tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיי משפחה, קומדיות וחיים בצרפת
למרות ההצלחה של "קמילה", התקופה הבאה בחייה של ברני לא הייתה פשוטה עקב בעיות משפחתיות, קשייו של ד'ארבלה להשיג חזרה את רכושו ומעמדו והמחלה שתקפה אותה.
אשתו של אביה, אליזבת ברני, נפטרה ב-1796. הנישואים של אחותה, סוזן, למוסוורת' פיליפס הוכיחו את עצמם כמקור לצרות נוספות.
הוא התפטר מעבודתו, צבר חובות כבדים, ורדף אחרי נשים אחרות.
למרות הבריאות המתדרדרת של סוזן, החליט בעלה לקחת אותה עמו הרחק מהמשפחה לאירלנד.
לקראת סוף המאה, האכזריות של פיליפס כלפי סוזן הייתה קשה, והמשפחה החליטה להציל אותה ולהחזיר אותה הביתה.
אולם, סוזן לא שרדה את המסע חזרה, והיא נפטרה ב-6 בינואר 1800. סוזן הייתה החברה והאחות הקרובה ביותר לפרנסס, ומותה האכזרי השפיע עליה עד יום מותה.
אחותה הצעירה של ברני, שארלוט, התחתנה בשנית עם ראלף ברום, בניגוד לרצון של אביה וללא אישורו.
אולם, את הסקנדל הקשה ביותר לבני משפחת ברני הביאו אחיה הבכור ג'יימס ואחותה למחצה שרה הארייט.
ג'יימס עזב את אשתו ושני ילדיו והקים בית עם שרה.
בני המשפחה הסתירו את הפרשה מחמת הבושה שהיא הייתה עלולה להמיט עליהם.
גם פרנסס נמנעה מלהזכיר את הפרשה ביומניה ובמכתביה.
ג'יימס חזר לאשתו וילדיו ב-1803, ושרה חזרה לבית המשפחה ב-1807.
ד'ארבלה נסע ב-1801 לצרפת על מנת לנסות להשיג חזרה את רכושו.
בהיעדרו כתבה ברני מספר מחזות שלא עלו לבמה.
תיאטרון קובנט גארדן היה מעוניין בקומדיה שכתבה, "אהבה ואופנה", אך אביה התנגד למחזה והוא נגנז.
כך קרה גם לקומדיה "שונא הנשים" (The Woman Hater), המבוסס על מחזה באותו שם משנת 1607. הקומדיה כוללת אלמנטים שנלקחו מתוך הוויטלינגס, כולל הדמות של גברת פטפוט (ליידי סמאטר).
מחזה קומי נוסף, "יום עמוס" (A Busy Day) נגנז גם כן.
שני המחזות האחרונים נחשבים לעיתים קרובות לטובים ביותר של ברני.
"יום עמוס" עלה לבמה בווסט אנד בלונדון בשנת 2000.
ב-27 במרץ 1802 נחתם הסכם שלום בין בריטניה לצרפת (אמנת אמיין), מה שאיפשר לברני לנסוע לצרפת ולפגוש שם את בעלה.
אולם, הסכם השלום החזיק מעמד זמן קצר בלבד, והזוג מצא עצמו תקוע בצרפת למשך עשר השנים הבאות.
ד'ארבלה השיג לעצמו פנסיה צנועה ועבודה פקידותית בפריז.
הזוג חי מחוץ לעיר בפאסי (כיום חלק מהרובע השישה-עשר של פריז).
בגלל המלחמה לא הייתה לברני גישה למשאבים כלשהם באנגליה, והם חיו בדוחק.
באוגוסט 1810 החלה ברני לחוש כאבים בשד.
היא אובחנה כחולה בסרטן השד, אף שייתכן שהמקור לכאביה היה זיהום.
כשנה לאחר מכן היא עברה ניתוח לכריתת שד, בהשגחת דומיניק ז'אן לארה ושישה רופאים נוספים.
הניתוח נעשה בהכרה מלאה, כשרק מעט יין, ייתכן בתוספת לאודנום, ניתן למנותחת כדי לעזור לה לסבול את הכאבים.
החוויה של ברני בניתוח תועדה במכתב ששלחה לאחותה אסתר.
זהו תיעוד היסטורי נדיר של פרקטיקה רפואית מנקודת המבט של החולה, שכן נשים אחרות במאה ה-18 ובמאה ה-19 נטו לשמור בסוד כל מה שקשור בסרטן השד.
שנה לאחר הניתוח הורשתה ברני לחזור לאנגליה יחד עם בנה, שהיה כעת בן 17 ויועד ללמוד בקיימברידג'.
כשחזרה השלימה ופרסמה ברני את הרומן האחרון שכתבה, "המשוטטת: או, קשיים נשיים" ( The Wanderer, or, Female Difficulties), עליו היא עבדה במשך יותר מעשור.
הרומן עוסק בקשיים של נשים בחברה המודרנית, ביחסי הכוחות בין נשים לגברים, הסכנות שאורבות לנשים, היעדר הזדמנויות לעבודה הוגנת עבור נשים, הממשקים בין מין למעמד, והמעצורים החברתיים שפועלים נגד שיח פתוח וכן.
זהו רומן היסטורי, שעלילתו מתרחשת בזמן שלטון הטרור במהלך המהפכה הצרפתית.
כמו בכל הרומנים של ברני, במרכז העלילה נמצאת דמות נשית, ג'ולייט גראנוויל.
הרקע של ג'ולייט מוסבר בשליש האחרון של הספר: היא נולדה מנישואים סודיים בין אריסטוקרט לבין אישה ענייה ממעמד נמוך, שמתה זמן קצר אחרי הלידה.
כשאביה התחתן בשנית הוא שלח אותה עם סבתה לצרפת, עם הבטחה כתובה שנכסיו יחולקו לאחר מותו בצורה שווה בין כל ילדיו.
אולם, לאחר שהאב מת בתאונה, סירבו קרוביו להכיר בה.
בתוך אירועי המהפכה אבדו המסמכים של ג'ולייט.
היא נופלת קורבן לגבר שמוצא אותם, ומאלץ אותה להתחתן עימו, תוך איום שבישוף שקרוב לליבה יישלח לגיליוטינה אם לא תעשה כן.
עלילת הרומן נפתחת כשג'ולייט בורחת לאנגליה בתקווה להינצל מבעלה ולמצוא לה סיוע.
היא מסתירה את זהותה על מנת למנוע מבעלה לאתר אותה, אך מסתבר שהיעדר רקע חברתי ומעמד הוא מכשול שחושף את ג'ולייט לסכנות רבות.
היא הופכת קורבן לגחמות של אחרים ולאלימות מינית מצד גברים בסביבתה, כולל ניסיון אונס ממנו היא ניצלת ברגע האחרון.
למרות הכל, ג'ולייט נותרת איתנה, ולבסוף היא מוצאת ביטחון בנישואים לגבר היחיד שהתייחס אליה ברגישות ובאנושיות.
"המשוטטת" הוא ספר ארוך מאוד, עלילתו סבוכה, והוא דורש לא מעט מהקוראים.
המהדורה הראשונה של הספר אזלה במהירות, אך במהרה הופיעו מספר ביקורות עוינות, והמכירות של המהדורה השנייה לא ענו על הציפיות.
ג'ון וילסון קרוקר כתב מאמר ביקורת ארוך שבו הוא דימה את התפתחות היצירה של ברני לאורך חייה לתהליך ההזדקנות של גופה, וטען שהרומן חסר כל מקוריות.
ב-1815 פרסם ויליאם הזליט ביקורת באדינבורג רוויו, שהוכיחה עצמה קטלנית להמשך הפופולריות של הרומן.
הוא התלונן על כך שברני כותבת תמיד מנקודת מבט נשית, ובהתייחס לכותרת המשנה של הרומן כתב ש"הקשיים שבהם היא [ברני] מערבת את הגיבורות שלה הם 'קשיים נשיים' מידי; - הם קשיים שנוצרים מכלום".
לא כל הביקורות היו אכזריות כמו אלה של קרוקר והזליט, וחלקן אף הביעו הערכה לספר, אך באופן כללי הרומן לא נחל הצלחה, לאכזבתה של ברני.
ווטרלו וביוגרפיה של דוקטור ברני
באפריל 1814 נפטר אביה של ברני, והיא החלה לאסוף חומרים לחיבור על חייו.
באותו החודש הובס נפוליאון בונפרטה והוגלה לאי אלבה.
בעקבות התפתחות זו חזרה ברני, בנובמבר אותה שנה לפריז, על מנת לפגוש את בעלה, שכעת היה גנרל במשמר האישי של לואי השמונה עשר, מלך צרפת.
בפברואר ומרץ 1815 נמלט נפוליאון מגלותו וצעד לפריז עם צבא גדול.
לואי ה-18 ברח לבלגיה (אז חלק מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה) וד'ארבלה נקרא להמשיך איתו לשם.
ברני עצמה נדדה גם כן לבלגיה, והזוג נפגש מחדש בבריסל, עד שנקרא ד'ארבלה לצאת ללוקסמבורג על מנת לנסות לגייס חיילים לצבא המלכותי.
ביומנה מתארת ברני את החרדה שאחזה בה כתוצאה מההבנה שמהלך האירועים צפוי להסתיים במלחמה: "במהלך התקופה המלנכולית הזו, שעות הפנאי, שעד עתה היו לי לעונג, הפכו למטרד עבורי.
לא הייתי יכולה להשתמש בכישורי השכליים לאף מין של שירות אינטלקטואלי; הכל היה ירוד, הושמד תחת השליטה המכריעה של החרדה מהאירועים הבאים".
היומן של ברני כולל תיאור מפורסם של אווירת הפחד והבלבול של החיים בבריסל בזמן קרב ווטרלו.
הפרק על ווטרלו ביריד ההבלים של ויליאם מייקפיס תאקרי מבוסס על קטע זה ביומן של ברני.
תיאור הדברים על פי ברני כולל גם שבוע ארוך לאחר הקרב שבמהלכו חיילים פצועים, גוססים ומתים עברו תחת חלונה בדרכם חזרה מהקרב.
בימים שלאחר הקרב הגיעה לברני הידיעה שבעלה נפצע.
הוא נפצע ברגלו מבעיטה של סוס, ופציעתו החמירה בעקבות ניתוח לא מוצלח.
ברני מתארת ביומנה כיצד היא הצליחה בסופו של דבר להגיע אליו מבריסל, למרות התנאים הקשים והחשש מאלימות בדרכים.
ד'ארבלה מעולם לא החלים לחלוטין מפציעתו.
בשבועות הבאים טיפלה בו ברני, בעוד הוא משיג את שחרורו מהצבא.
לאחר שהתארגנו, הם עזבו חזרה לאנגליה והתגוררו בבאת'.
ד'ארבלה נפטר ב-1818, ככל הנראה מסרטן המעי הגס.
לאחר מות בעלה עברה ברני ללונדון, שם החלה לאסוף חומרים לביוגרפיה של אביה.
השנים האחרונות לחייה של ברני היו קשות, שכן כמעט כל בני משפחתה הקרובה וחבריה, למעט אחותה למחצה שרה, נפטרו לפניה.
בנה אלכס מת בינואר 1837, אחרי תקופה של בעיות בריאות ופרקי דיכאון, ממחלה שהוגדרה כמחלת חום.
ברני הלכה לעולמה בביתה בלונדון ב-6 בינואר 1840 בגיל 87. היא נקברה לצד בנה בכנסיית סנט סווית'ין בבאת'.
לפי לורנה קלארק, "ניתן לתאר את עלילת התפתחות המוניטין [של ברני] מאז מותה ב-1840 כנתיב עולה של תהפוכות מוקדמות עתורות ניצחון בסופו של דבר".
היא השאירה אחריה מאות מכתבים וקטעי יומנים, אותם היא הורישה לאחייניתה.
רבים מהטקסטים האלו פורסמו זמן קצר לאחר מותה.
ב-1842 פרסם ג'ון קרוקר ביקורת קשה על ברני, על הרומנים שכתבה, הביוגרפיה של אביה ועל יומניה ומכתביה.
קרוקר כתב שברני הייתה חסרת כל כישרון והגחיך את דמותה כפי שהיא עולה מהמכתבים והיומנים.
לפי קלארק "המוניטין של ברני בקושי השתקם במשך מאה".
מי שיצא באופן חלקי להגנתה היה תומאס בבינגטון מקולי.
הוא הסכים עם קרוקר שסגנון הכתיבה של ברני הידרדר עם השנים וביקר חלק ניכר מיצירתה, אך שיבח את יכולת בניית הדמויות שהפגינה ואת ההומור בכתיבתה.
קוראים אחרים הדגישו לחיוב את היומנים, שהתאימו לרוח הריאליזם של המאה ה-19. ב-1889 פורסמה מהדורה מחודשת של היומנים המוקדמים של ברני, כולל פריטים מתוך היומנים שטרם פורסמו לפני כן, מה שסייע מעט לשיקום מעמדה.
קיימת כיום הכרה בכך שלברני הייתה השפעה ניכרת על הספרות האנגלית בתחילת המאה ה-18, במיוחד על ג'יין אוסטן.
בקטע מתוך מנזר נורת'אנגר, שמה אוסטן תשבחות לספריה של ברני בפי אחת מהדמויות: "'ומה את קוראת גברת--?' 'הו!
זה רק רומן!' עונה העלמה הצעירה, בעוד היא מניחה את ספרה במפגן אדישות, או מתוך בושה רגעית.
'זה רק ססיליה, או קמילה או בלינדה'; או, בקיצור, רק איזו יצירה שבה הכוחות הטובים ביותר של השכל מופגנים, שבה הידע היסודי ביותר של הטבע האנושי, השרטוט המשמח ביותר של גווניו, הפעפוע מלא החיים ביותר של שנינות והומור, מובא לעולם בשפה הטובה ביותר שבה ניתן לבחור".
עם זאת, ההשוואה לאוסטן לא תמיד סייעה למוניטין של ברני, ובמהלך המאה ה-19 היא נתפסה לעיתים קרובות כמעין גרסה פחותה של הסופרת המאוחרת יותר.
בתחילת המאה ה-20 החל עניין מחודש בכתיבה של ברני, במיוחד בהקשר של העניין בכתיבה של נשים באופן כללי כנושא לדיון ומחקר ספרותי.
וירג'יניה וולף, במאמר ביקורת על ספר מאת ר.
ברימלי ג'ונסון, הכתירה את ברני בתור "האמא של הסיפורת האנגלית".
במאמר כתבה וולף שהעבודה של ברני לא קיבלה את השראתה מהניסיון להביע מחאה על עוול יחיד, אלא מהסצנה האנושית שעמה נפגשה ברני בבית של אביה.
לפי וולף, ברני נאלצה להתמודד עם ההתנגדות של החברה לכתיבה של נשים.
ב-1929 פרסמה וולף את המאמר "מסיבת הערב של דוקטור ברני", שבו היא מתייחסת לכתיבה של ברני בהקשר של משפחתה וההוויה החברתית סביבה.
בחצי השני של המאה העשרים, עם הפרסום של מחקרים חדשים על ברני, אוספים חדשים של כתביה, ומהדורות מודרניות של הרומנים באנגלית, חלה תפנית חיובית בהתייחסות לברני.
בשנות ה-70, כותבות פמיניסטיות החלו להתעניין מחדש באופן בו כתיבתה מתייחסת ומגיבה למצבן של הנשים במאה ה-18. החוקרת הקנדית מרגרט דודי פרסמה ב-1988 ביוגרפיה חדשה של ברני, שבין השאר כללה הערכה מחדש של הכתבים המאוחרים של ברני.
עד העשורים האחרונים של המאה ה-20 הדעה המקובלת הייתה שהסגנון ואיכות הכתיבה של ברני הלכו והידרדרו עם הזמן, ושהרומן האחרון שכתבה, "המשוטטת", משקף את עומק ההידרדרות הזו.
דודי ואחרים החלו לחשוב מחדש על תפיסה זו, ולהראות שהכתיבה של ברני עברה תהליך של רדיקליזציה עם הזמן.
פרנסס אן הופקינס הייתה ציירת בריטית.
עבודותיה הידועות ביותר הם ציורים גדולים שהציגו את החיים בקנדה באמצע המאה ה-19.
פרנסס אן הופקינס נולדה בלונדון, אנגליה לפרדריק ויליאם ביצ'י, ושרלוט סטפלטון ב־2 בפברואר 1838. היא הייתה הילדה השלישית מתוך חמישה ילדים.
משפחתה הייתה מהמעמד הבינוני-הגבוה: משפחת אמנים וחוקרי אזור הקוטב הצפוני.
אביה סר פרדריק היה אדמירל בצי המלכותי וצייר בצבעי מים.
דודתה אן פיליס ביצ'י, הייתה ציירת מיניאטורות.
סבה, סר ויליאם ביצ'י, היה צייר דיוקנאות וחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות.
הציורים של פרנסס הופקינס מצביעים על הכשרה אומנותית, אך ייתכן שזו הייתה בבית ולא בלימודים רשמיים.
בגיל 20 התחתנה עם אדוארד מרטין הופקינס, מחברת מפרץ הדסון.
לאדוארד הופקינס כבר היו שלושה ילדים מאשתו המנוחה אן (אוגדן), שנפטרה מכולרה.
עבודתו של בעלה הביאה אותה למסעות שסיפקו נושאים ליצירות האמנות שלה.
משפחת הופקינס, יחד עם שלושת בניו הקודמים של אדוארד, עברו לקנדה זמן קצר לאחר נישואיהם בשנת 1858. אדוארד עבד שם כמזכירו של סר , המושל מטעם חברת מפרץ הדסון.
המשפחה הגיעה ללשין (Lachine), התחנה המזרחית של סחר הפרוות במונטריאול, עם בעלה ובניו.
הופקינס החלה לשרטט ולצייר את הסביבה שהקיפה את ביתה החדש.
חלק מהנושאים שלה כללו את הבית והגינה של משפחת הופקינס, שנמצא על שפת נהר סנט לורנס.
בשנת 1860, לאחר מותו של סר ג'ורג' סימפסון, הפך אדוארד הופקינס למנהל אזור מונטריאול בחברת מפרץ ההדסון, וכתוצאה מכך נאלץ להעביר את משפחתו מלשין לאזור קוט-דה-נוי במונטריאול.
בשנת 1861 נולדו להופקינס שני בנים משלה בשם ריימונד וילפרד, ונולדה לה בת נוספת בשנת 1863 בשם אוליב.
פרנסס הופקינס הייתה פעילה בחברת המעמד הגבוה של מונטריאול.
היא הייתה מארחת של מבקרים אנגלים חשובים שהגיעו לעסקים הקשורים לסחר בפרוות, וקיימה קשרים חברתיים עם פטרוני האמנויות במונטריאול, שבאותה עת הקימו את חברות האמנות ובנו אוספי אמנות משלהם.
היא הייתה גם מעורבת בחגיגות שהתקיימו לכבוד ביקורו של נסיך ויילס בקנדה בשנת 1860. הופקינס ניצלה את ההזדמנות גם להפיק כמה רישומים במהלך החגיגות, אותם שכללה בהמשך לציורי צבעי מים גדולים לבקשת נסיך ויילס (לימים המלך אדוארד השביעי מאנגליה) לתלייה בטירת וינדזור.
במשך כל התקופה בקנדה ליוותה הופקינס את בעלה ברבות מהפלגותיו, במיוחד לאחר שאדוארד הועלה בדרגה.
במונטריאול הצטרפה הופקינס לאדוארד בכמה מסיורי הבדיקה שלו במוצרי סחר הפרוות שלו.
חלק מהנסיעות לתחנות סחר רחוקות נעשו בעזרת קאנו בעיקר באזור האגמים הגדולים.
בהפלגות הללו ובטיולים שעשתה להנאה, רשמה הופקינס ותיעדה את חוויותיה ואת סביבתה.
עם תמיכה של בעלה בה ובאמנותה, הופקינס הצליחה לנסוע גם באופן עצמאי באמצעות קאנו, דבר שהיה נדיר מאוד באותה תקופה.
כתוצאה מכך, היא הפכה לאחת האמניות היחידות שהשתתפה באופן ישיר בהפלגת קאנו.
בשנת 1869 יצאו הופקינס ובעלה לסיור פרידה מאגם סופריור, כאשר הפרישה מחברת מפרץ ההדסון התקרבה.
בשנת 1870 הפכה הופקינס לאישה הראשונה שהציגה גוף גדול של עבודה בתערוכה במונטריאול.
מאוחר יותר באותה שנה, משפחת הופקינס חזרה לאנגליה לצמיתות ללא שניים מבניהם, מכיוון שאחד נפטר בשנת 1864 והשני בתחילת 1869.
כאמור משפחת ביצ'י הייתה משפחה ידועה של אמנים.
לפיכך ברור שפרנסס הופקינס, נחשפה לאמנויות יפות בילדותה על ידי משפחתה.
הנסיעה לקנדה אחרי חתונתה, נתן לה הזדמנות נדירה לצייר.
במהלך מסעותיה בטבע, היא הייתה מציירת בעיקר עם צבעי מים, שהיה אמצעי טיפוסי ליצירות אמנות בחוץ באותה תקופה בגלל קלות ההובלה.
המסעות שתיעדה בציורי השמן צוירו בהמשך ונוצרו ברובם מהסיורים שלה בדרכי המסחר בפרוות עם בעלה - במהלך 1864, 1866 ו-1869 הם ביקרו באגמים הגדולים העליונים ובנהרות אוטווה.
במהלך השנים שבין 1869 ל־1880, השלימה הופקינס כמה מציורי השמן הידועים ביותר שלה בסטודיו בהמפסטד, אנגליה, כשחזרה לשם לצמיתות.
בשנת 1869 הציגה הופקינס את ציורי השמן שלה "קאנו בערפל, אגם סופריור" באקדמיה המלכותית בלונדון.
האירוע סימן נקודת מפנה חשובה בקריירה שלה מכיוון שהפופולריות שלה בבריטניה הלכה וגדלה בהדרגה: האווירה הרומנטית של ציוריה משכה מאוד את הקהל הבריטי, והציורים נמכרו טוב בשוק האמנות בלונדון בהשוואה לשוק האמנות בצפון אמריקה.
ציור השמן הבא שלה שהוצג באקדמיה המלכותית היה "טיולי קאנו בקנדה".
בין השנים 1860–1891, הופקינס הציגה בסך הכל אחת-עשרה פעמים באקדמיה המלכותית.
לאחר שחזרה לאנגליה, פרנסס אן הופקינס המשיכה לצייר כמעט מדי יום.
היא עבדה בסטודיו שלה בהמפסטד, אנגליה.
בעלה נפטר באנגליה בשנת 1893, וגרם להופקינס להיות מעורבת יותר בפן העסקי של קריירת האמנות שלה כדי לספק לעצמה הכנסה.
מעורבות זו כללה ייצור ציורים לפי דרישת לקוחותיה, שליחת יצירות האמנות שלה לסוחרי אמנות וגלריות מסחריות שונות ומכירת עבודות משלה היא גם המשיכה להציג את עבודותיה באקדמיה המלכותית בלונדון, כאשר התערוכה האחרונה שלה נערכה בשנת 1902.
הופקינס נפטרה בהמפסטד, אנגליה ב־5 במרץ 1919. היא הייתה בת שמונים ואחת.
המסעות של הופקינס עם בעלה השפיע משמעותית על יצירות האמנות שלה.
נופי הטבע והים הפכו למרחב העבודה של הופקינס, שם טיפחה את היצירתיות שלה.
בציורים מונצחים מסעותיה עם בעלה.
בציוריה היא הציגה בפירוט רב סצנות רומנטיות.
היצירה שלה מגלמת את אופי המסע, הריכוז, הסיבולת והיכולת שלהם בזמן המסעות.
סגנון הציור שלה הוא בריאליזם, אם כי, נותר לא ברור לגמרי.
יתרה מזאת, חלק מציוריה מתארים תערובת של אידיאליזם רומנטי, ובמיוחד את ההיבט הנטורליסטי של יצירותיה האחרות.
ציורי נוף באותה תקופה נחשבו יוצאי דופן עבור אישה, אולם מסעותיה של הופקינס בקנדה אפשרו לה לבסס את המוניטין שלה כציירת מקצועית שהתמחה בציור נוף הטבע הקנדי.
ציורי המסעות שלה ניכרים למדי בגלל התדירות שמשתמשים בהם בספרי לימוד להמחשה תקופתית, אולם שמה נשכח.
בשנת 1860 הוצגו לראשונה עבודות האמנות של הופקין בתערוכה בלונדון.
בתערוכה של החברה המלכותית לאמנים בריטים, ושלושה ציורי צבעי המים שלה הוצגו.
במהלך חייה, היא הציגה בקנדה רק פעם אחת באגודה לאמנות של מונטריאול בשנת 1870. אבל למעלה ממאה שנים מאוחר יותר, בשנת 1990, הייתה תערוכה נרחבת של פרנסס אן הופקינס בגלריה לאמנות של ת'אנדר ביי.
פרנסיסקו פרננדש דה קונסייסאו (בפורטוגזית: Francisco Fernandes da Conceição; נולד ב-14 בדצמבר 2002 בקוימברה שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר ביובנטוס מהסרייה א'.
הוא בנו של כדורגל העבר והמאמן סרז'יו קונסייסאו.
קונסייסאו הצטרף אל מחלקת הנוער של ספורטינג ליסבון בגיל שמונה, ושיחק בה במשך שש שנים.
לאחר מכן שיחק במשך עונה בפדרואנסה, אחת מקבוצות הבת של פורטו, ובשנת 2018 הצטרף אל מחלקת הנוער של פורטו.
ב-27 באוגוסט 2020 חתם על החוזה המקצועני הראשון שלו במועדון.
תחילה שיחק בפורטו ב', קבוצת המילואים של המועדון, ששיחקה בליגה הפורטוגלית השנייה.
ב-13 בפברואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בתיקו 2-2 עם בואבישטה במסגרת המחזור ה-19 בליגת העל הפורטוגלית לעונת .
ב-17 בפברואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 1–2 על יובנטוס במסגרת שלב שמינית הגמר לעונת 2020/2021. בעונתו הראשונה ערך 14 הופעות ליגה ושתי הופעות בליגת האלופות.
ב-21 ביולי 2022 חתם לחמש שנים באייאקס.
ב-3 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה נגד קמבור.
ב-1 בספטמבר 2023 הושאל לפורטו לעונה אחת עם אפשרות מכירה בסיומה.
ב-23 באפריל 2024 עבר לפורטו בחוזה קבוע לחמש שנים תמורת עשרה מיליון אירו.
ב-27 במאי זכה עם קבוצתו בגביע הפורטוגלי.
ב-27 באוגוסט 2024 הושאל ליובנטוס לעונה אחת תמורת שבעה מיליון אירו.
הוא ערך הופעת בכורה ב-1 בספטמבר בתיקו 0-0 מול רומא.
ב-30 בספטמבר כבש שער בכורה בניצחון 0–3 על גנואה.
ב-2 באוקטובר נכנס כמחליף במשחק במסגרת ליגת האלופות מול רד בול לייפציג כשקבוצתו בעשרה שחקנים ובפיגור 1–2. הוא בישל את שער השוויון וכבש את שער הניצחון.
ב-22 ביולי העונה יובנטוס רכשה אותו מפורטו תמורת 30 מיליון והוא חתם ל-5 שנים במועדון.
קונסייסאו היה חלק מסגל נבחרת פורטוגל עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, וערך חמש הופעות בטורניר, בהן הבקיע שני שערים.
ב-26 במרץ 2024 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות מול .
ב-18 ביוני 2024 כבש את שער הבכורה במסגרת שלב הבתים של יורו 2024 בניצחון 1–2 על נבחרת צ'כיה.
השחקן הצעיר המצטיין של החודש: מרץ 2024
פְרַנסס הַַאוּגֶן (נולדה ב-15 באוקטובר 1976) היא מהנדסת אמריקאית, מנתחת נתונים, מנהלת מוצר וחושפת שחיתות.
טענות אלה העלתה האוגן בתוכנית הטלוויזיה "60 דקות" ב-3 באוקטובר 2021.
האוגן נולדה וגדלה בעיר איווה סיטי במדינת איווה.
היא למדה מדעי המחשב והנדסת חשמל במכללת אולין בעיר נידהם שבמדינת מסצ'וסטס.
ומאוחר יותר קיבלה תואר שני במנהל עסקים מבית הספר למינהל עסקים בהרווארד.
האוגן עבדה בגוגל כמהנדסת וכמנהלת מוצר.
היא עבדה כמנהלת מוצרי נתונים ב-Yelp בתחום שיפור החיפושים באמצעות זיהוי תמונות.
פייסבוק גייסה את האוגן למחלקה שעוסקת ביושרה אזרחית, כדי למנוע הפצת מידע מוטעה.
"דירוג מבוסס מעורבות" (engagement based ranking): פייסבוק משתמשות בדירוג מבוסס מעורבות כדי לקבוע איזה תוכן רלוונטי ביותר לתחומי העניין של המשתמשים.
הדירוג הזה מבוסס על לייקים, שיתופים ותגובות של המשתמשים לפוסטים וכן על אינטראקציות קודמות עם תוכן דומה.
האלגוריתמים של פייסבוק יקדמו פוסטים מסוג זה.
דירוג זה שונה מדירוג כרונולוגי (בו תומכת האוגן), שמבוסס על רצף הזמן שבו התוכן פורסם או נשלח.
אינטראקציות חברתיות משמעותיות (M.S.I.: - meaningful social interactions) בשנת 2018, פייסבוק שיפצה את האלגוריתם של עדכון החדשות שלה כדי לתעדף אינטראקציות, כגון הערות ולייקים, בין חברים למשפחה.
הרעיון היה לתת משקל רב יותר לפוסטים וקשרים עם אנשים שלדעת פייסבוק הייתה ביניהם קירבה רבה.
בעדות נטען כי השינוי הפך את פייסבוק לסביבה חברתית זועמת יותר, ויצר סביבה שמעודדת קיטוב, מידע מוטעה ותכנים מזעזעים.
פרנסס אליזבת טריפ הייתה חוקרת טחבים בריטית, מאיירת בוטנית, פילנתרופית וסופרת.
היא ידועה בעיקר בזכות שתי עבודות שלה "טחבים בריטיים תפוצתם ושימושם" שפורסמו לראשונה בשנת 1868 ויצאו בשלוש מהדורות.
פרנסס אליזבת טריפ נולדה ב-1 באוגוסט 1832 באקסטר, דבון.
אביה היה הכומר רוברט הנרי טריפ, ואמה הייתה אליזבת אן; הוריה היו בני דודים ראשונים.
אביה היה כומר באלטארנון בקורנוול, קרוב לבודמין מור.
לפרנסס היו שבעה אחים צעירים.
לאחר שירשה סכום כסף נכבד מסבתה, פנתה פרנסס טריפ למחקר מדעי ופעילות צדקה.
היא גייסה כסף לתמיכה בעניין האיחוד האיטלקי, תמכה בחברת קירל והייתה מעורבת בהקמה המוקדם של "קרן הנאמנות הלאומית".
מאוחר יותר בחייה היא עברה ללונדון, שם מתה ב-26 בדצמבר 1890 בעקבות התקף לב.
יצירתה של טריפ הטחבים הבריטיים נכתב כספר מדעי פופולרי אותו היא גם איירה אותו על ידי חריטת לוחות נחושת שנצבעו על ידי בנימין פוסט.
הספר הופיע בשלוש מהדורות: 1868; 1874; 1888. המהדורה השלישית שלה, בשני כרכים זכתה בביקורת חיובית: "לקרוא, להרהר, ללמוד ולעכל פנימה".
פרנסס הארדקאסל הייתה מתמטיקאית בריטית, חברה באגודה האמריקאית למתמטיקה, שמחקריה תרמו לתורה של חבורת סימטריות נקודתית.
פרנסס הארדקאסל, נולדה בשנת 1866 בצ'למספורד שבמחוז אסקס, בריטניה למשפחה של חוקרים ומדענים.
אביה של אמהּ היה האסטרונום ג'ון הרשל, ושניים מארבעת אחיה עסקו במדע.
את תחילת דרכה במדע התחילה הארדקאסל בגירטון קולג', קיימברידג', שם הייתה בין הנשים הראשונות אשר הורשו בשנת 1888 לצפות בהרצאות בנושאי המתמטיקה.
באותה תקופה נשים הורשו רק לצפות בהרצאות ולהיבחן, אך לא לסיים את הלימודים.
בשנת 1891 עברה הארדקאסל את החלקים הראשון והשני של מבחני הגמר במתמטיקה .
ב-1893 הפליגה הארדקאסל לארצות הברית.
אחרי הפוגה קצרה שבה לאנגליה, אך חזרה לאמריקה ללימודים באוניברסיטת שיקגו בזכות מלגה מיוחדת.
את לימודיה המשיכה במכללת ברין מאר לנשים, פנסילבניה.
המנחה שלה הייתה המתמטיקאית המובילה שרלוט סקוט.
בברין מאר ערכה מחקר בתחום "חבורת סימטריות נקודתית" ועבודתה הובילה למספר מאמרים שהתפרסמו בין היתר ב-Bulletin Of The American Mathematical Society.
הספר יצא לאור בשנת 1893, תחת השם Riemann's theory of algebraic functions and their integrals: a supplement to the usual treatises ("התיאוריה של ריימן על הפונקציות האלגבריות והאינטגרלים שלהם – תוספת לחיבורים הרגילים").
הארדסטל התקבלה ב-1894 כחברה באגודה האמריקאית למתמטיקה, והייתה בין הנשים הראשונות שצורפו לאגודה זו.
ב-1895 התקבלה ללימודי המשך לתארים מתקדמים באוניברסיטת קיימברידג' ובתוך שנים ספורות פרסמה מחקרים אחדים בנושא חבורת סימטריות נקודתית.
ב-1903 קיבלה תואר באוניברסיטת לונדון, וב-1905 הוענק לה תואר מטעם טריניטי קולג', דבלין.
הארדקאסל הייתה פעילה בתנועה לקידום מעמד האישה ומילאה בה תפקידי מפתח.
עד 1909 שימשה כמזכירת האיחוד הלאומי למאבק למען מתן זכות בחירה לנשים (NUWSS) .
הארדקאסל כתבה מכתבים לא מעטים למערכת הטיימס הלונדוני, בהם חזרה והדגישה את החשיבות שיש לנשים בתחומים מדיניים.
הארדקאסל הייתה אחת מ-156 נשים בריטיות שתמכו בפומבי במטרות הקונגרס הבינלאומי, שנערך בהאג באפריל 1915 ובו הועלו התביעות להסדרת סכסוכים בינלאומיים באמצעים אחרים מלבד מלחמה ולהענקת פתחון פה לנשים בנושאים מדיניים.
פרנסס הארדקאסל מתה ב-1941 בקיימברידג'.
את עזבונה והורישה לחברתה לחיים, הרופאה אתל ויליאמס .
פרנסס גרטרוד מקגיל הייתה בקטריולוגית, קרימינולוגית ופתולוגית משפטית.
פרנסס שימשה כפתולוגית המשפטית הראשונה של קנדה ונחשבת חלוצה בתחום.
הלהט של מקגיל לפתור תעלומות פליליות זיכה אותה בכינוי הלא רשמי "שרלוק הולמס מססקצ'ואן".
פרנסס גדלה בחווה במינדוסה, בדרום מערב מניטובה ולה שלושה אחים, חלק מהמקורות מציינים כי שנת הולדתה של מקגיל היא 1877 אך רוב המקורות מעידים על כך שנולדה בשנת 1882. בשנת 1900 שני הוריה של מקגיל, הנרייטה וגמור ואדוארד מקגיל נפטרו ממחלת הטיפוס.
עם סיום לימודיה בבית הספר בוויניפג שקלה קריירה בתחום המשפט אך לבסוף החליטה ללכת בעקבות אחיה הרופא ואחותה האחות, ולמדה רפואה באוניברסיטת מניטובה.
על מנת לממן את לימודיה עבדה מקגיל בהוראה בתקופת הקיץ.
מקגיל סיימה תואר ברפואה בשנת 1915 וקיבלה את פרס הדיקן ואת מדליית הזהב של האצ'ינסון על המעמד האקדמי הגבוה ביותר.
לאחר סיום לימודיה התמחתה במשך שנה בבית החולים של ויניפג, ובתום ההתמחות שבה ללימודים והמשיכה לתואר שני במעבדה המחוזית.
מקגיל התקבלה לעבוד כבקטיריולוגית במחלקת הבריאות של ססקצ'ואן ברג'ינה בשנת 1918 (באותה שנה פרצה מגפת השפעת הספרדית שהרגה בקירוב כ-50,000 קנדים).
בשנת 1920 עברה מקגיל לתפקיד פתולוגית של הפרובינציה, ולאחר שנתיים מונתה למנהלת המעבדה המחוזית.
במסגרת עבודתה עסקה בעיקר בחקר מקרי מוות חשודים באמצעות יישום מדע משפטי.
באותו הזמן תחום זה נחשב עדיין חדש יחסית בקנדה, מקגיל כאשת מקצוע מוסמכת נאלצה ואף הצליחה להימנע מהמכשולים שניצבו בפניה על עצם היותה אישה המתעסקת בתחומים מדעיים שלרוב נשלטים על ידי גברים.
מקגיל נאלצה להוכיח את עצמה בפני המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה (ה-RCMP) שלכאורה לא רצו לקבל אישה פתולוגית.
מכיוון שה-RCMP לא הקים את המעבדה המשפטית הראשונה שלו עד לשנת 1937, מקגיל נדרשה לבצע את הנתיחות ואת שימור הראיות הקשורים לכוחות המשטרה, ברחבי ססקצ'ואן.
החקירות חייבו אותה לעבור ממקום למקום בזמנים קצרים, לנסוע מרחקים עצומים, לעיתים גם בתנאי מזג אוויר קיצוניים.
במהלך עבודתה מקגיל התגלתה כאדם חזק, שמסירותה וכוחה מוקדשים לעבודתה.
כמו כן יכולותיה לבצע חקירות מבעיתות ללא היסוס הרשימו רבות את עמיתיה לעבודה, הגברים.
בשנת 1942 פרשה מקגיל מעבודתה במעבדה המחוזית במטרה לנסות להיכנס לעבודה במעבדה פרטית המתמחה במחלות עור ואלרגיות, אך מצאה עצמה חוזרת לעבוד עבור המעבדה של ה־RCMP, זאת משום שבשנת 1943 מנהל המעבדה לזיהוי פלילי של ה-RCMP ברג'יניה נהרג בהתרסקות מסוק ומקגיל נקראה לשמש כמחליפתו.
בתפקידה כמנהלת המעבדה המשיכה מקגיל לנהל חקירות ברחבי ססקצ'ואן.
בנוסף היא הרצתה והכשירה שוטרים ובלשים בפסיקה רפואית, פתולוגיה וטוקסיקולוגיה.
היא לימדה תלמידים כיצד לקרוא זירות פשע, ולאסוף ולשמור ראיות.
היא הדגישה רבות לתלמידיה את החשיבות של חשיבה ביקורתית בעת בחינת זירת פשע.
בנחישותה לחשוף את האמת ואת כלל העובדות של כל מקרה, תפקדה מקגיל גם כחוקרת רפואית וגם כבלשית משטרה.
פְרַנְסִישְׁקוּ רוֹדְרִיגֶשׁ לוֹבּוֹ (בפורטוגזית: Francisco Rodrigues Lobo; ), המכונה לפעמים תאוקריטוס הפורטוגלי, היה משורר וסופר פורטוגלי.
הוא נולד להורים נוצרים חדשים עשירים ואצילים בלייריה, קרא פילוסופיה, שירה וסיפורים על רועים ורועות צאן ליד הנהרות ליז ולנה.
הוא למד באוניברסיטת קוימברה וקיבל תואר שני בערך בשנת 1600. הוא עבד אצל הדוכס מווילה ריאל, נראה שהיה המורה של בניו.
הוא ביקר בליסבון מדי פעם.
אף על פי שספרו הראשון, "רומנסות" (Romanceiro), כרך קטן של חרוזים שפורסם ב-1596, והספר האחרון שלו, קבלת פנים מחורזת לפליפה הרביעי, מלך ספרד, שיצא לאור ב-1623, כתובים בספרדית, הוא חיבר את ה (שירי רועים) והפרוזה הפסטורלית שלו בפורטוגזית.
בכך הוא עשה שירות נדיר לארצו בתקופה שבה, בשל , הייתה ספרדית קסטיליאנית השפה המועדפת על "החברה בעלת הנימוסים" ועל ידי הסופרים.
החלק הראשון של הטרילוגיה שלו, "אביב" (A Primavera) התפרסם ב-1601, החלק השני, "הרועה הנודד" (O Pastor Peregrino), ב-1608, והחלק השלישי שלו, "בעל האשליות שאבדו" (O Desenganado), ב-1614.
המאפיינים של סגנון הפרוזה שלו הם הרמוניה, טוהר ואלגנטיות, והוא היה אחד הסופרים המובילים של פורטוגל.
תלמידו של האסכולה האיטלקית, חרוזיו היו נקיים מחיקויים של מודלים קלאסיים.
ניתן לראות את הפופולריות שלהם בעובדה שהטרילוגיה "אביב" פורסמה בשבע מהדורות במאה ה-17 ותשע בסך הכל, מספר גדול לשוק מוגבל כל כך כמו זה של פורטוגל.
מהדורה של יצירותיו שנאספו התפרסמה בכרך אחד בליסבון ב-1723, ואחרת בארבעה כרכים, אך פחות מלאה, הופיעה שם ב-1774.
רודריגש לובו כתב גם שני ספרים.
הספר "המצביא של פורטוגל" (O condestabre de Portugal) על חייו של , הגיבור הלאומי של פורטוגל, ספר שלא הצליח, ו"החצר הכפרית" (A Corte na Aldeia) 16 שיחות על נושאים שונים שזכה להצלחה.
הוא טבע ליד בזמן הפלגה לליסבון בנהר הטחו כשהסירה שבה היה שקעה בזרם.
פרנסיסקוס (פרנץ) קורנליוס דונדרס (27 במאי 1818 - 24 במרץ 1889) היה רופא עיניים הולנדי, אחד המייסדים של רפואת העיניים המודרנית.
נולד בטילבורך לליאן פרנץ דונדרס ואגנס אליזבת הג.
התחנך בבית הספר דויזל ובסמינרים בטילבורג ובבוקסמיר.
בגיל שבע עשרה, דונדרס החל ללמוד רפואה בבית הספר הצבאי באוטרכט.
בלימודיו גילה את התשוקה למחקר ניסיוני, במיוחד בתחום הכימיה.
בגיל 22 נכנס לצבא על מנת להיות מנתח.
במשך מספר שנים למד בבית החולים המלכותי ההולנדי לרפואה צבאית באוטרכט ולאחר מכן קיבל את התואר לרפואה בשנת 1840 מאוניברסיטת ליידן.
לאחר תקופה כקצין רפואה בהאג, בשנת 1842 הוא מונה כמרצה לפיזיולוגיה ואנטומיה בבית הספר לרפואה הצבאית באוטרכט.
בשל הישגיו בלימודיו, יצר קשרים טובים שאפשרו לו להתמקצע בעבודתו.
בשנת 1847 זמן קצר לאחר מכן הוא הפך לפרופסור חבר לאנטומיה ופיזיולוגיה באוניברסיטת אוטרכט.
דונדרס הבין שספרי לימוד תורמים תרומה משמעותי לתחום הקוגניציה, אבל הוא גם ידע שלניסויים אמפיריים יש משמעות בהבנה והוכחה של תהליכים ביולוגיים.
היה בין המתרגלים הראשונים של האופטלמוסקופ.
מיוחסת לו המצאת (1862), והכנסת עדשות מנסרות לטיפול באסטיגמציה (1860).
דונדרס היה הראשון שהשתמש בהבדלים של כרונומטריה מחשבתית בכדי לאתר הבדלים בעיבוד הקוגניטיבי.
הוא בדק גם "זמן תגובה פשוט" וגם "זמן תגובה בחירה", ומצא שהתגובה הפשוטה הייתה מהירה יותר.
מושג זה הוא כיום אחד העקרונות המרכזיים של הפסיכולוגיה הקוגניטיבית – בעוד כרונומטריה מחשבתית אינה נושא בפני עצמו, היא אחד הכלים הנפוצים ביותר המשמשים להסקת מסקנות לגבי תהליכים כגון למידה, זיכרון וקשב.
דונדרס הקים את "Ooglijdersgasthuis" – בית החולים ההולנדי למחלות עיניים בשנת 1858.
פרנסיסקוס דונדרס השקיע זמן רב בלימוד וחקר ביולוגיה וקוגניציה.
רק חלק קטן מזמנו בילה בלימודי רפואת עיניים.
למרות זאת דונדרס הטביע מושגים רבים בתחום רפואת העיניים.
הוא הציג נושאים כמו שבירה, אסטיגמציה, אקומודציה, אמטרופיה, היפרמטרופיה, אפאקיה, פרסביופיה, התכנסות ופזילה.
הוא גם אחראי לנוסחה המשווה את חדות הראייה של האדם.
דונדרס טבע את המונח "רטיניטיס פיגמנטוזה" למחלת ניוון הרשתית בשנת 1857. הוא כינה אותה רטיניטיס (דלקת רשתית) בשל תפיסה שגויה שמדובר בדלקת.
את הביטוי פיגמנטוזה טבע דונדרס על שם הממצא הפיגמנטרי בקרקעית העין שגילה אצל הלוקים במחלה ואשר נפוץ ברוב המקרים.
התחתן פעמיים: תחילה ב-1845 לארנסטין צימרמן (נפטרה-1887); שנית, ב-1888 ללואיזה הוברכט.
פרנסס הא הוא סרט דרמה קומית עצמאי בשחור-לבן משנת 2012, בבימויו של נואה באומבך ובכיכובה של גרטה גרוויג, שגם שותפה לכתיבת התסריט.
הסרט מתמקד בפרנסס הולידיי, רקדנית ניו-יורקית צעירה שמנסה למצוא את מקומה בעולם תוך כדי שהיא נאלצת להתמודד עם שינויים בלתי צפויים בחייה האישיים והמקצועיים.
הסרט מצולם בשחור-לבן, ומדגיש את המסע של פרנסס אחר יציבות ואושר בניו יורק, לצד קשריה המורכבים עם חברים ואהוביה.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים טלורייד ב-1 בספטמבר 2012, וקיבל לאקרנים תיאטרליים מוגבלים בארצות הברית ב-17 במאי 2013, על ידי IFC Films.
הסרט עוקב אחר פרנסס (גרטה גרוויג), רקדנית שאפתנית הגרה בברוקלין עם חברתה הטובה סופי.
כאשר סופי מחליטה לעבור לדירה אחרת עם בן זוגה, פרנסס מוצאת את עצמה נאבקת לשמור על עבודתה כמתלמדת בלהקת מחול ולשלם את שכר הדירה שלה.
היא נאלצת לעבור בין דירות זמניות וחולמת להתקדם בלהקה, אך מאבקיה רק הולכים וגוברים.
העלילה מציגה את הניסיונות של פרנסס לאזן בין חייה המקצועיים לבין הקשרים הבינאישיים שלה, תוך כדי שהיא מנסה להבין מה באמת מספק לה משמעות ואושר.
גרטה גרוויג בתפקיד פרנסס הולידיי
מיקי סאמנר בתפקיד סופי לוי
אדם דרייבר בתפקיד לב שפירו
פטריק הייסינגר בתפקיד ריד "פאץ'" קראוז
פרנסס הא הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים טלורייד ב-1 בספטמבר 2012. הלוס אנג'לס טיימס אמר כי "נראה היה שהקהל מופתע לטובה מהחום של באומבך המתלהם לעיתים קרובות".
הסרט הוקרן גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-7 בספטמבר 2012, לאחר מכן IFC Films רכשה זכויות צפון ולטינית-אמריקאים להפצת הסרט בבתי הקולנוע.
פרנסס הא הוקרן גם בפסטיבל הסרטים בניו יורק ב-30 בספטמבר 2012, ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי באדינבורו ביוני 2013.
Rotten Tomatoes מעניק לסרט דירוג אישור של 93% על סמך 186 ביקורות, עם ציון ממוצע של 7.80/10. Metacritic חישבה ציון ממוצע של 82 מתוך 100 על סמך 35 ביקורות, מה שמצביע על "שבחים אוניברסליים".
קמאניו נמנה עם מנהיגי המהפכה שפרצה ב-25 באפריל ופיקד יחד עם אחרים על כוחות המורדים השמאליים בעיקר מקרב כוחות היבשה והמשטרה.
הוא כיהן לזמן קצר - בין 4 במאי ל-30 באוגוסט 1965 כנשיא הרפובליקה דומיניקנית וויתר על התפקיד בעקבות הסכם פיוס בתיווך ארצות הברית.
בפברואר 1973 יצא מגלותו בקובה ונחת בחוף קרקולס במולדתו עם קבוצת מורדים מתוך נסיון ליזום בהרים תנועת גרילה נגד המשטר של הנשיא חואן באלאגר.
הוא נפל בשבי והוצא להורג על ידי הצבא.
קמאניו דניו נולד ב-1932 בסנטו דומינגו ברפובליקה הדומיניקנית.
הוא היה בנו של הגנרל פאוסטו קמאניו מדינה (שנפטר ב-1986), שכיהן ב-1955-1952 בימי הדיקטטורה של רפאל טרוחיו כמזכיר המדינה לכוחות הצבאיים (שר הביטחון).
משפחת קמאניו הייתה ותיקה בסן חואן דה לה מגואנה וכללה אנשי צבא בכירים - כמו הדוד של האב, פדרו פלוטרקו קמאניו מדינה, והלוטננט קולונל חורחה קסימירו פרננדס מדינה.
פרנסיסקו אלברטו היה בן דוד מדרגה שנייה של האחים דנילו ולוסיה מדינה.
הראשון , דנילו מדינה סנצ'ס הפך לימים לנשיא הרפובליקה הדומיניקנית (2020-2012) והאחרונה ליושבת ראש בית הנבחרים של המדינה (2017-2016).
קמאניו התגייס בגיל צעיר לחיל הים הדומיניקני.
הוא למד באקדמיה של חיל הים בדומיניקני ואחר כך בארצות הברית באקדמיה הצבאית הימית בקורונדו בקליפורניה ובבסיס חיל הנחתים קוונטיקו במדינת וירג'יניה.
בשובו ב-1960 שובץ במשטרה הלאומית.
בשנים האחרונות של תקופתו של טרוחיו שירת קמאניו כמייג'ור ופיקד על יחידת אימונים של המשטרה הלאומית.
לאחר נפילת הדיקטטורה של טרוחיו, בשנת 1962, בדרגת לוטננט קולונל הפך קמאניו למפקד כוחות ההלם של המשטרה הלאומית, המכונים "הקסדות הלבנות" (Cascos Blancos),ב-1962 הוא נפצע במהלך עימותים עם מורדים ליד פלמה סולה.
ב-1964 עמד בראש יחידה משטרתית הקרויה "רדיו פטרויה".
בספטמבר 1963 הנשיא חואן בוש גוויניו שנבחר בבחירות דמוקרטיות הודח על ידי הפיכה צבאית.
קמאניו ואנשי צבא אחרים לא רווחו שביעות רצון מהשחיתות ששררה בימי הממשלה הזמנית של הטריומווירט בראשות עורך הדין ואיש העסקים דונלד רייד קברל.
קמאניו הועבר לחיל האוויר יחד עם קצינים אחרים.
בתחילה הוא שובץ במרכז האימונים של הכוחות המזוינים (CEFA), במפקדת החטיבה הרביעית של הארמיה, שממנה עלו המנהיגים המרכזיים של ההפיכה הצבאית מ-1963.
בשנים 1965-1964 התארגנה "תנועה צבאית חוקתית"
(Movimiento Militar Constitucionalista) תחת הנהגתו של הקולונל רפאל פרננדס דומינגס ששהה בפורטו ריקו והיה מנוע מחזור לרפובליקה הדומיניקנית.
תנועה זו תכננה החזרתו לשלטון של הנשיא בוש.
היא נהנתה מתמיכה בשורות הצבא, בעיקר בכוחות היבשה, ובחלק מהמשטרה.
בינואר 1965 גם קמאניו הצטרף לתנועה זו.
פעולות תנועת ההתנגדות קיבלו תפנית בלתי צפויה ב-24 באפריל 1965.
כוחות המורדים מתוכה השתלט על תחנת רדיו .
הם גייסו לצידם 5,000 אזרחים, סיפקו להם נשק ובקבוקי תבערה.
יחד עם 1,500 החיילים שברשותם , מנו כוחות המורדים 6,500 איש.
בבוקר ה-25 באפריל, המורדים , שכללו חברים במפלגה המהפכנית של חואן בוש, כמה "סוציאליסטים נוצרים" וחיילים בראשות קמאניו - הסתערו על הארמון הלאומי כדי להשלים את ההפיכה.
הם לכדו את הנשיא דונלד רייד קברל בחיים והכריזו על חוסה רפאל אורניה כנשיא.
לפני ההפיכה מינה רייד קברל את הגנרל אליאס וסין אי וסין בראש הכוחות המזוינים ה"לויאליסטים".
ווסין הצליח לגייס כ-1,800 לוחמים, והכין מתקפת-נגד כדי לתפוס את השלטון.
במהלך היום, שלח וסין ארבעה מטוסי קרב מדגם P-51 מוסטנג לתקוף את ארמון הנשיאות ועמדות מורדים אחרות, וכן ספינת המלחמה שהוצבה על הנהר אוסאמה.
עם זאת, כוחותיו של וסין לא פתחו במתקפה קרקעית כדי לכבוש מחדש את הארמון.
ב-28 באפריל בהוראת נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון האמריקאים פתחו במבצע Power Pack בעילה של צורך לפנות את האזרחים האחריקאים ומתוך מחשבה למנוע את הפיכתה של הרפובליקה הדומיניקנית לבסיס קומוניסטי חדש לפי דוגמת קובה.
ארצות הברית שלחו מסוקים צבאיים וספינות כדי לפנות את 3,500 האזרחים האמריקאים ואזרחים זרים אחרים שהיו בסנטו דומינגו עם תחילת מלחמת האזרחים.
ב-27 באפריל, בזמן שהאמריקאים פינו 1,176 מאזרחיהם, הורה וסין ל-1,500 חייליו, בגיבוי כלי רכב משוריינים, לצעוד מבסיס חיל האוויר סן איסידרו, לכבוש את גשר דוארטה ולבצע התקפת מלקחיים על מנת לכבוש את ארמון הנשיאות.
בינתיים, 700 חיילים לויאליסטים צעדו מסן קריסטובל כדי לתקוף את סנטו דומינגו ממערב.
למרות שהלויאליסטים הצליחו לתפוס עמדות בגדה המערבית של הנהר, הם נתקלו בהתנגדות עזה מצד יריביהם, במיוחד האזרחים החמושים, ששרפו טנקים בבקבוקי תבערה והשתמשו בטקטיקות גרילה עירונית כדי לאלץ את אנשיו של וסין להילחם בשטח בנוי.
וסין נאלץ להורות על נסיגה ולנטוש את ההתקפה עם אבדות כבדות, בעוד המורדים ניצלו זאת ותקפו את מטה המשטרה הלויאליסטית במבצר אוסאמה, ולקחו 700 שבויים.
הנשיא הזמני חוסה רפאל מולינה אורניה ביקש את תיווכו של שגריר ארצות הברית.
ב-28 באפריל 1965, שלחה ארצות הברית גדוד חיל רגלים של הנחתים כדי לסייע בפינוי 676 אזרחים אמריקאים ממלון "אמבחדור".
במהלך מבצע זה, צלף מקרב המורדים הרג נחת, מה שהצית קרב יריות קצר בין הנחתים למורדים.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-30 באפריל, נחתו בסן איסידרו הכוחות הראשונים של הדיוויזיה המוטסת ה-82 , ובכך החלה רשמית ההתערבות המשולבת של ארגון מדינות אמריקה והצבא ארצות הברית תחת השם "כוחות שלום הבין-אמריקאים" (Fuerzas Interamericanas de Paz (FIP)), שהורכבו מאמריקאים,ברזילאים, ניקרגואים ופרגוואים.
באותו בוקר, האמריקאים אבטחו את כל הגדה המזרחית של נהר אוסאמה, משם העבירו תותחי הוביצר לגדת הנהר והשמידו הרבה עמדות מורדים , הם הצליחו לכבוש עמדות גם בגדה הנגדית של נהר אוסאמה.
באותו יום, תיווכו האמריקאים הפסקת אש בין הכוחות הלויאליסטים, שכבר איבדו את אמונם במנהיגותם ואיבדו את "הרובע הקולוניאלי", לבין המורדים, שהיו במצב נחיתות מול האיום האמריקאי.
הפסקת אש זו נכנסה לתוקף ב-5 במאי, וסיימה את השלב העיקרי של המלחמה.
בינתיים אורנייה וקמאניו הגיעו לפגישה עם שגריר ארה"ב, ויליאם טפלי בנט הבן .לאחר תהליך של משא ומתן שמטרתו למנוע שפיכות דמים החליט אורניה לבקש מקלט בשגרירות קולומביה.
החלטה זו נבעה מתסכולו מההתערבות הצבאית של ארה"ב, מחוסר הגמישות של מנהיגי ההפיכה בסן איסידרו ומפילוגים פנימיים בתוך תנועת המורדים החוקתיים עצמה.
השגריר האמריקאי אמר לקאמאניו שהוא אינו במצב לנהל משא ומתן, אלא להיכנע, וקמאניו השיב: "ובכן, הרשו לי לומר לכם שלא ניכנע ושנילחם עד הסוף".
בו זמנית הפלגים היריבים האנטי-בוש בחרו בגנרל פדרו ברטולומאו בנואה כנשיא בשם "ממשלת הבנייה הלאומית המחודשת" ואחרי התפטרותו כעבור שבוע הוא הוחלף בגנרל אנטוניו אימברט באררה, הגיבור של הפוטש נגד טרוחיו
נשיא בין מאי לספטמבר 1965
ב-3 במאי 1965, הקונגרס הלאומי בחר בקמאניו דניו לנשיא החוקתי של הרפובליקה הדומיניקנית עם 49 קולות בעד, 7 נגד ושני קולות פסולים.
אחרי שחואן בוש הודיע ממקום גלותו כי מוותר על המשך הניסיונות להביאו במטוס למולדת והצהיר כי רואה בקמאניו מועמד ראוי לנשיאות.
במהלך כהונתו הקצרה של קמאניו פורסמו ארבעה עלונים רשמיים שהכילו 62 צווים ו-14 חוקים.
אחד החוקים הור על הפיכת מבצר אוסאמה לאתר ציבורי ואחר הורה על שינוי שמה של שדרת ג'ורג' ושינגטון בסנטו דומינגו ל"שדרת 24 באפריל".
אחר הגעת הכוחות האמריקאים ב-4 במאי 1965,במבצר אל קונדה.
הושבע קמאניו כנשיא הרפובליקה בנוכחות מנהיגים מהפכניים אחרים.
בשל חוסר ניסיונו הפוליטי, הוא הסתמך על צוות יועצים.
בין ה-15 ל-19 במאי, הוביל קמאניו את ההתנגדות נגד תומכי החונטה לשעבר שניסו לכבוש את ארמון הנשיאות ואת שאר הבירה.
הוא הפגין אומץ לב אישי במהלך הלחימה.
לאחר המתקפה של "כוחות השלום הבין-אמריקאים", ב-15 ביוני 1965 כאשר שגריר ארה"ב ויליאם טפלי בנט הבן, הודיע לו כי כוחות ההתערבות יצאו למתקפה, הורה קמאניו לראש המטה הכללי, אז קולונל לורה פרננדס, לירות על הכוחות הזרים מתוך הגנה על מטרותיה ורעיונותיה של הממשלה החוקתית.
היחידות הדומיניקניות הצליחו תחילה להגן על עצמן בחירוף נפש מפני ההתערבות.
ראש תנועת ההתנגדות, הקולונל פרננדס דומינגז שחזר בחשאי כדי להצטרף ללחימה, נפל בקרב במהלך ההתקפה של המורדים הימניים על ארמון הנשיאות ב-19 במאי.
הכוחות המהפכניים ראו עצמם במצב נחיתות מול ההתערבות הצבאית הזרה מבחינת מספר הלוחמים וכמות המועטה של הנשק שברשותם.
בתיווכו של השליח המיוחד האמריקאי אלסוורת' באנקר התנהל משא ומתן ממושך והושג ב-31 באוגוסט 1965 הסכם פיוס שהביא לסיום המהפכה ומלחמת האזרחים.
ההסכם קרא להקמת ממשלה זמנית, שילובם מחדש של כל הלוחמים בצבא, ולקיומן של בחירות דמוקרטיות ביוני 1966.
ב- 3 בספטמבר 1965 קמאניו התפטר מהנשיאות בעצרת המונית במבצר אוסאמה.
ב-30 באוגוסט התפטר גם הנשיא הלויאליסטי היריב הגנרל אנטוניו אימברט באררה.
קמאניו הסכים להכיר בנשיא הזמני ד"ר הקטור גרסיה גודוי, שעמד לפקח על החזרה למשטר הדמוקרטי.
קמאניו התמנה בהמשך למפקד "חטיבת גרגוריו לופרון".
לאחר הקמת הממשלה הזמנית בראשות גרסיה גודוי, ביצעו הכוחות המזוינים הלויאליסטים מתקפה מפתיעה ומסיבית במטרה להתנקש בחיי קאמאניו ובהנהגת המורדים.
מתקפה זו אירעה ב-19 בדצמבר 1965, במלון מטום בעיר סנטיאגו דה לוס קביירוס.
בינואר 1966 שלח הנשיא גרסיה גודוי את קמאניו ללונדון כנספח צבאי.
הוא החזיק בתפקיד זה עד אמצע 1967, תקופה שבה יצר קשר עם נציגים של קובה.
ביוני 1966, ד"ר חואקין באלאגר, בעל עמדות ימניות, יועץ לשעבר של הרודן טרוחיו, הביס בבחירות את חואן בוש ונבחר לנשיא.
הגלות ומותו אחרי חזרתו בחשאי
קמאניו נסע לקובהוהתקבל על ידי המנהיג הקובני פידל קסטרו.
בפברואר 1973 בראש יחידה של שמונה גברים בלבד, הוא נחת בחוף הדומיניקני קרקולס ליד אסואה דה קומפוסטלה במטרה להקים בהרי קורדיליירה סנטרל תנועת גרילה נגד ממשלתו של הנשיא באלאגר.
הקבוצה שקמאניו עמד בראשה לא הצליחה להשיג את תמיכת האיכרים בסביבה.
ב-16 בפברואר 1973 בפראחה ניסאיטו על יד סן חוסה דה לוקואה נפלו קמאניו ואנשיו במארב של הצבא הדומיניקני שתקף אותם בתותחים כבדים ואף במטוסים.
חבריו ששרדו ציינו שקמאניו נפצע והוצא להורג על ידי יחידות הצבא.
קמאניו התחתן ב-1958 עם מריה פאולה אסוודו גוסמן, הידועה כ"קיצ'יטה" .
לזוג נולדו שלושה ילדים:אלברטו אלכסנדר, פרנסיס אלכסנדר ופאולה אלכסנדרה (שנולדה בלונדון ב-1967).
אישה בשם ויסנטה אמפרו ולס קטראין טענה שהייתה בת זוגו השנייה בתקופה שבו חי בקובה ושנולדו להם שלושה ילדים.
כעבור עשרים שנה ממשלה דומיניקנית הוקירה את זכרו כגיבור שניסה להחזיר את הממשל הלגיטימי לשלטון.
ב-24 באפריל 2013 הוצב ב"פנתאון המולדת" בסנטו דומינגו קנוטף לזכרונו.
השרידים המשוערים של הקולונל קמאניו שהוצאו אחרי 27 שנים מבית הקברות שבשדרת מקסימו גומס נבדקו ולא נמצאו כשייכים לו.
שדרה בסנטו דומינגו, Avenida del Puerto לשעבר, לאורך הגדה המערבית של נהר אוסאמה, קרוב לשפך לים הקריבי, נקראת על שמו Presidente Caamaño.
גם שדרה בעיר סן פיליפה דה פוארטו פלאטה נקראה על שמו.
תחנת מטרו בסנטו דומינגו נושאת את שמו.
הוצבו לזכרו מספר אנרטאות ושלט זיכרון במקום מותו.
בית ספר יסודי ברובע הררה בסנטו דומינגו מערב, ברחוב רספאלדו 4, נקרא על שמו..
לזכרו של קמאניו שרו רמון לאונרדו ולהקתו "Expresión Joven" את השיר "Francisco Alberto, Caramba" שנכתב על ידי פרנסיסקו "צ'יקו" אנטוניו גונסלס סילווירו.
פרנסס מקדורמנד היא שחקנית אמריקאית, זוכת שלושה פרסי אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, שני פרסי גלובוס הזהב, פרס אמי, פרס טוני, פרס באפט"א לקולנוע ושלושה פרסי גילדת שחקני המסך.
פרנסס מקדורמנד נולדה בגיבסון סיטי, אילינוי, והיא הצעירה מבין שלושה ילדים שאומצו על ידי המהגרים הקנדיים ורנון (שהוא כומר פרוטסטנטי) ונורין מקדורמנד.
מקדורמנד בילתה את מרבית נעוריה בפיטסבורג, פנסילבניה, שם סיימה תיכון.
היא למדה במכללה במערב וירג'יניה וקיבלה בה תואר ראשון בתיאטרון בשנת 1979.
בשנת 1982 קיבלה תואר שני בתיאטרון מבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל.
בזמן לימודיה בייל חלקה חדר עם השחקנית הולי האנטר שנעשתה חברה טובה שלה.
תפקידה הראשון בקולנוע היה בסרטם הראשון של איתן וג'ואל כהן, "רציחות פשוטות" (1984).
בשנת 1987 החלה לשחק בסדרת הדרמה המשפטית "התרוצצות" ברשת CBS, הסדרה לא האריכה ימים וירדה מן המרקע לאחר 10 פרקים.
ב-2014 לקחה חלק בהפקת הסרט "כל דבר סודי", בכיכובן של אליזבת' בנקס ודקוטה פנינג.
היא נישאה לג'ואל כהן בשנת 1984, ובשנת 1985 מקדורמנד, האחים כהן, הולי האנטר, והבמאי סם ריימי חלקו בית בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בשנת 1995, אימצו ג'ואל ופרנסס ילד מפרגוואי, פדרו מקדורמנד כהן.
ב-1996 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה בתור השוטרת מארג' גאנדרסון ב"פארגו".
ב-2011 זכתה בפרס טוני על תפקידה בהצגה "Good People".
ב-2017 שיחקה בסרט "שלושה שלטים מחוץ לאבינג, מיזורי", שזיכה אותה בארבעה פרסים: פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר; פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה; פרס גילדת שחקני המסך ופרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
ב-2020 שיחקה בסרט "ארץ נוודים" שזיכה אותה בפעם השלישית בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, ואף במועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
בנוסף, מקדורמנד הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר: ב-1988 עבור תפקידה ב"מיסיסיפי בוערת", ב-2000 עבור "כמעט מפורסמים", וב-2006 עבור "ארץ קרה".
מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמההכרוניקה הצרפתיתלוסינדה קרמנץהטרגדיה של מקבת'ליידי מקבת'גם מפיקה2022נשים מדברות (אנ')ג'נזגם מפיקה2024הזאביםקולה של פמלה דאוד-הנרי
פרנסס קלרה פולסום קליבלנד פרסטון הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית מנישואיה לגרובר קליבלנד שהיה נשיא ארצות הברית בין השנים 1886–1889 ובין השנים 1893–1897.
פרנסס קליבלנד נולדה בשם פרנסס קלרה פולסום (Frances Clara Folsom) בעיר באפלו במדינת ניו יורק, והייתה בתם הבכורה של אמה הרמון (Emma C.
אביה היה שותף במשרדי עורכי הדין שהיה שייך לגרובר קליבלנד, שהיה חבר המשפחה.
גרובר התכתב עם פרנסס בזמן לימודיה במכללת ולס, ונהג לשלוח לה פרחים למכללה.
בשנת 1885 ביקרו פרנסס ואימה בבית הלבן בעת כהונתו של הנשיא, ובעקבות ביקור זה, ועל אף הפרש הגילאים של 27 שנים ביניהם, החל בין פרנסס וגרובר רומן שהסתיים בחתונתם, ב-2 ביוני 1886 - החתונה היחידה של נשיא בבית הלבן.
לאחר הנישואים הפכה פרנסס לגברת הראשונה של ארצות הברית.
האירועים הרבים שארגנה הביאו לה פופולריות רבה.
כמו כן היא נהגה להיפגש מספר פעמים בשבוע בשעות אחר הצהריים עם נשים עובדות, במטרה לעודד שוויון זכויות לנשים ועבודת נשים.
קליבלנד הייתה הגברת הראשונה הצעירה ביותר בתולדות ארצות הברית.
לאחר שגרובר הפסיד בבחירות הנשיאות ב-1888 עברו בני הזוג לעיר ניו יורק שם נולדה בתם רות.
לאחר בחירתו המחודשת של גרובר לנשיא שבו בני הזוג לבית הלבן.
בתם השנייה אסתר נולדה בבית הלבן בשנת 1893, ובתם השלישית מריאן נולדה בשנת 1895.
שני בניהם של בני הזוג נולדו לאחר תום כהונתו השנייה של גרובר קליבלנד, בעת מגוריהם בפרינסטון שבניו ג'רזי.
בשנת 1913 נישאה פרנסס לתומס פרסטון הבן, פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטת פרינסטון.
פרנסס נפטרה בגיל 84 ונקברה בפרינסטון.
פרנץ אופנהיימר (Franz Oppenheimer; 30 במרץ 1864 ברלין - 30 בספטמבר 1943 בלוס אנג'לס), היה רופא, כלכלן וסוציולוג יהודי-גרמני.
הוגה רעיון הסוציאליזם הליברלי, ציוני, ומניח היסודות להתיישבות השיתופית הקואופרציה במרחביה.
פרנץ אופנהיימר היה בנו של ד"ר יוליוס אופנהיימר, רב בקהילה הרפורמית הבדלנית שנוסדה על ידי שמואל הולדהיים בברלין.
משפחתו של אביו הייתה ממגורשי ספרד, והגיעה דרך הולנד לאוסלר (Uslar; השוכנת צפונית-מערבית לגטינגן).
טרם נישואיה נשאה אימו את השם דוידזון, ומוצאה היה ממזרח אירופה.
משפחתה הגיעה לברלין בסוף המאה ה-17.
החינוך בבית אופנהיימר הצטיין באווירת אמון וחופש תוך הקפדה ללא עוררין על אמירת האמת.
אופנהיימר הצטיין בלימודיו וסיים את בית הספר התיכון לפני הגיעו לגיל 17, והמשיך בלמודי רפואה.
בשנת 1885, עם סיום לימודיו באוניברסיטת פרייבורג ובאוניברסיטת ברלין, שימש תקופת מה כעוזר מחקר לרופא פאול ארליך, חתן פרס נובל וממציא התרופה נגד עגבת.
הוא החל לעבוד כרופא משפחה באזורים כפריים במזרח פרוסיה ובתום שירותו הצבאי פתח מרפאה באזורי מצוקה עירוניים בברלין.
בשנות עבודתו כרופא טיפל אופנהיימר בפועלים חקלאיים ובתושבי שכונות העוני בעיר והושפע ממצוקתם.
במקומות אלה נחשף לבעיות החברתיות בכל חריפותן: תמותת ילדים ותינוקות, מחלות מידבקות כשחפת ודיזנטריה, שמקורן בתנאי תברואה ירודים ובעוני.
חוויות אלה הובילו אותו לעזוב את העיסוק ברפואה בשנת 1895, ולהתמקד בנושאי תיקון חברתי.
הגישה המדעית ששמשה אותו כרופא עזרה לו לנתח תופעות סוציולוגיות בשיטות של מדע מדויק.
את התהליכים המתרחשים בחברה הבריאה הוא השווה למדע הפיזיולוגיה, ואת יצירת המעמדות של מנצלים ומשועבדים הוא השווה לפתולוגיה, שני מושגים ששאל מעולם הרפואה.
הוא ראה ב"ריפוי" החברה מ"חולי", פתרון למצוקות האוכלוסייה הכפרית ותושבי שכונות העוני.
בתקופה זו יצר קשר עם חוגים של אנשי רוח ואמנים בברלין, ותרם מפרי עטו לספרות, לעיתונות ולכתבי עת.
הוא שימש כעורך ראשי של השבועון "העולם ביום שני" (Welt am Montag) ופרסם שירים סאטיריים על המשטר הקיסרי ביומון "היום" (Der Tag).
בשנת 1890 נשא לאישה את מרתה, פסנתרנית ומורה לזמרה קלאסית.
לזוג נולדו שלושה ילדים: אווה, שנפטרה בגיל 18 ממחלה קשה, לודביג-יהודה שהיה דוקטור לכלכלה והיינץ-הלל מראשוני הבוטנאים באוניברסיטה העברית.
אופנהיימר נטש את העיסוק ברפואה לאחר כעשור שנים והחל בלימודי מדעי החברה באוניברסיטת קיל שם הוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה בשנת 1908. במשך שבע שנים שימש כמרצה מן החוץ באוניברסיטת ברלין.
הוא כתב ספרים במדע המדינה ובנושאים חברתיים-כלכליים, והשתתף בניסוח התקנות ליישוב השיתופי "עדן" שקיים עד היום.
אופנהיימר יזם את הקמתם של יישובים שיתופיים בגרמניה וביניהם היישובים "וניגנלופניץ" (Wenigenlupnitz), "ברנקלאו" (Bärenklau) ו"לודרסדורף" (Ludersdorf).
אופנהיימר נפרד מאשתו הראשונה ונשא לאישה את מתילדה הול, וב-1917 נולדה לזוג בתם רנטה.
בשנת 1919 נבחר לכהן באוניברסיטת יוהאן וולפגנג גתה בפרנקפורט כראש המחלקה החדשה לסוציולוגיה ושימש שם כפרופסור הראשון בגרמניה בתחום הסוציולוגיה.
עם תלמידיו הנודעים נמנה לודוויג ארהרד שלימים נבחר לקנצלר גרמניה המערבית.
בשלהי 1938, עם התחזקות השלטון הנאצי בגרמניה ובאוסטריה, נאלץ אופנהיימר לעזוב את גרמניה בלווית בתו.
הוא התנגד ללאומנות יהודית, שכן ראה בלאומנות המודרנית אסון, וקיווה שהחלום הציוני יתגשם ברוח של אחוות אחים ואגב הסכמה עם השכנים הערביים.
גישה זו הרחיקה אותו מאז שנת 1920 מהתנועה הציונית, והוא חש כנביא בודד שקולו נותר ללא מענה.
בחורף 1939 הגיעו אופנהיימר ובתו ליפן.
הוא התקבל בכבוד רב במסגרת הסכמי התרבות בין גרמניה ליפן והחל להרצות באוניברסיטת "קיו" (Keio) בטוקיו.
ההסכם עמו בוטל עם הצטרפות יפן למדינות הציר, והוא ובתו גורשו מהמדינה ומצאו מקלט זמני בשאנגחאי.
בקיץ 1940 הם עזבו את שאנגחאי והגרו לארצות הברית.
אופנהיימר נפטר בלוס אנג'לס ב-1943 בשנתו השמונים.
בשנת 2007 הועבר כד האפר שלו לפרנקפורט.
אופנהיימר הרבה לכתוב בתחומים שונים של מדעי החברה, ובהם חיבורים על תורותיהם של תומאס מלתוס, דוד ריקרדו וקרל מרכס.
הוא ראה ברעיונותיו של מרכס את מרכז המחשבה הכלכלית של הדור, אך לא היסס למתוח עליו ביקורת.
אופנהיימר ראה בסוציולוגיה תורה המקיפה את כל תחומי מדעי החברה.
מעיד על כך חיבורו רב הכרכים "שיטת הסוציולוגיה" (System der Soziologie), הכולל את הכרך "המדינה" (Der Staat) שתורגם לשפות רבות.
בשנות חייו האחרונות המשיך בפעילות מדעית ונמנה עם מייסדי "כתב העת האמריקאי לכלכלה ולסוציולוגיה" (AJES: The American Journal of Economics and Sociology), בו פרסם מפרי עטו עד למותו.
כאשר הקרקע נחסמת בפני התיישבות חופשית של חקלאים זעירים, הם נאלצים לעבוד עבור בעלי הקרקעות בשכר זעום.
רבים מהם נוהרים העירה בתקווה לשיפור מצבם, מציפים בדרך זו את השוק בכוח עבודה זול ומביאים לירידה בשכר פועלי התעשייה בערים.
לשיטתו, הדבר יאפשר לאוכלוסייה הכפרית להתפרנס בכבוד מחקלאות מבלי להזדקק להגירה לעיר.
סינתזה בין הקפיטליזם לליברליזם משרתת את המטרה לצדק חברתי מבלי לפגוע בתכונות האנושיות הטבעיות של האדם, דהיינו ברצונו לשפר את מצבו הכלכלי.
אופנהיימר טען כי איכרים חופשיים משעבוד באזורים הכפריים, הם בסיס חיוני לשיגשוג חברתי.
לעומת זאת, האחוזות הפיאודליות מתנוונות ונעזבות מתושביהם.
לכן אכלוס אזורי הכפר נראה היה לו כלי הכרחי למניעת משבר כלכלי ולביסוס שלום.
בסדרת ספריו "שיטת הסוציולוגיה", הוא הראה שלאורך ההיסטוריה, השגשוג באזורי הכפר היה תנאי מקדים בסיסי לעליתן ורווחתן של מדינות, חברות, ותרבויות, בעוד שנפילתן נגרמה מניצול או עבדות של תושבי הכפר.
האנטישמיות במזרח אירופה הביאה את אופנהיימר להכרה ציונית.
הוא השתתף בקונגרסים ציוניים ובקונגרס השביעי נבחר לוועדה הארצישראלית.
בנוסף, היה חבר הוועד הפועל של בית ספר בצלאל.
יוסף קרוק הביא פרשנות משלו לשאלת הזדהותו של אופנהיימר עם הציונות, המבוססת על דברים ששמע מאופנהיימר בווינה כמה שנים לאחר שאופנהיימר גילה את הציונות:
אופנהיימר נמנה עם חוגי אנשי־הרוח שהיו מתבוללים גמורים.
סבו היה רופא עוד בימי נאפוליאון, כאשר בוטלו לזמן קצר ההגבלות האנטי־יהודיות בגרמניה.
אביו, אדם משכיל, רופא אף הוא, היה מייסדו של בית־הכנסת הריפורמי הראשון בגרמניה, שבו היו מתפללים גברים ונשים ביחד, בימי א' ולא בשבת.
גם פראנץ אופנהיימר עצמו סיים פאקולטה לרפואה.
בימי לימודיו באוניברסיטה שימש כאסיסטנט של פרופיסור ארליך המפורסם בפרנקפורט.
הוא הרגיש עצמו כגרמני לאומי במלוא מובן המלה, וכמוהו כרוב הסטודנטים הגרמניים, היה חבר בקורפוראציה של סטודנטים על כל המשתמע מכך, לרבות העיסוק בדו־קרבות.
הפרופיסור שלו, הכלכלן הנודע, אדולף ואגנר, אמר אליו פעם "עשה כבר את הצעד האחרון ותעבור את הגבול החוצה בינך לבין הגרמנים" — כלומר שימיר את דתו.
פראנץ גם התחיל כבר בפראקטיקה — כאינטלקטואל גרמני וכרופא גרמני.
בסוף ימים, שנים רבות לאחר שפעל בשותפות עם הרצל בתנועה הציונית, אמר: "מעולם, אפילו לא בחוגים הציוניים, לא הסתרתי את העובדה, שהנני גרמני גמור בתודעתי.
כשאני מעמיק להציץ אל תוך נפשי, יכולני להגיד, כי 99% שבי הם קאנט וגתה, ורק אחוז אחד הוא התנ"ך, ואף זאת רק באמצעותו של שפינוזה ותרגומו הגרמני של לותר.
הריני חש עצמי כגרמני גמור".
מתעוררת, איפוא, השאלה המעניינת — מדוע בכל זאת הצטרף אל התנועה הציונית?
על כך השיב: "מעודי לא הבנתי על שום מה תודעת־מוצאי היהודית לא תוכל להתמזג עם תודעת־התרבות הגרמנית שלי.
לפיכך מעולם לא הייתי מתבולל, שכן התבוללות מתביישת במוצאה (ולעיתים קרובות משתדלת להעלימו) בתקווה, ששונאי היהודים יתייחסו דווקא אל המתבולל כאל יוצא מן הכלל".
כאדם גאה לא יכול היה בשום אופן להימנות עם סוג זה.
זוהי דוגמה קלאסית של שיבה אל חיק היהדות מתוך נימוקים כלל־אנושיים.
ד"ר הרצל ידע זאת היטב, ותודות לחזונו, וגם תודות לגישתו האצילה אל האדם, ידע למשוך את אופנהיימר אל המשימות ההיסטוריות החדשות.
ואכן בקונגרס הציוני השישי בבזל (1903).
הייתה זו הפעם הראשונה, שדעת־הקהל היהודית נלהבה מן הרעיון האבאנגארדי החדש בדבר התיישבות קואופראטיבית של יהודים.