tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1999 נבחרה לייצג את ישראל ביום הולדתו ה-200 של המשורר הרוסי הלאומי, אלכסנדר פושקין, בסדרת אירועים בינלאומיים שאורגנו לנציגי 43 מדינות באתרים המרכזיים במוסקבה.
מגיל 16 היא כותבת ומלחינה שירים.
במהלך עבודתה בעיתון הוציאה לאור קלטת משיריה "דוגמן חוצות" (1990), תקליטור "קרוב ללב" (1999), ותקליטור נוסף – "לכתוב לך שיר" (2005).
בשנת 2006 סיכמה את הקריירה העיתונאית שלה בספר "זהירות, עיתונאית לפניך", שבו תיעדה את הסיפורים המרגשים והמוזרים ביותר שאירעו לה במהלך עבודתה בעיתון.
בגיל 34 החלה קריירה חדשה ככותבת עצמאית – בכתיבה ובעריכה של עיתונים וגם בכתיבה ובהוצאה לאור של ספרים.
היא סייעה בכתיבה ובעריכה של ספריהם של ד"ר ליאנה סופר ("חלומות היפנוטיים"), ד"ר חיים אורון, ד"ר איתן מיז'יריצקי ("לחייך בפה מלא - המדריך הישראלי החדש לרפואת שיניים"), וכן דמויות מובילות מעולם הכלכלה והשיווק בישראל – גיל פרץ וגיל אורלי.
מאיה בהיר כתבה את הביוגרפיה של יעקב כהן, ראש המועצה הראשון של קריית-אונו ("סולם יעקב"), ושל נעימה תפילין-מנשרי, מובילה חברתית פורצת דרך בעיירה אופקים ובקהילת יוצאי איראן בישראל ("ואהבתי לרעיי כמוני"), ואת ספר המשפחה של אברהם משה לונץ, חוקר ארץ-ישראל העיוור.
כמו כן, כתבה או הוציאה לאור את הספרים: "פרקי דוד" על חייו של ראש עיריית בת-ים לשעבר, עו"ד דוד מסיקה; "עם הדוירה מסביב לעולם", סיפור חייו המרתק של נגן הדוירה הבינלאומי אללו אלייב; "אמא ואבא כאחד" – סיפור חייה של מרסל מסיקה; "השושלת" ועוד).
בשנת 2014 יצא לאור הספר "פורצת הדרך מעג'מי" (הוצאת "הקיבוץ המאוחד"), שכתבה עם נאדיה חילו ז"ל, פעילה חברתית, מראשי הקהילה הערבית הנוצרית ביפו, ח"כית לשעבר מטעם מפלגת העבודה.
בשנת 2017 יצא לאור בהוצאת "סטימצקי" הספר שכתבה עם רונית רינת, סגנית מיס תבל לשעבר, "סיפורים מהלב".
לאחר הולדת בתה שיר, בשנת 2000, הוציאה לאור את הספר "הריון זה דבר מצחיק", והחלה לכתוב ולהלחין הצגות לילדים.
תיאטרון הילדים "עתיד בהיר" נוסד בשנת 2004, לאחר צאתו לאור של התקליטור האינטראקטיבי, "שירים שאוהבים ילדים", שכלל גם אנימציות לשירי ילדים שכתבה והלחינה מאיה בהיר.
תיאטרון הילדים "עתיד בהיר" מעלה הצגות מקוריות לכל המשפחה ברחבי הארץ.
ההצגות מוזיקליות, ובעלות תכנים לימודיים.
ההצגות מועלות: במעונות, בגנים, במתנ"סים, בספריות, בקניונים ובמרכזי ספורט למשפחה, באירועים לחברות, בימי כיף לעובדים ולילדיהם באירועים פרטיים.
החל משנת 2011 משמש התיאטרון כגוף התיאטרלי המבצע של מופעי השטח של ערוץ הפעוטות "ערוץ הופ!", וכן מותגים של "סבן אינטרנשיונל"
בהיר כתבה והלחינה הצגות ילדים רבות, ביניהן:
כמו כן, כתבה הצגות לתיאטראות ולגופים אחרים, ביניהן "אבן הפלא" לתיאטרון האינדיאני, "דולפי ושודדי המטמון" עבור חברת "מדיה אפקט", את ההצגה "יובל וגולי בעיר המאה" לעיריית תל אביב לרגל חגיגות המאה לעיר.
בשנת 2012 תורגמה ההצגה של מאיה בהיר, "חגיגה בסלט", לשפה הערבית, בתמיכת המועצה לתרבות ולאמנות של מפעל הפיס, ועלתה בתיאטרון "אלג'ואל" של העיר סחנין.
אנימציות לשירים מתוך הצגות הילדים של התיאטרון משודרות בערוצי הפעוטות בישראל: "לולי", "הופ" ו"הופ ילדות ישראלית".
מאיה בהיר נשואה לאלון קנול, בעל חברת "הגורם האנושי", השותף עמה בניהול תיאטרון הילדים "עתיד בהיר", לזוג בת.
מאיה בלזיצמן (נולדה ב-26 במאי 1986) היא צ'לנית, זמרת ומוזיקאית ישראלית.
בגיל 7 החלה לנגן בצ'לו בקונסרבטוריון למוזיקה בתל אביב.
למדה בבית הספר לאמנויות תל אביב ולאחר מכן בתיכון תלמה ילין לאמנויות.
זכתה במלגות מוזיקה מ"קרן אמריקה ישראל" בשנים 2001–2005. בשנת 2004 התגייסה לצה"ל ושירתה כחלק מרביעיית מיתרים צבאית ביחידת "מוזיקאים מצטיינים".
לאחר סיום שירותה הצבאי, החלה לעבוד בתעשיית המוזיקה הישראלית.
עבדה וניגנה עבור אמנים כגון נינט טייב, דני סנדרסון, דויד ברוזה, נורית גלרון, מירי מסיקה, יוני בלוך, יזהר אשדות, אפרת גוש וריטה.
בלזיצמן מופיעה בישראל ומחוצה לה עם זמרים ישראלים וכותבי שירים, ולוקחת חלק פעיל בתהליך היצירה שלהם.
מופיעה גם במסגרת הרכבים מוזיקליים המלווים הפקות של תיאטרון "הקאמרי" בתל אביב.
באוקטובר 2010 התקיים המופע הראשון שלה כסולנית, בשירה ובצ'לו.
חברי הלהקה שלה היו מתן אפרת בתופים ואיתמר גרוס בקלידים.
במופע בוצעו גרסאות כיסוי למוזיקת רוק ישראלית משנות ה-90 כמחווה למועדון הרוקסן.
בעקבות המופע, הוציאה בלזיצמן מיני-אלבום ובו 8 גרסאות כיסוי שבוצעו במופע.
בשנת 2012 החלו בלזיצמן ואפרת, שהפך לבן זוגה, להופיע יחד במופע המשלב צ'לו ותופים.
בו מבוצעות גרסאות כיסוי לשירים באנגלית ובעברית, כמו גם קטעים אינסטרומנטליים מקוריים.
בשנת 2014 יצאה בלזיצמן במופע משותף עם הזמרת נינט טייב.
המופע, שנקרא "צוללות", הוא מופע אקוסטי בו שרות השתיים משיריה של טייב וכן גרסאות כיסוי המזוהות עימה, כאשר הן מלוות עצמן בצ'לו (בלזיצמן) ובגיטרה אקוסטית (טייב) בלבד.
באפריל 2018, בלזיצמן, בהזמנת היוצרת והכוריאוגרפית ענבל פינטו, ערכה, בחרה ובנוסף גם יצרה מוזיקה מקורית למופע המחול "פוגה", של להקת המחול בניהול פינטו ואבשלום פולק.
באותה שנה יצאה אלבום של "אלף.
דלת" בו היא מנגנת צ'לו.
בשנת 2020 השתתפה בפרויקט צו השעה וביצעה יחד עם אביב גדג' גרסת כיסוי לשיר שדות שבעמק שנכתב בידי לוי בן-אמתי.
בליזצמן מרצה בבית הספר למוסיקה ע"ש ג'ונתן ווהל ב.
משנת 2023 היא המנהלת המוזיקלית של סדרות המוזיקה במוזיאון תל אביב לאמנות, לצידו של אסף מעוז.
מאיה ומיגל היא סדרת אנימציה אמריקאית ממוצא היספני אשר שודרה ב-PBS Kids ובערוץ הילדים ודובבה לעברית
מאיה היא ילדה סקרנית שמנסה לסדר את חיי סובביה ולפעמים גוררת את אחיה מיגל להרפתקאות, במהלך כל פרק יש בעיה, אבל מאיה ומיגל פותרים את הבעיה הזו בעזרת עזרה מחברים, הדמיות מדברות בכמה שפות ספרדיות שהם נמצאים באמריקה.
מאיה : הדמות הראשית בסדרה, אחותו של מיגל, רוצה את חיי סובביה אפילו יוצאת עם מיגל הרפתקאות.
מיגל : אחיה של מאיה, באחד הפרקים הוא שונא את חג האהבה עד שמאיה ופאקו מכרו כרטיסי ברכה לאנשים הלא נכונים הוא שינה את דעתו.
פאקו: תוכי מקאו, חית המחמד של מאיה ומיגל.
מגי : חברה של מאיה, אוהבת ספורט.
קריסי : חברה של מאיה, מדברת מבטא ספרדי.
אנדי : ילד חדש בשכונה, איבד את ידו ומאיה ומיגל הרחיקו אותו מאוכל ומספורט.
תאו: אחד מחבריו של מיגל.
רוזה וסנטיאגו: הוריהם של מאיה ומיגל.
אבואליטה: סבתא של מאיה ומיגל.
מאיה גולד (נולדה ב-1978) היא אמנית ישראלית, מרצה במחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
גולד למדה לתואר ראשון B.F.A בבצלאל בין השנים 1998–2002. בשנת 2001 למדה בלונדון ב-Slade School of Fine Art, U.C.L.
בשנת 2005 סיימה את לימודי MFA בבצלאל.
מאז השלימה את לימודי התואר הראשון והשני בבצלאל וב- Slade school London פועלת גולד בתחום הציור, תוך כדי שימוש בטכניקת ציור מסורתית והפעלת אסטרטגיות ציור קלאסיות כגון פרספקטיבה ונקודת מבט.
ציוריה, הנראים בתחילה כציורים ריאליסטיים לחלוטין, מתאפיינים לעיתים קרובות בממד סוריאליסטי חבוי, המתגלה לאחר התבוננות ממושכת בעבודות ומערער את אחיזתו של הצופה בדימוי המוכר, הראשוני.
הדימויים הריאליסטיים (בין אם אלו דמויות זעירות הפועלות במרחב או נופים ליניאריים) המשובשים באופן הצגתם, מעלים שאלות מעניינות וחשובות על אודות מהותו ואופן היווצרותו של החלל הציורי ומקומו של הצופה מולו.
עבודותיה של גולד הוצגו בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם.
בשנת 2012 שיתפה מאיה גולד פעולה עם הזמר שלמה ארצי בהפקת האלבום אושר אקספרס.
גולד עיצבה את עטיפת האלבום ואת ציורי החוברת המצורפת לאלבום (שמן על בד) במשך מספר חודשים, בהשראת שירי האלבום והדו-שיח המשותף עם ארצי.
2005 - פרס הצטיינות, אקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
2007 - פרס קרן מורשה, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2012 - תוכנית שהות אמן, Schir Foundation, ברלין.
2003 - טבע דומם, סדנאות האמנים, תל אביב.
2004 - מרשים, מוזיאון חיפה לאמנות, אוצרת יהודית מצקל.
2007 - תערוכת זוכי פרס ע"ש נתן גוטסדינר, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2009 - Wake, גלריה מייק וייס, ניו-יורק.
2009 - הגלריה לאמנות ישראלית, מכללת אורנים, קריית טבעון; קורס אוצרות בהנחיית דוד וקשטיין.
2013 - בצבאות או בריחות השדה, גלריה אלון שגב, תל אביב.
2015 - גחליליות, גלריית אלון שגב, תל אביב.
2020- חוטים, גלריה עינגא, תל אביב.
2025 - "רישום מקרה", הלובי מקום לאמנות, תל אביב, אוצרת אורית מור
2004 - הפעם ציור!, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה ; אוצר: מרטין הנטשל.
2005 - מאי, תערוכת בוגרים, בצלאל, תל אביב.
2007 - אמנות ישראלית צעירה: זוכי פרס קרן מורשה, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2009 - מחנה ציור: אופקים חדשים, הגלריה העירונית לאמנות עכשווית, רמלה.
2009 - נחמה, גלריה עינגע לאמנות עכשווית, תל אביב.
2009 - Israeli Art Now, גלריה נעמי ארין לאמנות עכשווית, לאס וגאס, ארצות הברית.
Oblique/Ac ute - 2010, מוזיאון ברטלבורו, ברטלבורו, ורמונט, ארצות הברית; אוצרת: מארה ויליאמס.
2021 - HaLounge, תערוכת אמנות עכשווית בהשתתפות האמנים : אלי שמיר, ציבי גבע, נירוונה דבאח, מרים כבסה, כרמל אילן ועוד, נווה שכטר ל אביב.
אוצרות ניצן מרקוביץ ואורלי בלום
אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות.
אוסף סוזן גודמן, ניו יורק.
אוסף משפחת ברנדס, תל אביב.
אוסף בנק הפועלים, תל אביב.
מאיה ברינר (נולדה ב-23 באוקטובר 1980) היא כוריאוגרפית ורקדנית ישראלית.
מאיה ברינר נולדה בברקלי, קליפורניה.
בהיותה בת חמש מאיה עלתה לישראל ביחד עם אמה.
ברינר למדה בתיכון האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בצבא קיבלה מעמד של רקדנית מצטיינת ובזמן שירותה הצבאי החלה לרקוד ב"קבוצת מחול נעה דר", אחר-כך רקדה ב"עמנואל גת דאנס" ובלהקות מחול עצמאיות נוספות והשתתפה כרקדנית בהפקות בישראל ומחוצה לה.
במקביל למדה פילוסופיה ומדע המדינה במסגרת האוניברסיטה הפתוחה (2001– 2004).
היא סיימה לימודי קולנוע, במסלול המלא, בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה (2005–2010).
במסגרת סם שפיגל יצרה סרטים קצרים שהציגו בפסטיבלי קולנוע ברחבי תבל.
משנת 2006 ברינר יוצרת עבודות ככוריאוגרפית עצמאית.
יצירותיה הועלו במסגרת פסטיבל אינטימדאנס, פסטיבל א-ז'אנר, פסטיבל ישראל, פסטיבל עכו, ופסטיבל הרמת מסך.
כמו כן, יצירותיה הוזמנו לפסטיבלים בינלאומיים בארצות הברית, בגרמניה, בשוודיה, בסין, בסינגפור, באיטליה ובאיים הקנריים.
בנוסף, היא הוזמנה לתקופות רזידנסי באנגליה, בצ'כיה ובפולין.
ברינר יצרה כוריאוגרפיה להצגות שונות בתיאטראות "הבימה", "גשר" ו"אורנה פורת", יצרה כוריאוגרפיה לסרטים, לטלוויזיה ולווידאו ארט.
ביימה את הקליפ לשירו של רמי פורטיס "בלונדיניות על אוטוביאנקי" (2009) ולשירה של ויקטוריה חנה "22 אותיות" (2015).
משנת 2011 חברה בעמותת הכוריאוגרפים.
מלמדת בכפר הירוק במגמת תיאטרון כמורה לתנועה.
היצירה מציגה שלוש נשים אשר משתוקקות לייחוד בעולם של שכפולים, של ייצור תמידי ושל תחרות על דיוק יופי וכוח.
'אדומות' נוצרה לפסטיבל הרמת מסך 2010 ובתמיכת מענק של חברת "טבע".
היצירה הוזמנה להופיע בגרמניה, בשוודיה, באיטליה ובארצות-הברית וזיכתה את ברינר בפרס משרד התרבות ליוצר צעיר במחול 2010. כוריאוגרפיה: מאיה ברינר.
רקדניות/יוצרות: שני בן-חיים, מור נרדימון, מאיה ברינר.
היצירה חוקרת את הניסיון התמידי להשתחרר מדפוסים התנהגותיים ורגשיים.
לאורך היצירה אנו נכנסים עמוק יותר ויותר אל תוך היער של התת-מודע.
ההתמסרות לצורך המתמשך והאינסופי להשתרר מהדפוסים שמניעים אותנו, הוא אולי מה שמאפשר סוף סוף את הכניעה להם.
היצירה 'יער' עלתה לראשונה בפסטיבל הרמת מסך 2011. 'יער' הוזמנה ב-2012 להופעות באיים הקנארים, באיטליה, בסין ובסינגפור.
מאת ובביצוע - מאיה ברינר.
עיצוב פסקול ומוזיקה - אורי פרוסט.
ניהול אומנותי - תמר בורר.
היצירה עוסקת בכוחניות ובהתפוררות והתרוקנות הדימוי של הכוח, באופן שבו אנחנו מושפעים ומשפיעים על המקום בו אנחנו חיים.
ארבעה יחידים חוקרים, בונים ומפרקים קודים של התנהגות חברתית בשטח אש.
היצירה עלתה בבכורה בהרמת מסך 2012. כוריאוגרפיה: מאיה ברינר.
רקדנים יוצרים: איילה פרנקל, גיל קרר, מור נרדימון, מאיה ברינר.
יצירה שחוקרת את הקשר בין העין של הצופה לבין המופיע כאקט של היפנוזה.
באקט הזה נרקמת מערכת יחסים של אמון והדדיות, פיתוי ומניפולציה ובשאלת יחסי הכוחות - מופיע\צופה - בידי מי נתונה השליטה על האירוע הבימתי.
היצירה עלתה בבכורה בפסטיבל אינטימדנס 2013. כוריאוגרפיה וביצוע: מאיה ברינר.
ניהול אומנותי: ענבל יעקובי ורותם תש"ח.
2006 - יצרה את הדואט 'אין שום דבר סקסי בספונג'ה' שהועלה במסגרת פסטיבל אינטימדאנס בתיאטרון תמונע.
2006 - יצרה כוריאוגרפיה לקונצרט לכל המשפחה מטעם 'התזמורת הקאמרית הישראלית' בניצוחה של טליה אילן.
2007 - יצרה יחד עם אביב איבגי את הדואט ועבודת הווידאו 'בין המיטה לרצפה' שהועלה בזירת הפסטיבל, פסטיבל ישראל.
הדואט הוזמן להופיע בפסטיבלים בשנגחאי ובריגה.
2007 - יצרה את הדואט 'מתחת לציפורניים' שהוזמן מטעם תיאטרון תמונע עבור פסטיבל אינטימדאנס 2007.
2009 - יצרה את 'אדומות' טריו לשלוש רקדניות לפסטיבל 'הרמת מסך 2009', בהזמנתה של קבוצת מחול נעה דר.
הדואט הופיע בגרמניה, בניו יורק, בשוודיה ובאיטליה.
2010 - יצרה את 'המופע', דואט לשתי רקדניות שהועלה בבכורה בפסטיבל 'הרמת מסך'.
היצירה הוזמנה לסיורים בסין, בסינגפור, באיטליה, ביוון ובאיים הקנריים במהלך 2012/2013.
2012 – יצרה את 'פירורים' יצירה לארבעה רקדנים לפסטיבל הרמת מסך.
2014 - יצרה את 'ניסויים בהיפנוזה' יצירת סולו בביצועה של ברינר.
היצירה הועלתה בבכורה בפסטיבל אינטימדנס בתיאטרון תמונע.
2017 - יצרה את 'וריאציות על מרחק', דואט באורך מלא לרקדנים רוני חדש וגלבוע אגר.
הדואט עלה כהפקה עצמאית בתיאטרון התיבה.
ומאז ממשיך לרוץ בתיאטרון הבית.
2018 - יצרה את 'מדרגות' עבודה תלוית מקום ל-10 רקדנים על גרם מדרגות.
היצירה עלתה בפסטיבל בת ים 2018.
2020 - יצרה את 'סולו סלון' יצרת סולו שנוצרה בזמן מגפת הקורונה במטרה להופיע בסלונים והופיע בעשרות סלונים ברחבי הארץ.
היצירה זיכתה את ברינר בפרס שר התרבות למופע סולו 2021.
2022 - יצרה את 'עצירה وقوف' - יצירה ל-10 נשים יהודיות וערביות הנפגשות כדי לעצור תנועה ולנתב תנועה מחדש.
היצירה עלתה בבכורה בפסטיבל עכו 2022 וזיכתה את ברינר בפרס היצירה למרחב הציבורי.
2010 - כוריאוגרפיה להצגה 'פוסט-טראומה' ב'הבימה', בימוי דדי ברון.
2011 – כוריאוגרפיה להצגה 'הנסיכה איבון' ב'גשר', בימוי משה איבגי.
2011 – כוריאוגרפיה להצגה 'ביקור הגברת הזקנה' ב'תיאטרון הבימה', בימוי אילן רונן.
2012 – כוריאוגרפיה לעבודת וידאו של סיגלית לנדאו, הביתן הישראלי בביאנלה של ונציה.
2012 – כוריאוגרפיה להצגה 'הארוי' ב'תיאטרון גשר'.
2012 – כוריאוגרפיה להצגה 'אקסודוס' ב'תיאטרון אורנה פורת'.
2014 - כוריאוגרפיה להצגה 'game over' ב'תיאטרון הנפש'.
מחזה ובימוי רואי גורמזאנו, רועי צדוק.
2015 - כוריאוגרפיה להצגה 'עשר דקות מהבית' בתיאטרון הבימה.
מחזה: מאיה ערד יסעור, בימוי: שי פיטובסקי.
2018 - כוריאוגרפיה להצגה 'רוברטו צוקו' בפקולטה לאמנויות של מכללת סמינר הקיבוצים, בית הספר לאמנויות הבמה, בימוי: עמית זרקא.
יצירות בתחום הווידאו ארט והקולנוע
אני ומי שיכולתי להיות – סרט קצר, בימוי.
(השתתף בפסטיבלים: LAGO באיטליה, UKJFF בלונדון, FLYING BROOM באנקרה, MIS ME BINGA בקמרון, KIN פסטיבל סרטי נשים בארמניה.) 2010.
בלונדיניות על אוטוביאנקי – בימוי הקליפ הרשמי לשירו של רמי פורטיס.
'הצד הפנימי החוצה' - עבודת וידאו-אינסטוליישן, הוזמנה עבור פסטיבל א-ז'אנר 2008 בתיאטרון תמונע.
בימוי וכוריאוגרפיה לקליפ '22 אותיות' של היוצרת ואמנית הקול ויקטוריה חנה.
'הגוף הזוכר' מיצב אינטראקטיבי המשלב תנועה בשיתוף יואב כהן ורועי קרמר.
עלה לראשונה בפסטיבל פרינטסקרין 2015 והציג בגלריה מקום לאמנות, ובמוזיאון רמת גן.
1998 - זכתה במעמד רקדנית מצטיינת מטעם משרד החינוך.
2007 - זכתה בפרס היצירה מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל על הדואט 'בין המיטה לרצפה'.
2007 – זוכת פרס גלית רוזן על הסרט 'נקודה עיוורת'.
2009 – זכתה בפרס היצירה מחברת 'טבע', לתמיכה ביצירת מחול חדשה.
2010 – זכתה בפרס של משרד התרבות ליוצר צעיר במחול.
2012 – זכתה במענק מעיריית ת"א וקרן רבינוביץ' לתמיכה בהעלאת מופע במרחב ציבורי.
2020 - זכתה בפרס שר התרבות ליצירת סולו.
2022 - זכתה בפרס היצירה במרחב הציבורי, פסטיבל עכו.
זוכה לתמיכה שוטפת מטעם מנהל תרבות המחלקה למחול, ולמענקים מטעם קרן רבינוביץ, מפעל הפיס ומשרד החוץ, קשתו"ם.
מאיה דאובר (נולדה ב-11 באוגוסט 1973) היא גולשת גלים ישראלית מקצוענית הראשונה בישראל.
20 שנה ברציפות (2007-1987) אלופת ישראל בגלישת גלים, פעמיים סגנית אלופת אירופה בגלישת גלים ובשיאה דורגה במקום חמישי בעולם.
היא מדריכת גלישת גלים, ומנהלת בית ספר לגלישה.
מאיה דאובר גדלה במושב מכמורת ליד חוף הים, בתם של שרי ודני דאובר, מורים במקצועם, ואחותם של הגר ואמיר.
כבר בילדותה התוודעה לספורט גלישת גלים והושפעה מאחיה, אמיר, שהשתתף בתחרויות גלישה מקצועיות.
מגיל 10 היא החלה להתאמן באופן יום יומי ומגיל 14 החלה להתחרות באליפויות אירופה ואליפויות העולם בהן ייצגה את ישראל.
בשנות ה-80 נחשב עיסוק בענף גלישת גלים כמקצוע "גברי", לכן היו מעט נערות ונשים שעסקו בו בארץ.
כל זה האט את קצב התקדמותה, אך לא מנע ממנה להצליח בתחום.
על מנת להתקדם בצורה מקצועית נדרשה דאובר לגלוש בחופים אחרים, המפורסמים בתחום גלישת הגלים, בשל גובה הגלים ועוצמתם, דבר שאינו קיים בחופי ישראל וכן להתאמן עם טובי הגולשות והגולשים בעולם.
היא התאמנה בעצמה וללא מאמן מקצועי, בשל תקציב נמוך וחוסר תמיכה ראויה מהמדינה.
הוריה נדרשו לשאת ברוב הוצאות התחרויות ומימון הציוד.
את השירות הצבאי העבירה בתפקיד של מקפלת מצנחים בבסיס תל נוף, דבר שאיפשר לה להתאמן ולגלוש כשרצתה.
בגיל 12 הגיעה דאובר לחוף בית ינאי ליד מושב מכמורת, שם הרבתה לגלוש.
שמעון דוייב, שהיה בזמנו מנכ"ל ארגון גולשי הגלים בישראל, ראה אותה גולשת והזמין אותה להשתתף באליפות ישראל בגלישה שעד אותה העת לא התחרו בה נשים.
האליפות התקיימה בחוף הילטון בתל אביב, וזו הייתה הפעם הראשונה שהתקיים מקצה לנשים, בהשתתפות 5 גולשות וללא קטגוריה של גיל.
למרות היותה המתחרה הצעירה ביותר היא זכתה במדליית זהב.
מאותה תחרות היא התחילה לגלוש ולהתחרות בתחרויות מקצועיות.
מגיל 13 התחילה להתחרות בתחרויות בחו"ל.
בשנת 1987 היא זכתה במדליית ארד באליפות אירופה בגלישת גלים שנערכה באירלנד.
שנה לאחר מכן, היא סיימה במקום 11 באליפות העולם שנערכה בפוארטו ריקו.
שנה לאחר מכן, היא זכתה במדליית כסף באליפות אירופה בגלישת גלים.
בשנת 1992 היא סיימה במקום 9 באליפות העולם שנערכה בצרפת.
בשנת 1995 היא זכתה שוב במדליית כסף באליפות אירופה.
בשנת 1996 היא זכתה במדליית זהב באליפות הפתוחה של קליפורניה בחוף הנטינגטון ושנה לאחר מכן, היא סיימה במקום חמישי בסבב תחרויות עולמי שנערכו באוסטרליה, יפן, דרום אפריקה וארצות הברית (קליפורניה והוואי) ובכך הייתה לגולשת גלים הישראלית הראשונה והיחידה עד כה שהתקבלה והתחרתה בסבב הגלישה העולמי יוקרתי זה.
בשנת 1999 היא זכתה במדליית ארד באליפות אירופה שנערכה בפורטוגל.
דאובר זכתה 20 שנה ברציפות (2007-1987) באליפות ישראל בגלישת גלים
דאובר זכתה פעמיים במדליית כסף באליפות אירופה בגלישת גלים (1989, 1995) ופעמיים במדליית ארד באליפות אירופה בגלישת גלים (אירלנד 1987, פורטוגל 1999)
דאובר סיימה במקום 9 באליפות העולם שנערכה בצרפת (1992) ובמקום 11 באליפות העולם שנערכה בפוארטו ריקו (1988).
בשנת 2010 הקימו דאובר ודלית חכים את בית הספר מאיהסרף (MAYASURF), בחוף עלמה בפארק צ'ארלס קלור בתל אביב.
זהו בית הספר לגלישה היחידי בישראל, המתמחה בלימוד גלישת גלים לנשים, במיוחד לנשים בגילאים 25+.
התמחות זו באה לידי ביטוי, בשיטת הלימוד המותאמת לנשים, אקלים חברתי וליווי רגשי ממוקדי נשים.
מקום חשוב מוקדש להכלה של החשש והפחד איתם מגיעות הנשים ופריצת מחסומים רגשיים אלו.
לאורך כל תהליך לימוד הגלישה, עוברות הנשים תהליכי העצמה אישית, ומחזקות ומחזירות לעצמן את הביטחון ביכולתן הפיזית והמנטאלית.
מאיה איזקוביץ (נולדה ב-25 בנובמבר 1987) היא זמרת-יוצרת ישראלית.
מאיה איזקוביץ נולדה בקיבוץ מעיין ברוך להורים עולים מדרום אפריקה.
אביה פיטר הוא אמן עץ ומוזיקאי הבונה כלי נגינה אתניים.
בגיל 14 החלה לנגן בגיטרה ולשיר.
בגיל 16 הקליטה דמו והתחילה להפיץ אותו בין חברים.
בגיל 21 הקליטה באופן עצמאי את אלבום הבכורה שלה, "Safe & Sound".
את האלבום הפיצה בהופעות ודרך אתר האינטרנט של אביה.
באוגוסט 2011 הוציאה מחדש את האלבום דרך הלייבל "היי פידליטי".
זכתה בפרס אקו"ם לתגלית השנה לשנת 2012.
בשנת 2013 עברה לניו יורק לשם עבודה על אלבומה השני עם המפיק הישראלי יונתן דגן (J.Viewz).
במקביל לעבודה על האלבום המשיכה להופיע, בביקוריה בישראל ובארצות הברית, שם הופיעה בין היתר ב-South by Southwest, "Mountain Jam Festival" וחיממה בהופעה של סוזן וגה.
בשנת 2014 הגיע אלבום הבכורה שלה למעמד אלבום זהב לאחר שמכר 15,000 עותקים.
בנוסף לשירי האלבום מבצעת איזקוביץ בהופעותיה גרסאות כיסוי לשירים פופולריים, ביניהם ניתן למנות את Rehab של ריהאנה, Cry Me a River של ג'סטין טימברלייק, Like a Stone של אודיוסלייב ו-Talkin' 'bout a Revolution של טרייסי צ'פמן.
כמעט כל השירים שהיא מבצעת הם באנגלית, אך כתבה והלחינה את "אין לי מנוס" וכן ביצעה את "במכונית" של אתניקס ו"קולנוע" של שרון ליפשיץ.
התארחה באלבום Army of Mushrooms של אינפקטד מאשרום.
במאי 2015 יצאה שירה "My Child", סינגל ראשון מאלבומה השני.
באוגוסט 2015 יצא אלבומה השני, "All Of The Miles".
בפברואר 2019 הוציאה מיני אלבום בשם "SPARKLE" בהפקת תומר יוסף.
באותה שנה הופיעה בפסטיבל "Folk Night TLV", פסטיבל פולק ישראלי.
לצידה הופיעו אהוד בנאי, עמיר לב, ספיר וולך ואחרים.
בינואר 2020 הוציאה יחד עם המפיק המוזיקלי תומר כץ (D Fine Us) סינגל בשם "Body On Fire".
ב-17 ביולי 2023 הוציאה את הסינגל "Ghosts".
ב-27 ביוני 2024 הוציאה את הסינגל בעברית "סיפור קצר".
שיר שנכתב על ידי מוטי קירשנבאום וסוני בן-שמעון והופק על ידי תומר כץ.
מדליין "מאיה" דיראדו היא שחיינית אמריקאית, היא האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) במשחה ל-200 מטר גב, בעלת 4 מדליות אולימפיות וסגנית אלופת העולם (קאזאן 2015) במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
דיראדו נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה וגדלה בסנטה רוזה, קליפורניה.
היא למדה ושחתה באוניברסיטת סטנפורד בהדרכתו של גרג מיהן.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ספרד בשנת 2013 זכתה דיראדו במדליית זהב, במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי לאחר ששחתה משחה זה בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:32.70 דקות ובמקום 12 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:08.28 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בגולד קוסט אוסטרליה בשנת 2014 זכתה דיראדו בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא משחקים חדש של 2:09.93 דקות ומדליית כסף, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:35.37 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן רוסיה בשנת 2015 זכתה דיראדו במדליית כסף, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:31.71 דקות, אחרי קטינקה הוסו מהונגריה (4:30.39 דקות) ולפני אמילי אוברהולט מקנדה (4:32.52 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:08.99 דקות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערכו באומהה, נברסקה בסוף יוני ובתחילת יולי 2016 סיימה דיראדו ראשונה, במשחה ל-200 מטר גב (2:06.90 דקות), במשחה ל-200 מטר מעורב אישי (2:09.54 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי (4:33.73 דקות) ונכללה בנבחרת האמריקאית למשחקים האולימפיים.
במשחקים עצמם היא זכתה ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
כשחיינית שלישית ב"זינוק שליחות" היא קבעה תוצאה של 1:56.39 דקות.
בשנת 2015 נישאה דיראדו לשחיין סטנפורד בעבר, רוב אנדרוז.
מאיה הלר (נולדה ב-30 באוגוסט 1969) היא קצינה בצה"ל בדרגת אלוף-משנה (במיל') שכיהנה כשופטת בית הדין הצבאי לערעורים בקריה.
ולמדה בבית ספר התיכון "שמעון בן צבי" בגבעתיים.
ב-1993 הוסמכה כעורכת-דין לאחר שסיימה התמחות בפרקליטות הצבאית.
ב-1997 סיימה תואר שני במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
שימשה יועצת משפטית בלשכת הרמטכ"ל ועוזרת בכירה לתובע הצבאי הראשי.
באוגוסט 2001 מונתה לשופטת בבית הדין הצבאי המחוזי ביפו.
לאחר מכן כיהנה הלר כסגנית נשיאה מחוז שיפוטי חיל האוויר.
ב-2009 הועלתה לדרגת אלוף-משנה ומונתה לנשיאת בית הדין הצבאי של פיקוד הצפון ושל חיל הים.
ב-2013 מונתה לנשיאת בית הדין הצבאי המחוזי של פיקוד המרכז ושל חיל האוויר.
במרץ 2016 קיבלה את הבקשה להסיר את החיסיון על זהותו של תת-אלוף אופק בוכריס, כאשר נוהלה נגדו חקירה בחשד לאונס חיילת ששירתה תחתיו.
בדיון זה קיבלה דרגת ייצוג של תת-אלוף.
בנובמבר 2016 נבחרה על ידי הוועדה למינוי שופטים צבאיים לכהן כשופטת בית הדין הצבאי לערעורים ובינואר 2017 נכנסה לתפקיד.
בשנים 2022 - 2024 שימשה כיושבת ראש הוועד המנהל של פורום דבורה: נשים במדיניות חוץ וביטחון לאומי (ע"ר).
אל"ם במיל' הלר מונתה על ידי מנכ"ל משרד הביטחון לעמוד בראש ועדה ציבורית שכללה צוות מומחים בין-תחומי, לשם בחינת הקשר הסיבתי שבין פוסט-טראומה למחלות נלוות.
דו"ח הוועדה, שכלל המלצות ליישום, הוגש למנכ"ל משרד הביטחון בחודש אפריל 2025.
הלר ישבה בראש הרכב השופטים במשפטו של החייל אלאור אזריה, אשר הועמד לדין בהריגת מחבל פלסטיני פצוע בחברון, לאחר שהמחבל תקף בסכין עם מחבל אחר את חיילי צה"ל, ונורה על ידיהם.
לאחר הרשעתו של אזריה הופנו כלפי הלר וחבריה להרכב נאצות ואיומים ברשתות החברתיות המקוונות.
בעקבות זאת, הוצבה עליהם ועל התובע הצבאי בתיק שמירה על ידי היחידה המטכ"לית לאבטחת בכירים.
בהכרעת הדין בעניינו של אלאור אזריה ביקרה רבות את טענותיהם של סנגוריו של אלאור אזריה, מכיוון שנמנעו לשאול שאלות רבות את עדי התביעה ואף לטענות רבות אשר טענו לא הציגו בסיס ראייתי.
מאיה ורטהיימר-זמיר (נולדה ב-29 ביולי 1990) היא שחקנית, דוגמנית, אושיית רשת ומנחת טלוויזיה ישראלית.
מאיה ורטהיימר נולדה וגדלה בכפר ורדים.
היא בתם של המיליארדר איתן ורטהיימר (בנו של התעשיין סטף ורטהיימר, יליד גרמניה, שגם כיהן כחבר הכנסת) ושל אריאלה.
היא אחות-למחצה של הזמרת סיון טלמור.
אמה אריאלה היא ממוצא ארגנטינאי.
למדה בתיכון מעגן מיכאל במגמת תיאטרון.
כנערה, השתתפה בחוג התיאטרון של אורנה פורת ואת שירותה הצבאי עשתה בתיאטרון צה"ל.
ורטהיימר למדה בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
בנעוריה נפצעה כתוצאה מתאונת פגע ברח, פציעה שריתקה אותה לכיסא גלגלים במשך מספר חודשים.
ניהלה מערכת יחסים עם השחקן אורי זלצמן שאיתו שיחקה בסדרה "אליפים".
ורטהיימר שיחקה בשנים 2011–2012 בסדרת הנוער "אליפים" בערוץ הילדים, בתפקיד הדס.
ב-2014 שיחקה בתפקיד משני בהצגת הפרינג' "ארץ פוק" של בוגרי ניסן נתיב, שעלתה בתיאטרון צוותא.
ב-2015 שיחקה בסדרה לילדים "דוקטור ליבי" ששודרה ב-HOT VOD Young, בתפקיד בובה.
בשנת 2017 החלה לשחק בסדרת הדרמה שבאבניקים בתור דבורה בראון, ב-HOT3.
בנוסף, ב-2017, שיחקה בסרט הקולנוע של הבמאי דן וולמן "סיפור אהבה ארץ ישראלי", בפקיד מיכליק.
באוגוסט 2018 השתתפה באנסמבל ציפורלה, וכן שיחקה בסדרה "אחותי קפצה כיתה" בערוץ Kidz ב-yes, בתור יערה.
בנוסף, מאז 2018 היא מנחה את תוכנית הראיונות "טיימליין" בהוט בידור ישראלי.
ב-2019 כיכבה בסדרת הילדים "מורובוט" בתור מורובוט, בערוץ Kidz וב-HOT VOD Young, לצד איתי תורג'מן ושני קליין.
ב-2021 שיחקה בסדרת הרשת "פגום" בכאן 11 לצד אלון חמאווי את דמותה של אלה, צעירה שהיא ובעלה נמצאים בטיפולי פוריות.
החל משנת 2021 משמשת ורטהיימר כפרזנטורית של אתר יד2.
ב-2022 החלה להנחות את התוכנית "אהבה חדשה".
ב-2023 השתתפה בסדרה "מלאך משחית" בכאן 11 בתפקיד נעמה, סטאז'רית רפואה ובת-זוגו של גיבור הסדרה דב-בער "באר".
ב-2023 עלתה לשידור הסדרה "השגרירות", בה גילמה את יעל רונן.
ב-2023 שיחקה בסדרה "לבד בבית", בתפקיד אורח, בתור צילה השמרטפית.
במרץ 2023 הנחתה את טקס חשיפת השיר "Unicorn" שייצג את ישראל באירוויזיון 2023 באילת.
ביוני 2023 התארחה באחד הפרקים של תוכנית האירוח "ארוחה של החיים" ששודרה בכאן 11. באותה השנה, החלה להנחות את התוכנית "פאסוורד".
במאי 2017 נישאה לאסף זמיר בחתונה רפורמית, ביוני 2023 נישאו בחתונה אזרחית בניו יורק.
זמיר שימש הקונסול הכללי של ישראל בניו יורק, וכן חבר כנסת מטעם מפלגת "כחול לבן" כשר התיירות וכסגן ומ"מ ראש עיריית תל אביב-יפו.
אסיה מרים, שנולדה בינואר 2020. באוגוסט 2024 נולד בנם, נח איתן.
מאיה גסנר (נולדה ב-11 ביוני 1975) היא שחקנית, תסריטאית ובמאית ישראלית.
עסקה שנים רבות בפעילות חברתית עם מיעוטים ואוכלוסיות בסיכון בישראל ומחוצה לה.
בשנים האחרונות מאיה התמחתה ברטוריקה וכיום היא מרצה בכירה בתחום.
גסנר נולדה במולדביה, ברית המועצות ועלתה בשנת 1981 לישראל.
היא גדלה בעיר כרמיאל, ושירתה בגדוד 51 בגולני כמש"קית חינוך.
למדה יחסים בינלאומיים ב, ומיד בתום לימודיה החלה ללמוד משחק בסטודיו של יורם לוינשטיין, אותו סיימה בהצטיינות.
נוסף על לימודיה בסטודיו, גסנר למדה משחק מול מצלמה אצל שמי זרחין, רני בלייר ואיוונה צ'אבק, ליצנות אצל אריק בלואה בצרפת, דיאלוגים לבמה אצל ציפי פינס, שייקספיר אצל מיקי גורביץ', כתיבה לתיאטרון אצל יעל רונן וכתיבה יוצרת אצל אורית גידלי ואשכול נבו.
בשנת 2013 כתבה וביימה את הסרט "הכל כלול" עם קבוצת הנעורים של קיבוץ נחל עוז.
הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסן דייגו בארצות הברית.
בשנת 2014 כתבה וביימה את הסרט "לקסיקון מלחמה" עם קבוצת מטפלים מעוטף עזה.
הסרט עוסק במציאות המורכבת של מטפלים בנפגעי חרדה בזמן צוק איתן ומשמש כחקר מקרה במחלקות לעבודה סוציאלית במוסדות אקדמיים בישראל.
בשנת 2015 כתבה וביימה את הקליפ "על מה אתה חולם?" עם קבוצת בני נוער בשכונת רמת אליהו בראשון לציון, וכן את סרט דוקו קצר בשם "חלומות בשכונה".
בשנת 2016 כתבה וביימה את הסרט "סופר סבתא" עם קבוצת גיל הזהב בשדרות.
נוסף על כך, מאיה מעבירה ומנחה סדנאות משחק, ומעבירה הרצאות וסדנאות להופעה מול קהל ומצלמה באופן פרטי, וגם שיעורי "משחק מול מצלמה" בסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין.
"החבר הכי טוב שלי" (ננה) בימוי: הדס קלדרון ועודד ארליך.
"עננים" (תמרה) בימוי: דליה שימקו.
"חיי נישואים" (הברונית תיאה פון תאקו) בימוי:דליה שימקו.
"מעשה בטבעת" (סופיה) בימוי: דליה שימקו.
"אדם זבי דם" (האם) בימוי: ירון קרבל.
"עדות שקר" (האישה) בימוי: עופר עמרם.
"חיילים ונסיכות" (ילדה עם לקות שכלית) בימוי: יובלל לירון.
"פריקס" (תאומה הסיאמית מכוערת) בימוי: סיגל אבין
בשנת 2002 שחקה בדרמה לילדים "אופס לי גוץ לי", בבימויו של אייל סלע (ערוץ 2).
בשנת 2003 שיחקה בסרט "הריקוד של אמא" בתפקיד ליסה, בבימויה של זלדה חוחא (זוכה בפרס הסרט הטוב ביותר פסטיבל ירושלים).
בשנת 2006 שיחקה בסרט NO אקזיט בתפקיד ענת, בבימויו של דרור סבו (כבלים).
בשנת 2007 שיחקה בסרט "קוואנטום ליפ" בתפקיד האישה, בבימויו של אלון לוי (סם שפיגל).
בשנת 2008 שיחקה בסרט "המנון" בתפקיד האישה הדתייה, בבימויו של אלעד קידן (זוכה בפרס הסרט הטוב ביותר במסגרת סינמפונדסיון פסטיבל קאן).
בשנת 2009 שיחקה בסרט "טולקא ממה" בתפקיד הנימפה, בבימויה של מעיין רסין (נבחר להיות אחד מבין ה-20 הסרטים הטובים ביותר - סם שפיגל).
באותה שנה שיחקה גם בילדים יוצרים סרטים בסרט "אמא ליצנית" בתפקיד האמא, בבימויו של עומר יפמן (ערוץ הילדים).
בשנת 2012 שיחקה בסרט "העולם מצחיק" בתפקיד רוחמה, בבימויו של שמי זרחין (הפצה מסחרית בבתי הקולנוע ברחבי הארץ).
באותה שנה שיחקה גם בסרט "ההתחלפות" בתפקיד האישה עם תינוק, בבימויו של ערן קולירין (פסטיבל ונציה, הפצה מסחרית בבתי הקולנוע בארץ).
באותה שנה שיחקה גם בסרט "רסן" בתפקיד מרינה, בבימויה של אתי ציקו, שזיכה אותה בפרס השחקנית המצטיינת בפסטיבל לקולנוע וורשה (הסרט הוקרן במגוון פסטיבלים ברחבי העולם ביניהם בפסטיבל קאן).
בשנים 2010–2013 שיחקה בשתי העונות של הסדרה בלו נטלי בתפקיד ג'ני, בבימויו של עודד לוטן (YES).
בשנת 2013 שיחקה בסרט "שבעה ימים" בתפקיד סיגלית, בבימויו של עודד רז (הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל לסרטים יהודיים בטורונטו).
באותה שנה גם שיחקה בסרט "צמח נדיר" בתפקיד שירה, בבימויה של אפרת רסין (סם שפיגל).
בשנת 2014 שיחקה בסרט "נדר" בתפקיד דינה, בבימויה של נטעלי בראון (זוכה בפרס הסרט הקצר טוב ביותר פסטיבל ירושלים ופסטיבל הסרטים בסיאול).
בשנת 2015 שיחקה בעונה השישית של "גאליס" בתפקיד מרקה, בבימויו של עודד רז (ערוץ הילדים).
באותה שנה גם שיחקה בסרט "היורד למעלה" בתפקיד של החברה, בבימויו של אלעד קידן (פסטיבל קאן ובתי הקולנוע ברחבי הארץ).
באותה שנה שיחקה גם בסרט "עיקרון החסד" בתפקיד ריטה, בבימויה של מאיה קסל (זוכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר חיפה, פסטיבל ניו יורק ובפרס פורום המבקרים פסטיבל תל אביב).
בשנת 2016 שיחקה בסרט "לבד" בתפקיד האם, בבימויה של ענת מלץ (פסטיבל ירושלים)
באותה שנה גם שיחקה בסדרת הנוער סוסי פרא את אמא של נדב, בבימיו של אמיל בן שמעון (ערוץ הילדים).
בשנת 2017 שיחקה בסרט בין העולמות בתפקיד בינה, בבימויה של מיה חאטב, שזיכה אותה בפרס השחקנית המצטיינת בפסטיבל לקולנוע הישראלי בקרפנטרה צרפת (הפצה מסחרית בבתי הקולנוע בארץ ובפסטיבלים ברחבי העולם).
באותה שנה שיחקה גם בסדרה "חברות" בתפקיד ורוניקה, בבימויו של שי בן עטר (ערוץ 2).
בשנת 2018 שיחקה בסרט "רכבת החופש" בתפקיד האם, בבימויו של תאופיק אבו ואיל (זוכה בפרס הסרט הטוב בפסטיבל הסרטים בחיפה).
ובסרט "פרה אדומה" בתפקיד המורה, בבימויה של ציביה ברקאי (זוכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל ירושלים).
באותה שנה שיחקה גם בסרט "לא פשוט" בתפקיד המחותנת, בבימויה של רעכי אליאס (מגזר חרדי).
מאיה אטון (9 בדצמבר 1974 – 18 ביולי 2022) הייתה אמנית רב תחומית, שחיה ויצרה בתל אביב.
היא סיימה תואר ראשון ושני באמנויות באקדמיה לעיצוב ואמנות בצלאל וכן תואר שני נוסף במחלקה לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
אטון לימדה אמנות רב תחומית באקדמיה להנדסה ועיצוב שנקר.
היא נפטרה בבית החולים בילינסון בפתח תקווה ב-18 ביולי 2022.
אטון עסקה בעבודותיה בדיאלוג שבין תהליכי חשיבה, מחוות אינטואיטיביות, חומרים ודימויים.
בשנת 2007 הציגה מאיה אטון תערוכת יחיד במוזאון ינקו דאדא בעין הוד בשם "קשר דם" באוצרות של עינבר דרור.
עינבר כתבה במאמרה בקטלוג כי ב"תערוכה קושרת אטון דימויים חזותיים, חומרים ומרקמים ויוצרת חידה סבוכה.
במפגש בלתי אפשרי אטון מפרקת מכפילה וממקמת מחדש מערכות ביולוגיות, אורגניות ומלאכותיות.
האסטרטגיה שמפעילה אטון פוגעת בקוהרנטיות של המערכות הניכרות כבעלות סדרים גלויים עין, ומשבשת את זהותם ותפקודם.
בתהליך האינסופי של מלאכת הטוויה מייצרת אטון ממד מתעתע של יופי אלים, מוטציה היברידית המבקשת לגעת בגבולות ההוויה האנושית.
הקו והרישום תופסים מקום מרכזי ביצירתה של אטון ומהווים נקודת התחלה לתערוכה.
התערוכה בנויה בשכבות: באחת רישום ישירות על קיר, בשנייה רישומים תלויים שצוירו על לוחות עץ – חלקם פיגורטיביים וחלקם מופשטים ובשלישית פסלי חבלים התלויים על הקיר ומונים על הרצפה.
הפסלים יוצאים רעיונית מתוך הרישומי וממשיכים את הצורה של הרישום.
הדימוי המרכזי בתערוכה "יופי פנימי" מתאר דמות חסרת פנים בעלת שיער סבוך שמתוכה יוצאת כף יד האוחזת בגולגולת.
אטון מתייחסת ביצירה לשני נרטיבים מרכזיים המגדירים היצג חזותי של מהותו הפנימית הבלתי נראית של האדם ומנסים לאחות את הסתירה שבעצם חידת קיומו." דימויים אילו של המלט האוחז בגולגולתו של אביו המת והמדוזה יחזרו על עצמם ביצירתה של אטון.
בעיניה מדובר ברגעים של השתקפות ובמפגש עם ה"אני" וה"אני האחר" המציגים בעתה ופחד."
ב-2009 הציגה מאיה אטון בתערוכה קבוצתית שנקראה אלימות רישומית באוצרות של רז סמירה דימנט.
התערוכה בחנה את היבטיו השונים של מושג האלימות דרך מדיום הרישום המשמש ככלי ביטוי ויזואלי ותוכני.
ציורה של מאיה אטון "יופי פנימי" מ-2007 עשוי בטכניקה של רישום עפרונות ודיו על פלטת עץ עגולה.
הדימוי שנראה תחילה כאבסטרקטי, מתגלה כאשה ששיער מכסה כליל את פניה ופלג גופה העליון.
מבעדו כמו מבעד מסך, מושטת יד האוחזת גולגולת (הגולגולת לקוחה מעבודתה "מחסנית" בה קפלה אטון גולגולות מלינולאום).
הדמות לא דמות בוקעת מתוך החושך, והפורמט העגול מאזכרים מחד את המגן של פרסאוס שבו משתקף ראש המדוזה ששערה מקלעות נחשים ומי שהביט בה הפך מיד לאבן, ומאידך את המלט מול גולגולת אביו המת המתלבט בשאלה האם להיות או לחדול.
בשני המקרים מדובר ברגע של בעתה, פחד והשתקפות חיצונית ופנימית, רגע של הקו בין החיים למוות.
רגע מתוח בו נשיות, מיניות וטירוף מתאחדים.
העבודה "הפרעה פנימית 2004" מורכבת מארונית לבנה המחולקת לשניים עם דלתות זכוכית.
על דלתות הזכוכית יש רישום בדם של החלל בו הארונית מוקמת, של כיור ותנור רדיאטור ושירותים עם כיור ממבט על.
הרישומים עשויים בטכניקה של צריבת זכוכית בחומצה, לתוך חריצי הרישום שנוצרו הוחדר דם.
הרישום שעל פני הזכוכית משתקף בפנים הארונית כך שהצופה רואה אותו פעמיים: פעם כצל ופעם כדם על הזכוכית.
הצל של הרישום בתוך הקופסה מייצר מקום נוסך והופך את הרישום לתלת־ממדי.
הארונית מזכירה ארונית אמבטיה או ארונית של עזרה ראשונה.
הארונית הממוקמת בחדר האמבטיה יוצרת חיבור בין הטהרות ללכלוך, בין חוץ לפנים, בין שיטה לחוסר שליטה, בין יפה למכוער, בין חי למת, בין הממשי לבדוי.
הדם הוא חומר אורגני המסמל חים והפיכתו לאמצעי רישום מצמררת, אלימה ומושכת כאחד.
בשתי העבודות מדגישה אטון את הזמן החולף.
בשנת 2011 הציגה מאיה אטון תערוכת יחיד בגלריה גבעון בתל אביב בשם "משוואות לגוף נופל".
סמדר שפי מתארת את התערוכה כ"מעין עמודי מדידה שבהם קווי חלוקה, חוזרים לכל אורך התערוכה החדשה.
בכמה פסיפסים ארץ-ישראליים מהתקופה הרומית מוצג עמוד מדידה אשר שימש למדידת מפלס המים בעונת השיטפונות השנתית.
שיטפונות גדולים סימנו אסון וכך גם העדר מים שהוביל לרעב.
סימוני גובה המים תורגמו לגובה המיסים שהנתינים נדרשו להעלות לשליטיהם.
מודד המים היה בשימוש עד למאה הקודמת: עמודי המדידה של אטון מצוירים משורטטים על קירות הגלריה בעיפרון בכתב שמחקה דפוס גדול ובהיר.
בכל הפעמים נראה כאילו מדובר במקטע מתוך דבר-מה גדול יותר, שרק חלקו גלוי.
המדידה, ההשוואתיות, הניסיון להיאחז בקווים ברורים, במידות, חוזרים שוב ושוב בתערוכה, המציגה ברובה דימויים של סדר דברים שהשתבש.
בשנת 2012 הציגה אטון במסגרת תערוכה קבוצתית במוזאון הרצליה שכותרתה "חדרי פלאות באמנות העכשווית" באוצרות משותפת של דליה לוין, דריה קאופמן וגילה לימון.
בתערוכה זו הציגה אטון את יצירתה המוכרת ביותר מיצג הגולגולות שלה המכונה "חשבונייה" בו מסודרים פסלי גולגולות מדפים מדפים שמזכירים חוויה של נסיעה ברכבת שדים.
המיצב של מאיה אטון כולל 240 גולגולות לינולאום, בגוונים שונים של חום.
הגולגולת היא אחד הדימויים המוכרים באמנות, החל בגולגולת בציורי הווניטאס, שמזכירה "ממנטו מורי" (זכור את המוות), וכלה בגולגולת מצופת היהלומים של דמיאן הירסט.
גולגולות הוצגו גם במנזרים ובכנסיות, ב"חדרי עצמות" מיוחדים.
בחדרי פלאות הציגו גולגולות, כדי להזכיר לבעל האוסף, שלמרות עושרו והשכלתו, החיים הם בני חלוף, וגם הם יסתיימו מתישהו.
הגולגולות במיצב עשויות מחומר (לינולאום) המחקה חומר אחר (עץ), והן נראות כמו מוצר צריכה המחכה על המדף לקנייה לאוסף עכשווי.
ב־2015 הציגה אטון את התערוכה "חצי מלא".
היא בנתה מעין דירה בגלריה גבעון.
בכל חדר יצרה האמנית עולם שלם ומלא, בחלק מהחדרים ניתלו רישומיה של אטון.
ב־2017, לכבוד 200 שנה להוצאה לאור לספר "פרנקשנטיין", יצרה אטון ספר אמן בצורת יומן שנתי שימושי בשם "2018", המורכב מ-80 רישומי עיפרון - כולם בהשראת הספר.
הספר מחבר בין תאריכים היסטוריים לתאריכים עכשוויים, בין סצנות אישיות ודפים מספרי הדרכה, דפי אטלס, נופים וטקטסטים המועתקים מהמקור.
העבודה מתעסקת בכאב המצוי במצב האנושי, בחרדה הקיומית, בחטא הגאווה ובדילמת היוצר.
בשנת 2019 הציגה אטון את התערוכה "קצה עובד קצה עומד", בסדנת ההדפס ירושלים, בו הציגה קבוצה גדולה של הדפסים ומיצבים שהתבססו בעיקר על טכניקה של הדפס רשת.
בעבודות אלו נתנה ביטוי חזותי לעיסוק שלה בתאוריות מדעיות, ובמיוחד ב"תאוריית הקשרים" (Knot Theory) של לורד קלווין.
ב-2021 הציגה את תערוכת היחיד "הרים סולאריים ולבבות שבורים" במגזין III יפו.
התערוכה כללה רישומי ענק של לוחות סולאריים לצד רישומים של קלפי טארוט מוגדלים ועבודת וידאו.
לצד התערוכה הוצג גם פרפורמנס בשם "אני הר".
במאי 2023 הוצגה בגלריה גבעון תערוכת היחיד "יד".
בקומה העליונה בגלריה מוצגת "הסדרה האדומה", וקומת הקרקע עוללת עבודות מתקופות שונות.
ב-2023 רכש מוזיאון תל אביב לאמנות, באמצעות קבוצת הרכישה "בוחרים אמנות" וקרן הצילום, את "הסדרה האדומה" של אטון, כוללת 33 רישומים.
זו סדרת העבודות האחרונה שעליה עבדה לפני שנפטרה.
1993-1997 - בצלאל אקדמיה לעיצוב ואמנות ירושלים BFA
2000-2004 - אוניברסיטת תל אביב החוג לתולדות האמנות M.A
2004-2006 - בצלאל אקדמיה לעיצוב ואמנות תל אביב MFA.
2006 - SoulSeek, גלריה בקיבוץ לוחמי הגיטאות
"קשר דם" מוזאון ינקו דאדא עין הוד
"לב זהב" גלריה לבונטין תל אביב
2009 - "בין כלב לזאב" תערוכת הזוכים פרס אמנות ע"ש גוטסדינר
"סף שמיעה" גלריה בקיבוץ לוחמי הגיטאות
"משוואות לגוף נופל" גלריה גבעון תל אביב
2010 - גלריית קיבוץ לוחמי הגטאות
2019 - "קצה עובד קצה עומד", סדנת ההדפס ירושלים
2021 - "הרים סולאריים ולבבות שבורים", מגזין III יפו
מאיה חושן (נולדה ב-1955) היא גאוגרפית ומתכננת ערים, לשעבר חוקרת בכירה במכון ירושלים למחקרי מדיניות ומרצה בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית.
מאיה חושן גדלה במושב שדה משה בחבל לכיש.
בשנת 1978 סיימה בהצטיינות תואר ראשון בגאוגרפיה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה, ובשנת 1981 סיימה בהצטיינות תואר שני בגאוגרפיה עם התמחות בלימודים עירוניים ואזוריים, שניהם באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת התזה של חושן עסקה בהגירה לירושלים וממנה בשנות ה-70 של המאה ה-20. על עבודה זו זכתה בפרס מחקר ומדע של מרכז השלטון המקומי.
בשנת 1989 קיבלה תואר דוקטור בגאוגרפיה מהאוניברסיטה העברית על עבודתה בנושא "הגירה לשוליים לאומיים – ערי פיתוח ויישובי יהודה ושומרון".
בשנת 1988 החלה לעבוד כחוקרת בכירה במכון ירושלים למחקרי מדיניות, ופרסמה במסגרת זו למעלה מ-100 ספרים ומאמרים.
לצד פעילותה המחקרית, הייתה חברה בעשרות מועצות וועדות בירושלים ומחוצה לה, ביניהן המועצה הציבורית לסטטיסטיקה בלמ"ס, הוועד המנהל של האגודה לקידום החינוך, ועדת פיתוח כלכלי ותעסוקה בעיריית ירושלים, ועדת פרס מנהל חינוך ירושלים (מנח"י), הוועדה לעדכון קריטריונים לתמיכות במוסדות תרבות בעיריית ירושלים וועדת קסיר - הוועדה המייעצת למל"ל במאבק בקורונה.
במקביל מילאה לאורך השנים תפקידי הוראה ומחקר בתחומי ידע מגוונים באוניברסיטה העברית, בצלאל, מכון לנדר ומכללת דוד ילין.
חושן מתגוררת בשכונת רחביה בירושלים, נשואה לד"ר אהוד חשן, ולהם שלושה ילדים - פרופ' שהם חשן-הלל, ד"ר ספיר חושן וד"ר לשם חושן.
מאיה אלקולומברה (נולדה ב-25 בדצמבר 1989) היא אשת תקשורת ישראלית, מנחה, שדרנית רדיו ופעילת זכויות בעלי חיים.
בשנת 2008, עם גיוסה לצה"ל, החלה לשרת כמפעילת תקשוב מבצעי.
בין השנים 2011–2014 למדה לימודי תקשורת עם התמחות ברדיו, באוניברסיטת אריאל בשומרון.
בשנת 2013, במהלך לימודיה, החלה לשדר ברדיו הקצה את התוכנית "אתם" בה שודרו שירים לבקשת המאזינים.
התוכנית שודרה ברציפות עד שנת 2020.
בשנת 2017 החלה את תפקידה הראשון בתאגיד השידור הציבורי "כאן" בתחנת רשת ג'.
היא שידרה שם במשך כשנה ובשנת 2018 החלה לשדר בתחנת 88FM, שם שידרה את רצועת אחר הצהריים בין השעות 16:00–19:00.
ב-3 במרץ 2020 שימשה כשופטת בתחרות "השיר הבא לאירוויזיון", שנבחר בה השיר הישראלי לאירוויזיון "Feker Libi".
החל משנת 2022 הגישה אלקולומברה את המצעד הרשמי של ישראל בתחנת הרדיו כאן גימל "העשירייה".
באותה שנה הגישה את "העשירייה של השנה" המצעד השנתי של התחנה.
בנוסף למצעד "העשירייה" שידרה אלקולומברה את רצועת הבוקר היומית בין השעות 07:00–10:00.
בשנת 2025 עזבה אלקולומברה את תאגיד השידור הישראלי כאן 11. והצטרפה לצוות המגישים של תחנת גלגלצ, שם היא החלה להגיש תוכנית יומית בין השעות 15:00-17:00.
ב־2018 ו־2019 הנחתה אלקולומברה את התוכנית "גימלייב" עם ראיונות אחד על אחד עם מוזיקאים ישראלים בערוץ כאן 11.
בשנת 2018 הגישה את פינת הראיונות במצעד הישראלי השנתי של גימל ה'תשע"ח.
ב-31 בדצמבר 2019 הגישה סדרת ראיונות עם מוזיקאים שונים במסגרת מצעד העשור של כאן גימל.
במהלך שנת 2020 הגישה את התוכנית "חי בגימל" ששודרה בערוץ כאן 11. במהלכה ערכה ראיונות עם מוזיקאים ישראלים, בהם מירי מסיקה, יובל דיין, לירן דנינו, עידן עמדי ואמנים נוספים.
ב-29 באפריל 2020 הנחתה יחד עם ירון ברובינסקי את טקס פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2019.
ב-18 בספטמבר 2020 הנחתה אלקולומברה, יחד עם טל ארגמן ושיר זיו, את המצעד הרשמי של ישראל משדר חגיגי של כאן ג' לשנת ה'תש"ף, שבו נבחרו 30 השירים הנבחרים וכן זמר השנה, זמרת השנה והרכב השנה.
בשנת 2020 החלה אלקולומברה לצד המנצח בן יפת להנחות בערוץ כאן 11 את התוכנית "קול השכונה", שהתארחו בה זמרים שונים בשכונת התקווה בתל אביב וביצעו את שיריהם יחד עם הרכב האקפלה ווקה תקווה.
ב-6 בספטמבר 2021 הנחתה אלקולומברה את המצעד הרשמי של כאן ג' לשנת ה'תשפ"א, שנבחרו בו 30 השירים של השנה וכן זמר השנה, זמרת השנה והרכב השנה.
ב-30 בינואר 2022, הנחתה את המשדר שבו נחשפו השירים הרשמיים של ישראל לאירוויזיון 2022, בכאן גימל וכאן דיגיטל.
החל מ-2023 מגישה את פינת "כותרות השבוע בתרבות" כחלק מתוכנית "סוכן תרבות" בכאן 11.
אלקולומברה הגישה את הניקוד בגמר אירוויזיון 2024 מטעם חבר השופטים בתאגיד השידור הישראלי.
ב-2 באוקטובר הנחתה את המצעד השנתי של כאן גימל תשפ"ד, במסגרתו נבחרו שיר השנה, נבחר השנה, פריצת השנה, סאונד השנה ושיר הקאמבק של השנה.
במהלך המשדר התארחו בין היתר שחר טבוך, כפיר צפריר, נס וסטילה ואומנים רבים נוספים.
משנת 2016 ועד שנת 2021 ניהלה מאיה את המדיה החברתית של עמותת Vegan Friendly הישראלית.
מאיה בואנוס (נולדה ב־22 בדצמבר 1987) היא יוצרת, שחקנית, מחזאית, במאית ועיתונאית ישראלית.
בואנוס היא דור עשירי למשפחה ספרדית ירושלמית.
היא נולדה בבית החולים הדסה הר הצופים לאלי בואנוס, מפיק סרטים ופרסומות, ולרונית בואנוס, מפיקה ברשת ב' של קול ישראל.
בוגרת תיכון אלון ברמת השרון במגמת תיאטרון.
בשנת 2006 התגייסה לצה"ל ושירתה כמש"קית חינוך בחיל הים, תחילה ביחידת השליטה הימית, ולאחר מכן על תקן קצינת חינוך בבסיס חיפה.
בין השנים 2010-2008 למדה משחק וקולנוע בסנטה מוניקה (Santa Monica College) שבלוס אנג'לס בעודה עובדת בקונסוליה הישראלית.
בשנת 2014 סיימה בהצטיינות את לימודי התואר הראשון באוניברסיטה העברית, בחוג ללימודי תיאטרון והיסטוריה.
בין השנים 2014-2013, למדה משחק בבית ספר לאומנויות הבימה - בית צבי, במסגרתו ביימה את המונולוג המפורסם של המלט.
בין השנים 2018-2015, ניהלה את עמותת רננה רז למחול ויצירה רב תחומית, ובה בעת יצרה וביימה בשנת 2015, את ההצגה "מים בקשו רחמים עליי", אשר הוצגה בפסטיבל "סמולבמה" (בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב).
לימים עלתה היצירה בעיבוד מחודש שנקרא "דין סוטה" בתיאטרון הבימה ובפסטיבל 360 מעלות בירושלים.
בשנת 2016, ייסדה בואנוס את האנסמבל "Buenos אנסמבל" לשחקנים ומוזיקאים, עמם היא עובדת עד היום.
בשנת 2017 הצטרפה בואנוס לקבוצת התיאטרון "תיאטרון חולות", המשלבת בין ישראלים למבקשי מקלט.
קבוצת התיאטרון, בניהולו של ד"ר חן אלון, מבוססת על עקרונות תיאטרון המדוכאים של אוגוסטו בואל ומביאה לבמה את סיפורם של מבקשי המקלט.
בקיץ 2017 השתתפה בסמינר הבמאים Directors Lab בשיקגו, ובשנת 2018 סיימה בהצטיינות תואר שני (M.F.A) במסלול שחקן יוצר, בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
כחלק מעבודת הגמר יצרה בואנוס את היצירה "סינדרום E - קונצרט בשלוש מערכות", אשר עוסקת במשפט אייכמן.
בשנת 2018 לקחה חלק בפרויקט המסעות של פסטיבל מקודשת והעלתה את היצירה הדוקומנטרית "המקום ינחם אתכם" בעקבות פרשת ילדי תימן, המזרח והבלקן, במסגרת פסטיבל עכו הבינלאומי לתיאטרון אחר וזכתה איתה בפרס המוזיקה.
בשנת 2018 נבחרה בואנוס על ידי ידיעות אחרונות לאחת מ־35 הנשים ששינו את ירושלים בשנה זו.
בנובמבר 2019 יצרה בואנוס את המופע "בלילה ההוא" עבור תערוכת "לונדון בירושלים" שבמוזיאון מגדל דוד.
עוד באותה שנה, העלתה את "בעקבות אחת", מופע מודרך בין סיפורי ירושלים בבית אבי חי, את היצירה "דבר אליי" ואת היצירה "חוף מבטחים" קונצ'רטו לפליט ותזמורת, בשיתוף תזמורת סימפונט רעננה.
עם פרוץ הקורונה, זכתה בואנוס בפרס רוזנבלום לשנת 2020 בקטגוריית היוצרים הצעירים המבטיחים.
בנימוקי השופטים נכתב כי "עבודתה של בואנוס מצטיינת באסתטיקה של תיאטרון המשלבת אמצעי מבע מגוונים לטקסט, לתנועה, לשירה ולמוזיקה חיה.
ועם זאת היא נותרת פוליטית, נוקבת ומעוררת שאלות.
בסופו של יום אחת השאלות המרכזיות של התיאטרון של בואנוס חוזר ומעלה לדיון היא מהו תפקידו החברתי ומחויבותו האתית של התיאטרון ושל יוצרי התיאטרון בעת הזאת.
תשובתה היא חד משמעית לעמוד באומץ, ביושרה ובלא פשרות מול כוחותיו הפטרוניים והמביסים של המובן מאליו".
בשנת 2020, במהלך הקורונה, יזמה וביימה את הפרויקט הממוחז של הייתי שם בו 12 שחקניות מבצעות 12 עדויות של נשים שחוו אלימות בשיתוף פוליטקלי קוראת ומרכז ענב לתרבות.
בשנת 2021 עיבדה וביימה את היצירה הספרדית "מאצ'ו מן" בפסטיבל ישראל והעלתה כבכורה את יצירתה "אוקטובר" העוסקת בהלם קרב מבעד למלחמת יום כיפור.
בשנת 2020, הצטרפה בואנוס ככתבת לגוף התקשורת הפמיניסטי פוליטיקלי קוראת.
באותה שנה היא יזמה וביימה את הפרויקט הממוחז של הייתי שם.
בשנת 2020, הצטרפה בואנוס ככתבת לעיתון "מעריב השבוע" ולגוף התקשורת הפמיניסטי פוליטיקלי קוראת.
במסגרת תפקידה חקרה וכתבה על נושאים רבים.
בהם המקלט הראשון בישראל לנשים נפגעות אלימות, התחקיר על אודות פרשת "משחקי חברה", הנשים בתקשורת, משפט אייכמן, פרשת תאיר ראדה, אירועי הפרהוד, נשים חסרות מעמד, משבר היחסים בין חרדים לחילונים, מרפאת הנשים הנודדת בשטחים, מחאת 2011, מחאת הלומי הקרב, כיצד סוקרה השואה בזמן אמת ועוד.
היא מתנדבת בעמותת "רסיסים", היוצרת מרחב שיח עבור הלומי הקרב וקרוביהם.
שנה שם 2015 מים בקשו רחמים עלי (פסטיבל SMall במה).
2016 האור האחרון הצד האפל של הפסקול".
תוצר מרגש של מפגש בין תיאטרון, מוזיקה ותרומה לקהילה (בית שמואל, ירושלים).
מופע העוסק באצבע מאשימה של החברה כלפי הקורבנות שלה, בקשר שבין קדושה לתקיפה ובבקשה לשטוף את האשמה ולהעבירה אל האחר (תיאטרון הבימה).
2017 סינדרום E -קונצרט בשלוש מערכות".
המחזמר מציג פרוטוקולים ממשפט אייכמן ומעורר תהלי חשיבתי חדש על הנושא, (מרכז ענב לתרבות).
2018 בלילה ההוא מחזיר את הצופה אל ימי המנדט הבריטי, ומציג את ירושלים כפי שלא הכיר (מוזיאון מגזל דוד) 2018 mind your step פסטיבל המחול בין יפו לאגריפס 2018 המקום ינחם אתכם.
מופע המחבר בין פרשת ילדי תימן הנעדרים למנהגי האבלות (פסטיבל עכו הבינלאומי לתיאטרון אחר) 2018 כמו שני מסמרים שבורים (בית אבי חי) 2018 מופעי "ללכת לעיבוד".
(בית אליאנס) 2019 חוף מבטחים בשיתוף תזמורת סימפונט רעננה.
על במה אחת 18 נגנים מייצרים ספינה רעועה, המבקשת להגיע אל חוף מקלט (מוזיאון מגדל דוד) 2019 בעקבות אחת.
מופע מודרך בין סיפורי ירושלים (בית אבי חי) 2020 תופרות (מכללת אמונה) 2021 הרואה - עיבוד מופע תיאטרלי למחזור שירים מאת עמיחי חסון, בהשתתפות יונתן בלומנפלד, מוזיקה: אוריין שוקרון.
בתמיכתה של מכון מנדל למנהיגות והקרן לירושלים (המפעל)
שנה שם 2015 העלאה במשכורת בתפקיד: דמות 6 (הבימה 4) 2017 סינדרום E -קונצרט בשלוש מערכות".
תפקיד: מדריכה (מרכז ענב לתרבות) 2017 נוכחי.
תפקיד: אנסמבל (לבונטין 7) 2018 המקום ינחם אתכם.
תפקיד Ceremony of Master (פסטיבל עכו הבינלאומי לתיאטרון אחר) 2018 תופרת מסע עברית מסעות להמסת גבולות (פסטיבל מקודשת) 2018 כמו שני מסמרים שבורים".
מאיה חנוך (נולדה ב-1 בינואר 1970) היא סופרת, במאית ומעצבת ישראלית.
חנוך נולדה וגדלה בתל אביב, לשלום ולליהי חנוך (נכדתו של גדעון מר ובת-דודתו של ג'וליאנו מר).
השיר "מאיה" של אביה נכתב עליה עוד לפני שנולדה.
חנוך עוסקת ביצירה לטלוויזיה, בכתיבה לילדים, ובתפקידי עיצוב שונים בתחומי הבמה בישראל.
היא מעצבת אמנותית ומעצבת תפאורה בתוכניות טלוויזיה רבות, בין היתר בתוכנית המציאות הישראלית "הכוכב הבא", בתוכניות הראיונות "גלית ואילנית", "אופירה וברקוביץ'" ועוד.
בשנים 2000–2001 יצרה ביחד עם שירה גפן ואתי אנטה-שגב את תוכנית הטלוויזיה לילדים "הנימנומים", המציגה שלוש בובות כוכב חיות בשמיים בין העננים, ועוסקות בשאלה המגיעה מחדרו של ילד שגר בכדור הארץ.
חנוך גם עיצבה את התפאורה והבובות ושימשה המנהלת האמנותית בסדרה.
בשנת 1999 עיצבה את התפאורה בתחרות האירוויזיון ששודרה בישראל.
חנוך הייתה נשואה לדרור קרן, ולשניים שני בנים.
אחד מהם, עמרי קרן, הוא מוזיקאי.
תפילילה, 2004, הוצאת ידיעות אחרונות - אחד מספרי הילדים הנמכרים ביותר בישראל.
בסוף 2020 יצא בחברת התקליטים הליקון האלבום "שרים תפילילה", ובו גרסאות מולחנות ומושרות לכל שירי הספר בביצוע שלום חנוך, אסתר רדא, מירי מסיקה, נינט טייב, אבי גרייניק, אלון עדר, בן ארצי וגיא מרוז.
הפיק מוזיקלית ועיבד את האלבום יונתן בר גיורא.
האלבום זכה בשנה הראשונה לצאתו ליותר מחצי מיליון האזנות בפלטפורמות השונות.
כנפיים, 2009, הוצאת כנרת זמורה ביתן
זה מה שאני חושב, מה דעתך?, 2013, הוצאת כנרת זמורה ביתן
מאיה בצלאל-עסיס (נולדה ב-18 ביולי 1983) היא שדרנית רדיו ומגישת טלוויזיה ישראלית.
מאיה בצלאל גדלה בקריית גת במשפחה בת שמונה אחים, בתם של משה ולילי.
בשנת 2009 היא השתתפה בתוכנית "טינופת" ששודרה בערוץ הוט 3 כחברת פאנל.
בנוסף השתתפה כחברת פאנל בתוכנית "מהדורת השבט" בהגשת עדן הראל שליוותה את התוכנית "הישרדות" ושודרה בערוץ עשר, ובתוכנית "המצעד 7.0" בערוץ הבידור בהוט.
בשנת 2012 יצרה ושיחקה בסדרת הרשת "צדיקה בסדום" ששודרה באתר מאקו.
בשנת 2014 השתתפה בסדרת הדוקו ריאליטי "היחידה".
הגישה את תוכנית האולפן "מת על לה לה לנד" בערוץ 24 שליוותה את הסדרה "חי בלה לה לנד" לצד מושיק גלאמין ואלירז שדה.
משנת 2013 בצלאל משדרת ברדיו לב המדינה.
החל ממרץ 2019 עד ינואר 2024 היא הגישה עם קותי סבג את תוכניות הרדיו "מעירים את המדינה", המשודרת בשעות 8 עד 10.
בקיץ 2021 נכנסה לבית האח הגדול לעונת VIP והודחה בהדחה החמישית, ובדצמבר 2022 החלה להשתתף באופן קבוע בתוכנית האירוח הסאטירית "מה שתגידו" של כאן 11. החל ממאי 2024 החלה לשדר יחד עם קותי סבג את התוכנית "#התחלנו" בכאן גימל.
בצלאל נשואה לרועי עסיס והם הורים לשלושה בנים.
מאיה ריי תורמן-הוק היא שחקנית, דוגמנית וזמרת-יוצרת אמריקאית.
בתם של השחקנים אומה תורמן ואית'ן הוק.
הוק נולדה בניו יורק, והיא הבכורה מבין שני ילדיהם המשותפים של השחקנים ההוליוודיים, אומה ת'ורמן ואית'ן הוק.
הוריה נפגשו על סט צילומי הסרט "מה קרה בגטקה?", התחתנו במאי 1998, אך נפרדו ב-2003, והתגרשו סופית ב-2005. אחיה הצעיר לבון הוק שגם הוא שחקן, נולד ב-2002. לה גם שתי אחיות-למחצה מנישואיו השניים של אביה, ואח-למחצה מארוס לשעבר של אמה.
הוק אובחנה עם דיסלקסיה בכיתה ג', מה שגרם לה לעבור בין בתי ספר.
סיימה את לימודיה התיכוניים בבית ספר פרטי לאמנויות בברוקלין על שם סיינט אן.
האווירה האומנותית בבית ספר הובילה אותה למשחק.
הוק אף החלה ללמוד משחק בבית הספר ג'וליארד, אך נאלצה לנשור בטרם עת לאחר שנת לימודים, עם ליהוקה לתפקיד במיני-סדרה "נשים קטנות" של ה-BBC.
בדומה לאמה ולסבתה, הוק דגמנה למגזין "ווג" בתחילת קריירת הדוגמנות שלה.
הוק נבחרה לשמש כפרזנטורית של מותג ההלבשה הבריטי "AllSaints" ב־2016. כמו כן דגמנה בפרסומת למותג ההלבשה התחתונה, "קלווין קליין".
מאוקטובר 2023 שימשה גם פרזנטורית של "Prada", ובנוסף גם דגמנה ל-"Dior".
תפקידה הראשון היה בשנת 2017, במיני-סדרה של ה-BBC, "נשים קטנות".
הפריצה של הוק הייתה ב-2019 כשהחלה לשחק בעונה השלישית של הסדרה המצליחה של נטפליקס, "דברים מוזרים", בתפקיד מרכזי בתור רובין באקלי.
על תפקיד זה זכתה בפרס סאטורן לשחקנית משנה בסדרת טלוויזיה.
באותה שנה שיחקה גם בתפקיד משני כלינדה קסביאן, בת למשפחת מנסון, בסרטו עטור השבחים של הקולנוען קוונטין טרנטינו, "היו זמנים בהוליווד".
לאחר מכן ב-2019, שיחקה בסרט האמריקאי-איטלקי בתור הבת של הדמות שאותה גילם לייב שרייבר.
הסרט בוים על ידי מארק מאיירס, עם תסריט מעובד של הישראלי-אמריקאי אורן מוברמן.
בשנת 2020 שיחקה בסרטה של ג'יה קופולה, "מיינסטרים".
באותה שנה שיחקה הוק במיני-סדרה של רשת שואוטיים "ציפור אלוהים שבשמים", שיצר והפיק אביה, אית'ן הוק מתוך עיבוד לספר באותו שם משנת 2013 מאת ג'יימס מקברייד.
היא מגלמת את דמותה של אנני בראון, בתו של ג'ון בראון, אותו אביה אית'ן מגלם.
בשנת 2022 כיכבה בסרט קומדיית הנעורים "עושות נקמה" מבית נטפליקס, לצד קמילה מנדס ו.בשנת 2023 השתתפה בסרט המדע-בדיוני של ווס אנדרסון "אסטרואיד סיטי", שזכה לשבחים רבים והוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים בקאן ה־76. ב-29 בספטמבר יצא סרט המתח הקומי "אומנות ההרג" (אנ') בו שיחקה לצד אמה, אומה ת'ורמן.