tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החסות המסחרית ניתנה על ידי חברת "מסחר ותעשייה" בבעלותו של אלכסנדר עזר יבזרוב (מייזמי יריד המזרח).
בכירי אנשי הרוח, האקדמיה, והאמנות ביישוב גויסו לוועדות השונות.
ביניהם: נתן אגמון, היינריך לווה, דוד יודילוביץ, יוסף הפטמן, אברהם יערי, חנה אורלוף, זאב בן-צבי, מרדכי גולינקין, חיים הררי, עמנואל הרוסי, צבי פרידלנד, דוד ילין, יעקב פיכמן, משה יוסף גליקסון, ברל כצנלסון, נחום סלושץ, אלעזר ליפא סוקניק, בנימין מזר, שמואל ייבין, ריכרד קאופמן.
מועד המיזם נקבע לתקופה שתכלול את חול המועד פסח, ובסמיכות לנעילת המכביה השנייה (שהתקיימה בין המועדים 2 באפריל - 10 באפריל 1935), על מנת לא לחלק את התעניינות הקהל המקומי בין שני מיזמים גדולים, ולאפשר לתיירי ומשתתפי המכביה מחו"ל להאריך את שהותם ולהגיע גם לאירועי "ימי ביאליק".
בתקופת "ימי ביאליק" במהלך פסח תרצ"ה נערך גם כינוס הפועל הרביעי (14 באפריל - 21 באפריל 1935).
רבים ממשתתפי הכינוס הגיעו למחזה "משא ביאליק".
מועדי התערוכה תוכננו להיות בין ה-14 באפריל ל-5 במאי וכך פורסם בכרזת המיזם, הפתיחה נדחתה ל-16 באפריל ועקב הביקוש הרב המיזם הוארך עד 25 במאי.
עוצב סמל "ימי ביאליק" - איור של ספר ועליו נבל ונר, עם ראשי תיבות שם המשורר.
לקראת האירועים פורסמה כרזת "ימי ביאליק" וקטלוג "ימי ביאליק – מפקד התרבות העברית".
בעיתונות פורסם מידע מפורט על התערוכות, תכולתן ומיקומן בביתנים השונים של היריד.
בחיפה נמכרו כרטיסי הנחה משולבים הכוללים נסיעה הלוך ושוב ברכבת לתל אביב, הסעה בתל אביב אל המתחם, כניסה לתערוכות וכרטיס להצגה.
מפעל ההנצחה כלל תערוכות של התרבות הארץ-ישראלית, בנושאי לשון וספרות, עיתונות וכרזות, חינוך, השכלה גבוהה, ציור ופיסול, תיאטרון ומוזיקה, אדריכלות, ארכאולוגיה, ושתי תערוכות ביאליק — ביאליק האיש וביאליק היוצר.
התערוכות הוצבו בביתני יריד המזרח שקושט בדגלים עם סמל "ימי ביאליק".
על עיצוב התערוכות הופקד האדריכל אריה אלחנני.
תערוכת הלשון, ספרות, עיתונות וכרזות הוצגה בארמון תוצרת הארץ.
הספרייה הלאומית תרמה מאוספיה לתערוכה ותכננה את התצוגה.
החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה והאוניברסיטה העברית תרמו מוצגים ודוחות חפירות לתערוכת הארכאולוגיה, בין השאר הוצגו לראשונה ממצאי מכתבי לכיש שהתגלו באותה שנה על ידי ג'יימס לסלי סטרקי.
לשכת המהנדסים והאדריכלים שותפה בתכנון תערוכת האדריכלות.
בנוסף לתערוכות נערכו ביריד הרצאות בנושאי תרבות ואמנות ונשפים בהשתתפות התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית, מקהלות, שחקנים, נגנים וזמרים.
הנשפים המוזיקליים כללו שלל סגנונות - זמר עברי, מוזיקה תיאטרלית, מוזיקה קלאסית ישראלית, מוזיקה עממית וחזנות.
מופע מקהלות הוצג בניצוחו של שלמה קפלן.
במהלך "ימי ביאליק" התקיים גם "משפט ציבורי", אירועי דיבייט בפורמט של בית משפט, שדן במאבק להשלטת השפה העברית.
ביריד שולב גם "שוק הספר" להפצת ספרים עבריים שנמכרו במבצע הנחה של 20% ממחירם.
מופע הפתיחה נערך ב-16 באפריל 1935 באמפיתיאטרון, וכלל נאומים של חברי מועצת "ימי ביאליק" ונציגי שלטון המנדט, קונצרט של התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית בניצוחו של מיכאל טאובה והופעה של חנה רובינא בקטעים מהפואמה "מגילת האש" מאת ביאליק.
עיריית תל אביב ערכה במהלך התערוכה סיור וקבלת פנים חגיגית לחברי אגודת הסופרים, אשר ביאליק היה נשיאה עד פטירתו.
כנס של ברית עברית עולמית התקיים במהלך "ימי ביאליק".
במהלך ימי המיזם התקיימו סיורים מודרכים בתערוכות אחת לשעה.
לתיירים ניתנו מספר סיורים מודרכים באנגלית וגרמנית.
יומני כרמל הסריטו כתבה במהלך אירועי "ימי ביאליק".
כ-50,000 איש ביקרו בתערוכה, בתקופה בה היישוב העברי מנה כ-400,000 איש בלבד.
בנאום הנעילה ב-25 במאי 1935 ביקש אוסישקין מעיריית תל אביב להקים מוזיאון ביאליק אשר יבוסס על מוצגי ביתן ביאליק בתערוכה.
גולת הכותרת של המיזם הייתה מחזה-ההמונים "משא ביאליק" שנכתב על ידי עמנואל הרוסי ובוים על ידי השחקן, הבמאי והמורה למשחק, איש הבימה צבי פרידלנד.
המופע הוצג מספר פעמים במהלך "ימי ביאליק", על גבי במה ענקית שנבנתה במיוחד לשם כך באמפיתיאטרון של היריד.
תפאורת המופע תוכננה על ידי האדריכל אריה אלחנני.
המנצח פורדהאוז בן-ציסי ניצח על האורטוריה הארצישראלית.
הכוריאוגרפיה בוצעה על ידי גרטרוד קראוס.
קבוצות תיאטרון שונות ומאות חברי תנועות הנוער השתתפו במופע.
בסצנת הפתיחה הופיעו מאות המשתתפים בצעדת אבל על מות המשורר הלאומי, בתלבושות מסורתיות של קהילות ישראל מרחבי תבל ובמדי תנועות הנוער.
המופע המחיש בקטעים מיצירות ביאליק את היסטוריית העם - חורבן, גלות ופרעות המסתיימים בתהלוכת גאולה של מאות המשתתפים בדמות שבטי ישראל.
בין יצירות ביאליק שקטעים מהן הוצגו במופע נכללו: "תיקון חצות", "מגילת האש", המתמיד, "אם יש את נפשך לדעת", "מִי יוֹדֵעַ עִיר לִישְׁטִינָא", "שאני הרוח", "אל השדה תצאה", אל הציפור, בעיר ההרגה, "שמים בקשו רחמים עלי", "אנחנו המעט", "אכן חציר העם", "למנצח על המחולות", "קראו לנחשים", מתי מדבר האחרונים, "פתע פתאום".
ימי אוּר האחרונים הוא מחזה מעיזבונו של נתן אלתרמן בעריכתה של חוקרת הספרות והעורכת, דבורה גילולה, שהתפרסם ב-1990 ועוסק בכישלונה של המדינה החילונית הראשונה.
אלתרמן נפטר ב-1970, בטרם סיים לכתוב את המחזה.
מנחם דורמן, הסופר והמתרגם, קיבל על עצמו לטפל בעזבונו הספרותי את נתן אלתרמן.
באפריל 1980, מנחם דורמן הזמין את דבורה גילולה למוסד אלתרמן והפקיד בידיה תיק ובו דפים רבים הקשורים בדרך זו או אחרת למחזה שאלתרמן לא השלים את כתיבתו.
מנחם דורמן ביקש לקבל את חוות דעתה של דבורה גילולה באם אפשר וכדאי לפרסם את המחזה.
לאחר חודשים של עבודה רצופה ומאומצת, המחזה יצא לאור בידי עמית בן יהודה, אילנה קדמי, הדסה מירקין ודבורה גילולה, אשר שיפצו ושיפרו את הטקסט.
הספר יצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
דורמן נתן ליצירה ולכל הקשור בה את השם "גלגמש", כי חלק גדול של החומר המקורי עוסק בעלילות גילגמש, אך למעשה, בשלב מסוים זנח אלתרמן את עיגון היצירה בגילגמש והחליט כי גיבור המחזה יהיה המלך המחוקק אורנמו.
אורנאמו, מלך אוּר, מנסה לבנות חברה חילונית, מתקדמת וצודקת.
הוא מורד באלים ובכוהניהם ומתמודד עם הבעיות שנוצרו עם סילוק האלים.
מפעלו נכשל ונתן אלתרמן מנסה לעמוד על סיבות כישלונה של המדינה החילונית הראשונה בהיסטוריה.
הצופה (או הקורא) יבין דבר מתוך דבר, וישלים לעצמו את הנמשל.
"במידה שהדברים משל לזמננו", כתב אלתרמן, "הרי המשל הוא גם המחשה, אפשרות לומר את הדברים מתוכם, מצד המשמעות שבהם."
ימי החלוץ הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי שיצא בשנת 1930, כחלק מסדרת סרטי "מיקי מאוס".
זהו הסרט הקצר ה-24 של מיקי מאוס שהופק והתשיעי באותה השנה.
הסרט מציג את מיקי ומיני מאוס ושאר בעלי חיים, ביניהם קלרבל הפרה והוראס הורסקולר, כקבוצת מתיישבים חלוצים הנאלצים להילחם בשבט אינדיאני בדרכם מערבה.
מיקי מאוס ומיני מאוס מובילים שיירה של קרונות מכוסים מערבה דרך המדבר, מנגנים בבנג'ו ושרים "הו!
מיקי מתגאה בפני מיני שהוא לא מפחד מאינדיאנים, אבל הביטחון העצמי שלו ייבחן בקרוב - שבט של אינדיאנים דמוי זאב מבחין במתיישבים ומתכנן מלחמה, לבושים בכובעי נוצות ונושאים טומהוק, הם רוקדים סביב המדורה שלהם.
בינתיים, מיקי ושאר המתיישבים לקראת הערב החנו את הקרונות שלהם במעגל, שם הם שרים ורוקדים, כולל עז זקן המבצע ביצוע דומע ל"נלי גריי היקרה" .
השבט האינדיאני מגיע, ומיקי משמיע אזעקה שהאינדיאנים תוקפים.
המתיישבים יורים ברובים לעבר האינדיאנים, והתוקפים יורים חיצים - פוגעים במיקי בחלק האחורי מספר פעמים, ללא נזק מתמשך.
מיקי מניס כמה אינדיאנים בכך שהוא יורה בהם עם קוצים של דורבן.
מיני נחטפת ונקשרת על ידי אינדיאני אחד, ומיקי רץ להציל אותה.
בזמן שמיקי והאינדיאני מתאבקים, מיני לוקחת את העניינים לידיים ושמה פחם לוהט במכנסיים של האינדיאני, מה שגורם לאחרון לנוס על נפשו.
העכברים חוזרים לשיירת הקרונות כשהם מעמידים פנים שהם שורת כוחות תגבור; האינדיאנים נמלטים בעוד המתיישבים מריעים למיקי ומיני.
הסרט יצא ביום הולדתו ה-29 של וולט דיסני.
ההוצאה המחודשת שהופצה בשנת 1940 חתכה את הסצנה האחרונה מהסרט, המראה את מיקי ומיני מניסים את האינדיאנים.
גרסת 1940 מסתיימת ונסגרת על מיקי המציל את מיני מאינדיאני עם פחם לוהט.
גרסת 1940 הוצגה לאחר מכן בטלוויזיה והופצה בלייזרדיסק בשנות ה-90. הסצנה החסרה הוחזרה עבור סט ה-DVD של "אוצרות וולט דיסני" משנת 2002 "מיקי מאוס בשחור-לבן: האוסף הקלאסי".
בסט ה-DVD, הקדמה לסרט זה מאת מבקר הקולנוע לאונרד מלטין מזהירה: "זה יהיה טיפשי לשפוט [סרטים אלו] כשבעים שנה מאוחר יותר בהקשר של הליכות ומוסר של היום", אם כי הוא לא מפנה את תשומת הלב באופן ספציפי לשימוש בסטריאוטיפים אינדיאנים נפוצים ב"ימי החלוץ".
הסרט נראה גם ב"מועדון מיקי מאוס" (עונה 1, פרק 15), וב"בוקר טוב, מיקי!" פרק 20.
דבר מרהיב נוסף הוא פיסת הנפשה מאת וילפרד ג'קסון: הקרב בין מיקי לאינדיאני הנורא, אשר חטף את מיקי.
הקרב מוצג בתקריב, ומכיל תנועות מורכבות בין השניים.
סצנות כמו אלה מראות את דיסני שומר ומתחזק על תחמו בשדה ההנפשה".
לדברי ראיין קילפטריק מאתר הפודקאסט "The Disney Film Project", "הפעולה האמיתית מתחילה...
מנקודה זו ואילך, מדובר בכאוס בהתגלמותו.
הסצנות בהם החלוצים התזזיתיים שמתרוצצים סביב ומנסים להתחמק מהחיצים נהדרות ומוסיפות לתחושת התנועה שעוברת בחלק האחרון של הסרט".
ימי בצורת הוא שיר בביצוע הזמר והמוזיקאי הישראלי מתי כספי, שגם הלחין אותו למילותיו של יעקב גלעד.
השיר יצא כסינגל מתוך אלבומו של כספי "סוף היום", שיצא לאור ב־1981.
"ימי בצורת" היה אחד מלהיטיו של אלבום הסולו החמישי של כספי, "סוף היום".
השיר הוא במקצב רגאיי ומתבסס על נגינת גיטרה שחוזרת על עצמה, נגינה שמכתיבה את ההרמוניות אך בה בשעה גם את הקצב הסינקופטי של השיר.
השיר דורש עבודה מהירה ביד שמאל של הגיטרה.
שיטת עבודה שכיחה אצל כספי הייתה להלחין ורק אחר כך להתאים את הלחן למילים שקיבל מפזמונאי, אבל בשיר הזה הוא עבד בסדר הפוך כשהלחין אותו לאחר שקיבל את הטקסט מיעקב גלעד:
השיר ערך את הופעת הבכורה שלו במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־14 באוקטובר 1981 במקום ה־27, והגיע למקום השמיני, מיקום השיא שלו, ב־15 בדצמבר 1981. השיר יצא מהמצעד ב־13 בינואר 1982 בתום 12 שבועות צעידה.
ימי המורשת האירופית הוא מיזם משותף של מועצת אירופה והנציבות האירופית המערב את כל 50 המדינות החתומות על אמנת התרבות האירופית תחת המוטו, "אירופה: מורשת משותפת".
התוכנית השנתית מציעה הזדמנויות לבקר במבנים, מונומנטים ואתרים, שרבים מהם אינם נגישים לציבור בדרך כלל.
מטרתו היא הרחבת הגישה והבנת חשיבות למורשת אדריכלית וסביבתית.
אירועים אלו ידועים גם בשם בתים מבפנים ו"ימי דלתות נפתחות" במדינות דוברות אנגלית.
בשנת 1985, בגרנדה, בוועידת השרים האירופית השנייה האחראית למורשת אדריכלית, הציע שר התרבות הצרפתי להפוך את האירוע לבינלאומי את הפרויקט במסגרת מועצת אירופה.
הולנד ערכה את יום המונומנט הפתוח הראשון שלה ב-1987. שוודיה והרפובליקה של אירלנד הצטרפו ב-1989, כמו גם בלגיה וסקוטלנד ב-1990.
בשנת 1991 אוחדו אירועים אלה כימי מורשת אירופיים ביוזמת מועצת אירופה, בתמיכת האיחוד האירופי .
עד 2010, 50 מדינות חתומות על אמנת התרבות האירופית הצטרפו ל-EHDs.
האירוע האחרון של ימי המורשת האירופית התקיים על ידי ארמניה בספטמבר 2019.
הדירקטוריון הכללי IV - חינוך, תרבות ומורשת, נוער וספורט של מועצת אירופה, בשיתוף פעולה הדוק עם המנהל הכללי לחינוך ותרבות של הנציבות האירופית, מבטיח את האוריינטציה הכללית, ההגדרה והביצוע של המשימות שיש להשיג.
מזכירות ה-EHD מתבצעת על ידי מנהלת התרבות והמורשת התרבותית והטבעית, באחריות ועדת ההיגוי למורשת תרבותית של מועצת אירופה.
הרעיון זכה לפופולריות גם מחוץ לאירופה, עם מיזמים דומים בקנדה, ארצות הברית, אוסטרליה, בתים מבפנים בישראל, וכן במדינות אחרות, בתקופות שונות של השנה.
בארגנטינה ובאורוגוואי מתקיים ה-Día del Patrimonio המקביל בסוף השבוע האחרון של ספטמבר, בעוד שבצ'ילה מתקיים אותו אירוע ביום ראשון האחרון של מאי.
"ימי הפרח והאהבה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית קורין אלאל.
את השיר הוציאה במאי 1992 לאור חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט, כסינגל הרביעי מתוך אלבומה החמישי של אלאל, "זן נדיר".
"ימי הפרח והאהבה" נכתב על ידי יענקל'ה רוטבליט בהתאם ללחן שחיברה אלאל.
על ההפקה המוזיקלית הייתה יהודית רביץ אחראית.
השיר מתאר חוויה אינטימית ונוסטלגית של אהבה בין זוג צעירים במרכז עירוני צפוף וקטן, כנראה בתל אביב-יפו.
בשיר מתוארת דירה קטנה ופשוטה עם חפצים שונים המעידים על אופי החיים החופשיים והבוהמיים של הדמויות.
חפצים כמו מקל קטורת מהודו, תקליטים של זמרים נשכחים, וספרים מאת סופרים ומשוררים ישראליים, דוגמת לאה גולדברג, נתן אלתרמן ונתן זך, מביאים לידי ביטוי את התשוקה לאמנות ולרוחניות של שתי הדמויות.
החוויות המשותפות המתוארות בשיר כוללות רגעים של אינטימיות ושיחות משמעותיות, כמו גם פעילויות כמו יוגה והאזנה למוזיקה.
בחלק השני מתארת הדוברת את סיום התקופה ההיא והפרידה מהאהובה.
נשארת תחושה של נוסטלגיה וגעגועים לימים הפשוטים והיפים ההם, בהם האהבה הייתה במרכז ובהתאם למילות השיר, כל חידה הייתה יכולה להיפתר.
התחושות החזקות של חיבור ואהבה עולות במילים האחרונות, שמזכירות את הימים המלאים בפרחים.
בעיצוב העטיפה ניתן לראות סמל דמוי עלה או להבה בצבע ורוד על רקע בהיר.
במרכז התמונה מופיעות מילות השיר "ימי הפרח והאהבה" בכתב עברי, מסודרות בטור אחד.
הסמל הוורוד מעניק תחושה של רוחניות, פתיחות ואמנותיות, שמתאימה לתוכן השיר המתאר אהבה, ונוסטלגיה.
ב-17 במאי 1992 הוצג "ימי הפרח והאהבה" כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע שלאחר מכן דורג במקום ה-21. ב-14 ביוני עלה למקום ה-16 – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
לבסוף, ב-19 ביולי יצא מהדירוג השבועי לאחר שמונה שבועות צעידה רצופה.
ברדיו גלי צה"ל הגיע בשיאו למקום העשירי.
ימי הרעם הוא סרט דרמה ואקשן אמריקאי משנת 1990 בבימויו של טוני סקוט, על פי תסריט מאת רוברט טאונס.
הסרט מציג את טום קרוז בתפקיד קול טריקר, נהג מרוצים צעיר ושאפתן, ולצדו שחקנים נוספים כמו רוברט דובאל, ניקול קידמן, רנדי קווייד, קרי אלווס ומייקל רוקר.
הסרט עוקב אחר קול טריקר, נהג מרוצים צעיר ושחצן, שמצטרף לצוות מרוצים מקצועי במטרה לזכות במרוץ ה"דייטונה 500".
לאחר תאונה קשה שמאיימת על הקריירה שלו, הוא נעזר בד"ר קלייר לוויקי, רופאה נוירולוגית, כדי להתגבר על פחדיו ולחזור למסלול.
הסרט הופק בתקציב של 60 מיליון דולר והכניס כ-157.9 מיליון דולר ברחבי העולם.
קול טריקר הוא נהג מרוצים צעיר ושאפתן, המגויס על ידי טים דאלנד, איש עסקים מצליח, להצטרף לצוות המרוצים שלו.
בהדרכתו של הארי הוג, בונה מכוניות אגדי, קול מתמודד עם אתגרים במסלול ומחוצה לו.
תאונה קשה במהלך מרוץ כמעט ומסיימת את הקריירה שלו, אך בעזרת ד"ר קלייר לוויקי, רופאה נוירולוגית, הוא מתמודד עם פחדיו ומנסה לחזור למרוצים ולהתמודד מול יריבו הראשי, ראודי ברנס.
טום קרוז – קול טריקר, נהג מרוצים צעיר ושאפתן.
רוברט דובאל – הארי הוג, בונה מכוניות ומאמן.
ניקול קידמן – ד"ר קלייר לוויקי, רופאה נוירולוגית.
רנדי קווייד – טים דאלנד, איש עסקים ומנהל צוות המרוצים.
קרי אלווס – רוס וילר, נהג מרוצים מתחרה.
מייקל רוקר – ראודי ברנס, יריבו של קול במסלול.
ריילי – באק ברת'רטון, חבר צוות המרוצים.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות ממבקרים שברובם התעלמו מהאפקטים המיוחדים המוגזמים לעיתים ומהעלילה שהזכירה מאוד את הסרט הקודם של ברוקהיימר, סימפסון, סקוט וקרוז, "טופ גאן", שהיה להצלחה ענקית ארבע שנים קודם לכן.
מדריך הסרטים של האליוול דחה את "ימי הרעם" כ"סיפור מוכר מדי שלא הוצג בצורה מעניינת יותר מהרגיל", בעוד שהירחון הקולנועי תיאר אותו כ"סתם כלי ראווה נוצץ ורועש עבור טום קרוז, כזה ש – כמו מכונית המרוץ שהוא נוהג בה – מסתובב במעגלים ולא מגיע לשום מקום".
קהל שנשאל על ידי CinemaScore נתן לסרט ציון ממוצע של "A" בסולם שבין A+ ל-F.
לאחר מותו של טוני סקוט ב-2012, טען מבקר הקולנוע סטיבן מטקלף כי הסרט "ימי הרעם" סימן נקודת מפנה חשובה בהיסטוריה של תעשיית הקולנוע האמריקאית.
"הסרט הטוב ביותר שהוא עשה עשוי להיות 'גאות ארגמן'," הוא כתב ב-Slate, "אבל הסרט החשוב ביותר שהוא עשה היה 'ימי הרעם'." ההגזמות בהפקתו והכישלון שלו להשתוות להצלחה הקופתית העצומה של "טופ גאן", לדבריו, סייעו לסיים את העידן שהחל לאחר כישלון "שערי גן עדן" עשר שנים קודם לכן.
הנכונות של האולפנים לפנק את הבמאי מייקל צ'ימינו בסרט ההוא, כפי שעשו אולפנים אחרים עד אותה נקודה, הובילה לתגובת נגד שבה האולפנים העדיפו מפיקים כמו סימפסון וברוקהיימר, שסרטיהם נשאו את חותמם הרבה יותר מאשר כל במאי שעבד עבורם.
"גאות ארגמן", שנעשה כמה שנים לאחר "ימי הרעם", היה הצלחה ביקורתית ומסחרית, אומר מטקלף, משום שלאחר עודפים דומים מצד המפיקים כמו אלה שהתרחשו ב"ימי הרעם", ניתנה לבמאים הזדמנות לחזור ולהשפיע.
קוונטין טרנטינו אמר שהסרט הוא סרט המרוצים בעל תקציב גדול האהוב עליו:
"כן, כן, אתם צוחקים, אבל ברצינות, אני ממש מעריץ גדול.
מבחינתי, 'ימי הרעם' הוא הסרט ש'גרנד פרי' ו'לה מאן' היו צריכים להיות.
נכון, היה לו תקציב גדול, כוכבים גדולים ובמאי גדול בטוני סקוט, אבל היה בו הכיף של סרטי AIP המוקדמים האלה.
אני פשוט לא חושב שזה עובד אם לוקחים את הכל יותר מדי ברצינות."
ימי היא סדרת טלוויזיה לילדים שהופקה על ידי קלסיקלטת ומרתון הפקות ושודרה בשנת 1996 בערוץ 2 בזכיינית "קשת", כמו כן פרקי הסדרה הופצו בקלטות וידאו.
בסדרה השתתפו דפנה דקל בתפקיד גל, ג'וליאן שגרן בתפקיד בועות ובוץ וחנוך רעים בתפקיד ימי.
בצוללת ההפתעות גרים היצור הגדול ימי, גל בת הים בעלת הקול היפה והשדון בועות טוב הלב המדבר בשפת הבועות.
בכל פרק הם עוזרים לילד קטן ביבשה אשר זקוק לעזרה.
ימי (חנוך רעים) - יצור גדול חברותי ומוזר המתגורר בצוללת ההפתעות.
גל (דפנה דקל) - בת ים בעלת קול שירה יפהפה, חברה טובה של ימי ובועות.
בועות (ג'וליאן שגרן) - מפלץ מים מתוקים בעל לב טוב המדבר בשפת הבועות, גר בצוללת, חבר טוב של גל וימי ואחיו התאום של בוץ.
בוץ (ג'וליאן שגרן) - מפלץ ואחיו התאום של בועות, בניגוד אליו הוא רע מאוד ומתפרץ לצוללת של ימי.
ים הוא גוף גדול של מים מלוחים, המופרד מן האוקיינוס ביבשת, אי או ארכיפלג, אך עדיין מקושר אליו.
אם מקווה מים גדול סגור מכל צדדיו ביבשה, אז הוא נקרא "אגם" ולא ים, אם כי ישנן מספר אגמים אשר נהוג לקרוא להן בשם "ים", כמו למשל ים המלח, ים כנרת והים הכספי.
ישנם ימים אשר מוקפים ביבשה מ-3 צידיהם, ולפיכך עונים גם להגדרת מפרץ.
במקרים אלו ההחלטה לכנותם "ים" ולא "מפרץ" נובעת בדרך כלל מהיותם גדולים יותר (ים אוחוצק, הים האגאי) ו/או סגורים יותר (הים האדום, הים השחור).
עם זאת, כללים אלו אינם חד-משמעיים, ולעיתים ההחלטה אם לקרוא לגוף מים "ים" או "מפרץ" היא שרירותית.
דוגמאות למקרים שסותרים את הכללים הם המפרץ הפרסי (למרות היותו כמעט לגמרי סגור), מפרץ מקסיקו ומפרץ הדסון (למרות שהם גדולים מרוב הימים המוכרים).
ימים מובדלים מאוקיינוסים בגודלם הקטן יותר.
במקרה זה, בשונה משתי הדוגמאות הקודמות, אין בלבול בין שני המושגים, שכן רשימת האוקיינוסים קצרה במיוחד וכוללת רק את (מסודרים לפי הגודל) האוקיינוס השקט, האוקיינוס האטלנטי, האוקיינוס ההודי, ואוקיינוס הקרח הצפוני (ארגון ההידרוגרפיה הבינלאומי דן גם בהגדרת האוקיינוס הדרומי, אולם נכון ל-2017 טרם התקבלה החלטה סופית בנושא).
מקרי הגדרה תרבותית או פוליטית
בחלק מהמקרים הסיבה ששם מסוים הכה שורש היא בעיקרה תרבותית: הים האגאי למשל, נקרא בפי העות'מאנים על בסיס שמות מהמיתולוגיה היוונית.
הים הערבי מציין את השליטה הערבית הממושכת בסחר דרכו.
באופן דומה השתמר שם של ימות (הכנרת, ים המלח, הים הכספי ועוד) בתור ים - תרבות אחת או יותר בעבר התייחסה לגוף המים בתור ים, והשם הכה שורש.
דוגמה לוויכוח פוליטי דומה שקיים בימינו היא הקרב שמנהלות חלק ממדינות ערב כנגד השם "המפרץ הפרסי".
בתרבות הערבית הוא מוכר בתור "המפרץ הערבי" וכמובן שיש לשם משמעות פוליטית.
דוגמה דומה היא ים סרגסו, שהוא אזור בלב האוקיינוס האטלנטי שמאופיין באוכלוסיית אצות עשירה ואינו עונה להגדרה המקובלת של ים.
ארבעה ימי צום ואבל לאומי נקבעו על ידי חז"ל בשל חורבן בית המקדש והיציאה לגלות:
תשעה באב: היום שבו נחרבו שני בתי המקדש.
עשרה בטבת: נקבע בתקופת המקרא כיום תענית, המציין את תחילת המצור על ירושלים, שהוא תחילת התהליך שהביא לחורבן ירושלים ובית המקדש הראשון בידי נבוכדנצר השני מלך בבל.
שבעה עשר בתמוז: היום שבו הובקעה חומת ירושלים.
צום גדליה: חל בג' בתשרי.
הוא היום שבו נרצח גדליה בן אחיקם, מאורע שבעקבותיו עזבו את ארץ ישראל אחרוני היהודים.
בדורות האחרונים נקבעו עוד שני ימי זיכרון ואבל לאומי:
יום הזיכרון לשואה ולגבורה, לזכר שישה מיליון היהודים שנספו בשואה, שנקבע ליום דיכוי מרד גטו ורשה.
יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, לזכר החללים שנפלו על שמירת ביטחונה של המדינה (והיישוב היהודי שקדם לה), שנקבע יום אחד לפני יום העצמאות.
ליום עשרה בטבת ניתנה משמעות נוספת על ידי הרבנות הראשית לישראל: הוא נקבע כיום הקדיש הכללי לזכר קורבנות השואה שמקום קבורתם ותאריך מותם לא נודע.
יום עצמאות הוא יום חג לאומי של מדינה לציון תאריך קבלת או השגת עצמאות מדינית.
ימי שלישי עם מורי הוא סרט טלוויזיה זוכה פרס אמי משנת 1999, בכיכובו של ג'ק למון ובהפקתה של אופרה וינפרי.
הסרט, המבוסס על הספר באותו שם של מיץ' אלבום, עסק רבות בנושא המוות, והיה אחד האחרונים בהם כיכב ג'ק למון, שנפטר שנתיים אחר כך.
מיץ' אלבום (האנק עזריה) הוא בעל טור ספורט פופולרי בדטרויט, שבמדינת מישיגן ומנחה תוכניות טלוויזיה ורדיו, המבלה את ימיו בנסיעות ברחבי ארצות הברית.
ערב אחד, בעודו צופה בטלוויזיה מבחין אלבום במרצה האהוב עליו מהאוניברסיטה, מורי שוורץ (ג'ק למון), שאותו לא ראה מזה שנים, ומחליט לבקרו.
הביקור החד-פעמי הופך ביקור שבועי ואלבום לומד ממורי על משמעות החיים.
מערכת היחסים שנרקמת בין השניים מאלצת את אלבום להתמודד עם עובדות אותן הדחיק וגורמת לו לשנות את אופן חשיבתו ואת אורח חייו.
זוכה ארבעה פרסי אמי (מתוך חמש מועמדויות): סרט טלוויזיה/מיני סדרה הטוב ביותר, השחקן הראשי הטוב ביותר - ג'ק למון, שחקן המשנה הטוב ביותר - האנק עזריה, ועריכה.
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לג'ק למון, כשחקן הראשי בסרט טלוויזיה/מיני סדרה הטוב ביותר (באותה שנה היה מועמד פעם נוספת באותה קטגוריה על משחקו בסרט "משפט הקופים", עליו זכה בפרס).
פרס איגוד השחקנים האמריקני לג'ק למון, ומועמדות לפרס להאנק עזריה, כשחקן המשנה.
פרס איגוד הבמאים האמריקני למיק ג'קסון על הבימוי הטוב ביותר של סרט טלוויזיה.
ימי חיינו היא אופרת סבון אמריקאית, ששודרה החל מ-8 בנובמבר 1965 ברשת NBC בארצות הברית ומאז שודרה במדינות רבות ברחבי העולם.
התוכנית נוצרה על ידי בני הזוג טד קורדיי ובטי קורדיי ורבים מסיפורי העלילה הראשונים נכתבו על ידי ויליאם ג'.
בני הזוג קורדיי ובל שילבו את רעיון "אופרות הסבון המתרחשות בבית חולים" עם המסורת של מיקוד התוכנית סביב המשפחה הגרעינית, על ידי כך שיצרו סדרה על משפחה של רופאים, כולל רופאה שעובדת בבית חולים לחולי נפש.
הסדרה אוזכרה בתקופה יחסית ארוכה בסדרה "חברים" כאשר ג'ואי טריביאני (מאט לה-בלאנק), שיחק ב"ימי חיינו" את ד"ר דרייק רמורה.
עלילת התוכנית סובבת את חיי המשפחה של המעמד הבינוני והגבוה בסיילם, עיירה אמריקנית, עם קווי העלילה הרגילים של אהבה, נישואים, גירושים, חיי משפחה ובנוסף את הקו הרפואי ובחינת התנהגות הדמויות בעלות הבעיות הנפשיות.
אל רבין, לשעבר מפיק בפועל בסדרה, מתגאה בלהט של הדמויות, שלדבריו לא התביישו לחשוף את רגשותיהן הכמוסים ביותר.
כאשר "ימי חיינו" עלתה לשידור בהופעת הבכורה בשנת 1965, עלילת הסדרה נסבה סביב הטרגדיות שניחתו על משפחת הורטון.
ראש משפחת הורטון, טום, הוא מנהל מחלקה פנימית בבית החולים האוניברסיטאי שבעיר סיילם.
אשתו, אליס, היא עקרת בית.
יש להם חמישה ילדים: טום הבן, אדי, מיקי, ביל ומרי.
עם הזמן צורפו לעלילה משפחת מריט, משפחת האנטר, משפחת בנינג ומשפחת אנדרסון, ששימשו לפיתוח קווי עלילה דרמטית.
אחד מקווי העלילה הממושכים ביותר בסדרה היה סיפור האונס של לורה הורטון, אשתו של מיקי הורטון, על ידי אחיו של מיקי, ביל.
לורה סיפרה את סוד האונס לאביו של טום והשניים החליטו כי מוטב שמיקי לעולם לא ידע את הסוד.
הסוד, הטומן בחובו את האמת על הוריו של מייקל הורטון, שנולד כתוצאה מהאונס, ובריאותו הרופפת של מיקי בעקבות הגילוי היו המוטיב העיקרי בעלילה משנת 1968 עד 1975. בזכות קו עלילה זה התבלטה הסדרה ולראשונה מוקמה במקומות הראשונים במדד אחוזי הצפייה של נילסן לתוכניות יומיות.
משולש אהבים נוסף, שהתרקם בין שלוש דמויות: זמר המועדונים, דאג וויליאמס, בתם של טום ואליס, אדי ובתה - ג'ולי, היווה קו עלילה פופולרי באותה תקופה.
הסיפור הגיע לשיאו עם מותה של אדי בשנת 1974 ונישואי דאג וג'ולי בשנת 1976.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הצטרפו משפחת בריידי ומשפחת דימרה לסדרה.
היריבות ביניהן הבטיחה במהרה את מיקומן כמשפחות מככבות בסיילם לצד משפחת הורטון.
בערך באותה תקופה, בסיועם של התסריטאים הראשיים, שרי אנדרסון, תום רסינה ולאה ליימן, אשר כתבו עלילות רוויות פעולה והרפתקות ויצרו זיווגי-כוח (Supercouplings) כדוגמת: בו והופ, שיין וקימברלי, פאץ' וקיילה, הוזרם דם חדש לסדרה שעד כה התמקדה בעיקר במשפחת הורטון.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, עם הצטרפותו של ג'יימס אי.
ריילי כתסריטאי ראשי, הסדרה שינתה כיוון לקווי עלילה בעלי אופי מדע בדיוני ועל-טבעי, בשילוב היריבות בין טוב לרע, יריבות שבאה לידי ביטוי בהתנצחויות שבין משפחת בריידי ומשפחת דימרה.
תחת הנהגתו של ריילי, אחוזי הצפייה שסבלו מירידה משמעותית בשנות ה-80 ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, זינקו מעלה למקום השני.
למרות אחוזי צפייה לא יציבים שלהם זכתה הסדרה עם החלפת ריילי בהוגאן שפר כתסריטאי ראשי.
בשנת 2006, הצליחה "ימי חיינו" לשמור על מקום טוב באמצע בסולם אחוזי הצפייה בתוכניות יומיות, תוך כדי שמירה על קו עלילה ודמויות ראשיות מתקופתו של ריילי.
נוסף למשולשי האהבה שהוזכרו בין ביל, מיקי ולורה, דאג, ג'ולי ואדי, ישנם סיפורים אחרים שצופים רבים ודאי זוכרים, כדוגמת הסיפור משנת 1968 על טום הורטון הבן, שסבל משיכחה כשחזר ממלחמת קוריאה, כשהוא בטוח שהוא מישהו אחר ואז התחיל לחזר אחר אחותו הצעירה, מרי.
או סיפור אהבתם הטראגית בת 20 השנים של ג'ון בלק שגזל את מרלנה אוונס מבעלה, רומן בריידי.
וישנו סיפור "שיט התעתועים" של שנת 1990, כאשר ארנסטו טוסקנו המטורף הזמין את כל אויביו לספינה, "לורטה", והחזיק בהם כשבויים.
או הסיפור על חג המולד של 1995, כאשר עץ חג המולד עלה באש ומרלנה הייתה אחוזת דיבוק בסגנון "מגרש השדים".
או הסיפור של השנים 2003–2004, כאשר מספר דמויות נרצחו כביכול על ידי רוצח במסיכה הנקרא "האורב מסיילם", אך מאוחר יותר התגלה שהם נחטפו לאי סודי בשם "וין מלאס" .
כש"ימי חיינו" שודרה לראשונה בשנת 1965, התוכנית ארכה 30 דקות ומנתה 11 שחקנים, שתשעה מתוכם גילמו דמויות קבועות בעלילה.
בשנת 1974, הוארך זמן שידור התוכנית לשעה, וצוות השחקנים הורחב ל-27 בקווי עלילה שונים.
כבר בשנת 1990, 25 שנה לקיומה של הסדרה, מנה הצוות 40 שחקנים קבועים וזמניים, ומספר זה נשאר קבוע פחות או יותר מאז.
מכל השחקנים בצוות הקבוע, פרנסס ריד, שמגלמת את אליס הורטון, היא היחידה שהייתה חברה בצוות השחקנים מאז הפרק הראשון בסדרה בשנת 1965. השחקן ג'ון קלארק, שגילם את מיקי הורטון בהתחלה, עזב את הסדרה בשנת 2004 עקב מחלה, ומאז 2 שחקנים נוספים נכנסו לנעליו.
סוזן רוג'רס, שמגלמת את מגי הורטון, ודידרה הול, שמגלמת את מרלנה אוונס, הופיעו בסדרה במשך יותר מ-30 שנה.
בשנות ה-90 התווספו כמה שחקנים חדשים שמופיעים עד היום (למשל אריאן זוקר).
בשנים האחרונות הצטרפו ל"ימי חיינו" שחקנים חדשים וחזרו שחקנים ותיקים שהופיעו בשנות ה-80 של המאה ה-20, כגון: סטפן ניקולס (סטיב ג'ונסון), מרי בת' אוונס (קיילה בריידי) וג'וזף מסקולו (סטפנו דימרה), שהוחזרו לסדרה במטרה למשוך בחזרה צופים ותיקים שהפסיקו לעקוב אחר התפתחות הסדרה.
בתחילה שיבחו המבקרים את התוכנית על כך שהיא לא נשענת על נוסטלגיה (בניגוד לתוכניות כגון "As The World Turns") והדרך בה מוצגת "המשפחה האמריקנית המודרנית".
עד שנות ה-70 של המאה ה-20 העריכו המבקרים ש"ימי חיינו" היא תוכנית הדרמה היומית הנועזת ביותר, שסללה את הדרך בכך שהעלתה בנושאים שתוכניות אחרות באותה תקופה לא העזו להעלות, כגון הזרעה מלאכותית ופרשיית-אהבים בין-גזעית.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, הסתעפה התוכנית לקווי עלילה על-טבעיים, עליהם מתחו המבקרים ביקורת מיידית, כיוון שהדבר נראה כמו התרחקות מקווי עלילה ריאליסטים יותר, שעליהם התבססה הסדרה בראשית דרכה ובזכותם התפרסמה.
בשנת 2006, כאשר נשאל מתיו אשפורד על "תחיית המתים השלישית" של דמותו, ג'ק דברו, ענה השחקן: "קשה לשחק את הדמות, כי באיזשהו שלב היא הופכת ליותר מדי לא מציאותית.
שחקנים רואים את זה ואומרים 'מה זה, קרטון נטוורק?'"
בנוסף לקבלת שבחים בעיתונות הכתובה, זכתה "ימי חיינו" במספר פרסים, שבכללם: פרס אמי לשנת 1978 לדרמה יומית, ופרס סדרת הדרמה הטובה ביותר לשנת 2000 של איגוד התסריטאים האמריקני.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אמי לבידור בשעות היום2025סדרת הדרמה הטובה ביותר"ימי חיינו"צוות הכתיבה הטוב ביותר לסדרת דרמהצוות הבימוי הטוב ביותר לסדרת דרמההשחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת דרמהפול טלפראריק מרטסולףגרג ריקארטשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמהלינסי גודפריאמילי אובריאןשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמהבלייק בריסהכישרון המתפתח הטוב ביותר בסדרת דרמהאנ'לין מק'קורדאשלי פוזמיס
ימים ורוחות (בטורקית: Beş Vakit) הוא סרט קולנוע טורקי שיצא לאקרנים בשנת 2006. הסרט נכתב ובוים על ידי ריאה ארדם.
הסרט מתאר את חייהם של שני נערים - עומר ויאקופ, ונערה - ילדיז בכפר קטן בטורקיה.
עומר (המגולם על ידי אוזקן אוזן) שונא את אביו, המואזין והאימאם של הכפר, ומקווה כי ימות.
האימאם אינו מבין מדוע בנו עצלן המעדיף לצאת ולטייל ביערות עם חבריו, במקום להצטיין בלימודיו כמו אחיו הקטן היודע לקרוא יותר טוב ממנו.
האימאם נוקט כלפי בנו יד קשה, ואוסר עליו לאכול ארוחות ערב עם בני המשפחה.
עומר מבקש מרועה הצאן היתום של הכפר עקרבים על מנת להרוג את אביו, אולם מוצא רק עקרב אחד, שלא די בו, ולבסוף גם עקרב זה מת.
יאקופ (המגולם על ידי עלי ביי קיאלי) מאוהב במורה (המגולמת על ידי סלמה ארגץ'), מנסה למצוא חן בעיניה ועוקב אחריה.
הוא מופתע לגלות שגם אביו צופה במורה בעודה ישנה.
ילדיז (המגולמת על ידי אלית איסקן) שונאת את עבודות הבית ומעדיפה אף היא לשחק ביערות.
אימה (המגולמת על ידי ניהאן אסלי אילמס) דורשת ממנה לעזור ולשמור על אחותה הקטנה, עד שבטעות מפילה את האחות ברחוב, והאחות נלקחת לבית החולים.
עומר ויאקופ יוצאים לטייל בהרים, ושאחיו הקטן של עומר עוקב אחריהם, עומר זורק עליו אבן ופוגע בו בראשו, דבר שגורר החמרה בעונשים המוטלים עליו.
יאקופ מודאג שעם היוולד תינוק חדש במשפחתו, אמו תפסיק לאהוב אותו, אולם עם הוולד האח יאקופ רואה שחששותיו חסרי בסיס.
אביה של ילדיז נאבק עם אחיו על כבודו בעיני אביו (סבה של ילדיז).
הסב אינו מעריך את האב, וחושב שאחיו עושה כל דבר טוב יותר.
הוא מבקש משני האחים לבנות גדר לשדה ולסקל את אבני השדה, ולבסוף מפרק את הגדר שבנה אביה של ילדיז ומשפיל אותו בפומבי.
הסרט מחולק לחמישה פרקים, כאשר כל פרק נקרא בשם אחת התפילות היומיות של האסלאם.
כל פרק מתחיל בקריאת המואזין (אביו של עומר, או, במקרה שהאב חולה, אביו של יאקופ) לתפילה.
סדר התפילות הוא סדר הפוך לסדר הרגיל.
הראשונה היא תפילת הלילה, לאחריה אחר הצהריים, ולבסוף תפילת השחרית.
הסרט צולם בכפר קוזלו שבדרום טורקיה, ותושבי הכפר משתתפים בסרט.
הפסקול של הסרט כולל יצירות של ארוו פרט.
הסרט הוצג בפסטיבל איסטנבול, וזכה בפרס פיפרסקי בשנת 2006. במאי הסרט זכה בפסטיבל זה בפרס ציבעוני הזהב על בימוי הסרט.
צלם הסרט, פלורן הרי קיבל ציון מיוחד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי מנהיים הילדנברג, בו הסרט היה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר.
הסרט קיבל ציון לשבח על ידי חבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
ימים מאושרים היא קומדיית מצבים אמריקנית פופולרית בת 11 עונות, אשר הופקה לשידור במקור עבור רשת ABC, בשנים 1974–1984. הסדרה נוצרה בעקבות גל הנוסטלגיה לשנות ה-50 שנוצר עקב הצלחת הסרט "אמריקן גרפיטי".
גיבור הסדרה מגולם על ידי רון הווארד, ששיחק בתפקיד דומה בסרט.
הסדרה התמקדה בחבורת צעירים בעיר מילווקי והציגה חזון אידיאלי של החיים בין אמצע שנות החמישים ועד אמצע שנות השישים באזור המערב התיכון של ארצות הברית.
ימים מאושרים הייתה אחת הסדרות המצליחות ביותר של שנות ה-70 והיא הניבה מספר סדרות בת: "לוורן ושירלי", "מורק ומינדי", "ג'ואני אוהבת את צ'אצ'י", "Blansky's Beauties", ושתי סדרות הספין-אוף המונפשות "פונזי וחבורת ימים מאושרים" ו"השעה של מורק ומינדי, לוורן ושירלי ופונז".
בישראל, הסדרה שודרה לראשונה בטלוויזיה הכללית ברשות השידור (שלוש עונותיה הראשונות) בשנת 1983, בערוץ המזרח התיכון ובטלוויזיה החינוכית (ברשות השידור; שלוש עונותיה הראשונות).
מאוחר יותר, שודרה בשידורים חוזרים גם בערוץ הילדים וגם בסטאר וורלד.
הסדרה שודרה בשידורים חוזרים גם בערוץ הקומדיות הקלאסיות (רוב העונה השנייה ושלושה פרקים מהעונה השלישית), וגם באוגוסט 2025 שודרה בשידורים חוזרים בהוט בערוץ הזמני של ספיישל אהבה נוסטלגית.
עלילת הסדרה מתמקדת במשפחת קאנינגהאם, משפחה אמריקנית ממוצעת ממעמד הביניים ממילווקי.
ההורים הם הווארד (טום בוסלי) ומריון (מריון רוס), וילדיהם המתבגרים, ריצ'י (רון הווארד), נער בעל גישה אופטימית ונאיבית, ואחותו היפה אך המגושמת ג'ואני (ארין מורן).
בתחילה, עלילת הסדרה נעה סביב דמותו של ריצ'י וחבריו: וורן (פוטסי) ובר, ראלף מאלף (Ralph Malph) וארתור (פונזי) פונזרלי.
בעוד שבתחילה לדמותו של ארתור היה תפקיד קטן, בהמשך, עקב הפופולריות לה זכה הפכה דמותו למרכזית יותר.
פונזי, בגילומו של הנרי וינקלר, היה חבר לשעבר בשתי כנופיות מקומיות, והוא הופך לחברו הטוב של ריצ'י ומתיידד גם עם משפחתו.
הוא הוצג כפרחח חביב, נערץ על בנות ובעל השפעה רבה על ריצ'י וחבריו.
דמות נוספת בסדרה היא בן דודו של פונזי, צ'ארלס ארקולה (סקוט באיו), "צ'אצ'י", בו ג'ואני מתאהבת.
ריצ'רד "ריצ'י" קנינגהאם (רון הווארד) (עונות 1–7, אורח בעונה 11) – הדמות הראשית בסדרה.
ארתור הרברט פונזרלי, הידוע כ"פונזי" (הנרי וינקלר) – גריזר רודף שמלות וחברו הטוב של ריצ'י.
הווארד קנינגהאם (טום בוסלי) – אביו של ריצ'י.
מריון קנינגהאם (מריון רוס) – אמו של ריצ'י.
ג'ואני קנינגהאם (ארין מורן) – אחותו הצעירה של ריצ'י.
וורן "פוטסי" ובר (אנסון ויליאמס) – אחד מחבריו הקרובים של ריצ'י.
ראלף מאלף (דון מוסט) (עונות 1–7, אורח בעונה 11) – חברו של ריצ'י.
צ'ארלס "צ'אצ'י" ארקולה (סקוט באיו) (עונות 5-9,11) – בן דודו הצעיר של פונזי שהתאהב באחותו של ריצ'י.
לואיזה ארקולה דלווקיו (אלן טרבולטה) (עונות 8–11) – אמו של צ'אצ'י.
מטסו "ארנולד" טקהשי (פאט מוריטה) (עונות 3,10-11) – בעל מסעדה הקרויה "ארנולד'ס"; הוא כונה "ארנולד" כשרכש את המסעדה ואנשים חשבו בטעות שהיא נקראת על שמו.
מרשה סימס (ביאטריס קולן) (עונות 5,1-3) – מלצרית במסעדה של ארנולד.
ונדי (מיסטי רו) (עונה 2) – מלצרית במסעדה של ארנולד.
אלפרד "אל" דלווקיו (אל מולינרו) (עונות 4–9) – בעל/טבח המסעדה של ארנולד מהעונה הרביעית עד לתשיעית.
קלרנס (גארי פרידקין) (עונה 10) – טבח במסעדה של ארנולד.
רוג'ר פיליפס (טד מק'גינלי) (עונות 8–11) – אחיינה של מריון.
לאופולד "פליפ" פיליפס (בילי וורלוק) (עונות 9–10) – אחיו הצעיר של רוג'ר.
מיקי (קריסטל ברנרד) (עונה 9) – חברתה של ג'ואני.
קנינגהאם (קריסטל ברנרד) (עונה 10) – אחייניתו של הווארד.
קים (לינדה גודפרנד) (עונה 4) – חברתו של ריצ'י.
לורי בת' אלן קנינגהאם (לינדה גודפרנד) (עונה 5-9, אורחת בעונה 11) – חברתו של ריצ'י ולימים אשתו.
קרול "פינקי" טוסקדרו (רוז קלי) (עונה 4) – חברתו של פונזי.
לד'ר טוסקדרו (סוזי קוואטרו) (עונות 5–6) – אחותה של קרול.
גלוריה (לינדה פרל) (עונה 2)
אשלי פפיסטר (לינדה פרל) (עונה 10) – חברתו של פונזי.
הת'ר פפיסטר (הת'ר אורורק) (עונה 10) – בתה של אשלי.
ג'ני פיקלו (קת'י סילברס) (עונות 8–10) – חברתה של ג'ואני.
צ'ארלס "צ'אק" קניגהאם (גאוון או'הרליהי, רנדולף רוברטס) (עונה 1 ושני פרקים מעונה 2) – בנם הבכור של הווארד ומריון קנינגהאם, במהלך העונה השנייה דמותו של צ'אק קנינגהאם נמחקה לחלוטין מהסדרה, ללא הסבר עלילתי.
ג'ניפר ג'רום (לורי מאהאפי) (עונות 5–6) – חברתו של פוטסי.
ריימונד "ספייק" פונזרלי (דני בוץ') (עונות 2–4)
שוטר/שריף/רב-סרן במילואים קירק (אד פק) (עונות 3–10)
מלווין בלווין (סקוט ברנסטיין) (עונות 8–9)
יוג'ין בלווין (דניס מנדל) (עונות 8–9)
"באג" זומברוסקי (ניל ג'יי שוורץ) (עונות 1–4)
דר' מיקי מאלף (אלן אופנהיימר, ג'ק דודסון) (עונות 3-7,4) – אביו האופטומטריסט של ראלף.
טומי (קווין סאליבן) (עונות 8–11)
ביל "סטיקס" דאוני (ג'ק בייקר) (עונה 3)
לוורן דה פזיו (פני מרשל) (עונות 3,6)
בסדרה "לוורן ושירלי" הוא גולם על ידי השחקן פיל פוסטר.
שירלי פיני (סינדי ויליאמס) (עונות 3,6)
אנדרו "סקוויגי" סקוויגמן (דייוויד לנרד לאנדר) (עונה 6)
לנרד "לני" קוסנובסקי (מייקל מקין) (עונה 6)
קרמיין "ד'ה ביג רגו" רגוזה (אדי מקה) (עונות 4,6)
מורק (רובין ויליאמס) (עונות 5–6)
ל"ימים מאושרים" מספר סדרות-בת: "לוורן ושירלי", "Blansky's Beauties", "מורק ומינדי", "Out of the Blue" ו"ג'ואני אוהבת את צ'אצ'י".
בנוסף, הסדרה זכתה למספר סדרות בת מצוירות: "פונזי וחבורת ימים מאושרים" ו"השעה של מורק ומינדי, לוורן ושירלי ופונז".
כך למשל הסדרות "Out of the Blue" ו-"Blansky's Beauties" זכו רק לעונה אחת ואילו "ג'ואני אוהבת את צ'אצ'י", לשתי עונות.
בין סדרות-הבת המצליחות של "ימים מאושרים" ניתן למנות את "לוורן ושירלי", שלה 8 עונות ואת "מורק ומינדי", עם 4 עונות.
"לוורן ושירלי" (Laverne & Shirley) הייתה סדרת-בת על שתי נשים צעירות ועצמאיות בטווח הזמן של שלהי שנות-50 עד סוף שנות ה-60 (1959 - 1967 לערך).
הן החלו להופיע בתפקיד אורח ב"ימים מאושרים" כמכרות של פונזי, אך זכו לתוכנית משלהן שזכתה להצלחה רבה.
העלילה התמקדה בלוורן דה פזיו (פני מרשל) וחברתה הטובה שירלי פיני (סינדי ויליאמס).
לוורן נחשבה לבחורה צעירה, קשוחה וצינית ואילו שירלי נחשבת לבעלת האופי החביב יותר מבין השתיים.
הסדרה שודרה ברשת ABC בין השנים 1976 עד 1983 ונחשבה לסדרת-הבת המצליחה ביותר של "ימים מאושרים", עם 8 עונות.
סדרת-בת נוספת, שזכתה ל-4 עונות, הייתה "מורק ומינדי" (Mork & Mindy) ששודרה ברשת ABC בין השנים 1978 עד 1982. הסדרה, שכללה מוטיבים של מדע בדיוני, התמקדה בחייזר דמוי אדם בשם מורק (רובין ויליאמס).
מורק הופיע לראשונה ב"ימים מאושרים" ולאחר שדמותו צברה פופולריות רבה הוא זכה לסדרה משלו.
מורק הוא חייזר מכוכב "אורק" שמגיע לכדור הארץ כדי לחקור את בני האנוש ובדרך הוא פוגש את אהובתו, מינדי (פאם דובר), שעובדת בחנות תקליטים.
הוא מחליט לחיות בכדור הארץ אך נתקל בקשיים מרובים כיוון שאינו יודע איך לתקשר היטב עם בני אדם.
סדרת-בת נוספת התמקדה בג'ואני קנינגהאם (אחותו של ריצ'י) וצ'ארלס "צ'אצ'י" ארקולה (בן דודו של פונזי) המאוהבים זה בזו.
הסדרה כשלה וירדה אחרי שתי עונות, היא שודרה ברשת ABC בין השנים 1982 ל-1983.
"פונזי וחבורת ימים מאושרים" ו"השעה של מורק ומינדי, לוורן ושירלי ופונז" היו סדרות-הבת המצוירות של חברת ההפקות האנה-ברברה.
עקב ההצלחה הרבה של "ימים מאושרים", הוחלט להפיק סדרות מצוירות שיתאימו לילדים.
אולם הסדרות המצוירות לא הצליחו למשוך צופים רבים, ולאחר פחות משנתיים, ירדו מהמסכים.
ימים ברקיע הוא סרט מ-1978 אשר בוים על ידי טרנס מאליק והשחקנים הראשיים בו הם: ריצ'רד גיר, ברוק אדמס, סם שפרד ולינדה מאנז.
הסרט מתרחש בתחילת המאה ה-20 ומספר את סיפורם של עובדים אשר עוברים לטקסס לחיתוך קציר בחווה וזוממים לנצל את החוואי הגוסס.
הסרט זכה בפרס האוסקר לשנת 1978, על הצילום שנעשה בידי נסטור אלמנדרוס
העלילה מתרחשת ב-1916 (בסרט מציגים עיתון מ-1916).
ביל (ריצ'רד גיר), עובד משיקגו, נמלט לטקסס עם חברתו אבי (ברוק אדמס) ואחותו הצעירה לינדה (לינדה מאנז), על מנת להתחמק מרצח שביצע.
ביל ואבי מעמידים פנים שהם אחים על מנת למנוע רכילות.
השלושה נשכרים כעובדים תקופתיים על ידי חוואי עשיר (סם שפרד), אשר ביל לומד כי הוא גוסס ממחלה לא מוגדרת.
כאשר החוואי מתאהב באבי, ביל מעודד אותה להתחתן איתו ואז, כאשר ימות, הוא יוריש להם את רכושו.
הנישואין מתקיימים וביל נשאר להתגורר בחווה, למרות שמנהל העבודה של החוואי חושד שהוא זומם משהו.
בסוף החוואי מגלה את מערכת היחסים האמיתית בין אבי לביל למרות שאבי כבר התחילה להתאהב בו.
החוואי תוקף את ביל, אך ביל הורג אותו.
ביל ואבי בורחים אך ביל נהרג על ידי המשטרה.
אבי משאירה את לינדה בפנימייה ויוצאת לדרכה לבדה.
ימי פומפיי האחרונים הוא רומן היסטורי אנגלי פרי עטו של הסופר הבריטי אדוארד בולוור-ליטון.
הספר נכתב בשנת 1834 על סמך חוויות ורשמים של הסופר באתר החפירות של העיר הרומית פומפיי, שכוסתה בערמות של אפר געשי בעת התפרצותו של הר הגעש וזוב בשנת 79 לספירה.
ב-1748 נחשפו שרידי העיר לראשונה.
בולוור-ליטון שהה באתר החפירות ובנאפולי הסמוכה תקופה של שנתיים, ובספרו הוא מתאר תיאור בדיוני של החיים בעיר בתקופה שלפני ההתפרצות.
הספר זכה למספר עיבודים קולנועיים, הידוע שבהם בשנת 1959 בידי סרג'ו לאונה.
אחד מהעיבודים לראינוע היה הסרט הראשון שהוקרן בראינוע הראשון של תל אביב, ראינוע עדן.
הספר תורגם לעברית לראשונה בירושלים על ידי אליעזר בן-יהודה, תחת הכותרת "ימי פומפיה האחרונים", כסיפור בהמשכים בעיתונו "השקפה" בשנת תרס"ה (1904–1905) ואחר כך כספר בהוצאתו של מו"ל העיתון, שלמה ישראל שיריזלי (שי"ש).
בהמשך הופיע בעוד שלושה תרגומים עבריים, מאת אברהם שלונסקי, יעל רון-לרר ושרון פרמינגר.
א"ל בולוֶר, ימי פומפיה האחרונים, [תרגם אליעזר בן-יהודה] ירושלים: ש"י שיריזלי, אלף תתל"ו לגלותינו [תרס"ה].
אדוארד בולבר, ימי פמפיאה האחרונים, תרגם א.[ברהם] שלונסקי, תל אביב: אמנות, [תר"ף לערך].
(הדפסות נוספות באותה הוצאה: ימי פומפיאה האחרונים, תרפ"ט; ימי פומפיי האחרונים, 1954)
ימי פומפי האחרונים, נוסח עברי: יעל רון-לרר, תל אביב: עופרים, תשנ"ה 1994.
ימי פומפיי האחרונים, מאנגלית: שרון פרמינגר, אור יהודה: זמורה-ביתן, 2007.
ימי צִקְלַג הוא רומן ישראלי על רקע מלחמת העצמאות, מאת הסופר ס.
הספר יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת תשי"ח-1958 וזיכה את יזהר בפרס ישראל.
נחשב לאחת מיצירות המופת של הספרות הישראלית.
הרומן מתאר שבוע של קרבות בנגב במהלך מלחמת העצמאות סביב מִשלט הקרוי בספר "נקודת גובה 244".
ברוח זרם התודעה מתמקד הסיפור בעולמן הנפשי של הדמויות, צעירי הפלמ"ח, הן בזמן הקרבות והן בזמן ההפוגות שביניהם.
הסיפור מבוסס על קרב חרבת מחאז של חטיבת יפתח במלחמת העצמאות, אף שיזהר בכוונה אינו מציין את השם 'חרבת מחאז' בשום שלב בספר.
יזהר הקפיד לשחזר במדויק את מהלכי הקרבות, תאריכיהם, בעלי החיים, הצמחייה ואף מיקום הכוכבים בשמים אף ששינה את שמות הדמויות וקיצר את זמן הקרב משמונה ימים לשבעה.
חשיבותו של הקרב בחרבת מחאז הייתה נעוצה בקרבתו אל שדה התעופה "אבק" ששכן ליד קיבוץ רוחמה.
השליטה בשדה התעופה מנעה את השתלטות הצבא המצרי על אזור הנגב.
הספר נפתח ביום חמישי, כ"ו באלול, בשעה שתים אחר הצהרים, כאשר יוצאת כיתתו של גידי המ"כ ממשלט העץ על שם עץ האשל הבודד על תל נגילה לכבוש את נ.
244, קבוצת בקתות בראש גבעה, מידי מספר מצומצם של ערבים מקומיים הנמלטים עם מכת האש הראשונה.
כיתתו של גידי מתמקמת במשלט תוך עבודות ביצורים עצלות, כאשר מדי פעם נתקלים הלוחמים בירי צלפים לא מדויק.
למחרת, ביום שישי אחר הצהריים, מותקפת כיתתו של גידי, המונה ארבעה עשר לוחמים, על ידי כוחות מצריים עדיפים בהרבה, בסיוע ארטילריה וכוחות שריון.
בתחילת הקרב נהרג פינילה, ובהמשכו נהרג סמל המחלקה אורי ונפצע לוחם נוסף.
עם התעצמות הקרב קמים יעקבסון ואברום ופותחים במנוסה אשר מדביקה את כולם ולא מותירה לגידי המ"כ ברירה אלא להצטרף ולסגת.
המנוסה החפוזה, שבמהלכה נותרת גופתו של אורי מאחור והופקרה חצובת המקלע, מעוררת בלוחמים ייאוש עמוק.
לכך מצטרפת אכזבתם מהתנהגותו של מפקד המחלקה, מוטה, שנעלם עם הג'יפ בראשית הקרב בטענה שהלך להשיג עוד תחמושת.
מעתה והלאה ממשיך הסיפור לתאר את הקרבות שבמהלכם עובר המשלט מיד ליד: בשבת בלילה מתארגנים הכוחות הישראליים בסיוע תגבורת וכובשים את המשלט מן המצרים.
למחרת, ביום ראשון, נהדפת מתקפת נגד מצרית, אך בהתקפה נוספת למחרת מצליחים המצרים לכבוש את המשלט.
באותו יום שבו נסוגים הכוחות הישראליים הם מצליחים להתארגן ולחזור למתקפת נגד מוצלחת, שבסיומה שוב כובשים הישראלים את המשלט.
לבסוף, ביום השביעי, מתחולל הקרב המכריע, שבסופו מצליחים הכוחות הגדודיים בסיוע פלוגת שריון ישראלית להדוף סופית את המצרים.
מקרב לקרב נוספות דמויות לעלילה והסיפור שהתמקד בלוחמי כיתתו של גידי, נודד להתמקד בדמויות נוספות שמגיעות עם כוחות התגבור הישראליים.
244 מקבל את השם 'צקלג' על ידי ברזילי, אחד מן הלוחמים וחובב תנ"ך, אשר מזהה את הגבעה כצקלג המקראית של דוד המלך (עמ' 112).
במהרה מבין ברזילי שטעה בזיהוי ומנסה לסובב את הגלגל לאחור ולתקן את טעותו, שנפוצה בינתיים בין חבריו (עמ' 163, 290, 740 ועוד), אולם השם הופך לפופולרי יותר ויותר עד שאפילו שרוליק המג"ד מכנה את המקום 'צקלג'.
ניתן לשער שהבחירה של ס.
יזהר לקרוא לספר על שם טעות הזיהוי של ברזילי היא אירונית, וייתכן שהיא באה למתוח ביקורת על האופן בו כל גבעה בנגב הופכת לאתר היסטורי מקראי.
גידי (מפקד הכיתה) – גידי, המפקד הזוטר אך הקשוח, הוא אחת הדמויות בעלת המונולוגים הפנימיים הרבים ביותר בסיפור.
תודעתו משקפת את המפקד המסור והצעיר העסוק בבניית דימויו כמנהיג בקרב הלוחמים שהם בני גילו.
במהלך הסיפור הוא מגלה משיכה מיוחדת לחברתו הג'ינג'ית של עמיחי החובש, לילך, שאותה לא פגש מעולם.
עמיחי (חובש) – עמיחי מאופיין הן בתחביביו התרבותיים (מוזיקה קלאסית, ספרות יפה) והן באהבתו ובמסירותו לחברתו לילך.
דמותו של עמיחי מבוססת על יחיעם ויץ, בן דודו וחברו של ס.
יזהר; ואכן השם 'עמיחי' הוא אנגרמה של השם 'יחיעם'.
קובי (חבלן) – קובי הוא הדמות ה'המלטית' ביותר בקרב יושבי המשלט.
רוב המונולוגים הפנימיים שלו עוסקים בתחושת המחנק האידאולוגי שהוא חש בקיבוץ ובחיפושו הנואש אחר שאיפות וזהות משלו.
במסגרת תפקידו כחבלן הוא יוצא באחד הלילות להטמין מוקשים נגד המצרים אך נהרג כשהוא נרדם על המוקש.
מותו של קובי, הנתפס כתאונה על ידי חבריו, יכול להיתפס גם כהתאבדות בגלל המונולוגים הטעונים שלו המקדימים את מותו.
דמותו של קובי מבוססת ככל הנראה על יוסף שקדי, החבלן שנהרג בקרב חרבת מחאז.
בני (מקלען) – חלק ניכר מן המונולוגים של בני, הן אלו הפנימיים והן אלו שהוא נושא בקול, עוסקים למעשה ברתיעתו הפציפיסטית מן המלחמה ומחיריה.
עם זאת, ניכר שבתור מקלען הוא לוקח חלק פעיל ומרכזי בלחימה.
רפי (לוחם) – רפי מוצג כבן הנאמן של ההתיישבות העובדת, מרבית המונולוגים שלו עוסקים בתוכניותיו לעתיד וברצונו לשפר ולשדרג את משק אביו.
ברזילי (סגן מפקד הכיתה) – ברזילי מתואר כאיש-השטח שבחבורה, והיחידה נעזרת בכישוריו בקריאת מפה לצורך קביעת מיקום יחידת-התותחים הקטנה.
הוא מתעניין גם בצמחים, בציפורים וכן בהיסטוריה ובארכאולוגיה, והוא המעניק בראשית העלילה לגבעה 244 את הכינוי "צקלג", ואף כי לאחר מכן הוא מתחרט על קביעתו הנחפזת, השם משתרש בקרב חברי הכיתה.
ברזילי הוא גם איש-רוח, הקורא בתנ"ך ומרבה להתרועע עם קובי הכותב שירים ועם עמיחי חובב המוזיקה, אך למרות זאת הוא לוחם מוכשר ומוערך, וצופה מראש את הסכנה בבור הרגמים, אולם הרגמים מתעלמים מאזהרותיו ולבסוף נהרג אחד מהם ושני האחרים נפצעים קשה מפגיעת פצצת מרגמה.
קיימות הקבלות בין הדמויות בספר לנפשות הפועלות במציאות, למשל:
מוטה: חיים גורלי, מ"מ 2 פלוגה ד'
צביקו: דב גוטסמן, מ"מ 3 פלוגה א'
יצחקלה: משה הורוביץ, מ"מ 1 פלוגה ד'
עלי: ינון עזרוני, מפקד היחידה המשוריינת של החטיבה
שרוליק: אסף שמחוני, מג"ד הגדוד הראשון של חטיבת יפתח
צביקו: פנחס זוסמן, מ"פ ד'
אורי: יונתן לוינסון, סמל מחלקה 2 פלוגה ד'
הספר מציג למעשה תמונה קבוצתית של לוחמי דור תש"ח על תשוקותיהם, לבטיהם, חרדותיהם ועוד.
חלק גדול מן הספר מוקדש לתיאור המחלוקות האידאולוגיות והפילוסופיות שבין הלוחמים לעצמם.
רבים מן הלוחמים מבטאים, מי בקול ומי במחשבותיו הפנימיות, תחושות בלבול וריקנות אידאולוגיים, במיוחד מול החברה המגויסת והאידאולוגית של דור האבות, בוגרי העלייה השנייה.
הלוחמים עוסקים רבות במשמעות המלחמה, בקושי ליטול חיים של אדם אחר, אפילו הוא אויב וכן בקושי העתידי לעזוב את שגרת המלחמה הארוכה לטובת חיים אזרחיים ובורגניים.
רבים מן הלוחמים חשים סלידה לנוכח חיי הוריהם וההקרבה האישית שלהם ומבקשים למצוא זהות אינדיבידואלית, עצמאית ומאוזנת יותר.
נושא נוסף שחוזר על עצמו כמעט בכל המונולוגים והדיאלוגים הוא התשוקה העזה, והאופיינית לבני גילם, כלפי הבנות.
כמעט לכל לוחם יש מושא תשוקה נשי, לילך של עמיחי וגידי, תמר של רפי, רינה של צ'יבי, גליה של נחום, שולה של ברזילי ועוד.
הלוחמים מותחים ביקורת על הוריהם, מוריהם, האינדוקטרינציה של תנועת העבודה, החובבנות בה מתנהלת המלחמה, הפער בין החזית לעורף ובעיקר מבקרים הלוחמים את עצמם.
דברי הביקורת החריפים הנשמעים ברומן מפי הדמויות וגילויי הפחדנות של מספר דמויות משניות הם שעוררו את חמתם של מבקרים רבים עם יציאתו של הרומן לאור, עשור שנים בלבד לאחר מלחמת העצמאות.
המבקרים, בעיקר מן הימין והציבור המסורתי-דתי, האשימו את ס.
יזהר בסילוף דמותם של לוחמי תש"ח הגיבורים ובתעמולה אנטי-ישראלית.
בקרב הממסד ומבקרי הזרם המרכזי-מפא"יניקי התקבל הספר בחום, ואף זיכה את ס.
יזהר בפרס ישראל לשנת 1959. כעבור שנים, עם הוצאתו המחודשת של הספר בשנות השמונים, נתקל הספר בביקורות רבות על האופן שבו הוא דווקא מציג תמונה חיובית מדי של לוחמי תש"ח.
המבקרים, בעיקר מן השמאל, האשימו את ס.
יזהר בכך שהספר הוא למעשה שיר-הלל ללוחמי תש"ח ולמלחמה, ושיותר משהוא מציג את המלחמה באור שלילי הוא הופך אותה לחוויה האולטימטיבית, המרגשת והמופלאה ביותר, כך שבסופו של דבר – הוא מעודד צעירים לצאת ולהילחם.
הסגנון הספרותי הייחודי של הרומן הוא שהקנה לו את פרסומו והשאיר חותם עמוק על הספרות הישראלית.
חוקרים רבים משייכים את הרומן לסגנון הספרותי בן המאה ה-20 של זרם התודעה.
הרומן מייחד תשומת לב רבה לעולמן הנפשי של הדמויות, ומחשבותיהן נפרשות על עמודים רבים.
אף שישנם חוקרים שטוענים שאין מדובר כאן בזרם התודעה בגלל הסגנון של מחשבות הלוחמים והסינון שעוברות מחשבותיהם, הרי שהמוקד הוא בהחלט התודעה שלהם והאופן שבו הם תופסים את העולם ואת עצמם.
לצד המונולוגים של הדמויות, אשר לעיתים קרובות מאופיינים בקיטוע המשפטים, רצף אסוציאטיבי וסגנון לשוני גבוה ועשיר נמצאים גם תיאורי המרחב המדויקים והמורכבים של ס.
המהדורה המקורית, בהוצאת עם עובד, הייתה רצופה שגיאות העתקה מכתב היד ושגיאות דפוס, ולדברי בנו של יזהר, ישראל סמילנסקי, הסבה ליזהר עוגמת נפש רבה, משום שעל אף שטרח וסימן אלפי תיקונים, סירבה ההוצאה להדפיס מהדורה מתוקנת.
רק בשנת 1989, ביוזמת העורך חיים פסח, שכיהן אז כעורך ראשי בהוצאת זמורה ביתן, יצאה בהוצאה זו מהדורה מתוקנת של ימי צקלג.
"ימי צקלג" זכה לתשומת לב רבה של הביקורת והמחקר.
לאור היצירות הקודמות של ס.
יזהר שיצאו לאור במהלך השנים, וזכו בדרך כלל לביקורות נלהבות, התפתחה ציפייה גדולה לקראת פרסומו של הספר, עליו עבד ס.
הביקורות החלו להופיע כשלושה חודשים לאחר צאת הספר והפולמוס שהתפתח סביבו נמשך יותר משנה.
הביקורות היו מעורבות, חלקן התלהבו מאוד, בעוד שחלקן תקפו בהתלהבות את היצירה, שכללה שני כרכים, ובהם אלף ארבע מאות שלושים ואחד עמודים, והשתרעה על פני שבעה ימים בלבד.
הנושאים שבהם עסקה בדרך כלל הביקורת היו רבים, וביניהם: דיון בסוגה של היצירה, המבנה העלילתי, האלוזיות המקראיות, היסודות הקומיים, אפיון הדמויות, תיאורי הנוף, מקומו של הזמן בעלילה והשימוש בשפה.
אך הנושא העיקרי שמשך את תשומת לבה של הביקורת הוא הטיפול והיחס אל המלחמה ואל דמותו של הדור השני בארץ; בניהם של דור המייסדים ויחסם אל המקום ואל מלחמת העצמאות.
לא כולם עסקו בכל הנושאים, אך ניתן לחלק את רובם לשתי קבוצות עיקריות: 1. אלו שעסקו בעיקר באידאולוגיה של הספר, 2. אלו שהתייחסו בעיקר לצד האמנותי של הספר.
יוסף אורבך היה בין הראשונים שכתבו ביקורת מקיפה על הספר בשלושה מאמרים שפורסמו ב"על המשמר" באוגוסט 1958 הוא מתרשם שמבנה היצירה מסובך ומפותל, בעיקר בניסיון לשלב ביצירה אחת שתי עלילות בעלות קצב שונה: עלילת המלחמה ועלילת הדור השני.
גיבורי היצירה הם בני שכבה חברתית אחת וגיל אחד, גם אם הבולטים שבהם זוכים לתווי דיוקן ברורים.
העלילה נשזרת בעזרת מונולוגים נפשיים ממושכים העוסקים במוראות המלחמה ובנערות, ורק לעיתים רחוקות יש תיאור של המקום והמשפחה מהם הם באים.
כוונתו של יזהר, לדעת אורבך, הייתה "להעלות עולם מעורער ומזועזע עד היסוד, בו הכול מוטל בספק", והוא עושה זאת במה שאורבך מכנה נטורליזם פסיכולוגי, ולא בהכרח זרם התודעה.
הגיבורים, שנמצאים במקום אחד ובזמן אחד אינם זוכים להתפתחות האופי, ומכאן, הוא מגיע למסקנה שזוהי נובלה, שדרכה לצלם את זרם ההוויה בשבר מסוים של הזמן.
יזהר לא התכוון לתאר את מלחמת השחרור ואף לא את הדור הצעיר, אלא את השכבה הצעירה ביותר של דור הלוחמים בשלהי המלחמה.
זהו, טוען אורבך, ניסיון נועז ורציני לתאר את ניסיונו הנואש של הדור השני להיאחז מחדש בחברה ובמדינה.
זוהי יצירה הספוגה כולה בייאוש, אכזבה ופסימיות.
יזהר מעמיד ביצירה את זעקת השלום שלו ומציג מולה את מוראות המלחמה.
אין זה אפוס של מלחמת השחרור, מדגיש אורבך, ועיקר חולשתה של היצירה היא בחוסר עקביות אידאית, בחשש לחשוף את האמת שבתקופת מלחמת השחרור הייתה עוד רוח אחרת, רוח אידאית, רוח הפלמ"ח.
חיים נגיד מעריך שאורבך, ככותבים אחרים שביקרו את סיפורי המלחמה הקודמים של יזהר, מדבר על המצע האידאי של היצירה העוסקת בטיבו של בני הדור השני, המוצגים כבחורים אובדי דרך ואכולי ספקות.
ברוך קורצווייל, מסביר חיים נגיד, יצא כבר במאמר שיצא לאחר פרסום פרק אחד בלבד מהיצירה, "להגן עליו [על הדור השני] מפני ההתקפה הנוראה של השמצה עצמית.
המאמר הנוקב ביותר היה של קורצווייל, שאותו כתב לאחר שהתפרסם הספר בשלמותו.
שמו של המאמר, שהתפרסם בשני המשכים, כבר מרמז על תוכנו: "האכזבה הגדולה".
במילים בוטות קטל המבקר את היצירה.
"שבועות רבים קראתי אלף מאה ארבעים ושלושה עמודים וציפור הנפש עף!
אט וקל – נדמה כאילו – רגע אינו אלא צף, צף מפליג בים הדברנות הסנטימנטלית, הניהליסטית, הנרקיסטית, טס גולש, גולש, קפא בתוך חוכמות-בוסר, בתוך פילוסופית סרק של גיל התבגרות שאין לו קץ.
בעיניים נוגות הוא הציץ בי כאילו שאל: האם זהו הסיפור הישראלי הגדול לו ציפיתי?
כך הם פני אפוס הגבורה של כובשי כנען החדשים?" קורצווייל ציפה לאפוס מספר שהוא רב עמודים, ואפוס חייב להשתרע על פני תקופה ארוכה ולא על פני שבעה ימים בלבד.
לדעת קורצווייל, כבר בסיפוריו הראשונים של יזהר בלטו המונולוגים והדיאלוגים שגבלו בהלקאה עצמית פטפטנית עד כדי השתפכות רגשנית.
גם לגבי מלחמתו במלחמה, טען קורצווייל, לא חידש יזהר דבר, ועשו זאת טוב לפניו אריך מריה רמרק, אלבר קאמי ואחרים.
קורצווייל קובע כי ליזהר הישג אחד טוב בספר: מראה את ריקנותו של הדור הצעיר שאין בו אמונה ומערער את המיתוס ששמו ס.
המאמר של קורצווייל הותיר רושם קשה בעיני הקוראים, מתארת ניצה בן-ארי.
ראשית, הוא הדגיש לכאורה את חוסר הערכים המוחלט של הגיבורים הצעירים, ושנית, הוא הצביע על חסרון גדול, לדעתו, שקיים ביצירה הגדולה: השעמום.
הוא טען שיזהר מתח את גבולות הסיפור הקצר, שבו דווקא הצטיין, עד "למעשי אונן מילוליים".
לדעתה של בן-ארי, לא מעט מחריפותה של הביקורת נבע מתגובתו הנזעמת של יזהר, תשע שנים קודם לכן, על מאמר ביקורת נוקב של קורצווייל, שכתב על ספרו של נתן שחם.
ואכן מתחיל קורצווייל את ביקורתו על "ימי צקלג" במילים, שכאילו ממשיכות את הדיאלוג בינו ובין יזהר מקדמת דנא.
ההאשמה בשעמום, מוסיפה בן-ארי, כאילו נתנה לגיטימציה לקוראים שלא עמדו באתגר הלא קל של צליחת שני הכרכים.
"קשה לכתוב שעמום באופן מעניין" התלונן רן יגיל.
ביקורתו הקשה של קורצווייל גרמה לכך שפרס ביאליק לא ניתן לס.
יזהר באותה שנה, אלא מספר שנים לאחר מכן, לאחר שכבר קיבל את פרס ישראל.
אפילו דוד בן-גוריון מתח ביקורת על יחסו של יזהר אל הלוחמים.
בפתק ששלח ראש הממשלה לחבר הכנסת יזהר סמילנסקי, הוא כתב לו שאמנם הגיע "רק עד לעמוד מאה שבעים ומשהו [...] אבל אני רוצה להגיד לך שהחיילים שבמציאות יותר יפים מאלה שאתה מתאר אותם"
הייתה זו ביקורתו של קורצווייל שהותירה את יזהר "איש גמור", כפי שהוא עצמו הגדיר את מצבו.
בנו זאב מתאר את אביו פוסע הלוך ושוב בבית ושותק יום וליל.
בראיונות שהעניק מאוחר יותר ליצחק לבני ולזיסי סתוי אמר שהביקורת של קורצווייל מוטטה אותו לגמרי ואף ציין שנאלץ לפנות לעזרה רפואית.
כשלושים שנים נמשכה שתיקתו הספרותית של ס.
הוא המשיך, כל אותן שנים, לכתוב בבמות השונות טקסטים עיוניים, וסיפורים לנוער, אך לא כתב ספרות יפה למבוגרים.
רק לאחר שלושה עשורים, בשנות ה-90 של המאה ה-20, חזר יזהר ופרסם שישה ספרים בזה אחר זה.
אך היו גם ביקורות שהתייחסו פחות לאידאולוגיה ולערכים, ויותר להישג האמנותי של הספר.
מילא אהל כתב כבר בשנת 1958 על התפעלותו מהספר.