tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהקרנות המקדימות של הסרט בערב יום חמישי, הסרט הוקרן ב-1,944 בתי קולנוע והכניס 9.4 מיליון דולר ביומו הראשון, הצלחה שגרמה לעדכון התחזית ל-24 מיליון דולר.
בסופו של דבר, הסרט הכניס 24.1 מיליון דולר במהלך סוף השבוע הראשון להקרנתו, וסיים במקום השלישי בקופות הכרטיסים של אותו סוף שבוע.
בסוף השבוע השני להקרנתו, הסרט הכניס 12.1 מיליון דולר (ירידה של 49.6%), ובסוף השבוע השלישי הכניס 11.5 מיליון דולר (ירידה של 5.6% בלבד).
בעקבות קבלת שמונה מועמדויות לפרס אוסקר, הסרט שב והוקרן בהפצה נרחבת ב-1,221 בתי קולנוע ב-27 בינואר 2017 (גידול של 1,041 לעומת השבוע שקדם לו) וגרף 1.5 מיליון דולר בסוף שבוע זה (עליה של 357.4% לעומת הכנסות השבוע הקודם, שעמדו על 321,411 דולר).
ב-Rotten Tomatoes, הסרט זכה לדירוג גבוה של 94% בהתבסס על 434 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 82% בהתבסס על 50,000+ הצבעות.
על פי דעת הקונצנזוס, נכתב באתר כי הסרט "מספק חוויית צפייה שחובה-לצפות עבור חובבי המדע הבדיוני השכלתני שמתמקד בנושאים כבדים בצורה מרגשת ובחיבה אמיתית, עם הופעה נפלאה של איימי אדמס".
ב-Metacritic הסרט קיבל ציון של 81 מתוך 100, המבוסס על 52 ביקורות, לרבות תשבחות בינלאומיות, וציון של 8.1 בהתבסס על 1854 הצבעות.
על פי סקר של חברת CinemaScore, הסרט קיבל ציון ממוצע של "B" (בסולם שבין +A ל-F).
בריאן טלריקו (RogerEbert.com) העניק לסרט ציון של 3 מתוך 4: "סרט זה נועד בו-זמנית לאתגר את הצופים, לרגש אותם ולגרום להם לדבר.
על פי רוב, זה מצליח".
סם לנסקי (Time.com) תיאר את הסרט כ-"מדע בדיוני בוגר ומתוחכם: סרט על חייזרים לאנשים שלא אוהבים סרטים על חייזרים".
כריסטופר אור (The Atlantic) כתב: "המפגש, סרטו המדהים החדש של דני וילנב, מתחיל עם מפגש - אם כי אולי לא מהסוג שהייתם מצפים לו".
כריס טילים (IGN) העניק לסרט ציון של 8.5 מתוך 10, ונימק: "המפגש הוא שיעור בבלשנות מוסווה כשובר קופות, אם כי [הסרט] הרבה יותר משעשע ממה שזה נשמע.
הסרט כולל נגיעות של בין כוכבים, קונטקט ומפגשים מהסוג השלישי...
הוא מדע בדיוני חכם, מחוכם, השואל שאלות גדולות, ועושה עבודה טובה למדי להשיב עליהן".
מבקר הקולנוע הבריטי רובי קולין נתן לסרט ציון חמש מתוך חמש, וכינה אותו "מכונס בתוך עצמו, פילוסופי עם נטייה לקיומיות - ובכל זאת הוא נפרש במהלך בלתי מתפשר של התרגשות.
שגורמת להרגשה כמו נפילה מהכיסא".
העיתון הבריטי הגרדיאן דירג אותו במקום השלישי ברשימת הסרטים הטובים ביותר של שנת 2016. המבקרת קתרין שוארד כתבה שהסרט "מסתכם למשהו טרנסצנדנטי; משהו שמצית מחדש את ההתרגשות לקולנוע, לחיים".
5 בדצמבר 2016 סרט הקולנוע הטוב ביותר המפגש הבמאי הטוב ביותר דני וילנב השחקנית הטובה ביותר איימי אדמס התסריט המעובד הטוב ביותר אריק הייסרר העיצוב האמנותי הטוב ביותר פטריש ורמיט, פול הוטי הצילום הטוב ביותר בראדפורד יאנג העריכה הטובה ביותר ג'ו ווקר המלחין הטוב ביותר יוהאן ג'והנסון
המערכת הלאומית של נהרות פראיים ונופיים הוקמה באמצעות חוק הנהרות הלאומיים הפראיים והנופיים (Wild and Scenic Rivers Act) מ-1968 (חוק ציבורי מספר 90-542), שחוקק על ידי הקונגרס של ארצות הברית במטרה לשמר נהרות מסוימים הניחנים בערכי טבע, תרבות ונופש כך שמימיהם יזרמו באופן חופשי להנאת הדור הנוכחי והדורות הבאים.
החוק ראוי לציון בשל השמירה על האופי המיוחד של נהרות אלו, תוך הכרה גם בפוטנציאל של השימוש הנאות בהם ופיתוחם.
הוא מעודד ניהול נהרות החוצה גבולות פוליטיים ומקדם את השתתפות הציבור בפיתוח יעדים להגנה על הנהר.
החוק, שאושרר על ידי נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון בשיאה של התקופה שדגלה היה הגנת הסביבה בארצות הברית מציין כי:
החוק הקים את המערכת הלאומית של נהרות פראיים ונופיים במטרה להגן ולשפר נהרות שיש להם חשיבות אזורית ולאומית.
את רשימת הנהרות יכול לקבוע הקונגרס או, אם יתמלאו דרישות מסוימות, מזכיר הפנים של ארצות הברית.
כל נהר שנקבע במסגרת החוק מנוהל על ידי סוכנות שבטית, מדינתית או פדרלית, או כשותפות בין כמה מישויות ממשל אלו וארגונים בלתי ממשלתיים מקומיים.
הקטעים שנקבעו לא חייבים לכלול את הנהר למלוא אורכו ועשויים לכלול את מקורות הנהר ואת יובליו.
גבולות השטח שנכלל עבור נהרות המנוהלים על ידי הממשל הפדרלי הם בדרך כלל כרבע מיל (כ-400 מטרים) משתי הגדות של הנהר, אם מדובר בנהר ב-48 המדינות הרצופות של ארצות הברית, או חצי מיל (כ-800 מטרים) מחוץ לפארקים הלאומיים באלסקה במטרה להגן על הערכים הקשורים לנהר.
נכון לאוגוסט 2018 המערכת הלאומית מגינה על מעל ל-20,440 קילומטרים של 209 נהרות ב-40 מדינות ופוארטו ריקו.
מספר זה הוא פחות מרבע אחוז מנהרות ארצות הברית, שאורכם הכולל הוא 5.6 מיליון קילומטרים.
לשם השוואה יותר מ-75,000 סכרים גדולים לרוחב המדינה חוללו שינוי באורך של לפחות קרוב למיליון קילומטרים, או כ-17%, מנהרות ארצות הברית.
חוק הנהרות הלאומיים הפראיים והנופיים היה תולדה של המלצות הוועדה הנשיאותית, "ועדת בחינת משאבי הנופש בחיק הטבע" (Outdoor Recreation Resources Review Commission), בראשי תיבות ORRRC.
בין השאר המליצה הוועדה שהאומה האמריקאית תגן על נהרות פראיים ונהרות נופיים מפיתוח שישנה באופן מהותי את אופי הזרימה החופשית שלהם ואת ערכם.
באותה תקופה חוותה האומה האמריקאית הידרדרות מהירה של מקורות המים שלה בשל שפכים תעשייתיים ועירוניים שהוזרמו לנהרות האומה.
נתיבי מים רבים והדגים שבהם היו רעילים, והפכו אותם לבלתי ניתנים לשימושם של הקהילות הסמוכות.
אוכלוסיות של מינים ימיים הלכו והצטמצמו ואנשים אולצו לעקור ממקומות מגוריהם בשל בניית סכרים פרועה.
תושבים מכל רחבי ארצות הברית כתבו מכתבים ובהם התחננו בפני הנשיא ואשת הנשיא להגן על נהרותיהם האהובים.
בסופו של דבר יזם הסנאטור פרנק צ'רץ' (דמוקרט מאיידהו) את החוק שאושרר על ידי נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון ב-2 באוקטובר 1968. נהר או קטע מנהר, יכול להיקבע על ידי הקונגרס של ארצות הברית או מזכיר הפנים של ארצות הברית.
ב-1968, כחלק מהחוק המקורי, נקבעו שמונה נהרות וקטעי נהרות כנהרות לאומיים פראיים ונופיים: קלירווטר (Clearwater) באיידהו, אילוון פוינט (Eleven Point) במיזורי, פדר (Feather) בקליפורניה, קטע בן 90 קילומטרים של הריו גראנדה בניו מקסיקו, רוג באורגון סנט קרואה (St.
Croix) בגבול בין ויסקונסין למינסוטה, סלמון (Salmon) באיידהו והנהר וולף (Wolf) בוויסקונסין.
נכון לנובמבר 2018 קיבלו מעמד של נהר פראי ונופי 209 נהרות באורך כולל של 20,526 קילומטרים ב-40 מדינות ובפוארטו ריקו.
הנהרות הנבחרים בארצות הברית נבחרים אם ניחנו בערכים יוצאי דופן להפליא (Outstandingly Remarkable Values) הנחלקים ל-8 קטגוריות: נוף, נופש, גאולוגיה, דגה, חיות הבר, היסטוריה או ערכים דומים.
ערכים אלה יכולים להיחשב זהים לשירותי המערכת האקולוגית, או לאותם מוצרים ושירותים שהטבע מעניק באופן חופשי, ובסופו של דבר מסייע לחברה.
נהרות (או קטעי נהרות) שהוגדרו כך קיבלו מעמד של הגנה וקידום לנצח באמצעות שמירה על תנאי הזרימה החופשית שלהם מסכרים ופיתוח שעלולים אחרת להפחית את האיכות של ערכיהם יוצאי הדופן.
הגדרה כנהר לאומי פראי ונופי מונעת בפועל חלוקת רישיונות להקמת סכרים חדשים, או משפיעה במישרין על הקטע המוכרז של הנהר.
היא גם מעניקה הגנה איתנה כנגד שינויים במימון פדרלי של הערוץ או הגדות המשפיעים לרעה על ערכי הנהר, מגינה על אדמות ציבוריות שעל חופי הנהר מפני חיפושי נפט, גז או מינרלים חדשים, ויוצרת זכויות מים פדרליות שמורות להגן על ערכים התלויים בזרימה כדוגמת בתי גידול לדגה.
ב-2018 חגגו בארצות הברית את שנת ה-50 לחוק הנהרות הפראיים והנופיים.
בין השאר, ב-2 באוגוסט 2018 הוכרז קטע בן 30 קילומטרים של איסט רוזבד קריק (East Rosebud Creek) במונטנה כפראי ונופי, הכרזה ראשונה במונטנה מזה 40 שנים.
הכרזה על נהר כפראי ונופי, בראשי תיבות באנגלית WSR, אינה זהה להכרזה על פארק לאומי, ובדרך כלל אינה מעניקה אותן הגנות כמו הגדרה כאזור טבע בראשיתי.
הייעוד של נהרות כפראיים ונופיים מגן באופן ספציפי על האופי של הנהרות לזרום בחופשיות הן באדמות בבעלות הממשל הפדרלי והן באדמות פרטיות, דבר שחוק אזורי הטבע הבראשיתי והגדרות פדרליות אחרות אינן יכולות לעשות.
למרות החששות שאינם במקומם, הגדרה של נהר כ-WSR אינו משנה זכויות קניין פרטיות.
נהרות לאומיים פראיים ונופיים מנוהלים על ידי אחת או יותר מארבע סוכנויות ניהול הקרקעות העיקריים של הממשל הפדרלי.
מרבית הנהרות מ-209 הנהרות הלאומיים הפראיים והנופיים מנוהלים בידי שירות היערות של ארצות הברית, אחריה שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
חלק מהנהרות המנוהלים בידי שירות הפארקים הם יחידה עצמאית בעוד שאחרים הם חלק מפארקים אחרים.
הנהרות הנותרים מנוהלים על ידי "אדמות השימור הלאומיות" (National Conservation Lands) של לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית ושירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית באלסקה.
נהרות פראיים ונופיים בניהול מדינה כפופים לאותן הגנות כמו נהרות המנוהלים על ידי הממשל הפדרלי.
נהרות מדינתיים אלו יכולים להתווסף למערכת הלאומית על ידי מזכיר הפנים בעקבות בקשה ממושל המדינה שהנהר זורם דרכה.
לנהרות מוכרזים מוקצה סיווג אחד או יותר: פראי, נופי, או למטרות נופש.
סיווגים אלה מבוססים על אופי הפיתוח של סביבת הנהר בתאריך ההכרזה.
נהרות פראיים הם המרוחקים והבלתי מפותחים ביותר בעוד שלנהרות למטרות נופש יש לעיתים קרובות נקודות גישה רבות, כבישים, מסילות ברזל, גשרים, ובתים השוכנים בתוך המסדרון המוגן המוכרז.
נהרות נופיים נוטים להיכנס בין רמת הפיתוח של נהר פראי לרמת הפיתוח של נהר למטרות נופש.
סיווג הנהר אינו קשור לערכים שבעטיים קיבל את המעמד.
לדוגמה, נופש יכול שלא להיות ערך יוצא דופן לנהר עם סיווג נופש, ונהר המסווג כנופי לא יוכר בגלל ערכו הנופי.
כל הנהרות הפראיים והנופיים מקבלים את אותה רמת הגנה ללא קשר לסיווג.
המערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי של ארצות הברית מגינה על שטחים של אזורי טבע בראשיתי המנוהלים בידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית והמיועדים לשימור במצבם הטבעי.
פעילות באזורי טבע בראשיתי המוכרזים רשמית מתואמת על ידי המערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי.
אזורי טבע בראשיתי מנוהלים על ידי ארבע סוכנויות ניהול קרקעות פדרליות: שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, שירות היערות של ארצות הברית, שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית ולשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית.
המונח "אזור טבע בראשיתי" מוגדר כ"כאזור שבו הקרקע וחברת בעלי החיים לא הוגבלו בידי האדם, כשהאדם עצמו הוא מבקר שלא נשאר" ו"שטח של קרקע פדרלית שלא עבר פיתוח השומר על אופיו והשפעתו הקדמוניים, בלא שיפורים קבועים או התיישבות אנושיים, המוגן והמנוהל באופן המשמר את התנאים הטבעיים שלו".
נכון ל-2019 יש 767 אזורים המוכרזים כאזורי טבע בראשיתי בשטח כולל של 445,257 קילומטרים רבועים, או כ-4.5% משטחה של ארצות הברית.
ככל שמערכת התחבורה האמריקאית הלכה והתרחבה במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 החל חשש הולך וגובר לאיכות המים והאוויר.
תנועות שימור החלו להתגבש במטרה לגרום להכרזה על אזורי טבע בראשיתי מיועדים.
אזורי הטבע הבראשיתי המיוערים הלאומיים הראשונים נקבעו בחוק עצמו.
מקלט חיות הבר של הביצה הגדולה (Great Swamp National Wildlife Refuge) בניו ג'רזי הפך ב-1968 למקלט הלאומי הראשון של חיות הבר הכולל אזור טבע בראשיתי המוכרז רשמית.
אליו הצטרפו אחר-כך אזורי טבע בראשיתי בפארקים הלאומיים החל במונומנט הלאומי מכתשי הירח (Craters of the Moon National Monument) באיידהו ב-1970.
לשכת ניהול הקרקעות לא נדרשה לבחון את האדמות בניהולה לשם הכללה ב-NWPS עד לאחר ה-21 באוקטובר 1976, כאשר נחתם חוק המדיניות וניהול הקרקעות הפדרליות (Federal Land Policy and Management Act).
הקצאה של אזורי טבע בראשיתי על אדמות הלשכה החלו ב-1978. מאז נוצרו מעל ל-200 אזורי טבע בראשיתי בתחומי האדמות המנוהלות על ידי הלשכה, הכוללים, נכון ל-2019, בערך 35,200 קילומטרים רבועים.
באוגוסט 2008 היו במערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי 704 אזורי טבע בראשיתי נפרדים, הכוללים 435,098 קילומטרים רבועים.
לאחר שעבר "חוק האדמות הציבוריות הכולל" (Omnibus Public Lands Act) במרץ 2009 היו 756 אזורי טבע בראשיתי.
נכון ל-2019 יש 767 אזורים המוכרזים כאזורי טבע בראשיתי, בשטח כולל של 445,257 קילומטרים רבועים, או כ-4.5% משטחה של ארצות הברית.
כמה ממדינות ארצות הברית הקימו תוכניות משלהן לשימור אזורי טבע בראשיתי המבוססים על ה-NWPS, בהן מרילנד (Maryland Wildlands Preservation System) וקליפורניה (California Wilderness Preservation System).
הקונגרס דן בהצעות אלו על בסיס מדינה אחר מדינה וקובע אילו אזורים ומה גודל השטח בכל אזור שיהפכו לחלק מהמערכת.
היו כמה מקרים שבהם הקונגרס הכריז על שטחים גדולים יותר של אדמה פדרלית ממה שהוצע על ידי הסוכנות שהעלתה את ההצעה.
חוק אזורי הטבע הבראשיתי כולל קריטריונים שיש להתחשב בהם כששוקלים להכריז על שטחים כאזורי טבע בראשיתי.
אף שקיימים חריגים, חייבים להתקיים התנאים הבאים על מנת שאזור ייכלל ב-NWPS:
הקרקע היא בבעלות ובניהול הממשל הפדרלי
השטח הוא בגודל של לפחות 5,000 אקר (20.234 קילומטרים רבועים)
ההשפעה האנושית "כמעט בלתי מורגשת"
האזור כולל "ערכים אקולוגיים, גאולוגיים, או מאפיינים אחרים מדעיים, חינוכיים, נופיים או בעלי ערך היסטורי"
אזורי טבע בראשיתי כפופים להגבלות ניהוליות ספציפיות.
פעילות אנושית מוגבלת לנופש שאינו עושה שימוש בכלי רכב ממונעים (כדוגמת לינה בחיק הטבע, ציד, דיג רכיבה על סוסים וכו'), מחקר מדעי ופעילויות בלתי פולשניות אחרות.
במהלך פעילויות אלו מתבקשים המבקרים לציית למדיניות "אין להשאיר עקבות".
מדיניות זו קובעת הנחיות לשימוש באזור טבע בראשיתי באופן אחראי, במטרה להשאיר את השטח כפי שהיה לפני השימוש בו.
הנחיות אלו כוללות: איסוף ואריזה של כל האשפה על מנת לשאתה מחוץ לאזור, שימוש בתנור מטלטל ולא באש גלויה, הקמת אוהלים במרחק של לפחות 60 מטרים מהשביל או ממקור מים, הקפדה על הצמדות לשבילים, והליכה בקבוצות קטנות.
הקפדה באדיקות על אתוס "אין להשאיר עקבות" מבטיחה שאזורי הטבע הבראשיתי לא יזוהמו בשל הפעילות האנושית.
החוק אוסר באופן כללי על כריתת עצים, כריה, כלי רכב ממונעים (כולל אופניים), סלילת כבישים, וצורות אחרות של פיתוח באזורי הטבע הבראשיתי המוכרזים, אם כי זכויות כריה ואזורי מרעה שהיו קיימים בשטח לפני ההכרזה מותרים באמצעות סעיפי סבא בחוק אזורי הטבע הבראשיתי.
אזורי טבע בראשיתי של ארצות הברית כלולים בקטגוריית הניהול מסוג la (שימור טבע קפדני) או מסוג lb (אזורי טבע בראשיתי) של אזורים מוגנים של ה-IUCN.
אזורי טבע בראשיתי הם חלקים מפארקים לאומיים, מקלטים של חיות הבר, יערות לאומיים ושטחים בניהול לשכת הקרקעות.
כמה אזורים מנוהלים בידי יותר מסוכנות אחת.
בתחילה כללה ה-NWPS 34 אזורים שהגנו על 37,000 קילומטרים של יערות לאומיים.
נכון ל-2019 יש 767 אזורים המוכרזים כאזורי טבע בראשיתי, בשטח כולל של 445,257 קילומטרים רבועים.
גודל שטח זה שווה ערך ל-4.5% משטח ארצות הברית, אם כי רק 2.7% בתחומי 48 המדינות הרצופות של ארצות הברית הם אזורי טבע בראשיתי.
עם זאת, מרבית השטח שוכן במספר קטן של מדינות.
המדינות עם המספר הרב ביותר של אזורי טבע בראשיתי הם קליפורניה, אריזונה, נבדה, אלסקה ואורגון.
עם זאת, אם מודדים את גודל השטח הרשימה משתנה באופן דרמטי כיוון שאלסקה מכילה את השטחים הגדולים ביותר המוגנים על בסיס החוק.
חמש המדינות בראש הרשימה במונחי שטח כולל הם אלסקה, קליפורניה, אריזונה, איידהו ווושינגטון, וביחד הם כוללים 80% מגודל המערכת הלאומית של אזורי הטבע הבראשיתי.
גודל השטח של אזורי הטבע הבראשיתי במרבית המדינות המזרחית הוא צנוע, למעט פלורידה ומינסוטה.
אזורי טבע בראשיתי קיימים בכל המדינות למעט קונטיקט, דלאוור, איווה, קנזס, מרילנד ורוד איילנד.
מספר ממשלות של מדינות או של שבטים הגדירו אף הם אזורי טבע בראשיתי תחת שליטתם ועל בסיס חוקים מקומיים.
אלו אינן אדמות פדרליות, והאופי המדויק של ההגנה עשוי להיות שונה מהחוקים הפדרליים.
מרבית אזורי הטבע הבראשיתי הם ביערות לאומיים, אבל שירות הפארקים הלאומיים מנהל את סך כל השטח הגדול ביותר.
המכלול הרציף הגדול ביותר של אזור טבע בראשיתי בארצות הברית הוא אזור הטבע הבראשיתי נואטק (Noatak Wilderness) באלסקה על שטח של 51,570 קילומטרים רבועים.
אזור הטבע הבראשיתי הגדול ביותר מחוץ לאלסקה הוא אזור הטבע הבראשיתי עמק המוות (Death Valley Wilderness) בדרום-מזרח קליפורניה, שגודלו 12,420 קילומטרים רבועים.
השטח הקטן ביותר המוגן על ידי WPS הוא אזור הטבע הבראשיתי האי פליקן (Pelican Island Wilderness) בצפון פלורידה שגודלו בסך הכול 24 דונם.
השטח הקטן ביותר בעבר היה אזור הטבע הבראשיתי סלעים ואיים (Rocks and Islands Wilderness) בצפון קליפורניה בגודל 20 דונם, אבל לאחר בחינה מחודשת של לשכת הקרקעות ב-2006 הוא הורחב רשמית ל-77 דונם.
פטור מיוחד מהכלל האוסר שימוש בציוד מכני ניתן לאזורי הטבע הבראשיתי באלסקה: מותר שימוש מוגבל בכלי רכב ממונעים ובניית בקתות וחקלאות ימית.
פטורים אלו הותרו בשל השטח העצום של אזורי הטבע הבראשיתי באלסקה, והדאגה למקורות מחייתם של התושבים, כולל ילידי אלסקה.
ב-30 במרץ 2009 חתם הנשיא ברק אובמה על "חוק האדמות הציבוריות הכולל" (Omnibus Public Lands Act).
החוק הכריז על שטחים נוספים בגודל 81,000 קילומטרים בתשע מדינות כאזורי טבע בראשיתי, ההרחבה הגדולה ביותר של אדמות הטבע הבראשיתי במעל ל-25 שנים.
ב-7 בנובמבר 2009 נחתם הסכם בין ארצות הברית, קנדה ומקסיקו שכותרתו "מזכר הבנות בדבר שיתוף פעולה לשימור אזורי טבע בראשיתי" (Memorandum of Understanding on Cooperation for Wilderness Conservation).
הסכם זה הקים ישות חדשה "הוועדה הבין ממשלתית של אמריקה הצפונית לשיתוף פעולה לשימור אזורי טבע בראשיתי ואזורים מוגנים" (North American Intergovernmental Committee on Cooperation for Wilderness and Protected Areas Conservation) שתייעל את התהליך של תקשורת פתוחה בין סוכנויות בינלאומיות למטרת שימור אזורי טבע בראשיתי.
ועדה זו הוקמה כדי לרכוש תובנה על היתרונות של שימור אזורי טבע בראשיתי, להקים ערוצי תקשורת פתוחים בין סוכנויות בינלאומיות, ולבחון את ההבדלים התרבותיים ואת קווי הדמיון מאחורי מאמצי השימור בכל מדינה.
בתוך המערכת האמריקאית, כל הגופים האחראים לשימור אזורי טבע בראשיתי פועלים בשיתוף פעולה עם עמיתיהם הבינלאומיים כדי לקבוע את העתיד הן של המערכת האמריקאית והן של מאמצי השימור ביבשת אמריקה הצפונית בכללותה.
אחת ממטרות מערכת שימור אזורי הטבע הבראשיתי היא להבטיח קיום של בתי גידול שאין בהם פיתוח אנושי עבור מינים בסכנת הכחדה או מינים מאוימים.
מינים רבים החיים בארצות הברית מיוצגים באזורי הטבע הבראשיתי.
יש בארצות הברית 261 מערכות אקולוגיות, ו-157 מתוכן מיוצגות במערכת.
כאשר כ-60% מכל המערכות האקולוגיות מוגנות במידת מה על יד ה-NWPS, יש למרבית חיות הבר בארצות הברית אזורים שבהם הם יכולים להתקיים בלא אינטראקציה משמעותית עם בני אדם.
בשלהי 2011 הייתה דרישה לבצע בחינה מלאה לאזור טבע בראשיתי פוטנציאלי במקלט הארקטי של מישור החוף (Arctic Refuge Coastal Plain) באלסקה.
אחד המאפיינים העיקריים על מנת להיחשב כאזור טבע בראשיתי אפשרי היה מגוון אוכלוסיות חיות בר בשטח המיועד, רבים מהם ברשימת מינים בסכנת הכחדה.
באזור טבע בראשיתי פוטנציאלי זה בלבד היו לווייתנים, כלבי ים, זאבים, דובי קוטב, דובי גריזלי, כבשי המושק, איילי הצפון ומעל ל-200 מינים של עופות נודדים השוכנים באזור זה לפחות בחלק מהשנה.
מגוון נרחב זה של צמחייה ובעלי חיים מהווה שיקול משמעותי לשם הוספה למערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי.
אלפי חוקים ומדיניויות סייעו לעצב ולנהל את המערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי בארצות הברית.
חוקי הקונגרס הבאים משפיעים ישירות על המערכת לשימור אזורי טבע בראשיתי או מסייעים בניהול אזורי טבע בראשיתי.
חוק הכרייה הכללי של 1872 (General Mining Act of 1872) – חוק זה הכריז שאדמות הציבור חופשיות ופתוחות להתיישבות ולחיפוש מינרלים.
נהלים לזיכיונות ומפעלי כריה נקבעו בחוק זה כמו גם ניהול אזורי הטבע הבראשיתי הכוללים מינרלים ומשאבי טבע אחרים.
חוק העתיקות של 1906, חוק השימור ההיסטורי של 1966 (National Historic Preservation Act of 1966) וחוק ההגנה על משאבים ארכאולוגיים של 1979 (Archaeological Resources Protection Act of 1979) – חוקים אלו מסייעים להגן על משאבי מורשת שעל אדמות פדרליות ולנהל אותם.
הם גם מסייעים בשימור שטחים ציבוריים ושטחי טבע יקרי ערך במטרה להגן על אובייקטים בעלי עניין היסטורי ומדעי.
חוק הקמת שירות הפארקים הלאומיים (National Park Service Organic Act) – חוק זה מ-1916 הקים את שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית ונחקק כדי לשמר את הנוף, חיות הבר, והן אובייקטים טבעיים והן אובייקטים היסטוריים להנאת הציבור האמריקאי.
חוק אזורי הטבע הבראשיתי (Wilderness Act) – חוק זה, אשר הועבר בשנת 1964, סיווג והגן על 54 אזורי טבע בראשיתי (כ-36,000 קילומטרים רבועים) וקבע נוהל להוספת שטחים חדשים למערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי.
הוא גם אפשר החלת שיפוט על אזורי טבע בראשיתי אלה על ידי שירות היערות, שירות הפארקים הלאומיים, או שירות הדגה וחיות הבר.
כמו כן קבע החוק איסורים על שימוש בכלי רכב ממונעים וממוכנים, כריתת עצים ואמצעי פיתוח אחרים באזורים אלה.
חוק מדיניות הסביבה הלאומית (National Environmental Policy Act) מהשנים 1970, 1975 ו-1982 – חוק זה דורש מסוכנויות פדרליות לשקול ולהעריך את ההשפעות הסביבתיות של פעולות מוצעות.
הוא גם דורש מהסוכנויות לזהות השפעות סביבתיות שלא ניתן להימנע מהן ולהעריך את כל המשאבים באזור לפני התחייבות לביצוע הפעולה המוצעת.
חוק זה מורה לסוכנויות פדרליות להכין ולהגיש דוחות של השפעה על הסביבה לפני פיתוח על קרקעות ציבוריות.
הוא קבע שאזורים ממחלקה I (Class I areas) הם אזורי טבע בראשיתי בגודל מעל ל-5,000 אקרים (20,000 דונם) ופארקים לאומיים בגודל מעל ל-6,000 אקרים (24,000 דונם) שהיו קיימים בשנת 1977. הגדרה זו מספקת לאזורים אלו הגנה מיוחדת בפני פגיעה באיכות האוויר בשל זיהום אוויר שמקורו בפעילות אנושית.
חוק זה דורש ממדינות לפתח וליישם תוכניות לצמצום אובך לרמות טבעיות עד שנת 2064, וקורא לניטור נרחב של הערכים הקשורים לאיכות האוויר בכל רחבי האומה.
חוק המים הזכים (Clean Water Act) מהשנים 1948, 1972, 1977 ו-1987 – חוק זה נועד להגן על מקורות מים בריאים ושיקום אלו שאינם בריאים.
הוא קובע את מבנה תהליך ויסות המזהמים הנפלטים למים והסדרת תקני איכות המים בארצות הברית.
הוא קבע תקני בקרה על זיהום והפך לבלתי חוקי לשפוך מזהמים לתוך מים ברחבי ארצות הברית ללא אישור.
חוק המינים בסכנת הכחדה (Endangered Species Act) מהשנים 1973, 1978 ו-1982 – חוק זה קובע תוכנית להגנה על צמחים ובעלי חיים המאוימים בהכחדה.
החוק מפרט צמחים מסוימים ובעלי חיים וקובע נהלים ספציפיים להוספת מינים לרשימת המינים בסכנת הכחדה במעמד מוגן.
החוק גם הכין תוכניות עם מדינות ברחבי ארצות הברית, כמו גם עונשים אזרחיים על הפרה של חוק זה.
חוק שימור האדמות של אלסקה מ-1980 (Alaska National Interest Lands Conservation Act) – חוק זה נועד במיוחד עבור ייעוד ושימור של קרקעות ציבוריות באלסקה.
החוק הוסיף 110,000 קילומטרים רבועים למערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי יחד עם כמה נהרות פראיים ונופיים.
הקונגרס קיווה שעם חוק זה, יישמרו ללא שינוי האזורים הארקטיים, כמו גם הטונדרה, יערות הטייגה, והמערכות האקולוגיות של יערות הגשם בחוף.
החוק גם סייע להגן על בתי הגידול של חיות הבר עבור מינים שהיו תלויים באזורים גדולים מאוד של אדמות שלא עברו פיתוח אנושי.
שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית – סוכנות זו, שהוקמה ב-1916, מסייעת להגן על יותר מ-400 יחידות שונות.
היא גם מסייעת לשבטים המקומיים ולממשלות, כמו גם לארגונים ללא כוונת רווח ולעסקים באמצעות שימור ההיסטוריה המקומית ולהחיות קהילות מחדש
שירות היערות של ארצות הברית – סוכנות זו, שהוקמה ב-1905, מנהלת אדמות ציבור ביערות הלאומיים או בערבות העשב, הכוללים בסך הכל שטחים בגודל של כ-780,000 קילומטרים רבועים.
שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית – סוכנות זו, שהוקמה ב-1940, מנהלת כ-610,000 קילומטרים רבועים של המערכת הלאומית של מקלט חיות הבר (the National Wildlife Refuge System), כמו גם אלפי שטחי ביצות ושטחי קרקע ייחודיים.
חלק מתרומות הסוכנות כוללים הגנה ושימור של בעלי חיים בסכנת הכחדה ובתי הגידול שלהם תוך אכיפה של החוקים הפדרליים הדנים בחיות הבר.
לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית – סוכנות זו הוקמה ב-1812 בשם משרד הקרקעות הכללי (General Land Office), ואחר-כך התמזגה עם שירות הרעייה (Grazing Service) על מנת להפוך ב-1946 ללשכה לניהול קרקעות (Bureau of Land Management).
היא מנהלת מיליון קילומטרים רבועים של אדמות ציבור.
"המערכת הלאומית לשימור הנוף" (National Landscape Conservation System בראשי תיבות NLCS) של סוכנות זו כוללת מעל ל-886 אזורים על שטח של יותר מ-110,000 קילומטרים רבועים בארצות הברית.
מטרתה להגן על אזורי טבע בראשיתי, כמו גם על נהרות פראיים ונופיים, מונומנטים לאומיים ושבילים היסטוריים.
היא שומרת על אתרי תרבות ואתרים אינדיאניים רבים במדינות מערב ארצות הברית.
המשימה של NLCS היא "לשמר, להגן, ולשקם נופים בעלי משמעות לאומית אלו המוכרים בשל הערכים התרבותיים, האקולוגיים והמדעיים יוצאי הדופן שלהם".
המעשייה על פיליס ואריסטו היא סיפור שהיה נפוץ בימי הביניים, המספר על ניצחונה של אישה מפתה, פיליס, על האינטלקטואל הגברי הגדול ביותר, הפילוסוף היווני העתיק אריסטו.
מעשייה זו היא אחת מכמה מעשיות ויצירות שנפוצו באותו הזמן, המספרות על כוחן של נשים ביחס לגברים חזקים ובעלי מעמד .
בין הגרסאות המוקדמות של מעשייה זו היא הגרסה הצרפתית: Lai d'Aristote, משנת 1220.
סיפורם של פיליס, הדומינטריקס ואריסטו, הפילוסוף המפורסם, נפוץ בקרב אמנים מהמאה ה-12 ואילך, וקיבל אצלם ביטוי בדמות פסלי אבן בכנסיות, לוחות עץ או שנהב, בדים כגון שטיחים ושטיחי קיר, תחריטים, ציורי שמן, ויטראז' ועוד.
מבין האמנים שנמשכו לנושא אפשר לכלול את הנס בלדונג, אלברכט דירר, לוקאס קראנאך האב, ואלסנדרו טורקי .
למעשייה זו יש כמה גרסאות, אולם ליבתה היא: אריסטו יעץ לתלמידו אלכסנדר הגדול לחמוק ולהימנע ממפגש עם פילגשו המפתה של המלך, פיליס, אולם אריסטו עצמו נשבה בקסמיה.
פיליס הסכימה לרכוב עליו, בתנאי שהיא תוכל למלא את התפקיד של דומינטריקס, כלומר השולטת שלו.
פיליס הודיעה לאלכסנדר בסתר מה הולך להתרחש, ואלכסנדר חזה בפיליס מוכיחה שקסמיה של אישה יכולים לגבור אפילו על האינטלקט הגברי הגדול ביותר של הפילוסוף.
פיליס מתוארת גם כפילגשו של אלכסנדר הגדול, או אולי אשתו.
המעשייה מסופרת ונפוצה על ידי מוזיאון הלובר ומקורה בעבודה גרמנית של התאולוג הצרפתי ז'אק דה ויטרי במאה ה-13. היצירה הצרפתית "Lai d'Aristote" ידועה בכתבי יד משנת 1220, המיוחסת על ידי חוקרים למשורר הנורמני הנרי ד'אנדלי או לאנרי דה ואלנסיין.
בשנת 1386, המשורר האנגלי ג'ון גאוור כלל סיכום של הסיפור שלו בשירו "Confessio Amantis" (נכתב במקור באנגלית, בניגוד לעבודות גדולות אחרות שלו), המאגד אוסף של סיפורים על אהבה לא מוסרית.
הוא מופיע בנובלה "אפולוניוס מצור", שבו גאוור טוען שההיגיון והסילוגיזם של אריסטו אינם מצילים אותו.
המעשייה מוזכרת גם בספרו של רבי יצחק דמן עכו בספרו מאירת עיניים, בפרשת וישלח תוך שהוא מאריך בגנות הפילוסופיה, הוא מביא את האגדה כפי ששמע מפי רבו, רבי שלמה הצרפתי.
גם במאה ה-14, הדומיניקני ג'ון הרולד כתב גרסה לטינית של הסיפור.
במאה ה-15 המעשייה הוצגה בקומדיה הגרמנית "Ain Spil van Maister Aristotles" (מחזה של מאסטר אריסטו).
סיפורה של פיליס הדומינטריקס, שהפכה את הפילוסוף המפורסם לשוטה הכנוע לה, הפך לפופולרי ברחבי אירופה בימי הביניים.
יצירות אקוומניל - כדים בצורות של דמויות אנושיות או דמויות אחרות, המתארים את פיליס ואריסטו, נפוצו בתקופה.
הסיפור היה מתואר בעוד מגוון של יצירות, כולל סלעים, שנהב, פליז, שטיחים ותחריטים.
בתקופת הרנסאנס, אמנים כגון: הנס בלדונג, אלברכט דירר, לוקאס קראנאך האב, ברתולומאיוס שפרנגר וז'אן סאדלר המשיכו לפתח את אומנות המעשייה, וכחלק מאופיין התקופה, חלקם הציגו את פיליס בגוף עירום.
אלסנדרו טורקי קרא לאישה קמפאספה, פילגשו של אלכסנדר.
היצירות השתמשו בין היתר בחריטות, ויטראז', עץ וצבע שמן.
אמנים כמו ז'וליו רואלס המשיכו לפתח את הנושא של פיליס ואריסטו.
אוסקר קוקושקה הוציא גרסה חדשה למעשייה בשנת 1913.
המפגש הבין-לאומי של המפלגות הקומוניסטיות של הפועלים היא מפגש שנתי שבו משתתפות מפלגות המגדירות את עצמן כקומוניסטיות ושל הפועלים מכל העולם.
היוזמה לקיום ועידה זו לראשונה בשנת 1998 מספר שנים אחרי נפילת המשטרים הקומוניסטים באירופה ובמרכז אסיה באה מהמפלגה הקומוניסטית של יוון.
המטרה המוצהרת של המפגשים הייתה שיתוף הדדי בניסיונן של מפלגות אלה והוצאת הכרזות משותפות.
המפגש הראשון התקיים ב-24 -22 במאי 1998 באתונה לרגל מלאת 150 שנה מפרסום המניפסט הקומוניסטי של קרל מארקס ולרגל מלאת 80 שנה להקמת המפלגה הקומוניסטית היוונית.
מאז התקיימו מפגשים שנתיים אלה כל שנה.
בנוסף אורגן מפגש יוצא מן הכלל בדמשק ב-28–30 בספטמבר 2009 בסימן "הסולידריות עם המאבק האמיץ של העם הפלסטיני ושל עמים אחרים במזרח התיכון".
בדצמבר 2009 הסכימו המפלגות המשתתפות להקים ביטאון בינאולומי משלהם International Communist Review באנגלית ובספרדית ומצויד באתר באינטרנט.
המפגשים באתונה ב-2011 ובביירות ב-2012 התכנסו תחת הסיסמה "לחזק את המאבק נגד הסלמת התוקפנות האימפריאליסטית, למען סיפוק הצרכים הסוציו-כלכליים של העמים, בעד סוציאליזם".
המפגש ה-16 ב-13–15 בנובמבר 2014 בגואיאקיל באקוודור.
המפגש ה-17 ב-30 באוקטובר - 1 בנובמבר 2015 התקיים באיסטנבול בטורקיה, מדינה שבה בעבר הייתה המפלגה הקומוניסטית שנים רבות מחוץ לחוק.
המפגש ה-18 חל ב-28–30 באוקטובר 2016 בהאנוי בווייטנאם.
בנובמבר 2017 התכנס המפגש ה-19 ברוסיה - בשתי עריה המרכזיות - סנט פטרסבורג ב-2–3 בנובמבר ובמוסקבה ב-5–7 בנובמבר בסימן "מלאת מאה שנה למהפכת אוקטובר הסוציאליטית הגדולה : האידיאלים של התנועה הקומוניסטית, להחזיר עוצמה למאבק במלחמות האימפריאליסטיות, למען שלום, למען סוציאליזם".
ב-2018 התכנס באתונה, יוון, המפגש ה-20 כשנבחר כנושא עיקרי "מעמד הפועלים העכשווי ובריתותיו.
משימות האוונגרד הפוליטי שלו - מפלגות הפועלים והקומוניסטיות - במאבק נגד הניצול והמלחמות האימפריאליסטיות, למען זכויות הפועלים והעמים, למען שלום, למען סוציאליזם".
בשנים 1919–1943 פעל ה"אינטרנציונל הקומוניסטי" שנודע כקומינטרן, ארגון עולמי של מפלגות קומוניסטיות שנמצא בשליטה מוחלטת של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית ומרכזו היה במוסקבה.
ארגון זה, שעבר בשנות ה-30–40 בפקודת סטלין "טיהורים" חוזרים, שבהם קיפדו את חייהם מנהיגים קומוניסטים רבים, שנחשבו "בוגדים", פוזר על ידי סטלין בשנת 1943 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה כסימן פיוס כלפי המעצמות הברגניות שהיו לבעלות ברית של ברית המועצות במלחמה נגד היטלר.
בשנים 1947–1956 פעל באירופה בלבד הארגון קומינפורם שכלל את המפלגות הקומוניסטיות שהשתלטו על הנהגת מדינות מזרח אירופה בחסותה של ברית המועצות, ובנוסף את המפלגות הקומוניסטיות הצרפתית והאיטלקית שזמן קצר אחרי הניצחון על גרמניה הנאצית היו חלק מהממשלות בארצותיהן.
אחרי ה"דסטליניזציה" בברית המועצות שאפה ברית המועצות לשמור על אחדות התנועה הקומוניסטית וארגנה שתי ועידות בינלאומיות של המפלגות הקומוניסטיות במוסקבה: אחת התכנסה בנובמבר 1957 בהשתתפות 76 מפלגות, ואחרת - בנובמבר 1960 בהשתתפות 81 מפלגות קומוניסטיות.
התנועה הקומוניסטית התחילה לסבול באותן השנים מהפילוג החריף בין המפלגה הסובייטית לזו הסינית.
ב-1968 נעשו הכנות לארגון כנס דומה בבודפשט אך בסופו של דבר הוועידה התקיימה שוב במוסקבה ביוני 1969.
המערכת להעברת הודעות פיננסיות היא מסלקה, הפועלת כמקבילה רוסית למערכת ההעברות הכספיות SWIFT, שפותחה על ידי הבנק המרכזי ברוסיה.
המערכת נמצאת בפיתוח מאז 2014, לאחר שממשלת ארצות הברית איימה לנתק את רוסיה ממערכת SWIFT.
העסקה הראשונה ברשת SPFS שכללה מיזם חוץ בנקאי בוצעה בדצמבר 2017. החל מינואר 2024, מעל 557 מוסדות (לרוב בנקים) הם חלק מהרשת.
בהשוואה ל-SWIFT, המערכת עומדת בפני מספר אתגרים, ובעיקר עלויות עסקה גבוהות יותר.
המערכת פועלת רק ברוסיה, אם כי יש תוכניות לשלב את הרשת עם מערכת התשלומים הבין-בנקאיים של סין.
ממשלת רוסיה נמצאת גם בשיחות להרחבת המערכת למדינות שלישיות כמו טורקיה ואיראן.
בשל מגבלותיה, המערכת נתפסת כמוצא אחרון ולא כתחליף לרשת SWIFT.
מאז שנת 2019 הושגו הסכמים רבים לקשר בינה למערכות התשלומים במדינות אחרות כסין, הודו, איראן, כמו גם המדינות באיחוד הכלכלי האירואסייתי המתכננות להשתמש ישירות במערכת, שמהווה כיום כ-15% מכל הסחר הפנימי ברוסיה.
המערכת הלאומית לכרטיסי תשלום היא מרכז סליקה תפעולי לעיבוד תשלומים ועסקאות של כרטיסים בנקאיים ברוסיה ומפעילת מערכת התשלומים הלאומית מיר.
המערכת נמצאת בבעלות מלאה של הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית.
ב-23 ביולי 2014 נוצרה המערכת הלאומית לכרטיסי תשלום שהוקצו להן שתי משימות:
הקמת מרכז תפעולי לסליקה ועיבוד עסקאות מקומיות בכרטיסי תשלום;
הנפקת וקידום כרטיס תשלום ארצי.
ולדימיר קומלב, שעמד בעבר בראש חברת האשראי המאוחדת, מונה למנכ"ל המערכת החדשה.
מאז אפריל 2015, כל העסקאות המקומיות של MasterCard ברוסיה הועברו במלואן למערכת החדשה.
כרטיסים של מערכות תשלום בינלאומיות מופעלות בחצי האי קרים.
ביוני 2015 בוצעה העברה סופית של כל עסקאות הוויזה המקומיות לעיבוד במערכת.
נציגי המערכת חתמו על מספר הסכמים בנושא הנפקה משותפת של כרטיסים עם מערכות תשלום בינלאומיות:
19 ביוני 2015 עם MasterCard עבור כרטיסי מערכת מאסטרו;
7 ביולי 2015 עם מערכת JCB היפנית.
ביולי 2015 עם המערכת האמריקאית אמריקן אקספרס.
ב-15 בדצמבר 2015, הודיעה המערכת על הנפקת כרטיסי מיר הראשונים על ידי שבעה בנקים רוסיים.
על פי הדוח הכספי, הרווח הנקי של המערכת לשנת 2015 הסתכם ב-1.2 מיליארד רובל, עם מחזור של 2.9 מיליארד רובל.
בשנת 2017 הפכה מערכת כרטיסי התשלומים הלאומית לחברה במועצה לתקני אבטחת מידע על תעשיות כרטיסי התשלום (PCI SSC).
באפריל-מאי 2015, במהלך מכרז, נבחרו שמה והלוגו של מערכת התשלומים הלאומית - "מיר".
הגרסה הסופית של הלוגו, שהושלמה על ידי Plenum Brand Consultancy, הוצגה ב-16 ביולי 2015.
באוקטובר 2015 התפרסמו כללים ותעריפי מיר באתר המערכת הלאומית.
על פי נתוני הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית, הם מספקים מחירים נמוכים יותר בהשוואה למערכת הבינלאומית, כמו גם היעדר עמלה למחזור פנים בנקאי.
הנפקת הכרטיסים הגלויה של מערכת התשלומים מיר החלה ב-15 בדצמבר 2015. הבנקים המנפיקים הראשונים היו Gazprombank, MDM Bank, RNKB, Rossiya Bank, Svyaz-Bank, MinBank, SMP Bank.
נכון לדצמבר 2017 הצטרפו 375 בנקים למערכת התשלומים של מיר, 146 מהם הנפיקו כרטיסי תשלום.
ב-4 במרץ 2019, השיקה מערכת התשלומים מיר את שירות התשלום הנייד Mir Pay לתשלום ללא מגע ברוסיה, שיכול לשמש בעלי כל סמארטפונים עם מערכת הפעלה אנדרואיד (החל מגרסה 6.0) עם תמיכה בטכנולוגיית NFC.
אינטראקציה עם מערכות תשלום בינלאומיות
מאז יוני 2015, כל הבנקים - משתתפים ישירים במערכות תשלום בינלאומיות שולחים את כל בקשות ההרשאות המקומיות ברוסיה ומחליפות הודעות סליקה בכרטיסי מערכת התשלומים הבינלאומית של ויזה דרך מרכז התפעול והתשלום של המערכת החדשה.
החל מ-1 באפריל 2015, כל פעולות הבנקים המשתמשים בכרטיסי MasterCard מתבצעות באמצעות עיבוד המערכת.
ביולי 2015, המערכת הלאומית ו-MasterCard התקשרו בהסכם בנושא כרטיסים ממותגים תחת המותגים מיר ומסטרו.
בדצמבר 2015 הונפקו כרטיסי מיר-מאסטרו על ידי גזפרומבנק.
NSPK כמעבד השלישי מתכנן ליישם את התהליכים העסקיים הנחוצים עם מערכות תשלום אחרות (JCB, אמריקן אקספרס).
בספטמבר 2016 הסכימו מערכת כרטיסי התשלום הלאומית הרוסית ומערכת התשלומים UnionPay להנפיק כרטיסים בנקאיים משותפים.
ההסכם המקביל נחתם ב-14 בספטמבר בשאנגחאי והכרטיסים הראשונים הונפקו ביולי 2017 על ידי בנק החקלאות הרוסי.
המערכת מהווה מרכז מבצעי ותפעולי של מערכת התשלומים המהירים, שהושקה ברוסיה ב-28 בינואר 2019. בחנויות הרוסיות החלו להשתמש ב-SBP מאוגוסט 2019, אז התחילו הבדיקות הראשונות ברשתות השיווק.
המפגשים המשותפים במתמטיקה הם כנסים של מתמטיקאיים המתארחים מדי שנה בתחילת ינואר על ידי האגודה האמריקאית למתמטיקה (AMS) והאיגוד האמריקאי למתמטיקה (MAA).
לעיתים קרובות, משתתפים גם כמה ארגוני מתמטיקה לאומיים אחרים.
המפגש הוא הכינוס הגדול ביותר של מתמטיקאים בארצות הברית, והמפגש השנתי הגדול ביותר של מתמטיקאים בעולם.
לדוגמה, יותר מ־6000 איש השתתפו ב־JMM 2017. מדי שנה מתקיימים כמה אלפי שיחות, פאנלים, מיני־קורסים ומפגשי כרזות.
הכנס השנתי מארח מרכז תעסוקתי (Employment Center) המהווה מוקד לתהליך הגיוס של מתמטיקאים אקדמיים, במיוחד עבור קולג'ים שבע האמנויות החופשיות.
מעסיקים רבים מנהלים את פגישת הראיון המקדים שלהם בתקופת הכנס.
לעיתים קרובות, ראיונות אלה מתקיימים מחוץ למתחם הכנס, כך שהמעסיקים עשויים שלא להופיע ברשימה הרשמית של מרכז התעסוקה.
2007, 8-5 בינואר, ניו אורלינס, לואיזיאנה
2011, 9-6 בינואר, ניו אורלינס, לואיזיאנה
המערכת הרוסית לניהול אסונות, הנקראת רשמית מערכת המידע הרוסית המקיפה לאזהרת האוכלוסייה במקומות הומי אדם היא מערכת מורכבת של רוסיה לניטור, דיווח ומתן התראות על אסונות.
היא נוצרה במסגרת תוכנית יעד פדרלית ל"הפחתת סיכונים מאסונות טבע ואסונות ידי אדם בפדרציה הרוסית עד שנת 2010".
במאי 2011 נבנו והופעלו 596 מתקני מסוף OKSION ב-37 מרכזי נתונים.
המתחם כולו מנוהל על ידי "OKSION", מערכת מורכבת שנועדה ליידע ולהזהיר את האוכלוסייה במקומות הומים.
המערכת מחולקת לרכיבים העוסקים בהתראות ציבוריות ברחוב ובנקודות מסוימות.
הם מורכבים ממסכי פלזמה או LCD גדולים, מצלמות, ציוד להגברת רעש וציוד לבקרת קרינה ובקרה כימית (PRHK).
עקב שילוב של סיבות אידאולוגיות וניהוליות, המערכת הכלכלית החדשה לא יושמה במלואה מעולם ולא הביאה לתוצאות הרצויות "המערכת החדשה" לא נחלה הצלחה.
ב-1968 גבר שוב התכנון הריכוזי, וב-1971 היא הוחלפה סופית על ידי "אחדות המדיניות הכלכלית והחברתית" (Einheit von Wirtschafts- und Sozialpolitik).
המערכת הכלכלית החדשה הושקה במחצית הראשונה של 1963 על ידי המזכיר הראשון ומנהיג המדינה ולטר אולבריכט.
מטרתה הייתה לייצב את המשטר הקומוניסטי באמצעות הדגמת יכולתה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית להתחרות ב"נס הכלכלי" של גרמניה המערבית הקפיטליסטית.
אולבריכט ניסה להגדיל את הצמיחה על ידי הכנסת יסודות מוגבלים של שוק חופשי לתוך דגם התכנון הכלכלי הכמעט-סטליניסטי שהתקיים אז.
המטרות העיקריות היו לצמצם בזבוז של חומרי גלם, להגדיל את רמת המיכון בשיטות הייצור, ובראש ובראשונה, ליצור מערכת המתעדפת איכות על גבי כמות.
התוכנית שימשה גם כדי לנסות לשקם את הנזק הכבד שגרמה המנוסה ההמונית של מומחים למערב, לפני בנייתה של חומת ברלין ב-13 באוגוסט 1961
אולבריכט אימץ את "המערכת החדשה" מטעמים פרגמטיים של ייצוב המשטר.
כסטליניסט ותיק, שהנהיג בשעתו את תוכניות החומש, סלד מרפורמות.
שתי תוכניות החומש הראשונות והקולקטיביזציה של החקלאות ב-1960 לא הביאו איתן את התוצאות המתוכננות.
תוכנית החומש הראשונה שונתה באביב 1953, כחלק מאימוצה המזורז של מדיניות "המסלול החדש" המאולתרת לאחר דיכוי המרד המזרח גרמני.
עקב בעיות מחריפות, תוכנית החומש השנייה הוארכה לתוכנית שבע-שנתית (1958-1965).
הנזקים שהשיתה, כמו חוסרים במזון ובמוצרים אחרים, יצרו מתחים ובעיות פוליטיות, ובעיקר הגירה המונית למערב.
בעיה זו נפתרה באופן חלקי על ידי הקמת חומת ברלין.
בניין החומה ובלימת ההגירה אפשרו למשטר אורך נשימה לעסוק בבעיות פנימיות, ובייחוד ברפורמות כלכליות.
אולבריכט סבר שהצלחה כלכלית ברפובליקה הדמוקרטית יכלה לתרום לאיחוד גרמניה תחת שלטון סוציאליסטי, מטרה שראה כאפשרית וכתלויה בהוכחת עליונות הסוציאליזם המזרחי על הקפיטליזם המערבי.
בנוסף, ההפשרה של חרושצ'וב הביאה לכך שהגרורות הסובייטיות במזרח אירופה נהנו מחופש רב להתנסות בשיטות כלכליות שלא עלו עם המרקסיזם-לניניזם האורתודוקסי.
התוכנית השבע-שנתית ננטשה כמעט לחלוטין, והוחלפה על ידי "המערכת הכלכלית החדשה" ב-1961.
במקום לדרוש עמידה ביעדים שנתיים, אולבריכט העדיף תוכנית לטווח ארוך שנועדה להעניק לחברות חופש פעולה יחסי ולהגביר את הצמיחה.
עם זאת, ל"מערכת הכלכלית החדשה" אף פעם לא הייתה תוכנית אחת או ציר זמן ברור.
כתחליף לתוכניות החומש, אולבריכט קרא ליצירה של "תוכנית פרספקטיבה", דבר שלא יושם מעולם משום שתכנון לטווח ארוך בכלכלה בשליטת המדינה הסתבר כבלתי-אפשרי.
ג'פרי קופסטין כתב ש"המטרה הראשית של הרפורמה הייתה התגברות על הלך החשיבה של תוכניות שנתיות, שהביא להזנחת יישום שינויים מבניים ארוכי-טווח בטכנולוגיות ותהליכי ייצור."
"המערכת החדשה" נדרשה להתמודד עם שני אתגרים: הבטחת אספקה יציבה של חומרי גלם מברית המועצות, והגדלת היצרנות של הכלכלה.
ב-1963, עקב מחסורים מבית, הסובייטים הודיעו שהמשק המזרח-גרמני יקבל פחות נפט מהכמות שהובטחה, בשל הצורך לספק נפט לקובה.
נוסף על כך, משלוחי מתכות, צמר, דגנים, ובשר צומצמו ב-25%-35%.
לחברות ניתנה האפשרות להחליט על ולממן השקעות הכרחיות מהרווחים שלהם, או לבקש מימון ממשלתי.
מאחר שחברות רבות לא השיאו כל רווח, נגרם גידול אדיר בביקוש למימון מן המדינה.
במשך 1966 ו-1967 צומצם מספר המחוונים הכלכליים שנקבעו על ידי המדינה, ולמשרדים ניתן חופש רב יותר לתכנן.
במקביל, סגירת חברות והעברת פועליהן למקומות עבודה אחרים (אבטלה הייתה בלתי-נתפשת באידאולוגיה הקומוניסטית) נתקלה בהתנגדות מהעובדים, והתוכנית לא יושמה לבסוף.
בגלל שיקולים פוליטיים של יוקרה, המדינה נמנעה מלסגור מפעלים לא-רווחים והוסיפה להשקיע בתעשיות נושאות הפסדים, ואף ייקור מוצרים מפוקחים (או, למצער, הגמשת מחיריהם) לא באו בחשבון.
השלטון חשש מכל אי-נחת במעמד הפועלים, וגידול השכר באותן שנים עקף את העלייה ביצרנות.
ללא פיקוח, החברות היו חופשיות להגדיל את המשכורות והמענקים לעובדים.
הדבר הביא למחסורים והתמרמרות בקרב העם.
בניגוד לשנים בהן הכלכלה נוהלה על ידי אידאולוגים מפלגתיים, "המערכת החדשה" דרשה יותר ידע מקצועי.
בתוך הממסד ניבע קרע בין חברי המפלגה הוותיקים לשכבה של טכנוקרטים, שהוטרדו פחות משאלות אידאולוגיות.
כשהבעיות בשיטה החדשה ניכרו, הגיבה ההנהגה בהידוק שליטתה בכלכלת המדינה.
במהלך 1965, הביקורת על "המערכת החדשה" גברה מכל עבר.
הוועידה ה-11 של המפלגה בדצמבר עמדה בסימן הישגים לשמרנים, בהנהגת אריך הונקר.
בנוסף לביטול החופש האמנותי היחסי של ההפשרה (כמעט כל סרטי הקולנוע שהופקו באותה שנה צונזרו), הם ניצלו את הדיונים למתקפות על הרפורמה הכלכלית.
הנואמים בדיונים טענו שכלכלה מתוכננת בנוקשות הייתה יסוד הסוציאליזם, בעוד הדגש על רווח היה עקרון קפיטליסטים.
אולבריכט התגונן בכך שניסה להראות ש"המערכת החדשה" נשענה על הדגם הסובייטי לתכנון.
אריך אפל, יושב ראש ועדת התכנון הלאומית, קרס תחת הלחץ.
יישום הרפורמה ניזוק גם בשל הדחת חרושצ'וב וחוסר היציבות שעוררה.
מלבד הצעה כלכלית שעל המזרח-גרמנים לחקות את רעיונותיו של הכלכלן יבסיי ליברמן, הסובייטים לא סיפקו שום תמיכה ברורה בתוכנית.
אולבריכט נותר אם כן ללא גיבוי פוליטי ממוסקבה, וניצב פגיע הן מול אויביו בתוך המפלגה והן מול המתכננים והכלכלנים.
מ-1968, הושב התכנון הריכוזי ההדוק במאמץ להגיע לצמיחה מואצת במגזרים נבחרים של המשק.
בוועידת המפלגה השמינית בקיץ 1971, חודשיים לאחר הדחת אולבריכט בידי אריך הונקר, אומצה תוכנית ה"אחדות המדיניות הכלכלית והחברתית".
זו זלזלה בחידושים טכנולוגיים, ביטלה את הצורך בתחרות עם גרמניה המערבית – שהונקר, שהיה ספקן כלפי איחוד אפשרי והעדיף להתרכז בביסוס המשטר, ראה כחזיון שווא בלתי-ישים – והכפיפה את התכנון הכלכלי למטרה הפוליטית של שיפור רמת החיים.
המעשה הטוב של מיקי הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1932 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
הסרט מתרחש בתקופת חג המולד והשפל הגדול שהיה באותו הזמן, והוא מתמקד במעשה הצדקה של מיקי מאוס לשמח משפחה ענייה בחג המולד.
הסרט בוים על ידי ברט גילט וכולל מלאכת דיבוב של וולט דיסני ופינטו קולביג.
זהו הסרט החמישים בסדרת סרטי "מיקי מאוס" וה-14 שיצא באותה השנה.
הסרט הופץ באופן מוגבל ב-9 בדצמבר 1932 לפני הפצתו הנרחבת ב-17 בדצמבר.
מיקי מאוס מופיע כנגן רחוב שמנגן את "Adeste Fideles" בצ'לו בעוד פלוטו מיילל.
מספר אנשים זורקים מטבעות בספל של מיקי ומיקי מאחל להם חג שמח.
אבל כשמיקי הולך לקנות אוכל, הוא מגלה לחרדתו שהכוס שלו מלאה במסמרים, אומים וברגים.
בסופו של דבר, מיקי מגיע לביתה של משפחת חזירים עשירה ומתחיל לנגן בחוץ.
בתוך הבית, ילד בשם אדלברט ממשיך לסרב לצעצועים שונים שאביו והמשרת מגישים לו.
אדלברט נכנס להתקף זעם, וצועק שהוא רוצה את פלוטו כששמע את הכלב שר בחוץ.
המשרת יוצא החוצה ומציע למיקי כסף עבור פלוטו פעם אחר פעם, אבל מיקי מסרב ופלוטו נושך אותו.
בעודם בורחים, מיקי מפיל את הצ'לו שלו ומזחלת רתומה לסוס דורסת והורסת אותו.
מיקי ופלוטו נתקלים מאוחר יותר בבית של משפחת חתולים ענייה.
אמא יושבת ליד השולחן בוכה ומיקי ופלוטו רואים בתמונה שאב המשפחה (שדומה להפליא לפיט) נמצא בכלא ולאמא אין כסף לאוכל או לצעצועים.
נפעם רגשית מהסצנה אשר ראה, מיקי חוזר לבית העשיר ומוכר בעל כורחו את פלוטו.
עם הכסף, מיקי קונה צעצועים ומזון למשפחת החתולים ולאימם, שכעת היא נוחרת בעוד הוא חוזר לביתם ומסדר את הסחורה בלבוש סנטה קלאוס.
הוא בקושי מצליח לשמור על שקט עד שהוא התגנב מהבית, בדיוק בזמן לראות את החתלתולים מתעוררים ומוצאים את כל הצעצועים שהשאיר.
מיקי עוזב מרוצה מכך שעזר למשפחת החתולים לחגוג חג מולד שמח.
בינתיים, בבית העשיר, אדלברט מייסר את פלוטו וקושר חפצים, כולל עוף צלוי, על זנבו של פלוטו תוך כדי שהוא משליך שלל דברים לעבר אביו.
האב המתוסכל לבסוף מבקש מהמשרת לזרוק את הכלב כשאדלברט משליך מעץ חג המולד כמו קלע, לפני שהוא מכה את ישבנו של אדלברט.
לאחר מכן פלוטו עוקב אחר עקבותיו של מיקי למקום בו הוא מוצא את העכבר הבודד יושב מול מדורה יחד עם בובת שלג בצורת פלוטו.
פלוטו מתחפר בשלג ומוציא את ראשו מהחלק העליון של הבובה ומפתיע את מיקי.
שני החברים חולקים בשמחה את העוף הצלוי של משפחת החזירים לארוחת חג המולד עם איחודם מחדש.
אביו של אדלברט – פינטו קולביג
"המעשה הטוב של מיקי" הוא הסרט המצויר הראשון בסדרת "מיקי מאוס" שפותח עם RCA's Photophone, מערכת השמע המסונכרן המוקדמת בתעשיית הסרטים.
בנוסף זה היה סרטו השני של מיקי עם נושא על חג המולד, אחרי הסרט "היתומים של מיקי" משנת 1931.
במהדורות מסוימות במדיה הביתית, הסרט נקרא גם בשמות "הזדמנות המזל של מיקי" (Mickey's Lucky Break) ו"מיקי משחק אותה סנטה" (Mickey Plays Santa).
המערכת הקונטיננטלית היה אמברגו רחב היקף של נפוליאון הראשון, קיסר צרפת כנגד הממלכה המאוחדת מ-21 בנובמבר 1806 עד 11 באפריל 1814 במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
נפוליאון הוציא את צו ברלין ב-21 בנובמבר 1806 בתגובה למצור הימי על צרפת שממשלת בריטניה חוקקה ב-16 במאי 1806. האמברגו הסתיים ב-11 באפריל 1814 לאחר התפטרותו הראשונה של נפוליאון.
חוץ מלהכניע את בריטניה המצור הכלכלי נועד גם לבסס הגמוניה כלכלית ומסחרית צרפתית באירופה.
בתוך צרפת, הטריטוריות החדשות שלה ומדינות הבובה שלה היה שוק כלכלי מאוחד (ללא מחסומים פנימיים או מכסים) בעוד העיוותים הכלכליים נשמרו בגבולות השטחים החדשים.
צו ברלין אסר על יבוא סחורות בריטיות לכל המדינות החברות במערכת הקונטיננטלית.
כל הקשרים עם בריטניה היו אמורים להתנתק, אפילו הדואר.
עם זאת הייתה הברחה רבה שהפכה את המערכת הקונטיננטלית לנשק לא יעיל במלחמה כלכלית.
נגרם נזק מסוים לכלכלה הבריטית, במיוחד בשנים 1808 ו-1812 אך השליטה הבריטית בים גרמה לסחר חלופי עם צפון ודרום אמריקה.
כמו כן גם הברחה בקנה מידה גדול, במיוחד ממלטה שהייתה בשליטה בריטית, עזרה לבריטים למכור את הסחורה שלהם לדרום איטליה.
אובדן בריטניה כשותפת מסחר פגע גם בכלכלות צרפת ובעלות בריתה.
ממשלות זועמות התעלמו מהמערכת הקונטיננטלית מה שהוביל להיחלשות הקואליציה של נפוליאון.
כשנפוליאון הבין שסחר רב עובר דרך ספרד ורוסיה, הוא פלש לשתי המדינות הללו.
כוחותיו סבלו בספרד במהלך מלחמת חצי האי בעוד במקביל הפלישה לרוסיה הסתיימה בכישלון ובנפילת נפוליאון.
המערכת הסוֹמָטוֹסֶנְסוֹרִית (סוֹמָטוֹ=בהתייחס לגוף, סֶנְסוֹרִי=חִישָׁתִי) או מערכת תחושות הגוף היא אחת ממערכות החישה של מערכת העצבים.
היא מאגדת מידע חושי ותפיסתי מהעור ומרקמות שונות כמו שרירים, גידים ומפרקים.
תפקידיה העיקריים הם חישת גירויים חיצוניים ופנימיים, שליטה במנח הגוף וייצובו.
מערכות החישה המאוגדות תחתיה הן חוש המגע, תחושת מצב הגוף (פרופריוספציה), חישת הטמפרטורה וחישת כאב פיזי.
חלק מן החוקרים סבורים כי גם תחושת הגרד היא חוש נפרד במערכת זו.
אלה מנגנוני חישה שונים שמנגנון ההתמרה בהם שונה, אבל הם מאוגדים אנטומית יחד במסלולים העוברים מהעור והרקמות עד לקליפת המוח ולהיפותלמוס.
כל אחת ממערכות החישה המאוגדות במערכת הסומטוסנסורית, מוגדרת על ידי קולטנים ספציפיים המתמירים את הגירוי בעוצמה המינימלית שלו, ומהם עובר הגירוי למוח במסלול ייחודי.
בעוצמות גבוהות יכולה הספציפיות להיעלם.
נכון לשנים 2020–2024, עדיין קיימים חילוקי דעות לגבי חלק מהמנגנונים, נכונות מודל המערכת והאם היא משפיעה על רגשות.
חוש המגע, המכונה גם "חוש המישוש" (אם כי המישוש הוא למעשה פעולה העושה שימוש בחוש המגע), הוא החוש האחראי על המידע המועבר באמצעות המישוש והמגע הסטטי של עצמים בעור.
המידע מתקבל מהסביבה באמצעות קולטנים הנמצאים בעור וברקמות ומתרגמים גירויים מכניים אל מידע המגיע בסופו של דבר לקליפת המוח.
הרגישות למגע שונה באזורים שונים של הגוף, והיא מרבית בקצות האצבעות ובאזורי השפתיים והפה.
תחושת הגוף לגבי המנח שלו, תנועתו העצמית ומיקומו במרחב (ללא שימוש בראייה).
קולטני הפרופריוספציה ביונקים קשורים למערכת שרירי השלד, ונמצאים בשרירים, בגידים ובמפרקים.
הם רגישים, בהתאמה, למתיחת השרירים ולמצב המפרקים.
מרביתם מעבירים מידע בזמן תנועה אך לא במנוחה.
חוש הטמפרטורה מאפשר להבחין בשינויים קלים בטמפרטורת הסביבה.
ביונקים, הקולטנים לתחושת הטמפרטורה נמצאים בעיקר בעור, בפיזור לא אחיד.
קיימות נקודות על העור הרגישות לקור או לחום (וביניהן כאלה שאינן רגישות לשינויי טמפרטורה).
המסלול של תחושת הטמפרטורה זהה לזה של תחושת הכאב, ועובר דרך אקסונים הנכנסים לחוט השדרה.
המידע מתקבל בקליפת המוח הסומטו-סנסורית הראשונית.
תחושת אי-נוחות המחווה על פגיעה אפשרית ברקמות הגוף.
התחושה נובעת מהפרשת פרוסטגלנדינים, הורמונים שאחד מתפקידיהם הוא הפעלת תאי עצב המעבירים למוח את תחושת הכאב.
הללו גם גורמים לתהליך דלקתי באזור שבו הופרשו ומביאים לעלייה בחום הגוף בעקבות השפעתם על ההיפותלמוס (במוח).
הכאב גם מסמן נזק אפשרי לגוף וגם מונע את החמרתו, באמצעות הפרעה להמשך הפעולה שגרמה לו (במקרה של פעולה או טראומה גופנית עקב תנועה), ואילוץ לנוח המסייע בהחלמה.
באנטומיה המונח המַעֲרֶכֶת הרֶטִיקוּלוֹאֶנְדוֹתֶלִית, המכונה בקיצור RES (ראשי תיבות של שם המונח באנגלית: REticuloendothelial System), שימש בתחילת המאה ה-20 לציין מערכת של תאים ממוינים המסלקים גורמים זרים מחוללי מחלות ממחזור הדם, וכיום מקושרת ל, המכונה בקיצור MPS.
המונח נמצא בשימוש עד היום, אך משמעותו השתנתה עם השנים, והוא נמצא בשימוש לא עקבי בספרות של ימינו.
אף על פי שבדרך כלל RES מקושר אך ורק למקרופאגים, מחקרים עדכניים גילו כי התאים שצוברים חומרי צבע המוזרקים לתוך הוורידים שייכים לקבוצה מתמחה מאוד של תאים הנקראים (SECs), שאינם מקרופאגים.
בשנות העשרים של המאה ה-20 סקר ממציא המונח RES, לודוויג אשוף, את תחום הצביעה, והגיע למסקנה שהתאים המצפים את הנימים בכבד הם ללא ספק התאים הרבים והחשובים ביותר שצוברים צבע המוזרק לתוך הוורידים ביונקים ובעלי חוליות אחרים.
תאים המצפים את נימי הלימפה, ונימי הדם של יותרת הכליה, יותרת המוח ומח העצם צברו גם הם צבע, אך במידה נמוכה יותר.
בהתבסס על תצפיות אלו הגיע אשוף בסקירה שלו למסקנה שאלו הם האיברים המאכסנים את התאים של ה-RES, במובן הצר של המונח.
בזמן שהמושג RES הושק, ההבנה של מושגים כמו אנדותל, מקרופאגים ופגוציטוזיס לא הייתה בשלה בהשוואה למה שאנחנו מכירים היום, ובמהלך המאה שאחרי חל שינוי ניכר באופן שבו אנו מבינים את המונחים הללו היום.
במהלך השנים שלאחר מכן לאחר שאשוף הציע את הרעיון של RES, המחקר על מקרופאגים ותפקידם כפגוציטים גדל בהתמדה, ובשנת 1960 הוצע הרעיון של לציון כל התאים שזוהו כמקרופאגים.
התאים של MPS, דרך החתימה התפקודית המשותפת שלהם כפגוציטים מקצועיים, מפנים חומר חלקיקי כמו חיידקים, פטריות, וירוסים ותאים גוססים ממחזור הדם.
מכיוון שניקוי הדם הוא גם פונקציה אופיינית של תאים של RES, הוצע בסוף שנות ה-60 ש-RES זהה ל-MPS, והוצע להחליף את המונח RES ב-MPS.
במהלך שנות השמונים והתשעים של המאה ה-20, כמה מעבדות ציינו שתאי אנדותל ממוינים (הנקראים ), ולא מקרופאגים, היו אחראים לפינוי הפעיל של מקרומולקולות וננו-חלקיקים ממחזור הדם.
זה עורר הערכה מחדש של התפיסה המבוססת כי RES = MPS.
בשנת 1998 נערכו ניסויים לחזרה על מחקריו של אשוף, בהתאם לתיאור השיטות המקוריות, ובאמצעות דרכים מודרניות לזיהוי התאים שהיו אחראים לפינוי של תרחיף של ליתיום ארגמן (lithium carmine) שהוזרק לווריד, הצבען הנפוץ ביותר.
המחקרים הראו שמערכת התאים שאשוף תיאר כ-RES בכבד היו תאי אנדותל בנימים של הכבד (LSECs), אך לא מקרופאגים של הכבד ().
ברוב ספרי הלימוד והמאמרים של ימינו משתמשים במונח RES כמילה נרדפת ל-MPS.
זה מצער במיוחד כאשר דנים למשל.
סילוק מהדם של תכשירי ננו.
הימנעות מהכללת ה-LSEC הפעיל ביותר בעת דיון בניקוי הדם עלולה להוביל לכשל בהבנת מנגנוני הפינוי של מספר חומרים מהמחזור.
המפלגה הדמוקרטית היא אחת משתי המפלגות הגדולות בארצות הברית.
אפיון מצעה הפוליטי העכשוי של המפלגה במישור החברתי והכלכלי הוא מרכז-שמאל ביחס למפלגה המתחרה בה, המפלגה הרפובליקנית.
המפלגה הדמוקרטית נוצרה לאחר פילוג המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שייסד תומאס ג'פרסון ב-1794, עקב חילוקי הדעות לגבי העבדות.
מוסדות המפלגה הדמוקרטית של ימינו נוצרו ב-1828, מה שהופך אותה למפלגה הפעילה הוותיקה בעולם.
נשיא ארצות הברית הראשון מטעם המפלגה הדמוקרטית היה הנשיא ה־7 אנדרו ג'קסון, והאחרון הוא הנשיא ה־46 ג'ו ביידן.
כיום, מבוסס מצע המפלגה בעיקרו על תמיכה מתונה ומסויגת בקפיטליזם, שכוללת, בין השאר, תמיכה בליברליזם חברתי, פרוגרסיביזם או בסוציאל-דמוקרטיה (למפלגה פלגים רבים).
נושאים אחרים במצעה כוללים תמיכה באיגודים מקצועיים, זכויות אדם ומיעוטים, רפורמה במערכת אכיפת החוק, הפרדת דת ומדינה, רב-תרבותיות, איכות הסביבה ומאבק במשבר האקלים, רפורמה במערכת הבריאות כך שתהא ציבורית ("אוניברסלית"), חינוך ציבורי, תמיכה בזכותן של נשים לבצע הפלות, פיקוח נוקשה או התנגדות למכר כלי נשק לאזרחיה, ובעד זכויות להט"ב.
ב-19 בנובמבר 1870 הופיעה קריקטורה במגזין "הארפר'ס ויקלי" שכותרתה "חמור חי הבועט באריה מת".
קריקטורה זו, שצוירה על ידי המאייר תומאס נאסט, הציגה את המפלגה הדמוקרטית בדמות חמור.
מאז משמש החמור כסמל נפוץ למפלגה הדמוקרטית, אך בניגוד לפיל המייצג את המפלגה הרפובליקנית, רק ב־2025 אומץ החמור כסמלה של המפלגה ברוב פרסומיה הרשמיים.
מאז ליל הבחירות ב-2000 הצבע הכחול הוא זה המזוהה עם המפלגה הדמוקרטית.
זאת לעומת רוב מדינות העולם בהן כחול מזוהה עם הימין הפוליטי דווקא.
דבר הניתן להבנה לאור שינוי המצע המפלגתי במאה ה-20.
הגוף המנהיג את המפלגה הדמוקרטית נקרא "הוועדה הדמוקרטית הלאומית", או DNC (ראשי תיבות ל־Democratic National Committee).
הוועדה אחראית לפיתוח וקידום מצע המפלגה, וכמו כן אחראית לגיוס כספים ולקמפיין הבחירות.
ועדות דומות קיימות בכל מדינות ארצות הברית וכמעט בכל המחוזות.
ישנה ועדה רפובליקנית מקבילה, הנקראת RNC.
למפלגה יש ועדות נוספות שתפקידן דומה, שעוסקות בבחירות לסנאט, לבית הנבחרים, לתפקידי המושלים ולנציגות בבתי המשפט.
המפלגה הדמוקרטית נוצרה בשם "הסיעה הדמוקרטית-רפובליקנית" בתוך המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, בראשותו של אנדרו ג'קסון.
לאחר שהפסיד בבחירות 1824 על אף שזכה ברוב הקולות, שאף ג'קסון לבנות קואליציה חזקה דיה על מנת לנצח את הנשיא ג'ון קווינסי אדמס בבחירות 1828. קואליציה זו מהווה את בסיסה של המפלגה הדמוקרטית של ימינו.
אחרי התפוררותה של המפלגה הפדרליסטית, נותרה המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית המפלגה הגדולה היחידה בפוליטיקה האמריקאית.
בתקופת נשיאותו של אנדרו ג'קסון התערערה אחדות המפלגה, כשתומכיו של ג'קסון ייסדו את הסיעה הדמוקרטית-רפובליקנית, כשמולם ה"רפובליקנים הלאומיים" בראשות ג'ון קווינסי אדמס.
שמם של הדמוקרטים-רפובליקנים קוצר במהרה מטעמי נוחות ל"דמוקרטיים".
מ-1833 עד 1856, הייתה המפלגה הוויגית האופוזיציה העיקרית לדמוקרטים, והחל מ-1856 הפכה המפלגה הרפובליקנית לאופוזיציה העיקרית.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, ובעקבות התפוררותה של המפלגה הוויגית, הפכה הסיעה הדרומית של המפלגה להיות מזוהה עם תמיכה בעבדות, בניגוד לעמדתה של המפלגה הרפובליקנית נגד העבדות.
הסיעה הצפונית התנגדה לכך בתוקף.
הנשיא הדמוקרטי ג'יימס ביוקנן נטה לתמוך בעמדה הדרומית.