tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעזרה ממשלתית לכבוד האלף השני, הצריחים המחודדים נבנו בשנת 2000 וכיום הם הרביעים בגובהם באוסטרליה.
קתדרלת מרי הקדושה שונה בתוכניתה מקתדרלות רבות בעולם.
בגלל גודלה, תוכנית העיר סידני והשיפוע בקרקע, היא ניצבת בציר צפון-דרום במקום מזרח-מערב.
קתדרלות באירופה בנויות כך שהחזית פונה מערבה, בית הרוחב חותך מצפון לדרום והאפסיס נמצא במזרח.
בקתדרלת מרי הקדושה החזית הראשית פונה דרומה.
מלבד זאת, התוכנית של הקתדרלה אופיינית לקתדרלה אנגלית.
בזיליקה בצורת צלב לטיני עם מגדל מעל מקום המצלב (שם נפגשים הספינה הראשית ובית הרוחב).
בית המקהלה מסתיים בקיר ישר ולא באפסיס מעוגל, כמו בית המקהלה של קתדרלת לינקולן, קתדרלת יורק ומספר קתדרלות אנגליות אחרות.
ישנם שלושה שערים בחזית הדרומית עם כניסות נוספות בחזיתות בית הרוחב, המובילים מהייד פארק ומבניין הכמורה ובית הספר הסמוכים לקתדרלה.
האדריכלות טיפוסית לתחייה הגותית של המאה ה-19, שקיבלה השראה מכתבי העת של קיימברידג' קאמדן סוסייטי, כתביו של ג'ון רסקין והאדריכלות של אוגוסטוס ולבי נורת'מור פיוג'ין.
בזמן שאבן הפינה הונחה, האדריכל אדמונד בלקט השלים את הקתדרלה האנגליקנית של סידני, שהייתה קטנה בהרבה מקתדרלת מרי הקדושה, בסגנון גותי ניצב ואת הבניין הראשי של אוניברסיטת סידני.
בלקט היה אדריכל מוכשר ואלגנטי בצורה יוצאת מגדר הרגיל.
ארכיבישוף פולדינג בוודאי התרגש לראות מה היה בגדר האפשר, בעיר המתפתחת של סידני.
קתדרלת מרי הקדושה, כאשר מומשה לפי תוכניותיו של ויליאם וארדל, הייתה הרבה יותר גדולה, מרשימה וקודרת מאשר קתדרלת אנדרו הקדוש (סידני) הקטנה והיפה.
בגלל מקומה המצוין עודנה שולטת בשמי העיר, חרף גורדי השחקים.
סגנון הקתדרלה הוא אדריכלות גותית בסגנון גאומטרי מקושט (Geometric Decorated) אנגלי, סגנון עתיק מסוף המאה ה-13 באנגליה.
למעשה, היא מבוססת במידה רבה על הסגנון של קתדרלת לינקולן.
תחרת החלונות של החלון הענק במזרח בית המקהלה הוא כמעט העתקה של זה בלינקולן.
מראה הקתדרלה מכיוון הייד פארק מאופיין בתבנית סדירה של חלונות גותיים עם קשת מחודדת ותחרת חלונות פשוטה.
קו הגג זוכה לגימור מעקה, המקוטע בגמלונים מקושטים.
מעל חלונות קומת התאורה נמצא גג רעפים שבהם משובצים שובכים בסגנון צרפתי.
הגג של הספינות המשניות מקושט באבני ראשה מגולפות הניצבות בין העמודים התומכים את התמיכות הדואות של קומת התאורה.
פונה לכיוון הייד פארק, בית הרוחב משמש ככניסה הרגילה לציבור הרחב, כמו שרווח בקרב מספר קתדרלות צרפתיות.
שערי בית הרוחב מקושטים בעושר רב, לא כמו שערי החזית הראשית, והם בעלי גילופי אבן המראים את כישרונם של בעלי המלאכה המקומיים בגילוף בסגנון הגותי.
בין אבני הראשה המגולפות נמצאים צמחים מקומיים של אוסטרליה כמו ה-Waratah, הפרח הרשמי של ניו סאות' ויילס.
הופעתה של קתדרלת מרי הקדושה למבקר הבא מהעיר דרך הייד פארק היא מרשימה, עם חזית בית הרוחב המקושטת בחלון רוזטה ומעליה מתנשא מגדל המצלב עטור הצריחונים, מאחורי מזרקת ארצ'יבלד.
הגננים הגבירו את ההנאה האסתטית מהמבנה באמצעות שתילת גנים סביב הקתדרלה, בהם חלק מהשתילים הם בצורת צלב.
למרות המאפיינים האנגליים הרבים של אדריכלות הקתדרלה, כגון הסיומת הישרה של בית המקהלה, החזית הראשית איננה אנגלית כלל בסגנונה.
היא מבוססת על החזית הגותית המפורסמת ביותר, זו של קתדרלת נוטרדאם דה פארי, באיזון האופקי לאנכי, בשלושת שערי הכניסה הגדולים ובחלון הרוזטה הגדול.
ברם, חזית זו כללה שני צריחים מחודדים, כמו אלה שבקתדרלת ליצ'פילד, אך אלה הושלמו רק 132 שנה אחרי תחילת בניין הקתדרלה.
מגדל המצלב מכיל בתוכו את הפעמונים.
הוא חסון למדי, אך צלליתו אלגנטית בזכות הצריחונים שבפינותיו, המעוטרים בקרוקטים.
הצריחים המחודדים של החזית הראשית מחזקים את הרושם מהקתדרלה ממבט מקולג' סטריט ובפרט בהתקרבות הטקסית לקתדרלה מגרם המדרגות שלפני החזית.
גובה הצריחים הוא 76.4 מטרים, דבר ההופך את הקתדרלה לרביעית בגובהה באוסטרליה (אחרי קתדרלת פטריק הקדוש (מלבורן), קתדרלת סנט פול (מלבורן) וקתדרלת הלב הקדוש (בנדיגו)).
החתך הרוחבי של הקתדרלה אופייני לזה של כנסיות גדולות, וכולל ספינה ראשית בת שלושה אגפים (אולם תווך ושתי ספינות משניות), כאשר האגפים הצידיים נמוכים מאולם התווך.
הספינות המשניות תומכות בספינה הראשית הגבוהה ומספקות מעבר סביב הפנים.
קיר הספינה הראשית היא בעלת שלושה אזורים: קומת קשתות וארקדה, הגלריה וקומת התאורה ובה חלונות המאירים את פנים הכנסייה (להרחבה ראו אדריכלות כנסיות).
הקתדרלה בנויה מאבן חול בצבע זהוב שדהה בחוץ עקב פגעי מזג האוויר לחום-זהוב.
הגג בנוי מאזדרכת אדומה, כאשר החלק המקרה את הספינה הראשית כולל בנייה ובה תמיכה של חבק-קשתי פתוח הזוכה לקישוט על ידי גילופים וסיתותים.
בית המקהלה מקורה בעץ, שכנראה נועד להיות מקושט באדום, כחול וזהב כמו גג העץ בפטרבורו, אך דבר זה לא יצא לפועל כיוון שהצבע החם של העץ מנוגד ומשלים היטב את צבע אבן החול.
הספינות המשניות מקורות בקמרונות אבן עם אבן ראשה עגולה ומקושטת במרכז כל קמרון צלעות.
גם מתחת לבימת המטיף ישנה אבן ראשה זעירה ומקושטת, שבדרך כלל המבקרים אינם רואים.
בכל הסיומות של הקשתות בתוך הקתדרלה נמצאים ראשים מגולפים של קדושים נוצריים.
אלה שליד תאי הווידוי הם בגובה העין ואפשר לבחון את פרטיהם.
המסך מאחורי המזבח הראשי מגולף בעדינות רבה באבן חול מאואמרו שבניו זילנד.
הוא מכיל הרבה גומחות פתוחות, אך אלה, כמו גומחות דומות במזבח גבירתנו הממוקם מאחורי המזבח הראשי, ריקות שכן הפסלים מעולם לא הושלמו.
ישנן שתי קפלות גדולות ושתי קפלות קטנות, הגדולות הן קפלת הלב הקדוש וקפלת הקדושים האירים.
בשני צדי קפלת גבירתנו נמצאים קפלת יוסף הקדוש וקפלת פטרוס הקדוש ובכולן מזבחות מקושטים, ובהם פסלים בתוך הגומחות.
הפסיפס המקושט ברצפה של קפלת קלי הונח על ידי חברת Melocco Co בשנת 1937 בערך באותו זמן בו רצפת הפסיפס בקפלת גבירתנו של סנט ג'ון קולג' באוניברסיטת סידני הונח, מבנה זה גם הוא תוכנן על ידי וארדל.
התאורה בקתדרלה היא הפחות מספקת מבחינת תכונותיה האסתטיות של הקתדרלה.
בגלל בהירותה של השמש האוסטרלית הוחלט לזגג את קומת התאורה עם זכוכית צהובה.
הזיגוג התכהה במהלך השנים והעביר מעט אור, דבר שהיה מנוגד בצורה לא טובה לחלונות הכחולים הנמוכים יותר.
כדי לגבור על החשכה, ועם מעט הבנה של האסתטיקה של האדריכלות הגותית, הותקנה בקתדרלה מערכת תאורה בשנות ה-70 של המאה ה-20 במטרה לתת פחות או יותר תאורה שווה לכל חלקי הקתדרלה.
פנים הקתדרלה מואר באור צהוב בניגוד לאפקט התאורה הטבעית שחודרת דרך חלונות הזכוכית הצבעונית, ובכך מסירה את תחושת המסיביות של המבנה.
קירויי האבן של הספינות המשניות שטופים באור שווה ששולל את דיגום המשטח האינטגרלי לפנים מקורה בקמרונות.
חלק התאורה בספינה הראשית שמכוון כלפי מעלה מאיר את קומת הביניים - הגלריה והטריפוריום - יותר משאר חלקי הקתדרלה.
יש הטוענים שתאורה בעייתית זו מקשה על צילום נאות של פנים הקתדרלה.
בקתדרלת מרי הקדושה מותקנים חלונות ויטראז' מזכוכית צבעונית, כולם פרי עבודתה של חברת Hardman & Co שנוצרו במשך 50 שנה.
ישנם 40 חלונות מצוירים המייצגים מספר נושאים, המגיעים לשיאם בחלון של קצה בית המקהלה, המראה את נפילת האדם ואת מרים, מוכתרת ויושבת על כס מלכות לצד בנה, והם שופטים אנשים בכניסה לגן עדן.
חלונות אחרים כוללים את מסתורי ה-Rosarium, ילדותו של ישו וחיי קדושים.
מבחינת סגנון, החלונות נעים מהתחייה הגותית של המאה ה-19 לסגנון יותר ציורי של המאה ה-20. חלונות חלונות הרוזטה מעל הכניסות הם בסגנון Rayonnant וזוכים להערצה ותהילה רבה.
רבים מהחלונות הם מאיכות גבוהה אך יצירת המופת היא החלון הענקי של קצה בית המקהלה, שנחשב לאחד היפים שבחלונות הוויטראז' של המאה ה-19 ויש לו רק מעט מתחרים ביופי ותכנון.
קתדרלת מרי הקדושה מלאה באוצרות יפים ועצמי סגידה.
סביב קירות הספינות המשניות נמצאת סדרת ציורים "תחנות הצלב" מאת ל.
שובה מפריז שנבחרה לקתדרלה בידי הקרדינל מוראן ב-1885. בבית הרוחב המערבי ישנה רפליקה של "הפייטה" של מיכלאנג'לו (הפסל המקורי נמצא בבזיליקת סן פייטרו ברומא).
פסל זה הובא לתצוגה בקתדרלה בידי חנות הכלבו דייוויד ג'ונס בע"מ ומאוחר יותר נתרמה לקתדרלה.
קבר החייל האלמוני שכן בעבר בקריפטה, שם נגעו בו כל ערב קרני השמש השוקעת.
הפסל על הקבר הוא פסל ריאליסטי של חייל מת, שנוצר על ידי ג'ורג' וושינגטון למברט.
למרות שגם בקריפטה הוא היה נגיש לציבור, הפסל הועבר לאחת הספינות המשניות כדי שיהיה יותר נגיש לציבור.
בקריפטה ישנה רצפת פסיפס גדולה, שנוצרה על ידי פיטר מולוקו וחברתו.
בבסיס התכנון צלב המקושט באיורי כתבי יד קלטים עם רונדלים המתארים את ששת ימי הבריאה ואת כותרת "גבירתנו".
העוגב הראשון שהותקן בקתדרלה נבנה בידי הנרי בווינגטון מלונדון והותקן ביוני 1841. הוא כולל שתי מקלדות ו-23 סטופים.
עוגב זה היה הגדול ביותר באוסטרליה עד שנהרס בשרפה ב-1864. ב-1942 בנה יוסף הואל וייטהאוס מבריסביין עוגב חדש לקתדרלה וזה הותקן בגלריה בקצה הספינה הראשית, מעל השער הראשי.
בשנים 1959–1971 רונאלד שארפ בנה והתקין עוגב מופעל-חשמלית בגלריה מעל בית המקהלה, אך עוגב זה לא הושלם.
ב-1997 בנה Orgues Létourneau מקוובק עוגב חדש לקתדרלה וזה הותקן בגלריה ליד חלון הרוזטה של בית הרוחב המערבי.
הוא הושלם ב-1999 והוקדש לקרדינל קלנסי.
עוגב זה בעל שלוש מקלדות ו-46 סטופים.
בנוסף לכך שניתן לנגנו מהגלריה, אפשר לנגן בו ביחד עם העוגב של Létourneau או מקונסולה אלקטרונית ניידת בעלת ארבע מקלדות הממוקמת בקומת הקרקע.
גם בקריפטה יש עוגב, הוא נבנה בשנת 1985 בידי Bellsham Pipe Organs.
ישנן שלוש מקהלות ראשיות שמופיעות באופן סדיר בקתדרלה: מקהלת הקתדרלה (St.
מקהלת קתדרלת מרי הקדושה (סידני) היא מקהלה בסגנון אנגלי מסורתי של גברים וילדים (בנים) אותה מנהל דייוויד ראסל.
המקהלה מופיעה בכל יום ראשון, למעט בחופשת בית הספר בינואר.
הם שרים מיסות מכובדות ובפסטיבלים חשובים כמו ערב חג המולד ובליל השימורים של חג הפסחא.
מקהלה זו היא מהמוסדות המוזיקליים הוותיקים באוסטרליה שפועלים ברציפות.
הרפרטואר שלהם נע ממזמורים גרגוריאניים עתיקים, עבור בקטעי שירה מהרנסאנס וכלה במוזיקה קלאסית מהמאה ה-21.
מקהלת הזמרים של הקתדרלה היא מקהלה מעורבת של גברים ונשים המנוהלת בידי מיכאל היסי.
המקהלה מופיעה בכל יום ראשון שלישי של החודש במיסת השעה 9 בבוקר ובימים ליטורגיים מיוחדים, וכן באירועים מיוחדים כמו חתונות.
המקהלה הוקמה ב-1990 ומאורגנת בשני חלקים.
בתפילות רגילות במשך השנה המקהלה מונה כ-30 עד 40 חברים, בעוד שבהופעות גדולות וחגיגות, כולל ערב חג המולד ויום ראשון של הפסחא, המקהלה מופיעה עם 60–80 זמרים.
המקהלה נוסדה בשנת 2000 כחלק מיוזמת "הקהילות החדשות" של הקתדרלה.
זמרי עמנואל שמים דגש על מזמורי ליטורגיה והמנוני הלל.
הם בדרך כלל שרים בתפילת יום ראשון ב-6 בערב.
לפעמונים של קתדרלת מרי הקדושה יש מקום מיוחד בהיסטוריה של אוסטרליה.
בעבר היו שלוש קבוצות פעמונים נפרדות בקתדרלה, כולם נוצקו בידי וייטצ'אפל מלונדון.
הקבוצה הראשונה של 8 פעמונים הגיעה לסידני באוגוסט 1843 והותקנה על מגדל פעמונים מעץ, רחוק ממבנה הקתדרלה (במקום שבו נמצאת כיום בימת ההטפה).
הם היו הפעמונים הראשונים באוסטרליה וצילצלו בהם לראשונה בערב ראש השנה ב-1844.
כאשר הקתדרלה נהרסה בשרפה ביוני 1865, הפעמונים נותרו ללא פגע.
בניית קתדרלה חדשה החלה ב-1866 ובמהלך שנת 1858 הפעמונים הועברו ממגדל העץ למגדל החדש שנבנה זה עתה, בדרום-מערב הקתדרלה.
ב-1881 שונו פעמונים אלה לקבוצה חדשה של 8 ואלה הותקנו בשנה שלאחר מכן.
ב-1885 נחתם חוזה לבניית מגדל מצלב (מגדל מוראן) ואליו הועברו הפעמונים ב-1898.
מאה שנה לאחר מכן הוזמן סט חדש של פעמונים עם צלצול חדש.
14 פעמונים מותקנים כיום במגדל המצלב והם צלצלו לראשונה ב-1986.
כ-7 פעמונים מהקבוצה של 1882 מהווים כיום חלק מקבוצה של 12 פעמונים בקתדרלת סנט פרנסיסקו חאווייר באדלייד (St Francis Xavier Cathedral in Adelaide).
פעמון הטנור הישן (פעמון מוראן) הועבר למגדל הדרום-מערבי בקתדרלת מרי הקדושה ושמו שונה ל-Angelus.
הפעמונים מצלצלים באופן סדיר לפני המיסה הנכבדה בימי ראשון ובימי חג חשובים.
הפעמונים מצלצלים גם בחתונות והלוויות (בתיאום מראש) ובאירועים אזרחיים חשובים.
הפעמונים הובילו את הצלצול שחגג 100 שנה לכינון הפדרציה האוסטרלית, וכן צלצלו במהלך הפינאלה לפתיחה 1812 של צ'ייקובסקי בקונצרט "Symphony in the Domain" שנערך בסידני.
קתדרלת לימוז' או בשמה המלה "קתדרלת סנט אטיין דה לימוז' " היא קתדרלה קתולית בעיר לימוז' הבנויה בסגנון גותי.
הקתדרלה היא מונומנט צרפתי לאומי ומושב הבישוף של לימוז'.
בניית הקתדרלה הגותית החלה ב-1273 והושלמה רק ב-1888 כאשר הספינה הראשית חוברה למגדל הפעמונים המתומן.
הקתדרלה ידועה בזכות מגדל הפעמונים המתומן, עלייתה (Loft) שנבנתה ב-1534, מסך העץ מהרנסאנס בקצה המערבי של הספינה הראשית, קבר הבישוף Jean de Langeac עם פסלים המתארים את האפוקליפסה.
קתדרלת ליברפול, או בשמה המלא Cathedral Church of Christ in Liverpool היא קתדרלה אנגליקנית בליברפול, אנגליה.
הקתדרלה בנויה בסגנון ההתחייה הגותית ולמעט המגדל המרכזי, אין בה מגדלים בחזית המערבית או בחזיתות הטרנספט.
הקתדרלה היא אחת הארוכות בעולם, באורך 178 מטר.
הקתדרלה האנגליקנית היא אחת משתי הקתדרלות בעיר.
בקצה השני של רחוב התקווה (Hope Street) ניצבת הקתדרלה המטרופוליטנית של ליברפול השייכת לכנסייה הרומית-קתולית.
ב-1880 מונה ג'ון צ'ארלס רייל לבישוף הראשון של ליברפול אך לדיוקסיה לא הייתה קתדרלה.
הכנסייה הקהילתית של פטרוס הקדוש בעיר שימשה כ"פרו-קתדרלה".
אחרי דיון ארוך החליטו פרנסי העיר להקים קתדרלה בעיר וב-1902 נערכה תחרות לבחירת עיצוב.
עבור האדריכלים זה היה מאורע חשוב, לא רק שהיה מדובר במיזם בנייה עצום, אלא גם בהזדמנות השלישית לבנות קתדרלה אנגליקנית מאז הרפורמציה במאה ה-16 (קתדרלת סנט פול הייתה הקתדרלה האנגליקנית הראשונה, שנבנתה מאפס אחרי השרפה הגדולה של לונדון 1666. קתדרלת טרורו הייתה השנייה ונבנתה במאה ה-19.
התחרות משכה יותר מ-100 הצעות מאדריכלים ידועים כמו צ'ארלס רני מקינטוש וצ'ארלס הרברט ריילי.
ב-1903, המעריכים ג'ורג' פרדריק בודלי ונורמן שו, בחרו בהצעה של סטודנט בן 22 בשם גילס גילברט סקוט למרות העובדה שלא בנה אף מבנה מעולם.
בחירתו הייתה מעוררת מחלוקת רק מסיבה זה, בנוסף לכך הוא היה קתולי ולא אנגליקני.
למרות גילו הצעיר סקוט היה מעורה באדריכלות כנסיות ומיומן בסגנון התחייה הגותית הודות לסבו, ג'ורג' גילברט סקוט ואביו, שניהם בנו מספר כנסיות.
בגלל חוסר ניסיונו של סקוט, הוועדה מינתה את בודלי להשגיח על התוכנית ועל עבודות הבנייה.
ברם, שיתוף הפעולה בין השניים לא היה מוצלח וסקוט איים בהתפטרות מספר פעמים (עד מותו של בודלי ב-1907).
אבן הפינה הונחה ב-1904 בידי אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת והייתה היסוד של קפלת הגבירה, שנפתחה ב-1910. באותו זמן, סקוט, שהיה משוחרר מפיקוחו של בודלי וצבר ביטחון עצמי, הציע תכנון חדש לשאר הקתדרלה.
התכנון המקורי של סקוט היה מבוסס על קתדרלת דרהאם וכללה שני מגדלים בחזית המערבית.
בתוכנית החדשה היה רק מגדל אחד, אך גבוה, במרכז הקתדרלה, ובראשו מנורה.
בזמן זה שינה סקוט את הסגנון והסיר פרטים גותיים רבים, אך הכניס פרטים מודרניים ושינה לסגנון מונומנטלי, ואף ייבא אלמנטים מהצעתו של מקינטוש לתחרות.
ועדת הקתדרלה אישרה את התוכנית החדשה.
פנים הקתדרלה היה מרווח יותר בתוכנית החדשה.
הקתדרלה נחנכה ב-1924 עם השלמת המזבח הראשי, אך תפילות הונהגו בה רק אחרי 1940. בניית המגדל המרכזי הושלמה ב-1942 אך מלחמת העולם השנייה והאינפלציה האטו את העבודות.
הפצצה שארכה שבעה לילות זרעה חורבן בעיר ליברפול.
הפשיטות גרמו להשבתתם של 69 מתוך 144 המעגנים שבנמל העיר, למותם של 1,154 איש, לפציעתם של 1,741 והותירו רבים נוספים חסרי בית.
קתדרלת ליברפול תופסת שטח של כ-9600 מטר רבוע ובנויה בעיקר מאבן חול שנחצבה מוולטון, פרבר של העיר ליברפול.
מגדל הפעמונים של הקתדרלה הוא אחד הגדולים והגבוהים, ומתנשא לגובה של כ-100 מטרים.
הוא מכיל בתוכו את סט הפעמונים הכבד ביותר (31 טון) בגובה הרב ביותר (בגובה 66 מטר).
אחד מחלונות הויטראז' של הקתדרלה מראה את האמנים שתכננו ובנו אותו - ביניהם סקוט ובודלי, יושבים ביחד.
הכניסה לקתדרלה היא חופשית, אך מציעים לתת תרומה בסך 3 לירה שטרלינג.
היא פתוחה בכל יום במשך כל השנה מ-8 בבוקר עד 6 בערב, וכל יום ראשון נערכת תפילה.
בכל קיץ, מארחת קתדרלת ליברפול את פסטיבל שייקספיר של ליברפול - פסטיבל תיאטרון עירוני.
Andrew's של הקהילה של הכנסייה של סקוטלנד משתמש בחדרים המערבים של הקתדרלה לתפילות בימי ראשון.
עד ה-80 המוקדמות של המאה ה-20, הקהילה התפללה בכנסיית סיינט אנדרו (ליברפול) ברחוב רודני.
הכנסייה הנ"ל נבנתה ב-1823 בידי האדריכל ג'ון פוסטר הצעיר.
בגובה 66 מטר מעל הקרקע, הפעמונים של קתדרלת ליברפול הם סט הפעמונים הכבד והגבוה ביותר בעולם.
הסט מכיל 13 פעמונים, שנקראים "פעמוני בארטלט" על שם תומאס בארטלט (יליד ליברפול שתרם כסף רב לקתדרלה).
הם שוקלים ביחד כ-16.5 טון ומקובצים במעגל סביב פעמון בס כבד במשקל 14.5 טון.
הפעמונים הם בגדלים שונים ונעים מפעמון טרבל של 9 cwt עד לפעמון טנור ששוקל 82 cwt (מעל 4 טון).
הפעמון ה-13 הוא פעמון נוסף לסט הראשי, ומטרתו לאפשר צלצול באוקטבה הנכונה במפתח קל יותר.
האותיות הראשונות בחריטות על גבי הפעמונים יוצרות את השם Thomas Bartlett.
פעמון הבאס, הנקרא "ג'ורג' הגדול", נוצק בידי חברת ג'ון טיילור מלאופבורו, במשקל 14 טון והוא שני רק לפעמון "פול הגדול" בקתדרלת סנט פול בלונדון.
הפעמון נקרא על שם ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת.
העוגב נבנה בידי חברת Henry Willis & Sons והוא הגדול ביותר בבריטניה.
העוגב בעל שתי קונסולות בנות 5 מקלדות, ובעל 10,268 צינורות וכן טרומפוט מיליטיה (Trompette militaire).
ישנו רסיטל שנתי בימי שבת הסמוכים ל-18 באוקטובר, תאריך חניכת העוגב.
ב-1931 ביקש האדריכל גילס גילברט סקוט מהפסל אדוארד קרטר פרסטון ליצור עבורה סדרת פסלים עבור הקתדרלה.
מיזם הפיסול היה מיזם ענק ותובעני, ולקח כ-30 שנה.
המיזם כלל 50 פסלים, 10 מצבות זיכרון ומספר תגליפים באבן.
פרסטון היה גלף אבנים מעולה, ובפרט היה מומחה בגילוף אותיות וכתובות.
את הכתובות בקתדרלה גילף פרסטון ביחד עם דין דוולי.
ב-2003 הזמינה הקתדרלה מהאמן דון מקינלי מליברפול (מקינלי הכיר את פרסטון) לפסל פסל של ישו התינוק כדי ללוות פסל מדונה מאת ג'ובאני דלה רוביה הנמצא בקפלת הגבירה.
לפי האתר הרשמי של הקתדרלה, ממדיה הם:
אורך חיצוני (כולל קפלת הגבירה): 188.7 מטר.
רוחב הספינה הראשית: 16.3 מטר.
רוחב החזית הצפונית: 59.7 מטר.
גובה הקשתות בספינה הראשית ובית המקהלה: 19 מטר.
גובה הקמרונות בספינה הראשית: 36.5 מטר.
גובה הקמרונות בבית המקהלה: 35.3 מטר.
גובה הקמרונות מתחת למגדל: 53.3 מטר מטר.
קתדרלת לה פלאטה, המוקדשת להנחת הטוהר של מריה, אם ישו, היא קתדרלה קתולית בלה פלאטה, ארגנטינה.
הקתדרלה בנויה בסגנון התחייה הגותית וממוקמת במרכז העיר, מול כיכר "פלצה מורנו" ובית העירייה.
זוהי הקתדרלה הגדולה ביותר בארגנטינה והגבוהה ביותר בכל אמריקה.
תכנון הקתדרלה הושפע מקתדרלת אמיין וקתדרלת קלן ותוכננה על ידי האדריכל ארנסטו מייר תחת השגחתו של מהנדס העיר פדרו בנואה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, מפחד שיסודות המבנה הוערכו שלא כשורה, הפועלים עצרו את הבנייה.
הצריחים המחודדים נשארו לא שלמים וחיפוי אבן חיצוני לא הותקן על שלד הקתדרלה.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 יזמו פרנסי הקתדרלה תוכנית שאפתנית לשיקום והשלמת הקתדרלה.
תיקון הנזק שנגרם ללבנים ולחיבורים.
השלמת שני הצריחים המחודדים בחזית המערבית, 6 צריחים בשאר המבנה, 200 צריחונים ו-800 מחטים.
התקנת פעמונה של 25 פעמונים.
אחרי שהלבנים שוחזרו, הוחלט לא לבנות מעליהן חיפוי.
החוץ חשוף הלבנים של הקתדרלה הוא לא רגיל במובן מסוים, דבר שגורם לקתדרלה להידמות לכנסיות גותיקת לבנים בצפון ומזרח אירופה, כגון קתדרלת אופסלה בשוודיה.
השחזור הושלם ב-2000 ובאותה שנה נפתחה הקתדרלה לציבור.
עם זוג צריחיה, המתנשאים לגובה , זו הקתדרלה הגבוהה ביותר באמריקה.
אחריה באות קתדרלת מניזאלס (105.7 מטר), קתדרלת זאמורה (ה-Santuario Guadalupano de Zamora במיחוקאן) במקסיקו (104.8 מטר) וקתדרלת פטריק הקדוש (ניו יורק) בארצות הברית (100 מטר).
קתדרלת מולן (בצרפתית שמה המלא הוא Basilique Notre-Dame de l'Annonciation de Moulins) היא קתדרלה קתולית במוּלֶן, אלייה, צרפת.
הקתדרלה בנויה בסגנון גותי לוהב (Flamboyant) והושלמה בגל התחייה הגותית במאה ה-19.
הקתדרלה נבנתה בתור כנסייה קולגיאלית בסוף המאה ה-15 בסגנון גותי לוהב (Flamboyant).
ב-1822 נהפכה לקתדרלה ומושב הבישוף של מולן.
בעקבות כך נבנתה הספינה הראשית מחדש בסגנון נאו-גותי ועמה חזית בעלת חלון רוזטה ושני צריחים מחודדים בידי האדריכלים ז'אן-בטיסט-אנטואן לאסיס (Lassus) ו-Millet בסוף המאה ה-19.
אוצר הקתדרלה כולל טריפטיכון מפורסם בשם Maître de Moulins מאת Jean Hey שהוזמן בסביבות 1500 על ידי דוכס בורבון.
קתדרלת סה היא קתדרלה קתולית בסה שבנורמנדי, צרפת.
הקתדרלה נבנתה במאות ה-13 וה-14 בסגנון גותי קורן (Rayonnant) באתר בו שכנו 3 כנסיות קדומות יותר.
החזית המערבית בולטת בזכות צריחים מחודדים בגובה 70 מטר, אך גם עקב מבואת תמיכה שנמצאת לפני השערים.
הספינה הראשית נבנתה בסוף המאה ה-13. בית המקהלה נבנה אחריה ומאפיין את סגנון ה-Rayonnant בבנייתו הקלה ומלאת האור.
רבים מחלונות הוויטראז' הם לבנים כדי לאפשר לאור רב יותר לחדור לקתדרלה ולהאיר את המבנה.
מאפיין ייחודי לקתדרלה סה הוא עיטור קומת הקשתות: הקשתות בקומת הארקדה מעוטרות בגמלונים משולשים.
בבית המקהלה נמצאים 4 תגליפים יפים, המתארים סצנות מחיי מרים, אם ישו.
המזבח מעוטר גם הוא בתגליף, המתאר את לקיחת שרידי הקודש של זרב'ואה ופרוטואה.
בקתדרלה עוגב שיצר קלוד פאריסו.
קתדרת נרבון היא כנסייה קתולית, לשעבר קתדרלה, השוכנת בעיר נרבון בדרום צרפת.
הקתדרלה היא מונומנט לאומי צרפתי.
הכנסייה תפקדה כקתדרלה וכמושב הבישוף עד לקונקורדאט של 1801 בו מוזגה הדיוקסיה המקומית עם הדיוקסיה של קרקסון (בעוד שהתואר עבר לארכיבישוף של טולוז).
בניית הקתדרלה החלה ב-1272 בסגנון גותי.
בניית הקתדרלה מעולם לא הושלמה ורק בית המקהלה ובית הרוחב הושלמו.
השלמת הקתדרלה חייבה את הריסת בית העירייה, אך זו התנגדה מפחד מפלישה אנגלית.
בית המקהלה גבוה ומתנשא לגובה 39 מטרים.
הוא מאוגף בידי שני מגדלים, בגובה 59 מטר כל אחד.
בשנת 2000 נחשפו שני לוחות מזבח אחוריים (Reredo) בעלי פיסול עשיר ומגוון.
כמו כן, לצידה שוכן קלויסטר המחבר אותה עם ארמון הבישוף.
קתדרלת סגוביה (או בשמה המלא בספרדית Catedral de Santa María de Segovia) היא קתדרלה הניצבת במרכז העיר סגוביה שבספרד.
הקתדרלה היא אחת הדוגמאות האחרונות באירופה לאדריכלות גותית קלאסית, והיא נבנתה בשנים 1525-1577, כאשר במרבית אירופה עברו לבנות בסגנון הרנסאנס.
הקתדרלה נבנתה במקום קתדרלה קודמת שניצבה במקום ונהרסה במהלך מלחמת הקהילות של קסטיליה.
בזכות גודלה ועיצובה המרשימים, מכונה לעיתים הקתדרלה "גבירת הקתדרלות" (הספרדיות).
אורכה של הספינה הראשית הוא 105 מטרים, רוחבה 50 מטרים והיא כוללת שלושה קמרונות בגובה של 33 מטרים, המדגישים את העיטורים המרשימים ואת חלונות הויטראז'.
פנים הקתדרלה מעוצב בסגנון גותי מאוחר, פרט לכיפה שהושלמה בשנת 1630. צריח הקתדרלה מתנשא לגובה של כ-90 מטרים, והוא נבנה בשנת 1614, לאחר שהצריח הקודם עלה באש כתוצאה מפגיעת ברק.
הקתדרלה כוללת מעל עשר קפלות הממוקמות בצדי הקמרונות הצפוני והדרומי, ובהן קפלות לכבודם של אנדראס הקדוש, יעקב הקדוש, ברברה הקדושה, גרגוריוס הראשון וקוסמאס ודמיאנוס הקדושים.
קתדרלת ליצ'פילד היא קתדרלה גותית בליצ'פילד, סטפורדשייר שבאנגליה.
היא הקתדרלה האנגלית היחידה מימי הביניים שבה שרדו שלושה צריחים מחודדים.
הקתדרלה מוקדשת לצ'ד ממרסיה ומרים, אם ישו.
אורכה הפנימי הוא , ורוחב הספינה הראשית הוא 21 מטר ורוחבה בטרנספט הוא 50 מטר.
גובה הצריח המרכזי הוא וגובה שני הצריחים המערביים הוא כל אחד.
שלושת הצריחים מכונים לעיתים Ladies of the Vale.
הקתדרלה בנויה מאבן חול שנחצבה במחצבה בדרום ליצ'פילד.
קירות הספינה הראשית נוטים במעט החוצה בגלל משקל אבן החול ששימשה לבניית קמרונות התקרה - במשקל של 200–300 טונות.
בעת שיפוץ הקתדרלה משקל עודף זה הוסר כדי למנוע מהקירות לנטות עוד יותר החוצה.
ליצ'פילד סבלה מנזק כבד בזמן מלחמת האזרחים האנגלית, בין השאר כל חלונות הויטראז' נהרסו.
למרות זאת, חלון קפלת הגבירה מכיל את אחד מחלונות הוויטראז' המצוירים הפלמים המשובחים ביותר שקיימים.
חלון זה נוצר בשנות ה-1530 ויובא ב-1801 ממנזר הרקנרודה (Herkenrode) בבלגיה, אחרי שנרכש על ידי סר ברוק בות'בי אחרי שהמנזר פורק בזמן המלחמות הנפוליאוניות.
בות'בי מכר את החלון לקתדרלה באותו מחיר בו קנה אותה.
חלונות ויטראז' משובחים נוספים נוצרו על ידי בטון ואוונס (1819) וכן חלונות מהמאה ה-19, בפרט אלה של צ'ארלס אימר קמפה.
אסופת הבשורות של ליצ'פילד מכילה את הבשורה על-פי מתי את הבשורה על-פי מרקוס וחלק מוקדם של הבשורה על-פי לוקאס.
הן כתובות בלטינית ומתוארכות לסביבות שנת 730. במקור, היו לאסופה שני כרכים, אך אחד מהם אבד בזמן מלחמת האזרחים האנגלית.
אסופה זו קרובה בסגנונה לאוסף הבשורות של לינדיספרן.
כתב היד מוצג בבית מועצת הקתדרלה (Chapter House) מחג הפסחא ועד חג המולד.
ה"קלוז" - המדשאה שסביב הקתדרלה - הוא השלם ביותר באנגליה וכולל חצר מימי הביניים שפעם גרו בה חברי המקהלה.
היסטוריה מוקדמת של הארכיבישופות של ליצ'פילד
כאשר צ'ד מונה לבישוף של מסיה ב-669 הוא העביר את הבישופות שלו מרפטון לליצ'פילד, כנראה מכיוון שליצ'פילד הייתה כבר אתר קדוש - זירת קדושים מעונים (מרטירים) בתקופת השלטון הרומי בבריטניה.
הקתדרלה הראשונה שנבנתה באתר הנוכחי נבנתה ב-700 לספירה כאשר הבישוף הדא בנה כנסייה חדשה כדי להכיל את העצמות של צ'ד, שהפכו למוקד צליינות מאז שמת ב-672.
אופה האדיר, מלך מרסיה, כנראה נטר טינה לבישופים שלו, וכרת ברית עם הארכיבישוף של קנטרברי בקנט, שבזמן שהיה תחת שליטתו של אופה, לא היה ממלכת מרסיה.
לכן יצר אופה האדיר ארכיבישופות משלו בליצ'פילד, ששלטה על כל הבישופויות מההאמבר עד נהר התמזה.
תהליך זה החל ב-786 עם אישורו של האפיפיור אדריאנוס הראשון.
אופה קיבל את פני נציגי האפיפיור בחמימות ואלה נכחו בסינוד של צ'לסי (787), בה הוצע שהארכיבישופות של קנטרברי תוגבל כדי לפנות מקום לארכיבישופות החדשה שהקים אופה.
הצעה זו זכתה להתנגדות עזה, אך אופה ונציגי האפיפיור ניצחו את הארכיבישוף Jænberht ומינו את היגברט כארכיבישוף של ליצ'פילד.
האפיפיור אדריאנוס הראשון העניק להיגברט את הפליום ובכך הביע את תמיכתו במהלך.
בתור תודה הבטיח אופה לשלוח מדי שנה ספינה ובה זהב לאפיפיור ולספק תאורה לבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
ברם, הארכיבישופות של ליצ'פילד שרדה רק 16 שנים, והסתיימה מעט אחרי מותו של אופה, ואז שוב הוחזרה לחסותה של הארכיבישופות של קנטרברי, תחת הארכיבישוף Æthelhard מקנטרברי.
החל מ-1085 ועד סוף המאה ה-12 כנסיית העץ הוחלפו בקתדרלה נורמנית עשויה אבן.
ב-1195 הוחלפה במבנה הנוכחי - הבנוי בסגנון גותי אנגלי - התאמה מקומית של האדריכלות הגותית שמוצאה בצרפת.
העבודות החלו ב-1195 והושלמו רק ב-1340 עם בנייתה של קפלת הגבירה.
בית המקהלה נבנה ב-1200, בית הרוחב (טרנספט) נבנה בשנים 1220-1240 והספינה הראשית נבנתה החל מ-1260. בית מועצת הקתדרלה (Chapter House) המתומן הושלם ב-1249 ונחשב לאחד החלקים היפים של קומפלקס הקתדרלה, עם סיתות וגילופי אבן מקסימים.
בית מועצת הקתדרלה מכיל תצוגה של כמה מאוצרות הקתדרלה, בהם הבשורות של ליצ'פילד - כתב יד מאויר מהמאה ה-8.
על ליצ'פילד הוטלו שלושה מצורים גדולים בשנים 1643–1646, כאשר הקתדרלה שהוקפה בחומה ותעלה ששימשה כחפיר היוותה למעשה מתחם מבוצר.
רשויות הקתדרלה תמכו במלך אנגליה, בעוד שתושבי העיירה תמכו בפרלמנט.
על כן ב-1643 ביצרו רשויות הקתדרלה את ה"קלוז" - המתחם והמדשאה שסביב הקתדרלה.
רוברט גרוויל, הברון ברוק השני, הוביל מתקפה על מתחם הקתדרלה המבוצר אך נהרג מקליע ב-2 במרץ 1643. סגנו של ברוק, סר ג'ון גל, החליף אותו בפיקוד על המצור.
אף על פי שחיל המצב שתמך במלך נכנע לגל יומיים אחר כך, מתחם הקתדרלה נכבש מחדש על ידי הנסיך רופרט מהריין ב-20 באפריל.
המהנדסים של רופרט פוצצו מטען חבלה כדי לחדור ההגנות ויצרו פרצה בחומה.
מאחר שלא יכל להתמודד עם הפרצה, נכנע הפרלמנט למחרת.
הקתדרלה ניזוקה במלחמה: הצריח המרכזי נהרס, הגגות נהרסו וכל הזגוגיות של חלונות הויטראז' נופצו.
כיום פסל זה נמצא ליד השער הדרומי.
אף על פי שהמאה ה-18 הייתה תור זהב עבור העיר ליצ'פילד, היא הייתה תקופה של דעיכה עבור הקתדרלה.
הספרייה מהמאה ה-15, שניצבה בספינה הצפונית, הוסרה וספריה הועברו למקומם הנוכחי, מעל בית מועצת הקתדרלה.
רוב הפסלים שבחזית המערבית הוסרו, ופיתוחי האבן כוסו במלט רומי.
בסוף המאה ארגן ג'יימס ויאט מספר עבודות שיפוצים חשובות, בהן הסרת המזבח הראשי כדי לאחד את בית המקהלה וקפלת הגבירה לחלל פולחן אחד, וכן הוסיף סורג אבן בכניסה לבית המקהלה.
פרנסיס אג'ינטון יצר את חלון הויטראז' המזרחי והוזמן על ידי מועצת הקתדרלה לבצע עבודות נוספות בקתדרלה.
החזית המערבית המקושטת היא תוצאה של שחזור וחידוש נרחב מהתקופה הוויקטוריאנית שעשה סר ג'ורג' גילברט סקוט.
החזית המערבית כוללת דמויות מגולפות של מלכים, מלכות וקדושים.
סקוט בחר לעבוד עם החומרים אימתי שאפשר, וכאשר זה לא התאפשר יצר חיקויים משובחים.
הסורג של ויאט כלל פיתוחי אבן מימי הביניים שבהם השתמש סקוט כדי לבנות את מושבי הכמורה באזור המקדש.
סורג מתכת חדש שיצרו פרנסיס סקידמור וג'ון בירני פיליפ לפי תוכניות של סקוט, הוא הישג מרשים של האמנות הוויקטוריאנית וכן אריחי המינטון שבבית המקהלה, שקיבלו השראה מאלה שנמצאו ביסודות בית המקהלה, וכיום נמצאים בספרייה.
בפברואר 2003 התגלה מתחת לספינההראשית לוח מהמאה ה-8 ועליו מגולף המלאך גבריאל.
לוח זה בגובה 60 ס"מ סותת מאבן גיר והיה חלק מסרקופג שנחשב שהכיל את שרידיו של צ'ד ממרסיה.
הלוח נשבר לשלושה חלקים אך מעבר לכך לא ניזוק.
על הלוח נתגלו שאריות של פיגמנטים אדומים מאותה תקופה.
פיגמנטים אלה מתאימים לאלה שנמצאו באסופת הבשורות של ליצ'פילד, שתוארכו ל-730. תגליף המלאך נחשף לראשונה לציבור ב-2006 כאשר מספר המבקרים בקתדרלה שולש.
אחר כך נלקח תגליף המלאך לבירמינגהאם שם נחקר במשך 18 חודשים.
כיום לוח זה ועליו המלאך מוצג בקתדרלה.
קתדרלת מריה הקדושה בהילדסהיים היא הקתדרלה של העיר הילדסהיים שבגרמניה.
הקתדרלה קרויה על שם מרים, אם ישו והיא הוכרזה כאתר מורשת עולמית ב-1985 יחד עם כנסיית מיכאל הקדוש בהילדסהיים.
ב-815 הפכה הילדסהיים לבישופות ונבנתה בה קתדרלה בגודל 36 מטרים מרובעים ואפסיס במזרחה.
באותו מקום, נבנתה הקתדרלה בצורתה הנוכחית בשנים 1010–1020 בסגנון רומנסקי אוטוניאני האופייני לסקסוניה העתיקה, סגנון שמתבטא בין השאר בקיומם של אפסיס בשני קצות המבנה.
שיפוצים והרחבות נערכו במאות הבאות מספר פעמים וב-22 במרץ 1945 נחרבה הקתדרלה כליל מהפצצות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 נבנתה הקתדרלה מחדש.
בקתדרלה מצויות מספר פריטי אומנות ומורשת, בהן:
דלתות ברונזה מתקופת הבישוף ברנווארד מהילדסהיים, מעוטרות בתבליטים המתארים את חיי אדם וישו
עמוד ישו, עשוי ברונזה בגובה ארבעה מטרים וחצי, מעוטר בתבליטים על חיי ישו
שתי נברשות עגולות מהמאה ה-11
סרקופג של גוטהארד הקדוש (חי 960 עד 1038)
קברו של אפיפניוס מפאביה מהמאה ה-5
במרכז הקלויסטר עומדת קפלת אן שבנויה בסגנון גותי.
הקפלה נבנתה ב-1321 וכמעט שלא ניזוקה במלחמת העולם השנייה.
על קירותיה מטפס שיח ורדים אגדי בן 1000 שנים המסמל את ההצלחה והשגשוג של הילדסהיים.
על פי האגדה, כל עוד ימשיך השיח להצמיח פרחים, תישאר הילדסהיים על כנה.
למרות שהקתדרלה חרבה בהפצצות מלחמת העולם השנייה, השיח ניזוק אמנם, אך צמח שוב משורשיו שלא נפגעו.
מוזיאון הקתדרלה מציג אוסף נרחב של חפצי אומנות מימי הביניים.
ב-2010 החלו עבודות שיפוצים בקתדרלה שצפויות להסתיים ב-2014, ובמסגרתן נמצאו יסודות המבנה הקדום מ-815.
קתדרלת מריה הקדושה (פורטוגזית: Basílica de Santa Maria Maior) היא קתדרלה רומית-קתולית הממוקמת בליסבון, בירת פורטוגל.
הקתדרלה היא הקתדרלה העתיקה בעיר והיא מושבה של הפטריארכיה של ליסבון.
מאז תחילת בנייתה בשנת 1147, הקתדרלה שונתה מספר פעמים ושרדה הרבה רעידות אדמה.
כיום מערבבת הקתדרלה סגנונות אדריכליים שונים.
ליסבון הייתה מושבה של פטריארכיית ליסבון מאז המאה ה-4. לאחר תקופת שלטונם של הוויזיגותים בליסבון, העיר נכבשה על ידי המורים ונשארה תחת שליטה ערבית מהמאה ה-8 ועד המאה ה-12, אף שאזרחים נוצרים הורשו לחיות בליסבון ובסביבותיה.
בשנת 1147 העיר נכבשה על ידי צבא שהורכב מחיילים פורטוגזיים בראשות אפונסו הראשון, מלך פורטוגל וצלבנים מצפון אירופה אשר לקחו חלק במסע הצלב השני.
לאחר הכיבוש הוכתר צלבן אנגלי כבישוף של העיר, והקתדרלה נבנתה במקום בו עמד המסגד של ליסבון.
המבנה הראשון של הקתדרלה נבנה בין שנת 1147 לעשורים הראשונים של המאה ה-13 בסגנון רומנסקי.
באותו זמן שרידיו של וינסנט הקדוש מסרגוסה, הקדוש הפטרון של ליסבון, הובאו לקתדרלה מדרום פורטוגל.
בסוף המאה ה-13 המלך דיניש מפורטוגל הוסיף לקתדרלה קלויסטר גותי, ויורשו אפונסו הרביעי הסב את הקפלה הראשית לפנתאון מלכותי בסגנון גותי כדי שישמש אותו ואת משפחתו.
ב-1498 הקימה המלכה לאונור מוויזאו את אחוות המתפללים לגברתנו הרחומה של ליסבון.
האחווה הפכה למוסד צדקה קתולי אשר התפשט בערים נוספות ומילא תפקיד חשוב בפורטוגל ובמושבותיה.
רעידות אדמה היוו מאז ומתמיד בעיה לליסבון ולקתדרלה בפרט.
במאה ה-14 וה-16 מספר פעמים, אך רעידת האדמה הקשה ביותר הייתה הרעידה של 1755, שבה נהרסה כליל הקפלה הראשית שהוסבה לפנתאון.
הקליוסטרים וקפלות נוספות נחרבו גם הן בעקבות רעידת האדמה והשריפה שאחריה.
הקתדרלה נבנתה מחדש באופן חלקי בתחילת המאה ה-20, והוענק לה המראה הנוכחי שלה כיום.
בשנים האחרונות החצר המרכזית של הקלויסטר כבר נחפרה והיא מראה סימנים של התקופות הרומיות, הערביות וימי הביניים.
קתדרלת ליסבון מכילה שלוש ספינות משניות, טרנספט וקפלה ראשית המוקפת על ידי אמבולטוריום.
הכנסייה מחוברת לקלויסטר בצדה המזרחי.
החזית הראשית של הקתדרלה מזכירה בצורתה מבצר, עם שני מגדלים המתנשאים מעל הכניסה וצריחים המתנשאים מעל הקירות.
המראה המאיים של הקתדרלה, הניכר גם בקתדרלות פורטוגזיות אחרות מאותה תקופה, הוא שריד מתקופת הרקונקיסטה של חצי האי האיברי, כאשר הקתדרלה יכלה לשמש בסיס להתקפה על האויב בעת המצור על ליסבון.
מאז המבנה הראשון משנת 1147 ועד היום, הקתדרלה שימרה את החזית המערבית עם חלון הרוזטה, את השער הראשי, את השער הצפוני הצדדי ואת תוך האולם.
לשערים יש כותרות עמוד מעניינות ומפוסלות עם אלמנטים רומנסקיים.
תוך האולם מכוסה בקמרונות חבית ובטריפוריום.
כניסת האור למבנה נעשית באמצעות חלון הרוזטה של החזית המערבית והטרנספט, החלונות הצרים של מעבריו הצדדיים של האולם, וכן החלונות של מגדל התאורה של המסדרון.
תוכניתה של הקתדרלה של ליסבון מזכירה את תוכניתה של הקתדרלה העתיקה של קוימברה, המתוארכת לאותה תקופה.
באחת הקפלות של האמבולטורים יש שער ברזל מעניין בסגנון רומנסקי.
בסוף המאה ה-13 המלך דיניש מפורטוגל הורה על בנייתו של קלויסטר גותי, שניזוק ברעידת האדמה של 1755. בתחילת המאה ה-14 סוחר עשיר ושמו ברתולומיאו ז'וּאָנֶשׁ בנה ליד הכניסה לקתדרלה קפלת קבורה לעצמו.
קברו וגופתו של ברתולומיאו ז'ואנש נמצאים כיום בתוך הכנסייה.
זמן קצר לאחר מכן, המלך אפונסו הרביעי החליף את האפסיס הרומנסקי בקפלה גותית מוקפת באמבולטוריום עם קפלות קורנות.
המלך אפונסו הרביעי ומשפחתו נקברו בתוך הקפלה, אך הקפלה, וקברו בפנים, נחרבה ברעידה של 1755. האמבולטוריום עצמו שרד והוא נחשב כיום למוצג חשוב של הסגנון הגותי-פורטוגזי.
האמבולטוריום מורכב ממעבר מעגלי שאינו מחובר לקפלה הראשית, עם סדרה של קפלות קורנות.
הקומה השנייה של האמבולטוריום מכוסה בקמרון צלעות ועוטרה בשפע חלונות שמכניסים לפנים הקתדרלה שפע של אור.
האמבולטוריום כולל שלושה קברים בולטים בסגנון גותי מסוף המאה ה-13. הקבר הראשון שייך לאביר לופו פרננדש פשקו, איש אצולה שעבד בשירותו של המלך אפונסו הרביעי.
הקבר השני שייך לאשתו של האציל, מריה דה וִילָלוֹבּוּשׁ.
הקבר השלישי שייך לנסיכה בלתי מזוהה.
כל הקברים מעוטרים בסמלה של פורטוגל.
בסוף המאה ה-15 האמינו שלוחות סנט וינסנט המפורסמים נמצאים בקפלת סנט וינסנט באמבולטוריום.
הלוחות נמצאים כיום כמוזיאון הלאומי לאמנות עתיקה בליסבון.
במהלך המאה ה-17 נבנו לכנסייה כלי קודש בסגנון הבארוק, ולאחר 1755 הקפלה הראשית נבנתה מחדש בסגנונות הנאו-קלאסי והרוקוקו (כולל הקברים של אפונסו הרביעי ומשפחתו).
מָשָׁדוּ דה קָשְׁטְרוּ, הפסל הכי ידוע בפורטוגל, הוא זה שיצר את העריסה המפוארת בקפלה הגותית של ברתולומיאו ז'ואנש.
בתחילת המאה ה-20 הרבה קישוטים נאו-קלאסיים בחלק החיצוני והפנימי של הקתדרלה הורדו כדי להעניק לקתדרלה חזות ימי-ביניימית.
קתדרלת מריה הקדושה בפולה או קתדרלת פולה היא קון-קתדרלה בפולה שבקרואטיה.
הקתדרלה, יחד עם הבזיליקה האופרזיאנית בפורץ', היא אחד משני המושבים של הדוכסות הרומית-קתולית של פורץ' ופולה.
הקתדרלה ממוקמת בצדו הדרומי של מפרץ פולה.
האתר של הכנסייה שימש לפולחן דתי עוד מהתקופה הרומית והכנסיות הנוצריות הראשונות פה נבנו במאה ה-4 ובמאה ה-5.
סביר להניח שבעבר היה במיקום של הכנסייה מקדש לאל יופיטר.
חפירות ארכאולוגיות מצאו כי בתקופה אחרת היו פה גם מרחצאות רומיים, ובמהלך רדיפותיו של הקיסר דיוקלטיאנוס נוצרים מקומיים השתמשו במקום למפגשים סודיים.
במאות ה-4 וה-5 נבנתה במקום מערכת של מבנים.
תחילה נבנתה במקום כנסייה קטנה שרוחבה מתאים לרוחב אולם הקתדרלה של ימינו, ולידה נבנתה כנסייה המוקדשת לתומאס הקדוש, ובתחילת המאה ה-5 שתי הכנסיות אוחדו לכנסיית אולם אחת.
באמצע המאה ה-5, הכנסייה השתדרגה שוב לבזיליקה עם שלושה אולמות, עם אפסיס בחזית וצד אחורי שטוח לגמרי, אלמנטים שהיו פופולריים בצפון הים האדריאטי באותו זמן.
מאוחר יותר בפטיסטריום בצורת צלב ומקום מגורים לבישוף תוכננו במקום, אך נהרסו כאשר מושב הדוכסות עבר לבזיליקה האופרזיאנית בפורץ'.
סביר להניח שהקתדרלה של היום מורכבת מהרחבה של כל המבנים שהיו קיימים בעבר.
הקתדרלה המקורית מעוטרת בציורי קיר ובפסיפסי רצפה, ועם זאת, רק חלק קטן מהפסיפס שרד כיום.
הבישוף הראשון שישב בפולה היה אנטוניוס, ששמו הוזכר בין השנים 510-547. בתקופת שלטונו של הבישוף הנדגיס (857-862) נבנתה כניסה נוספת בקיר הדרומי של החומה.
כיום הכניסה נחסמה אך עדיין נראים קווי המתאר שלה.
הקתדרלה נפגעה קשות באש שהייתה בעיר במהלך פשיטה וונציאנית ב-1242. הקתדרלה שופצה במלואה במאה ה-15] ונוספו כלי הקודש הנמצאים בה כיום.
ב-1707 נבנה מגדל הפעמונים הבארוקי של הקתדרלה סמוך לבפטיסטריום מהמאה ה-5. האבנים ששימשו לבניית המגדל נלקחו מהאמפיתיאטרון הרומי הסמוך.
ב-1860 קבר ובו סרקופג אבן התגלה בכנסייה.
בסרקופג הייתה קופסה מכסף המעוטרת בתיאורים של סנט הרמגורס וסנט פורטונטס, הבישופים של אקוויליה.
בקופסה היו שרידי קודש קטנים שהאמינו שהיו השרידים של תומאס הקדוש, הפטרון של פולה ושל דוכסות פולה-פורץ'.
השרידים ככל הנראה הובאו לכאן מקונסטנטינופול וכיום הם נמצאים במוזיאון לתולדות האמנות שבווינה.
הקתדרלה ניזוקה קשות בהפצצות של 1944 במלחמת העולם השנייה על פולה, אך שוחזרה ב-1947.
ב-1675 נמצאו חמישה סרקופגים מתחת למזבח הראשי.
נאמר שהסרקופגים הכילו עצמות של מספר קדושים הקרויים ג'ורג', תיאודור, דמטריוס, באזיל ופלורה, יחד עם שרידיו של שלמה, מלך הונגריה ששלט בין השנים 1057-1081. איכשהו, רק השרידים של פלורה ושל המלך ההונגרי שלמה אושרו ואומתו.
קתדרלת הגבירה הצפונית של לוזאן היא כנסייה גדולה, הממוקמת במרכז העיר של לוזאן, בירת קנטון וו, שבשווייץ.
הקתדרלה של לוזאן היא המבנה הגותי המפורסם ביותר בשווייץ.
אורך הקתדרלה הוא כמאה מטרים וגובה הצריח המחודד שלה הוא כ-80 מטרים.
אדריכל-מהנדס של כנסייה, בתקופת הבנייה השלישית שלה, היה ז'אן כוטרל (Jean Cotereel).
שמם של שני קודמיו בתפקיד לא נשמר.
כוטרל השלים את בניית מרבית מבנה קתדרלת לוזאן, שקיים כיום, כולל רחבת הכניסה, מגדל הפעמון והמגדל השני.
התוכניות כללו מגדל שלישי, שמעולם לא הושלם.
קתדרלת מונריאלה (באיטלקית: Duomo di Monreale), או בשמה הרשמי קתדרלה די סנטה מריה נואבה (Cattedrale di Santa Maria Nuova), היא בזיליקה מינורית קתולית בעיר מונריאלה בעיר המטרופולינית של פלרמו באי סיציליה בדרום איטליה.
היא הקתדרלה של של הכנסייה הקתולית.
הקתדרלה היא אחת הדוגמאות הטובות ביותר לאדריכלות נורמנית.
היא הוקמה בשנת 1174 על ידי גוליילמו השני, מלך סיציליה.
בשנת 1182 הועלתה הכנסייה, שהוקדשה ללידתה של מרים, אם ישו, על ידי בולה אפיפיורית של האפיפיור לוקיוס השלישי לדרגת קתדרלה מטרופולינית.
הכנסייה היא מונומנט לאומי באיטליה, ואחת האטרקציות החשובות ביותר בסיציליה.
אורכה 102 מטרים ורוחבה 40 מטר.
מ-3 ביולי 2015 היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, בתוך האתרים הערביים-נורמניים בפלרמו והקתדרלות של צ'פלו ומונריאלה.
על פי האגדה, נרדם גוליילמו השני, מלך סיציליה מתחת לעץ חרוב בעת ציד ביערות ליד מונריאלה.
הבתולה הקדושה הופיעה אליו בחלום, וצוותה עליו לבנות כנסייה במקום.
לאחר כריתת העץ נמצא אוצר בשורשיו, שמטבעות הזהב שלו שימשו למימון הבנייה.
סביר יותר להניח שהכנסייה הייתה חלק מתוכנית של מבנים גדולים בתחרות עם ולטר אופהמיל (Walter Ophamil), הארכיבישוף האנגלי-נורמני של פלרמו, ובעבר הכומר של ויליאם השני, מלך אנגליה, שהורה על הקמת הקתדרלה הגדולה של פלרמו.
בניית קתדרלת מונריאלה, שהחלה בשנת 1172, אושרה על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי באמצעות בולה אפיפיורית ב-30 בדצמבר 1174. העבודות, כולל המנזר הנלווה, הושלמו רק בשנת 1267, והכנסייה נחנכה בנוכחות האפיפיור קלמנס הרביעי.
בשנת 1178 הקים האפיפיור לוקיוס השלישי את הארכידיוקסיה של מונריאלה וכנסיית המנזר הועלתה לדרגת קתדרלה.
הארכיבישופים השיגו באמצעות מלכי סיציליה מגוון רחב של זכויות ואדמות בכל חצי האי האיטלקי.
בשנת 1270 נקבר בכנסייה באופן זמני לואי התשיעי, מלך צרפת, אחיו של שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה.
בשנים 1547–1569 נוסף פורטיקו בצד הצפוני, שתוכנן על ידי ג'ובאני דומניקו גאג'יני ופאצ'ו גאג'יני, בסגנון רנסאנס, מכוסה על ידי קמרון צולב וכולל אחת עשרה קשתות עגולות הנתמכות על ידי עמודים קורינתיים.
בשנת 1559 נוסף מרבית הריצוף הפנימי.
הקתדרלה שופצה ב-1978 ושיפוץ יסודי יותר בוצע ב-2024.
הקתדרלה מציגה בצורה מרשימה במיוחד את שהיה נפוץ באותה עת בסיציליה ומייצג סימביוזה של שלוש תרבויות שונות.
הבניין המסיבי בכללותו הוא בסגנון נורמני/ רומנסקי, ניתן לראות אלמנטים של הסגנון הערבי בצורת הקשתות והשיבוצים על הקירות החיצוניים, ועל הקירות הפנימיים של הקתדרלה, במיוחד באפסיסים, יש פסיפסי זהב ביזנטיים.
אורכה של הקתדרלה 102 מטרים, רוחבה 40 מטרים וגובהה 35 מטרים.
באגפים של חזית הכניסה משולבים שני מגדלי הגנה, המגדל השמאלי נותר לא גמור, ואת כיפת המגדל הימני הרס ברק במאה ה-16.
מול החזית נבנה פורטיקו קלאסי במאה ה-18, ששינה את המראה המקורי של החזית, במקור אטריום פתוח גדול.
מעל הפורטיקו עדיין ניתן לראות חלקים מהקשתות החופפות עם שיבוצים בסגנון ערבי.
גודלו 7.8 מטרים × 3.7 מטרים, השער המערבי היה השער הגדול ביותר בזמנו.
דלתות הברונזה נוצרו על ידי בונאנו פיזאנו בשנת 1186, והן מראות 42 סצנות מהתנ"ך.
פורטיקו קיים גם בחזית הצפונית של הקתדרלה והוא ממלא את החלל המלבני שבין הטרנספט למגדל הפעמון הלא גמור.
הפורטיקו עוצב על ידי האחים ג'ובאני (Giovanni Gaggini) ופאציו גאג'יני (Fazio Gaggini) בשנים 1547 עד 1562 במימון הקרדינל .
בפורטיקו יש שער צדדי (4.23 מטרים × 2.15 מטרים), שהפנלים על הדלת שלו, עשויים גם הם מברונזה, ונוצקו בשנת 1179 על ידי .
העיצוב המקורי נראה בצורה הטובה ביותר בצד החיצוני של האפסיסים של הקתדרלה.
קשתות אוגיביות חופפות ומשובצות באבן שחורה, לבנה וצהובה.
פנים הכנסייה מחולק לשלוש ספינות על ידי שתי שורות של תשעה עמודים מונליטיים מגרניט אפור עם כותרות קורינתיות, כשהספינה המרכזית רחבה יותר מפי שניים מהספינות הצדדיות.
אין טריפוריום, אלא רק קומת תאורה גבוהה עם חלונות רחבים עם תחרת חלונות פשוטה, המספקים מספיק אור.
בית המקהלה במקום המצלב, הצומת בין הספינה לטרנספט מודגש במיוחד מבחינת הבנייה.
החלק התחתון של הקירות מחופה בשיש.
הרצפה עשויה בסגנון קוסמטסקי מובהק.
החלקים העליונים של הקירות מכוסים בפסיפסים בסיסיים מוזהבים בסגנון ביזנטי.
הפסיפסים נוצרו על ידי אמנים מקונסטנטינופול בין השנים 1179 ל-1182 ומשתרעים על שטח כולל של 6,340 מטרים רבועים.
תקרת העץ הוחלפה ברובה לאחר שרפה בשנת 1811.
באפסיס הראשי מתואר ישו כפנטוקראטור ("שליט העולם") ומרים, אם ישו, שנלקחה לגן עדן.
דמותו של ישו בגובה שבעה מטרים וברוחב שלושה עשר מטרים תופסת את החלק העליון של האפסיס הראשי.
בידו השמאלית הוא אוחז את הבשורה הפתוחה בפסוק ביוונית ובלטינית: "אֲנִי אוֹר הָעוֹלָם.
יד ימין יוצרת את המונוגרמה" IC-XC ", שניתן למצוא גם באותיות משמאל וימין לראש.
עמנואל (אחד משמותיו של ישו) והנביאים דוד, שלמה, אליהו שמואל דניאל, נתן הנביא ואלישע מתוארים במדליונים של מסגרת הקשת של האפסיס, מתחת לישו דמות מרים ולידה המלאכים גבריאל ומיכאל עם כדורים וכמה מהמבשרים.
ארבעה עשר קדושים מוצגים בחלק התחתון.
האפסיס הדרומי – ששימש גם כ - מציג סצנות מחייו של פטרוס הקדוש.
באפסיס הצפוני - ששימש גם כ יש סצנות מחייו של פאולוס הקדוש.
הפסיפסים הצבועים בזהב באולם התווך ובקיר המערבי מראים סצנות מתוך ספר בראשית בשתי שורות, סיפור הבריאה עד לגירוש מגן העדן בשורה העליונה, וסצנות מחייהם של הצאצאים נוח, אברהם, יצחק ויעקב בשורה התחתונה.
הפסיפסים של בית המקהלה והטרנספט מתארים סצנות מחייו של ישו, מהבשורה למרים לעלייתו השמיימה וירידת רוח הקודש על שנים-עשר השליחים בחג השבועות.
הניסים של ישו מתוארים על קירות הספינות הצדדיות.
בזרוע הדרומית של הטרנספט נמצאים הסרקופגים של המלכים גוליילמו הראשון, וגוליילמו השני, בזרוע הצפונית של הטרנספט הקבר של מרגרט מנווארה, מלכת סיציליה, אשתו של גוליילמו הראשון, ובניהם רוג'רו ואנריקו, וכן הסרקופג הריק של לואי התשיעי, מלך צרפת, וכד המכיל את ליבו.
בכנסייה יש עוגב של עם 109 קלידים מהשנים 1957 ו-1967, שהותקן משני צידי מקום המצלב.
זהו העוגב הרביעי בגודלו באיטליה.
בצד דרום של הקתדרלה יש מבנה קפלה על שם בנדיקטוס מנורסיה, שנבנה ב-1569 ומשמש כיום לתפילות שקטות.
הקלויסטר הוא החלק היחיד שנותר מהמנזר הבנדיקטיני שהיה שייך למתחם המבנים של הקתדרלה.
ממדיו הם 47 מטרים × 47 מטרים, ושטחו 2,200 מטרים רבועים.
בכל אחד מארבעת צידי הקלויסטר ישנן ארקדות בנות 26 קשתות.
הקשתות המחודדות נתמכות על ידי זוג עמודים משיש, המעוצבים בצורה בלתי אחידה: חלקם חלקים, לאחרים יש חירוץ סלילי או בזיגזג בזהב או בצבעים, אחרים מעוטרים בשיבוץ של פסיפס.
כותרות השיש שלהם מעוצבות בצורה שונה, כשאין אף כותרת זהה, הן מראות עלווה, סצנות מהתנ"ך, או תבליטים של סמליים נוצריים ואסלאמיים.
בפינה האחת של הקלויסטר יש חצר מזרקה מרובעת העשויה מארקדות של 3 × 3, שבמרכזה אגן מזרקה עגול משיש מונח על עמוד.
מאגן זה עולה עמוד נוסף מחורץ בצורת זיגזג ומסתיים בצורת כדור מעוטר ממנו זולגים המים לאורך העמוד.
כנראה עבודה של פסלים מוסלמיים.
קתדרלת נאומבורג של פטרוס ופאולוס הקדושים היא קתדרלה פרוטסטנטית בעיר נאומבורג במדינת סקסוניה-אנהלט בגרמניה.
הקתדרלה הייתה מרכז הדיוקסיה הקתולית של נאומבורג (Dioecesis Nuemburgensis) ובנייתה מתוארכת בעיקר למחצית הראשונה של המאה ה-13. היא אחד הבניינים החשובים ביותר של הסגנון הרומנסקי המאוחר בסקסוניה-אנהלט ותחנה על .
קתדרלת נאומבורג נבנתה בסגנון בית מקהלה כפול, כלומר עם בית מקהלה משני הצדדים הצרים של הקתדרלה.
בית המקהלה המערבי המפורסם נבנה לאחר אמצע המאה ה-13 ועם מסך הסורג המערבי ודמויות המייסדים מבית המלאכה של הפסל האלמוני המכונה "", הוא אחד המבנים הגותיים הקדומים החשובים ביותר.
לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית מונה לראשונה באימפריה לבישוף פרוטסטנטי בשנת 1542. לאחר מותו של הבישוף האחרון ב-1564, הדיוקסיה בוטלה והועברה לידי נסיכות הבוחר מסקסוניה, הכנסייה איבדה את תפקידה כמושב הבישוף.
עם זאת, היא נותרה כנסייה של הקהילה הפרוטסטנטית.
כיום הקתדרלה מנוהלת על ידי קרן – "תורמי הקתדרלה המאוחדת של מרסבורג, נאומבורג וקרן קולגייטה צייץ" (Vereinigten Domstifter zu Merseburg und Naumburg und des Kollegiatstifts Zeitz).
בשנת 2018 נוספה קתדרלת נאומבורג לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
בהכרזה על אתר המורשת נכתב כי "הקתדרלה של נאומבורג, שהקמתה החלה בשנת 1028, היא עדות יוצאת דופן לאמנות ולאדריכלות מימי הביניים.
המבנה הרומנסקי שלה, המוקף על ידי שני בתי מקהלה בסגנון גותי, מדגים את המעבר הסגנוני מהרומנסקי המאוחר לגותי הקדום.
בית המקהלה המערבי, המתוארך למחצית הראשונה של המאה ה-13, משקף שינויים במנהגים הדתיים ובהופעת המדע והטבע באומנויות הפיגורטיביות.
בית המקהלה והפסלים בגודל טבעי של מייסדי הקתדרלה הם יצירות מופת של הסדנה המכונה 'האומן של נאומבורג'".
בסביבות 1000 בנה המארקגראף של מייסן (מת 1002), כנראה האדם רב העוצמה ביותר בגבול המזרחי של האימפריה הרומית הקדושה, את טירתו החדשה בגובה 25 מטרים מעל הגדה הימנית של הנהר זאלֶה ליד שפך הנהר אונשטרוט.
המקום קיבל את השמות Neweburg או Nuwenburg (טירה חדשה) ומאוחר יותר נאומבורג.
המיקום הנוח בצומת של מספר דרכי סחר היה כנראה גורם מכריע בבחירת מקום זה.
זמן קצר לאחר מכן ייסדו בניו ו כנסייה קטנה (Stift) שהוקדשה למריה הקדושה בחלק המערבי של חומת הטירה, המוזכרת בכרוניקת הבישופים של מרסבורג כ-"praepositura noviter fundata" (כנסייה שהוקמה לאחרונה) בשנת 1021. בשנת 1028, בדרבונם של שני האחים, העביר קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את הדיוקסיה של צייץ לנאומבורג.
האפיפיור יוחנן התשעה-עשר אישר את המעבר בדצמבר 1028. הסיבה שניתנה היא חוסר הביטחון של צייץ.
זמן קצר לאחר אישור העברת הדיוקסיה מצייץ לנאומבורג, כנראה באביב 1029, החלה בנייתה של קתדרלת נאומבורג הראשונה בסגנון רומנסקי מוקדם ממזרח לכנסייה.
היא הוקדשה לפני 1044 בתקופת כהונתו של הונולד (Hunold), בישוף מרסבורג, שכיהן בשנים 1036–1050.
במהלך חפירות, התגלו יסודות הקתדרלה הראשונה מתחת לקתדרלה של ימינו.
הקתדרלה הראשונה של נאומבורג הייתה בזיליקה בצורת צלב בת שלוש ספינות שהייתה קטנה מהקתדרלה של ימינו.
בית המקהלה שלה לא הגיע לגמרי לקצה המזרחי של בית המקהלה הרומנסקי המאוחר.
קירות הצד הסתיימו במערב במגדלים מרובעים קטנים בולטים, אשר יסודותיהם נמצאים כ-7 מטרים מזרחית לסורג המערבי הגותי של ימינו.
בין המגדלים היה בית מקהלה בתוך אפסיס סגור קטן כשמתחתיו קריפטה.
המגדלים היו מחוברים באמצעות קיר מערבי ישר, כך שאפסיס בית המקהלה לא נראה מבחוץ.
השער הראשי היה קרוב לוודאי כבר אז בקיר הקצה הדרומי של הטרנספט.
לקתדרלה הרומנסקית הקדומה נוסף אולם קריפטה בסביבות 1160–1170. קריפטה זו שולבה בבניין הקתדרלה החדש בסביבות 1210.
במקור הייתה הכנסייה הקולגיאטית של טירת אקהארד, הכנסייה על שם מריה הקדושה ממוקמת באתר של בית המקהלה המערבי של ימינו.
שרידים של קירותיה השתמרו במגדלים המערביים.
תחת הבישוף אנגלהרד (Engelhard, 1207–1242) החלה בניית בניין בסגנון רומנסקי מאוחר בסביבות 1210. הבניין החדש התחיל בספינה, כנראה משום שחלקיה המזרחיים של הקתדרלה נבנו לאחרונה בהקשר להתקנת הקריפטה.
עם זאת, הבניין החדש של הספינה ננטש במהרה.
במקום זאת, החלה בניית החלקים המזרחיים החדשים של הקתדרלה, ואז הבניין החדש המשיך בהדרגה מערבה.
הקתדרלה החדשה, שקיימת עד היום, היא בזיליקת עמודים מקומרת עם בית מקהלה מזרחי, טרנספט מזרחי, מקום המצלב נפרד כמו גם קריפטה בת שלושה חלקים.
על פי מקור מהמאה ה-18, הקתדרלה הוקדשה לבסוף ב-29 ביוני 1242.
בניית בית המקהלה המערבי הגותית המוקדם עם העבודות של אומן נאומבורג
בית המקהלה עם קמרון סקספרטייט נסגר במערב על ידי מצולע של חמש שמיניות.
הבנייה הסתיימה ככל הנראה בסביבות 1260. בית המלאכה של בית המקהלה המערבי בנה את הקומה הראשונה העומדת בפני עצמה במגדל הצפון-מערבי של הקתדרלה ואז עבר למייסן.
בית המקהלה המערבי מופרד מהספינה של הקתדרלה על ידי קיר סורג בעיצוב משוכלל.
עם קבוצת תבליטי הפסיון של ישו והצליבה בשער, זוהי אחת היצירות העיקריות של אומן נאומבורג (Naumburger Meisters), שעבד על הבניינים החדשים של הקתדרלות בנואיון, ריימס ואמיין, ואז אולי בקתדרלת מץ, אבל בוודאות היה פעיל בקתדרלת שטרסבורג וב.
בזמן הקמתו, שימש הסורג להפרדה בין אדוני הכנסייה מהמשתמשים האחרים.
לקבוצת הצליבה בשער יש חשיבות רבה בתולדות האמנות והדבקות הדתית.
הכותרות של הארקדות העיוורות בבית המקהלה המערבי המעוצבות היטב והכמעט טבעיות כמעט ובקיר האחורי של מושבי המקהלה (הגבי) מאפשרות אפילו זיהוי בוטני של הצמחים השונים המוצגים.
השליטים והמייסדים המכהנים בעת הקמת הקתדרלה משולבים באפריז של הארקדה בתוך בית המקהלה המערבי.
בהם האחים הרמן ואקהרד השני (כיתוב: "ECHARTVS MARCHIO", לטינית: "הרוזן אקהארד"), המארקגראפים של מייסן, ונשותיהם הידועות בעולם האמנות, אוטה (Uta von Naumburg) ורגלינדיס (Reglindis).
דמויות המייסדים מתווכות בין העמודים לחלל הפנים באמצעות תנוחתם ומחוותיהם.
האומן מנאומבורג היה לא רק האדריכל של בית המקהלה המערבי, אלא כנראה גם הפסל המוביל.
כנראה הוא תכנן את דמויות המייסדים מ ועבד על כמה מהן בעצמו.
המייסדים הראשונים של קתדרלת נאומבורג, שמתו כ-200 שנה לפני הקמת בית המקהלה המערבי, מוצגים בעמדה בולטת.
הם נקברו בבניין הקודם לקתדרלה של ימינו ובכנסיית הקולגיאטית הרומנסקית הסמוכה.
דמויות המייסדים כוללות שמונה גברים וארבע נשים ששמותיהם מפורטים במכתב שכתב דיטריך השני, הבישוף של נאומבורג ב-1249. הייחודיות של דמויות המייסדים נעוצה בתיאור הריאליסטי של הבגדים שלבשו מצמר ומעור וכלי הנשק.
ניתן להסביר את הייצוג הייחודי של אנשים חילונים במקום שהיה שמור בדרך כלל לקדושים בזכות התרומות הגדולים שלהם לקתדרלה.
הפסלים בבית מקהלה המערבי של נאומבורג החליפו את קברי המייסדים שננטשו במהלך בניית הקתדרלה בסגנון הרומנסקי המאוחר.
כך טופלה ההנצחה למייסדי הקתדרלה ולכנסייה הקולגיאטית של אקהארד.
היינץ ויסנר (Heinz Wießner) מייחס את יצירת דמויות המייסדים למארקגראף היינריך, שאותם יצר כהפגנה אמנותית של חסותו על קלויסטר הקתדרלה.
עובדה זו מסבירה גם את נוכחותם של הפסלים המוצבים בתוך בית מקהלת הכנסייה האפיסקופלית.
צביעת דמויות המייסדים התרחשה במאה ה-16.
שתי יצירות אמנות נוספות מהסדנה של אומן נאומבורג ממוקמות בבית המקהלה: קברו של הבישוף דיטריך השני (שכונה בעבר קברו של הבישוף הילדווארד) ופסל בגודל טבעי של דיאקון עם דוכן.
הרחבה של בית המקהלה המזרחי בסגנון גותי מאוחר
בסביבות 1330 הוחלף האפסיס בסגנון הרומנסקי המאוחר בבית מקהלה מלבני גותי רוחבי עם קצה מצולע 6/10. על התומכות בקצה בית המקהלה ובדרומה, הוצבו הדמויות הגדולות מהחיים של פטרוני הקתדרלה, ששוקמו או חודשו מאז מספר פעמים.
הויטראז'ים בחלונות, שחלקם מימי בניית בית המקהלה, הם בעלי ערך אמנותי רב.
הם מראים את הבתולות החכמות והטיפשות, את המידות הטובות והנביאים, ואילו סצנות מהפסיון, מחיי מריה, השליחים והנביאים מתוארות גם על דיסקות באיכות גבוהה מאוד מהשליש הראשון של המאה ה-15.
אלמנט יוצא דופן הוא תבליט של שני קופים המשחקים שחמט בכותרת עמוד על הקיר הצפוני של בית המקהלה המזרחי.
הסורג המזרחי הוא הדוגמה העתיקה ביותר ששרדה לסורג בתוך מבנה.
הוא נבנה בסביבות 1230 כחלק מבניית הקתדרלה בסגנון הרומנסקי המאוחר.
במפרץ האמצעי של הסורג יש מזבח מהמאה ה-19, בצד המדרגות התלולות מובילות דרך שתי דלתות קטנות לבית המקהלה.
הקומות העליונות של המגדל הצפון-מערבי נבנו במאות ה-14 וה-15. כנראה לאחר שרפה בשנת 1532, חודשו החלקים העליונים של המגדלים המזרחיים וקושטו בצורות תחרת אבן גותית מאוחרת.
הצתה מכוונת פגעה קשות בקתדרלה בשנת 1532. האש הרסה את הגגות, חלקים גדולים מהריהוט ושטחים גדולים של הבנייה.
חלק מנזקי האש תוקנו סופית רק במאה ה-19.
בשנים 1711 ו-1713 קיבלו המגדלים המזרחיים כיפות בארוק עם פנסים.
במקור היו להם כנראה גגות אוהל דו-צדדיים כמו של כנסיית פרייבורג השכנה.
ריהוט הבארוק העשיר משנות ה-30 של המאה ה-18 הוסר על ידי רסטורציה טהרנית משנת 1874 עד 1878. לאחר 1884 הושלם המגדל הדרום-מערבי בסגנון נאו-גותי.
גגות הצריח גם הם מסוף המאה ה-19. צייר הזכוכית אוטו לינמן (Otto Linnemann) יצר חמישה חלונות בשנת 1903 ועוד אחד במעבר הצדדי עם שלטי אצולה בשנת 1926. המסמכים על כך נמצאים בארכיון לינמן.
בשנים 1960–1968 שופצה הקתדרלה לחלוטין.
לאחר שנת 1989 כוסו כל גגות הכנסייה וקפלת שלושת האמגושים (Dreikönigskapelle).
לקתדרלה של ימינו אורך כולל של 95 מטר ורוחב של 22.5 מטר.
שרידים של הקלויסטר הקודם בצד הצפוני
מבני הקלויסטר הישנים והקלויסטר היו מצפון לכנסייה.
חלקים מהאגף המזרחי של מתחם הקתדרלה בסגנון רומנסקי קדום נחפרו בשנים 1961–1965. הקשתות והצלעות שנשתמרו על הקיר הצפוני של הכנסייה ושרידי קפלה, שנבנתה, מקורם בבנייה רומנטית מאוחרת של הקלויסטר, שנהרס בתקופה לא ידועה, כנראה במאה ה-18.
קלויסטר בסגנון רומנסקי מאוחר בצד הדרומי
בצד הדרומי של הקתדרלה יש מתחם נוסף, במידה רבה בסגנון רומנסקי מאוחר.