tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוכלוסיית העיר מונה מיליוני בני אדם, כשפים ולא כשפים כשרובם צאצאי מהגרים מארבעת האומות.
הרכב האוכלוסייה המגוונת יצרה מגוון בעיות דמוגרפיות כשהניכרת מביניהם היא אי השוויון בין כשפים ללא כשפים, דבר שהוביל להקמת תנועת השוויונאים ואף לניסיון ההפיכה.
קיימת בעיר אוכלוסייה גדולה של חסרי בית אשר חיים בפארקים ובעיר התחתית.
הפשיעה המאורגנת נפוצה בו, כגון ארגון "השילוש המסוכן" אשר נוהג לגבות דמי חסות ברבעים מסוימים של העיר, אותם הם מכנים "טריטוריות" וארגון "האגני קאי" ו"השלישייה האדומה" אשר הרבו לפגוע אלו באלו.
ארגוני הפשיעה מאופיינים לרוב בכך שלחבריהם אותה סוג כשפות, דבר שתרם עוד יותר למתיחות בין אוכלוסיית המים, האש והאדמה, וכן בין חסרי כשפות וכשפים בכלל.
המצאת ה"תמונוע" (המקביל לטלוויזיה) על ידי איש העסקים וריק והקמת בית הקולנוע על ידו, צברו במהרה פופולריות רבה בקרב התושבים מה שגרם להיווצרות כוכבי קולנוע וסלבס כדוגמת בולין המגלם את "נוטאק" בסדרה "הרפתקאות נוטאק".
ענף ספורט ייחודי לרפאבליק סיטי הוא "משחקי האולימפי-כשף", כשבכל משחק מתחרים שתי קבוצות שמונות שלושה שחקנים כל אחת, כשהם נלחמים על זירת הקרבות באצטדיון האוליפמי-כשף באמצעות מגוון הכשפויות על פי חוקי משחק ייחודיים.
המשחקים מהווים את הספורט הפופולרי ביותר בעיר ומושכים תיירים מן העולם כולו.
בעיר קיימים שירותי תחבורה מהמתקדמים בעולם האווטאר; בנוסף לרכבי ה"סאטו-מוביל" שהומצאו בעיר, קיים שימוש נרחב בעיר באופנועים ובספינות אוויר.
העיר השקיעה בתשתיות נרחבות כגון גשרים תלויים המחברים בין חלקי העיר, מסילת רכבת מוגבהת על עמודים העוברת ברחבי העיר, וכן תחנת רכבת המובילה אל מחוץ לעיר.
בתקופת אווטאר אנג, היה נפוץ השימוש בבעלי חיים לצורך תחבורה כגון כרכרה רתומה לסוס יען.
אמצעי התקשורת הנפוץ ביותר בעיר הוא הרדיו, הדבר סייע לאמון לעורר פחד ובהלה בקרב התושבים בכך שהשתלט על השידור מספר פעמים.
בנוסף, קיימים לפחות חמישה עיתונים מודפסים ברפאבליק סיטי; "יואן ניוז" (בסינית מסורתית: 聯合日報), "חדשות הרפובליקה" (共和國新聞), "יונייטד דיילי ניוז" (聯合日報), "הזמנים הסודיים" ו"כתב הרפובליקה".
עיצוב העיר על ידי היוצרים ממספר מקומות אמיתיים בעבר ובהווה, כגון שנחאי בסביבות שנות ה-20, הונג קונג החל מהמאה ה-19 ועד שנות ה-30. וערים מערביות כמו ניו יורק, שיקגו וונקובר.
ובפרט, הפסל של אנג במפרץ יואה, פארק אווטאר קורה וגשר דרך המשי נוצרו בהשראת פסל החירות, הסנטרל פארק וגשר ברוקלין שבעיר ניו יורק.
תחנת הרכבת עוצבה בהשראת תחנת פנסילבניה שבניו יורק.
רפאל מרין סאמורה (בספרדית: Rafael Marín Zamora; נולד ב-19 במאי 2002 בקרמונה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ויאריאל מלה ליגה, בהשאלה מנאפולי.
מרין גדל במחלקות הנוער של אלקולאה, סנטרו היסטוריקו, סביליה וריאל מדריד.
ב-28 ביולי 2023 הושאל לדפורטיבו אלאבס מלה ליגה למשך עונת 2023/2024. ב-14 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–1 לקדיס במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-10 ביולי 2024 חתם על חוזה לחמש שנים בנאפולי מהסרייה א'.
ב-26 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–5 על פלרמו במסגרת הסיבוב השני של קופה איטליה לעונת .
ב-15 בפברואר 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בתיקו 2-2 נגד לאציו במסגרת המחזור ה-25 לעונת 2024/2025. הוא ערך ארבע הופעות ליגה בעונה זו.
ב-3 ביולי 2025 הושאל לוויאריאל מלה ליגה למשך עונת 2025/2026. ב-15 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על ריאל אוביידו במסגרת המחזור הראשון בליגה.
רעשן הוא שם כולל למשפחת כלי נגינה המפיקים צליל כאשר מנערים אותם.
רעשנים רבים עשויים מכלי חלול, עשוי חומרים מגוונים כמו דלעות מיובשות, פלסטיק, עץ, פח ועוד - שבתוכו גרגרים (דוגמת זרעונים) המקישים בו בעת הניעור.
רעשנים אחרים עשויים ממספר יחידות הנוקשות זו בזו במהלך הניעור ומפיקות צליל.
את המילה רעשן חידש איתמר בן-אב"י.מרבית הרעשנים מוגדרים בשיטת הורנבוסטל-זאקס כאידיופוניים מנוערים (Shaken) שהיא תת-קבוצה של אידיופוניים-הקשה.
במצרים העתיקה, רעשנים שימשו בטקסי קבורה כדי לסמל התחדשות בחיים שלאחר המוות.
רעשנים מצריים מוקדמים שנמצאו היו בצורה אובלית ועשויים מחרס.
עם הזמן התפתחו רעשנים עם ידיות וצורות שונות, והם החלו להיות מיוצרים מחומרים מגוונים, דוגמת רעשני הסיסטרום.
גם ילידים אמריקנים משתמשים לעיתים קרובות ברעשנים כחלק מהריקודים הטקסיים שלהם, כשצלילי הרעשנים מייצגים קשר לעולם העל-טבעי..
בתרבות הזפוטקית במרכז אמריקה, לוחמים היו עונדים עליהם רעשנים שהיו מרעישים בקרב.
בקבוצות אחרות היו נענדים רעשנים כדי להדגיש את תנועות הריקוד.
גם בתרבות האפריקנית ניתן למצוא שימוש טיקסי ומוזיקלי היסטורי ברעשנים העשויים מגוון חומרים - דוגמת דלועים מיובשים ושריונות צבים.
בתרבות היהודית נהוג להרעיש ברעשנים בעת קריאת שמו של המן במהלך קריאת מגילת אסתר כחלק מהמצווה למחות את זכר עמלק.
הרעשנים המסורתיים בחג הפורים, הם רעשנים מסוג 'רעשן גלגל שיניים' הכולל לשונים המשמיעה צליל בעת שהיא מתחכחת בגלגל השיניים, כתוצאה מתנועה סיבובית של הכלי הנעשית באמצעות תנופה.
כלי זה, הקיים גם בתרבויות אחרות מכונה רעשן בעברית, על אף שהוא משתייך לקבוצת הכלים האידיופוניים ה'מגורדים' לפי שיטת מיון הכלים המוזיקליים הורנבוסטל-זאקס (בניגוד למרבית הכלים המכונים רעשן המשתייכם לקבוצת הכלים המנוערים).
כבר מימי קדם משמשים רעשנים כצעצועים לילדים ולתינוקות.
רעשנים מאפשרים גירויים שונים ומגוונים, צליליים ומוטוריים.
כהונתו של איתן כרמטכ"ל הייתה הארוכה ביותר, 60 חודשים (5 שנים).
איתן נולד ב-1929 במושב תל עדשים, בן זקונים לאליהו איתן (קמינצקי) ומרים לבית אורלוב, ממייסדי המושב.
אמו נולדה למשפחת סוחרים זעירים באוקראינה ועלתה לארץ ישראל ב-1904. היא עבדה בסג'רה, שם הכירה את אביו.
גם אביו נולד למשפחת איכרים באוקראינה, עלה בגיל 17 לארץ ישראל, והיה ממייסדי ארגון "השומר".
שני הוריו היו יהודים, בניגוד למיתוס שהשתרש ולפיו רפול היה מצאצאי הסובוטניקים שעלו בעלייה הראשונה.
איתן עצמו לא הכחיש את השמועות, אך בירור היסטורי העלה שמשפחתו היא משפחה יהודית מיוחסת.
לאיתן שלושה אחים ושתי אחיות: שמואל איתן, שהיה ניצב במשטרת ישראל; מתתיהו, חבר בארגון ההגנה; יוסף, שנפטר בהיותו תינוק, נחמה (מאיר) וציפורה (שחר).
רפאל איתן גדל בתל עדשים, והתגורר בו במהלך מרבית שנותיו.
אביו אליהו הקנה לכל ילדיו חינוך נוקשה וקפדני תוך שימת דגש על משמעת, מוטיב שליווה את איתן ואחיו לכל אורך חייהם.
נטען לא אחת שהמקור למשמעת הקפדנית שאותה תבע איתן בהיותו רמטכ"ל נבע מאותו חינוך שקיבל בילדותו.
כשהיה בן 7 לימד אותו אביו לירות ברובה הציד שלו.
הוכשר כלוחם במחלקת הסיור של הפלמ"ח – מחלקת משמרות, על ידי חיים פוזננסקי שהשפיע עליו עמוקות.
ב-1947 עבר הכשרה כמפקד כיתה.
במלחמת העצמאות השתתף איתן בהריסת קיסריה הערבית.
לאחר מכן לחם בשורות חטיבת הראל בגדוד הרביעי.
הקרב הראשון שהשתתף בו היה קרב הקסטל, עם הכוח שכבש אותו בפעם האחרונה.
הוא נלחם בקרב נבי סמואל, ולאחר מכן הגיע לראשונה בחייו לירושלים, שם נלחם בקרב על מנזר סן סימון ונפצע קשה מכדור בראשו אולם המשיך בלחימה.
בתום ההפוגה הראשונה חזר למחלקה.
ב נשלח לקורס קצינים מחזור ג', שבסיומו התמנה לסגן מפקד הפלוגה.
לאחר מכן עבר לגדוד העשירי.
ב-1949, לאחר המלחמה, חזר איתן למשקו בתל עדשים, ובמילואים שימש כסגן מפקד פלוגה בחטיבה 9. ב-1950 עבר עם קבוצה של חקלאים צעירים למושב פטיש, וסייע לעולים חדשים בעבודה חקלאית.
בקיץ 1951 חזר לשירות קבע כקצין המבצעים של חטיבה 9. באביב 1952 עבר קורס צניחה ולמד להטיס מטוסים קלים.
במהלך תקרית אש בצפון מערב השומרון פגש לראשונה את אריאל שרון.
איתן סיים קורס מג"דים והתמנה למפקד פלוגת מילואים בגדוד הצנחנים 890. באמצע 1953 השתחרר שוב וחזר למשק.
בתחילת 1955 נקרא שוב לשירות מילואים, במבצע אגד, פשיטה על משטרת כונתילה ב-28 באוקטובר 1955, הסתער איתן בראש הלוחמים, בעודו מטפס על צוק תלול מול אש האויב, וחיסל עמדת ירי שהפריעה להתקדמות הלוחמים.
על פועלו זה הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל, שהוסב לאחר מכן לעיטור העוז.
בדצמבר 1955 נפצע בפעולת כנרת ופונה על גבי סירת דיג.
בניתוח הוצאו שלושה כדורים מגופו, אחד מהם מהחזה.
בינואר 1956 שוחרר מבית החולים, ולאחר מכן הועלה לדרגת רב-סרן ומונה לסגן מפקד גדוד 890. בתקופת שירותו כמ"פ בצנחנים הונהג שקצינים בכירים עוברים קורס צניחה, ואילו קצינים נבחרים יעברו קורס טיס מקוצר על מטוסים קלים.
איתן עבר את הקורס וסיים אותו לאחר הפסקה ארוכה בשל פציעתו בפעולת כנרת.
בתום הקורס ב-1956, הוא זכה לענוד כנפי טיס ועליהן האות "ק", שהוענקו באותה תקופה לטייסי מטוסים קלים (בתום שנות ה-70, הומרו כנפיים אלו בכנפי טיס רגילות).
ביולי 1956 יצא עם משלחת של צנחנים לתחרויות צניחה חופשית בברית המועצות.
לאחר שובו מונה למפקד גדוד 890. במבצע קדש צנח ב-29 באוקטובר 1956 בראש גדוד הצנחנים 890 ממזרח למעבר המיתלה בחצי האי סיני, הצניחה הקרבית הראשונה בתולדות צה"ל ("מבצע מכבש").
ב-1958 יצא לקורס פו"ם במשך שנה, ולאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת הצנחנים.
ביוני 1960, בהיותו סגן אלוף, יצא לארצות הברית לשנת לימודים בבית הספר לפיקוד ומטה של המארינס.
לאחר שובו התמנה לראש ענף מבצעים במטה הכללי, תפקיד שמילא במשך שנתיים, במהלכן גם למד באוניברסיטת תל אביב היסטוריה כללית, היסטוריה צבאית וגאוגרפיה של המזרח התיכון.
בפברואר 1963 יצא בראש משלחת ישראלית לאליפות העולם בדאייה בארגנטינה.
לקראת סוף תקופתו כראש ענף המבצעים, יצא עם משלחת של צה"ל לאתיופיה.
במהלך שהותו שם, נפטר בנו הבכור, יוחנן.
בתום כהונתו כראש ענף מבצעים, למד במשך שנה במחזור הראשון של המכללה לביטחון לאומי.
במאי 1964 מונה למפקד חטיבת הצנחנים הסדירה.
בחודש אוקטובר 1966, בחג הסוכות, קבע איתן שיא ישראלי בדאייה, כאשר דאה ממנחת מגידו בעמק יזרעאל לנמל התעופה אילת.
בנובמבר אותה שנה פיקד על חטיבת הצנחנים בפעולת סמוע.
במלחמת ששת הימים (יוני 1967), בהיותו אלוף-משנה, פיקד על חטיבת הצנחנים שלחמה תחת אוגדה 84 בפיקוד ישראל טל בקרבות בפתחת רפיח וברצועת עזה.
במהלך הקרבות התבשר שבן-אחיו, , מפקד פלוגה בגדוד 890, נהרג.
ביום הרביעי של המלחמה, בהיותו בזחל"ם הפיקוד, נפצע קשה מכדור בראשו במבואות רומני שבצפון מערב סיני.
הוא פונה לבית החולים בבאר שבע, שם הוצאו מראשו הכדור וכן רסיסים שנותרו בראשו מאז פציעתו במלחמת השחרור.
באמצע יולי העביר את הפיקוד על החטיבה לדני מט והתמנה לתפקיד מרכֵּז לקחי המלחמה במטה הכללי.
ב-3 בנובמבר 1967 התמנה למפקד חטיבת הבקעה (תחת חטיבה 80) וניהל את הלחימה בגזרה זו, שכללה מרדפים אחר מחבלים מארגוני הטרור הפלסטינים, שחדרו מעברו המזרחי של הירדן.
במרץ 1968 פיקד על כוח של החטיבה בפעולת כראמה בשטח ירדן.
הוא שימש מפקד הכוחות בבקעה עד יולי 1968.
ב-24 ביוני 1968 מונה איתן לקצין צנחנים ראשי במקום אל"ם אהרן דוידי.
בתפקידו זה פיקד על מבצע תשורה, שנערך בדצמבר של אותה שנה.
המבצע כלל פשיטה על שדה התעופה הבינלאומי ביירות והשמדת מטוסי נוסעים של חברות תעופה לבנוניות שהיו בו.
ב-1 בינואר 1969 הוקמה מפקדת קצין חיל רגלים וצנחנים ראשי (קחצ"ר), ורפאל איתן הועלה לדרגת תת-אלוף והוצב בראשה.
ביולי אותה שנה השתתף בפשיטה על האי גרין.
בהמשך אותה שנה נשלח לבקר אצל הלוחמים הכורדים בעיראק, במטרה לבדוק אם תנאי הקרב בזירת המלחמה שלהם מתאימים לשינוי אופייה: הרחבת ממדי המלחמה ממלחמת גרילה בלבד להתקפות גלויות נגד הצבא העיראקי.
במהלך הביקור נפגש עם מנהיג המאבק הכורדי, מוסטפא ברזאני, אולם מסקנתו של איתן הייתה שלילית.
לאחר כארבע שנים בתפקיד קצין צנחנים ראשי, מונה ב-1972 למפקד עוצבת געש (אוגדה 36).
ב-6 באוקטובר 1973, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, התגייסה אוגדתו והחלה להזרים כוחות לרמת הגולן בניסיון לבלום את הצבא הסורי.
בערב קיבלה האוגדה בפיקודו את האחריות על רמת הגולן.
משעלתה לגולן גם אוגדת המילואים 210 בפיקוד האלוף דן לנר, חולקה האחריות להגנת הרמה לשתי גזרות.
אוגדה 36 התמקדה בבלימת הצבא הסורי בצפון רמת הגולן, ולאחר מכן פיקד על אוגדתו במסגרת המעבר למתקפה ולהבקעה בצפון רמת הגולן עד כיבוש "המובלעת" ברמת הגולן הסורית.
אחרי המלחמה פיקד על כוחות צה"ל במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
ב-29 באוקטובר 1973 העניק לו הרמטכ"ל דוד אלעזר דרגת אלוף, וב-14 באפריל 1974, עם מינויו של מוטה גור לרמטכ"ל החליפו איתן כמפקד פיקוד הצפון.
בתקופת כהונתו החל הקשר והסיוע הצבאי לנוצרים בלבנון.
בסוף 1976 נפגש בסודיות, על סטי"ל של חיל הים במפרץ ג'וניה, עם מנהיג הפלאנגות בלבנון, בשיר ג'ומאייל.
בתפקידו כמפקד הפיקוד, היה איתן בין מקימי הגדר הטובה.
באוגוסט 1977 מונה לראש אג"ם.
בזמן כהונתו בתפקיד יצא צה"ל במרץ 1978 למבצע ליטני.
לפני היציאה למבצע איתן הקריא לחיילים בשטח כינוס את השיר על השחיטה של חיים נחמן ביאליק והשווה בכך את הפיגוע בכביש החוף שבעקבותיו צה"ל יצא למבצע זה, לפוגרום קישינב עליו נכתב השיר.
ב-16 באפריל 1978 מונה רפול לרמטכ"ל בהמלצת שר הביטחון עזר ויצמן, והחליף את מוטה גור.
בנאום הראשון שלו כרמטכ"ל הפתיע את הנוכחים בנאום קצר בן 34 מילים בלבד.
כבר בתחילת שירותו כרמטכ"ל התבלט איתן בשורת צעדים בעלי משמעות סמלית, שנועדו, ככל הנראה, להכניס רוח של משמעת ויעילות לצבא, שעדיין היה תחת הרושם הכבד של מלחמת יום הכיפורים.
צעדים אלו כללו את ההוראה לחזור לחבוש את הכומתה על הראש, את ההוראה לאסוף תרמילים משומשים לאחר מטווחי ירי, את השוואת צבע מדי הבנות לזה של מדי הבנים, וקיצוץ משמעותי בלהקות הצבאיות, עד כדי ביטולן כמעט.
כחלק מתפיסתו את תפקידי הצבא כחורגים מביטחון בלבד, דאג איתן לפיתוח פרויקט חיילי מקא"ם (שנודעו בכינוי "נערי רפול"), במסגרתו גויסו נערים משולי החברה במטרה לשלבם בחברה הישראלית.
במקביל, קיבל רפול את הצעת פרופסור פליקס דותן ופרופסור שאול יציב מן האוניברסיטה העברית להקים את תוכנית תלפיות, שמטרתה לשלב את בוגריה ביחידות מחקר ופיתוח בצה"ל ובתעשיות הביטחוניות.
ב-1979 היה איתן הרמטכ"ל הראשון שביקר בארצות הברית ביקור רשמי.
בעת ביקורו ב, העניק לו מזכיר ההגנה של ארצות הברית את אות לגיון ההצטיינות.
כרמטכ"ל הוביל קו התקפי אל מול פעילות המחבלים בלבנון.
במהלך כהונתו צה"ל תקף מן האוויר, באש תותחים וכן ביצע פשיטות רבות על יעדי מחבלים בלבנון, ובהם מבצע שלכת, מבצע מנורה, מבצע מתח גבוה, מבצע איש דמים, מבצע מוביל, מבצע סיגל ומבצע צלצל.
בנוסף, הוציא לפועל ביוני 1981 (כחודש ימים לאחר ששכל את בנו הטייס בתאונת אימונים) את תקיפת הכור בעיראק, ופיקד על פעולות הצבא ופריסתו מחדש במסגרת נסיגת צה"ל מסיני, ובין היתר, על פינוי והריסת העיר ימית בסוף אפריל 1982.
ארגון אש"ף הקים החל באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 אזורי שליטה במדינת לבנון שכללו בסיסי צבא ומצבורי נשק.
ריכוז המחבלים של ארגון אש"ף התקרב לעשרת אלפים לוחמים.
כוחו המדיני בלבנון גדל ובחסות סוריה וחלק ממדינות ערב חומש הארגון והיווה סכנה לגבולה הצפוני של מדינת ישראל וליציבות המשטר בלבנון.
איתן, כרמטכ"ל, הגדיר את מיטוט הארגון והסבת פגיעה קשה לו ולאנשיו, והשבת הביטחון לגבול הצפון כמשימת צה"ל בעת פעולה צבאית נרחבת בלבנון.
ב-3 ביוני 1982 ניסה ארגונו של אבו נידאל להתנקש בשגריר ישראל בלונדון, שלמה ארגוב.
בתגובה הפציץ חיל האוויר מטרות של אש"ף בלבנון, ואלו הגיבו בירי על יישובי הצפון במטחי קטיושות עזים שנפלו גם במרכז העיר קריית שמונה.
ביום שישי, 4 ביוני הורתה הממשלה על פתיחת "מבצע שלום הגליל", שהחל ביום ראשון, 6 ביוני, והוא תחילתה של מלחמת לבנון הראשונה.
בבוקרו של יום שישי, לפני תחילת המלחמה נשאל בראיון שהפך מפורסם: "מה בכוונת ישראל לעשות?
רפול ענה בקצרה ובאופן אופייני תוך שילוב ידיו: "ואם אני יודע, אני צריך להגיד לך?"
מטרות המלחמה, שתוכניותיה נוסחו זה מכבר תחת שמות הקוד "אורנים קטן" ו"אורנים גדול", היו סילוקה של הישות הפלסטינית המזוינת מגבול הצפון, וכן כינונו של משטר שלטוני בלבנון, בהנהגת באשיר ג'ומייל, אוהד לישראל.
צה"ל מימש את מטרותיו הראשונות בסילוק אש"ף מלבנון ואף סילוק הסורים מלבנון.
אחרי סילוק אש"ף מלבנון נשאר צה"ל בלבנון ופופולריות המלחמה החלה לרדת בציבור עקב הצטברות כמות נפגעים והרוגים במלחמה שהתמשכה.
במהלך המלחמה הדיח רפול את אל"ם אלי גבע מתפקיד מפקד חטיבה בשל סירוב פקודה.
מבחינה צבאית היה לצבא הישג מרשים בלבנון, סילוק אש"ף מלבנון, סילוק הסורים מלבנון, מבצע ערצב 19, הפלת 80 מטוסים סורים ללא אף מטוס קרב ישראלי שיורט על ידם.
אך לאחר מכן אירעה שורת כשלים, אשר אחד החמורים בהם הוא הקרב בסולטאן יעקוב.
התמשכות המלחמה בלבנון יצרה מחאה שהגיעה לשיאה בהפגנה כנגד אירועי סברה ושתילה.
הטבח אירע לאחר רצח בשיר ג'ומאייל, מנהיג הפלנגות, שנבחר בתמיכת ישראל לנשיא לבנון.
טיהור מחנות הפליטים מלוחמים פלסטינים הוטל על ידי ישראל על כוחות הפלנגות.
הם יצאו מהמחנות בבוקר 18 בספטמבר על פי דרישת צה"ל, ורק במהלך היום החלו להתברר ממדי הטבח.
בעקבות לחץ דעת הקהל בארץ ובעולם מונתה ועדת חקירה ממלכתית, ועדת כַּהָן, לחקור את הטבח.
הוועדה קבעה כי אכן לא הייתה מעורבות ישירה של צה"ל בטבח.
אולם הוסיפה כי שר הביטחון אריאל שרון אחראי בכך שהתעלם מהסכנה שהפלנגות יערכו במחנות הפליטים פעולות נקם על רצח מנהיגם.
בקשר לרמטכ"ל רפאל איתן קבעה הוועדה, שהייתה לו גם אחריות למניעת הטבח, אך הוועדה לא תמליץ על הדחתו מתפקיד הרמטכ"ל מכיוון שממילא הוא עומד לסיים את תפקידו.
בספר שפרסם העיתונאי רונן ברגמן בשנת 2018, נחשף כי בשנת 1980 בהיותו רמטכ"ל, הקים איתן ארגון טרור סודי שפעל בלבנון, החזית לשחרור לבנון מזרים.
מטרת הארגון הייתה לפגוע באנשי ארגון אש"ף ובמיוחד בצמרתו.
הארגון הופעל על ידי מפקד פיקוד הצפון אביגדור בן-גל, שמינה את מאיר דגן למוביל הפעילות.
ב-5 באוגוסט 1981 מונה אריאל שרון, להיות שר הביטחון בממשלת בגין.
לקראת תחילת מלחמת לבנון הארגון פסק לפעול אולם חזר לבצע פעולות טרור חצי שנה לאחר פרוץ המלחמה.
דוגמאות לפעילות הארגון כוללות פצצה במטה אש"ף בשתורא שבשליטת סוריה ב-28 בינואר 1983 שהרגה 35 בני אדם.
ב־5 בפברואר התפוצצה מכונית תופת מול משרדי המכון למחקר פלסטיני בביירות, וגרמה ל-20 הרוגים, כולל אשתו של סברי ג'ריס.
פצצה שלישית התפוצצה בבעלבכ ב־7 באוגוסט 1983, בה נרצחו כ־30 בני אדם ונפצעו כמעט 40. הארגון חדל לפעול בסוף שנת 1983.
בהמשך פקדו איתן ושרון על פיצוץ מטוסי נוסעים מעל הים, במטרה להרוג את ערפאת.
פעילות הארגון הוסתרה מרוב הממשלה והצבא.
היא גם נעלמה מעיני העיתונות, הכנסת ומערכת המשפט.
קיום הארגון ופעילותו נחשפו רק לאחר כ-35 שנה מזמן פעילותו.
ב-19 באפריל 1983 סיים רפול את כהונתו בתפקיד ראש המטה הכללי, שנמשכה 5 שנים ו-3 ימים, יותר מכל רמטכ"ל אחר.
לקראת פרישתו מצה"ל, המליץ לשר הביטחון משה ארנס למנות כרמטכ"ל את האלוף אביגדור בן-גל, אולם ארנס לא קיבל את המלצתו ולתפקיד מונה האלוף משה לוי.
לאחר סיום כהונתו כרמטכ"ל, התנדב איתן לשירות מילואים כטייס, קיבל דרגת ייצוג של רב-סרן והשתתף במשימות קישור ומודיעין.
ארבע שנים לאחר פרישתו מתפקיד הרמטכ"ל, איים לחשוף תוכנן של שיחות טלפון של אלופי המטכ"ל בתקופתו.
לדבריו קיבל אישור מהדרג המדיני לביצוע האזנות סתר, וזאת בשל מכת הדלפות.
רפאל איתן שובץ במקום ה-25 הסמלי ברשימת "שלומציון" בראשות אריאל שרון בבחירות לכנסת ה-9 ב-1977, אך פרש מהמשך דרכו הפוליטית, שרק החלה, על מנת לחזור ולהמשיך לתפקד כאלוף פיקוד צפון, ובעתיד – גם כרמטכ"ל.
לאחר פרישתו מהצבא באפריל 1983, והחלפתו על ידי רב-אלוף משה לוי, נכנס איתן לפוליטיקה בשנית.
זה מכבר הייתה לו תדמית של "הישראלי השורשי".
בעל רקע חקלאי, בעל תחביבים כנגרות, ודאייה בדאון (הוא היה אף בעל רישיון טיס), ובמיוחד בשל האופן הישיר והמשובש לעיתים בו התבטא, נמשכו חוגים רחבים בציבוריות הישראלית אל דמותו.
כן בלט בדאגתו לעניינים אקולוגיים – ידועה קריאתו "להתקלח בזוגות" לשם חיסכון במים.
האמין גם, כי על האזרח לקחת כמה שיותר יוזמה בנושאים שונים (למשל, להיות "פועל הניקיון" של סביבתו) וכי יש לצמצם ולפשט את הבירוקרטיה בישראל.
בתחום הכלכלי, דגל בכלכלת שוק.
טיפוסית היא התבטאותו ב-12 באפריל 1983 בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת לפיה יש להגיב לזריקת אבנים בכבישי יהודה ושומרון בתגובה ציונית הולמת של הקמת יישובים עד שהערבים יוכלו רק "להתרוצץ כמו ג'וקים מסוממים בבקבוק".
בתחילה היה פעיל במסגרת חוג עין ורד, "חוג נאמני ארץ ישראל השלמה של ההתיישבות העובדת" ולאחר מכן במסגרת מפלגה עצמאית בשם צומת.
רפול ייצג קו מדיני ימני נוקשה ובלתי מתפשר מחד, וליברליות בנושאים הנוגעים לדת ולמדינה מאידך.
הוא נבחר לכנסת ה-11 במסגרת רשימת התחיה-צומת, ובכנסת ה-12 שימש בתפקיד שר החקלאות בין השנים 1990–1991.
לקראת הבחירות לכנסת ה-13 ב-1992 הנהיגה מפלגת צומת תעמולת בחירות שמוקדה בדמותו של רפאל איתן.
על פי סקרים שעשתה המפלגה בחודשים שלפני הבחירות, נמצא שעיקר התמיכה במפלגה נובעת מהערכה אישית לאיתן.
תומכים מהמעמד הנמוך הדגישו במיוחד את עברו כרמטכ"ל, את התוכניות החינוכיות שקידם בצבא ואת תמיכתו ברפורמה בחינוך.
בנוסף נמצאה בסקרים קבוצה גדולה של מצביעים ששקלה להצביע עבור צומת בגלל עמדותיו הביטחוניות, שכללו התנגדות לנסיגות ברמת הגולן וביהודה ושומרון ותגובה נוקשה נגד הטרור.
בבחירות עצמן הצליחה תנועת צומת להשיג הישג יוצא דופן של שמונה חברי כנסת, אשר פרט לרפאל איתן לא היו מוכרים במיוחד לציבור.
רפאל איתן השאיר את תנועתו באופוזיציה, ולא הצטרף לממשלתו של יצחק רבין.
בצומת החלו סכסוכים פנימיים ואיתן לא הצליח לשלוט בסיעתו החדשה.
בינואר 1994 פרשו מהסיעה שלושה מחבריה, גונן שגב, אלכס גולדפרב ואסתר סלמוביץ, והקימו את סיעת יעוד.
סיעה זו הצטרפה בינואר 1995 לקואליציה ולממשלת יצחק רבין, ובזכות תמיכתה אושר בכנסת הסכם אוסלו ב'.
בבחירות שהתקיימו בשנת 1996, שהיו לראשונה בחירות אישיות לראשות הממשלה, הייתה תמיכתו של רפול חשובה, שכן הבחירות הוכרעו לבסוף בהפרש של כאחוז מכלל הבוחרים.
רפול החליט לרוץ עם מפלגת הליכוד, שרצה בבחירות אלו כתנועה מאוחדת עם מפלגתו "צומת" ועם מפלגת גשר שבראשות דוד לוי.
לאחר ניצחון בנימין נתניהו בבחירות, הובטח לו תפקיד השר לביטחון פנים, אך עקב חקירה פלילית שהתקיימה נגדו על שימוש פוליטי בפרטים אישיים שהוצאו ממאגרי מידע צבאיים (לאחריה הוא הועמד לדין והודה בעובדות כתב האישום, אך נפסק שעובדות אלה אינן מהוות עבירה), הוא היה מנוע מלכהן בתפקיד זה.
רפול קיבל את תפקיד שר החקלאות והגנת הסביבה, וכן מונה לסגן ראש הממשלה.
כשר החקלאות מינה את רפי רמון ליושב ראש צוות ההיגוי להקמת מרכז לחקלאות מתקדמת במקווה ישראל.
הייתה זו תקופת כהונתו האחרונה בכנסת ובממשלה.
השפעתו בתקופה זו הייתה שולית, והתמיכה הציבורית לה זכה התמעטה והלכה.
לקראת הבחירות בשנת 1999 כשלו המגעים של צומת בראשות איתן לרוץ שוב ברשימה משותפת עם הליכוד, והמפלגה התמודדה בבחירות באופן עצמאי, קיבלה רק 4,128 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת השש עשרה שהתקיימו בשנת 2003 התמודדה צומת בראשות משה גרין, שקיבלה את ברכתו של איתן, אך הוא לא היה ברשימתה לכנסת, ולמעשה פרש מעסקי הציבור.
צומת שוב לא עברה את אחוז החסימה, וזכתה רק ב-2,023 קולות.
ב-23 בנובמבר 2004 הגיע, כמדי בוקר בשנתיים האחרונות לחייו, עם מכוניתו לנמל אשדוד, מתוקף תפקידו בהנהלת החברה הקבלנית שזכתה במכרז להקמת "נמל היובל" כאחראי על הקמת שובר הגלים במקום.
הוא יצא ממכוניתו על מנת לבדוק את נזקי הסערה שהתחוללה במקום בלילה הקודם, ואז ככל הנראה פגע בו גל מים, העיפו לים והטביעו.
גופתו נמשתה מהמים לאחר זמן קצר על ידי אנשי חיל הים, והוא נקבר ביום המחרת בתל עדשים.
תחקיר שפורסם ב"ידיעות אחרונות" העלה שורת ספקות בשאלה אם מותו של איתן היה תאונה.
התחקיר הסתמך על שחזור נסיעתו על המזח ויציאתו מהרכב, וכן על בעיות שנקלע אליהן בחודשי חייו האחרונים.
אלמנתו הכחישה את האפשרות שהייתה זו התאבדות.
אחר מותו נקראו מספר פרויקטים מרכזיים בישראל על שמו.
הנמל בו מצא את מותו נחנך באוגוסט 2005. הוא נקרא על שמו "נמל איתן", ועל שובר הגלים הוקם ציון לזכרו.
קטע כביש בכביש 60, מצומת תל עדשים ועד למבואות נוף הגליל, העובר בדרכו מעל גשר ודרך מנהרה שנחצבה בהר הקפיצה, נקרא אף הוא על שמו.
הכביש נחנך בנובמבר 2008, אך כאשר הסתבר לראש עיריית נצרת, ראמז ג'ראיסי, כי הכביש נקרא על שם איתן, נטש ג'ראיסי את הטקס.
בשנת 2004, במסגרת הארגון החברתי "מעשה" הוקם גרעין התנדבות הקרוי על שמו של רפול – גרעין איתן.
גרעין איתן הוא גרעין המיועד לצעירים מהמגזר היהודי בגילאי 18–22 תושבי פריפריה גאוגרפית וחברתית.
ייעוד הגרעין הוא מתן הזדמנות לצאת לשנת התנדבות ומסלול נח"ל לצעירים אשר עד כה לא ניתנה להם האפשרות.
ב-2010 נקראו על שמו בסיס האימונים של חטיבת הצנחנים ("מחנה איתן"),וכן תיכון מקיף רמת גן ע"ש רפאל איתן.
עמותת "רפול" להנצחתו יזמה מספר רב של פעילויות: מפעל של מלגות שניתנות על שמו ופרס שנתי, הקמת אתר מבקרים בתל עדשים, הקמת מכון מחקר בנושא התיישבות וביטחון במכללת עמק יזרעאל, ופעילויות נוספות ברוח זו.
ב-2018 נקראה על-שמו של איתן תחנת הרכבת עפולה, שנמצאת במרחק קילומטרים אחדים ממושבו תל עדשים.
במצפה רמון פועלת מכינה קדם צבאית "אשר רוח בו" ע"ש רפאל איתן, הפועלת בקרב נוער מהפריפריה החברתית-כלכלית בישראל.
ברמלה נקרא רחוב על שמו בשכונת נאות-שמיר (על שם יצחק שמיר), שרבים מהרחובות בה נקראים על שם רמטכ"לים לשעבר.
בינואר 1952 נשא רפול לאישה את מרים (1930–2020), אותה הכיר בתל עדשים כשהיה בן 8. מרים ילידת גרמניה, בת לאם נוצרייה ואב יהודי, עבדה כאחות ראשית בבית החולים העמק, ולהם חמישה ילדים:
בנו הבכור, יוחנן; נפטר בהיותו בן עשר וחצי מהתקף אסתמה.
יוחנן נקרא על שם אחיה של מרים, , שלחם בפלמ"ח ונהרג במלחמת השחרור בקרבות מלכיה
; היה טייס בחיל האוויר הישראלי.
נהרג ב-4 במאי 1981 בהתרסקות מטוסו, בשל תקלה, שלושה שבועות לאחר נישואיו לאופיר, בתו של אלוף-משנה זוריק לב.
רותי ארצי, חזרה בתשובה וקיימה אורח חיים דתי (נפטרה ב-2025).
בנה, גיא, הוא חרדי, אברך בכולל.
גליה אלף, מנהלת כפר הנוער ויצו נהלל.
נורית איתן גוטמן, מנהלת השירות הסוציאלי בשירותי בריאות כללית, נשואה לשוקי גוטמן.
בשנת 1996 התגרש איתן ממרים ונישא בשנית לעפרה מאירסון, מנהלת פנימיית אהבה ופעילת שמאל.
בריאיון לעיתון בשנות האינתיפאדה השנייה סירבה מאירסון להתייחס לשאלות על יחסו של בעלה לקריאותיה בעד סרבנות.
לאחר מותו התפרסם ריאיון עימה, שבו טענה כי למרות תדמיתו הקשוחה בציבור, רפול סבל מטראומה שנבעה מתקופת שירותו הצבאי.
מצנח רביעי נפתח, הוצאת ידיעות אחרונות, 2001
בונים פה נמל – מכתבים מסבא נודניק, הוצאת תמוז, 2004
רפאל אליעז (תרס"ה, 1905 – י"ט בסיוון תשל"ד 9 ביוני 1974) היה סופר, משורר, מחזאי, עורך ומתרגם ישראלי, חתן פרס טשרניחובסקי לתרגום.
הוא החל לפרסם שירים בבולגרית בגיל 17. עלה לארץ ישראל בשנת 1923. עבד בחקלאות ובבניין ולאחר מכן כפקיד.
שירו הראשון נתפרסם בשנת 1932 בכתב העת הספרותי "כתובים" בעריכת אברהם שלונסקי ואליעזר שטיינמן.
ספר שיריו הראשון, "שמש בדרכים", יצא לאור בשנת 1939. משנת 1943 ואילך עבר לעבוד לפרנסתו בתחומי היצירה הספרותית, עריכת עיתונים, תרגום ודרמטורגיה.
יצירתו התפרשה על פני תקופה ארוכה ועל פני ז'אנרים רבים, משירה לירית ופואמות ועד לבלדות ולשירי זמר (שהשתרשו כשירי עם ארצישראליים); משירים לילדים ועד למחזות מקוריים, ביניהם "החתן השמיני" ו"הנסיכה ליאור" (האחרון – מחזה לילדים).
יצירתו הידועה ביותר לילדים היא "הבובה זיוה" שכתב לתיאטרון בובות שמככבת בו בובה, מעשה ידיו של דוד בן שלום (הונזו).
בין שיריו שהולחנו על ידי מלחינים ישראלים: "הרועה הקטנה", שהלחין משה וילנסקי והפך לריקוד עם ידוע, "זמר אהבה לים" שהלחין סשה ארגוב ו"עמק" ("פלדה כחולה") שהלחין מרק לברי.
תרגם לעברית ממחזותיהם של פדריקו גארסיה לורקה ושל ויליאם שייקספיר.
אביו של רפאל אליעז, נסים אליאס (וִיֶינְסקי), היה מראשוני החייטים לילדים בבולגריה.
רפאל, שנקרא בבולגריה רודולף, ובפי מכריו – רודי, היה הבן הבכור במשפחה (אחיו – ויקטור וזקו ואחותו – רוזה).
שנות ילדותו הראשונות עברו עליו ברחוב פוזיטנו, שנתכנה גם בשם "הרובע היהודי", ושימש בעתיד כרקע וכשם למחזור שירים שכתב על ילדותו.
את לימודיו היסודיים סיים בבית-ספר יהודי בעיר.
הוא היה תלמיד חרוץ, אך יחסו לעברית היה שלילי בעטיו של המורה לעברית שהתייחס אליו בגסות.
אליעז למד שנתיים בגימנסיה הקלאסית של סופיה, אך עזב בשל הערה אנטישמית של אחד המורים.
הוא החל לטפח חלומות על עלייה לארץ ישראל וכתב בבולגרית שיר על החלום הציוני.
לאחר הכשרה חקלאית בחווה הציונית בגורנה-באניה (כפר נופש הסמוך לסופיה), עלה ארצה עם משפחתו ועבד במשך שלוש שנים בבניין ובחקלאות בפתח תקווה, בראשון לציון ובתל אביב.
חבריו בקבוצת ההכשרה הקימו את המושב בית חנן, אך הוא לא נמנה עמהם מפאת המחסור באמצעים כספיים למימון חלקו ברכישת חלקה.
בשנת 1926 התקבל לעבודה כפקיד במחלקת הארכיון בבנק אפ"ק בתל אביב.
מחמת המצוקה הכלכלית שבה המשפחה לבולגריה, אך הוא ואחיו ויקטור נשארו בארץ.
שלוש שנים אחר כך, והוא בן 24 נשא לאישה את פולה (לבית כהנא), אגרונומית במקצועה, שעלתה מפולין.
הזוג התגורר ברמת-גן, ושנתיים לאחר מכן נולד בנם הבכור, אורי, לימים פסל, צייר וצייר תפאורות.
בשנת 1932 שבה משפחתו לארץ והתיישבה בתל אביב.
שלוש שנים לאחר מכן נולד בנו השני, (שנפל ב-1982 במלחמת לבנון הראשונה, בה השתתף כסמח"ט).
ב-1942 פרש אליעז מעבודתו בבנק, שם הגיע לעמדת ניהול, והתקבל לעבודה כפקיד במחלקת האספקה ב"ספרית פועלים", ובמקביל החל לתרגם מחזות.
בשנה שלאחריה, עם ייסוד העיתון "משמר" התקבל לעבודת עריכה בעיתון והחל לפרסם בו שירים.
ב-1947 התמנה אליעז לעורך הראשון של "משמר לילדים", בו פרסם שירים וסיפורים לילדים, מקוריים ומתורגמים.
בין השנים 1948–1951 ערך את הדף הספרותי של "על המשמר", אך פעילותו הספרותית לא פחתה בשל עומס העבודה, אלא דווקא הלכה והתרחבה.
בשנת 1951 שינה אליעז כיוון: התפטר מ"על המשמר" והתקבל לעבודה ב"הבימה" כמתרגם.
בשנת 1953 הוזמן על ידי הבמאי והמנהל יוסף מילוא לשמש כמתרגם, כחבר ועדת הרפרטואר וכעורך התרגומים של תיאטרון הקאמרי.
באמצע שנות החמישים של המאה העשרים נסע לספרד ללמוד שפה וספרות ספרדית באוניברסיטת סלמנקה ב-1960 הוזמן על ידי יוסף מילוא לשמש כדרמטורג ומרכז ועדת הרפרטואר בתיאטרון העירוני החדש שהקים בחיפה.
שמו של רפאל אליעז היה כרוך באירוע טרגי שהסעיר את המדינה בראשית שנות השישים.
צעירה בשם עליזה פאנו הועמדה לדין בפני בית המשפט המחוזי בחיפה ב-1 באפריל 1961 באשמת רצח באמצעות הרעלה של אשת המשורר פולה אליעז, בכך שהכניסה רעל לכוס מיץ שמזגה לה.
במשפט נתברר כי הנאשמת, שהייתה במשך ארבע שנים מאז 1956 המאהבת של המשורר, רצחה את אשת המשורר מתוך קנאה, זאת אף על פי שהנאשמת הייתה נשואה כבר לגבר אחר.
טענת אי שפיות שהעלו עורכי הדין של הנאשמת נדחתה על ידי בית המשפט המחוזי והיא נידונה למאסר עולם.
בית המשפט העליון דחה את ערעורה.
עליזה פאנו נשלחה לכלא ובעלה התגרש ממנה.
בשנת 1967 קיבלה חנינה מנשיא המדינה עקב מצבה הנפשי ויצאה לחופשי.
שנה לאחר רצח אשתו התחתן רפאל אליעז בשנית, עם דבורה (לבית סופר), ממנה נולדו לו עוד שני בנים, יוחאי וניסים (לימים גיטריסט להקת סאבווי סאקרס; נפטר מדום לב בשנת 2009 בגיל 43).
ב-1967 הוצע לו על ידי תיאטרון "אהל", שנקלע לקשיים, לכהן כמנהל אמנותי, בתקווה שדרמטורג ומתרגם מנוסה כמותו יצליח לחלצו מקשייו.
הוא נענה בחיוב, אך תקווה זו התבדתה.
ב-1968 עבר רפאל אליעז להתגורר ביפו העתיקה.
ב-1973 עבר אירוע מוחי וכעבור שנה נפטר ברעננה.
עיריית תל אביב קראה רחוב על שמו לזכרו בשכונת נווה חן שבדרום העיר.
כבר בעת לימודיו בגימנסיה הקלאסית של סופיה, התגלה רפאל אליעז כבעל כישרונות של פוליגלוט וכאוהב נלהב של הספרות הקלאסית ובעיקר של מחזות שקספיר.
לדברי מכריו, באותה עת "שקספיר לא ירד מדל שפתיו".
ביכורי שיריו בבולגרית התפרסמו בעיתון הגימנסיה ובכתב-העת האוונגרדי "היפריון" (העורכים: המשוררים – טודור טרייאנוב ולודמיל סטויאנוב (בול') וכן מ.
דניאל, שעתיד היה לעלות לישראל ולביים הצגות ב"המטאטא" וב"האהל").
קשרי ידידות נוצרו בינו ובין המשורר הבולגרי הנודע ניקולאי חרֶלקוב (בול'), שהציג לפניו את השירה המודרנית.
אף כי החל לכתוב שירים בעברית כבר בשנת 1927, כפי שמעידים כתבי היד המעטים ששרדו בעיזבונו, רק ב-1932 התפרסמו ביכורי שיריו בעברית ("שרעפים ואש", "תפילתי לשמש") בגיליון ערב פסח של "כתובים", כתב העת של המשוררים המודרניסטיים העבריים.
שנה אחר כך, עם ייסודה של קבוצת הסופרים "יחדיו", הצטרף אליה אליעז ופרסם שירים בשבועונה "טורים" ואחר כך ב"עתים".
הוא היה מקורב לאברהם שלונסקי וחש קרבה והערצה לנתן אלתרמן.
וב-1939 – הופיע ספר שיריו הראשון "שמש בדרכים".
ב-1942 החל לתרגם מחזות, והקומדיה "טופז" מאת מרסל פניול בתרגומו מצרפתית הועלתה בתיאטרון "המטאטא".
בשנה שלאחריה החל לפרסם שירים בעיתון "משמר" בו עבד באותה עת.
כעבור שנה יצא לאור תרגומו לספרו של אירווינג סטון "הספן על גבי הסוס", ושנה לאחר מכן הופיעו ראשוני תרגומיו לשירי לורקה ב"משמר" (1944).
שנת 1946 הייתה פורייה במיוחד: בשנה זו ראה אור ספר שיריו השני, "אהבה במדבר", ותרגומו לספרו הפופולרי של ג'ון סטיינבק, "הפוני האדום".
בהיותו עורך העיתון "משמר לילדים" פרסם שירים וסיפורים לילדים, מקוריים ומתורגמים.
ב"הבימה", ב"קאמרי" וב"אהל" הועלו תרגומיו למחזות של שקספיר, ברכט, מולייר, לורקה, לופה דה-וגה ואחרים.
לאחר נסיעתו ללימודים בספרד, הופיע ב-1958 ספר תרגומי לורקה, "רומנסרו צועני", שצבר פופולריות רבה.
ההערכה לעבודתו כמתרגם באה לידי ביטוי בסוף שנות החמישים עם הענקת פרס טשרניחובסקי (1959) לתרגומיו למחזות שקספיר, מחזות לורקה ושיריו, ול"מעיין הכבשים" ללופה דה-וגה.
בשנת 1968 החל להתקין לדפוס את שיריו, ומסר כרך אחד, "תיבת העדיים", להוצאת "ספריית פועלים", אולם הספר לא הופיע בחייו.
שנתיים אחר מותו הופיעו כל שיריו בחמישה כרכים (בעריכת חיים נגיד, בתוספת מבוא וביבליוגרפיה).
שיריו הליריים ומחזור גדול של בלדות נאספו בכרכים הראשון והשני, "תיבת העדיים" ו"החייט הכחול".
ב"ראמון", הכרך השלישי, נכללו עשר פואמות.
הכרך הרביעי, "שירי יפו", הכיל מחזור גדול של שירים ליריים קצרים ("רצינו קן על עץ הדעת"), מחזור פואמות המוקדשות לסביבת גידולו של המשורר ("תמונות מרחוב פוזיטנו"), והמחזור "שירי יפו".
שירים אלה נכתבו לאחר שעבר להתגורר ביפו, ומדי יום היה יושב ליד שולחן עבודתו וכותב שיר חדש, כעדות של מקורביו.
יצירתו המקורית לא זכתה לאותו הד ולאותה אהדה שמהם נהנו תרגומיו.
כבר עם הופעת ספרו הראשון "שמש בדרכים", הביעה הביקורת הסתייגות, והצביעה על קרבתו היתרה מדי לשירת אלתרמן.
אהבה במדבר, שירים, מרחביה, 1946.
הבובה זיוה, לילדים, תמונות פטר מירום, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1957.
שמש בדרכים, שירים, תל אביב, 1939.
שירים בחמישה כרכים, מבוא מאת חיים נגיד, רישומים מאת המחבר, ספרית פועלים, 1977.
כשהגוף חולם, מבחר שירים בעריכת חיים נגיד [ספרא] 2009.
פרח המדבר, אגדה בחרוזים, ציורים של אורי אליעז, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1963
שירי תיאטרון, מבחר שירים ושירי זמר מתוך מחזות מתורגמים ומקוריים, בעריכת חיים נגיד [ספרא] 2009.
בית הבובות, נורה, מחזה בשלוש מערכות, מאת הנריק איבסן, עברית רפאל אליעז, תל אביב, שנות השישים.
חתונת הדמים, טרגדיה בשלש מערכות ושבע תמונות, פדריקו גארסיה לורקה, מספרדית - רפאל אליעז, תל אביב, 1970.
ילקוט הקסמים, אגדות וספורי עמים, תרגם ועבד רפאל אליעז, ציורים - צלה בינדר, הקיבוץ המאוחד, 1955.
הלילה השנים עשר, קומדיה, ויליאם שייקספיר, תרגם רפאל אליעז, הקיבוץ המאוחד, 1980.
מבחר שירים, מאת סימצ'ו איסקוב, מבולגרית - רפאל אליעז, רישומים - דוד משולם, תל אביב, 1973.
מבחר שירים, פדריקו גארסיה לורקה, מספרדית - רפאל אליעז, ספרית פועלים, 1972.
מסע צלב של ילדים, מאת ברטולט ברכט, עם עשרים וארבע ליתוגרפיות של גרשון קניספל, תרגם רפאל אליעז, עם מבוא מאת ווילם סנדברג ואחרית דבר מאת מתי מגד, ירושלים, 1967.
מעין הכבשים, (פואנטה אובחונה), מאת לופה דה וגה, מספרדית רפאל אליעז, אחרית דבר והערות - מנחם דורמן, הקיבוץ המאוחד, 1978.
"הפוני האדום" של ג'ון סטיינבק משנת 1946
"פרנסואה ראש גזר" של ז'יל רנאר משנת 1950.
מחזות של שייקספיר כגון: "אילוף הסוררת", "המלך ריצ'רד השלישי", "רומיאו ויוליה", "הלילה השנים עשר" ו"אגדת החורף".
רפאל אולארה (נולד ב-25 במאי 1978 בסנטיאגו דה צ'ילה) הוא כדורגלן עבר צ'יליאני ששיחק בעמדת הבלם.
אולארה החל את הקריירה במחלקת הנוער של קבוצת אאודקס איטליאנו, אך את מרבית הקריירה עשה בקבוצת אוניברסידד דה צ'ילה, במדיה שיחק כמה קדנציות, וביניהן שיחק תקופה קצרה באוסאסונה הספרדית.
בשנת 2003 עבר לקבוצת אינדפנדיינטה הארגנטינאית, ולאחר עונה אחת חזר לצ'ילה, לקבוצת אוניברסידד קאתוליקה.
בעונת 2005/2006 עבר אולארה למכבי חיפה וקנה מקום קבע בהרכב לצד הבלם הוותיק אריק בנדו.
בעונה זו זכה אולארה עם הקבוצה באליפות ליגת העל ובגביע הטוטו.
בעונת 2006/2007 גילה אולארה יכולת חלשה ואיבד את מקומו בהרכב, ובסוף העונה עזב את ישראל וחזר לאוניברסידד דה צ'ילה.
בשנת 2011 עבר לאוניון אספניולה, ובשנת 2013 חזר לקבוצת נעוריו, אאודקס איטליאנו.
ביולי 2016 פרש אולארה ממשחק פעיל בגיל 38.
לאולארה 30 הופעות במדי נבחרת צ'ילה, בהן כבש שער אחד.
רַפָאֵלוֹ סַאנְצְיוֹ דָה אוּרְבִּינוֹ (באיטלקית: Raffaello Sanzio da Urbino; ), המוכר בשם רָפָאֵל, היה צייר ואדריכל איטלקי פלורנטיני שנחשב בתחום הציור למייצג המושלם של תקופת הרנסאנס בשיאו.
רפאל נולד באורבינו שבאיטליה, בן לג'ובאני סנטי ומאג'ה די בטיסטה צ'רלה.
שמו מוכר בגרסאות שונות, על פי שם אביו (רפאלו סנטי), שם אביו בצורה מלוטנת (רפאלו סנציו), שמו ושם עיר מוצאו (רפאלו דה אורבינו) או כולן ביחד (רפאל סנציו דה אורבינו).
הגרסה המקובלת בעברית אומצה מן הגרסה הגרמנית המקובלת.
אמו של רפאל מתה ב-1491, כאשר היה בן שמונה.
אביו היה משורר וצייר עבור חצר נסיכות מנטובה ובזמן הולדתו עמד בראש סטודיו ציור מוכר באורבינו.
ג'ובני הדריך את בנו בציור והציג אותו בחצר שליט אורבינו, שנחשבה אחד המרכזים התרבותיים הפעילים באיטליה אותה תקופה.
כאן, התוודע רפאל ליצירותיהם של כמה מן הציירים החשובים של הרנסאנס האיטלקי כמו פאולו אוצ'לו, לוקה סיניורלי ומלוצו דה פורלי.
לטענת ג'ורג'ו וזארי, הביוגרף של ציירי הרנסאנס, למד רפאל אצל פייטרו פרוג'ינו בפרוג'ה מגיל אחת עשרה.
טענה זו שנויה במחלוקת וייתכן כי נועדה לבאר את ההשפעה הניכרת שהייתה לפרוג'ינו על רפאל הצעיר, אך ידוע כי רפאל שהה בפרוג'ה החל משנת 1492. רפאל הפגין כישרון ציור רב כבר בגיל צעיר ובגיל 17, בשנת 1500 כבר הוכרז "מסטר", אמן הרשאי להציג את יצירותיו ואף לפתוח סטודיו משלו.
רפאל עבר לפרוג'ה, שם יצר בארבע השנים הבאות מספר עבודות שהשפעתו של פרוג'ינו ניכרת בהן.
עבודתו המתועדת הראשונה הייתה ציור מזבח לכנסיית סן ניקולה דה טולנטינו בצ'יטה די קסטלו שליד פרוג'ה.
עבודה זו הוזמנה בשנת 1500 והושלמה שנה לאחר מכן.
העבודה ניזוקה קשות ברעידת אדמה בשנת 1789 ורק קטעים ממנה נותרו בפינקוטקה טוסיו מרטניג'ו בברשה, בלובר ובאוספים פרטיים ברחבי העולם.
יצירה זו, כמו גם הציור סבסטיאן הקדוש משנת 1501 משקפים את השליטה החלקית שהייתה אז לרפאל בחלק מהתנוחות ואת השפעתו הניכרת של פרוג'ינו.
נישואי הבתולה (ה-Sposalizio) נוצרה בהשראת תמונת "ישו מעניק את מפתחות השמים לפטרוס" של פרוג'ינו משנת 1481–1482 ובהשראה ישירה יותר של תמונת נישואי הבתולה של פרוג'ינו, שנוצרה באותן שנים בהן צייר רפאלו את תמונתו.
ההשוואה בין שתי התמונות מבהירה לחלוטין שבשלב זה כבר מפגין רפאל בן העשרים ואחת כישרון העולה במידה ניכרת על זה של רבו, במיוחד ביכולתו להציג דמויות ומערך קומפוזיציוני משכנע.
ב-1504 עבר רפאל לפירנצה ובה התמקד ביצירותיהם של האמנים הגדולים שקדמו לו ובעיקר של לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו.
ב-1508, כשהוא בן 25, יצא לו מוניטין בשל ציוריו.
האפיפיור יוליוס השני הזמין אותו כדי לצייר בציורי פרסקו את אחד מאולמות קריית הוותיקן.
רפאל צייר ציורי קיר גדולים בחדרים רבים בוותיקן.
בציור הנודע "אסכולת אתונה" נראים חשובי הפילוסופים, ובראשם אפלטון ואריסטו.
רפאל השתקע ברומא ובה הוסיף לעבוד עד מותו בגיל 37. בין יצירותיו ברומא:
פרסקו שהוזמן על ידי אגוסטינו קיגי ומוצג בוילה פארנזינה.
פרסקו המוצג בבזיליקת סן אגוסטינו .
תכנון קפלת קיגי, בהזמנת אגוסטינו קיגי.
בניית הקפלה נמשכה שנים רבות והיא הושלמה בסופו של דבר בידי ברניני.
מדונה דלה סגג'ולה, טונדו המתאר את המדונה והילד.
המדונה הסיסטינית, ציור המתאר את המדונה והילד.
ההשתנות, ציורו האחרון של רפאל, המתאר את ההשתנות של ישו.
עם מותו ערך לו האפיפיור לאו העשירי הלוויה מלכותית והוא נקבר בפנתאון ברומא.
הביוגרפיה של רפאל נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
יצירותיו של רפאל הביעו הישגים טכניים של אמנות הרנסאנס בשיאה וגם רוח ההומניזם.
תמונותיו הרמוניות, ובהן דמויות ארציות וטבעיות שהבעתן אנושית ופשוטה.
רפאל השתמש בפרספקטיבה בחללים גדולים שיוצרת אשליה שהתמונה ממשיכה את חלל החדר ובטכניקה הזו הקדים את הבארוק.
למרות הדימוי הריאליסטי שבציוריו, היו ציוריו כפופים לכללים נוקשים וקפדניים של עיצוב ומבנה.
איורי שטיח של רפאל- בשנת 1515 הוזמנו מהצייר רפאל על ידי האפיפיור ליאו ה-10 עיצובים בקנה מידה מלא לשטיח בשביל הקפלה היססטינית.
הציורים האלו שצייר הצייר רפאל נחשבים לאחד האוצרות הגדולים ביותר של הרנסאנס.
הם מתארים את חיי השליחים פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש אבות הכניסה הנוצרית.
רפאל היה צייר צעיר יחסית אך ידוע, זכה לשבחים ברחבי איטליה.
הגם שהיה בעל קשרים מעטים בעולם האמנים, התחבב רפאל על אנשי הבורגנות העשירה שהיו נוהגים להזמין ממנו ציורים.
בעזרת קרוב משפחתו, האדריכל ברמנטה, הוזמן רפאל על ידי האפיפיור לרומא.
האפיפיור הזמין את מיטב אמני התקופה לבניית רומא החדשה, ודרש מרפאל שיכיר את רומא העתיקה והמודרנית, לפני שיקבל לידיו כל עבודה.
הפרסקו, ציור הקיר, "האסכולה של אתונה", בוצע על ידי רפאל במשכנו החדש של האפיפיור.
נושאי הציורים נבחרו על ידי האפיפיור בעצמו.
על רפאל הוטל לכסות בציורי פרסקו - ציור על הקיר, את התקרה ואת ארבעת הקירות של כל אחד מהאולמות.
ה"אסכולה של אתונה" צויר בחדר שנקרא לשכת החותם, חדר זה שימש כבית דין של האפיפיור ובו היו נחתמים פסקי הדין המרשיעים והמזכים.
כל גיבורי הספרות מן התקופות הקלסיות והנוצריות, פילוסופים קדומים מ"אסכולה של אתונה", תאולוגים הדנים במסתורין של לחם הקודש (הפיכת הלחם והיין לבשרו ולדמו של ישו – ציור שנמצא בקיר ממול).
נוסף לכך הגה רפאל רעיון מעניין, לצייר אישים ידועים מן העת העתיקה לצד אישים שחייו בתקופתו.
פרסקו שצייר בין השנים 1511–1512 בארמון האפיפיור שבוותיקן הוא גירוש הליודורוס מהמקדש.
שני ציורי הפרסקו הם גולת הכותרת של מימוש עקרונות הרנסאנס בשיאו.
הם מגלמים את יישוב הניגודים וההשלמה בין הנצרות לתרבויות יוון ורומא הקלסיות.
מן העבר האחד נראית בציור מחלוקת הסקרמנט האוכריסטיה, התגלמות גופו של ישו בלחם הקודש והיין, שהוא טקס המסתורין הראשי בנצרות.
ומן העבר השני "אסכולת אתונה", תיאור חזותי רחב יריעה, כולל ומקיף, של הפילוסופיה, מעשה הלל בשבחה של הפילוסופיה היוונית הקלאסית, שבמרכזו דמויותיהם של אפלטון ואריסטו.
שני ציורי הפרסקו מפליאים בהרמוניה שביניהם.
על רקע אדריכלי רב רושם המתאים בצורתו ובממדיו ובהדרו לאידיאלים של המאה ה-16. מחד מופעים מוטיבי קישוט יוונים, העיטורים בקשת הראשונה ולידם פסלים בסגנון יוון העתיקה.
עיצוב הקשתות והתקרה הגבוהה מזכירים סגנון ביזנטי, קווים ישרים ופשוטים, הרצפה עם דוגמאות הריבועים, והמדרגות, הם מוטיבים רנסאנסיים הנותנים את תחושת הפרספקטיבה.
העיצוב כלפי המרכז נותן תחושה הפרספקטיבה לגבי האין סופיות.
הפרספקטיבה לא נשארה שיטה של תיאור החלל המבוססת על עקרונות של קונסטרוקציה מתמטית, היא הופכת במידה רבה לאמצעי של חשיפת חוויות ושל השראה על הלכי הרוח של הצופה.
מקור האור שבא מאחור ומעבר לקשת הראשונה נותן תחושה מיוחדת לתמונה.
הצופה מביט לדמויות מעמדה חשוכה מעט ורואה איך האור חודר מהצדדים ויוצר מעין אווירה אלוהית למעמד.
במסגרת עמוקה זו מוצבות הדמויות במערכת של תנועה אליפטית, המתחילה מלפנים ומסתיימת מאחור במרכז בדמויות של אפלטון (מופיע בדמותו של לאונרדו דה וינצ'י, לפי שערו הלבן והארוך), מצביע כלפי השמים ואריסטו מושיט את ידיו אל המציאות הארצית לידם אחדים מן המלומדים של התקופה המאוחרת יותר, כגון תלמי ואבן רושד.
לכמה מן החכמים נתן רפאל את תווי פניהם של אנשי רוח מפורסמים בדורו, כדי לסמן את המשך קיומה ותחייתה של האסכולה העתיקה.
ישנם ארבעה תלמידים (בצד שמאל המביטים בהתפעלות במתמטיקאי דגול של העת החדשה.
עקרונות בסיסים של הרנסאנס אפשר לראות בציור זה.
תיאור נכון של אנטומיה ופרספקטיבה.
במקביל להתייחסויות אלה הציורים התמודדו עם היכולת לבטא ערך חדש, את ההבעה אפשר לראות מהבעתם של אופייה ושל חווייתה של הדמות המתוארת להבעתו העצמית של האמן, לאחר שעוצבו באסכולות השונות הדפוסים האקספרסיביים העיקריים יכול היה להעלות הדימוי של האמן, המטביע את חותם אישיותו הסגולית על יצירתו.
האמנות שאפה לתת מוחשיות וריאליזם לתנועת ההבעה.
הרנסאנס מוגדר כתקופה של הריסת הגבולות בין העיסוקים השונים, עובדה זו משתקפת היטב בציור.
רפאל הוא שמו של מלאך בדת היהודית, הנוצרית והאסלאמית.
משמעות השם בעברית היא "האל ירפא".
רפאל הוא אחד מבכירי המלאכים ונמנה כאחד מהארבעה העומדים לפני כיסא הכבוד וכחלק מתפקידם שומרים ומשגיחים על ארבע כנפות הארץ (גבריאל, מיכאל, רפאל ואוריאל).
לפי האמונה היהודית זהו מלאך הממונה על הרפואה.
לפי מסורת חז"ל, רפאל היה אחד משלושת המלאכים שבאו לבקר את אברהם, והוא המלאך שריפא את אברהם אבינו לאחר שנימול.
כבר בזמנם של חז"ל, עלתה הטענה, למשל על ידי האמורא רבי שמעון בן לקיש, כי שמות המלאכים הם שמות באכדית ובבלית, שהובאו לארץ ישראל עם חזרתם של גולי בבל.
רפאל מופיע כדמות חשובה בספר טוביה, אחד מהספרים החיצוניים.
המיתולוגיה הנוצרית מקבלת את יכולות הריפוי המיוחדות למלאך רפאל, ואף כאן הוא מוכר כמלאך שריפא את אברהם אבינו בשליחות האל.
אולם תפקידו במלכות השמיים אינו קשור באופן ישיר לריפוי, אלא לעצם השליחות.
המלאך רפאל הוא הממונה על המסעות והשליחויות, והוא השומר על הנוסעים בדרכים.
גם במיתולוגיה האסלאמית דמות המלאך רפאל משמעותית.
רפאל, המכונה בערבית איסראפיל (ﺇﺳﺮﺍﻓﻴﻞ), הוא אחד מארבעת המלאכים המוזכרים בכתבים, ביחד עם המלאכים ג'יבריל (גבריאל), מיכָּאִיל (מיכאל), ואיזְרָעאִיל (עזריאל).
בניגוד לשלושת המלאכים האחרים המוזכרים בקוראן עצמו, מוזכר המלאך רפאל/איסראפיל בספרות החדית'.
לפי החדית', יהיה המלאך רפאל המבשר את הגעת יום הדין, על ידי נשיפה בקרן עצומת ממדים, הקרויה "סוּר".
לפי האמונה, ינשוף המלאך רפאל בקרן פעמיים: הנשיפה הראשונה תבשר את תחילת יום הדין, ואלו בנשיפה השנייה ייאספו כל נשמות המתים בנקודת האמצע בין גן עדן לגיהנום, שם ייחקרו על חטאיהם ועל מעשיהם הטובים.
הספר רפאל המלאך הוא חיבור המיוחס לר' יהודה יודל רוזנברג, ובו אוצרות של קמיעות, רפואות, סגולות, השבעות, לחשים הקשורים ברפאל המלאך.
רפאל המלאך מופיע בסדרה "המלאך השומר שלי" בתור יריבו של המלאך יניב (בן אדם) והמלאך השומר של לפיד (יון תומרקין).
את דמות המלאך משחק ישראל אטיאס.
רפאל (רפי) אדרי (10 בספטמבר 1937 – 22 ביוני 2024) היה פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
אביו נולד בהרי האטלס ועבר משם לקזבלנקה.
פעל במרוקו בתנועת הנוער הבונים.
עלה לישראל ב-1956, בגיל 17, לעיירה חצור הגלילית ולמד בבית ספר למנהל בירושלים.
החל לעבוד במועצת חצור בשנת 1957 והיה יד ימינו של הלל לנדסמן, יו"ר המועצה המקומית הראשון בחצור.
לנדסמן הצליח לקצר את שרותו הצבאי של אדרי, שאותו ראה כיורשו.
בבחירות למועצה ב־1965 התמודד אדרי כמחליפו של לנדסמן, אך כשל בניסיונו להקים קואליציה עם המפד"ל, שמנהיגה שמואל דנינו העדיף להקים קואליציה עם גח"ל ועמד בראשות המועצה.
במרץ 1968 חברת סיעת גח"ל ערקה והקימה סיעה עצמאית שתמכה במפא"י, ואדרי היה לראש המועצה.
בבחירות למועצה ב־1969 שוב זכתה המפד"ל יחד עם גח"ל ברוב, ודנינו שב לראשות המועצה.
באוגוסט 1972 פרש דנינו מהמועצה, ומחליפו בראשות המפד"ל יצחק זריהן צרף את מפא"י לקוליציה ואדרי כיהן כראש המועצה מאוקטובר 1972 עד פברואר 1973. בבחירות למועצה ב־1973 זכתה שוב המפד"ל ברוב וזריהן שב וצירף את מפא"י לקואליציה במועצה, ואדרי כיהן כראש המועצה במשך כשלושה חודשים (פברואר 1974 עד מאי 1974).
בהמשך היה מנכ"ל החברה לפיתוח קריית שמונה, יו"ר ומנכ"ל שיכון עובדים, ויו"ר שיכון ובינוי (הכוללת את סולל בונה ושיכון עובדים).
ב־1978 עבר אדרי להרצליה פיתוח.
בשנים 1981–1999 כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך ומפלגת העבודה מהכנסת העשירית ועד הכנסת הארבע עשרה.
היה סגן יושב ראש הכנסת בכנסות ה-13–14. שימש כשר בממשלת ישראל העשרים ושלוש – במשך שנתיים כיהן כשר בלי תיק, וב-7 במרץ 1990 מונה לשר לאיכות הסביבה, תפקיד בו החזיק במשך שבוע אחד, ולאחריו התפטר עקב הפלת הממשלה.
אדרי היה מעורב במגעים עם ש"ס להפלת הממשלה במסגרת התרגיל המסריח.
שימש איש קשר עם חסן השני, מלך מרוקו ומנהיגים נוספים, הן בזמן פעילותו הפוליטית והן לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים בשנת 1999.
אדרי שימש יועץ לענייני כלכלה ומכרות לשליט טוגו, הרודן ניאסנגבה איאדמה, ולבנו שירש את השלטון, פור ניאסנגבה.
לפי מקורות אפריקאיים אנונימיים אדרי שלט בתאגיד הממשלתי לפוספטים, לאחר שהופרט, למרות שלא נמנה באופן רשמי עם ההנהלה.
פעילי איגודים מקצועיים בחברת הפוספטים האשימו אותו באי-סדרים כספיים בתאגיד.
נישא בראשונה לג'ואן, תושבת כפר הנשיא שעלתה מדנמרק, ונולדו להם שלושה ילדים.
נישא בשנית לאן קלוד, יהודיה צרפתית ממשפחה אמידה, והם היו נשואים עד לפטירתה.
רפאל (רפי) אלול (נולד ב-23 באוגוסט 1957) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם העבודה.
רפאל אלול נולד במרוקו ועלה לישראל בשנת 1961, בהיותו בן 4.
בשנת 1985 נבחר לראש המועצה המקומית מזכרת בתיה, במקומו של רפאל סוויסה ושימש בתפקיד זה עד שנת 1993, כאשר נבחר במקומו קודמו, רפאל סוויסה.
בשנים 1992–1999 כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-13 ובכנסת ה-14. אלול היה חבר בוועדות הכנסת השונות ושימש יושב ראש הוועדה לפניות הציבור.
לאחר שלא נבחר לכנסת החמש עשרה, החל לעסוק בפעילות חברתית.
מאז הוא משמש יושב ראש עמותת "רוח טובה", מיסודה של שרי אריסון.
לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה הלך בעקבות פטרונו הפוליטי שמעון פרס והצטרף לקדימה.
הוא הוצב במקום ה-47 ברשימה ולא נבחר לכנסת.
לאחר שפרס נבחר לתפקיד נשיא המדינה, מונה אלול לתפקיד יועץ הנשיא לענייני חברה ורווחה.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה-106 הסמלי ברשימת קדימה לכנסת.
אלול נשוי לעפרה, מייסדת המרכז האקדמי פרס, ואב לשני ילדים.
הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה ובסוציולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במינהל ציבורי ומינהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הרב רפאל אייפרס (בהולנדית: Raphael Evers; נולד ב-ה' באייר התשי"ד, 8 במאי 1954) הוא רב ודיין אירופאי.
כיהן כרבה הראשי של דיסלדורף שבגרמניה וכראש בית המדרש לרבנים באמסטרדם.
משמש דיין בבית הדין של איחוד הרבנים האורתודוקסיים בגרמניה (ORD), חבר בוועדה המתמדת של ועידת רבני אירופה ודיין בבית הדין שלה.
רפאל אייפרס נולד וגדל באמסטרדם.
הוא בנם הבכור של יוחנן אייפרס ובלומה אייפרס-עמדין, מצאצאי רבי יעקב עמדין.
אימו נשלחה לאושוויץ דרך ווסטרבורק בספטמבר 1944 בטרנספורט האחרון שיצא משם, יחד עם אנה פרנק.
הוא הבכור מבין 6 ילדים, אחיו הקטן נהרג בתאונת דרכים בדרך לבית הכנסת, בגיל 17.
הרב אייפרס נשוי לחנה פאקטר ואב ל-10 ילדים.
לאחר שסיים את הגימנסיום היהודי באמסטרדם למד בישיבות בפריז ולונדון.
לאחר מכן חזר להולנד והתחתן.
הוא התחיל ללמוד במקביל בכוללים באמסטרדם ובאנטווערפן ובאוניברסיטאות באמסטרדם.
הוא סיים שני תארים שניים במשפטים ובפסיכולוגיה קלינית.
לאחר תקופה בה עבד כפסיכולוג החליט להתרכז ברבנות והמשיך את לימודיו בכוללים ו'שימוש' אצל רבנים ובתי דין בהולנד, בלגיה ובישראל.
הרב אייפרס קיבל סמיכה לדיינות מהרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב מאיר יוסט, הרב משה הלברשטאם, הרב יונתן זקס, הדיין חנוך ארנטרוי והרב אריה רלב"ג.
בנוסף, הרב אייפרס קיבל סמיכה לרבנות מרבנים ממגוון זרמי היהדות האורתודוקסית: הרבנים הראשיים לישראל הרב אברהם שפירא והרב מרדכי אליהו, הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב משה הלברשטאם (צאנז), הרב משה הלברשטאם (באבוב – אנטוורפן), הרב דוב ליאור, הרב חיים סרנא, הרב אברהם קופשיץ, הרב אברהם דוד רוזנטל, הרב אלחנן היילפרין.
הרב אייפרס הוא מהבודדים לאחר השואה שזכה לסמיכה ההולנדית המסורתית – שמכונה בהולנדית "תואר המורה (הוראה)".
מ-1990 ועד 2016 כיהן כרב של איגוד הקהילות היהודיות בהולנד (NIK), וגם תפקד במשך אותם השנים כראש בית המדרש לרבנים באמסטרדם, "בניין אריאל", שבין היתר אחראי על הכשרת מורים ליהדות ורבנים בהולנד.
בתקופה זו נחשב גם לאחד מדוברי יהדות הולנד, והופיע רבות בכלי התקשורת בהולנד כדי להסביר על היהדות, דת בכלל ועל מדינת ישראל.
כיהן גם כרב הראשי של העיר רוטרדם, וכרב בית הכנסת "קהילת יעקב" שבאמסטרדם.
ב-2016 עבר לגרמניה והתמנה לתפקיד הרב הראשי של דיסלדורף, ולדיין בבית הדין של ה-ORD (ועידת הרבנים האורתודוקסים דמדינת אשכנז) בגרמניה ובבית הדין של ועידת רבני אירופה (EBD).
ב-2021 עזב את דיסלדורף ועלה לארץ ישראל, אך הוא ממשיך לכהן כדיין בבתי הדין של ה-ORD ושל ועידת רבני אירופה, וכן כחבר בוועידה המתמדת של ועידת רבני אירופה.
הרב אייפרס הוא חבר כבוד של ועידת רבני אירופה.
הרב אייפרס כיהן במספר רב של ועדות (מנהל), בתוכם ועדות של תנועות נוער, בתי ספר, מוזיאונים, וארגונים מקצועיים בתחום המשפטים והבריאות.
בנוסף לקח חלק בפאנלים בין-אמונות וארגון לאומי הולנדי שלוחם נגד בערות ואנאלפביתיות.
כתוצאה של עבודתו עבור קידום הבנה בין-תרבותית בין הקהילה היהודית ההולנדית לבין המוסלמים המרוקאים בהולנד, זכה במקום ב"ספר הזהב" ליהדות מרוקו ויותר מאוחר זכה לפרס של מוחמד השישי, מלך מרוקו.
הרב אייפרס פעל רבות למען ההסברה הישראלית בשיתוף פעולה עם שגרירות ישראל בהולנד.
הרב אייפרס הוציא לאור שמונה חלקים של שו"ת בשם "ושב ורפא", שמתעדים את השאלות שהביאו לפניו כפוסק ודיין.
הוא גם כתב מאמרים רבות בהולנדית, גרמנית, אנגלית ועברים, וכמו כן הוציא לאור יותר מ30 ספרים בהולנדית על מגוון רחב של נושאים ביהדות, בתוכם:
את כל ההוצאות לאור בהולנדית ניתן לראות באתר הספרייה הלאומית של הולנד.
רפאים (באוגריתית: 𐎗𐎔𐎜𐎎 – רפאֻם, או 𐎗𐎔𐎛𐎎 – רפאִם; בפיניקית: 𐤓𐤐𐤀𐤌 – רפאם; בנאו־פונית: 𐤓𐤀𐤐𐤀𐤌 – ראפאם) הוא מונח שמי מערבי קדום.
במקרא הוא מתייחס לשתי קבוצות נבדלות: האחת היא עם קדום, כנראה ענקים אגדיים; השנייה היא כינוי לדרי השאול.
את המשמעות השנייה ניתן למצוא בשירה האוגריתית ובכתובות פיניקיות, וייתכן שגם את המשמעות הראשונה ניתן למצוא באוגרית.
עם הענקים מתואר במקרא כעם שישב בעבר הירדן המזרחי לפני בואם של העמונים והמואבים לשם.
מעם זה נותרו שרידים בודדים בדורות מאוחרים יותר: על עוג מלך הבשן נאמר שהוא "מיתר הרפאים", ואף מאות שנים אחר כך, בימי דוד, מדובר על ענקים גיבורים המתוארים "כילידי הרפה", ועל פי ההבנה המקובלת גם הם קשורים לרפאים.
מקובל במחקר כי יש זיקה בין עם הרפאים לרפאים שוכני השאול, אך טיבה המדויק של זיקה זו אינו ברור.
בשירה האוגריתית, הרפאים מופיעים כאלים זוטרים של רוחות המתים, בכמה הקשרים שפירושם קשה.
"רפא" אף מופיע כמרכיב בשמות אוגריתיים, וכן בשמות מקראיים (כגון רפאל) ואמוריים.
הכינוי של דנאל מעלילת אקהת "דנאִל מת רפאִ" (דנאל איש הרפא) מעלה את האפשרות שגם באוגרית נודעו הרפאים כעם קדום.
ייתכן אפוא שהרפאים באוגרית היו שבט של בני אדם גבוהים וחסונים, בשר ודם, שיוחסו להם אף אלוהויות זוטרות; וייתכן שפרשנות זאת מתאימה גם לרפאים במקרא.
בספר בראשית מסופר כי כדרלעומר מלך עילם והמלכים אשר איתו הכו אותם והרגום ().
עוד מסופר כי המואבים כינו אותם בשם אימים () ואילו העמונים כינו אותם בשם זוזים וזמזומים ().
על עוג מלך הבשן סופר כי הוא היה השריד האחרון מהם, וכי גודלו היה עצום ().
ארץ רפאים הייתה ממוקמת בבשן: "כל חבל הארגב לכל הבשן ההוא יקרא ארץ רפאים" ().
על פי ספר בראשית הם גרו ביישובים: "עשתרת קרנים", "הם" וב"שוה קרייתים".
עשתרות היה גם האזור שבו גר עוג מלך הבשן לפני שבני ישראל בהנהגת משה הורישו אותו (, ).
בספר יהושע מסופר כי היו מהם בתקופתו בהר אפרים ().
הרפאים כנראה גרו גם בעמק באזור ירושלים שעל שמם נקרא עמק רפאים (, ).
במספר מקומות במקרא מתואר כי הרפאים היו קבוצה דומה לענקים: "הָאֵמִים לְפָנִים יָשְׁבוּ בָהּ, עַם גָּדוֹל וְרַב וָרָם כָּעֲנָקִים.
את עקבותיהם בתנ"ך אנו מוצאים עד תקופתו של דוד המלך, בה דוד ואנשיו הורגים במלחמה מספר צאצאים אימתניים של הרפה מגת (המפורסם שבהם גוליית).
בקרב כנגד ישבי בנוב מילידי הרפה, דוד נקלע למשבר וכמעט שנהרג, ומאז אנשיו אוסרים עליו לצאת למלחמה (, ).
על פי פרשן המקרא רש"י מקור שמם מלשון ריפיון וחולשה.
"שכל הרואה אותם - ידיו מתרפות" ולכן הם נקראים גם אימים "שאימתם מוטלת על הבריות" ().