tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספרה השישי, "ים השלווה" (Sea of Tranquility), יצא לאור ב-2022. הספר ראה אור בעברית בהוצאת בבל ב-2023 בתרגומה של שרון פרמינגר.
אמיליאנו קלמזוק (בספרדית: Emiliano Calemzuk; נולד ב-20 באפריל 1973 בארגנטינה) הוא איש תקשורת ומנהל ישראלי-ארגנטינאי, המשמש כמנכ"ל רשת 13 מאז מרץ 2024.
הוא בוגר אוניברסיטת פנסילבניה בהצטיינות, ודובר חמש שפות.
בשנת 2019 עלה לישראל עם משפחתו מלוס אנג'לס.
קלמזוק עוסק בתעשיית הטלוויזיה כ-25 שנה בתפקידים שונים, בהם גם תפקידי ניהול בכירים בארצות הברית, אמריקה הלטינית ואירופה.
הוא כיהן כנשיא אולפני הטלוויזיה של פוקס (Fox Television Studios), שם הוביל את החברה להפקת סדרות כמו "המגן", "סוכן מחוק" ו"האמריקאים", והביא את הכנסותיה לכ-400 מיליון דולר.
בנוסף, שימש כנשיא Fox International Channels Europe, ובמהלך כהונתו בתפקיד זה ניהל את הפעילות הרב-ערוצית במדינות ובהן ספרד, צרפת, גרמניה, טורקיה ומזרח אירופה.
במרץ 2024 מונה קלמזוק למנכ"ל רשת 13. עם כניסתו לתפקיד, הביע את מחויבותו להוביל את הערוץ להישגים חדשים, תוך התמקדות בצופים וביצירת תוכן מאחד ומבדר, במיוחד בתקופות משבר.
בתקופת כהונתו, התמודד הערוץ עם אתגרים משמעותיים, כולל ירידה ברייטינג ותחרות גוברת.
בנובמבר 2024 הודה קלמזוק כי הערוץ ניהל מגעים לרכישת רצועות שידור מערוץ החדשות i24NEWS, אך הכחיש את הפרסומים על מגעים להפיכת i24NEWS לספק החדשות המרכזי של רשת.
בפברואר 2025 הודיעה הנהלת רשת 13, בהובלת קלמזוק, על רכישת השליטה בחברה מקבוצת אקסס של לן בלווטניק, כאשר ההנהלה תחזיק ב-74% מהמניות, בעוד 26% יישארו בידי הבעלים הנוכחיים.
מהלך זה נועד להוביל את החברה לשינויים ארגוניים ולחזרה לרווחיות עד 2026.
קלמזוק מתגורר בישראל עם משפחתו מאז עלייתם ב-2019.
אמיליו דה בונו (באיטלקית: Emilio De Bono; 19 במרץ 1866 – 11 בינואר 1944), איש צבא ופוליטיקאי איטלקי הידוע כאחד הבכירים במשטרו של בניטו מוסוליני.
דה בונו סייע בהקמת המפלגה הפשיסטית באיטליה, פיקד על הצבא המלכותי האיטלקי במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, אך בשל חלקו בהדחת מוסוליני, הוצא להורג על ידי מוסוליני בשנת 1944.
דה בונו נולד בעיירה קאסאנו ד'אדה, ליד מילאנו.
הוא התגייס לצבא האיטלקי בשנת 1884 כקצין זוטר, ועלה בסולם הדרגות.
במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית בשנת 1911 שירת במטה הכללי.
לאחר מכן לחם במלחמת העולם הראשונה, בה הצטיין בקרבות כנגד האימפריה האוסטרו הונגרית.
בשנת 1920 השתחרר בדרגת גנרל.
בתחילת שנות העשרים סייע דה בונו לארגן את המפלגה הפשיסטית, ובשנת 1922 היה בין ארבעת מארגני המצעד על רומא, שסימן את תחילת המשטר הפשיסטי באיטליה.
בתקופה שלאחר מכן שירת כמפקד המשטרה, מפקד המיליציה הפשיסטית, ומושל טריפוליטניה.
ב-1925 נשפט על חלקו ברצח הסוציאליסט ג'אקומו מאטיאוטי (רצח שאף מוסוליני היה מעורב בו כנראה, ושכמעט הביא לקץ שלטונו), אך נמצא זכאי.
הוא המשיך למלא תפקיד חשוב בצבא, ובשנת 1935 כאשר פרצה המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, מונה למפקד הצבא.
לאחר מספר חודשים הוחלף על ידי פייטרו באדוליו, שכן מוסוליני סבר שהתקדמותו איטית וכי הוא זהיר מדי.
כפיצוי קיבל את התואר "מרשל איטליה" ב-16 בנובמבר 1935.
דה בונו התנגד לכניסתה של איטליה למלחמת העולם השנייה.
ב-24 ביולי 1943 השתתף בישיבת המועצה הפשיסטית העליונה בה הוחלט על הדחתו של מוסוליני, והיה אחד מאלו שהצביעו בעד ההצעה להדחתו.
לאחר שמוסוליני שוחרר משביו על ידי הגרמנים והקים ממשלת בובות בשם "הרפובליקה של סאלו", נתפס דה בונו.
יחד עם אחרים שהיו מעורבים בהחלטה על הדחת מוסוליני, וביניהם גליאצו צ'אנו, חתנו של מוסוליני, הועמד למשפט ראווה בעיר ורונה.
ב-11 בינואר 1944 הוצא להורג ביריה.
אמיליו ג'ינו סֶגְרֶה (באיטלקית: Emilio Gino Segrè, 1 בפברואר 1905 - 22 באפריל 1989) היה פיזיקאי יהודי איטלקי-אמריקאי.
חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1959, יחד עם אוון צ'מברלין, על גילוי האנטיפרוטון.
סגרה נולד בטיבולי, איטליה והחל ללמוד הנדסה באוניברסיטת רומא.
בשנת 1927 עבר ללמוד פיזיקה, תחת הדרכתו של אנריקו פרמי והשלים דוקטורט בשנת 1928. לאחר שרות צבאי קצר עבד בהמבורג עם אוטו שטרן ובאמסטרדם עם פיטר זימן.
בשנת 1932 מונה לפרופסור זוטר באוניברסיטת רומא, ועבד עם פרמי בקבוצה שכונתה "הבחורים מוויה פניספרנה".
בשנת 1936 עבר לתפקיד מנהל מעבדת הפיזיקה באוניברסיטת פלרמו, אותו החזיק עד לשנת 1938.
לאחר סיור במתקני המעבדה הלאומית לורנס ברקלי, קיבל מהם כמות מסוימת של מוליבדן רדיואקטיבי, והוכיח כי חלק מן הרדיואקטיבית נוצרה בגלל היסוד שטרם היה ידוע, שכונה טכנציום, והיה לראשון שייצר יסוד כלשהו באופן מלאכותי.
במהלך ביקורו בארצות הברית בשנת 1938, נחקקו חוקים אנטישמיים באיטליה וכיהודי, מצא עצמו סגרה במעמד של פליט וללא אפשרות לחזור לתפקיד באקדמיה האיטלקית.
הוא קיבל הצעה לעבוד כעוזר מחקר במתקני המעבדה הלאומית לורנס ברקלי, ירידה ניכרת במעמדו, ובמקביל לימד פיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
במהלך עבודה זו היה לו חלק בגילוי היסוד אסטטין והאיזוטופ פלוטוניום-239 (שמאוחר יותר שימש לבניית פצצת האטום "איש שמן" שהוטלה על העיר נגסאקי).
בשנים 1943–1946 עבד במעבדה הלאומית לוס אלמוס כראש צוות מחקר עבור פרויקט מנהטן וב-1944 קיבל לבסוף אזרחות אמריקנית.
לאחר סיום הפרויקט שב לברקלי ושם היה מרצה לפיזיקה עד פרישתו ב-1972. בשנת 1974 שב לאוניברסיטת רומא כפרופסור לפיזיקה גרעינית.
עם השנים החל סגרה לעסוק גם בהיסטוריה של הפיזיקה.
הוא כתב ביוגרפיה של אנריקו פרמי, שיצאה לאור ב-1970 בשם "אנריקו פרמי, "פיזיקאי".
ב-1976 פרסם, באיטלקית, ספר הסוקר את חייהם ותגליותיהם של גדולי הפיזיקאים בני זמנו.
גרסה אנגלית בשם From X Rays to Quarks, "מקרני רנטגן ועד קווארקים" (תורגם לעברית).
הצלחתו של הספר עוררה את סגרה לכתוב ספר נוסף על תולדות הפיזיקה מראשיתה, From Falling Bodies to Radio Waves, "מגופים נופלים ועד גלי רדיו", שיצא ב-1984.
אמיליו סגרה היה גם צלם שתיעד במצלמתו אישים ואירועים בהיסטוריה של הפיזיקה המודרנית.
ארכיון הצילומים של ההיסטוריה של הפיזיקה במכון האמריקני לפיזיקה נקרא על-שמו, לכבודו.
סגרה נישא לאשתו הראשונה אלפרידה ב-1936. נישואיהם נמשכו עד מותה ב-1970, והיו להם שלושה ילדים.
נפטר בגיל 84 מהתקף לב.
אמיליו אסטבז הוא שחקן, מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי.
אסטבז נולד בניו יורק שבארצות הברית, סבו מצד אביו היה מהגר מספרד.
הוא בנם של השחקן מרטין שין המוכר מסדרת הטלוויזיה "הבית הלבן" ואשתו ג'נט טמפלטון.
אביו ממשפחה קתולית, בעוד אימו ממשפחה בפטיסטית.
הוא אחיהם הגדול של השחקנים צ'ארלי שין, רמון אסטבז ורנה אסטבז.
הוא בחר שלא לאמץ את שם הבמה של אביו ונותר עם שם ילדותו – "אסטבז".
בשנת 1987 היה אסטבז מאורס לתקופה קצרה לשחקנית דמי מור, ובשנת 1992 נישא לזמרת והרקדנית פאולה עבדול, ממנה התגרש כעבור שנתיים.
בשנות ה-80, שהיו תחילת הקריירה הקולנועית שלו, השתייך אסטבז לחבורת שחקנים צעירה ומבטיחה שכונתה "בראט פק" () שכיכבה לרוב בסרטים בהם היה מעורב הבמאי ג'ון יוז.
על החבורה נמנו בין השאר רוב לאו, מולי רינגוולד, מתיו ברודריק, רוברט דאוני ג'וניור, דמי מור, ג'אד נלסון, אלי שידי ואנדרו מקארתי.
בשנת 1983 כיכב בסרטו של פרנסיס פורד קופולה "נערי הכרך", שהוא עיבוד של ספר באותו השם.
בשנת 1985 שיחק בסרט "חברים" לצד דמי מור, אלי שידי ורוב לאו.
באותה שנה גם שיחק ב-סרט הנעורים מועדון ארוחת הבוקר, שהפך עם השנים לסרט פולחן.
בשנת 1986 גילם אסטבז את סגן המנהל של "דיקסי בוי" ביל רובינסון, שחיסל שלוש מכונות שהתעוררו לחיים בעקבות קרינה חוצנית, בהן את משאית הגובלין הירוק בסרט "מקסימום אוברדרייב".
בשנת 1987 כיכב לצד ריצ'רד דרייפוס בסרט הפעולה "מעקב צמוד".
בשנת 1988 כיכב במערבון "אקדוחנים צעירים" (שהופץ בישראל בשם "גדולים מהחיים") לצד אחיו צ'ארלי שין וקיפר סאת'רלנד.
בשנת 1992 שיחק בסרט המדע הבדיוני "פריג'ק", על אדם שנחטף לעתיד, לשנת 2009.
בשנת 2006 כתב, שיחק וביים את הדרמה ההיסטורית "בובי", על הרצח של הסנטור רוברט קנדי.
הסרט מגולל את קורותיהן של כמה דמויות השוהות במלון אמבסדור בלוס אנג'לס בשעות שקדמו לרצח.
בשלושת סרטי "אלופים על קרח" (The Mighty Ducks)
"אתמול מאוחר בלילה" (1999) - סרט טלוויזיה
למבוגרים בלבד (2000) - בימוי ומשחק לצד אחיו, צ'ארלי שין
The Way (2010) - בימוי ומשחק יחד עם אביו, מרטין שין
לילה בספרייה (2019) - בימוי, תסריט, הפקה ומשחק
אמיליו דה' קאוואליירי (באיטלקית: Emilio de' Cavalieri; סביבות 1550 – 11 במרץ 1602) היה מלחין, מפיק, נגן עוגב, דיפלומט, כוריאוגרף ורקדן בשלהי תקופת הרנסאנס.
המוזיקה שיצר, יחד עם עוד מלחינים שפעלו ברומא, בפירנצה ובוונציה, מילאה תפקיד חיוני בהגדרת ראשיתה של תקופת הבארוק במוזיקה.
כחבר באסכולה הרומאית, הייתה לו השפעה כמלחין מוקדם של מונודיה וכן כתב מה שנחשב בדרך כלל לאורטוריה הראשונה.
קאוואליירי נולד ברומא למשפחת אצולה מוזיקלית.
הוא היה בנו של תומאזו דיי קאוואליירי (1509 בקירוב - 1587), ידיד קרוב של מיכלאנג'לו.
סביר להניח ששם קיבל קאוואליירי את ראשית השכלתו.
בשנים 1578 - 1584 עבד כנגן עוגב ומנהל מוזיקלי.
חלק גדול מימיו עשה ברומא כמארגן אורטוריות לתקופת התענית (לנט) שלפני חג הפסחא.
כששהה ברומא התרועע עם החשמן פרדיננדו דה מדיצ'י.
ב-1587 תפס פרדיננדו דה מדיצ'י את מקום אחיו כדוכס הגדול של טוסקנה וב-1588 הביא את קאוואליירי לפירנצה כממונה על ציירים, בעלי מלאכה ומוזיקאים.
קאוואליירי היה שר הטקס לאינטרמדי, מופעי המוזיקה המפוארים מאין כמותם, שמשפחת מדיצ'י נהגה לערוך באירועים מיוחדים כמו חתונות, למשל.
הרוזן ג'ובאני דה בארדי, מייסד ופטרון של הקמראטה הפלורנטינית, היה גם הוא שותף להפקות אלה.
חגיגות הכלולות של הדוכס הגדול פרדיננדו וכריסטינה מלורן, במאי 1589, כללו הצגה של "לה פלגרינה" מאת ג'ירולאמו ברגאלי, עם שישה אינטרמדי מורכבים ומשוכללים במיוחד של מוזיקה בין המערכות.
הקטע הראשון של האינטרמדיו האחרון היה בתחילה פרי עטו של בארדי, אבל הוחלף באינטרמדיו ממש בקטע וירטואוזי של קאוואליירי, מבוסס על האריה "דל גראן דוקה", שנעשה פופולרי ברחבי אירופה ומופיע במספר רב של עיבודים ווריאציות, למשל אצל פטר פיליפס באנטוורפן.
ייתכן, שקאבליירי לקח כמה מן הרעיונות שלו למונודיה ישירות מבארדי, כיוון שקאוואליירי לא היה חבר בקמראטה בתקופת פעילותה שנים אחדות קודם לכן.
ייתכן שיריבותו עם ג'וליו קאצ'יני, גם הוא מחבר מונודיות מוקדם, חשוב ובעל השפעה רבה, התפתחה באותה תקופה.
בשנות ה-90' של המאה ה-16, כששהה עדיין בפירנצה, הפיק קאוואליירי כמה פסטורלות (קודמותיה הדרמטיות-למחצה של האופרה, המתרחשות בכפר ורועים ורועות מופיעים כדמויות המקובלות בהן).
נוסף לפעילותו המוזיקליות, התמנה אותו זמן לדיפלומט וסייע לפוליטיקה של האפיפיור, בין השאר בקניית קולות של חשמנים בתפקידי מפתח לבחירות האפיפיורים אינוקנטי התשיעי וקלמנס השמיני, שהיו צפויים לנטות חסד לבני מדיצ'י.
במהלך שנות ה-90' יצא בשליחויות דיפלומטיות תדירות לרומא והמשיך בפעילותו בחיי המוזיקה שם.
("תצוגות הנפש והגוף..." שלו בפברואר 1600; יצירה זו נחשבת לאורטוריה הראשונה.
על פי רשומות רומאיות, היצירה הופקה פעמיים אותה שנה ב"אורטוריו דה פיליפיני" שליד "סנטה מריה אין ואליצ'לה", ו-35 חשמנים צפו בה.
בשנת 1600 הפיק קאוואליירי את "אאורידיצ'ה", אחת האופרות הראשונות, מאת יאקופו פרי, ללברית של אוטאביו רינוצ'יני; היה זה חלק מסדרת החגיגות המפוארות לכבוד כלולות אנרי הרביעי ומריה דה מדיצ'י.
לדאבונו של קאוואליירי, לא ניתנה לו שליטה באירוע הראשי, הפקת Il rapimento di Cefalo - יריבו ג'וליו קאצ'יני לקח אותה לעצמו - והוא הסתלק מפירנצה בחרי אף ושוב לא חזר לשם.
בהשוותו עצמו אל קאצ'יני, אמר על שני הסגנונות שלהם: "המוזיקה (שלי) מביאה את הבריות לידי עונג ועצב, בעוד שזו שלהם (כלומר, קאצ'יני ופרי) מביאה אותם לידי שיעמום וסלידה."
בין חיבוריו החילוניים של קאוואליירי היו מדריגלים, מונודיות וקטעים שכתב לאינטרמדי; יצירות הקודש שלו כוללת מוזיקה לקינות ירמיהו ואת ה-Rappresentatione di Anima, et di Corpo.
יצירה זו, כנראה בעלת החשיבות ההיסטורית הרבה ביותר מבין חיבוריו של קאוואליירי ששרדו עד ימינו, מכילה לסירוגין דיבור, בתי שיר, פרקים דמויי-רצ'יטטיב וחלקים מדריגליים באופיים; אורטוריות שנכתבו אחריה השתמשו בה לא פעם כנקודת זינוק.
זו היצירה הראשונה שיצאה לאור עם בס ממוספר.
בכל אופן, הדבר החשוב ביותר הוא, שהיה זה ניסיון להוכיח, ברומא השמרנית מבחינה מוזיקלית, שהסגנון המונודי המודרני עולה בקנה אחד עם מטרות הקונטרה-רפורמציה ויכולה להתאים למטרות דתיות, בניגוד למטרות חילוניות.
העובדה, שמלחינים אחרים ברומא מיהרו לאמץ להם את הסגנון המוזיקלי המודרני מעידה על הצלחתו במובן זה.
מלחינים אחרים מן האסכולה הרומאית במאה ה-17 הלכו בעקבות קאבליירי, בהם דומניקו מאזוקי, ג'אקומו קריסימי ואלסנדרו סקרלטי.
רוב המוזיקה של קאוואליירי כתובה בסגנון המתקדם ביותר של זמנו.
המוזיקה הווקאלית לארבעה קולות שלו מצטיינת בדרך כלל בקו מלודי עשיר בעיטורים ורב-ביטוי; הפרדת הקו המלודי משאר הקווים היא מן המאפיינים המגדירים את ראשית תקופת הבארוק.
מדי פעם ערך ניסויים בכרומטיות אנהרמונית, שחייבה כוונונים מיקרוטונליים; נראה שבנה עוגב צינורות מיוחד בשנות ה-90' של המאה ה-16 לנגינת מוזיקה מסוג זה.
אמיליו בוטרגניו סאנטוס (בספרדית: Emilio Butragueño Santos; נולד ב-22 ביולי 1963 במדריד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ.
נודע בכינוי "הנשר" (בספרדית: El Buitre).
בוטרגניו שיחק את רוב שנותיו בריאל מדריד, עמה זכה בתארים רבים ובמדיה זכה בתואר מלך השערים בליגה הספרדית ("פיצ'יצ'י").
הוא היה גם סגן הנשיא של ריאל מדריד.
ב-1981 הצטרף לריאל מדריד, ושיחק בתחילה בקבוצת המילואים שלה, ריאל מדריד קסטיליה.
את הופעת הבכורה שלו בבוגרים עשה ב-1982 נגד קאדיס, וכבש צמד במשחקו הראשון.
במהלך שנות ה-80 היה שחקן הרכב קבוע בריאל מדריד, וזכה במספר רב של תארים.
הוא דורג במקום השלישי בפרס כדורגלן השנה בעולם שנתיים ברציפות (1986 ו-1987) וזכה בתואר הפיצ'יצ'י בעונת עם 19 שערים.
ב-1995 חתם באתלטיקו סלאיה מליגת העל המקסיקנית, וכבר בעונתו הראשונה הוביל אותה לגמר הליגה.
הוא פרש במרץ 1998, לאחר שלוש עונות במקסיקו.
לבוטרגניו 69 הופעות במדי נבחרת ספרד בכדורגל, בהן כבש 26 שערים, הכובש החמישי בטיבו בכל בזמנים בנבחרת ספרד.
הוא שיחק עם הנבחרת בטורניר יורו 1984, בו הגיעה ספרד לגמר, ובמהלך מונדיאל 1986 כבש רביעייה בניצחון 5–1 על .
הוא היה בסגל הנבחרת הספרדית גם ביורו 1988 ובמונדיאל 1990.
בוטרגניו היה סגן נשיא ריאל מדריד למשך כחודשיים, והתפטר לאחר עזיבתו של הנשיא דאז פלורנטינו פרס.
אליפות הליגה הספרדית השנייה: 1983/84
אמיליה מרקוּש (בהונגרית: Márkus Emília; 10 בספטמבר 1860 – 24 בדצמבר 1949) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע הונגריה.
היא הייתה בת אצולה והפכה לדיווה של התיאטרון ההונגרי בשלהי המאה ה-19 ובשנים הראשונות של המאה ה-20.
מרקוש זכתה בכינוי "הפלא הבלונדיני" ובקריירה בת 70 שנה על במת התיאטרון, שיחקה תפקידים מן הרפרטואר הקלאסי והמודרני וזכתה בשיאי הצלחה בקרב הקהל במיוחד הודות לגילום גיבורות של מלודרמות צרפתיות שוברות קופות, זוכה בתואר "חברה לנצח של התיאטרון הלאומי של בודפשט".
מרקוש נולדה בשנת 1860 בסומבטהיי.
אחיה יוז'ף מרקוש היה לימים ראש עיר הבירה בודפשט.
בשנת 1882 התחתנה עם ה, מבקר האמנות והפוליטיקאי, קארוי פולסקי, בנו של הפוליטיקאי וה פרנץ פולסקי.
מאז נהגה לקרוא לעצמה "אמיליה פ.
בשנת 1883 נולדה בתם הראשונה, טרזה ובשנת 1891 נולדה בתם השנייה, רומולה.
רומולה נישאה לרקדן הבלט הרוסי ואצלב ניז'ינסקי.
לאחר 17 שנות נישואין לפולסקי ואחרי שהואשם בניהול כושל של הוצאות הגלריה הלאומית לאמנויות שבניהולו ואובחן כחולה עגבת, נסע בעלה לאוסטרליה והתאבד שם ביריה בשנת 1899. בשנת 1903 נישאה שנית לאוסקר פארדאני אך שמרה את השם המסחרי "אמיליה פ.
כבר בגיל 15 הופיעה על במת התיאטרון העירוני של בודפשט בתפקיד אדריאן במחזה של אלכסנדר דיומא הבן, "אדון אלפונס".
בשנת 1878 סיימה את לימודיה באקדמיה לתיאטרון בבודפשט.
ומיד התקבלה עם היתר מיוחד כחברה בלהקת התיאטרון הלאומי בבירת הונגריה שבו המשיכה לשחק עד מותה בשנת 1949. תפקידה הראשון של מרקוש בתיאטרון הלאומי ההונגרי היה התפקיד הראשי במחזה "רומיאו ויוליה".
בהמשך שיחקה כאופליה בהמלט, כדסדמונה באותלו, גרטכן בפאוסט מאת גיתה, מריה במרי סטיוארט מאת שילר, מלינדה במחזה "באנק באן" מאת יוז'ף קטונה, מרגריט בהגברת עם הקמליות מאת דיומא הבן.
בשנת 1901 שיחקה בסרט הראינוע ההונגרי הראשון.
החל משנת 1929 לימדה באקדמיה לתיאטרון.
היא פרשה לפנסיה בשנת 1932 אבל המשיכה לשחק בתיאטרון הלאומי ההונגרי עד שנת 1942, כשגילמה את הגננת בבכורת מחזה של לאיוש זילהי, "בסחרור הנישואים".
בשנת 1946 הופיעה בתפקיד אלמנת היועץ הולם במחזה של המחבר הדני לוכר, "מרד ההורים".
בשנת 1947, כשהיא בת 87, הופיעה על במת תיאטרון ויגסינהאז בעיר סגד בתוכנית "מה יהיה אם..." המבוססת על שיריו של המשורר אנדרה אדי.
1928 חברת כבוד של התיאטרון הלאומי ההונגרי
A névtelen asszony (1918) – (האישה האלמונית) סרט אילם הונגרי
Aranyhajú Szfinksz (1914) – (הספינקס זהוב השיער) סרט אילם הונגרי
A táncz (1901) – (הריקוד) סרט אילם הונגרי
Három sárkány (1936) – (שלשה דרקונים) - סרט קולנוע הונגרי
אמיליה לידיה רוז פוקס היא שחקנית אנגליה, הידועה בעיקר בתפקידה כניקי אלכסנדר בסדרה "עדות אילמת".
היא הצטרפה לצוות השחקנים ב-2004 עם פרישתה של אמנדה ברטון מהסדרה.
הוריה הם השחקנים ג'ואנה דייוויד ואדוארד פוקס.
יש לה אח פרדי ואחות למחצה לוסי.
היא התחנכה ב"בריאנסטון סקול" ולמדה ספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד.
הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בשנת 1995 בסדרת הדרמה "גאווה ודעה קדומה" עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן.
היא גילמה את דמותה של ג'ורג'יאנה דארסי, אחותו הצעירה של מר דארסי (בגילומו של קולין פירת').
תפקידה הבא היה ב-1997 כאשתו השנייה של מר דה וינטר במיני-סדרה "רבקה" על פי רומן באותו שם של דפנה דה מוריה לצידו של צ'ארלס דאנס.
אמה, ג'ואנה דייוויד גילמה את אותה דמות בעיבוד לרומן שנעשה ב-1979. ב-1998 כיכבה בסדרה "המגדל העגול" על פי ספר מאת קתרין קוקסון, לצידו של בן מיילס.
בסדרה זו גילמה את ונסה רדקליף, נערה מבית אמיד שנאלצת לעזוב את ביתה אחרי שהיא נכנסת להריון.
ב-2003 שיחקה את ג'יין סימור בסרט טלוויזיה על חיי המלך הנרי השמיני.
כמו כן גילמה את דמותה של קתרין הווארד הדמות הראשית במחזה "קתרין הווארד" מאת רובין לפוור ב"צ'יצ'סטר פסטיבל תיאטר".
ב-2004 החלה להשתתף בסדרת המתח של ה-BBC עדות אילמת, בה היא מופיעה בדמות ניקי אלכסנדר החוקרת פשעים כחלק מצוות פתלוגים.
עד כה השתתפה ב-66 פרקים של הסדרה.
עוד ב-2004 שיחקה כליידי מרגרט במיני סדרה "Gunpowder, Treason and Plot" על מזימת אבק השרפה שהתרחשה באנגליה בתקופת המלך ג'יימס הראשון.
ב-2005 שיחקה בסרט הקומדיה "איזו מאמי" בתפקיד רוז ג'ונס.
היא כיכבה בסרט "דברים שצריך לעשות לפני גיל 30" יחד עם בילי פייפר.
ב-2008 הופיעה בסרטו של ביילי וולש "Flashbacks Of A Fool".
פוקס גילמה את דמותה של השחקנית לין פרדריק, שהייתה אשתו של פיטר סלרס, בסרט "החיים על פי פיטר סלרס" בכיכובו של ג'פרי ראש.
הסצנות בהשתתפותה נחתכו בעריכה ואפשר לראות אותה מופיעה ברקע לקראת סיום הסרט.
ב-2008 חזרה להופיע לצידו של צ'ארלס דאנס במיני-סדרה של רשת ITV1 "Fallen Angel".
ב-2008 דיבבה את הדמות 'בטינה' בגרסה האנגלית של סרט האנימציה הנורווגי "לשחרר את ג'ימי".
הדיאלוג נכתב על ידי סיימון פג שהיה בין השחקנים בסרט כמו גם וודי הרלסון.
ב-2009 שיחקה בתפקיד מורגוז בסדרה "מרלין" של ה-BBC, וגילמה את דמותה של המלכה אליזבת השנייה בסרט הדוקומנטרי "המלכה" של ערוץ 4 הבריטי.
בשנת 2000, פוקס הייתה מאורסת לקומיקאי ויק ריבס (אנ'); לאחר מכן היא יצאה תקופה קצרה עם האמן טובי מוט (אנ').
ב-16 ביולי 2005 נישאה לשחקן הבריטי ג'ארד האריס, בנו של השחקן האירי ריצ'רד האריס.
בני הזוג הודיעו על פרידתם בשנת 2008, והאריס הגיש בקשה לגירושין בינואר 2009, שנכנסו לתוקף ביוני 2010. הגירושים הגיעו בעקבות התמוטטות מערכת היחסים שלהם למרחקים ארוכים וההפלה שלה ב-2007.
בעקבות פרידתה מהאריס, פוקס החלה במערכת יחסים עם השחקן ג'רמי גילי (אנ'), ובמאי 2010 דווח שפוקס בהריון עם ילדם.
בנובמבר 2010, פוקס ילדה בת בשם רוז.
בשנת 2021 החלה לצאת עם מפיק הטלוויזיה ג'ונתן סטדלן.
9 נטשה פרק: "Once Removed" דרקון לבן Strangers סאלי פורטר סדרת טלוויזיה 2019–2020 המשפט של כריסטין קילר The Trial of Christine Keeler ולרי הובסון סדרת טלוויזיה 2022 Signora Volpe סילביה פוקס תפקיד ראשי; 3 פרקים
אמיליו גרסטזו מדיסי (בפורטוגזית: Emílio Garrastazu Médici; 4 בדצמבר 1905, בז'ה, ריו גראנדה דו סול - 9 באוקטובר 1985, ריו דה ז'ניירו) היה איש צבא ופוליטיקאי ברזילאי ומי שכיהן כנשיא ברזיל בין השנים 1969-1974. מדיסי היה הדיקטטור הצבאי השלישי בתקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
מדיסי נולד בעיר בז'ה שבמדינת ריו גראנדה דו סול לאבא ממוצא איטלקי ואמא ממוצא בסקי.
הוא למד בבית ספר צבאי ופיתח קריירה צבאית, בה הגיע עד לדרגת גנרל.
בזמן ההפיכה הצבאית ב-1964, היה מדיסי מפקד בסיס ההדרכה להכשרת קצינים היוקרתי AMAN (האקדמיה הצבאית אגוליאס נגראס).
לאחר תקופה בארצות הברית כנספח צבאי, מונה בשנת 1967 לראש שירות המידע הלאומי.
בשנת 1969 שירת כדיקטטור הצבאי השלישי בתקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
בספטמבר 1969 לקה הנשיא ארטור דה קוסטה אה סילבה בשבץ מוחי.
בשל כך, מונתה כת צבאית שהנהיגה את המדינה במשך חודש ימים, כאשר תפקידה העיקרי היה לבחור איש צבא על מנת להחליף את קוסטה אה סילבה, במקום סגן הנשיא פדרו אליישו.
לאחר התייעצות עם כלל צמרת הצבא, נבחר מדיסי לתפקיד.
מדיסי דרש שהקונגרס הלאומי, שפוזר על ידי קוסטה אה סילבה בדצמבר 1968, שוב יפתח לרגל בחירתו לנשיא.
אמיליו גרסטזו מדיסי נבחר רשמית לנשיאות ב-25 באוקטובר 1969 על ידי הקונגרס ועלה לשלטון ב-30 באוקטובר.
משטרו של מדיסי נחשב על ידי רבים לאחד החשוכים והאלימים ביותר בברזיל מאז עצמאותה ב-1822. מאות פעילים שמאלנים עונו, נרצחו ו/או הועלמו.
ארגוני ההתנגדות למשטר הצבאי, אשר פעלו בשיטות גרילה (ולעיתים רחוקות אף בשיטות טרוריסטיות), דוכאו ומנהיגיהם נרצחו.
שביתות והפגנות עובדים היו אסורות וחל צנזורה כבדה על העתונות ועל אמנות (בעיקר מחזות תיאטרון ושירים ברדיו ובתקליטים).
ערוץ הטלוויזיה הגדול והפופולרי בברזיל, רשת גלובו, נמנע מלהציג כל ביקורת נגד הממשלה ואף תמך במדיניותה.
רבים טוענים כיום כי התנהגות זאת היא תוצאת תמיכה מצד בעלי הרשת במטרות האנטי-קומוניסטיות של הדיכוי הצבאי.
לעומתם אחרים טוענים כי היא נובעת מחשש של גלובו להסתכסך עם השלטונות.
אמנים רבים ראו כיצד פירות עבודתם נשללים על ידי מנגנון הצנזורה.
אך היו אמנים, כדוגמת המלחין וזמר שיקו בוארקי, שחיפשו דרכים להערים ולעקוף את הצנזורה על ידי מסרים דו-משמעיים.
השתקת הביקורת נגד הממשלה הובילה לכך שרוב העם לא היה מודע למעשי הדיכוי שביצעה.
גם זכייתה של נבחרת ברזיל בכדורגל בגביע העולם 1970 פעלה לטובת מדיסי, בכך שעזרה להסתיר את הדיכוי ומעשי האלימות מצד אחד והעניקה לאוכלוסייה הרגשת פטריוטיזם מצד שני.
יחד עם שלטון נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון, תמך שלטון מדיסי באופן פעיל בהפיכה הצבאית בצ'ילה, בה התרחשו תהליכים אלימים דומים לאלו שבברזיל.
סרטו של קוסטה גראווס משנת 1982, הנעדר, בכיכובם של ג'ק למון וסיסי ספייסק, מתאר ההתרחשויות הללו, ובין היתר מרמז כי קציני צבא ברזיל תדרכו ויעצו לקצינים צ'ילאנים בפעולות הדיכוי.
בתקופת ממשלת מדיסי גדלה כלכלת ברזיל באופן משמעותי, תופעה המוכרת כ"נס הברזילאי" ("o milagre brasileiro") או "נס הכלכלי" ("o milagre econômico").
מסוף שנת 1968 ועד 1973 גדל בממוצע התוצר המקומי הגולמי של המדינה ביותר מ-10% לשנה, האינפלציה השנתית ירדה מתחת ל-20%, והבנייה גדלה בכ-15%.
הממשלה השקיעה באופן כבד בחברות ממשלתיות, ובעיקר באלו הקשורות לתעשיות הכרייה, הבנייה והאנרגיה, וכך נלחמה במיתון ובאבטלה על פי עקרונות הכלכלה הקיינסיאנית.
בין עבודות הבנייה הגדולות בתקופה נמנים גשר ריו-ניטרוי, כביש הטרנס אמזוניקה וסכר איטייפו.
אף בחקלאות הושקעו משאבים רבים, במטרה להביאה למודרניזציה וליחסי עבודה יותר צודקים.
הייתה התעבות של מעמד הביניים עם גידול בצריכה וכן גידול בייצור מוצרי צריכה, כגון מכוניות, מקררים וטלוויזיות צבעוניות (מ-1972).
מצד שני, המדיניות הכלכלית הובילה לגידול באי-שוויון הכלכלי בין שכבות האוכלוסייה.
הגידול בכלכלה הצריך עידוד של החיסכון הלאומי, ומשום שבאופן מסורתי המעמד הגבוה הוא פלח האוכלוסייה החסכני יותר, נתח ההון של העשירים הוגדל במכוון בעזרת פגיעה בערך שכר המינימום.
כתוצאה מכך, גדל גם העוני במדינה, חרף הצמיחה הכלכלית.
תופעת לוואי נוספת מהגידול הכלכלי הייתה נדידה המונית של כפריים למרכזי האוכלוסין - במיוחד לסאו פאולו ולריו דה ז'ניירו.
נדידה זו נגרמה משילוב המודרניזציה בחקלאות עם הגידול בהזדמנויות העבודה בעיר (במיוחד בענף הבנייה).
תופעה זו תרמה להרחבת שטחי הפבלות (שכונות העוני) בערים הגדולות.
כלכלת ברזיל ספגה מכה קשה ממשבר האנרגיה העולמי בשנת 1973, אירוע אשר הביא לסיומו של ה"נס הכלכלי" הברזילאי.
התלות הכמעט מוחלטת בייבוא נפט, יחד עם חובות גבוהים לבנקים זרים, הכניסו את ברזיל למשבר עמוק שממנו היא החלה להתאושש רק בשנות ה-90, לאחר חזרת הדמוקרטיה לברזיל.
הקדנציה של מדיסי הסתיימה ב-15 במרץ 1974, וירש השלטון הגנרל ארנסטו גייזל.
מדיסי פרש מהחיים הפוליטיים לאחר מכן ונפטר בגיל 79 כתוצאה מסיבוכים שנגרמו משבץ מוחי.
אמיליו גאבה (באיטלקית: Emilio Gabba; 31 במרץ 1927 - 12 באוגוסט 2013) היה היסטוריון איטלקי שהתמחה בהיסטוריה של רומא העתיקה ושימש כפרופסור באוניברסיטת פאביה.
סיים את לימודיו לתואר ראשון בשנת 1948 באוניברסיטת פאביה.
בשנים 1955–1958 היה עוזר הוראה באוניברסיטת פאביה.
בין השנים 1958 ל-1974 לימד באוניברסיטת פיזה והיה ראש המחלקה להיסטוריה עתיקה ודיקן הפקולטה למדעי הרוח.
מחקריו עסקו בין השאר בשינויים החברתיים והכלכליים ברומא בתקופת הרפובליקה האמצעית והמאוחרת.
שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת פנסילבניה, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת אוקספורד וכעמית מחקר במכון למחקר מתקדם.
הוא ביקר מספר פעמים בישראל ומסר הרצאות אורח באונבריסטאותיה.
אמיליה איזבל יוּפִימְיָה רוז קלארק MBE היא שחקנית אנגלייה.
התפרסמה בעיקר בזכות תפקידה כדאינריז טארגאריין בסדרה "משחקי הכס" מבית HBO, תפקיד אשר הקנה לה ארבע מועמדויות לפרס אמי.
קלארק נולדה בלונדון, שבממלכה המאוחדת.
אביה היה מהנדס קול בתיאטרון ואמה היא אשת עסקים.
בילדותה נהגה לצפות בהפקות תיאטרון של אביה, וכך החלה התעניינותה בתחום המשחק.
היא למדה בבית הספר סנט אדוארד אוקספורד בשנים 2000–2005, שם היא הופיעה בשתי הצגות בית הספר.
בהמשך למדה משחק בדרמה סנטר בלונדון, שם סיימה את לימודיה ב-2009.
ב-2010 קיבלה תפקיד בסרט הטלוויזיה "Triassic Attack" של ערוץ הטלוויזיה Syfy.
תפקיד הפריצה שלה הגיע בשנת 2011, כאשר כיכבה בתפקיד דאינריז טארגאריין (חאליסי) בסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס" מבית רשת HBO.
באותה שנה זכתה על הופעתה בפרס EWwy של המגזין "אנטרטיינמנט ויקלי", בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר בדרמה.
בשנת 2013 הייתה מועמדת לפרס אמי בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה על תפקידה בסדרה.
קלארק לוהקה לתפקיד הראשי, בתור שרה קונור, בסרט האמריקאי "שליחות קטלנית: ג'נסיס" שעלה לאקרנים בקיץ 2015. ב-2016 הופיעה בתפקיד הראשי בסרט האמריקאי-בריטי "ללכת בדרכך" בתור לואיזה (לו) קלארק לצד השחקן סם קלאפלין.
בסוף שנת 2016 קלארק לוהקה לסרט האמריקאי-איטלקי "Voice From The Stone" שיצא בשנת 2017, באותה שנה לוהקה בתפקיד נשי מרכזי בסרט האמריקאי "סולו: סיפור מלחמת הכוכבים" שיצא בשנת 2018.
בשנת 2019 כיכבה לצד הנרי גולדינג בסרט "חיים שלי".
קלארק כיכבה בתור נינה בהפקת וסט אנד של המחזה "השחף" מאת אנטון צ'כוב, בבימויו של ג'יימי לויד, שהחלו בתצוגה מקדימה ב-11 במרץ 2020. ההפקה הושעתה ב-16 במרץ עקב מגפת COVID-19. המחזה הוא ההפקה הראשונה של קלארק בווסט אנד.
בשנת 2021, קלארק פרסמה את חוברת הקומיקס שכתבה בשם "M.O.M.: Mother of Madness" שכתבה יחד עם מרגריט בנט.
הגיליון הראשון יצא ב-21 ביולי 2021.
בשנת 2022 כיכבה קלארק במיני-סדרה "פלישה סודית" מבית דיסני+, המבוססת על אירוע הקרוס-אובר "פלישה סודית" שפורסם בחוברות מאת מארוול קומיקס, והופקה על ידי אולפני מארוול.
בשנת 2024 קלארק ואמה, ג'ני קלארק, מונו למסדר האימפריה הבריטית ברשימת הכבוד לכבוד השנה החדשה, על תרומתן בהקמת העמותה SameYou.
השתיים קיבלה את התואר מהנסיך ויליאם בטירת וינדזור ב-21 בפברואר 2024.
בינואר 2026 עלתה לאוויר בשירות הסטרימינג Peacock הסדרה "נשות המרגלים", דרמת ריגול בכיכובן של קלארק והיילי לו ריצ'רדסון.
קלארק מגלמת את דמותה של בי, בתו של ניצול שואה ממוצא בלארוסי, הדוברת רוסית שוטפת ומגויסת למשימות ריגול חשאיות.
זהו התפקיד הראשי הראשון של קלארק בסדרת טלוויזיה מאז סיום הסדרה "משחקי הכס", והיא משמשת בה גם כמפיקה בפועל.
ב-2016, היא רכשה בית בשכונת ונציה ביץ', קליפורניה, אך בסופו של דבר מכרה אותו בדצמבר 2020.
בשנת 2011 לקתה במפרצת שגרמה לדימום מוחי, ונאלצה לעבור בשל כך מספר ניתוחים, כשבחלק מהזמן מצבה היה קרוב למוות ובשלב מסוים לא זכרה אפילו את שמהּ.
ביולי 2016 אביה מת מסרטן.
קלארק הצטלמה לסרט בקנטקי, ולא יכלה להגיע הביתה כדי להיות לצד אביה בימיו האחרונים.
היא הפסיקה את צילומי הסרט מוקדם והגיעה לשדה התעופה בלונדון, שם הבינה כי אביה נפטר.
שנהסרטתפקידהערות2012ספייק איילנדסאלי2013דום המינגווייאוולין המינגוויי2015שליחות קטלנית: ג'נסיסשרה קונור2016ללכת בדרכךלואיזה (לו) קלארק2017Voice from the Stoneורנה2018סולו: סיפור מלחמת הכוכביםקירה2019מעל לכל חשד סוזן סמית'חיים שליקייט2022מוריס המדהיםמליסיהדיבוב2023 הקפסולהרייצ'ל נוביגם מפיקה בפועל2025משפחת דֶה־בִּיל (אנ')פיפהדיבובTBAMcCarthyג'ין קארNext Lifeאייבי
שנהסדרהתפקידהערות2009רופאיםססקיה מאיירפרק: "Empty Nest"2010Triassic Attackסוואנה ראונטריסרט טלוויזיה של Syfy2011 - 2019משחקי הכסדאינריז טארגארייןתפקיד ראשי (8 עונות); 62 פרקים
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה בסדרת דרמה (אנ') (2013, 2015, 2016)
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת דרמה (2019)2013פיוצ'רמהמריאןדיבוב, פרק: "Stench and Stenchibility"2016רובוט צ'יקןברידג'טדיבוב, פרק: "Joel Hurwitz Returns"2017אנימלסלאמפידיבוב, פרק: "Rats."כנפי הרעם בפעולהדוילדיבוב, פרק: "Rigged for Disaster"2023פלישה סודית גאיהסדרת טלוויזיה של דיסני+ 2026נשות המרגליםביסדרת טלוויזיה של PeacockTBAקרימינל (אנ')מלוריסדרה עתידית של אמזון פריים וידאו
שנהמחזהתפקידאולם2013ארוחת בוקר בטיפאניהולי גולייטליתיאטרון קורט, ברודוויי2020Private LivesסיבילLockdown Theatre Festival2022השחףנינה מיכאיילובנה זארייצ'נאייהוסט אנד,
אמיליה ג'נקס בלומר הייתה אמריקאית שתמכה בזכויות הנשים.
היא הייתה הרפורמטורית המוכרת ביותר בסנקה פולס (Seneca Falls) בניו-יורק.
בלומר התעניינה באופן עמוק בנושא התנועה נגד שכרות (temperance) והרפורמה בנושא זה הפכה לעבודת חייה העיקרית.
שמה נקשר עם סגנון הלבוש הרפורמיסטי לנשים הידוע בשם בלומרס ("The Bloomers") למרות שאינו המצאתה בשל תמיכתה החזקה והמוקדמת בסגנון לבוש זה.
אמיליה בלומר נולדה בהומר (Homer) ניו יורק.
בלומר הגיעה ממשפחה בעלת אמצעים צנועים וקיבלה מספר שנים מועט של חינוך פורמלי בבית-ספר השייך למחוז המקומי.
אחרי תקופה קצרה של עבודה כמורה, החליטה בלומר בגיל 17 לעבור לגור עם אחותה אלווירה (Elvira) שנשאה זה עתה וחיה בוטרלו.
שנה לאחר מכן, היא עברה לגור בבית משפחת אורן צ'מברלין (Oren Chamberlain) ועבדה כאומנת לשלושת ילדיהם הצעירים.
כשהייתה בת 22, התחתנה בלומר עם הפרקליט דקסטר בלומר (Dexter Bloomer) והמילה "לציית" הושמטה מטקס נישואיה כהוכחה לתמיכתה בזכויות הנשים.
דקסטר עודד אותה לכתוב לעיתונו הניו-יורקי ד'ה סיניקה פולס קאונטי קורייר (Seneca Falls County Courier).
בשנת 1849, דקסטר התמנה למנהל הדואר של הכפר ומינה את בלומר לסגניתו.
היא העבירה את שנותיה המוקדמות במחוז קורטלנד (Cortland County) בניו-יורק.
בשנת 1852 בלומר ומשפחתה עברו לאיווה.
בלומר מתה בקאונסיל בלאפס, איווה.
בלומר שהייתה ערירית, הייתה פעילה בארגונים כנסייתיים וארגוני צדקה רבים, תפרה בגדים לנזקקים, פתחה את ביתה בפני כמה יתומים, ביניהם אחייניתה וגייסה כספים לשיפור הכנסייה.
בלומר הטיפה לשיכורים המושבעים בפינות הרחוב על המתינות ואי ההפרזה בשתיית אלכוהול.
בזמן שבלומר עבדה כסגנית מנהל הדואר, היא מילאה את תפקידה באופן נלהב במשך ארבע שנים ועל תפקיד זה היא אמרה: "החלטתי לתת דוגמה פרקטית לזכות האישה למלא כל מקום שיש לה את היכולת למלא.
בשבילי זה היה צעד חדשני לעשות באותם ימים, וללא ספק, הרבה חשבו שהייתי מחוץ לתחום השייך לאישה.
אבל ההעזה הייתה מאוד מוצלחת והוכיחה לי באופן מכריע שאפילו אז, האישה יכלה לעסוק בכל עיסוק מכובד ולהתמודד עם כל סוגי הגברים ובכל זאת לקבל כבוד והתחשבות גדולה."
בלומר ערכה את העיתון הראשון לנשים "ד'ה לילי" (The Lily) שיצא לאור בין 1849-1853. העיתון התחיל ככתב עת נגד השתייה לשוכרה.
בלומר חשבה שכיוון שלא היה יאה שנשים תרצנה בפומבי, הדרך הכי יעילה לנשים לעשות שינוי הייתה דרך הכתיבה.
במקור, "ד'ה לילי" היה אמור להיות רק "בתפוצה ביתית" בין חברות אגודת נשות סנקה פולס להתנזרות משתייה (the Seneca Falls Ladies Temperance Society) שנוסדה בשנת 1848. כמו רוב הניסיונות המקומיים, העיתון נתקל במכשולים והתלהבות חברות האגודה דעכה.
בלומר חשה מחויבות לפרסם, ולקחה אחריות מלאה לעריכת ופרסום העיתון.
בהתחלה, נכתב והתפרסם העיתון על - ידי ועדת נשים אבל אחרי 1850, רק שמה של בלומר הופיע עליו.
ב 1848 בלומר השתתפה בוועידת סנקה פולס.
ב 1849, היא התחילה לפרסם את דעותיה נגד השתייה לשוכרה ועל נושאים חברתיים בכתב העת "ד'ה לילי".
בהתחלה העיתון התמקד רק בנושא האלכוהול אבל מאמרים בנושאים רחבים יותר על זכויות נשים התחילו להופיע בו בהשפעתה של אליזבת קיידי סטנטון, שהייתה סופרג'יסטית ופעילה בתנועה נגד שכרות ובתנועה לזכויות הנשים.
העיתון הכיל מכלול רחב של תכנים כמו מתכונים, ודיונים בחוקי נישואים והשכלה גבוהה לנשים.
בשנת 1853 עברה משפחת בלומר למאונט ורנון, אוהיו וגרה שם במשך שנתיים.
באותו זמן, לעיתון הייתה כבר אוריינטציה ברורה בעד זכויות הנשים.
בעיתונה, בלומר המשיכה במסעה העיקש לזכות ההצבעה של נשים, הזדמנויות שוות בחינוך ושינויים בחוקי הירושה.
בכתב העת שלה, בלומר קידמה את השינוי באופנת לבוש הנשים כדי שתהיה פחות מגבילה לנשים בעת פעילות רגילה.
לדעתה, לבוש הנשים צריך להתאים לצורכיהן וחשוב יותר שהבגד יתחשב בבריאות ונוחות האישה ולהיות שימושי מאשר להראות את הידור האישה, שזה דבר חשוב אך משני.
דרך כתב העת "ד'ה לילי", נשים רבות הגיעו להכרה שהן היו מופלות בחוק ובמנהגים.
בלומר העניקה להן במה להביע את דעותיהן וזו הזדמנות שלא הציעו אותה שאר העיתונים.
בלי כתב עת זה, שהיה במה לקולן, לא הייתה לתומכות הראשונות בזכויות הנשים דרך לפרסם ולנתח את הפילוסופיה המתגבשת שלהן ולהביע את דעותיהן.
בשנת 1855 עברה משפחת בלומר לקאונסיל בלאפס, איווה.
בשל מחסור באמצעי דפוס ושרותי דואר, בלומר מכרה את העיתון.
בשנת 1870 בלומר הפכה לנשיאת החברה לזכות ההצבעה לנשים באיווה.
בלומר בילתה את שאר חייה באיווה, והמשיכה להיות פעילה בכנסייה ובתנועה נגד שכרות.
היא גם הייתה מעורבת בעבודת הצלה בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית דרך "חברת העזרה לחיילים של קאונסיל בלאפס" (The Soldier's Aid Society of Council Bluffs) שהיא הקימה.
בלומר מתה באיווה מהתקף לב בשנת 1894 בגיל 76.
במאה ה-19, נושא הרפורמה בלבוש הנשים היה נושא חשוב מאוד אבל נלעג.
האופנה הנשית הרווחת באמצע המאה ה-19 אופיינה במחוך הדוק, חצאית עם שובל ושכבות של שמלות תחתוניות.
נשים רבות ראו בזה סמל לקלון ולנחיתות והדבר היווה סכנה בריאותית.
אפילו התומכות הנלהבות ביותר בזכויות הנשים הודו שהיה טיפשי להתווכח על הזכות לעבוד בכל מקצוע שנשים רצו מאחר שהבגדים שהן לבשו מנעו מאיתן תנועה חופשית ונוחה בביצוע העבודות שחיפשו.
ב 1851, אליזבת סמית' מילר (Elizabeth Smith Miller), פעילה בתנועה נגד שכרות, אימצה תלבושת שהייתה לדעתה "יותר רציונלית".
התלבושת הייתה מורכבת ממכנסיים רפויים המכווצים באזור הקרסול, כמו המכנסיים שלבשו הנשים במזרח התיכון ומרכז אסיה, ומעל, חצאית או טוניקה.
מילר הציגה את התלבושת החדשה לבת דודה, אליזבת קיידי סטנטון, שבעיניה הייתה הגיונית והולמת וכן התרשמה מחופש התנועה של בת דודה.
היא תיארה את התלבושת כ "משהו בסגנון הטורקי, שמלה קצרה, מכנסיים ארוכים מבד כותנה שחור יפה; גלימה ספרדית מאותו חומר שמגיע עד הברך.
באוטוביוגרפיה של סטנטון היא אמרה שבת דודה יכלה ללכת בנוחיות אפילו שידיה היו מלאות לעומתה שלא יכלה לקום בקלות גם כשידיה היו ריקות.
היא מיד אימצה את התלבושת והכינה תלבושת דומה לעצמה.
סטנטון ביקרה את בלומר בתלבושת זו.
בלומר, שכבר הייתה מעורבת בנושא רפורמת הלבוש של הנשים דאז, ראתה אותה וחשבה שיהיה הולם שתלבש גם היא את התלבושת החדשה ששמה נקשר איתה בדיעבד.
בלומר התחילה ללבוש ולקדם את התלבושת בהתלהבות בכתב העת שלה.
היא פרסמה בעיתון שלה "ד'ה לילי" את תמונתה בתלבושת החדשה מבלי להתכוון ליצור תנועה לאומית.
בעיתונים השונים במדינה כינו את התלבושת החדשה "התלבושת של בלומר" (The Bloomer Costume) או ה"בלומרס" (Bloomers).
ההתעניינות שלהם בתלבושת לא הייתה פועל יוצא מתמיכתם ברפורמת הלבוש, אלא בשל רצונם להפוך את התלבושת החדשה למקור לעג.
ברחבי המדינה התפרסמו מאות מאמרים וקריקטורות הלועגים לתלבושת, אבל נשים רבות במדינה התעניינו בכתב העת של בלומר ובשנת 1853 גדל מספר המנויים לעיתון מ-300 מנויים ל-4000 מנויים.
תלבושת בלומר שזכתה לגינוי בארה"ב הייתה תלבושתן של נשות המזרח.
בעיתון הערבי "כאוכב אמריקה" שיצא לאור בארה"ב משנת 1892 נכתב שנשים אמריקאיות ראו במחוך כמזיק לבריאות הנשים והן תמכו בתלבושת יותר רפויה לנשים, תלבושת שדמתה מאוד לתלבושת הנשים המזרחיות.
במאמר מאוחר מאותו עיתון מדובר על סופרג'סטיות שלבשו את הבלומרס בציבור בטופיקה קנזס.
עורך "ת'מרת אלפנון" (עיתון בבעלות מוסלמית שיצא לאור בביירות בין השנים 1875-1908) הגיב על הנושא ואמר שזו הוכחה לנשים הערביות שהלבוש המקורי שלהן היה הגיוני ונבון.
תנועת בלומר בשנות ה-50 של המאה ה-19 הייתה מקרית יותר מאשר אסטרטגיה מתוכננת מראש.
הרבה מהתמיכה באה מנשים שרצו ללמוד יותר על התלבושת החדשה והתעניינו היכן יוכלו למצוא דגמים.
למרות שהתנועה נשאה את שמה, בלומר עצמה לא הגתה את התלבושת.
היא תמיד הודתה שאליזבת סמית מילר היא זו שהביאה את התלבושת לכפר בחורף 1850.
שטף התגובות של האנשים תפס את בלומר לא מוכנה, אבל היא קלטה שזה נושא חשוב מאוד לנשים וכיסתה אותו ברוחבה בכתב העת שלה.
בלומר הרגישה תחושת מחויבות ציבורית לתמיכה בליבוש.
במשך 6-8 שנים היא לבשה את התלבושת הזו בלבד.
בתקופה זו התחילה בלומר להרצות על המתינות ואי ההפרזה בשתיית אלכוהול ועל ענייני נשים ותמיד הקפידה ללבוש את ה"שמלה הקצרה" בהרצאותיה.
על הרצאותיה של בלומר נמתחה ביקורת ונטען שנוכחות האנשים בהרצאותיה נבעה מהמשיכה לבגדיה, נטען שהאנשים מגיעים להרצאותיה בעקבות השם הרע שיצא לה בגלל לבושה ולא כדי לשמוע את הנואמת כי אין לה את התכונות הדרושות לנואם.
בלומר הגיבה לטענה הזו שאם בגדיה גרמו לאנשים להגיע לפגישות המתינות ולשמוע אישה מדברת, אז הבגדים שירתו מטרה חשובה.
באיווה, בלומר זנחה את השמלה הקצרה מאחר שהיא גרה במקום בו הרוח העיפה לה את השמלה עד מעל הראש, אך היא לא זנחה אותה עד המצאת הקרינולינה שהייתה יותר קלה ונוחה ללבישה מחצאיות פנימיות כבדות בנוסף לזה שבלומר מצאה שאחזקת שתי מלתחות הוא דבר יקר ולא נוח.
בלומר ציינה שבאותו זמן, היו עוד נושאים יותר חשובים מאורך החצאית והיא הרגישה שהשפעתה תהיה יותר גדולה כשהיא לבושה בשמלה רגילה כמו שאר הנשים מאשר בשמלה שהיא לבשה.
שמה של בלומר מונצח עם אליזבת קיידי סטנטון (Elizabeth Cady Stanton), סוג'ורנר טרות' והארייט טאבמן, בלוח השנה של הקדושים (calendar of saints) של הכנסייה האפיסקופלית בתאריך של 20 ביולי.
בשנת 1980 הבית של בלומר בסנקה פולס בניו-יורק, הידוע בשם "הבית של אמיליה בלומר" (ِAmelia Bloomer House) נכלל במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places).
בשנת 1935 כמועמד בבחירות לנשיאות פיליפינים האוטונומיים נכשל מול מנואל קזון.
אחרי הפלישה היפנית לארצו בשנת 1941, שיתף פעולה עם הכובש וקרא ברדיו לכניעת הכוחות הפיליפינים והאמריקאים בבטאן.
אחרי שיבת האמריקאים לפיליפינים נעצר באשמת שיתוף פעולה עם האויב אך שוחרר מאוחר יותר במסגרת חנינה כללית.
אגינלדו נולד בשנת 1869 בפיליפינים, אז מושבה של ספרד, בקוויטה אל וייחו במחוז קביטה שבאי לוזון, כילדם השביעי מבין שמונה של דון קרלוס אגינלדו אי חאמיר ושל טרינידד פאמי אי ואלרו, בני מעמד מבוסס בעלי שורשים סיניים ובני הדת הרומית-קתולית.
האב כיהן כראש העיר (governadorcillo).
בילדותו התחנך אגינלדו, שכונה אז "מיניונג", אצל דודה רבתא ואחר כך בבית הספר העממי ביישוב.
בשנת 1880 נרשם ללימודי תיכון במכללת "סן חואן דה לֶטראן" (יוחנן הקדוש מלטראנו) במנילה, אולם בשנה השלישית נאלץ להפסיקם בגלל בעיות משפחתיות שהצטברו עקב מות אביו בשנת 1883. הוא חזר לבית אמו האלמנה על מנת לעזור לה ולנהל את חוות המשפחה.
בגיל 17 נבחר אגינלדו לראש (קבסה דה ברנגאי cabeza de barangay) שכונת בינאקאיאן, רובע שנחשב למתקדם ביישוב הולדתו, קאוויטה אל וייחו.
הוא כיהן בתפקיד זה למשך שמונה שנים.
במשך תקופה זו התעניין במיוחד בתובלה הימית ונסע תכופות על אוניות, עד לאיי סולו הדרומיים.
בשנת 1893 נכנס לתוקפו "החוק המאורי" שנגע לארגון מחדש של ההנהלות העירוניות המקומיות והחליף את תפקיד ה-"gobernadorcillo" בזה של "קפטן מוניציפילי" שנהנה מאוטונומיה רבה.
ב-1 בינואר 1895 אגינלדו נבחר ל"קפטן מוניציפלי" הראשון של מחוז קוויטה.
לזוג נולדו חמישה ילדים:כרמן אגינלדו מלנסיו, אמיליו אגינלדו הבן, מריה אגינלדו פובלטה, כריסטינה אגינלדו סונטאי ומיגל אגינלדו.
הילריה מתה מצרעת ב-6 במרץ 1921 בגיל 45 בלבד.
כעבור תשע שנים, ב-14 ביולי 1930 נשא אגינלדו לאשה את מריה אגונסיו (15 בפברואר 1879 – 1963) בכנסיית ב באראסואין.
היא הלכה לעולמה ב-29 במאי 1963, בגיל 82, שנה לפני אגינלדו עצמו.
בשנת 1894 הצטרף אגינלדו ל"קאטיפונאן", ארגון חשאי בראשותו של אנדרס בוניפסיו שנאבק בגירוש השלטון הספרדי והגשמת העצמאות של הפיליפינים בכוח הזרוע.
אגינלדו אימץ את השם הקונספירטיבי מאגדאלו, לכבוד מרים המגדלית.
גם השלוחה המקומית של קאטיפונאן בפיקוד בן דודו, בלדומרו אגינלדו, נקראה מאגדאלו.
באותה תקופה תנועת הבונים החופשיים שיחקה תפקיד חשוב במאבק הפוליטי של תושבי פיליפינים.
ב-1 בינואר 1895 אגינלדו עצמו הצטרף ללשכת הבונים החופשיים פילאר מס.
מאוחר יותר הוא הכריז כי "המהפכה המוצלחת משנת 1896 קיבלה השראה מהבונים החופשיים, הונהגה על ידי הבונים החופשיים ובוצעה על ידי הבונים החופשיים.
ואני מעז לומר שהרפובליקה הפיליפינית הראשונה שנשיאה היה עבדכם הנאמן, היה הישג שאנחנו חבים במידה רבה לבונים החופשיים ולתנועתם".
המהפכה הפיליפינית בהנהגת חברי קאטיפונאן פרצה בשבוע האחרון של אוגוסט 1896 בסן חואן דל מונטה (בימינו חלק מהמטרופולין מנילה).
עם זאת אגינלדו ומורדים נוספים מקאביטה סירבו בהתחלה להצטרף למתקפה בטענה שאין להם נשק.
בנסיבות אלה נחל אנדרס בוניפסיו תבוסה ונסוג למלחמת גרילה.
אגינלדו, שהיה, להבדיל מבוניפסיו, פחות כריזמטי אך נהנה מכישורים צבאיים מצוינים, הצליח יחד עם מרעיו מקאביטה, לגרש את הספרדים מרוב האזור שלהם, בקרבות פנים אל פנים.
בידי הספרדים נשאר רק חצי האי קוויט בלבד.
ב-17 בפברואר 1897 בקרב על גשר זפוטה (Zapote) בקביטה, בראש קבוצת קאטיפונרוס ניצח אגינלדו כוח ספרדי בפיקודו של הגנרל קמילו דה פולאווייחה.
מחוז קביטה היה לעריסת המהפכה.
האספה בטחרוס והוצאתו להורג של בוניפסיו
הסכסוך בין שני הפלגים של הארגון קאטיפונאן, "מאגדאלו" ו"מאגדיוואנג" הוביל להתערבותו של בוניפסיו במחוז קביטה.
המורדים בקביטה הציעו להקים ממשלה מהפכנית שתחליף את קאטיפונאן.
אז בוניפסיו, שבעיניו ה"קאטפונאן" עצמו היווה כבר סוג של ממשל, הסכים לכך וכינס אספה גדולה בטחורס בקביטה, ב-22 במרץ 1897. הוכרזה שם הרפובליקה של פיליפינים ואגינלדו נבחר לנשיאה.
בוניפסיו נבחר לכהן כמעין שר פנים.
אולם כשדניאל טירונה העמיד את סמכויותיו של בוניפסיו בסימן שאלה, הוא זעם והצהיר שהוא מפזר את האספה ומבטל את כל החלטותיה.
בוניפסיו סירב להכיר בממשלה המהפכנית בראשות אגינלדו וניסה להחזיר לעצמו את מעמדו כמנהיג, תוך הטחת האשמות בגידה נגד אגינלדו והוצאת הוראות שסתרו את אלה של אגינלדו ואנשיו.
משום כך אגינלדו הורה על מעצרם של בוניפסיו ואחיו ואחרי משפט דמה שנמשך יום אחד, הם נידונו למוות.
בהתחלה אגינלדו היסס וביטל את עונש המוות אך בסופו של דבר, ב-10 במאי 1897 אנדרס ופרוקופיו בוניפסיו הוצאו להורג על ההר בונטיס, במאראגונדון (קביטה), על ידי כיתת יורים.
ביום שבו הוצאו האחים בוניפסיו להורג יצא הצבא הספרדי למתקפה ואילץ את כוחות המורדים ואגינלדו בראשם לבצע נסיגה כללית.
אגינלדו הגיע לביאק-נה-באטו בסן מיגל, מחוז בולאקאן, וקבע שם את מפקדתו.
המקום נמצא בימינו בפארק הלאומי ביאק-נה-באטו, במה שנקרא "מערת אגינלדו".
בסוף אוקטובר 1897 כינס אגינלדו אספת מפקדים בביאק נה באטו והיא הצביעה על הקמת רפובליקה חוקתית.
את החוקה חיברו לפי דגם קובני איסבלו ארטאצ'ו ופליקס פרר.
בהתאם לחוקה עמדה לקום מועצה עליונה שכללה נשיא, סגן נשיא, שר המלחמה ושר אוצר.
גם הפעם אגינלדו התמנה לנשיא.
החל משנת 1897 המושל הכללי הספרדי של פיליפינים, פרננדו פרימו דה ריברה, עודד נכבדים פיליפינים ליצור מגעים עם אגינלדו על מנת לפתור את הסכסוכים.
ב-9 באוגוסט 1897 עורך הדין פדרו פאטרנו ממנילה נפגש עם אגינלדו בביאק-נה-באטו והציג בפניו הצעת שלום המבוססת על רפורמות וחנינה.
בחודשים הבאים המשיך פאטרנו לערוך מסעות דילוגים ולתווך בין ריברה ואגינלדו.
ב-14 בדצמבר וב-16 בדצמבר 1897 אגינלדו חתם על מה שיוודע כ"הסכם ביאק נה באטו".
לפי הסכם זה, החליט אגינלדו לשים קץ לעימות הצבאי ולפזר את ממשלתו תמורת הבטחות לרפורמות, חנינה ופיצויים בשווי 800,000 דולרים מקסיקנים.
המסמכים נחתמו ב-14–15 בדצמבר 1897. אגינלדו יחד עם קצינים שלו יצאו מרצונם לגלות הונג קונג.
מחצית הסכום שהובטח לו הופקדה בחשבונו בבנקים בהונג קונג.
בגלות ארגן אגינלדו מחדש את ממשלתו המהפכנית בשם "חונטת הונג קונג" אחר כך הרחיב אותה למה שהוא כינה "המועצה העליונה של האומה".
שובו לפיליפינים והכרזת העצמאות של פיליפינים
ב-25 באפריל 1898 פרצה מלחמת ארצות הברית–ספרד.
בעוד שהמלחמה התמקדה בעיקר בקובה, הפלגה האסייתית של חיל הים האמריקאי התמקמה בהונג קונג ובפיקודו של קומודור ג'ורג' דיואי הפליגה לפיליפינים, שהייתה אז אחת משתי המושבות של ספרד באוקיינוס השקט (השנייה הייתה גואם).
בקרב מפרץ מנילה ב-1 במאי 1898 נכנסה הפלגה האמריקאית לקרב עם "הפלגה הפציפית" של חיל הים הספרדי, הרסה אותה והתכוננה להטיל מצור ימי על מנילה.
כעבור ימים אחדים ב-26 במאי 1898 גייס דיואי את אגינלדו למאבק נגד הספרדים ודאג להסיע אותו מהונג קונג לפיליפינים.
ב-24 במאי 1898 הכריז אגינלדו בקוויטה כי מינה את עצמו מפקד של כל הכוחות הפיליפינים והקים ממשל דיקטטורי בראשותו.
ב-12 ביוני 1898 הוא הכריז על עצמאות פיליפינים כלפי ספרד וב-18 ביוני הוציא צו שבו הודיע על הקמת ממשלו הדיקטטורי.
ב-23 ביוני הודיע בצו על החלפת ממשלו הדיקטטורי בממשלה מהפכנית.
בספטמבר אותה שנה גם אספה מהפכנית אשרה את הכרזת העצמאות.
הרפובליקה הפיליפינים הראשונה המורדת קמה עם אימוץ החוקה במאלולוס (מחוז בולקן) ב-21 בינואר 1899 ונמשכה עד נפילתו של אגינלדו בשבי האמריקאי ב-23 במרץ 1901 בפאלאנאן, איזבלה.
טקס השבעתו של הנשיא בן ה-29, התקיים בכנסיית באראסואין במאלולוס.
בימי כהונתו מינה אגינלדו שני ראשי ממשלה – אפולינריו מאביני ופדרו פטרנו.
אולם לרוב ניהל אגינלדו את ענייני המדינה באמצעות צווים.
ב-12 באוגוסט 1898 כוחות אמריקאים כבשו את מנילה בעקבות קרב מנילה וב-14 באוגוסט 1898 השכינו בה ממשל צבאי אמריקאי בראשות הגנרל מייג'ור טסלי מריט, שהתמנה למושל צבאי.
תנאי ההסכם שנחתם ב-10 בדצמבר 1898 בפריז בין ארצות הברית ולספרד כללו ויתורה של ספרד על פיליפינים, גואם ועל פוארטו ריקו לטובת ארצות הברית.
בלילה של 4 בפברואר 1899 זקיף אמריקאי ירה למוות תושב פיליפיני.
התקרית היוותה טריגר למלחמת ארצות הברית בפיליפינים ולקרב מנילה השני בין צבא ארצות הברית ולכוחות פיליפינים.
כוח האש של האמריקאים הכריע ודחף את לוחמים המקומיים מחוץ להעיר הבירה.
במהלך המערכה נאלצה ממשלת אגינלדו לעקור ממקום למקום.
אגינלדו ניסה להמשיך בהתנגדות לכיבוש האמריקאי ונסוג בחודש נובמבר 1899 אל צפון לוזון כשהאמריקאים בעקבותיו.
משם ניהלו לוחמיו מלחמת גרילה ממושכת.
ב-23 במרץ 1901 תוך כדי מבצע שאורגן על ידי הגנרל האמריקאי פרדריק פונסטון, נשבה אגינלדו על ידי חיילים אמריקאים במפקדה החשאית שלו בפאלאנאן, איזבלה.
בשבי ב-19 באפריל 1901. שוכנע על ידי הגנרל ארתור מקארתור להישבע אמונים לארצות הברית, הצהרה שסימלה את קץ הרפובליקה הפיליפינית הראשונה, ולהכיר בחסות ארצות הברית על ארצו.
קיבל קצבה מהשלטונות האמריקאיים ופרש מן החיים הפוליטיים.
אחרי כניעתו של אגינלדו, מפקדים פיליפינים אחדים ניסו להמשיך במאבק.
ב-30 ביולי 1901 פרסם הגנרל מיגל מלוואר מנשר שבו נאמר "קדימה, מבלי להביט אחורה, ...
כל מלחמות העצמאות הועמדו (בעבר) במבחנים נוראים!".
לבסוף גם מלוואר נאלץ ב-16 באפריל 1902 להיכנע בפני החיילים האמריקאים בליפה, בטנגס.
המלחמה הסתיימה רשמית עם הכרזה חד צדדית של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט על חנינה כללית בפיליפינים ב-4 ביולי 1902.
בתקופת השלטון האמריקאי תמך אגינלדו בקבוצות שדרשו הענקת עצמאות מידית וסייע לווטרנים של המאבק הלאומי.
הוא ארגן את "איגוד הווטרנים של המהפכה" שפעל למען הבטחת קצבאות לחבריו ולמעו הסדרים שאיפשרו להם לקנות אדמות מן הממשלה הקולוניאלית.
החוק בנוגע להתמרדות משנת 1907 אסר על הנפת הדגל הפיליפיני.
ב-30 באוקטובר 1919 הוא בוטל ובעקבות זאת הפך אגינלדו את ביתו למוזיאון של הדגל, של המהפכה ושל הכרזת העצמאות.
בית זה העומד על תילו עד ימינו כ"מזבח של אגינלדו".
אגינלדו עזב את החיים הציבוריים לשנים רבות.
בשנת 1935 כשהוחלט על הקמת "חבר העמים הפיליפינים" (Commonwealth of the Philippines) כשלב לקראת העצמאות, הוא רץ לנשיאות אך הפסיד הפסד מובהק מול יריבו, מנואל ל.
בעד קזון הצביעו 67.99% מהבוחרים, בעוד שאגינלדו השיג רק 17.54%.
השניים התפייסו בשנת 1941 כש הנשיא קזון העביר את חג הדגל ל-12 ביוני, שהוא יום הכרזת העצמאות מ-1898.
בימי הכיבוש היפני בפיליפינים בעת מלחמת העולם השנייה אגינלדו שיתף פעולה עם היפנים באמצעות נאומים, מאמרים ופניות ברדיו בתמיכתם, כולל קריאה ברדיו לגנרל דאגלס מקארתור שנמצא אז במפקדתו בקורחידור להיכנע כדי "לחסוך בחיים התמימים של הנוער הפיליפיני".
ביוני 1944 התמנה על ידי שלטון הבובות תחת הכיבוש היפני למנהל "הקורופורציה הלאומית לחלוקה" NADISCO שהייתה אחראית לקיצוב המצרכים לאוכלוסייה.
אחרי שהפיליפינים נכבשו בחזרה על ידי כוחות משותפים אמריקאים ופיליפינים, אגינלדו נעצר יחד עם פעילים אחרים שהואשמו בשיתוף פעולה עם יפן, ונכלא למשך מספר חדשים בבית הסוהר ביליביד.
שוחרר מן הכלא בעקבות חנינה על ידי הנשיא מנואל רוחאס.
במשפטו נפסק כי שידוריו ושיתוף הפעולה של אגינלדו נעשו בהשפעת איומים – לרבות איומים ברציחת כל משפחתו, והוא זוכה.
אגינלדו היה בן 77 כשנחתם הסכם מנילה משנת 1946,שהתבסס, בין השאר, על המסמך טיידינגס-מקדאפי משנת 1934 ושדרכו הכירו ארצות הברית בעצמאות פיליפינים.
הוא הוזמן לחגיגות הכרזת העצמאות של הפיליפינים ב-4 ביולי 1946. בהזדמנות זאת הגנרל דאגלס מקארתור, בנו של הגנרל ארתור מקארתור שהביס את אגינלדו בשנת 1899, לחץ איתו ידיים בנימוס.
במהלך מצעד העצמאות שהתקיים בלונטה נשא אגינלדו בדגל שלדבריו היה הדגל שהרים בקוויט ב-12 ביוני 1899, תאריך שלדעתו היה יום העצמאות האמיתי של ארצו.
אמנם, 21 שנה קודם לכן, ב-11 ביוני 1925 הוא סיפר במכתב אל הקפטן אמנואל באחה במשך נסיגת כוחותיו צפונה בעת המלחמה באמריקאים, הדגל המקורי אבד בטאיוג, במחוז פנגאסינאן ואותה עיר נכבשה על ידי האמריקאים ב-11 בנובמבר 1899.
בשנת 1950 מינה הנשיא אלפידיו קירינו את אגינלדו לחבר במועצת המדינה.
אחרי פרישתו שוב הקדיש את זמנו ואת מרצו לאינטרסים ולרווחתם של הווטרנים הפיליפינים.
בשנת 1953 כיבדה אותו אוניברסיטת הפיליפינים עם התואר דוקטור למשפטים לשם כבוד.
ב-1962 החליט הנשיא דיוסדאדו מקאפגאל להעביר את חגיגות יום העצמאות מ-4 ביולי ל-12 ביוני.
ההחלטה ("ההכרזה הנשיאותית מס.28") נחתמה על ידי מקאפגאל ב-2 במאי 1962. כעבור שנתיים בוצע תיקון על ידי מסמך הרפובליקה מס.4166 שהכריז על 12 ביוני כיום העצמאות ועל 4 ביולי כ"יום הרפובליקה הפיליפינית".
בשנת 1962 קם אגינלדו ממיטת חוליו כדי להשתתף בחגיגות העצמאות 64 שנים אחרי שהכריז עליה לראשונה.
ב-5 באוקטובר 1962 הובא אגינלדו באופן דחוף למרכז הרפואי הממוריאלי של הוטרנים בקזון סיטי ואושפז שם למשך 469 יום עד פטירתו בגיל 94 מאוטם שריר הלב ב-6 בפברואר 1964. הובא לקבורה בעיר הולדתו, קוויט.
קברו נמצא ב"מזבח הלאומי אגינלדו".
שנה לפני מותו הוא ציווה לשלטונות את ביתו ואת אדמתו.
על ידי כך התאפשרה הקמתו במקום של "מזבח אגינלדו" שנועד להנציח את רוח מהפכת 1896.
אגינלדו נשאר בהיסטוריה של פיליפינים כגיבור לאומי בעל אישיות מורכבת.
נלחם בתקיפות בעד עצמאות עמו ועשה אחר כך מאמצים רבים למען הווטרנים של מלחמות ארצו.
מצד שני הוציא להורג כמה מיריביו, ובראש ובראשונה את אנדרס בוניפסיו, ושיתף פעולה עם הכובשים היפנים במלחמת העולם השנייה.
ביתו בקוויט הפך ל"מזבח אגינלדו", אתר זיכרון לאומי.
1985 – הבנק המרכזי של פיליפינים הדפיס שטר של 5 פסוס שנשא את דיוקנו של אגינלדו.
בצד השני של השטר מוצגת הצהרת העצמאות מ-12 ביוני 1898. בשנת 1995 שטר זה הולף במטבע שגם עליו מתנוסס דיוקנו של אגינלדו.
2012 – הופק בפיליפינים הסרט הביוגרפי El Presidente, המבוסס על חיי אגינלדו כנשיא ראשון של הפיליפינים, כשבתפקיד אגינלדו שיחק א.ר.
אחרסיטו, הידוע כחאורחה אסטרגן, אז מושל המחוז לגונה.
אמיליה (אמי) חוֹדַק (נולדה ב-24 בדצמבר 1955) היא פרופסור לרפואה, מומחית לרפואת עור, מנהלת מערך העור במרכז רפואי רבין, מרצה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, נשיאה לשעבר של האיגוד הישראלי לרפואת עור ומזכירת האיגוד העולמי ללימפומה של העור (ISCL).
חודק למדה בתיכון עירוני א' בתל אביב.
את לימודי הרפואה בעתודה האקדמית היא התחילה בבית הספר לרפואה של הטכניון, שם למדה במשך שלוש שנים, טרם עברה לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, בו השלימה את ארבע שנות הלימוד הנוספות.
היא קיבלה תואר דוקטור לרפואה ב-1982. את הסטאז' שלה ערכה חודק בבית חולים אסף הרופא.
ב-1990 היא השלימה התמחות ברפואת עור בבית החולים בילינסון, שהוא כיום חלק ממרכז רפואי רבין.
לאחר סיום ההתמחות, היא נסעה להשתלמות בארצות הברית, תחילה באוניברסיטת ניו יורק, שם עסקה בפתולוגיה של העור ולאחר מכן, במשך שנה, באוניברסיטת רוקפלר, שם עסקה בחקר מחלות עור דלקתיות וסרטן העור.
במרוצת הזמן, חודק ערכה השתלמויות נוספות כרופאה אורחת (Visiting Physician) באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת ייל והמרכז לסרטן ע"ש מ' ד' אנדרסון באוניברסיטת טקסס.
חודק קיבלה תואר פרופסור מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב והיא מרצה בו.
ב-2007–2011, חודק כיהנה כיושבת ראש החוג לרפואת עור של אוניברסיטת תל אביב.
היא מרצה באופן קבוע בכנסים שונים בישראל ובעולם.
ב-2017 היא הוזמנה לשמש כפרופסור אורח במחלקת העור של בית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד.
חודק היא רופאה מומחית לסרטן העור, במיוחד לימפומה של העור ובפרט לימפומות מסוג מיקוזיס פונגוידס (mycosis fungoides), הסוג הנפוץ ביותר של המחלה.
חודק נטלה חלק בכתיבת הקווים המנחים הבינלאומיים לאבחנה וטיפול בסוגים השונים של לימפומת העור.
ארגון הבריאות העולמי מינה אותה להשתתף בפרסום פרק בנושא מיון מחדש של טיפוסי סרטן העור מסוג מיקוזיס פונגוידס פוליקולוטרופית (folliculotropic mycosis fungoides).
תחום עיסוק מרכזי נוסף של חודק הוא מחלת הפסוריאזיס.
ב-2011, מונתה חודק לתפקיד מנהלת מחלקת העור במרכז רפואי רבין והחליפה את פרופ' מיכאל דוד.
קודם לכן, חודק הקימה את מעבדת המחקר המולקולרי של לימפומה של העור באותו בית חולים, מעבדה רב-תחומית בה נערכים מחקרים משותפים של רופאים וחוקרים אקדמיים מתחומי מדעי החיים.
כיום, מתמקדת המעבדה, בין היתר, בניסיון לאפיין את הבסיס הגנטי של לימפומה של העור.
2017-2019, חודק כיהנה כנשיאת האיגוד הישראלי לרפואת עור.
כמו כן, היא מכהנת בתפקידים בינלאומיים הכוללים: מזכירה של האיגוד הבינלאומי ללימפומה של העור (ISCL), ועדת ההיגוי של הקונסורציום הבינלאומי לחקר הלימפומה של העור (CLIC), ועדת ההיגוי של PROCLIPI, הפרויקט הבינלאומי לחקר הפרוגנוזה במצבים שונים של לימפומה של העור.