tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך טיול לוינה ב-1935 תרמה שניים מאוספיה (תחרות ואובייקטים קטנים מברזל יצוק) למוזיאון האמנות השימושית בווינה.
משם נסעה לאיי איישל, ובמהלך מסעה, חלתה ונלקחה לבית החולים הישראליתי במינכן, שם נותחה ונמצא כי סבלה מגידול ממאיר.
למרות מחלתה נסעה בסוף השנה לאמסטרדם לפגוש את הנרייטה סאלד שעמדה בראש עליית הנוער, ושבה לגליציה לייעץ לרשת בתי הספר בית יעקב.
עם חזרתה לפרנקפורט החמירה מחלתה והיא רותקה למיטתה.
בסוף חייה סבלה גם מצהבת.
בימיה האחרונים, זומנה לחקירה במשטרה באופנבך, בעניינה של עקרת בית שסבלה ממגבלה שכלית התפתחותית, והמשטרה האשימה אותה בהתבטאות פוגענית כלפי אדולף היטלר.
פפנהיים הופיעה לחקירה על אף בריאותה הלקויה.
לאחר שימוע שנערך ב-16 באפריל 1936 בו סיפקה בשלווה אך בנחישות מידע על התקרית, לא ננקטו על ידי המשטרה צעדים נוספים.
עד ימיה האחרונים טופלה על ידי חברתה חנה קרמינסקי ונקברה לצד אימה בבית העלמין היהודי ראט ביל שטראסה בפרנקפורט.
לאחר מותה של פפנהיים, נמשכה העבודה בנוי-איזנבורג ללא הפרעה עד למשחקים האולימפיים ב-1936. בשנת 1937 לא הורשו עוד הילדות היהודיות המתגוררות בבית ללמוד בבית הספר היסודי של נוי-איזנבורג, והיה צורך להעבירם מדי יום לבית הספר היהודי בפרנקפורט.
ב-1938 הביא סניף איזנבורג של המפלגה הנאצית לסגירת פעילות הבית.
ב-10 בנובמבר 1938, יום אחרי ליל הבדולח, הותקף הבית, הבניין הראשי נשרף ויתר הבניינים נהרסו.
ב-31 במרץ פורק מה שנשאר מהבית על ידי הגסטאפו, ושארית השוהות בו נשלחו למחנה הריכוז בטרזינשטט שם נרצחו רובן.
ב-9 בדצמבר 1942 הובאה חנה קרמינסקי למחנה ההשמדה באושוויץ-בירקנאו, שם נרצחה ב-4 ביוני 1943.
את עבודותיה הראשונות פרסמה ברטה פפנהיים באנונימיות, ולאחר מכן תחת הפסדונים "פאול ברטולד", פרקטיקה נפוצה בקרב נשים כותבות בתקופתה.
את הכינוי יצרה על בסיס שינוי שמה - הפ' של שם משפחתה ותחילת שמה הפרטי.
החל משנת 1902 החלה לפרסם נובלות, מחזות וכתבים אחרים בשמה האמיתי.
ספרה 'סיפורים קטנים לילדים' (Kleine Geschichten für Kinder) הופיע בעילום שם ב-1888, ולאחריו פרסמה ב-1890 קובץ סיפורים 'חנות יד שנייה' (der Trödelbude).
תשעת הסיפורים שבקובץ זה מכילים בכל אחד מהם חפץ או אובייקט פגום או בלתי שימושי כמו פיסת תחרה, תיבת נגינה או סיר לקפה.
ב-1913 פרסמה את המחזה 'רגעים טרגיים, שלוש סצנות מהחיים' (Tragische Momente), שעסק בחייהם של זוג יהודים נשואים.
בסצנה הראשונה הם חווים את זוועת הפוגרומים הרוסיים של 1904 (פרעות קישינב), ונמלטים לפרנקפורט.
בשנייה אינם מתקבלים יפה בקהילה, כיהודים-רוסים.
בעל פונדק רוצה להעסיק את האישה כמארחת ואת הגבר כפעלולן.
כשהם מסרבים להצעתו הוא מלשין עליהם כעל פושעים פוליטיים והם נאלצים לברוח לפלשתינה.
הסצנה השלישית מראה את הגבר כאלמן, מחכה לבנו שישוב מאירופה.
כשהבן מתוודה כי אינו יכול לדמיין עצמו חי חיי חקלאי בפלשתינה, מתאבד האב.
פפנהיים סירבה שהמחזה יומחז בכינוס איגוד הנשים היהודיות ב-1933: "מאחר שאת 'רגעים טרגיים כתבתי בלא מניעים נסתרים, והוא וודאי יעורר התנגדות בקרב מעגלים ציוניים בשל קורותיהם".
היא יעצה כנגד "פיזור חומרים נפיצים בין הנשים".
פפנהיים כתבה גם טקסטים רבים שלא פורסמו בחייה, חלקם אבדו וחלקם נתפזרו, בין היתר שורה של 'מזכרים' קצרים ואמרות, חלקם מתוארכים, וחלקם מועתקים על ידי מזכירתה לוסי ג'ורדן.
טקסטים אלו כוללים גם 'תפילות' שפורסמו מעט אחר מותה על ידי איגוד הנשים היהודיות.
תפילות אלו לא היו בנוסח מסורתי, כי אם שירים קצרים בהם פנתה פפנהיים לאלוהים.
מחייה עצמי בכאב מן החובה.
אחת מעבודותיה הראשונות בכתב הייתה תרגום ספרה של מרי וולסטונקראפט 'הגנה על זכויות האשה'.
החל משנת 1910 תרגמה כמה טקסטים מיידיש לגרמנית, ביניהן זיכרונותיה של גליקל מהמלין, ה'מעשה בוך' (שתרגמה ב-1929) וחלקים מספר ההדרכה הפופולרי לנשים 'צאינה וראינה' (בראשית, שפורסם, ושמות וויקרא, שאבדו).
פפנהיים עסקה רק בתרגום יצירות שנכתבו על ידי נשים או עבור נשים.
'מעשה בוך' ו'צאינה וראינה' היו יצירות 'ספרות הנשים' הנפוצים ביותר ביידיש בתקופתה.
בהקדמה לזכרונותיה של גליקל מהמלין כתבה: "תרגום הטקסט לשפה וביטוי מודרניים, נועד לשקם את דמותה של אישה שהייתה מושרשת עמוק בתקופתה, בולטת בשל מתנותיה האינטלקטואליות הייחודיות, נאמנה לאמונתה, נאמנה לעמה, נאמנה למשפחתה ונאמנה לעצמה".
בהקדמה למעשה בוך כתבה: "בידי הורים, מחנכים ומורים, הסיפורים השונים יכולים להוות גשר להבנה חדשה של משמעות התרבות והאמונות היהודיות המסורתיות".
כשחקרה את שורשיה עם אחיה וילהלם ועם קרוב משפחה נוסף שגילתה, סטפן מאייר, גילתה קרבה משפחתית מסוימת לצאצאי גליקל מהמלין.
הצייר לאופולד פיליכובסקי צייר לבקשתה ציור שלה בדמותה, שהפך למזוהה עם גליקל.
התחום המרכזי עליו כתבה הייתה דווקא כתיבה אינפורמטיבית שעסקה במצבם החברתי של פליטים יהודים בכלל, ונשים בפרט.
ב-1924 פרסמה את ספרה המפורסם ביותר 'עבודה סיזיפית' (Sisyphus-Arbeit), מחקר על סחר בנשים וזנות במזרח אירופה ובאוריינט.
ב-1954 הונפק בול לזכרה בגרמניה המערבית בסדרה שכותרתה "מיטיבי האנושות".
בשנת ה-50 למותה, נערך כנס שעסק בהיבטים שונים בחייה.
באתר בו התקיים בעבר ה'בית' שייסדה לנערות ונשים במצוקה בנאו-אייזנבורג, נחנך לזכרה חדר סמינרים ואנדרטה בשנת 1997.
ברטה פפנהיים, זכותה של אשה; מבחר כתבים על פמיניזם ויהדות, תרגום: מגרמנית - יונתן ניראד, עריכה ומבוא - נטלי ניימרק־גולדברג.
ברטה איזבל קאסרס פלורס (בספרדית: Berta Isabel Cáceres Flores; 4 במרץ 1971 - 2 במרץ 2016) הייתה פעילה סביבתית בהונדורס, מנהיגה ילידית, ומייסדת ורכזת משותפת של מועצת הארגונים הפופולריים והילידים של הונדורס (COPINH).
היא זכתה בפרס גולדמן לפעילות סביבתית בשנת 2015, בזכות "קמפיין עממי מוצלח שהביא לנסיגתה של חברת בוני הסכר הגדולה בעולם מכוונתה לבנות את סכר "אגואה זארקה" בנהר ג'ואלקרק.
היא נרצחה בביתה על ידי פולשים חמושים, לאחר שנים של איומים על חייה.
חייל לשעבר של יחידת הכוחות המיוחדים של צבא הונדורס שהוכשרו על ידי ארצות הברית, טען כי שמה של קאסרס נמצא ברשימת החיסול שלהם חודשים לפני הרצח.
נכון לפברואר 2017, שלושה מתוך שמונה העצורים במקרה, נקשרו לכוחות יחידת העילית הצבאית הזו, מהם שניים שהוכשרו בפורט בנינג, ג'ורג'יה, במכון לשעבר של חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני של ארצות הברית (SOA), ששמו שונה ל- WHINSEC, ששמם של רבים מבוגריו באמריקה הלטינית נקשר לאלפי רציחות והפרות של זכויות אדם.
בנובמבר 2017, פרסם צוות מומחים משפטיים בינלאומיים דו"ח שמצא "רשלנות מכוונת מצד מוסדות פיננסיים" ובהם הבנק המרכז אמריקאי לשילוב כלכלי (CABEI), המוסד ההולנדי לפיתוח פיננסי (FMO), הפינפנד- (Finnfund) הקרן הפיננסית המעניקה מימון וייעוץ לחברות פרטיות הפועלות בשווקים מתפתחים, והחברה לפיתוח אנרגיה של הונדורס (DESA), "כדי לשלוט, לנטרל ולחסל כל התנגדות".
תריסר פעילים סביבתיים נהרגו בהונדורס בשנת 2014, על פי מחקר של ארגון העד הגלובלי, מה שהפך אותה למדינה המסוכנת ביותר בעולם, יחסית לגודלה, עבור פעילי סביבה המגנים על יערות ונהרות.
אחרי הרצח של קאסרס, נרצחו שני פעילים נוספים עוד באותו החודש.
קאסרס נולדה לבני לנקה, בבירת המחוז לה אספרנסה, בהונדורס הקבוצה הילידית המסו-אמריקאית השלטת בדרום מערב הונדורס.
קאסרס גדלה בשנות השבעים בתקופה של אי שקט ואלימות אזרחיים במרכז אמריקה.
אמה אוסטרה ברטה פלורס לופז הייתה מודל לחיקוי של הומניטריות: היא הייתה מיילדת ופעילה חברתית שדאגה לפליטים מאל סלבדור .
אוסטרה פלורס נבחרה וכיהנה במשך שתי קדנציות כראש עיריית לה אספרנסה, ובהמשך כחברת קונגרס וכמושלת מחוז אינטיבוקה.
לאחר לימודיה בבתי ספר מקומיים, קאסרס למדה חינוך באוניברסיטה וסיימה עם תואר בהוראה.
היא מצאה בכומר הישועי איסמאל מורנו, מנהל רדיו פרוגראסו ומרכז המחקר והתקשורת- ERIC-SJ, חבר קרוב ושותף לדרך.
בשנת 1993, כפעילת סטודנטים, הקימה קאסרס את מועצת הארגונים הפופולריים והילידים של הונדורס (COPINH), ארגון התומך בזכויות העמים הילידים בהונדורס.
היא הובילה קמפיינים במגוון רחב של סוגיות, כולל מחאה כנגד כריתת עצים בלתי חוקית, בעלי מטעים ונוכחות בסיסים צבאיים של ארצות הברית על אדמות לנקה.
היא תמכה בפמיניזם, בזכויות להט"בים ובנושאים חברתיים ילידים רחבים נוספים.
בשנת 2006 ביקשה קבוצת תושבי לנקה הילידים מריו בלנקו מקאסרס לחקור את הגעתו לאחרונה של ציוד בנייה לשטחם.
קאסרס חקרה את הנושא בשקדנות והודיעה לקהילה כי החברה הסינית סינוהידרו (Sinohydro), יחד עם התאגיד הפיננסי הבינלאומי (IFC) של הבנק העולמי, החברה לפיתוח אנרגיה של הונדורס, (הידוע גם בשם DESA), מתכננים להקים מיזם משותף הכולל ארבעה סכרים הידרואלקטריים בנהר הגואלקרק .
היזמים הפרו את החוק הבינלאומי בכך שלא התייעצו כלל עם התושבים המקומיים בנוגע לפרויקט.
בני לנקה חששו כי הקמת הסכרים תפגע בגישתם למים, למזון ולחומרים רפואיים, ותאיים על אורח חייהם המסורתי.
קאסרס פעלה יחד עם הקהילה לבניית קמפיין מחאה.
היא ארגנה פעילות משפטית ומפגשים קהילתיים נגד הפרויקט, והציגה את התיק בפני הוועדה הבין-אמריקאית לזכויות אדם .
משנת 2013 הובילה קאסרס את מועצת הארגונים הפופולריים והילידים של הונדורס והקהילה המקומית למחאה בת שנה באתר הבנייה כדי למנוע מהחברות גישה לקרקע.
קציני ביטחון הרחיקו מפגינים מהאתר באופן קבוע.
ב -15 ביולי 2013 פתח צבא הונדורס באש על המפגינים, הרג את אחד מחברי מועצת הארגונים הפופולריים והילידים, ופצע שלושה נוספים.
הקהילה דיווחה על איומים והטרדות קבועים מצד עובדי החברה, אנשי האבטחה והצבא.
במאי 2014 הותקפו חברי מועצת הארגונים בשני אירועים נפרדים שהביאו למותם של שני חברים נוספים ושלושה פצועים קשה.
בסוף 2013, על רקע מחאתם המתמשכת של חברי מועצת הארגונים נסוגו חברת סינוהידרו והחברה לפיתוח אנרגיה של הונדורס (DESA) מהפרויקט.
עם זאת הם העבירו את אתר הבנייה למקום אחר כדי להימנע מחסימות, ובתמיכתם של מנהיגים עסקיים מקומיים אחרים.
גורמים רשמיים הגישו תביעה פלילית כנגד קאסרס ושני מנהיגים ילידים נוספים בגין "גזל, כפייה ונזק מתמשך" שגרמו לחברה לפיתוח אנרגיה של הונדורס, בגין תפקידם במחאה, כשעל פי הטענה הסיתו אחרים לגרום לחברה נזקים.
בתגובה להאשמות הצהיר אמנסטי אינטרנשיונל כי אם הפעילים יכלאו, יכיר בהם הארגון כאסירי מצפון.
עשרות ארגונים אזוריים ובינלאומיים קראו לממשלת הונדורס להפסיק להפליל את ההגנה על זכויות האדם ולחקור איומים נגד מגיני זכויות האדם.
ב־20 בפברואר 2016, עוכבו יותר ממאה מפגינים על ידי כוחות הביטחון תוך כדי הפגנה, והאיומים על חברי מועצת הארגונים הפופולריים והילידים החלו להתגבר.
קאסרס הבליטה לחיוב את עמדתה של הילרי קלינטון בגלל מעורבותה במתן לגיטימציה להפיכה בהונדורס של שנת 2009 : "חזרתו של הנשיא, מל זלאיה, הפכה לסוגיה משנית.
והנה, היא, קלינטון, הכירה בכך שהם אינם מאפשרים את חזרתו של מל זלאיה לנשיאות.
אך הקהילה הבינלאומית - גורמים רשמיים, הממשלה, הרוב הגדול - קיבלו זאת, אף על פי שהזהרנו שהדבר יהיה מסוכן מאוד ויאפשר התנהגות ברברית, לא רק בהונדורס אלא גם בשאר היבשת.
" קלינטון טענה כי שיטת הטיפול של קאסרס במצב, הייתה טובה יותר עבור תושבי הונדורס.
הוועדה הבין-אמריקאית לזכויות אדם (IACH) כללה את "ברטה קאסרס" ברשימת האנשים הנמצאים תחת איום, ברשימתה מ-28 ביוני 2009, ותוך מהלך ההפיכה בהונדורס של שנת 2009 .
למחרת פרסמה הוועדה "אמצעי זהירות (MC 196-09)" להגנתה ולהגנת פעילים אחרים, תוך אישור הדיווחים כי כוחות צבא הקיפו את ביתה.
בשנת 2013 אמרה קאסרס בראיון לאל ג'זירה : לצבא יש רשימת התנקשויות של 18 לוחמי זכויות אדם מבוקשים ושמי בראשם.
אני רוצה לחיות, יש דברים רבים שאני עדיין רוצה לעשות בעולם הזה אבל מעולם לא שקלתי לוותר על לחימה למען הטריטוריה שלנו, על חיים עם כבוד, מכיוון שהמאבק שלנו לגיטימי.
זה דורש המון, אבל בסופו של דבר, במדינה הזו שיש בה פטור מענישה בגיו פשע, אני פגיעה.
כשהם ירצו להרוג אותי, הם יעשו זאת.
במהלך המערכה נגד הקמת הסכר, קאסרס ומארגנים אחרים אוימו לעיתים קרובות על ידי הצבא; באחת הפעמים הם נעצרו ונעשה חיפוש ברכבם בעת שנסעו לריו בלנקו.
קאסרס טענה כי במהלך חיפוש זה הוטמן ברכב אקדח; ובהמשך לכך נעצרו המארגנים באשמת אחזקת אמצעי לחימה והוחזקו למשך הלילה בכלא.
בית המשפט העמיד את קאסרס תחת שרות מבחן, מה שאילץ אותה להתייצב בבית המשפט מדי שבוע ומנע ממנה לעזוב את הארץ.
הצעדים היו בתוקף עד לדחיית התיק בפברואר 2014.
רישומי בית המשפט משנת 2014 שפורסמו במאי 2016 הראו כי "הממשלה והחברה לפיתוח אנרגיה (DESA) ביקשו שוב ושוב להבאיש את שמם של קאסרס ועמיתיה כאנרכיסטים אלימים המטילים אימה על האוכלוסייה באמצעות הפגנות, [...] גזל, כפייה ונזק מתמשך ואף ניסיון לערער את הסדר הדמוקרטי."
אחד הביטויים החביבים על ברטה קאסרס היה "הם מפחדים מאיתנו כי אנחנו לא מפחדים מהם", לפי גוסטבו קסטרו סוטו .
בשנת 2012 הוענק לקאסרס פרס השלום מטעם החברה לצדק ושלום באוניברסיטה הקתולית אייכסטאד-אינגולשטאט בבאווריה, גרמניה.
היא הייתה בין המועמדים הסופיים לפרס מגיני קו החזית של אירלנד, לשנת 2014.
בשנת 2015 הוענק לה פרס גולדמן לפעילות סביבתית .
באפריל 2015, הארגון הבינלאומי לזכויות אדם "עד גלובלי" Global Witness הדגיש את המקרה של קאסרס כמסמל את הסיכונים הקשים העומדים בפני פעילי הסביבה בהונדורס, שמספר ההרוגים מקרבם היה הגבוה ביותר לנפש בעולם.
באפריל 2019 הציבה קבוצת מרד ההכחדה סירה ורודה בשם ברטה קאסרס במרכז הצומת העמוס של לונדון בין רחוב אוקספורד ורחוב ריג'נט (כיכר אוקספורד) וחסמה את התנועה; לאחר חמישה ימים הוסרה הסירה ממקומה על ידי המשטרה.
קאסרס נורתה למוות בביתה על ידי פולשים חמושים בליל 2 במרץ 2016. פעיל הסביבה המקסיקני גוסטבו קסטרו סוטו נפצע אף הוא, משתי יריות, בלחי וביד.
גוסטבו הגיע ללה אספרנסה יום קודם לפגישה עם 80 פעילים "כדי לדון בחלופות לפרויקט ההידרואלקטרי".
ברטה הזמינה אותו להישאר ללון בביתה בלילה, "כי למקום שלה היה חיבור אינטרנט טוב יותר מאשר במקום הלינה שלו".
הוא אמר: עבדתי על מצגת כששמעתי מפץ חזק.
חשבתי שמשהו נפל, אבל כשברטה צעקה 'מי שם?', ידעתי שזה רע, שזה הסוף.
] כשהגיע הרוצח כיסיתי את פני.
הוא היה במרחק של שלושה מטרים.
זזתי כשהוא ירה, והכדור חלף על יד אוזני.
הוא חשב שהוא הרג אותי.
תחת מה שנקרא "אמצעי זהירות" שהומלצו על ידי הוועדה הבין-אמריקאית לזכויות אדם, נדרשה ממשלת הונדורס להגן על קאסרס, אך ביום מותה היא לא הייתה תחת שום הגנה.
שרת הביטחון של הונדורס אמרה כי היא לא הייתה במקום אותו זיהתה כבית שלה.
וכי לאחרונה עברה לבית חדש בלה אספרנסה.
קאסרס הותירה אחריה את ארבעת ילדיה מבעלה לשעבר והמנהיג המשותף, סלבדור זוניגה.
ברטה איזבל זוניגה קאסרס, בתה בת ה -25 של ברטה קאסרס, אמרה בראיון שהיא רואה בחברה שרצתה לבנות את הסכר ההידרו-אלקטרי אגואה זרקה כאחראים למות אמה.
לדבריה, "קל מאוד לשלם לאנשים לבצע רציחות בהונדורס, אבל מי שעומד מאחורי זה הם אנשים עוצמתיים אחרים עם כסף ומנגנון שמאפשר להם לבצע את הפשעים האלה" וכי "הם שילמו למתנקשים בכמה הזדמנויות כדי להרוג אותה."
מותה של קאסרס זכה לגינויים רבים, ובקריאות לחקירה שהגיעו מטעם ארגון מדינות אמריקה (OAS), שגריר ארצות הברית בהונדורס, והנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם .
נשיא הונדורס חואן אורלנדו הרננדז הכריז על מתן עדיפות לחקירת הרצח, ו לואיס אלמגרו, המזכיר הכללי של ארגון מדינות אמריקה, חזר על הקריאה הקודמת של ארגונו להענקת הגנה מיוחדת למגיני זכויות אדם ילידי בהונדורס.
ביטויי תמיכה נוספים הגיעו מהשחקן האמריקאי ופעיל איכות הסביבה לאונרדו דיקפריו, הסופרת והפעילה הקנדית נעמי קליין, אמנסטי אינטרנשיונל, הזמרת רנה פרז מלהקת קייל 13, הסנאטור הקולומביאני לשעבר פיידד קורדובה, אוקספם, ראש עיריית ברצלונה אדה קולאו, הסנטור האמריקני פטריק לייהי, ונשיא ונצואלה ניקולאס מדורו .
קבוצה של כמאה אנשי מועצת הארגונים הפופולריים והילידים של הונדורס (COPINH) צעדו לתחנת המשטרה המחוזית לאחר מותה, כדי לדרוש חקירה בינלאומית עצמאית בנוגע לרציחתה.
מחאה התקיימה גם בבניין הארי ס.
ב־4 במרץ 2016, סטודנטים באוניברסיטה האוטונומית הלאומית בהונדורס ערכו מפגן מחאה על מותה של קאסרס, וזעמו על כי לא קיבלה הגנה רבה יותר במהלך חייה.
הם דרשו חקירה עצמאית והשליכו אבנים, בעוד המשטרה השתמשה בגז מדמיע כדי לעצור עימותים אלימים במהלך המחאה.
הפגנות נערכו גם מחוץ לשגרירות הונדורס בבוגוטה, סן כריסטובל דה לאס קאסאס, וינה, ברלין וברצלונה.
ב -3 במרץ 2016, יום מותה, ביצעו גורמים בממשלה נתיחה שלאחר המוות בגופה של קאסרס ללא פיקוח, אף שבני משפחתה ביקשו לצרף מומחה לזיהוי פלילי בלתי תלוי, ודרשו לקיים חקירה עצמאית מטעם הוועדה הבין-אמריקאית לזכויות האדם.
באותו יום החלה הממשלה בחקירה והפעילה לשם כך את היחידה שלה לפשעים אלימים, המתאמת עבודתה עם ארצות הברית.
נציג מועצת הארגונים הפופולריים והילידים אורליאנו מולינה וילנובה נעצר ב -3 במרץ כחשוד ברצח.
מועצת הארגונים הוקיעה את הפעולה הזו וטענה כי מדובר בניסיון שווא להאשים אותו.
ב־5 במרץ שוחרר מולינה מחוסר ראיות שקושרות אותו לפשע.
המאבטח חוסה איסמאל למוס נעצר אף הוא ושוחרר.
הוראות שיפוטיות חייבו את איסמאל וקסטרו, הניצול היחידי מהתקיפה, להישאר במדינה במהלך המשך החקירה.
ניצול התקיפה והעד היחיד לרצח, גוסטבו קסטרו, פעיל הסביבה המקסיקני, אמר לאחר מכן שהוא "הובל דרך משרדים ובתי משפט, ונדרש לספר את סיפורו שוב ושוב, [...] תוך שנמנע ממנו לעזוב את המדינה במשך חודש ימים, והתייחסו אליו למעשה כחשוד [.
לאחר חודש השופט האחראי על התיק השעה את עורך דיני.
הם הפרו את כל זכויותי.
חשבתי שמשהו יכול לקרות לי בכל עת.
במסיבת העיתונאים שהתקיימה ב -5 במרץ, ארבעת ילדיה של צ'צרס: אוליביה, ברטה, לאורה וסלבדור, הביעו את חוסר האמון שלהם בחקירת ממשלת הונדורס.
תוך שתיארו את רצח אמם כמעשה פוליטי הם קראו לחקירה בינלאומית בנושא.
ב־6 במרץ 2016 ביקש הנשיא הרננדס את הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם, הנסיך לזיד בן ראאד אל-חוסין לסייע בחקירת מותה של קאסרס.
בימים שלאחר הרצח נפגשה משלחת של אמנסטי אינטרנשיונל (AI) עם השר לזכויות אדם, צדק, פנים וביזור ונציגים ממשרדי הביטחון, החוץ, התובע הכללי, הפרקליטות, והחברה האזרחית, כמו גם בני משפחת קאסרס.
אמנסטי מתח ביקורת על הנשיא הרננדז בגין סירובו להיפגש עם קרובי משפחתה של קאסרס, ומגיני זכויות האדם.
אמנסטי גינה את "חוסר הנכונות המוחלט של ממשלת הונדורס להגן על מגיני זכויות האדם במדינה" וציין כי שלטונות הונדורס לא הצליחו "לעקוב אחר קווי החקירה הבסיסיים ביותר, כולל העובדה שברטה קיבלה איומי מוות חמורים הקשורים לפועלה למען זכויות אדם במשך הרבה מאוד זמן.
חודש לאחר מותה של קאסרס הודיעו הרשויות בהונדורס כי ב־13 במרץ הם ערכו חיפוש במשרדי החברה לפיתוח אנרגיה וגבו עדויות מעובדי החברה.
ב־2 במאי 2016 עצרה הממשלה ארבעה גברים; אחד מהם מנהל בחברה לפיתוח אנרגיה בנושאים חברתיים וסביבתיים, השני עובד לשעבר בחברת אבטחה שנשכר על ידי החברה לפיתוח אנרגיה; והשניים האחרים - סרן בצבא וקברניט בדימוס.
שגריר ארצות הברית בהונדורס בירך את הממשלה.
ביוני 2016 אישר חייל לשעבר מיחידת הכוחות המיוחדים של צבא הונדורס שהוכשרו על ידי ארצות הברית כי שמה של קאסרס היה ברשימת החיסול שלהם חודשים לפני רצח.
בפברואר 2017 דיווח הגרדיאן כי שלושה משמונה אנשים שנעצרו קשורים לכוחות העילית שאומנו בארצות הברית.
שניים מהם, סרן מריאנו דיאז וסגן דאגלס ג'ובאני בוסטיו, קיבלו הכשרה צבאית בפורט בנינג, ג'ורג'יה, ארצות הברית, במכון חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני.
בנובמבר 2017, צוות מומחים משפטיים בינלאומיים (GAIPE) פרסם דוח המפרט את ממצאיו, הקובעים את "הרשלנות המכוונת של המוסדות הפיננסיים", למשל הבנק המרכז-אמריקאי לשילוב כלכלי (CABEI), המוסד ההולנדי לפיתוח פיננסי (FMO), הפינפנד- (Finnfund) הקרן הפיננסית המעניקה מימון וייעוץ לחברות פרטיות, והחברה לפיתוח אנרגיה של הונדורס (DESA), הפועלות בשווקים מתפתחים.
הדוח חשף את "השתתפותם של מנהלים ועובדי החברה לפיתוח אנרגיה, של אנשי ביטחון פרטיים שנשכרו על ידי החברה, של סוכני מדינה וגופים מקבילים לכוחות הביטחון של המדינה בפשעים שבוצעו לפני, במהלך 2 במרץ 2016 - יום היום הרֶצַח, ולאחריו."
במארס 2018 עצרו שלטונות הונדורס קצין מודיעין צבאי לשעבר, שהואשם בתכנון הרצח של קאסרס.
המעצר החדש הזה, של נשיא חברת הבניה של הסכר שכנגד הקמתו פעלה קאסרס, היה האדם התשיעי שנעצר בגין הרצח, והרביעי המקושר לצבא הונדורס.
בספטמבר 2018, בית המשפט העליון של הונדורס השהה ללא הגבלה את משפטם של שמונת הגברים המואשמים ברצח קאסרס.
ברטהולד, דוכס בוואריה (900 - 23 בנובמבר 947), משושלת לויטפולדינג, היה דוכס בוואריה בין השנים 938–947.
ברטהולד נולד בשנת 900 והיה בנם הצעיר של לואיטפולד, מרקיז בוואריה וקוניגונדה, אחותו של ארכאנגר, דוכס שוואביה.
הוא ירש את אחיינו אברהרד כדוכס בוואריה בשנת 938.
ידוע כי ברטולד היה רוזן במרקיזות קרינתיה בשנת 926 ואילו אחיו הבכור ארנולף הרע היה דוכס בוואריה.
בשנת 927 המלך הגרמני היינריך הצייד הקנה לו זכויות דוכסיות בקרינתיה.
כאשר בשנת 938, בנו של ארנולף ויורשו אברהרד ניסו לשמור על מעמדה האוטונומי של הדוכסות הבווארית, הוא הורחק וגורש על ידי המלך אוטו הראשון, שמינה את ברטהולד במקומו.
בניגוד לדוכס המנוח החזק ארנולף, לברטהולד לא ניתנה הזכות למנות בישופים או לנהל רכוש מלכותי, אך הוא נשאר נאמן לשושלת האוטונית לאורך כל תקופת שלטונו.
הוא אף תכנן להינשא לאחותו של אוטו גרברגה, אלמנתו של הדוכס גילברט מלורן, ומאוחר יותר הדוויג, אחות נוספת, אך תוכניות אלה נפלו.
במקום זאת נישא לבילטרוד, אצילה בווארית, בערך בשנת 939. בשנת 943, הוא הביס את המגיארים בקרב ולס (12 באוגוסט) והדף את התקפותיהם לזמן מה, כפי שעשה ארנולף לפניו.
עם הצטרפותו של ברטהולד לכס המלוכה התאחדו שוב בוואריה ומרקיזות קרינתיה.
אולם, עם מותו בשנת 947, המלך אוטו הראשון לא מסר את הדוכסות לבנו הקטן של ברטהולד היינריך הצעיר, אלא נתן אותה לאחיו שלו היינריך הראשון, שהתחתן עם בתו של ארנולף יודית.
בשנת 976 קיבל היינריך הצעיר כפיצוי את דוכסות קרינתיה.
הדוכס ברטהולד קבור במנזר נידרלטאך.
הברון צ'פלי ברטולד וייס (במקור ברוך וייס, בהונגרית: Weiss Berthold; פשט, 5 באוקטובר 1845 – בודפשט, 11 במרץ 1915) היה תעשיין יהודי-הונגרי, סופר וחבר האספה הלאומית של ממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ברוך (ברטולד) וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של ב.
אדולף וייס ושל אווה קניץ.
בסיום לימודיו בתיכון הוא התחיל לפתח קריירה מסחרית-תעשייתית ומשנת 1880 היה גורם משמעותי בתעשייה ההונגרית בקנה מידה גדול.
הוא לקח חלק בארגון מחדש של מפעל הנשק בבאנסקה שטיאווניצה (אז חלק מהונגריה - בהונגרית: Selmecbánya) ושל העיר קסג, בהקמת מספנת דנוביוס ובייסוד מפעל השזירה והאריגה ברוז'אהג'.
הוא גם מילא חלק משמעותי בניהול מוסדות פיננסיים וגם העלה את התוכנית לייסוד בנק למשכנתאות ובנקים לחיסכון באזורים מחוץ לבודפשט.
ברטולד וייס היה חבר דירקטוריון בלשכת המסחר והתעשייה ובוועדת ההון.
בשנת 1896 נבחר כחבר פרלמנט עם תוכנית ליברלית.
הוא יזם את הקמת "המכון הלאומי לפנסיה לפקידים" (אלה שלא היו עובדי מדינה) ונבחר לנשיאו.
ברטולד וייס היה נשיא הכבוד של חברת לויד בפשט.
בשנת 1903, מתוך הכרה ביכולותיו בענייני ציבור, מינה אותו מלך הונגריה (קיסר אוסטרו-הונגריה) ל"יועץ חצר".
ברטולד וייס הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני בבודפשט.
אשתו הייתה הרמינה בלאו (1858–1937), בתם של לאזר בלאו ומאריה קייזר.
בעלה הראשון היה דיולה אולמן (1872–1926), אדריכל, ממנו התגרשה.
בעלה השני היה אימרה טוסגי, מהנדס.
בעלה היה הברון מרצל מדראשי-בק (1873–1945), עורך דין ומנהל בנק שנספה בשואה.
תנאים כלכליים ובריאות ציבורית ביחס לפשט (1869)
רפורמה במערכת הבנקאות המרכזית, בשם לב ליחסים עם הבנקאות האוסטרו-הונגרית (1870, גם בגרמנית)
כיבושים מסחריים (1886, גם בגרמנית)
האינטרסים של בודפשט והרכבת המזרחית (1887)
תקנון חדש של הבנק האוסטרו-הונגרי (1898)
רפורמה בבנקי החיסכון שלנו (1899)
ברטו אוזגור יֶילְדֶרִים (בטורקית: Bertuğ Özgür Yıldırım; נולד ב-12 ביולי 2002 בקאהיטהאנה שבטורקיה) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת איסטנבול בשאקשהיר מליגת העל הטורקית ובנבחרת טורקיה.
יילדרים גדל במחלקת הנוער של סארייר.
הוא ערך 31 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת הליגה הטורקית השלישית, בהן הבקיע ששה שערים.
ב-3 ביוני 2021 חתם יילדרים בהטאייספור מליגת העל הטורקית.
ב-14 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד קסימפאשה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
ב-22 במאי 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–4 על גירסונספור במסגרת המחזור ה-38 בליגה.
הוא ערך 35 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ששה שערים.
ב-17 בפברואר 2023, לאחר רעידות האדמה בטורקיה ובסוריה, הושאל יילדרים לאנטליהספור מליגת העל הטורקית עד לתום עונת .
ב-6 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-1 לקסימפאשה במסגרת המחזור ה-24 בליגה.
ב-11 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–4 על קייסריספור במסגרת המחזור ה-25 בליגה.
הוא ערך 13 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שני שערים.
ב-29 באוגוסט 2023 חתם על חוזה לחמש שנים בסטאד רן מליגת העל הצרפתית.
ב-16 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד ליל במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת 2023/2024. ב-21 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על מכבי חיפה במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית לעונת 2023/2024.
ב-23 באוגוסט 2024 הושאל אל חטאפה.
ב-5 באוקטובר כבש שער בכורה בלה ליגה נגד אוססונה, ב-26 בנובמבר כבש צמד בגביע המלך הספרדי נגד מניסס.
ב-12 בספטמבר 2025 שב יילדרים לטורקיה וחתם באיסטנבול בשאקשהיר מליגת העל הטורקית.
ב-8 בספטמבר 2023 ערך יילדרים את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טורקיה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ארמניה במסגרת מוקדמות יורו 2024. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
ברטה (ברטי) פרלמוטר-הימן (4 בפברואר 1916 – 3 בנובמבר 2003) הייתה כימאית פיזיקלית ישראלית שכיהנה כפרופסור במכון לכימיה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ברטה פרלמוטר נולדה במינכן, בתם היחידה של ד"ר אלפרד (אפרים) פרלמוטר, ביולוג ומומחה לדיג, וסיסי (מטילדה) לבית זליגמן.
אביה נולד בגרמניה ואמה נולדה בדרום אפריקה.
דודתה מצד אביה היא הסופרג'יסטית פאולין פרלמוטר סטיינם , סבתה של הפעילה הפמיניסטית גלוריה סטיינם.
עלתה לארץ ישראל בסוף שנות ה-30. נישאה לג'ון (צבי) הימן, יליד לונדון ולימים פרופסור לכימיה באוניברסיטה העברית.
פרלמוטר-הימן עשתה את כל לימודיה באוניברסיטה העברית.
את לימודי הדוקטורט בכימיה פיזיקלית השלימה ב-1947 בהנחיית לדיסלאוס פרקש.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה בריאקציה בין ברום וכהלים שונים.
ב-1954 הצטרפה לשורות המכון לכימיה כחברת סגל, עניין נדיר באותם ימים.
ב-1958 מונתה למרצה בכירה, וב-1964 קודמה לדרגת פרופסור חבר.
ב-1976 הייתה לפרופסור מן המניין.
עם תלמידיה נמנים הפרופסורים אסא ליפשיץ מהאוניברסיטה העברית, רות קורן מאוניברסיטת תל אביב ורות שנער מאוניברסיטת המדינה של איווה.
מחקרה של פרלמוטר-הימן עסק בקינטיקה של תמיסות חומציות ומתכתיות ובחקר ההשפעה של בליעת גלי קול בתגובות כימיות.
בשנותיה המאוחרות כחוקרת השתמשה במחשבים ובממשקים גרפיים לחקר תהליכים כימיים הקשורים לכאוס, בדגש על תגובות אוסצילטוריות.
ברטהולד דומה ואן בורמניה (בפריזית: Barthold Douma fan Burmania; הוטבל ב-17 בנובמבר 1695 בהאלום – נפטר ב-24 במרץ 1766 בווינה) היה מדינאי הולנדי ושגריר בחצר המלוכה של וינה במאה ה-18.
ואן בורמניה נולד בכפר קטן בפריסלנד כבן ליפקה ואן דאומה ושוק ואן בורמניה, איש צבא ולימים יועץ בבית המשפט של פריסלנד בשנים 1710–1721. לאחר קריירה צבאית, הפך ברטהולד לשגריר בקלן בשנת 1739 ולימים שימש כשגריר בחצר המלוכה של וינה.
ואן בורמניה היה אדם בעל אהדה הומניטרית רחבה וחבר נאמן במיוחד ליהודים.
בשנות ה-40 של המאה ה-18, כאשר מריה תרזה הורתה על גירוש היהודים מפראג (שאמור היה להתבצע עד סוף ינואר 1745) ומכל בוהמיה (עד סוף יוני 1745), ואן בורמניה הפעיל את השפעתו בחצר המלוכה כדי להביא לביטול הצו, בעקבות בקשת הקהילות היהודיות של אמסטרדם, רוטרדם והאג.
הוא נעזר בשר הבריטי, סר תומאס רובינסון.
תוצאת מאמציו הייתה דחיית מועד הגירוש ליום האחרון של פברואר 1745.
שוב פנו הקהילות היהודיות של הולנד אל ואן בורמניה, ושוב הוא התחנן, הפציר וניסה לשכנע את הקנצלר של האימפריה האוסטרית כי "ריבונים, יותר מכל אדם אחר, נושאים באחריות בפני האל והאדם על מעשיהם".
חודש נוסף של חסד ניתן, אך ב-31 במרץ 1745 גורשו יהודי פראג.
לאחר מכן, בתמיכת שגרירי אנגליה, פולין וטורקיה, הפנה ואן בורמניה את מאמציו למניעת גירוש היהודים מכל בוהמיה, שתוכנן להתבצע ביוני.
צו מלכותי נוסף פורסם ב-8 באפריל 1745, שהורה לכל יהודי מוראביה לעזוב בתוך זמן קצר.
שוב התערב ואן בורמניה למענם, וב-15 במאי 1745 תוקנו הצווים, כך שניתנה ליהודים האפשרות להישאר בבוהמיה ובמוראביה "עד להוראה חדשה".
ואן בורמניה ניסה להביא לביטול הצו שפורסם ב-25 ביוני 1746, שאסר על כל היהודים להימצא בטווח של שעתיים נסיעה מפראג, אך ללא הצלחה.
עם זאת, ביולי 1748, בעקבות לחץ שהופעל מצד שגרירים זרים, ביטלה מריה תרזה את הצו מ-18 בדצמבר 1744, והיהודים הורשו לשוב לפראג.
ברטולד אופנהיים (בצ'כית: Berthold Oppenheim; 1867–1942) היה רב העיר אולומואוץ, מוראביה, משנת 1892 ועד 1939. הוא נרצח בשנת 1942 בטרבלינקה.
אופנהיים נולד ב-29 ביולי 1867 למשפחת רבנים.
אביו, חיים אופנהיים, כיהן (החל מ-1858) כרב ימניצה שבדרום מוראביה, ומאוחר יותר (מ-1868 עד 1891) רב טורון, פרוסיה.
הוא היה גם אחיינו של הווינאי אייזיק הירש וייס, שהיה נשוי לאחותו של יואכים.
ברטולד אופנהיים למד עברית ויהדות במוסדות שונים ובאוניברסיטאות בברלין ובוורוצלב.
אופנהיים הגיע לאולומואוץ בשנת 1892 ממירוסלאב שבדרום מוראביה, שם הייתה קהילה יהודית חזקה ושם פעל כרב בשנים 1891–1892.
ב-1892, עם הקמת קהילה יהודית עצמאית באולומואוץ, הוכתר אופנהיים לרב הראשון של הקהילה היהודית באולומואוץ.
טקס ההכתרה נערך ב-1 בנובמבר 1892.
בשנת 1894 יזם אופנהיים את בנייתו של בית הכנסת באולומואוץ, אשר בנייתו הושלמה ב-1897.
למשל, ב-7 במאי 1898, בישיבה החודשית השישית של אגודת "ציון" באולם רייכרט באולומואוץ, הרצה בנושא האנושיות בתנ"ך.
ב-1906 נמנה עם מייסדי איגוד הרבנים של מוראביה-שלזיה, שנוסד בפררוב ב-1906, ואופנהיים נבחר לשמש כסגן יושב ראש.
הוא גם הביע את שוכנעו כי האיגוד יוכל לפעול רק מתוך קשר הדוק עם נציגי הקהילות הדתיות היהודיות; מטרותיו צריכות להיות הגברת ההערכה העצמית היהודית; טיפוח ספרות עם ישראל; תחיית הלשון העברית; הקמת ספריות; ארגון הרצאות חינוכיות ומדעיות; ומפגשים תכופים יותר בין הרבנים שיחזקו את תחושת הקולגיאליות ביניהם.
הוא השתתף באסיפות הכלליות של איגוד הרבנים; לדוגמה, ב-21 באוגוסט 1907 באוסטרבה (אז "אוסטרבה המוראבית"), שם עסק בעיקר בשאלת הביטחון הסוציאלי והפנסיוני של רבנים ועובדי קהילות יהודיות, ובאסיפה כללית שנערכה בברנו ב-20 במרץ 1908.
ב-28 במאי 1908 ארגן כנס של איגוד הרבנים של מוראביה-שלזיה שנערך בקזינו הגרמני באולומואוץ.
בשנת 1918, כשרבה של העיירה לושטיצה, עזריאל גינציג, עבר לאנטוורפן, בלגיה, קיבל על עצמו אופנהיים את התפקיד ושימש גם כרבה של לושטיצה.
כמו כן כיהן כחבר במועצה המונה כעשרה חברים של קהילות יהודיות.
הוא לימד עברית בגימנסיה הגרמנית באולומואוץ (שבה, למשל, בשנת הלימודים 1932/1933 למדו בסך הכל 40 תלמידים יהודים, שהיוו 14.4% מכלל התלמידים בבית הספר).
הוא עבד גם בחברה קדישא וייסד את אגודת "פרייטיש-פראיין" שתמכה בתלמידים יהודים עניים בבתי הספר באולומואוץ.
בשנות ה-30 במאה ה-20, בגיל בן 65, ביקר אופנהיים בארץ ישראל.
אופנהיים הגיע לפלשתינה (א"י) לרגל המכביה הראשונה במרץ-אפריל 1932 ותיאר את מסעו בשבועון הציוני של ברנו Jüdische Volksstimme: נסיעה דרך ברצלוב לווינה ומשם לטריאסטה, עצירת ביניים של יום אחד באתונה, והגעה לנמל יפו, משם הייתה הדרך לתל אביב קצרה.
אופנהיים סייר ברחבי הארץ: "בדרך זו הגשמתי את משאלת ליבי מזה עשרות שנים לבקר במולדת, לראות את האתרים התנ"כיים וההיסטוריים."
אופנהיים כיהן כרבה של אולומואוץ כמעט לכל אורך קיומה של הקהילה היהודית בעיר לפני מלחמת העולם השנייה.
ב-8 ביולי 1942 עלה אופנהיים על טרנספורט AAo מאולומואוץ לטרזיינשטט, וב-15 באוקטובר 1942 גורש בטרנספורט Bv לפולין (במסגרת מה שכונה "טרנספורט הזקנים") – לטרבלינקה, שם נרצח באותה שנה.
לא ידוע אם נפטר בתא גזים, או שנרצח במה שכונה "לזרט" (קבוצת צריפים מוקפת גדר ולידה בור מלא בגופות של פצועים, שהונו אותם להאמין כי יקבלו שם טיפול רפואי בסיסי).
בשנת 1974 הציב חיל בתי הכנסת באולומואוץ לוחית זיכרון לזכרו של הרב אופנהיים.
הלוחית הוצבה בבית הקברות היהודי באולומואוץ, על מצבת אמו הלנה אופנהיים (1839–1929), לצד הקיר הימני של בית הקברות.
ב-29 וב-30 באוקטובר 2012 הונחו באולומואוץ 42 אבני נגף, ובהן אחת לזכר אופנהיים ואחת לזכר אשתו, בחזית הבניין שבו התגורר עד גירושו ברחוב Třída Svobody מס' 24 (הבניין נהרס בהמשך).
על אבן הנגף מופיע הכיתוב הבא (מוצג כאן בתרגום לעברית):
1867DEPORTOVÁN 1942DO TEREZÍNAZAVRAŽDĚNVTREBLINCEכאן התגורררבברטהולד אופנהייםנולד ב-1867גורש בשנת 1942לטרזיינשטטנרצחבטרבלינקה
אויגן ברטולד (ברט) פרידריך ברכט , ידוע כברטולט ברכט (Bertolt Brecht, ) היה מחזאי, במאי ותאורטיקן תיאטרון ומשורר גרמני.
אויגן ברטולד פרידריך ברכט נולד באַוּגסבורג שבבוואריה בגרמניה.
אביו היה ברטולד פרידריך ברכט, מנהל בית חרושת לנייר ובן למשפחה קתולית מבאדן, ואמו הייתה וילהלמינה פרדריקה זוֹפִי בְּרֶצינג, לותרנית אדוקה מדרום וירטמברג.
הוריו נהגו לקרוא לו בהתחלה אויגן או אייגין.
הוא נקרא ברטולט או ברט מאוחר יותר.
ילדותו ונעוריו בגרמניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה – תקופה שהתאפיינה באבטלה רבה, ניסיונות הפיכה אלימים ואינפלציה של המטבע הגרמני – השפיעו על נטיותיו הפוליטיות ועל דרכו כאמן לעתיד.
ברכט גילה כבר מילדות נטייה לכתיבה, ובמיוחד לשירה, לצד משיכה לסיפורי הרפתקאות קסומות בארצות המזרח ואמריקה הרחוקות, כפי שתוארו בספריו של קארל מאי, משיכה שתלווה אותו לכל אורך חייו וברבים משיריו ומחזותיו.
בשנת 1909, כאשר היה בן אחת עשרה, חלתה אמו בסרטן, מחלה שהביאה למותה 12 שנים אחרי כן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הפגין ברכט הנער את רגשותיו הפטריוטיים במאמרים נלהבים למען הקיסר והמלחמה, אך להיטות זו התפוגגה במהרה ופינתה את מקומה לפיכחון.
ברכט עשה ככל שביכולתו כדי להימנע מגיוס לצבא, בין השאר באמצעות לימודי רפואה (בהם לא היה לו עניין כלשהו) באוניברסיטת מינכן.
לימודים אלה נמשכו באופן פורמלי בין השנים 1917–1921, עד שסולק מהפקולטה.
עם תום המלחמה שירת פרק זמן קצר כמגויס בבית חולים צבאי לריפוי מחלות מין באוגסבורג.
בשנת 1919 נולד בנו בכורו, פרנק, מפאולה בנהולצר קנן (כינויה היה "ביי").
פרנק גדל במשפחות אומנות שונות, שימש כטייס בלופטוואפה הגרמני במלחמת העולם השנייה, ונהרג בשנת 1943 בעת הפצצה ברוסיה.
ברכט עבר למינכן, החל לפרסם שירים ומאמרים ועבד על מחזהו הראשון, "בעל" (1919).
במחזה זה, כמו גם במחזהו השני, "תופים בלילה", ניתן להבחין בהשפעות של אמני קברט ושחקנים כמו פרנק ודקינד, קלבונד וקרל ולנטין, שהקרינו דימויים גבריים חזקים ובמקביל שילבו נימות סאטיריות, אנדרוגיניות והומוארוטיות בולטות.
סביב דמותו הכריזמטית של ברכט, התקבצה חבורה של יוצרים צעירים כמו גאורג אורגה, הצייר ויוצר התפאורות קספר ניהר, המחזאי ארנולט ברונן ואחרים, שכולם ניהלו פרשיות אהבים עם ברכט.
באותה תקופה גם שינה ברכט את שמו מברטולד לברטולט.
במקביל, היו לברכט גם שורה ארוכה של מאהבות, שלאחת מהן, זמרת האופרה מריאנה צוף, נישא (ב-1922) וממנה נולדה לו בשנת 1924 בתו ברברה (מארי-ברברה שאל).
בני הזוג התגרשו בשנת 1927. עם חבורת הצעירים שסביבו כונן ברכט מערכת עבודה כקולקטיב, שבו רעיונות מושלכים מכל עבר עד לגיבוש המחזה השלם.
צורת עבודה זו, בין השאר, הייתה אחת הסיבות לכך שמחזותיו עד עליית הנאצים ב-1933 מאופיינים במבנה אפיזודי, עם הטיה חזקה לקרעי קטעים ושיריים, שהיו החלק החזק ביותר של ברכט.
הזכייה בפרס קלייסט פילסה לברכט בשנת 1924 את הדרך לברלין, שם יצר קשרים עם דמויות בולטות בתיאטרון הגרמני כמו מקס ריינהרדט, ארווין פיסקטור וקרל צוקמאייר, וקנה את אהדתו של המבקר הרברט איהרינג.
ברכט המשיך לטפח את קשריו עם ליון פויכטוונגר, שהיה אז בעיקר מחזאי ובהמשך כתב רומנים היסטוריים מצליחים.
בברלין נקשר ברכט רומנטית ויצירתית עם הלנה וייגל, שנישאה לו בשנת 1929 והייתה כוכבת ראשית במחזותיו.
נולדו לו ממנה בת ובן.
קשר רומנטי נוסף היה לברכט עם הסופרת, המחזאית והמתרגמת אליזבת האופטמן, שנעשתה לשותפתו העיקרית ב"קולקטיב" והעלתה תרומה חשובה למחזותיו ולפיתוח התאוריות התיאטרוניות שלו ב"להרשטוקה" (מחזות הלימוד).
תרומתה ניכרת גם בסיפוריו ובשיריו בתקופה שעד לעליית הנאצים לשלטון בראשית 1933.
הצלחתו הגדולה של ברכט באה כמעט באקראי, כאשר הועלה המחזה האופראי "אופרה בגרוש" בשנת 1928. עד אז היה ברכט מחזאי ומשורר מוערך, אך מחזותיו נחשבו נסיוניים ויקרים מדי (לא מעט בגלל סגנון הבימוי האקצנטרי של ברכט).
"אופרה בגרוש" שינתה את הדימוי הזה.
המחזה התבסס על "אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי מהמאה השמונה עשרה, עם מוזיקה אותה כתב קורט וייל, כשבתפקידים ראשיים מופיעות הלנה וייגל, קרולה נהר ורעייתו של וייל, לוטה לניה.
המחזה הועלה בהצלחה גדולה וביסס במידה רבה את שמו של ברכט, כמו גם את הקריירה המצליחה של וייל כמלחין ושל לוטה לנייה כשחקנית.
שני מחזות נוספים שניסו להתבסס על הצלחת "אופרה בגרוש" – "עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" ו"סופטוב" – זכו להצלחה פחותה באותה עת.
ביחס למחזות אלה ולמחזות קודמים של ברכט, הועלתה הטענה כי העתיק בלי לתת קרדיט שירים של ארתור רמבו, פרנסואה ויון ורודיארד קיפלינג.
בתקופה זו בלטו ביצירתו של ברכט רעיונות סוציאליסטיים ומרקסיסטיים, לאחר שנחשף לרעיונותיו של מרקס בשנת 1927. נאמנות לרעיונות מרקסיסטיים ולסוציאליזם היא מאפיין בולט במחזותיו מאותה תקופה – "האומר כן / האומר לא", "האמצעים שיש לנקוט", "יוהנה הקדושה של המכלאות" ו"היוצא מן הכלל והכלל".
מחזות אלה משקפים גם רעיונות מתיאטרון ה"נו" היפני, על הפישוט והטקסיות שבהם.
גישה חדשנית זו גרמה לכך, שברכט גונה בזמן ה"טיהורים" של יוסיף סטלין כ"פורמליסט" הסוטה מהנתיב הרצוי של "ריאליזם סוציאליסטי" .
בעקבות עליית הנאצים לשלטון עזב ברכט את גרמניה.
בתקופת הגלות הזו נכתבו מחזותיו החשובים והנודעים ביותר של ברכט, שהבולטים בהם הם "חיי גלילאו" (1938), "אמא קוראז' וילדיה" (1939), הנפש הטובה מסצ'ואן (1940), "אדון פונטילא ומאטי משרתו" (1941), "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי" (1941) ו"מעגל הגיר הקווקזי" (1945).
אחרי תום מלחמת העולם השנייה נחקר ברכט על ידי "הוועדה לפעילות אנטי אמריקאית" (HUAC) בגלל עברו הקומוניסטי (ברכט היה נתון למעקב ה-FBI במהלך שנותיו בארצות הברית), מה שגרם לו להגר לשווייץ.
בעקבות הזמנת ממשלת גרמניה המזרחית חזר ברכט בשנת 1949 לגרמניה המזרחית והפך למנהל ולבמאי הראשי של ה"ברלינר אנסמבל".
ברכט ביים שורה של מחזות ששינו את פני התיאטרון של המאה העשרים, הבולטים בהם הם "אמא קוראז'" (עם הלנה וייגל בתפקיד הראשי, ב-1949) ו"מעגל הגיר הקווקזי" (ב-1950).
בין 1953 ל-1963 יצירותיו של ברכט הוחרמו באוסטריה בשל רעיונתיו, חרם שהובל על ידי הסופר האוסטרי-היהודי פרידריך טורברג והעיתונאי הנס וייגל.
בעקבות הצלחת מחזותיו הפך ברכט לסמל בולט של גרמניה הקומוניסטית, לעיתים קרובות למורת רוחו.
במערב זכו יצירותיו לתהילה אמנותית, אך גם לגינוי בשל תמיכתו במשטר הקומוניסטי ובשל המשקל האידאולוגיה והגישה הדידקטית בחלק ממחזותיו – במיוחד "האומר כן / האומר לא" ו"האמצעים שיש לנקוט".
ברכט נפטר ב-14 באוגוסט 1956 בעקבות התקף לב, ונקבר בבית הקברות דורותיאנשטאדט בברלין.
ברכט נודע בזכות התאוריה התאטרונית המגולמת במושג "להרשטוקה" , שניתן לתרגמו כ"מחזות לימודיים".
ברכט נחשב כבורא "התיאטרון האפי", יחד עם ארווין פיסקטור.
לפי הגדרותיו, מחזה אינו צריך לעורר בצופים תגובה רגשית של הזדהות עם הפעולה אלא לעורר מחשבה והרהור רציונלי, ובחינה ביקורתית של האירועים המתרחשים על הבמה.
לצורך כך ביקש ברכט ליצור "אפקט ניכור" (Verfremdungseffekt) בין הצופה למתרחש על הבמה, באמצעות אזכור חוזר ונשנה כי המחזה אינו ייצוג של המציאות ואינו המציאות עצמה (היעדר "קיר רביעי").
כך, לדוגמה, במחזותיו השחקנים אינם דבקים במשחק ריאליסטי אלא במחוות מוגזמות (משחק ברכטיאני), פונים אל הקהל ישירות, מחליפים תלבושות ואביזרים מול הקהל, התאורה אינה מציאותית והתפאורה סמלית ולעיתים מלאכותית במכוון.
בשנות האנסמבל הברלינאי שינה ברכט את טעמו במידת מה, במיוחד כאשר נוכח כי למרות הניסיון ליצור אפקט של ניכור, ישנה הזדהות עצומה של הקהל עם ההתרחשות על הבמה גם אם זו אינה ריאליסטית.
ההזדהות עם אמא קוראז' ועם קתרין במחזה "אמא קוראז' וילדיה" או עם הדרמה העזה של "מעגל הגיר הקווקזי" אינם תוצאה של הרהור הגיוני.
המחזות האופייניים שביים ברכט במסגרת האנסמבל גם אינם בנויים כתמונות נפרדות, מקוטעות ומלאכותיות והרצף הסיפורי מודגש בהם.
במובן זה, אפשר לראות בבימוי וברעיונות הברכטיאניים המאוחרים מעין "תיאטרון סמלי", הקרוב ברוחו לתיאטרון השייקספירי יותר מאשר לתיאטרון המדגיש ניכור.
במהלך השנים שבו ועלו טענות כי ברכט נעזר במידה זו או אחרת במחזותיו בטקסטים שכתבו אחרים.
הטענות נחלקות בדרך כלל לשני סוגים עיקריים: טענות שברכט "שאל" למחזותיו קטעים שנכתבו על ידי סופרים ומשוררים אחרים; וטענות שברכט אימץ כשלו יצירות של יוצרים אחרים (שלא פורסמו).
הטענות מן הסוג הראשון קלות יחסית להוכחה.
ידוע כי ברכט שילב במחזותיו השונים קטעים מפול ורלן וארתור רמבו (ב"ג'ונגל הערים"), רודיארד קיפלינג (במיוחד ב"אופרה בגרוש"), פרנסואה ויון ואחרים; וכן כי הציג מספר פעמים עבודות עיבוד שעשה על פי תרגומים אחרים לגרמנית כאילו היו תרגומיו שלו.
כך, לדוגמה, "יוהנה הקדושה של המכלאות" גונבת רעיונות וקטעים שלמים מ"ז'אן דארק" ו"מייג'ור ברברה" של ג'ורג' ברנרד שו, "אופרה בגרוש" כוללת שירים מתורגמים של קיפלינג, "האומר הן" משתמש בקטעים שלמים מתרגומו של ויילי למחזה הסיני "ההשלכה לעמק" (או "טאניקו"), ו"מעגל הגיר הקווקזי" כולל שירים של גריגול רובכידזה, המשורר הגאורגי הגולה.
הטענות מן הסוג השני חמורות הרבה יותר באופיין וקשות להוכחה.
בספרו השערורייתי "חייו ושקריו של ברטולד ברכט" טוען ג'ון פיוג'י – מייסד ועורך "שנתון ברכט" המכובד – כי כמעט כל מחזותיו ויצירותיו של ברכט הם, למעשה, פרי יצירתן של אליזבת האופטמן ומרגרטה שטפין, ובמידה פחותה של רות ברלאו.
אף שגישתו של פיוג'י לברכט עוינת בעליל ולעיתים גובלת בהטיית עובדות, ולמרות הסתייגויות חריפות של מספר חוקרים, ביניהם כאלו המצוטטים בספרו, הטענות עודן מקובלות בקרב חוקרים רבים.
פיוג'י, מגובה בחוקרים אחרים, מצביע על כך שחלקים מסוימים של "אופרה בגרוש", עיקרו של המחזה "סופטוב", רוב הסיפורים הברלינאים של ברכט, כמה מהשירים ב"ספר התפילות", חלקים נכבדים מ"האומר הן", "אדם הוא אדם" ו"יוהנה הקדושה של המכלאות" וחלקים מ"מהגוני" נכתבו למעשה על ידי האופטמן.
במקרים בהם היה מדובר בתרגום (ולעיתים קרובות, בתרגום ללא קרדיט) הכרחי לשער שהכתיבה בוצעה על ידי האופטמן, כיוון שברכט שלט בגרמנית בלבד.
פיוג'י מביא קטעים מתרגומים של האופטמן מוויילי ששולבו ב"האומר הן" המועתקים מילה במילה על ידי ברכט ומוצגים כשלו.
עדות משמעותית אחרת, המעוגנת בחוזים של חלוקת הכנסות מהצגה, היא שהמחזה "האדון פונטילה ומשרתו מאטי" מבוסס למעשה על מחזה קיים של ואוליוקי הפינית, עמו ערכו ברכט ופמלייתו הכרות בשנת 1941. וכן שרות ברלאו הייתה שותפה לכתיבת "חזיונות סימון משאר" (יחד עם ליון פויכטוונגר).
בעייתיות הרבה יותר הן טענותיו של פיוג'י ביחס לחלקה של מרגרטה שטפין בכתיבת מחזותיו של ברכט.
שטפין נפטרה ברוסיה, זמן קצר לפני הגירתו של ברכט לארצות הברית, כאשר רוב המחזות שלכתיבתם תרמה היו עדיין בשלב של כתבי יד ורק חלק קטן מהם הושלם.
כאן, כמו במקומות אחרים, מסתמך פיוג'י על עדויות נסיבתיות, כמו השתנות פתאומית במבנה היצירות הברכטיאניות, שימוש במקורות שלא היו נגישים לברכט (במיוחד בגלל מחסומי שפה), יצירות אוטוביוגרפיות למחצה של שטפין, המעלות נושאים שונים המרמזים לניצול מצד ברכט, וכן הלאה.
פטריק ברתולומיאו "ברטי" אַהֶרְן הוא מדינאי אירי שכיהן כראש הממשלה (טישך) העשירי של אירלנד בשנים 1997–2008. הישגו המשמעותי של אהרן היה מעורבותו כראש ממשלה בתהליך השלום בצפון אירלנד שהוביל לחתימת הסכם יום שישי הטוב, גיוס תמיכה של 90% בהסכם במשאל העם שנערך, ופירוק ה-IRA מנשקו.
ברטי אהרן נולד בדבלין בשנת 1951 במשפחה רפובליקנית מסורתית.
אביו שירת שירות פעיל במלחמת העצמאות האירית, ובמלחמת האזרחים האירית בתחילת שנות העשרים.
אהרן נכנס לפוליטיקה עוד בהיותו בן 14 והיה מעורב בבחירות משנה במחוזו לטובת מועמד מפלגת פיאנה פול (המפלגה הרפובליקנית, המפלגה הגדולה ביותר באירלנד, אשר נוסדה על ידי איימון דה ואלירה).
לאהרן ניתנה המשימה לטפס על עמודי חשמל ולתלות שם כרזות.
במהלך משימה זו נפגש אהרן עם צ'ארלס הוהי, לימים ראש ממשלה, ומורהו הפוליטי (אשר מעורבותו בפרשיות שחיתות הכתימה את שמו).
אהרן השתלם כמנהל חשבונות ומצא עבודה בבית חולים בדבלין.
בשנת 1977 זכתה פיאנה פול בניצחון גדול, והכניסה חברים חדשים רבים לדאל אירן, הפרלמנט האירי, ובהם אהרן.
את שירותו בדאל החל אהרן כחבר פרלמנט חדש בספסלים האחוריים של מפלגת השלטון.
בשנת 1979 תמך אהרן במורהו צ'ארלס הוהי לתפקיד יורשו של ראש הממשלה ג'ק לינץ', ולאחר ניצחונו של הוהי מונה לסגן "מצליף" הסיעה.
בשנת 1981 ו-1982 עברה אירלנד שתי מערכות של בחירות כלליות, ובשתיהן הגדיל אהרן את כוחו במחוז הבחירה שלו.
פיאנה פול הפסידה בבחירות אלו ונותרה באופוזיציה עד שנת 1987, כאשר בשנת 1986 מונה אהרן לראש עיריית דבלין.
עם עליית המפלגה לשלטון קיבל אהרן את תפקיד שר העבודה.
להצלחתו בתפקיד זה חלק ניכר בדחיפה שקיבלה הכלכלה האירית בשנים אלו ולאחר מכן.
אהרן הצליח היטב במשא ומתן עם האיגודים המקצועיים על השגת הסכם קיבוצי לכלל המשק אירי.
בשנת 1991 קיבל אהרן את תפקיד שר האוצר בממשלתו של צ'ארלס הוהי.
בשנת 1994 שימש אהרן תקופה קצרה כסגן ראש הממשלה של ראש הממשלה אלברט ריינולדס בטרם נאלץ ריינולדס להתפטר.
לאחר התפטרותו של ריינולדס העמיד עצמו אהרן לתפקיד מנהיג פיאנה פול.
בבחירות עצמן לא עמדו כנגדו מועמדים.
לאחר בחירתו של אהרן החליטה שותפתה של פיאנה פול לקואליציה, מפלגת העבודה האירית, לפרוש מן הממשלה ולהקים ממשלה חלופית עם יריבתה ההיסטורית של פיאנה פול, מפלגת פיין גייל, כך שאהרן מצא עצמו כראש האופוזיציה, ולראש הממשלה מונה ג'ון ברוטון.
הקואליציה החדשה החזיקה מעמד עד שנת 1997, שבה נערכו שוב בחירות כלליות.
לאחר הבחירות יכול היה אהרן להקים ממשלה בסיוע המפלגה הדמוקרטית הפרוגרסיבית ומספר חברי פרלמנט עצמאים.
ב-26 ביוני 1997, בגיל 45, הפך אהרן לראש הממשלה הצעיר ביותר בהיסטוריה של אירלנד.
הישגו ההיסטורי של אהרן היה במעורבותו בתהליך השלום בצפון אירלנד.
בחג הפסחא בשנת 1998 הבשיל משא ומתן בן שנים להסכם יום שישי הטוב, אשר היה מוסכם על הצדדים הניצים בצפון אירלנד, כמו גם על ממשלות אירלנד ובריטניה הגדולה, ועל עמיהם של מדינות אלו.
אהרן השכיל להביא לתמיכה של למעלה מ-90% בהסכם במשאל עם שנערך, ובו בוטלו סעיפים 2 ו-3 לחוקה האירית לפיהן צפון אירלנד היא חלק בלתי נפרד מהרפובליקה של אירלנד.
אהרן ממשיך לשמש כצד וכיוזם בתהליך השלום.
ב-8 בדצמבר 2004 נפגש אהרן עם ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר בבלפסט והשניים הצהירו כי תהליך השלום קרוב לפריצת דרך, וכי הושגה הסכמה עקרונית על פירוק ה-IRA מנשקו.
השניים הצהירו כי אמנם קיימים עדיין מכשולים, אך נראה כי המשא ומתן בין הפרוטסטנטים והקתולים בצפון אירלנד שהתקיים מזה חודשים בחשאי, הגיע לשלב בלתי הפיך.
לאחר הבחירות הכלליות באירלנד בשנת 2002 הצליח אהרן לקבל רוב גדול יותר למפלגתו.
הייתה זו הפעם הראשונה בה בחר העם האירי בממשלה מכהנת לכהן שוב מאז ממשלתו של ג'ק לינץ' בשנת 1969.
הישגים אחרים בזמן כהונתו הם תקופת נשיאות האיחוד האירופי לאירלנד בשנת 2004, הנחשבת לאחת מתקופות הנשיאות הטובות ביותר.
בזמן זה התקבלו עשר חברות חדשות לאיחוד.
ההאצה הכלכלית הגדולה בכלכלה האירית, המכונה "הנמר הקלטי", שהחלה באמצע שנות התשעים, נמשכה גם בתקופת כהונתו של אהרן.
בין השנים 2001 ו-2003 נבלמה הצמיחה, במקביל להאטה בכלכלה העולמית, אך בין 2003 ל-2006 זינק המשק האירי שוב (בתקופה שזכתה לכינוי "הנמר הקלטי 2") ובשנים 2004 ו-2005 נרשמה בו הצמיחה הגבוהה ביותר מכל מדינות האיחוד.
השגשוג הכלכלי גרם להפחתה חדה בחוב הציבורי של אירלנד, לירידה באבטלה לרמות נמוכות משמעותית מאשר ברוב מדינות האיחוד האירופי, ואף להפיכת כיוונו של מאזן ההגירה, משלילי לחיובי.
ב-2007 עלו חשדות לפיהם אהרן היה מעורב בקבלת תרומות לא חוקיות מאנשי עסקים במהלך שנות התשעים.
החשדות זכו לחיזוק מעדותה של מזכירתו בפני הוועדה החוקרת את הנושא במרס 2008. כתוצאה מן הפרשה, הודיע אהרן באפריל על כוונתו להתפטר וב-6 במאי הגיש את התפטרותו.
הוא טען כי לא עשה כל רע ואינו חושש מהחקירה, אך הוא מתפטר כדי לא לאפשר לנושאים הנוגעים לו באופן אישי להשפיע על העם.
אהרן פרוד (אך לא גרוש) מאשתו מרים.
למרות הפירוד השניים שומרים על יחסים טובים.
לאהרן שתי בנות מנישואיו - ססיליה, שהיא סופרת, וג'ורג'ינה הנשואה לזמר ניקי ביירן מלהקת "ווסטלייף".
ברטונית (Brezhoneg – "בְּרֵזוֹנֵק"; ) היא שפה ממשפחת השפות הקלטיות.
ברטונית שייכת לפלג הדרומי, הברטוני, של השפות הקלטיות, ביחד עם ולשית וקורנית.
כ-70% מאוצר המילים בברטונית משותף לה ולוולשית.
בצרפתית ובאנגלית נקראת השפה "Breton" ובברטונית "Brezhoneg".
השפה מדוברת בפי כחצי מיליון מתושבי חבל ברטאן (כשישית מאוכלוסיית החבל) שבקצה הצפון-מערבי של צרפת.
אלפים נוספים מבינים את השפה, אך דוברים צרפתית ביום-יום.
זוהי השפה הקלטית היחידה ללא מעמד רשמי.
לפי חוקת צרפת, צרפתית היא השפה הרשמית היחידה במדינה, ולפיכך הלימודים בבתי הספר בחבל נערכים בצרפתית בלבד.
עם זאת, נלמדת השפה באופן חופשי באוניברסיטאות.
באירוויזיון 2022, השיר שייצג את צרפת, הושר בברטונית.
בריאיון קצר שנערך עמם בשלב חצי-הגמר של התחרות, סיפרו מבצעי השיר, אלוון ואהז, שזוהי שפת אימם ולכן חשוב היה להם לשיר בה באירוויזיון.
קודם לכן, היה זה באירוויזיון 1996 ששיר הושר לראשונה בשפה זאת במסגרת התחרות.
+פונמות בברטונית סדקי ענבלי וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי שפתי(־שִנִּי) אפיɲnm סותםgʷkʷdtbp חוכך hʁ xʒʃzsvf מקורב(צדי)wjʷʎl * תוספת פונמה בהתאמה
ברטון פינק הוא סרט מתח-קומי או דרמה מאת האחים כהן, שיצא למסכים בשנת 1991.
הסרט מספר את סיפורו של ברטון פינק, מחזאי יהודי מניו יורק הנשכר על ידי חברת הפקת סרטים לכתוב תסריט לסרט היאבקות בשנת 1941.
פינק מגיע למלון זול ונרשם אצל פקיד הקבלה, שאומר שיהיה דייר קבוע במלון.
בערב הראשון שלו במלון, לאחר שנפגש עם ראש אולפן ההפקות, ג'ק ליפניק, הוא מתכוון להתחיל לכתוב את התסריט, אך ברגע שמתחיל, שומע רעש מהחדר הסמוך ומתקשר לפקיד הקבלה, שמבקש מהדייר שבחדר הסמוך לא להרעיש.
שניות ספורות לאחר מכן נוקש על דלתו של פינק בחור גדול ממדים הקורא לעצמו "צ'ארלי מאדוס", מאדוס נראה כועס בתחילה, אך לאחר שמתחיל להכיר את פינק, גם מתחיל לחבב אותו ולהתרשם מהמקצוע הנשגב בעיניו שבו פינק עוסק.
ביום שלמחרת פינק פונה לסופר אותו הוא מעריץ כדי שיסייע לו בכתיבת התסריט, אך מתברר כי הסופר הוא אלכוהוליסט המתייחס בזלזול לחברְתו ולסובבים אותו.
בערוב אותו היום הוא שוב מנסה להתחיל את התסריט, אך שכנו דופק על דלתו ושוב מפריע לו.
למרות זאת, פינק זקוק לאיש שיחה, ומשוחח עם מאדוס ואף נעזר בו מעט.
בימים שלאחר מכן ממשיך פינק לשוחח עם מאדוס ומוצא בו חבר, למעשה החבר היחיד בעיר הזרה, ומתאכזב לשמוע שהוא עוזב לניו יורק בעוד מספר ימים.
בהמשך פינק נעזר גם בְּחֲבֵרתוֹ של הסופר אותו הוא מעריץ, והשניים אף מקיימים יחסי מין בלילה, אך בבוקר מגלה פינק כי הבחורה נרצחה במהלך הלילה במיטה לצדו, ומבקש את עזרתו של צ'ארלי.
צ'ארלי ההמום מסכים לעזור לו ומחביא את הגופה.
וביום שלאחר מכן עוזב צ'ארלי את העיר ומבקש מברטון שישמור עבורו חבילה עד שיחזור.
באותו הערב מדברים עם פינק שני בלשים החוקרים סדרת רציחות שלטענתם התבצעה על ידי מי שקורא לעצמו "צ'ארלי מאדוס", אך שמו האמיתי הוא קרל "המטורף" מונדט.
פינק המום אך מספר להם פרטים מועטים אודות אותו אדם.
ביום שלמחרת מתגבר פינק על מחסום הכתיבה שלו וכותב את כל התסריט בערב אחד.
הוא נרגש ומתקשר לאחד מחבריו הוותיקים ומודיע לו שהוא כתב את העבודה החשובה ביותר שכתב אי פעם.
פינק יוצא לנשף של חיילים וחוזר מוכה על ידי אחד החיילים.
כאשר הוא חוזר לחדרו הוא מוצא את שני הבלשים קוראים את התסריט עד סופו, כאשר הם מסיימים, הוא מבקש מהם שיעזבו את התסריט, אך הם אומרים לו שהם מצאו גם את גופתו של הסופר הנערץ על פינק.
הם מבקשים ממנו שיגלה להם היכן הראשים של הקורבנות שלו, והוא אומר שהוא אינו יודע.
לפתע השלושה נתקפים בגל חום (דבר שהיה אופייני לאורך כל הסרט, כאשר צ'ארלי שהה במלון, ונפסק כאשר עזב) וחושדים שצ'ארלי חזר למלון.
הבלשים כובלים את ברטון באזיקים למיטה ויוצאים מהחדר, הם מבחינים באש שיוצאת מפתח המעלית, ולאחר מספר שניות יוצא מהמעלית צ'ארלי.
הם מורים לו להניח את התיק, וכן הוא עושה, אך מוציא מהתיק רובה ציד, יורה באחד הבלשים וצועק "אני אראה לכם את חיי התודעה!", המסדרון מתמלא אש בעקבות צעדיו של צ'ארלי.
הוא חוזר על המשפט שוב ושוב תוך כדי רדיפת הבלש השני, הוא יורה לו ברגל ועוצר אותו.
הוא הולך לכיוונו וטוען את הרובה, מצמיד אותו למצחו של הבלש, אומר "הייל היטלר" ויורה בו.
מאדוס נכנס לחדר ואומר לברטון שהוא לא מטורף, ושהוא מרחם על רוב האנשים, במאמץ רב מצליח לעקם את הברזל אליו קשור ברטון, ואומר לו שאם יזדקק למשהו, הוא בחדר הסמוך.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן ב-1991 לסרט הטוב.
כמו כן זכו האחים כהן בפסטיבל זה בפרס לבמאי המצטיין וג'ון טורטורו נבחר לשחקן הראשי המצטיין.
ברטי מיי היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי, הנחשב לאחד המאמנים החשובים והמוערכים בכל הזמנים של מועדון הכדורגל ארסנל, עמו זכה בדאבל הראשון בתולדותיו בשנת 1971.
ברטי מיי נולד בבולוול, נוטינגהאמשייר ושיחק במועדונים האנגלים דרבי קאונטי ומנספילד טאון אך קריירת המשחק שלו נקטעה במהרה בשל מספר פציעות.
מיי הצטרף לחיל הרפואה בצבא המלכותי ועבר הכשרה כפיזיותרפיסט.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת מיי שש שנים בצבא המלכותי, הועלה לדרגת , ושירת בארץ ישראל.
לאחר חידוש משחקי הכדורגל המקצועיים עם תום המלחמה הוא עבד במספר מועדוני כדורגל כפיזיותרפיסט עד שהגיע לארסנל וירש את מקומו של בילי מילן הסקוטי.
בשנת 1966, עם פיטוריו של המאמן בילי רייט, הוחלט במועדון בצעד מפתיע למדי למנות את מיי, הפיזיותרפיסט, לעמדת המאמן.
כדי למלא את החסך שהיה למיי בעניין הטקטי, מינה מיי כעוזריו את דון האו ודייב סקסטון.
ארסנל של אותה תקופה לא זכתה באף גביע מאז 1953 ומיי העלה לקבוצה הבוגרת מספר שחקני נוער שזכו בגביע ה-FA לנוער בשנת 1966 כגון צ'ארלי ג'ורג', ריי קנדי וג'ון רדפורד.
תחת הנהגת מיי הגיעה ארסנל לשני גמרי-גביע ברצף, בעונות 1968 ו-1969, כאשר את שניהם היא מפסידה, הראשון ללידס יונייטד והשני לסווינדון טאון.
לעומת זאת, בעונה שלאחר מכן זכתה ארסנל בתואר האירופאי הראשון בתולדותיה כאשר גברה בגמר גביע ערי הירידים על אנדרלכט הבלגית ובכך זכתה בתואר ראשון זה 17 שנה.
התוצאות המשיכו לבוא ובעונה שלאחר מכן זכתה ארסנל בדאבל ראשון בתולדותיה כשזכתה באליפות האנגלית ובגביע ה-FA בעונת 1971. הקבוצה זכתה בתואר האליפות לאחר משחק דרבי בוויט הארט ליין, ביתה של היריבה השנואה טוטנהאם הוטספר במשחק האחרון של העונה.
חמישה ימים מאוחר יותר ניצחה ארסנל את ליברפול באצטדיון ומבלי בתוצאה 2:1 וזכתה בגביע האנגלי כאשר את השער המנצח כבש אותו צ'ארלי ג'ורג' שמיי העלה ממחלקת הנוער.
קריירת האימון של ארסנל דעכה לאחר אותו הדאבל ובעונה שלאחר מכן הפסידה בגמר גביע ה-FA ללידס והתדרדרה למרכז הטבלה.
ב-1976 הודיע מיי רשמית על פרישתו מאימון ארסנל למרות שהיה לאחד מהמאמנים המוערכים בארסנל מאז הקמתה.
לאורך השנים כמאמן ארסנל זכתה הקבוצה ב-241 ניצחונות, שיא ששוחזר רק בשנת 2006 על ידי המאמן ארסן ונגר.
בשנת 1978 חזר מיי לכדורגל כשמונה על ידי מאמן ווטפורד, גרהאם טיילור לתפקיד הסקאוט בקבוצה וגילה מספר שחקנים, כשהמפורסם שבהם הוא ג'ון בארנס.
ב-1984 זכה מיי לתואר קצין במסדר האימפריה הבריטית.
ברטיונאז' הייתה שיטה ביומטרית מוקדמת שפותחה ב-1879 ונפוצה בסוף המאה ה-19 לזיהוי אנשים לפי מדידות שנעשו בגופם.
השיטה נקראת על שמו של מייסד האנתרופומטריה, השוטר וחוקר הביומטריה הצרפתי אלפונס ברטיון.
בחוק משנת 1832 נאסר לסמן עבריינים על ידי הטבעת אות קלון בברזל מלובן בגופם.
ברטיון פיתח שיטה חלופית לזיהוי עבריינים חוזרים והנהיג במשטרה הצרפתית כרטסת מידע על אודות עבריינים.