tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקורבים לרב אלישיב אמרו כי עשה זאת כדי לטרפד את היתר המכירה, ומשום שלא עלה אז על הפרק מועמד מתאים יותר לדעתו.
נטען גם שסייעה למצגר עובדת היותו גיסו של נתי גרוסמן.
נסיבות בחירתו עוררו תרעומת אצל רבים בציבור הדתי לאומי, לאחר הרשעתו חזרו עיתונאים דתיים והפנו אצבע מאשימה כלפי העסקנות החרדית שהובילה לבחירתו על פני הרב אריאל.
במהלך כהונתו כרב ראשי הנהיג מצגר מספר חידושים בתחום הכשרות, בהם:
חסימת מכירת חמץ בפסח בכל רשתות המרכולים הכשרים בישראל, באמצעות הסרת הברקוד מרשימת המוצרים למכירה, כך שגם אם נמצא חמץ בסניף לא תתאפשר רכישתו בשל אי הופעתו במחשב הקופאי.
הרב מצגר סיכם זאת עם מנהלי הרשתות, לאחר שטען כי בהיעדר חסימה אין למכירת החמץ שלהם כל תוקף, שכן הם ממשיכים בפועל לסחור בחמץ.
שינוי צורה של חלק מהמוצרים הכשרים לפסח, אשר במהלך השנה הם חמץ גמור, כגון עוגות, עוגיות, שקדי מרק וכדומה.
הרב מצגר טען כי צורתם הזהה של המוצרים הכשרים לפסח ושל מוצרי החמץ עלולה לגרום למכשול ולערבוב בין הכשר ובין החמץ.
חיוב כל משגיח כשרות לעבור קורס ומבחן כדי לקבל תעודת הסמכה.
פרסום ספר הנחיות ונהלים מפורטים לכשרות, שנועד לרבנויות המקומיות.
לאחר שצוערי קורס קצינים נענשו על שיצאו מאירוע שבו הופיעה זמרת צבאית, מתוקף האיסור להאזין לשירת אישה, פרסם הרב מצגר מאמר הלכתי בעניין.
לדבריו, יש לכבד את זכותם של החיילים הדתיים להימנע משמיעת קול שירת אישה, על ידי הסתפקות בשירת חיילים גברים, או מתן היתר לחיילים המעוניינים בכך להיעדר מהופעת הזמרות, מבלי לפגוע בכבודן.
לצד הראשון לציון הרב שלמה עמאר, התנגד הרב מצגר לדרישה שהועלתה לאפשר קווי מהדרין בתחבורה הציבורית בין ריכוזי אוכלוסייה חרדית, שבהם מחויבת הפרדה במקומות הישיבה בין גברים לנשים.
לדבריו, המעוניינים להחמיר יכולים להקים חברת אוטובוסים מיוחדת לצורך כך, אך אינם יכולים להורות לזולת כיצד לנהוג בחברת אוטובוסים ציבורית.
ביושבו כאב בית הדין הרבני הגדול החמיר הרב מצגר את הענישה הקיימת לסרבני גט העומדים בסירובם.
בית הדין דחה את ערעורו של סרבן גט שישב עשר שנים במאסר, וקבע כי סירובו של הבעל לגרש את אשתו מצדיק את המשך מאסרו עקב בזיון בית הדין האזורי שהורה לו לגרש את אשתו, ככל שיידרש.
הרב מצגר פעל לעידוד מגעים בין דתות.
בפרט הציע להקים ארגון אומות מאוחדות דתי בירושלים, בהשתתפות נציגי הדתות השונות ובראשות הדלאי לאמה.
לדבריו, "במקום להתכונן למלחמה גרעינית ולרכוש טנקים ומטוסי קרב, ארגון זה ישקיע בשלום (...) מנהיגים דתיים יוכלו לפגוש זה את זה ולגלות שיש להם יותר במשותף מכפי שסברו".
רעיון זה זכה לתמיכתם של הדלאי לאמה ובכירים באירופה ובעולם המוסלמי.
כמו כן הביע תמיכה בכנס בין-דתי שיזם עבדאללה מלך ערב הסעודית בשנת 2008.
בדצמבר 2009 ביקר בכפר יאסוף, בעקבות הצתת מסגד בכפר וריסוס כתובות נאצה עליו.
תחת אבטחה של המשטרה הפלסטינית הביע הרב את סלידתו ממעשה ההצתה והזכיר את רגישות העם היהודי לפגיעה במקומות תפילה, בפרט בעקבות ליל הבדולח.
בביקור רשמי באתר הזיכרון לרצח העם הארמני בירוואן ובמוזיאון הסמוך לו, השתמש הרב בביטוי רצח עם (genocide) שממנו נמנעת ישראל הרשמית, ואמר כי "אין אומה שיכולה להבין את כאב הארמנים טוב מן היהודים".
מצגר ייצג את מנהיגות היהדות בסרט תיעודי שהופק על ידי האחים ז'ול וגדעון נאודה בשנת 2007 ששמו: "בשם אלוהים: מבט חושפני ואינטימי על האנושות (באמצעות) הספקות, האמונות והתקוות של מנהיגי הדת הגדולים בעולם.
הרב מצגר ביקר את יונתן פולארד פעמיים בכלאו בתקופת כהונתו כרב ראשי.
הוא שיגר מכתבים לפני חגים לגורמים שונים בממשל האמריקני במטרה להביא לשחרורו וקרא לכך בכמה מדרשותיו.
בפגישותיו עם מנהיגים דתיים ומנהיגי מדינות ביקש מהם לפעול לשחרורו של גלעד שליט.
הרב מצגר הצטרף לקריאת מגילת איכה בתשעה באב באוהל המחאה של משפחת שליט, ונשא שם תפילה לשחרורו המהיר.
הוא התבטא נגד יוזמת חמישים רבנים לפסול את העסקה לשחרור שליט ממניעים הלכתיים.
לדבריו, "כל עוד לא מונחת לפתחו של רב או פוסק מלוא האינפורמציה, כולל דו"חות צה"ל וגופי המודיעין, אין אפשרות לקבוע עמדה הלכתית נחרצת, ובוודאי שאין לפסוק הלכה על סמך פרסומים בתקשורת הערבית".
בהשפעת הרב מצגר הושב לידיים יהודיות בית הכנסת של רבי ישראל איסרלן במריבור שבסלובניה, שהוסב לכנסייה.
חציו הפך לבית כנסת וחציו למוזיאון.
הוא פעל גם למען השבת בית הכנסת העתיק של בודפשט לידיים יהודיות.
בדברים שנשא בהלווייתם של חמשת הנרצחים בפיגוע באיתמר אמר הרב מצגר: "כתשובה לפיגוע יש להפוך את איתמר לעיר ואם בישראל".
בפברואר 2005 נחקר הרב מצגר באזהרה בדבר חדר מלון שקיבל בתעריף מוזל.
בסיום החקירה המליצה המשטרה להעמידו לדין בעבירות מרמה והפרת אמונים.
בעקבות זאת הודיע הרב מצגר כי הוא משעה עצמו זמנית מבית הדין הרבני הגדול ומהוועדה לבחירת דיינים.
באפריל 2006 הודיע מני מזוז, היועץ המשפטי לממשלה, כי לא ייפתח תיק פלילי נגד הרב מצגר, אך ביקר בחריפות את מעשיו, קבע ששיקר בחקירותיו במשטרה והודיע כי עליו להתפטר מרצונו או שמזוז ימליץ על הליכי הדחה מידיים נגדו.
בתגובה עתר הרב מצגר לבג"ץ כנגד מזוז בטענה שלא ניתנה לו זכות השימוע.
במהלך הדיונים הסכים היועץ המשפטי למחוק חלקים מן הדו"ח, אולם הרב מצגר לא הסתפק בכך.
בסופו של דבר ביולי 2007 דחה בג"ץ את העתירה, לאור הקביעה כי דו"ח היועץ המשפטי איננו אמירה סופית בעניינו של הרב הראשי.
בפברואר 2008 החליטה הוועדה לבחירת דיינים לדחות את חוות דעתו של מזוז ולאפשר לרב מצגר לחזור לכהן כדיין.
לאחר ההחלטה אישרה הכנסת תיקון לחוק הרבנות הראשית לישראל, שלפיו לא יהיה הרב מצגר חייב לכהן כראש בתי הדין הרבניים.
בפברואר 2009 דחו שופטי בג"ץ את עתירתה של עמותת אומ"ץ למנוע מהרב מצגר מלשמש כדיין בבית הדין הרבני הגדול.
השופט אדמונד לוי סבר בדעת יחיד כי היועץ המשפטי לממשלה היה צריך להעמיד את הרב מצגר לדין משמעתי.
בשנת 2008 פרסמו קלמן ליבסקינד ובועז גאון תחקיר שלפיו הרב מצגר הרבה לטוס לחו"ל במחלקה הראשונה, ובתמורה תומך בעמדתם של שלוחי חב"ד ובמינויים לתפקידי רבני עיר וארצות.
אנשי חב"ד הגיבו וטענו שהרב מצגר עושה בכך את תפקידו.
ב-20 ביוני 2013 נעצר על ידי היחידה הארצית לחקירות הונאה, לאחר חקירה סמויה שנוהלה נגדו במשך מספר חודשים, בחשד לביצוע עבירות של לקיחת שוחד, מרמה והלבנת הון.
על פי החשדות, הוא ומקורביו לקחו לעצמם מאות אלפי שקלים מכספי תרומות.
בתום חקירתו נשלח למעצר בית למשך חמישה ימים, והשעה עצמו מחלק מתפקידיו.
ב-18 בנובמבר 2013 נעצר שוב על רקע החשדות הקודמים בדבר הלבנת הון, וכן שיבוש מהלכי חקירה והדחת עדים.
בית משפט השלום האריך את מעצרו בתשעה ימים.
באוקטובר 2015 הוגש כנגדו כתב אישום ובו מספר רב של עבירות בסעיפים: לקיחת שוחד, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, העלמת מס, הלבנת הון, הדחה בחקירה ועוד.
בכתב האישום, שנשען על האשמות איש סודו ונהגו האישי חיים אייזנשטט, שהיה לעד מדינה, תוארו העברות כספים אל כיסיהם בעקבות תיווך בין המעוניינים בגיור בחו"ל וכן מתיווך בין תורמים לעמותות.
בין היתר נטען שהוא מינה את רב העדה הקווקזית בישראל לבקשת יהודי עשיר ממוסקבה תמורת תשלום.
ב-30 בינואר 2017 הרשיע אותו בית המשפט המחוזי בירושלים, במסגרת הסדר טיעון, בעבירות של לקיחת שוחד, קבלת דבר במרמה, שיבוש הליכי משפט ועבירות על פקודת מס הכנסה.
ב-23 בפברואר דחה בית המשפט המחוזי בירושלים את העונש שנקבע בהסדר הטיעון, וגזר על מצגר ארבע וחצי שנות מאסר, ובנוסף חייב אותו לשלם למדינה 5 מיליון ש"ח (המורכבים מקנס בסך מיליון, חילוט בסך 2 מיליון ומס הכנסה בסך 2 מיליון ש"ח).
בעקבות ערעור על חומרת העונש, הקל בית המשפט העליון בעונש המאסר שנגזר עליו והעמידו על המוסכם בהסדר הטיעון, שלוש וחצי שנות מאסר בפועל.
בינואר 2019 דחה נשיא המדינה ראובן ריבלין את בקשתו של מצגר לחנינה.
ב-5 במרץ 2019 הורתה ועדת השחרורים על שחרורו המוקדם, בשל התנהגות טובה ומצוקת מקום בבתי הכלא.
הוא שוחרר למחרת, לאחר שריצה 22 חודשים.
בשנת 2017 החלה הרבנות הראשית לישראל בהליכים לשלילת התואר "רב" ממצגר בעקבות הרשעתו.
לאחר דיונים ממושכים בוועדת המשמעת של הרבנות הוחלט, לפנים משורת הדין, שלא לשלול את התואר, בעקבות התחייבותו לא לכהן יותר בכל תפקיד ציבורי עד גיל 70, שלאחריו לא יוכל עוד לכהן בכל תפקיד כזה באופן רשמי.
הוועדה קבעה כי מצגר "פגע אנושות באמון הציבור במוסד הרבנות".
בפברואר 2025 נחקר במשטרה בחשד למעשה מגונה בקטין, בעקבות תלונה שהוגשה נגדו.
בתום החקירה הוא שוחרר בערבות עד לבדיקת הממצאים.
פרקליטו טוען כי לטענות אין שחר.
נשוי לעפרה ואב לשישה ילדים.
אשתו היא בת אברהם שלמה פרידמן, מבעלי הוצאת א.
לוין אפשטיין, ונינת הרב יוסף חיים זוננפלד.
שלוש אחיותיה נשואות לישראל וורצל, לנתן גרוסמן ולרב דוד דב לבנון אב בית הדין הרבני באשקלון.
לימדה שנים רבות באולפנית בני עקיבא תל אביב.
אחד מחתניו, הרב אברהם גאופטמן, הוא רב קהילה בשכונת הר חומה, דיין בבית הדין הרבני בבאר שבע וראש כולל לדיינות בישיבת מרכז הרב.
ספריובמעגלי החיים - ספר העוסק במעגל החיים ומעגל השנה היהודי, נכתב יחד עם נחום לנגנטל, בהוצאת ידיעות אחרונות.מים ההלכה - שאלות ותשובות, 4 חלקים, בהוצאת המחבר, תשמ"ח-תשנ"גסופה במדבר - שאלות ותשובות הלכתיות שהתעוררו במלחמת המפרץ.
בהוצאת המחבר, תשנ"א כנפי יונה - שאלות ותשובות וחקרי הלכה בנושאים מעשיים.
תל אביב: הוצאת ספרי הגר"י מצגר
חלק א' - אורח חיים ויורה דעה, תשע"א
חלק ב' - הלכות מדינה, תשע"ב
חלק ג' - יורה דעה, אבן העזר, חושן משפט תשע"ג 2012.רעיונות וביאורים על הגדה של פסח''', עורך: מנחם ברונפמן, לדורות הוצאה לאור, תשע"ב 2012 (מהדורה מורחבת יצאה כעבור שנה).
רבי יונה בן ר' אברהם גירונדי (מכונה רבנו יונה החסיד, סביב ד'תתק"ע, 1210 – כ"ח בחשוון ה'כ"ד, 1263) היה רב מתקופת הראשונים בקטלוניה, מחבר הספר "שערי תשובה".
בצעירותו למד אצל רבי שלמה מן ההר (מונטפלייר), ואצל חכמי איוורא: האחים רבי משה בר שניאור ורבי שמואל בר שניאור.
ישיבתם של חכמי איוורא נודעה כמי ששילבה את שיטתם הלמדנית של בעלי התוספות מצרפת עם דרכם של חסידי אשכנז, ושילוב זה השפיע ברורות על דרכו של רבנו יונה.
למד עם בן דודו הרמב"ן (אמו של הרמב"ן היא אחותו של רבי אברהם, אביו של רבנו יונה), והתקשר עמו בקשרי חיתון, כאשר השיא את בתו לרבי שלמה, בנו של הרמב"ן.
בשנת 1244 מונה לרב בטולדו.
היה ממתנגדי הרמב"ם ויחד עם רבו החרימו את ספרי הרמב"ם דבר שגרם לפולמוס קשה בעם היהודי באותה תקופה בו השתתפו בין היתר הרד"ק, הרמב"ן ועוד מגדולי הדור.
יש אומרים שהפולמוס הזה גרם לשריפת ספרי הרמב"ם על ידי הנוצרים.
תלמידו, רבי הלל מווירונה מספר שלאחר שראה רבנו יונה את תוצאות המחלוקת התחרט על מעשיו, וכחלק מתשובתו כתב את הספר שערי תשובה, וכן היה בכוונתו לעלות לא"י לקברו של הרמב"ם כדי לבקש ממנו מחילה.
אולם יש המפקפקים באמינות מסורת זו וטוענים שהיא יצאה מאת מתנגדיו.
ישראל תא שמע תמך באמינות הסיפור בשל העובדה שהסיפור נכתב ופורסם סמוך לפטירת רבנו יונה מה שהופך את השקר לפחות סביר, כך גם בחיבורו למסכת ברכות המחבר מציין לרמב"ם ופוסק על פיו פעמים רבות.
רבנו יונה נודע כבעל חריפות ועוצמה למדנית גדולה מאוד בעולם התלמודי, וכתב חידושים לכמה מסכתות.
אך כיום נשארו בידינו רק חידושיו למסכת בבא בתרא המכונים "עליות דרבנו יונה".
בחיבור עצמו מעלה רבנו יונה דיונים מעמיקים על סדר המסכת, סוגיה אחר סוגיה.
בסוף כל דיון מביא רבנו יונה את מה ש"עלה בידנו", הכוונה היא לפרטים אותם פוסק רבנו יונה להלכה, ומכאן גם כינויו של החיבור.
כמה מתלמידיו כתבו חידושים על מסכתות שונות שרובו או כולו ממנו, וקרויים בשם חידושי תלמידי רבינו יונה ובקצרה תר"י.
הרשב"א והרא"ש מרבים לצטט מחידושיו גם למסכתות נוספות.
חיבר ספר מוסר כללי הנקרא "שערי צדק" אשר רובו אבד ונשאר ממנו הספר "שערי תשובה", (ישנם עוד חיבורים שנטען שהם מהווים חלק מ"שערי צדק", ראה שערי תשובה).
חיבר פירוש על ספר משלי, וכן חיבר פירוש על מסכת אבות שהוא פירוש ארוך יחסית לפירושי רש"י ורמב"ם.
בספר חידושי הריטב"א למסכת גיטין (שיש חולקים על ייחוסם לריטב"א) מצוטטים דברי תורה מרבנו יונה על מסכת גיטין (זהו המקור היחיד לחידושיו על גיטין).
נפטר בטולדו בכ"ח בחשוון בשנת ה'כ"ד (1263).
רבי יוסף הכהן הרופא כותב בספרו עמק הבכא כי בעקבות ציוויו של רבי יצחק די ליאון בחלום לאשתו, חרשו את קברו יחד עם קברי הרא"ש, רבנו יונה ועוד, ושוב לא נודע מקום קבורתם (ככל הנראה למנוע התעללויות בעצמותיהם).
"עליות דרבנו יונה" על מסכת בבא בתרא
חידושי תלמידי רבינו יונה על מסכת סנהדרין, עבודה זרה
פירוש תלמיד רבינו יונה על הרי"ף מסכת ברכות
שערי תשובה - ביאור והרחבה בנושאי חזרה בתשובה
ספר היראה - נדפס כנספח לספר שערי תשובה
פרוש על חמישה חומשי התורה (נדפס על ידי שמואל קרויזר, מ' ספרסטיין פקפק בייחוס, ישראל תא שמע נטה להסכים עם קרויזר וקבע שהחיבור יצא בוודאות מחוגו)
שערי העבודה (נדפס על ידי הרב בנימין זילבר, יש שפקפקו בייחוס, ישראל תא שמע הוכיח שרבנו יונה הוא המחבר)
שער התוכחה (נדפס על ידי הרב בנימין זילבר, יש שפקפקו בייחוס, ישראל תא שמע הוכיח שרבנו יונה הוא המחבר)
יונה טפר (נולדה ב-25 בפברואר 1941) היא סופרת ילדים ישראלית.
טפר נולדה בקיבוץ דפנה, בגליל העליון, וכשהתחתנה עברה לגור בקיבוץ יגור.
היא עבדה כגננת, מורה ומנהלת בקיבוץ בו היא חיה.
כיום היא עורכת ספרי ילדים ונוער ועוסקת בכתיבה.
מתאים לך ככה שאת צוחקת
איזה מין שם זה תיאודורה
מרקו זה שיפחיד את החתול
1994 זכתה טפר בפרס זאב לספרות ילדים ונוער על ספרה "לעזוב בית".
2001 קיבלה טפר את פרס היצירה לסופרים עבריים.
2005 זכתה פעם נוספת בפרס זאב על ספרה "בינה נוסעת מבנימינה".
2008 זכתה בעיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער על ספרה "אבנים קטנות של אהבה".
2008 כלת פרס שר המדע, החינוך והספורט לשנת 2008.
2023 פרס סאסא סטון למפעל חיים על תרומתה לספרות הילדים והנוער הישראלית
יונה חיים קרונֶנבֶּרג (1897, פיוטרקוב – 12 בינואר 1986, ב' בשבט ה'תשמ"ו, תל אביב) היה סופר עברי, מתרגם ומדפיס.
קרוננברג נולד בעיר פיוטרקוב שליד לודז' שבפולין, בן לנתן-נטע קרוננברג.
משפחתו ניהלה בית דפוס ובית הוצאה לאור, והוא ספג את אהבת הדפוס העברי מינקותו.
למד ב"חדר", ובמיוחד דקדוק עברי ומסתרי הלשון העברית, ובתום לימודיו עבד בבית הדפוס המשפחתי בעיר בילגוריי.
בשנת 1936, כשהיה סמוך לגיל ארבעים, עלה לארץ ישראל, וייסד בתל אביב, ברחוב כפר גלעדי, מסדרת דפוס חדשנית, שהפיקה עבודות נקיות ביותר.
הוא היה מדפיס, מתרגם וסופר, ובצד ניהול המסדרה כתב ביאורים לתנ"ך, תרגם מפולנית וכתב סיפורי ילדים על פי האגדות והסיפורים ששמע בפולין בילדותו.
הוא אהב במיוחד את ספריה של הסופרת הפולנייה אליזה אורז'שקו.
יונה חיים קרוננברג הצטיין בסגנון עברי נמלץ מבריק ומלוטש, ששובצו בו ניבים קדומים רבים, פתגמים ומשלי חכמה.
ספרים אחדים שלו נדפסו בבית הדפוס שלו, דפוס קרוננברג.
נישא לחיה שרה, ולהם בת אחת.
נפטר בתל אביב ב-12 בינואר 1986 והובא לקבורה בבית העלמין הדרום.
ספר יהושע, מבואר לפי פירוש רש"י ועוד, תל אביב, ת"ש.
ספר שופטים, עם באור המקרא, תל אביב, תשי"ח.
השודד שהיה לשר , מסיפורי ארצות המזרח, ציורים חנה אליצור, תל אביב, 1950.
שאול והל מלך פולין, סיפור היסטורי, מסופר על ידי י"ח קרוננברג, תל אביב, 1936.
מסתרי ארמון החליף , מסיפורי ארצות המזרח, עיבד וסיפר י"ח קרוננברג, תל אביב, 1955.
כך סיפרו , סיפורי ילדים, ירושלים, קריית ספר, 1965.
בארמון מלך פולין , ירושלים, קריית ספר, 1950.
אגדות אלכסנדר הגדול , גרעיני הפלא, העין שאינה יודעת שובע, הטיס הראשון, ארץ האושר והצדק, מסופרות על ידי י"ח קרוננברג, תל אביב, 1949.
על גדות הטיבר , סיפור מחיי היהודים ברומא בתקופת חורבן ירושלים, מאת אליזה אורז'שקו, תרגם י.ח.
קרוננברג מפולנית, תל אביב: ש' שרברק, 1955.
הדסה , סיפור מחיי היהודים ברומא בתקופת החורבן, מאת אליזה אורז'שקה, תרגם י.ח.
יונה ונער הוא רומן מאת הסופר הישראלי מאיר שלו, שיצא לאור בשנת 2006 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד.
זהו הרומן השישי של מאיר שלו, ואף הוא כקודמיו הפך לרב-מכר עם צאתו לאור.
מקור שמו של הספר הוא בשירו של חיים נחמן ביאליק, "מֵאֲחוֹרֵי הַשַּׁעַר", שבו מופיע הביטוי "יוֹנָה עִם נַעַר".
גם ספר זה, בדומה לספרים הקודמים שכתב שלו, נסוב סביב ההוויה החברתית, החלוצית והחקלאית של התקופה שבטרם הקמת המדינה, של המתיישבים הראשונים במושבים, במושבות ובקיבוצים.
אולם בניגוד להם עוסק גם במתרחש בערים הגדולות ירושלים ותל אביב.
הספר מתאר במקביל שני סיפורים נפרדים לכאורה, שמתאחדים בהמשך לעלילה אחת.
בשלב מסוים מגלה הקורא את החוט המקשר ביניהם.
הסיפור האחד הוא על יאיר מנדלסון, מדריך תיירים, המספר בגוף ראשון על חייו בילדותו ועל הקשר המיוחד שלו עם אמו, לצד חייו בהווה.
האב הוא רופא ירושלמי מפורסם.
אמו של יאיר מכנה את האב באופן קבוע בשם "אביכם", כלומר אביהם של שני בניה, ומעולם לא דיברה עליו כ"אבא" או "אביך" בלשון יחיד, כך ששני הבנים היו משחר ימיהם משוכנעים שזהו שמו הפרטי.
בימי ילדותו של יאיר בירושלים יוצרת המשפחה קשרי ידידות עם משפחה אחרת, ולימים תהפוך הילדה באותה משפחה, חברת ילדותו של יאיר, לאהובתו, לאחר שנים של בדידות בנישואיו הכושלים לליאורה אשתו.
אמו, שבאמצע החיים עזבה את אביו ועברה להתגורר בגפה, מורה לו על ערש דווי ללכת ולמצוא לעצמו בית ואושר עם אהובת נעוריו.
סיפורו של יאיר הוא סיפורו של גבר שגדל בירושלים של שנות החמישים והשישים, על אהבה, על נישואים שלא צלחו, על קשר בין אחים ובין הורים לילדיהם.
הסיפור השני ברומן "יונה ונער" הוא על נערה ונער ("הילדה" ו"התינוק") ועל סיפור אהבתם, בימי מלחמת העצמאות.
כל אחד מהם עוסק בנפרד בגידול יוני דואר של ארגון "ההגנה".
הנערה מגדלת את היונים בשובך בגן החיות של תל אביב, ואילו הנער מטפל בשובך בעמק הירדן.
"התינוק", ילד נמוך וכהה שיער, שכינויו זה דבק בו גם לאחר שגדל, מתבלט באהבתו ליונים ונבחר כעוזר למגדלת יוני הדואר מטעם ארגון "ההגנה" השוהה בקיבוץ.
לפרקים הוא נוסע לתל אביב, שם פגש באחת הפעמים את הילדה ומאז הם שומרים על קשר ביניהם באמצעות היונים שלהם.
בהמשך מתגייס "התינוק" לפלמ"ח, מוצב בחטיבת הראל ומשרת תחת קצין המבצעים של הגדוד הרביעי כיונאי.
הפגישה האחרונה ביניהם הייתה כשהיו בני 18, לפני תחילת מלחמת העצמאות.
בדרכו חזרה לקיבוץ קריית ענבים מותקפת השיירה ו"התינוק" לוקח חלק לראשונה בלחימה, ואף זוכה לשבחים ממפקדו, קצין המבצעים.
סיפור אהבתם מסתיים בנפילתו של הבחור בקרב על מנזר סן סימון בירושלים.
לפני מותו הוא מספיק לשלוח לאהובתו, באמצעות יונת דואר, אות חיים אחרון, הוא הקשר בין סיפורם של "הילדה" ו"התינוק" לסיפורו של יאיר מנדלסון.
כספרים אחרים של מאיר שלו, הספר כתוב בשפה עשירה שמתובלת בהומור.
הספר עובד למחזה בידי רועי חן והועלה כהצגה בתיאטרון גשר ב-22 באוקטובר 2011, בבימויו של יבגני אריה.
בתפקידים הראשיים משחקים גלעד קלטר (יאיר), הנרי דוד (התינוק), אפרת בן צור (הילדה/ רעיה), אלון פרידמן (הנער / אביכם), יובל ינאי, (ד"ר לאופר).
תמונות מההצגה "יונה ונער", תיאטרון גשר
יונה חיה בנדיקט (תרס"א, 1901 – י"ג בחשוון תשנ"ו, נובמבר 1995) הייתה מהנשים הראשונות ביישוב העברי ששימשה כמורה למקרא.
יונה חיה בנדיקט נולדה ברוסיה בעיר בילה צרקווה, אחות לשמחה נהיר.
אביה, צבי נהיר-קופשטיק, שכיהן כרב העיר, התנגד לשלוח את ילדיו לבית ספר תיכון חילוני והעדיף להחזיק מורים פרטיים למדעים הדרושים.
היא עלתה לארץ באמצע שנות העשרים.
נרשמה לכיתה י"א בגימנסיה הרצליה.
היא סיימה את לימודיה התיכוניים בהצטיינות, למרות הלימודים הלא פורמליים עליהם התחנכה בחו"ל.
למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, והייתה בת המחזור הראשון של האוניברסיטה.
חרף הצטיינותה לא הצליחה להשיג עבודה בהוראת מקצועות היהדות, בהיותה אישה, אף שחיים נחמן ביאליק ופרופ' יוסף קלאוזנר התערבו למענה.
על פי עצת אחד המפקחים היא לקחה על עצמה תפקיד של ממלאת מקום זמנית בבית הספר "הדרום" של תל אביב, מתוך מטרה שיכירו אותה ובהמשך ימצא תפקיד קבוע.
ואמנם כשרונותיה כמורה באו לידי ביטוי, ובהמשך היא התקבלה כמורה בבית הספר התיכון עירוני א' בתל אביב.
ב-1943 בנדיקט נישאה לרב פרופ' בנימין זאב בנדיקט ופעלה יחד איתו בקהילת אחוזה שבחיפה למעלה מ-45 שנה.
בנדיקט העבירה שעורים שבועיים בביתה לנשות הקהילה, ושיעורים בתלמוד לנוער.
אחד מהאירועים המרכזיים של שעורים אלו היו הרצאותיה של בנדיקט בשבת הגדול ובשבת שובה בבית הכנסת אליהו הנביא שבאחוזה בהשתתפות מאות רבות מאנשי ונשות הקהילה ומהסביבה.
נשים ישבו בעזרת גברים והגברים בעזרת נשים.
באחד הכנסים הראשונים לתורה שבע"פ שערך מוסד הרב קוק, בהשתתפות הרב והרבנית בנדיקט, הוזמן ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון להרצות.
כאשר הפחית בן-גוריון במהלך הרצאתו בחשיבות מצוות המקווה בימים אלה, מחתה בנדיקט על דבריו.
בתום המושב שיבח אותה הרב צבי יהודה קוק על מחאתה.
יונה כסה (קוֹסוֹי; 15 באוקטובר 1907 – 27 ביוני 1985) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כמזכיר מפא"י וחבר הכנסת מטעמה בחמש הכנסות הראשונות.
כסה נולד בשם יונה קוֹסוֹי בשנת 1907 למשפחת איכרים יהודים בכפר דוברה (דוברויה) שבמחוז חרסון של האימפריה הרוסית (ב"תחום המושב" היהודי, כיום באוקראינה).
בילדותו התייתם מהוריו, והתגורר תקופה בבית כנסת ביקטרינוסלב.
הרבי מלובביץ ראה אותו ואספו לבית אביו רבי לוי יצחק שניאורסון שם התגורר לתקופה בחייו.
לימים שמר על קשר חם עם הרבי.
בנעוריו למד בחדרים מתוקנים והחל בפעילות בתנועת "החלוץ" המחתרתית.
הוריו נספו בשנת 1921 במהלך הרעב הגדול באוקראינה.
בשנת 1925 נאסר בגין פעילותו הציונית.
לאחר שחרורו עלה לארץ ישראל, בשנת 1926, והחל לעבוד כפועל חקלאי ברחובות.
בסמוך לעלייתו הצטרף למפלגת הפועל הצעיר.
לאחר האיחוד בין מפלגת אחדות העבודה לבין מפלגת הפועל הצעיר בשנת 1930, המשיך כסה להיות חבר במסגרת המאוחדת, מפא"י.
פעילותו הציבורית החלה בשנת 1932 עם בחירתו למזכיר מועצת פועלי רחובות.
באותה עת עבר כסה להתגורר בכפר ביל"ו (1933–1936) ולאחר מכן היה חבר "קבוצת שילר".
פועלו המפלגתי והציבורי נמשך בהיותו חבר המפקדה המחוזית של ארגון "ההגנה" בדרום וחבר המרכז לחינוך של הסתדרות העובדים הכללית.
כמו כן נבחר למזכיר "האיחוד העולמי" (1946).
לאחר קום המדינה נבחר כסה לכהן כחבר הכנסת.
כהונתו נמשכה לאורך כ-16 שנים, במשך חמש כנסות.
לאורך תקופה זו היה חבר ועדת הכנסת, ועדת החוץ והביטחון, ועדת חוקה, חוק ומשפט וועדת החינוך והתרבות.
בדצמבר 1961 פרש מתפקיד מזכיר מפא"י במחוז תל אביב, בהודיעו שהוא רוצה להתרכז בעבודת הכנסת.
כסה היה חבר בקבוצה של חברי מפא"י שכללה את פנחס לבון, שלמה אבינרי, יהושע אריאלי, עמוס עוז ונתן רוטנשטרייך ונקראה "מן היסוד".
ב-7 בנובמבר 1964 החליטה הקבוצה על פרישה ממפא"י וכסה הודיע על פרישה מסיעת מפא"י וביקש מוועדת הכנסת להכיר בסיעת יחיד שלו, שתיקרא בשם "מן היסוד".
ב-22 בדצמבר 1964 החליטה ועדת הכנסת בהחלטת פשרה שלא להכיר בסיעה של כסה אולם לתת לו את כל הזכויות המוקנות על ידי תקנון הכנסת לסיעות.
לאחר מספר שנים חזרו חברי הקבוצה למפלגת העבודה, ובאוגוסט 1968 צורף כסה ללשכת מפלגת העבודה.
בשנת 1928 נישא לצפורה לבית רייבר, שעלתה לארץ ישראל ב-1923 כחלוצה.
בינואר 1943, בעת מלחמת העולם השנייה, התנדבה לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי.
לאחר המלחמה עבדה כמחנכת ילדי הקבוצה.
בני הזוג היו הורים לשניים: צבי (צביקה) וארלוזורה.
בהמשך נישא לכרמלה, לה היה נשוי עד מותו.
ב-1954, חודשיים לפני אסון מעגן, נישא בנו צבי לנורית, בתו הבכורה של ידידו אליהו (אליק) שומרוני.
צבי היה לוחם פלמ"ח וכיום הוא פעיל ציבורי מהמחנה הישראלי ומתגורר ברמת השרון.
יונה כסה נפטר בשנת 1985, ונקבר לצד אשתו הראשונה, ציפורה, בבית העלמין בקבוצת שילר.
יונה יהב (נולד ב-19 ביוני 1944) הוא פוליטיקאי ישראלי המכהן כראש עיריית חיפה מאז 2024. ראש עיריית חיפה בשנים 2003–2018 וחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה ב.
יונה יהב נולד בשכונת הדר בחיפה, כבן יחיד לפרד ולאתל פיפרברג, יוצאי גרמניה ופולין.
קדם לו אח שנפטר בגיל 6 מסרטן הדם שנה טרם לידתו.
אימו נפטרה כשהיה בן 21, ומאביו התייתם כשש שנים אחר כך, ויהב נותר ללא אף קרוב משפחה מדרגה ראשונה.
את שנות בית הספר עשה יונה יהב בבית הספר היסודי ליאו-בק ובתיכון חוגים.
בצבא שירת במשטרה הצבאית, בעיקר בבסיס ההדרכה של החיל.
את השירות בצה"ל סיים בדרגת סגן-אלוף.
יהב הוא בוגר במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בתקופת היותו סטודנט, נבחר ליו"ר התאחדות הסטודנטים בישראל באפריל 1969. פעיל העלייה יאשה קזקוב שכנע את יהב שמדיניות ממשלת ישראל, לבצע פעילות חשאית למען יציאת מסורבי העלייה מברית המועצות, שגויה, ורק מאבק גלוי בגיבוי תקשורתי יסייע לפתיחת שערי ברית המועצות ליהודים.
יהב החליט לגייס את הקמפוסים למאבק נגד הצנזורה ובעד העלייה וראיין את קזקוב לעיתון האוניברסיטה.
הצנזורה פסלה את הראיונות ולכן החליטו יהב ואנשיו להדפיס בעמודו הראשון כתם שחור עם חותמת הפסילה של הצנזורה, דבר שהביא להגברת העניין במאבקם ולארגון הפגנות בקמפוסים.
כתוצאה מכך מנהלי "נתיב" איימו על יהב שיודח מתפקידו ואף ייאסר.
במאי 1970 מונה למזכיר ההתאחדות העולמית של הסטודנטים היהודים, שהמטה שלה היה באותה עת בלונדון.
בסוף 1973 מונה לדוברו ועוזרו של ראש עיריית ירושלים טדי קולק ולאחר מכן מנכ"ל העמותה לפיתוח התיירות בחיפה, יועץ שר התחבורה גד יעקבי.
יהב התמודד לראשונה בבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-1978 ברשימת המערך ונבחר כחבר מועצה.
יהב החזיק בתיק התרבות ויזם את פתיחת בתי הקולנוע בחיפה בשבת.
בשנים 1993–1995 היה סגנו של ראש העירייה עמרם מצנע.
במשך שנים רבות עבד כעורך דין עצמאי בחיפה.
בשנת 2000 נעשה שותפו של עו"ד יהודה רוה.
לאחר שנתיים של פעילות, משרדו מוזג למשרדו של רוה.
במסגרת פעילותם המשותפת, ייצגו גופים שונים בקידום עניינם בוועדות החקיקה בכנסת.
כמו כן, היה חבר במספר דירקטוריונים ציבוריים, בהם יו"ר תיאטרון חיפה, חברת "תעשיות אלקטרוכימיות" וחברת "מ.ג.ן - משאבי גז ונפט", חבר הוועד המנהל של רשות השידור ויו"ר "החברה הכלכלית לחיפה".
בשנת 1996 התמודד בבחירות המקדימות במפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה, במסגרת המקום המשוריין למחוז חיפה.
לאחר קרב צמוד מול חבר הכנסת יוסי כץ, הגיע יהב למקום השני עם 5,038 קולות וכתוצאה מכך שובץ במקום ה-32 ברשימת העבודה לכנסת ה-14. הוא נבחר לכהן כחבר הכנסת בכנסת ה-14 בשנים 1996–1999. בתקופה זאת שימש כחבר בוועדת החוקה וכיושב ראש ועדת המשנה לבנקאות של ועדת הכספים.
כחבר הכנסת יזם יהב שלושה תיקוני חקיקה וחוק אחד שהתקבלו לספר החוקים.
ביניהם, תיקון חוק השמות, לפיו בן של חייל שנספה יוכל להמשיך לשאת את שם משפחתו של אביו לצד שם משפחתו המאמצת.
בהצעת חוק זו ציין יהב כי "על פי המצב החוקי הקיים כיום, יתום צה"ל המאומץ מקבל זהות חדשה העומדת בסתירה למעמדו כיתום צה"ל, לערכים ולנורמות המקובלות במדינה שמטרתם לזכור ולהזכיר את חללי מערכות ישראל".
הצעת חוק זו באה בעקבות נישואיו לרבקה, אלמנתו של סגן , ואימוץ בנה של רבקה, אורן.
ההצעות נוספות שיזם והתקבלו היו: חקיקת חוק הקולנוע,לעידוד וקידום הפקת סרטים ישראלים ושיווקם בעולם.
תיקון לחוק רשות השידור ולחוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, המחייב את תחנות הרדיו בישראל להקציב מחצית מזמן שידורי הזמר לזמר עברי, על מנת "לעודד יצירה מקומית בתחום הזמר".
בתחילת שנת 2006 עבר למפלגת קדימה.
בבחירות לכנסת השבע עשרה מוקם יהב במקום ה-118 ובבחירות לכנסת השמונה עשרה במקום ה-117 הסמליים ברשימת "קדימה" לכנסת.
בחודש יולי 2009 נבחר יהב לכהן כסגן יושב-ראש מועצת המפלגה.
בבחירות לכנסת העשרים היה ראש מטה הבחירות של כולנו באזור הצפון.
בדצמבר 2020 פורסם בתקשורת כי יהב צפוי להנהיג את מפלגת "שחר - מפלגה של כולם" שהייתה צפויה להיות מפלגה ערבית-יהודית.
עם זאת המפלגה פרשה לפני הבחירות לכנסת ה-24.
ב-2003 נבחר לכהן כראש העיר חיפה מטעם מפלגת שינוי ומפלגת הירוקים בחיפה, והיה לראש העיר הראשון בחיפה מאז קום המדינה שלא נבחר מטעם מפא"י או ממשיכתה, מפלגת העבודה הישראלית, ושנולד בחיפה.
עם זאת מועמדת מפלגת העבודה עליזה שנהר פרשה לאחר שהובטח לה תפקיד סגנית, וראש העירייה הקודם עמרם מצנע גם תמך בו במרוץ.
ב-2008 נבחר לכהונה שנייה, לאחר מאבק צמוד מול ניצב (בדימוס) יעקב בורובסקי.
ב-2013 נבחר לכהונה שלישית, עם 49% מהקולות מול יריבו העיקרי ניצב (בדימוס) יעקב בורובסקי, שקיבל 29.6%.
ב-2018 הפסיד בבחירות לרשויות המקומיות לעינת קליש-רותם לאחר שזכה לכ-37% מהקולות לעומת 56% של קליש-רותם.
הוא סיים את תפקידו כראש העיר חיפה ב-19 בנובמבר 2018. אף שנבחר כחבר מועצה, החליט יהב בינואר 2019 לפרוש ממועצת העיר.
בבחירות המקומיות בפברואר 2024, התמודד פעם נוספת.
בסיבוב הראשון של הבחירות זכה ב-36.3% מהקולות, ועלה לסיבוב השני מול דוד עציוני שזכה ב-21.9% מהקולות.
ראש העיר המכהנת, עינת קליש-רותם זכתה ב-4.5% מהקולות בלבד.
בסיבוב הבחירות השני לראשות העיר חיפה, ניצח יהב את עציוני ובכך חזר לכהן כראש עיריית חיפה.
במהלך כהונתו של יהב כראש עיר נבנו מספר שכונות חדשות בחיפה, ביניהן נאות פרס, שנקראה על שם נשיא המדינה התשיעי, שמעון פרס, בה נבנו כ-1,400 יחידות דיור.
ביוני 2018, אושרה תוכנית להרחבת השכונה כ-5,000 יחידות דיור, לכ-20,000 תושבים.
בנוסף, בתקופת כהונתו החלה בנייתה של שכונת רמות זמר, תוכננה בנייתן של שלוש שכונות נוספות ואושרה תוכנית מתאר חדשה לעיר.
יהב יזם את הקמת "קמפוס הנמל" תוך שיפוץ של העיר התחתית.
קמפוס הנמל כולל כיום שבעה מוסדות לימודים אקדמיים, בהם לומדים כ-11,000 סטודנטים.
יהב הקים בתי ספר חדשים וקידם תוכניות למידה חדשניות בבתי ספר בעיר.
כמו כן, הוקמו ונפתחו בסקטור הערבי בית ספר לאומנויות, "חיוואר", וחטיבה עליונה לבית הספר אלכרמה.
בנוסף הוקם פרויקט "מובילות לטכניון" - תוכנית שמטרתה קידום תלמידות ללימודי מדעים וטכנולוגיה ב ובהמשך שילובן במקצועות ההייטק וההנדסה.
נכון להיום משתתפות בתוכנית כ-800 תלמידות.
יתר על כן, בתקופת כהונתו של יהב יושמה מדיניות של מניעת הנשרה של תלמידים מתקשים בבתי הספר.
עקב מדיניות זו ירד אחוז ההנשרה מ-40% לכ-0.8%.
בתקופת כהונתו של יהב נפתחו בחיפה שני סניפים של תנועת הנוער "כנפיים של קרמבו", תנועת נוער המשלבת ילדים עם ובלי צרכים מיוחדים.
יהב אישר את פתיחת הסניף הראשון ב-2013 ובהמשך גם את פתיחת הסניף השני בקריית חיים בשנת 2017. בנוסף, שופצו כל מבני תנועות הנוער בעיר.
בתקופתו של יונה יהב נבנו מנהרות הכרמל, שאת ביצוען יזם וקידם ראש העיר הקודם, עמרם מצנע.
הפרויקט נועד לקצר את זמני הנסיעה בעיר על ידי חיבור אזורי מגורים, תעסוקה ופנאי ובכך לפנות את צירי התנועה העירוניים ולחסוך בדלק ובפליטת חומרים מזהמים.
הפרויקט כולל שני זוגות של מנהרות מקבילות לאורך שישה קילומטרים, וכן את מחלף נווה שאנן, המחלף הגדול בישראל.
המנהרות כוללות מערכות מתקדמות לניטור אירועים וטיפול בהם.
המנהרות משמשות כיום אלפי מכוניות, משאיות ואוטובוסים מדי יום.
במהלך כהונתו של יונה יהב נבנו מספר כבישים מרכזיים, בהם כביש נחל הגיבורים, המחבר את רחוב חטיבת גולני בעיר התחתית עם מחלף רופין ורחוב שמחה גולן, בסמוך לגרנד קניון, לאורך כ-2.3 קילומטרים ותוך שמירה מרבית על ערכי הנוף ותוואי הנחל.
בנוסף, נבנה כביש עוקף קריות, שמכיל מחלפים המחברים אותו לעיר התחתית, לשכונות הדר הכרמל ונווה שאנן, לכביש 75 וכן לקריות.
כביש זה, לצד מנהרות הכרמל וכביש נחל הגיבורים, נועד לחסוך זמן נסיעה ולהפחית את זיהום האוויר מתחבורה בעיר.
נוסף לכך, שודרגו בעיר מאות קילומטרים של כבישים שכונתיים.
בהמשך כהונתו כראש העיר, החלה לפעול המטרונית ברחבי העיר - פרויקט להסעת המונים ברחבי מטרופולין חיפה, במסגרתו נבנו מסלולים ייעודיים לאוטובוסים לצד תחנות חדשות המאובזרות בעמדות כרטוס חכם ובמידע בזמן אמת הנגיש לציבור.
בהמשך לפרויקט זה, הושלם פרויקט חידוש תחנות האוטובוס הישנות בעיר והנגשתן לאנשים עם מוגבלויות, בהתאם לחוק.
נוסף לכך, החל במהלך כהונתו של יהב פרויקט הקמת "מרכזית המפרץ", שכלל בניית מבנה חדש ובו אולמות נוסעים, רציפים, תחנות מטרונית ותחנת רכבת המחברת בין מסילת העמק ומסילת החוף.
מרכזית המפרץ נחשבת כיום למרכז התחבורתי הגדול בישראל.
פרויקט נוסף שהתחיל בתקופת כהונתו של יהב הוא הרכבלית, פרויקט שנועד לחבר את מרכזית המפרץ ואזור הצ'ק פוסט עם הטכניון ועם אוניברסיטת חיפה.
מטרת הפרויקט היא לשפר את הנגישות לשכונות על הכרמל ולמוסדות להשכלה גבוהה בעיר, לצד הקלה בגודש בכבישי העיר וברחובות הסמוכים לקמפוסים בפרט.
אורך התוואי המתוכנן של הפרויקט הוא כ-4.4 קילומטרים בהפרש גובה של כ-470 מטרים.
כל קרונית מתוכננת להכיל עד עשרה נוסעים ומשך הנסיעה הצפוי הוא כ-19 דקות.
מיזם תחבורה נוסף שהחל בשנת 2017 בחיפה הוא "Car2Go".
במסגרת מיזם זה הוקצו חניות רבות לכ-150 כלי רכב חשמליים ברחבי העיר.
המיזם פועל בעיר במודל נסיעות קצרות, כך שכל המשתמשים יכולים לקחת רכב מהחנייה ולהחנות אותו בכל חנייה ייעודית אחרת.
בעזרת פרויקט זה קיים חיסכון רב לנהגים בהוצאות על תחזוקת הרכב (לרבות דלק, טסט, ביטוח ועוד), מה שמוביל לצמצום ברכישת כלי רכב פרטיים.
נוסף על כך, הרכבים החשמליים מצמצמים את השימוש בדלק ועל כן את פליטת החומרים המזהמים לאוויר.
כמו כן, בעת כהונת יהב נבנו מנהרות תשתית רב מערכתיות בעיר התחתית ובשכונת הדר.
מנהרות אלה נועדו להיות פתרון יעיל ומתקדם להעברת תשתיות באזורים צפופים.
הן משמשות כיום להעברת כמות גדולה של תשתיות תת-קרקעיות.
המנהרות מאפשרות כניסה לצורך בקרה וטיפול ללא צורך לחפור בכביש ולהפריע לתנועה.
המנהרות כוללות תשתיות חשמל, תאורה, בזק, הוט, חברות תקשורת, מים, ביוב וניקוז, בקרת רמזורים, תשתיות רכבת קלה ועוד.
המנהרות בחיפה מתפרשות לאורך כולל של כ-4.5 ק"מ.
במסגרת שיפוץ העיר התחתית, עבר מתחם השוק הטורקי תהליך שיקום ושחזור כמתחם תיירותי.
במסגרת הליך זה, המתחם עבר החלפת תשתיות, ריצוף מחדש, שחזור חזיתות המבנים והוספת תאורת רחוב חדשה.
במתחם נפתחו מלונות, מסעדות, פאבים, בוטיקים וחנויות מזון ואופנה.
בנוסף, מתקיימים בו אירועים, חגיגות ומופעים, הפתוחים לציבור הרחב לאורך השנה.
ב-2018 הפרויקט זכה להימנות בין שבעת הפרויקטים החשובים בעולם בוועידה עולמית לחדשנות בברצלונה.
עוד בתקופת כהונתו כחבר מועצת העיר קידם יהב את בניית הטיילת בחוף הים.
באוקטובר 2008 הוכרזה שמורת שקמונה ומאז פותח האזור כמרחב לטיול, תוך שמירה על ערכי הטבע.
הפארק משתרע לאורך כ-1.5 קילומטרים ומכיל טיילת המקבילה לקו המים, שביל אופניים, ספסלים ומרפסות עץ הצופות אל הים.
מדרום לשמורת שקמונה הוקם פארק הכט, המשתרע על שטח של כ-75 דונם ומהווה הפארק הגדול ביותר בשטחה האורבני של עיר.
הפארק מציע דשאים, מסלולי ריצה ואופניים מישורי, מתקני משחק לילדים, מתקני כושר, פינות ישיבה ואף פינות פיקניק.
בהמשך, נוספה אל הפארקים הקיימים טיילת חוף הכרמל, המקשרת בין טיילת הים לבין פארק הכט וטיילת שקמונה.
הטיילת מאפשרת פעילויות שונות כגון הליכה, רכיבה על אופניים, דיג, שיט, גלישה ועוד.
במקביל, קידם יהב את שיפוץ חוף נאות בקריית חיים, שכלל הקמת מבנה שירותים ומלתחות, שיפור ההנגשה בחוף, ריצוף הטיילת, הוספת ספסלים ושולחנות, גינון, תאורת חוף, מתקן ייחודי למשחקי מטקות וכן רחבת ריקודים.
כמו כן, בכל רחבי העיר חודשו מגרשי המשחקים וזכו להצללה.
בתקופת כהונתו של יהב שוקמה התזמורת הסימפונית חיפה שהפכה לגורם חשוב בחיי התרבות בעיר, ומפעילה בין היתר את האופרה בחיפה ואת "תזמורת ביג בנד חיפה", אשר הוקמו בתקופה זו.
בשנת 2017 הוקם בחיפה גן משחקים נגיש בגן הזיכרון, מול בניין עיריית חיפה.
הגן כולל מתקני משחקים נגישים לכיסאות גלגלים ומטרתו היא לאפשר משחק משותף של ילדים עם ובלי מוגבלויות.
בנוסף לכך, לצד גן המשחקים הוקם "גן ריחות" בו נשתלו צמחים שונים באדניות גבוהות המותאמות לאנשים בכיסאות גלגלים.
לצד כל צמח הותקן שלט עם שמו בעברית ובכתב ברייל.
מדי שנה מתקיים במקום אירוע נטיעות לכבוד ט"ו בשבט בו משתתפים נציגים מעיריית חיפה וכן נציגים מתנועות נוער שונות בעיר.
בהמשך לפארק הכט, הוקם מתחם ייעודי לגולשי סקייטים - "סקייט פארק".
מתחם כולל כ-1,600 מ"ר של רמפות, מעקות ומשטחים המדמים רחובות ומדרגות.
המתחם מציע מסלולי רכיבה ייחודיים לגולשים והוא מוקף במדשאות, שבילים ומתחמי ישיבה.
סביב הפארק קיימת תאורת לד המאפשרת את פעילותו גם בשעות החשכה.
בנוסף לכך, הוצבו בפארק הכט ובשכונות רבות נוספות ברחבי העיר מתקני כושר שכונתיים, ללא תשלום, המיועדים לעודד פעילות גופנית באוויר הפתוח בקרב תושבי העיר.
בתקופת כהונתו של יהב התקיים שיפוץ בהיכל הספורט ברוממה.
השיפוץ כלל הכפלת מספר מקומות הישיבה במתקן והתאמתו לתקנים הבינלאומיים המאפשרים אירוח אליפויות כדורסל בינלאומיות.
לאחר השיפוץ הפך ההיכל לגדול ביותר בצפון הארץ.
בשנת 2014 הוקם אצטדיון סמי עופר בעיר.
האצטדיון מכיל 30,942 מושבים והוא מיועד הן למשחקי כדורגל והן למופעי בידור.
הוא מצויד במערכות תאורה, השקיה, כריזה ואבטחה, מה שהפך אותו לאצטדיון המודרני בישראל, ואפשר לו לארח משחקים בינלאומיים.
האצטדיון הוכרז כמקום שני ביופיו בעולם וכמקום שמיני בעולם ברמת האבזור שבו.
הוקם בחיפה מסלול אופניים אולימפי לאופני הרים באזור נחל אזוב, המכיל לאורכו קטעים הרריים, בוציים וחוליים לאורך 6.7 קילומטרים.
ביולי 2010 המסלול שימש כאתר המארח של אליפות אירופה לאופני הרים.
נוסף לכך, בשנת 2018 נבנה בשכונת נווה שאנן הספורטק החדש, כחלק מתוכנית בניית מתקני ספורט חדשים ברמה גבוהה בכל רחבי העיר.
בשנותיו כראש עיר, קידם יהב מרוצים ותחרויות בעיר, ביניהם מרוץ המדרגות - מרוץ הכולל 1,075 מדרגות שאורכו שלושה קילומטרים, הוא מתחיל בקמפוס הנמל בעיר התחתית ומסתיים בגן האם שבמרכז הכרמל ומותאם לספורטאים מקצועיים וחובבנים בכל הגילאים.
מרוץ נוסף המתקיים מדי שנה בעיר הוא "מרוץ חיפה", המתקיים במסלול לאורך חופי הים ובמקביל לפארק שקמונה, עם מקצים תחרותיים של חצי מרתון, עשרה קילומטרים וחמישה קילומטרים, וכן מקצה קצר יותר של שניים וחצי קילומטרים.
כמו כן מתקיימת בחיפה תחרות "האיש החזק", שבה נוטלים חלק 50 משתתפים המתחרים בתחנות שונות כגון הרמת כדור בטון וגרירת משאית.
על פי תוכניותיו של יהב, יש ליצור פתח מחזית העיר אל הים ולפתח מרחבי בילוי ותיירות באזור הנמל.
למימוש הרעיון, תבע יהב מרכבת ישראל לבצע שיקוע של המסילה באזור המוניציפלי של חיפה.
בשנת 2010 הציעה רכבת ישראל, כחלק מהתוכנית לחשמול מסילות הרכבת, לשקע רק חלק קטן ממתווה המסילה, שאורכו 7 ק"מ.
יהב דרש לשקע את מסלול הרכבת לאורך כל תוואי נסיעתה בעיר.
דרישה זו נדחתה ועיריית חיפה יצאה למאבק בשיתוף החברה להגנת הטבע וארגונים חברתיים וירוקים.
בפברואר 2012 הגיעו הצדדים לפשרה, לפיה התחייבה רכבת ישראל לשקע 1.6 קילומטרים בפארק הכט בתקציב של עד חצי מיליארד ש"ח.
בתמורה התחייבה עיריית חיפה שלא לפעול כנגד ההחלטה לעבור לרכבת המונעת על ידי חשמל.
יהב קידם במהלך כהונתו תוכנית לפיתוח חזית ים עירונית לעיר.
במסגרת תוכנית זו נבנו מתקני נמל מודרניים, המעניקים מענה לצורכי ההובלה הימית ולאוניות ענק העוגנות בנמל.
לפי חזונו של יהב, הנמל המערבי מיועד להפוך לנמל לספינות טיולים, אשר יעגנו מול המושבה הגרמנית ויפתחו ציר תיירות מהנמל, דרך העיר התחתית והמושבה הגרמנית ועד לטיילת לואי שעל הר הכרמל.
בתקופתו של יהב נבנתה אכסניית הנוער החדשה, הממוקמת במבואות העיר הדרומיים בסמוך למרכז הקונגרסים ובמרחק הליכה מחוף הים.
האכסניה כוללת שלושה מבנים ובהם 100 חדרי שינה.
כמו כן, האכסניה מכילה מגרש ספורט, חדר אוכל ל-250 סועדים, אולם הרצאות ומרכזי לימוד מאובזרים בציוד אור-קולי.
לצד האירוח באכסניה, מתקיימים בה כנסים, ימי עיון והשתלמויות.
בנוסף, הוקמו בתקופה זו 44 מלונות בעיר.
בתקופתו כראש עיר קידם יהב קשרים בינלאומיים עם ערים ברחבי העולם, כולל הסכמי ידידות וערים תאומות, ביניהן ערים שונות ב כמו שנג'ן, צ'נגדו ושאנגחאי.
במסגרת קשרים אלו יהב עודד את מנהלת נמל שאנגחאי, הנמל הגדול בעולם, לגשת למכרז ניהול לנמל חיפה.
כראש העיר, קידם יהב את פינוי מכל האמוניה שהיה קיים בעיר.
עם זאת, הוא ספג ביקורת רבה מפעילי סביבה ביחס לעמדתו במשך השנים לזיהום האוויר בעיר.
בסוף יולי 2014 הגישה את מסקנותיה לכנסת "ועדת המשנה לבדיקת בעיות סביבה ותכנון במפרץ חיפה" של ועדת הפנים והגנת הסביבה.
יהב, שנכח בישיבה שבה הוצגו הדברים, ברך על עבודתה המקצועית של ועדת המשנה בראשותו של דב חנין.
באפריל 2015 חיפה חתם על צווים לשלילת רישיון העסק למפעלים מזהמים במפרץ, לאחר פרסום נתונים חדשים על זיהום האוויר באזור.
בתקופתו של יהב החל בפיתוח "פארק מדעי החיים" סמוך לפארק מת"ם, עבור חברות המתמחות בתחומי הרפואה ומדעי החיים, על שטח של 31 דונם.
בין התאגידים שהקימו מרכז פיתוח בפארק נמצאת ג'נרל אלקטריק, הפועלת בין היתר בתחום המכשור הרפואי.
יונה יהב נשוי לפרופ' רבקה יהב, מרצה בבית ספר לעבודה סוציאלית, ראש המרכז הקליני הבין-תחומי באוניברסיטת חיפה ויושבת ראש האיגוד הישראלי לפסיכותרפיה.
בנם הגדול של הזוג הוא מנישואיה הראשונים של רבקה ל, אשר נפל במלחמת יום הכיפורים.
לאחר נישואיה ליהב, נולדו לזוג שתי בנות נוספות.
בפברואר 2008 עוטר יהב באות לגיון הכבוד על ידי הסנאט הצרפתי, כאות הערכה למנהיגותו במהלך ימי מלחמת לבנון השנייה ועל תרומתו לפיתוח קשרים תרבותיים וכלכליים בין העיר חיפה לצרפת.
בפברואר 2009 זכה יהב בפרס "אזרחות גלובלית על שם ד"ר ג'ין מאייר" מטעם אוניברסיטת טאפטס בבוסטון.
בשנת 2009 הוענק ליהב אות "יקיר תנועות הנוער" של מועצת תנועות הנוער בישראל.
האות ניתן ליהב כראש רשות מקומית הפועל לקידום ולטיפוח פעולתן של תנועות הנוער בעיר, על תמיכתו בכל תנועות הנוער בחיפה ועל פועלו לשמירת מערכת היחסים המוצלחת בין בני הנוער בני הדתות השונות.
באוקטובר 2012 עוטר יהב באות צלב הכבוד בגדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה "Großes Verdienstkreuz", מטעם נשיא הרפובליקה, על פעולתו הרבה להידוק הקשרים בין גרמניה וישראל וכן לקידום הקשרים בין חיפה ועריה התאומות בגרמניה.
בדצמבר 2013 זכה בתואר "יקיר המלונאות" מטעם התאחדות המלונות בישראל.
ביוני 2014 הוענק ליהב עיטור רמב"ם על פעילויותיו הציבוריות בתחומי החברה, התרבות והפוליטיקה, תוך מחויבות עמוקה לדו-קיום בעיר ולטובת תושבי חיפה.
ביוני 2016 הוענק ליהב אות הכבוד של ארגון הרוטרי על ידי מועדון רוטרי חיפה.
"אנטומיה של נפילה", נכתב יחד עם פרופסור שבח וייס (1977).
"המסע לחלום" - אוטוביוגרפיה, מטר - הוצאה לאור, 2023.
יונה עמנואלוביץ' יקיר היה מצביא רוסי סובייטי ממוצא יהודי, מפקד ארמייה מדרגה ראשונה בצבא האדום (הדרגה השנייה בבכירותה בצבא האדום של אותה תקופה, זוטרה רק למרשל ברית המועצות), שהוצא להורג בימי הטיהורים הגדולים.
יונה יקיר נולד בעיר קישינב שבבסרביה (כיום במולדובה) לרוקח יהודי.
עקב שיטת הנומרוס קלאוזוס שהגבילה כניסתם של סטודנטים יהודים לאוניברסיטאות ברוסיה הצארית, נאלץ יקיר ללמוד מחוץ לרוסיה.
את השכלתו רכש באוניברסיטת בזל שבשווייץ.
בעת מלחמת העולם הראשונה שב יקיר לרוסיה ועבד במפעל של תעשייה צבאית בעיר אודסה.
ולאחר מכן למד במכון טכנולוגי בחרקוב.
כתוצאה ממוראות המלחמה נמשך יקיר לתנועתו של לנין.
בשנת 1917 שב יקיר לקישינב והצטרף למפלגה הבולשביקית.
יקיר נטל חלק בניסיון השתלטות בולשביקית על סרביה.
ב-1918 התערבו הרומנים בעימות בבסרביה ולבסוף השתלטו על חבל ארץ זה וגברו על ההתנגדות הבולשביקית.
עד למלחמת האזרחים שפרצה ברוסיה בעקבות מהפכת אוקטובר לא היה ליקיר ניסיון צבאי של ממש.
במלחמת האזרחים שהתנהלה בין הכוחות הבולשיביקים לבין הצבא הלבן בין השנים 1918 ל-1921, נתמנה יקיר לקומיסר, תפקיד שהיה צירוף של מפקד צבאי ופעיל פוליטי.
הוא גילה כישרון צבאי ונתמנה למפקד שדה.
הוא נלחם בחזית הדרומית נגד צבא המתנדבים.
לימים יאשימו אותו מתנגדי הקומוניזם בהפעלת טרור נגד אוכלוסייה אזרחית.
בקיץ 1919 נשלח יקיר לאוקראינה לפקד על אוגדת חיל רגלים.
ולאחר מכן מונה למפקד ארמייה שכללה שתי אוגדות חיל רגלים.
שתי אוגדותיו הוקפו על ידי הצבא הלבן ויקיר בצעד נועז פרץ את המצור והוביל את חילותיו למרחק של 400 ק"מ לחבור עם הצבא האדום בז'יטומיר.
על פעולותיו בשדה הקרב עוטר יקיר פעמיים בעיטור הדגל האדום, אות ההצטיינות הסובייטי הגבוה ביותר באותה עת.
בהמשך לחמו גיסותיו של יקיר בצבא הלבן בחזית פטרוגרד (לימים לנינגרד וכיום סנקט פטרבורג).
לאחר מכן לחם נגד פרטיזנים אנרכיסטים בדרום אוקראינה.
בתקופה זו תחת פיקודו הייתה גם יחידה של גריגורי קוטובסקי שהיה בין גיבורי מלחמת האזרחים.
בסוף הוא השתתף במלחמה הפולנית-סובייטית בשנת 1920, במהלכה הגיע הצבא האדום אל שערי ורשה, אך בסיומה הייתה לפולין השליטה בליטא ובחלקים נרחבים ממערב אוקראינה ורוסיה הלבנה (כיום בלארוס).
על השתתפותו בקרבות אלו זכה יקיר בשלישית בעיטור הדגל האדום והיה לאחד המפקדים המעוטרים ביותר בצבא האדום.
יקיר היה הבולט בשורה של גנרלים יהודים שתרמו רבות לניצחון הצבא האדום במלחמת האזרחים, בהם יעקב גמרניק וגרגורי שטרן, שהיה לימים ממפקדי הכוחות הסובייטיים שלחמו נגד יפן במלחמת הגבול הסובייטית-יפנית.
במזרח הרחוק ולאחר מכן ממפקדי מלחמת החורף.
הגנרל מיכאיל טוכאצ'בסקי שבנה וארגן את הצבא האדום בשנים שלאחר מלחמת האזרחים סמך על קבוצת הגנרלים היהודים והיה קשור במיוחד לגנרל יקיר, שהיה בין מפקדי השריון בצבא האדום.
טוכאצ'בסקי שהנהיג רפורמות בצבא האדום מינה את יקיר בשנת 1924 לראש מינהל האקדמיות הצבאיות של הצבא האדום.
בשנת 1925 נתמנה יקיר לעמוד בראש המחוז הצבאי של אוקראינה, שהיה אחד מהפיקודים הטריטוריאליים החשובים של הצבא האדום.
יקיר הפך את הפיקוד לזירת ניסיונות בתחומי האסטרטגיה והטקטיקה של הפעלת מבצעים של עוצבות הצבא.
בשנים 1928–1929 היה יקיר חניך באקדמיה הצבאית העליונה בברלין.
לאחר שחזר לפיקוד האוקראיני המשיך יקיר בביצוע רפורמות.
הוא היה אחד מהיוצרים של עוצבות גדולות של השריון וחיל האוויר.
בתמרונים הגדולים שערך הצבא האדום בשנת 1935 הרשים יקיר את הנספחים הצבאיים והמשקיפים הזרים כשפיקד על תרגיל הצניחה המשולב עם הפעלת כוחות שריון, הגדול ביותר שנערך עד אז בברית המועצות.
התרגיל נערך על פני שטח שאורכו 250 ק"מ ורוחבו 200 ק"מ.
מטרת התרגיל הייתה לבחון את רעיונותיו של יקיר בדבר פעולה משולבת בעומק שטח האויב.
הגנרל הבריטי ארצ'יבלד וובל שנכח בתרגיל דיווח לממשלתו:
"אלמלא הייתי עד לכך בעצמי, לעולם לא היתי מאמין שמבצע כזה אפשרי".
לאחר מכן צורף יקיר למטה הכללי הסובייטי והועלה לדרגה השנייה במעלה של הצבא האדום דרגת קומנדארם (командарм).
בתחילת הטיהורים הגדולים, כאשר רבים מחבריו ומפיקודיו נעצרו, היה יקיר אחד הקצינים הבודדים שהעזו לפנות לסטלין בתחינה על חפותם של העצורים.
ביוני 1937 הוגלה יקיר לפקד על האזור הצבאי של לנינגרד, דבר שרמז כי גורלו נחרץ.
לא חלף זמן רב ויקיר הועמד לדין באשמה כי השתייך לארגון טרוצקיסטי אנטי-סובייטי והיה סוכן נאצי.
יקיר טען לחפותו וכתב על כך מכתב לסטלין.
סטלין הוסיף הערה על גבי המכתב "נוכל וזונה".
יקיר נדון למוות והוצא להורג ב-11 ביוני 1937, כאחד הנדונים האחרים מקרב הקצונה הבכירה ובהם המרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי.
רק לאחר מותו של סטלין טוהר שמו של יקיר ב-31 בינואר 1957 והוא זכה להוקרה על חלקו בבניית הצבא הסובייטי.
ברית המועצות הנציחה את זכרו בבול דואר שהוצא בשנת 1966.
עם מאסרו של יונה יקיר נאסרה מיד אשתו שרה יקיר (שם נעוריה - אורטנברג) והוגלתה לעיר אסטרחן בדלתא של נהר הוולגה.
ב-8 ביוני 1937 נתפרסם בעיתון פראבדה מכתב שנכתב לכאורה על ידה ובו היא מבקשת שלא להיקרא יותר בשם המשפחה יקיר.
בהמשך היא נידונה לעשר שנות מאסר, ולאחר מכן נוספו אליהן עשר שנות מאסר נוספות.
היא שוחררה מהכלא בשנת 1955, לאחר מותו של סטלין, ובילתה את שארית חייה עד למותה בשנת 1971, בדירה קטנה במוסקבה.
בנו, פיוטר יקיר, שהיה רק בן 14 שנים, נעצר בעת מאסרו של אביו והוכנס למחנות עבודת הכפייה של הגולאג, בהם הוחזק במשך כל ימי נערותו ושוחרר רק כעבור 18 שנים בהוראת ניקיטה חרושצ'וב.
לימים הפך פיוטר יקיר לאחד מפעילי תנועת החופש בברית המועצות.
נכדתו, אירינה יקיר, הייתה פעילה בתנועת הדיסידנטים בברית המועצות.
היא נפטרה בשנת 1999 בירושלים ממחלת הסרטן.
תוצאות טיהור קציני הצבא הסובייטי
השפעה הרסנית הייתה לטיהורים הגדולים, שיונה יקיר היה אחד מקורבנותיהם, על הצבא האדום.
עד שנת 1938 הוצאו להורג רוב אנשי הקצונה הבכירה, ובראשם המרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי.
היה זה טיהור של אלפים רבים של קצינים, עד לדרגת מפקד פלוגה.
הנזק ירד ממש עד לבסיס הצבא, והפך את הצבא האדום לגוף ענקי, אך מסורבל ונטול יכולת לפעולה עצמאית.
הדבר בא לידי ביטוי במלחמת החורף בפינלנד ב-1939 שבה סבל הצבא האדום אבדות כבדות ובשלבים הראשונים של הפלישה הגרמנית לברית המועצות במלחמת העולם השנייה בחודשי הקיץ של שנת 1941, בה הובס הצבא הסובייטי ונאלץ לסגת משטחים נרחבים של ברית המועצות.
הדעה המקובלת בקרב מומחים צבאיים מערביים היא כי אילו המלחמה הגרמנית-סובייטית הייתה נפתחת ב-1937 לפני טיהור סגל קציני הצבא האדום, כי אז היו תוצאותיה שונות מאלו של המערכה שנפתחה ב-1941.
יונה הירשלר (17 בספטמבר 1913 (בודפשט, הונגריה) - 6 במאי 2007) היה ממקימי אגודת הספורט ברית מכבים עתיד מועדון הספורט שהיה בסיס לספורט השחייה בישראל.
עלה לארץ ישראל ב-1933 כשחקן כדור מים לחיזוק קבוצת מכבי חיפה.
בוגר אוניברסיטת ברין – שבצ'כוסלובקיה החזיק בתואר כמהנדס טקסטיל.
היה ממייסדי מכבי תל אביב ועזר למסד את קופת חולים מכבי ביחד עם כמה וכמה רופאים יוצאי גרמניה.
היה חבר מועצת הקופה עד יומו האחרון.
על ברכיו התחנכו אלפים מילדי תל אביב בבריכת השחייה גן – הדסה שהייתה במקום בו עומד היום "גן העיר" ברחוב אבן גבירול.
במקום ישנו סניף של בנק לאומי ובו פסיפס המראה את הפעילות הספורטיבית שהייתה בבריכה זו.
היה נשוי לשחיינית טרודי הירשלר-פלצ'ק' ולהם שלושה ילדים.
יונה זרצקי (15 בינואר 1928 – 11 בפברואר 1988) היה במאי ומפיק עצמאי, בעל חברה להפקת סרטים.
למד בימוי והפקה בצרפת ב"אידק" ובמכון לפילמולוגיה באוניברסיטת פריז.
את דרכו בארץ התחיל כצלם ביחידת ההסרטה של הגדנ"ע.
אחר-כך עבד שנים אחדות במכון לפריון העבודה והייצור.
התמחותו בנושאי חקלאות ותעשייה הקנתה לו מעמד מיוחד בתחום זה.
בשנת 1968 ביים, והפיק בשיתוף עם מוטי סלונים, את הסרט העלילתי "אסירי החופש".
ייחודו של הסרט בכך שמשתתף בו לראשונה בקולנוע הישראלי, בצורה בולטת ומשמעותית, שחקן ערבי (יוסף פרח) והעלילה עוסקת בנושא ערבי.
הסיפור סובב סביב שלושה אסירים שיצאו מבית הסוהר לחופשה בת 24 שעות, בהם אסיר ערבי החוזר לכפרו ולמשפחתו.
הסרט זכה להדים חיוביים והוצג בפסטיבלים ברחבי העולם: בברלין, אדינבורו, מלבורן, ובפסטיבל סרטים בנושא זכויות האדם בשטרסבורג.
כן שודר בתוכנית יוקרה של ה-BBC, "הקולנוע העולמי".
הסרט זכה בפרס בפסטיבל פנום פן.
בזכות "אסירי החופש" הפך יונה זרצקי להיות מעין מומחה לנושאים ערביים והוא ביים עשרות סרטי שירות על נושאים ערביים לטלוויזיה.
בין הסרטים הדוקומנטריים שהפיק וביים:
"המפגש" (על התעשייה הכימית בישראל),
"שחור על גבי לבן" (על דפוס ופועלי דפוס),
"שני צדי האשנב", צילום: יעקב יונילוביץ', 1962
"דיוקנו של אמן - מרדכי ארדון, 1980.
"דיוקנו של אמן - משה קסטל, (תסריט ובימוי), 1984.
התמחותו בשטח החקלאי הביאה לו הזמנה מטעם ממשלת תאילנד, שעבורה הפיק שלושה סרטים על נושאי הפיתוח החקלאי.
עסק גם בנושאי אמנות והפיק עבור שירות הסרטים הישראלי סרטים על הציירים ראובן רובין, נחום גוטמן, משה קסטל ומרדכי ארדון.
יונה זרצקי נפטר בישראל מהתקף לב בגיל 60 בשנת 1988.
יונה גורן (7 בפברואר 1921 – 26 בדצמבר 1996) היה עורך דין, פעיל בלשכת עורכי הדין בישראל, חבר מועצת העיר אשקלון ופעיל טבעוני וחברתי.
יונה גורן נולד בעיירה דליטין בגליציה המזרחית שבפולין.
בספטמבר 1935 עלתה משפחתו לארץ ישראל, והתיישבה בתל אביב.
בנובמבר 1947 נישא לחנה (לבית אחבר), ולזוג נולדו שישה ילדים.
בסוף שנת 1947, ערב מלחמת העצמאות, גויס לתפקיד אלחוטאי בחיל האוויר לאור הידע שרכש קודם לכן בטלגרפיה ומורס מתוקף עבודתו בתחום בתקופת המנדט הבריטי.
פעמיים כיהן כחבר הוועד המרכזי של לשכת עורכי הדין ופעמיים כחבר המועצה הארצית של הלשכה.
בשנת 1953 עבר לאשקלון, שם עבד, ומילא שורה של תפקידים ציבוריים.
בשנת 1953 סיים את לימודיו במחזור הראשון של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1955 הוסמך כעורך דין מטעם לשכת עורכי הדין בישראל.
נפטר בט"ז בטבת תשנ"ז, 26 בדצמבר 1996 בהיותו כבן 75 שנים.
השאיר אחריו 6 צאצאים, שנים מהם עורכי דין (בהם עו"ד משה גורן ואלון גורן).
אחד מבניו הוא הרב עמי גורן שחזר בתשובה בצעירותו, ומשמש כיום כרב קהילה חרדית "אור שמואל" בצפת.
היה חבר מועצת העיר אשקלון, כיהן כיו"ר החוג לתרבות וחברה במשך 15 שנים, שימש יו"ר האגודה לשיקום האסיר והעבריין באזור הדרום, יו"ר ועדת הערעורים של מס רכוש וקרן פיצויים רחובות, יו"ר ארגון יוצאי פולין באשקלון, מרכז הוועדה לעידוד התיירות באשקלון.
היה חבר העמותה של שוחרי בית החולים ברזילי באשקלון.
כיהן כיו"ר ועדת יקיר אשקלון.
היה משתתף קבוע בשבועון "סקופ דרום".
היה חבר הוועד המרכזי של תנועת הצמחונים והטבעונים בישראל ושליח תנועת הצמחונים בקונגרסים בינלאומיים.
יזם והקים את המרכז הטבעוני הגדול ביותר בישראל (מלון "איתני הטבע").
היה חבר מועדון "רוטרי", חבר "בני ברית" ו"הבונים החופשיים".
היה פעיל באגודת אל סם, שופט בבתי הדין המשמעתיים של עורכי הדין, יזם של קופת גמ"ח וסעד לנזקקים, חבר בהנהלת האגודה לטיפוח תרבות וחברה של יהודי תימן בישראל ויו"ר האגודה לגרי-צדק.
על שמו נקרא רחוב "יונה גורן" באשקלון.
הרב יונה משה נבון (נפטר בירושלים, בכ"ג בטבת ה'תר"א) היה רב ארץ-ישראלי ששימש בתפקיד הראשון לציון באמצע המאה ה־19.
נולד בירושלים לרב בנימין נבון, מחבר הספר "פי שניים" ובנו של הרב יונה נבון.
למד בבית המדרש בית יעקב פירירא, ישיבה שבה למדו רבים מחכמי ירושלים.
בשנת תקנ"ט (1799), בעקבות מסע נפוליאון בארץ ישראל שהביא להתרוששות הקהילה נשלח כשד"ר ירושלים לערי צפון אפריקה, לצד בן דודו הרב יונה סעדיה נבון.
בשנת תקצ"ז (1837) עם פטירת הרב שלמה משה סוזין התמנה לראשון לציון תחתיו.
סייע לגאול את "חורבת ר' יהודה החסיד" מהערבים, ולהקים בה את בית הכנסת "מנחם ציון".
הרב יונה (יוליוס) מרצבך (גרמנית: Julius Merzbach; כ"ב בתשרי תרס"א, אוקטובר 1900 – י"ח בתשרי תשמ"א, ספטמבר 1980) היה רב העיר דרמשטאדט בגרמניה, ולאחר עלייתו לישראל מראשי ישיבת קול תורה ומעורכי האנציקלופדיה התלמודית.
בהשכלתו היה גם ד"ר למתמטיקה.
נולד בברלין למשה וקיילא מרצבך.
למד בבית המדרש לרבנים בברלין אצל הרב דוד צבי הופמן, הרב אברהם אליהו קפלן והרב משה אוירבך.
לצד הלימודים התורניים למד גם באוניברסיטת מרבורג, שם השלים דוקטורט במתמטיקה בהנחייתו של אברהם הלוי פרנקל, בשנת תרפ"ה (1925).
באותה שנה, החל לכהן כרבה של הקהילה האורתודוקסית הנפרדת בעיר דרמשטאדט, שאליה היו כפופות עשרות קהילות כפריות במדינה העממית הסן.
בשנת תרפ"ו (1926) נישא להלנה עלא בת אהרן שמואל וברטה בילא קובר (אחיינית רבו הרב משה אוירבך).
בט"ו באדר תרצ"ט (1939) עלה לארץ ישראל.
התגורר בשכונת בית וגן בירושלים.
היה מראשי ישיבת קול תורה ומסר שיעורים לשיעור ב' בישיבה הקטנה.
כמו כן היה מעורכיה של האנציקלופדיה התלמודית.
בנו הבכור, הרב אהרן שמואל - חתנו של השופט יצחק קיסטר
בנו הרב דוד צבי (נפטר בכ"ב בכסלו ה'תשפ"ג) - חתנו של הרב רפאל ברוך טולדנו ואביו של הרב משה מרצבך ששימש כר"מ בישיבת קול תורה לצעירים
בתו שרה (נפטרה בא' באדר ה'תשע"ח, 16 בפברואר 2018) - אשת הרב חיים פרידלנדר
בתו יהודית (נפטרה בו' בשבט ה'תשפ"ג 28 ינואר 2023) - אשת הרב יעקב יהודה גלוסקינוס
בתו שושנה - אשת הרב חיים מצגר, הרב של נווה ירושלים
יונה כהן (י' בטבת ה'תר"ף, 1 בינואר 1920 – ו' בטבת ה'תשנ"ו, 27 בינואר 1996) היה עיתונאי, סופר ושליח המוסדות הלאומיים בענייני חינוך ועלייה למדינות סוריה, איראן, לוב, תוניסיה, אלג'יריה ומדינות שונות באירופה.
כעיתונאי היה זה שחשף את הסקופ על נחיתתם של מטוסי F-15 ביום שישי אחר הצהרים, וחילול שבת של חברי הממשלה, שנגרם בעקבות כך, דבר שהביא להפלת ממשלת רבין הראשונה..
יונה כהן נולד בשנת 1920 בצפון עיראק, בכפר קטן הסמוך לבירת מחוז נינוה - מוסול לחכם גרשון הכהן ולעליזה.
בהיותו כבן חצי שנה עלתה משפחתו לישראל, והתיישבה בשכונת נחלת שמעון שבירושלים, שם כיהן אביו הרב גרשון כרב ומלמד.
כהן התחנך ולמד בתלמוד תורה 'מזרחי', ובישיבת פורת יוסף.
עם ייסוד תנועת בני עקיבא, הצטרף כהן ליחיאל אליאש, וכיהן כאחד מהמדריכים הראשונים.
בהיותו כבן 18, נוסד עיתון הצופה וכהן החל לעבוד בו כעיתונאי.
את מאמריו בעיתון כתב תחת מספר שמות עט, בהם "יונה בן אמיתי", "יכין", י-ן, י.כ.ן, י.
בתחילת הדרך שימש ככתב לענייני מוסדות עירוניים ולאומיים, וככתב לענייני בתי המשפט.
בימי מלחמת העצמאות שימש ככתב העיתון בירושלים הנצורה.
לאחר המלחמה ועד סוף ימיו שימש ככתב העיתון בכנסת, ומדורו 'בין הפטיש לסדן' הופיע בעיתון 3 פעמים בשבוע.
בעבודתו זאת ליווה משלחות רשמיות של הכנסת, למדינות שונות בעולם, ובמסגרת אחד מהמסעות הנ"ל העניק לחוסיין מלך ירדן, את תרגומו האנגלי של ספרו 'ירושלים במצור' - דפי יומן של עיתונאי שבתוקף תפקידו ליווה, את אירועי תש"ח בירושלים.
בתפקידו ככתב פרלמנטרי בכנסת, קשר קשרי ידידות עם אישים בכירים, מכל גוני הקשת הפוליטית.
בשנת 1973 קיבל את פרס סביסלצקי על עבודה עיתונאית פרלמנטרית.