tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האויגורים דרשו עצמאות במחוז שינג'יאנג.
כשנוסדה הרפובליקה העממית של סין באוקטובר 1949 זכו האויגורים לאוטונומיה חלקית באזורים בהם הם היוו רוב האוכלוסייה בשינג'יאנג.
המתיחות בין האויגורים לשלטון הסיני נמשכה לאורך השנים.
על אף שישנם אויגורים הנושאים במשרות ציבוריות במחוז , הכוח בפועל נמצא בידי קבוצת הרוב בסין - ההאן.
למרות שעל פי החוק יש לאויגורים אוטונומיה, הם עדיין מנהלים מאבק חלוקה על משאבים כיוון שהם רוצים יותר שליטה בהקצאת המשאבים שלהם.
בתחילת יולי 2009 היו התנגשויות בין כוחות החוק של סין לבין מפגינים אויגורים בעיר אורומצ'י, בהתנגשויות נהרגו כ-200 אנשים.
ב-1 במרץ 2014 נכנסה קבוצה של שמונה טרוריסטים לתחנת רכבת עמוסה בעיר קונמינג, בירת מחוז יונאן שבדרום סין, ודקרה למוות, באמצעות סכינים ומצ'טות, 29 נוסעים.
באירוע זה גם נפצעו כ-140 אנשים.
שום גוף לא לקח אחריות על האירוע, אך לטענת הרשויות מבצעי התקיפה היו אויגורים אם כי לא הוכח קשר לאויגורים פרט לדגל מזרח טורקסטאן שנמצא במקום.
ב-29 ביולי 2014 התבצע אירוע דקירה נוסף, שבו נהרגו עשרות אזרחים.
לאחר תקופה מסוימת של התנגשויות אלימות השתנה היחס של השלטון הסיני לאויגורים והפך לאגרסיבי יותר.
הממשלה כלאה ללא משפט מיליוני אויגורים במחנות חינוך מחדש.
דיווחים שונים מעידים על מעשי עינויים כחלק מניסיון להרחיק את האסירים מזהותם האתנית ומאמונתם המוסלמית.
לטענתה, דיווחים אלו ואחרים הביאו לכך שממשלת ארצות הברית הטילה סנקציות כלכליות על סין.
עם זאת הטלת סנקציות היא אינטרס של ארצות הברית שנמצאת בחובות עצומים לסין ומהווה חלק ממלחמת הסחר בין המדינות.
סין מבצעת מהלכים נוספים במטרה להחליש את הזהות האתנית הלא-סינית של האויגורים, כאשר בין היתר הראו צילומי לוויין שהממשל הרס בתי קברות מקומיים.
במחצית השנייה של העשור החלה ממשלת סין בהפעלה של מדיניות אגרסיבית להקטנת הילודה האויגורית.
קודם לכן לא אכפה הממשלה את מדיניות צמצום הילודה הסינית על האויגורים ונפוצו בקרבם משפחות מרובות ילדים.
מגוון פעולות בנושא דוגמת מעצר של הורים למשפחות מרובות ילדים ושליחת ילדיהם לבתי יתומים, גרמו לירידה של למעלה מ-60% בשיעור הילודה בין השנים 2015 ו-2018.
בשנת 2018 דיווחה ועדה של האו"ם בז'נבה כי סין מחזיקה כמיליון אויגורים במחנות סודיים לחינוך מחדש במחוז שינג'יאנג.
בשנת 2020 פרסם המרכז למדיניות גלובלית בוושינגטון שהרשויות בסין העבירו מאות אלפי אויגורים בשיאנג'ינג לעבודה בכפייה בקטיף כותנה.
בייג'ינג הכחישה וטענה שמדובר ב"מניפולציה של ארצות הברית".
אויבינד ליאונרדסן (בנורווגית: Øyvind Leonhardsen; נולד ב-17 באוגוסט 1970) הוא כדורגלן עבר נורווגי ששיחק בעמדת הקשר.
בעונת הפרשיה שלו, היה קפטן קבוצת הכדורגל הנורווגית סטרומסגודסט.
במהלך הקריירה שלו הוא שיחק 9 שנים בקבוצות אנגליות, ליברפול, וימבלדון, טוטנהאם הוטספר ואסטון וילה.
בנורווגיה, הוא שיחק במדי מולדה, רוזנבורג, לין אוסלו וסטרומסגודסט.
ליאונרדסן זכה בתואר קניקסן היוקרתי עבור היותו הקשר הנורווגי הטוב ביותר, בשנים 1991 ו-1993. הוא גם נבחר להיות שחקן השנה של שחקני הליגה בנורווגיה בשנת 1994.
ליאונרדסן החל את הקריירה שלו במועדון הקטן קלאוסנגן, לפני שבגיל 19, הוא עבר לקבוצת ליגת העל הנורווגית מולדה בשנת 1989. שנתיים מאוחר יותר, הוא הוחתם על ידי האלופה, רוזנבורג.
במדי רוזנבורג, ליאונרדסן זכה בתואר שחקן השנה של שחקני הליגה ב-1994. בעונה שלאחר מכן עבר ליאונרדסן למועדון האנגלי וימבלדון, מהפרמייר ליג וחולל שינוי חיובי מידי בקבוצתו החדשה.
בקיץ 1997, הוא חתם במועדון שהעריץ בילדותו, ליברפול.
לפני שחזר לשחק במולדתו ב-2004, שיחק ליאונרדסן שתי עונות בטוטנהאם הוטספר ובאסטון וילה.
הוא הצטרף למועדון לין אוסלו, בו שימש כקפטן הקבוצה.
בדצמבר 2005, ליאונרדסן חתם על חוזה לשנתיים במועדון מדראמן, סטרומסגודסט.
בשנת 2006, הוא זכה עם המועדון באליפות הליגה.
ליאונרדסן צבר 86 הופעות בינלאומיות במדי נבחרת נורווגיה, בהן כבש 19 שערים.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת במהלך טורנירי הגמר של מונדיאל 1994 ושל מונדיאל 1998.
פאול אויגן בלוֹילר היה פסיכיאטר שווייצרי שנודע בתרומותיו להבנת החולי הנפשי; טובע המונחים "סכיזופרניה", "אוטיזם" ו"אמביוולנטיות".
בלוילר נולד בעיירה צוליקון (Zollikon) שבקרבת ציריך ליוהאן רודולף ופאולינה בלוילר, זוג איכרים אמידים.
החל ללמוד רפואה בציריך, ובהמשך עבר ללמוד בפריז, שם למד אצל הנוירולוג והפסיכיאטר הצרפתי ז'אן-מרטן שארקו, וכן לונדון ובמינכן, שבה למד אצל הנוירואנטומיסט והפסיכיאטר הגרמני ברנהרד פון גודן (von Gudden).
עם תום לימודיו שב לציריך, ועבד כמתמחה בבית החולים הפסיכיאטרי האוניברסיטאי (המסונף לאוניברסיטת ציריך) "בּוּרְגְהֶלְצְלִי" (Burghölzli), שבדרום-מזרח העיר.
בשנת 1886 נתמנה למנהל המרפאה הפסיכיאטרית בריינאו (Rheinau) שבקנטון ציריך, בבית חולים שבמנזר עתיק השוכן על אי בנהר הריין.
באותה תקופה התנהל בית החולים בשיטות מיושנות, ובלוילר לקח על עצמו לפעול לשיפור התנאים עבור החולים השוהים במקום.
כעבור תקופה של שתים עשרה שנה, בשנת 1898, שב בלוילר לבית החולים בורגהלצלי, ומונה למנהלו.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 החל בלוילר לגלות עניין בעבודתו של זיגמונד פרויד, ובפרט במחקרם של פרויד ומורו יוזף ברויר על היסטריה.
בלוילר, אשר האמין בדומה לפרויד כי תהליכים מנטליים מורכבים עשויים להיות לא מודעים, עודד את צוות בית החולים בורגהלצלי לחקור תופעות לא-מודעות ותופעות פסיכוטיות.
בהשפעתו של בלוילר, ניסו הפסיכיאטרים קרל גוסטב יונג ופרנץ ריקלין להיעזר במבחנים של אסוציאציות מילים כדי לחבר בין מושג ההדחקה הפרוידיאני התאורטי לבין ממצאים פסיכולוגיים אמפיריים.
בתקופה מסוימת, התייעץ בלוילר עם פרויד בנוגע לאנליזה העצמית שלו.
לתמיכתו של בלוילר, כעומד בראש מרכז רפואי מחקרי ולימודי מרכזי, נודעה חשיבות רבה בראשית דרכהּ של התאוריה הפסיכואנליטית.
ואולם, בשנת 1911 פסק בלוילר מתמיכתו בהּ.
שמו של בלוילר יצא לפניו כחוקר אשר טבע את המונח "סכיזופרניה", עבור המחלה שקודם לכן נקראה "שיטיון היבחרות" (Dementia praecox).
בלוילר זיהה כי מצב זה אינו בגדר שיטיון, וכן כי הוא אינו פוגע באנשים צעירים דווקא, ועל כן ייחד לו שם נבדל – תחדיש, שאותו הלחים מן השורשים היווניים σχίζειν ("סכיזיין"; לשסע) ו-φρήν ("פרֶן"; נפש).
באמצעות השם, שמשמעותו היא "נפש שסועה", ביקש לבטא את היותה של ההפרעה קשורה לשסע שקיים בין תפיסתם החושית התקינה של הלוקים בהפרעה, לבין המחשבות וההתנהגויות הפגועות שלהם.
למעשה, תיאר בלוילר את ההפרעה כ"קבוצת הסכיזופרניות", וקרא למאפייניה המרכזיים "ארבעת ה-A" :
"אמביוולנטיות", מושג אותו טבע בלוילר בשנת 1911, ונועד לבטא את הפגיעה הקשה בתהליך קבלת ההחלטות של החולה, בשל הפגיעה בתחושת העצמי.
"אסוציאציות", כלומר רפיון אסוציאטיבי בשטף המחשבות והדיבור של החולה.
"אַפקט", כלומר פגיעה בביטוי הרגשי שמאופיינת ברגש שטוח או לא מותאם.
"אוטיזם", מושג מרכזי נוסף אותו טבע בלוילר, בשנת 1910. המושג נקרא בלטינית חדשה autismus, ושאוב מהמילה היוונית αὐτός ("אַוּטוס"; עצמי).
מאפיין זה נועד לבטא את הנסיגה של החולה מהחברה, והתכנסותו בתוך עולם פנימי שמיוחד ומובן רק לו עצמו.
במהלך ההיסטוריה של הפסיכולוגיה עבר המונח לשמש במספר הקשרים אחרים, שהמרכזי בהם הוא "אוטיזם קלאסי", המתאר לקות התפתחותית מרכזית בתסמונות הקשת האוטיסטית (שהנסיגה החברתית וההתכנסות בעולם פנימי, שתוארו על ידי בלוילר, הן מאפייניה העיקריים).
אויבי הציבור הוא סרט פשע אמריקאי שיצא בשנת 2009 ומבוסס על סיפורו של שודד הבנקים ג'ון דילינג'ר.
הסרט בוים על ידי מייקל מאן, שהיה שותף גם בהפקה ובכתיבת התסריט.
התסריט התבסס על ספרו של בריאן בורו בנושא זה.
בסרט מגלם כריסטיאן בייל את מלווין פרביס, סוכן FBI שמנסה לעצור את הפושעים ג'ון דילינג'ר (ג'וני דפ), בייבי פייס נלסון (סטיבן גראהם) ו"פריטי בוי" פלויד (צ'נינג טייטום), שפעלו בתקופת השפל הגדול במערב ארצות הברית ומשכו תשומת לב תקשורתית.
הסרט מתחיל ב-1933, על רקע השפל הכלכלי הגדול בארצות הברית, בשנות ה-30, כשהפשע הוא עניין שבשגרה ומפרי חוק הם רוקסטארים.
שודדים וכנופיות נמצאים בכל מקום ובכל זמן.
כשהמבוקש, הידוע, והמסוכן מכולם הוא ג'ון דילינגר (ג'וני דפ).
כאשר ג'ון משתחרר מבית הכלא שישב בו תשע שנים, הוא מיד מחליט לחזור לשדוד בנקים ביחד עם חבריו.
יחידה מיוחדת שמקים ג'יי אדגר הובר (בילי קראדופ) אשר בראשה עומד מלווין פרביס (כריסטיאן בייל) מבקשת לייצר שיטור מאורגן כנגד הפשע המאורגן.
הם יוצאים נגד הפושעים של התקופה, והסרט כולל מרדפים ואירועי ירי בין הצדדים בלתי סדירים בין לבין.
אויב העם (בנורווגית: En folkefiende) הוא מחזה משנת 1882 מאת המחזאי הנורווגי, הנריק איבסן.
המחזה הועלה לראשונה בשנת 1883 בעיר כריסטיאניה (שהפכה לאוסלו בשנת 1925) ומאז הוצג בתיאטראות ברחבי העולם ואף בישראל במספר הפקות.
באשר לסוגה אליה יש לשייך את המחזה, כתב איבסן: "עד כה אינני בטוח אם אקרא למחזה קומדיה או רק דרמה.
יש מרכיבים רבים המעידים על הצד הקומי, אך המחזה מבוסס על רעיון רציני".
המחזה מתאר את מאבקו של ד"ר תומאס שטוקמן, רופא המרחצאות, לטיהורם, בעקבות גילוי זיהום חיידקי במימיהם.
הוא מפנה את האשמה אל אחיו פיטר שטוקמן, ראש העיר הקטנה בנורווגיה בה מתרחשת העלילה.
איבסן כתב את מחזהו כתגובה על הביקורת נגדו בעקבות מחזהו הקודם "רוחות" אשר עורר בשעתו שערורייה.
המחזה "אויב העם" תוקף את הצביעות הציבורית ומתאר בעיות איכות הסביבה הקיימות בעולמנו, ולכן המסר שלו אקטואלי.
הוא מדגיש את האומץ של אדם יחיד, במקרה זה הרופא, לומר את האמת מול כוחו של המשטר השליט.
את המשטר מייצג לרוע מזלו, אחיו ראש העיר, שהורס כל יוזמה לטיהור המרחצאות, ללא סובלנות אנושית מינימלית.
המחזה גם לועג לא מעט לאנשים שהולכים "עם הראש בקיר", כד"ר שטוקמן עצמו.
ד"ר תומאס שטוקמן נוהג לארח בביתו את העיתונאי בילינג, עורך העיתון הופשטאד, המדפיס אסלקסן, וקפיטן הורסטר.
אשתו של הד"ר, קתרינה, מגישה סעודות ויין לכולם.
באותו ערב מגיע גם ראש העיר, פיטר שטוקמן, שהוא אחיו של ד"ר תומאס שטוקמן.
פיטר מסרב לאכול ולשתות ומביע זלזול במתהוללים, וקורא את אחיו העיתונאי לסדר.
הוא מבקש לדעת בדיוק מה כתוב במאמר שהגיש ד"ר שטוקמן לפרסום בעיתון.
לאחר צאתו, מתברר שד"ר שטוקמן ביקש מהאוניברסיטה לבצע בדיקת מעבדה.
הוא מקבל מכתב ובו נאמר שיש חידקים רעילים במים, הגורמים למחלות ועלולים לגרום למוות של הבאים להבריא בבית המרחצאות העירוני, בו עובד הרופא.
מרגע זה ואילך מתחיל המאבק המתיש בין הד"ר שטוקמן לאחיו.
ד"ר שטוקמן מנסה לטהר את המים מכל מרכיב רעיל.
ואילו פיטר אחיו מנסה להבהיר לכולם שמחיר העבודות המוצעות על ידי אחיו הוזה החלומות עצום, וכי תושבי העיר לא יוכלו לעמוד בהוצאה זו והמחיר יגרום לאבטלה ומחסור במשך שנתיים ויותר.
בתחילת המאבק יש תחושה שכל האורחים הבאים לסעוד אצל קתרינה שטוקמן, עומדים מאחורי ד"ר שטוקמן.
כולם ללא יוצא מהכלל מעודדים אותו ואף דוחפים אותו לכתוב מאמרים בנושא, ולהחריף את מאבקו.
כולם אף מבטיחים לו תמיכה מוחלטת.
בקטע קומי במיוחד, נפגש ד"ר שטוקמן עם עורכי העיתון ומזרז אותם לפרסם את מאמרו הראשון בנושא.
במאמר זה הוא קורא לסגירת המרחצאות ושיפוצם ולהתקנת מערכת צינורות חדשה תוך סילוק הווירוסים הרעילים, המסכנים את בריאות הציבור.
לאחר צאתו, מגיע אחיו ומצליח לשכנע אותם על החלטתם לפרסם מאמר שכזה שיגרום לסגירת המרחצאות.
הוא מגלה להם את מחירי העבודות הדרושות, את המחיר הכבד שיידרש מבעלי הבתים, מן הפועלים במפעלים וכך הלאה.
דבריו אלו מתחילים לעורר בהם ספקות כבדים נגד מאבקו הצודק של הד"ר.
באותו רגע, חוזר הד"ר ואילו ראש העיר מזדרז, בהמלצת העורך והמדפיס, להסתתר מפני אחיו.
אך פיטר שוכח את כובעו ומקל הכבוד, המעיד עליו שהוא גם ראש המשטרה בעיר.
כאשר הד"ר מגלה את חפציו, הוא לוקח אותם, מניח את הכובע על ראשו, ונושא בידיו את מקלו.
הוא מגלה את מחבואו ומגחך, בטענה שכעת התמנה הוא לראש העיר ולמנהל המשטרה.
פיטר מנסה לקחת את הכובע והמקל.
ותוך כדי המאבק, מתגלה לד"ר שנשאר לבדו במאבק של יחיד מול רבים.
העורכים החליטו שלא לפרסם את מאמריו עוד.
ד"ר שטוקמן מחליט לקיים דיון פתוח בפני קהל, בנושא.
כל הקהילה מתאספת בביתו של הקפיטן הורסטר.
אמנם הד"ר חשב לקיים הרצאה, אך ראש העיר מנסה למנוע זאת באמצעים פשוטים.
הוא ממנה את יו"ר הישיבה, המדפיס, שעבר לצידו, מאחר שהבין את כובד המחיר הדרוש, לעבודות השיפוץ.
וכך, כל פעם שהד"ר תוקף בחריפות את ראש העיר והציבור שאיננו מסוגל לעשות דבר, ראש העיר ועוזריו עוצרים את האספה.
בסופו של דבר מצביעים נגדו ומעניקים לו פה אחד את התואר אויב העם.
מאותו רגע ואילך מפטרים אותו ממשרתו וכך גם את בתו שעבדה בבית הספר המקומי.
אנשים זורקים אבנים על ביתם ושוברים את חלונותיהם.
בעל הבית מודיע להם שעליהם לעזוב את ביתו מיד.
ד"ר שטוקמן מחליט להגר לאמריקה.
אחיו מביא לו את מכתב הפיטורין ומייעץ לו לעזוב, ולכתוב מכתב התנצלות.
במקביל מר קיל, אביה של קתרינה, קונה את מניות המרחצאות, שהוזלו מאוד.
הוא מנסה להעביר את המסר לד"ר שאיננו מבין במה מדובר.
להפך, הוא כועס עליו על שהוא מבזבז את כספה של בתו על מניות שערכם ירד.
מר קיל טוען שהכל תלוי בו, אם ישנה תפישתו ויגיד שטעה, המניות יעלו.
וממשיך במאבקו למרות הבידוד המוחלט אליו נקלע.
גם כל לקוחותיו עוזבים אותו.
קפטן הורסטר מזמין את משפחת הד"ר לגור בביתו.
האולם בו התקיימה ההחלטה לכנותו אויב העם, יהיה המקום לבית הספר בו ילמדו ילדי רחוב, אותם יכין הד"ר להיות אזרחים מושלמים דוברי אמת.
לפתע מגיעים אליו העורך והמדפיס ושוב מנסים לעבור לצידו, על מנת לזכות בכסף שמר קיל ירוויח ממכירת המניות, לאחר הצהרת הטעות של הד"ר.
הד"ר מסלק אותם בבושת פנים, עם מקל בידו.
ביטחונו שב אליו והוא מכריז שהוא האיש החזק ביותר בעיר ובעולם.
הדבר מעורר מעט גיחוך אצל רעייתו קתרינה, המכריזה שגם היא וילדיה היו לצידו, כך שלא היה בודד לחלוטין.
פרסתאריךקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקורהפקה מחודשת – ברודוויי 2024פרס טוני16 ביוני 2024ההפקה המחודשת הטובה ביותר של מחזה"אויב העם"ההופעה הטובה ביותר של שחקן ראשי במחזהג'רמי סטרונגעיצוב התפאורה הטוב ביותר של מחזה"אויב העם"עיצוב התלבושות הטוב ביותר של מחזהדיוודי ציןעיצוב התאורה הטוב ביותר של מחזהאיזבלה בירד
אויב בשער הוא סרט מלחמה משנת 2001 בבימויו של הבמאי הצרפתי ז'אן-ז'אק אנו.
עלילת הסרט מבוססת על קרב שתואר בספרו של ויליאם קרייג, היסטוריון אמריקאי, "Enemy at the Gates: The Battle for Stalingrad", המתאר את האירועים שקרו במהלך קרב סטלינגרד.
קרב סטלינגרד, היה קרב שהתרחש במהלך מלחמת העולם השנייה בין ברית המועצות לבין גרמניה הנאצית ומדינות הציר שנספחו אליה.
בסרט משתתפים בין היתר ג'וד לאו וג'וזף פיינס, שחקני הקולנוע האנגליים, ואד האריס, שחקן אמריקאי.
הקרב המתואר בסרט, הוא קרב בין הצלף הסובייטי וסילי זייצב, לבין מקבילו, המייג'ור, ארווין קוניג.
הקרב מתרחש בזמן שקוניג ווסילי עוקבים זה אחר זה.
על אף שהסרט מבוסס על דמותו ההיסטורית של זייצב, נמתחה עליו ביקורת עקב אי דיוקים היסטוריים חריגים.
בין היתר, הוצגו בסרט מפות מודרניות של רוסיה ואוקראינה, נשקים אנרכוניסטיים ופרקטיקות שלא התקיימו במציאות כגון נעילת חיילים סובייטים בקרונות בדרכם לקרב, על מנת למנוע עריקות לכאורה.
ב-1942, וסילי זייצב (ג'וד לאו), רועה צאן בהרי אורל, וחייל בצבא האדום נלחם בחזית קרב סטלינגרד.
הוא נשלח לקרב המסכן את חייו, נגד הפולשים הגרמנים.
זייצב נעזר בכישורי הצליפה שלמד בעזרת סבו כשהיה צעיר, על מנת להציל את עצמו ואת הפוליטרוק דנילוב (ג'וזף פיינס).
במהלך הקרב, מגיע ניקיטה חרושצ'וב (בוב הוסקינס) לסטלינגרד על מנת לתאם את ההגנות העיר, ודורש רעיונות לשיפור המורל.
דנילוב, שהיה סגן בצבא, טוען שהעם זקוק לגיבורים שאפשר לשאת אליהם עיניים, ובעקבות כך, מפרסם בעיתון הצבא סיפורים אודות וסילי זייצב, המתארים אותו כגיבור לאומי.
לאחר פרסום הסיפור, וסילי עובר לפלוגת הצלפים, והופך לחבר טוב של דנילוב.
בנוסף, שניהם מתאהבים בטניה (רייצ'ל וייס), אזרחית יהודייה בסטלינגרד שהפכה לחיילת במיליציה המקומית.
דנילוב מעביר את טניה אל יחידת מודיעין שרחוקה משדה הקרב.
בזמן שהצלפים הסובייטים מחסלים רבים מהגרמנים ומכוחותיהם, מחליט הפיקוד הגרמני לשלוח את ארווין קוניג (אד האריס), מפקד בית הספר לצלפים של הצבא הגרמני, לחסל את וסילי.
קוניג מגיע לעיר ומקבל תדרוך ממפקד הארמייה השישית, פרידריך פאולוס ().
קוניג מפתה את וסילי יחד עם שני עמיתיו הצלפים אל תוך מלכודת, הוא מצליח לחסל את עמיתיו של וסילי אבל וסילי מצליח להימלט.
הצבא האדום מבין את תוכניותיו של קוניג, ומשחרר מהגולאג את קאוליקוב (רון פרלמן), צלף רוסי אשר הוכשר על ידי קוניג בתקופה שקדמה לפלישה הגרמנית – כדי לסייע לווסילי.
במהלך ניסיונו של קאוליקוב להרוג את קוניג, גורם קוניג לקאוליקוב לחשוף את מיקומו והורג אותו בצליפה מדויקת במיוחד.
מותו של קאוליקוב מזעזע את וסילי עמוקות.
טניה מבקשת לחזור אל פלוגת הצלפים, אך דנילוב מבקש מווסילי להרתיע אותה מלעשות כן.
וסילי מסכים ומנסה, אך מתמלא רחמים כאשר טניה מספרת לו על הוריה היהודים, שנרצחו על ידי הגרמנים.
דנילוב, מגייס נער מקומי בשם סשה פיליפוב (גבריאל תומסון) שמעריץ את וסילי.
פיליפוב מבצע עבודות קטנות עבור הגרמנים, כגון לספק אוכל לחיילים, ואף מתחזה לסוכן כפול, ומעביר לקוניג מידע שגוי אודות מקום הימצאותו של וסילי, דבר המעניק לווסילי הזדמנות לארוב לקוניג.
וסילי מתכנן מארב לקוניג במטרה לפוצעו, אך במהלך הניסיון השני, הוא נרדם לאחר שעות רבות של המתנה.
אחד מהחיילים לוקח את יומנו של וסילי, על מנת לגרום לקוניג לחשוב שהוא נהרג, אך קוניג לא מאמין לו.
קוניג מספר לסשה פיליפוב לאן הוא מתכנן ללכת, וחושד שהוא יספר לווסילי.
טניה ווסילי מתאהבים, ודנילוב, שמקנא בו, שולח מכתב מזלזל על אודותיו לממונה עליו.
קניג מבחין בטניה ובווסילי הממתינים בנקודת המארב הבאה שלו, מה שמאשש את חשדותיו בנוגע לסשה.
הוא הורג את הנער, ותולה את גופתו על עמוד בניסיון לפתות את וסילי.
וסילי נשבע להרוג את קוניג ושולח את טניה ואת דנילוב לפנות את אמא של סשה אל מחוץ לעיר.
בדרכה אל סירות המילוט, טניה נפצעת מרסיסי פגז.
דנילוב, שבטוח כי היא נהרגה, מתחרט על קנאתו בווסילי ואף מתפכח מהאידאולוגיה הקומוניסטית.
כשמוצא דנילוב את וסילי אורב לקוניג, הוא חושף את מיקומו שלו, כדי שווסילי יזהה את מיקומו של קוניג ברגע שיירה בו.
קוניג הורג את דנילוב באמונה שזהו וסילי והולך לבדוק את הגופה, אך מבין מאוחר מדי שנפל למלכודת וכי הוא נמצא כעת בין כוונותיו.
הוא מסתובב ופונה אל וסילי, שהורג אותו.
חודשיים לאחר מכן, לאחר שחרור סטלינגרד וכניעתם של הכוחות הגרמניים, וסילי מוצא את טניה מתאוששת בבית חולים שדה.
הטיסה בסטלינגראד צולמה בברלין, גרמניה.
חציית נהר הוולגה צולמה בקוטבוס, גרמניה.
אויגן, ארכידוכס אוסטריה (; 21 במאי 1863 – 30 בדצמבר 1954), היה מפקד בכיר בצבא אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה.
אויגן נולד ליד ברנו במוראביה לקרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ולאליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה מבית הבסבורג.
בשנים 1883–1885 למד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בוינר נוישטאדט.
לאחר מכן הצטרף למטה הכללי והתקדם בהדרגה בדרגות ובתפקידים.
ב-1896 מונה למפקד הדיוויזיה ה-25, וב-1900 התמנה למפקד הקורפוס ה-14 באינסברוק.
ב-1901 הפך הקורפוס שבפיקודו בו זמנית גם פיקוד ההגנה בטירול.
בשנת 1906 המליץ אויגן על קונרד פון הצנדורף לתפקיד ראש המטה הכללי, ובשנת 1909 מונה אויגן למפקח הצבא ולמפקד הכללי של הכוחות בטירול.
בשנת 1911 פרש אויגן מהצבא עקב בעיות בריאות.
בנוסף שימש אויגן בין השנים 1894–1923 גם כראש המסדר הטבטוני בווינה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר אויגן לשירות פעיל, ובדצמבר 1914 נשלח לפקד על הארמייה החמישית שכללה את כל כוחות הצבא בבלקן, כשלצידו מונה לראש המטה אלפרד קראוס.
ב-22 במאי 1915 הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט ויומיים לאחר מכן הוא התמנה למפקד החזית הדרום-מערבית נגד איטליה.
במהלך המתקפה האוסטרו-הונגרית הגדולה ביוני 1916 (קרב אסיאגו) הוא פיקד על הארמיות השלישית וה-11. בתחילה הצליחה המתקפה, אך האיטלקים פתחו במתקפת נגד והוא נסוג לקו החזית הקודם.
ב-23 בנובמבר 1916 הוא הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
הוא השתתף בקרב קפורטו אך ב-18 בדצמבר 1917 פיטר אותו קרל הראשון, קיסר אוסטריה שהיה המפקד העליון של הצבא.
לאחר המלחמה התיישב בלוצרן בשווייץ.
ב-1934 התיישב בווינה והמשיך בתפקידו כראש המסדר הטבטוני עד שהמסדר פוזר על ידי הנאצים.
לאחר האנשלוס התיישב בבית שניתן לו בהתערבות הרמן גרינג, ובו גר בשנות מלחמת העולם השנייה.
ב-1945 ברח לטירול שם קיבל בית לגור בו מכוח הכיבוש הצרפתי.
אויגן נפטר במראנו, בדרום טירול, ב-30 בדצמבר 1954 בגיל 91 ונקבר באינסברוק.
אוֹיבּלוס הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, מלך ספרטה, בנו של קינורטס, בעלה של גורגופון, ואביו של טינדראוס.
אויבלוס ירש את אביו קינורטס כמלך ספרטה.
ולאחר מותו של פריארס נישא לאלמנתו גורגופון בתו של פרסאוס, והיא ילדה לו שלושה בנים טינדראוס, היפוקואון, ואיקריוס.
אם כי על פי הביבליותקה, ילדה לו אותם נימפה בשם בטאה.
כמו כן נולדה לו בת בשם אראנה שנישאה לאחיה למחצה אפראוס.
אויגן קארל דירינג היה פילוסוף וכלכלן גרמני אנטישמי.
דירינג נולד בברלין בירת פרוסיה (לימים גרמניה), כבנו של פקיד.
למד משפטים בברלין ועבד כעורך דין עד שנת 1859, אז התעוור לחלוטין בשל מחלה שסבל ממנה כבר בגיל צעיר.
הוא הפסיק לעבוד כעורך דין, ולמרות נכותו הרחיב את השכלתו במדעי הרוח (ספרות, פילוסופיה, אתיקה, כלכלה).
בשנת 1864 קיבל משרת הוראה באוניברסיטת הומבולדט, אולם פוטר בשנת 1877 בשל עימותים חוזרים ונשנים עם הפרופסורים האחרים.
מאז התפרנס מכתיבת ספרים עד מותו בשנת 1921.
בכתביו מדגיש דירינג את חשיבות המציאות, ודוחה בבוז את המיסטיקה והדת, וכן תוקף את הקומוניזם.
גישתו האופטימית היוותה מרכיב מרכזי ב"מחלוקת הפסימיזם".
Mit einer weltgeschichtlichen Antwort" ("שאלת היהודים כשאלה של גזע, של מוסר ושל תרבות.
בליווי תשובה היסטורית עולמית"), שהתפרסם בשנת 1881. בספר זה תוקף דירינג את היהודים בקיצוניות, וטוען ש"נחיתותם" כביכול מתבטאת בהבדלות קיצונית ובצרות אופקים, ואין ביכולתם להועיל לתרבות ולמדע.
דירינג טען גם כי היהודים מסַכּנים את העמים שבתוכם הם יושבים, וכדי לצמצם את השפעתם על חיי המדינה והחברה יש לשלול מהם את הזכויות שהוענקו להם במסגרת האמנציפציה, להגביל את השתלבות היהודים במשרות ממשלתיות ולאסור עליהם נישואי תערובת.
דירינג תוקף בספרו את קרל מרקס וכותב: .
דירינג קיבל השראה מארנסט רנן שטען בספרו "היסטוריה כללית משווה של השפות השמיות" טענות דומות כלפי הערבים.
דירינג ציטט מספר פעמים את רנן בספרו, אולם רנן הזועם שלח לו מכתב, ובו טען שהתכוון רק לערבים ולא ליהודים.
פרידריך אנגלס כתב נגד רעיונותיו של דירינג את חיבורו המפורסם "אנטי-דירינג".
פרידריך ניטשה כתב בחריפות נגד תפיסת המוסר והאנטישמיות של דירינג, כביטוי לרנסנטימנט, בספרו "לגנאלוגיה של המוסר".
בנימין זאב הרצל, אשר בהיותו בן 22 קרא את ספרו של דירינג, הזדעזע, וכתב ביומנו:.
ספריו של דירינג השפיעו רבות על אנטישמים מאוחרים יותר וביניהם אדולף היטלר, שכתב בעצמו את ההקדמה למהדורת 1940 של הספר.
גנרל אויגן בייר (בגרמנית Eugen Beyer; 18 בפברואר 1882 – 25 ביולי 1940), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס במלחמת העולם השנייה.
בייר נולד ב-18 בפברואר 1882 בפוהרליץ בדרום מוראביה, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1902 התגייס קיניץ לצבא האוסטרו-הונגרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ההונגרי ה-31 (פוכרנה), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, וב-1 בנובמבר 1917 הועלה לדרגת מיור.
לאחר המלחמה נשאר בייר בצבא האוסטרי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, ובשנת 1931 הועלה לדרגת לוטננט פילדמרשל.
לאחר סיפוח הצבא האוסטרי לורמאכט, הועלה בייר ב-1 באפריל 1938 לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד הקורפוס ה-18.
עם פרוץ המלחמה היה בייר מפקד הקורפוס ה-18, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהארמייה ה-14 במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עמו כחלק מהארמייה ה-12 במסגרת קבוצת ארמיות A.
ב-5 ביוני 1940 פרש בייר לביתו עקב מחלה, וב-25 ביולי 1940 מת בייר בזלצבורג.
גנרל אויגן אוט (בגרמנית Eugen Ott; 20 במאי 1890 – 11 באוגוסט 1966) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
אוט נולד ב-20 במאי 1890 בזינציג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-144 (לורן ה-5), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-25 בפברואר 1915 הועלה לדרגת אובר לויטננט, וב-1 בינואר 1916 מונה למפקד פלוגה ברגימנט.
בתחילת מאי 1917 נפצע במהלך הקרבות, וב-28 בנובמבר 1917 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף אוט לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בסתיו 1929 הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1930 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-7 (הפרוסי).
ב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 במאי 1933 מונה לקצין מטה באגף ההדרכה.
ב-1 באוקטובר 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בינואר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-1. ב-1 במרץ 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, ב-1 במאי 1938 מונה למפקח הכללי על חיל הרגלים, וב-1 באוגוסט 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-7.
עם פרוץ המלחמה היה אוט מפקד הדיוויזיה ה-7, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-17 במסגרת הארמייה ה-14, וב-30 בספטמבר 1939 מונה למפקח הכללי על חיל הרגלים.
ב-1 במרץ 1940 הועלה לדרגת גנרל לויטננט, וב-25 במרץ 1941 מונה למפקד הקורפוס ה-30. אוט לחם עם הקורפוס שבפיקודו בקרב על יוון כחלק מהארמייה ה-12, ופיקד עליו עד 10 במאי.
ב-1 באוקטובר 1941 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-6 באוקטובר 1941 מונה למפקד הקורפוס ה-11, שהיה חלק מהארמייה ה-17 ולאחר מכן חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום.
ב-10 בדצמבר 1941 מונה אוט למפקד הקורפוס ה-52, שהיה חלק מהארמייה ה-17 במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ובאוגוסט 1942 הועבר תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה כחלק מקבוצת ארמיות A, והשתתף עמו בקרב על קווקז.
ב-25 בדצמבר 1942 קיבל אוט על פעולותיו בקרבות את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובפברואר 1943 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה ה-17 והשתתף בקרבות בגשר קובאן.
באפריל הועבר הקורפוס תחת פיקוד פלגת הארמייה קמפף, והשתתף בקרב חרקוב השלישי, וביולי לחם הקורפוס בקרב קורסק כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית.
ב-1 באוקטובר 1943 מונה שוב למפקח הכללי על חיל הרגלים, וב-10 בפברואר 1944 מונה למפקח על היחידות האיטלקיות ששיתפו פעולה עם הורמאכט, ובתפקיד זה כיהן עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה התגורר אוט בהוהנשפטלארן, וב-11 באוגוסט 1966 מת, והוא בן 76.
אויגן אוט היה שגריר גרמניה הנאצית ביפן בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה ובשנותיה הראשונות.
נודע בשל כך ששימש מקור לידיעותיו של המרגל הסובייטי ריכרד זורגה.
אויגן אוט נולד בשנת 1889 כבנו של עובד מדינה בכיר בקיסרות הגרמנית.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים בעיר שטוטגרט התגייס לצבא כצוער ביחידת ארטילריה.
השתתף כקצין מוערך בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1917, בהיותו בדרגת סרן, הוצב לשרת במטה הכללי.
לאחר המלחמה המשיך לשרת בצבא רפובליקת ויימאר.
בשנת 1923 נתמנה לעוזרו ואיש סודו של הגנרל קורט פון שלייכר, מי שלימים יירצח על ידי הנאצים בליל הסכינים הארוכות.
לאחר עליית הנאצים לשלטון נשלח אויגן אוט ב-1 ביוני 1934 לטוקיו כנספח צבאי בדרגת קולונל בשגרירות גרמניה הנאצית.
עוד קודם לכן, ב-6 בספטמבר 1933, הגיע ליפן ריכרד זורגה, כתב חוץ נאצי של העיתונות הגרמנית.
זורגה היה למעשה סוכן של המודיעין הצבאי של ברית המועצות, ה-GRU.
דרכיהם של שני האנשים הצטלבו.
זורגה בנה ביפן רשת ריגול, יצר קשרים עם פוליטיקאים יפנים וחבר לעיתונאי יפני שהיו לו קשרים עם ראש ממשלת יפן, שהעביר לזורגה מידע מסווג וצילומי מסמכים חשאיים.
באוגוסט 1938 הצטרף אויגן אוט למפלגה הנאצית ובאביב 1939 נתמנה לשגריר ביפן והועלה לדרגת גנרל מיור.
כגרמני נאצי צורף זורגה לצוותו של השגריר אוט.
בלא יודעין העביר אוט למעשה, באמצעות זורגה, מידע רב ערך לסובייטים.
המידע הפנימי שהעביר זורגה למוסקבה במשך תקופתו ביפן היה מידע אסטרטגי רב ערך.
המידע הקריטי ביותר שהעביר זורגה למוסקבה, אשר שינה את פני המערכה, הגיע ממנו באוגוסט 1941, כאשר דיווח למוסקבה כי היפנים מעדיפים לערוך את ההתקפה שלהם בכיוון דרום, באוקיינוס השקט ובדרום-מזרח אסיה, ולא לבצע מתקפה על ברית המועצות מכיוון מזרח, ממנצ'וריה.
על סמך מידע זה העביר סטלין עתודות של אוגדות מסיביר וממזרח ברית המועצות לאזור מוסקבה, דבר שהכריע לבסוף את הקרב על מוסקבה ומנע את כיבושה בידי הצבא הגרמני.
בה בעת היו לאוט קשרים הדוקים גם עם איבר ליסנר, עיתונאי גרמני ממוצא יהודי, שהיה מרגל של האבווהר, שירות המודיעין הצבאי של גרמניה הנאצית.
ליסנר הגיע לטוקיו בשנת 1938 ככתב של העיתונות הנאצית.
הוא דיווח על המתרחש במנצ'וריה הכבושה על ידי יפן וסיקר את הקרבות המתחוללים בין הצבא היפני לבין הצבא האדום בגבול קוריאה–ברית המועצות.
רשימותיו על הקרבות היו מדויקות ומפורטות והביאו לו יוקרה ביפן.
השגריר אוט ערך את רשימותיו של ליסנר ושלח אותן לברלין כדו"חות רשמיים שהוא עצמו ערך.
אוט הזמין את ליסנר להתיעצויות ולאחר מכן צירף אותו אל סגל עובדי השגרירות ומינה אותו לנספח לענייני תעמולה בשגרירות.
פעילותו העיתונאית הענפה הביאה לו פרסום בגרמניה ואף העמידה אותו בסכנה.
היה זה כשאחד מחבריו לספסל הלימודים קרא בספטמבר 1939 את רשימותיו והשתומם על כך שיהודי מעז לכתוב בעיתון נאציונל-סוציאליסטי, ופנה לברר את העניין בסניף המפלגה הנאצית.
בעקבות זאת החל הגסטפו לחקור את עברו ושורשיו של ליסנר.
החקירה העלתה כי אביו של ליסנר זייף את תעודת הלידה שלו ונרשם כארי טהור.
האב נאסר וליסנר סולק מתפקידו כנספח בשגרירות, פוטר מהעיתונים שבשליחותם יצא ליפן והחלו הליכים להוציאו מן המפלגה הנאצית.
השגריר אוט פרש עליו את חסותו.
הוא הציע למשרד החוץ בברלין להמשיך להעסיק את ליסנר אך לשלול ממנו את מעמדו הרשמי.
הצעתו נתקבלה על ידי שר החוץ ריבנטרופ ואוט הרחיק את ליסנר מיפן ושלח אותו בינואר 1940 למנצ'וריה.
במנצ'וריה המשיך ליסנר בפעילות הריגול שלו בשירות האבווהר.
בראשית ספטמבר 1940 נטל אוט חלק במגעים עם שלטונות יפן בכינון הסכם הציר, שהיה הברית צבאית שנחתמה בברלין ב-27 בספטמבר 1940 בין האימפריה היפנית, גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית.
ב-7 בנובמבר 1941 הצליח הריגול הנגדי היפני לחשוף את רשת הריגול של זורגה והוא נאסר.
מאז מאסרו ובמשך יתר ימי המלחמה נשאר זורגה במאסר, ולבסוף, לאחר שהסובייטים סירבו שלוש פעמים להחליפו, בטענה כי אינו מוכר להם, הוציאו היפנים את זורגה להורג בתלייה ב-7 בנובמבר 1944.
כאשר נחשף ריכרד זורגה כמרגל סובייטי הביא הדבר גם לכך שאויגן אוט, שנתן את אמונו בזורגה ושממנו שאב זורגה את המידע שהעביר לשולחיו במוסקבה, סולק בשנת 1942 מתפקידו כשגריר בטוקיו, יצא לסין והתגורר כאזרח פרטי בבייג'ינג הכבושה על יד היפנים.
עד סוף המלחמה נשאר אוט בבייג'ינג.
בקשותיו להציבו מחדש לתפקיד צבאי לא צלחו.
עם זאת הוא דבק בנאמנותו למשטר הנאצי ונהג להשתתף במדי גנרל בחגיגות ה-30 בינואר, יום עליית הנאצים לשלטון.
לאחר המלחמה שב לגרמניה וחי כגמלאי בעיירה בבוואריה, עד מותו, בשנת 1977.
אויב הציבור או אויב העם הוא מונח שמקורו במשפט הרומי.
הכרזה על אדם נושא משרה ציבורית, אשר התנהגותו חרגה מכללי החוק באופן קיצוני ועקבי, כ"אויב העם" הייתה נתונה לסמכותו של הסנאט הרומי.
כך למשל נהג הסנאט בנירון קיסר בשנת 68. בתקופת המהפכה הצרפתית נעשה שימוש תכוף במונח "אויב העם" כדי להצדיק את שלטון הטרור.
במהלך מהפכת אוקטובר, מועצת הקומיסרים העממיים, שבראשה עמד לנין, קבעה כי בעלי הקרקעות, הבנקאים, הקוזאקים ובעלי בריתם הם אויבי העם.
ב-28 בנובמבר 1917 פרסמה מועצת הקומיסרים צו שבו נקבע כי המפלגה הדמוקרטית החוקתית, אשר הייתה מפלגה ליברלית מובילה באימפריה הרוסית וכונתה קדטים, היא מפלגה של אויבי העם ומנהיגיה נאסרו בעילה זו.
יז'וב עצמו נאסר ב-10 באפריל 1939 כאויב העם המסוכן באופן קיצוני והוצא להורג ב-4 בפברואר 1940. האדם האחרון שהוכרז כאויב העם בהיסטוריה הסובייטית היה לברנטי בריה, אשר עמד בראש הנ.ק.ו.ד.
משנת 1938. בריה נאסר ב-26 ביוני 1953 והוצא להורג בחודש דצמבר.
בנאום הסודי של חרושצ'וב, שבו עסק בפולחן האישיות של סטלין, הוא הצביע על סטלין כמקור הבלעדי למונח "אויב העם" בתרבות הסובייטית.
המונח נמצא בשימוש עד היום במשטרים טוטליטריים.
בשנת 2013 נעצר והוצא להורג צ'אנג סונג-טק, דמות מפתח במשטר הצפון קוריאני וגיסו של מנהיגה הקודם של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג איל.
לאחר שנעצר, הוא כונה בעיתונות הצפון קוריאנית "אויב העם".
בארצות הברית נהוג מאז שנות ה-30 המונח "אויב הציבור" (public enemy).
אף שמקורו של המונח הוא במונח הרומי, משמעותו שונה במקצת.
ה-FBI האמריקני עשה שימוש במונח לתיאור מנהיגי פשע מאורגן, או פושעים נמלטים, שהתנהגותם לאורך זמן נמצאה מזיקה לציבור.
כך למשל כונה ג'ון דילינג'ר.
אויב המדינה הוא סרט מתח אמריקאי מ-1998. בסרט, שאותו ביים טוני סקוט, הפיק ג'רי ברוקהיימר וכתב דייוויד מרקוני, מככבים ויל סמית' וג'ין הקמן, ולצידם משחקים ג'ון ווייט, ליסה בונה, גבריאל ביירן, לורן דין, ג'ייק ביוסי, ברי פפר ורג'ינה קינג בתפקידי משנה.
הסרט מציג את סיפורם של קבוצת אנשי הסוכנות לביטחון לאומי האמריקאית שקושרים קשר להריגת חבר הקונגרס של ארצות הברית ולאחר מכן לטיוח הפרשה.
העלילה מתפתחת כשקלטת הרצח מגיעה לידיו של עורך דין וושינגטוני.
הסרט יצא ב-20 בנובמבר 1998 בארצות הברית.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי ממבקרי הקולנוע ומהצופים.
הביקורות שיבחו את הכתיבה ואת הבימוי, וכן את הכימיה שהתפתחה בין סמית' להקמן.
הסרט זכה להצלחה מסחרית רבה עם הכנסות של מעל רבע מיליארד דולר (קרוב לפי שלושה מהתקציב שלו).
תומאס בריאן ריינולדס (ג'ון ווייט), קצין ב-NSA, נפגש עם חבר הקונגרס של ארצות הברית פיל האמרסלי (ג'ייסון רוברדס) בפארק ציבורי כדי לשכנעו לתמוך בחוק מלחמה בטרור חדש שמוצג בקונגרס.
החוק החדש מרחיב את סמכויות המעקב של סוכניות המודיעין על יחידים ועל קבוצות.
האמרסלי נשאר מחויב לחסימת מעברו של החוק ברשות המחוקקת, כי הוא מאמין שהחוק יפגע באזרחים ויהרוס כמעט לחלוטין את פרטיותם.
ריינולדס נחוש בדעתו להעביר את הצעת החוק כדי להחיש את קידומו המתעכב ב-NSA, ובאמצעות אנשיו רוצח את חבר הקונגרס.
הם מפזרים במכוניתו כדורים להתקף לב, וכשהאמרסלי בתוכה, מדרדרים אותה לתוך אגם, כדי שהדבר יראה כאילו האמרסלי נפטר בעקבות התקף לב.
בהמשך הם מגלים שחוקר טבע בשם דניאל זאביץ (ג'ייסון לי) החזיק מצלמה לצילום ברווזים באזור שצילמה את מקרה הרצח.
הוא בודק את הסרט שצולם במקום, ולאחר שהוא מבין שבידו צילום של מקרה הרצח של חבר הקונגרס, הוא פונה ללני (גרנט הסלוב), עיתונאי שהוא מכיר.
אנשיו של ריינולדס מאזינים לשיחה זו ומנסים לפרוץ לדירתו של זאביץ כדי להשיג את הקלטת.
כשהוא מבין שהוא בסכנה, זאביץ ממיר את הקובץ לדיסק ונמלט מדירתו מפני אנשיו של איש ה-NSA ריינולדס.
במהלך מנוסתו הוא פוגש במכר ותיק מימיו במכללה, עורך הדין לענייני עבודה רוברט דין, ושומט את הדיסק לתוך שקית הקניות של דין בלי שזה מרגיש בכך.
מעט לאחר מכן, זאביץ נדרס על ידי כבאית.
כשה-NSA מגלה שייתכן שבידיו של דין נמצא הווידאו, צוותו של ריינולדס פושט על ביתו ושותל שם אמצעי מעקב והאזנה.
לאחר מכן הם מפיצים ראיות מזויפות המאשימות את דין בקשר עם משפחת הפשע פינטרו ועל כך שהוא מקיים רומן עם חברתו לשעבר רייצ'ל בנקס.
מעשים אלו של ה-NSA הורסים את חייו של דין: הוא מפוטר מעבודתו כעורך דין מצליח, חשבון הבנק שלו מוקפא ואשתו קרלה זורקת אותו מביתם.
דין מאמין שמאחורי קמפיין ההשמצה עומד פינטרו, כנקמה על מקרה קודם, שבו הקליט מקור מידע של בנקס, בריל, קלטת ובה מידע מפליל על פינטרו.
דין קובע פגישה עם בריל, אליה שולח ה-NSA מתחזה, אבל בריל האמיתי מציל את דין.
הוא מסביר לו שהעוקבים אחריו הם סוכני NSA, ומסיר מעליו את מכשירי הציתות והמעקב של ה-NSA.
דין ובריל מתחבאים, אך ה-NSA הורג את בנקס ומטיל את האשמה על דין.
דין מקבל את הדיסק שבו הקלטת הרצח, ובריל מזהה בה את ריינולדס, אבל ההקלטה נהרסת במהלך בריחה מפשיטה של ה-NSA על מקום מחבואם.
בריל, ששמו האמיתי הוא אדוארד לייל, מספר לדין על עברו כמומחה לתקשורת בשירות ה-NSA; הוא הוצב באיראן במהלך המהפכה האיראנית, ושותפו, אביה של רייצ'ל, נהרג, ומאז לייל מסתתר.
הוא מנסה לשדל את דין לברוח ממרדף ה-NSA, אך דין נחוש בדעתו להישאר במקום ולנקות את שמו מההאשמות שטפל עליו ה-NSA.
דין ולייל עוקבים אחרי תומך חוק המעקב החדש, חבר הקונגרס סם אלברט, ומצלמים סרטון ובו הוא נראה מנהל רומן עם עוזרתו.
דין ולייל "מחביאים" בביתו של אלברט את אחד ממכשירי המעקב של ה-NSA כך שאלברט ימצא אותם וה-NSA יפתח חקירה לתפיסת המצותתים.
בנוסף מפקיד לייל כסף בחשבונו של ריינולדס כדי שהדבר יראה כאילו ריינולדס שוּחד, ובכך להפעיל לחץ על ריינולדס.
אחר כך יוצר לייל קשר עם ריינולדס כדי להחליף את הווידאו שבו הקלטת רצח חבר הקונגרס ולנסות להפליל את ריינולדס בהודאה ברצח.
אנשיו של ריינולדס במקום זאת אורבים במקום הפגישה ומחזיקים בלייל ובדין באיומי אקדח, כשהם דורשים את הקלטת.
דין מספר להם שהקלטת הרצח של האמרסלי בידיו של פינטרו, כשהוא יודע שהמסעדה שבה שוהה פינטרו במעקב ה-FBI.
דין, ריינולדס וצוות ה-NSA נכנסים למסעדה, ודין מצליח לגרום לפינטרו לחשוב כי ריינולדס עומד מאחורי הקלטת המפלילה שצילם בריל עבורו כדי לסחוט את פינטרו.
המפגש הופך לקרב יריות גדול ממדים בין המאפיונרים לריינולדס ולאנשיו.
לייל בורח בזמן שה-FBI מגיע למקום, מציל את דין וחושף את הקונספירציה.
הקונגרס נאלץ לנטוש את הצעת החוק כדי למנוע שערורייה לאומית, אך מטייחים את מעורבות ה-NSA בסיפור כדי לשמור על המוניטין של הסוכנות.
דין מנוקה מכל האישומים ושב לאשתו.
לייל מותיר לדין הודעת "להתראות" בטלוויזיה שלו, ושם מראה לו שהוא עצמו נח במיקום טרופי.
עלילתו של הסרט מתרחשת הן בעיר וושינגטון די.
סי., בירת ארצות הברית, והן בעיר בולטימור שבמרילנד, ורוב הצילומים של הסצנות בסרט צולמו בבולטימור.
ראשית של הסרט החל במעבורת בפלס פוינט שבבולטימור.
באמצע ינואר עברה החברה לעיר לוס אנג'לס להשלים את הפקת הסרט באפריל 1998.
מל גיבסון וטום קרוז היו מועמדים למלא את התפקיד שלבסוף מילא ויל סמית', שלקח על עצמו את התפקיד בעיקר משום שרצה לעבוד עם ג'ין הקמן, וכן מפני שנהנה לעבוד עם המפיק ג'רי ברוקהיימר בסרט "בחורים רעים".
ג'ורג' קלוני גם הוא היה מועמד למלא תפקיד כלשהו בסרט.
טרם תחילת הצילומים דובר על כך ששון קונרי ישחק את בריל, תפקיד שלבסוף מילא הקמן.
בין אנשי ההפקה של הסרט היה יועץ לענייני אמצעי נגד למעקב , שלו היה תפקיד קטן ושולי בסרט כמרגל וסוחר בחנות.
הקמן שיחק בעבר בסרט בעל עלילה דומה, העוסק גם הוא בענייני ריגול ומעקב ממשלתי, "השיחה", סרטו של פרנסיס פורד קופולה משנת 1974 בכיכובו.
אויבות היא סדרת טלוויזיה אמריקאית אנתולוגית דוקו-דרמה שנוצרה על ידי ריאן מרפי, ג'פה כהן (אנ') ומייקל זאם, שעלתה לראשונה ברשת הטלוויזיה FX ב-5 במרץ 2017.
העונה הראשונה, "בטי וג'ואן", שכללה שמונה פרקים, זכתה לשבחים רבים, בפרט להופעותיהן של ג'סיקה לאנג וסוזן סרנדון בתור ג'ואן קרופורד ובטי דייוויס, בהתאמה.
הוא צבר 18 מועמדויות בטקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-69 וזכה בשניים, לעיצוב שיער ולאיפור מצטיין.
בפברואר 2017, חידשה רשת FX את הסדרה לעונה שנייה בת 8 פרקים.
באפריל 2022, הוכרז על העונה השנייה "אויבות: קפוטה נגד הנשים"; כאשר ג'ון רובין בייטס (אנ') הוא התסריטאי, גאס ואן סנט ישמש כבמאי, ונעמי ווטס מככבת בתור אשת החברה .
העונה מתמקדת ברומן מפתח שנכתב על ידי הסופר טרומן קפוטה המבוסס על חייהם של כמה אנשי חברה בניו יורק.
העונה השנייה עלתה בבכורה ב-31 בינואר 2024.
העונה הראשונה, שזכתה לשם "אויבות: בטי וג'ואן", מתמקדת ופורשת במשך 8 פרקים את סיפור יריבותן של בטי דייוויס וג'ואן קרופורד ועל הקרב המתמשך שניהלו.
עונה שנייה: קפוטה נגד הנשים
ג'סיקה לאנג - ג'ואן קרופורד
סוזן סרנדון - בטי דייוויס
ג'ודי דייוויס - הדה הופר
סטנלי טוצ'י - ג'ק וורנר
אלפרד מולינה - רוברט אולדריץ'
אליסון רייט - פאולין ג'יימסון
מארק ואלי - גארי מריל
שרה פולסון - ג'רלדין פייג'
דומיניק ברג'ס - ויקטור בונו
מולי פרייס - הארייט פוסטר
ג'ארד בריז - מייקל מריל
קתרין זיטה-ג'ונס - אוליביה דה הבילנד
קתי בייטס - ג'ואן בלונדל
כמעריץ של דייוויס מילדות, ראיין מרפי ראיין את השחקנית לפני מותה בשנת 1989, כשהריאיון שהיה אמור להימשך כ-20 דקות נמשך לבסוף כארבע שעות.
על סמך הריאיון ובהשראתו, עיצב מרפי את דמותה של דייוויס ב"אויבות".
כשנשאל על הריאיון שלו עם השחקנית, השיב מרפי:
במקור, הסדרה תוכננה להיות סרט באורך מלא, כשמתחילה ייעד מרפי את התפקידים הראשיים ללאנג ולסרנדון.
העונה הראשונה של הסדרה נכתבה בעוד מרפי מגבש סביבו את הצוות, שכלל בעיקר נשים.
בסדרה עצמה יש 15 תפקידים עבור נשים מעל לגיל 40, ומרבית הפרקים בוימו על ידי נשים.
"אויבות", שנוצרה ופותחה על ידי מרפי, נרכשה על ידי "FX Networks" ב-5 במאי 2016. העונה הראשונה מבוססת על תסריט באורך מלא בשם "השחקנית היפה" שנכתב על ידי יפה כהן ומייקל זאם.
העונה מתבססת על הסכסוך והיריבות ארוכות השנים בין דייוויס לקרופורד, וכן, בוחנת בין היתר סוגיות של סקסיזם ושנאת נשים בהוליווד.
ג'סיקה לאנג וסוזן סרנדון לוהקו לדמויותיהן של גואן קרופורד ובטי דייוויס, בהתאמה.
אחריהן הצטרפו אל צוות השחקנים גם אלפרד מולינה, סטנלי טוצ'י, ג'ודי דייוויס ודומיניק ברג'ס, שגילמו את רוברט אולדריץ', ג'ק וורנר, הדה הופר וויקטור בונו, בהתאמה.
באוגוסט 2016, קתרין זיטה-ג'ונס ושרה פולסון הצטרפו לצוות השחקנים כאוליביה דה הבילנד וג'רלדין פייג', בהתאמה.
בספטמבר של אותה השנה, דווח כי טים מיניר, שעבד עם מרפי על הסדרה סיפור אימה אמריקאי, יצטרף גם הוא לצוות ההפקה של הסדרה., וכי ג'קי הופמן תגלם את מאמאסיטה, סוכנת הבית של קרופורד.
בנובמבר 2016, מולי פרייס, קתי בייטס ואליסון רייט לוהקו לדמויותיהן של הארייט פוסטר, ג'ואן בלונדל ופאולין ג'יימסון.
האחרונה שלוהקה הייתה קירנן שיפקה שלוהקה לדמותה של ב.
מילר, בתה של בטי דייוויס.
במהלך ריאיון שניתן, הודתה סרנדון כי בתחילה כשרק לוהקה לתפקיד היא הייתה "המומה ומבוהלת" מהאפשרות שיהיה עליה לגלם את דייוויס בצורה מדויקת ואותנטית ואמרה:
לעומתה, לאנג הצהירה כי לדעתה הביצועים שלה כקרופורד, לדעתה, מאפשרים לצופה להבין כי ילדותה האכזרית של קרופורד מוסתרת מאחורי הפורניר היפה והבלתי חדיר של כוכבת הקולנוע גדולה ומדהימה.
גם סרנדון וגם לאנג חקרו את תפקידיהן באמצעות קריאת ספרים אודות חייהן ומעלליהן של שתי כוכבות הקולנוע, וכן גם באמצעות האזנה לקונצרטים וצפייה בקלטות טלוויזיה בכיכובן.
פרק הבכורה של "אויבות: בטי וג'ואן" שודר ב-5 במרץ 2017.
אויגן, דוכס וירטמברג , היה נסיך גרמני מבית וירטמברג.
אויגן נולד ב-15 בדצמבר 1820 בעיר ריגה שבתחומי האימפריה הרוסית, לאויגן, דוכס וירטמברג ומתילדה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט ואוגוסטה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן.
בשנת 1838 התגייס אויגן לצבא האימפריה הרוסית, ובשנת 1842 הוא הצטרף לצבא הפרוסי, שם מונה לקפטן ברגימנט ההוסארים ה-8 (וסטפאליה ה-1).
בשנת 1857 הוא מונה למפקד חטיבת הפרשים ה-11, ובשנת 1858 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה שירת אויגן במטה של פרידריך, נסיך הכתר הפרוסי, ולחם בקרבות וייסנבורג, ורת וסדאן ובמצור על פריז.
על פעולותיו בקרבות קיבל אויגן את עיטור צלב הברזל מדרגה שנייה ואת צלב ההצטיינות הצבאית של וירטמברג, ובשנת 1873 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
ב-8 בינואר 1875 מת אויגן בקרלסרוהה, והוא בן 55 שנים.
ב-15 ביולי 1843 התחתן אויגן עם מתילדה, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ואידה, נסיכת ולדק ופירמונט, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
וילהלמינה, דוכסית וירטמברג (1844–1892), התחתנה עם ניקולאס, דוכס וירטמברג
אויגן, דוכס וירטמברג (1846–1877), התחתן עם ורה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה
פאולינה, דוכסית וירטמברג (1854–1914), התחתנה עם ד"ר מלכור הנס אוטוקאר ווילים
אויגן נולד ב-20 באוגוסט 1846 בביקבורג, לאויגן, דוכס וירטמברג ולמתילדה, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ואידה, נסיכת ולדק ופירמונט.
אויגן גדל בבאד קרלסרוהה, ולאחר מכן למד באוניברסיטת טיבינגן.
בשנת 1866 התגייס אויגן לצבא ממלכת וירטמברג ושירת ברגימנט הפרשים ה-3, ואף לחם עמו במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה.
לאחר מכן הוא שהה תקופה בפריז יחד עם דודו וילהלם, דוכס וירטמברג, ובין השנים 1868–1869 הוא ביקר בארצות הברית.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה לחם אויגן בקרבות השונים, ובשנת 1871 הועלה לדרגת ריטמייסר.
בשנת 1874 הוא הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1876 מונה למפקד גדוד ברגימנט ההוסארים ה-11 (וסטפאליה ה-2) בדיסלדורף.
ב-27 בינואר 1877 מת אויגן במפתיע, ובעת מותו היה השני בסדר הירושה לממלכת וירטמברג, לאחר וילהלם, נסיך הכתר של וירטמברג.
ב-15 ביולי 1843 התחתן אויגן עם ורה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
קרל אויגן, דוכס וירטמברג (1875)
אלזה, דוכסית וירטמברג (1936-1876), התחתנה עם אלברכט, נסיך שאומבורג-ליפה
אולגה, דוכסית וירטמברג (1932-1876), התחתנה עם מקסימיליאן, נסיך שאומבורג-ליפה
אויגן נולד ב-8 בינואר 1788 בעיר אלס שבתחומי ממלכת פרוסיה, לאויגן, דוכס וירטמברג ולואיזה, נסיכת שטולברג-גדרן, בתם של כריסטיאן קרל, נסיך שטולברג-גדרן ואלאונורה, רוזנת רויס-לובנשטיין.
בצעירותו הוא עבר להתגורר ברוסיה, ואף התגייס לצבא האימפריה הרוסית, וטיפח בו קריירה מרשימה.
בשנת 1805 הוא כבר הועלה לדרגת גנרל, ובשנים 1806–1807 הוא לחם נגד הצרפתים במזרח פרוסיה, ובשנת 1810 במערכה כנגד האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1812 הוא היה מפקד הדיוויזיה ה-4 בקורפוס ה-2 תחת פיקודו של מיכאיל ברקלאי דה טולי, ובמהלך הפלישה הצרפתית לרוסיה הוא לחם בקרבות בורודינו וקרסנוי.
במהלך מלחמת הקואליציה השישית הוא נלחם בקרבות ליצן, באוצן, דרזדן ולייפציג.
בשנת 1828 הוא פיקד על הקורפוס הרוסי ה-7 במלחמת רוסיה-טורקיה (1828-1829), ולאחר חוזה אדריאנופול פרש מהצבא.
ב-16 בספטמבר 1857 מת אויגן בבאד קרלסרוהה, והוא בן 69 שנים.
ב-21 בינואר 1817 התחתן אויגן עם מתילדה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט ואוגוסטה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
מריה, דוכסית וירטמברג (1818–1888), התחתנה עם קרל השני, רוזן הסן-פיליפסטאל
אויגן, דוכס וירטמברג (1820–1875), התחתן עם מתילדה, נסיכת שאומבורג-ליפה
וילהלם אלכסנדר, דוכס וירטמברג (1825)
בשנת 1827 התחתן אויגן עם הלנה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של קרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ואמליה הנרייטה, רוזנת זולמס-בארוט, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אלכסנדרינה מתילדה, דוכסית וירטמברג (1829–1913)
ניקולאס, דוכס וירטמברג (1833–1903), התחתן עם וילהלמינה, דוכסית וירטמברג
אגנס, דוכסית וירטמברג (1835–1886), התחתנה עם היינריך הארבעה עשר, נסיך רויס הקו הצעיר
אויגן, דוכס וירטמברג , היה דוכס וירטמברג, ואחיו של פרידריך הראשון, מלך וירטמברג.
אויגן נולד ב-21 בנובמבר 1758 בשוודט על האודר, לפרידריך אויגן, שהיה מאוחר יותר דוכס וירטמברג, ולפרדריקה דורותיאה מברנדנבורג-שוודט, בתם של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט וסופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה.
אויגן התחנך על ידי יוהאן גאורג שלוסר, גיסו של יוהאן וולפגנג פון גתה.
אויגן הצטרף לצבא הפרוסי והוצב ברגימנט ההוסארים ה-4 בשלזיה.
בשנת 1795 מונה אויגן למושל המבצר גלוגאו.
בקרב ינה-אאורשטדט פיקד אויגן על עתודת הפרשים של הצבא הפרוסי, וב-18 באוקטובר 1806 הוכה על ידי ז'אן ברנדוט.
לאחר מכן התיישב אויגן בקרלסרוהה, ובספטמבר 1806 הביא את קרל מריה פון ובר לחצרו כקפלמייסטר.
משנת 1820 היה אויגן חבר בפרלמנט של וירטמברג, על אף שלא השתתף אישית בישיבות, אלא שלח את נציגו הרוזן קרל ריישאך.
ב-20 ביוני 1822 מת אויגן במיינינגן, והוא בן 64 שנים.
ב-21 בינואר 1787 התחתן אויגן עם לואיזה, נסיכת שטולברג-גדרן, בתם של כריסטיאן קרל, נסיך שטולברג-גדרן ואלאונורה, רוזנת רויס-לובנשטיין, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
אויגן, דוכס וירטמברג (1788–1857), התחתן עם מתילדה, נסיכת ולדק ופירמונט, ולאחריה התחתן עם הלנה, נסיכת הוהנלוהה-לאנגנבורג
לואיזה, דוכסית וירטמברג (1789–1851), התחתנה עם אוגוסט, נסיך הוהנלוהה-אהרינגן
גאורג פרדיננד, דוכס וירטמברג (1790–1795)
פאול וילהלם, דוכס וירטמברג (1797–1860), התחתן עם מריה סופיה, נסיכת טורן וטקסיס
אויגן באודר הוא דוגמן ושחקן גרמני.
באודר נולד בקזחסטן למשפחה גרמנית, בגיל חמש עבר לגרמניה וגר במספר מקומות במדינה.
לאחר סיום התיכון הוא למד תקופה בבית ספר למקצועות טכניים.
הוא דגמן לספר מותגי אופנה ובהם הוגו בוס וקלווין קליין, הוא גם הוביל בין היתר קמפיין של ארמני.
בישראל הוא דגמן לרשת "קרוקר".
ב-2008 שיחק תפקיד קבוע בסדרה "Eine wie keine" בערוץ Sat.1.
ב-2011 שיחק בתפקיד הראשי בסרט הדרמה "Bild von ihr", בסרט גילם אמן עני הפוגש אשת עסקים עשירה המשלמת לו על מנת שיקיים יחסי מין עמה.
באותה שנה גם הופיע בפרק של הסדרה "Das Traumschiff", המשודרת בגרמניה מ-1981.
בשנת 2019 שיחק בסרט "Rate Your Date" בדמותו של ג'אניס.
אויבים היא סדרה תיעודית העוסקת במנהיגים מהעולם הערבי והמוסלמי ומשודרת בערוץ כאן 11 החל מינואר 2021.
יוצרי הסדרה הם ירון ניסקי ודני ליבר.
עורכים ומפיקים אחראים, שירה מרגלית ואלעד קופרמן.
הסדרה בת שלוש עונות ובהן שמונה עשר פרקים, והיא כוללת ניתוח פרופיל של מנהיגים בעולם המוסלמי שנחשבים לאויבי מדינת ישראל, באמצעות מידע שנאסף על ידי קהילת המודיעין הישראלית ובה המוסד.
כל פרק עוסק במנהיג אחר והוא כולל קטעי ארכיון וראיונות עם אישים שהיו קרובים אליהם, וכן אישים ישראלים שעסקו או עוסקים בהם, והיו קרובים למנהיגים באופן אישי או נפגשו עמם.
בשתי העונות הראשונות של הסדרה הפרקים היו אודות מנהיגים שלא היו בחיים בעת שידורם, אך בעונה השלישית חלק מהפרקים נעשו על מנהיגים שנכון לעת השידור, היו עדיין חיים.
כמו כן, בעונה זאת נעשו מספר שינויים בפרקי העונה בעקבות טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
מספר הפרק בסדרהמספר הפרק בעונהשם הפרקתאריך שידור מקורי תיאור (לפי כאן 11)11 סדאם חוסיין12 בינואר 2021האיש שרצה לשלוט בעולם: על המנהיג העיראקי שהיה הנחוש להשמיד את ישראל, ומאמציה של ישראל למנוע ממנו נשק גרעיני.22 יאסר ערפאת19 בינואר 2021יאסר ערפאת – האיש בעל אלף הנשמות.
הפרק חושף את דמותו המרתקת וכיצד פעל שיתוף הפעולה בינו לבין המוסד.
יום כיפור - מסמך מיוחד
מספר הפרק בסדרהמספר הפרק בעונהשם הפרקתאריך שידור מקורי תיאור (לפי כאן 11)13 -יום כיפור - מסמך מיוחד28 בספטמבר 2022איך תכננו סאדאת ואסד את מלחמת יום כיפור?
49 שנים אחרי, מנסה הסרט לפצח את השאלה מתי וכיצד התכוננו הצבאות ללחימה?
גנרלים מצרים ודיפלומטים סורים מספרים על ההכנות וההונאה המכוונת.
מספר הפרק בסדרהמספר הפרק בעונהשם הפרקתאריך שידור מקורי תיאור (לפי כאן 11)141 עלי ח'אמנאי12 בדצמבר 2023עלי חמינאי - התמנון מטהרן.
מה מספרים אנשים שהכירו אותו על אישיותו?
וכיצד המודיעין הישראלי פעל נגד כוונותיו?152 חסן נסראללה20 בדצמבר 2023חסן נסראללה - השליח האיראני.
מנהיג חזבאללה שהפך לאיום הישיר הכי משמעותי על ישראל.
האם ברגותי יהפוך למנהיג הבא של הרשות הפלסטינית, ומה תעשה ישראל עם מנהיג בכלא?
האם הוא פעל וחתר למען שלום ושיתוף פעולה, או מי שנמנע מפשרות והחלטות גורליות עבור עמו?
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024סדרת תעודהאויבים - עונה 3צילום בסדרה תיעודיתאבנר שחףתחקיר בסדרה תיעודיתנוי כרמל, יאיר אונא, רלי צורי, הדר גת, סהין נאסר, אורלי גוואטה וברק ברקן
פרנץ איוגן גרימינגר היה חבר בקבוצת ההתנגדות של הוורד הלבן נגד גרמניה הנאצית.
איוגן גרימינגר, בנו של נהג רכבת, התנדב במלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן הועסק כעובד מדינה בקריילהיים.
לאחר המלחמה הוא הפך לפציפיסט.
הוא קרא ספרים על מהטמה גנדי ובודהיזם ועזב את הכנסייה הפרוטסטנטית.
לדברי גרימינגר, הוא דבק באמונות בודהיסטיות.
בשנת 1922 נישא לג'ני שטרן בשטוטגרט.
הנישואין עם יהודייה לא התקבלו בסביבתו הקרובה.
הזוג הצעיר התיישב בשטוטגרט, שם הועסק גרימינגר כמבקר עבודה באיגוד הקואופרטיבים החקלאיים.
בשנת 1925 הפך למפקח ענף החלב של העמותה וב-1930 היה מבקר ראשי וראש המחלקה.
בשנת 1935 איבד גרימינגר את עבודתו בגלל היותו נשוי ליהודייה.
שנתיים לאחר מכן עסק בהנהלת חשבונות כעצמאי.
הוא עזר לאנשים לברוח לשווייץ, לשם כך היה צורך במסמכים מזויפים.
בשנת 1942 השתלט גרימינגר על משרד הנהלת החשבונות של חברו רוברט שול, שהועמד לדין בגין "הצהרות נגד המדינה" ונאלץ לרצות עונש מאסר של ארבעה חודשים.
משרד זה היה ממוקם בבניין המגורים של משפחת שול.
כתוצאה מכך פגש גרימינגר את אינגה, הנס וסופי שול ובא במגע עם תנועת ההתנגדות הוורד הלבן.
הקבוצה נתמכה על ידי גרימינגר בעיקר על ידי תרומות כסף, שאסף גם ממכריו.
הוא תרם לקבוצת ההתנגדות סכום נכבד, כאלף רייכסמארק וסיפק להם נייר להדפסת העלונים ומעטפות.
בהמשך תרם גרימינגר מאות מארקים מעת לעת.
גרימינגר לא חשף מעולם את מכריו שעזרו בתרומות ואלו לא ידעו לאיזו מטרה מיועדים כספי התרומה.
הוא נעזר במזכירתו טילי האן ובכך עזרו להגדיל את תפוצתם של העלונים.
ב-18 בפברואר 1943 עצר הגסטפו את הנס וסופי שול על הפצת עלוני תעמולה אנטי נאציים.
במהלך החקירות, הוזכר שמו של גרימינגר.
ב-2 במרץ 1943 הוא נעצר וב-19 באפריל 1943, במשפט השני נגד חברי הוורד הלבן, הוא נידון לעשר שנות מאסר.
התובע הציבורי דרש להטיל על גרימינגר עונש מוות, אולם בסופו של דבר יכול היה להוכיח רק העברת כסף, לא את אופן השימוש בכסף.
אשתו היהודייה, שעד אז הייתה מוגנת מרדיפות, נעצרה ב-10 באפריל 1943, ואז גורשה ונרצחה באושוויץ.
גרימינגר נכלא בכלא לודוויגסבורג עד אפריל 1945.
לאחר המלחמה הפך לנשיא ההתאחדות האזורית של קואופרטיבים חקלאיים בשטוטגרט, ובשנת 1947 נישא לטילי האן.
הוא היה מעורב בארגונים למען בעלי חיים והיה יושב ראש האגודה למען בעלי חיים בשטוטגרט במשך שנים רבות.
הוא הקים את קרן גרימינגר לחקר האנתרופוזונוזיס למחקר ובקרה של מחלות בעלי חיים שהן ניתנות להעברה לבני אדם.
לימים שונה שם הקרן לקרן גרימינגר למחקר מחלות זואונותיות.
אויגן אלכסנדר פרנץ, נסיך טורן וטקסיס הראשון היה הנסיך הראשון של טורן וטקסיס, מנהל הדואר הכללי של הרייכספוסט הקיסרי, וראש בית טורן וטקסיס מ-13 בספטמבר 1676 ועד מותו.
אויגן אלכסנדר פרנץ היה בנו השני של למוראל השני קלאודיוס פרנץ, רוזן טורן וטקסיס ואן פרנסואז אז'ן, רוזנת הורנס.
תאריך לידתו אינו ידוע, אך אויגן אלכסנדר פרנץ הוטבל ב-11 בינואר 1652 בבריסל.
לאחר מות אביו, אויגן אלכסנדר פרנץ עלה לתפקידי מנהל הדואר הכללי של הרייכספוסט הקיסרי וארצות השפלה הספרדיות.
בשנת 1681, מלך ספרד ההבסבורגית האחרון, קרלוס השני, מינה את אויגן אלכסנדר פרנץ כרוזן לנסיך, ולאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הפך אותו לנסיך קיסרי בשנת 1695.
לאחר הכיבוש הצרפתי של ארצות השפלה הספרדיות במהלך מלחמת הירושה הספרדית, המלך הספרדי החדש פליפה החמישי, נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, הדיח את אויגן אלכסנדר פרנץ מתפקיד המאסטר גנרל של ארצות השפלה הספרדיות.
בשנת 1702, הוא העביר את מטה מערכת הדואר שלו מבריסל לפרנקפורט אם מיין.
אויגן אלכסנדר פרנץ היה נשוי פעמיים.
הוא נישא תחילה לנסיכה אנה אדליידה, נסיכת פירסטנברג, בתם של הרמן אגון, רוזן פירסטנברג ופרנציסקה, רוזנת פירסטנברג-שטולינגן.
לאויגן אלכסנדר פרנץ ולאנה אדלהייד נולדו הילדים הבאים:
הרוזנת דורותיאה מטורן וטקסיס (נולדה ומתה ב-1679)
בן ששמו לא ידוע (נולד ומת ב-1680)
אנזלם פרנץ, נסיך טורן וטקסיס השני (1681–1739) התחתן עם מריה לודוביקה אנה פרנציסקה, נסיכת לובקוביץ'
הרוזן יקוב למורל מטורן וטקסיס (?
הרוזן היינריך פרנץ מטורן וטקסיס (נולד ומת ב-1682)
הרוזנת אנה פרנציסקה מטורן וטקסיס (1683–1763) נישאה לפרנץ ארנסט, רוזן זאלם-ריפרשיידט
הרוזנת אלאונורה פרדיננדה מטורן וטקסיס (נולדה ומתה ב-1685)
הרוזן איניגו למורל מריה פליקס פרנץ מטורן וטקסיס (נולד ומת ב-1686)
הרוזנת אנה תרזיה מטורן וטקסיס (נולדה ומתה ב-1689)
הרוזנת מריה אליזבת מטורן וטקסיס (נולדה ומתה ב-1691)
לאחר מות אשתו הראשונה, נשא אויגן אלכסנדר פרנץ לאישה את הרוזנת אנה אוגוסטה מהוהנלוהה-ולדנבורג-שילינגספירסט, בתם של לודוויג גוסטב, רוזן הוהנלוהה-ולדנבורג-שילינגספירסט ואשתו השנייה אנה ברברה פון שנבורן.
לאויגן אלכסנדר פרנץ ולאנה אוגוסטה נולדו הילדים הבאים:
הנסיך לותר פרנץ מטורן וטקסיס (1705–1712)
הנסיך מקסימיליאן פיליפ מטורן וטקסיס (נולד ומת ב-1706)
הנסיך פיליפ למורל מטורן וטקסיס (נולד ומת ב-1708)
הנסיכה מריה יוזפה מטורן וטקסיס (נולדה ומתה ב-1711)
אויבות: קפוטה נגד הנשים היא עונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה האנתולוגית "אויבות" שנוצרה על ידי ראיין מרפי, ג'ף כהן ומייקל זאם עבור "FX Networks".