tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החל מהלילה של 29 באוקטובר, מלחים בכמה ספינות קרב ערכו מרד; שלוש אוניות משייטת אוניות המערכה השלישית סירבו להרים עוגנים, ופעולות חבלה בוצעו על סיפון אוניות המערכה תירינגן והלגולנד.
לנוכח המרד הגלוי בוטלה פקודת ההפלגה והמבצע המתוכנן נזנח.
בניסיון לדכא את המרד, פוזרו שייטות צי הים הפתוח.
על פי תנאי שביתת הנשק בין גרמניה לבעלות הברית שסיימה את מלחמת העולם הראשונה, רוב הצי הגרמני היה אמור להיות כלוא בסקפה פלו; זה כלל את הינדנבורג ושאר סיירות המערכה.
ב-21 בנובמבר 1918, הספינות - 14 אוניות ראשה, שבע סיירות קלות ו-50 מסירות הטורפדו המודרניות ביותר - יצאו ממימי גרמניה למה שתתגלה כהפלגה האחרונה.
לפני יציאת הצי הגרמני הבהיר אדמירל אדולף פון טרוטה לרויטר, שקיבל את הפיקוד על הספינות למעצר, כי אינו יכול לאפשר לבעלות הברית לתפוס את הספינות, בשום תנאי.
הצי נשאר בשבי במהלך המשא ומתן בוורסאי שבסופו של דבר הוליד את ההסכם שסיים את המלחמה.
עותק של ה"טיימס" הודיע לרויטר כי שביתת הנשק אמורה להסתיים בצהריים ב-21 ביוני 1919, המועד שבו הייתה אמורה גרמניה לחתום על הסכם השלום.
רויטר הגיע למסקנה שהבריטים מתכוונים לתפוס את הספינות הגרמניות לאחר תום שביתת הנשק.
בבוקר 21 ביוני יצאה הצי הבריטי מסקפה פלו כדי לבצע תמרוני אימון; בשעה 11:20 העביר רויטר את הפקודה לספינותיו.
הינדנבורג הייתה הספינה האחרונה שטבעה, בשעה 17:00. רב החובל שלה ארגן בכוונה שהספינה תטבע באופן אחיד כדי להקל על הבריחה של הצוות שלה.
לאחר מספר ניסיונות לא מוצלחים, היא נמשתה ב-23 ביולי 1930, רק כדי להיגרט ברוזית' בין השנים 1930 ל-1932. הפעמון שלה נמסר לבונדסמרינה ב-28 במאי 1959.
הינה מאצורי () המכונה גם יום הבובות או יום הבנות, הוא חג דתי ביפן הנחגג ב-3 במרץ מדי שנה.
משטחים מכוסים בשטיח אדום משמשים לתצוגת סט בובות המייצגות את הקיסר, הקיסרית, משרתים ונגנים בלבוש מסורתי מתקופת הייאן.
הינה מאצורי הפך רשמית לשם הפסטיבל בשנת 1687. יצרני בובות החלו לייצר בובות מפורטות לפסטיבל.
עם הזמן, התפתח ההינקזרי לכלול חמש עשרה בובות ואביזרים.
ככל שהבובות הפכו יקרות יותר, הוספו שכבות להינדאן כך שהבובות היקרות יכלו להיות ממוקמות מחוץ להישג ידם של ילדים קטנים.
הינה מאצורי הוא אחד מחמשת הפסטיבלים העונתיים לפי לוח השנה הירחי-שמשי: היום הראשון של החודש הראשון, היום השלישי של החודש השלישי, וכך הלאה.
לאחר אימוץ לוח השנה הגרגוריאני, תאריכים אלו נקבעו ל-1 בינואר, 3 במרץ, 5 במאי, 7 ביולי ו-9 בספטמבר.
הפסטיבל היה ידוע באופן מסורתי כפסטיבל האפרסק, כיוון שבתקופה זו עצי האפרסק נהגו לפרוח.
אף כי הדבר אינו נכון עוד מאז המעבר לתאריכים גרגוריאניים, השם נשמר ואפרסקים עדיין סמליים לפסטיבל.
ההיבט המרכזי של הינה מאצורי הוא תצוגת בובות ישובות, המייצגות חתונה מתקופת הייאן ומייצגות בדרך כלל את הקיסר והקיסרית של יפן.
הבובות בדרך כלל ישובות על בד אדום, ויכולות להיות פשוטות כתמונות או בובות אוריגמי.
תצוגות מתוחכמות יותר כוללות מעמד בובות רב-שכבתי של בובות המייצגות גברות החצר, נגנים ומשרתים נוספים, עם כל מיני אביזרים.
הסט המלא של הבובות והאביזרים נקרא הינקזרי.
ככל שהמשפחה יותר עשירה כך מספר השכבות והבובות שהיא יכולה להרשות לעצמה עולה.
משפחות דואגות שלבנות ולנשים יהיה סט של שתי הבובות המרכזיות לפני ההינה מאצורי הראשון שלהן.
הבובות עצמן יקרות (1,500 דולר עד 2,500 דולר לסט חמש שכבות, תלוי באיכות) ועשויות לעבור בירושה מדורות קודמים.
ההינקזרי נמצא באחסון רוב השנה, והבנות או הנשים ואימותיהן מתחילות להקים את התצוגה כמה ימים לפני 3 במרץ.
באופן מסורתי הבובות אמורות להיות מוכנות ביום שלאחר ההינה מאצורי, האמונה הטפלה היא שהשארת הבובות זמן רב יותר תגרום לנישואים מאוחרים עבור הבת, אך משפחות מסוימות עשויות להשאיר אותן עד סוף מרץ.
בעבר הבובות היו משמשות כצעצועים, אך בזמנים מודרניים הן מיועדות לתצוגה בלבד.
תצוגת הבובות בדרך כלל מופסקת כאשר הבנות והנשים מגיעות לגיל עשר.
היסב היא התאמת קוד תוכנה מסביבת העבודה שבה הוא נכתב, לסביבת עבודה חדשה, בין אם סביבת חומרה כגון מעבד אחר או סביבת תוכנה כגון מערכת הפעלה.
גרסת התוכנה המותאמת לסביבה חדשה נקראת "היסב", "פורט", או "port".
מונח זהה קיים בתקשורת מחשבים, אך במשמעות שונה בתכלית.
דוגמה לפעולת היסב היא כאשר תוכנה שנכתבה למערכת ההפעלה חלונות אינה מתאימה למערכת ההפעלה לינוקס, וכדי להתאימה (על מנת שתוכל לרוץ על לינוקס) יש לבצע שינויים בקוד התוכנה.
בתחום משחקי הווידאו, בשנות ה-80 וה-90, המונח היסב התייחס תכופות לא להסבה פיזית או ישירה של משחק ממערכת אחת לאחרת, אלא לבניית גרסה חדשה לחלוטין של משחק שנוצר במקור עבור מערכת אחת, למערכת אחרת.
למשל, כדי להסב משחק שנוצר במקור למחשב אישי לגרסה שתתאים לקונסולת משחקים או ההפך, או הסבת משחק ארקייד למערכות הביתיות, כמו גם (במקרים נדירים יחסית) הסבת משחק מחשב או קונסולה ביתית לארקייד.
במקרים רבים, מדובר היה בתכנות גרסה חדשה לחלוטין של המשחק, עם גרפיקה, צליל, פסקול, מנוע משחק וחוויית משחק שונים (במקרים קיצוניים אף ברמה גבוהה יותר מאשר הגרסה המקורית של המשחק), ואשר תכופות לא פותחה או הופצה על ידי החברה של המשחק המקורי.
לעומת זאת, נכון לעשור השני של המאה ה-21, הסבת משחק בין מחשב אישי לקונסולה, דומה להסבת תוכנה בין מערכת הפעלה אחת לאחרת.
היסט ("פרלקס" או "פרלקסה") הוא שינוי מיקומן הנצפה של שתי נקודות, האחת ביחס לאחרת, מנקודת מבטו של צופה, כתוצאה משינוי במיקום של הצופה עצמו.
נוכל לתאר זאת באופן הבא:
מול צופה נמצאים שני עצמים.
אם הצופה משנה את מיקומו כאשר העצמים הנצפים נשארים במקומם, מנקודת מבטו של הצופה, העצמים האחרים ייראו כאילו הם שינו את מיקומם זה ביחס לזה, למרות שלמעשה הם נשארו במקומם.
כאשר המרחק של העצמים מן הצופה שונה אז לצופה יראה גם כאילו העצם הקרוב שינה את מיקומו באופן משמעותי יותר מאשר העצם המרוחק.
כאשר הצופה נמצא בתזוזה, ככל שהעצם הנצפה יהיה קרוב יותר אליו, כך יראה כי הוא זז מהר יותר, וככל שהוא רחוק יותר הוא יראה כזז לאט יותר.
ההיסט הוא אחד ממקורות המידע עליהם מתבסס המוח האנושי לצורך גיבוש של תפיסת עומק ההיסט במקרה זה נגרם מההבדל במיקום של שתי העיניים, כך שכל אחת מהן רואה את העצמים שבמרחב ממיקום שונה.
שיטת ההיסט היא אחת השיטות למדידת המרחק אל כוכבים וגרמי שמיים נוספים, והיא השיטה היחידה מאלה שחסינה לשיבושים.
כיוון שעיניהם של בני אנוש ושל בעלי חיים נוספים ממוקמות במיקומים שונים בקודקוד, הן מציגות השקפות שונות סימולטנית.
זהו הבסיס לסטראופסיס - התהליך בו המוח מנצל את הפרלקסה עקב ההשקפות השונות מן העיניים כדי ליצור תפיסת עומק ולהעריך את המרחק מאובייקטים.
ישנם בעלי חיים המשתמשים גם בפרלקסת תנועה, בה בעל החיים (או רק ראשו) זז כדי להשיג נקודות השקפה שונות.
לדוגמה, יונים (שעיניהן חסרות שדה ראייה חופף ולכן לא יכולות להשתמש בסטראופסיס) מניעות את ראשן מעלה ומטה כדי לראות עומק.
פרלקסת תנועה משמשת גם ב-"wiggle stereoscopy": גרפיקת מחשב שמספקת אינדיקציות לעומק דרך אנימציה שמסיטה את נקודת ההשקפה במקום להשתמש בראייה בינוקולרית.
באסטרונומיה משתמשים בתופעה לצורך מדידת מרחקים.
בשל המרחקים הגדולים בחלל, ניתן להשתמש בשיטה זו רק עבור כוכבים קרובים יחסית, או לכוכבי הלכת של מערכת השמש.
האסטרונום ג'ובאני קאסיני היה הראשון שפרסם מרחק לכוכב לכת, תוך שימוש בשיטת הפרלקסה.
בשנת 1672 הוא מדד את המרחק למאדים בכך ששלח את עוזרו ריכטר לגינאה הצרפתית, לביצוע מדידה סימולטנית של מיקומו של מאדים על רקע הכוכבים המרוחקים.
על ידי שימוש במרחק בין פריס לגינאה הצרפתית כקו בסיס, עלה בידו לקבוע שהמרחק בשעת המדידה הוא 21,700 רדיוסי ארץ..
מדידת המרחק לכוכב 61 בברבור
בפרק זמן של חצי שנה עובר כדור הארץ בין שתי נקודות המרוחקות זו מזו כשתי יחידות אסטרונומיות ושינוי המיקום מאפשר להבחין בשינויים במקומם הנצפה של כוכבים קרובים ביחס לכוכבים רחוקים יותר.
מדידת ההיסט מאפשרת להעריך את המרחק אל כוכבים אלה ממערכת השמש.
ההיסט של כוכב קרוב פורסמה לראשונה עבור הכוכב 61 בברבור בשנת 1838 על ידי האסטרונום פרידריך בסל.
לפני כן, ב-1834 ביצע אסטרונום בשם תומאס הנדרסון אותה מדידה, ולמעשה הקדים את בסל, אך ביקורת על תצפיותיו וחוסר הביטחון שלו בתוצאות שקיבל מנעו ממנו לפרסם את תגליתו.
לאחר הפרסום של בסל התעשת הנדרסון ופרסם את מדידותיו עבור הכוכב אלפא קנטאורי ב-1839, ופרידריך פון שטרובה פרסם ב-1843 את מדידותיו עבור מרחקו של הכוכב הבהיר וגה בקבוצת נבל.
מדידות מוקדמות אלו הניבו תוצאות טובות עד כדי סטייה של פחות מעשרה אחוזים מהמרחק שנמדד בימינו.
תצפית בגרמי שמים קרובים (כמו אסטרואידים או כוכבי לכת) בו זמנית מנקודות שונות המרוחקות זו מזו על פני כדור הארץ, מאפשרת באמצעות מדידת ההיסט לחשב את מרחקם של העצמים מכדור הארץ.
חלל ריק מכוכבים הנמצא רחוק מכדור הארץ הנקרא ריק רועה הדובים גם הוא נמדד בשיטה זו.
סוכנות החלל האירופאית שיגרה בשנת 1989 את החללית הרובוטית היפרכוס, שתוכננה ונבנתה לצורך מדידת מרחקים בשיטת הפרלקסה.
היפרכוס תפקדה עד לשנת 1993 והניבה תוצאות מצוינות.
הצלחת היפרכוס סללה את הדרך לבניית ושיגור החללית גאיה, המצוידת במיכשור מתקדם הרבה יותר.
גאיה שוגרה בסוף 2013 ומתוכננת לתפקד לפחות עד 2025.
פרלקסה כוכבית ללא עזרת מכשירים
ככל שהמרחקים בין שתי נקודות התצפית גדלים, ההשפעה החזותית של הפרלקסה הופכת גם לגלויה יותר.
החללית ניו הורייזונס של נאס"א ביצעה את מדידת הפרלקסה הכוכבית הראשונה ב-22 באפריל 2020, וצילמה תמונות של פרוקסימה קנטאורי ושל וולף 359 בשילוב עם מצפה כוכבים על כדור הארץ.
הקרבה היחסית של שני הכוכבים לשמש, בשילוב עם המרחק של 6.5 מיליארד קילומטר (כ-43 AU) של החללית מכדור הארץ הניבה פרלקסה בסדר גודל של דקות קשת שניתן להבחין בה גם ללא כל מכשור.
בצילום, המונח "היסט" משמש כדי לציין שישנו הבדל בין התמונה הנראית לבין התמונה המצולמת.
למשל, במצלמות כוונת, ישנה עצמית אחת לצפייה והעמדת הקומפוזיציה, בעוד עצמית נוספת משמשת ללכידת התמונה.
כתוצאה מכך התמונה אותה רואה הצלם אינה זהה לתמונה המתקבלת על סרט הצילום או על הגלאי.
במצלמת רפלקס משתמשים במראה נעה כך שהתמונה אותה רואה הצלם זהה לתמונה המתקבלת ובמצלמה דיגיטלית עם מסך, התמונה על המסך היא התמונה המתקבלת בגלאי, כך שבשני הסוגים האלה של מצלמות אין היסט.
בכינון ישיר בכוונות של מערכות נשק צבאיות (כמו רובים, מקלעים ותותחים), קיים מרחק בין נקודת התצפית של היורה ובין הנקודה שממנה מתבצע הירי בתוך הקנה של הנשק וכתוצאה מכך נוצר היסט שפוגע בדיוק של הירי.
בחלק ממערכות הנשק ניתן לבצע "פיצוי היסט" בהתאם למרחק אל המטרה המתקן את הסטייה.
הרוזן היסאיצ'י טראוצ'י (ביפנית: 寺内 寿一; 8 באוגוסט 1879 - 12 ביוני 1946) היה פילדמרשל בצבא היפני הקיסרי ומפקדה של קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית במהלך מלחמת העולם השנייה.
טראוצ'י נולד במחוז ימאגוצ'י, בנו הבכור של ראש ממשלת יפן טראוצ'י מסטאקה.
הוא סיים במחזור ה-11 של האקדמיה הצבאית הקיסרית בשנת 1900, ושירת במלחמת רוסיה–יפן.
לאחר המלחמה שב טראוצ'י למכללת המטה הצבאי, אותו סיים במחזור ה-21 בשנת 1909. הוא בילה זמן מה כנספח צבאי בגרמניה ועבד כמרצה באקדמיה הצבאית.
ב-1919, קיבל טראוצ'י את תואר הקזוקו קוֹשָׁאקוּ (רוזן 公爵), וקודם לדרגת קולונל.
ב-1924 הוא קודם לדרגת מייג'ור-ג'נרל.
טראוצ'י קיבל את תפקד ראש המטה הכללי של צבא צ'וסן, הצבא היפני בקוריאה, בשנת 1927. לאחר קידומו לדרגת לוטננט-ג'נרל ב-1929, הופקדה בידיו "הדיוויזיה החמישית," ולאחר מכן, ב-1932, "הדיוויזיה הרביעית." ב-1934, הפך טראוצ'י למפקד "צבא טייוואן."
באוקטובר 1935, קודם טראוצ'י לדרגת גנרל, והחל להשתלב בסיעת קודו-הא, במסגרת הפוליטיקה הצבאית ביפן.
לאחר מרד הנפל של 26 בפברואר 1936, היה טראוצ'י למועמד המועדף של הצבא לתפקיד שר המלחמה, עמדה שסייעה להסלמת העימות בין המפלגות הצבאיות והאזרחיות בפרלמנט היפני.
טראוצ'י חזר לתפקיד קרבי כאשר קיבל את הפיקוד על "ארמיית אזור צפון סין," מיד עם פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה.
ב-1938 הוענק לו עיטור מסדר השמש העולה מהדרגה הראשונה.
ב-6 בנובמבר 1941, ניתן לו הפיקוד על קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית, ומיד לאחר מכן החל להתוות ביחד עם אדמירל איסורוקו יממוטו את תוכניות הלחימה למערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
לאחר שהנהיג את קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית לכיבוש דרום-מזרח אסיה, קבע טראוצ'י את מפקדתו בסינגפור.
ב-6 ביוני 1943 קודם טראוצ'י לדרגת פילדמרשל, ובמאי 1944 עבר למפקדה בפיליפינים.
כאשר התקדמותם של הכוחות האמריקאים הציבה את הפיליפינים תחת איום, עבר טראוצ'י למפקדה החדשה בסייגון, הודו-סין.
לאחר שקיבל את הידיעות אודות ההפסד במערכה על בורמה ב-10 במאי 1945, לקה בשבץ.
בין הימים 9 באוגוסט 1945 ו 11 באוגוסט 1945 פגש טראוצ'י משלחת אינדונזית בדאלאת וייטנאם ודן בבקשת סוקרנו ומשלחתו להעניק עצמאות לאינדונזיה.
פגישה זאת היא המקור להכרה המעורפלת של יפן בעצמאות אינדונזיה, שהוכרזה ב 17 באוגוסט 1945, שבוע לפני שהיפנים התכוונו להכריז בעצמם על עצמאות אינדונזיה.
ב-12 בספטמבר 1945, נכנע גנרל סיישירו איטגאגי, ועמו 77,0000 חיילים יפנים, בסינגפור, וב-30 בנובמבר הגיש טראוצ'י את כניעתו הרשמית ללורד לואי מאונטבאטן בסייגון.
הוא נפטר משבץ נוסף פחות משנה לאחר מכן, בשבתו במחנה שבויים במלאיה.
טראוצ'י העניק את הואקיזאשי שלו, שהייתה ירושה משפחתית, למאונטבאטן בעת כניעתו.
החרב, שנוצרה ב-1413, שמורה כעת בטירת וינדזור.
בשנות ה-80, כמעט היוותה החרב מוקד לתקרית דיפלומטית, כאשר אליזבת, המלכה האם רצתה להציגה לראווה בעת ארוחת ערב לכבודו של יורש העצר נרוהיטו, אולם המלכה אליזבת הטילה וטו בנושא.
טראוצ'י קבור בבית הקברות היפני בסינגפור.
היסאקאזו טאנאקה (ביפנית: 田中 久一 - טאנאקה היסאקאזו; 16 במרץ 1889 - 27 במרץ 1947) היה גנרל בצבא היפני הקיסרי במהלך מלחמת העולם השנייה וכיהן כמושל הונג קונג מטעם שלטונות הכיבוש היפני.
טאנאקה נולד במחוז היאוגו, וסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית היפנית בשנת 1910. בשנת 1918 סיים את לימודיו במכללת המלחמה של צבא יפן, וכיהן בצבא היפני הקיסרי בתפקידי מטה שונים בין השנים 1919–1920. בשנת 1923 נשלח לארצות הברית לכהן בתפקיד הנספח הצבאי, תפקיד בו כיהן עד שנת 1924.
בשובו ליפן כיהן בתפקידים שונים בצבא, ובהם מפקד המשמר הקיסרי בין השנים 1935–1937. בשלהי 1937 קיבל דרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הכללי של צבא טאיוואן היפני בשנת 1938.
ב-1938, כשנה לאחר פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה, מונה למפקד צבא המשלחת הדרומי, ולמפקד הארמייה ה-21 של יפן, תפקיד בו כיהן עד שנת 1939.
בשנת 1939 שב ליפן, וכיהן כמפקד בית הספר לחיל רגלים "טויאמה", ובשנת 1940 שב לפקד על יחידה ה-21 של חיל הרגלים, בין השנים 1940–1943 וב-1943 מונה למפקד הארמייה ה-23 של יפן, הממוקמת בסין, תפקיד בו כיהן עד שנת 1944.
ב-16 בדצמבר 1944 מונה לתפקיד מושל הונג קונג הכבושה.
בתום המלחמה נאסר על ידי צבא ארצות הברית, ונשפט בבית דין צבאי בשאנגחאי בשנת 1946 בשל הוראותיו להוציא להורג שבויי מלחמה של בעלות הברית.
הוא נמצא אשם ובית הדין פסק כי יש להוציאו להורג בתליה.
יחד עם זאת הוא הועבר לידי הקוומינטנג, ונשפט בשנית בבית הדין הסיני הצבאי לפשעי מלחמה בנאנג'ינג בשל פשעים שביצע בעת שפיקד על הצבא היפני בסין.
טאנאקה נמצא אשם והוצא להורג על ידי כיתת יורים ב-27 במרץ 1947.
הינשופים היא תוכנית טלוויזיה ישראלית, אשר שודרה בשנים 2011–2012 מדי לילה בערוץ 8 במשך שתי עונות.
התוכנית זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2011 בקטגוריית תוכנית האירוח הטובה ביותר.
התוכנית הוגשה על ידי שלושה מגישים קבועים: בימים ראשון וחמישי הגיש את התוכנית העיתונאי רוגל אלפר ביחד עם צוות פאנליסטים קבוע שניתח נושאים שעל סדר היום, ובשיתוף אורחים באולפן (לקראת סוף עונה 2 עברה התוכנית בהנחייתו לשידור בימי שלישי).
בימי שני המגיש היה מודי בר-און בתוכנית אירוח אישית בה ראיין שלושה אורחים בנושא משותף, ובימי רביעי הגיש יאיר ניצני, בתוכנית שהדגש שלה היה על תרבות דיגיטלית.
בימי שלישי לא שודרה התוכנית בעונה הראשונה – בעונה השנייה שודרה ביום זה רצועת "ינשופים מתחלפים", תוכנית שבה בכל חודש לערך מגיש אחר עמד במרכז התוכנית וראיין אורחים בנושא מסוים הקרוב לליבו.
לקראת סוף העונה השנייה עברה התוכנית לשדר בימי שני–רביעי בלבד (פעם אחת בשבוע לכל אחד משלושת המנחים הקבועים).
תוכנית זו שודרה בימים ראשון וחמישי, בהנחיית העיתונאי ומבקר הטלוויזיה רוגל אלפר.
לקראת סוף עונה 2 עברה לשידור בימי שלישי אחת לשבוע.
הפורמט שלה הורכב מקבוצת פאנליסטים קבועה (ארבעה סביב שולחן) שדנה באירועים החמים על סדר היום התרבותי והתקשורתי.
במסגרת התוכנית, קיים אלפר ראיונות אחד על אחד עם אישיות תרבותית מובילה, ואורח נוסף הצטרף לפאנל ונשאל שאלות על ידי חברי הפאנל.
את הפאנל הרכיבו בדרך כלל עיתונאים ויוצרים דוגמת יהודה נוריאל, רנה ורבין, אורי משגב, תומר שרון, עמית שהם, ניצן חורש, יאיר גרבוז, רון כחלילי, עומר גולדמן ואיילה פנייבסקי.
התוכנית נפתחה במערכון סאטירי, בדרך כלל בכיכובו של אלפר עצמו, שבו הוא מתייחס לאירוע פוליטי שעל סדר היום.
היו מספר רגעים זכורים מהתכנית, כשהבולט שבהם הוא ראיון מתוח שקיים אלפר עם הבמאית הדוקומנטרית אורנה בן דור בתוכנית פתיחת העונה השנייה.
הראיון היה בצל עליית הסדרה בבימויה של בן-דור, "מעושרות" בערוץ 10. אלפר ביקר את הסדרה, טען שהיא נוגדת ערכים פמיניסטיים וסוגדת להון.
בתגובה, בן-דור תקפה אותו ואת התוכנית באופן אישי, כשכינתה אותה "מתנשאת ומעצבנת".
רגע נוסף היה כאשר התארח בתוכנית העיתונאי אראל סג"ל (שבמסגרת העונה הראשונה השתתף בתוכנית גם כחבר פאנל), שתקף את התוכנית בשל מה שכינה "אזור החיוג האידאולוגי והגאוגרפי" שלה, בטענה שהיא שמאלנית, מרוכזת בעיקר בתל אביב ולא פונה לחלקים רחבים של האוכלוסייה בישראל.
במהלך סוף שנת 2011, במסגרת העונה השנייה, התוכנית נקטה בעמדה ברורה בנוגע למאבק סביב עתידו של ערוץ 10, התיקון לחוק לשון הרע וחוקים אחרים הנוגדים את חופש הביטוי.
באחת התוכניות התארח מוטי קירשנבאום וטען שההתנגדות להארכת הזיכיון של ערוץ 10 הייתה ממניעים פוליטיים.
בנוסף התארח גם מנכ"ל חדשות 10 לשעבר, ראודור בנזימן, שגם רמז שלשכת ראש הממשלה מעורבת ישירות בקשיים שמחילה ועדת הכלכלה של הכנסת על הערוץ.
בקיץ 2011, לאור התפתחותה של מחאת האוהלים, שודרו תוכניות מיוחדות בשידור חי משדרות רוטשילד בתל אביב, שהועברו גם בערוץ 2 במסגרת הזכיינית רשת.
אולם בעקבות הפרעות סדר במהלך השידורים, הופסקה מתכונת זו לאחר שני שידורים בלבד.
תוכנית סיום העונה השנייה (והאחרונה) של הינשופים בהגשת אלפר שודרה ב-19 ביוני 2012. במסגרתה התארחו חמישה אורחים שצוות התוכנית הפגין כלפיו הערכה על תרומתם התרבותית: המפיק חיים שריר, מנהיגת המחאה סתיו שפיר, העיתונאי יגאל סרנה, הסופרת וזוכת "האח הגדול" שפרה קורנפלד והזמרת נינט טייב.
גרסה זו של התוכנית שודרה בימי שני.
התוכנית הייתה תוכנית אישית בהגשתו של מודי בר-און, ובמרכזה בדרך כלל נושא אחד לכל תוכנית (לרוב קשור למועד שידור התוכנית.
למשל, יום פרסום המניפסט הקומוניסטי), שאליו - במישרין או בעקיפין - התייחסו המרואיינים בתוכנית.
בדרך כלל בתוכנית מתארחים שלושה אורחים, ואורח מוזיקלי שמבצע שיר שסוגר את התוכנית.
בעונה הראשונה, "זמר הבית" של התוכנית היה סולן להקת "השמחות" לשעבר, ישראל ברייט שביצע חידושים לשירים ותיקים - שגם הם היו קשורים לנושא המרכזי של התוכנית.
אורחים בולטים שהיו בתוכנית הם הסופרים א.ב.
את התוכנית לוו בדרך כלל גם יצירות אמנות מתחום הציור, הפיסול והווידאו ארט שמשולבות בין הראיונות עם האורחים, ולעיתים גם כתבות חוץ בנושאים שונים.
תוכנית התרבות הדיגיטלית של הרצועה, שודרה בימי רביעי (שודרה בימי שלישי בשבועות הראשונים של העונה השנייה).
את התוכנית הגיש הקומיקאי וחבר להקת "תיסלם" לשעבר, יאיר ניצני, ביחד עם שני פאנליסטים קבועים: העיתונאים דרור פויר ולירון תאני.
בתוכנית, הם דנו בעיקר בנושאים שקשורים למדיה הדיגיטלית - הרשתות החברתיות, עולם הטלפונים הסלולריים, המחשבים ועוד - והשפעתו על התרבות הישראלית והעולמית.
התוכנית הזו ברצועה היא תוכנית אישית, שהוגשה על ידי מגישים שונים שהתחלפו מדי חודש.
את סדרת התוכניות הראשונה הגישה ההיסטוריונית יעל שטרנהל, שהתייחסה למחאת האוהלים ודנה בנושאים של תרבות, חברה ופוליטיקה.
במסגרת התוכנית אירחה שטרנהל את העיתונאית אילנה דיין, המחזאי יהושע סובול, הבמאי דורון צברי ועוד.
פרידמן מנגן בגיטרה חשמלית בעצמו, ואף סיים כל תוכנית עם גרסת כיסוי לשירי רוק קלאסיים בליווי להקת "החתולים השמנים", איתה הוא מופיע.
סדרת התוכניות השלישית הוגשה על ידי העיתונאי עפר שלח, וכונתה גם "המדינה ה-51" ודנה ביחסים שבין אמריקה לישראל.
במרכזה של כל תוכנית עמדו ראיונות עם מפורסמים ישראליים שהתייחסו לדמויות גדולות בתרבות האמריקאית: העיתונאי והפוליטיקאי יאיר לפיד על המתאגרף מוחמד עלי, העיתונאי מיקי רוזנטל על מייקל מור, חברת הכנסת ציפי לבני על הילרי קלינטון ועוד.
היסאהיטו, נסיך אקישנו (ביפנית: 悠仁親王; נולד ב-6 בספטמבר 2006) הוא אחיינו של נארוהיטו, קיסר יפן, והשני בתור לכס החרצית אחרי אביו.
הנסיך היסאהיטו נולד לנסיך פומיהיטו, נסיך אקישינו, בנו הצעיר של קיסר יפן, ולאשתו, קיקו, נסיכת אקישינו, בניתוח קיסרי ב-6 בספטמבר 2006. להיסאהיטו שתי אחיות גדולות ממנו.
לידתו באה לאחר שמאז 1965 לא נולד בן זכר למשפחה הקיסרית.
על כן, היסאהיטו הוא השני בסדר לרשת את כס החרצית, אחרי אביו הנסיך פומיהיטו.
בטרם נולד, בתחילת 2006, התנהל ביפן דיון סוער סביב השאלה, האם ניתן לשנות את החוק כך שאשה תוכל לרשת את כס הקיסרות, לאור העובדה שלאביו ולדודו לא היו בנים.
לאחר לידתו נזנחה ההצעה לשנות את החוק.
הנסיך היסאהיטו הוא הראשון מבני המשפחה הקיסרית שאינו הולך לבית הספר של האצולה, הגאקושין.
הוא מתחנך בבית הספר היסודי של אוניברסיטת אוצ'אנומיזו בטוקיו.
הינשוף הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס דרדוויל ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Daredevil #3 מאוגוסט 1964, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ביל אברט.
הינשוף הוא האלטר אגו של לילנד אאולסלי (Owlsley, מלשון ינשוף), בעבר איש כספים ומשקיע פיננסי בעל הצלחה שזכה לכינוי "הינשוף של וול סטריט".
כתוצאה מחקירה מצד מס הכנסה, נחשף כי לילנד העלים מס וקיים מגעים עם ארגוני פשע.
במקום להתחמק מההאשמות, לילנד עבר למקום מסתור ליד נהר ההאדסון, שכר שני בריונים והחליט להקים אימפריית פשע.
באמצעות נסיוב מסתורי, לילנד קיבל יכולת תעופה אך נאלץ לקחת את הנסיוב לעיתים תכופות.
זה מצדו גרם לתופעות לוואי שונות, דוגמת מטבוליזם, שמיעה, ראייה וכוח בין היתר משופרים.
הוא נאבק בדרדוויל והובס, אך הצליח להתחמק ממאסר.
הוא נאסר מאוחר יותר, אך לבסוף ברח והקים בסיס באי וולקני.
הוא חטף את השופט שהרשיע אותו ואת עורך הדין מאט מורדוק - האלטר אגו של דרדוויל - והכריח אותם להשתמש במעין משפט בו השופט שהרשיע אותו הוא הנאשם.
מורדוק הצליח להשתנות לדרדוויל והתחיל בקרב נגד לילנד, אך הקרב הסתיים בתיקו והשלושה נאלצו לברוח מהר הגעש המתפרץ.
הוא חבר למיסטר קליין, ששלח אותו ללכוד את דרדוויל.
לילנד פיתה את דרדוויל לקרב, ניצח ושלח אותו למותו.
האלמנה השחורה הצילה את דרדוויל, והשניים עבדו יחד נגד לילנד וכנופייתו.
הוא עבר לשיקגו ונקלע לעימות עם החתולה, לכן חזר לסן פרנסיסקו ולכד לזמן קצר את דרדוויל והאלמנה השחורה.
לילנד לקה במחלה שהחלישה אותו מאוד, וגרמה לשיתוק ברגליו.
הוא חזר לניו יורק וגייס את אדם-שור לחטוף נוירולוג כדי לרפא אותו, אך דרדוויל הביס את אדם-שור.
לילנד ניצל בידי אנשיו, וצויד בקוצב לב מיוחד.
הוא נאבק בדרדוויל ובספיידרמן, ונוטרל כאשר קוצב הלב שלו עבר קצר חשמלי.
הוא רותק למערך תומך חיים שתוכנן בידי המאפיה מאגיה, וזמן לבזוז את ניו יורק.
הוא הובס בידי ספיידרמן, האלמנה השחורה וסוכן ה-CIA לשבר סיימון סטראוד.
לילנד החלים, והחל במלחמת כנופיות עם דוקטור אוקטופוס בניסיון לגזול את עמדתו של הקינגפין כשליט העולם התחתון בניו יורק.
לילנד נתקל בספיידרמן ובחתולה השחורה, והוכה בידי דוקטור אוקטופוס.
הא זומן באופן מיסטי לקנדה, ואולץ להילחם בקבוצת אלפא וגמא פלייט לצד נקרה, אספ והעקרב.
הוא גויס לצד הידרו-מן ואדם-קוף בין היתר בידי דוקטור דום להילחם בארבעת המופלאים בוושינגטון.
כאשר הקינגפין נעדר, לילנד ניסה להראות נוכחות פעילה בעולם התחתון כמחליף הקינגפין.
כאשר ספיידרמן חקר אותו על חטיפתה של דודה מיי, לילנד הסגיר את אלקטרו והנשר כאחראים.
למעשה, הוא הפליל אותם כנקמה על שחטפו אותה ממנו, ושכר את החתולה השחורה לאתר אותם.
הוא הרחיב את השפעתו בכך שמכר הורמון גדילה מוטאנטי ברחובות, אך דרדוויל הביס אותו והוא הושם בחזקת ה-FBI.
לאחר מותו לכאורה של פוגי נלסון, לילנד התגרה בדרדוויל, שכעת זהותו הסודית נחשפה לציבור.
הוא הוכה באכזריות, והצליח להימלט מכלאו מאוחר יותר.
הוא גנב את דת'לוק מסוכנות S.H.I.E.L.D והרג ארבעה סוכנים, והחל במכירה פומבית למכירת דת'לוק למרבים במחיר.
כתגמול על שלא ביקש רשות, הברדס (שהגדיר את שמו כ"הקינגפין של נבלי-העל") גנב את דת'לוק, ירה בלילנד ולכאורה הרג אותו.
הוא הופיע במעצר משטרתי, אך שוחרר בידי הקינגפין שרצה להיעזר בו נגד ארגון היד.
הוא לקח את דקוטה נורת' בשבי, ורמז כי הוא יענה ויתקוף אותה מינית כדי להשיג מידע על דרדוויל, שהופיע וחתך את עצביו של לילנד בגפיו.
אנשיו של לילנד החלו מלחמת כנופיות עם המאגיה במגרש גרוטאות, והתגלה כי הם סופקו ללילנד בידי טאסקמאסטר שאימן אותם.
הוא נראה בקרקס הפשע עם קינגפין, מאדאם מאסק, ראש פטיש וטומבסטון כאשר הוקאיי גנב את כספם.
לילנד ואנשיו החלו בקרב יריות עם כנופיה בהנהגת הדרקון הלבן.
לילנד והדרקון הלבן הוכו באכזריות בידי ספיידרמן העליון (דוקטור אוקטופוס בגופו של ספיידרמן), ואילו אנשיהם הצטרפו לאומת הגובלינים של מלך הגובלינים.
בסיסו של לילנד הותקף בידי ששת המרושעים, אך הוא הספיק ללכוד את ספיד דימון ואוברדרייב.
חיפושית ניסתה לסחוט את לילנד, אשר התכוון לתקוף אותה כשלפתע טומבסטון הגיע כתגבורת.
לאחר כישלונות רבים, לילנד חבר לבומרנג והקים את שישה-עשר המרושעים כדי להחזיר ציור של דוקטור דום שנגנב ונמצא בידי של זיקית.
למרות שהקבוצה כללה חברים חזקים כספוט וארמדילו, הם שמשו בעיקר כהסחת דעת לזיקית כדי שבומרנג יוכל לגנוב את הציור.
במקור, הכותב בוב לייטון תכנן כי הינשוף יהיה האדון המסתורי של קבוצת ברית הרשע בחוברות אקס פקטור.
כאשר הוא הוחלף, האדון המסתורי התגלה כאפוקליפס.
הינשוף הופיע פרק אחד בלבד בספיידרמן: סדרת האנימציה בהופעת קמע, אך בהופעה מלאה במשחק הווידאו המבוסס על הסדרה.
את דמותו בסדרת הנטפליקס הלייב אקשן "דרדוויל" גילם השחקן בוב גנטון.
היסחפות אוניית המחקר "אורורה" באנטארקטיקה, במהלך מסע המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית (1917-1914), היה אירוע קשה ורב-תלאות שנמשך 312 ימים.
במאי 1915, בשעת סערה עזה, האונייה ניתקה מן העוגנים והחבלים שריתקו אותה למקומה במצר מקמרדו.
"אורורה" נלכדה בקרח ים דחוס, לא יכלה לתמרן ולהיחלץ מאחיזתו, וכך נסחפה אל המים הפתוחים של ים רוס והאוקיינוס הדרומי כשהיא מותירה מאחור עשרה אנשים לכודים על החוף עם אספקה זעומה.
"אורורה", ספינת קיטור בת 40, ששימשה לפנים לציד לווייתנים בחוג הארקטי, הביאה את קבוצת ים רוס אל כף אוונס במצר מקמרדו בינואר 1915, במטרה להקים שם בסיס מוצא למסעות הנחת מצבורים, כסיוע לחצייה הטראנס-אנטארקטית המתוכננת של שקלטון.
רב החובל של "אורורה", אניאס מקינטוש, התייצב בראש פעילויות החוף, והקצין הראשון ג'וזף סטנהאוז קיבל את הפיקוד על הספינה.
ייתכן שחוסר הניסיון של סטנהאוז היה אחראי לבחירת מעגן חורף לא-נאות, אם כי האפשרויות שעמדו לפניו היו מוגבלות בהוראת הממונים עליו.
אחרי שהספינה נעקרה ממעגנה ונסחפה, נגרם לה נזק חמור מקרח הים, שכלל בין השאר פגיעה בהגה ואיבוד העוגנים; בכמה הזדמנויות היה מצבה של "אורורה" חמור כל כך, שרב החובל סטנהאוז שקל אפשרות נטישה.
מאמצים ליצור קשר אלחוט עם כף אוונס ובהמשך עם תחנות בניו זילנד ובאוסטרליה עלו בתוהו, וההיסחפות עם הקרח נמשך לכל אורך החורף והאביב הדרומיים, עד לנקודה שמצפון לחוג האנטארקטי.
בפברואר 1916 החל הקרח להישבר וכעבור חודש השתחררה הספינה מאחיזתו.
בליל ה-23 במרץ 1916 קיבל האלחוטן אלפרד גודווין, מתחנת בלאף בניו זילנד, מסר מסטנהאוז, שנועד למלך ג'ורג' החמישי.
במסר הדחוף הודיע סטנהאוז על מצבה הרעוע של אורורה, שאיבדה את מוט ההיגוי שלה וסבלה מעוד נזקים, ועל עשרת אנשי המשלחת, שנשארו תקועים על החוף בבסיס כף אוונס, ללא צידה מספקת ועם ביגוד שאיננו עונה על דרישות החורף האנטארקטי.
במועד התשדורת נמצאה "אורורה" בקו רוחב 65° דרום ו-155° מזרח.
סטנהאוז פנה אל המלך בבקשה, לשלוח מיד אונייה מצוידת כיאות לבסיס כף אוונס במצר מקמרדו.
"אורורה" השתחררה לבסוף מן הקרח ב-12 בפברואר 1916 והצליחה להגיע לניו זילנד ב-2 באפריל.
אז יכלה סוף סוף להגיע לניו זילנד לתיקונים ולחידוש האספקה, לפני ששבה לאנטארקטיקה לחלץ את חברי קבוצת החוף ששרדו בחיים.
על אף התפקיד שמילא בהצלת הספינה, הודח סטנהאוז מן הפיקוד על "אורורה" אחרי שהגיעה לפורט צ'אלמרס, על ידי מארגני משלחת החילוץ של קבוצת ים רוס, והספינה חזרה למצר מקמרדו עם רב חובל חדש ועם צוות שרוב אנשיו הוחלפו.
כהוקרה על שירותו ב"אורורה" קיבל סטנהאוז תואר אבירות (OBE).
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית כללה שתי קבוצות.
הראשונה, בראשות ארנסט שקלטון הפליגה לים ודל
באנדיורנס, בכוונה להקים שם בסיס, שממנו תצא קבוצה לחצות את היבשת דרך הקוטב הדרומי אל מצר מקמרדו בצד של ים רוס.
קבוצה שנייה בראשות אניאס מקינטוש תפליג באוניה "אורורה" אל בסיס ים רוס משם תצא להניח מצבורי צידה לאורך הנתיב המתוכנן של שקלטון, משימה ששקלטון לא צפה בה שום קשיים מיוחדים לקבוצתו של מקינטוש.
בכל מקרה, שקלטון לא השקיע זמן רב ומחשבה לפרטים של מבצע ים רוס.
כתוצאה מכך, עם הגיעו לאוסטרליה, מצא עצמו מקינטוש רדוף בעיות מבעיות שונות, כספיות וארגוניות גם יחד, שהחמורה בהן נגעה ל"אורורה".
ספינת ציידי הלווייתנים הוותיקה מן החוג הארקטי אומנם הייתה חזקה, אך הייתה בת 40 ולאחר המשלחת האוסטרלו-אסייתית לאנטארקטיקה של דאגלס מוסון, נזקקה לתיקונים מקיפים.
בעקבות התערבותו של המדען וחוקר הקטבים האוסטרלי הנודע, אדג'וורת דייוויד, הקצתה ממשלת אוסטרליה כסף ומתקני מבדוק להכשרת "אורורה" להמשך שירותה באנטארקטיקה.
מבין חברי הקבוצה של ים רוס, שהפליגו בדצמבר 1914, רק למקינטוש, לארנסט ג'ויס, הממונה על הכלבים, ולרב המלחים של הספינה ג'יימס "סקוטי" פאטון היה ניסיון של ממש בתנאים האנטארקטיים.
כמה אנשים בקבוצה היו תוספות של הרגע האחרון: אדריאן דונלי, מכונאי רכבות שמעולם לא הפליג בים, היה לקצין מכונות שני ב"אורורה", וליונל הוק, קצין הרדיו, היה חשמלאי מתלמד בן 18 הקצין הראשון של "אורורה" היה ג'וזף סטנהאוז, מחברת אוניות הקיטור של הודו הבריטית.
סטנהאוז, שהיה בן 26 כשהצטרף למשלחת, שהה באוסטרליה והחלים מתקופת דיכאון כששמע על תוכניותיו של שקלטון.
הוא נסע מיד ללונדון כדי להבטיח לעצמו את התפקיד.
בנעוריו הושפע סטנהאוז מסיפורי הגבורה בדרך לכיבוש הקטבים של פריטיוף ננסן, קפטן סקוט וויליאם ספירס ברוס, אך לא היה לו שום ניסיון אישי במימי אנטארקטיקה או בקרח שלה.
"אורורה" הגיעה אל מצר מקמרדו בינואר 1915, במועד מאוחר בעונה בגלל העיכוב ביציאתה מאוסטרליה.
כיוון שהקבוצה הייתה בפיגור של שלושה שבועות בלוח הזמנים שלה, החליט מקינטוש שהעבודה להנחת המצבורים תתחיל תיכף ומיד, ולקח על עצמו את הטיפול בנושא.
ב-25 בינואר כבר יצא בראש אחת מקבוצות המזחלות המוקדמות, והשאיר את סטנהאוז כמפקד הספינה.
בשבועות הספורים לפני שהמצר קפא כולו למשך החורף, היה על סטנהאוז לפקח על פריקת יתר קבוצות החוף ומחסני האספקה אל החוף.
כמו כן נדרש למצוא מעגן קבע בטוח לספינה לחודשי החורף; לפני צאתו לדרך הורה מקינטוש במילים מפורשות לסטנהאוז, שזו היא חובתו הראשונה במעלה.
המעגן היחיד הבטוח לחורף במצר מקמרדו שהיה ידוע עליו היה הבסיס הישן של משלחת דיסקברי של סקוט בהאט פוינט, דרומית לבליטה הידועה כלשון הקרחון, שחילקה את המצר לשני חלקים.
אלא שספינתו של סקוט קפאה בקרח למשך שנתיים, ונדרשו שתי אוניות חילוץ וכמה מטעני נפץ כדי לשחרר אותה.
שקלטון היה נחוש בדעתו להימנע ממצב כזה, ונתן למקינטוש הוראות מפורשות, שאותן העביר כלשונן לסטנהאוז, להעגין את "אורורה" מצפון ללשון.
שום ספינה לא חרפה קודם בחלקו הצפוני החשוף של המצר, והימאים המנוסים ארנסט ג'ויס וג'יימס פאטון הטילו ספק בתבונה שבכך ביומניהם הפרטיים.
אחרי תום המשלחת, כתב ג'ון קינג דייוויס, שמונה להנהיג את משימת החילוץ של קבוצת ים רוס, כי מן הראוי היה להתעלם מהוראתו של שקלטון וכי סטנהאוז היה צריך לקחת את "אורורה" למעגן המבטחים של האט פוינט, על אף הסיכון שבקפיאה בקרח.
סטנהאוז ניסה תחילה להטיל עוגן בצד הצפוני של לשון הקרחון עצמה.
אסון נמנע בדוחק כאשר שינוי בכיוון הרוח איים לכלוא את "אורורה" בין הלשון לקרח הדחוס, שהתקדם בכיוונה.
לאחר שבחן אפשרויות אחרות ופסל אותן, החליט סטנהאוז לבסוף להטיל עוגן בכף אוונס, שם הקים סקוט את בסיס משלחת טרה נובה, כ-11 ק"מ צפונית ללשון הקרחון.
ב-14 במרץ, לאחר כמה ניסיונות כושלים, תמרן סטנהאוז את "אורורה" בירכתיה תחילה אל עבר החוף בכף אוונס, שם הוטלו שני עוגנים גדולים ושוקעו בבטון בקרקע.
כבלים ועוגנים נוספים הוטלו בעקבותיהם.
ב-14 במרץ הייתה הספינה צמודה לקרח החוף ומחוברת אליו, במילים של הקצין השני לזלי תומסון, "במספר מספיק של כבלים ועוגנים להחזיק משחתת".
המעגן הלא-מוגן של כף אוונס חשף את "אורורה" לפגעי החורף בכל עוצמתם.
באמצע אפריל נראתה האונייה כ"שלד ספינה טרופה", בנטייה חדה ימינה וטרף לזעזועים אלימים ולרעידות ככל שהלך הקרח וסגר עליה סביב.
כל אימת שמזג האוויר נרגע במידת מה, נעשו מאמצים להזקיף ולחבר את אנטנות הרדיו, כדי לאפשר תקשורת עם קבוצות החוף ובהמשך, כך קיוו, עם אוסטרליה וניו זילנד.
שארית המטען שנועד להעברה אל המצבורים באמצעות מזחלות נפרקה אל החוף.
אבל חלק גדול מן האספקה האישית של קבוצות החוף, דלק וציוד, נשארו על הספינה, לאור ההנחה, שהאונייה תישאר במקומה למשך כל החורף.
בסביבות השעה 21:00 ב-6 במאי, בעיצומה של סופה עזה, שמעו האנשים שעל האונייה שני "מטחי נפץ", כשהכבלים הראשיים נעקרו מעוגניהם.
שילוב הכוחות של הרוח והקרח הנע במהירות תלש את "אורורה" ממעגנה והספינה, נעוצה ומוקפת בשדה קרח גדול, נסחפה אל מצר הים.
סטנהאוז פקד להגביר קיטור בתקווה שבכוח המנוע תצליח "אורורה" לחזור אל החוף עם שוך הסערה, אבל המנועים פורקו בחלקם לצורך תיקונים בתקופת החורף, ומן הנמנע היה להפעילם מיד מחדש.
בכל מקרה, למנוע בעל 98 כוח סוס ולמדחף בעל בורג יחיד לא היה הכוח הדרוש.
בשל שאגות הרוח המשתוללת לא יכלה הקבוצה המדעית בכף אוונס לשמוע את המתרחש, ורק בבוקר נודע להם שהאונייה נסחפה ואיננה.
שמונה-עשר איש היו על סיפון ה"אורורה" כשזו נעקרה ממעגנה, ועשרה אנשים נשארו תקועים על החוף.
ארבעה מדענים התגוררו בצריף שבכף אוונס; שישה חברים בקבוצות הראשונות להנחת מצבורים, בהם מקינטוש וג'ויס, נשארו מנותקים בהאט פוינט, מצפים להזדמנות לחצות את קרח הים כדי להגיע לכף אוונס.
עד 8 במאי הדפה סופה דרומית מתמשכת את האונייה, עדיין בצבת הקרח, צפונה, החוצה ממצר מקמרדו ואל ים רוס הפתוח.
במשך היומיים הבאים התחזקו הרוחות במידה כזאת, שהאנשים לא יכלו לעבוד על הסיפון, אבל ב-12 במאי התמתן מזג האוויר לאפשר הצבת אנטנת רדיו זמנית, והוק התחיל לנסות ליצור קשר עם האנשים שעל החוף.
הודעות המורס שלו לא הצליחו להגיע אל כף אוונס.
אף כי טווח השידור לא עלה בדרך כלל על 480 ק"מ, ניסה הוק להעלות לשידור את תחנת הרדיו באי מקוארי , במרחק יותר מ-2,340 ק"מ, גם הפעם ללא הצלחה.
ב-14 במאי הועלו שרידיהם השבורים של שני עוגני החרטום, שאיימו להפוך את האונייה, אל סיפונה.
במהלך הימים הבאים התעבה קרח הים הדחוס, ובסערה הגוברת והולכת כובו הדוודים, משום שניסיון לתמרן בכוח המנוע בתנאים כאלה היה מבזבז פחם.
עוד קושי היה חידוש מלאי המים החיים של האונייה.
גוש קרח גדול היה בטווח ראייה, אך רחוק מכדי להגיע אליו בתנאי מזג האוויר הקיימים.
על כן, כדי להשיג מי שתייה, נאלצו האנשים לאסוף שלג.
השגת מזון הייתה בעיה פחותה בערכה; הם יכלו להגדיל את מלאי המזון של "אורורה" בצייד הפינגווינים וכלבי-הים שהתקהלו סביב הספינה.
כדי להעלות את המוראל קיבלו אנשי הצוות הקצבה של רום לחגוג את "יום האימפריה" ב-24 במאי.
ב-25 במאי, בעוד "אורורה נסחפת לעבר חוף ארץ ויקטוריה, תיאר סטנהאוז חיזיון ש"מזכיר בית קברות", גושי קרח כבדים מפותלים וניצבים זקופים.
"אורורה" הייתה נתונה בסכנה מתמדת כאשר גושי הקרח הללו נעו וחגו סביבה.
סטנהאוז הורה לצוות להכין ציוד מזחלות ומצרכי מזון לאפשרות שייאלצו לצאת ברגל אל החוף, במקרה ש"אורורה" תילכד ותתנפץ, אבל הסכנה המיידית הזאת לא התממשה.
לאחר זאת באו שבועות של חוסר-פעילות יחסי, וסטנהאוז שקל את האפשרויות.
אם האונייה תישאר כבולה בקרח אך קבועה במקום אחד, יוכל, אם קרח הים יאפשר זאת, לשלוח קבוצת מזחלת חזרה אל כף אוונס עם ציוד ומצרכי מזון.
אם, לעומת זאת, תימשך ההיסחפות צפונה, הרי בו ברגע שהספינה תשתחרר מכבלי הקרח ישים סטנהאוז פעמיו לניו זילנד ומשם, לאחר תיקונים וציוד מחדש, יחזור לכף אוונס בספטמבר או אוקטובר לעונה השנייה של הנחת מצבורים.
ב-9 ביולי התגברה מהירות ההיסחפות, והיו סימנים של הגברת הלחץ בקרח הדחוס.
ב-21 ביולי הייתה הספינה לכודה במצב, שאפשר לקרח ללחוץ עליה משני קצותיה, לפיתה שניפצה את מוט ההיגוי במידה שלא ניתן לתקנו.
לפי יומנו של הוק: "כל הימאים היו מוכנים לקפוץ מעבר למעקה אל הקרח.
נראה ודאי, שהספינה לא תחזיק מעמד." למחרת היום התכונן סטנהאוז לנטישת הספינה, אבל תנועות חדשות בקרח הקלו על הלחץ ובסופו של דבר הביאו את "אורורה" לעמדה בטוחה יותר.
התוכניות לנטישת הספינה בוטלו; הוק תיקן את אנטנות הרדיו שלו וחידש את מאמציו להגיע לאי מקווארי, ב-6 באוגוסט הופיעה השמש לראשונה מאז תחילת ההיסחפות.
"אורורה", עדיין תקועה ללא תזוזה, נמצאה עכשיו 648 ק"מ צפונית לכף אוונס, סמוך לכף אדייר בקצה הצפוני של ארץ ויקטוריה, שם מתמזג ים רוס באוקיינוס הדרומי.
כשהספינה עברה את כף אדייר, השתנה כיוון הסחף לצפוני-מערבי.
ב-10 באוגוסט העריך סטנהאוז, שהם נמצאים 81 ק"מ צפונית-מזרחית לכף, וכי שיעור הסחף של הספינה הוא בממוצע קצת יותר מ-36 ק"מ ליום.
כמה ימים לאחר זאת רשם סטנהאוז ביומנו, שהספינה "הולכת וחוזרת", כלומר, נסחפת אחורה וקדימה בלי להתקדם.
"מכל מקום, איננו צריכים להתלונן ואנו חייבים להיות סבלנים", כתב, והוסיף, כי מראש התורן יש רושם ברור של מים פתוחים במרחק.
לאור האפשרות שקצה הקרח הדחוס נמצא בקרבת מקום, החלה עבודה על בניית מוט היגוי זמני.
לשם כך היה צורך להרחיק את שברי מוט ההיגוי המנופץ, משימה שבוצעה ברובה על ידי המהנדס דונלי.
מוט ההיגוי הזמני נבנה מתחליפים מכל הבא ליד, וב-26 באוגוסט היה מוכן לשימוש ברגע ש"אורורה" תשתחרר מן הקרח.
אז יונמך מעבר לירכתי הספינה ויופעל ידנית, "כמו משוט ענקי".
ב-25 באוגוסט התחיל הוק לקלוט פה ושם אותות רדיו מזדמנים מחילופי שדרים בין האי מקוארי לניו זילנד.
בסוף אוגוסט החלו תעלות מים להתגלות בתוך הקרח, ולפעמים אפשר היה להבחין בגל מתגבע מתחת לספינה.
עם זאת, מזג אוויר סוער חזר בספטמבר, כשרוח בעוצמה של הוריקן הפילה את אנטנת הרדיו ועיכבה זמנית את מאמציו של הוק.
ב-22 בספטמבר, כשאורורה הייתה כמטחווי עין מאיי באלני הלא-מיושבים, העריך סטנהאוז שהם שייטו יותר מ-1260 ק"מ מכף אוונס, במה שכינה "היסחפות מופלא".
עוד הוסיף וציין, שבמשך כל הזמן מתנהלים תצפיות ורישומים סדירים של טבע הקרח וכיוונו: "ההיסחפות לא הייתה לריק, ו[...] הכרת המצב והיסחפות של הקרח הדחוס תהיה תוספת יקרת-ערך לסך הידע האנושי".
בתנאי החיים ב"אורורה" לא חלו כמעט שינויים במהלך החודשים הבאים.
סטנהאוז עמל לקיים את המוראל, העסיק את האנשים בעבודה כל אימת שהדבר התאפשר וארגן פעילויות פנאי, כולל משחקי כדורגל וקריקט על הקרח.
ב-21 בנובמבר חצתה "אורורה" את החוג האנטארקטי, וסוף סוף היה ברור וגלוי לעין, שהקרח סביב הספינה מתחיל להימס: "...
סופת שלגים אחת הגונה תחולל שבירת-קרח כללית", כתב סטנהאוז.
בימים הראשונים של ינואר 1916 התחיל מצוף הקרח שלפת את הספינה להישבר בשמש.
לפי השערתו של סטנהאוז, לאחר התיקונים בניו זילנד: "אם נוכל להפליג מליטלטון בסוף פברואר ואם ישחק לנו המזל ונזכה למעבר מהיר דרומה, יש לנו סיכוי להגיע להאט פוינט לפני שהמצר יקפא כולו."
במרחק קצר מן הספינה נראה קרח נע במהירות, אבל "אורורה" נשארה תקועה ללא ניע במשך כל חודש ינואר.
ככל שהקיץ האנטארקטי קרב אל קצו, נאלץ סטנהאוז לשקול את האפשרות ש"אורורה" תישאר לכודה לעוד שנה, ואחרי שסקר את מלאי הדלק והמזון, הורה לצוד עוד כלבי-ים ופינגווינים.
המשימה הייתה קשה, כיוון שהקרח שהתרכך עשה את ההתרחקות מן הספינה למסוכנת.
עם התמוססות קליפת הקרח שעטפה את הספינה, נפתחו חיבורי הקורות ומים בגובה מטר בערך חלחלו אל הספינה מדי יום וחייבו עבודה מתמדת במשאבות.
ב-12 בפברואר, כשהצוות היה עסוק בפעילות זו, החל סוף סוף הקרח שהקיף את הספינה להישבר.
תוך דקות נסדק כל המצוף והתרסק לחתיכות, בריכת מים נפתחה לפניהם וה"אורורה" צפה חופשית ומשוחררת.
בבוקר הבא פקד סטנהאוז להעלות את המפרשים, אבל ב-15 בפברואר נבלמה הספינה במצבור קרח ונשארה לבלי נוע למשך עוד שבועיים.
סטנהאוז לא רצה להפעיל את המנועים משום שעתודות הפחם שלו היו מעטות, אבל ב-1 במרץ הגיע להחלטה, שאין עוד ברירה; הוא הורה להגביר את הקיטור, ולמחרת היום נעה הספינה קדימה בכוח מנועיה.
אחרי סדרה של עצירות וזינוקים, התגלה ב-6 במרץ, מרום התורן, קצה הקרח.
ב-14 במרץ יצאה סוף סוף אורורה מן הקרח הדחוס, אחרי שנסחפה כלואה בתוכו במשך 312 ימים ולאורך 2,880 ק"מ.
סטנהאוז קבע את מיקום הספינה בהגיעה לים הפתוח בקו רוחב '27 64° דרום וקו אורך '32, 157° מזרח.
העיכובים בהיחלצות מן הקרח הדחוס שמו קץ לתקוותיו של סטנהאוז להביא סיוע מהיר לכף אוונס.
בעדיפות ראשונה במעלה הציב עכשיו את הצורך להגיע לניו זילנד ולשוב לאנטארקטיקה באביב הבא.
במשך השבועות האחרונים המתסכלים בשבי הקרח, עמל הוק על מכשיר הרדיו והתחיל שוב לשדר.
הוא ושאר אנשי הצוות לא היו מודעים לכך, שתחנת השידור באי מרקוארי , הקרובה ביותר לאזור ההיסחפות שלהם, נסגרה בזמן האחרון על ידי ממשלת אוסטרליה מטעמי חיסכון.
ב-23 במרץ, בשימוש באנטנה מרובעת שהורכבה במיוחד בגובה 24 מטרים, שידר הוק מסר, שהגיע, הודות לתנאי אטמוספירה חריגים, אל תחנת השונית בניו זילנד.
למחרת היום נקלטו האותות שלו בהובארט, טסמניה, ובמהלך הימים הבאים שידר פרטים על מיקומה של "אורורה", מצבה הכללי ומצוקת הקבוצה התקועה על החוף.
השדרים האלה, והתנאים החריגים שאפשרו את העברתם למרחק גדול בהרבה מן הטווח הרגיל של הציוד, דווחו לעולם כולו.
מסעה של "אורורה" מן הקרח לאזור מבטחים היה איטי והרה סכנות.
ההכרח לחסוך בעתודות הפחם המתמעטות והולכות אפשר שימוש מוגבל במנועים, ומוט ההיגוי המאולתר היקשה על ההיגוי; הספינה התנודדה לעיתים חסרת-ישע, נתונה בסכנת התהפכות.
אפילו לאחר יצירת הקשר עם העולם החיצון נרתע סטנהאוז מבקשת סיוע ישיר, מחשש שתביעת הצלה עלולה להעמיד את המשלחת במבוכה נוספת.
אף על פי כן, הוא נאלץ לבקש עזרה כש"אורורה" התקרבה לניו זילנד ב-31 במרץ, במזג אוויר סוער שאיים להדוף אותה אל הסלעים.
כעבור יומיים הגיעה הגוררת "דאנדין" אל הספינה והתחברה אליה בכבל גרירה.
בבוקר המחרת, 3 באפריל 1916, הובאה "אורורה" אל הנמל בפורט צ'אלמרס.
עם הגיעו לניו זילנד נודע לסטנהאוז, שאין כל ידיעות משקלטון ומקבוצת ים ודל מאז הפליגו מג'ורג'יה הדרומית בדצמבר 1914; התגבר הרושם, ששני חלקיה של המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית זקוקים לחילוץ.
משרדי המשלחת בלונדון הודיעו לסטנהאוז, שמקורות המימון נוצלו עד תום ואת הכסף לעבודות התיקון והציוד של "אורורה" צריך יהיה למצוא במקום אחר.
עוד התברר, שבעלי הדעה סבורים שהצלת הקבוצה של שקלטון קודמת לזו של האנשים הלכודים בכף אוונס.
תקופה זו של חוסר ודאות עמדה בעינה עד להופעתו הפתאומית של שקלטון באיי פוקלנד, בראשית חודש יוני.
עכשיו, כשמשימת חילוץ יחידה עמדה לפניהם, הסכימו ממשלות בריטניה, אוסטרליה וניו זילנד לממן במשותף את משלחת החילוץ לים רוס, וב-28 ביוני החלה העבודה על "אורורה".
סטנהאוז הניח עדיין, שכרב חובל בפועל של האונייה יהיה זה הוא שינהיג את קבוצת החילוץ, אבל התברר, שהוועדה שמונתה לפקח על שיפוץ ה"אורורה" והחזרתה לפעולה מתחה ביקורת על שקלטון כמי שארגן את משלחת ים רוס מלכתחילה.
הוועדה רצתה למנות מפקד מטעמה על משלחת החילוץ וסטנהאוז, כאיש אמונו של שקלטון, לא היה מקובל עליה.
התעורר גם ספק בשאלה, אם סטנהאוז מנוסה דיו לפקד על משלחת, לאור בחירתו האומללה במעגן חורף.
לאחר חודשים של חוסר ודאות נודע לסטנהאוז, באמצעות ידיעה בעיתון מיום 4 באוקטובר, שג'ון קינג דייוויס מונה לרב החובל החדש של "אורורה".
לדייוויס היה ניסיון רב באנטארקטיקה, כמי שהיה קצין ראשון ובהמשך רב-חובל של "נמרוד" במשלחת של 1907–1909 ורב החובל של "אורורה" במהלך המשלחת האוסטרלו-אסייתית לאנטארקטיקה.
בהמרצתו של שקלטון, שלא לשתף פעולה עם החלטה זו, דחה סטנהאוז את ההצעה להצטרף להפלגה כקצין ראשון ושוחרר מתפקידו, יחד עם תומסון, דונלי והוק.
שקלטון הגיע לניו זילנד מאוחר מכדי להשפיע על מהלך העניינים, מעבר לארגון מינויו הוא לקצין מחוץ למניין על "אורורה" לפני הפלגתה לכף אוונס ב-20 בדצמבר 1916. ב-1920 העניק המלך ג'ורג' החמישי תואר אבירות לג'וזף סטנהאוז לאות הוקרה לשירותו על ה"אורורה".
ב-10 בינואר 1917, עם צוות שכמעט כולו חדש, הגיעה "אורורה" לכף אוונס ואספה את שבעת הניצולים ששרדו מקבוצת החוף לאחר שמקינטוש, ויקטור היוורד וארנולד ספנסר-סמית נספו.
היה זה ביקורה האחרון של האונייה במימי אנטארקטיקה; עם שובו לניו זילנד מכר אותה שקלטון לחברה להובלת פחם.
"אורורה" הפליגה מניו קאסל, ניו סאות' וויילס, ב-20 ביוני 1917 לכיוון צ'ילה, ולא נראתה עוד.
חברת הביטוח לויד'ס דיווחה עליה באופן רשמי ב-2 בינואר 1918. בין הימאים שאבדו עם האונייה היה ג'יימס פאטון, שהיה רב מלחים ב"אורורה" בכל תקופת המשלחת לים רוס ובמשך ההיסחפות, וכן במשימת החילוץ שאחריה.
היסאיושי הראסווה (ביפנית: 原沢 久喜; נולד ב-3 ביולי 1992) הוא ג'ודוקא יפני, זוכה מדליית כסף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג.
בשנת 2013, זכה הראסווה במדליה המשמעותית הראשונה שלו, מדליית ארד בגראנד סלאם טוקיו לאחר שניצח את ז'אן-סבסטיאן בונבווזן מצרפת.
בשנת 2014 זכה במדליית ארד בגראנד סלאם טיומן וזהב בגראנד פרי צ'ינגדאו לאחר שניצח יריב ממונגוליה.
באוקטובר 2015, הראסווה זכה במדליית זהב בגראנד סלאם פריז היוקרתי לאחר שגבר על דויד מורה הברזילאי בגמר, חודשיים לאחר מכן זכה בגראנד סלאם טוקיו כשניצח בגמר את בן-ארצו ריו שיצ'ינוהה.
ב-2016 זכה שוב בגראנד סלאם פריז לאחר שגבר על אורי ששון הישראלי בגמר.
ב-29 במאי 2016, הראסווה התחרה בטורניר המאסטרס היוקרתי שנערך בגוודלחרה וזכה במדליית ארד לאחר שניצח את ברנה בור ההונגרי בקרב על המדליה.
ב-12 באוגוסט 2016, הוא התחרה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג וזכה במדליית כסף.
בקרב הראשון הוא ניצח את אדם אוקרואשווילי הגיאורגי, בשמינית הגמר את אושנגי קוקאורי האזרי וברבע הגמר גבר על אלכס גרסיה מנדוסה הקובני.
בחצי הגמר ניצח את עבדולו טנגרייב האוזבקי ובגמר הפסיד לטדי רינר הצרפתי.
באליפות העולם בג'ודו 2017 זכה בזהב עם יפן בקטגוריית הנבחרות המעורבות.
ב-26 בפברואר 2017, זכה במדליית כסף בגראנד פרי דיסלדורף לאחר שהפסיד בגמר לבן-ארצו היפני קוקורו קגאורה.
ב-25 בפברואר 2018, הראסווה התחרה בגראנד סלאם דיסלדורף וזכה במדליית הכסף.
בחצי הגמר הוא ניצח את אנדריי וולקוב הרוסי לאחר שוולקוב ספג 3 עונשים.
בגמר פגש את בן ארצו היפני טאקשי אוג'יטאני ולאחר קרב פסיבי, כאשר נותרו 2 דקות ו-11 שניות לסוף הקרב, החליט השופט לעצור את הקרב ובמקרה נדיר ולאור חוסר היוזמה והפעילות של שני הג'ודוקא, החליט להעניק לשניהם את העונש השלישי והאחרון לאחר ששניהם ספגו כבר 2 עונשים.
הקרב נגמר ללא מנצח ושניהם קיבלו את מדליית הכסף.
באליפות העולם 2018 שנערכה בבאקו, זכה הראסווה במדליית הארד.
בסיבוב הראשון הוא ניצח באיפון את אנחל פארה הספרדי, בסיבוב השני הוא ניצח בעונשים את רפאל סילבה הברזילאי ובשמינית הגמר הוא ניצח באיפון את קים מין-ג'ונג הדרום-קוריאני לאחר שביצע תרגיל הראי-גושי.
ברבע הגמר הראסווה הפסיד לדורנבייאר אולזיבייאר המונגולי ונשר לקרבות בית הניחומים.
לאחר שניצח את באיפון את רוי מאייר ההולנדי, הראסווה עלה לקרב על מדליית הארד.
בקרב על המדליה הוא גבר באיפון על בקמורוד אולטיבוייב האוזבקי.
באליפות העולם 2019 שנערכה בטוקיו, זכה הראסווה במדליית הכסף.
את שתי קרבותיו הראשונים הוא ניצח באיפון וברבע הגמר הוא ניצח בעונשים את רפאל סילבה הברזילאי.
בחצי הגמר הוא גבר באיפון על גוראם טושישוילי הגיאורגי לאחר תרגיל או-גושי.
בגמר הראסווה התמודד מול לוקאש קרפאלק הצ'כי והפסיד בעונשים לאחר שספג את העונש השלישי 3 דקות ו-50 שניות בתוך זמן ניקוד זהב.
בדצמבר אותה השנה הוא זכה במדליית זהב בטורניר המאסטרס היוקרתי לאחר שניצח בגמר את לוקאש קרפאלק.
באולימפיאדת טוקיו 2020, זכה הראסווה במדליית כסף יחד עם נבחרת יפן בתחרות הקבוצתית.
בתחרות האישית בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג, הוא סיים במקום החמישי לאחר שהפסיד לטדי רינר הצרפתי בקרב על מדליית הארד.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2014 גראנד פרי צ'ינגדאו סין 2015 גראנד סלאם טיומן 2015 גראנד סלאם פריז 2015 גראנד סלאם טוקיו 2016 גראנד סלאם פריז 2019 גראנד סלאם דיסלדורף 2019 מאסטרס צ'ינגדאו סין
הינריך לוזה היה סוחר, פקיד בנק ופוליטיקאי נאצי.
בין השנים 1925 ו-1945 היה לוזה הגאולייטר של שלזוויג-הולשטיין.
ב-1933 מונה לוזה לתפקיד מושל שלזוויג-הולשטיין, תפקיד בו החזיק עד 1945. בין יולי 1941 ודצמבר 1944 היה לוזה גם קומיסר הרייך (Reichskommissar) בנציבות הרייך אוסטלנד, הממשל האזרחי הגרמני ששלט בשטחי אסטוניה, לטביה, ליטא ובלארוס.
בתפקידו זה היה לוזה אחראי על רציחות המוניות, בעיקר רצח יהודים.
הוא ישב בריגה והיה כפוף נומינלית למיניסטר הרייך לענייני השטחים הכבושים במזרח, אלפרד רוזנברג.
בפועל שימש לוזה כשליט כל שטחי אוסטלנד.
בשנת 1948 הועמד לדין ונדון ל-10 שנות מאסר, אולם שוחרר ב-1951.
מוצאו של לוזה היה ממשפחת איכרים.
משנת 1903 עד 1912 למד בבית הספר ביישוב מוצאו, מילנברבק.
לאחר מכן למד בבית הספר הגבוה למסחר, שם למד גם אחיו הצעיר ברנרד לאחר מכן (אין קשר לברנרד לוזה התאולוג ).
לאחר מכן עבד בפירמת המסחר בלום ווס בהמבורג.
בין השנים 1915–1916 שירת בצבא הקיסרות הגרמנית ושוחרר עקב פציעה קרבית.
בשנת 1919 הצטרף לוזה לאגודת האיכרים בשלזוויג-הולשטיין.
בשנת 1920 הצטרף למפלגת האיכרים הדמוקרטית של שלזוויג-הולשטיין ובמסגרתה רכש לעצמו שם.
בתקופה זו עבד כפקיד בנק באלטונה.
בשנת 1923 הצטרף לוזה למפלגה הנאצית והיה מראשי הסניף שלה באלטונה עם אמיל בריקס ופאול מודר .
ב-1924 היה שותף בארגון הגוש הימני הסוציאלי-עממי (Völkisch-sozialer Block) באלטונה.
עד 1928 עבד במועצת העירייה.
בשנת 1924 הכיר את אלפרד רוזנברג.
רוזנברג העריך את חיבורו Wesen, Grundsätze und Ziele der NSDAP ("על טבעה של המפלגה הנאצית, עקרונותיה ומטרותיה").
היה זה בתקופת מעצרו של היטלר ובתקופה שבה עזבו רבים את המפלגה הנאצית.
בשנת 1925 ייסד לוזה את אזור המפלגה ("Gau") בשלזוויג-הולשטין ומונה לראש האזור (גאולייטר).
בתפקיד זה היה עד נפילת המשטר הנאצי ב-1945.
בשנת 1926 השתתף לוזה בוועידת במברג שביצרה את שלטונו של היטלר במפלגה הנאצית.
בשנת 1928 מונה לממונה המפלגה על התרבות הגרמנית ועל עידוד הפולקיזם.
בין 1928–1929 היה לוזה הגאולייטר של המבורג, מינוי זמני.
בין 1928 ו-1933 היה חבר הלאנדטאג של פרוסיה ושם היה סגן יושב ראש הסיעה של המפלגה הנאצית.
בבחירות לרייכסטאג ביולי 1932 היה מועמד המפלגה הנאצית מטעם אזור שלזוויג-הולשטיין אך התפטר בספטמבר.
בין 1934 ו-1943 היה גרופנפיהרר ואוברגרופנפיהרר של האס-אה.
במקביל ליתר תפקידיו היה מ-1939 ממונה ההגנה של הרייך .
תוארי כבוד שקיבל משכונת אלטונה ומהמבורג בחוק המבורג רבתי לא בוטלו אחרי נפילת המשטר הנאצי.
בין השנים 1933–1945 היה לוזה חבר הרייכסטג בזכות מינוי שנתן לו היטלר.
בשנת 1941 מונה לוזה לקומיסר הרייך לשטחי המזרח.
בתפקיד זה שימש במקביל להיותו גאולייטר של שלזוויג-הולשטיין.
בתפקיד זה היה פעיל מרכזי ברצח היהודים.
בסוף 1941 כתב אליו ארהרד וטצל את "מכתב תא הגזים" , בו הוזכר לראשונה רצח יהודים בגז.
בתקופה זו התרבו התכתובות במחוז השליטה של לוזה בנושא רצח יהודים ושבויי מלחמה סובייטים.
ממרס 1942 היה לוזה המושל האזרחי של שטחי צפון מזרח אירופה הכבושה ודחף לרצח היהודים, שלדבריו היו "עול פוליטי".
ב-1943 כתב לרוזנברג על הצורך ב"טיפול מיוחד" ביהודים.
במאי 1945 הודח לוזה מחלק מתפקידיו על ידי קרל דניץ.
מיד אחרי תום המלחמה נעצר לוזה על ידי הבריטים.
ב-1947 הועבר לנירנברג ונחקר על ידי רוברט קמפנר.
הוא הועמד לדין בפני בית דין בבילפלד על תפקידו כקומיסר בשטחי המזרח ועל שותפותו ברצח יהודים.
הוא הורשע בינואר 1948 ונידון לעשר שנות מאסר ולהחרמת רכושו, אולם כבר בפברואר 1951 שוחרר מטעמי בריאות.
בהמשך תבע לוזה את הפנסיה שלו ממדינת שלזוויג-הולשטיין וזכה בחלקה.
הפנסיה שביקש לקבל על תפקודו כגאולייטר, נמנעה ממנו בעקבות התנגדות ממשלת מדינת שלזוויג-הולשטיין.
ב-1961 העיד במשפטי קובלנץ נגד איש האס-אס קרל צנר .
חקירה נגד לוזה עצמו החלה רק בשנת 1967, שלוש שנים לאחר מותו של לוזה.
הינֶרפֶּטון (שם מדעי: Hynerpeton; מילולית: "יצור קריפטידי מתצורות היינר ") הוא סוג נכחד של דו-חיים מתור הדבון, שחי לפני 360 מיליון שנה.
יצור זה היה שייך לסדרה הנכחדת איכתיוסטגאים, אשר הייתה קרובה לדו-חיים המודרניים אך גם בעלת מאפיינים של דגי ריאות.
יצור זה הגיע לאורך 1.5 מ', ודמה בצורתו לסלמנדרה גדולה בעלת זנב מפרשי ולסת גדולה ללא שיניים.
הרגליים היו קטנות אך היו מיועדות לתנועה על היבשה.
הוא נשם אוויר בעזרת ריאות, אולם מבנה העור שלו דרש לחות קבועה, כך שהוא נמצא על החופים רק בלילה או לפרקי זמן קצרים מאוד ושאר הזמן היה במים.
הוא הטיל את ביציו במים, כמו רוב הדו-חיים.
יצור זה היה שחיין טוב בזכות זנבו החזק, והוא צד יצורים קטנים יותר מתחת למים בבליעתם.
הזכרים ניהלו קרבות על היבשה באמצעות דחיפות הדדיות.
מהיצור נמצאו מספר עצמות כתפיים בפנסילבניה שבארצות הברית.
ההינרפטון מופיע בסדרת הטלוויזיה "ללכת עם מפלצות" בפרק הראשון.
הוא מוצג שם כיצור אמפיבי שהסתובב במים מלאי סכנות מצד דגים טורפים.
הינשוף הוא סרט ריגול ישראלי מ-1988 בבימיו של אמנון רובינשטיין על פי תסריט של טוביה מנדלסון, עם אסי דיין, גדליה בסר ולאורה ריבלין בתפקידים הראשיים.
תסריט הסרט נכתב על ידי העיתונאי טוביה מנדלסון, בהתבסס על מקרים אמיתיים בהם נחשפו בישראל מרגלים סובייטים.
שהאסטרטגיה הסובייטית הייתה לשתול מרגלים כהשקעה לטווח ארוך, כאשר הם נטמעו במדינה בו פעלו במשך שנים ארוכות והופעלו רק במקרה הצורך.
הוא הציג את הרעיון לחברו הבמאי אמנון רובינשטיין שהחליט לעזור לממש אותו.
השניים גיסו מימון מאנשי העסקים ברוך איבצ'ר ואהוד בן ש"ך ואת המפיק מיכאל שרפשטיין.
בקיץ 1987 לוהק אסי דיין לתפקיד הראשי.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה חגיגית בתל אביב, ובפסטיבל הסרטים הישראלי בלוס אנג'לס ובמסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים.
לאחר שבועיים מצאתו הוחלט להפסיק את הקרנתו בבתי הקולנוע עקב חוסר הצלחתו בקרב הקהל וכמו כן בקרב מבקרי הקולנוע.
המטרה הייתה לצלם לסרט סוף חדש, לערוך אותו שוב ולהוציא גרסה חדשה לאקרנים.
אולם הגרסה החדשה מעולם לא הושלמה.
בסרט השתתף ירון לונדון בהופעת אורח בתור מנהל הרדיו.
אמנון (אסי דיין) הוא איש שב"כ שמנהלו, ראש השב"כ, נמצא במאבק יוקרה עם ראש המוסד.
למען אמביציה אישית, מתמרן ראש המוסד את המערכת כולה ומעלה חשד נגד סנדר (גדליה בסר), פרופסור שעלה לארץ מברית המועצות כחשוד בריגול בישראל עבורה.
יעל (לאורה ריבלין), אשתו של סנדר היא עיתונאית ועורכת חדשות ברדיו המסתבכת גם היא בפרשייה.
במהלך הסרט נרצח ראש השב"כ.
את גופתו מוצאים בסוויטה במלון "המלך דוד" בירושלים.
צד נוסף בסיפור העלילה היא דיפלומטית גרמניה (פיליס גלזר) שהיא המאהבת של אמנון איש השב"כ.
שחקןתפקיד אסי דיין אמנון לאורה ריבלין יעל גדליה בסר דוקטור סנדר עפרה ויינגרטן ברוריה
היסט סטוקס הוא ההבדל (ביחידות אנרגיה, מספר גל או תדר) בין מיקומי המקסימום של ספקטרום הבליעה וספקטרום הפליטה של אותו מעבר אלקטרוני (כגון: פיזור ראמאן ופלואורסצנציה).
המונח נקרא על שם הפיזיקאי האירי ג'ורג' גבריאל סטוקס.
לעיתים היסטי סטוקס ניתנים ביחידות של אורך גל, אך יחידות אלו פחות משמעותיות מאשר יחידות אנרגיה, מספר גל או תדר מכיוון שהראשונות תלויות באורך גל הבליעה.
לדוגמה, היסט סטוקס של 50 ננומטר מאורך גל בליעה של 300 ננומטר גדול יותר במונחי אנרגיה מאשר היסט סטוקס של 50 ננומטר מאורך גל בליעה של 600 ננומטר.
כאשר מערכת (בין אם מדובר במולקולה או באטום) בולעת פוטון, היא משיגה אנרגיה ונכנסת למצב מעורר.
אחת הדרכים למערכת להגיע לרלקסציה היא פליטת פוטון שתגרום לאיבוד האנרגיה (שיטה אחרת היא אובדן האנרגיה כחום).
כאשר לפוטון הנפלט יש פחות אנרגיה מהפוטון שנבלע, הבדל אנרגיה זה נקרא היסט סטוקס.
היסט סטוקס הוא בעיקר תוצאה של שתי תופעות: רלקסציה ויברציונית ורה-אורגניזצית ממס.