tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נכון למרץ 2022, בולדווין זכה בסך של כ-2.3 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-2.1 מיליון דולר בסבב אליפות העולם.
בולדווין החל לעבוד כיועץ של הקזינו "גולדן נאגט" ב-1982, ולאחר שנתיים התמנה כיושב הראש.
ב-1987 עבר לרשת מיראז' וכיהן בתפקידים בכירים שונים במהלך השנים.
בתחילה ניהל את המיראז' ולאחר שנה מונה ליושב ראש הבלאג'יו.
ב-1999 עבד כמנהל הכספים של הרשת.
לאחר המיזוג בין רשת מיראז' ל-MGM ב-2000 הוא מונה לתפקיד המנכ"ל של MGM Mirage.
ב-2005 רכשה הרשת את רשת מאנדליי, ובולדווין מונה כמנכ"ל ויושב ראש פרויקט CityCenter, במקביל לתפקודו כמנכ"ל חטיבת MGM Mirage תחת הרשת המאוחדת החדשה.
בסוף 2018 סיים את תפקידו כמנכ"ל הפרויקט והרשת.
ב-2019 מונה כמנכ"ל ויושב ראש ה-Drew אשר נמצא בתהליכי בנייה.
ב-1979 פורסם פרק שהוא כתב כחלק מהספר "Super System" של דויל ברונסון.
עד ל-2020 נקרא אזור משחקי הפוקר בסכומים גבוהים בבלאג'יו "Bobby's Room" על שמו, עד ששונה ל-"Legends Room" לאחר מעברו לרשת מתחרה של MGM, אך שחקנים רבים ממשיכים לקרוא לאזור זה בשמו.
בובונגאן דואה בלאס (במלאית: Bubungan Dua Belas, בתרגום חופשי: הבית בעל שנים-עשר הגגות) הוא מבנה היסטורי בעיר בנדר סרי בגוואן, בירת ברוניי.
המבנה שימש בעבר כבית המגורים של הנציגים והשגרירים הבריטים בפרוטקטורט של ברוניי.
הוא אחד מן המבנים הוותיקים ביותר שעומדים עדיין על תילם בעיר.
ברוניי הייתה פרוטקטורט בריטי מאז 1888. בשנת 1905 התיר סולטאן ברוניי, האשים ג'לילול עלאם אקאמדין לבריטניה להציב בברוניי נציג (Resident) קבוע מטעמה.
הנציג הראשון, מלקולם מקארתור , החליט בהסכמת הסולטאן לבנות לו בית מגורים בבירת ברוניי, באתר שבו ניצב בעבר בית הקונסול הכללי הבריטי, על גדת נהר ברוניי וכקילומטר וחצי ממרכזה של עיר הבירה.
הקמת הבניין החלה בשנת 1906 והסתיימה בשנה שלאחר מכן.
במהלך המאה ה-20 התגוררו בו 25 נציגים ושגרירים של בריטניה, וזאת עד שברוניי קיבלה את עצמאותה המלאה בשנת 1984. בימי הכיבוש היפני של ברוניי שימש המבנה כמפקדתו של מפקד חיל המצב היפני בברוניי.
ב-1984 הועבר המבנה לשימושו של משרד התרבות והספורט של ברוניי.
בשנת 1998 הושלם פרויקט שיקום של הבית שהיה משותף לברוניי ולבריטניה, ונערך מתוך הכרה בחשיבותו ההיסטורית של המבנה.
באפריל באותה שנה השתתפה המלכה אליזבת השנייה בפתיחתו מחדש כמוזיאון.
ב-2015 הוא נסגר שוב לשיפוצים, שהיו אמורים להסתיים בשנת 2022.
ב-2007 הוציא דואר ברוניי בולי מזכרת לרגל מלאת 100 שנים לבנייתו של הבית.
בובי הכלב (11 במאי 1992 – 21 באוקטובר 2023) היה כלב מגזע מסטיף אלנג'טואי שהחזיק זמן מסוים בתואר הכלב המבוגר ביותר שתועד, והראשון שהגיע לגיל שלושים.
התואר נשלל ממנו לאחר חקירה נוספת.
בובי נולד, לטענת משפחת קוסטה, ב-11 במאי 1992 בעיירה בשם קונקיירוס במחוז לייריה שבמרכז פורטוגל.
יחד עם בובי נולדו עוד שלושה גורים.
שלושת הגורים נקברו חיים מייד לאחר שנולדו.
אב המשפחה הוא שקבר אותם, מכיוון שלמשפחה בה נולדו היו בעלי חיים רבים נוספים ומחסור בכסף.
בשל צבעו של בובי, הוא השתלב עם ערימת עצים במחסן שבו נולד, וכך חמק מעיניו של אב המשפחה ושרד.
בפברואר 2023 הוכר על ידי גינס שיאי עולם בתור הכלב המבוגר ביותר שחי אי פעם.
בכך נשלל התואר מבלואי , כלבה מסוג כלב בקר אוסטרלי שחיה במדינת ויקטוריה באוסטרליה בין 1910 ל-1939, 29 שנים.
כמו כן התואר של הכלב המבוגר ביותר החי כרגע גם הוא עבר לבובי, מכלב צ'יוואווה מאוהיו בשם ספייק, שנרשם בספר השיאים של גינס רק שבועיים קודם לכן, בדצמבר 2023.
בינואר 2024 השהה גינס שיאי עולם את תארו של בובי, על מנת לחקור את טענותיהם של וטרינירים שהביעו ספק בדבר גילו של בובי.
בפברואר 2024 ביטלו גינס את תארו של בובי, בשל העדר הוכחה לתאריך הולדתו.
זאת בין השאר כיוון שהתגלה שהמאגר הממשלתי של חיות הבית בפורטוגל לא דרש הוכחות לגיל החיה לפני שנת 2008. כמו כן הועלו ספקות בנוגע לתמונות שהובאו על ידי הבעלים שטענו שזהו בובי בצעירותו.
בכך הוחזרו התארים לבלואי ולספייק.
משפחת קוסטה ייחסו את גילו המבוגר של בובי לסביבה השלווה שבה חי, וכן לאוכל טרי וטבעי שאכל, במקום מזון תעשייתי לכלבים.
אימו של בובי חיה במשך 18 שנים, כך שהיה גם בסיס גנטי לאריכות ימיו.
בובי נפטר בביתו ב-21 באוקטובר 2023.
בובומה הוא האי הגדול ביותר בשרשרת איי בובומה, והשני בגודלו מבין 3,000 האיים שבאגם ויקטוריה שבאפריקה.
שרשרת האיים המכונה איי בובומה מורכבת מיותר מחמישים איים וממוקמת כמה קילומטרים מחופיו הצפוניים של אגם ויקטוריה, אוגנדה, במפרץ נפוליאון.
בובומה נמצאת במרחק של כ-25 ק"מ, דרך המים, מדרום לעיר הגדולה ג'ינג'ה, וכ-90 ק"מ, דרום-מזרחית לבירה, קמפלה.
זהו חלק מאזור בוגנדה הרחב יותר, ונוהל כחלק ממוקונו אך הפך למחוז עצמאי על ידי ממשלת אוגנדה.
הוא מיוער, ומהווה יעד לתיירים החובבים ציפורים.
ישנם עשרים ושש שמורות יערות בבובומה.
רוסינגה עשירה במאובנים, ומרי ליקי מצאה את גולגולתו של הפרוקונסול אפריקנוס באי.
הפלורה המיוקנית של איי רוסינגה ומפוונגאנו נמצאת תחת מחקר ארוך טווח על ידי פליאובוטנאים.
בשנת 1968 (פורסם ב-1971) נערך מחקר ארכאולוגי על ידי מוזיאון טרבורן, בלגיה, באיי בובומה ובוגאיה במערת מוניאמא, מערת טונגה ונאקיסיטו, ועוד 47 אתרים.
בּוּבִּי פנחסי הוא שם הבמה של פנחס אריאל (18 בדצמבר 1919 – 28 בינואר 1992), מלחין, פזמונאי, נגן אקורדיון ופסנתרן ישראלי, המנהל המוזיקלי של להקת "החישטרון", שפעלה בימי מלחמת העצמאות.
נולד בשם פנחס הרמן באיסטנבול שבטורקיה, בן להורים יוצאי רומניה ורוסיה, במשפחה אמידה ומרובת נכסים.
אביו, יוסף, היה עורך דין, ואמו הייתה מורה לפסנתר.
אמו הבחינה בכישרונו המוזיקלי ולימדה אותו פסנתר.
בשנת 1927 עלה לארץ ישראל עם הוריו, והמשפחה התיישבה בתל אביב.
בגיל שש עשרה ייסד את להקת "עליזי החיים" ביחד עם אחיו ועם שלמה (סְלים) פיינטוך (שהקים לימים את חברת התקליטים "מקולית").
הלהקה הופיעה במועדונים שונים וגם במועדוני קצינים של הצבא הבריטי.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה בלפור בשנת 1938 החל לעבוד כפקיד במשרדו של אביו.
כיוון שאביו דרש ממנו ללמוד מקצוע מעשי הוא סיים בהצלחה קורס לחשבונאות ועבד עד שנת 1947 אצל כמה רואי חשבון.
באותה עת הקליט את שיריו הראשונים בביתו על גבי תקליטים וליווה בנגינה את הצגות "הבימה" וגם את הזמר והשחקן יעקב איינשטיין.
כמו כן הלחין את שיריו הראשונים של אברהם ברושי (באמצע שנות ה-40).
זמן קצר לפני מלחמת העצמאות התגייס פנחסי לחי"ש.
במהלך שירותו הצבאי הפך החי"ש לחטיבת גבעתי והוקמה בה להקה צבאית, החישטרון.
פנחסי שימש כמנהלה המוזיקלי, כמלחין וגם כאקורדיוניסט.
עמו בלהקה שירתו גם אהובה צדוק, זרובבלה ששונקין ויפה ירקוני.
צמד היוצרים פנחסי וטולי רביב, הרוח החיה בלהקה, כתבו לחישטרון שירים "סלוניים", ששימשו מוזיקת רקע לריקודים וזוהו לאחר מכן עם ירקוני, בהם "אל נא תאמר לי שלום", "שחרחורת", "סימה פלמ"חית" ו"קרה זה רק הפעם".
בקיץ 1949 השתחרר פנחסי מהצבא ושב להדפיס ולהפיץ דפי תווים של שירים ופזמונים עבריים במסגרת הוצאת "גיל-רון", שהקים לפני גיוסו.
ב-1950 פורק החישטרון, אולם חברי הלהקה, שהשתחררו גם הם, התארגנו בהרכב מורחב והמשיכו להופיע ברחבי הארץ.
עם חברי הלהקה המורחבת נמנו יפה ירקוני, אהרון צדוק, שמשון בר-נוי, ישראל יצחקי ופרדי דורה.
פנחסי היה המלווה הראשון של יפה ירקוני והוא שכתב לה את הלהיטים הראשונים שלה, ביניהם: "בֻּבָּה בֻּבָּתִי", "הוי ירוקה" (ירוקה אני מבטן ולידה), "אלישבע".
אמנים נוספים שליווה היו יוסף גולנד, טובה פירון, שרה יערי וסולימאן הגדול.
להיט מיוחד של אותה תקופה, שרקעו היה עליית "מרבד הקסמים", היה הלהיט "הפטנט מתימן", בו הפגין בובי פנחסי את יכולתו להלחין שיר בסגנון תימני למרות מוצאו המערבי.
השיר מזוהה עם הזמר ישראל יצחקי ואת המלים כתב בנימין אביגל ("בנג'ו").
לחניו של בובי פנחסי מצטיינים בעומק תוכני ואי שגרתיות, וכשנוסף להם הבסיס ההרמוני המיוחד שהיה מבוסס על הרבה אקורדים ייחודיים לו.
הלהיטים שהלחין פנחסי, שלחלק מהם אף כתב את המלים, זכו להצלחה רבה בשנות ה-50 של המאה ה-20 - תקופה בה היו במקצבי הטנגו והרומבה אופנתיים.
הם הושמעו רבות בתוכנית הרדיו "כבקשתך" לשירים עבריים.
בסוף שנות ה-70 חודשו פזמוניו של פנחסי על ידי הזמר אריק איינשטיין, ובעיקר זכה להצלחה השיר המחודש "קרה זה רק הפעם", שאותו שר בצוותא עם יפה ירקוני וגם הקליט את השיר כסולן.
השיר גם נכלל מאוחר יותר בתוכניתה הראשונה של להקת "הכל עובר חביבי".
פנחסי הקליט את שיריו בחברות התקליטים הד ארצי ומקולית.
מלבד היותו פסנתרן ומלחין, פנחסי נודע כדמות צבעונית בבוהמה של תל אביב.
הוא דיבר בסגנון ייחודי והרבה להתבטא בחרוזים ("מסור ד"ש לברנש", "הוא עדין כמו סרדין").
פנחסי נטה גם להירדם בקלות.
הוא נראה מנומנם בעת הופעות ולא פעם נרדם ליד הפסנתר עם סיגריה בוערת.
ב-1990 נערך לכבודו ערב הוקרה כשכבר היה חולה ולא היה יכול להופיע.
באירוע השתתפו יפה ירקוני, אריק לביא, שושיק שני, רביעיית מועדון התיאטרון, יוסי בנאי ואחרים.
בובי פנחסי נפטר בשנת 1992 בתל אביב, בגיל 72, ונטמן בבית העלמין ירקון.
הוא הותיר אחריו את רעייתו טובה, מורה במקצועה, ושלושה ילדים משותפים: נאוה אריאל (דוקטור להנדסת חומרים), נועה אריאל (מהנדסת ביוטכנולוגיה) וניר אריאל (מלחין וזמר).
במסגרת המיזם של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי תרבות תושבי העיר, נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב לכיש 8.
סר רוברט "בובי" צ'רלטון היה כדורגלן אנגלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי, ונחשב לאחד מגדולי שחקניה של ארצו.
צ'רלטון היה מזוהה בעיקר עם מנצ'סטר יונייטד, המועדון בו גדל והחל את הקריירה.
לאחר ששרד את האסון האווירי במינכן, שבו נספו רבים משחקניה הבולטים של הקבוצה, הוביל את הדור המצליח של המועדון במשך שנות ה-60. היה שותף לזכייה בשלוש אליפויות אנגליה, בגביע ה-FA ולזכייה הראשונה של קבוצה אנגלית כלשהי בגביע אירופה לאלופות.
את נבחרת אנגליה הצעיד צ'רלטון לזכייתה בגביע העולם בכדורגל בשנת 1966, והוא סגן מלך השערים שלה בכל הזמנים.
צ'רלטון היה סגן מלך השערים של מנצ'סטר יונייטד, שני לויין רוני עם 249 שערים.
צ'רלטון נולד בעיירה אשינגטון שבמחוז נורת'מברלנד.
אביו, בדומה למרבית תושבי העיירה, עבד ככורה.
משפחתה של אמו הייתה בעלת מסורת כדורגל מפוארת: ארבעה מדודיו של צ'רלטון שיחקו ככדורגלנים מקצוענים, ובן דודו השני, ג'קי מילברן (Milburn), הפך לאחד מהשחקנים הבולטים בתולדותיה של ניוקאסל יונייטד.
סבו, טאנר, היה חובב כדורגל גדול ותואר על ידי צ'רלטון כמי שפיתח אצלו את התשוקה למשחק וסייע לו לשפר את יכולותיו בעת ילדותו.
בצעירותו נהג צ'רלטון לחסוך כסף בקביעות על מנת לנסוע לצפות במשחקים בערים ניוקאסל וסנדרלנד הקרובות לעיירת מגוריו, מהם קיבל השראה רבה.
בניגוד לאחיו ג'ק, שעבד במכרה פחם בטרם הפך לכדורגלן מקצועני, החליט בובי להתמקד במשחק כבר מגיל צעיר יותר.
הוא בחר ללמוד בתיכון בדלינגטון שהתאפיין בחיבתו לכדורגל, והחל לשחק במסגרת נבחרת המחוז של מזרח נורת'מברלנד.
לאחר מכן זומן צ'רלטון לנבחרת בתי הספר של אנגליה והופיע במדיה במספר משחקים באצטדיון ומבלי, בהם הציג יכולת מרשימה.
בעקבות הופעותיו בנבחרת בתי-הספר החלו ציידי כישרונות מטעם מועדונים מקצועיים רבים להתעניין בצירופו של צ'רלטון בראשית שנת 1953. בין המועדונים שהגישו לו הצעות נמנו וולברהמפטון וונדררס, ארסנל ומנצ'סטר סיטי.
ואולם, צ'רלטון בחר בהצעת המועדון מנצ'סטר יונייטד, אשר הציג תוכנית שיטתית לפיתוח שחקנים צעירים על מנת שישתלבו בקבוצה הבוגרת.
עם בואו למנצ'סטר יונייטד בפברואר 1953, בגיל 15, צורף צ'רלטון לקבוצת הנוער של המועדון.
במקביל החל ללמוד בתיכון סטרטפורד השוכן ליד אצטדיון אולד טראפורד, אך עזב את בית הספר מאחר שמנהליו רצו שישתתף במשחקי נבחרת הכדורגל, שהתנגשו עם משחקיו במסגרת המועדון.
על מנת למצוא פרנסה מחוץ לכדורגל, עבד צ'רלטון כמתלמד בחברת חשמל בשנים הראשונות שלאחר הגעתו לעיר.
צ'רלטון הושפע רבות ממאמן מחלקת הנוער, ג'ימי מארפי, שלימד אותו את יסודות המשחק המקצועני וסייע לו לשפר באופן ניכר את יכולותיו.
לצד שחקנים כמו דאנקן אדוארדס, היה צ'רלטון שותף לקבוצת הנוער החזקה ביותר באנגליה באותן שנים, וזכה עמה שלוש פעמים ברציפות בגביע ה-FA לנוער.
באוקטובר 1954 הוחתם על חוזהו המקצועני הראשון במועדון, אך בשנים שלאחר מכן המשיך לשחק לסירוגין בקבוצת הנוער או בקבוצת המילואים.
במשחקיו במדי קבוצות אלו הפגין צ'רלטון יכולת מרשימה שזכתה לתשומת לב רבה בעיתוני מנצ'סטר.
עם זאת, צ'רלטון לא קיבל כלל הזדמנויות לשחק בקבוצה הבוגרת בתחילה, בשל העדפת שחקנים מוכשרים אחרים על פניו כמחליפים לשחקנים הקבועים שנעדרו, וחוסר השימוש בחילופים באותה תקופה.
לבסוף ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק מול צ'רלטון אתלטיק באוקטובר 1956, מספר ימים לפני יום הולדתו ה-19. על אף שסבל מפציעה בקרסולו, היה אחד מהשחקנים הבולטים במגרש והבקיע צמד שערים.
מאז משחק זה הפך צ'רלטון לחבר קבוע בסגל מנצ'סטר ולאחד משחקניה המצטיינים, ועד סיום עונת 1956/1957 הבקיע עשרה שערים ב-14 משחקים במסגרת הליגה הראשונה, שסייעו לקבוצה לזכות באליפות.
בחצי גמר גביע ה-FA נגד ברמינגהאם סיטי הבקיע צ'רלטון שער זכור במיוחד, והעפיל עם קבוצתו למשחק הגמר באצטדיון ומבלי.
הקבוצה החמיצה הזדמנות לזכות ב"דאבל" כאשר הפסידה לאסטון וילה.
באותה עונה עמדה מנצ'סטר יונייטד בפני אתגר חדש – השתתפותה הראשונה של קבוצה אנגלית בגביע אירופה לאלופות, מפעל חדש שנוסד שנה קודם לכן, ב-1955. מאחר שטרם סיים את שירותו הצבאי, צ'רלטון לא יכול היה לנסוע למשחקי החוץ באירופה, אך הורשה להגיע למשחקי הבית של מנצ'סטר.
הקבוצה הצליחה מעל לציפיות והעפילה לחצי גמר המפעל, שם פגשה את אלופת אירופה המכהנת, ריאל מדריד, בשורותיה שיחקו כוכבים כמו אלפרדו די סטפנו ופרנסיסקו חנטו.
לאחר הפסד 1–3 במשחק הראשון (שהתקיים באצטדיון סנטיאגו ברנבאו) נכנס צ'רלטון להרכב במשחק הגומלין, במקומו של דניס ויולט (Viollet) שנפצע, ובכך הופיע לראשונה במסגרת האירופית.
על אף ההדחה מהטורניר, הצליחה מנצ'סטר לעמוד בכבוד ולהשיג תיקו 2–2 הודות לשער שהבקיע צ'רלטון בדקות הסיום.
תחת הדרכתו של מאמן מנצ'סטר יונייטד, מאט באזבי, היה צ'רלטון חלק מ"תינוקות באזבי", הקבוצה שהורכבה משחקנים צעירים רבים, הציגה סגנון משחק אטרקטיבי ואיימה לשלוט בכדורגל האנגלי באותן שנים.
צ'רלטון שיחק בעמדת הקשר החופשי ובלט במהירותו הרבה ובזריזותו, שבזכותם הפך לאחד מהמבקיעים הבולטים בקבוצה.
לאחר פתיחה לא יציבה של עונת 1957/1958, קודם צ'רלטון בקביעות להרכב הפותח של מנצ'סטר בחודש דצמבר.
עם כניסתו להרכב הבקיע צ'רלטון בקצב גבוה במיוחד – עשרה שערים ב-11 משחקים בכל המסגרות – והוביל את הקבוצה לחזרה למאבקי האליפות.
בינואר 1958 הגיע לשיאו, כשהבקיע שלושער מול בולטון וונדררס שנודעה בהגנה החזקה שלה.
כעבור זמן קצר היה שותף לניצחון המפורסם 4–5 על ארסנל באצטדיון הייבורי.
לאחר הניצחון על ארסנל נסעה מנצ'סטר יונייטד למשחק הגומלין של רבע גמר גביע אירופה, נגד הכוכב האדום בלגרד, שנודעה כמיומנת במיוחד במשחקי הבית שלה.
בכיכובו של צ'רלטון, שהבקיע צמד שערים, השיגה הקבוצה תיקו 3–3 והעפילה לחצי הגמר, במה שנחשב לאחד משיאיה באותה תקופה.
בדרכה חזרה, ב-6 בפברואר, אירע אחד מהאסונות הגדולים בתולדות הכדורגל האנגלי, כשמטוס הקבוצה התרסק במינכן לאחר שלושה ניסיונות המראה כושלים.
שבעה שחקנים נהרגו במקום ושחקן נוסף, אדוארדס, נפטר מפצעיו כעבור כשבועיים.
צ'רלטון עצמו נחבט קלות בראשו, סבל מחוסר הכרה ופונה לבית החולים בעיר, ממנו שוחרר כעבור ימים אחדים.
האסון סיכל את מאמצי הקבוצה לזכייה בתארים באותה עונה, הביא לסיום תקופת "תינוקות באזבי" המוצלחת ודרש את בניית הסגל מחדש.
על הינצלו מהאסון והטרגדיה שעבר המועדון סיפר צ'רלטון ברבות השנים:
במשך החלמתו מהפציעה שהה בביתו שבצפון-מזרח אנגליה ושקל שלא לשחק עוד כדורגל, אולם שב לשחק ב-1 במרץ, כשלושה שבועות לאחר האסון.
בשל מותם של מרבית השחקנים הבכירים, קיבל צ'רלטון תפקיד משמעותי בהכוונת השחקנים חסרי הניסיון שקודמו מקבוצת הנוער.
הוא הנהיג את מנצ'סטר להעפלה מפתיעה לגמר גביע ה-FA, ואף הבקיע שלושה שערים בשני מפגשי חצי הגמר מול פולהאם, אולם היה שותף להפסד לבולטון בגמר.
מנצ'סטר יונייטד הפתיעה בפתיחת עונת 1958/1959 כשהשיגה מספר ניצחונות מרשימים והתמקמה בצמרת הליגה.
בהמשך ירדה יכולתה של הקבוצה, אך היא סיימה את העונה במקום השני, אחרי וולבס.
צ'רלטון הבקיע באותה עונה 29 שערי ליגה – שני לג'ימי גריבס בדירוג מלך השערים – והיה רחוק שער אחד בלבד משיא הכיבושים של המועדון לעונה בודדת.
אולם השנים הבאות סימנו את החלשותה של מנצ'סטר, והיא איבדה את מקומה בין הקבוצות הבכירות באנגליה.
בעונת 1959/1960 המשיך צ'רלטון את הצטיינותו והבקיע 18 שערים, ויחד עם דניס ויולט (שהבקיע 32 שערים) הרכיב את אחת מחוליות ההתקפה הטובות בליגה, אך הקבוצה סיימה במקום השביעי בלבד.
לקראת סיום העונה הוסט צ'רלטון על ידי באזבי מתפקיד הקשר לעמדת הקיצוני השמאלי, עקב חוסר משמעותי ממנו סבלה הקבוצה בשחקנים מצטיינים בתפקיד.
בתחילה התקשה להסתגל לעמדה באגף, שהייתה לא שגרתית עבורו ולא התאימה לסגנון משחקו, אך עדיין נתן תרומה חשובה עבור קבוצתו.
בעונה שלאחר מכן, 1960/1961, כבש 21 שערים אך לא מנע את המשך כישלונותיה של מנצ'סטר.
עקב יכולתו הטובה באותה תקופה ביסס צ'רלטון את מעמדו כשחקן קבוע בהרכבה של נבחרת אנגליה, במדיה ערך את הופעת הבכורה ב-1958, ופתח בכל משחקיה במונדיאל 1962.
בקיץ 1962, כחלק ממסע גדול לרכישת שחקנים שביצע באזבי, הוחתם במנצ'סטר החלוץ הסקוטי דניס לאו.
צירופו חיזק באופן מיידי את חוליית ההתקפה, וצ'רלטון יצר עמו תיאום מוצלח במיוחד, שהביא לרבים משעריו של לאו ופתח את תקופת ההצלחה המחודשת של הקבוצה.
במשך עונת 1962/1963 הציגה מנצ'סטר יכולת חלשה, ועמדה בסכנת ירידה לליגת המשנה, ממנה נמנעה רק במחזורים האחרונים.
אולם במסגרת גביע ה-FA נחלה הקבוצה הצלחה, והעפילה למשחק הגמר מול לסטר סיטי.
בגמר בישל צ'רלטון את אחד משעריו של דייוויד הרד וסייע לקבוצתו לנצח 1–3.
החל מאמצע שנות השישים נחשב צ'רלטון לחלק מ"השילוש הקדוש" בהתקפת מנצ'סטר יונייטד, לצד לאו וג'ורג' בסט.
בתקופת תור זהב זו זכתה מנצ'סטר יונייטד בשתי אליפויות ב-1965 וב-1967, ולבסוף ב-1968 השלימה מנצ'סטר יונייטד את המשימה שקבוצת התינוקות לא הספיקה להשלים בגלל האסון וזכתה בגביע אירופה לאלופות.
צ'רלטון כבש שני שערים במשחק הגמר מול בנפיקה ליסבון.
שנה לאחר הזכייה, ב-1969, פרש באזבי מתפקידו ומשם החלה מנצ'סטר יונייטד להידרדר.
צ'רלטון פרש ממשחק באפריל 1973, בגיל 36.
ב-106 הופעותיו בנבחרת הבקיע 49 שערים, שיא כיבושים שנשבר ב-2016 על ידי ויין רוני.
צ'רלטון רשם קדנציה קצרה כמאמנה של פרסטון נורת' אנד שלאחריה לא המשיך בקריירת אימון.
ב-1984 חזר למנצ'סטר יונייטד כחבר הנהלה, ועד יומו האחרון כיהן בתפקיד זה וכן כשגריר של מנצ'סטר יונייטד ברחבי העולם.
במקביל הופיע לעיתים כפרשן כדורגל ב-BBC.
בשנת 1994 קיבל תואר אבירות "סר".
בשנת 2008 הוצב באולד טראפורד פסל של "השילוש הקדוש" - צ'רלטון, לאו ובסט.
ב-3 באפריל 2016, לפני שריקת הפתיחה של משחק הליגה בין מנצ'סטר יונייטד לאברטון באולד טראפורד, נערך טקס בו נקרא היציע הדרומי של האצטדיון על שמו של צ'רלטון, אשר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה כ-60 שנים לפני כן.
צ'רלטון היה ידוע כשחקן הגון שמעולם לא נשלח החוצה על ידי שופט המשחק או קיבל כרטיס אדום.
הוא נרשם פעמיים בפנקס השופט (המקבילה לכרטיס צהוב).
בעת משחק ליגה ובעת המשחק בין ארגנטינה ואנגליה בגביע העולם ב-1966.
מקום שלישי באליפות אירופה: 1968
כדורגלן השנה בליגה האנגלית: 1965/66
כדור הזהב בגביע העולם: 1966
נבחרת כל הזמנים של גביע העולם: 1994
רוברט ג'יימס "בובי" פישר היה שחמטאי יהודי אמריקאי בדרגת רב-אמן, ואלוף העולם ה-11 בשחמט לאחר שניצח באליפות העולם בשחמט 1972, והפסיד את תוארו כאשר סירב להשתתף באליפות העולם בשחמט 1975. פישר נחשב בעיני רבים לגדול השחמטאים בכל הזמנים.
התפרסם גם בשל התנהגותו המגלומנית והאימפולסיבית.
חרף מוצאו היהודי, נודע כבעל דעות אוטואנטישמיות ואנטי-אמריקאיות בוטות וקיצוניות.
בובי פישר נולד בשיקגו שבאילינוי.
אמו, רגינה ונדר (Wender), יהודייה ילידת שווייץ, היגרה בילדותה לארצות הברית.
היא הייתה אחות מוסמכת ומורה.
טרם הגירתה, עבדה בברלין כמזכירתו של הגנטיקאי הרמן מולר.
היא נישאה להנס גרהארד פישר, שהיה רופא וביופיזיקאי יליד ברלין, ממוצא גרמני.
הם הכירו בברית המועצות, לשם נמלטו כקומוניסטים אחרי עליית הנאצים לשלטון.
לזוג נולדה תחילה הבת ג'ואן, ובובי פישר נולד ב-1943, מספר שנים אחרי שבני הזוג לא חיו ביחד (ארצות הברית סרבה להעניק ויזה להנס גרהארד פישר בגלל פעילותו הקומוניסטית).
למרות מוצאו היהודי של פישר, הוא העדיף לא להחשיב את עצמו כיהודי, ונהג להשמיע דעות אנטישמיות לעיתים מזומנות.
בשנות ה-60 לחייו התקרב לכנסיית האלהים העולמית Worldwide Church of God, כת נאו-פרוטסטנטית אדבנטיסטית שומרת שבת, שמרכזה בפסדינה בקליפורניה.
אחת ההשקפות הנפוצות בקרב כת זו היא החשבת ה"גזע" האנגלו-סקסי כעם הנבחר של אלוהים.
לאחר מספר העתקות מגורים התיישבה המשפחה בניו יורק, שם גם התוודע למשחק השחמט.
אחותו בת האחת-עשרה רכשה מערכת כלים עם דף הוראות, והם למדו יחד את כללי המשחק.
פישר גילה כישרון רב ואהבה למשחק, ובשנת 1951 השתתף במשחק סימולטני, באולם הספרייה העירונית בברוקלין, מול אומן השחמט .
פישר הפסיד במשחקו זה תוך פחות מ-15 דקות, אך הרשים את מנהל מועדון השחמט של ברוקלין, קרמין ניגרו, שהזמינו להצטרף למועדון וללמוד שחמט ללא תמורה.
פישר למד שחמט תחת הדרכתו של , שהדריך לפני כן שחמטאים בכירים אחרים, והיה כאב שני לפישר, שגדל ללא אב.
פישר עבר בילדותו הערכות פסיכיאטריות מיוזמת אמו, בגלל הפרעות בהתנהגות ובגלל התמסרותו הבלעדית לשחמט.
הוא נכנס לתחום השחמט המקצועי בשנת 1951, בעזרת הרמן הלמס.
בגיל 10 שיחק לראשונה בתחרות והגיע למקום החמישי.
ב-1955 הוא ניצח לראשונה בתחרות ארצית, בטורניר וושינגטון סקווייר פארק.
ביוני שנה זו, גם עבר לשחק במועדון השחמט של מנהטן, היוקרתי יותר, וניצח באליפות הנוער לדרג ג' ולאחריו לדרג ב'.
באליפות לדרג א' ניצח בשני משחקים, סיים שישה בתיקו והפסיד בשניים.
בשנת 1956, בגיל 13, ניצח באליפות ארצות הברית לנוער ובכך היה האלוף הצעיר ביותר עד אז.
ניצחון זה העניק לו את זכות ההשתתפות באליפות הבוגרים.
משחקו בשנה זו נגד , זכה אז לכינוי "משחק המאה".
לאחר הצלחה זו השיג פישר תוצאות בינוניות בלבד ולא בלט במיוחד עד שנת 1957.
בשנת 1957 הייתה הפריצה הגדולה שלו.
הוא ניצח באליפות ארצות הברית לנוער, באליפות הפתוחה של ארצות הברית, ולבסוף זכה באליפות ארצות הברית לבוגרים .
פישר הכריז אז: "בגיל 20 אהיה אלוף העולם".
בשנת 1958 השתתף בתחרות הבין אזורית, בעיר ביוגוסלביה, בה השתתפו רבי אומנים ידועים.
הוא סיים במקום החמישי ועלה לשלב דו קרבות המועמדים.
בזכות הצלחות אלו קיבל פישר דרגת רב-אמן בשחמט.
בכך היה לרב-האמן הצעיר ביותר בהיסטוריה (שיא זה נשבר מאז).
אביו של פישר עבר שוב לעיר אחרת ואימו נישאה בשנית ועברה להתגורר באנגליה, וזאת לאחר סכסוך וקרע בינה לבין פישר על רקע התערבותה ומעורבותה היתרה בקריירה שלו.
כך נותר פישר הנער ללא הורים לצדו, בגיל 16 הוא עזב את בית הספר בטענה ש"כל המורים מטומטמים – הם אינם מסוגלים לעזור לי להתקדם בשחמט", והחליט להשקיע את כל כולו בשחמט.
בשנת 1960 ניצח פישר שוב באליפות ארצות הברית כשהוא צובר 7 ניצחונות, 4 תיקו וללא שום הפסד.
באותה שנה זכה גם במקום הראשון, במשותף עם בוריס ספאסקי, בתחרות החשובה במאר דל פלאטה, ארגנטינה.
באוקטובר נערכה אולימפיאדת השחמט בלייפציג, מזרח גרמניה, ופישר שובץ ללוח מספר 1, כשחמטאי הבכיר ביותר, בנבחרת ארצות הברית.
הוא ניצח בעשרה משחקים, סיים שישה בתיקו והפסיד בשניים בלבד.
בשנת 1961 ארגנה אישה עשירה, הגב' פיאטיגופסקי, דו-קרב בין פישר לבין שמואל רשבסקי, גדול שחקני ארצות הברית והקצתה 8,000 דולר למנצח.
פישר פרש מהתחרות כשהתוצאה הייתה 5.5:5.5 בטענה שגב' פיאטיגופסקי קובעת שעות שנוחות לה למשחקים ואינן נוחות לו.
רשבסקי ניצח טכנית אך פישר הכריז על עצמו כשחקן הגדול ביותר בהיסטוריה.
פישר הסתמן כתקווה הגדולה של ארצות הברית להדיח את הסובייטים מכתר אליפות העולם.
שחקני ברית המועצות שלטו בצמרת השחמט העולמית והחזיקו בכתר זה 25 שנה ברציפות.
השלטון בברית המועצות ייחס לשליטה זו חשיבות רבה, שכן ראה בה מעין עדות לניצחון או יתרון אינטלקטואלי של הקומוניזם אל מול הקפיטליזם במערב.
שחמט נחשב למשחק לאומי בברית המועצות והמדינה הקצתה משאבים רבים על מנת להבטיח את ההגמוניה העולמית שלה במשחק.
פישר התבטא בתקשורת נגד השחמטאים הסובייטים, אותם הוא מנצח בקלות, על הנשים האמריקאיות, על המיליונרים האמריקאים ועל מערכת החינוך.
הוא הודיע שינצח כל אישה שחמטאית כשהוא פותח ללא פרש אחד.
בשנת 1962 ניצח פישר בתחרות הבין-אזורית בסטוקהולם בצורה מוחצת.
הוא עלה לשלב הבא, בו התקיימה תחרות בין כל שמונת ה"מועמדים" לאליפות העולם.
כל השחקנים התמודדו אחד נגד השני ארבע פעמים (סה"כ 28 משחקים לשחקן).
תוצאת התחרות הייתה ניצחון לשחמטאי הארמני (במסגרת ברית המועצות) טיגראן פטרוסיאן, כאשר פישר סיים רביעי.
פישר טען שנעשתה נגדו קנוניה על ידי השחקנים הסובייטים ופרש משחמט בינלאומי.
הוא חזר לתחרויות בינלאומיות רק לאחר שנתיים.
ב-1964 פורסם לראשונה מד כושר.
פישר וטיגראן פטרוסיאן קיבלו מד כושר 2690, ועד סוף שנה זו הגיע ל-2734.
בשנת 1965 חזר והשתתף בתחרות "גביע פיאטיגופסקי" והגיע שני אחרי בוריס ספסקי הרוסי.
הוא חזר במהירות לכושרו וניצח במספר תחרויות חזקות בשנה זו.
התחרות הבין-אזורית של שנת 1967 נערכה בעיר סוסה, תוניסיה.
זו הייתה התחרות החשובה הגדולה הראשונה שנערכה באפריקה.
פישר מחה כל העת נגד תנאי התחרות הגרועים, התאורה הדלה, ההיתר לקהל הצופים לצלם את המתחרים בזמן המשחק, והעובדה ששיחק שישה משחקים בשישה ימים (ויקטור קורצ'נוי שיחק בתחרות זו שמונה משחקים בשמונה ימים).
משחקו נגד קורצ'נוי נדחה לבקשת פישר, מסיבות דת.
משחקו בסיבוב הבא נגד יפים גלר נדחה שוב עקב תלונותיו של פישר על עומס המשחקים בתחרות.
למשחק הבא נגד אייבארס גיפסליס איחר פישר בלמעלה משעה והפסיד טכנית.
מול רשבסקי הוא שוב איחר בחצי שעה וניצח, אך עורר את זעמו של רשבסקי שטען שפישר נהנה מזכויות יתר.
פישר עצמו כעס על ההפסד הטכני במשחקו נגד גיפסליס ודרש משחק חוזר.
כשהנהלת התחרות החליטה שההפסד עומד בעינו הודיע פישר על פרישתו מתחרות זו וממשחק תחרותי בכלל.
הוא לא הופיע למשחקו מול רב-האמן הורט, ונרשם לו הפסד טכני, אך אז החליט שהוא חוזר לתחרות.
התנהגותו עוררה מורת רוח רבה בקרב השחקנים.
פישר חזר לתחרות אך לא התייצב למשחקו מול בנט לארסן הדני כדי לא לחלל את יום השבת.
פישר פרש מתחרויות ונעדר מן הזירה למשך שנתיים.
בשנת 1968 חזר וניצח בתחרויות בנתניה וביוגוסלביה, ושוב פרש מתחרויות.
בשנת 1970 השתתף כשחקן לוח שני, בדו-קרב על 10 לוחות בין נבחרת רוסיה לנבחרת שאר העולם.
הוא הביס את טיגראן פטרוסיאן 1–3 על לוח זה.
בשנים 1971-1970 הגיע פישר לשיאו וניצח בקלות יתרה בכל תחרות אליה ניגש.
מאזנו לשנה זו היה 38 ניצחונות, 17 תיקו ושני הפסדים.
בין היתר ניצח בתחרויות חזקות בבואנוס איירס וזאגרב.
בתחרות הבין-אזורית בפאלמה דה מיורקה שבספרד, ניצח בקלות ועלה לדו קרבות המועמדים.
הוא ניצח 6:0 את טיימאנוב, ואחריו 6:0 את לארסן.
את פטרוסיאן ניצח 6.5:2.5 והעפיל לדו-קרב על הכתר באליפות העולם בשחמט 1972 מול אלוף העולם הרוסי, בוריס ספאסקי.
ההתמודדות הצפויה העלתה את משחק השחמט למרכז החדשות ולמוקד התעניינות מרכזי בכל העולם.
היא קיבלה אופי של מאבק בין המזרח למערב, וזאת בשיא תקופת המלחמה הקרה והאיבה בין המעצמות.
פישר הערים קשיים על המארגנים האיסלנדים בדרישות רבות שהיו בלתי אפשריות.
הוא חשד שהיריבים הרוסים מסיימים את משחקיהם מהר זה מול זה - כשבכוונתם להישאר רעננים בזמן שהוא עצמו מותש, ולעיתים נראה היה שהקרב לא יתקיים ופישר יפרוש שוב.
הפרס למנצח בדו-קרב הכתר נועד להיות 125,000 דולר, אך פישר הודיע שלא יתמודד על סכום כזה.
המיליונר הבריטי, ג'ים סלייטר, התערב והודיע שהוא תורם 125,000 דולר נוספים, ובכך מעלה את הסכום לרבע מיליון דולר.
גם הנרי קיסינג'ר, מזכיר המדינה האמריקאי, דיבר על לבו של פישר בשיחה טלפונית ביניהם וביקש שלא ישבש את התחרות, שכן מדובר ב"דו-קרב המאה".
פישר ניצח בדו-קרב בתוצאה 12.5:8.5 והפך בכך לאלוף העולם ה-11 במספר.
כאשר פישר היה אמור להתחרות באליפות העולם בשחמט 1975 ולהגן על תוארו מול אנטולי קרפוב, הוא סירב בגלל אי הענות לדרישותיו הרבות לשינויים בחוקי התחרות ופרש משחמט מקצועני.
בין השנים 1962 ו-1972 ניצח בכל התחרויות בהן השתתף, למעט שתיים.
לבן: פריד'ריק אולפסון שחור: בובי פישר פורטורוז 1958
במשחק זה זוכה פישר בטיב (צריח תמורת פרש) ולהפתעתו מגלה שהוא הסתבך במלכודת חבויה היטב.
אגף המלך של השחור נחלש קלות, וחולשה זו נוצלה היטב על ידי אולפסון.
נראה שפישר מצליח להשיג שוויון אך לאחר יצירת שני רגלים צמודים וחופשיים ניצחון הלבן כבר לא הוטל בספק.
לאחר פרישתו עסק בסיוע לפיתוח תכנות שחמט.
כמו כן חיבר מספר ספרי שחמט למתחילים, בהם הספר "בובי פישר מלמד שחמט".
בשנת 1977 שיחק שלושה משחקי ראווה מול תוכנת השח המובילה דאז, תאנדרבילט.
באותה שנה סירב לשתי הצעות מפתות: לשחק משחק בודד תמורת 250,000$ במלון סיזר-פאלאס שבניו יורק, ולהשתתף בתחרות בפיליפינים תמורת שלושה מיליון דולר.
את הכנסייה בעיר מגוריו תבע על סך של 3.2 מיליון בטענה שהכומר הקליט את שיחת הווידוי שלו.
בשנת 1981 נעצר פישר בחשד לשוד מזוין.
החשד נגדו גבר כשסירב לדבר עם השוטרים.
הפעם הבאה בה הסכים להתחרות הייתה רק בשנת 1992 בבלגרד, בירת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
התחרות הייתה אמורה להיות שחזור של קרב האליפות שלא התקיים ב-1975 בינו לבין ספאסקי, אף על פי שבאותה עת קספרוב היה אלוף העולם הרשמי.
התגמול למשתתפים נקבע על 5 מיליון דולר, מתוכם שני שלישים למנצח.
פישר ניצח בתחרות (10:5 ניצחונות, 15 תיקו), אף על פי שרוב המומחים שצפו בתחרות העירו שפישר נמצא בבירור מעבר לשיאו.
היה זה משחקו הרשמי האחרון.
בשנת 1996 הכריז פישר על וריאצית שחמט שהמציא שנקראת שחמט 960 ובה הכלים מסודרים באקראיות, וזאת על מנת למנוע את המצב שבו שחקנים משננים בעל פה פתיחות במקום להפעיל יצירתיות ומחשבה כבר מהמהלך הראשון.
ההשתתפות בתחרות בתחומי יוגוסלביה גררה כתב אישום של ממשלת ארצות הברית בהפרת הסנקציות כנגד יוגוסלביה, ופישר נעצר ביפן באוקטובר 2004. יפן הרשתה לו לצאת מתחומה במרץ 2005 לאחר שקיבל אזרחות מאיסלנד, אך ארצות הברית עדיין דרשה את הסגרתו.
אם היה מורשע הוא היה צפוי לעונש של עד 10 שנות מאסר.
פישר גם רשם בשנת 1988 פטנט על המצאת שעון שחמט ייחודי.
השעון הקרוי על שמו (Fischer digital Chess clock) מעניק תוספת זמן של שתי שניות לכל מהלך שמתבצע.
פישר תרם רבות להתפתחות התאורטית במספר פתיחות.
הוא נחשב לשחקן הפתיחה הספרדית החזק ביותר (בכלים הלבנים) באותה תקופה.
כמו כן הוא החזיר לאופנה את וריאנט ההחלפה בספרדית ושיכלל אותו.
בכלים השחורים הוא נחשב למומחה בהסתעפות ניידורף להגנה סיציליאנית ובהגנה הודית של המלך.
הוא תרם גם תרומה חשובה להגנת גרינפלד.
על שמו קרוי וריאנט פישר בהגנה נימצו-הודית.
הוא היה אחד מהמפתחים של וריאנט הרגלי המורעל בהגנה סיציליאנית.
בלבן הוא פיתח את התקפת פישר-סוזין כנגד ההגנה הסיציליאנית.
הוא פיתח את הגנת פישר כנגד גמביט המלך.
פישר ידוע לא רק בזכות הישגיו בשחמט (והקשיים הרבים שהוא הערים על מארגני התחרויות), אלא גם עקב התבטאויותיו המתריסות כנגד ארצות הברית, ישראל והיהודים.
החל משנות השישים נהג פישר להשמיע הערות אנטישמיות בראיונות פומביים רבים.
הוא היה מכחיש שואה והצהיר ש"יש יותר מדי יהודים בשחמט", וש"היהודים היו תמיד רמאים לאורך ההיסטוריה.
הם שקרנים, והם החלאות הכי גרועות בעולם".
באחד מראיונותיו טען כי ארצות הברית נשלטת על ידי "יהודים מנוולים ומלוכלכים בעלי אף מכופף".
בשנת 1999, בריאיון לרדיו הונגרי, טען פישר כי הוא קורבן לקונספירציה יהודית עולמית.
בשנת 2001, לאחר קריסת מגדלי התאומים, אמר בריאיון לתחנת רדיו בפיליפינים כי "אלו הן חדשות נפלאות...
ארצות הברית וישראל רוצחות ושודדות את הפלסטינים במשך שנים...
עכשיו זה מכה בארצות הברית בחזרה".
באותו ריאיון טען כי יש "להרוס את ארצות הברית" אם לא תשנה את מדיניות החוץ שלה, קרא לרצח הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, הביע ציפייה להפיכה צבאית בארצות הברית שבה מנהיגי הצבא יוציאו להורג "מאות אלפי מנהיגים של יהדות ארצות הברית" וכן "יאסרו את כל היהודים ויסגרו את בתי הכנסת".
הערות דומות הושמעו על ידו בראיונות רדיו רבים בין השנים 1999–2005 בפיליפינים, באיסלנד, בקולומביה וברוסיה.
בובי פישר מת בגיל 64, ב-17 בינואר 2008, כתוצאה מאי ספיקת כליות.
הוא נפטר באיסלנד, בה התגורר לאחר שהוצא נגדו צו מעצר מצד ארצות הברית ויפן, בשל הפרת הסנקציות על יוגוסלביה.
בשנת 2010 הורה בית המשפט העליון של איסלנד להוציא את שרידי גופתו של פישר מקברו כדי לבצע בדיקת DNA.
הבדיקה נועדה לאמת או להכחיש את הטענה כי פישר הוא אביה של ילדה פיליפינית בת תשע, כמו גם להכיר בה ובאמה כיורשות של רכושו הרב.
לאחר כחודשיים נפסק שפישר אינו האב של הילדה.
בית המשפט העליון של איסלנד קבע כי היורשת של רכושו, בשווי של כ-2 מיליון דולר אמריקאי, היא , שחמטאית יפנית לה נישא בשנת 2004.
בשנת 2011 נעשה סרט תעודי על חייו של פישר על ידי HBO בשם "בובי פישר נגד העולם" שהכיל קטעים נדירים ממשחק הגמר נגד בוריס ספאסקי ב-1972 ובשנת 2014 נעשה הסרט "שובר את הכלים" (הסרט נקרא במקור "Pawn Sacrifice"), דרמה ביוגרפית המביאה את סיפור חייו ומתמקדת בניצחונו על בוריס ספאסקי.
אלוף ארצות הברית בשנת 1953 והמדורג השני בארצות הברית אחרי שמואל רשבסקי ,, מול בובי פישר בן ה-13, שנת 1956,Game of the Century Bobby Fischer vs Donald Byrne New York (1956)
בובי פישר מול James Sherwin, (אמן בינלאומי) 2.9.1957, משחק זה הוא הראשון שמופיע בספרו "60 המשחקים הבלתי נשכחים שלי".
בובי פישר - פאל בנקו
בובי פישר - פאל בנקו משחק מיום 1959.09.22 בתחרות המועמדים, יוטיוב
בובי פישר מול מקס אויבה, 3.11.1960, Fischer's Revenge
לבן: בובי פישר שחור: הנס ברלינר ניו יורק 23.12.1960
רגלי מעבר - אמר קפבלנקה - מגביר את כוחו ככל שמספר הכלים על הלוח פוחת.
במשחק זה מדגים פישר בסגנון מבריק את הכח של רגלי המעבר.
פישר מסלק את הכלים שחוסמים של הרגלי, ולאחר מכן נפטר מהכלים שמפריעים לו להתקדם.
האיומים המתמידים של פישר כלפי רגלים וכלים לא מוגנים מעסיקים את יריבו בשעה שהוא עצמו מרוויח זמן יקר.
האנרגיה של פישר בהתקפה מזכירה את הסגנון של פול מורפי.
המסע 15. רד2 מאיים 16. ז4 ומגרש את הפרש שמגן על רגלי המלכה ב-ד6. לאחר חילופי הכלים מייד לאחר מכן רגלי ד5 הופל לרגלי מעבר.
המסע 22. רו4 מגרש את המלכה השחורה ובכך עוד מחסום של הרגלי סולק.
בובי פישר - הנס ברלינר ניו יורק 23.12.1960, יוטיוב
בובי פישר - פאל בנקו משחק מיום 1963.12.30 באליפות ארצות הברית 1963, יוטיוב
גיאורגי טרינגוב מול בובי פישר, 31.8.1965, Fischer Immune to Poison
בובי פישר מול מיכאל טל, 8.4.1970, Happy Birthday Misha!
אלוף ארגנטינה אוסקר פנו מול בובי פישר , Buenos Aires ARG, rd 8, 30.7.1970 ,
התחרות הבין-אזורית בפאלמה דה מיורקה שבספרד
פישר ניצח עם 18.5/23 (חמישה עשר ניצחונות, שבע תוצאות תיקו והפסד בודד), שלוש וחצי נקודות לפני המקום השני.
אלוף ארגנטינה מול בובי פישר ,2.12.1970 ,Legendary Streak Begins!
רבע גמר תחרות המועמדים - פישר ניצח את טיימנוב 6-0
חצי גמר תחרות המועמדים - פישר ניצח את לארסן 6-0
בובי פישר מול בנט לארסן, 6.7.1971,Outclassed!
גמר תחרות המועמדים - פישר ניצח את פטרוסיאן 6.5-2.5
טיגראן פטרוסיאן מול בובי פישר , 5.10.1971, Tigran!
בובי פישר מול טיגראן פטרוסיאן ,7.10.1971, A Worthy Opponent!
טיגראן פטרוסיאן מול בובי פישר , 17.10.1971, Tell Me, Do You Bleed?
טיגראן פטרוסיאן מול בובי פישר , 23.10.1971, Strike While The Iron is Hot!
בובי פישר מול טיגראן פטרוסיאן ,26.10.1971,Bobby!
בוריס ספאסקי מול בובי פישר, 11.7.1972, Come Out and Play, Chicken!
בוריס ספאסקי מול בובי פישר, 16.7.1972,Cameras, or Me?
בוריס ספאסקי מול בובי פישר, 25.7.1972, Spassky's Stolen Chair!
בובי פישר מול בוריס ספאסקי, 27.7.1972, Marble, or Wood?
בובי מקפרין הוא מוזיקאי אמריקאי יליד ניו יורק, הפעיל בתחום הא-קפלה, והושפע רבות מן הג'אז.
הוא מוכר בעיקר בשל סגנון השירה הייחודי והווירטואוזי שלו, שכולל קפיצות בין צלילים גבוהים ונמוכים, יצירת אפקטים קוליים בקולו, והמנעד הגדול של שירתו - ארבע אוקטבות.
עם המוזיקאים הרבים שאיתם שיתף פעולה נמנים פסנתרני הג'אז צ'יק קוריאה והרבי הנקוק, הזמרת והפסנתרנית עזיזה מוסטפא, הבסיסט ריצ'רד בונה, נגן האקורדיון רישאר גליאנו והצ'לן יו יו מה.
בשנת 1987 שר את שיר הפתיחה של קומדיית המצבים האמריקנית "משפחת קוסבי".
בשנת 1993 שר עיבוד א-קפלה לנעימת "הפנתר הוורוד" מאת הנרי מנסיני, בפסקול הסרט "The Son of the Pink Panther".
בשנת 1994 מונה למנהל האמנותי של תזמורת סיינט פול, וניצח גם על תזמורות נוספות ברחבי העולם.
בשנת 1988 פרץ לצמרת מצעדי הפזמונים בארצות הברית הלהיט שלו "Don't Worry, Be Happy", שהופיע גם בפסקול הסרט "Cocktail" בכיכובו של טום קרוז.
על אף הצלחת השיר, מקפרין עצמו נותר מאוכזב: בתודעתם של רבים הוא נותר "זמר של להיט אחד", על אף שיצירתו המוזיקלית מגוונת ומרובה עד עצם היום הזה – גם אם מתמקדת בז'אנר הנישה הא-קפלה.
על אף שהלהיט עצמו גם הוא ללא כל ליווי אינסטרומנטלי, ומקפרין שר בו את כל הקולות, הוא מעיד באתר האינטרנט הרשמי שלו, כי מדובר בשיר פשוט ביותר שהוקלט לאחר אלתור של כמה דקות:
תוכנו האופטימי של השיר, כמו גם העובדה שמבחינת מאזיני מצעדי הפזמונים מקפרין "נעלם" לאחר אותו להיט, הם כנראה שעומדים מאחורי האגדה האורבנית שמקפרין שם קץ לחייו.
השמועה הייתה כה עקשנית, עד שהביאה לפרסום הכחשה באתר הרשמי של האמן.
פרנקלין רוברטו לאשלי , הידוע יותר בשם הבמה שלו, בובי לאשלי הוא מתאבק אמריקאי המופיע בארגון ההיאבקות AEW.
לאשלי למד במכללת "מיזורי ואלי".
במהלך הלימודים, בין השנים 1996–1998, זכה בשלוש אליפויות היאבקות (ספורטיביות), במסגרת תחרויות למשקל של 80 ק"ג.
לאחר לימודיו הצטרף לאשלי לצבא ארצות הברית וזכה בתוארי היאבקות בתחרויות במסגרת הצבא.
במהלך שירותו החל לפתח את שריריו ולהשמין, במטרה להגיע לקבוצת משקל כבד יותר.
לאשלי עבר מעולם הספורט לעולם הבידור עם הצטרפותו ל-WWE ב-2003. בתחילה הופיע באחד מארגוני החסות של WWE, תחת השם "בלאסטר לאשלי".
ב-2005 הצטרף לבסוף לארגון העל, כדי להופיע בארבעה מופעים של Raw וסמאקדאון, תחת שם הבמה "בובי לאשלי".
דמותו זכתה לאהדה בקרב הקהל, ולאשלי החל להופיע באופן קבוע במופעי הארגון.
דמותו הופיעה בעלילות רבות של מופעי WWE, בין השאר בעלילות בדיוניות על סכסוכים עם דמותם של המתאבקים ויטו ונונזיו.
לאשלי הופיע גם בהופעה קצרה באירוע ההיאבקות השנתי של WWE, רויאל ראמבל.
בשנים 2015–2016 החזיק לאשלי גם באליפות ה-X דיוויז'ן.
ב-2011 שיחק בתפקיד קטן בסרט האקשן "יצרים בדם".
ב-9 באפריל 2018, יממה לאחר האירוע רסלמניה 34, במסגרת התוכנית Raw, לאשלי חזר ל-WWE ותקף את אליאס.
במסגרת חזרתו, הגיע בובי לקרבו של רוסב ב-30 בספטמבר יחד עם אשתו של רוסב, לאנה ונישק אותה מולו.
לאשלי יצא עם קריסטל מרשל מהשנים 2007 עד 2010 ולזוג יש ילד אחד שנולד ביולי 2008 בשם מיילס וילדה אחת שנולדה בשנת 2011 בשם נעמי.
באפריל 2011 בובי וקריסטל הודיעו שהם נפרדו.
ריימונד לואיס הינן , שנודע גם בשם דמותו בובי "המוח" הינן (Bobby "The Brain" Heenan; 1 בנובמבר 1944 – 17 בספטמבר 2017) היה שחקן אשר גילם מתאבק, מאמן ושדרן בהיאבקות המקצוענית.
הינן הפך לשם דבר במקצועו לאחר שעבד במספר ארגוני היאבקות גדולים, כגון ה-WWE, ה-WCW וה-NWA.
הינן החל את דרכו בהיאבקות כאוהד מושבע וכבעל חנות מזכרות במופעי היאבקות בארצות הברית.
בשנת 1965 החל להופיע במופעים של ארגון ה-AWA בעצמו, תחת שם הבמה "הבחור היפה" (Pretty Boy).
דמותו של הינן אופיינה בכישרון רב, אך גם בעצלות שעל פי התסריט מנעה ממנו להתקדם.
עם הזמן דמותו הפכה לדמות מאמן עבור מתאבקים אחרים וכן כנואמת נאומים באירועי היאבקות.
הינן שינה את שם דמותו ל"המוח" ומנהלי הארגון בו עבד הכניסו אותו לעלילה כמאמן המנהיג קבוצת מתאבקים.
הדבר היה חדשני והעיד על הפופולריות של דמותו, שכן עד אז דמויות המאמנים לא זכו לבמה מרכזית שכזו.
הינן החל את דרכו ב-AWA כמאמן של הצמד ניק בוקוינקל וריי "מטיל המומים" סטיבנס.
התסריט זימן לצמד ולהינן מספר זכיות בתארים.
עם נסיקת הפופולריות של דמויותיהם הורחב הצוות וכלל גם את דמויותיהם של בובי דאנקם ובלאקג'ק לנזה.
החבורה כונתה "משפחת הינן" וזכתה לפופולריות רבה, כאשר דמויות המתאבקים זוכות בקרבות מבוימים ובאירועים מרכזיים לרוב.
דמותו של הינן נשאה על נס בעת זו כ"מנהיג" החבורה.
בשנת 1979 עבר הינן לליגת ה-NWA, אך חזר לאחר זמן קצר ל-AWA ולדמות המאמן.
הינן הצטרף לליגת ה-WWF (לימים, WWE) כדמות המאמן של ג'סי ונטורה ולאחר מכן של ביג ג'ון סטאד.
דמותו זכתה לפופולריות רבה גם במקום עבודתו החדש וקו העלילה הישן של "משפחת הינן" הוקם מחדש ב-WWF.
במשך שנות פעילותו בגילום ראש הצוות פעל יחד עם מתאבקים רבים, ביניהם קן פאטרה, פול אורנדורף, קינג קונג באנדי, אנדרה הענק ועוד.
הצוות הפך לבית הדמויות השנואות על האוהדים.
החל משנת 1986 הינן גילם גם שדרן ופרשן בארגון ה-WWF לצידו של גורילה מונסון.
בשנת 1993 ביקש וינס מקמהן מהינן לקצץ בשכרו ב-50%.
הינן לא הסכים, עזב את ה-WWF והצטרף לארגון שהחל לצמוח באותן שנים, ה-WCW.
הינן חתם ב-WCW ב-1994 ודמותו הוקדשה לתפקיד השדרן הקבוע של הארגון.
הינן החזיק בתפקיד זה במשך 6 שנים.
הינן קבל על אילוצי התסריט הרבים ב-WCW שנתנו לו פחות חופש לשחק מאשר ב-WWF.
הוא פרש מהארגון בשנת 2000.
במהלך 6 שנותיו בארגון ה-WCW הינן הופיע פעם אחת בדמות מנהל, בקרב זוגות בו עמד לצידם של ריק פלייר וארן אנדרסון.
מאז שנת 2000 הקדיש הינן את זמנו כדי לכתוב שני ספרי זכרונות על עולם ההיאבקות ועל הקריירה שלו.
הוא הופיע מדי פעם באירועים מיוחדים של ה-WWE ובמספר ערבי הוכרה, וכמו כן הוא לקח חלק ברסלמניה 17.
בשנת 2004, הינן הוכנס להיכל התהילה של ה-WWE.
הינן נפטר ב-17 בספטמבר 2017 אחרי שלקה בתסמונת כשל רב-מערכתי בשל מחלת הסרטן ממנה סבל.
ביום מותו הוא שהה עם משפחתו בביתו בלארגו, פלורידה, ביום שאחרי מותו WWE עשו סרטון הוקרה לכבודו בזמן פרק של RAW.
בובי סיל (Bobby Seale, נולד ב-22 באוקטובר 1936), הוא פעיל לשוויון זכויות האזרח אשר יחד עם יואי ניוטון ייסד את הפנתרים השחורים בארצות הברית בשנת 1966.
סיל הצטרף לאגודה האפריקאית-אמריקאית בקולג' ותנועה זו (שהוקמה על ידי מלקולם איקס) השפיעה עליו לפתוח ולייסד את הפנתרים השחורים.
סיל הפך לראש התנועה וה-FBI עקבו אחריו כחלק מתוכנית COINTELPRO של ג'יי אדגר הובר שעמד בראש סוכנות ביטחון זו.
סיל הועמד למשפטים רבים בשל פעילתו החברתית, הפוליטית, האתנית העקבית והיסודית והאלטרנטיבה שהוא הציע.
אלטרנטיבה זו נתפסה כאנתיזה למה שאנשי הפנתרים השחורים ראו כשמרנות לבנה ולאומנית בארצות הברית.
בשנת 2002, סיל החל לפעול לקראת הגעה לקבוצות של צעירים על מנת לפתח תוכנית לחינוך צעירים לשינוי חברתי.
רוברט פרדריק צ'לסי "בובי" מור , שבאסקס, אנגליה – 24 בפברואר 1993 בלונדון) היה חבר במסדר האימפריה הבריטית וכדורגלן אנגלי.
מור זכה לתהילת עולם בבריטניה כשהניף, כקפטן נבחרת אנגליה בכדורגל, את גביע העולם בעת שאנגליה זכתה בו בטורניר הגביע העולמי ב-1966. מור היה מזוהה עם קבוצת וסטהאם יונייטד, בה שיחק ברוב שנותיו כשחקן פעיל, וענד את סרט הקפטן בקבוצה במשך יותר מעשור.
למור 108 הופעות במדי הנבחרת האנגלית, שהיו בזמן פרישתו מהנבחרת שיא לאומי.
נכון לינואר 2016 מקדימים אותו השוער פיטר שילטון (125), דייוויד בקהאם (115) וויין רוני (109).
מור היה בלם קר רוח והצטיין ביכולתו לקרוא את המשחק ולחזות את מהלכי היריבה.
בכך נבדל מתדמיתם האופיינית של שחקני ההגנה הבריטיים שנחשבו כשחקנים מהירים ופיזיים בעלי הבנת משחק מוגבלת.
יכולתו של מור להרחיק את הכדור בנגיחה או לעמוד בקצב המשחק הייתה ממוצעת, אך ראיית המשחק הרחבה שלו, כושר המנהיגות שלו והתזמון שלו בהגנה, הפכו אותו לכדורגלן מהשורה הראשונה בעולם.
פלה גם ציין כי מור היה המגן ההוגן ביותר ששיחק כנגדו אי פעם.
לאחר שהחלים, לא חזר אליסון לשחק במדי הקבוצה הראשונה של וסטהאם יונייטד, ומור הפך לשחקן קבוע בהרכב הראשון.
בשנת 1960, נקרא מור לייצג את נבחרת הנוער של אנגליה (עד גיל 23).
יכולתו ותרומתו לקבוצתו זיכו אותו ב-1962 בזימון לנבחרת האנגלית הבוגרת על ידי וולטר וינטרבוטום, מאמן הנבחרת, והתאחדות הכדורגל האנגלית, בעת שנערכו ההכנות האחרונות לגביע העולמי בצ'ילה.
הופעת הבכורה שלו בנבחרת נערכה ב-20 במאי, במשחק ההכנה האחרון שלפני הטורניר, ונסתיימה בניצחון 0:4 על נבחרת פרו בלימה.
מור ומוריס נורמן, שערך גם הוא את הופעת הבכורה שלו באותו יום, הרשימו מאוד במשחק ונשארו בסגל הנבחרת במשך כל טורניר הגביע העולמי, שנסתיים עבור נבחרת אנגליה בשלב רבע הגמר בהפסד 1:3 לזוכת הטורניר, נבחרת ברזיל.
ב-29 במאי 1963, בגיל 22, בהופעתו ה-12 במדיה, שימש מור לראשונה כקפטן הנבחרת האנגלית.
היה זה לאחר פרישתו של הקפטן הוותיק, ג'וני היינס ופציעתו של המחליף הראשון לקפטן, ג'ימי ארמפילד.
מור הפך בכך לקפטן הצעיר ביותר שהיה בנבחרת אנגליה.
במשחקו הראשון כקפטן, ניצחה אנגליה את נבחרת צ'כוסלובקיה 2:4. כששב ארמפילד לכשירות הושב לו תפקיד הקפטן, אך המאמן החדש, אלף ראמזי, העניק למור את התפקיד באופן קבוע בזמן סדרת משחקי ידידות בקיץ 1964.
שנה זו הייתה גדושת אירועים למור.
בנוסף למינויו כקפטן הנבחרת, הוא הניף את גביע ה-FA לאחר שווסטהאם יונייטד ניצחה את פרסטון נורת' אנד 2:3 בגמר באצטדיון ומבלי, הודות לשער מאוחר של רוני בויס.
בפן האישי, הוא החלים מסרטן האשכים, וכן נבחר להיות כדורגלן השנה בליגה האנגלית על פי בחירת העיתונאים.
ב-1965 זכה שנית להניף גביע באצטדיון ומבלי.
היה זה לאחר ניצחונה של וסטהאם יונייטד על מינכן 1860 2:0 בגמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
באותה עת, כשלזכותו נרשמו כבר 30 הופעות במדי הנבחרת, היה ברור כי כקפטן הנבחרת, הוא נחשב אחד משחקני המפתח סביבם בנה ראמזי נבחרת שאמורה הייתה להוכיח את טענתו כי אנגליה תזכה בגביע העולמי ב-1966.
בתחילת 1966 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת במשחק כנגד נבחרת פולין שנסתיים בשוויון 1-1. כקפטן וסטהאם, נכזבה תקוותו לזכות ולהניף את גביע הליגה, בעונה האחרונה בה נקבעה הזוכה על פי התוצאה המצטברת בשני משחקים.
בגמר, וסטהאם הפסידה לווסט ברומיץ' אלביון 5:3 במצטבר לאחר שמור הבקיע שער במשחק הגמר הראשון.
מור הבקיע את שערו השני בנבחרת, וגם האחרון, במשחק ידידות כנגד נבחרת נורווגיה, שבועיים לפני תחילת משחקי הגביע העולמי.
בתחילת 1966, לקראת טורניר הגביע העולמי הקרב ובא, ניסה מור לעזוב את וסטהאם במטרה להצטרף לטוטנהאם הוטספר.
מור גרם לביטול חוזהו בקבוצה, ורק לאחר התערבותו של אלף ראמזי והבנת מור כי ימנע ממנו להשתתף במסגרות בינלאומיות בגלל סיבות טכניות, חתם מחדש בווסטהאם.
בטורניר הגביע העולמי שיחקה נבחרת אנגליה את כל משחקיה באצטדיון ומבלי.
הנבחרת עברה את שלב הבתים, ניצחה ברבע הגמר 1:0 את נבחרת ארגנטינה, במשחק שנכנס להיסטוריה בשל נוקשותו, ולאחר מכן, ניצחה בחצי הגמר 2:1 את נבחרת פורטוגל.
נבחרת מערב גרמניה הייתה יריבתה בגמר.
על פי האוטוביוגרפיה של ג'ף הרסט, סיפר המגן האנגלי ג'ורג' כהן כי שמע במקרה את ראמזי מעלה את האפשרות בפני חבר עוזריו, כי מור לא ישותף בגמר ובמקומו ישחק השחקן הקשוח יותר, נורמן הנטר.
ניתן לשער כי אף על פי שמור לא שיחק רע עד אותו שלב, ואף לא הותיר את הרושם שהיה מוטרד מהבעיות בחוזהו שקדמו לתחרות, חשש ראמזי מאיטיותו היחסית לעומת החלוצים הגרמנים, או שהעדיף את התיאום בין הנטר לבלם השני בנבחרת, ג'ק צ'רלטון ששיחקו יחדיו בלידס יונייטד.
במשחק הגמר, עלתה גרמניה ליתרון 0:1 הודות לשער של הלמט האלר, אך ערנותו וחשיבתו המהירה של מור סייעו לאנגליה להשוות במהרה.
וולפגנג אובראת ביצע עבירה על מור בחצי המגרש הגרמני, ומור, במקום למחות או לחזור להגנה, קם מהר, והגביה במהירות את הכדור לעברו של הרסט, כפי שתרגלו בווסטהאם, והרסט כבש בנגיחה.
שחקני וסטהאם המשיכו להטביע את חותמם על המשחק כשמרטין פיטרס הבקיע והעלה את אנגליה ליתרון 1:2, אך הגרמנים השוו דקה לפני הסיום כשוולפגנג ובר ניצל ערבוביה ברחבת השער האנגלי לאחר בעיטת עונשין.
וכך נסתיים הזמן החוקי בתוצאה 2:2 והמשחק נכנס לשלב ההארכה.
בהארכה, ניצלה נבחרת אנגליה את כושרה הגופני העדיף, הבקיעה את השער השנוי במחלוקת של ג'ף הרסט ועלתה ליתרון 3:2. כאשר נותרו שניות ספורות לסיום המשחק, וההתקפה הגרמנית לחצה על הגנת אנגליה, הגיע הכדור לרגליו של מור שעמד בקצה הרחבה האנגלית.
חבריו לקבוצה האיצו בו להרחיק את הכדור לחוץ כדי לבזבז זמן, אך הוא מסר את הכדור להרסט, שנמצא במרחק 35 מטר ממנו.
הרסט השתלט על הכדור, התקדם לעבר השער הגרמני והבקיע בבעיטה עזה.
וכך, נסתיים משחק הגמר בניצחונה של אנגליה 4:2.
בעקבות ההצלחה של הנבחרת, הפך מור לסמל לאומי.
מור, הרסט ופיטרס ששיחקו בווסטהאם, לקחו את גביע העולם לכל אצטדיון בו ביקרו בעונה שלאחר הזכייה.
ב-1966 הוא נבחר על ידי ה-BBC לספורטאי השנה הבריטי.
בכך הפך לכדורגלן הראשון שזכה בתואר זה.
כמו כן, הוענק לו תואר חבר מסדר האימפריה הבריטית.
התדמית והפופולריות של מור אפשרה לו להשתתף ביוזמות עסקיות.
הוא פתח חנות ספורט ליד האצטדיון של וסטהאם באפטון פארק, והופיע עם אשתו טינה, לצד פיטרס ואשתו, בפרסומת טלוויזיונית לתעשיית המסבאות.
הוא המשיך לשחק בווסטהאם ובנבחרת אנגליה, ובסוף אותה שנה כבר הופיע בפעם ה-50 במדי הנבחרת בניצחונה הביתי על נבחרת ויילס במוקדמות יורו 1968.
כאלופי העולם, לא השתתפה נבחרת אנגליה במוקדמות לטורניר הגביע העולמי העוקב.
מור היה עדיין אחד מהשחקנים המובילים בנבחרתו של ראמזי, ושותף במשחקו ה-78 לפני טיסתה של הנבחרת לדרום אמריקה למחנה אימונים שיועד בעיקר להסתגלות לאוויר הדליל השורר בחלק מהערים במקסיקו, לפני טורניר הגביע העולמי במקסיקו.
מקומו של מור כקפטן הנבחרת היה מובטח לפני טורניר הגביע העולמי של 1970, אך מעמדו הועמד בשאלה לאחר ניסיון להאשימו בגנבה של צמיד מתכשיטן קולומביאני בעת שנבחרת אנגליה שהתה בקולומביה במשחקי הכנה לטורניר.
הוא נעצר לזמן קצר, אך לאחר שלא הוכחה אשמתו, שוחרר.
הוא הצטרף לנבחרתו והשתתף בניצחונה על נבחרת אקוודור במשחק הכנה נוסף.
בעת שנבחרת אנגליה עברה שוב בקולומביה בדרכה למקסיקו, נעצר מור שנית במעצר בית.
לאחר ארבעה ימים של לחץ דיפלומטי, נסגר התיק סופית עקב חוסר ראיות, ומור הצטרף לנבחרתו במקסיקו בהכנותיהם האחרונות לטורניר.
מור הצליח להתאושש מהבעיות והלחץ שליוו אותו לפני הטורניר, והיה לו חלק מרכזי בהצלחתה של אנגליה לעבור את שלב הבתים.
במשחק השני בטורניר, נגד נבחרת ברזיל (שזכתה בגביע העולם באותו טורניר), תיקל מור את כוכב ההתקפה הברזילאית, ז'אירזיניו, בדיוק מרבי ובאופן נקי וזכה לשבחים רבים על התיקול שלעיתים מוקרן, גם כיום, בשידורים חוזרים בטלוויזיה.
ברזיל ניצחה במשחק 0–1, ואף על פי כן, עלתה אנגליה לשלב הבא לאחר שסיימה במקום השני בבית המוקדם.
משחק רבע הגמר הפגיש את שתי המתמודדות במשחק הגמר בגביע העולמי ב-1966: אנגליה ומערב גרמניה.
לאחר משחק מרתק שבו הוליכו האנגלים 2:0, הצליחו הגרמנים להשוות ולנצח בהארכה 3:2 והדיחו את אנגליה מהמשך הטורניר.
מאז, במשך 12 שנים, לא הצליחה אנגליה להעפיל לטורניר הגמר של הגביע העולמי.
באוגוסט 1970 קיבל מור איום אנונימי שאשתו תחטף ותושב בתמורה לכופר.
איום זה גרם לו לפרוש מסדרת משחקי ידידות.
בשל התקופה הרעה שעבר ארגנה עבורו וסטהאם משחק הוקרה נגד סלטיק בסוף 1970.
אף על פי שהיווה סמל לספורטיביות והגינות, לא היה מור נטול שגיאות ואירועים שנויים במחלוקת.
ב-7 בינואר 1971, נקנסו מור ושלושה שחקנים נוספים מווסטהאם (ג'ימי גריבס ביניהם), על ידי המאמן גרינווד, לאחר שבילו לילה שלם במועדון לילה בשתייה, ערב משחק בגביע ה-FA.
וסטהאם הפסידה לבלקפול, יריבתם בגביע, 4-0. בלקפול הייתה באותה עת בתחתית הליגה השלישית, ובסוף העונה אף ירדה ליגה, עובדה שהדגישה את אחריות השחקנים לתבוסה.
מור והשחקנים נקנסו במשכורת של שבוע.
באופן אירוני, מור הופיע בטלוויזיה בערב לפני כן כמושא תוכנית המסקרת את חייהם של ידוענים נבחרים.
יתר על כן, לא היה זה נדיר למצוא את מור מבלה בערבים בעיר, אך לעיתים קרובות התאמן בימי ראשון, היום החופשי של השחקנים, כנראה בשביל להתנער מהמשקה החריף ששתה בלילות לפני כן.
מור שבר את שיא ההופעות במדי וסטהאם ב-1973, כאשר שיחק במדי הקבוצה בפעם ה-509. שלושה ימים לאחר מכן, ביום ולנטיין, הוא הופיע במדי הנבחרת האנגלית בפעם ה-100 בניצחונה 0–5 על נבחרת סקוטלנד בהאמפדן פארק.
מור, פיטרס ואלן בול היו השחקנים היחידים ששותפו בטורניר הגביע העולמי של 1966 ועדיין שיחקו בנבחרת.
מאוחר יותר באותה שנה, הגיע רגע השפל של מור בקריירה הבינלאומית שלו, במשחק נגד נבחרת פולין, במוקדמות הגביע העולמי 1974. כדור חופשי של פולין פגע בו ונכנס לרשתו של פיטר שילטון, ומאוחר יותר הוא הפסיד כדור לחלוץ פולני, שהבקיע את השער השני.
כושרו הירוד הביא להחלטת ראמזי שלא לשתפו במשחק הגומלין בוומבלי, שבו חייבת הייתה אנגליה לנצח כדי להעפיל לטורניר הגמר.
ידוע כי מור שאל את ראמזי אם ישיבתו על הספסל משמעותה שאינו נחוץ יותר ועל כך ראמזי ענה:" ברור שלא.
אני צריך אותך כקפטן הנבחרת בטורניר הגביע העולמי בשנה הבאה." אנגליה ופולין נפרדו בתוצאה 1-1 במשחק הגומלין והכישלון הצורב סימן את סוף תקופתו של ראמזי כמאמן הנבחרת והוא פוטר כחצי שנה אחרי המשחק מול פולין.
משחקו ה-108 והאחרון במדי הנבחרת היה במשחק ידידות בו הפסידה אנגליה 0–1 לנבחרת איטליה ב-14 בנובמבר 1973. באותה עת היה מור השחקן בעל מספר ההופעות הרב ביותר בנבחרת, היו לו שתי הופעות יותר מלבובי צ'רלטון.
כמו כן, היו לו 90 הופעות כקפטן הנבחרת, שיא משותף לו ולבילי רייט.
ב-1989 שבר שילטון את שיא ההופעות, אך מור עדיין מחזיק במקום השני, ומחזיק עדיין (יחד עם רייט) בשיא מספר ההופעות כקפטן הנבחרת.
מור שיחק את משחקו האחרון בווסטהאם במשחק גביע ה-FA כנגד הרפורד יונייטד בינואר 1974. חודשיים אחר כך, לאחר שבילה בווסטהאם יותר מ-15 שנים והיה בעל שיא ההופעות במועדון ובנבחרת, ניתנה לו הרשות לעזוב את הקבוצה.
הוא הצטרף ליריבה הלונדונית פולהאם שהייתה אז בליגה השנייה, בתמורה ל-25,000 פאונד.
בעונתו הראשונה בקבוצה, היא הביסה את וסטהאם בגביע האנגלי, ואף הגיעה לגמר גביע ה-FA, בה פגשה את וסטהאם שוב.
הפעם הפסידה פולהאם 0–2, ומור ערך את משחקו האחרון כשחקן באצטדיון ומבלי.
מור שיחק את משחק הכדורגל המקצועי האחרון שלו באנגליה במדי פולהאם ב-14 במאי 1977 במשחק נגד בלקברן רוברס.
הוא שיחק בשתי קבוצות בליגה האמריקנית, בסאן אנטוני ת'אנדר, בשנת 1976, ובסיאטל סאונדרס בשנת 1978. הוא סיים את הקריירה שלו כשחקן בסיאטל.
מור פרש מכדורגל מקצועני בשנת 1978, ולאחר מכן ניסה את מזלו באימון קבוצות, ביניהן קבוצת מקומית בהונג קונג, אוקספורד סיטי וסאות'אנד יונייטד, אך לא הצליח בהן וזמנו בכל קבוצה היה קצר.
בשנת 1981 השתתף בסרט הבריחה לניצחון המספר על קבוצת שבויי מלחמה מבעלות הברית לבין קצינים נאצים במהלך מלחמת העולם השנייה לצידם של פלה וסילבסטר סטאלון.
חייו לאחר הכדורגל היו גדושי אירועים קשים, שכן עסקיו כשלו ונישואיו הגיעו לסופם.
רבים רואים בהסכמתו של מור להיות כותב טור בצהובון כסימן לשפל המדרגה אליו נאלץ להגיע.
תומכיו של מור אמרו שהתאחדות הכדורגל האנגלית צריכה למנות אותו לתפקיד כלשהו, מאחר שהיה האנגלי היחיד שזכה בגביע העולמי כקפטן.
מור עצמו לא הגיב על הצעות אלו.
ב-1990 הצטרף מור לתחנת רדיו לונדונית כפרשן כדורגל.
ב-1991 הוא התחתן עם סטפני פרליין-מור בת ה-42. מנישואיו הקודמים, שנמשכו מ-1962 עד 1986, נולדו לו שני ילדים.
באפריל 1991 מור עבר ניתוח חירום בחשד לסרטן המעי הגס, אך באותה עת דווח כי הוא עובר "ניתוח חירום בבטן".
ב-14 בפברואר 1993 הודיע מור לציבור כי הוא סובל מסרטן המעי הגס.
שלושה ימים לאחר מכן, שימש כפרשן במשחק נבחרת אנגליה כנגד נבחרת סן מרינו באצטדיון ומבלי, לצד חברו ג'ונת'ן פירס.
זו הייתה הופעתו הציבורית האחרונה.
שבעה ימים לאחר מכן, בבוקר 24 בפברואר, הוא נפטר בגיל 51.
מור נקבר ב-2 במרץ בבית קברות בפוטני וייל, ליד וונדסוורת'.
האיגוד "Cancer Research UK" הקים לזכרו את "קרן בובי מור" שמטרתה לגייס כספים לחקר סרטן המעי הגס.
ב-28 ביוני 1993 נערכה אזכרה במנזר וסטמינסטר, בה נכחו כל חברי הקבוצה ממונדיאל 1966.
בשנת 1996, השתמשו הקומיקאים פרנק סקינר ודייוויד בדיאל בשורה "אבל אני עדיין רואה את התיקול הזה של מור" במילות שירם Three Lions, אשר היה השיר הרשמי של הנבחרת האנגלית ביורו 1996, וכן אומץ על ידי האוהדים כשיר הטורניר, במקום השיר הרשמי.
השורה מתייחסת לרגע המפורסם ב-1970, בו מור תיקל באופן מושלם את ז'אירזיניו.
לצורך הפקת קליפ הווידאו לשיר, שוחזר התיקול על ידי בדיאל, סקינר והמגן האנגלי סטיוארט פירס.
השורה נכתבה כחלק מרשימת רגעיה הגדולים של נבחרת אנגליה בעבר.
ב-2002 נכנס מור להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי כהכרה בהשפעתו כשחקן על הכדורגל האנגלי.