tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שירי הגות - שירים שבהם המשורר מתבונן על העולם על כל תהפוכותיו וקצבותיו.
ה"כוכבים" שעומדים במרכז שירים בסוגה זו הם הזמן (הגורל) או תבל (נקבה פתיינית).
הפילוסופיה הקבועה בשירה זו היא שהכל חולף ולבסוף המוות ינצח את האדם.
יש לנסות להפיק מהחיים הנאה ובמקביל לזכור כי הכל זמני ולפיכך גם ההנאות הן ריקות מכיוון שהן חולפות, בטלות ורגעיות.
לרוב, שירים אלו נחתמים במבוכה, מכיוון שלדובר אין כלים להתמודדות עם המשבר אלא רק להציף את המורכבות.
שירים אלו מכונים בין היתר "שירי פרישות" מכיוון שהמסר שלהם הוא לעבוד את ה' ולעשות מצוות כדי שבסוף יגיעו ל"עולם האמת" שהוא העולם הבא.
שירי חשק או שירי אהבה - שירים שמתארים את ההתאהבות של הדובר בנערים שמכונים "צבי" או "עופר" או בנשים שמכונות "צביה".
שירים אלו עוסקים באהבה לא ממומשת או נכזבת.
ההתאהבות נחשבה בעיניהם לדבר רציני שהיה ראוי להשקיע בו אנרגיה יצירתית רבה על מנת לכתוב שירים רבים שעוסקים בה.
ישנם הבדלים מהותיים בין השירים שהוקדשו לאהבה לנערים לבין אלו שהוקדשו לנערות - הכינויים, סוג האהבה שהדובר חווה או תפיסת הזמן בשיר.
שירי חתונה - שירים שמתארים את האיחוד הקוסמי וההרמוני שביחסים בין הגבר לאישה לאחר הנישואין.
הכלה מתוארת כמושלמת, כיפהפייה, כיוזמת וככנועה לבעלה ולרצונותיו.
לדעת החוקרת טובה רוזן, זהו הגילוי הפטריארכלי האוהד ביותר לאישה ולמיניות.
שירי חול נאספו בספרי שירה (דיוואנים) שהיו שייכים למשוררים המסוימים (לדוגמה דיואן שמואל הנגיד כלל בתוכו את כל שיריו של שמואל הנגיד, ואת שיריו בלבד).
התבנית הקלאסית: בתיה (= שורותיה) מסודרים בזה אחר זה, והיא בעלת חרוז מבריח אחיד לאורך כל השיר.
הקצידה: שירים בתבנית זו הם ארוכים ומתאפיינים במבנה מורכב.
ראשית ישנו מבוא בעל אופי מגוון, שממנו המשורר נחלץ בבית מעבר לגוף השיר, שמוקדש לאדם מסוים כשיר שבח או ידידות.
לשיר זה יש משקל אחיד וחרוז אחיד לכל אורכו.
הקצידה הקדם-איסלמית הייתה נפתחת ב"נסיב" – פרשת אהבה שחלפה בשל הנדודים במדבריות, לאחר מכן המשיכה עם ה"רחיל" – תיאור מסע במדבר שמלמד על האומץ והיוקרה של הדובר ולבסוף עובר לחלק האחרון – "קצד" – תכלית השיר (שבח או גנאי).
אבן קתיבה טען שהמשורר פותח ב"נסיב" כדי למשוך אל לבבות הקוראים, ובזכות הנסיב, המשורר יעורר את ההקשבה שלהם.
אחרי שזכה באוזן קשבת מצד שומעיו, הוא קונה לעצמו זכויות כמי שצלח את הנדודים במדבר ולבסוף משבח או מגנה.
הקצידה המאוחרת מתחילה גם כן ב"נסיב", שאינו בהכרח קשור באהבה, לאחר מכן במקום "רחיל" יש את שורת ההיחלצות – היחלצות באופן אלגנטי מהנושא הראשון אל התכלית.
ההילחצות היא חלק קצר ומפתיע שמקשר בין הנסיב לקצד.
שיר אזור: אזור=חגורה, כלומר מדובר על שיר שחגור בחגורה.
תבנית סטרופית (בנויה מחרוזות), שבה כל אחת מהסטרופות מחולקת ל'ענף' ו'אזור'.
הענף הוא היחידה הפותחת את הסטרופה והוא בעל כמה בתים (= שורות).
האזור הוא היחידה הסוגרת את הסטרופה והוא בעל בית אחד.
החריזה בתוך כל ענף זהה, אך שונה מהענפים האחרים.
החריזה של בתי האזור חוזרת על עצמה לאורך כל השיר, ונגזרת מהכרג'ה (= "יציאה", סיומת של שיר האזור בערבית הכתובה בעברית, שככל הנראה הייתה חלק משיר עממי שעבר בעל-פה) שבסופו.
לעיתים יש אזור "מדריך" לפני הסטרופה הראשונה שמצביע על החרוז החוזר לאורך כל סופי המחרוזות.
שירי האזור נחשבו לסוגה נחותה שמיסודה נועדה להיות מולחנת.
שיר מעין אזורי: החריזה של האזורים אינה מושלמת, ולכן מגייסים את האזור הראשון וחוזרים על כולו או על חלקו לאחר כל אחד מהאזורים האחרים.
קטעה / קטועה / פסוקה: שיר קצר מאוד, עד 10 בתים (בית = שורה).
תקבולות לסוגיהן (כגון תקבולת מוצלבת) - שני איברים שאומרים את אותו מהדבר בשתי צורות שונות (בעזרת מילים נרדפות) או את ההפך המוחלט.
שיבוץ – שימוש קישוטי בפסוקי המקרא או במליצה מקראית כלשונם.
תפארת הפתיחה – צריכה למלא 5 תנאים:
סגנון ברור ומילים קלות להבנה.
הבית הראשון צריך להיות עצמאי מבחינה רעיונית ולא תלוי בבית הבא.
שני חלקי הבית הם יחידות נפרדות כשרעיון הדלת אינו נמשך לסוגר, אבל יש ביניהם קשר של תקבולת רעיונית או ביאור.
הבית הראשון צריך לרמוז לעניין כל השיר.
הדלת והסוגר צריכים להתאים זה לזה במשקל ובחרוז.
איזון – שכלול צורני שבו מספר מילים זהה בדלת ובסוגר.
רימוץ – מספר עיצורים (אותיות) שווה בדלת ובסוגר.
צימודים – משחק מילים של "לשון נופל על לשון".
מילים זהות או דומות בצלילן אך שונות במשמעותן.
משוררי ספרד חיבבו את הקישוט הזה ועשו בו שימוש רב.
צימוד שלם – אותה מילה בשתי משמעויות שונות: מה תפחדי נפשי ומה תגורי (לפחד) / שכני וגורי באשר תגורי (לשכון).
זהו הצימוד המועדף ביותר על משוררי ספרד.
צימוד שונה אות – אות אחת שונה בין 2 המילים: פרח-סרח, הורה-מורה, שלום-חלום, הנחה-אנחה.
צימוד שונה תנועה – אותן אותיות אך ניקוד שונה: בינות – בנות, ערבה – ערבה.
צימוד גזרי – נגזרת מאותו שורש: "נעורים כנעורת ננערו".
אותו שורש במשמעויות שונות לגמרי.
צימוד מורכב – מורכב משתי מילים: אהליבמה – אהלי במה.
צימוד נוסף – במילה השנייה נוספת אות: סיס-עסיס.
צימוד נפחת – במילה השנייה יורדת אות: נאסר-סר.
אקרוסטיכון – סידור קבוע מראש של האותיות או צירופי האותיות שפותחות את הטורים או המחרוזות של השיר.
אקרוסטיכון היה נהוג בעיקר בשירי הקודש, ויחסית היה נדיר בשירת החול.
הסיבה הראשונית לשימוש באקרוסטיכון הייתה הקלה על הזיכרון של מילות השירים שהיו נאמרים בעל-פה ולאחר מכן הפך לאמצעי קישוטי.
אתב"ש (שילוב של הא"ב לפי ההתחלה והסוף - בהתחלה א, אחר כך ת אחר כך ב וכן הלאה)
חריזה – התאמה של צלילי הסיום של מילים שונות בדרך-כלל בסופי הטורים כדי ליפות את השיר.
בין היתר, זהו אחד מסימני ההיכר של הפיוט הקלאסי, שיכול להועיל בתיארוך הפיוטים לתקופות השונות.
חרוז עובר – עיצור והתנועה שלפניו: אבד-מחמד.
חרוז ראוי – 2 עיצורים והתנועה שביניהם: לשמר-ייגמר.
משובח – 3 עיצורים והתנועות שביניהם: דברים-גברים.
החרוז המבריח הוא חרוז מאחד הסוגים הללו, הנמצא בסוף כל בית ו"מבריח" (מלשון בריח - מנעול) את סופי השורות.
משקל – סדר קבוע של תנועות ויתדות.
ניגודים-סתירה, הבדל – דוגמה: חם-קר.
מילים נרדפות – מילים שונות שהן בעלות משמעות זהה, דוגמה: חמה-שמש.
חזרה – מילה או ביטוי החוזרת או חוזרים במהלך השיר, לדוגמה "שלום לך דודי...שלום לך מאת".
כינוי – שם חיבה לדבר, דוגמה: צור – הקב"ה.
דימוי – אלגוריה ומטפורה, השוואה בין שני דברים שונים שיש להם מכנה משותף, לעיתים באופן מוסגר "אדמה ל" או על ידי שימוש בכ' הדמיון או במילה כמו, למשל: "כמו רימון".
שאלה רטורית – שאלה ששואלים בלי לצפות באמת לתשובה.
סמיכות מטאפורית - מקישוטי השיר הנפוצים ביותר בשירת ספרד.
הקישוט הוא צירוף של שני שמות עצם, שעומדים יחד ביחסי סמיכות.
הסומך לרוב משמש במשמעות המקובל והנסמך משמש במשמעות מושאלת ומטאפורית.
עם הבולטים במשוררי תקופה זו נמנים (לפי שנת לידתם):
דונש בן לברט ומנחם בן סרוק ששירתם הייתה ראשונית, ולכן מצד אחד לא הייתה מפותחת או שיטתית ומצד שני הייתה פורצת דרך.
הם פעלו בחצרו של חסדאי אבן שפרוט ולכן אברהם אבן דאוד אמר עליהם בספר הקבלה כי "בימי ר' חסדאי הנשיא התחילו לצפצף ובימי ר' שמואל הנגיד נתנו קול"
ספרי יסוד ומבואות של המחקר המודרני לשירת ימי הביניים בספרד
מחקר שירת ספרד הוא "צעיר" יחסית, ובשלביו הראשונים בעיקר היה מפעל פילולוגי שעסק באיסוף הקאנון.
בשלבים שלאחר מכן החלו להיחקר גם תחומים ספרותיים שנבעו מקריאה ביקורתית של היצירות.
חיים שירמן, תולדות השירה העברית בספרד המוסלמית, תולדות השירה העברית בספרד הנוצרית ובדרום צרפת
ספרים אלו התפרסמו מעזבונו של שירמן כעשרים שנה לאחר מותו, ומטרתם הייתה לסקור בצורה מקיפה את ההיסטוריה של אסכולת ספרד ושירתה בין המאה העשירית למאה השתים-עשרה.
מכיוון שהספר לא הושלם על-ידי שירמן, פליישר עדכן והשלים פרטים שקשורים להתקדמות המחקר בעשרים שנים שחלפו בין כתיבת הספר להוצאתו לאור ובנוסף לכך גם הוסיף נושאים נוספים לספר והעיר הערות.
בתולדות השירה העברית בספרד המוסלמית, שירמן סוקר את התפתחות האסכולה על-ידי הצגת הדמויות המרכזיות שפעלו באותה התקופה וחיבוריהן, עם יצירתם של מנחם בן סרוק וחסדאי אבן שפרוט.
הוא ממשיך בתיאור התפתחות הסגנון, ומתאר את פועלם של משוררים מרכזיים כדוגמת שמואל הנגיד, שלמה אבן גבירול, משה אבן עזרא ויהודה הלוי.
החל מסוף המאה ה-13, השירה העברית בספרד שקעה ובה בעת עלתה בדרום צרפת.
צרפת וספרד לא היו דומות בשירתן זו לזו עד שמלכי ספרד הנוצריים שחררו את רוב ארצם מהשלטון הערבי והשתלטו על חלקים נכבדים של דרום צרפת.
יהודי המקום נותרו מחוץ למרחב ההשפעה התרבותי-ערבי.
זו הסיבה שבצרפת החלו להיכתב שירים בסגנון הספרדי.
בדומה לספר הראשון, גם בתולדות השירה העברית בספרד הנוצרית ובדרום צרפת מתאר שירמן דרך הדמויות המרכזיות שפעלו באותה התקופה את מעבר השירה והמשוררים מספרד המוסלמית אל ספרד הנוצרית ואל צרפת.
בסוף ספר זה ישנו מילון מונחים ברור שמפרט מונחים שקשורים לשירה העברית בספרד (שירי החול ושירי הקודש) שיכול להועיל למתעניינים בשירת ספרד בימי הביניים.
עזרא פליישר, שירת-הקודש העברית בימי-הביניים
בספר זה, מתאר פליישר את התפתחותה של שירת הקודש העברית, החל מהפיוט הקדום בארץ-ישראל ועד ליצירה הפייטנית האיטלקית-אשכנזית והספרדית.
שירת הקודש המאוחרת מתוארת על-ידי השינויים שבה, ביחס לפיוט הקדום - בשפה, בתבנית, בסוגות, במלאכת השירה ובזיקה אל חז"ל.
בשלב שאחרי כן פליישר דן בקשרים של האסכולות האירופאיות עם המזרחיות.
זאת מתוך הבלטה של הממשקים בין שתי האסכולות והגדרת הייחודיות של כל אחת.
הוא מתאר את צביונה של האסכולה הספרדית ואת המבנים הצורניים של הפיוטים הספרדים ולאחר מכן מסווג את הסוגים השונים של הפייטנות הספרדית (לדוגמה "פיוטי היוצר";"הקדושתאות" וכדומה).
לבסוף עומד פליישר על הסגולות של הפיוטים הספרדיים.
דן פגיס, חידוש ומסורת בשירת החול: ספרד ואיטליה
בספרו, פגיס סוקר את יסודות שירת החול לפי המיקום והתקופה שבו נכתבה: תחילה בספרד המוסלמית, בין המאה העשירית למאה השתים-עשרה, ואחרי כן בספרד הנוצרית ובפרובנס, בין המאה השתים-עשרה למאה החמש-עשרה ולבסוף באיטליה בין המאה השלוש-עשרה למאה התשע-עשרה.
פגיס מנתח את מאפייני השירים ביחס אל המסורת, התרבות הסובבת וייעודם החברתי.
זאת תוך שימת דגש על "הדינאמיקה של שירת-החול", שחוליותיה לא ניתקו קשר זו עם זו אך יחד עם זאת השתנו מאוד בין התקופות והמיקומים השונים.
בספר זה ישנו עיסוק ברקע התרבותי-חברתי לשירת החול העברית, באופי השירים מבחינת המבנה והצורה והמאפיינים של כל אחת מהתקופות שעיצבו את השירה העברית, בספרד המוסלמית, בספרד הנוצרית ובאיטליה.
שולמית אליצור, שירת החול בספרד המוסלמית
בספר זה, אליצור מגוללת את הרקע הספרותי, ההיסטורי והחברתית לשירת ספרד של ימי הביניים.
היא עושה זאת על-ידי שילוב של מספר עניינים: הראשון מתוכם הוא הקהילה היהודית שחיה בספרד המוסלמית, השני הוא השירה העברית החל מתקופת המקרא ועד למרכז באיטליה, והשלישי הוא תולדות השירה העברית מהתקופה המדברית של הנודדים ועד לשירה שנכתבה באנדלוס.
כמו כן היא מתייחסת למעמד השירה בחברה חצרנית, שבה היהודים היו בני מעמד גבוה, וראו בעצמם כאריסטוקרטים.
מתוך כל אלו יכלה אליצור להגדיר את ייחוד התרבות העברית בספרד המוסלמית.
בספר זה ישנו פרק שמוקדש למשוררים החשובים ביותר בספרד.
בהמשך, אליצור נותנת מבוא מתודולוגי למגבלות של העיסוק בשירה העתיקה (טעויות מעתיקים, עריכת דיואנים ויחוס שירים מסוימים למחברים) ולמקורות השירים ודרכי מסירתם, דרך דיואנים וכתבי יד קטועים.
בהמשך לאלה, היא מציעה דרכים לפתור את קשיי הלשון בעזרת ביאורים, מילונים מודרניים ומילונים מימי הביניים.
בספר זה ישנן הגדרות לכל תתי-הסוגות של השירה העברית בספרד - שירי השעשועים (שירי היין, שירי החשק, שילוש של יין וחשק ושירי שעשועים שונים), שירי הגות ומוסר ושירי שבח וידידות.
שירת הבקשות הוא מנהג המתקיים בקרב בני עדות המזרח ויהדות צפון אפריקה, בו נוהגים לקום בשבת מאשמורת הבוקר ולשיר בצוותא אוסף פיוטים טרם תפילת שחרית של שבת, החל משבת פרשת בראשית לאורך חודשי החורף (למנהג יהודי חלב עד שבת הגדול, ולמנהג יהודי מרוקו עד שבת זכור).
שירי הבקשות הם אוסף פיוטי שירת הקודש שמקורה ביהדות ספרד, פיוטים המבטאים שבח להשם, ערגה לארץ ישראל, פיוטי שבת, ועוד.
תהליך היווצרותו של מנהג שירת הבקשות אינו ברור דיו, אולם ידוע שפיוטים מסוג "בקשה" נכללו כבר במחזורי תפילה מספרד, לפני הגירוש.
התפילה בלילה, שהיא מאפיין מרכזי של שירת הבקשות, הייתה נהוגה בספרד ובארץ ישראל כבר בימי הביניים.
שירת הבקשות התפשטה בחוג המקובלים בצפת במאה ה-16. עם התפשטותה של תורת הקבלה הצפתית, הגיעה שירת הבקשות לארצות אגן הים התיכון והונהגה בקהילות עיראק, מרוקו, תוניסיה, אלג'יריה, איטליה, רודוס יוון, יוגוסלביה טורקיה גאורגיה לבנון וסוריה.
שירת בקשות הונהגה גם בכמה קהילות ספרדיות במערב אירופה כדוגמת אמסטרדם ולונדון.
בקהילות יהודיות כגון חלב שבסוריה, טורקיה ומרוקו, התפתחה שירת הבקשות לממדים גדולים.
שם סודרו ספרים מיוחדים (כמו הספר שיר ידידות בקהילת מרוקו שנדפס בשנת 1921 במרקש, וספר ה'מפטירין' ליהדות טורקיה) שליד הפיוטים מצוינים הלחנים והמקאמים (נובות, ב"שיר ידידות") כדי להקל על הקהל השר את הבקשות.
בקהילות אלו נהגו לקום בשבתות החורף (שבהן הלילות ארוכים) בעוד לילה, ולהתאסף יחד בבית הכנסת לשיר את שירת הבקשות במשך כארבע שעות, עד זמן תפילת שחרית.
בין הקהילות השונות נכתבו פיוטים שונים ולחנים שונים שהושפעו מהתרבות המקומית ומרבית הלחנים מבוססים על מבנה המקאם.
מקובל לחלק את שירת הבקשות לשירת הבקשות של יהודי צפון אפריקה ובעיקר של יהודי מרוקו, ושירת הבקשות של הקהילה החלאבית עליה מבוססת כיום שירת הבקשות הירושלמית.
אולם ישנם מנהגים שונים בקהילות נוספות.
לכבוד שירת הבקשות בית הכנסת מסודר בצורה שונה מבדרך כלל.
בית הכנסת מתחלק לשני חלקים, ובהתאמה מתחלק הקהל לשתי קבוצות.
בכתלים הדרומי והצפוני יושבים הפייטנים וראשי הקבוצות המובילים את השירה, ומולם יושבים הקהל גב אל גב.
כל קבוצה עם הפנים כלפי הפייטן המוביל אותה.
על כל ראש קבוצה מוטלת האחריות להתנהלות נכונה ומדויקת של השירה.
החל בבחירת הסולנים והסולמות ועד להובלת השירה המשותפת.
שירת הבקשות המרוקאית הידועה ביותר מבוססת על הספר "שיר ידידות", ושירה זו נפוצה גם כיום בקרב קהילות ברחבי ישראל.
שירת בקשות נוספת של יהדות מכנאס מבוססת על הספר "ישמח ישראל".
ספר זה מחולק לשניים כאשר חלק ראשון מכיל פיוטים מקוריים ומלוקטים הבנויים ממחרוזות וחלקו השני הוא פיוטים למעגל השנה.
שירת בקשות זו לא נפוצה כיום כיוון שלא שלא נותרו פייטנים שיישמרו ויחדשו את הספרים והשירים.
שירת הבקשות הבבלית שונה משאר הקהילות והיא דמתה יותר לחזנות.
בשירה זו החזן והפייטן חד הם.
בימי קדם קטעי השירה שנאמרו על ידי הפייטן בדרך כלל נתחברו על ידו.
תפקיד החזן-פייטן לא דרש דווקא קול ערב, אלא עיקר תפקידו היה להוביל את התפילה והפיוט.
בקרב יהדות זו התפתחה שירה ה"מענה" שזו שירה שבה החזן שר מחצית מהפסוק והקהל עונה כנגדו.
כמו כן היה נהוג לשלב מקהלה שהורכבה בדרך כלל מבני משפחתו של החזן שהוכשרו לכך.
עיקר ההתפתחות של שירת הבקשות הבבלית מתחילה לפני 300 שנה בתקופת כהונתו של חכם צדקה חוצין כרב הראשי, בתקופתו התפרסמו פייטנים ופזמונאים רבים ובהם חכם משה חוצין, חכם צאלח מצליח, חכם עבדאללה חנין ועוד.
ומאוחר יותר שיריו של רבי יוסף חיים מבגדד זכו לפרסום ברחבי העולם היהודי.
ביהדות טורקיה שירת הבקשות נקראת "שירת המפטירים" ומבוצעת על ידי מקהלות מפטירים.
המוזיקה וסגנון השירה יסודם במוזיקה הסופית והמוזיקה הטורקית-עות'מאנית קלאסית.
מקורה של מסורת זו הוא בעיר אדריאנופול הנמצאת בחלק האירופי של טורקיה.
מסורת זו היא נדירה ומבוצעת היום באיסטנבול.
לאורך השנים סודרו הפיוטים לספרים, כדוגמת הספר "שירי זמרה השלם" של שירת הבקשות הירושלמית על ידי הרב הפייטן חיים שאול עבוד והספר "שיר ידידות" של שירת הבקשות המרוקאית על ידי הרב הפייטן רבי חיים עטר.
אירועי שירת הבקשות בלילות שבתות החורף מתקיים בקרב קהילות שונות בארץ, זאת לצד מופעי שירה ופיוט המתקיימים בימי חול ברחבי הארץ.
שירת סקאט (Scat) היא שירה של הברות חסרות משמעות (למשל: סקודי בופ באפ שובאפ, דה בה דיפ באפ......).
נפוצה במיוחד בקרב זמרי ג'אז כ"תִמלול" חסר פשר לאלתור קולי או כניסיון חיקוי צלילי כלים מוזיקליים.
שימוש בהברות חסרות משמעות בשירה היה נהוג זמן רב לפני שירת הסקאט, אך ייחודה בהפקת צלילים המהווים אלתור מלודי וריתמי גם יחד.
אגדה אורבנית מספרת שלואי ארמסטרונג היה זה שהמציא את שירת הסקאט בהיסח הדעת כאשר בזמן הקלטה נשמט דף המילים מידיו והוא נאלץ לאלתר הברות חלופיות, אולם לסיפור זה אין כל ביסוס ואמני ג'אז קודמים לארמסטרונג כבר נהגו להשתמש בסגנון זה.
עם זאת, ארמסטרונג אכן הירבה לשיר סקאט ותרם לפופולריות הסגנון בחשיפתו בפני קהל רחב.
הירבו להשתמש בשירת הסקאט גם אלה פיצג'רלד, שרה ווהן, בובי מקפרין, האחים מילס, אריאל זילבר בחלק משיריו ורבים אחרים.
טכניקת הסקאט משמשת הן לביצוע קטעי שירים והן לביצוע שירים מתחילתם ועד סופם.
דוגמאות לשירים המבוססים רובם ככולם על הברות סקאט:
It Don't Mean a Thing בביצוע אלה פיצג'ראלד ודיוק אלינגטון, שבו פיצג'רלד מאלתרת הברות סקאט במשך רוב השיר.
Creole Love Call בביצוע להקת דיוק אלינגטון, עם אדלייד הול .
השיר "מנה-מנה" המוכר במיוחד בביצוע "החבובות".
הנעימה "תמונה" (המוכרת יותר כ"דה-בה-דה-בה-דה-בה-דה-בה") מאת יצחק קלפטר, בביצועהּ של יעל לוי.
הנעימה משמשת כנעימת הפתיחה לתוכנית "ארבע אחרי הצהרים" בגלי צה"ל.
הנעימה "פוגה קטנה" של נחום היימן.
I'm a Scatman של סקטמן ג'ון.
Hi De Ho Man של קאב קאלווי, שהתמחה בשירה זו.
במוזיקה ישראלית ניתן למנות את "ווקליזה" בביצועה של נורית גלרון ו"תמונה" (דבה דבה דה) בביצועה של יעל לוי שהתפרסם מאוחר יותר כאות של תוכנית הרדיו "ארבע אחרי הצהריים" בגלי צה"ל.
במוזיקה הצרפתית התפרסם שיר הנושא של הסרט גבר ואישה שנכתב על ידי פרנסיס לה.
לאורך הסרט נשמע השיר לרוב בגרסת סקאט.
בגרסה נוספת בסרט נשזרות ההברות חסרות הפשר בּה-דה-בּה-דה-בּה שבבית החוזר למילים בעלות מובן בצרפתית (טוּ בָּה - בשקט).
שִירַת הַיָּם היא אחת מהשירות שבתורה, ומופיעה בספר שמות פרק ט"ו.
על פי המסופר בתורה, השירה נאמרה לאחר שים סוף נבקע לשניים, בני ישראל עברו בו והמצרים טבעו בו.
שירת הים מסודרת בספר התורה בצורה מיוחדת של שירה: אריח על גבי לבנה.
השירה נאמרת מדי יום בתפילת שחרית בסופם של פסוקי דזמרא.
מלבד זאת, היא נקראת בשביעי של פסח, וכן בסדר הקריאה הרגיל.
בקרב עדות שונות יש מנהגים של אמירת השירה ברוב עם בליל שביעי של פסח, לרוב בחצות הלילה.
השירה מופיעה בספר שמות (), ועל פי כותרתה היא נאמרה על ידי משה ובני ישראל לאחר קריעת ים סוף, שבמהלכה חצו בני ישראל את הים שנבקע, ולאחריהם טבעו בו המצרים.
בסיומה של השירה מופיעים שני פסוקים נוספים שבהם מסופר כי מרים הנביאה הובילה את כל הנשים בשירה, המכונה על שמה שירת מרים, בלוויית תוף ומחול:
תוכן השירה הוא בעיקר הודיה לאלוהים על הנס שנעשה לעם ישראל בקריעת ים סוף וביציאת מצרים, והמשכה בסיפור העתיד לקרות בעת הכניסה לארץ ישראל ובניית המשכן ובית המקדש.
השירה כתובה בספר התורה באופן מיוחד, הנקרא בלשון חז"ל "אריח על גבי לבנה", כבניין העשוי מאריחים ולבנים, שאורכם אינו שווה, בניגוד ל"אריח על גבי אריח" בו כל שורה זהה לחברתה, כמו בניין הבנוי מאריחים שכולם זהים זה לזה באורכם.
בכל שורה ישנו רווח אחד או שנים בין הפסקאות.
הפרשנות המקובלת, המופיעה אצל פרשני המקרא המסורתיים, דוגמת הרמב"ן, היא שהשירה נאמרה מיד לאחר קריעת ים סוף, כהודיה לה' על הנס.
עם זאת, חלק מהפרשנים גורסים כי השירה נאמרה עוד בעיצומו של מעמד קריעת ים סוף, תוך פירוש המילה 'אז' בפסוק הפתיחה "אז ישיר משה..." כביצוע השירה בעת ובעונה אחת עם זמן סיפור המסגרת.
הפסוק "עד יעבור עמך ה'..." מוסבר לפי דרך זו כתפילה לשתיקתן של האומות עד גמר המעבר של בני ישראל, בים סוף או במדבר.
משמעות זו של השירה מקובלת גם על חוקרים בעת החדשה, והיא בעלת השלכות גם על חקר תיארוך כתיבתה.
במחקר הבלשני מקובל לסווג את שירת הים לרובד הארכאי של העברית המקראית, המוקדם מרובד העברית הקלאסית המאפיין את שאר התורה.
בנוסף לכך, ישנן עוד מילים יחידאיות רבות בתורה שמוצאן בשפה הארמית, כדוגמת המילה 'מקלט' שמגיעה מהשורש הארמי ק.ל.ט.
השירה נמצאת בפרשת בשלח שבספר שמות, והשבת שבה קוראים אותה כחלק מפרשת השבוע נקראת גם "שבת שירה" על שמה.
יש הנוהגים לקרוא אותה במנגינה מיוחדת, השונה מהקריאה הרגילה בתורה.
בשבת זו מפטירים בקריאת שירת דבורה.
את שירת הים נוהגים לקרוא גם בשביעי של פסח, שבו, לפי מסורת חז"ל, אירעה קריעת ים סוף ואמירת השירה המקורית על ידי בני ישראל.
הפטרת קריאה זו היא שירת דוד, בה מופיעים רמזים לקריעת ים סוף.
בליל שביעי של פסח נהגו בצפת בתקופת האר"י לומר את שירת הים באשמורת הבוקר, כסיום לסדר הלימוד שהונהג בלילה זה.
כיום נוהגים בחלק מהקהילות להתכנס בבתי המדרש ולומר את שירת הים ביחד בחצות הלילה או מעט לפני כן.
קהילות אחרות לא נהגו בכך.
בחבלים ההרריים של לוב היה נהוג להתכנס כל הקהל, כולל התינוקות, ליד בית הכנסת כדי לומר את השירה, וכן נהוג היום במושבים עוזה ושלווה של יוצאי חבל ההר בלוב.
יהודי תוניסיה נהגו להתפלל שחרית ומוסף על שפת הים, ובחזרה לבית הכנסת לקיים תהלוכה שבה שניים מהקהל מתחפשים למשה ואהרן, ובדרך שרים את שירת הים ופזמונים שונים.
מנהג הגר"א לומר את שירת הים בשחרית של שביעי של פסח פסוק אחר פסוק, החזן והקהל יחד.
בדומה לכך, קבעה הרבנות הראשית לישראל להגיד את השירה פסוק בפסוק ביום העצמאות וביום ירושלים.
בישראל מתקיימות חגיגות שירת הים על חוף הים בתל אביב ובמקומות שונים ברחבי הארץ.
במיוחד תפסו את תשומת הלב חגיגות שירת הים שהתקיימו באילת ובסיני על חוף ים סוף (אם כי הסיפור אירע בשלוחה המערבית של ים סוף, מפרץ סואץ).
בירושלים התקיימה החגיגה המרכזית בשכונת שערי חסד בביתו של הרב יעקב משה חרל"פ והחגיגות במקום זה נמשכו גם לאחר פטירתו של הרב חרל"פ.
על פי התלמוד הבבלי, שירת הים נאמרה כשיר של יום בשירת הלויים בעת הקרבת קורבן התמיד של בין הערביים בשבת.
השירה הייתה מחולקת לשניים: את חציה הראשון, מ"אָז יָשִׁיר" עד "בְּמַיִם אַדִּירִים", היו אומרים בשבת אחת, בשבת הבאה היו משלימים את חציה השני מ"מִי כָמֹכָה בָּאֵלִם" עד "לְעֹלָם וָעֶד".
על פי מנהג רומא, שירת הים נאמרת בכל יום בתוך פסוקי דזמרא, למעט בתשעה באב.
החוקרים סוברים שמנהג זה ברומא משקף את מנהג ארץ ישראל מאז ימי חורבן הבית, והמנהג בבבל היה שלא לומר את שירת הים בתפילה.
על פי כתב יד מימי הביניים, משה בן קלונימוס הביא לאשכנז את המנהג לומר את שירת הים בכל יום בתפילה.
המנהג יוחס על ידי הרוקח לר' משה הזקן בן המאה ה-10 .
יהודה בן ברזילי הברצלוני מביא בספר העתים את דבריו של רב נטרונאי גאון שבשתי הישיבות לא נהגו לומר שירת הים בתפילה, אולם בשאר בתי הכנסת בבבל נהגו לאומרו בכל השבתות ובכל המועדים, וכן ביום הכיפורים.
כמו כן, בעתות מצוקה, חלק מיהודי תימן נהגו לשלש את הפסוק "תיפול עליהם" 3 פעמים.
עם הזמן המנהג לומר את שירת הים התפשט בתפוצות ישראל, וכיום הוא נכלל בסידור התפילה של כלל העדות, כשלאחריו מוסיפים פסוקים שונים.
בתשעה באב יש נוהגים לומר תמורתה את שירת האזינו, שחלק נרחב ממנה עוסק בפורענות שהייתה עתידה לבוא על עם ישראל כעונש על הפרת הברית עם ה', מה שאכן קרה והוביל לחורבן בית המקדש.
שירת הלווייתן היא אוסף של קולות דמויי שריקה שמייצרים לווייתנים לשם תקשורת ביניהם.
המונח "שירה" נמצא בשימוש במיוחד כשהוא נועד לתאר תבנית צפויה וחוזרת על עצמה של צלילים ארוכים בתדר נמוך, שמשמיעים מינים מסוימים של לווייתנים (במיוחד לווייתן גדול-סנפיר Megaptera novaeangliae), בצורה המזכירה לחוקרי הלווייתנים שירה אנושית.
התהליכים הביולוגיים המשתתפים ביצירת הקולות משתנים ממשפחה אחת של יונקים ימיים לאחרת.
עם זאת, כל הלווייתנאים והדולפינים תלויים בצלילים לצורך תקשורת והתמצאות במידה רבה יותר מקרוביהם היבשתיים, משום שמתחת לפני המים הראייה קשה בשל בליעת האור על ידי המים, והתנועה האיטית יחסית של המים מצמצמת את יעילות חוש הריח.
הנושא נחקר כחלק מתחום רחב יותר של תקשורת בעלי חיים.
הרעשים המלאכותיים האופפים את האוקיינוסים בעיקר בשל השימוש בסונאר בצוללות, כלי שיט ומתקנים ימיים, מגבירים את חששות הגופים העוסקים באיכות הסביבה, שבני האדם הורסים מאפיין חשוב זה של בית הגידול הימי.
בני אדם מייצרים קול כשהם פולטים אוויר דרך הגרון.
מיתרי הקול שבגרון נפתחים ונסגרים בהתאם לצורך, על מנת להפריד את זרם האוויר לכיסי אוויר נפרדים.
כיסים אלה מעוצבים על ידי הגרון, הלשון והשפתיים לקול הנדרש.
הקולות שמשמיעים היונקים הימיים נוצרים בדרך שונה לגמרי.
המנגנון המדויק שונה בין שני תתי הסדרה, הלווייתנים בעלי השיניים (Odontoceti – כולל דולפינים) ולווייתני המזיפות (Mystceti - חסרי שיניים, קבוצה הכוללת את הלווייתנים הגדולים ביותר כגון הלווייתן הכחול).
תהליך יצירת הצלילים אצל לווייתני השיניים
לווייתני שיניים אינם מייצרים את הצלילים הארוכים בתדירות נמוכה הידועים כשירת הלווייתן.
במקום זאת הם מפיקים פרצים מהירים של נקישות ושריקות בתדירות גבוהה.
נקישות בודדות נועדות לשימוש באיכון (התמצאות לפי החזר הצליל), בעוד שאסופה של נקישות ושריקות נועדה לתקשורת.
אף על פי שלהקה גדולה של דולפינים מייצרת קקופוניה של צלילים שונים, מעט מאוד ידוע על משמעותם.
חוקר אחד אפיין האזנה ללהקה כזו כהאזנה לקבוצת ילדים במגרש משחקים.
הצלילים עצמם מופקים באמצעות מעבר אוויר דרך חלק בראש היונק, בדומה לתעלות האף האנושי, הקרויות שפתיים פוניות (phonic lips).
כשהאוויר עובר דרך מעבר צר זה, הממברנות של השפה הפונית נשאבות יחד, ובכך גורמות לרקמה מסביב להתנודד.
תנודות אלו, בדומה לתנודות האוויר בתיבת הקול האנושית, נשלטות בדיוק רב בצורה בלתי מודעת.
התנודות עוברות דרך הרקמה שבראש אל הרקמה השומנית הקרויה מֵלוֹן (Melon), המעצבת ומכוונת את הקול לקרן קול לשם איכון באמצעות הקול.
לכל לווייתני השיניים, פרט לראשתן גדול-הראש, יש שתי קבוצות של שפתיים פוניות והן מסוגלות לייצר שני צלילים במקביל שאינם תלויים זה בזה.
מהרגע שהאוויר עבר את השפתיים הפוניות הוא נכנס לשק האוויר.
משם ניתן לנצל את האוויר שנית לתוך חלקה התחתון של מערכת הנשימה, על מנת להשתמש בו ליצירת צלילים שוב, או לפלוט אותו דרך פתח הנשימה.
השם הצרפתי לשפתיים פוניות - "museau de singe" – מתורגם ל"שפתי הקוף" בשל הדמיון לכאורה שלהן למבנה השפתיים הפוניות.
בחינה של קופסת הגולגולת באמצעות טומוגרפיה ממוחשבת וטומוגרפיה ממוחשבת של פליטת פוטון יחיד (SPECT) שבוצעו בשנת 2004 הראו, שלפחות במקרה של דולפינים מסוג דולפינן, האוויר מגיע למערכת הנשימה מהריאות באמצעות שריר סוגר, ובכך מתאפשרת יצירת צלילים ממושכת כל עוד הדולפין מסוגל לעצור את נשימתו.
תהליך יצירת הצלילים אצל לווייתני המזיפות
ללווייתני המזיפות אין שפתיים פוניות.
במקום זאת יש להם תיבת קול שנראה כי היא משחקת תפקיד ביצירת הצלילים, אך אין בה מיתרי קול, והמדענים אינם בטוחים מהו המנגנון המדויק.
עם־זאת התהליך אינו יכול להיות זהה לחלוטין ליצירת הקול אצל בני האדם, משום שלווייתנים אינם זקוקים לפלוט אוויר על מנת ליצור צלילים.
סביר להניח כי הם ממחזרים אוויר למטרה זו.
ייתכן גם כי מחיצות בגולגולת עשויות לייצר את הצלילים, אך כאמור החוקרים אינם משוכנעים בכך כיום.
המטרות ביצירת הצלילים אצל הלווייתן
על אף שמקובל כי הצלילים המורכבים של הלווייתן גדול-הסנפיר (וחלק מהלווייתנים הכחולים) נועדו בעיקר לבחירת בן הזוג , הצלילים הפשוטים יותר של הלווייתנים האחרים נועדו לשימוש יום יומי.
בעוד שדולפינים (כולל האורקה - הלווייתן הקטלן) מסוגלים להשתמש באיכון באמצעות קול (ביסודו של דבר פליטה של קרן של גלי קול בתדירות גבוהה) על מנת לאתר את הגודל והסוג של העצמים שלפניהם בצורה מדויקת מאוד, ללווייתני המזיפות אין יכולת מדויקת כזו.
בשנת 2018 פורסם מחקר המתעד הקלטה של לווייתנית מסוג קטלן אשר חיקתה בהצלחה צלילים חדשים שהושמעו לה.
יש לשער, בהתחשב בראות הגרועה של הסביבה הימית ובעובדה שגלי קול עוברים היטב במים, כי הצלילים שהאוזן האנושית יכולה לשמעם המופקים על ידי הלווייתנים, משחקים תפקיד בניווט של הלווייתנים.
כך למשל אפשרי שלווייתני המזיפות מאתרים באמצעות הקולות הרמים שהם מפיקים את עומק המים, או את קיומו של מכשול גדול לפניהם.
אין עדיין תשובות לשאלות אלו והן נושא למחקר מתמשך.
החוקרים שהתעניינו לראשונה בשירת הלווייתן היו רוג'ר פיין (Roger Payne) וסקוט מקוויי (Scott McVay) שניתחו את השירים ב-1971. לשירים יש מבנה הירארכי בולט.
יחידת הבסיס של השיר, המכונה לעיתים "תו", היא פליטת צליל רצוף בודד הנמשך מספר שניות.
תדירות צלילים אלה משתנה בין 20Hz ל-10KHz (לשם השוואה, האוזן האנושית הממוצעת מסוגלת לשמוע צלילים בתדירות שבין 20Hz ל-20KHz).
הצליל של יחידות אלו משתנה באיפנון תדר, כלומר הצליל עשוי לעלות, לרדת או להישאר ללא שינוי במהלך ה"תו", או באיפנון משרעת, שבו עוצמת הקול מתחזקת או נחלשת.
בדרך כלל נוהג הלווייתן לחזור על אותו משפט שוב ושוב במשך שתיים עד ארבע דקות.
רצף של נושאים קרוי "שיר".
לדוגמה, במהלך חודש - יחידת בסיס שהתחילה כתו עולה שתדירותו גדלה, יכולה להפוך לתו קבוע שאינו משנה את תדירותו, או שעוצמת הצליל של יחידת בסיס אחרת תהפוך בהדרגה לחזקה יותר.
גם קצב ההתפתחות של שירת הלווייתן משתנה – בשנים מסוימות יכול השיר להשתנות במהירות, בעוד שבשנים אחרות נרשם שינוי קל בלבד.
ניתוח שנעשה במהלך 19 שנה לשירת הלווייתנים הראה שאף שניתן לאתר תבניות כלליות בשיר, אין חזרה על אותם הצירופים.
לווייתנים גדולי סנפיר עשויים להשמיע קולות שאינם חלק מהשיר, במיוחד במהלך טקסי החיזור.
כמו כן משמיעים לווייתנים גדולי סנפיר מחלקה שלישית של קולות המכונים "קריאת האכלה".
זהו צליל רם הנמשך בין 5 ל-10 שניות בתדירות כמעט קבועה.
לווייתנים גדולי סנפיר צדים בדרך כלל בחבורה, שוחים מתחת ללהקות של דגים ומזנקים יחדיו במאונך דרך הדגים אל מחוץ למים.
הצליל המכונה "קריאת האכלה" מושמע מיד לפני זינוק זה.
המטרה המדויקת של קריאה זו אינה ידועה, אך המחקר הראה כי הדגים יודעים את משמעותה.
כשהקלטה של צליל זה הושמעה ללהקות של מליחים, הם הגיבו בבריחה ממקור הקול על אף שלא נראה אף לווייתן בסביבה.
רוב לווייתני המזיפות מפיקים קולות בתחום התדרים של 10 הרץ ועד 15 הרץ.
עם זאת ביולוגים ימיים מהמכון האוקיינוגרפי וודס הול דווחו בכתב העת "ניו סיינטיסט" בדצמבר 2004, כי עקבו במשך 12 שנה אחר לווייתן בצפון האוקיינוס השקט ש"שר" בתדר של 52Hz.
כיוון שהסיכויים שמדובר במין חדש הם קלושים ביותר, יוצא שלמין ידוע של לווייתנים יש תחום תדרים נרחב יותר ממה ששיערו קודם.
לפרטים, ראו בערכים העוסקים במינים שונים (רשימת המינים מצויה בערך לווייתנאים).
בעוד שחוקרים אחדים כתבו כי שירת הלווייתנים קבלה תשומת לב שאינה ראויה לה, פשוט משום שהחיות מצויות מתחת לפני המים, רוב החוקרים של היונקים הימיים מאמינים כי לקולות יש תפקיד חיוני בהתפתחותם ובקיומם של היונקים הימיים.
ניתן לטעון כי המתנגדים לציד לווייתנים האנישו את התנהגות הלווייתנים בניסיון לחזק את טיעוניהם.
ולהפך, מדינות התומכות בציד לווייתנים נוטות להמעיט במשמעות הצלילים, כשהן מציינות שאיש אינו מתרגש מגעיית הפרות.
חוקרים משתמשים במיקרופונים תת-מימיים, לעיתים קרובות באמצעות התאמה של ציוד צבאי שנועד לאיתור צוללות, כדי לאתר את מיקומו המדויק של המקור לקולות הלווייתן.
שיטותיהם מאפשרות לקבוע לאיזה מרחק באוקיינוס יכול הצליל להגיע.
מחקר שנעשה על ידי ד"ר כריסטופר קלארק (Christopher Clark) מאוניברסיטת קורנל תוך שימוש במידע צבאי שנאסף במשך 30 שנה, הראה כי קולות הלווייתן מסוגלים להגיע למרחק של עד 3,000 ק"מ.
בנוסף למידע על צורת הפקת השירה, מאפשר המידע שנאסף לחוקרים לעקוב אחר נתיבי הנדידה של הלווייתנים בתקופה שבה הם שרים (תקופת ההזדווגות).
קלארק טוען כי ייתכן שבתקופה שקדמה להשמעת קולות הנוצרים בידי האדם בים, היו קולות הלווייתן מסוגלים להגיע מצד אחד של האוקיינוס למשנהו.
מחקרו הראה כי רעש הרקע הנובע מספינות מכפיל את עוצמתו בכל עשר שנים.
לכך יש השפעה של הקטנת הטווח של קולות הלווייתנים לחצי.
אלה המאמינים כי שירת הלווייתנים חיונית לרווחתה של אוכלוסיית הלווייתנים, מודאגים במיוחד מרעש רקע זה.
מחקרים אחרים הראו שהרעשים שמקורם בתנועת הספינות המתגברת במימי מפרץ ונקובר גרמה לקטלנים לשנות את התדירות ולהגדיל את המשרעת של קולותיהם, בניסיון לכאורה להתגבר על רעש זה.
אנשי איכות הסביבה חוששים כי רעש הספינות גורם לחיה למתח בלתי רצוי, ואף עלול להקשות עליה למצוא בן הזוג.
הלוויתן הכחול נוהג לחדול מקריאותיו עם הפעלת סונאר במרחק מספר קילומטרים ממנו, אף כי תחום התדרים בו פועל הסונאר (1–8 קילוהרץ) גבוה בהרבה מתחום התדרים שמסוגל הלוויתן הכחול להשמיע (25–100 הרץ).
שירת הים היה מאחז בדרום רצועת עזה, על חוף הים התיכון במרכז רצועת החוף של גוש קטיף, שפונתה במסגרת תוכנית ההתנתקות.
היישוב נבנה על תשתית של עשרה בתי נופש שנבנו בסמוך לרצועת החוף ושמשו קצינים מצריים לפני מלחמת ששת הימים.
בתום המלחמה הועברה הבעלות על מבנים אלו למנהל האזרחי.
בקשות למתן אישור להתיישבות יהודים במקום נדחו.
גרעין הראשוני להקמת היישוב החל להתגבש בעקבות רצח רוני צלח בכ' בטבת תשנ"ג בפתח חממותיו בכפר ים.
ב-20 בנובמבר 2000 אירע במבואות כפר דרום הפיגוע באוטובוס הילדים בו נהרגו שני אזרחים ונפצעו תשעה.
בעקבות כך נכנסו אזרחים בערבו של אותו היום לעשרת בתי הנופש באישור הקבינט המדיני-ביטחוני.
בט"ו בשבט תשס"א (2001) הקימה קבוצת צעירים מישיבת תורת החיים את "שירת הים" כתגובה.
היישוב מעולם לא הוכר על ידי ממשלת ישראל.
השם שירת הים הוענק למקום על ידי רוחמה שפירא, וזאת בעקבות סמיכות הקמת היישוב ל"שבת שירה" שבה נקראת בבתי הכנסת "שירת הים".
עד תהליך ההתנתקות התגוררו במקום כ-20 משפחות בקראוונים ובמבנים נטושים ובמקום הוקמו גינת משחקים ובית כנסת.
ביישוב התגוררו במאי 2005 כ-16 משפחות.
התושבים ייעדו את יישובם לשמש כאתר נופש ותיירות, למרות המצב הביטחוני הקשה באזור.
לקראת מועד ביצוע תוכנית ההתנתקות הוקמו לאורך החוף ליד שירת הים עשרות סוכות שקלטו לתוכן עשרות רבות של מתנחלים חדשים.
חלקם הגדול הסתננו לגוש קטיף דרך מחסומי הצבא והמשטרה.
בשירת הים וביישוב הסמוך, כפר ים, פרצו בחודש יוני 2005 עימותים קשים עם תושבי אזור אל-מואסי הסמוך ועם כוחות הביטחון.
היישוב פונה ב-18 באוגוסט 2005, במסגרת יישום תוכנית ההתנתקות.
בני הנוער שהיו שבמקום, בהנהגתו של אריה יצחקי הכריזו על הקמת אוטונומיה יהודית שנקראה "הרשות היהודית העצמאית של חבל עזה".
הם הציתו מחסומים, צמיגים, פחי אשפה ועצי תמר וחלקם התבצרו בבית הכנסת ובמוסדות ציבור אחרים.
יצחקי אף איים לירות בשוטרים ובחיילי צה"ל.
אחרי תלאות ממושכות הושג הסכם על פתרון קבע לקהילה ביישוב משכיות בבקעת הירדן.
עד להקמת הבתים במשכיות עברו המתיישבים למגורים זמניים ביישוב הקהילתי חמדת.
בחודש דצמבר 2006, נתן שר הביטחון, עמיר פרץ, את האישור הסופי להרחבת היישוב בכ-30 בתים צמודי קרקע חדשים.
מחלקת המדינה האמריקנית והאיחוד האירופי פרסמו הודעות המבקרות את ההחלטה.
לצד בתי הקבע קמה שכונת קראוונים וכיום מתגוררים מפוני שירת הים במשכיות.
שירת הברבור הוא ביטוי מטפורי שמשמעו היצירה האחרונה, או האמירה האחרונה של מוזיקאי או משורר.
בהרחבה, משמש הביטוי לציון הפעולה האחרונה או היצירה האחרונה בתחום פעולה מסוים לפני עזיבתו.
מקור הביטוי במיתוס הנושן לפיו הברבור המצוי (Cygnus olor, "הברבור האילם") אינו משמיע קול במהלך חייו, אך בגוועו הוא משמיע שירה ענוגה ושוברת לבבות.
המיתוס היה מוכר כבר בעת העתיקה.
פליניוס הזקן עוסק בספר העשירי של "תולדות הטבע" שלו בציפורים, ובפרק 32 שנושאו ברבורים מציין: "נטען כי ברגע מותו הברבור משמיע שיר אבל, אך זוהי שגיאה, לדעתי, לפי בדיקות שביצעתי במספר הזדמנויות."
בפועל, לא רק שהברבור המצוי אינו משמיע שיר אֵבֶל בעת מותו, הוא אינו אילם כלל, וישמיע קול חצרוץ דק או קול נשיפה בעת רוגזה או כאשר מאיימים על הטריטוריה שלו.
ייתכן שהסיפור נולד משום שהברבור המצוי נוטה פחות להשמעת קולות מהברבור השר (Cygnus cygnus) בעל המקור הצהוב, או מקרוב משפחתו הברבור הקטן (Cygnus bewickii).
השימוש בביטוי רווח בספרות, בשירה ובמוזיקה, כשהיצירה המפורסמת ביותר בנושא היא ככל הנראה מחזור השירים "שירת הברבור" של פרנץ שוברט (Schwanengesang), שפורסמה בשנת מותו, 1828. הביטוי התגלגל ככל הנראה לעברית מן הגרמנית, אולי בהשפעת יצירתו של שוברט.
שירת הסירנה הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת הקומדיה הרומנטית, בבימויו של איתן פוקס ובהפקת יונתן ארוך, אשר יצא לאקרנים בשנת 1994, עם דלית קהן, בועז גור-לביא ויאיר לפיד בתפקידים הראשיים.
הסרט מבוסס על ספר בעל אותו שם שכתבה עירית לינור.
העלילה מתרחשת בינואר 1991, על רקע מלחמת המפרץ.
טלילה כץ (דלית קהן) היא פרסומאית תל אביבית שנונה ויאפית, שמתאהבת בנוח נאמן (בועז גור-לביא), מהנדס מזון מרובע, השונה מטלילה ומסביבתה.
כששיחת טלפון מדנה (אביטל דיקר) חברתו לשעבר של נוח מגיעה טלילה מתעצבנת ובורחת לבית של אביה, ולאחר מכן היא ונוח נפרדים.
בינתיים חוזר לחייה של טלילה האקס עופר שטרסברג (יאיר לפיד) והיא מסכימה להצעת הנישואין שלו, אולם בשיא הלחץ, כשיש אזעקה והם יושבים במקלט עם משפחתה של טלילה היא מחליטה לבטל את החתונה ונפרדת מעופר סופית.
כשהמלחמה נגמרת וטלילה מגיעה לדירה שלה היא מוצאת את נוח מחכה לה, והם חוזרים להיות ביחד.
שירת הדרום הוא סרט קולנוע של אולפני וולט דיסני שיצא לאקרנים בשנת 1946. סרט זה היה הראשון ששילב אנימציה ושחקנים חיים.
עלילת הסרט והסיפורים המופיעים בו מבוססים על אוסף סיפורי הדוד רמוס, אוסף סיפורים מהפולקלור של אפרו-אמריקאים מדרום ארצות הברית שנאספו ועובדו על ידי ג'ואל צ'נדלר האריס.
בעקבות טענות שהסרט גזעני ופוגעני כלפי הקהילה האפרו-אמריקנית, דיסני חדלו להקרין או להפיץ אותו החל משנת 1986, והוא לא שוחרר מעולם באופן רשמי בווידאו ו-DVD.
אם כי בסוף 2022 הסרט הועלה ליוטיוב בחלוקה ל-30 סרטונים בני 2-3 דקות כל אחד.
הסרט מתרחש בתקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים האמריקאית.
ילד בשם ג'וני והוריו, סאלי וג'ון, עוזבים את מקום מגוריהם ועוברים אל בית סבתו בג'ורג'יה.
כשהם מגיעים אל בית הסבתא נודע לילד שאביו עוזב לצורכי עבודה והוא ואמו יגורו בבית סבתו.
הילד המבולבל בורח מבית סבתו בתקווה להגיע לאביו שנמצא במדינות הצפון.
לפני שעוזב הילד את חוותה של סבתו הוא פוגש משרת זקן, הדוד רמוס, שהוא מספר סיפורים, את הילדה גיני ואחיה ג'ייק וג'ו, ואת בנו של הדוד רמוס-טובי.
הדוד רמוס מרגיע את הילד ומשכנע אותו לחזור לבית סבתו בזכות סיפוריו על אחא ארנב שמחליט לעזוב את ביתו ויוצא למסע הרפתקאות בו הוא פוגש את אחא שועל ואחא דוב הרוצים ללמד אותו לקח על תעלוליו אך ללא הצלחה.
הטענות לגזענות בסרט נסובו סביב מספר נושאים:
זמן ההתרחשות לא מצוין בפרוש בסרט, ולכן צופי הסרט עלולים לחשוב שדמויות השחורים הם עבדים.
מכיוון שהסרט מציג את החיים בחווה כאידיליים ושמחים, אפשר לפרשו כתמיכה בעבדות.
עובדי החווה השחורים שרים כמה שירים, במהלך העבודה ובדרכם אליה או ממנה, וגיבור הסרט, המשרת הדוד רמוס, מספר על ימים מאושרים בהם אי אפשר שלא לשיר.
ניתן לפרש זאת כחיזוק לטענת תומכי העבדות ששירת העבדים היא הוכחה שטוב להם.
גם אם מבינים שאין בסרט עבדים אלא רק משרתים, עדיין השחורים מוצגים כשמחים במעמדם החברתי הנמוך.
כמה סיפורים השזורים בעלילת הסרט ניתן לפרשם כמסר שאי אפשר לברוח מהגורל, ועל כל אחד להשלים עם מקומו.
בסרט מוזכר "תינוק הזפת" ("tar-baby"), מונח שיש לו משמעויות רבות, ביניהן כינוי גנאי לשחורים.
מנגד, נטען שהסרט שם שחקנים שחורים במרכז, באופן חריג לתקופתו, וכן מציג את דמויותיהם בצורה חיובית, בעוד שהנבלים הם לבנים.
כמו כן הוא מציג ידידות בין-גזעית, והסיפורים שבו מבוססים על פולקלור אפרו-אמריקני.
"זי-פה-די-דו-דה": הושר פעמיים - בתחילה על ידי הדוד רמוס ובסוף הסרט על ידי הילדים.
"מה שלומך": הושר על ידי הדוד רמוס, הארנב, ודמויות מצוירות נוספות.
"לכל אחד יש מקום צחוק משלו": הושר על ידי הארנב.
שירת הניבלונגים הוא אפוס גרמני קדום, המספר על מאבקיו של הגיבור הגרמני המושלם זיגפריד, רציחתו ונקמתה האכזרית של אלמנתו קרימהילדה (בגרמנית Kriemhild, קרימהילד).
האפוס נחשב ליצירה מכוננת בתרבות הגרמנית והחשוב שביצירותיה בתקופת ימי הביניים.
משמעות השם, לפי חלק מהפרשנים, היא "ילידי הערפל" או "ילידי העלטה", שכן "נִבּל" פירושו בגרמנית ערפל, מה שרומז על מוצאם של היצורים מן הצפון הרחוק.
המסר העיקרי העולה מן האפוס הוא הניגוד שבין מידת הנאמנות לתכונת הבוגדנות.
החומר הבסיסי העומד ביסוד הסיפור נובע מאירועים שהתרחשו בתקופת נדידת העמים הגדולה.
שילוב הזיכרון הרחוק, במנהגים ודעות מתקופת האבירים הרומנטית יוצר קושי היסטורי באשר מדובר על תקופה המשתרעת על פני מאות שנים.
שירת הניבלונגים נתפסת במסורת הגרמנית המודרנית כמסר אולטימטיבי להגדרת הגרמניות המקורית והטהורה.
המקורות האליליים מובלטים מתוך פרטים רבים כגון: חגיגות מפנה השמש, אשר היו ימי חג ראשיים בתקופה הפגאנית, או מבחני השקר והאמת (דין האל) שבאו בצורת דו-קרב ומבחני אש ומים שהיו אופייניים לשבטים הגרמאניים הקדומים.
בשירת הניבלונגים דין האל התבטא בנגיעת הנאשם במת, ואם נוצר דימום, הרי זו הוכחת האשמה.
האתוס של הנאמנות סיפק בסיס לפטריוטיזם הלאומי בתחילת המאה ה-19. לאחר מהפכת 1848 וקריסת המעמד הבורגני, התנחמו בה כמקור לחיזוק נפשי מול המדינה.
גם הנאצים נעזרו בה לפולחן ההערצה למנהיג ולמדינה.
המוות והאבדון נתפסים בשירת הניבלונגים כמדרגה העליונה של הגשמה עצמית.
הביטוי העצמי העליון של הגישה בעולם האלילי בו אין אלוהים בדמותו הנוצרית.
בניגוד לעולם הנוצרי, הפועל על פי עקרונות המוסר והעולם הבא, לגיבורי שירת הניבלונגים אין גמול לאחר המוות ולכן הם פועלים למיצוי של גורלם.
על רקע זה לא ניתן להתייחס לגיבורים כטובים או רעים אלא לכאלה המתמודדים עם הגורל המיועד להם.
בהתמודדות עם הגורל נושאת כל דמות בתפקיד וייעוד האופייניים לה, ועליה לפעול להגשמתם ללא התחבטות בשאלות מוסריות.
גישה זו של העדפת השעה אופיינית כאמור לעולם האלילי הקדום העומד ביסודו של האפוס.
האפוס, שנכתב על ידי משורר עלום שם ממוצא אוסטרי, מבוסס על יסודות אגדיים קדומים, יחד עם מאורעות היסטוריים (מן המאה ה-5 לערך) שנשתמרו בצורה אגדתית לאורך הדורות.
הרעיון החוזר בכל האפוס שוב ושוב הוא כי סופה של כל שמחה הוא צער.
כתבי היד הקדומים ביותר של השירה הם מן החלק השני של המאה ה-13, וככל הנראה השירה נכתבה כמה עשרות שנים קודם לכן.
במהלך השנים נשכחה השירה ונותרה עלומה במשך מאות שנים.
רק במאה ה-18 נתגלתה השירה שוב, ויוהאן יעקב בודמר היה הראשון לפרסם חלקים ממנה, בשנת 1757. קרל לרמן פרסם בשנת 1816 את המחקר הראשון מבין רבים שנכתבו עליה במהלך השנים.
היצירה כוללת שני חלקים: הראשון מתאר את עלילותיה של שושלת בורגונד, ובמיוחד את האביר זיגפריד, המלכה ברונהילדה (בגרמנית Brünhild, ברונהילד) והנסיכה קרימהילדה.
החלק השני מספר על נקמתה של קרימהילדה ברוצחיו של זיגפריד אהובה, המביאה את הקץ על שושלת בורגונד.
האפוס נפתח בשמועה על אודות יופייה של נסיכת הבורגונדים, קרימהילדה.
במקביל מגיע לממלכה זיגפריד, שעל פי שמועה אחרת ניצח דרקון וירש את אוצרם העלום של הניבלונגים.
גונתר, ממלכי בית בורגונד, מבטיח לזיגפריד את ידה של קרימהילדה בתמורה לעזרתו במאבק על אישה אחרת - ברונהילדה, מלכת איסלנד.
זיגפריד מסכים ולאחר שברונהילדה אמנם הופכת לאשתו של גונתר, הוא זוכה בקרימהילדה.
כאשר ברונהילדה מגלה כיצד הערים עליה גונתר כדי לזכות בידה, היא דורשת לנקום בזיגפריד כדי להשיב את כבודה.
האגן, אביר מנאמני המלך, מסייע לה בכך ויורה חץ בגבו של זיגפריד.
בעקבות רציחתו שוקדת עכשיו אהובתו קרימהילדה על תוכנית נקמה משלה.
היא נישאת למנהיג ההונים אטצל (שהוא מקביל לאטילה ההיסטורי) ובכך מקבלת את האפשרות ליישם את תוכניתה.
היא מזמינה לארמונה את גונתר, ברונהילדה ובן בריתם האגן ומכריזה עליהם מלחמה.
סופו של האפוס בחורבן מפואר - מותם של אלפי לוחמים, חיסול השושלת הבורגונדית ובסופו של דבר אף במותה של קרימהילדה, לאחר שחיסלה את קרוביה.
משמעות מושג הרוח הגרמנית כביטוי לאומי תרבותי, כפי שעולה מתוך שירת הניבלונגים והתפקיד שמילא בנפש הגרמנית מאז ראשית המאה ה-19, מקבל משמעות מיוחדת לנוכח אירועי המאה ה-20 והתקופה הנאצית.
ביטוייה הקיצוניים של הגרמניות, יצירתיות ותרבות גבוהה, מחשבה פילוסופית ומדעית, עומדות בניגוד לברבריות רצחנית ולא אנושית שהפגינו בני אותו עם בדיוק בתקופה הנאצית.
שתי גישות עיקריות מגדירות את מושג הרוח הגרמנית:
חוקרים גרמנים כפרידריך ראנקה רואים את ערכי הכבוד והנאמנות במרכז.
המוות עדיף על מחילת כבוד.
המוות אינו עונש אלא גורל מחייב ולא נושא בחובו הרהור מוסרי.
לעיתים המוות הוא הגשמת הייעוד של החיים, למשל באירוע הטבח ההמוני בארמון בסוף האפוס.
המוות מביא את התהילה הנצחית.
הנקמה היא כלי נוסף של ביטוי עצמי.
קיצונית ככל שיהיה מעשה הנקם, כמעשה קרימהילדה בטבח הארמון, זהו ביטוי של השגת המטרה שהוצבה לגורלו של אדם.
חוקרים אחרים, בעיקר יהודים, רואים בשירת הניבלונגים את האופי הרצחני של הרוח הגרמנית.
אכזריות מובנית ומסורתית אשר התבטאו בפרעות ביהודים לאורך הדורות בגרמניה וקיבלו את ביטוין האולטימטיבי בשואה.
לאורך השנים נערכו מספר תרגומים של שירת הניבלונגים לעברית.
בשנת 1988 יצאה לאור בהוצאת עם עובד מהדורה עברית של שירת הניבלונגים בנוסח פרוזאי בתרגום ועריכה מאת שלמה טנאי.
המחבר בחר בנוסח סיפורי ולא שירי מכיוון שלדעתו תרגום כזה אינו מעשי.
טנאי טוען כי ניתן למצות את התוכן, העוצמה והמהות של היצירה גם בנוסח הסיפורי.
עבודתו מתבססת על תרגום ממקורות שונים וכולל הרחבות מתוך כתבים קדומים המשמשים כתשתית לשירת הניבלונגים.
בשנת 1996 יצא לאור תרגומו של יוסף האובן-נבו, תרגום שנעשה באמצעות תיווך של תרגומים לגרמנית מודרנית.
בשנת 2006 יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד שירת הניבלונגים בתרגומו של אריה סתיו.
האפוס תורגם כנתינתו בתרגום שירי והוא כולל הקדמה נרחבת ומאמרים של חוקרים ידועים בנושא.
"שירת הסטיקר" הוא שיר מחאה עברי שנכתב על ידי דויד גרוסמן והולחן על ידי חברי להקת הדג נחש, שביצעה אותו.
השיר, שבו מתארחת אהובה עוזרי, המנגנת על בולבול טרנג, יצא בשנת 2004 ושולב באלבומה של הלהקה "חומר מקומי".
מילות השיר משלבות טקסטים הלקוחים מסטיקרים שונים בנושאי פוליטיקה, דת וחברה.
גרוסמן סיפר שהתחיל לאסוף סטיקרים, ולבקש ממשפחתו לאסוף סטיקרים, בעקבות רצח יצחק רבין ב-1995. לאחר שאסף כ-120 סטיקרים החל להרכיב מהסטיקרים מילים לשיר ראפ.
בעקבות עצת ילדיו יצר קשר גרוסמן עם שאנן סטריט, סולן הדג נחש, במטרה שהלהקה תלחין ותבצע את השיר.
חברי הלהקה ביקשו להוסיף סטיקרים נוספים במטרה להפוך את השיר לקליל יותר, כמו "טסט בירכא", ולהחליף את הסטיקר "מוות לערבים" באמרה "מוות לערכים", משום שהם סברו שהוא קיצוני מדי.
הלחן התבסס על מקצב בס של סקסופון בריטון.
עיקר הסטיקרים, וכלל הפוליטיים שבהם, מושרים בטון מיליטנטי, ולעומתם סטיקרים בעלי אווירה קלילה יותר מושרים במבטאים וטונאציות שונות.
בבית האחרון בשיר מושמעות מילים טעונות כגון "לחסל", "להדביר" ו"להרוג" במטרה להביע מחאה על קלות השימוש במילים לוחמניות.
בראיון רדיו אמר גרוסמן כי סיסמה אחת איננה קיימת בסטיקר והיא הומצאה על ידו, אולם לא הסכים לגלות באיזו מילה מדובר.
בקליפ נראים אנשים ממגזרים שונים בחברה הישראלית, כשהטקסטים המושמים בפיהם הפוכים לעיתים למצופה מהם מלכתחילה (כך למשל בחור עם כיפה סרוגה אומר "דור שלם דורש שלום" או ערבי עם כאפיה אומר "אין שלום עם ערבים" או ברקע של אישה חרדית שמחזיקה תינוק נשמע המשפט "קרבי זה הכי, אחי").
לקראת סוף הקליפ מודבקים עשרות סטיקרים על מראה, כמטפורה על כך שמרוב סטיקרים, הזהות בחברה הישראלית מטשטשת.
בקליפ של שנת 2019 מוצגים הזמרים שרים בפיצול מסך, קטעים מהקליפ המקורי וקטעים מההופעות של השיר בדגש על קטעים שבהם רואים את אהובה עוזרי.
עם צאתו זכה השיר להצלחה ניכרת.
לאחר שב-23 במאי 2004 הוצג כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', הוא צעד במשך 12 שבועות – מהם ארבעה שבועות ברצף (החל ב-20 ביוני) בראש המצעד.
במצעד השנתי של התחנה לשנת תשס"ד הוא דורג במקום השלישי, והדג נחש, שהיה זה שירה היחידי במצעד באותה שנה, זכתה בתואר "להקת השנה".
השיר זכה במקביל גם במקום הראשון במצעד השנתי של אתר ynet לשנת תשס"ד, שגם בו נבחרה הלהקה ללהקת השנה.
בסיכום השמעות השירים בתחנות קול ישראל, גלי צה"ל וגלגלצ ובערוץ המוזיקה 24 בשנת 2004 עלה כי "שירת הסטיקר" היה השיר המושמע ביותר; הייתה זו הפעם הראשונה ששיר היפ הופ היה השיר המושמע ביותר בכלי התקשורת בישראל.
בשנת 2005 קיבל השיר את התואר "רינגטון פלטינה" מחברת סלקום, על 40,000 הורדות.
ב-2018 זכה "שירת הסטיקר" במקום הראשון במצעד שירי המחאה הישראליים של כל הזמנים שערכה תחנת הרדיו כאן גימל לרגל חגיגות ה-70 לישראל.
בנוסף יצאה בטלוויזיה החינוכית תוכנית בשם "שירת הסטיקר", המספרת על ההיסטוריה מאחורי סטיקרים שונים ומביאה את הדעות של המרואיינים בעניינם.
ב-20 במאי 2019 הוציאה הלהקה גרסה מחודשת של השיר כהצדעה לעמותות בישראל הפועלות בהתנדבות.
שבו השתתפו בין היתר פלד, גל ניסמן, עמרי גליקמן, דני סנדרסון, רונה קינן, תומר יוסף ועוד.
שירת היפה והחיה היא שיטת שירה הנפוצה בעיקר במטאל הגותי, בה יש שילוב בין שירה נשית מלודית, לעיתים קרובות בקול סופרן, לנהמות גרואלינג או בס צרוד מצד הזמר.
כבר באמצע שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 להקות דום מטאל שילבו לעיתים שירה נשית נקייה לצד הסולן.
השיר המפורסם ביותר של שלב זה הוא Gothic של Paradise Lost שניגנה אז דום-דת'.
שילוב זמרת נשית על בסיס קבוע החל מהמחצית השנייה של שנות ה-90 בנורווגיה, אז להקות כמו Theatre of Tragedy, Trail of Tears, Tristania ו-The Sins of Thy Beloved החלו לשלב זמרת סופרן או מצו סופרן קלאסי על בסיס קבוע לצד גרואלינג שביצע הסולן של הלהקה.
להקות אלה פיתחו את סוגת המטאל הגותי הסקנדינבי שלצד שירת היפה והחיה הציג גם קלידים, כינור וליווי של מקהלה בשיריו.
חלק מלהקות המטאל הגותי התפתחו ללהקות מטאל סימפוני ושילבו זמרות בעלי הכשרה אופראית לצידן.
לעומתן, להקות אחרות, כגון Within Temptation, התרככו וויתרו על שירת היפה והחיה לטובת שירה נשית בלבד.
אף ששירת היפה והחיה היא אחד המאפיינים של המטאל הגותי ניתן למצוא להקות מטאל גותי שבהן יש רק זמר זכר או רק זמרת נקבה, ללא שילוב בין שני הסגנונות.
כמו כן, ישנן להקות מטאל, כמו Nightwish, שמשלבות לעיתים שירה בסגנון זה אך הן אינן להקות מטאל גותי.
סגנון שירת היפה והחיה משלב בין הרכות והקול הצלול של השירה הנשית (בעיקר כשמדובר בקול סופרן) לבין החספוס והעוצמה של שאגת הגרואלינג (בקול באס).
בדרך כלל הזמר והזמרת שרים בנפרד, בתורות, כל אחד חלק אחר מהשיר, אך לעיתים הם גם שרים ביחד שורות או בתים שלמים.
ברוב להקות המטאל הגותי המבצעות את שירת היפה והחיה, קטעי הגרואלינג ארוכים יותר מקטעי השירה הנשית, אך לרוב את הפזמונים (בתים החוזרים על עצמם בשיר) מבצעת הזמרת.
ישנן להקות, כמו טריסטניה, שלצד שירת היפה והחיה משלבות גם שירה גברית נקייה ואף ליווי של מקהלה.
טריסטניה: ויבקה סטנה (מצו-סופרן לירי) ומורטן ולנד (גרואלינג וגיטרות).
The Sins of Thy Beloved: אניטה אוגלנד (סופרן), גלן מורטן נורדבה וארילד כריסטנסן (גרואלינג וגיטרות).
אפיקה: סימונה סימונס (מצו-סופרן עד אלט) ומארק יאנסן (גרואלינג וגיטרות).
Draconian: אנדרס יאקובסון (גרואלינג) וליסה יוהנסון (מצו סופרן) והייקה לנגהנס (אלט).
Theatre of Tragedy עם הזמרת ליב קריסטין (שירה נשית) לצד גראולינג.
Beyond Forgiveness: טליה הויט (סופרן), ריצ'רד מרקוס (גרואלינג) וגרג ויטוור (גרואלינג וצרחות בלאק מטאל).
ככלל, מסורת קהילת ביתא ישראל מתייחדת מיתר מסורות היהדות, זו מסורתה של "העדה היהודית היחידה ששמרה על יהדותה במנותק מעם ישראל.
אלפיים שנה שהעדה הזו לא יודעת מהם יהודים אחרים, אבל שומרת על יהדותה במנותק." כחלק מכך, שירת הקודש של ביתא ישראל מבוצעת עם מלודיה וחלק מן התפילות מלוות בנגינה על כלי הקשה וריקוד, מסורות שבטלו ביתר קהילות ישראל אחר חורבן בית המקדש.
שירת הקודש של ביתא ישראל משלבת ציטוטים ופראפרזות על שורות מן הכתבים הקדושים לקהילה.
חלק מן הרפרטואר של שירת הקודש הועלה על הכתב, אך מספר רב של תפילות מועבר מדור לדור בעל פה.
כלל התפילות מבוצעות עם מלודיה, רובן בסגנון ביצוע גמיש, במקצב משתנה ופיוטי.
ישנם אי אילו הבדלים במסורות של אזורי היישוב המרוחקים באתיופיה, מודוסים אזוריים, אך הבדלים אלו הם משניים בהתייחס לאלפי השנים שבהן הקהילה התרכזה באזור יחיד וחיה מסורת אחת.
שירת הקודש מבוצעת כחלק מטקסי פולחן הכוללים תפילות, ברכות ודרשות, כאשר התפילות מהוות את החלק העיקרי.
את הברכות והדרשות נושאים בדיבור ואילו את התפילות תמיד שרים.
הטקסים מבוצעים כמעט רק על ידי הכהנת, בעוד יתר הקהל מאזין ומגיב רק באמירת 'אמן', 'מאהרה' (רחמים) או קריאת 'הללויה'.
שירת התפילות משתנה מביצוע לביצוע אך האלתורים משתייכים כולם לאותה מסורת.
אחידות זו עומדת על חזרה מבנית ותוכנית, הן במלל והן בלחן.
למעשה במסורת השירה הקדושה של ביתא ישראל אין יצירות סגורות ומקובעות, אך תמיד חלקים ניכרים מטקסט ספציפי, או מוזיקה ספציפית, מופיעים בביצועים השונים של היצירה.
גם הקשר בין מוזיקה וטקסט אינו קבוע - כל טקסט עשוי להופיע עם מלודיות שונות, ממש כפי שכל מלודיה עשויה להופיע עם טקסטים שונים.
גמישות זו חלה גם לגבי השימוש בכלים מוזיקליים.
את הטקסט הליטורגי מכנים הכהנים (הקסים) קַלוץ', ואת המוזיקה הליטורגית זֶמֵה.
המילה 'זמה' משמשת רק במסגרת ההתייחסות לשירת קודש.
זמה משמשת לציון כל מלודיה ליטורגית, רצ'יטטיבית או קצבית.
למרות ההפרדה המושגית בין טקסט ומוזיקה, ולמרות הגמישות בחיבור בין טקסט ומוזיקה, מבחינת הקסים שני האלמנטים הם בלתי-נפרדים, הוויה אחת, שתמיד תופיע בליווי שני האלמנטים.
לימוד שירת הקודש נעשה במסגרת ההכשרה של הכהנים לתפקידם.
עד שנות ה-70 הכשרה זו נעשתה על ידי נזירים וארכה בין 7 ל-10 שנים.
תהליך הלמידה של שירת הקודש כלל בחינה והאזנה, לרוב של הטקסט והמוזיקה יחדיו.
הנזיר שמילא את התפקיד החשוב ביותר בפיתוח שירת הקודש של הקהילה הוא אבא צברה שחי במאה החמש-עשרה וקבע את נוסח התפילות של ביתא ישראל.
אבא צברה הלחין כמה מתפילות העדה וכתב כמה ספרים ליטורגיים.
הטקסטים של שירת הקודש שאולים משני מקורות: ה'מָזְמוּר דָוְיִטְ', ספר תהילים, וה'מֵצְהַף קֶדְוּסְ', ספר המכיל את התנ"ך וכמה ספרים חיצוניים.
הטקסטים עשויים להכיל ציטוטים ו/או פרפרזות.
מרבית הטקסטים מבוצעים בשפת געז וחלק בשפת אגאו, שפות המובנות היום בעיקר לקסים.
הטקסט מהווה את תמצית התפילה ומוליך את המוזיקה.
מרבית המוזיקה המשמשת לשירת הקודש היא הברתית - לכל הברה בטקסט תו מוזיקלי - ונוצרת מן הארטיקולציה של הטקסט.
במספר רב של התפילות המוזיקה בנויה גם על מעברים בין מקטעים המבוצעים על ידי כהן אחד או שניים לשירה של מקטעים על ידי קבוצה של כהנים המשמשים כמקהלה.
ישנם שלושה סוגים בסיסיים של מעברים:
אנטיפונאליים - המקהלה חוזרת על היחידה המוזיקלית-טקסטואלית שבוצעה על ידי הסולן.
משלימים - המקהלה משלימה את היחידה המוזיקלית-טקסטואלית של הסולן או סוגרת את זו בנוסחה מקוצרת המשלימה את המשפט המוזיקלי.
המיולים - שירת הסולן והמקהלה חופפת ויוצרת המיולה.
השימוש בכלי נגינה לליווי שירת הקודש הוא ייחודי לקהילת ביתא ישראל במסורת הליטורגית היהודית.
לטענת הכהנים השימוש בכלי נגינה נעשה בהשראת ספר תהילים.
בין כלי הנגינה ניתן למצוא רק כלי הקשה, ומנגנים בהם רק בחגים ומועדים, ימות צום, חתונות ולוויות.
השימוש בכלים נאסר בשבתות וביום כיפור.
כלי הנגינה המשמשים את ביתא ישראל הם:
נֶגַרית - תוף דמוי חבית, העשוי חרס ועור פרה.
השם 'נגרית' נגזר מן הפועל 'נגרה' שמשמעותו 'לדבר'.
תפקיד הנגרית, לפי הכהנים, הוא לפתוח את הלב ולפרש את הטקסט.
קַצְ'ל - גונג דמוי דיסק בגדלים שונים, עליו מכים במקל מתכת קטן המעוקל בקצהו.
משמעות המילה קצ'ל היא 'להתאים', והיא מרמזת על תפקידו הריתמי.
סנסל - סוג של סיסטרום מתכתי הבנוי מידית ומסגרת המחוברת אליו, ומיתרי מתכת.
הנגינה בסנסל ובקצ'ל נעשית בו זמנית.
קֶבֶרו - תוף דומה לנגרית אך קטן יותר.
מנגנים בקברו בחתונות ובאירועים שמחים אחרים.
כמו כן, הוא עשוי לשמש בתפילות במקרים בהם חסר נגרית.
בנוסף לכלים אלו משתמשים הכהנים גם במטות התפילה שלהם וברקיעת רגליים.
את התפילה מלווה בנגינה מספר קטן של כהנים, בדרך כלל לא יותר משניים.
גם בחגים, רק תפילות מסוימות מלוות בנגינה על כלים.
עם זאת, לכלים אין תפקיד קבוע וניתן לבצע את כל התפילות בלעדיהם.
הנגינה על כלי עשויה להשתנות מתפילה לתפילה כמו המוזיקה והטקסט.
קהילת ביתא ישראל משתמשת בדרך כלל רק בנגרית.
כלי הנגינה מדגישים את המימד הריתמי של התפילות.
במרבית התפילות כלי ההקשה יוצרים דפוס קצבי גמיש המבנה את המוזיקה.
ביתר התפילות אין להם תפקיד מבני, ואף לא דפוס חזרה, והם משמשים רק לעיטור.
התרבות של ביתא ישראל במקורה היא תרבות בעל פה, שהקלטות וכתיבת תווים הן זרות לה.
עובדה זו העמידה אותה בסכנת הכחדה עם התרחקות הדור הצעיר מן המסורת ואימוץ התרבות הישראלית.