tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך, למשל, המילה "חוצפה" עברה מעברית ליידיש ומשם הגיעה לאנגלית.
עברית הייתה שפת שאילת מילים לשפות רבות, במקום שבהם היו היהודים לחלק מרכזי בחברה.
לא כל דמיון מילולי מובהק בין השפות השונות הוא תוצאה של שאילת מילים.
לעיתים המדובר בדמיון הנובע ממוצאן ההיסטורי של השפות השונות השייכות במקורן למשפחה לשונית אחת.
כך למשל סדר אותיות הלשון העברית (האלפבית העברי), המזכיר את סדר האותיות ואף את שמות האותיות בשפות נוספות (אלפבית יווני שמקורו הקדום באלפבית פיניקי).
שאינם יודעים דבר (באנגלית Know Nothing) הייתה תנועה נייטיביסטית פוליטית אמריקנית אשר פעלה במהלך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19. התנועה ניזונה מהפחדים של קבוצות בקרב האמריקנים שמהגרים איריים קתוליים, שנחשדו כעוינים לערכי היסוד האמריקניים וכנשלטים על ידי האפיפיור ברומא, עומדים להשתלט על המדינה.
עיקר פעילות התנועה הייתה בשנים 1854 עד 1856, והיא פעלה לצמצם את ההגירה ואת האזרוח, אם כי מאמצים אלו זכו להצלחה מועטה.
היו לתנועה מעט מנהיגים בולטים, ובין חברי התנועה, שכמעט כולם היו פרוטסטנטיים (למעט ציר בית הנבחרים היהודי מפילדלפיה לואיס צ'ארלס לוין), ובאו בעיקר מהמעמד הבינוני, הייתה מחלוקת רצינית בנושא העבדות.
בסופו של דבר, בהגיע מועד הבחירות לנשיאות ארצות הברית של שנת 1860 הצטרפו רובם למפלגה הרפובליקנית.
התנועה נוסדה בניו יורק ב-1843 כמפלגה הרפובליקנית האמריקנית.
היא התפשטה למדינות נוספות כמפלגה האמריקנית הנייטיביסטית והפכה למפלגה לאומית ב-1845. ב-1855 שנתה המפלגה את שמה למפלגה האמריקנית.
מקור הביטוי "אינם יודעים דבר" היה בארגון החשאי למחצה של המפלגה.
כשחבר במפלגה נשאל על פעולותיה, הוא היה אמור לענות "אינני יודע דבר".
ההגירה במספרים גדולים של איריים וגרמנים קתולים לארצות הברית בתקופה שבין 1830 ל-1860 הפכה את הבדלי הדת בין קתולים לפרוטסטנטים לנושא פוליטי.
המתחים שיקפו עימותים אירופיים בין קתולים לפרוטסטנטים.
אלימות התפרצה מדי פעם על רקע בחירות.
אף על פי שהקתולים טענו כי פוליטית הם בלתי תלויים בכמרים, האשימו הפרוטסטנטים שהאפיפיור פיוס התשיעי דיכא את המהפכות הליברליות של 1848 וכי הוא מתנגד לעקרון חירות האדם ולדמוקרטיה.
חששות אלו העצימו תאוריות קשר בנוגע לתוכניותיו כביכול של האפיפיור להכפיף את ארצות הברית למרותו באמצעות גל הגירה מתמשך של קתולים הנשלטים על ידי בישופים איריים שנבחרו אישית על ידי האפיפיור ולכן מצייתים להוראותיו.
אלן בניו יורק אגודת סתרים שהמצטרפים אליה היו חייבים להישבע שבועת סתרים וכינוייה "המסדר של הדגל זרוע הכוכבים".
היא הפכה לגרעין של קבוצות במפלגה האמריקנית.
פחד מההגירה הקתולית הובילה לאי שביעות רצון מהמפלגה הדמוקרטית, שמנהיגותה כללה באזורים רבים קתולים אירים אמריקניים.
פעילים הקימו קבוצות חשאיות, תיאמו את ההצבעות והטילו את כובד משקלם מאחורי מועמדים שהיו אוהדים למטרתם.
כשנשאלו לגבי ארגונים חשאיים אלו, היו החברים אמורים לענות "איני יודע דבר", דבר שהוביל לכינויים העממי "שאינם יודעים דבר".
תנועה זו זכתה בבחירות בערים ראשיות משיקגו ועד בוסטון ב-1855, כמו גם בתפקיד מושל מדינת מסצ'וסטס ובבחירות לבית הנבחרים של מדינה זו.
באביב 1854 זכו שאינם יודעים דבר בראשות הערים בוסטון, סאלם, וערים נוספות בניו אינגלנד.
בסתיו 1854 הם גרפו את מרב הקולות בבחירות למדינת מסצ'וסטס, הניצחון הגדול ביותר שלהם.
מועמד המפלגה הוויגית לראשות עיריית פילדלפיה היה עורך העיתון רוברט ט.
קונרד, שהתגלה כחבר בתנועה "שאינם יודעים דבר", הוא הבטיח להילחם בפשע, לסגור את המסבאות בימי ראשון, ולמנות במשרדו אך ורק אמריקנים שנולדו בארצות הברית.
בוושינגטון הבירה הביס ג'ון ט.
טאורס, מועמד "שאינם יודעים דבר", את ראש העיר המכהן ג'ון ווקר מאורי, וגרם בכך להתנגדות כה נרחבת שהדמוקרטים, הוויגים וחברי מפלגת הקרקע החופשית בבירה התאגדו כ"מפלגת אנטי אלו שאינם יודעים דבר".
בניו יורק בה עמדו לבחירה ארבעה מועמדים, הגיע נציג "שאינם יודעים דבר" למקום השלישי עם 26%.
לאחר הבחירות של סתיו 1854, טענו חברי התנועה כי יש להם השפעה מכרעת במיין, אינדיאנה, פנסילבניה וקליפורניה, אך ההיסטוריונים אינם בטוחים באמיתות הטענה הן בשל החשאיות, הן משום שכל המפלגות היו במשבר והן משום שנושאים כמו ביטול העבדות וחוק היובש חפפו לנייטיביזם בדרכים מורכבות ומבלבלות.
הם אכן הצליחו לגרום לבחירת סטיבן פאלפרי וב (Stephen Palfrey Webb) כראש עיריית סן פרנסיסקו ולבחירת ג'.
הם היו עדיין תנועה בלתי רשמית בלא ארגון מרכזי.
התוצאות של בחירות 1854 היו אוהדות ל"שאינם יודעים דבר" במידה כזו שהן הובילו להתאגדות חברי התנועה רשמית כמפלגה פוליטית הקרויה "המפלגה האמריקנית", ואליהם הצטרפו חברים רבים מהמפלגה הוויגית שהתפרקה, כמו גם קבוצה גדולה של דמוקרטים וחסידי חוק היובש.
החברות במפלגה האמריקנית גדלה באופן דרמטי, מ-50,000 ללמעלה ממיליון איש בתקופה של כמה חודשים באותה שנה.
אותו חבר היה יכול לבחור להצביע לדמוקרטים או לרפובליקנים, שכן הנאמנות למפלגה הייתה בלתי ברורה.
במקביל, התבלטה מפלגה רפובליקנית חדשה ככוח המוביל במדינות צפוניות רבות.
פוליטיקאים בולטים מעטים הצטרפו למפלגה האמריקנית, ומנהיגים מעטים בלבד מהמפלגה זכו בהמשך הדרך ליהנות מקרירה פוליטית.
שני היוצאים מהכלל היו סקיילר קולפקס מאינדיאנה והנרי וילסון ממסצ'וסטס, שניהם הפכו לרפובליקנים ונבחרו לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
ב-1854 גנבו כנראה חברים במפלגה האמריקנית גוש גרניט שנתרם על ידי פיוס התשיעי עבור אנדרטת וושינגטון והשמידו אותו.
הם גם השתלטו על האגודה האחראית לבניית האנדרטה ושלטו בה במשך ארבע שנים.
את ההתקדמות המעטה בהקמת האנדרטה שנעשתה במהלך שלטונם באגודה היה צריך אחר כך לבטל ולהכין מחדש.
ב-1854 יסד סם רוברטס (Sam Roberts) את הסניף המקומי של "אינם יודעים דבר" בסן פרנסיסקו.
הקבוצה הוקמה מתוך התנגדות למהגרים הסינים והצ'יליאנים, כמו גם לאירים שהגיעו על מנת לעבוד במכרות הזהב.
באביב 1855 נבחר לוי בון (Levi Boone) כראש עיריית שיקגו מטעם אלו שאינם יודעים דבר.
הוא אסר על העסקת מהגרים במשרות בעירייה.
אבל אברהם לינקולן הרפובליקני מנע את הצלחת התנועה במדינה עצמה (אילינוי).
אוהיו הייתה המדינה היחידה ב-1855 בה המפלגה התחזקה.
ההצלחה של התנועה באוהיו נבעה כנראה מהצלחה בקרב מהגרים, בייחוד לותרנים גרמנים ופרסביטריאנים סקוטים שחששו מהקתוליות.
באלבמה היו "שאינם יודעים דבר" תערובת של ויגים לשעבר, דמוקרטים שהתנגדו למדיניות מפלגתם, ופוליטיקאים זרים שרצו שהמדינה תשקיע יותר בבניית מסילות רכבת.
הדמוקרטים זכו בבחירות הסוערות של 1855 משום שהצליחו לשכנע את הבוחרים במדינה ש"אינם יודעים דבר" של אלבמה לא יגנו על העבדות מפני הדורשים את ביטולה מהמדינות בצפון.
המפלגה הידרדרה במהירות בצפון ב-1855 ו-1856. בבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1856 היא הייתה מפולגת על נושא העבדות.
סיעה אחת תמכה במועמדותם של מילרד פילמור לנשיא ואנדרו ג'קסון דונלסון לסגן הנשיא, שזכו בסך הכל בשמונה האלקטורים של מרילנד וב-23% מסך הקולות.
פילמור לא זכה במספיק קולות בפנסילבניה על מנת לחסום את כניסתו של ג'יימס ביוקנן לבית הלבן.
רוב המתנגדים לעבדות מקרב חברי המפלגה האמריקנית הצטרפו למפלגה הרפובליקנית לאחר שבית המשפט העליון של ארצות הברית החליט על פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד מעורר המחלוקת.
האגף שתמך בעבדות במפלגה האמריקנית היה עדיין חזק בבחירות ברמה המקומית או ברמת המדינה בכמה ממדינות הדרום, אך בהגיע הבחירות לנשיאות של 1860 הם כבר לא היו תנועה פוליטית לאומית משמעותית.
כמה היסטוריונים טוענים כי החברים בתנועת "שאינם יודעים דבר" בדרום היו שונים לחלוטין מהחברים במדינות הצפון, וכי הונעו בעיקר על ידי תמיכה שמרנית בשמירה על האיחוד עם מדינות הצפון יותר מאשר על ידי נייטיביזם או אנטי-קתוליות.
רוב החברים בתנועה בדרום היו ויגים זקנים שחששו הן מהתמיכה הקיצונית בעבדות של המפלגה הדמוקרטית ומהתחזקותה של המפלגה הרפובליקנית המתנגדת לעבדות בצפון.
בלואיזיאנה ובמרילנד גייסו שאינם יודעים דבר קתולים לשורותיהם.
עם זאת, ההיסטוריון מייקל פ.
Holt) טוען כי "תנועת שאינם יודעים דבר צמחה במקור בדרום מאותן הסיבות שהיא התפשטה בצפון; נייטיביזם, אנטי-קתוליות, ועוינות כלפי הפוליטיקאים שלא הגיבו לבקשות מהם; לא בשל תמיכה שמרנית באיחוד".
הוא מצטט את ויליאם ב.
Campbell), המושל לשעבר של טנסי, שכתב בינואר 1855, "נדהמתי מהתמיכה הנרחבת בעקרונותיהם; נייטיביזם ואנטי-קתוליות – היא משתלטת בכל מקום".
מעטים מבין החברים בתנועה היו עשירים: רובם היו פועלים או חוואים זעירים שעבודתם ואורח חייהם היו מאוימים על ידי כוח העבודה הזול והתרבות הבלתי מוכרת של המהגרים החדשים.
התנועה זכתה בניצחונות מפתיעים בבחירות במדינות הצפון ב-1854, כשהם משתלטים על בית הנבחרים של מסצ'וסטס וזוכים ל-40% מהקולות בפנסילבניה.
אף על פי שמרבית המהגרים החדשים התגוררו בצפון, הכעס והטינה נגדם היו לאומיים, והמפלגה האמריקנית הצליחה היטב גם בבחירות בדרום, כשהיא מושכת לצדה את קולותיהם של ויגים דרומיים לשעבר.
אבל בשנות ה-50 של המאה ה-19 לא הייתה אף מפלגה מסוגלת להתעלם מנושא העבדות.
ב-1855 התפצלה המפלגה לסיעה צפונית (המתנגדת לעבדות) ולסיעה דרומית (התומכת בעבדות).
מיד לאחר פיצול זה העבירו מצביעים רבים את קולותיהם למפלגה חדשה אחרת, כזו ששילבה רבים מהמאפיינים של הוויגים עם מדיניות ההתפשטות מערבה, וחלוקה חופשית של קרקעות.
הייתה זו המפלגה הרפובליקנית שנוסדה ב-1854.
המונח "שאינם יודעים דבר" זכור כיום יותר מאשר המפלגה עצמה.
בסוף המאה ה-19 קראו הדמוקרטים לרפובליקנים "שאינם יודעים דבר" על מנת להבטיח את קולותיהם של הקתולים.
מאז תחילת המאה ה-20, המונח הוא הכפשה פרובוקטיבית, המרמזת כאילו היריב הוא נייטיביסט ובור.
מאמר המערכת הראשי של הניו יורק טיימס מיום ראשון ה-20 במאי 2007 המתייחס לחוק ההגירה המוצע התייחס ל"דור זה של אלו שאינם יודעים דבר".
המצע של המפלגה האמריקנית קרא, בין השאר, ל:
הגבלות חמורות על ההגירה, בייחוד ממדינות קתוליות.
הגבלת משרות פוליטיות רק לאמריקנים שנולדו בארצות הברית.
הארכת משך הזמן לקבלת אזרחות למהגר חדש ל-21 שנים.
הגבלת משרות של מורים בבתי הספר הציבוריים לפרוטסטנטים בלבד.
חובת קריאה בביבליה מדי יום בבתי הספר הציבוריים.
המפלגה האמריקנית הוצגה בסרט כנופיות ניו יורק משנת 2002, כמי שהונהגה על ידי דניאל דיי-לואיס כוויליאם "ביל הקצב" קטינג (William "Bill the Butcher" Cutting), הגרסה הבדיונית של מנהיג התנועה האמיתי ויליאם פול (William Poole).
שאינם יודעים דבר שיחקו תפקיד בולט ברומן ההיסטורי "שמאן" (Shaman) של הסופר היהודי נוח גורדון.
שאילתא היא סוג של דרשה שהייתה קיימת בזמן התלמוד ולאחריו בתקופת הסבוראים והגאונים.
שאילתא אחת מצוטטת בתלמוד הבבלי, אך הסוגה ידועה בעיקר מתוך ספר השאילתות שחיבר רב אחא משבחא בראשית תקופת הגאונים, והוא אוסף של דרשות כאלה, המסודרות על פי סדר פרשות השבוע.
השאילתא דומה עקרונית באופייה לסוג מדרש אחר, הילמדנו, שגם הוא פותח בשאלת התלמידים.
השאילתא המקורית, כמשתקף בדרשה המצוטטת בתלמוד הבבלי ( - שאילתא של ר' תנחום דמן נָוֵי, מקום בעבר הירדן), מחולקת לשלושה חלקים:
שאלה הלכתית ששואל אחד מהקהל את הדרשן;
דברי אגדה שבהם פותח הדרשן, שלכאורה אינם מעניין השאלה כלל;
תשובת הדרשן לשאלה ההלכתית, הפותחת במילים "ולעניין שאילה דשאילנא קדמיכון" (=ולעניין השאלה שנשאלתי לפניכם).
בצורה כזו של דרשה הדרשן בונה את המתח על ידי הארכה בדברי אגדה המושכים את הלב, ותוך כדי כך מנסה להנחיל ערכים עקרוניים, בדרך למענה על השאלה ההלכתית הפשוטה.
בתקופה המאוחרת יותר, כמשתקף מספר השאילתות, נוצרו שני שינויים עיקריים: לשלושת החלקים נוסף עוד חלק, בראש הדברים, והוא פתיחה, בנוסח "דמחייבין דבית ישראל" או "דאסיר להון לבית ישראל" (=שמחויבים בני ישראל, או שאסור להם לבני ישראל), על מצווה מסוימת שהיא הרקע לשאלה.
שינוי עקרוני נוסף הוא שהשאלה הפסיקה ככל הנראה להיות ספונטנית, אלא הדרשן עצמו הוא ששאל את השאלה והוא שהשיב עליה.
כן עולה מספר השאילתות כי גם בחלקים האחרים של השאילתא התקבעו מטבעות נוסח:
הפתיחה לשאלה: "ברם צריך" וכו';
הפתיחה לדברי האגדה: "בריך רחמנא" וכו' - דברי שבח לקב"ה.
הפתיחה לתשובה (נמצאת כבר בתלמוד הבבלי): "ולעניין שאילתא דשאילנא קדמיכון".
השאלות שבספר השאילתות הן לרוב שאלות שהתשובה ההלכתית אליהן ידועה ליודעי ספר, ואין בה חידוש הלכתי; עד כדי כך שלעיתים מביא המחבר הצעה לנוסח אחר של שאילתא, שבה השאלה והתשובה מתחלפים ביניהן, ומה שמובא כהנחה פשוטה בנוסח אחד מובא כתשובה לשאלה בנוסח השני.
בנוסחי השאילתות שלפנינו גם חסר בדרך כלל החלק האגדי, אשר מעתיקי כתבי היד של הספר לא מצאו בו עניין רב.
שאיפות הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2001, ביוגרפיה על חייו של סוחר הסמים ג'ורג' יאנג, בבימויו של טד דמי, ובכיכובם של ג'וני דפ ופנלופה קרוז.
הסרט מתחיל כשהוריו של ג'ורג' בן 10, פושטים את הרגל ומאבדים הכל, אך מנסים לגרום לג'ורג' להבין שכסף לא חשוב.
כמבוגר ג'ורג' עובר לדרום קליפורניה עם חברו "טונה" (איתן ספוליי).
שם הם נפגשים עם ברברה, דיילת בחברת תעופה, שמציגה אותם בפני דרק (פול רובנס), הסוחר הראשי.
בעזרתו של דרק, ג'ורג' וטונה מתכננים להרוויח הרבה כסף.
הם שומעים שיש ביקוש לסמים בבוסטון, ובעזרת ברברה הם מתחילים לייבא את הסמים לבוסטון.
ככל שהביקוש גדל, הם מתחילים לסחור בסמים ישירות ממקסיקו עם עזרתם של כמה סוחרי סמים מקומיים.
כעבור מספר שנים ג'ורג' נתפס בשיקגו מנסה לייבא כמות גדולה של מריחואנה ונשפט לשש שנות מאסר.
ג'ורג' משתחרר בערבות על מנת לעזור לחברתו ברברה שלבסוף מתה מסרטן.
בעודו בורח מהרשויות, ג'ורג' מבקר בבית הוריו.
בעודו מקיים שיחה מלב אל לב עם אביו, אמו מתקשרת למשטרה כדי שיבואו ויעצרו אותו.
ג'ורג' נידון ל-26 חודשי מאסר בכלא הפדרלי.
שותפו לתא דייגו (ג'ורדי מולה) בעל עסק סמים משכנע את ג'ורג' להצטרף אליו.
לאחר שחרורו מפר ג'ורג' את תנאי השחרור ונפגש עם דייגו, יחדיו הם נפגשים עם קצין קרטל בשם סאזר חוזה לשם משא ומתן להברחת 15 ק"ג של סמים.
דייגו נעצר ומשאיר את ג'ורג' למכור 50 ק"ג לבד ולקבל את הכסף מהר ככל האפשר.
ג'ורג' חובר לדרק בקליפורניה, ושניהם מצליחים למכור את כל כמות הסם בתוך 36 שעות ומרוויחים 1,350,000$.
ג'ורג' פוגש בקולומביה את פבלו אסקובר, שמסכים להכניס את שניהם לעסקיו, וג'ורג' ודרק הופכים ליבואנים הראשיים של אסקובר באמריקה.
ג'ורג' מגלה שדייגו בגד בו, הוא עובר התקף לב ונולדת לו ילדה - בשל כך הוא נודר שלעולם לא יחזור לעסקי הסמים.
לילה אחד בעת נסיעה, הוא ואשתו מרטי (פנלופה קרוז) רבים בעת נסיעה ברכב.
הם נעצרים על ידי המשטרה, ומרטי אומרת להם שג'ורג' הוא עבריין נמלט המסתיר 3 ק"ג קוקאין תחת מזוודתו.
ג'ורג' נשלח לכלא לשלוש שנים.
מרטי מתגרשת ממנו ומקבלת משמורת על בתם בת ה-9 כריסטינה.
עם שחרורו הוא מוצא עצמו נאבק למען שמירת מערכת יחסים טובה עם בתו.
ג'ורג' מבטיח לכריסטינה שלא יחזור לעסקי הסמים ומתכוון לצאת עמה לחופשה בקליפורניה, אך מחליט לסגור עסקה אחרונה לשם גיוס הכסף לנסיעה.
העסקה מתגלה כמלכודת של ה-FBI: דרק יזם את העסקה כדי לקבל חנינה ולהפליל את ג'ורג'.
ג'ורג' נידון לשישים שנות מאסר.
בסוף הסרט מסביר ג'ורג' כי הדבר המפריע לו אינו המשפט או הבגידה אלא זה שאיננו מסוגל לסלוח לעצמו על שנאלץ להפר את ההבטחה לבתו.
בהיותו בכלא, ג'ורג' מבקש חופשה על מנת לבקר את אביו הגוסס, אך אמו דוחה את הבקשה משום שהיא חוששת שג'ורג' רק יכעיס את אביו.
ג'ורג' מקליט הודעה לאביו בה הוא משחזר את זכרונותיו עמו, ההיתקלויות שלו עם החוק ואת הבנתו את דברי אביו באומרו כי כסף "איננו אמיתי".
הסרט מסתיים כשג'ורג', איש מבוגר בכלא, מדמיין שבתו סוף סוף מגיעה לבקרו, בליווי הערות על עונשו של ג'ורג' שלא יפוג עד 2015, ושבתו עדיין לא ביקרה אותו (שנה לאחר הוצאת הסרט היא ביקרה אותו).
לבסוף, ישנה תמונה של ג'ורג' במציאות.
לחדי העין, באחת מהסצנות יש אזכור על ישראל, כאשר ג'ורג' שואל את ביתו, היכן היא תרצה לבקר, אם יכלה לבקר בכל העולם - היא עונה לו שקליפורניה.
בתגובה ג'ורג' מתפלא למה היא בחרה דווקא בקליפורניה כשהיא יכולה לבקר בכל מקום בעולם "בהודו, טיבט, ישראל או צרפת".
שבט השאיין הוא שבט אינדיאנים מהמישורים הגדולים של צפון אמריקה.
השבט הוא איחוד של שני שבטים קדומים יותר, סוהטאי וציציסתאס.
שני שבטים אלו התמזגו לשבט אחד בתחילת המאה ה-19. היום השבט מחולק לשני תתי שבטים: השאיין הצפוניים והשאיין הדרומיים.
כשהאירופאים הגיעו ליבשת אמריקה התגוררו בני השבט באזור המדינה מינסוטה של היום.
בתחילת המאה ה-18 הם חצו את נהר המיסיסיפי ועברו לאזור הגבעות השחורות בדקוטה הדרומית ודקוטה הצפונית.
בעלי בריתם הטבעיים היו שבטי הלקוטה והאראפהו.
השבט מפורסם בשל חלקו בקרב ליטל ביגהורן שבו לוחמי השבט השתתפו בהבסת צבא ארצות הברית ובהשמדת רגימנט הפרשים ה-7 של הצבא.
שאילתה היררכית היא שאילתת SQL שמטפלת בנתוני מודל היררכי.
על פי תקן SQL:1999 שאילתות היררכיות מיושמות באמצעות CTE רקורסיבי (Common Table Expression, ביטוי טבלה משותף), בניגוד להרחבה של אורקל שתתואר בהמשך, בדומה לאופן שיושם לראשונה ב-DB2 גרסה 2, ובהמשך ב-SQL Server, Oracle 11g Release 2, Firebird, PostgreSQL ו-Cubrid.
סינטקס חלופי הוא Connect By הלא סטנדרטי שהוצג על ידי אוראקל ב-1980. לפני גרסה 10g הוא היה שימושי רק לגרפים ללא לולאות (עצים למשל), ומגרסה זו התווסף השימוש באופרטור NoCycle הפותר את הבעיה.
הפלט של השאילתה הנ"ל יראה כך:
דוגמה נוספת - הדוגמה שלהלן תחזיר את שם המשפחה של כל עובד במחלקה 10, שרשרת הניהול מעל העובד, מספר דרגות הניהול בין המנהל לעובד, והנתיב בעץ ביניהם:
בנוסף- ניתן לחולל סט בעזרת Connect By, למשל המספרים מ-1 עד 9
CTE הוא שם זמני לסט תוצאות של שאילתה שמתקיים במסגרת פקודת DML בודדת.
ניתן להתייחס אליו כאל שאילתת משנה או View זמני.
הם נתמכים על מספר רב של מסדי נתונים, וביניהם DB2, SQL Server ואוראקל.
CTE רקורסיבי (או Recursive Subquery Factoring באוראקל) מטפל בקשרים כמו בגרפים ובעיקר עצים, וחייב שימוש רב יותר קוד מאשר אופציית ה-Connect By הנ"ל שיש בה למשל חישוב אוטומטי של רמת ההיררכיה Level וכו', אם כי מנגד יכולותיה חזקות יותר.
דוגמה לקוד ב-Transact-SQL ל"פיצוץ" עץ מוצר תוך מניעת לולאה אינסופית:
דוגמה לקוד המחולל רשימת מספרים מ-1 ועד 9 ומחשב לכל אחד מהם את העצרת:
כפי שניתן לראות ה-CTE מורכב משתי שאילתות המחוברות אנכית בעזרת האופרטור Union All: למעלה העוגן (anchor) ולמטה השאילתה הרקורסיבית שפונה ל-CTE (כלומר - מתוך ה-CTE ששמו Temp נעשית פניה ל-Temp עצמו).
במילים אחרות, בניגוד לרקורסיה בשפות פרוצדורליות, אין כאן רקורסיה עם תנאי עצירה, אלא עוגן ורקורסיה.
תנאי העצירה בדוגמה האחרונה הוא פסוקית התנאי Where N<9 שמונעת לולאה אינסופית.
במקרה של שליפה מטבלה היררכית אין בדרך כלל צורך בתנאי עצירה מכיוון שמעשית מדובר בהיררכיה סופית המיוצגת על ידי עץ, אם כי עדיין אין מניעה טכנית ליצור לולאה אינסופית.
השימוש ב-Connect By התווסף לאוראקל בשנת 1979, וב-CTE רקורסיבי ב-2009.
SQL Server תומך ב-CTE רקורסיבי מ-2005.
שאכר ח'זעל , סופר ונואם פלסטיני קנדי שעוסק בעיקר בתחומים של מדיה חברתית, פליטים, וסיוע בין-לאומי.
הוא ידוע בטרילוגיית הספרים נושאת הפרסים שלו, Confessions of a War Child, שיצאה לאור לראשונה ב-17 במרץ 2013. הכרך השני בטרילוגיה, שכותרת המשנה שלו היא Lia, יצא לאור ב-20 באפריל 2014.
אביו של שאכר הוא יוצר סרטים פלסטיני (מחמוד ח'זעל), ואמו פעילה פוליטית (פרופסור אולפת מחמוד).
הוא הבכור מתוך ארבעה ילדים.
שאכר גדל באווירה עשירה בפוליטיקה ואמנויות.
הוא גדל במחנה פליטים פלסטינים מדרום לעיר ביירות, מחנה בורג' אל-בראג'נה.
כאשר היה בן 13, שיחק במחזות מקומיים, וכיכב בסרט פלסטיני, Sugar of Jaffa.
כאשר היה בן 17, זכה בפרס Global Leader of Tomorrow מאת אוניברסיטת יורק בטורונטו, על מצוינות בלימודים ומנהיגות אישית, והתקבל שם ללימודי קולנוע ולימודים בין-לאומיים.
במהלך ארבע שנות לימודיו באוניברסיטת יורק, עבד כשגריר סטודנט, והנחה סיורים של סטודנטים עתידיים ואורחים ברחבי הקמפוס.
לאחר גמר הלימודים, שאכר החל לעבוד עבור Nations United, ארגון-גג קנדי לארגוני סיוע הומניטרי שם החל לדבר בציבור בעבור פליטים ברחבי העולם.
הוא נאם במדינות רבות, ביניהן אוקראינה, לבנון, סוריה, מצרים, ארצות הברית, ואחרות.
הוא המשיך לעבוד בעבור Nations United עד מרץ 2013, אז החל לעבוד באופן עצמאי, והתמקד יותר במלאכת הכתיבה.
הוא המשיך לדבר בלהט עבור מתן אפשרות לפליטים פלסטינים להגר למדינות בהן יהיו להם יותר הזדמנויות לקידום.
עמדותיו התקבלו בברכה בידי מנהיגי ציבור פלסטינים, כמו הסופרת רולא ג'בריל, אך אחרים, התומכים בזכות השיבה, התנגדו להן.
ב-2014 שאכר תמך בהפגנות של צעירים פלסטינים בלבנון המבקשים אשרות עבודה מחוץ למחנות הפליטים, מה שכעת נמנע מהם.
הוא תמך בפליטים פלסטינים שביקשו לעבוד מרחוק דרך האינטרנט בשיווק, עיצוב אתרי אינטרנט, ועיצוב גרפיקה.
צוות הפליטים שלו עבד על השיווק של המועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, עומאר.
הוא גם פעל לקידום תעסוקה עבור פליטים סורים בלבנון כצורה של תמיכה בת-קיימא בפליטים.
ב-2013, שאכר נבחר בין ה-200 הערבים המשפיעים ביותר במדיה החברתית.
שאכר סובל מהפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, ודיבר על כך שתופעה זו לא סיכנה את עבודתו, אלא הניעה אותו לעבוד קשה יותר.
הוא מתאר עצמו כ"ייצור לילי" שנהנה לעבוד ולכתוב במהלך הלילה.
במהלך ריאיון עם אתר "20 עד 30", שאכר ציין שהוא לא ישן לאורך זמן רב, ובמקום זה נם תנומות תכופות לאורך היום והלילה.
הספר Confessions of a War Child הוא ספר המדגים את כוחה של האהבה, כמלחמה ששווה לנצח בה.
זהו ספר בדיוני שנשען על אירועים אמיתיים שעברו על ילדים מאזורים מוכי מלחמות.
הספר משלב אלמנטים מרומן רומנטי, סיפורי מלחמה, מתח ומסתורין.
שלושת הספרים מסופרים על ידי אנשים מתים והאירועים מתקיימים ב־Kabar ו-Saghar, שתי ערים בדיוניות במדבר הערבי.
חלק מהאירועים מתקיימים בצרפת, איטליה ועל אי שלא פורט.
לכל סיפור של הרומן יש נושא משלו ועלילה עצמאית, אך רוב הדמויות ימשיכו מחלק אחד למשנו.
שאכר מעולם לא אישר שסיפורים ב־Confessions of a War Child הם חוויות החיים שלו, ומשאיר את הקוראים תוהים איזה חלק של בדיוני ואיזה חלק לא.
בריאיון עם אחמד שיהאב אלדין, שאכר אישר כי הוא אינו מאמין בספרות, ואמר "לכל בדיה למציאות שמאחוריו."
שאכר כתב את הטרילוגיה בשעות הלילה בלבד, המתגורר האירועים של הספר כאילו היו אמיתיים.
מקורות המקורבים אמרו כי בכל פעם ששאכר סיים חלק מספריו, הוא נכנס לדיכאון מהשארת את הדמויות והכתיבה.
בריאיון עם 20-30, שאכר אמר כי הוא "באמת התאהב באחת הדמויות, וזה הרגיש כמו הפרדה עד לאחר השלמתה."
שאכר התחיל לכתוב Confessions of a War Child (החלק ראשון) בחודש יולי 2012 והפיץ אותו במרץ 2013. הרומן הושק ב־Société de Lecture בז'נבה.
הסיפור הראשון של הרומן מסופר על ידי אדם מהעיירה הבדיונית Saghar שנהרג בטקס חתונתו לאישה צרפתית, קמיליה.
החתן המנוח מספר אירועים של קונספירציה שהובילו לרצח שלו שלאחר מכן גרם למלחמה בין Kabar ו־Saghar.
הוא מדגיש באהבה נצחית ובלתי מותנית, השגיח על קמיליה מהעולם של המוות.
בינתיים, הצרפתייה קמיליה שומרת בסוד לעצמה שנופל בידיו של פליט בן 24. יש שמועה שדמותו של נאדר מהרומן היא השתקפות של שאכר את עצמו וכל דמות היא השתקפות של מישהו שהוא מכיר.
כנאדר מחזיק את מפתח הסוד הגדול של קמיליה, הוא מחפש אותה באי הדמיוני, רץ לתוך דמויות שונות שהוא חולק את העבר שלו איתו.
בין האנשים שהוא פוגש היא ליה, קצינת משטרה סמויה שהופכת להיות דמות מרכזית בסיפור השני של הטרילוגיה.
בהשראת המאורעות הטרגיים בסוריה ועבודתו הצמודה של שאכר עם פליטים, סיכום של הספר פורסם באתר האינטרנט של שאכר: הסיפור השני בטרילוגיה מסופר מנקודת מבטו של נשיא קאבאר חסר-הרחמים.
לאחר שהתאבד, הנשיא צופה במאורעות מעולם המתים וכיצד מעשה הנקמה האחרון שלו גורר את אנשיו לכאוס.
התקווה האחרונה להישרדות האומה הוא מכתב שניתן לאהובתו, ואסירתו לשעבר, ליה (Lia).
האם המתקפה הכימית שתכנן נגד אנשי האומה שלו תצא לפועל, או האם הם ינצלו ברגע האחרון?
הספר הוצג במספר ערוצי תקשורת, למשל הפינגטון פוסט.
במאי 2014, שאכר הודיע דרך טוויטר שהוא נתן את השם Sahara לחלק השלישי של Confessions of a War Child.
פרס Global Leader of Tomorrow, מאת אוניברסיטת יורק: הפרס מוענק לארבעה אנשים בכל שנה.
שאכר קיבל את הפרס לתקופת השנים 2005–2009 והוענקו לו $42,000 לטובת מימון הלימודים שלו.
פרס החדשנות מאת מסדר סנט לזרוס.
השגרירה הנסיכה קרן קנטרל העמידה את שאכר ח'זעל כמועמד לפרס זה, שהוענק לו בקליפורניה ב-2013, עבור ספרו, Confessions of a War Child.
בנאום קבלת הפרס שלו התמקד על החשיבות של מדיה חברתית בקירוב לבבות בין מדינות.
שאילתה היא בקשה לדלייה של נתונים מקובץ או ממסד נתונים.
כלומר, זהו אוסף פקודות שמטרתו לקבל נתונים ממסד נתונים או מערכת מידע.
על פי רוב, תוצאת השאילתה תהיה תשובה קצרה ויחידה (או רשימה פשוטה של פרטי מידע נבחרים).
זאת להבדיל מהפקה של דוח, אשר על פי רוב מכיל מידע רב ומפורט יותר שגם ארוך מראש להדפסה.
במסד נתונים מקור המידע יכול להיות טבלה, שאילתה אחרת או צירוף של מספר טבלאות ושאילתות.
התוצאה יכולה להיות נתון (לדוגמה, שכר ממוצע של עובדים העונים לקריטריונים מוגדרים) או בצורת קבוצת נתונים זמנית (בה יהיו עותקים של המידע, להבדיל מטבלה שבה מאוחסן המידע בפועל).
המידע הנאסף על ידי השאילתה נכון למועד ההרצה וייתכן שהנתונים בטבלאות ישונו לאחר מכן או שיתווספו רשומות חדשות הרלוונטיות לאותה שאילתה.
ישנן שפות שאילתות שונות ואחת הפופולריות שבהן היא SQL המיועדת למסד נתונים יחסי.
השימוש הנפוץ בשאילתות הוא לטובת אחזור נתונים, אך ניתן לבצע באמצעותן פעולות כגון יצירת טבלה או מחיקת נתונים.
שאיין דייוויד ג'קסון הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה וזמר אמריקאי שהקריירה שלו כוללת תפקידים רבים ומגוונים בברודוויי, בקולנוע ובטלוויזיה, וכן גם בקונצרטים והוצאות לאור של אלבומים.
ג'קסון נולד בספוקיין, וושינגטון שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי.
הוריו הם דייוויד ושרי ג'קסון.
קיבל את שמו הפרטי, מאביו כהשראה מסדרת טלוויזיה מערבונית בשם "שאיין" ששודרה ב-1950. השלישי מבין ארבעה אחים.
אביו הוא ותיק מלחמת וייטנאם.
ג'קסון ושלושה מאחיו למדו מאמם לשיר והיו שרים באופן קבוע שירים של ג'ואן באאז, ג'וני מיטשל, בוב דילן ואלביס פרסלי.
בהיותו נער, משפחתו עברה מספוקיין לסיאטל.
בסיאטל עבד ג'קסון בעיתונות, כאשר היה מכניס הכנסה צדדית ממשחק על הבמה.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר שאירעו בשנת 2001, ג'קסון חשב מחדש על הקרייריה שלו ובעקבות כך, הוא עבר לניו יורק על מנת להגשים את חלומו כשחקן.
לאחר שהתחיל את הקריירה שלו בתיאטרון האזורי שבסיאטל עבר ג'קסון לניו יורק, שם הוא שימש כשחקן מחליף במחזות-זמר Thoroughly Modern Millie (2002) ו-Aida (2003) וכשחקן ראשי במחזמר Altar Boyz (2004).
ג'קסון זכה לפריצה הגדולה שלו בברודוויי במחזמר "All Shook Up" משנת 2005, שעליו זכה בפרס "התיאטרון העולמי".
ג'קסון הופיע בסרטים כגון טיסה 93, חברים משותפים, ואף הופיע בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה כדוגמת רוק 30 ו-Glee.
בשנת 2022 החל להשתתף בעונה השביעית של תוכנית המציאות האמריקאית "הזמר במסכה" בתור ה"נסיך" והגיע למקום השלישי.
בשנת 2016, ג'קסון הוציא לאור את אלבומו האחרון, "Renaissance", עם הרחבות לקונצרט המוזיקה של מד מן.
בשנת 2000, ג'קסון החל לצאת עם פיזיקאי בשם מונטה לפקה, והשניים נישאו ב-3 בספטמבר 2011, בניו יורק.
ביולי 2013 השניים הודיעו על כוונתם להתגרש, ובספטמבר של אותה שנה, השניים הגישו לבית המשפט בקשה לגירושין.
באוקטובר 2013, ג'קסון החל לצאת עם השחקן ג'ייסון לנדאו, והודיע על כך בחשבון האינסטגרם שלו.
בפברואר 2014, השניים הודיעו על אירוסיהם והם נישאו בספטמבר 2014 בקליפורניה.
ב-7 באוקטובר 2016, נולד לג'קסון ובן זוגו זוג תאומים מאם פונדקאית, בן בשם א'יתן ובת בשם ווילו.
ג'קסון הופיע ב-26 במרץ 2008 על שער הירחון אדבוקט תחת הכיתוב הלו, מדהים!
לאיש המוביל שאיין ג'קסון, יציאה מהארון זה דבר יפהפייה.
בשנת 2008, ג'קסון זכה בתואר בדרן השנה על ידי אאוט והופיע לצידם של גאס ואן סנט, קייטי פרי וסאם ספארו במופע הנצחת גיליון ה-100 של המגזין בדצמבר.
באפריל 2010, ג'קסון הופיע על שער המגזין fab תחת הכותרת שאיין ג'קסון: אני אוהב את ניו יורק, ופעם נוספת בנובמבר 2010. ביולי 2012, ג'קסון הופיע על שער המגזין Attitude.
ג'קסון הוא פעיל ותומך זכויות להט"ב, ושגריר בינלאומי של קרן האיידס.
בנוסף לכך, ג'קסון הוא גם שגריר לאומי ודובר של ארגון המכון על שם מרטין הטריק, שהוא ארגון ללא רווח המוקדש לשרת את צורכיהם של נוער להט"ב.
שם פרטי האלבום מיקומי שיאג'אז בארצות הבריתמצעד ה-Heatseekers The Power of Two (עם מייקל פיינשטיין) יצא לאור: 3 בנובמבר 2009
פורמט: CD, הורדה דיגיטלית 15 17 I'm Blue, Skies יצא לאור: 25 ביוני 2013
פורמט: CD, הורדה דיגיטלית — —Renaissance יצא לאור: 3 ביוני 2016
פורמט: CD, הורדה דיגיטלית 9 —"—" מסמל אלבום שלא דורג.
2005: פרס עולם התיאטרון - בכורת הברודוויי המצטיינת (All Shook Up)
2006: פרס אגודת מבקרי הקולנוע בבסטון - אנסמבל השחקנים הטוב ביותר (טיסה 93)
2005: פרס מעגל המבקרים החיצוניים - ביצוע מעולה של השחקן הטוב ביותר (All Shook Up)
2005: פרס ליגת הדרמה - ביצוע מעולה של השחקן הטוב ביותר (All Shook Up)
2008: פרס דסק הדרמה - ביצוע מעולה של השחקן הטוב ביותר (זאנאדו)
2010: פרס דסק הדרמה - ביצוע מעולה של השחקן הטוב ביותר (Finian's Rainbow)
2015: פרס גראמי - אלבום התיאטרון המוזיקלי הטוב ביותר (סיפור הפרברים)
שאירי התאבדות הם מי שאבלים בעקבות התאבדות יקירם.
בעשרות השנים שחלפו מאז החלת הגדרה על ידי אלברט קיין, התרחבה הגדרה זו.
כיום מקובל לכנות 'שאירי התאבדות' את מי שהיו להם קשרי דם עם האדם שהתאבד, וכן ואנשים נוספים כמו עמיתים לעבודה, שקיימו קשר רציף וקרוב עם המנוח והם אבלים בעקבות התאבדותו.
אדווין שניידמן, מחלוצי המחקר בתחום האובדנות, העריך כי על כל אדם שהתאבד יש בין שישה לעשרה אנשים האבלים בעקבות מותו.
אף שזו הערכה בלבד היא עדיין משמשת כאומדן כללי לגבי מספר האנשים האבלים שכל מקרה התאבדות מותיר אחריו.
הוא אף ציין כי הבעיה הציבורית הקשה ביותר בהתאבדות היא זו של השאירים: מיליוני בני אדם, הסובלים מחסרון יקירם שהתאבד.
בחלק מהמקרים התאבד יותר מאדם אחד באותה משפחה.
נתונים מהשנים האחרונות מצביעים על כך שבישראל מתאבדים בין 400 ל-500 איש מדי שנה.
ההערכה היא שמספר זה הוא נמוך מהמספר האמיתי (הערכת חסר).
משמעות הדבר היא שמדי שנה מצטרפים למעגל השכול של שאירי התאבדות מאות עד אלפי אנשים חדשים.
כשמדובר בעולם כולו, המספר מגיע למיליוני אנשים חדשים מדי שנה, המקבלים את התואר 'שאירי התאבדות'.
בכ-200 השנים האחרונות נתפסו המתאבדים ובני משפחותיהם כמי שהפרו את הסדר הציבורי.
ההתאבדות עצמה נתפסה כסוג של חטא מוסרי ודתי.
עדות לכך ניתן למצוא בשפה האנגלית בה נעשה שימוש בביטוי Commit לתיאור של ביצוע מעשה לקוי מבחינה מוסרית, פשע או טעות קשה: Committed a crime וגם Commit suicide.
בנוסף בולטת הקרבה הסמנטית בין המילה Suicide למילים אחרות באנגלית המתארות המתה: Filicide, Homicide, Genocide וכדומה.
בעקבות המשמעות הסטיגמטית של ביטויים כמו Committed suicide ישנה כיום נטייה גוברת בקרב שאירי התאבדות דוברי אנגלית להחליף ביטויים אלה בביטויים כמו "Took his own life" או "Chose to end his life", שהם ביטויים נייטרליים יותר.
בישראל, עד שנות השישים של המאה העשרים נחשבה התאבדות כסוג של עבירת המתה, ומי שנדרשו לשאת באחריות לעבירה זו היו בני משפחתו של המתאבד, שאירי ההתאבדות, שבחלק מהמקרים נקנסו או נענשו בצורות שונות.
כיום אין התאבדות נכללת בהגדרת עבירות ההמתה בחוק העונשין.
סוגיה נוספת הקשורה ליחס לשאירי ההתאבדות, היה היחס ללגיטימיות של אבלם.
משפחתו של אדם שמת בקרב זוכה להוקרה ולהכרה חברתית בצורות שונות.
משפחה של אדם שמת ממחלה תזכה להבנה של כאבה ואבלה.
משפחות של מתאבדים לעומת זאת לא זכו ברוב המקרים להוקרה חברתית: הם לא הוכרו כלל כאבלים, לא ניתנו להם הזכויות שניתנו לאבלים ואבלם לא נתפס בחברה כלגיטימי.
המייחד את אבלם של שאירי התאבדות
מאז מחקריו של אלברט קיין בראשית שנות השבעים נבדקה בדרכים שונות השאלה האם יש הבדל בין אבלם של שאירי התאבדות לאבלם של אנשים שאיבדו את יקירם בנסיבות אחרות.
כיום מקובל להניח שאבל בעקבות התאבדות נושא את המאפיינים הבאים: א.
קצב ההחלמה: ההחלמה מאבל בעקבות התאבדות היא איטית יותר במקרים רבים בהשוואה לאבל בנסיבות פתאומיות אחרות (אירועי אסון, תאונות ופשיעה).
במהלך השנה השנייה לאבל מצטמצם ההבדל בין אבל בעקבות התאבדות לאבל בנסיבות אלימות ופתאומיות אחרות.
ההבדלים שבכל זאת קיימים הם איכותיים יותר מאשר כמותיים.
באבל בעקבות התאבדות בולטים מאפיינים אוניברסליים של אבל בעקבות אירוע פתאומי: הלם, תדהמה וכעס.
לצידם קיימים מאפיינים ייחודיים יותר כמו עיסוק בשאלת המשמעות האישית של האובדן.
סוגיות המעסיקות שאירי התאבדות במהלך אבלם
בין הסוגיות המעסיקות שאירי התאבדות במהלך אבלם בולט מקומן של הסוגיות הבאות:
אשמה, האשמה ואחריות - האם יכולנו לעשות משהו כדי למנוע את ההתאבדות?
האם האדם התאבד בגלל דבר שעשינו או שלא עשינו?
האם היו סימני אזהרה שלא ראינו?
הלם / אי אמון - כיוון שמוות בהתאבדות הוא כמעט תמיד מוות פתאומי (למעט מקרים בהם המתאבד מת כעבור שעות או ימים בבית החולים), התגובה למוות תכלול גם הלם, ותחושה של קהות חושים (Numbness).
חוויית כעס (על המנוח, על בני משפחה אחרים, שאולי יכלו למנוע את ההתאבדות אך לא מנעו אותה.
בדידות/ בידוד ובושה: לא תמיד קל לדבר על האובדן, אפילו בחוג המשפחה ובוודאי בין חברים בחברה הרחבה.
התוצאה עלולה להיות חוויית בידוד.
בנוסף לעיתים האדם האבל מאמין שאין לגיטימציה לאבל שלו ולקשיים שלו בעקבות האבל, או שאין לגיטימציה להציג את קשייו בפומבי בצורות שונות, תופעה המוכרת בשם אובדן לא מוקר (Disenfranchised grief).
הקלה: בחלק מהמקרים עשויים שאירי ההתאבדות לחוש הקלה לאחר שההתאבדות התרחשה.
יכולות להיות לכך מספר סיבות: כאשר מדובר בהתמודדות עם מחלה ממושכת המסבה סבל רב לבן המשפחה עצמו ודורשת מכל התא המשפחתי לגייס משאבים רבים לצורך התמודדות זו, עשויה ההתאבדות לסמן הקלה ויציאה מהמצב המשברי.
דוגמה לכך ניתן למצוא בסיפורה של מיכל דסקל.
לעיתים עלולים בני המשפחה לחוש במתח וחשש גדל והולך מפני אפשרות של התאבדות ומשהיא מתרחשת יש תחושה של הקלה.
למה הוא עשה את זה: אלברט קיין קרא לסוגיה זו השאלה המייסרת.
העיסוק בתכלית ההתאבדות לובש צורות שונות אצל שאירי התאבדות שונים: לעיתים הוא מוביל לחוויית האבל לא רק כתהליך תגובתי הסתגלותי אלא כתהליך של עיצוב האובדן ובנייה של משמעות חדשה לחיים נוכח האובדן.
ערעור הביטחון: אם ההתאבדות התרחשה בבית המשפחה, עלול הבית כולו להפוך, ממרחב שמקנה ביטחון ותחושת ביתיות למרחב מאיים וכואב מאוד, המזכיר את הטרגדיה שהתרחשה.
אקטיביזם: אצל חלק משאירי ההתאבדות ישנו עיסוק מרובה בהתאבדות ובנושאים הקשורים להתאבדות באופן כללי.
העיסוק זה אינו תכליתי בהכרח ואינו חיובי בהכרח.
הוא יכול להתבטא בקריאת ספרות העוסקת באובדנות, השתתפות בהרצאות בנושא, ומשיכה לתכני אקטואליה העוסקים בהתאבדות.
האקטיביזם יכול גם להיות תכליתי ולהתבטא בהתנדבות או פעילות בארגון המסייע לאנשים במצוקה, כמו קו חם לאנשים במצב אובדני.
בחלק מהמקרים העיסוק הזה יצירתי וכולל כתיבת מכתבים או שירים למנוח, או כתיבה בנושאים הקשורים להתאבדות, ובכלל עיסוק בתחום אומנות כלשהו.
במקרים אחרים יכול האקטיביזם ללבוש צורה של פעילות ציבורית, או מאבק ציבורי בנושאים הקשורים להתאבדות.
אובדן לא מוכר (Disenfrancised Grief): בחברות שונות, בהן גם החברה הישראלית, קיים 'מדרג שכול' שבראשו נמצאים מי שאיבדו את יקירם במהלך השירות הצבאי (ובפרט בפעילות מבצעית).
אנשים שאיבדו את יקירם בהתאבדות תופסים את עצמם לעיתים קרובות כמי שנמצאים במקום נמוך במדרג זה.
הם חשים לעיתים שאין להם לגיטימציה להביע את כאבם בפומבי: לא רק שהחברה אינה מכירה בכאבם ואינה נותנת מקום לאבל זה (בישראל אין יום זיכרון מיוחד למי שהתאבדו), היא אינה מכירה לעיתים בלגיטימיות של הכאב שחשים שאירי ההתאבדות ובזכותם להתאבל.
סטיגמה: סוגיית הסטיגמה אצל שאירי התאבדות נוגעת לזיהוי שלהם עצמם כמי שבמשפחתם או בקרבתם אירעה התאבדות.
הסטיגמה של שאירי התאבדות קשורה גם לחוויית הבושה שחשים שאירי ההתאבדות והתחושה שלפתע, בלי שרצו בכך, הפך חלק מאוד פגיע ורגיש בעולמם לנחלת רבים.
חוויית דחייה: הכוונה היא לכך שהמתאבד בחר שלא לחיות יותר במחיצתם.
היבט אחר של דחייה הוא שבחלק מהמקרים שאירי התאבדות חשים שאנשים מתרחקים מהם.
מאפיינים של אבל טראומטי: שאירי התאבדות נמצאים בקבוצת סיכון להתפתחות תסמיני אבל טראומטי ואף להתפתחות של פוסט טראומה ברמה קלינית.
סכנה זו גדולה במיוחד כאשר מדובר במקרה של שאירי התאבדות שגילו את גופת יקירם שהתאבד.
הסכנה גדולה במיוחד כאשר המתאבד הוא הורה והאבל הוא אחד מילדיו.
אובדנות אינה עניין תורשתי שעובר בגנים.
עם זאת בני המשפחה או הקהילה עלולים ללכת בדרכו של המתאבד לאחר שהפנימו מסר לפיו התאבדות היא צעד לגיטימי בחייו של מי שנקלע למשבר חמור.
התאבדות במשפחה היא שבר משמעותי שבמקרים רבים מזעזע את המערכת המשפחתית ועלול לעיתים גם לגרום לפרוק המשפחה הגרעינית.
התכנסויות ואירועים משפחתיים שבעבר תרמו לתחושת יחד אינטימית עלולות להפוך לקשות מאד: בחלק מהמקרים ישנן האשמות בתוך התא המשפחתי.
בנוסף, אבל הוא במהותו תהליך אישי מאד: כל אדם אבל בדרך קצת שונה ומבכה את הקשר הייחודי שלו עם המנוח בדרך האופיינית רק לו.
כאשר אבלים בני משפחה אחת מתקבצים יחד עלולות לעלות האשמות בסגנון "אתה לא אבל נכון" או "אתה מבזה את זכר המנוח".
תכנים אלה עלולים להוסיף הרבה מאוד מתח לכל יחד משפחתי.
זהו מתח שלא תמיד נוח לדבר עליו, שכן אף אחד במשפחה לא רוצה לפתוח את העניין ולהיות זה שיגרום סבל לשאר בני המשפחה..
התוצאה היא מה שמכונה בשפה הטיפולית "פיל בחדר": מצב שבו חלק מבני המשפחה או כולם חשים שמשהו לא בסדר אך חוששים להעלות את הנושא כי הם חוששים ממה שעלול לקרות אם יעלו את הנושא לדיון.
לבסוף, התאבדות של בן משפחה היא אירוע המנתץ אמונות הקיימות אצל כלל בני המשפחה ביחס להיות העולם מקום שבטוח וטוב לחיות בו.
חוויה זו היא חוויה עמוקה של התרסקות הדברים שהקנו ביטחון וודאות בעולם.
כשהמנוח הוא הורה של שאירי ההתאבדות
כאשר האבלים בעקבות ההתאבדות הם ילדיו של המנוח, הבנתם את המעשה תלויה בגילם.
ההתאבדות כמעשה לא הגיוני: ילד בן 7–8 יכול במקרים רבים להבין מהו מוות, אך לא תמיד יכול להבין איך בכלל ייתכן מצב שבו הדבר הוודאי והיציב בחייו (ההורה) ייעלם פתאום לתמיד, כתוצאה מבחירת ההורה שלא להיות יותר.
התחושה היא שהמעשה אינו הגיוני חוויית נטישה: ילדים בוגרים בגלאי עשרה עלולים להבין במקרים רבים שההורה למעשה בחר לנטוש אותם לבדם, דווקא בתקופה בחייהם שבה הם זקוקים לו.
עבור ילדים ההורה הוא במידה רבה מקור לביטחון, גורם שמתווך את העולם ומנגיש אותו העלמות הורה שמילא תפקידים אלה עבור ילדו עלולה להשאיר את הילד עם חשש גדול מאוד מפני העתיד ותחושה של היותם נבגדים על ידי ההורה.
אשמה: ילדים (בעיקר ילדים מתחת לגיל 6–7) נוטים לחשיבה אגוצנטרית ולכן ייתכן שיחשבו שההורה התאבד בגללם.
פחד: בני המשפחה מבטאים לעיתים פחד שעוד בני משפחה יתאבדו.
חשש זה בולט בעיקר אצל ילדים הנוטים לחשיבה ליניארית (לדוגמה: אם אבא התאבד כשהגיע לגיל 39 אז גם אמא תתאבד כשתגיע לגיל הזה).
לאן ממשיכים מכאן: להורה שהתאבד היו תפקידים שונים במשפחה (כמו פרנסה, דאגה לצרכים קיומיים ועוד) ועתה יהיה צורך למלא את מקומו בתפקידים אלה, או לפחות בחלקם.
כשהמנוח הוא בן/בת של שאירי ההתאבדות
המפגש המתמשך עם תחנות בחיי המנוח.
כמו כן יש הבדל בין אבל של אמהות ואבל של אבות: אבלם של אבות נוטה לכלול מרכיב משמעותי של חוויית אשמה ואחריות מתוך אמונה שהם נכשלו שתפקיד האב (וההורים בכלל) הוא לשמור על ילדיהם.
אצל אמהות לעומת זאת בולט יותר המרכיב של כמיהה למנוח.
כשהמנוח שהתאבד הוא אח/אחות של שאירי ההתאבדות
תגובת האח או האחות להתאבדות אחיהם או אחותם תלויה במידה רבה בגילם וביכולתם להבין את האירוע ואת משמעותו.
אחים צעירים עלולים לחשוש מה יקרה כשיגיעו לגיל בו התאבד אחיהם הגדול וזאת כיוון שהחשיבה בגיל צעיר נוטה להיות ליניארית בנוסף ייתכנו חששות כלליים מהאפשרות שהם או היקרים להם יתאבדו.
כשהמנוח הוא בן/בת זוג של שאיר/ת ההתאבדות
אובדן של בן או בת זוג בהתאבדות מותיר את בן הזוג הנותר באופן פתאומי מאוד ללא האדם שאהב, וללא הביטחון והוודאות שהקשר הזוגי איפשר לו.
בנוסף מאבד שאר ההתאבדות חלק מאוד משמעותי מעתידו, ומהחלומות אותם חלם להגשים יחד עם המנוח.
אובדן זה חריף במיוחד כאשר מדובר בזוג צעיר יחסית.
עוד מאפיין של אובדן בן או בת זוג הוא אבל בבדידות: בן או בת הזוג שנותרו בחיים היו רגילים להיתמך על ידי בן הזוג שהתאבד ולשאוב ממנו עידוד ותקווה.
מות בן או בת הזוג משמעה שאין לבין הזוג הנותר עם מי לחלוק את כאבו.
לכן אבלות על בן או בת זוג שנפטרו (בפרט בעקבות התאבדות) היא אבלות בודדה.
כפי שתואר לעיל, ההתאבדות היא אירוע המנפץ לעיתים קרובות את מערכת האמונות האישית של השאירי ההתאבדות, בשל היותה במרבית המקרים אירוע פתאומי, אלים וחריף שתוצאותיו נחוות כבעלות מימד אישי מאוד, אפילו אינטימי.
היותה של ההתאבדות אירוע כה מערער ברמה האישית יכולה לגרום לחלק משאירי ההתאבדות לצאת לתהליך חיפוש אישי אחר משמעות חדשה לחיי שאירי ההתאבדות.
כמו כן, חלק משאירי ההתאבדות עשויים לחוות צמיחה פוסט טראומטית.
אירועים הקשורים לשאירי התאבדות ולמניעת התאבדות
בארצות הברית מתקיים מדי שנה היום הלאומי לשאירי התאבדות (המתקיים בשבת שלפני חג ההודיה).
יום זה מעניק בין השאר הקשר לגיטימי בו יכולים שאירי התאבדות לקבל את הוקרת החברה בגין אובדנם.
כמו כן, בכל 10 בספטמבר מתקיים ברחבי העולם היום העולמי למניעת התאבדויות.
אירועי היום הזה כוללים טקסים, הרצאות ותהלוכות.
הגורם המארגן את אירועי היום הוא הארגון הבינלאומי למניעת התאבדות (International Association for Suicide Prevention), יחד עם ארגונים מקומיים וארציים שונים הנותנים ליום זה יש צביון מיוחד במדינות ואזורים שונים.
ארגונים לתמיכה בשאירי התאבדות בישראל ומחוצה לה
ארגונים של שאירי התאבדות בעולם עוסקים בראש ובראשונה במתן תמיכה לאנשים שאיבדו את יקירם בעקבות התאבדות.
במסגרת זו מופעלות קבוצות תמיכה שונות, חלקן במתכונת של קבוצות עזרה עצמית.
כמו כן מופעלים קווי ייעוץ טלפוניים, ופורומים אינטרנטיים.
חלק מהארגונים עוסקים גם במניעת התאבדות בצורות שונות, בעיקר בהעלאת המודעות לסימנים מקדימים להתנהגות אובדנית.
להלן מספר שמות ארגונים באזורים שנים בעולם:
Suicide.org (אתר אינטרנט וארגון תמיכה)
Suicide Bereaved Survivors Stories (אתר שמציג סיפורי התמודדות של שאירי התאבדות)
בשנת 1995 הוקמה לראשונה בישראל קבוצה שכללה אך ורק הורים אשר ילדיהם התאבדו, במטרה לעבד יחדיו את האבל המיוחד הזה השונה מכל שכול אחר.
היא קמה ביוזמתן של גב' מרתה רמון, מנהלת "המרכז הישראלי לעזרה עצמית" בתל אביב, ועוזרתה, הגב' רות בלקין.
ליוזמה זו הצטרף הפסיכולוג ד"ר ישראל אורון, שהנחה את הקבוצות שהתגבשו במהלך שנות ההנחיה.
בשנת 2000 סיים ד"ר אורון את הנחיית הקבוצות, וחלק מהחברים שהשתתפו בהן רשם עמותה בשם "בשביל החיים".
כאשר ההתאבדות מתרחשת במהלך פעילות בשירותי הביטחון (צבא, משטרה) עשויה המשפחה האבלה לקבל תמיכות שונות ממשרד הביטחון.
כאשר מדובר בהתאבדות של אזרח, עומדת המשפחה מול משבר זה לבדה ללא תמיכה רשמית.
מצב זה היווה את אחת הסיבות המרכזיות להקמת עמותת בשביל החיים, העמותה לתמיכה במשפחות שיקיריהן התאבדו ולמניעת התאבדות'.
הפעלת קבוצות תמיכה באזורים שונים בארץ למי שיקירם התאבדו (לרבות קבוצה מקוונת בפורטל תפוז),
קבוצת עזרה ראשונה לאנשים שאיבדו את יקירם.
ימי עיון, כנסים והרצאות להעלאת המודעות לנושאים הקשורים להתמודדות עם התאבדות, תחת הכותרת 'להבין כדי למנוע'.
קידום מחקר בסוגיות הקשורות לאובדנות, בין השאר באמצעות מלגות לחוקרים.
קיום הכשרות להכשרת "שומרי סף" בקרב בני נוער (בתנועות נוער ובתי ספר)
קידום וסינגור בנושאים הקשורים לתוכנית הלאומית למניעת אובדנות והתאבדות
צעדה שנתית המתקיימת ביום הבינלאומי למניעת אובדנות (בכל 10 בספטמבר).
(קישור לסרטון תעודי על צעדת 2015 - אתר יוטיוב)
פרויקט 'פנים אבודות' להנצחת בני משפחה שהתאבדו.
מיתרים היא תוכנית שנוצרה על רקע התוכנית הלאומית למניעת אובדנות שמפעיל משרד הבריאות בפיקוח משרד הרווחה.
התוכנית מפעילה מרכזי סיוע וטיפול בהם ניתן לקבל: מידע והכוונה לזכויות של בני משפחה ויחידים שאיבדו את יקירם בהתאבדות, ייעוץ וטיפול נפשי פרטני זוגי ומשפחתי לכלל בני המשפחה האבלים.
כמו כן מפעילה התוכנית קבוצות תמיכה טיפוליות.
את אתוכנית 'מיתרים' מפעילה עמותת אנוש, האגודה הישראלית לבריאות הנפש.
נכון לשנת 2017 התוכנית מפעילה מרכז אחד בתל אביב ומרכז נוסף בחיפה.
יצירות ספרות יפה שיצרו שאירי התאבדות
קישור לביקורת ופרק מתוך הספר - מתוך אתר פסיכולוגיה עברית
חווה מזרחי, מאות פרחים סגולים.
הוצאת בת אור, (2011) ביקורת על הספר
שלומית ומנחם בן, הוי כנרת שלנו (2014) - תקציר וקטע מהספר באתר 'טקסט'
רועי אופנבכר, יותר מאחד פחות משניים.
ספרי עיון על אבלם של שאירי התאבדות
2nd Ed Taylor & Frances, 2013* שירלי אברמי, אחרון מכתבו ילבין - השפעת התאבדות על בני משפחה.
סרטים תיעודיים העוסקים בשאירי התאבדות
The Bridge (Documentry) – סרט תיעודי המתעד את סיפורם של אנשים שקפצו מגשר שער הזהב בסן פרנסיסקו ואת מי שנותרו מאחור להתאבל עליהם.
There's no 3G In heaven – סרט אוסטרלי המביא את סיפורה של עיירה שאירעו בה מספר מקרי התאבדות של בני נוער.
הסרט מתאר דילמות הקשורות למניעת התאבדות.
כשהכאב גדול מנשוא – סדרה תיעודית ישראלית בשלושה פרקים המתארת סוגיות הנוגעות לעולמם של האבלים בעקבות התאבדות.
הפרק השני והשלישי בסדרה עוסקים בשאירי התאבדות.
על כורחך – סרט תיעודי ישראלי העוסק במשפחה מיישוב דתי ששני בניה התאבדו.
(קישור לפרטים אודות הסרט באתר פסטיבל דוקאביב)
כנרת שלי (סרט תיעודי) – מבקר הקולנוע והפובלציסט מנחם בן ורעייתו שלומית יוצאים למסע בעקבות התאבדות בתם כנרת.
קישור ישיר לצפייה באתר Mako
שַאלַאמוֹן או סלומון (בהונגרית: Salamon; 1053–1087) היה נסיך הונגרי מבית ארפאד.
משנת 1057 כונה "המלך הצעיר" כי לבקשת אביו הוכתר למלך במהלך מלכות אביו.
בשנים 1063–1074 היה מלך הונגריה השביעי של ממלכת הונגריה.
שאלאמון הוכתר כ"מלך צעיר" בעיר סקשפהרוואר (Székesfehérvár) עוד בחיי אביו, אך נמלט מהונגריה עם משפחתו לאחר שדודו, לימים, המלך בּלָה הראשון הפיל את שלטון אביו בשנת 1060 במהלך סדרת קרבות בהם נהרג אביו.
שאלאמון חזר להונגריה כעבור שלוש שנים בעזרת חיילות גרמניים, ניצח את המלך בלה בשנת 1063 והוכתר למלך ממלכת הונגריה.
בהזדמנות זו נשא לאישה את יודית אחותו הצעירה של הקיסר היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שלמעשה החזיר אותו לכס המלוכה.
אביו של שאלאמון היה אנדראש הראשון, אחד מבניו של הנסיך ואַזול .
מאחר שוואזול לא היה מרוצה מהיורש לכס המלוכה שנבחר על ידי אישטוון הראשון, מלך הונגריה (בהונגרית: I.
István), הוא מרד בו בשנות השלושים של המאה ה-11. המרידה דוכאה על ידי אישטוואן והוא עיוור את וואזול והגלה את כל משפחתו.
הם התיישבו תחילה בצ'כיה, בחצרו של נסיך בוהמיה אולדריק, ומשם יצאו לאדמה פולנית, שם מייסקו השני אירח אותם.
אנדראש, בנו של וואזול, המשיך לחצרו של יארוסלאב הראשון, נסיך קייב שכונה "ירוסלב החכם".
בשנות גלותו שם הוא נשא לאישה את אנסטסיה מקייב, בתו של ירוסלב החכם.
שנים רבות לא נולדו להם ילדים.
עד שלבסוף נולדו שלושה בזה אחר זה.
בחייו של אנדראס חלה תפנית משמעותית כשהאצילים ההונגרים קראו לו בחזרה לכס המלכות ההונגרי שאותו אכן תפס במחצית השנייה של שנת 1046, הקיסר הגרמני, היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לא השלים עם הדחתו של המלך פטר על ידי אנדראש וניסה לפלוש לממלכת הונגריה מספר פעמים, אך כל ניסיונותיו נהדפו.
שיחות השלום בין הצדדים התחילו כבר על ידי בנו, היינריך הרביעי.
אחת ההתחייבויות שהופיעו בהסכם השלום שנחתם בשנת 1058, הייתה איחוד השושלות.
אנדראש אירס את שאלאמון בנו בן ה-5 עם יודית אחותו הצעירה בת ה-11 של היינריך.
כשנה לאחר נישואיו בשנת 1963 חתם שאלאמון הסכם עם דודניו, גֵזָה (לימים גזה הראשון, מלך הונגריה) ולאסלו (לימים לאסלו הראשון, מלך הונגריה) שהכירו בשלטונו.
מיד לאחר מכן, בשנת 1064 הוכתר שאלאמון שוב למלך הונגריה בעיר פץ' (Pécs).
בתחילה פעלו יחד הוא ובני דודיו נגד הצ'כים והקומנים, אבל היחסים בין השלושה התדרדרו משנת 1070, ואז גזה התמרד נגדו.
בקרב ב-14 במארס 1074 שאלאמון הובס.
בשנת 1081 הוא ויתר רשמית על כס המלוכה.
מאוחר יותר ניסה להשיג אותו בחזרה מספר פעמים ועל פי האגדה זנח את שאיפותיו אלה רק לקראת סוף ימיו ובילה את שארית חייו בעלייה לרגל ותפילה.
הוא מת בשנת 1087 בפולה שבקרואטיה היום.
מנישואי שאלאמון עם הנסיכה יודית משוואביה לא נולדו תחילה ילדים, ומקורות שונים מציינים שהנישואים לא היו אידיליים.
כאשר ביקר שאלאמון את היינריך בשנת 1083 כדי לבקש ממנו עזרה נוספת, הוא ניסה לחדש את יחסיו עם אשתו, אך המקור הגרמני מציין: "אף אחד מהם לא שמר על נאמנות לקדושת הנישואים, אלא הדדית בגדו זה בזה ללא כל נקיפות מצפון".
עם זאת, על פי אותם מקורות גרמניים, נולדה להם בכל זאת בת משותפת סופיה († כ 1100), שהפכה לאשתו של הרוזן Poppo von Berg-Schelklingen .
עם קבלת הידיעה על מותו של שאלאמון נישאה יהודית בשנית לדוכס הפולני וולדיסלאו הראשון, וילדה לו שלושה ילדים.
שאילנדרה שארמה (נולד ב-10 ביולי 1957) הוא יוגי וגורו קרייה יוגה.
שאילנדרה כתב פרשנויות על טקסטים פילוסופיים ויוגיים בסיסיים כמו הבהגווד-גיטה, סוטרות היוגה של פטנג'אלי והסוטרות שיווה מווסוגופטה.
קורות חייו והחיפוש אחר הגורו
שאילנדרה שארמה נולד ב־10 ביולי 1957 בעיר בופאל שבהודו.
לאחר שסיים את לימודיו בקולג' (1978, תואר שני במדעי המדינה), שאילנדרה התכוון להתגייס לצבא ההתנדבות ההודי.
עם זאת, באותו הרגע חלו שינויים רציניים בתפיסת עולמו.
הם נגרמו בגלל מותם הבלתי צפוי של כמה מקרובי משפחתו בבת אחת.
אירועים אלה חפפו יחד עם הזמן בו הוא קרא את הספר "אוטוביוגרפיה של יוגי" של פרמהנסה יוגאננדה.
כתוצאה מכך, שאילנדרה סירב לשרת והחליט להקדיש את חייו למציאת התשובה לשאלה מהו מוות.
כך החל מסעו דרך הודו בחיפוש אחר הגורו של קרייה יוגה.
בשנת 1982 הוא קיבל חניכה מסטיאצ'רן להירי, נכדו של להירי מהסאיה, שלפי המסורת ההינדית נחנך על ידי המהאווטאר באבאג'י עצמו.
לאחר שנתיים של תרגול יוגה אינטנסיבי, הפך שאילנדרה לגורו ויורשו של סטיאצ'ראן להירי, והוא התחיל להסמיך תלמידים, בשנת 1984 הוא נכנס לסמאדהי בפעם הראשונה.
לפי שאילנדרה, בשנת 1988 הופיע בפניו מהאווטאר באבאג'י ולימד אותו את הטכניקות המיוחדות של קרייה יוגה .
בשנים 1992–1993 כתב פרשנות על בהגווד גיטא, סוטרות היוגה מפטנג'אלי וסוטרות שיווה מווסוגופטה.
בשנת 1993 שאילנדרה שארמה התיישב בשמשן במרכז גבעת גוברדהנה.
הוא עדיין מתגורר שם, בהיותו "שומר" השמשן והארמון, שהיה שייך לשושלת מהראג'ה קודם לכן.
במקום שאילנדרה שארמה ייסד את סידהא סידהאנטה יוגה אקדמי.
שאילנדרה שארמה הוא יוגי שהשיג מימוש באמצעות הרבה שנות תרגול.
לפיכך, להוראתו של הגורו קרייה יוגה יש היבט מעשי: מכלול פראניאמה ומודרה, שנלמד על ידי תלמידיו, מכוון ליציאת התודעה של המוח האנושי מעבר לגוף; הבנת עוצמתו כתודעה אחת, המתבטאת בכל הדברים.
החל מהרמה הגופנית (מודעות למגבלות פיזיות ישנן המפתח להבנת אי-גבול התודעה), תרגול קרייה יוגה בשלבים הגבוהים ביותר מאפשר ליוגי להגיע לרמה של הרעיון הטהור, מעבר למילים ודימויים.
עם זאת, התודעה כבר לא זקוקה לתפיסה גסה (גופנית, פיזית) של העולם המתבטא, מכיוון שהיא (התודעה) חווה אחדות עם מקור הבריאה, האלמותי ויוצר הכל.
הגוף, מפסיק להיות מגבלה לתודעה, והופך לכלי היצירתי שלו.
שרימד בהגאווד גיטה: תרגום ופרשנות מאת שרי שאילנדרה שארמה
"יוגה דרשן: תרגום ופרשנות של שרי שאילנדרה שארמה יוגה סוטרות מפטנג'אלי"
"שיווה סוטרות: תרגום ופרשנות של שרי שאילנדרה שארמה"
שאל כל נערה הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1959 עם שירלי מקליין, דייוויד ניבן, גיג יאנג ורוד טיילור בתפקידים הראשיים.
שירלי מקליין זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הזרה הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
היא זכתה גם בפרס דוב הכסף לשחקנית הטובה ביותר והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר קומדיה או מוזיקלי.
משחקו של רוד טיילור זכה לשבחים והביא לבחירתו לתפקיד ראשי בסרט "מכונת הזמן" (1960).
מג וילר (שירלי מקלין) היא בחורה בת 21 המגיעה לניו יורק כדי למצוא עבודה אבל בעיקר כדגי למצוא גבר מתאים למטרת נישואים.
בתחנת הרכבת נגנבת מזוודתה עם כל בגדיה.
היא מגיעה למלון לנשים בלבד שאמה שכרה לה חדר שתהיה מוגנת שם מגברים.
הנשים במקום עוזרות לה ותורמות לה בגדים.
היא מתקבלת לעבודה במפעל סוודרים אף על פי שלא עברה את מבחן ההדפסה.
המנהל מר מקסוול (ג'ים בקוס) לוטש לעברה עיניים.
היא מתחילה לצאת עם אחד הלקוחות, רוס טפורד (רוד טיילור) והוא מזמין אותה לדירת קרוביו אך כהיא מגיעה לשם מתברר שהקרובים אינם שם והיא צועקת על טד בורחת משם בגשם שוטף.
לאחר שמקסוול מטריד אותה מינית היא מתפטרת.
בעזרת חברתה ג'ני (אליזבת פרייזר) היא מוצאת עבודה בחברת פרסומת המנוהלת על ידי שני אחים - מיילס דוטון (דייוויד ניבן), מבוגר ומאופק ואחיו אבן דוטון (גיג יאנג), צעיר ו"פלייבוי" רודף נשים.
מג נמשכת לאבן אך הוא לא שם לב לכך ומתייחס אליה כמו לשאר הנשים.
היא מתייעצת עם מיילס מה לעשות והוא רוצה לעזור לה.
הוא מוצא את ספר הפגישות של אחיו ובו רשימת הנשים והערות עליהן.
מיילס מדריך את מג בקשר לבחירותיו של אחיו - באיזה בושם להשתמש, איזה תספורת לבחור, איזה ריקודים הוא אוהב וכו'.
לבסוף אבן מציע לה נישואים אבל בינתיים מיילס מתאהב בה.
היא מבינה שאבן לא אוהב אותה אלה את הנשים שהיא מייצגת.
היא בורחת משם, נפגשת עם רוס טפורד ומסכימה לצאת אתו לדירת קרוביו אפילו אם הם אינם שם.
מיילס רודף אחריה, מתעמת עם טד ולבסוף מתוודה על אהבתו והם נישאים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותשירלי מקלייןמג וילרדייוויד ניבןמיילס דוטוןגיג יאנגאבן דוטוןרוד טיילוררוס טפורדג'ים בקוסמקסוולאליזבת פרייזרג'ניחברה של מגקלייר קליליסהחברה של מג
שאיין, או בשמה הילידי צֵהֶסֶנֵסְצֶסְטוֹצֶה (Tsėhésenėstsestȯtse), היא השפה הילידית המדוברת בפי בני אומת שאיין, בשטחי המדינות מונטנה ואוקלהומה בארצות הברית.
כמו בכל השפות האלגונקוויות האחרות, יש לה מורפולוגיה מדבקית (אגלוטינטיבית) מורכבת.
שפה זו נמצאת בסכנת הכחדה, ברמות שונות, בשתי המדינות בה היא מדוברת.
שאיין היא אחת מהשפות האלגונקוויות, שהן ענף במשפחת-השפות האלגיות.
שאיין מקובצת בקבוצת "השפות האלגונקוויות של השפלה", יחד עם אחיותיה אָרָפָּאהוֹ ובלקפוט, המדוברות בפי אומות אלגונקוויות החיות באזורי השפלה, ויחד הן יוצרות שפראכבונד.
שאיין מדוברת בעיקר ב"שמורה האינדיאנית שאיין הצפונית" בצפון-מזרח מדינת מונטנה ומעט במדינת אוקלהומה.
על פי דיווח של אומת שאיין בשמורה הצפונית במונטנה ממרץ 2013, היו רשומים כ-10,050 חברי שבט שאיין; מתוכם, מעט יותר מרבע מאוכלוסיית שאיין בגיל 5 ומעלה דיברו שפה שאינה אנגלית.
שפת שאיין נחשבת "בסכנת הכחדה ודאית" במונטנה ו"בסכנת הכחדה קריטית" באוקלהומה על ידי אונסק"ו.
במונטנה מספר הדוברים הוא כ-1700 על פי אונסק"ו, ובאוקלהומה 400 דוברים קשישים בלבד.
אין מידע עדכני על שום מדינה אחרת בארצות הברית בה היא מדוברת.
בשאיין יש 3 תנועות שיכולות להופיע באלופון בלתי-קולי או לָחוּש (ועל כן 6 וריאנטים), 11 עיצורים ו-2 טונים.
כל הברה נושאת טון, שלרוב אינו מיוצג בכתיבה, אך ניתן לסימון באמצעות קו מעל אות-התנועה.
בשאיין יש 3 תנועות בסיסיות /e a o/.
הפונמה מבוטאת בדרך כלל כאלופון ולעיתים משתנה ל-.
כל אחת מהתנועות האלה לוקחת ארבעה טונים: טון גבוה (כמו á [á]); טון נמוך (כמו a [à]); טון אמצעי (כמו ā [ā]); וטון עולה (כמו ô [ǒ]).
כשתנועה מבוטאת בלתי-קולית היא יכולה לקבל נקודה מעל האות (למשל ė [e̥]).
הטונים הגבוה והנמוך הם פונמיים, ואילו תנועות בלתי-קוליות אלופוניות על פי ההקשר הפונטי.
+עיצורים דו-שפתיים שיניים בתר-מכתשיים וילוניים סדקיים סותמים p t k ʔ חוככים v s ʃ (x) h אפִּיים m n
מערכת הכתב של שאיין מבוססת על האלפבית הלטיני, עם התאמות מיוחדות לשפה, ויש בה 14 אותיות בלבד.
היא לא מערכת פונמית טהורה ולא תעתיק פונטי; הבלשן וֵּיין לימן תיאר אותה כ"כתיב הגייה" – כלומר מערכת איות מעשית, שנועדה להקל על הגייה נכונה.
קיימות כמה וריאציות אלופוניות שאינן מיוצגות בכתב, דוגמת תנועות בלתי-קוליות.
הטון הנמוך לרוב אינו מסומן.
שאיפת עשן היא שאיפת כמות גדולה של אדים רעילים או תוצרי לוואי של בעירה דרך מערכת הנשימה וכתוצאה מכך פציעה חמורה או מוות.
שאיפת עשן היא גורם התמותה העיקרי של קורבנות שרפה.
שאיפה או חשיפה לתוצרי בעירה כגון גזים חמים עלולים לגרום לסיבוכים חמורים של הנשימה.
כ-50-80% ממקרי המוות כתוצאה מפגיעת שאיפת עשן, לא באו כתוצאה ממגע ישיר עם הלהבות, אלא כתוצאה מכוויות במערכת הנשימה.