tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת ה'תרצ"ח 1938 היגר עם משפחתו לקנדה והתמנה בשנת ה'תש"א 1940 לרב בית הכנסת "בית יהודה" בעיר ויניפג ויסד שם את ישיבת 'בית ישראל'.
כבר מצעירותו כתב ופרסם דברי ספרות ביידיש ודברי תורה בעברית.
בגיל עשרים כבר נדפסו סיפוריו הראשונים ביידיש באירופה ובאמריקה, ובעברית נדפסו בארץ ישראל.
יחד עם עיוני התורה שלו וסיפורי הילדים ברוח החסידות, נתן מאיר שורצמן מכוחו גם לסיפורי חייהם ותולדותיהם של רבנים גדולים.
על ספרו "מאיר עיני ישרים" הסכמות של רבנים רבים, בהם הרבנים יצחק אייזיק הלוי הרצוג, בן-ציון מאיר חי עוזיאל, משה אביגדור עמיאל, זלמן סורוצקין והאדמו"ר מגור רבי ישראל אלתר.
נפטר בויניפג, קנדה בכ"א בחשון ה'תשכ"ט, 12 בנובמבר 1968. גופתו הובאה לקבורה בהר המנוחות בירושלים ביום כ"ג חשון ה'תשכ"ט, 14 בנובמבר 1968.
מספריו ביידיש: 'היום-טובים שלנו', וויניפעג, 1946. 'הלהבה היהודית', (אש התמיד), וויניפעג, 1958. 'ליליאן', עם הקדמה מאת שרה שנירר, שעדלעץ (שדליץ), 1926, דער יידישער פלאם, וויניפעג - קנדה ה'תשי"ח 1958. ספריו של מאיר שורצמן מעוררים עניין עד היום בציבור החרדי, וספריו חוזרים ונדפסים גם היום.
אש תמיד, פרקים בתולדות החסידות ובתורתה, בני ברק, 1962.
ואלה תולדות הרבי הראשון מגור, עברית אלעזר ברוינר, ירושלים 1958.
דער יידישער פלאם, וויניפעג - קנדה ה'תשי"ח 1958
המאור הגדול : סיפור חייו של אבי שושלת גור בעל חידושי הרי"ם, הרב מאיר שוורצמן, עברית י.
ספר מאיר עיני ישרים : על חמישה חומשי תורה, ילקוט ...
והרבה מאמרים אשר חדשתי ודרשתי ...
מאיר בהרי"ם שווארצמאן, אשדוד, מכון זיכרון קדושי פולין, 1998.
נצנים, (ספר שירים), המרכז לספרות חרדית בארץ ישראל, 1945.
מאיר שוַרץ (28 בינואר 1926 – 12 בינואר 2022) היה בוטניקאי, פעיל העפלה וחוקר השואה.
מייסד עמותת "בית אשכנז" לחקר שואת יהודי גרמניה ולתיעוד הקהילות היהודיות שנחרבו בשואה.
כיהן כנשיא אגודת ההידרופוניקה הבינלאומית, וכנשיא אגודת מדענים שומרי תורה ובעל סמיכה לרבנות.
נולד בנירנברג שבגרמניה לאליעזר (לודוויג) ומיילא.
אביו אליעזר שעסק לפרנסתו כסוכן של מיכשור ליצירת יין, היה אחד ממנהיגי קהילת "עדת ישראל" בעיר, קצין בצבא גרמניה במלחמת העולם הראשונה וצאצא של הרב יהוסף שוורץ, חוקר ארץ ישראל, בעל הספרים "תבואות-שמש" ו"תבואות-הארץ".
אביו נרצח על ידי הנאצים (בשל יהדותו), עוד לפני המלחמה כאשר מאיר היה בן 12. אימו, ילידת בלאופלדן נפטרה בשנת 1939 מחוסר קבלת טיפול רפואי.
לשורץ היה אח בשם יוסף שנרצח באושוויץ.
מאיר חווה את ליל הבדולח וביתו ואחיו נפגעו בלילה זה, יחד עם עוד משפחה שהייתה בשכונתו שבנירנברג.
באוגוסט 1939 בגיל 13 עלה בגפו לארץ ישראל באמצעות עליית הנוער.
לאחר תקופה בפנימיית חורב בירושלים, הצטרף ב-1941 לחברת הנוער של קיבוץ חפץ חיים והיה למעשה מראשוני מקימיו.
בשלהי שנת 1946, גויס לפעילות במוסד לעלייה ב'.
במסגרתו היה אחראי להעלאת פליטי שואה מצרפת.
פיקד מטעם ההגנה על אחת מספינות הגירוש של אניית המעפילים אקסודוס (אושן וייגור) ושימש כמנהיג מחנה העקורים בפפנדורף.
בזמן מלחמת העצמאות שירת בהגנה והשתתף במלחמה בנגב, ובליווי שיירות לירושלים.
בשנת 1951 (התשי"ב) שהייתה שנת שמיטה, בעקבות המלצתו של בנימין מינץ, התחיל לחקור את שיטת גידול מים (הידרופוניקה) בקיבוץ חפץ חיים, כדי לתת פתרון הלכתי לחקלאות בשמיטה.
ב-1954 היה ממייסדי המכון לחקר החקלאות על פי התורה בקיבוץ חפץ חיים.
בשנים 1960–1967 כיהן כחוקר ראשי במכון לחקר הנגב בבאר שבע, במחלקה לגידולי מים.
ב-1965 עסק במחקר בשימוש בטיהור מי שופכין לגידול צמחים.
סיים את לימוד התואר הראשון (1968) והשני (1972) במדעי הטבע באוניברסיטת בר-אילן.
ב-1983 קיבל את הדוקטורט מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
תחום מחקרו היה בעמידות הצמח למלח, שנחשב כשינוי בתפיסה שהייתה עד אז.
בין השנים 1970–1978 הרצה באוניברסיטת בר-אילן במחלקות לתלמוד וביולוגיה.
באותה תקופה הוזמן מטעם האו"ם לבצע מחקר, ופרסם במסגרתו ספר חקלאות לארצות מתפתחות שתורגם לשלוש שפות.
הוא גם הצליח בבר-אילן להשפיע על ייסוד מחלקה ללימודי ארץ ישראל.
בשנים אלו גם ייסד את המחלקה למדעי הטבע במכללת ירושלים ועמד בראשה.
החל משנת 1973 כיהן כמפקח ארצי ללימודי הביולוגיה בישראל.
בין השנים 1978 ל-1984 עסק במחקר במחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית.
מאז 1984 עסק בריכוז מחקרים במרכז האקדמי לב בתחומי העניין שלו, והיה חבר בוועדה מפקחת של משרד החינוך בתוכניות לימודי ארץ ישראל (1988).
בשנת 1986 הקים את עמותת "בית אשכנז" לחקר שואת יהודי גרמניה, אותה ניהל עד שנת 2013.
היה נשוי למרים ואב לשבעה ילדים, וכן נכדים ונינים.
חתנו הוא הרב יהושע אידלשטיין מחכמי הקבלה בירושלים שהוציא את ספריו של הרב שלמה אלישיב לאור מחדש.
התגורר ברובע היהודי בירושלים מאז שחרורו במלחמת ששת הימים.
נפטר ב-12 בינואר 2022 ונקבר בירושלים.
שורץ התמקד במיוחד בהידרופוניקה, מכיוון שראה בתחום פתרון לגידולי שדה בשנת שמיטה.
את מחקריו עשה בהתייעצות בפן ההלכתי עם החזון איש והרב יוסף שלמה כהנמן שדרבנו לעניין.
שורץ הוציא מספר ספרים בנושא, שבין היתר תורגמו לאנגלית וקוריאנית, ופרסם כ-60 פרסומים מדעיים בנושא בכתבי עת מדעיים, (חלקם עם שותפים נוספים).
שימש כנשיא אגודת ההידרופוניקה הבינלאומית, כמומחה בתחום השתתף במשלחות מטעם ארגון המזון והחקלאות של האו"ם למדינות שונות.
בין היתר הוזמן כחבר במשלחת מדענים לשיפור החקלאות בסינגפור (1971), לעומאן והודו (1999), לפרו ואף לאיי בהאמה.
גם הוזמן לסוכנות החלל האמריקנית נאס"א, בה חקר היתכנות של גידול צמחים בחלל (1986).
במסגרת מחקריו קבע את המינון המדויק של 16 היסודות הדרושים לגידול צמח, ערער על הקביעה כי הצמח צריך חומר ממקור אורגני, וערער על המושג של קרקע לא פורייה, והצליח בכך לא רק לייתר את הצורך במחזור הזרעים, אלא למעשה להביא כל קרקע לפוריות, בהוספה של היסודות החסרים בהזנה מינרלית–כימית.
כמו כן פרסם מאמר העוסק בשימוש במי שופכין מטוהרים (1965), ואף ערער על הקביעה שלא ניתן לגדל צמחים במים מלוחים, והצליח להוכיח כי ניתן לגדל צמחים בסביבה מלוחה.
בשנת 1986 הקים בירושלים את עמותת "בית אשכנז", לחקר ושימור מורשת הקהילות היהודיות ובתי הכנסת באשכנז - גרמניה, אוסטריה, אלזס וחבל הסודטים שלפני השואה, מפעל אותו ניהל עד 2013. במלאכת איסוף דקדקנית נאספו כ-15,000 תמונות של בתי כנסת מתוך ה-19,000 שהיו ידועים.
ואף נאספו כ-50 תמונות של בתי כנסת שעלו באש בליל הבדולח, שצולמו למרות האיסור לצלם, חלקם בידי הנאצים עצמם.
במסגרת מחקריו, שבהם ניתנה לו גישה למסמכים גרמניים רשמיים, שהיו חסויים לציבור הרחב, הפריך את התוצאות הרשמיות שפרסמה ההנהגה הנאצית בהקשר של ליל הבדולח והיו חלק מספרי ההיסטוריה עד ימינו.
במסגרת פעילות העמותה הוצאו לאור שישה ספרים העוסקים בנושאים אלו.
מאיר שורץ היה יושב ראש עמותת צנטרה, איגוד יוצאי קהילות מרכז אירופה (ע"ר).
שורץ שאף לחדש את המנהגים הדתיים של 2,000 הקהילות היהודיות בגרמניה, שנשכחו בשל הכחדתן.
אחד מהם היה ניפוץ כוס החתונה על גבי אבן חופה ("חופה שטיין") שהיה קבוע על קיר חיצוני של בית הכנסת.
בהשפעתו נקבע לוח כזה בחצר בית הכנסת הגדול בירושלים.
מנהג נוסף היה חגיגת ההול-קרייש, שנועד לקבוע שמות יהודיים לבנות.
מנהג נוסף היה הווימפל – חגורה רחבה של ספר תורה שנתרמה לבית הכנסת בהגיע ילד לגיל שלוש, שעליה נרקמו שם הילד, תאריך לידתו ואיחולים טובים.
גידולי חצץ בישראל, משרד החקלאות, 1958.
הידרופוניקס, המכון לחקר החקלאות על פי התורה, 1960. (תורגם לאנגלית וקוריאנית)
מעפילי "אקסודוס 1947" : הסיפור האמיתי, (עורך: שמחה רז), ירושלים, בהוצאת המחבר, תשע"א-2011.
מצוות התלויות בארץ, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן
ישוב ארץ ישראל, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן
מנהגי ארץ ישראל, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן
הלוח העברי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן
צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1997)
אזרחות כבוד יקיר ירושלים תשס"א (2001)
מאיר שחר (נולד ב-1959) הוא פרופסור מן המניין בחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטת תל אביב.
מאיר שחר נולד בירושלים, הוא בנם של ההיסטוריונית וכלת פרס ישראל שולמית שחר ושל הסופר דוד שחר.
הוא סיים תואר ראשון בלימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית, למד סינית בטאיפיי שבטאיוואן, ובשנת 1992 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת הרווארד (Harvard University) בשפות ובתרבויות של מזרח אסיה.
בלימודי הדוקטורט שלו התמקד שחר בשני תחומים עיקריים: האחד היסטוריה של הספרות הסינית בהדרכת הסינולוג הדגול פטריק האנאן (Patrick Hanan) והשני היסטוריה של דתות סין.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בהשפעת רומנים מהמאות ה-16–17 על עיצוב עולם האלים הסיני.
שחר לימד כמרצה באוניברסיטה העברית, ומלמד משנת 1995 באוניברסיטת תל אביב.
הוא כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד, וכחוקר אורח באוניברסיטת אוקספורד, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, באוניברסיטת בייג'ינג, ובאקדמיה סיניקה (Academia Sinica) בטאיוון.
שחר שימש כראש החוג למזרח אסיה (בשנים 2004–2006), ועמד בראש מכון קונפוציוס באוניברסיטת תל אביב בין השנים 2007–2012. בשנים 2013–2014 משמש שחר כעמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית.
הוא ארגן ביחד עם ד"ר יעל בן-תור מהאוניברסיטה העברית קבוצת חוקרים בינלאומית העוסקת בחקר הבודהיזם הטנטרי.
בשנת 2002 זכה בפרס מיכאל ברונו מטעם יד הנדיב.
מאיר שחר נשוי לציירת נגה ג'אנג-חואי שחר, בעלת חברה המייצגת אמנים ותכשיטנים ישראלים בסין.
הם מתגוררים בתל אביב והורים ללוטאו ולדוד סואה-טאי.
מחקריו של שחר עוסקים בשלושה תחומים עיקריים: האחד הוא קשרי הגומלין שבין הספרות הסינית לדת הסינית, השני הוא ההיסטוריה (וההקשרים הדתיים) של אמנויות הלחימה הסיניות, והשלישי הוא השפעת התרבות ההודית על התרבות הסינית.
יחסי הגומלין שבין דת וספרות בסין
זהו ספרו הראשון של מאיר שחר והוא ראה אור בהוצאת אוניברסיטת הרווארד בשנת 1998. בספר זה חוקר שחר את תפקידם של רומנים מהמאות 17-16 בעיצוב עולם האלים הסיני.
הרומנים האלה השפיעו על כל השכבות החברתיות בסין המסורתית באשר הם שימשו בסיס לסיפורת שבעל פה ולהצגות תיאטרון, בו צפו גם השכבות החברתיות הנמוכות שלא ידעו קרוא וכתוב.
הספר עוסק בדמויות האלים הסיניים, במיוחד אלים שחורגים מהמוסכמות החברתיות.
שחר מתווה את ההיסטוריה של אחד האלים הסינים האהובים ביותר הלא הוא ג'י-דיין ("ג'י המשוגע").
העבודה שולבה במחקר שדה אנתרופולוגי בטיוואן.
בעבר נהגו החוקרים לטעון כי עולם האלים הסיני שיקף את הסדר החברתי של סין המסורתית, ואולם שחר הראה במחקריו כי אלים סינים רבים סטו ממוסכמותיה של החברה הסינית המסורתית וכך סיפקו למאמינים פיצוי על הסדר החברתי הקיים (ולעיתים אף שימשו כסמל, וסיפקו השראה בפועל למורדים שונים).
בהקשר זה ערך שחר ביחד עם פרופסור רוברט וולר (Robert Weller) מאוניברסיטת בוסטון את הספר:
Unruly Gods: Divinity and Society in China ("אלים פרועים: אלוהות וחברה בסין"), שראה אור ב-1996 בהוצאת אוניברסיטת הוואי.
ספרו העברי של שחר "הדת הסינית" (האוניברסיטה המשודרת, 1998) מציג לקורא העברי את ההיסטוריה של דתות סין, והוא יונק מספריו שראו אור בשפה האנגלית.
וו צ'נג-אן, קוף ודלעת הקסמים: אגדה סינית בציורים
ספר זה הוא תרגום של מספר פרקים מתוך יצירת המופת הסינית "המסע למערב", שנכתבה במאה השש-עשרה.
התרגום הוא מעשה ידיו של שחר, בעוד שרעייתו נגה ג'אנג-חואי איירה את הספר בציורים המשלבים את אומנות הדיו הסינית המסורתית עם טכניקות ציור מודרניות מערביות.
ההיסטוריה של אמנויות הלחימה הסיניות
ספרו זה של מאיר שחר ראה אור בשנת 2008 בהוצאת אוניברסיטת הוואי.
זהו הספר המדעי הראשון בשפה מערבית הדן בהיסטוריה של מנזר שאולין בפרט ובהתפתחות אמנויות הלחימה הסיניות בכלל.
הספר זכה לתהודה בינלאומית רחבה והוא ראה אור גם בשפות סינית, פורטוגזית, פולנית ואיטלקית.
בספרו טווה שחר את ההיסטוריה של המנזר הבודהיסטי המפורסם שאולין, סוקר את התפתחות אמנויות הלחימה שלו (כמו גם את התפתחותן של טכניקות לחימה סיניות אחרות דוגמת טאי ג'י-צואן) ודן בקשרים שבין אמנויות הלחימה הסיניות לבין המסורות הדתיות הסיניות השונות, ובכללן הבודהיזם, הדאואיזם, והדת העממית הסינית.
הספר מכסה תקופה של לא פחות מאלף-וחמש מאות שנה (מהמאה החמישית ועד ראשית המאה העשרים).
לצורך מחקרו השתמש שחר במגוון רחב של מקורות היסטוריים ואפיגרפיים, ובהם כתובות אבן שנחקקו על גבי אסטלות במנזר שאולין ונשתמרו עד היום.
שחר מתרגם כתובות אלה לאנגלית ודן בחשיבותן להבנת ההיסטוריה של אמנויות הלחימה.
בנוסף משתמש שחר בספרו במגוון רחב של תעודות היסטוריות וספרותיות כמו גם בממצאים של עבודת שדה אנתרופולוגית.
שחר מראה כי הנזירים לחמו כבר החל במאה השביעית שאז עזרו לקיסר לי שה-מין (Li Shimin), מייסד שושלת טאנג.
הוא סבור כי פעילותם הצבאית נבעה בין היתר מהצורך להגן על מנזרם ונכסיו החומריים הרבים.
שחר הגיע למסקנה, מתוך בדיקה של המקורות, כי ההתפתחות של אמנויות הלחימה במנזר קשורה הייתה בקשר הדוק לפולחנם של אלים לוחמים בודהיסטים.
אף על פי שהדת הבודהיסטית דוגלת בשלום ובאי-אלימות אנו מוצאים בה מגוון רחב של אלים לוחמים, אשר סיפקו הצדקה והרשאה אלוהית לאלימות.
החשוב שבין האלים האלה היה האל ההודי וג'ראפני, שהפך לאל הפטרון של מנזר שאולין.
שחר מראה כי בשלבים המוקדמים של התפתחות אמנויות הלחימה שלהם (ובפרט במהלך שושלת מינג (1644-1368) התמחו נזירי שאולין בלחימה במוט (Staff).
הוא דן בתפקידיו הפולחניים של המטה במסורת הבודהיסטית, ובתרומתו להתפתחות המוט ככלי נשקם של הנזירים.
בהקשר זה דן שחר גם בדמויותיהם של נזירים לוחמים בספרות היפה הסינית, ובהם הקוף-הלוחם סון וו-קונג (Sun Wukong), שכמוהו כנזירי שאולין התמחה בלחימה במוט.
שחר דן בספרו בהתפתחותן של אמנויות הלחימה הסיניות ביד ריקה (ללא נשק).
אומנויות אלה ידועות בסינית בשם הכללי צואן (Quan) (מילולית "אגרוף"), והן כוללות למשל את ה-טאי-ג'י-צואן, שינג-אי-צואן, ושאולין צואן.
לפי מחקרו של שחר אמנויות הלחימה ללא נשק (הן אלו שפותחו במנזר שאולין והן אלו שפותחו מחוצה לו) נוצרו במאות השש-עשרה והשבע עשרה.
המיתוס המקובל הוא שאומנויות אלה עתיקות הרבה יותר, אך שחר מנפץ מיתוס זה.
מתוך מחקרו של שחר עולה כי אמנויות הלחימה ביד ריקה יונקות מטכניקות התעמלות קדומות שפותחו בעיקר במסגרת הדת הדאואיסטית (וזאת אף על פי ששאולין הוא מנזר בודהיסטי).
במקור שמשו טכניקות אלה למטרות בריאות ושלמות רוחנית בלבד, ואולם במאות השש-עשרה והשבע עשרה הן שולבו עם טכניקות לחימה וכך נוצר השילוב אותו אנו מכירים כיום של טכניקות המשמשות בו-זמנית ללחימה, לבריאות, ולמטרות של טיפוח שלמות רוחנית.
שחר מראה בספרו כי המיתולוגיה המייחסת את אמנויות הלחימה הסיניות לקדושים בודהיסטים ודאואיסטים קדומים דוגמת בודהידהרמה וג'אנג סאן-פנג (Zhang Sanfeng) נוצרה אף היא במאות השש עשרה והשבע עשרה, דהיינו באותה התקופה שבה אומנויות אלה נולדו.
הוא טוען כי אחת הסיבות להתפתחותן של אמנויות הלחימה דווקא בשלהי מינג הייתה פריחתו של הסינקרטיזם הדתי, אשר אפשר למאמינים בודהיסטים דוגמת נזירי שאולין לעסוק בטכניקות התעמלות דאואיסטיות.
הספר עוסק גם ביחסים המשתנים של המנזר עם השלטון הסיני.
שושלות מסוימות דוגמת שושלת טאנג (907-618) ושושלת מינג (1644-1368) היו ידידותיות למנזר, שנזיריו לחמו בשורותיהן, בעוד ששושלת צ'ינג (1911-1644) חשדה במנזר וחששה שנזיריו יצטרפו למרידות עממיות כנגדה.
השפעת התרבות ההודית על סין
שחר חוקר את ההשפעה של התרבות ההודית על סין המסורתית מחד והאופן שבו תפשו הסינים את הודו מאידך.
הוא עוסק בעיקר בהשפעה של הבודהיזם הטנטרי (הבודהיזם האזוטרי) על סין, השפעה שהמחקר מיעט לעסוק בה.
אחד מביטויה הם אלים הודיים שאומצו על ידי הבודהיזם הטנטרי, הועברו על ידו לסין, וזכו בה להצלחה רבה.
שחר הראה שרבים הם האלים ההודים מהווים – בזכות הבודהיזם הטנטרי – מושא לפולחן בסין.
ביחד עם ג'ון קישניק מאוניברסיטת סטנפורד, ערך שחר ספר העוסק בהשפעת התרבות ההודית על סין, כמו גם האופנים השונים בהם דמיינו הסינים את הודו.
הספר ראה אור בהוצאת אוניברסיטת פנסילבניה.
האל האדיפלי נֶה-גַ'ה ומקורותיו ההודיים
שחר חזר בשנים האחרונות לחקר ההיסטוריה של האלים הסינים, והוא עוסק כעת בעיקר בחקר ההיסטוריה של האל האדיפלי הסיני נֶה-גַ'ה (Nezha), ספרו בנושא (Oedipal God: The Chinese Nezha and his Indian Origins) עתיד לראות אור בהוצאת אוניברסיטת הוואי.
לפי המיתוס ניסה האל נה-ג'ה לרצוח את אביו.
ההיסטוריה של נה-ג'ה חושפת אם כן מתחים בתוך המשפחה הסינית אשר ערכי כיבוד האבות הקונפוציאני ניסו לטשטש.
האל נה-ג'ה עשוי להוכיח כי התאוריה הפרוידיאנית של תסביך אדיפוס ישימה לתרבות הסינית.
ספרו של שחר בוחן גם את מקורותיו ההודיים של אל סיני זה.
האל נה-ג'ה היה בתחילה דמות במיתולוגיה ההודית ששמה נַלַקוּבַּרַה.
שחר חוקר כיום את החשיבות שהייתה לסוסים, לפרדות, ולחמורים בתחבורה, בחקלאות, ובצבא הסיני (בפרט בצפון סין).
חשיבות זו היא הרקע האקולוגי לפולחן שהיה נפוץ בסין הקיסרית של האל הפטרון של בעלי החיים הסוסיים – אל שקרוי היה "מלך הסוסים".
העבודה משולבת במחקר שדה אנתרופולוגי בצפון סין.
הדת הסינית, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, תשנ"ח 1998.
קוו צ'נג-אן (המאה השש-עשרה), קוף ודלעת הקסמים: אגדה סינית בציורים, ציירה: נגה ג'אנג שחר, תרגם מסינית ועיבד מאיר שחר, עם עובד, 2008.
שאולין - היסטוריה, דת ואמנויות הלחימה הסיניות, תרגם דורון מגן, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2022.
הרב מאיר בן יעקב הכהן שיף (נודע בכינוי מהר"ם שיף; ה'שס"ה, 1605 – כ"א באדר ה'ת"א, 2 במרץ 1641) היה ראש ישיבה, דיין, פוסק, ופרשן תלמוד בגרמניה.
חיבורו הידוע ביותר הוא "חידושי מהר"ם שיף" המודפסים בסוף חלק ממסכתות התלמוד הבבלי בדפוס האלמנה והאחים ראם.
נולד לרבי יעקב הכהן שיף, ראש ישיבה וראב"ד (ראש הדיינים) בפרנקפורט דמיין (נפטר בי"ח בכסלו ה'תט"ו), ולגוטל.
על תאריך לידתו יש מסורות חולקות, אך נראה שנולד בשנת 1608. בשנת 1622 התמנה לרב וראש ישיבה בפולדה, שם יצא שמו ברחבי אירופה ומאות תלמידים למדו בישיבתו.
לפני מותו נתמנה לכהן כרבה של פראג, אך נפטר בפתאומיות בגיל צעיר, במוצאי שבת, כ"א באדר ה'ת"א, בחיי אביו.
הוא הותיר בן יחיד, שנפטר ללא צאצאים בג' בתמוז ה'תי"ב, ובת.
הייתה תקופה שמשום מה המהר"ם שיף לא היה בקשר עם תלמידיו.
"חידושי מהר"ם שיף" הם תמצית משיעוריו על התלמוד שמסר לבני תלמידי הישיבה, ושרידיהם הם חידושיו שנדפסו על חלק מ-11 מסכתות בתלמוד בבלי.
נראה שהוא נהג לעיין בכל המסכת בהתאם להספק התלמידים שלמדו אותה, אך כאשר היו מניעות ולא יכל לעיין כראוי הוא המשיך עם התלמידים ו"דילג" על הסוגיה.
כתב היד ועוד רבים מחיבוריו נשמרו בכתב יד בפרנקפורט, אך התבלו עם השנים ונשרפו בשרפה הגדולה שפרצה שם בכ"ד בטבת ה'תע"א, לכן לעיתים קרובות החידושים חסרים כמה דפים.
כיום המסכתות שנדפסו עליהם או על חלקם החידושים: ביצה, מגילה, כתובות, גיטין, בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא, סנהדרין, חולין וזבחים.
סגנון החידושים מעט שונה ממסכת למסכת: למשל בגיטין הדיבורים-המתחילים יותר נקודתיים (מבררים נקודות ולא את כל מהלך הסוגיה) וקצרים, לעומת זאת בכתובות הדיבורים ארוכים, ולעיתים מבררים מהלך של סוגיה שלמה על פי מספר שיטות.
לעיתים המהר"ם שיף אף מסביר פשט של קטע לא מובן ללומד בגמרא או בתוספות.
מכיוון שחידושיו וחידושי המהרש"א עוסקים בסגנון דומה, פעמים רבות ניתן למצוא ל"ויש ליישב" (דהיינו קושייה ללא תירוץ) של המהרש"א תירוץ בחידושי המהר"ם שיף.
בניגוד לשלושת המחדשים הנ"ל, שכאשר תוספות דוחים את רש"י הם רואים את תוספות כהשיטה המובילה בסוגיה, המהר"ם שיף מרבה להעמיד את שיטת רש"י ולהסביר למה רש"י לא סבר כתוס' ולמה תוס' לא סבר כרש"י (כפי הנהוג היום בעקבות הפני יהושע והמגיני שלמה לתרץ את רש"י).
המהר"ם שיף מזכיר את חידושי המהר"ם והמהרש"א ובדרך כלל מקבל את דבריהם, אך מתייחס בביקורת רבה לחידושיו ובעיקר להגהותיו של המהרש"ל גם בחכמת שלמה וגם בים של שלמה.
לעיתים מכנה את המהרש"א והמהרש"ל בתואר מוהר"ש, כשכאשר הכוונה למהרש"א בדרך כלל ישנה ברכת החיים (), והמהר"ם, איתו הוא עמד בקשר מוזכר במסכת ביצה בברכת המתים, ובמסכת בבא מציעא בברכת החיים.
בחידושיו, (בעיקר על כתובות) המהר"ם שיף מכניס הרבה מהוואי הישיבה, ולכן החידושים קרובים יותר לשיטת הפלפול והחילוקים.
ישנם עיסוקים רבים בסברות המקשן והתרצן (כלומר בכל שאלה ותירוץ, התמקדות בהתקדמות המהלך הכולל.
כאשר המקשה חוזר ומקשה על התרצן את אותה שאלה, יש לומר שהתרצן לא הבין דברי המקשן וכדומה).
בניגוד לשאר חידושי ההלכות שנכתבו בזמנו שמתייחסים רק לרש"י או לתוספות, המהר"ם שיף מזכיר באורח קבע ראשונים רבים ומסביר את כל מהלך הסוגיה על פי שיטתם, ולעיתים מפנה או מציין אף לבעלי דורו כגון המהר"ם, מהרש"א, מהרש"ל, תויו"ט וסמ"ע.
כמו כן הוא מרבה להפנות לחיבורים הלכתיים אך לא לשולחן ערוך עצמו אלא בעיקר לרי"ף, ר"ן, רא"ש, בית יוסף או סמ"ע.
למרות השם "חידושי הלכות", ניתן למצוא התייחסויות קצרות אף לאגדות אך לא בסגנון חידושי האגדות של המהרש"א החושף את המשמעות האלגורית.
פעמיים המהר"ם שיף מזכיר את ספר הזוהר.
לעיתים בדרוש שבסוף המסכת הוא מוכיח את בני מקומו על עבירות שבידיהם.
הבנת חידוש במהר"ם שיף נחשבת בעולם הישיבות למשימה לא פשוטה והיו מגדולי ישראל שהצטדקו על אי הבנת דבריו.
בכמה מקומות הוא נחשב כסמל לחריפות ומי שבקיא ומבין את דבריו נחשב לשם דבר.
הרב מאיר מאזוז ייחס ליהודים שכל חריף בעקבות לימוד המהר"ם שיף.
בעקבות הסגנון הקשה, דבריו הקצרים ושיטת הלימוד המסובכת, פחות ממאה שנה אחר צאת החידושים כבר יצא עליו "ביאור" בידי הרב מרדכי מארדוש מפוריצק, שנדפס יחד עם החידושים בכל ההוצאות, תופעה נדירה לחיבורים מן התקופה ההיא.
בשנים האחרונות יצאו "מהר"ם שיף המבואר" על חלק מכתובות בידי הרב יעקב יצחק גורדון, וחידושי הלכות מהר"ם שיף על גיטין עם פירוש וחידושים בידי הרב שמעון שלמה שלזינגר.
מאיר רוטנברג (1895 – נובמבר 1992) היה בלשן עברי, חוקר מקרא ופרשן תנ"ך.
מאיר רוטנברג נולד למשפחה חרדית אדוקה בעיירה רימנוב שבגליציה, שהייתה אז בממלכה האוסטרו-הונגרית.
אף שאביו ביקש שילמד רק לימודי קודש ורצה שיהיה לרב, בחר הילד רוטנברג ללמוד גם לימודים כלליים וקרא הרבה בחשאי.
לאחר מות אביו הוא התמסר ללימודים כלליים, ובגיל צעיר כבר הציע דרכים חדשות להוראת המתמטיקה, שאומצו ב.
מאיר רוטנברג למד מקטנות מספר שפות: עברית ויידיש, פולנית וגרמנית וגילה כישרון בלשני יוצא דופן.
מאיר רוטנברג החל את דרכו כמורה לעברית.
לאחר נישואיו ניסה את כוחו במסחר אך נכשל ואיבד את רכושו.
במקביל לעבודות שונות בהם עבד הוא עסק בלימוד התנ"ך ואף שלח מספר מאמרים לעיתון דבר בארץ ישראל, וזכה על פירושיו לדמי סופרים ולשבחים.
בעת מלחמת העולם השנייה נמלט עם משפחתו הקטנה לברית המועצות, ושם גלה לסיביר.
בגלל מחלה בכיב התריסריון הוא קיבל פטור מעבודה וניצל את זמנו ללימוד תנ"ך בספר של נביאים אחרונים וכתובים עם תרגום לגרמנית וללא פירושים נוספים שקנה מאחד הגולים האחרים.
בהיעדר כל ספרים אחרים הוא נאלץ ללמוד ולבאר את כל הכתובים לבדו ללא עזרה של מפרשים אחרים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה עבר למחנה פליטים באירופה בה המשיך במחקריו בתנ"ך ויכל לבדוק את רעיונותיו אל מול ספרי הפרשנים.
בסוף 1948 עלה לארץ ישראל וביקש להשיג תמיכה להמשך מחקריו לתנ"ך.
אולם למרות המלצות שקיבל מקאסוטו, אפשטיין ומאיר מדן לא הצליח לזכות במלגה והוא נאלץ להתמסר לעבודה כעורך לשוני בכתב עת של המכון לפריון העבודה והייצור - "המפעל".
לאחר כתשע וחצי שנים הוא חלה שוב, עבר ניתוח בכיב התריסריון ואושפז במשך שבעה חודשים בבית חולים השרון בפתח תקווה.
בעקבות זאת יצא לפנסיה ויכל להתמסר למחקרי התנ"ך שלו.
הוא פרסום מאמרים בלשוננו וזכה בפרס זלצמן של האקדמיה ללשון העברית.
החל ממאי 1970 הוא קיבל תמיכה מ"קרן ישראל מץ" בניו יורק אשר מימנה את הוצאת ספריו.
בשנת 1979 יצא לאור ספרו הראשון, ובו הביא את פירות מחקרו על "כללי תחביר נעלמים" בטקסט המקראי.
רוטנברג הוכר בישראל כחוקר מקורי וחשוב, חרף היותו אוטודידקט.
פרסומיו עשו לו שם, והוא זכה לכיבודים ולפרסים, בעיקר ב.
חרף מחלותיו, זכה מאיר רוטנברג להאריך ימים, ולראות את עבודותיו נדפסות ומתפרסמות.
הוא נפטר בגיל 97. לאחר מותו, בשנת 2007, הוציא לאור בנו, יוסף רותם, את ספרו האחרון "כי טובים דודיך מיין", על ספר "שיר השירים".
הוא נפטר בגיל 97 ונקבר בבית העלמין הדרום.
רוטנברג טען במחקריו שמבחינת פסוקי המקרא ניתן להסיק 30 כללי תחביר ששמשו את כותבי התנ"ך אך לא היו מוכרים בתקופות מאוחרות יותר.
חלק מכללי תחביר אלו כוללים השמטת מילים אשר נראו לכותב כמובנים מאליהם, אך בתקופות מאוחרות יותר הביאו לכך שהפסוקים היו קשים להבנה.
לגבי מגילת שיר השירים טען רוטנברג שהיא מתארת נערה שנחטפה להרמון המלך מעין גדי.
כי טובים דודיך מיין, פירוש מקורי לשיר השירים, הוצאת כרמל ירושלים 2007, יצא בעריכת בנו יוסף רותם.
הוראות מעניינות לביטויים מקראיים, רשפים תל אביב, תשמ"ז 1987.
כללי תחביר נעלמים של לשון המקרא, הקדמה מאיר מדן, אחרית דבר משה ויינפלד, רשפים, תל אביב, תשל"ט 1979.
הפתגמים שבספר משלי: פירוש חדש לששים פתגמים, רשפים, תל אביב, תשמ"ד 1983.
אפרים מאיר רובינשטיין (נולד ב-25 בנובמבר 1972, י"ט בכסלו ה'תשל"ג) הוא ראש עיריית ביתר עילית מאז 2007. הוא משמש כיושב ראש פורום הרשויות החרדיות בישראל.
רובינשטיין נולד בירושלים ליהושע דוב ולחנה שרה רובינשטיין, משפחה מחסידות ברסלב, וגדל בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים.
למד בישיבת ברסלב בבני ברק.
נישא לדבורה, ולאחר נישואיו למד מספר שנים בכולל של חסידות ברסלב בירושלים.
בשנת 1995 נבחר לחבר עיריית ביתר עילית מטעם שלומי אמונים של אגודת ישראל, כאשר לדבריו הוא הוצב במקום האחרון ברשימה באופן סמלי, ללא כוונה ממשית להתמודד.
בהמשך מונה לסגן ראש העירייה, ושימש בתפקידים שונים כממלא מקום ראש העירייה ויו"ר ועדות שונות בעירייה.
במקביל שימש כמזכיר החברה לשיקום ופיתוח הרובע היהודי.
בבחירות לעיריית ביתר בשנת 2007 התמודד רובינשטיין על ראשות העיר מול ראש העירייה המכהן יצחק פינדרוס, ונבחר ברוב של 60% לאחר מערכת בחירות סוערת.
סיעתו, סיעת ש"ח, שהורכבה ממפלגת ש"ס ומרוב הציבור החסידי, זכתה בתשעה מתוך 15 המושבים במועצת העיר.
רובינשטיין לא התמודד במסגרת הסיעה, ולפיכך נחשב על פי חוק לחבר נוסף במועצת העיר.
הסיעה שבראשותו איחדה את מפלגת ש"ס ואת מרבית החסידויות בעיר.
מנגד, תמכו בפינדרוס מפלגת דגל התורה, קהילות בויאן וויז'ניץ והרב פנחס בונקר, מרבני ברסלב בביתר.
בבחירות ב-2013 נבחר רובינשטיין בשנית לראשות עיריית ביתר עילית.
מולו התמודדו שני נציגים מקומיים: חיים ויסברג (13%) ומנחם זיידה (13%).
בקדנציה זו, עמד רובינשטיין בראש סיעת "גש"ס", שאיחדה את רוב הזרמים והפלגים בעיר - ספרדים, חסידים, ליטאים ומושב אחד שוריין לנציג תנועת טוב המזוהה עם המפלגה ההיסטורית פועלי אגודת ישראל.
הסיעה זכתה ב-12 מתוך 15 המושבים במועצת העיר.
בינואר 2014 נבחר רובינשטיין ליו"ר פורום הרשויות החרדיות.
בבחירות ב-2018 נבחר רובינשטיין בשלישית לראשות העירייה.
רובינשטיין זוהה עם "אגודת ישראל ביתר", שרצה בקדנציה זו עצמאית לאחר פירוק סיעת גש"ס וזכתה לשישה מושבים במועצת העירייה, אך בפועל התמודד בראשות רשימה פיקטיבית בשם "ביתר מאוחדת" על מנת לזכות בחבר מועצה נוסף, כפי שעשה ב-2007. רובינשטיין זכה ב-73.69% מהקולות מול 3 מתמודדים אחרים.
במרץ 2023 קרא רובינשטיין, בניגוד לחוק, שלא להעלות ערבים לאוטובוסים בביתר עילית.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל שנערכו בפברואר 2024, שגם בהם התמודד בראש הרשימה הפיקטיבית "ביתר מאוחדת", את מועמד ש"ס לראשות העיר חננאל שם-טוב ברוב של 66.1%.
רובינשטיין חשוד בעסקת שוחד שבמסגרתה התחייב לשלם 800 אלף שקלים מכספי העירייה בתמורה להסרת מועמדותו של מתמודד לראשות עיריית צפת.
בספטמבר 2022 פורסם כי התיק צפוי להסגר בלי שיחקר.
בנוסף, לפי תחקיר הארץ, רובינשטיין דרש שוחד בסך חצי מיליון שקלים ממנהלי מוסדות בעירו על מנת לממן את קמפיין הבחירות שלו בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018, חשד שנחקר על ידי משטרת ישראל.
בספטמבר 2019 הגיש המשרד להגנת הסביבה כתב אישום נגד רובינשטיין עקב הזנחת הטיפול במערכת המים והשופכין בעיר.
בנובמבר 2021 נעצר בחשד למעורבותו ברצח אברהם אדרי ב-1990, בהיותו קטין כבן 17. על פי החשד רובינשטיין התחפש לאישה בשביל לפתות את אדרי, וכן נהג ברכב שהוביל את אדרי לזירת הרצח.
הוא שוחרר לאחר שלושה שבועות בחודש דצמבר 2021 כיוון שחלה התיישנות על עבירת החטיפה שבה נחשד.
נכון לאוקטובר 2025 טרם התקבלה החלטה האם להגיש כתב אישום בעניינו.
מאיר רוטברג (21 בינואר 1887 – 2 באוגוסט 1951) היה איש העלייה השנייה, מייסד המשביר המרכזי ומנהלו הראשון ומבכירי ההגנה.
נולד בוויניצה שבאוקראינה (כ-260 ק"מ מהבירה קייב) למשפחה יהודית מסורתית.
עוד בנעוריו השתתף בפעילות ציונית וב-1905 עלה לארץ ישראל.
בארץ עבד כפועל חקלאי במושבות ראשון לציון, פתח תקווה, גדרה, רחובות, ואדי חנין (נס ציונה) ובמקומות נוספים.
בניגוד לרבים מבני העלייה השנייה הסתגל היטב לחיי העבודה ולתנאים עד כי כונה "מלך המעדר".
בשנת 1909 היה חבר בגרעין הראשון של קבוצת כנרת שהתרכז בחוות כנרת לצד בן ציון ישראלי ונח נפתולסקי, שכונו יחדיו "שלישיית יחד".
הם התגוררו (יחד עם מנחם שמואלביץ (ממש"י) ופועלים נוספים) בבית המוטור שם עסקו בעבודה ובשמירה.
עקב סכסוכים שהתגלעו בינם ובין מנהל הפעילות החקלאית בחווה, האגרונום משה ברמן, נאלצו לעזוב ועברו לעבוד בסג'רה ובמסחה.
בד בבד עם העבודה החקלאית עסק רוטברג בפעילות ארגונית ופוליטית והיה מבין ראשוני מפלגת הפועל הצעיר, לאחר זמן עבר לתנועת הבלתי מפלגתיים והיה ממארגני הוועידה הראשונה של "הסתדרות פועלי יהודה" (אחת משלוש הסתדרויות הפועלים מהן נוצרה ההסתדרות הכללית) ומפעיליה המרכזיים.
בשנת 1913 נשלח כציר מטעם "הפועל הצעיר" לקונגרס הציוני ה-11 בווינה.
עם חזרתו לארץ, בנמל אודסה, הכיר נערה יהודייה צעירה בשם חיה שנסעה עמו באנייה כעולה חדשה, והשניים התחתנו בארץ.
חיה ליוותה את מאיר ברוב תחנות חייו ואף הייתה בעצמה פעילה בתחומי ההתיישבות וקליטת העלייה.
בשנים 1913–1915 היה חבר בקבוצה לכיבוש אדמה (קבוצת חלוץ של מתיישבים שנועדה לקבוע את עובדת הבעלות היהודית על השטח ולהכשיר את התנאים להתיישבות) בכפר אוריה (1913) שעלתה לבסוף על הקרקע בקלנדיה (עטרות) וב-1915 היה אחראי על קבוצה שעלתה לדילב קריית ענבים.
בשנת 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, שב לכנרת ועמד על המצב הכלכלי הנורא.
המחסור בחומרי גלם ומוצרי יסוד גרם לעליית מחירים ויצר תופעות של ספסרות במזון ובחומרי גלם כגון זרעים לחקלאות.
לפיכך, ובהשראת יוסף המקראי, פנו הוא וברל כצנלסון להסתדרות הציונית בהצעה להקים מחסני מזון שירכשו בסיטונאות וימכרו לצרכנים בלא רווח וכך יצילו את מפעל ההתיישבות שעמד לפני קריסה.
הצעתו התקבלה וכך הוקם המשביר המרכזי שמאיר רוטברג היה למנהלו הראשון.
על אף שב-1919 היה מבין התומכים בהקמת מפלגת אחדות העבודה ואף פרש עקב כך מ'הפועל הצעיר' לא הצטרף לבסוף ל"אחדות העבודה".
היה מיוזמי הקמת הסתדרות העובדים הכללית ב-1920 כנציג הסתדרות פועלי יהודה.
בשנת 1925, עקב חוסר הסדר והבעייתיות שבניהול המשביר המרכזי שניסה לפעול במספר תחומים ללא תיאום ונקלע לקשיים, הודח רוטברג מהנהלת הארגון.
רוטברג בחר להצטרף לקואופרטיב 'נמליט' בחיפה וחזר לעסוק בעבודה פיזית בנמל.
עוד בשנות ה-20 היה רוטברג פעיל בהגנה ואף היה נוכח בהקמתה.
במסגרת פעילות במשביר, ריכז גם פעילות רכש של נשק והבאתו לארץ.
בשנים 1929–1940 היה חבר המפקדה הארצית של ההגנה מטעם ההסתדרות (יחד עם ה"גיסים" אליהו גולומב, דב הוז ושאול אביגור) והיה ממונה על אזור חיפה והצפון ועל שיתוף הפעולה עם "תעש".
בשנת 1932 יזם קורס ארצי למפקדי יישובים כפריים.
רוטברג נהג להקדיש להגנה מזמן הפנאי שלו, לאחר יום של עבודה פיזית.
בשנת 1936, עקב פרוץ המרד הערבי הגדול וההחמרה שחלה במצב הביטחוני, התגייס לפעילות מלאה בהגנה.
בשנת 1940 הודח ממרכז הארגון עקב חילוקי דעות.
בשנת 1940, זמן קצר לאחר שהודח ממרכז ההגנה, נפגע קשה בתאונת דרכים ונותר משותק עד מותו, 11 שנים מאוחר יותר.
רוטברג נפטר בעין חרוד, שם גם נערכה הלווייתו וכן התגוררה אלמנתו חיה עד מותה ב-1982.
על שמו רחובות בחיפה ובגבעתיים.
רבי מאיר בן רבי יצחק ש"ץ נהוראי, המכונה "בעל האקדמות", חי בוורמייזא במחצית השנייה של המאה ה-11. שם שימש כשליח ציבור ומכאן התוספת לשמו "ש"צ" (ראשי תיבות של 'שליח ציבור').
כחזן, בימים ההם, לא הסתפק בתפילה לפני העמוד, אלא אף חיבר פיוטים, אשר רבים מהם הפכו לחלק בלתי נפרד מן התפילה עד ימינו.
החשוב בפיוטיו והידוע שבהם הוא הפיוט "אקדמות" הנקרא בחג השבועות.
רבי מאיר משלב בפיוטיו דברי הלכה ואגדה מן המשנה, הבבלי, הספרא, ויקרא רבה, מדרש תהילים, שיר השירים זוטא, ועוד מקורות.
רבי מאיר ניכר בהקפדה המדויקת על משקל התיבות, בחריזה המושלמת בשני עיצורי שורש לפחות, ובחריזות הפנימיות התכופות.
בפיוטיו המאוחרים ניכרת גישה חופשית יותר, כנראה בהשפעת הפייטנות הספרדית, שהגיעה לאשכנז (גרמניה) דרך צרפת.
רבי מאיר ש"ץ הוא אחד משני הפייטנים האשכנזים היחידים שחיברו קרובות לחזרת הש"ץ, והיחיד שחיבר קרובות מסוג שבעתא, לתפילת מוסף של שבת זכור ושבת פרה.
התחינה נאמרת בסליחות לערב ראש השנה בכל מנהגי האשכנזים, ומתארת את מעשה קרבן התמיד שבכל יום.
פיוט זה מוכיח, שבזמנו של ר' מאיר ש"ץ, נאמרו הסליחות בשעות הבוקר המוקדמות, ולא בלילה.
החידוש בפיוט זה הוא, שרבי מאיר כתבו במשקל ספרדי.
מאז החרו החזיקו אחריו פייטני אשכנז, וכתבו גם הם פיוטים במשקל ספרדי.
פיוט זה נהגו לאמרו במנהג וורמייזא ביום האחרון של פסח, ולפי מנהג פולין אומרים אותו בתור יוצר לשבת הראשונה לאחר חג הפסח.
פיוט זה נהגו לאמרו בוורמייזא ביום שני של שבועות, ולפי מנהג פולין הוא נאמר ביוצר לשבת אחרי שבועות.
יוצר "את שם" וזולת "אזכרה מקדם פלאך"
נאמר במנהג המערבי בשבת חול המועד סוכות, ובמנהג המזרחי בשבת שבין יום כיפור לסוכות.
מערבית "ליל שמורים אור ישראל קדוש איומה כנדגלות" עם הביכור "אור יום הנף"
הפיוט נאמר בשני מנהגי אשכנז בחוץ לארץ בליל יום טוב שני של פסח, ליל קצירת העומר בבית המקדש.
בחלקו הראשון של המערבית, הפיוט דן בדברים שקראו בליל שמורים.
בחלקו השני (פיוט הארוך לברכת השכיבנו) מתאר ר' מאיר את טקס קצירת העומר, הכנת העומר והנפתו ביום ט"ז בניסן בירושלים.
בנוסף הוא משלב דברי אגדה רבים העוסקים במעלתו ובמטרתו של העומר.
סיום הפיוט הוא שיר הלל לירושלים, וברכה לכל הציבור שיזכו לראות בבנין בית המקדש.
חלק מיצירתיותו של הפייטן ביצירה זו הוא הדגשת המורכבות של יום טוב שני של גלויות: חלקו הראשון דן ב"ליל שמורים", דהיינו ט"ו בניסן, וחלקו השני דן בקצירת העומר שהיה דווקא בט"ז בניסן.
קרובה למוסף של שבת זכור.
מופיעה במחזור אמסטרדם ובתקופה קדומה נהגה כנראה במנהג קולוניה.
מודפסת בסדור אוצר התפילות, ובטעות ייחסו אותה שם לר' אלעזר הקליר.
קרובה למוסף של שבת פרה.
יוצר "אילת השחר" וזולת "אמונתך אמיתי רבה" לשבת ראש חודש
היוצר נשמר במנהג אשכנז המזרחי, והזולת בשני המנהגים.
יוצר "ארוממך אל חי" וזולת "אמת משל היה" לשבת נחמו
היוצר נשמר במנהג אשכנז המערבי, והזולת בשני המנהגים.
רבי מאיר ש"ץ הוזכר מספר פעמים בספרי הראשונים כגון התוספות במסכת ראש השנה (יא א).
רש"י, אשר למד בישיבה בוורמייזא שם היה רבי מאיר שליח ציבור, בתשובותיו, מביא ראיה במקומות בהם היה ספק בנוסח התפילה, מהנוסחאות אשר שמע מפי ר' מאיר.
בכל המקומות האלה רש"י מזכיר את רבי מאיר בכבוד גדול.
בסדורו (ה' ר"ה) הוא כותב: "ושמעתי מפי אותו צדיק ר' מאיר ב"ר יצחק".
בשבולי הלקט (ס' ר"צ) יש בתשובת רש"י: "ושמעתי מפי אותו צדיק ר' מאיר ב"ר יצחק זצ"ל".
במחזור ויטרי ס' קנ"ה הוא כותב: "ר' מאיר ב"ר יצחק ש"ץ מורמישה דקדק, שצריך לאמר "עלינו ועל כל עמו ישראל".
בכתבי יד נאמר עליו: "ו על פי הגדות והלכות ודינין כמותו".
אגדה עממית, שלה גרסאות שונות, מספרת על שליח שנשלח ממקום מושבם של עשרת השבטים שמעבר לנהר סמבטיון, הנהר הזורק אבנים בכל ימות החול, כדי לגייס יהודי שיילחם בכומר באשכנז, שהרג בכישופו יהודים.
רבי מאיר עבר את הנהר בשבת משום פקוח-נפש, ולא היה רשאי לשוב למקומו בשבת, על-כן נשאר ושם נטמן.
לפי גרסה אחרת, מטרת המסע שלו הייתה הפוכה, לסייע ליהודים מעבר לסמבטיון שסבלו מרדיפות.
הרב יהודה לייב פישמן מימון משער שאגדות מסוג זה התבססו על מציאות כלשהי, ולפיכך מתאר אפשרות של מאורע שאינו קשור כלל לסמבטיון: אחד מן הכמרים באשכנז, שהיה שונא ישראל השתדל להביא את דיבתם רעה, ולהלשין עליהם לפני המלך.
הכומר דרש מאת היהודים, כי יבואו להתווכח עמו בפני המלך, בענייני האמונה.
היהודים בקשו מאת המלך לתת להם ארכה כדי שיספיקו להביא אחד מחכמי ישראל המובהקים שידע מה להשיב לכומר.
הם הביאו ממרחק את הרב רבי מאיר בר' יצחק, והוא הצליח בחכמתו, לנצח את הכומר ולהציל את היהודים, ועל-אודות הנס הזה, נתחברה מגילה מיוחדת, שהיו קוראים אותה בחג השבועות.
רבי מאיר חי ופעל בוורמייזא, אך אין עדות ברורה לכך שאכן נולד בעיר זאת.
לפי הרשימות ההיסטוריות בעיר, ובספר הזכרת נשמות של יהדות וורמייזא מוזכר רבי מאיר, וכך כתוב: "רבנו מאיר בר יצחק שליח צבור שתיקן שבחות למקום" ויש להניח כי אם בקהילת וורמייזא נהגו להזכיר את נשמתו, הרי שנקבר בוורמייזא .
אבל בכל זאת ישנה מסורת עממית, האומרת, כי רבי מאיר בר' יצחק בעל ה"אקדמות" בא לעיר לובלין שבפולניה ושם מקום מנוחתו.
ישנה גם השערה עממית אחרת, כי רבי מאיר בעל הנס הקבור בטבריה, זהו רבי מאיר בעל "האקדמות", שלפי האגדה המסורתית היה מלומד בנסים.
אבל אין זו יותר מהשערה עממית.
מסורת נוספת היא כי בעל האקדמות, אכן נקבר בארץ ישראל, וקברו נמצא ביישוב הערבי ג'יש (גוש חלב).
בנו רבי יצחק נהרג בטבח בוורמייזא במהלך גזירות תתנ"ו.
בילדותו התגורר בנשר בה עברו עליו ימי ילדותו ונעוריו.
בתקופת ילדותו הייתה נשר שכונת פועלים ליד בית החרושת נשר.
בשנת 1951 עזב את נשר ועבר להתגורר בחיפה.
בגיל 14 החל לעבוד במקביל ללימודיו.
בעת שירותו הצבאי שימש כסמל מחלקת חרמ"ש.
את כתיבתו החל בצעירותו, כתב בעיקר שירים.
מאיר ריבקין מרבה להזכיר בספריו את עיר ילדותו ונעוריו נשר.
אחותו מלכה מיכאל (ריבקין) כתבה את הספר קטיה אשר עוסק גם הוא בהווי של שכונת פועלים.
בין ספריו וליבה נקרע לגזרים בהוצאת אסטרולוג, 2004. הספר מספר על ילד בשם רובי אשר הוא בן דמותו של מאיר ריבקין.
בהיותו בן ארבע עשרה, בעיצומה של מלחמת 1948, נכנס ליישוב ערבי סמוך לשכונת מגוריו, מוצא כי תושביו נמלטו, נפוצו כפליטים לכל עבר, באחד הבתים הנטושים הוא מגלה ארגז כלי - עבודה של סנדלר ומביאו הביתה כשלל.
ספרו השני הוא: נשות הגאות והשפל שיצא ב-2012 בהוצאת בת אור.
רומן המספר על ארבע נשים מחיפה וקשריהן עם גבר אחד.
השקת הספר נשות הגאות והשפל נעשתה ב-23 באוקטובר 2012 במשרדי העמותה לתולדות חיפה.
נשאו דברים הסופר סמי מיכאל והמשוררת יהודית מליק שירן.
ריבקין נפטר ב-20 בספטמבר 2022 ותרם את גופתו למדע.
מאיר "מייק" רונן (1926 – 30 באוגוסט 2009) היה עיתונאי, מאייר, קריקטוריסט ומבקר אמנות ישראלי.
רונן נולד במלבורן, אוסטרליה כמאיר אייזקמן (Myer Isaacman /Meir Eiseckmann), לאב יליד ירושלים שהיגר מארץ ישראל ולאם ילידת ליברפול, ולמד אמנות ואדריכלות בקולג' הטכני המלכותי במלבורן.
הוא התגייס לצבא האוסטרלי ושרת כמדריך חי"ר.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוצב ביפן הכבושה כעיתונאי צבאי, שם למד את השפה היפנית ורכש טכניקות אמנותיות יפניות ובכללן ציורי מאנגה וקליגרפיה.
בשהותו בטוקיו סיקר את הדיונים בבית הדין הצבאי הבינלאומי למזרח הרחוק וצייר את דיוקניהם של פושעי המלחמה היפנים.
לאחר שחרורו החל לפרסם קריקטורות בעיתון ה"סנדיי טלגרף" של סידני.
רונן עלה לישראל בשנת 1949 והצטרף לסגל העיתון בשפה האנגלית פלסטיין פוסט, שזמן קצר לאחר מכן שינה את שמו ל"ג'רוזלם פוסט" על פי הצעתו של רונן.
תפקידו הראשון היה רישום מפות, אך במהרה התגלה השילוב של כישרון גרפי ושנינות, ורונן החל לפרסם קריקטורות פוליטיות עוקצניות, שבתחילה התקבלו בהסתייגות מצד העורך טד לוריא.
בשנים 1956–1958 שימש שליח עלייה בדרום אפריקה וברודזיה.
ב-1959 ביקשו העורך המייסד גרשון אגרון להקים ולערוך את מהדורת השבועון הבינלאומי של העיתון.
הוא אייר ספרים, ביניהם כמה מספרי הסאטיריקן אפרים קישון, וערך ספרי צילומים.
הוא זכה להכרה גם בארצות הברית, וכתביו ואיוריו התפרסמו גם בכתבי עת אמריקאיים מובילים בתחום האמנות.
רונן המשיך לעבוד בג'רוזלם פוסט לאורך כל חייו, גם לאחר יציאתו לגמלאות, והיה לאחד האישים המזוהים ביותר עם העיתון.
לאורך השנים פרסם אלפי מאמרי ביקורת בנושאים מגוונים, מסקירה של ספרי אמנות, ביקורת על מוזיאונים ותערוכות, ועד היסטוריה וענייני השעה.
משך שנים ארוכות שימש כעורך האמנות של העיתון, ופרסם קריקטורות בעיתונו וכן בידיעות אחרונות בחתימתו "מייק".
שנינותו שבאה לידי ביטוי בכתיבתו ובאיוריו הצמיחה לו קהל קוראים נאמן, בצד מבקרים ויריבים.
על קהילת האמנים לא תמיד היה אהוד, בשל גישתו כי על ביקורת אמנות "לעסוק באמנות ולא באמנים", ואף שהקפיד כעורך אמנותי לאזכר כל תערוכה שמתקיימת בישראל, גרס שאין אזכורה של תערוכה מחייב בהכרח סקירתה.
גישתו כלפי הנושאים שסיקר נודעה כמעמיקה וביקורתית ללא פשרות, והוא התנגד בחריפות לכל שימוש בעיתונאות ובביקורת אמנות לקידום אמנים.
עם זאת, ליוויו הצמוד את מוזיאון ישראל מיום היווסדו והסקירה המתמשכת של מוצגיו ותערוכותיו הוכרו בידי המוזיאון כגורם משמעותי במוניטין הבינלאומיים שזכה להם המוזיאון, והקנו לרונן אות "עמית המוזיאון" בשנת 2003.
בתו של רונן, מיכל, נשואה לאדריכל הישראלי-בינלאומי משה ספדיה.
רונן נפטר ממחלה באוגוסט 2009 בירושלים, בגיל 83. ב-2014 העבירו ילדיו את עיזבונו האמנותי למוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס שבחולון.
הרב מאיר קַרֶלִיץ (תרל"ה, 1875 - ט"ו באדר תשט"ו, מרץ 1955) היה רבה של לכוביץ', מראשי ועד הישיבות בפולין ובארץ ישראל, ממייסדי החינוך העצמאי וחבר מועצת גדולי התורה.
אחיו הבכור של החזון איש.
נולד לרב שמריהו יוסף קרליץ, רב בעיירה קוסובה שבפלך הורדנה (רוסיה הלבנה), בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
אמו ראשה לאה הייתה בתו של הרב שאול קצנלנבוגן, רבה של קוסובה ולאחר מכן רבה של קוברין.
בצעירותו למד בסמרגון, יחד עם קבוצת תלמידים מישיבת וולוז'ין שנסגרה באותה תקופה.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 נישא למרים, בתו של הרב שלמה הכהן, בעל ה"חשק שלמה", זקן רבני וילנה.
במשך מספר שנים התגורר בווילנה והקים בה ישיבה.
לאחר פטירת חותנו התמנה כמו"ץ שם.
בתקופה זו היה פעיל בתנועת המזרחי, ודרש מטעמה בווילנה, עד שפרש מן התנועה, כנראה בעקבות פולמוס בחירת הרב יצחק רובינשטיין לרבנות וילנה.
כעבור מספר שנים התמנה כרבה של העיירה לכוביץ' שבמחוז ברסט (כיום בבלארוס).
היה מקורב לחפץ חיים ולרב חיים עוזר גרודזנסקי, וסייע להם בהקמת ועד הישיבות בפולין.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים.
היה ממייסדי ועד הישיבות בארץ ישראל וממניחי היסוד של החינוך העצמאי.
שימש חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
שימש כרבה של מפלגת פועלי אגודת ישראל.
בשנת תשי"א (1951) התפטר מתפקידו בנימוק שאנשי המפלגה אינם שומעים "לדבריו, לעצתו ולפסקיו", אולם כמה חודשים לאחר מכן חזר לשמש בתפקיד והורה לחברי פא"י להצביע לרשימתה בבחירות לכנסת השנייה.
בסוף ימיו עבר לגור בבני ברק.
נקבר בסמוך לאחיו החזון איש, בבית הקברות שומרי שבת.
לאחר פטירתו הוקמה על שמו ישיבת בית מאיר בבני ברק, על ידי חתנו, הרב זלמן רוטברג.
הרב שלמה שמשון - אב"ד פתח תקווה.
הרב חיים שאול - אב"ד שארית ישראל.
הרב שמריהו יוסף - ממייסדי וראשי כולל חזון איש בבני ברק, חתנו של הרב שמואל וינטרוב, ראש ישיבת בית יוסף בפינסק.
בתו שולמית - אשת הרב אליעזר אלפא (פטשניק), רבה של שכונת כרמיה בחיפה.
בתם יהודית היא אשת הרב ראובן פיין.
שרה - אשת הרב זלמן רוטברג, ראש ישיבת בית מאיר וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
רבי מאיר רוזנבוים (נולד בי"ט באדר א' תשי"ט, 27 בפברואר 1959) הוא האדמו"ר מפרמישלאן.
נולד ברחובות לרבי דוד משה רוזנבוים, האדמו"ר מקרעטשניף, ולאסתר רחל בת רבי חיים מרדכי רוזנבוים מנדבורנה.
בגיל 10 התייתם מאביו, ולאחר מספר שנים נהרגה אמו בתאונת דרכים.
הוא גדל עם אחיו ואחיותיו בבית אחיו, רבי מנחם אליעזר זאב רוזנבוים, האדמו"ר מקרעטשניף, ולאחר מכן עבר לגור אצל סבו רבי חיים מרדכי רוזנבוים, האדמו"ר מנדבורנה.
בשנת ה'תשל"ח נישא לחיה, בתו של הרב חיים אליעזר הורונצ'יק מווינה, חתן האדמו"ר רבי משה מרדכי בידרמן מלעלוב, שאיתו עמד בקשר.
עוד בטרם מלאו לו עשרים שנה הורה לו האדמו"ר מלעלוב לקבל קוויטלך.
בתקופה זאת החל לכהן כרב חסידי קרעטשניף בבני ברק, ובמקביל החל לכהן כמשגיח בישיבת קרעטשניף ברחובות.
בשנת ה'תשמ"ט לאחר פטירת האדמו"ר מלעלוב, התמנה לאדמו"ר והחל בהקמת חצרו בקריית הרצוג בבני ברק.
הוא העדיף לא להשתמש בשם קרעטשניף וקרא לה פרמישלאן, על שם רבי מאיר (הגדול) מפרמישלאן, שהוא צאצא שלו, בן אחר בן.
בין מקורביו גם אנשים לא-חרדים (בהם אביגדור ליברמן, שנהג להגיע למקום).
מוסדותיו נמצאים ב"קריית פרמישלאן" שבסמוך לשכונת קריית הרצוג בבני ברק המונה כ 130 משפחות, שהוקמה ב-1990. כיום ישנם בה בית מדרש, בית כנסת גדול, ישיבה קטנה, ישיבה גדולה, כולל אברכים, תלמוד תורה, גני ילדים, בית ספר לבנות, וארגון "קרן אור למשפחה" (לשעבר: בית המאכל), המספק מוצרי מזון למשפחות נזקקות.
האדמו"ר מלחין ניגונים שחלקם התפרסמו.
"מקהלת חסידי פרמישלאן" בראשותו של אברימי רוט מוציאה חלק מניגוניו לאור.
בחנוכה לאחר הדלקת הנרות ובמועדים נוספים הרבי מנגן בכינור כמנהג חלק מהאדמורי"ם לבית פרמישלאן - נדבורנה.
"טללי אורות" על זמירות שבת
"טללי אורות" על הגדה של פסח
"טללי אורות" על בראשית ושמות
באר לחי על-סדר השנה משנת תשע"ב ואילך
בתו רחל עטיל, נשואה לרב יואל הכהן קאהן, בן רבי משה קאהן מתולדות אהרן
בתו שרה, נשואה למשה הלל שטרן, נכדם של אב"ד ביליץ ורבי ישראל מרדכי טברסקי מרחמסטריבקא
בנו הרב דוד, "הרב הצעיר".
חתנו לשעבר של רבי מנחם מנדל הגר מויזניץ התגרשו בשנת 2019. בזיווג שני חתן דודו רבי שלום מאיר טברסקי - האדמו"ר מפאלטישאן.
בתו מאטיל פייגא, נשואה להרב חיים יצחק קאפף, בן הרב יעקב אשר, האדמו"ר מלעלוב-ברנוביץ'.
מגיד שיעור ומשפיע בישיבת "שערי דוד"
בנו הרב משה מרדכי, חתנו של רבי אליהו בידרמן, האדמו"ר מלעלוב בני ברק.
ראש ישיבת "שערי דוד" בקריה
בתו נחמה שפרה, נשואה לרב יחיאל נתן זייבאלד, מגיד שיעור בוועד שיעורי התורה בקהילה
בנו הרב זאב אהרון לייב, חתנו של בן האדמו"ר מקרעטשניף-ירושלים, ראש כולל "בית לוי"
בנו הרב שמעון יעקב יצחק, חתן האדמו"ר מבוטושאן, יד ימינו של אביו האדמו"ר בניהול הקהילה והמוסדות
בנו הרב חיים אליעזר, חתן האדמו"ר מביאלא בני ברק, משגיח רוחני בישיבת "שערי דוד" ונושא בעול הישיבה
בתו אסתר ביילא, נשואה לברוך ארנסטר, נכד הרב מנחם ארנסטר, ראש ישיבת ויז'ניץ
בתו מלכה חנה רייצא, נשואה לישעיה יואל בן הרב יחיאל אשר זעליג פנט, האדמו"ר מקארלסבורג במונטריאול
מאיר רוסטון הוא חוקר ספרות, פרופסור אמריטוס לספרות אנגלית באוניברסיטת בר-אילן.
רוסטון נולד בלונדון ב-10 בדצמבר 1928. הוא זכה במלגה ללימודי קלאסיקה באוניברסיטת קיימברידג' ולאחר סיום התואר פנה לספרות אנגלית באוניברסיטת לונדון.
הוא עלה לישראל ב-1956 למשרת מרצה באוניברסיטת בר-אילן, שם כיום הוא פרופסור אמריטוס.
רוסטון לימד מספר פעמים כפרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד וכן באוניברסיטת וירג'יניה.
בשנים 1988–1990 כיהן כדקאן הפקולטה למדעי הרוח בבר-אילן.
בשנת 1999 נתמנה רוסטון כפרופסור אורח בקביעות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ולימד שם כל שנה שלישית.
רוסטון חבר במספר רב של ועדות מערכת וועדות ייעוץ אקדמיות וכן ניהל את התוכנית למדעי הרוח באוניברסיטה הפתוחה.
רוסטון הוא חוקר בינתחומי, מחבר של סדרת ספרים הבוחנים כיצד שינויים בני התקופה באמנות החזותית יכולים להאיר את הבנתנו בהתפתחויות מקבילות בספרות.
הוא פרסם שישה ספרים על יחסי הגומלין עם האמנות וכן כמה ספרים על מגוון נושאים, מהרנסאנס עד התקופה המודרנית.
ספרו האחרון The Comic Mode in English Literature נבחר על ידי המגזין היוקרתי Choice לרשימת הספרים האקדמיים המצטיינים לשנת 2012.
בשנת 1956 נישא רוסטון לאמונה לבית משפחת לרמן.
זמן קצר לאחר מכן הם עלו לישראל, חיו במשך תקופה ארוכה בקריית אונו ולאחר מכן עברו לנורדיה, סמוך לנתניה.
לזוג שלוש בנות, ביניהן ירדנה, מרצה לאמנות (נשואה לפרופ' אלכסנדר לובוצקי).
אחותו ג'ויס הייתה נשואה לפרופ' אהרן הראל-פיש.
העולם השקספירי: ילקוט עיונים חדשים לציון יובל ה-400 להולדת שקספיר.
קובץ מאמרים לכבוד מאיר רוסטון
רבי מאיר שלמה הלוי ינובסקי (1850 - כ"ג באלול ה'תרצ"ג - 14 בספטמבר 1933) היה רב העיר ניקולייב שבאוקראינה.
מלחין חב"די וסבו של רבי מנחם מנדל שניאורסון.
נולד לבילא רבקה בתו של הרב אברהם דוד לבוט ולרבי ישראל לייב ראש ישיבת חב"ד ברומנובקה.
גדל והתחנך אצל סבו בניקולייב שהועידו ליורשו ברבנות.
בהגיעו לגיל הנישואין התחתן עם רחל, בתו של רבי יצחק פושניץ רב העיר דוברינקה שבאוקראינה.
לאחר נישואיו עבר לשהות תקופת זמן קצובה לבדו בחצירו של רבי שמואל שניאורסון בליובאוויטש, ביחד עם אברכים נוספים.
לאחר פטירת רבי שמואל, נעשה לחסיד של בנו רבי שלום דובער שניאורסון מליובאוויטש.
בתום לימודיו בליובאוויטש, חזר לניקולייב והתגורר במחיצת סבו הרב אברהם דוד לבוט.
טרם פטירתו, (נפטר בי"ח באדר תר"נ) הפקיד סבו מכתב אצל ראשי קהילת ניקולייב, בו ביקש שימנו את נכדו הרב מאיר שלמה לממלא מקומו כרב העיר.
ראשי הקהילה לא איחרו למלא אחר צוואת רבם, ור' מאיר שלמה נתמנה כרבה של ניקולייב.
בתקופת כהונתו מנו היהודים בעירו 21,786 איש שהיוו 21% מהאוכלוסייה בעיר.
בשנת ה'תר"ס התחתנה בתו חנה עם רבי לוי יצחק שניאורסון שלימים התמנה לרב העיר יקטרינוסלב.
לבני הזוג נולדו שלשה ילדים בנם בכורם שנולד בשנת תרס"ב, הוא רבי מנחם מנדל שניאורסון, לימים הרבי מחב"ד.
בשנת ה'תרע"א התחתנה בתו השנייה מרים גיטל עם רבי שמואל שניאורסון אחיו של רבי לוי יצחק.
רבי שמואל עבד תחתיו ברבנות העיר ניקולייב, והיה ליד ימינו.
בנו, ישראל לייב, נפטר בצעירותו, ור' מאיר שלמה שקע בעקבות כך בעצבות.
רבי שלום דובער שניאורסון שלח מכתב עידוד לר' מאיר שלמה ובו הדרכות מפורטות להטבת מצבו הנפשי.
לאחר מותו ירש חתנו השני רבי שמואל שניאורסון את רבנות ניקולייב.
הרב מאיר שלמה הצטיין בידיעותיו בנגלה ובחסידות, היה ידוע כאוהב שלום ובורח מן הכבוד.
כן היה ידוע כאחד היודע זמר, ואף חיבר כמה מניגוני חב"ד.
הניגונים מופיעים בספר הניגונים וחלקם הושרו בדיסק שיצא על ידי בן עירו שמואל בצלאל אלטהויז.
נכדו, הרבי מליובאוויטש, לימד את קהל חסידיו ב-מרכז חב"ד העולמי – 770 את אחד מניגוני סבו על המילים מסליחות "רחמנא דעני", בשנת תש"ך.
מדברי תורתו הודפסו בספר שו"ת חזון למועד.
הרבי מליובאוויטש בשיחותיו חזר מאמרותיו ושוחח אודות דמותו, ואמר עליו קדיש ביום השנה שלו.
סבו, רבי אברהם דוד לבוט.
אחיו, רבי איסר רבה של קירוויראג שבאוקראינה.
בתו , אשת רבי לוי יצחק שניאורסון רבה של יקטרינוסלב.
נכדו, רבי מנחם מענדל שניאורסון הרבי מליובאוויטש.
נכדו ישראל אריה לייב שניאורסון
בתו מרים גיטל אשת רבי שמואל שניאורסון רבה של ניקולייב.
בתו עטיל אשת רבי זלמן מאריאשין.
בנו ישראל לייב - נפטר בצעירותו.
רבי מאיר שלמה יהודה רבינוביץ (ה'תרכ"ח, 1868 – י"ז באדר ה'תש"ב, 6 במרץ 1942) היה אדמו"ר של חצר חסידית בעיר מעזריטש שבפולין, שהייתה ענף מחסידות ביאלא, דור חמישי, בן אחר בן ליהודי הקדוש מפשיסחה.
נולד באוסטרובא שבפולין לרבי יצחק יעקב רבינוביץ האדמו"ר הראשון של חסידות ביאלא, ולרבנית רחל לביאה בתו של רבי יהושע מאוסטרובא, לאחר פטירת זקנו בכ"ח בניסן ה'תרל"ג עבר עם בני משפחתו לעיר ביאלא פודולסק בה הקים אביו את חצר ביאלא.
נשא לאישה את בתו של רבי אייזיק ברב"ש מצאצאי רבי לוי יצחק מברדיטשוב ורבי נחמן מברסלב, והתגורר בברדיטשוב מספר שנים.
לאחר פטירת אביו בכ"ג באדר ב' ה'תרס"ה, קיבלו עליהם בעלי המוח מחסידי ביאלא את מרותו, הוא הנהיג את חסידיו בעיר ביאלא, אך בעקבות שרפה שכילתה את החצר, העתיק את מגוריו לעיר מעזריטש הסמוכה, בה הנהיג את חצרו עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, לאחריה עבר להתגורר בוורשה.
מרבית דברי תורתו אבדו בימי השואה, מקצת תורותיו ומכתביו יצאו לאור בשנת תשמ"ט על ידי מכון מגמ"ה תחת השם "זיכרון משל"י".
בסוף ימיו נאלץ כמו כל יהודי ורשה להסתגר בגטו, שם למד תורה עם נערים יהודים, עד ליום פטירתו י"ז אדר תש"ב, בהלווייתו שהייתה ההלויה הרבנית האחרונה בגטו השתתפו רבים מתושבי הגטו, ומצבה הוקמה על קברו על אף התנאים הקשים.
מאיר רוזן (שמו בלידה - רוזנהאופט, 19 בפברואר 1931 – 14 באפריל 2015) היה משפטן ודיפלומט ישראלי, יהודי יליד רומניה.
רוזן נולד בשנת 1931 ביאשי שברומניה, כבנם של יעקב ומינה רוזנהאופט.
למד עברית עוד בגיל 5. עלה לארץ ישראל באוגוסט 1944 כשהוא על אחת מספינות המעפילים שהפליגו מנמל קונסטנצה (ביולבול, מיורינה ומפקורה).
למד בסורבון שבצרפת תואר ראשון במדע המדינה, תואר שני במשפטים והשלים בשנת 1957 את הדוקטורט שלו במשפט בינלאומי.
מאז 1953 עבד בשירות המדינה ובמשרד החוץ כשבזמן לימודיו בצרפת עבד בשגרירות ישראל בפריז, כמו כן שימש נציג "בר" בפריז ופעל במטרה להביא ללחץ על ברית המועצות לשינוי המדיניות כלפי יהודי ברית המועצות.
בשנות השישים שימש רוזן קונסול ישראל בניו יורק (1969-1967), היה חבר משלחת ישראל לאו"ם בוועדה לזכויות האדם.
ב-1969 מונה למרכז הוועדה לאנרגיה אטומית ומנהל קשרי החוץ שלה וייצג את ישראל בדיונים בסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
לאחר מכן שימש כמרצה למשפט בינלאומי באוניברסיטת חיפה.
בשנים 1971 עד 1979 שירת כיועץ המשפטי של משרד החוץ.
במסגרת זו נשלח לאוסלו לאחר התפוצצות פרשת לילהאמר במטרה להפגש עם העצירים הישראלים ולהגיע להבנות עם שלטונות נורווגיה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים היה חבר בצוות הישראלי במשא ומתן על הפסקת האש בין ישראל למצרים בק"מ ה-101 מקהיר, ובהמשך היה חבר המשלחת הישראלית לוועידת ז'נבה והסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים.
ב-1978 היה חבר המשלחת הישראלית לשיחות בין ישראל למצרים, שותף בניסוח הסכמי קמפ דייוויד, בדיונים על תוכנית האוטונומיה והסכם השלום בין ישראל למצרים.
ב-1979 מונה לשגריר ישראל בצרפת וכיהן בתפקיד עד 1983. על פועלו הוענק לו אות לגיון הכבוד הצרפתי.
ב-1983 מונה לשגריר ישראל בארצות הברית הוא כיהן תחת ראשי הממשלה מנחם בגין, יצחק שמיר ושמעון פרס ובתקופת נשיאותו של רונלד רייגן וכהונתו של מזכיר המדינה ג'ורג' שולץ.
בתקופתו בתפקיד הוגבר הסיוע הכלכלי האמריקאי לישראל ונחתם הסכם אזור סחר חופשי, אך מנגד הופעלו לחצים לביטול פרויקט הלביא, נחשפה פרשת איראן-קונטראס וחל משבר ביחסים בין המדינות בעקבות חשיפת פרשת פולארד.
רוזן המשיך לכהן כשליח מיוחד של ישראל לטיפול בפרשה, גם לאחר סיום כהונתו, בשנת 1987.
בשנים 1989 עד 1994 כיהן כנשיא ומנכ"ל ארגון הבונדס.
ב-2010 מונה לנשיא האגודה לזכות הציבור לדעת.
מאז 1987 כיהן בדירקטוריון איי די בי חברה לאחזקות.
כיהן כשותף בכיר במשרד עורכי הדין בלטר גוט אלוני ושות'.
כיהן כעמית מחקר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
היה נשוי מ-9 ביוני 1959 לוורה, לבית אייל, ילידת הונגריה, ואב לשתי בנות - דפנה (1968-2020) ומיכל.
אם אשתו, שרה ליביה אייל, (1915-2004) הייתה צלמת ושירתה שנים רבות במוסד.
רוזן נפטר בתל אביב ונטמן בבית הקברות קריית שאול.
אות לגיון הכבוד של הרפובליקה הצרפתית בדרגת אביר (1979) אחר כך מפקד (2000)
מאיר רוזין (תרל"ו, 1876, ויטבסק, רוסיה (רוסיה הלבנה) – י"ח באייר תרע"ז, 1917, ירושלים) היה אמן ביישוב, צייר, יצרן מזכרות, צייר שלטים, ליטוגרף ובונה מודלים של מבנים מפורסמים בירושלים.
נחשב לצייר הנופים הראשון בארץ ישראל.
נולד ב-1876 בוויטבסק שברוסיה הלבנה, לחיה פרידה ושמואל רוזין, יצרן ספירט.
בשנת (1891) עלה לארץ ישראל יחד עם הוריו ומשפחתו, והתגורר ביישוב הישן בירושלים.
נישא לפייגה בת אליהו פישלזון, ולזוג נולדו שבע בנות ובן.
כנער צעיר החל לצייר שלטים למטרות פרסומיות ולמודעות.
למד במחזור הראשון של בית הספר לאמנויות בצלאל בתחום היציקות בגבס, במשך כשלושה חודשים.
לאחר מכן הקים יחד עם הצייר שמואל מלניק את "בית מלאכה אמנותי הארצישראלי הראשון" בירושלים, שבו הוצעו ציור בתים ובתי תפילה, ציורים ויצירות אמנות מחומרים שונים.
לאחר זמן קצר נפרד רוזין ופתח חנות בפאתי הרובע הארמני בירושלים לממכר מזכרות וציורים, יציקות מיניאטורות מגבס ומודלים מעץ של מבנים ירושלמים.
לקוחותיו היו תיירים שביקרו בירושלים בשלהי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל.
הִרבה לצייר בעלי-מלאכה יהודיים בעיר העתיקה בעת מלאכתם.
את רוב עבודותיו עשה מחומרים שמיחזר, כגון קרטון, קופסאות פח של נפט, חפיסות סיגריות, וחומרי גלם נוספים.
ציורים וגלויות רבות שעיצב הודפסו בדפוס מונזון הנודע, ולמשך זמן מה הוא אף עבד בדפוס זה.
ערך מספר מסעות ברחבי ארצות הברית ואירופה, שם הוא נחשף לאמנות בינלאומית והושפע מהאמנות האקספרסיוניסטית.
בשנת 1898 יצר שנים מתוך שלושת שערי הכבוד המפוארים שליוו את ביקורו של קיסר גרמניה וילהלם השני בירושלים – אחד מטעם מועצת העירייה, ואחד נוסף, מפואר הרבה יותר, מטעם קהל היהודים, ועליו מודפסות המילים: "ברוך הבא בשם ה', ברכנוכם מבית ה', ווילהעלם השני ירום הודו".