tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי המשטרה מדובר באסיר המרצה עונש מאסר בגין מעורבות באירוע תג מחיר, שלא שימש מעולם כסוכן משטרתי.
ההתייחסות הציבורית ל"תג מחיר" היא ברובה של גינוי ברור.
אישים רבים משני קצות הקשת הפוליטית בישראל גינו את מבצעי "תג מחיר", בהם נשיא מדינת ישראל שמעון פרס, ראש הממשלה בנימין נתניהו, יושב ראש הכנסת, רובי ריבלין, שאמר: "בשנים האחרונות אנו רואים פגיעה ברכוש ערבי בתופעה המכונה 'תג מחיר' שמהווה טרור ולא יותר.
זה טרור יהודי, אין לכנותו בשם אחר", יושבת ראש האופוזיציה ציפי לבני.
יושב ראש הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, אמר על הצתת מסגד בבורקה כי הפעולה היא הכרזת מלחמה של המתנחלים על הפלסטינים, וקרא להתערבות של הקהילה הבינלאומית.
מנהיגי המתנחלים גינו את פעולות תג מחיר.
בין המגנים יושב ראש מועצת יש"ע דני דיין, חבר הכנסת לשעבר אליקים העצני, פנחס ולרשטיין.
בדצמבר 2011 הוקם ארגון בשם "תג מאיר" היוצא נגד פשעי שנאה שמבצעים יהודים בישראל נגד מי שאינם יהודים, ובפרט אירועי תג מחיר.
בין המגנים הרבנים יובל שרלו, חיים דרוקמן, נחום אליעזר רבינוביץ, זלמן ברוך מלמד, שלמה אבינר, מנחם פרומן, חנן פורת, אלחנן בן נון, בני לאו, שמואל ריינר, חיים נבון ויעקב פילבר.
ב-2014 פורסמה קריאה של מאה רבנים מהציונות הדתית נגד מעשים אלו.
מספר אישי ציבור התבטאו באופן שפורש לעיתים כתמיכה ב"תג מחיר" או בפגיעה בפלסטינים.
הרב יצחק שפירא קרא לנקוט בדרך תגובה של "ערבות הדדית", והסביר כי "כשנפגע מישהו במקום אחד צריכה להיות תגובה בכל מקום".
דברים דומים אמרה גם דניאלה וייס ביולי 2008. וייס סוברת כי "תג מחיר" הומצא על ידי גורמי ממשל ישראלים כדי לפגוע בתדמית של ההתיישבות ביהודה ושומרון, ואמרה כי "תג המחיר" היחיד שמקובל עליה, הוא הקמת מאחז וגבעה חדשה במקום כל מאחז וגבעה שמפונים.
הרב אליעזר מלמד כתב בנובמבר 2008 בטורו בעיתון "בשבע", כי מדיניות זו התבררה כ"יעילה ביותר".
בהזדמנות אחרת הסביר כי הביע תמיכה בהפגנות רחבות היקף על ידי ועדי המתיישבים בצמתים, שנועדו להעסיק כוחות צבא רבים ככל האפשר, אך מעולם לא הביע תמיכה בפגיעה של אנשים פרטיים בערבים או ברכושם.
לאחר רצח משפחת פוגל באיתמר כתב: "איננו שואפים לנקם פרטי, אלא לנקמה ממלכתית שצה"ל וכל מערכות השלטון יובילו".
צבי האוזר, ששימש כיו"ר ועדת החוץ והביטחון בשנים 2020–2021, טען בוועדה כי יש לשמור על פרופורציות כשמציגים נתונים על פעולות תג מחיר, שכן מהצד הערבי ישנם כ-3,000 אירועים בשנה.
ארגון חוננו שקם בשנת 2001 מעניק סיוע משפטי וציבורי לרבים מבין החשודים והנאשמים בפעולות תג מחיר.
העמותה ייצגה את החשודים הראשונים שהואשמו בבית המשפט בפעילויות 'תג מחיר' והובילה לשחרורם ממעצר של מעל לשנתיים ולזיכוי מלא.
במשך כ-20 שנה, העמותה העניקה סיוע משפטי לנאשמים ומורשעים בפעולות פשיעה לאומנית ופעולות טרור.
בין היתר ייצגה העמותה את המורשעים הבאים:
חנוך רבין ורז גירון שתקפו משפחה פלסטינית באבנים וגרזן בבמהומות בחווארה בשנת 2023. נגדם השניים הוגש כתב אישום בעבירות טרור, חבלה בכוונה מחמירה ומניע גזעני, וצוין כי הם חלק מקבוצה אלימה הפוגעת בפלסטינים ומשבשת את פעילות כוחות הביטחון.
במסגרת זו העניק תמיכה משפטית וציבורית לחברי המחתרת היהודית שחבריה רצחו מספר פלסטינים בפיגועים וזממנו לפוצץ אוטובוסים פלסטיניים ולפוצץ את כיפת הסלע.
בנוסף פעל מידד למען האחים קהלני, שני תושבי קריית ארבע שהורשעו בניסיון רצח של פלסטיני בשנות ה־90 ונידונו לעונשי מאסר ממושכים.
ב-2012 פרסם העיתונאי שחר גינוסר תחקיר עיתונאי ב"ידיעות אחרונות", שטוען לקיום קשר בין פעולות "תג מחיר" לבין הנהגת המתנחלים ביהודה ושומרון וטוען שההתייחסות למבצעי פעולות אלו כ"עשבים שוטים" ו"פעולות של בודדים" מטעה מאחר שקיים מנגנון מאורגן שיוזם ומנהל פעולות אלו.
התחקיר מצביע על הנקודות הבאות:
מטרת "תג מחיר" הוא ליצור זיקה תודעתית בין מה שהמתנחלים תופסים כפגיעה במפעל ההתנחלויות לבין "ענישת" הפוגעים (כוחות הביטחון הישראלים ו\או תושבים הפלסטינים) וזאת כדי להרתיע מפגיעות כאלו בעתיד
מאחורי חלק מפעולות "תג מחיר" עומדות עמותות מתיישבים (כמו ועד מתיישבי השומרון ו"ועד מתיישבי בנימין") שתקציבן מגיע מהמועצות האזוריות ביהודה ושומרון שרוב תקציבן מגיע מהמדינה (כמענקים וכתקציבי איזון).
כשעל אף תלותן הכספית במועצות טוענים ראשי העמותות שהן עצמאיות
הטקטיקה, אותה יזמו ראשי ועדי המתיישבים, הייתה שבמקרים של פינוי מאחזים או הריסת בתים, ליזום מספר רב של אירועים ביטחוניים במקומות שונים ביהודה ושומרון הדורשים תשומת לב של צה"ל והמשטרה
גישה זו של מאבק הוצגה במנשר בשם "ערבות הדדית כמפתח לניצחון" שפרסמו ביוני 2008 ועדי המתיישבים יחד עם מטה "חומש תחילה".
במנשר הוסבר שהדרך הקודמת, בה הגיעו מתנחלים למאחז המפונה עצמו כדי למנוע את פינויו, לא צלחה בגלל הפעולה המהירה של הכוחות המפנים
מטרת ריבוי אירועים אלו היא לגרום לפיצול של כוחות הביטחון ולמנוע ריכוז כוחות שיכול להתמודד עם התנגדות מתנחלים לפירוק ופינוי מאחזים וכן להציב משוואה שכל כוונה לפינוי מתנחלים תענה ב"הבערת השטח"
השיטה בה נקטה הנהגת המתנחלים כדי ליצור עומס הייתה על ידי קריאה, ברשתות חברתיות, למתנחלים ביישובים שונים לצאת וליצור פרובוקציות ברחבי יהודה ושומרון (כמו פגיעה בפלסטינים, שריפת שדות, חסימת צמתים, הוצאת טיולים לשטחי סכסוך ועוד)
שיטה זו הופצה על ידי פרסומים ועלונים, מטעם הוועדים, בהם נכתבו מאמרי תמיכה ועידוד למהלכים של פעולות תג מחיר והפרות חוק (כולל הפרעה לכוחות הביטחון במילוי תפקידם)
במספר מקרים החליפו ועדי המתיישבים את המונח "תג מחיר" במונח "ערבות הדדית" אבל התחקיר מצביע על משמעות זהה
כדי לייעל את ההתנגדות פעלו המתנחלים לחשוף ולהפיץ את תוכניות מערכת הביטחון לפינוי מאחזים ולהיערך מבעוד מועד.
נטען שהמתנחלים הפעילו "חמ"ל מאחזים" ואספו והפיצו מידע על תנועת כוחות צה"ל ובנוסף הפעילו "סוסים טרויאנים" בתוך מערכות הביטחון כדי לאסוף מידע נוסף
ב-2012, עם היוודע כוונת "ידיעות אחרונות" לפרסם את התחקיר, תבעו ראשי ההתיישבות ביהודה ושומרון (בני קצובר, גרשון מסיקה ואיציק שדמי) מהעיתון לפרסם התנצלות וכן לשלם פיצוי כספי של מיליון ש"ח אך העיתון דחה את התביעה.
ב-2013, בעקבות פרסום התחקיר, פורסם שהמועצה האזורית שומרון וראש המועצה גרשון מסיקה הגישו תביעת לשון הרע נגד "ידיעות אחרונות" בע"מ, עורך התחקיר, העיתונאי שחר גינוסר, ועורך העיתון רון ירון על פרסום התחקיר.
העיתון הגיב לתביעה בטענה שזו תביעת השתקה.
במהלך אותה שנה משכו התובעים את תביעתם, עוד לפני תחילת הדיונים, לאחר שהגיעו להסדר פשרה במסגרת גישור.
ב-2014, עם סיום עונת המסיק ביהודה ושומרון, שהתאפיינה באירועים אלימים, פרסם האו"ם דו"ח ביקורת על הגידול בפעולות "תג מחיר" ופגיעות של מתנחלים בפלסטינים שעסקו במסיק.
יו"ר המועצה האזורית שומרון גרשון מסיקה כינה דו"ח זה "עלילת דם".
בעקבות אמירה זו פרסם גינוסר כתבה נוספת ב"ידיעות אחרונות", שבה שב וטען לקשר בין פעולות "תג מחיר" לבין הנהגת המתנחלים.
לדבריו, מסמך של ועד המתיישבים עודד מתיישבים למנוע פינוי קרוואנים.
בנוסף התייחס המסמך לאירוע שבו הוצתו עשרות עצי זית סמוך ליצהר ונחסמו כבישים.
לפי גינוסר, המסמך לא גינה את ההצתות, אלא תיאר אותן כ"דוגמה אמיתית לכך שגבולות המאבק נקבעים על ידי המתיישבים.".
בשנת 2015 ארגון מולד הרחיב את התחקיר העיתונאי והציג טענה לפיה כספי ציבור מימונו פעולות "תג מחיר"
ב-2020 התקיים דיון בבית משפט השלום בתביעה של ראש ועד מתיישבי השומרון בני קצובר נגד קשת 12 ותוכנית הסאטירה ארץ נהדרת לאחר שבאחד ממערכוניה נקשר שמו לאירועי "תג מחיר".
בית המשפט קבע כי קישור קצובר לפעולות "תג מחיר" אינו פוגע בשמו הטוב, שכן בעבר הביע תמיכה בפעולות אלה.
התביעה נדחתה, וקצובר חויב בהוצאות משפט.
עם הזמן התרחב השימוש במונח "תג מחיר" באופן מושאל, ונעשה בו שימוש באמצעי התקשורת לתיאור כללי של פעולות מחאה אלימות, גם אם לא נעשו למטרת הצבת "תג מחיר" והרתעה, ואף לפעולות אלימות אשר מבוצעות בידי ערבים; כגון הצתת בתי כנסת, חילול קברים יהודיים, עקירת מטעים, וכתיבת כתובות נאצה נגד יהודים.
פעולת יאזור (כונתה גם בשם מבצע יונה, על שמו של יונה רסין שנרצח ב-1947), הייתה מבצע צבאי של חטיבת גבעתי במסגרת מלחמת העצמאות, שכוון נגד העיירה הערבית יאזור.
יאזור הייתה עיירה ערבית שמנתה כ-4,000 תושבים, דרכה עבר הכביש המחבר את תל אביב לירושלים ולמושבות הדרום.
בסמוך לכביש עמד בתחומי העיירה מבנה ששימש בימים רגילים כבית חרושת לקרח.
נהג אחד נהרג ורבים נפצעו.
ב-11 בדצמבר 1947 שוב פגעו בשיירה יהודית.
בתגובה לכך הופיעו שוב אנשי האצ"ל וזרקו רימונים לבית הקפה.
בתגובה, חסם הצבא הבריטי את הכביש ביאזור לתנועה יהודית.
לאחר משא ומתן בין הבריטים לאנשי הקשר של ההגנה סוכם שנוטרים יהודים חמושים ילוו את השיירות באזור יאזור.
שתי המשאיות הראשונות הצליחו להיחלץ אך התוקפים הצליחו להרוג את נהג המשאית האחרונה של קיבוץ דורות ואת עוזרו.
ב-22 בינואר 1948 הרגו ערביי יאזור שבעה נוטרים שנסעו בטנדר לליווי שיירות, ביניהם מפקד הטנדר אליק שמיר, אחיו של הסופר משה שמיר.
על שם השבעה נקרא היום היישוב משמר השבעה.
בתגובה לנפילת שבעת הנוטרים הוחלט לבצע מספר פעולות במסגרת מבצע ל"ה שנקרא גם בשם מבצע יונה, כאשר גדוד 53 של גבעתי יתקוף מספר מטרות בעיירה והפלמ"ח את מפקדתו של חסן סלמה.
ב-4 בפברואר 1948 יצאו אנשי קורס הסמלים של גדוד 53 לסיורי מודיעין מקדימים משכונת עזרא לאזור הצפוני של העיירה, ממולדת לאזור הדרומי וממקווה ישראל לאזור המערבי.
ב-10 בפברואר פרסם המג"ד את פקודת המבצע.
בינתיים נודע כי צפויה התקפה ערבית בהיקף נרחב ב-15 בפברואר, ועל כן הוחלט להקדים את מתקפת האויב במכת מנע ולבצע את פעולת התגמול יום קודם לכן, ב-14 בפברואר.
הפעולה של גבעתי תוכננה להיערך באמצעות שלוש התקפות שתערכנה בו זמנית במרחב העיירה יאזור, כאשר העיקרית תהיה על בית החרושת לקרח שהיה במערב הכפר ופיצוצו.
באותו לילה פעלו אנשי חטיבת קרייתי נגד אבו כביר, ואנשי גדוד 51 נגד ג'בליה.
ב-14 בפברואר יצאו שלושה צוותי קרב לפעולה כאשר כל אחד מהם כלל פלוגה מוקטנת:
שמעון מרגולין, מ"פ ב, תוכנן לתקוף את האזור הדרומי ואת בית המוכתר.
שלמה קריזל, מ"פ ג, תוכנן לתקוף את האזור המערבי עם בית החרושת לקרח.
דוד שני, מ"פ ד, תוכנן לתקוף את האזור הצפוני.
אנשי הכנופיות שציפו לפעולות גומלין על פגיעתם בתחבורה היו מוכנים וחיכו בעמדות.
חיילי כוח ד', בפיקודו של דוד שני פרצו לעיירה מצפון, נתגלו על ידי משמרות הערבים ואיבדו את גורם ההפתעה.
בהיתקלות הראשונה ספגו שני נפגעים, המשיכו וניסו לפוצץ שני מבנים, אולם חומר הנפץ בער ולא התפוצץ.
עקב ניסיון הערבים לאגפם ועקב מצבו הקשה של אחד הפצועים, נסוג הכוח מבלי שהצליח למלא את המשימה.
חיילי כוח ב', בפיקודו של שמעון מרגולין איבדו קשר אלחוטי כבר מתחילת התנועה בפרדסים.
עקב אובדן הקשר ניתק הכוח משתי כיתות.
למרות זאת המשיך שמעון עם הכוח המצומצם, השתלט על קבוצת המבנים שלפני בית המוכתר ופיצץ שניים מהם.
רק עם דמדומי הבוקר זיהה שמעון את המטרה העיקרית - את בית המוכתר.
למרות הכוח המוקטן והסכנה להתגלות באור היום, השתלט הכוח על הבית ופוצץ אותו בהצלחה.
הכוח שהחל בנסיגה באור היום, ספג אש חזקה עליה התגבר באמצעות נסיגה תוך חיפוי הדדי.
כוח ג', בפיקודו של שלמה קריזל, שמטרתו העיקרית הייתה בית החרושת לקרח ששכן בצדה המערבי של העיירה, יצא ממקווה ישראל.
לצורך כך נרכשו 9 תרמילי גב בריטיים בחנות עודפי ציוד צבאי בת"א, לאחסון חומר הנפץ והובלתו למטרה.
למרות אזהרות חמורות על הרגישות של הג'ליגנייט לזעזועים וכן שריכוז החומר על אלונקה אחת עלול לגרום לפיצוץ מפגיעת כדור תועה, החליט המפקד קריזל שהתרמילים לא יינשאו על גב החבלנים אלא ירוכזו על אלונקה אחת שתינשא על ידי שישה חיילים טירונים.
כך נישאו 8 תרמילים שכל אחד הכיל כ- 18 ק"ג ג'ליגנייט על אלונקה אחת שהכילה בסך הכל כ- 150 ק"ג.
עקב הסרבול הכרוך בנשיאת חומר הנפץ על אלונקה כבדה דרך פרדסים סבוכים, גרמה תנועתם של אנשי הכוח ליצירת רעש רב שסייע לאויב לאתר את הכוח ולהפתיע את התוקפים.
המ"פ, שטעה בניווט, גרר את כל הפלוגה דרך הפרדסים תחת אש, איבד זמן יקר ולבסוף גם טעה בזיהוי המטרה ובמקום לפוצץ את בית החרושת לקרח ועל מנת להיפטר מחומר הנפץ, פוצץ מבנה אחר - דיר חזירים.
בסיכום הפעולה בבית האריזה במקווה ישראל, התברר שלפלוגה נפגעו שני חיילים, אבד רובה אנגלי, ואילו 150 ק"ג חומר הנפץ, שהיה נדיר ויקר במלחמת העצמאות, הופנו כנגד המטרה הלא נכונה.
בנוסף ספגו חיילי הכוח נזיפות מהמ"פ על כך שלא ביצעו את הפעולה כמתוכנן.
הייתה זו הפעולה הקרבית האחרונה של גדוד 53 במרחב תל אביב היות שמפקד חטיבת גבעתי, שמעון אבידן, החליט שהגדוד יצא דרומה כדי להחליף את גדוד 52.
בפעולה פוצצו חבלניי הפלמ"ח בקרב קשה את שלושת הבתים המבוצרים, ונסוגו דרך הפרדסים למקוה ישראל, נושאים את הפצועים ואת חברם רחמים הוורד, שנהרג בהתנדבו לחפות בנשקו על החבלן אמנון חינסקי בעת שהטמין את חומר הנפץ בבית החרושת לקרח.
את שרידי בית החרושת לקרח וסימני היריות על קורות הבטון שנותרו אפשר לראות גם היום בסמוך ל"אנדרטת השבעה" בשוליי כביש 44 החולף באזור.
פעולת סמוע או מבצע מגרסה הייתה פעולת תגמול שערך צה"ל בכפר הפלסטיני, שהיה אז בשלטון ירדן, א-סמוע (מדרום לחברון), ב-13 בנובמבר 1966.
זו הייתה הפעולה הגדולה ביותר מסוגה מאז מבצע קדש, והראשונה שבוצעה לאור היום.
הפעולה בוצעה בעקבות סדרת פעולות חבלה שנעשו נגד מטרות ישראליות, אך המניע הישיר היה מותם של שלושה לוחמי גדוד 890 שנהרגו ממוקש שהוטמן ליד הר בדר שבמדבר יהודה.
עקבות המחבלים הובילו לכפר א-סמוע, והרמטכ"ל, יצחק רבין, הציע לבצע פעולת תגמול בכפר.
בפעולה (שבוצעה בין השעות 6 ו-10 בבוקר) פשטו כוחות שריון, וצנחנים בפיקוד אל"ם רפאל איתן, וסיירת מטכ"ל בפיקוד דב תמרי על הכפר א-סמוע שמדרום לחברון, ופוצץ בתים.
מה שסיבך את המבצע הייתה התערבות צבא ירדן, שלא נחזתה מראש בידי אמ"ן.
בקרב עם כוחות צה"ל נהרגו 14 מחייליו של הגדוד הירדני בפיקוד אסעד ע'נמא שחש לסמוע, 37 חיילים נפצעו ושני חיילים נוספים נשבו.
במבצע נהרג מפקד גדוד 202, , ונפצעו 10 חיילים, בהם, מתן וילנאי, אשר שימש כמפקד פלוגה בגדוד 202.
בדו"ח שחיבר ראש מטה משקיפי האו"ם, אוד בול, ואשר הוקרא בפני מועצת הביטחון של האו"ם ב-16 בנובמבר, נאמר שבכפר נהרסו 125 בתים וכן בית הספר התיכון והמרפאה.
בנוסף נהרסו בכפרים סמוכים כמה עשרות בתים.
במקביל לפעולה הקרקעית נערך קרב אוויר בין כשמונה מטוסי הוקר הנטר של חיל האוויר הירדני לבין שני מטוסי מיראז' 3 ושני מטוסי אוראגן (מטייסת הצרעה) של חיל האוויר הישראלי.
במהלך קרב האוויר הפיל רן פקר את אחד ממטוסי ההנטר.
טייסו של המטוס הירדני נטש את המטוס, אך נהרג כאשר כיסא המפלט התנגש בדופן הוואדי.
טייס המטוס היה מואפק סאלטי, מפקד טייסת ההנטרים.
לחיל האוויר הישראלי היה פצוע אחד, סרן יוחנן רוזר, שאיבד את אחת מעיניו כתוצאה מפגיעה במטוס האוראגן שלו.
זו הייתה המשימה המבצעית הראשונה בה השתתף.
הפעולה היוותה נקודת מפנה ביחסו של המלך חוסיין כלפי ישראל: הוא פירש את הפעולה ככוונה למוטט את משטרו או לכבוש את הגדה המערבית והדבר השפיע ככל הנראה על הצטרפותו למלחמת ששת הימים.
ראש הממשלה ושר הביטחון, לוי אשכול, דיבר לאחר ביצוע הפעולה על ההרתעה שהיא אמורה להשיג: .
הרמטכ"ל יצחק רבין התייחס בחומרה לאיום לוחמת הגרילה, שבו מצאה סוריה מפלט לרצונה לתקוף את ישראל מבלי להיכנס למלחמה כוללת.
מאוחר יותר העריכו דוד בן-גוריון ומשה דיין באוזני רבין שפעולה זו הייתה הזרז העיקרי לפרוץ מלחמת ששת הימים.
הפעולה הפתיעה את ירדן, וגרמה להתקוממות עממית נגד המלך חוסיין, שנאלץ לדכאה בעזרת טנקים.
גם ארצות הברית הביעה מורת רוח מן הפעולה.
אחת הסיבות להפתעה הירדנית היא העובדה שהאשמה בחדירות המחבלים היא סוריה, שנתמכה על ידי ברית המועצות.
הפעולה אף חשפה את נאצר בפני העולם הערבי כמי שמחויב מילולית להשמדת ישראל, אך אינו עושה דבר, לעומת סוריה התומכת במחבלי פת"ח ומפגיזה חקלאים ישראלים לאורך גבול ישראל-סוריה.
בעקבות זאת פנה רבין לגזרה הסורית, ולאחר אחת מהפגזות אלה, תקפו מטוסי חיל האוויר הישראלי מטוסים סוריים והפילו אחדים מהם מעל דמשק.
גרמניה הנאצית הייתה בין המדינות הראשונות שהתקיימה בהן מערכה ציבורית אפקטיבית נגד צריכת טבק.
בתחילת המאה העשרים החלו להתפרסם מחקרים רפואיים שהצביעו על קשר בין תחלואה וסרטן ריאות לבין עישון וצריכת טבק.
תנועות נגד טבק צמחו במדינות שונות עם תחילת המאה ה-20, אך הצלחתן הייתה מועטת.
בין 1912 ל-1932 פורסם כתב העת הראשון בגרמנית נגד צריכת טבק, "מתנגד הטבק" (Der Tabakgegner).
עיתון נוסף בשם "מתנגד הטבק הגרמני" (Deutscher Tabakgegner) יצא לאור בדרזדן בין השנים 1919 ל-1935.
המערכה בגרמניה נגד הטבק שזכתה לתמיכת הממשלה הנאצית הייתה המערכה הציבורית הראשונה נגד הטבק שזכתה להצלחה.
סלידתו האישית של היטלר מטבק יחד עם מדיניות הילודה של המשטר הנאצי היו שני גורמים מרכזיים להצלחת המאבק.
בריאות הציבור הייתה נושא שעסקו בו רבות במשטר הנאצי.
למשל, בשנת 1940 הוחל חוק הדורש מכל המאפיות להכין אך ורק לחם מחיטה מלאה שנחשב בריא יותר מלחם לבן.
וורנר הוטינג מהמשרד למדיניות גזעית טען כי לאמהות מעשנות יש ניקוטין בחלב האם.
מרטין סטמלר, רופא בכיר במשטר הנאצי, טען כי נשים בהריון שמעשנות לוקות בשיעור גבוה יותר של הפלות.
ההנהגה הנאצית, שחלק מהאידאולוגיה שלה כללה הקמת משפחות גרמניות גדולות ובריאות, קבעה שהעישון מסכן את בריאותה של המשפחה הגרמנית.
אדולף היטלר היה מעשן כבד בצעירותו, ועישן בין 25 ל-40 סיגריות ביום, אולם כשהתבגר הפסיק לעשן מסיבות כלכליות, ולדבריו הוא "זרק את הסיגריות לדנובה ולעולם לא נגע בהן יותר".
היטלר תיאר את העישון כ"מנוון" וראה בו "נקמה של האיש האדום (אינדיאנים) באדם הלבן על כך שחשף אותו לאלכוהול".
הוא ציין כי "איבדנו אנשים מצוינים רבים בעקבות הרעלת טבק".
הוא ראה בעין רעה את העובדה שגם אווה בראון וגם מרטין בורמן היו מעשנים והביע תרעומת על כך שהרמן גרינג החל לעשן במקומות ציבוריים.
היטלר הביע מורת רוח על כך שאושר לאנשי צבא לעשן ללא הגבלה וכתב ב-2 במרץ 1942 שזאת "הייתה טעות, שמקורה בהנהגת הצבא באותו זמן של תחילת המלחמה".
היטלר המליץ אישית לחבריו ומכריו שלא לעשן וניסה לגרום להם להפסיק עם הרגל זה.
בגרמניה כתבי עת רפואיים בהם "עם בריא" (Gesundes Volk), "בריאות העם" (Volksgesundheit) ו"חיים בריאים" (Gesundes Leben) פרסמו כתבות בגנות העישון, ועל הנזקים הרפואיים שהוא גורם.
הודעות כנגד עישון נשלחו למקומות עבודה, לעיתים באמצעות הנוער ההיטלראי.
על נשים מיילדות נאסר לעשן כשהן בתפקיד.
ההכשרה של מנהיגי המפלגה הנאצית כללה גם התנזרות, לפחות חלקית, מעישון.
בפרמקולוגיה, פעילות ביולוגית או פעילות פרמקולוגית, מתארת את השפעות הסמים על אורגניזמים.
כאשר סם מורכב מתערובת מסובכת, הפעילות הביולוגית נקבעת על פי המרכיב הפעיל או על ידי הפרמקופוריה של החומר, אך היא יכולה להשתנות על ידי השפעת התרכובות השונות בתערובת.
פרמטר נוסף הקובע את פעילותו הביולוגית של החומר הוא המינון.
נפוץ למדי שההשפעה של הסם משתנה בהתאם למינון, ולכן פעמים רבות ההשפעות יכולות להפוך מעוזרות להרסניות בלקיחת מינונים שונים.
הפעילות הביולוגית תלויה באופן קריטי בספיגה, בהובלה, במטבוליזם ובפליטה (בראשי תיבות ADME).
בעוד שהחומר נחשב פעיל ביולוגית כל עוד מבצע אינטראקציה או משפיע על רקמת התאים בגוף האדם, חומר הנחשב פעיל פרמקולוגית בדרך כלל מתאר חומר בעל השפעות חיוביות.
הפעילות הביולוגית הנפוצה ביותר בטבע היא רעילות של חומר.
בתחום הביומינרליזציה, המונח "פעילות ביולוגית" לרוב מתאר יצירה של מאגרי סידן פוספט על שטח הפנים של אובייקטים הממוקמים בתמיסה המדמה נוזלי גוף (בופר עם ריכוז יונים הדומה לדם).
היקף הפעילות הביולוגית נמדד ביחידות בינלאומית.
פעולת פורט סעיד הייתה פשיטה שבוצעה בלילה הראשון של מלחמת ששת הימים על ידי לוחמי שייטת 13 שחדרו לנמל פורט סעיד במצרים על גבי "חזירים" במטרה לפגוע בכוחות ימיים מצריים שבו.
כוח הצוללים סקר מקרוב את בריכות העגינה בנמל ולא מצא כלי שיט מצריים.
הכוח הצליח להתחמק ממערכת ההגנה, יצא מהנמל ונאסף.
מפגש בין טרפדות של חיל הים הישראלי לספינות טילים מצריות מדגם "אוסה" הבריח אותן לנמל.
כלי שיט מצריים שבסיסם הוא נמל פורט סעיד היוו איום פוטנציאלי על כוח נחיתה ישראלי שהתארגן לאזור חוף אל עריש.
על מנת לאבטח את האגף הצפוני של כוחות צה"ל הקרקעיים שפעלו בציר הצפוני של סיני, נדרש חיל הים הישראלי לפגוע בכוחות ימיים מצריים בפורט סעיד.
הפגיעה תוכננה כפעולת פשיטה של צוללי שייטת 13 ב"חזירים" וסירת איסוף "ציפור", שאותם יובילו ויאבטחו המשחתת אח"י יפו וטרפדות.
מפקד הכוח, אל"ם בנימין תלם, נדרש להעדיף הצמדת מוקשים לכלי שיט על ידי צוללים בתוך הנמל, ולהימנע מעימות עם ספינות טילים במבואות הנמל.
חיל הים הישראלי הקצה לפעולה בפורט סעיד את הכוח הסדיר הגדול והחזק ביותר שהיה אז ברשותו.
מפקד הכוח היה אל"ם בנימין תלם, ותחת פיקודו היו:
המשחתת "אח"י יפו" בפיקודו של סא"ל יצחק קט, שתפקידה היה להוביל את כוח שייטת 13 ליעד ולהבטיח את איסופו לאחר הפעולה בתוך הנמל, וכן להשמיד אויב ימי שייכנס לזירת-הפעולה.
חמש טרפדות בפיקוד מפל"ג 914 סא"ל משה אורן, שתפקידן היה לפגוע באויב המגיע לזירת הפעולה ולאבטח את נסיגתו של כוח שייטת 13 לאחר פעולתו בתוך הנמל.
כוח שייטת 13 בפיקוד רס"ן זאב אלמוג, שתפקידו היה לפגוע במטרות צבאיות בתוך נמל פורט סעיד.
הכוח מנה שני "חזירים": ח-66 בפיקוד סגן יצחק שמיר (סירצקי) ואיתו רס"ל צבי לוריא, ח-70 חדיש יותר בפיקודו של סגן דב בר ואיתו רס"ל שייקה גורן, וסירת "ציפור" לאיסוף עם סגן אברהם סנפיר ורס"ל עודד ניר כמפעיל צולל עתודה ל"חזירים".
תוכנית שכונתה "רוגל ד" לתקיפת פורט סעיד באמצעות "חזירים" שיובאו למקום על ידי טרפדת, גובשה בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים.
עם ביטול פעולת הנחיתה בחוף סיני, שוחררה אח"י יפו והתוכנית שונתה להובלת "חזירים" על המשחתת למבואות פורט סעיד ואיסופם על ידי סירת "ציפור" שתחזיר אותם לאשדוד.
טרפדות תוכננו לאבטח את הפעילות ולהיכנס לקרב עם כלי שיט שיצאו מהנמל.
רענון ותיאום פרטי הפעולה ניתן למפקד הכוח וללוחמי שייטת 13 בליל 4/5 ביוני ולמפקדי הטרפדות בצהרי יום 5 ביוני בתדרוך שנעשה בלב ים.
קצין התכנון ממפקדת חיל הים, רס"ן אלכס דרורי, צורף לכוח.
מובילי ה"חזירים" היו צוללים מנוסים שהכירו את הנמל מתוך שינון ולמידה שנעשו לפעולות אפשריות כחלק מהכשרתם.
לטרפדות הייתה תרגולת רבה בקרבות תותחים נגד כלי שיט מהירים, אך לא היה להן ניסיון בפעולה משותפת עם המשחתת.
סא"ל משה אורן, מפקד הפלגה, הציג את כוונותיו למפקד הכוח למקרה של היתקלות.
הקשר בין המפקדה לכלי השיט היה במברקים.
הקשר בין הכלים היה בעורקי אלחוט דיבור.
תמונת המצב לגבי כלי שיט באזור הקרוב לא הייתה משותפת.
לאח"י יפו, שהייתה מצוידת במכשיר גילוי שידורי מכ"ם וצוות האזנה, הייתה תמונה טובה, אך המידע לא הועבר לטרפדות.
המודיעין על אודות היערכות הכוח הימי המצרי בנמל פורט סעיד ערב פרוץ המלחמה כלל: שתי ספינות טילים מדגם "אוסה", שתי טרפדות מדגם P-183 ושלוש ספינות נגד צוללות מדגם SO1, שמסיירות במבואות הנמל.
בנוסף התקבל מידע על שתי צוללות שמתוכננות להגיע מאלכסנדריה ולעבור בתעלת סואץ לים סוף.
במהלך היום בוטלה הפלגת הצוללות המצריות בשל הערכה שלא ניתן יהיה לעבור בתעלת סואץ.
שתי הטרפדות P-183 עזבו לכיוון אלכסנדריה.
שלוש ספינות משמר נגד צוללות פוזרו דרומה בתוך התעלה.
פריצת המלחמה באותו בוקר תפסה את המצרים בהפתעה, וספינות האוסה לא הצליחו להצטייד בטילים.
שתי ספינות טילים "אוסה" נשלחו לסיור מזרחית לנמל.
המידע שקיבל מפקד הכוח בנימין תלם באח"י יפו כלל רק את יציאת הטרפדות.
בשעות אחרי הצהריים הגיע מידע שספינות הטורפדו עזבו את פורט סעיד.
וכי ייתכן שספינות הטילים מסיירות מחוץ לנמל.
למודיעין הימי לא היה מידע על כך שספינות הטילים "אוסה" בפורט סעיד אינן חמושות בטילים.
למשחתת לא היו אמצעי התגוננות מטילי הסטיקס של ספינות ה"אוסה".
מפקד חיל הים, אלוף שלמה אראל, קיבל הנחיה מהרמטכ"ל להימנע מקרב בין המשחתת לספינות הטילים.
הוא הורה לבנימין תלם לתת עדיפות לפעולת הצוללים ולהימנע ממגע עם האוסות,
בעת המתנת כוח המשימה מערבית לאשדוד התקבל מברק ממפקדת חיל הים, שהודיע על תקיפת בסיסי חיל האוויר המצרי והוצאתם מכלל שימוש והשמדת כ-230 מטוסי אויב, ושכלי-השיט המצריים מוכנסים לתוך הנמלים מחשש לפגיעת חיל האוויר הישראלי.
מאוחר יותר (בשעה 17:07) התקבל מברק נוסף ממפקד החיל אל אל"ם תלם:
בשעה 14:00 קוים מפגש לתדרוך הכוחות בלב ים, כ-50 קילומטר מול אשדוד, לאחריו עזבו את הכוח שתי טרפדות בפיקוד אלי רהב, ונשלחו לגזרה הסורית.
כאשר הגיע מידע על כך הורה לרפי אפל, מפקד טרפדת ט-206, להישאר צמודה למשחתת אח"י יפו היות שחשב להסתייע בה לתקיפת הצוללות בטורפדו.
מפלגת הטרפדות נשאר רק זוג ספינות בפיקוד המפל"ג סא"ל משה אורן קרבת מכ"ם הטרפדת לאח"י יפו גרמה להפרעות בקליטת שידורי מכ"ם והטרפדת נדרשה מדי פעם לכבותו.
המכ"ם שלא היה בנוי לצורת הפעלה כזו הפסיק לעבוד.
המצרים העריכו שיהיה מסוכן מדי לצוללות לעבור בתעלת סואץ והחזירו אותן לאלכסנדריה.
מדיניות הפעלת כוח קומנדו ימי בשילוב עם כלי שיט הייתה שמפקד בכיר מנוסה מהשייטת ימצא ליד מקבל ההחלטות וישמש כמפקד כוח 13 בפעולה.
כך נעשה בכל אחת מהפעולות שבוצעו באותו לילה.
סא"ל דב שפיר, מפקד השייטת, תכנן להיות בעצמו באח"י יפו (ק-42) בצמוד לתלם אך נדרש להישאר במפקדת חיל הים.
רס"ן זאב אלמוג, שהיה מפקד טרפדת טרם המלחמה, נקרא לשייטת 13 על ידי מפקדהּ, ומונה למפקד הפעולה.
עם רדת החשיכה התקרבה אח"י יפו לפורט סעיד בנתיב הרגיל של אוניות הסוחר.
בפעולה זריזה הורידה במקביל את שני ה"חזירים" וסירת "ציפור" למים.
נקודת ההורדה הייתה בכיוון צפון-מערב לפתח הנמל במרחק 8 מיל ימי, קרוב יותר מהנקודה המתוכננת.
סירת ה"ציפור" גררה את ה"חזירים" לדרום-מזרח במגמה לאגוף את האוניות ולהגיע מזרחית לכניסה.
שמיר המוביל שאף לקצר, חשש מהתנועה בין האוניות העוגנות.
החליט להתנתק מהסירה ופנה אל מצוף הכניסה של הנמל.
פעולת הצוללים - הצוללים הרכובים עקפו את האוניות העוגנות וספינת משמר והגיעו לפתח התעלה.
משם נכנסו כל אחד בנפרד בצלילה לנמל וסרקו את הרציפים ועסקו בחיפוש יסודי אחר מטרות שלא נמצאו.
סירת משמר שהבחינה בשובל חזיר 66 תקפה והטילה רימונים נגד צוללים.
שמיר הצליח להתחמק בצלילה ופנייה מהירה.
הצוללים חשו את עצמת הפיצוץ אך המשיכו לתפקד.
גם לאחר המתקפה המשיך שמיר לחפש מטרות בצד הדרומי של הנמל ב'בריכת השריף' וב'בריכת הארסנל'.
לאחר שלא מצאו כלי שיט אויב יצאו ה"חזירים" מהנמל, כל אחד בנפרד.
שהיית הצוללים בנמל ארכה כשעתיים וארבעים דקות.
המתינו במרחק כ-200 מטר זה מזה בנקודת האיסוף, שנמצאה כ-2.5 ק"מ מזרחית לקצה שובר הגלים, בטווח סוללת תותחי החוף.
חילוץ בסירת ציפור - לאחר ניתוק ה"חזירים" עברה ה"ציפור" לנקודת המתנה בטווח 5.5 מיל ימי מהנמל.
בעת ההמתנה לצוללים החליט מפקדה לקצר טווח ל-3.5 מיל ימי.
ה"ציפור" התגלתה במכ"ם החוף של פורט סעיד.
שתי ספינות אוסה מצריות, שנמצאו מזרחית לנמל, הופנו לתקיפתה.
צוות ה"ציפור" הרגיש שנפתחה אש מהחוף לעברם אך לא הבחינו נפילות בקרבתם.
תמרוני התחמקות כללו עצירה במקום ותנועה צפונה.
הצוללים וה"ציפור" לא ידעו שספינות אוסה שנמצאו מזרחית לפורט סעיד היו בדרכן לתקיפת ה"ציפור".
האוסות הותקפו על ידי הטרפדות ובהוראת המפקדה המצרית נכנסו לנמל.
נוצר קשר בין סירת ה"ציפור" ודב בר בח-70 והיא נגשה לאסוף אותו, ולאחר מכן נאסף שמיר בח-66 שנמצא כ-200 מטר מזרחה.
שני ה"חזירים" טובעו כפי שתוכנן מראש (ההכנות להשמדתם החלו לפני המפגש עם ה"ציפור"), ובשעה 2:40 ה"ציפור" החלה לנוע מזרחה.
בשעה 01:07 החלה אח"י יפו (ק-42) להתרחק מאזור הפעולה.
בשעה 01:18 חשה אח"י יפו (ק-42) באיום טילי סטיקס, ובשעה 01:34 ירתה שתי רקטות מוץ מסוג "אבשלום" להטעיה והתרחקה.
מידע על כך לא הועבר לטרפדות.
המודיעין הימי הישראלי לא זיהה שהאוסות שנמצאו בסיור לא היו חמושות בטילים.
מפקד הכוח בנימין תלם ידע שלמשחתת אין אמצעי הגנה יעילים כנגד הטילים.
הדיווח המצרי נקלט במכשירי ההאזנה באח"י יפו (ק-42), כלהלן: .
הדיווח המצרי התייחס כנראה לסירת ה"ציפור", אך אח"י יפו (ק-42) ראתה בו (בטעות) איום נגדה, והמשיכה להתרחק מפורט סעיד.
הטרפדות שנמצאו באבטחה כ-15 קילומטר מזרחה גילו שני כלי שיט מזרחה להן בתנועה לכיוון פתח הנמל, שיעברו ליד נקודת האיסוף.
המפל"ג משה אורן העריך שאלה ספינות נגד צוללות דגם SO1 שהוזכרו בידיעות המודיעין הימי.
בשאיפה לאפשר לפעולת האיסוף להתבצע בשקט, חצה את נתיב המצרים מלפני החרטום בתנועה צפונה במגמה למשוך אותן אחריו רחוק מנתיב ה"ציפור".
זו הייתה תגובה מתוכננת והמפל"ג דיווח על מעשיו למפקד הכוח.
בתגובה לכך הסתמן שאוסה אחת פנתה אחרי הטרפדות, אך השנייה המשיכה בדרכה לעבר הנמל.
המפקדה המצרית ידעה כי האוסות אינן חמושות בטילים, ולא רצתה לסכן אותן.
הוראת התקיפה בוטלה והאוסות קיבלו הוראה להיכנס לנמל.
כעבור זמן קצר התקבצו האוסות וחזרו לנוע לעבר הנמל והדליקו אורות ניווט כמקובל.
הוראת המפקדה המצרית לחזרה לנמל נקלטה במשחתת.
מפקד הכוח הסיק שלא תהיה הפרעה לאיסוף הצוללים והאיום על המשחתת הוסר.
אל"ם תלם הורה לטרפדות לנתק מגע.
מפקד זוג הטרפדות, סא"ל משה אורן, קיבל אישור ממפקד הכוח לתת מכת אש לפני ניתוק המגע.
תלם היה משוכנע שהוא נותן אישור לכניסה לקרב ולא רק למכת אש.
הטרפדות רדפו אחרי האוסות ובטווח 1,000 פתחו באש.
הוצאת התחמושת הייתה: 12 פגז 40 מ"מ, 150 פגז 20 מ"מ ו-200 כדורי 0.5. באוסות לא אובחנו פגיעות והן המשיכו לכיוון הנמל, כשאורות הניווט שלהן דולקים, מבלי להשיב באש.
המעקב וירי הטרפדות הביאו לתוצאה הרצויה שספינות הטילים המצריות לא הפריעו לאיסוף הצוללים על ידי ה"ציפור".
המפגש של הטרפדות עם ה"ציפור" תוכנן לשעה 03:00, ה"ציפור" התעכבה עקב תקלה במנוע ולא הגיעה לזמן זה.
היא ניסתה להקים קשר אך ללא הצלחה עקב המרחק מהטרפדות, ושידורי המכ"ם שלה לא נקלטו.
תלם ידע שאח"י יפו ושלוש הטרפדות מהוות חלק עיקרי מכוחו של חיל הים.
הטרפדות כבר היו בקצה כמות הדלק שלהן, ואל"ם תלם הורה לטרפדות לחזור לאשדוד.
סירת ה"ציפור" והצוללים בתוכה החלה לחזור ועברה בנקודת המפגש שנקבעה עם הטרפדות, אך כשהגיעה לשם התברר שהטרפדות כבר עזבו (או שכלל לא היו שם, כפי שמראה תרשים תנועתן).
ה"ציפור" המשיכה להפליג עצמאית ללא אבטחה וללא הפרעות.
בשעה 04:40 הפעילה מחדש את המכ"ם.
שידורי המכ"ם שלה התגלו על ידי תחנות ניטור של חיל האוויר.
גם אח"י יפו קלטה את השידורים בכיוון 230 מהמשחתת.
ראש מחלקת ים אל"ם יצחק רהב נתן הוראה לאסוף אותם.
לקראת המפגש ננקטו אמצעי זהירות ב"ציפור" עד שהוקם קשר באמצעות מכשיר מ.ק 10 האטום שנלקח מה"חזיר".
אלמוג הודיע שאין צורך בהרמה אל הסיפון וסירת ה"ציפור" יכולה להמשיך לאשדוד כמתוכנן.
בהוראת בנימין תלם הורמה הסירה אל סיפון המשחתת אח"י יפו באזור אל עריש והפליגו לאשדוד.
בנמל פורט סעיד לא היו כלי שיט (אך לכוח הישראלי לא היה מידע על כך), ולכן היעד המרכזי של פעולת שייטת 13 לא הושג.
ספינות חיל הים הישראלי לא פגעו בשתי ספינות טילים מצריות שהיו באזור, אם כי הבריחו אותן אל הנמל.
סיכון מרבי שהסתיים ללא נפגעים – הצוללים ביצעו את החדירה לנמל בצורה מקצועית התחמקו מהתקפת סירת משמר ויצאו ממנו בחיים.
סירת "ציפור" אספה את הצוללים מפתח הנמל בטווח התותחים ונעה בכוחות עצמה מרחק רב.
הכנסת המשחתת לתחום הטקטי בו נמצאו ספינות טילים מצריות עברה בהצלחה.
הרחקת האיום על חופי ישראל - לאחר הקרב השלימו המצרים הרחקת כלי השיט המלחמתיים מנמל פורט סעיד לנמל אלכסנדריה.
משם לא ניתן להגיע במהלך הלילה לקרבת חופי ישראל.
האיום המידי של ירי טילים על החוף הישראלי חלף עד סוף המלחמה.
פרסום מצרי - למחרת, ב-6 ביוני, פרסמו המצרים כי במבואות פורט סעיד טובעו ארבע טרפדות ישראליות וסטי"ל מצרי אחד טובע.
טרפדות ישראליות לא נפגעו ואין אימות ממקור אחר לפגיעה בסטי"ל מצרי.
בתקופת המלחמה לא נערכו תחקירים חיליים.
תחקיר הצוללים ואנשי ה"ציפור" נעשה לכל אחד בנפרד מיד לאחר הקרב על ידי סא"ל אריה ברק שגם היה נוכח בפעולה על ט-203. רס"ן אלמוג לא שותף בתחקיר.
בהצגה בפני קציני חיל הים, שנערכה כשבועיים מתום הקרבות סיפר מפקד חיל הים, שלמה אראל, שנתן העדפה לפעולת צוללים על פני קרב במבואות מעדיפות החימוש של ספינות הטילים המצריות.
זו גם הייתה הנחיית הרמטכ"ל.
מפקד אח"י יפו סא"ל יצחק קט, מתח ביקורת על ההוראות שקיבל מפקד הכוח, אל"ם בנימין תלם ועל תפקודו בפעולה:
במאמר על הפעולה שפרסם לאחר סיום שירותו בצה"ל אמר זאב אלמוג שבפעולה זו נשברו שני ערכי יסוד של צה"ל על ידי כלי-השטח של חיל-הים במהלך הפעולה - דבקות במשימה ואי השארת לוחמים בשדה הקרב.
העובדה שצוללים נכנסו לנמל אויב סיירו בו והצליחו לחזור הייתה מרוממת ביחס לפעולות בגזרה הסורית שלא התבצעו ולנפילה בשבי של הצוללים בפעולת אלכסנדריה.
מדיניות השייטת בתכנון פעולות הכוללות איסוף הצוללים הוכחה כישימה.
זאת בניגוד למדיניות ביחידות קומנדו ימי בעולם שם לוח הזמנים כולל רק כיוון אחד והמבצעים אינם חוזרים מהפעולה.{{הערה|יוניו ולריו בורגזה, שדי הים הוצאת מערכות, 1979, עמ' 58.}}השתהות באיסוף הצוללים דיווחו שעבר זמן רב מאז שיצאו מהנמל ועד שהציפור הגיעה אליהם.
מבדיקה עם נהגי הסירה התברר כי כאשר נשמע ירי תותחים בוצעו תרגילי התחמקות הכרחיים.
להערכת עמי אילון, התחושה שעבר זמן רב עד לאיסוף היא תחושה סובייקטיבית.הטבעת החזירים נעשתה בהתאם לתוכנית, שבה נקבע שאם מתקרבים לאור ראשון לא תהיה גרירת חזירים (אור ראשון באותו לילה היה בשעה 03:45).
בתחקירים שנעשו מסרו הצוללים שלדעתם ניתן היה להשאיר את החזירים ולצאת בגרירה מהאזור, אם כי הם החלו בהכנות להטבעת החזירים עוד לפני המפגש עם ה"ציפור".
מפקד ה"ציפור" אמר שהשמדת החזירים נעשתה לפי התוכנית.
העלה טענות כנגד מפקד הכוח הימי בנימין תלם ומפקדי הטרפדות שלא המתינו לו מעבר לזמן האחרון שנקבע ואף לא עברו כלל דרך נקודת המפגש המתוכננת אלא פנו ישירות בכיוון צפוני-מזרחי.קשר ומכ"ם: לסירת ה"ציפור" לא היה קשר עם אח"י יפו בכל מהלך הפעולה.
מפקד השייטת הסיק מהתחקיר שיש צורך בשיפור מכשירי הקשר.
לדעתו היעדר מכשירי קשר אמינים פגם בביצוע כמו גם בפעולות אחרות.
מפקד שייטת 13 דב שפיר הורה למבצעי הפעולה לשאת רקע אדום מתחת לכנפי העטלף.
התייחסות הטרפדותמפקדי הטרפדות חשבו כי לא עשו די בירי על ספינות הטילים, שהתבצע מטווח רחוק ובכמות אש קטנה.
לדעתם אף כי העדיפות הקרבית הייתה בצד המצרי, ניתן היה לנצל את ההפתעה, להמשיך בירי ולהשיג פגיעות.
אריה רונה בט-207, ספינה מונעת בבנזין, היה מודע לחוסר בדלק וחשב שהלחיץ את מפקד הפלגה.
אך כאשר נכנס לנמל אשדוד עם ספינתו פעלו המנועים על טיפות הדלק האחרונות.
נתקבלה מסקנה שערכן של טרפדות עם מנועי הדיזל, תותחי 40 מ"מ ומכ"ם קלוין יוז היה גבוה יותר במלחמה.
לקחים אחריםמשחתת בטווח טילי הסטיקס - בנימין תלם נשלח לשרבורג למחרת הקרב.
נוכחותו נדרשה בשדר שהגיע מפליקס אמיו למנוע השתלטות עוינת על ספינות סער בבנייה, ולא היה נוכח בתחקיר.
דבריו של קט נתקבלו ללא עוררין ולקח חשוב שהיה צריך להתקבל לגבי חוסר הישע של משחתת עם מערכת תותחים מיושנת ללא בקרת אש מבוקרת מכ"ם בלילה מול טילי הסטיקס המצרים לא נלמד.
הזמן הקצר של שעות החשיכה בקיץ יצר מסגרת מצומצמת מאוד לפעולה.
הזמנים רשומים לפי הספר "משברי ים" בהוצאת מה"ד היסטוריה.
העיתוי לפעולות הצוללים נרשם בחלקו לפי דיווחי הצוללים בפעולה באתר משמר המורשת הימית.
זמני המפגש של הצוללים וה"ציפור" הם לפי בדיקה של תא"ל עמי אילון ואחרים.
בעלי חיים פעילי דמדומים הם בעלי חיים הפעילים רק בשעות הדמדומים שאחרי השקיעה ולפני הזריחה, אך ישנים במהלך רוב שעות היום ושעות הלילה.
חלקם גם פעילים בלילות של ירח מלא או של יום מעונן.
המונח אינו כוללני, וחלק מבעלי החיים פעילים רק לפני השקיעה, בעוד אחרים פעילים רק לפני הזריחה.
ישנם מספר בעלי חיים הפעילות בשעות אלה.
חלקם מתגוננים מטמפרטורה קיצונית וחמה מדי ביום או קרה או חשוכה מדי בלילה.
מינים אחרים פעילים אז כתוצאה מתחרות עם בעלי חיים אחרים ומינים אחרים פעילים בשעות אלה (בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות) כחלק מהתגוננות מטורפים.
חלק מהטורפים פעילים ביום ואחרים פעילים בלילה ומינים נטרפים רבים פעילים בשעות שבהם הטורפים פחות פעילים (כך עושים רבים מהמכרסמים).
עם זאת טורפים מסוימים החלו להיות פעילים בשעות הדמדומים בהם טרפם מתחיל בפעילות.
כמו בכדור הארץ האסטרונאוטים עושים פעילות גופנית בחלל כדי לשמור על הבריאות שלהם.
ההבדל היחידי הוא שבחלל זו חובה בשבילם לעשות זאת כיוון שבמידה ולא, ייווצרו להם בעיות בשרירים, בעצמות ותופעות לוואי שעלולות להיווצר עקב חוסר הכבידה שבחלל, ובעזרת פעילות גופנית ניתן למזער את תופעות הלוואי ולהקל על השיקום של האסטרונאוטים בעת חזרתם לכדור הארץ.
האסטרונאוטים חייבים לעשות לפחות שעתיים של פעילות גופנית בכל יום, הפעילות שלהם כוללת ריצה על הליכון (שאליו הם נקשרים ברתמות כדי לא לרחף), רכיבה על אופניים והרמת משקולות (נגד קפיץ).
אסטרונאוטים במשימות ממושכות במיוחד לובשים מכנסיים מיוחדים שמפעילים לחץ על עצמות הרגליים ומפחיתים את הירידה בצפיפות העצם.
ישנה עוד דרך להתמודד עם התופעות הללו, בעזרת כבידה מלאכותית אך היא מצריכה שדה מגנטי חזק מעל הרמה המותרת מבחינה בטיחותית ולכן לא ניתן להשתמש בה בחלל.
לחוסר משקל קיים מספר מרובה של השפעות ובהן יש שתיים אשר הן הכי נפוצות.
בהיעדר כבידה לא מופעל משקל על שרירי הגב או על שרירי הרגליים הדרושים לעמידה, והם מתחילים להיחלש ולהיקטן.
חלקם מתנוונים במהירות וללא תרגול סדיר האסטרונאוטים עלולים לאבד עד 20 אחוזים ממסת השריר שלהם בתוך 11-5 ימים מה שמשפיע על חזרתם לכדור הארץ ולוקח זמן לשקם את השרירים.
רקמת העצם מאבדת מסה בשיעור של כאחוז וחצי בחודש בסביבה חסרת כבידה, מכיוון שאין עליה לחץ מכני, בהשוואה לכשלושה אחוזים בעשור אצל אדם בריא בסביבה רגילה.
בשל השינוי המהיר בצפיפות, העצם עלולה להפוך לשבירה ולהפגין תסמינים דומים לאלה של דלול עצם (אוסטאופורוזיס).
גם תהליכי ההרס והבנייה של העצמות משתנים בחלל.
על פני כדור הארץ עצמות נהרסות ומתחדשות באופן קבוע באמצעות מערכת מאוזנת היטב של תאים הורסי עצם ותאים בוני עצם.
בכל פעם שחלק מרקמת העצם נהרס, שכבות חדשות תופסות את מקומה ושני התהליכים מוצמדים זה לזה.
בחלל, לעומת זאת, רואים עלייה בפעילות התאים ההורסים את העצם בעקבות חוסר הכבידה, והעצמות מפורקות למינרלים שנספגים בגוף.
אצל אסטרונאוטים נראתה עלייה בפעילות תאיי הריסת העצם, בייחוד באזור האגן, שנושא במרבית העומס בתנאי כבידה רגילים.
עם זאת, בשונה מחולי אוסטאופורוזיס (דלול עצמות), אסטרונאוטים ששהו בחלל שלושה-ארבעה חודשים בדרך כלל מחזירים לעצמם את צפיפות העצם התקינה בתוך שנתיים-שלוש בכדור הארץ.
המכשור עבור הפעילות הגופנית בחלל
המכשור לצורך הפעילות הגופנית מונח על פלטפורמה מוגבהת כדי להפחית את הרעש שהם מייצרים.
בתחנת החלל יש שלושה מכשירים עיקריים לפעילות גופנית:
(1)- אופני כוח-(Cycle Ergometer)-כמו באופניים רגילים הפעילות העיקרית היא דיווש.
הם משמשים למדידת הכושר הגופני בחלל מכיוון שקל לבדוק את קצב הלב וכמה עבודה נעשתה במכשיר.
(2)- הליכון-(Treadmill)-הליכה או ריצה על ההליכון זה כמו ללכת על כדור הארץ.
הליכה זו הפעילות הכי חשובה כדי לשמור על שרירים ועצמות בריאות.
האסטרונאוטים נקשרים ברתמות למשטח ההליכה כדי למנוע מהם לרחף וכדי להפעיל עליהם לחץ המדמה את כוח המשיכה הפועל עלינו בזמן ההליכה על כדור הארץ.
(3)- מכשיר התנגדות-(Resistance Exercise Device)-המכשיר מדמה הרמת משקולות, המאפשר לאסטרונאוטים לעשות כפיפות בטן, שכיבות סמיכה וסקוואטים וכדומה.
כדי להשתמש בו, האסטרונאוטים מותחים ומסובבים כבלי גומי אשר מחוברים לגלגלות המתנגדים למשיכתם של האסטרונאוטים.
פְּעִיל זכויות אדם הוא מונח המתאר אדם שפועל באופן פרטי או במסגרת קבוצתית (תנועה, ארגון, עמותה וכדומה) למען שמירה, קידום ויישום זכויות אדם, לרבות זכויות אזרחיות ופוליטיות, כלכליות, חברתיות ותרבותיות.
האו"ם והאיחוד האירופי מכירים בפעילי זכויות אדם כקבוצה שנמצאת בסיכון גבוה לרדיפה ולכן ניסחו הנחיות להגנתם.
מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם הגדירה את מהותו של פעיל זכויות האדם ונתנה קווים לדמותו.
על פי הגדרה זו, פעילי זכויות אדם מחויבים לערכים האוניברסליים של זכויות אדם, ופועלים למען שוויון, עזרה לזולת ואי-אפליה לטובת בני אדם שזכויות יסוד נשללו מהם.
הם סוכנים לשינוי חברתי המהווים גורם חשוב בשמירה על הצדק והדמוקרטיה, ופעמים רבות הם מפגינים נחישות ואומץ רב.
כל אדם יכול להיות פעיל לזכויות אדם, אולם, לפי הגדרת המועצה, הוא חייב לקבל את האוניברסליות של זכויות האדם.
אדם לא יכול לשלול זכויות אדם מצד אחד, ולטעון שהוא פעיל זכויות אדם מצד שני.
לדוגמה: אדם לא יכול לפעול להגנת זכויות הגבר, בעודו תומך בשלילת זכויות האישה.
פעיל זכויות אדם לא בהכרח מציית לחוק המדינה.
השאלה המרכזית הנוגעת להגדרתו כפעיל זכויות אדם היא שאלת המניע: האם פעולותיו נעשות בשם הרצון ליישם, לקדם ולשמור על זכויות האדם?.
פעילי זכויות אדם עשויים לפעול למען קידום, שמירה ויישום של זכות אדם אחת.
כך למשל פעילים שונים עשויים להתמקד בפעילות למען זכויות ספציפיות כגון הזכות לחיים, הזכות למזון, הזכות למים ולהיגיינה , חופש הביטוי, חופש ההתאגדות, הזכות להליך הוגן וחופש התנועה, וכן לפעול נגד פרקטיקות ספציפיות כגון הוצאות להורג, עינויים, מעצר מנהלי והשחתת איבר המין הנשי.
בנוסף, פעילי זכויות אדם עשויים להתמקד בקידום זכויות אדם של קבוצות ספציפיות (למשל פעילי זכויות הילד, פעילי זכויות נשים, פעילי זכויות פליטים ופעילי זכויות להט"ב).
פעילי זכויות אדם פועלים ליישום אמנות זכויות אדם בכל העולם ובכל המשטרים (במדינות דמוקרטיות ומדינות שאינן דמוקרטיות, במדינות מפותחות ובמדינות מתפתחות).
ישנם פעילי זכויות אדם שעושים את מלאכתם בשכר (למשל במסגרת פעילות באגודה או עמותה) וישנם פעילים שעושים את מלאכתם בהתנדבות.
פעילי זכויות אדם עשויים לעבוד בשלל מקצועות ולקדם באמצעותם זכויות אדם (למשל: עיתונאים, רופאים, אנשי חינוך ועורכי דין חברתיים).
אלמנט העשייה הוא מהותי בהגדרה של פעיל זכויות אדם, ולא עצם השתייכותו של אדם לארגון מסוים.
אדם מוגדר כפעיל זכויות אדם בעיקר באמצעות מעשיו שלו וההקשר בו הם נעשים, ללא קשר לשאלת השתייכותו הארגונית, מקצועו והאופן בו הוא מכנה את עצמו.
רוב פעילי זכויות האדם פועלים ברמה המקומית או הלאומית ופועלים לקידום זכויות אדם בקהילה שלהם או במדינה שלהם, אולם ישנם גם פעילי זכויות אדם הפועלים ברמה הבינלאומית.
פעילי זכויות אדם עשויים להתמקד במדיניות של ממשל ולפעול להבטחת הגשמת הרעיון של זכויות אדם בתחומו.
פעילי זכויות אדם חוקרים תופעות ומקרים שונים, אוספים מידע ומדווחים על הפרות של זכויות אדם.
על מנת לעורר דיון ציבורי ותקשורתי ולערב גורמים פוליטיים ומשפטיים, הם עשויים להשקיע מאמץ בשתדלנות.
פעולות אלו נעשות לרוב במסגרת של ארגוני זכויות אדם שמפרסמים דוחות תקופתיים לגבי הממצאים שלהם, אולם לעיתים מידע על הפרת זכויות אדם עשוי להתפרסם על ידי פעילי זכויות אדם שפועלים באופן פרטי.
חלק גדול מהפעילות של פעילי זכויות אדם קשור בניסיון להגן על קורבנות של הפרת זכויות אדם.
במקרים אלו, הפעילים עשויים לספק ייעוץ משפטי, ייצוג בהליך משפטי ואף תמיכה שיקומית.
בנוסף, פעילי זכויות אדם פועלים גם על מנת למצות את הדין עם מפרי זכויות האדם, זאת באמצעות פתיחה של הליך משפטי, ועזרה בבניית תיק משפטי (למשל: איתור עדים).
כך פעילי זכויות אדם פועלים גם על מנת להבטיח צדק עבור הקורבנות וגם על מנת להקטין סיכויי הישנות ההפרה של אותה זכות בעתיד.
ההצהרה על פעילי זכויות אדם
משנות התשעים הלכה וגברה ההכרה בתפקיד המרכזי של פעילי זכויות אדם במאבק לכינון עקרונות אוניברסליים לזכויות אדם, וכן בהכרתם כקבוצה בעלת סיכון גבוה לרדיפה.
בכל שנה, מאות פעילי זכויות אדם ברחבי העולם נופלים קורבן לרדיפה בידי הממשל או בידי קבוצות לא ממשלתיות בגין פעולתם לקידום זכויות אדם והדמוקרטיה.
הם עשויים להיות נתונים למסע הכפשות, לאיומים, להפחדות, להטרדות, למעצרי שווא, למעקבים, לחטיפה, לכליאה ואף להתעללות, עינויים, העלמה, אונס ורצח.
ב-9 בדצמבר 1998, פרסם האו"ם את ההצהרה על פעילי זכויות האדם .
הצהרה זו היוותה נקודת ציון חשובה בתנועה לזכויות האדם והביעה מחויבות גדולה לפעילי זכויות אדם.
ההצהרה מכירה בחשיבותם של פעילי זכויות אדם ובזכותם לפעול על מנת לקדם ולשמור על זכויות האדם.
בנוסף, ההצהרה מתארת את הקשיים והסכנות הניצבים בפני פעילי זכויות האדם בעולם, את הדרכים להגן עליהם ואת החובה של המדינות לספק הגנה זו.
לפי ההצהרה, לפעילי זכויות אדם יש אחריות לשמור על הדמוקרטיה ולקדם זכויות אדם כפי שהן מוגדרות במסגרת ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ואמנות זכויות אדם.
הזכויות של פעילי זכויות האדם לפי הצהרת האו"ם:
הזכות לפתח ולדון ברעיונות חדשים לשמירת זכויות אדם, והזכות לקדם רעיונות אלו.
הזכות לבקר סוכנויות ממשלתיות וגופי ממשל, ולהציע שיפורים לייעול תפקודם בנושא זכויות אדם.
הזכות לספק ייעוץ משפטי או כל ייעוץ ועזרה אחרים במטרה להגן על זכויות אדם.
הזכות לתקשר ולקבל נגישות לארגונים ממשלתיים או לא ממשלתיים.
הזכות לנגישות למשאבים במטרה להגן על זכויות אדם, לרבות הזכות לקבל מימון מחו"ל.
בשנת 2000, האו"ם מינה לראשונה דָוָח מיוחד לענייני פעילי זכויות אדם על מנת לקדם וליישם את עקרונות ההצהרה על פעילי זכויות האדם.
נכון לשנת 2022, מארי לולור מאיישת תפקיד זה.
אף על פי שתפקיד ההצהרה הוא להגן על פעילי זכויות אדם ולהטיל אחריות על המדינות להגנתם, בפועל מדינות רבות אינן מגינות על פעילי זכויות אדם.
משטרים סמכותניים מסרבים לכבד זכויות אדם, מגבילים את החברה האזרחית, ורודפים אחרי פעילי זכויות אדם (מענים, כולאים, מעלימים ואף רוצחים אותם).
בין השנים 1997–2003 תועדו 3,324 מקרים של פגיעה בפעילי זכויות אדם בלמעלה מ-50 מדינות (משנת 2001 מספר המקרים שתועדו עלה באופן משמעותי).
הפגיעות הנפוצות ביותר הן מעצר שרירותי, כליאה ואיומים.
הפוגעים הבולטים ביותר הם משטרה, צבא וכוחות מזוינים ומערכת המשפט במדינה.
במדינות דמוקרטיות מתרחשות הרבה פחות פגיעות בפעילי זכויות אדם מאשר במדינות לא דמוקרטיות.
פגיעות בפעילי זכויות אדם קשורות באופן ניכר למדינות בהן קיימת צפיפות אוכלוסין גדולה וכן למדינות בהן מתרחשים קונפליקטים אלימים.
חקיקה ויוזמות להגנת פעילי זכויות אדם
מאז פרסום ההצהרה על פעילי זכויות אדם, ההכרה בחשיבות פעילי זכויות אדם כסוכני שינוי הלכה והתגברה.
גופים ממשלתיים וגופים בלתי ממשלתיים פיתחו מגוון של מנגנונים שנועדו להגן על פעילי זכויות אדם שנמצאים בסיכון
בשנת 2004, פרסם האיחוד האירופאי מסמך הנחיות להגנה על פעילי זכויות אדם שכולל את יוזמת ערי המקלט (Shelter City initiative) במסגרתה, המדינות החברות באיחוד האירופאי ינפיקו במקרה הצורך ויזת חירום לפעילי זכויות אדם ממדינות עולם שלישי ולבני משפחתם שנמצאים בסכנה, ויקלטו אותם במדינתם לזמן מוגבל.
יוזמה זו התקבלה על ידי הפרלמנט האירופאי בשנת 2010. באותה השנה, הפרלמנט ההולנדי, אימץ יוזמה זו, ויוזמת עיר המקלט הראשונה התממשה לראשונה בשנת 2012 בעיר האג.
בשנת 2007, הארגון העולמי נגד עינויים פצח בשיתוף רשויות שווייץ בקמפיין תמיכה בפעילי זכויות אדם שנקרא "הגנו על המגנים".
מטרת הקמפיין הייתה לספק סיוע לפעילי זכויות אדם שנרדפים בעקבותם פעילותם לקידום זכויות אדם.
בשנת 2017, ארגון אמנסטי אינטרנשיונל יצא במסר דומה.
בשנת 2012, נחקק במקסיקו חוק להגנת עיתונאים ופעילי זכויות אדם.
בשנת 2013, המחלקה הפדרלית ליחסי חוץ של שווייץ פרסמה הנחיות להגנה על פעילי זכויות אדם.
באותה השנה, ארגון המדינות המתועשות פרסם הצהרה למניעת אלימות מינית בעתות מלחמה, והכיר בחשיבות ההגנה על פעילי זכויות אדם (ובמיוחד בהקשר זה, על פעילות לזכויות אדם).
במרץ 2013, מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם העבירה מספר החלטות שמדגישות את מחויבותה להגנה על פעילי זכויות אדם, מתייחסות לצורך להגביר את ההגנה על פעילי זכויות אדם וכן לצורך לטפל ביתר שאת בחוקים לא צודקים שמפלילים פעילי זכויות אדם.
בדצמבר 2013, העצרת הכללית של האומות המאוחדות העבירה את ההחלטה הראשונה שלה להגנת פעילות לזכויות אדם.
בשנת 2014, חוף השנהב הייתה למדינה האפריקאית הראשונה שחוקקה חוק להגנת פעילי זכויות אדם.
באותה השנה, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה פרסם מסמך הנחיות להגנה על פעילי זכויות אדם.
בשנת 2015, הוקם האיגוד האירופאי Protect Defenders על מנת לסייע לפעילי זכויות אדם, במיוחד באזורים בהם מסוכן מאוד לקדם זכויות אדם כגון זכויות האישה וזכויות להט"ב.
ארגונים בולטים נוספים לזכויות אדם פועלים גם להגנת פעילי זכויות אדם בעולם, דוגמת הפדרציה הבינלאומית לזכויות אדם , הארגון העולמי נגד עינויים, Human Rights Watch ואמנסטי אינטרנשיונל.
ארגונים שונים מעניקים מעת לעת פרסים לפעילי זכויות אדם בגין פעילותם, וזאת בין היתר על מנת להפגין בהם תמיכה, לעודד אותם מבחינה מוראלית ולייצר מודעות לפעילותם.
פעולת רפיח הוא כינוי לאירוע שהתרחש ב-12 בנובמבר 1956, לאחר שהעיר נכבשה במלחמת סיני.
רפיח, השוכנת על גבול מצרים, הייתה אחת משתי נקודות הפלישה של צה"ל לרצועת עזה ב-1 בנובמבר.
על פי דו"ח של אונר"א נהרגו באירוע 111 איש.
ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון מסר את הגרסה הרשמית של ישראל, לפיה הפליטים ברפיח עוררו מהומות ותקפו בניין של אונר"א, ובדיכוי ההתפרעויות נהרגו 48 בני אדם.
הכיבוש הישראלי של רצועת עזה החל ב-1 בנובמבר 1956. קרב רפיח, בו נכבשה העיר, החל ב-31 באוקטובר בשעות הצהריים, והסתיים ב-1 בנובמבר בצהריים.
במספר אירועים, שהתרחשו במהלך פעולות אלה נהרגו, על פי טענות הפלסטינים, בין 930 ל-1,200 בני אדם ברחבי רצועת עזה, מתוך אוכלוסייה של 330,000.
ב-3 בנובמבר נערכו חיפושים מסוג זה בח'אן יונס ובדיר אל-בלח, ב-4 בנובמבר במע'אזי, ב-6–7 בנובמבר בנוסייראת, ב-10 בנובמבר בעיר עזה וב-12 בנובמבר ברפיח.
מעצר הגברים והטענות לטבח ברפיח
לאחר שרפיח נכבשה ב-1 בנובמבר 1956, הצליחו חיילי צה"ל לאתר רק אדם אחד, אחמד ג'ודה, שהיה חשוד כחבר פדאיון.
הוא נהרג על ידי כוחות הצבא, וברצועה נפוצו שמועות מפוקפקות לפיהן הוא נרצח בעינויים על ידי קשירתו בחבלים לשני ג'יפים שנסעו בכיוונים מנוגדים.
למחרת החלו ברפיח הפגנות נגד הכיבוש הישראלי.
על פי דיווח של משרד החוץ לשגרירות בוושינגטון, "הצבא נאלץ להפסיק את ההפגנות בכוח, והדברים הגיעו עד כדי יריות בהמון (30 ערבים נהרגו)".
לאחר ההפגנה הוטל על גדוד 44 מחטיבה 12 (חטיבת הנגב), בפיקודו של דוד אלעזר, לרכז את הגברים בגילים 18–45 ולחפש כלי נשק.
במחנה הפליטים רפיח התגוררו כ-32,000 איש.
ב-12 בנובמבר, בערך ב-6:30 בבוקר, נשמעו הוראות ברמקולים שקראו לגברים להגיע לחקירה בבית הספר של אונר"א ברחוב אל-באהר.
לפי העדויות של ג'ו סאקו, בזמן שהגברים יצאו מהבתים, ירו חיילי צה"ל באוויר והכו אותם באלות.
לפי מספר עדויות היו מקרים שבהם חיילים ירו בפלסטינים שהיו בדרכם לבית הספר.
על פי העדויות, הגברים שרוכזו בבית הספר הובלו לחצר ובה חומה שהפרידה בין בית הספר לרחוב.
מספר גברים נורו על ידי החיילים בדרכם לחצר.
הגברים הנותרים הוכו באלות ואולצו לקפוץ מעל גדר תיל בכניסה לחצר, שם הם המתינו שעות בכריעה ובראש שפוף, ללא אוכל ומים.
כמו כן נאסר עליהם ללכת לשירותים.
בהמשך היום הגיעו למקום מספר קצינים ישראלים.
החיילים נצטוו להפסיק את הירי באוויר, והעצורים הורשו להרים את ראשם.
כל העצורים נחקרו, ומספר חשודים נעצרו והובלו באוטובוס למחנה המעצר בעתלית.
לאחר שהגברים בעיר רוכזו בבית הספר, החלו חיילי צה"ל לחפש בבתי העיר גברים שהסתתרו, והרגו חלק מהם, בטענה שהם זוהו כחברי פדאיון.
הם סימנו בצבע את קירות הבתים שבוצע בהם חיפוש.
קבוצה נפרדת ובה מספר גברים פלסטינים מבוגרים נעצרה בפאתי העיר, והם שוחררו לאחר חקירה.
על פי דיווח של סמל מיכאל קליינמן, הוא פיקד על חוליה שהייתה אחראית לקבורת חלק מההרוגים באירועי רפיח.
הוא דיווח כי עד הערב פינו אנשיו, יחד עם תושבי העיר, כארבעים הרוגים, ביניהם גם אישה ושני ילדים.
גופות ההרוגים הושלכו בשכונת תל זורוב שבצדה המערבי של רפיח.
משפחות ההרוגים הפרו את העוצר בעיר והלכו לאסוף את גופות קרוביהם ולקבור אותם.
על הקברים לא צוינו סימני זיהוי, דבר שהקשה על אומדן מספר הקורבנות.
ישראל נסוגה מרצועת עזה ב-16 במרץ 1957, לאחר שהאו"ם וארצות הברית איימו עליה בסנקציות כלכליות.
לפני הנסיגה הוחזרו לעזה העצורים שנכלאו בעתלית.
ההיסטוריון הצבאי, ד"ר יגיל הנקין ניתח פרשיה ולטענתו לא מדובר בטבח מתוכנן ובדם קר כפי שטוענים הפלסטיניים, אלא ביצוע נוהגי מלחמה המקובלים באותה עת כמו פיזור הפגנות באש חיה, ופרשנות מרחיבה של נוהלי פתיחה באש מתוך חשש של החיילים שרבים מן האזרחים הם חיילים מצריים ואנשי פאדיון.
ב-15 בדצמבר 1956 הוצג באו"ם דו"ח של אונר"א על אירועי ח'אן יונס ותקרית רפיח.
בדו"ח נטען כי הוא מסתמך על מקורות אמינים, וכי נהרגו ברפיח 111 בני אדם, מתוכם 103 פליטים, שבעה תושבי עזה ואזרח מצרי אחד.
לפי רשימת שמות שקובצה על ידי פלסטינים תושבי העיר, נהרגו 197 בני אדם ועוד 23 נוספים נעלמו.
טבח רפיח כמעט לא הוזכר בעיתונות התקופה.
בדיווח ב"הארץ" נמסר כי בעימותים בין כוחות צה"ל לתושבים נהרגו ונפצעו כ-30 איש ונתפסו מאות מצרים.
הוא דווח מספר פעמים ביומון הקומוניסטי "קול העם", והוזכר בדרך אגב בגיליון של "העולם הזה" במאמר על כישלון ההסברה הישראלית.
עיתון הטיימס בלונדון דיווח על 60 הרוגים ברפיח, ועקב כך הנושא עלה לדיון בכנסת על ידי חברת הכנסת אסתר וילנסקה.
ב-23 בנובמבר דיווח דוד אלעזר לוועדת החוץ והביטחון שנהרגו כ-30 אזרחים.
ב-28 בנובמבר מסר ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון את הגרסה הרשמית של ישראל, לפיה הפליטים ברפיח הפרו את העוצר, עוררו מהומות, ירו יריות ותקפו בניין של אונר"א, ובדיכוי ההתפרעויות נהרגו 48 בני אדם.
האירועים מוזכרים בקצרה בספריו של בני מוריס "קורבנות - תולדות הסכסוך הציוני-ערבי" ו"מלחמות הגבול של ישראל, 1949-1956".
בספרו מתעד סאקו עדויות של ניצולי טבח ח'אן יונס וטבח רפיח.
על חלק מן העדויות משתף סאקו את הקוראים בתהיות ובספקות שלו ביחס לחלק מהעדויות (מוגזמות, לא הגיוניות, אומצו על ידי מישהו שלא היה).
"איך אפשר לדעת שאנשים לא הוסיפו עם השנים פרטים שלא קרו?".
תושבי עזה עורכים מדי שנה טקס זיכרון לקורבנות הטבח.
פעילות חברתית אצל ידוענים היא רחבה ומגוונת, ויכולה לנוע החל מהשתתפות והנחיה של אירועי התרמה, ועד פעיליוות אקטיביות כפרזנטור בהתנדבות למען העלאת נושא מסוים לסדר היום הציבורי.
פעילות חברתית של ידוענים הייתה נהוגה עוד במאה ה-17 בספרים, הצגות תיאטרון ותיאטרון רחוב, שהעלו לסדר היום הציבורי סוגיות חברתיות שונות (כדוגמת: עלובי החיים).
מעורבותם של הידוענים בנושאים השונים הגיעה בין אם מפניית בעלי עניין בנושא או מהנעה עצמית לפעול לטובת העניין, כשהרעיון היה כי הפרסום והפופולריות הרבה להם זכו תוכל לסייע בקידום וטיפול בעניינים שנמצאו דרושי טיפול וקידום.
כמו על מנת לשנות מציאות חברתית, לקדם מטרות סוציאליות ולעודד את הציבור לפעול במקרים של צורך בעזרה או שינוי חברתי.
בנוסף לנושאים חוץ-מדינתיים כמו נושאי העוני, פליטות, מילת נשים, שלום עולמי וצדק גלובלי.
פעילות חברתית יכולה להיות מגוונת וכוללת תרומות כספיות, סיוע בהתרמה, הופעות להעלאת מורל, הקמת עמותות פעילות והפעלתן, יצירת מודעות לנושאים אקטואליים בתקשורת לרבות רשתות חברתיות או בראיונות לתקשורת, תיאום קמפיינים ציבוריים, השתתפות במיזמים חינוכיים, פיתוח תוכניות לרווחת ילדים ונוער, סיוע לנזקקים ועוד.
באופן כללי, קיימים מגוון דרכים בהן משתמשים ידוענים במעמדם בכדי לסייע ולהשפיע על החברה, ובהם גם עצם השתייכותם לקבוצה חברתית מסוימת.
אמנים בוחרים להפוך לאקטיביסטים בתחום מסוים ולקדמו בסדר היום הציבורי בין אם מתוך הנעה עצמית לתיקון עוולות חברתיות, קשר אישי או משפחתי לסוגיה המדוברת או רצון לחזק את שמם הטוב בחברה הכללית או אצל קהל המעריצים, תוך מיתוג עצמי כקשור לסוגיה המדוברת.
רוברטו בניני העלה על סדר היום הציבורי סוגיות חברתיות רבות בסרטים שהפיק, בדגש על יחסי גברים-נשים, נישא לניקולטה בראסקי ששמה דגש על דימוי גוף חיובי בהתייחס לשיער גוף.
בון ג'ובי הקים מופע התרמה שכל רווחיו הלכו לטובת הצלת לווייתנאים.
פרדי מרקיורי סולן קווין, היה זורואסטרי ממוצא איראני ולהט"ב, ובהצלחתו והצלחת להקתו בין היתר עם השיר I Want to Break Free, העלה לסדר היום את עניין האפליה כלפי איראנים בארצות הברית (אנטי-איראניות), אפליית מיעוטים ורדיפות דתיות באיראן כמו אפליית הלה"טבים (דת באיראן, להט"ב ואסלאם).
קיאנו ריבס מוכר כתורם את רוב אם לא כל הכנסותיו לטובת נזקקים בארצות הברית, לאחר שאשתו נפטרה.
ידוענים רבים, כמו ביונסה, ג'ורג' קלוני, מריל סטריפ וריאן ריינולדס, תורמים ממונית לנושאים כמו חינוך, בריאות, סיוע לנזקקים ועוד.
פוקס תרם רבות, ואף את רוב ממונו, לנושא חקר מחלת פרקינסון לאחר שהוא עצמו חלה בה.
ביל גייטס תרם מיליונים לחקר מחלת האיידס, כמו פיתוח מדינות עולם שלישי בנושאי גישה למים נקיים וסניטריה.
בעקבות מחלת הסרטן של אמה, אמה סטון גייסה כספים וצעדת תמיכה במלחמה בסרטן.
אשטון קוצ'ר ואליוט פייג' פעלו רבות להעלות לסדר היום הציבורי את נושא הפדופיליה בארצות הברית בין אם בסרטים כמו הרד קנדי ואפקט הפרפר או לובינג לקידום דרכים לטפל בנושא כמו לאתר טורפים מקוונים.