tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיר שוכנת בעמק בין הנהרות אורחון וסלנגה וממוקמת כ-240 ק"מ צפון מערבית לבירת המדינה אולן בטור.
ארדנט היא עיר מרכזית בתעשייה המונגולית, שהוקמה ב-1973 על ידי סיוע סובייטי, על מנת לתפקד כמרכז כרייה של נחושת ומוליבדן.
ארדשיר הראשון (בפרסית אמצעית: , בפרסית חדשה: اردشیر بابکان) היה מדינאי פרסי בן המאה ה-3 לספירה.
הוא נולד בדרום פרס לפאפאכ, ובהיותו מבוגר במקצת, החל בגיבוש דעות פוליטיות שונות, עד שלבסוף הוא התמרד, ניצח את ארטבן הרביעי והכריז על עצמו כמושל באזורו.
מעט זמן לאחר מכן, הוא השתלט על שאר פרס, הכריז על עצמו כמושל על כולה, ובשנת 226 לספירה ייסד את מלכות פרס החדשה.
באותה שנה הוכתר בתואר "מלך מלכי אירן".
כדי לקחת את המלוכה לידיו, נאלץ ארדשיר להילחם בשני אחיו, עד שלבסוף, לאחר קרבות רבים, הצליח לחסל את צבאותיהם של אחיו, שהתאחדו נגדו בכוח משותף.
לאחר מות אחיו, היה ארדשיר לשליט היחידי של פרס משושלת הסאסאנידים .
ארדשיר חיזק את ממלכתו ואת מעמדו על ידי האצילים, שלמרות הכול לא הצליחו לאסוף כוח רב, והיו כפופים וכנועים לשליטתו.
למרות ההצלחה במלחמה נגד הפרתים ויסוד ממלכה חדשה, ארדשיר לא הצליח לכבוש את מסופוטמיה מידי הרומאים, ששלטו ברוב האזור באותה עת, ורק בימי בנו שאפור הראשון תצליח הממלכה לצמצם את שטחי הרומאים לסוריה.
ארדשיר שינה את שיטת האי-ריכוז הפיאודלי (שיטת הדצנטרליזציה הפיאודלית, שהייתה קיימת בפרס, אך הונהגה לראשונה אצל הפרתים), והנהיג שיטת ריכוז ופיקוח לשלטון הפרסי על הארצות והערים העצמאיות שבתחומה של פרס.
לפניו:ארטבן הרביעי אחריו: שאפור הראשון
ארה פאקיס הוא מזבח אשר הוקדש לאלה הרומית פאקס לרגל חזרתו של הקיסר אוגוסטוס ממסעותיו הצבאיים בגאליה ובספרד בשנת 13 לפנה"ס.
המזבח הוקם בתחומי העיר רומא באזור המכונה שדה מרס.
בשנת 17 לפנה"ס יצא אוגוסטוס למסע ממושך מחוץ לעיר רומא לצורך טיפול בבעיותיהן של הפרובינקיות המערביות – גאליה והיספניה.
פרובינקיות אלו סבלו מהתמרדויות של השבטים המקומיים שסירבו לקבל עליהם את עול השלטון הרומי ונזקקו להסדרה של מערכת גביית המיסים ושל ישוב החיילים הרומאים המשוחררים.
מסע זה הושלם בסופו של דבר בשנת 13 לפנה"ס עם חזרתו של אוגוסטוס לרומא.
לכבוד מאורע זה החליט הסנאט הרומי לכבד את הקיסר בהקמת מזבח השלום על שמו בשדה מארס ובסמוך לוויה פלמיניה – הדרך אשר דרכה שב אוגוסטוס אל רומא.
אוגוסטוס עצמו מדווח על דברים אלו בחיבור תיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי (Res Gestae Divi Augusti) ומוסיף, שהסנאט הורה להקריב קורבנות שנתיים על המזבח ביום שיבתו לרומא.
זאת על ידי בעלי התפקידים, הכהנים והבתולות הוסטליות.
בנייתו של המזבח המפואר נערכה במשך כשלוש וחצי שנים והוא נחנך לבסוף בשנת 9 לפנה"ס.
את משמעות הקמתו של הארה פאקיס יש להבין על רקע האווירה בתקופת שלטונו של אוגוסטוס והתעמולה שיצר.
הפולחן לאלה פאקס לא נפוץ לפני תקופתו של אוגוסטוס והוא מקושר לאידיאל השלטוני שהתפתח בתקופתו של אוגוסטוס – הפקס רומנה (Pax Romana) – השלום הרומאי.
כחלק מאידיאל זה עוצבה תעמולה המציגה את אוגוסטוס כמושיע של רומא וכמי שאחראי לעושרה, רווחתה ושגשוגה.
טובתה של רומא נקשרה ישירות בטובת הקיסר והפולחן במזבח השלום נקשר ישירות בשמו.
הארה פאקיס ניצב באוויר הפתוח וסביב לו ארבעה קירות.
פתח כניסה ראשי, אשר אליו מוביל גרם מדרגות, מוקם בעת העתיקה בחזית המערבית, ואילו פתח נוסף מוקם מנגד לו לכיוון מזרח.
גובהו הכולל של המבנה הוא כ-4.5 מטרים המזבח כולו נחצב בשיש לבן וקירותיו חופו בתבליטים מהיפים והמרשימים ביותר שהשתמרו מתקופתו של אוגוסטוס.
תבליטי הקירות הפנימיים מעוטרים במקלעות פירות וצמחים, ואילו הקירות החיצוניים נחלקים לרחבם כך שחלקו העליון של כל קיר מספר תיאור שונה מזה שבחלקו התחתון.
חלקם התחתון של ארבעת הקירות מקושט בתיאורים מעולם הטבע – פירות, צמחים, ציפורים וחרקים.
תיאורים אלו מזוהים כסמלים לרווחה ולעושר אשר זוהו עם תקופת שלטונו של אוגוסטוס.
חלקם העליון של הקירות, לעומת זאת, מספק תיאורים שונים, מפורטים ועשירים של סצנות הקרבה, ודמויות מיתולוגיות וסמליות.
שני קירות אלו מספקים את התבליטים הגדולים ביותר (שכן שני הקירות האחרים, הקדמי והאחורי, נקטעים על ידי פתחי הכניסה והיציאה שבהם) והם מתייחסים לאותו האירוע: תהלוכת הקיסר, משפחתו והסנאט בטקס הנחת אבן היסוד של מזבח השלום עצמו בשנת 13 לפנה"ס.
בראש התהלוכה המוצגת בתבליט זה ניתן למצוא את אוגוסטוס.
מרבית תיאור גופו נפגם ולכן איננו יכולים לדעת מה הייתה התנוחה, או התנועה, אשר בה הונצח בתבליט זה, אולם ניתן לזהות על ראשו את זר עלי הדפנה המזוהה עם תפקידו בטקס הדתי.
מעט מאחורי אוגוסטוס ניתן להבחין בארבעה כהנים (Flamines maiores) המאופיינים על ידי כיפת העור בעלת השפיץ במחודד במרכזה (Apex).
כהנים אלו נהגו לקחת חלק בפולחן הרשמי של העיר.
מיד מאחוריהם ניתן לזהות ליקטור הנושא בידיו את הפסקס, כנהוג בפולחן הרשמי.
מאחוריו, עוטה טוגה וכיסוי ראש, מצוי אגריפה, שותפו וחברו הקרוב של אוגוסטוס.
אישה נוספת בעלת כיסוי מזוהה לעיתים כאשתו של אוגוסטוס ואימו של הקיסר טיבריוס – ליוויה.
עוד ממשפחת הקיסר נהוג לזהות את אנטוניה הצעירה ובעלה דרוסוס, ביניהם מצוי בנם הקטן גרמאניקוס.
מאחור נמצאת אחותה הבכורה אנטוניה הגדולה ומשפחתה עמה.
פניהן של הדמויות השונות על גבי התבליט מופנים לכיוונים שונים, ראשיהן בגובה אחיד כהדגשה לאווירת השוויון בתקופתו של אוגוסטוס.
גרמאניקוס הקטן מנסה לתפוס את מבטה של אימו, ושתי נשים מקרבות את אצבעותיהן אל שפתותיהן כמו מזכירות שיש לשמור על השקט בשל קדושתו של המאורע.
הקיר השמאלי, הצפוני במקור, סבל במשך השנים נזקים כבדים ולכן אף לא אחד מהראשים של הדמויות בתבליט הקיים אינו מקורי.
בראש התהלוכה שעל קיר זה, הממשיכה את זו הנצפית בקיר הימני, ניתן להבחין בשני ליקטורים הנושאים בידיהם פסקס.
מאחוריהם צועדים הסנאטורים, לבושים בטוגה ולראשיהם זרים של עלי דפנה, חלקם מחזקים בידיהם ענף של עלי זית.
שתיים מהנשים הצועדות מזוהות כיוליה – בתו של אוגוסטוס, ואוקטביה – אחותו של אוגוסטוס.
חלק מהילדים המתוארים בתבליט זה, כמו גם בזה הימני, מתאפיינים בלבוש שאינו רומי ולראשיהם קשורה הדיאדמה (עטרה) המזוהה עם התרבות ההלניסטית.
ההשערה המחקרית היא שמדובר בנסיכים ברבריים שהובאו אל העיר רומא, לעיתים עם אימהותיהן, על מנת ללמוד את מנהגי הרומאים.
שני קירות אלו מחולקים במרכזם על ידי פתחי הכניסה והיציאה ולכן בכל אחד מהם שני תיאורים שונים, אחד מכל צד של הפתח.
יחד מספקים שני קירות אלו ארבע תמונות שונות המנותקות מהאירועים המתרחשים על שני הלוחות הגדולים – הימני והשמאלי, ומתכתבות עם מיתוסים מייסדים של העיר רומא.
המאורע המתואר בתמונה זו הוא הקרבתו של איניאס בלאטיום לאלים המייסדים של בית האב שלו (penates), אשר אותם הביא עמו מטרויה.
איניאס מופיע בצדה הימני של התמונה תחת העץ.
לימינו דמות נוספת, אוחזת במה שנראה כמו מקל של רועה צאן, אשר מזוהה על פי רב כבנו – יולוס אסקניוס.
יולוס, על פי המסורת, הובא על ידי איניאס, יחד עם אביו של איניאס ועם הצלמים של האלים המייסדים, אל חופי איטליה עת ברח מטרויה החרבה.
כמו כן, יולוס נתפס על פי המסורת כמיסד של בית האב היוליאני, ומכאן – האב המייסד של אוגוסטוס והמשפחה הקיסרית.
אף על פי כן, גובהה של הדמות, הזהה לזה של איניאס, מעורר שאלות ביחס לזיהויה עם יולוס הילד.
איניאס עצמו עוטה טוגה ללא טוניקה, בידו כלי נשק כלשהו הנראה כחנית.
פניו של איניאס מופנות אל המזבח שמנגד, ומצדו השני של המזבח ניצבים שני ילדים המסייעים למהלך הטקס.
על המזבח, חרף מצבו הפגום של התבליט, ניתן להבחין בפירות, ואילו לרגלי הילדים שבצדה השמאלי של התמונה נמצאת חזרזירה.
שני אלו יחד מתארים את שני הקורבנות שהוקדשו בפולחן – קורבן מן הצומח וקורבן מן החי.
התיאור שבתמונה זו מתייחס למיתוס מייסד חשוב של העיר רומא – גידול שני התאומים רמוס ורומולוס על ידי הזאבה.
שכן, רומולוס, לאחר שרצח את אחיו רמוס היה, על פי אחת מהמסורות, למייסדה הראשון של העיר רומא.
תמונה זו פגומה ביותר אולם ניתן לשחזר את המתרחש בה.
במרכז התמונה הזאבה מיניקה את התאומים.
מצדה השמאלי ניצב גבר חסון, אשר אותו ניתן אולי לזהות כפאוסטולוס, הרועה שמצא את התאומים וגדלם כבניו על פי המסורת.
מימין ניצב האל מרס, ועל העץ עומד הנקר, אשר סייע בהאכלתם של התאומים.
האל מרס עצמו מזוהה כאביהם של התאומים על פי המסורת אולם יש לו מקום חשוב על גבי מזבח השלום.
דמותו מזכירה שהשלום הרומאי הושג בזכות הצלחה צבאית.
כמו כן, מזבח השלום עצמו הוקם בשטחי שדה מארס – אזור אשר נשלט על ידי האל מרס עצמו.
תמונה זו היא המפורסמת מבין התבליטים שעל גבי הארה פאקיס.
במרכז התמונה אישה יושבת על סלע ובזרועותיה שני תינוקות, האחד מבקש לינוק והשני מושיט לה פרי.
סביב לה תיאורי טבע שופע – פירות, מים וצמחים, ולרגליה פרה וחזרזירון.
מימינה ומשמאלה ישובות שתי דמויות נשיות המזוהות כנימפות.
האחת רכובה על גבו של ברבור, או אווז, ואילו השנייה על גבו של יצור ימי כלשהו.
הדמות המרכזית גדולה מאלו שנצבות לצדדיה והסלע עליו היא יושבת נדמה ככס מלכות.
נהוג לזהות אותה כטרה, או טלוס , אלת האדמה.
תמונה זו פגומה מאוד ומעט השתמר ממנה.
במרכזה דמות נשית המזוהה עם האלה רומא.
היא לבושה בלבוש של אמזונה ויושבת על גבי ערמה של כלי נשק המשמשים לה מעין כס מלכות.
תיאור זה מסמל את מנוחת הלוחם ומיקומו על גבי מזבח השלום מזוהה עם ההשקפה שהשלום והרווחה ניתנים להשגה רק על ידי הצלחה בשדה הקרב.
הארה פאקיס וקמפוס מרטיוס בתקופתו של אוגוסטוס
שדה מארס היה אזור על גבול העיר רומא שנחשב מקודש ושימש כמתחם התכנסות פוליטית וצבאית לאורך תקופת הרפובליקה.
אולם, בימי שלטונו של אוגוסטוס הפך מתחם זה לחלק מהעיר עצמה.
כחלק מתהליך זה, החלה ביוזמתו של אוגוסטוס בנייה מאסיבית בשדה מארס של מבנים ששקפו את תפקידו המרכזי של הקיסר בחיים הפוליטיים והדתיים.
בין המבנים שהוקמו בתקופתו של אוגוסטוס ניתן למצוא את הסייפטה-יוליה מבנה שיועד להתאספות והצבעה, הפנתאון – מבנה בעל פונקציות פוליטיות ובתוכו הוצב פסלו של אוגוסטוס, מרחצאות אגריפה ואמת המים אקווה וירגו שסייעה להביא מים לשדה מארס ואל המרחצאות, מקדש לאל מארס ועוד.
לאחר מותו של אוגוסטוס נבנה באזור זה, בסמוך לנהר הטיבר מאוזוליאום אוגוסטוס, בסמוך אליו נמצא כיום הארה פאקיס.
הארה פאקיס, לפיכך, מהווה חלק מתוך שרשרת אתרים שנבנו בתקופתו של אוגוסטוס ותכליתם ביסוס שלטונו וגריפת הון פוליטי באמצעות מפעלי בנייה.
לאורך השנים ניזוק המזבח, כוסה וחלקים ממנו נמצאו במהלך השנים.
בשנת 1938, תחת שלטונו של מוסוליני, החלו העבודות על שחזורו של המזבח ומקומו הועתק בסמוך למאוזוליאום אוגוסטוס כחלק מניסיון ליצור מתחם של מבני רומא העתיקה ובדרך זו לפאר את איטליה הפשיסטית.
המזבח המשוקם עשוי משילוב שרידי המקור שנמצאו באתר עצמו ומהעתקי גבס של שרידים המצויים במוזאונים השונים.
בשל שינוי מיקומו, הכניסה אל המזבח, אשר פנתה בעת העתיקה לכיוון מערב, פונה כיום דרומה.
בשנת 2006 נחנך לראשונה המבנה המודרני של המוזיאון הבנוי סביב לשחזור המזבח על פי תוכניתו של האמן והאדריכל האמריקאי ריצ'רד מאייר.
מבנה זה ספג ביקורת ועורר מחלוקות רבות בנוגע להתאמת העיצוב לאידיאל העיצובי של המזבח עצמו.
ארדש הוא מחוז בצרפת הנקרא על שמו של הנהר ארדש החוצה אותו ממזרח למערב.
המחוז שוכן בחבל הארץ אוברן-רון-אלפ ועיר הבירה שלו היא פריווה (Privas).
מערת שובה, המפורסמת בשל ציורי מערות עתיקים, נמצאת במחוז.
נהר ארה (גרמנית Aare ; צרפתית ואיטלקית Aar) הוא יובל של הריין.
בהיותו הנהר הארוך ביותר הזורם בתחומי שווייץ בלבד, נחשב הארה ל"נהר הלאומי" של המדינה.
אורכו של הארה הוא 293 ק"מ והוא מנקז שטח של 17,779 קמ"ר במערבה ובצפונה של המדינה, 43% משטחה של שווייץ.
מוצאו של הנהר בגובה של 1,876 מטר בקרחוני ארה באגמים אובראר (Oberaarsee) וגרימזל (Grimselsee) בהרי האלפים בדרום-מזרחו של קנטון ברן.
הוא זורם לכיוון צפון-מערב ולאחר מכן לכיוון צפון-מזרח, ונשפך לריין סמוך לעיר קובלנץ בגובה של 311 מטר.
מוצא הארה בקרחוני ארה שבאלפים הברניים בתחום קנטון ברן מערבית למעבר גרימזל.
בתחילת מסלולו לארה אופי הררי והוא זורם דרך "נקיק הארה" (Aareschlucht) סמוך לעיירה מיירינגן.
לאחר מכן הוא מתרחב ויוצר את אגם ברינץ בגובה של 564 מטר, ומנקודה זו הוא משמש גם כציר שיט.
הארה נשפך מהאגם וחולף דרך אזור ביצתי סמוך לעיר אינטרלאקן, וסמוך לאחר מכן הוא מתרחב שוב לאגם תון בגובה של 558 מטר.
לאחר שהנהר נשפך מהאגם הוא זורם לכיוון צפון-מערב וחוצה את העיר ברן.
צפונית-מערבית לברן, עובר הארה דרך תעלת האגנק (Hagneckkanal) אשר הוקמה במאה ה-19 כדי להתגבר על בעיית ההצפות התדירות שפקדו את האזור.
תעלה זו היטתה את הנהר והובילה את מימיו אל אגם ביל.
תעלה נוספת, תעלת בירן-נידאו (Nidau-Büren-Kanal), נחפרה כדי לאפשר את המשך זרימתו של הנהר לכיוון צפון-מזרח, ולאחר מרחק קצר היא שבה ומתאחדת עם ערוץ הארה המקורי.
הארה חוצה את קנטון זולותורן ואת קנטון ארגאו, ונשפך אל הריין.
נקיק הארה הוא קטע לאורך הארה ליד העיר מיירינגן (Meiringen), בו התחפר הנהר באבן הגיר בסוף תקופת הקרח לפני כ-10,000 שנים.
אורכו של הנקיק הוא כ-1,400 מטר, גובהו מגיע עד 50 מטר, והמרחק בין הצוקים נע בין 30 מטרים למטר אחד בלבד.
ב-1889 הוכשר שביל הליכה העובר דרך הנקיק, העובר, בין היתר, על גשרים עשויים מעץ הצמודים אל דפנות הנקיק ובמנהרות.
ארה כחולה-צהובה, אַרָה כּחוּלָה-זהוּבָּה, ארה צהובת-חזה או ארה זהובת-חזה שמכונה לעיתים גם ארה בלו אנד גולד (שם מדעי: Ara ararauna), היא מין בקבוצה גדולה של תוכים נאוטרופים הידועים בתור ארות.
מין זה מצוי בדרום מזרח אמריקה (ובעיקר במזרח אמריקה הדרומית) – מוונצואלה לברזיל, בוליביה, קולומביה ופרגוואי.
בתי הגידול המועדפים על הארות הכחולות-צהובות הם יערות טרופיים וסובטרופיים, אזורים מיוערים וסוואנות.
מין זה מבוקש מאוד לצורך גידול בשבי, בשל צבעוניותו ויכולת הדיבור שלו.
מצב השימור של מין זה מוגדר ללא חשש ברשימה האדומה של ארגון IUCN.
עם זאת, הוא נמצא על סף הכחדה בפרגוואי.
אוכלוסייתו הכללית קטנה בהדרגה, אך לא בקצב שגורם להחשיב מין זה כמצוי בסיכון.
ישנם כ-10,000 פרטים בטבע, ומספרם ירד בפחות מ-10% בעשר השנים האחרונות.
הארה הכחולה-צהובה נכחדה בטרינידד וטובגו, אך אוכלוסייתה שוקמה בטרינידד.
אורכה של הארה הכחולה-זהובה , ומשקלה הוא כ-900–1,814 גרם, מוטת כנפיה ; זהו אחד המינים הגדולים ביותר במשפחת התוכיים.
הגב, החלק החיצוני של הכנפיים והזנב כחולים בגוונים שנעים מטורקיז ועד כחול מלכותי.
הבטן, החזה והזנב צהובים בגווני צהוב-כתום ולעיתים זהוב והזנב בצבע זהוב-זית.
המצח ירוק והמקור, הסנטר והרגליים שחורים; הפנים, שאינן מנוצות, לבנות בדרך כלל, אך הופכות לוורודות כשהארה מתרגשת.
הארה ניזונה בעיקר מאגוזים, זרעים, ופירות.
לאחר שהארות מעכלות את האגוזים, חלק מהם נפלט החוצה, וכך הארות משפיעות למעשה על פיזור הזרעים ביער.
מקורם החזק מאפשר להם לפתוח את הקליפות של האגוזים.
לעיתים, הארות ניזונות מחרסית, שמסייעת להם לעכל את הרעלנים שנמצאים בחלק ממיני האגוזים בלי להיות מושפעים מהם.
ליד מקורות חרסית ניתן לראות התקבצויות גדולות מאוד של ארות ממין זה.
הפרטים ממין זה חיים בדרך כלל בזוגות, אך מתקבצים לעיתים גם ללהקות; בחלקו המוקדם של הבוקר, כשהם מחפשים מזון, הם עשויים להצטרף ללהקות.
להקות אלה בדרך כלל רעשניות מאוד.
במקרה של סכנה, אחד הפרטים מתחיל לצווח על מנת להזהיר את הלהקה.
תוחלת החיים הממוצעת היא כ-30 עד 35 שנים, אך פרטים מסוימים עשויים להגיע לגיל 60.
הפרטים ממין זה מונוגמיים, ומקננים לרוב בעצי דקל מתים.
הארות מגיעות לבגרות מינית בגיל 3–4 שנים, ומתרבות כל 2–3 שנים לערך.
צבע גופו של הזכר מהווה, קרוב לוודאי, חלק בתהליך בחירת בן הזוג: ככל שצבע הגוף בוהק יותר, כך הפרט חזק יותר, וגדלים הסיכויים להזדווגות.
עונת הרבייה מתרחשת בתקופה שבין ינואר ליולי.
הנקבה מטילה 2–3 ביצים, ודוגרת עליהן במשך כ-24 עד 28 ימים.
הנקבה מאכילה תחילה את הגוזלים על ידי הקאת המזון שאכלה, ולאחר תקופה זו, היא והזכר מאכילים את הגוזלים לסירוגין.
גוזל אחד מקבל יותר מזון מאחיו, והם גוועים עד מהרה ברעב.
הזכר והנקבה מגינים על הגוזלים, ומפגינים אגרסיביות רבה כשמתקרבים לקנם.
הגוזל פורח מהקן כ-97 ימים לאחר בקיעתו.
הארה הכחולה-צהובה הוא מין מבוקש לגידול בשבי, הן כחיית מחמד והן כחייה בגן חיות או פינת חי, בזכות צבעוניותה ויכולת הדיבור שלה.
הארה הכחולה-צהובה היא בעלת אינטליגנציה גבוהה יחסית וניתנת לאילוף.
ארה ארגמנית או אָרָה אַרְגְּוָנִית (שם מדעי: Ara macao), הוא תוכי דרום אמריקני גדול בצבעים אדום, צהוב וכחול, חבר בקבוצה גדולה של תוכים נאוטרופים מהסוג ארה.
ארה זו נפוצה ממזרח פנמה, מצפון אמריקה המרכזית ועד מקסיקו, צפון-מזרח עד מזרח קולומביה, ונצואלה, גיאנה, סורינאם, גינאה הצרפתית, אקוודור, פרו, ברזיל ובוליביה.
הארה חיה בבתי גידול רבים: יערות גשם, יערות פתוחים, סוואנות מיוערות.
באמריקה המרכזית היא מצויה גם בשפלות יבשות, בסביבות הרריות לאורך החוף הפסיפי, באזורי בשיחים נמוכים וסבוכים ואזורים מעובדים עם קטעי יערות.
גודל הארה נע בין .
צבעה הכללי אדום בגווני ארגמן.
האזור הלבן, שמתחיל מהמקור התחתון ונמשך עד ללחיים (כולל), נחצה על ידי פסים (לפעמים כמעט בלתי נראים) של נוצות אדומות בהירות.
לחלק מהעופות יש נוצות עם קצוות צהובים באחורי הראש.
החלק הקיצוני של הכנף כחול והחלק הקרוב יותר לגוף צהוב עם קצוות ירוקים.
הנוצות בבסיס הזנב כחולות בהירות.
חלקו העליון של הזנב אדום עם קצוות כחולים עמומים.
חלקו התחתון של הזנב ושל הכנפיים – אדום.
המקור העליון בצבע קרן וצדדיו שחרחרים.
לצעירים זנב קצר יותר, מקור תחתון בהיר יותר ועיניים חומות.
במאי 2013 פורסם שצוות חוקרים מאוניברסיטת טקסס A&M סיים למפות את הגנום המלא של הארה הארגמנית.
בטבע הוא נפוץ בעיקר באזורים עם עצים, אך עדיין לא כמו הארה כחולה-צהובה.
הוא נעלם מרוב אזורי המחיה, ובעיקר מאמריקה המרכזית, בעקבות הרס סביבת המחיה הטבעית, לכידה וסחר בלתי-חוקיים וציד למטרות מכירה.
עופות אלה בדרך כלל נצפים בזוגות, משפחות או להקות קטנות של עד 30 פריטים.
בולטים בעיקר בזמן תעופה, שמלווה בקריאות קבועות ותכופות.
ניתן לראות התקבצויות גדולות (לפעמים 100 פריטים ואף יותר) באזורי קינון ומזון, כמו גם באזורים המנוצלים לליקוק טיט.
ניתן לזהות בקלות את הזוגות בתוך כל קבוצה.
הרבה פעמים נראים באזורים המיועדים לאיסוף מזון וקירות טיט יחד עם מיני ארות נוספים – ארה כחולה-צהובה וארה ירוקת-כנף.
מאוד זהירים כאשר נמצאים במקומות אלו, ומחכים עד שהם בטוחים שאין שום טורף בסביבה.
כאשר הם נמצאים ביער קשה מאוד למצוא אותם, כיוון שהם מתנהלים בשקט רב בין הענפים הגבוהים.
ניתן לזהות את מקומם על ידי שיירי הפירות מתחת לעצים עליהם הם יושבים.
אולם אם יחושו בסכנה יעופו במשק כנפיים וצרחות רמות.
עפים כל בוקר וערב מעצי הקינון למקורות המזון ובחזרה.
המעוף די מהיר וישיר, ומאופיין במכות כנפיים חזקות וקבועות.
הצעקות בעלות טון גס, כמו גם הקרקורים האופייניים להם.
לרוב מין זה הוא עליז ובנוסף גם נוטה להשמיע קולות חזקים.
מסתגל לבעליו במהירות, סקרן, וגם נחשב ליותר "חריף" מסוגי תוכים הקרובים אליו - ארה כחולה-צהובה וארה ירוקת-כנף.
הוא גם בדרך כלל יותר רגיש לתנועות חדות הנעשות לידו, אבל אין הדבר פוגע מאיכותו כחיית מחמד, אך הדבר מחייב את הבעלים להיות עם ניסיון בגידול ופסיכולוגיית תוכים.
סוג זה גם נוטה להיות לעסן כבד ולכן דורש אספקה קבועה של ענפים קשים וגזעים ללעיסה.
כאשר התאקלם הוא נועז, חסון ובריא.
ניתן לגדלו עם ארות אחרות מחוץ לעונת הרבייה.
בעונת הרבייה ניתן לגדלו עם תוכים קטנים יותר.
אוהב להתקלח בקיץ, או להיות מרוסס במים בזמן תעופה מחוץ לכלוב או למתחם בו מגדלים אותו.
לארה זו יש נטייה להיות, יחסית, אגרסיבית וצובטת, בעיקר עם המקור ולפעמים גם עם הציפורניים, אך הדבר תלוי באופן בו גודלה.
בנוסף, לארה זו יש יכולת "דיבור", וחיקוי קולות וצלילים וכן מילים ומשפטים קצרים, אך בדרך כלל אינה נחשבת דברנית גדולה.
תזונתה כוללת מגוון של פירות בשלים ולא בשלים, מנגו, אגוזים, זרעים, פירות קטנים (ענבים, אוכמניות וכדומה), פרחים וחומרים ירוקים הנמצאים בעצים.
מקורה חזק מאוד, ובעזרתו היא מפצחת את ציפות האגוזים הקשים.
קרוב לוודאי שתזונתה כוללת גם חרקים וזחליהם, בעיקר בהזנת הגוזלים.
כמעט כל יום היא עפה בבוקר ובערב לקירות טיט, המשמשים מקור עשיר של מינרלים.
בנוסף, מנטרל הטיט את החומרים הרעילים, הנמצאים בפירות לא בשלים.
הארות מגיעים לבגרות מינית בגיל 3–4 שנים.
אין להם דו-צורתיות זוויגית כך שזכר ונקבה נראים אותו הדבר ואין דרך להבדיל ביניהם.
עונת הרבייה בדרום אמריקה ופנמה היא בין אוקטובר למרץ, ובאמריקה המרכזית בין פברואר למאי.
מקננים בעצי דקל חיים ומתים, ומשתמשים באותו הקן כל שנה, למרות שבאזורים רבים הזוגות אינם מתרבים כל שנה.
גוזלים וביצים רבים נטרפים על ידי טורפים, טובעים/נסחפים על ידי מים גבוהים, מתים ממחלות או נשדדים.
משך הדגירה הוא 26–28 יום.
90–100 יום אחרי בקיעתם מתכסים הגוזלים בנוצות.
הצעירים נשארים עם הוריהם עד שנתיים לאחר עזיבת הקן.
רבייה בשבי מושגת בקלות ובקביעות ואינה קשה.
בתקופה זו נהיים הארות אגרסיביים מאוד ויתקפו את בעליהן.
1–3 ביצים בתטולה, אם כי בדרך כלל חלקן אינן מופרות.
12 שבועות לאחר הבקיעה מתכסים הגוזלים בנוצות.
בארצות קרות, הרבייה מוצלחת יותר בתוך הבית מאשר מחוצה לו.
אם מוציאים את הביצים מהכלוב כאשר ההורים שם הם לעיתים מתרגשים ואף פוגעים בביצים ובגוזלים.
גוזלים רבים מגלים עניין רב בצביטת בעליהם בגיל 3–5 חודשים.
אם לא מטפלים בבעיה כאשר היא מתחילה, הצביטות עלולות להפוך עם הזמן לנשיכות.
קרחוני ארה (Aargletschers) הם קבוצת קרחונים המהווה את מקורות נהר הארה במזרח רכס האלפים הברניים ברמת ברן בקנטון ברן בשווייץ.
קרחוני ארה מורכבים משתי קבוצות קרחונים מרכזיות:
קרחון אונטראר (בגרמנית "הקרחון התחתון") - מורכב מהמפגש בין קרחון לאוטראר וקרחון פינסטראר שבין ההרים לאוטרארהורן ופינסטרארהורן, ומשם זורם לאגם גרימזל.
קרחון אובראר (בגרמנית "הקרחון העליון") - נמצא בין הר האוברארהורן ואגם אובראר.
מספר מדענים שווייצרים ביניהם האחים הוגי ולואי אגאסי בנו בשנת 1841 תחנת מחקר על הקרחון ומדדו את קצב הזרימה של הקרחונים באזור.
ארה ירוקת-כנף (שם מדעי: Ara chloropterus) הוא מין של תוכי ארה גדול החי באמריקה הדרומית.
הוא קרוב מעט לארה ארגמנית אך צבע נוצותיו האמצעיות הוא ירוק.
זה הוא מין נפוץ בפארקי תוכים שונים.
הוא אחד התוכים הגדולים בעולם והשני בדרום אמריקה אחרי ארה יקינתונית.
כנפי תוכי זה הן צבעוניות: אדומות בבסיס, ירוקות באמצע וכחולות בקצוות.
שאר הגוף אדום כמעט לגמרי.
הפנים לבנים עם פסים אדומים דקיקים.
המקור גדול מאד, לבן בחלקו העליון ושחור בחלקו התחתון.
תוכים אלה הם מראה נפוץ ביער האמזונאס והם מעופפים בלהקות גדולות ברחבי היער.
עם זאת ציידים בלתי חוקיים מנסים לצוד אותם ולמכרם לחובבי חיות מחמד באופן לא חוקי.
תוכי זה גם נפגע מכריתת יערות הגשם, אך מצב השימור שלו הוא ללא חשש, נכון לשנת 2023.
ארה איסטרפי (באלבנית: Era Istrefi; נולדה ב-4 ביולי 1994), הידועה גם בשם ארה (ERA) בלבד, היא זמרת פופ אלבנית מקוסובו.
ארה נולדה בפרישטינה לסוזאנה טהירסילאי (Suzana Tahirsylaj), זמרת אלבנית מפורסמת בשנות ה-80 וה-90, ונזיר איסטרפי (Nezir Istrefi), עיתונאי.
לארה שתי אחיות גדולות ואח צעיר.
לאחר מותו של אביה בשנת 2004, הפסיקה אמה לשיר, וזמן קצר לאחר מכן הפכה אחותה הגדולה של ארה, נורה איסטרפי , לאחת הזמרות הידועות ביותר במרחב דוברי השפה האלבנית.
ארה עשתה את הבכורה הטלוויזיונית שלה בשנת 2013, עם השיר "Mani për money" ("שגעון לכסף"), שיר רגאיי-פופ, שהיה חדש לתעשיית המוזיקה בשפה האלבנית.
השיר קיבל בעיקר ביקורת חיובית מהקהל והפך מיד ללהיט.
כעבור מספר חודשים, הוציאה את השיר "?A Po Don" ("אתה רוצה?"), שלווה בווידאוקליפ פרובוקטיבי וקיבל ביקורת מעורבת עד שלילית.
בדצמבר 2014 הוציאה את הסינגל "13", בלדת-פופ שהופקה בארצות הברית.
הקליפ זכה לכמעט 200,000 צפיות בתוך 24 שעות.
בשנת 2015 זכתה ארה להצלחה עם שירה "Njo si ti" ("מישהו כמוך"), עם למעלה ממיליון צפיות ב-YouTube במהלך שבוע בלבד.
הדואט הראשון שלה, "Shumë pis" ("מאד מלוכלכת"), בשיתוף הראפר המפורסם בקוסובו, לדרי וולה (Ledri Vula), הפך ללהיט קיץ.
בדצמבר 2015 הוציאה את הסינגל "Bonbon" ("זה בסדר, זה בסדר") עם קליפ שצולם בקוסובו.
כחודש לאחר מכן, בינואר 2016, הפך הקליפ לוויראלי ברשתות החברתיות ואיסטרפי זכתה לפרסום בינלאומי.
הקליפ השיג מעל 500 מיליון צפיות ב-YouTube וגרר השוואות לסיה וריהאנה.
בעקבות הצלחת הסינגל, היא הוחתמה בפברואר 2016 בחברות האמריקניות סוני מיוזיק אנטרטיינמנט ואולטרה מיוזיק.
שיריה של ארה איסטרפי נכתבו ברובם בניב האלבני גג (Gheg) .
ארדנגו סופיצ'י (באיטלקית: Ardengo Soffici; 7 באפריל 1879 – 12 באוגוסט 1964) היה צייר, משורר וסופר איטלקי.
סופיצ'י נולד בריניינו סול'ארנו הסמוכה לפירנצה.
לאחר שלמד באקדמיה לאמנויות בפירנצה, עבר בשנת 1900 לפריז, שם נעשה מיודד עם פיקאסו, בראק, דרן, גריס ואפולינר.
ימי שהותו של סופיצ'י בבירת צרפת הטביעו את חותמם בשירתו: בשיריו שזורים משפטים בצרפתית ושמות עיתונים פריזאיים.
ב-1907 שב לאיטליה והשתקע בפוג'ו א קאיאנו שבמחוז טוסקנה.
סופיצ'י מילא תפקיד חשוב בהפצת התרבות הצרפתית באיטליה כשפרסם בעיתון La Voce מאמרים על אמנות מודרנית, למשל על הקוביזם ושירת רמבו.
לאחר ביקור בתערוכה פוטוריסטית במילאנו, פרסם סופיצ'י ביקורת חריפה ב-La Voce.
פגועים מדברי הביקורת, עלו האמנים הפוטוריסטים מארינטי, בוצ'וני וקרה על רכבת לפירנצה ותקפו את סופיצ'י וחבריו לעיתון בבית קפה בעיר.
בשנת 1912 הצהיר במאמרו על תנועת הפוטוריזם שלמרות מגרעותיה הריהי תנועה חדשנית.
בשנת 1913 ייסד יחד עם ג'ובאני פאפיני את כתב העת השבועי Lacerba שהתמקד באמנות והיה מזוהה עם הפוטוריזם.
ציוריו מהעת ההיא נטו מן הקוביזם אל הפוטוריזם.
מאוחר יותר פרשה קבוצת Lacerba מן הפוטוריזם בעקבות חילוקי דעות אמנותיים עם הזרם הראשי ממילאנו.
סופיצ'י ניסה לעבד דוקטרינה פוטוריסטית עצמאית משלו.
אחרי ששירת במלחמת העולם הראשונה נשא סופיצ'י לאישה את מריה סדירגוטי.
בשנים שלאחר המלחמה, ובעקבות גילוים המחודש של נופי טוסקנה, דחה את האוונגארד ושינה את סגנונו.
ציוריו הפכו נטורליסטיים והתמקדו בנוף.
ב-1925, כשמוסוליני בשלטון, חתם סופיצ'י על מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים וב-1938 תמך בחוקי הגזע באיטליה.
בתום מלחמת העולם השנייה ישב בשבי הבריטי כאסיר מלחמה למספר חודשים, ומצבו הבריאותי התדרדר.
יחד עם אמנים אחרים שהואשמו בתמיכה בפשיזם, צייר וכתב מחזות במחנה המעצר.
כששוחרר מחוסר ראיות שב לביתו בפוג'ו א קאיאנו, שם חי עד מותו.
ארדנגו סופיצ'י מת ב-12 באוגוסט 1964.
ארה ג'רג' ירציאן (Ara György Jeretzian 23 בפברואר 1918 – 27 בדצמבר 2009) היה חסיד אומות העולם, היה מפקד בעורף ההונגרי בזמן מלחמת העולם השנייה.
בזמן המלחמה פתח בית חולים, אשר מלבד הטיפול בחיילים פצועים, עסק גם בטיפולם ובהחבאתם של כ-440 יהודים, ביניהם 40 רופאים ואנשי צוות.
ארה ירציאן נולד בטורקיה ב-1918, למשפחה ארמנית.
כשהיה תינוק, ברחה כל משפחתו להונגריה, כדי לחמוק מהאלימות הטורקית כלפי המיעוט הארמני.
ב-1930, כשהיה בן 12, הצטרף לתנועת הנוער של המפלגה ההונגרית הפשיסטית, מפלגת צלב החץ (בהונגרית: Nyilaskeresztes Párt – Hungarista Mozgalom), אך פרש בעקבות מניעים אידאולוגיים מהתנועה כשרדיפת היהודים החלה.
כשהצבא הגרמני כבש את בודפשט במרץ 1944, ראה ירציאן את הדמיון בין מצבם של היהודים תחת השלטון הנאצי לבין הסיפורים שסיפרה לו אמו על רדיפות הארמנים בטורקיה.
בסתיו של שנת 1944, עם התקרבות הצבא הרוסי לעבר בודפשט, מונה ירציאן למפקד ההגנה האזרחית ברובע השישי של בודפשט.
על אף פרישתו מתנועת הנוער של המפלגה הפשיסטית, ירציאן הצניע את התנגדותו האידאולוגית ומונה לתפקיד בעל השפעה.
הוא השתמש בתפקידו ובקשריו החדשים כדי לפתוח מרפאה מקומית, אשר טיפלה בחינם בחיילים הונגרים פצועים ובאזרחי האזור.
פעילותו להצלת יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה
ירציאן פתח את המרפאה בבניין תחת הגנתה של השגרירות השוודית, והשתמש בה כדי להחביא כמה שיותר יהודים.
בסך הכל הסתתרו במרפאה של ירציאן כ-440 יהודים, ביניהם 40 רופאים יהודיים להם סיפק ירציאן מסמכים אריים מזויפים.
המרפאה למעשה תפקדה כבית חולים לכל דבר, וטיפלה בחיילים הונגריים פצועים ובאזרחי האזור בחינם.
למרות עדויות רבות לכך שארה ירציאן מסתיר יהודים בבית החולים שלו, מפלגת צלב החץ הניחה לו לנפשו.
לסזלו נאגי, שכיהן כמזכיר בית החולים ויד ימינו של ירציאן, שמר רשימות מפורטות של כלל אספקת בית החולים.
רשימותיו כללו פירוט מדוקדק, ולא הותירו מקום לחשד בקשר להסתרת היהודים.
הסדר המופתי, בשילוב עם התדמית הפטריוטית של בית חולים לחיילים, הגנו על המוסד ודייריו לזמן מה.
אחת הנשים שהציל, אילבי פרנק, ספרה שכשנפגש עם שר הפנים כדי לקבל את האישור להקמת בית החולים, ירציאן גנב ממשרדו חותמות וניירות החתומים בידו, בהם השתמש לאחר מכן לזיוף מסמכים וצווים שהגנו על היהודים המסתתרים בבית החולים.
ביחד זייפו נאגי וירציאן צו ממפלגת צלב החץ לפיו יש לבית החולים אישור מיוחד להעסיק רופאים יהודיים לטובת העם ההונגרי.
ב-2 בינואר 1945 הלשין אחד השכנים על הימצאותם של היהודים בבניין.
הפשיסטים נכנסו לבית החולים ואספו את כולם בחצר.
האנשים אספו את דבריהם והתכוננו לברוח, אך לפני שעשו זאת הגיע ארה ירציאן לזירת האירוע לבוש במדיו הנאציים, ואמר לפשיסטים לא לעשות דבר עד שידבר עם מפקדים בדרג גבוהה יותר.
הוא חזר לבית החולים ובידיו מסמך לפיו על הפשיסטים לעזוב, מפני שבית החולים ממוקם על טריטוריה מוגנת ופועל למען הממשלה, חתום בידי השר.
לאחר מעשה התוודה ירציאן בפני בעלה של אילבי כי לא מצא את השר בזמן כדי לבקש את עזרתו.
הוא פשוט לקח את אחד הדפים החתומים שגנב כמה חודשים קודם לכן ממשרדו, כשחיכה לאישור על תוכניות המרפאה, וכתב את המסמך בעצמו.
עם כניסת הצבא האדום לבודפשט, נעצר ירציאן - למרות פעילותו להצלת היהודים, שכן רשמית הוא היה חייל הונגרי ששירת תחת הוראות הנאצים.
ירציאן הוחזק במעצר בידי רשויות המודיעין הסובייטיות במשך שישה חודשים.
במעצר פגש סוהר ממוצא ארמני, שיעץ לו לא להודות באשמת דבר, עצה שבעזרתה בסופו של דבר השתחרר.
ירציאן עבר לגור בווינה בתחילת שנות השישים של המאה ה-20. הוא מת ב-2010, בן 92.
ירציאן היה נשוי ואב לשניים: בת ושמה סופיה, על שם אמו, ובן ושמו ארה ג'וניור, על שם אביו.
האנשים שארה ירציאן הציל ביקשו מהממשלה ההונגרית להכיר בגבורתו, אך לשווא.
ב-26 בפברואר 1981 הכריז יד ושם על ארה גיורגי ירציאן כחסיד אומות העולם.
ארה אדומת מצח (שם מדעי: Ara rubrogenys; למרות שהאקדמיה ללשון נתנה שם זה למין Ara miltaris) הוא מין של תוכי האנדמי למחוז הררי קטן ומדברי בבוליביה, ונמצא בסכנת הכחדה.
תוכי זה נפוץ בשבי אך לא כחיית מחמד.
תוכי זה ידוע גם כארת לפרשניה, על שם האורניתולוג הצרפתי פרדריק דה לפרשנייה, שהיה ראשון לתאר את המין.
צבעה בעיקר ירוק ויש לה מצח אדום, כתם אדום מעל האוזניים ואדום בוהק או כתום מתחת לכנפיים.
יש לה עור ורדרד המשתרע סביב העיניים.
בנוסף, עיקול הכנפיים שלה ונוצות הכנף הראשיות הן אדומות.
תפוצת ארה אדומת מצח מוגבלת לאזור הררי קטן של דרום מרכז בוליביה הממוקם כ-200 ק"מ ממערב לסנטה קרוז.
בית הגידול של הארה מאופיין בצמחייה טבעית שכוללת קקטוסים, עצים קוצניים ושיחים.
האקלים הוא צחיח למחצה עם לילות קרים וימים חמים.
רוב הארות מקננים בחורים בעצים גדולים, אבל לרוב בסדקים אנכיים בצוקים.
ארה זו נלכדת על ידי סחר בחיות מחמד ונהרגת על ידי חקלאיים מקומיים בעקבות פשיטה על יבולים.
ארה צבאית (שם מדעי: Ara miltaris; ע"פ האקדמיה ללשון: אָרָה אֲדֻמַּת מֵצַח, שם שמקובל למין Ara rubrogenys) הוא מין עוף מהסוג ארה שבמשפחת התוכיים החי במקסיקו ובאמריקה הדרומית ביערות גשם.
קל להתבלבל בין מין זה לקרובו לסוג ארה ירוקה גדולה (Ara ambiguus).
הארה הוא תוכי ירוק בעל ראש גדול עם פנים לבנות משורטטות בפסים שחורים, מקור חסון ומעוקל בצבע שחור ומצח אדום.
אברות התעופה ושכבת הנוצות החיצונית בכנפיו ובאחורי גופו כחולות בצדן הגבי וצהובות בצדן הגחוני.
צבעו הירוק השולט, המזכיר מדי צבא, נתן לו את שמו.
הארה ניזון מזרעים גדולים, פירות ואגוזים שאותם הוא מפצח במקורו החזק.
הארה גם מחפש צוקים של אבני חרסית ואוכל מהאבנים, דבר המסייע לו להתמודד עם רעלים במזונו.
תוכי זה נמצא במצב שימור פגיע.
למרות זאת, הוא עדין ניצוד למטרות סחר כחיית מחמד.
Ara militaris bolivianus - מצוי בצפון קולומביה וצפון מערב ונצואלה, אקוודור, פרו ומערב בוליביה
Ara militaris militaris - מצוי במזרח בוליביה למורדות הרי האנדים ובצפון ארגנטינה
ארדקס היא מכונית מיקרו מתוצרת יצרנית המכוניות מסוג "Cyclecar" ומכוניות המיקרו הצרפתית Ardex אשר יוצרה בין השנים 1952–1955.
שם הדגם "ארדקס" היה זהה לשם היצרן "ארדקס".
מפעל היצרן מוקם בעיר נאנטר בחבל איל-דה-פראנס.
מכונית פתוחה לחלוטין (חלון קדמי רוחבי בלבד).
ארדקוושד (בהונגרית: Erdőkövesd) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בארדקוושד מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב מסביבות המאה ה-13, והוא מוזכר לראשונה בכתבים משנת 1248.
יהודים חיו בארדקוושד במאה ה-18 ובמאה ה-19 החל משנת 1885 הייתה הקהילה כפופה לקהילת יהודי פטרוואשארה.
ארדן לים צ'ו היא שחקנית, זמרת ודוגמנית אמריקאית הידועה בעיקר בזכות תפקידה כקירה יוקימורה בסדרת הטלוויזיה "זאב צעיר".
היא גם שיחקה בתפקיד הראשי בסרט הפעולה הקצר "Agents of Secret Stuff".
צ'ו נולדה באמרילו, טקסס, להורים קוריאנים-אמריקאים וגדלה בסן אנטוניו ובפלאנו, טקסס.
כשגדלה באזורים עם מעט מיעוטים אתניים, היא הרגישה לעיתים קרובות אאוטסיידרית.
בילדותה, היא עברה בריונות ואושפזה פעמיים בשל פציעות לאחר שהותקפה פיזית.
מאוחר יותר היא למדה בתיכון באפל ואלי, מינסוטה.
צ'ו למדה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין מתוך כוונה להיות עורך דין.
שם גם היא השתתפה בשיעורי הדרמה הראשונים שלה ופיתחה עניין במקצוע.
באוניברסיטה היא נחשפה לתרבות האמריקנית האסיאתית בכללותה; היא גם השתתפה בתצוגת האופנה של האגודה האסיאתית האמריקאית.
היא סיימה תואר בפסיכולוגיה בשנת 2007 ובילתה את הקיץ הבא בטיול מיסיונרי רפואי בקניה.
עם שובה מקניה, היא עברה ללוס אנג'לס, שם עבדה בעבודות מזדמנות בזמן שניסתה להתמקד בקריירת המשחק.
אף על פי שלא היו לה קרדיטים על מסך באותו זמן, הסוכן הראשון שלה קיבל אותה בגלל רזומה של כישרונות מוזיקליים ופיזיים, שכללו בין היתר ריקוד בלט ונגינה בצ'לו ופסנתר.
צ'ו הופיע בסרטים, בסדרות טלוויזיה ובפרסומות בארצות הברית ובאסיה.
בשנת 2008, צ'ו גילמה את התפקיד הבוגר של היורי (הגרסה הצעירה יותר בגילומה של מייגן לי) בסרט הקצר "My First Crush", בבימויו של רוקי ג'ו.
בשנת 2011 היא הופיעה בתפקיד פרו, חברה של פייג' מקולרס (לינדזי שו) בעונה הראשונה בפרק 20 בסדרת הטלוויזיה "שקרניות קטנות" ששודרה בערוץ ABC Family.
היא גם הופיעה בתפקיד גיה בסרט המפלצות "Mega Python vs.
בשנת 2014, צ'ו בחלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "זאב צעיר" בתור קירה, כשבעונה השלישית היא משחקת בתפקיד חוזר ובעונה הרביעית תפקידה הפך לראשי.
באפריל 2016, לקראת ההרצאה שלה באוניברסיטת אילינוי בשיקגו לחודש המודעות לאסיאתים אמריקאיים, צ'ו פרסמה סרטון יוטיוב בערוץ האישי שלה שחשפה שהיא לא תחזור לשחק בעונה השישית של הסדרה.
בשנת 2017, צ'ו לוהקה לתפקיד חוזר בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "שיקגו MED" בתור אחותו של ד"ר איתן צ'וי.
באוגוסט 2022 עלתה לאוויר הסדרה "המסלול לשותפות" בה לצ'ו תפקיד ראשי.
היא מגלמת את אינגריד יון עורכת דין בכירה במשרד עורכי דין נחשב המתחרה על תפקיד שותפה במשרד.
במאי 2025 פורסם כי צ'ו תתכב בקומדיה הרומנטית Cheap AF לצד מרגרט צ'ו.
צ'ו הייתה בעבר חלק מערוץ הבלוגים המשותף "ארטישוק ואפרסקים" עם גרייס סו.
היא גם הופיעה בסדרת האינטרנט "KTown Cowboys".
יש לה ערוץ יוטיוב משלה, "ardenBcho", שבו יש לה למעלה מ-300 סרטונים, בעיקר הכוללים וולוגים, עטיפות שירים וקליפים מקוריים.
צ'ו זכתה בתחרות מיס קוריאה שיקגו לשנת 2004, שהעניקה לה את ההזדמנות להשתתף בתחרות מיס קוריאה בסיאול.
בשלב מסוים, היא ניהלה שיחות לתוכנית טלוויזיה בקוריאה, אבל התרחקה מההזדמנות בגלל ירידה במשקל ודרישות ניתוח פלסטי.
בשנת 2010, מותג הקוסמטיקה קליניק הכריז על צ'ו כדוגמנית לקמפיין הפרסומות החדשה שלהם באסיה.
הקמפיין הושק באמצע נובמבר 2010. צ'ו דגמנה עבור ריבוק קוריאה ב-2010 ועבור נייקי יפן ב-2008. היא גם דגמנה עבור אפל ואלכסנדר מקווין והופיעה במגזיני האופנה ווג, פרפל וניילון.
בשנת 2010, צ'ו ושחקן "Ktown Cowboys" שיין יון חיממו את סיבוב ההופעות של להקת המוזיקה הקוריאנית JYJ בארצות הברית.
בשנת 2011, צ'ו הוציאה את הסינגל הראשון שלה, "I'm Just a Girl".
צ'ו הייתה שותפה לכתיבהלהלחנה ולשירה; אד הואנג היה שותף לכתיבה ולהפקה המוזיקלית.
ב-25 בפברואר 2011, צ'ו הוציא סרטון מוזיקה בהפקה עצמית לסינגל ביוטיוב בהשתתפות טים לקאטנה.
לצ'ו היו תוכניות לסיבוב הופעות באי.פי הבכורה שלה My" True Happy" ב-2013 לפני שזכתה לתפקיד חוזר בסדרה "זאב צעיר".
צ'ו הציגה לראשונה את הסינגל שלה "Simply" בספטמבר 2019.
צ'ו היא שחקנית פוקר נלהבת ומשחקת מאז 2002. היא התחרתה באליפות העולם בפוקר 2018, והגיעה למקום ה-662 עם פרס בשווי 21,750 דולר.
ב-6 בפברואר 2019, הוכרז שצ'ו מונתה למנכ"ל Leonard & Church, חברת שעונים מניו יורק.
היא בעלת חגורה שחורה בג'ודו ואביה שהוא רב-מאסטר אימן אותה.
באפריל 2021, בעיצומה של עלייה בתופעות גזענות אנטי-אסייתית בנוגע למגפת הקורונה, צ'ו חשפה שהיא טיילה עם הכלבה שלה כשגבר קרא לעברה השמיץ ואיים על חייה.
היא הרימה את הכלב שלה והחלה לברוח בריצה כשהוא התקרב אליה.
היא אמרה שהעלייה בפשעי השנאה "גררה הרבה מזיכרונות [ילדותה] אלה".
Gatoroid גיה2012 פורעי החוק (אנ') אנג'ל 2016 Stuck אלישיה גם מפיק שותף 2018 The Honor List הונור ליאנג2025ציידות השדים של הקיי פופרומידיבובCheap AFקדם הפקה
שנה כותרת תפקיד קולי הערות 2013 טומב ריידר סמנתה נישימורה / סטפני / מלכת השמש
ארה כחולת-גרון (שם מדעי: Ara glaucogularis) הוא מין של תוכי מהסוג ארה, המצוי בסכנת הכחדה בטבע.
תפוצתו כיום אנדמית רק לצפון-מרכז בוליביה, בה הוא חי ביערות גשם וסוואנה טרופי.
המין הצטמטם בהדרגה בטבע, לאחר תחרות על מקום קינון, טריפה וצמצום בית גידול, אשר הוחמר על ידי ציד של הילידים ולכידה לסחר בחיות מחמד.
כמו כן הוא מאוים מבירוא יערות, מינים פולשים, מחלות פולשות.
הארה חיה כיום בעיקר ביאנוס דה מוסוס, בקרבת טרינידד (בוליביה) כשישנם כמה תוכניות שימור עבורה.
היא מין מוגן בבוליביה, בה חיים בטבע כ-208–303 פרטים.
ארה זו דומה מאוד למין ארה כחולה-צהובה ובעבר נחשבה לתת-מין שלה, אך היא הועברה למין נפרד ב- עקב מספר הבדלים.
אורך התוכי כ-85 ס"מ, לרבות נוצות הזנב והוא בעל מוטת כנפיים כ-90 ס"מ.
750 גרם בנקבות ו-950 גרם בזכרים שמעט גדולים יותר, כשפרטים גדולים מגיעים למשקל 1,100 גרם.
עם זאת בשאר המראה שני הזוויגים דומים ולשניהם כסות נוצות צהובה-כחולה בעוד הפנים לבנות.
המקור שחור והסנטר והלחיים כחולים כהים וגם קצוות הכנפיים.
המין נבדל מהארה הכחולה-צהובה בעיקר בגרון הכחול כהה הפרוש יותר, לעומת שחור וכן בכיפת המצח הכחולה ולא ירוקה.
תוכי זה מתרבה לרוב פעם בשנה ומקנן על עצים גבוהים בטבע ומטיל בקן אחת עד שלוש ביצים.
שני ההורים שומרים על ילדיהם עד לבגרותם, כעבור שנה.
ההוא מגיע לבגרות מינית בערך בגיל 5 שנים.
ארדרסון (מגאלית סקוטית רוזן 'לשון יבשה של הצוק הקטן' ) היא עיירה על חוף צפון איירשייר בדרום-מערב סקוטלנד.
בעיירה מתגוררים 10,670 תושבים והיא מהווה חלק משכנות עם סולטקוטס וסטיבנסטון המכונה "שלוש העיירות".
ארדרסון ממוקמת על החוף המזרחי של פירת' אוף קלייד.
ניתן לייחס את שורשיה של ארדרוסן לבניית הטירה שלה 'גבעת התותח', שנבנתה בסביבות שנת 1140 על ידי סיימון דה מורוויל.
הטירה והאחוזה הועברו למשפחת ברקלי (כיום ידועה גם כמשפחת קרייג) ודרך יורשים עוקבים עד המאה ה-14, אז עברה למשפחת אגלינטון במותו של גודפרי ברקלי דה ארדרוסן, שמת ללא יורש.
לפי אגדת עם, סר פרגוס ברקלי, הברון מארדרוסן, היה נמצא בקשר עם השטן ובאחת מפעולותיו, הציב לשטן את המשימה ליצור חבלים מחול; משלא עשה זאת, השטן בעט בטירה בפרסתו בתסכול והשאיר טביעת פרסה פטרוזומטוגלפית.
הטירה עמדה על תילה עד שנת 1648, כאשר חייליו של אוליבר קרומוול הרסו אותה, ולקחו חלק ניכר מעבודות האבן לאייר כדי לבנות את המצודה במונטגומריסטון.
בשנת 1759, הרוזן ה-10 מאגלינטון יצר עדר בקר מהזן העתיק של בקר לבן או צ'ילינגהם בארדרסון, כנראה באמצעות בקר מעדר קדזוב.
מספרם דשדש ובשנת 1820 פוזרו שאר בעלי החיים.
ארדרוסן התפתחה במהלך המאות ה-18 וה-19 הודות למיקומה על החוף הסקוטי.
יצוא פחם וברזל גולמי לאירופה ולצפון אמריקה היה המסחר העיקרי מנמל העיירה, אשר הפך למרכז לבניית ספינות.
ספינות דיג וסירות משא קטנות היו עמוד התווך של המספנה עד שנות ה-50 של המאה ה-20, אז חדלה להתקיים החצר כתוצאה מתחרות זרה.
מספנה קטנה יותר, מקרינדל'ס, פעלה עד שנות ה-80, אז הופסק המסחר לחלוטין.
שירותי נוסעים מנמל ארדרוסאן לברודיק באי אראן החלו בשנת 1834, ושירותים לבלפסט באלסטר שבצפון אירלנד, ולאי מאן באו לאחר מכן ב-1863 וב-1892. הפלגות בנהר הקלייד הופעלו בתחילה על ידי חברת הרכבות של גלאזגו והדרום מזרח ממזח ווינטון והרכבת הקלדונית ממזח מונטגומרי.
התוכנית השאפתנית של הרוזן מאגלינטון לקישור תעלה לגלאזגו מעולם לא התממשה.
בין 1841 ל-1848, ארדרוסן הייתה חלק מהקו המרכזי של החוף המערבי המקביל של זמנו.
המסלול המהיר ביותר מלונדון לגלאזגו היה ברכבת לפליטווד, ולאחר מכן בסירה לארדרוסן.
לאחר 1848 ניתן היה לעשות את כל המסע ברכבת, תוך הימנעות מארדרוסן.
הקישור לאי מאן אינו פועל עוד, לאחר שהועבר תחילה לסטרנריר עד שכל השירותים הסקוטיים הסתיימו.
חברת של הפעילה בית זיקוק לנפט מטעם משרד האוויר, ממפעל שימורים לדלק תעופה במלחמת העולם השנייה, והנמל הורחב כדי שמכליות של החברה יעגנו.
הנמל פותח מחדש כמרינה, ומעבורת נוסעים וכלי רכב לברודיק מופעלת על ידי מקבריין הקלדוני.
ארדרוסאן הפך לבורג, ב-1846, עם פרובוסט, שופטים ונציבים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הבורג היה מבוסס במרכז האזרחי של ארדרוסן.
מעמדה כבורג אבד ב-1974 עם הקמת המועצה האזורית סטרטקלייד, לאחר שעברה למחוז קנינגהאם.
כעת היא חלק מצפון איירשייר, שנוצרה כרשות בשנת 1996.
ארדרוסן הייתה האתר האירופי הראשון שביצע קליטת רדיו מוצלחת של אותות רדיו בגל בינוני מצפון אמריקה.
באמצעות אורך גל של כ-230 עד 235 מטרים שלחה קבוצת רדיו חובבים בקונטיקט אותות קוד מורס לתחנה שהוקמה באוהל.
ארדשיר זאהדי (בפרסית: اردشیر زاهدی; 16 באוקטובר 1928 – 18 בנובמבר 2021) היה פוליטיקאי ודיפלומט איראני שכיהן כשר החוץ של איראן בשנים 1966–1971 והיה השגריר בארצות הברית ובממלכה המאוחדת במהלך שנות ה-60 וה-70. הוא היה השגריר האיראני הרשמי האחרון בארצות הברית והתפטר מתפקידו בעקבות המהפכה האיראנית ב-1979 והפלת שושלת פהלווי.
זאהדי נולד בטהראן ב-16 באוקטובר 1928 לאביו היה הגנרל פזל-אללה זאהדי, שכיהן כראש ממשלה לאחר שהשתתף בהפיכה ב-1953 שהובילה לנפילתו של מוחמד מוסאדק ואמו הייתה חדיג'ה פירניה שהייתה נינתו של מוזפר א-דין שאה קאג'אר.
בשנת 1950, עם סיום לימודיו, קיבל זאהדי קיבל תואר בחקלאות מאוניברסיטת יוטה סטייט.
ב-11 באוקטובר 1957 הוא נשא לאשה את בתו הבכורה של שאה איראן ונכדתו של פואד הראשון, מלך מצרים.
נישואיהם הסתיימו בגירושין בשנת 1964 ומאז הוא לא נישא.
זאהדי כיהן בתפקיד שגריר בארצות הברית בין השנים 1960–1962 ובממלכה המאוחדת בין השנים 1962 ל-1966. הוא כיהן כשר החוץ בין השנים 1966 ל-1971 בקבינט של ראש הממשלה אמיר עבאס הוויידא.
זאהדי מונה שוב לשגריר בארצות הברית משנת 1973 עד למהפכה האיראנית בינואר 1979. במהלך כהונתו השנייה בוושינגטון, הוא זכה למוניטין של ראוותנות.
באמצע שנות ה-70, הוא היה בן הזוג של השחקנית האמריקאית אליזבת טיילור.
ב־1977, במהלך מתקפת הטרור של התנועה החנפית בוושינגטון די.
סי, הצליחו זאהדי ושני שגרירים נוספים ממדינות מוסלמיות לשכנע את חוטפי הערובה להיכנע ולשחרר 149 בני ערובה.
במהלך שנת 1978 דווח בחוגים מסוימים כי זאהדי דחק בשאה לפייס את הפורעים על ידי הפיכתם לשעיר לעזאזל של כמה בכירים, ביניהם ראש הממשלה אמיר עבאס הוויידא וראש הסאוואכ.
כאשר השאה עזב את איראן ב-1979, זאהדי עדיין כיהן כשגריר בוושינגטון, אך התפטר מיד עם עליית חומייני לשלטון והחל בניסיונות להשיג מקלט פוליטי לשאה החולה ולמשפחתו בפנמה, מקסיקו, מרוקו ולבסוף מצרים.
הוא נכח בערש דווי ובהלוויה של השאה בקהיר בשנת 1980.
דעתו על תוכנית הגרעין של איראן
בראיון שנערך במאי 2006, הביע זאהדי את תמיכתו בתוכנית הגרעין האיראנית, וציין כי היא "זכות בלתי ניתנת לערעור של איראן", במסגרת אמנת אי-הפצת נשק גרעיני (NPT).
זאהדי עבר לגור במונטרה שבשווייץ, ושם נפטר ב-18 בנובמבר 2021, בגיל 93.
מסדר הכתר, , דרגה ראשונה (המדינה הקיסרית של איראן)
מסדר האריה והשמש, דרגה ראשונה (המדינה הקיסרית של איראן)
אביר כבוד בצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי של הממלכה המאוחדת.
עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (27 במאי 1967)
מסדר האוצר הקדוש של יפן (1969)
המסדר הריבוני הצבאי של מלטה (24 בפברואר 2016)
זהאדי קיבל תארים של דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטאות רבות, כמו: יוטה סטייט, אוניברסיטת מזרח טקסס סטייט, אוניברסיטת קנט סטייט, אוניברסיטת סנט לואיס, אוניברסיטת טקסס, אוניברסיטת מונטנה סטייט, מכללת וושינגטון, מכללת ווסטמינסטר, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת צ'ונג-אנג בסיאול, ומכללת מדעי המדינה והחברה של לימה בפרו.
ארובת שרב היא טכנולוגיה מוצעת להפקת אנרגיה נקייה שאינה פוגעת בסביבה (בניגוד לטכנולוגיות אחרות להפקת אנרגיה, כמו שריפת דלק וכדומה).
עיקרו של הרעיון הוא הפקת אנרגיית רוח מלאכותית להנעת טורבינות בתוך מבנה סגור, תוך ניצול אנרגיית השמש.
ארובת השרב (באנגלית מגדל אנרגיה) היא מבנה גלילי חלול העשוי ממסבך פלדה המכוסה ביריעה, גבוה (כ-1,000 מטרים) ורחב (בקוטר השווה לשליש הגובה לפחות).
בחלקו העליון הוא פתוח, ובחלקו התחתון, בסיסו, הצמוד לקרקע ישנה התרחבות של הגליל.
בחלקו העליון מורכבת מערכת להתזת מים, ומותקנות בו משאבות להעלאת המים לראשו.
ארובת השרב נבנית במקום חם, יבש, וקרוב לים.
הפקת האנרגיה מתבצעת באמצעות שאיבת מי ים לראש הארובה והתזתם על האוויר החם שבארובה.
המים מתאדים וכך מקררים את האוויר שבמעלה הארובה.
אוויר קר צפוף יותר מאשר אוויר חם, ולכן הוא שוקע וזורם כלפי מטה, לכיוון בסיס הארובה, תוך שהוא חולף על פניהן של שבשבות המחוברות לטורבינות המייצרות חשמל.
את הרעיון הגה פיליפ קרלסון מחברת לוקהיד (נרשם כפטנט בשנת 1975), והוא פותח ונחקר בטכניון החל מ-1989 על ידי פרופסור דן זסלבסקי, שהתמנה מאוחר יותר לנציב המים (1992-1993), בין היתר במסגרת כ-20 עבודות דוקטורט שונות והושקעו בו כ-150 שנות אדם של עובדי מחקר.
מאזן האנרגיה של המגדל אמור להיות 55% להפקת האנרגיה ו-45% להפקת חשמל.
על פי פרסומי הטכניון, "ארובת השרב" אחת תהיה מסוגלת לייצר כ-12% מהצריכה של מדינת ישראל בנתוני 2004. בנוסף לכך היא תתפיל כמוצר-לוואי בשיטת האוסמוזה הפוכה כ-200 מיליון קוב מים בשנה בעלות של כ-25 סנט לממ"ק.
עלות ייצור החשמל על פי זסלבסקי תהיה בין 1–4 סנטים לקוט"ש.
עלות הקמתו של מתקן כזה מוערכת ב-0.85 - 1.2 מיליארד דולר וכושר ייצור החשמל שלו הוא בין 200 ל-600 מגה ואט.
ב-2004 החל הטכניון במשא ומתן לבניין ארובת שרב בהודו.
החסרונות העיקריים של ארובת שרב הם מחיר ההקמה הגבוה (שכן מתקן שכזה ישתלם כלכלית רק בקנה מידה עצום), חוסר המודולריות שלה, זיהום הסביבה בטיפות ים מלוחות, וחוסר ההתנסות בפועל עם מבנים בסדר גודל דומה.
אחד היתרונות של "ארובות השרב" על פני טכנולוגיות סולריות אחרות לייצור חשמל היא היכולת לספק חשמל לאורך כל שעות היממה שכן המגדל אינו דורש קרינת שמש ישירה, אלא להיות ממוקם בסביבה חמה ויבשה מאד.
כמו ב"ארובות השרב", רעיון ה"ארובה הסולארית" נועד להפיק אנרגיית רוח מלאכותית בתוך מבנה סגור, תוך ניצול העיקרון הפיזיקלי הקובע שאוויר חם נע למעלה.
מפתחי המגדל הם מהנדסי החברה הגרמנית "שלייך ברגרמן ושות'", שכבר הקימו מגדל הדגמה מוקטן בגובה 200 מטר, בשיתוף ממשלת ספרד ב-1982.
חברת EnviroMission יוזמת הקמה של מגדל סולארי בגובה של קילומטר באוסטרליה.
למגדל יהיה סמוך לקרקע בסיס זכוכית ברוחב של 7 קילומטרים.
בסיס זה יקלוט את חום השמש, והאוויר שבו יחומם כתוצאה מכך ל-70 מעלות ויזרום ב-32 טורבינות לראש המגדל, שבו הטמפרטורה תעמוד רק על 20 מעלות.
מגדל זה יוכל לספק תפוקת חשמל של 200,000 משקי בית.
מגדל זה מזכיר את ארובות השרב, שבו האוויר זורם בכיוון הפוך.
בדומה ל"ארובות השרב" אחד היתרונות של ה"ארובה הסולרית" על פני טכנולוגיות סולריות אחרות לייצור חשמל היא היכולת לספק חשמל לאורך כל שעות היממה וזאת על ידי אגירת חום בשעות היום באמצעות צינורות מלאים במים המונחים על האדמה, מתחת לקולט.
צינורות אלו סופגים חום במהלך שעות היום ומשחררים אותו במהלך הלילה.
ארובה היא התקן שנועד לאפשר פליטת גזים חמים ועשן, מחומרים שנמצאים בבעירה בתנור, כבשן או אח, אל האטמוספירה החיצונית, בדרך כלל הרחק ממקור יצירת העשן או הגזים.
באופן טיפוסי הארובות בעלות צורה מאונכת על מנת להבטיח את זרימתם החלקה של הגזים החמים, וכן את שאיבת האוויר אל תוך הבערה דרך החלק בארובה שמתאים לכך.
על הפיזיקה של פעולה הארובה ראה אפקט ארובה.
מיקומן של הארובות: בראשי בניינים, על קטרים וספינות.
לארובה 2 תפקידים מכניים חשובים:
הרחקת תוצרי הבעירה (ריח, גזי פליטה, חלקיקים, פיח וכדומה) מהסביבה האנושית.
יצירת תנאי בעירה נכונים על ידי משיכת אוויר נקי לסביבת הבעירה.(יצירת "מושך")
בארובות גבוהות יותקנו לעיתים מאווררים להגברת ה"מושך" ומתקני חימום לגזי הפליטה.
בארובות קטנות יותקנו אמצעים לבלימת "מכות רוח".
להלן נדון בארובות קבועות (של תחנות כוח, למשל).
יש להבחין בין גובה ארובה "פיזי" שהוא גובה מבנה הארובה מעל לבסיסה, ובין גובה ארובה "אפקטיבי", שהוא גובה וירטואלי לשימוש במודלים להערכת פיזורי מזהמי אוויר.
במודלים מתמטיים שונים מחשבים את ריכוזי המזהמים בגובה הקרקע כתלות בכמות המזהמים (ליח' זמן) הנמצאים בנקודה מסוימת באטמוספירה והתפזרותם בהתאם לתנאים אקלימיים מסוימים (מהירות הרוח וכיוונה, יציבות מזג האוויר, כיסוי השמים בעננות וכו'), לוקחים את נק' תחילת פיזור המזהמים כנקודה שבה כוחות העילוי של פלומת העשן (plume) דעכו.
גובה הנקודה הוא פונק' של טמפ' הפלומה במוצא הארובה, קוטר הארובה, מהירות הפליטה ותנאים אקלימיים.
גובה הארובה האפקטיבי הוא גובה פיסי ועוד גובה דעיכת ציפת הפלומה.
נוהגים לסמן ארובות "פיזיות" גבוהות בתאורה תקנית כדי למנוע התנגשות מטוסים.
הארובה כהתקן למניעת זיהום אוויר
הארובה יכולה להיחשב כהתקן למניעת זיהום אוויר אם התכנון נכון ואם תישמר רמת תחזוקה גבוהה.
הארובה מאפשרת פליטת תוצרי הבעירה בגובה רב ומהילתם באוויר נקי, מה שמוריד את רמות זיהום האוויר.
ניתן גם להתקין בארובה משקעים אלקטרוסטטיים, מסננים או סולקנים שילכדו מזהמים מסוימים טרם פליטתם לאטמוספירה.
תקני איכות סביבה מסוימים מבוססים על ניטור ריכוזי מזהמים במוצא הארובה.
ארובה (בהולנדית: Aruba) היא טריטוריה הולנדית ששוכנת על אי בים הקריבי, 27 קילומטר מצפון לחצי האי פרגוואנה (Paraguaná) שבוונצואלה.
האי שייך לקבוצת איי ABC (ארובה, בונייר וקורסאו) באנטילים הקטנים.
בטריטוריה חיים כ-120,000 תושבים על כ-193 קילומטר רבוע.
יחסית ליתר הקריבים, האי יבש ובו פחות צמחייה טרופית.
בירת ארובה היא אורנייסטאד (Oranjestad).
האי מישורי ברובו ואקלימו טרופי ימי, חם ולח בכל עונות השנה.
עד אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 היו בתי הזיקוק לנפט ונצואלי הענף הכלכלי הראשי של האי.
אז נסגרו בתי הזיקוק לראשונה ומאותה עת כלכלת האי החלה נעה לכיוון התיירות.
ארובה נפרדה ב-1 בינואר 1986 מיתר איי האנטילים ההולנדיים והפכה למרכיב אוטונומי נפרד בממלכת ארצות השפלה (המסגרת המדינית של הולנד והאנטילים ההולנדיים, קוראסאו, סנט מארטן וארובה).
ראש המדינה בארובה הוא מלך הולנד, אשר מיוצג על ידי מושל.
ראש ממשלתה הראשון של ארובה (1986–1989) היה הני אימן (Henny Eman), יהודי, ועד 2018 כיהן בראשות ממשלתה אחיו הצעיר מייק אימן.
הפרלמנט המקומי כולל 21 מושבים.
ברוב מערכות הבחירות שנערכו עד היום ניצחה מפלגת "תנועת הבחירה העממית".
עם השנים הצלחתה בבחירות פחתה.
במקום השני הייתה "מפלגת העם של ארובה" שזכתה ה-31%.
בנוסף לכך קיימות מפלגות קטנות שמפעם לפעם זוכות במספר בודד של מושבים דוגמת מפלגת "דמוקרטיה אמיתית" שזכתה פעמיים במושב בודד לפני שנעלמה מהמפה.
מקור הקיום העיקרי הוא תיירות, כ-600,000 תיירים מבקרים באי מדי שנה.
ענפים אחרים הם חקלאות (הגידול העיקרי הוא אלוורה), דיג, מפעלי זיקוק נפט ושירותים פיננסיים ואחרים.
חברות אמריקניות, הולנדיות ואחרות מנצלות פרצות מס וכן מיעוט ופיגור בבקרת מס באמצעות חברות "מעבר לים" (off-shore) שמרכזן או חלק כלשהו ממרכיביהן בארובה.
אורך כל הדרכים באי הוא 380 קילומטר.
נמל התעופה הבין-לאומי המלכה ביאטריקס משמש את חברת התעופה המקומית וחברות זרות, המקיימות שירותים קבועים בין האי למדינות אמריקה הצפונית ואירופה.
בנמל עברו כשני מיליון נוסעים נכון לשנת 2012.
80% מוּלָטִים והשאר שחורים, הודים ואירופאים (רובם הולנדים).
82% הם קתולים ,8% פְּרוֹטֶסְטַנְטִים והיתר הינדו, מוסלמים ואחרים.
השפה הרשמית היא הולנדית, אך התושבים דוברים שפה מקומית בשם פפיאמנטו.
כיום יש בארובה פחות ממאה יהודים.
ראשי הממשלה לשעבר, האחים הני אימן ומייק אימן הם יהודים והאחרון הוא אף ידיד קרוב של חסידות חב"ד.
שליח חב"ד באי, הרב אהרן בלסברג, מכהן כרב האי.
עיר הבירה היא אורנייסטאד והיא מכילה כ-34,980 תושבים (2015).
לא נהוגה באי חלוקה מנהלית.
עם זאת, לצורכי מרשם אוכלוסין הוגדרו 8 אזורי מרשם:
ארווֹ פֶּרְט (באסטונית: Arvo Pärt; נולד ב-11 בספטמבר 1935) הוא מלחין אסטוני, המזוהה לעיתים קרובות עם אסכולת המינימליזם וביתר דיוק, אסכולת ה"מינימליזם הקדוש", או "המקודש".
הוא נחשב לחלוץ הסגנון הזה, יחד עם בני דורו הנריק גורצקי וג'ון טאוונר.
ארוו פרט נודע בעיקר ביצירותיו המקהלתיות.
השכלתו המוזיקלית של ארוו החלה בגיל 7, ובגיל 14 או 15 כבר כתב יצירות משלו.
כאשר למד קומפוזיציה (אצל המורה היינו אלר) בקונסרבטוריון של טלין, נאמר עליו, "נדמה שדי לו לנער את שרווליו והתווים פשוט נושרים מתוכם." ההשפעות מן העולם שחוץ לברית המועצות היו מועטות מאוד בשנים ההן, לא יותר מאי-אילו סרטי הקלטה ופרטיטורות, שהגיעו באופן בלתי חוקי.
אף כי בשנותיו הראשונות של פרט הייתה אסטוניה מדינה עצמאית, ברית המועצות כבשה אותה בשנת 1940 כתוצאה מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין הסובייטים לנאצים.
אסטוניה נשארה בשלטון סובייטי (מלבד תקופה של שלוש שנים בכיבוש גרמני) למשך 51 השנים הבאות.
מכלול יצירתו של פרט מתחלק באופן כללי לשתי תקופות.
יצירותיו המוקדמות כתובות בסגנון נאו-קלאסי מחמיר, בהשפעת שוסטקוביץ', פרוקופייב וברטוק.
אחר החל להשתמש בחיבוריו בטכניקת שנים-עשר הטונים ובשיטה הסריאלית של שנברג.
גישה זו לא רק העלתה עליו את חמת הממסד הסובייטי, אלא התגלתה גם כמבוי סתום מבחינה יצירתית.
אומר הביוגרף של פרט, פול הילייר:
"...הוא הגיע למצב של יאוש מוחלט, שבו הלחנת מוזיקה הצטיירה בעיניו כמחווה הסתמית וחסרת התוחלת ביותר שבנמצא, והוא לא מצא בעצמו את האמונה המוזיקלית וכוח הרצון לכתוב ולו תו יחיד."
בהצהרה זו יש אולי מן ההגזמה, מאחר שהסימפוניה השלישית שלו, המצביעה על סטיה מן הסגנון הקודם (1971), חוברה בתקופה זו.
עם זאת, ברור שפרט חוה משבר אישי עמוק.
בתגובה למצב זה של בין המצרים השתקע המלחין במוזיקה עתיקה - חזר, למעשה, לשורשי המוזיקה המערבית.
הוא חקר את הקנטוס פירמוס, המזמור הגרגוריאני מן המאה השישית, ואת הופעת הפוליפוניות בתקופת הרנסאנס.
באותה זמן החל לרדת לעומקה של הדת והצטרף לכנסייה האורתודוקסית הרוסית, מה שמצביע אולי על כך, שהמשבר שעבר נבע, בחלקו, מסיבות רוחניות, ולא רק ממניעים מוזיקליים בלעדיים.
המוזיקה שהחלה להגיח לאוויר העולם לאחר תקופה זו הייתה שונה באופן קיצוני.
פרט מתאר אותה כ"טינטינאבולרית" - דומה לצלצול פעמונים.
המוזיקה מאופיינת בהרמוניות פשוטות, לא פעם צלילים בודדים, נטולי קישוטים, או אקורדים משולשים, שהם הבסיס להרמוניה המערבית.
אלה מזכירים צלצולי פעמונים, ומכאן השם.
האקורדים הפעמוניים כתובים במקצבים פשוטים ובמהירות קבועה.
מאפיין נוסף ביצירותיו המאוחרות של פרט הוא, שלעיתים קרובות הן כתובות לטקסטים מעבודת הקודש, אם כי על פי רוב הוא בוחר בלטינית או בשפה הסלבונית המקובלת בליטורגיה האורתודוקסית, במקום בשפת אמו, אסטונית.
פרט נודע ביותר ביצירותיו אלה, המאוחרות, ומצבו יוצא דופן כמלחין מודרני בהיותו פופולרי מאוד עוד בחייו.
פרט אמר, כי המוזיקה שלו דומה לאור העובר דרך מנסרה: המוזיקה עשויה להגיד משהו שונה במקצת לכל מאזין, וכך היא יוצרת ספקטרום של חוויה מוזיקלית, בדומה לקשת הצבעים של שבירת האור.