tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מילא את חובותיו בכישרון ובהצלחה, ואף שהוקיע באומץ את השליטים האריסטוקרטים של רומא, הוא זכה בחסד ובהערכה של האפיפיור, שהעניק לו תפקיד רשמי בחצרו.
לאחר שחזר לרומא באפריל 1344, עבד קולה במשך שלוש שנים עבור המטרה הגדולה של חייו: השבת העיר לעמדת הכוח הקודמת שלה.
הוא אסף קבוצת תומכים, שטוו תוכניות ואספו אמצעי לחימה, ולבסוף הכל היה מוכן למרד.
ב-19 במאי 1347 הזמינו כרוזים את העם לפרלמנט בקפיטול, וב-20 במאי, יום ראשון, התקיים הכינוס.
לבוש בשריון מלא ובהשתתפות נציג האפיפיור, עמד קולה בראש תהלוכה לקפיטול, שם פנה לקהל הנאסף, ודיבר "ברהיטות מרתקת על השעבוד והגאולה של רומא".
הוא הודיע על סוף שלטונם של האצילים מבית אורסיני ובית קולונה.
"סדרת חוקים חדשה פורסמה והתקבלה בשבחים, וסמכות וכוח בלתי מוגבלים ניתנו למנהיג המהפכה".
במקום לדכא את המרד עזבו האצילים את העיר או הסתתרו, וכמה ימים לאחר מכן קיבל ריינצו את התואר טריבון (Nicholaus, severus et clemens, libertatis, pacis justiciaeque tribunus, et sacræ Romanæ Reipublicæ liberator, בלטינית "ניקולס, המקפיד והרחמן, טריבון החירות, השלום והצדק, ומושיע הרפובליקה הרומית הקדושה").
קולה שלט בעיר במשפט צדק שעמד בניגוד בולט לשלטון הקודם של אי סדר.
כתוצאה מהנהגתו, התקבל הטריבון בבזיליקת פטרוס הקדוש בשירת בוא, רוח בורא, בעוד שבמכתב הפציר בו המשורר פטרארקה להמשיך בעבודתו הגדולה והנאצלה, בירך אותו על הישגיו בעבר, וכינה אותו קאמילוס, ברוטוס ורומולוס החדש.
כל האצילים נכנעו, אם כי בחוסר רצון רב; הדרכים פונו משודדים; כמה אירועים של ענישה חמורה הרתיעו את העבריינים, והטריבון נחשב בעיני רבים כמי שישיב את תהילת רומא ואיטליה.
ביולי, בצו שהופץ בתהודה נרחבת, הוא הכריז על ריבונות העם הרומי על האימפריה, אך לפני כן הוא החל לעבוד על משימתו להחזיר את סמכותה של רומא על הערים והמחוזות של איטליה, להפוך את העיר מחדש ל- .
הוא כתב מכתבים לערי איטליה, וביקש מהן לשלוח נציגים לאספה שתתכנס ב-1 באוגוסט 1347, אז תישקל הקמת פדרציה גדולה בראשות רומא.
ביום המיועד הופיעו מספר נציגים, וקולה הוציא צו שציטט את לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ויריבו קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וכן את האלקטורים האימפריאליים וכל האחרים הנוגעים בסכסוך, להופיע בפניו במטרה שהוא יפסוק.
למחרת נחוג חג אחדות איטליה, אך לא לזה ולא לפגישה הקודמת היו תוצאות מעשיות.
עם זאת, כוחו של קולה הוכר בממלכת נאפולי, משם פנו אליו גם ג'ובאנה הראשונה, מלכת נאפולי וגם אויבה המר, לאיוש הראשון, מלך הונגריה, בבקשת הגנה וסיוע, וב-15 באוגוסט 1347 בפאר רב הוא הוכתר כטריביון.
ההיסטוריון הגרמני בן המאה ה-19 כתב שטקס זה "היה הקריקטורה הפנטסטית שסיים את האימפריום של קרל הגדול.
עולם שבו פעולה פוליטית הייתה מיוצגת במסווה שכזה היה בשל להפיכה, או שניתן היה להצילו רק על ידי רפורמציה נפשית גדולה".
לאחר מכן הוא כלא, אך עד מהרה שחרר את וכמה אצילים אחרים שדיברו עליו בזלזול, אך כוחו כבר החל לדעוך.
דמותו של קולה די ריינצו תוארה כשילוב של ידע, דיבור רהוט והתלהבות למצוינות אידיאלית, בשילוב עם יהירות, חוסר ניסיון, חוסר יציבות וביישנות פיזית.
כאשר התכונות האחרונות הללו הפכו בולטות, הן האפילו על מעלותיו וגרמו לשכוח את יתרונותיו.
ממשלו היה יקר, וכדי לעמוד בהוצאותיו הרבות הוא נאלץ להטיל מיסים כבדים על העם.
הוא פגע באפיפיור ביהירותו ובגאוותו, וגם באפיפיור והן בקיסר בהצעתו להקים אימפריה רומית חדשה, שריבונותה תהיה תלויה ישירות ברצון העם.
באוקטובר, מינה קלמנס נציג שידיח אותו ויביא אותו למשפט, והסוף היה ברור באופק.
כתוצאה מצעד זה אספו האצילים הגולים חיילים, והמלחמה החלה בסביבת רומא.
קולה די ריינצו השיג סיוע מלאיוש מלך הונגריה ומאחרים, וב-20 בנובמבר הביסו כוחותיו את האצילים בקרב פורטה סן לורנצו (Porta San Lorenzo), ממש מחוץ לשער טיבורטינה, קרב שבו הטריבון עצמו לא לקח חלק, אך בו האויב המר ביותר שלו, סטפנו קולונה, נהרג.
אבל הניצחון הזה לא הציל אותו.
הוא העביר את זמנו במשתאות ובתחרויות, בעוד שבבולה גינה אותו האפיפיור כפושע, עובד אלילים וכופר.
קולה נבהל וב-15 בדצמבר, הוא ויתר על ממשלתו וברח מרומא.
הוא חיפש מקלט בנאפולי, אך עד מהרה עזב את העיר הזו ובילה למעלה משנתיים במנזר פרנציסקני בהרי אברוצו.
כשיצא מבדידותו, נסע קולה לפראג ביולי 1350, וביקש את הגנתו של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בהוקיעו את כוחו החילוני של האפיפיור, הוא הפציר בקיסר לחלץ את איטליה, ובמיוחד את רומא, מידי מדכאיהן; אך קרל לא נעתר להפצרותיו ושם אותו בכלא למשך יותר משנה ב, ולאחר מכן מסר אותו לאפיפיור קלמנס השישי.
באביניון, לשם הובל באוגוסט 1352, נשפט קולה על ידי שלושה קרדינלים, ונידון למוות, אך פסק דין זה לא בוצע, והוא נשאר בכלא למרות בקשות של פטרארקה לשחרורו.
בדצמבר 1352 מת קלמנס, ויורשו, האפיפיור אינוקנטיוס השישי, שהיה להוט להנחית מכה ניצחת על האצילים ששלטו ברומא, ראה בטריבון לשעבר כלי מצוין למטרה זו, ועל כן חנן ושחרר את ריינצו.
לאחר ששוחרר, שלח האפיפיור את קולה לאיטליה עם השליח מיופה הכוח, , והעניק לו את התואר סנאטור.
לאחר שאסף כמה שכירי חרב בדרך, נכנס קולה לרומא באוגוסט 1354, שם התקבל בשמחה רבה והחזיר לעצמו במהירות את עמדת הכוח הקודמת שלו.
אבל תקופת כהונתו האחרונה הייתה קצרה אף יותר מקודמתה.
לאחר שצר לשווא על מבצר פלסטרינה, הוא חזר לרומא.
הוא לכד את שכיר החרב , שהומת, וכעבור זמן, בעקבות מעשים אכזריים ושרירותיים אחרים, הוא איבד עד מהרה את חינו בעיני העם.
ב-8 באוקטובר 1354 פרצה מהומה.
קולה ניסה לפנות אל הציבור, אך הבניין בו עמד הוצת, ובזמן שניסה להימלט כשהוא מחופש הוא נרצח על ידי ההמון.
קולה די ריינצו היה הגיבור של אחת האודות של פטרארקה, ספיריטו ג'נטיל (Spirito gentil).
לאחר שדגל הן בביטול כוחו החילוני של האפיפיור והן באיחוד איטליה, צץ קולה מחדש במאה ה-19, והפך לדמות רומנטית בקרב לאומנים ליברלים פוליטיים ואומצה כמבשרו של הריסורג'ימנטו (Risorgimento, "איחוד איטליה") של המאה ה-19, כמי שנאבק למען שתי מטרות אלו ובסופו של דבר השיג אותן.
חייו וגורלו של קולה די ריינצו היוו נושא לרומן מאת אדוארד בולוור-ליטון (1835), מחזות טרגיים מאת (1826), (1828), (1837) ופרידריך אנגלס (1841), וגם של כמה בתים מהיצירה "העלייה לרגל של האביר הרולד" (1818) מאת לורד ביירון.
האופרה המצליחה הראשונה של ריכרד וגנר, ריאנצי (דרזדן, 1842), המבוססת על הרומן של בולוור-ליטון, התבססה על קולה כדמות מרכזית, ובמקביל, בלי לדעת על ההפקה של דרזדן, ג'וזפה ורדי, פטריוט נלהב של הריסורג'ימנטו ואנטי-קלריקלי, שקל הפקה של סיפורו של קולה די ריינצו.
בשנת 1873 - שלוש שנים בלבד לאחר שממלכת איטליה החדשה כבשה את רומא מידי כוחות האפיפיור – תוכנן רובע פראטי, כאשר הרחוב הראשי של הרובע החדש הוא "ויה קולה די ריינצו" וכיכר בולטת, פיאצה קולה די ריינצו.
בכוונה, השם הוענק דווקא לרחוב המחבר את הטיבר לוותיקן - בזמנו המטה של הכנסייה הקתולית שעדיין הייתה רחוקה מלהשלים עם אובדן כוחה החילוני.
כדי להדגיש עוד יותר, פיאצה דל ריסורג'ימנטו הייתה ממוקמת בקצה המערבי של ויה קולה די ריינצו, ונוגעת ישירות במטה הכנסייה.
בשנת 1877 הוצב פסל של הטריבון מאת , למרגלות גבעת הקפיטולין ברומא.
ברומא, ברובע ריפה, בסמוך לבוקה דלה וריטה, עדיין קיים בית מעוטר לבנים מימי הביניים, המכונה "בית פילאטוס", אך ידוע גם כביתו של קולה די ריינצו (למעשה הוא היה שייך למשפחת האצולה ).
המשורר והמחזאי האירי כתב דרמה בשנת 1881 בשם "הטרגדיה האמיתית של ריינצי טריביון רומא" (The True Tragedy Of Rienzi Tribune Of Rome).
כתוב בסגנון שייקספירי, הוא במידה רבה מדויק היסטורית.
מחזות על קולה די ריינצו נכתבו גם על ידי הסופרים הפולנים של סוף המאה ה-19, ו, ששרטטו קווי דמיון בין המרד של ריינצו לבין המאבק הפולני לעצמאות.
מכתביו, בעריכת א' גבריאלי (A.
Gabrielli), פורסמו בכרך השישי של Fonti per la storia d'Italia ("מקורות לתולדות איטליה", רומא, 1890).
לדברי אוגוסט קוביצק, חבר ילדות של אדולף היטלר, היה זה בהופעה של האופרה ריאנצי של ריכרד וגנר שהיטלר, כנער, ראה את החזון האקסטטי הראשון שלו על .
בשל הרטוריקה הדמגוגית שלו, המשיכה העממית ורגשותיו האנטי-ממסדיים (למוסד האצילות), חלק מהמקורות רואים בו דמות פופוליסטית מוקדמת ו.
קולדוול היא עיר במחוז קניון שבאיידהו ומושב המחוז.
האוכלוסייה הייתה 59,996 בזמן מפקד 2020 של ארצות הברית.
קולדוול נחשבת לחלק ממטרופולין העיר בויסי.
קולדוול היא המיקום של מכללת איידהו.
מיקומה הנוכחי של קולדוול הוא לאורך מעבר טבעי לפנים היבשת וצפון מערב הפסיפיק של ארצות הברית.
שבטים אינדיאנים מהחוף המערבי, צפון איידהו ועד קולורדו היו מגיעים לגדות נהר בויזי לירידים שנתיים, או מפגשים.
מגלי ארצות וסוחרים אירופאים, ברזילאים, ארמנים וכמה חוקרים אוסטרלים הלכו עד מהרה בשבילים שהותירו ילידים אמריקאים ומהגרים מלאי תקווה חישלו מאוחר יותר את שביל אורגון והלכו בשבילים, שעכשיו היו מוקשחים, כדי לשפר את חייהם במדינת אורגון.
לפי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, לעיר שטח כולל של 57.3 קילומטרים רבועים, מתוכם, 57.14 קילומטרים רבועים הם שטח יבשתי ו-0.16 מים.
צפיפות האוכלוסין הייתה 2,625.4 אנשים לכל מייל רבוע (1,631.4 נפש לקילומטר רבוע).
ההרכב הגזעי של העיר היה 69.1% לבנים, 0.4% אפרו אמריקאים, 1.3% ילידים אמריקאים, 0.8% אסייתים, 0.2% תושבי האי האוקיינוס השקט ו-8.4% משני גזעים או יותר.
אלה ממוצא היספני או לטיני היוו 37.5% מהאוכלוסייה.
56.7% מהאוכלוסייה היו לבנים שאינם היספנים.
32.9% מהאוכלוסייה היו מתחת לגיל 18, ו-9.2% היו מתחת לגיל 5. אנשים מעל גיל 65 היוו 9.4% מהאוכלוסייה.
ההרכב המגדרי של העיר היה 51.1% נשים ו-48.9% גברים.
ההכנסה החציונית של משק הבית הייתה 59,795 דולר, וההכנסה החציונית לנפש הייתה 21,521 דולר.
12.1% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני.
ריצ'רד קולה אמבומבו הוא כדורגלן מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו המשחק בעמדת החלוץ בהפועל עירוני עפולה.
אמבומבו גדל במחלקת הנוער של ויטה קלאב, ממנה הושאל למשך תקופה קצרה למחלקת הנוער של אנדרלכט.
הוא ערך שלוש הופעות במדי הקבוצה הבוגרת של ויטה קלאב, בהן הבקיע שני שערים.
הוא הושאל מהמועדון לקבוצות בירסחוט מליגת המשנה הבלגית וא.ס.
ב-21 בינואר 2019 חתם בקייסר מליגת העל הקזחית.
הוא ערך 26 הופעות ליגה במדי המועדון בעונת , בהן הבקיע תשעה שערים.
הוא זכה עם המועדון בגביע הקזחי.
ב-21 בינואר 2020 חתם בריגה מליגת העל הלטבית.
הוא ערך 23 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 13 שערים, וזכה עם המועדון באליפות לטביה בעונת .
ב-5 במרץ 2021 הושאל לסודובה מריאמפולה מליגת העל הליטאית.
הוא ערך 17 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-30 בספטמבר 2021 חתם בדיבא אל-חיסן מליגת המשנה של איחוד האמירויות הערביות.
הוא לא ערך הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-7 בינואר 2022 חתם בסודובה מריאמפולה מליגת העל הליטאית.
בקדנציה זו ערך 25 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 11 שערים, וזכה עם המועדון בסופר קאפ הליטאי.
ב-11 בינואר 2023 חתם בנורת'איסט יונייטד מליגת העל ההודית.
ב-4 במאי 2023 חתם בתלאווי מליגת העל הגאורגית, במדיה ערך שבע הופעות ליגה.
ב-4 ביולי 2023 חתם בהפועל ניר רמת השרון מהליגה הלאומית.
ב-3 ביוני 2024 חתם בהפועל עפולה.
ב-6 בינואר 2025 חתם בהפועל עכו.
ב-14 בספטמבר 2025 חזר להפועל עירוני עפולה.
קולה שייקר היא להקת רוק פסיכדלי אנגלית שבראשה עומד הסולן, קריספיאן מילס.
הלהקה הגיעה לגדולה בתקופת הפוסט-בריטפופ של סוף שנות ה-90. קולה שייקר זכתה להצלחה מסחרית בבריטניה בשנים 1996–1999, כשהיא מדורגת במספר 10 להיטים מובילים במצעד הסינגלים הבריטי, כולל "Tattva" ,"Hey Dude GovindaHush" ו־Sound of Drums.
K, אלבום הבכורה של הלהקה, הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי.
הלהקה ידועה בעניין שלה במוזיקה הודית מסורתית, בתרבות ובמיסטיקה.
השירים המפורסמים ביותר שלה, כולל "טטווה" ו"גובינדה", כוללים מילים שנכתבו בסנסקריט.
השם קולה שייקר עצמו נבחר בהשראת המלך Kulasekhara, מלך הודי מהמאה ה-9. בנוסף, רבים משירי הלהקה כוללים כלי נגינה הודיים מסורתיים, כמו סיטאר, טמבורה וטאבלה, לצד נגינה מערבית כבדה בגיטרה.
למרות ההצלחה המסחרית, הלהקה לא זכתה לביקורות חיוביות בקרב מבקרים רבים, כאשר סיימון פרייס של האובזור תיאר אותם ב-2014 כ"להקת בדיחה".
קולה שייקר התפרקה בספטמבר 1999, אך התאחדה מחדש בשנת 2004. אלבומה השלישי של הלהקה, Strangefolk, יצא ב-2007, והרביעי שלהם, Pilgrims Progress, יצא ב-2010. הלהקה חזרה עם סיבוב הופעות אירופאי מוצלח יחסית ועם אלבום חדש K 2.0 ב-2016, אשר התקבל היטב הן על ידי התקשורת והן על ידי המעריצים.
לאחר הפסקה ממושכת, הלהקה הוציאה את אלבומה השש ביוני 2022. לאלבום קדם סיבוב הופעות בבריטניה.
בשנת 1988 פגש קריספיאן מילס (נכדו של סר ג'ון מילס ובנם של השחקנית היילי מילס ובמאי הקולנוע רוי בוטינג) את אלונזה בבן במכללת ריצ'מונד על התמזה אשר בדרום מערב לונדון.
השניים המשיכו לנגן יחד בלהקה בשם Objects of Desire, שהוקמה מאוחר יותר באותה שנה.
ההרכב הראשוני של הלהקה כלל את מילס בגיטרה מובילה, בוואן בבס, ריצ'רד קייב בתופים (עד 1990) מאוחר יותר מרקוס פרנץ' (המכונה פרוג) בתופים, ליי מוריס בגיטרה קצב, ומרקוס מקליין בשירה מובילה.
ב-1991 הצטרף ללהקה פול ווינטרהארט, והחליף את פרנץ' בתופים.
במהלך תקופה זו, קריספיאן ואלונזה היו אחראים גם על הפעלת ה-Mantra Shack, מועדון לילה פסיכדלי בחלק האחורי של החלקה על הקרח של ריצ'מונד, וכתוצאה מכך, חברי הלהקה היו מופיעים לעיתים קרובות במקום.
The Objects of Desire התפרקה בתחילת 1993. לאחר הפירוק יצא מילס למסע עלייה לרגל רוחני, וטייל ברחבי הודו.
לטיול הייתה השפעה עמוקה עליו והוא טיפח עניין בתרבות ההודית ובהינדואיזם.
עם שובו לבריטניה הקים מילס להקה חדשה בשם The Kays, עם וינטרהארט, בוואן ובן דודו של מילס סול דיסמונט (בנו של הפוליטיקאי הברמודיאן ראסל דיסמונט) בשירה.
הופעת הבכורה החיה של הלהקה הייתה בפסטיבל גלסטונברי ב-1993. בתוך שנה, דיסמונט עזב את הלהקה, רק כדי להחליף את העוגב ג'יי דרלינגטון, שהיה בעבר חבר בכמה להקות תחיית תת-תרבות המוד.
לאחר שנתיים של סיבוב הופעות והקלטות, הקייס בחרו לשנות את שמם ואת הכיוון המוזיקלי שלהם.
במאי 1995, מילס הציע ללהקה לקחת את השם קולה שייקר, לכבודו של אחד משנים-עשר האלווארים (הקדושים של דרום הודו), הקיסר ההודי והאיש הקדוש מהמאה התשיעית, המלך קולאשקהארה.
בתרבות ההודית, השם קולאשקהארה נחשב למזל או מועיל, וזה מצא חן בעיני חברי הלהקה.
מילס גם טען שהמוזיקה של קולה שייקר צריכה ללכת לכיוון רוחני ומיסטי יותר בעתיד, בהתאם לעניין הגובר שלו בפילוסופיה של גאודיה ואישנביזם.
הדגש על המיסטיקה והנגינה ההודית, בשילוב עם הביטלסקה, שנות ה-60 של המאה ה-20 נגזר מהשפעות שכבר נוכחו במוזיקה של הלהקה, כדי ליצור צליל בעל חוב כבד לפסיכדליה של שנות ה-60.
בספטמבר 1995 קולה שייקר זכו בתחרות בעיר (יחד עם פלסיבו), מה שהביא במהירות לחוזה תקליטים עם קולומביה רקורדס, שהיו להוטים לחתום על להקה אחרת בעלת המשיכה הרב-פלטינה של אואזיס.
העיתונות המוזיקלית והציבור החלו סוף סוף לשים לב ללהקה, והחשיפה הפתאומית הזו הניעה את "Tattva" שהוצא מחדש (והוקלט מחדש) למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
הטיפוס של הלהקה כלפי מעלה נמשך עם הסינגל השלישי שלהם, Hey Dude, שיר רוק מסורתי יותר שהודח מהמקום הראשון רק על ידי שיר של הספייס גירלז שיצא באוגוסט.
בספטמבר יצא אלבום הבכורה של הלהקה K, שהפך לאלבום הבכורה הנמכר ביותר בבריטניה מאז הופעת הבכורה של אלסטיקה בשנה הקודמת.
בסופו של דבר הוא אושר 2×Platinum על ידי BPI בינואר 1997. האלבום המשיך ונמכר ביותר מ-850,000 עותקים בבריטניה (פלטינה כפולה), ועוד 250,000 עותקים נוספים בארצות הברית.
הסינגל הרביעי והאחרון מ-K היה " Govinda", שהגיע למקום הראשון.7 במצעד הבריטי בדצמבר אותה שנה.
"Govinda" הושר לחלוטין בסנסקריט, וערבב גיטרות מתערבלות עם מוזיקה הודית מסורתית.
סך המכירות של כל הסינגלים מ-K הגיע לחצי מיליון.
1997 התחילה מצוין עבור הלהקה עם ארבע מועמדויות לפרסי המוזיקה הבריטית, ולאחר מכן הם זכו בפרס ה-"British Breakthrough Act" בטקס שהתקיים בפברואר.
באותו חודש הם הוציאו קאבר ל-" Hush" (שנכתב במקור על ידי ג'ו סאות' עבור בילי ג'ו רויאל, והמפורסם ביותר בביצוע להקת הארד-רוק הבריטית דיפ פרפל), שהגיע למקום השני במצעדים.
למרות הפרסום השלילי, הלהקה המשיכה עם סט הופעות חיות בקיץ של אותה שנה, כולל T in the Park, Glastonbury ו-V Festival.
הפוקוס במהלך החלק האחרון של 1997 עבר לארצות הברית, שם גם "Tattva" וגם "Hey Dude" זכו לחשיפה לשידור.
להיט 10 במצעד ה-Modern Rock Tracks ו-"Hey Dude" הגיעו למקום גבוה במצעדים והאלבום עצמו הגיע לשיא במקום ה-11 בטבלת Heatseekers והגיע רק למקום מספר 200 במצעד הבילבורד.
EP, Summer Sun, יצא בארצות הברית עבור מעריצי הלהקה שם.
שש הרצועות ב-EP היו כולן B-sides לסינגלים קודמים בבריטניה.
לאחר חילוקי דעות ראשוניים עם ההנהלה, קולה שייקר החלה דרך חדשה עם הסינגל "Sound of Drums" בלבד בבריטניה באפריל 1998, והגיע לשיא במקום השלישי.
אלבום מובטח בקיץ של אותה שנה לא התממש, והמומנטום שיצר הסינגל אבד כתוצאה מכך.
המעריצים היו חייבים לחכות עד פברואר 1999 כדי לשמוע עוד חומרים חדשים מהאלבום השני שעתיד לצאת.
האלבום השני Peasants, Pigs & Astronauts הוקלט בחלקו על סיפון אולפן בית הסירות, אסטוריה, השייך לגיטריסט דייוויד גילמור (מפינק פלויד).
ברט פינדליי הצטרף ללהקה כנגן כלי הקשה תושב ונשאר עם הלהקה עד להתפרקותה בסוף 1999. ליציאתו של Peasants, Pigs & Astronauts קדם הסינגל "Mystical Machine Gun" שלא הצליח להשפיע בצורה חזקה על המצעדים כמו הסינגלים הקודמים שלהם, הגיע למקום ה-14 ונשאר רק שבועיים ב-40 הראשונים.
האלבום עצמו זכה לביקורות מעורבות, ומכר רק 25,000 עותקים בלבד בשבוע הראשון שלו, כאשר הוא זחל למקום ה-9 במצעד האלבומים, בילה רק 10 שבועות ב-75 המובילים בבריטניה.
האלבום זכה לזהב בבריטניה (מעל 100,000 עותקים נמכרו).
הסינגל השלישי והאחרון מהאלבום, "Shower Your Love" לא הצליח להצית מחדש את המומנטום, ונתקע במקום ה-14, למרות חשיפה בטוף אוף דה פופס.
ביוני הופיעה הלהקה בפסטיבל גלסטונברי והובילה את "פסטיבל הלטאות" בקורנוול באוגוסט 1999, הלהקה ערכה עוד כמה הופעות בפסטיבל, כולל הופעה ב-V99, כתחליף של הרגע האחרון לפלסיבו, לפני שנתנה את ההופעה האחרונה שלה בהולנד בסוף אוגוסט.
בספטמבר של אותה שנה, הלהקה הודיעה על פירוק "אהבתי את הזמן שלי עם Kula Shaker וחוויתי יותר ממה שיכולתי לדמיין", הגיב מילס.
"היה לנו זמן מצוין והיינו להקה מאוד צמודה, אבל מגיע הרגע שבו אתה רוצה לעשות את שלך".
לפני יציאת אלבומה השני הפכה הלהקה למושא מחלוקת סביב התבטאויות שהשמיע מילס ב-NME וב - Melody Maker, בנוגע לצלב הקרס, וכינתה אותו "תדמית מבריקה", אם כי בהקשר של מוצאו ההודי המסורתי.
ה"אינדיפנדנט ביום ראשון" פרסם מאמר בעמוד הראשון באפריל 1997, שבו הדפס מחדש את הערותיו של מילס וטען שהגיטריסט "התעסק בנאציזם".
הפרסום השלילי סביב התקרית, יחד עם חשיפת יתר בתקשורת הבריטית, פגעו במכירות הלהקה.
המאמר של ה-Independent חשף גם ש-The Objects of Desire השתמשו במוטו "אנגליה תקום שוב", והופיעו בוועידה ב-1993 בוומבלי בשם "הונאה עולמית", שבה בין הדוברים היו אנשי תאוריית הקונספירציה הנודעים אוסטאס מולינס ויליאם קופר.
מילס השיב לטענות בפקס ותגובותיו שולבו בכתבה.
מילס הודה ששיחק ב"הונאה עולמית", אך טען שלא הבין עד הסוף את מהות האירוע.
הוא ציין שכעת הוא חש שצלב הקרס, שמקורו מחוץ לנאציזם ומשמעויות שונות בחלקים שונים של העולם, קשור ללא תקנה לנאציזם במערב.
הוא ציין כי הזעם שעוררו הערותיו הוא שהוביל אותו למסקנה זו.
הוא גם הציע גינוי חד משמעי לאידאולוגיה של הימין הקיצוני.
במבט לאחור בראיון שנערך ב-2016, אמר מילס: "חשבנו שאנחנו יותר חכמים ממה שהיינו...
זו הייתה תמימות הנעורית שלנו שנחרשה לתוך עולם המבוגרים".
מילס נכנס לאולפן בשנת 2000 כדי לעבוד על אלבום סולו.
מאוחר יותר באותה שנה, הוא סייר עם קבוצת מוזיקאים תחת השם Pi, תחילה היה המופע הפותח עבור רובי ויליאמס בבריטניה, ולאחר מכן לכמה בכמה הופעות קטנות יותר.
אלבום חדש היה אמור לצאת באביב 2001 על פי האתר הרשמי של מילס וה - NME, אולם חברת התקליטים בבריטניה לא הרגישה שהחומר שהוצע לשחרור מספיק מסחרי, ולכן מילס ניהל משא ומתן על יציאה מהחוזה שלו איתם ב-2001, והמשיך להקליט לשארית 2001 ללא חוזה תקליטים בבריטניה.
הוא ניגן בפסטיבל גלסטונברי ב-2001 עם Suns of Arka.
בתחילת 2002, הוא החל לעבוד עם אנדי ניקסון ודן מקינה, לשעבר מ-Straw, והשלישייה הקימה קבוצה, The Jeevas.
מילס זנח את כל החומרים שהוקלטו בעבר עד לאותה נקודה, אם כי חלק מהרצועות יופיעו מאוחר יותר בתור Jeevas B-Sides.
הם הוציאו שני אלבומים, סיבוב הופעות לאורך 2002 ו-2003, עם כמה תאריכים באמצע 2004. התקליטים שלהם שוחררו בלייבל Cowboy Music שלהם בבריטניה וביבשת אירופה, ועל ידי סוני ביפן.
נעשתה עבודה מהוססת עבור אלבומם השלישי, אך כאשר התברר במהלך 2005 שהרפורמה של Kula Shaker תהיה קבועה, הלהקה התפצלה רשמית.
בוואן הצטרף לג'וני מאר וההילרים בשנת 2000. כפרויקט צדדי, הוא הקים את להקת Shep (שכללה את וינטרהארט בתופים).
הלהקה ניגנה מספר הופעות בשנים 2001–2002 והוציאה כמה קטעים של מוזיקה מוקלטת דרך האינטרנט, אך דבר נוסף לא נשמע עליהם לאחר 2003. וינטרהארט הצטרף ללהקת Thirteen:13, שהתפצלה ב-2001. הוא גם תופף באלבום של Aqualung וכן היה חלק משפ.
דרלינגטון הצטרף לאואזיס ב-2002 כקלידן מטייל (אם כי לא חבר להקה רשמי), ונשאר בתפקיד זה עד לפירוק הלהקה ב-2009.
האלבום השלישי, Strangefolk (שהיה כותרת עבודה של האלבום השני, Peasants, Pigs & Astronauts), יצא ביפן ב-27 ביוני 2007 דרך סוני, באירופה ב-20 באוגוסט 2007 דרך הלייבל של הלהקה, וב-19 בפברואר 2008 בצפון אמריקה.
כל המהדורות מכילות לפחות רצועת בונוס אחת; המהדורה היפנית מכילה שתי רצועות בונוס נוספות.
Narayan נכתב בשיתוף מילס וכללה הופעה ווקאלית שלו.
האלבום הגיע למספר 32 ביפן ומספר 69 בבריטניה.
כדי לנצל את הפרסום סביב הקאמבק של הלהקה, חברת התקליטים מיוזיק קלאב שהוציאה מחדש את האלבום הכפול, טאטווה, הוציאה בחיפזון את: The Very Best Of Kula Shaker ב-16 ביולי 2007, שכלל את כל הרצועות משני האלבומים הראשונים של הלהקה וקומץ רצועות שאינן אלבומים שיצאו בעבר.
ללהקה לא הייתה שום השקעה באספקט כלשהו של השחרור והסכמתם לא הושגה לשחרורו.
הם ביקשו מהמעריצים שלהם לא לקנות את זה.
הלהקה ניגנה בתאריכי חימום בבריטניה מתחילת יוני.
הם המשיכו לנגן חמישה תאריכי פסטיבל בקיץ - בילבאו BBK Live, פסטיבל Culura Quente, הפסטיבל היפני Fuji Rock, פסטיבל PulpIt Rock של נורווגיה ופסטיבל iTunes בלונדון, יחד עם שני תאריכים חד פעמיים - אחד בלונדון ואחד ב סְפָרַד.
תאריכים נוספים בבריטניה וסיבוב הופעות באירופה לאחר מכן בסתיו.
לאחר מכן, הלהקה סיימה את התחייבויות סיבוב ההופעות לשנה עם שתי הופעות אחרונות בנובמבר, אחת באוניברסיטת לסטר ואחרת בפסטיבל Crossing Borders של הולנד.
EP חי הכולל ארבע רצועות מההופעה של הלהקה בפסטיבל iTunes יצא דרך חנויות iTunes במדינות שונות באוקטובר.
סינגל שני מ-Strangefolk, "Out on the Highway" יצא ב-5 בנובמבר 2007, גם הוא זמין רק להורדה מחנות iTunes בבריטניה.
אף אחת מהגרסאות לא השיגה מיקום במצעד הבריטי.
המהדורה הסופית של השנה הגיעה ב-14 בדצמבר - רצועת ההורדה החינמית "Drink Tea (for the Love Of God)" כללה את אלונזה בשירה ומסר בעד שתיית תה במילים.
המסלול לווה בסרטון אנימציה, שפורסם באינטרנט באותו יום, שהופק על ידי בית האנימציה Model Robot.
הלהקה ניגנה בסיבוב הופעות יפני ובסיורים נוספים בבריטניה וביבשת אירופה בתחילת 2008. הם המשיכו לנגן שלושה תאריכים של פסטיבלים אירופיים בקיץ.
ב-28 בספטמבר 2023 הכריזה Kula Shaker שאלבום האולפן ה-7 הקרוב שלהם ייקרא "Natural Magick", וייצא ב-26 בינואר 2024 בכל הפורמטים ושירותי הסטרימינג הגדולים.
האלבום יכיל 13 רצועות ויהיה גם הראשון מאז Peasants, Pigs & Astronauts עם הקלידן המקורי ג'יי דרלינגטון.
אף על פי שהסאונד של הלהקה חייב הרבה ללהקות הרוק הקלאסי של שנות ה-60 וה-70, השירים מרבים לשלב קולים בהשפעה מזרחית ("Govinda") עם נושאים ליריים של מסע רוחני אוניברסלי, תוך שימוש ברעיונות של נשמה ומסירות ממסורות מגוונות למשל, הינדואיזם ("טטווה"), נצרות ("הושענה הגדולה") ואפילו אינדיאנית ("שמש אינסופית").
נואל גלאגר הזמין אותם לתמוך בקונצרטים ההיסטוריים של קנבוורת' אואזיס.
מתחילת הקריירה שלהם, קולה שייקר הובילו לקיטוב בדעת התקשורת בבריטניה.
זה נבע ככל הנראה מתפיסות קדומות בריטיות עתיקות יומין לגבי מעמד וגזע.
לא רק שהם צעירים לבנים ששרו על קרישנה בסנסקריט, הם נתפסו כמגיעים מרקע מיוחס ממעמד הביניים.
בראיון ב-2016, מילס אמר "כשהייתי בבתי ספר פרטיים, קראו לי 'נפוץ', וכשהייתי בבתי ספר ממלכתיים קראו לי 'פוש'.
זה עשה אותי מאוד ציני לגבי כל התוויות האלה".
בשיא הבריטפופ ו'תרבות הבחורים', מגזיני מוזיקה כמו Melody Maker, Select ו-NME התמקדו לעיתים קרובות בזווית המעמדית ולגלגו על ההיקסמות של הלהקה מהתרבות ההודית.
מילס הגיב ב-2016, "הסגנונות המוזיקליים ב-K הם מיינסטרים עכשיו.
[בשנת 1996] אנשים לא ידעו איך להבין את זה או איפה למקם את זה, אז כל מה שנותר לעשות זה ללעוג לזה".
קולדוול היא מנהלה מקומית ב שבמדינת ניו ג'רזי בארצות הברית.
היא ידועה בעיקר כמקום לידתו של נשיא ארצות הברית ה-22 וה-24 גרובר קליבלנד.
הבית שבו נולד קליבלנד הוא כיום מוזיאון לזכרו.
כיום נחשב אזור קולדוול לפרוור של ניוארק ושל ניו יורק.
ב-2010 דירג כתב העת "" את קולדוול כמקום השלישי הטוב ביותר לחיות בו בניו ג'רזי.
קולד וייב הוא ז'אנר מוזיקלי אירופאי רופף שפותח בסוף שנות ה-1970 ותחילת שנות ה-1980. הז'אנר מאופיין בטון לירי מנותק, שימוש בכלי מוזיקה אלקטרוניים ושימוש בסגנון מינמליסטי.
לז'אנר יש מאפיינים מהז'אנרים פוסט-פאנק (Punk), מוזיקה אלקטרונית ומוזיקת הגל החדש.
על פי טום ווטסון ממגזין המוזיקה קראק , "הצליל הקולקטיבי [של קולד וייב] היה מבוקר אך גם 'קר' יותר מזה של קודמיו הסנובים, פאנק עם גרוב דיכאוני".
על פי ווטסון, הז'אנר מאופין ב-"פחות עבודת גיטרה, יותר ניסויים אנלוגיים, מקטעי קצב לוחמניים, ומעל לכל, גישה נלהבת לעשה זאת בעצמך".
לואי פטיסון מהגרדיאן הצהיר כי במהלך שנות ה-1980, להקות קולד וייב צרפתיות, כמו מרטין דופון , Les Provisoires ואסיילום פארטי "התחילו לנגן פוסט-פאנק קודר בשפת האם שלהם, בהשרת הגיטרות הקפואות וצלילי התופים המופקים באולפן של מפיק פקטורי רקורדס, מרטין האנט ".
הז'אנר מבוסס על הצליל הקצבי החשוף של מכונות תופים, גיטרות חשמליות וגיטרות בס.
כמו כן, קולד וייב מאופיין במוטיבים פשוטים, חוזרים ונשנים עם נגינה סגפנית מאוד של כלי הקשה, שלעיתים קרובות מכילה רק מספר מצומצם של רצפים חוזרים.
מילות השירים של יצירות מהז'אנר בדרך כלל התעסקו באֲרָעִיוּת, בשברירות הקיום האנושי ובחוסר התוחלת על מעשים אנושיים.
כמו כן, המבצעים בדרך כלל היו בבגדים כהים, עם איפור חיוור ושיער פרוע וקוצני.
מחוז קולה הוא מחוז באזור הצפון, אוגנדה.
כמו רוב המחוזות האוגנדיים האחרים, הוא נקרא על שם "העיר הראשית" שלו, קולה, שם נמצא מטה המחוז.
מחוז קולה גובל במחוז לירה ממזרח, מחוז אפק מדרום ומחוז אויאם ממערב ומצפון.
קולה, בירת המחוז, ממוקמת כ-28 קילומטרים, בכביש, צפונית-מערבית ללירה, העיר הגדולה ביותר בתת-האזור.
מיקום זה נמצא במרחק של כ-290 קילומטרים, בכביש, צפונית לקמפלה, בירת אוגנדה והעיר הגדולה ביותר בה.
מחוז קולה הוקם כחוק של הפרלמנט והחל לפעול ב-1 ביולי 2010. קודם לכן, השטח היה חלק ממחוז אפק.
המחוז הוא חלק מתת-אזור לנגו, וגרו בו כ-1.5 מיליון תושבים בשנת 2002, על פי מפקד האוכלוסין הארצי.
תת-האזור לנגו כולל את המחוזות הבאים: מחוז אלבטונג מחוז אמולאטאר מחוז אפק מחוז דוקולומחוז קולה מחוז לירה מחוז אוטוק מחוז אויאם
מחוז קולה מחולק לתת-המחוזות הבאים: אבוקה אקאלו אליטו אייר באלה
מפקד האוכלוסין הארצי של שנת 2002 העריך את אוכלוסיית המחוז בכ-165,900. אוכלוסיית המחוז נאמדה ב-231,900 נכון ליולי 2012.
קולה של הינד רג'ב הוא סרט דרמה בבימויה של כאותר בן הניה שגם כתבה את התסריט.
הסרט מבוסס על סיפור הריגת הינד רג'ב, ילדה פלסטינית בת חמש שנהרגה מירי כוחות צה"ל במהלך הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית ב-3 בספטמבר 2025 בפסטיבל ונציה ה-82 במסגרת התחרות הראשית וזכה בפרס חבר השופטים, הפרס השני בחשיבותו.
הוא נשלח כנציגה של תוניסיה לטקס פרסי אוסקר ה-98 ונבחר לאחד מחמשת המועמדים לפרס הסרט הבין-לאומי הטוב ביותר.
ב-29 בינואר 2024, הינד רג'ב, ילדה פלסטינית בת שש, נמלטה מעזה עם דודה, דודתה ושלושת בני דודיה במכונית.
המכונית הותקפה על ידי כוחות צה"ל, יתר בני המשפחה נהרגו והינד שרדה לבדה.
במשך שעות ישבה ברכב הפגוע ושמרה על קשר טלפוני עם צוות הסהר האדום הפלסטיני, שניסה להרגיע את הילדה המבוהלת.
אמבולנס של הסהר האדון נשלח עם שני פרמדיקים, והותקף גם הוא על ידי כוחות צה"ל.
גופותיהם של רג'ב, קרוביה והפרמדיקים נמצאו ב-10 בפברואר 2024. האירוע זכה לתשומת לב בינלאומית עם סיקור תקשורתי נרחב ברחבי העולם ועורר מחאות נגד פעולות ישראל במלחמה בעזה.
הסרט משחזר את האירוע על סמך הקלטות שיחות הטלפון המקוריות בין הינד, קרוביה וצוות הסהר האדום.
במאי 2025 דיווח וראייטי כי כאותר בן הניה מביימת סרט ללא שם המבוסס על סיפור מותה של הינד רג'יב, כאשר הצילומים העיקריים מתקיימים בחשאי בתוניסיה.
דווח גם כי נדים צ'ייכרוחא, אודסה ריי וג'יימס וילסון משמשים כמפיקים.
זהו סרטה השביעי של בן הניה.
הבמאית נתקלה לראשונה בספורה של רג'ב כאשר הייתה בעצומו של קמפיין האוסקר לקידום סרטה "ארבע בנות" .
במהלך עצירת ביניים בנמל התעופה הבין-לאומי של לוס אנג'לס נודע לה על מותה של הינד דרך התקשורת והיא האזינה להקלטות האודיו שהיו זמינות לציבור והן גרמו לה זעזוע עמוק.
היא יצרה קשר עם הסהר האדום הפלסטיני, שסיפק לה את הקלטת האודיו המלאה של שיחת הטלפון בת 70 דקות.
בן הניה החליטה מיד להפיק סרט אודות האירוע, למרות שעמדה להתחיל בתהליכי קדם-הפקה של פרויקט קולנועי אחר אותו פיתחה במשך עשר שנים.
כהכנה לצילומי הסרט ניהלה בן הניה שיחות ארוכות עם אמו של רג'אב ועם האנשים איתם יצרה הילדה קשר טלפוני זמן קצר לפני מותה וניסו לעזור לה.
היא פיתחה את התסריט סביב העדויות ששמעה, תוך שימוש בקולה המקורי של רג'ב משיחות הטלפון.
הסרט מתרחש בלוקיישן אחד ונמנע מתיאורים מפורשים של אלימות, שנשמעת לצופה רק דרך פסקול הסרט.
היא נימקה את בחירתה זו בכך שתמונות אלימות נמצאות בכל מקום, והסבירה: "רציתי להתמקד בבלתי נראה: ההמתנה, הפחד, הצליל הבלתי נסבל של הדממה כאשר עזרה לא מגיעה.
לפעמים מה שאתה לא רואה הוא הרסני יותר ממה שאתה כן רואה".
הבמאית הגדירה את הסרט ככזה שבלבו עולם בו ילד קורא לעזרה ואף אחד אינו מגיע, והצהירה כי "הכאב הזה, הכישלון הזה, שייכים לכולנו.
הסיפור הזה אינו רק על עזה.
הוא מדבר על אבל אוניברסלי".
צלם הסרט הוא חואן סרמיינטו גריסאלס.
בין המפיקים בפועל נמנים בראד פיט, חואקין פיניקס, רוני מארה, ג'ונתן גלייזר, ואלפונסו קוארון שהצטרפו לפרויקט לאחר שהתרשמו מגרסתו הסופית של הסרט.
הפקת הסרט הושלמה תוך שנה בלבד, במה שהוא הפרויקט המהיר ביותר של הבמאית.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית ב-3 בספטמבר 2025 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-82 של ונציה, ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2025 ב-7 בספטמבר 2025. לאחר מכן הוקרן בפסטיבלי קולנוע נוספים, ובאוקטובר 2025 הופץ להקרנה מסחרית בתוניסיה.
חברת Willa רכשה את הזכויות להפצת הסרט בארצות הברית.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל 98 אחוזי טריות המבוססים על 42 ביקורות.
באתר Metacritic עומד הסרט על ציון ממוצע משוקלל של 85 המבוסס על 14 מבקרים, נתון המצביע על 'הערכה אוניברסלית'.
הקדוש קולומבה (באירית עתיקה: Colm Cille, 7 בדצמבר 521 – 9 ביוני 597) הוא קדוש נוצרי, אחד משנים-עשר התלמידים של פיניאן הקדוש שסייעו הפיצו את בשורת הנצרות באירלנד, ולאחר מכן בסקוטלנד וצפון אנגליה.
הוא אחד משלושת הקדושים המגינים של אירלנד.
מרבית המידע על חייו ידוע מחיבורו ההגיוגרפי של אדמנן, הארכיבישוף השביעי של מינזר איונה, אשר נכתב כמאה שנה לאחר מותו של קולומבה.
בשמו נקשרו כמה מסורות שקשה לקבוע ממרחק הזמן עד כמה הן מבוססות.
נראה שנולד במחוז דניגול באירלנד כבן למשפחה מיוחסת.
מצד אביו היה דור חמישי ל"ניאל של תשעת בני הערובה" (Niall of the Nine Hostages), מלך אירי אגדי בן המאה ה-5, ואבי שבט או'ניל.
הוא הפך לנזיר ועד מהרה עלה בהיררכיה הכנסייתית לדרגת כומר, והיה אחד משנים-עשר התלמידים של פיניאן הקדוש, שבדומה לשנים-עשר תלמידיו של ישו, הפיצו את בשורת הנצרות באירלנד.
על פי חלק מהמסורות, בשנת 560 היה מעורב בסכסוך עם פיניאן הקדוש לאחר שהעתיק בחשאי כתב יד ששימש כקמע ללוחמים שהיה במנזר קלונרד שבראשותו.
על פי המסופר, המלך העליון של אירלנד תמך בפיניאן וסילק את קולומבה מתפקידו באומרו "לכל פרה - העגל שלה".
הסכסוך הוביל לקרב של קול דרם בשנת 561 אשר במהלכו נהרגו אנשים רבים.
בעקבות זאת סינוד של הכנסייה נידה אותו, ולאחר מכן המתיק את רוע הגזירה והוא הורשה לצאת מאירלנד לגלות, בתנאי שימיר לנצרות אנשים כמספר הנוצרים שהרג בקרב.
מקורות אחרים טוענים כי לא היה מעורב בסכסוך ובקרב כלל, וכי יצר לסקוטלנד מרצונו הוא.
קולומבה יצא לסקוטלנד, וייסד בשנת 563 מנזר באי איונה, שנמצא במערב סקוטלנד, ומשם ריכז את הפעילות המיסיונרית בסקוטלנד.
ישנם סיפורים רבים על הנסים שחולל כאשר ניסה לנצר את הפיקטים באזור.
סיפורו של קולומבה מהווה את האזכור הראשון למפלצת מלוך נס.
על פי הסיפור, בשנת 565 הוא נתקל בקבוצה של פיקטים אשר קברו אדם שהרגה המפלצת, וסייע להחיות את אותו האדם.
בגרסה אחרת של הסיפור נאמר כי הוא הציל את האדם כאשר המפלצת התקיפה אותו, כאשר נופף מולה בצלב שהחזיק בידו.
יומו של קולומבה הקדוש הוא ה-9 ביוני, וביחד עם פטריק הקדוש ובריג'יד הקדושה, עקב קורות חייו הקשורים לספרים, לשירה, ולמקווי מים, הוא הוכרז כקדוש של כורכי ספרים, שיטפונות, ומשוררים.
קולומבוס היא עיר הבירה של מדינת אוהיו בארצות הברית.
היא קרויה על שמו של כריסטופר קולומבוס, מגלה יבשת אמריקה.
בנוסף משמשת העיר כמקום המושב (County seat) של מחוז פרנקלין.
זוהי העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר במדינת אוהיו, וה-14 בגודל אוכלוסייתה בארצות הברית כולה.
העיר ממוקמת במפגש הנהרות סאיוטו ואולֶנטֶגִ'י.
האקלים בקולומבוס, כבמרבית אוהיו, הוא אקלים יבשתי לח (Humid continental climate), שבו קיץ חם ולח, בעוד החורפים קרים מאוד ועם מיעוט משקעים.
בקולומבוס נמצא הקמפוס הראשי של אוניברסיטת המדינה של אוהיו, שנוסדה בשנת 1870 והיא אחת האוניברסיטאות הציבוריות הגדולות בארצות הברית.
במאה ה-18 סוחרים אירופיים עברו רבות באזור, על מנת לסחור בפרוות.
אוהיו אף נטלה חלק במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, עד שחוזה פריז משנת 1763 העביר את אזור אוהיו לאימפריה הבריטית.
לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית, הפכה אוהיו לחלק מארצות הברית.
בשנת 1798 החלה התיישבות באזור קולומבוס.
לאחר שאוהיו הפכה למדינה בשנת 1803, נוצרה מחלוקת קשה לגבי בירת המדינה.
לבסוף בית המחוקקים של אוהיו החליט על פשרה, והוחלט כי קולומבוס העתידה להיווצר בשנים שלאחר מכן, תהפוך לבירת המדינה.
העיר לבסוף נוסדה בשנת 1812, ומשנת 1816 משמשת באופן רשמי כבירת אוהיו.
בעשורים הראשונים לקיומה, נתקלה העיר בקשיים כגון מלחמת 1812 ומגפת כולרה אשר פרצה בשנת 1833.
בשנת 1834 קולומבוס הוכרה רשמית כעיר, ובכך ניתנו לרשויות המקומיות בה סמכויות נרחבות יותר.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865) קולומבוס היוותה מרכז גדול לגיוס לצבא האיחוד, ואף שכן בה מחנה שבויים גדול לחיילי צבא הקונפדרציה.
עד סוף המאה ה-19, תעשיית קולומבוס פרחה.
ההשפעות של המשבר הכלכלי העולמי בשנת 1929 היו יחסית שוליות בקולומבוס, בשל כלכלה רחבה ומגוונת.
מלחמת העולם השנייה הביאה איתה לקולומבוס מקומות עבודה רבים, דבר שגרם להגירה רבה אל העיר.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, מתגוררים בעיר כ-787,033 נפשות, כאשר הצפיפות היא כ-1,400 נפש לקמ"ר.
37.6% מתושבי קולומבוס הם דתיים.
קולומבוס נחשבת לאחת מעשר הערים החזקות והגדולות בארץ מבחינה כלכלית.
לעיר יש כלכלה חזקה ומגוונת אשר מבוססת מרכיבים רבים, ובהם: ביטוח, בנקאות, אופנה, תעופה, מזון, לוגיסטיקה, פלדה, אנרגיה, קמעונאות וטכנולוגיה.
בשל גיוון זה העיר נפגעה באופן קטן יחסית במשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008.
מנת פסטה "ג'וני מרצטי" הוכנה לראשונה במסעדה שפעלה בעיר.
העיר מנוהלת על ידי ראש העירייה ומועצה בת כ-7 נציגים נבחרים אחת ל-4 שנים.
התושבים בוחרים גם את השופטים, התובע ואת המבקר העירוניים.
בעיר מספר כנסיות, מבני מסחר ובתי חולים שנבנו בסגנון המודרני.
העיר מודרניסטית להפליא עם מבנים שתוכננו על ידי אדריכלים כמו אירו סארינן ואיו מינג פיי.
הבמאי קוגונדה צילם את סרטו המהפנט והמרהיב "קולומבוס" בעיר.
הצלומים מתמקדים במבנים אקוניים בעיר.
קולוויל יאנג , המושל הכללי של בליז משנת 1993. קיבל תואר אבירות בשנת 1994. היה אחד ממייסדי "המפלגה הליברלית" בבליז, שבהמשך הפכה לחלק מ"המפלגה הדמוקרטית המאוחדת" (UDP).
בצעירותו למד יאנג לתואר ראשון באנגלית בבליז, ולתואר דוקטור בבלשנות באוניברסיטת יורק באנגליה.
כששב מאנגליה שאף לקדם את החינוך בבליז, ובסוף שנות ה-80 הפך למרצה בכיר ולנשיא אחד הקולג'ים של אוניברסיטת בליז.
במקביל עסק במוזיקה והלחין מספר יצירות אופרה.
כן כתב מספר ספרים על הספרות של בליז, וגם ב-1993, מעט לפני שהפך למושל, פרסם ספר סיפורים קצרים.
כמושל קידם, בין השאר, את המוזיקה והחינוך למוזיקה בבליז, הקים להקות מוזיקליות במספר בתי ספר, ויסד תחרות מוזיקלית ארצית.
קולומבו (בסינהלית: කොළඹ; בטמילית: கொழும்பு) היא העיר הגדולה ביותר ומרכז העסקים של סרי לנקה.
היא סמוכה לעיר הבירה סרי ג'ייוורדנפורה-קוטה.
בעיר, השוכנת בחוף הדרומי-מערבי של האי, מתגוררים כ-650,000 תושבים, והיא גם מהווה עיר נמל ראשית.
מקור השם קולומבו הוא מהמילים הסינהליות Kola-amba-thota (කොල-අඹ-තොට) שמשמעותם הנמל עם עצי המנגו מלאי העלווה.
הסייר אבן בטוטה מכנה את העיר במאה ה-14 "קאלנפו".
קולומבו הייתה ידועה לסוחרים רומאים, ערבים וסינים כבר יותר מ-2,000 שנה.
מוסלמים התיישבו בקולמבו במאה ה-8 בעיקר בשל הנמל שאפשר קשרי מסחר בין האי לבין העולם החיצון.
הפורטוגזים שהגיעו לקולומבו במאה ה-16 הגלו ממנה את התושבים המוסלמים ובנו בה מצודה כדי להגן על סחר התבלינים.
האזור בין המצודה לפנים הארץ היה בלתי מיושב ומיוער בעיקרו.
הפורטוגזים נאלצו להגדיל את חיל המשמר עקב התקפות של מנהיגים מקומיים על המבצר.
עד היום אזור זה מכונה "המבצר" והוא מאוכלס בארמון הנשיאותי ובמלונות חמישה כוכבים.
ההולנדים כבשו את המבצר הפורטוגזי בשנת 1656 לאחר מצור ארוך שבסופו נותרו לא יותר מ-93 פורטוגזים ניצולים, אשר קיבלו מעבר בטוח אל מחוץ למבצר.
המקום שימש כבירה תחת השליטה של חברת הודו המזרחית ההולנדית עד שנת 1796 (הכיבוש הבריטי).
הבריטים הפכו את קולומבו לבירת ציילון בשנת 1802 והם האחראים למרבית המבנה של העיר הנוכחית.
בחלק מהמקומות בעיר עדיין ניתן למצוא שרידים לאותה תקופה.
השליטה המערבית הסתיימה עם קבלת העצמאות בשנת 1948 מבריטניה.
לשליטה המערבית הייתה השפעה רבה על סרי לנקה בכלל ועל קולומבו בפרט.
עד היום ההשפעות של הפורטוגזים, ההולנדים והאנגלים ניכרות בארכיטקטורה, הלבוש, השמות והאוכל, והבניינים מאותן תקופות עדיין עומדים על תילם.
העיר מודרנית יותר ומתקדמת יותר מערים רבות במדינות שבסביבתה.
עם זאת, מעיבה על התפתחות קולומבו המלחמה הנמשכת בין הטמילים לבין ממשלת סרי לנקה.
קולמבו איבדה את תואר הבירה לעיר השכנה קוטה בשנות ה-80, אך העיר נותרה העיר המרכזית בסרי לנקה הן מבחינת מספר תושבים והן מבחינת החשיבות הכלכלית שלה.
אכן, מרבית המדינות לא העבירו את השגרירויות שלהן מקולומבו עם העברת הבירה.
הערים התאומות של קולומבו הן:
הקולומבה, או בשמה המלא "Colomba pasquale", היא מאפה מתוק איטלקי בצורת יונה (באיטלקית "קולומבה" פירושה "יונה") המשמש כקינוח בחג הפסחא.
הקולומבה נחשבת למעין "בת משפחה" של הפָּנֶטּוֹנֶה והפַּאנְדוֹרו - הקינוחים האיטלקיים המוגשים בחג המולד - על שום מרכיביהם הדומים.
אגדה רווחת היא שאלבואינו, מלך איטליה בשנים 568–572, הציע כמנחת שלום עוגה בצורת יונה בזמן המצור על פאביה.
אף על פי כן, מקורות הקולומבה אינם עתיקים כל כך; הייתה זו חברת מוטה האיטלקית, הידועה בשל מאפי הפנטונה שלה, שהגתה וייצרה בשנים הראשונות של המאה העשרים קינוח המזכיר את הפנטונה אך מיועד לחג הפסחא.
הקולומבה נפוצה עד מהרה באיטליה וכיום היא משמשת כשי נפוץ לחג.
רכיבי הקולומבה כוללים קמח, חמאה, ביצים, סוכר וקליפת תפוז מסוכרת.
על הקולומבה זיגוג סוכר ושקדים.
קולומב היא למעשה פרבר של פריז, ומצויה צפון-מערבית לעיר הבירה באזור איל-דה-פראנס, כ-10.6 ק"מ ממרכז העיר.
בקולומב 83,100 תושבים, והיא העיר השלישית בגודלה באו-דה-סן ואחת הערים הגדולות, הן בשטח והן במספר התושבים, בין פרברי פריז.
מקור שם העיר הוא במילה הלטינית columna ("עמודים"), דבר המתייחס לעמודים מגליתים שהעמידו דרואידים גאליים או לעמודי אטריום בווילה גאלו-רומית שהייתה קיימת באזור.
האזור סביב קולומב נושב כבר בתקופה הפרהיסטורית ובחפירות ארכאולוגיות שנערכו ב-1828 נמצאו באזור כלי צור וגרזנים עם ראשי אבן.
קיים באזור בית קברות מהתקופה המרובינגית.
הכפר קולומב היה כפוף בתקופת ימי הביניים המוקדמים למנזר סן-דני.
אחרי שנבנה גשר פון-נוילי על הסיינה השתפר המצב הכלכלי של היישוב, בשל שיפור התשתית התחבורתית והאפשרות לסחור.
הנרייט מארי מצרפת, בתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת ורעייתו של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה אהבה מאוד את קולומב והתגוררה שם מ-1657 עד מותה ב-1669.
קולומבו היא סדרת טלוויזיה בלשית, שבה גילם פיטר פאלק את המפקח קולומבו, קצין משטרה ממחלק הרצח של משטרת לוס אנג'לס.
ייחודה של הסדרה היה בפורמט של כל פרק: בניגוד לנהוג בסדרות בלשיות אחרות, התחיל כל פרק במעשה הרצח עצמו וממנו המשיך באופן כרונולוגי.
כך, נחשף בפני הצופים מבצע הרצח כבר בתחילת הפרק, מה שהסיט את מוקד העניין של הצופה מזהות האשמים (שכבר הייתה ידועה לו) לצורה הייחודית שבה ניהל המפקח קולומבו את החקירות.
הסדרה שודרה במקור החל מ-20 בפברואר 1968 ועד 1978, ולאחר מכן מ-1989 ועד 30 בינואר 2003. אחד הפרקים המסחריים הראשונים ששודרו ב-1971 בוים על ידי הבמאי סטיבן ספילברג.
דמותו של קולומבו וטכניקות חקירה
דמותו של המפקח קולומבו היא של אדם מרושל ומפוזר, שמנהגו מנומס יתר על המידה.
הרושם שהוא יוצר בקרב החשודים הוא של איש משטרה חסר ביטחון ומעט קשה תפיסה, הנוטה להאמין בקלות לדבריהם.
קולומבו מנצל רושם זה ומעודד אותו באופן פעיל, כדי לגרום לחשודים להסיר את הגנותיהם.
במרבית המקרים, הוא נצמד אל חשוד ספציפי לכל אורכו של הפרק במטרה להתיש אותו ולגרום לו לסתור את עצמו.
לאחר שהוא מגלה סתירה כזאת, הוא מעמת את החשוד איתה בצורה עדינה, ומעניק לו את הרושם שהסבריו התקבלו והחשד מעליו הוסר.
כשמצטברים הפרטים לכדי תמונה מלאה של הפשע, שולף המפקח את הראיה המכרעת ועוצר את החשוד.
לעיתים, נוהג קולומבו לצאת מהחדר בסיום שיחה עם חשוד, ולחזור על עקבותיו בטענה שנזכר רק ב"עוד דבר אחד" ("Just one more thing").
אותו דבר נוסף הוא במרבית המקרים אלמנט קריטי, והטכניקה מסייעת למפקח להעלות אותו בנקודת זמן בה החשוד אינו מצפה לשאלה חשובה זו.
קולובוס אדום זנזיברי (שם מדעי: Piliocolobus kirkii) הוא מין של קולובוס אדום, אנדמי לאי זנזיבר.
הקולובוס מצוי בסכנת הכחדה, ואוכלוסייתו נאמדת ב-1,000 עד 1,200 פרטים, מרביתם חיים בשמורת יער ג'וזאני.
גבו של קוף זה אדמדם-שחור, לאורך כתפיו וזרועותיו רצועה שחורה, ובטנו בהירה.
פניו שחורות, למעט אפו ופיו, והן מוקפות בפרווה ארוכה יחסית, שצבעה לבן.
זנבו הארוך משמש אותו לאיזון גופו בזמן התנועה.
משקלו כ-8 ק"ג, והנקבות קטנות במעט מהזכרים.
להקות הקולובוס כוללות בין 30 ל-50 פרטים, מהם עד ארבעה זכרים, והיתר נקבות וגורים.
הקולובוס נחשב ליצור חברתי, וחברי הלהקה נוהגים לאכול ביחד, לשחק, ולפלות כינים זה מזה.
תקופת ההנקה ארוכה מאוד, והיא יכולה להימשך ארבע שנים.
כל עוד מניקה האם, אין היא נכנסת להריון, ובשל כך קצב הריבוי הטבעי של הקולובוסים נמוך.
הקולובוס ניזון מעלים, מזרעים ומפרחים, והוא אחד מהמינים הבודדים שלא ניזונים מפירות בשלים, שכן אינו מסוגל לעכל את הסוכר המצוי בהם.
עם זאת, הקולובוסים ניזונים מפירות בוסריים.
במרוצת השנים הביא האדם לזנזיבר מיני עצים חדשים, שרמת החומציות בפירותיהם גבוהה.
הקולובוס הסתגל אליהם, והוא מאזן את החומצות באמצעות אכילת פחם.
בדרך כלל חי הקולובוס באזורים יבשים, אך לעיתים ניתן למצוא להקות גם ביערות מנגרובים.
תהליך קולודיון (Collodion) הוא תהליך צילום שנעשה בו שימוש במחצית השנייה של המאה ה-19. הדמויות שתועדו באמצעותו צולמו על לוח זכוכית שנמשח בחומרים רגישים לאור (הלידי כסף), שהוצמדו אל לוח הזכוכית באמצעות חומר הקולודיון.
התהליך כונה גם צילום לוח רטוב או לוח רטוב.
השם קולודיון נגזר מהמילה היוונית לדבק.
הוא מציין חומר צמיגי המתקבל כאשר ממיסים ניטרו צלולוזה (המופקת מסיבי כותנה) בתמיסת אתר ואלכוהול.
השילוב מפיק נוזל דביק, שלאחר תהליך האידוי מותיר שכבה דקה, קשה ושקופה.
תמיסת הקולודיון התגלתה בידי הכימאי הצרפתי לואי מאנה.
בטרם ששימש לצילום, הקולודיון היה אמצעי רפואי לחבישת פצעים.
את האפשרות להשתמש בו לצילום גילה ב-1851 הפסל פרדריק סקוט ארצ'ר (1813-1857).
הוא השתמש בחומר כדי להצמיד את חומרי הצילום הרגישים לאור ללוחות זכוכית, שמהם ניתן היה להפיק נגטיבים שקופים.
נגטיבים אלה אפשרו הדפסה ברמת פירוט וחדות גבוהה.
ארצ'ר לא רשם פטנט על תגליתו, ואפשר את השימוש בו בלי לשלם תמלוגים לממציא (בניגוד לשיטת הצילום המקבילה אז, הקלוטייפ, שעוגנה בזכויות פטנט).
ארצ'ר מת בחוסר כל כמה שנים לאחר פרסום המצאתו.
שימושים קודמים בצילום על זכוכית
אחת הבעיות העיקריות שהציב הניסיון להשתמש בזכוכית כבסיס לחומרי הצילום הייתה כיצד לכסות אותה בחומרים הרגישים לאור בלי שיישטפו מעל פני השטח החלקים.
לשם כך היה צורך בחומר שקוף, דביק ועמיד בשטיפה, שביכולתו לקבע את החומרים הרגישים לאור על הזכוכית, ועם זאת לאפשר את מעבר האור הדרוש גם לשלב הפיתוח וההדפסה.
עד להמצאת תהליך הקולודיון, שיטות הצילום הנפוצות היו הדאגרוטיפ והקלוטייפ.
הדאגרוטיפ היה שיטה לצילום על גבי לוח מתכת, שהפיקה דימוי חד ומפורט אך קטן ויחידאי (בלתי ניתן לשכפול).
הדאגרוטיפ היה חופשי מזכויות פטנט, למעט באנגליה.
הקלוטייפ היה תהליך צילום של נגטיב על נייר סיבי רגיל, והדפסתו כפוזיטיב על גבי נייר אחר.
משום שבעת הדפסת הנגטיב נדרש האור לעבור דרך סיבי הנייר, רמת החדות והפרטים של התצלום נפגמה מאוד, והתוצאה הייתה דימוי מטושטש.
נוסף לכך, הקלוטייפ, שהומצא בידי ויליאם הנרי פוקס טלבוט, עוגן בזכויות פטנט.
פגמים בולטים אלה שבנגטיב הנייר הסיבי העידו מלכתחילה על הצורך בחלופה עדיפה.
הדאגרוטיפ, למרות ההתלהבות הרבה שעורר, היה עשוי מחומרים יקרים יחסית, ובניגוד לקלוטייפ הקשה גם על יצירת עותקים רבים של אותו דימוי (למטרות דפוס, למשל).
הואיל ובשעתו לא היו בנמצא סרטים שקופים על בסיס פלסטי, המוכרים לנו כיום, האפשרות המתבקשת הייתה להשתמש בזכוכית כמצע.
צילום על זכוכית נתפס כשיטה אידיאלית שתוכל לשלב בין האיכויות של שתי שיטות הצילום הנפוצות: יכולת השכפול ההמוני והעלות הנמוכה יחסית שבקלוטייפ, ואיכות החדות והפרטים שבדגרוטיפ היקר והיחידאי.
תהליך הצילום על זכוכית השימושי הראשון הופיע בשנת 1848.
עם זאת, השימוש בזכוכית למטרות צילום לא היה חדש.
ניספור נייפס, אחד ממציאי הצילום ומי שנחשב לראשון שהצליח לקבע תמונה, השתמש בזכוכית בניסוייו כבר בשנת 1822. שותפו לימים, דאגר, טען שגם הוא יצר "רישומים על זכוכית", שבעיניו ניחנו ב"קסם רב ועידון גדול יותר" מן התמונות שיצר על גבי מתכת.
המדען הידוע סר ג'ון הרשל, אחד מאבות הצילום, ערך מאות ניסויי צילום עם חומרים מגוונים.
ב-9 בספטמבר 1839 הצליח ליצור נגטיב על גבי זכוכית - וזאת, כמה עשורים לפני ששיטה זו הפכה לטכניקת הצילום הנפוצה.
לנגטיב זכוכית היה פוטנציאל לייצר הדפסים עשירים בפרטים, בניגוד לנגטיב הנייר בעל הסיבים, אך הרשל לא ניסה לשווק את שיטתו.
הוא התעניין בזכוכית בעיקר בשל היותה נייטרלית מבחינה כימית יחסית לנייר, ובכך אפשרה לו לבודד את פעולתם של חומרים פוטוכימיים (חומרים רגישים לאור) מהבסיס שעליו נחו.
רוברט האנט וידידו ג'ון ט.
טאוסון מפלמות' ערכו ניסויים בשיטת צילום זו, והצליחו להפיק תמונות "מעודנות ביותר" שניתן היה לשכפל באיכות טובה ובכמות גדולה.
אבל נייפס דה סן ויקטור המשיך לערוך ניסויים עם זכוכית כדי למצוא חומר מתאים להדבקת מלחי הכסף אליה.
הוא ניסה חומרים שונים, ובהם עמילן וג'לטין, ולבסוף מצא פתרון בדמות חלבון ביצה (אלבומן).
התהליך שהמציא, "אלבומן על זכוכית", והניב תוצאות טובות יותר מאשר נגטיב הנייר של הקלוטייפ.
סן ויקטור רשם על תהליך ה"אלבומן על זכוכית" פטנט בשנת 1847, הציג אותו בפני האקדמיה הצרפתית למדעים ב-25 באוקטובר של אותה שנה, אך חשף את פרטי התהליך רק ב-12 ביוני 1848.
תהליך האלבומן כלל ציפוי של לוח הזכוכית בשכבה דקה של חלבון ביצה, שבו עורבבו כמה טיפות של תמיסת פוטציום יודי.
כשהלוח התייבש, הוא נשטף בתמיסה חומצית של ניטראט הכסף.
לאחר החשיפה, הדמות הסמויה פותחה בעזרת חומצה גאלית ונקבעה בקובע רגיל.
למרות יתרונותיה של ההמצאה החדשה, מגבלותיה היו משמעותיות.
המרכזית שבהן הייתה שניתן היה לערבב באלבומן רק כמות קטנה מאוד של חומר רגיש לאור בלי שהתערובת תתפרק.
עקב כך, זמן החשיפה התארך והגיע ל-5 עד 15 דקות, תלוי בעוצמת האור, מה שהקשה על צילום דיוקנאות.
אף שהשימוש בתהליך זה לא האריך ימים, הוא שימש בשעתו ליצירת תצלומי נוף ואדריכלות מרשימים ביותר, וכן ליצירת רפרודוקציות של יצירות אמנות.
האלבומן המשיך להיות חומר ציפוי מעולה לניירות ההדפס הצילומי (תהליך האלבומן), שלא דרשו רגישות גבוהה לאור.
בשנת 1851, שנת מותו של דאגר, נפתח עידן חדש בהיסטוריה של הצילום, עם גילוי התהליך שהחליף את שיטות הדאגרוטיפ והקלוטייפ.
במרץ אותה שנה הציג פרידריך סקוט ארצ'ר את תהליך הקולודיון, שהיה מהיר יותר מכל שיטות הצילום שקדמו לו, והראשון, באנגליה לפחות, שלא עוגן במגבלות פטנט.
תגליתו יצרה מהפכה בעולם הצילום, שהשפעתה נמשכה כ-30 שנה, וכונתה על ידי היסטוריונים של הצילום "עידן הקולודיון".
הפופולריות העצומה של התהליך דעכה רק עם המצאת תהליך הצילום על לוח יבש בשנת 1880.
ארצ'ר התוודע לצילום הודות ליו וולך דיאמונד, שהיה צלם, אחד מאבות הצילום הפסיכיאטרי ורופאו של ארצ'ר עצמו.
הוא השתמש בו תחילה לתיעוד דיוקנאות של אנשים שפיסל, אך לאחר מכן שקע בניסיונות לפתור בעיות טכניות הקשורות לצילום והיה למעין ממציא.
כמו צלמים רבים, ארצ'ר ניסה לשפר את האיכות והפירוט של תמונותיו באמצעות נגטיב זכוכית.
ב-1848 החל לנסות להשתמש לשם כך בתמיסת קולודיון, תחילה על נייר, ומיוני 1849, על זכוכית.
תמיסת הקולודיון הדביקה והשקופה, שהומצאה ב-1846, הורכבה מחומר נפיץ (guncotton) שעורבב עם אתר.
ארצ'ר לא היה הראשון שניסה להשתמש בקולודיון במסגרת תהליך הצילום, אך הוא היה זה שהצליח במקום שבו אחרים נכשלו: קודמיו השתמשו בתמיסה רק כבסיס יבש, שעליו מרחו כסף יודי, ואילו הוא ציפה לוח זכוכית בקולודיון יודי, כלומר, באמולסיה של קולודיון שהכילה אַשְׁלְגָּן יודי, והשתמש בה כשהיא רטובה.
השיטה נקראה "לוח-רטוב" משום שהרגישות החומר לאור נפסקה עם התייבשות התערובת.
את הלוח היה צריך לפתח במהרה, במקום, ולשם כך בנו לצלמים חדרי חושך ניידים באוהלים וקרונות.
התהליך דרש אור שמש עז וחשיפה של כמה שניות.
את הנגטיב הדפיסו לרוב על גבי ניירות אלבומן.
לתהליך החדש היו כמה יתרונות:
תשליל חד ובהיר בעל איכות גבוהה של פרטים.
מחיר זול פי 12 מאשר בשיטת הדגרוטיפ.
הואיל וארצ'ר מעולם לא רשם את המצאתו כפטנט, ניתן היה להשתמש בשיטת הקולודיון בלי לשלם תמורתה.
הלוח הרטוב רגיש יותר לאור מאשר שיטת האלבומן, זמן החשיפה קוצר לחמש שניות בלבד.
בגלל יתרונותיה של שיטת הקולודיון, בתוך חמש שנים הופסק כליל השימוש בשיטות שקדמו לה.
הכנת נגטיב זכוכית בשיטת הלוח הרטוב (קולודיון)
הכנת לוח הזכוכית - יוצקים את תמיסת הקולודיון לאחר שאשלגן יודי הומס בה, על פני לוח זכוכית נקי וממורק.
ריגוש הלוח - בעודו לח, יש לטבול את הלוח בתמיסת כסף חנקתי כשתי דקות.
הראקציה הכימית בין התמיסה לאשלגן יודי מניבה את יודיד הכסף (שהוא החומר הרגיש לאור).
לאחר מכן מנערים ממנו את עודפי התמיסה ומניחים אותו בקופסת נשיאה אטומה לאור כדי להעבירו למצלמה.
חשיפה – מיד לאחר הנחתו במצלמה ובעודו רטוב, חושפים את הלוח במפתח צמצם 11 או 16 ובמהירות שבין מספר שניות למספר דקות תלוי בעצמת האור ובטמפרטורת הכימיקלים.
פיתוח – מיד לאחר החשיפה יוצקים על הלוח תמיסת מפתח (שהורכבה מחומצה פירוגאלית (pyrogallic acid) או סולפט ברזלי (ferrous sulphate), ממתינים עד אשר הבבואה תתפתח במלואה ולבסוף שוטפים במים.
קביעה - הנגטיב קובע בתמיסת נתרן תיאוסולפט (hyposulphite) או בתמיסת אשלגן ציאניד (potassium cyanide), לאחר מכן שוטפים, מייבשים ולבסוף מצפים בשכבת לכה, אך הציפוי איננו בגדר חובה.
כל הפעולות הללו היו חייבות להתבצע בזריזות ולפני שתמיסת הקולודיון מתייבשת.
האתר המצוי בקולודיון התאדה במהירות ולכן היה הכרח לפתח את הלוח מיד לאחר החשיפה.
מכאן קיבל תהליך זה את הכינוי "הלוח הרטוב".
לעיתים, החסרים בידע הכימי או הפיזיקאלי הדרוש לתהליך היו כה גדולים, שהביאו לתוצאות הרות אסון, שכן הקולודיון הורכב מתמיסה נפיצה (ניטרו צלולוזה) לה הוספו אלכוהול ואתר, שמתלקחים בקלות.
לאחסון לקוי, לטיפול רשלני ולתשוקה הבלתי מרוסנת להדליק אור בחדר החושך כדי לראות את התוצאה, היו אפקטים קשים.
בנוסף, קיבוע לוח הקולודיון נעשה עם תמיסת אשלגן ציאניד - רעל קטלני שתוקף את מערכת העצבים.
מומים, שריפות, שיגעון, מחלות ומוות, שרווחו בין משתמשי תהליך הקולודיון, הקנו לו את הכינוי "האמנות האפלה" באותם ימים.
אף שארצ'ר הועיד תחילה את הקולודיון לתהליך נגטיב-פוזיטיב, הצלם גיימס אמברוס קוטינג גילה כי אפשר לצלם פוזיטיב ישיר על הלוח הרטוב.
תהליך זה כונה בשם אמברוטייפ והיה זול ופשוט יותר.
התפשטות תהליך האמברוטייפ משמעו כי הצילום התקרב לפשוטי העם שקודם לא יכלו להרשות זאת לעצמם.
אף שהמצאתו הביאה לפריחה ולתפוצה גדולה יותר של הצילום, פרידריך סקוט ארצ'ר מת עני וחסר כל, בלא לזכות בתגמולים ואף לא בהכרה בתרומתו להיסטוריה של המדיום.
צלמים מצלמים בשיטת הלוח הרטוב (קולודיון)
כל המגבלות שנבעו משיטת הלוח הרטוב אילצו את הצלמים לשאת עימם יחד עם ציוד הצילום גם עגלות בהן אוהל חדר חושך ובו כל הכלים הדרושים והכימיקלים לתהליכים השונים לפני ואחרי הצילום עצמו.
בנוסף, מאחר שלא היו קיימות מכונות הגדלה וכל ההדפסים נוצרו בשיטת הדפס מגע, היו הצלמים נדרשים לשאת מספר מצלמות כל אחת לתמונה בגודל אחר אם רצו לצלם תמונות בגדלים שונים.
לעיתים הגיע משקלו של ציוד הצילום הדרוש עד ל-200 קילו.
משנת 1853 הוחל ייצור ערכה חשוכה ומתקפלת, שנארזה במעין מזוודה ונפרשה על חצובה.
צלם הלוח הרטוב משתמש בערכת חדר החושך הנייד בתנאים של צילום מחוץ לסטודיו לשם הכנת הלוח הרטוב רגעים מעטים בלבד לפני חשיפתו.
למרות שתהליך הפקת התצלום בשיטת הלוח הרטוב הייתה מסורבלת ודרשה ידע ומיומנות רבה הייתה זו השיטה הזולה, הטובה והיעילה ביותר עד אז.
השפעות חברתיות ותרבותיות בעקבות צילום בשיטת הקולודיון
מלחמת קרים אשר התרחשה בשנת 1855, נחשבת למלחמה הראשונה שתועדה בעזרת מצלמה.
בית המלוכה הבריטית שלח את הצלם רוג'ר פנטון למלחמה כדי לעורר תמיכה במלחמה וכדי להרגיע את העם הבריטי לגבי המתרחש בחזית.
פנטון נדרש איפוא להביא "מלחמה נקייה".
פנטון, שהשתמש בתהליך הקולודיון החדש במסעו, נאלץ לצלם סמוך לעגלת חדר החושך שלו, איתה נגרר לחזית כשהיא רתומה לסוס.
בנוסף היות שתהליך הקולודיון דרש הכנה קפדנית, נמנע מלצלם תמונות בשדה הקרב.
(רובן המוחלט של תמונותיו היו מבוימות וכללו צילומים של חיילים על ציוד ומדים).
ניתן לראות כי כאשר הצילום נעשה נגיש ונוח יותר יחסית הוא מוצא את דרכו גם כצילום תעמולתי מגויס שמטרתו להגיע לעיני הציבור.
מלחמה נוספת שסוקרה בעזרת שיטת הקולודיון הייתה מלחמת האזרחים בארצות הברית בשנת 1861 על ידי הצלם מת'יו בריידי וחבורתו.
בניגוד לפנטון, בריידי התבקש להביא את קולות המלחמה.
כ-10,000 נגטיבי קולודיון צולמו במהלך המלחמה בתנאים של פיתוח בשדה.
מה שבלט בצילומי מלחמת האזרחים היה הנוכחות המוגזמת של גופות החיילים, גופות האויב ואופן הצגתן.
לצילומיו היה אימפקט חברתי חזק כאשר אנשים יכלו לחזות בזוועות המלחמה ואולי אפילו לזהות את יקירהם בתמונות.
האמצעים הצילומיים החדשים שהיו כעת זמינים עם המצאת הלוח הרטוב, אפשרו ייצור תמונות סטריאוסקופיות איכותיות והדפסתן בקלות יחסית ובכמות גדולה.
דבר זה גרם לסוג הצילום הסטריאוסקופי והשימוש בסטריאוסקופ הביתי לפרוח.
הצילום הסטריאוסקופי הוא שיטת צילום שבה מצלמים כל נושא פעמיים, כל פעם בזווית מעט אחרת (במרחק של 6.5 ס"מ אחת מהשנייה) כך שמתקבלים שני דימויים כמעט זהים.