tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האיחוד האירופי ניסה לאלץ את הממשלה לקבל חבילת קיצוצים, אך פפנדראו ידע שזה לא יעבור והעמיד את החבילה למשאל עם.
בעקבות זאת לחץ האיחוד האירופי לביטול המשאל, מה שגרם להתפטרותו של פפנדראו.
החל מיוני 2012 המפלגה שוב חלק מהקואליציה בממשלה.
המפלגה היא חברה במפלגת העל "מפלגת הסוציאליסטים האירופאים" המאחדת את המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות מהמדינות החברות באיחוד האירופי.
כן חברה המפלגה באינטרנציונל הסוציאליסטי, ונשיא המפלגה משרת מאז שנת 2006 כנשיא האינטרנציונל.
התנועה הלבנה והמטרה הלבנה (Белое дело) שמתייחסים לאותה התנועה) הייתה התנועה צבאית-פוליטית של כוחות פוליטיים שונים שהתאחדו בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה (1918–1923) כנגד הבולשביקים במטרה להורידם מן השלטון, והמשיכו בהתנגדות להם אחר כך.
התנועה הייתה התנועה האנטי-בולשביקית הגדולה, ושלא כמו תנועות לאומיות דמוקרטיות שנאבקו בבולשביקים, היא דגלה בעיקרון "רוסיה הגדולה, מאוחדת ובלתי ניתנת לחלוקה", ובאנטי קומוניזם.
הביטוי עצמו נוצר ברוסיה הסובייטית ובשנות ה-20 נכנס לשימוש בין גולים רוסיים.
שמה של התנועה הלבנה, נגזר משימוש בלבן כצבע מתנגדי המהפכנים בזמן המהפכה הצרפתית בהיותו דגל בית בורבון הצרפתי.
יש מספר סימנים מזהים המבדילים את התנועה משאר התנועות האנטי-בולשביקיות בתקופת מלחמת האזרחים:
התנועה הייתה מאורגנת צבאית ופוליטית כנגד השלטון הסובייטי ושותפיו, והתנגדה לכל שיתוף פעולה איתו.
התנועה דגלה בהעדפת שלטון יחיד על שלטון קבוצתי בתקופת המאבק, והעדפת השלטון הצבאי על פני האזרחי.
השלטונות הלבנים אופיינו באי הפרדת רשויות ברורה, כאשר ארגונים נבחרים לא שיחקו תפקיד או הוגבלו לתפקיד מייעץ בלבד.
התנועה טענה למקורותיה ברוסיה טרם מהפכת פברואר ומהפכת אוקטובר בניסיון ליצור לגיטימיות לשלטונה על המדינה כולה.
קבלת אלכסנדר קולצ'ק כשליט כל רוסיה על ידי ממשלות לבנות שונות אופיינה ברצון לאחד תוכניות פוליטיות ושיתוף הפעולה הצבאי.
בעקבות זאת אוחדו בתנועה יישובים חקלאים, תנועות פועלים, תנועות לאומיות ומספר תנועות נוספות.
סמלי התנועה היו אחידים: דגל לבן-כחול-אדום, סמל הנשר הדו-ראשי, המנון הצאר כהמנון רשמי.
ההקמה האידאולוגית של התנועה התחילה בטווח הזמן שבין אביב 1917 לפרשת קורנילוב באותה השנה, והקמתה הארגונית התרחשה אחרי מהפכת אוקטובר וחיסול האספה המכוננת.
למעשה התנועה הוקמה לאחר מהפכת אוקטובר ובמהלך פיזור האספה המכוננת הרוסית, וסיימה להתגבש לאחר קבלת קולצ'ק בתור השליט העליון של רוסיה על ידי מרכזי התנועה בצפון, צפון-מערב ודרום שטח רוסיה טרם המהפכה.
המשתתפים באירועים לא היו תמימי דעים לגבי תחילתה של התנועה: חלקם טענו כי הוקמה באביב ואחרים בקיץ 1917. פאבל מיליוקוב טען כי התנועה נוצרה בקיץ אותה השנה כחזית אנטי-בולשביקית אחידה וכללה גוון תנועות בין סוציאליסטים לקדטים.
לעומתו גנרל אנטון דניקין ראה בתחילת התנועה את כנס הקצינים שנערך במאי אותה השנה במוגילב במהלכו גנרל אלכסייב תבע את עקרונה: "להתחיל בהצלת המולדת!".
אחרים רואים נקודת ראשית בפרשת קורנילוב שמשתתפה היו למנהיגי התנועה בדרום רוסיה.
יש גם הדעה הגורסת כי התנועה התחילה עם הגעתו של גנרל אלכסייב לנהר דון ב-15 בנובמבר 1917.
רוב החוקרים רואים במהפכת אוקטובר כקו פרשת המים בהעברת מיקוד התנועה במניעת התפוררות המדינית לנושא האנטי-בולשביקי שבעקבות כך גם קיבלה לשורותיה כוחות מנוגדים ואף עוינים.
עם תחילתה של מלחמת האזרחים, התנגדה התנועה לא רק לבולשביקים אלא גם לכוחות הירוקים והספרטיים.
בכך התפצלה התנועה לכלל-רוסית (כוחות הנלחמים אחד כנגד השני על השלטון במדינה) ולאזורית (במהלכה הלבנים פעלו גם נגד הכוחות הלאומיים שניסו להתנתק מרוסיה).
כמו כן, עם תחילת הלוחמה הצטרפו אליה בעלי אדמות ונכסים שנושלו מרכושם שהולאם בעקבות כיבוש השטחים על ידי הכוחות האדומים והנהגת האידאולוגיה הסוציאליסטית.
משתתפי התנועה כונו "הגוורדיה הלבנה" או "הלבנים" ולא נכללו ביניהם אנרכיסטים, ירוקים ולאומניים לא רוסיים.
עיקר משתתפיה היו קציני הצבא הרוסי, כשהקצינים הזוטרים השתייכו לפני כן ברובם לאיכרים.
בתחילתה עמדו בין ראשי התנועה הגנרלים של צבא האימפריה הרוסית:
לאחר מכן הצטרפו אליהם אלו שקיבלו דרגות גנרליות בזמן מלחמת האזרחים:
כמו כן בהמשך הצטרפו גם כאלו מן הדרגות הבכירות שלא היו בתנועה מתחילתה:
פיוטר וראנגל - ראש הצבא הרוסי בחצי האי קרים בהמשך המלחמה, גנרל-לייטננט, ברון
מיכאיל דיטריכס - גנרל-לייטננט מפקד חיל הזמסטבו
לראשונה בהיסטוריה של רוסיה שמם של "לבנים" ניתן להם במהלך קרבות אוקטובר במוסקבה במהלכם סטודנטים-מתנגדי הבולשביקים שמו על כתפיהם פס לבן כסימן מזהה.
הם גם הראשונים שנקראו "הגוורדיה הלבנה" (כנגד "הגוורדיה האדומה" של הבולשביקים).
השם נתפס על ידי הבולשביקים ובהמשך צירוף "לבנים" הוצמד לכל מי שנלחם נגדם בתוך ומחוץ לגבולות האימפריה הרוסית.
לפי ההיסטוריון פלדמן, הבולשביקים גם ניסו לנצל את הקשר של הצבע הלבן למונרכיה, על אף שהלבנים לא כינו את עצמם כמונרכים במהלך המלחמה.
הבולשביקים לא השתמשו בקשר ההיסטורי הזה לתעמולה אך העניין היה ידוע היטב באותה עת ושימש את הבולשביקים לצרכיהם.
לקוזאקים הובטח שימור עצמאותם עם הקמת מוסדות שלטון ויחידות צבאיות.
אוקראינה, קווקז ועבר קווקז נכללו באופציה ל"אוטונומיות אזוריות" במסגרת שלמות טריטוריאלית.
סלוגן הלבנים היה "חוק וסדר"
רוב התנועה תמכה בעמדות דמוקרטים חוקתיים ושילובם עם סביבת קצינים עיצב את עמדות התנועה.
תומכי המונרכיה והמאות השחורות היו במיעוט ולא היו במוקדי ההחלטות.
לפי הגנרל דניקין, בין הקצינים היו רבים תומכי המונרכיה אך הם לא התעסקו בפוליטיקה.
לפי סלאש'ב-קרימסקי שעמד בראש ההגנה על חצי האי קרים בחורף 1920 המנהיגים תמכו בדעות דמוקרטים חוקתיים וברית 17 באוקטובר בעוד החיילים הפשוטים השתייכו למנשביקים ואס ארים.
המנהיגים ראו עתיד המדינה בשלטון העם, ביטול אי שוויון מעמדי, שוויון כולם בפני החוק ועם זאת תלות המציאות הפוליטית של לאומים שונים בהתאם לתרבותם ומסורות היסטוריות שלא היה יכול שלא לסתור חלק מן הפרמטרים האחרים.
המנהיג העליון, קולצ'ק, ראה חשיבות עליונה בבחירות כלליות ועבודה תקינה של עיריות וזמסטבו שאיפה ראשונית אחרי ניצחון על הבולשביקים.
כינוס האספה המכוננת, לפיו, היה חייב להידחות עד לניקוי מלא מבולשביקים ויצירת סדר כשבמקרה של כינוס מוקדם יותר קולצ'ק התחייב לפזר אותה בכוח.
הדבר תואם ברובו את "תוכנית ביחוב" שנכתבה בזמן מאסר רבים מן הקצינים בעקבות פרשת קורנילוב.
רק במחנה הימני של התנועה דגלו בהחזרת המונרכיה אך כוחות של צבא אסטרחן והצבא הדרומי שדגלו בעמדה זאת באופן גלוי הובסו בסתיו 1918.
קוזאקים היו הכוח המאורגן ביותר בתנועה ברמה הצבאית אך היה קשה לגייסם מחוץ לאדמות שהם ראו את עצמם כבעליהם.
אידאולוגיה דתית של התנועה הלבנה הסתמכה על אנשי הכמורה האורתודוקסית והתנגדות נחרצת לאתאיזם בו דגל השלטון הבולשביקי.
במדיניות חוץ התנועה שאפה לקיים את כלל החובות לפי ההסכמים שנחתמו עם מדינות בעלות הברית.
מה שגרם לכישלון התנועה פרט להפסדים בשדה הקרב היו מספר גורמים:
בעקבות סירובה העיקש לשקול רפורמה אגררית (עקב בעלי אדמות שנושלו מהם) הביא לביטול תמיכת התנועה על ידי האיכרים
הטיפול באי-הציות ובהתמרמרות בקרב האיכרים גרע משאבים יקרים מאוד אשר היו דרושים בחזיתות
שליטת האדומים באזורים המרכזיים ברוסיה בשטח רציף והתמיכה האיכרית הגדולה שקיבלו הביאו אותם ליתרון של עשרה לאחד בכמות החיילים ודחק את התנועה הלבנה וכוחותיה לקצוות המדינה והקשה על התקשורת בין צבאותיה (שמלכתחילה לא הצליחו ליצור חזית צבאית אחידה)
"הצבא הלבן", "הכוחות הלבנים" או "הגוורדיה הלבנה" שהיו הכוח הצבאי של התנועה הרכיבו קבוצות שונות בעלות אידאולוגיות שונות שנלחמו תחת פיקודם של מפקדים שונים, והמכנה המשותף לכולן הייתה הלוחמה נגד בולשביקים.
הצבאות הללו נלחמו במספר חזיתות:
חזית צפון קווקז, קובאן ושטח בשליטת הקוזאקים של דון
הגרעין של ההתנגדות הצבאית של התנועה נהיה צבא המתנדבים שהוקם בתחילת 1918 בנובוצ'רקסק על ידי גנרלים קורנילוב ואלכסייב שהתחיל לפעול בשטחי דון וקובאן.
לאחר מות קורנילוב בקרב הראשון על יקטרינודאר הפיקוד עבר לדניקין.
עם תחילת המרד האנטי-בולשביקי צבא המתנדבים כובש את יקטרינודאר ומשתלט על אזור קובאן ובחורף משתלט גם על צפון קווקז.
אז הוא גם מתאחד עם חיל דון הגדול לכוחות המזוינים של דרום רוסיה ובאביב 1919 משתלט על קרים, ומתקדם צפונה כך שעד לסתיו אותה השנה כובש את וורונז' ואוריול ומתקדם לעבר טולה.
לאחר שבולשביקים שוב חתמו על הסכם שביתת נשק עם הפולנים והצטרפות נוספת של מאכנו לכוחות האדומים ופריצת כוחותיו לתוך חצי האי בין הכוחות של צבא וראנגל.
בעקבות השתלטות האדומים כ-150 אלף איש עזבו את קרים בספינות לאיסטנבול.
צבא אוראל שהוקם באפריל 1918 על ידי הממשלה הצבאית האוראלית הוקמה מקוזאקים של אוראל לחמה בשטח אובלסט אוראל (כעת צפון מערב קזחסטן), פובולז'יה ודרום הרי אוראל וניסתה באופן לא עקבי ליצור קשר עם כוחותיו של דניקין.
בהתקדמות הכי גדולה שלו הגיע עד לפאתי אוראלסק והצליח לעבור בעורף האדום באזור לביש'נסק אך בעקבות כוחות אדומים רבים נסוג.
חלק מן הכוח המתין לכוחותיו של דניקין מאזור קווקז שלא הגיעו ונתפס על ידי האדומים והחלק הקטן עזב את רוסיה דרך פרס.
חזית נהר וולגה, נהר קאמה וסיביר (החזית המזרחית)
בשטחים הללו פעלו כמה כוחות צבאיים שתמכו בתנועה הלבנה: צבא העם שהוקם על ידי קומוץ' וצבא סיביר שהוקם על ידי הממשלה הזמנית הסיבירית של וולוגודסקי שניהם בתמיכת בתמיכת הגיס הצ'כוסלובקי שהתמרד נגד שליחתו כשבוי לכוחות הגרמניים.
בינואר 1919 הוקם הצבא המערבי הנפרד.
כמו כן מאז אוקטובר 1918 מחיל קוזאקים של אורנבורג אורגן צבא אורנבורג הנפרד שבמאי 1919 יחד עם הקבוצה הדרומית התארגנה לצבא הדרומי.
צבא העם מאז הקמתו ביוני 1918 כבשהתחילה את סיזראן, כבש את סימבירסק כנגד כוחות אדומים גדולים יותר.
באוגוסט הצבא כבש את קאזאן ושלט על אופה.
מנהיג הצבא קאפל הצליח לתפוס בקאזאן את עוצר הזהב של האימפריה הרוסית וניסה להעבירו לצורכי התנועה.
לאחר ההצלחות הגיוס של כוחות חדשים לצבא העם נכשל גם בקרב הפועלים אך בעיקר בין איכרים.
צבא סיביר הוקם ב-1918 ותחילה כבש את מאריינסק, צ'ליאבינסק ונובוניקולאיבסק.
לאחר איחוד צבא סיביר וצבא העם שבא בעקבות איחוד מנהלי בספטמבר 1918 הכוחות התקדמו עד לפרם.
אך הצבא המערבי שהצליח להתקדם מאז הקמתו עד מרץ עד לאופה, אקטיובינסק ואורנבורג ספג מתקפת נגד מן הצבא האדום בסוף אפריל, פגיעה בעורף ואילץ ארגון מחדש של שלושת הצבאות ביולי 1919.
הכוח המאוחד הצליח להדוף את הצבא האדום מעבר לנהר טובול אך לא הצליח להיכנס לעורף ובסתיו אותה השנה החזית המזרחית קרסה.
חלק עזבו את שטח רוסיה לכיוון שינג'יאנג והנותרים הקימו צבא המזרח הרחוק שנסוג עד פרימוריה והמשיך בהתנגדות עד נובמבר 1922. לאחר מכן גלו לסין.
הארגון הצבאי הטורקסטני הוקם בטשקנט מאנשי הצבא האימפריאלי במקום, היה בקשר עם דניקין ונהנה מתמיכת הבריטיים בראשותו של אלפרד מאלסון.
במקביל הוקם צבא טורקסטן כשלאחר מכן הארגונים התאחדו.
הכוחות האדומים הצליחו למנוע התקדמות כלשהי שלהם ונהיו במצור ליד הים הכספי.
השאריות הגיעו בסירות לדגסטן ופרס.
מי שעמד בראש הצבא הצפוני שמרכזיו היו מורמנסק וארכנגלסק היה יבגני מילר שנשען על הכוחות הבריטיים במקום.
הפעולה היחידה נגד האדומים התקיימה בשטח קומי.
הגיס הצפוני הוקם באוקטובר 1918 בעזרת צבא הקיסרות הגרמנית.
בקרב הראשון נסוג מפסקוב לשטח של אסטוניה.
בעקבות חשדות בריטניה עקב המימון הגרמני שלו השתתף מעט בקרבות הצבא האסטוני של ינואר אז גם הצטרף לראשותו ניקולאי יודניץ' אך זכה לתמיכת הדיפלומטיה הבריטית במתקפת אביב על פטרוגרד והצליח להגיע עד לגטצ'ינה בפאתי עיר הבירה.
בעקבות כך הבריטים הבטיחו לשלוח סיוע צבאי, הגיס קיבל לשורותיו חלק מן היחידות הצבא האדום שנכנעו במהלך ושינה את שמו לצבא הצפון מערבי.
כנגד הציוד הצבאי הבריטי שהגיע נמצא לקוי והכוחות האסטונים הפסיקו להשתתף באופן פעיל בקרבות ובעקבות כך הצבא נסוג מפאתי פטרוגרד ובהמשך גם מפסקוב ויצא מקרבות באזור נרבה.
כשליש מחייליו נשלחו למחנות ריכוז אסטוניים.
הגלות הלבנה נוצרה במספר שלבים.
תחילה בפברואר 1920 גלו מנובורוסיסק כוחותיו של גנרל דניקין, שלב השני היה בעזיבת חצי האי קרים על ידי הצבא הרוסי בנובמבר אותה השנה והשלב השלישי הגיע עם התבוסה של אלכסנדר קולצ'ק ויציאת צבא יפן מפרימוריה בין 1920 - 1921.
תחילה הגולים התמקמו בצרפת, פולין וטורקיה.
בהמשך בעקבות ניסיונם להשאיר יחידות צבאיות המשתתפים הצבאיים הועברו לשטחי המדינות הסלאביות: בולגריה ויוגוסלביה.
מי שניהל את המגעים להעברת יחידות צבא - גנרל פיוטר וראנגל ב-1 בספטמבר 1924 הכריז על הקמת ברית כלל צבאית רוסית (ר.או.ו.ס.) והיא גם נהייתה ממשיכת דרכה של הצבא הלבן.
היא גם לקחה על עצמה ריגול נגד כוחות ריגול של או.ג.פ.או ובהמשך גם נ.ק.ו.ד..
קוזאקים שגם יצאו לגלות עם שאר התנועה הלבנה התמקמו בבלקן בין בלגרד לבורגס.
במהלך שנות ה-20 רבים מהם חזרו לרוסיה הסובייטית.
מיד לאחר הגלות התנועה המשיכה להיות מגוונת בדעות הפוליטיות שלה בדומה לגיוון שהיה קיים לאחר מהפכת פברואר אם כי בהמשך הגולים הלכו בעקבות רעיונות "המנהיג החזק" - תחילה אחרי רעיונות מונרכיה טהורה אותה קשרו עם וראנגל או הנסיך הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' אליו וראנגל העביר את הראשות ב"ר.או.ו.ס.".
בהמשך הייתה אחידה במטרה לחזור לרוסיה.
בתוכה נלחמו שתי גישות: האחת - "סמנובחובצי" (מחליפי התקופות) שדגלו באיחוד עם השלטון החדש וכאלו שראו בחזרה מטרת ביניים בחיסול השלטון הקומוניסטי (שחלקם ראו בו "שלטון אנטי-לאומי").
מן ילדי המתנגדים בשנות ה-30 הברית הלאומית של נוער רוסיה שלא ראו את עצמם חלק מן התנועה הלבנה והעבירו עליה ביקורת.
ב-26 במאי 1931 נערך כנס הפאשיסטים הרוסיים הראשון בחארבין שבסין והוכרז בו על הקמת המפלגה הרוסית הפאשיסטית ובראשה נעמד רודזאייבסקי.
בהמשך במהלך הכיבוש היפני במנצ'וריה הוקם משרד הגולים הרוסיים בראשותו של ולדימיר קיסליצין.
התנועה הלבנה ברוסיה לאחר נפילת הקומוניזם
כיוון שמנהיגי רוסיה לאחר פירוק ברית המועצות רואים בפדרציה הרוסית את ממשיכתה של המעצמה הסובייטית, היחס אל התנועה הלבנה לא השתנה במיוחד והתנועה הלבנה סופגת יחס עוין מהממשל הפדרלי.
ניסיון להעביר חוק בשנת 2006 "אודות ניקיון מכל אשמה של משתתפי התנועה הלבנה" לא עבר את הקריאה הראשונה בבית התחתון של הפרלמנט הרוסי.
בשנת 2020, עברו התיקונים לחוקת רוסיה, במסגרתן הפדרציה הרוסית הוכרזה כיורשתן הרשמית של כל המדינות הרוסית החל מרוס של קייב, נסיכות מוסקבה, רוסיה הצארית, האימפריה הרוסית וברית המועצות, אך הדבר לא הביא לשינוי חקיקתי ביחס אל הגולים הלבנים.
למרות היחס העוין כלפי יהודים ששרר בקרב רוב מקימי התנועה, צבא המתנדבים וחייל דון קיבלו את תרומותיהם הראשונות מיהודים.
אברם סמואילוביץ' אלפרין, היועץ המשפטי ובעל מפעל מתכות העביר ב-13 בדצמבר 1917 שמונה מאות אלפי רובלים רוסיים לארגון יחידות הקוזאקים ונעמד בראש מחלקת פרופגנדה של החיל שהורכבה אז מהרבה מתנדבים יהודיים.
כמו כן, היה סגן ראש ארגון דון בעזרה לקוזאקים ויסד 2 בתי חולים שדה ויחידות עזרה ראשונה.
באמצע דצמבר 1917 לצורכי צבא המתנדבים 200 אלפים מתוך חצי מיליון של התרומה ניתנו על ידי בוריס אברמוביץ' גורדון מנהל חברת טבק וחברה שיתופית נוספת, ראש הנהלת חברת מניות ייבוא-יצוא פטרוגרדית שהמשיך לתרום טבק לצבא.
במאי 1919 הקהילה היהודית של אופה והסובייט היהודי של טומסק תרמו לצורכי צבא קולצ'ק 100 אלפי רובלים כל אחד וסובייט של טומסק הוסיף לכך עוד 50 אלף לחינוך הצבאי וביולי אותה השנה האוכלוסייה היהודית של טומסק תרמה לצבא עוד 25 אלפים כשבסך הכל התרומות שלה לתנועה הלבנה הסתכמו בכמיליון רובלים.
כמו כן התקיימו גיוסי כספים מקהילות יהודיות של אומסק ואורנבורג.
גיוס יהודים רב לצבא המתנדבים התרחש ביוני-יולי 1918. מספר קצינים יהודיים (שמספרם היה מועט) התגייסו לצבא וחלקם ביצעו איתה צעידת הקרח מרוסטוב על דון עד לקובאן אך בהמשך שאר הקצינים סירבו לשרת איתם.
בהמשך את המתנדבים היהודים הפסיקו לקבל אליו גם כטוראיים.
מקסים וינוור ממשתתפי הפרלמנט הרוסי הראשון השתתף גם בממשלת אזור קרים כשר החוץ שלה אך לא הוא ולא ראש הממשלה, קראי סולומון קרים, לא הצליחו לשתף פעולה עם צבא המתנדבים ולמנוע התפשטות אנטישמיות בתוכו.
הפוגרומים שהתחילו להתבצע על ידי חיילי צבא המתנדבים ביטלו כמעט לחלוטין את תמיכת היהודים בתנועה אך גם לאחר הפוגרום בקייב כ-20 יהודים הקימו "הוועד היהודי בשיתוף לשיקום רוסיה".
התנועה הנאציונל-סוציאליסטית הוא ארגון ימין רדיקלי, עליונות לבנה נאו-נאצי בארצות הברית.
הארגון קם בשנת 1974 ובתחילת המאה ה-21 הוא הפך להיות הארגון הנאו-נאצי הגדול ביותר בארצות הברית, עם אלפי חברים ומעל 60 סניפים בעשרות מדינות.
הארגון נמצא בקשר עם ארגונים קיצוניים דומים ומסווג כ"קבוצת שנאה" על ידי המרכז המשפטי לדרום העני העוקב אחר ארגונים גזעניים.
הארגון פועל על ידי מצעדים, הפצת חומרי תעמולה, קיום הפגנות (חלקן אלימות) נגד חקיקה פרוגרסיבית, ומטיף נגד יהודים, שחורים, מקסיקנים, עמים ילידים, להט"ב ונגד מדינת ישראל.
הארגון מנסה להימנע מפעילות אלימה גלויה כדי לא למשוך תשומת לב לא רצויה מצד ראשויות החוק.
הארגון הפנימי של הארגון הוא דיקטטורי היררכי ואלים.
התנועה הפוליטית הוקמה ב-1974 בדטרויט, מישיגן בידי רוברט ברנון, וקליפ הרינגטון חברים לשעבר במפלגה הנאצית האמריקאית.
הם הקימו את התנועה כדי להאיץ בממשל לגרש אזרחים שחורים ויהודים במטרה לחזק את הגזע הלבן ולהפוך את ארצות הברית ללבנה.
הארגון מכנה את עצמו "הארגון לזכויות האדם הלבן" ולטענתו, הוא אינו ארגון גזעני.
קליפ הרינגטון הנהיג את התנועה עד שנת 1998. בשנה זו החליט לפרוש והחליט להעביר את הנהגת הארגון לג'ף סקופ (Jeff Schoep), שהיה אז בן 24, והנהיג קבוצה קטנה של פעילים באזור סיינט פול מינסוטה.
ג'ף סקופ הצליח להנהיג את התנועה במשך 21 שנה.
בתקופתו צמח הארגון מקבוצה של כמה עשרות פעילים שרובם הגדול מרוכז במדינת מינסוטה לתנועה נאו נאצית מרכזית בארצות הברית שיש לה אלפי פעילים בפריסה רחבה.
בשנת 2009 היו לתנועה כ-61 סניפים בכ-35 מדינות, דברים אלו הפכו את התנועה מפלגה הנאצית הגדולה ביותר בארצות הברית.
בשנים 2005–2007 הוציאה התנועה לפועל מספר הפגנות שקראו לגרש את המהגרים המקסיקנים, האזרחים השחורים ואת היהודים.
בחודש מאי 2011 מנהיג התנועה בקליפורניה נרצח ביריות על ידי בנו בן ה-10, שסיפר כי אביו הכה אותו ואת אמו החורגת.
בעקבות אירוע זה עלתה התנועה לכותרות.
סקופ טוען כי בניגוד לתנועות ימין אחרות, הוא נמנע במכוון לעודד פעילות אלימה של הארגון שכן אלימות כזו תמשוך תשומת לב לארגון, וכי הארגון פעל בצורה מסודרת וגלויה, כארגון ללא מטרות רווח.
עם זאת פעילי הארגון עסקו בפעילות אלימה לדוגמה כאשר פרצו לבית הנבחרים של מדינת מינסוטה בעקבות דיונים על בקשות של ילידים מקומיים לקבל זכויות דיג באגם מקומי, או בהקשר של זכויות להט"ב.
התנועה ערכה מצעדים רבים של גלוחי ראש עם דגלים של צלבי קרס, קיימה נאומים באירועים של ימין קיצוני בארצות הברית וקיימה מחנות אימונים לתומכיה.
הפגנות של התנועה נערכו לעיתים קרובות בתנועה, משום שלפי החוק כל עוד הם צועדים אי אפשר לדרוש מהם לעזוב מקום ציבורי.
חברי התנועה לבשו בעבר מדי-צבא חומים (דומים למדי ה-אס אס) שהוחלפו בהמשך למדים שחורים, הם בעלי שיער קצר או מגולח ולעיתים קרובות גם עם קעקועים.
בעבר השתמשו בסרטי זרוע בולטים עם צלב הקרס ועם דגלים עם צלב קרס
באפריל 2016 החליטו בארגון על שיתוף פעולה ראשון מסוגו עם הקו קלוקס קלאן במה שכונה "הברית הארית הלאומית".
פעילי התנועה צעדו במדים שחורים עם סמלי צלב קרס לצד פעילי קלאן עם מצנפות לבנות.
הם הכריזו כי עליהם לשתף פעולה בשם מאבק באויב משותף.
הדגל של "האובי המוסרי" של התנועה הוא דגל ישראל שנשרף באירוע.
בשנת 2016 כאשר נבחר דונלד טרמאפ, התנועה הנאצית ראתה בכך אות לכך שהיא על סף חדירה למיינסטרים.
לפי שוף באותה תקופה טראמפ נבחר על סמך רעיונות כמו סגירת גבולות למהגרים והבטחת משרות לאמריקאים בלבד.
התחזקות הלאומנות בארצות הברית ובעולם כולו גרמה להרגשת אופוריה בקרב חברי התנועה.
על רקע זה החליט שופ כי התנועה תזנח את השימוש בצלב הקרס בגלל שהדבר הקשה על הרחבת מספר הפעילים בה.
דבר זה לא שינה דבר באידאולוגיה של התנועה.
בשנת 2023 שופ טען לעומת זאת כי חברי התנועה סלדו מטרמפ - בגלל שטראמפ היה מהמיינסטרים בארצות הברית, בגלל תמיכתו בישראל, בגלל שביתו נשואה ליהודי ובגלל שהיו לו חברי קבניט יהודים.
באוגוסט 2017, לאחר ניצחון טראמפ, קבוצות בימין הקיצוני הרגישו שיש להם תמיכה גדלה בציבור וקיימו את "עצרת איחוד הימין" בשארלוטסוויל וירג'יניה.
האירוע לווה באלימות קשה והסתיים באירוע דריסה מכוון שבו נהרגה פעילת שמאל ונפצעו עשרות פעילים אחרים.
שופ וכן דמויות אחרות באירוע הואשמו בבית משפט בהפרות סדר ובקשירת קשר אזרחית.
לאחר 3 שנות משפט שופ הורשע והוטל עליו קנס של חצי מיליון דולר.
בינואר 2019, הועברה הנהגת הקבוצה לידי ג'יימס הארט סטרן, פעיל זכויות אזרח אפרו-אמריקאי, שהכריז על כוונתו לערער את הקבוצה ו"למגר" אותה.
במרץ 2019, בהודעה לעיתונות, ג'ף סקופ, הכריז כי סטרן "אינו מדבר בשם התנועה הלאומית-סוציאליסטית ואין לו שום מעמד חוקי עם ה-NSM".
בנוסף הוא גם הודיע שהוא עוזב את הארגון ומעביר את תפקידו לברט קולוצ'י.
פרישתו של סקופ אחר עשרות שנות פעילות, הייתה הפתעה גמורה.
לדבריו הדבר התרחש בגלל עדויות של שני יוצרים שחורי-עור של סרטים תיעודיים שנפגשו איתו לצורך הפקת סרטים.
בשני מקרים נפרדים הם חלקו איתו כיצד קיבלו יחס משפיל ואלים כילדים בגלל צבע עורם, ולדבריו דבר זה גרם לו למהפך מחשבתי.
יש המפקפקים במניעים של סקופ לגבי סיבות פרישתו ושיערו כי הדבר התבצע בגלל המשפט.
עם זאת, סקופ טוען כי פרישתו רק פגעה בו שכן בהיותו מנהיג הארגון הוא היה זוכה בתמיכה כספית וארגונים.
סקופ ויתר על עברו הגזעני ועל מעורבותו בכל הקבוצות הגזעניות, מתראיין ומקיים פגישות עם ארגונים שונים בהם ארגוני יהודים וטוען כי הוא מתחרט על עברו.
העדות שלו מאפשרת הצצה לאווירה ולתרבות הפנים-ארגונית בתוך בארגונים של הימין הקיצוני בארצות הברית.
באפריל 2021, קולוצ'י נעצר בגין תקיפה בנסיבות מחמירות.
סקופ העיד כי התנועה שלו פעלה כדיקטטורה ולא כדמוקרטיה.
חלק מהאנשים עזבו או הועזבו.
אנשים אחרים שהתנגדו לו זממו לרצוח אותו.
סקופ טוען כי חברים בתנועות ימין קיצוני, בין אם זה תנועה נאו-נאצית או קו קלוקס קלאן חייבים להיות "פרנואדים כל הזמן", שכן כולם חושדים בכך שאנשים אחרים הם סוכנים חשאיים של הממשל.
החשדנות של סקופ גרמה לו להקליט את כל השיחות שלא נכח בהן בעצמו.
באחת הפגישות התברר לו כי מספר חברים בתנועה זממו לרצוח אותו.
בתגובה, שלח סקופ לפי עדותו מספר פעילים שאיימו על הקושרים והבהירו להם שעליהם לעזוב את מדינת מינסוטה.
הם מכרו את הבית, התפטרו מהעבודה ונמלטו מהמדינה.
סקופ מעיד כי הארגון דומה לכת.
בדומה לכת, סכסוכים בין חברי התנועה לא יוצאים החוצה, כך שמנהיג התנועה מתפקד כהורה, כמשטרה וכבית משפט.
הדבר נוגע גם להתערבות בחיי המשפחה של הפעילים.
לדוגמה בעל שהכה את אשתו קיבל טיפול אלים מטעם פעילים שנשלחו על ידי סקופ.
האנטישמיות היא חלק אינהרנטי בקיום של פעילים בתנועה.
השנאה ליהודים משמשת כדבק מלכד וכשעיר לעזאזל שאפשר לתלות בו כל בעיה חברתית בארצות הברית (או מה שנחשב ככזה בעיני חברי הקבוצה) - הגירה לא חוקית, מחסור במקומות עבודה טובים, נישואי תערובת.
לפי סקופ "מספיק שמישהו יפיל כוס מים באחת הפגישות והיהודים אשמים".
חברי התנועה עוסקים בהכחשת שואה וטוענים כי היא "מיתוס" ובה בעת מנסים להצדיק אותה וגם טוענים כי היות שהשואה התרחשה לפני עשרות שנים היא לא קשורה אל התנועה התנועה הנאציונל-סוציאליסטית בשום צורה.
סקופ ממוצא גרמני, והאמין בגיל צעיר שכל הסבל שקרה לקרובי משפחתו בגרמניה קרה בגלל היהודים.
הוא מעיד כי כאשר שמע על השואה חשב כי יש בזה דבר לא הגיוני.
"אם הגרמנים רדפו את היהודים כנראה שהייתה להם סיבה".
לא ייתכן שעשו זאת סתם.
בתור ילד הוא גדל במשפחה נורמטיבית במעמד הבינוני ללא בעיות כלכליות.
הוא גדל בשכונה בורגנית שבה כולם היו לבנים ולא הכיר תלמידים היספנים, שחורים או יהודים.
משפחתו לא עודדה אותו להצטרף לתנועה אך כנער מתבגר הוא נסחף לתוך התנועה הנאצית בין היתר בגלל חומרי תעמולה של הנאצים ולאחר שקרא את מיין קאמפף של היטלר.
השנאה ליהודים נובעת מראיה שלהם כאיום על טוהר הגזע הלבן והנוצרי.
היא מספקת אויב משותף שאפשר לשנוא ולהתאחד מולו.
סקוף מעיד על תחושה מתמדת של התקרבנות, שנחוצה לשם הצדקה עצמית, לתדלוק תחושות של פחד שנאה והצדקת יחס אגרסיבי ואלימות.
סקופ העיד לאחר פרישתו כי רבים מחברי התנועה הנאצית וארגוני הימין הקיצוני פוגעים בעצמם ונעים בנתיב של "הרס עצמי, כאוס, מוות" וכי רבים מתוכם נהרגו, נכלאו בכלא, הרגו מישהו או התאבדו.
הוא עצמו בגיל חמישים ללא ילדים או בת זוג, מחוסר עבודה, היה בקשר רע עם הוריו, וכמעט בלי ידידים.
הוא מעיד כי בהיותו פעיל ימין קיצוני הוא "קם כל בוקר בתחושה של מלחמה עם העולם" וכי דבר זה מתיש ושוחק.
ארגונים יהודיים וארגוני זכויות אדם בארצות הברית מנהלים תביעות ייצוגיות כנגד פעילים בתנועה במטרה לגרום לקריסתה.
גרמניה וישראל חוסמות מאזרחיהם את האפשרות להיכנס לאתר התנועה כחלק מהרצון למנוע תעמולה נאו-נאצית.
התנועה הפמיניסטית או התנועה לשחרור האישה היא תנועה חברתית שדוגלת בפמיניזם.
התנועה נאבקת נגד אלימות במשפחה, אלימות והטרדה מינית, נגד הפליה מינית במקומות העבודה, בעד חופש ביטוי לנשים, הזכות להשכלה ושילובן במדע, ובעד זכות בחירה לנשים, זכות האישה על גופה (כולל גישה לאמצעי מניעה, הפלה ופיקוח ילודה) וזכויות נשים אחרות.
אופייה של התנועה משתנה עם השנים בין מדינות וחברות שונות, כאשר במדינה אחת המאבק יכול להתמקד בהתנגדות להשחתת איבר המין הנשי, ובמדינה אחרת במאבק כנגד תקרת הזכוכית.
הפמיניזם כתפיסת עולם והתנועה הפמיניסטית כמאבק למימוש תפיסת עולם זו בחיים הציבוריים והפרטיים שלובים זה בזה.
התנועה הפמיניסטית הראשונה הוקמה בארצות הברית בסוף שנות השישים, והשפעתן של נשים יהודיות בהקמת תנועה זו, הייתה משמעותית ביותר.
הנשים היהודיות היו מנהיגות, שעזרו להקים כמה מהקבוצות הפמיניסטיות הרדיקליות הראשונות במדינה.
למרות השפעתן הגדולה, תרומתן לא הוכרה בשיח ההיסטורי אודות התנועה ואפילו הוסתרה כמה דורות.
בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-20 קמה התנועה הפמיניסטית היהודית לעצב מחדש את החיים היהודיים.
היא ניסתה ליצור יהדות פמיניסטית על ידי יצירת מסורות, טקסים, טקסטים, אמונות ומוזיקה חדשים, המבוססים על שפה שוויונית, שבה הרעיונות החדשים של אלוהים ותורה מגיעים מתוך נקודות מבט פמיניסטיות.
התנועה בנתה מודלים חדשים של חינוך לילדות ונשים, בעזרת פיתוח בתי ספר שבהם לימדו גישות מדעיותותאולוגיות חדשות השמות במרכז את השוויון בין גברים לנשים.
בסתיו 1971, קיימו נשות התנועה בניו יורק משדרים פומביים בהם דרשו להעניק לנשים חברות בבתי כנסת, להיספר כמניין, להיחשב כממלאות מצוות באופן שווה לגברים, להיות מורשות להשתתף במצוות דתיות ורשאיות ליזום גירושין.
מחאתן גרמה לעניין תקשורתי והתלהבות ציבורית שקידמה פמיניזם יהודי חדש פורץ דרך.
מתוך התנועה הפמיניסטית היהודית קמו תנועות פמיניסטיות יהודיות-חילוניות שמיקדו את מאבקן בדאגה למעמד של נשים.
הן נלחמו נגד המוסדות הפטריארכליים בניסיון למגר את הקפיטליזם, הגזענות והאפליה המינית.
לפמיניסטיות היהודיות החילוניות לא היה גיבוי או תמיכה בתוך הקהילה היהודית ומחוצה לה.
בשנת 1970, הפמיניזם הלהט"בי היהודי התחיל גם לפעול כתנועה, ונחשב לאיום על תנועת הפמיניזם היהודי-חילוני.
תנועה זו יצרה פוליטיקה מובחנת, פיתחו תיאוריות, פרסומים, ארגונים וקואליציות לקידום סדר יומם.
הן התעניינו לא רק בשינויים תרבותיים ואורח חיים, אלא גם בשינוי הרחב של היחסים החברתיים, התרבות הפטריארכלית, המגדר והנורמות המיניות.
התנועה הליברלית החדשה (בראשי תיבות: תל"ח) היא ארגון התנדבותי הפועל לפי הצהרתו לקידום הליברליזם בישראל.
בעקבות מחאת האוהלים בכוונה להשמיע קול מנוגד לאמירות הסוציאליסטיות של מנהיגי המחאה.
התנועה הליברלית החדשה דוגלת בעקרונות האינדיבידואליזם והליברליזם הקלאסי הנותנות דגש לחירויות הפרט.
במישור הרעיוני התל"ח מקיימת הרצאות ועימותים בנושאים ליברליים, באופן ישיר או באמצעות תאי הסטודנטים של התנועה, בהשתתפות אישי ציבור (בהם עומר מואב, דניאל האנן, משה פייגלין, ירון ברוק, ישראל כ"ץ, יואב קיש ואחרים).
במישור הציבורי עורכת התל"ח תקופתית הפגנות, לעיתים בשיתוף עם תנועות כגון "חופש לכולנו", העמותה לקידום תרבות הנשק וסטודנטים למען חירות.
בנוסף, חברי התנועה הופיעו בטלוויזיה וברדיו וכמו כן לתנועה פעילות שוטפת ברשתות החברתיות.
נציגי התנועה מופיעים מעת לעת בפני ועדות הכנסת השונות, בהן ועדת החינוך, ועדת הכלכלה ועדת שקד והוועדה לבחינת "חוק הספרים".
התל"ח סייעה בהקמת השדולה לצבא מקצועי והשדולה הליברלית בכנסת.
התל"ח אינה עוסקת בנושאים הקשורים לסכסוך הישראלי-פלסטיני ואינה מעורבת בפוליטיקה מפלגתית, אף כי כמה מפעילי התנועה רצו בבחירות 2013 במסגרת עלה ירוק - הרשימה הליברלית וחברים בתנועה יזמו פעילויות התפקדות למפלגות שונות, בהן הליכוד ומרצ.
אחת לשנה עורכת התל"ח את "כנס החירות הישראלי" במתכונת יום עיון ובו הרצאות בראי הליברליזם בתחומי הכלכלה וזכויות האדם.
התל"ח מפעילה פורום רעיוני מבוסס מלגות המפרסם מדי שנה עשרות מאמרים בעיתונים ואתרי חדשות מובילים.
בדצמבר 2011 הגישה התנועה עתירה לבג"ץ כנגד מועצת הדבש.
בשנת 2018, התנועה החלה ללוות את רפי דיין במאבקו אל מול המועצה לענף הלול, מאבק אשר הגיע לפתחו של בג"ץ באמצעות עתירה שהוגשה על ידי דיין כנגד מועצת הלול.
הארגון הלאומי האלג'ירי (MNA) היה תנועת הלאום האלג'ירית השנייה בגודלה במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
הארגון נוסד בידי הלאומן האלג'ירי מסלי האדג בשנת 1954 כארגון לאום נגד החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה (FLN), שסירבו לקבל את הוראותיו.
הארגון קיבל סיוע כספי מהממשלה הצרפתית משום שהארגון נתפס כמתפשר יותר ובנוסף הוא נלחם ב-FLN באלג'יריה ובצרפת.
הלחימה בצרפת נקראה מלחמת הקפה בגלל המספר הרב של פיגועי פגע וברח שהתרחשו בבתי קפה שהובילו ל-4000 הרוגים.
ה-MNA דוכא די במהרה על ידי ה-FLN בתחילתה של המלחמה.
התנועה הלאומית הרויאליסטית הייתה קבוצה שפעלה כחלק מתנועת הרזיסטנס בעת הכיבוש הגרמני בבלגיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
התנועה פעלה בעיקר בבריסל ופלנדריה והשתייכה לצד הימני של המפה הפוליטית הבלגית.
ה-MNR הוקמה בעת הכיבוש הגרמני בבלגיה זמן קצר אחרי כניעת המדינה במאי 1940 על ידי חברים לשעבר במפלגה הרקסיסטית.
את התנועה הנהיגו אויגן מטרן דה וילמרס, תומך לשעבר לאון דגרל.
ה-MNR תמכה בכינון משטר סמכותני-דיקטטורי בבלגיה תוך שמירה על המונרכיה בראשות לאופולד השלישי.
ביולי 1941 הרשויות הגרמניות החלו לרדוף את התנועה שנאלצה לרדת למחתרת.
לאחר עצירתו של מטרן דהה וילמרס במאי 1942 התנועה הפכה לאנטי-גרמנית במובהק והחלה בפעילות במסגרת הרזיסטנס הבלגי.
ה-MNR החלה להדפיס עיתונים ואספה מידע מודיעיני.
חברי התנועה גם סייעו בהסתרת יהודים מפני הנאצים וסייעו לטייסי בעלות הברית שמטוסיהם הופלו.
בשיתוף פעולה עם Witte Brigade והארמייה החשאית ה-MNR השתתפה בשחרור נמל אנטוורפן זמן קצר לפני השחרור של בעלות הברית בספטמבר 1944. המבצע מנע מהגרמנים להרוס את מתקני הנמל ואפשר לבעלות הברית לקבל גישה לנמל המים העמוקים הראשון שאליו הגיעו.
במהלך המלחמה הוצאו להורג 160 מחברי התנועה הרויאליסטית במחנות הנאצים.
כ-100 נהרגו במהלך שחרור נמל אנטוורפן.
אנדרטה לזכר חברי המחתרת שנהרגו במהלך שחרור בריסל מוצבת בסמוך למוזיאון המלכותי לאמנות יפה של בלגיה.
התנועה הלאומית המאוחדת היא מפלגה פוליטית בגאורגיה, שהוקמה על ידי מיכאיל סאקשווילי, שעלתה לשלטון בעקבות מהפכת הוורדים.
המפלגה הוקמה באוקטובר 2001 על ידי מיכאיל סאקשווילי.
זו מפלגה רפורמיסטית המעדיפה קשרים הדוקים יותר עם נאט"ו והאיחוד האירופי, כמו גם השבת שליטתה של טביליסי במדינות אבחזיה ודרום אוסטיה שהכריזו על עצמאות חד-צדדית.
במקור הייתה מפלגת מרכז-שמאל, והיא העבירה את עמדתה למרכז-ימין מאז מהפכת הוורדים ומשלבת ליברליזם פוליטי, כלכלי ותרבותי עם לאומיות אזרחית.
סדרי העדיפויות העיקריים שלה כוללים גם שיפור השירותים החברתיים לעניים, בסיס התמיכה העיקרי של התנועה; להילחם בשחיתות ולצמצם חסמים מנהליים לביצוע עסקים.
מנהיגי המפלגה מתייגים את עצמם כליברלים-שמרניים ובספטמבר 2007 הפכה המפלגה לחברת משקיפה במפלגת העם האירופית הימנית.
סאקשווילי ומנהיגי אופוזיציה אחרים הקימו את "ברית העם המאוחדת" בנובמבר 2003 כדי למזג את התנועה הלאומית המאוחדת, הדמוקרטים המאוחדים, איחוד הסולידריות הלאומית ותנועת הנוער "כמארה" בברית רופפת נגד ממשלתו של הנשיא אדוארד שוורדנדזה.
התנועה הלאומית המאוחדת ושותפיה באופוזיציה מילאו תפקיד מרכזי במשבר הפוליטי בנובמבר 2003 שהסתיים בהתפטרותו הכפויה של הנשיא שוורדנדזה.
מפלגות האופוזיציה התמודדו בתוקף עם תוצאות הבחירות לפרלמנט ב-2 בנובמבר 2003, אשר משקיפים מקומיים ובינלאומיים מתחו ביקורת על אי סדרים רבים במהלכה.
לאחר נפילת שוורדנדזה, המפלגה איחדה כוחות עם הדמוקרטים המאוחדים ואיגוד הסולידריות הלאומית לקידום סאקשווילי כמועמד עיקרי לאופוזיציה בבחירות לנשיאות ב-4 בינואר 2004, בו זכה ברוב מוחץ.
התנועה הלאומית המאוחדת והדמוקרטים המאוחדים התמזגו ב-5 בפברואר 2004; המפלגה שמרה על שמה אך הסיעה הפרלמנטרית נקראה התנועה הלאומית-דמוקרטים.
בבחירות לפרלמנט בשנת 2008 זכתה המפלגה ב-51.1% מהקולות.
עם זאת, בבחירות 2012 הם צנחו ל-40.3%, והפכו למפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט אחרי החלום הגאורגי.
לאחר הבחירות ב-2012, המפלגה סבלה מכמה עריקות של חברי הפרלמנט למפלגות חדשות.
כולל זה של המרכז הפוליטי החדש הליברטריאני-גירצ'י על ידי חבר הפרלמנט לשעבר של המפלגה זוּרָאבּ גָּ'אפָּארִידזֶה ושלושה אחרים.
יש הסבורים כי עריקות אלה זכו לעידוד של קואליציית "החלום הגאורגי" השלטת על מנת להחליש את יריבתה העיקרית.
המפלגה קיבלה 27.11% מהקולות בבחירות לפרלמנט בגאורגיה בשנת 2016. זמן קצר לאחר מכן התפצלה המפלגה ב-12 בינואר 2017, כתוצאה מסכסוך בין דוד באכרדזה, ראש עיריית טביליסי לשעבר גיגי אוגולאווה, תומכיהם וחברי המפלגה הנאמנים לנשיא לשעבר מיכאיל סאקשווילי.
סאקשווילי דחה את החלטת המפלגה להיכנס לפרלמנט לאחר הבחירות והתנגד בנוסף ליוזמת חברי המפלגה למנות יו"ר במקומו, תפקיד שהיה פנוי רשמית בשל מעמדו הגולה של סאקשווילי.
ביום הפיצול קבע אוגולאווה: "אדם אחד אחראי על פירוק המפלגה - האדם שהקים את המפלגה." רוב רשימת הבחירות של המפלגה ערק לתנועת גאורגיה האירופית והשאיר את המפלגה עם שישה חברים בפרלמנט.
ב-24 במרץ 2019 התפטר סאקשווילי ממשרת יו"ר המפלגה.
הוא הוחלף על ידי המועמד שלו, גריגול ואשאדזה.
ב-15 בדצמבר 2020 התפטר ושאדזה כיו"ר המפלגה.
בבחירות הבאות ניצח ניקה מליה, נגד לְוָאן וַארְשָׁלוֹמִידזֶה .
התנועה הנציונל-סוציאליסטית של דנמרק (בדנית: Danmarks Nationalsocialistiske Bevægelse) היא מפלגה נאו-נאצית הפועלת בדנמרק באופן חוקי מאז 1991. המפלגה רואה את עצמה כיורשת ההיסטורית של מפלגת הפועלים הנציונל-סוציאליסטית של דנמרק, אשר שיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
המפלגה התמודדה כמה פעמים בבחירות ברשויות אזוריות ועירוניות, אך מעולם לא עברה את אחוז החסימה.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, פורקה באופן רשמי מפלגת הפועלים הנציונל-סוציאליסטית של דנמרק.
עם זאת, חלק מחברי המפלגה המשיכו לפעול בזירה הציבורית הדנית תחת אותו שם.
בין השנים 1952–1972 אפילו יצא לאור עיתון בשם "Fædrelandet" אשר הזדהה עם ערכי המפלגה.
התנועה הנאו-נאצית המאורגנת בדנמרק עברה גלגולים רבים מאז.
בצורתה הנוכחית, התנועה הוקמה ב-1 בספטמבר 1991 בידי ג'וני הנסן.
תחת הנהגתו של הנסן, חזרה המפלגה להוציא לאור את העיתון "Fædrelandet", ואף הקימה תחנת רדיו בשם "רדיו אואזין" (Radio Oasen) אותה ניתן לקלוט באזור העיירה גרווה שמדרום לקופנהגן, שם נמצא מטה המפלגה, או דרך האינטרנט.
בשידורים אלו השתמשה המפלגה כדי להעביר מסרים אנטישמיים ואסלאמופוביים.
שידורים אלו קיבלו תמיכה כספית ממשרד התרבות הדני, מה שגרם למחלוקות רבות בדנמרק ומחוצה לה.
ב-2004 הפסיק משרד התרבות הדני להעניק תמיכה לתחנה, אולם היא ממשיכה לשדר 61 שעות בשבוע באמצעות תרומות.
ב-19 באוקטובר 2010 התפטר הנסן מתפקידו כיו"ר המפלגה.
כמחליפו נבחר אסבן רודה כריסטנסן.
ב-2011 עזב דניאל קרלסן את המפלגה והקים מפלגה מתונה יותר בשם מפלגת הדנים.
אנשי המפלגה עוסקים באופן רשמי בהפצת האידאולוגיה הנאצית, אנטישמיות ואסלאמופוביה.
חברי המפלגה מעריצים את אדולף היטלר, ובכינוסי המפלגה נוהגים לשאת צלבי קרס וללבוש את מדי המפלגה הנאצית.
זהותם של חברי המפלגה שמורה בסוד.
ב-1997 ניסתה המפלגה להתמודד בבחירות לעיריית גרווה.
היא קיבלה 0.5% מהקולות ולא עברה את אחוז החסימה.
ב-2001 היא ניסתה שוב להיכנס למועצת גרווה, והפעם קיבלה רק 0.2% מקולות הבוחרים (73 קולות).
ב-2005 ניסתה המפלגה להתמודד בבחירות המחוזיות, וזכתה ב-0.1% מקולות הבוחרים (603 קולות).
המצב לא השתנה בבחירות המחוזיות ב-2009.
התנועה היהודית הליברלית של צרפת (בצרפתית Mouvement juif libéral de France או בקיצור MJLF) היא אגודה ליברלית תרבותית ודתית יהודית המזוהה עם האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת.
התנועה, שנוסדה בשנת 1977, מקדמת חיי דת ותרבות יהודיים באמצעות מרכז קהילתי ושני בתי כנסת מרכזיים.
ה-MJLF הוקם ביוני 1977 על ידי חמישים משפחות בהנהגתם של הרב דניאל פרחי.
כיום בראש התנועה עומדים שלושה רבנים: פלוריאן צ'ינסקי, יאן בויסייר ודלפין הורווילר.
במסגרת התנועה מתקיימים תפילות בימי שישי בערב, שבת בבוקר ובחגים וכן שיעורי דת.
ביום שישי הראשון של כל חודש מתקיים טקס "שבת אלף" לילדים בגילאי שנתיים עד 6 ובני משפחותיהם, במתכונת של סיפורים מוזיקליים ומקראיים.
שבת אחריה מקיימים "שבת זמרה" ובה מנגנים ניגונים מסורתיים ועכשוויים, בליווי נגנים.
התנועה מארגנת קורסים, כנסים ופעילויות, לרבות יום התרבות היהודית ויום הספר.
וכן פורומים, ימי נושא, שולחנות עגולים ומפגשים בין-דתיים.
התנועה מפרסמת את כתב העת הרבעוני למחשבה ויצירה יהודית Tenou'a.
שנכתב לראשונה בשנת 1981 על ידי הרב דניאל פרחי, בעריכתה של הרבה דלפין הורווילור.
בית כנסת/בית קהילה ב-11 rue Gaston de Cavaillet ברובע ה-15.
בית כנסת שני (נוצר ב-1983) במזרח פריז, ממוקם ב-24 rue du Surmelin ברובע ה-20.
התנועה המהפכנית טופאק אמארו (בספרדית: Movimiento Revolucionario Túpac Amaru, בראשי תיבות MRTA) הייתה קבוצת גרילה מרקסיסטית-לניניסטית פרואנית שהחלה לפעול בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. מטרתה המוצהרת הייתה להפגין בפני קבוצות שמאלניות בפרו שחיפשו שינוי באמצעות הממשלה הנוכחית את הכדאיות של מהפכה רדיקלית.
ה-MRTA גם שאפה לספק אלטרנטיבה לקבוצה מיליטנטית אחרת, הנתיב הזוהר, שהייתה בתחרות ישירה איתה.
את הקבוצה הוביל עד שנידון ל-32 שנות מאסר ב-1992, ועל ידי (Camarada Evaristo - "החבר אווריסטו") עד מותו ב-1997.
שם הארגון הוא מחווה לטופאק אמארו השני, מנהיג מורדים מהמאה ה-18, שנקרא בעצמו על שם אביו הקדמון כביכול, טופאק אמארו, הקיסר הילידי האחרון של בניי האינקה.
MRTA הוגדרה כארגון טרור על ידי , משרד החוץ האמריקאי והפרלמנט האירופי, אך הוסרה מאוחר יותר מרשימת ארגוני הטרור הזרים של מחלקת המדינה של ארצות הברית ב-8 באוקטובר 2001.
בשיא כוחה היו לתנועה כמה מאות חברים פעילים.
מטרותיה המוצהרות היו להקים מדינה סוציאליסטית ולסלק מהמדינה את כל הגורמים האימפריאליסטיים.
האידאולוגיה של ה-MRTA מבוססת הן על לאומיות פרואנית והן על מרקסיזם-לניניזם.
מקור שם הארגון הוא בטופאק אמארו, קיסר אינקה, והשליט האחרון של מדינת נאו-אינקה, שנכבשה על ידי הממשלה הקולוניאלית הספרדית.
במהלך הכיבוש נלכד טופאק אמארו והוצא להורג ב-1572. אחד מצאצאיו, חוסה גבריאל קונקורנקי, התכנה בשם טופאק אמארו השני והוביל מרד עממי נגד הספרדים (1780–1782).
ה-MRTA החשיבה את עצמה לחלוצת הרעיונות שכבר זכו לתמיכה עממית בקרב קבוצות מדוכאות, בדומה למנהיג הילידים.
בהצהרותיה הרשמיות, קישרה MRTA בין הארגון לבין המאבק האנטי-קולוניאלי נגד הספרדים שנמשך עד המאה העשרים, בטענה שפרו היא עדיין כלכלה וסאלית של המערב, במיוחד ארצות הברית.
MRTA טענה שגלובליזציה היא מנגנון של הנאו קולוניאליזם, אפילו שאין הבדל אמיתי.
ה-MRTA ראתה בקרן המטבע הבינלאומית ובבנק העולמי כלים חשובים של נאו-קולוניאליזם, וטענה שהמדיניות שנאכפה על ידי ארגונים אלה על פרו גרמה לאבטלה ולעצירת הפיתוח.
המרקסיסטים הפרואנים שונים ממרקסיסטים מסורתיים בכמה מובנים.
בייחוד משום שהמסורת המרקסיסטית הפרואנית גורסת שעובדים שאינם פועלי תעשייה יכולים להפוך למודעים פוליטית ולהתחיל בהתקוממות עממית, רעיון שנפסל על ידי המרקסיסטים האירופים בתקופתו של מריאטגי.
המרקסיסטים הפרואנים התעניינו פחות בהשגת התנאים המקדימים העיקריים של המהפכות המרקסיסטיות המסורתיות, ובמקום זאת התמקדו בחוויות היומיומיות של הפרואנים.
מהפכה, הם טענו, היא הדרך היחידה לשפר את תנאי העם הפרואני.
המרקסיסטים הפרואנים גם העריכו חברות ילידיות בשל הארגון הקהילתי שלהן, אשר נתפס כהקדמה לסוציאליזם.
למעשה, המרקסיסטים הפרואניים משווים בין הקמת מדינה סוציאליסטית בפרו לחזרתה של מדינה ילידית, הנחשבת ליותר צודקת ומייצגת של עמים ואינטרסים פרואניים.
על מנת להגשים את חזונה, הכריזה תנועת ה-MRTA על ההכרח לוותר על הרפורמה המשפטית לטובת מהפכה אלימה.
בהתאם לכך, מטרת ה-MRTA הייתה להסלים עימותים קיימים וליצור סכסוכים חדשים כדי להדגים את היתכנות המהפכה למסה קריטית של פרואנים.
סכסוך ידרדר עוד יותר את התנאים בפרו, בתקווה שיוביל למעבר ממדינה טרום-מהפכנית למדינה מהפכנית.
ה-MRTA האמינה שארגון פוליטי יהיה חשוב למהפכה מוצלחת, אך מתחה ביקורת על קבוצות שמאליות קיימות כנאיביות בשל האמונה בתנועת רפורמה בלתי אלימה.
ה-MRTA האמינה שבאופן כללי ה"רפורמיזם" עצר את ההתקדמות לקראת מהפכה סוציאליסטית עולמית על ידי מניעת התגברות התודעה המעמדית.
בו-זמנית ה-MRTA הטיפה ללאומיות פרואנית תוך טענה שהיא חלק ממאמץ גדול יותר של אמריקה הלטינית לסלק את התערבות אמריקה הצפונית ביבשת.
הבולטות של העבר הילידי של פרו ברטוריקה של ה-MRTA פירושה שהיא מעולם לא שאפה להתמזג במלואה עם תנועה עולמית, רק שהיא רצתה לסייע לבעלי ברית בעלי דעות דומות.
ה-MRTA נוצרה בין 1980 ל-1982 עם מיזוג של המפלגה הסוציאליסטית המהפכנית - מרקסיסטית-לניניסטית (Partido Socialista Revolucionario (Marxista-Leninista), בראשי תיבות PSR-ML) והפלג המיליטנטי של "תנועת השמאל המהפכני" (Movimiento de la Izquierda Revolucionaria) הקרוי MIR El Militante (בראשי תיבות MIR-EM).
הראשונה כללה כמה חברים לשעבר בכוחות המזוינים של פרו שהשתתפו בממשלת השמאל של (1968–1975), והאחרון ייצג חלוקת משנה של תנועת השמאל המהפכני, פלג גרילה קסטרואיסטי שהובס ב-1965. ה-MRTA ניסתה ליצור ברית עם ארגוני שמאל אחרים בעקבות הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בפרו לאחר תקופת ממשל צבאי (1968–1980).
בתקופה של 1982–1984, ה-MRTA המשיכה לארגן פנימית את המבנים הצבאיים והפוליטיים שלה.
ה-MRTA שמר על הברית עם MIR עד 1987.
הפעולה הראשונה של ה-MRTA התרחשה ב-31 במאי 1982, כאשר חמישה מחבריה, כולל ויקטור פולאי קמפוס וחורחה טאיידו פריה (Jorge Talledo Feria), שניהם חברי הוועד המרכזי שדדו בנק בלה ויקטוריה (La Victoria), לימה.
במהלך השוד, טאיידו נהרג מירי של אנשיו.
בחצות 28 בספטמבר 1984 ירו חברי ה-MRTA על שגרירות ארצות הברית, גרמו נזק אך ללא נפגעים.
חברי ה-MRTA היו מחופשים לשוטרים, ונמלטו לאחר שהשומרים הפרואניים של השגרירות השיבו אש.
ה-MRTA נטלה אחריות לפיגוע בהודעה שנשלחה לשגרירות ארצות הברית.
הקבוצה הייתה קשורה גם להתקפות נוספות בשטחי השגרירות בסוף 1985, באפריל 1986 (מחאה על מבצע קניון אל דוראדו בלוב) ובפברואר 1990, כמו גם לסדרה של התקפות על מרכזים דו-לאומיים של סוכנות ההסברה של ארצות הברית ושתי כנסיות מורמוניות במהלך 1989.
תוכנית הלוחמה בטרור של פרו צמצמה את יכולתה של הקבוצה לבצע פיגועים, וה-MRTA סבלה מלחימה פנימית וכן מעימותים אלימים עם היריבה המאואיסטית הנתיב הזוהר, מאסר או מותם של מנהיגים בכירים, ואובדן תמיכת השמאל.
הניסיון של ה-MRTA להתרחב לאזורים כפריים העמיד אותה בעימות עם הנתיב הזוהר, שם הם לא הצליחו להתחרות בקבוצה הרדיקלית יותר.
כוחו של הנתיב הזוהר באזור הכפרי אילץ את ה-MRTA להישאר בעיקר בבסיס העירוני ומעמד הביניים שלה.
ב-6 ביולי 1992 ערכו לוחמי MRTA פשיטה על העיירה חאאן (Jaen) בפרו, עיירת ג'ונגל הממוקמת במחוז קחאמרקה הצפוני.
שני שוטרים, ביניהם אלאדיו גרסיה טיו (Eladio Garcia Tello), נענו לקריאות העזרה.
לאחר קרב יריות אינטנסיבי גורשו כוחות הגרילה אל מחוץ לעיירה.
גרסיה טיו נהרג, לאחר שחטף כדור בחזה.
הפעולה הגדולה האחרונה של MRTA גרמה ל ב-1997. בדצמבר 1996 השתלטו 14 חברי MRTA על מעונו של שגריר יפן בלימה, כשהם החזיקו 72 בני ערובה במשך יותר מארבעה חודשים.
בהוראת הנשיא אלברטו פוג'ימורי הסתערו כוחות מזוינים על המעון באפריל 1997, והצילו את כל בני הערובה הנותרים למעט אחד והרגו את כל 14 חברי ה-MRTA.
פוג'ימורי זכה לשבחים פומביים על הפעולה המכריעה, אך הפרשה הוכתמה מאוחר יותר בגילויים שלאחר מכן, לפיהם לפחות שלושה, ואולי אף שמונה, מחברי תנועת ה-MRTA הוצאו להורג לאחר שנכנעו.
משבר בני הערובה בשגרירות יפן סימן את סופה של MRTA ככל איום על המדינה הפרואנית ולמעשה פירק את הקבוצה.
בשנת 2001 עדיין נותרו מספר חברי MRTA כלואים בבוליביה.
בספטמבר 2003, ארבעה נאשמים צ'יליאנים, כולל חיימה קסטייו פטרוסי (Jaime Castillo Petruzzi), נשפטו מחדש והורשעו בחברות בתנועה המהפכנית טופאק אמארו והשתתפות בהתקפה על מכון התרבות פרו-צפון אמריקה ובחטיפה-רצח ב-1993.
ב-22 במרץ 2006 הורשע ויקטור פולאי, מנהיג הגרילה של ה-MRTA, על ידי בית משפט פרואני בכמעט 30 פשעים שבוצעו בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
במקרה שמשך תשומת לב בינלאומית, ב-30 בנובמבר 1995 נעצרה לורי ברנסון (Lori Berenson), סטודנטית לשעבר ב-MIT ופעילה סוציאליסטית אמריקאית שהתגוררה בלימה, על ידי המשטרה והואשמה בשיתוף פעולה עם ה-MRTA.
לאחר מכן היא נידונה על ידי בית משפט צבאי למאסר עולם (מאוחר יותר הופחת עונשה ל-20 שנה על ידי בית משפט אזרחי).
קבעה שהקבוצה אחראית ל-1.5% ממקרי המוות שנחקרו.
בממצאיה הסופיים שפורסמו בשנת 2003, הוועדה ציינה:
ועדת האמת והפיוס ממשיכה ומציינת שאחת ממטרות ה-MRTA הייתה להעניק לגיטימציה לאלימות על רקע פוליטי בפרו.
ועדת האמת והפיוס גם מגנה את ההצדקה הזו של אלימות, וגם טוענת שהיא תרמה ליכולת של ארגונים אחרים להפעיל אלימות גדולה יותר מזו שהם היו עשויים לפעול לולא ההשראה מפעילות ה-MRTA.
יתרה מכך, קיומן של קבוצות כמו MRTA, טענה ועדת האמת והפיוס, העניקו לגיטימציה לממשלתו של אלברטו פוג'ימורי להפעיל מדיניות רודנית, מיליטריסטית ומדכאת.
התנועה הפטריוטית לשמירה ושיקום היא החונטה הצבאית השלטת של בורקינה פאסו מאז ינואר 2022.
ההפיכה בבורקינה פאסו (ינואר 2022)
ב-24 בינואר 2022 התקיימה בהנהגת התנועה הפטריוטית לשמירה ושיקום ההפיכה בבורקינה פאסו (ינואר 2022) .
היא הובלה על ידי פול-אנרי סנדאוגו דמיבה שהדיח ועצר את הנשיא רוק מארק כריסטיאן קאבורה וראש הממשלה לאסינה זרבו .
ההפיכה בבורקינה פאסו (ספטמבר 2022)
פול-אנרי סנדאוגו דמיבה הודח על ידי החונטה במהלך ההפיכה בבורקינה פאסו (ספטמבר 2022) בשל חוסר יכולתו להתמודד עם ההתקוממות האיסלאמיסטית בבורקינה פאסו ההולכת ומחריפה.
במקומו, קפטן איברהים טראורה מונה למנהיג התנועה.
התנועה החילונית הישראלית הוא ארגון שנוסד בשנת 1977 על מנת לקדם את החילוניות בישראל ולהיאבק כנגד מגמות של כפייה דתית.
היוזם להקמת הארגון היה יצחק חסון שפנה ב-1976 לוותיקי הליגה למניעת כפייה דתית (שהתפרקה מספר שנים לאחר מלחמת יום הכיפורים) וביניהם פרופ' רם מואב, תמר זקס, פרופ' רפאל מאהלר, עוזי אורנן ואחרים כדי להקים תנועה חילונית חדשה.
המייסדים בחרו באורנן לעמוד בראש הארגון שהוקם ב-1977.
התנועה הוציאה לאור בטאון בשם "מבע חפשי".
התנועה התפרקה ב-1980 על רקע אי הסכמות בנוגע להתנחלויות שהחלו להתיישב ביהודה ושומרון.בשנה זו הקים יצחק חסון את האגודה ההומניסטית החילונית.
התנועה שמה לה למטרה להיאבק למען חברה פתוחה ופלורליסטית, להפרדה בין דת ומדינה ולמניעת כפייה דתית וכן לעסוק בהסברה חילונית.
בין השאר עסקה התנועה בנושאים הבאים:
חיזוק החינוך החילוני ומאבק נגד שילוב תכנים דתיים במערכת החינוך.
מאבק למען קיום תחבורה ציבורית בשבת.
מאבק בסגירת רחובות בשבת ובהתנהגות אלימה של דתיים כנגד הנוסעים בשבת.
בין השאר הייתה התנועה שותפה במאבק נגד סגירת רחוב השומר בבני ברק בשבתות וחגים ונגד זריקת אבנים על ידי חרדים בכביש רמות בירושלים.
מאבק בפטור משירות לבנות דתיות כשבין השאר תמכה התנועה במחאת מילואימניקיות כנגד פטור זה.
מאבק בכוונה לשנות את חוק הפתולוגיה ולהגביל את האפשרות לנתיחת גופות.
קידום אפשרויות לנישואין אזרחיים ולקבורה חילונית.
מחאה על השימוש בנימוקים דתיים לפעולות פוליטיות.
מחאה על "חוק המיסיון", חוק שבא לאסור על מתן פיתויים חמריים להמרת דת, ולדעת חברי התנועה לקה בחסר משום שלא נכללו בו פעולות פיתוי לחזרה בתשובה של יהודים.
התנגדות להגבלת הפלות ולחוק ההפלות, במיוחד בהקשר של ביטול "הסעיף הסוציאלי" בחוק.
התנועה הלאומית הלבנונית (, בתעתיק לעברית: אלחרכה אל-וטנייה אל-לובנאניה) הייתה חזית של מפלגות וארגונים לאומיים קומוניסטים, פאן-ערביים וסוריים שפעלו בשנים הראשונות של מלחמת האזרחים בלבנון, אשר תמכה באש"ף.
בראשה עמד כמאל ג'ונבלאט, מנהיג דרוזי בולט של המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית.
התנועה הייתה אחת משתי קואליציות עיקריות במהלך סבבי הלחימה הראשונים במלחמת האזרחים בלבנון, השנייה הייתה המיליציות של החזית הלבנונית הנוצרית בעיקרה, שכללה את הפלנגות הנוצריות הלאומניות, המפלגה הליברלית הלאומית ואחרות, כמו גם חלקים מהשלטון המרכזי שנשלט על ידי המרונים.
התנועה הלאומית הלבנונית היא תנועה שקמה על בסיס התנועה החזית של המפלגות והכוחות הלאומיים והמתקדמים, הידועה גם בשם החזית הרוויזיוניסטית, ברית של מפלגות פוליטיות אנטי-סטטוס קוו שהוקמה במקור ב-1969, שהתמודדה מאוחר יותר בבחירות הכלליות של 1972 במצע חילוני רפורמי.
התנועה הלאומית הלבנונית, הייתה ברובה שמאלנית, הן בהרכבה והן באוריינטציה שלה והתיימרה להיות ארגון רחב " דמוקרטי, פרוגרסיבי ולא עדתי " שאסף מפלגות וארגונים המתנגדים לסדר העדתי הנשלט על ידי המרונים בלבנון.
היא אורגנה מחדש כתנועה הלאומית הלבנונית (LNM) בשנות ה-70, והובלה על ידי כמאל ג'ומבלט ככוח העיקרי בצד האנטי-ממשלתי בשנים הראשונות של מלחמת האזרחים בלבנון.
בין החברים בתנועה היו המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית (PSP), המפלגה הסוציאלית הלאומית הסורית (SSNP), המפלגה הקומוניסטית הלבנונית (LCP) וכמה קבוצות נאסריסטיות.
אליו הצטרפו גם פלגים פלסטינים היושבים במחנות הפליטים בלבנון, בעיקר מחזית הסירוב.
החברות בתנועה היו מהצד השמאלני-סוצאלסטי ברובה והתיימרה להיות חילונית, אם כי המשיכה העדתית הברורה למדי של המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית של ג'ומבלט וחלק מהארגונים הלאומיים הערבים הסונים בחלק מהמקרים הפכה טענה זו לוויכוח.
עמדותיה האידאולוגיות העיקריות היו: ביטול העדתיות, רפורמות פוליטיות וחברתיות, ההכרזה הברורה של הזהות הערבית של לבנון והגברת התמיכה בפלסטינים.
על מנת לתאם את הפעולות הצבאיות והפוליטיות של ה-התנועה, הוקם גוף ביצועי "המועצה המדינית המרכזית".
מן קצר לאחר פרוץ פיגועים בעיר עאליי, אתר נופש תיירותי הררי בנפת שוף, שהפך למפקדה הצבאית של החזית.
בראש המועצה עמד כמאל ג'ומבלט מהמפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית.
לאחר מותו של ג'ומבלט ב-1977, הוא הוחלף על ידי בנו וליד ג'ונבלאט, שהנהיג את התנועה עד 1982.
רובן היו ארגונים פוליטיים שוליים בעלי מגמה מהפכנית או פופוליסטית - לאומיות ערבית, ליברטריאנית/אנרכיסטית, ליברלית/אידיאליסטית, סוציאליסטית רדיקלית, מרקסיסטית-לניניסטית, הוג'איזיסטית, טרוצקיסטית או מאואיסטית שצמחו בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. למרות בסיס התמיכה המוגבל שלהם, הם היו פעילים למדי.
במדיניות שלהם, היו אנטי-סטטוס קוו, פאן-ערביות ותומכי פלסטין, ושאפו למהפכה חברתית שתשנה את חברת לבנון, ובכך שיתפו פעולה עם אותם מטרות כמו המפלגות החילוניות המובילות בתנועה הלאומית הלבנונית (LNM) – הכרה בלבנון כמדינה ערבית ותמיכה בלתי מתפשרת בארגון לשחרור פלסטין (אש"ף).
ברוב המקרים, מפעלי המיליציה הקטנים, הלא ממושמעים והלא מצוידים, היו תצורות אד-הוק המורכבות מצעירים נוצרים או מוסלמים חמושים קל וחסרי הכשרה, שלעיתים נדירות עלו על רף ה-100–300 לוחמים - בערך בגודל של פלוגה או גדוד מוחלש..
כמה קבוצות התמזל מזלן להחזיק בכמה כוחות טכניים חמושים במקלעים כבדים וברובים חסרי רתע, אבל אחרים, לרוב, נלחמו ברגל כחי"ר קל, עם נשק קל שנגנב מכוחות הממשלה, נרכש בשוק השחור או הושג.
הקבוצות הללו שלא יכלו או לא רצו להקים את המיליציות שלהן מילאו תפקיד פוליטי רק על ידי השתתפות בפעילות תעמולה, והרחיקו את עצמן מקרבות הרחוב הפרועים והרציחות העדתיות בשנים 76–1975, כאשר חלק מהמיליטנטים שלהם העדיפו להצטרף לסוכנויות הסיוע הרפואיות.
ברוב המקרים, הקמות המיליציות הקטנות, שלא התאפיינו במשמעת רבה והיו חסרות ציוד, היו פורמציות זמניות של נוער נוצרי או מוסלמי, חמושים בקלות ובעיקר לא מאומנים, שמספר לוחמיהם לא עבר לרוב את סף ה-100–300 לוחמים – בגודל של פלוגה או גדוד לא מלאים.
לקבוצות מסוימות שיחק המזל להחזיק בכמה רכבים טכניים חמושים במקלעים כבדים ובתותח ללא רתע, אך אחרות, ברובן, נלחמו רגלית כחיל רגלי קל, עם נשק קל שנגנב מכוחות הממשלה, נרכש בשוק השחור או הושג דרך הפלגים הפלסטינים.
אותם קבוצות שלא היו מסוגלות או שלא רצו להקים מיליציות משלהן, שיחקו תפקיד פוליטי בלבד על ידי העסקה בפעילות תעמולתית, תוך שמירה על עצמן מחוץ לקרבות הרחוב האכזריים הרציחות העדתיות של 76–1975, עם חלק מהמחתרתים שבחרו במקום זאת להצטרף לסוכנויות הסיוע הרפואי שהוקמו על ידי ה-LNM.
הדעיכה של התנועה הלאומית הלבנונית (LNM) בסוף שנות ה-70, שהגיעה לשיאה בקריסתה לאחר הפלישה הישראלית ביוני 1982, קבעה את גורלן של רבים מהארגונים השמאליים הלבנוניים הקטנים.
עם התקדמות המלחמה, רבות מהפקציות הקטנות האלו – לפחות אלו המוטות פוליטית – נהרסו במאבקי הכוח האלימים של שנות ה-80. לרוב נאלצו להתחבא, חלקם התפתחו לקבוצות פונדמנטליסטיות איסלאמיות, בעוד שאלו שלא היו מפוליטיים במיוחד פשוט התדרדרו לכנופיות רחוב שעסקו בהתנקשויות, גניבות, הברחות וסחיטה.
כתוצאה מכך, רק שבריר מהקבוצות שהיו מחויבות אידאולוגית באמת הצליחו לשרוד את המלחמה ולהופיע מחדש בשנות ה-90 כארגונים פוליטיים פעילים.
המיליציות האחרות חילקו ביניהן את היתר.
מספר זה אמור היה לגדול בחודשים הבאים עם שילובם של 21,900 לוחמי גרילה פלסטינים הן מהחזית הדחייה (RF) והן מהזרם המרכזי של אש"ף, אליהם הצטרפו מאוחר יותר 4,400 חיילים סדירים לבנונים מהצבא הערבי הלבנוני (LAA) בראשות סגן אחמד אל.
- חטיב שעבר לצד LNM-PLO בינואר 1976. בסופו של דבר, הכוחות הצבאיים המשולבים LNM-PLO-LAA הגיעו לסכום מרשים של 45,200 חיילים עד מרץ באותה שנה, מיושרים מול 12,000-16,000 חיילי הימין שיריביהם החזית הלבנונית הצליחו לגייס.
ה-LNM-JF קיבל סיוע כספי ונשק ממדינות רבות כמו סוריה, לוב, עיראק ודרום תימן, בנוסף לתמיכה הפלסטינית; מלבד מתן גיבוי פוליטי ותרומה בכישורים הארגוניים שלהם, צוותים פלסטינים מנוסים מקבוצות RF ואש"ף סיפקו נשק, ציוד, ובמקרים רבים, מנהיגות צבאית למיליציות השמאל הלבנוניות.
בנוסף, הם גם העבירו הכשרה, שנערכה במחנות הפליטים בערים הגדולות או בבסיסי אש"ף בדרום לבנון, בעיקר בעמק הבקאע (המכונה "פתחלנד").
השתתפות במלחמת האזרחים בלבנון 1975–1982
ככל שהלחימה העצימה, התנועה הלאומית הלבנונית נכנסה לברית עם אש"ף ועד תחילת 1976 התנועה שלטה ב-80% משטח לבנון.
אך ככל שהיחסים עם דמשק הדרדרו, הזרוע הבעת'יסטית התומכת בסוריה, איחוד כוחות העם העובד ופלג חשוב ב-SSNP עזבו את התנועה, ויחד עם תנועת אמל הקימו את החזית של המפלגות הפטריוטיות והלאומיות.
ביוני 1976 קיבל צבא סוריה, מחשש שניצחון פלסטיני יחליש את עמדתו האסטרטגית, בקשה מהחזית הלבנונית להתערב בשמם.
לאחר התנגדות ראשונית חזקה, החלו כוחות LNM/אש"ף לאבד קרקע, וברגע שמדינות ערב אישרו בסופו של דבר את ההתערבות הסורית לאחר ועידות קהיר וריאד, הכוחות המשותפים קיבלו הפסקת אש.
צבא סוריה לקח אז את תפקיד שומרי השלום, כחלק מכוח ההרתעה הערבי של הליגה הערבית.
בשנת 1977, וליד ג'ומבלט הפך לראש התנועה לאחר רצח אביו כמאל, במארב שלל חמושים פלסטינים פרו-סורים או סוכני SSNP לבנוניים העובדים עבור שירותי הביון הסוריים.
למרות זאת, וליד יישר קו עם סוריה, ושמר על יחסי עבודה טובים עם נשיא סוריה חאפז אל-אסד (שחלק עם אביו חוסר אמון הדדי).
התנועה היהודית למען זכויות האדם בארגנטינה () הייתה ארגון זכויות אדם בארגנטינה שנוסדה על ידי מרשל מאייר והרמן שילר ב-19 באוגוסט 1983.
התנועה הייתה אחד מתשעה ארגוני זכויות אדם גדולים במהלך המלחמה המלוכלכת.
זו הייתה אחת משלוש קבוצות שהיו דתיות ומילאה תפקיד מרכזי במאבק למען זכויות האדם בארגנטינה.