tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גיסתו, קרולינה ז'יצי, הייתה נשואה לרוזן גיירג' קארוי (1802–1877), פוליטיקאי, שכיהן כפרפקט (פה־אישפאן) והיה גם יושב ראש האקדמיה ההונגרית למדעים.
המשפחות זיצ'י וקארוי עמדו באותם הימים במרכז החיים הציבוריים, הפוליטיים ושל הסלונים של פשט, ברטיסלבה ואיקרוואר.
כבר בשנים 1834–1836 נעשה בתיאני חבר פעיל של האופוזיציה במסגרת הדיאטה ההונגרית בפוז'ון.
החל מהשנים 1839–1840 הגביר את פעילותו הפוליטית והפרלמנטרית והפך לראש האופוזיציה בבית העליון.
מתוקף מעמדו זה הוא הגה תוכנית מדוקדקת לרפורמות.
ב־1840 לפי הצעתו הונהגה הקצרנות ברישום הדיונים בפרלמנט.
יחד עם אישטוון סצ'ני העלה רעיונות חדשים בתחום הכלכלה והפוליטיקה.
שאיפתו העיקרית הייתה לממש את זכויות העם ההונגרי לממשל עצמי ולחוקה חדשה משלו.
התנגד לשימוש באלימות והעדיף לקדם את הרפורמות שבהן האמין באמצעות משא ומתן עם המשטר בווינה.
בכך גישתו הייתה יותר קרובה לזו של סצ'ני מאשר לזו של לאיוש קושוט.
סצ'ני הזהיר נגד דרישות לאומיות לשוניות מרחיקות לכת לטובת ההונגרים לעומת שאר הקבוצות האתניות בממלכה ונגד ההיפרדות מאוסטריה.
לעומת זאת תמך קושוט ברפורמה חברתית עמוקה יותר על חשבון האריסטוקרטים ושאף להונגריזציה של הקבוצות האתניות האחרות.
בתיאני, שהיה אחד מבעלי האחוזות הגדולים של הונגריה, קידם בשטחי אחוזותיו את גידול הסוסים וענפים אחרים והקים את האגודה לכלכלה ההונגרית.
בעקבות סצ'ני תמך בפיתוח ענף תולעי המשי ושתל לשם כך על אדמותיו מעל 50,000 עצי תות.
היה מעורב גם בהקמת האיגוד הכלכלי של העיר סומבטהיי וניהל מפעל לסוכר.
אף על פי שדבק בהתחלה ברעיונותיו של סצ'ני שראה אך ורק באצולה הגבוהה ובאצולה הצעירה את המעמדות הראויים להנהיג רפורמות בהונגריה, החל מ־1843 התחיל בתיאני להתקרב ללאיוש קושוט ולשתף איתו פעולה באופן יותר ויותר הדוק.
בשנים 1843–1844 נהיה בתיאני לראש האופוזיציה בפרלמנט כולו.
מתח בקורת נוקבת על ניהול הממלכה על ידי האוסטרים ועל מעורבותה של וינה בענייניה הפנימיים של הונגריה ובמדיניות החוץ שלה.
אחרי שהקיסר פרדיננד פיזר את הפרלמנט ההונגרי, התיישב בתיאני בפשט וב־1845 ונבחר ליושב ראש לשכת הבחירות המרכזית.
הגביר בתקופה זו את פעילותו באיגודים כלכליים שונים - אגודת המסחר, אגודת יצרני הסוכר של הונגריה,- הקים אגודה לביטחון.
ב־15 במרץ 1847 נבחר ליושב ראש קואליציה ראשונה של המפלגות ההונגריות מן האגף ה"שמאלי" – דהינו "מפלגת האופוזיציה" (Ellenzéki Párt) שנאבק במחנה השמרני שבראשות הקנצלר של הונגריה, גיירג' אפוני.
תמיכתו של בתיאני בקושוט הייתה עכשיו לא רק מוסרית אלא גם כספית.
בתיאני תמך במועמדותו של קושוט לדאטה ההונגרית מטעם הרוזנות פשט.
והפך לראש האופוזיציה בבית התחתון של הפרלמנט ההונגרי.
בתיאני היה למקבילו בבית העליון.
מינוי ידידו של בתיאני, הארכידוכס שטפאן, כפלטין הונגריה, חיזק את מעמדו של בתיאני בזירה הפוליטית.
אחרי פריצת המהפכה בפריז התחדדו דרישות האופוזיציה ההונגרית כלפי השלטון הקיסרי.
כעבור זמן קצר פרצה המהפכה גם בווינה והנסיך מטרניך הודח.
הדיאטה ההונגרית קיבלה אומץ ואישרה את רשימת הדרישות של קושוט כלפי הקיסר.
לפי הצעת קושוט משלחת של שני הבתים של הדיאטה ההונגרית בראשותם של בתיאני ושלו הגיעה לווינה באונייה.
היא התקבלה אצל הקיסר פרדיננד הראשון.
בעקבות המצב הבלתי יציב בווינה והפגנות ההמונים בבודה ובפשט ב־15 במרץ 1848, ב־17 במרץ 1848 נענה הקיסר לבקשות ומינה את בתיאני לראש ממשלה חוקתית ראשונה.
הקיסר העניק להונגריה חוקה חדשה, שכללה מעמד השפה ההונגרית כשפה רשמית, העלאת מספר בעלי זכות בחירה, הפסקת פריבילגיות של האצולה בתחום המיסים, ביטול האריסות, המדינה צוידה במנהל אוצר עצמאי, במשרד חוץ ומשרד מלחמה משלה.
ב־23 במרץ כבר הייתה הממשלה מורכבת והיא כללה 5 אריסטוקרטים בני האצולה הגדולה ו־4 נציגים של האצולה הקטנה.
המטלה הראשונה של ממשלה זו שנכנסה לתפקידה ב־11 באפריל 1848 הייתה לתרגם למציאות את ההצעות הפוליטיות של אנשי המהפכה.
באותם הימים בתחום הפנים והחוץ עמדו בפני הונגריה בעיות רבות.
בממלכה ההונגרית היוו ההונגרים רק 40% מהאוכלוסייה.
הקיסרות האוסטרית ידעה לנצל את התנגדות הקבוצות האתניות האחרות להונגריזציה של כל אזורי הממלכה.
בתמיכת נסיכות סרביה מרדו הסרבים מדרום הונגריה (וברשותם 10,000 שומרי גבול "בלתי סדירים") בשלטון ההונגרי.
בתיאני ביקש מהקיסר תגבורת של כוחות אוסטריים כדי לדכא את המרד הסרבי.
הסתבר לבסוף ששומרי הגבול הסרבים הובלו לקרב על ידי קצינים קיסריים ונשאו דגלים של הקיסרות.
הקרואטים הפגינו התנגדות עוד יותר עזה להונגרים, ובראשם עמד הבאן החדש, יוסיפ ילאצ'יץ'.
יילאצ'יץ' סירב להכיר בממשלה בבודפשט והוכרז על ידה כ"מורד".
בתיאני ביקר לעיתים חוזרות בחצר שנמצאה אז באינסברוק על מנת לשכנע את ממשל הקיסר לגנות את יילאצ'יץ' ולחזק את הממשלה הלאומית ההונגרית בפשט.
האוסטרים שכנעו אותו להסכים לשיגור כוחות הונגרים כדי שישתתפו בדיכוי המרידה באיטליה, לפני שהתגבר על העימות עם הקרואטים.
בהונגריה התארגנו בחירות שבהן נבחר פרלמנט חדש שהתכנס בפשט.
הוא החליט על הקמת צבא הונגרי חדש של "", על תקציב חדש נפרד ועל הנפקת שטרות הונגריים.
ההחלטה הראשונה והחשובה ביותר שלו הייתה לארגן צבא הונגרי ומינהלים מקומיים.
בתיאני עמד על כך שהצבא האוסטרי ששירת באותם הימים בהונגריה, יקבל את מרותו של השלטון האוטונומי ההונגרי וכך היה.
בתיאני עשה מאמצים להחזיר למולדת את החיילים ההונגרים ששירתו מחוץ להונגריה (2/3 מכלל החיילים הרגלים ההונגרים) ולהקים משטרות שתבטחנה את ביטחון הפנים.
במאי 1848 התחיל להתארגן גם הצבא ההונגרי המהפכני העצמאי.
עד לשובו של הקולונל לאזאר מסארוש, שנמצא בחזית האיטלקית בצבאו של המרשל רדצקי, לקח בתיאני על עצמו גם את האחריות על המשטרה וכיהן זמן מה כשר הביטחון ("שר המלחמה").
העימותים בין המונרכיה האוסטרית לפלגנים ההונגרים, גרמו לבתיאני ללא מעט כאבי ראש.
חרף נאמנותו של בתיאני למונרכיה החוקתית החדשה ולשמירת החוקה, גילה הקיסר מורת רוח מהתנהלות הממשלה ההונגרית.
ההונגרים דחו את בקשת הקיסר לשליחת חיילים הונגרים נוספים שיעזרו לאוסטרים בדיכוי תנועת השחרור האיטלקית.
ב־29 באוגוסט, בהסכמת הפרלמנט, פנו בתיאני ופרנץ דיאק לקיסר עם בקשה להורות על כניעת הסרבים ועל הפסקת מתקפותיו של הקרואטים של יוסיפ יילאצ'יץ' נגד הונגריה.
הוא הציע לילאצ'יץ' לארגן הפרדה בדרכי שלום בין קרואטיה להונגריה.
מאמצים פוליטיים אלה עלו בתוהו.
קושוט דחף להקמת ועד קטן מיוחד קבוע ליד הממשלה, ממנו צמח אחר כך הוועד הלאומי להצלה.
אירועים אלה הביאו להתפטרותו של בתיאני ושל ממשלתו.
ייתכן שבתיאני סבר שיוכל להקים ממשלה חדשה ללא קושוט אך הדבר הסתבר כבלתי אפשרי.
בהמשך ניסה לתווך בין המחנות הנצים בקרב המהפכנים.
קושוט, ברטלן סמרה ולאזאר מסארוש שמרו את תפקידיהם בממשלה.
הפלטין של הונגריה, שטפאן מהבסבורג-לוטרינגן דחף להחזרתו של בתיאני לראשות הממשלה.
מול מרד הקרואטים פנה בתיאני לפלטין לקחת את רסני המדינה בידיו.
אולם הפלטין, לפי הוראות הקיסר, התפטר ועזב את הונגריה.
ב־9 בספטמבר 1848 חדרו כ־350,000 חיילים מרוסיה, מאוסטריה ומקרואטיה להונגריה.
ב־11 בספטמבר 1848 הכריז יילאצ'יץ' מלחמה על הונגריה.
הקיסר פרדיננד סירב להכיר בממשלה החדשה שהקימו ההונגרים ב־25 בספטמבר, מינה את הרוזן ההונגרי הפרו-אוסטרי אדם רצ'אי לראש ממשלה, ללא אישור הפרלמנט ההונגרי.
הוא נשאר בתפקיד זה באופן וירטואלי בין 3-7 באוקטובר והתפטר אחרי פריצת המרד המהפכני בווינה.
הקיסר מינה את הגנרל ההונגרי כמפקד הצבא ההונגרי, אולם ההמונים רצחו אותו במעשה לינץ' בעיר פשט ב־28 בספטמבר.
כתגובה ב־3 באוקטובר החליט הקיסר לפזר את האספה הלאומית ההונגרית, הכריז על עוצר בממלכה ומינה את יילאצ'יץ' למפקד עליון בהונגריה.
עדיין חדור תקווה לשלום, נסע בתיאני לווינה כדי להשיג פשרה.
בינתיים מאמציו המואצים לארגן צבא הונגרי נתנו פירות.
הוא עצמו גייס את האיכרים שבאחוזותיו לצבא.
ההונגרים ניצחו את הקרואטים ב, על יד פשט, ב־29 בספטמבר 1848. כעבור שבוע הם ניצחו את הקרואטים גם בקרב אוזורה.
כשראה שאין שום סיכוי לפיוס עם הקיסרות האוסטרית, התפטר בתיאני סופית ב־2 באוקטובר 1848 ומינה במקומו את מילוש ואי, שדחה את ההצעה.
הוא התחלף עם ברטלן סמרה.
בסופו של דבר את תפקיד הממשלה נטל אחר כך על עצמו "ועד ההגנה הלאומי" בראשות לאיוש קושוט.
בתיאני התפטר גם ממושבו בפרלמנט.
במהלך החודש אוקטובר צר וינדיש-גרץ על וינה המורדת ודיכא שבה את המהפכה המקומית.
בתיאני הצטרף כחייל פשוט לכוחו של יוז'ף וידוש, מפקד המשמר הלאומי ההונגרי, שנאבק בכוח של הגנרל האוסטרי טודורוביץ' קוזמן.
אולם ב-11 באוקטובר 1848 שבר בתיאני את ידו תוך נפילה מעל סוס ונאלץ להישאר בפשט לשם הבראה.
משם המשיך במאמצים לפיוס עם האוסטרים.
ב- 2 בדצמבר 1848 דצמבר החליף פרנץ יוזף הצעיר את הקיסר פרדיננד וההנהגה ההונגרית לא הכירה בו כמלך הונגריה.
באמצע החודש יצא הצבא האוסטרי של 90,000 חיילים בפיקודו של הפלדמרשל הנסיך וינדיש-גרץ למתקפה על הונגריה הפלגנית והתקדם אל פשט ובודה.
ב-3 בינואר 1849 יחד עם עוד נציגים הונגרים ביקר בתיאני במטה הכללי של צבא הקיסר בביצ'קה, אולם וינדיש-גרץ סירב לקבלם מכיוון שהוכרזו כמורדים.
בתיאני המשיך לשהות בימים הבאים בפשט ללא הטרדות, מבלי לנסות להימלט לדברצן.
ב-8 בינואר 1849 הוא נעצר בארמון קארוי והושלך לכלא בקסרקטין של בודה.
כשהתקרב הצבא ההונגרי אל פשט, הועבר בתיאני לברטיסלבה, אחר כך רחוק יותר, לליובליאנה ולבסוף לאולומוץ.
מהפכנים הונגרים ניסו להצילו אך בתיאני סירב.
הוא סבר שמעשיו היו לגיטימיים ושלבית הדין אין סמכויות לשופטו.
בשנת 1849 מלחמת העצמאות של ההונגרים התנהלה בכמה חזיתות.
ממזרח נאבקו ההונגרים בצבא הרוסי בפיקודו של איוואן פסקביץ' שתקף אותם במאי 1849, בדרום לחמו בסרבים ובקרואטים של יילצ'יץ' ובמערב, מול הכוחות האוסטריים בפיקודו של הנסיך אלפרד הראשון, נסיך וינדיש-גרץ.
באוגוסט 1849 אחרי הכניעה בווילאגוש (שיריה) נאלצו קושוט והגנרל גרגיי להימלט לאימפריה העות'מאנית יחד עם עוד 4900 קצינים וחיילים הונגרים.
בתיאני הצהיר שהוא מוקיר את הקיסר החדש פרנץ יוזף והושאר במעצר בית.
אולם ב־16 באוגוסט 1849 התכנס בית הדין הצבאי באולומוץ.
בהתחלה שקלו לדון אותו למאסר ולהפקעת נכסיו.
אך בלחץ ראש ממשלת האימפריה, הנסיך שוורצנברג, נידון לבסוף למוות.
נציגים הונגרים פנו לחנינה אל הגנרל היינאו אך הלה דן את בתיאני למוות בתלייה.
בביקורה האחרון בכלא, העבירה לו גיסתו חרב קטן.
הוא ניסה לשים קץ לחייו על ידי חתך בצווארו אך לא הצליח.
עקב פצעיו בצוואר החליט בית הדין לשנות את עונשו למוות ביריות.
ב־6 באוקטובר בערב, טושטש עם סם והועבר לבניין סמוך.
ניסיון ההתאבדות החליש אותו והוא נזקק לעזרתם של שני מלווים צמודים.
הוקל עליו שלא ראה עמוד תלייה אך עדיין הרגיש חלש מאוד.
מפקד האזור הצבאי פשט, יוהאן קמפן, סבר שלא ניתן בנסיבות אלה להטיל את המשימה על כיתת היורים והחליט להוציאו להורג בעצמו על ידי ירי בראש.
בתיאני נפל על ברך מול כיתת היורים וצעק בתערבות של שלוש שפות:
אחרי הפיוס האוסטרי-הונגרי והסכם הדואליזם בשנת 1867, ב־1870 גופתו של בתיאני הועברה למאוזולאום שזה עתה נבנה בבית הקברות הלאומי קרפשי בבודפשט.
להוציא משלושת ילדיו עם אשתו, אנטוניה, נולדה לבתיאני עוד בת בשם פאלמה קארוי, מגיסתו הנשואה, קרולינה זיצ'י, איתה ניהל קשר רומנטי חשאי.
בשנת 1843 הסכים בתיאני לקבל את "איגוד בעלי המלאכה והחקלאים היהודים ההונגרים" (Mikéfe) לשורות האיגוד הלאומי של התעשיינים בהונגריה.
כראש ממשלה בתיאני שם קץ לפרעות של תושבי פשט, גרמנים והונגרים, שקראו לעצמם "פטריוטים" וחדרו ביום השני של פסח (19 באפריל 1848) לשכונה היהודית ברחוב קיראי (Király utca) כדי להכות את היהודים ולגרש אותם מן העיר.
בתיאני נאם בפני הפורעים ושלח חיילים לשמירת הסדר.
אמנם הוא החליט בו זמנית לפזר את הגדוד היהודי שהתגייס למשמר הלאומי ההונגרי והפסיק את גיוס היהודים למשמר.
נאומיו בפרלמנט נשמרו ביומנים ובעיתונים של התקופה.
1842 - מסה על גידול סלק הוצא לאור במגזין "Magyar Gazda" (בעל הבית ההונגרי)
המלחין פרנץ ליסט הקדיש את יצירתו "מראש אבל" (Funérailles) עם תת-הכותרת "אוקטובר 1849", לשלושה מנהיגים שנהרגו או סבלו תוך כדי מאורעות אביב העמים, ביניהם לאיוש בתיאני.
האחרים היו הנסיך פליקס פון ליכנובסקי בגרמניה והרוזן לסלו טלקי גם כן בהונגריה.
יום מותו - 6 באוקטובר - שהוא גם יום מות של שלושה עשר גנרלים של הצבא המהפכני ההונגרי -הפך בהונגריה ליום אבל לאומי.
ב-9 ביוני 1870 הוציאה משפחתו את הגופה מהמנזר הפרנציסקני בפשט והעבירה אותה לפנתאון הלאומי בבית הקברות קרפשי
1874 - נחנך בבית הקברות על ידי ראש העיר המאוזולאום בתיאני שעוצב על ידי האמן אלברט שיקדאנץ.
הצייר מיקלוש ברבאש השאיר ציורי דיוקן של בתיאני.
במקום הוצאתו להורג בפשט דולק נר תמיד.
ברובע V של בודפשט הוצב אש תמיד לזכרו.
בשנת 1905 קיבלה ככר בבודה, ממול לבניין הפרלמנט ההונגרי שבפשט, את שמו.
גם רחוב ברובע I של בודפשט נושא את שמו.
ב-2008 הוצב בככר בתיאני פסל לכבודו.
ב-6 באוקטובר 1956 ארגנו 500 סטודנטים על יד פסלו של בתיאני הפגנה פוליטית ראשונה נגד המשטר הקומוניסטי שבישרה את תחילת המרד ההונגרי ב-1956
1994 - הוקמה עמותה להנצחתו -חברת בתיאני
בשכונת ויזיווארוש של בודפשט בבית מס.
2 ברחוב בתיאני הוצבה לוחית זיכרון לזכרו
2002 - הוקם ארגון לא ממשלתי של מורים ע"ש בתיאני
2002 - הוקמה מכללה למשפטים על שמו
2007 - לרגל מלאת מאתיים להולדתו הנפיק הבנק הלאומי של הונגריה מטבע לזכרו.
בית ספר יסודי ברובע I של בודפשט, ברחוב בתיאני 8, נקרא על שמו.
לאיוש אץ' (בהונגרית: Ács Lajos, בשמו בלידה Feldmann Lajos; 22 בספטמבר 1922 בודפשט – 18 בספטמבר 1968 בודפשט) היה פעיל קומוניסטי, פוליטיקאי וכלכלן הונגרי ממוצא גרמני, שכיהן כמזכיר (27 ביוני 1953 – 24 באוקטובר 1956) וחבר בפוליטבירו (27 ביוני 1953- אוקטובר 1956) של מפלגת העובדים ההונגרית (קומוניסטית).
אץ' נמנה בשנות ה-50 עם המנהיגים הצעירים שקמו סביב הרודן מתיאש ראקושי ותמכו בו מול אימרה נאג' במליאת הוועד המרכזי ביוני 1954 ושאימץ אחרי שנת 1954 עמדה מתונה בעד רפורמות במדינה.
בימים שקדמו למרד ההונגרי בשנת 1956 הואשם בגישה הססנית וחסרת אונים מול פעולות מחאה המוניות והורחק מהנהגת המפלגה השלטת ומהחיים הפוליטיים.
בימי המרד ההונגרי הוא נמלט זמנית לשגרירות פולין בבודפשט.
אחרי שנת 1957, תחת שלטונו של יאנוש קאדאר, מילא אץ' תפקידים של פקיד בכיר בבנק הלאומי ההונגרי ובמשרד האוצר והיה מעורב בתחילת מדיניות הרפורמות הכלכליות של עידן קאדאר.
אץ' היה כורה פחם ואחר כך כלכלן במקצועו.
לאיוש פלדמן נולד בבודפשט במשפחת כורי פחם ממוצא גרמני.
אביו נקרא גם כן לאיוש (=לודוויג) פלדמן ואמו - יוז'ה ז'ילה.
פלדמן הבן שינה בצעירותו את שם המשפחה לשם ההונגרי "אץ'".
אחרי לימודי תיכון נרשם לפקולטה לכלכלה של האוניברסיטה הטכנית ולכלכלה ע"ש הפלטין יוז'ף, בימינו האוניברסיטה הטכנית ולכלכלה בבודשפט.
בו זמנית, בשנים 1942-1941, עבד כפקיד בחברה החקלאית "פוטורה" ובשנים 1943-1944 עבד במכרה פחם בפילישסנטאיוואן בקרבת פשט.
אחרי 1943 היה פעיל באיגוד המקצועי של פועלי העזר והעובדים במגזר הפרטי והפסיק את לימודיו הבאוניברסיטה.
אחרי המלחמה, שבה נכבשה הונגריה על ידי הצבא הסובייטי שהביס את הנאצים ואת הצבא ההונגרי, הצטרף אץ' למפלגה הקומוניסטית ההונגרית שיצאה מן המחתרת והתחילה תהליך שהביאה אותה בראשות השלטון.
אץ' התחיל קריירה של עסקן מפלגה כמזכיר סניף מקומי בבודה.
אחרי לימודים למשך חצי שנה בבית ספר של המפלגה, החל מספטמבר 1948 שימש כסגן ראש מחלקת ההדרכה במסגרת המפלגה, שקלטה בתוכה את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ושינתה אז את שמה למפלגת העובדים ההונגרית.
ב-1949 עבר לתפקיד סגן מנהל המחלקה לבקרת הפעילות המפלגתית ושל הארגונים העממיים ובדצמבר 1950 התמנה לראש הסניף של המפלגה במחוז שומוג'.
בקונגרס השני של מפלגת העובדים בפברואר-מרץ 1951 נבחר לחבר משנה של הוועד המרכזי של מפלגת העובדים והוחזר לתפקיד של סגן מנהל המחלקה לבקרת הפעילות המפלגתית ושל הארגונים העממיים.
בהמשך נשלח ללמוד באקדמיית המפלגה הקומוניסטית הסובייטית במוסקבה.
בתמיכת מנהיג המפלגה ראקושי, בפברואר 1953, בגיל 31, קודם אץ' כחבר מלא בוועד המרכזי וכראש המחלקה לבקרת הפעילות המפלגתית.
במאי 1953 נבחר לפרלמנט של הונגריה.
ב-27 ביוני 1953 נבחר למזכיר הוועד המרכזי של המפלגה לצדו של בלה בג וכחבר בוועד הפוליטי (הפוליטבירו) של המפלגה.
הוא נבחר מחדש בקונגרס השלישי של המפלגה בשנת 1954.
היה חבר בוועד ליישום ה"רהביליטציה", של חברי המפלגה החפים מפשע, שנידונו לעונשי מאסר או הוצאו להורג בשנים הראשונות של השלטון הקומוניסטי, חלקם אחרי משפטי ראווה.
ב-1955-1956 כיהן כמזכיר המפלגה האחראי להטוויית הקו האידיאולודי.
בינואר 1956 היה אץ' חבר במשלחת מפלגת העובדים ההונגרית למשא ומתן עם ההנהגה הסובייטית במוסקבה, לצדם של מתיאש ראקושי, אימרה נאג',מיהאי פרקש ובלה סאלאי.
במאי 1956 פגש אץ' את השליח האמריקאי כריסטיאן רנוודאל והבטיח לרסן את הבולשת.
באוקטובר 1956 מילא אץ' את מקום המנהיג החדש של המפלגה, ארנו גרה, שיצא ליוגוסלביה למו"ם עם טיטו וההנהגה היוגוסלבית.
בתקופה הזאת, בעקבות ידיעות על תהליך הדה-סטליניזציה בברית המועצות, ומרד הפועלים וחילופי גברא בהנהגת המפלגה השלטת בפולין, עלתה גם בהונגריה התסיסה בקרב ההמונים נגד השלטון הקומוניסטי ונגד הכיבוש הסובייטי.
הסטודנטים ארגנו הפגנת מחאה ראשונה ללא היתר השלטונות ליד הפסל של לאיוש בתיאני בבודפשט.
בשובו לבודפשט ארנו גרה זעם על הססנותו וחוסר האונים שהפגין לכאורה אץ' מול כוחות המתנגדים בעם ובישיבה של הוועד המרכזי של המפלגה ב-23-23 באוקטובר 1956 הדיח אותו מכל התפקידים.
ב-30 באוקטובר 1956 נמלט אץ' ומצא מקלט בשגרירות פולין עד ל-4 בנובמבר 1956.
בימי שלטונו של קאדאר המשיך להיות אץ' מורחק מהחיים הפוליטיים.
לעומת זאת התאפשר לו לעבוד ככלכלן, להשלים את לימודיו ובמשך הזמן למלא תפקידים אחראיים ובכירים בתחום הפיננסי-כלכלי.
בשנת 1961 סיים תואר "קנדידאט במדעים" ובשנים 1966-1965 השתלם בעזרת מלגת הקרן פורד בארצות הברית.
החל מסתיו 1958 כיהן כראש מחלקה בבנק הלאומי של הונגריה.
ב-1963 קודם לתפקיד של סגן ראש אגף של הבנק.
בשובו מארצות הברית התנה כסגן ראש מחלקה במשרד האוצר.
אץ' הצטיין כמומחה בתחום הפיננסים הבינלאומיים ותורת המטבע וכתב מספר ספרים בנושאים אלה.
הוא היה מעורב בתחילת הרפורמות הכלכליות מוגבלות שאפיינו את עידן קאדאר בהונגריה הקומוניסטית.
ב-18 בספטמבר (לפי מקורות אחדים - ב-14 בספטמבר) שם קץ לחייו על ידי קפיצה דרך חלון משרדו בבודפשט.
1962 - על האשראי הסוציאליסטי ומערכת המטבע
לאיוש דיינש (במקור גוטליב, בהונגרית: Gyenes Lajos; בודפשט, 29 במאי 1888 – בודפשט, 3 בנובמבר 1944) היה אדריכל יהודי-הונגרי, שנרצח בשואה.
בנם של פרנץ גוטליב, מהנדס, סמנכ"ל חברת הרכבות ההונגרית ומנהל האגף לבנית גשרים, ושל לואיזה בטלהיים (בַרְצַ'אִי).
אחותו גיטה דיינש הייתה ציירת.
את התואר באדריכלות קיבל דיינש בשנת 1910 באוניברסיטה הטכנית ההונגרית יוז'ף קיראי בבודפשט.
לאחר סיום לימודיו נסע לרומא, איטליה, שם למד ציור ואחר כך השתלם בבאיה מארה.
בשנת 1919 נשא דיינש לאישה את אראנקה, וירה שחקנית.
בתקופה זו עבד במחלקת הבינוי של חברת הרכבות ההונגרית.
אחרי שנת 1924 היה לו משרד משותף עם האדריכל קורנל נוישלוס.
דיינש היה אחד האדריכלים פופולריים והעסוקים ביותר בבודפשט בין שתי מלחמות העולם.
בשנת 1943 הציג בפירוט בסדרת מאמרים בעיתון ההונגרי "קול העם" את טיפוסי הדירות שפיתח עבור מעמד הפועלים שבנייתם יכולה הייתה לעזור בפתרון מצוקת הדיור לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
הוא הבין אחרי מלחמת העולם הראשונה שניתן היה להפחית את האבטלה הגבוהה שנוצרה בקרב החיילים שחזרו מהחזיתות על ידי התחלות בנייה מאסיביות.
עם זאת, תוכניות אלה שלו כבר לא היו אפשריות.
בשל היותו יהודי הוטלו עליו מגבלות רבות, עד שנורה ברחובות בודפשט על ידי אנשי צלב החץ ההונגרים בגיל 56.
כתובת תיאור הפרויקט שותף לתכנון שנה 1 נג'קניז'ה הוטל צנטרל 1911 2 נג'קניז'ה בנין הדואר 1921-1924 3 בודפשט רובע 1 דרך אטילה 2–4 קומפלקס מגורים - חצר בתלן קורנל נוישלוס 1923-1924 4 צגלד בניין הדואר קורנל נוישלוס 1927
להלן הפרסים החשובים שבהם זכה:
באלינט נולד במשפחה יהודית באויפשט (כיום שכונה צפונית של בודפשט) לפילפ בלייר (1901-1862) ולהרמינה רייטר.
סביו וסבתו מצד אביו היו ז'יגמונד בלייר ורוזה זינגר.
הוא למד באוניברסיטאות בודפשט וברלין.
הוא היה ממקימי אגודת תאליה שהחלה לפעול בשנת 1904 והיה מזכיר האגודה עד 1906. במקביל כתב מאמרים לכתב העת "שבוע".
משנת 1910 היה מבקר התיאטרון של היומון מדיאר הירלאפ (Magyar Hírlap בתרגום מהונגרית: 'חדשות הונגריות'), וביקורותיו פורסמו במדור האמנות בעיתון עד שנת 1915. בשנת 1915 התחיל את עבודתו בתיאטרון הלאומי בבודפשט, שם היה מזכיר התיאטרון והמחזאי (דרמטורג) שלו.
במקביל, הפך למנהל הספרותי של ההוצאה לאור גניאוס.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919 היה מנהל חברת תיאטרון קולקטיבי.
בשנת 1935 פוטר מהתיאטרון הלאומי, ואחריו הועסק שאנדור הבשי גם כמחזאי של התיאטרון.
הוא היה ממקימי הפעילות האומנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, אותה אגודה שהעסיקה אמנים יהודיים שנדחקו לשוליים ונאסר עליהם להופיע בתיאטראות הונגריה בשל הרקע היהודי שלהם ויכלו להופיע עד 1944 רק בפני קהל יהודי בתיאטרון גולדמארק.
בין 1947-1945 היה המזכיר המנהל של התאחדות הסופרים ההונגרית, ומשנת 1953 עד פרישתו היה סגן מנהל המשרד לזכויות היוצרים.
כמה מהדרמות שלו הועלו על הבמה.
כתביו על עולם האמנים זכו להצלחה אדירה.
מריה בשקירצ'ב (התיאטרון הלאומי, 1936)
צ'ינום פאלקו (ספר לימוד למוזיקה של פרנץ פרקש, בית האופרה, 1951).
הגיבור האמיתי של אובודה (רומן.
מוזיקת תיאטרון קולנוע נובמבר-דצמבר 1967)
מחיאות כפיים סוערות (בודפשט, 1969)
הוא תרגם וערך למעלה ממאה יצירות פרוזה ופרוזה.
אשתו, זמרת האופרה אני שפיגל, הקימה "טבעת זיכרון" למזכירי תיאטרון ומחזאים, שנמסרה לראשונה בשנת 1977 לרגל יום הולדתו של לאיוס באלינט.
אימרה דמטר: שיחת יום הולדת עם לאיוש באלינט בן ה-78. מוזיקת תיאטרון קולנוע, 6 באוקטובר 1964
פטר מולנאר גאל: מדוע אני אוהב את לאיוש באלינט?
בתוך: חיים וספרות, 25 בספטמבר 1971.
אנדראש לוקאץ': שני עשורים בשירות התיאטרון.
שיחה עם לאגוס בליינט, בן 85 בשנת: מגיאר הירלאפ, 25 בספטמבר 1971
גאבור אנטל: ביקור אצל לאיוש באלינט, בן ה-85. בכתב העת: האומה ההונגרית 3 ביולי 1971
בכתב העת: חיים וספרות, 9 במרץ 1974.
הברון לאיוש הַטְוַוני (בהונגרית: Hatvany Lajos, הברון מהטוון, דויטש עד 1897, הטווני-דויטש עד 1917; בודפשט, 28 באוקטובר 1880 – בודפשט, 12 בינואר 1961) היה סופר, זוכה פרס קושוט, מבקר, היסטוריון ספרות, נדבן, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים, הונגרי-יהודי שהמיר את דתו לנצרות.
הוא היה בן דודה של המשוררת אנה לסנאי (עמליה מוסקוביץ) ובן דודו של הסופר והנדבן ברטלן הטווני.
הברון הטווני הוא נצר למשפחת הטווני-דויטש.
הוא גדל במשפחה יהודית עשירה שהיה בבעלותה מפעל גדול.
במשפחה אהבו ותמכו בתרבות ההונגרית.
אביו היה שאנדור הטווני-דויטש, בעל מפעל לסוכר, מייסד וסגן הנשיא האיגוד הלאומי ההונגרי של התעשיינים (GYOSZ).
הבן לאיוש המשיך את לימודיו אחרי התיכון באוניברסיטאות בהונגריה ובגרמניה.
בהונגריה הוא הושפע בעיקר מפאל דיולאי (היסטוריון של הספרות).
הטווני סיים בשנת 1905 דוקטורט במדעי הרוח.
שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1908, ביחד עם הוגו איגנוטוש ומיקשה פנייה (שלושתם יהודים), הקימו את כתב העת "ניוגט" (מערב), שהיה המגזין הספרותי המשפיע ביותר בהונגריה בשליש הראשון של המאה העשרים.
בשנת 1911, בגלל העימות האישי שלו עם ארנה אושבאט (יהודי אף הוא), נפרד הטווני מכתב העט ניוגט ועבר להתגורר בברלין למספר שנים.
הטווני תמך בהכחדה עצמית מרצון של היהודים.
ב-1908 המיר את דתו לנצרות קתולית (ללא כל מניע דתי), והטיף לכך שעל כל אב יהודי מוטלת החובה להטביל את ילדיו: "די קשיים מחכים לילדיכם, יש לדאוג לפחות שייפטרו מהעול היהודי.
היפטרות מהתכונות היהודיות צריכה להיות מטרתו של הדור היהודי החדש." ככל שהחמירה האנטישמיות הגזעית באירופה, הטווני התייאש גם מן האפשרות הזו.
כשחזר להונגריה בשנת 1917, הפך לבעלים ולעורך של "פשטי נפלו", ה"יומן של פשט", ואחר כך ערך את כתב העת הספרותי החדש "השנה" בשנות קיומו בשנים 1918–1919. בעת המהפכה הבורגנית באותן שנים היה חבר המועצה הלאומית ההונגרית וחבר ואף ממייסדי "אקדמיה ורשמרטי" (אגודה ספרותית).
בנפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היגר לווינה ושכר למגוריו את וילה הרמס בליינז.
שם אירח מספר דמויות ספרותיות הונגריות של אז, ואחר כך עבר להתגורר בברלין ובפריז.
הוא חזר להונגריה בשנת 1927, נשפט ונידון לשנתיים וחצי מאסר בשל ביקורתו "משמיצת-האומה" על משטר הורטי, אך לבסוף קיבל חנינה בלחץ ארצות מערב אירופה.
בשל האנטישמיות הגואה בהונגריה, לתחושתו, הוא היגר שוב בשנת 1938; הוא גר תחילה בפריז ואחר כך באוקספורד שבבריטניה.
הטווני הקדיש את כל חייו לתמיכה כספית ומוסרית באמנויות, ובמיוחד בספרות ההונגרית.
הוא תמך בסופרים ובמשוררים שאותם ראה כמוכשרים וחדשניים.
הייתה לו ידידות קרובה עם המשורר אנדרה אדי.
הוא תמך מוסרית ואף חומרית בצעירים מוכשרים כמו רודיון מרקוביץ', אטילה יוז'ף, אנה לסנאי ועוד דמויות רבות אחרות של הספרות ההונגרית.
הוא עזר גם דרך כתביו להעלות את המודעות וההכרה ביוצרים צעירים ומוכשרים אלה.
הוא היה הנציג הבולט של הביקורת העיתונאית הרציונליסטית והאימפרסיוניסטית.
את שארית חייו בילה במחקר לגבי יצירתו והביוגרפיה של שנדור פטפי.
הוא השאיר יצירות משמעותיות בהיסטוריה הספרותית, אך כתב גם רומנים ומחזות.
ביצירותיו הספרותיות תיאר את היווצרותה והתפתחותה של הבורגנות ההונגרית באינטימיות ובביקורת חריפה.
הוא פרסם בהונגרית בהונגריה, אך בגרמנית מחוץ להונגריה.
היו לו כמה שמות בדויים אמנותיים: "פילווקס" ו"אגריקולה".
לאיוש בירו (במקור בלאו, בהונגרית: Bíró Lajos; וינה, 22 באוגוסט 1880 – לונדון, 9 בספטמבר 1948) היה סופר, עיתונאי, תסריטאי יהודי-הונגרי.
אשתו הייתה יוֹלַן וֵסִי, בתו של הסופר עיתונאי, עורך וחבר הפרלמנט היהודי-הונגרי יוז'ף וסי (במקור וייס).
לאיוש בירו גדל בעיירה הבש בצפון הונגריה (כ-10,000 תושבים).
הוא סיים את לימודיו התיכוניים באגר ובבודפשט.
בין 1900 לבין 1904 עבד בעיתון ה"חופש" (Szabadság) באורדיאה.
משנת 1904 היה סגן העורך של העיתון פשטי נפלו (Pesti Napló), ומשנת 1905 היה העורך האחראי של העיתון.
התגורר בברלין בין 1906 לבין 1909 ולאחר מכן עבד שוב בכמה עיתונים בבודפשט.
בשנת 1918 אחרי מהפכת החרציות היה מזכיר מדיני במשרד החוץ ההונגרי בתקופת ממשלת מיהאי קארואי.
עד 1920 זכה כבר להכרה בזכות 40 ספריו ובכורות תיאטרון.
עד שנת 1925 חי ועבד בבירות אוסטריה, צרפת ואיטליה.
הוא שב לבודפשט בשנת 1925, אך עבר באותה שנה בחזרה למערב (ארצות הברית, ברלין, לונדון).
בהוליווד עבד כתסריטאי של סרטי פרמאונט וכתב מספר רב של תסריטים.
בשנת 1928, חזר לאירופה, והתגורר תחילה בשרלוטנבורג, גרמניה.
ביחד עם הבמאי ההונגרי-בריטי-יהודי אלכסנדר קורדה היה ב־1932 אחד ממייסדי חברת London Films Production.
בירו כתב כמה תסריטים קולנועיים מצליחים (למשל:חייו הפרטיים של הנרי השמיני).
בדומה לחברו, אנדרה אדי, הוא תיאר את התפוררותה של הונגריה בסיפוריו הקצרים וברומנים.
סיפוריו הקצרים תארו את היצרים האנושיים באופן תמציתי, סוחף ומהיר.
הוא הצליח גם כמחזאי (המחזה:שושן צהוב).
הדרמה שלו הצארינה, שאותה כתב יחד עם מלכיאור לנדיאל הפכה להצלחה עולמית.
הוא כתב גם רומנים בלשים (הַסֶרְפוֹלֶט).
Színmű; Légrády, Bp., 1917, עבר עבוד לסרט "חמישה קברים לקהיר"
הגיבור חסר המולדת A hontalan hős (1928)
חייו הפרטיים של הנרי השמיני VIII.
קטרינה הגדולה Nagy Katalin (1934)
חייו הפרטיים של דון חואן Don Juan magánélete (1934)
הנסיעה האפלה Sötét utazás (1937)
הגירושין של ליידי איקס A válóperes leány (1938)
ארבע הנוצות Négy toll (1939)
לאיוש הבשי (במקור לוי; בהונגרית: Hevesi Lajos; הבש, 20 בדצמבר 1843 – וינה, 17 בפברואר 1910) היה עיתונאי, סופר, מבקר אמנות והיסטוריון אמנות יהודי-הונגרי.
לאיוש לוי היה בנם של הרופא היהודי מור (מוריץ) לוי מהעיירה הֶבֶש בת כ-10,000 התושבים בהונגריה ושל אשתו אַדֵל (אַדֶלֶה).
הבשי סיים את לימודיו בתיכון בפשט.
הוא למד לאחר מכן בווינה פילולוגיה ורפואה ובשנת 1866 הפך לעמית העיתון בשפה הגרמנית "פסטר לויד".
בשנת 1868 השתתף בהקמת כתב העת ההיתולי "בורשסם ינקו".
הוא השיק, ערך וכתב ברובו בעצמו את כתב העת לנוער Kleine Leute (1874-1871) ("אנשים קטנים").
בשנת 1875 עבר להתגורר בווינה.
בשנת 1885 הפך לחבר המערכת ב"פרמנבלאט" בווינה וכתב מאמרים וביקורות על תיאטרון החצר.
באותו הזמן עבד גם ב"ברסלאואר צייטונג".
הוא הפך לעורך המשותף של הספר "האימפריה האוסטרו-הונגרית במילים ובתמונות".
בשנת 1909 הפך לחבר נספח באגודת קישפלודי.
מרבית עבודותיו (סיפורים קצרים, תיאורי מסעות, מחקרים בתחום תולדות האמנות) התפרסמו בגרמנית.
הוא כתב גם תיאורי מסעות הומוריסטיים וזכרונות מהחיים האמנותיים.
כמבקר וכסופר בתחום האמנות היה לוחם נחוש וחלוץ של המגמות האמנותיות החדשות בתקופתו עד סוף חייו ממש.
המדריך לקווי מסילות הרכבת לצפון ומזרח הונגריה.
לאיוש ארנסט (בהונגרית: Ernst Lajos; פשט, 29 באפריל 1872 – באביב 1937) היה אספן אמנות יהודי הונגרי, מצנט, מייסד מוזיאון ארנסט, יועץ ראשי לממשלה (משנת 1925).
לאיוש ארנסט נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר מור ארנסט ושל ורוזה שטיינר.
ככל הנראה לא למד מעולם היסטוריה של אמנות, הוא לימד את עצמו, כלומר היה אוטודידקט.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 החל לאסוף יצירות אמנות, והתעניין בעיקר ביצירות היסטוריות הונגריות.
בסוף המאה הוא השאיל מיצירות האמנות שלו לתערוכה של גלריה ההונגרית להיסטוריה ולהצגת התערוכה הלאומית של האלף השני.
הוא אסף יצירות אמנות הונגריות מתחילת המאה ה-20.
הוא טיפח קשרים טובים עם האמנים (ביניהם ויקטור מדראס, ברטלאן סקיי, מור תאן, אוסקר גלאץ) הוא היה בהונגריה הראשון שהכיר בכך שגם שרטוטי הציורים המוגמרים עצמם הם בעלי ערך גדול והתחיל לאסוף אותם, בכך הוא ביצע בעצם גיבויים חשובים, לא נתן לאיואות, שרטוטים ואיורים ללכת לאיבוד.
כבר בשנת 1894 הפך למייסד הסלון הלאומי, ובשנים 1901 עד 1909 היה מנהל העסקים שלו.
בתפקיד זה ארגן כמה תערוכות חיים של יצירות ציירים גדולים של המאה ה-19. לאחר שהוזז מתפקידו הקים את המוזיאון הפרטי הראשון בהונגריה.
במאי 1912, נפתח מוזיאון ארנסט בבודפשט, ברחוב נאג'מזה 8. בקומה הראשונה בבית דירות שנבנה באותה תקופה.
באולם 14 הייתה תערוכה קבועה ובאחרים נערכו תערוכות מתחלפות.
ארנסט המשיך לארגן תערוכות רטרוספקטיבות.
קטלוגים מושקעים של התערוכות פורסמו בעריכת בלה לאזאר.
בזמן שגשוג יצירות האמנות, בשנת 1917, החל ארנסט לארגן מכירות פומביות.
עד סוף ימי חייו הוא קיים מכירה פומבית פעמיים בשנה.
המצב הכלכלי השתנה דרמטית בסוף שנות ה-20 - כתוצאה מהמשבר הכלכלי העולמי ובשל רכישותיו המופרזות, לאיוש ארנסט קרס כלכלית.
האוסף שלו היה משועבד במשכון, ולכן הוצגה תערוכה של עבודות שהושאלו בלהמוזיאון הלאומי של הונגריה בשנת 1933.
רעייתו הייתה ארז'בט אקלר, איתו התחתן ב-8 בספטמבר 1901 בבודפשט.
לאחר שהמשא ומתן לרכישת האוסף שלו על ידי המדינה נמשך במשך שנים, ארנסט שם קץ לחייו באביב 1937 בגלל בעיות כלכליות.
הוא נעלם ב-22 במרץ, וגופתו נמצאה ב-24 באפריל בראצקווה, עיירה שממוקמת בחלק הדרומי של האי צ'פל על הדנובה, דרומית לבודפשט.
האוסף שלו נמכר במכירה פומבית שנתיים לאחר מותו בשנת 1939, ורובו נקנה על ידי מוזיאונים הונגריים.
לאיוש ארנסט הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
טיוטה של יאנוש מיהאי הס להקמת האקדמיה ההונגרית לאמנויות יפות בשנת 1820. תואר על ידי לאיוש ארנסט (בודפשט, 1898)
טיוטות של יאנוש שאוף משנת 1790 על מערכת העמודים הארצית ההונגרית.
תואר על ידי לאיוש ארנסט.
הציור ההיסטורי ההונגרי (בודפשט, 1910)
דיוקנאות של שנדור פטפי (בודפשט, 1922)
לאיוש באשטי (במקור ברגר, בהונגרית: Básti Lajos; קסטהיי, 17 בנובמבר 1911 – בודפשט, 1 ביוני 1977) היה שחקן יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט, מרצה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בבודפשט.
לאיוש באשטי נולד במשפחה יהודית בשם לאיוש ברגר.
אביו היה רז'ה ברגר, סוחר סדקית, ואמו הייתה אמה פוקס.
הם נישאו ב-5 באוקטובר 1956, היא הייתה תלמידתו באוניברסיטה.
את לימודיו בבית הספר היסודי והתיכון סיים בעיר הולדתו.
הוא למעשה לא יכול היה להופיע על הבמה עד סוף מלחמת העולם השנייה.
הוא שהה בלונדון תקופה מסוימת בחיפוש אחר קריירה שם.
הוא פגש שם את אמריק פרסבורגר, ששינה את שמו מאימרה, ואת ג'ורג' מיקש שהיה חברו, אבל להפתעתם הוא שב לבודפשט.
בין שתי קריאות לשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי) עסק בהוצאת ספרים ובכתיבה.
לאחר מלחמת העולם בשנת 1945 הפך לאמן מכונן בתיאטרון הלאומי של בודפשט.
במשך עשור וחצי שיחק את תפקידו של אדם בדרמה טרגדיית האדם של אימרה מדאץ', בבימויו של אנדרה גלרט.
הוא גם כתב ספר על תפקידו זה בשם "מה אתה חושב, אדם?" (1962).
בין השנים 1968 – 1972, כחבר בתיאטרון הקומדיה של בודפשט זכה להצלחה כגיבור המחזה של ארתור מילר המחיר (The Price).
בשובו לתיאטרון הלאומי, אחד ממחזותיו הגדולים האחרונים היה תפקיד של המלך ליר (שייקספיר).
מאוחר יותר, תפקיד משמעותי ביותר שלו היה במחזמר גבירתי הנאווה (My Fair Lady) פרופסור היגינס.
בשנת 1976 אובחן כחולה סרטן ריאות ובהמשך עבר ניתוח.
הוא המשיך לשחק תפקידים בימתיים גם לאחר הניתוח.
באשטי היה קורא שירים מצוין, במיוחד את הבלדות של יאנוש אראן, אך הוא היה בלתי נשכח גם כמספר של גרסת הרדיו של "הצוענים מנג'אידה".
בשנים 1952 – 1960 הוא היה מרצה באוניברסיטה לאומנויות התיאטרון והקולנוע.
מספר הופעות הבכורה שלו שנרשמו במאגר התיאטרון, משנת 1949: 86.
נרו המזויף (1968) - סנטור וארו
הטרגדית האדם (1969) - השליח פטרוס
סיפורים קצרים, ארנקים, רישומים; 1942
לאיוש ברטה (במקור בק, בהונגרית: Barta Lajos; בודפשט, 9 במרץ 1899 – קלן, 8 במאי 1986) היה פסל יהודי-הונגרי ואחיהם של הצייר אישטוואן ברטה ושל הציירת מריה ברטה.
לאיוש בק נולד במשפחה יהודית כבנם של דיולה בק (ברטה) (1857–1922) ושל גיזלה ברודי.
משנת 1911 היה סטודנט של המכללה לאמנות שימושית בבודפשט, שם היה סטודנט לקרמיקה של ריכרד זוט.
בין 1920 לבין 1922 הוא יצא למסע לימודים באיטליה.
בינתיים עבד למחייתו כעובד מקצועי במפעל לטרקוטה במילאנו.
בשנים 1923–1924 הוא עבד במפעל הטרקוטה טים (Tim) בבודפשט.
בשנים 1925–1927, במהלך שהותו בפריז, התוודע לשאיפותיה של האמנות המודרנית.
משנת 1927 התגורר שוב בבודפשט.
בשנת 1932 פגש את הצייר הסוריאליסטי אנדרה רוז'דה (במקור: רוזנטל), שהפנה את תשומת ליבו למאמצים האמנותיים המודרניים.
בשנים 1938 עד 1943 הם התגוררו עם רוז'דה בפריז.
לאיוש ברטה בא במגע עם הסוריאליסטים בפריז ויצר את עבודותיו המופשטות הראשונות.
מהרגע שהוורמאכט כבש את פריז החיים של היהודים נעשו חסרי ביטחון יותר ויותר.
כתוצאה מכך, שני האמנים ויתרו על הסטודיו, ירדו למחתרת וחזרו לבודפשט עם ניירות מזויפים בפברואר 1943 דרך ברלין ווינה.
ברטה חזר לבודפשט עם הניירות המזויפים שלו והסתתר.
אחרי מלחמת העולם השנייה הוא היה חבר בבית הספר האירופי משנת 1945 ועד לפירוקו.
משנת 1949 קיבל סטודיו בבזאר גן הטירה (בבודה) ועבד שם.
בשנים 1963–1965 עבד במושבת האמנים בקצ'קמט.
בשנת 1965 היגר לגרמניה המערבית, שם קיבל תחילה סטודיו במושבת האמנים רולנדסק (Rolandseck) ואחר כך התיישב בקלן.
בשנים 1970–1974 עבד שוב בפריז במשימה פרטית גדולה.
משנת 1975 הוא קיבל כמה הזמנות מונומנטליות בגרמניה המערבית.
באמנותו שילב באופן ייחודי בין שאיפות האוונגרד הקלאסי למסורות הפולקלוריסטיות של מזרח אירופה.
כל אחת מיצירותיו חדורות במעין כוח ארכאי העוקב אחר פשטותן של צורות טבעיות.
מגוון הצורות שניתן לתפוס בטבע מאפיין את אמנותו, הבנויה מצורות גאומטריות (כדור, עמוד, ספירלה) המטוהרות עד הקצה.
רישומיו ופסליו מושפעים מאר נובו, אר דקו, סוריאליזם ואמנות לא פיגורטיבית.
לאיוש ברטה היה אחד הבודדים שנותרו נאמנים למודרניות של שנות ה-40 של המאה ה-20, ואפילו באווירה המשתנה של שנות השישים והשבעים, הוא הונחה על ידי שאיפותיו ורעיונותיו של האוונגרד הקלאסי.
פעילותו בתחום זה ממלאת פער והיא ייחודית באמנות ההונגרית והגרמנית כאחד.
בסוף הקריירה שלו, השפה הפורמלית שלו ברורה לחלוטין, הצורות הגאומטריות הפשוטות והמרמזות שלו מעבות את כל צורות הטבע.
הפסלים שלו הם אפוא גם מופשטים וגם אורגניים.
סקשפהרוואר (מוזיאון המלך אישטוואן, תערוכת זיכרון ליצירות שתרם האמן, 1986).
לאיוש ברטה (במקור קראוס, בהונגרית: Barta Lajos; קישטפולצה, 20 באוקטובר 1878 – בודפשט, 18 באוקטובר 1964) היה סופר ועיתונאי יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט.
הדרמות והסיפורים הקצרים שלו מעידים על רגישות חברתית חזקה.
לאיוש ברטה נולד בכפר קטן במשפחה יהודית כבנם של איגנץ קראוס, בעל בית מרזח ושל יוליאנה אייזנר.
עולמה של הונגריה הכפרית היווה השראה לסיפוריו הקצרים ולדרמות שלו.
הוא למד משפטים בעיר פץ' והחל שם גם את הקריירה שלו כעיתונאי.
כתביו הופיעו ב"יומן פץ'" ואחר כץ'עבד במוהאץ', קושיצה ולבסוף בבודפשט כאיש צוות.
משנת 1910 הוא היה עמית המגזין "עולם" (Világ), פובליציסט סוציאליסטי רדיקלי, אנטי המלחמתי.
הדרמה הראשונה שלו, איכרים, הוצגה בשנת 1911, אך נאסרה לאחר הופעתו השנייה בגלל הנושא שלו: הדרישה לחלוקת אדמות.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא לקח על עצמו תפקיד פוליטי ספרותי, היה חבר במנהלת הסופרים, מזכיר האיגוד המקצועי של הסופרים, וערך את העיתון היומי של ועדת העם העממי לחינוך ציבורי בשם "לפיד" (Fáklya) .
דרמת התעמולה שלו "מהפכה" הוצגה על ידי שלושה תיאטראות בבודפשט.
הוא נכלא בסתיו 1919, היגר לאחר שחרורו והתגורר בברלין, בווינה, בברטיסלבה ובלונדון.
הוא עבד בתיאטרון של ארווין פיסקטור בברלין, כתב דרמה לפתיחת התיאטרון (Russlands Tag), ואחר כך ערך את "המילה החדשה" בברטיסלבה (1929–1933) ושיתף פעולה עם צעירים מתנועת המגל בצ'כוסלובקיה.
הוא לקח חלק בתנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית, כתב בעיתוני שמאל בשפה ההונגרית והפיץ את הרעיונות מעבר לגבולות, בעיקר בדרם סלובקיה שהייתה לפני מלחמת העולם הראשונה "הונגריה העליונה" ובטרנסילבניה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא היגר ללונדון, שם פעל לתעמולה אנטי-פשיסטית במועדון ההונגרי המקומי.
לאחר שהיגר למשך 27 שנה, חזר להונגריה בשנת 1946, וקרא לעבור למשטר קומוניסטי.
במלאת 100 שנה להולדתו, הונחו זרים על קברו כ"האישיות המצטיינת של תנועת העבודה".
מספר הצגות הבכורה של מחזותיו שנרשמו במאגר התיאטרון : 41 .
שכרות אביב (1912), שהוצגה על ידי הבמה החדשה;
אהבה (1914), הוצג בבכורה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט ב-8 באפריל 1916;
הבית האפל (1918), הופעה גם בתיאטרון הקומדיה, 27 באפריל 1919;
מהפכה (1919), הצגה תיאטרון לאומי של בודפשט, תיאטרון הונגרי, תיאטרון הקומדיה)
שיכרון אביב ודרמות אחרות ; 1931 (עבודות נבחרות של לאיוש ברטה)
תמונת במה של פרנץ קרינתי / צרפת המסכנה שלך!
בעקבות חשבונו של מופאסנט ; תרבות, בודפשט, 1948 (הספרייה ההונגרית החדשה)
צינזרי וצינזירה; לגראדי, בודפשט, 1917
נפֶשׁ סיפורים קצרים ; 1931 (יצירות נבחרות של לאיוש ברטה)
לאיוש באלינט, (במקור אוסטרייכר – Oestreicher עד 1887, בהונגרית: Bálint Lajos; ג'נג'ש, 8 ביוני 1869 – בודפשט, 29 במרץ 1926) היה עיתונאי, עורך עיתון, עורך דין יהודי-הונגרי.
אחיינו אימרה באלינט (1896–1953) היה סופר ועיתונאי.
לאיוש באלינט נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ אוסטרייכר ושל צילי נוימן.
לאחר סיום לימודי המשפטים, פתח משרד עורכי דין בבודפשט בשנת 1894. הוא התגייס לצבא כמתנדב במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא השתתף בתנועות הבונים החופשיים ובתנועות הרדיקליות הבורגניות ועד מהרה לקח בהן תפקיד מוביל.
ב-30 במרץ 1910, כמאסטר הגדול (רב בונה) של תא יוז'ף אטווש פרסם את המהדורה הראשונה של העיתון היומי וילאג (Világ) שפירושו "עולם".
מאוחר יותר העיתון הפך לתומך רב עוצמה של רעיונות רדיקלים בורגניים.
הוא הפך לעורך הראשי הראשון של העיתון, הוא היה תחילה העורך האחראי משנת 1911 ועד ינואר 1913 ומאז תפקיד זה עבר ללאיוש פורייס.
תחת הנהגתו, "וילאג" הלך בעקבות המגמה הלאומית ודגל בזכות בחירה כללית.
מאוחר יותר פרסם העיתון בעיקר מאמרים ושירה.
אשתו של באלינט הייתה וילמה רטקו, איתה התחתן ב-17 ביוני 1925 בבודפשט, בטרזווארוש.
הלווייתו הייתה בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
מצבתו, עבודת השיש של הפסל יוז'ף רונה (מקודם: רוזנר), נחנכה ב-10 ביוני 1928.
לאיוש דנש (במקור דויטש, בהונגרית: Dénes Lajos; 15 בינואר 1879, גרמדאמאשד – 20 באוגוסט 1942, בודפשט) היה דוקטור במדעי הרוח, מורה ומחנך יהודי-הונגרי, אסתטיקן מחבר ספרי לימוד רבים ופעיל בקהילה היהודית.
לאיוש דנש נולד במשפחה יהודית כבנם של מור אהרון דויטש (1844–1909) ושל שרולטה אהרנפלד (1847–1918).
אחיו, ארמין דויטש (1868–1940) היה מורה של הקהילה היהודית של פשט.
לאיוש השלים גם את לימודיו התיכוניים והאקדמיים בבודפשט.
המורים שלו כבר הבחינו בכישרונותיו כסטודנט באוניברסיטה, בהם ז'ולט באוטי, פאל דיולאי וברנאט אלכסנדר.
הוא הוסמך כמורה וכדוקטור למדעי הרוח.
תחת ממשלת מיהאי קארואי (מהפיכת החרציות), הוא מונה למנכ"ל הראשי של מחוז החינוך של בבודפשט.
הוא הודח מתפקידו בשנת 1920 (לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית) בשל זיהויו הפוליטי ויהדותו ורק בשנת 1924 הצליח לקבל את הפנסיה שלו.
שר התרבות קונו קלבלסברג מינה אותו לכתוב את ההיסטוריה של התיאטרון הלאומי של בודפשט ובקשר לכך הוא קיבל מלגה גדולה לסיור לימודי בחו"ל.
הוא פרסם כמה ספרי לימוד ולימודי אסתטיקה.
משנת 1928 לימד בבית הספר להכשרת שחקנים של "התאחדות השחקנים הארצית".
הוא ערך את ספר הזיכרון של ברנאט אלכסנדר והיה מחבר משותף של ספר הזיכרון של ביאוטי.
במשך כעשור היה מזכיר איגוד הנשים היהודיות של פשט.
לאיוש דנש הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברקושקרסטור.
דודו נתן אהרנפלד היה הרב הראשי של פראג.
רעייתו הייתה דר' רגינה קולוז' (1877–1945) מורה, בתם של מרקוס קורח ושל יוזפה רוזנפלד, אותה נשא לאישה ב-2 ביולי 1905.
דר' מגדה דנש (1908–1981) הייתה מורה, פסיכולוגית ילדים, היסטוריונית חינוכית.
בעלה היה אישטוואן ג'רג' נאג'.
דר' קלרה דנש (1910–?) הייתה מורה בתיכון.
בעלה דר' טיבור ראקושי (1910–?) היה מהנדס כימיה.
חוק הקהילה האסתטית (בודפשט, 1902)
נופים אסתטיים של יאנוש אראן (בודפשט, 1905)
לאיוש בורשודי (במקור עד 1909 קליין, בהונגרית: Borsodi Lajos; וליקי בצ'קרק, 8 במאי 1883 – יאבוקה, 1941) היה משורר, עורך, סופר יהודי-הונגרי, יליד וויבודינה, עורך דין בהכשרתו.
לאיוש בורשודי נולד במשפחה יהודית בחבל באנאט-וויבודינה בדרום ממלכת הונגריה (כיום חלק מצפון סרביה) שבמסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בעיר הולדתו, קיבל תואר במשפטים, תעודת עורך דין בבודפשט ודוקטורט במשפטים באוניברסיטת קלוז'.
בורשודי היה אחד מנציגיה הבולטים של הספרות ההונגרית ביוגוסלביה, בנוסף למחקרים על הספרות ההונגרית והסרבו-קרואטית, הוא פרסם מחזה וסיפוריו הקצרים.
קובץ שירי-הפרוזה שלו, "חלון ראווה" (וליקי בצ'קרק, 1921), ביטא את אווירת הקיפאון הכפרי.
הוא התגורר בטימישוארה בשנות ה-30 של המאה ה-20, היה היועץ המשפטי של הסניף בבאנאט של "המפלגה ההונגרית הלאומית" (OMP) וערך את כתב העת ההיתולי "אישטוק המשוגע".
שם פורסם קובץ שירה נוסף שלו, "פרחי בר".
בהמשך הוא חזר ליוגוסלביה, שם פרסם בכתב העת "קלנדיה" (כתב עת ספרותי וביקורתי של המיעוט ההונגרי ביוגוסלביה) ובשנים 1937–1938 את הרומן שלו "בני צ'אבה" (Csabayék) יצירה המתארת את החיים בעיירה.
סיפורים – הרהורים; זינגר – וולפנר, 1905
מסיבה, נשף – סצנות, סיפורים קצרים; 1923
לאיוש ברודי, (במקור מאיר לזר ברודי, בהונגרית: Bródy Lajos; מישקולץ, 26 בנובמבר 1858 – בודפשט, 5 ביוני 1939) היה עיתונאי, עורך עיתון יהודי-הונגרי אחיו של ז'יגמונד ברודי.
לאיוש ברודי נולד במשפחה יהודית כבנם של דניאל ברודי ושל רוזליה ברודי (1816–1887).
הוא למד משפטים באוניברסיטאות בודפשט (לימים אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובאוניברסיטת לייפציג, ואחר כך פתח משרד עורכי דין בבודפשט.
הוא היה סגן נשיא מכון הפנסיה של העיתונאים ההונגרים.
בשנת 1911 הוענק לו תואר "יועץ חצר מלכותי" בגין זכויותיו הציבוריות.
ברודי הובא למנוחות בקבר המשפחתי בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני.
עדי החתונה שלהם היו ז'יגמונד ברודי ולאיוש דוצי.
בעלה, ג'רג' טרק, היה מהנדס מכונות.
ד"ר לאיוש בארשון (במקור באדר, בהונגרית: Bársony Lajos; בודפשט, 11 בינואר 1892 – אחרי 1940) היה זמר אופרה יהודי-הונגרי, מורה בגימנסיה.
אחותו הייתה זמרת האופרה דורה ברשוני, דודיו היו ינה ואז'וני ווילמוש ואז'וני.
נסיבות מותו לא ידועות, קרוב לוודאי שנספה בשואה.
לאיוש באדר נולד במשפחה יהודית כבנם של יעקב באדר (1857–1927) עצמאי ושל סידוניה וייספלד (1859–1919) ממשפחת וייספלד ששינתה את שמה לואז'וני.
אביו היה סוחר כללי ולאחר מכן פקיד, אמו הייתה אחותו של וילמוש ואז'וני.
לאיוש למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם סיים את לימודיו ב-7 ביוני 1918.
בשנת 1920 שיחק תקופה קצרה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט, ואז בחודש יולי באותה השנה הוחתם על חוזה על ידי "תיאטרון העיר" (Városi Színház), משם הוזמן לבית האופרה המלכותי ההונגרי.
חוזהו לא חודש ביוני 1922 ולכן יצא לסיורי הופעות מחוץ למדינה ביחד עם אשתו.
הם ביקרו בספרד, מרוקו, פורטוגל, האיים הקנריים ובכמה מדינות אפריקאיות.
הם חזרו הביתה לממלכת הונגריה במרץ 1927. הם גם המשיכו בסיורי עבודה אלה גם בשנות ה-30.
אשתו הייתה הזמרת בורישקה פאלפי, איתה התחתן בבודפשט, ב-12 בספטמבר 1922.
לאיוש בקפי (במקור יואל פרידמן, בהונגרית: Békefi Lajos; מאטסלקה, 13 בינואר 1871 – בודפשט, 31 במרץ 1953) היה שחקן יהודי-הונגרי, זמר עם, במאי תיאטרון.
בקפי היה אחד השחקנים היותר ידועים בתקופתו.
יואל פרידמן נולד במשפחה יהודית בעיר מאטסלקה במזרח הונגריה שכ-20% מתושביה היו יהודים באותה תקופה.
רוב היהודים הגיעו לאזור מגליציה ושפתם הייתה בעיקר יידיש, שם הוא גם למד.
הוריו היו יוסף פרידמן ורחל טאוב.
ב-1890 הצטרף פרידמן ללהקת השחקנים של אימרה הלמאי, שם עבד כעוזר שחקן במשך שנה.
הוא עבד במשך חמש שנים במקהלת "תיאטרון העם" (Népszínház) בבודפשט ולאחר מכן סיים את לימודיו בבית הספר למשחק שימושי.
הוא נסע לסיור בחו"ל ולאחר מכן לאסלו באוטי החתים אותו בתיאטרון ההונגרי כטנור.
משם עבר ללהקה בעיר קצ'קמט ואחר כך שיחק מול קהל של הערים שופרון, דברצן, קושיצה, אוראדיה ושוב דברצן.
בשנת 1905 חתם חוזה בעיר סגד בלהקה של לאיוש מאקו, שם קיבל זר דפנה מוּכסף מהקהל.
הוא פרש לגמלאות ב-1 בדצמבר 1927, אם כי לפי כמה דיווחים הופיע ב-1929 בבית האופרטה של אוראדיה, באופרטה הביידרה של אמריך קלמן.
בין 1896 לבין 1903, אשתו הייתה השחקנית אנה הַאצְל.
ב-2 ביולי 1907 נשא לאישה את השחקנית מרגיט קופאן בבודפשט.
הברון לאיוש דוצי מנמטקרסטור, (במקור דוקס-Dux, בהונגרית: Dóczy Lajos; שופרון, 29 בנובמבר 1845 – בודפשט, 27 באוגוסט 1919) היה איש ציבור יהודי-הונגרי, ראש אגף במשרד החוץ ההונגרי, יועץ חצר המלך ויועץ מועצת השרים, עיתונאי, משורר.
לאיוש דוקס נולד במשפחה יהודית.
אביו היה מור (מוריץ) דוקס, סוחר עורות שפשט את הרגל במהלך מלחמת העצמאות ההונגרית (מהפכת 1848 בהונגריה).
אחרי שפשט את הרגל בשל מיזמים כושלים בתקופת המלחמה ונשאר חסר כל עבר מור דוקס עם משפחתו לעיר הסמוכה נמטקרסטור, אז בהונגריה, היום דויטשקרויץ באוסטריה וניהל את העסק של גיסו מור רוזנברג.
בנו לאיוש נשלח לגברת לוינגר, אחות אמו, בעיר נג'קניז'ה.
שם למד בבית הספר היסודי היהודי שש כיתות ולאחר מכן למד זמן מה בישיבה בקרסטור.
בשנת 1856 הוריו רשמו אותו לגימנסיה בעיר הולדתו שופרון, שם הפך לאחד ממנהיגי הנוער יחד עם ינה ראקושי ממוצא שוואבי לימים סופר ועיתונאי מפורסם בהונגריה.
בסיום בחינות הבגרות החל ללמוד משפטים באוניברסיטת וינה והפך חבר מערכת של העיתון Presse.
הוא דיווח לעיתון החשוב על ההכתרה למלך הונגריה של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
המאמרים שלו עשו רעש גדול.
ככתב, הוא הפך למרכז האגודה הספרותית, שנוהלה על ידי אדולף אגאי, לאיוש אשבוט, לאסלו הבשי, הברון איבור קאש, מנו קוני, טוביאש (טוביה) לעף וינה ראקושי.
הוא גם כתב הרבה בכתב העת ההיתולי-פוליטי בעל היוקרה בורשסם ינקו, ובמקביל היה תומך נלהב בכתבותיו בעיתונים של מדיניות פרנץ דיאק.
שר המשפטים בולדיז'אר הורבאט מינה אותו למשרד ראש הממשלה ככותב נאומים וכמנסח, אך כבר בשנת 1872 לקח אותו עימו שר החוץ הרוזן דיולה אנדראשי לווינה, ודוצי הפך עד מהרה ליועץ חצר המלוכה ההונגרי וליועץ מועצת השרים.
במקביל התקבל כחבר באגודת קישפלודי ובאגודת פטפי.
ב-8 ביוני 1878 קיבל תואר אצולה, וב-13 במרץ 1900 קיבל את התואר ברון בתוספת קידומת האצולה לשמו "נמטקרסטורי" ממלך הונגריה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
הוא מעולם לא הפסיק את עבודתו העיתונאית.
הוא עבד עבור ה-Presse, עבור הפשטי נפלו, עבור ה"מבשר" (Hírmondó), ה"רפורמה" (Reform) והפרמדנבלט (Fremdenblatt).
מחזותיו הועלו בזה אחר זה:
הנביא האחרון (דן בחורבן בית המקדש, הוצג בבודה ב-1869); נשיקה (קומדיה זוכת פרס טלקי, התיאטרון הלאומי, 1874 בורגתיאטר 1877);
אהבה אחרונה (קומדיה, התיאטרון הלאומי 1884; בורגתיאטר 1885)
מריה סצ'י (דרמה היסטורית, התיאטרון הלאומי 1886)
זוגות מעורבים (קומדיה, תיאטרון לאומי, 1889)
עם זאת, הוא התפרסם בזכות תרגומיו של פאוסט (1872) ב-1887, כאשר התיאטרון הלאומי ביצע אותו לראשונה בהונגרית בתרגומו.
מצד שני, הוא תרגם את "טרגדיית האדם" מאת אימרה מדאץ' (שהוצג בהמבורג ב-1892).
הקומדיה שלו "בת המלך אלינור" (1896) זכתה בפרס טלקי.
הוא היה עמית בכל כתבי העת של הספרות היפה והעיתונים היומיים הגדולים בשפה ההונגרית של אותה תקופה.
כתביו התפרסמו תחת השם הבדוי טוביאש אונקל היו פופולריים במיוחד ב-Neues Pester Journal.
מכתבים אנונימיים לקלמן טיסה (1872);
כל השירים מאת פרידריך שילר (1902);
טרילוגיית ולנשטיין (עבור התיאטרון הלאומי, 1904);
תרגם רבים משיריהם של יאנוש אראן ומיהאי ורשמארטי לגרמנית,
תרגם מספר לבריות של אופרות להונגרית
כתב את הטקסט של האביר פאזמאן עבור יוהאן שטראוס.
שמותיו הבדויים היו: אומיקרון, קלייר, אומגה, אונקל טוביאס.
הוא נשא לאישה את אילונה מאייר פון גונטהוף בווינה ב-20 באוקטובר 1879 (וינה, 2 בספטמבר 1862 – וינה, 6 ביוני 1930).
לאיוש הולוש קורווין (במקור וייס, אימץ את שם המשפחה הנוסף קורווין לזכרו של הפוליטיקאי הקומוניסטי אוטו קורווין, בהונגרית: Hollós Korvin Lajos; 8 בדצמבר 1905, בודפשט – 27 במרץ 1971, בודפשט) היה משורר, סופר, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
אשתו הייתה הסופרת אסתר טוט, בתו של ארפאד טוט.
בנו הוא מאטה הולוש, מלחין
לאיוש וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של משה (מוזס) שמואל וייס ושל אידה מולטאש.
במקור למד רפואה, תחילה בווינה ולאחר מכן בפריז במשך שנה וחצי ב-1939. הוא כתב שירים וסיפורים קצרים מאז שהיה נער.
סיפורו הקצר הראשון ראה אור ב-1922, כלומר בגיל 17 וכבר אז נטל תפקיד פעיל ומוביל בתנועת תרבות הפועלים, בה ארגן מקהלות דקלום.
שירי המקהלה שכתב היו פופולריים מאוד בשורות תנועת הפועלים.
משנת 1924 עבד בתפקיד מינהלי בחברת הובלה והביא להונגריה מספר חברות קשורות.
הוא הורשע ב-1930 בשל שיריו בעלי הגוון המהפכני.
לאחר שאיבד את משרתו ב-1933, הוא חי רק על ספרות, כלומר על תמלוגי כתביו.
הוא היה עורך של אמנות המקהלה.
בשנת 1935 השתתף בתחרות הסיפור הקצר של כתב העת הספרותי החשוב ניוגט, שבה הפך לאחד הזוכים.
הולוש היה במעקב משטרתי מתמיד בשנות ה-30 ונעצר שמונה פעמים.
בחמש מהם הועמד לדין והורשע.
ב-21 באוגוסט 1938, בבודפשט, נשא לאישה את אנה ריס-ברטוש, בתם של ינה ברטוש ושל מריה ריץ.
רק משנת 1957 ואילך יכלו להופיע כתביו בחופשיות.
יצירתו האוטוביוגרפית, הלוכדת את זיכרונותיו ומצבי רוחו בנעוריו, "הפרידה באובודה" (בודפשט, 1961) היא הביטוי האמנותי לאינדיבידואליות האפית, הפואטית והלוחמת שלו.
לינת המונים (שירים, בודפשט, 1934)
שנות השלושים (שירים, בודפשט, 1936)
סופת רעמים (קריינות, בודפשט, 1939)
מדרגות אחוריות (רומן, בודפשט, 1945)
רומן, או נשף מסכות קרנבל מושהה, בתאריך 1947 ; אגודת תרבות של ידידי ספרים הונגריים, בודפשט, 1948
יהלומים שחורים ; Szikra, בודפשט 1948
יומנו של מלך טיגריס (הומורסקה, בודפשט, 1949)
רומן מעולם הקורוצים (רומן, בודפשט, 1954)
וידוי מגונה (סיפורים נבחרים, בודפשט, 1958)
פרידה מאובודה (סיפורים אוטוביוגרפיים, בודפשט, 1961)
הדג שטבע במים (שירים, בודפשט, 1970)
הכבוד האפור / הנופלים / קומיקאים (רומנים קצרים, בודפשט, 1976)
יצירות במה (דרמה, בודפשט, 1978)
רוחות של צום וכתבים סאטיריים אחרים (בודפשט, 1979)
תובע המשנה אינו נח ; בודפשט 1980
לאיוש גארדוני (מקודם גרינברגר, בהונגרית: Gárdonyi Lajos; בודפשט, 27 באוקטובר 1896 – סרביה, בור (מחנה ריכוז), 1945) היה שחקן קולנוע ותיאטרון יהודי-הונגרי שניספה בשואת יהודי הונגריה.
לאיוש גרינברגר נולם במשפחה יהודית כבנם של מוריץ גרינברגר ושל פאני רוזנברג.
אחד מאחיו היה הצייר גזה פאפ.
את לימודיו התיכוניים סיים בבודפשט.
הוא למד לאחר מכן (משנת 1920) בבית הספר למשחק של סידי ראקושי.
בסוף השנה הופיע במבחן שנתי סופי בתפקיד "סמל לוריו" באופרטה "Nebántsvirág".
בשנת 1920, כסטודנט, קיבל חוזה בתיאטרון מרכז העיר.
בשנת 1925 הפך לשחקן בתיאטרון הקומדיה של בודפשט, שם הופיע ב-25 בספטמבר בתפקיד ריקרדו במחזה "ג'נטלמנים" של ג'ון גולסוורתי.
מאז ואילך, הקריירה שלו נסקה, ועד 1938 נשאר חבר בתיאטרון הקומדיה.
בינתיים הופיע בכמה תיאטראות נוספים, במשך הזמן הארוך ביותר, בין 1926 לבין 1937, הופיע על "במת טרז קְרוּט" (Teréz körúti Színpad).
ב-1 ביולי 1929, בבודפשט, נשא את אנה פודור ילידת העיר צגלד, בתם של דיולה פודור ושל מריה פלאגט, שהייתה צעירה ממנה בחמש שנים.
משנת 1939 רוב השחקנים היהודים או ממוצא יהודי לא הורשו להיות חברים בתיאטראות בשל החוקים ה (אנטי) יהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי).
לכן משנת 1940, הקהל שבפניו יכלו להופיע היה יהודי במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בתיאטרון גולדמארק על פי רוב.
לאחר שנלקח למחנות של שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים במסגרת הצבא ההונגרי) הוא נשלח למחנה הריכוז בור, בסרביה, שם מצא את מותו.
זיכרונותיו פורסמו תחת הכותרת "קרה במקרה" (בודפשט, 1942).
"הוא היה אפיזודיסט, לפי הסיווג הרשמי, קומיקאי.
אבל אני לא זוכר שום עיצוב דמות שלו שבו הוא שירת רק הומור וצחוק.
לכל דמות שהעלה לבמה היה רקע מיוחד, אווירה שיכולה הייתה לעורר תחושת מגע ורחמים גם עם הדמות הכי צוחקת".
כתב עליו מבקר האמנות לאיוש באלינט בספרו בשנת 1964.
לאיוש גלרט (במקור גרינפלד, בהונגרית: Gellért Lajos; אלברטירשה, 5 בנובמבר 1885 – בודפשט, 28 בינואר 1963) שחקן יהודי-הונגרי, סופר, זוכה פרס האמן המצטיין.
לאיוש גרינפלד נולד במשפחה יהודית כבנם של דיולה גרינפלד ושל תרזיה פרידמן.
הוא שינה את שם משפחתו לגלרט ב-1904. בין השנים 1904 לבין 1907, סיים את לימודיו במחלקה למשחק של האקדמיה לאמנויות (שמה היום האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע) ולאחר מכן עבר לעיר פץ'.
בשנת 1907 הצטרף ללהקת תאליה (Thália Társaság)
בין השנים 1908–1909 הופיע בחהקת התיאטרון קצ'קמט - מאקו
משנת 1910 הופיע של ב"משחק הקאמרי" (Kamarajáték (Budapest))
ב-1912 הופיע ב"הבמה החדשה" (Új Színpad)
מ-1916 הוא היה חבר ב"במה המודרנית" (Modern Színpad)
ב-1918 ב"קברט השדירה" (Fasor Kabaré)
בין 1924 - 1925 שיחק ב"תיאטרון הרנסאנס" (Renaissance Színház)
בין השנים 1928 - 1931 הופיע ב"תיאטרון החדש" (Új Szinhaz)
ב-1933 הוא הפך לבמאי הראשי והדרמטורג של תיאטרון כיכר בתלן (Bethlen Téri Színház)
ב-1936 הופיע ב"תיאטרון האמנים" (Művész Szinhaz)
בשל החוקים היהודיים (בעיקר החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי בין 1940 לבין 1944, הוא יכול היה לשחק רק בפני קהל יהודי בעיקר בתיאטרון גולדמארק במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
בין השנים 1945 - 1946 הופיע בתיאטרון מדיאסאי, ב"תיאטרון החופשי" ושוב בתיאטרון ההונגרי.
היה חבר בתיאטרון הלאומי של בודפשט בין 1947 לבין 1955
בין השנים 1955–1960 שיחק בתיאטרון פטפי
ב-1961 היה חבר בתיאטרון יוקאי
אשתו הייתה השחקנית אניקו אירמשי (1892–1968), הם נישאו ב-10 בינואר 1918, בבודפשט.
לאיוש גלרט היה יהודי, אניקו אירמשי הגיע ממשפחת אצילים ותיקה.
המשפחה הייתה בתחילה נגד הנישואים, אבל אניקו התעקשה על כך.
הוכח לבסוף שנישואיהם החזיקו מעמד.
מספר ההצגות הבכורה הרשום על שמו במאגר התיאטרון:26.
פרידייש קארינתי : מחר בבוקר.
פרנץ מולנאר : הטחנה האדומה.
ויליאם שייקספיר : הסוחר מוונציה.
כתיבה על אדם שרוצה להיות מאושר בכל האמצעים (אוטוביוגרפיה רומן, 1921)
(קריקטורות, עם ליפוט גדה, 1923)
רביעייה (דרמה, עם ז'יגמונד שומלאר, 1923)
צועני אחד, מלך אחד (דיוקנאות וקריקטורות, 1928)
שנים שניתנו במתנה (סיפורים, 1943)