tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל פרסומת הראתה את האירוע בצורה מעט שונה, וכל אחת מהן הסתיימה בקישור הקישור היה לעמוד פרסומת בדוי שהעניק פרס לכל מי שיגלה את מיקומם הסודי של כדים יקרים.
זה היה למעשה משחק מציאות חלופית.
ניתן למצוא את הפרסומות המקוריות באתר של מוריס.
מוריס ביים גם קמפיין פרסומי לחברת ריבוק בכיכובו של זמר הראפ
בשנת 2007 יצר את הסרט התיעודי, "Standard Operating Procedure/S.O.P", על התעללות באסירי כלא אבו גרייב בעיראק.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע של ברלין.
בשנת 2011, יצר את הסרט "טבלואיד", סיפורה של פרשה שבה הורשעה אישה בחטיפה ואונס של גבר.
הפרשה שכונתה בצהובונים הבריטיים ב-1977 "פרשיית המורמוני הכפות".
על בחור מורמוני שנשלח על ידי קהילתו לאנגליה, אך בעקבותיו נסע ארוסתו ג'ויס מקיני, מלכת יופי לשעבר, שהתאהבה בו פגשה אותו וכלאה אותו בבית במשך שלושה ימים.
מקיני טענה שהכל נעשה מאהבה, ושהיא נסעה להציל את ארוסה שמוחו נשטף על ידי ראשי הכת ובני משפחתו.
אך שלטונות בריטניה חשבו אחרת, והיא מצאה עצמה על דוכן הנאשמים ואחר כך בכלא, באשמת חטיפה ואונס.
בשנת 2016, ביים סרט תיעודי על הצלמת האמריקנית אלזה דורפמן, שהייתה ידועה בפורטרטים גדולים ואינטימיים של דמויות ידועות ובהם בוב דילן, אלן גינזברג ופיי דונאווי.
בשנת 2018 יצר את הסרט התיעודי "American Dharma" על סטיב בנון.
הסרט, שאורכו 98 דקות, התבסס על 16 שעות של ראיונות.
מוריס שאל את בנון על תרומתו לבחירת טראמפ לנשיאות ארצות הברית, על הסיבות לעזיבתו את הבית הלבן.
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס גילדת הכותבים של אמריקההתסריט התיעודי הטוב ביותרThe Pigeon Tunnel
ארומובטיים (שם מדעי: Aromobatidae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי זנב החיים באמריקה המרכזית והדרומית והם קרובי משפחתם של הדנדרובטיים הרעילים.
עם זאת הם הרבה פחות רעילים מקרוביהם ובכל זאת מכוסים בצבעי אזהרה נגד טורפים.
צפרדעים אלה סווגו במקור כחלק ממשפחת הדנדרובטיים, עד ל-2006 אז הפכו למשפחה עצמאית על פי כמה חלוקות.
גם כשהם משויכות למשפחת הדנדרובטיים הם נכללים בתת-משפחה ייחודית.
אלו צפרדעים קטנות ובעלות עור בוהק מעט, רגליהם גדולות והראש קטן.
הם מסתתרים רוב זמנם על קרקעית היער בחיפוש אחרי טרף קטן.
צפרדעים אלה מתרבות כמו הדנדרובטיים, כשהראשנים בוקעים מביצים בקינים יבשתיים, והנקבה סוחבת אותם על גבם ומחפשת בריכת מים בתוך אפיפיטיים בג'ונגל הלח.
ארומאנש היא קומונה במחוז קלבדוס בנורמנדי, בצפון מערב צרפת, לחופי תעלת למאנש, כ-12 ק"מ צפונית-מערבית לבאייה.
העיירה מפורסמת בעיקר בגלל היותה אתר חשוב בנחיתה בנורמנדיה במלחמת העולם השנייה.
כדי להבטיח את המשך האספקה לכוחות הנוחתים היה צורך לבנות שני נמלים מלאכותיים שנקראו בשם הקוד נמלי מאלברי.
נמל מאלברי A נבנה בצד האמריקאי - בחוף אומהה.
נמל מאלברי B נבנה בחוף ארומאנש, סמוך לחוף גולד.
בסערה הקשה שהייתה בימים 13 ביוני 1944 - 23 ביוני 1944 נהרס נמל מאלברי A והנמל בחוף ארומאנש נשאר מקור אספקה יחידי לכוחות בעלות הברית עד לכיבוש ופתיחת נמל אנטוורפן ב-28 בנובמבר 1944.
התיירות בארומאנש בנויה בעיקר על ההיסטוריה של הנחיתה.
ב-1954 נפתח במקום מוזיאון הנחיתה (Musée du Débarquement) שהוא הראשון מכל המוזיאונים בנורמנדי העוסקים בנחיתה.
במוזיאון יש מודלים, מוצגים והסברים אור-קוליים על הנחיתה בכלל ועל נמל מאלברי בפרט.
בעיירה מפוזרים תותחים ומוצגים שונים מאותה תקופה.
בחוף ארומאנש נמצאים כמה מזחים צפים וכן שרידי שובר הגלים של נמל מאלברי B.
על גבעה המשקיפה על ארומאנש נמצא מבנה קולנוע עגול המציג ב-360 מעלות את סיפור הנחיתה.
ממזרח לארומאנש נחנכה בשנת 2021 אנדרטת נורמנדי הבריטית.
ארוכה היא הדרך הוא סרט דרמה גרמני משנת 1948 בבימויו של הרברט פרדרסדורף , עם ישראל בקר ובטינה מויסי בתפקידים הראשיים.
הסרט עוסק בשואה מבחינת גורלה של משפחה יהודית פולנית.
צילומי הסרט נעשו בשנת 1947 במחנה העקורים לנדסברג שתושביו שימשו כשחקנים וניצבים בסרט.
זה הסרט הגרמני הראשון שעסק בנושא השואה.
ישראל בקר היה ניצול שואה שניהל להקת שחקנים ניצולים וביים הצגות ברחבי מחנות העקורים בגרמניה.
הוא שמע סיפורים מהניצולים, העלה אותם על הכתב ושלח את הסיפורים באופן אנונימי לחברת ההפקה הגרמנית IFO (International Film Organization) המפיקים התרשמו מהסיפורים, גילו את שמו והזמינו אותו לכתוב תסריט לסרט על פי סיפוריו בעזרתו של קרל קולב.
כן הציעו לו את התפקיד הראשי והוא נענה בחשש כי לא היה לו כל ניסיון קולנועי.
כדי לשוות אמינות לסיפור הקשה, שולבו בסרט קטעים דוקומנטריים מהמלחמה, הפצצת ורשה, טנקים גרמניים, פגישת האמריקאים עם ניצולי השואה הכחושים במחנות, הקונגרס הציוני ב-1946 עם בן-גוריון לכמה שניות ועוד.
הסרט מלווה בקריינות הסבר בגרמנית והשחקנים מדברים בגרמנית, פולנית ויידיש.
בעלילה יש מעט פרטים אוטוביוגרפיים של ישראל בקר, גם הוא כמו בסרט, קפץ מרכבת שהובלה על ידי גרמנים וגם הוא חיפש את אמו לאחר המלחמה אבל בניגוד לגיבור בסרט, לא מצא אותה.
לפתע מגיעים מפציצים גרמניים וזורעים הרס בעיר.
הגרמנים כובשים את העיר וצועדים בתוכה.
היהודים נאלצים לענות טלאי זיהוי ליהודי.
דוד ילין (ישראל בקר) הוא מכונאי צעיר התומך בהוריו חנה (ברטה ליטבינה) ויעקב (יעקב פישר).
האב עורך קידוש ופורץ בבכי.
הם נאלצים לעזור את דירתם ולעבור לגטו.
דוד אורז את החפצים הנחוצים על עגלת יד, שולף את המזוזה ומוסר לאביו.
הם מוסעים ברכבת למחנה השמדה.
דוד מצליח לקפוץ מהרכבת ולהימלט מהירי של השומרים הנאצים.
הוא משוטט רעב, נתקל באיכר ומבקש אוכל.
האיכר לוחש לאשתו כי עבור הסגרתו של היהודי הוא יקבל שני סוסים.
דוד נמלט משם ונתקל באיכר טוב שנותן לו לאכול ומוליך אותו ליער שם הוא נפגש בפרטיזנים יהודים.
את הרובה שלו הוא לוקח מזקיף גרמני שהרג.
במחנה ההשמדה עוברים סלקציה לשמאל ולימין.
האב יעקב נבחר להשמדה והוא צועד כשעשן המשרפות ברקע.
האם חנה נבחרת לימין וכל הזמן היא נאנחת על בנה דוד שקפץ מהרכבת ואולי אינו בין החיים.
לאחר המלחמה חוזר דוד לורשה לחפש את הוריו.
דירתם תפוסה על ידי פולני שעורך שם מסיבה.
במשרד לחיפוש קרובים הוא נתקל בבחורה צעירה ונאה בשם דורה ברקוביץ (בטינה מויסי) ניצולת שואה מברלין שכל משפחתה הושמדה.
לאחר שלא מצאו דבר בפולין הם מחליטים לחפש במחנות עקורים בגרמניה.
ברכבת הם נתקלים בפליטים גרמנים שגורשו לגרמניה ודוד לא שמח לאידם ולא מאחל לאיש לעבור מה שהוא עבר.
הם מגיעים למחנה עקורים גדול בגרמניה ודוד ממשיך לחפש את אמו.
לאם חנה נודע כי דוד בחיים והיא ממשיכה לחפש אותו לשווא עד שדעתה נטרפת והיא מאושפזת במוסד פסיכיאטרי.
דוד מתמנה למדריך מקצועי במחנה ומכשיר את עצמו לעלייה לארץ ישראל.
הוא מתחתן עם דורה בטקס יהודי בו משתתפים כל העקורים במחנה.
לבסוף מוצא דוד את אמו אבל היא בתחילה לא מזהה אותו.
רק כשהוא כבר מתייאש היא מזהה אותו והם מתחבקים.
הרמקול במחנה משמיע את החלטות הקונגרס הציוני העולמי כי: "הנידחים היהודים יעלו לארץ ישראל, בעבודה נבנה את מולדתנו" ולאחר מכן שרים כולם את התקווה.
לבסוף רואים את דוד חורש את האדמה כשהאמא משתעשעת עם הנכד התינוק.
דוד ודורה חולמים על הבית שיקימו במדינה היהודים וכי "הדרך עוד ארוכה".
ארומה מיוזיק היא חברת תקליטים אשר הוקמה בשנת 2007 ונמצאת בבעלות ארומה ישראל, בני מנשה ומיכל וייסברג, המשמשת מנכ"לית החברה.
החברה עוסקת בניהול אישי וקידום אמנים, בהפקת מוזיקה ובהפצת מוזיקה באמצעים דיגיטליים ופיזיים.
ארומה מיוזיק היא חלק מקבוצת חברות בבעלות חלקית של המפיק בני מנשה, שעוסקות בתחומים משיקים למוזיקה: פרה2פוסט (חברה להפקות טלוויזיה) בי קונקט, חברה להפקות מופעים (פופאפ מיוזיק, קניה וסט, לורד אוף דה דאנס, דיסני על הקרח), חברת הפצה דיגיטלית די-מיוזיק, חברת הפרסום לצעירים "FRESH" והערוץ הים תיכוני.
החל מ-2021 החברה הפכה להיות חלק מהליקון ארומה מיוזיק גרופ, לאחר שהתמזגה עם חברת התקליטים הליקון.
בשנת 2007 השיקה רשת בתי הקפה ארומה אספרסו בר בהשקעה של 5 מיליון שקלים את מותג "ארומה מיוזיק בר", שהוקם על פי המודל של המותג HEAR MUSIC של רשת בתי הקפה סטארבקס.
הרשת חתמה על הסכמי הפצה עם החברות NMC, הד ארצי והליקון להפצת תקליטורים בסניפי הרשת.
האלבום הראשון שיצא במסגרת השותפות החדשה ב-2007 היה אוסף שירי אהבה של אביב גפן, שזכה למעמד אלבום זהב.
באותה שנה הודיעה החברה על כניסתה לשוק ההפקות והקימה את "ארומה מיוזיק" בשותפות עם בני מנשה, לשעבר המנהל המסחרי בהד ארצי, כדי להתמקד בפיתוח מותג המוזיקה של הרשת, הפקות משותפות עם חברות התקליטים ועם אמנים ומכירת תוכן סלולרי.
לאחר מכן יצא לאור אלבום של ארקדי דוכין, שביצע גרסאות לשירים של אמנים מוכרים.
האלבום הופץ בשלב הראשון באופן בלעדי בסניפי ארומה.
בשנת 2008 יצא לאור אוסף אקוסטי של מוקי.
זמן קצר לאחר הקמת החברה הצטרפה מיכל וייסברג, מנהלת המחלקה הישראלית לשעבר בהד ארצי, לארומה מיוזיק כשותפה בחברה, ומאז משמשת וייסברג מנכ"ל החברה.
עם הצטרפותה החלה ארומה מיוזיק לשמש גם כחברה לניהול אמנים והופעות חיות.
שלומי שבת היה האמן הראשון להצטרף למיזם החדש: בשנת 2008 הוציא את האלבום "אני שר אלייך".
בשנת 2009 הוציא לאור הראל סקעת בארומה מיוזיק את אלבומו השני, "דמויות", לאחר סכסוך מתוקשר עם הד ארצי.
בהמשך הופק אלבום הופעה חיה לרמי קליינשטיין ולאמנים נוספים.
בשנת 2012 הוחתמו גיא ויהל, שהקימו יחד עם החברה את אולפן ההקלטות שלהם במשרדי החברה בתל אביב ובו הם מפיקים מוזיקה עבור אמנים רבים.
כמו כן הוחתם לירן דנינו מהתוכנית כוכב נולד, ב 2011 הוחתם עידן עמדי, גם הוא בוגר כוכב נולד, ולאחר מכן יובל דיין מהתוכנית דה ווייס.
בשנת 2013 בחרה חברת התקליטים "סייקו" מקבוצת סוני מיוזיק בארומה מיוזיק להיות חברת התקליטים של התוכנית אקס פקטור בישראל.
שלושה משתתפים מהתוכנית הוחתמו בחברה: עדן בן זקן, ים רפאלי ועדן אלנה, שנבחרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2020 שנדחה ולפיכך תייצג את המדינה בשנת 2021. עדן בן זקן חתומה בארומה מיוזיק בשיתוף עם שרית הפקות, וים רפאלי חתום ומנוהל במשותף עם רונית ארבל.
בשנת 2019 הוחתמה הזמרת נרקיס, המנוהלת על ידי רונית ארבל וחתומה בלייבל של ארומה מיוזיק.
בדצמבר 2019 השיקה החברה פרויקט הנצחה לזמר יגאל בשן, בהפקה מוזיקלית של גיא ויהל, בשם "אם הייתי שר לך".
בפרויקט השתתפו אמנים שונים, בהם שלומי שבת, עידן עמדי, יובל דיין, איתי לוי, נועה קירל, ג'ין בורדו ופיטר רוט.
באוגוסט 2021 פורסם כי חברות הליקון וארומה מיוזיק, שתי החברות הגדולות בשוק המוזיקה הישראלי לצד NMC, מנהלות משא ומתן למיזוג, הכולל מיזוג במניות החברות, כשחברת הליקון מחזיקה ברובן.
החברה הממוזגת, הליקון ארומה מיוזיק הוקמה כחודש לאחר מכן.
בשנת 2020 היו חתומים בחברה שלומי שבת, עדן בן זקן, עידן עמדי, יובל דיין, לירן דנינו, גיא ויהל, נרקיס, עדן אלנה, הזמרת ספיר סבן, שמנוהלת על ידי רוברטו בן שושן (בשיתוף עם חברת הליקון), אליה גבאי ואודיה אזולאי.
בעבר הוחתמו בחברה אמנים צעירים כמו אביאור מלסה, טליסמאן ועוד.
השותפות עם ארומה אספרסו בר הביאה פלטפורמה חדשה לשיווק האמנים: שימוש בנקודות המכירה של הרשת המונה 153 סניפים.
המוזיקה שלהם מושמעת בסניפי הרשת, והקליפים מוקרנים על מסכי הווידאו בסניפים יחד עם מועדי ההופעות שלהם.
"ארומה מיוזיק לייב" היה מיזם של אמנים צעירים שהחל בשנת 2013. הוקמו במות מחוץ לסניפים בערי פיתוח ואורגנו הופעות לקהל הרחב, כולל במהלך מבצע צוק איתן באזור הדרום ועוטף עזה.
בכל שנה החל מ-2017 מפיקה ארומה מיוזיק פסטיבל שבו מופיעים כל אמניה, ולפעמים גם אמנים אורחים, עבור עובדי ארומה אספרסו בר מכל רחבי הארץ.
ארומה מיוזיק שיתפה פעולה עם המכללה לעיצוב בצלאל, בתחרות של עיצוב מודעות; בשנת 2009 פורסם שיתוף פעולה עם ידיעות אחרונות בהפצת מוזיקה לראשונה בארץ באמצעות ברקוד בעיתון, באלבום של הראל סקעת.
בתחילת 2020 הקימה ארומה מיוזיק, בשותפות עם חברת NMC יוניטד והזמר עומר אדם ואביו יניב אדם, חברה להפצת תוכני מוזיקה וגביית תמלוגים מפלטפורמות דיגיטליות בשם D-Music.
ארוכה הדרך למטה היא קומדיה שחורה בריטית משנת 2014 המבוססת באופן רופף על ספר בשם זה משנת 2005 מאת ניק הורנבי.
ביים הבמאי הצרפתי פסקאל שומיי, ובתפקידים הראשיים משחקים פירס ברוסנן, טוני קולט, אימוג'ן פוטס וארון פול.
העלילה עוסקת בסיפור מפגשם הלא-צפוי של ארבעה אנשים זרים לחלוטין שמחליטים להתאבד באותו לילה ובאותו מקום בלונדון, ובתוך כך נחשפים סיפוריהם האישיים.
ארבעה אנשים זרים אלה לאלה מחליטים להתאבד בליל השנה החדשה בקפיצה מגג בניין בלונדון:
מרטין שארפ (פירס ברוסנן) – מנחה טלוויזיה מפורסם שנתפס ביחסים אסורים עם קטינה בת 15, פוטר, ישב בכלא ואיבד את משפחתו.
עד לפיטוריו הנחה מרטין תוכנית בוקר פופולרית יחד עם פני (רוזמונד פייק).
מורין טומפסון (טוני קולט) – אם חד-הורית קשת-יום, אוהבת מאוד את בנה מתי (ג'וזף אלטין) הסובל משיתוק מוחין, אך הטיפול היום-יומי בו מתיש אותה וגוזל את כל זמנה.
היא רוצה להתאבד כדי לאלץ את שירותי הרווחה לטפל במתי ולתת לו חיים טובים יותר.
ג'ס קרייטון (אימוג'ן פוטס) – נערה בת 18, בתו של הפוליטיקאי כריס קרייטון (סם ניל) המכהן כשר החינוך בממשלת הצללים.
אחותה הגדולה ג'ניפר נעלמה באופן מסתורי לפני שנתיים, והיא רוצה להיות בלתי-נראית, כמו ג'ניפר.
בנוסף, ג'ס מדוכדכת אחרי שבחור בשם צ'אז (ג'ו קול) דחה אותה.
ג'ון-ג'וליוס "ג'יי-ג'יי" מגווייר (ארון פול) – שליח פיצה אמריקאי שהיה בעבר סולן של להקת גראנג' באיידהו והגיע ללונדון בעקבות בת-זוג שעזבה אותו.
כיום הוא סובל מסרטן סופני במוחו.
ארבעת הזרים עולים – כל אחד בנפרד – לגג בניין גבוה שנחשב למקום הפופולרי ביותר בלונדון להתאבדויות, נפגשים באופן לא-צפוי, נבוכים ומפריעים זה לזה בנוכחותם.
מרטין הביא איתו סולם כדי לעבור את הגדר המקיפה את הגג ומונעת מאנשים לקפוץ.
לאחר היכרות קצרה, ג'ס מנסה לקפוץ, אך מרטין עוצר בעדה ומפיל את הסולם מהגג, והארבעה מוותרים על רעיון ההתאבדות ויורדים מהבניין.
מרטין מסיע אותם במכוניתו, וג'ס יורדת ליד מועדון לילה בתקווה לפגוש את צ'אז, ומאחלת לכולם הצלחה בניסיון ההתאבדות הבא.
מרטין, מורין וג'יי-ג'יי משוחחים על ג'ס תוך כדי נסיעה, ומשום שהיא צעירה ובודדה, הם חוששים לה, חוזרים למועדון לחפש אותה, ופוגשים את צ'אז שמסתתר מפניה של ג'ס, שלטענתו מתנכלת לו ורוצה להרוג אותו.
ג'יי-ג'יי מוצא את ג'ס, אחרי שניסתה להתאבד בנטילת מנת יתר של סמים ואלכוהול.
הם ממהרים איתה לבית החולים, וצ'אז מתלווה אליהם.
וכאשר ג'ס מתאוששת, היא טוענת שלא ניסתה להתאבד, ולו רצתה למות באמת, לא הייתה מסתפקת במנת יתר אלא קופצת מגג...
אחר כך היא מחתימה את כולם על התחייבות לא להתאבד עד חג האהבה שיחול כעבור שישה שבועות, ונחשב למועד השני האטרקטיבי ביותר להתאבדויות אחרי ליל השנה החדשה.
באופן אירוני, ההתחייבות נכתבת על גב מכתב ההתאבדות של מורין.
פרשת ניסיון ההתאבדות הקבוצתי וההתחייבות שנחתמה דולפת לעיתונות הצהובה והארבעה הופכים לשיחת היום בלונדון.
ג'ס סבורה שצ'אז עומד מאחורי ההדלפה, ואביה חושש שהסערה התקשורתית תזיק לתדמיתו.
מרטין, למוד ניסיון כידוען, מסביר שאין להם סיכוי להתחמק מהעיתונאים ומציע למכור את סיפורם תמורת סכום כסף נאה.
הארבעה בודים סיפור שלפיו בהיותם על הגג הייתה להם הארה, וג'ס מגדילה לעשות ומספרת שנגלה אליהם מלאך בדמותו של מאט דיימון בעירום וציווה עליהם לא למות.
בזכות הסיפור הם מתארחים בתוכנית הבוקר של פני, שותפתו לשעבר של מרטין, אך היא מקניטה בשידור חי את מרטין, ואחר כך מחטטת בסיפורה האישי של ג'ס שבורחת בבכי מהאולפן למקום שבו נעלמה אחותה, שם היא נוהגת להתבודד.
ג'יי-ג'יי ממהר אחריה כדי שלא תפגע בעצמה, ומתוודה שהוא לא באמת חולה סרטן, אלא זה היה התירוץ הטוב ביותר שחשב עליו.
בין השניים מתפתחת חיבה הדדית.
כדי להתרחק מהתקשורת, טסה החבורה לחופשה בטנריפה.
במהלך החופשה נוצר קשר רומנטי בין ג'יי-ג'יי לבחורה בשם קאתי מילר (טאפנס מידלטון).
הוא מספר לה על הרביעייה שמדובר באנשים שהחליטו להיות נואשים ביחד, והוא שיקר להם שהוא חולה סרטן.
בעוד השניים מבלים יחד, מרטין ומורין רוקדים, וג'ס נותרת בודדה.
ג'יי-ג'יי מביא את קאתי לחדרו למשך הלילה, ובבוקר הוא מוצא את ג'ס שהסתתרה כל הלילה בחדר השירותים, מושפלת ונבוכה.
היא מתוודה שהתגנבה לחדרו בכוונה לשכב איתו, ואז מספרת שראתה שקאתי היא עיתונאית שמקליטה את ג'יי-ג'יי לצורך כתבה עליהם.
פגוע ומתוסכל, הוא גונב את מכשיר ההקלטה ומשליך אותו לים.
כאשר קאתי מצטרפת אליהם לארוחת הבוקר, ג'יי-ג'יי מתוודה באוזניהם להפתעתה שהיא עיתונאית ואין לו סרטן.
הם כועסים על ששיקר להם, מתחוללת מריבה והארבעה חוזרים ללונדון מדוכדכים ומנוכרים ופונים איש לחייו הפרטיים.
מתי, בנה של מורין, לוקה באוטם שריר הלב ומובהל לבית חולים.
מרטין בא לתמוך בה, ואחריו מצטרפת ג'ס, הפעם עם אביה, אחרי שהיחסים ביניהם השתפרו.
אחרי שהרופא מודיע למורין שמתי יצא מכלל סכנה, הם לא מצליחים להשיג את ג'יי-ג'יי, ואז נזכרים שזהו יום חג האהבה, ותוקף ההתחייבות שלהם פג.
אחרי חיפושים מבוהלים הם מוצאים את ג'יי-ג'יי על אותו הגג, מתכונן לקפוץ.
הוא מסביר להם שהסיבה שהוא רוצה למות היא שהוא לא יודע מדוע איננו מצליח להשתנות.
בסופו של דבר הם מצליחים לשכנע אותו לרדת מהגג בטענה שחיי כל הארבעה השתנו, גם חייו שלו.
בערב השנה החדשה הבאה, הארבעה מנהלים שיחת וידאו.
מרטין מבלה ערב שקט לצד בתו הקטנה, מורין מפתיעה ומבלה במסיבה סוערת, ואילו ג'יי-ג'יי וג'ס נמצאים בזוגיות מאושרת, אחרי ששניהם התחילו טיפול פסיכולוגי.
+שחקניםדמויותפירס ברוסנןמרטין שארפטוני קולטמורין טומפסוןאימוג'ן פוטסג'ס קרייטוןארון פולג'יי-ג'יי מגוויירסם נילכריס קרייטוןג'וזף אלטיןמתיג'ו קולצ'אזרוזמונד פייקפניטאפנס מידלטוןקאתי מילרליאו בילד"ר סטיבנס, הרופא של מתיקייט-לויס אליוטבליינית במסיבה במועדון לילהשולה אדווסיגלאדיס, בעלת הדירה של ג'יי-ג'יי
הבניין שממנו התכוונו הארבעה לקפוץ מכונה בספר המקור ובסרט "בית הטוֹפֵּרִים", באנגלית: Toppers' house.
בסלנג, Topper הוא אדם המגיב לסיפור בעיה של הזולת בסיפור בעיה גדולה יותר משלו (בכתוביות התרגום לעברית בגוף הסרט, הביטוי תורגם "בית המתאבדים").
לפי הספר, מדובר במגדל מגורים המתנשא מעל תחנת "ארצ'וויי" של הרכבת התחתית של לונדון, שמו הרשמי הוא "ונטג' פוינט" , והכינוי דבק בו בשל היותו מקום התאבדויות פופולרי.
לצילומי סצנות הגג שימש מגדל עסקים שנמצא ברובע בישופסגייט בסיטי של לונדון.
בתחילת הסרט, ג'יי-ג'יי מספר שהוא לוקה בסרטן מסוג "סי.סי.אר" – CCR.
כאשר הוא מתוודה שאין לו סרטן, ג'יי-ג'יי מסביר שהאותיות CCR אינן אלא ראשי התיבות של שם להקת "קרידנס קלירווטר רבייבל".
ניק הורנבי, מחבר ספר המקור, אמר על כך שזו בדיחה פרטית שלו כמי שגדל על המוזיקה של הלהקה, ולא חדל מלזמזם את שיריה.
עוד הסביר הורנבי, שבכל אחת מהדמויות יש משהו ממנו: באמצעות דמותו של מרטין הוא עוסק בריקנות של חיי ידוענים, עם ג'ס הוא מנקב את קליפת הרהבתנות שלהם, ובאמצעות מורין הוא חולק את העליות והמורדות שבטיפול בבן עם לקות (הורנבי הוא אב לבן אוטיסט).
ג'יי-ג'יי מבטא את הפחד והתסכול מחוסר היכולת לממש פוטנציאל עצמי, תחושה שהורנבי עצמו חווה כשהיה בן גילו של ג'יי-ג'יי.
פירס ברוסנן גילם את דמות מרטין שארפ בהשראת דמותו של מנחה הטלוויזיה והעיתונאי ריצ'רד מיידלי , אחרי שפגש את מיידלי ואשתו, מנחת הטלוויזיה ג'ודי פיניגאן , בעת שישב לקרוא את התסריט במסעדה בסן-פול-דה-ואנס, שם שהה לרגל צילומים.
דמותו של ג'יי-ג'יי נקראת על שם מחבר ספרי המסע, ההיסטוריון, העיתונאי ואיש הטלוויזיה ג'ון ג'וליוס נוריץ' .
שלב הצילומים של הסרט התקיים בין התאריכים 3 בספטמבר – 27 באוקטובר 2012. סצנות החופשה צולמו בכפר הנופש קאמפ דה מאר שבמיורקה.
הקרנות הבכורה של הסרט התקיימו ב-10 בפברואר 2014 במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, וב-21 בפברואר במסגרת פסטיבל הסרטים בגלאזגו.
בישראל יצא הסרט לבתי הקולנוע ב-8 במאי 2014.
הסרט קיבל ביקורות שליליות בדרך כלל.
במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes עומד ממוצע הדעות החיובית על 22% בשקלול 54 ביקורות.
סיכום הביקורות הוא שהסרט נעשה מתוך חוסר מחשבה מהבחינה הטונאלית וקונספטואלית, ומבזבז צוות שחקנים מוכשר.
באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 34 בשקלול 21 ביקורות.
בישראל, לירון סיני כתבה שזו קומדיה שמבטיחה בהתחלה, אך לא מקיימת.
הסרט לוקה באמינותו, ובשלב מסוים הצופים עוברים מהזדהות עם הגיבורים לשעמום וחוסר הבנה מה הסרט רוצה להיות.
אופיר איל כתב באידיבי שהדמויות המשמעותיות של הורנבי הפכו בסרט לפלקטיות, משעממות ואנקדוטליות, והעלילה חלשה ולא מבוססת.
בשנת 2015 זכה הסרט בפרס מטעם המנהל לענייני ניצול לרעה של סמים ושירותי בריאות הנפש שבמחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, בזכות העיסוק בסוגיות של בריאות הנפש, התאבדות ועזרה הדדית.
ארוכה הדרך הביתה הוא סרט טלוויזיה אמריקאי משנת 1998, בהפקתו ובבימויו של גלן ג'ורדן, עם ג'ק למון ושרה פולסון בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על סרט הטלוויזיה הצרפתי "Thomas Guerin, Retraite".
זה אחד הסרטים האחרונים של ג'ק למון הקשיש שבהם עסק בבעיית הקשישים והיחס אליהם.
כאן הוא משחק בתור קשיש אלמן והיחסים המורכבים בינו לבין בניו וכלתו.
תומאס גרין (ג'ק למון) הוא קשיש בן 75 שמתגורר בעיר בומונט שבקנזס.
אשתו נפטרה לאחר 50 שנות נישואים.
הוא התפרנס מחנות לרהיטים אותם ייצר וכעת שכנעו אות בניו קן (גרווין סנפורד) ופיט (טום באטלר) למכור את ביתו והחפצים שלו ולעבור לגור עם קן ואשתו בוני (כריסטין גריפין).
תומאס לא משלים עם המצב הנוכחי בו הוא גר בחדר בדירת בנו ונתון למרותם של בנו וכלתו אף על פי שהם מתייחסים אליו יפה.
הוא מקבל מכתב ממונטריי מאישה בשם ורוניקה שהייתה פעם בת זוגו אותה לא ראה עשרות שנים.
יום אחד הוא נוסע עם בוני לעיירה, נפרד ממנה לזמן קצר ומחליט לחזור לביתו ברגל.
הוא טועה ביער, נופל ונפגע ברגל ומדדה לעבר כביש לתפוס טרמפ.
עוצרת לו מכונית בה נוהגת צעירה נאה בת 21, ליאן בוסנר (שרה פולסון), תלמידת קולג' שנוסעת להוריה בקליפורניה לבקר את אביה החולה.
הם מגיעים לתחנת דלק ונכנסים למסעדה.
שני צעירים מנסים להתחיל עם ליאן בגסות.
תומאס מניס אותם והיא מתיזה עליהם גז.
שניהם בורחים אך עוקבים אחריהם במכונית.
מתפתח מרוץ ובו מכוניתם יורדת לשוליים ונפגעת.
מכאן ואיך עושים שניהם את הדרך בטרמפים בשיטת קלודט קולברט בסרט זה קרה לילה אחד, כשליאן עוצרת את המכוניות ותומאס מצטרף אליה.
הילדים המודאגים פונים למשטרה, תמונתו מתפרסמת ומתחיל חיפוש אחריו ואחרי הצעירה שמתלווה אליו.
עם כל ההרפתקאות שלהם מתחילה ידידות בין הקשיש לצעירה וכל אחד מספר את קורות חייו ואת בעיותיו.
לבסוף הם מגיעים לכרמל בקליפורניה שם הוא מתארח אצל הוריה של בוני.
למחרת הוא מגיע לדירתה של ורוניקה (בטי גארט) במונטריי והיא מופתעת לראות אותו.
הם מספרים כל אחד על מה שעבר עליו ועל חברים משותפים ומטיילים לאורך חוף הים.
תומאס מטלפן לקן ומודיע לו על חזרתו לבומונט.
למחרת נפרד תומאס מבוני שנותנת לו במתנה את שרשרת הצוואר שלה ומאחלת לו הצלחה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'ק למוןתומאס גריןפנסיונר אלמןשרה פולסוןליאן בוסרטסטודנטית בקולג'בטי גארטורוניקהפנסיונרית אלמנהגרווין סנפורדקן גריןבנו של תומאסכריסטין גריפיןבוני גריןאשתו של קןטום באטלרפיט גריןבנו של תומאספיטר דבורסקיקרייג בוסרטאבא של ליאןרוזמרי דנסמורגב' בוסרטאמא של ליאן
ארול לואיס גארנר היה פסנתרן ג'אז ומלחין אמריקאי.
הוא נחשב לאחד הפסנתרנים המקוריים, חדשניים ווירטואוזים בתקופתו עם גישה מקורית למלודיה, הרמוניה וקצב.
הוא היה מועמד פעמים רבות לפרס גראמי והקליט ב-1958 את אחד האלבומים הנמכרים ביותר בתולדות הג'אז, Concert by the sea.
הוא הלחין את הסטנדרט Misty שהוא אחד הסטנדרטים הידועים והמבוצעים ביותר ועוד למעלה מ-200 קטעי ג'אז.
גארנר ואחיו התאום ארנסט נולדו בפיטסבורג, פנסילבניה, הצעירים בשישה ילדים למשפחה מוזיקלית.
אחיו הגדולים למדו וניגנו פסנתר והוא עצמו החל לנגן בגיל שלוש.
בגלל הזיכרון והשמיעה המוזיקליים המצוינים שלו הוא ניגן מיד כל שיר ששמע.
כשאחותו למדה קטע מתווים הוא ניגן אחריה את הקטע משמיעה.
המשפחה אמנם עודדה אותו לקחת שיעורי פסנתר אבל מוריו נואשו ממנו כשהבחינו שהוא מנגן משמיעה גם כשהתווים מונחים לפניו.
הוא מעולם לא למד לקרוא תווים והנגינה שלו היא פרי המצאותיו ודמיונו, מה שמסביר את סגנונו המאוד אישי וייחודי.
בגיל 11 הוא כבר היה מתגנב מהבית בערב כדי לנגן עם תזמורת בניצוח פייט מרבל על ספינה בנהר האלגיני.
בשנות העשרה שלו החל להופיע בבארים, מסעדות ומועדוני לילה בפיטסבורג בדרך כלל לבדו כסולן על הפסנתר.
בשנות הארבעים החליט לעבור לניו יורק ושם תוך תקופה קצרה, החל לעורר תשומת לב בהופעותיו במועדונים שונים.
ב-1950 הוא נתן לראשונה קונצרט בנגינת סולו באולם המוזיקה בקליבלנד Cleveland music hall.
הוא זכה לתשואות רמות ולקימת הקהל ואחרי קונצרט זה הוא המשיך לקריירה בינלאומית.
האמרגן סול יורוק שעבד עם נגנים קלאסיים בלבד החל לייצג אותו וכעבור שנים ספורות היה לגארנר קהל בכל העולם כשהוא מרבה להופיע באולמות קונצרטים.
הוא הרבה להופיע באירופה, יפן, דרום אמריקה ואוסטרליה ובמולדתו, ארצות הברית.
בדרך כלל הופיע בהרכב של טריו שכלל בנוסף אליו נגן קונטרבס ומתופף.
באחד הראיונות הוא נשאל על ידי עיתונאי: "מה הרקע המוזיקלי שלך?" הוא ענה: "אין לי רקע מוזיקלי.
אצלי זה הכל מתנה שנולדתי איתה".
הוא היה אורח מבוקש בתוכניות טלוויזיה וכשהתארח בתוכנית של ג'וני קרסון, נשאל: "מה עושה אותך כל כך ייחודי שאנשים מזהים את הנגינה שלך בשנייה?" הוא היסס והפסנתרן של התכנית רוס טומפקינס קפץ והשיב: "שמחת חיים!".
גארנר המשיך להופיע ולהקליט עד לשנת 1975 שבה פרש בשל מצבו הבריאותי.
בשנות חייו האחרונות חלה גארנר בסרטן הריאה, ונפטר ב-2 ינואר 1977.
הייתה לו בת אחת ושמה קים גארנר, שמרואיינת בסרט שנעשה אודותיו - No One Can Hear You Read.
ארוכי כנף או זְנַב-עַקְרַבָּאִים (שם מדעי: Mecoptera; מילולית: "mecos": ארוך ו-"ptera": כנף) היא סדרה של חרקים בעלי גלגול מלא הנחשבים לקרובי הזבובאים והפרעושים והם בעלי תפוצה גלובלית, אם כי נפוצים יותר לאורך אירואסיה ואפריקה יותר מאשר באמריקה ובאוסטרליה ולכמה איים כלל לא הגיעו.
ישנם יותר מ-600 מינים בסדרה, אם כי לעיתים מפרידים את בני הסדרה לקבוצות קטנות יותר.
הסדרה תוארה למדע בידי החוקר אלפאוס ספרינג פקארד ב-1886.
חרקים אלה בעלי גוף מוארך עם ראשים גדולים בעלי לסתות חזקות וחרטום חד, כנפיהם גדולות ודומות לכנפי בריומאים ורגליים פסוקות ביעילות כשבקצה בטנם ישנו עוקץ כשל עקרב, אם כי ללא ארס.
והם מגיעים לאורך של 2 ל-35 מ"מ ורבים מהם טורפים של פרוקי-רגליים אחרים היכולים לעוף ביעילות, אם כי חלקם גם אוכלי נבלות או יונקי צוף.
אֲרוֹמִמְךָ לִכְבוֹד שִׁמְךָ (לפעמים נקרא גם על שם הפזמון: לְעִיר צִיּוֹן הַר קָדְשְׁךָ) הוא פיוט שמחברו לא ידוע שמושר בקהילות עדות המזרח בשמחת תורה.
בפיוט מובעת הערגה והציפייה לעליה לרגל לירושלים ולבית המקדש בשלושה רגלים.
בשיר שבחים לבורא שמשמשים בסיס לתפילה ולבקשה לגאולת עם ישראל, להשמדת אויביו ולהחזרת עם ישראל למקומו.
בקשת הגאולה בפיוט זה היא לישועה מיידית: "גָּדוֹל אַתָּה גְּאַל עַתָּה".
הדברים קשורים גם בבקשת מחילת עוונות והפיכתם לזכויות: "סְלַח רִשְׁעִי.
כידוע, התלמוד מביא את ההבחנה של ריש לקיש בין שתי מדרגות של תשובה: תשובה מיראה ותשובה מאהבה, בעוד לעושה תשובה מיראה נהפכים הזדונות לשגגות, לעושה תשובה מאהבה נהפכים הזדונות לזכויות, וזו בקשת המשורר שימחלו העוונות ויהפכו לזכויות.
בבית האחרון בקשה לגילויו של אליהו הנביא ולבואו לירושלים.
רוב הפיוט כתוב בעברית, אך משולבות בו, כנראה לצורכי החריזה, מספר מילים בארמית.
הפיוט מסודר באקרוסטיכון לפי סדר האלפבית העברי, ומשולבים בו הרמזים רבים.
לרוב הוא מושר כדו-שיח בין שליח הציבור לבין הקהל, כאשר שליח הציבור שר את השורות המתחלפות והקהל עונה לו ברפרן: "לְעִיר צִיּוֹן הַר קָדְשְׁךָ.
ארולדו (איטלקית Aroldo) היא אופרה מאת ג'וזפה ורדי בארבע מערכות עם ליברית מאת פרנצ'סקו מריה פיאבה.
זוהי גרסה מחודשת של סטיפליו, אופרה משנת 1850 שנוצרה בשיתוף פעולה עם אותו ליבריתן.
ההצגה הראשונה זכתה להצלחה בתיאטרון נואובו ברימיני ב-16 באוגוסט 1857.
המבצעים של הביצוע הראשון היו הבאים:
תפקיד מבצע ארולדו אמיליו פנקאני מינה מרסלינה לוטי דלה סנטה אגברט גאטאנו פרי גודווינו סלבטורה פוג'יאלי בריאנו ג'ובאני בטיסטה קורנאגו הנרי נפוליאון סניגליה אלנה אדלייד פאניצה מנצח אנג'לו מריאני
סטיפליו עורר את התערבות הצנזורה בגלל הסיפור שהתמקד בכומר פרוטסטנטי שנבגד על ידי אשתו.
יתר על כן, התפאורה הגרמנית לא ענתה לטעמו של הקהל האיטלקי, גם אם, כפי שמציין ג'וליאן באדן, לאופרה הייתה תפוצה מוגבלת, כאשר השם שונה לגוליילמו ולינגרודה והגיבור הפך לראש ממשלה.
בשנת 1852 סירב ורדי להצעה לכתוב מערכה אחרונה חדשה לוולינגרודה, אך באביב 1856, בשיתוף פעולה עם אותו ליבריתן, פיאבה, הוא החליט לשנות את הסיפור ולבצע שינויים ותוספות קטנים למוזיקה.
הגרסה המחודשת התעכבה עד מרץ 1857, עקב הכנות לגרסה הפריזאית של "איל טרובטורה" וליצירתו של ורדי עם פיאבה על סימון בוקנגרה.
כאשר החלה העבודה על "ארולדו", תוכננה ההופעה הראשונה לאוגוסט שלאחר מכן.
ההשראה להתרחשות בבריטניה בימי הביניים ולשמות הדמויות, שהדמות הראשית שלהן, ארולדו, הופך לצלבן שחזר לאחרונה מארץ הקודש, נמצאה ב"הרולד: אחרון מלכי הסקסונים", רומן מאת אדוארד בולוור-ליטון; אך ישנן גם הצעות, כי המקור להשראה מיצירותיו של וולטר סקוט, ובמיוחד "הארוס" משנת 1825 ו"גבירת האגם" משנת 1810.
החשוב ביותר היה הוספת המערכה הרביעית, עם חומר שהניע את המנצח מריאני לתאר אותה למו"ל טיטו ריקורדי כ"דבר מדהים; מוצאים בה סערה עם מקהלה פסטורלית, ו"מלאך דאי" שטופל בקאנון של יצירתיות מוזיקלית מוצלחת ביותר".
לינה הפכה למינה; סטיפליו, כפי שכבר הוזכר, הפך לארולדו; סטנקר הפך לאגברטו ויורג, הבס, לבריאנו.
כאשר ארולדו הייתה מוכנה לביצוע, ריקורדי רצה בבולוניה כמקום הבכורה, אך ורדי התמקד דווקא ברימיני, שנבחרה בסופו של דבר.
מאוחר יותר הוצגה האופרה גם בבולוניה, ולאחר מכן בטורינו ובנאפולי.
קבלת הפנים הייתה מעורבת מאוד, ובמיוחד ההופעה בנאפולי בשנת 1859 שהסתיימה בפיאסקו.
היה זה בעיקר הקהל, ולא הצנזורה, שמצאה את היצירה בלתי מקובלת, שכן שינוי הזמנים והדמויות ביחס לסטיפליו פגע במוצקות המבנה הדרמטי.
סצנה: בשלוש המערכות הראשונות, טירתו של אגברט ליד קנט; במערכה הרביעית, חופי לוך לומונד בסקוטלנד.
ארולדו, החוזר ממסע צלב, מתקבל על ידי תושבי הטירה.
מינה מגיעה, מוטרדת ומיוסרת בחרטה, ומתוודה שבגדה בבעלה ארולדו כשהיה במלחמה ("Ciel, ch'io respiri!...
מינה מתפללת לעזרת השמיים כאשר בריאנו וארולדו נכנסים.
האחרון מודאג ממצב רוחה של אשתו, שהמחשבה עליה חיזקה אותו במהלך היעדרותו הארוכה בזמן שנלחם בסרצנים.
ארולדו נותר לבדו, ומסביר למינה שבריאנו, כעת בן לווייתו הנאמן, הציל את חייו בקרב ליד אשקלון.
כאשר ארולדו אוחז בידה של מינה, הוא מופתע לראות שהיא לא עונדת את הטבעת שאמו של ארולדו נתנה לה על ערש דווי.
ארולדו מבקש לדעת היכן הטבעת ומנסה להבין את רגשותיה של אשתו, אך השניים נקטעים על ידי שובו של בריאנו, המודיע על הגעת האורחים.
אגברטו, אביה של מינה, מגיע ומבחין בבתו כותבת מכתב.
אגברטו, החושד שמינה מנהלת רומן עם אורחו, גודבינו, שואל אותה אם המכתב מיועד לגודבינו.
אגברטו לוקח לידיו את המכתב הלא גמור, קורא את המילים, הממוענות לא לגודבינו אלא לארולדו (Di voi non son più degna!...) ומבין שלא רימו אותו.
הוא רוצה שמינה תשמור על הסוד ותבטיח את אהבתו של ארולדו (דואט: Dite che il fallo a tergere), אך היא מתנגדת.
אגברטו מתעקש ומבקש ממנה לציית לו ולהיכנע לרצונו (דואט: Ed io pure innanzi agl'uomini): זוהי חובתה כאישה, מינה חייבת להפסיק לבכות ואסור לאף אחד לחשוד בכלום.
גודבינו מתגנב לחדר בזמן שמתקיימת בו מסיבה.
הוא מתלונן על כך שמינה, בה הוא מאוהב, מתעלמת ממנו, ומחליק מכתב, אותו הוא רוצה לתת לאהובתו, בין דפי ספר נעול, שבידו המפתח.
בריאנו צפה בגודבינו, שנכנס מבלי שנראה, והוא מתחיל לחשוד.
החדר מוצף באורחים, ביניהם גודבינו מבולבל.
כולם מביעים את שמחתם על שובו של ארולדו.
בריאנו ניגש לארולדו וחושף את חשדותיו, אך כשהוא מוטעה על ידי לבושם הדומה, במקום להאשים את גודבינו מצביע על אנריקו, בן דוד של מינה, כמחבר.
ארולדו, זועם, מספר את סיפורו של אדם שביצע בגידה בכך שהסתיר מכתב בספר (אריה: Vi fu in Palestina), ואומר שהספר, עליו הוא מצביע, מספר סיפור דומה.
הוא מבקש ממינה, שיש לה עותק של המפתח, לפתוח אותו, אך כשהיא מסרבת, הוא שובר את החותם, ומאפשר למכתב המוסתר ליפול.
אגברטו מצליח להרים אותו לפני ארולדו ומסרב למסור אותו לחתנו, שלא מהסס לתקוף אותו, ללא קשר לגילו ולמחאותיה של מינה.
אגברטו, מודע למצב האמיתי, מבקש מגודבינו להצטרף אליו בבית הקברות הסמוך, שם יאתגר אותו לדו-קרב.
בית הקברות העתיק של טירת קנת'.
מינה לבדה בבית הקברות, שם היא מתחננת בפני אמה המנוחה לעזרה (אריה: Oh cielo!...
כאשר גודבינו מגיע, היא מבקשת שיעזבו אותה לבד ודורשת את החזרת הטבעת שנתנה לו.
גודבינו מצהיר שוב על אהבתו, בעוד מינה טוענת שהיא שומעת את קולה של אמה עולה מהקבר (אריה: Ah, dal sen di quella tomba).
אגברטו מגיע, משלח את מינה ומבקש מגודבינו לבחור בין שתי חרבות; גודבינו היה רוצה לסרב לעימות עם אדם מבוגר ממנו בהרבה, אך עלבונותיו הגוברים של אגברטו משכנעים אותו להסכים, והדו-קרב מתחיל.
ארולדו מגיע ומצווה עליהם לסיים את הקרב.
ארולדו מושיט את ידו לגודבינו, אך אגברטו אומר לו שהוא לוחץ את ידו של זה שבגד בו.
כאשר מינה חוזרת, ארולדו מבין את המצב (Era vero?...
אגברטו מבקש מארולדו, זועם על מינה, להעניש את האדם הנכון, וארולדו רוצה להחזיר את החרב לגודבינו ולאתגר אותו, אך גודבינו מסרב.
בריאנו מגיע ומזכיר לחברו את הצורך בסליחה.
חדר מבואה בטירתו של אגברט.
אגברטו מרגיש מושפל על שלא הצליח לנקום (O spada dell'onor).
גודבינו נמלט, ומשאיר מכתב ובו מבקש ממינה לבוא אחריו.
עבור אגברטו זה כמו לאבד בת (Mina, pensii che un angelo).
אגברטו עומד לנסות להתאבד, אך בריאנו מגיע ומודיע שגודבינו נלכד ויילקח בחזרה לטירה.
אגברטו, למחשבה על כך שנקמה שוב אפשרית, מוצף בשמחה בלתי נשלטת (Oh gioia inesprimibile).
ארולדו וגודבינו נכנסים, וארולדו שואל את יריבו מה היה עושה אם מינה הייתה פנוייה.
מינה נקראת, וארולדו מבקש מגודבינו להסתתר ולהקשיב לשיחה שמתפתחת, מבלי שיראה.
ארולדו מסביר למינה שהוא עוזב ושהם חייבים להיפרד (Opposto e il calle che invenire), ומוסיף שהיא יכולה לגאול את עצמה על ידי נישואים לגבר שכבש את ליבה, ומוסר לה כתב גירושין.
מינה חותמת עליו, מצהירה שהם כעת חופשיים הדדית, אך גם אומרת שלמרות הכל, היא לעולם לא תוכל להשתייך לגבר אחר ושהיא תמשיך לאהוב את ארולדו.
בהתעקשותו של ארולדו, מינה מודה שמערכת היחסים שלה עם גודבינו היא פרי הונאה שהייתה נתונה לה.
ארולדו נשבע שגודבינו ימות, וחושף בפניה שיריבו נמצא בחדר הסמוך.
אבל אגברטו מגיע, מנופף בחרב עקובה מדם: הוא השיג את נקמתו על ידי הריגת גודבינו.
בריאנו מוביל את ארולדו לכנסייה, בעוד מינה נשארת לבדה, מבקשת רחמים משמיים.
עם שקיעת החמה, קבוצות של רועים, ציידים וקוצרים התאספו על גדת האגם והולכים משם בשירה.
בריאנו וארולדו נכנסים, והאחרון מתוודה בפני חברו שהוא עדיין אוהב את מינה.
הם מתחילים להתפלל, אך סערה פורצת, ודוחפת את אנשי הכפר חזרה לכיוון האגם.
סירה, שבקושי שורדת את הסערה, מגיעה לחוף, ומינה ואגברטו יורדים מהסירה.
אגברטו מחפש מחסה, דופק על דלת, ולהפתעתו, ארולדו מופיע, זועם, שכן הוא ובריאנו נסעו למקום נידח זה ללא כל ציפייה לראות שוב את מינה או את אביה.
למרות התנגדותו של ארולדו, אגברטו מתחנן בפניו לכבד את מינה, למרות שהוא כבר לא רוצה להיות בעלה.
מינה מנסה להרגיע את אביה ("שלום, אבי, הירגע").
בתקווה שיסלחו לה, היא מתחננת בפני ארולדו שיקשיב לה בפעם האחרונה ("Allora che gli anni avran tamo il core").
בריאנו מתקדם, ומשמיע את המילים המפורסמות בברית החדשה: "הראשון שיזרוק את האבן, יהיה זה שאין בו חטא".
ארולדו פורץ בבכי, נכנע לתחינותיהם של אגברטו ובריאנו עצמו, וומוחל לאשתו.
כולם קוראים: "מי ייתן וחוק האהבה האלוהי ינצח!!!" מינה וארולדו מתחבקים ומתאחדים שוב.
1 הקדמה ואריה של ארולדו
לשמחה יוצאת דופן (פזמון) תמונה 1
סצנה גן עדן, תן לי לנשום!...
(מינה, ארולדו, בריאנו) סצנה III
קוואטינה תחת השמש הסורית הבוערת (ארולדו, מינה) תמונה ד'
קבאלטה, את לא יודעת שהפסדו (ארולדו, מינה, בריאנו) סצנה ד'-ה'
2 סצנות ודואט של מינה ואגברטו
דואט "אמור שיש למחוק את העבירה" (אגברטו, מינה) תמונה 6
מחצית מספיק עכשיו, נגב את הבכי הזה (אגברטו, מינה) תמונה 6
קבאלטה עכשיו בואי איתי, הבכי לא מועיל (אגברטו, מינה) תמונה 6
סצנה O מינה, את בורחת ממני (גודברינו, בריאנו) סצנה 7
פזמון יפה לראות מלחמה משדות עקובים מדם (פזמון) תמונה ז'
(בריאנו, ארולדו, אגברטו, אנריקו, מקהלה) סצנה ח'
סיפור היה בארץ ישראל אדם שלא היה ראוי (הרולד, מינה, הלן) תמונה ח'
ספטה הו, מה שפולש ומסעיר אותי (ארולדו, מינה, אגברטו, בריאנו, גודווינו, אנריקו, אלנה, פזמון) סצנה VIII
סצנה : אתה לא רוצה?
אני אעשה את זה בעצמי (ארולדו, מינה, אגברטו) סצנה ח'
סוף הגמר מי יציל אותך, הו עלוב?
(ארולדו, מינה, אגברטו, גודברינו, בריאנו, מקהלה) תמונה ח'
4 סצנה ואריה של מינה
אריה אה, מהמושבים האתריים (מינה) סצנה 1
קבלטה אה, משד הקבר ההוא (מינה, גודווינו) סצינה ב'
5 דואט, רביעייה ופינאלה II
- ארולדו יידע אז הכל (גודברינו, מינה, אגברטו) סצנה ג'
(ארולדו, גודווינו, אגברטו, מינה) סצנה V-VI
רביעייה האם זה היה נכון?...
(ארולדו, גודווינו, Egberto, Mina) סצנה VI
זו לא הסצנה, תבינו אותה (אגברטו, ארולדו, גודברינו) סצנה 6
תפילה וסיום II אל תענישני, אלוהים, בחמתך (פזמון, בריאן, הרולד) תמונה VI-VII
6 סצנות ואריה של אגברטו
ועם הנייר הזה (אגברטו) סצנה 1
אריה מינה, חשבתי שמלאך (אגברטו) סצנה 1
קבאלטה, אה, שמחה בלתי ניתנת לתיאור (אגברטו), תמונה ג'
סצנה 7 ודואט של מינה וארולדו
(ארולדו, גודברינו, מינה) סצנה IV-V
דואט ממול הוא הדרך שתבוא (ארולדו, מינה) תמונה 5
(ארולדו, מינה, אגברטו, בריאנו) סצנה ה'-ו'
סיום ג' אה כן, בואו נעוף למקדש (ארולדו, מינה) תמונה ז'
מקום מפלט בטוח (רועים, נשים, ציידים) תמונה 1
תפילה מלאך אלוהים, שומר עליי (ארולדו, בריאנו) תמונה 2
סצנה 11, שלישייה ורביעיית אחרונה
(פזמון, אגברטו, מינה) סצנה ג'-ד'-ה'
שלישייה אה, ברחו ממני, עפו משם (ארולדו, אגברטו, מינה) תמונה 5
רביעייה אז השנים יאלפו את הלב (מינה, ארולדו, אגברטו, בריאנו, מקהלה) תמונה 6
ארון הברית (קרוי גם ארון האלוהים, ארון העדות וארון הקודש), הוא תיבה עשויה עץ ומצופה זהב, בה נשמרו לפי התנ"ך לוחות הברית.
הוצב במקום הקדוש ביותר בשם קודש הקודשים במשכן ובדביר בית המקדש הראשון.
מלאכת עשיית הארון הוטלה על בצלאל בן אורי, ומאז עשייתו ליווה את בני ישראל במסעם אל ארץ כנען.
לאחר כניסתם ארצה עבר הארון בין מספר מקומות, ובשלב מסוים אף נפל בשבי הפלשתים.
המקרא מספר כיצד עם השלמת בית המקדש הראשון הכניס לתוכו שלמה המלך את הארון בטקס מפואר, וזהו האזכור האחרון של ארון הברית בתנ"ך, למעט פסוק אחד בו מצווה המלך יאשיהו על הלוויים .
על פי המסורת, פסוק זה מתאר את גניזת הארון בידי יאשיהו בתוך מחבוא תת-קרקעי מיוחד, שבנה שלמה המלך מפני שידע מראש שהמקדש ייחרב.
בבית המקדש השני לא היה הארון, ומסורות שונות קושרות את מקומו למיקומים שונים.
בניגוד לשאר כלי המקדש שניתן היה לבנות מחדש ולהשתמש בהם, לא ניתן היה לשחזר את ארון הברית ולעשות בו שימוש בעבודת המקדש, וזאת משום תוכנו שהוא עיקר קדושתו.
הציווי לבניית הארון מופיע בספר שמות (), שם מוסר ה' את מידותיו ומראהו של הארון אל משה:
לארון 2 חלקים נפרדים: 'ארון', שהוא למעשה תיבה פתוחה מלמעלה, ו'כפורת', שהיא לוח זהב הסוגר את פתח התיבה.
מעל הכפורת הוצבו הכרובים, פסל זהב המתאר שתי דמויות מכונפות בעלות פני אדם.
בתוך הארון משה יתן את ה'עדות', שהם שני לוחות הברית, ואחרי כן יסגור את הארון עם הכפורת.
נחלקו תנאים באורכה של אמה לעשיית הארון.
לדעת רבי מאיר מדובר באמה הסטנדרטית, בעלת שישה טפחים, כ־50 ס"מ, ולדעת רבי יהודה, מדובר ב"אמת הכלים" המכילה רק חמישה טפחים.
על פי פשט הכתוב, הארון מצופה ברדיד זהב דק, המרוקע בפטיש ומוצמד אל העץ.
על פי הגמרא במסכת יומא, הארון היה מורכב משלושה ארגזים פתוחים מלמעלה אחד בתוך השני.
הארגז הפנימי עשוי זהב, האמצעי עשוי עצי שיטים והחיצוני גם הוא מזהב.
בשולי הארון נוצק זר זהב, הם עיטורי זיזים הבולטים כלפי מעלה, כעין כתר, ועוטפים את הכפורת מסביב.
לפי האבן עזרא היו לארון רגליים.
את הארון נשאו על ידי מוטות עצי שיטים מצופים בזהב, שהוכנסו לטבעות זהב שנוצקו בנפרד וחוברו בחזקה לצידי הארון.
הבדים הם חלק מהותי בארון, ולכן חל איסור להוציאם מהטבעות.
הכתוב מתייחס לשתי צלעות בלבד של הארון, עליהן שמים את הטבעות – .
צלעות אלה הן צד ימין ושמאל של הארון, כלומר הצלעות הקטנות שלו, שמעליהן נמצאים גם הכרובים, כפי שכתוב .
באופן זה, כאשר נושאים את הארון, האנשים נושאים את הבדים על כתפם מלפני הארון ומאחוריו, והכרובים נמצאים מצדיו, וה' נמצא באמצע, כעין אפיריון, כפי שכתוב .
בספר מלכים א' מתואר כי הבדים נגעו בפרוכת.
ציירים נוצרים רבים, שהשתמשו בתנ"ך מתורגם, ציירו את הבדים על הצלעות הארוכות, מה שמסובב את הארון ב-90 מעלות.
ה"כפורת", מכסה הארון, בנויה מלוח זהב, שמשני צידיו יוצאים שני כרובים המביטים אל מרכז הכפורת.
הכפורת הייתה עשויה זהב טהור, שזיקקו מכלי זהב רבים, וכולה נעשה ביציקה אחת, כולל הכרובים היוצאים ממנה.
זהב טהור הוא מתכת רכה וכבדה מאד, לכן נדרש עובי ניכר כדי שהלוח יוכל להחזיק את הכרובים שעליו.
על הכרובים נאמר , לשון ממנה למדו חכמים כי סיכוך הכנפיים הוא בגובה 10 טפחים מעל הכפורת.
בהתאם על פי חכמים היה עובי הכפורת טפח אחד.
על פי עמדת חז"ל, הארון היה כבד ביותר, אך אמרו שלפחות פעם אחת הוא נשא את עצמו.
משקלו הסגולי של זהב טהור הוא 19,320kg/m3. מידות הכפורת כתובות בפסוק – , וכאמור לדעת חכמים עובי הכפורת טפח.
אמה היא כ־50 ס"מ, וטפח כ-8 ס"מ, הרי שמשקל הכפורת הוא , כלומר כ־1.5 טון, זאת בלי לחשב כלל את הכרובים.
לכן הארון הוא הכלי הכבד ביותר שהיה במשכן, ונשיאתו הופכת למטלה מורכבת.
לפי הכתוב בספר מלכים, אורך בדי הארון היה 5 מטר, לעומת הארון עצמו שהיה מטר ורבע בלבד.
דבר זה מאפשר לכ-20 איש לשאת את הארון בו-זמנית, ולהתחלף תדיר.
באופן כזה יידרש כל אדם לשאת כ-100 קילו, והם יגיעו לכושר נשיאה של 2 טון.
יש חוקרים שהעריכו משקל קטן בהרבה לארון.
חוקרים אלה מניחים מידות שונות לגודל הכרובים והארון, או שאף על פי שהכתוב אומר וְעָשִׂיתָ כַפֹּרֶת זָהָב טָהוֹר, לא מדובר בזהב טהור ממש אלא בתרכובת כלשהי, המאפשרת לכפורת להיות חזקה אך דקה וקלת משקל.
יאשיה דרבי העריך שעובי ציפוי הזהב של הארון היה 1/64 אינץ' (0.4 מ"מ), והעריך את משקל זהב הארון עצמו בכ-39 קילוגרם.
את משקל העץ של הארון הוא העריך בכ-22.5 קילוגרם ואת משקל לוחות הברית בכ-27 קילוגרם.
דרבי הניח כי הכרובים קטנים ודקים, והעריך את משקלם בכ-17.9 קילוגרם.
בהתאם את עובי הכפורת הוא קבע ל-1/16 אינץ' (1.6 מ"מ), ולפיכך העריך את משקלה בכ-23.9 קילוגרם.
המשקל הכולל של הארון ותכולתו על פי הערכה זאת הגיע לכ-130.3 קילוגרם.
אליהו שץ מציג הערכה נמוכה יותר, על פיה משקל הארון על תכולתו הגיע ל-83 קילוגרם בלבד, משקל שארבעה אנשים יכולים לשאת ללא קושי מיוחד.
לטענתו של שץ, הזהב של הארון לא היה טהור לגמרי, עם משקל סגולי של 19.2 גרם לסמ"ק, אלא סביר יותר להעריך את משקלו הסגולי כ-17 גרם לסמ"ק.
שץ טוען שעובי ציפוי הזהב היה כ-0.2 מ"מ, מחצית מזה של דרבי, וכן טוען לאמה של 43.2 ס"מ בלבד.
בנוסף טוען שץ שהלוחות שקלו רק כ-5 קילוגרם.
על פי המסופר בספר שמות, הארון נבנה על ידי בצלאל בן אורי על פי ציווי ה' את משה רבנו.
עד להשלמתו, הלוחות הונחו בארון עץ שמשה נצטווה להכין לפני שקיבל את הלוחות השניים.
בתקופת נדודי עם ישראל במדבר סיני בדרכו לארץ ישראל, כאשר בית המקדש התקיים באופן ראשוני על ידי משכן נייד הניתן לפירוק והרכבה, היה על הלוויים לפרק ולהרכיב את המשכן, ולשאתו בדרך ממקום למקום.
משפחת קהת נשאה את כלי המשכן - ארון הברית, שולחן לחם הפנים ועוד.
מפאת קדושתם של הכלים נצטוו הקהתים לשאת את הכלים בידיהם, ולא בעגלה, ככתוב:
את הארון נשאו כאשר הוא מכוסה בכמה כיסויים, כי אסור לאף אחד לראות את הארון מלבד הכהן הגדול ביום הכיפורים.
עם זאת לשם ההמחשה רוב הציירים ציירו את הארון בלי כיסוי.
מהכניסה לכנען עד בניית בית המקדש
לפני ששכן ארון הברית בבית המקדש הוא היה במשכן, מקדש נייד שנשאו בני ישראל במדבר ובכניסתם לכנען.
במועד פרשת פילגש בגבעה כתוב שמקומו היה בבית אל ובפרשת פסל מיכה ובספר שמואל כתוב שמקומו היה בעיר שילה.
בספר שמואל א' מסופר על נפילת הארון בשבי על ידי הפלשתים.
כנהוג במזרח הקדום, ארון הברית (כמו חפצים דתיים אחרים) נלקח אל שדה הקרב בתקווה שהאל יעזור ללוחמים.
בשל תבוסת בני ישראל נפל הארון בשבי ונלקח אל אשדוד, אל מקדש האל דגון.
על פי המסופר, בבוקר למחרת, פסלו של דגון היה מונח על הרצפה כשידיו כרותות ומונחות על מיפתן הדלת לפני ארון הברית.
ארון הברית הועבר לעקרון וגרם שם למגפה.
לאחר כ-7 חודשים החליטו סרני הפלשתים (מנהיגי הערים הפלשתיות) להשיב את הארון לבני ישראל.
הארון נשלח חזרה לבית שמש וגם שם גרם למגפה בקרב כל מי שראה את הארון, בה נפגעו רבבות אנשים.
הארון נלקח לבית אבינדב (קריית יערים) בגבעה ושם נשמר עד שדוד העלה אותו לירושלים.
עת נלקח הארון בשבי, איש בנימין שנס מן המערכה העביר את הבשורה לעלי הכהן.
האיש מן המערכה תיאר את נפילת הארון כחלק מתיאור רשימת אסונות, שסודרו מן הקל לכבד.
ראשית, תיאר את התבוסה האסטרטגית (העם נסוג מן המערכה), הנופלים בקרב (30 אלף נפש), מותם של חפני ופינחס ולבסוף נפילת ארון הברית בשבי.
הכתוב בספר שמואל מתאר כי עם הזכרת האסון האחרון, נפל עלי הכהן ומת.
חוקר המקרא יאיר זקוביץ מסביר כי יש רגלים לסברה כי המילה "איש בנימין" הוא חילוף מאוחר, שנעשה בכוונת מכוון על-ידי עורכי הסיפור לדורותיהם.
כך, במקור נכתב "איש בנוסו מן המערכה", אך בהמשך, ביקשו להחליף את הביטוי ב"איש בנימין", על-מנת להציג את המלך שאול באור בזוי.
דוד המלך הביא בימיו את הארון לירושלים בחגיגה גדולה, ושם היה עד בניית בית המקדש.
שלמה בן דוד העביר את הארון אל קודש הקודשים, הדביר, של בית המקדש שבנה.
הארון הוצב תחת שני כרובים עשויים זהב שסוככו מעליו, וכונו "הדום ה'".
לדביר, רק הכהן הגדול הותר להיכנס, ורק פעם אחת בשנה – ביום כיפור.
מלבד הארון שכן בדביר גם מטה אהרן הכהן, הכהן הגדול הראשון.
גורלו של ארון-הברית לאחר שהעבירוהו למקדש אינו ידוע.
ברשימות שלל המשיסה של נבוכדנצר, וזו של הכלים שהשיב כורש מלך פרס לבניין המקדש השני, הארון לא מוזכר, וספק אם חפץ זה, מהמקודשים ביותר באוצרות המקדש (והיהדות), היה נלקח מבלי שיוזכר בתנ"ך.
הארון נקרא בכמה שמות: "ארון העדות" (בספר שמות) "ארון ברית ה'" (בספר דברים ויהושע), ו"ארון ה'" ו"ארון האלוהים" בנביאים ראשונים.
מיקומו של הארון היה במקום הקדוש ביותר במקדש, בקודש הקודשים:
יש שלוש דעות בחז"ל לגבי מקום הימצאו של ארון הברית לאחר חורבן בית ראשון.
רבי אליעזר ורבי שמעון סבורים שהארון גלה לבבל.
לעומתם רבי יהודה טוען שהארון נגנז במקומו במקדש, ואילו לדעת חכמים בברייתא הארון נגנז תחת לשכת העצים.
למעשה, ישנם רמזים בכתוב (המפורשים אצל חז"ל), כי ארון הברית נגנז על ידי המלך יאשיהו.
כך נאמר בספר דברי הימים ב':
חז"ל הבינו ש"תְּנוּ אֶת אֲרוֹן הַקֹּדֶשׁ בַּבַּיִת" מתייחס לגניזה במחילות מתחת לבית, שהרי הארון מלכתחילה היה בבית.
התלמוד הירושלמי מספר שהארון הוסתר בדיר העצים של המקדש, ומפרט:
סיכם את הדברים רד"ק בפירושו על הפסוק:
מאחר שארון הברית לא נמצא, בבית המקדש השני לא היה ארון.
טענות אחרות על מיקומו הנוכחי
לפי אחת ההשערות, הארון הוברח בימי מנשה, מלך יהודה ובנו של חזקיהו, מבית המקדש למצרים, למקום הנקרא באר הנשמות.
משם אולי הוא נלקח לאי יב (אלפנטינה), אי על נהר הנילוס שבו שכן מקדש יהודי.
לפי טענה זו, הארון המשיך במסעו וכיום הוא שוכן בכנסיית גבירתנו מרים מציון בעיר אקסום שבאתיופיה.
על פי האפוס האתיופי הנוצרי הקברה נגסט, הבן המשותף של מלכת שבא ושלמה המלך הנקרא מנליק בא לבקר את אביו שלמה.
אביו ניסה לשכנע את מנליק להישאר ולא לחזור לאתיופיה.
הוא נתן לו זהב, תכשיטים וכסף רב, אך מנליק לא השתכנע ולכן שלמה ארגן פמליה מבני ישראל שילוו אותו לאתיופיה.
בפמליה היו גברים שהשתייכו למשפחות האצולה של ירושלים וכללו בין היתר כוהנים ולווים רבים שעל פי המסורת הנוצרית האצולה האתיופית יצאה מהם.
בהמשך, על פי הקברה נגסט, שלמה המלך נתן למנליק גם העתק של ארון הברית אבל בנו של צדוק הכהן שהתלווה למנליק, החליף בין הארון האמיתי להעתק.
אחרי ששלמה גילה את התרמית, הוא כבר לא יכול היה לעשות דבר ולכן פנה לאשתו בת פרעה שתנחם אותו והיא ניצלה זאת כדי לשדלו לעבוד את אלילי מצרים.
בינתיים, מנליק הגיע לאתיופיה עם הפמליה הגדולה שאתה ארון הברית ומאוחר יותר מנליק יזם מספר מערכות צבאיות יחד עם הארון בקברה נגסט נכתב:
על פי מסורת חז"ל, הארון נגנז אי-שם במחילות מתחת להר הבית, ולפיכך רבים מאמינים כי הוא עודנו שם, אולי אף היישר מתחת לאבן השתייה, המקום שעליו היה מונח לפני כן.
כמה מקורות בחז"ל טוענים שהארון היה בתקופת בית שני מתחת ללשכת העצים.
ניתן ליישב טענה זאת עם הקודמת בכך שהארון נמצא במחילה שפתחה במקום שבו הייתה בעבר לשכת העצים.
בספר חשמונאים ב', פרק ב', א'-ו', נכתב כי ירמיהו הנביא החביא את הארון במערה שמצא בהר נבו ביחד עם עוד כמה פריטים קדושים מהמקדש.
ירמיהו, שחי בתקופת חורבן בית ראשון, ניסה ככל הנראה לשמור על הארון והפריטים מפני השמדה בעת חורבן בית המקדש הראשון.
בנוסף על כך, על פי מסורת אחת של יהדות תימן, הגלות שלהם מארץ ישראל החלה בסמוך לחורבן בית ראשון, בתקופת ירמיהו הנביא.
ממצאי DNA מפתיעים בקרב שבט הלמבה בזימבבווה שהעלה החוקר הבריטי תיודור פרפיט מייחס את מוצא השבט לשמי-יהודי, ולא אפריקאי.
מסורת השבט מספרת על כך שהגיעו מישראל דרך תימן לאפריקה, וברשותם חפץ קדוש, ה"נגומה לונגונדו" (התוף הרועם).
על פי ספר שמות בתיאור המפורט של בניין הארון, ה"עדות" שניתנה למשה הייתה צריכה להיות בארון – .
על פי הפשט נראה כי העדות היא לוחות הברית וכך מפרש הרשב"ם, אמנם לפי רש"י התורה היא העדות והיא הושמה בארון (בנוסף ללוחות).
על פי הכתוב בספר דברים הלוחות השניים בלבד הושמו בארון – .
על פי ציווי נוסף בספר דברים, היה צריך לשים את ספר התורה בצידו של הארון על מדף מיוחד או בתוכו לצד הלוחות (ומחלוקת יש בעניין בחז"ל):
על פי פשט ספר מלכים וספר דברי הימים בארון היו רק לוחות הברית ולא כל דבר נוסף, על פי הפסוק:
עם זאת לפרשנות חז"ל בתלמוד ישנה מחלוקת האם אפשר ללמוד מפסוק זה, שגם שברי הלוחות הראשונים הושמו בארון, וקיימת דעה כזו בחז"ל שגם שברי הלוחות הראשונים הושמו בארון.
תכונות על טבעיות שיוחסו לארון
על פי המסופר במקרא ארון הברית היה כרוך במספר מעשי נסים.
הראשון שבהם היה בקיעת מי נהר הירדן בכניסת עם ישראל לארץ כנען:
בספר שמואל מסופר עוד על מספר מאורעות על טבעיים הקשורים לארון: נפילתו של פסל דגון באשדוד לפני הארון, ומגפות בגת ועקרון בעת שבייתו אצל הפלשתים, מגפה באנשי בית שמש שלא נהגו מספיק כבוד בארון, והריגתו של עוזה בשל נגיעתו בארון בעת עלייתו של הארון לירושלים.
על פי חז"ל "מקום ארון אינו מן המידה", דהיינו, הוא אינו תופס מקום פיזי בבית קודש הקודשים.
דבר זה נלמד על ידם מהתיאור המקראי () של הכרובים שעשה שלמה, שכנף כל אחד מהם הייתה עשר אמות, ואילו רוחב קודש הקודשים כולו ("הדביר") היה עשרים אמות, דהיינו, לא נשאר מקום לארון עצמו.
אמנם, הגמרא בבבא בתרא מקשה על ראיה זו, ומביאה אפשרויות רבות לכך שהדברים יסתדרו גם ללא נס אשר כזה (כגון שכנפי הכרובים חופפות מעל, או שהן באלכסון ועוד), אך הטענה עצמה לא נדחתה, ככל הנראה משום שהיה הדבר "מסורת בידינו מאבותינו" (כלשון רבי לוי בגמרא).
מופת נוסף המשויך עם הארון, על פי חז"ל, הוא היותו "נושא את נושאיו".
דהיינו, על אף היותו של הארון כבד מאוד, בשל כובד הכפורת, הארון לא רק שלא היה צריך לנשיאה, אלא הוא עצמו נשא את נושאיו.
דברים אלו תורמים לראיית הארון על ידי חז"ל כאובייקט כמעט-רוחני, שאינו תופס מקום פיזי אמיתי.
דבר זה משתלב עם עוד תופעות ייחודיות הקשורות ל"מעט המכיל את המרובה", שקרו בעיקר במקדש, על פי חז"ל, כגון הנס שהנמצאים בבית המקדש היו , ותופעות נוספות מעין אלו.
אפשר להשוות את זֵר ארון-הברית לזֵרים אחרים במשכן:
האמורא רבי יוחנן מתייחס לסגולה המיוחדת של זר הארון, המסמל את התורה, המזכה בסגולותיה כל תלמיד חכם.
על פי גישה זו הזֵר נהפך מקישוט לתכשיט המסמן את המעמד של העונד אותו, כמו ה"העטרה", ה"נזר" וה"כתר" התנ"כיים.
ארון הקודש ועתידה הפוטנציאלי של ישראל
עבור יהודים ולא יהודים המאמינים בהופעת ארונות הקודש, זה יהיה "עד" ליהודים ולעולם כולו שהתורה, התלמוד והתורה שבעל פה נכונים ויהיה סימן לבוא בית המקדש השלישי
עקירת הווקף האסלאמי: הווקף האסלאמי, המנהל כיום את הר הבית, הכחיש באופן היסטורי קשרים יהודיים לאתר בעשורים האחרונים.
גילוי ארון הקודש - במיוחד אם יימצא מתחת למתחם אל-אקצא - צפוי להוביל ללחץ עז להסיר את הסמכות המוסלמית לטובת ריבונות יהודית, מה שעלול לעקור את הממשל במימון ירדן.
קונפליקט עם אידאולוגיות חילוניות: ישראל היא כיום בית למאבק מתמשך בין קבוצות חילוניות ודתיות.
חילונים התומכים במדינה לא דתית או בשיתוף פעולה עם קהילות ערביות/מוסלמיות עלולים לראות את חזונם לישראל פלורליסטית או חילונית מאוים על ידי הסמכות הדתית המכריעה שיספק ארון קודש "מוכח".
"קרב האמונה": הופעתה עשויה לקטב את החברה בין אלו המאמינים באמת המילולית של התורה לבין אלו המכחישים אותה.
עבור המאמינים, ארון הברית מייצג את נוכחותו הפיזית של אלוהים ואת המנדט האולטימטיבי לבנייה מחדש של בית המקדש השלישי, סיכוי שיאתגר באופן מהותי את אלו הדוחים את החוק הדתי כבסיס לממשל.
שינוי בכוח הפוליטי: אימות ארון הברית עשוי להפוך את ירושלים למרכז הפוליטי והדתי המוחלט של ישראל, ובכך לשים קץ ל"חלום החילוני" של מדינה מודרנית בסגנון מערבי לטובת מודל תיאוקרטי יותר
מעמדו של ארון הברית באתיופיה
הכנסייה האורתודוקסית האתיופית מאמינה כי ארון הברית נמצא באתיופיה בעיר אקסום בכנסיית גבירתנו מרים מציון תחת מעטה של סודיות כבדה.
בכנסייה באקסום מופקד כהן זקן שרק הוא רשאי להיכנס לראות את הארון, בעל תפקיד זה מתחלף תכופות עקב מקרי מוות מוזרים, כמו כן כל השומרים טענו שחשו שהארון פוגע בהם, וכולם דיווחו על כך שראייתם החלה להתדרדר מרגע שנבחרו לתפקיד ונחשפו לארון.
על פי כתבי הקודש האתיופיים צאצא משותף של מלכת שבא ושלמה המלך בשם מנליק, הביא את הארון האמיתי לאתיופיה מאחר שבנו של צדוק הכהן החליף בינו לבין העתק שנתן לו שלמה המלך.
בכל הכנסיות במדינה יש העתק של ארון הברית, שמעניק קדושה לכנסייה.
פעם בשנה, בחודש ינואר, נחגג באתיופיה חג מיוחד, בשם "טים-קט", שבו יוצאים בתהלוכות ציבוריות עם תעתיקים של ארון הברית ובסיומן מעלים קרבן.
על פי השערת התעודות ישנו הבדל בין תפקידי הארון בספר שמות לתפקידיו בספר דברים, המבטאים הבדל בין התפיסה התאולוגית של המקור הדויטרונומיסטי לבין זו של המקור הכהני.
על פי פירוש המקור הכהני, האל עצמו יושב בין הכרובים והארון הוא הדום רגליו.
על פי פירוש המקור הדברימי, הארון אינו כולל בכלל את הכרובים ואין לראות בו ביטוי לנוכחות ה', אלא הוא רק בית קיבול ללוחות הברית, ומכאן שמו "ארון ברית ה'".
קיים דמיון בין ארון הברית לכס עשתרת, מוטיב פולחני פיניקי הכולל כס עם כרובים משני צדיו, ועליו יושב אל או מלך.
במקרא מכונה אלוהים , והארון מכונה .
בעיר אדיל (אידליון) שבקפריסין, שהייתה חלק מממלכת כתי (כתיון) הפיניקית, נמצא אוסטרקון ביוונית המפרט את שערי העיר, ובהם שער (aron esbaout), המתפרש כ"שער ארון הצבאות".
שם פיניקי זה מתייחס, כנראה, ל צבאי כלשהו – בדומה לארון הברית שהובא לקרב מול הפלשתים לעזור במלחמה, ולאחר שנשבה הוחזר על עגלת פרות (–).
מקרה דומה מהעולם הפיניקי הוא מבנה קודש קטן המוּסע על־ידי שוורים, כפי שמתאר סכניתן.
ארון בֶּר הבן היה פוליטיקאי אמריקאי, ממייסדי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית וסגן נשיא ארצות הברית.
למרות זאת בר זכור דווקא כאדם שירה למוות באלכסנדר המילטון, אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית, במהלך דו-קרב ביניהם.
לאחר כהונתו כסגן נשיא ואכזבתו מהממשל, ניסה בר לכונן מדינה חדשה במערב ארצות הברית.
בעקבות קשירת קשר זו, בר הועמד לדין באשמת בגידה אך לבסוף זוכה.
בר נולד בניוארק, ניו ג'רזי, לכומר אהרון בר האב, שהיה נשיאהּ השני של אוניברסיטת פרינסטון (אז "הקולג' של ניו ג'רזי").
אמו הייתה אסתר אדוארדס, בתו של ג'ונתן אדוארדס, תאולוג קלוויניסטי מפורסם.
בר הלך בדרכו של סבו והחל ללמוד תאולוגיה בפרינסטון, אך נשר מלימודיו כשנתיים לאחר מכן.
עתה החליט בר ללמוד משפטים, ולשם כך החל ללמוד בבית הספר למשפטים בליצ'פילד, קונטיקט, שהיה הראשון שעסק במשפטים בשלוש עשרה המושבות ושהיה בבעלות גיסו.
לימודיו הופסקו כאשר פרצה מלחמת העצמאות האמריקנית, בה שירת כקצין תחת בנדיקט ארנולד, ג'ורג' וושינגטון וישראל פטנאם, והגיע לדרגת לוטננט קולונל (סגן-אלוף).
אז גם הצטלבה דרכו עם זו של אלכסנדר המילטון לראשונה, כאשר הוא הציל את החטיבה בה המילטון היה קצין מנפילה בשבי.