tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אך למן ביקורו הראשון בירושלים התקרב ליהדות, ומאז קיימו בני הזוג אורח חיים חרדי.
בין השאר היה הרב הראשי האשכנזי של לונדון, נתן אדלר, מהאנשים המקורבים ביותר למונטיפיורי.
הוא הקפיד לקחת עמו שוחט למסעותיו בעולם כדי שיוכל לספק בשר כשר, ולאירועים ונשפים שאליהם הוזמן עם שועי עולם נהג להביא מזון וכלים משלו.
בבית שהקים בעיר רמסגייט במחוז קנט בנה בית כנסת (ידוע כבית הכנסת מונטיפיורי), ובשכונת משכנות שאננים אותה בנה בירושלים דאג שיהיו שני בתי כנסת לשימוש 16 המשפחות שהשתכנו בה – אשכנזי וספרדי.
זמן קצר לפני מותו של מונטיפיורי חגגו קהילות יהודיות ברחבי העולם את יום הולדתו ה-100. הוא נפטר בשנת 1885 בעיר מגוריו רמסגייט, שם נקבר.
אחיו של משה מונטפיורי היה הוריישו מונטפיורי, ממייסדי הקהילה הרפורמית של בריטניה.
חמש שכונות נקראות על שמו בירושלים: מזכרת משה, זיכרון משה, אוהל משה, ימין משה – בנחלאות ובעיר הישנה, וקריית משה, שהפכה לשכונה גדולה בכניסה לירושלים.
טחנת הקמח שהקים עומדת עד היום בשכונת ימין משה.
הטחנה משכנת היום מוזיאון קטן על מונטיפיורי ופועלו, ובצדה העתק משוחזר של המרכבה שבה נהג לתור את הארץ.
בתל אביב הוקמה שכונת מונטיפיורי כשהרחוב המרכזי בשכונה הוא שדרות יהודית על שם אשתו.
בין השאר, בערים ירושלים, תל אביב - יפו, חיפה, באר שבע, נתניה, פתח תקווה, חולון, רעננה, אשדוד וקריית אונו נקראו רחובות על שמו.
בחולון ישנו, בנוסף לרחוב על שמו, גם רחוב על שם המרכבה שלו באזור התעשייה.
בניו יורק נקרא בית הקברות היהודי הגדול בעיר השוכן ברובע קווינס על שמו, בית הקברות מונטיפיורי.
המקום הפך למוקד משיכה ענק ולמרכז יהודי גדול עקב המצאות אוהל הרבי מליובאוויטש במתחם בית הקברות.
על שמו נקרא גם מרכז רפואי גדול ברובע הברונקס.
ב-30 בינואר 1975 הוצא אל המחזור שטר בסך 10 לירות ישראליות עם דיוקנו של משה מונטיפיורי.
השיר "השר משה מונטיפיורי" מאת חיים חפר ובהלחנת דובי זלצר זכה לפרסום רב בביצוע יהורם גאון.
בשיר מתוארים המלאכים בבואם לקחת את מונטיפיורי (פעם בעשור לחייו, החל מגיל 80 ועד גיל 101) אך כל פעם דוחה מחדש את בואם כדי לעזור ליהודים בעולם.
ב-19 במרץ 1985, ביוזמת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל (ושותפים נוספים), הועתק עץ תפוז השמוטי האחרון מפרדסו של מונטיפיורי, לגן הטרופי בגני יהושע - פארק הירקון ת"א, במגמה לשמר את המורשת של העת החדשה.
עם מותו של מונטיפיורי, זכה במרכבה בה השתמש למסעותיו באירופה ג'ון אגברט בנגוך (Bengough), ידיד משפחת מונטיפיורי שכיהן כמנהל הסניף הווינאי של תאגיד הגז הבריטי שהוקם על ידי מונטיפיורי.
בנגוך העניק או מכר את המרכבה לכומר הציוני-נוצרי ויליאם הכלר, שעסק באיסוף פריטים שונים על מנת להקים את המוזיאון הציוני בארץ ישראל.
על אף נוסח הצוואה, המרכבה הועמדה למכירה פומבית בווינה ב-1909. בוריס שץ, שנודע לו על כך בעת ששהה בעיר הפציר בהכלר שלא למכור את המרכבה (שממילא לא היו עליה קופצים) וקיבל אותה ממנו עבור "בית הנכות בצלאל".
בשנת 1986 הוצתה המרכבה בידי אלמוני ושוחזרה מחדש בידי איתמר ניומן.
יומנם של משה ויהודית מונטיפיורי חלק 1 חלק 2
הספר "משה וירושלים" שנכתב על ידי מונטיפיורי עצמו ותורגם לעברית
מסמכים ומקורות הקשורים לשתדלנותו המדינית של משה מונטיפיורי למען קהילות ישראל במזרח.
המסמכים והמקורות מוצגים בצירוף מבוא והערות, פעמים 20, תשמ"ד 1984, עמ' 21–54
משה מוֹקָדי (ברנדשטטר) (Mokady; 5 ביוני 1902 – 21 בספטמבר 1975) היה צייר ישראלי, מעצב תפאורות ותלבושות, מנהל מכון אבני לאמנות בתל אביב (1952–1965), ממייסדי כפר האמנים עין הוד.
מוקדי נולד בטארנוב שבגליציה בשם משה ברנדשטטר, בנם של הלינה לבית איסלר ואברהם ברנדשטטר (ממשפחת מרדכי דוד ברנדשטטר).
בשנת 1914 עברה משפחתו לווינה, ושם למד ציור אצל לזר קרסטין.
ב-1916 עבר לציריך ושם המשיך ללמוד ציור במקביל למוזיקה ונגינת פסנתר.
לאחר שנתיים חזר אל משפחתו בווינה, ועִמה עלה לארץ ישראל, אל העיר חיפה, בשנת 1920. מ-1922 עד 1923 חזר לווינה ללימודים באקדמיה לאמנות.
אחרי כן חזר מוקדי ארצה והתגורר לסירוגין בירושלים ובתל אביב עד לשנת 1965. כשחזר ניהל במשך שנתיים (1933-1935) בית ספר לרישום וציור בירושלים.
בשנת 1949 מוקדי נהיה מנהל המחלקה לאמנות של משרד החינוך והתרבות .
הוא היה המנהל הראשון של מכון אבני לציור ולפיסול בתל אביב.
מוקדי שימש כמעצב תפאורה, תלבושות ותאורה במספר הפקות של תיאטרון הקאמרי, הבימה ואהל (תיאטרון) בשנים 1949–1958. הוא זכה בפרס דיזנגוף לאומנות בשנים 1937, 1942 ו-1951. למוקדי היו 38 תערוכות יחיד והשתתף בתערוכות קבוצתיות רבות בישראל ובחו"ל.
ב-1952 מוקדי היה אחד משלושה אמנים ישראלים שיצגו את ישראל ב ושוב ב-1958.
היה ממייסדי כפר האמנים עין הוד למרגלות הכרמל, שם גר באופן קבוע משנת 1965 ועד למותו.
מוקדי, חתן פרס דיזנגוף, היה מראשוני האמנים הישראלים שעסקו בציור המודרני ובפרט בציור המופשט.
בשנת 1925 נישא לוורד, בתו של משה אהרן מכליס והיה אב לבן, רפי מוקדי, חוקר בתחום מדעי הקרקע, שנפל במלחמת ששת הימים.
אחר כך נפרדו בני הזוג, והוא נישא בשנת 1935 להדי בתו של יצחק זומר (לה היה נשוי עד מותו).
מוקדי הוא אחיינו (בן אחיו) של איש התיאטרון והקולנוע והצייר הנאיבי יהושע ברנדשטטר ודודנם של ילדיו, הציירת והמאיירת תרצה טנאי והפעיל החברתי והיוצר עמוס מוקדי; ואחיינה (בן אחיה) של הציירת רבקה ריגר קפלן ודודנה של בתה, הציירת ויוצרת ההדפסים שלומית הבר-שיים.
מוקדי הוא גם דודו של הזמר והיוצר דני גרנות.
משה מוקדי נפטר בשנת 1975 בבית החולים רמב"ם בחיפה ונטמן בבית העלמין חוף הכרמל.
עיריית תל אביב הנציחה את זכרו בשלט בכניסה לבית בו התגורר ברחוב ליברמן 4 במרכז העיר.
1935: פרס לתכנון המצבה של חיים נחמן ביאליק
1937: פרס דיזנגוף לאומנות ופיסול
1950: פרס עבור הציור הכי טוב, בתערוכה לאמן ישראלי, וושינגטון, ארצות הברית
1958: פרס ממר מלן, התערוכה חוגגת את העשור הראשון של אמנות ישראלית, צפת
1914-1920 וינה וציריך, אומנות ומוזיקה
1920-1923 האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה
1933-1935 בית ספר לרישום ולציור, ירושלים
1952-1965 מנהל מכון אבני לציור ופיסול, תל אביב
משה לַנְדוי (מבוטא ; 29 באפריל 1912, דנציג, גרמניה – 1 במאי 2011, ירושלים, ישראל) היה שופט ישראלי, שופט בית המשפט העליון בין השנים 1953–1982 ונשיאו החמישי.
מחברי ועדת אגרנט, אב בית הדין במשפט אייכמן וחתן פרס ישראל בתחום המשפט לשנת התשנ"א (1991).
הוא השופט הצעיר ביותר שמונה לתפקיד בישראל, 4 חודשים לפני יום הולדתו ה־42.
משה לנדוי נולד בעיר דנציג שבפרוסיה, מזרחית לגרמניה (כיום פולין).
אביו, יצחק ארוין לנדאו, היה רופא ופעיל ציוני.
ב-1930 סיים לנדוי את לימודיו בבית הספר התיכון בעירו, והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת לונדון.
ב-1933 קיבל תואר בוגר במשפטים, ובאותה שנה עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
הוא עבר את מבחני ההסמכה לעורכי דין זרים בשנת 1934 והוסמך כעורך דין בשנת 1937. ב-1937, נישא ללאה דוּכָן, בתו של המשפטן ואיש הציבור, ד"ר משה דוכן.
לאחר מכן עבד במספר משרדי עורכי דין בארץ ישראל.
בין היתר, סייע לניסוח עמדת הסוכנות היהודית בוועדת פיל.
ב-1940, בגיל 28, נתמנה על ידי השלטון המנדטורי כשופט בית משפט השלום בחיפה, והחל ללמוד ערבית למען התפקיד.
ב-1948, לאחר קום המדינה, מונה לשופט בית המשפט המחוזי בחיפה.
במאי 1951 נתמנה במינוי זמני לבית המשפט העליון.
לשופט בית המשפט העליון התמנה ב-29 בדצמבר 1953, וב-14 בספטמבר 1976 מונה למשנה לנשיא.
ב-5 במרץ 1980 מונה לנשיא בית המשפט העליון, וכיהן בתפקיד עד פרישתו לגמלאות ב-29 באפריל 1982. במשפט אייכמן, שהתקיים בשנת 1961, היה לנדוי אב בית הדין.
ב-1962 ישב במותב שהפך את החלטתה של המועצה לביקורת סרטים ומחזות ("הצנזורה") לפסול להקרנה יומן קולנוע שכלל קטעים המראים אלימות משטרתית בעת פיזור הפגנה.
הנימוק לאיסור על ידי המועצה, היה שהקטע "פוגע בטעם הטוב וכן משום שאינו משקף את הבעיה בכללותה ועל כן עלול הוא להטעות את דעת הציבור ולפגוע בו".
בהחלטה (בג"ץ 243/62) נקבעו כללים לחופש הביטוי בישראל.
ב-1969 ישב במותב שביטל לראשונה חוק של הכנסת - חוק מימון מפלגות, מכיוון שסתר את עקרון השוויון.
במאי 1973 קיבל את נימוק שיקולי הביטחון ופסק נגד קבוצת תושבים בדווים שנושלו מביתם בפתחת רפיח (שם הוקמה העיר ימית).
ב-1979 פסק נגד הפקעת קרקעות לצורך הקמת התנחלות אלון מורה.
הדבר הוביל לפסק דין ירדור, שהכשיר את המהלך וקבע תקדים באשר לזכות הדמוקרטיה להתגונן.
לנדוי היה חבר בוועדת אגרנט (1973), שהוקמה בעקבות ליקויי מלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1987 עמד בראש ועדת לנדוי, שבדקה את נוהלי העבודה של שירות הביטחון הכללי בעקבות פרשת עיזאת נאפסו.
על פי המלצת הוועדה, אושרה הפעלת לחץ פיזי מתון כשיטת חקירה ונקבע כי יש לפקח פיקוח הדוק על השימוש בו.
לנדוי דגל בגישה מצמצמת בראייתו את מרחב הפרשנות של החוק על ידי השופט.
דוגמה לכך ניתן לראות בבג"ץ דפי זהב, שם התנגד בדעת מיעוט להחדרה למשפט הישראלי של מבחן הסבירות, בפסק הרוב שהוביל אהרן ברק.
כשופט, הוא לא שלל את השימוש בעילת הסבירות אך ביקר את מה שכתב השופט ברק.
היה ידוע בביקורתו על גישות האקטיביזם השיפוטי והביקורת החוקתית של ברק, אותה ביטא בכתבי-עת משפטיים, בוועדות הכנסת ובריאיון ל"הארץ" בשנת 2000, שבו אמר:
בשנים 1956–1962 ובשנים 1965–1966 עמד בראש הוועד המנהל של הטכניון ובהמשך אף מונה לסגן יושב ראש הוועד.
כיהן כחבר בבית המשפט הבינלאומי לבוררות בהאג וכסגן יושב ראש המועצה להשכלה גבוהה.
בשנת 1982 הוענק לו פרס צלטנר.
בשנת 1986 נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
ב-1991 זכה בפרס ישראל בתחום המשפט.
בשנת 1994 יצא לאור ספרו "חוק יסוד: נשיא המדינה" בסדרת פירוש לחוקי היסוד, בהוצאת מכון הארי סאקר.
ב-12 באפריל 2003 פרסם ב"מעריב" מאמר חריף נגד החלטת ראש הממשלה אריאל שרון, לאמץ את תוכנית "מפת הדרכים":
בשנת 2005, לפי משפחתו, כשעמד השופט אהרן ברק לפרוש לגמלאות, ניסו גורמים פוליטיים למנוע את מינויה של השופטת דורית ביניש לנשיאה, תוך שינוי שיטת הסניוריטי.
וכך אמר לידידו השופט יצחק מילנוב בעניין זה: "אתה הרי מיטיב לנהוג.
אני מבקש ממך, שאם מינויה של ביניש יהיה בסכנה, תנהג אותי בכיסא הגלגלים להפגין נגד זה הפגנת יחיד מול בית המשפט".
לנדוי נפטר בביתו שבירושלים יומיים לאחר יום הולדתו ה-99, ב-1 במאי 2011, כ"ז בניסן תשע"א, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
הוא הותיר אחריו שלוש בנות.
אחד מנכדיו הוא ד"ר יניי שפיצר, חבר סגל במחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הרב משה מאיה (נולד בי"ב באב ה'תרצ"ח, 9 באוגוסט 1938) הוא ותיק מועצת חכמי התורה, יושב-ראש רשת מעיין החינוך התורני, ראש כולל "זיכרון משה", ראש ישיבת "עטרת שלמה" בתל אביב ורבה הספרדי של שכונת יד אליהו בעיר.
בעבר היה חבר הכנסת ה-13 וסגן שר החינוך והתרבות.
נולד בפתח תקווה, ולמד בתלמוד תורה "שארית ישראל".
לאחר מכן למד בישיבת פורת יוסף בירושלים, וכן בישיבות באר יעקב, בקול תורה בירושלים וישיבת פוניבז' בבני ברק.
החל משנות השמונים מכהן כראש ישיבת וראש כולל "זיכרון משה" בתל אביב.
מכהן מאז 1963 כרב שכונת "יד אליהו" בתל אביב.
בתקופת כהונתו של הרב עובדיה יוסף כרבה של תל אביב-יפו שימש הרב מאיה כיד ימינו.הרב מאיה שימש כמזכיר מועצת חכמי התורה של ש"ס בשנים 1990–1999, ולימים הפך לחבר מועצת חכמי התורה.
נכון לשנת 2025 הרב מאיה הוא ותיק מועצת חכמי התורה.
משמש גם כנשיא רשת בני יוסף.
בשנת 1992 כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-13 ושימש כסגן שר החינוך והתרבות תחת השרים שולמית אלוני ואמנון רובינשטיין עד פרישת ש"ס מהקואליציה בספטמבר 1993.
קיבל את אות יקיר העיר תל אביב-יפו לשנת 2009.
סדר יומו מתאפיין כסדר יומו של אברך מן המניין, ולומד בכולל בתל אביב שבנשיאותו יחד עם נכדו הקרוי על שמו - מוישי מאיה.
מתנגד לגיוס בני הישיבות לצבא, גם לצורך מלחמת מצוה.
משה לרר (23 בדצמבר 1933 - 26 בנובמבר 2006) היה מהבולטים שבעיתונאי הספורט בישראל.
לרר נולד בעיר סטאניסלב שבגליציה, הרפובליקה הפולנית השנייה (כיום באוקראינה), ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בהיותו בן 6 חודשים.
בגיל 13 החל לכתוב בנושאי ספורט בעיתונות שלפני קום המדינה, ולא חדל מכך עד ימיו האחרונים.
בין השנים 1949 עד 1954 לרר עבד ככתב ספורט ב"ספורט ישראל" ו"חדשות הספורט".
עבודותיו הבאות היו במעריב והארץ (1954–1960), כתיבה ועריכה במדור הספורט של ידיעות אחרונות (1962–1970) ועריכת מוסף הספורט והמוסף "סגנון" של מעריב (1970–1990).
ב-1991 פרש לגמלאות, ושנתיים מאוחר יותר נקרא לשמש בצוות ההקמה של קשת.
בשנים האחרונות לחייו פרסם מאמרים בחדשות המחלקה הראשונה וכן במקור ראשון.
בין עיסוקיו האחרים: מ"מ וסגן יו"ר אגודת העיתונאים, וכן ערך והגיש יחד עם העיתונאי ישעיהו פורת את התוכנית "רדיו ספורט" בגלי צה"ל.
בשנות ה-70 הוציא לאור ספרים ואלבומים בנושאי ספורט, ובין היתר על קבוצת הכדורסל מכבי תל אביב, וכן על תולדות הספורט ב-50 שנות קיומה הראשונות של ישראל.
לרר נפטר ממחלת הסרטן לאחר שחי בצילה שנים רבות.
אשתו הראשונה רותי נפטרה מהמחלה, וכך גם אשתו השנייה חיה צחור שנפטרה כ-20 שנה לאחר מכן.
חודשיים לאחר מות אשתו השנייה נפטר גם הוא.
בשנות חייו האחרונות היה פעיל באגודה למלחמה בסרטן ופרסם מאמרים רבים בגנות עישון סיגריות, אשר גרם למחלתו.
שנה לאחר פטירתו של לרר הנהיגה אגודת העיתונאים בתל אביב ומשפחתו פרס לעיתונאי הספורט המצטיין בעיתונות הכתובה על שמו של לרר.
ב-25 בדצמבר 2007 חולק הפרס לראשונה לאברהם טבק ממעריב ועוזי דן מהארץ.
גדולי הספורט בישראל, מאת משה לרר ואלכס דורון.
אירופה של מכבי תל אביב 1977 מאת משה לרר ומיכאל קרנון.
כולם היו בני - מאת משה לרר ויהושע רוזין.
ספורט 50 - מאת משה לרר וישעיהו פורת.
הרב משה (רבי משה'לה) לנדאו (1469 לערך, בריסק - 1564, קרקוב) רב של כמה קהילות חשובות בפולין ובליטא, בהן קרקוב.
רבי משה לנדאו היה נצר למשפחת גאונים, בהם רבי יעקב לנדאו, מחבר ספר אגודת אזוב.
היה מגאוני ליטא ופולין, ועוד בצעירותו קנה לו מוניטין של גאון.
כבר בגיל 18 היה לרב של בריסק ולראש הישיבה בה, ומכאן קיבל את כינויו "רבי משה'לה" מאחר שהיה צעיר לימים בעת מינויו.
נודע שהיה גם בקי בחכמות חיצוניות כמתמטיקה ובחכמת התכונה.
לעת זקנתו (1556) נתמנה לרבה הראשי של קרקוב.
למשך תקופה מסוימת, רבי משה איסרליש (הרמ"א) שימש כסגנו, ועמהם גיסו של הרמ"א רבי יוסף כץ.
בספרו "דרכי משה", ציטט ממנו הרמ"א הלכה בהלכות אבלות בעניין תענית יאר צייט, וכך תיאר אותו:
נפטר בגיל 95 לערך, בקרקוב.
את מקומו כרב הראשי תפס הרמ"א.
משה לנגוצקי נולד בצ'יטה שבמזרח סיביר לזוג כורי זהב.
סבו של אביו, יוסף לנגוצקי, הוגלה על ידי המשטר הצארי לסיביר מאומן שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) 80 שנה קודם לכן.
בהיותו בן 17, במהלך המהפכה הרוסית (1917) וטרם סיום לימודיו בבית הספר התיכון, גויס לצבא הלבן בסיביר.
בדרכו לארץ נדד כשנתיים במונגוליה ובמנצ'וריה.
ב-1921 הגיע לארץ ישראל, השתתף בייבוש ביצות כבארה, עבד כפועל בניין בתל אביב וכחקלאי בעין חרוד, ואף היה פועל ראשי במשקו של משה נובומייסקי, ממקימי חברת אשלג ארץ-ישראלית, בגדרה.
ב-4 באפריל 1925, היום הראשון למניין שנות תעשיות ים המלח, ירד לנגוצקי, לפי בקשת נובומייסקי, לחופו הצפוני של ים המלח.
שנתיים וחצי פעל באזור לבדו, ערך תצפיות, סקרים וניסויי הפקה ראשונים של אשלג וברום ממי הימה.
עד להקמתה של חברת האשלג הארץ-ישראלית וקבלת הזיכיון ב-1 בינואר 1930 ניהל לנגוצקי את אתר הניסויים, שאליו הצטרפה חבורת חלוצים.
עם הקמת החברה ניצח על מלאכת בניית בריכות האידוי, שאיבת מי הימה אל הבריכות, ארגון התחבורה היבשתית ותפעול הציוד המכני הכבד של החברה.
עד תום מלחמת העצמאות הקים וניהל את מחלקת הים של החברה, שהפעילה כלי שיט בין המפעל שבצפון הימה לבין המפעל הדרומי שבסדום; באותן שנים היה זה הקשר התחבורתי היחיד בין חלקי המפעל.
משה לנגוצקי היה מפקדה הראשון של ההגנה באזור.
הוא היה יד ימינו של נובומייסקי במיזמים מיוחדים – שאיבה ממפלסים עמוקים של הימה; סקרים מקדימים להקמת סניף המפעל בסדום; הקמת מערכת להעברת מים מתוקים לסדום ממעיינות א-סאפי שבעבר הירדן באמצעות צינור ימי; בדיקת היתכנות תובלה בין ים המלח לבית שאן בצפון ולעקבה בדרום.
משהסתיימה מלחמת העצמאות, שבה חרב המפעל בצפון, ולאחר שפונו כל עובדי חברת האשלג שהיו נתונים במהלך המלחמה במצור של שבעה חודשים בסדום, נשאר לנגוצקי במקום יחד עם קומץ נאמנים לשמור ולתחזק את המפעל שבסדום.
עם הקמת חברת מפעלי ים המלח, יורשתה של חברת האשלג הארץ ישראלית, ביוני 1952, הצטרף אליה לנגוצקי.
במפעלי ים המלח ניהל את מחלקת הציוד המכני הכבד עד צאתו לגמלאות ב-1969, בתום פעילות רצופה של 44 שנים בצפונו של ים המלח ובדרומו.
ב-1962 זכה לנגוצקי בפרס העבודה של ההסתדרות על דבקותו, מסירותו והצטיינותו בעבודה בים המלח.
ב-1985 הוכתר לאזרח כבוד של המועצה האזורית תמר.
נקבר בקיבוץ עין גדי אל מול ים המלח.
בנו של משה, יוסי לנגוצקי, הוא גאולוג, אלוף-משנה במילואים, בעל עיטור המופת, חתן שני פרסי ביטחון ישראל ואבי תגליות הגז של שדות תמר ודלית בים התיכון.
ביוזמתו של בנו, בשיתוף חברת מפעלי ים המלח והמרכז למחקר ופיתוח בים המלח של המועצות האזוריות תמר ומגילות, יצאו לאור תשעה גליונות בסדרת "מלח הארץ – יד לחלוצי ים המלח משה נובומייסקי ומשה לנגוצקי".
נכדו של משה, ד"ר אורן וכט, מנערותו מתנדב מושבע במד"א, הוא ראש המחלקה לרפואת חירום באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בעבודתו בעיתון הנוער העובד "במעלה" טיפח כותבים רבים, בהם גם בתו הבכורה, הסופרת דבורה עומר, שעשתה את צעדיה הראשונים בעיתון.
מוסנזון נולד בשנת 1909 בקמניץ פודולסק שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), בנם של דבורה ואשר מוסנזון.
בשנת 1911 עלה לארץ ישראל עם הוריו למושב הפועלים עין גנים שליד המושבה פתח תקווה.
בגיל 4 התייתם מאמו, שנפטרה ממלריה.
למד באופן רשמי עד סוף בית הספר העממי (כיתה ח'), ואחר כך יצא לעבוד.
הצטרף לתנועת "הנוער העובד", והיה שותף להקמת קיבוץ נען בשנת 1930. בשנת 1937 בנה בקיבוץ, במו ידיו בית חימר, בו התגורר.
במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי.
מכתביו למשפחתו ולחבריו בקיבוץ שכתב במהלך המלחמה (אוגוסט 1940–נובמבר 1943), נערכו על ידי משה ברסלבסקי ויצאו לאור בשנת 1944 (בעודו בחו"ל) בהוצאת הקיבוץ המאוחד בספר בשם "מכתבים מהמדבר", שזכה להצלחה.
בשנת 1946 זכה הספר (בתרגומו לאנגלית) בפרס לואי למד (Louis Lamed) לספר עברי.
ביוני 1946, בעת חיפוש של הצבא הבריטי בקיבוץ נען במהלך השבת השחורה, הוכה בראשו, נפצע ואושפז בבית חולים בריטי בסרפנד.
מוסנזון היה עורך עיתון הנוער העובד "במעלה", וטיפח דור של כותבים, בהם דן אלמגור, משה בן שאול, אוריאל אופק, משה דור ורבים אחרים.
מוסנזון הלך לעולמו בשנת 1979, ונקבר בקיבוץ נען, שבו חי רוב חייו.
לאחר מותו ראה אור ספר מכתבים נוסף: "מכתבים מהדרכים".
משה היה אחיו של יגאל מוסינזון ודודו של עמוס מוסנזון.
מוסנזון היה נשוי שלוש פעמים, ונולדו לו חמישה ילדים.
זמן קצר לאחר לידת בתם התגרשו השניים, והוא נישא לזלדה ווסקובויניק.
לאחר גירושיו ממנה נישא ב-1958 למלכה וינטראוב.
מנישואיו הראשונים נולדה בתו הבכורה, הסופרת דבורה עומר.
מנישואיו השניים נולדו שני בנים ובת: ד"ר רן מוסנזון (כלכלן חקלאי), גיורא מוסנזון (מומחה ההשקיה של קיבוץ נען) ועירית מוסנזון-שרייר (ד"ר לפילוסופיה וחקלאית).
מנישואיו האחרונים נולדה הסופרת ורד מוסנזון.
מכתבים מן המדבר; ליקט והכין לדפוס: משה ברסלבסקי, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"ד.
(מכתביו של חייל עברי למשפחתו ולקיבוץ, שנכתבו בימים שבין 5 באוגוסט 1940 ו-30 בנובמבר 1943, בתקופת מלחמת העולם השנייה) (מהדורה מחודשת: תשכ"ה-1965) (ראה אור בתרגום לאנגלית ולרומנית)
רשימות חיל עברי, תל אביב: עם עובד ('מן המוקד'), תש"ד.
מכתבים מהדרכים, תל אביב: עם עובד, 1984. ("סיפורו של חייל עברי בשנה האחרונה למלחמה בנאצים") (הופיע לאחר מותו)
3-97. (רומנית: מכתבים מן המדבר)
משה מוסנזון (ליקט וערך), חמישה בנים: לזכרם, נען: נען (תל אביב: דפוס אחדות), 1968. (לזכר חברי קיבוץ נען שנפלו במלחמת ששת הימים: , , , ו)
משה לנדא (לנדאו) (6 בפברואר 1917, י"א בטבת תרע"ז, קרקוב, פולין – 4 בינואר 2009, ח' בטבת תשס"ט, תל אביב) היה מחנך ישראלי, מורה להיסטוריה ומייסד תיכון עירוני ה' בתל אביב.
לנדא נולד בשנת 1917 בעיר קרקוב שבפולין, כבן בכור להוריו יהודה לייב, שהיה סוכן ביטוח, ורבקה (רגינה) לבית גרינברג.
הבית היה בית דתי ציוני, האב נהג לקרוא בתורה בבית הכנסת.
בביתו דיבר עברית עם אביו ופולנית עם אמו.
בשבע שנות לימודיו הראשונות למד ב"חדר עברי" ולאחר מכן עבר ללמוד בגימנסיה העברית בקרקוב, שם סיים בהצטיינות את לימודיו התיכוניים; בחינות הבגרות כללו גם בחינה בעברית.
כתלמיד מצטיין זכה במלגת לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא עלה לארץ ישראל בספטמבר 1936 בסרטיפיקט של סטודנט ולמד היסטוריה.
בשנת 1941 סיים תואר שני M.A., ולימים, בשנת 1973, קיבל מהאוניברסיטה העברית תואר דוקטור, על עבודה בנושא "היהודים כמיעוט לאומי בשנותיה הראשונות של פולין העצמאית (1918–1926)" (העבודה עובדה לספר "מיעוט לאומי לוחם", שראה אור ב-1986 בהוצאת מרכז זלמן שזר).
בשנת 1946 נישא לתרצה לבית דוידזון.
בנעוריו היה פעיל מאוד בתנועת הנוער "עקיבא" תנועה שערכי הציונות והיהדות היו נר לרגליה.
בתנועת "עקיבא" שימש כמדריך בקן בקרקוב, וכאשר סיים את לימודיו בתיכון הקדיש שנה לעבודה בתנועה בארגון קינים ביישובים שונים בגליציה.
לנדא פעל להנצחת עיר הולדתו קרקוב, שמרבית יהודיה (בהם הוריו) הושמדו בשואה.
בין השאר בהקמת קרן מלגות לתלמידים על שם נספים בשואה ובני משפחותיהם.
מיד עם סיום לימודיו, בשנת 1942, החל את פעילותו כמורה ומחנך בבית הספר הריאלי סניף קריית מוצקין.
בשנת 1945 קיבל לידיו את ניהול בית הספר התיכון בחדרה, אשר בוגריו היו לאחר שנים ראשי העיר לדורותיהם.
בשנת 1951 עבר להתגורר בתל אביב ולימד שנה אחת בגימנסיה הרצליה.
בשנת 1952 פנתה אליו עיריית תל אביב בבקשה להקים ולנהל את בית הספר התיכון העירוני החדש תיכון עירוני ה'.
הוא ניהל אותו במשך 33 שנה.
בשנים אלו חינך דורות של תלמידים להומניזם יהודי, דמוקרטיה וליברליזם.
הקנה ערכי מסורת וחתירה למצוינות מחד וסיוע לחלש ולשונה.
ערכיות, חברות, נאמנות ומסירות לתלמידים ולמורים, הסברת פנים בחיוך, בהומור, ברגישות ובסלחנות.
דוגמה אישית של מורה הרואה בתפקידו ייעוד, שצייד את תלמידיו בכלים לבניית חיים מלאי משמעות ועניין.
לנדא היה ראש ועד מנהלי התיכונים בתל אביב ופעל רבות לביסוס החינוך בעיר.
בדצמבר 1989 התאלמן מאשתו תרצה.
לנדא נפטר בינואר 2009, בסמוך למלאת לו 92. נקבר לצד אשתו בבית העלמין קריית שאול.
משה לנדא ועמירם פסמניק (עורכים), עירנו תל אביב: חוברת עיון, תל אביב: המחלקה לחינוך ולתרבות בשיתוף עם המחלקה להסברה וליחסי צבור, תשי"ט.
מיעוט לאומי לוחם: מאבק יהודי פולין בשנים 1918–1928, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשמ"ו 1986. (עיבוד של עבודת הדוקטור)
הברית שהכזיבה: יהודים וגרמנים בקונגרס המיעוטים האירופי: 1925–1933, תל אביב: המכון לחקר התפוצות, תשנ"ב 1992.
ספר שירים שכתב בצעירותו, שהתגלו לאחר מותו:
מולדת: משירי משה לנדא בן יהודה לייב הלוי; (עורכים רבקה (איקא) גיא (לנדא), הרב ארי יהושע לנדא), תל אביב: [חמו"ל], תשס"ט 2009.
על פועלו בקידום החינוך בתל אביב ועל מחקריו זכה בפרסים רבים.
1974 – פרס ע"ש יצחק גרינבוים, מטעם הקונגרס היהודי העולמי?
עבור עבודת הדוקטור שלו: "היהודים כמיעוט לאומי בשנותיה הראשונות של פולין העצמאית 1918–1926".
1984 – פרס מחנך ומנהל למופת, מטעם עיריית תל אביב יפו: על היותו מופת בדרכו כמנהל ומחנך, על קיום ועידוד יוזמות חינוכיות, על השרשת ערכים חינוכיים בסיסיים, על טיפוח מודעות התלמידים לנושא השואה ועל גיבוש מערכת יחסים אנושיים ולבביים עם התלמידים, המורים והעובדים.
גלבוע, מטעם משואה: על ספרו "מיעוט לאומי לוחם".
תעודת הוקרה של "עם יפה עם אחד": על תרומתו לשיפור איכות החיים והחברה בישראל.
1993 – פרס ע"ש ד"ר יעקב רובינזון, מטעם איגוד יוצאי ליטא בישראל.
2001 – תעודת הוקרה כמורה לחיים, פרס המכללות: את מתן תעודה זו הובילו תלמידיו הרבים שמהווים כיום את עמודי החברה בישראל, שרים, חברי כנסת, שופטים, מדענים, רופאים, עיתונאים ועוד רבים.
משה לנצט (1923–2002) היה פרופסור למיילדוּת וגינקולוגיה, שימש כראש מחלקת יולדות בבית החולים קפלן, חוקר וסופר.
נולד בטרנסילבניה ליוסף ויהודית לנצט.
משפחתו עלתה לישראל ב-1925 והייתה בין משפחות החלוצים שייסדו את העיר הרצליה.
במהלך לימודיו ב"גימנסיה הרצליה" בתל אביב, הוא התגייס לארגון "ההגנה".
ב-1942 נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטה האמריקנית בביירות והמשיך את לימודיו באוניברסיטת ז'נבה, שם קיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1950. לאחר הקמת המדינה בזמן שהותו באירופה, לקח לנצט חלק בפעילויות מחתרתיות, בזיוף מסמכי הגירה לשם העלאת פליטים ארצה במסגרת ההעפלה, וברכישת נשק למדינה היהודית הצעירה.
לאחר שנת התמחות בבית החולים שערי צדק בירושלים, החל לנצט להתמחות במיילדות וגינקולוגיה תחת הנחייתו של פרופסור יוסף אשרמן, בבית חולים "הקריה" בתל אביב.
שם עבד עד 1956 והנהיג את שיטת הלידה הטבעית.
העניין שגילה בנושא זה הוביל אותו עשור מאוחר יותר, לפרסום ספרו הראשון (בעברית) "הלידה".
הספר הפך לפופולרי ביותר בקרב יולדות ובני משפחותיהן, ויצא לאור ב-14 מהדורות.
במשך אותה תקופה מילא לנצט תפקיד חשוב גם במסגרת שירותו בצה"ל והועלה לדרגת רב-סרן.
הוא היה היוזם והמפקד של בית חולים שדה הקרבי הראשון של צה"ל, שהפך מבצעי במלחמת סיני ("מבצע קדש") ב-1956. באותה שנה הוא עבר עם משפחתו לבית החולים קפלן ברחובות, שם עבד במחלקתו של ד"ר דוד הוגו כהן, גינקולוג מנתח מפורסם.
בקפלן תרם להפיכת מחלקת היולדות והגינקולוגיה ממחלקה קלינית בלבד ליחידה אקדמית פעילה, צעד שהיה אבן דרך בתהליך הפיכתו של בית החולים קפלן למסונף לבית-הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
ב-1967 הפך לנצט למנהל מחלקת יולדות וגינקולוגיה בבית החולים קפלן לאחר שהד"ר דוד הוגו כהן פרש לגמלאות.
הוא כיהן בתפקיד זה במשך 20 שנה עד לפרישתו.
תחת הנהלתו, שילשה המחלקה את גודלה וגילתה מעורבות עמוקה גם בפעילות קלינית וגם במחקר רפואי, עד הגעתה לסטטוס של מחלקה לימודית בבית-הספר לרפואה באוניברסיטה העברית.
המחלקה הורחבה על מנת לכלול מרפאה לתכנון המשפחה ולטיפול בעקרות של גברים ונשים ובהריון בסיכון גבוה.
רבים מהרופאים הצעירים שהוכשרו על ידי פרופסור לנצט הפכו לימים לדמויות מפתח בתחום הגינקולוגיה בישראל.
הוא גילה עניין רב וידע נרחב בנושאים מגוונים כגון –היסטוריה, מוזיקה, ספרות ותיאטרון.
הוא דיבר 7 שפות באופן שוטף והגן בחירוף נפש על טוהר השפה העברית.
לקראת סוף חייו, למד בכוחות עצמו להשתמש במחשב והמשיך לעקוב אחרי הספרות הרפואית המקצועית דרך האינטרנט.
פרופ' לנצט היה נשוי לשפרה לבית גינזבורג, נכדתו של יצחק אייזיק בן-טובים, ולהם בן ובת, 4 נכדים ושני נינים.
בנו דורון לנצט הוא פרופסור במכון ויצמן למדע, חוקר בתחום חוש הריח ומחלוצי פרויקט הגנום בישראל.
אחותו, אביבה מולר-לנצט הייתה מייסדת המחלקה לאתנוגרפיה יהודית במוזיאון ישראל והאוצרת שלה עד ליציאתה לגמלאות.
בת-דודתם הייתה השחקנית בתיה לנצט.
אחת מפעילויותיו הראשונות של לנצט בבית החולים קפלן (בשנת 1960) הייתה הכנסת השימוש ב-vacuum extractor, מכשיר ואקום המסייע לחילוץ תינוקות שנקלעו למצבי מצוקה בלידה.
פעילויות פורצות דרך אחרות הסתמכו על תקופות התמחות שלו בכמה בתי חולים אירופיים בתחילת שנות ה-60. בפריז, יחד עם פרופ' ראול פאלמר (Prof.
Raoul Palmer) הוא התמחה בתחום הלפרוסקופיה, והיה הראשון בישראל שהטמיע את השיטה, כמו גם את טכניקת ההיסטרוסקופיה.
לאחר מכן בגלאזגו, עבד עם פרופ' מלקולם פרגוסון-סמית (Prof.
Malcolm Ferguson-Smith) במעבדת הציטוגנטיקה (תחום בביולוגיה המגשר בין הגנטיקה והביולוגיה התאית) של בית החולים המלכותי של גלאזגו, דבר שהוביל לייסודה של מעבדת ציטוגנטיקה בבית החולים קפלן.
מעבדה זו הייתה בזמנו היחידה מסוגה שהשתייכה למחלקה גינקולוגית בישראל.
בתחום זה תרם לנצט משמעותית לחקר פגמים כרומוזומליים בעוברים.
שני עשורים לאחר מכן היוותה מעבדת הציטוגנטיקה את הגרעין לביסוסה של הפעילות הענפה של בית החולים קפלן בתחום ההפריה החוץ-גופית.
פרופ' לנצט שירת במספר תפקידים לאומיים בנוסף להיותו ראש מחלקת היולדות בקפלן משך 20 שנה.
הוא היה נשיא האיגוד הישראלי למיילדות וגינקולוגיה, המזכיר הראשון של האגודה הישראלית לחקר הפריון (איל"ה) ונשיא האיגוד הישראלי לתכנון המשפחה.
"הלידה; הדרכה ללידה טבעית" (1968)
"מאחורי עלה התאנה: הסברה מינית לצעירים" (1971)
"Adolescent sexuality" (נכתב על ידי דניאל הרצוג, בשיתוף לנצט ושלושה רופאים אחרים.
פרופ' לנצט פרסם 160 מאמרים מדעיים ונשא כ-100 הרצאות בכנסים ברחבי העולם.
רבים מהם היו מבוססים על שש עשרה עבודות הדוקטורט שהנחה, ושיתופי הפעולה הפוריים והרבים שהיו לו עם תלמידיו ועמיתיו.
המחקר הרפואי שנעשה תחת הדרכתו כלל נושאים כגון: בעיות פוריות, perinatology, אונקולוגיה גינקולוגית.
כמה מעבודותיו המצוטטות ביותר הן מחקרים המתייחסים למחלות גנטיות כמו neurofibromatosis, סיסטיק פיברוזיס, תופעות הקשורות להריון כמו בעיות גדילה בתאומים, ותופעות לוואי של ניתוחים רחמיים כמו "תסמונת אשרמן".
כמה מן המחקרים בוצעו תוך שיתוף פעולה עם מדענים במכון ויצמן למדע.
לנצט היה המייסד והעורך הראשי של כתב העת הישראלי למיילדות וגינקולוגיה.
הוא נשאר בתפקיד זה 11 שנים.
10 כרכים יצאו לאור בעריכתו.
משה מאיר (נולד ב-1961) הוא סופר, משורר, מחנך, חוקר מחשבת ישראל והוגה דעות ישראלי.
מאיר מפרסם מאמרים בנושאי הגות בעיתון "מקור ראשון" ובכתב העת "דעות".
פרסם שלושה ספרי שירה, וב-2009 יצא ספר פרוזה שלו, "אבי אבי".
עבודת הדוקטורט שלו עוסקת בהגותו של הרמן כהן.
מאיר היה שותף ביצירת הסרט התיעודי 'סוקרטס על למברטה', המגולל את סיפור מסעו בניסיונו לגלות את האמת בדבר נסיבות נפילתו של אביו המחנך יעקב מאיר במלחמת ששת הימים.
מאיר עוסק בהנחיית קבוצות למידה של מקורות היהדות.
הוא פיתח שיטה לחשיבה קבוצתית בשם "אפרכסת", המבוססת על חשיבה פילוסופית-סוקרטית ועל החשיבה בית-מדרשית, ותכליתה לאפשר לקבוצות להתבונן במושא החשיבה שלהם מזוויות שונות.
הלימוד נעשה תוך שימוש במחלוקות הפנימיות בקבוצה כמשאב להרחבת מנעד החשיבה.
בסוף התהליך מתגבשות מסקנות אופרטיביות.
הגותו של מאיר עוסקת בזהות דתית בתקופה המודרנית, ביחסי דת ומדינה ובהגדרת הזהות הציונית-הדתית במדינת ישראל.
בין היתר עסק בהגדרת ה"חילון כתופעה פנים דתית".
לפי מאיר, חילוניות איננה מושג הפכי ומנוגד לדתיות, ושתיהן יכולות לשכון באדם אחד - "היהודי הדתי-חילוני".
בנושא זה עוסק ספרו "שניים יחדיו: פילוסופיה דתית-חילונית חדשה".
מאיר הגדיר את ערך החירות העומד בבסיס התפיסה השמרנית; הסתכלות הרואה ביחיד, האטום האנושי, את מי שגלומים גם החיבורים למשפחה, לקהילה ולעם.
במקום ה'אטום' (הקיים בתפיסת ה"חירות" הליברלית) ניצבת ה'מולקולה'.
בהתאם לכך, "הגדרת החירות היא חירות של אדם הרקום במעגלי הזהות".
סמיכות: שירים בעקבות ישעיהו, תל אביב: עקד, תשנ"ב-1992.
ספר הבית והמנוחה: שירים בעקבות ירמיהו, תל אביב: י' גולן, 1995.
אבי אבי, ירושלים: טובי, תשס"ט-2009.
שניים יחדיו: פילוסופיה דתית-חילונית חדשה, מאגנס ומכון ון־ליר, תשע"ב-2012
'קוץ ודרדר' כנרת זמורה ביתן 2013
משה מאור, בן לצבי ורבקה מאור, נולד בתל אביב וגדל בפתח תקווה.
הוא למד בבית הספר קפלן (ורבר) ובבית הספר התיכון אחד-העם, וניגן בתופים לאורך תקופת לימודיו.
לאחר השירות הצבאי למד לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, ולתואר שני במדע המדינה ותואר נוסף במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
את לימודי התואר השלישי במדע המדינה עשה בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE).
בשנים 1993-1996 כיהן כקצין מחקר (Research Officer) בבית הספר לכלכלה של לונדון; בשנת 1996 התקבל כמרצה בכיר למחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית, בשנת 1998 הועלה לדרגת פרופסור חבר; בשנת 2006 התמנה כמופקד הקתדרה למינהל ציבורי ע"ש משפחת וולפסון, ובשנת 2012 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
מאור היה חבר במועצה להשכלה גבוהה, אך בפברואר 2016 נמנה עם ששת חברי המועצה (מתוך 19), שהתפטרו במחאה על כך ששר החינוך נפתלי בנט הדיח את פרופסור חגית מסר ירון מתפקידה כסגן יושב ראש המועצה.
כיהן במועצה הציבורית ובוועד המנהל של מרכז מורשת מנחם בגין, במועצה הציבורית של "אות המעסיק המתקדם" לקידום נשים בעבודה (התאחדות התעשיינים) וכן בוועד המנהל של מועצת הביטחון לישראל.
בשנת 2004 יצא לאור ספרו "דרך הימין החברתי" (בהוצאת מרכז מורשת מנחם בגין והוצאת הקיבוץ המאוחד) בו הוא מציג את תפיסת עולמו הכלכלית-חברתית-לאומית.
מחקרו של מאור עוסק בין היתר בתחומים הבאים:
דינמיקה של מדיניות ציבורית, תגובת יתר/חסר של מדיניות, בועות מדיניות ציבורית
ניהול מצבי חירום ושלטון מקומי
מאור הוא מומחה ברפורמות בסקטור הציבורי במדינות ה-OECD, פוליטיקה בריטית, ופוליטיקה בירוקרטית.
מאור שימש כמרצה אורח וכעמית מחקר באוניברסיטת ניו-יורק, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, האוניברסיטה המרכז-אירופית, אוניברסיטת פומפאו-פברה, אוניברסיטת גרנדה, אוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת מרבורג, אוניברסיטת קונסטנץ, אוניברסיטת ארלנגן-נירנברג, ואוניברסיטת הלסינקי.
במהלך עבודתו האקדמית, פרסם מספר ספרים ועשרות רבות של מאמרים בכתבי עת מובילים בתחומי פוליטיקה השוואתית, מנהל ציבורי השוואתי, ומדיניות ציבורית.
מאור ייסד את תחום החקר העוסק במדיניות בלתי-מידתית.
במסגרת התאורטיזציה של תחום זה הכניס ללקסיקון המחקרי 12 מושגים חדשים המאפשרים לחוקרי המדיניות הציבורית בעולם "לראות" תהליכים שעד כה לא זכו לתשומת לב אקדמית.
מאמריו בתחום זה עוסקים בתגובות יתר/חסר של מדיניות ציבורית, בועות מדיניות, אינטראקציות בין בועות מדיניות, סולם המדיניות הבלתי-מידתית, גישת המדיניות הבלתי-מידתית, מדיניות בלתי-מידתית בעת משבר, מדיניות בלתי-מידתית בעת משבר מומצא, ויסודות התיאוריה של בועות מדיניות.
מאור הכניס לתחום המדיניות הציבורית את המחקר ברגשות, בעיקר דרך הדיון ביזמים רגשיים המשתמשים באסטרטגיות ליבוי/ויסות רגשי לקידום מטרותיהם.
דרך מחקר זה גיבש מאור את גישת המדיניות הבלתי-מידתית המכוונת (Deliberate disproportionate policy response) המהווה אלטרנטיבה לגישות הרואות במדיניות בלתי-מידתית נגזרת של מגבלות קוגניטיביות, רגשיות או מוסדיות, ולגישות הרואות במדיניות בלתי-מידתית נגזרת של תוצרי לוואי של מדיניות ציבורית.
למאור גם תרומה תאורטית ואמפירית בתחום מוניטין בירוקרטי.
מחקריו עוסקים בבניית מוניטין של גופים ממשלתיים בקרב קהלים מגוונים, בניהול מוניטין באמצעות יישום מדיניות רגולטורית אל מול סיכוני מוניטין, בניהול אסטרטגי של תקשורת אל מול סיכוני מוניטין, וב"גלישת" מוניטין ודעיכתו.
מחקריו מתמקדים בסוכנויות רגולטוריות בארצות הברית (בעיקר, רשות המזון והתרופות), אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד, ישראל (בעיקר, בנק ישראל), ועוד.
תרומתו של מאור לגישת המוסדיות החדשה במדע המדינה סבה סביב הכנסת המושג "מוסד מיתי" (מלשון, מיתוס) ובחינתו בהקשר של שינויים לא-ליניאריים בפוליטיקה ומדיניות.
תרומתו לתחומי המנהל והניהול בסקטור הממשלתי באה לידי ביטוי בגילוי "פרדוקס הניהוליות" הקיים במדינות המיישמות רפורמות "ניהול ציבורי חדש." בנוסף, מאור פרסם רבות בתחומי פוליטיקה מערב אירופית, המלחמה בשחיתות הציבורית, הכשרה והדרכת פקידי ציבור בכירים ב-11 מדינות אירופיות, מדיניות המלחמה בנגיף הקורונה, קידום נשים בשירות הציבורי, ועוד.
סקירת ספרות של תחום המוניטין הארגוני התפרסמה בשנת 2021 בכתב העת האמריקאי החשוב ביותר בעולם בתחום המנהל הציבורי (Public Administration Review).
בניתוח ציטוטים הדדיים (co-citations) בקרב חוקרי מדע המדינה, מאור מדורג שני בתחום מחקר זה אחרי מייסד התחום, פרופ' דן קרפנטר, ראש המחלקה למדע המדינה באוניברסיטת הרוורד.
בנוסף, מאור הוא מייסד תחום החקר העוסק במדיניות בלתי מידתית.
חסמי כניסה לפוליטיקה הישראלית/ גדעון דורון ומשה מאור, פפירוס, 1989.
דרך הימין החברתי/ משה מאור, מרכז מורשת מנחם בגין והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2004.
משה מוּרוֹ (Murro; 1888, מינסק, רוסיה הלבנה (האימפריה הרוסית) – 3 במאי 1957, ירושלים) היה צייר ופסל ישראלי, ממשיך דרכם של בוריס שץ וזאב רבן.
הקים את בית המלאכה "הקמיע" בבצלאל בירושלים ועסק ביצירת קמיעות בשן ובאבן ותבליטים.
בינואר 1921 נבחר מורו להיות חבר ועד "אגודת בית הספר בצלאל", שבו זכה שץ להיות נשיא של כבוד.
מורו ייסד קבוצה בבצלאל שיצרה תכשיטים וקמיעות למדליונים, וסיכות ומיניאטורות לטבעות.
בעלי מוטיבים יהודיים, תוך העתקה של יצירות מאמנים שמרביתם יהודים.
מיצירותיו המפורסמות: לוחית נחושת שיצר עבור אליעזר בן-יהודה.
בן יהודה העניק לו תמונה של הלוחית בחזרה בצירוף הקדשה: .
יצירות נוספות הן; "סביבון מעוטר בדימוי יהודה השבויה ויהודה המשוחררת" (1929), התבליט "אליעזר ורבקה" 1929 המבוסס על רישום של זאב רבן ומתארת את הסיפור התנ"כי של אליעזר, עבדו של אברהם, שנשלח על ידו להביא כלה עבור בנו יצחק, ובמהלך אותה השליחות הוא פוגש את רבקה בסמוך לבאר.
"בִּירוּשָׁלֵם" לוחית נחושת עם דמות של יהודי תימני על רקע העיר העתיקה של ירושלים, מחזיק ספר ביד אחת ומקל באחרת.
משה מורו נפטר ב-3 במאי 1957 ונקבר בהר המנוחות.
בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב (ירושלים)
משה מורד (נולד ב- 12 בדצמבר 1957) הוא מוזיקולוג, עיתונאי, עורך מוזיקה ושדרן רדיו וטלוויזיה ישראלי.
ניהל את תחנת הרדיו כאן 88, ובעבר את 88FM עד לסגירתה.
מורד מעורב בפעילות פילנתרופית ויושב בחבר הנאמנים של עמותת חיים - למען ילדים חולי סרטן בישראל.
מורד נולד, גדל והתחנך בתל אביב.
כנער ניגן בכינור בלהקת "חלום קוסמי" בה היו חברים בין השאר ברי סחרוף ויוסי מר-חיים.
החל את דרכו ברדיו בשירות הסדיר כשדרן בגלי צה"ל בין השנים 1976–1980, ומשם המשיך לרשת ג' של קול ישראל בשנת 1980.
בין השנים 1981–1984 חי מורד באנגליה ועבד בלונדון כתקליטן וכמפיק אירועי מוזיקה.
משם שידר פינה שבועית בתוכנית הרדיו "קול בו" של רשת ג' על המוזיקה בבריטניה וגם סיקר את סצנת המוזיקה הבריטית עבור העיתונים והמגזינים מעריב, ווליום, להיטון וחמצן.
בסוף 1984 חזר ארצה והתמנה לתפקיד מנהל המחלקה הבינלאומית בחברת התקליטים CBS (שלימים הפכה ל-NMC).
במקביל התחיל גם להגיש את התוכנית "להיט בראש" של הערוץ הראשון בטלוויזיה, אותה הגיש עד לשנת 1990, ערך והגיש תוכניות ברשת ג'.
בשנת 1998 מונה לתפקיד מנכ"ל NMC וכיהן בתפקיד שלוש שנים.
הוא פרש מתפקידו לאחר שקיבל הצעה מחברת המוזיקה הבינלאומית EMI.
בשנים 2001–2003 עבד מורד ב-EMI בלונדון והיה אחראי לשיווק הבינלאומי של אמני החברה מארצות הברית (ביניהם הזמרת נורה ג'ונס), אחראי לנושא מוזיקת העולם ב-EMI ומנהל הלייבל "Hemisphere".
באותה תקופה החל ללמוד לתואר שני במוזיקולוגיה באוניברסיטת לונדון.
בשנת 2001 התחיל לערוך ולהגיש תוכניות מוזיקת עולם בתחנת "Radio 3" של ה-BBC.
בשנת 2003 הקים בשותפות עם פול ברגר (לשעבר נשיא חברת Sony Music Europe) את חברת Soho Artists שעסקה בניהול אמנים, ועסק בניהול אמני מוזיקת עולם ובייעוץ לחברות מוזיקה.
בשנים 2004–2007 שימש ככתב העיתון "גלובס" בלונדון.
בשנת 2007 חזר לישראל והחל לערוך ולהגיש תוכניות ב-88FM.
בדצמבר 2011 מונה מורד לתפקיד מנהל תחנת הרדיו 88FM.
בנובמבר 2014 מונה לכהונה שנייה כמנהל התחנה.
במסגרת שידורי התחנה ערך והגיש תוכנית מוזיקת עולם בשם "מסביב לעולם ב-88", עד סגירתה של התחנה ב-14 במאי 2017.
בשנת 2012 השלים מורד דוקטורט באתנומוזיקולוגיה מבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים (SOAS) אוניברסיטת לונדון.
בשנים 2013, 2015 ו-2016 השתתף בוועדה המקצועית שבחרה את המועומדים לתחרות הקדם-אירוויזיון.
וב-2014 השתתף בוועדה שבחרה את מיי פיינגולד לנציגת ישראל באירוויזיון (באותה שנה לא נערכה תחרות קדם-אירוויזיון).
ב-15 במאי 2017 החל מורד לשמש כמנהל בפועל של תחנת הרדיו החדשה "כאן 88" הפועלת במסגרת תאגיד השידור כאן, לאחר שנבחר לתפקיד שנה קודם.
ב-24 ביוני 2018, כעבור שנה, הודיע על התפטרותו מתפקיד מנהל התחנה ועבר להגיש תוכניות אישיות בעריכתו בתחנות המוזיקה של כאן: כאן תרבות, כאן 88 וכאן קול המוסיקה ("רדיו מונדו", "מסביב לעולם ב-88", "הנוסע המתמיד", בהתאמה).
במקביל לעבודתו ברדיו מורד משמש כמרצה בנושאי מוזיקת עולם ותעשיית המוזיקה.
הוא נמנה עם סגל המרצים באוניברסיטת בן-גוריון והקריה האקדמית אונו, ובעבר לימד גם באוניברסיטת תל אביב.
מורד פרסם בחו"ל שני ספרים אקדמיים בתחום הדוקטורט שלו, אתנומוזיקולוגיה, שזכו בפרסים בינלאומיים.
בשנת 2019 יצא לאור בישראל ספרו "לונדון קולינג - מפגשים עם גיבורי מוזיקה באנגליה של שנות ה-80".
בספר קיבץ מורד ראיונות שערך עם מוזיקאים בריטים מהתקופה בה גר בלונדון בשנות ה-80, בין השאר עם קייט בוש, בוי ג'ורג', רוברט סמית' ואיאן דיורי.
לונדון קולינג - מפגשים עם גיבורי מוזיקה באנגליה של שנות ה-80. הוצאת מרום תרבות ישראלית, (2019)
משה מורגנשטרן (1906–1962) היה מתאבק ומאמן היאבקות יהודי גרמני-ישראלי, אלוף ישראל והמכביה השלישית (1950) בהיאבקות.
מורגנשטרן עלה לישראל לאחר מלחמת העולם השנייה, כשכבר היה מתאבק ידוע ואלוף מכביות.
הוא הצטרף למועדון ההיאבקות של קריית חיים ועמד בראשו.
מורגנשטרן התחרה במכביה השלישית, במשקל חצי-כבד, בסגנון יווני-רומי וזכה במדליית זהב.
לאחר מותו של מורגנשטרן החליטה הוועדה הארצית להיאבקות לקיים כל שנה תחרות ארצית על שמו, תחרות בה יאבקו נבחרות הדרום והצפון והנבחרת הזוכה תקבל גביע נודד.
הרב משה לנדינסקי (תרכ"ב, 1862 – כ' באדר ב' תרצ"ח, 23 במרץ 1938) היה ראש ישיבת ראדין במשך כארבעים שנה.
נולד בעיירה קנישין הסמוכה לביאליסטוק, בנם של דוד וצביה לנדינסקי.
בצעירותו למד תקופה קצרה בעיר מולדתו ואחר עבר ללמוד אצל הרב שבתי וולך ששימש כגאב"ד בעירו רזנאי.
בגיל 22 נשא לאישה את בת הגביר הרבני רבי ישראל ניימן, אף הוא מקנישין.
לאחר נישואיו נמנה עם אברכי כולל ברודסקי בוולוז'ין.
שם למד כשמונה שנים, כאשר בשלוש השנים הראשונות לא עזב את המקום, ולא התראה אפילו עם אשתו ובתו הקטנה.
בשנת תר"ס (1900) נקרא על ידי החפץ חיים לכהן כראש הישיבה בישיבתו בראדין, בהמלצת מורו הנצי"ב מוולוז'ין.
כעבור שנים אחדות מונה לצדו הרב נפתלי טרופ.
בכל הזמן הזה עמד לימין החפץ חיים ואף ערך לו אחדים מספריו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, לאחר שהרוסים נסוגו והצבא הגרמני התקרב לראדין, התקבלה החלטה שהישיבה תתפצל לשתיים, חלק אחד יישאר בראדין והשני ינוע לתוך רוסיה.
רוב התלמידים, ובהם החפץ חיים והרב טרופ, עזבו את ראדין, והמיעוט ובתוכו הרב לנדינסקי נותר בראדין.
בשנת תרפ"א (1921) שבו הגולים לראדין.
הרב לנדינסקי קיבל את פניהם בתחנת הרכבת.
אולם בניין הישיבה היה הרוס ונטוש והתלמידים נאלצו להשתכן בבית המדרש המקומי.
עם הזמן שבה הישיבה למסלולה בהנהגתם של הרב לנדינסקי והרב טרופ.
בשנת תרפ"ח (1928) נפטר הרב טרופ ולצדו של הרב לנדינסקי מונו שני ראשי ישיבה צעירים, הרב ברוך יוסף פייבלזון (חתנו של הרב טרופ) והרב מנחם מנדל זקס (חתנו של החפץ חיים).
לאחר פטירת החפץ חיים הורע מצבה הכלכלי של הישיבה
והרב לנדינסקי נאלץ לנסוע ללונדון כדי לגייס כסף להחזקת הישיבה.
נפטר בכ' באדר ב' תרצ"ח ונקבר בבית העלמין בראדין.
צאצאו, הרב חיים פלאטו, הקים את ישיבת ראדין בנתניה.
בנו של הרב פלאטו, מנחם מנדל, פרסם את הספר "בשבילי ראדין", על הישיבה בראדין ותולדות חייו של הרב לנדינסקי.
צירל, אשת הרב אברהם ישראל משה סלומון, הרב מחרקוב.
בנם הוא הרב דוד סלומון.
הרב נחמן דוד לנדינסקי - מייסד ישיבת גייטסהד באנגליה, וראש הישיבה הראשון שלה.
עבר לניו יורק, שם כיהן בישיבת חפץ חיים.
דאבא, אשת הרב אברהם סחרוב, אב"ד טרובי (טראקי) הסמוכה לוילנה.
נספה בשואה עם כל משפחתו, מלבד בתו צביה, אשת הרב שמואל דוד וואלקין.
בנם הוא הרב חיים וואלקין.
פריידא, אשת הרב זלמן פליטניק, אב"ד ליברפול ובסוף ימיו רב בישיבת דבר ירושלים
אלכסנדר זיסקינד לנדינסקי הי"ד, התגורר בווקשנה שבליטא, ונספה בשואה.
הרב מרדכי לנדינסקי - רב בנובופהוסט בפולין, לימים ר"מ ומנהל ישיבת "חפץ חיים" בניו יורק
משה מורג (נולד ב-21 בנובמבר 1945) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, כיהן כראש להק כוח האדם בחיל האוויר הישראלי.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל החברה לפיתוח קיסריה, מנכ"ל חברת מירלנד ומנכ"ל חברת מבני תעשייה.
מורג נולד ברמת גן ולמד בבית הספר אליאנס בתל אביב.
התגייס לצה"ל ב-1963, עבר קורס מ"כים ושימש מדריך בבית הספר הטכני של חיל האוויר.
לאחר מכן יצא לקורס קצינים ומילא שורת תפקידים כקצין שלישות בחיל האוויר, בהם שליש טייסת 113, מפקד טייסת מנהלה בשדה דב, מפקד טייסת מנהלה בבסיס חצרים וראש מחלקת פרט במטה חיל האוויר.
בהמשך כיהן כראש מחלקת פרט באגף כוח האדם, ב-1985 מונה לראש להק כוח האדם בחיל האוויר תפקיד בו כיהן עד 1990. במהלך שני תפקידיו האחרונים קידם יוזמה להקמת יישוב למשרתי הקבע והיה אחראי על הפרויקט שיצא לפועל בהקמת היישוב רעות, היה ממייסדי עמותת חיל האוויר.
לאחר שחרורו משירות הקבע מונה למנכ"ל החברה לפיתוח קיסריה ומילא תפקיד זה עד 1994. הוא כיהן במגוון תפקידים בקבוצת הנדל"ן של אליעזר פישמן בהם מנכ"ל חברת מבני תעשייה, מחברות הנדל"ן הגדולות במשק, בשנים עד 1994 עד 2007 ומשנת 2010 עד סוף 2013 ומנכ"ל חברת מירלנד מ-2007 עד 2010.
מורג בעל תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב (1982).
הוא מכהן בהתנדבות כיו"ר הנהלת היכל התרבות ושימש כיו"ר דירקטוריון בית הספר אליאנס.
הרב משה מאיר הלוי פראג (י"א בשבט תרפ"ו, 26 בינואר 1926 – י"ב בתמוז תשס"ג, 12 ביולי 2003) היה ראש כולל שומרי החומות בירושלים.
נולד לרב שמעון פראג ולרחל לאה בת הרב יצחק אייזיק וחנה ביילא (שניהם נכדי הרב יצחק אייזיק חבר).
אביו היה בנו של הרב אברהם אהרן פראג מחבר סדרת הספרים "נרות אהרן", שהיה חתנו של הרב משה נחום ולנשטיין מחבר הספר בני משה וראב"ד בבית הדין של העדה החרדית.
בילדותו למד בתלמוד תורה שומרי החומות שבירושלים.
ובבחרותו היה מתלמידיה הראשונים של ישיבת סלבודקה בבני ברק.
בתקופה זו למד אצל הרב אברהם ישעיהו קרליץ ה"חזון איש".
לאחר מכן חזר ללמוד בירושלים בישיבת עץ חיים אצל הרב איסר זלמן מלצר.
כמו כן למד אצל הרב יצחק זאב סולובייצ'יק.
בשנת תשי"ב (1952) זכה בפרס משרד הדתות שחולק ל-18 "עילויי הישיבות".
באלול שבאותה שנה נישא לשרה הינדא, בת הרב חיים יהודה לייב וצביה אוירבך.
לאחר נישואיו התגורר בבית חמיו בשכונת נחלת צדוק הסמוכה לשכונת שערי חסד בירושלים ולמד בישיבת שער השמים, בתקופה זו זכה (מאי 1956) בפרס לחידושי תורה בכתב של משרד הדתות.
בהמשך התמנה כר"מ בישיבת כרם ביבנה ולאחר תקופה עבר ללמד במתיבתא הגדולה בית הראש"ל בירושלים.
בזמן זה ייסד שיעור קבוע באחד מבתי הכנסת בשכונת רחביה, הסמוכה לשכונת נחלת צדוק.
הוא המשיך להעביר שיעור גם לאחר שעבר להתגורר בשכונת גבעת שאול.
מיד עם הגיעו לשכונת גבעת שאול החל למסור שיעור בתלמוד מידי שבת בשבתו בבית הכנסת נר ישראל - זופניק הסמוך לביתו.
בשנת תש"ל (1970) נקרא לכהן כראש כולל שומרי החומות בירושלים, תפקיד אותו נשא עד לפטירתו.
בד בבד עם ראשות ה"כולל" החל לעסוק בהוצאה לאור של ספרי אבותיו "נרות אהרון", ושו"ת "בני משה", כמו כן עזר לגיסו הרב ראובן מלמד לערוך את הספר "מליץ יושר" על המסילת ישרים.
ב-29 באוגוסט 1985 נדקר פראג בגבו ליד שער שכם.
הוא נשאר משותק עד יומו האחרון, במשך כשמונה עשרה שנה.
עקב דקירה זו הוצרך לטיפולים רפואיים בחו"ל ושהה שם מספר חודשים, אז הפסיק למסור את שיעורו הקבוע בשכונת רחביה.
נפטר בשבת י"ב בתמוז תשס"ג והוא בן 77, ומנוחתו בחלקת הרבנים שבהר המנוחות בירושלים.
הוכר כחלל פעולות איבה, ומונצח באנדרטה בהר הרצל בלוח מס' 73.
לאחר פטירתו יצאו לאור כתביו בשם שם מאיר על התורה ועל התלמוד.
אחיו היו רבי בנימין זאב דיין בבד"צ אגודת ישראל ומהדיר תורני, רבי אברהם אהרן, ורבי יצחק אייזיק (חתן הרב אברהם דוד רוזנטל) דיין בבד"צ אגודת ישראל.
אחיותיו נישאו לרבי ראובן מלמד מחבר הספר "מליץ יושר" על מסילת ישרים לרמח"ל, לרבי שבתי מינסקי ולרבי לוי מיבסקי.
גיסו אחי אשתו הוא הרב שלמה זלמן אוירבך.
ילדיו: רחל לאה אשת הרב דוד יצחק שפירא ראש ישיבת באר יעקב, צביה אשת הרב יעקב דוד אילן מראשי ישיבת כנסת יצחק בחדרה.
משה מוסאי (נולד ב-1942) הוא ספורטאי פאראלימפי ישראלי לשעבר.
במלחמת ששת הימים שירת כחייל מילואים במערך המרגמות המוצנח והוצב מול חומות העיר העתיקה בירושלים בתפקיד קשר גדודי.
ביום השלישי למלחמה נפגע בעמוד השדרה מרסיסי מרגמה שנורו בזמן שיצא לחילוץ חבר ליחידה שנפגע.
בתקופת השיקום החל באימוני שחייה בבית הלוחם ובלימודים באקדמיה לצילום בתל אביב.
השתתף במשחקי סטוק מנדוויל וזכה בהם להישגים.
ב-1969 זכה במדליית כסף במשחה חזה וב-1971 השתתף במשחה שליחים (עם משה לוי ויעקב בן-אריה) בו זכו במדליית זהב וקבעו שיא עולם חדש (2:26.5 דקות).
ב זכה במדליית זהב במשחה שליחים (עם יוסף ונגר ומשה לוי).
בנוסף דורג במקום שישי במשחה 50 מטר בסגנון חופשי והתחרה במשחה 3X25 מטר שבו לא העפיל לגמר.
ב דורג במקום השמיני במשחה פרפר 25 מטר, התחרה בשני משחי 50 מטר בהם לא העפיל לגמר וזכה עם נבחרת הכדורסל במדליית כסף.
בעל חנות צילום בתל אביב.
הרב משה מאיר חי אליקים (נודע בכינוי "המשמ"ח אליקים") (ט"ו בטבת ה'תרל"ב, 27 בדצמבר 1871– ה'תש"ט, 1949) היה שד"ר, חבר בית הדין בטבריה, אב בית דין בקזבלנקה, חבר בית הדין במוגדור שבמרוקו ומייסד ישיבת כתר תורה בטבריה ובקזבלנקה.
נולד בטבריה לרב נסים אליקים, שממנו התייתם בילדותו.
בצעירותו למד בישיבות טבריה, ונישא לבתו של הרב רפאל אוחנה.
בשנת 1900 (ה'תר"ס) ייסד יחד עם הרב יעקב חי זריהן והרב אהרון הלוי סקלי את ישיבת "כתר תורה" בטבריה.
בשנת 1911 (ה'תרע"א) יצא בשליחות כוללות טבריה למצרים וערי צפון אפריקה.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה התעכב במרוקו, ובשנת 1919 (ה'תרע"ט) מונה לכהן כחבר בית הדין במוגדור.
בסוף שנת 1920 (ה'תרפ"א) חזר לטבריה והחל לכהן כחבר בית הדין של הרב אליהו ילוז, לצד הרב יעקב חי זריהן.
בחורף שנת 1922 (ה'תרפ"ג) נסע לשליחות באלג'יריה.
כשסיים את שליחותו הוזמן לקזבלנקה כדי לכהן בה במשרת דיינות, ובחודש פברואר 1924 (אדר א' ה'תרפ"ד) מונה לשמש כאב בית דין בעיר.
הוא ייסד שם ישיבה בשם "כתר-תורה" והיה אחראי על הצד הכלכלי ועל שיטת הלימוד.
לראשי ישיבה הוא מינה את הרבנים שמעון אביקציץ ושמעון ברוך אוחיון.
בשנת 1925 (ה'תרפ"ה) השתתף בפולמוס הלכתי גדול בו היו מעורבים רבני טבריה, תוניסיה ומרוקו.
במרכז הפולמוס היה ספר שהוציא בתוניס הרב חנניה חביב אזולאי בשם "מגן הדת", בו הוא כתב נגד רבנים שונים, ואסר את הייבום בקזבלנקה.
מנגד הוציא הרב אליקים את הספר "מלחמת המגן" המתיר את הייבום בעיר, ויוצא להגנת הרבנים שנגדם נכתב בספר הקודם.
כיהן כאב בית הדין קזבלנקה עד סוף שנת תש"ה (1945), עת יצא לגמלאות.
נפטר בשנת ה'תש"ט ונקבר בבית העלמין הישן בקזבלנקה (ליד עמיתו לבית הדין הרב אברהם אביחצירא), באוהל שבחלק הפנימי, שליד קבר הרב חיים פינטו.
אחריו התמנה הרב חיים דוד בן סוסאן.
עם תלמידיו נמנו הרב שלמה ילוז, הרב יוסף חיים ילוז והרב ברוך טולידאנו.
חידושיו הודפסו בתוך ספרי אביו שערך והוציא לאור:
דבר נאה - חידושים בהלכה על ספרי ראשונים ואחרונים, ה'תרנ"ה
חדר נאה - דרושים וחידושים על פרשיות התורה, חמש מגילות, משלי ותהילים, ה'תרע"א
מלחמת המגן - מלחמת מצווה, לוחמים במלחמתה של תורה, קזבלנקה ה'תרפ"ה
שו"ת בית דינו של משה - נדפס בשנת תשפ"ו ע"י ר' דביר דוד הלוי בהוצאת מכון בני יששכר ספר שו"ת זה, המכיל מעל 140 תשובות שפוענחו מכתב יד, נאספו תשובות שנדפסו בשו"ת בני זמנו, ווסודרו לכדי ספר שלם.
חלק מתשובותיו הודפסו בספר "ויאסוף שלמה" מאת הרב שלמה הכהן צבאן מדבדו.
רבי משה מאימראן (ה'תצ"ט לערך - ז' באב ה'תקמ"ו) היה רב, ראש ישיבה ודיין במקנס שבמרוקו במאה ה-18.
נולד באזור שנת ה'תצ"ט (1738) במקנס.
אביו, הרב אברהם מאימראן היה מקובל ודיין בעיר, בן לשושלת רבנים ענפה שמוצאה ברבי שמעיה מאימראן, ממגורשי קסטיליה.
אמו הייתה בתו של רבי יעקב טולידאנו, רבה של מקנס שנודע בכינוי "המהרי"ט".
בצעירותו למד מפי אביו, ולאחר מכן למד מפי רבי שלמה טולידאנו, אך עיקר לימודו היה מפי סבו המהרי"ט (ממנו מביא חידושים רבים בספריו).
התמדתו הרבה וכישרונו הביאו לכך שעוד בהיותו צעיר צורף מפעם לפעם כדיין לבית הדין במקנס.
כמו כן, הוא היה נושא דרשות בבית הכנסת בעיר, ועמד בראשות ישיבה גדולה.
את החידושים שעלו לו במהלך הלימוד עם תלמידיו היה מעלה על הכתב, והם היוו את הבסיס לספר חידושיו.
בשנת ה'תק"ם נתמנה להיות דיין בבית הדין עם רבי יקותיאל בירדוגו ורבי שלמה טולידאנו.
נשא את בליידא, בת דודו ר' שלמה טולידאנו, ונולדו להם שלושה ילדים.
בנו ר' חיים היה תלמיד חכם, ועוד לפני שמלאו לו 20 שנה כתב חיבור על פירוש רש"י לתורה בשם 'חפץ חיים'.
כל בניו מתו בחייו, ופטירת בנו חיים בשנת ה'תקמ"ו השפיעה קשות על מצבו, עד שנפטר בז' באב באותה השנה, והוא בשנות הארבעים לחייו.
רבי משה השאיר אחריו חיבורים רבים מאוד בכתב יד, חלקם מצויים היום בספריית הרב יעקב משה הלל, ויוצאים לאור בהוצאת מכון "אהבת שלום" בראשותו:
חידושי רבינו משה מאימראן- סדרה בת חמישה כרכים, ובה חידושים על רוב מסכתות הש"ס.
הסדרה מבוססת על הרשימות שהעלה על הכתב במהלך לימודו.
דרושי רבינו משה מאימראן - ספר המעלות - חיבור אקלקטי המאגד בתוכו דרשות מכמה חיבורי דרשות שהותיר בכתב יד.
טרם ראו אור תשובות הלכתיות, פסקי דין, פירוש על מדרש רבה, חידושים על התורה והנ"ך, חידושים על משנה תורה לרמב"ם וחידושים על ארבעה טורים.
משה סולר (נולד ב-1931) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לגנטיקה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
חתן פרס א.מ.ת לחקלאות לשנת 2015.
סולר נולד בניו יורק וקיבל את התואר הראשון בחקלאות באוניברסיטת ראטגרס בשנת 1951. לאחר מכן ב – 1956 הוא קיבל תואר שלישי בטיפוח בעלי חיים ותואר שני בסטטיסטיקה שימושית גם הם באוניברסיטת ראטגרס.
בשנת 1957 משה עלה לארץ יחד עם משפחתו וקיבל משרה כמדען בכיר בטיפוח בעלי חיים במכון וולקני, וכמרצה בכיר במחלקה לביולוגיה וגנטיקה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1966 הוא חזר לארצות הברית להמשך לימודים בביוכימיה באוניברסיטת אינדיאנה, ובהמשך באוניברסיטת נורת'ווסטרן, ובמקביל לימד באוניברסיטת רוזוולט.
בשנת 1972 הוא חזר לישראל לעבודה במחלקה לגנטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם הוא נמצא עד היום (בדימוס מאז שנת 2000).
במהלך שנת 2000 הוא היה בשנת שבתון באוניברסיטת אייווה סטייט בעזרת מלגת קוסטוואלד.
סולר נשוי ואב ל-3 ילדים, מתגורר בירושלים.
תחומי מחקרו של סולר עוסקים בגנטיקה של תכונות מורכבות והיישום שלו בהשבחת בעלי חיים באמצעות שיטה חדשנית אותה פיתח והפיץ לאמוד את הערך הטיפוחי של כל פרט המבוסס על הרצף הייחודי של הדנ"א של הפרט, הגנוטיפ, במקום על המדידות של התוצאה בפועל, הפנוטיפ.
באמצעות אמדן זה ניתן לשפר בצורה משמעותית ביותר את הברירה המלאכותית ולהגיע לתוצאה הרצויה בזמן קצר יותר.
יש לו מעל 170 פרסומים שפיטים, ופרקים בספרים רבים.
עמית נבחר באגודה האמריקאית לקידום המדעים (1996) כהוקרה למאמציו הראויים לשבח לקידום המדע ויישומו;
קיבל את אות הכבוד על שם י.ל.
לוש של האגודה האמריקאית למדעי החלב (1999);
דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת אייוה סטייט (2000) ומאוניברסיטת פרי יוניברסיטי אוף לייז' (2007).
נבחר כעמית לחיים באגודה הבין לאומית לגנטיקה של בעלי חיים (2012) ושל האגודה הישראלית לגנטיקה (2012).
לחקלאות (2015) - מנימוקי חבר השופטים: "פרס א.מ.ת.
מוענק לפרופ' משה סולר על מחקריו הייחודיים המשלבים גנטיקה סטטיסטית עם ביוכימיה וביולוגיה מולקולרית ויישום התאוריות שלו בשיפור הטיפוח הגנטי של עופות ובקר."
משה שמואל "מוישיק" מאירי (2 באוגוסט 1944 – 17 בדצמבר 2024) היה כדורגלן, מאמן כדורגל ופרשן כדורגל ישראלי.
מאירי מזוהה בעיקר עם אגודת מכבי "אבשלום" פתח תקווה והוא יקיר העיר פתח תקווה ויקיר מכבי ישראל.
משה מאירי נולד וגדל בפתח תקווה ובצעירותו שימש מדריך במכבי צעיר.
שיחק במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה ובגיל 18 נפצע כששיחק בקבוצת הבוגרים.
מאירי עבר שני ניתוחים ולבסוף פרש ממשחק מוקדם מהצפוי.
לאחר פרישתו ממשחק עבר מאירי קורס מאמנים אצל המדריך עמנואל שפר וקורס השתלמות נוסף בקבוצת נוטינגהאם פורסט.
מאירי החל לאמן במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה וזכה להישגים רבים.
באפריל 1967 זכה עם קבוצת מכבי "שמואל" פתח תקווה בגביע המדינה לנערים.
לאחר מכן אימן את קבוצת הנוער של המועדון.
בינואר 1974 אימן לראשונה את קבוצת הבוגרים של מכבי פתח תקווה בליגה הלאומית, כשהחליף את משה ליטבק.
לאחר חצי עונה חזר לנהל את מחלקת הנוער באגודה.
בעונת 1976–1977 החליף את מישל סרוסי כמאמן בית"ר אשדוד בליגה א' דרום, איתה סיים במקום השמיני.
בעונות 1977–1979 שימש מאמן קבוצת הנוער של הפועל פתח תקווה.
בעונת 1982–1983 אימן את מכבי רמת עמידר והעפיל איתה לליגה הבכירה.
בעונת 1983–1984 חזר מאירי לקבוצת הבוגרים של מכבי פתח תקווה ואימן בה שלוש עונות בליגה הלאומית.
בינואר 1987 הוחלף באליהו עופר.
את חצי העונה שנשארה המשיך בהפועל רמת גן וסיים איתה עונה מוצלחת בצמרת ובפלייאוף העליון.
מאירי נשלח על ידי ארגון פיפ"א לטורניר יורו 1988 כחלק מצוות שעקב אחר נבחרת הולנד.
בעונת 1988–1989 חזר מאירי למכבי פתח תקווה בליגה הארצית.
את העונה סיימה הקבוצה במקום השלישי.
בעונה שלאחר מכן פוטר מאירי לאחר ארבעה מחזורים עקב אי-שביעות רצון מתפקודו.