tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמירה על כשרות ברמה כלשהי - לדוגמה, הימנעות מבשר חזיר, מפירות ים ומבשר אחר שאינו כשר, הפרדה בין אכילת מאכלי בשר וחלב, והפרדה במטבח בין כלים בשריים וחלביים.
ישנם מסורתיים שיאכלו במסעדות לא כשרות, אך יימנעו מאכילת מזון לא כשר בעיניהם.
לפי הסקר החברתי של הלמ"ס מ-2009, 5.6% מהמסורתיים שומרים כשרות "במידה רבה מאוד", ו-94% "במידה כלשהי".
יום השבת - הדלקת נרות שבת ועריכת סעודת ליל שבת משפחתית, הכוללת קידוש על כוס יין.
יש מסורתיים ששומרים בצורה חלקית את יום השבת; חלק נמנעים מהדלקת אש ומחממים אוכל על גבי פלטה חשמלית.
יש הנמנעים גם מנסיעה ברכב.
ביקור בבית כנסת - בחגים (במיוחד ראש השנה ויום הכיפורים), ולעיתים גם בשבתות במשך כל השנה או לפחות בשבתות מיוחדות.
תפילין - מיעוטם מניחים תפילין מדי יום חול ובעיקר בשני וחמישי וקוראים פרשת שמע.
רבים יותר מניחים מפעם לפעם ובעיתות שמחה או צרה ובימים מיוחדים (במיוחד עשרת ימי תשובה).
שמירה על גוון דתי (לפחות בצורה חלקית) באירועי שמחה כגון חתונה, בר מצווה וברית מילה.
מזוזה - קביעת מזוזה בכניסה לבית נהוגה בקרב הרוב המוחלט של המסורתיים.
חגי ישראל ומועדיו, ציון החגים בקיום מצוות או מנהגי החג כמו אכילת מצה בפסח, מאכלי גבינה בחג השבועות, הדלקת נרות בחנוכה, משלוח מנות בפורים, בניית סוכה בסוכות וכדומה.
לרוב, הגבר המסורתי אינו חובש כיפה ואינו נראה כלפי חוץ כדתי.
יש המחזיקים כיפה בכיס המכנסיים או במכוניתם או בתיקם, כדי להשתמש בה במקרה הצורך - כגון בבית הכנסת או באירוע בעל צביון דתי.
ישנם מסורתיים החובשים כיפה בחגים דתיים.
חלק מהמסורתיים מקפידים גם על טהרת המשפחה.
ישנם מסורתיים המעדיפים לשלוח את ילדיהם, בעיקר בגיל הרך ובבית הספר היסודי, למסגרת דתית.
יש הנוהגים גם לבקר אצל רבנים ומקובלים כדי לקבל מהם עצה או ברכה או העשרה בידע דתי בנושאי יהדות.
הכל תלוי ברצונו החופשי של המסורתי להקפיד על מצוות ומנהגים הנראים רלוונטיים בעיניו.
גם בקרב המזרחיים וגם בקרב האשכנזים ישנם רבים המגדירים עצמם כמסורתיים.
עם זאת המסורתיות נפוצה יותר באופן יחסי אצל יהודי ארצות האסלאם מאשר אצל יהודים אשכנזים.
לא קמו כוחות מאורגנים שביקשו לאתגר את סמכות הרבנות המסורתית.
רבים מהעולים מארצות המזרח וצאצאיהם, מגדירים עצמם שומרי מסורת גם אם חלק מאורחות חייהם חילוניים.
דיון בזיקה לחברה הדתית בישראל עובר לרוב באחד משני דגמים:
המודל הדיכוטומי או המודל הבינארי - מודל זה מניח כי ישנם יהודים חילונים ומולם ישנם קבוצה נוספת של יהודים דתיים.
כל קבוצה מהווה קבוצה הומוגנית.
מודל הרצף - ישנן שתי קטגוריות: קיום מצוות ואמונה וניתן לסווג את האדם על פי המיקום שלו ברצף.
המודל הזה הוא המודל המקובל כיום יותר בסוציולוגיה הישראלית.
היהודי המסורתי נתפס לרוב מתוך קנה המידה של היהדות האורתודוקסית.
מתוך קנה מידה זה הוא נתפס כבעל אמונה מחד אך לוקה בחסר בתחום קיום המצוות.
היהודי המסורתי יכול ללכת בשבת לבית הכנסת ולאחר מכן למשחק כדורגל או לנסוע לים.
אדם שאינו חילוני ואינו דתי, או להפך חילוני ודתי גם יחד.
על פי מחקרם של ליבמן וידגר, הם מהווים קבוצה עצמאית אם כי יש שרואים בהם "קוקטייל" לא עקבי של אמונות ופרקטיקות המתאפיין בעיקר על ידי חוסר הבהירות.
ליבמן וידגר ראיינו מסורתיים ושאלו אותם על אמונותיהם ואורח חייהם.
אחת התשובות שחזרה פעמים רבות הייתה כי המסורתיים מקבלים את עקרונות הדת אבל אלה נשארים ברמה המופשטת ולאו דווקא הקונקרטית.
שורה של מעשים דתיים חדשים מאפיינת את הקהילה המסורתית.
ביניהם בולטת למשל העלייה לקברי צדיקים שהידועה בהם היא הילולת מירון.
שלמה דשן טוען כי המסורתיים אינם רואים עצמם כ'חילונים' בנוסח ה"אשכנזי" (בניסוחו) ובוודאי שאינם מתנהגים כך.
אמונה באל, מעמד חכמי התורה, שכר ועונש ועוד – כל אלה מקובלים למדי, ואיתם גם נוהגים מעשים הקשורים בחיי המשפחה.
התשתית המשפחתית–חברתית-קהילתית מלכדת את המזרחיים באופן המונע מהם 'חילוניות' גמורה, מנוכרת.
יהודה שנהב טוען יותר מכך, כי למעשה אין חילוניות מלאה בקרב יהודים במדינה.
לדעתו, כל מי שיש לו זיקה שכלית, אמונית או פרקטית למסורת היהודית - איננו באמת חילוני.
מאיר בוזגלו טוען כי המסורתי רואה את עצמו נאמן לעולם של הוריו ומוריו ודוחה את הרעיון המערבי החילוני על ההכרח בכינון עצמי ובכך שהכול פתוח לביקורת.
המסורתי מקבל מהוריו ומעביר הלאה למשפחתו ותלמידיו, מתוך כבוד ולא מתוך חיקוי מכני.
הירושה שקיבל מהוריו אינה קובעת סדרת פעולות קשוחה, אלא דורשת ממנו עבודת פירוש ועדכון.
לדברי בוזגלו, אין כל ניגוד בין מסורת לשינוי, אלא ההפך הוא הנכון: המסורת היא תנאי הכרחי לאפשרות של כל שינוי - אחרת יש סדרת המרות בזו אחר זו ולא שינוי והתפתחות שדורשים גרעין קשיח או שאליו מחויבים.
החיים המודרניים מציבים בפני המסורתי אתגרים שלא עמדו בפני אבותיו, ועשויים להיפתר בדרכים שונות.
מה שברור הוא שאין הוא מצטרף לקהילה שמקבלת את הפתרון ההלכתי של רב לבעיות אלה וכאן נעוץ ההבדל המשמעותי ביותר בינו לבין אדם דתי.
למעשה, הוא מחפש דרכים להגביל את מרחב השאלות ההלכתיות - המסורתי אינו ממרה את פי הרב, אבל בהרבה שאלות אין הוא שואל את הרב.
בתי הספר של רשת מורשה פועלים במטרה לתת מענה יהודי-חברתי לכלל תלמידי ישראל, תוך דגש על התלמיד המסורתי.
מסורת היא מערכת תרבותית של מנהגים, טקסים, דעות ואמונות, ערכים וכללי התנהגות, הנמסרים מדור לדור (גם בעל פה) בקבוצה או בחברה.
לרוב המסורת מהווה למעשה את הבסיס להגדרה של הקבוצה, הן כלפי חוץ והן כלפי פנים.
צבר פעולות הקשורות אחת לשנייה, אשר מבוצעות על ידי פרטים כפעולה חברתית וחוזרות על עצמן כרוטינה, מתוך תנאי מוסכם.
בתחילתן, בטרם היות ה'מסורת', לכל פעולה היה ייעוד פרקטי תועלתני עצמאי.
בהמשך, בעת קיום פעולות אלה, צבר הפעולות הפך לישות מובחנת, עצמאית, חשובה ונעלה מסט הפעולות הפרקטיות היחידניות המרכיבות את המסורת.
פרקטית, בהתייחסות לאחור, קיום מסורת נתפש חברתית כמקדם ערך מורכב, מופשט, של הקמת ושימור מבנה חברתי במתכונת מסוימת, אשר משרתת את רצון מבצעי צבר הפעולות.
במקרה שבו צורך בשימור צביון קולקטיבי של מבנה חברתי אינו מתקיים, לא יימצאו פרטים שיקיימו את צבר הפעולות.
הן לא יתקבעו כמסורת, ושימורן ייפסק.
תכלית יישום מסורת – שימור תפישה ערכית של קבוצה מובחנת עם ערכים התנהלותיים משותפים שמתבטאים בקיום המסורת.
מוטיבציה לייזום, שימור, יישום פעולות מסורתיות יכולה לנבוע מהרצון לקדם אחד או יותר מהמטרות הבאות:
זהות – יצירת, הטמעת, שימור תפישת זהות קולקטיבית של יוזמי ומקיימי מסורת – חגיגת חתונה, צום ביום כיפור, קיום טקסי השבעה בצבא ובמדינה.
הנאה – ספיחת סיפוק אישי מעצם יישום פעולות מסורת קונקרטיות – שילוב של אכילה או שתייה מסיביים בהקשרים טקסיים.
תחושת שייכות – יישום נורמה חברתית מקובלת ששימורה מכריזה באופן בלתי מודע להשתייכותו של פרט לחברה - שירת המנון באירועים לאומיים, דיבור אל מת בלוויה, עריכת ברית מילה, השקת כוסות אלכוהול, עניבת עניבה לאירועי החצנת הישג, רשמיים או לאומיים.
פעולות יישום מסורת - טקסים המסמלים אידיאות מופשטות באמצעות פעולות פרקטיות, מעניקות למי שמיישם אותן, תחושת הנאה פנימית של ספיחת ערך.
תחושת הערך החיובית נובעת מהיות פעולות מסורתיות מטפלות באידיאות מופשטות של קשרים מיתיים:
'פרט-קבוצה' – קבלה והשתייכות לקבוצות, כתות, ארגונים, צבא,
'פרט-אמונה/אל/דת' – טקסי השתייכות לדת.
לעיתים קרובות פרטים המקיימים מסורות חשים אי-נוחות לנוכח בירור הסיבה לקיום המסורת, וזאת בשל כך שהם חשים שהם מבצעים פעולה קולקטיבית נעלה, ולא יכולים לגייס את הרציונל והניסוח להצדקה.
עצם השאלה עלולה להעמידם באי נוחות מתגוננת מפני פגיעה בערך שאינם יכולים להגן על הסמלתו.
במקרים כאלה, הרציונל הוא הסתמכות על הנורמטיביות, הנוהג הקיים, לא על הרציונל.
בהיעדר ממד ההאצלה של סימול אידיאה מופשטת, מסורת תצטמצם להיותה רוטינה, שכן אבד ממד מיתי נעלה והפעולה ירדה לממד פרקטי נמוך - כפעולת צחצוח שיניים.
על פי רוב, מקיימי מסורת, שאינם רואים את עצמם כדתיים, בהשאלם, האם הם מעדיפים שאחרים יצטרפו ליישום המסורת ושימורה יכולים לנוע בן 'כן' לבין 'חסרי העדפה.
עם זאת, סביר להניח שרוב מקיימי המסורת, היו מעדיפים שאחרים יצטרפו לשימורה, שכן, אם יהיו מעטים שישמרו את המסורת, אלה שישמרו אותה לא נתפשים כ'ערכיים' למשמרים, או שיוותר משמר בודד, יש להניח שאף הוא יחדל לשמר את המסורת, והרי עיקרה הוא המשך קיומה.
המסורת היהודית היא מכלול המנהגים, הטקסים, הדעות והאמונות, התורה שבעל-פה, החוקים, הערכים וכללי ההתנהגות שנמסרו מדור לדור בקהילות יהודיות.
בכנסיות הקתולית, האורתודוקסית ואחרות מסורת הכנסייה מעניקה לה סמכות הוראה והיא מקור התגלותי כמעט שווה-ערך לכתבי הקודש עצמם.
הפרוטסטנטים דוחים זאת ומקבלים אותם לבדם כמקור סמכות (Sola Scriptura).
מסחטה היא כלי לסחיטת הנוזלים מפירות וירקות, המשמש ליצירת מיצים.
ישנם שני סוגים של מסחטות מיץ: מסחטות הדרים ומסחטת פירות קשים (כמו תפוח) או ירקות (כמו גזר).
מסחטות הדרים יכולות להיות בהפעלה ידנית או חשמלית.
מסחטות פירות קשים וירקות, מופעלות כמעט תמיד על ידי חשמל.
מרכזה בדרך כלל בצורת חרוט.
במהלך הסחיטה הידנית, מחצית הפרי ניטלת וממוקמת במרכז המסחטה כך שצדה הפתוח נוגע בקצה המסחטה.
הפרי נלחץ כלפי קצה המסחטה בסיבובים הלוך ושוב כדי להוציא ממנו את המיץ.
לאחר הסחיטה, לרוב זורקים את שאריות הפרי.
סיבי הפרי וזרעיו נשארים בשולי המסחטה.
קיימות גם מסחטות חשמליות שבהן מנוע מניע את קצה המסחטה הלוך ושוב או לכיוון אחד.
מסחטה זו סוחטת מיץ מפירות קשים, ירקות, עשבי תיבול ועוד, באופן מכני.
כמו בסחיטה ידנית, לאחר הסחיטה, רוב האנשים משתמשים במיץ ונפטרים מהשאריות, אך יש המשתמשים באלו באפיית מאפינס או לחמים.
מסחטות אלו מופעלות תמיד באמצעות חשמל, ולכן השימוש בהן דורש מאמץ קטן בהרבה מזה הנדרש בהפעלת המסחטות הידניות.
מהירות הפעולה של מנגנון המסחטה משפיעה על איכות המיץ.
מנגנונים מהירים מחדירים אוויר לתוך המיץ, ובכך מחמצנים ביעילות ובמהירות רבה יותר חומרים מזינים שבמיץ.
נטען גם שהחום המופק במכשיר והחיכוך במסחטות הצנטריפוגליות הורס אנזימים שמצויים בירקות ובפירות חיים (לא מבושלים) בלבד (הם ניזוקים גם בזמן בישולם או חימומם).
מסחטות עם מהירויות משתנות נחשבות לאיכותיות יותר.
קיימות גם מסחטות שבהם מנגנון הסחיטה מסתובב בשני הכיוונים.
למרות נוחות ההפעלה היחסית, המסחטות קשות לניקוי משום שבין רכיביהן נמצאת מסננת.
מסחטת הדרים בלחיצה ידנית עומדת
מסחטות לפירות הדר, כמו לתפוזים, לימון או אשכוליות, הן בדרך כלל מסחטות לשימוש ידני.
במהלך הסחיטה, נלקח חצי פרי ומונח במרכז המסחטה כך שצדו הפתוח (ללא הקליפה) נוגע בקצה המסחטה.
לאחר מכן מורידים ידית היוצרת לחץ חזק על קליפת הפרי, מועכת אותו ומוציאה החוצה את מיציו לתוך כלי או כוס.
מסחטת ההדרים מסוג זה, הומצאה בישראל על ידי יצחק זקסנברג בשנת 1928 (פטנט על המוצר נרשם בשנת 1931), והיא שומרת על תפוצה נרחבת גם כיום.
מסחטות אלו אינן נפוצות לשימוש ביתי אלא בעיקר במקומות ציבוריים כמו מסעדות.
מסורניים (שם מדעי: Pristidae) היא המשפחה היחידה בסדרת המסורנאים, שפרטיה ידועים גם בשם "דגי מסור".
במשפחה כלולים שבעה מינים: שישה מהם בסוג מסורן, ואחד מהם בסוג Anoxypristis.
בקדמת ראשם של המסורניים מזדקר חרטום דמוי מסור שטוח, כפול, שבו קבועות שיניים חדות.
יש להבדיל בין סדרת המסורניים ששייכים לבטאים לבין סדרת המגרנאים (Pristiophoriformes) ששייכים לדמויי כריש ודומים להם ביותר, אך הם יותר קטנים ושיניהם יותר בולטות.
על פי כמה חלוקות בני משפחה זו שייכים לסדרה רינופריסטיים (Rhinopristiformes).
המסורנים יכולים להגיע לאורך של שישה עד תשעה מטרים.
המסור עשוי להגיע לאורך שני מטרים, ורוחב בסיסו ל-30 סנטימטרים.
הם נפוצים במים רדודים בימים טרופיים וסובטרופיים.
מין אחד נפוץ בחוף הים התיכון של ישראל - מסורן ארוך-שן, המזדמן גם במפרץ אילת.
מינים נוספים המופיעים במפרץ אילת הם מסורן קצר-שן ומסורן ירוק.
יש שהמסורניים חודרים גם לנהרות: המסורן של מפרץ מקסיקו משוטט בחלקיו התחתיים של נהר המיסיסיפי, מין אחר נע לאורך נהר הזמבזי שבאפריקה, ומין נוסף שוחה במעלה נהרות בהודו.
תפקידו העיקרי של המסור הוא ללכוד מזון, אך הוא יכול גם לשמש נשק מגן.
יש שהדג נובר במסורו בטין ובחול שבקרקעית הים בתורו אחר מזונו - רכיכות, סרטנים וקיפודי ים; ויש שהוא חודר לתוך להקת דגים ו"קוצר" בהם במסורו.
שם שם מדעי תמונה/איור שימור: מסורן סכיני Anoxypristis cuspidata שימור EN
שם שם מדעי תמונה/איור שימור: מסורן גמד Pristis clavata שימור CR מסורן קצר-שן Pristis pectinata שימור CR מסורן ירוק Pristis zijsron שימור CR מסורן מצוי Pristis pristis שימור CR
מסות הוא שמו של ספר שנכתב על ידי מישל דה מונטן ופורסם לראשונה ב-1580.
ב-1572 החל דה מונטן לכתוב את המסות שהעסיקו אותו במשך עשרים שנה עד מותו ב-1592. ב-1574 הוא מכר את משרתו כחבר המועצה המשפטית של בורדו ופרש לטירתו (באזור פריגו שבחבל אקיטן) - שם הקים את ספרייתו.
הוא אהב לבלות את זמנו בספרייה, אך עסק גם בניהול אחוזתו הכפרית, וכאציל צרפתי התנסה במאורעות שהיו כרוכים במלחמות הדת בצרפת בין פרוטסטנטים לקתולים.
הוא ערך מסע באירופה המערבית (גרמניה, שווייצריה ואיטליה), נבחר לראש העיר בורדו ותיווך בין אנרי השלישי, מלך צרפת לבין אנרי מלך נווארה - מנהיג הפרוטסטנטים שהפך מאוחר יותר לאנרי הרביעי, מלך צרפת.
המסות מבוססות על התנסותו האישית של מונטן ועל כתבי סופרי העת העתיקה של יוון ושל רומא, ואלה של סופרי ההומניזם של תקופת הרנסאנס, שאותם קרא בספרייתו.
ב-1580 פרסם בבורדו את הספרים הראשון והשני של המסות, והוסיף ספר שלישי בהוצאה חדשה של מסות אלה (פריז, 1588).
הוא המשיך להעשיר את הטקסט במטרה לפרסם מהדורה מחודשת - מה שנעשה ב-1595, שלוש שנים אחרי מותו.
תיקונים ותוספות אלה מופיעים בכתב ידו בכרך של המסות שנודע בשם "עותק בורדו".
כחיקוי של פלוטרכוס היווני, מונטן כתב את המסות כיצירת פסיפס שחלקיה שונים זה מזה.
הוא מקבל על עצמו אי סדר כערובה לכנותו ולאי תלותו.
אי סדר זה נובע גם מן הדרך שבה כתב את המסות.
הוא חושב בקול רם כאשר הוא מכתיב את דבריו לפקיד הרושם אותם.
(לשם כך העסיק שלושה פקידים בזה אחר זה).
הוא מעדיף קצב פואטי הכרוך בקפיצות ובניתורים על פני סדר למדני ורטוריקה קפדנית, ואוהב את הגיוון ואת השוני.
107 המסות שונות זו מזו ומלאות ניגודים המחיים אותן.
אחדות מן הקצרות שבהן אינן אלא מעשיות בעמוד אחד או שניים, אך מסות קצרות אחרות הן מלאכת מחשבת, כמו "על דמוקריטוס והרקליטוס" (ספר 1, פרק 50) ו- "על אריכות ימים" (ספר 1, פרק 57).
אחרות מהוות מסות פילוסופיות מובהקות שנכתבו בהשראת האסכולה הסטואית בפילוסופיה היוונית, כמו המסה "לעסוק בפילוסופיה משמעו ללמוד למות" (ספר 1, פרק 20), או בהשראת זרם הספקנות, כמו המסה הארוכה "סנגוריה על רמון סבונד" (ספר 2, פרק 12).
מסות רבות מבוססות על התנסותו האישית, כמו המסה "על ההבלות" (ספר 3, פרק 9) או המסה "על הניסיון" (ספר 3, פרק 13).
מונטן עוסק בנושאים רבים ושונים.
מונטן משתמש בציטוטים ממקורות רבים ושונים.
אם כי יש לו חיבה יתרה לפלוטרכוס ולסנקה, הוא מביא ציטוטים משירתם של משוררים רבים ומכתביהם של סופרים והיסטוריונים.
המסות כוללות מאות ציטוטים כאלה בפרוזה ובחרוזים בצרפתית ובלטינית המופנים אל הקורא בנועם ולפעמים בבדיחות דעת.
ציטוטים אלה משקפים את מחשבותיו של מונטן: "אינני מצטט את זולתי אלא כדי לומר טוב יותר את אשר בלבי."
מה שמאחד מסות אלה היא העובדה שחקירה פילוסופית זו הופכת לראי של דמות המחבר: "אני מתאר את עצמי".
יהיה מה שיהיה הנושא, המטרה שאליה חותר מונטן היא הכרת עצמו, הערכת כוח שיפוטו והסתכלות עמוקה בנטיותיו האישיות.
מעבר למשימה זו שאין לה תקדים, החושפת בפנינו את דעותיו, הרגליו ותשוקותיו של אציל צרפתי מן המאה השש עשרה, גאוניותו של מונטן מתבטאת בהארת הממד האוניברסלי של תיאורו העצמי: "כל אדם מהווה דמות שלמה לחלוטין של מצבנו האנושי." (המסה "על החרטה" ספר 3 פרק 2).
מונטן חוקר את המסתורין של מצבנו באמצעות התבוננות בעצמו, בסבלותיו, בגאוותו, באי עקביותו, ואפילו בכבודו.
בשנת 1603 הספר תורגם לאנגלית על ידי ג'ון פלוריו וזכה להצלחה רבה.
מסות, תרגום ישורון קשת, הוצאת שוקן, ירושלים ותל אביב 1947.
מסות נבחרות, תרגם דרור דורי.
הוצאת באר, ראשון לציון 2003, חלק ב', מבחר מסות, אוריון הוצאת ספרים, חולון 2007.
מסורן ארוך-שן (שם מדעי: Pristis perotteti) הוא מין של דג במשפחת המסורניים.
עיקר תפוצתו היא באזור האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט.
לעיתים מזדמן לו להגיע לחופי ישראל.
רובץ רוב הזמן בלא תנועה במים רדודים בקרבת החוף.
שמו ניתן לו בשל אורכה הייחודי (בקרב מיני הסוג מסורן) של לסתו התחתונה שעשויה סחוס.
הלסת דומה ללהב שטוח, וקבועה בה שורת בליטות, הדומות לשיניים חזקות, אשר בולטות בצדדים.
אורכו של מסורן ארוך-שן מגיע עד כ-, רוחבו עד 30 סנטימטרים, ומשקלו המקסימלי כ-.
צבע גבו אפור בהיר וזנבו דומה לזנב כריש.
החרטום מוארך מאוד ודומה ללהב שטוח.
קבועה בו שורת בליטות, מעין שיניים חזקות, הבולטות מכל הצדדים.
המסורן ארוך-השן משתמש בחרטומו לחיטוט בקרקעית בשעת חיפוש אחר מזון.
הוא ניזון מרכיכות, מסרטנים ומקיפודי ים.
שיניו דומות לכתרים זעירים והן ערוכות שורות שורות.
הוא ניזון גם מדגים שהוא לוכד תוך כדי שחייה אל תוך להקה והכאה במסורו מצד אל צד.
הדגים ההמומים והפצועים משמשים לו טרף.
הנקבה משריצה בין 15 ל-25 דגיגים.
החרטום מתפתח אצל העובר בחודשי ההיריון האחרונים, ובשעת הלידה הוא רך וגמיש ובעל שיניים לא מפותחות.
למרות זאת, מכוסה החרטום בקרום מגן עד הלידה, כדי למנוע את פציעתה של האם.
המסורת היהודית היא מערכת תרבותית – מנהגים, טקסים, דעות ואמונות, תורה שבעל-פה, חוקים, ערכים וכללי התנהגות שנמסרו מדור לדור בקהילות יהודיות.
בנוסף לדברים אלה שקיימים גם בכל המסורות האחרות, היהדות כוללת גם את כתבי הקודש: התורה, הנביאים והכתובים והתורה שבעל פה.
בתנ"ך, המעמד המכונן של התהוות עם ישראל הוא מתן תורה, כשלפניו ואחריו אירועים היסטוריים משמעותיים נוספים: יציאת מצרים וכיבוש הארץ.
הכינוי הנפוץ לעם ישראל הוא "עם הספר", המבטא את הייחודיות שבמסורת היהודית המושתתת בעיקרה סביב התנ"ך.
המסורת באורחות החיים כוללת מנהגים רבים, שאין היהדות טוענת שהתקבלו מסיני, אלא שהשתרשו בקהילות שונות במשך הדורות.
אף שלמנהגים אלו תוקף הלכתי מחייב, בספרות ההלכה קיים דיון אם תוקפן הוא מהרגל ומכאן מחייב מדין נדר, או שתוקפן מחייב מכוחם של דינים אחרים.
המסורת באורחות החיים נשמרה בקפדנות עד תקופת התפשטותה של תנועת ההשכלה היהודית, שאימצה את ערכי הנאורות, עודדה השתלבות בחברה הסובבת, ודגלה ברכישת הידע, המנהגים והשאיפות של האומות שביניהן חיו היהודים.
תנועה זו פגעה קשות ברציפות המסורת כאורח-חיים, וכתגובות נגד, לצורך שימורה של המסורת, קמה התנועה האורתודוקסית המשמרת את המנהגים.
ביטויים בתרבות לעוצמתה של המסורת, הדבקה במנהגי-בית-אבא בלי לחקור על אודות מקורותיהם, מצויים אצל הסופר יצחק בשביס-זינגר בסיפוריו על "טוביה החולב".
כמאפיין תרבותי, ישנם יהודים רבים המשמרים את המסורת מבלי לראות בה דבר מה בעל תוקף מחייב, והם מכונים מסורתיים.
עיקרי המסורת בתחום הזוגיות שנשתמרו לאורך השנים הם: קיום חגי ישראל, שמירה על טהרת המשפחה, מצוות הפרשת חלה, מצוות תרומה, משלוח מנות, שידוכים, חובת הצעת הנישואים על ידי הגבר וזאת בהסכמת משפחת האישה, והחובה להעניק מתנות לבן ולבת הזוג במעמד האירוסין והחתונה.
לאחר יום הנישואים נהגו לערוך סעודות חגיגיות למשך שבעה ימים (המכונה שבע ברכות).
בנוסף על בן הזוג מוטלת החובה לפרנס את אשתו ולדאוג לה לכל מזונה וצורכיה, לפחות ברמת בית אביה.
כמו כן עליו לקנות לבת זוגו תכשיטים ומתנות בכל חג, יום הולדת, ולידה של תינוק.
משנה זו מבטאת את עמדת חז"ל ביחס לרציפות המסורת היהודית, שתחילתה בקבלת חוקי התורה, שעל פי המקרא התרחשה במעמד הר סיני, והיא מועברת מדור לדור עד לדורם שלהם.
המשנה הזו עוסקת בעיקר בתורה שבעל פה, בדברים שעברו מפיו של הרב לאזניו של התלמיד.
כמו כן על פי גישת חז"ל הועברו והועתקו כתבי הקודש מדור לדור מאז יצירתם בדייקנות, ונוסח כתבי הקודש שהיה בידם הוא הנוסח כפי שהיה בעת יצירתו.
ואף התורה שבעל-פה, שהועלתה על הכתב רק בדורות התנאים והאמוראים מעוגנת על פי חז"ל במסורות שהועברו מדור לדור מעת קבלת התורה.
על אף שעל-פי המשנה המצוטטת המסורת היהודית החלה עם מתן-תורה בהר-סיני, כבר במקרא עצמו מובאים סיפורים על שלושת האבות ושנים עשר השבטים, שתופסים מקום חשוב בסיפור ההתהוות של האומה היהודית, ואף בהלכה.
לחלק זה של המקרא - שנסוב על אודות התקופה שקודם מתן תורה - אין מעמד מחייב פורמלי, אך חז"ל למדים ממנו דברים רבים.
התורה שבכתב היא אמנם מסמך קיים, אך תולדותיה ונסיבות חיבורה הם דבר שבמסורת, ואף דרך קריאתה תלויה במסורת.
המסורת מייחסת את התורה למשה על פי הצווי האלוהי, וקובעת את זמן חיבורה לימים בהם שהו בני ישראל במדבר, לפני כיבוש הארץ.
מסורת זו מעוגנת בתורה עצמה המספרת:
ייחודיותה של המסורת על תורה שבכתב, היא עריכתה בצורה של ברית.
בשונה מחיבורים וספרי חכמה אחרים שנכתבו בצורה בלתי מחייבת, התורה נוסחה מראש בצורה של ברית מחייבת, ומוקפת בכללים מחמירים של דרכי שמירתה והעברתה מדור לדור.
כמו כן, היו רגילים לערוך העתק ללוח הברית "לוח שני", ועליו נכתב כי "נעשה בהתאם ללוח הראשון", על לוח אחד מזהירים כי כל מי שיבזה, ישבר, או ימיר את דבר המלך ימות.
מחיקת הלוח, או אף מחיקת דברים מעל הלוח, פירושה ביטול הברית, על לוח אחד שנמצא נאמר "לוח זה אשר עשיתי לך ייקרא לך שלש פעמים בשנה, ואתה אלכשנדו, דעהו".
העתקה של לוח החוזה הונחה בכל מקרה במקדש לעדות.
גם התורה ערוכה בצורה של קובץ חוקים מחייבים, שניתנו מאת האל.
כך, באמצעות הברית, הועבר במסורת הטופס שהיה מונח במקדש לעדות, כנוהג כללי לשימור טקסט קאנוני.
הספר המקורי שהונח במקדש למשמרת, הוא זה שנמצא, לפי המסורת, על ידי חלקיהו הכהן בימי יאשיהו.
גם בימי הבית השני היה טופס שכונה "ספר העזרה" ולפי גרסה אחרת "ספר עזרא", שהיווה עותק עדות.
לדברי יוסף בן מתתיהו, הספר הזה יצא לגלות בחורבן הבית (מלחמות היהודים, ספר שביעי פרק חמישי).
בנוסף על השיטה הזו, הוסיפה התורה לקבוע מנגנוני שימור וזיכרון להעברת המסורת.
כך ביחס לטקסט של התורה, ציוותה התורה (דברים כז ח) לכתוב את הטקסט של ספר דברים על גבי אבני ענק, ציווי שלפי המסורת שבספר יהושע התקיים:
המיקום של ביצוע הטקס המתואר ביהושע הוא בהר עיבל, בו נתגלה בשנת 1981 "מזבח הר עיבל", המשויך על ידי אדם זרטל כשריד של הטקס הנוכחי, המוזכר ביהושע שנעשה על פי ציווי התורה.
גם ביחס לקשר הרוחני והנפשי אל התורה, היהודי מצווה להיות קשור לתורה ולהגות בה יומם ולילה: "והיו הדברים האלה על לבבך ושננתם לבניך ודברת בם בשבתך בביתך ובלכתך בדרך ובשכבך ובקומך" (); "והגית בו יומם ולילה" (); "ולמדתם אותם את בניכם לדבר בם בשבתך בביתך ובלכתך בדרך ובשכבך ובקומך" ().
כאמור, המשנה מציגה את המסורת שבעל פה, כעוברת מפי משה לזקנים, לנביאים, ועד התנאים – במאה ה-1 לספירה.
הרמב"ם בהקדמתו לפירוש המשנה הרכיב רשימה מפורטת יותר המכונה בשם "שלשלת הקבלה", וקדם לו במעט רבי אברהם אבן דאוד שתיאר אף הוא את המסורת בספרו "ספר הקבלה".
רשימתו של הרמב"ם מתבססת על ספרי הנביאים, והוא מונה בה את האישים הדומיננטיים שבכל דור בהיסטוריה היהודית: "משה מסר ליהושע, יהושע לפינחס", וכו'.
המונח "תורה שבעל פה" נמצא לראשונה בספרות חז"ל, אך בעולם העתיק היה מקובל המונח "חוקים בלתי כתובים".
תיאור של התורה שבעל פה נמצא בדברי פילון האלכסנדרוני:
התורה (דברים יז ח) מעניקה סמכות למורי התורה, ומכאן סמכותם של כל ההלכות שנקבעו על ידי חכמי ישראל לאורך הדורות.
אך מלבד הכרעותיהם של החכמים, ישנו גם בסיס רחב שבא במסורת מדור לדור.
חוקרים מצביעים על סימנים לתושבע"פ בזמן הנביאים: "עקבות תושבע"פ בין בביאורים ובין בחוקים ומנהגים חדשים אנו מוצאים גם בנביאים ובכתובים".
כמו כן פרסם יהושע נויסנר מחקר על אי תלותה של התושבע"פ בתושב"כ מבחינת התוכן, מה שמעיד על התגבשות נפרדת של תורה שבעל פה, ולא רק כפרשנות מצטברת של תושב"כ.
סימנים לחוקי תושבע"פ אנו מוצאים בספרים החיצוניים, ובעדויות של היסטוריונים מהתקופה ההלניסטית.
לעיתים יש עדויות או רמזים להלכות או מנהגים שונים מהמקובלים בתושבע"פ שלפנינו.
חלק גדול מההלכות נומק על ידי חז"ל בדרשות מיוחדות מן המקרא, שלגביהן התפתח פולמוס מחקרי, האם הן דרשות יוצרות או דרשות סומכות.
כלומר, האם הדרשות יצרו את ההלכה שבאה מכוחן, או שבאו רק לסמוך הלכה קיימת.
החוקרים ניסו למצוא עקבות להלכות קדומות במשנה, המחקר החלוצי הוא "מסילות לתורת התנאים" של הרב ד"ר דוד צבי הופמן, ובעקבותיו צעד יצחק אייזיק הלוי בספרו "דורות הראשונים".
ביקורת על הנחות המחקר של הלוי העבירו חנוך אלבק, והרב יחיאל יעקב וינברג בספרו "שרידי אש".
ההנחה כי הרבה מיסודות ההלכה היו מקובלים ונוהגים בכל הדורות, נתקלת בתמיהה: כיצד אירע שחכמים נחלקו בכל כך הרבה מקרים, ואף בדברים הנוהגים באופן קבוע ומתמיד, מה שמוכיח לכאורה כי החוקים והמנהגים האלו לא נהגו בפועל.
על הטענה הזו השיב רבי דוד ניטו בספרו כוזרי שני (ויכוח ג אות לג), כי המחלוקות האלו נוצרו כתוצאה של מנהגים שונים בקהילות שונות בגלות, והוויכוח בין החכמים היה איזה מנהג הוא הנכון.
הרב אליהו דסלר השיב על כך בספרו מכתב מאליהו, כי היו מנהגים לא נכונים שהונהגו כתוצאה משיפוט לקוי של מנהיגים בלתי אחראיים, והמנהיגים שבדור אחר רצו לשנות בחזרה את ההלכה כפי הבנתם (מכתב מאליהו, ח"ד עמ' 56).
ענף בתורה שבעל פה הן ה"הלכות למשה מסיני" המפוזרות בתלמוד.
כך למשל הצבע השחור של התפילין מנומק כ"הלכה למשה מסיני".
הרמב"ם בהקדמה לפירוש המשניות מונה רשימת חלקית של "הלכות למשה מסיני", וטוען שאי אפשר שתהיה בהן מחלוקת, כיוון שהם נמסרו במסורת באופן דייקני.
לעומתו, הרב יאיר חיים בכרך בספרו חוות יאיר, מראה שכמעט ואין "הלכה למשה מסיני" שאין בה מחלוקת.
מוסכם שיש הלכות המנויות כ"הלכה למשה מסיני", אבל אין הכוונה ליחוס ההלכה לסיני, כפשוטו של הביטוי, אלא למנהגים עתיקים מאוד (פירוש הרא"ש למקואות א, ועוד).
הגישה הביקורתית לתורה שבעל פה, יסודה בתקופת חכמת ישראל.
נחמן קרוכמל בספרו "מורה נבוכי הזמן" הציע תפיסה התפתחותית לתושבע"פ, שמקובל לראותה כתפיסה הגליאנית.
אם כי יש מערערים על הזהות בין תורות רנ"ק לתורות הגל.
הוא אף קבע (בעקבות בעל "חוות יאיר" ואחרים) שהמונח "הלכה למשה מסיני" אינו מציין הלכות שמקורן בסיני אלא הלכות קדומות ומקובלות שאין יודעים מי אמרן .
זכריה פרנקל בספרו "דרכי המשנה" פיתח עמדה מקפת על התפתחות ההלכה כשלהשקפתו הלכות שונות יסודן באופי החכמים שאמרום.
בעניין "הלכה למשה מסיני" הלך בעקבות קרוכמל (בלא לציין ממי לקח עמדה זו) ונתן בכך פרסום רב לעמדה זו, שעוררה פולמוס נרחב.
אברהם גייגר חקר את שיטתם של הצדוקים, וגילה, לטענתו, יסודות שלה גם בספרות המסורתית כדוגמת התרגומים, וגם בספרות החיצונית.
גייגר השתמש במחקרו זה למינוף הלכי הרוח שהיוו בהמשך את התנועה הרפורמית.
ככלל הגישה הביקורתית אינה מקבלת את ההנחה שמסורת באמת שימרה את הידע והפרשנות האותנטיים לגבי התורה שבכתב, אלא כמורכבת גם משחזורים מאוחרים לפי הבנתם של חז"ל ותנאי חייהם.
לעיתים, משקפים ממצאים ארכאולוגיים את שמירת המסורת או אי שמירת המסורת, במקומות שונים ובתקופות שונות.
אחת ההבחנות הארכאולוגיות לשמירת המסורת בקרב הישראלים, היא היעדרם של פסלים.
בחפירות תל חצור נמצאו פסלים כרותי ראש שהושלכו אל שכבת השריפה של העיר.
והיעדר ציור ופיסול בכלל הוא מאפיין של תקופת הברזל, תקופה המקבילה לתקופת ההתנחלות ולתקופת בית ראשון על פי המקרא.
בתקופה ההלניסטית מודגשת התופעה הזו על ידי היסטוריונים יווניים ורומאים, שביהודה אין ציור ופיסול.
בנוסף, בערים ובשכבות של כנענים ופלשתים ישנו ריכוז גבוה של עצמות חזיר (כ-1.5%) ואילו באתרים ובשכבות המיוחסים לישראלים יש ריכוז נמוך מאוד של עצמות חזיר (עד 0.1%).
גם ריבוי כלי האבן בתקופות בהם התמעט השימוש בכלים אלו באזורים מקבילים מחוץ לישראל, רומז לקיום דיני הטהרה שגרמו להעדפת כלי אבן שאינם נטמאים.
כך גם נוהגי הקבורה משקפים מספר דינים שנאמרו בחז"ל, כך גם מבני המקוואות שנמצאו.
ממצאים אפיגרפיים מלמדים אותנו אף הם על נוהגי המסורת באותם ימים.
בשנת 1960 התגלה המכתב ממצד חשביהו, ככל הנראה מתקופת יאשיהו, ובה כתוב כי העבודה בשדה הופסקה "לפני שבת" (הפרשנות המקשרת למנהג השבת שנויה במחלוקת).
באיגרת מתוך מכתבי יב כתוב "שלחו לי אימתי תעשו הפסח", משאלה זו יש ללמוד גם כי הפסח היה תלוי בקידוש החודש או עיבור השנה על ידי בית הדין.
על שמירת ביטול מלאכה בראש חודש (כעדות עמוס ועוד כתובים) מעידה כתובת מערד, המצווה את מפקד המצודה לשלם שכר בראשון לעשירי, אך לכתוב את ביצוע הפעולה לפניו רק בשני לעשירי, לדעתו של שמואל אפרים ליונשטם הסיבה לכך היא מנהג ביטול מלאכה בראש חודש.
זכר לעקירת הבעל בימי יהוא רואים חוקרים בעובדה כי בחרסי שומרון אנו מוצאים שמות המורכבים מן השם בעל, ואילו בחרסי לכיש כבר אין זכר לשמות כאלו וכן גם בתעודות יב לא נמצא שם שכזה.
עם זאת, מממצאים אחרים אנו למדים על ריבוי הדעות באותה תקופה, ועל כך שלא הייתה מסורת אחידה כפי שניתן היה להתרשם מספרות חז"ל.
תפילין מתקופת בר כוכבא מראים כי היו נוהגים שונים לסידור הפרשיות, חלקם בניגוד מוחלט למסורת שיש בידינו כיום.
חיבורים רבים שהיו חשובים בתקופת בית שני לא הועברו אלינו במסורת, כך ספר בן סירא שעל אף שיושבי מצדה נהגו בו כחלק מכתבי הקודש וכך הוא נחשב בתרגום השבעים וככל הנראה נחשב כך גם בקרב אמוראי בבל והגאונים, לא השתמר כיום ונכחד עד שנתגלה בחפירות מצדה.
כך גם מספר מזמורי תהילים שנמצאו במגילות מדבר יהודה ושחלקם השתמר בנוסח תרגום השבעים, אולם לא השתמר בנוסח המסורה.
כמו כן זרמים חשובים מתקופת בית שני שהתנגדו לפרושים נוהגם נשכח מלב ולא הועברו במסורת, כך לגבי הצדוקים, וכך גם לגבי האיסיים.
כשאודות האחרונים התגלה לאחרונה במגילות מדבר יהודה מידע רב, כמו לוח שנה השונה מלוח השנה שביהדות כיום, חגים נוספים שלא נחגגו על ידי הפרושים ושלא הועברו הלאה במסורת היהודית ועוד.
בתקופות שונות לאורך ההיסטוריה היהודית התנהלו ויכוחים בין קבוצות שונות בעם ישראל אודות המסורת.
המפורסמת שבהם היא המחלוקת בין הפרושים לצדוקים בתקופת הבית השני.
אך בנוסף לאותה מחלוקת היו כתות עצמאיות רבות, שעמהן התנהלו ויכוחים וחילוקי דעות באשר למסורת ולערכה.
אחת הקבוצות החשובות, הקיימת עד ימינו, היא היהדות הקראית, הדבקה במקרא ואינה מקבלת את פירושי התורה שבעל-פה שבמסורת הרבנית.
הקראים טוענים לרצף מסורתי היסטורי.
יש חוקרים המוצאים את שורשיהם כבר אצל הכהנים בני צדוק; אם כי הקבוצה הקראית הראשונה עליה יש מקורות מוסמכים היא הענניים (על שם מנהיגם, ענן בן דוד הנשיא).
הקראות מילאה תפקיד חשוב בהתפתחות המסורה והניקוד העברי, בחקר השפה העברית ובפרשנות המקרא.
בין הכתות הפורשות הידועות לנו: הביתוסים, כת מדבר יהודה.
אף השומרונים המגדירים עצמם כ"ישראלים" (לא צאצאי ממלכת יהודה, אולם צאצאים של שבט אפרים ומנשה המקראיים) מקיימים בידיהם מסורת משלהם ביחס לנוסח התורה, האלפבית השומרוני שהוא נכתב בו והדרך לקיום מצוותיו.
ישנה גם את מסורת "ביתא ישראל" (יהודי אתיופיה), מסורת קדומה מאוד ועתיקת יומין שנשמרה בקפדנות החל מתקופת בית המקדש הראשון במשך 2500 שנה, יהודי אתיופיה נוהגים לפי הלכות בית המקדש הראשון, ושומרים את מסורתם אלפי שנים גם במחיר חיי אדם (לפי מסורת ביתא ישראל "פיקוח נפש" אינו דוחה את ההלכה).
הטענה המקובלת למוצאם של יהודי אתיופיה על אנתרופולגים והרבנות (חז"ל), היא שיהודי אתיופיה הם משבט יהודה או משבט דן שהוגלה בתקופת בית המקדש הראשון לכוש, והקים ממלכה יהודית באתיופיה.
"ביתא ישראל" השפיעו רבות על התרבות האתיופית ועל אופייה הדתי במשך אלפי שנים (הנצרות האתיופית בעלת סממנים יהודים רבים בגלל השפעתה מביתא ישראל).
הדת היהודית שואבת את מקורה בטענה למאורע של מעמד הר סיני, ומגילויו של האל במעמד זה לעיני כל ישראל.
את הבטחת רציפות המסורת ביקשה התורה בציווי:
רבי יהודה הלוי ב"ספר הכוזרי" והרמב"ן אף רואים ברציפותה של המסורת כאחת ההוכחות למציאות האלוהים.
וכך כותב הרמב"ן על הפסוק הנ"ל:
ביהדות החרדית והדתית בזמננו, ניתן דגש רב על האמונה באמיתת המסורת כבסיס להוכחת עיקרי האמונה, מתוך ראייתה כרצף היסטורי שלם המעיד באופן מספיק על נכונותו של מעמד הר סיני, והמסרים שהועברו בו.
עמדה זו שונה מעמדתם של פילוסופים יהודיים שונים בימי הביניים, מחוגו של הרמב"ם, שראו את צידוקם של עיקרי האמונה מתוך החקירה הפילוסופית ולאו דווקא מתוך המסורת.
אך דעתם של רב סעדיה גאון ועוד הוגים רבים היא, שיש ליטול את האמונה במסורת כבסיס לקבלת האמונה, ולפתח אותה ולבסס אותה אחר כך באמצעות החקירה הפילוסופית.
יחסה של המסורת לחידושים ושינויים
כאמור, גם המסורת מכירה בסמכות החכמים, ובזכותם לחדש חידושים הלכתיים, ולא רק להעביר את ההלכות מדור לדור.
במקומות רבים אף ביטלו החכמים מצוות מסוימות מן התורה בתנאים מסוימים, כדי לחזק את מערכת שמירת המצוות.
האגדה מכירה בערכם של החידושים המאוחרים, מתוך שהיא תולה אותם במתן תורה.
לכן היא קובעת: "כל מה שתלמיד ותיק עתיד לחדש כבר נאמר למשה בסיני" (מדרש רבה, ויקרא, כב).
ביסוד מאמר זה מונח היחס לחידושים כחלק מההתגלות שבמעמד הר סיני, וכך כל חידוש מעוגן במעמד ההתגלות שמעל לרצף ההיסטורי.
אמנם החידושים לא עברו במסורת מדור לדור, אך בעת ההתגלות בהר סיני הם כבר נאמרו למשה, ומכאן הלגיטימציה שלהם.
כפי שמסביר המדרש הכוונה היא שהעקרונות והכללים נאמרו למשה בסיני, והחידושים תואמים את העקרונות האלו.
מלבד החידושים בפרטי התורה ומצוותיה, קיימות גם תקנות חז"ל, או תקנות בכלל, שהם חלק מסמכות החכמים.
מסחור חזותי הוא תחום בקמעונאות העוסק בסידור סחורה בצורה מיטבית על מנת להגדיל מכירות.
מלאכת המסחור החזותי באה לאזן בין ניצול שטחי המסחר לחשיפת המוצר בצורה ידידותית ומושכת לצרכן.
סדור סחורה נעשה על מתקנים רבים: מדפים, במות תצוגה, סטנדים, משטחים, באסטות, דלפקים ועוד.
הנושא זכה למיסוד בדמות הדרישה למשרות בתחום ברחבי העולם ולימודו בבתי ספר לקמעונאות בשם "תורת המסחור החזותי".
מסחור חזותי נכון יתייחס לשיטוט הלקוחות במרחב, ילמד את הארגונומיה שלהם בשעת קנייה ויתאים לכך את הפתרונות.
מסחור חזותי עוסק גם בתקשורת מסרים על גבי חומרים מודפסים או מסכים - למשל עדכוני מחיר, מבצעים או השקות מוצרים.
במקרים רבים, מוצרים צריכים אביזרים תומכים להצגת הסחורה בצורה נכונה.
מסורת הפלאים המופתיים (בסינית מסורתית: 列異傳; בסינית מפושטת: 列异传; בפין-יין: Liè Yì Zhuàn, לְיֵה יִי גְ'ווָאן) הוא ספר סיני קדום המכיל סיפורים קצרצרים על מקרים על-טבעיים.
חלק מן המקרים והדמויות מוכרים גם ממקורות מקבילים, וחלקם ייחודיים, ומאוזכרים בהם קדושים, אלים, שדים ורוחות.
הספר אבד עם השנים, אך צוטט ביצירות רבות.
הציטוטים אוגדו וסודרו על ידי לוּ שׂוּ'ן בספרו שחזור סיפורים עתיקים, לכדי שחזור חלקי של הספר המקורי.
הספר מכיל אוסף של סיפורים על-טבעיים או סיפורים מוזרים אשר רבים מהם שימשו ביצירות מאוחרות יותר שעסקו בעל-טבעי.
הקטעים מהם מורכב הספר הם ברובם תיעודי שמועות, אך יש ביניהם גם לא מעט סיפורים עממיים בעלי עלילה מלאה יחסית.
המקרה הקדום ביותר בספר הוא מתקופת הקיסר הצהוב, והמאוחר ביותר מאזור 256-260 לספירה, ובכך הוא מכסה תקופת זמן ארוכה מאוד, ומכיל כמה אגדות עתיקות שהשתרשו כבר בתקופתו.
לוּ שׂוּ'ן ציין כי הסיפורים כולם מעלים על נס את העל-טבעי.
רוב הסיפורים ביצירה מאדירים טכניקות וקדושים דאואיסטיים.
כך מופיעים בספר סיפור על לוּ שָׁאוצְ'ייֵן בעל הקדושה שטיפל ברוח-נחש, סיפורים על פֵיי צָ'אנְגְפָאנְג שיכל לפקוד על הרוחות ולכווץ מרחקים, סיפור על איש הדאו שיכל להפגיש את החיים עם המתים, מקרים של החייאת מתים, וכו'.
סיפורים אחרים מתארים פגיעת שדים באדם.
כך בסיפור על טָאן שֶׁנְג המתאר נישואי-שדים, או בסיפורים על הכסף והזהב של גָ'אנְג פֶן, על ציור העכבר שנעשה לשד, או על רוחות הקרפיון או הנחש.
וסוג שלישי של סיפורים עוסק ברוחותיהם של המתים ובתיאורים בודהיסטיים של אלמנטים כמו עולם המתים וחזרה מן המוות.
בסיפורים אחרים ניתן לראות אלמנטים נוספים של העל-טבעי, כגון חפצים חיים, מבנים רדופים, שינויי צורה, הפיכת יצורים חיים לאבנים, נבואות, ואף כמה אזכורים סתומים של חפצים בסיטואציות על טבעיות שחשיבותם לא ברורה.
בספר מופיע גם הסיפור המפורסם על דְזונְג דִינְגְבָּוֹ אשר מכר שד - סיפור אשר על פי לְיוֹ שׁוֹאוּחְווָה קיבל חיזוק בתקופה המודרנית כאשר שימש עם סיפורים דומים על חוסר-פחד מפני שדים' לחיזוק רוחו של העם הסיני בידי המהפכנים הקומוניסטים.
התיעוד הקדום ביותר של "מסורת הפלאים המופתיים" נמצא בספר סְווֵי תחת "תיעוד רישומי קלאסיקות".
שם נכתב כי יוצר הספר הוא צָאו פִּי הקיסר וֶן מוֵיי (187-226 לספירה).
אולם בספר מתוארים מקרים מתקופות גֶ'נְגְשְׁה (240-249 לספירה) וגָאנְלוּ (256-260 לספירה), ולפיכך ב"ספר טאנג הישן" וב"ספר טאנג החדש" מתקופת שושלת סונְג מצביעים על גָ'אנְג חְווָה (232-300 לספירה) בתור הכותב, אך בשני הספרים מדובר בפריט מתוך רשימת שמות ספרים והם אינם מציגים מובאות למידע שהם מספקים.
יָאו גֶ'נְדְזונְג מתקופת שושלת צ'ינג סבר כי צָאו פִּי אכן כתב את הספר, בעוד גָ'אנְג חְווָה כתב לו הרחבות, ולאחר מכן נפוצה ההתייחסות לשני הכתבים כטקסט אחד, אך גם הוא לא הציג הוכחות.
עם זאת, גם הספר "פרשנות לתיעוד שלוש הממלכות" מתקופת שושלת לְיוֹ סונְג (420-479 לספירה) וגם הספר "פרשנות לקלאסיקה של הנהרות" מתקופת שושלת וֵיי הצפונית (386-534 לספירה) מציגים ציטוטים מ"מסורת הפלאים המופתיים".
כך שבהחלט ייתכן שהכותב חי בתקופת שושלת וֵיי או שושלת גִ'ין.
לפיכך הייחוס המקובל כיום הוא לצָאו פִּי, בנו השני של צָאו צָאו, אשר ירש את הקיסרות מאביו, ונחשב חובב תרבות ידוע ומשורר.
הייחוס לצָאו פִּי אף מקבל חיזוק מכך שאמנויות האלמוות הדאואיסטיות והעיסוק בשדים ובעל-טבעי הכו שורש בימיו, והיו חביבים במיוחד עליו ועל אביו.
המקורות מהם ליקט ושיחזר לוּ שׂוּ'ן את היצירה
המקראות הקיסריות של עידן טָאיְפִּינְג (太平禦覽)
העתקי הספרים של האולם הצפוני (北堂書鈔)
פרשנות לקלאסיקה של הנהרות (水经注)
הרשומות הנרחבות של עידן טָאיְפִּינְג (太平廣記)
מבחר הספרות של גָ'או מִינְג (昭明文選)
יער הפנינים של גן הדהארמה (法苑珠林)
שירה והערות על מיני עניינים (事類賦註)
שיטות חשובות להסדרת העם (齊民要術)
שלל דברים ליער הסוגים (類林雜說)
אולמות האבן של דוּנְחְוָאנְג (敦煌石室)
דרישת מסתרי רשומות ההיסטוריון (史记索隐)
לא ידוע על תרגומים של הספר לאנגלית.
הספר תורגם במלואו לעברית בידי עופר ולדמן, אולם נכון ל-2013 התרגום לא יצא לאור.
מסות על השירה ההירואית (איטלקית: discorsi dell'arte poetica) היא יצירה בארבעה ספרים שנכתבה בידי טורקוואטו טאסו ופורסמה בשנת 1578. היצירה היא אבן דרך בביקורת הספרות והמחזאות האירופית.
ביצירה טאסו משמר מושגים אריסטוטלים, כמו אחדות העלילה ומנגד משליך את כללי הטרגדיה על האפוס.
טאסו בחן את האפוס על פי שלושה קריטריונים, חומר, צורה וקישוט.
טאסו בניגוד לאפלטון האמין כי השירה יכולה להתבסס על בדיון אך לא מרחיקה לכת כמו ביצירה "אורלנדו המטורף", אשר היה במהותו שקרי ברובו.
מסקנה זו התבססה על ההנחה שהמציאות ניתנת למדידה ולכן מה שהכיל אמת ברובו הוא אמיתי.
כמו גם, הוא הניח כי המציאות היא תלויה אמונה ומכאן שיש מקום ביצירה למעשי נסים בידי האל.
מעשה שכזה נקרא "נשגב", רגע התגלות האל, פתיחת הצינורות בין שמים לארץ.
תחושת השתאות מתרחשת הן אצל הקורא והן בקרב הדמות.
טאסו הבחין בין שני סוגי נשגב.
הראשון הוא "נשגב היפוך", הדמות הטרגית בעלת כשל שמעוררת חמלה ופחד בעת ההיפוך.
השני הוא "נשגב מצטבר" אשר קיים באפוסים, בהם אין היפוך מאחר שהדמויות צריכות להיות או טובות או רעות לחלוטין.
הנשגב הוא מצטבר מאחר שהטובים יזכו בדברים טובים עד לסוף האבסולוטי, למשל, רצף של ניצחונות עד לכיבוש ירושלים.
העלילה מתקדמת על הכרח, חוקי הטבע, ולפי המסתבר, מה שדומה למציאות.
זו קריאה שגויה של אריסטו מאחר שאריסטו הניח כי המסתבר; הבלתי אפשרי, יכול להתרחש ולכן הוא ראוי להיכתב.
הטעות בקריאה הובילה את טאסו לאפשר חידוש של היצירה בהתרה ובסיבוך במקום בתוכנה.
באופן כזה טאסו דירג את היוצרים.
בראש היוצרים עמדו הפילוסופים אשר תיארו את המציאות באופן המהימן ביותר.
אחריהם עמדו המשוררים אשר חיקו את המציאות (לדעתו לא ניתן לחקות מה שאינו אמיתי) והשוואו לתאולוגים המהללים את מעשי האל.
לבסוף הסופיסטים מאחר שמתיימרים לשכנע שהבדיה היא אמת.
בנוסף, טאסו הדגיש את חשיבות של חיקוי של המציאות אשר יוצרת אמינות, מתח ושכנוע.
כדי ליצור אמינות יש ליצור הזדהות עם הדמויות על ידי שמירה של מרחק נכון בין הידוע ללא ידוע עבור הקהל.
דהיינו, אם ברצונו לספר סיפור, עדיף שנספר אותו על ממלכה קרובה, עליה ידוע הקהל דבר מה, אך לא יודע בדיוק מה קורה בה.
טאסו ראה בהיסטוריה סוגה ספרותית שמחויבת לכתוב אמת ומה שראוי להיכתב, ייכתב.
ורד לב כנען ועוד, ציוני דרך בביקורת ספרות המערב, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 230–280
מסורן קצר-שן (שם מדעי: Pristis pectinata; לפי האקדמיה ללשון העברית: מַסּוֹרָן אֶרֶךְ-שֵׁן), ידוע גם בשם מסורן רחב, הוא בטאי ממשפחת המסורניים.
המסורן קצר-השן מצוי בסכנת הכחדה חמורה.
הוא חי בימים טרופיים רדודים, באוקיינוס האטלנטי ובים התיכון.
מסורן בוגר מגיע לאורך של ומשקלו עד .
המסורן קצר-השן משתמש במסורו לאכילה.
המסור בנוי מאלפי חיישנים שמאפשרים לו לקלוט תנועות סביבו באמצעות שדה חשמלי (בדומה לבטאים אחרים כגון החשמלן הפרסי) ולבנות תמונה תלת-ממדית של הסביבה.
יכולת זו מאפשרת למסורן לראות ולקלוט קלטים מסביבתו כל עוד הוא נמצא קרוב לקרקעית האוקיינוס.
הוא משתמש במסור גם לחפירה ולפינוי חול, במטרה לצוד סרטנים וחסרי חוליות קטנים שחיים בקרקעית החולית.
הוא משתמש במסור גם כדי לצוד דגים קטנים.
אוכלוסייתו של המסורן קצר-השן גדלה בקצב איטי, והוא נתפס לעיתים ברשתות דיג ונפגע מזיהום, מה שגורם לירידה דרסטית באוכלוסיית המין.
בשל סיבות אלו מצוי המסורן קצר-השן בסכנת הכחדה חמורה.
מסורן ירוק (שם מדעי: Pristis zijsron), הוא בטאי ממשפחת המסורניים.
המסורן הירוק חי במערב האוקיינוס השקט, האוקיינוס ההודי ובים האדום.
מסורן ירוק בוגר מגיע לאורך של .
המסורן הירוק משתמש במסור שלו למטרות אכילה.
המסור בנוי מאלפי חיישנים שמאפשרים להם לקלוט תנועות סביבם באמצעות שדה חשמלי (בדומה לבטאים אחרים כגון החשמלן הפרסי) ולבנות תמונה תלת־ממדית של הסביבה מעליהם.זה מאפשר להם לראות ולקלוט קלטים מסביבתם כל עוד הם נמצאים קרוב לקרקעית האוקיינוס.
הם משתמשים במסור גם לחפירה והעפת חול במטרה לצוד סרטנים וחסרי חוליות קטנים שחיים בקרקעית החולית.
הם גם משתמשים במסור על מנת לשפד דגים קטנים ובכך היא משמשת אותם גם לציד.
א וכלוסייתם גדלה בקצב איטי, והם נתפסים לעיתים ברשתות דיג ונפגעים מזיהום, מה שגורם לירידה דרסטית באוכלוסייתם, ועל כן המסורן קצר השן הוא בסכנת הכחדה חמורה.
המסורן הירוק חי בישראל במפרץ אילת.
הנקבה משריצה צאצאים חיים, והשרצים מגיעים לאורך של 60–100 סנטימטר.
מסורת וחיים הייתה עמותה בעלת אופי מלוכני הפועלת בגרמניה.
תנועת מסורת וחיים, הוקמה על בסיס "הפדרציה לחוק וסדר", שנוסדה בשנת 1918 על ידי מלוכנים גרמנים שקראו להחזיר לשלטון את וילהלם השני, קיסר גרמניה.
כבר אז הייתה סיסמת הארגון "האיגוד העממי להיסטוריה מסורת וחיים".
בשיאה כללה הפדרציה 100,000 חברים.
הפדרציה פורקה בשנת 1934, בעקבות הוראה מטעם המפלגה הנאצית שאסרה על התכנסות מלוכנית, אולם עדיין רבים מחבריה המשיכו לתמוך בבית הוהנצולרן, במסגרת אגודות לא רשמיות.
לאחר שבהלוויית וילהלם, נסיך פרוסיה, השתתפו למעלה מ-50,000 איש, החל היטלר לחשוש מהמלוכנים יותר מתמיד ופרסם בתגובה את "צו הנסיכים" (Prinzenerlass), שבעקבותיו סולקו משורות הוורמאכט כל בני משפחת הוהנצולרן.
המלוכנים נרדפו עד חורמה, ורבים מהם כגון קלאוס שנק פון שטאופנברג, וכן רבים ממתכנני קשר העשרים ביולי היו מתנגדים חריפים לנאציזם.
בשנת 1948 רוכזו המלוכנים הגרמנים מחדש בידי היינריך פון משנבאך, ובשנת 1956 נרשמו באופן חוקי כעמותה במשרד הפנים הגרמני.
כיום מטה העמותה הוא בקלן, ובראשה עומד קנוט וישנבאך.
העמותה מוציאה לאור עיתון ומפעילה אתר אינטרנט, הפופולריים גם מחוץ לגרמניה.
אנשי העמותה מופיעים גם כנציגים מטעם בית הוהנצולרן בטקסי הכתרה או נישואין של בתי מלוכה גולים אחרים.
כמו כן מקפידים חברי העמותה לבקר בקברו של וילהלם השני באחוזת דורן ב-4 ביוני, שהוא יום פטירתו.
סיסמת העמותה הנוכחית הנה: "אנו שמים דמוקרטיה על הכתר".
העמותה פעלה לקידום מספר רעיונות, העיקריים שבהם:
הכתרתו של גאורג פרידריך כקיסר גרמניה.
גרמניה תישאר בפועל רפובליקה פדרלית, הנסיכים מבית האצולה ששלטו במדינות גרמניה בעבר, יוחזרו לשלטון רק אם כך יוחלט במשאל עם.
הקיסר הוא ראש המדינה, בעוד הפרלמנט הוא המבצע בפועל.
המסורה הקדושה (לטינית: Sacra Traditio, יוונית: Ιερά Παράδοση) היא גוף הנוהגים, התקדימים וההחלטות שהועברו בכנסייה הנוצרית מדור לדור, בנוסף ובחפיפה לכתבי הקודש עצמם.
המסורה נחשבת מקור עליון לסמכות ולהתוויית דרכה של הדת, ולפי טיעון האוחזים בה היא המסגרת וההקשר המאפשרים פרשנות נכונה של הבשורות וסוגיות השעה.
עיקרים נוצריים רבים, כגון השילוש הקדוש עצמו והגדרות הכריסטולוגיה, התקבלו במסורה ואינם מפורשים בברית החדשה.
הכנסייה הקתולית, הכנסייה האורתודוקסית והכנסיות האוריינטליות מחזיקות כל אחת בתפישה משלה למסורה, בעוד שהפרוטסטנטים דוחים בעקרון את המושג ומדגישים את היות "כתבי הקודש לבדם" (Sola scriptura) משען, אם כי יש להם מקבילות משלהם.
מהותה של המסורה הקדושה היא שלא רק הכתבים מכילים אמיתות מוחלטות שהן פרי התגלות אלוהית.
הלגיטימציה שמעניקה המסורה היא מפתח לסמכות המוסדות הכנסייתיים לפרש ולקבוע את המדיניות הדתית (מגיסטריום).
המסורה איננה גוף קבוע ותָּחוּם, אלא מתבטאת בממסד הנוצרי הקיים, כשכל דור של מנהיגים מוסיף עליה את קביעותיו והחלטותיו בשלשלת הנמשכת ללא הרף: האמונה בשלמותה ובאמיתותה של זו, ובכך שכופרים וטועים הוקעו החוצה ותורותיהם סולקו, היא אבן יסוד.
אמרות רבות מהברית החדשה משמשות כביסוס לתקפות הרעיון, בין היתר דבריו של פאולוס באיגרת הראשונה אל הקורינתים, י"א כ"ג: , ובאיגרת השנייה אל התסלוניקים ב' ט"ו: .
בנוסף, בייחוד בימי הרפורמציה, תקפו הוגים קתולים את המערערים על המסורה בטיעון שאפילו האמונה בשלמות כתבי הקודש שאובה מכך שהדבר מקובל ואין לכך הוכחה חיצונית, מה גם שמסגרת פרשנית כלשהי הכרחית כדי ללמוד מן הטקסט מה נדרש.
אלמלא כן יקומו אינספור אסכולות סותרות שיעשו כל אחת כפי ראותה, ובוודאי שאף אחת לא תוכל לטעון להשגת האמת.
בקרב הפרוטסטנטים אכן היו כתות ששבו לשמור שבת, שאסרו את השבועה או שתבעו טבילת מבוגרים.
גם בכנסיות הדוגלות בה הייתה המסורה מושא למחלוקות עזות ורבות, בשל אפשרויות הפרשנות השונות.
תאולוגים התווכחו במשך מאות שנים בשאלות כמו ההתעברות ללא חטא של הבתולה הקדושה.
אף הסוגיה מה היחס בין המסגרת המבארת לכתבי הקודש הייתה טעונה מאוד ועניין לדקויות רבות, אך ההנחה הכללית היא שהברית החדשה עצמה מגלמת אמת נעלה יותר מהקבלה בעל-פה סביבה.
הכנסייה האורתודוקסית מדגישה את היות המסורה גוף סגור וחתום, שהתקבל בשלמותו בימי השליחים ונשמר ככזה, אם כי טעון כמובן פירוש ויישום לכל תקופה.
הקתולים אימצו גישה מחמירה פחות, וטוענים שבהשראת רוח הקודש מתגלות בכל דור אמיתות שהיו צפונות במסורה קודם, בהתאם לצורך ובכח הלימוד של הגופים המוסמכים.
נקודת אי-הסכמה פרוזאית יותר בין שתי הכנסיות היא כמובן סמכות המוסדות שכל אחת מכירה בהן בקביעת המסורה, למן הסכיזמה הגדולה.
בוועידת הוותיקן השנייה אימצה הקתולית ניסוח שהתקרב קמעא להבנה הפרוטסטנטית, לפיו המסורת וכתבי הקודש אינם מהווים שני מקורות מובחנים אלא הם "דבר האל האחד", ביחד.
בכנסייה האנגליקנית, המקיימת דרך ביניים בין הרפורמציה לדוקטרינה הרומית, נהוג לייחס למסורה משקל רק כשניתן לקשרה לכתובים, לאבות הכנסייה או לוועידות האקומניות בראשית הנצרות, וגם זה רק בנושאים משניים יחסית.
מסורת הש"ס (בתחילה נקרא מסורת התלמוד) הוא חיבור של הרב יהושע בועז שתוכנו מראי מקומות למקורות מקבילים בספרות חז"ל (משנה, תוספתא ומקבילות בתלמוד הבבלי עצמו).
'מסורת התלמוד', נדפס תחילה כספר בשנת רפ"ג והפניות למקבילות צוינו לפי פרקי התלמוד בלבד.
לשם הדפסת התלמוד בוונציה בידי מדפיס התלמוד הנוצרי מארקו יושטיניאן בשנים ש"ו - שי"א ערך הרב יהושע בועז את ההפניות בצורה מדויקת יותר - לפי דפי התלמוד המודפס.
ההפניות הן למקבילות במשנה בתלמוד ובתוספתא.
בדפוס באזיליאה שונה שם החיבור למסורת הש"ס, יש הסבורים שהדבר נעשה מחמת הצנזורה הנוצרית, ושם זה נותר לחיבור עד היום.
בשנים שלאחר מכן נוספו שתי השלמות גדולות לחיבור זה - האחת בדפוס אמשטרדם בשנים תע"ד - תע"ז, בידי הרב יוסף שמואל מקראקא שהרחיב את מסורת הש"ס לפי שלושה ממה שהיה בה לפני כן.
תוספת שנייה שנעשתה בידי הרב ישעיה פיק ברלין נדפסה בדפוס דיהרנפורט בשנים תק"ס - תקס"ד.
התוספות החדשות הודפסו בתוך סוגריים מרובעים.
כל התוספות הללו נדפסו במהדורות המצויות של התלמוד.
כיום החיבור מודפס בכל מהדורות הש"ס.
ההפניה בש"ס וילנא היא לרוב באמצעות כוכבית, כשהמקבילה רשומה בשולים מול הכוכבית, ובדפוסים חדשים רבים ההפניה היא באמצעות אות קטנה, המפנה למדור מסורת הש"ס המופיע בצד העמוד.
בחלק ממהדורות הש"ס החדשות, כגון עוז והדר, ישנן תוספות נוספות לחיבור זה.
רבי שבתי זוסמן חיבר את הספר "מאיר נתיב" המרחיב את מסורת הש"ס, וכולל ציונים גם לדברי רש"י ותוספות.
חיבור זה הודפס בחלק ממהדורות הש"ס.
שם החיבור היה בעבר "מסורת התלמוד" אך עקב המגבלות הנוצריות על התלמוד הפסיקו להשתמש במילה זו ועברו ל"ש"ס" או "גמרא".
בעקבות כך שונה גם שם החיבור ל"מסורת הש"ס".
את המילה "מסורת" נראה שיש להגות "מָסוֹרַת"
מסורן מצוי (שם מדעי: Pristis pristis) הוא מין במשפחת המסורניים.
מסורן זה נמצא בכל העולם בימים טרופיים וסובטרופים וכן באזורי מים מתוקים.
מספר הפריטים במין זה הידרדר מאוד וכיום המסורן המצוי נחשב למין בסכנת הכחדה חמורה.
אורכו המקסימלי של המסורן המצוי הוא 7.5 מטרים ומשקל של 500 עד 700 ק"ג, אולם האורך הנפוץ ביותר שלו נע סביב 2.5 מטרים.
בית הגידול של המסורן המצוי הוא בקרבת חופים טרופיים וסובטרופים, אך הוא גם חי באזורי מים מתוקים ותועדו מקרים בהם הוא נמצא בנהרות במרחק של עד כדי 1,340 קילומטרים מן הים.
מסורנים צעירים מהמין נותרים במים מתוקים לאורך שנת חייהם הראשונה, בעוד שהמבוגרים יימצאו לרוב בקרבת החוף ובשפכי נהרות.
פריטים שנולדו באגם ניקרגואה, מבלים את רוב חייהם, אף את כולם, אך ורק במים מתוקים.
כפי שמעיד שמו, המסורן המצוי היה נפוץ מאוד במימי העולם אך מצבו הורע מאוד ובימינו הוא מוגדר כמין בסכנת הכחדה על ידי האיגוד IUCN.
ישנם אזורים מהם הוא נכחד כליל.
האיום הגדול ביותר על חייו הוא דיג יתר והוא גם סובל מאובדן שטח מחייתו.
המסורניים מוגנים בחלקים שונים בעולם והמסורן המצוי מופיע ברשימת אמנת וושינגטון, אך בפועל מתבצע דיג בלתי חוקי שלו ויכולות האכיפה של החוקים המגנים עליו אינן מועילות.
מסורת בניית כינורות בקרמונה היא צורה עתיקה של אומנות ומלאכת מחשבת, המאפיינת את העיר קרמונה שבאיטליה, שם נבנים כלי קשת, כגון כינורות, ויולות, צ'לי וקונטרבסים.
"אומנות בניית הכינורות המסורתית בקרמונה" (ששמה הרשמי באיטלקית הוא: "Saperi e saper fare liutario della tradizione cremonese") הוכרזה ב-2012 מורשת תרבותית בלתי מוחשית במיזם "יצירות מופת שאינן מוחשיות" של ארגון אונסק"ו, במושב השביעי של הוועדה הבין-ממשלתית בפריז.
כלי קשת אפשר לבנות בשיטות שונות, אבל בוני הכינורות של קרמונה פיתחו טכניקה, הנחשבת לייחודית בעולם.
כל כלי מיוצר בעבודת-יד, ומורכב מלמעלה מ-70 חתיכות עץ שונות זו מזו בתבניתן.
כל חלק של כינור חדש מחייב טכניקה מיוחדת לו, שבונה הכינור מתאים שוב ושוב בהתאם לתגובה האקוסטית של כל חתיכת עץ: מסיבה זו, לעולם לא תיתכן זהות גמורה בין שני כינורות.
כל חלק של הכינור חייב להיבנות מסוג מסוים של עץ, שנבחר בקפדנות והוכשר בתהליך ייבוש טבעי, כך שאין אפשרות לזרז את הכנתו או לבצע אותה באופן מלאכותי.
בייצור הכינור המסורתי של קרמונה, אין אפשרות להשתמש באיזה שהוא חלק תעשייתי או תעשייתי-למחצה, ואסור גם לצבוע אותו בריסוס.
לכאורה, נדמה שרבים מן הרכיבים היסודיים של כלי הנגינה נועדו לקישוט בלבד, אך למעשה הם ממלאים תפקיד חשוב ביותר בהגברת הצליל לעוצמה הרצויה, או בהגנת הכלי משברים אקראיים: זהו מאפיין כפול של יצירת הכינורות הראשונים.
בונה הכינורות מלווה את תהליך בניית הכינור באופן אישי, בכל שלב ושלב, החל באילן וכלה בכלי המוגמר.
מסיבה זו, בונה כינורות בקרמונה יכול לייצר לא יותר מ-3 עד 6 כינורות בשנה.
בניית הכינורות המסורתית דורשת בקיאות מושלמת בכל החומרים הטבעיים ובטכניקות הייחודיות הנמסרות מדור לדור באמצעות מילים, מחוות והרגלים מאז המאה ה-16, אז הייתה בניית הכינורות בקרמונה לפופולרית, הודות למיומנויות של בית אמאטי, שאותן שיפרו ושכללו סטרדיווארי, גוארנרי וברגונצי.
המסורת העתיקה של בניית כינורות בקרמונה נתונה להגנתם של גופי פיקוח: קונסורציום בוני הכינורות של סטרדיווארי ואיגוד בוני הכינורות האיטלקי, המייצג יותר מ-140 אומנים.
נוסף לכך, "בית הספר הבינלאומי לבניית כינורות של קרמונה" (Scuola Internazionale di Liuteria di Cremona) נוסד בקרמונה ב-12 בספטמבר 1938.
אחרי ההכרזה של אונסק"ו, נפתח בשנת 2013 מוזיאון הכינור החדש בארמון האמנויות (Palazzo dell'Arte) בקרמונה, מחודש ומשופץ במלואו וכולל אולם חדש להאזנה למוזיקה, המנוגנת בכלים עתיקים וחדשים שנוצרו בקרמונה.
מסחה הוא כפר פלסטיני, הממוקם במחוז סלפית, שבמרכז השומרון, כ-24 ק"מ מדרום-מערב לשכם וכ-24 ק"מ ממזרח לתל אביב.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 2,430 תושבים בשנת 2016. מסחה ממוקם 12.5 ק"מ צפונית מערבית לסלפית.
הוא גובל בבידיא ממזרח, בזאוויה מדרום, באלקנה ממערב, ובעץ אפרים ובסניריא מצפון.
בכפר נמצאו חרסים מהתקופה הביזנטית, האומיית, הצלבנית/איובית והממלוכית.
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר בסנג'ק שכם (מחוז שכם).
תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, כוורות לגידול דבורים ועצי פרי.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט, במסחה הייתה אוכלוסייה של 80 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד 1931 היו בכפר 20 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 87 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 110 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 8,263 דונם.
אשר מתוכם הוקצו 1,612 לחקלאות שלחין, ו-2,482 לגידולי דגנים.
בשנות ה-30 נסלל תוואי כביש 505 (כביש "חוצה שומרון") שעבר דרך הכפר וחיבר את מישור החוף עם אזור שכם.
בתקופת שלטון ירדן הוקמה תחנת משטרה בגבעה שמעל הכפר.
בשנת 1961, אוכלוסיית הכפר הייתה 478 נפש.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, מסחה עברה משליטה ירדנית לישראלית.
באוקטובר 1974, ביצע "גרעין מערב שומרון" של גוש אמונים, ניסיון התנחלות ראשון סמוך לכפר.
שיירה של כ-30 רכבים עשתה את דרכה לכיוון הכפר, אך נעצרה במחסום של צה"ל, וחברי הגרעין שבו על דרכם.
חברי הגרעין ביצעו עוד מספר ניסיונות התנחלות בבניין משטרת מסחה בשנים 1975 ו-1976. הם בחרו במקום מאחר שבניין המשטרה היה רכוש ממשלתי ירדני, ועבר לחזקת צה"ל לאחר מלחמת ששת הימים, אך נותר נטוש.
גרעין של עולים מברית המועצות גם ביקש להקים התנחלות במקום.
ב-27 בפברואר 1977, נכנסו שוב אנשי הגרעין לבניין משטרת מסחה, אך התפנו מהמקום תוך מספר שעות, לאחר שהשר ישראל גלילי הבטיח להם שהקמת התנחלות במקום תעלה לאישור בוועדת השרים להתיישבות בהקדם.
ב-10 במאי עלו 15 המשפחות הראשונות להתנחלות החדשה שקיבלה את השם אלקנה, הם נכנסו לבתים טרומיים שנבנו סביב תחנת המשטרה בקצה המערבי של הכפר מסחה.
לאחר מכן הכריזה מדינת ישראל על מאות דונמים סביב אלקנה כ"אדמות מדינה" וההתנחלות החלה להתרחב לכיוונים שונים.
שנים ספורות לאחר הקמתה של אלקנה, הוקמו בסמוך לה על אדמות מסחה וסניריא, עוד שלוש התנחלויות: עץ אפרים, שערי תקווה ואורנית.
בתחילת שנות ה -2000 היו כמה מחאות נגד התוכנית של בניית גדר ההפרדה בגדה המערבית, שהייתה אמורה לנתק את תושבי מסחה מאדמות רבות.
המחאה נכשלה בסופו של דבר, והגדר נבנתה כמתוכנן.
מַסּוֹרָן (שם מדעי: Pristis) הוא סוג של בטאי ממשפחת המסורניים בו כל המינים למעט המין היחידי מסורן סכיני (Anoxypristis cuspidata).
מיני המסורן בעלי חוטם ארוך עם שיני מסור לאורכו, והם משתמשים בו כדי להכות בטרפם ולנסר אותו.
הם יכולים להגיע לאורך של יותר מ-7 מטרים במינים הגדולים.
כל המינים שוכנים בים, אך כמה מהמינים יכולים לעלות מדי פעם לשפכי נהרות כדי לצוד.
הם אוכלים בעיקר דגים אחרים.
רבים ממיני הסוג מצויים בסכנת הכחדה בטבע.
מסורן סכיני או מסורן קצר-שן (שם מדעי: Anoxypristis cuspidata) הוא מין בטאי ממשפחת המסורניים בעל חוטם דמוי-מסור.
אורכו של המסורן עד 4.7 מטר.
לדג ישנם סנפירי חזה מחודדים וארוכים וצבעו חום עם תחתית אפורה בהירה וסנפירים ורודים.
החוטם ישר עם שיניים קצרות בולטות בלסת העליונה.
דג זה חי באזור האינדו-פסיפי וגם בים הערבי והים האדום.
הוא שוחה באזורי חולות או שוניות עד לעומק 40 מ' ומחפש להקות דגים, דיונונים או סרטנים אותם הוא משפד עם חוטמו.
הוא עצמו עלול להיטרף על ידי כריש שורי, פטישן פגום-חרטום, כריש קופר ובידי תנין הים.