tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זוט סימס נפטר ב-1985, באותה שנה בחרו בו מבקרי דאון ביט להיכנס להיכל התהילה של הג'אז.
זווית צילום היא הזווית שממנה מצולם האובייקט.
זהו מושג בצילום בכלל, ובצילום קולנוע בפרט.
לזווית הצילום השפעה פסיכולוגית על הצופה, מבחינת האופן שבו הוא תופס את האובייקט המוצג לפניו.
בקולנוע מבחינים במספר זוויות צילום יסודיות:
צילום ממעוף הציפור (Bird's Eye Shot): זווית צילום בלתי שגרתית, שבה השוט מצולם במבט מלמעלה.
זווית גבוהה (High-Angle Shot): זווית צילום שבה המצלמה מוגבהת מעל האובייקט המצולם, ובכך מגמדת אותו.
צילום מגובה העין (Eye-Level Shot): זווית צילום שגרתית, שבה המצלמה רואה את האובייקט כשם שאדם היה רואה אותו.
זווית נמוכה (Low-Angle Shot): זווית צילום שבה המצלמה צופה מלמטה באובייקט, ובכך מאדירה אותו.
זווית עקומה (Oblique-Angle Shot): זווית צילום בלתי שגרתית, שבה המצלמה מוטה הצידה בעת הצילום.
זווית מהצד (Side-Angle Shot): זווית צילום שאינה ישרה, אלא מביטה על התרחשות מהצד.
מיקום המצלמה יכול להשפיע על תפיסת הצופה את האובייקט המצולם.
ישנם מספר גדול של זוויות צילום כמו צילום מגובה העין, זווית נמוכה, זווית גבוהה, צילום ממעוף הציפור ועוד.
הגדרת המושג נקודת מבט בעולם הצילום היא המרחק והזווית ממנה המצלמה רואה את האובייקט המצולם.
זווית גבוהה - מתארת מצב בו המצלמה נמצאת במיקום גבוה יותר מהאובייקט ומביטה מטה עליו.
זווית זו יוצרת אשליה אופטית בה האובייקט נראה קטן או חלש ואף עשוי להיתפס כפגיע יותר.
זווית נמוכה - בשימוש כאשר המצלמה נמצאת מתחת לאובייקט או במקום נמוך ממנו, מסתכלת עליו מעלה.
זווית זו יכולה להפוך את האובייקט לחזק יותר ואף מאיים.
זווית נייטרלית, או לחלופין, זווית מגובה העין - לא יוצרת אפקט פסיכולוגי אצל הצופה.
בזווית זו המצלמה נמצאת בגובה האובייקט המצולם ומסתכלת ישירות אליו.
(POV (Point Of View – מאפשר לצופה לראות את הזווית אותה רואה האובייקט דרך עיניו שלו.
ניתן ליצור אפקט זה באמצעות החזקת המצלמה בידיים של הצלם ולא בעזרת מייצב.
זווית ממעוף הציפור – צילום בו המצלמה ממוקמת ישירות מעל האובייקט ומביטה אליו מטה זווית זו עוזרת לייצר את החיבור שבין האובייקט עצמו למרחב בו הוא נמצא.
צילום מזווית עקומה (Oblique Angle) –, נקראת גם "Dutch Angle - (זווית הולנדית)"- צילום בו המצלמה מוטה מעט על צירה האופקי.
צילום זה יוצר תחושת אי נוחות פסיכולוגית ומטרתה להעביר מתח באובייקט המצולם.
זווית מגע היא מאפיין של מערכות הרטבה, והיא מוגדרת כזווית בין המשיק לממשק נוזל-גז והמשיק למממשק מוצק-נוזל בנקודת החיתוך שלהם, היכן שקיים מגע בין שלוש פאזות.
מערכות הכוללות מוצקים ונוזלים המצויים במגע זה עם זה נמצאות בכל מקום, למשל קרקע ומים, מזון אבקתי ומים, עיניים ודמעות, נייר ודיו, מייסבים ושמן, קיר וצבע, ועוד רבים.
התהליך של הבאת נוזל כדי ליצור קשר עם משטח מוצק, המכונה הרטבה, משך תשומת לב מדעית במשך יותר ממאתיים שנה.
הרטבה מתרחשת בדרך כלל בסביבה שיכולה להיות מורכבת מגז ונוזל או משני נוזלים שאינם ניתנים לערבוב (immiscible).
זווית המגע מכמתת את יכולת ההרטבה של משטח מוצק על ידי נוזל באמצעות משוואת יאנג המובאת בהמשך.
היא משקפת את החוזק היחסי של כוחות האינטראקציה הבין-מולקולרית בנוזל, במוצק, ובגז.
זווית מגע קטנה מ-90° פירושה שהמוצק מורטב היטב על ידי הנוזל (אם הנוזל הוא מים, אז משטח המוצק הוא הידרופילי).
בעוד שזווית מגע גבוהה מ-90° מעידה על העדפה ליצירת קשרי נוזל-נוזל על פני קשרי נוזל-מוצק (אם הנוזל הוא מים, אז משטח המוצק הוא הידרופובי).
למערכת מוצק, נוזל, וגז (או אדים) בטמפרטורה ולחץ נתונים יש בשיווי משקל זווית מגע ייחודית.
עם זאת, קיימת, מעשית, תופעה דינמית הקרויה היסטרזה של זווית מגע, בין זווית המגע של נוזל המתקדם על גבי מוצק בכיוון אחד, לבין זו כשהנוזל נע על המוצק בכיוון ההפוך.
זווית המגע בשיווי המשקל נמצאת בין שני ערכים אלה, וניתנת לחישוב בעזרתם.
כאשר התהליך הוא סטטי דנים בזווית מגע סטטית בשיווי משקל (זמ"ס).
כאשר מדובר בתהליך איטי (קוואזיסטטי) ניתן להגיד בקירוב שמדובר בתהליך שנמצא בשווי משקל ונמדוד זמ"ס.
כאשר דנים בתהליכים דינמיים, למשל ציפוי מתכת מגדירים זווית מגע דינמית (זמ"ד).
ז"מ גאומטרית - ז"מ שמחושבת באמצעות שיקולים גאומטריים בלבד, ללא קשר אם המערכת היא בשיווי המשקל.
היא משמשת כמשתנה בלתי תלוי לחישוב כל מצבי אנרגיית גיבס האפשריים של המערכת.
לדוגמה, עבור טיפה כדורית אקסיסימטרית (בהיעדר גרביטציה), הקשר vמתמטי מיוצג כיחס של בסיס טיפה (rb) והנפח שלה (V).
זווית מגע אידיאלית – ז"מ המוגדרת כשקיים שווי משקל בין הנוזל ומשטח מוצק אידיאלי.
משטח אידיאלי מוגדר כחלק, קשה, הומוגני כימית, לא מסיס ולא מגיב.
ז"מ בפועל - היא ז"מ בשיווי המשקל המקומי בנקודה על פני השטח מוצק שעשוי להיות מחוספס או הטרוגני כימית.
ז"מ נראית לעין (apparent) - היא ז"מ בשיווי משקל הנמדד בעזרת מיקרוסקופ על משטח מוצק שעשוי להיות מחוספס או הטרוגני כימית.
הטופוגרפיה המפורטת של משטח מוצק מחוספס לא ניתנת לצפייה באמצעים אופטיים רגילים, לכן זווית המגע מוגדרת כזווית בין משיק למשטח נוזל-נוזל ומשטח מוצק.
ז"מ לנוזל המתקדם על המוצק - היא זווית המגע הגבוהה ביותר האפשרית שניתן להשיג במערכת הרטבה נתונה.
בדרך כלל זה מתממש על ידי הגדלת היקף טיפה.
ז"מ לנוזל הנסוג על המוצק - היא זווית המגע הנמוכה ביותר האפשרית שניתן להשיג במערכת הרטבה נתונה.
בדרך כלל זה מתממש על ידי הקטנת היקף טיפה.
ז"מ דינמית – היא ז"מ הנמדדת כשיש תנועה יחסית בין נוזל ומוצק במהירויות ידועות.
הערך שלה תלוי במהירות קו המגע.
מדידה וחישוב של זווית מגע
הדרך הפשוטה ביותר למדוד זווית מגע היא טפטוף טיפת נוזל על פני משטח מפולס ומדידת הזווית הנוצרת בין הטיפה לבין המשטח.
המדידה נעשית באמצעות סוג מיוחד של מד זווית המכונה "גוניומטר".
הגוניומטר מכיל גם אמצעי הגדלה וצילום אופטיים לצורך המדידה.
זווית המגע ייחודית לכל שילוב חומרים, עם זאת, ישנם מקרים בהם ניתן להעריך את גודלה א-פריורית.
זווית המגע והגדלים המשפיעים על ערכה מקושרים במשוואת יאנג המוצגת בהמשך.
אחת התכונות החשובות של פני שטח הן הידרופוביות והידרופיליות.
כאשר פני שטח המושכים מים מכונים "הידרופיליים", ופני שטח הדוחים מים מכונים "הידרופוביים".
הדרך המקובלת להערכת ההידרופוביות או ההידרופיליות של פני השטח היא מדידת זווית המגע בין פני השטח לבין המים.
זווית המגע [מעלות] סיווג פני השטח דוגמאות 0-30 הידרופיליים מאוד מתכות 30-90 הידרופיליים תחמוצות 90-120 הידרופוביים פולימרים מסוימים 120-150 הידרופוביים מאוד 150 ומעלה סופר הידרופוביים עלי לוטוס
זוויות מגע רגישות במיוחד לזיהומים מכל סוג, ערכים לשחזור טובים יותר מאשר כמה מעלות מתקבלים בדרך כלל רק בתנאי מעבדה עם נוזלים מזוקקים ומשטחים מאוד נקיים ללא שום זיהום.
אם מולקולות של הנוזל נמשכות מאוד למולקולות משטח מוצק אז טיפת הנוזל תתפזר לחלוטין על המשטח המוצק, מצב זה מתאים לזווית מגע של 0° .
תופעה זו קורה לעיתים קרובות לטיפות מים על מתכת חשופה או משטחי קרמיקה, למרות הנוכחות של שכבת תחמוצת או זיהומים, משטח מוצק יכול להגדיל באופן משמעותי את זווית המגע.
באופן כללי, אם זווית מגע של טיפת מים היא קטן יותר מאשר 90°, משטח המוצק נחשב הידרופילי ואם זווית מגע של טיפת מים היא גדולה יותר מאשר 90°, המשטח המוצק נחשב הידרופובי.
פולימרים רבים נחשבים בעלי משטחים הידרופוביים.
משטחים הידרופוביים במיוחד הם בעלי אנרגיית שטח נמוכה (למשל: פלואור), יכולים להיות חומרים בעלי זוויות מגע של טיפת מים גבוהות ככל ~ 120° .
חומרים מסוימים עם משטחים מחוספס מאוד יכולים להיות בעלי זווית מגע של טיפת מים גדולה עוד יותר מאשר 150°, בשל נוכחותם של כיסי אוויר מתחת לטיפת הנוזל.
אם זווית המגע נמדדת באמצעות הגז במקום בנוזל, אז זה צריך להיות מוחלף על ידי 180° מינוס מהערך הנתון שלהם.
זוויות מגע קיימות גם על המשטים של שני נוזלים, למרות שהם נפוצים יותר במוצרים מוצקים כגון מחבתות טפלון ובדים עמיד למים.
תורת זווית המגע בשווי משקל
מצב שיווי משקל של מערכת הרטבה בלחץ וטמפרטורה קבועים מושג כאשר אנרגיית גיבס היא מינימלית.
אנרגיית גיבס (G) של מערכת הרטבה במשטח אידיאלי מוגדרת כ:
זווית המגע והגדלים המשפיעים על ערכה מקושרים במשוואת יאנג.
הנחת היסוד של הניתוח התרמודינמי היא שיווי משקל בין שלוש הפאזות: המוצקה של פני השטח (תסומן ב-S), הנוזלית של הטיפה (L) והגזית של הסביבה (G).
בשיווי משקל הפוטנציאל הכימי של שלוש הפאזות שווה.
הניתוח הנוח מבחינה תרמודינמית מסתמך על אנרגיות פני שטח:
אנרגיית פני השטח מוצק-גז תסומן כ-γSG.
אנרגיית פני השטח מוצק-נוזל תסומן כ-γSL.
אנרגיית פני השטח נוזל-גז תסומן כ-γ (γLG).
כאשר היא זווית המגע בשיווי משקל.
בהינתן אנרגיות פני שטח אחרות, ניתן להעריך מזווית המגע את אנרגיית הממשק המבוקשת.
וזאת ע"פ משוואת יאנג דופרה:
כאשר היא אנרגיית האדהזיה בין המוצק (S) ובין הנוזל (L) בסביבת הגז (G), מנורמלת ליחידת שטח.
אם נוסיף כמות מים קטנה לטיפת מים על משטח מסוים נצפה בתופעה הבאה, הטיפה תישאר במקום אבל זווית מגע תתחיל לגדול.
באותו אופן אם נחסיר מים מטיפת מים היא תישאר במקום אבל ז"מ תקטן.
מתוצאות של תופעה זו ניתן להסיק שלטיפת מים יש ספקטרום של זוויות מגע שנע בין ז"מ מקסימלי לנוזל המתקדם על המוצק לבין ז"מ מינימלית של נוזל הניסוג ממוצק.
ז"מ בש"מ של יאנג נמצאת בטווח הזה והיסטרזה של זווית מגע מוגדרת כהפרש בין ז"מ מקסימלית לנוזל המתקדם על המוצק פחות ז"מ מינימלית של נוזל הניסוג ממוצק.
עם זאת לא בכל תנאי ניתן לשתמש במשוואת יאנג, משום שהיא מניחה פני שטח חלקים למהדרין, בעוד במציאות ישנם חספוסים וזיהומים.
כדי לחשב את זווית המגע בדיוק רב יותר יש להתחשב בזווית המגע הגבוהה ביותר (שתוסמן באות A) ובנמוכה ביותר, שתסומן באות (R):
על משטח בעל חיספוס או זיהום תהיה גם תופעת היסטרזה בזווית מגע אבל עכשיו זווית מגע בש"מ של אינג הופכת להיות מקומית בלבד ותשתנה בין נקודה לנקודה במשטח.
ע"פ משוואת יאנג דופרה אנרגיית אדהזיה משתנה מנקודה לנקודה וטיפת מים במצב זה תצטרך לעבור מחסום אנרגטי מסוים כדי להרטיב משטח.
אחד התוצאות של המחסום האנרגטי הזה מתבטא בהיסטרזה של ז"מ, היקף הרטבה, וכמובן ז"מ הניתנת למדידה (במקרים האילו הופכת להיות חישוב של ממוצע לאורך קו מגע) המדידה תלויה גם האם זווית נסוגה או מתקדמת.
נוזל תמיד מתקדם על משטח שהיה לפני יבש וניסוג ממשטח שהיה רטוב, לכן ניתן למדוד היסטרזה של ז"מ על ידי חשיפה של משטח לפני מדידה למגע עם נוזל כלשהו (על ידי ריאקציה כימית, ספיגה וכו').
בנוסף לכך אם נוכל לבקר על תהליכים אילו נוכל לקבל זוויות מגע שניתנות למדידה כתלות בזמן.
מערכות ישנות יותר השתמשו במערכת בעלת מיקרוסקופ עם אור אחורי.
מערכות דור הנוכחי בעלות מצלמות ברזולוציה גבוהות ותוכנה מתקדמת המאפשרות ללכוד ולנתח את זווית המגע.
מדידה סטטית - בשיטה זו משתמשים בגוניומטר במהלך מדידה אנו מצלמים פרופיל של טיפה נייחת על משטח מוצק, הזווית שנוצרת בין טיפה לבין משטח היא בעצם ז"מ.
בשיטה זו מטפטפים טיפה על פני השטח, ממתינים להתייצבות המערכות, ואז מודדים את זווית המגע.
נהוג לחזור על מדידה זו בשלושה מקומות שונים על פני השטח ולחשב תוחלת וסטיית תקן.
ערך התוחלת יהיה זווית המגע בין הנוזל למוצק, וסטיית התקן מאפשרת לכמת עד כמה פני השטח אחידים.
ככל שסטיית התקן קטנה יותר הדבר מראה על אחידות גבוהה יותר.
מדידה דינמית - בשיטה דינמית בהשוואה לשיטה סטטית נשנה את נפח של טיפה על ידי הוספה ושאיבה של מים.
אחר כך מגדילים את נפח הטיפה ומודדים זווית מגע, כך חמש פעמים.
אחר כך גורעים נפח מהטיפה ומודדים את זווית המגע, כך חמש פעמים.
בשלב זה מחשבים תוחלת וסטיית תקן למדידות שנעשו תוך הגדלת נפח הטיפה, וכן למדידות שנעשו תוך כדי גריעת נפח הטיפה.
ההפרש בין התוחלות מכונה "חשל" (היסטרזיס), וגודל זה אינדיקטיבי לאחידות פני השטח.
כאשר חשל הקטן מעשר מעלות מראה על פני שטח אחידים.
התוחלת היא זווית המגע בין הנוזל למוצק.
מדידה דינמית שיטת Wilhelmy- שיטה לחישוב ממוצע קידום ונסוג זוויות מגע במוצקים בעלי גאומטריה אחידה.
שני צדי משטח מוצק חייבים להיות זהים לחלוטין.
תוך שימוש במשוואת Wilhelmy נוכל לקבל את זווית מגע.
שיטת Wilhelmy- מיושמת על סיבים בודדים למדוד את קידום ונסוג זוויות ליצירת קשר.
זווית פסיעה היא זווית התקפה של להב יחסית לסיבוב המדחף או זרימת אוויר.
לזווית הפסיעה של להבים יש משמעויות ושימושים רבים בתורת הזורמים ובתעופה.
במנועי בוכנה או טורבו-פרופ המדחף (הרוטור) הוא היוצר את הדחף.
שינוי זווית הפסיעה משנה את העילוי של הלהב, במילים אחרות את כמות האוויר שהרוטור דוחף אך גם את הגרר של הלהב ואת העומס על הלהב.
ככל שזווית ההתקפה גבוהה יותר (כלומר הלהב מקביל פחות למישור הסיבוב של המדחף) כך הרוטור דוחף יותר אוויר ויוצר יותר דחף, אך גם מגדיל את ההתנגדות לסיבוב הרוטור ומגדיל את המאמץ על המנוע.
במטוסים כאלו משתמשים בזוויות פסיעה נמוכות במהירות זוויתית גבוהה, כדי להקטין את העומס על המנוע בהספקים גבוהים (זווית פסיעה גבוהה מדי עלולה להאט את סיבוב המנוע עד כדי כיבוי או כשל).
בזוויות פסיעה גבוהות משתמשים כדי להגביר את הדחף במהירות זוויתית נמוכה (בשיוט לדוגמה, כאשר המנוע אינו פועל במלוא הכוח).
במקרה של כשל במנוע (הוא כבה), הלהבים מתנגדים לתנועת האוויר ויוצרים גרר רב.
על מנת להקטין את הגרר קיים מצב להבים הנקרא הנצה.
במצב זה הלהבים פונים ישירות לכיוון הטיסה ומקטינים את הגרר על הרוטור למינימום.
בנוסף קיים מצב של היפוך דחף ("היפוך להבים"), כאשר הופכים את זווית הפסיעה לכיוון השני והרוטור יוצר דחף כנגד כיוון הטיסה.
היפוך להבים משמש להאטת המטוס על הקרקע לאחר נחיתה.
להבים בעלי פסיעה משתנה מתקינים בדרך כלל בצורה סטטית (כלומר הלהבים לא זזים) במדחס מנוע הסילון כדי לשפר את ביצועי המנוע בתנאי לחץ וטמפרטורה שונים.
הלהבים עוזרים להסדיר ולייצב את הלחץ במדחס כדי ליצור זרימת אוויר רציפה ומיטבית.
ברוטורים של מסוקים, בין אם רוטור ראשי היוצר את העילוי, או רוטור זנב המאזן את מומנט ההתמד בציר הסבסוב שיוצר הרוטור הראשי, זווית הפסיעה שלהם היא שמנהגת למעשה במסוק.
ברוטור הראשי זווית הפסיעה יכולה להשתנות בכל להב כתלות במיקומו של הלהב ביחס לכיוון גוף המסוק.
לדוגמה, הגדלת זווית הפסיעה בלהבים כאשר הם מגיעים לחלק האחורי של המסוק תגרום לו לנוע קדימה ורוטור שמגדיל את זווית הפסיעה בצד ימין של המסוק יגרום לתנועה בציר הגלגול של המסוק.
מוסא ז'וזף אלקיס הידוע בכינויו זוזו מוסא, היה כנר ישראלי, מנצחה של תזמורת קול ישראל בערבית לשעבר.
מוסא אלקיס נולד בשכונת סככיני באלכסנדריה שבמצרים, למשפחה בעלת אמצעים.
הוא נקרא על שם אביו, שנפטר בדיוק ביום היוולדו והוא בן 36; השם שייעד לו אביו, ז'וזף, התגלגל לכינוי "זוזו".
למד לנגן בכינור בגיל 9 לצד אחיו, שהיה תלמידו של חסיין גנאד, מנהל תזמורתה של אום כלת'ום.
הוא נודע כילד פלא והופיע במועדוני לילה באלכסנדריה ובקהיר.
באותה עת לא חי חיים יהודיים ואף היה צם ברמדאן עם חבריו הנגנים המוסלמים.
בנעוריו היה חבר "תזמורת היהלומים" שליוותה את עבד אל-חלים חאפז, ממנה עבר ללהקתו של כוכב הזמר המצרי עבד אל-והאב, עמו גם הופיע במספר רב של סרטים.
באותה תקופה חי ברווחה כלכלית וניהל חיי בוהמה.
לאחר קום מדינת ישראל החלה לגבור במצרים גישה אנטישמית, שגלשה גם למילות השירים אותם ליווה מוסא.
בשנת 1956, עם התחממות גיזרת תעלת סואץ, הוציא גמאל עבד אל נאצר צו נשיאותי המגרש את כל נושאי הדרכונים הבריטיים והצרפתיים ממצרים.
כך נאלץ מוסא, שהיה בעל דרכון צרפתי, לעזוב את מצרים.
הוא התאחד עם אמו ואחיו, שכבר עלו לישראל לפניו.
מוסא הגיע מדירות הפאר שהיו לו בקהיר ובאלכסנדריה למעברת מחנה ישראל שליד לוד.
למרות הלם המעבר, החליט מוסא להרוויח מניסיונו כמוזיקאי ועד מהרה נודע ככנר.
באותה עת הצטרף לגרעין המייסד של "התזמורת הערבית של בית השידור הישראלי" (תזמורת קול ישראל בערבית), שהורכב מכמה מבכירי המוזיקאים יוצאי עיראק ומצרים, ביניהם גם נגן החליל אלברט אליאס, והכנר פליקס מזרחי.
בשנת 1959 נשא לאישה את הזמרת והשחקנית לילית נגר, אך הנישואין לא האריכו ימים.
כאשר פרש נגן העוד ומנהלה הראשון של התזמורת עזרא אהרון, תפס מוסא את מקומו.
בהשפעתו עברה התזמורת מדגש עיראקי לדגש מצרי.
בנוסף, מוסא שילב בתזמורת נגנים ערבים ישראלים מנצרת.
עם הקמת הטלוויזיה הישראלית, דרש את שילוב התזמורת בתוכניות וקיבל תוכנית שבועית בשם "מסא אל-ח'יר".
בדרך כלל לא ניצח מוסא באופן פורמלי אלא ניגן בכינור והדריך את התזמורת.
כיוון שאברהם סלמאן, נגן הקאנון העיוור, ישב בקדמת הבמה והתזמורת מאחוריו, סברו רבים מצופי הטלוויזיה שהוא-הוא זוזו מוסא.
מוסא חזר רק פעם יחידה לקהיר, סמוך לחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1979.
בשנת 1980 התחתן עם איידה לבית אלפסי, זמרת ילידת קזבלנקה שחיה בארצות הברית ופריז.
ב-1988 החלה איידה בהליכי חזרה בתשובה ומוסא הצטרף אליה בחזרה לדת.
בסוף חייו ניגן רק באירועים לציבור הדתי וכאלה שלא נשמעת בהם זמרת נשים.
ב-1993, עם צאתו לגמלאות, פורקה תזמורת קול ישראל בערבית.
בהלכות טומאה וטהרה, זוחלין הוא אחד מהדברים הפוסלים מקווה טהרה.
"זוחלין" הוא כינוי למי מקווה, שאינם "אשבורן" (מכונסים ועומדים במקום אחד) אלא זורמים או זוחלין על מקומם ואינם שוקטים; מכיוון שמקומם אינו עשוי בצורה שמחזיקה אותם על מקומם.
נחלקו הראשונים האם פסול זוחלין הוא מהתורה או מדברי חכמים.
שיטת בעל התוספות וראשונים רבים היא שהמקור הוא בתורת כהנים: .
שיטת הריב"ש היא, שפסול קטפרס הוא שם אחר לפסול הידוע של "זוחלין" במקוואות, שאם המים אינם נחים אלא זוחלין ממקומם, המים פסולים לטבילה, שכן "יכול מה מעיין בזוחלין אף מקווה בזוחלין, תלמוד לומר אך מעיין, מעיין בזוחלין ואין מקווה בזוחלין" (תורת כוהנים פרשת שמיני).
דעה זו מוזכרת גם בתוספות, והוא דוחה אותה מההוכחה שגם במעיין קיים פסול "קטפרס" אף על פי שאין בו את פסול "זוחלין".
ההסבר על הפסול של זוחלין, מובא בפוסקים אחרים המפרשים ש"זוחלין אינם חיבור", מים שאינם נמצאים על מקומם בקביעות אינם נחשבים למחובר זה לזה, וממילא אין שיעור של ארבעים סאה למים, שהרי כל טיפה טיפה עומדת בפני עצמה ואינה מחוברת לחברתה.
התוספות חולק על שיטה זו של הריב"ש, והוא מוכיח שפסול זוחלין אינו קשור לקטפרס, שכן במעיין יש פסול "קטפרס", אף על פי שמעיין מטהר אף בזוחלין.
כאמור בתורת כוהנים, אף על פי שמקווה אינו מטהר אלא ב"אשבורן" (מים מכונסים שאינם זזים ממקומם) מעיין מטהר אף בזוחלין.
על פי ההלכה, למעיין נחשב כל מקור נובע מתחת לאדמה, הנובע מששת ימי בראשית.
לעומת זאת סבורים רוב הראשונים, ביניהם הרמב"ם והר"ן, כי בצורה כזו שמקום המעיין הורחב, אין כל פסול בטבילה בתעלות המעיין.
כאשר בזמן שיורדים גשמים מרובים או בזמן הפשרת שלגים, קיים חשש כי רוב מימי המעיין אינם אלו אשר נובעים ממקורו, אלא רובם מי גשמים.
ונחלקו הראשונים כמי ההלכה, הר"ן פוסק כשמואל שכן ישנה משנה כדבריו, וראשונים אחרים פוסקים כרב, שכן גם אבוה דשמואל סבור כמותו.
אם כי, דין זה, כי יש לחשוש לרוב מי גשמים במעיין, הוא רק במקום שבו הנהר לא התפשט מתחילה, אך במקום שהנהר או המעיין התפשט מתחילה, מותר לטבול בו אף על פי שמתחילה היו בו מים מועטים ועכשיו יש בו מים מרובים
כמו כן, אחת מהבעיות החמורות העומדות בפני אלו המכשירים את המקווה בבור זריעה, היא דעת הפוסקים האומרים, שמכיוון שמים ש"זוחלין" (אינם "אשבורן" מכונסים בהשקט במקום אחד) אינם נחשבים למים כשרים, אז גם כאשר מכשירים מים שאובים או טמאים במים "זוחלין", הזריעה לא תועיל.
הסברא בזה היא, שכדי להכשיר מים שאובים, יש להקפיד שיחול בשעת ההכשרה על המים הכשרים שם הלכתי של "מקווה" (מים שנקוו וכונסו ואינם זוחלין ממקומם), ולכם ברור שמים שאינם נשבים למקווה אינם מערבים מקווה.
לבעיה זו מצא החזון איש פתרון, שיפתחו את ברז לתוך תחתית מי הבור הגשמים הקרוי "בור זריעה", כך שהמים השאובים "נזרעים" התוך החלק התחתון של המקווה שהוא אינו נחשב ל"זוחלין", ורק החלק העליון נחשב לזוחלין.
בעיה אקטואלית נפוצה, נגרמת על ידי המכשירים המנקים את מימי המקווה כמקובל על ידי מסנן.
מכשירים אלו שואבים את המים לתוך המסנן, וכך מנקים אותם.
מכשיר המוציא את המים למקום אחר שמחוץ למקווה, שם הם עוברים סינון, ולאחר מכן הם חוזרים למקווה.
- ישנם האוסרים את המקווה כאשר פועל מסנן כזה, מכיוון שהמים ננערים ליציאה מתוך בור הטבילה למקום אחר, ועל כן נחשבים "זוחלים".
מכשיר המעביר את המים לתוך המסנן שלו, הקיים בתוך בור הטבילה בעצמו, ומוציא אותו תיכף.
מכשיר זה פחות חמור, שכן כאשר המים אינם יוצאים מהמקווה הם אינם נחשבים לזוחלין, אך ייתכן (לפי סוג המכשיר) שהמים יחשבו למים שאובים.
לרוב הבעיה אינה רצינית, שכן מיד כאשר המים חוזרים למקווה הם עוברים אוטומטית זריעה / השקה כאשר הם חוזרים למימי המקווה.
מכשיר שאין לו כלי קיבול כלל, הוא רק מושך את המים לתוך המסנן והמים יוצאים מהצד השני של המסנן.
בסוג זה יש רבים שהתירו, אולם עדיין יש הכותבים לאסור.
זוחלים ימיים היא קבוצה של זוחלים החיים את רוב חייהם בים ומוצאים בו את מזונם.
קבוצה זו איננה ענף או קבוצה טבעית, אלא קבוצה המאגדת בתוכה בעלי חיים מענפים שונים בעלי אפיונים דומים (עקב אבולוציה מתכנסת).
זוחלי הים החלו להופיע בתקופת הפרם שבפליאוזואיקון ולעומת הדו-חיים הם יכלו לחיות ולשחות בים בלי בעיות (הדו-חיים סופגים חומרים דרך עורם מה שבים המלא במלח עלול להיות קטלני).
היו סדרות רבות שהחלו לעבור אז לים: מזוזאורוס, איכתיוזאורים, מוזאזאוריים, נותוזאוריים, זאורופטריגיים כמו ההנודוס והפלזיוזאורים (שחלקם היו ארוכי צוואר וחלקם גדולי לסתות), צבי ים גדולים כמו ארכלון, והתנינים הימיים ת'לאטוסוכים.
כמו כן היו זוחלים כמו תנינאים גדולים במים מתוקים כמו דיינוסוכוס וסרקוסוכוס ואפילו דינוזאורים כמו הבריוניקס.
לאחר הכחדת קרטיקון-שלישון, היו הרבה פחות זוחלים ימיים מאשר קודם וסדרות רבות של זוחלים ימיים ואף חיות ים אחרות – נכחדו.
היצורים ששרדו ופנו לים היו תנינים שונים (תנין הים הוא התנין היחיד ששוחה באוקיינוס), צבי ים, נחשי ים ארסיים ובאיי גלאפגוס גם איגואנה ימית.
ישנם גם כמה מיני זוחלים המצויים במים מתוקים או יודעים לשחות זמן רב כמו: אנקונדה, רוב הצבים, והתנינים ולטאות שונות כמו כוח הנילוס ובסיליסק.
שלא כמו יונקים ימיים ועופות ימיים, לחלק מהזוחלים הימיים יש אפשרות לנשום חלקית חמצן מהעור וכך להיות יותר זמן מתחת למים.
אך לעומתם הם אינם יכולים להיות במים קרים ושופעי חמצן ודגים (מלבד הצב הגלדי).
בנוסף, הזוחלים הימיים מטילים ביצים ביבשה אם כי חלקם ממליטים ולדות בתוך הים.
חלק מהזוחלים הימיים שנכחדו לא יכלו כלל לעלות לחוף, כך שהם השריצו צאצאים חיים בים.
הדבר ניכר ממאובנים של איכתיוזאורוס בהמלטה.
זוולה (בהולנדית: Zwolle ) היא בירת מחוז אוברייסל שבמזרח הולנד.
העיר שוכנת כ-120 קילומטרים צפונית-מזרחית לאמסטרדם.
ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בקרבת העיר מעידים על התיישבות באזור כבר בתקופת הברונזה.
בתקופה הרומית ישבו באזור פרנקים סאלים.
העיר נוסדה במיקומה הנוכחי בסביבות שנת 800 על ידי סוחרים פריזים, חיילים לשעבר של קרל הגדול.
שם העיר נגזר מהמילה Suolle, שפירושה "הר".
שם זה ניתן לעיר כיוון שהיא ממוקמת על גבעה בין הנהרות המקיפים אותה: אייסל (IJssel), פכט (Vechte) וסוורטה ווטר (Zwarte Water).
העיר שהוקמה על הגבעה נשארה יבשה גם כשעלו הנהרות על גדותיהם.
כנסיית סנט מיכאל בעיר הוקמה במאה ה-15. הכנסייה עומדת על תילה עד היום, ובה במה מגולפת מפוארת המתוארכת לשנת 1620.
ב-31 באוגוסט 1230 העניק הבישוף של אוטרכט לזוולה זכויות עירוניות.
בשנת 1294 הצטרפה זוולה לברית ערי הנזה, ובשנת 1361 הצטרפה למלחמתן בוואלדמר הרביעי מלך דנמרק.
לאחר שנחתם ב-1370 חוזה שטרלזונד, שהסדיר את זכויות סוחרי הברית מול דנמרק, התפתח משמעותית המסחר בין זוולה לסקונה שבשוודיה.
השנים 1402–1450 היו תור הזהב של זוולה והתמ"ג המקומי גדל פי שישה.
בחודשים יולי 1324 ואוקטובר 1361 הציתו אצילים מקומיים את העיר.
לאחר השריפה ב-1324 נותרו רק תשעה מבנים על תילם.
בשנת 1911 היו בזוולה שוק דגים גדול ושוק הבקר השני בחשיבותו בהולנד (אחרי רוטרדם).
ענפי תעשייה חשובים נוספים בעיר היו גידול ועיבוד כותנה, עיבוד ברזל, בניית סירות ועוד.
בליל ה-13 באפריל 1945 הצליח חייל קנדי בשם ליאו מייג'ור לשחרר את העיר מהנאצים לבדו.
על מעשה זה קיבל את מדליית ההתנהגות המצוינת.
בשנת 2004 זכתה מסעדת דה ליברייה (De Librije) השוכנת בעיר בשלושה כוכבי מישלן.
המסעדה היא אחת משתי המסעדות היחידות בהולנד שזכו בדירוג הגבוה.
תושבי זוולה ידועים בכינוי Blauwvingers (אצבעות כחולות).
מקור השם בשנת 1682, כשהתמוטט מגדל הפעמון שהיה בראש כנסיית סנט מיכאל.
לעירייה לא היה כסף לשפץ את הכנסייה, והוחלט למכור את פעמוני הכנסייה לעיר השכנה; קמפן.
כדי שעיריית קמפן לא תרוויח מהעסקה, דרשה זוולה מחיר גבוה במיוחד.
כנקמה שילמה קמפן במטבעות ה"דיוט" העשויות מנחושת (שווי המטבע 1:160 גילדן).
תושבי זוולה, שרצו לוודא שקיבלו את מלוא הסכום, ספרו את כל הכסף עד שאצבעותיהם הפכו כחולות מהנחושת.
פריחת הקהילה היהודית בזוולה החלה בשנת 1721, כאשר זוולה העניקה אזרחות לסוחרים יהודים.
הראשון היה שמואל לוי מ, ובעקבותיו הגיעו רבים.
ליהודי זוולה היו זכויות נרחבות יותר מאשר ליהודי אמסטרדם.
יהודי זוולה יכלו להצטרף לגילדת הסוחרים והיו להם בית קברות ובית כנסת.
סוחרי השוק היהודים קיבלו מקום משלהם, ולבקשתם הועבר יום השוק מיום שבת ליום שישי.
יהודי זוולה סחרו בטקסטיל, ביגוד, עורות, תבואה ובעלי חיים.
היו ביניהם קצבים כשרים, סוחרי בקר וכמה רופאים ורוקחים.
בעלי דוכנים בשוק ורוכלים הפכו עם הזמן לבעלי חנויות.
עם זאת, כמו הקתולים, הלותרנים והמנוניטים, היהודים לא היו אזרחים מלאים בזוולה עד 1796 והיו בה גילויים של אנטישמיות.
על שלטונות העיר הופעלו שוב ושוב לחצים להגביל את חרויותיהם, אך בדרך כלל פרנסי העיר לא נכנעו ללחצים הללו.
עד מלחמת העולם השנייה היו בזוולה חיים קהילה יהודיים תוססים.
הם התפרנסו בעיקר ממסחר מפותח בתחומים רבים.
בית הכנסת שימש קהילה של כ-750 תושבים יהודים, ומלון ויינברג היה המרכז החברתי.
כאן יכלו לאכול מזון כשר וניתנו שיעורי ריקוד.
לאחר המלחמה נותר אך מעט מהחיים היהודיים העשירים.
כחמש מאות מתוך שבע מאות וחמישים יהודי זוולה נרצחו.
בעלי חנויות שחזרו התקשו מאוד לפתוח מחדש את חנויותיהם שנתפסו או שנבזזו ובודדים בלבד הצליחו.
העסק היחיד שהמשיך להתקיים עד היום נמצא כעת באמסטרדם.
מבין יהודי זוולה התפרסמו ארבעה: הרופא והמדען , איש שימור הטבע , הסוציאליסט והיזם פינה מרכוס (Fiene Marcus).
כיום יש בזוולה קהילה יהודית קטנה ופעילה.
זוולה היא עיר מרכזית ברשת הכבישים הלאומית ומשמשת כשער לצפון הולנד.
בכביש A28 המקשר בין אוטרכט וחרונינגן ארבעה מחלפים המשמשים את זוולה.
הכביש המהיר A50 מקשר את זוולה לאיינדהובן.
כבישים נוספים הם N35, המתחיל ככביש טבעתי של העיר וממשיך ככביש המהיר A35 לאנסחדה.
כביש N337 מוביל לעיר דוונטר (Deventer), כביש N331 להאסלט (Hasselt), הכבישים N758 ו-N340 לניאולאוסן (Nieuwleusen) ואוּמֵן (Ommen) וכביש N764 מוביל לקמפן.
העיר חוברה לרשת הרכבות של הולנד ב-6 ביוני 1864. כיום יוצאות רכבות מתחנת הרכבת של זוולה לשמונה כיוונים: קמפן, ליברדן, חרונינגן, אמן, אנסחדה, ארנהם/ניימכן, לליסטד/אמסטרדם ואמרספורט.
המסילה לאמסטרדם, העוברת דרך לליסטד, נפתחה בדצמבר 2012.
תומאס א קמפיס (סביבות 1380–1471), קאנון ומיסטיקן
טון קופמן (נולד ב-1944), מנצח, נגן עוגב ונגן צ'מבלו
אוורהרדוס יוהנס פוטחיטר (1808–1875), סופר
אנה ואן דר ברחן, רוכבת אופניים אלופה אולימפית ואלופת עולם
רינוס ישראל (נולד ב-1942), כדורגלן
טייאני ריינדרס (נולד ב-1998), כדורגלן
יאפ סתאם (נולד ב-1972), כדורגלן עבר וכיום מאמן
בארט פרברוחן (נולד ב-2002), כדורגלן
לזוולה הסכם ערים תאומות עם:
זווית ישרה ומחוגה (בעברית גם: מזווית ומחוגה; באנגלית: Square and Compasses) הוא סמל בינלאומי, המזוהה ביותר עם הבנייה החופשית.
הזווית הישרה והמחוגה הם כלים של אדריכלים ומשמשים בטקסים של הבנייה החופשית כדי ללמד לקחים סמליים.
לשכות בנייה חופשית וטקסים מאסוניים מסבירים את הסמלים האלה כלקחים בהתנהגות: למשל, ספר "סדר העבודה בדרגת תלמיד־בונה־חופשי" של הלשכה הגדולה למדינת ישראל מסביר אותם כך: "המזווית תכוון את פעולותינו, והמחוגה תתווה תחום ליחסינו עם בני־האדם בכלל ועם אחינו הבונים החופשיים בפרט".
עם זאת, מכיוון שהבנייה החופשית אינה דוגמטית, אין פרשנות מוסכמת לסמלים האלה (או לכל סמל מאסוני אחר), שמשמש את כלל הבנייה החופשית.
בארצות דוברות אנגלית הזווית הישרה והמחוגה מוצגות לעיתים קרובות עם האות G במרכז.
האות מתפרשת בתור סמל למילים שונות באזורים שונים.
הפרשנויות הנפוצות ביותר: "G" מייצגת את אלוהים (God) ומזכירה לבונים החופשיים שאלוהים נמצא במרכז של הבנייה החופשית.
בהקשר הזה היא יכול לסמל גם את האדריכל הגדול של היקום (The Great Architect of the Universe), רמז לאלוהים.
בהקשר אחר, האות מייצגת גאומטריה (Geometry), שמתוארת בתור "האצילה שבמדעים" ו"היסוד שעליו מוקם מבנה־העל של הבנייה החופשית".
מועדון הכדורגל זוולה (בהולנדית: PEC Zwolle) הוא מועדון כדורגל הולנדי מהעיר זוולה המשחק בליגת העל ההולנדית.
המועדון נוסד בשנת 1910 כ"פ.י.ק.
זוולה" ובשנת 1978 עלה לראשונה בתולדותיו לליגה הראשונה.
בשנת 1990 המועדון התפרק והוקם מחדש כ"פ.צ.
בעונת המועדון זכה בתואר הראשון שלו כאשר גבר 1-5 בגמר הגביע ההולנדי על אייאקס אמסטרדם.
ב-21 באוגוסט 2014 המועדון קיים את משחק הבכורה שלו במסגרת אירופית נגד ספרטה פראג במסגרת מוקדמות הליגה האירופית שהסתיים בתיקו 1-1, אך בגומלין ניצחו הצ'כים ועלו לשלב הבתים של הליגה האירופית.
בתום עונת 2021/2022 נשרה הקבוצה לליגת המשנה לאחר שסיימה במקום האחרון, אך לאחר עונה עלתה בחזרה לליגת העל.
זְוֶונוֹ (בבולגרית: Звено, מבולגרית: קישור במשמעות של חוליה בשרשרת.
במקצת המקורות בעברית מתועתק גם כ: זבנו) הוא שמה של תנועה פוליטית בבולגריה, אשר נוסדה ב-1927 כחוג רעיוני על ידי אינטלקטואלים וקציני צבא בולגריים ומרבית חבריה נודעו בעמדותיהם האנטי מלוכניות.
רבים מחבריה של זוונו הגיעו מהליגה הצבאית והיא שימשה כזרוע פוליטית ורעיונית לליגה.
זוונו הייתה כוח פוליטי מרכזי בבולגריה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
חוג זוונו נוסד ב-1927 על ידי שורת אינטלקטואלים ואנשי צבא חברי "הליגה הצבאית", אשר גרסו כי תוצאות מלחמת העולם הראשונה הן תולדה של כישלון בית המלוכה הבולגרי ובראשם פרדיננד הראשון.
היחס ליורשו, בוריס השלישי היה דו-ערכי.
חלק מחברי זוונו התנגדו בגלוי למלוכה אך סירבו לנקוט צעדים אלימים כנגדה, וחלקם החזיקו בעמדות אנטי-מלוכניות דה יורה אף על פי שדה פקטו היו נאמנים לשלטון ומהם נמנו בעלי תפקידים רשמיים בשכר.
מסוף שנות העשרים ועד אמצע שנות ה-30 הייתה זוונו אחד מחמשת הכוחות הפוליטיים המובילים בבולגריה.
ב-1934 חוללה הליגה הצבאית הפיכה בבולגריה.
ראשי הליגה הקולונלים קימון גאורגייב ודמיאן ולצ'ב שהיו גם חברי זוונו, קיבלו את תמיכת תנועת זוונו להפיכה.
בהמשך, מינה בוריס השלישי לראש הממשלה את הגנרל פנצ'ו זלאטב שהיה חבר זוונו והליגה הצבאית, אך שמר אמונים למלך בוריס השלישי.
החל ממועד זה הפך שלטונו של המלך לאבסולוטי וזוונו איבדה מכוחה הפוליטי.
ב-1943, הצטרפה זוונו לחזית המולדת של בולגריה ולחמה נגד השלטון המלוכני שהצטרף למדינות הציר לאחר החתימה על ההסכם התלת-צדדי.
ב-9 בספטמבר 1944 חוללה חזית המולדת הפיכה ונטלה את השלטון.
קימון גאורגייב מונה לראש הממשלה ודימו קזאסוב אף הוא איש זוונו מונה לשר התעמולה.
בהמשך, עם ההשתלטות האלימה של הקומוניסטים על השלטון, פוטר ולצ'ב ובהמשך גלה מבולגריה.
רשמית התקיימה תנועת זוונו עד 1949 כחלק מחזית המולדת, אך תפקידה היה ריק מתוכן.
זוזאנה היינובה (בצ'כית: Zuzana Hejnová; נולדה ב-19 בדצמבר 1986) היא אתלטית צ'כית, פעמיים ברציפות אלופת העולם (מוסקבה 2013, בייג'ינג 2015) ובעלת מדליית ארד אולימפית (לונדון 2012) בריצת 400 מטר משוכות.
אחותה הייתה אתלטית מצטיינת שייצגה את צ'כיה בקרב שבע אולימפיאדת אתונה והיינובה הלכה בעקבותיה.
ב-2002 התחרתה באליפות העולם לנוער וסיימה חמישית עם שיא צ'כי חדש לבני גילה בריצת 400 מטר משוכות.
באליפות העולם עד גיל 17 ב-2003 זכתה במדליית זהב בשיא אישי של 57.54 שניות.
אליפות אירופה לנוער באותה שנה זכתה במדליית ארד.
ב-2004 זכתה במדליית כסף באליפות העולם לנוער (עד גיל 19) וב-2005 זכתה במדליית זהב באליפות אירופה לנוער בזמן של 55.89 שניות, שיא לאומי צ'כי לבוגרות.
ב-2006 היא הצטרפה למועדון האתלטיקה USK פראג והחלה ללמוד באוניברסיטת ליברץ, במהלך השנה שיפרה את השיא הצ'כי ל-55.83 שניות בתחרות הגביע האירופי.
באליפות אירופה עד גיל 23 זכתה במדליית ארד.
באליפות העולם שהתקיימה באוסקה, קבעה שיא לאומי של 55.04 שניות בחצי הגמר שלא הספיק לה לעלות לגמר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה שביעית בתוצאה של 54.97 שניות.
באליפות העולם ב-2009 לא הצליחה להגיע לגמר.
היא זכתה עם נבחרת צ'כיה במדליית ארד במרוץ השליחות 4X400 מטר באליפות העולם באתלטיקה באולם ב-2010 (לאחר שניצחון נבחרת ג'מייקה בזהב נפסל בשל אמרוץ).
באליפות אירופה סיימה רביעית בתוצאה של 54.30 שניות.
בתחילת 2011 התחרתה בקרב חמש באליפות אירופה באולם וסיימה שביעית.
באליפות אירופה ב-2012 סיימה רביעית בזמן של 54.49 שניות וזכתה במדליית ארד עם נבחרת השליחות ב-4X400 מטר.
באולימפיאדת לונדון זכתה במדליית ארד בתוצאה של 53.38 שניות לאחר הזוכה נטליה אנטיוך וסגניתה לשינדה דמוס.
לאחר האולימפיאדה עבר למועדון האתלטיקה דוקלה פראג והחלה להתאמן עם קבוצת גברים.
ב-2013 זכתה עם נבחרת צ'כיה במדליית ארד במרוץ שליחות 4X400 באליפות אירופה באולם וסיימה רביעית בתחרות ריצת 400 מטר (לא משוכות).
היא זכתה באליפות ליגת היהלום לאחר שניצחה בשבע מתוך שמונה התחרויות במהלך השנה.
באליפות העולם שהתקיימה במוסקבה ב-2013 זכתה במדליית זהב בשיא לאומי חדש של 52.83 שניות.
בתום העונה נבחרה לאתלטית השנה באירופה.
והייתה הפיינליסטית בבחירה באתלטית השנה בעולם לאחר שלי אן פרייזר.
ב-2014 סבלה מפציעות ולא השתתפה בתחרויות המרכזיות.
ב-2015 זכתה פעם נוספת במדליית זהב באליפות העולם בתוצאה של 53.50 שניות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה במקום הרביעי בתוצאה של 53.92 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיימה במקום הרביעי בתוצאה של 54.20 שניות.
זוּזָנָה רוּזִ'יצְ'קוֹבָה (בצ'כית: Zuzana Růžičková, 14 בינואר 1927 – 27 בספטמבר 2017) הייתה צ'מבליסטית צ'כית יהודייה.
היא התפרסמה בעולם בהופעותיה ובהקלטותיה הרבות, ונמנתה עם הצ'מבליסטים המעטים שהקליטו את מכלול יצירות באך לכלי.
זוזנה רוז'יצ'קובה נולדה ב-1927 בעיר פלזן, אז בצ'כוסלובקיה.
היא החלה ללמוד פסנתר בגיל תשע, ומורתה עודדה אותה לנגן גם בצ'מבלו.
מורתה כתבה לצ'מבליסטית הפולנייה המפורסמת ונדה לנדובסקה כדי שתסכים לקבל אותה כתלמידה בפריז לאחר שתשלים את חוק לימודיה, אך התוכנית לא יצאה אל הפועל בשל הפלישה הנאצית לצ'כוסלובקיה.
רוז'יצ'קובה ובני משפחתה נשלחו לגטו טרזיינשטאט, שם נפטר אביה בשנת 1943. בגטו למדה רוז'יצ'קובה אצל המלחין גדעון קליין.
אחרי שנתיים בטרזיינשטאט נשלחו רוז'יצ'קובה ואמה לאושוויץ, ומשם, לקראת סוף המלחמה, נשלחו תחילה למחנה הריכוז נוינגמה ולבסוף לברגן-בלזן.
היא ואמה שרדו את אימי המחנות, וחזרו לביתן בפלזן בתום המלחמה.
לאחר השחרור חזרה רוז'יצ'קובה ללימודי מוזיקה מסודרים, תחילה במוסדות שנועדו לילדים, ולאחר מכן באקדמיה לאמנויות הבמה של פראג.
ב-1950 החלה ללמד באותו מוסד, ואחד מתלמידיה שם היה המלחין הצ'כי ויקטור קלביס, שאיתו התחתנה ב-1952. בתקופת השלטון הקומוניסטי הוטלו עליה מגבלות בשל מוצאה היהודי ובשל העובדה שסירבה להיות חברת המפלגה הקומוניסטית.
אך לאחר מותו של סטלין, ומאחר שכבר יצא לה שם בעולם, הוקלו ההגבלות שהושתו עליה והותר לה לראשונה לנגן עם התזמורת הפילהרמונית הצ'כית.
עליית קרנה של רוז'יצ'קובה התרחשה במקביל לתחיית המוזיקה העתיקה באירופה והתחדשות העניין בצ'מבלו.
ב-1965 הקליטה רוז'יצ'קובה את מכלול יצירות באך לכלי.
בעקבות אירועי האביב של פראג ב-1968 ביקש השלטון החדש בצ'כוסלובקיה להצטייר כסובלני ויציב, ובעקבות זאת הוענקו לה פרסים ותוארי כבוד ממלכתיים, שהיא נאלצה לקבלם בעל כורחה.
מאז 2004 הפסיקה לנגן בפומבי.
הייתה חברה פעילה בקרנות ובארגונים מוזיקליים שונים, וכן בארגונים להנצחת גטו טרזיינשטאט.
זוזו פטס היא סדרת אנימציה קנדית-אמריקאית המבוססת על זיכיון הצעצועים האמריקאי "אוגרי הזוזו".
הסדרה מתמקדת בפרנקי פאמפלמוס, ילדה בת 8 בעלת ארבעה אוגרים מדברים: פיפסקוויק, מר סקוויגלס, צ'אנק ונאם נאמס, שהופיעו לראשונה בסרט Quest for Zhu משנת 2011. הסדרה החלה להיות משודרת בערוץ דיסני החל מה-12 בספטמבר 2016 בארצות הברית, ובהמשך בערוץ YTV בקנדה.
בישראל, הסדרה דובבה לעברית, ושודרה בערוץ זום החל מה-13 באוגוסט 2017, והסתיימה ב-29 באוגוסט של אותה השנה.
פרנקי פאמפלמוס (נקראה בעבר פולי פאמפלמוס) - ילדה בת 8 המשמשת בתור הבעלים של ה"זוזו פטס".
חובבת ספורט, בעיקר בייסבול ורכיבה על סקייטבורד.
פיפסקוויק - אוגרת בצבע צהוב המשמשת בתור המנהיגה הלא רשמית של ה"זוזו פטס".
פיפסקוויק הייתה ה"זוזו" הראשון של פרנקי.
סימן הלידה שלה, שנמצא על גבם של ה"זוזו פטס", הוא כוכב נופל.
מר סקוויגלס - אוגר בצבע כתום, ה"זוזו" הכי מבוגר בחבורה.
ממציא ואוהב מדע; המצאותיו לרוב עוזרות לחבורה, אם כי הוא לא בודק אותן.
סימן הלידה שלו הוא ספירלה.
נאם נאמס - אוגרת בצבע סגול.
סימן הלידה שלה הוא לב.
צ'אנק - אוגר בצבע כחול בהיר.
כמו שמו, צ'אנק הוא שמנמן, ומשמש בעיקר לאתנחתא קומית.
סימן הלידה שלו הוא שמש.
הלן פאמפלמוס - אמה של פרנקי.
סטנלי פאמפלמוס - אביה של פרנקי.
במאי הדיבוב בעברית היו מייה קדוש, יונתן רוכמן וקוקי סלינס, והוא הופק על ידי גל לוי.
הדיבוב לעברית הופק באולפני NDG Studios.
דמותמדבב באנגליתמדבב בעבריתפרנקיג'נה וורןמשי קלינשטייןפיפסקוויקטאג'ה אייסןעינת אזולאימר סקוויגלסריצ'רד בינסליניר טרטרנאם נאמססטפני סקיעדי בר לבצ'אנקרוב טינקלרדן קיזלרהלןסטייסי דפאסדקלה הדרסטנליזאכרי בנטאמנון וולףווילפרד קרדלפטריק מק'קנהמאדג'בריאנה דגואנומייה קדוש
עונה מספר פרקים תקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשון שידור אחרון שידור ראשון שידור אחרון 12612 בספטמבר 201624 באוגוסט 201713 באוגוסט 201729 באוגוסט 2017Zhu's News817 ביולי 201725 ביולי 2017לא שודר
זוועות קונגו הן הכינוי למעשי זוועה מתועדים שנעשו במדינת קונגו החופשית (כיום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו), שהייתה מושבה תחת שלטונו של המלך ליאופולד השני מבלגיה, בין השנים 1885–1908. זוועות אלה התרחשו כחלק ממדיניות העבודה בכפייה.
יחד עם מגפות, רעב וירידה בשיעור הילודה, תרמו הזוועות לירידה חדה בגודל האוכלוסייה הקונגולזית.
היקף אובדן האוכלוסייה לאורך התקופה הוא שנוי במחלוקת, אך קיימת הסכמה כי מדובר במספר מיליוני אנשים שאיבדו את חייהם באותן שנים.
בוועידת ברלין, שנערכה בשנים 85–1884, המעצמות האירופיות העבירו את השליטה על אגן הקונגו לארגון פרטי שנוהל בידי המלך ליאופולד השני, אשר במשך זמן רב שאף להקים קולוניה באזור.
גודל הטריטוריה תחת לאופולד היה מעל 2,600,000 קמ"ר.
הטריטוריה נשלטה בידי מעמד מצומצם של מנהלנים שהובאו מאירופה.
הקולוניה הוכיחה את עצמה כלא רווחית ולא יעילה ועד שנות ה-90 של המאה ה-19, המנהל בקונגו היה על סף פשיטת רגל.
העלייה הפתאומית בדרישה לגומי טבעי, אשר קיים בשפע באזור, הביאה לשינוי קיצוני בשנות ה-90 של המאה ה-19: על מנת למסד את ההוצאה והייצוא של גומי, כל השטחים הלא מיושבים בקונגו, הולאמו, ומרביתם נמכרו לחברות פרטיות כזיכיונות.
בין השנים 1891–1906, לחברות הפרטיות ניתנה יד חופשית לעשות ככל העולה על רוחן בשטחים שהוקצו להן, ללא כל התערבות מנציגי המדינה.
כתוצאה מכך, עבודה בכפייה ואלימות היוו את האמצעי להשגת המטרה - איסוף הגומי בזול ומקסום הרווחים.
כוח מקומי חצי צבאי, אשר הורכב משכירים בני קבוצות מקומיות, הוקם במטרה לאכוף את מדיניות העבודה.
פועלים אשר סירבו להשתתף באיסוף הגומי לרוב נרצחו, וכפרים שלמים נמחקו.
המנהלנים הלבנים מאירופה היו חופשיים לעשות כרצונם באוכלוסייה המקומית על מנת לספק את הסאדיזם האישי שלהם.
בנוסף לעבודה בכפייה והאלימות שתוארה, אחת הסיבות העיקריות לירידה באוכלוסייה היא חולי.
מספר מגפות פקדו את האזור, הבולטות הן: אבעבועות שחורות, שפעת חזירים, דיזנטריה אמבית.
מחלת השינה האפריקאית שנגרמה בעקבות זבוב הצה צה ב-1901 לבדה גרמה למותם של כחצי מיליון קונגולזים.
אלימות, רעב ומחלות גרמו להפחתה משמעותית בשיעור הילודה.
מה שבעיקר עודד את העולם לגנות ולהתערב כנגד זוועות לאופולד בקונגו היה חיתוך ידי הקונגולזים על ידי אנשיו, מעשה אשר בוצע בעיקר על ידי "חיילי כוח הציבור", המקומיים ששירתו בצבאו של לאופולד.
הוא ציווה להביא יד ימין חתוכה של הקורבנות עבור כל כדור שהחיילים ירו כהוכחה לכך שבאמת הרגו את האנשים.
במקום זאת, כדרך לרמות חתכו החיילים את הידיים לאנשים חיים.
התיעוד לכך הגיע בעיקר על ידי מיסיונרים אירופאים שנכחו וראו זוועות אלו.
התיעודים שהתפרסמו באירופה וארה"ב זעזעו את אזרחי העולם המערבי, שגרמו לממשלותיהם להתערב.
קמפיינים ומחאות בין-לאומיות החלו לקום במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 והגיעו לשיאן בתחילת המאה ה-20 בהובלת הבריטי אדמונד דנה מורל.
אדמונד החל להתעניין במתרחש בקונגו לאחר שראה בנמל באנטוורפן מכולות מלאות באוצרות טבע וגומי מגיעות מקונגו וכאלו מלאות בנשק ותחמושת נשלחות חזרה.
בעקבות לחץ המחאות הבינ"ל כנגד מדיניות לאופולד בקונגו, בשנת 1908 ממשלת בלגיה רכשה מלאופולד את השליטה בקונגו והפכה אותה לקולוניה רשמית.
באותה שנה, שמה של קונגו שונה מ-"מדינת קונגו החופשית" לקונגו הבלגית" באקט שחתם את הזוועות בקונגו והפחית את הניצול של האוכלוסייה המקומית.
עוד לפני עלייתו לכתר השלטון בבלגיה בשנת 1865, המלך המיועד לאופולד השני פעל למען הקמת לובי בקרב הפוליטיקאים הבלגים הבכירים במטרה ליצור אימפריה קולוניאלית במזרח הרחוק או באפריקה, שתבסס את היוקרה הבלגית.
לעומת זאת, מבחינה פוליטית, קולוניאליזם לא היה פופולרי בבלגיה כיוון שהוא נתפס כהימור יקר ומסוכן ללא רווח בטוח למדינה.
כך, ניסיונותיו הרבים לשכנע פוליטיקאים, זכו להצלחה מעטה בלבד.
נחוש למצוא קולוניות ובהשראת דיווחים ממרכז אפריקה, לאופולד החל לממן מספר חוקרים בכירים, כולל הנרי מורטון סטנלי.
לאופולד הקים את הארגון האפריקאי הבינ"ל (international African association), ארגון שפעל במטרה לפקח על חקר וסקירת הטריטוריה סביב נהר הקונגו, עם המטרה המוצהרת של הבאת עזרה הומניטרית וציוויליזציה למקומיים.
בבלגיה, שרטטו לאופולד וסטנלי באופן שרירותי לחלוטין את גבולות המדינה החדשה.
לאנשים אשר נכללו בשטח החדש, לא הייתה שום היסטוריה או תרבות משותפת המאחדת אותם כקהילה אחת בתוך המדינה החדשה של קונגו.
מסגרת השייכות עבורם, הייתה הקבוצה האתנית בהם הם היו חברים ולא המסגרת המדינית המומצאת.
בוועידת ברלין 1885 צרפת ובריטניה הכירו באופן רשמי בשליטתו של לאופולד, לאחר שזה הבטיח כי יסיים את סחר העבדים ויאפשר מעבר סחורות בארצו.
בנוסף, הבטיח כי לא ייגע בכספי האוצר הבלגי.
המדינה החדשה השתרעה על פני 2,350,000 ק"מ ונקראה מעתה המדינה החופשית של קונגו.
כך, לאופולד הפך לשליטה של מדינה ממרחק של 6,000 ק"מ וארבעה שבועות הפלגה.
את המרחק הזה, לאופולד מעולם לא הפליג במשך 24 שנות שלטונו, מכיוון שלא היה בקונגו מעולם.
למרות המרחק, לאופולד שלט במדינה באופן ישיר ואישי, עם מעט מאוד נציגים הכפופים לו.
הצ'יפים המקומיים מילאו תפקיד חשוב באדמיניסטרציה על ידי יישום הוראות הממשלה בקרב הקבוצות האתניות שלהם.
לאורך מרבית שנות קיומה, הנוכחות של המדינה בטריטוריה שהיא שלטה לא הייתה מסודרת, עם מעט פקידים המרוכזים במספר תחנות קטנות ומרוחקות.
בשנת 1906, היו 3,000 אנשים לבנים בלבד בקונגו, ומהם רק מחצית היו בלגים.
למשך כל התקופה, היו בין 700–1500 מנהלנים ופקידים בלבד, אשר היו אמונים על כל השטח העצום של המדינה החדשה.
בשנים הראשונות של ההתיישבות, מרבית תשומת הלב המנהלית הופנתה לצורך גיבוש השליטה באמצעות קרבות עם מנהיגים מקומיים אשר התנגדו לשלטון הקולוניאלי.
זה כלל את השבטים שעל נהר הקוואנגו (kwango river) בדרום מערב, ושבט האואלה (Uélé) בצפון-מזרח המדינה.
מעל לכל, המדינה החופשית כיוונה להיות רווחית למשקיעים שלה ועבור לאופולד במיוחד.
תחילה, ההישענות על שנהב לא הניבה רווחים כמצופה, והמנהל הקולוניאלי היה נתון בחובות גדולים.
לאופולד עצמו השקיע מהונו האישי עד שנת 1890 כ-19 מיליון פרנקים בלגים, אשר כמעט ולא הניבו תשואה.
כך כילה לאופולד כמעט את כל ירושת אביו.
בנקודה הזו, החליט לאופולד לשבור את הסכמותיו: הוא לווה סכומי עתק מהאוצר הבלגי, ששיתף פעולה מכיוון שלא רצה לראות את מנהיגו פושט רגל.
המעבר לשימוש בצמיגי גומי במקום גלגלי עץ, הביא לעלייה פתאומית בדרישה לגומי טבעי בשנות ה-90 של המאה ה-19. כך, תמו הבעיות הכלכליות והשלטון הקולוניאלי החל להכריח גברים קונגולזים לעבוד בכפייה באיסוף גומי מהטבע אשר נשלח לאירופה וצפון אמריקה.
תקופת השגשוג שינתה את המערכת הקולוניאלית שכשלה לפני כן והובילה אותה אל רווחים משמעותיים.
הייצוא צמח מ-580 ל-3,740 טונות בשנים 1895–1900. ב-1891, כל האדמה הפנויה, כולל יערות ושטחים שלא שימשו לחקלאות, הוכרזו כלא-מיושבים והפכו לשטח של המדינה.
כך, משאבים רבים של קונגו (בייחוד גומי ושנהב) עברו לבעלות השלטון הקולוניאלי בנוסף לזיכיונות שהוקצו לחברות פרטיות.
בדרום המדינה למשל, החברה ההודית האנגלו-בלגית לגומי קיבלה שטח בגודל של 160,000 ק"מ מרובע.
לאופולד שמר חלק גדול מהשטחים תחת שלטונו הישיר, שטחים אלו נקראו "התחום המלכותי", 250,000 ק"מ רבועים שהתווספו לשטח הפרטי שהוא כבר שלט בו.
כך, הניצול הכלכלי העיקרי של השטח הקונגולזי היה בידיהם של המלך ומספר מועט של בעלי זיכיון.
השיטה הוכיחה את עצמה כרווחית מאוד וחברה מסוימת אף החזירה את ההשקעה הראשונית שלה בתוך שנה אחת בלבד.
המלך, הרוויח 70 מיליון פרנקים בלגים מהשיטה הזו בין השנים 1896–1905.
בעקבות הרווחים העצומים של מדינת קונגו החופשית מייצוא של גומי, נחתם הסכם עבודה (הנקרא על ידי מבקרים "מערכת גומי אדומה" מכיוון שבמקרים רבים תהליך הוצאת הגומי גרם לשפיכת דמים) על מנת להגביר לרמה מקסימלית את ייצוא הגומי.
הממשל הבלגי קבע סטנדרטים בלתי אפשריים להפקת גומי, דקל ושנהב.
הקונגולזים אשר נכשלו להגיע ליעדים אשר הוצבו להם נרצחו או עברו עינויים מבעיתים.
העבודה נדרשה על ידי השלטון כמס.
ככל שחברות ייצוא הגומי נעשו תלויות יותר ויותר בגיוס בכוח של עובדי קונגו לטובת האיסוף, נוצר מצב של "עבדות חברתית", בו העבודה הכפויה למען השלטון הבלגי היא חלק בלתי נפרד מהחברה הקונגולזית.
המדינה גייסה מספר פקידים אפריקאים, הידועים גם כ-"קאפיטס" כדי לנהל את העבודה.
היה רצון למקסם את איסוף הגומי ורווחי המדינה אך הם באו על חשבון העובדים, ללא התחשבות ברווחתם.
מערכת הגומי האדומה התפתחה עם יצירת משטר הזיכיונות.
בשטחי הזיכיון, לחברות הפרטיות שרכשו זיכיון מממשלת המדינה, הייתה יד חופשית להשתמש בכל אמצעי על מנת להגדיל את הייצור והרווחים ללא התערבות ממשלתית.
הטיפול והיחס כלפי העובדים לא היה מוסדר לפי חוק ובעצם נותר לשיקול דעת הפקידים בשטח.
היו מספר חברות פרטיות כגון החברה ההודית האנגלו-בלגית ו-"אנוורויז" אשר התייחסו לפועלים הקונגולזים בקשיחות יתרה.
ההיסטוריון ז'אן סנטגרס תיאר אזורים בשליטת שתי החברות הללו כ"גיהנום עלי אדמות".
מתנגדים לעבודות הוכו והוצלפו, נלקחו בני ערובה על מנת להבטיח איסוף מידי של גומי, כמו כן נשלחו משלחות להרוס כפרים שהתנגדו לעבוד.
מדיניות זו הביא לקריסת החיים הכלכליים והתרבותיים של קונגו כמו גם לחקלאות באזורים מסוימים.
רוב האכיפה של הייצור הייתה באחריותו של הצבא הקולוניאלי הבלגי.
באותה התקופה נרשמו מקרים רבים בהם נלקחו ילדים בגיל צעיר ונרשמו לצבאו המקומי של המלך לאופולד, "הכוח הציבורי".
הכוח הוקם בשנת 1885 עם קצינים לבנים ומפקדים אשר גויסו מזנזיבר, ניגריה וליבריה.
שווי הגומי שנלקח מקונגו מוערך היום בכחצי מיליארד דולר.
בשנת 1970 האנתרופולוג הבלגי דניאל ונגרואנווגה אשר עבד באזור עשיר בגומי, מצא הוכחות דמוגרפיות משכנעות לכך שגברים רבים הועסקו בתנאי עבדות עד לרמה של מוות.
אחד הדימויים הבולטים של המדינה החופשית היו הידיים הכרותות שהפכו לסמל הבולט של זוועות קונגו.
קטיעת ידיים הייתה נפוצה תחת שלטון המדינה החופשית ומקורה בתעשיית הגומי.
חיילי הכוח הציבורי נחשדו בחוסר משמעת ונדרשו להוכיח שלא גנבו תחמושת וציוד צבאי למטרות ציד.
הנוהג לכרות ידיים מן הגופות בעקבות מסעות ענישה הפך נפוץ, כראייה שלא נעשה שימוש לרעה בציוד צבאי.
תצלומים של קורבנות, שצולמו על ידי מיסיונרים היווה אמצעי תעמולה למתנגדי משטרו של לאופולד השני בבלגיה ובבריטניה.
בשנת 1896 עיתון גרמני פרסם כי על פי ידיעה בלגית רשמית, 1300 ידיים כרותות הועברו לנציב המחוז, לאון פיביז ביום אחד.
בשנת 1899 אחד מקציני המשטר סימון רוי, ניהל שיחה עם מיסיונר אמריקאי על כך שצוותים תחתיו היו אחראים לרצח של מאות קונגולזים.
כמו כן רוי ציין כי בתקופתו השתמשו ב-6000 כדורים כלומר נהרגו 6000 איש.
רשימת התיעודים של המיסיונר האמריקאי לא מסתיים כאן.
ידוע על קצינים רבים מהכוח הציבורי אשר ניהלו יומנים ותיעדו את הזוועות ומעשי הרצח אשר ביצעו בתקופתם בקונגו.
מלבד איסוף הגומי, האלימות במדינה החופשית התרחשה בעיקר במלחמות ובמרידות.
המדינות הממלכתיות (יישויות אתניות בעידן הפרה קולוניאלי), בעיקר ממלכת קי של מסיר, הפדרציה של זאנדי וטריטוריה דוברת סוואהילי במזרח קונגו תחת שלטונו של טיפו-טיפ, אשר כולם היו סוחרי עבדים, שנהב ונחושת, לא הכירו בסמכות חיילי הכוח הציבורי.
בשנת 1895 פרצה התקוממות בקרב בני באטלה שבמחוז קאסי, שהפכה למרד בן 4 שנים.
הסכסוך היה אלים במיוחד וגרם למספר רב של נפגעים.
הרבה מהאלימות שבוצעה בקונגו נגרמה על ידי אפריקאים אחרים.
אך היו מספר לבנים אשר גם הם היו ידועים בשיטות סדיסטיות כמו הבאים: לאון רום, ליאון בייביז ורנה דה דרמנטייה אשר שימש השראה לדמותו של קורץ בספר "לב האפלה".
הירידה הדרמטית באוכלוסייה של קונגו נבעה משילוב של רצח, רעב, חשיפה למחלות ובנוסף שיעור ילודה נמוך.
אף שהנתון לא וודאי בגלל העדר רישומים עקביים, האלימות והרצח היוו רק חלק זעום משיעור הירידה באוכלוסייה.
ההיסטוריון יאן ואנסינה העריך כי האלימות הובילה למוות של פחות מחמישה אחוזים מהאוכלוסייה וכי רוב הירידה באוכלוסייה נגרמה בעקבות המחלות הרבות שהגיעו על ידי סוחרים ערבים.
מחלות כמו דיזנטריה אמבית באזורים שבהם הדיזנטריה הייתה נפוצה העמידו בסיכון בין 30–60 אחוז מהאוכלוסייה.
בנוסף למחלות מין, אבעבועות שחורות ושפעת החזירים שגרמו למותם של כחמישה אחוזים מהאוכלוסייה.
יתר על כן, מחלת השינה הייתה המגפה הגדולה ביותר באזורי הקונגו, ובה היו שיעורי התמותה הגדולים ביותר.
בשנת 1901 לבדה הוערך כי חצי מיליון קונגולזים מתו ממחלת השינה.
יחד עם המחלות, המגפות, הרעב והירידה בשיעור הילודה שנגרמו כתוצאה מהפרעות אלה, תרמו הזוועות לירידה חדה באוכלוסייה הקונגולזית.
נערכו מספר אומדנים בנוגע לתמותה בקונגו בין השנים 1885–1908. המספר המדויק שנוי במחלוקת ומספר הערכות שונות נעשו.
רוג'ר קייסמנט מעריך כי בשנים האלו צנחה האוכלוסייה בכשלושה מיליון בני אדם.
אדם הוכשילד מעריך כי הייתה ירידה של כעשרה מיליון בני אדם, איזידור נדיוול מעריך כי הייתה ירידה של כשלושה עשר מיליון מהאוכלוסייה ויאן ואנסינה מעריך שבין השנים 1900–1919 הייתה ירידה של כ-25 אחוז, בעיקר בשל המחלות הרבות שפקדו את האזור.
מאז המפקד הראשון של האוכלוסייה הקונגולזית שנעשה בשנת 1924, יש ויכוח בין היסטוריונים שונים אודות מספרים מדויקים הנוגעים בירידת האוכלוסייה או מספר מקרי המוות.
מכיוון שההערכות הן כי מדובר במיליוני אבדות וכי לא נערכו רישומים מסודרים באותה תקופה, לא ניתן להגיע לאומדן מדויק.
העלייה לתודעה הבינלאומית ונפילת ממלכתו הפרטית של לאופולד
העדות הראשונה על הזוועות שהתרחשו בקונגו הגיעה בשנת 1890. ג'ורג' ויליאמס, כומר, פוליטיקאי, עורך דין ועיתונאי אפרו-אמריקאי ששירת בצבא ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקאית ובנוסף היה שר במדינת האיטי.
הוא הגיע לקונגו במטרה לבדוק אפשרויות לתעסוקה של שחורים במדינה, מאחר שחשב שבקונגו שחורים לא יופלו לרעה בגלל גזעם.
הוא סייר במדינה כחצי שנה ושט בספינת קיטור בנהר הקונגו.
בקונגו נחשף וויליאמס לזוועות שהתרחשו בניגוד לציפיותיו.
בחזרתו משם שלח מכתב פתוח למלך לאופולד בו הוא מתאר את הרציחות, הניצול ושאר הזוועות שראה, ובעיקר את העובדה ששום נציג רשמי במדינה אינו דובר סוואהילי, שפת המקומיים.
העיתון ניו יורק הראלד הקדיש טור למכתבו של וויליאמס, ועיתונים נוספים באירופה אימצו ופרסמו את האשמותיו.
פרסומים אלו גררו מחאות במרכז ומערב אירופה.
וויליאמס היה הראשון שטבע את המונח "פשעים נגד האנושות", אותו מונח שנטבע באופן רשמי בכתבי האישום במשפטי נירנברג, כ-50 שנה לאחר מכן.
לאופולד דחה את האישומים בקלות יתר.
הוא טען שבסה"כ הממשל שלו בקונגו מלמד ומחנך את המקומיים למוסר עבודה.
החשיפה הבינלאומית הבאה התרחשה בשנת 1895 במקרה לאחר "פרשת סטוקס" ("Stocks Affair").
סוחר אירי בשם צ'ארלס סטוקס נעצר על סחר בלתי חוקי על ידי קפטן לות'ייר, קצין בלגי.
לות'ייר שהיה בטוח שסטוקס סוחר בכלי נשק עם המורדים במזרח קונגו תלה את סטוקס ללא משפט מקדים.
הפרשה גרמה למחאה, כעס רב והתנגדות בקרב הציבור הבריטי ל"מדינת קונגו החופשית".
זעם זה יעודד בעתיד את ממשלת בריטניה לחקור באופן עצמאי ובלתי תלוי את זוועות לאופולד ואנשיו כלפי הקונגולזים.
עם התרחבות סיפורי הזוועות בעולם והיקפי הייצוא של משאבים מקונגו החלו להגיע עוד ועוד סיפורים לעולם המערבי.
ג'וזף קונראד, בריטי שעבד כרב חובל בספינת קיטור בנהר הקונגו, סיפר את אשר ראה בטור לעיתון ב-1899 ואף פרסם את הנובלה "לב המאפליה" ב-1902, שתיארה את הזוועות בקונגו באמצעות סיפור עלילתי.
נובלה זו נחשבת לאחד הספרים העלילתיים המשמעותיים שנכתבו על הקולוניאליזם.
נקודת המפנה מבחינת התודעה הבינלאומית, הגיעה בתחילת המאה ה-20. אדמונד מורל היה עיתונאי שהכיר את הסיפורים על המתרחש בקונגו.
הוא היה בנמל אנטוורפן בבלגיה שם בדק את הסחורות שמגיעות ויוצאות לקונגו.
הוא זיהה שמקונגו מגיעים מוצרים רבים בעלי ערך כמו שנהב וגומי, ובתמורה נשלחים לקונגו כלי נשק, שרשראות ברזל וחומרי נפץ.
מורל לקח את החשיפה על הנעשה בקונגו כפרויקט חייו והמשיך לפרסם ככל יכולתו על הזוועות.
בשנת 1906 פרסם את הספר "הגומי האדום", שהשפיע רבות על דעת הקהל ונקרא על ידי אנשים רבים.
כשצבר חשיפה בקרב הקהל, החלו לזרום אליו תמונות, עדויות וסיפורים נוספים מאנשים שהיו בקונגו - קציני משטר לאופולד, עובדי חברות פרטיות ומיסיונרים.
עדויות אלו פורסמו באופן עצמאי במקביל לשליחתם ופרסומם על ידי מורל.
הנובליסטים המפורסמים מארק טוויין, ג'וזף קונראד וסר ארתור קונאן דויל, יחד עם הסוציאליסט הבלגי אמיל ונדרוולדה היו בין השותפים המרכזיים של מורל לקמפיין נגד לאופולד.
אדגר קניסויוס, דובר סוואהילי (השפה המקומית) וקצין באחת מחברות הגומי שפעלו בקונגו, העביר למורל בתיעוד נדיר הקלטה של אישה מקומית שמתארת רציחות וחטיפות לטובת עבדות שהתבצעו בכפרה.
למרות הפרסומים הרבים, לאופולד המשיך לטעון שכל הנעשה בקונגו הוא לטובת המקומיים עבור פיתוח המדינה והכלכלה, והיה מופתע מאוד מהביקורות החריפות שנכתבו נגדו.
הוא טען שהסיפורים מתארים מעשי קולוניות אחרות, ואילו בקונגו שוררת הרמוניה.
בשנת 1903, הפרסום הנרחב בעולם המערבי החל לתת אותותיו.
ממשלת בריטניה מינתה באופן עצמאי ובלתי תלוי את רוג'ר קייסמנט, שגריר בריטניה בקונגו, לחקור ולחבר דו"ח אודות המתרחש בקונגו.
לאחר כשנה, קייסמנט פרסם את הדו"ח ותיאר ב-40 עמודים את הזוועות שהתרחשו שם באמצעות תיעודים וסיפורים.
הממשל הבריטי דחף להתכנסות של 14 המעצמות שאישרו בוועידת ברלין את הקמת הקולוניה של לאופולד.
בתגובה ללחץ הציבורי הגובר, הקים לאופולד בשנת 1904 ועדת חקירה פנימית רשמית במטרה לחקור את פעילות אנשיו כלפי הקונגולזים.
אך זו כצפוי לא שינה את הדפוס כלפי הקונגולזים, אנשי הקולוניה המשיכו בניצול ושעבוד האוכלוסייה המקומית לטובת מטרותיהם.
באותה שנה, הוקמה "האגודה לרפורמה בקונגו".
חבריה המרכזיים היו מורל, קייסמנט, הנרי גינס והנובליסטים שהוזכרו לעיל.
הם סימנו כמטרה להביא לעזיבתם של אנשי לאופולד את אדמת קונגו, ואת הכרזתה כקולוניה בלגית רשמית.
הפרסומים והעדויות הרבות, התמונות, ושטף המידע שהגיע מקונגו, חייבו את הבלגים להתערב, ובאופן רשמי הם שלחו לשם נציגים כדי לבדוק את המתרחש.
כשהלחץ הציבורי והדיפלומטי גבר, הממשל הבלגי כבר לא יכול היה לעצום עין ממעשי לאופולד בממלכתו הפרטית, ולא הייתה למדינה ברירה אלא להתערב, ולקחת את הקולוניה לידיה.
בשנת 1908, הפכה בלגיה באופן רשמי את "מדינת קונגו החופשית" לקולוניה רשמית בשם "קונגו הבלגית".
למרות הגיבוי הדיפלומטי ודעת הקהל שאפשרו לבלגיה לקחת את הקולוניה ללא תמורה, היא בחרה לרכוש את קונגו מלאופולד תמורת סכומי עתק דאז.
100 מיליון פרנק בלגי שולמו על ידי המדינה לכיסוי חובות, עוד 45.5 מיליון להשלים את תוכניות הבנייה של לאופולד ו-50 מיליון פרנק כהוקרת תודה עבור תרומתו של לאופולד בעבור מדינת קונגו ואזרחיה.
לאופולד כדבריו הציג את העסקה כנדבה בעבור העם הבלגי ולא כעסקה כלכלית.