tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרא הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי בבימויו של בראד פייטון ובכיכובם של דוויין ג'ונסון, נעמי האריס, ג'ייק לייסי, מאלין אקרמן וג'פרי דין מורגן.
הסרט מבוסס על משחק המחשב "Rampage", בו גורילה לבקנית הופכת למפלצת מבעיתה ברחובות שיקגו.
הסרט מופץ על ידי האחים וורנר ויצא בארצות הברית ב-13 באפריל 2018. צילומי הסרט נערכו באפריל 2017 בשיקגו, אילינוי.
החוקר הפרימטולוג דייוויס אוקוי, הנלחם בסחר בבעלי חיים, חולק קשר עם הגורילה הלבקנית ג'ורג', אך לאחר ניסוי מדעי שהשתבש, חברו הטוב הופך ליצור ענקי ואלים המאיים על האנושות, כשגם זאב ותנין הושפעו מאותו ניסוי וגדלו לצורות מפלצתיות.
דייוויס וד"ר קייט קולדוול מחפשים אחר נוגדן המתאים לניסוי שפגע בגופם של החיות כדי להציל את העיר שיקגו.
דוויין ג'ונסון - דייוויס אוקוי, פרימטולוג ולשעבר ראש היחידה למאבק בסחר לא חוקי בבעלי חיים ברואנדה.
נעמי האריס - ד"ר קייט קולדוול, מהנדסת גנטית.
מאלין אקרמן - קלייר ויידן, האחראית על המוטציות של החיות.
ג'ו מנגנלו - בורק, מנהיג של צבא פרטי.
מארלי שלטון - מדענית ואסטרונאוטית.
ג'פרי דין מורגן - הסוכן ראסל, סוכן ממשלתי מסוכנות מסווגת.
פר לסון קרוהג (בנורווגית: Per Krohg; 18 ביוני 1889 – 3 במרץ 1965) היה אמן נורווגי.
לרוב הוא מזוהה עם ציורי הקיר שיצר עבור אולם מועצת הביטחון של האו"ם, הממוקם במטה האומות המאוחדות בניו יורק.
פר קרוהג נולד בנורווגיה, בנם של הציירים כריסטיאן קרוהג ואודה קרוהג.
המשפחה גרה בפריז, שם גדל פר קרוהג.
בשנים הראשונות עבד כמאייר עיתונים ולימד טנגו בפריז.
עבודתו של קרוהג כאמן כיסתה תחום רחב, מרישומי נייר, איורים וכרזות ועד עיצוב תפאורה, פיסול וציורים מונומנטליים.
לאחר שחזר לנורווגיה בשנת 1930 לימד ב באוסלו.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה עובד כפייה ב.
בשנת 1946 מונה לפרופסור ב, ושימש כמנהל שלה בין השנים 1955–1958. בין היתר, תלמידיו כללו את האמנים ו.
קרוהג יצר את ציורי הקיר עבור אולם מועצת הביטחון של האו"ם, הממוקם בבניין האו"ם בעיר ניו יורק.
הוא עיטר מבני ציבור רבים אחרים עם ציורי קיר גדולים, כולל מבני הפיזיקה והכימיה באוניברסיטת אוסלו ובניין עיריית אוסלו.
הוא מיוצג עם 6 עבודות באוסף .
בשנת 1950 קיבל את מזהב מהמלך, ובשנת 1955 מונה למפקד מסדר סנט אולב.
משנת 1936 היה חבר ב בסטוקהולם ובשנת 1948 הוענק לו .
בשנת 1915 נישא לאמנית טקסטיל והדוגמנית ססיל מארי וידיל (לוסי קרוהג) (1891–1977).
לוסי ניהלה רומן מתמשך עם הצייר ז'ול פסקין, ונישואיה עם פר הסתיימו רשמית בשנת 1934. בנו היה האמן הנורווגי (1917–2002).
פרא הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2018 בבימוייהם של דנאל אל-פלג ואוריאל סיני, העוסק במציאות היומיומית איתה מתמודדים גיבורי הסרט אריאלה רוזנצוויג, וטרינרית בבית החולים לחיות הבר, ושמוליק לנדאו, מטפל ראשי בבית החולים.
כמו כן, הסרט נעשה בתמיכת יס דוקו, קרן רבינוביץ' ומפעל הפיס.
העבודות על הסרט נערכו במשך 3 שנים שבהן עקבו אוריאל סיני ודנאל אל-פלג אחר המתרחש בכותלי בית החולים ובמאבק של המטפלים להציל את חיות הבר הפצועות בתקווה להשיבן בחזרה לטבע.
סמוך לסוף צילומי הסרט הלך לעולמו לנדאו, המטפל הראשי בבית החולים ואחד מגיבורי הסרט, והסרט הוקדש לזכרו.
פסטיבל הסרטים התיעודיים הבינלאומי של בודפשט 2019
פסטיבל הסרטים הבינלאומי מוסקבה 2019
פסטיבל הקולנוע החברתי לוד 2020
כמו כן, הסרט זכה בפרסים הבאים:
סרט הביכורים הטוב ביותר, פסטיבל דוקאביב 2018
סרט הביכורים הטוב ביותר, פורום היוצרים הדוקומנטרי 2018
פר סחורס (בהולנדית: Perr Schuurs; נולד ב-26 בנובמבר 1999 בנוישטאדט שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת טורינו.
סחורס גדל במחלקת הנוער של פורטונה סיטארד.
בעונה וחצי הראשונות שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון ערך סחורס 41 הופעות ליגה בליגת המשנה ההולנדית, בהן הבקיע שבעה שערים.
בעונת , כשהוא בן 17, מונה לקפטן הקבוצה.
בחודש ינואר 2018 חתם סחורס באייאקס מליגת העל ההולנדית, והושאל בחזרה לפורטונה סיטארד עד לתום עונת .
במשך תקופת ההשאלה הוא ערך 16 הופעות ליגה נוספות במדי פורטונה סיטארד, והבקיע שלושה שערים.
לקראת עונת חזר סחורס לאייאקס, ובעונתו הראשונה במועדון שיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-26 בספטמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 0–7 על HVV טה ורבה במסגרת הסיבוב הראשון של הגביע ההולנדי.
ב-7 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית, בניצחון 0–5 על א.ז.
אלקמאר במסגרת המחזור השמיני בליגה.
זו הייתה הופעתו היחידה בליגת העל ההולנדית בעונה זו, בה זכתה אייאקס באליפות הולנד ובגביע ההולנדי.
ב-14 בספטמבר הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית, בניצחון 1–4 על הירנפיין במסגרת המחזור השישי לעונת .
ב-5 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בתיקו 4-4 נגד צ'לסי במסגרת שלב הבתים של המפעל לעונת 2019/2020. בסך הכל ערך סחורס בעונה זו עשר הופעות ליגה והבקיע שער אחד, והוסיף שתי הופעות בליגת האלופות והופעה אחת בגביע ההולנדי.
בעונת , בה זכתה אייאקס פעם נוספת באליפות הולנד, זכה סחורס לדקות משחק משמעותיות יותר, וערך 27 הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד.
בגביע ההולנדי, בו זכתה גם כן קבוצתו, הוא ערך ארבע הופעות, כולל הופעה בניצחון 1–2 על ויטסה ארנהם בגמר.
בליגת האלופות, בה הודחה אייאקס כבר בשלב הבתים, שיחק סחורס בכל ששת משחקי שלב הבתים.
ב-18 באוגוסט 2022 חתם בטורינו.
סחורס זומן לראשונה לסגל נבחרת הולנד לקראת משחקי ליגת האומות 2020/2021 נגד נבחרות פולין ואיטליה בחודש ספטמבר 2020, אך לא שיחק במשחקים אלו.
הוא היה חלק מסגל נבחרת הולנד עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, וערך חמש הופעות בטורניר, בהן הבקיע שני שערים.
פר כריסטיאן פוס (בנורווגית: Per-Kristian Foss; נולד ב-19 ביולי 1960, אוסלו) הוא פוליטיקאי נורווגי שכיהן בין היתר כשר האוצר.
פר פור היה פעיל במפלגה השמרנית.
בשנים 1973–1977 הוא היה מנהיג של תנועת הנוער של המפלגה.
בשנת 1977 הוא סיים לימודים באוניברסיטת אוסלו עם תואר במדעי המדינה וקרימינולוגיה.
בשנים 1971–1975 פר כריסטיאן פוס היה חבר במועצת עיריית אוסלו.
הוא נבחר לסטורטינג בשנת 1981 ובהמשך נבחר מחדש עוד 6 פעמים.
הוא כיהן בסטורטינג עד לשנת 2013. לפני זה הוא כיהן כעוזר חבר פרלמנט בשנים 1977–1981.
בשנים 2001–2005 הוא כיהן בתפקיד של שר האוצר.
באותה תקופה חשבו שהוא יתמודד של הנהגת המפלגה, אך בסופו של דבר פוס לא הציג את מועמדותו.
הוא זכה להתעניינות מיוחדת כנציג קהילת להט"ב ראשון שכיהן כשר בממשלת נורווגיה.
בשנת 2009 הוא השתתף בתערוכה לכבוד הוצאה של הספר "Gay Kids".
פר ברדסן (בנורווגית: Per Bredesen; 22 בדצמבר 1930 – 3 באוקטובר 2022) היה כדורגלן נורווגי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
ברדסן היה אחד הכדורגלנים הנורווגים הראשונים שזכו להצלחה בליגה זרה, כאשר כיכב בסרייה א' בשנות החמישים.
נחשב לאחד מגדולי כדורגלני נורווגיה בכל הזמנים.
ברדסן החל את הקריירה בשנת 1947 במועדון של עיר הולדתו, אורן הורטן, וביסס את עצמו בגיל 16 בלבד כאחד מהשחקנים המוכשרים ביותר בליגת העל הנורווגית.
ב־1952 חתם ברדסן על חוזה מקצועני במועדון האיטלקי לאציו.
מכיוון שבאותה תקופה התאחדות הכדורגל הנורווגית התירה לשחקנים חובבנים בלבד לשחק בנבחרת, מהלך זה סיים את הקריירה הבינלאומית של ברדסן.
ברדסן ערך את הופעת הבכורה שלו ב־14 בספטמבר 1952 בהפסד הביתי 1–2 לאודינזה.
הוא שיחק 93 משחקים במדי לאציו וכבש 19 שערים, ובשנת 1955 הוא עבר לאודינזה שירדה אז לסרייה ב' בשל פרשת שחיתות.
לאחר עונה אחת הוא עבר למילאן תמורת 800,000 קרונות, שם ערך את הופעת הבכורה ב־16 בספטמבר 1956 בניצחון 2–1 על טריאסטינה.
בעונתו הראשונה בקבוצה הוא זכה באליפות איטליה, הנורווגי הראשון והיחיד לעשות זאת.
לאחר עונה זו פרש ברדסן זמנית מכדורגל ושב לנורווגיה, אך שוכנע לחזור לקראת סיום עונת 1957/58, לקראת משחקי חצי גמר גביע אירופה.
מילאן הפסידה במפגש הראשון 1–2 למנצ'סטר יונייטד, אך ניצחה 4–0 בסן סירו והעפילה לגמר.
ברדסן נפצע בקרסול ולא שותף בגמר, וראה את קבוצתו מפסידה 2–3 בהארכה לריאל מדריד, שזכתה בתואר בפעם השלישית ברציפות.
ב־1958 חתם ברדסן בבארי, ולאחר עונה אחת עבר למסינה מהליגה השנייה, שם שיחק שנתיים.
בשנת 1961 דחה ברגסן הצעה מפלרמו והצעת אימון ממסינה, ושב למולדתו.
בסך הכול שיחק ברדסן 214 משחקים ב־9 עונות בכדורגל האיטלקי, בהם כבש 50 שערים.
ברדסן שב לשחק עבור מועדון ילדותו אורן הורטן, ושיחק את משחקו האחרון בו ב־1969. ב־1970 הוא ערך קריירה קצרה כשחקן-מאמן בפאלק, מועדון נוסף מהעיר הורטן.
ברדסן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נורווגיה ב־19 ביוני 1949 בגיל 18 בלבד, במשחק ידידות נגד .
במשחקו הראשון הוא אף כבש את שער הבכורה שלו, ובסך הכול הוא כבש שבעה שערים ב־18 הופעות עבור נבחרת נורווגיה בין השנים 1949–1951. עם מעברו ללאציו ב-1952 הסתיימה הקריירה הבינלאומית שלו, שכן תקנות ההתאחדות הנורווגית באותו זמן אסרו על כדורגלנים מקצועניים לשחק במדי הנבחרת, תקנה שבוטלה רק ב־1969.
ברדסן היה שחקן מהיר מאוד, טכני ואינטליגנטי טקטית, והצטיין בבעיטות חזקות ומדויקות.
הוא זכה לכינוי "il varechiva" (הלבן המסנוור) ו־"Raggio Di Sole" (אור השמש) על שם שערו הבלונדיני, ולכינוי "Tocco magico" (מגע הקסם) על שם כישוריו הטכניים.
פר גינט אופוס 23 ברשימת יצירותיו של המלחין הנורווגי אדוורד גריג, היא המוזיקה שכתב גריג בשנת 1875 למחזה פר גינט, לבקשת כותב המחזה, הנריק איבסן.
ביצוע הבכורה של היצירה חפף את זה של המחזה ב-24 בפברואר 1876 בכריסטיאניה (כיום אוסלו).
בהמשך יצר גריג שתי סוויטות מן המוזיקה ל"פר גינט".
חלקים מסוויטות האלה נעשו פופולריים מאוד במשך השנים.
אדווארד גריג (1907-1843) היה מראשי המוזיקאים הסקנדינבים.
אף כי הלחין מספר רב של יצירות קצרות לפסנתר ויצירות מוזיקה קאמרית, המוזיקה שכתב גריג למחזה של איבסן בלטה במכלול יצירתו.
במקור הלחין 90 דקות של מוזיקה תזמורתית למחזה, ולאחר זמן חזר אליה ושלף ממנה קטעים מסוימים לסוויטות.
מסעות פר גינט סביב העולם ובארצות רחוקות מיוצגים בכלי הנגינה שגריג ראה כמתאימים למטרה זו.
כשאיבסן ביקש מגריג להלחין מוזיקה למחזה בשנת 1874, ניתנה הסכמתו של גריג באי-רצון.
קשה לגריג עוד יותר מששיער בנפשו, כפי שכתב לידיד:
אשתו, נינה גריג, כתבה על אדוורד והמוזיקה שלו:
על אף "הצלחתה המסחררת" של הבכורה, מצא גריג לנכון לקבול מרה על הנהלת התיאטרון השוודית, שהנחיתה עליו הוראות מפורטות באשר לאורך כל אחד מקטעי המוזיקה והסדר בו יושמעו:
במשך שנים רבות היו רק הסוויטות החלקים זמינות להאזנה מכל המוזיקה, משום שהפרטיטורה המקורית לא יצאה לאור עד 1908, שנה לאחר מותו של גריג, בידי יוהאן הלוורסן.
הקלטות רבות נערכו למוזיקה זו.
בחלק מן ההקלטות המתיימרות להכיל את מלוא המוזיקה למחזה יש 33 קטעים נבחרים;
ההקלטה בניצוח אולה קריסטיאן רוד מחולקת ל-49 פריטים.
שתי ההקלטות כוללות כמה בתי-שיר מן הדרמה, בביצוע שחקנים.
הפרטיטורה המקורית מכילה 26 פרקים.
הפרקים המסומנים בהבלטה הם אלה שגריג בחר לשתי סוויטות.
פר גינט נרדף על ידי הטרולים (Peer Gynt jages av troll)
פר גינט ואניטרה (Peer og Anitra)
באולם מלך ההר (מתוך המערכה השנייה)
המוזיקה מתחילה במשלב נמוך, שקטה ואיטית מאוד.
ככל שהשמחה גדלה, כך גם המוזיקה מתגברת והולכת ונעשית שמחה וסוערת.
התפתחות המוזיקה מתבטאת בהרחבה במנעד, בעוצמת הנגינה ובמהירות.
בהתחלה אופי הקטע כבד, אך הוא נעשה קליל יותר לקראת הסוף.
המבנה המוזיקלי מורכב מאותו קטע החוזר על עצמו מבחינה מלודית בגבהים שונים.
שירתה של סולויג (מתוך המערכה השלישית)
פתיחת השיר מורכבת משני חלקים: חלק איטי המנוגן בכלי קשת, וחלק קצבי יותר שמנוגן בכלים בעלי רגיסטר נמוך יותר (בס).
השיר עצמו מחולק גם־כן לשני חלקים: החלק האיטי, העצוב ומלא הגעגועים, מול החלק המז'ורי, השמח, והריקודי, המבטא את שמחתה של סולויג לקראת חזרתו של פר גינט מהמסע.
המשקל מתחלף גם הוא: מארבעה רבעים לשלושה רבעים.
פרק זה שייך לסוויטה מס' 2 של היצירה.
גם סוויטה מס' 2 מורכבת מ־4 פרקים.
שירתה של סולויג הוא הפרק השני.
מות אוזה (מתוך המערכה השלישית)
הפרק מבוסס על משפט מוזיקלי שחוזר על עצמו מבחינה מלודית וקצבית.
בחלק הראשון של הפרק המנגינה עולה אחרי כל שני משפטים יחד עם קרשנדו (עלייה בעוצמה), ולבסוף מגיעה לפורטיסימו (עוצמה גבוהה מאוד).
בחלק השני של הפרק משתנה כיוון המנגינה, והיא מתחילה לרדת.
המוזיקה מתחילה במשלבים נמוכים, בנגינת צ'לו וקונטרבס, ועולה באיטיות.
קיימים ניגודים בין הפרק הראשון לשני בסולם, בעוצמה, במבנה, במפעם, בגובה ובאופי.
ריבוי ניגודים זה מאפיין את הסוויטה.
המוזיקה מתארת את גלי הים הקטנים והגדולים, המתנפצים על הסלעים במזח.
המלחין (גריג) משתמש בעוצמה כדי לתאר את הגלים (גלים קטנים – עוצמה נמוכה, גלים גדולים – עוצמה גבוהה).
המוזיקה קיבלה את השראתה מהנוף הנורווגי שמורכב מפיורדים, הרים, איילות ושלגים והנוף האנושי המכיל את תושבי הכפר הפשוטים והעניים.
ריקוד אניטרה (מתוך המערכה הרביעית)
המוזיקה קלילה יותר מהמוזיקה בפרק השני ומתארת את ריקודה המרהיב של אניטרה.
הפרטיטורה השלמה של המוזיקה למחזה כוללת כמה שירים וקטעי מקהלה.
עד שנות ה-80' של המאה ה-20 סברו, שהפרטיטורה השלמה אבדה, ורק אז זכתה לראשונה לביצוע מלא.
לרשימת הפקות חשובות, כולל ביצועים קונצרטנטיים של המוזיקה למחזה, ראו פר גינט.
פארק הפסלים פר גינט (בנורווגית: Peer Gynt-parken) הוא גן פסלים באוסלו, נורווגיה.
גן הפסלים נוצר להנציח את זכר המחזאי הנורווגי הנריק איבסן בתצוגה של אחד ממחזותיו, פר גינט, מערכה אחר מערכה.
את הפארק ייסדה בשנת 2006 חברת סלוואג, האחראית לפיתוח שכונת מגורים באזור לארן ורוב הפסלים הם תוצאה של תחרות פיסול בינלאומית.
מייסד "סלוואג" היה אולאף סלוואג והיא חברה בבעלות משפחתית, שמציבה פסלים באזורי מגורים זה למעלה מ-50 שנה, בסך הכל יותר מ-500 פסלים.
הפסלים המוצבים בפארק הפסלים "פר גינט" מקורם בתחרות פתוחה, בינלאומית לעיצוביo של הפסלים הפיגורטיביים הטובים ביותר לתיאור תמונות מן הדרמה "פר גינט" של הנריק איבסן.
בחבר השופטים ישבו: המנהלת אלן הורן מן הריקסתיאטר הנורווגי, הפסלת קירסטן קוקין, פרופסור ויגדיס איסטאד מן המרכז ללימודי איבסן, קים ברנדסטרופ מגלריה ברנדסטרופ, פדר לונג מלונד פיין ארט, הצייר קריסטיאן בליסטאד, ואולה גונאר סלוואג, מבעלי סלוואג ומי שהגה את רעיון פארק הפסלים "פר גינט".
פארק הפסלים "פר גינט" ייחודי בפירוש, שנתנו פסלים מפורסמים מארצות רבות, כל אחד בדרכו, לתמונה מן המחזה.
עד כה הוצבו 20 פסלים בפארק.
פר גינט, איש העולם מאת נינה זונדביה, נורווגיה
הרכיבה על אייל הפרא מאת אנדריאה בוצ'י, איטליה
השד באגוז מאת אנצו קוצ'י, איטליה
החטיפה מאת ג'ים דיין, ארצות הברית
פר ושלוש הנערות מאת סרגיי איילאנבקוב, ארצות הברית/רוסיה
טרולים עם ראשי חזיר מאת כריסטינה אספלונד
המפגש של פר עם הבויג פרדריק ראדום, נורווגיה
סולוויג בבקתה שאך זה נבנתה מאת וולף ברל, גרמניה
פר ליד ערש מותה של אוזה מאת קינגה סמצ'נה-לאגובסקה
פר והקופים מאת פטר הפסה, נורווגיה
פר על סוס הקיסר, לבוש בבגדי הקיסר מאת פיוטר גז'גורק, פולין
מחול אניטרה מאת Leopoldo Emperador לאופולד אמפראדור, ספרד
פר ואניטרה במדבר מאת אלנה אנגלסון ופר אונג, נורווגיה
כשנקודת הפתיחה מזערית עד טירוף, התוצאה מקורית עד מאוד מאת אנה פאסאקאס ורדוסלב קודלינסקי, פולין
פר פוגש את בגריפנפלדט בבית המשוגעים מאת האראלד מילר, גרמניה
פר והנוסע המוזר מאת מאטס אוברג, שוודיה
הבצל - שכבה אחר שכבה מאת פרדיננד וילר, נורווגיה
מתיך הכפתורים מאת קמילה שיינוך, פולין
הכומר הרזה עם מלכודת העופות מאת איימון או'דוהרטי, אירלנד
המפגש בין סולוויג, פר ומתיך הכפתורים מאת יאן קולאשינסקי, פולין
פרא הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1999 בכתיבה ובימוי של יורם גל, עם עומר ברנע בתפקיד הראשי.
הסרט הופק על ידי יורם גל ואשתו נילי דותן בסיוע קרן הקולנוע הישראלי והקרן לעידוד הסרט הישראלי.
"פרא" מכר 724 כרטיסים בלבד.
דור (עומר ברנע) הוא נער בן 17 המכונה "פרא" שזה עתה סיים תיכון ומתכונן להתגייס לצה"ל ולשרת בסיירת.
הוריו התגרשו ומגיל שנתיים הוא גדל אצל סבתו (אריקה קנולר).
הוא מאוהב ברננית (עדי עזרוני) שלומדת אתו באותה כיתה אך מתבייש לגלות לה.
הוא עדיין בתול ומספק את צרכיו המינים באוננות והזיות מיניות בלתי פוסקות.
לבסוף הוא מחליט לשים קץ לבתוליות שלו, הוא נפרד מסבתו ונוסע לתל אביב.
בבית קפה הוא מנסה להתחיל עם בחורה (אפרת כהן) אך בעלה מופיע לפתע.
הוא מסתובב ברחובות ונפגש עם זונה (גילה גולדשטיין) שמנסה לפתות אותו אבל זה לא מצליח.
הוא נמלט ממנה למונית והנהג (ניר מנקי) מסיע אותו לבקשות לחוף תל ברוך ומסביר לו על סוגי הזונות.
פרא נתקל שם בקוקסינל (רינן חיים), בורח משם ונרדם לבסוף על החוף.
הוא מתעורר בעזרתו של "הרב דנינו" (אייל רוזלס), עבריין שחזר בתשובה ומנסה להשפיע על פרא לחזור בתשובה.
הוא מכוון את פרא לחבר שלו המכונה "הזאב" (דור פלס) שגר עם אשתו ג'ורג'ינה (לני שחף).
"הזאב" הוא ביסקסואל חסר ילדים והוא מתאהב בפרא ומציע לאמצו.
בינתיים מאבד פרא את בתוליו לג'ורג'ינה, עוזב אותם ונוסע לאילת.
שם הוא פוגש בטלילה (בהט קלצ'י), פרופסורית בת 40 ומבלה אתה שבוע בסקס בלתי פוסק.
פרא מתחיל לעבוד בבניין אך מפוטר לאחר שהכה את הקבלן (נתן כוגן) שרימה אותו במשכורת.
הוא ממשיך בעבודה בשטחים אבל גם כאן הוא מתעמת עם המעסיק שלו (ארז גוטליב).
הוא חוזר לדירתה של טלילה בתל אביב שמזמינה את עורך הדין שלה, מיכאל לביא (גבי שושן), שעורך חוזה לשתף את פרא ברכושה אך פרא מסרב לחתום, בורח משם ומתגייס.
בלשכת גיוס הוא פוגש את "הנסיכה" שלו והם מודים אחד בפני השנייה כי תמיד שאפו להתקרב זה לזו, אך התביישו.
לאחר שבעה חדשים הוא עוזב את "הנסיכה" ומועבר ללבנון.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותעומר ברנעפראדור פלסהזאבלני שחףג'ורג'ינהבהט קלצ'יטלילהגבי שושןמיכאל לביאעורך דיןאייל רוזלסהרב דנינוגילה גולדשטייןזונהעדי עזרונירנניתנתן כוגןמנהל עבודהארז גוטליבמתנחלניר מנקינהג מוניתאריקה קנולרסבתאאפרת כהןאישה בקפהשמעון סיאניחלבנימוכר ארטיקיםדבי בסרגליקאישה עם ילדרינן חייםקוקסינליורם גלאבא של פרא
"פרא" הוא אלבומה השלישי של הזמרת-יוצרת אקו, שיצא לאור ב-7 בינואר 2025.
האלבום יצא שלוש שנים לאחר אלבומה הקודם, "שנייה", אקו ציינה כי במהלך תקופה זו היא חוותה תהליך של התפתחות אישית ויצירתית, שהוביל ליצירת האלבום הנוכחי.
לדבריה, "פרא" הוא היצירה השלמה ביותר שלה עד כה, המשקפת את המסע האישי שעברה בשנים האחרונות.
פר תאודור קליב (בשוודית: Per Teodor Cleve; נולד ב-10 בפברואר 1840 - 18 ביוני 1905) היה כימאי, ביולוג, מינרלוג ואוקיינוגרף שוודי.
הוא ידוע בעיקר בשל גילוי היסודות הכימיים הולמיום ותוליום.
תרומותיו האחרות לכימיה כוללות גילוי , הידועות גם בשם חומצות קליב.
משנת 1890 ואילך הוא התמקד במחקרים ביולוגיים.
הוא פיתח שיטה לקביעת הגיל והסדר של משקעים קרחונים מאוחרים ופוסט-קרחונים מסוגי מאובני צורניות במרבצים וכתב טקסט מכונן בתחום האוקיינוגרפיה.
קליב נולד ב-1840 בסטוקהולם, שוודיה, כבנו השלושה עשר של סוחר בשם פרדריק תאודור קליב.
אבותיו מצד אביו, הגיעו ממערב גרמניה והתיישבו בשוודיה בסוף המאה ה-18. קליב גילה עניין במדעי הטבע ובידיעת הטבע מגיל צעיר.
הוא למד כימיה וביולוגיה בבית הספר התיכון של סטוקהולם ב-1858. קיבל תואר ראשון במדעים מאוניברסיטת אופסלה ב-1863 ודוקטורט מאותה אוניברסיטה ב-1868.
ב-1860, בגיל 20, התמנה קליב לכהן כפרופסור למינרלוגיה באוניברסיטת אופסלה, וב-1868 מונה כפרופסור לכימיה.
הוא גם לימד במכון המלכותי לטכנולוגיה בין השנים 1870 ל-1874, ובסופו של דבר הפך לפרופסור לכימיה כללית וחקלאית באוניברסיטת אופסלה.
הוא היה ראש המחלקה לכימיה באוניברסיטת אופסלה החל משנת 1874 וכיהן גם כנשיא .
עבודתו הראשונה הייתה 'תרכובות מסוימות של אמוניה וכרום' (1861).
הוא כתב מספר מאמרים נוספים על תרכובות מורכבות, כולל תרכובות פלטינה.
בנוסף, קליב סינתז כמה מאות תרכובות פלטינה מורכבות.
הוא ביקר במספר מעבדות באנגליה, צרפת, איטליה ושווייץ בשנות ה-60 של המאה ה-19. בעת שהותו בפריז, הוא ביקר במעבדתו של וגם רכש שם מספר חברים.
קליב עבד על סינתזה של תרכובות כימיות מורכבות עד 1872. ב-1874 הוא העלה תאוריה שהיסוד מורכב משני יסודות.
תיאוריה זו הוכחה כנכונה עם גילוי הפרסאודימיום והנאודימיום בשנת 1885 על ידי .
ב-1879 הוכיח קליב כי היסוד החדש שהתגלה סקנדיום הוא יסוד שחזה דמיטרי מנדלייב כ"אקה-בורון".
הוא בודד כמות של סקנדיום באותה שנה וקבע את משקלו האטומי.
הוא גילה את היסוד הולמיום בשנת 1879 על ידי בדיקת דגימה של .
בעת הסרת זיהומים מדגימה של תחמוצת ארביום, קליב גילה חומר חום וחומר ירוק, החומר החום היה והחומר הירוק היה .
הוא הפריד תוליום מדגימת תחמוצת ארביום בשנת 1879. בנוסף, קליב ו גילו הליום במינרל קליוויט בשנת 1895.
קליב גילה שש צורות של דיכלורונפתלן וגילה חומצות אמינונפתלן-סולפוניות, שלפעמים נקראות על שמו.
הוא הכין גם מספר חומצות ניטרוסולפוניות.
בשנת 1883, קליב היה האדם הראשון שתיאר את מין הפלנקטון Nitzschia seriata.
ב-1890 החל קליב להתמקד בעיקר בתחום הביולוגיה, בעיקר בחקר אצות מים מתוקים, צורניות ופלנקטון.
קליב השתתף במשלחת שוודית לשפיצברגן ב-1898. במהלכה הוא רשם מספר תגליות.
יחד עם יוהאן דידריך מולר הוא הוציא והפיץ סדרה של שקופיות מיקרוסקופ תחת השם Diatoms בעריכת P.
הוא רשם כמה תגליות נוספות של תרכובות מלחים חדשות, ב-1874 רשם תגליות ביסודות תוריום ולנתן.
הוא יצר שיטה לתיארוך משקעים קרחונים ופוסט-קרחונים ברשומות המאובנים.
הוא כתב מאמר על סמריום ב-1879 ועל ההתפלגות העונתית של אורגניזמים פלנקטון אטלנטיים ב-1900. ב-1883 הוא פרסם ספר בכימיה.
תלמידים בולטים שלו כוללים את (האישה השוודית הראשונה שקיבלה תואר דוקטור) ואת זוכה פרס נובל סוונטה ארניוס.
קליב למד גם הידרוגרפיה וגאולוגיה.
ב-1874 נשא קליב לאישה את קרולינה אלמה אובום, מורה וסופרת.
בעלה ובנה, הנס פון אוילר-שלפין ואולף פון אוילר, זכו שניהם בפרס נובל.
הבת השנייה, אגנס קליב-יוננד הייתה אמנית חזותית וחלוצה של המודרניזם בשוודיה.
הבת השלישית והאחרונה, סילי ברוניוס הייתה עיתונאית.
קליב החל לסבול מדלקת ריאות בדצמבר 1904 וזה השפיע על ליבו.
הוא חשב שהחלים באביב 1905, וחזר לביתו באופסלה, שוודיה, שם הוא נפטר ב-18 ביוני 1905.
קליב הצטרף לאקדמיה המלכותית השוודית למדעים ב-1871. הוא קיבל את מדליית דייווי בשנים 1894 ו-1904. המינרל נקרא על שמו.
פראג (בצ'כית: ) היא בירת צ'כיה והעיר הגדולה ביותר בה.
פראג מהווה את המרכז הכלכלי, התרבותי והתעשייתי של צ'כיה.
היא ממוקמת על הנהר ולטאבה (Vltava), גשר קארל החוצה את הנהר.
האוכלוסייה מונה כ־1.3 מיליון תושבים.
שטח המטרופולין של פראג 6,977 קמ"ר.
בין כינוייה של פראג: "העיר בעלת מאות הצריחים המחודדים", "העיר הזהובה", "אם כל הערים" ו"הלב של אירופה".
האזור שבו ממוקמת פראג היה מיושב עוד בתקופה הפלאוליתית.
בערך בשנת 200 לפני הספירה הקלטים הקימו שם יישוב בשם Závist אך הוא לא האריך ימים ואת מקומו תפסו שבטים גרמאניים.
הסלאבים כבשו את האזור ושלטו בו החל מהמאה הרביעית לספירה.
על פי האגדה, העיר פראג נוסדה בידי הנסיכה ליבושה (Libuše) ובעלה פז'מיסל (Přemysl), מייסדי שושלת פז'מיסל, במחצית השנייה של המאה התשיעית כטירה על גבעה החולשת על הגדה המזרחית של נהר הוולטאבה.
טירה זו ידועה כווישהראד (Vyšehrad "טירה גבוהה") כדי להבחין בינה לבין הטירה שהוקמה מאוחר יותר בצד האחר, הנקראת מצודת פראג או בפשטות "המצודה" (ברובע Hradčany).
במהרה הפכה למקום מושבם של מלכי בוהמיה, חלק מאלו שמאוחר יותר שלטו גם כקיסרים של האימפריה הרומית הקדושה.
העיר הפכה לצומת מסחר מרכזי הודות ליהודים הרבים שהתיישבו בה.
יועצו של הוזיר מקורדובה, אברהם בן יעקב, מזכיר את פראג בתעודה משנת 965 לספירה.
המלך ולדיסלב השני בנה את הגשר הראשון על הוולטאבה, גשר יהודית, בשנת 1170. גשר זה התמוטט ב-1342. מאוחר יותר נבנה גשר קארל (קארלוּב מוֹסט) על חורבותיו.
ב-1257, תחת שלטון אוטוקאר השני, מלך בוהמיה, נבנה בפראג הרובע Malá Strana ("הצד הקטן") ליד רובע המצודה Hradčany שנועד עבור מקורבי השלטון האצילים הגרמנים שקיבלו שם אוטונומיה .
הרובע החדש נבנה על הגדה המרוחקת מהעיר העתיקה (רובע Staré Město), שהייתה מוגנת באותה תקופה בחומות וביצורים.
העיר שגשגה במשך המאה ה-14 תחת שלטונו של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שציווה על הקמת העיר החדשה, גשר קארל, קתדרלת ויטוס הקדוש (הקתדרלה הגותית העתיקה ביותר במרכז אירופה), בית הכנסת מייזל ואוניברסיטת קארל בפראג שאף נקראה על שמו, האוניברסיטה העתיקה ביותר במרכז אירופה מצפון לאלפים.
פראג הייתה באותה עת העיר השלישית בגודלה ביבשת אירופה.
בשנת 1415, תחת שלטונו של וצלאב הרביעי, מלך בוהמיה (1378-1419), הועלה על המוקד תאולוג ומרצה באוניברסיטה בשם יאן הוס, באשמת הטפה לרפורמציה בכנסייה.
בעקבות אירוע זה ודומים לו, התמרדו האזרחים והשליכו את קונסולי העיר מחלון בניין העירייה.
אירוע זה ידוע בשם "ההשלכה הראשונה מהחלון" (באנגלית defenestration).
מותו של הוס הצית את ההפיכה ההוסיטית, שגברה ב-1420 אז הצטרפו למרד איכרים תחת הנהגת המצביא Jan Žižka, ויחד הם הביסו את המלך הבוהמי זיגמונד בקרב הר טיקוב.
בשתי המאות שלאחר מכן פראג התחזקה כעיר מסחר ומבנים רבים נבנו בה באדריכלות גותית, ביניהם אולם ולדיסלב בתוך המצודה.
ב-1526 ממלכת בוהמיה עברה לידי בית הבסבורג, שהיו קתולים, דבר שהשפיע על פראג שהייתה בעלת נטיות פרוטסטנטיות.
בעיות אלה לא היו בולטות בתקופתו של הקיסר רודולף השני, המלך הנבחר של בוהמיה בשנת 1576, שבחר להתגורר בפראג.
הוא חי במצודה, שם הוא החזיק חצר של אסטרולוגים, קוסמים, אלכימאים ועוד בעלי מקצועות מוזרים.
זו הייתה תקופת שגשוג עבור פראג: בין המפורסמים שחיו בה היו האסטרונומים טיכו ברהה ויוהאנס קפלר, הציר ארצ'ימבולדו ואחרים.
ב-1618 התרחשה בפראג "ההשלכה השנייה מהחלון", אשר כתוצאה ממנה ניצתה מלחמת שלושים השנים.
פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית הבסבורג הודח ואת מקומו כמלך בוהמיה תפס פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ מ-Pfalz.
ברם, הצבא הבוהמי הובס בקרב ההר הלבן (1620) לא רחוק מפראג, וכתוצאה מכך סבלה העיר קשות מחוסר סובלנות דתית תחת האנטי-רפורמה הקתולית.
העיר סבלה קשות גם מהכיבוש הסקסוני 1631 והשוודי (1648).
יתרה מכך, אחרי שלום וסטפאליה, פרדיננד העביר את חצרו לווינה ומעמדה של פראג ירד וגם אוכלוסייתה קטנה מ-60,000 לפני המלחמה ל-20,000 אחריה.
ב-1689 פרצה שרפה שהרסה חלקים ניכרים מהעיר.
ארבע הערים העצמאיות שקודם-לכן הרכיבו את פראג, הוכרזו לבסוף כעיר אחת בשנת 1784. העיר עברה תהליך התרחבות נוסף עם סיפוחם של הרובע היהודי (רובע יוספוב, Josefov) בשנת 1850 ושל וישהראד בשנת 1883.
המהפכה התעשייתית השפיעה מאוד על פראג, שכן בתי חרושת יכלו לנצל את מכרות הפחם והברזל שהיו מצויים באזור.
פרבר ראשון, קרלין, הוקם ב-1817 ו-20 שנה אחרי הקמתו אוכלוסיית פראג מנתה מעל 100,000 תושבים.
ב-1842 חוברה פראג לרשת מסילות הברזל.
אביב העמים ב-1848 השפיע גם על פראג, אבל המהפכנים בה דוכאו בחוזקה ובתקיפות.
בשנים שלאחר מכן, התנועה הלאומית הצ'כית (שהתנגדה לתנועה לאומית אחרת, הגרמנית) החלה לעלות עד שצברה רוב במועצת העיר ב-1861.
מלחמת העולם הראשונה הסתיימה עם תבוסתה של הקיסרות האוסטרו-הונגרית ויצירתה של צ'כוסלובקיה.
פראג נבחרה לבירת המדינה החדשה.
פראג באותו זמן הייתה עיר בירה אמיתית עם תעשייה מפותחת.
בתחילת 1922, 37 רשויות מקומיות נוספות אוחדו לעיר, והעלו את מניין האוכלוסייה של העיר ל-676,000. ב-1930 מנתה אוכלוסיית פראג כ-850,000 איש.
ברוב ימיה, פראג הייתה עיר רבת לאומים עם אוכלוסיות צ'כיות, גרמניות ויהודיות בולטות.
לאחר שסיפחו חלקים ממנה, ב-1939 נכבשה יתרת צ'כוסלובקיה על ידי הנאצים והעיר נכבשה על ידם.
מרבית תושביה היהודים של העיר, שמנו 50,000 איש, נספו בשואה.
תושבי פראג מרדו נגד הכובש הנאצי כבר ב-5 במאי 1945 וכעבור ארבעה ימים נכנס הצבא האדום אל העיר וכבש אותה מידי הנאצים.
פראג הפכה לבירת הרפובליקה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה, שהייתה כפופה לברית המועצות וב-1955 הצטרפה לברית ורשה.
בשנה זו, נחנך גם בבירה הפסל הגדול בעולם של סטלין בגובה של כ-16 מטר , אשר זמן קצר לאחר מכן בשנת 1962 פוצץ ופורק בעקבות תהליך הדה-סטליניזציה בברית המועצות.
תחת השלטון הקומוניסטי סבלה פראג התוססת והאינטלקטואלית מדיכוי חופש היצירה, הביטוי והמסחר.
זאת למרות שיפוץ זהיר וקפדני של המונומנטים שבוצע בידי השלטון הסובייטי.
בקונגרס הרביעי של הסופרים הצ'כוסלובקים שנערך בעיר ב-1967 ננקטה עמדה כנגד המשטר.
התנגדות זו גרמה למזכ"ל החדש של המפלגה הקומוניסטית, אלכסנדר דובצ'ק (Alexander Dubček), לנקוט בקומוניזם מתון וליברלי יותר וליצור בעיר "סוציאליזם עם פן אנושי".
זה היה האביב של פראג אך הוא דוכא במהרה בידי ברית המועצות כאשר טנקים סובייטים פלשו לעיר וכבשו אותה.
ב-1989 אחרי שחומת ברלין נפלה, ומהפכת הקטיפה - שהונהגה בידי המחזאי ואצלב האוול - שטפה את רחובות פראג, שחררה את עצמה צ'כוסלובקיה מההשפעות הסובייטיות ונהפכה למדינה חופשית.
ב-1993 אחרי הפיצול של צ'כוסלובקיה לצ'כיה וסלובקיה הפכה פראג לבירת הרפובליקה הצ'כית.
870 – מצודת פראג נוסדה.
1085 – פראג הופכת למושב המלכים על ידי המלך Vratislaus השני.
1344 – הבישופות הפראגית נהיית ארכידיוקסה.
1344 – מתחילה בניית קתדרלת ויטוס הקדוש.
1346 – תחת שלטונו של קרל הרביעי הופכת פראג לבירת האימפריה הרומית הקדושה.
1348 – אוניברסיטת קארל בפראג ע"ש קארל הרביעי נוסדת.
1419 – ההשלכה הראשונה מהחלון.
1420 – הקרב על הר ויטקוב – ההוסיטים מנצחים את הצלבנים.
1583 – תחת שלטונו של רודולף השני פראג שוב נקבעת כבירת האימפריה הרומית הקדושה.
1618 – ההשלכה השנייה מהחלון מציתה את מלחמת שלושים השנים.
1621 – הוצאה להורג של 27 אצילים צ'כים בכיכר העיר העתיקה כתוצאה מקרב ההר הלבן.
1648 – הגדה המערבית של פראג נכבשת בידי צבא שוודיה.
1741 – פראג נכבשת על ידי צבאות צרפת ובוואריה.
1744 – פראג נכבשת על ידי צבא פרוסיה.
1848 – מהפכת אביב העמים מדוכאת בידי הצבא הקיסרי.
1890 – שיטפון גדול גורם נזק רב לעיר.
1918 – פראג הופכת לבירת צ'כוסלובקיה.
1929 – מושלמת בנייתה של קתדרלת ויטוס הקדוש.
1939 – צ'כיה נכבשת על ידי גרמניה הנאצית ועמה פראג.
1942 – צנחנים צ'כים הורגים את ריינהרד היידריך, הנאצים מגיבים בגל טרור.
1945 – חיל האוויר של ארצות הברית מפציץ בטעות את פראג.
1945 – מרידה כנגד הנאצים בשלהי מלחמת העולם השנייה וכיבוש העיר בידי הצבא האדום.
1948 – הקומוניסטים עולים לשלטון בפראג.
1968 – פלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה שמה קץ לאביב של פראג.
1989 – מהפכת הקטיפה ושחרור מהמשטר הסובייטי.
1993 – צ'כוסלובקיה מתפצלת לצ'כיה וסלובקיה, ופראג הופכת לבירת הרפובליקה הצ'כית.
2000 – הפגנות אלימות נגד הגלובליזציה בזמן פסגת הבנק העולמי ו-IMF.
2002 – שיטפון קשה בעיר מאלץ חלקים ממנה להתפנות אך לא הורס אתרים היסטוריים.
פראג היא עיר תיירות פופולרית.
יש בה מבנים עתיקים רבים, ברבים מהם יש ציורי קיר.
היא מציגה מגוון רחב ביותר של אדריכלות, החל מאר נובו ובארוק דרך אומנות קוביסטית ואדריכלות גותית, וכלה באדריכלות נאו-קלאסית ואולטרה-מודרנית.
כמה מבין האטרקציות התיירותיות הרבות שבה הם העיר העתיקה (Stare Mesto), מספר מקומות הקשורים בפרנץ קפקא, מאלא סטראנא, הראדצ'אני ("רובע המצודה") עם קתדרלת ויטוס הקדוש, גשר קארל וחומת לנון.
המרכז ההיסטורי של פראג הוכרז על ידי אונסק"ו בשנת 1992 כאתר מורשת עולמית.
המקומיים אינם מרבים לפקוד את המרכז ההיסטורי הומה-התיירים.
בקרב המקומיים, פופולריים במיוחד רובעי וִינוֹהְרַאדִּי (Vinohrady), וְרְשׁוֹבִיצֶה (Vršovice), לֵטְנָה (Letna) וזִ'יזְ'קוֹב (Žižkov), המלאים בבתי-קפה וברים פופולריים.
פראג היא מרכז תרבותי מסורתי, ושוכנים בה תיאטראות רבים (כולל התיאטרון הצ'כי הלאומי), בתי-אופרה, אולמות קונצרטים, גלריות ומועדוני מוזיקה.
כמו כן, היא נחשבת לאתר של משרדים חשובים ומוסדות של הרפובליקה הצ'כית, כולל מושבם של הנשיא, הממשלה ושני בתי הפרלמנט.
בנוסף לאוניברסיטת קארל, ישנן בעיר שבע אוניברסיטאות נוספות ומכללות, ביניהן האוניברסיטה הטכנית הצ'כית (CVUT), שנוסדה בשנת 1707. ברחבי העיר מוצבים יצירותיו של הפסל הצ'כי דוד צ'רני.
תשתית התחבורה הציבורית מורכבת משלושה קווים של רכבת תחתית, וקווי חשמלית ואוטובוסים.
שלושת קווי הרכבת התחתית (המכונה "מטרו") הם:
קו A, הקו הירוק, מבית-החולים מוֹטוֹל במערב לדֵפּוֹ הוֹסְטִיבַאז' במזרח
קו B, הקו הצהוב, מזְלִיצִ'ין בדרום-מערב, לתחנת-האוטובוסים צֶ'רְנִי מוֹסְט (צ'כית: "הגשר השחור") בקצה המזרחי של פראג
קו C, הקו האדום, מלֵטְנַ'אנִי בצפון להַיֵּה בדרום
קווים A ו-B נפגשים בתחנת מוּסְטֵק, שבלב האזור התיירותי של פראג, קווים A ו-C נפגשים בתחנת המוזיאון הלאומי, וקווים B ו-C נפגשים בתחנת-האוטובוסים הבין-לאומית "פְלוֹרֶנְץ".
פראג סבלה מהצפה חמורה באוגוסט 2002, ונוצר צורך לפנות חלקים ממנה.
ההצפות גרמו לנזקים רבים, אבל לא נהרס אף סמל לאומי.
בית העירייה (אובצ'ני דום) של סטארומייצקה
מגדל רוזלדנה - העתק ביחס 5:1 של מגדל אייפל
בתי הכנסת מייזל, פינקס, הקלויז והמוזיאון היהודי
כנסיית ניקולאי הקדוש במאלא סטרנה
כנסיית מריה הקדושה של הניצחון ובובת ישו התינוק
מגדל הטלוויזיה ז'יז'קוב המגיע לגובה של 216 מ'
מסעדה או פלקו - פועלת כבר 500 שנים.
עוד מראשיתה התיישבו בפראג יהודים רבים והייתה בה קהילה משגשגת.
כמו בשאר אירופה גם יהודי פראג סבלו מהגבלות רבות ומפוגרומים והיו תלויים בגחמותיו של השליט.
כבר בימי הביניים נבנה רובע מיוחד עבור היהודים עם חומות ושערים, ובו הם חיו כבמעין גטו.
רובע זה, המכונה רובע יוספוב, נמצא באזור 1 של פראג.
בין השנים 1597 עד 1609 חי בעיר המהר"ל (יהודה ליווא בן בצלאל) ושירת כרב הראשי של פראג.
הוא מגדולי חכמי ישראל בדורות האחרונים, וספרי המחשבה שלו (בידינו 18 כרכים, אך היו עוד כמה שאבדו) הם מהחשובים שבספרות המחשבה בתולדות הספר העברי.
הוא קבור בבית הקברות היהודי העתיק בפראג.
במאה ה-19 נקשרה בשמו אגדת הגולם מפראג.
במשך הדורות חיו בפראג רבנים גדולים רבים.
המפורסמים שבהם: רבי יצחק חיות (אחיה החורג של אשת המהר"ל), רבי מרדכי יפה ה"לבוש" (החליף את המהר"ל בזמן שהותו בפוזנה, ולאחר חזרתו החליפו בפוזנה), רבי שלמה אפרים מלונטשיץ ה"כלי יקר", הרב אביגדור קרא; הרב יחזקאל סג"ל לנדא, פוסק הדור ומחבר שו"ת "נודע ביהודה", והרב דוד אופנהיים.
בעיר פעלו גם רבי יום-טוב ליפמן הלר ה"תוספות יום טוב", רבי יונה לנדסופר, שהיה סופר המדינה, ורבי יהונתן אייבשיץ שהקים ישיבה במקום.
תחילת המאה ה-17 נחשבת לתור הזהב עבור יהודי פראג.
הקהילה היהודית של פראג מנתה אז 15,000 איש (כ-30% מהאוכלוסייה) והייתה מבין הגדולות בזמנה באירופה.
אירוע בולט אירע בשנת 1696, בו הואשם יהודי שביזה את הפסל בגשר קארל, וכעונש הוטל קנס על הקהילה היהודית, לתת זהב וליצור עמו את הפסוק "קדוש קדוש קדוש ה' צבאות" בראש הפסל.
ב-1745 גורשו היהודים מפראג על ידי מריה תרזה מאוסטריה באשמת שווא של שיתוף פעולה עם הצבא הפרוסי.
ב-1748 הרשתה המלכה ליהודים לחזור לעיר.
בשלהי המאה ה-18 החלה לפרוח בעיר תנועת ההשכלה, בשיתוף-פעולה מסויג של הממסד הרבני בראשות האב"ד רבי יחזקאל לנדא (בנו ויורשו רבי שמואל לנדא היה מנוי על "המאסף").
בכל מקום אחר היה להשכלה תפקיד שולי יחסית, ולפקודת הקיסר להקים בתי-ספר בשפה הגרמנית ב-1782 הייתה חשיבות רבה בשינוי פני הקהילה.
בתוך דור אחד כמעט ולא טרחו ההורים לשלוח את ילדיהם לתלמודי תורה.
עד שנות ה-1830 התפוגגה למעשה הפעילות התרבותית בעברית בעיר, בין אם רבנית או משכילית, והציבור עבר אקולטורציה וחילון מקיפים.
מאז ועד המאה ה-20 דיברו רוב היהודים גרמנית והזדהו עם המיעוט הגרמני נגד הלאומיות הצ'כית.
רבי מאיר שפירא העיד שערב מלחמת העולם השנייה לא היו בבירה אלא 160 שומרי מצוות.
בעיני האורתודוקסים הפכה פראג לסמל לכישלון המדיניות הקונבנציונלית של האליטה הרבנית במרכז אירופה ולהוכחה מובהקת לצורך במגננה ובסתגרנות.
הרב שפירא עצמו הנגיד "בין פראג לפרשבורג".
רבי חיים אלעזר שפירא בהזכירו מאורע מפראג, מציין .
ב-1848 נפתחו שערי הגטו, וב-1850 נקרא הרובע היהודי של העיר רובע יוספוב על שם הקיסר יוזף השני שהיה טוב כלפי היהודים.
הרובע היהודי הישן נהרס ברובו ב"ניקיון הגטו" (בצ'כית: Asanace) שנערך במאה ה-19 והמאה ה-20.
ב-15 במרץ 1939 (כ"ד באדר תרצ"ט), פלשו הנאצים לעיר, ללא קרב, ובמצודת פראג הוכרז הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
לאחר תקופה הוחלו חוקי נירנברג על היהודים והם חויבו לענוד סרט על בגדם.
לאחר כשנתיים וחצי החלו המשלוחים לטרזיינשטט.
רוב היהודים שנותרו בפראג אחרי המלחמה היגרו ממנה וזאת עקב הכיבוש הסובייטי ב-1945 עם השלטון הטוטליטרי המדכא והקמת מדינת ישראל ב-1948. בתחילת שנות ה-90 מנתה הקהילה היהודית של פראג רק 800 איש.
רבים מהקהילה הם גרי צדק.
רב הקהילה הוא הרב דוד פטר.
ברובע היהודי של פראג, הנקרא רובע יוספוב (Josefov), נמצא כיום המוזיאון היהודי של פראג הכולל ארבעה בתי כנסת, שבכולם מוצגים המנציחים את מורשת יהדות בוהמיה ומורביה – בית הכנסת מייזל, בית הכנסת הספרדי, בית הכנסת פינקס והקלויז בפראג.
לצדם נמצא בית הכנסת סטרנובה (אלטנוישול, ישן-חדש), ובית הקברות היהודי העתיק, בו כ-12 אלף מצבות, ובהן מצבה של המהר"ל מפראג, הרב יהודה ליווא בן בצלאל.
בית הקברות פעל בשנים 1439–1787. בנוסף קיים בית הכנסת הגבוהה, המשמש את הקהילה היהודית.
מלבד מבני בתי הכנסת והקהילה, כל הבתים העתיקים נהרסו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 במסגרת שיפוץ הרובע שנעשה על ידי העירייה.
לאחר השיפוץ הוקם המוזיאון היהודי, שהשתמר גם בשואה.
באזור אחר (כיום אזור 3 בעיר) יש בית קברות נוסף בשם ז'יז'יקוב, שהחל לפעול בשנת ת"מ (1680).
ריחוקו מהרובע היהודי היה בשל כך שקברו בו הרוגי מגפה, והשלטונות, שפחדו מהידבקות, הורו לקבור את המתים רחוק מאזורי המגורים.
מאה שנה לאחר מכן החלו לקבור בקביעות בבית קברות זה עד שנת תר"נ (1890).
בית קברות זה נמצא בסמוך לבית קברות נוצרי.
בשנים תשמ"ה–תשנ"ב נבנה על שטח בית הקברות מגדל רדיו, ונותרה ממנו רק חלקה קטנה של רבנים.
בבית קברות זה קבורים "הנודע ביהודה" ובניו רבי שמואל לנדא ורבי ישראל, רבי אלעזר פלקלס, רבי בצלאל רנשבורג ועוד.
סמוך לבית קברות זה נמצא בית הקברות החדש, המשמש כיום את יהודי העיר, שנפתח בשנת תר"נ.
בית כנסת נוסף, פעיל עד היום, הוא "בית כנסת הירושלמי", הנמצא ברחוב ירושלים, במרחק מהרובע היהודי.
בבית כנסת זה ישנה תערוכה של שיקום יהדות פראג לאחר השואה.
בית הכנסת נבנה בשנת תרנ"ז.
בימי מלחמת העולם השנייה הוא שימש כמחסן, והודות לכך שרד.
בתחילת שנות ה-2000 נערך שיפוץ בבית הכנסת ונמצאה מגילת קלף המתארת את בניית בית הכנסת ובעלי המלאכה שעבדו בו.
פראהיפוס (שם מדעי: Parahippus) (פירוש השם מיוונית: "היפו" - סוס, "פארה" - ליד, כלומר: "קרוב לסוס") הוא סוג של מפריט פרסה נכחד, בן משפחת הסוסיים אשר היה מאבותיו של הסוס המודרני.
סוג זה התקיים בתחילת תקופת המיוקן באמריקה הצפונית.
הוא תואר ב-1858 בידי הפלאונטולוג ג'וזף ליידי .
סוס זה הגיע עד לגובה מטר בכתפיו והיה מותאם יחסית לחיים בערבות העשב ששגשגו באמריקה הצפונית במיוקן.
במראהו הוא דמה למיוהיפוס (Miohippus) מהפלאוגן אך היה גדול ושרירי יותר ובעל פרסות בעלות אצבע חזקה בכל רגל.
למרות זאת היו לו עוד שתי אצבעות גמדיות בכל רגל, אשר נעלמו למינים מפותחים יותר.
גם מבנה הפנים התארך והלסתות נהיו מסיביות ובעלות שיניים קטנות ורבות יותר.
הסוס רעה בחבורות במישורים והותאם אכילת עשב כתחליף לעלי עצים ושיחים שנהפכו לנדירים יותר.
המאובנים של סוס קדום זה התגלו בפלורידה ובמישורים הגדולים.
"פְּרַאבְדָּה" הוא עיתון יומי ברוסיה.
בעבר היה זה העיתון העיקרי בברית המועצות ששימש כשופר הרשמי של המפלגה הקומוניסטית במהלך שלטונה החל מ-1918 ועד ל-1991 והיה העיתון הנפוץ ביותר במדינה, העיתון עדיין יוצא לאור ברוסיה כיום, כשופר של המפלגה הקומוניסטית הרוסית, אך כיום זהו עיתון נטול חשיבות משמעותית ותפוצתו אינה עולה על 100 אלף עותקים.
עיקר חשיבותו הייתה כביטאונה של המפלגה הבולשביקית בתקופת המהפכה, כמו גם בהבעת עמדתו של המשטר הסובייטי בתקופת המלחמה הקרה.
ב-1918, עם הפיכתה של מוסקבה לעיר הבירה של ברית המועצות, היה העיתון לפרסום רשמי של המפלגה הקומוניסטית.
עובדי ציבור וחיילים היו חייבים להיות מנויים אליו.
עיתון בשם פראבדה נוסד בשנת 1903 על ידי מהנדס רכבות בשם קוז'בניקוב.
בהמשך השליטה על העיתון עברה למפלגת הספילקה האוקראינית שהייתה חלק ממפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, כמפלגה אוטונומית מקומית שצדדה במנשביקים.
בתקופה זאת הפראבדה היה עיתון קטן וחסר חשיבות וצבר חובות כספיים.
באוקטובר 1908 הוזמן לאון טרוצקי לשמש עורך העיתון כדי להחיותו.
לקראת סוף שנת 1908 משכה מפלגת הספילקה את ידיה מהפראבדה והשאירה אותו בידי טרוצקי.
מחוסר באמצעים, הפראבדה יצא באופן לא סדיר.
הוא הודפס בווינה והוברח לתוך רוסיה.
כדי לממן את הוצאת העיתון מכר טרוצקי את ספריו, השקיע בו את דמי הסופר שקיבל מכתיבה בעיתונים אחרים ומשכן את תכשיטיה של אשתו.
בשנה הראשונה יצאו רק חמישה גליונות של העיתון.
בהמשך היו תקופות שהעיתון יצא באופן סדיר מדי שבועיים, למשל הודות להלוואה מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, אך לאחר מכן היה שב ויוצא באופן לא סדיר.
בכל שנת 1909 ניסה טרוצקי להשיג תמיכה לעיתונו מידי מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית שנשלטה על ידי הבולשביקים, אולם לאור סירובו למנות עורך מטעם המפלגה לעיתון, סירב לנין לאפשר תמיכה בעיתון.
אולם למרות מצבו הכספי הקשה של העיתון, הוא הצליח לעורר הדים ברוסיה ודו"ח של האוכרנה ציין את תפוצתו הרחבה.
בתקופה זאת כיהן מטביי סקובלב כמזכיר העיתון ובצוות העיתון היו גם ויקטור קופפ ואדולף יופה.
ב-16 בדצמבר 1910 החל לצאת באופן חוקי בסנקט פטרבורג שבועון של הבולשביקים בשם זבזדה.
בינואר 1911 החל הזבזדה לצאת פעמיים בשבוע וממרץ שלוש פעמים בשבוע.
בסך הכול יצאו 63 גליונות של הזבזדה, אשר 30 מהם הוחרמו על ידי השלטונות ושמונה מהם זכו לקנסות.
הוצאת הזבזדה מומנה בתרומות של פועלים וכסף רב שנאסף עבורו שימש את הוצאת הפראבדה.
בפברואר 1912 החליט לנין להוציא עיתון יומי שיהיה חוקי להפצה ברוסיה.
למורת רוחו של טרוצקי הוא נתן לעיתון את השם "פראבדה" – האמת, ולא שעה לדרישותיו של טרוצקי לבחור לו שם אחר.
הגיליון הראשון של העיתון יצא ב-22 באפריל 1912 בסנקט פטרבורג.
סטלין היה עורך העיתון ומזכיר המערכת היה ויאצ'סלב מולוטוב.
העיתון נסגר על ידי השלטונות ביולי 1913 אולם המשיך לצאת תחת שמות אחרים עד יולי 1914. הבולשביקים המשיכו את הפצת העיתון במחתרת והממשלה הצארית ניסתה למנוע את הפצת העיתון, אך עם 40,000 עותקים ורשת מפיצים מסורים הדבר היה קשה.
עם זאת, העיתון לא הצדיק עצמו כלכלית ונתמך על ידי תרומות הפועלים.
העיתון פרסם מכתבים מפועלים פשוטים וליבה את זעמם במאמרי מערכת משתלהבים.
היו אלו זמנים של אי שקט חברתי, כאשר 400,000 פועלים שבתו לרגל אחד במאי, והפראבדה זכה לתפוצה רבה.
העיתון של אותה תקופה תואר בביוגרפיה בולשביקית של לנין כ"אותו עיתון בולשביקים נהדר שגידל מאות אלפי לוחמי קו ראשון אמיצים למען המהפכה, מעמד הפועלים והאינטרסים של העם".
עד סגירתו ב-1914 לנין כתב 280 מאמרים לעיתון, אולם זעם על העורכים אשר מנעו פרסום מאמרים כנגד הליקווידטורים, שהיו אחת הקבוצות במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, ואף הסירו ממאמריו את התקפותיו על הליקווידטורים.
מהפכת פברואר 1917 אפשרה את פתיחתו המחודשת של העיתון, וב-13 במרץ 1917 נתמנה סטלין למערכת של הפראבדה ותוך יומיים הצליח להגיע לעמדת השפעה מכרעת, יחד עם לב קמנייב ומטביי מוראנוב.
בתחילה נקט העיתון בקו אוהד כלפי הממשלה הזמנית, אך קוראיו לא היו מרוצים וכך גם לנין עצמו.
מערכת העיתון בתקופה זו אף סירבה לפרסם שלושה ממאמריו של לנין.
החל מאפריל 1917 עקב פראבדה באדיקות אחרי הקו של לנין, והחל מגנה בחריפות את אלכסנדר קרנסקי וממשלתו כאנטי-מהפכנית.
בתקופה זו נמכרו כ-100,000 עותקים של העיתון מדי יום, ובזכות תפוצתו הגדולה מילא פראבדה תפקיד חשוב במהפכת אוקטובר.
ביולי 1917 נסגר העיתון בטענה שהבולשביקים מתכננים הפיכה, אולם המשיך לצאת לאור תחת שם אחר.
משרדי העיתון עברו למוסקבה ב-3 במרץ 1918, והעיתון הפך לפרסום (ה"אורגן") הרשמי של המפלגה הקומוניסטית.
הוא היה לצינור דרכו פורסמה המדיניות הרשמית של המשטר והשינויים בה עד 1991.
עיתונים אחרים היו שופרותיהם של גופים אחרים בברית המועצות: "איזבֶסטיה", שכיסה את תחום היחסים הבין-לאומיים, שויך לסובייט העליון, "סובייטסקיה רוסייה" היה ביטאון הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, ה"טרוּד" – היה ביטאונם של ארגוני העובדים, "קומסומולסקאיה פראבדה" – של הקומסומול ו"פיונירסקאייה פראבדה" – של ארגון הפיונירים.
לאחר שלנין לקה בשבץ סטלין מונה כנציג המפלגה שהיה אחראי על הטיפול בו.
סטלין דאג להדפסת עותק מיוחד של פראבדה שניתן ללנין והוצאו ממנו ידיעות מדאיגות, כדי לא להדאיג את לנין.
לאחר מותו של לנין ב-1924 הפך פראבדה לבסיס הכוח של ניקולאי בוכארין, אשר שימש כעורך העיתון והשכיל לפתח את המוניטין שלו כתאורטיקן פוליטי מעמדה זו.
החל משנת 1933 קוקריניקסי היו הציירים הרשמיים של העיתון בתחום הקריקטורה.
בשנת 1949 בעיתון פורסמו מאמרי המערכת שהובילו את המאבק נגד קוסמופוליטיות.
באופן דומה, מותו של סטלין ב-1953 אפשר לניקיטה חרושצ'וב להעביר את עמדת העורך לתומכיו ולהשיג יתרון תקשורתי על פני גאורגי מלנקוב, ששלט באיזבסטיה.
ב-22 באוגוסט 1991 הוציא בוריס ילצין, נשיא רוסיה, צו המפרק את המפלגה הקומוניסטית ומחרים את כל רכושה, כולל העיתון פראבדה.
צוות העיתונאים לא התנגד ורשם עיתון בשם זהה כמה שבועות לאחר מכן.
מספר חודשים מאוחר יותר, העורך גנאדי סלזניוב (לימים חבר דומה) מכר את פראבדה למשפחת יאניקוס, משפחת משקיעים מיוון, שקיבלה גם את סמלו הרשום של העיתון – מדליות מסדר לנין.
באותו זמן התחולל משבר נרחב בעיתון.
כ-90% מהעיתונאים הוותיקים התפטרו והקימו גרסה משלהם לפראבדה, שנסגרה מאוחר יותר בלחץ השלטונות.
קבוצה זו הקימה בינואר 1999 את "פראבדה אונליין" שהיה העיתון המקוון הראשון בשפה הרוסית (יש גם גרסאות באנגלית ופורטוגזית).
עיתון הפראבדה ה"חדש" והאתר אינם מקושרים בשום אופן לעיתון פראבדה, על אף שהעיתונאים עדיין מקיימים קשרים בלתי פורמליים ביניהם.
העיתון המודפס מחזיק בהשקפה שמאלנית, בעוד זה המקוון לאומני הרבה יותר.
נכון לשנת 2010 יוצא העיתון לאור שלוש פעמים בשבוע בכ-100 אלף עותקים, ומהווה עיתון רשמי של המפלגה הקומוניסטית הרוסית.
לעיתים משתמשים במונח "פראבדה" כמטבע לשון, שמשמעותו היא "עיתון המשמש שופר של השלטון".
פראדה (באיטלקית: Prada) הוא בית אופנה איטלקי המתמחה באופנה עילית לנשים וגברים.
פראדה נחשב לאחד מבתי האופנה המשפיעים ביותר בתעשיית האופנה.
המותג ידוע בעשר ובאיכות טובה, והפך לסמל סטטוס.
כמו שאר מותגי האופנה העילית, פראדה נאבקים בזיופים וניתן להשיג את המותג המקורי רק בבוטיקים הרשמיים של המותג או ברכישה דרך האינטרנט.
החברה נוסדה על ידי מריו פראדה ב-1913 כעסק משפחתי במילאנו שעסק בייצור מוצרי עור, עץ, שנהב, קריסטלים ותיקים ונקראה "האחים פראדה".
בשנת 1978, נכדתו של מריו, מיוצ'ה פראדה, ירשה את החברה.
בזמן שמיוצ'ה פראדה קיבלה על עצמה את בית האופנה פראדה, היא התחתנה עם פאטריציו ברטלי.
ברטלי לקח על עצמו את התפקיד הניהולי של החברה ומיוצ'ה עסקה בעיקר בתחום של העיצוב ויצירת המראה החדש של פראדה.
מיוצ'ה ייצרה תיקי גב שחורים אטומים מניילון שנקרא "פוקון" עוד משנת 1970. היא חשפה את תיק היד הקלאסי של פראדה שהיה פשוט, חלק, מבריק, מניילון שחור ואופנתי.
מיוצ'ה לראשונה קיבלה את המוניטין שלה על יצירתיות ושימוש בחומרים, פשטות ומודרניות עם הליין שלה בשנת 1985 כשיצרה תיק שחור חלק מניילון.
התיק המקורי הפך במהרה לנחשק והתחילו לייצר זיופים לסחורה של פראדה.
בתצוגת אופנה סתיו-חורף, בשנת 1989, בעוד ששאר המותגים עיצבו בגדים שעסקו במיניות (חולצות עם מחשופים, מכנסיים קצרים, תחרה, צבעים בהירים), פראדה הפתיעו את כולם עם קולקציית ה-pret-a-porter (מוכן-ללבוש) בעיצובה של מיוצ'ה פראדה.
הם הציגו בגדים קלאסיים, אלגנטיים, גזרות פשוטות עם צבעים נקיים, בדים איכותיים וצבעים בסיסיים.
עולם האופנה הבחין בפראדה והפופולריות שלהם עלתה לשחקים.
בשנת 1993 מיוצ'ה פראדה קיבלה מהמועצה למעצבי אופנה פרס על האקססוריז.
מיו מיו (Miu Miu) היא חברת בת של בית האופנה פראדה עם מחירים נמוכים יותר מהחברה המקורית שמיועדת לקהל יעד צעיר יותר.
הליין הוקם ב-1992 על ידי מיוצ'ה פראדה ושם הקולקציה הוא כינוי החיבה של מיוצ'ה פראדה.
החברה ידועה בעיצוביה הנקיים והאופנתיים, שימוש בחומרים איכותיים ומחירים נגישים יותר לכלל האוכלוסייה.
במאי 2007, פראדה שיתפו פעולה עם LG אלקטרוניקה בייצור LG Prada (KE850) phone אשר נמכר ב-800$.
בשנת 2009 הושקה באירופה הגרסה השנייה של המכשיר, KF900.
פראגוסטו (איטלקית Ferragosto) הוא חג פופולרי באיטליה, הנחגג ב-15 באוגוסט.
ליום החג אין משמעות דתית, אך מועדו ביום עלייתה של מרים אם ישו השמימה, לפי המסורת הנוצרית.
פראגוסטו נחגג בבילוי בחיק הטבע, כשיש הנוהגים לשוב ביום החג מן העיר אל כפר המוצא שלהם, כדי לחוג את החג בחברת המשפחה המורחבת.
מנהג אחרון זה הוא סיבת פקקי התנועה הבולטים ברחבי איטליה.
נוהג נוסף האופייני לחג הוא משלוח ברכות מעובדים למעסיקיהם, הגומלים להם בשי לכבוד החג.
מנהג זה היה כה מושרש, עד כי בתקופת הרנסאנס אף הוסדר בצווים אפיפיוריים.
מקור השם "פראגוסטו" בחג הרומי "פריאָיי אָוּגוסטי" (feriae Augusti, חגו של אוגוסטוס), שהונהג על ידי הפרינקיפס אוגוסטוס בשנת 18 לפנה"ס.
החג מוזג עם חגים קודמים שחלו במהלך חודש אוגוסט, דוגמת הקונסואליה (Consualia) ב-23 באוגוסט, וכך נוצרה תקופה ארוכה של חגיגות ושל מנוחה, עם סיום העונה החקלאית המרכזית והקציר.
במהלך תקופה זו התקיימו מרוצי סוסים בכל רחבי האימפריה הרומית, ואילו בהמות המשא כחמורים ואתונות זכו ב"חופש" ועוטרו פרחים.
שרידים למנהגים אלה ניתן למצוא לאירועים שמתקיימים גם כיום, שהידוע שבהם הוא ה"פאליו של סיינה" החל מדי שנה ב-16 באוגוסט.
פְרַאוּאֶנְקִירכֶה היא כנסייה לותרנית בעיר דרזדן שבגרמניה.
הכנסייה נבנתה במהלך המאה ה-18, נחרבה בהפצצת דרזדן ב-1945, והוקמה מחדש בין 1994 ל-2005.
במקום שבו שוכנת כיום הכנסייה, הוקמה כנסייה קודמת כבר במאה ה-11. כנסייה זו, שנבנתה בסגנון רומנסקי, שכנה מחוץ לחומות העיר, בסמוך לבית הקברות.
בתחילה הייתה הכנסייה קתולית, ולאחר הרפורמציה במאה ה-16 אומצה בה הנצרות הפרוטסטנטית.
בראשית המאה ה-18 הפכה הכנסייה קטנה מדי לקהל המתפללים, וב-1726 היא נהרסה לשם הקמת כנסייה חדשה במקומה.
הכנסייה החדשה, בסגנון הבארוק, תוכננה בידי האדריכל המקומי גאורג בהר, ונבנתה במשך 17 שנים, עד 1743. ב-25 בנובמבר 1736 הוצב בה עוגב מעשה ידיו של גוטפריד זילברמן, וב-1 בדצמבר הוא נחנך ברסיטל של יוהאן סבסטיאן באך.
גולת הכותרת של הכנסייה הייתה כיפתה העשויה אבן חול, שהתנשאה לגובה של 96 מטרים, ושקלה 12 אלף טונות.
ב-1760, במהלך מלחמת שבע השנים, ירו לעבר הכנסייה כוחותיו של פרידריך השני, מלך פרוסיה כמאה פגזי תותחים, אך בשל חוזקו ועוצמתו של המבנה הוא לא ניזוק.
במאי 1849, כחלק מאירועי אביב העמים, התבצרו בכנסייה מורדים בממלכת סקסוניה, והיא הוקפה בבריקדות.
רק לאחר מספר ימי לחימה נכנעו המורדים.
בשלהי מלחמת העולם השנייה, ב-13 בפברואר 1945, הפציצו מטוסי בעלות הברית את העיר, וזרעו בה הרס רב.
הכנסייה לא ניזוקה באופן ישיר מההפצצה, אך כתוצאה מההפצצה נוצרה סופת אש רבת עוצמה, שהטמפרטורה שלה הגיעה לכ-1,000°C.
העמודים שתמכו בכיפת הכנסייה לא עמדו בעומס החום, וב-15 בפברואר היא קרסה.
רק חלקים מעטים מהכנסייה שרדו, בהם המזבח.
כן שרד פסל של מרטין לותר שניצב בחזית הכנסייה מאז 1885.
השלטון הקומוניסטי ששלט בגרמניה המזרחית לאחר המלחמה הותיר את עיי החורבות כפי שהם, וב-1966 הם הוכרזו רשמית כ"אנדרטה נגד המלחמה", בדומה לשרידי קתדרלת קובנטרי בבריטניה.
תוכניות לפנותם ולהפוך את המקום למגרש חניה נגנזו.
ביום השנה להפצצה ב-1982 הגיעו למקום כ-400 מתושבי העיר להפגנה שקטה בה אחזו בפרחים ובנרות, כחלק מתנועת המחאה שהחלה להתפתח נגד שלטונות גרמניה המזרחית.
החלטה ראשונה בדבר שיקום הכנסייה התקבלה ב-1985, עוד בתקופת גרמניה המזרחית.
השלטונות החליטו להתחיל בשיקום לאחר השלמת העבודות במצודת דרזדן.
לאחר איחוד גרמניה, החלה התארגנות מקומית של תושבים באיסוף כספים למען שיקום הכנסייה.
למאמץ נרתם גם חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה גינתר בלובל, שכנער היה עד להפצצה, ותרם כמעט את כל כספי הפרס למען שיקום הכנסייה ולשם הקמת בית כנסת.
במקביל, החלו אדריכלים, מהנדסים והיסטוריונים בסימון האבנים, כדי שניתן יהיה להשתמש בהן באופן מדויק ככל הניתן.
ב-1994 הוחל בסופו של דבר בבנייתה מחדש של הכנסייה, בתכנונו של האדריכל אברהארד בורגר.
כוונת היוזמים הייתה לסיים את השיפוצים עד יום השנה ה-800 לייסודה של דרזדן, ב-2006. מבין מיליוני האבנים שמהן הייתה בנויה הכנסייה, שרדו בשלמותן רק כ-8,500, ובכ-3,800 מהן השתמשו בבנייה המחודשת.
ככל הניתן, הן הוצבו במקום המשוער בו היו בבניין המקורי.
לשם כך, נעזרו המתכננים בצילומים ישנים, בזיכרונותיהם של באי הכנסייה, ובתוכנת מחשב להדמיה.
באופן דומה שוחזרו גם דלתות הכנסייה העשויות עץ אלון.
הצלב המוזהב בראש הכיפה נוצק בידי צורפים בלונדון, שהשתמשו בשיטה דומה ככל הניתן לטכנולוגיה בה השתמשו במאה ה-18.
ב-1996 הושלמה בניית הקריפטה, ב-2000 הסתיימה בניית הכיפה הפנימית, בפנטקוסט של 2003 צלצלו לראשונה פעמוני הכנסייה, ב-2004 הושלם שחזור החלק החיצוני של הכנסייה, עם הצבתו של הצלב המוזהב בראש הכיפה וב-2005 הוצב עוגב חדש, מעשה ידיו של דניאל קם, ושופץ גם פסלו של לותר.
ב-30 באוקטובר אותה שנה, יום לפני יום הרפורמציה, היא נפתחה מחדש, שנה לפני המתוכנן.
מאז שיקומה, הפכה הכנסייה למוקד משיכה לתיירים, ובשלוש השנים הראשונות לאחר פתיחתה מחדש ביקרו בה כ-7 מיליון בני אדם.
פרא סורי (שם מדעי: Equus hemionus hemippus) הוא תת-מין נכחד של פרא (Equus hemionus) שחי באזור סוריה, ארץ ישראל, ירדן, ערב הסעודית ועיראק.
גובהו של הפרא הסורי עד לכתפו הוא כמטר אחד, והוא הקטן ביותר במשפחת הסוסיים שאינו מבוית.
צבעו משתנה במהלך השנה — מחום בהיר וצבע זית בחודשי הקיץ ועד לצהוב-מדברי חיוור בחורף.
כמו פראים אחרים, הוא ידוע כבעל חי הקשה לביות.
יש המשווים אותו לת'ורוברד מבחינת יופי וכוח.
אירופאים ששהו במזרח התיכון במאות ה-15 וה-16 דיווחו שראו עדרים גדולים.
מספרם צנח במאות ה-18 וה-19 כתוצאה מציד יתר, ונפגע עוד יותר כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה.
הפרא הסורי הידוע האחרון נורה ב-1927 בירדן, ובאותה שנה מת גם הפרא הסורי השבוי האחרון בגן החיות שנברון שבווינה.
פראג הוצאה לאור היא הוצאת ספרים ישראלית המוציאה ספרי עיון ולימוד ניו אייג' מתורגמים העוסקים ברוחניות, זן, טאואיזם, בודהיזם, בודהיזם טיבטי, יהדות, קואוצ'ינג, ורפואה אלטרנטיבית.
ההוצאה הוקמה בכרכור ב-21 בנובמבר 1993 על ידי האחים אייל ואילן לוי.
במהלך עשרים וחמש שנות פעילותה, החברה הוציאה לאור, נכון ל-2018, למעלה מ-150 כותרים.
הקו המחבר בין הכותרים הוא ספרים שמחבריהם אנשי המערב, אולם כתיבתם נשענת על מקורות תרבותיים מגוונים ומשלבים בין דרך החשיבה המזרחית (מזרח-אסיה) לתרבות המערב.
ספרה הראשון של ההוצאה הוא הטאו של פו שיצא בשנת 1994 ונכנס למקום הראשון ברשימת רבי המכר של עיתון "הארץ" למשך מאה שבועות רצופים.
בנוסף להוצאת ספרים, החברה מפיקה כנסים, סדנאות כתיבה והרצאות.
ביניהן "המסע" בהנחיית ברנדון בייס וסדנת "דרך האמן" בהנחיית ג'וליה קמרון בשנת 2013.
בין היוצרים המרכזיים של ההוצאה נמנים: ביירון קייטי, זאב בן אריה, יואב בן דב, ניסים אמון, אקהרט טולה, ברוס ליפטון, ג'נט בריי אטווד, איי.
פינג, ג'וליה קמרון, ערן שטרן, פמה צ'ודרון, ברנדון בייס, דון מיגל רואיס, ריצ'רד טמפלר, אבי גרינברג, ו-דבורה ליבוביץ'.
הטאו של פו / בנג'מין הוף, מאנגלית: אייל לוי, 1994
כוחה המרפא של התודעה / טולקו תונדופ, 1996
דרך האמן / ג'וליה קמרון, מאנגלית: רוני שר, 1997
לשיר את הנשמה הביתה / קייתלין מת'יוס, מאנגלית: עדית בן-פורת, 1997
ארבע ההסכמות / דון מיגל רואיס, מאנגלית: מיכל שלו, 2000
כשהדברים מתפרקים/ פמה צ'ודרון, תרגום: דורית גינת, 2001
כוחו של הרגע הזה / אקהרט טולה, מאנגלית: עדית בן פורת, 2002
דממה מדברת / אקהרט טולה, מאנגלית: עדי יותם, 2003
תרופות סבתא / דבורה ליבוביץ', 2004
לאהוב את מה שיש / ביירון קייטי, מאנגלית: דורית גינת, 2004
אהבה וכוונות טובות / חיה ולטון, 2005
אני הוא זה / שרי ניסרגדטה מהאראג', מאנגלית: עדית בן-פורת, 2009
טארוט CBD של מרסיי (חפיסת קלפים) / ג'וליה קמרון, 2011
פרא הודי (שם מדעי: Equus hemionus khur) נקרא גם גודכור (בשפה גוג'ראטית המקומית), הוא תת-מין של פרא שחי בדרום אסיה.
מאז שנת 2016 הוא מוגדר כקרוב לסיכון על ידי IUCN.
בשנת 2009 הוערכה אוכלוסיית הפרא ההודי בכ-4,038 פרטים.
עם זאת, האוכלוסייה עדיין גדלה, ובדצמבר 2014 נאמדה האוכלוסייה ב-4,451 פרטים, ובשנת 2015, אוכלוסיית הפרא ההודי גדלה ליותר מ-4,800 פרטים בכל העולם, כולל המקלט לפראים בהודו.
הפרא ההודי, כמו יתר תת-המין האסייתי, שונה מהערוד.
צבע פרוותו הוא בדרך כלל בגוון חול, אך יכול להשתנות מאפור אדמדם לחום.