tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקר דומה עורך גורן במשותף עם חוקרים מאוניברסיטת היידלברג, במסגרתו נבדקות טביעות חותם של התרבות המינואית מכרתים ומסנטוריני לצורך הבנת המנהל של תרבות זו.
יוּבַל הוא ערוץ מים טבעי, ששופך את מימיו לנחל או נהר, ומהווה חלק מאגן הניקוז של הנהר.
היובל הארוך ביותר בעולם הוא מדיירה - אחד היובלים של האמזונאס.
אורכו 3,380 ק"מ וספיקתו 15 אלף קוב לשנייה.
הוא מתחיל בגבול ברזיל–בוליביה, בנקודת המפגש בין נהר בני לבין נהר ממורה, ונשפך לאמזונאס 160 ק"מ מזרחית למנאוס.
יובל בנאי הוא אלבום הסולו הראשון של הזמר הישראלי יובל בנאי, סולן להקת "משינה".
האלבום יצא ב-1997 בחברת "הד ארצי".
בנאי הלחין את כל השירים באלבום וכתב את רובם.
חלקם היו שירי משוררים שהלחין, כ"רחוב העצב החד סטרי" של אלכסנדר פן ו"אהבה של שני אנשים" של נתן זך.
כמו כן נכללו בו השירים "אני זוכר" שתרגמה פועה שליו-תורן על פי שיר של רבינדרנת טאגור ו"שאי שלום" שתרגמה גילה אוריאל על פי שיר של לורד ביירון.
את רוב שירי האלבום עיבד בנאי ביחד עם אלונה טוראל.
באלבום לקח חלק גם קלידן להקת משינה אבנר חודורוב שגם השתתף בעיבוד שניים מהשירים.
יובל גלעד (נולד ב-27 בספטמבר 1971) הוא משורר, מבקר ועורך ספרותי.
גלעד פרסם חמישה ספרי שירה.
משיריו הופיעו באנתולוגיות "אדומה", "הקשב!" ועוד.
שיריו נדפסו בכתבי עת כ"שבו", "עיתון 77", "קשת החדשה" ובמוספי ספרות בעיתונות.
במאמר על שלושת ספרי שירתו, מציין אורי וייס, את ריבוי הדימויים בספריו, ומגדיר את המשורר כ"רב אמן של הדימוי המתהפך".
על ספרו הראשון, "שירי נזיר", כתב המשורר והעורך משה בן שאול:"ספר צנום מאוד, בן 29 עמודים בסך הכול, ובכל זאת יש בו מלאי של ריגושים ודחיות, הליכה אל שוליים עירוניים, לעיתים ארוטיים...
הארוטיקה בהם נועזת וההתבוננות, זו הכרוכה בווידוי, מדויקת מאוד".
על ספרו השני, בדידות ישראלית", כתב המשורר עודד פלד: "ראייה מפוכחת, צלולה, של המצב או ההוויה הישראלית; ההיגד, אמירה ישירה, בוטה ומחוספסת, שאינה גולשת לכדי פלקט פוליטי - כל אלה שלובים יחד בשפת תיאור צלולה, חדה, ובווידוי חושפני המזכיר את כוהני הווידוי האמריקנים הגדולים: ג'ון ברימן, סילביה פלאת' ועוד".
בבקורת על הספר 'אירופה' כתב עמיר עקיבא סגל כי: "'אירופה' הוא יצירה ייחודית, ויש לקוות שתהיה סנונית שתבשר גל חדש של שירה עברית – כזו שיכולה לומר משהו על העולם, ולא רק על פיסת האדמה הקטנה בה אנו נמצאים".
בית קברות לשירים, ספרי עיתון 77, 2009
בשנים 2010–2011 פרסם גלעד עשרות רשימות ספרותיות באתר nrg בבלוג של רן יגיל, בהן רשימות על הסופרים תומאס מאן, רוברט מוסיל, ישראל ברמה ועוד.
הרשימות פורסמו תחת הכותרת "סדנאות קריאה" וזכו לקהל קוראים רב.
משנת 2012 מפרסם גלעד ביקורות שירה באתר יקום תרבות.
כמו כן הוא משתתף קבוע בכתבי העת "עמדה" ו"עיתון 77".
מסה נרחבת פרי עטו, על הפרוזה של יותם ראובני, נדפסה בכתב העת "עמדה", גיליון מספר 24. בגיליון 26 של אותו כתב-עת, נדפסה מסה ביקורתית מקיפה של גלעד על "המוסף לתרבות וספרות" של "הארץ", ועל שירת יצחק לאור ודורי מנור.
כמו כן בגיליון 'עכשיו' 73–74, נדפסה מסה פרי עטו של גלעד על סופר זרם התודעה והמבקר אמנון נבות, מסה העוסקת ביצירות הפרוזה שלו.
באתר יקום תרבות כתב יובל גלעד על אמנון נבות וספריו.
בפתיח למאמר זה הגדיר עורך האתר את גלעד כ"תלמידו הרוחני".
גלעד הוא מוסמך החוג לספרות כללית באוניברסיטת תל אביב.
את עבודת הגמר שלו כתב בהנחיית ד"ר תמר יעקובי, על הפואטיקה של המשורר אורי ברנשטיין.
בשנים 2009–2011 עבד כעורך הראשי של הוצאת גוונים.
בשנת 2013 הופיע בעריכתו "פרחי בדידות לבנים", מבחר משירת המשורר הארצישראלי מרדכי טמקין, הכולל גם שירים מעיזבונו של המחבר.
אדם הולך: סיפורים מקומיים/ אייל גפן, גוונים, 2010.
בחצי ימי האדמה: רישומים קוסמיים/ שלמה שובל, גוונים, 2010.
יעל וזאב החלומות/ אנני בלומפלד, גוונים, 2010.
להיות/אולי/ מאיה גוילי, גוונים, 2011.
המיותרים/ יגאל גודקוב, הוצאת חבצלת החוף, 2011.
משפחה הורגת/ מיכל הרטשטיין, רימונים, 2013.
המשוגע בעליית הגג/ רונן בלומברג, ספרי עיתון 77, 2013.
פרחי בדידות לבנים/ מבחר משירת מרדכי טמקין, הוצאת שמואל טל, 2013
פרידה בברלין/ מתי שמואלוף, בוקסילה, 2014
לאן נעלם הדוד בנימין?/ רעיה הלר, קונטנטו, 2014.
אחד ליד כולם: מפגשים יצירתיים במרחב הייעוצי/ ד"ר יורם דובובסקי, קונטנטו, 2016.
בהלמות הפטיש עצבך יפוג: משירי זאב לבני/ זאב לבני, ספרי עיתון 77, 2017.
שטויות מהאייפון/ עידית יולזרי, ספרי עיתון 77, 2017.
מהפכות: נקודות מפנה שעיצבו את עולמנו/ יובל נח הררי, חיים שפירא, מריו ליביו ואחרים, מודן והאוניברסיטה המשודרת, 2017.
מיינדפולנס - להיות כאן ועכשיו/ מתי ליבליך ואחרים/ כתר, 2018.
לקפוץ למים - מהימנעות להשתתפות מלאה בחיים/ אנאבלה שקד/ מודן, 2019.
מציאות - ממשות, אמת ותפיסה משלל פרפסקטיבות/ שי פרוגל, אביעד קליינברג, שמוליק דובדבני ואחרים, האוניברסיטה המשודרת, 2020.
יובל בר (בלועזית: Yuval Baer; נולד ב-1958) הוא אדריכל ישראלי בדרגת פרופסור חבר-יוצר.
מרצה בכיר באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
יובל נולד בירושלים בשנת 1958. החל את לימודי האדריכלות במכון לטכנולוגיה של אילינוי (Illinios Institue of Technology) במסלול B Arch בשנים 1985-1983. בוגר הטכניון B Arch במסלול ארכיטקטורה ובינוי ערים משנת 1988. את פרויקט הגמר סיים בהצטיינות תחת הנחייתו של ריימונד אברהם (Raimund Abraham) במכון פראט (Pratt Institute) בניו יורק.
בעל תואר Msc בארכיטקטורה מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק משנת 1990 במסלול ארכיטקטורה ועיצוב מבנים (Architecture & Building Design).
החל ללמד בבצלאל בשנת 1992. בשנת 1998 הצטרף כחבר סגל ובשנת 2001 מונה למרצה בכיר.
בשנת 2024 הוענקה לו דרגת פרופסור חבר-יוצר.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1990 עבד במשרד Paul Segal & Associates, Ehernkrantz & Eckstut ו-Ricard Meier בניו יורק, ולאחר מכן במשרד גולדנברג בוכמן בתל אביב ובמשרד רזניק בירושלים עד שנת 2004. בשנה זאת פתח משרד עצמאי, בר, שיפמן- נתן אדריכלים (YBGSNA), בשותפות עם אדריכלית גלית שיפמן-נתן.
בסוף שנת 2023 יצא משותפות המשרד ופתח סטודיו עצמאי, BAER - ארכיטקטורה ובינוי ערים.
2002 - "תחיית המתים" – מיצב ארכיטקטוני, הביאנאלה הישראלית לקרמיקה, מוזיאון הארץ.
2003 - "תיבת פנדורה" מיצב ארכיטקטוני במסגרת "הערת שוליים #8", מתחם בית החולים השוודי, ירושלים.
2004 - Landmark East – תחרות, ציון לשבח, אוניברסיטת קיימברידג' אנגליה.
2005 - בית כנסת אורתודוקסי שוויוני, הצעה זוכה בתחרות, מוזיאון רמת גן.
2006 - "ארגז חול" – מיצב ארכיטקטוני, הביאנאלה הישראלית לקרמיקה, מוזיאון הארץ.
2021 ארכיטקטורה בעידן האנתרופוקן (Architecture in the Age of the Anthropocene), בביאנלה לארכיטקטורה בתערוכת -ECC, ונציה.
2023, ארבעת העונות, הרמוניקה חמקמקה (The Four Seasons – an Evasive Harmony), בביאנלה לארכיטקטורה בתערוכת -ECC, ונציה.
2002 - המוזיאון המצרי בגיזה - תחרות בינלאומית בשיתוף ארקטיק אדריכלים.
2003 - מגדל הלהקה U2 – תחרות בינלאומית.
2003 - מוזיאון וידאו ע"ש נאם ג'ון פייק, קוריאה – תחרות בינלאומית ציון לשבח.
2003 - מעונות סטודנטים בטכניון – תחרות.
2003 - מתחם הנדסת מכונות, אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע.
2004 - Narrow Lot house, פורטלנד, אורגון – תחרות בינלאומית.
2006 - באר שבע, טרמינל צפון, תחרות בינלאומית UIA.
2007 - בצלאל, קמפוס חדש במתחם מגרש הרוסים – תחרות בינלאומית.
2008 - מגדל זעביל, דובאי, תחרות בינלאומית
2008 - Newark Visitors' Center, ניו ג'רזי, ארצות הברית – תחרות בינלאומית.
2008 - The Cheongna City Tower, אינצ'און, קוריאה – תחרות בינלאומית.
2012 - הספרייה הלאומית, ירושלים – תחרות בינלאומית.
2013 - מועצה אזורית מטה יהודה - תחרות למוזמנים.
2015 - מטה ה-WHO, ארגון הבריאות העולמי, ז'נבה – תחרות בינלאומית.
2016 - המוזיאון למדע בקובנה – תחרות בינלאומית, ציון לשבח.
2016 - The Einstein Museum, האוניברסיטה העברית, הר הצופים, ירושלים.
2017 - Villa Brown, מלון בוטיק ירושלים.
2019 - קמפוס מכון שלום הרטמן, ירושלים.
יובל בזק (נולד ב-10 באוגוסט 1966) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, אשר פיקד בעבר על גדוד 51, חטיבת החרמון, וחטיבת שומרון.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1984 בחר לשרת בחטיבת גולני, בה שובץ בגדוד 51. בגולני עבר בזק הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר.
עם תום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה, קצין מבצעים גדודי ומפקד פלוגה בגדוד 51. לאחר מכן שימש כקצין המבצעים של החטיבה.
בשנים 1991–1992 פיקד על פלחה"ן גולני והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה וכסגן מפקד גדוד דקל בבה"ד 1 בשנים 1995–1996 שימש כסגן מפקד גדוד 12. בשנים 1996–1998 שימש בזק כמפקד גדוד 51, והוביל אותו בפעילות מבצעית בלבנון ובלחימה במהלך מהומות מנהרת הכותל.
בתפקידו הבא שימש בזק כמפקד בא"ח גולני בשנים 1998–2000, ולאחר מכן שימש כסגן מפקד החטיבה בשנים 2000–2001.
בשנת 2001 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת החרמון עד שנת 2002. לאחר מכן השתלם במכללה הצרפתית לביטחון לאומי בפריז.
עם שובו לישראל מונה באוגוסט 2004 למפקד חטיבה מרחבית שומרון באוגדת איו"ש.
בזק פיקד על החטיבה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
באוגוסט 2006 סיים את תפקידו, בהמשך מונה לראש מחלקת תורת לחימה במטכ"ל.
בתפקידו זה ריכז את הלקחים מתחקירי מלחמת לבנון השנייה.
לאחר שחרורו החל לשמש כיועץ במעבדה התפיסתית של צה"ל, ובשירות מילואים כראש מטה עוצבת הגליל.
במסגרת אירועי יום העצמאות ה-72, הועלה בדרגה לתת-אלוף במילואים.
עומד כיום בראש "תוכנית ארז".
ב-2025 מונה לחבר בצוות המומחים לבדיקת איכות התחקירים והפקת הלקחים מטבח שבעה באוקטובר.
בזק שימש כמנכ"ל מועצה מקומית כוכב יאיר.
בזק נשוי ואב לשלושה ילדים.
ב-7 באוקטובר 2023 שכל את בנו, רב"ט גיא בזק, לוחם חטיבת גולני בעת טבח שבעה באוקטובר.
יובל ג'רבי הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
בין היתר שימש נספח צה"ל ביוון, מפקד חטיבת המרום, יחידה 636, גדוד 51 וחטיבת אלון.
ב-23 ביוני 2025 נודע כי יובל ימונה לתפקיד מנכ"ל המשרד לעניינים אסטרטגיים בראשות השר רון דרמר.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1990, שובץ בחטיבת גולני בגדוד 12. בגולני עבר ג'רבי הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר.
לאחר הקורס חזר לגדוד ומונה למפקד מחלקה, קמב"ץ גדודי, ומפקד פלוגה בגדוד.
בהמשך שימש כמפקד פלנ"ט גולני, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון.
בשנת 1996 נפצע ג'רבי מפגיעת רסיסי רימון בבטנו.
בתפקידו הבא מונה לסגן מפקד בא"ח גולני, ולאחר מכן שימש קצין אג"ם עוצבת חירם, בפיקודו של המח"ט דאז, משה (צ'יקו) תמיר.
ב־2001 הועלה לדרגת סגן-אלוף, ומונה למפקד גדוד 636 - אז יחמ"מ של עוצבת געש בפיקוד צפון.
בתקופת כהונתו כמפקד הגדוד הוביל שינויים רבים כולל מעבר לגזרת פיקוד מרכז בזמן האינתיפאדה השנייה.
ב־2002, אחרי פציעתו הקשה של אופק בוכריס בקרב בג'נין מונה למחליפו כמפקד גדוד 51, והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
ג'רבי סיים את תפקידו ב־2004, כאשר לאחר מכן, בשנים 2004–2006 שימש מפקד בסיס האימונים של החטיבה, לאחר מכן שימש קצין אג"ם אוגדת עזה בשנים 2006–2008. במהלך שנת 2008 ג'רבי הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת אלון עד שנת 2011, בשנים 2011–2014 שימש מפקד חטיבת המרום.
ביוני 2014 הוחלט כי יתמנה לנספח צה"ל ביוון.
בסוף שנת 2017 יובל סיים את תפקידו כנספח צבאי ביוון וחזר ארצה עם משפחתו.
לאחר סיום שירותו הצבאי החל לעבוד במטה לביטחון לאומי, בין היתר כראש לשכתו של ראש המל"ל צחי הנגבי.
יובל אדלר (נולד ב-1973) הוא במאי ותסריטאי ישראלי, כתב וביים את הסרט "בית לחם", ומספר סרטים נוספים.
יובל אדלר נולד בהרצליה וגר בתל אביב.
אביו דרור הוא ממקימי שלישיית אדלר.
אמו מלכה היא סופרת ושני אחיו, הצעירים ממנו, יזמים בתחום האינטרנט.
בתיכון התעמק במדעים מדויקים ואף למד מתמטיקה בבית ספר למחוננים של אריקה לנדאו.
אחרי שרות צבאי במודיעין, למד החל משנת 1990 מתמטיקה משולבת עם פיזיקה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב במסגרת התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן.
קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
הוא הציג את עבודותיו בפיסול ווידאו ארט במספר תערוכות ניו יורקיות, כולל תערוכת יחיד בגלריה בסוהו.
הוא שילב ביצירתו מיצבים, פיסול ועבודות וידאו, ובמקביל עבד בקרן גידור של אפי גילדור.
שם יצר קשר עם מי שבהמשך היה המשקיע הראשון בסרטו בית לחם.
שריפה בבניין שבו שכן הסטודיו שלו השמידה את רוב יצירותיו והוא פנה לעשיית סרטים קצרים אף שלא למד קולנוע באופן מסודר.
סרטיו השתתפו בפסטיבלים רבים, במיוחד סרט מתח בן חצי שעה בשם "פיתוי" משנת 2006, בו שימש במאי, תסריטאי, מפיק ועורך.
למד משחק אצל לי סטרסברג.
מיוצג על ידי ויליאם מוריס אנדבור.
בשנת 2019 ביים את המותחן "המורה לאנגלית", בכיכובם של דיאן קרוגר ומרטין פרימן ועם רותם קינן, לנה אטינגר, יואב לוי, יוחנן הרסון, גל פרידמן, אוהד קנולר, דורון צברי, לירון לבו, אריה צ'רנר, ולדימיר פרידמן ויעקב זדה דניאל.
הסרט מבוסס על רב המכר של יפתח רייכר-עתיר.
ב-2020 כתב וביים את הסרט האמריקאי "סודות שמורים" בכיכובם של נומי ראפאס וג'ואל קינמן.
בשנת 2023 ביים את המותחן הפסיכולוגי האמריקאי "נוסע מהגיהנום" (אנ') בכיכובם של ניקולס קייג' וג'ואל קינמן; הסרט יצא לאקרנים ב-28 ביולי 2023 בבכורה בבתי הקולנוע.
נשוי לאגליקה דוטצ'בה מבולגריה, בעלת תואר כלכלה ומנהל עסקים של אוניברסיטת ניו יורק, שלאחר מכן עבדה שם בתפקידי כספים ומינהלה.
בשנת 2009 שימשה כמפיקה של הסרט "נכשלת יותר טוב כעת" של הבמאית קרן עצמון.
שנה שם הסרט הערות2006 פיתוי סרט קצר; במאי, תסריטאי ומפיק בפועל2013 בית לחם במאי ותסריטאי2017על הכוונת סדרת טלוויזיה, ביים 2 פרקים2019 המורה לאנגלית סרט דובר אנגלית2020סודות שמורים 2023נוסע מהגיהנום (אנ')
יובל אלוביץ (נולד ב-5 ביולי 1966), פרופסור במחלקה להנדסת מערכות מידע באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
נולד בבאר שבע לדן ולמירלה אלוביץ.
אלוביץ למד לתואר ראשון ולתואר שני באוניברסיטת בן-גוריון במחשבים והנדסת חשמל.
את התואר השלישי עשה בהנחייתו של פרופ' ניב אחיטוב באוניברסיטת תל אביב, בפקולטה לניהול, במסלול מערכות מידע.
אלוביץ משמש כמנהל מעבדות דויטשה טלקום וראש תחום סייבר במחלקה להנדסת מערכות מידע באוניברסיטת בן-גוריון.
שימש כמרצה באוניברסיטת בן-גוריון בתחום אבטחת מידע.
תחום התמחותו הוא מחשוב וביטחון ברשת, פרטיות ואנונימיות בחברה אלקטרונית, רשת חברתית מאובטחת, רשתות מורכבות וזיהוי של קוד זדוני באמצעות טכניקות למידת מכונה.
בשנת 2013 מצאו אלוביץ ועמיתיו פרצה במכשירים הסלולרים של תאגיד האלקטרוניקה סמסונג.
בעקבות ממצאיהם, פרסמה החברה הודעת התנצלות וחסמה את הפרצה.
בשנת 2014 מצאו אלוביץ ועמיתיו באוניברסיטת בן-גוריון דרך לפרוץ למחשבים ללא חיבור לאינטרנט.
בעקבות תגלית זו החל אלוביץ לשקוד על פיתוח סטרטאפ בסינגפור, מטעם חברת דויטשה טלקום.
אלוביץ מתגורר במושב ערוגות יחד עם אשתו אורנית אלוביץ וארבעת ילדיו.
מוצאו מצד אביו, ראובן זילברשטיין (1889–1973), ממשפחתו של שלום בויסקר, מתלמידי הגר"א, שעלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1837 מהעיר בויסק שבלטביה.
בשנת 1921 היא שודכה לאביו של אליצור עוד בהיותה בווינה.
סבו של אליצור, הרב בנציון זילברשטיין, היה סוחר אך העדיף ללמוד תורה, ובנו ראובן שנולד בעיר העתיקה בירושלים, נטל על עצמו לעזור בפרנסת המשפחה מגיל 16. אחר-כך עבר ראובן עם משפחתו להתגורר בשכונת מזכרת משה בירושלים והתפרנס ממסחר.
ראובן זילברשטיין היה מחלוצי ירושלים החדשה; הוא כתב ספר זיכרונות.
נולד בשם יובל זילברשטיין בירושלים, למשפחה בת שני בנים.
הוא למד בגימנסיה רחביה ירושלים במגמה הספרותית והיה חניך תנועת הצופים (שבט מצדה) בירושלים.
בגיל 17 וחצי, הוא "אימץ" את שם המשפחה "אליצור" מתוך תעודת הזהות המזויפת שקיבל בפלמ"ח לקראת השבת השחורה.
בשנים 1945–1946 שירת אליצור בפלמ"ח בהכשרה המגויסת של תנועת הצופים בקיבוץ גניגר ואחר-כך בקיבוץ אפיקים.
בספרו האוטוביוגרפי "משחרית עד מעריב" הוא כתב: ; הוא עזב את ההכשרה באפיקים ועלה לירושלים ללמוד באוניברסיטה העברית.
הוא לא מצא סיפוק בלימודי שנה א' וראה בהם פסק זמן לקראת לימודי עיתונאות בארצות הברית.
כבר בהיותו תלמיד בבית הספר גילה נטייה לכתיבה עיתונאית; בגיל 8 הוא כתב את עיתון הכיתה, הדפיסו במכונת-כתיבה של אביו והפיצו מדי שבוע לחבריו.
במקביל, השתתף בתור כתב צעיר וכשחקן-קריין בתוכניות נוער ובתסכיתים בשפה העברית ברדיו של המנדט הבריטי.
כילד צעיר, הוא התגאה בתסכיתים שכתב וששודרו ברדיו המנדטורי.
לימים, כשהצטרף להכשרה המגויסת במסגרת תנועת הצופים הוא ערך את "ביטאון", כתב העת של כל ההכשרות המגויסות של תנועת הצופים שהיו מפוזרות אז בקיבוצים דגניה א', דגניה ב', אפיקים, גניגר, יגור, גבעת חיים, מעברות ועין גב.
קראו את "ביטאון" 350 חברים וחברות של ההכשרות המגויסות האלה.
כשעזב את ההכשרה המגויסת באפיקים עבר לגור בירושלים לערוך את עיתון הסתדרות תנועת הצופים בארץ ישראל שנקרא "הייה נכון".
אליצור ערך 4 גיליונות של העיתון הזה עד לצאתו לארצות הברית ללמוד עיתונאות.
ביוני 1947 הגיע אליצור לארצות הברית והתגורר בעיר קולומביה שבמדינת מיזורי, שם נעזר בפעילי תנועת הבונים דרור בעיר.
במהלך לימודיו השתתף בפעילות ענפה של הסברה למען תוכנית החלוקה והקמת מדינה יהודית בארץ ישראל; לאחר שגויס על ידי פעילים בסניף המקומי ארגון מיוחד בציונות האמריקנית שלא השתייך מבחינה פוליטית לשמאל או לימין הציוניים.
IZFA מנתה אז כ-10,000 חברים שהיו מפוזרים בכ-100 אוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית.
במסעותיו, סייע לארגון "אדמה ועבודה" (LAND AND LABOR), אחת מהזרועות של ההגנה בארצות הברית, לגייס לוחמים במקצועות נדרשים לחיל האוויר בישראל כמו טייסים, מכונאי מטוסים ואלקטרונאים.
באחת מנסיעותיו פגש את הסטודנטית ג'ודי נוילנדר ילידת בוסטון, שלמדה ועשתה דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, מי שתהיה רעייתו כעבור 5 שנים בישראל (בקיץ 1951).
שטרם עלייתה ארצה הייתה נשיאה של IZFA בארצות הברית.
בספטמבר 1949 חזר אליצור ארצה והצטרף לקיבוץ חצרים ולחבריו לתנועת הצופים שהקימו את הקיבוץ.
כעבור שישה חודשים התגייס אליצור לשירות סדיר בצה"ל.
ומילא תפקידים בלהק מודיעין ובבסיס ההדרכה של חיל האוויר.
מכאן, פנה ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים לימודי כלכלה והיסטוריה.
הוא למד, בין היתר, אצל יהושע פראוור ויעקב טלמון (היסטוריה) ואצל דן פטינקין (כלכלה) וסיים עם תואר ראשון B.A.
בספטמבר 1953 התקבל אליצור לבית הספר לעיתונאות על-שם יוסף פוליצר באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק ואשתו עבדה בשגרירות ישראל בוושינגטון.
לקראת סיום לימודיו (שנמשכו שנה אחת) התמזל מזלו להיפגש עם גרשום שוקן, עורך עיתון הארץ, שביקר בניו-יורק, שהציע לו עבודה ב"הארץ" כשישוב ארצה; וכך, כשחזר אליצור ארצה בספטמבר 1954 הוא נקלט ב"הארץ" בתפקיד של עורך לילה במשרד בתל אביב.
כשפרש מאיר מרחב, הכתב הכלכלי בירושלים, מתפקידו, אליצור החליף אותו ועבר לגור בירושלים.
הוא העדיף תפקיד בירושלים כי אשתו החלה להרצות באוניברסיטה העברית.
להשלמת הכנסתו (הנמוכה) מעבודתו ככתב כלכלי ב"הארץ", כתב אליצור, במקביל, לכתב-העת בטרם שעורכו היה אליעזר ליבנה (אז ליבנשטיין).
אליצור הצטרף למערכת של כתב-העת, שבה השתתפו, בין השאר, עורך הדין הירושלמי צבי שווארץ (אביהן של רות דיין וראומה ויצמן) ופרופ' ישעיהו ליבוביץ, ששניהם תמכו בחשיפת שחיתויות שלטון מפא"י.
בהשפעת פרופ' לייבוביץ ו"בטרם" הצטרף אליצור לשורת המתנדבים, שעסקה בהפצת השפה העברית בקרב עולים חדשים, לצד מאבק בשחיתויות.
אליצור היה פעיל כ-35 שנה במשרה מלאה בעיתון מעריב, כולל הפסקות קצרות.
הוא כיהן, בין היתר, כפובליציסט כלכלי, כעורך כלכלי, ולימים נשלח כשליח מעריב לניו-יורק (מספטמבר 1978) ואחר-כך בוושינגטון.
בתפקידו האחרון במעריב היה סגן עורך של העיתון.
בשנת 1992, כשחשב כי מעריב נפל לידיהם הבלתי אמינות של יעקב נמרודי, נציג הבעלים החדשים, והעורך יעקב ארז, בכך שלא הבינו נכונה מהו חופש העיתונות, החליט לפרוש ולאחר "פסק-זמן" של 3 שנים, להתמסר לכתיבת ספרים.
פרישתו ארעה כמה חודשים אחרי שרוברט מקסוול מבריטניה, שהתגלה אחר-כך כנוכל בינלאומי, רכש את השליטה במעריב ואחר-כך מכר אותה למשפחת נמרודי.
אליצור היה הכתב הישראלי של מספר עיתונים זרים, בהם: העיתון השווייצרי "נוייא ציריכר צייטונג", והעיתונים האמריקניים הבוסטון גלוב ווושינגטון פוסט.
בהקשר זה, היה אליצור חבר פעיל בתא כתבי החוץ בירושלים.
בין השנים 1961 - 1964 כתב אליצור טור שבועי בנושאי כלכלה לשבועון הבריטי גואיש כרוניקל, כתב -העת החשוב ביותר בעולם היהודי.
בשנת 1957 הצליח אליצור במכרז חיצוני, להתקבל למשרד החוץ לתפקיד במחלקה הכלכלית, ועזב את משרתו בעיתון "הארץ".
במשרד החוץ עסק בלוחמה כלכלית, דהיינו, בסיכול מאמצי האויב לבודד את ישראל בעולם מבחינה כלכלית, השקעות מחוץ-לארץ וסחר בינלאומי.
לאחר לבטים רבים, אישיים ומשפחתיים, הגיע להחלטה לפרוש משירות המדינה לפני שחלפה שנה אחת, ולחזור לעבודה עיתונאית.
בשנת 1964 חזר אליצור לשירות המדינה כשהצטרף לרשות ההשקעות, שהוקמה כגוף בין-משרדי (של משרדי האוצר, מסחר ותעשייה ומשרד החוץ) לגיוס השקעות-חוץ, בתור עובד הרשות בני-יורק בדרגת קונסול.
בתפקיד זה החזיק אליצור כשנתיים, והתמקד בעידוד מכירת ניירות-ערך (מניות ואגרות-חוב) של חברות ישראליות בשוק האמריקני, וכן בלוחמה כלכלית.
פעילותו של אליצור בנושא ניירות-ערך התקבלה בהסתייגות של מפעל מלווה העצמאות והפיתוח, ששיווק אגרות-חוב והלוואות לזמן-ארוך של ממשלת ישראל ליהודים אמריקנים על בסיס עסקי בשילוב פילנתרופיה.
ההסתייגות נבעה מכך שראו בפעילות של אליצור תחרות מזיקה ל"מפעל הבונדס".
בתחום הלוחמה הכלכלית, הצלחתו של אליצור הייתה אמנם חלקית אבל משמעותית.
מדיניות ממשלת ישראל אז בנושא כניעת חברות אמריקניות לחרם הערבי על ישראל הייתה לא ברורה ולא החלטתית דייה.
בשל כך, היו חברות ישראליות שנמנעו מפנייה לקבלת סיוע של ממשלת ישראל.
מי שלא היססה הייתה יהדות ארצות הברית.
ארגונים יהודיים בעלי השפעה ראו בחרם הערבי על ישראל אפליה נגד יהודים ופגיעה בחופש הסחר עם ישראל.
הארגונים יצאו בקריאה ליהודי ארצות-הברית לפגוע בחברות אמריקניות, שמשתפות-פעולה עם החרם הערבי ונכנעות לו, ולא לקנות מהן מוצרים ושירותים.
למשל, חברת כרטיסי האשראי והתיירות אמריקן אקספרס נסוגה מהחלטתה לסגור את משרדיה בתל אביב.
הישגיו של אליצור באו לידי ביטוי בשני עניינים חשובים, שבהם הפעיל "מאחרי הקלעים" (שלא להכעיס את ממשלת ארצות-הברית) ארגונים יהודיים:
הסכמתה של חברת המשקאות הקלים קוקה-קולה לתת זיכיון לחברה ישראלית לשווק את מוצריה בישראל, וזאת, רק לאחר שהארגונים היהודיים איימו להחרים את מוצריה בארצות-הברית.
קידום פתיחת הליכי חקיקה בהקונגרס של ארצות הברית נגד החרם
בעקבות מלחמת יום הכיפורים, חידש אליצור את פעילותו בנושא הלוחמה הכלכלית, כשהקים ביחד עם חבריו, רואה-החשבון דן בבלי והעיתונאי אליהו סלפטר, גוף ציבורי לא רשמי שנקרא "המכון לדו-קיום כלכלי" לשם מאבק בחרם הנפט שיצרניות הערביות הטילו על המערב ועל ישראל.
הם חששו שמיליארדי "הפטרו-דולרים" שצברו יצרניות הנפט מהפקעת מחירי הנפט, ישמשו (בחלקם) לחיסולה של כלכלת ישראל באמצעים כלכליים ופוליטיים.
דרך הפעולה של המכון הנ"ל הייתה ליזום או לפרסם מחקרים על הסכנה של ה"פטרו-דולרים" לערעור כלכלת העולם, ועל הצורך לסכל את הסכנה, וכן ארגון סמינרים בינלאומיים.
אליצור החל לכתוב ספרים ב"מישרה מליאה" בגיל 66, 3 שנים לאחר שפרש מהעיתון "מעריב" כתוצאה מהעברת הבעלות בעיתון למקסוול, שאליצור התנגד לו בתוקף.
אליצור לא בחר להיות מחבר ספרים בלבד, כבחירה ראשונה.
הוא חיפש עיסוק שישאיר אותו מחובר לעיתונות הכתובה, שהייתה אהבתו מאז ילדותו.
במשך 3 שנים חיפש ובדק הצעות, רעיונות ופרויקטים: אליצור קיבל הצעה להתמנות לעורך כלכלי וסגן מנהל העיתון בשפה האנגלית ג'רוזלם פוסט, אבל דחה אותה; בדק רעיון להוציא לאור ולהפיץ ירחון בשפה העברית בתבנית ובסגנון של רידרס דייג'סט האמריקני על בסיס של 80% חומר שהתפרסם בירחון האמריקני ו-20% חומר מקומי.
המשא-ומתן עם המו"ל, יהודי אמריקני בשם מרטין לוין, התקדם לאט אבל בסופו-של-דבר התפוצץ; אליצור ניסה את כוחו, בשותפות עם הסופר והעיתונאי חזי כרמל להקים תחנת-רדיו מסחרית ופרטית.
הם ניגשו למכרז של הרשות השנייה אבל לא זכו בו, חרף ההכנות שלהם שנמשכו כשנה אחת.
אז, ורק אז, גמלה החלטתו של אליצור להקדיש את כל הזמן לכתיבת ספרים.
כך, יצא שאליצור השלים כתיבה של 9 ספרים .
אליצור היה המפעיל בהתנדבות של "המכון לדו-קיום כלכלי" הנ"ל, שבהנהלתו כיהנו גם מאיר עמית, מנכ"ל "חברת-ההחזקות כור, יעקב לוינסון, יו"ר בנק הפועלים, ואברהם אגמון, מנכ"ל "דלק" חברת הדלק הישראלית.
המכון גייס תרומות בארץ לכיסוי הוצאותיו ולאחר שנים כשסכנת החרם הערבי חלפה ופעילות המכון הסתיימה, נותרו כספים שלא נוצלו ; כספים אלה נתרמו למכללת תל-חי, לכיסוי שכרן של 15 עובדות-סוציאליות בכפרים ערביים בגליל ולהשתתפות בבניית מתקן לטיהור מי-שופכין בכפר ערבי.
אליצור היה במשך כמה שנים חבר עמותת הידידים של בית חולים אלי"ן, בית החולים האורתופדי לילדים, שפועל בירושלים.
אליצור היה נשוי לג'ודי (יהודית-לאה), עד למותה.
נפטר בספטמבר 2019 והותיר אחריו בן ובת.
המימסד, מי שולט בישראל, בשותפות עם אליהו סלפטר, הוצאת לוין אפשטיין, 1973 הספר תורגם לאנגלית.
הבנקאים, סיפורה של הרפתקאה, הוצאת דומינו, 1984 (154 עמודים)
השנים האבודות, הוצאת מעריב, 1988
השקל ועלה הזית: המשק הישראלי בין מלחמה ושלום
לוחמה כלכלית: מאה שנות עימות כלכלי בין יהודים וערבים, הוצאת כנרת, 1997. הספר תורגם לערבית ויצא לאור בירדן ללא רשות.
עלילות נפט: סיפור פריצת מצור הדלק על ישראל, בשותפות עם אליהו סלפטר, הוצאת זמורה ביתן, 1999
ישראל והאתגר הגלובלי, הוצאת כרמל, 2005
משחרית עד מעריב, פרקי חיים בעיתונות, הוצאה תעודה תל אביב, 2006 (261 עמודים)
31 דמויות ממעצבי דור המדינה, הוצאת כרמל, 2008 (242 עמודים)
האיום מבפנים, החברה הישראלית בצבת החרדים, 2010. הספר תורגם לאנגלית.
יובל אפרת (2 ביוני 1938 – 2 בינואר 2017) היה טייס קרב וטייס מסוקים, בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כמפקד טייסת 118. בעל עיטור המופת על חלקו במבצע פונטיאק.
אפרת נולד וגדל בגבעת ברנר כבן בכור להורים שהיו עולים חדשים מגרמניה.
עם גיוסו לצה"ל ב-1956 התנדב לקורס טיס וסיים אותו במגמת קרב.
את קורס האימון המבצעי עשה בטייסת 113 (""הצרעה") על מטוסי אוראגן.
לאחר הקורס שירת כטייס מיסטר בטייסת 109 ("העמק") ובתחילת 1960 עבר הסבה למטוס סופר מיסטר ועבר לטייסת 105 ("העקרב").
בסוף אותה שנה החל לשרת כמדריך בבית הספר לטיסה, ולאחר תקופה בתפקיד זה שב לטייסת 105. בקיץ 1963 עבר הסבה למיראז' 3 והוצב בטייסת 117 ("הסילון הראשונה").
בספטמבר 1965 מונה כסמ"ט א' בטייסת 107 (שלימים נקראה "אבירי הזנב הכתום"), שהפעילה מטוסי אוראגן.
במלחמת ששת הימים לקח חלק במבצע מוקד כמוביל רביעיית מטוסי אוראגן.
בגיחתו הראשונה, על שדה התעופה אל עריש נפצע מפגז נ"מ שפגע במטוסו וריסק את קרסול רגל ימין.
אפרת סירב להחלטת רופאיו לקטוע את כף רגלו וביקש לנסות להצילה.
מאמצי הרופאים להציל את כף רגלו הצליחו ולאחר כשישה חודשי שיקום ולאחר שביקש לחזור לטוס אישר לו רופא החיל להטיס מטוסי פייפר ופוגה מגיסטר והוא התמנה בנובמבר 1967 למפקד טייסת קדם-מכין בבית הספר לטיסה ובמקביל המשיך בשיקום רגלו.
במרץ 1969 עבר הסמכה כטייס מסוקים ולאחר ארבעה חודשים הוצב כטייס ראשי במסוק בל 205 בטייסת 124. במלחמת ההתשה השתתף במרדפים בבקעת הירדן ובמבצעים במצרים.
בשנת 1971 מונה למפקד טייסת 114 שהטיסה מסוקי סופר פרלון.
במאי 1973 מונה למפקד טייסת 118 שהטיסה מסוקי יסעור, ועליה פיקד במלחמת יום הכיפורים, שבה לקח חלק במבצעים אחדים:
מבצע פונטיאק: ב-11 באוקטובר 1973 הטיס כוח מחיל התותחנים ומסיירת מטכ"ל, עליהם פיקד סא"ל עמוס ירון, לג'בל עתקה שבעומק מצרים, שם הפגיזו התותחנים את מפקדות הארמייה השלישית וצומת חיוני באזור הק"מ ה-101 על ציר קהיר-סואץ.
על חלקו במבצע זה עוטר בעיטור המופת.
מבצע דוידקה: ב-13 באוקטובר 1973, שבו הטיס במסוקו מסוג "יסעור" כ-40 לוחמי סיירת צנחנים לפעולה בעומק השטח שבשליטת הצבא הסורי, שמטרתה הייתה פיצוץ גשר ליד העיירה קטייפה בסמוך לכביש חומס-דמשק.
המפקדים בשטח היו שאול מופז ואודי שלוי.
אנשי הסיירת התגלו על ידי כוח צבאי סורי, אפרת ששמע במכשיר הקשר כי הכוח נקלע לקשיים, נחת לתדלוק מהיר והמריא חזרה לכיוון הכוח.
תוך התחמקות מאש שנורתה עליו הצליח להנחית את המסוק ולחלץ את הצוותים .
מבצע קינוח, בין 21 באוקטובר ל-22 באוקטובר 1973, לכיבוש מוצב החרמון.
עם שחרורו מצה"ל עבד כקברניט בחברת אל על עד צאתו לגמלאות.
נפטר ב-2 בינואר 2017 והובא למנוחות בקיבוץ גבעת ברנר שבו נולד.
יובל גז (נולד בשנת 1978) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשרת כמפקד עוצבת הגליל.
קודם לכן שימש כראש חטיבת שילו"ח באג"ת, מפקד חטיבת הצנחנים, מפקד חטיבת בנימין, מפקד יחידת מגלן ומפקד גדוד 101.
גז למד בבית ספר תיכון אחד העם שבפתח תקווה במגמות פיזיקה ומחשבים.
התגייס לצה"ל באוגוסט 1996, והתנדב ליחידת מגלן.
בסיום קורס קציני חי"ר שימש כמפקד צוות בבה"ד 1. בהמשך חזר ליחידת מגלן ומונה למפקד צוות, והוביל אותו בלחימה בדרום לבנון, בזמן הנסיגה מלבנון ובתחילת האינתיפאדה השנייה.
לאחר מכן מונה למפקד פלגת ההכשרות ביחידה.
לאחר פרוץ מבצע חומת מגן הופסקו ההכשרות, והוא קיבל פיקוד על כוח של שישה צוותי לוחמים שהופעלו במגוון משימות במהלך המבצע.
בהמשך שירת כמפקד פלגת לוחמים ביחידה.
לאחר מכן מונה למפקד פלגת מבצעים מיוחדים במגלן.
בתפקיד זה שירת במלחמת לבנון השנייה.
במהלך המלחמה היה ממפקדי הכוח שהשתתף במבצע נערי החוף.
לאחר יותר מעשר שנות שירות ביחידה יצא ללימודים.
בהמשך קטע את לימודיו והצטרף לגדוד 101 בחטיבת הצנחנים, בלחימה במבצע עופרת יצוקה.
בשנים 2009–2010 שירת כסגן מפקד גדוד 101. בהמשך שימש כמפקד מחזור בבא"ח צנחנים.
בשנת 2012 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 101, ושירת בתפקיד עד אפריל 2014. במאי 2014 מונה למפקד יחידת מגלן, והיה בכך למפקד הראשון של היחידה שהחל את שירותו הצבאי בה.
תחת פיקודו השתתפה היחידה במבצע שובו אחים, בו איתרה את גופות שלושת הנערים החטופים ובמבצע צוק איתן, בו רשמה הישגים רבים ובמהלכו נהרגו שלושה מלוחמיה.
על לחימת היחידה בפיקודו במבצע הוענק לה צל"ש הרמטכ"ל בפברואר 2015. במהלך תפקידו הוכפפה היחידה לחטיבת עוז.
ב-31 ביולי 2016 סיים את תפקידו במגלן והועלה לדרגת אל"ם.
ב-22 באוגוסט 2016 מונה למפקד חטיבת בנימין, תפקיד אותו מילא עד 31 במאי 2018. בסיום תפקידו יצא לשנת לימודים במכללה הצבאית של צבא ארצות הברית.
ב-12 ביוני 2019 מונה למפקד חטיבת הצנחנים, תפקיד בו שירת עד 13 באוקטובר 2021. ב-12 בדצמבר 2021 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש חטיבת שילו"ח באג"ת.
ב-8 בינואר 2025 במהלך מלחמת חרבות ברזל נכנס לתפקיד מפקד עוצבת הגליל.
גז מתגורר בפתח תקווה, נשוי לאורטל ואב לשלושה.
בעל תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת אריאל, ותואר שני בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
אל"ם יובל גז בטקס מינויו למפקד חטיבת הצנחנים, יוני 2019
יובל בן עוזר (נולד ב-1957) הוא מנצח מקהלות ישראלי; משמש כמנהל המוזיקלי של האנסמבל הקולי הישראלי ושל מקהלת הקיבוץ הארצי.
יובל בן עוזר נולד בתל אביב ובגיל 10 עבר לקיבוץ גן שמואל שם התחנך ואף היה חבר קבוץ עד לשנת 1987.
הוא בוגר האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובעל תואר שני בניצוח מאוניברסיטת אינדיאנה בארצות הברית.
בן עוזר היה מנהל מוזיקלי של פסטיבל מוזיקה ד'קאמרה, של פסטיבל אבו גוש ופסטיבל המקהלות הבינלאומי "הזמריה".
ב-1993 ייסד את האנסמבל הקולי הישראלי ומשמש עד היום כמנצח ראשי ומנהל מוזיקלי.
תחת ניצוחו זכה האנסמבל בפרסים ראשונים בתחרויות הבינלאומית במלטה, בספרד ובבלגיה, והשתתף בפסטיבלים בינלאומיים בדרום קוריאה, איטליה, סלובניה ועוד.
בארץ לקח האנסמבל חלק בפסטיבלי מוזיקה חשובים ביניהם בפסטיבל ישראל, פסטיבל כפר בלום ועוד.
בן עוזר שיתף פעולה פעמים רבות עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית כמנצח המקהלה תחת שרביטם של גדולי המנצחים וביניהם ג'יימס לוויין, זובין מהטה, קורט מאזור ג'וזפה סינופולי ודניאל בארנבוים.
הוא ניצח על התזמורות החשובות בישראל והופיע כמנצח אורח באירופה.
הוא מוזמן באופן תדיר לשמש כשופט בתחרויות מקהלות.
בין השאר עשה זאת בהונגריה, פורטוגל ובמשחקים האולימפיים למקהלות, אירוע בהשתתפות 1,500 זמרים שהתקיים בסינסינטי, ארצות הברית.
בן עוזר ניהל את "הסדרה הווקאלית" של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
הוא עורך ומגיש תוכנית שבועית בשם "חמישי מנצח" בכאן קול המוזיקה.
בן עוזר יצר ופיתח את "תוכנית מאסטרו" המיועדת לדרגים שונים בארגונים ועוסקת בשיפור מיומנויות ניהול, מנהיגות ועבודת צוות, תוך שימוש במודל התזמורת והמוזיקה.
הוא מרצה מבוקש המרבה לערוך סדנאות והרצאות בפני אנשי עסקים בישראל ובעולם.
יובל אור (נולד בשנת 1953), הוא אתלט ישראלי בעבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בריצות ל-110 מטר משוכות (1974) ול-400 מטר משוכות (1973 ו-1974) ושיאן ישראל בריצת 200 מטר משוכות.
בתחילת דרכו התאמן אור בהפועל רמת גן בהדרכתו של דוד קושניר, ועם עלייתו ארצה של המאמן סטפן קובלסקי הוא היה האתלט הראשון שסטפן אימן בישראל.
באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני 1973 זכה אור בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 56.9 שניות, לפני דני אייטלברג מהפועל חיפה (57.1 שניות) וצבי שוורץ מהפועל חיפה (1:02.4 דקות).
מדליית כסף, בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 16.8 שניות, אחרי דני אייטלברג (16.4 שניות) ולפני משה רם מהפועל כפר סבא (16.9 שניות).
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי 1973 הוא סיים במקום רביעי בשיא ישראלי חדש של 55.72 שניות, שיפור לשיא של עודד גינדין (56.1 שניות) ובמקום חמישי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 16.3 שניות.
במסגרת אליפות אליצור באתלטיקה שנערכה בתחילת יולי 1974 קבע אור בריצת 200 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 25.0 שניות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט ביולי הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.5 שניות, לפני טים בוכלטר מהפועל ירושלים (17.0 שניות) ורפי פרץ מאליצור ירושלים (17.2 שניות) ובריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 57.2 שניות.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בהולנד ב-27 ביולי הוא סיים במקום רביעי בריצת 400 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 55.6 שניות ובתחרות שנערכה בלוורקוזן, גרמניה ב-31 ביולי הוא זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 15.3 שניות.
באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט ביולי 1975 זכה אור במדליית כסף, בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 49.9 שניות, אחרי עמיר כחולי (49.1 שניות) ולפני דני לוי (50.0 שניות).
בתחרות שנערכה בקופנהגן, דנמרק ב-4 בספטמבר הוא זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 55.0 שניות.
יובל בן נריה (נולד ב-8 במרץ 1982) הוא שף ובעל המסעדות a, טאיזו, קפה טאיזו וקפה טאיזו הכשר שבתל אביב.
יובל בן נריה שפט בעונת הספיישל של "מאסטר שף: חוזרים כדי לנצח" (2024).
בן נריה נולד בגדרה לפרופ' ינון בן נריה, חוקר סרטן, וזיוה בן נריה, גנטיקאית.
את ילדותו העביר במבשרת ציון וב-2006 עבר לתל אביב.
שירת בתור חצוצרן ורס"ר בתזמורת צה"ל.
לאחר הצבא וטרם לימודיו עבד כטבח בשרתון פלאזה בירושלים, שם הכיר את שף שלום קדוש.
הוא עבד כשנה וחצי כטבח ברסטו בר בירושלים, בהמשך כשנה במסעדת רפאל התל אביבית של השף רפי כהן, ובין 2006–2012, חמש וחצי שנים בהרברט סמואל של השף יונתן רושפלד.
בהרברט סמואל הגיע עד לתפקיד השף הראשי שמוביל את המסעדה.
במרץ 2013 לאחר שנה של עבודת הקמה פתח את מסעדת טאיזו.
המסעדה השנייה שלו, "מיאזאקי", נפתחה בפברואר 2016 והביסטרו היפני "יא-פאן" נפתח באפריל 2017. באוקטובר 2021 פתח מסעדת דגל חדשה על טהרת המטבח היפני בבניין עזריאלי החדש.
ב-2023 פתח בן נריה את "ימה קצביית הדגים" בפלורנטין, תל אביב.
בזמן מלחמת חרבות ברזל הכשיר בן נריה את המסעדה שלו באופן זמני לטובת המפונים.
נריה פרוד מעדי עזוז ואב לשני ילדים.
יובל בן דב (נולד ב-4 באוגוסט 1973) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
בתפקידו האחרון בשירות סדיר הוא שימש כמפקד מרכז האש בפיקוד דרום ולפני כן מפקד בית הספר לתותחנות שדה ומפקד האגד הארטילרי בעוצבת סיני.
עם פרישתו מצה"ל מונה למפקד מרכז האש של עוצבת 'שועלי האש' (אוגדת עזה) והוביל אותה במבצעים 'עלות השחר', 'שומר חומות' ובמלחמת 'חרבות ברזל'.
בן דב גדל בגבעתיים, למד בתיכון שמעון בן צבי, עסק בהתנדבות וכיהן כנשיא ארצי של ארגון הנוער "נוער לנוער".
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1991 שובץ בן דב בחיל התותחנים ושירת בגדוד 411 "קרן".
הוא יצא לקורס קציני חת"ם ועם סיומו שב לגדוד.
בשנת 1996, בעת מבצע ענבי זעם פיקד על סוללה בגדוד 55.
בן דב מונה ב-2005 למפקד גדוד "רשף", הוא הודח מתפקידו בתחילת 2006 בעקבות תאונת אימונים בה נהרג חייל מהגדוד.
ב-2007 מונה למפקד גדוד "דרקון".
בספטמבר 2008 הוא היה מפקד גדוד דרקון בעת ש-17 מחיילי הגדוד נפגעו בפיגוע דריסה בירושלים.
בשנת 2011 הועלה בן דב לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד אגד מילואים 209 ורמ"ט אוגדה 366. בשנת 2013 מונה למפקד בית הספר לתותחנות שדה (מחנה שבטה), ובשנת 2015 מונה למפקד תותחנים פיקודי (מת"פ) בפיקוד דרום.
כמפקד, פעל יובל בן דב רבות למען שוויון מגדרי בצה"ל, הן בשילוב נשים במערך הלוחם והן בהתנגדותו להדרת נשים בטקסים צבאיים.
במשך כל שירותו הצבאי ליווה אל"ם בן דב מקרוב ובאופן אישי משפחות שכולות של חיל התותחנים.
כאלוף-משנה הוא יצא בראש משלחת של קציני צה"ל לסיור במחנות ההשמדה בפולין.
כיום פועל כרכז שכבה, מורה לאזרחות ומחנך.
בן דב הוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה, וכמו כן הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני מאוניברסיטת חיפה, גם הוא במדעי המדינה.
יובל בן דב מתגורר במודיעין, נשוי לעורכת הדין אדוה אלאב ואב ל-4 ילדים.
אחותו היא הפסיכולוגית יעל דורון.
יובל אילון (נולד ב-8 בדצמבר 1972) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, אשר שימש בתפקידו האחרון ראש מספן המודיעין של חיל הים.
קודם לכן שימש מפקד בסיס אשדוד ומפקד בה"ד חיל הים.
יובל אילון הוא הבכור מבין שלושה בנים למשפחת אילון המתגוררת בגדרה.
האב דני אילון מהנדס אלקטרוניקה בן לזוג הורים אשר נמלטו מגרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה, עבד שנים רבות בתעשייה האווירית בתפקידים בכירים, האם תמר, ממשפחת וינמן, בת לניצולי השואה מפולין, עבדה שנים רבות במערכת החינוך כמורה ומפקחת ארצית בתחום ההוראה.
יובל אילון החל את לימודיו בבית הספר היסודי ע"ש "פינס" בגדרה והשלים את לימודיו בתיכון האזורי השש-שנתי בגדרה במגמה הריאלית מתמטיקה-פיזיקה-כימיה.
הוא בוגר תנועת הנוער ה"מכבי הצעיר".
עסק בספורט, והיה שחקן קבוצת מכבי רחובות בכדוריד שהייתה ברמה גבוהה בליגת הכדור-יד.
כשהתגייס לצה"ל והתנדב לקורס חובלים בחיל הים.
בסיום הקורס בדצמבר 1993 נעשה קצין משמרת וקצין מנחית למסוק באח"י גאולה.
במאי 1996 הוסמך לפיקוד על דבור (כלי שיט) ושירת בזירת בסיס אשדוד, בפלגה 916 כמפקד דבור וכמפקד סיירת דבורים "כסיף" עד יולי 1998. בהיותו בתפקיד זה נבחר כקצין מצטיין נשיא, מחיל הים, לקראת יום העצמאות ה-49 למדינת ישראל.
ביולי 1998 מסר את הפיקוד על סיירת הדבורים ויצא לטיול ארוך של כשנה וחצי בעולם, חזר לשירות ועבר קורס פיקוד ימי במגמת לאחר מכן יצא ללימודי תואר ראשון באוניברסיטת בן-גוריון.
באוגוסט 2002 החל להתמחות לתפקיד מפקד סטי"ל ובחודש ינואר 2003 הוסמך וקיבל פיקוד על אח"י גאולה ואחר כך קיבל את אח"י תרשיש (סער 4.5).
באוגוסט 2007 יצא ללימודים במכללת המלחמה של הצי האמריקאי בניופורט רוד איילנד.
בספטמבר 2012 קיבל את הפיקוד על בית הספר לקצינים בבה"ד חיל הים.
במהלך פיקודו שינה אילון את תפיסת ההכשרה של קציני הים.
נתן דגש לתחומי הפיקוד החל משלב המיון ועד לגמר ההכשרה.
חוזק הקשר עם בית הספר לקצינים בהד 1 ופותחה הכשרה אחודה של 3 שבועות המשותפות להכשרת קציני היבשה הלוחמים וקצונת הים.
החל בתהליך של שיתוף פעולה עם האקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס אשר כולל חילופי צוערים - חובלים ישראלים לומדים באנאפוליס וצוערים אמריקאים בישראל לתקופות זמן קצובות.
בנוסף, הוביל שינוי התואר האקדמי המוקנה לחובלים מתואר ראשון כללי לתואר בוגר במדעי המדינה.
בהכוונתו נבנה גם מחנה הכשרה לצוערי קורס חובלים בבסיס אילת.
באוגוסט 2014 סיים את תפקידו בבית הספר לקציני ים ויצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
באוגוסט 2015 הועלה לדרגת אל"ם וקיבל את הפיקוד על בה"ד חיל הים.
ביולי 2017 סיים את תפקידו בבה"ד חיל הים וקיבל את הפיקוד על בסיס אשדוד.
בתפקיד זה נעשה אחראי למתרחש בזירה הימית הדרומית, נושא עיקרי לסיכול החתירה והפעילות החבלנית העוינות של פלסטינים מרצועת עזה.
אילון הוביל לשילוב ושיתוף משמעותי עם זרוע היבשה ובדגש לאוגדת עזה.
אילון עסק בפיתוח תהליכי למידה ושיפור יכולות איסוף המודיעין בזמן אמת וחיבורו ליחידות הלוחמות.
המשיך את העיסוק בתהליך המעבר לשליטה מרחוק בתחנות המכ"ם ושילובן למרכז פיקוד ושליטה אחוד במפקדת הזירה באשדוד.
כל זאת תוך הובלת פעילות מבצעית רבה מול ארגוני הטרור בעזה לצד חיזוק ההגנה בתווך הימי.
סיים את תפקידו ב-2 בספטמבר 2019.
בנובמבר 2019 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מספן המודיעין הוא סיים את תפקידו בדצמבר 2021.
לאחר שחרורו מכהן כחוקר במכון למחקרי ביטחון לאומי.
בוגר החוג במדעי ההתנהגות באוניברסיטת באר שבע.
בוגר מכללת המלחמה של הצי בתוכנית הבינלאומית ללימודי פיקוד ומטה , יוני 2008
מוסמך במדעי המדינה ובביטחון לאומי אוניברסיטת חיפה
בוגר המכללה לביטחון לאומי, מחזור מ"ב 2015
בוגר קורס מפקדי חטיבות בצה"ל, 2017
בוגר קורס מפקדי אוגדות בצה"ל, 2020
בוגר בית הספר לפיקוד ימי
אילון מתגורר עם משפחתו במכבים-רעות.
הוא נשוי לטלי, עורכת דין במקצועה, ואב לבן ושתי בנות.
יובל אשכנזי (נולד ב-13 בפברואר 1992) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר בהפועל כפר שלם.
אשכנזי החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל רמת גן, וב-31 ביולי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשפתח בהרכב בהפסד למכבי פתח תקווה בגביע הטוטו.
הוא המשיך לשחק בקבוצת הנוער ובשנתיים הבאות לא שותף במשחקי הליגה של הקבוצה הבוגרת, ובקיץ הושאל לקבוצת הפועל אזור מליגה א'.
ב-14 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בניצחון 0–1 על מכבי עמישב פתח תקווה.
ב-16 בנובמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 5–0 על מ.ס.
שיכון המזרח במסגרת גביע המדינה.
את עונת הוא החל בהפועל אזור בליגה א' דרום, ובינואר עבר למכבי עירוני קריית מלאכי מאותה הליגה.
ב-7 בפברואר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 1–3 להפועל אזור.
שבוע לאחר מכן כבש צמד בניצחון 2–0 על מכבי באר שבע, ובסך הכל הבקיע ארבעה שערים במדי הקבוצה עד תום העונה.
בקיץ הצטרף להפועל כפר שלם מליגה א' דרום, במדיה כבש שער אחד ב-22 הופעות ליגה.
בקיץ חזר לקדנציה שנייה בהפועל אזור, ואת עונת סיים כמלך שערי הקבוצה עם תשעה שערי ליגה ועוד שער בגביע המדינה.
ב-20 ביולי 2016 חזר לקדנציה שנייה בהפועל כפר שלם, ובעונת כבש במדיה שבעה שערים ב-32 הופעות ליגה.
ב-5 ביולי 2017 חתם לשלוש עונות בבני יהודה תל אביב, ששיחקה בליגת העל באותה תקופה.
ב-13 ביולי 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בתיקו 1–1 מול א.ס.
טרנצ'ין במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
שבוע לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 0–2 במשחק הגומלין.
ב-23 בספטמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בתיקו 1–1 מול הפועל עכו.
ב-10 בפברואר 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 1–2 על מכבי פתח תקווה, ואת עונת 2017/2018 הוא סיים עם שני שערים ב-26 הופעות בליגת העל.
בעונת 2018/2019 כבש ארבעה שערי ליגה, והיה לו חלק חשוב בזכייתה של הקבוצה בגביע המדינה, כאשר הבקיע את שער הניצחון בחצי הגמר מול מכבי תל אביב, וכן כבש את השער המכריע בבעיטות ההכרעה במשחק הגמר מול מכבי נתניה.
ב-11 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו ואף כבש את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון הביתי 02–2 על מורה הסלובנית, במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
ב-24 באוגוסט 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת הליגה במדי מכבי חיפה, במשחק מול הפועל רעננה.
בדצמבר אותה שנה זכה אשכנזי בפרס כדורגלן החודש בליגת העל של מנהלת הליגות לכדורגל, לאחר שכבש במהלכו שלושה שערי ליגה.
את עונת , בה זכתה מכבי חיפה באליפות, בילה רוב הזמן על הספסל עקב פציעות.
ב-29 ביולי 2021 כבש צמד בניצחון 1–5 על דינמו טביליסי הגאורגית, במסגרת מוקדמות הקונפרנס ליג של אופ"א.
ב-13 בינואר 2022 חתם לעונה וחצי במכבי נתניה מליגת העל.
ב-17 בינואר ערך הופעת בכורה בקבוצה בניצחון 0–1 על בני סכנין.
ב-30 בינואר כבש את שערו הראשון במדי הקבוצה, במשחק הליגה נגד מכבי חיפה.
ב-5 בינואר 2023 חתם בבני סכנין.
חמישה חודשים לאחר מכן, הודיעה בית"ר ירושלים על החתמתו לעונת 2023/2024 עם אופציה לעונה נוספת.
ב-15 באוקטובר 2025 חזר לקדנציה שלישית בהפועל כפר שלם.
יובל אשכנזי (נולד ב-18 בפברואר 1971) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדות הרכז והקלע.
יובל אשכנזי שיחק במדי העולה החדשה לליגה הלאומית הראשונה הפועל גבעתיים בעונת 1992/1993, ונבחר בתום העונה לתגלית העונה.
בעונה זו הגיעה גבעתיים לגמר גביע המדינה בכדורסל, אך הפסידה להפועל תל אביב, כאשר אשכנזי קלע בגמר 14 נקודות.
אשכנזי שיחק בקבוצה בסך הכל שלוש עונות והוא מלך הסלים בתולדותיה, בתקופה בה שיחקה בליגה הראשונה.
בשנת 1995 עבר להפועל תל אביב ושיחק בשורותיה במשך עונה אחת.
לאחר מכן הצטרף להפועל אילת ובמדיה שיחק שלוש עונות.
בסוף עונת 1998/1999 נפצע אשכנזי בברכו, לא חזר לשחק ובשנת 2000 הודיע על פרישה.
אשכנזי השתקע באילת גם לאחר עזיבתו את הקבוצה המקומית.
גם כיום הוא מתגורר באילת ונשוי לאודליה.
שני בניו ירדן ואור הם כדורסלני הפועל אילת בהווה.
יובל אלוני (נולד כנראה ב-19 בנובמבר 1941) הוא איש ציבור וחינוך, פעיל חברתי ויועץ ממשל ישראלי.
ממייסדי המועצה האזורית מטה-יהודה וראש המועצה השני שלה.
יועץ לענייני חברה ורווחה לסגן ראש הממשלה ושר החינוך יצחק נבון, יועץ לענייני חברה וממשל לסגן ראש הממשלה ושר התחבורה ישראל קיסר.
שליח ההסתדרות לקהילות יהודיות באמריקה הלטינית.
שותף בהקמת מקור מחיה לעניים במדינת קניה.
יובל אלוני נולד בשם סַעֵדּ ביישוב היהודי אל מסילה, סמוך לעיר תעז במחוז שרעאב שבדרום תימן.
בהיעדר רשומות לידה בתימן נרשם על ידי רשויות העלייה לישראל ב-1 בינואר 1939 בשם סעדיה.
בן בכור מבין שמונת ילדיהם של יעיש בן ישראל ומזל לבית אבו סעוד.
בשנת 1949 עלה לישראל עם הוריו ובני-משפחתו במסגרת מבצע "על כנפי נשרים", למעברת פרדסיה, משם עברו לייסד את מושב עמקה שבגליל המערבי.
ב-1953 הצטרפה משפחתו למייסדי מושב העובדים בקוע.
ברוח מדיניות כור ההיתוך עִברתה המשפחה את שמה ל"אלוני" ואת השם סעדיה ל"יובל".
יובל אלוני התחנך במסגרת החינוכית של עליית הנוער בבית הספר החקלאי התיכון בנחלת יהודה וסיים את לימודיו בגיל 16 לאחר ש"הוקפץ" שתי כיתות.
למרות גילו הצעיר נשלח בשנת 1957 על ידי המחלקה לצעירים במפא"י לסמינר למדריכי נוער בבית-ברל.
שירת כמדריך נוער אזורי לחבל לכיש במחלקת ההדרכה של חטיבת בני-המושבים בתנועת הנוער העובד והלומד.
בשנת 1959 התגייס לשירות-החובה בצה"ל.
מילא את שירותו הצבאי בפלוגה מ' של גדוד 52 חטיבה 7 של חיל השריון, פלוגת הטנקים הסדירה הראשונה במערך הצה"לי.
סיים את שירותו הסדיר כנסיין שדרוג טנק הסופר-שרמן לטנק הישראלי M51, השתחרר מהמילואים בדרגת סגן.
עם שחרורו מהשירות הצבאי נשלח שוב על ידי אגף הצעירים במפא"י ללמוד בתוכנית ההכשרה הגבוהה למנהיגות של תנועת "העבודה" במכון להשכלה ולמחקר בית-ברל.
אלוני סיים תוכנית זו כבוגר לימודי פילוסופיה וכלכלה.
מאז ייסודה של המועצה האזורית מטה יהודה ביוני 1964 כיהן יובל כחבר הנהלה, סגן ראש-המועצה ומנהל המחלקה לתרבות, נוער וספורט.
בשנת 1978 נבחר לכהן כראש המועצה השני של מטה יהודה.
בין השנים 1984–1985 נשלח מטעם תנועת המושבים לשמש יושב ראש המחלקה לשילוב אזורי בהסתדרות הכללית של העובדים בארץ-ישראל במטרה להביא לשילוב חברתי בין ערי הפיתוח לבין המושבים והקיבוצים ברחבי הארץ על בסיס אזורי.
משם, נקרא על ידי סגן ראש הממשלה ושר החינוך והתרבות יצחק נבון לשמש כיועץ לענייני חברה ורווחה כחבר הנהלת המשרד ולנהל את אגף הרווחה במשרד בין השנים 1986–1989.
בין השנים 1989–1992 שימש שליח ההסתדרות הכללית לקהילות ספרדיות בארגנטינה וכיועץ משלחת ההסתדרות לאמריקה הלטינית.
עם סיום שליחותו בשנת 1993 נתבקש על ידי סגן ראש הממשלה ושר התחבורה ישראל קיסר לשמש יועץ חיצוני לענייני חברה וממשל.
בשנים 1993–1994 גויס כמנכ"ל האגודה לטיפוח חברה ותרבות בישראל להרחבה ולהעמקת פעילותה.
נענה לבקשת שרת החינוך והתרבות שולמית אלוני לשמש בשנים 1994–1996 מנכ"ל תיאטרון מחול ענבל, בעקבות קריסתו.
בין השנים 1994–2015 חבר יחד עם מנחם ברזילאי ממכללת הפנתרים כדי להקים את מיכא"ל, מפעל חינוכי למיצוי כישורים אישיים למצוינות, כדי לפעול בקרב תלמידי "ישראל השנייה" במערכת החינוך לצמצום הפערים החברתיים בישראל.
בשנת 2014 חבר ליהודה סולמי בביצוע ניסוי חברתי ברוח חתן פרס נובל לשלום מוחמד יונוס, כדי לסייע לעניים בקניה באמצעות מערך הלוואות זעירות להקמת עסק עצמאי.
אלוני החל את דרכו בשירות הציבורי בשנת 1958, כמדריך קהילה ונוער בחבל לכיש, ובהמשך, בין השנים 1962–1963, כרכז תוכניות הדרכה "חטיבת בני המושבים" בפרוזדור ירושלים.
פעל לאיחוד היישובים השונים באזור, תנועות ההתיישבות הפוליטיות-אידאולוגיות וארבע המועצות האזוריות הקיימות (הרי יהודה, האלה, אבן העזר וגיזו) לרשות אזורית אחת.
בחודש יוני 1964 הכריז משרד הפנים על הקמתה של המועצה האזורית מטה יהודה, שהייתה רשות מקומית-אזורית חדשה שאיחדה למעשה את כל המרחב ההתיישבותי במחוז ונעשתה בכך למועצה האזורית הגדולה בישראל (לפי מספר היישובים הכלולים בה).
מיום כינון המועצה החדשה נמנה יובל על הנהלתה ושימש סגן ראש המועצה.
יובל הקים וניהל את המחלקה לתרבות לנוער ולספורט במועצה ואת השירותים החברתיים, חינוך, סעד, דת, רווחה וטיפול באוכלוסיות מיעוטים.
אלוני פעל לקידום האינטגרציה החברתית והתרבותית של הקהילות והעדות השונות שהתכנסו תחת כנפי המועצה החדשה.
הקים מרכזי נוער אזוריים ונבחרות ספורט, מקהלות, להקות מחול, תנועה ופולקלור, את המדרשה בעין כרם ואת תוכנית הלימודים האישיים במכללת מטה יהודה.
בין השנים 1971–1981 ייסד את המכללה הקהילתית 'מטה יהודה", שהעניקה תואר בוגר (BA) ושימש יו"ר הנהלתה.
יובל אלוני החל דרכו כפעיל מפא"י כשליח המושב למוסדות התנועה והמפלגה.
היה חבר מרכז מפלגת פועלי ארץ ישראל – מפא"י.
בשנת 1965 פרש עם צעירי מפא"י יחד עם בן-גוריון להקמת רפ"י.
אלוני היה פעיל במסגרות פוליטיות ומוסדיות נוספות ושירת בגופים חברתיים ציבוריים בישראל ומחוצה לה.
הוא הוצב בארגנטינה כשליח המחלקה לקהילות ספרדיות בהסתדרות הציונית העולמית והיה יועץ למשלחת ההסתדרות באמריקה הלטינית.
היה יועץ להקמת מפעלי תעשייה בהתיישבות העובדת, כיהן חבר בהנהלות של מוסדות ציבור: מזכירות תנועת המושבים, ארגון קניות מבואות ירושלים, המשחטה האזורית עוף ירושלים, תנובה, קופ"ח כללית, הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית, הסתדרות הפועלים החקלאיים, האגודה לטיפוח חברה ותרבות מורשת תימן ועוד.
כמו כן, היה שותף להקמת עמותת "אעלה בתמר" ויו"ר הוועדה הציבורית לציון 30 שנים לעליית "על כנפי נשרים".
יובל אף נקרא לשמש בין השנים 1994–1996 כמנכ"ל-משקם תיאטרון המחול "ענבל" בעקבות התמוטטות כללית של המוסד התרבותי.
אלוני יזם במועצה מפעלי תרבות רבי משתתפים, בשיתוף אגף התרבות במשרד החינוך ואמנות לעם.
היה ממקימי בתיה"ס האזוריים האינטגרטיביים ופעיל באגודות למען אינטגרציה חברתית ותרבותית בחינוך בישראל.
היה חבר דירקטוריון מרכז אקדמי כרמל.
בשנת 1978, נבחר יובל לכהן כראש המועצה.
בתקופת כהונתו, גדלה המועצה ונוספו לה שלושה יישובים: נווה שלום, יד השמונה ועין נקובה.
בתום כהונת המועצה הרביעית נמנו בתחומי המועצה 52 יישובים.
בנוסף ליישובים אלה נכללו בתחומי המועצה 9 "נקודות" נוספות, חלקן יישובים של ממש וחלקם מוסדות לחינוך ולבריאות שאין להם מעמד רשמי של יישוב, כמו שריגים, אבן העזר וגיזו.
במהלך כהונתו של אלוני גדלה אוכלוסיית המועצה מ-21 אלף תושבים ל-25 אלף.
כמו כן, הוסדרו סופית גבולותיה המוניציפליים של המועצה ביחס לירושלים.
כך, למשל, הסתיים הטיפול בגבולות המושבים אורה ועמינדב לטובת קהילות התושבים, ונערך הסדר משפטי-מנהלי נוסף באזור רמות.
בנוסף, כל האדמות החקלאיות בﬠמק הארזים ﬠובדו על ידי מתיישבי המועצה באין מפריע, וכן תוקן הגבול בין הבירה לבין קיבוץ רמת רחל ללא פגיעה באדמות החקלאיות של הקיבוץ.
כדי לשמור על אופי המועצה האזורית כאגד של ההתיישבות העובדת, התנגדה המועצה בראשותו של יובל ללחצו העיקש של שר הפנים, יוסף בורג, להקמת קריית טלזסטון על קרקע פרטית בגבול היישוב אבו גוש.
המועצה התנתה את הסכמתה לכך שהיישוב החדש (בעל המאפיינים העירוניים) יהיה מחוץ לתחום המועצה והסכימה לגרוע את תחומו משטח הרשות, כפי שאכן נעשה בסופו של דבר.
בתחום החינוך, חלו שינויים מהותיים ועמוקים בעקבות הכרעת בג"ץ, שאפשרה בתי-ספר אזוריים אינטגרטיביים המתנהלים לפי אזורי רישום המאוכלסות בתלמידים מכל זרמי המושבים והקיבוצים, כפי שדרשה המועצה.
בתחום הכלכלה, הוחלט לעודד ולאשר עסקים למתיישבים שיפתחו בתי מלאכה ועסקים להשלמת פרנסתם, בתנאי שלא יהוו מטרד תברואתי ואקולוגי.
המועצה פעלה לקדם את צורכיהם של צעירי היישובים לקראת פרק חייהם המשפחתיים או הבוגרים בתחומי היישובים.
לשם כך, גובשה תוכנית "בנה-ביתך" לבנים שאינם בנים ממשיכים במשק ההורים.
צעירים אלה הופנו אל המרכזים האזוריים של המועצה (בגיזו, שריגים ובצור-הדסה), אשר הוקמו במקור לספק מגורים לעובדי ציבור ואנשי מקצוע נותני שירותים באזור.
בתקופה זאת התגבש גרעין של בני המושבים אשר נועד להתיישב בעמק איילון ולהקים מושב עובדים חדש, כפר רות.
בתחום הבינוי והפיתוח בוצעו בין השנים 1978–1981 ביישובי המועצה עבודות פיתוח ובינוי.
הוקמו 33 כיתות, ארבעה מעונות יום, ארבעה בתי עם ושני אולמות ספורט חדשים.
הותקנו מערכות חימום בבתי ספר ביישובי ההר הגבוה, דוגמת כמו אורה, עמינדב, קריית ענבים ועוד.
נערכה תוכנית להקמת המרכז האזורי במתחם אזור התעשייה בהר-טוב שבו ירוכזו כל שירותי המועצה בתחום החינוך על-תיכוני, התרבות ומערך ההסעות, לצד מפעלים אזוריים כמו משחטת עוף ירושלים, מכון תערובת, בתי קירור, בית אריזה, מרכז הובלות ועוד.
הלימודים במכללה האקדמית הורחבו ונכללו בו 39 מסלולי השכלה, הדרכה, חינוך, הוראה והשתלמות מקצועית, ובכלל זה הוראת שפות ותהיל"ה – תוכנית הכשרה ייחודית ללומד המבוגר.
עם התמנותו של אלוני לטיפול בנוער במועצה הוא החליף את מסורת מחנות הקיץ התנועתי המתקיים ביערות במפעל בקייטנות לחוף הים, ואת מיומנויות הצופים בחוגים ובפעילות אומנותית וספורטיבית.
הוא הקים עמותות של הורים וישובים להיות בעלים של בית הספר בו מתחנכים ילדיהם.
הוא עצמו שימש כיו"ר העמותה בית הספר האזורי השחר.
ב-1994 התגייס יובל לפתח את תוכנית מיכא"ל – מיצוי כישורים אישיים למצוינות.
התוכנית נועדה להתמודד עם הפער העדתי באמצעות שיפור הישגי החינוך בפריפריה החברתית של מדינת ישראל.
התוכנית מורכבת משלושה מרכיבים ראשיים: העצמה אישית לחיזוק אמונת התלמיד בעצמו; חשיפה לתחומי דעת ואמנות כדי לעורר סקרנות, אהבת ידע וגילוי תחומי עניין אישים; הענקת כלים מעשיים ללמידה יעילה כגון קריאה מהירה, זיכרון, אנגלית, מתמטיקה ועוד.
לזוג נולדו שלושה ילדים, נוף הילה ומיטל.
ב-1969 עברה המשפחה למושב טל שחר.
יובל ארד (נולד ב-21 באוגוסט 1964) הוא פוליטיקאי ישראלי ששימש ראש המועצה המקומית כוכב יאיר צור יגאל.
ארד נולד בתל אביב, לאריה ארד שהיה עיתונאי בעיתון "דבר", בגלי צה"ל ובקול ישראל ולנורית ארד שעבדה כעיתונאית ב"ידיעות אחרונות" בתחום הצרכנות, ייסדה את המדור 'טיפול מהיר' והייתה חברה בצוות ההקמה של התכנית 'כלבוטק'.
למד בבית הספר היסודי יהודה המכבי ואחר כך בבית הספר היסודי ישגב, ברמת החייל בתל אביב ובתיכון עירוני י"ד בשיכון דן.
לארד ארבעה אחים ואחיות - איל ארד, מהיועצים האסטרטגיים המובילים בישראל, עו"ד דרור ארד אילון, בעבר כיהן כיו"ר ועדת האתיקה הארצית של לשכת עורכי הדין, יעל ארד, ספורטאית ומי שזכתה במדליה האולימפית הראשונה לישראל וד"ר מיכל ארד, חוקרת בתחום המוח במכון ויצמן למדע.
ארד שירת בצה"ל בחיל הים בצוללת אח"י תנין בשנים 1982–1987. לאחר שחרורו מצה"ל סיים תואר ראשון בהנדסה כימית בהתמחות בטקסטיל בבית הספר הגבוה שנקר ובשנים 1989-1990 נבחר כיו"ר אגודת הסטודנטים של שנקר וכיהן כחבר נשיאות התאחדות הסטודנטים בישראל.
בהמשך למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת בר-אילן והוסמך כעורך דין בשנת 2000.
בשנת 1993 הקים את משרד הייעוץ התקשורתי ויחסי הציבור "ארד תקשורת" בשותפות עם אחיו איל ארד ושימש מאז כמנכ"ל החברה.
ארד תקשורת הפכה לחברת ייעוץ מובילה בישראל והייתה מעורבת במערכות הבחירות לראשות הממשלה ולכנסת במשך שני עשורים.
במקביל שימשה כחברת ייעוץ לעשרות חברות עסקיות, חברות ממשלתיות, ארגונים ציבוריים, רשויות מקומיות ועמותות.
בשנים 2004-2005 כיהן כסגן יו"ר איגוד יחסי הציבור בישראל וייסד את תחרות 'האריה השואג', התחרות השנתית של ענף יחסי הציבור בישראל.