי.
שירים שכתבה בקצב מהיר ללהקות הצבאיות זכו כמעט כולם להצלחה מיידית, כמו "חמסינים במשלט", "הכול בגלל מסמר" (על פי שיר אנגלי נושן) ועוד רבים אחרים.
באותה תקופה כתבה לצמד הדודאים את "כיבוי אורות" ו"שיירת הרוכבים", שאותו בחרה לפרסם תחת שם העט "אליפז".
את השיר הלחין שמעון ישראלי.
כמו כן כתבה את "עיר לבנה" ששר הזמר לוליק בסרט קצר על תל אביב.
גם את מילות השיר "הבו לנו זמר" מ-1957 שהלחין מרדכי אולרי-נוז'יק כתבה תחת שם העט אליפז.
בשנת 1958 כתבה את "הופה היי" עבור תוכנית צבאית בקול ישראל.
שנתיים לאחר מכן זכה הפזמון בפרס ראשון בתחרות באיטליה.
בשנת 1960 כתבה את "בשדה תלתן" ללהקת פיקוד הצפון.
באותה שנה כתבה גם את השירים "ליל אמש", שהתפרסם בביצועו של שייקה לוי, ו"שיר השוק", עבור ההצגה "עשרת הצדיקים".
שיר זה התפרסם כעבור שנה בביצוע להקת התרנגולים.
בסוף שנת 1960 יצאה לסיבוב הופעות בארצות הברית שנמשך תשעה חודשים.
ב-1962 כתבה את השיר "אחרי השקיעה בשדה" למקהלת גברי השריון.
אחר כך חיברה ללהקת הנח"ל את "מחר", "מטריה בשניים", "מחבואים" ("חפש אותי") ועוד.
באותה שנה נפרדה מבעלה (השניים התגרשו רשמית ב-1968).
בשנת 1963 כתבה את "חורשת האקליפטוס" למחזמר "כיצד שוברים חמסין", שהועלה לציון סיום המחזור הראשון של בית הספר היסודי בקבוצת כנרת.
באותה שנה הלחינה את שירה של רחל המשוררת "כנרת" ("שם הרי גולן"), עבור להקת פיקוד המרכז.
בשנת 1964 כתבה לתוכניתה הראשונה של שלישיית גשר הירקון, "אהבה ראשונה", את "אהבת פועלי הבניין", "סרנדה לך", "איילת אהבים", ו"לילה בחוף אכזיב", ששולב גם בסרט "דליה והמלחים" שבו השתתפה השלישייה.
באותה שנה יצאה לפריז עם בתה.
שם כתבה שירים ששיקפו השפעות שאנסונייריות בולטות, כמו "העיר באפור" (שנכתב עבור שלישיית גשר הירקון), וכתבה נוסח עברי לשירים צרפתיים כמו "אילו ציפורים" (של ז'אן פייר קאלבה וז'אן ברוסול), "שלגיה" (גי ביאר) ו"אין אהבות שמחות" (ז'ורז' ברסנס), שאת חלקם הגדול ביצע יוסי בנאי.
לאחר שובה לישראל פנה אליה ב-1966 המפיק אשר חבקין והציע לה להקים רביעיית בנות.
שמר הקימה את "האחיות שמר" שכללה את דינה גולן, דליה אורן, אמנה גולדשטיין ורותי ביקל.
בתיה שטראוס שימשה כמנהלת מוזיקלית.
התוכנית שהעלתה הרביעייה כללה את "בגני" ("בגני נטעתיך"), "זמר" ("לך ועליך") ו"שירו של אבא", אך הרביעייה נכשלה כלכלית והתפרקה.
אחד מרגעי השיא בקריירה המוזיקלית של שמר היה בשנת 1967, כאשר כתבה את השיר "ירושלים של זהב".
השיר נולד כאשר החליט טדי קולק, ראש עיריית ירושלים, להזמין שיר מיוחד על ירושלים לכבוד פסטיבל הזמר שנערך אותה שנה בבנייני האומה, שלא במסגרת תחרות השירים עצמה.
השיר זכה להצלחה רבה בפסטיבל, וזכורה שירת הקהל ברטט את השיר.
לביצוע השיר נבחרה זמרת צעירה ואלמונית בשם שולי נתן, ששמר בחרה בה, בעצת בתה ללי, משום שקול הסופרן הצלול שלה מצא חן בעיניה.
שלושה שבועות לאחר הופעת הבכורה של השיר בפסטיבל, פרצה מלחמת ששת הימים, שבעקבותיה אוחדה ירושלים בשלטון ישראל, שמר הוסיפה לשיר בית חדש בו הנגידה את המצב לפני ואחרי המלחמה.
מאז "ירושלים של זהב" הפכה שמר בעיני רבים - אף כי לא בעיני עצמה - ל"פזמונאית לאומית" ואף ל"משוררת הלאומית" האמונה על שיקוף הלכי הרוח בישראל וניסוחם בפזמוניה.
במאי 2005 פרסם העיתון "הארץ" כי שמר הודתה במכתב לגיל אלדמע, כי שמעה שיר עם בסקי ישן (השיר "Pello Joxepe", ששמעה בביצועו של פאקו איבנז), והושפעה ממנו באופן לא מודע בכתיבת הלחן ל"ירושלים של זהב".
בימי חייה הכחישה שמר את הטענות על פלגיאט.
שמר עצמה תיארה את חדירת הלחן הבסקי לשיר כ"תאונה מצערת", ואמרה שגרמה לה עוגמת נפש כה רבה, עד שאפשר שהביאה למחלתה.
חוקר הזמר העברי, אליהו הכהן, אינו רואה כל בעיה של פלגיאט בלחן של "ירושלים של זהב", אלא רק השפעה המקובלת בשירה, ועל תגובתה של שמר אמר:
כלומר שההתבטאות במכתב הייתה לדעתו בעיקר מתוך מצוקה רגשית.
נעמי שמר ביצעה אף היא את השיר, ומאוחר יותר הקליטו אותו זמרים רבים אחרים, בהם עפרה חזה, יפה ירקוני, רן אלירן ועוד.
על פי נתוני אקו"ם, לשיר מעל ל-300 גרסאות שונות.
הוא תורגם לשפות רבות, בהן אספרנטו.
הביצועים הידועים של השיר בשפות זרות: יפה ירקוני (ספרדית), דוד עשת (יידיש) ועוד.
השיר גם נהיה לשיר ילדים בביצועה של אסנת פז בתקליט "ארץ ישראל שלי".
הסרט "רשימת שינדלר" הסתיים בגרסתו המקורית עם ביצוע מקהלה לשיר.
ממלחמת ששת הימים ועד מלחמת יום הכיפורים
בראשית שנת 1968 פרסמה את ספרה הראשון "כל השירים", שכלל 42 משיריה.
רק שמונה מהם התפרסמו קודם במסגרות אחרות.
באותה עת הוזמנה לארצות הברית לקבל תואר כבוד על "ירושלים של זהב" מטעם ארגון הנשים של ישיבה יוניברסיטי.
הטקס נערך בתחילת מרץ 1968 במסגרת ארוחת ערב חגיגית במלון "וולדורף-אסטוריה" במנהטן, ובעקבותיו יצאה לסיור הופעות בן מספר שבועות בערים החשובות של ארצות הברית וקנדה.
בכל קהילה יהודית שבה ביקרה ערכה הופעה בת שעה משיריה וליוותה את עצמה בפסנתר.
בין מלחמת ששת הימים למלחמת יום הכיפורים המשיכה שמר לכתוב שירים ובהם "אנחנו שנינו מאותו הכפר", "בהיאחזות הנח"ל בסיני", ארבעה אחים, "לשיר זה כמו להיות ירדן", "שבחי מעוז" ו"בארץ להד"ם".
בתוכניתה של להקת הנח"ל "הנחלאים באים" שעלתה ב-1967 נכלל השיר "ואלס להגנת הצומח".
שמר כתבה את השיר במקור לרביעיית "האחיות שמר", אך להקת הנח"ל הייתה הראשונה להקליט אותו.
בעקבות ביקור בהיאחזות נח"ל בסיני ב-1968 כתבה שמר את השיר "בהיאחזות הנח"ל בסיני" ללהקת הנח"ל.
השיר בוצע על ידי מירי אלוני בתוכניתה של הלהקה "בהיאחזות הנח"ל בסיני" שעלתה באותה שנה.
ב-1969 הקליטה להקת פיקוד המרכז את שירה של שמר "אנחנו שנינו מאותו הכפר", שאותו כתבה שלוש שנים קודם לכן.
באותה שנה הלחינה שמר ללהקת השלושרים את שירו של נתן אלתרמן "פגישה לאין קץ".
בשנת 1969 נישאה לעורך הדין מרדכי הורוביץ ובשנת 1970 נולד בנם, אריאל הורוביץ, מלחין ומבצע בזכות עצמו.
לתוכניתה של להקת חיל הים "שירת הים" שעלתה ב-1971 הלחינה את שירו של אלתרמן "על אם הדרך".
סולנית השיר הייתה חיה ארד.
לתוכנית היחיד של חוה אלברשטיין שעלתה באותה שנה כתבה שמר את השיר "שיר סיום", על פי לחן של מאנוס חג'ידאקיס.
בחנוכה של אותה שנה ביקרה שמר במוצב בסיני, ובעקבות ביקור זה כתבה ללהקת פיקוד הדרום את השיר "שבחי מעוז", שתחילתו מבוססת על הפיוט "מעוז צור".
בשנת 1972 יצאה "חבורת בימות" בערב משירי שמר, שכלל את המיטב שבשיריה בתקופה שאחרי מלחמת ששת הימים.
בין הלהיטים הגדולים ממופע זה היו "לשיר זה כמו להיות ירדן" ו"בארץ להד"ם", שניהם בביצועה של מירי אלוני.
בחלק האמנותי של פסטיבל הזמר והפזמון באותה שנה הופיעה שלישיית הגשש החיוור עם שירה של שמר "יש לי חג".
שיר נוסף של שמר שהתפרסם באותה שנה הוא תרגומה לשירו של ז'אק ברל "אהבה בת עשרים", בביצועו של יוסי בנאי.
זמן קצר לפני מלחמת יום הכיפורים כתבה שמר את "לו יהי".
נעמי שמר הצמידה לחן חדש למילים, והשיר הפך לאחד מסמלי המלחמה, במיוחד בביצועה של שלישיית הגשש החיוור, וכן בביצועה של חוה אלברשטיין, אשר הוציאה אלבום בו היה השיר שיר הנושא.
השיר זכה לעוד ביצועים רבים.
מאמצע שנות ה־70 עד שנות ה־80
בשנות ה־70 שמר הלחינה שירים של משוררים רבים כמו נתן אלתרמן ("פגישה לאין קץ", "ספני שלמה המלך", "על אם הדרך", "האם השלישית"), שאול טשרניחובסקי ("הוי ארצי מולדתי", "בעלייתי שם יפתי", "אומרים ישנה ארץ"), חיים נחמן ביאליק ("קומי צאי"), אברהם שלונסקי ("בתכול השמיים") ועוד.
היא תרגמה משיריו של איציק מאנגר ("על הדרך עץ עומד"), וביססה שירים הנשענים על כתבים מהמקורות ("שירת העשבים" על פי רבי נחמן מברסלב, "עקדת יצחק" מתוך ספר בראשית).
לאלבומו של יהורם גאון "אהבה ים תיכונית" מ־1973 הלחינה את שירו של חיים נחמן ביאליק "קומי צאי".
ב־1974 הוציאה שמר אלבום מיוחד של שירי ילדים, שגם הוא הניב מספר להיטים גדולים כמו "אלף בית" ו"שלומית בונה סוכה".
רוב שירי התקליט בוצעו לראשונה במופע לילדים שהעלתה שמר יחד עם עודד תאומי.
את השיר "שלומית בונה סוכה" ביצעו במקור אילנה רובינא וצמד הדודאים שלוש שנים קודם לכן.
באותה שנה הקליט יוסי בנאי את לחנה לשיר "ספירת מלאי", עבור תוכנית היחיד שלו "פרצוף של צועני".
ב־1976 כתבה שמר את השירים למחזה מסעות בנימין השלישי.
כמה מהשירים זכו לפופולריות רבה, בהם "פירות חמישה עשר" ("שלג על עירי"), "סימן שעוד לא הגענו" ו"שירת העשבים".
ל"חגיגת הזמר העברי" שנערכה אותה שנה כתבה את השיר "החגיגה נגמרת", שאותו ביצעה להקת הכל עובר חביבי.
כמו כן התפרסם באותה שנה שירה "בכל שנה בסתיו גיורא", בביצועה של רוחמה רז.
שמר כתבה את השיר לזכרו של גיורא שוהם, שנהרג במלחמת יום הכיפורים.
ב־1976 הקליט יהורם גאון את שירה "עוד לא אהבתי די", שהפך ללהיט גדול באותה שנה.
השיר נכתב עבור תוכנית טלוויזיה משיריה של שמר, ומאוחר יותר נכלל באלבומו של גאון "עוד לא אהבתי די" שיצא באותה שנה.
נעמי שמר סיפרה בריאיון עיתונאי שאת השיר כתבה כשחלתה וחשבה שכבר לא תקום ממיטתה, וכתגובה מתמרדת חרזה: "עוד יש הרבה דברים שרציתי לעשות...".
לתוכנית רדיו משיריו של המשורר שאול טשרניחובסקי ששודרה באותה שנה הלחינה שמר את שירו של טשרניחובסקי "הוי ארצי מולדתי".
את השיר ביצעה בתוכנית להקת שוקולד מנטה מסטיק, ומאוחר יותר הקליטו אותו אמנים רבים נוספים.
בשנים 1977–1979 פרסמה שמר טור אישי בדבר בשם "שבשבת".
ב־1978 כתבה את השיר "חבלי משיח", שאותו ביצעה בעצמה בתוכנית טלוויזיה שהנחתה ביום העצמאות תשל"ח.
ב-1979 הקליטה נורית גלרון את שירה של שמר "עצוב למות באמצע התמוז".
השיר נכלל מאוחר יותר באלבומה "סימפתיה", שיצא כעבור שלוש שנים.
לתוכנית טלוויזיה שהוקדשה לרבקה מיכאלי ב-1980 כתבה את השיר "אין לי רגע דל", שהפך לאחד משיריה המוכרים ביותר של מיכאלי.
לתוכנית הטלוויזיה "ימי תשרי" מאותה שנה כתבה את השיר "על כל אלה", שאותו שר יוסי בנאי.
בנאי ביצע את השיר גם בתוכנית היחיד שלו "אני וסימון ומואיז הקטן".
עוד באותה שנה הלחינה את השיר "אסיף" למילים של איתמר פרת, עבור להקת "בצל ירוק 80".
ב־1979 כתבה את המוזיקה לסרט "פרשת וינשל" של אברהם הפנר.
באותה שנה כתבה את השיר אורחים לקיץ ("אצלנו בחצר") לחלק האמנותי של תחרות הזמר לילדים השירוויזיון.
את השיר ביצעה שלישיית הגשש החייור בליווי ילדי השגרירים הזרים.
ב־1981 הוציאה את אלבומה "על הדבש ועל העוקץ" שהיה לרב מכר וכלל את השירים "אנשים טובים", "על כל אלה" ששם האלבום הוא מילותיו הראשונות, ושירו של שאול טשרניחובסקי "אומרים ישנה ארץ", שהלחינה שמר לתוכנית הטלוויזיה "ימי כסלו" מאותה שנה.
עבור סרט הטלוויזיה "אל בורות המים" מאותה שנה כתבה והקליטה שמר את השיר "אל בורות המים".
בינואר 1983 זכתה ב"פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר", בטקס שנערך במוזיאון תל אביב.
באותה שנה קיבלה שמר את פרס ישראל לזמר עברי.
ועדת השופטים כתבה: "פרס ישראל לזמר עברי מוענק לנעמי שמר על שיריה, אשר מטבעם מזדמרים בפי כל בזכות איכותם השירית והמוזיקלית, בזכות המיזוג המופלא בין המילה והלחן ובזכות הביטוי הניתן בהם לרחשי לב של העם".
בנוסף הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית וממכון ויצמן ותואר אזרח כבוד של תל אביב.
בשיריה מסוף שנות ה-70 ואילך ניכרת נוכחות הולכת וגוברת של תכנים יהודיים ומסורתיים.
אלו היו קיימים גם בשירים מוקדמים יותר, כמו "שירו של אבא" ("יבנה המקדש") ו"לא אמות כי אחיה", אך הפכו מודגשים יותר ויותר בשירים כמו "שירת העשבים", או "אל בורות המים".
לצדם, בלטו בתקופה זו שירים אלגיים (כמו "בכל שנה בסתיו, גיורא") ושירי-המנון בנוסח "עוד לא אהבתי די".
בין אמצע שנות ה־70 לאמצע שנות ה־80 הלך וגבר הניכור בין הימין הישראלי והשמאל הישראלי, על רקע מלחמת יום הכיפורים, המהפך של 1977, הסכם השלום בין ישראל למצרים שכלל את פינוי סיני, מלחמת לבנון הראשונה ופרוץ האינתיפאדה.
שיריה של שמר נותרו פופולריים במשך רוב התקופה הזו.
באמצע שנות ה-80 הציבור החל לזהות אותה עם הימין , "הילת הממלכתיות" הוסרה ממנה ואישי ציבור ואמנים שונים הדירו אותה וביקרו אותה בחריפות.
מאמצע שנות השמונים, הצלחותיה המסחריות של שמר פחתו.
לאלבומו של יהורם גאון "סימני דרך" מ־1982 כתבה שמר את שיר הנושא.
לאלבומו "אמצע הדרך" מ־1984 כתבה את השיר "לא תנצחו אותי".
למופע "הכל לא עובר חביבי" של להקת הכל עובר חביבי מאותה שנה כתבה את השיר "האורח".
באותה שנה כתבה לשלישיית הגשש החיוור את השיר הלאה שבוצע לראשונה בערב התרמה מיוחד למען האגודה למען החייל, השירותרום.
ב־1985 יצא האלבום "אדמה" של עופרה חזה.
האלבום, שבמקור תוכנן לכלול שירים שכולם פרי שיתוף פעולה בין חזה ושמר, כלל לבסוף רק שיר אחד של שמר - "התחדשות".
שאר השירים היו של יוצרים ותיקים אחרים.
עוד באותה שנה כתבה את השיר "תלבשי לבן" עבור אלבומם המשותף של הדודאים והפרברים.
לאלבומו של יהורם גאון "אלף נשיקות" שיצא ב־1986 כתבה והלחינה את השירים "דיוקן אמי" ו"כמו חצב".
באותה שנה התפרסם שירה "כד הקמח" בביצוע להקת פיקוד הצפון.
ב־1987 הקליט משה בקר את האלבום "חפצים אישיים", שהורכב כולו משיריה.
כמה משירי האלבום, כמו מה שלומך אחות, "גג" ו"תות" זכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו השונות, אך מכירת האלבום נכשלה באופן יחסי.
שמר נטתה לייחס את כישלונו לזיהויה עם הימין הפוליטי בישראל, אך ייתכן שלכישלון תרמה גם מידה של מאומצות בלחנים וביצועיו התיאטרליים יתר על המידה של בקר.
בשנת 1988 כתבה את השיר "אור" לשושנה דמארי.
השיר, שנכלל באלבומה של דמארי בשם זה, זכה להצלחה עצומה, תרם להחזרת דמארי לאור הזרקורים והפך לריקוד עם פופולרי.
ב־1988 העביר מתי כספי לשמר שתי מנגינות וביקש משמר לכתוב להם מילים.
שמר כתבה לשני השירים מילים בהשראת מגילת שיר השירים.
בשנת 1991, עקב שמועה לפיה שמר חולה במחלה קשה, נערך לכבודה ערב מחווה בערוץ הראשון בהפקת דליה גוטמן בשם "הדרן לנעמי שמר".
ששודר בערב חג השבועות של 1991. מאוחר יותר הסתבר שמחלתה של שמר לא הייתה חמורה כפי שנחשב והחשש ממותה היה מוקדם מדי.
ערב מחווה נוסף לכבודה נערך בפסטיבל ישראל של שנת 1998, בניהולו האמנותי של עדי רנרט ובהשתתפותם של אמנים רבים נוספים.
בין השירים הבולטים שהוציאה בשנות התשעים נמנים "הכל פתוח" שכתב לכבודה של הכנרת ב-1993,ושמו נובע מפתיחת סכר דגניה.
והשיר "אני גיטרה", שנכתב לכבוד תוכנית טלוויזיה שהוקדשה לבני אמדורסקי שהיה בשלבים מתקדמים של מחלת הסרטן.
באותה שנה השתתפה שמר לצד מיקי קם, משה בקר, חיים צינוביץ ורינת גבאי בקלטת הווידאו לילדים "אצלנו בפסנתר", שהתבססה על שיריה.
שמר ביצעה גם בקלטת זו את "הכל פתוח" יחד עם שאר המשתתפים.
שנה לאחר מכן הוקלט השיר בגרסה ים-תיכונית בפיהם של לאה לופטין ועופר לוי והפך ללהיט.
שמר הצטערה שההקלטה נעשתה בלא ידיעתה, מאחר שעופר לוי טעה מעט בתווים ובמילים (שר "זוהרת" במקום "סוערת").
ב-1995, בעקבות רצח ראש הממשלה יצחק רבין, תרגמה נעמי שמר את השיר "הו רב חובל" - שירו של המשורר האמריקאי וולט ויטמן "Oh Captain, My Captain" שנכתב לאחר הירצחו של אברהם לינקולן, ולזכרו, מאה ושלושים שנה לפני כן.
נעמי שמר חשה שהמילים מתאימות לבטא את כאבה וכאב העם בתקופה שלאחר הרצח.
היא תרגמה את השיר לעברית, הלחינה אותו, והוא בוצע לראשונה בפי הזמרת מיטל טרבלסי ביום השנה לרצח רבין.
שמר לא הסתפקה בכתיבה והלחנה, ולכל אורך הקריירה שלה הופיעה גם כזמרת.
אף שלא התבלטה בקולה וביצועיה היו לרוב טובים פחות משל מבצעיה, היה חשוב לשמר להימצא במגע עם קהלה ולזכות באהבתו.
משנת 2000 ועד מחלתה, הופיעה במופע משיריה בשם "אלף שירים ושיר", בעיבודיו, נגינתו וניהולו המוזיקלי של רמי הראל.
את המופע הנחה יחד איתה היוזם-עורך ומלווה דודו אלהרר, ובו גם שרה וניגנה רונית רולנד.
למופע זה כתבה את השירים "המעיל", "פלוגת יסמין", "המנגן" ו"אקטואליה".
זמן קצר לפני פטירתה, פנתה שמר אל המבצעת דורית ראובני ובישרה לה כי בידה שיר חדש שנקרא "אילן", לזכרו של אילן רמון.
דורית ראובני הספיקה להיפגש עימה ואף שכנעה את שמר לנסות ולנגן את השיר למרות היותה חולה מאוד.
שמר נענתה וראובני הקליטה את הביצוע לשירה האחרון של שמר, ובוצע בביצוע בכורה במופע המחווה לשמר בשלושים לפטירתה בפארק הירקון.
לקראת סוף שנות ה-70 סבלה שמר ממחלת הסוכרת וסיבוכיה ואיבדה הרבה ממשקלה, מה שעורר אצל רבים חשש לחייה.
לאחר עשרים שנה התגלתה בגופה מחלת הסרטן שהביאה למותה בליל 26 ביוני 2004, ז' בתמוז ה'תשס"ד.
שנים לפני מותה כתבה שמר את השיר "עצוב למות באמצע התמוז", לפני ניתוח שהייתה צריכה לעבור:
נעמי שמר נטמנה בבית הקברות כנרת, הסמוך לקבוצת כנרת שבה נולדה, לצד הוריה, מאיר ורבקה ספיר.
על פי בקשתה, שר המוזיקאי דודו אלהרר על קברה ארבעה שירים פרי עטה: "כנרת" ("שם הרי גולן" למילות רחל המשוררת), "חורשת האקליפטוס", "לשיר זה כמו להיות ירדן" ו"נועה".
אחרי מותה הפכו קברה של נעמי שמר והבית שבו גרה לאתר עלייה לרגל לישראלים שרצו לחלוק כבוד לאשה שגילמה בשיריה ופזמוניה את "ארץ ישראל היפה".
לאחר פטירתה, פורסמו מספר שירים ששמר עצמה טרם הספיקה לפרסם.
אריאל זילבר הקליט את "הכריש" לאלבומו "אנבל" ורוחמה רז הקליטה את השיר "ערבי נחל" שיר עממי אנגלי ששמר תרגמה את מילותיו כשש שנים לפני כן (הפרברים הקליטו אותו לראשונה לאלבומם 'מוזיקה') ורז הקליטה אותו לאלבומה 'פיסת שמיים'.
בשנת 2020 שירה של שמר "פרידה" הולחן לראשונה על ידי רמי קלינשטיין ויצא לאור בדואט בביצוע רמי קלינשטיין וטל סונדק במסגרת אלבומו של סונדק "שירתם".
לאחר מותה נקראו על שמה רחובות במספר ערים, ובהן קריית מוצקין, הרצליה, חולון, בת ים, קריית אונו, רעננה, מזכרת בתיה, גן יבנה, גבעת שמואל, באר יעקב, קריית ביאליק, כפר סבא ובאר שבע, וכן בתי ספר יסודיים.
כמו כן נקראת על שמה מנהרת הר הצופים בירושלים.
בשנת 2005 הנפיקה החברה הממשלתית למטבעות ומדליות מטבעות בכסף וזהב עם דיוקנה.
ב-22 במאי 2009 הנפיק דאר ישראל סדרה של 12 בולי דאר על "מוזיקה ישראלית"; בסדרה זו הוקדש בול לזכרה של נעמי שמר שעליו מופיע דיוקנה.
על השובל, כיתוב מתוך הלהיט שחיברה והלחינה שמר : "ירושלים של זהב ושל נחושת ושל אור"
בשנת 2010 מסרה משפחתה של שמר את ארכיונה ועזבונה האמנותי לספרייה הלאומית, אשר התחייבה להנגיש אותו לחוקרים ולאלו שיגלו בו עניין.
בשנת 2012 שודר בערוץ הראשון הסרט "הרוח, החושך, המים" של הבמאי יהלי גת שעקב אחרי יצירתה של שמר לאורך השנים ועל השפעתה על החברה והתרבות בישראל.
בשנת 2017 עלה בתיאטרון הבימה המחזמר "סימני דרך", אותו כתבו אורן יעקובי וגיורא יהלום, ובביומו של משה קפטן, המספר את סיפורה של שמר מאז שהייתה נערה ועד שנותיה האחרונות.
בשנת 2021 נחנך בפארק הלאומי ברמת-גן "שביל נעמי שמר", ובו תחנות מוזיקליות והסברים על השירים.
ביוני 2021 הושלם עיבוד והפקת השיר החדש שכתב יאיר לפיד בשם "הגבירה מול האגם" שנכתב על סיפור חייה של נעמי שמר לרגל יום הולדתה ה-90. השיר הולחן על ידי קובי אשרת ובוצע בידי מיקי גבריאלוב ויגאל בשן.
שנה לאחר מכן, ביוני 2022, הקליטו חברי "זהו זה!" (גידי גוב, דב גליקמן, מוני מושונוב ואבי קושניר) את "נעמי, אלא מי", שיר געגועים לשמר שכתב והלחין קובי לוריא במלאת 18 שנים לפטירתה.
בשנת 1954 נישאה לשחקן גדעון שמר, וב-1956 נולדה בתם הללי (ללי) שמר (לימים אשתו של דור הררי ואימו של אמנון הררי).
בפברואר 1969 נישאה בשנית, לעורך הדין מרדכי הורוביץ.
ב-1970 נולד בנם, המוזיקאי, אריאל הורוביץ.
שמר זוהתה במהלך השנים עם עמדות המקורבות לימין הפוליטי בישראל, במיוחד אחרי נישואיה למרדכי הורוביץ, שעמדותיו היו דומות.
היו שמתחו ביקורת על "ירושלים של זהב" בגלל 'היעדרם' של הערבים שישבו בירושלים המזרחית מן השיר ("כיכר השוק ריקה", "אין יורד אל ים המלח").
שמר הגיבה על כך לימים: .
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 הביעה הזדהות עם אנשי "גוש אמונים".
באותן שנים חיברה את "איש מוזר" שאותו הקריאה באחת העליות של "גוש אמונים" לסבסטיה, ו"פרנואיד" שהביעו תמיכה באנשי גוש אמונים.
בשיר "הכריש", שנכתב ב-1975 על רקע חתימת הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975, מתארת שמר מפגש בין כריש לבין סרדין.
הסרדין רוצה לכרות שלום בכל מחיר, אולם הכריש מתעלם.
בסופו של דבר, מכריז הסרדין ("דיפלומט מזהיר") כי "תמורת שלום גדול-גדול, אני מוכן לתת הכול." והכריש מחסל אותו: "אמר שלום - חשף שיניו - והסרדין טָרוֹף טורַף".
שירים אלו עוררו דיון ציבורי ומופיעים בספר שירים של שמר, אולם לא זכו להשמעות רבות ברשתות הרדיו וספגו ביקורת משמאל, שגם טענה כנגד הרמה המוזיקלית של השירים.
ביולי 1976 פרסמה בדבר תגובה למבקריה ובה כתבה: .
בנוסף, הגתה את שם היישוב שא-נור, לאור בקשת המתיישבים שעלו לקרקע.
שמר הביעה תמיכה במתיישבי חבל ימית והתנועה לעצירת הנסיגה מסיני ושירה "על כל אלה", הכולל את השורה "אל נא תעקור נטוע" הפך לסמל המאבק, אף על פי שנכתב במקור כשיר עידוד פרטי לאחותה רות נוסבאום לאחר שהתאלמנה.
ישנה טענה האומרת, כי בשורות לא מוכרות של שיר זה שצונזרו מאוחר יותר ניכר שמראשיתו היה מכוון להיות כנגד הנסיגה מסיני.
לאחר פינוי ימית, משנוכחה לדעת שלא היה בידה להשפיע, החליטה שלא להתערב עוד בסוגיות ציבוריות.
אמנים שהוציאו אלבום שלם משירי נעמי שמר
נעמי שמר תרגמה 56 שירים לעברית, להלן הפרטים:
הספר השני של נעמי שמר, 1975
נעמי שמר - יש לי חבר - שירים (כולל קלטת שמע), 1986
נעמי שמר - סימני דרך - 121 שירים נבחרים (כולל תקליטור), 2003
נעמי שמר - הכל פתוח - כל שירי הילדים, 2006
שירים שנכתבו על נעמי שמר
שיר לנעמי - סמיר שוקרי וישראל דיין, 2002
שירייך נעמי - יעל אולשר, 2004
כל מי שאת - אריאל הורוביץ, 2006
המכתב של רבקה לנעמי- אריאל הורביץ, 2013(המכתב עצמו 1964)
נעמן בֶּלְקִינְד (16 בדצמבר 1888 – 16 בדצמבר 1917 א' טבת התרע"ח) היה מחברי ארגון ניל"י שתפיסתו על ידי העות'מאנים, בספטמבר 1917, סימנה את קיצו של הארגון.
בלקינד נתלה בדמשק בדצמבר אותה שנה, ביחד עם יוסף לישנסקי.
נעמן נולד בגדרה לפנינה ושמשון בלקינד, מאנשי ביל"ו וממייסדי ראשון לציון.
הוא אחיינה של סוניה בלקינד רופאת הנשים הראשונה בישראל, ישראל בלקינד, מנהיג הבילויים, ובן דודו של אבשלום פיינברג, אף הוא חבר ניל"י.
בלקינד הושפע רבות ממנו ומרוחו הלאומית.
בצעירותו למד בלקינד בבית הספר בראשון לציון.
בהמשך למד בבית הספר כל ישראל חברים בירושלים ובמצרים.
בלקינד היה מראשוני היהודים לשרת בצבא הטורקי, אולם בעקבות התחברותה לגרמניה במלחמת העולם הראשונה והבנתו שגורל האימפריה העות'מאנית נחרץ, נענה לאבשלום פיינברג והיה מראשוני המצטרפים לניל"י.
עוד בימים הראשונים של פעילותה הגיש לה סיוע, ובהמשך הפך למרכז הפעילות באזור הדרום, הוא אזור החזית.
ממקום עבודתו, משרדי היקב בראשון לציון, הכיר קצינים טורקיים רבים, אשר בעזרתם יכול היה להודיע על תנועות הצבא, האספקה והמצב בחזית.
בספטמבר 1917, ניסה לחצות את קווי החזית, בדרכו למצרים, במטרה לגלות את נסיבות היעלמו של אבשלום פיינברג.
בדרכו לשם נתפס ונכלא בכלא בבאר שבע, שם נשפט ונידון לתלייה, ואף הוכן גרדום לצורך ביצוע גזר הדין במרכז גן אלנבי.
בהמשך שינו הטורקים את דעתם כדי לשאוב מפיו מידע.
בניל"י תוכנן לשחררו על ידי שוחד או על ידי כניסה חמושה אל כלאו (כשאנשי ניל"י מחופשים לז'נדארמים טורקים), אך זה לא מומש.
בינתיים נשבר בלקינד בחקירתו וסיפק לעות'מאנים פרטים על הרשת.
בעקבות זאת, החל מרדף אחר יתר אנשי ניל"י.
בלקינד הועבר לאחר תקופה קצרה לבית כלא בדמשק ושם בוצע גזר הדין בתלייה.
גזר דינו הוצא לפועל יחד עם יוסף לישנסקי, בא' בטבת ה'תרע"ח (16 בדצמבר 1917).
יתר חברי ניל"י לא הוצאו להורג על ידי הטורקים.
גזרי דין מוות נפסקו גם לבן דודו של בלקינד, אבשלום פיינברג, ולאחיו הצעיר איתן בלקינד.
אבשלום פיינברג נהרג לפני כן ללא ידיעת הטורקים וגזר הדין נפסק שלא בפניו.
גזר דינו של איתן בלקינד נדחה בשל גילו הצעיר, ובינתיים הצליח להימלט מידי הטורקים בזמן המולה שהשתררה בהתקפה בריטית על השיירה שבה היה.
עצמותיהם של שני עולי הגרדום הועלו לארץ ישראל לאחר הכיבוש הבריטי והוטמנו בראשון לציון ב-24 באוקטובר 1919.
נעמן בלקינד הניח אישה, רעיה בלקינד, ותינוק בן שנה.
ב-1927 הקימו אחיו של בלקינד, ישי ואיתן, את אולם הקולנוע הראשון בראשון לציון, "קולנוע נעמן", על שמו.
הבניין נהרס בעשור הראשון של המאה ה-21.
חמישים שנה לאחר מותו הוכר נעמן בלקינד כהרוג מלכות על ידי מדינת ישראל ולמעלה משישים שנה לאחר מותו הוענק למשפחתו אות ניל"י בגין פעילותו במחתרת זו.
בתאריך 22 בדצמבר 1982 הנפיק דואר ישראל גיליון מזכרת של 20 בולי דואר, שכותרתו "הרוגי מלכות בדור התקומה".
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של בלקינד, ודיוקנו מופיע עליו.
נענע דיסק היא חברת תקליטים ישראלית שנוסדה ב-7 בדצמבר 1988 על ידי ניצן זעירא.
האלבום הראשון שיצא בחברת התקליטים הוא סיפורים מהקופסא של רמי פורטיס.
בלייבל יצאו יותר מ-200 אלבומים, ביניהם אלבומים של רמי פורטיס, ברי סחרוף וכצמד פורטיסחרוף, שולי רנד, כרמלה גרוס ואגנר, מאיר אריאל, נקמת הטרקטור, דן תורן, אפרת בן צור, כנסיית השכל, מוניקה סקס, אהובה עוזרי, יסמין אבן, מאור כהן, עוזי נבון, אלגנט ועוד.
האמנים ג'וני שועלי, רעש, שניר ימין, רוקפור ואחרים הוציאו בנענע דיסק אלבומים תחת הכינוי "בננה".
הלייבל נוסד ב-1988 ובאותה שנה הוציא רק את האלבום סיפורים מהקופסא של רמי פורטיס.
בשנותיו הראשונות הוציא אלבומים גם לברי סחרוף, מאיר אריאל, נקמת הטרקטור ועוד.
ב-1998, לכבוד חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל, יצא בלייבל האוסף עבודה עברית, שבו אומנים ישראלים מובילים הקליטו גרסאות חדשות לשירים בולטים של אמנים אחרים.
בשנת 2001 חגג המותג "בר מצווה" בהוצאת אלבום אוסף ובשתי הופעות ענק של אמניו שהתקיימו באולם הסינרמה בתל אביב.
באמצע 2004 נפתח אתר iMusic, שמציע למכירה את כל אלבומי הלייבל ואלבומים נוספים בפורמט MP3.
לנענע דיסק חברת בת בשם "מימ", שהם ראשי תיבות של מוזיקה יהודית מקורית.
תחת הלייבל מימ יצאו אלבומים לאהרון רזאל, עדי רן, אליעד אליהו ועוד.
עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל בשנת 2020 שוקדת "נענע דיסק" יחד עם ניצן זעירא על ניהול פרויקט צו השעה.
נענע דיסק הפיצה בעבר את אלבומיה באמצעות מערך ההפצה של חברות תקליטים אחרות בישראל (בהן NMC, התו השמיני והליקון), אך החל משנת 2016 הם מופצים עצמאית על ידה הן פיזית והן דיגיטלית.
נעמת - תנועת הנשים של ישראל (ראשי תיבות: "נשים עובדות ומתנדבות") הוא שמה של התנועה שצמחה מאיחוד מועצת הפועלות, תנועת הנשים שנוסדה מטעם הסתדרות העובדים הכללית, "ארגון אמהות עובדות" והגופים הקשורים אליהם.
התנועה נוסדה בשנת 1921 והיא תנועת הנשים הגדולה בישראל.
בשנת ה'תשס"ח (2008) זכתה התנועה בפרס ישראל בתחום מפעל חיים "עבור תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה".
יו"ר נעמת החל ממאי 2019 היא חגית פאר.
קורותיה של נעמת שזורים בקורות המפעל הציוני כולו, החל מנשות העלייה השנייה והעלייה השלישית, שבאו מתוך להט ואמונה ציונית למצוא פתרון לבעיה הלאומית והמעמדית, לחדש את הקשר עם עמן ולבנות כאן את מולדתן ועד לנשים החיות היום בישראל.
נעמת נוסדה במטרה לקדם את מעמד האישה בישראל, ולהביא לשינוי המדיניות החברתית לקראת השגת שוויון בין המינים במשפחה, בעבודה, בחברה ובכלכלה.
ניצניה הראשונים של תנועת הפועלות הופיעו כבר ב-1911, ונמשכו גם במהלכה של מלחמת העולם הראשונה.
ביטוייה היו פגישות של חברות, כינוסים, ועידות אזוריות וועידות חקלאיות.
בשנת 1921, בסמוך לוועידת הייסוד של ההסתדרות, התכנסו בבלפוריה 43 צירות מכל רחבי הארץ, שייצגו את 485 הפועלות, שהועסקו אז ב–36 מקומות עבודה.
היה זה כנס היסוד של ועידת הפועלות הראשונה, שבעקבותיה נוסדה מועצת הפועלות,.
חלוצות העלייה השנייה (1903–1918) והעלייה השלישית (1919–1923), ראו צורך להתארגן, מאחר שלא זכו להכרה ולייצוג במוסדות הקיימים וקופחו על אף היותן שותפות מלאות בעבודה.
הן יצרו את המסגרת הייחודית ואת התשתית לתנועת הפועלות, חדורות אמונה ציונית ורעיונות סוציאליסטיים, שהביאו איתן בעיקר ממזרח אירופה.
עד אמצע שנות העשרים בלטו במנהיגות הנשית של אותם ימים עדה פישמן-מימון ורחל כצנלסון-שזר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הקימה מועצת הפועלות "לשכות פועלות" במטרה לפעול במישור החברתי, כסיוע למציאת עבודה ולשיפור תנאי ההעסקה של האישה העובדת.
לשכת הפועלות הייתה הגוף היחיד שסייע לנשים חסרות מקצוע וחסרות מקום עבודה קבוע.
ב-1936, כאשר הגיעו לארץ ישראל עולות חדשות רבות שהיו זקוקות לעבודה, הקימה ההסתדרות בנוסף ללשכת הפועלות גם את "המחלקה לענייני העבודה לפועלת, שעל-יד מרכז העבודה של ההסתדרות ומועצת הפועלות".
גוף זה ניסה לשלב נשים בעבודות משק בית, בעבודות עונתיות בחקלאות ובעבודות ציבוריות (כבישים, יישור חולות וכדומה).
ארגון האחות הראשון של מועצת הפועלות בארצות הברית
בשנת 1925 יצאה רחל ינאית בן-צבי לארצות הברית כדי לגייס כסף לחפירת באר שתביא מים לחווה החקלאית, שניהלה אז ברמת רחל.
שש נשים סייעו לה שם בגיוס הכסף, והבאר נחפרה.
לאחר ההצלחה הן החליטו להפוך לארגון האחות הראשון של מועצת הפועלות בארצות הברית, שנקרא "פיוניר וימן" (Pioneer Women), ואחריהן נוסדו ארגוני אחות נוספים בארצות אחרות, שהיוו את הבסיס לתנועה העולמית של נעמת.
מראשית הקמתה הפעילה "מועצת הפועלות" מערכת חינוכית לתמיכה באם ובילדיה, שהלכה והתרחבה, וב-1930 התארגנה כיחידה נפרדת בשם "ארגון אמהות עובדות" בשמה המלא "ארגון אמהות עובדות במשק ביתן", כזרוע הרווחה של תנועת הפועלות.
ממייסדות הארגון ויושבת ראש ארגון אמהות עובדות בחיפה, הייתה חנה חושי אשתו של ראש עיריית חיפה, אבא חושי.
הארגון הקים מעונות יום לילדים, מעונות לעולים, מטבחים ציבוריים, יזם שוק שנתי, ימי משפחה ועוד..
מתביעות הארגון היו ביטוח רפואי לנשות העובדים (כלומר חברות בקופת החולים) והוצאת פנקס חבר נפרד לאישה ולא כנספח בפנקס של בעלה.
בשנת 1934 יצא לאור הגיליון הראשון של ארגון "דבר הפועלת" בעריכת רחל כצנלסון-שזר, כחלק מ'עיתון דבר' של ההסתדרות הכללית.
בשנת 1948, חויבו כל הנשים הרווקות והנשואות ללא ילדים, (ילידות 1920, 1930) להתגייס לחיל הנשים.
עליהן נמנו נשים ששירתו באיי.טי.אס.(A.T.S.) בהגנה ובפלמ"ח.
להכשרתן לתפקידן נפתחו קורסים ואימונים תוך כדי המלחמה.
בשנת 1949 הוחל חוק שרות הביטחון על נשים בגיל 18 ועד 26, הוקם חיל הנשים (ח"ן) לתפקידים שאינם תפקידי כאשר מועצת הפועלות וארגון אמהות עובדות ליוו את החיילות בזמן שירותן הצבאי וגם לאחריו בהכשרות מקצועיות, בעזרה ובתרבות.
בשנות החמישים והשישים, הרחיב הארגון את פעילותו בקידום מעמד האישה העובדת, הופעלו קורסים ומוסדות להכשרה מקצועית, הוקמו בתי-חלוצות ומשקי פועלות לעולות חדשות, נפתחו מוסדות לילדי עליית הנוער, ובתי ספר תיכוניים חקלאיים.
ב-1967, בזמן מלחמת ששת הימים, גייס הארגון מתנדבות רבות לעזרה בבתי חולים, בהג"א, במד"א ועוד.
עקב הצורך בסיוע לאלמנות צעירות אחרי המלחמה, הוחלה במתן סיוע משפטי, שהיה התשתית להקמת הלשכות המשפטיות הפועלות מאז בארגון.
בשנים שאחרי כן, עודדה הממשלה יציאת נשים לעבודה, והארגון סייע בכך.
בנוסף הוקמו מרכזים קהילתיים ברחבי הארץ למטרת פעילות חברתית קהילתית באזורי פריפריה בעיקר.
בספטמבר 1975 בחרה המזכירות הארצית של מועצת הפועלות בשם "נעמת" כשם חדש לתנועה.
ובספטמבר 1976 אוחדו מועצת הפועלות, ארגון אימהות עובדות וכל הגופים השייכים לתנועת הפועלות לארגון אחד תחת השם "נעמת" (נשים עובדות ומתנדבות).
באותה עת היו 640,000 נשים פעילות בארגון.
אז הפך עיתון הארגון מ-"דבר הפועלת" ל"ירחון נעמת"
נעמת היא תנועת שטח פוליטית רב מפלגתית, שבראשה עומדת יו"ר התנועה, שנבחרת אחת ל-5 שנים.
כל חברות ההסתדרות הן חברות התנועה.
מדי חמש שנים נערכות בחירות לראשות התנועה ולמוסדותיה, ביניהן 30 יושבות ראש המרחבים הפזורים ברחבי הארץ.
מנהיגות מועצת הפועלות, ולאחר מכן נעמת
עדה מימון 1920-1926 ראש תנועת הפועלות
גולדה מאיר 1928-1931 מזכירת מועצת הפועלות
בבה אידלסון בקיץ 1931-1974 מזכירת מועצת הפועלות
תמר אשל 1974-1977 מזכ"לית מועצת הפועלות
מאשה לובלסקי 1981-1992 מזכ"לית נעמת
חגית פאר 2019 ואילך יו"ר נעמת
נעמת מנהלת מעונות יום לילדים, מספקת שירותים חברתיים ומשפטיים לנשים, יוזמת חקיקה למען קידום נשים, ופועלת לספק שירותי רווחה לנשים, צעירים וילדים בישראל.
מאבקים ציבורים - נעמת פועלת למניעת פגיעה בנשים ולקידום מעמדן בחברה, בכלכלה, במוקדי קבלת ההחלטות ובמשפחה באמצעות קמפיינים מאורגנים, הפגנות, מנשרים, פרסומים.
יוזמות חקיקה - נעמת הייתה שותפה להישגים רבים בתחום החקיקה ובהם: חוק שיווי זכויות האישה, חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, חוק עבודת נשים, חוק משפחות חד הוריות, החוק למניעת אלימות במשפחה, החוק למניעת הטרדה מינית.
מאבקים משפטיים עקרוניים ועתירות לבג"ץ - נעמת מנהלת מאבקים משפטיים ועתירות לבג"ץ בנושאי: הטרדות מיניות בצה"ל, אפליית נשים בשכר, בקידום ובקבלה לעבודה, זכויות פנסיה לגרושות, גיור קטינים מאומצים, ייצוג עגונות ומסורבות גט, ייצוג קורבנות אלימות ומשפחותיהן וכן עשרות מאבקים משפטיים נוספים.
מחקרים וסקרים - נעמת עורכת באופן רצוף מחקרים הנוגעים בהיבטים מגדרים שונים.
המחקרים ותוצאותיהם משמשים בסיס חשוב ומשמעותי בעבודתן לעיצוב מדיניות שוויונית ולחיזוק מעמד האישה.
כמו כן, ערכה נעמת במהלך הקדנציה סקרים רבים, שעסקו בשאלות שהיו על סדר היום הציבורי ועל בסיס תוצאותיהם היא מפרסמת ניירות עמדה, המהווים נדבך נוסף בעבודתה.
הקמת והפעלת "מוזיאתר עיינות" הנמצא במבנה הראשון שנבנה בכפר הנוער עיינות בשנת 1932, מלמד על ההיסטוריה של משק הפועלות, בשיתוף המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל
לשכות משפטיות ומרכזי זכויות האישה – נעמת מפעילה לשכות בפריסה ארצית, העוסקות בייעוץ ובליווי בתחומי משפט (דיני עבודה, דיני אישות, עריכת הסכמים משפטיים בנושאי משפחה וממון), ייעוץ (זוגי, כלכלי, גישור) ואחרים.
מרכזים לטיפול ולמניעת אלימות במשפחה - עיקר הפעילות השוטפת של נעמת בתחום המאבק באלימות נעשית במסגרת המרכזים לטיפול ולמניעת אלימות במשפחה.
נעמת מפעילה שני מרכזים לטיפול ולמניעת אלימות במשפחה, בתל אביב ובחיפה, בהם ניתנים ייעוץ, סיוע ותמיכה לנשים, הסובלות מאלימות בתוך ביתן.
מרכז גליקמן בתל אביב משמש מאז 2002 כמרכז הדרכה מוביל להתמודדות עם תופעת האלימות במשפחה.
המרכז נותן מענה טלפוני מיידי, בו ביום, לכל אישה המרגישה באופן סובייקטיבי במצוקה מצד בן-משפחה.
בהתאם לאזור המגורים ולפי מידת הדחיפות, עניינה יטופל והיא תופנה למרכז באזור מגוריה.
רשת מעונות יום לגיל הרך - נעמת היא המפעיל הגדול ביותר של מעונות ציבוריים, בפיקוח משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה.
מעונות היום הראשונים בישראל הוקמו על ידי נעמת בשנות ה-30 של המאה הקודמת.