tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-8 באפריל 1907 נישא עם בס לבית פוסבורג, נולדו אדגר והנרי ג'וניור.
בס נפטרה בשנת ב-14 במרץ 1951 לאחר מחלה קשה.
ב-10 באפריל 1951, נישא בשנית עם האחות שטיפלה ברעייתו הראשונה, אליס צ'סטר.
בשנת 1955 עבר עם משפחתו להוואי.
קייזר בילה רבות משנותיו המאוחרות בהונולולו ופיתח אובססיה לשכלול הנוף האורבני שלה.
הוא בנה את מלון "קייזר הוואי וילג'", הידוע כיום בשם "כפר הילטון הוואי" .
בשנת 1960 הושלמה בניית מרכז קייזר "Kaiser Center" שממנו פעלה "קייזר פלדה".
בשנת 1990 קייזר הונצח ב"היכל הכבוד לעבודה של ארצות הברית"
ב־1 בדצמבר 2009 הונצח קייזר ב"היכל התהילה של קליפורניה" ב"מוזיאון קליפורניה" בסקרמנטו על ידי מושל קליפורניה ארנולד שוורצנגר ורעייתו, מריה שרייבר.
הגיטריסט הנרי קייזר הוא נכדו.
הנרי בסטיאן היה תעשיין צרפתי, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה יהודים ממוות בידי הנאצים.
הנרי בסטיאן נולד ב-17 במאי 1891 בגרנובל, צרפת.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר, למד באוניברסיטה "Arts et Métiers ParisTech", שנחשבת לאחת האוניברסיטאות היוקרתיות ביותר בצרפת, וסיים לימודי הנדסה.
בין השנים 1909–1911 עבד הנרי בחברה "PLM Network" כנהג קטר ומכונאי, עבודות שכיחות למהנדסים צעירים שבקשו לרכוש ניסיון.
לאחר מכן, התגייס לצבא, שם שירת שבע שנים- ארבע מהן בזמן מלחמת העולם הראשונה.
במהלך שירותו הצבאי הנרי לקח חלק בקרב ורדן.
הנרי עזר בתחזוקת הדרך שנקראה "הדרך הקדושה", שהייתה הדרך היחידה שחיברה בין שדה הקרב לבין העיר הקרובה, ודרכה הובלו מזון ותחמושת לחיילים הצרפתים תחת הפגזות הגרמנים.
לאחר שביתת הנשק ב-1918, הנרי לקח חלק במשימת איסוף ושיקום כלי הנשק הצרפתים משטח גרמניה.
בשנת 1921, הוא עבר ל יחד עם ידידו ג'ורג' מנגין, אותו הכיר במהלך שירותו הצבאי.
הנרי פגש את אחותה של ארוסתו של ג'ורג', והשניים נישאו.
ג'ורג' והנרי החלו לעבוד במפעלי כותנה של חברת מרדואל (MARDUEL) והנרי חווה שם הצלחה.
השניים המשיכו לעבוד ולפתח את החברה בארבעים השנים הבאות.
בשנת 1928, הנרי חבר לצ'ארלס סיב, מנהל C.G.C.E.M "Titan", והשניים הקימו ארגון פרטי בוילפראנש בשם "קרן הקצאה למשפחות ועובדים סוציאליים".
הקרן נהייתה למרכז רווחה והיוותה מאוחר יותר השראה למייסדי הביטוח הלאומי בצרפת בשנת 1946 כשהשניים כוננו את המערכת הלאומית לקצבאות משפחתיות.
בין השנים 1939–1940, הנרי שירת כקצין מילואים באזור קוברי בצרפת.
ביוני 1940, הכוחות הצרפתים באזור התבקשו להיכנע לחיילים הגרמנים.
הנרי וכמה מחבריו התנגדו לפקודה והחבורה החלה לצעוד לכיוון הגבול השווייצרי.
הם הצליחו להימלט מהחיילים הגרמנים והגיעו לשטחים הלא כבושים, ביניהם וילפראנש.
לאחר ששוחרר מהצבא, הנרי המשיך לעבוד במפעלי הכותנה של MERDUEL.
לעומת רבים מן הצרפתים, הנרי נלחם בכיבוש הנאצי ועזר לפליטים רבים שבאו מכיוון הגבול המזרחי של צרפת עם גרמניה.
על מנת שיוכל להציל מספר רב יותר של אנשים, בשנת 1940 הנרי לקח על עצמו את תפקיד הנציג המחוזי מטעם קרן הסעד הלאומית (Secours National) שהייתה אחראית לסיוע לפליטים מטעם ממשלת וישי.
באותו הקיץ, הנרי סייע לפליטים מהפרובינציות המזרחיות, חלקם סטודנטים שאילו היו נשארים בביתם היו מגויסים לורמאכט מאחר שאזורים אלו נחשבו חלק מהרייך.
הנרי סייע להם במזון, דיור ואף במציאת מקורות פרנסה.
עם החלת חוקי הגזע על היהודים הזרים והצרפתים בצרפת ועם היוודע להנרי דבר קיומו של מחנה המעצר גירס, הנרי הצטרף לפעולות ההצלה של פייר שאייה ואלכסנדר גלסברג.
כאשר איבה גלסברג חיפש אחר מקום למסתור ליהודים שפנו לעזרתו, הנרי הציע פונדק לשעבר שעמד לרשותו.
הפונדק הפך לנקודת עצירת ביניים ליהודים נמלטים, בדרכם למקלט בטוח בו זמנית שהו בפונדק כחמישים יהודים למשך מספר חודשים.
הנרי גם פעל להצלת ילדים יהודים ממחנה בוינסיו קישור, צרפת.
בשנת 1943, הנרי פעל להקים מעון לילדים של עובדי עבודת כפייה שנשלחו לגרמניה על ידי שירות עבודת כפייה (STO).
הנרי מינה לניהול הפעוטון את רופאת הילדים היהודיה ד"ר סילבי קרלין, שרישיונה נשלל ממנה בעקבות החלת חוקי הגזע על ידי ממשלת וישי.
הנרי השיג לסילבי מסמכים מזויפים עם זהות צרפתית ומינה אותה כאחראית על ההתייעצויות הרפואיות הנוגעות לתינוקות במחוז.
תפקיד זה כלל גם מתן טיפול רפואי לילדים.
קבוצה זו כללה את הילדים היהודים שהנרי החביא.
הנרי סייע לסילבי למצוא מקום מסתור למשפחתה ולמכרים יהודים נוספים ובעדותה סילבי כתבה כי מצילה הנרי, הקדיש את כל חייו למען שירות האחר.
לאחר המלחמה הנרי המשיך לפעול למען החברה באופן נמרץ.
כאשר ממשלת צרפת הקימה את המערכת הלאומית לקצבאות משפחתיות בשנת 1946, הנרי מונה כנשיאה וכיהן בתפקיד זה במשך כ-15 שנים.
במהלך תפקידו הוא הקים חמישה מוסדות סוציאליים בערים המרכזיות בצפון צרפת, באזור העיר רואן.
בנוסף, הקים בית תמחוי למבוגרים בני 65 ומעלה, בו חולקו מאות מנות חמות לנזקקים מדי יום.
בנוסף הוא הקים חברה לרפואה תעסוקתית הקרויה כיום על שמו - "מרכז הנרי בסטיאן".
עם מותו של חברו דובור, הנרי מונה לנשיא איגוד הסיוע לקשישים, ובמסגרת התפקיד הוא סיים את בנייתם של בתי אבות - "Residence Dubure" .
הוא היה גם מייסד פעיל בעמותה PACTE שעזרה בשיפוץ ובניית בתים.
בזכותו נבנה מרכז לילדים ונוער ברואן.
הנרי בסטיאן נפטר בגיל 80 ממחלת לב.
בשנת 1995, נקרא על שמו רחוב בוילפראנש.
ב-25 באוגוסט 2003, יד ושם הכירה בהנרי בסטיאן כחסיד אומות העולם.
רב-סמל הנרי יוג'ין "רד" ארווין היה חוגר בחילות האוויר של צבא ארצות הברית, אשר עוטר במדליית הכבוד - העיטור האמריקאי הגבוה ביותר - על פעולתו במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך גיחת הפצצה על יפן באפריל 1945 התלקחה בתוך מטוסו עקב תקלה פצצת זרחן לבן ופצעה אותו.
מבלי יכולת לראות הוא נשא את הפצצה הבוערת בידיו בתוך המטוס עד חלון תא הטייסים והשליך אותה אל מחוץ למטוס.
במעשהו הציל את כל יושבי המפציץ ממוות, ואגב כך נכווה כוויות חמורות.
הוא התייתם מאביו בגיל צעיר וכמו רבים מבני דורו גדל בעוני במהלך שנות השפל הגדול.
ב-1943 גויס לשירות פעיל בצבא ארצות הברית.
הוא השתתף בקורס טיס אך הודח ממנו בשל אי התאמה.
בהמשך הוכשר כמפעיל וכטכנאי רדיו בחילות האוויר של הצבא.
הוא הוצב בטייסת הפצצה של מטוסי בואינג B-29 סופרפורטרס, שהשתייכה לחיל האוויר העשרים של ארצות הברית ונשלח עם יחידתו לזירת האוקיינוס השקט בראשית 1945. הוא הוצב בשדה תעופה באי גואם.
מ-25 בפברואר ועד 1 באפריל השתתף במספר גיחות הפצצה על יעדים ביפן ועליהן עוטר בשתי מדליות אוויר.
ב-12 באפריל 1945 יצא מטוסו של ארווין, שכונה City of Los Angeles, לגיחתו האחת עשרה ובו צוות של 12 קצינים וחוגרים בפיקודו של סרן ג'ורג' סימרל (George Simeral).
הפעולה כוונה נגד מפעל כימי בעיר קוריאמה (Kōriyama), כ-190 קילומטר מצפון לטוקיו.
אחד מתפקידיו של ארווין היה להטיל מהמטוס פצצת עשן של זרחן לבן לשם כינוס מבנה המטוסים שלו לקראת הגישה להפצצה.
הפצצה נועדה להטלה דרך צינור שנקבע ברצפת המטוס.
כשקיבל את הפקודה לחץ ארווין על כפתור הטלת הפצצה.
עקב תקלה הופעל מרעום הפצצה מוקדם מדי, והיא התלקחה וניתרה מהצינור אל פניו של ארווין ופגעה בעיניו, באפו ובאחת מאוזניו.
הוא איבד את היכולת לראות.
הפצצה הבוערת (בטמפרטורה של 1,100 מעלות צלזיוס) נפלה על רצפת המטוס והחלה לאכל את דופן המתכת שלו.
חלל המטוס התמלא בעשן זרחני עד כדי כך שהטייסים לא היו מסוגלים לראות את לוח המכשירים שלהם.
ארווין חשש שהפצצה הבוערת תחדור אל תא פצצות התבערה של המטוס ותביא להפעלתן ולהשמדת המטוס.
על כן הוא נטל את הפצצה בידיו החשופות והחל לגשש את דרכו דרך מתקני המטוס כדי להגיע אל חלון תא הטייסים שבחרטומו ולהטיל אותה אל מחוץ למטוס.
שולחנו המתקפל של הנווט היה פתוח ונעול וחסם את דרכו.
ארווין נטל את הפצצה הבוערת תחת בית שחיו כדי לקפל את השולחן.
בתוך השניות המעטות שנדרשו לו כדי לקפל את השולחן נכווה גופו מתחת לבית השחי עקב בעירת הפצצה עד צלעותיו.
כעת בערו גם מדיו ושערו.
הוא הצליח להגיע אל חלון תא הטייסים ולהשליך את הפצצה אל מחוץ למטוס.
מפקד המטוס תיאר את מה שהתרחש:
הטייסים הצליחו להשתלט על המטוס ולהוציאו מצלילה כאשר הגיע לגובה של 91 מטר.
מפקד המטוס הטיל את פצצותיו לים והפנה אל מטוסו אל שדה התעופה האמריקאי באי איוו ג'ימה כדי להביא את ארווין לטיפול רפואי במהירות האפשרית.
כיוון שזרחן בוער במגע עם חמצן, התלקח הזרחן שעל גופו של ארווין שוב ושוב כל אימת שלא כוסה בתחבושות.
ארווין סבל מכאבים קשים במהלך שלוש שעות הטיסה לאיוו ג'ימה, אבל נשאר בהכרה ואף דרש בשלומם של אנשי הצוות.
בהגיעו לאיוו ג'ימה ציפה הצוות הרפואי שם שעקב כוויותיו הקשות לא יצליח להישאר בחיים.
מפקדיו של ארווין המליצו מיד לעטר את ארווין במדליית הכבוד על פעולתו.
הגנרלים קרטיס לה מיי, מפקד חיל האוויר העשרים, וראש מטהו לוריס נורסטד (Lauris Norstad) אישרו את ההמלצה בתוך שעות.
מתוך רצון להעניק את העיטור לארווין בעודו בחיים נשלח מטוס מיוחד להביא מדליה מהוואי, והשליחים הממהרים ניפצו את זכוכית הארון שבו היא הוחזקה שם.
היא הוטסה לאיוו ג'ימה והוגשה לחוגר הפצוע בבית החולים.
הוא הוטס לארצות הברית ולאחר 30 חודשי אשפוז ו-41 ניתוחים הוחזר לו כושר הראייה בעין אחת ויכולת השימוש באחת מידיו.
ב-1947 אושרה לו קצבת נכות צבאית.
הוא שב למדינתו אלבמה והתחתן.
הוא עבד במשך 37 שנים כיועץ קצבאות בבית חולים לוותיקי צבא בעיר בירמינגהאם שבאלבמה.
הוא מת בביתו בבירמינגהאם ב-2002, בגיל 80. בנו, שנולד ב-1949, היה לחבר הסנאט של המדינה.
ב-1951 נכלל סיפור הגבורה של ארווין בעלילת סרט המלחמה The Wild Blue Yonder.
השחקן דייב שארפ (David Sharpe) גילם בו את דמותו של ארווין.
בשנת 1997 ייסד חיל האוויר האמריקאי פרס הצטיינות שנתי לחוגרים על שמו של ארווין (Henry E.
הנרי בנברידג' היה צייר דיוקנאות אמריקני.
הוא נולד בפילדלפיה, ילדם היחיד של ג'יימס ומרי (קלארק) בנברידג'.
אביו נפטר שהיה ילד צעיר, וכשהיה בן שבע אמו, נישאה לתומאס גורדון, סקוטי עשיר.
תומאס גורדון עודד את הכישרון האמנותי של הילד.
הוא הכין עיצובים דקורטיביים לחדר המגורים של אביו החורג שהיו מוצלחים מאוד.
כשהיה בן ארבע עשרה צפה בצייר ג'ון ולסטון מצייר את דיוקנו של תומאס גורדון.
ניתן להניח כי הנרי בנברידג' הצעיר קיבל הדרכה מהצייר ולסטון, מאז שצייר את הדיוקן המוקדם ביותר הידוע - דמותה של אחותו למחצה רבקה גורדון.
כשהיה בן 21 נשלח הנרי בנברידג' לאיטליה, שם למד אצל פומפו באטוני ואנטון רפאל מנגס.
בשנת 1769, קיבל עבודה אצל ג'יימס בוזוול, (הביוגרף של ד"ר סמואל ג'ונסון) הוא צייר דיוקן של הפטריוט מקורסיקה פסקואלה פאולי, ולקח אותו ללונדון.
הציור הוצג (1769) בחברת האמנים החופשיים, ומתוכו הודפסו שלושה הדפסים שפורסמו ושם האמן חתום "במברידג'".
כמו אמריקנים צעירים אחרים בלונדון, הוא קיבל עידוד על ידי בנג'מין וסט.
הוא כתב ב־7 בדצמבר 1769, לאביו החורג: "עם הגעתי חיכיתי למר וסט שקיבל אותי בחיבת אחים, כאילו הוא בן דודי".
ככל הנראה, מתוך געגועים למשפחתו, הוא עזב את אנגליה בשנת 1770 כשהוא מחזיק בהמלצה לפרנסיס הופקינסון אותה כתב וסט: "תמצא אותו אמן מבטיח ואיש נעים.
כישרונו באמנות חייב להעניק לו הכרה והערכה רבים.
אני מאמין, שהוא יעניק לך הנאה גדולה".
בפילדלפיה נישא תומאס בנברידג' לטי סייג' והתקבל ב־18 בינואר 1771 לחברות בחברה הפילוסופית האמריקאית, שממייסדה היה בנג'מין פרנקלין.
הוא צייר את הדיוקן הגדול של משפחת גורדון, עם שש דמויות, אחת מיצירות המופת שלו.
עם זאת, הוא סבל מאסתמה, הוא חיפש אקלים נוח יותר ועבר לצ'ארלסטון, דרום קרוליינה, שם הוא ירש את ג'רמיה תיאוס (נפטר ב־18 במאי 1774) כצייר הדיוקנאות הפופולרי של דרום קרוליינה.
בצ'ארלסטון הוא ביצע ציורים רבים של גברים ונשים דרומיים, שכמה מהם יוחסו בעבר לג'ון סינגלטון קופלי, אמן שמעולם לא צייר בדרום ועזב את אמריקה בשנת 1774.
בסביבות 1800 התיישב בנברידג' בנורפוק, וירג'יניה, משם ערך ביקורים תכופים בעיר הולדתו.
בנורפוק העביר לתומאס סולי את שיעוריו הראשונים בציור שמן.
בעבר הנחה את תומאס קוראם מצ'ארלסטון.
בריאותו של בנברידג' הלכה ודעכה בגיל העמידה.
מבחינת טכנית צייר בנברידג' טוב ורשם היטב, והפגין מאפיינים רבים של המאסטרים האיטלקים המאוחרים.
צ'ארלס פרייזר בן זמנו (שצוטט על ידי דנלאפ) אמר כי "הצללים שלו היו כהים ואטומים ומתאימים יותר לסגנון ההיסטורי." עם זאת, הציורים שלו היו טובים במיוחד בשחור-לבן וחלק מהמיניאטורות היו יוצאות דופן.
הנרי ברייט היה צייר נוף אנגלי, הקשור לאסכולת הציירים בנוריץ'.
הנרי ברייט נולד ב־5 ביוני 1810 בסאפוק, בנם השלישי מתוך תשעה ילדיו של ג'רום ברייט (1770–1846), שען, וסוזאנה דני, מאלבורג בנורפוק, שהתחתנו ב־28 ביוני 1790.
ברייט נשלח ללמוד על ידי משפחתו אצל כימאי בוודברידג', סאפוק, אך הועבר לאחר מכן לכימאי בנוריץ', פול סקוויירס.
במהלך החניכה הזו, או אולי אחר כך, הוא עבד בבית החולים ותקופה זו בילה חלק מזמנו הפנוי בציור ורישום.
לאחר שהוכרו כישרונותיו האמנותיים הוא הפך לתלמידו של אלפרד סטנארד.
כנראה הוא הוכשר גם על ידי ג'ון ברני כרום וג'ון סל קוטמן, שניהם היו חברים באגודת האמנים נורוויץ'.
בסביבות 1833 חזר ברייט לסקסמונדהאם כדי להינשא לנערה מקומית, אליזה ברייטלי, ב־8 במאי.
ידוע ששניים מילדיהם שרדו והגיעו לבגרות.
ברייט עבר עם משפחתו לפדינגטון בלונדון, בשנת 1836, ובשנת 1848 עברו להתגורר באילינג, שם נפטרה אשתו אליזה.
ב־1854 התגורר ברייט בסנט ג'ון ווד, אך עזב את לונדון בשנת 1858 מסיבות בריאותיות והתיישב עם בנותיו בבית אחיו בסקסמונדהם.
ברייט המשיך לבקר בלונדון מסיבות עסקיות ולצפות בתערוכות.
משנת 1860 התגורר ברדהיל שבסארי.
הוא נפטר באיפסוויץ' בשנת 1873.
הוא צייר במקומות שונים באנגליה, סקוטלנד, ויילס וברחבי אירופה, ועבד בצבעי שמן, צבעי מים, גיר ועיפרון.
במהלך כמה מסעות רישום אלו ליווה אותו ויליאם טרנר, איתו קשר קשרי ידידות.
עבודתו של ברייט זכתה להערכה רבה גם על ידי ג'ון ראסקין.
התערוכה הגדולה הראשונה של ברייט הייתה בלונדון בשנת 1836. הוא הציג בתערוכת האקדמיה של ליברפול באותה שנה.
הוא הפך לחבר באגודת הציירים החדשה בצבעי מים בשנת 1839, שם הציג עד 1844.
ברייט פיתח חברות עם אמנים מובילים אחרים, ביניהם סמואל פרוט, הנרי ג'וטסום, דייוויד קוקס, ג'ורג' לאנס, ואחרים.
הוא הושפע מטכניקת השמן והעיפרון של הרדינג וכמוהו הוציא מספר ספרי ציור בשנות ה-40 של המאה ה-19.
שמו של ברייט נקשר גם בייצור צבעים צבעוניים.
בשנת 1844 רכשה המלכה ויקטוריה את הציור - הכניסה לעיירה פרוסית עתיקה (לונדון, אוסף מלכותי) מהחברה החדשה של ציירים בצבעי מים.
הוא קיבל גם כמה עבודות מהדוכסית הגדולה מארי מרוסיה.
הצלחתו המקצועית התרחבה בשיתוף פעולה עם אמנים אחרים, בהם ג'ון פרדריק הרינג וויליאם שייר, שם ברייט בדרך כלל תרם את הרקע.
לאורך הקריירה שלו בלונדון שמר ברייט על קשרים עם אמני אסכולת נורוויץ'.
הנרי בון היה צייר אמייל אנגלי, שהועסק רשמית בתפקיד זה על ידי שלושה מלכים עוקבים, ג'ורג' השלישי, ג'ורג' הרביעי וויליאם הרביעי.
בתחילת דרכו עבד כצייר חרסינה ותכשיטים.
הוא נבחר לאקדמיה המלכותית והפיק את ציורי האמייל הגדולים ביותר שנראו עד אז.
הנרי בון נולד בטרורו, קורנוול.
אביו היה יוצר ארונות וגלף בעל מיומנות בלתי רגילה.
בשנת 1767 עברה משפחתו של בון לפלימות' בדבון.
בשנת 1771 התמחה הנרי, עם ויליאם קוקוורת', מייסד עבודות החרסינה של פלימות' והיצרן הראשון של חרסינה עם דבק קשה באנגליה.
ב-1772 עבר בון יחד עם מורו ורבו לעבודות חרסינה בבריסטול, שם שהה שש שנים, עבד בין השעות 6 בבוקר לשש אחר הצהריים ולמד ציור בלילה.
קישוט החרסינה שלו הוא בעל ערך רב.
כאשר התמוטטו כלכלית מפעלי החרסינה בבריסטול בשנת 1778, נסע בון ללונדון עם גיני אחת משלו בכיסו, וחמש לירות שהושאלו מחבר.
תחילה הוא מצא עבודה בשעוני חרסינה ומניפות, ולאחר מכן ביצירת דיוקנאות אמייל וצבעי מים.
הוא הפך לחבר של ג'ון וולקוט, ובעצתו ערך סיורים מקצועיים בקורנוול.
ב־24 בינואר 1780 נישא לאליזבת ונדרמולן, צאצאית של צייר הקרב הנכבד אדם פרנס ואן דר מיולן.
לבני הזוג נולדו שנים עשר ילדים, שעשרה מהם שרדו.
באותה שנה הוא הציג את תמונתו הראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות, דיוקן אשתו, על אמייל גדול במיוחד לתקופה.
לאחר מכן הוא התמסר כולו לציור אמייל, והמשיך לעיתים קרובות להציג באקדמיה, וצרב את רוב עבודותיו.
בשנת 1789 הציג את "מוזה וקופידון", ציור האמייל הגדול ביותר שאי פעם בוצע.
בשנת 1800 מונה לצייר אמייל של הנסיך מוויילס.
בשנת 1801 התמנה לעמית של האקדמיה המלכותית (ARA) וצייר אמייל לג'ורג' השלישי, והמשיך לקיים את המינוי בתקופת שלטונו של ג'ורג' הרביעי וויליאם הרביעי.
ב־15 באפריל 1811 נבחר לאקדמאי מלכותי (RA), וזמן קצר לאחר מכן ייצר אמייל גדול עוד יותר, על פי "בכחוס ואריאדנה" של טיציאן.
יותר מ-4000 איש ראו את העבודה.
התמונה נמכרה למר ג'בולס מכיכר קוונדיש תמורת 2,200 גינאות, שסכומן שולם.
העבודות הגדולות הבאות של בון היו סדרת דיוקנאות היסטוריים מתקופת אליזבת הראשונה, וסדרת דיוקנאות של משפחת ראסל.
הסדרה האליזבתנית לא הוכיחה הצלחה כלכלית; הם הוצגו בביתו ברחוב ברנרס 15. בשנת 1831 ראייתו נכשלה, הוא עבר באותה לעיירה סומרס, וקיבל בחוסר רצון את הפנסיה של האקדמיה המלכותית.
שניים מבניו, הנרי פירס בון ורוברט טרוויק בון, היו גם ציירי אמייל בולטים.
בן נוסף, תומאס בון, היה ימאי שטבע ליד האי מאן, ואילו אחר, פיטר בון, היה סגן בגדוד 36, שנפצע בקרב טולוז.
ונפטר זמן קצר לאחר שחזר לאנגליה.
זמן מה לפני מותו, בון הציע למכירה את אוספיו שהוערכו ב-10,000 לירות שטרלינג תמורת 4,000 ליש"ט, אך ההצעה נדחתה, וב־22 באפריל 1836 הם נמכרו במכירה פומבית בכריסטי'ס, וכך התפזרו.
הנרי ג'ון סטפן סמית היה מתמטיקאי בריטי ואסטרונום חובב הזכור בעיקר בשל עבודתו בתורת המספרים, שכללה תוצאות על מחלקים אלמנטריים, תבניות ריבועיות ואת נוסחת סמית-מינקובסקי-זייגל.
בעבודתו על פונקציית סכום הריבועים (rk(n מ-1859 ו-1865, הוא תיאר שיטה כללית לקבוע את מספר ההצגות של מספר טבעי כסכום של מספר שרירותי k של ריבועים.
בייחוד, הוא מצא נוסחאות מפורשות לפונקציית סכום הריבועים במקרים של 5 ו-7 ריבועים.
עבודתו על פונקציית סכום הריבועים הכללית הייתה פורצת דרך במיוחד, ותוארה על ידי המתמטיקאי ג'יימס גליישר כהתקדמות הגדולה ביותר בתאוריה של תבניות ריבועיות מאז פרסום מחקרים אריתמטיים של גאוס ב-1801 ועד לזמנו של סמית.
בתורת המטריצות הוא זכור בשל צורת סמית של מטריצה.
בעבודתו על אינטגרל רימן, סמית היה הראשון לתאר את קבוצת קנטור.
הנרי בולדווין היה פוליטיקאי ושופט אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פנסילבניה.
הנרי בולדווין היה בן למשפחה אריסטוקרטית בריטית ששורשיה הגיעו עד למאה ה-17. הוא נולד בניו הייבן, קונטיקט, כבנם של מייקל בולדווין ותיאודורה וולקוט.
אחיו למחצה היה אברהם בולדווין, שהיה חבר בית הנבחרים, סנאטור והנשיא הזמני של הסנאט.
בולדווין למד בבית הספר הופקינס וב-1797, בגיל 17, הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מקולג' ייל.
הוא המשיך את לימודיו בבית הספר למשפטים ליצ'פילד למד משפטים בקריאה עצמית ב-1798. הוא עבר לפיטסבורג והקים משרד עורכי דין מצליח.
הוא השקיע בכבשנים לייצור ברזל מצפון לעיר, צעד שהוביל אותו לעבור למחוז קרופורד, שבו הוא נבחר כתובע במחוז השיפוטי החדש שהוקם אז, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1799–1801. הוא גם היה המוציא לאור של העיתון הרפובליקני Tree of Liberty.
לאחר מות אשתו הראשונה, מרנה נורטון, נישא בולדווין בשנית לסאלי אליקוט.
ב-1816 נבחר בולדווין כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המחוז ה-14 של פנסילבניה מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
הוא נבחר מחדש לשתי תקופות כהונה נוספות, אך התפטר במאי 1822 בשל בריאותו הלקויה.
לפני התפטרותו זרע בולדווין את זרעי הברית הפוליטית העתידית שלו עם הגנרל אנדרו ג'קסון כאשר ייעץ לו שהקונגרס יוותר על חקירה על פעילות צבאית תוקפנית בלתי מאושרת בפלורידה.
ב-1828 גמל לו ג'קסון על שירותיו הפוליטיים במסעות הבחירות בבחירות לנשיאות של 1824 ושל 1828, כשהציג את מועמדותו של בולדווין לתפקיד מזכיר האוצר.
ניסיונו הראשון של ג'קסון למנות את בולדווין לתפקיד נחסם על ידי הסנאט כאשר סגן הנשיא ג'ון קלהון התנגד לכך, בעיקר בשל עמדתו התקיפה של בולדווין בעד מדיניות להעלאת מיסים.
כחבר בית הנבחרים היה בולדווין תומך בולט בהטלת מכסי מגן.
הוא קיבל תמיכה מרפובליקנים עצמאיים ומפדרליסטים על עמדתו זו כצעד לאומי.
לאחר מותו של בושרוד וושינגטון, שכיהן כשופט במשך 32 שנים, החליט ג'קסון למנות את בולדווין במקומו.
ב-6 בינואר 1830 אישר הסנאט את המינוי ברוב של 41 תומכים מול שני מתנגדים, על אף מאמציו של קלהון, ששני המתנגדים היו ממדינתו, קרוליינה הדרומית.
ב-18 בינואר הושבע בולדווין לכהונתו והיה לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
במכתב ששלח לנשיא ג'קסון, הוא הלין על הרחבת הסמכויות של בית המשפט.
כמה היסטוריונים מאמינים שבולדווין סבל אז ממחלת נפש.
בכל אופן, הוא המשיך לכהן על כס השיפוט עד למותו.
בולדווין היה מעורב אישית בתיקים שעסקו בעבדות.
בפסק הדין "ג'ונסון נגד טומפקינס" (Johnson v.
Tompkins) הוא הנחה את חבר המושבעים שאף על פי שקיומה של העבדות "הוא תיעוב לכל הרעיונות של זכויות טבעיות וצדק", על חבר המושבעים לכבד את המעמד המשפטי של העבדות.
הוא היה השופט העליון היחידי שהגיש חוות דעת מיעוט בפסק הדין ארצות הברית נגד לה אמיסטאד, שבו כתב השופט ג'וזף סטורי את החלטת בית המשפט לשחרר 36 בגירים וילדים אפריקאים שהיו על סיפון הספינה לה אמיסטאד.
בפסק הדין "גרובס נגד סלאוטר" (Groves v.
Slaughter) הוא הביע בתקיפות את דעתו, שכסוגיה חוקתית, עבדים הם רכוש, לא בני אדם.
בפסק דין פדרלי אחר, פירש בולדווין את סעיף "הזכויות והחסינויות" של החוקה.
בתיק זה, "מגיל נגד בראון" (Magill v.
Brown), טען בולדווין: "אנו חייבים איפוא לקבל זאת כזכות שניתנה לאזרחי המדינה בוועידה, לאזרחי כל שאר מדינת האיחוד, את הזכויות והחסינויות של אזרחי מדינה זו".
בסופו של דבר התקבלה דעה זו על ידי בית המשפט העליון, והיא נותרה על כנה.
הוא גם פירש את הסעיף הזה בחוקה באופן זה כאשר דבר בדיון בתיק "רוד איילנד נגד מסצ'וסטס", כל מדינה "הסכימה בחוקה שהמדינות האחרות ייהנו מהזכויות ומהחסינויות בכל אחת מהן כפי שהיא בעצמה נהנית".
אף על פי שדעותיו של בולדווין בבית המשפט וחוות הדעת שכתב היו מנוגדות מבחינה פוליטית ושיפוטית להשפעתו של ג'ון מרשל על בית המשפט, הוא היה ידיד ומעריץ של מרשל.
הוא כתב על מרשל ש"אף פרשן מעולם לא עקב אחר הטקסט בצורה נאמנה יותר, או שנתן פרשנות בצורה תואמת יותר עם הכוונה המדויקת של הכתוב".
בולדווין היה בסמוך לערש הדווי של מרשל כאשר זה הלך לעולמו ב-1835.
פסק הדין "ווסטר נגד ג'ורג'יה" מ-1831 המחיש את חוסר העקביות של בולדווין בכתיבת פסקי הדין, את אומץ הלב הפוליטי שלו ואת סגנון השיפוט הייחודי שלו.
השאלה המשפטית בתיק זה הייתה אחד מ"חוקי האינדיאנים" שהועברו על ידי בית המחוקקים של ג'ורג'יה שאסרו על לבנים להתגורר בטריטוריה של הצ'רוקי ללא רשות מהמדינה.
סמואל ווסטר ואליצור באטלר, שני מיסיונרים שחיו בקרב אומת הצ'רוקי, נעצרו במרץ 1831 על הפרת חוק זה.
בית המשפט של מחוז גווינט שבג'ורג'יה, שקבע שהם היו עובדי הממשלה הפדרלית, ולפיכך החוק לא חל עליהם, שחרר אותם לבסוף.
השניים נעצרו שוב, הורשעו על הפרת חוק זה, ונשפטו לארבע שנות מאסר.
הם קיבלו הצעה לקבל חנינה, אך הם סירבו ועתרו בעניינם לבית המשפט העליון.
בית המשפט העליון קיבל את התיק בשל העובדה שפקיד בית המשפט הגיב ערעור, אף על פי שהוא לא נחתם מעולם על ידי שופט.
מדינת ג'ורג'יה מעולם לא יוצגה בבית המשפט, והיא הכריזה בפומבי שהיא תתעלם מכל צו של בית המשפט שיבטל את ההרשעה.
ההחלטה בתיק התקבלה בדעת הרוב של חמישה שופטים (כולל מרשל), בנוסף לחוות הדעת המשלימה של ג'ון מקלין וחוות דעת המיעוט של בולדווין.
ויליאם ג'ונסון נעדר בשל מצב בריאותו הלקוי.
תמיכתם של סטורי ושל סמית' תומפסון בצ'רוקי הופיעה בפסק הדין ועמדתו האוהדת של מרשל הקבילה לחוות דעתו בתיק קודם שעסק בצ'רוקי.
בית המשפט מסר את החלטתו ב-3 במרץ 1832, ובו הוא קבע שהחוקים של ג'ורג'יה נגדו את החוקה כאשר יושמו בנוגע לשבטי הצ'רוקי.
מרשל כתב את פסק דין הרוב בשמו, ובשם דובאל, סטורי ותומפסון.
בולדווין ביסס את חוות דעת המיעוט שלו על מסקנתו שלבית המשפט לא הייתה הסמכות השיפוטית לדון בעניין, שכן התיק הוחזר על ידי פקיד בית המשפט ולא על ידי בית המשפט עצמו.
הוא הסכים עם מרשל אך ורק על קביעתו שהצ'רוקי היו אומה ריבונית, "שבית משפט זה חייב לדעת אם יש לו סמכות שיפוטית על האדמות שהם מחזיקים".
בהמשך חוות דעתו, קבע בולדווין ש"הקיום הלאומי של שבטי האינדיאנים", על פי החוקה, היה נתון לסמכותה של ג'ורג'יה "בתוקף זכותה ועל פי הסכם 1802 ".
עם זאת, בולדווין לא העביר את חוות דעתו לרשם בית המשפט.
ביום בו מסר בית המשפט את החלטתו, היא פורסמה על ידי עיתונים רבים.
כחלק מהמערכה נגד ווסטר, העיתונים העיקריים שייצגו את ממשל ג'קסון פרסמו את חוות הדעת המשלימה של ג'ונסון נגד הצ'רוקי והבטיחו ללכת בעקבות חוות דעת המיעוט של בולדווין.
בפסק הדין "קרובר נגד סלאוטר" (Groves v.
Slaughter) מ-1841 כתב בולדווין חוות דעת מיעוט בנוגע לריבונות המדינות והסחר הבין-מדינתי.
המקרה התבסס על העובדות שג'ון ו.
בראון ממיסיסיפי רכש עבדים מסלאוטר מלואיזיאנה.
גרובס וגרהאם חתמו כערבים על הרכישה בסכום של 7,000 דולר לטובתו של בראון, אך כאשר הגיעה העת לממש את הערבות, סירב בראון לשלם אותה.
גרובס טען שחוקת מיסיסיפי מ-1832, שאסרה על יבוא עבדים בהיקף מסחרי לאחר 1 במאי 1833, ביטלה את כתב הערבות.
סלאוטר הגיש תביעה בבית המשפט הפדרלי, והיותם של בעלי הדין אזרחי מדינות שונות וסכום העסקה אפשרו את הגשת הערעור לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
כאשר הפסיד גרובס בבית המשפט הפדרלי המחוזי, הוא עתר לבית המשפט העליון.
השופט סמית' תומפסון כתב את דעת הרוב, והגיע למסקנה שחוק שבהכרח חוקק לפני כינון החוקה השל מיסיסיפי יהיה בר תוקף, והוא אישר את פסיקת בית המשפט בערכאה הנמוכה.
תומפסון נמנע מלעסוק בשאלה אם חוקת מיסיסיפי הפרה את חוקת ארצות הברית כאשר פגעה בסמכות הקונגרס לפקח על הסחר הבין-מדינתי.
לאחר שמקלין וטוני מסרו את חוות הדעת שלהם, מסר בולדווין את חוות דעתו שמא יתפרש שחוות דעתו תאמה לאלו של שאר השופטים.
בולדווין, באחת מחוות הדעת המעטות שהוא כתב, ביטל את עמדתו המתונה לצורך ההגנה על סחר העבדים.
בחוות הדעת המשלימה שלו, דחה בולדווין את עמדתו הקלאסית של טוני בנוגע לזכויות המדינות ש"פעולתן של מדינות מסוימות בנוגע לסוגיה לא יכולה להיות מפוקחת על ידי הקונגרס...".
טוני הגן על העבדות בדרום כאשר התרה בקונגרס, בעוד שבולדווין הגן על זכות הקניין של בעלי העבדים שהיו עלולים לנסוע למדינות חופשיות באמצעות הערכה מחוכמת של החוקה וסמכויות הקונגרס כפי שהותוו בפרק 1 חלק שמיני לחוקת ארצות הברית.
בתגובה להצהרתו של מקלין ש"אוהיו לא יכלה להוציא מחוץ לחוק את התוצרים של תעשיית הדרום, ולא את האריגים שיוצרו בצפון, כך שאין חולק על סמכותה לאסור את העבדות".
בולדווין הסכים שאוהיו (מדינתו של מקלין) יכלה לאסור על סחר העבדים ואף את העבדות עצמה, אך טען מנגד שהעברת רכוש הכוללת עבדים, "היא פעולת סחר חוקית במדינות מסוימות, שאף אחד לא יכול לאסור על קיומה או לפקח עליה, שהחוקה מגינה עליה, והקונגרס רשאי ועליו להגן עליה".
בולדווין המשיך והגן על הזכות "לאסור את יבוא העבדים" מתוקף הזכות השלטונית.
בניגוד לפירוש של מקלין שהתייחס לעבדים כבני אדם, בולדווין בדק ב"חוקי המדינות מלפני כינון החוקה ומימי ראשית קיומן של המושבות" כדי להראות שהם היו רכוש.
חוות דעת המיעוט המחוכמת והמשכנעת של בולדווין בישרה את פסיקתו של טוני בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד בהמשך, וחוות הדעת המשלימה שלו תהיה מודל חוקתי קפדני שבעקבותיו הלכו בתי משפט פדרליים בערכאות נמוכות ובית המשפט העליון בשנים הבאות.
ב-1837 כתב בולדווין חיבור שכותרתו הייתה "דעה כללית על המוצא והטבע של החוקה וממשלת ארצות הברית: כמסקנה מההיסטוריה הפוליטית והמצב של המושבות והמדינות".
בולדווין התנגד לשתי האסכולות שרווחו בנוגע לפירוש החוקה: האסכולה הקונסטרוקציוניסטית הקפדנית ואסכולת הפירוש הליברליסטית.
באופן דומה, השקפותיו נעו בדרך הביניים שבין הקיצוניות של זכויות המדינות לבין הלאומיות.
בולדווין היה מודע שסגנונו השיפוטי היה בלתי עקבי, באופן קיצוני לעיתים, ובלתי עקבי מבחינה פוליטית עם מינויו.
בחיבורו הוא הכיר בכך שבשורשים ובאופי של חוקת ארצות הברית וממשלתה "שאני מודע בהחלט לאופן המודרני של הפירוש של מגילות הזכויות העתיקות שלנו".
למרבה ההפתעה, דעתו יוצאת הדופן של בולדווין די השתקפה בגישה מוכוונת המבנה בכוונה המקורית של השופט אנטונין סקאליה.
בולדווין מדבר על סוגיות כמו זכויות הטריטוריות, תקנון הקונפדרציה, ריבונות המדינות, סעיפי חוזים, הגדרות התאגידים ועוד.
הוא מתווה באופן הוליסטי את השקפותיו על סוגיות חוקתיות שהחלו עם ייסוד האומה.
יותר מכך, על אף חיבתו הגלויה למרשל, מנוגדת גישתו של בולדווין לשימוש הנרחב של מרשל בחוקה כדי להרחיב את יוקרתו של בית המשפט.
בהתייחסו לפסק הדין "מק'קולה נגד מרילנד (McCullough v.
Maryland), הסביר בולדווין ש"הוא לא נתן שום פירוש לחוקה; הוא רק הצהיר את מה שהיא אומרת, באמצעות הגשמת התנאים הכלליים שבה היא עושה שימוש, ויישום מעשי שלה במגוון סוגיות, וכך הוא הביע את דעתו בבית המשפט".
השופט סטורי ראה בחיבורו של בולדווין כתוכחה קשה על חיבורו שלו "הערות על החוקה" (Commentaries on the Constitution) ועל החוקה עצמה.
הנרי בולדווין נפטר בפילדלפיה ב-21 באפריל 1844, בגיל 64, לאחר שבשנותיו האחרונות סבל משיתוק.
הוא נטמן בתחילה בבית הקברות אוק היל שבוושינגטון הבירה ומאוחר יותר הועברו שרידיו לבית הקברות גרינדייל שבמידוויל, פנסילבניה.
על שמו נקרא מחוז בפנסילבניה.
הבית בו העביר את ימי פרישתו משמש כיום כמוזיאון ורשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הנרי בירקהרדט האריס (Henry Birkhardt Harris; 1 בדצמבר 1866 – 15 באפריל 1912) היה מפיק תיאטרון אמריקאי, אשר מת באסון טביעת הטיטאניק.
האריס נולד ב-1 בדצמבר 1866 בסנט לואיס, מיזורי.
בנם של ויליאם ורחל האריס.
הוא הלך בעקבות אביו, ויליאם האריס האב, מייסד "סינדיקט התיאטרון", ונכנס לעסקי התיאטרון בגיל צעיר.
בתחילה הוא מכר ספרי שירים בלובי התיאטראות.
כשעברה המשפחה לבוסטון, מסצ'וסטס, הוא המשיך למכור ספרי שירים בתיאטראות החדשים של אביו.
ב-22 באוקטובר 1899, בגיל 32 התחתן האריס עם איירין וולך, מזכירה משפטית מוושינגטון ד.
סי, שלימים שינתה את שמה לרנה האריס לטובת קריירת המשחק שלה.
האריס המשיך לעבוד אצל אביו עד 1901, אז החל להפיק הצגות בעצמו.
הוא היה גם סוכן כישרונות לכמה כוכבים גדולים של אז כמו אמיליה בינגהאם ורוברט אדסון.
בשנת 1906 הוא קנה את תיאטרון האקט בבוסטון, שלימים שינה שמו לתיאטרון האריס לזכרו של אביו.
בסופו של דבר האריס עבר לניו יורק, שם שכר וניהל את תיאטרון ההדסון בברודוויי בניו יורק.
בשנת 1911 הוא בנה את תיאטרון פולי-ברז'ר, שהפך לימים לתיאטרון פולטון ולאחר מכן לתיאטרון הלן הייז בברודוויי.
באפריל 1912 הוא שהה בלונדון, ועסק בארגון הופעות עתידיות של המחזה "מגי פפר" מאת צ'ארלס קליין עם הכוכבת הראשית שלו רוז סטאל והצוות האמריקאי המקורי מתיאטרון האריס.
ב־15 באפריל 1912 נסעו האריס ואשתו לשייט באניה הטיטאניק.
הם נסעו עם זוג אחר משפחת טאוסיג ובתם.
לדברי מרת טאוסינג, כאשר הטיטאניק פגעה לראשונה בקרחון, הם עלו על הסיפון וגברת טאוסיג, בתה ורנה היו על אחת מסירות ההצלה הראשונות שהורדו.
כאשר שני הגברים ניסו להמשיך ולמלא מושבים ריקים בסירה הם נתקלו באקדחים שלופים מצד נוסעים שלא אפשרו להם לעלות.
רנה, שכבר נפצעה בהפלגה כשנפלה בגרם המדרגות הגדול של הטיטאניק, החליקה מסירת ההצלה ונשארה על הסיפון עם בעלה.
גברת טאוסיג ספרה כיצד צפתה בבעלה ובהריס מנופפים להם לשלום כשהסירה הורדה למים.
רנה נשארה עם האריס כל עוד יכלה והגיעה לאחת מסירות ההצלה האחרונות שהורדו.
תוך חמש דקות משחרור סירת ההצלה האחרונה טבעה הספינה.
סירת ההצלה של רנה נאספה על ידי ספינה אחרת והיא שלחה הודעה לתיאטרון באמצעות משדר הרדיו והודיעה להם שהיא לא יודעת בוודאות מה על בגורלו של בעלה.
בתוהו ובוהו שנוצר נטען, כי האריס שלח הודעת אלחוט למשרדיו מספינה אחרת, הדבר התגלה כשקר.
גופתו, כמו רבים מהקורבנות האחרים של הטיטאניק מעולם לא נמצאה.
האריס היה אח בלשכת Munn Lodge No.190 של הבונים החופשיים בעיר ניו יורק, ניו יורק.
הנרי בראון נולד בעיירה לי שבמסצ'וסטס כבנם של מרי טיילר ובילינגס בראון וגדל במסצ'וסטס ובקונטיקט.
הוא התחנך בבית הספר התיכון שבמונסון ובגיל 16 החל את לימודיו בקולג' ייל, שם היה חבר באחוות אלפא דלתא פי ובאחוות פי בטא קפא.
ב-1856 הוא סיים תואר בוגר אוניברסיטה.
בין חבריו לספסל הלימודים נמנו צ'ונסי דפיו, לימים סנאטור מטעם מדינת ניו יורק, ודייוויד ברואר, שלימים היה עמיתו של בראון בבית המשפט העליון.
דפיו התגורר במעונות בייל במשך שלוש שנים בסמיכות לחדרו של בראון וזכר "איכות נשית (של בראון) שגרמה לכך שהוא כונה הנרייטה, אם כי תמיד היה גבר חסון, אמיץ והחלטי שהתמודד עם מכשולי החיים".
לאחר טיול של שנה באירופה למד בראון משפטים בהדרכתו של השופט ג'ון ה.
לאחר מכן למד שנה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל וסמסטר אחד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
ב-1860 התקבל בראון ללשכת עורכי הדין של מישיגן.
ראשית עיסוקו בעריכת דין היה בדטרויט, שם הוא התמחה במשפט ימי בהקשר לתנועת הספנות בימות הגדולות.
במקביל לעיסוקו בעריכת דין במגזר הפרטי, שימש בראון בשנים 1861–1868 כסגן מרשל של ארצות הברית, כעוזר התובע הפדרלי של המחוז המזרחי של מישיגן, ומונה כשופט במחוז ויין, שמקום מושב המחוז הייתה דטרויט, אם כי הוא כיהן בתפקיד זה לזמן קצר בלבד ולא נבחר לתקופת כהונה נוספת.
לאחר מכן הוא היה לשותף במשרד עורכי הדין "ניוברי, פונד ובראון", שם הוא התמחה במשפט ימי ועבד שם במשך שבע שנים.
ב-1872 התמודד בראון ללא הצלחה בבחירות לקבלת מועמדות המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר מותו של חמו, נותרו בראון ורעייתו עצמאיים מבחינה פיננסית, כך שהוא הסכים לקבל משרה של שופט פדרלי במשכורת נמוכה יחסית.
ב-17 במרץ 1875 מונה בראון על ידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט כשופט בבית המשפט הפדרלי של מחוז מזרח מישיגן במקומו של ג'ון לונגייר שנפטר.
יומיים לאחר מכן אושר המינוי בידי הסנאט של ארצות הברית.
לאחר שקיבל פניות מבראון עצמו ומחברי הקונגרס מטעם מישיגן, מינה הנשיא בנג'מין הריסון את בראון, שהיה חבר המפלגה הרפובליקנית כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-23 בדצמבר 1890 במקומו של סמואל מילר שנפטר.
המינוי אושר פה אחד על ידי הסנאט ב-29 בדצמבר וב-5 בינואר 1891 בראון הושבע לתפקיד.
במאמר אוטוביוגרפי שכתב, העיר בראון, "בעוד שהייתי קשור מאוד לדטרויט ולאנשיה, הייתה זו נחמה רבה עבורי בשדה פעילות חדש זה.
גם אם המחויבויות של המשרה החדשה לא היו כה קרובות ברוחן לאלו של שופט מחוזי, הייתה זו משרה מכובדת יותר, השכר שבצידה היה גבוה יותר והיא סיפקה יותר את שאיפותי".
כמשפטן, התנגד בראון באופן כללי להתערבות הממשלה בעסקים, והצטרף לדעת הרוב בפסק דין לוכנר נגד מדינת ניו יורק מ-1905, שפסל את הגבלת שעות העבודה המרביות.
עם זאת הוא תמך בגבייתו של מס הכנסה פדרלי בפסק הדין "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות לחקלאים" מ-1895 וכתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין הולדן נגד הארדי מ-1898, שאישר את החוק של יוטה להגבלת עבודתם של כורים ליום עבודה בן 8 שעות.
בראון נודע בעיקר, ועל כך נמתחה עליו ביקורת רחבה, בשל ההחלטה משנת 1896 בפסק דין פלסי נגד פרגוסון, בו הוא כתב את חוות דעת הרוב שאישרה את העיקרון ואת הלגיטימיות של נפרד אך שווה, על פיו ניתנו שירותים נפרדים לאפרו-אמריקאים וללבנים.
בחוות דעת זו טען בראון שההכרה בהבדל גזעי לא מפרה בהכרח את העיקרון החוקתי.
כל עוד השירותים שווים באיכותים וזמינים לכל האזרחים, "מיזוגם של שני הגזעים" לא צריך להאכף.
פסק דין זה, שנתן בסיס חוקי למערכת חוקי ג'ים קרואו, נהפך על פיו על ידי בית המשפט העליון ב-1954 בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
כאשר ניתן, משך פסק הדין פלסי נגד פרגוסון מעט תשומת לב באופן יחסי, אך במחצית השנייה של המאה ה-20 הוא ספג השמצות על רקע מתן פסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
בראון לא הצביע בעקביות נגד בני מיעוטים בעתירות שהוגשו בעניינים.
לדוגמה, בפסק הדין "וורד נגד סוס מרוץ" היה בראון השופט היחידי שכתב חוות דעת מיעוט כאשר בית המשפט קבע שזכויות ציד שבטיות, שהוענקו על פי חוזה שנחתם בשנת 1869 עם האינדיאנים משבט בנוק חייבות לקבל קדימות על פני חוק המדינה שאסר עליהם לממש את זכויותיהם.
בעניין חוק הדרת הסינים, הצביע בראון עם הרוב בפסק הדין "ארצות הברית נגד וונג קים ארק" , שבו נקבע שילד שנולד בתחומי ארצות הברית להורים סינים, הפך לאזרח ארצות הברית על פי סעיף האזרחות של התיקון ה-14 לחוקה.
בראון גם הצביע עם הרוב בפסק הדין "וונג וינג נגד ארצות הברית" שקבע שסינים שלכאורה שהו בארצות הברית באופן חוקי לא יאסרו במאסר עם עבודת פרך ללא משפט בעת המתנה לגירוש.
בראון כתב את חוות דעת הרוב בפסקי הדין "דה לימה נגד בידוול" ו"דאונס נגד בידוול" , שניים מ"תיקי האיים" מ-1901, שבהם נדונו מעמדן של הטריטוריות שסופחו לארצות הברית במלחמת ארצות הברית-ספרד ב-1898.
בראון ביאר עבור חוות דעת הרוב את הסמכויות שניתנו לחבר מושבעים גדול בפסק הדין "הייל נגד הנקל" , תיק מ-1906 בו המשיב, מנהל חברת טבק, סירב להעיד בפני חבר מושבעים גדול על בסיס כמה עילות בהתבסס על חוק ההגבלים העסקיים של שרמן.
חוות דעת זו של בראון, שנאמר שהייתה אחת מהטובות שלו, ניתנה ב-12 במרץ 1906, עשרה שבועות בלבד לפני פרישתו.
בראון ערך אוסף של פסיקות וצווים בתיקי משפט ימי חשובים בתחום השיט הפנים יבשתי ומאוחר יותר ערך ספר של פסקי דין בתחום המשפט העמי עבור הרצאות שנתן באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
הוא גם לימד שיעורים בחוקי המשפט הימי בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן בשנים 1860–1875, ומשפט רפואי בקולג' הרפואי של דטרויט בשנים 1868–1871. ב-1887 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מישיגן וב-1891 מאוניברסיטת ייל.
ב-1864 נשא בראון לאישה את קרוליין פיטס, בתו של סוחר עצים אמיד ממישיגן.
במלחמת האזרחים הוא לא שירת בצבא האיחוד, אך כמו אנשים אמידים רבים, הוא שכר מחליף שישרת במקומו.
בראון ניהל יומנים אישיים מימיו בקולג' ועד למינויו כשופט פדרלי ב-1875, שכיום שמורים באוסף ברטון ההיסטורי של הספרייה הציבורית של דטרויט.
ביומנים אלו עולה שהוא היה אדם נוח לבריות ושאפתן, אך גם סבל מדכדוך והיו לו ספקות בנוגע ליכולותיו.
כילד השתתף בראון עם משפחתו בתפילות בכנסייה הקהילתית , ולאחר נישואיו הוא התלווה לאשתו לתפילות בכנסייה הפרסביטריאנית, אך באופן כללי הוא לא גילה עניין רב בדת.
ב-1891 רכש בראון ממשפחת ריגס תמורת 25,000 דולר (711,000 דולר בערכים של 2021) חלקת קרקע ברחוב 16 בוושינגטון הבירה.
הוא שכר את שירותיו של האדריכל ויליאם הנרי מילר , ובנה מעון בן חמש קומות ו-18 חדרים בעלות של 40,000 דולר (1,173,000 דולר בערכים של 2021).
בבית זה, שנודע בהמשך בשם "בית טוטורסקי" , הוא התגורר עד למותו.
כיום נמצאת שם שגרירות הרפובליקה של קונגו בארצות הברית.
רעייתו של בראון, קרוליין, נפטרה ב-1901 ושלוש שנים לאחר מכן הוא נישא בשנית לידידה קרובה שלה, האלמנה ג'וזפין טיילר, שנותרה בחיים לאחר מותו.
בשנותיו האחרונות על כס השיפוט איבד בראון כמעט לחלוטין את מאור עיניו.
הנרי בראון נפטר ממחלת לב ב-4 בספטמבר 1913, כאשר שהה במלון בברונקסוויל שבמדינת ניו יורק.
הוא נטמן לצד קברה של אשתו הראשונה בבית הקברות אלמווד שבדטרויט.
הנרי בייקון היה צייר וסופר אמריקאי.
בייקון נולד בהוהריל, מסצ'וסטס בשנת 1839. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הוא התגייס לצבא האיחוד ב-16 ביולי 1861 ופעל כאמן שדה בזמן ששירת כחייל בחיל הרגלים ה-13 של מסצ'וסטס.
הוא נפצע קשה בבול ראן, ושוחרר ב-19 בדצמבר 1862.
לאחר המלחמה הוא למד אומנות אצל ולטר גיי, שהציע לו לנסוע לפריז ולקבל חינוך פורמלי לאמנות.
בשנת 1864 הוא נסע לפריז, עם אשתו הראשונה אליזבת לורד, ללמוד ציור דמויות.
הוא התקבל לבית הספר הלאומי לאמנויות יפות והיה אחד מתלמידיו של אלכסנדר קבנל.
הוא נסע גם לבריטני ועבר דרך פונט-אבן, הוא התאהב במקום.
עוד בפריז הוא הזכיר את המקום לחבריו.
הוא זכה להיות הצייר הראשון מקבוצה ארוכה של ציירים שהגיע לפונט-אבן כולל פול גוגן.
תקופה זו מכונה בימינו אסכולת פונט-אבן.
הוא הציג בסלון בפריז משנת 1868 ועד 1896 בדרך כלל עבודות ז'אנריות שמצאו חן בעיני השוק האמריקאי.
הוא עבד גם כעיתונאי בהעברת דיווחים על אירועים בפריז למהדורת הערב של Daily Boston.
בשנת 1897 הוא נסע לראשונה למצרים והחל לבלות שם את החורפים באופן קבוע.
באותה תקופה הוא עבר מציור בצבעי שמן לצבעי מים שלדעתו הם המדיום האופטימלי לתפוס את האור של המזרח התיכון.
בייקון מת מהתקף לב בקהיר, מצרים, בשנת 1912.
הנרי סימפסון ג'ונסטון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שהיה נציג לוועידת החוקה של אוקלהומה, ולאחר מכן כיהן כנשיא הזמני הראשון של הסנאט של אוקלהומה וכמושל אוקלהומה השביעי.
הוא היה השני מבין מושלי אוקלהומה שהודח מתפקידו.
כמושל, יזם ג'ונסטון בהצלחה את הקמתו של בית החולים לילדים עם צרכים מיוחדים והגדיל את הסיוע הכספי למערכת החינוך.
צרותיו החלו כאשר הגיעו תלונות על מזכירתו האישית, שהחזיקה ביותר מדי סמכויות וקיבלה החלטות ניהוליות שג'ונסטון היה צריך לקבל.
לאחר מושב מיוחד של בית הנבחרים שכונס בניגוד לחוקה וללא הצלחה ב-1927, קבוצה חדשה של מחוקקים הפעילה הליך הדחה נגד ג'ונסטון.
הנרי ג'ונסטון נולד בבקתת עץ באוונסוויל שבאינדיאנה.
בגיל 24 עבר ג'ונסטון לקולורדו, שם הוא למד משפטים וב-1891 עבר את בחינות לשכת עורכי הדין.
לאחר כמה שנים בקולורדו, עבר ג'ונסטון לפרי שבטריטוריית אוקלהומה, שם הוא היה לדמות רבת כוח והשפעה בכל רחבי מחוז נובל.
עם ההכרזה על קבלתה המתוכננת של אוקלהומה כמדינה, נבחר ג'ונסטון ב-1906 כנציג מחוז נובל והמחוזות השכנים לוועידת החוקה של אוקלהומה.
במהלך הוועידה נבחר ג'ונסטון לתפקיד השני במעלה בוועידה, הנשיא הזמני שלה.
בוועידה הכיר ג'ונסטון את מושלי המדינה העתידיים, צ'ארלס הסקל, ויליאם מארי, ורוברט ויליאמס.
אישים אלו יעבדו יחדיו כדי לנסח את אחת החוקות הפרוגרסיביות ביותר מבין חוקות מדינות ארצות הברית, והארוכה ביותר מבין החוקות שהיו אז בעולם.
ב-16 בנובמבר 1907 אישר הקונגרס של ארצות הברית את חוקת אוקלהומה.
באותו יום הושבע הסקל כמושל המדינה הראשון.
עוד טרם אישור החוקה, נבחר ג'ונסטון לסנאט של אוקלהומה.
כדמות פופולרית, נבחר ג'ונסטון לכהן כנשיא הזמני של הסנאט, התפקיד הגבוה ביותר לאחר סגן מושל המדינה, שמשמש כנשיא הסנאט.
בין תומכיו העיקריים היו תומכי חוק היובש, אנשי הכנסייה הפרוטסטנטית, והבונים החופשיים.
ג'ונסטון עצמו שימש כנשיא הגדול של לשכת הבונים החופשיים של אוקלהומה.
הפופולריות שלו אפשרה לו להציג את מועמדותו לבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית של 1926 למשרת המושל, כדי להיבחר כמחליפו של המושל המכהן מרטין טראפ.
לאחר שניצח בבחירות הכלליות, הושבע טראפ כמושל אוקלהומה השביעי.
ב-10 בינואר 1927 הושבע ג'ונסטון כמושל אוקלהומה השביעי עם תקוות לתקופת כהונה מוצלחת.
מיד עם השבעתו אישר בית המחוקקים המדינתי את הצעת התקציב שלו להקמת בית חולים לילדים עם צרכים מיוחדים והגדלת הסיוע לבתי הספר ליותר מ-1.5 מיליון דולר בשנה.
אחד המשקיפים ציין שהיה זה "הסיבסוד הגבוה ביותר לבתי הספר הציבורי בהיסטוריה של המדינה".
עם זאת, החלו לצוץ לממשלו של ג'ונסטון בעיות כבר מתחילת כהונתו.
לפני שבית המחוקקים המדינתי התפזר במאי 1927, נשמעו תלונות נגד מזכירתו האישית של ג'ונסטון, "מיימי" המונדס.
מנהיגי בית המחוקקים האמינו שהמונדס החזיקה בידיה בכוח רב מדי בהשוואה לזו של ג'ונסטון.
הם גם האמינו שהיא הרחיקה לכת עד כדי כך שקיבלה החלטות ניהוליות והחלטות על מינויים על דעת עצמה.
בהאמינם שהדבר העיד על כך שג'ונסטון זנח את תפקידו, דרשו מנהיגי בית המחוקקים שהמונדס תפוטר מידית מתפקידה.
מתוך נחישות להדיח את ג'ונסטון על הזנחת תפקידיו, התכנסו מנהיגי בית המחוקקים למושב מיוחד כדי לדון ביוזמה זו.
ארבע שנים קודם לכן התקיים הליך הדחה נגד המושל ג'ק וולטון.
במושב מיוחד זה הכריז בית המחוקקים על תוכניותיו לקיים חקירה נגד המושל.
לפני שבית המחוקקים יכול היה לפעול, התערב בית המשפט העליון של אוקלהומה לטובתו של ג'ונסטון.
בית המשפט פסק בתיק "סימפסון נגד היל" (Simpson v.
Hill) שצעדיו של בית המחוקקים נגדו את החוקה ושהם יכלו להתכנס אך ורק במהלך המושבים הסדירים שלהם או על פי זימון מיוחד של המושל למושב מיוחד.
בעקבות פסיקה זו, הוציא בית המשפט המחוזי של אוקלהומה סיטי צו מניעה נגד בית המחוקקים, ומנע את המחוקקים מלהתכנס.
תוך התעלמות משתי ערכאות השיפוט, המשיך בית המחוקקים עם תוכניותיו והגיע לקפיטול המדינתי כדי להמשיך בהליך ההדחה.
בית המחוקקים חדל ממעשיו רק כאשר הגיעו כוחות המשמר הלאומי של אוקלהומה, על פי פקודתו של ג'ונסטון, כדי למנוע מחברי בית הנבחרים להיכנס אל הקפיטול.
צעד זה לא בלם את פעולת בית הנבחרים.
ב-13 בדצמבר התכנס הבית במלון האקינס שבמרכז אוקלהומה סיטי, שם הציג בית הנבחרים את ההאשמות נגד ג'ונסטון ורבים אחרים מממשלו, שהסנאט של אוקלהומה, כבית הדין להדחה, הסכים עמם.
בכל אופן, בהבינם שהרשות השופטת צידדה בעניין ברשות המבצעת, ושבתי המשפט התמקדו בחוקיות של ההתכנסות שלהם, הוריד הסנאט את הצעת ההדחה מעל סדר היום ובית הנבחרים התפזר.
כל האירוע הוסיף לכוחו של ג'ונסטון ולפופולריות שלו.
הציבור אהד אותו על כך שבמקרה הזה הוא עשה שימוש בבתי המשפט ולא הכריז על ממשל צבאי כפי שעשה וולטון ארבע שנים קודם לכן.
כהונתו של ג'ונסטון נמשכה כמה חודשים ללא כל הפרעה נוספת מצד בית המחוקקים.
עם זאת, הכל השתנה לקראת סוף שנת 1928. באותה שנה, בחרו הדמוקרטים את אל סמית' כמועמדם לנשיאות מול מועמד הרפובליקנים הרברט הובר.
כתמיכה בחבר מפלגתו ניהל ג'ונסטון את מסע הבחירות של סמית' באוקלהומה.
סמית', שהיה קתולי באמונתו, תמך בביטול חוק היובש ודיבר נגד "קנאים דתיים".
בבחירות הכלליות לנשיאות שהתקיימו באותה השנה ניצח הובר בניצחון סוחף לאחר שגרף 58 אחוזים מכלל הקולות.
באוקלהומה עלה שיעור ההצלחה של הובר אף יותר והגיע ל-63.7 אחוזים.
רבים מהרפובליקנים באוקלהומה זכו במשרות בממשל המדינתי על רקע ניצחונו של הובר, כולל מושבים בבית המשפט העליון של המדינה, רוב בבית הנבחרים המדינתי, והישגים משמעותיים באיוש מושבי הסנאט המדינתי.
ג'ונסטון נותר לבדו כדמות החזקה היחידה של המפלגה הדמוקרטית במדינה.
כאשר התכנס בית הנבחרים למושב הסדיר הראשון שלו ב-1929, נסללה הדרך הן על ידי הדמוקרטים והן על ידי הרפובליקנים לפתיחה בהליך הדחה שני.
מתוך 13 סעיפי האישום שהוגשו על ידי בית הנבחרים, אימץ הסנאט 11. ב-21 בינואר הושעה ג'ונסטון באופן רשמי מתפקידו, וסגן המושל ויליאם הולווי היה למושל בפועל.
משפט ההדחה של ג'ונסטון החל ב-6 בפברואר ונמשך יותר משישה שבועות.
המשפט הסתיים ב-20 במרץ כאשר הסנאט הרשיע אותו בסעיף האישום ה-11: חוסר יכולת כללית.
באותו היום הושבע הולווי כמושל אוקלהומה השמיני.
הוא היה סגן המושל השני שהושבע כמושל לאחר סיום כהונת קודמו טרם זמנה, כשהראשון היה מרטין טראפ.
לאחר הדחתו שב ג'ונסטון לעיסוקו בעריכת דין בפרי.
ארבע שנים לאחר מכן הוא נבחר לסנאט המדינתי, וכיהן בו בשנים 1933–1937. לאחר מכן הוא שב פעם נוספת לעיסוקו בעריכת דין.
הנרי ג'ונסטון נפטר בפרי ב-7 בינואר 1965, בגיל 97. הוא האריך ימים יותר מכל מושלי אוקלהומה לפניו ואחריו.
הוא נטמן בבית הקברות גרייס היל שבפרי.
הדחתו של ג'ונסטון המחישה את שיא הדומיננטיות של בית המחוקקים של אוקלהומה מול שתי זרועות הממשל האחרות.
במשך שני העשורים הראשונים לקיומה של אוקלהומה כמדינה, הגיש בית המחוקקים אישומי הדחה כנגד ארבעה מושלים כששניים מתוכם הסתיימו בהדחה.
רק המושלים הסקל וויליאמס הצליחו לשמור על סמכות ביצועית רחבה יותר במהלך תקופות כהונותיהם.
ברמה הלאומית, יחלפו עוד כמעט שישים שנה עד שמושל כלשהו של אחת המדינות בארצות הברית יודח - מושל אריזונה אוון מיקם, שהודח ב-1988.
הנרי ברוקס היה אמן אירי הידוע בנופיו.
הנרי ברוקס נולד בדבלין ב-1762 או ב-1765. משפחת ברוקס היא צאצאית של האנגלי רוברט ברוקס, שהגיע לאירלנד מדרבישייר בתקופת שלטונו של קרומוול.
ברוקס היה בנם החמישי של רוברט ובריג'ט ברוקס (לבית טיילור).
אחיו הגדול, ג'יימס, היה גם אמן הנרי ברוקס עבר בחייו במספר כתובות בדבלין.
הוא היה אמן אוטודידקט, עבד בצבעי מים ושמנים, וגם היה חרט פורה.
תחריטיו כללו דיוקנאות, קריקטורות ונופים, שפורסמו בכתבי עת ובמגזינים של דבלין.
אחת מהקריקטורות הפוליטיות המוקדמות שלו הופיעה ב-Exshaw's Magazine ב-1784 בשם "אהבת השועל והגירית".
הוא גם הפיק מספר מערכונים סאטיריים על חוק האיחוד בשנת 1800. הוא הפיק דיוקנאות חרוטים של האנשים המפורסמים ביותר של ימיו, כולל וולטר הוסי בורג, ג'ון פוסטר וארל פיצוויליאם.
הוא חרט דיוקן של רוברט אמט שפורסם ביום 19 בספטמבר 1803.
בשנת 1801 הוא מונה למאסטר של בית הספר לנוף ולקישוט של החברה המלכותית של דבלין, תפקיד אותו מילא עד מותו, אף שנחשב למורה גרוע.
הוא ננזף בקביעות על ידי מנהל בית הספר על שמירת זמן גרועה ושיטות הוראה בלתי צפויות שלו, והושעה לתקופה קצרה בדצמבר 1832 בגלל "אי כפיפות ואי ציות לפקודות".
הוא הציג בתערוכות שונות בדבלין בין השנים 1800 ל-1812, וב-1837 הציג ארבעה רישומים באקדמיה המלכותית היברניאן.
בתחילת המאה ה-19 הוא צייר קריקטורות פוליטיות עבור המגזין האירי של וולטר קוקס, המתארים זוועות בריטיות במהלך המרד האירי של 1798.
הוא נפטר בדבלין ב-2 בנובמבר 1837. ארבעה מבניו, ג'יימס הנרי, סמואל פרדריק ברוקס, ויליאם והנרי, היו גם הם אמנים.
הנרי הוּפר בלאד היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל השביעי של מדינת יוטה בין השנים 1933–1941. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית.
בלאד נולד בקייסוויל שבטריטוריית יוטה, בנם של ויליאם הופר בלאד, חקלאי וחבר מועצת העיר, וג'יין וילקי הופר.
הוריו היגרו לארצות הברית מאנגליה.
הוא למד בבתי ספר מקומיים ולאחר מכן באקדמיית בריגהאם יאנג שבפורבו, לימים אוניברסיטת בריגהאם יאנג.
בשנת 1896 נישא לאהבת נעוריו, מיני בארנס, וביחד חבקו הזוג ארבעה ילדים – שני בנים ושתי בנות.
ב-1893 נבחר לתפקיד המתעד העירוני של קייסוויל, בשנים 1896–1900 היה גזבר מחוז דייוויס.
בשנת 1901 התמנה לאחראי הפרוטוקול של הסנאט של יוטה, ובמקביל החל את שליחותו הדתית באנגליה כמיסיונר מטעם כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים, בשנים 1901–1904. מששב לארצות הברית מונה בלאד לחבר במועצת בתי הספר של מחוז דייוויס.
הוא היה חבר בוועדת השירותים הציבוריים של יוטה ובמועצת הכבישים המדינתית, בה נבחר ליושב הראש בשנת 1925. הוא נעשה מעורב בחברת הכרסומת של קייסוויל.
כמו כן, הוא עסק ברכש ומכירה של דגנים וקמח.
בבחירות 1932 התמודד בלאד למשרת מושל יוטה מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא גבר על ויליאם וו.
סיגמילר, מועמד המפלגה הרפובליקנית, והושבע לתפקידו כמושל השביעי של יוטה.
הוא הושווה לא פעם לנשיא קלווין קולידג' בשל מחויבותו למדיניות כלכלית, אך השניים נבדלו בכך שבלאד היה דמוקרט מסור וחסיד נאמן של הניו דיל.
הוא כיהן במשך שתי תקופות כהונה מ-1933 עד 1941. בבחירות 1936 נבחר לתקופת כהונה שנייה אחרי שגבר בפריימריז על הרברט מאו ובבחירות הכלליות על ריי אי.
על כהונתו כמושל העיבה תקופת השפל הגדול והדעיכה בכלכלת ארצות הברית.
השפל הגדול הכה ביוטה שוק על ירך והותיר אותה נאבקת כאחת המדינות המובילות להקלה פיננסית על תושביה.
המצב החמיר עוד יותר בשנת 1934 כאשר פקדה את יוטה הבצורת הגרועה ביותר שתועדה בהיסטוריה של ארצות הברית.
תושבי יוטה נותרו ללא מזון, ביגוד, קורת גג ועבודה.
מאות מכתבים מאת תושבי יוטה נמענו ללשכתו של המושל בלאד מדי יום.
באמצעות השקת מיזמים ותוכניות ציבוריות, הפחתת שכרם של עובדי המדינה וצמצום גודלן של הסוכנויות הממשלתיות המקומיות, בלאד סלל את דרכה של יוטה להתאוששות כלכלית.
בנוסף, הוא תמך במדיניות הניו דיל של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
תוכניות כגון ייסוד מִנהל העבודות הציבוריות ואיגוד הלוואות לבעלי בתים סייעו להתאוששות הכלכלית; התוצאות של תוכניות אלה היו השקעה בתשתיות ובמבני ציבור, שסיפקו עבודה וכפועל יוצא צמצום במעגל האבטלה.
במהלך כהונתו נהפכה יוטה למדינה ה-33 שאשררה את התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית, שסיים את תקופת היובש.
לאחר כהונתו נקרא בלאד לשרת כנשיא המיסיון בקליפורניה של כנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים.
הוא נפטר בסולט לייק סיטי ב-1942 כתוצאה מדימום מוחי.
הנרי אקפורד הייתה ספינת קיטור לנוסעים ומשא וגוררת, מונעת במשוטות, שנבנתה בניו יורק ב-1824 לשיט בנהר הדסון.
היא ספינת הקיטור הראשונה שהותקן בה מנוע קיטור דו-דרגתי, עשרות שנים לפני שהשימוש בו התרחב לכלל אוניות הקיטור.
הספינה נקראה על שמו של הנרי אקפורד (1775–1832) , ארכיטקט ימי ובונה אוניות ניו-יורקי ידוע באותם זמנים.
היא נבנתה ב-1824 על ידי מספנת Lawrence & Sneden במנהטן, ניו יורק, עבור חברת Mowatt Brothers & Co.
המנוע שהותקן בספינה היה מנוע קיטור דו-דרגתי (compound engine), שנקרא באותם זמנים "מנוע ווּלף שני צילינדרים".
את המנוע הדו-דרגתי המציא כעשרים שנים קודם לכן ארתור וולף (Arthur Woolf) הבריטי.
נצילותו הייתה טובה משל המנועים החד-דרגתיים הפשוטים בני זמנו ותצרוכת הפחם שלו קטנה בשליש, ואומנם השימוש בו נפוץ במכרות ובתעשייה, אך מעולם לא הותקן בכלי שיט.
המנוע של "הנרי אקפורד" היה מסוג ראש-צלב אנכי (נקרא גם מנוע צריח).
הוא נבנה על ידי חברת Allaire Iron Works של ג'יימס אלייר .
למנוע היו שני צילינדרים – צילינדר לחץ גבוה בקוטר 12 אינץ' וצילינדר לחץ נמוך בקוטר 24 אינץ'.
אורך המהלך היה 4 רגל.
המנוע פעל בלחץ קיטור של (), הרבה מעבר ל- כמקובל במנועי הקיטור של אותה תקופה.
הקיטור סופק על ידי שני דודים מברזל מחושל במידות ().
לחץ קיטור גבוה הכרחי לפעולתו של מנוע דו-דרגתי, והסיבה כי השימוש בו לא התרחב לאוניות הייתה מטעמים בטיחותיים: דודי קיטור התפוצצו לא אחת בספינות הקיטור הראשונות, ועל כן לחצי קיטור גבוהים נחשבו למסוכנים יותר.
בעקבות הצלחתה של "הנרי אקפורד" התקין אלייר מנועים רב-דרגתיים בספינות קיטור נוספות, אך שימוש נרחב במנועים מסוג זה התאפשר רק ב-1865, אחרי שמשרד המסחר הבריטי אישר בהשתדלותו של אלפרד הולט להגדיל את לחץ העבודה של דודי הקיטור באוניות מסחריות מעל .
"הנרי אקפורד" שימשה בתחילה כספינת קיטור לנוסעים ומשא בנהר הדסון, בין Rector St, נורת' ריבר ובין אולבני .
בפרסומים היא מופיעה כספינה "מהירה ביותר".
מהירותה הגיעה לכ-10 מיילים בשעה (16 קמ"ש), והיא יכלה להשלים נסיעה בכיוון אחד בכ-14 שעות.
מחיר הנסיעה הלוך ושוב היה 3 דולר, ולתחנות ביניים בהתאם למרחק.
ב-1825 החליט מוֹואטס לנסות ולהשתמש בספינה לגרירת ארבות משא.
רבים הטילו ספק ביכולתה לעשות זאת, אבל בניסיון הראשון משכה "הנרי אקפורד" שתי ארבות מניו יורק אל אולבני ב-24 שעות, זמן משתלם מבחינה מסחרית.
עד מהרה הלכו גם בעלי ספינות קיטור אחרים בעקבותיו, וגוררות קיטור נעשו חיזיון נפרץ.
את רוב שירותה המשיכה "הנרי אקפורד" לאחר מכן כגוררת, אך גם הובילה נוסעים.
ב-1826 הוסבה הקבינה למגורי נוסעים.
באותו זמן כבר ירד מחיר הנסיעה מניו יורק לאולבני לדולר אחד.
בעשור הבא, של 1830, עברה "הנרי אקפורד" לפעול בקו בין ניו יורק לנורוויץ' שבקונטיקט.
עם השנים נדחקה על ידי ספינות קיטור חדשות ומהירות ממנה, ובשנותיה האחרונות שימשה ספינת גרר בנמל ניו יורק .
ב-27 באפריל 1841, תוך כדי הכנת הדודים ליציאה להפלגה מ-.Cedar St שבניו יורק לשם גרירת ספינת תעלות, התפוצץ אחד מדודי הקיטור של "הנרי אקפורד".
שני דודי הברזל במשקל כולל של כ-4 טונות הועפו למרחק 9 מטרים לעבר הירכתיים, הרסו את המנוע, וחלקים מהם נמצאו אחר כך במרחק עשרים רגל מהספינה.
הדף ההתפוצצות העיף את המכונאי והמסיקים מהספינה, אבל הם יצאו ללא פגע.
מלח שעסק בקשירת ספינת התעלות לגוררת נהרג משבר ברזל שהועף מהספינה.
החקירה שנערכה לאחר מכן לא הטילה אשמה על צד כלשהו, אך החוקרים סבורים היו כי איחור בביצוע בדיקה טכנית ממשלתית למכונות הספינה תרם לתאונה.
הדוד הספיק להגיע רק ללחץ של כשארעה ההתפוצצות, לחץ נמוך במידה ניכרת מלחץ העבודה הרגיל שלו.
בחקירה נקבע כי הגורם להתפוצצות הייתה קורוזיה פנימית חמורה, שבמקומות אחדים הקטינה את עובי לוחות הדוד לשבריר מהעובי המקורי של 1/4 אינץ' (6.4 מ"מ).
הדודים הותקנו 11 שנים קודם לתאונה, ואורך החיים המשוער שלהם היה כ-15 שנים.
אחרי ההתפוצצות פורקו מכונותיה של "הנרי אקפורד" וגוף הספינה הוסב לארבת פחם, שעדיין הייתה בשימוש ב-1851. הארבה נגרטה בסופו של דבר אחרי 1851.
אוסקר הנרי ברנדון CBE היה עיתונאי יהודי יליד צ'כיה שפעל בבריטניה ובארצות הברית.
פרסם מספר ספרים על מדיניות חוץ אמריקאית ויחסים בינלאומיים.
נולד בשם אוסקר היינריך ברנדייס בעיר ליברץ שב (כיום בצ'כיה).
ב-1939 היגר ללונדון והחל לכתוב כפרילנסר עבור הסאנדיי טיימס.
במהלך מלחמת העולם השנייה התמנה ככתב המלחמה של העיתון, לאחר סיום המלחמה כיהן ככתב הסאנדיי טיימס בפריז, כתב דיפלומטי נודד ואחר כך בתפקידו שבו התפרסם ככתב הראשי של העיתון בוושינגטון, בירת ארצות הברית, תפקיד שמילא בין השנים 1950–1983. בתפקידו זה פיתח קשרי ידידות עם אישים בכירים בפוליטיקה האמריקאית.