tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכן, אם לא ניתן להוכיח או להפריך טענה מסוימת מתוך מערכת אקסיומות נתונה, ניתן להוסיף אותה או את שלילתה לאוסף האקסיומות ולקבל אוסף עקבי חדש של אקסיומות.
מצד שני, ניתן לשאול האם קיים אוסף אקסיומות שהוא מצד אחד עקבי ומצד שני מספיק רחב כדי שיהיה אפשר להוכיח מתוכו או להפריך מתוכו כל טענה?
משפט האי-שלמות הראשון של גדל נותן תשובה שלילית לשאלה הזו עבור מקרים מעניינים רבים.
מערכות אקסיומות שניתן לנסח בהן חלק מספיק משמעותי מהאריתמטיקה, לא יכולות להיות מצד אחד גדולות מספיק כדי שיהיה ניתן להוכיח או להפריך מתוכן כל טענה ומצד שני פשוטות לתיאור.
באופן פורמלי: בתורה עקבית – שהאקסיומות שלה ניתנות לזיהוי מכני [="אפקטיבי"] – ושניתן לפתח בה את האריתמטיקה (של החיבור ושל הכפל), תמיד תהיינה השערות אשר מחד גיסא ניתנות לניסוח (בשפתה של התורה), ואשר מאידך גיסא אינן ניתנות להוכחה ואף לא להפרכה (במסגרת אותה תורה).
לעומת זאת, תחשיב הפסוקים – המהווה את הבסיס של הלוגיקה המתמטית – הוא שלם, ולכן לא יהיו בו מקרים כאלה.
קיימים ענפים נוספים – כוללניים יותר – שהם שלמים (במובן זה), למשל תחשיב הכמתים (ללא סימני פונקציות/יחסים ואף ללא סימן השויון) מסדר ראשון, ואפילו האריתמטיקה של החיבור (ללא הכפל).
הויגנס (Huygens) היא גשושית אירופית שנועדה לחקור את טיטאן, ירחו של כוכב הלכת שבתאי.
קרויה על שם האסטרונום ההולנדי בן המאה ה-17, כריסטיאן הויגנס, שחקר את שבתאי וירחיו.
פרויקט קאסיני-הויגנס הוא יוזמת סוכנות החלל האירופית.
הויגנס הופרדה מגשושית האם שלה, קאסיני-הויגנס, ב-25 בדצמבר 2004 ונחתה על טיטאן, ירחו של שבתאי, ב-14 בינואר 2005. זהו העצם הרחוק ביותר שעליו נחת כלי שנשלח מכדור הארץ.
מיד עם נחיתתה החלה הגשושית לשדר תמונות ממקומה.
הצניחה עצמה ארכה למעלה משעתיים וגם במהלכה ביצעו מכשירי הגשושית צילומים ומדידות.
מניתוח ראשוני של התמונות נראה שיש נוף המעיד על זרימת נוזלים - ערוצי נחלים בתוך צוקים גבוהים, ומישורים מוצפים.
ההערכה היא שמדובר באגמי אתאן ופרופן, חומרים שעל כדור הארץ נמצאים במצב צבירה גזי, אך בטמפרטורה שאינה עולה על C180°-, השוררת בטיטאן, חומרים אלה מתנזלים.
הגשושית המשיכה לשדר במשך למעלה משעתיים לאחר נחיתתה, והייתה זו הפתעה לטובה משום שהמדענים תכננו כי תשרוד דקות אחדות בלבד.
השידור הופסק למעשה כאשר אתר הנחיתה שקע מעבר לאופק עבור הגשושית קאסיני-הויגנס שהעבירה את שידוריה לכדור-הארץ.
ההעברה הזו גם היא הייתה יוצאת דופן משום שבמשך כל הזמן בו שהתה הויגנס על טיטאן הפנתה קאסיני-הויגנס את האנטנה שלה לעבר טיטאן ורק לאחר שזו השתתקה, הפנתה קאסיני-הויגנס את האנטנה לעבר כדור-הארץ ושידרה את ההקלטות האצורות בתוך המחשב שלה.
בינתיים, נאלצו המדענים, ביניהם קרולין פורקו, להיעזר ברדיו-טלסקופים על כדור-הארץ שהצליחו לקלוט את הגל הנושא של שידורי הויגנס לקאסיני-הויגנס, והצליחו להבין מכך שהמשימה מתבצעת.
כל זאת בנוסף לעובדה שלגלי הרדיו אורכים שעה וחצי בערך להגיע משבתאי לכדור-הארץ, ולכן בעצם הגשושית פעלה באופן אוטונומי לפי תכנות מראש.
התמונה צולמה במהלך צניחת הגשושית.
החלק השמאלי בתמונה, מראה גבול בין אזורים בהירים וכהים.
הפסים הבהירים הנראים ליד הגבול יכולים להיות ערפל קרקעי של מתאן או אדי אתאן, מכיוון שהם לא נצפו באטמוספירה העליונה.
ככל שהגשושית ירדה, היא נסחפה מעל מישור (במרכז התמונה) והתקדמה לעבר אתר הנחיתה באזור כהה (מימין).
אזור כהה זה הוא קרוב לוודאי ערוץ ניקוז בו עשויים גם להיות כמויות כלשהן של חומר נוזלי.
מתנועת הגשושית, מהירות הרוח הייתה בערך 6–7 מטרים לשנייה.
התמונה צולמה מגובה של כקילומטר אחד בקנה מידה של כ-20 מטרים לפיקסל.
הוי אן (בוייטנאמית: Hội An) היא עיר קטנה, הנמצאת לחוף ים סין הדרומי, במרכז וייטנאם.
העיר ממוקמת בשפך הנהר ט'ו בון (Thu Bon), לחופה המזרחי של וייטנאם, ליד מחוז קואנג נאם, כ-600 ק"מ מדרום להאנוי, ובמרחק דומה מצפון להו צ'י מין סיטי, לשעבר סייגון.
העיר הוי אן התפתחה ליד שפכו של נהר, על בסיס של אדמות סחף וטיט שנסחפו על ידי הנהר.
נמצאו באתר שרידים קדומים של תרבות סא הווין (Sa Huynh), המתוארכים לתקופה שבין המאה ה-1 לפנה"ס ועד המאה ה-1 לספירה.
יורשיהם של בני תרבות סא היון היו בני אומת צ'אמפה ששלטה במרכז ודרום וייטנאם.
הוי אן, שנקראה באותה תקופה לאם אפ פו (Lâm Ấp Phố) התפתחה להיות אחד הנמלים הגדולים בדרום-מזרח אסיה.
במאה השמינית ירדה הוי אן מגדולתה, והפעילות המסחרית עברה לנמל ט'י נאי (Thi Nay), ליד קי ניון (Quy Nhon) של היום.
החל מן המאה ה-12 ועד המאה ה-15 הייתה הוי אן מרכז חשוב על הדרך הראשית בין הצפון לדרום, ובשל מיקומה גם שימשה כמרכז לסחר עם הארצות שממערב.
במאה ה-16 ובמאה ה-17 התפתחה העיר כמרכז סחר חשוב, במקביל להתפתחות המסחר באזורים הפנימיים של הארץ.
ישבו בה סוחרים סיניים ממחוזות שונים, יחד עם סוחרים יפניים, הולנדים והודים.
בתקופה זו נקראה העיר האי פו (Hai Pho), "עיר חוף".
חלק מן העיר היה מושבה יפנית, שהייתה מחוברת לשאר העיר בגשר; הגשר (Chùa cầu) הוא מבנה ייחודי, מקורה לכל אורכו בקירוי שנבנה על ידי היפנים, ובקצהו פגודה בודהיסטית.
מיקומה של העיר שוב הועיל מאוד בתקופה זו, הן בשל היותה עיר נמל, והן בשל מיקומה על הדרך בין הצפון לדרום.
עד סוף המאה ה-18 זכתה העיר לפריחה כלכלית.
האירופים - צרפתים, ספרדים, פורטוגזים והולנדים - הכירו את הוי אן בשם פייפו (Faifo).
הוצעו מספר הסברים לשם זה; יש הטוענים שזהו שיבוש השם האי פו; אחרים טוענים שהשם בא מקיצור השם הוי אן פו (Hội An-phố) שפירושו "העיר הוי אן"; השם קוצר להוי פו, ומשם הגיע השיבוש פייפו.
לקראת סוף המאה ה-18 החלה הוי אן לרדת מחשיבותה.
במהלך המאה ה-19 גדלה הוי אן, אך חשיבותה המשיכה לרדת, עד שאבדה לקראת סוף המאה, והעיר הפכה לעיר קטנה ובעלת חשיבות נמוכה.
ב-1999 הוכרזה העיר העתיקה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
העיר זכתה להכרזה זו משתי סיבות: היותה דוגמה לשימור מוצלח של עיר נמל מסחרית בדרום-מזרח אסיה, מן המאות החמש עשרה עד התשע עשרה, וכן בשל השילוב ייחודי בין סגנון הבנייה המקומית לבניינים שנבנו בהשפעה זרה.
הוי אן היא עדיין עיר קטנה כיום, אך היא מושכת אליה מספר רב של תיירים, ומהווה נקודה קבועה במסלולי טיול של תרמילאים.
מבקרים רבים מגיעים בשל חנויות אמנות ומלאכת יד המצויות בה, כמו גם האווירה המערבית ביחס לערים אחרות של וייטנאם.
העיר מתוירת ומלאה בבתי מלון קטנים ובמסעדות המגישות אוכל מערבי.
אזור מוכר בהוי אן הוא "רובע התופרות" שבגללו העיר כולה מכונה לעיתים "עיר החייטים".
הרובע מורכב מכמה רחובות והצטלבויות ומכיל למעשה הרבה מתפרות קטנות, לרוב ביתיות שבהן תופרים ותופרות מקבלים הזמנות יומיומיות לרוב מתיירים שמגיעים למקום ומבקשים לרכוש בגדים מעוצבים אישית, הן בבד ובגזרה, ומותאמים למידותיהם.
הרובע מפורסם בשל איכות התפירה הגבוהה ביחס למחיר הזול.
קיימות גם סנדלריות שבהן ניתן לרכוש נעליים בהתאמה ובעיצוב אישי.
בלוגיקה מתמטית, הוכחה היא סדרה סופית של פסוקים במסגרת שפה מסדר ראשון נתונה, המורכבת מאקסיומות ומגזירות באמצעות כלל היסק (לרוב מודוס פוננס): לכל , היא אקסיומה, או שקיימים כך ש- נגזר מ- לפי אחד מכללי ההיסק.
בסדרה כזו אפשר לראות "הוכחה של המשפט ", משום שכל טענה היא או אקסיומה, או נובעת מטענות שהוכחו קודם לכן באמצעות כלל הגזירה.
הגדרה פורמלית זו מאפשרת לטפל במושג האינטואיטיבי "הוכחה" באופן פורמלי במסגרת תחום הלוגיקה מתמטית.
הענף של לוגיקה מתמטית העוסק בהוכחות קרוי תורת ההוכחות.
באופן כללי, "הוכחה" היא טיעון לוגי, פעמים רבות בעל שלבי הסקה רבים, שממנו ניתן להגיע בוודאות למסקנה מסוימת.
למשל, ניתן "להוכיח" שמשפט פיתגורס נכון, או "להוכיח" שאין זה נכון, שכדור הארץ הוא שטוח.
ההוכחה יוצאת מתוך נקודות הנחה מסוימות.
הוטרס (Hooters) הוא השם המסחרי של רשת מסעדות הנמצאת בבעלות שתי חברות אמריקאיות: Hooters of America, Incorporated שבסיסה באטלנטה, ג'ורג'יה ו-Hooters, Incorporated שבסיסה בקולומבוס, אוהיו.
הרשת פונה לקהל לקוחות גברים, כאשר צוות המלצריות לבוש באופן חושפני.
הוטרס מעסיקה גם גברים אך בתפקידים שאינם מלצרותיים כגון טבחים, מארחים, מנהלי משמרת ומנהלים.
התפריט כולל המבורגרים, כריכים, סטייקים, מאכלי ים וקינוחים, התמחות המסעדה היא בכנפי עוף.
כמעט כל המסעדות מוכרות גם משקאות חריפים.
נכון לפברואר 2009, לרשת מעל 435 סניפים בארצות הברית, חלקם בבעלות החברה וחלקם פועלים באמצעות זיכיונות.
בסך הכל פתחה הרשת סניפים ב-26 מדינות שונות מלבד ארצות הברית, בהן סינגפור - המדינה הראשונה שנפתח בה סניף מחוץ לארצות הברית.
נערת הוטרס (Hooters Girl) היא מלצרית שמעוסקת על ידי רשת המסעדות של הוטרס.
אפשר לזהות אותן לפי המדים שלהן: גופייה לבנה עם לוגו הינשוף של הוטרס עליו מקדימה והמכנסונים הכתומים.
במקור החולצות היו מכותנה לבנה הקשורה מאחורה כדי להדגיש את החזה שלהן.
יופיין של המלצריות נחשב למקדם המכירות העיקרי של הרשת.
מדינות בהן פועלים סניפים של הוטרס
מלבד ארצות הברית יש להוטרס גם סניפים במדינות הבאות: בחריין, ברזיל, קנדה, יפן, סין, קולומביה, ארגנטינה, הממלכה המאוחדת, גרמניה, מקסיקו, גואטמלה, פרגוואי, פרו, הפיליפינים, קרואטיה, צ'ילה, אוסטרליה, פנמה, קוסטה ריקה, קוריאה הדרומית, יוון, ונצואלה, ספרד, דרום אפריקה, שווייץ, צ'כיה,סינגפור ותאילנד.
בישראל נפתח סניף באזור התעשייה פולג שבנתניה בדצמבר 2007 והוא נסגר אחרי כשנה.
הוי הוא אי באיי אורקני שבצפון סקוטלנד בממלכה המאוחדת.
האי הוא השני בגודלו מבין איי אורקני (אחרי האי מיינלנד).
כביש האייר (The Ayre), העובר על סוללה, מקשר את האי לאי סאות' וולס.
לחופי האי מצוקים גבוהים - מהגבוהים שבממלכה המאוחדת.
גבוהו של מצוק ראש סנט ג'ון (John's Head) הוא 350 מטרים.
בין תצורות הטבע הידועות שבאי הוא האיש הזקן מהוי.
באי מצוי חורש טבעי - הצפוני ביותר באיים הבריטיים.
הנקודה הגבוהה באי, ולמעשה הנקודה הגבוהה ביותר באיי אורקני, היא גבעת וורד (Ward Hill) שגובהה 479 מטרים.
ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו באי ובהם קבר סלע חצוב שמכונה דוורפי סטיין הממוקם במערב האי, מעידים על התיישבות מהתקופה הנאוליתית.
קבר זה דומה באופיו לקברים מתקופה זו או מתקופת הברזל שהתגלו לחופי הים התיכון.
האי היה מיושב בתקופה הויקינגית ועל פי המיתולוגיה הנורדית, האי הוא אתר הקרב הנצחי בין הדינג והוגני.
בשל חשיבותו האסטרטגית של האי הוקמו בו ביצורים בתקופת מלחמות נפוליאון ובהם הצפוני שבין מגדלי מרטלו.
כמו כן, האי, השוכן לחופי אגן סקפה פלו, שימש כמרכז עבור הצי המלכותי ובליינס שבאי היה ממוקם בסיס מרכזי של הצי במלחמת העולם הראשונה והשנייה.
חלקו הצפוני של האי משמש כיום כשמורת טבע בשל ציפורי הים המקננות בו ובייחוד החמסנים הגדולים (Stercorarius skua) וצוללנים אדומי הגרון (Gavia stellata).
מעבורות אורקני מפעילה קווי מעבורת המקשרים את ליינס שבאי ואת לונגהופ שבסאות' וולס עם האי פלוטה ועם יוטון שבמיינלנד, ואת מואנס שבהוי עם האי גראמסיי ועם סטרומנס שבמיינלנד.
האי שימש רקע לוידאו קליפ משנת 1984 של השיר "Here Comes The Rain Again" של להקת יוריתמיקס.
הֲוָיָה הוא ארגון ישראלי ללא מטרות רווח שעורך טקסי חיים (חתונות, אבלות, לידה וכו') לפי פרשנות יהודית חילונית-פלורליסטית.
בנוסף מפעיל הארגון תוכניות לימודים והעשרה בנושא טקסי חיים יהודיים, וכן יוזם ועורך כנסים וסדנאות בנושא.
"הויה" הוקם בשנת 2006 כמיזם משותף לעריכת טקסים ברוח יהודית פלורליסטית על ידי שלושה ארגונים: המדרשה באורנים, מרכז בינה ומכון הטקסים החילוני.
מטרת הארגון היא לקדם את פיתוחם של טקסי חיים ישראלים כך שיהיו רלוונטיים ונגישים לציבור החילוני בישראל ובעולם.
הארגון עורך "טקסי חיים" - טקסי לידה, חתונה, בר מצווה, בת מצווה ואבלות - ברוח יהודית חילונית.
משנת 2016 פועלת הויה תחת תנועת ישראל חופשית, הפועלת למען חופש דת והפרדת הדת מהמדינה.
הארגון מחתן זוגות על ידי עורכי ועורכות טקסים שהוכשרו על ידי "הויה".
"הויה" מחתן גם זוגות אשר מוגדרים על פי ההלכה היהודית כפסולי חיתון, בני זוג מדתות שונות, וכן בני זוג מאותו המין; התנאי היחיד הוא שבני הזוג אינם נשואים לאחרים.
הטקסים שנערכים על ידי עורכי הטקסים של "הויה" אינם מוכרים על ידי המדינה.
בנוסף מפעיל הארגון יחידה משפטית אשר נוצרה במטרה לתת מענה לזוגות שאינם יכולים או אינם רוצים להתחתן ברבנות.
מנהלת "הויה" היא מיכל גבע.
ראשת היחידה המשפטית היט עו"ד ומגשרת לירן שוובר קידר, ויושב ראש הוא עופר קורנפלד.
משרדי הארגון נמצאים בשאול המלך, תל אביב.
מטרת הארגון בעריכת הטקסים החילוניים הוא ליצור טקס שנובע מתוך התרבות החילונית ישראלית ומבטא ערכים המעוגנים בתוך תפיסת העולם הזו.
כל עורך או עורכת טקס בארגון הוסמכו על ידיו לשמש כעורכי טקסים בקורס שמשכו שנה.
בית המדרש של ארגון הויה משמש ללימוד ופיתוח תפיסת עולמו של הארגון ושל עורכי הטקסים שלו בסוגיות שקשורות בתפקידם, תוכניהם ומקומם של טקסי החיים בחברה הישראלית.
הסוגיות העיקריות שנלמדות בבית המדרש:
התכנים של טקסי החיים וסמליהם – רבדים סימבוליים, מיתיים והלכתיים.
תהליכים זוגיים, משפחתיים וקהילתיים שמלווים טקסים של חיים - היבטים פסיכולוגיים, סוציולוגיים ואנתרופולוגיים.
טקסים של חיים ומערכת החוק במדינת ישראל: סוגיות משפטיות שכרוכות בטקס הנישואין ובמוסד הנישואין; ברית זוגיות; ידועים בציבור; אמנות חברתיות; טקסים של לוויה אזרחיים וכיוצא בזה.
תכנים הקשורים לחתונה יהודית חילונית בין מסורת לחידוש.
מעברים בין הלכה, אגדה, נוהג וחוק.
טקסים של חיים בתפיסותיהם של זרמים, קהילות ועדות שונות בחברה היהודית הישראלית.
טקסים של חיים בזיקה למודלים מתחדשים של משפחות בישראל.
מצוקתן של עגונות ומסורבות גט – הסכמי קדם נישואין ופתרונות אחרים.
שאלות כלכליות וחברתיות שעולות סביב אירועי טקסי החיים.
טקסים של חיים - תוכנית מחצבי"ם חיל חינוך
הכשרת עורכי טקסים של אבלות בקהילה בשיתוף מטה התרבות הקיבוצי ורשת הקהילות המתחדשות
הכשרת מנחי בר ובת מצווה בקהילה בשיתוף רשת קהילות שח"ף
"נשים, טקסים ומגדר" - כנס בשיתוף ניגון נשים, בית התפוצות ואוניברסיטת ת"א
תוכנית "משפחה נולדת" הכנה ללידה ברוח ישראלית בשיתוף החברה למתנ"סים
סמינרי הכנה לזוגות לקראת חתונה – בשיתוף רשת הלל באוניברסיטאות ומכללת עלמא
תוכניות לצעירים דוברי רוסית בשיתוף "פישקא קלאב"
פורום נשים מובילות טקסים – בשיתוף ניגון נשים במדרשה באורנים
מוֹלַדְתִּי!" הוא שיר עברי מאת המשורר שאול טשרניחובסקי אשר נכתב בתל אביב ב-23 בנובמבר 1933 ופורסם לראשונה ב"ספר השנה של ארץ ישראל" לשנת תרצ"ד.
הוא מצוטט רבות ביצירה העברית לסוגותיה.
תמונת הנוף המעורבת, הצופנת מנעד חוויות ותחושות, שחלקן נעימות וחלקן אינן נוחות, לבני האדם החיים בו, מבטאת את חוויית החיים רבת הפנים, בארץ ישראל של המשורר, ושל החברה היישובית בכללה בתקופתו.
מלבד תמונת הנופים הצבעונית שמצייר השיר, ואזכור האור, שבו " טוֹבֵעַ כֹּל", מזכיר המשורר פעמיים את הצבע הכחול: "תְּכוֹל לֵילוֹת" ו"הַתְּכֵלֶת" של השמיים הפרושה מעל, אולם התחושה הכללית היא של "הר טרשים קירח", כלומר של ארץ שוממה, חרבה וקשה.
ה"צבר" בשיר זה הוא "רשע", והנחל "כמה מים", כלומר נחל אכזב; הבור הסוד הוא "יתום", כלומר נטוש.
משאבה נוקשת- הפרדסים אז לא היו מחוברים למערכת המים, ולכן בכל פרדס הייתה משאבה ששאבה מים מהבאר לבריכת השקיה או למגדל מים, שמהם הישקו את הפרדס.
קול הנקישות הקצובות של המשאבות היו אופייניות אז לפרדסים.
"הוי ארצי מולדתי" זכה למספר לחנים; של מחט עדרי, יואל ולבה, דוד זהבי, נעמי שמר ומיקי גבריאלוב, ולביצועים רבים, בהם של הגבעטרון, הגשש החיוור, שוקולד מנטה מסטיק ומיקי גבריאלוב.
הלחן המפורסם ביותר הוא זה שכתבה נעמי שמר ב 1977, עבור תוכנית 'דו רה מי' שהוקדשה לשירי טשרניחובסקי.
הראשונות לבצע את השיר בלחן של שמר היו חברות להקת 'שוקולד מנטה מסטיק', ובאותה שנה ביצעה אותו גם מקהלת הגבעטרון.
הלחן, וכן העיבוד של גיל אלדמע והביצועים, נותנים לשיר פרשנות רכה וניחוחה יחסית.
ההוטרים הם בני קהילה נוצרית אנבפטיסטית (בדומה לאמיש ולמנוניטים).
שורשיהם בזרם הרפורמציה בנצרות במאה ה-16. מאז מותו של מייסד העדה יעקוב הוטר ב-1536, דוגלים ההוטרים בעקרונות שהתווה – חיי שיתוף ופציפיזם.
תפיסת עולמם הביאה לכך שגורשו מארצות רבות.
לאחר שכמעט נכחדו במאות ה-18 וה-19 הקימו ההוטרים מושבות בצפון אמריקה.
לאורך 125 שנים אוכלוסייתם גדלה מ-400 לכ-42 אלף איש, רובם חיים במערב קנדה ובמישורים הצפוניים של ארצות הברית.
ההוטרים נחשבים לקהילה השיתופית-חקלאית השנייה בגודלה בעולם אחרי התנועה הקיבוצית.
מקימי העדה חיו באזור טירול שבאוסטריה.
תחת הנהגתו של יעקוב הוטר החלו לפתח את צורת החיים הקומונלית שלהם, המבוססת בעיקר על רעיונות שפירשו מהספר מעשי השליחים בברית החדשה ומהאיגרת השנייה אל הקורינתים.
העקרונות הבסיסיים שניסח הוטר היו הכרה בחטא שבקניין הפרטי, פשטות באורח החיים, פציפיזם מוחלט שכולל אי-התגוננות ושלילת כל צורות השררה המשתמשות באלימות, וכן איסור על שירות בכל משרה ממשלתית ושבועה בבית דין.
עקרונות אלו אסרו על חברי הזרם מלהתגייס לצבא, לקבל פקודות, ללבוש מדים מכל סוג או לשלם מיסי מלחמה.
תפיסת עולם זו הביאה לכך שהם נרדפו על ידי המדינה.
יעקוב הוטר אף נתפס על ידי מתנגדיו באזור אינסברוק, עונה באכזריות והועלה על המוקד.
ממשיכו של יעקוב הוטר היה פטר רידמן אשר ניסח את העקרונות התאולוגיים והמעשיים של התנועה בספר שכונה "יסודות דתנו, תורה ואמונה".
הספר דן ביחסם למלחמה, למדינה ולכנסיות הממוסדות (הקתולית והפרוטסטנטית) מהן מבקשים ההוטרים להיבדל.
על פי העקרונות שהתווה רידמן נמנעת העדה מכל צורה של אלימות כאמצעי להטלת משמעת.
העונש היחיד המוטל בעדה הוא חרם ונידוי.
החברות בעדה מבוססת על רצון חופשי ועל טבילה בבגרות – אחרי לימוד והבנה של עיקרי האמונה לאשורם (זאת להבדיל מן הטבילה בילדות שהייתה מקובלת בכנסיות הממוסדות).
שיתוף הנכסים והעבודה נובע מאהבת הזולת ומן השוויון הקדום בין בני אדם.
רידמן ציווה על בני העדה לעסוק בעבודה גופנית ואסר על חבריה את הרוכלות.
ההוטרים ברחו מהרדיפות לאזור מוראביה, שהתאפיין באותה תקופה בסובלנות דתית.
במורביה שגשגו ההוטרים למעלה ממאה שנים.
הם הביאו עימם טכניקות ייצור שלא היו נפוצות במורביה, ובייחוד את שיטת הייצור בבתי מלאכה גדולים, שנקלטו אצלם ביתר קלות בשל אורח חייהם השיתופי.
האצולה נהנתה מאוד ממוצריהם ולכן אפשרה להם להקים את מושבותיהם שכונו "ברודהורף" (אחוזת אחים) בשטחיה, בהם נהנו מחופש יחסי ומהיעדר התערבות.
שיטות הייצור שהביאו הציבו אותם בתחרות עם הגילדות המסורתיות ועשו אותם ללא אהודים על בעלי הסדנאות הקטנות.
ההוטרים עסקו גם בחקלאות ובניין, ואף בתחום הרפואה.
הוטרים שהועסקו כשכירים מסרו את משכורתם לקופת העדה.
בברודרהוף שוכנו המשפחות בבתים משותפים, על פי רוב מספר משפחות ביחידת דיור אחת.
התקופה במורביה נחשבת לתור הזהב בחיי העדה, והיא מונצחת בספרם כרוניקה רבא (Das Gross-Gechichtbuch).
ההערכות הן כי בראשית המאה ה-17, אוכלוסיית ההוטרים במורביה מנתה 25–40 אלף איש.
במהלך מלחמת שלושים השנים בא הקץ על עצמאות צ'כיה ובקרב "ההר הלבן" בשנת 1620 נהרגו מרבית בני האצולה המורבית שהייתה מגינם של ההוטרים במורביה.
הרדיפות התחדשו, ואילצו אותם לנדוד שנית – להונגריה ולטרנסילבניה.
בהונגריה המשיכו לסבול מהשתלשלות מלחמת שלושים השנים, ולאחר מכן מפשיטות הטורקים והטטרים שהעדיפו להחרים את מגוריהם המשותפים הגדולים שהיו נוחים לצבא.
ב-1665 נותרו רק כאלף הוטרים שחיו חיי שיתוף, ומצבם החומרי היה רע.
המנוניטים מהולנד תמכו בהם כלכלית.
נדודיהם בתקופה זו מונצחים בספר כרוניקה זוטא (Das Klein-Gechichtbuch).
בספר זה נכתבו גם רבות מן ההחלטות והתקנות שתוקנו בעדה, על פי התאריך בהן תוקננו.
המסדר הישועי, בתמיכת המלכה מריה תרזה, שם לעצמו מטרה להמיר את בני העדה ההוטרית לקתוליות.
ילדיהם של ההוטרים נלקחו מהם בכוח ובאמצעות צבא, ועל המבוגרים הוטל לקיים את טקסי הכנסייה הקתולית מאונס.
חלק מההוטרים המירו דתם ונשבעו לקתוליות אך שמרו על זהות אתנית נפרדת, קהילות אלו כונו הַבַּנְס (Habans) והן נכחדו במהלך מלחמת העולם השנייה.
רק שתי קהילות הוטריות שיתופיות נותרו באלבניץ ובקרויץ שבטרנסילבניה, והישועים החלו להתנכל גם להן ב-1767. באחד הלילות עזבו 70 בני הקהילות וברחו לרומניה, שם ביקשו לחכור קרקע מאציל רומני באזור בוקרשט.
במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה נמלטו ההוטרים ליערות והסתתרו, עד ניצחונה של רוסיה.
המלכה יקטרינה הזמינה עוד ב-1763 מתיישבים יוצאי גרמניה ליישב את גדות הוולגה ואזורים שנכבשו על ידי הטורקים.
ב-1770 הושיבה מספר גדול של מנוניטים מפרוסיה בדרום רוסיה ונתנה להם אוטונומיה תרבותית ומנהלית ואף פטור משירות צבאי.
באביב אותה שנה ניצחה רוסיה את הטורקים ברומניה, וההוטרים פנו לגנרל רומיאנצב בבקשה שייושבו בתנאים דומים לאלו של המנוניטים ברוסיה.
הגנרל נעתר להם ויישב אותם באחוזתו בכפר וישנקה שבפלך צ'רניגוב, ופטר אותם ואת בניהם מחובת שירות צבאי ושבועה בבית דין.
הצאר אלכסנדר הראשון אפשר להוטרים להתיישב על אדמת המדינה בראדיצ'בה, והשווה את זכויותיהם לאלו של המנוניטים.
עם הזמן התרופף אורח החיים השיתופי של ההוטרים ברוסיה, בין היתר בהשפעת המנוניטים שבקרבם ישבו שלא דגלו בשיתוף.
ב-1842 עברו ההוטרים בעידוד המנוניטים ובעזרתם למחוז מליטופול על גדות נהר מולוצ'נה שבקרים והקימו ארבעה כפרים שלא היו שיתופיים אך נשענו על עיקרי האמונה ההוטרית.
בשנים 1859–1860 התלכדו שתי קבוצות נפרדות במטרה לחדש את אורח החיים השיתופי.
הקבוצה הראשונה הוקמה על ידי מיכאל ולדנו, וכונתה על שם מקצועו – שמידטלויט (Schmied – נפח, leut פירושה "אנשים"), הקבוצה השנייה הוקמה על ידי דריוס וולטר ונקראה על שמו – דריוסלויט (Dariusleut).
כ-25 שנים אחר כך ב-1875 הוקמה קבוצה שלישית בהשראת המורה יעקוב וויפף שכונתה לררלויט (Lehrer – מורה).
ב-1870 בוטלה האוטונומיה התרבותית של ההוטרים והמנוניטים על ידי הצאר אלכסנדר השני.
בתי הספר של ההוטרים הועמדו בפיקוח וחויבו בלימודי השפה הרוסית.
כמו כן בוטל הפטור משירות צבאי.
בני שלוש העדות החליטו להגר לאמריקה.
לאחר שליחת סיירים לבחינת אפשרויות ההתיישבות באמריקה ב-1873, היגרו בין השנים 1874–1879 כלל ההוטרים, כ-1,265 איש, לארצות הברית.
שלוש העדות השיתופיות – שמידטלויט, דריוסלויט ולררלויט, הקימו בתחילה שלוש מושבות בדרום דקוטה.
יתר ההוטרים שלא חיו בשיתוף וכונו פריירילויט (Prairieleut) התמזגו אט אט בחברה המנוניטית שהיגרה אף היא לארצות הברית באותם ימים.
כל מושבה הוטרית-שיתופית היא יחידה כלכלית בפני עצמה, וככל שיש ערבות בין המושבות היא מבוצעת בתוך העדות.
הנישואין קורים אף הם על פי רוב בתוך העדה.
בתחילת דרכם נתמכו המתיישבים ההוטריים על ידי המושבות הקומונאליות מעדת אמנה.
ההוטרים שהתבססו באירופה על ייצור בענפי המלאכה והמנופקטורה, עברו לבסס את כלכלתם על חקלאות ותעשייה הנלווה לה.
בשנת 1880 היו 443 הוטרים בארבע המושבות השיתופיות בארצות הברית.
ב-1917 עלה מספרם לכ-2,000 ב-18 מושבות שאחת מהן הוקמה בפלך מניטובה שבקנדה.
טרם מלחמת העולם הראשונה היה צבא ארצות הברית צבא התנדבותי ולפיכך לא הוגדר בחוק האמריקאי מעמדם של סרבני מצפון.
ניסיונות של ההוטרים להסדיר את מעמדם מול הבית הלבן ולוודא שלא יאולצו להתגייס במקרה של מלחמה נענו בהרגעה שמלחמה אינה נראית באופק.
אולם במהלך מלחמת העולם הראשונה והחלת חוק גיוס החובה נרדפו ההוטרים בארצות הברית.
באחד המקרים ארבעה גברים הוטרים שסירבו להתגייס בגיוס חובה נכלאו וסבלו מהתעללות.
שניים מתוכם, האחים ג'וזף ומיכאל הופר, נפטרו כתוצאה מהתעללות והיעדר טיפול בבית הכלא הצבאי באלקטרז (וזאת לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק).
ההוטרים דוברי הגרמנית אף היו חשודים על ידי סביבתם כמשתפי פעולה עם האויב וסבלו מהתנכלויות של שכניהם.
תגובת הקהילה ההוטרית הייתה נטישת המושבות בארצות הברית, ו-17 מתוך 18 מושבות הועתקו לאלברטה, ססקצ'ואן ומניטובה שבקנדה.
כנגד ההוטרים נחקקו גם בצפון אמריקה מספר חוקי-מדינות שמטרתם הייתה לשמוט את זכויות הקניין המשותפות שלהם על הקרקע.
חלק מהמושבות ננטשו עוד טרם מוצה הדיון בנושא בבית המשפט העליון.
לאחר שנחקקו חוקים המגוננים על סרבני מצפון, שבו חלק מבני עדת שמידנלויט והקימו מושבות חדשות בדקוטה בשנות ה-30. חלק מהמבנים הנטושים במושבות ההתיישבות הראשונה בדקוטה עודם עומדים.
ב-1942 נבהלו השלטונות בדקוטה מפני ההתפשטות ההוטרית ורכישת הקרקעות, והעבירו את "חוק הרכוש המשותף" שהגביל את ההתרחבות של מושבות עדות הדריוסלויט והלהררלויט.
החוק בוטל רק בשנת 1973. חוק זה דחף להתפשטות המושבות ההוטריות לאזורי קולומביה הבריטית, ססקצ'ואן, מונטנה ומזרח וושינגטון בשנות ה-40 וה-50. כיום כשלושה רבעים מהמושבות ההוטריות נמצאות בקנדה ורבע בארצות הברית, ואוכלוסיית ההוטרים נאמדת ב-40–50 אלף איש.
קצב הריבוי הטבעי של ההוטרים גבוה, ומשפחותיהם נוטות להיות מרובות ילדים.
בתחילת שנות ה-50 ובין השנים 1974–1990 זוהתה קומונת ברודרהוף כקהילה הוטרית.
קהילות הוטריות קטנות קיימות גם באוסטרליה, ניגריה ויפן.
כ-2/3 מן ההוטרים בצפון אמריקה התיישבו בחוות בודדות ולא במושבות וכונו "פרירלויט" (Prairieleut).
רוב ההוטרים האלו התאחדו לבסוף עם המנוניטים.
המושבות ההוטריות בצפון אמריקה הן כולן חקלאיות, אולם בשל השינויים בכלכלה, חלקן החלו גם בייצור תעשייתי (באירופה התבססה כלכלתם על בתי מלאכה ומנופקטורה).
כלכלת המושבה מבוססת על עבודה עצמית, וממעטת בשכירת כוח עבודה מן החוץ.
בניית הבתים, תחזוקת הציוד ותפירת הבגדים נעשות אף הן בתוך העדה.
כיום התרחב הסחר עם החוץ בבגדים, מזון וסחורות נוספות.
המושבה ההוטרית בנויה כך שבמרכזה מוסדות הקהילה, סביבם מבני המגורים וסביבם מבני המשק והשדות החקלאיים.
בניהול המושבות ההוטריות מובילים גברים, כשנשים שותפות להחלטות בתחום הבריאות, הבישול ורכישת הבד לבגדים.
בראש הקהילה עומדים 'מיניסטר', עוזר מיניסטר ומזכיר הקהילה (המכונה גם 'בוס').
המיניסטר מייצג את הקהילה ואת עסקיה כלפי חוץ ובפני החוק.
המזכיר הוא המנהל בפועל ואחראי על הנהלת החשבונות, התקציב וחלוקת העבודה.
עוזר המיניסטר מסייע בהנהגת הכנסייה ובהוראה לילדי הקהילה ("מורה לגרמנית").
אשת המזכיר מכונה "שניידר" בגרמנית שפירושו "חייטת" והיא אמונה על ביצוע רכישות הבד לבגדים של המושבה.
המילה "מנהל" (Boss) שגורה בלשון בני העדה, ישנם מספר תפקידים המכונים כך.
המשמעותי מביניהם הוא תפקיד מנהל החווה המרכז את כל היבטי גידול התבואה, ובכלל זה את האגרונומיה, ניהול המלאי, ביטוח הגידולים וניהול כוח העבודה.
מלבדו ישנו גם מנהל החזירייה, מנהל המחלבה וכו' בהתאם לאופי הגידולים ומשק החי במושבה.
תפקידי המיניסטר, המזכיר והמנהלים נבחרים באופן דמוקרטי, והחלטות ספציפיות מובאות פעמים רבות גם הן להחלטה בהצבעה לפני יישום.
ההצבעות ברוב המושבות נערכות בשני מעגלים – הראשון הוא מועצה המונה שבעה גברים מבוגרים, והשני הוא אספה שבה לכל הגברים הנשואים במושבה יש זכות הצבעה.
בהחלטות רבות משמעות מצביעה המועצה ראשונה, ואם ישנה הסכמה, עוברת ההחלטה להצבעת האספה.
בעלי תפקידים שאינם מתנהלים באופן דמוקרטי יכולים להיות מודחים באמצעות הצבעה.
לנשים ולילדים אין זכות הצבעה, והם יכולים להשפיע על ההחלטות רק באמצעות דיונים בלתי פורמליים במושבה.
מעל תהליכי קבלת ההחלטות בכל מושבה ישנו מבנה של "מועצת בישופות" לכל אחת מן העדות השונות דריוסלויט, לנררלויט ושמידנלויט.
מיניסטר מושבה שאינו מוודא שמושבתו עוקבת אחר הוראות הבישופות עשוי להיות מודח מתפקידו.
בבחירת המיניסטר מקובל כי האספה בוחרת ארבעה מועמדים למשרה וביניהם נערכת הגרלה, המייצגת את רצון האל.
לאחר מספר חודשי ניסיון המיניסטר החדש מוכתר באופן רשמי בטקס על ידי שני כהנים מכפרים שכנים.
ההוטרים מיישמים שיתוף כמעט מוחלט ברכוש ובנכסים.
המשפחות מכלכלות עצמן מן המשאבים המשותפים.
גישה זו מבוססת על פרקים 2, 4, ו-5 במעשי השליחים, המדברים על כך שהמאמינים יחלקו את כל רכושם.
הבניינים והציוד במושבה מנוהלים בקואופרטיב.
המשפחות משוכנות בדירות השייכות לקהילה, ולכל משפחה מעט מאוד רכוש אישי.
במושבות חדרי אוכל המגישים ארוחות צהרים וערב משותפות, וביחידות הדיור ישנם מטבחים לצורך ארוחות הבוקר.
בחדר האוכל יושבים הגברים והנשים על פי רוב בנפרד.
כאשר אוכלוסיית המושבה גדלה, מחליטים מנהיגי הקהילה כי יש צורך כלכלי וחברתי להתפצל, ומתחילים לחפש קרקע לרכישה להקמת "מושבת בת".
תהליך הפיצול שונה בין העדות ההוטריות השונות.
בקרב עדת הלהררלויט הוא מובנה יחסית, ואילו בשתי העדות האחרות פחות.
בקרב הלהררלויט מקובל כי רכישת הקרקע החדשה ובניית המבנים קודמת להחלטה מי מבני המושבה צפוי לעבור למושבת הבת.
במהלך הבנייה מתכננת הנהגת המושבה את חלוקת האוכלוסייה לשתיים, באופן שווה עד כמה שאפשר, כמו כן, מפצלת ההנהגה גם את הפעילות העסקית והנכסים באופן שווה ככל האפשר (עד לרמה של איזה חזיר ואיזו מכונת חליבה תיקח כל אחת מן הקהילות המפוצלות).
חברי הקהילה יכולים להביע חששות בפני ההנהגה, אולם לבסוף מתקבלת החלטה סופית.
תהליך זה עשוי להיות קשה ולחשוף דינמיקות משפחתיות ופוליטיות לשיחה ערה, ולא תמיד ישנה שביעות רצון מתוצאותיה.
לאחר חלוקת המושבה לשתי קבוצות א' ו-ב', בערב שטרם הפיצול הסופי, מונחות שתי פתקאות נייר בתוך כובע.
המיניסטר מתפלל לבחירתו של האל ומושך את אחד הניירות.
הקבוצה המצוינת בנייר שמשך היא הקבוצה שעתידה לעזוב בתוך שעות את המושבה "האם", ולעבור להתמקם במושבה "הבת".
בעדות דריוסלויט ושמידנלויט עשוי התהליך להיות אחר, להתפרס על פני זמן ארוך יותר, ובו קבוצות קטנות של חברים עוברים בכל פעם למושבה החדשה.
מושבות ההוטרים מחזיקות על פי רוב שטחי קרקע גדולים.
העיבוד המשותף מאפשר להם לרכוש ציוד חקלאי מתקדם, וחלקן מחזיקות גם דיר חזירים, רפתות ומחלבות ולולי בשר וביצים, כולם בממדים תעשייתיים.
לפני המעבר לארצות הברית ייצרו ההוטרים בעיקר לתצרוכת עצמית.
באוקראינה למדו טכניקות חקלאיות מהמנוניטים.
בשל האוטומציה וההתפתחות החקלאית הטכנולוגית הייצור נעשה אף יותר יעיל, וקהילות פיתחו גם ענפים תעשייתיים.
גורם נוסף שדחף למיכון ותיעוש המושבות היה הזיהוי של ההנהגה ההוטרית בדבר עליית מחירי הקרקע באלברטה וססקצ'ואן בשל התפתחות תעשיית הנפט, שמחייבת את ההוטרים בגיוס כספים גדול יותר לרכישת קרקעות בעת פיצול קהילות.
לצורך כך הוקמו במושבות מפעלי פלסטיק, מתכת, נגריות, ומוצרי גרניט.
כמו כן 44 קהילות הוטריות התאגדו להקמת מפעל לייצור מוצרי הודו מעובדים.
במפעל זה מועסקים גם שכירים לא הוטריים.
ההוטרים אינם מתנגדים לטכנולוגיה, אולם מגבילים מספר שימושים שלה.
הם מנסים להתרחק מן העולם החיצון באמצעות הימנעות מטלוויזיה ואינטרנט.
עד לאחרונה בחלק ממושבות הדריוסלויט והלהררלויט היה רק טלפון אחד במושבה.
בעדת השמידנלויט הכניסו את הטלפונים המשפחתיים מוקדם יותר.
כיום שימוש במכשירים סלולריים נפוץ בקרב כל העדות ההוטריות והודעות טקסט משמשות רבים מבין צעירי העדה לשמור על קשר ביניהם.
גם המחשבים נפוצים בקרב ההוטרים.
במעט קהילות (רובן בעדת השמידנלויט הליברלית יחסית) ישנה גם גישה לאינטרנט.
בתחילה הכוונה הייתה שהמחשבים ישמשו רק לצורכי העסקים והמשק, אולם עם הזמן המחשבים נפוצו יותר ויותר בקרב המשפחות.
ההוטרים נוהגים לבנות במושבות בתי ספר העומדים בתקני המדינה.
בבתי הספר על פי רוב ישנו מורה שכיר מבחוץ המלמד אנגלית ואת המקצועות הבסיסיים (בחלק ממושבות השמידנלויט המורה נבחר מקרב בני המושבה).
מלבד המורה מלמד סגן המיניסטר בבית הספר את השפה הגרמנית, תנ"ך, ה"כרוניקות" של ההוטרים ושינון הכתובים – שיעורים המכונים "בית ספר גרמני", ומתנהלים על פי רוב בשעה שלפני הלימודים הכלליים, ובשעה האחרונה.
חלק מההוטרים שולחים את ילדיהם לחינוך הציבורי, אולם מקובל שהם מפסיקים את לימודיהם בגיל 15 בתום החינוך חובה.
התעקשות של הורים על המשך הלימודים עשויה להוביל לנידויים מן העדה והכנסייה.
בית הספר הציבורי נחשב ל"מותרות" בעיני הקהילה, והילדים מצופים להיעדר ממנו לעיתים מזומנות לטובת חובות במשק.
עם זאת מושבות רבות עברו היום להבטיח לילדיהן סיום 12 שנות לימוד ואף לימודים אקדמאיים.
החינוך ההוטרי שם דגש על חיזוק זיקתו של הילד לבני גילו, על פיתוח תחושה של אחריות חברתית וציווי מוסרי.
החינוך ההוטרי משתדל להימנע מהטלת עונשים.
ההוטרים נוטים להתנגד להוראת ההיסטוריה שכן היא רצופה מלחמות הנוגדות את תפיסת עולמם הפציפיסטית.
על פי רוב הצעירים יכולים גם לעזוב את המושבה לתקופה הנראית להם, מתוך אמונה שקשריהם הרגשיים והמשפחתיים יובילו אותם לשוב אליה.
בהיותם אנבפטיסטים, טקס הטבילה מתרחש אצל ההוטרים רק בבגרות, והוא מהווה למעשה טקס כניסה אל עדת המבוגרים ההוטרים ואל חובות ומשמעת העדה.
ההוטרים באלברטה ניצחו בדיון משפטי שנערך ב-2007 על זכותם שלא להצטלם לרישיונות הנהיגה שלהם.
בית המשפט באלברטה קבע כי דרישת התצלום מפירה את זכויותיהם הדתיות, וכי הנהיגה חיונית לאורח חייהם.
טענת ההוטרים הייתה שהצילום סותר את הדיבר השני "לא תעשה לך פסל וכל תמונה".
כשמונים רישיונות נטולי תמונה היו בשימוש בעת הפסיקה.
מלבד הקבוצות ההוטריות של אלברטה הנמנות עם עדות דריוסלויט ולררלויט, גם חלק ממושבות מניטובה הנמנות עם השמידנלויט מעדיפות שחבריהן לא יצטלמו לרישיונות נהיגה ותעודות מזהות נוספות.
עם זאת בית המשפט העליון של קנדה הפך את ההחלטה ביולי 2009 וקבע כי הקהילה ההוטרית מחויבת לציית לחוקים המחוזיים המחייבים תמונה דיגיטלית ברישיונות הנהיגה למניעת גנבת זהות.
על אף התנגדותם של ההוטרים לצילום, קיימים צילומים שלהם שנעשו בהסכמה ובשיתוף פעולה.
בין השנים 1972–1980 הצלמת מרי קוגה משיקגו צילמה באלברטה סדרת צילומים על חיי ההוטרים.
בצילומיה נראים בני העדה בפתיחות רבה והם מלאים אהדה והומור.
להבדיל מלבושם השמרני של בני האיימיש והמנוניטים, בגדי ההוטרים, ובייחוד בגדי הילדים, יכולים להיות צבעוניים.
הבגדים בעיקרם הם תוצרת בית.
בעבר גם הנעליים יוצרו במושבות, אולם כיום הנעליים נקנות בחנויות.
המכנסיים והג'קטים של הגברים שחורים על פי רוב.
הגברים לובשים חולצות מכופתרות בעלות צווארון, ולעיתים לובשים גם גופיות.
הם חובשים כובעים כהים, בדרך כלל שחורים.
מכנסי הגברים אינם מוחזקים בחגורות כי אם בכפתורים שחורים, ובדרך כלל הם נעדרים כיסים אחוריים.
הנשים לובשות שמלות עם חולצות מתחתיהן.
רוב נשות הלהררלויט והדריוסלויט לובשות גם מטפחת ראש שחורה ומנוקדת.
נשות השמידנלויט לובשות מטפחות ראש בלא נקודות.
נערות צעירות לובשות כובעים צבעוניים הנקשרים תחת הסנטר.
לבוש הכנסייה כהה בדרך כלל לגברים ולנשים, ומורכב ממעיל כהה, ולנשים סינר שחור.
כשם שהאיימיש והמנוניטים נוהגים להשתמש בגרמנית-פנסילבנית, שימרו ההוטרים ניב גרמני המכונה "גרמנית הוטרית" ומשמש אותם בינם לבין עצמם.
הניב מבוסס על הגרמנית שדוברה באזור טירול היכן שהחלו ניצני העדה, והושפע מהניב הקרינטי.
דוברי הניב ההוטרי ודוברי הניב הפנסילבני מתקשים לשוחח זה עם זה בגרמנית.
בטקסי הקודש שלהם משתמשים ההוטרים בגרמנית לותרנית קלאסית.
כחלק מגישתם הדתית משתדלים ההוטרים להימנע ממעורבות במערכת המשפט החילונית.
אחד ההוגים הראשונים שלהם, פיטר רידמן, כתב בספרו "וידוי האמונה ההוטרי" כי: "ישוע מראה שהנוצרים אינם צריכים ללכת לבית הדין כשאמר כי אם אדם תובע ממך את מעילך – תן לו גם את גלימתך, למעשה אומר ישוע כי עדיף לתת לאנשים לקחת ממך הכל מלמצוא עצמך בבית משפט משונה.
ישוע מבקש מאיתנו לחפש את השמיימי ששייך לנו ולא את הזמני והזר לנו.
לפיכך זו ראיה כי נוצרי אינו יכול להישפט או לשפוט".
לפיכך הרשומות אינן מראות פנייה של הוטרים לערכאות משפטיות עד המאה ה-20. עם זאת מספר קונפליקטים בעת האחרונה התגלגלו לערכאות משפטיות בצפון אמריקה.
בכלל זה מאבקם כנגד התצלומים ברישיונות הנהיגה באלברטה, וכן במקרה נוסף במונטנה בו אילצה המדינה את ההוטרים להשתתף במערכת מדינתית לפיצוי עובדים על אף התנגדותם שנומקה מסיבות דתיות.
גם עניינים פנימיים של הקהילה ההוטרית הגיעו לדיונים משפטיים, דוגמת דיונים בדבר חברי מושבות שגורשו ממושבותיהם ביחס לחוקיות הגירוש וגם לפיצויים, ואף דיון על הזכויות בפטנט להאכלת חזירים שפותח באחת המושבות.
הוכחה (במקור: Evidence) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור פורסם לראשונה בספטמבר 1946 ב-Astounding Science Fiction, ותורגם לעברית בשנת 1970 בספר אני, רובוט בשם ראיה, ושוב בשנת 2011 בקובץ כתבי אייזק אסימוב חלק 3.
סטיבן ביירלי הוא אדם אשר היה מעורב בתאונת דרכים קשה, בה מתה אשתו והוא נפצע קשה.
לאחר התאוששות אטית, הוא שב לחיים הציבוריים.
נכון לעכשיו הוא עורך דין בגיל העמידה, תובע מוצלח והומניטרי המתנגד לעונש מוות.
כעת הוא רץ לראשות העיר, אבל מתחרו הפוליטי פרנסיס קווין משמיץ אותו.
לפי טענתו של קווין, סטיבן ביירלי האמיתי נותר נכה לאחר התאונה, וביירלי המופיע בציבור הוא רובוט דמוי אדם, שנבנה על ידי ביירלי.
אם הטענה הזאת נכונה, עתידו הפוליטי של ביירלי ייהרס, מכיוון שרק לבני אדם מותר לרוץ למשרת ראשות העיר.
קווין פונה ליו אס רובוטים ואנשים מכניים, החברה היחידה הבונה מוחות פוזיטרוניים, ומנסה לשכנע אותם שביירלי חייב להיות רובוט.
לפי טענתו, ביירלי אף פעם לא נראה אוכל, שותה או ישן, מה שמוכיח שהוא רובוט.
כל הניסיונות להוכיח או להפריך את אנושיותו של ביירלי נכשלים.
הוא מבקר אצל ארתור לנינג והרובופסיכולוגית סוזן קלווין המציעים לו תפוח.
באדישות ביירלי נוגס בתפוח - מעשה שלא מוכיח שום דבר מפני שניתן לבנות רובוט המסוגל לאכול.
קווין מנסה לעשות צילום רנטגן לביירלי בחשאי, אך ניסיון זה נכשל משום שביירלי לובש חליפת מגן נגד קרני רנטגן.
בכל החקירות האלה, ביירלי נשאר חייכן ורגוע, ומציין כי הוא רק שומר את זכויות האזרח שלו, כפי שישמור על זכויותיהם של אזרחים אחרים אם יבחר לראשות העיר.
מתנגדיו טוענים כי מכיוון שהוא רובוט, אין לו זכויות אזרח, אך ביירלי משיב להם שהם חייבים להוכיח שהוא רובוט לפני שזכויותיו יבוטלו - כולל הזכות למניעת בדיקה גופנית.
לאחר שכל הניסיונות הפיזיים להוכחה נכשלים, סוזן קלווין מציעה להם לעבור להוכחות מתחום הרובופסיכולוגיה.
אם ביירלי הוא רובוט, הוא חייב לציית לשלושת חוקי הרובוטיקה.
אם ביירלי יפר אחד מהם הפרת החוק תהווה הוכחה לכך שהוא לא רובוט.
אך הוכחה זו לא עובדת בכיוון ההפוך משום שאם ביירלי מציית לשלושת החוקים הוא יכול להיות פשוט אדם טוב מאוד.
ביירלי לא מאשר ולא מכחיש את מעמדו כאדם לכל אורך הקמפיין שלו.
בזמן שהוא נותן נאום, אחד ממתנגדיו רץ לבמה ומבקש מביירלי להכות אותו כדי להוכיח שהוא אדם.
ביירלי מסרב בתחילה אך לאחר שנטען שזו הוכחה שהוא לא רובוט הוא מכה את המתלונן בפניו.
האנשים משוכנעים שביירלי הוא אדם, ומסע ההכפשות של קווין נהרס.
ביירלי זוכה בבחירות ללא קושי נוסף.
בסיום הסיפור, סוזן קלווין מתעמתת עם ביירלי, אשר מבלה שוב את הלילה ללא שינה.
היא אומרת שבמידה מסוימת היא באמת מצטערת שהתגלה שביירלי הוא בן אדם, משום שבסופו של דבר רובוט הוא השליט האידיאלי, מאחר שאינו יכול לפעול באכזריות או בחוסר צדק.
בנאום כמעט מתגרה, שלא כהרגלה, ד"ר קלווין מציינת שישנו מקרה אחד, שבו רובוט יכול להפר את החוק הראשון: במקרה שה"אדם" הנפגע הוא בעצם רובוט.
משמעות הדבר היא שאם המתנגד שקיבל את המכה היה גם כן רובוט, ביירלי יכל להכות אותו וכך המכה לא מוכיחה את היותו אדם.
בהערה בסוף הסיפור, ד"ר קלווין מציינת שאחרי מותו של ביירלי הוא ציווה לפרק את גופו לאטומים, ובכך לחסל את כל הראיות.
בית הכנסת הוֹיכֶע שׁוּל (בפולנית: Synagoga Wysoka, בתרגום מיידיש: בית כנסת גבוה.
נקרא גם דִּי הויכע שול - מתורגם בית הכנסת הגבוה) הוא בית כנסת בקז'ימייז' שבקרקוב, פולין, שהוקם ב-1566. בית הכנסת הוא מהעתיקים שבעיר, והראשון בפולין שעוטר בציורי טיח של מאורעות מהתנ"ך.
כיום המקום שב למעמדו כבית כנסת, אך מתפקד כמוזיאון על הקהילה היהודית.
בשונה משאר בתי הכנסת בני תקופתו, בבית כנסת זה היה חדר התפילה קומה מעל הקרקע, כשקומת הקרקע נותרת עבור חנויות.
דבר זה לכאורה נותן את ההסבר לשמו "בית הכנסת הגבוה".
מה שגובהו בלבד לא יכול להצדיק זאת, משום שכבר בעת בנייתו היו קיימים באזור בתי כנסת זהים לגובה זה.
תופעה דומה קיימת גם בבית כנסת בפראג שנושא את אותו שם - "הויכע שול" - ואף בו נמצא חדר התפילה בגובה קומה מעל הקרקע.
קיימת השערה לפיה ההעדפה לקבוע את חדר התפילה בקומה הגבוהה, היא שיקול ביטחוני, מחמת הימצאותו של המבנה בגבול השכונה היהודית.
השערה דומה מעלה את העדיפות להרחיק את השאון של שער הרובע היהודי (שעמד בהצטלבות הרחובות יוזפה ויעקובה) מבית הכנסת.
במבנה המקורי חלק צר במערבהּ של הקומה התחתונה היה מבואה שדרכה נכנסו אל בית הכנסת, כך שהכניסה של בית הכנסת הייתה מהצד השמאלי של הבניין.
במחצית השנייה של המאה ה-17 נוספה בקומה השנייה עזרת נשים על פני שני צדדים אנכיים של בית הכנסת.
בשכנות לבית הכנסת היה ביתו של יהודי עשיר בשם , ומשנפטר זה הורחב בית הכנסת על מקום דירתו שעברה לבעלות בית הכנסת.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 נהרס חלק מהמבנה ובמקומו נבנו שתי הקומות מחדש.
בתחילתה של המאה ה-20 הוסבה הקומה הראשונה לעזרת נשים, כשלצִדה אולם תפילה נוסף.
אלה חוברו אל בית הכנסת שמעליהם על ידי פתחים שנפרצו בקיר המערבי.
פתח הכניסה נותר לצדו השמאלי של המבנה.
במלחמת העולם השנייה המקום נהרס על ידי הנאצים, וחפצי הערך עם תשמישי הקדושה וספרי הקודש שבו נבזזו ונשדדו.
לאחר המלחמה נכנסה החֶברה הפולנית לשימור עתיקות אל המבנה, שיפצה אותו והשתמשה בו.
בשנת 2008 הושב המקום לידיים יהודיות והוא נפתח מחדש כבית כנסת.
בקומת הכניסה קיימת חנות לספרי יהדות, ובקומת בית הכנסת מוצגים לאורך הקירות תצלומים המתארים את הווי הקהילה במקום.
הבניין נבנה בסגנון הרנסאנס, קירותיו כוללים עמודי תמך עבים ותקרתו מחולקת למספר חגורות הנתמכים בעמודים הרחבים.
המבנה הוא בצורה מלבנית, כשהצד הצר פונה כלפי הרחוב.
בהמשך, כאשר היה צורך להוסיף מבני לוואי, הם הוספו בחלקו האחורי (הצפוני), משום שצדיו תחמו קיר לקיר למבנים סמוכים.
בית הכנסת הוא הראשון שידוע על עיטוריו בציורים תנ"כיים.
המבנה עוצב באיורי סטוקו צבעוניים של תיבת נח, עקידת יצחק ועוד.
ציורי הקיר צוירו על קירותיו כבר במאה ה-17, ובמאה ה-19 הוחלפו הציורים באחרים.
ציורים נוספים הצטרפו בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
ארון הקודש שלו היה כפול בשתי דלתות מראשית המאה ה-17 ובהן סמלים פולניים ויהודים זה לצד זה: בחלקן החיצוני הופיע עיטור בדמות עיט, ואילו מבפנים היה עליהן תבליט עופרת של מנורה בת שבעה קנים.
תלמוד תורה "קובע עתים לתורה"
בסמוך למבנה, מימין לו, קיים מבנה שלראש החלון המרכזית שבו מתנוססים שני מגני דוד ומעליהן לוח קבוע שבו נכתב "ח"ק קובע עתים לתורה".
המבנה הוא מסוף המאה ה-18, ובשנת 1810 נוסד בו תלמוד תורה.
לאחר חמש שנים נוסף בו חדר תפילה שנקרא "בית התפילה האורתודוקסי של ר' אהרון קלאוס".
כיום הבניין משמש בית מגורים רגיל.
הוֹכֶה פְלוֹהֶה (בהולנדית: Hoge Veluwe) הוא פארק לאומי במחוז חלדרלנד ליד העיר ארנהם, המנוהל על ידי קרן פרטית.
שטחו של הפארק 55 קמ"ר והוא שמורת הטבע הרציפה הגדולה ביותר בהולנד.
רובו מתאפיין בנוף שדות ושיחים מישורי אך הוא כולל גם חוליות (דיונות) ויערות.
האזור עוצב בתקופת הקרח כמורנה בשולי קרחון.
במקום נמצאים שני מוזיאונים, מוזיאון מוזיאונדר (Museonder) לביולוגיה וגאולוגיה של האזור ומוזיאון קרולר-מילר לאמנות (המחזיק את האוסף השני בגדלו של יצירות וינסנט ואן גוך אחרי מוזיאון ואן גוך באמסטרדם), בשטחו הנרחב פזורות יצירות אמנות רבות ופסלים סביבתיים.
שטח הפארק נרכש על ידי בני הזוג הלנה קרולר-מולר (Helene Kröller-Müller) ואנטון קרולר (Anton Kröller) כאחוזה פרטית ב-1909. הם הביאו למקום חיות על מנת לפתח במקום ציד.
במקביל החלו להקים מבנה מוזיאון שיאכסן את אוצרות האמנות שאספו כאספני אמנות.
אולם, המשבר הכלכלי העולמי לא אפשר לבני הזוג לקיים את תוכניותיהם.
ב-1935 הם תרמו את אוסף האמנות שלהם לממשלת הולנד, בתמורה להתחייבותה של זו להקים את המוזיאון.
אדמות האחוזה הפכו לפארק שנמסר לניהול של קרן שהוקמה בסיוע הלוואה ממשלתית.
כך הייתה האחוזה לפארק הלאומי השני במדינה.
בין בעלי החיים בפארק נמנים מאות פריטים של אייל אציל ואייל הכרמל, כבש מופלון וחזירי בר.
כן ניתן למצוא בו שועלים, גיריות ודלק אירופי.
שטחו של הפארק מגודר ובשעריו נגבים דמי כניסה, במהלך השנים גברו התלונות על כך שהוא דורש דמי מעבר ממטיילים ורוכבי אופניים העוברים בדרכים החוצות אותו (ושאינם מעוניינים לבצע עיקוף ארוך).
החל מ-2007 משלמים רוכבי אופניים השוהים בשטח זמן קצר יחסית (האופייני לחצייתו) סכום מופחת.
בפארק עצמו פועלת מערכת של שיתוף אופניים, במסגרתה יכולים מטיילים לתור את הפארק.
סמוך לשער הכניסה לפארק מכיוון הכפר אוטרלו (Otterlo) ניצב מבנה המוזיאון וגן הפסלים רחב הידיים שלו.
מבנה המוזיאון תוכנן על ידי אנרי ון דה ולדה ונחנך ב-1938. גן הפסלים נפתח לציבור ב-1961. ב-1977 נפתח אגף תערוכות מתחלפות.
המוזיאון הוקם במרכז הפארק ב-1993 על ידי בעלה של המלכה ביאטריקס, קלאוס פון אמסברג.
במקום תצוגה קבועה של הביולוגיה והגאולוגיה של האזור (בהם הסבר ותצוגה על היווצרותו הגאולוגית של האזור וסלעים תועים; מאובנים ושלדים של יצורים שחיו במקום בעבר כגון דוב מערות וקרנף אירופאי, פיל ישר-חט ושור הבר ומערכת שורשים של עץ קדום בן 135 שנה) ותערוכות מתחלפות.
הוייא (שם מדעי: Heteralocha acutirostris) היא מין של ציפור שנכחדה ממשפחת הדבלולניים, שחיה בניו זילנד באי הצפוני.
ציפור זו הייתה הגדולה שבבני משפחתה, והיא הזכירה במראה עורב משונה בעל מקור מוזר.
היא נקראה בידי החוקר ג'ון גולד ב-1837, ופירוש שמה המדעי הוא: "בעלת מקור שונה".
שם המין פירושו: "בעל קצה מחודד".
השם הוייא הגיעה מהשפה המאורית.
ההוייא הייתה ציפור דמוית עורב באורך של 45 סנטימטרים בזכרים ו-48 סנטימטרים בנקבות הגדולות יותר.
הייתה לה דו-צורתיות זוויגית גדולה כשמקור הזכרים היה לבן וישר, דומה למקור עורב, בעוד לנקבות המקור התארך והתעקל ודמה למקור של צופית, כשמצידי המקור שלהם השתלשל דלדל בצבע כתום.
שאר הגוף נראה דומה עם נוצות שחורות עד כחולות כהות, והזנב שלהם היה ארוך ומפואר עם קצוות לבנים רחבים.
לא ידוע מספיק על התנהגות ההוייא, אך היא ניזונה כאוכלת כל מחרקים ועכבישים בינות ליערות ההרריים או בשפלות, תלוי באקלים ובעונות, וייתכן שניזונה גם מפירות או זרעים של כמה מצמחי ניו זילנד.
מקור הזכר התאים לשלוף מזון מבין הענפים וגזעים רקובים בעוד הנקבות יכלו לשלוף מזון מאזורים עמוקים יותר, כמו מסדקי סלעים, ואולי אף השתמשו בו כמו במקור הנקריים.
ההויא נכחדה עקב ציד יתר אנושי למען נוצותיה, וכן עקב כריתת היערות בהם היא חיה.
הפרטים האחרונים שנראו ממנה נצפו ב-1907, אם כי נראה ששרדה עד ל-1960. היא הייתה נדירה עוד לפני הגעת האירופאים ונמצאה בעיקר סביב רכסי ההרים Kaimanawa, Remutaka, Tararua ו-Ruahine, כולם באי הצפוני.
ציפור זו נודעת בתרבות של המאורים ובייחוד במיתולוגיית המאורים, בו היא נחשבת לקדושה, והיה טאבו על נגיעה באיש שנשא את עורה או את נוצותיה, לאחר שצדו מספר פרטים.
הויובה גורקה (בפולנית: Hujowa Górka; לפעמים Chujowa Górka או Koziej Górce) הוא מקום בסמוך לפלאשוב, שם הוציאו באפריל 1944 הגרמנים מהקבר אפר גופותיהם של כעשרת אלפים יהודים שהרגו, כדי להסתיר את הראיות לפשע לפני שנסוגו מהאזור.
המקום קיבל את שמו משם המשפחה של אונטרשארפיהרר אלברט הויאר (Hujar וגם Huyar) שפיקד על ההוצאות להורג.
(זהו גם לעג על שם משפחתו, המבוטא בדומה לביטוי בפולנית וולגרית ל"פין" (המקבילה האנגלית שלו היא "זין"), ומכאן השם הפולני "גבעת הזין".
הויאר, ששירת באס אס, משוחק בסרט רשימת שינדלר משנת 1993 על ידי נורברט וייסר.
הרציחות החלו בספטמבר 1943. אסירי מחנה פלאשוב ושבויים ועצורים מבית הכלא מונטלופיך הוצאו להורג.
נורו שם גם פולנים ובני לאומים אחרים.
ההוצאות להורג התרבו באביב 1944.
הויובה גורקה שוכנת על גבעה קטנה.
במקום זה היה מבצר שהוקם על ידי האוסטרים במחצית השנייה של המאה ה-19, עת נבנתה מערכת ביצורים סביב קרקוב.
המבצר שימש במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מקום ההוצאה להורג עצמו היה בור, רוחבו 6 מטר, היקפו 50 מטר ועומקו 5 מטר.
קרקוב נכבשה על ידי הוורמאכט ב-6 בספטמבר 1939, וב-10 בספטמבר 1939 ביצעו הגרמנים את ההוצאה ההמונית הראשונה של פולנים במקום זה.
באותה תקופה נורו 13 תושבי קרקוב ליד חומת בית העלמין היהודי החדש בפודגוז'ה.
לאחר מכן הובלו יהודים מהגטו בבוכניה להירצח בהויובה גורקה בסוף אוגוסט או בתחילת ספטמבר 1943. מלבד אסירי מחנה פלשוב ושבויי כלא מונטלופיך נהרגו בהויובה גורקה גם יהודים.
רציחות בוצעו כמעט כל יום עד אמצע פברואר 1944. הקורבנות נאלצו להתפשט ונורו בקבוצות.
הגופות הונחו בשכבות, לסירוגין (ראש-רגליים), ואז כוסו בשכבת אדמה ואבנים.
כאשר התעלה התמלאה לחלוטין הוקמו צריפי מחנה מעבר, והחל מ-15 בפברואר 1944 בוצעו הוצאות להורג בחצר השנייה.
אתר ההוצאה להורג החדש היה 300 מטר מערבה.
כיום יש אנדרטאות באתר זה.
האתר החדש של ההוצאה להורג היה גלוי לעיני אסירים שעבדו בסדנאות המחנה.
בתחילה נעשו מאמצים למנוע מאסירים להתבונן בהוצאה להורג, אך בהמשך לא הוקדשה לכך תשומת לב.
הגופות נשרפו במקום על ידי קבוצה מיוחדת של אסירים.
בין אוגוסט לספטמבר 1944 נורו למוות קבוצות של יהודים שהובאו מסלובקיה והונגריה, יהודים שנתפסו בעיקר במהלך חיסול המרד בסלובקיה.
ההוצאות להורג נערכו לרוב על ידי אנשי אס אס ממונטלופיך, בהנהגתו של איש האס אס הויאר, ולעיתים על ידי אמון גת.
ההוצאות להורג של קורבנות לא יהודים, בעיקר פולנים, היו מעטות.
גם חיילים גרמנים, ככל הנראה עריקים, נורו שם.
מספר הקורבנות מוערך בכ-10,000, כולל 7,000 אסירי מחנה פלאשוב וכ-3,000 ממונטלופיך וממקומות אחרים.
הערכות שמרניות יותר הן 5–6 אלפים.
גת, במשפטו בפני בית הדין הלאומי העליון, העריך את מספר הקורבנות בכ-8,000.
בקיץ 1944, כשהחזית קרבה, החלו ההכנות לפינוי האזור.
המפקד העליון של האס אס והמשטרה, וילהלם קופה, הורה על פתיחת קברי אחים ועל שריפת גופות הנרצחים.
כדי לפקח על ערימת הגופות ושריפתם, מינה גת עבריין מורשע.
במהלך החפירה נבזזו הגופות, ושיני זהב נעקרו מהן.
אסירים יהודים שאולצו לעבוד על הוצאת הגופות מהקבר ושריפתן קיבלו מנות מזון וודקה נוספות.
בסך הכל הוצאו מהקבר ונשרפו אלפי גוויות ופוזרו 17 עגלות אפר אדם ברחבי האזור.
באתר ההוצאה להורג הוקם צלב, זרועותיו עטופות בצרור תיל.
הוּטספוט (בהולנדית: Hutspot), הושפוט היא מנה של תפוחי אדמה מבושלים, מחית תפוחי אדמה, גזר ובצל עם היסטוריה ארוכה במטבח ההולנדי המסורתי.
הוטספוט נמצא גם במטבח האינדונזי בשל הקשרים הקולוניאליים עם הולנד.
לפי האגדה, המתכון הגיע מהאוכל שנמצא בסירי הבישול שהותירו אחריהם חיילים ספרדים שעזבו בחיפזון לאחר סיום המצור על ליידן ב-1574 במהלך מלחמת שמונים השנים, דהיינו המרד ההולנדי.
כאשר פרצו המשחררים את הסוללה של כיבוש הים הנמוכים יותר המקיפים את העיר, השדות סביב העיר הוצפו בכמטר של מים מכיוון שהם היו מעט מתחת לפני הים.
החיילים הספרדים שחנו בשדות אלה נשטפו למעשה והותירו מאחוריהם את רוב הציוד שלהם, כולל על פי האגדה סירי הוטספוט מוכנים שזכתה בו האוכלוסייה הרעבה לאחר המצור של שנה.
הוטספוט מבושל בדרך כלל עם חזה בקר (בהולנדית: klapstuk) באותו הכלי.
קלפסטוק הוא נתח בקר מגזרת הצלעות.
הוא משויש בשומן ומגיב היטב לבישול איטי בסיר הוטספוט.
אם קלפסטוק אינו זמין, נהוג להחליף אותו בבייקון מעושן.
הגזרים המשמשים במנה הם בדרך כלל מהסוג המכונה winterpeen (גזר חורף), המעניקים למנה את הטעם הייחודי שלו שגזר רגיל אינו יכול להשתוות אליו.
האזכור האירופי הראשון של תפוח האדמה הוא די מאוחר ב-1537, על ידי הכובש הספרדי חואן דה קסטלנוס, ומאז הוא התפשט לאט למדי ברחבי אירופה.
כך שהאגדה המקורית מתייחסת ככל הנראה למה שההולנדים כינו אז 'תפוח אדמה מתוק' או פסטינאק (pastinaak) שהוא גזר לבן.
ירק זה שיחק תפקיד דומה במטבח ההולנדי לפני השימוש בתפוח האדמה כמזון יסוד.
המונח הוטספוט (שניתן לתרגם בערך כ"סיר מזועזע") דומה למונח האנגלי hotchpot ו- בצרפתית תיכונה, שניהם נהגו לזהות סוג של תבשיל בשר ושעורה.
מילון אוקספורד האנגלי מתעד 'הוצ'פוט' כמונח קולינרי משנת 1440, יותר ממאה שנה לפני המצור על ליידן.
בסיפור על מליבאוס (בערך 1386), ג'פרי צ'וסר כתב על "hochepoche", אך השימוש המוקדם הזה התייחס כנראה למובן המשפטי במשפט האנגלי (מתועדת מ-1292) כמיזוג של נכסים.
שימושים מאוחרים יותר במילה בהחלט התייחסו למובן הקולינרי של המונח.
המנה השוודית רוטמוס - "מחית שורש" (מאכל המורכב מלפת מתובלת, תפוחי אדמה, גזר) הוא דומה, להוטספוט מלבד הבצל שמוחלף ברוטבגה (kålrot).
פוֹטץ' (Potch), מנת תוספת וולשית מסורתית למנות בשר, עשויה גם היא עם פירה, גזר, רוטבגה, גזר לבן ולפעמים ירקות שורש אחרים.
בבריטניה ובמדינות אחרות, מנה דומה של תפוח אדמה קצוץ, בצל ועוד מכונה האש (hash).
למרות השם הדומה, hutspot הוא מאכל נבדל מה-hutsepot הפלמי, תבשיל בשר עם ירקות לא מעוכים.
בלוגיקה ובמתמטיקה הוכחה בדרך השלילה או הוכחה עקיפה היא שיטת הוכחה לפיה אם הפרכת טיעון מסוים מובילה לסתירה לוגית — הטיעון נכון.
במילים אחרות: אם הנחת טיעון מסוים מובילה לסתירה לוגית, אזי ניגודה של הנחה זו בהכרח נכון.
בלטינית מכונה Reductio ad absurdum – רֶדּוּקְצְיוֹ אַדּ אַבְּסוּרְדּוּם - רדוקציה לאבסורד ("צמצום לאבסורד"), כלומר טענה שמובילה למצב לא-הגיוני.
שיטה זו מבוססת על כלל השלישי מן הנמנע בלוגיקה, לפיו או שמשהו הוא נכון או שהוא אינו נכון, כלומר בהכרח רק אחד מהשניים הבאים מתקיימים: הטענה נכונה או שהטענה ההופכית לה נכונה.
עם זאת, ישנם זרמים במתמטיקה דוגמת האינטואיציוניזם שאינם מקבלים שיטה זו.
בפרט הם דוחים את הטיעון ששלילה של הטענה ההפוכה גוררת שהטענה נכונה.
על כן הם אינם מקבלים הוכחה בדרך השלילה כהוכחה קבילה.
בתחום של לוגיקה מתמטית ותורת המודלים, הוכחה בדרך השלילה מסתמכת על ההנחה שבתוך מודל מתמטי ספציפי טענה מתמטית היא נכונה או לא נכון (ואין מצבי ביניים).
הוכחה בדרך השלילה היא כלי חזק ושימושי מאוד במתמטיקה.
על מנת להוכיח ישירות טענה - צריך לבנות היסק לוגי שבונה את הטענה המפורשת, ולעומת זאת על מנת להוכיח בשלילה מספיק לבנות היסק לוגי שמתחיל בטענה הנגדית ונגמר בטענה לא נכונה כלשהי וכך יש יותר אפשרויות לכוון אליהן בבנייה של ההיסק.
הוכחות מפורסמות שמשתמשות בדרך השלילה
קיומם של אינסוף מספרים ראשוניים - ההוכחות של אוקלידס, אוילר ופורסטנברג מסתמכות כולן על הנחה בשלילה.
שורש 2 אינו מספר רציונלי - אחת ההוכחות שידועה מן הזמן העתיק ומופיע בכתבי אריסטו.
משפט קנטור - מתורת הקבוצות שעוסק בעוצמות של קבוצות וקבוצות חזקה.
משפט ליוביל - מאנליזה דיאופנטית שעוסק בקירוב שורשים של פולינום עם מקדמים שלמים.
למשפט היסודי של האלגברה - יש מספר הוכחות שרובן מסתמכות על הנחה בשלילה.
e אינו מספר רציונלי - ההוכחה הראשונה לאי רציונליות של של אוילר מסתמכת על הנחה בשלילה
ההוכחה הראשונה על דרך השלילה בפילוסופיה מיוחסת לפילוסופים האלאטים, אף על פי כן, נראה שכבר הפיתגוראים השתמשו בה.
יש הטוענים כי ראשון המשתמשים בה היה זנון מאליאה, שכן הוא הוכיח את טענת מוֹרוֹ פארמנידס באמצעות 'רדוקציה אד אבסורדום' של טענות מתנגדיו.
הטענות אותן הפריך באופן זה הן: ישנה תנועה בעולם.
היסטוריון המתמטיקה סזאבו סבור כי כבר בשירו של פארמנידס ניכר מבנה הרדוקציה אד אבסורדום.
פארמנידס מניח כי ישנו 'אין' (שהוא מזהה עם חלל ריק) ומוכיח כי מדובר בסתירה עצמית.
כך הוא מוכיח כי אין בעולם ריק, לכן העולם מלא, ומכאן שהתנועה בו אינה אפשרית.
הוכחת טענה בדרך השלילה נפוצה בוויכוחים ובדיבייטינג לשם השגת ניצחון על היריב הרעיוני.
עם זאת, היא יכולה לשמש כדרך לבירור האמת, שכן ניתן להצביע בה על כשלים רעיוניים בדברי הדובר השני, כפי שתראינה שתי הדוגמאות הבאות:
אבי: עליך לכבד את דעותיו של גדי, שכן כל הדעות תקפות במידה שווה ולא ניתן להכחישן.
בני: מה לגבי דעתו של דוד?
(כאשר דוד מחזיק בדעה שיש בדיון קונצנזוס על אי-נכונותה).
אבי: אני מסכים שניתן להכחיש את דעתו של דוד.
בני: אם ניתן להכחיש את דעותיו של דוד, הרי שלא נכון שלא ניתן להכחיש אף דעה.
על כן, ניתן להכחיש את דעותיו של גדי, ואני יכול לעשות זאת עם נימוקים מספיקים.
דוגמה פשוטה יותר ללא צורך באזכור דעתו של דוד:
אני מכחיש דעתך וטוען שהיא שגויה.
לפי הטיעון שלך, דעה 1 תקפה כמו כל שאר הדעות.
מצד שני, הדעה שלך גם נוגדת וסותרת את 1, שכן היא ההפך הגמור ממנה.
מסקנות 2 ו־3 סותרות זו את זו, ולכן ההנחה הבסיסית שלך שגויה ופסולה.
דוגמאות נוספות להוכחה בדרך השלילה ניתן למצוא בדיוני דת ומדע.
בקרב דתיים לעיתים נשמעת הטענה כי במקרה של אמונה דתית שאי אפשר להפריכה, נטל ההוכחה עובר אל הספקן ועליו להוכיח שהאמונה לא נכונה.
טענות מסוג זה ניתן לצמצם עד לאבסורד.
כך, קנקן התה של ראסל הוא אנלוגיה שטבע הפילוסוף הבריטי ברטראנד ראסל, ונועדה לדחות את הרעיון כי יש משמעות לכך שאין אפשרות להפריך את קיומו של אלוהים.
כהמשך לדבריו של ראסל, צצו דתות פארודיות המשתמשות בהוכחה על דרך השלילה כדי להגחיך את הדתות.
כך קמו 'כנסיות' של מפלצת הספגטי המעופפת והחד-קרן הוורודה הבלתי נראית.
בדומה, נפוצה טענת יום חמישי האחרון הקוראת תיגר על הבריאתנות.
בריאתנים כגון פיליפ הנרי גוס והרב מנחם מנדל שניאורסון טענו כי הסימנים לקדמותו של היקום נוצרו עם בריאתו, והיקום רק נראה עתיק, בעוד הוא רק בן אלפי שנים בודדות.