tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אתנחתא מהווה מקום זמני עד אשר ימצא מקום קבוע.
נערים בשביל השמה מלווים על ידי גורם טיפולי מלשכת הרווחה או מהקהילה בשותפות מלאה עם הצוות הטיפולי באתנחתא.
שביל אתנחתא- שביל זה מיועד לנערים ונערות שזקוקים לזמן מנוחה ושהות מחוץ לבית או למסגרת הקבועה בה שוהים, בלי לעזוב את הבית לצמיתות, התרחקות לצורך התקרבות.
לרוב בעקבות משבר שאירע סמוך להגעתם לאתנחתא.
שביל מעבר- שביל זה מיועד לנערים ונערות שזקוקים למענה זמני עד לכניסתם למסגרת קבועה אשר תאריך הכניסה ידוע מראש.
שביל קורת גג- מענה של לינה, אוכל ומקלחת ללילה אחד.
שביל זה נועד לנערים ונערות הזקוקים למקום בטוח להעביר בו את הלילה
שביל שלטר- קורת גג למספר לילות, ללא שהות באתנחתא לאורך היום.
שביל מגן- מענה לנערים ונערות הזקוקים להגנה ושמירה מוגברת, ויצירת תחושת ביטחון ונראות גבוהים.
נוסף לשירותים בסיסיים כגון מיטה, אוכל, מקלחת וכביסה זוכה הנער לשיחות אישיות עם גורמי טיפול.
בכניסתו לבית מגבש כל נער ביחד עם הצוות במקום תוכנית יום המספקת לו שגרת יום בריאה, ומעודדת חזרה לאורח חיים פרודוקטיבי ונורמטיבי.
עיקר הפעילות בבית מופנית לשיקום הנער במהלך שהותו הקצרה, ומציאת פתרון קבוע וארוך טווח בשיתוף עם הנער, משפחתו וגורמי הרווחה השונים.
חלק מהנערים ממשיכים ללמוד בבתי הספר הרגילים וחלק ניכר מן השוהים במקום מופנה אל מרכז "תפנית" - מרכז למידה והעשרה הפועל על פי תוכנית "הילה".
המכרז מופעל על ידי אתנחתא.
בתפנית מתקיים תהליך למידה, המאפשר קבלת תעודה של 10 שנות לימוד, ומתקיימות בו תוכניות העשרה בחודשי הקיץ החופשות והחגים.
בסיום השהות, ממשיכים בני הנוער אל המקום הקבוע, ארוך הטווח, בהתאם לצורך ולמציאות חייהם של הנערים והנערות: לפנימיות, הוסטלים או חזרה הביתה.
בית אפסלי נקרא גם מוזיאון ולינגטון, הוא בית היסטורי המכיל אוסף אומנות ומוזיאון לזכרו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון אשר שימש בעבר כביתו בין השנים 1817 עד למותו בשנת 1852.
הבית ממוקם בפינה הדרום-מזרחית של הייד פארק, לצד כיכר פינת הייד פארק היכן שדרך קונסטיטושן, רחוב פיקדילי, דרך נייטסברידג' פארקס ליין וגרוסוונור פלייס נפגשים.
מול הבית ממוקמות קשת ולינגטון, אנדרטת הארטילריה, אנדרטת המלחמה האוסטרלית ואנדרטת ולינגטון, על אי תנועה רחב בקצה הצפון-מזרחי של פארק גרין ודרך קונסטיטושן.
מלבד שלל הפריטים האישים אשר מרכיבים את המוזיאון לזכרו של ולינגטון, המקום מכיל אוסף של למעלה מ-200 יצירות אומנות שאסף וקיבל הדוכס במהלך חיו בבית.
בית אתין הוא מבנה בהדר הכרמל שבחיפה, שנבנה בשנים 1919–1920 עבור יהודה אתין על ידי גדליהו וילבושביץ.
בית אתין הוא בניין אבן בסגנון הלקטני בן שתי קומות ומגדלון מרובע בצדו הצפוני.
הבית ממוקם בסמוך לבניין הטכניון הישן, ברחוב שמריהו לוין 30 (פינת בן שמן).
בית זה שימש את המשפחה זמן מועט ואחר כך הושכר להסתדרות הציונית הדסה, כבית חולים (בתחילה נקרא הדסה, בהמשך שונה שמו לרוטשילד, וכיום הוא נקרא המרכז הרפואי בני ציון).
לאחר פרישת הדסה מאחזקת בית החולים, החזיק בו ועד הקהילה העברי בחיפה, ובשנת 1942 עברו רוב מחלקות בית החולים למיקומו הנוכחי ברחוב גולומב והבית שימש כבית ספר לאחיות, עד שנת 1956, שנה שבה עבר בית הספר לאחיות לרחוב גולומב מול בית החולים בני ציון.
מ-1957 ועד 1977 שימש המבנה כמשכנו של בית הספר למסחר ולשפות "במעלה", בהמשך שימש כמשכנו של קמפוס חיפה של בית הספר אנקורי שעבר לקריות.
מאז שנת 2017 הוא משמש כמשכן לבית הספר הערבי אל-חיואר.
בית ארפאד (בהונגרית: Árpád-ház או Árpádok, נקרא בדיעבד גם "שושלת טוּרוּל" - בהונגרית Turul-dinasztia) היה שושלת השליטים הראשונה של הונגריה, שנציגיה שלטו בה כמלכים בשנים 1000–1301. מקור שמה של השושלת בנסיך הגדול ארפאד (מת בשנת 907).
הוא איחד אחרי שנת 890 את שבטי המדיארים.
תחת הנהגתו התחילה בסביבות שנת 896 ההתיישבות ההונגרית באגן הקרפטים.
עוד לפני ארפאד ופלישת ההונגרים לאגן הקרפטים חיזק אביו, אלמוש (820 בערך – 895) את שליטת משפחתו על שבטים פינו-אוגרים ושבטים טורקים הסמוכים להם.
אז חיו שבטים אלה עדיין ב"ארץ הכוזרים".
שם נבחר בנו של אלמוש, ארפאד, לנסיך הגדול של המדיארים.
בסביבות שנת 892 התגייסו ההונגרים לצד המלך הפרנקי המזרחי ארנולף מקרינתיה במלחמתו נגד מלכות מוראביה הגדולה, אחר כך לצד הקיסר הביזנטי לאון השישי נגד הבולגרים.
המלך הראשון של בית ארפאד היה אישטוון הראשון, שכונה גם "קדוש".
הוא ייסד את ממלכת הונגריה בשנת 1000 והנהיג בה את הדת הנוצרית.
בנוסף אליו עוד שישה נציגים של שושלת ארפאד הוכרזו כקדושים או מבורכים של הכנסייה הרומית-קתולית.
שני נציגים שלה הוכרו כקדושים גם על ידי הכנסייה האורתודוקסית.
לכן בית ארפאד כונה בימי הביניים "משפחת המלכים הקדושים".
השושלת באה אל קיצה עם מותו של אנדראש השלישי בשנת 1301 והנציגה האחרונה של השושלת, בתו של אנדראש, אליזבת המבורכת מטס מתה ב-1336 או 1338. כל המלכים הבאים של הונגריה נחשבו לצאצאים "קוגנאטים" של בית ארפאד, כלומר היו מיוחסים אליו דרך קשרי נישואים.
היוצא מן הכלל היחיד היה המלך מתיאש הוניאדי.
במסורות המיתולוגיות של העמים הנוודים באסיה, אך גם אצל עמים אחרים, לרבות באירופה, שכיח היה שבעלי חיים מסוימים שיחקו תפקיד בלידת השושלות, כך למשל אצל המונגולים בנוגע לג'ינגיס חאן.
לידת בית ארפאד תוארה בסיפור החלום של אמשה, הקיים בשתי גרסאות.
הסיפור בכתב על כך מופיע לראשונה בכרוניקה "גסטה הונגארורום" (Gesta Hungarorum), שנכתבה במאה ה-14 על ידי הנוטריון (P.dictus magister) האלמוני ("אנונימוס") של המלך בלה הרביעי.
בגרסה ראשונה אמשה הרתה לעוף טורף ממשפחת הבזים.
בגרסה אחרת בז מבקר את אמשה בחלום, כשהיא כבר בהריון.
השם ההונגרי הקדום לבז היה "טורול", מילה ממוצא טורקי.
ציפור הטורול הפכה לסמלו של בית ארפאד ומאוחר יותר של הונגריה כולה.
כך נכתב על חלום אמשה במאה ה-14, בחצר של המלך בלה הרביעי:
מלכי בית ארפאד לא השתמשו בשם "בית ארפאד" ושושלתם.
לפי הכרוניקה "גסטה הונורום אט הונגארורום" (מעשי ההונים וההונגרים) של שימון קזאי בית ארפאד נקראים המשפחה או הקלאן "טורול" (de genere Turul).
בימי הביניים כינו את השושלת "משפחת המלכים הקדושים".
הם היו בסופו של דבר צאצאים של אלמוש, אך את שם שושלתם קוראים בימינו לפי בנו של אלמוש, ארפאד, הנסיך הגדול שהוביל את שבעת השבטים ההונגרים (ואת הקבארים, שעדיין לא נטמעו בחיק ההונגרים) אל אגן הקרפטים.
אנונימוס מזכיר את שנת 819 כשנת לידתו של אלמוש, תאריך הנחשב סביר בהתאם להערכות החוקרים.
השם "אמשה" בא ככל הנראה מ"אמה" - אם, ומשמעותו - אמא.
גם הוא וגם השם בעל הצליל הלטיני של בעלה - אאונדובליאנוס נראים תוספות מאוחרות יותר של הסיפור.
מי היו באמת אבותיו של אלמוש אין כל מידע על כך.
קיימות תאוריות לפיהן אביה של אמשה נקרא איגייק (Ügyek) או אלד (Előd).
אולם בהונגרית Előd משמעותו "אבות" ו-Ügyek בהונגרית קדומה מובנו הוא "קדוש", מה שמראה כי שמות אלו אינם אלא שמות פיקטיביים.
הכרוניקנים מימי הביניים טיפחו עוד מסורת עממית הונגרית לפיה בני בית ארפאד הם צאצאים לאטילה ההוני.
בכרוניקה של אנונימוס - "גסטה הונגארורום", ארפאד עצמו אומר:
הנציג הראשון של בית ארפאד המוזכר על ידי בן זמנו במקור כתוב היה הנסיך הגדול אלמוש.
הקיסר קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס בספרו "De Administrando Imperio" ציין כי "אלמוש היה הנסיך הגדול של פדרציית שבעת השבטים ההונגרים ("המנהיג הגדול של טורקיה", כלומר של הונגריה - μέγας άρχον Toυρκίας).
ייתכן שקיבל בתחילת שלטונו את חסות הח'אן (ה"קגן") של הכוזרים.
אולם בסביבות 862 פדרציית השבטים המדיארים השתחררה מעול הח'אנות הכוזרית.
כרוניקות מלפני 830 כמעט לא הזכירו את ההונגרים.
בעוד שאחר כך נוכחותם מוזכרת יותר ויותר.
מכאן שבאותה תקופה עדיין שהו המדיארים בערבות דרום רוסיה ודרום אוקראינה של ימינו, עד שנדדו אל אגן הקרפטים.
ייתכן אז כי אלמוש נולד בסביבות 820 אי-שם על גדות הוולגה.
השמות של סקיתיה ודנטימוגייר המוזכרים אצל אנונימוס, אינם מבהירים את התמונה.
השם סקיתיה שימש לכינוי כלל אזורי ההתיישבות של העמים הנודדים במזרח, בעוד מיקומה של דנטימוגייר לא נמצא עד ימינו.
מכל מקום חי אלמוש אי-שם מצפון לים השחור.
בהמשך בין השנים 895–907 כבשו השבטים המדיארים את כל שטח אגן הקרפטים.
הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס השביעי דיווח בפירוט על ההונגרים.
הוא הזכיר שמות שבעת השבטים: נייק (Nyék), מגייר או מגיירי (Megyer(i), קירטגיארמאט (Kürtgyarmat), טאריאן (Tarján), ינה (Jenő), קר או קרי Kér)i), קסי (Keszi), אולם בכרוניקת הקיסרים הביזנטים אין מידע בראש איזה שבט עמד אלמוש.
בהתחלה עמדו שבטים אלה תחת ראשותו של אדם שנקרא "לוודי" או "לוודיאס".
פרץ קרע בין השבטים בעקבות תבוסה שנחלו בסביבות 840–850 תחת שלטון הכוזרים מצד הפצ'נגים.
חלק מהמדיארים נהרו דרומה, בכיוון פרס, בעוד אחרים יצאו מערבה, אל מקום שנקרא בכתביו של קונסטנטינוס השביעי "אטלקיזי" (Etelküzü).
שם לפי דרישת הכוזרים, העביר לוודי את מושכות השלטון לבנו של אלמוש, ארפאד, שהפך לנסיך ההונגרי.
בעוד שיוצא כי דרישת הכוזרים אירעה בסביבות 850, באותה שנה ארפאד היה בן 10 בלבד, ואז לא יכול היה להיבחר לנסיך גדול.
מכל מקום לפני אלמוש היו קיימים יותר נסיכים ומנהיגים מדיארים, בעוד שאחרי אלמוש מדברות הכרוניקות באופן עקבי על שליט יחיד בלבד.
הכרוניקן אנונימוס מתאר בחירות למעמד נסיך הגדול שאמורות היו להתקיים ב"סקיתיה".
בבחירות אלה אלמוש מוזכר כנסיך הגדול.
מפני שלאלמוש היו יותר בנים, ייתכן כי התקיים מאבק אלים ביניהם על כיבוש השלטון.
יש סבורים שמותו של אלמוש התבצע בטקס פאגאני של העלאת קרבן אנוש על המזבח, כפי שנהגו עמי הערבות עם מנהיגיהם שאיבדו את הכריזמה.
יורשו ארפאד שלח משלחת לקונסטנטינופול שהודיעה כי מכאן ואילך ייבחרו הנסיכים הגדולים של ההונגרים רק מקרב צאצאיו של ארפאד.
זאת אולי הסיבה שהכרוניקות מזכירות פחות את הנסיך הגדול אלמוש.
לפי הכרוניקות בשנת 895 נשא הנסיך הגדול ארפאד את התואר "גיולה", האחראי על הכוח הצבאי.
המנהיג הרוחני של המדיארים הקדומים נקרא לעומת זאת "קינדה" (künde) או קנדה (kende).
מן הדו"חות על מות אלמוש וקבורתו הוסק כי אלמוש נשא בתואר זה "קינדה".
בסביבות 895 הותקפו עדרי הבקר ונשותיהם של הלוחמים ההונגרים שנאבקו במערב על ידי פצ'נגים שדחפו את המדיארים לנטוש את השטחים ממזרח לקרפטים המזרחיים.
אחרי שבסביבות 895 השתלטו המדיארים על פאנוניה, הם יצאו משם לעיתים קרובות לפשיטות ביזה נגד ארצות מערב אירופה - איטליה, פרנקיה המערבית (צרפת של ימינו) וספרד וגם נגד שטחי האימפריה הביזנטית.
אחרי קרב לכפלד ב-955, שבו נוצחו המפקדים ההונגרים בולצ'ו ולהל על ידי הפרנקים המזרחיים בפיקודו של אוטו הראשון, הגיע הנסיך הגדול ההונגרי למסקנה כי על המדיארים להשתלב באירופה הנוצרית, אם ברצונם לבנות מדינה יציבה.
בשנת 970 פסקו גם הפשיטות ההונגריות בתוך האימפריה הביזנטית.
ב-973 חתם הנסיך הגדול גזה (997-990) בקוודלינבורג על הסכם שלום עם הקיסר הגרמני אוטו הראשון והתנצר.
הרביעי ביורשי הכתר של ארפאד, הנסיך הגדול ואיק (1038-975), הסכים בסוף המאה ה-10 להתנצר תחת השם סטפאן, בהונגרית אישטוון.
בשנת 1001 שלח לו האפיפיור סילבסטר השני כתר והוא הוכתר למלך הראשון של הונגריה ונודע תחת השם אישטוון הקדוש כמייסד הממלכה ההונגרית.
כגמול על מעשיו העניק לו האפיפיור את התואר "מלך אפוסטולי".
משום כך נהגו לכנות את כל מלכי בית ארפד וגם את צאצאיהם כ"מלכים אפוסטוליים".
שושלתו שלטה בהונגריה עד שקו הזכרים במשפחה דעך בשנת 1308 עם מותו של המלך אנדראש השלישי.
אחרי שנים של מלחמות פנימיות עלה על כס המלכות קארוי רוברט מבית אנז'ו והקים שושלת חדשה.
אחרי מותו של אישטוואן הראשון נותרה הממלכה ללא מלכים מבני בית ארפד.
לתקופה קצרה שלט במדינה פטר אורסאולו האיטלקי.
שלטונו נתפס על ידי בני זמנו כרודנות.
הוא נהנה מתמיכת אבירים גרמנים, מה שהרחיק אותו מהאצולה ההונגרית.
בנסיבות אלה עלה בחיק האצולה הרעיון להעלות על כס המלכות את בני ואזול: אנדראש, בלה ולבנטה.
במטרה זו ארגן הקפטן וישקה, ממקורבי המלך המנוח שמואל אבא, קנוניה נגד פטר אורסאולו.
וישקה זכה בתמיכתם של בויה ובונהה, בניו של הנסיך גיולה, שהובס בשנת 1003. אצילים אלה לא נמנו עם אוהדי הסדר החדש הנוצרי בהונגריה.
הקושרים שיגרו שליחים אל בני ואזול, אך תוכניותיהם נחשפו.
הם נתפסו ונענשו קשות: חלקם עונו עד למותם, ואת חלקם עיוורו.
בלי קשר לקנוניה זו קמה תנועה מרדנית מקבילה בעיר צ'אנאד, מקום מושבו של הבישוף גלרט, ייתכן תחת הנהגתו.
גם קושרים אלה תלו תקוותיהם בשלושת בני ואזול ושלחו אליהם שליחים ברוס של קייב, שבה מצאו מקלט.
אנדראש ולבנטה שבו להונגריה והעמידו עצמם בראש המרד בשלהי הקיץ 1046. המרד משך אליו המונים ולבש גוון פאגאני.
המלך פטר הודח ונענש על ידי הוצאת עיניו.
לפי מקורות מסוימים הוא נפטר רק בשנת 1059, אחרי שנשא בגלות לאשה את הנסיכה הבווארית יודית פון שוויינפורט.
רבים ציפו שהאחים אנדארש ולבנטה יחזירו את הסדר הפאגאני הישן.
לבנטה מת בשנת 1046 ואנדארש עלה על כס המלכות במקומו.
המלך החדש סלד ממעשיהם האכזרים של הפאגאנים שבין המורדים, בעיקר רציחת הבישוף גלרט והוצאת עיניו של המלך המודח, פטר אורסאולו.
בנוסף הופעלו עליו לחצים מצד האימפריה הרומית הקדושה להחזיר על כנו את הסדר הנוצרי.
אנדראש הראשון ייצב את שלטונו ועודד את נתיניו לחזק מחדש את נצרותם.
הוא שאף בימי מלוכתו ללכת בעקבות אישטוואן הקדוש.
שלטון בני ואזול בהונגריה, שהתחיל עם המלך אנדארש הראשון נמשך עד שנת 1095, שנת מותו של לאסלו הראשון הקדוש.
בני הענף ואזול של בני ארפאד:
הענף קלמן של בית ארפאד כלל שני מלכים בלבד, אב ובן.
קלמן, בנו הבכור של גזה הראשון, היה המלך היחיד מבין בני ארפאד שהתחנך ככומר.
הוא קידם מסורות ממורשתו של אישטוואן הקדוש, חוקק חוקים חדשים, השלים את התחזקות הממלכה וכבש את קרואטיה ודלמטיה.
הוא היה המלך היחיד בקרב בני שושלת ארפאד שידע קרוא וכתוב ובחצרו טיפח חיי תרבות משגשגים.
בנו של קלמן, אישטוון השני, היה היפוך מוחלט של דמות אביו.
ימי שלטונו התאפיינו בבידוד הממלכה מהעולם החיצון.
אישטוואן השני איבד מהר את המוניטין שלו והפך תלוי בחסדי הפצ'נגים אותם הזמין לממלכה.
בשנותיו האחרונות בקושי יכול היה להפעיל את סמכויותיו בגלל מחלות.
בסוף שלטונו השושלת עמדה על סף הכחדה.
אחיו של קלמן, אלמוש, מת, ובנו בלה עדיין לא נולד.
לקלמן לא היו בנים אחרים ולאישטוואן השני עצמו לא היו ילדים בכלל.
לצד המלך חי רק נציג יחיד של המשפחה, בלה שהיה סומא אחרי שעיוורו אותו.
בענפים הנקביים חיו אמנם כמה צאצאים, כגון שאול, אותו מינה אישטוואן ליורש.
מינוי זה היה אמור להבטיח את המשכיות שלטונו של ענף קלמן, אולם המציאות הייתה שונה.
אחרי מות אישטוואן השני, סוגיית הירושה הוכרעה בשדה הקרב.
מי שירש את כס המלכות היה בסופו של דבר בלה השני העיוור.
במהלך המאה ה-12 שלטו בהונגריה צאצאיו של אלמוש, שעוור על ידי קלמן.
בתקופתה זו הייתה הונגריה פעילה מאוד בזירה הפוליטית האירופית.
כוחו של המלך אויים תכופות על ידי טוענים לכתר מבפנים ומבחוץ.
בלה העיוור הטביע את יגונו במשקאות חריפים, בעוד בנו לא ניצל היטב את הכוח הצבאי שעמד לרשותו ולא חיזק את הממלכה.
בלה השלישי ארגן קנצלריה ראשונה וניהל את הונגריה ביד חזקה.
לסלו השני - מלך נגדי
שני המלכים מהענף הזה של הארפאדים שלטו בסך הכל תשע שנים.
בלה השלישי הוריש בצוואתו את הארץ לאימרה, אולם אחיו, אנדראש, שקיבל מהמלך המנוח אחוזות רבות ונשלח על ידו להילחם בארצות ניכר במסגרת מסעות הצלב, לא היה שלם עם החלטה זו ונאבק נגד אחיו.
האפיפיור קרא לאנדראש לשים קץ לסכסוך, אולם אנדראש לא הפסיק את הלחימה והביס את אנדראש.
אחרי כן הקים ממלכה משלו בדלמטיה, משם תקף פעמים חוזרות את הונגריה.
במותו בשנת 1204 השאיר אימרה את כס המלכות לבנו הקטין, לסלו, שהיה בן ארבע או חמש.
אנדראש דודו היה לעוצר ולשליט בפועל של הממלכה.
נסיבות מותו של לסלו השלישי אינן ברורות, והיו חשדות כי ידו של אנדראש הייתה בדבר.
בני הענף הזה של בית ארפאד - דהיינו, אנדראש השני וצאצאיו, שלטו כ-104 שנה, לאורך כל המאה ה-13.
נקודות הציון החשובות ביותר בתקופה זו היו שלטונה של גרטרוד ממראניה, בולת הזהב, פלישת המונגולים (טטרים) להונגריה ואחר כך שיקום הממלכה, הקמתן של ערים ומצודות והפירוק ההדרגתי של כוח המלכות.
שושלת ארפאד הסתיימה עם מותו של אנדראש השלישי בשנת 1301. הונגריה נכנסה למאה ה-14 במצב של אנרכיה פאודלית.
המלכים מהענף של אנדראש השני:
אילן היוחסין של בית ארפאד
בית אסקס (באנגלית עתיקה: Ēast Seaxna) היה שושלת מלוכה אשר שלטה בממלכת אסקס במשך כשלוש מאות שנה, לכל אורך ימי קיום הממלכה, בין ראשית המאה ה-6 לראשית המאה ה-9. בשנים אלו מלכו מטעם השושלת שמונה עשר מלכים, אשר מהווים את מלכי אסקס.
בית אקשטיין מקבוצת דנאל הוא ארגון שמטרתו לקדם את השתלבותם החברתית של אנשים עם לקויות.
בית אקשטיין הוקם בשנת 1987, על ידי יובל אקשטיין, ומפעיל שירותים מגוונים בתחומי החינוך, התעסוקה והדיור של אנשים עם מוגבלויות בכל רחבי ישראל.
בית אקשטיין מעסיק יותר מ-3,000 עובדים המספקים שירות לכ-5000 מקבלי שירות.
מנכ"לית הארגון היא ד"ר אורנית רז.
בית אקשטיין מפעיל כ-60 מסגרות ברחבי הארץ אשר פועלים בתחומי החינוך, הדיור והתעסוקה.
בית אקשטיין מפעיל 27 בתי ספר בפריסה ארצית.
בתי הספר מתמחים במתן שירותי חינוך לאוכלוסיות מגוונות, כגון ילדים עם לקויות למידה, קשיים נפשיים, ילדים על הספקטרום האוטיסטי וילדים עם מוגבלות שכלית התפתחותית.
תוכנית הלימודים בבתי הספר עומדת בקריטריונים הפדגוגיים שנקבעו על ידי משרד החינוך, ועומדים בקנה אחד עם הספרות המקצועית העדכנית בכל הנוגע לחינוך מיוחד.
בתי הספר של בית אקשטיין הם בתי ספר לחינוך מיוחד, מוכרים ושאינם רשמיים הפועלים ברישיון ובפיקוח משרד החינוך.
ארגון בית אקשטיין מספק שירותי דיור המותאמים לאוכלוסיות שונות בקרב אנשים עם מוגבלויות.
שירותי הדיור מתחלקים לדיור בקהילה, מעונות ופנימיות.
דיור בקהילה: שירותי הדיור כוללים מערכי דיור בקהילה אשר מיועדים לאנשים עם מוגבלות אשר זקוקים למידה מועטה עד בינונית של תמיכה בחיי היום-יום.
שירותי הדיור בקהילה כוללים בית הכשרה אשר מספק ידע והתנסות ראשונית בפיתוח חיים עצמאיים בקהילה.
לאחר שלב ההכשרה, האדם ממשיך לדירה בקהילה, אשר ממוקמת, לרוב, בסמוך לבית ההכשרה.
בשלב המגורים העצמאיים האדם בונה, ביחד עם הצוות, תוכנית תמיכות אישית לפיתוח מיומנויות חברתיות, השתלבות בעבודה, צריכת שירותים בקהילה וכישורי חיים נוספים.
מעונות: בית אקשטיין מפעיל מעונות המיועדים לילדים, בני-נוער ובוגרים עם מוגבלויות בינוניות וקשות.
השירותים המקצועיים במעונות ניתנים 24 שעות ביממה וכוללים גם שירותים רפואיים ופרא-רפואיים.
פנימיות: בית אקשטיין מפעיל פנימיות שמטרתן לשמש כמסגרות טיפוליות-שיקומיות לילדים ומתבגרים עם יכולות וצרכים מגוונים.
כל מסגרות הדיור של בית אקשטיין נמצאות תחת פיקוח של משרד הרווחה ומשרד הבריאות.
בית אקשטיין מספק מגוון שירותי תעסוקה לאנשים מוגבלויות.
מטרת שירותי התעסוקה היא לסייע למקבלי השירות להשתלב בשוק העבודה, ביחסי עובד-מעביד.
בהתאם לרצונות, להשכלה, לניסיון התעסוקתי ולשלב התעסוקתי בו האדם נמצא (תעסוקה מקדמת, תעסוקה מעברית ועבודה בשוק החופשי) נבנית לאדם תוכנית אישית המסייעת לו להשיג את מטרותיו.
שירותי התעסוקה של בית אקשטיין מחולקים לשני סוגים עיקריים: תעסוקה מקדמת ותעסוקה נתמכת.
תעסוקה מקדמת: בית אקשטיין מפעיל מסגרות תעסוקה מקדמת שמטרתן להכשיר את מקבלי השירות להשתלבות בשוק החופשי באמצעות פיתוח מיומנויות תעסוקה ומיומנויות בין אישיות.
כמו בכל המסגרות של הארגון, מקבל השירות בונה ביחד עם הצוות את התוכנית האישית שלו ומתקיים מעקב קבוע ושיטתי לבחינת ההתקדמות בהשגת המטרות של מקבל השירות.
תעסוקה נתמכת: מטרת שירותי התעסוקה הנתמכת היא לסייע לאדם למצוא ולהתמיד במקום עבודה לאורך זמן, תוך מתן תמיכה למעסיקים בתהליכי הגיוס, השימור והקידום של עובדים עם מוגבלויות.
תהליך התמיכה כולל סיוע בבניית קורות חיים, הכנה לראיון עבודה, תמיכה במהלך התקופה הראשונה להשתלבות במקום העבודה החדש ועוד.
בנוסף, שירותי התעסוקה הנתמכת כוללים איתור מקומות עבודה, ליווי ותמיכה במעסיקים, מרכזי הערכה ואבחון, סדנאות הכנה לעבודה וסדנאות מקצועיות נוספות, הכוונה ופגישות פרטניות בעת הצורך ועוד.
שירותי התעסוקה ניתנים בשלשה מרכזים: תל אביב, חיפה וירושלים.
יחידת המחקר והפיתוח של הארגון מבצעת מחקר והערכה תוך ארגוניים כדי לבחון את מידת איכות ויעילות השירותים הניתנים על ידי הארגון, וכן שיתופי פעולה מחקריים המקדמים מחקר ופיתוח של ידע וכלים לשיפור השירותים שמציע הארגון.
בית אמין הוא כפר פלסטיני שבמחוז קלקיליה שבמערב השומרון, מדרום לקלקיליה.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה אוכלוסיית הכפר כ-1,258 תושבים.
בית אמין נמצא 8.35 ק"מ דרומית מזרחית לקלקיליה וגובל בסניריא ממזרח, אל-מודאוור ועזבת אל-אשקר מצפון, אבו סלמאן ממערב, ועזון עתמה מדרום.
הכפר צמוד להתנחלות שערי תקווה שמדרום, מטרים ספורים מפרידים בין היישובים שגדר ההפרדה חוצצת ביניהם.
הכפר ממוקם בגובה של כ- 180 עד 230 מטר מעל פני הים, והוא שוכן על שלוחה צרה שכיוונה הכללי מצפון-מערב לדרום-מזרח (שלוחה אותה הוא חולק עם ההתנחלות שערי תקווה).
שכבת הסלע העליונה בנויה רובה מסלע נארי, שהוא סלע קשה האופייני לאזור, ומתחתיו אבן גיר וקירטון, ואדי קנה מתחתר מצפון לשלוחה.
הצומח באזור נשלט על ידי חקלאות הררית מסורתית של מטעי זיתים, מרביתם עתיקים, בני מאות שנים.
מטעים אלה מקיפים את היישוב מצפון וממזרח.
בחלק שמצפון לכפר, נטועים המטעים על גבי טרסות אבן הבנויות לרוחבו של מדרון תלול היורד לעבר אחד מערוצי ואדי קנה.
ממערב ליישוב שטח חקלאי ובו גידולי שדה וגידולי חממה.
ב-1882 צוין ב"סקר ארץ ישראל המערבית" כי במקום היו "חומות, בורות וקבר חצוב."
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, בית אמין נמצא תחת שליטה ישראלית.
ישראל הפקיעה קרקעות מבית אמין, כדי לבנות את ההתנחלות שערי תקווה.
הסכם אוסלו ב' סווגו כ-29.2% משטח הכפר כשטח B ו-70% הנותרים כשטח C.
בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה ישראל בהקמתה של גדר הפרדה, שתחצוץ בין השטחים שבהם מתגוררים הפלסטינים ביהודה ושומרון ובין השטחים הישראלים, באזור שערי תקווה, מאחר שההתנחלויות והיישובים הפלסטינים קרובים ואין רצף טריטוריאלי לשום צד.
משולש הכפרים עזון עתמה ובית אמין וסניריא בותר על ידי הגדר, תוך איבוד חלק מהשטחים החקלאיים שלהם, והכפר עזון עתמה מנותק משאר הגדה המערבית על ידי גדר ההפרדה תוך השארת שערי תקווה בצידו הישראלי של המכשול (אך מוקפת בשלושה צדדים על ידי הגדר).
הדרך היחידה המקשרת את תושבי הכפר עם שאר הגדה היא שער בגדר, שפתוח רק בשעות היום.
בית אֶסְטֶה (באיטלקית: Casa d'Èste) היא שושלת אצולה אירופאית.
הענף הבכיר של השושלת הוא בית ולף, ממנו צמחו דוכסי דוכסות בראונשווייג-לינבורג, מהם צמח בית הנובר, בית המלוכה הבריטי.
הענף הצעיר של השושלת כלל את שליטי הדוכסויות האיטלקיות פרארה (1240–1597) ומודנה ורג'ו (1288–1796).
שושלת דוכסים זו, בעיקר בפרארה, הייתה פטרונית אמנות ומדעים חשובה בשיא תקופת הרנסאנס האיטלקי.
נישואי מריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, בתו היחידה של הנצר האחרון של המשפחה, לארכידוכס פרדיננד מבית הבסבורג ב-1771 הובילו ליצירת בית אוסטריה-אסטה.
לפי ההיסטוריון אדוארד גיבון מוצא המשפחה מרומא והיא היגרה לעיר אסטה בצפון-מזרח חצי האי האפניני (כיום בנפת פדובה) בעת המלחמה נגד האוסטרוגותים במאה החמישית.
אולם, פרט להשערה זו, אין לדבר תימוכין.
אדרבה, שמות האישים הראשונים המוכרים כשייכים לבית אסטרה מרמזים על מקור פרנקי.
כך, שמו של החבר הראשון של המשפחה המוכר הוא אדלברטו, מרקיז איטליה (אדלברט), אביו של אוברטו הראשון, מרקיז מילאנו (912–975).
נכדו, אלברטו אצו השני, מרקיז מילאנו, הקים טירה באסטה שליד פאדובה וקרא לעצמו של שמה במאה ה-11. לאלברטו היו שלושה ילדים משתי נשים; בנו הבכור, ולף, היה אבי שושלת בית ולף ובנו הצעיר, פולקו, היה אבי שושלת בית אסטה האיטלקי.
הענף הבכיר - בית ולף
ולף היה דוכס קרינתיה ומאנשיו של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהעניק לו ב-1070 את השליטה בדוכסות בוואריה.
אולם זמן קצר לאחר מכן, בעת מאבק האינווסטיטורה, החליף ולף נאמנות והחל את תמיכתה המסורתית של השושלת במדינת האפיפיור.
אף כי הקיסר הדיח אותו מכהונתו כדוכס בוואריה, הרי שאצילים מקומיים, בתמיכת האפיפיור גרגוריוס השביעי, הצליחו לשמור על עצמאות הדוכסות בראשות בית ולף.
צורת הביטוי האיטלקי של השם, "גואלף" (בכתיבים שונים: Guelph, Guelf, Guelfo), הפכה לשם המפלגה הימי-ביניימית שתמכה באפיפיורות ובעצמאות הנסיכויות וערי המדינה האיטלקיות כנגד האימפריה הרומית הקדושה - מפלגת הגואלפים (גם אם בית ולף עצמו נטה לחילופי נאמנויות תכופים).
ב-1138 ירש היינריך העשירי, דוכס בוואריה גם את דוכסות סקסוניה.
בשנת 1180 נשפט בנו, היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה שלא בפניו על ידי הקיסר פרידריך ברברוסה ודוכסויות בוואריה וסקסוניה נשללו מבית ולף.
בנו הבכור של היינריך, אוטו, היה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך גרמניה עד שהודח ב-1215, הוא היה היחיד מבני בית ולף שכיהן במשרה זו.
בנו השני של היינריך, וילהלם, הלורד של לינבורג ירש את דוכסות בראונשווייג-לינבורג, בה שלט בית ולף עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
ב-1634 העביר גאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג את מקום מושבו לעיר הנובר.
בשנת 1692 קיבל בנו, ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג מעמד של נסיך בוחר מלאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כהוקרה על תרומתו במהלך מלחמת תשע השנים.
אולם ארנסט אוגוסט נפטר לפני שקיבל רשמית את התואר והוריש את כל תאריו ואדמותיו לבנו גאורג, שהוכתר ב-1714 כג'ורג' הראשון, מלך בריטניה.
כך הפך ענף זה של בית ולף, בית הנובר, לשושלת בית המלוכה הבריטי.
בין השנים 1714–1837 היו ממלכת הנובר והממלכה המאוחדת באוניה פרסונלית.
כיוון שויקטוריה לא יכלה לרשת את כתר ממלכת הנובר, הוכתר דודה, ארנסט אוגוסט למלך הנובר.
יורש התואר האחרון בקו זה של השושלת הוא ארנסט אוגוסט, נסיך הנובר.
אחד מנצרי המשפחה, אנטון אולריך, דוכס בראונשווייג, היה אביו של איוואן השישי, קיסר רוסיה.
הענף הצעיר - בית אסטה האיטלקי
אצו השישי, מרקיז אסטה, נכדו של פולקו (בנו הצעיר של ראש השושלת, אלברטו אצו), הנהיג את מפלגת הגואלפים בצפון איטליה בראשית המאה ה-13. הוא היה פודסטה של פרארה, פאדואה, ורונה ומנטובה ופיקד על הקונדוטיירי שלהן (המיליציות של ערי המדינה האיטלקיות).
בתמורה הכתיר אותו האפיפיור אינוקנטיוס השלישי כמרקיז אנקונה.
נכדתו הייתה ביאטריצ'ה ד'אסטה, מלכת הונגריה.
בהמשך העניקה מדינת האפיפיור לבני המשפחה גם את הערים פרארה (1240), מודנה ורג'ו (1288).
ב-1452 הועלו צאצאיו לאונלו ד'אסטה ובורסו ד'אסטה לדוכסי מודנה ורג'ו (בהתאמה) על ידי פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1471 העניק האפיפיור פאולוס השני לבורסו ד'אסטה את התואר דוכס פרארה.
בנו, ארקולה ד'אסטה, דוכס פרארה, היה אחד מפטרוני המוזיקה החשובים של תקופת הרנסאנס.
בפרט הביא לחצרו את המלחינים הפלמים ז'וסקן דה פרה, יוהנס מרטיני ויאקוב אוברכט ואת המלחין הצרפתי אנטואן ברימל.
בתו, ביאטריצ'ה (ביאטריס) נישאה ללודוביקו ספורצה, דוכס מילאנו (ופטרונו, באותה עת, של לאונרדו דה וינצ'י).
בתו השנייה, איזבלה ד'אסטה, נישאה לפרנצ'סקו השני גונזגה, מרקיז מנטובה והייתה לדמות תרבותית ופוליטית מרכזית.
בנו של ארקולה היה אלפונזו הראשון ד'אסטה, דוכס פרארה, בעלה השלישי של לוקרציה בורג'ה.
אלפונזו המשיך במסורת אביו, היה פטרון אמנויות וניהל חצר תרבותית האמנים הבולטים בחצרו היו המשורר לודוביקו אריוסטו והמלחין קרלו ג'זואלדו.
אלפונזו אף הזמין מטיציאן סדרת ציורים לעיטור ארמונו, בהם הציור בכחוס ואריאדנה.
בנם הבכור, ארקולה השני, נשא לאישה את רנה, בתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת.
ארקולה השני פיתח את אוניברסיטת פרארה והנחיל בה אווירה פתוחה וחופשית שסייעה למשיכת מלומדים ולמחקר.
בנם, אלפונזו השני, נשא לאישה את לוקרציה, בתו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
לאחר מותה נישא לברברה, אחותו של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הוא הביא את גדולתה של פרארה לשיא והיה פטרונם של אמנים, אנשי מדע ומשוררים, בהם טורקוואטו טאסו.
אולם אלפונזו השני לא העמיד צאצאים ולפיכך הקו הישיר של שושלת אסטה הסתיים בו.
בנם השני של לוקרציה בורג'ה ואלפונזו הראשון, איפוליטו השני ד'אסטה, היה לקרדינל והקים את וילה ד'אסטה המפוארת בטיבולי שליד רומא.
בתם אנה נישאה לפרנסואה, דוכס גיז.
רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הכריז כי אחיינו, צ'זרה ד'אסטה, הוא היורש של דוכסות פרארה וממשיך השושלת.
אולם קביעה זו נתקלה בהתנגדות האפיפיור קלמנס השמיני, שראה בצ'זרה ממזר ותבע שהעיר תושב למדינת האפיפיור באין לשושלת אסטה ממשיך לגיטימי.
ב-1598 סופחה העיר למדינת האפיפיור.
צ'זרה וצאצאיו נשאו מעתה בתואר דוכסי מודנה ורג'ו.
בשנת 1763 נחתם הסכם בין ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה למריה תרזה, ובו נקבע שבנה פרדיננד יתחתן עם מריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, בתו היחידה של ארקולה, וכך הפך פרדיננד ליורש בית אסטה ולמייסדו של בית אוסטריה-אסטה.
בעת המלחמות הנפוליאוניות בוטלו הדוכסויות של מודנה ורג'ו והפכו לרפובליקה הציסאלפינית (1796-1802) שמוזגה לאחר מכן לרפובליקה האיטלקית (1802-1805).
עם זאת, הסכם קמפו פורמיו העניק לשושלת אסטה את נסיכות ברייזגאו, אזור בדרום מערב גרמניה שהשתייך לבית הבסבורג.
בתמורה להכרה אוסטרית בקיומה של הרפובליקה הציסאלפינית.
ב-1814, עם סיום המלחמות הנפוליאוניות באיטליה אוסטריה, הוחזרה שושלת אסטה למודנה עם הכתרת בנו של פרדיננד, פרנץ, לדוכס מודנה.
השושלת שלטה בדוכסות בשם Asburgo-Este (הבסבורג-אסטה) או אוסטריה-אסטה.
במהלך איחוד איטליה ב-1859 הודח הדוכס האחרון משושלת זו, פרנץ החמישי, דוכס מודנה.
אחייניתו, שירשה את ראשות השושלת, הייתה מריה תרזה מאוסטריה-אסטה, אשתו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה.
יורש התואר האחרון בקו זה של השושלת הוא פרנץ, דוכס בוואריה.
עם זאת, נכסי השושלת עברו עם מותו של פרנץ החמישי לראש בית הבסבורג, פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, שההתנקשות בחייו בסרייבו פתחה את מלחמת העולם הראשונה.
במותו הוריש את תאריו ליורשו קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
ב-1917, העניק קרל את התואר "ארכידוכס אוסטריה-אסטה" לבנו רוברט, ובכך מינה אותו למייצג התביעות האוסטרו-הונגריות על דוכסות מודנה.
יורש התואר האחרון בקו זה של השושלת הוא הנסיך לורנץ מבלגיה, ארכידוכס אוסטריה-אסטה.
בית אסקניה היא שושלת אצולה גרמנית, הידועה גם כבית אנהלט, אשר מתייחסת לנחלה שהוחזקה הכי הרבה זמן ברשותם, נסיכות אנהלט.
בית אסקניה נקרא על שם טירת אסקניה, המכונה Schloss Askanien, אשר הייתה ממוקמת ליד אשרסלבן.
הטירה הייתה מקום מושבה של רוזנות אסקניה, תואר אשר מאוחר יותר הוטמע בתוארי נסיכי אנהלט.
חבר הבית המוקדם ביותר הידוע, אסיקו, רוזן באלנשטדט, מופיע במסמך משנת 1036. הוא היה נכד (באמצעות אמו) של אודו הראשון, מרקיז אוסטמרק הסקסונית, וירש ממנו חלקים נרחבים של המרקיזות המזרחית הסקסונית.
נכדו של אסיקו היה אוטו, רוזן באלנשטדט, שמת בשנת 1123. על ידי נישואי אוטו לאיליקה מסקסוניה, בתו של מגנוס, דוכס סקסוניה, הפך אוטו ליורש של בית בילונג, לשעבר דוכסי סקסוניה.
בנו של אוטו, אלברכט הדוב, הפך, בעזרת ירושת אמו, לדוכס סקסוניה בשנת 1139, עם זאת, עד מהרה הוא איבד את השליטה על סקסוניה לטובת בית ולף.
אלברכט ירש את מרקיזות ברנדנבורג בשנת 1157 מהשליט הוונדי האחרון שלה, וקיבל את התואר מרקיז.
אלברכט וצאצאיו ביצעו התקדמות ניכרת בניצור הנחלות, והגנו על האזור מפני הסלאבים.
בשנים 1237 ו-1244, נוסדו שתי ערים, קלן וברלין, שנבנו בתקופת שלטונם של אוטו ויוהאן, נכדיו של המרקיז אלברכט הדוב.
מאוחר יותר, הם אוחדו לעיר אחת, ברלין.
הסמל של בית אסקניה, נשר ודוב אדומים, הפכו לשלט האצולה של ברלין.
בשנת 1320, הסתיימה שליטת בית אסקניה בברנדנבורג.
בשנת 1180 הודח היינריך הארי משלטונו בסקסוניה, ובית אסקניה חזר לשלוט בדוכסות סקסוניה, אשר צומצמה למחציתה המזרחית על ידי הקיסר.
עם זאת, גם במזרח סקסוניה, בית אסקניה יכול היה לבסס שליטה רק באזורים מוגבלים, בעיקר ליד נהר האלבה.
במאה ה-13, נסיכות אנהלט התנתקה מדוכסות סקסוניה.
מאוחר יותר, שאר המדינה התפצלה לסקסוניה-לאוונבורג וסקסוניה-ויטנברג.
השושלות האסקניות בשתי הדוכסויות נכחדו בשנים 1689 ו-1422, בהתאמה, אולם בית אסקניה שלט בשטחי אנהלט עד המהפכה הגרמנית לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה.
יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, בין השנים 1762–1796, הייתה בתו של כריסטיאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט מבית אסקניה.
רשימת מדינות שנשלטו על ידי בית אסקניה
בית ארין הוא אחד ממשפחות האצולה בסדרת הפנטזיה שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר.
בני ארין מאופיינים בכבוד, בהתאם לאימרה שלהם, רם ונישא ככבוד .
מעוז כוחם הוא טירת קן הנשרים הגבוהה אך הקטנה, הנחשבת בלתי חדירה, והם שולטים על בקעת ארין שבצפון-מזרח וסטרוז.
סמלו של בית ארין הוא בז וסהר לבנים על רקע תכול, ואלו צבעי הבית.
יחד עם בית טיירל, בית ארין הוא בית האצולה הבכיר היחיד שבו אף אחד מבני המשפחה לא שימש כנקודת תצפית בפרקים.
ממזרים שנולדים בבקעה נקראים בשם המשפחה "אבן".
עד כיבושו של אאיגון הראשון
שורשיו של בית ארין מזוהים עם האנדאלים, הלוחמים שפלשו לווסטרוז ולחמו בראשוני האדם.
במהלך הפלישה הרג סר ארטיס ארין האנדאלי, שכונה "אביר הבז", את מלך הבקעה רובאר רויס השני מראשוני האדם (אף על פי ששושלת רויס המשיכה בבקעה והיא השושלת השנייה הכי בכירה בבקעה אחרי ארין) ולכן ראשוני האדם והאנדאלים נשבעו לו אמונים כמלך הבקעה החדש.
ראשוני האדם שלא נשבעו לארין אמונים גורשו להרי הירח ונקראו "שבטי הרי הבקעה".
תחת שלטון בית ארין התרחב שטח השליטה שלהם.
אחת המלחמות הגדולות ביותר שבהן השתתף בית ארין הייתה "המלחמה על פני המים" נגד מלכי החורף בצפון מבית סטארק על איי "שלוש האחיות", בה ניצחו מלכי הבקעה וההר מבית ארין.
כשהגיע אאיגון "הכובש" טארגאריין לווסטרוז הוא נתן את הפיקוד לכיבוש הבקעה בידיה של אחותו הבכורה ויסניה ודרקונה ואהיגאר.
לאחר שצייה הובס, ויסניה שרפה בעזרת ואהיגאר את כל צי הבקעה.
כשהמלכה העוצרת של הבקעה יצאה לקרב רגלי, עפה ויסניה לקן הנשרים וגרמה לנסיך רונאל להתאהב בדרקונה.
כשהמלכה חזרה לקן הנשרים היא ראתה את בנה יושב על ברכיה של ויסניה ומתחנן לאמו שתיתן לו לרכב על הדרקון.
היא הבינה שכשהוא ימלוך בזכות הוא ממילא ייתן לבית טארגאריין את שבועתו, וכדי למנוע עד אז קורבנות מיותרים כרעה ברך והעניקה את שבועת האמונים לכובשים.
בתמורה ויסניה הכריזה על בית ארין בתור הלורדים המגנים של הבקעה וריבוני המזרח של וסטרוז בשם כס הברזל, תארים בהם החזיקה השושלת במשך 300 שנים.
הלורד ג'ון ארין, שנישא כבר פעמיים, נישא בפעם לליסה טאלי ורק ממנה הוליד ילד אחרי שני ולדות מתים וארבע הפלות, את רוברט החלש והחולני.
כשהיו צעירים, התחנכו אדארד סטארק ורוברט באראתיאון אצל הלורד ארין בקן הנשרים.
לכן כשפצח המרד נגד אאיריז השני טארגאריין, "המלך המשוגע", היו בצבא המורדים בית באראתיאון שהוביל את המרד, בית ארין, בית סטארק ובית טאלי.
לאחר ניצחונו של רוברט מונה ג'ון ארין לימין המלך, היועץ הקרוב ביותר למלך, ושכנע את בית מארטל שדורן לא תפרוש מהממלכה.
במהלך כהונתו ג'ון מגלה שהנסיכים ג'ופרי, מירסלה וטומן באראתיאון הם למעשה תוצאות של גילוי עריות בין סרסיי וג'יים לאניסטר, אך לפני שזכה לחשוף זאת הוא מת בפתאומיות.
מותו של לורד ארין הניע את רוברט באראתיאון לפנות לאדארד סטארק בתחילת "משחקי הכס" להחליף את ג'ון המנוח ולהתמנות לימין המלך, מה שהניע את רוב העלילה של הסדרה וגרם בעקיפין למלחמת חמשת המלכים.
אף על פי שהבחירה ההגיונית של בית ארין בהנהגת ליסה, אחותה של קייטלין סטארק, הייתה לתמוך במלחמה באחיינה רוב סטארק, אך במקום זאת שמרה הבקעה על נייטרליות כדי להגן על עצמה מפני פשיטות שבטי הרי הבקעה.
לאחר שנרצח ג'ופרי באראתיאון וסאנסה סטארק נאלצה לברוח ממעלה מלך, מבריח אותה אצבעון כדי לפגוש את דודתה ליסה.
אצבעון וליידי ליסה נישאים, ולאחר מכן רוצח אצבעון את ליסה ומעליל שזה היה מאליריון, הזמר האהוב על הליידי.
כתוצאה מכך הופך אצבעון לריבון הזמני של הבקעה עד שרוברט יגדל מספיק כדי לשלוט בעצמו.
חלק מהלורדים של הבקעה, בהם יון רויס ("הארד") ולין קורבריי, מורדים בו, אך הוא פותר את הבעיה הזו ומחזק את מעמדו.
לאחר מכן מתכנן אצבעון להשיא את סאנסה להארולד הארינג (המכונה "הארי היורש" כי הוא השני בסדר הירושה לשלטון בבקעה אחרי רוברט החולני) ובכך היא תוכל להיות הליידי של קן הנשרים אם וכאשר רוברט ימות בלי ילדים ותוכל לכבוש בחזרה את וינטרפל.
לורד ג'ון ארין, בנו של הלורד ג'ספר ארין והיחיד מבין שלושת ילדיו אשר העמיד צאצא, היה לורד קן הנשרים, מגן הבקעה, ריבון המזרח וימין המלך של רוברט הראשון באראתיאון.
ג'ון נשא שלוש נשים, האחרונה מביניהן הייתה ליסה טאלי שהולידה את בנו היחיד רוברט.
כשהגיע ג'ון למעלה המלך וכיהן כימינו של רוברט, הוא קיבל פנייה מאחיו של המלך סטאניס באראתיאון שהתעורר אצלו חשד שהנסיכים ג'ופרי, מירסלה וטומן אינם בניו של המלך רוברט אלא פרי גילוי עריות של המלכה סרסיי לאניסטר ואחיה ג'יימי.
ג'ון מחליט לחקור את הנושא ומגלה תוצאות מפתיעות אבל אז מת במפתיע.
מילותיו האחרונות של לורד ג'ון ארין לאשתו ליסה היו "הזרע חזק" ("The seed is strong"), שפורש כהתייחסות לרוברט הקטן והחולני, שבכל זאת ישרוד וישלוט בבקעה.
ליידי ליסה ארין (לשעבר טאלי) הייתה בתו השנייה של לורד הוסטר טאלי מנהרן והליידי של קן הנשרים.
עוד בילדותה בנהרן התאהבה ליסה בבן חסותו של אביה, בן של לורד זוטר בשם פיטר בייליש, והיו ביניהם יחסי חברות ואפילו אהבה.
בגלל אהבתה לבייליש כעסה ליסה על אביה כשהשיא אותה ללורד ג'ון ארין הזקן חשוך הבנים במהלך המרד של רוברט.
לאחר שישה הריונות כושלים, ילדה ליסה את בנה היחיד רוברט (המכונה גם רובין-חמד), ילד חלוש וחולני.
לאחר שג'ון הורעל, כותבת ליסה לאחותה קייטלין סטארק שהיא חושדת כי בית לאניסטר הרעיל את בעלה.
במהלך סופת החרבות נישאת ליסה לאהוב ילדותה, פיטר בייליש, וזה מפיל אותה דרך דלת הירח, חור המוביל כ-200 מטר למטה מקן הנשרים ומאשים בכך את הזמר האהוב על ליסה, מאריליון.
לורד רוברט ארין, בנו היחיד של הלורד ג'ון ארין ואשתו ליסה, לורד קן הנשרים, מגן הבקעה וריבון המזרח.
רובין, הוא ילד חולני בן 8, ולכן אירוני שהוא זה ששולט בבקעה ואחראי על מזרח וסטרוז.
רובין מתואר כילדותי ומפונק, ולפי הכתוב ינק עד גיל מאוחר מאוד.
נושאי דגלו של בית ארין
נושאי דגלו של בית ארין הם הלורדים של ההר והבקעה, שנשבעו לו אמונים.
ביניהם - בית רויס (הענף הבכיר והענף הזוטר) מרונסטון, בית קורבריי מבית הלב, בית סאנדרלנד משלוש האחיות, בית ויינווד מטירת אלוני הברזל, בית טמפלטון מתשעת הכוכבים, בית לינדרלי מיער הנחשים, בית גראפטון מעיר שחף, בית האנטר מהיכל לונגבו, בית רדפורט מרדפורט ובית בלמור משיר-עז.
בית אמינוף הוא בניין מגורים, משרדים וחנויות הנמצא ברחוב יפו, פינת רחוב הסולל (היום רחוב חבצלת) בירושלים.
הבניין הוקם בשנת 1935 על ידי יוסף אמינוף שעלה עם אביו ממשהד בפרס באמצע שנות העשרים.
השנים עסקו במסחר בשטיחים ותכשיטים.
הבניין הוא תלת קומתי שתוכנן ובוצע ברמת בינוי גבוהה.
האדריכל היה יווני-אורתודוקסי בשם נ' פתסיס.
בפתח הבניין מצוי גמלון ובשאר הפתחים מצויה אבן ראשה מעל הפתח.
המרפסות יש מעקות בסגנון זריחת השמש, סגנון הנפוץ באמנות האר דקו של התקופה.
הבניין הוא חלק ממקבץ של ארבעה בניינים הנמצאים בצידו הצפוני של רחוב יפו (כיום במספרים 36–42), הבולטים בנוכחותם האורבנית.
בניינים אלו נבנו על ידי יזמים פרטיים ונבנו ברמת בינוי גבוהה ומוקפדת.
הם נבנו לצורך השכרת דירות וחנויות.
בניין אמינוף שנבנה באמצע שנות השלושים היה האחרון מביניהם שנבנה.
לקטע זה של רחוב יפו "חזות אירופית איכותית".
בפינת הבניין שכן מאז תקופת המנדט – "קפה אלסקה" שהיה ידוע בגלידה המשובחת שמכר.
כיום ישנם בבניין בעיקר משרדים, ומלון קטן.
במקום בו שכן בעבר "קפה אלסקה" נמצא היום סניף של קפה ארומה.
בית ארון מתים (coffin house) הוא מונח ויקטוריאני שתיאר את אחד המקלטים הראשונים שנוצרו עבור חסרי בית, תושבי מרכז לונדון.
המקלט הופעל על ידי צבא הישע בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה העשרים כדי לספק פתרון לילי וסיוע לחסרי הבית במזג האוויר הקר של לונדון.
צבא הישע הפעיל מקלטים נוספים לחסרי בית באזור.
מקלטים אלה גבו מחסרי הבית מחיר נמוך אשר השתנה בהתאם לטיב השירות הלילי שהוצע להם.
המחיר הנמוך ביותר היה פני אחד, בעבורו חסר הבית קיבל אוכל והוא הורשה לשבת על ספסל כל הלילה, אך לא הורשה לישון בישיבה, או לישון כלל.
תמורת פני נוסף, חסר הבית הורשה לישון אך לא בישיבה כי אם שעון על חבל עבה בשורה עם כמה חסרי בית אחרים (מכאן האגדה האורבנית שכך נולד המושג האנגאובר).
פתרון משונה זה הוזכר על ידי כמה סופרים כגון אונורה דה בלזק
בספרו "הקמע, עור היחמור" משנת 1831, ב-1903 ג'ק לונדון הזכיר את הנושא בספרו "שוכני התהום" ואפילו ג'ורג' אורוול שנים מאוחר יותר (1933) תיעד זאת בספרו דפוק וזרוק בפריז ובלונדון.
בעבור ארבעה פני ניתנה לחסר הבית שמיכה גסה והוא הורשה לשכב על גבו ולישון בתוך תיבת עץ המזכירה בצורתה ארון מתים.
היחוד במקלט מסוג זה היה טמון במחיר הזול (ביחס לאותה תקופה) שעדיין אפשר ללקוחותיו לשכב על הגב ולישון.
צבא הישע הציע גם מקלטים המאפשרים לחסרי הבית לישון על מיטה אך במחיר גבוה בהרבה.
בהשוואה לפתרונות הלנה עכשוויים לחסרי בית, מקלטים מסוג זה נחשבים כאכזריים.
עם זאת באותה התקופה היוזמה נחשבה כזולה ובעלת חמלה בניסיון להתמודד עם הבעיה החדשה יחסית של מחוסרי בית.
בית אמיל זולא הוא מבנה במדאן שבצרפת, שבו התגורר אמיל זולא במשך 24 שנים (שמונה חודשים בשנה, בחורף היה עובר לפריז) וכתב בו שמונה רומנים.
הבית שימש לאירוח ומפגש של ידידיו, מפגשי סופרים, שהולידו את הספר "ערבי מדאן" (Les Soirées de Médan).
כיום משמש הבית מוזיאון לחייו של זולא, ולידו מוזיאון קבע של פרשת דרייפוס.
אמיל זולא קנה את הבית בשנת 1878 מהכנסות הרומן "המלכודת", שפורסם בשנת 1877. הבית הורחב עם בניית המגדלים ז'רמינל וננה, לפי שמות הספרים.
מיקומו של הבית היה נוח לזולא, במרחק לא גדול מבית רעייתו ובמרחק לא גדול מבית פילגשו וילדיו.
זולא אירח מפגשים עם ידידיו בבית.
אורחיו הקבועים גי דה מופסאן, ז'וריס-קרל הויסמנס, אנרי סארד, לאון אניק ופול אלקסיס כונו "קבוצת מדאן".
הרעיון לכתיבת קובץ הסיפורים "ערבי מדאן" עלה בפריז, בארוחה משותפת של זולא וחבריו הסופרים.
הרעיון היה שכל סופר יגיש סיפור לקובץ, וכך נוצר קובץ של שישה סיפורים - השם בא להזכיר את הרגעים הנעימים שחוו במקום.
מאז 1903, שנה לאחר מותו של זולא, בכל יום ראשון הראשון בחודש אוקטובר מתקיימת עלייה לרגל לבית במדאן.
אחרי מות זולא ירשה רעייתו אלכסנדרין את הבית.
ב-1905 היא תרמה את הבית לבית החולים הציבורי האוניברסיטאי של פריז במטרה להפוך אותו לבית נופש למחלימים.
המוזיאון הראשון המוקדש לפרשת דרייפוס הוקם באתר ונחנך ביום שלישי, 26 באוקטובר 2021, על ידי נשיא צרפת.
במקביל לפתיחת מוזיאון פרשת דרייפוס, נפתח מחדש לציבור בית אמיל זולא, שהיה סגור מאז 2011 לצורכי שיפוצים.
בית אריה קלנג הוא בית אמנים באשדוד הקרוי על שמו של אריה קלנג, ממייסדי העיר ומיקיריה.
בית האמנים ממוקם למרגלות גבעת יונה ובצילו של מגדלור אשדוד, ברחוב אברהם (יאיר) שטרן שברובע א' בעיר.
המבנה תוכנן על ידי האדריכלים דוד קנפו ותגית כלימור.
בית אריה קלנג נפתח בינואר 2016, עם התערוכה "שבת אחים" של האוצרת יעל ויזל.
בכך, החליף את בית האמנים הישן שפעל באותו רחוב.
הבית פועל לקידום אמנים מקומיים; פועלת בו חנות המזכרות "תוצרת אשדוד" כמוסד ללא כוונת רווח, בה נמכרים תוצרים של אמנים בני העיר בלבד.
יתרת ההכנסה של החנות מושקעת בקידום ילדים לחינוך אמנותי.
הבית מזכה אמנים בני העיר לארח ערבי השקה ליצירותיהם ללא תשלום.
בקומה התחתונה של הבית, פועלת אגודת האמנים העירונית, שבעבר שכנה בקניון לב אשדוד.
בבית אריה קלנג נערכות כחמש תערוכות בשנה.
מאז קיץ 2022, פועל בבית האמנים מרכז המבקרים העירוני של אשדוד.
איגוד ערים לאיכות הסביבה אשדוד וחבל יבנה
בית אסתר אדלר הוא בית מסחר ומגורים, ברחוב שדרות הנשיא בחיפה.
הבניין שנחשב עם הקמתו לאחד הבתים המודרניים הראשונים של הרחוב, נמצא בצומת שדרות הנשיא/ברנדיס.
הבניין תוכנן עבור הגב' אדלר על ידי האדריכלים לסקר ומאירשטיין, אשר בחרו לעצב בניין פרקטי וחדיש לתקופה, היוצא מסגנון בינוי השכונה הקיימת של מבנים בגמר אבן ובעיצוב שמרני יחסית.
אישור הבניה ניתן באביב 1937.
הבניין בן ארבעה מפלסים, כאשר שניים מהם מהווים את שטחו העיקרי: קומת הקרקע במפלס הרחוב המשמשת למסחר ובעורפה שתי דירות קטנות.
מעליה בקומה הראשונה תוכננו שתי דירות מגורים נוספות, גדולות יותר.
קומת הגג משמשת כמפלס שלישי ועליה בנוי שטח מגורים קטן שנמצא במרכז החזית המערבית.
הוא כולל חדר שינה וחדר רחצה (מעין דירת סטודיו?) על פני כ־28 מ"ר.
שטח זה מהווה פחות מ־20% משטח הגג, כאשר שאר הגג משמש מרפסת ענקית ופתוחה המשקיפה לכל כיוון.
חללי שירות וגראז' כפול, נמצאים במפלס התחתון שמרביתו תחת פני שדרות הנשיא (אז "הצנובר") בצד רחוב ברנדיס, היורד בשיפוע לעבר רחוב התשבי.
מתאר מרפסות הקומה הראשונה ומעקה הגג הבנוי שמעל "רץ" לאורך חזיתותיה ועוטף אותן תוך הפסקות אנכיות בצידי הבניין (מרפסות סרט, כולל רדיוס הפינות החיצוני) ובכך חורגת הקומה הראשונה בממדיה מקומת הקרקע וכביכול 'נחה' עליה כמעין מכסה, דבר הניכר במיוחד למתבונן מן הרחוב הראשי.
גימור הטיח החלק של המבנה המאפיין את הסגנון הבינלאומי ופרטי הבניה שלו, היוו ציון דרך בתהליך אימוץ סגנון זה בבינוי הסביבה.
בבניין החדש נהנו הדיירים מסביבה שקטה וירוקה, תשתיות של מים זורמים וחיבור לחשמל ולטלפון, נוף גנים וחורשות אורנים בין מגרשי הבניה הדלילה עדיין.
מקומת הגג ניתן היה להשקיף אל הים.
עם הקמת הבניין נפתחה בו מכבסה שפעלה מספר עשורים ("מכבסת שושנה", מודעות נמצאו באוסף העיתונות של הספרייה הלאומית), חנות לתיקון רדיו "הוף" שאחר כך הפכה לחנות תיקון מוצרי חשמל (נסגרה בשנות ה-90 של המאה ה-20), וחנות בגדים שפעלה במקום עשרות שנים.
בשנות ה-2000 נפתחו בחנות השמאלית מספר בתי קפה, ונכון לשנת 2024 פועל במקום בר יין.
בניינים ידועים נוספים בסביבה בעת ההקמה
מול בית אדלר מעבר לכביש היה קיים בית פארח סאלטי בשדרות הנשיא 99, שותף ממקימי מפעל הטבק Karaman, Dick & Salty בחיפה, שותפות שמאוחר יותר הפכה לחברת דובק.
הבית נהרס ב־2015 ותחתיו הוקם פרויקט יוקרה בתכנון משרד האדריכלים רז.
במספר 102 בית מושויוף, שגם הוא הוקם בשנות ה-30.
במספר 103 בית היינריצי, בית טמפלרי מהמאה ה-19 העומד נטוש היום.
במהלך עבודות הגמר של בית אדלר, החלה הקמת בית דירות נוסף בסגנון באוהאוס ברחוב ברנדיס 3, מטרים ספורים במורד הרחוב (עדיין קיים).
הבניין גדול ופשטני יותר, ודמה לבתי דירות רבים שהחלו להיבנות בשכונת הדר ונווה שאנן באותה תקופה.
המבנה משמש עדיין למגורים ולמסחר ושמור ברובו במצבו המקורי, כולל דלתות המוסך עשויות העץ - אם כי בחלק משטח קומות המגורים ישנם משרדים.
בשלב מסוים בחיי המבנה הוא שופץ והוספה סגירת זכוכית למרפסות עם פרופילים אופקיים.
זו נעשתה (יש לציין, שלא כנהוג) תוך כיבוד אופי הבניין עם חלונות ופסים קמורים העוקבים אחרי רדיוס המרפסות בפינותיהן, וממשיכים באחידות בפסים האופקיים.
ניכר שבוצעה תוספת מסוימת לשטח הבנוי בקומת הגג, בהתאמה לשאר הבניה.
בית ארדווריקי הוא אחוזה בסגנון הברוני הסקוטי מהמאה ה-19, הממוקמת בקינלוך לגן, ניוטונמור, אינוורנס-שייר, בהיילנדס הסקוטי.
הבית התפרסם כאחוזת גלנבוגל הבדיונית בסדרת הבי-בי-סי "Monarch of the Glen".
האדמות היו שייכות היסטורית לשבט מקפרסון.
המנהיג ה-20, יואן מקפרסון, השכיר את בנאלדר וארדווריקי בשנת 1844 למרקיז השני של אברקורן, אציל אלסטר-סקוטי, שהיה "אחד ממעצבי הטרנד בהתעניינות המתפתחת בציד איילים בסקוטלנד." המרקיז הרחיב את בקתת הציד המקורית.
הוא שירת כמשרת אישי של הנסיך אלברט, בעלה של המלכה ויקטוריה, אשר יחד עם הנסיך בילו שלושה שבועות בארדווריקי בסוף קיץ 1847.
בשנת 1860, לורד אברקורן העביר את החכירה על המבנה ללורד הנרי בנטינק, חובב ציד נוסף, שחי שם עד מותו בשנת 1870.
בשנת 1873, הבית נהרס בשריפה, ונבנה מחדש בין השנים 1874 ל-1878. הוא נבנה מחדש בסגנון הפופולרי של האדריכלות הברונית הסקוטית, בתכנונו של האדריכל ג'ון ריינד.
בנו של רמסדן, סר ג'ון פרצ'וויל רמסדן, ירש את האדמות לאחר מות אביו בשנת 1914. רוב האדמות נמכרו לאחר שתי מלחמות העולם, ובשנת 1956 העביר סר ג'ון את אחוזת ארדווריקי לחברה משפחתית תחת יושב הראש בנו, סר ויליאם פנינגטון-רמסדן.
החברה, "ארדווריקי אסטייט לימיטד", עדיין מחזיקה ומנהלת את האחוזה כיום.
האחוזה עוסקת בהשכרת בקתות ובהשכרת הנכס לחתונות.
בית ארדווריקי ואחוזתו שימשו כאתר צילומים.
הוא מוכר ביותר כאחוזת גלנבוגל בסדרת הבי-בי-סי "Monarch of the Glen", ששודרה במשך שבע עונות משנת 2000 עד 2005. הוא שימש גם בסרט "מיס מארפל: רצח מתוכנן" (1985), בסרטים "גברת בראון" (1997), "לדוג סלמון בתימן" (2011), ו"מלחמתו של רוברט דה ברוס" (2018).
האחוזה הופיעה בסדרה "זרה", ובעונות הראשונה, השנייה, הרביעית, החמישית והשישית של דרמת נטפליקס "הכתר ", כתחליף לטירת בלמורל.
במהלך קיץ 2019, התקיימו צילומים של "לא זמן למות" בעיר אביימור ובפארק הלאומי קיירנגורמס הסמוך, כאשר חלק מהסצנות צולמו באחוזת ארדווריקי.
באוקטובר 2020 הצילומים לספיישל התוכנית "המסע הגדול" נערכו בבית ארדווריקי, כשהפרזנטורים ג'רמי קלארקסון, ריצ'רד האמונד וג'יימס מיי נשארו ללון באחוזה.
בית אריזה הוא מתקן בו מתקבלים ומעובדים פירות וירקות לפני הפצתם לשוק.
הצורך בהקמת בתי אריזה עלה עם התפתחות החקלאות התעשייתית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, במטרה לטפל באופן יעיל בכמויות היבול הגדולות.
עד אז היה נהוג לרוב שהאיכרים היו מפיצים בעצמם את היבול לשווקים או באמצעות סוחרים זעירים.
תחילה הייתה הפעילות מבוצעת באופן ידני, אך עם התפתחות הטכנולוגיה הפכה הפעילות בבתי אריזה לממוכנת ברובה.
התהליך המתבצע בבית אריזה כולל מספר שלבים, בהם גם פעולות לשמירה על איכות המזון והארכת חיי המדף שלו:
קבלת התוצרת: קליטה של הפירות או הירקות, ששונעו מהשדות בארגז רכין של משאית, בארגזים או בצוברים על עגלות טרקטור וכדומה.
ניקוי וחיטוי: שטיפת הלכלוך, הסרת שאריות חומרי הדברה או שרף (כמו במנגו ובננות), ולעיתים חיטוי במים עם כלור למניעת ריקבון.
מיון וסיווג: הפרדת התוצרת לפי גודל, צבע ואיכות.
בשלב זה מוציאים פירות פגומים או רקובים.
פירות שאינם מתאימים למכירה לאכילה, לרוב עקב פגמים קוסמטיים, מוסרים מהתהליך ונמכרים לייצור מיץ או לשימושים אחרים.
טיפולים מיוחדים: ישנם פירות שעוברים תהליך של הברקה בשעווה (כמו תפוחים או הדרים) או טיפולים נגד פטריות.
אריזה: הפירות או הירקות מוכנסים לאריזותיהם הסופיות – בין אם אלו קרטונים גדולים המיועדים לשווקים סיטונאיים ובין אם אריזות קמעונאיות קטנות (סלסלות, רשתות או שקיות) שיימכרו ישירות לצרכן.
תיוג ומיתוג: הדבקת מדבקות הכוללות מידע חיוני: סוג התוצרת, גודל, איכות, תאריך אריזה, שם המגדל וברקוד למעקב.
קירור מוקדם: שלב שבו מורידים במהירות את טמפרטורת הפרי (לרוב בחדרי קירור עם זרימת אוויר מאולצת) כדי לעצור את תהליך ההבשלה והריקבון לפני היציאה לדרך.
בקרת איכות סופית: נציגי בקרת איכות (או מפקחים ממשלתיים במקרה של ייצוא) בודקים מדגמית את המשטחים המוכנים כדי לוודא שהם עומדים בתקנים הנדרשים.
משלוח: העמסה על משאיות קירור להפצה לרשתות השיווק המקומיות או למכולות קירור המיועדות למשלוח דרך נמלי ים או נמלי האוויר, לרוב לייצוא בין מדינות.
בתי האריזה הראשונים בארץ ישראל הוקמו על ידי ערביי יפו, כשהחלו לפתח את ענף הפרדסנות לייצוא, בעיקר של תפוזי ג'אפה, כבר מאמצע המאה ה-19. תחילה נהגו לארוז את הפרי בתיבות בתוך הפרדס, מיד לאחר הקטיף, ולשלוח אותו לייצא דרך נמל יפו.
אולם עם גידול בסחר ב לאחר פתיחת תעלת סואץ ב-1869, תנועת האוניות גדלה וניתן היה לשלוח פרי למרחק רב יותר, בעלות זולה יחסית, עד לשוקי אירופה.
כדי להבטיח שהפרי לא ינזק בדרך הארוכה, מהמטע ועד לצרכן האירופאי, התחילו לעטוף כל תפוז בנייר משי עם חומר כימי המנוע ריקבון ולארוז בתיבות עץ, בדרך כלל במבנה שהיה חלק ממתחם של בית באר, או במחסנים סביב הנמל.
היקף הפעילות של פרדסני יפו והסביבה הגיע לשיא שנות ה-30 של המאה ה-20, כך לדוגמה, בנובמבר 1931⁩ דווח על ארבע ספינות משא העוגנות בנמל יפו לקראת תחילת עונת הייצוא.
הטמפלרים במושבה שרונה הביאו לארץ ישראל שיטות חקלאיות מודרניות וכלים חקלאיים מודרניים, נטעו פרדסים החל משנות ה-70 של המאה ה-19, והחלו למתג ולשווק את הפרי תחת השם "Jaffa Oranges", כך שמיון הפרי והבטחת איכותו לפני המשלוח הפכה חשובה עוד יותר.
לקראת סוף המאה ה-19 גדל היקף הפרדסים והייצוא באופן משמעותי, בית מסחר בלונדון שרכש כמות גדולה של תפוזים מיפו אף היה נוהג לשלוח נציג לבדיקה ובחירת הפרי לפני האריזה לייצוא.
ענף הפרדסנות ב היהודי החל להתפתח באופן משמעותי בתחילת המאה ה-20, ב-1900 הוקמה אגודת "פרדס", שביקשה לסייע לפרדסנים קחת אחריות מהקטיף והאריזה ועד הטעינה ומשלוח פרי ההדר.
עז אז פרי ההדר של הפרדסנות העברית היה נמכר לרוב "על העץ" לסוחרים ערבים, שהיו קטופים, אורזים ומשווקים אותו.
"פרדס" סייע להפוך את ענף הפרדסנות לאחד המרכזיים ביישוב, והתמקדה בהמשך בשיווק ומכירה של הפרי ברחבי המזרח התיכון ואירופה באופן מרוכז עבור הפרדסנות העברית.
בית האריזה הממוכן המודרני הראשון בארץ ישראל הוקם בפתח-תקווה, והיה ידוע בשם "בית האריזה האמריקאי".
הוא הוקם בתחילת 1921, בעלות של כ־150 אלף דולר, סכום עצום באותה עת, על ידי "החברה האמריקאית-הארץ-ישראלית לאריזת פירות" (The American Palestine Fruit Growers Association).
חברה שהוקמה שנה קודם על ידי קבוצה של משקיעים יהודים מבוסטון, בהם סוחר פירות ואגרונום יהודי שעבד בפרדסי קלפורניה ופלורידה.
החברה רכשה חלקת קרקע בת 6.5 דונם ליד תחנת הרכבת ההיסטורית של פתח תקווה, שגם הוקמה באותה עת, ושלחה מארצות הברית ציוד אריזה מתקדם שהיה בשימוש בפרדסים שם.
בנוסף תכננו להקים בסמוך מפעל לעיבוד הפרי שנפסל למשלוח בתהליך המיון.
פעילות בית האריזה החלה בעונת הקטיף של חורף 1921, אך עד מהרה התברר שמערכת המיון אינה מותאמת לפרי המקומי: בעוד שזני פרי ההדר האמריקאי הם עגולים, פרי השמוטי הארץ ישראלי סגלגל, והדבר פגע ביכולת המיון שלו.
בנוסף, רוב פרדסני פתח-תקווה החזיקו בפרדסים קטנים, והעדיפו למיין ולארוז את הפרי בעצמם או למכור אותו לסוחרים ערבים בעודו על העצים.
כמות הפרי הקטנה שהגיעה לבית האריזה, לצד קשיי הקשיים הטכניים, הביאו להפסדים והחברה הודיע על פירוק בקיץ 1924, וכונס נכסים מכר את הציוד והרכוש שלה.
בשנת 1929 הוחל שוב בבנית בית אריזה ממוכן עם ציוד מארצות הברית, ליד תחנת הרכבת רחובות, אך הפעם הובא מראש מומחה להתאים את הציוד לפרי הארץ-ישראלי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הרוב המוחלט של תהליך האריזה היה ידני והועסקו בו אלפי עובדים, המאורגנים בקבוצות אריזה של כ-15 איש, שבראש כל אחד אורז מומחה ועוזר, מספר עובדים העוסקים במיון ועטיפת הפרי.
יחד עם נגר או שניים המכינים וסוגרים את ארגזי העץ.
על בסיס כיבוש העבודה ועקרון עבודה עברית נעשו מאמצים במושבות להעסיק פועלים יהודים בעבודה זו, בעיקר במושבות הצעירות בשרון (רעננה, מגדיאל, רמתיים והרצליה), אך גם במושבות הוותיקות (פתח-תקווה, רחובות, ראשון לציון וכו').
כך לדוגמה כתב, באפריל 1911⁩, הסופר והעיתונאי יעקב רבינוביץ, איש "הפועל הצעיר", מאמר ביקורת על בעלי פרדס בחריה (אז הפרדס הגדול ביותר בארץ ישראל בבעלות יהודית), על שהם מספקים פרנסה בעיקר לפועלים ערבים, הוא כתב:.
הפועלים היהודים בתחום הגיעו משתי קבוצות, בני האיכרים הוותיקים בעלי הפרדסים וצעירים עולים בעלי שאיפות סוציאליסטיות תומכי תנועת העבודה, שהיו פועלים חסרי רכוש והתפרנסו אך ורק משכר עבודתם.
העבודה בענף הייתה עונתית ולא יציבה; ובמטרה להבטיח שכר נאות ותנאי עבודה הולמים הם הקימו איגודי עובדים.
בני האיכרים הקימו ב-1929 את "אגודת האורז - אגודה הדדית של האורזים העבריים בא"י" בפתח תקווה שנתמכה בידי התאחדות האיכרים; ואנשי תנועת העבודה הקימו אחר כך את "אגודת עובדי האריזה", שהייתה מסונפת ל.
ארגונים אלו עסקו גם בהדרכה והכשרה של פועלים חדשים בענף.
ב-1952 נחתם הסכם להצטרפות ארגון "האורז" לסתדרות הכללית, מאז פעל במסגרת הסתדרות הפועלים החקלאיים והיה חותם על הסכם עבודה קיבוצי מדי שנה עם התאחדות האיכרים.
בית בוירלה הוא בניין טמפלרי הממוקם במושבה הגרמנית בירושלים, ברחוב לויד ג'ורג' 6.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל הטמפלרי גוטלוב בוירלה, בסוף המאה ה-19. מבנה זה שונה מהמבנים הטמפלרים האחרים במושבה הגרמנית.
למבנה סדרת קשתות הנותנות למבנה צביון מזרחי והוא נעדר הגמלון האופייני לאדריכלות הטמפלרית.
מאפיין שונה נוסף של המבנה הוא החלונות העגולים.
חלונות אלה מצויים בבנייה הטמפלרית רק בגמלון או מתחתיו, ואילו במבנה זה הם מצויים בקירות המבנה.
במבנה התגורר בנו של בוירלה - גוטלוב בוירלה הבן, אשר היה הבעלים של קולנוע אוריינט הסמוך לו (כיום קולנוע סמדר).
נכון לשנת 2023 המבנה משמש למשרד עורכי דין אוחיון ואזנה זינגר ושות.
בית בובות (בנורווגית: Et dukkehjem, מילולית: "בית הבובה"), או נוֹרָה, הוא מחזה משנת 1879 מאת המחזאי הנורווגי הנריק איבסן.