tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל הגרסאות מסכימות כי הקרב ארך דקות בודדות, וכי אף אחד מן השניים לא איבד את הכרתו במהלך הלחימה.
לאחר הקרב, וונג המשיך בתרגול אמנויות הלחימה שלו כפי שעשה לפני כן.
לי לעומתו שינה באופן דרמטי את שיטות האימון שלו ואת תפיסתו את אמנויות הלחימה.
עבור לי, היה קרב זה זרז ממשי להינתקות מ"ג'ון פאן קונג פו", והגעה בסופו של דבר לפיתוח גישת ג'יט קון דו ללחימה.
באחד מהסרטים ההוליוודיים על אודות חייו של לי, שִׁחזרו באופן בדיוני את הקרב המפורסם בינו לבין וונג.
בשחזור יש היצמדות לאגדה האורבנית שהוזכרה.
כמו כן, השחקן שמגלם את "אויבו" של לי, נלחם באמצעות הונג גאר (שלא הייתה אמנות לחימה שתרגל וונג ג'ק מאן).
תפקידו הראשון של ברוס לי היה בסדרת טלוויזיה בשם "הצרעה הירוקה", שם גילם את הדמות המשנית של קאטו.
למרות שוליותו של התפקיד, הוא הצליח להרשים את קהל הצופים, ולעיתים משך יותר תשומת לב מאשר השחקנים הראשיים.
לי החל לשחק בסרטי אמנויות לחימה אמריקאיים ב-1966. השפעתו על הקולנוע בזמנו התבטאה בעיקר בהבאת אמנויות לחימה לידי ביטוי עוצמתי יותר על המסך.
עם השחקנים שהושפעו ממנו ביותר נמנים צ'אק נוריס, אשר היה לעיתים חברו ואף גילם את יריבו בסרט "שאגת הדרקון", וג'קי צ'אן, שהיה ניצב באחד מסרטיו.
לי ונוריס היו מעין חברים, ולמדו אמנויות לחימה זה מזה לאורך השנים.
בין שאר השחקנים שאותם אימן לי היו סטיב מקווין, ושחקן הכדורסל כרים עבדול-ג'באר, שהשתתף איתו בסרט "משחק המוות".
משחק המוות (1978) (סרט שהושלם חמש שנים לאחר מותו "הפתאומי", בסיועו של כפיל)
הצרעה הירוקה (The Green Hornet, בתפקיד ה-Side-Kick ששמו קאטו)
סרטו המלא האחרון שהשלים היה "הדרקון" (1973).
בשנת 1973 בחודש מאי, בזמן צילומי סרט שהיה אמור לצאת לאקרנים בשם "משחק המוות", מצא אותו קולגה שוכב ומפרכס.
הוא הועבר לבית החולים אליזבת' בהונג קונג, מקום צילום הסרט, והתאושש לחלוטין.
הרופאים המקומיים מצאו שהייתה חריגה כלשהי ("abnormality") בפעילותו המוחית.
לאחר שהדבר נאמר לו, נסע לי מייד לארצות הברית לבדיקות רפואיות מקיפות יותר, אולם הרופאים האמריקאים אמרו לו לאחר אלה שהוא בריא מאוד, ועל כן חזר להונג קונג להמשך צילומי הסרט.
כחודש לאחר שובו להונג קונג, ב-20 ביולי 1973, הוא שהה בבית ידידה קרובה והתלונן על כאב ראש חזק.
לאחר שהביאה לו כדור נגד כאב ראש, שייתכן שהיה אלרגי אליו, הוא לקה מייד במפרצת במוחו, וידידתו מצאה אותו מחוסר הכרה על מיטתה.
הוא מת בדרך אל בית החולים, ונקבר בסיאטל.
לאחר מותו נמצא שמוחו התנפח ומשקלו עלה בלמעלה ממאה גרם, וזאת אף שלא היה סימן לחבלות חיצוניות על ראשו או מקום אחר בגופו, וכן לא היו סימנים לבקטריות במוח.
כעבור עשרים שנה (ב-1993), נקבר לידו בנו ברנדון לי, אשר נהרג בתאונה בעת צילומי סרט "העורב" (נורה לעברו כדור אמיתי מתוך אקדח שאמורים היו להיות בו כדורי סרק).
לאחר מותו של לי, צצו מספר אגדות אורבניות ותאוריות קשר הקשורות באירוע.
הדבר אירע בחלקו משום שלי היה ידוע כאדם חזק, בריא ואתלטי – כך הופיע בסרטיו – והייתה, ועודנה, סקפטיות רבה על נסיבות מותו של אדם כזה בגיל צעיר (32).
חרף השמועות העיקשות, איש מעולם לא "הוציא חוזה" על ראשו – לא בהונג קונג ולא בארצות הברית.
לי לא נהרג מ"מכת מוות מושהית" שנתן אומן לחימה כלשהו, אלא משבץ מוחי שנגרם מנטילת תרופה שגופו הגיב תגובה אלרגית קשה אליה.
(בהמשך חוזקו אגדות אורבניות אלה באמצעות עלילת הסרט הדרקון: סיפורו של ברוס לי, ולפיה נפצע לי בקרב עם אומן לחימה אחר, שנלחם מולו מטעם קהילת אומני הלחימה הסינים-אמריקנים, אשר לא היו מעוניינים שלי ילַמד את המערביים אמנויות לחימה סיניות.)
גישתו ומורשתו של ברוס לי לעניין תרגול אמנויות לחימה וספורט
כמורה לאמנויות לחימה היה פעיל לי בין השנים 1959–1973. עד לסוף שנת 1964 עדיין לימד בעיקר את פרשנותו לוינג צ'ון שלמד, אותה כינה כאמור "ג'ון פאן קונג פו".
את גישתו המאוחרת יותר ללחימה, ג'יט קון דו, החל לפתח וללמד רק לאחר 1964. כלומר – לי לימד ג'יט קון דו לכל היותר בין השנים 1965–1973, עד מותו.
לי כתב הערות שונות בעניין מה שכינה "הדאו של אמנות הלחימה".
לאחר מותו קובצו ההערות אלה על ידי אשתו לספר, ששמו "The Tao of Jeet Kune Do" ("ה-דאו של דרך האגרוף המיירט").
נוסף להערות שונות בענייני פילוסופיה קרבית ולתובנות שונות בעניינים טכניים (יתרונות וחסרונות של סוגי אגרופים, בעיטות ובריחים שונים, וכן הלאה), הוא מביע בספר זה את העמדה לפיה עדיף לפעול עם המקור מאשר פיתוח צדדי שיועיל למקור.
כך לדוגמה, העדיף להתאמן בחבטות ולשפרן על ידי אימון חבטות, במקום לסמוך על כך שכוח החבטות ישתפר על ידי אימון עקיף באמצעות משקולות (בו בעת עסק לי גם באימון גופני אינטנסיבי באמצעות משקולות, ואף נפצע בגבו עקב כך).
מאפיינים מסוימים של אמנויות לחימה מסורתיות סיווג לי כ"חסרי תועלת מעיקרם", ללא קשר למתרגל אותם.
כך למשל פסל כל שימוש בסדרות תנועה (קאטות) כאמצעי תרגול, בטענה שהן מקבעות את המתרגל אותן ולא מאפשרות לו לפתח תפיסה קרבית זורמת ויעילה.
בילדותו ונערותו אמנם, הרבה הוא בעצמו בתרגול סדרות באמנויות שלמד.
הג'יט קון דו כפי שלימד אותו לי הושפע בעיקר מכמה אמנויות ספציפיות.
ההשפעה המרכזית, יש הגורסים "כ-50% מהחומר שלי לימד", הגיעה מהוינג צ'ון שלי למד כנער.
השפעות עיקריות נוספות הגיעו מכיוון אגרוף מערבי, סיף מערבי מודרני (של המאה ה-20) והיאבקות.
גישות, שיטות וטכניקות מכל האמנויות הללו הועברו על ידי לי וממשיכי דרכו לתלמידיהם.
מעבר לאלה, עודד לי את תלמידיו ללכת בדרכם שלהם, ולאחר תקופת לימודים בסיסית להתפתח הלאה לכיוונים נוספים באמנויות לחימה.
לי לא "המציא" אמנות לחימה, אלא פיתח שיטה לשילוב אמנויות לחימה.
על עיקרון זה עמד בעצמו במהלך חייו, ולא רצה להיחשב "ממציא" או "מייסד" (על כך כתב גם בספריו).
בניגוד להנחה הרווחת בתרבות הפופולרית, הטכניקה "אגרוף אחד האינץ'" (One Inch Punch) בה הרבה להשתמש לי אינה פרי המצאתו, או טכניקה ייחודית לוינג צ'ון.
מדובר למעשה במיומנות מסוימת של שחרור כוח מתפרץ, ולא טכניקה בפני עצמה (מיומנות זו ניתן בהתאם "להלביש" על סוגים שונים של מכות).
סוג זהה או דומה של מיומנות קיים באמנויות לחימה סיניות רבות, ומן המפורסמות בשימוש במיומנות זו הן שינג אי צ'ואן, בה ג'י צ'ואן וקונג פו גמל שלמה דרומי.
מיומנות זו, כפי שהדגים אותה ברוס לי, אינה קטלנית.
בראיונות שונים וכן בסרטיו, הביע לי לעיתים קרובות עמדה מתנשאת כלפי אמנויות לחימה יפניות, ובמיוחד ביחס לקראטה, תוך נקיטת העדפה מובהקת לקונג פו (הכינוי בו השתמש בהתייחסו לאמנויות הלחימה הסיניות).
עם זאת, ללי היו יחסים ענפים עם מורים משיטות יפניות שונות, ותרגל בחייו מספר לא מבוטל של אמנויות לחימה.
הוא היה למשל חבר של אד פרקר, מפתח השיטה החצי-סינית-חצי-אוקינאווית אמריקן קנפו ("קנפו קראטה").
את מיומנותו המפורסמת בשימוש בנשק נונצ'קו למד בארצות הברית מאמן הלחימה פומיו דמורה, אשר תרגל קראטה וקובודו אוקינאוויים, וככל הנראה גם מתלמידו, דן אינוסנטו (שהיה ועודנו בעל רקע באמנויות לחימה רבות).
מורה הג'וג'וטסו המפורסם וואלי ג'יי (Wally Jay) היה מספר כי לי למד תחתיו, אולם במהלך חייו של לי עובדה זו נשמרה בסוד.
גין פו מארק, מורה מפורסם לאמנויות לחימה מארצות הברית, טוען כי לי תרגל גם את אמנותו – קונג פו גמל שלמה דרומי.
טענות אלה בדבר אמנויות שתרגל לי נותרו שנויות במחלוקת, משום שמן העת שלימד לי את ג'יט קון דו כשיטת הלחימה שלו, לא נהג לפרט מאילו אמנויות לחימה שאל כל שיטה או טכניקה.
החל מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, התפתחה באופן משמעותי תופעת אמנויות הלחימה המשולבות התחרותיות במערב (MMA).
באותה העת ועד ימינו, נהוגה האמירה כי ברוס לי היה "אבי ה-MMA", משום שהיה אחד מאמני הלחימה הראשונים לכאורה ששילב מספר אמנויות לחימה בהוראתו, אולם אין הדבר מדויק, שכן הוא התפרסם ככזה משום שהיה ידוען, בעוד שאחרים לא נודעו באותה המידה.
במהלך המאות האחרונות, אמני לחימה רבים, במיוחד בסין, נהגו לשלב אמנויות לחימה וליצור מהן סגנונות חדשים.
מן המפורסמים שבין אלה בסין היו לי רוידונג (מפתח סגנון לי של טאי צ'י) ו-וואנג שיאנג ג'אי (מפתח האמנות אי צ'ואן).
לי לא היה הראשון שעשה זאת, ותופעת ה-MMA המודרני במערב (ולאחר מכן ברחבי העולם) התפתחה למעשה בנפרד מהשפעתו.
נסיקת ה-MMA לתרבות הפופולרית הייתה כשני עשורים לאחר מותו של לי, והושפעה בעיקר מהאמנויות אגרוף, אגרוף תאילנדי, קיקבוקסינג, קראטה (ספורטיבי), ג'ו ג'יטסו ברזילאי, והיאבקות מערבית.
אף שבין מעריציו של לי (כשחקן) נמנים מספר רב של לוחמי MMA בעבר ובהווה המעידים כי לי היה השפעה גדולה עליהם (למשל אנדרסון סילבה), לא היה אף אמן לחימה אחד שהשפיע על התפתחות ה-MMA שהיה לו רקע טכני שמקורו באמנויות או בגישות הלחימה שלימד לי.
לי עצמו מעולם לא תועד משתתף בתחרויות אמנויות לחימה בארצות הברית כלוחם, אף שנכח בתחרויות רבות לצורכי הדגמת אפליקציות לחימתיות עם משתפי פעולה – חלקם תלמידיו וחלקם אמני לחימה אחרים (דוגמת תצוגת התכלית שהוזכרה קודם בערך בתחרות שערך אד פרקר).
כמו כן מעולם לא זכה בתואר "אלוף עולם" בשום עיסוק שהוא או הוכתר כ"אלוף עולם" או "אמן הלחימה הטוב בעולם" על ידי ארגון כלשהו של אמנויות לחימה.
אחד התחומים בתרבות הפופולרית עליהם השפיע לי במידה רבה היה פיתוח גוף.
הוא לא הפך שרירי ונאה בזכות אמנויות הלחימה, אלא בזכות שילוב של גנטיקה טובה ואימוני כוח ומשקולות.
לי לא היה מפתח גוף מקצועי, ומעולם לא עשה שימוש בסטרואידים.
צורת שריריו הבולטת היא תולדה של אחוז שומן נמוך במיוחד – נטייה גנטית עמה נולד.
מסת השריר שלו לא הייתה גבוהה באופן משמעותי ביחס למפתחי גוף או מרימי משקולות, אלא ששריריו בלטו הרבה יותר בשל אחוז השומן הנמוך שלו.
כיוון שבכל זאת היה שרירי באופן מובהק ביחס לאדם ממוצע, והרבה להציג את שריריו וגופו העירום למחצה בסרטיו, הפך שלא במכוון לנציג של תרבות פיתוח הגוף המודרנית.
ההשפעה המרכזית על השיטות בהן לי עשה שימוש לאימוני הכוח והמשקולות שלו הגיעו עצמן כאמור מתחום פיתוח הגוף, ולא מתחום אמנויות הלחימה, ועל כן רבים שראו בו מודל לחיקוי שאפו ללכת בעקבותיו ולהתאמן באמצעות משקולות כדי לפתח גופם לצורה נאה.
לפופולריות זו סייעה אמירה מאת ארנולד שוורצנגר, ששיבח את לי והישגיו עם אימוני המשקולות.
הוא שחיין עבר אמריקאי, אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984) ושיאן עולם במשחה שליחים 4X200 מטר חופשי.
הוא אלוף פאן-אמריקה (קראקס 1983) במשחים ל-200 מטר חופשי ול-400 מטר חופשי ואלוף האוניברסיאדה (אדמונטון 1983) במשחה ל-200 מטר חופשי.
היה לספורטאי האמריקאי הראשון, בעל מדליית זהב אולימפית, שהצהיר בתוכנית טלוויזיה על זהותו ההומוסקסואלית.
הייז נולד בסן אנטוניו, טקסס.
הוא למד באוניברסיטת UCLA, תחת הדרכתו של המאמן רון בלטורה.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בשנת 1982 סיים הייז במקום השביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:30.68 דקות, המנצח היה ריקרדו פראדו מברזיל שקבע שיא עולם חדש (4:19.78 דקות).
בנוסף הוא השתתף במשחי המוקדמות ב-400 מטר חופשי וב-1500 מטר חופשי.
באוניברסיאדה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 1983 זכה הייז ב-6 מדליות, 1 זהב 4 כסף ו-1 ארד.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:51.19 דקות.
לאחר מכן, זכה הייז לראשונה באליפות ארצות הברית בשחייה, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:49.90 דקות.
במשחקים הפאן אמריקאים שנערכו בקראקס ונצואלה בשנת 1983 זכה הייז בשלוש מדליות זהב.
במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:49.89 דקות, תוך שהוא מנצח את שיאן העולם עד שבוע לפני כן ראודי גיינס בן ארצו, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:53.17 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:23.63 דקות.
לאחר מכן הוא קטף שלוש מדליות זהב, באותם המשחים, בתחרות בינלאומית חשובה בטוקיו.
באליפות החורף של ארצות הברית בשחייה בשנת 1984 זכה הייז במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה הייז במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם מייקל הית', דייוויד לארסון, וג'ף פלוט בשיא עולם חדש בתוצאה של 7:15.69 דקות, לפני מערב גרמניה 7:15.73 דקות ובריטניה 7:24.78 דקות.
היה זה קרב ענקים כשארצות הברית מובילה לכל אורך המשחה.
הייז קפץ אחרון עבור ארצות הברית נגד מייקל גרוס השיאן העולמי במשחה זה והאלוף האולימפי.
גרוס פתח במהירות ועבר את הייז אך הייז שמר כוח, לא ויתר ולקראת הסיום הצליח להדביק את גרוס ולנצחו.
פרט לגרוס שקבע את הזמן המהיר בהיסטוריה בעזרת "זינוק שליחים" (1:46.89 דקות), קבע הייז את הזמן השני בטיבו ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 1:48.41 דקות.
התקשורת כינתה אותו "גרוס באסטרס".
הייז זכה בתואר אליפות ארצות הברית שלישי לאחר המשחקים האולימפיים במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:51.39 דקות.
לאחר מכן סיים תואר שני בעיתונאות באוניברסיטת נורת'ווסטרן, שיקגו.
הייז עבר להתגורר בניו יורק ופתח בקריירה חדשה של יחסי ציבור.
הוא חזר להתאמן ולהשתתף בתחרויות מאסטרס.
בשנת 1990 השתתף הייז לראשונה במשחקים הגאים שנערכו בוונקובר, קנדה.
בשנת 1992 יצא מהארון באופן פומבי ומתוקשר כשהתראיין לתוכנית הטלוויזיה הלילית "חדשות העולם" של ABC אצל דיק שאפ.
הייז שימש כדובר המשחקים הגאים שנערכו בניו יורק בשנת 1994. בתחרות עצמה קבע הייז 5 שיאי עולם למאסטרס (בריכת 25 מטר) לגילאי 30-34 והיה לשחיין הראשון שיורד מגבול 4 דקות ב-400 מטר חופשי.
בשנת 1994 נבחר הייז על ידי העיתון Out לאחד מ-100 ההומואים והלסביות המשפיעים באמריקה.
בשנת 1996 שימש הייז בתפקיד עוזר מנהל של תחרויות השחייה באולימפיאדת אטלנטה (1996).
בשנת 2002 זכה להיות חבר במועדון שגרירי המשחקים הגאים.
ובשנת 2007 ניהל הייז את חגיגות 25 למשחקים הגאים.
הייז זכה ב-3 תוארי אליפות ארצות הברית בשחייה.
ברוס בואן ג'וניור הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד.
הוא נחשב לאחד משחקני ההגנה הטובים ביותר בליגת ה-NBA, ונבחר שמונה פעמים לאחת מחמישיות ההגנה של העונה.
הוא זכה בשלוש אליפויות ה-NBA עם קבוצת סן אנטוניו ספרס.
אך עם זאת, היה נחשב לשחקן מלוכלך מאוד.
הוא היה מוכר בכך שהיה מנסה לפצוע את שחקני היריב בזמן משחק.
בואן נולד במרסד שבקליפורניה, ושיחק בצעירותו בהצלחה עבור קבוצת הכדורסל של בית הספר התיכון המקומי.
לאחר מכן הוא קיבל מלגת כדורסל מאוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפולרטון, ושיחק עבורה בליגת המכללות האמריקאית.
בעונתו האחרונה במכללות, , הוא נכלל בחמישיית העונה של האזור המערבי.
הוא סיים את קריירת המכללות שלו כמדורג במקום ה-12 בדירוג הקולעים של המכללה בכל הזמנים (1,155 נקודות) ובמקום השביעי בדירוג הריבאונדים של המכללה בכל הזמנים (559).
בואן נרשם לדראפט ה-NBA של 1993, אך לא נבחר.
במקום זאת, עבר בואן לשחק באירופה בשנים שלאחר מכן, והחליף מספר קבוצות.
הוא שיחק בלה האבר בעונת ובקבוצת אבר בעונה שלאחר מכן.
בעונת הוא שיחק בליגת ה-CBA במדי קבוצת "רוקפורד לייטינג".
בעונה הבאה הוא חזר לצרפת ושיחק בקבוצת בסנסיון, אך בפברואר 1997 חזר ל-CBA.
חודש לאחר מכן, הוחתם בואן על ידי קבוצת מיאמי היט מליגת ה-NBA לחוזה קצר-טווח.
הוא שיחק פעם אחת בלבד במדי מיאמי.
בעונת חתם בואן בקבוצת בוסטון סלטיקס, וביסס את מעמדו כשחקן NBA.
הוא שותף ב-61 משחקים בעונתו הראשונה בבוסטון וקלע 5.6 נקודות בממוצע למשחק.
העונה שלאחר מכן הייתה טובה פחות עבורו, כאשר הוא מיעט לקבל דקות משחק ושותף 30 פעמים בלבד.
בעונת עזב בואן את בוסטון ועבר לקבוצת NBA אחרת, פילדלפיה 76', אך חזר עוד באותה עונה למיאמי היט, קבוצתו הראשונה בליגה זו.
במיאמי היט חל שיפור במעמדו של בואן לעומת מעמדו בפילדלפיה ובסוף תקופתו בבוסטון, והוא קיבל דקות משחק רבות יותר.
עונתו השנייה במיאמי, עונת , הייתה עונת הפריצה של בואן.
הוא שיחק בכל 82 משחקי הקבוצה בעונה זו והפגין יכולת מרשימה בהגנה, וכתוצאה מכך נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, בפעם הראשונה בקריירה שלו.
בעונת עבר בואן לסן אנטוניו ספרס.
הוא הצטרף בסן אנטוניו לקבוצה חזקה שהייתה מועמדת בכירה לזכייה באליפות הליגה, והובלה על ידי הפאוור פורוורד הצעיר טים דאנקן והסנטר הוותיק דייוויד רובינסון, והורכבה ממספר שחקנים מוכשרים נוספים.
בואן ביסס את מעמדו כשחקן קבוע בחמישייה של סן אנטוניו, כשפתח בחמישייה בכל המשחקים בהם שותף.
הוא הציג שוב יכולת הגנתית חזקה, ועל אף שיצר לעצמו תדמית של שחקן בעל סגנון משחק אגרסיבי מדי, נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, בפעם השנייה ברציפות.
בעונת זכה בואן עם סן אנטוניו באליפות ה-NBA הראשונה בקריירה שלו, לאחר ניצחון בסדרת הגמר על ניו ג'רזי נטס.
בעונה שלאחר מכן, , הוא לא הצליח לשמור עם קבוצתו על תואר האליפות, אך זכה לראשונה בקריירה שלו בבחירה לחמישיית ההגנה הראשונה של העונה, לאחר שלוש פעמים רצופות בהן נבחר לחמישייה השנייה.
בעונת נבחר בואן בפעם השנייה ברציפות לחמישיית ההגנה הראשונה, ואף זכה במקום השני בבחירת שחקן ההגנה של העונה ב-NBA, אחרי בן וולאס.
הוא סייע לסן אנטוניו לזכות בפעם השנייה בתוך שלוש שנים באליפות הליגה, לאחר ניצחון בסדרת הגמר על דטרויט פיסטונס.
בעונה הבאה הוא סיים שוב שני בבחירת שחקן ההגנה של העונה אחרי וולאס, והשיג בחירה נוספת לחמישיית ההגנה הראשונה של העונה.
במהלך משחקי הפלייאוף של עונת , היה בואן מעורב בקטטה עם סטיב נאש במשחק הרביעי של סדרת חצי גמר המערב, מול פיניקס סאנס.
למרות זאת, המשיך בואן עם קבוצתו עד לגמר ה-NBA מול קליבלנד קאבלירס, שם ניצחה סן אנטוניו ב"סוויפ" בתוצאה 0–4. בכך זכה בואן באליפות השלישית בקריירה שלו.
בעונה זו סיים בואן שוב במקום השני בבחירת שחקן ההגנה של העונה, הפעם אחרי מרקוס קמבי.
בעונה שלאחריה, שבה כשלה שוב סן אנטוניו לזכות באליפות שנייה ברציפות, נבחר בואן פעם נוספת לחמישיית ההגנה הראשונה של העונה.
בעונת ירד מעמדו של בואן בסן אנטוניו ספרס, והוא פתח בחמישייה בעשרה משחקים בלבד.
הוא נחל עם קבוצתו כישלון גם מבחינה קבוצתית, לאחר הפסד בסיבוב הפלייאוף הראשון לדאלאס מאבריקס.
לאחר אותה עונה, ביולי 2009, הועבר בואן ב לקבוצת מילווקי באקס.
הוא שוחרר ממילווקי מספר ימים לאחר מכן, ולבסוף, לאחר שלא מצא קבוצה, הודיע על פרישתו מכדורסל.
ברוס דייוויסון הוא שחקן קולנוע ובמאי אמריקאי זוכה שני פרסי גלובוס הזהב, היה מועמד לפרס אמי ולפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1990 על תפקידו בסרט "חברות לכל החיים".
דייוויסון נולד בפילדלפיה, בנם של מריאן, מזכירה וקלייר, אדריכל ומוזיקאי שעבד עבור חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
הוריו התגרשו כאשר היה בן 3 ודייוויסון עבר לגור עם אמו.
את הקריירה שלו החל דייוויסון ב-1968 בברודוויי במחזות "נמר בשער", "איש הפיל" בו גילם את ג'וזף מריק ו"ביבר הזכוכית" של טנסי ויליאמס לצידה של ג'סיקה טנדי.
ב-1969 הופיע דייוויסון בסרטו הראשון "קיץ אחרון" לצידה של ברברה הרשי.
ב-1978 שיחק בסרט גנרל על הכוונת.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הופיע בסרט הטלוויזיה "הנחשול" והתפרסם בזכות הופעותיו הבימתיות בין היתר במחזות "ריצ'רד השלישי", "מכתבי אהבה" והמחזה זוכה פרס פוליצר "איך למדתי לנהוג" .
הופעתו הקולנועית הבולטת ביותר באותה תקופה הייתה בקומדיה "מרגלים שכאלה".
פריצתו לתודעה המקומית והעולמית של דייוויסון הייתה בשנת 1990 בה שיחק דייוויסון בדרמה "חברות לכל החיים", בסרט גילם את דייוויד, בחור הומו שאהובו נפטר ממחלת האיידס.
על תפקידו בסרט קיבל דייוויסון את פרס גלובוס הזהב ומועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, את הפרס הפסיד דייוויסון לג'ו פשי על תפקידו בסרט "החבר'ה הטובים".
בשנת 1992 שיחק בסרט הטלוויזיה "בחירות נואשות: להציל את הילד שלי" בתפקיד של ריצ'רד רובינס, לצד ג'וזף מאזלו שגילם את בנו.
ב-1993 זכה דייוויסון בפרס פסטיבל ונציה ובפרס גלובוס הזהב השני שלו, את שני הפרסים חלק עם שאר צוות שחקני הסרט "תמונות קצרות" של רוברט אלטמן, כמו כן הופיע דייוויסון לצד ויל סמית' ודונלד סאת'רלנד בדרמה "קשר בכל מחיר".
ב-1996 שיחק בדרמה "לאחר ג'ימי" בכיכובו של פיטר פצ'ינלי.
ב-1997 שיחק בקומדיה הרומנטית "חיי האהבה" לצד קארלה גוג'ינו.
ב-1998 קיבל דייוויסון מועמדות לפרס אמי על תפקידו בסדרה "Touched by an Angel", בנוסף שיחק דייוויסון בסרטו של בריאן סינגר "תלמיד מצטיין מדי"
בשנת 2000 התפרסם דייוויסון בהופעתו בסרט גיבורי העל "אקס מן" בתור דמותו של סנטור רוברט קלי, פוליטיקאי הדוגל בפעילות אנטי מוטאנטית.
דמותו הופיעה בהופעת קמע גם בסרט ההמשך "X-מן 2".
בשנת 2002 שיחק בסרט הפשע הביוגרפי "דהאמר" בכיכובו של ג'רמי רנר בגילומו של ג'פרי דאהמר ובסרט "זהות שאולה".
בשנת 2001 גילם דייוויסון את דמותו של טום אוקלי, חבר קונגרס אמיד ואביה של נערה זרוקה ופרועה בשם ניקול (קירסטן דנסט) בדרמה הרומנטית "את מטורפת...אתה חתיך".
ושיחק בקומדיה הרומנטית "חיזורי קיץ" לצידם של פרדי פרינז ג'וניור וג'סיקה בייל.
בשנת 2003 הופיע דייוויסון בסרט "משחק המושבעים" לצידם של ג'ין הקמן ורייצ'ל וייס בדמותו של דורווד קייבל, ובסרט הטלוויזיה "מתוך האפר" לצדם של כריסטין לאטי ובו ברידג'ס.
בשנת 2005 שיחק בקומדיה "הולכים לקניות" (Going Shopping), לצד לי גרנט.
בשנת 2006 שיחק במותחן "הנערה המתה" לצד טוני קולט.
בשנת 2008 שיחק דייוויסון בסדרה "שליחות קטלנית: יומני שרה קונור" המבוססת על סדרת סרטי "המחסל", בסדרה גילם את דמותו של ד"ר סילברמן, הפסיכיאטר אשר טיפל בשרה קונור (לנה הידי).
בשנת 2013 שיחק בדרמה הרומנטית "מילים ותמונות" לצד ז'ולייט בינוש וקלייב אוון.
בשנת 2016 השתתף בקומדיה "לך תעבוד" בכיכובם של מיילס טלר ואנה קנדריק.
בשנת 2017 השתתף בסרט "11 בספטמבר", ובסרט הטלוויזיה "אהבה בפריז", קומדיה רומנטית בכיכובם של הזוג רבקה רומיין וג'רי אוקונל.
בשנת 2018 השתתף בסרט האימה "הרוע שבפנים: המפתח האחרון".
בשנת 2021 שיחק בסרט האימה "האחוזה"; סרט מקורי של פריים וידאו.
בשנת 2022 שיחק במותחן "השכן הזר" של הבמאי הגרמני סטפן ריק.
דייוויסון היה נשוי לשחקנית הקולנוע ליסה פאליקן משנת 1986 עד שנת 2006. ב-2006 התחתן דייוויסון עם מישל קורי ולזוג נולדה בת בשם סופיה, לדייוויסון בן נוסף בשם אית'ן מנישואיו הקודמים.
ברוס באק (נולד ב-1946) הוא חבר הנהלת הסניף הלונדוני של חברת עורכי הדין האמריקאית "סקאדן, ארטס, מגס, לטרן ופוקס" ויו"ר מועדון הכדורגל צ'לסי לשעבר.
הוא אחראי על עסקי הנדל"ן וההשקעות בנכסים של החברה.
הוא בוגר תואר שני במשפטים ונחשב לעורך דין מצליח ולאיש עסקים מבריק.
ברוס באק התחיל לעבוד כעורך דין כבר בשנת 1983. הוא עבר לעבוד מניו יורק לאנגליה לשליחות של שלוש שנים ונשאר שם עד היום.
לאחר שפרש מחברת עורכי הדין הראשונה שלו הוא עבר לחברה A&M והחל לקדם את נכסיה של החברה.
מאז הוא נשאר בחברה (ששינתה שם עם השנים).
באק מייצג חברות אירופאיות גדולות שונות בתחומי משפטים הקשורים להנפקות הון ולהסכמים כספיים בין חברות גדולות.
הקשר בין באק לצ'לסי התחיל כשבמסגרת תפקידו ייצג באק בכמה משפטים את אחת מחברותיו של המולטי מיליארדר הרוסי רומן אברמוביץ'.
אברמוביץ' התרשם ממנו ומינה אותו לאחד מיועציו בתחום המשפטי והעסקי.
לאחר שקנה ב-140 מיליון פאונד את כל מניותיה של חברת ההשקעות של מועדון הכדורגל צ'לסי בבורסה, הוא הפך לאחד האנשים בעלי ההשפעה במועדון הכדורגל הגדול.
זה היה הצעד הראשון שלו במועדון, שאותו הוא אוהד כבר משנות ה-80. באק הוא האדם היחיד שיש לו מניות של המועדון, למעט רומן אברמוביץ', הבעלים של המועדון.
הוא נוטה לשמור על פרופיל נמוך וזוהי אחת העובדות שהובילה למעמדו החזק במועדון.
ברוס לה ברוס הוא במאי קליפים, סופר, צלם מגזינים, ויוצר קולנוע קנדי.
לה ברוס הוא ממובילי סצנת האינדי-קוויר שצמחה בשנות השמונים ומן הבולטים בה.
הוא ידוע כמשלב תדיר בסרטיו ביקורת פוליטית וחברתית, ובכך שהם מכילים הומור עצמי ומצטיינים בצילום מסוגנן.
לה ברוס נולד בשם ג'סטין סטיוארט וגדל בחווה בסאות'המפטון שבאונטריו קנדה.
בשנות העשרה שלו עזב את חיי הכפר לטובת לימודי קולנוע בטורונטו, שם הוא מתגורר כיום, והחל בלימודי קולנוע מעשי.
בזמן לימודיו בטורונטו התעוררו הנטיות הפוליטיות של לה ברוס, והוא התפרסם כעורך של פנזין קווירי-פאנקיסטי בשם "J.D.s".
לאחר שנתיים עבר לאוניברסיטת ניו יורק והחל בלימודי תאוריה של הקולנוע ומחשבה מדינית וחברתית לתואר שני.
מלבד פעילותו הקולנועית כותב ברוס ומצלם למספר רחב של מגזינים, בהם "Vice", "Nerve", ו-"BlackBook".
בעבר היה לו טור קבוע במגזיני המוזיקה הקנדיים "Exclaim!" ו-"Toronto's eye weekly".
בנוסף, היה במשך שנים רבות עורך וצלם במגזין "New York's Index".
צילומיו התפרסמו במגזינים "Toronto Life", "National Post", ובהגרדיאן הבריטי.
בנוסף הוא עסק בצילום סטילס ומביים קליפים מוזיקליים.
נכון לשנת 2010, ביים לה ברוס שישה עשר סרטים, כתב תסריט עבור שלושה עשר, שיחק בשישה והפיק חמישה.
לה ברוס מכונה "ג'ון ווטרס הקנדי", שכן עבודתו מתאפיינת בקיבוץ שלל דימויים ורעיונות הלקוחים מהתרבות הפופולרית, מסרטים קלאסיים, מספרי פילוסופיה, תרבות הטראש והקאמפ ומאירועים היסטוריים, ומשלבת לצדם אמירות פוליטיות רדיקליות וסצנות סקס בוטות.
אף שסרטיו מסווגים לא פעם כפורנוגרפיה בגלל אקטים מיניים מפורשים המוצגים בהם, הדומיננטיות של המרכיבים האמנותיים והפוליטיים שלהם היא מאפיין בולט, ומרכיבים אלה מבדילים אותם ממרבית תוצריה של תעשיית הפורנו העולמית.
בשנת 2007 התארח לה ברוס בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה בתל אביב, שם הוקרנו חמשת סרטיו הראשונים.
הסרט "אימפריית הפטל" (The Raspberry Reich) זכה בשני פרסים בפסטיבל קולנוע המחתרת של ברלין.
סרטו "Otto; or Up with Dead People" הוקרן בהצגת בכורה בפסטיבל סאנדנס 2008 ולאחר מכן בפסטיבל ברלין, וזכה בהם לשבחים.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר של פסטיבל הקולנוע ההומו-לסבי הבינלאומי במילאנו בשנת 2008.
שנה סרט אורך שחקן במאי מפיק כותב אודות 1988 Boy, Girl 15 דקות סרט קצר נסיוני שצולם במצלמת 8 מ"מ בכיכובו של לה ברוס המגלם סקינהד 1991 ישבן מגולח 73 דקות סרטו הראשון באורך מלא של לה ברוס, ובו ניתן לזהות את האלמנטים המאפיינים את סרטיו הבאים.
סרט דרמה מתאר את עלילותיו של ספר בודד שפוגש סקינהד בפארק ומזמין אותו לדירתו.
פנטזיות וחלומות של הספר הבודד מתערבבים עם המשך ההתפתחויות העלילתיות ההזויות.
הסרט בכיכובו של לה ברוס, המגלם פאנקיסט.
1995 סופר שמונה וחצי סרט המתכתב עם סרטו של פליני, ובו לה ברוס מגלם במאי פורנו השרוי במשבר יצירתי.
1997 The YoYo Gang 30 דקות סרט ניצול על כנופיית נשים אשר הפך לסרט קאלט.
המלחמה בין כנופיית בנות היו-יו וכנופיית בנות הסקייטבורד.
1996 הג'יגולו הלבן 79 דקות קומדיה פורנוגרפית צינית אודות סוציולוג שמגיע ללוס אנג'לס כדי לחקור את ההיסטוריה של הזנות הגברית ההומואית ומתאהב בנער ליווי מסנטה מוניקה.
הסרט הוא מחווה לסרט ההולוודי "שדרות סאנסט".
1999 Skin Gang / Skin Flick 88 דקות הסרט עוקב אחר חבורת גלוחי ראש נאו-נאצים שפורצת לביתם של זוג הומואים בורגנים.
הסרט מציג אלימות קשה, סאדו מזוכיזם ואונס ובשל כך גרר תגובות נזעמות גם בקרב קהילת הלהט"ב, והוא הופץ בשתי גרסאות: גרסה מלאה וגרסת סופט-קור מצונזרת בשם "Skin Flick".
2004 אימפריית הפטל 90 דקות סיפורם של קבוצת פעילי שמאל רדיקליים גרמנים הקוראת תיגר על יחסי הדיכוי בחברה הקפיטליסטית.
הקבוצה מורכבת מגברים סטרייטים ונשלטת על ידי אישה, הדוחקת בפקודיה להצטרף ל"אינתיפאדה הומואית".
הסרט זכה בשנת 2004 פרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע המחתרתי במלבורן אוסטרליה.
2004 Sugar 78 דקות סרט דרמה רומנטי, אודות נער בן 18 שפוגש סרסור אשר מכיר לו את העולם התחתון ההומוסקסואלי הכולל סמים וזנות.
הסרט מבוסס על מגוון סיפורים קצרים מאת לה ברוס, והוא מועמד לשני פרסי האקדמיה הקנדית לקולנוע.
2008 95 דקות סרט אימה טראשי אודות צעיר זומבי אבוד שנקלע לברלין, שם הוא מצטרף לצילומי סרט דוקומנטרי מחתרתי של במאית לסבית קשוחה שמחליטה לתעד את חייו.
פסקול הסרט כולל שירים מאת קוקורוזי ואנתוני והג'ונסונס.
Zombie סיפורו של חסר בית סכיזופרן שמאמין כי הוא חוצן זומבי, ותר ברחבי לוס אנג'לס בחיפוש אחר גופות.
הסרט הוא בכיכובו של הראפר האמריקאי דדלי.
ברוס מאזליש היה היסטוריון יהודי אמריקאי, פרופסור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ומומחה בתחום הפסיכוהיסטוריה.
נולד ב-15 בספטמבר 1923 בברוקלין ניו יורק למשפחת מהגרים יהודים מרוסיה.
מאזליש קיבל תואר ראשון (1944), שני (1947) ודוקטורט, בנושא היסטוריה אירופאית מודרנית (1955) מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בין השנים 1946 ל-1948 לימד באוניברסיטת מיין.
בין השנים 1949 ל-1950 לימד באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1955 הצטרף למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ולימד שם כמעט ברציפות עד לפרישה לגמלאות בשנת 2003. זכה בפרס טוינבי בשנת 1986.
בשנת 1967 נבחר כעמית של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
מנישואיו הראשונים אב לשלושה בנים ובת.
בשנת 1988 נישא בשנת לניבה גודווין (Neva Goodwin), כלכלנית.
ברוס מק'ליש דרן הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי, היה מועמד לשלושה פרסי גלובוס הזהב ולשני פרסי אוסקר; הראשון לשנת 1978 על הופעתו בסרט "השיבה הביתה", והשני לשנת 2013 על הופעתו בסרט "נברסקה".
דרן נולד בשיקגו לג'ין וג'ון דרן.
סבו ג'ורג' דרן היה מושל מדינת יוטה ומזכיר המלחמה של ארצות הברית תחת פרנקלין רוזוולט.
בצעירותו היה אצן מצטיין ואף היה מועמד להשתתף ב.
למד ב"מכללת צ'ואט רוזמרי הול" וב"אוניברסיטת פנסילבניה".
אחר כך עבר לניו יורק ולמד באולפן השחקנים, ובהמשך עבר להוליווד.
דרן הוא אביה של כוכבת הקולנוע מועמדת פרס האוסקר לורה דרן מנישואיו השניים לשחקנית מועמדת שלושה פרסי אוסקר דיאן לאד, לזוג נולדה עוד בת אחת שטבעה למוות בגיל שנה וחצי.
משנת 1969 ועד היום נשוי דרן לאשתו השלישית אנדראה באקט.
דרם התחיל את דרכו בסדרת הטלוויזיה "בגבולות המסתורין".
עשה את הופעת הבכורה שלו במותחן הפסיכולוגי של אלפרד היצ'קוק "מארני" בתפקיד המלח שתוקף את ברניס אמה הפרוצה של מארני.
שיחק לאחר מכן במותחן "שארלוט המתוקה" בתור ג'ון מייהיו מאהבה הצעיר של שארלוט הוליס (בטי דייוויס), במערבון "תלה אותם גבוה" בתור מילר אותו רודף המארשל ג'ד קופר (קלינט איסטווד) לאחר שתקף אותו ובדרמה של סידני פולאק "הם יורים גם בסוסים" בתור עובד החווה עני ג'יימס.
דרן הוא מהשחקנים היחידים שזכו להרוג את אחת מדמויותיו של ג'ון ויין במערבון "בוקרים" בו גילם מנהיג כנופיה אכזרי בשם "שיער ארוך", על כך קיבל גם מספר איומים על חייו מצד מעריציו של ויין.
ב-1974 היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בגרסה הקולנועית לרומן "גטסבי הגדול" אותה כתב פרנסיס פורד קופולה בתור טום ביוקאנן בעלה המיליונר של דייזי (מיה פארו).
ב-1976 השתתף בסרטו האחרון של אלפרד היצ'קוק "מזימות" בתור נהג המונית ג'ורג' לומליי המרמה ביחד עם חברתו הנוכלת בלאנץ' טיילר נוסעים תמימים.
ב-1978 רשם דרן את הופעת הקריירה שלו בדרמת המלחמה "השיבה הביתה" בה גילם את קצין הנחתים קפטן בוב הייד שנשלח למלחמת וייטנאם וחוזר הלום קרב, דרן היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר אותו הפסיד לכריסטופר ווקן ולפרס גלובוס הזהב.
בנוסף באותה שנה גילם את הבלש הרודף אחר נהג השודים (ראיין אוניל) בסרט הפשע "הנהג".
ב-1983 זכה בפרס השחקן הטוב ביותר של פסטיבל ברלין על תפקידו בדרמת הספורט "עונת האליפות ההיא".
ב-1989 שיחק דרן לצידו של טום הנקס במותחן הקומי "שכנים" בתור שכנו יוצא הצבא מארק רומספילד.
ב-1996 הופיע דרן בסרט הפשע "הגבר שנשאר אחרון" בתור השריף המושחת אד גאלט.
ב-1999 השתתף בסרט האימה "בית האימה" בתפקיד מר דאדלי בעל הבית של אחוזת היל.
ב-2003 שיחק בדרמת הפשע הביוגרפית "מונסטר" וגילם את דמותו של תומאס חברה הקרוב של הרוצחת איליין וורנוס (שרליז תרון).
דרן שיחק בסדרת הדרמה "אהבה גדולה" בתפקיד פרנק הארלו אביו הנוקשה והפוגעני של גיבור הסדרה ביל הנריקסון (ביל פקסטון) הנשוי לשלוש נשים.
בשנת 2010 קיבל דרן כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד ביחד עם בתו לורה דרן וגרושתו דיאן לאד.
ב-2013 זכה דרן בפרס השחקן הטוב ביותר של פסטיבל קאן על הופעתו בתור וודי גרנט בדרמה של אלכסנדר פיין "נברסקה".
על תפקידו בסרט גם היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בתפקיד קומי/מוזיקלי ולפרס באפט"א.
ב-2016 שיחק במותחן "שמונת השנואים", שנכתב ובוים בידי קוונטין טרנטינו.
ב-2022 שיחק בסדרה הבלשית "תחת נס השמים", שזכתה לשבחי הביקורת.
ברוס אלן בּוֹיְטלֶר הוא גנטיקאי יהודי-אמריקאי המתמחה באימונולוגיה.
חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2011.
בויטלר הוא בנו של ארנסט בויטלר (1928–2008), המטולוג שהיגר מברלין לארצות הברית בגיל 7 יחד עם משפחתו היהודית, שנמלטה מגרמניה הנאצית והשתקעה בקליפורניה.
ברוס בויטלר למד ביולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, והשלים לימודי רפואה באוניברסיטת שיקגו בשנת 1981. בשנים 1985–1986 שימש כפרופסור חבר באוניברסיטת רוקפלר.
לאחר מכן כיהן עד לשנת 2000 בתפקידים שונים באוניברסיטת טקסס, ב"Southwestern Medical Center" בדאלאס, ובמכון הווארד יוז למחקר רפואי.
משנת 2000 ועד 2007 כיהן בויטלר כפרופסור במחלקה לאימונולוגיה במכון סקריפס למחקר בלה-הויה, קליפורניה, השייך לאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
מאז 2007 הוא עומד בראש המחלקה לגנטיקה במכון.
בשנת 2011 הוענק לו במשותף עם ז'ול הופמן וראלף מ.
שטיינמן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, על גילוייהם בנוגע להפעלת חסינות מולדת.
בספטמבר 2018 פורסם כי בויטלר ופרופסור דייל בוגר הצליחו לפתח חיסון, שבמסגרת טיפול משולב עם מולקולת דיפרובוסים הצליח לחסל לחלוטין סרטן מסוג מלנומה בעכברי מעבדה.
בויטלר הוא אב לשלושה בנים.
1994: פרס החוקר המצטיין של הפדרציה האמריקאית למחקר קליני
2006: פרס ויליאם ב קולי
2006: גראן פרי לאופולד צ'ארלס-מאייר
2007: דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הטכנית של מינכן
2008: חברות באקדמיה הלאומית למדעים
2009: פרס המרכז הרפואי אולבני
2011: פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, יחד עם ז'ול הופמן וראלף מ.
סטיוארט ברוס גרינווד שחקן קולנוע ומוזיקאי קנדי.
הוא מוכר בין היתר בזכות סרטיו "סטארטרק" ו"האויב בתוכנו - סטארטרק", שם שיחק בתפקיד הדמות כריסטופר פייק.
בן למרי סילביה, אשר עבדה כאחות, וליו ג'ון גרינווד, גאופיזקאי ומרצה באוניברסיטת פרינסטון.
הוא נשוי לסוזן דוולין ומתגורר בלוס אנג'לס.
גרינווד ידוע בתפקידיו בסרטים "סטארטרק", "אני, רובוט", "טרומן קפוטה", "שמונה מתחת לאפס" ו"הטיסה".
הוא שיחק בסרטים "אקזוטיקה", "המתיקות שאחרי" בבימויו של אטום אגויאן ואשר זכו בין היתר בפרסי ג'יני.
הוא זכה ב-1995 ב-Gemini Awards בפרס "שחקן האורח הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה", ב-2001 זכה בפרס סטלייט בקטגוריית "שחקן המשנה הטוב ביותר" וב-2009 ב-Boston Society of Film Critics Awards.
בשנת 2013 שיחק לצד קולין פירת' וריס וית'רספון בסרט הפשע "קשר שטני" של הבמאי אטום אגויאן.
ברוס היזן היה גאולוג אמריקאי, שעבד יחד עם האוקיינוגרפית מארי ת'ארפ באוניברסיטת קולומביה כדי למפות את הרכס המרכז-אטלנטי בשנות החמישים.
בגיל 6 עבר עם הוריו לעיר מוסקטין באיווה, שם סיים בית ספר תיכון בשנת 1942. הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת איווה בשנת 1947. בשנת 1952 קיבל תואר שני מאוניברסיטת קולומביה ותואר דוקטור בשנת 1957.
במהלך שנות החמישים היזן שיתף פעולה עם מארי ת'ארפ באוניברסיטת קולומביה.
בתחילה, הם עסקו באיתור מטוסים שהופלו במלחמת העולם השנייה בעזרת תצלומי אוויר.
בהמשך, החלו למפות את הטופוגרפיה של קרקעית האוקיינוס.
אחת התגליות החשובות של היזן ות'ארפ היה הרכס המרכז-אטלנטי, המשתרע מדרום לצפון האוקיינוס.
רכס זה, התברר כחלק מתוך מערכת עולמית של רכסים תת-ימיים שנוצרו מתוך התקרבות של לוחות טקטוניים.
גילוי זה הוביל לאישוש תאוריית נדידת היבשות.
היזן ות'ארפ פרסמו את המפה הפיזית הראשונה של האוקיינוס האטלנטי בשנת 1957. עבודתם הושלמה בשנת 1977, כאשר פרסמו את המפה של קרקעית האוקיינוס כולו בשנת 1977, בשיתוף פעולה עם צייר הנוף האוסטרי היינריך ברנן.
היזן נפטר מהתקף לב בשנת 1977 במהלך שיוט מחקר של הרכס המרכז-אטלנטי ליד איסלנד.
(צ 'ארלס) ברוס גרייסון Bruce Greyson) נולד באוקטובר 1946) הוא פרופסור אמריטוס לפסיכיאטריה ומדעים נוירו-ביהביוריסטיים באוניברסיטת וירג'יניה.
הוא חיבר את Irreducible Mind (תרגום: "מח בלתי ניתן לצמצום", ראה אור בשנת 2007) ואת The Handbook of Near-Death Experiences (תרגום: "המדריך לחוויות סף-מוות", יצא לאור בשנת 2009).
גרייסון פרסם מאמרים רבים, ונתן ראיונות בתקשורת על חוויות סף-מוות.
גרייסון פרופסור בדימוס של צ'סטר פ.
קרלסון לפסיכיאטריה ומדעים נוירו-ביהביוריסטיים, המנהל לשעבר של המחלקה למחקרים תפיסתיים (DOPS), אוניברסיטת וירג'יניה.
הוא גם פרופסור לרפואה פסיכיאטרית במחלקה לרפואה פסיכיאטרית, והאגף לאשפוז פסיכיאטרי, באוניברסיטת וירג'יניה.
גרייסון הוא חוקר בתחום של מחקרי סף מוות, ויש אף המכנים אותו "אבי המחקר של חוויות סף מוות".
גרייסון, יחד עם קנת' רינג, מייקל סבום, ואחרים, שאבו ממחקרו פורץ הדרך של ריימונד מודי, ושל ראסל נויס ג'וניור ואליזבת קובלר-רוס.
קנה המידה של גרייסון למדידת ההיבטים של חוויות סף מוות נמצא בשימוש נרחב, הוא צוטט 95 פעמים עד תחילת 2010 בפרסומים מדעיים.
הוא גם המציא סולם מידה בעל 19-שלבים כדי להעריך את החוויה של הקונדליני, "סולם פיזיו-קונדליני".
גרייסון כתב את הערך על חוויות סף-מוות עבור האנציקלופדיה בריטניקה והיה העורך הראשי Journal of Near-Death Studies (לשעבר Anabiosis) בשנים 1982–2007. גרייסון התראיין וייעץ פעמים רבות לכלי תקשורת שונים בנושא חוויות סף מוות.
גרייסון ממחברי "מח בלתי ניתן לצמצום: לקראת הפסיכולוגיה של המאה ה-21" (Rowman and Littlefield, 2007) ועורך-בשיתוף של "המדריך לחוויות סף מוות: שלושים שנים של מחקר" (פרייגר, 2009).
בנוסף, כתב מאמרים רבים על הנושא של חוויות סף מוות, ביניהם:
ברוס ארנולד יאנג הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ותסריטאי אמריקאי.
יאנג החל לשחק לראשונה בסרט Thief מ-1981 בו שיחק בתפקיד מכונאי.
ב-1983 שיחק בסרט בכיכובו של טום קרוז, שעשועים מסוכנים.
ב-1986 שיחק בסרט הקומי יחסים פשוטים של גארי מרשל.
באותה שנה הופיע בסרט צבע הכסף.
שנה לאחר מכן הופיע בסדרת הפשע רחוב ג'אמפ 21 בתפקיד הסמל ג'יימס אבדו.
ב-1991 שיחק בלרקוד עם טייסים של ג'ים אברהמס.
שנה לאחר מכן שיחק באינסטינקט בסיסי בתור רד הידינג.
ב-1994 שיחק בסרט הקומדיה האקדח מת מצחוק ⅓33: העלבון האחרון.
ב-1996 שיחק בסרט "חיים נורמלים" לצד אשלי ג'אד, ובסרט הדרמה "פנומן" בכיכובו ג'ון טרבולטה, בתור הסוכן ג'ק האץ'.
באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בדרמת הפשע האמריקאית-קנדית "סנטינל" ברשת UPN.
בסדרה יאנג גילם את הקפטן סימון בנקס למשך 4 עונות עד שהאחרונה הסתיימה ב-1999.
ב-2001 הופיע בסרט המדע הבדיוני של ג'ו ג'ונסטון פארק היורה 3 בתור הטייס מ.
ב-2004 דיבב דמויות בסרט האנימציה מרד החיות.
ב-2009 שיחק בסרט הדרמה "Into Temptation" בתור לויד מונטאג.
שנה לאחר מכן השתתף בסרט המתח "שלושת הימים הבאים".
ב-2015 השתתף בסדרת-הבת של מסע בין כוכבים "Star Trek: Renegades" בתור בוראדה.
בנוסף על עבודתו כשחקן הוא גם תסריטאי שהסריט את הסדרה "E/R" , שבה גם כיכב, ואת הסרט "The Lord Protector: The Riddle of the Chosen" מ-1996.
ברוס איילוורד הוא היועץ הבכיר של מנכ"ל ארגון הבריאות העולמי.
הוא ידוע בעיקר כמי שמוביל את הצוות של המשימה המשותפת של ארגון הבריאות העולמי לסין בטיפול בנגיף Covid-19.
ד"ר איילוורד הוא קנדי לפי לאום ורופא-אפידמיולוג בהכשרה.
את הכשרתו הרפואית עשה באוניברסיטת ממרואיל, ניופאונדלנד, קנדה.
בית הספר להיגיינה ורפואה טרופית של לונדון ובית הספר לבריאות הציבור של ג'ון הופקינס.
ד"ר איילוורד הצטרף לארגון הבריאות העולמי בשנת 1992. הוא עבד שמונה שנים בחיסון, בקרת מחלות מועברות ומיגור הפוליו במזרח התיכון, מערב האוקיינוס השקט, אירופה, צפון אפריקה ומרכז ודרום מזרח אסיה.
הוא הוביל את השותפות העולמית להשמדת פוליו משנת 1998 עד 2004, שם פיקח על פריסתם של יותר מ-6000 אנשי שדה, פיתח כלים חדשים וחיסונים והקטין את מספר המדינות הפגיעות לפוליו בשניים.
ד"ר איילוורד הוביל את צוות ארגון הבריאות העולמי במהלך מגפת הקורונה בסין וטען שהמפתח להפחתת העברת המחלה הוא "בידוד, איתור מגע ובדיקה".
ברוס דגן היה מאייר וסופר אמריקאי.
נודע בעיקר בשל היותו מאייר סדרת הספרים אוטובוס הקסמים, שהפכה מאוחר יותר לסדרת טלוויזיה.
ברוס דגן נולד בשנת 1945 בברוקלין, שם גם העביר את ילדותו.
בנעוריו היה נוהג לנסוע מברוקלין הצפופה והרועשת אל חוותו של סבו, שם היה קוטף גרגרי בר ומטייל בשדות.
תקופה זו, שהשאירה עליו רושם כביר, הייתה למקור ההשראה שלו לספר הילדים שלו, ג'מבררי.
בראיון עמו עקב יציאת הספר, נשאל על תקופת נעוריו, והוא השיב כי "הכל היה ירוק.
אפשר היה להסתובב ברגליים יחפות בכל מקום.
היינו יוצאים לקטוף הרבה גרגרים שהתפתחו.
תמיד חשבתי על העולם שהוא נדיב ושמח במיוחד.
וכשהרהרתי בזכרונותיי, הצלחתי לכתוב את הספר עם כל שמחת החיים הזו".
כשהיה דגן בבית הספר היסודי עודד אותו אחד המורים, שהבחין בכישרונו הייחודי, להפוך למאייר ולרדוף אחר אהבתו לספרי ילדים.
הוא לימד אותו מיני שיטות להתבטאות שלו בציוריו, ועזר לו להבין שהומור הוא אחד מערכי המפתח של ספרי הילדים שלו, כפי שבא לידי ביטוי בציטוט של דגן בו הוא דיבר על ההבדל והקשר בין ספרות ילדים לבין אמנויות מסורתיות: "אתה לא רואה הרבה אנשים מסתובבים בגלריה ומצחקקים.
והבנתי שאני רוצה את אותו צחקוק."
דגן למד בבית ספר יסודי בברוקלין, ניו יורק, ומשם עבר ללמוד בבתי ספר שונים לאמנות במנהטן, כולל בית הספר התיכון לגארדיה, שנחשב לאחד מבתי הספר לאמנות המתקדמים בניו יורק, ומכללת קופר יוניון, בה סיים בהצלחה תואר ראשון באמנויות פלסטיות (בעיקר בציור ובפיסול).
לאחר מכן חזר לברוקלין על מנת ללמוד במכון פראט, שם למד וסיים בהצלחה תואר שני באמנות פלסטית כאשר בו זמנית קיבל עוד תואר שני, הפעם בהפקת דפוס וציור מתקדם (ציור בכלים חדישים/מיוחדים ולא נפוצים).
לאחר שסיים את לימודיו והוציא את הספר "ג'מבררי" שהיה לספר ילדים מצליח בארצות הברית, הוא החל לשמש כמורה בבית הספר לאמנות BCHS (ראשי תיבות של Beach Channel High School) שבחוף רוקאווי.
אחרי כן מצא את עצמו דגן חוזר לברוקלין כששם הוצעה לו משרת לימוד בבית הספר התיכון ג'ון דיואי.
בשנת 1985 פגש את הסופרת ג'ואנה קול, ויחד הם שיתפו פעולה על מנת ליצור את סדרת ספרי הילדים "אוטובוס הקסמים".
הסדרה הייתה להצלחה כבירה בארצות הברית ובעולם בכלל כאשר ספריה תורגמו לעשרות שפות (גם לעברית).
בשנת 1996 הופקה סדרת טלוויזיה המבוססת על הסדרה, ואת האנימציה שלה בנה דגן, יחד עם אנימטורים נוספים.
לאחר יציאת הסדרה הוא סירב להוציא ספרים נוספים, ופנה לשיתופי פעולה עם הסופרת ננסי ווייט קרלסטרום בספרה ג'סי בר, ועם הסופרת ג'יין יולן, בסדרת קרפדת המפקד.
דגן נפטר ב-7 בנובמבר 2024. הותיר אחריו אישה, כריסטין דיין, ושני בנים, בנימין ואלכסנדר.
בנימין דגן הפך אף הוא בבגרותו לצייר ולמאייר ספרים.
אלכסנדר דגן הוא כותב ומאייר ספרי קומיקס מקצועי.
הילד המופלא של שרלין (2002)
ברוס בראון הבן הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בדנוור נאגטס מליגת ה-NBA בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
בראון נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס, וגדל בעיר וייקפילד הסמוכה.
בגיל 16 עבר ללמוד ב"אקדמיית ורמונט" אשר בדרום המדינה.
בין השנים 2016–2018 למד בראון באוניברסיטת מיאמי, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה.
בעונת 2017/2018 קלע 11.4 נקודות בממוצע למשחק, והוביל את שחקני קבוצתו בממוצעי ריבאונדים (7.1) ואסיסטים (4.0) למשחק.
בשל פציעה בכף רגלו השמאלית, שותף באותה עונה ב-19 משחקים בלבד.
בדראפט ה-NBA 2018 נבחר בראון על ידי דטרויט פיסטונס, בבחירה ה-42. בעונת הרוקי שלו קלע 4.3 נקודות בממוצע למשחק בלבד, אולם פתח במרבית משחקי הקבוצה הודות לתרומתו ההגנתית.
בעונת המשיך לשמש כקלע הפותח של דטרויט, ושיפר את תפוקתו לממוצעים של 8.9 נקודות, 4.7 ריבאונדים ו-4.0 אסיסטים למשחק.
ב-2 בנובמבר 2019 קלע שיא קריירה של 22 נקודות, בניצחון הפיסטונס מול ברוקלין נטס.
לקראת עונת הועבר לברוקלין נטס, במסגרת טרייד משולש בו הייתה מעורבת גם לוס אנג'לס קליפרס.
בקיץ 2022 חתם בראון על חוזה בדנוור נאגטס, עמה סיים את העונה הסדירה במקום הראשון בליגה ואף זכה עם הקבוצה באליפות בפעם הראשונה בתולדותיה.
ביולי 2023 הצטרף כשחקן חופשי לאינדיאנה פייסרס בחוזה לשנתיים.
ב-17 בינואר 2024 הועבר בטרייד שכלל עוד שני שחקנים נוספים ושלוש בחירות סיבוב ראשון אל טורונטו ראפטורס תמורת פסקל סיאקם שעשה את הדרך ההפוכה אל האינדיאנה פייסרס.
ב-6 בפברואר 2025 הועבר בטרייד עם קלי אוליניק לניו אורלינס פליקנס תמורת ברנדון אינגרם.
ב-9 ביולי 2025 שב לדנוור נאגטס וחתם על חוזה לשנה אחת.
ברוס יוג'ין וסטרמן הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת ארקנסו.
מחוז קונגרס זה כולל בתוכו, בין היתר, את הערים הופ, פיין בלאף והוט ספרינגס.
טרם היבחרו לקונגרס היה מנהיג סיעת הרוב בבית הנבחרים המדינתי של ארקנסו.
וסטרמן גדל ועודנו מתגורר בהוט ספרינגס שבארקנסו.
הוא עבד כמהנדס ויערן בטרם התמודד לבית הנבחרים המדינתי של ארקנסו, אליו נבחר בשנת 2010. את לימודיו התיכוניים השלים בתיכון פאונטיין לייק (Fountain Lake) שבעיר הולדתו.
הוא למד באוניברסיטת ארקנסו השוכנת בפאייטוויל, שם שיחק פוטבול בקבוצת ארקנסו רייזורבאקס.
בשנת 1990 השלים לימודי תואר ראשון בהנדסה, ולאחר מכן קיבל תואר שני יערנות מאוניברסיטת ייל.
וסטרמן הועסק בעבר כמהנדס ויערן ב"חברת ההנדסה מיד-סאות'".
הוא כיהן כנשיא סניף האגודה האמריקאית להנדסה חקלאית וביולוגית בארקנסו, וכיושב ראש האקדמיה למהנדסים ביולוגיים וחקלאיים במדינה.
בבחירות 2010 נבחר וסטרמן לבית הנבחרים של ארקנסו, לאחר שהתמודד אליו ללא התנגדות בעקבות פרישתו של ביל סאמפל, שהתמודד לסנאט של ארקנסו.
בבחירות שלאחר מכן נבחר למנהיג הסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים, לאחר שהמפלגה הרפובליקנית נטלה את רוב מושבי בית הנבחרים מידי המפלגה הדמוקרטית בבחירות 2012. בשנת 2013 תמך וסטרמן בתיקון שיעורי מס הכנסה מדינתי ותמך בתקרת ההוצאות המוצעת בתקציב המדינה של ארקנסו, אך הצעד האחרון נפל בבית הנבחרים על חודו של קול.
הוא הצטרף לרוב הרפובליקני כדי לבטל את הווטו של המושל הדמוקרטי מייק ביבי כדי למסד חקיקה שתדרוש הצגת תעודת זהות לצורך הצבעה ולאסור הפלה מלאכותית לאחר עשרים שבועות של הריון.
הוא היה נותן חסות לשתי הצעות חוק אלה.
ב-20 במאי 2014 זכה וסטרמן בפריימריז של מפלגתו לייצוג מחוז הקונגרס הרביעי של ארקנסו בבית הנבחרים של ארצות הברית, כאשר נציג המחוז המכהן טום קוטון פרש לשם התמודדותו אל הסנאט של ארצות הברית.
בבחירות הכלליות גבר על ג'יימס לי ויט, לשעבר מנהל הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום ומקורבו של מושל ארקנסו ונשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון, ברוב של 54% מקולות הבוחרים.
ברוס הרבלין-ארל הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ודוגמן אנגלי-צרפתי, הידוע מתפקידו בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "זואי ורייבן" המשודרת בנטפליקס (2017-2020).
הוא חתום בסוכנות הדוגמנים סופה .
בגיל שש עשרה הרבלין-ארל נבחן לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "לודג" בערוץ דיסני.
אף על פי שלא קיבל את התפקיד, הוא חתם על חוזה בסוכנות שחקנים.
לאחר מכן הרבלין-ארל נבחן לתפקידו של מרקוס גרינברידג' בסדרת הטלוויזיה "זואי ורייבן" לצד ג'יילן בארון וסלין באקנס.
כחלק מהתפקיד הוא נאלץ ללמוד לרכוב על סוס, אותו תיאר כ"מפחיד ".
בראיון למגזין "וונדרלנד", הצהיר כי אין לו "מושג" לגבי רכיבה על סוסים, וכי האדם האחר שנבחן לתפקיד היה "נהדר".
למחרת נאמר לו שקיבל את התפקיד אותו גילם עד שנת 2019.
בשנת 2018, הרבלין-ארל כיכב ושימש כמפיק בכיר של סרט קצר שכותרתו "Wretched Things".
כשדיבר על ההחלטה להיות המפיק הבכיר של הפרויקט, הוא אמר שהוא "רוצה להיות יותר מעורב בפרויקט".
מאוחר יותר באותה השנה, הוא גילם את תפקידו של הארי בסרט העלילתי "2 Hrs" .
אף על פי שהוא נבחן לתפקיד הראשי, הוא הצהיר כי הוא מעריך מאוד את ההזדמנות לקבל תפקיד בסרט בלי קשר.
באותה שנה הוא הופיע בפרק של סדרת הדרמה הרפואית של ה- BBC "נפגעים".
בשנת 2019 הוא כיכב במיני סדרה "15 ימים" בתפקיד ג'וש, לצד פרדי קרטר, ששיחק עימו בסדרה "זואי ורייבן".
בשנת 2020 הוא שיחק בפרק של סדרת הטלוויזיה "A Series of Light", שהוא משמש כאחד מהתסריטאים שלה.
בשנת 2023 שיחק בסרט הבחורים בסירה.
הוא גילם את החותר שורטי האנט שיחד עם קבוצתו זכה במדליית הזהב באולימפיאדת ברלין.
ברוס אדוארד בביט הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאריזונה.
כחבר המפלגה הדמוקרטית כיהן בביט כמושל אריזונה ה-16 בשנים 1978–1979 וכמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ביל קלינטון בשנים 1993–2001.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, נבחר בביט כתובע הכללי של אריזונה.
הוא היה למושל אריזונה לאחר מות קודמו וסלי בולין.
ב-1978 הוא ניצח בבחירות והמשיך לכהן תקופת כהונה מלאה כמושל וב-1982 הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת.
כמושל הוא התמקד ברפורמת מיסוי, בשירות הרפואי ובניהול משק המים.
הוא סייע לייסד את מועצת המנהיגות הדמוקרטית, וב-1988 שאף לזכות במועמדות מפלגתו לנשיאות, אך פרש מהמרוץ לאחר סדרת ההצבעות הראשונה בבחירות המקדימות.
בשנים 1988–1992 שימש בביט כראש ליגת מצביעי השימור.
לאחר שהתפנו מושבים בבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1993 וב-1994 שקל קלינטון למנות את בביט כשופט.
לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים היה בביט לעורך דין במשרד "לת'אם ווטקינס".
ברוס בביט נולד בפלגסטף שבאריזונה, כבנם של פרנסס ב.
(לבית פרי) ופול ג'יימס בביט האב.
בבעלות המשפחה הייתה חנות כלבו בפלגסטף, חווה בצפון אריזונה ותחנות סחר עם האינדיאנים.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת נוטרדאם, המשיך באוניברסיטת ניוקאסל שבממלכה המאוחדת על בסיס מלגת מרשל, וסיים לימודי תואר במשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
ב-1968 נשא בביט לאישה את הארייט "האטי" קונס.
היא עבדה כעורכת דין באריזונה ובוושינגטון הבירה, ושימשה שגרירת ארצות הברית לארגון מדינות אמריקה בשנים 1993–1997, ולאחר מכן ועד 2001 כסגנית מנהל הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי.
כעורך הדין של העיתון Scottsdale Daily Progress, עבד בביט עם המוציא לאור ג'ונתן מרשל בניסוח החקיקה שהפכה ל"חוק הישיבות הפתוחות" של אריזונה, חוק שחוקק על ידי מספר מדינות בארצות הברית ומחייב לקיים ישיבות של גופים ציבוריים וממשלתיים פתוחות לקהל.
ב-1974 התמודד בביט בבחירות על משרת התובע הכללי של אריזונה וניצח בהם את הרפובליקני המכהן ורנר לי.
ב-4 במרץ 1978 נפטר מושל אריזונה וסלי בולין בעודו מכהן בתפקיד.
אם נבחר בבחירות, מזכיר המדינה הוא הראשון בסדר הירושה במקרה שמשרת המושל מתפנה.
עם זאת, רוז מופורד, שכיהנה אז כמזכירת המדינה, מונתה לתפקידה ולא נבחרה בבחירות, ולפיכך, על פי חוקת אריזונה היא לא יכלה לכהן כמושלת.
בביט, כתובע הכללי, היה השני בסדר הירושה, וכך כיהן בתקופת הכהונה שהחלה ב-1974 עם בחירתו של ראול הקטור קסטרו, שהתפטר ב-1977, והוחלף בבולין, שהיה קודם לכן מזכיר המדינה.
ב-1978 נבחר בביט לתקופת כהונה מלאה כמושל ושוב ב-1982. ב-1986 הוא לא התמודד לתקופת כהונה נוספת.
ב-1982 התערב בביט במשא ומתן בין השריף של מחוז קוצ'יז ובין מנהיגי הכנסייה והמרכז לריפוי הפלא של המשיח על שחרורם של חברי הכנסייה שהתחבאו בה מפני האשמות בתקיפה.
הכנסייה, שהייתה מעורבת בהכנת פצצות, הייתה בעלת תפקיד מרכזי בטבח בעמק מיריקל מאוחר יותר באותה שנה.
ב-1983 שלח בביט את המשמר הלאומי של אריזונה להשליט סדר בעקבות השביתה בחברת הכרייה פלפס דודג' בעיר מורנסי.
לקראת פרישתו של הסנאטור הרפובליקני בארי גולדווטר ב-1986, ציפו רבים באריזונה שבביט יתנגד לבחירתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ון מקיין לאייש את המושב בסנאט.
במסיבת עיתונאים שערך ב-1985 הודיע בביט במפתיע שהוא יוותר על המרוץ לסנאט ותחת זאת יתמודד בבחירות לנשיאות של 1988.
בביט הוא היחידי מבין מושלי אריזונה שהשלים שתי תקופות כהונה מלאות של ארבע שנים ובסך הכול כיהן תשע שנים בתפקיד.
מושל אריזונה הראשון לאחר היותה למדינה, ג'ורג' האנט, כיהן בסך הכול 14 שנים בארבע תקופות כהונה לא רצופות שהארוכה מבניהן נמשכה שש שנים.
ב-1979 מונה בביט על ידי הנשיא ג'ימי קרטר כחבר בוועדת הנשיא לחקירת תאונת אי שלושת המילין, שקיימה חקירה על התאונה שהתרחשה במרץ אותה שנה בתחנת הכוח הגרעינית שבפנסילבניה.
בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית של 1980 נאם בביט לטובתו של הנשיא המכהן קרטר כמועמד המפלגה לנשיאות בבחירות שהתקיימו באותה השנה.
כחבר מייסד של מועצת המנהיגות הדמוקרטית (Democratic Leadership Council) וכיושב הראש של אגודת המושלים הדמוקרטיים ב-1985, שאף בביט להתמודד בבחירות למועמד המפלגה בבחירות לנשיאות של 1988. בין סעיפי המצע שלו היו הטלת מס מכירות לצמצום הגרעון שהלך והצטבר בתקופות הממשלים הקודמים.
הוא נהנה מתשובת לב חיובית של העיתונות, אך לאחר שסיים במקום נמוך באספות הבחירה באיווה ובפריימריז בניו המפשייר, הוא פרש מהמרוץ.
העיתון וושינגטון פוסט דיווח שבביט קרא את השורה הזאת מדף כתוב.
לאחר שהנהיג את ליגת מצביעי השימור (League of Conservation Voters), כיהן בביט בשנים 1993–2001 כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ביל קלינטון.
בביט פעל להגן על אזורים נופיים והיסטוריים שבשטחי הקרקעות הפדרליות של ארצות הברית.
ב-2000 הוא הקים את המערכת הלאומית לשימור נופים (National Landscape Conservation System), אוסף של 15 מונומנטים לאומיים ו-14 אזורי שימור לאומיים שנוהלו על ידי לשכת ניהול הקרקעות באופן שהם יישמרו "בריאים, פתוחים ופראיים".
סוגיה מרכזית הייתה קשורה לתעריפים הנמוכים שנגבו ממגדלי הבקר על רעיית הבהמות על אדמות ציבוריות.
התשלום החודשי לבהמה עמד על 1.35 דולר בלבד והיה מתחת לערכי השוק של 1983. הטיעון היה שהממשלה הפדרלית סבסדה למעשה את החוואים, כשמעט תאגידים מרכזיים שלטו על מיליוני אקרים של אדמת מרעה.
בביט ניסה ללכד את ארגוני הסביבה ולהעלות את התעריפים, אך סנאטורים ממדינות המערב בלמו בהצלחה את הצעותיו.
ב-1993 שקל הנשיא קלינטון ברצינות למנות את בביט במקומו של שופט בית המשפט העליון הפורש ביירון וייט.
עם זאת, בשל העובדה שבביט הוביל סוגיות סביבתניות, מינה קלינטון תחת זאת את רות ביידר גינסבורג.
ב-1994 שקל קלינטון שוב למנות את בביט לבית המשפט העליון במקומו של הארי בלקמן שהודיע על פרישתו.
גם הפעם מונה במקומו מועמד אחר, סטיבן ברייר, שזכה לתמיכה רחבה בסנאט, בעיקר בשל קרבתו לסנאטור טד קנדי.
ב-1998 נחקר בביט על ידי חבר מושבעים גדול פדרלי בשאלה אם הוא שיקר לקונגרס בנוגע לדחיית בקשה לרישיון לקזינו בשמורת אינדיאנים בתמורה לתרומות פוליטיות.
בדוח הסופי של התובע המיוחד נוקה בביט מכל חשד.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר הפנים, עבד בביט כיועץ ראשי ליגיטציה בנושאי סביבה ב"לת'אם ווטקינס", משרד עורכי דין בינלאומי.
במהלך עבודתו במשרד זה, נפגעו מפעילותו סביבתנים רבים בשל העובדה שהוא ייצג שני לקוחות שניסו לבנות מיזמי פיתוח גדולים ליד קו החוף.
המיזם הראשון היה של תאגיד הרסט במרכז קליפורניה, והשני היה של חוות אהמנסון מצפון ללוס אנג'לס.
בביט גם משך אליו את כעסם של קבוצות סביבתניים ואינדיאנים על כך שייצג אתר סקי באריזונה על רקע מאמציו להרחיב את האתר ולהשתמש במי ביוב להפקת שלג מלאכותי.
עד 2012 היה בביט חבר במועצה ליחסי חוץ (Council on Foreign Relations).
בביט משמש כחבר בחבר הנאמנים של הקרן העולמית לשימור חיות הבר.
מאז 2009 הוא משמש כחבר בחבר המנהלים של האגודה לשימור האמזונאס (Amazon Conservation Association).
הוא גם חבר בשדולת הרפורמה של Issue One.
ברוס וילסון הוא כדורגלן עבר קנדי ששיחק בעמדת המגן, ואף שימש כקפטן נבחרת קנדה במונדיאל 1986.
לאחר שהחל את הקריירה שלו כשחקן התקפה, וילסון עבר לשחק בעמדת המגן, משם הקריירה שלו שגשגה ב-NASL.
וילסון רשם 57 הופעות בינלאומיות עבור נבחרת קנדה.
ב-1998 הוא נבחר ל"קבוצת המאה" של CONCACAF, והוא אף היה הקנדי היחיד שנכנס לקבוצה.
וילסון גם זכה לייצג את קנדה באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984, בתקופה שבה מדינות בדרג נמוך יותר הורשו לרשום שחקנים מקצועיים.
נבחרת קנדה הגיעה לשלב רבע הגמר, שם הפסידה לברזיל.
וילסון הפך לשחקן-מאמן של טורונטו בליזארד, לאחר שה-NASL בוטלה.
בשנת 2000, וילסון נכנס להיכל התהילה של הכדורגל הקנדי.
בשנת 2003, הוא אף נבחר להיכל התהילה של הכדורגל האמריקאי.
גייטש הוא גיטריסט, מלחין ומפיק אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו עם להקות ומוזיקאים בולטות כמו שיקגו, פיטר סטרה, מדונה ואנייטה פלטסקוג.
גייטש היה שותף לכתיבת השיר של מדונה "La Isla Bonita", להיט בין-לאומי שזיכה את גייטש בפרס מטעם האגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור ב-1987. הוא שיתף פעולה מספר רב של פעמים עם ריצ'רד מרקס .
כמו כן, עבד עם מדונה על אלבומה, True Blue.
2003: One on One (ביחד עם ג'ייני קלוור)
2003: Countertale (ביחד עם טומי דננדר)
ברוס בואנו דה מסקיטה הוא פרופסור בחוג למדע המדינה באוניברסיטת ניו יורק, ועמית בכיר במכון הובר באוניברסיטת סטנפורד.
בואנו דה מסקיטה סיים את לימודיו בבית הספר התיכון סטאיווסנט בשנת 1963 (יחד עם ריצ'רד אקסל ואלכסנדר רוזנברג ).
הוא סיים את התואר הראשון שלו במכללת קווינס, ניו יורק, ב-1967 ולאחר מכן את התואר השני והדוקטורט שלו באוניברסיטת מישיגן.
הוא מתמחה ביחסים בין-לאומיים, מדיניות חוץ ובניית אומה.
הוא אחד מהוגי תאוריית הסלקטורט , וניהל את מרכז אלכסנדר המילטון לכלכלה פוליטית באוניברסיטת ניו יורק בין השנים 2006 ל-2016.