tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אורבן תמך בחלק מהצעדים של מדינות אירופה נגד רוסיה, אך הוא הוביל את הלחץ למיתונם ומנע מהאיחוד להטיל חרם מלא על שוק האנרגיה הרוסי.
בעקבות החלטת האיחוד האירופי להקפיא את היכולת של הונגריה להשתמש בתקציב הפיתוח של הארגון, הכריז אורבן על מצב חירום שבמסגרתו חברות נדרשות להעביר "רווחי יתר" כדי לחזק את תקציב המדינה.
לקראת הבחירות לראשות הממשלה באפריל 2022, הגדיל אורבן הוצאות ממשלתיות והתחייב להשאיר את הסובסידיות לשירותי התשתיות.
אולם ביולי 2022, החל להנהיג מדיניות צנע.
למשל, בוצע קיצוץ בהוצאות והקפאה של מימון ממשלתי בסך 1.4 מיליארד דולר, וגם נקבעה הגבלת סובסידיות בנות עשור ששמרו את חשבונות החשמל של משקי הבית נמוכים מאוד ביחס למחירי השוק.
היא סימנה את שינויי המדיניות הגדולים ביותר של אורבן מאז 2010, אז השיק קמפיין בחירות שהתבסס על מדיניות כלכלית נדיבה כדי לחזור לתפקיד ראש הממשלה ולרכז סביבו כוח.
שינוי המדיניות של אורבן הגיע כאשר האינפלציה הייתה בשיא של שני עשורים, המטבע הלאומי נחלש, כספי האיחוד האירופי הוקפאו לאור מחלוקת סביב חששות הארגון על הקפדתה של הונגריה על סטנדרטים דמוקרטיים, ובמדינה חששו כי רוסיה תעצור את הזרמת הגז הטבעי לאירופה.
אורבן המשיך להתנגד להגירה ולהתמזגות אוכלוסיות שאינן אירופאיות בחברה ההונגרית.
הוא אף אמר "אנחנו (ההונגרים) איננו גזע מעורב, ואנחנו לא רוצים להפוך לגזע מעורב".
במהלך תקופתו, ירדה המדינה במדד השיגשוג של מכון לגאטום השמרני וגם במדד החדשנות.
בתחילת 2023 העביר אורבן סדרת צווים ורגולציות שמקשות על משקיעים זרים לנהל עסקים במדינה, כמו צו המטיל מס כרייה של 90% נוסף למיסים הקיימים, או דרישה לאסור יצוא בלי אישור ממשלתי.
הצווים יצרו עבור חלק מהחברות הזרות מצב מעשי בו הדבר המשתלם עבורן הוא למכור את אחזקותיהן במדינה ולעזוב.
בחלק מהמקרים בעלי הון המוכרים כמקורבים לאורבן הציעו לחברות הזרות לקנות נתחים מאחזקותיהן במדינה.
בדו"ח שהופק באיחוד האירופי מנו למעלה מ־30 פעמים מאז 2014 בהן התערבה הונגריה בשוק החופשי באופן שתמרץ משקיעים זרים להעביר נכסים לבעלי הון מקומיים או לבעלות המדינה.
במאי 2023, בניסיון לשכנע את האיחוד האירופי לשחרר לה מענקים בסך כ-13 מיליארד אירו, אושרו שינויים שמטרתם לחזק את עצמאות מערכת המשפט במדינה.
בשלהי שנת 2011 החל אורבן להעביר שורה של חוקים אנטי-דמוקרטיים.
עקב סדרת הצעות חקיקה וחוקים שנועדו לפגוע בעצמאותם של הבנק המרכזי, של בית המשפט העליון ושל הרשות להגנת המידע, הודיע האיחוד האירופי שבכוונתו לפתוח בהליכים כנגד ממשלת הונגריה שעשויים לפגוע בסיוע הכלכלי החיוני למדינה ואף בחברותה באיחוד.
בעקבות חוק התקשורת, ארגון Freedom House, שמנתח את חופש העיתונות ברחבי העולם, כינה את המהלך "צעד חסר תקדים עבור חברה באיחוד האירופי"', ובהמשך הוריד את דירוגה של הונגריה על פי הארגון מ"חופשית למחצה" ל"לא חופשית".
פרופסור יאן-וורנר מילר, מומחה למשטרים דמוקרטיים מאוניברסיטת פרינסטון ציין כי אורבן אימץ את המושג "דמוקרטיה לא ליברלית" כדי לצמצם את הגדרת הדמוקרטיה לשלטון הרוב בלבד, תוך התנערות מזכויות מיעוט, חירויות אזרח ובתי משפט עצמאיים.
השימוש במונח נועד להעניק למשטרו "הכשר דמוקרטי" ולגיטימציה בתוך הקהילה הבינלאומית, בזמן שהוא פועל לשינוי כללי המשחק הפוליטיים לטובתו, ומחבל בדמוקרטיה באמצעות חניקת הפלורליזם בתקשורת ומניפולציות בשיטת הבחירות..
מולר מדגיש כי הניסיונות של אורבן להגביל את חופש הדיבור, את הפלורליזם בתקשורת ואת ההגנה על מיעוטים אינם בגדר "גרסה אחרת" של דמוקרטיה, אלא מהווים מתקפה ישירה על יסודות הדמוקרטיה.
בערב 21 במאי 2017 צעדו אלפי מפגינים במרכז בודפשט מול בית הפרלמנט בקריאה לממשלת אורבן לבטל הצעות חוק שאישורן עלול להביא לסגירת האוניברסיטה המרכז-אירופית (CEU שנוסדה ב-1991) ולפגוע בארגונים לא ממשלתיים הפעילים במדינה.
מייסד האוניברסיטה ומי שמימן אותה הוא המיליארדר היהודי ממוצא הונגרי, ג'ורג' סורוס, יריב אידיאולוגי של אורבן, בעל עמדות ליברליות ומפעיל ארגונים לא ממשלתיים הפועלים בהונגריה מאז 1991 ומקדמים רעיונות ליברליים.
מבקריו של אורבן טוענים כי הוא מחריף את מהלכיו נגד סורוס בפרט והחברה האזרחית במדינה בכלל.
הנציבות האירופית החלה בהליך משפטי נגד ממשלת הונגריה בשל הצעות החוק, ואילו הפרלמנט האירופי גינה את הונגריה בשל מה שהוא כינה "ההתדרדרות הרצינית במצב שלטון החוק והזכויות הבסיסיות".
מפלגת השלטון ההונגרית טענה שההפגנות הן ניסיון של סורוס ואנשיו ללחוץ על הממשלה לשנות את מדיניות ההגירה שלה.
לאחר ההכרזה על הקמת מערכת המשפט החלופית בהונגריה בשנת 2018, כתב פרופ' קאס מודי, מומחה לקיצוניות ודמוקרטיה באירופה מאוניברסיטת ג'ורג'יה, ש"הונגריה תהפוך לבעלת משטר אוטוריטרי שבו האופוזיציה אומנם קיימת, אבל לא באמת יכולה לאתגר את השלטון ולא מסוגלת להוביל לשינויים".
לאחר חקיקת החוק המאפשר לאורבן שלטון באמצעות צווי חירום, בעת התפרצות מגפת הקורונה, האשים אותו האיחוד האירופי בשחיקת שלטון החוק והאיזונים והבלמים תחת שלטונו.
על המצב הפוליטי בהוגנריה בשנת 2024 צולם סרט תיעודי "דמוקרטיה אפלה".
ויקטור נסופור אובינה הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדות הקיצוני והחלוץ.
בצעירותו שיחק אובינה בקבוצות מקומיות בעיר הולדתו ג'וס.
ביולי 2005 חתם בקבוצת קייבו ורונה האיטלקית, אולם במקביל חתם על חוזה גם באינטר מילאנו.
בסופו של דבר, הקבוצות הגיעו להסכם לפיהו אובינה ישחק בקייבו, עד אשר תרצה אינטר לצרפו אליה.
ב-11 בספטמבר 2005, ערך אובינה את הופעת הבכורה שלו במדי קייבו, במשחק נגד פארמה, בו ניצחה הקבוצה 0:1. כשלושה שבועות לאחר מכן, הבקיע את שערו הראשון בליגה האיטלקית, בניצחון 1:2 על סמפדוריה.
בעונת הבקיע אובינה חמישה שערים ובישל שניים נוספים, אולם לא הצליח למנוע את ירידתה של קייבו לסרייה ב', לאחר שזו סיימה את העונה במקום ה-18 בלבד.
למרות זאת, קייבו שבה לסרייה א' כבר לאחר עונה אחת לאחר שבסיועו של אובינה זכתה באליפות הסרייה ב' לעונת .
לאחר שלוש עונות מוצלחות למדי בקייבו, בהן כבש 19 שערים ב-82 משחקים, החליטה אינטר להשיב את אובינה אליה בעונת .
בעונת הושאל אובינה למאלגה הספרדית.
במלאגה היה שחקן הרכב משמעותי ועם ארבעה שערים ושני בישולים סייע לקבוצה לסיים במקום ה-17 ולהישאר בליגה.
לאחר עונה זו שב לאינטר, אולם הושאל שוב, הפעם לווסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג.
את הופעת הבכורה שלו בווסטהאם, ערך אובינה ב-11 בספטמבר 2010, במשחק הליגה נגד צ'לסי ועשרה ימים לאחר מכן, הבקיע את שערו הראשון עבור הקבוצה ובישל אחד נוסף, בניצחון 0:2 על סנדרלנד במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הפוטבול ליג.
אובינה נכלל בסגל נבחרת ניגריה הלאומית לגביע אפריקה לאומות 2006 וב-23 בינואר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כאשר נכנס כמחליף במשחק הפתיחה של שלב הבתים נגד .
את שערו הראשון במדי ניגריה הבקיע ברבע הגמר נגד , מולה גם הבקיע את אחת הבעיטות בדו-קרב בעיטות העונשין (1:1 בסיום הזמן החוקי), בו ניצחה הנבחרת 5:6 והעפילה לחצי הגמר, אולם נוצחה 1:0 על ידי וסיימה במקום השלישי, לאחר ניצחון על במשחק על מקומות 3:4.
עם תחילת שנת 2008 סייע לנבחרתו להעפיל לרבע גמר גביע אפריקה לאומות 2008, שם נוצחה על ידי .
כחצי שנה לאחר מכן, זומן לסגל הנבחרת לאולימפיאדת בייג'ינג, ובטורניר עצמו הוביל את ניגריה למקום השני ולזכייה במדליית כסף.
הוא כבש שלושה שערים ברציפות במשחקים נגד ו בשלב הבתים ובניצחון 0:2 על חוף השנהב ברבע הגמר, בו גם ענד לראשונה את סרט הקפטן, בעקבות היעדרותו של איסק פרומיס.
בחצי הגמר שוב תיפקד כקפטן וסייע לנבחרתו להביס 1:4 את .
למרות היכולת המרשימה, ניגריה לא הצליחה לנצח את בגמר וזכתה במדליית הכסף לאחר הפסד 1:0. אובינה שסיים את הטורניר עם שלושה שערים, היה למבקיע המוביל של נבחרתו ודורג שני בטבלת מלך השערים הכללית, כאשר רק ג'וזפה רוסי שכבש ארבעה שערים ממוקם לפניו.
גם לאחר האולימפיאדה, המשיך להוות גורם משמעותי בנבחרתו ואף כבש את אחד השערים בניצחון 1:4 על במשחק הסיום של הסיבוב השני של מוקדמות מונדיאל 2010. בסיבוב השלישי והאחרון, הבקיע שלושה שערים נוספים והוביל את ניגריה למקום הראשון בבית ולהעפלה רביעית בתולדותיה למונדיאל.
סך הכל סיים את קמפיין המוקדמות עם ארבעה שערים והיה למבקיע המוביל של נבחרתו יחד עם איקצ'וקו אוצ'ה.
בגביע אפריקה לאומות 2010, איבד אובינה את מקומו בהרכב הפותח של ניגריה ובחמישה מתוך ששת משחקיו בטורניר שותף רק כמחליף.
עם זאת, הוביל את נבחרתו לזכייה במדליית הארד, לאחר שהבקיע את השער היחיד בניצחון 0:1 על במשחק על מקומות 3:4.
אובינה נכלל בסגל המורחב של ניגריה למונדיאל 2010 ולאחר שהפגין יכולת מרשימה במשחקי ההכנה עם שני שערים בארבעה משחקים, נכלל בסגל הסופי לטורניר ואף פתח בהרכב במשחק הפתיחה נגד ארגנטינה, אולם הציג יכולת בינונית במיוחד ובמשחק הבא נגד לא שותף.
במשחק האחרון של שלב הבתים נגד החליף את יעקובו איגביני בדקה ה-70 וסייע לנבחרתו לסיים בתיקו 2:2 ולהשיג נקודה ראשונה בטורניר, לאחר שני הפסדים במשחקים הקודמים.
עם זאת, ניגריה סיימה את הבית במקום האחרון והודחה מהמונדיאל.
ויקטור אדלר ; 24 ביוני 1852, פראג – 11 בנובמבר 1918, וינה) היה פוליטיקאי ועיתונאי אוסטרי ממוצא יהודי, שהיה ממייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית בשנת 1889, לאחר שהצליח לאחד את כל הזרמים של תנועת הפועלים באוסטריה.
בשנת 1918 כיהן זמן קצר מאוד כשר החוץ בממשלה הזמנית של אוסטריה הגרמנית.
דגל באיחוד אוסטריה עם גרמניה תחת משטר דמוקרטי.
היה רופא בהכשרתו, ועסק במשך פרק זמן בעיקר בפסיכיאטריה וברפואה תעסוקתית.
ויקטור אדלר נולד בשנת 1852 כבן הבכור מבין חמשת ילדיה של משפחה יהודית מתבוללת מפראג.
אביו, סלומון מרכוס אדלר, היה סוחר וחייט, שבהמשך חייו המיר את דתו לנצרות קתולית,{{הערה|Deutsche National-Biographie, vol.
כשוויקטור היה בן 3, עברה המשפחה לגור בעיירה ליפניק על הבצ'ווה (Lipník nad Bečvou) שבחבל מוראביה, שם ירש אביו עסק של נדל"ן.
כשהיה בן 4 עברה המשפחה לווינה, בירת האימפריה, שם התגוררה בהתחלה בשכונה היהודית לאופולדשטאדט, ובהמשך, עקב שיפור במצבה הכלכלי, עברה לשכונות היוקרתיות של העיר.
ויקטור היה ילד רזה ונמוך קומה, שסבל מגמגום.
בנעוריו נשלח לגימנסיה הידועה המסונפת למנזר הבנדיקטיני שוֹטֶנְשְטִיפְט (Schottenstift), "גימנסיית שוטן" (Schottengymnasium).
את בעיית הגמגום שלו פתר בעזרת טיפול שעבר בווסטפאליה.
בימי בית הספר חברו הטוב ביותר היה אנגלברט פרנרשטורפר (Engelbert Pernerstorfer; 1850–1918), לימים עיתונאי ופוליטיקאי; איתו, עם היינריך פרידיונג (Friedjung), אחד התלמידים היהודים היחידים בגימנסיה הקתולית; לימים היסטוריון ועיתונאי) ועם אחיו, זיגמונד אדלר, שהפך מאוחר יותר להיסטוריון של מדעי המשפט.
ויקטור נהג להיפגש איתם בפגישות שבועות של יום א' בווילה של המשפחה בדבלינג (Döbling) ולדון בבעיות החברתיות והכלכליות של המדינה.
במרכז שיחותיהם עמדו בין היתר השקפותיו של פרדיננד לסאל (Lassalle), והמחלוקת בין חסידי התמיכה הממשלתית לפי רעיונותיו של לסאל ובין גישתו של פרנץ הרמן שולצה-דליטש (Schulze-Delitzsch) ואחרים שדגלו בעזרה העצמית וההדדית, בלי מעורבות הממשל.
כמו כן הם דנו בתהפוכות הפוליטיות במרכז אירופה עקב אירועי השנים 1866 ו-1870 – תבוסת אוסטריה במלחמה עם פרוסיה והקמת הרייך השני.
בהמשך למד אדלר באוניברסיטת וינה – תחילה כימיה, ואחר כך, בשנים 1872–1881 רפואה.
בתום לימודיו עבד אדלר כמדריך זוטר בקליניקה הפסיכיאטרית של בית החולים הכללי של וינה תחת ניהולו של פרופ' תאודור מיינרט (Meynert), שנודע במאמציו לשפר את איכות חיי המאושפזים הפסיכיאטריים.
בשנת 1878 הכיר אדלר את אמה בראון (Emma Braun; 1858–1935), בלשנית וסופרת, בתו של מהנדס רכבות יהודי מדברצן, ובאותה שנה, ב-3 בספטמבר, הם נישאו.
להבדיל מבעלה, אמה לא התנצרה.
בשנת 1879 נולד בנם הראשון, פרידריך וולפגנג.
בין השנים 1882–1889 אדלר התגורר ועבד באַלְזֶרְגְרוּנְד (Alsergrund; הרובע התשיעי של וינה), בבית שירש מאביו ברחוב בֶּרְגְגאסה 19 (Berggasse; בבית זה עבר לגור אחרי 1891 זיגמונד פרויד).
אדלר עבד אחרי 1883 כפסיכיאטר.
לצורך השתלמות ביקר בהרצאות המפורסמות של ז'אן-מרטן שארקו בפריז.
כעבור זמן העדיף להתרכז בעבודתו כרופא בשכונות של עניים, ותוך כדי כך נדהם מאוד מבעיות העוני והמחלות המקצועיות.
על מנת להתמחות בתחום הרפואה התעסוקתית נסע בשנת 1883 לגרמניה, שווייץ ואנגליה.
כתב בנושא הזה גם בעיתון של קרל קאוטסקי, "די נויה צייט" (Die Neue Zeit; 1883) שהיה מקושר למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
תחילת דרכו הפוליטית כתומך בדמוקרטיה פאן-גרמנית
בשנת 1878 המיר את דתו לנצרות לותרנית (זרם דתי שנמצא במיעוט באוסטריה ומיוצג יותר דווקא בגרמניה).
יחד עם פרידיונג ופרנרשטורפר חבר אדלר לרוזן הלאומן האנטי-קתולי גאורג פון שֶנֶרֶר (von Schönerer; 1842–1921), ויחד איתו חיברו בשנת 1882 את "תוכנית לינץ" (Linzer Programm), שהיוותה מעין תוכנית יסוד ללאומנות הגרמנית בשטחי ציסלייטניה (Cisleithania) – החלק המערבי (האוסטרי) של הממלכה הדואלית אוסטרו-הונגריה.
פרט לשאיפה ל"פאן-גרמניזם" – איחוד אוסטריה וכל השטחים המאוכלסים בגרמנים עם גרמניה – דגלה התוכנית בהתרופפות הקשר עם טרנסלייטניה (Transleithania – החלק ההונגרי של האימפריה), דרישות לחופש העיתונות, חופש ההתאגדות, בחירות חופשיות ועוד דרישות חברתיות מתקדמות.
ואולם, עם השנים, הרוזן שנרר, מנהיג המפלגה הפאן-גרמניסטית באוסטריה, אכזב את האגף השמאלי של תומכיו, שעימו נמנו אדלר ושני חבריו; זאת לאחר שהוא אימץ קו אנטישמי, קסנופובי אנטי-סלאבי ואוטוריטארי.
בשנת 1885, בהיותו ממוצא יהודי, הוצא אדלר מחוץ לשורות התנועה.
למרות התנצרותו של אדלר, דלתות רבים ממועדוניה ה"עממיים" ואגודותיה של וינה נשארו נעולות בפניו.
לאחר שהרשויות לא נענו לבקשותיו להתמנות מפקח לרפואת התעסוקה, החל אדלר בשנת 1885 באופן רשמי את דרכו כסוציאליסט, כאשר השתתף באספת מחאה נגד החוקים הסוציאליים שתכנן ראש ממשלת ציסלייטאניה, אדוארד טאפה (Taaffe).
בעת ביקוריו במערב אירופה הכיר מנהיגים והוגים סוציאליסטים כמו פרידריך אנגלס, אוגוסט בבל וקרל ליבקנכט, והתיידד במיוחד עם השניים הראשונים.
בשנת 1886 ייסד אדלר את העיתון "גלייכהייט" (Gleichheit – "שוויון"), עיתון בעל השראה מרקסיסטית – ולאחר שזה נאסר לפרסום, ייסד בשנת 1889 את העיתון "אַרְבַּיְיטֶר-צַיְיטוּנג" (Arbeiter-Zeitung), שהפך ליומון ("טאגבלאט") בשנת 1895.
(לבסוף הפועלים הצליחו לשפר את תנאי עבודתם ומחיתם הודות לשביתה בשנת 1895 שאדלר וחבריו תמכו בה.)
פעילותו הפוליטית ערערה את מצבה הכלכלי של משפחתו והכניסה אותו לתסבוכות עם החוק.
על אף שהתנגד לשימוש בשיטות טרור, הוא נשפט בין השנים 1887–1890 17 פעמים בהאשמת-שווא של "אנרכיזם", וידע חודשים רבים של מאסר, שכללו גם עונשים בצורת ימי צום חודשִיים, כפי שנהגו בעבריינים חסרי תקנה.
מנהיג מאחד של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית באוסטריה
הפועלים באימפריה האוסטרו-הונגרית התחילו להתארגן לראשונה בימי "אביב העמים" ב-1848. בהמשך קמו תנועות רבות בעלות אופי סוציאליסטי שהתפתחו במיוחד באזורים המתועשים יותר, כמו בבוהמיה.
אגודות ראשונות אלה הושפעו על ידי הסוציאליזם הגרמני ורעיונותיהם של קרל מרקס ופרדיננד לסאל.
הן הצליחו להשיג את זכות השביתה בשנת 1870.
בהמשך חל פילוג ממשי בין הקבוצה הליברלית יותר (ה-Gemäßigte) ובין זו הרדיקלית המרקסיסטית (ה-Radikale) ובראשה יוהאן מוסט ויוזף פּוֹיְקֶרְט (Peukert), כשהאחרונה דחתה את הפרלמנטריזם.
ב-30 בדצמבר 1888 השתתף אדלר יחד עם קרל קאוטסקי בכינוס כל הפלגים הסוציאל-דמוקרטיים בעיירה היינפלד (Hainfeld) שבאוסטריה תחתית – Hainfelder Parteitag – והצליח שם כמעט ללא התנגדות להשיג את אישור "הצהרת העקרונות של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של אוסטריה" (Hainfelder Programm), שהוא היה מחברה.
מתוך רצון לשמר את "הלהבה המהפכנית" בקרב ההמונים, בחר אדלר במדיניות של המתנה (Politik des Abwarten).
לעיתים קרובות נמתחה ביקורת על מדיניות זו.
ביולי 1889 השתתף אדלר כנציג תנועת הפועלים המאוחדת באוסטריה בכנס הקמת האינטרנציונל השני בפריז, שיזם אנגלס; הוא הפך עד מהרה לאחד ממנהיגיו המשפיעים ביותר של הארגון.
כעבור שנים אחדות הופיעו שוב נטיות לפילוג, הפעם בין הסיעות האתניות השונות, במיוחד בצ'כיה.
במגרש הפוליטי, הישגו החשוב ביותר של אדלר כמנהיג של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית היה הנהגת זכות הבחירה השווה לכל (פרט לנשים) בשנת 1905, שאושרה בהמשך בשנת 1907 על ידי הקיסר פרנץ יוזף.
אדלר ידע לנצל לטובת העניין את השפעתם של אירועי מהפכת 1905 ברוסיה ושל מהומות שהתרחשו בהונגריה.
בשנת 1898 הצביעה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית בכנס שלה בברנו בעד הפיכת אוסטרו-הונגריה למדינה פדרטיבית דמוקרטית.
בין השנים 1905–1918 היה ויקטור אדלר חבר בפרלמנט האוסטרי (רייכסראט, Reichsrat) מטעם מפלגתו.
בהנהגתו עלה ייצוג מפלגתו בפרלמנט ממנדט אחד ל-87.
תמיכה במדיניות המלחמתית של הקיסרות
התנועות הסוציאל-דמוקרטיות והאינטרנציונל השני השתדלו במשך שנים להיאבק למען השלום ולמניעת סכסוכים צבאיים.
גם ויקטור אדלר הגן בלהט על הצורך לשמור על השלום באירופה בכנס האינטרנציונל בבזל בשנת 1912. פריצת מלחמת העולם הראשונה גרמה לקרע בתוך האינטרנציונל.
אצל אדלר, ההתחייבות כלפי האומה הגרמנית, לפי הבנתו, גברה על ההשקפות האינטרנציונליסטיות; לפיכך, בדומה לרבים מחברי האינטרנציונל השני, הצביע אדלר בעד תקציבי המלחמה.
בכנס של האינטרנציונל בבריסל בשנת 1914 רוב המנהיגים הסוציאל-דמוקרטים, ובהם אדלר, התעמתו עם הפציפיסטים, שבראשם עמדו אנשים כמו ז'אן ז'ורס ואף בנו של ויקטור אדלר, פרידריך אדלר, שכיהן כמזכיר בהנהגת המפלגה של אביו, והעדיף להתפטר מתפקידו.
באוקטובר 1916 פרידריך אדלר ירה למוות בראש ממשלת אוסטריה, הרוזן קרל פון שְטִירְגק (Stürgkh), בעת שהלה אכל צהריים במסעדה במלון במרכז וינה.
הוא נימק זאת בכך ששטירק היה אחראי בעיניו להמשך המלחמה ולניטרול הפרלמנט.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית גינתה את מעשו כפעולת טרור אינדיבידואלי, זרה לחלוטין לאידיאוליגיה המרקסיסטית העומדת ביסוד מצעהּ.
בבית המשפט ניסה לשווא ויקטור אדלר, הפסיכיאטר בהכשרתו, לשכנע את השופטים שבנו פעל כנראה ברגע של אי-שפיות, בהתחשב בתורשתו: אמו, אֶמָה (אשתו של ויקטור), סבלה מהפרעות פסיכיאטריות, ואחותו של ויקטור הייתה מאושפזת בבית החולים לחולי נפש "אם שטיינהוף" בווינה.
ואולם פרידריך אדלר נשפט על ידי בית משפט מיוחד ונידון למוות.
אחרי מות הקיסר פרנץ יוזף ב-22 בנובמבר 1916, הקיסר החדש, קרל, המתיק את העונש לשמנה-עשרה שנות מאסר.
בסופו של דבר, פרידריך אדלר שהה בבית סוהר שנה בלבד ושוחרר עקב חנינה שקיבל בשנת 1918
בסוף המלחמה הסוציאל-דמוקרטים האוסטרים ובראשם ויקטור אדלר, קרל רנר ואוטו באואר הגו תוכניות לגבי עתיד החלק האוסטרי של האימפריה האוסטרית-הונגרית, ובהתחשב בזכויות להגדרה עצמית של העמים שחיו בו.
ויקטור אדלר לקח בחשבון אפשרות של קונפדרציה של מדינות אוטונומיות או אם רעיון זה ייכשל אפשרות של איחוד חבלי הארץ המאוכלסים באוסטרים גרמנים עם גרמניה.
בהיותו חולה מאוד הוא היה עד להתפרקותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית והשתתף במאמצים להקים רפובליקה אוסטרית דמוקרטית, מועמדת לאיחוד עם גרמניה.
ב-30 באוקטובר 1918 נכנס לממשלה הזמנית האוסטרית של קרל רנר, חברו למפלגה, בתפקיד שר החוץ.
יומיים לפני מותו, נאם במועצת המדינה של אוסטריה והביע את אמונתו כי ניתן לבצע באוסטריה מהפכה חברתית בדרכי שלום, להבדיל מהמהפכה ברוסיה:
נפטר ב-11 בנובמבר 1918, יום לפני הכרזת הרפובליקה האוסטרית.
לוויקטור אדלר היו שלושה ילדים: פרידריך, לימים פעיל מהפכן שרצח את ראש ממשלת אוסטריה בווינה, פוליטיקאי והוגה סוציאל-דמוקרטי, מארי וקארל שהיה לסופר ורופא.
מפלגתו של אדלר, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, הייתה בזמנו המפלגה האוסטרית-גרמנית היחידה שלא כללה את האנטישמיות במצעה הפוליטי.
כיהודי מתבולל דובר גרמנית, ויקטור אדלר ראה עצמו אזרח השייך לאומה ולתרבות הגרמנית.
אפילו אחרי התנצרותו מסיבות סתגלניות, לא התכחש לרגע למוצאו היהודי, שנראה בעיניו לא רלוונטי.
הותקף לעיתים קרובות על רקע גזעני אך העדיף לא להיגרר לפולמוסים סביב יהדותו והאמין כי לא צריך להפריד את בעיות הציבור היהודי מבעיותיהם של שאר האזרחים במדינה.
משום כך מבחינה אידאולוגית היה מתנגד תקיף לקו של הבונד ושל הציונות.
נמתחת בקורת על ויקטור אדלר, שבדומה לכמה מעמיתיו היהודים בתנועה הסוציאליסטית או הסוציאל-דמוקרטית המעיט בחשיבות הדיכוי הלאומי או הדתי של היהודים.
בשנת 1891 כשמשלחת של יהודים רוסים שחיו באמריקה בראשות אברהם כהן Abraham Cahan ביקשה בקונגרס של האינטרנציונל הסוציאליסטי לגנות את האנטישמיות, ויקטור אדלר הצליח ל"אזן" עמדה זו עם גינוי מקביל של ה"פילושמיות".
על בסיס השקפה זאת התנגד אדלר בשנת 1911 לגינוי על ידי האינטרנציונל הסוציאליסטי של המשפט בייליס ברוסיה במילים האלה: בהזדמנות אחרת, טען כי:
לרגל מלאת ששים שנה להולדתו של ויקטור אדלר כתב ברל לוקר מאמר בעיתון של פועלי ציון בגליציה שבו תוך כדי ציון זכויותיו של אדלר בתנועה הסוציאלי-דמוקרטית, הקדיש כמה שורות לאדלר היהודי:
"ויקטור אדלר הוא בן העם היהודי ואין ספק כי ניתן למצוא הרבה הבזקים יהודיים באישיותו, כגון "השכל האנליטי הבהיר", "ההתלהבות והסרקזם שלו".
אבל, מציין לוקר, "ויקטור אדלר, בסופו של דבר, אינו שלנו.
הוא גדל בחיקה של תרבות זרה, ממנה ספג בשנים הארוכות של חייו עתירי המעש...
ויקטור אדלר הוא גרמני – ומי יוכל להלין על כך!
ההיסטוריה גוברת על האישיות הכי חזקה".
פרט לכך החשש שהמאבק באנטישמיות עלול להתפרש כהגנה על מעמד העשירים היהודים.
בעוד אדלר המשיך עד סוף ימיו לסרב להכיר בלאומיות היהודית, בלגיטימיות הציונות אפילו באגף הסוציאליסטי שלה, היו בין חבריו הלא יהודים, כאלה, כדוגמת פרנרשטורפר, אשר, חופשיים מתסביכים, כן הביעו אהדה לציונות הסוציאליסטית ולבונד, כנציגים של האינטרסים של העובדים היהודים.
אחרי שנות ה-1920 ריכך אוטו באואר את עמדת המפלגה כלפי הציונות הסוציאליסטית והכיר בלאומיות היהודית כתופעה קיימת בזמנים ובאזורים גאוגרפיים ספציפיים.
פרס ויקטור אדלר – לתולדות התנועות החברתיות – מוענק על ידי ממשלת אוסטריה פעם בשנתיים.
1928 – פסל דיוקן מברונזה של אדלר מאת אנטון האנאק, לצד דיוקנאותיהם של הסוציאל-דמוקרטים האוסטרים הראשונים יאקוב רוימן ופרדיננד האנוש, הוצב באנדרטת הרפובליקה בכיכר שמרלינג בווינה, ברינג קרל רנר מס.1-3. האנדרטה נחנכה לרגל מלאת עשור לרפובליקה האוסטרית הראשונה.
כיכר ברובע 10 של וינה נושאת את שמו Viktor-Adler-Platz.
לוח זיכרון מוצבת על הבית מס.
ויקטור פטרוביץ' איוואנוב (רוסית: Ви́ктор Петро́вич Ивано́в; נולד ב-12 במאי 1950) הוא מדינאי רוסי, היה מנהל הסוכנות הפדרלית הרוסית למלחמה בסמים מ-15 במאי 2008 עד אפריל 2016.
בשנת 1974 ויקטור איוואנוב סיים את המכון לתקשורת ע"ש הפרופסור בונץ'-ברוצ'ייביץ' בלנינגרד.
לאחר מכן שירת בצבא הסובייטי, כמהנדס בחברת "וקטור" של משרד ההגנה הסובייטי בלנינגרד.
החל משנת 1977 הוא שירת בארגוני ביטחון המדינה, תחילה הקג"ב ואחר כך שירות הביטחון הפדרלי הרוסי.
הוא שירת במחלקת המבצעים של הקג"ב בלנינגרד וטיפס עד לתפקיד סגן מנהל הפס"ב.
בשנים 1987–1988, היה חלק מכוחות סיוע בעת הפלישה לרפובליקה הדמוקרטית של אפגניסטן.
בשנים 1994–1996 כיהן כמנהל מחלקת מינהל של עיריית סנקט פטרבורג (באותה תקופה ולדימיר פוטין היה סגן ראש העיר).
בשנת 1998 חזר לשרת בשירותי הביטחון ומונה לראש המחלקה לביטחון פנים של פס"ב.
בשנים 1999–2000 כיהן איוואנוב כראש המחלקה לביטחון כלכלי של פס"ב ולסגן מנהל השירות הביטחון הפדרלי.
בשנת 2000, כאשר ולדימיר פוטין נבחר לנשיא, ויקטור איוואנוב התמנה לאחד מסגני ראש סגל הקרמלין, בין מרץ 2004 למאי 2008 היה עוזרו של נשיא רוסיה.
בנוסף לתפקידיו בשרותי הביטחון, הוא מילא מספר תפקידים בתחום הכלכלי.
בתקופת 2002–2005 הוא היה יושב ראש תשלובת "אנטיי-אלמז" שעוסקת בייצור ציוד ביטחוני מתקדם.
משנת 2004 הוא יושב ראש של אארופלוט.
ב-15 במאי 2008, הנשיא דמיטרי מדבדב ערך סבב מינויים בגופי הביטחון והאכיפה והחליט למנות את ויקטור איוואנוב לראש פסק"ן, השירות הפדרלי ללוחמה בסמים.
באפריל 2016 הארגון פורק כחלק משינויים בגופי אכיפת החוק שיזם הנשיא ולדימיר פוטין והוא פוטר.
במהלך השירות הוענקו לו עיטור ההצטיינות למען המולדת (מדרגה השנייה והרביעית) ועיטור הכבוד.
ויקטור הוא סרט קצר צרפתי משנת 1993 בבימויו של פרנסואה אוזון.
הסרט נפתח בסדרת תמונות של גיבור הסרט ויקטור, נער צעיר מבית טוב, בחברת אמו ואביו.
לאחר מכן כותב ויקטור מכתב התאבדות, מכניס אקדח ללוע פיו, אך בסופו של דבר - במקום לירות בעצמו, יורה בשני הוריו.
הוא נמנע מלקבור את הוריו, ומחזיק את גופותיהם בווילה המשפחתית המפוארת.
ויקטור ממשיך לדור במחיצת הגופות תוך כדי שהוא מלבישן לפעילויות השונות בו: ארוחת הערב, שינה ושהיה בחצר הבית, שם מושיב ויקטור את הוריו על הנדנדה ומאונן מולם.
ויקטור מנסה להתוודות בדבר הרצח הכפול בפני הגנן, אך זה מסרב להתערב בעניינים לא-לו.
בהמשך הסרט מגלים המשרתת ובן-זוגה, אליו נמשך ויקטור זה מכבר, כי זוג ההורים מת ובעקבות זאת הם מפתים את ויקטור לקיום יחסי מין בשלישייה.
רק לאחר מכן קובר ויקטור את הוריו.
בסצנת הסיום של הסרט עוזב ויקטור את הבית כשהוא לבוש בגופיה של בן זוגה של המשרתת.
ויקטור אזוס (נולד ב-21 במרץ 1960) הוא גיטריסט, מלחין, מפיק מוזיקלי ומורה לגיטרה ישראלי.
אזוס גדל בפרו ועלה לארץ בגיל 18. בוגר האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בירושלים ניגן בגיטרה בס בלהקת "צליל שכן" יחד עם הגיטריסט אהרוני בנארי.
בשנת 1989 הצטרף אזוס לחבר ילדותו רובן סלמון, ויחד עם אהרוני בנארי, הפסנתרן איתי רוזנבאום ונגני כלי ההקשה אורן בלבן והמתופף דורון רפאלי הקימו את להקת "אטרף", שסגנונה היה רוק לטיני.
אזוס היה שותף מרכזי בהלחנה ובעיבוד המוזיקלי של השירים.
שירים ידועים שהלחין הם "ענבל", "בלומברג", "אודליה" ו"מרווה ורוזמרין".
הלהקה זכתה להצלחה בתחילת שנות ה-90, ובהמשך פעלה לסירוגין והוציאה ארבעה אלבומים ועוד מספר סינגלים עד 1999.
אזוס היה גם חבר בלהקת "כחול", שניגנה מוזיקה אירית אתנית, והיה שותף באלבומה "הגמל הקלטי" (2003).
בנוסף היה חבר בלהקת "בלקאן" למוזיקה בלקנית, והשתתף באלבום "GYPSY RIDE" (1998).
הפיק עשרות אלבומים של אמנים ישראלים.
הופיע בישראל ובעולם עם אמנים שונים.
מאז 2006 חבר בלהקת "אנדרמלוסיה", המופיעה במופעי ג'אז.
כן עובד עם גיל קופטש על הפרויקט "המהפכה".
ויקטור אלטר (בפולנית: Wiktor Alter; 7 בפברואר 1890 - 17 בדצמבר 1941\17 בפברואר 1943) היה ממנהיגי הבונד בפולין וממארגני הקמתו של הוועד היהודי האנטי פשיסטי.
אלטר נולד בעיר מלאווה, בפולין של היום, במשפחה חסידית עשירה.
הוא למד בבלגיה, באוניברסיטת גנט, שם קיבל את התואר ב-1912 בהנדסת מכונות.
לאחר קבלת התואר הוא חזר לוורשה והצטרף אל תנועת הבונד.
הוא נעצר על ידי השלטונות עקב פעילותו הפוליטית ונשלח לסיביר.
הוא הצליח להימלט והגיע לבריטניה, שם הצטרף אל מפלגת הלייבור.
לאחר מהפכת אוקטובר הוא חזר לרוסיה, לאחר 1918 הוא השתקע בפולין שזה עתה זכתה בעצמאות.
הוא היה אחד המנהיגים של תנועת הבונד בפולין בתקופה שבין מלחמות העולם.
עזיבת פולין עם פלישת הנאצים
עם פלישת הגרמנים לפולין ב-1 בספטמבר 1939 התקיים דיון בקרב חברי ההנהגה של הבונד האם נכון להישאר בפולין הכבושה, או לעזוב את פולין לרוסיה.
דיון זה הושפע מדיונים שהיו בקרב חברי המפלגה הפולנית הסוציאליסטית (פפ"ס).
חברי הנהגת הבונד והפפ"ס סברו כי על חברי ההנהגה הסוציאליסטית לעזוב את פולין הכבושה שכן הבונד ראה עצמו שותף למאבק של פועלי פולין נגד הפולש הפשיסטי גרמני ובעצם הישארותם על אדמת פולין הם מסכנים את עצמם.
אך היו גם כאלה שסברו כי יש להשיב מלחמה, ולאחד את כל הפועלים כדי להילחם בגרמנים הפולשים.
לבסוף הוחלט כי ההנהגה תעזוב את פולין, והם עזבו קבוצות קבוצות מזרחה.
באחת הקבוצות שעזבה היה ויקטור אלתר.
אלתר וחבריו פנו לכיוון מזריץ' שמטרתם הייתה להגיע ללובלין.
ב-9 בספטמבר הגיעו למזריץ', וב-11 בספטמבר הגיעו ללובלין.
עם פלישת הסובייטים למזרח פולין השתנו תוכניותיהם של חברי הבונד, וחברים שונים פנו וניסו להגיע לגבול הליטאי.
גם ויקטור אלתר הבין כי הסובייטים עתידים להגיע אל לובלין, ניסה לצאת מלובלין ולהגיע אל הגבול הליטאי, אך הוא נתפס בידי הסובייטים והכניסו אותו לכלא הסובייטי.
ויקטור אלתר נתפס בידי הנ.ק.ו.ד ב-26 בספטמבר 1939, הוא הועמד למשפט בפני בית דין צבאי, וב-20 ביולי 1941 נגזר עליו עונש מוות באשמת פעילות אנטי סובייטית.
מנהיג בונד נוסף שנתפס אף הוא וישב בכלא הסובייטי היה הנריק ארליך ואף עליו נגזר גזר דין מוות.
ארליך ואלתר הואשמו כי עסקו בפעילות ריאקציונית, קשרו קשר עם הבורגנות הבין-לאומית, שיתפו פעולה עם מתנגדי המשטר הסובייטי וקיימו קשרים עם המערב.
חבריהם חברי הבונד עסקו רבות בשאלה מדוע נתפסו, ועשו פעולות רבות כדי להביא לשחרורם.
גזר דינם הומתק לבסוף ל-10 שנות מאסר, וב-14 בספטמבר 1941 שוחררו במפתיע מבית הכלא הסובייטי.
לאחר שחרורו מן הכלא החל להקים את הוועד היהודי האנטי פשיסטי, השלטונות הסובייטים תכננו למנותו בתור מזכיר כללי של הוועד.
הוא שוב נעצר על ידי הסובייטים יחד עם הנריק ארליך ב-4 בדצמבר 1941 בטענה על קשרים עם הביון הגרמני.
ב-17 בדצמבר 1941 הוצא להורג בירייה.
לפי מקורות אחרים, ההוצאה להורג בוצעה רק ב-17 בפברואר 1943.
ויקטור סמיונוביץ' אבּאקומוב 1908, מוסקבה – 19 בדצמבר 1954, לנינגרד) היה איש שרותי הביטחון הסובייטיים, ממוצא רוסי, מראשי הנ.ק.ו.ד.
ובשנים 1946–1951 שר לביטחון המדינה.
אבאקומוב הוצא להורג בעקבות אישום בבגידה במולדת.
בשנת 1955 נשללו ממנו כל הדרגות והעיטורים.
ויקטור אבאקומוב נולד למשפחת פועלים רוסים בעיר מוסקבה.
הוא סיים ארבע שנות לימוד בבית הספר היסודי.
בשנים 1921–1923 אבאקומוב שירת כחובש ביחידות הביטחון הסובייטיות.
לאחר פיטורין הוא עבד בעבודות מזדמנות שונות ובשנת 1927 החל לעבוד כשומר.
בשנת 1927 אבאקומוב נכנס לשורות הקומסומול ובשנת 1930 למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
במסגרת קידום פועלים לתפקידי פקידים במשרדי הממשלה הוא החל לעבוד במשרד המסחר.
בשנים 1931–1932 אבאקומוב עבד במנגנון של הקומסומול.
בשנת 1932 אבאקומוב עבר לנ.ק.ו.ד.
לאחר שרות של 4 שנים, בשנת 1936 קודם לדרגת סגן משנה.
עם הגעת לברנטי בריה לראשות ה-נ.ק.ו.ד.
החלה התקדמות מהירה של אבאקומוב בסולם הדרגות.
ב-27 באפריל 1939 אבאקומוב מונה לראש הארגון במחוז רוסטוב.
ב-3 בפברואר 1941 הוא מונה לסגן קומיסר עממי לענייני פנים האחראי על סיכול ריגול.
כלומר, תוך 5 שנים הוא התקדם מדרגת קצין זוטר לסגן מנהל הנ.ק.ו.ד..
באפריל 1943 אבאקומוב מונה למפקד סמרש, ארגון הגג של גופי ריגול הנגדי וסגן שר ההגנה, כך השירות שהוא עמד בראשו הופרד מזה שבראשו עמד לברנטי בריה ואבאקומוב עבר למשרד ההגנה.
החל מתקופה זו אבאקומוב התקרב מאוד ליוסיף סטלין בין היתר הודות לדיווחים יומיים על פעילות מפקדי הצבא האדום.
יחד עם זאת פעילות שירות הריגול הנגדי תחת פיקודו הייתה מוצלחת במהלך כל שנות המלחמה.
אנשי אבאקומוב ביצעו האזנות סתר לשיחות ראשי הצבא.
בעקבות האזנות אלו חלק מהגנרלים הוצאו להורג (פרשת הגנרלים).
בשנת 1944 אבאקומוב השתתף בביצוע גירוש עמי הקווקז ועל כך הוענקו לו עיטורי ברית המועצות.
בשנת 1946 אבאקומוב קידם את פרשת הגנרלים במהלכה נשפטו ראשי תעשיית התעופה של ברית המועצות.
ב-7 במאי 1946 אבאקומוב קודם לתפקיד השר לביטחון המדינה, כאשר שרות המודיעין המסכל נכלל במשרד זה כמנהלה 3. בהיותו בתפקיד זה אבאקומוב עמד בראש הרדיפות של מתנגדי השלטון כביכול.
תחת פיקודו הישיר קודמה פרשת לנינגרד והחלו רדיפות נגד הוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
בהתאם להנחיות של אבאקומוב בשנת 1948 בוצע הרצח של שלמה מיכאלס.
בשנת 1948 אבקומוב ומשפחתו עברו להתגורר בבית סנגיריוב שלפני זה פונה מדיירים ועבר שיפוץ על חשבון המדינה.
במקביל להיותו השר לביטחון המדינה בשנים 1945–1951 אבאקומוב היה חבר בהכנת המשפטים נגד הנאצים וחבר בוועדה החשאית של הפוליטביורו לענייני משפטים.
בשנת 1949 משרדו של אבאקומוב היה אחראי על הגירוש הגדול של מרץ.
ב-19 בפברואר 1951 אבאקומוב פנה ליוסיף סטלין תוך ציון צורך לגרש את עדי יהוה לסיביר.
הצעתו התקבלה ולסיביר גורשו עוד 10 אלף אזרחים.
ב-11 ביולי 1951 התקבלה החלטה של הוועד המרכזי של המפלגה "על מצב הדברים במשרד לביטחון המדינה", ב-12 ביולי אבאקומוב נעצר והואשם בקשירת קשר נגד המדינה, תמיכה בציונות, ניסיון לעכב חקירת רופאים שנעצרו על ידי משרדו.
הבסיס להאשמות היה תלונה של החוקר הבכיר מיכאיל ריומין שעבד במשרד לביטחון המדינה.
לפי חלק מהעדויות הנושא קודם מאחורי הקלעים על ידי גאורגי מלנקוב.
ביחד עם אבאקומוב נעצרו ראשי המשרד.
החקירה נמשכה מספר חודשים וכל הזמן אבאקומוב הושאר במאסר.
במהלך החקירות הוא עבר עינויים אך לא חתם על הודאה באשמה.
ב-17 בפברואר 1953 נשלחו אל סטלין תוצאות החקירות והצעה להוציא להורג את אבאקומוב ו-10 מעוזריו הבכירים.
תגובת סטלין הייתה ש"לא כל הקושרים הואשמו".
עם הגעת ניקיטה חרושצ'וב לשלטון שונו ההאשמות נגד אבאקומוב.
האשמות בתמיכה בציונות ועיכובים במשפט הרופאים הוצאו מכתב האישום.
במקום זה הוא הואשם בארגון פרשת לנינגרד.
בריה, שהיה תקופה מסוימת לאחר פטירת סטלין בין ראשי המדינה, לא היה מעוניין בהוצאת אבאקומוב מחדרי החקירות, בין היתר בגלל זה שבהיותו בראש המשרד לביטחון המדינה אבאקומוב "טיהר" את המשרד מכל תומכי בריה.
לאחר מעצרו והוצאתו להורג של בריה התווסף להאשמות נגד אבאקומוב סעיף של קשר עם תומכיו של לברנטי בריה ובגידה במולדת.
ביולי 1954 גם אותו חוקר בכיר של הק.ג.ב.
ריומין, שתלונתו הייתה בסיס לתחילת ההאשמות נגד אבאקומוב הוצא להורג באשמת בגידה.
למרות זאת, פרשת אבאקומוב, שרוב ההאשמות נגדו כבר הוחלפו לסעיפים חדשים, נמשכה.
בסוף 1954 לנינגרד החל המשפט של אבאקומוב (באותו אולם בו נערכו הישיבות של פרשת לנינגרד) וב-19 בדצמבר 1954 הוא הוצא להורג מייד לאחר הקראת גזר הדין.
שנה יותר מאוחר, ב-14 בנובמבר 1955 נשללו ממנו כל העיטורים והדרגה הצבאית.
בשנת 1997 בית המשפט העליון של רוסיה בחן את הנושא מחדש.
אבאקומוב זוכה מאשמת בגידה במולדת ועונש המוות הומר ל-25 שנות מאסר והלאמת כל הרכוש (שינוי זה של כתב האישום בוצע כ-40 שנה לאחר הוצאתו להורג).
ביחד עם אבאקומוב בשנת 1951 נעצרו אשתו ובנו שנולד בתחילת 1951. לאחר שלוש שנות מעצר אשתו שוחררה והחליפה את שם משפחתה לשם נעוריה, סמירנובה.
דצמבר 2018 - הדואר של הרפובליקה העממית של לוגנסק הנפיק בול דואר עם דיוקנו של אבקומוב במסגרת סדרה המוקדשת למאה שנות המנגנון למודיעין המסכל ברוסיה הסובייטית
ויקוניה (שם מדעי: Vicugna) הוא סוג גמליים דרום-אמריקאים קטנים.
בסוג שני מינים: הויקוניה המצויה חיה בטבע באזורי ההרים של האנדים בעוד האלפקה בויתה ומשמשת כבהמת משא ולעיתים גם למאכל.
אלפקה (Vicugna pacos) אשר בויתה ממנה.
ויקטור אולדיפו הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הקלע.
אולדיפו נולד באפר מרלבורו שבמרילנד.
אביו, בעל דוקטורט במדעי ההתנהגות, נולד בסיירה לאון ואימו היגרה לארצות הברית מניגריה.
בנערותו למד בתיכון הקתולי "DeMatha".
הוא שיחק במדי קבוצת הכדורסל של התיכון, ובשנתו האחרונה בבית הספר אף הוביל את קבוצתו לאליפות העירונית עם 32 ניצחונות וארבעה הפסדים בלבד, כשרשם של 11.9 נקודות, 10.3 ו-3.8 חסימות כדור למשחק.
עם סיום לימודיו בתיכון, לא היה אולדיפו מדורג בין בכירי השחקנים בני גילו לקראת הרישום למכללות.
הוא דורג במקום ה-144 בלבד באתר rivals.com העוקב אחרי שחקני תיכונים במדינה, והחל ללמוד באוניברסיטת אינדיאנה המשחקת בחטיבת ה"ביג 10" של ליגת המכללות.
באינדיאנה שיחק אולדיפו במשך שלוש עונות בהן העפיל עם קבוצתו פעמיים לשלב שמינית-גמר טורניר אליפות המכללות, נבחר פעמיים לחמישיית ההגנה המצטיינת של חטיבת הביג-10 ופעם אחת לשחקן ההגנה של העונה בחטיבה.
לאחר שלוש שנים במכללות החליט אולדיפו לוותר על שנתו האחרונה באוניברסיטה ולהתמודד בדראפט ה-NBA.
אולדיפו נבחר על ידי אורלנדו מג'יק בבחירה השנייה.
בעונת הרוקי עלה אולדיפו בחמישייה ב-44 משחקים מ-80 משחקים בהם שותף ותרם 13.8 נקודות, 4.1 ריבאונדים ו-4.1 אסיסטים.
במהלך השנה הוא רשם את הטריפל דאבל הראשון בקריירה כשרשם 26 נקודות, 10 ריבאונדים ו-10 אסיסטים במשחק מול פילדלפיה 76'.
באותו המשחק רשם גם מייקל קרטר-ויליאמס טריפל דאבל במשחק הראשון בהיסטוריה של הליגה בו רשמו טריפל דאבל שני שחקני שנה ראשונה.
אורלנדו סיימה את העונה עם מאזן של 23 ניצחונות בלבד מול 59 הפסדים, ואולדיפו נבחר לחמישיית הרוקיז הראשונה ובהצבעות לרוקי השנה ב-NBA סיים שני רק לקרטר-ויליאמס.
ב-23 ביוני 2016, לאחר ארבע עונות באורלנדו, עבר בטרייד ביחד עם ארסאן אילייסובה ודומנטאס סאבוניס תמורת סרג' איבקה לאוקלהומה סיטי ת'אנדר.
ב-6 ביולי 2017 עבר בטרייד ביחד עם דומנטאס סאבוניס לאינדיאנה פייסרס בתמורה לפול ג'ורג', שעשה את הדרך ההפוכה.
בעונת 2017/2018 הפך אולדיפו לשחקן מוביל ב-NBA.
במשחקו הראשון עם אינדיאנה רשם 22 נקודות, 5 ריבאונדים, 4 אסיסטים ו-4 חטיפות.
7 ימים לאחר מכן קלע 35 נקודות בהפסד לקבוצתו לשעבר, אוקלהומה.
בסופה של העונה, בשל השיפור המשמעותי שערך במהלכה, נבחר אולדיפו לשחקן המשתפר של העונה ב-NBA.
בינואר 2019 סבל אולדיפו מקרע בגיד הארבע ראשי שברגלו הימנית, ועבר ניתוח שהשבית אותו ממשחק עד סיום עונת .
על אף פציעתו הוא נבחר להשתתף במשחק האולסטאר, אך נעדר מהמשחק עצמו בשל הפציעה.
ב-13 בינואר 2021 הועבר אולדיפו בטרייד שכלל ארבע קבוצות ליוסטון רוקטס.
הקבוצות שהשתתפו בטרייד הן: ברוקלין נטס, אינדיאנה פייסרס, יוסטון רוקטס וקליבלנד קאבלירס.
ב-25 במרץ 2021 הועבר אולדיפו בטרייד למיאמי היט.
בתמורה קיבלו הרוקטס את קלי אוליניק, אייברי בראדלי וזכות להחלפת בחירת דראפט ב-2022
בשנת 2017, השתתף בתוכנית הריאליטי הזמר במסכה במסכת התינגאמג'יק וסיים את התחרות במקום החמישי.
סגונדו ויקטור איברבו גררו (בספרדית: Segundo Víctor Ibarbo Guerrero; נולד ב-19 במאי 1990) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בקבוצת אמריקה קאלי ובנבחרת קולומביה בעמדת החלוץ.
איברבו הוחתם על ידי נסיונל מדיין בגיל צעיר ושיחק בה בין השנים –, וזכה איתה באליפות האפרטורה של הליגה הקולומביאנית.
במהלך התקופה שלו בנסיונל, אודינזה מהסרייה א' גילתה בו עניין ורצתה להחתימו.
בשלב מסוים דווח כי איברבו חתם בשורותיה תמורת 4 מיליון דולר, אך בסופו של דבר המשא ומתן בין הקבוצות עלה על שרטון ואיברבו נשאר בנסיונל.
ביולי 2011 השחקן עבר לאיטליה כשחתם בקליארי עבור 2.3 מיליון דולר.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-17 בספטמבר בניצחון על נובארה.
ב-4 בדצמבר הוא כבש את שערו הראשון נגד קטניה.
ב-10 במרץ 2013 כבש שלושער בניצחון על סמפדוריה.
בכך היה לקולומביאני השני שמבקיע שלושה שערים במשחק אחד בליגה האיטלקית הבכירה, אחרי שפאוסטינו אספרייה עשה זאת בשנת כששיחק בפארמה.
ב-11 במאי באותה שנה, איברבו כבש שער נגד האלופה יובנטוס כשהוא רץ על פני כמעט מגרש שלם, עקף את קלאודיו מרקיזיו ואת אנדראה ברצאלי והכניע את מרקו סטורארי.
ב-2 בפברואר 2015 הושאל איברבו מקליארי לרומא עד סוף העונה תמורת 2.5 מיליון אירו, עם אופציה לרכישת כרטיס השחקן תמורת 12.5 מיליון אירו.
ב-1 בספטמבר 2015 הושאל איברבו לווטפורד העולה החדשה לפרמייר ליג.
ב-19 בינואר 2016 הושאל איברבו לאתלטיקו נסיונל עד לסוף העונה.
ב-30 ביוני 2016 הושאל לפנאתינאיקוס.
בשנים 2007–2010 איברבו צבר 8 הופעות בנבחרת קולומביה עד גיל 20 וכבש חמישה שערים.
בנבחרת הבוגרת הוא משחק מאז 2010. על אף שלא שותף במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014, הוא כן זומן לסגל של הנבחרת במונדיאל 2014 ואף פתח בהרכב בשני המשחקים הראשונים בשלב הבתים נגד ו.
ויקונן ירמיהו על יאשיהו, ידוע גם כאיכה אלי קוננו, היא קינה שחוברה על ידי רבי אלעזר הקליר, שנאמרת במנהגי אשכנז בתשעה באב.
הפתיח שלה מבוסס על הכתוב בדברי הימים: .
חז"ל פירשו כי הקינה שקונן ירמיהו על יאשיהו, שנכתבה לאחר מכן "על הקינות", היא , ולפי המדרש הנ"ל המשיח המתואר הוא יאשיהו המלך.
על פי זה כתבו מפרשים שונים שכל הפרק הרביעי של מגילת איכה (הפותח במילים "איכה יועם זהב") הוא קינה על יאשיהו המלך.
גם רבי אלעזר בירבי קליר פירש כך, ובמחרוזת הפותחת באות ש' הזכיר "וַיְקוֹנֵן עָלָיו כָּל אֵיכָה יוּעַם".
הקינה מתארת את מעלתו של יאשיהו המלך ואת מעשיו הטובים, ומאידך את נפילתו ומותו בקרב מגידו, ואת הסיבות המוסריות שהביאו לנפילתו.
זאת על פי הפסוקים ומדרשי חז"ל, שבהם מתואר כי למרות צדקתו ופועלו - נגזרה עליו מיתה בעוונות הדור.
מפני הגזירה הוטה לבבו שלא לשמוע לנביא ירמיהו בוויכוח שהיה ביניהם: יאשיהו סבר שהנבואה המבטיחה שאם תעשו את דבר ה' "חרב לא תעבור בארצכם", כוללת אף מעבר של צבא אשר פניו לשלום בדרכו למלחמה אחרת, ובהסתמכו על ההבטחה האלוהית - התעקש למנוע מצבא מצרים לעבור בארץ.
ירמיהו לעומתו טען שאין מדובר אלא בהבטחה שלא תהיה מלחמה עם ישראל.
צבאו של יאשיהו יצא להילחם במצרים, כאשר אף ההבטחה האלוהית אינה מגינה מפניהם - שכן בני הדור עבדו עבודה זרה, מה שלא ידע יאשיהו מפני שהחוטאים היו מסתירים את אליליהם מפני שוטריו מאחורי דלתות הבתים: "דָּבַק בּוֹ חֵטְא לֵיצָנֵי הַדּוֹר.
במהלך הקרב כילו היורים המצרים את זעמם במלך יאשיהו - ונעצו בו שלוש מאות חיצים עד ש"נעשה ככברה".
בנשימותיו האחרונות הצדיק עליו יאשיהו את הדין, כפי ששמעו אלו שהטו אוזן לשמוע את מלמוליו: "קַלִּים הִטּוּ אַחֲרָיו אֱזוֹן מוֹצָא פִיהוּ.
כאמור, הקינה נבנתה על בסיס .
הקינה בנויה מ-12 מחרוזות מרובעות, וכל טור ראשון ושלישי במחרוזת פותח במלה הראשונה של אחד מפסוקי איכה פרק ד', על פי סדר הפסוקים.
מאחר שאיכה ד', כרוב פרקי איכה, בנויה באקרוסטיכון אלפביתי, נוצר אקרוסטיכון כזה גם בקינה.
המחרוזת האחרונה אינה מגוף הקינה, אלא מחרוזת מעבר היוצרת שרשור בין הקינה לקינה הבאה אחריה.
היא פותחת במילה "אותות", שבה הסתיים גוף הקינה, ומסיימת במילה "אהלי", שהיא המילה הראשונה בקינה הבאה – אהלי אשר תאבת.
מחרוזת המעבר חתומה בשם הפייטן "אלעזר".
במנהג אשכנז המערבי אין אומרים את מחרוזת השרשור.
ויקטור, נסיך נפוליאון, או נפוליאון החמישי , היה נסיך צרפתי שעמד בראש בית בונפרטה.
ויקטור נולד ב-18 ביולי 1862 בפאלה רויאל, פריז, בתקופת שלטונו של קרובו נפוליאון השלישי, ובזמן לידתו הוא היה השלישי בסדר הירושה לאחר נפוליאון הרביעי ואביו.
הוריו היו הנסיך נפוליאון בונפרטה ומריה קלוטילדה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה ואדלהייד מאוסטריה.
בשנת 1879 נהרג נפוליאון הרביעי, ובצוואתו הוא מינה את ויקטור ליורשו, ובעקבות כך הפך לראש בית בונפרטה, מה שיצר קרע גדול בינו לבין אביו.
במאי 1886 גירשה הרפובליקה הצרפתית את הנסיכים של השושלות השלטוניות הקודמות, ובעקבות כך יצא ויקטור לגלות בבלגיה.
בעת מותו של נשיא צרפת, פליקס פור במהלך פרשת דרייפוס, ניסו מספר סיעות פוליטיות לנצל את המצב, והנסיך ויקטור הודיע למשלחת מהוועד האימפריאליסטי שיפעל להחזרת הקיסרות הצרפתית כאשר ירגיש שהזמן מתאים לכך.
כדי להשיג זאת, הוא הודיע שהוא יעמיד את עצמו בראש התנועה עם אחיו, הנסיך לואי, שנלחם לצדו ואמר שהוא "ינהיג את הכוחות הבונפרטיסטים בהתאם ליוקרתו ולכשרונותיו הצבאיים ובהתאם לדרגתו בצבא הרוסי".
פיליפ, דוכס אורליאן, התובע היריב לכס המלוכה, החזיק גם הוא כוחות זמינים אשר היו מוכנים לחצות את הגבול הצרפתי באותו זמן כמו הכוחות הבונפרטיסטים.
בסופו של דבר, ההתפרצות הצפויה בצרפת לא התגשמה, והרפובליקה השלישית שרדה את אחד המשברים החמורים ביותר שלה.
ב-3 במאי 1926 מת ויקטור בבריסל, ובנו לואי, נסיך נפוליאון ירש את תאריו ואת ראשות בית בונפרטה.
ב-10 בנובמבר 1910 התחתן ויקטור עם קלמנטין, נסיכת בלגיה, בתם של לאופולד השני, מלך הבלגים ומריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
ויקטור ג'יימס אוסימן הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בגלאטסראיי מליגת העל הטורקית ובנבחרת ניגריה.
אוסימן החל את הקריירה שלו ב-Ultimate Strikers Academy שבלאגוס, ניגריה.
בינואר 2016, לאחר אליפות העולם עד גיל 15 התחייב אוסימן לחתום בוולפסבורג, וב-2017 חתם והצטרף רשמית למועדון.
ב-13 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה במדי וולפסבורג כשנכנס כמחליף בדקה ה-59 בתיקו 1-1 מול בורוסיה מנשנגלדבך.
ב-22 באוגוסט 2018 הצטרף למועדון הבלגי שרלרואה בהשאלה לעונה אחת.
הוא ערך הופעת בכורה במועדון הבלגי ב-1 בספטמבר מול מוסקרון.
ב-22 בספטמבר פתח לראשונה בהרכב וכבש את שערו הראשון מול בוורן.
לאחר תקופה מוצלחת בבלגיה, כששיחק 36 משחקים וכבש 20 שערים בכל המסגרות, הפעילה שרלרואה את אופציית הרכישה והחליטה לרכוש את אוסימן.
ביולי 2019 חתם בליל מליגת העל הצרפתית.
ב-11 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה בליגה הצרפתית בה כבש צמד בניצחון קבוצתו 1–2 על נאנט.
כבר בחודש ספטמבר נבחר לשחקן החודש בליגה הצרפתית כשכבש שני שערים ובישל שניים נוספים.
ב-2 באוקטובר כבש שער בכורה בליגת האלופות ב-2 באוקטובר בהפסד 1–2 לצ'לסי.
אוסימן סיים עת עונת 2019/2020 עם 13 שערים ב-27 הופעות וסיים את העונה כמלך שערי הקבוצה.
בסיום העונה זכה גם בפרס השחקן האפריקאי של העונה בליגה הצרפתית וגם בפרס שחקן העונה של ליל בקרב אוהדי הקבוצה.
ב-31 ביולי 2020 חתם בנאפולי מהסרייה א' תמורת סכום שיא של המועדון שעמד על 70 מיליון אירו.
הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה ב-20 בספטמבר, במחזור הפתיחה של עונת 2020/2021 בניצחון 0–2 על פארמה.
את שער הבכורה כבש בניצחון נאפולי 1–4 על אטאלנטה.
לאחר שכבש, הרים את החולצה ומתחתיה היה כתוב מסר הקורא להפסקת אלימות המשטרה הניגרית כלפי אזרחים.
בעונת 2022/2023 זכה עם נאפולי באליפות ראשונה אחרי 34 שנים, וסיים כמלך שערי הסרייה א' עם 26 שערים.
ב-3 בספטמבר 2024 הושאל לגלאטסראיי מהליגה הטורקית.
ב-30 ביולי 2025 נמכר לגלאטסראיי תמורת 75 מיליון אירו בה חתם ל-4 שנים, ובכך הפך לשחקן היקר בתולדות הכדורגל הטורקי.
היה מלך השערים של הליגה הטורקית בעונת 2024/25.
אוסימן זומן לסגל נבחרת ניגריה עד גיל 17 אשר זכתה בגביע העולם שנערך בצ'ילה.
אויסמן זכה בטורניר בפרס מגף הזהב וכדור הכסף.
הופעותיו בטורניר זיכו אותו גם בפרס שחקן השנה לנוער של CAF לשנת 2015.
ב-1 ביוני 2017 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת ניגריה במשחק ידידות בו ניצחה ניגריה 0–3 את טוגו.
אוסימן נמנה בסגל הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2019 והופיע במשחק על המקום השלישי בניצחון נבחרתו 0–1 על תוניסיה.
בסך הכל שיחק 45 דקות בטורניר כולו.
ב-10 בספטמבר 2019 כבש את שער הבכורה במדי הנבחרת בתיקו 2-2 במשחק ידידות מול אוקראינה.
נבחרת ניגריה עד גיל 17
שחקן השנה לנוער של קונפדרציית הכדורגל של אפריקה: 2015
שחקן החודש בליגה הצרפתית: ספטמבר 2019
השחקן האפריקאי של העונה בליגה הצרפתית: 2019/2020
שחקן החודש בסרייה א': ינואר 2023
כדורגלן השנה בסרייה א': 2023
וִיקְטוּאַר טוֹמֶגָה דוֹגְבֶּה (שם מלא בצרפתית: Victoire Sidémého Dzidudu Dogbé Tomegah; נולדה ב-23 בדצמבר 1959) היא פוליטיקאית טוגולזית, המכהנת כראש ממשלת טוגו מאז 28 בספטמבר 2020. היא האישה הראשונה שמכהנת בתפקיד.
לפני מינויה לראש הממשלה כיהנה טומגה דוגבה כשרה לפיתוח תרבות שורשית, עבודות יד, צעירים ונוער בממשלת קומי סלום קלאסו וכמנהלת הקבינט של הנשיא פור ניאסנגבה.
בשנת 2008, בזמן שהייתה במשרד לתוכנית הפיתוח של האו"ם בבנין, ביקשו נשיא הרפובליקה פור ניאסנגבה וראש הממשלה ז'ילבר הונגבו מדוגבה טומא לנהל את התיק של השרה במשרד ראש הממשלה המופקדת על הפיתוח.
בשנת 2010, לאחר בחירתו מחדש של הנשיא פור ניאסנגבה, מונתה טומגה דוגבה לשרה לפיתוח תרבות שורשית, מלאכת הנוער והעסקת נוער בקדנציה השנייה של ז'ילבר הונגבו.
טובא דוגבה מונתה לתפקיד ראש הממשלה ב-28 בספטמבר 2020 על ידי הנשיא פור ניאסנגבה לאחר התפטרותו של קומי סלום קלאסו.
ויקטור אלכסנדרוביץ' שרטר היה אדריכל רוסי עם שורשים גרמנים-בלטים.
ויקטור, בנו של אלכסנדר גוטליב שרטר, למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנקט פטרסבורג המשיך את לימודיו באקדמיה הפרוסית לאמנויות בברלין ובתום לימודיו שם הוענקה לו מדליית זהב, דבר שהיה נדיר לגבי מי שהגיע מבחוץ.
שרטר התקבל בשנת 1858 לאגודת האדריכלים בברלין וסייר ולמד אדריכלות בגרמניה, בלגיה, צרפת, שווייץ, איטליה ואוסטריה ולאחר שחזר לסנקט פטרסבורג הוזמן ללמד שם באוניברסיטה לאדריכלות והנדסה אזרחית.
בשנת 1862 הוענק לו תואר אמן מטעם האקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנקט פטרסבורג והוא נחשב למומחה באדריכלות אקלקטית.
שרטר פיתח סגנון המשלב אבנים טבעיות בצירוף לבנים שעברו עיבוד בשריפה בטמפרטורה גבוהה ויצר גרסה רוסית של אר נובו.
שרטר בנה מחדש והרחיב את תיאטרון מריאינסקי לאחר שבניין התיאטרון המקורי נשרף.
ויקטור ג'ורג' אטיה היה פוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון ה-32 בשנים 1979–1987. הוא היה המושל הראשון בארצות הברית ממוצא ערבי.
אטיה נבחר כמושל ב-1978, לאחר שניצח את המושל המכהן רוברט סטראוב.
ב-1982 הוא נבחר לכהונה שנייה לאחר שהתמודד מול מי שיכהן לימים כמושל, טד קולנגוסקי, וזכה ב-61.6 אחוזים מקולות הבוחרים, הרוב הגדול ביותר לבחירות למשרת מושל אורגון ב-32 השנים שקדמו לבחירתו.
קודם לבחירתו כמושל, כיהן אטיה כחבר האספה המחוקקת של אורגון החל מ-1959, בתחילה בבית הנבחרים, ולאחר מכן בסנאט.
נכון להיום, אטיה הוא מושל אורגון האחרון שכיהן בתפקידו מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ויקטור אטיה נולד וגדל בפורטלנד, אורגון.
הוריו, ג'ורג' אטיה ולינדה אסלי, היגרו לארצות הברית מהכפר חוסן שממערב לעיר חומס שבסוריה ומביירות שבלבנון, בהתאמה.
אביו של אטיה עבר ב-1898 באליס איילנד כדי להצטרף לאחיו עזיז בעסקי השטיחים שלו.
משפחת אמו של אטיה השתייכה לכנסייה האנטיוכית, אף על פי שבשלב מאוחר יותר בחייו הצטרף אטיה לכנסייה האפיסקופלית.
אטיה התחנך בבתי ספר בפורטלנד.
הוא למד שנתיים באוניברסיטת אורגון, שם הוא שיחק כגארד בנבחרת הפוטבול של המוסד והיה למנהיג אזורי בתנועת הצופים הבנים של אמריקה.
כאשר מת אביו, פרש אטיה מהלימודים ולקח על עצמו את ניהול עסק השטיחים המשפחתי, שנקרא "האחים אטיה".
אטיה כיהן כחבר בית הנבחרים של אורגון מטעם מחוז וושינגטון בשנים 1959–1964, וכחבר הסנאט של אורגון מטעם מחוז הבחירה התשיעי בשנים 1965–1978.
ב-1974 התמודד אטיה ללא הצלחה על משרת מושל אורגון נגד הדמוקרט רוברט סטראוב.
לאחר שניצח את המושל לשעבר טום מק'קול בבחירות המקדימות, התמודד אטיה שוב נגד סטראוב ב-1978, והפעם ניצח לאחר שזכה ב-55 אחוזים מקולות הבוחרים.
הוא היה האמריקאי הראשון ממוצא ערבי שנבחר כמושל מדינה.
ב-1982 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה, לאחר שזכה בהפרש הקולות הגדול ביותר בבחירות למשרת המושל באורגון הגדול ביותר מזה 32 שנים.
כמושל, יצר אטיה תוכניות חדשות לבטיחות בענפי הדיג והעץ המסורתיות של אורגון.
הוא דאג לתמריצים להבאתן של תעשיות חדשות למדינה כדי לגוון את כלכלתה., כולל פתיחת משרד סחר בטוקיו, שהיה לשכת הסחר הראשונה של אורגון מחוץ לארצות הברית.
הוא הפעיל יוזמות עולמיות לתיירות ופעל לטובת הכרזתו של ערוץ נהר קולומביה כאזור נופי לאומי לשימור.
אטיה סייע להקמתו של בנק מזון מדינתי, שהיה הראשון מסוגו בארצות הברית.
הוא גם פעל להעלאת המודעות לסכנות הנהיגה בשכרות וחתם על חוקים חדשים נגד תופעה זו.
הוא שימש כיושב ראש אגודת המושלים הרפובליקנים והיה מנהיג המליאה בוועידה הארצית של מפלגתו עבור רונלד רייגן ב-בחירות לנשיאות של 1984.
לאחר סיום כהונתו כמושל, היה אטיה ליועץ סחר בינלאומי.
לאטיה היו יחסים ארוכי שנים עם אוניברסיטת פסיפיק, והוא שימש כחבר בחבר הנאמנים שלה.
ב-1996 העניקה לו האוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד.
ב-2011 הוא תרם לספריית האוניברסיטה אוסף של מזכרות הקשורות אליו.
ב-2006 שימש אטיה כיושב הראש של הקמפיין שנקרא "כן ל-49", שנועד לקדם את משאל העם לתקנה מספר 49, שנועדה להגנת משק המים של אורגון, לצד המושלת לשעבר ברברה רוברטס, המושל לשעבר ולעתיד ג'ון קיצהבר והמושל המכהן טד קולנגוסקי.
הוא השיג תרומה של 100,000 דולר לטובת הקמפיין מפיל נייט, המנהל הכללי של נייקי.
אטיה היה נשוי לדולרס לבית יואיט, שאותה נשא לאישה ב-1944. לשניים נולדו בן ובת.
ויקטור אטיה נפטר ב-20 ביולי 2014 לאחר שבעשור האחרון לחייו סבל ממספר בעיות רפואיות.
הוא נטמן בבית הקברות ריבר ויו שבפורטלנד.
ויקטור אייטאי (במקור אדלר, בהונגרית: Ajtay Viktor; בודפשט, 14 באפריל 1921 – היילנד פארק, אילינוי, 24 ביולי 2012) היה כנר יהודי-הונגרי-אמריקאי, כנר ראשי.
את כינורו הראשון קיבל מאביו כשהיה בן חמש.
מהשנה שלאחר מכן היה תלמידו של אוסקר סטודר באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, המאסטר שלו במוזיקה קאמרית היה לאו ויינר.
הקריירה שלו התחילה בדיוק עם פרסום החוקים ה (אנטי) יהודים בממלכת הונגריה החוק היהודי הראשון והחוק היהודי השני.
את הופעת הבכורה שלו הוא הצליח עדיין לעשות באחד מהקונצרטים של וילמוש קומור עם הקונצ'רטו לכינור של אלכסנדר גלאזונוב, על פי הצלחתו בקונצרט זה הוצעה לו משרה דרך סוכנות אמנות שווייצרית, אך הדבר לא יצא לפועל עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר התחלה כזו ובתנאים המפלים של הונגריה דאז, הוא יכול היה לפעול רק במסגרת פעילות האמנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בתיאטרון גולדמארק, בפני קהל יהודי כאחד מהמנהלים האמנותיים והמנצחים של הפעילות, בהתאמה.
הוא ניגן גם בערבים קאמריים וייסד את רביעיית כלי הקשת עם ג'רג' טרייטש ולאסלו הורבאט (החבר הרביעי אינו ידוע).
התקופה שבילה באומיקה הסתיימה על ידי לקיחתו לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי בעיקר בחזית המזרחית באוקראינה משם 90 אחוזים לא שבו) הוא נשלח ממחנה למחנה, נמלט כמה פעמים.
חייו ניצלו כנראה בבריחתו האחרונה כשעניינו נידון בפני שופט חובב מוזיקה.
בעזרתו של ראול ולנברג, הוא הוכנס לבית שהיה תחת חסות שוודית.
הוא איבד את כל משפחתו בשואת יהודי הונגריה.
בתום המלחמה לאחר שחרורו, הקים את רביעיית מיתרים הממשית הראשונה שלו עם יאנוש סטארקר.
בנובמבר 1945 נשא לאישה את אווה קלנר, ניצולת שואה מאושוויץ (1924–2008).
ביוני 1946 הם היגרו בעזרת מכתב המלצה מלאו ויינר.
הפליגו מברמן ב-5 ביולי והגיעו לניו יורק לאחר הפלגה של עשרה ימים.
בפעם הראשונה באמריקה הוא קיבל עבודה אצל פריץ ריינר, שניצח באותה תקופה על התזמורת הסימפונית של פיטסבורג.
יחד עם ריינר, עזבו את התזמורת, אייטאי הפך לחבר בתזמורת המטרופוליטן אופרה, ומשנת 1952 היה כנר ראשון "associate (עמית)".
ב-1954 נקרא שוב על ידי פריץ ריינר, שכבר היה המנהל והמנצח של התזמורת הסימפונית של שיקגו.
זה סימן את תחילתה של הקריירה הארוכה חסרת התקדים של אייטאי בתזמורת יחידה.
שם הוא היה תחילה כנר ראשון "assistant (עוזר)", אחר שז'אן מרטינו קיבל את הניהול ב-1965, מונה מחדש ל"associate", ומ-1967 ואילך היה הכנר הראשי.
הוא שמר על תפקיד זה גם בתקופת ניהולו של גארג שולטי, עד 1986, אז פרש ושירת עד 2003 ככנר ראשי של כבוד.
בשנות ה-50 הקליט מוזיקה קאמרית עם מוזיקאים ידועים שהכיר עוד בבודפשט עבור חברת התקליטים Period Records.
ב-1981 ניגן את הקונצ'רטו לכינור מס' 1 של ברטוק בניצוחו של ג'רג' שולטי.
הוא לימד בפקולטה למוזיקה באוניברסיטת דפול (DePaul University) בשיקגו.
בהנהגתו הפכה הסימפונית לייק פורסט (Lake Forest Symphony) ללהקה מקצוענית.
הוא היה הכנר הראשי של רביעיית המיתרים הסימפונית של שיקגו.
בשיקגו ניגן בכינור סטרדיוואריוס "Baron von der Leyen" שהייתה בבעלות התזמורת.
ויקטור היא עיירת רפאים בעמק קסטל שבצפון מחוז אמרי, יוטה, ארצות הברית.
העיירה הייתה מיושבת מ-1910 עד 1920. העיירה נקראת על שמו של ג'ורג' וו.
העיירה הוקמה בשנת 1910, כאשר סכר שנפרץ בסמוך לעיירה דזרט לייק הציף את אדמת דזרט לייק עם מים שהכילו אלקלי שהפכו את הקרקע באזור לקרקע אלקלית.
השינוי בקרקע גרם לכך שלא היה ניתן לגדל גידולים חקלאיים באזור דזרט לייק וכתוצאה מכך תושבי דזרט לייק נאלצו לעבור לאזור אחר כדי להמשיך לעסוק בחקלאות.
הם ייסדו עיירה חדשה 9.7 ק"מ מזרחית לאלמו שלה הם קראו ויקטור.
תושבי ויקטור ייסדו במקום מספר בתים ובית ספר.
חקלאי ויקטור התקשו לגדל גידולים חקלאיים בוויקטור, מכיוון שהאזור היה הרבה יותר יבש מאזור דזרט לייק.
סופות חול שנוצרו בעקבות הדיונות באזור פגעו בשטחים החקלאיים ובעיירה.
ב-1920 בצורת מתמשכת גרמה לתושבי ויקטור לנטוש את העיירה.
מבנה בית הספר, בית הקברות ומספר מבנים נוספים נשארו נטושים באתר ולא נהרסו.
ויקטור אוליבה (בצ'כית: Viktor Oliva; 24 באפריל 1861 – 5 באפריל 1928) היה צייר ומאייר צ'כי.
ויקטור אוליבה היה אמן רישום, איור וציור שנולד בנובה סטרשצ'י, בוהמיה, אוסטריה-הונגריה.
סגנונו העיקרי היה אר נובו.
בגיל 17 למד באקדמיה לאמנויות יפות בפראג ולמד אצל פרנטישק סיקוונס, שהעריך מאוד את עבודתו.
הוא המשיך את לימודיו באקדמיה של מינכן.
בשנת 1888 הוא נמשך לאזור מונמארטר בפריז כדי להיות חלק מהקהילה האמנותית שהתרחבת שם במהירות.
הוא התגורר שם כמה שנים והתיידד עם "פריזאים בוהמיים" אחרים כגון לודייק מרולד, מיקולש אלש, יאקוב ארבס וקארל ויטסלב מאשק.
היצירה שלו השתפרה מאוד בסביבה האמנותית העשירה.
בפריז הוא גילה את ההנאה שבשתיית האלכוהול אבסינת.
הוא גם אהב מאוד את ההתלהבות שבטיסה בכדור פורח.
כל הקבוצה הייתה נאמנה מאוד לאידיאלים שהבוהמה האמנותית האמינה בהם.
כולם חיו ועבדו שם מספר שנים לפני שחזרו לביתם לבוהמיה.
בשנת 1897 הוא קיבל את התפקיד של עורך תמונות במגזין הפופולרי בשפה הצ'כית Zlatá Praha ("פראג הזהובה").
הוא מילא תפקיד זה במשך 19 שנה.