tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקראת ביצוע המשימה יצא עטא למדריד לפגישה עם בן א-שיבה, שהפך לאיש הקשר עם בן לאדן.
עטא סיפר לו שהמטרות המועדפות הן מגדלי התאומים, הפנטגון והקפיטול.
הרעיון להתרסק על כור גרעיני נמצא בעייתי, בשל אמצעי הבטיחות הנהוגים בסביבתו האווירית.
עטא הוסיף כי בטיסות בדיקה שערכו הם מצאו שסכינים יפניות קלות להחדרה למטוסים.
באותו זמן ניסה זכריאס מוסאווי, גם הוא מחבל שנשלח על ידי אל-קאעידה, ללמוד טיסה.
תשוקתו ללמוד טיסה על מטוסים גדולים מבלי שישלים השכלה אלמנטרית בתחום עוררה את חשד מדריכיו והובילה למעצרו בשל חשדות בענייני הגירה.
במהלך משפטו, מוסאווי אמר שהתכוון לחטוף ולרסק מטוס חמישי לתוך הבית הלבן בוושינגטון.
ניסיון להביא לארצות הברית טייס נוסף נכשל, בשל חשדן של רשויות ההגירה שהאיש מתכוון להשתקע בארצות הברית.
הוחלט להשתמש בארבעת הטייסים הזמינים לאל-קאעידה כדי לפגוע במגדלי התאומים, בפנטגון ובבית הלבן.
במקרה שהבית הלבן יתברר כיעד קשה מדי, ייבחר הקפיטול במקומו.
בכוונה נדחה מועד הפיגועים לאחר תחילת ספטמבר, זמן שבו הקונגרס של ארצות הברית מחדש את דיוניו.
בסוף אוגוסט החל עטא בקניית 19 כרטיסי הטיסה לתאריך 11 בספטמבר דרך האינטרנט.
תאריך זה נבחר אף שבן לאדן, בלהיטותו לראות את הפיגועים מבוצעים, היה מוכן להקדים אותו ואף להתפשר על ממדי ההרג.
מוחמד עומאר, מנהיג הטליבאן, לא התלהב מהפעולה בארצות הברית, הן מסיבות אידאולוגיות - פגיעה בארצות הברית נראתה לו חשובה פחות מפגיעה ישירה ביהודים, והן מסיבות פרגמטיות - פגיעה באמריקנים עלולה הייתה לסכן את שלטונו באפגניסטן (בפועל, היא אכן הביאה לקצו).
אל עומאר הצטרפו אחרים בהנהגת אל-קאעידה, אך התלהבותו של בן לאדן הכריעה את הכף.
עומאר, שהיה תלוי בעזרתו של בן לאדן במאבק נגד הברית הצפונית, ארגון האופוזיציה ששלט על חלקים קטנים מאפגניסטן, נרתע מהתנגדות החלטית.
בימים האחרונים לפני הפיגועים ערך מוחמד עטא סבב טיסות במטרה לפגוש את צוותי המתאבדים ולהכינם.
על מנת להגדיל את הנזק שיגרם, טיסות הפנים שעליהן היו המתאבדים אמורים לעלות היו מחוף אל חוף, כך שמכלי המטוסים היו מלאים בטונות רבים של דלק סילון.
הדבר גרם לשרפות ענק לאחר הפגיעות.
כך לדוגמה, בניני התאומים קרסו עקב השריפה ולא בעקבות הפגיעה עצמה.
בבוקר 11 בספטמבר 2001 יצאו הפיגועים אל הפועל.
ארבעה מטוסים נחטפו כמעט בו זמנית.
שניים מהם פגעו בזה אחר זה במגדלי התאומים של מרכז הסחר העולמי, מטוס שלישי פגע באחד מאגפי הפנטגון, ומטוס רביעי התרסק בשטח פתוח בפנסילבניה לאחר שהחטופים נאבקו במחבלים.
כ-3,000 איש נהרגו בסדרת פיגועי הטרור הגדולה בהיסטוריה.
באמצע 2001 התקבלו במודיעין האמריקני שפע ידיעות לפיהן אל-קאעידה מתכנן פיגוע "גדול, גדול, גדול", כפי שהתבטא אחד המקורות.
עם זאת, לא היה בידי כוחות הביטחון האמריקניים מידע ספציפי על פעולת טרור צפויה בארצות הברית, וההשערה הייתה שפעולה כזו יכולה להתרחש גם במקומות נוספים, בין השאר בישראל.
ראש ה-CIA, ג'ורג' טנט, אמר כי "המערכת מהבהבת באדום".
באוגוסט 2001, לבקשת הנשיא, הוכן לו תדריך שעסק באפשרות שאל-קאעידה תתקוף בארצות הברית.
אף שהיה זה התדריך ה-36 שהוכן באותה שנה בנושא אל-קאעידה, הייתה זו הפעם הראשונה שנדונה תקיפה בארצות הברית עצמה.
כותרת התדריך הייתה "בן לאדן נחוש בדעתו לתקוף בארצות הברית" ונכתב בה שמחבלים מטעמו נמצאים בתוך המדינה.
תוארה גם אפשרות שייחטף מטוס על מנת לדרוש שחרור טרוריסטים מהכלא.
עם זאת, התדרוך היה כללי למדי ולא התמקד באיומים מוגדרים.
לאחר אותו תדריך ועד ביצוע ההתקפות עצמן, לא נדונה עוד בקרב בכירי הממשל האפשרות של פעולת טרור גדולה בארצות הברית עצמה.
המעקב המודיעיני נחלק לשניים – מעקב אחר פעילות תאים רדומים בתוך המדינה, ומעקב אחר פעילויות נגד אינטרסים אמריקניים מחוצה לה.
האפשרות שמבחוץ יגיעו טרוריסטים ויבצעו פעילות בתוך ארצות הברית נפלה בין הכיסאות, והיא זו שהתממשה לבסוף.
תושייתו של איש מודיעין הובילה למעקב אחרי חאלד אל מיחדר, אחד החוטפים, אולם המעקב נקלע למבוי סתום בגלל בעיות משפטיות של סמכות – מחלקת המודיעין אמורה לפעול בנפרד ממחלקת החקירות הפליליות.
ביולי 2001 התעורר חשד אצל איש מודיעין בפיניקס, כי בן לאדן שולח את אנשיו ללמוד טיס בבתי ספר לתעופה באריזונה.
הוא שלח תזכיר בנושא, אבל לא זכה לתשומת לב רבה.
"ההיסטוריונים החדשים" הוא כינוי למספר היסטוריונים ישראלים, מחברי היסטוריוגרפיה של תולדות היישוב במאה ה-20, שעבודתם עוסקת בסוגיות הציונות והסכסוך היהודי-ערבי, חלקן מנקודת מבט פוסט-ציונית, וכולן ביקורתיות כלפי ישראל ומלוות בהצעות ערעור על מוסכמות בהיסטוריוגרפיה ובציבוריות בישראל.
המושגים "ההיסטוריונים החדשים" ו"היסטוריוגרפיה חדשה" נטבעו על ידי בני מוריס במאמר שכתב בשנת 1988 בכתב העת היהודי הרדיקלי "תיקון", הרואה אור בארצות הברית.
מכמן משייך את ה'היסטוריונים החדשים' לזרם הפוסט-ציוני המערער אידאולוגית על הקיום היהודי הלאומי, ועל הלגיטימיות של הציונות ומדינת ישראל כמייצגי הלאומיות היהודית.
לפי חוק הארכיונים, 30 שנה לאחר המאורעות נפתחות התעודות לעיון החוקרים, ולכן במהלך שנות ה-80 עסקו חוקרים צעירים בחקר המסמכים הללו.
מחקריהם התפרסמו החל מאמצע אותו עשור בכתבי העת האקדמיים הישראליים, ומאוחר יותר בהוצאות מכובדות בבריטניה.
חלק נכבד במחקר ההיסטורי של קבוצה זו עוסק בתקופת מלחמת העצמאות (ו"הנכבה" הפלסטינית) ותקופת מלחמת ששת הימים, וחלקם אף עסקו בראשית ימי הציונות, והעליות הראשונות.
לפי הגדרתו של בני מוריס, נכללו ברשימת "ההיסטוריונים החדשים" גם אורי מילשטיין, שכתב היסטוריה של מלחמת העצמאות, ותום שגב.
לפי הגדרתו של אילן פפה, עיתונאים שעוסקים בכתיבה היסטורית לא יכלו להיחשב חלק מקבוצה זו.
פפה קבע במאמר מ-1989 שרק הכשרה אוניברסיטאית יכולה להבטיח עבודה היסטוריוגרפית רצינית, וזאת לעומת עבודותיהם של שמחה פלפן ושבתי טבת.
במבוא לספרו "תיקון טעות" (2000), כותב מוריס: "בשני העשורים האחרונים מתחוללת בארץ מהפכה היסטוריוגרפית.
המחקר ההיסטורי, על נושאיו וגוניו פורח [...] הפריחה מעידה גם על מפנה מחשבתי.
במהלך שנות השבעים והשמונים – כתוצאה מתהליכי התבגרות של החברה והמדינה [...] נפתחו הלבבות והמוחות, ואלה נמשכו לבחון לעומק את תולדות המפעל הציוני ומאבקו בסביבה הערבית [...] בתוך התנופה הזאת צצה וצמחה גם 'ההיסטוריוגרפיה החדשה', אותו זרם שראה לנכון לטפל בעין ביקורתית בפנים שונות של החוויה הציונית".
מוריס מציין כי "זרם זה בעיקרו לא צמח בחיק המימסד האוניברסיטאי הישראלי" ובמאמר מוסגר מעיר: "יום יבוא וסוציולוגים של התרבות יצטרכו לתת דעתם לשאלה מדוע האוניברסיטאות בארץ בשלושים־ארבעים שנות קיומה הראשונות של המדינה היוו מבצר של שמרנות, של סגירות רוחנית ולמעשה של טיוח בכל הנוגע לתולדות הציונות ומדינת ישראל".
לטענתו, "הופעת הספרים והמאמרים הראשונים של ההיסטוריונים החדשים השפיעה עמוקות על כלל היצירה ההיסטוריוגרפית בארץ בשנים האחרונות, וגם על כאלה שאינם מזדהים עם 'הגל החדש'", וכי "ההיסטוריוגרפיה החדשה תרמה לליבוי העניין בהיסטוריה ובוויכוח ההיסטוריוגרפי, ולהרחבה משמעותית של גבולות המותר ושל השיח בחברה הישראלית".
עם זאת, מוריס כותב במבוא ל"תיקון טעות", כי במבט לאחור "היה גם צדק מסוים בטענות הקובלים למיניהם" וכי מאמרו משנת 1988 "חילק בצורה גסה" בין "היסטוריונים חדשים" ו"היסטוריונים ישנים" ויצר הפרדה שהייתה "אכן בוטה משהו וגרמה עוול מסוים לאחדים...
ששנים קודם לכן כבר ערערו על מוסכמות שונות בשיח האקדמי ובזיכרון הקולקטיבי הישראלי", אולם לא הוזכרו כלל במאמר.
ב-1994 פרסם מוריס גרסה שלישית של מאמרו, בתוספת נספח שבו סקר את התפתחות הוויכוח ההיסטוריוגרפי הישראלי עד מאי 1993. בתוספת זו עסק גם בהתפלגות בקבוצת "ההיסטוריונים החדשים" לשתי קבוצות, אותן כינה אילן פפה: "פוזיטיביסטים" ו"רלטיביסטים".
ההיסטוריון תום שגב טען בספרו "הציונים החדשים" (2001) כי קבוצת "ההיסטוריונים החדשים" מתוארת כך בטעות:
"לדעתי נכון יותר לתאר אותם כהיסטוריונים ראשונים.
כי בשנים הראשונות לקיום המדינה לא הייתה בישראל היסטוריוגרפיה.
ההיסטוריונים הראשונים שהורשו בראשית שנות השמונים לעיין בתיקים אשר היו חסויים עד אז מצאו עצמם שוב ושוב אוחזים במצחם בהשתאות אין קץ.
לא זה מה שלימדו אותם בבית הספר, אמרו לעצמם שוב ושוב והתכוננו למתקפה הבאה: מה לכם המנפצים מיתוסים, אומרים להם, מי שׂמכם.
יש הזקוקים למיתוסים; זה לגיטימי.
אך יש האומרים שאסור לבחון מיתוסים כי אין זה פטריוטי.
זו דרכו של כל פטריוט: לעולם יֵדע מי פטריוט ומי לא".
לדברי שגב, מה שהוליד את "ההיסטוריה החדשה" לא היה "דחף אידאולוגי לקעקע את הציונות", אלא "מפגש, בדרך כלל מהמם קודם כול להיסטוריון עצמו, עם חומר ארכיוני שעד אז לא היה נגיש".
לטענתו, ספרי ההיסטוריונים החדשים לא היו אלה שהולידו את הפוסט-ציונות והם "התקבלו בציבור מפני שישראלים כה רבים כבר נוכחו לדעת שאין הם יכולים לסמוך על הממשלה".
עבודתם של ההיסטוריונים הללו השתקפה במהירות במספר סרטים דוקומנטריים ועם השנים אף חלחלה אל ספרי הלימוד.
במאמר שכתב אבי שליים, הציג את חמשת הטיעונים המרכזיים שמאפיינים את "ההיסטוריונים החדשים":
בשנים שקדמו להקמת מדינת ישראל ניסתה בריטניה למנוע הקמת מדינה פלסטינית ותמכה מאחורי הקלעים בהקמת מדינה יהודית, בניגוד לגישה לפיה ניסתה למנוע הקמת מדינה יהודית.
הפליטים הפלסטינים ברובם גורשו, במידה זו או אחרת, מארץ ישראל, בניגוד לגישה לפיה רובם ברחו מרצונם ובעקבות הנחיות מטעם הוועד הערבי העליון.
לישראל הייתה במלחמת העצמאות עדיפות בכוח אדם ובאמצעי לחימה, בניגוד לגישה שלערבים בגיבוי מדינות ערב הייתה עדיפות בתחומים אלה.
שלילת הגישה לפיה לערבים הייתה תוכנית מתואמת להשמדת ישראל.
תפיסה לפיה נוקשותה של ישראל היא זו שמנעה השגת שלום, בניגוד לגישה שהשלום נמנע עקב נוקשות הערבים.
עבודתם של ההיסטוריונים החדשים עוררה ויכוחים סוערים.
בין מבקריהם החריפים של "ההיסטוריונים החדשים" נמנים, ההיסטוריון והסופר שבתי טבת, הסופר אהרן מגד, המזרחן אפרים קארש, ההיסטוריונית אניטה שפירא, והמשפטן והשר לשעבר אמנון רובינשטיין.
לפי אניטה שפירא, "אחת ההאשמות החמורות יותר שהועלו נגד "ההיסטוריונים החדשים" נגעה לשימוש הדליל שלהם במקורות ערביים.
בצעד מנע, [אבי] שליים קובע בתחילת ספרו החדש כי התמקדותו היא בפוליטיקה הישראלית ובתפקיד הישראלי ביחסים עם העולם הערבי - ולכן אין לו צורך במסמכים ערביים.
[בני] מוריס טוען שהוא מסוגל להוציא מהתיעוד הישראלי את העמדות הערביות.
שני המחברים עושים שימוש דל בלבד במקורות ערביים מקוריים, ורוב האזכורים הללו המובאים הם בתרגום לאנגלית...
כתיבת תולדות היחסים בין ישראל והעולם הערבי כמעט אך ורק על בסיס תיעוד ישראלי מביאה לעיוותים ברורים.
כל תוכנית מגירה ישראלית, כל הבלחה של רעיון מופרך שהביע דוד בן-גוריון ומתכננים ישראלים אחרים, מוצא את דרכו להיסטוריה כהוכחה חותכת לתוכניות ההתרחבות של המדינה הציונית.
מה שאנו יודעים על מזימותיו של נאצר ביחס לישראל, לעומת זאת, נובע אך ורק ממקורות משניים ושלישוניים."
אהרן מגד ייחס את ההיסטוריוגרפיה החדשה ל"יצר התאבדות ישראלי".
במאמר שפרסם במוסף הארץ ב-1994, קבע כי ספרי ההיסטוריונים החדשים משקפים את "רוח אויביה ומתנגדיה" של הציונות.
בספרו, "פיברוק ההיסטוריה הישראלית", טוען אפרים קארש, כי "אחדים מן המיתוסים המרכזיים העומדים ביסוד המאמץ של 'ההיסטוריונים החדשים' [הוא] להוכיח כי מדינת ישראל בחטא נולדה".
לפי קארש, טענותיהם העיקריות של ההיסטוריונים החדשים הן:
היישוב התכוון בחשאי לגרש את הפלסטינים.
היישוב רקם קנוניה עם המלך עבדאללה מעבר הירדן לנשל את הפלסטינים מאדמתם.
היישוב זכה בתמיכת בריטניה במאמץ המשותף עם עבר הירדן לנשל את הפלסטינים.
ההיסטוריון צבי יעבץ, במאמרו "היסטוריה ורוח הזמן", סבור שההיסטוריונים החדשים הם חלק בלתי נפרד מזרם היסטוריוגרפי של "מנפצי מיתוסים" שנפוץ בשנים האחרונות בעולם המערבי.
ההיסטוריון אבי בקר מרצה באוניברסיטת תל אביב, טוען במאמרו בהארץ כי בחלוף הזמן, חל שינוי בגישתו של בני מוריס, הבא לידי ביטוי בספריו המאוחרים בהם הוא סותר את גישתו בספריו המוקדמים.
הפרופסורים טוביה פרילינג ויהודה באואר הביעו ביקורת על גישת ההיסטוריונים החדשים במסגרת מאמרם "לא תום ולא שגב" שנכתב כביקורת על ספרו של תום שגב, "המיליון השביעי: הישראלים והשואה" (הוצאת כתר 1991).
ההיסטוריון יעקב שביט מבקר את האידאולוגיה שבבסיס הביקורת של ה'היסטוריונים החדשים': "בסופו של דבר הביקורת הרדיקלית איננה מיועדת לשנות את 'שדה הכוח' בתוך החברה הישראלית פנימה, לשנות את הערכים או את כללי ההתנהגות הנהוגים בה.
מגמתה פשוט לפרק את המסגרת הזאת.
זו בדיוק משמעות התביעות שהיא מעלה, במוצהר או במובלע.
השאלה שהיא מציגה איננה מה הם הערכים הראויים בחברה פוליטית יהודית ריבונית, אלא האם בכלל ראוי שתתקיים חברה כזאת".
לדעת תום שגב, "תשומת הלב המרובה שקיבלו ההיסטוריונים החדשים חרגה מהמגיע להם".
ההיסטוריון עזרא נשרי, באפילוג לספרו "הסוס הטרויאני הבריטי במלחמת השחרור", עוסק במצב המחקר על "הגורם הבריטי" במלחמה זו ומציג עיון ב"סנט אנתוני קולג' באוקספורד - הרקע המוסדי להיסטוריה החדשה שנכתבה באנגליה".
נשרי טוען שסנט אנתוני קולג' הוקם ב-1950 בדרישה פוליטית, וככזה משמש "צינור" לממשלת בריטניה להצגת "היסטוריה בריטית רשמית".
תחת כנפי קולג' זה יצאו לאור ספרים ומאמרים בכתיבתם או עריכתם של "ההיסטוריונים החדשים" המרכזיים אבי שליים, אילן פפה ויוג'ין רוגאן, ולטענת נשרי, הללו טשטשו במכוון את התכנית הבריטית בתש"ח, כלומר את מעורבות בריטניה בדחיפת הפלישות של מדינות ערב לארץ ישראל.
ספרים בולטים של "ההיסטוריונים החדשים"
שמחה פלפן, לידתה של ישראל: מיתוסים ומציאויות.
אילן פפה, בריטניה והסכסוך היהודי-ערבי.
בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים, 1947-1949, (תרגום מאנגלית: ארנון מגן), מהדורה מורחבת ומתוקנת של המקור האנגלי שהופיע ב-1987, תל אביב : הוצאת עם עובד, תשנ"א 1991.
אבי שליים, קנוניה מעבר לירדן: המלך עבדאללה, התנועה הציונית וחלוקת פלסטין.
בתורת הסיבוכיות, ההיררכיה הפולינומית היא אוסף של מחלקות סיבוכיות שמכלילות את המחלקות P, NP ו-co-NP באמצעות אורקל.
ההיררכיה מספקת חלוקה עדינה של השפות השייכות למחלקה PSPACE ובכך משפרת את היכולת לסווג את הקשרים בינן.
ישנן מספר דרכים שקולות להגדיר את ההיררכיה.
בכולן מוגדרות שלוש סדרות של מחלקות: (n הוא מספר האיבר בסדרה, ואילו P בא לציין כי המחלקה P היא בסיס ההיררכיה).
כאשר מגדירים באמצעות אורקל, כל איבר בשלוש הסדרות נקבע באמצעות חיזוק של P, NP או co-NP בעזרת אורקל לאיבר הקודם בסדרה .
בצורה פורמלית, אם הסימון עבור מחלקות סיבוכיות A,B בא לציין את מחלקת כל השפות שניתנות לקבלה על ידי מכונת טיורינג הפועלת בסיבוכיות A ובעלת אורקל לשפה מ-B, אז ההיררכיה הפולינומית מוגדרת בצורה הבאה:
בסיס ההגדרה לכל שלוש הסדרות הוא המחלקה P:
וכאמור, כל איבר בסדרות מוגדר באמצעות חיזוק על ידי אורקל של P, NP או co-NP:
בצורה לא פורמלית, ניתן לומר כי המחלקה היא אוסף כל השפות שניתן לתאר באמצעות פסוק לוגי המכיל n כמתים שהראשון שבהם הוא הכמת .
את מגדירים בצורה דומה אך כאשר הכמת הראשון הוא .
כדי להגדיר את התכונה הזו באופן פורמלי, משתמשים בסימון הבא בהינתן שפה L ופולינום p:
כלומר, הוא אוסף המילים x שקיים עבורן המשך w שאורכו חסום על ידי הפולינום p כך ש-xw הוא מילה בשפה L.
בדרך דומה מגדירים את אוסף כל המילים x שלכל המשך w שלהן שחסום בידי p, xw שייכת לשפה:
הגדרה זו מורחבת בצורה טבעית למחלקות של שפות:
באמצעות סימונים אלו, ההיררכיה הפולינומית מוגדרת על ידי:
הקשרים בין המחלקות השונות בהיררכיה
מהגדרת המחלקות בהיררכיה נובעים הקשרים הבאים:
לא ידוע אם ההכלות הללו הן הכלות ממש או שקיים שוויון בחלק מהמקרים.
לא קשה להוכיח כי אם או עבור כלשהו, אז ההיררכיה קורסת: יתקיים לכל .
בפרט, אם P=NP, ההיררכיה קורסת לחלוטין וכל המחלקות בה שוות.
איחוד כל המחלקות השייכות להיררכיה הפולינומית מסומן בתור PH.
מכיוון שב-PSPACE קיימות בעיות שהן PSPACE-שלמות (כדוגמת TQBF), שוויון פירושו שההיררכיה קורסת החל ממקום מסוים (כי אם קיים שוויון, הרי ש-TQBF שייכת לדרגה כלשהי בהיררכיה, ובדרגה זו ההיררכיה קורסת).
ניתן להגדיר שפות הדומות ל-TQBF ומהוות שפות שלמות עבור כל אחת מהרמות בהיררכיה (כלומר, שפות שכל שפה אחרת באותה הרמה בהיררכיה ניתנת לרדוקציה פולינומית אליהן).
בנוסף נשים לב שאין שפות שלמות (ביחס לרדוקציית זמן פולינומית) ב־PH אם ־PH לא קורסת, משום שאז השפה השלמה הייתה שייכת לרמה מסוימת בהיררכיה והיררכיה הייתה קורסת לרמה הזו.
(וזאת משום שכל שפה מהיררכיה גבוהה יותר הייתה ניתנת לרדוקציה לרמה הנמוכה בזמן פולינומי דבר שמעיד שהיא למעשה בהיררכיה הנמוכה יותר)
עבור ההיררכיה הפולינומית, מתקיים שאם , אזי .
תוצאה מידית ראשונה היא שאם אזי ההיררכיה הפולינומית קורסת לדרגה 0, כלומר .
נוכיח כי בהינתן ניתן להסיק כי עבור כל , וכך נמשיך באינדוקציה לכל הרמות ונקבל שההיררכיה קורסת.
בכל שלב באינדוקציה, מספיק להראות כי
לאחר שהוכחנו זאת, נקבל כי ולכן גם .
, כאשר לכל k חסום פולינומית וגם V מוודא פולינומי דטרמיניסטי שבודק שייכות ליחס R.
נוכיח שההיררכיה קורסת - ניתן לתאר מחלקה שקולה באופן הבא -
אבל אנחנו יודעים ש- , כלומר ניתן לתאר את היחס גם כך:
וניתן לאחד את שני המשתנים הראשונים למשתנה אחד, , שהוא עדיין חסום פולינומית באורכו.
כלומר הוכחנו את ההכלה הלא טריוויאלית ולכן .
ניתן דוגמאות לשפות "טבעיות" בחלק מהקבוצות שהגדרנו:
בהינתן גרף , נסמן את גודל הקבוצה בלתי תלויה המקסימלית.
אז שפת כל הזוגות עבור גרף G ומספר k כך ש- היא ב-, כיוון שניתן למצוא פסוק המתחיל בסימני "קיים" בלבד שמתאר אותה: זה פסוק מהצורה "קיימים קודקודים ב-G המהווים קבוצה בלתי תלויה".
באופן דומה, השפה של היא ב- עבור הפסוק "לכל , הקבוצה איננה בלתי תלויה".
לעומת זאת, שפת הזוגות המקיימים איננה ידועה להיות באף אחת מהקבוצות הללו (ואם היא אכן לא באף אחת מהן) אך היא כן ב , כי ניתן לתאר אותה באמצעות סימני "קיים" ואחריהם "לכל": "קיימת קבוצה כך שלכל הקבוצה בלתי תלויה והקבוצה לא".
בתיאור זה יכולנו להחליף את הסדר: "לכל קבוצה קיימת קבוצה כך שהקבוצה בלתי תלויה והקבוצה לא".
על כן, שפה זאת היא ב .
דוגמה לשפה שנמצאת ב- ואינה ידועה להיות ב- : שפת כל הפונקציות הבוליאניות f כך שקיים מעגל בוליאני עם k שערים שזהה להן.
הפסוק המתאים הוא מהצורה "קיים מעגל C כך שלכל קלט x מתקיים " ולכן השפה ב-.
ההיפוגאום של חל-ספליני (מלטית Ipoġew ta' Ħal Saflieni) הוא מבנה תת-קרקעי בשטח של כ-500 מ"ר בעיר פאולה במלטה.
ההיפוגאום מחולק לשלושה מפלסים - העליון מתוארך ל-3600 עד 3300 לפנה"ס, המרכזי ל-3300 עד 3000 לפנה"ס, והתחתון שעומקו המרבי 10.6 מטר מתחת לפני הקרקע, מתוארך ל-3150 עד 2500 לפנה"ס.
ההיפוגאום הוא מבוך הבנוי מחדרים, אולמות ומעברים חצובים בסלע, בגדלים ובאיכויות גימור שונים.
הסברה היא כי שימש כמקדש, ובשלב כלשהו הפך לאתר קבורה שהכיל את שרידיהם של כ-7,000 בני אדם.
האתר הוא המקדש התת-קרקעי הפרה-היסטורי היחיד בעולם.
הממצא המפורסם ביותר באתר הוא פסל האישה הנמה המוצג כיום במוזיאון הארכאולוגי של מלטה.
המבנה התגלה באקראי ב-1902 על ידי בנאי שחצב יסודות לבתים ופער פתח בתקרת המבנה.
הכומר מנואל מגרי הופקד על חקירת האתר, אך הוא מת ב-1907 ורישומיו אבדו.
לאחר מכן מונה סיר טמי זמיט לתפקיד, וחפירותיו הניבו ממצאים רבים, ובכלל זה חרסים, עצמות אדם, תכשיטים ופסלוני חיות.
עם הכרזתו של המקום כאתר מורשת עולמית בשנת 1980 הונפקו בולים לציון האירוע.
ההיפוגאום היה סגור לקהל לצורכי עבודות שימור משנת 1992 ועד 1996, עת נפתח לביקור שוב.
מאז מבוקרים הטמפרטורה, הלחות והרכב האוויר שבו, ובכל יום רשאים 80 איש לכל היותר לבקר באתר.
המפלס העליון מגיע לעומק של כשלושה מטרים וחלק מחדריו הם מערות טבעיות שהורחבו מאוחר יותר באופן מלאכותי.
מפלס זה הוא הקדום ביותר והוא כולל מעבר מרכזי עם אולמות קבורה משני צידיו ובור מים בעומק של שמונה מטרים.
המפלס האמצעי נחצב לאחר שהמפלס העליון שוב לא ענה על הצרכים, ועומקו 4 עד 6 מטרים.
מפלס זה הוא הגדול מבין השלושה, ובו אולם מרכזי עגול עם מספר שערי טריליתון, חלקם מובילים לאולמות אחרים וחלקם חסרי מוצא.
רוב קירותיו של האולם המרכזי נצבעו באוכרה.
בחדר זה נמצא פסל האישה הנמה.
חדר האורקל נמצא מערבית לחדר המרכזי וצורתו מלבנית.
אחד המאפיינים המעניינים של חדר זה הוא שקול גברי יוצר בו הד, ואילו קול נשי – לא.
במרכזו של המפלס נמצא בור הנחשים, אשר שימש ככל הנראה לאחסנת נחשים או לאחסון זבחים.
בצידו הדרומי של המפלס נמצא חדר האורקל.
המפלס התחתון בעומק של 8 עד 10.6 מטרים קטן בהרבה מקודמו.
מאחר שלא נמצאו בו עצמות או ממצאים אחרים, הסברה היא כי שימש כמחסן בלבד, אולי לתבואה.
ההכשרה הייתה תנועה יהודית בהולנד שעסקה בהכשרת נוער יהודי לחיים בארץ ישראל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלו מאות פליטים לזרום ממזרח אירופה לתחומי הולנד, חלקם באישור ממשלת הולנד וחלקם הבריחו את הגבול עם גרמניה.
בין הפליטים היו יהודים רבים שביקשו להגיע לארצות הברית או לפלשתינה.
הציונים מבין בני נוער אלה היו חברים ב"אגודת מזרחי" ובקשו להיות חלוצים בפלשתינה.
כדי לשפר את סיכוייהם של בני הנוער היהודים מבין הפליטים להקלט בפלשתינה, הוקמו במזרח הולנד ארגונים ששיכנו את הפליטים אצל איכרים כדי שילמדו את עבודת האדמה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, הוקם מרכז הכשרה ("ההכשרה") באנסחדה (Enschede) ביזמתם של כמה מחברי אגודת ישראל – י' סימון, תושב המקום, ד"ר האוסדורף, מר דה האס, י' פרומן ולינה סנדרס, ובשיתוף פעולה עם קהילת אנסחדה והרב הראשי שלה, הרב הירש.
ההכשרה זכתה לתמיכה נרחבת של הקהילה היהודית שראתה בכך פתרון לבעיית זרם הפליטים.
קבוצות של 15–25 בני נוער, ברובם בוגרי תנועות נוער ציוניות מגרמניה, התגוררו במבנה בית ספר ישן של העיר אנסחדה ועבדו אצל איכרים אמידים באזור.
שם למדו מקצועות כגון חליבה, עבודת אדמה, נגרות, מסגרות, גידול ירקות ורתכות.
בין השנים 1933 ל-1942 הוכשרו בדרך זו מעל 100 בני נוער יהודים חלוצים.
רוב החלוצים בהכשרה זו היו יוצאי "עזרא", תנועת הנוער של אגודת ישראל בגרמניה, או שבאו מפולין.
ילידי הולנד כמעט לא הגיעו להכשרה זו.
עבור כולם הוגשה לממשלת המנדט הבריטית בקשה לקבל סרטיפיקט לעלות לפלשתינה וכמאה מהם קיבלו את האישורים הנכספים ועלו לארץ ב-1938.
מנהלו הראשון היה ד"ר שטסמן, ואחריו חיים נוסבאום.
בין השנים 1937 ל-1942 ניהלו את ההכשרה הרב הלל ברוקנטל עם רעייתו מלי.
הרב הלל יזם את הוצאת ה'הכשרה' מתוך העיר אנסחדה לפרוור העיר בכפר טווקלו (Twekkelo), מה שסייע מאוחר יותר, לאפשרות ההישרדות וההצלה בזמן הכיבוש הגרמני.
הרב הלל נשבה בידי הגרמנים ביולי 1940 ונשלח למחנה בשלזיה עלית, וכך בשנתיים וחצי האחרונות, ניהלה מלי לבדה את ההכשרה (בהיותה אם לשלושה ילדים בגילאי שנתיים, שלוש וארבע).
החל מ-1939 לא ניתנו עוד סרטיפיקטים וממשלת הולנד העלימה עין ואפשרה לקבוצה נוספת של חלוצים לעשות את דרכה לפלשתינה בדרכים לא חוקיות.
עד לשנת 1942 יכלו חברי ההכשרה להמשיך את הכשרתם ללא כל התנכלויות מצד הגרמנים, מאוחר יותר הם התבקשו להרשם בעירית אנסחדה לצורך איסוף והפנייה ל"מחנה עבודה" בפולין.
בפועל רק מעטים מביניהם אכן נרשמו וכשבאה משאית לאסוף אותם מהמקום בו גרו גילו הגרמנים שהמקום נטוש.
המחתרת של האזור ברשות הכומר אוורדואן (Overduin) דאגה להסתיר את כל חברי ההכשרה בבתי האיכרים בהם עבדו.
משך כל תקופת המלחמה דאגה המחתרת ההולנדית לכל צורכיהם של הצעירים.
23 מתוך 50 חלוצים מההכשרה של ינואר 1938 ניצלו ועלו לישראל.
ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם היא מסמך היסוד של הקהילה הבין-לאומית על זכויות האדם והאזרח.
ההכרזה אומצה על ידי העצרת הכללית של האו"ם ביום 10 בדצמבר 1948, ומתארת את זכויות האדם היסודיות שצריכות לחול בכל העולם.
זו ההגדרה הבין-לאומית הראשונה של זכויות האדם, ומאז מצוין ה-10 בדצמבר כיום זכויות האדם ברחבי העולם.
עקרונות ההכרזה הם בסיס חשוב במשפט הבין-לאומי, ותשתית לחוקות של מדינות רבות.
סעיפי ההכרזה אומצו על ידי ארגונים רבים לזכויות האדם ברחבי העולם, כבסיס לפעילותם, כמו אמנסטי אינטרנשיונל והאגודה לזכויות האזרח בישראל.
הטיוטה הראשונה של ההכרזה נכתבה על ידי ג'ון המפרי, משפטן קנדי שהיה מרצה באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, ושימש בתפקיד מנהל המחלקה לזכויות אדם במזכירות האומות המאוחדות.
בעיצוב הנוסח הסופי השתתפו בין השאר גם אלינור רוזוולט ורנה קאסן.
ההכרזה עצמה, בהיותה החלטה של העצרת הכללית של האו"ם, היא בגדר המלצה בלבד, ואין לה תוקף משפטי.
אולם למרות זאת, תוכן ההכרזה משמש בסיס לעקרונות משפטיים מחייבים במישור הבין-לאומי.
בישיבת העצרת הכללית של האו"ם ב-10 בדצמבר 1948 אושרה ההכרזה בהצבעת 48 מדינות בעד ו-8 מדינות נמנעות.
אף מדינה לא הצביעה נגד.
נציג ברית המועצות, שנמנעה בהצבעה, אמר כי למגילה יש "ערך מוסרי בלבד", והוא אינו יכול להצביע בעדה מכיוון שהיא לא מחייבת את כל המדינות להתאים את מערכות החוקים שלהן למגילת זכויות האדם, כפי שהוא הציע.
מדינת ישראל, שלא הייתה חברה באו"ם בזמן ההכרזה (היא התקבלה לאו"ם בהחלטה 273 ב-11 במאי 1949), איננה חתומה על ההכרזה ולא אישרה אותה.
עם זאת, בית המשפט הגבוה לצדק הזכיר את המגילה ואימץ את עקרונותיה בחלק מפסקי הדין שלו.
הרקע להכרזה בדבר זכויות האדם
הוועדה לזכויות האדם הוקמה בשנת 1947 במטרה לנסח הכרזה אוניברסלית בדבר זכויות האדם, שנתקבלה בעצרת האו"ם שנה לאחר מכן.
שורשיה הרעיוניים של ההכרזה נובעים מאחת מתקופות השפל החמורות ביותר בהיסטוריה האנושית – מלחמת העולם השנייה והשואה.
ההפרות הקיצוניות של זכויות האדם הבסיסיות בתקופה זו הכשירו את דעת הקהל בעולם לרעיון, כי שיתוף פעולה בין-לאומי להגנת זכויות האדם וחירויותיו הבסיסיות הוא צורך חיוני לבניית חברה בין-לאומית חדשה ובריאה.
ההכרזה כוללת את עקרונות היסוד הכלולים במגנה כרטה האנגלית, בהכרזת העצמאות של ארצות הברית ובהצהרת זכויות האדם והאזרח הצרפתית.
מבוא: הרקע ההיסטורי והרעיוני להכרזה.
גוף ההכרזה: הכולל שלושים סעיפים, שמפרטים מגוון רחב של זכויות וחירויות יסודיות של הפרט.
בסעיף הראשון יש התייחסות לשני עקרונות חשובים: חירות ושוויון, כזכויות הטבעיות של כל אדם: "כל בני האדם נולדו בני חורין ושווים בערכם ובזכויותיהם.
כולם חוננו בתבונה ובמצפון, לפיכך חובה עליהם לנהוג איש ברעהו ברוח של אחווה".
הסעיף השני מצהיר על הזכאות לזכויות שוות ללא הפליה: "כל אדם זכאי לזכויות ולחירויות שנקבעו בהכרזה זו ללא אפליה כלשהי מטעמי גזע, צבע, לשון, דת, דעה פוליטית או דעה בסוגיות אחרות, בגלל מוצא לאומי או חברתי, קניין, לידה או מעמד אחר".
כמו כן, מפרטת ההכרזה זכויות וחירויות נוספות, ביניהן:
זכויות אישיות (הזכות לחיים ולביטחון, חופש התנועה והזכות לפרטיות).
זכות להליכים הוגנים בפני המשפט (זכות להגנה משפטית יעילה, הכרה אישית בפני הדין, זכות להליכים שיפוטיים הוגנים, זכות הפרט להיחשב זכאי כל עוד לא הוכחה אשמתו כחוק).
זכויות הקשורות לחיים החברתיים, הפוליטיים והתרבותיים של הפרט (חירות המחשבה והמצפון, חופש הדת, חופש הביטוי, חופש ההתקהלות וההתאגדות, הזכות ליטול חלק בשלטון, הזכות לעבוד בשירות הציבורי והזכות לאזרחות).
זכויות כלכליות וחברתיות (הזכות לקניין פרטי, הזכות לרמת חיים הוגנת, הזכות לעבודה וכו').
האמנה נמנעת משימוש במינוח משפטי ולא מגדירה דרך אכיפה או גוף ביצועי.
כאשר התקבלה ההכרזה, ראשי המדינות לא הכירו בהיותה מחייבת.
רבים מעקרונותיה קיבלו מעמד מוכר של כללי המשפט הבינ"ל המנהגי.
בנוסף לכך, ההצהרה מצאה מקום בעקרונות המשפט הפנימי של מדינות רבות, לרבות מדינת ישראל.
אף על פי שההכרזה קיבלה שבחים מאישים רבים, קיימות גם מספר ביקורות על ההכרזה לכל באי עולם.
נטען כי ההכרזה סובלת מהטיה תרבותית מערבית וכן שלא ניתן בה ביטוי מספק לכל הזכויות הרצויות.
ההיסטוריה של מלכי בריטניה היא כרוניקה אשר נכתבה על ידי ג'פרי ממונמות', בשנת 1136 לערך.
הספר כולל תיאור כרונולוגי של מלכי בריטניה החל מברוטוס, נכדו של איניאס, מפליטי מלחמת טרויה, אשר לפי הספר כבש את בריטניה מהענקים והיה ראשון מלכי בריטניה, ועד הכיבוש האנגלו סקסי במאה השביעית.
הספר מהווה את אחת היצירות העיקריות בארון הספרים הבריטי (ה-Matter of Britain).
לספרו של ג'פרי חשיבות מועטה כספר היסטוריה.
תיאוריו של ג'פרי באשר לתקופות מאוחרות יחסית (התקופה שלאחר פלישת יוליוס קיסר לבריטניה) נגועים בחוסר דיוק רב.
בהתאם משערים ההיסטוריונים שתיאורי תקופות קדומות יותר מדויקים אף פחות, ואפילו בדויים לחלוטין.
יחד עם זאת הספר כולל אגדות קדומות שייתכן שיש להן בסיס היסטורי כלשהו, וללא ספק חשיבות ספרותית (לדוגמה - בספר מופיעה הגרסה הקדומה ביותר של אגדות המלך ארתור ושל סיפור חייו של המלך ליר ובנותיו, שלימים הפכה למחזה מאת ויליאם שייקספיר בשם זה).
הספר מתאר את ההיסטוריה של בריטניה החל מבריחת פליטי מלחמת טרויה ובראשם איניאס מטרויה לאיטליה, יישובם באיטליה ואת גירושו של נכדו של איניאס - ברוטוס לאחר שהרג בשוגג את אביו.
ברוטוס מגיע לגאליה ומשם לאי בריטניה המיושב על ידי ענקים, מביס אותם וקורא לאי על שמו.
הספר מתאר את שליטי בריטניה באופן כרונולוגי, ומספר על בלאדאד שידע להשתמש בכוחות קסם וניסה לעוף ועל המלך ליר אשר חילק את הממלכה בין שלוש בנותיו (תיאור עליו מתבסס מחזהו של שייקספיר).
כמו כן מוזכר המלך קאנובלינוס (עליו מבוסס מחזהו של שייקספיר "סימבלין").
הספר מתאר את שליטי האי לאחר הכיבושים הרומיים של יוליוס קיסר של קלאודיוס, ואת התנצרות לוקיוס - המלך הנוצרי הראשון של בריטניה.
עוד מוזכרים בספר הקוסם מרלין והמלך ארתור.
ג'פרי טען כי ספרו הוא תרגום ללטינית של טקסט ברטוני קדום שניתן לו על ידי וולטר, ארכידיקון אוקספורד.
ספרו של ג'פרי היווה בסיס לסופרים בריטיים וולשים רבים.
הספר זכה לפופולריות רבה ביותר בשלהי ימי הביניים עת בה ראו בו ספר היסטוריה מדויק (אף שהיו גם שביקרו את הספר ובהם ויליאם מניובורג וגיראלדוס קאמברנסיס).
בתקופת מלכותו של אדוארד הראשון התבססה מדיניות החוץ הבריטית ביחס לסקוטלנד על טענות המופיעות בספר לזכות השליטה האנגלית בסקוטלנד, וכן על נבואות הקוסם מרלין.
הספר תורגם לצרפתית נורמנית בשנת 1155 ולאנגלית אמצעית על ידי לייאמון בראשית המאה ה-13. בשלהי המאה ה-13 תורגם הספר לוולשית.
מאז פרסום הספר הוא נחשב לטקסט היסטורי מדויק, ורפאל הולינשד שילב אותו בספרו "כרוניקות" שנכתב במאה ה-16.
רק בעת החדשה החלו היסטוריונים לפקפק במהימנות הספר, וכיום סבורים כי מדובר בבדייה.
מספר רב של עותקים מהספר נשמרו מימי הביניים ועד ימינו.
מתוך כ-215 עותקים, כמה עשרות הועתקו עוד באמצע המאה ה-12. בין העותקים השונים יש מספר שינויים, ואף בין העותקים מהמאה ה-12 ישנם מספר הבדלים המכונים כיום "הגרסאות הראשונות" ('First Variant').
עיקר ההבדלים - בהיעדרם של ההקדמה לספר, ובסיפורים מסוימים החסרים בחלק מהגרסאות.
ייתכן שמדובר בניסיונות קדומים להוסיף לטקסט סיפורים או לגרוע ממנו סיפורים.
ההיררכיה של חומסקי, היא מיון משפחות של דקדוקים על פי כללי השכתוב שהם מתירים.
ההיררכיה נקראת על שם נועם חומסקי, שהיה הראשון אשר ניסה למיין משפחות דקדוקים לפי כוחם היחסי.
ההיררכיה שחומסקי הציע מסווגת דקדוקים פורמליים לקבוצות שונות על פי כוח הבעה עולה.
כלומר, כל קבוצה עוקבת יכולה ליצור מערך רחב יותר של שפות פורמליות מזו שקדמה לה.
לטענת חומסקי, מודליזציה של הבטים מסוימים בשפה טבעית דורשת דקדוק פורמלי מורכב יותר (כפי שהוא נמדד בהיררכיית חומסקי) מאשר מודליזציה של שפות אחרות.
לדוגמה, בזמן ששפה רגולרית חזקה מספיק לתאר מורפולוגיה אנגלית, היא אינה חזקה מספיק כדי לתאר תחביר אנגלי.
בנוסף להיותה רלוונטית לבלשנות, יש להיררכיית חומסקי שימוש במדעי המחשב, ויש לה קשרים חשובים גם לתורת האוטומטים.
באופן כללי, כל משפחה מתקבלת על ידי הוספת אילוץ על כללי השכתוב של המשפחה הקודמת, ועל-כן יש יחס של הכלה בין קבוצות הדקדוקים.
כמו כן, כל משפחה מתאימה למשפחת אוטומטים מטיפוס מסוים.
כלומר, יש שקילות בין קבוצת השפות שנוצרות על ידי דקדוקים ממשפחה מסוימת לבין קבוצות השפות המתקבלות על ידי אוטומטים מהמשפחה המתאימה.
המיון מתחלק ל-4 טיפוסי משפחות:
ההיעלמות הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מותחן משנת 1993, בכיכובם של ג'ף ברידג'ס, קיפר סאת'רלנד וננסי טרוויס.
הסרט בוים על ידי ג'ורג סלויזר, והוא מבוסס על סרט צרפתי-הולנדי משנת 1988, שבוים אף הוא על ידו.
ג'ף הרימן (קיפר סאת'רלנד) נוסע לחופשה עם חברתו דיאן שייבר (סנדרה בולוק) אשר נעלמת ללא עקבות בתחנת דלק.
שלוש שנים מאוחר יותר, ברני קסינס (ג'ף ברידג'ס) מגיע לביתו של ג'ף ומודה שהוא האחראי להיעלמותה.
קסינס מבטיח להראות לג'ף מה קרה לדיאן, אך רק אם ג'ף יסכים ללכת בדיוק באותו המסלול שהיא הלכה בו.
ג'ף, שעדיין אובססיבי לגבי במקרה, מסכים.
בסדרה קצרה של פלאשבקים, סצנת הרצח מוצגת.
ג'ף נלקח לתחנת הדלק, היכן שאהובתו נעלמה, ונאמר לו שאם הוא ישתה כוס קפה עם סם מרדים הוא יחשוף את גורלה על ידי התנסות עצמית.
הוא לוגם מהקפה ומתעורר כדי לגלות שהיא נקברה בעודה בחיים.
החברה החדשה של ג'ף, ריטה (ננסי טרוויס), מאתרת אותו ואת החוטף ומגלה את מה שקרה.
היא מדברת עם קסינס ומציעה לו כוס קפה (עם הסם המרדים).
ריטה הולכת לחפש את ג'ף אך היא אינה יודעת שלוקח זמן עד להשפעת הסם וקסינס מסכל את משימתה.
למרבה המזל, ג'ף קם לתחייה.
הוא מצליח לצאת מהקבר ולהרוג את קסינס עם את חפירה, איתו הוא קבר את ג'ף ודיאן.
ג'ף וריטה חוזרים ביחד ומוכרים את הסיפור כרומן לחברת הוצאה לאור.
ג'ף ברידג'ס - ברני קסינס
קיפר סאת'רלנד - ג'ף הרימן
ננסי טרוויס - ריטה בייקר
סנדרה בולוק - דיאן שייבר
מגי לינדרמן - דניס קסינס
ליסה אייקהורן - הלן קסינס
ההיפותזה הקוּרְגַנִית היא אחת ההשערות המקובלות למקורן של שפות הודו-אירופיות מוקדמות, הגורסת כי אנשי ה"תרבות הקורגנית" (מושג המקבץ את בני תרבות יאמניה ואבותיהם הקדמונים) ששכנו בערבה הפונטית-כספית (ערבה המשתרעת בין הים השחור לים הכספי ומצפון להם לאורך הוולגה) דיברו, ככל הנראה, שפה פרוטו-הודו-אירופית.
מקור השם במילה הרוסית "קורגן", שהושאלה מטורקית לציון רוגם (תל עפר ואבנים המורמים מעל קבר).
בשנות ה-50 הציעה לראשונה מריה גימבוטאס את ההיפותזה הקורגנית.
גימבוטאס הגדירה את ה"תרבות הקורגנית" כבעלת ארבעה שלבים עוקבים שראשיתם (התרבות הקורגנית הראשונה) בתרבויות סמארה וסרוגלאזובו (Seroglazovo) שהתקיימו במהלך התקופה הכלקוליתית באזור הדנייפר והוולגה בראשית האלף ה-4 לפנה"ס.
על פי ההיפותזה, בראשית האלף ה-3 לפנה"ס התפשטו עמים נוודים אלו ברחבי הערבה הפונטית-כספית ואף חדרו למזרח אירופה.
ההיסטוריונית הוא ספרה הראשון ועטור הפרסים של אליזבת קוסטובה, שיצא בשנת 2005. העלילה מחברת בין ההיסטוריה והפולקלור על ולאד המשפד "צפש" (Țepeș) ומקבילו התרבותי דרקולה.
אביה של קוסטובה נהג לספר לה סיפורים על דרקולה כשהייתה ילדה.
היא עבדה על הספר במשך עשור.
הספר מתואר כספר המאגד כמה ז'אנרים, לרבות היותו רומן גותי, הרפתקאות, ספרות בלשית ומותחן היסטורי.
אף שהוא מתבסס בחלקו על דרקולה מאת ברם סטוקר, הספר אינו ספר אימה ומתמקד בתפקידה של ההיסטוריה בחברה ובטבעם של הטוב והרע.
המחברת הסבירה כי "דרקולה הוא מטאפורה לרוע שכל כך רע להכניס לאורך ההיסטוריה".
הספר הפך לרב מכר ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס כבר בשבוע הראשון לצאתו לחנויות והיה הספר בכריכה קשה הנמכר ביותר בתולדות ארצות הברית.
ככלל, זכה הספר לביקורות מעורבות אל המחברת זכתה בפרס Book Sense בשנת 2006 לספר הבוגרים הטוב ביותר ולפרס קוויל למחברת ספר הבכורה הטובה ביותר של השנה בשנת 2005. עקב זאת זכויות הספר נרכשו על ידי סוני לצורך הפקת סרט קולנוע אך מאז 2007 לא נשמעה כל התקדמות בנושא ההפקה.
"ההיסטוריונית" שוזר את ההיסטוריה והפולקלור של ולאד צפש, נסיך וולאכיה מהמאה ה-15 המכונה "ולאד המשפד" ומקבילו הבדיוני הרוזן דרקולה יחד עם סיפורו של פול, פרופסור; בתו בת ה-16 והמסע שלהם לקברו של ולאד.
הרומן קושר שלושה נרטיבים נפרדים תוך שימוש במכתבים ובדיווחים בעל פה: זה של המנטור של פול בשנות השלושים, זה של פול עצמו בשנות החמישים וזה של המספרת בשנות השבעים.
הסיפור מסופר בעיקר מנקודת מבטה של בתו של פול, שמעולם לא נקראת בשם.
המספרת מוצאת ספר ישן בעל כריכת קלף עם חיתוך עץ של דרקון במרכז המזוהה עם דרקולה.
כשהיא שואלת את אביה פול על כך, הוא מספר לה כיצד מצא את הספר בעבודת יד כשהיה סטודנט לתואר שני בשנות החמישים.
פול לקח את הספר למנטור שלו, פרופסור ברתולומיאו רוסי ונדהם לגלות שרוסי מצא ספר דומה בעבודת יד כשהיה סטודנט לתואר שני בשנות השלושים.
כתוצאה מכך חקר רוסי את צפש, את מיתוס דרקולה שסביבו ואת הספר המסתורי.
רוסי נסע עד איסטנבול; עם זאת, הופעת דמויות סקרניות ואירועים בלתי מוסברים גרמו לו לבטל את חקירתו ולחזור לעבודתו.
רוסי מוסר לפול את הערות המחקר שלו ומודיע לו שהוא מאמין שדרקולה עדיין חי.
עיקר הרומן מתמקד בציר הזמן בשנות החמישים, העוקב אחר הרפתקאותיו של פול.
לאחר הפגישה עם פול, רוסי נעלם; מריחות דם על שולחנו ותקרת משרדו הם העקבות היחידים שנותרו.
בטוח שדבר מצער קרה לו, פול מתחיל לחקור את דרקולה.
כשהוא בספריית האוניברסיטה הוא פוגש אישה צעירה שקוראת עותק מהספר "דרקולה" של בראם סטוקר.
שמה הלן רוסי, בתו של ברתולומיאו רוסי והיא הפכה למומחית לדרקולה.
פול מנסה לשכנע אותה שאחד הספרנים מנסה למנוע את המחקר שלה בנושא דרקולה, אך היא אינה משתכנעת.
מאוחר יותר, הספרן תוקף ונושך את הלן.
פול מתערב ומשתלט עליו, אך הוא מתפתל חופשי.
לאחר מכן נדרס הספרן מול הספרייה וככל הנראה נהרג.
לאחר ששמעה את סיפור אביה, המספרת מתעניינת בתעלומה ומתחילה לחקור את דרקולה כשהיא ואביה מטיילים ברחבי אירופה של שנות השבעים.
למרות שבסופו של דבר הוא שולח אותה הביתה, היא לא נשארת שם.
לאחר שמצאה מכתבים המופנים אליה המגלים שהוא עזב במסע אחר אמה (שבעבר האמינו שהיא מתה), היא יוצאת למצוא אותו.
כפי שמובהר לאט לאט ברומן, הלן היא אם המספרת.
המכתבים ממשיכים את הסיפור שאביה סיפר לה.
המספרת מחליטה לנסוע למנזר שם היא מאמינה שאביה עשוי להיות.
המספרת קוראת תיאורים של מסעות אביה והלן דרך מזרח אירופה בשנות החמישים.
תוך כדי מסעותיהם מסיקים הלן ופול כי ייתכן שרוסי הובא על ידי דרקולה לקברו.
הם נוסעים לאיסטנבול כדי למצוא את ארכיונו של הסולטן מהמט השני, שלדעת פול מכיל מידע בדבר מיקום הקבר.
הם פוגשים את פרופסור טורגוט בורה מאוניברסיטת איסטנבול, שגילה גם ספר דומה לזה של פול ורוסי.
יש לו גישה לארכיון של מהמט ויחד הם חושפים כמה מסמכים חשובים.
הם רואים גם את הספרן שנהרג כביכול בארצות הברית – הוא שרד משום שהוא ערפד והוא המשיך לעקוב אחר הלן ופול.
הלן יורה בספרן הערפד אך מתגעגעת לליבו וכתוצאה מכך הוא לא מת.
מאיסטנבול, פול והלן נוסעים לבודפשט, הונגריה, כדי לחקור את מיקום קברו של דרקולה ולהיפגש עם אימה של הלן.
לדעתם עשויה להיות לה ידיעה על רוסי, השניים נפגשו במהלך מסעותיו לרומניה בשנות השלושים.
לראשונה הלן שומעת על הרומן הלוהט בין אימה לרוסי.
פול והלן לומדים בין היתר שאימה של הלן – ולפיכך גם הלן עצמה – הן מצאצאיו של ולאד צפש.
טורגוט בורה יוצא למסע חיפוש אחר קברו של דרקולה לבולגריה.
הוא גם מגלה שהוא חלק מארגון שהקים הסולטן מהמט השני מהאליטה של היניצ'רים כדי להילחם במסדר הדרקון, קונסורציום מרושע שנקשר מאוחר יותר עם דרקולה.
בבולגריה, הלן ופול מבקשים את עזרתו של מלומד בשם אנטון סטויצ'ב.
באמצעות מידע שנצבר מסטויצ'ב, הלן ופול מגלים שדרקולה נקבר ככל הנראה במנזר הבולגרי סווטי גאורגי.
לאחר קשיים רבים פול והלן מגלים את מקום הימצאו של סווטי גאורגי.
עם הגיעם למנזר הם מוצאים את גופתו של רוסי בקריפטה ונאלצים לנעוץ פגיון כסף בלבו כדי למנוע את הפיכתו המלאה לערפד.
לפני שהוא מת, הוא מגלה שדרקולה הוא מלומד ויש לו ספרייה סודית.
רוסי כתב על כליאתו בספריה זו והסתיר את כתביו שם.
פול והלן נרדפים למנזר על ידי גורמים פוליטיים ועל ידי הספרן הערפד – כולם מחפשים את קברו של דרקולה, אך מגלים שהוא ריק כשהם מגיעים למקום.
פול והלן עוברים לארצות הברית, מתחתנים והלן מולידה את המספרת.
עם זאת, היא נכנסת לדיכאון כמה חודשים לאחר מכן.
מאוחר יותר היא מתוודה שחששה שהנשיכה הערפדית שקיבלה קודם לכן תדביק את ילדתה.
המשפחה נוסעת לאירופה בניסיון לעודד אותה.
כאשר הם מבקרים במנזר סנט-מתייה-דה-פירנה-אוריינטלס, הלן מרגישה את נוכחותו של דרקולה ונאלצת לקפוץ מצוק.
נוחתת על דשא, היא שורדת ומחליטה לצוד אותו ולהרוג אותו על מנת להיפטר מאיומה ומפחדיה.
כשהמספרת מגיע לסנט-מתייה-דה-פירנה-אוריינטלס, היא מוצאת את אביה.
האנשים שהוזכרו לאורך ציר הזמן של שנות השבעים מתכנסים בניסיון אחרון להביס את דרקולה.
הוא נהרג לכאורה מפגיעת כדור כסף שנורה בלבו על ידי הלן.
באפילוג, שמתרחש בשנת 2008, המספרת משתתפת בכנס של ימי הביניים בפילדלפיה ועוצרת בספרייה ובה אוסף נרחב של חומרים הקשורים לדרקולה.
היא משאירה בטעות את פתקיה והמלווה ממהר החוצה ומחזיר אותם אליה, כמו גם ספר עם דרקון המודפס במרכזו, ומגלה שדרקולה עדיין חי או שאחד ממיניו מחקה את האדון.
העניין של קוסטובה באגדת דרקולה החל בסיפורים שאביה סיפר לה על הערפד בילדותה.
המשפחה עברה מארצות הברית לליובליאנה שבסלובניה בשנת 1972, בעוד אביה לימד במשך שנה באוניברסיטה מקומית.
במהלך אותה שנה נסעה המשפחה ברחבי אירופה.
לדברי קוסטובה, "זו הייתה החוויה המעצבת של ילדותי." היא "הוקסמה מ[סיפורי דרקולה של אביה] מכיוון שהם היו...
מההיסטוריה בצורה מסוימת, למרות שהם לא היו על היסטוריה אמיתית, אבל שמעתי אותם במקומות ההיסטוריים היפים האלה." העניין של קוסטובה בספרים ובספריות החל מוקדם גם כן.
אמה, ספרנית, לקחה אותה ואת אחיותיה לעיתים קרובות לספרייה הציבורית – כל אחד מהם הורשה לבדוק 30 ספרים והיה להם מדף מיוחד לספרי הספרייה שלהם.
היא האזינה בילדותה להקלטות של מוזיקה עממית בלקנית והתעניינה במסורת.
מאוחר יותר היא שרה וביימה מקהלה סלאבית בזמן לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ייל.
היא וכמה חברים נסעו למזרח אירופה בשנת 1989, במיוחד בולגריה ובוסניה, כדי ללמוד מנהגים מוזיקליים מקומיים.
ההקלטות שעשו הופקדו בספריית הקונגרס.
בזמן שקוסטובה שהתה באירופה, חומת ברלין קרסה, מבשרת את נפילת הקומוניזם במזרח אירופה, אירועים שעיצבו את הבנתה את ההיסטוריה.
לקוסטובה היה "רגע הארה" כשהבינה שמיקום שרידיו של ולאד צפש אינו ידוע.
חמש שנים מאוחר יותר, בשנת 1994, כשקוסטובה טיילה בהרי האפלצ'ים עם בעלה, היה לה פלאשבק לאותם רגעי סיפורים עם אביה ושאלה "מה אם האב היה מסובב את סיפורי הדרקולה שלו לבתו הנכנסת בעצמה לסיפור.
מה אם דרקולה עדיין היה בחיים?" היא גירדה מיד שבעה עמודים של פתקים לפנקס הסופרים שלה.
יומיים לאחר מכן החלה לעבוד על הרומן.
באותה תקופה לימדה אנגלית כשפה שנייה, כתיבה יוצרת והלחנה באוניברסיטאות בפילדלפיה, פנסילבניה.
היא עברה לאן ארבור, מישיגן, נכנסה לתוכנית הכתיבה באוניברסיטת מישיגן וסיימה את הספר כשהיא מקבלת תואר שני באמנויות.
קוסטובה ערכה מחקר מקיף על מזרח אירופה ועל ולאד צפש.
היא מצאה ערכת הרג ערפדים במוזיאון מרסר, שכללה אקדח, כדורי כסף, צלב, יתד עץ ואבקת שום.
תוך כדי כתיבתה פרסמה במשרדה מפות של מזרח אירופה ובנתה תרשים שיעזור לה לעקוב אחר לוחות הזמנים של הספר.
בעלה, אותו פגשה בבולגריה, סייע לה בתיאורים גאוגרפיים הקשורים ובדיקציה.
לקח לה עשר שנים לסיים את הרומן.
קוסטובה סיימה את הרומן בינואר 2004 ושלחה אותו לסוכן ספרותי פוטנציאלי בחודש מרץ.
כעבור חודשיים ותוך יומיים מיום שליחת כתב היד שלה למו"לים, הוצעה לקוסטובה עסקה – היא סירבה.
הזכויות על הספר נמכרו במכירה פומבית, וחברת ליטל בראון קנתה אותן תמורת שני מיליון דולר.
Publishers Weekly הסבירו את המחיר הגבוה כתוצאה ממלחמת הצעות מחיר בין האמונה כי ייתכן שזהו "צופן דה וינצ'י הבא".
סגן נשיא ומוציא לאור אחד אמר כי "בהתחשב בהצלחה של צופן דה וינצ'י, כולם ברחבי העיר יודעים עד כמה השילוב בין מותחן והיסטוריה יכול להיות פופולרי ולאיזו תופעה הוא יכול להפוך." ליטל בראון לאחר מכן מכרה את הזכויות ב-28 מדינות.
הספר ראה אור בארצות הברית ב-14 ביוני 2005.
ההיסטוריון תואר כשילוב של ז'אנרים, כולל רומן גותי, רומן הרפתקאות, רומן בלשי, סיפור המסע, רומן היסטורי פוסט-מודרני ומותחן היסטורי.
קוסטובה רצתה לכתוב רומן ספרותי רציני, עם גיבורים מלומדים, שהזכיר במקביל הרפתקאות מהמאה ה-19. היא קיבלה השראה מסופרים ויקטוריאניים כמו וילקי קולינס; הרומן שלו "מונסטון" (1868), עם פיתולי העלילה שלו ושלל המספרים, היה "מודל מרכזי".
האב הקדמון הספרותי העיקרי של ההיסטוריונית, לעומת זאת, הוא דרקולה של בראם סטוקר (1897).
לדוגמה, ב"ההיסטוריונית" ובדרקולה, הגיבור מוקסם וגם נחרד מדרקולה.
שניהם מסופרים באמצעות סדרת מכתבים וזיכרונות.
הרומן כולל גם אזכורים רבים ליצירתו של סטוקר – דרקולה אפילו מחזיק בעותק של הרומן.
עם זאת, קוסטובה מעצבת את דרקולה לדמות שלה.
בעוד הערפד של סטוקר הוא המוקד של הרומן שלו, זה של קוסטובה נמצא בקצוות.
יתר על כן, התערובת של דרקולה הבדיוני ולאד ההיסטורי "מוסיפה יתרון מרושע ומפחיד" לדמות.
למרות שורשיו הגותיים, ההיסטוריונית אינו ספוג אלימות וגם אינו רומן אימה.
קוסטובה כיוונה לכתוב סיפור רפאים ויקטוריאני "מצמרר" וסגנונה הריאליסטי הוא שיוצר אפקט זה.
למרות שסוקרים רבים השוו את ההיסטוריונית למותחן ההיסטורי של דן בראון "צופן דה וינצ'י" (2003), קוסטובה אמרה שספרה "הוא חלק ממסורת שבה מלאכת ספרות ומחקר חשובים לא פחות מפעולה...
החפיפה היחידה היא הרעיון הזה של אנשים שמחפשים משהו בהיסטוריה.
הסוקרים שיבחו את התיאורים השופעים של קוסטובה על התפאורה והערים והמדינות האירופיות המרתקות שהסיפור חוצה: אמסטרדם, סלובניה, רומניה, בולגריה, טורקיה, צרפת, אוקספורד, שווייץ ואיטליה.
ההיסטוריוגרפיה של נפילת האימפריה העות'מאנית מתארת את ההבדלים בין הגישות הבולטות בחקר הסיבות לנפילת האימפריה העות'מאנית בתחילת המאה ה-20. תזת השקיעה היא ההסבר הקלאסי לסדרת התהליכים אשר הובילו להתמוטטות זו ומהווה בסיס לדיון ער בין היסטוריונים.
טענתה המרכזית היא כי עם סיום "תור הזהב" של האימפריה בתקופתו של הסולטאן סולימאן המפואר החלה בה התדרדרות איטית, מתמשכת ורב-תחומית, אשר הובילה בסוף לקריסתה.
טענה נוספת של תזת השקיעה היא כי תהליך זה ייצג את היחלשות כלל "עולם האסלאם" מול התחזקותה ההדרגתית של אירופה – יריבתה העיקרית של האימפריה ומייצגת העולם הנוצרי, לאורך המחצית השנייה של האלף השני לספירה.
עם התפתחות המחקר ההיסטורי בסוגיה, בעיקר משנות ה-70 של המאה הקודמת וביתר שאת בעשרים השנים האחרונות, הולכות ומתחזקות טענות נגד לתפישה זו.
לפי טענות אלה, לאורך התקופה הנדונה חוותה האימפריה תהליכים מורכבים של מודרניזציה ושל התפתחויות פוליטיות, כלכליות וחברתיות, אשר נקטעו עקב פריצת מלחמת העולם הראשונה.
קריסת האימפריה העות'מאנית בראשית המאה ה-20 החלה לקבל הסברים אפשריים מהיסטוריונים בני המחצית הראשונה של המאה ה-20. הסברים אלה גובשו יחדיו לכלל המושג תזת השקיעה.
במשך השנים הצטברו ראיות נוספות שלא היו מוכרות לראשוני ההיסטוריונים המערביים אשר עסקו בנושא ובנוסף, במחקר ההיסטורי עצמו, חלו התפתחויות רבות .
ראיות ומגמות מחקריות אלה הובילו חוקרים מאוחרים יותר להשמיע קולות מנוגדים לאלו של קודמיהם.
ניתן לחלק את ההיסטוריונים שעוסקים בקריסת האימפריה העות'מאנית לשתי קבוצות אשר מייצגות גישות עיקריות כלפי תזת השקיעה:
חוקרים התומכים בתזת השקיעה, כהסבר לתהליך הירידה לכאורה בעוצמתה של האימפריה העות'מאנית (לרוב נקראים "השמרנים").
גישתם משלה במחקר האירופאי-מערבי של תולדות האימפריה, החל מראשיתו, לאחר "הסכם קרלוביץ" (1699), ועד לשנים האחרונות.
השמרנים רואים את ראשיתו של תהליך השקיעה בסיום תקופתו של הסולטאן סולימאן (1520–1566), אותה הם מחשיבים כ"תור הזהב" של האימפריה.
את שיאו הם רואים בהסכם קרלוביץ, שבו הנחיתות העות'מאנית מול אירופה נחשפה בבירור.
נקודת סיום נוספת לתהליך זה לפי הגישה השמרנית, היא בתחילת תהליכי ההתמערבות באימפריה בראשית המאה ה-19.
חוקרים המצדדים בהסברים אחרים, תוך ביקורת על פשטות תזת השקיעה.
רוב ההיסטוריונים שתומכים בגישה זו טוענים כי בתקופת הזמן המדוברת, חוותה האימפריה שורה טבעית של עליות ומורדות וכי ככלל, התנהלותה הייתה רציונלית וסתגלנית (לרוב נקראים "הרוויזיוניסטים").
כלפי הגישה השמרנית טוענים הרוויזיוניסטים כי היא אוריינטליסטית, כוללנית, פשטנית וסמוכה על מערכי מקורות מצומצמים יחסית אליהם היא מתייחסת כפשט.
שורשיה של גישה זו הוצגו בשנות ה-70 של המאה הקודמת והיא הולכת ותופשת אחיזה במחקר העדכני.
בעיקר בעקבות כישלונות צבאיים החל משלהי המאה ה-16, הביעו כותבים-היסטוריונים ואחרים, בני האימפריה העות'מאנית עצמה, דעות ביקורתיות כלפי מצבה, המשילוה לאדם חולה הזקוק למזור והציעו צעדים שונים לאישושה.
בביקורתם הדגישו את ההכרח בהשגת צדק כעקרון על במערכת העות'מאנית, אדיקות דתית אישית וכן בחיוניות ההקפדה על החוק העות'מאני המסורתי.
גישה זו משקפת את התפישה הפוליטית העות'מאנית לפיה הרמוניה חברתית-דתית, שהיא תנאי לשגשוג, יכולה להיות מושגת באמצעות תיאום בין שני מרכיבי בסיס: החוק האסלאמי (שריעה) והמנהג המקומי (ערף).
לפי הכותבים העות'מאנים, תפקידו של הסולטאן היה לשמור את נתיניו במקום המיועד להם, להקפיד על חלוקה מעמדית בין ה"עסכרי" (אנשי המנהל והצבא) ל"רעאיא" (יתר העם, משלמי המיסים) להגן על האחרונים מפני עושק ולהפגין בעצמו אדיקות דתית.
אלה נתפשו כתמצית הצדק והסולטאן שקיימם, היה זכאי לציות.
גיבוש קובץ חוקים זה ודימויו של סולימאן המפואר (או סולימאן "נותן החוק", "קאנוני סולטאן סולימאן") כסולטאן שהקפיד על יישומו, היה הגורם המרכזי לתפישת תקופתו, בעיני אותם כותבים, כמופת בחיי האימפריה.
לפיכך, לדידם, הדרך להחזיר את האימפריה למסלול הצלחה הייתה טמונה בזיהוי הפגמים החברתיים-דתיים ובתיקונם לפי הדגם הסולימאני.
בכתביהם הם איתרו את הפגמים הבאים:
ירידה בסמכות הסולטאן אשר הייתה בעיקר תוצאה של שינוי דפוס הירושה.
ירידה זו הביאה בהמשך לכרסום סמכות הממשלה העות'מאנית ופקידותה.
התערערות שיטת ה"טימאר" (היחידה החקלאית-מנהלית הבסיסית באימפריה) ולצד זה התערערות ה"דוושירמה" - מנגנון גיוס העבדים (בעיקר מקרב האוכלוסייה הנוצרית של האימפריה) אשר איישו את צבא הסולטאן ואת שורות הפקידות למעט זו הדתית.
נטיית גורמים שונים לשמר את מעמדם וטשטוש הגבולות בין מעמד העסכרי לרעאיא.
הכוונה בעיקר ל"יניצ'רים", להתחזקותם הפוליטית-כלכלית ולהתקרבותם לנכבדים מקומיים בפרובינציות (ה"אעיאן").
ערעור הסדר וביטחון הפנים כתוצאה ממרידות הג'לאלי (סדרת מרידות אשר התרחשה באנטוליה בין שלהי המאה ה-16 לראשית ה-17), ובעקבותיהן התחזקות האעיאן.
חדירת תפיסת השקיעה העות'מאנית אל המחקר האירופי-מערבי
עניינם של חוקרים אירופאיים ב"שקיעתה" של האימפריה העות'מאנית החל, כאמור, רק לאחר חוזה קרלוביץ שכן עד אז, לא הייתה הירידה בכוחה של האימפריה מוחשית דיה עבורם.
בחפשם הסבר, עמדה ההתייחסות העות'מאנית לתהליך הנדון ובכללה המושג שקיעה, כמן המוכן והם אימצוה כמעט כלשונה.
עדיין, אותם חוקרים בני המאות ה-18 וה-19: פול ריקו (Rycaut), מורדג'אה ד'אוסון (D'Ohsson), ג'וזף פון האמר-פורגשטאל (Von Hammer-Purgstall) ורודולף צ'ודי (Tchudi), התייחסו לכתבים העות'מאניים כתעודות ארכיון בלבד ולא כבעלי מימד ספרותי כלשהו.
תובנות אלה חלחלו אל המחקר המודרני בתחום.
כדוגמה, במחקר שפרסמו בשנת 1950 "החברה האסלאמית והמערב" (Islamic Society and the West), נסמכו גיב ובוון (Gibb and Bowen) במידה רבה על עבודתו של ד'אוסון כמו גם על הכותבים העות'מאנים ולמעשה אימצו, כמעט מילה במילה, את עמדותיהם.
מחקר זה הפך למשפיע ביותר בתחום עד לשלהי המאה ה-20 ושימש בסיס לעבודותיהם של חוקרים נוספים דוגמת ברנרד לואיס (Lewis) ונורמן איצקוביץ אחריו (Itzkowiz), אם כי האחרון, במידת מה וכפי שיוצג בהמשך, קרא תגר על תפישותיהם של קודמיו.
חוקרים אלה, יחד עם ח'ליל אינאלג'יק (Inalcik), הם הבולטים בקבוצת השמרנים.
בחיבורו "צמיחתה של טורקיה המודרנית" משנת 1961 משרטט ברנרד לואיס את קווי השקיעה העות'מאנית כפיתוח של הקטגוריות בהן השתמשו הכותבים העות'מאנים לעיל.
לטענתו, הייתה השקיעה תוצאה של תמורות מרחיקות לכת במנגנוני הממשל של האימפריה כמו גם בפרקטיקות של החיים החברתיים-כלכליים בה.
מנקודת מבטו, מרחיב לואיס את הדיון בסוגיה עד לתקופת ה"טנזימאט" - הרפורמות בסגנון מערבי אשר נערכו באימפריה החל מאמצע המאה ה-19 בידי אבדילמג'יט הראשון.
שלא כלואיס, טען נורמן איצקוביץ בשנת 1972, כי הסיבות לשקיעת האימפריה נעוצות בגידול חד באוכלוסייתה במאה ה-16, בסיום הכיבושים, באינפלציה, בשאננות גורמי הממשל ובמגבלות גאוגרפיות ולוגיסטיות.
יתר הגורמים המוזכרים אצל לואיס נתפשים על ידו כתסמינים מתארים (Describing symptoms) בלבד.
כאיצקוביץ, אף אינאלג'יק, מזהה את הסיבות לשקיעה בגידול החד באוכלוסייה במאה ה-16 וכן בהתערערות המערכת הפיננסית, אך שם דגש על גורם נוסף לשקיעה העות'מאנית - פיתוח טכנולוגיות צבאיות חדשניות באירופה.
להלן תמצית הסברי חוקרים אלה לשקיעת האימפריה:
מפיו של שארל עיסאווי באה אחת הקביעות החדות בסוגיה:
דברים ברוח אחרת מעט הביע נורמן איצקוביץ.
לדעתו, ההצבעה על היסוד המוסלמי בחברה העות'מאנית כאחראי אפשרי לשקיעת האימפריה, כפי שהוצע במחקריהם של אלברט ליבייר (Lybyer) משנת 1913, של גיב ובוון אשר נסמכו עליו ואצל לואיס אשר נסמך עליהם, מוטעית מיסודה.
טענה נוספת של איצקוביץ הייתה כי במשך כ-250 שנה, בין תקופתו של סולימאן לסולטאן סלים השלישי (1808-1761), לא היו מוסדות האימפריה קפואים אלא להפך-הפגינו כושר הסתגלות מרשים לשינויי הנסיבות.
כך, גם אם כתוצר לוואי ולא כמטרה עיקרית, זרע איצקוביץ את זרעיה של הביקורת כלפי "תזת השקיעה" הקלאסית.
פירוט הגורמים לשקיעת האימפריה לפי הגישה השמרנית
קביעת איסטנבול כבירת האימפריה העות'מאנית על ידי הסולטאן מהמט "הכובש" (1446-1444 וכן 1481-1451) למעשה חייבה את הגבלת כושר התפשטותה למרחב מסוים.
העות'מאנים היו תלויים בבהמות משא ואלה התקשו לנוע מעבר למרחק תנועה יומי נתון, במיוחד בתנאי מזג אוויר קשים.
לפיכך מסעות המלחמה הוגבלו לעונות מסוימות.
למעשה שאיפותיו האימפריאליות של מחמד "הכובש" הסיטו את העות'מאנים ממורשתם ומטבעם הנוודי.
כך, בטווח הארוך, במתח שבין האסלאם הגבוה למסורת ה"ראזי" (בעיקר קיום לחימה מתמדת כנגד הכופרים לשם הרחבת תחום השפעת האסלאם)-שני מאפיינים בסיסיים אצל העות'מאנים, המשמעות הייתה התגברות הדרגתית של הגורם הראשון וניצחונו המוחלט עם עצירת ההתפשטות הגאוגרפית.
כך, תפישת הערים הקדושות - מכה ומדינה והצורך להגן עליהן מפני הפורטוגלים ומפני האימפריה הספווית, הגבילה למעשה את יכולתם הלוגיסטית של העות'מאנים להתרחב אל הכיוון השני והשופע יותר - מערבה, אל תוככי אירופה.
סיום הכיבושים והידרדרות הממשל, הצבא והמנהל
מאמצע המאה ה-16 לערך פסקה התפשטותה הגאוגרפית של האימפריה.
צ'ארלס עיסאווי (Issawi) טוען כי עצירת ההתקדמות העות'מאנית באירופה הייתה הגורם הראשי לשקיעת האימפריה.
ההידרדרות המקצועית בקרב הצבא העות'מאני, שנלוותה לה גם הידרדרות מוסרית, לא הייתה אלא תוצאה של ירידה באיכות הסולטאנים והפקידות שלצידם: אנשי מנהל וחכמי דת, לאחר תקופתו של הסולטאן סולימאן.
לעצירת התפשטותה הגאוגרפית של האימפריה הייתה משמעות חברתית וכלכלית חשובה.
אחד העקרונות הבסיסיים בחייה של אימפריה זו היה מושג "חזית הלחימה" ("אוץ'") אשר יצרה באופן תדיר מקורות הכנסה חדשים וסביבה נבנו כלל המערכות העות'מאניות.
למעשה סיפק ה"אוץ'" קרקעות חדשות לעיבוד חקלאי אשר אורגנו כטימארים חדשים וגררו גידול במשרות המנהליות סביבם, משרות חדשות לחכמי דת אשר פעלו כמיסיונרים, מקורות רעננים לגיוס עבדים לפי שיטת הדוושירמה, בלימת לחצים פנימיים באמצעות הסטת גורמים מתסיסים למרחב הלחימה שם יכלו למצוא מקורות רווח.
עצירת ההתפשטות הצבאית לא לוותה בהתאמות במערכות אלה וכתוצאה החל תפקודן להיפגע.
אל כל אלה הצטרפו מרידות הג'לאלי.
קבוצות מורדים אלה יצרו טרור באנטוליה והיוו גורם ראשי להגירת אוכלוסייה ממנה ולפגיעה בחקלאות באזור חשוב זה.
כתוצאה חלה פגיעה ממשית בתפקודה של המדינה דווקא בעת שהזדקקה לשנס מותניים במלחמה נגד האיראנים באזרבייג'ן.
מלחמה זו, אשר החלה ב-1578 ונמשכה לסירוגין עד 1639, הייתה גורם חשוב בשקיעת האימפריה שכן היא השיתה משא כבד בעיקר על הכוחות שהיו מוצבים באנטוליה המעורערת ממילא, כמו גם נטל משמעותי על קופת האוצר העות'מאני המרכזי.
באותה העת, הפרובינציות העות'מאניות במקדוניה ובצפון בולגריה חוו חוסר סדר דומה כתוצאה מפעולת חבורות של נוצרים צעירים.
שינויים דמוגרפיים במהלך המאה ה-16 חל גידול חד באוכלוסיית האימפריה.
מגמה זו יצרה פער חמור בין גודל האוכלוסייה, החקלאית ברובה, לכמות האדמות הזמינות לעיבוד ולכושר הייצור החקלאי מהן.
קיומו של פלח אוכלוסייה חסר יכולת פרנסה חקלאית אמנם שיחק בראשית לידיה של הממשלה כאשר הזדקקה לגיוס חיילים (הסקבאן) אך עם סיום הלחימה היה הדבר בעוכריה.
חליל אינאלג'יק טוען כי המלחמות כנגד איראן ואוסטריה היו, במידה מסוימת, תוצאה של הגידול באוכלוסיית האימפריה, שכן אליהן נותבו ללחצים פוליטיים, כלכליים וחברתיים.
כדוגמה, בקווקז הכבוש, שימשו אלפים מבני הרעאיא מאנטוליה כחיילים בטימארים ובמבצרים.
שינוי נוסף הנוגע לחוסר יציבות אוכלוסיית האימפריה הוא הגירה.