tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בני ישראל ובני נח: אסופת מאמרים העוסקים ביחסים שבין ישראל לבין אומות העולם (יחד עם בן ציון קריגר)
מגילת רות - פניני תורה ואמרי שפר על המגילה.
מחזור ליום כיפור: עם הלכות ומנהגים בענייני התפילה והלכות יום הכפורים (2008)
משואה ליצחק: אסופת הרצאות לזכר הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, במלאת חמישים שנה לפטירתו (2009)
טללי אורות: שנתון מכללת אורות ישראל באלקנה
דבר אחד מדבריך : שיעורי הרב צבי יהודה הכהן קוק על נביאים אחרונים
כי שרית: קובץ מאמרים לימי הפורים לזכרו של מנחם ישראל גנץ; עריכה בשיתוף עם הרב משה גנץ (תשמ"ח).
אורי גרשט (נולד ב-5 במרץ 1967) הוא צלם ישראלי.
אורי גרשט נולד בתל אביב.
הציג תערוכות רבות באירופה ובארצות הברית.
אביו היה אחד מבעלי קולנוע פריז בתל אביב ומגיל צעיר ספג את נושא הצילום והקולנוע.
למד באוניברסיטת וסטמינסטר בלונדון, שם קיבל תואר ראשון בצילום ווידאו (1992) ואחר כך בקולג' המלכותי לאמנות (Royal College of Art) בלונדון, שם סיים תואר שני בשנת 1995.
הוא הציג תערוכות במגוון חללים: במוזיאון הטייט בבריטניה, במוזיאון תל אביב, בגלריית הצלמים בלונדון ועוד.
גרשט בוחן את גבולות הצילום, ומאתגר את מגבלותיו הטכנולוגיות, תוך שהוא נוגע בשאלות יסוד אודות תפיסה אופטית, תפיסת הזמן והיחס בין הדימוי הצילומי למציאות.
מוטיב מרכזי בעבודתו הוא השילוב בין חורבן לאסתטיקה: הרס לצד יופי ולבלוב, או הרס עוצר נשימה.
גרשט זכה בפרס ליאון קונסטנטינר של מוזיאון תל אביב לצלם ישראלי, 2000. "נושאי הצילום שלו קשורים בדרך כלל להיבטים חברתיים, למהלכי תרבות ולמאורעות
היסטוריים", כתבו השופטים בנימוקיהם למתן הפרס.
"הוא עורך מסעות צילום שבהם הוא מתחקה אחר מסעות מן העבר הרחוק והקרוב ומתעד בעין בוחנת ורגישה את רשמיו מאותם אתרים ונופים שבמסע המשוחזר".
לעיתים מצלם גרשט במסעותיו שרידים מאזורי אסון.
בעבר צילם בסרייבו תוך התמקדות בסימני החורבן שנותרו בבוסניה, ובבתי ספר בלונדון שנבנו על חורבות בניינים שנהרסו במלחמת העולם השנייה.
בין תערוכותיו הבולטות בארץ ניתן למנות את תערוכת הצילום
"Blaze" בגלריה נגא בספטמבר 2004. במרכז התמונה מופיע עץ זית ישן, בעל גזע מפותל.
התצלומים היו שרופים, מטושטשים, כאילו נכוו בהבזק אור מכלה.
בסרט "היער" שהציג גרשט ב-2006 עוברת המצלמה משוטטות שלווה ביער להתרחשות חדה: אחד העצים נופל ברעש גדול, ושוב חזרה למצב השוטטות.
הסרט מתייחס לאקציה שהתרחשה בכפר קוסוב באוקראינה בתקופת מלחמת העולם השנייה ומצולם שם.
"רציתי להפוך את היער וההר לארכיטיפים, ליצור טשטוש כללי של נוף שכולל אובדן, נוסטלגיה וגם אין-סוף זיכרונות" תיאר גרשט
בספטמבר 2008 הציג בתערוכת "רסיסי זמן" בגלריה נגא 3 עבודות ווידאו, שנראו כתמונות סטילס והיו מבוססות על ציורי טבע דומם.
הסצנה הופרה בפתאומיות על ידי התרחשות דרמטית בהילוך איטי: קליע המבקע רימון, אגרטל פרחים מתפוצץ לרסיסים.
יצירות אלה היו העבודה הראשונה שהוצגה בפרויקט אמנות בטיימס סקוור במרץ 2012 תחת השם "1 Big Bang".
בצילום, קולנוע ווידאו, אוניברסיטת ווסטמינסטר, לונדון
בצילום, הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון
1990 תחרות הצילום השנתית, סאות' בנק, לונדון
1993 תחרות משרד התחבורה הבריטי לאמנות, לונדון
1997 מלגת שהייה בבית ספר ויטפילד, ברנט
2000 פרס ליאון קונסטנטינר לצילום לאמן ישראלי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2002 יועץ לתכנון ופיתוח אדריכלי של גלריה סודף לונדון
2004 פרס ראשון, אונפורי הבינלאומי, טירנה, אלבניה
אוריאל (אורי) דייוויס (נולד ב-8 ביוני 1943 בירושלים) הוא דוקטור ללימודי המזרח התיכון ופעיל חברתי לזכויות האדם העוסק במחקרו ופועלו בעיקר בסכסוך הישראלי-פלסטיני והיסטוריית המזרח התיכון.
שימש כסגן נשיא "הליגה הישראלית לזכויות אדם ואזרח" וכמרצה לשלום באוניברסיטת ברדפורד.
המיר את דתו לאסלאם, ומגדיר עצמו כ"פלסטיני עברי בעל עבר יהודי, אנטי ציוני, מוסלמי ואזרח של מדינת האפרטהייד ישראל".
נולד בירושלים לבלנקה, ילידת צ'כוסלובקיה, וליוסף סטנלי דייוויס, יליד הממלכה המאוחדת, שניהם אנשי העלייה החמישית.
בין השנים 1961–1963 שירת בשירות לאומי בקיבוץ ארז כתחליף אזרחי לשירות צבאי, לאחר שהכריז על עצמו כסרבן שירות מתוך פציפיזם.
ב-1964 פעל נגד הפקעת אדמות של ערבים בגליל לטובת הקמת העיר כרמיאל ועבר לגור בדיר אל אסד.
ב-18 באוקטובר 1964 נידון למאסר על תנאי ולקנס על כניסה לשטח אש 9 שהוכרז "שטח צבאי סגור" (מאחר שהגליל היה בשליטת הממשל הצבאי על ערביי ישראל נשפט בבית דין צבאי).
וב-3 בנובמבר פתח בשביתת רעב למשך שבוע.
ב-18 בפברואר 1965 נשפט שוב בבית הדין הצבאי בנצרת על כניסה לאזור אסור מאחר שחזר ונכנס לדיר אל אסד.
נידון לחודשיים מאסר בתוספת ששת החודשים שנגזרו עליו על תנאי קודם.
דייוויס הגיש ערעור נגד פסק הדין באמצעות עורך הדין אמנון זכרוני, אך בית המשפט החליט להשאיר אותו במאסר עד תום ההליכים.
החלטה זו הביאה לגל מחאה, לקמפיין ציבורי נגד ההחלטה ולהגברת המודעות הציבורית להפקעת הקרקעות.
הפגנות למען שחררו נערכו מול בית הסוהר מעשיהו, שם הוחזק, והופיעו ברחבי הארץ כתובות גרפיטי בנוסח "ישוחרר אורי דייוויס".
סך הכול ישב בכלא במשך כחצי שנה, במהלך מאסרו שבת רעב.
באותה תקופה לצידו של דייוויס נאבקו גם האמנים ואנשי הרוח: אורי זוהר, עמוס קינן, יגאל תומרקין, דן בן אמוץ, נינה די-נור, רעייתו של סופר השואה ק.
צטניק, אריה זקס, שמעון צבר, גילה אלמגור ויצחק דנציגר.
בשנת 1965 היה דייוויס המועמד החמישי במפלגת העולם הזה - כוח חדש, אך פרש ממנה כאשר גילה שמצעה כולל נאמנות בלתי מסויגת למדינת ישראל.
בשנת 1969 התמודד בבחירות המוניציפליות בירושלים.
סיים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בפילוסופיה וערבית (1968), ומוסמך בפילוסופיה (1970).
בשנת 1973 השלים תואר מוסמך נוסף באנתרופולוגיה מבית הספר למחקר חברתי בניו יורק של אוניברסיטת ניו סקול, ובאותו מוסד גם השלים את תואר הדוקטור באותו הנושא (1976).
אחר מונה למרצה באוניברסיטת ברדפורד שבצפון אנגליה.
דבריו האנטי-ציוניים עוררו זעם והביאו לפיטורי עורך התוכנית דודו וייזר.
בשנת 1984 הצטרף כחבר משקיף במועצה הלאומית הפלסטינית.
בשנת 1995 שימש דייוויס איש קש עבור פתחי מחאמיד שביקש לקנות באמצעות דייוויס מגרש בקציר.
מחאמיד חשש שלא יעבור את ועדת הקבלה לקציר בדומה למשפחת קעדאן.
דייוויס רכש את המגרש עבור מחאמיד, וזה סיים לבנות את ביתו ביישוב עוד טרם שהסתיים בג"ץ קעדאן.
בשנת 2008 נמנה, יחד עם תנועת הסולידריות הבין-לאומית, עם מארגני משט לרצועת עזה בו העבירו שתי ספינות סיוע הומניטרי מקפריסין לעזה.
בשנת 2009 היה ליהודי הראשון שנבחר למועצה המהפכנית של פת"ח.
חבר באקדמיה לשוויון, ארגון הפועל למען דמוקרטיזציה של המרחב האקדמי בישראל.
דייוויס נישא ב-1965 לנירה יובל-דייוויס.
בשנת 1977 נישא בשנית לאזרחית הולנדית.
דייוויס חי עם בת זוגו השלישית, סירקו פאיונן, בהלסינקי בשנים 1990–2006. לשניים תאומים.
בשנת 2006 הכיר את מייסר אבו עלי, פלסטינית מרמאללה.
ב-2008 התאסלם והשניים נישאו ברמאללה.
אורי דייוויס, לחצות את הגבול: אוטוביוגרפיה פוליטית, הוצאת ברירות, 1994.
דייוויס כתב שורה של ספרים ומאמרים המתארים את מדינת ישראל כמדינת אפרטהייד, בהם הוא טוען שמדיניותה של ישראל כלפי הפלסטינים, כולל הפלסטינים שהם אזרחי ישראל, דומה למדיניות האפרטהייד של דרום אפריקה.
הספרים יצאו לאור בשפה האנגלית:
בנוסף לספרים אלה, פרסם דייוויס מאמרים וספרים רבים נוספים בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
על מנגנון האפרטהייד, מטעם, גיליון מס' 7, ספטמבר 2006
אורי דיסטניק (נולד ב-27 יולי 1958) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה אשר את מרב שירותו עשה בחיל הים.
בין השאר שירת כמפקד שייטת הצוללות ובשורה של תפקידי פיקוד מבצעי, הדרכה, תכנון ודיפלומטיה צבאית.
לאחר שחרורו מצה"ל הוסמך לעריכת דין והצטרף להנהלת חברת היי-טק.
היה ראש המועצה המקומית בנימינה-גבעת עדה, כיהן בתפקיד יושב ראש איגוד ערים לאיכות הסביבה שרון כרמל.
כיהן בתפקיד מנכ"ל מדרשת שדה בוקר בנגב.
אורי דיסטניק נולד בבנימינה, בכור לשתי אחיות, ילדיהם של תמר וחיים, דור שלישי לראשוני המושבה.
הורי אביו, סימה ויוסף דיסטניק, היו ממקימי שכונת גבעת הפועל, והורי אמו, רבקה ואברהם אנוקוב, היו ממקימי שכונת יעקוב בבנימינה.
דיסטניק הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת חיפה (1993) ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת חיפה (1999), תואר ראשון במשפטים מהמרכז הבינתחומי בהרצליה (2005), תואר שני במשפטים עם התמחות בתחום המשפט מנהלי-אזרחי מאוניברסיטת חיפה (2014).
עורך דין, חבר לשכת עורכי הדין.
דיסטניק התגייס בשנת 1976. את מרבית שירותו הצבאי עשה בחיל הים.
לאחר סיום קורס חובלים במגמת שייט, הוסמך כקצין-ים והוצב כמפקד גשר באח"י סער ובהמשך מונה לתפקיד מפקד מחלקת נשק באח"י חרב.
בתקופה זו שימש גם כמפקד צוות השתלטות של הספינה, צוות אשר פעל במסגרת הלחימה במחבלים וסיכול ניסיונות לחדירה לארץ במתווה של פיגוע מהים.
ב-1980 יצא לקורס פיקוד ימי במגמת גילוי ניווט וקשר (גנ"ק) והמשיך והתמחה בלוחמה נגד צוללות (נצ"ל).
בסיום ההכשרה הוצב באח"י אילת בתחום אליו הוסמך ומונה לתפקיד סגן מפקד הספינה.
בתקופה זו השתתפה הספינה בפעילות הביטחון השוטף ומלחמת של"ג הראשונה.
בסיום המלחמה השתחרר דיסטניק מהשירות הצבאי.
לאחר כשנה נתבקש לחזור לשירות על ידי מפקד שייטת הסטי"לים לתפקיד מפקד סטי"ל.
דיסטניק חזר לשירות הצבאי והתמחה לפיקוד על אח"י גאולה.
בתקופה זו התפרסם מבצע בו צוות הגאולה פעל באזור טריפולי בצפון לבנון להשבת ששת שבויי צה"ל ששוחררו במסגרת עסקה להחלפת שבויים עם אש"ף.
בשנת 1984 קיבל פיקוד על אח"י סער, באותם ימים הוצב צוות הסער בבסיס אשדוד כחלק מפלגה 31, שנפרסה בחלקה הדרומי של הזירה הימית בים התיכון.
תקופה זו כללה עיסוק בביטחון השוטף והלחימה במחבלים.
במהלך הפיקוד על אח"י סער, דיסטניק נבחר מבין מפקדי הסטי"לים לבצע הסבה לתחום התת-מימי ולהתמחות לפיקוד על צוללת.
בתקופת האימונים וההכשרה מונה לתפקיד מפקד סטי"ל עתודה עד תחילת שנת 1986.
במהלך האימונים לפיקוד על צוללת, עבר הכשרה בישראל ומחוצה לה.
את ההסבה החל בקורס צוללן לקצינים.
בסיום הקורס הוענקה לו תעודת חניך מצטיין ממפקד בסיס ההדרכה אל"ם דורון עמיר אשר פיקד בעבר על שייטת הצוללות.
כחלק מההכשרה נשלח לבסיס דולפין באנגליה להשתלם במתקן אימון היחלצות מצוללת במהלך האימונים התאמן בשורה של מתארי היחלצות והוסמך כמדריך היחלצות מצוללת.
דיסטניק זכה להערכה בקרב צוות ההדרכה המקצועי לאחר שהשלים את מלא תוכנית ההסמכות בזמן קצר ואף הוסמך במהלך האימונים גם כ-Bottom Droper.
לאחר מספר חודשי הכשרה ואימונים בארץ, יצא לקורס מפקדי צוללות בחו"ל.
דיסטניק סיים את הקורס בהצלחה ודורג במקום הראשון לאחר שקיבל את הציון הגבוה בקרב חניכי הקורס.
בשנת 1987 הוסמך לפיקוד על צוללת וקיבל את הפיקוד על אח"י "רהב".
לאחר שנתיים של פעילות מבצעית, קיבל פיקוד על אח"י "תנין", והמשיך בפעילות המבצעית עד צאתו ללימודים.
במאמר הנושא את הכותרת "שובר שתיקה" חשף דיסטניק טפח מהפעילות המבצעית ותיאר כיצד החליט לנצור אש ולעצור פעילות חשאית לסיכול פעילותה של חוליית מחבלים, רק בשל ספק באשר להיותם מחבלים, החלטה שהתבררה בדיעבד כנכונה.
בסמוך לסיום תפקידו, במהלך פעילות מבצעית בה השתתפו גם סגן הרמטכ"ל ומפקד חיל הים, עודכן כי הוחלט להעניק לו דרגת סגן-אלוף אישית עוד במהלך שירותו כמפקד צוללת.
לאחר שהשלים תואר ראשון בכלכלה, מונה דיסטניק לראש ענף תכנון מבצעי ובחלק מהתקופה שימש גם בתפקיד מ"מ רמ"ח מבצעים במינוי של מפקד חיל הים דאז, האלוף עמי איילון.
בסיום תפקידו במחלקת מבצעים, קיבל את הפיקוד על בית ספר לקצינים של חיל הים.
בתפקידו זה פיקד על קורס חובלים ועל קורסי ההשלמות החייליות לקצונה של כלל צוערי חיל הים.
בפיקוד על קורס חובלים הוביל מתודולוגיה של תוכנית פרטנית המותאמת לצרכיו האישיים של כל צוער בדרך של חלוקה דיפרנציאלית של משאבי ההדרכה מתוך אמונה שמנהיגות נבנית בדוגמה אישית, הקפיד לקחת חלק בכל האימונים והתרגילים ביחד עם הצוערים ולעמוד מקרוב אחר מידת ההתקדמות שלהם.
בין השאר, בהיותו מפקד בית ספר לקצינים, בצע בוחן חובל במלואו יחד עם הצוערים.
אל מפקד בית ספר לקצינים הצטרפו רבים מהמדריכים.
בשלהי 1995 מונה דיסטניק למפקד שייטת הצוללות והועלה לדרגת אל"ם.
בתקופה זו עסקה השייטת בפעילות מבצעית על ידי צוללות ה"גל", תוך היערכות לקליטת צוללות ה"דולפין" לרבות הכשרת הצוותים והכנת התשתית הטכנו-לוגיסטית לקליטת הצוללות החדשות.
כלקח מהחלפת הדור הקודם של הצוללות אשר הותירו את השייטת חסרת יכולת מבצעית במלחמת יום כיפור, הוחלט בחיל הים, להמשיך ולשמר את היכולת המבצעית של צוללות דור "הגל" כיחידה מבצעית במקביל לקידום פרויקט הצוללות החדשות עד כניסתן של צוללות "הדולפין" לכשירות מבצעית.
החלטה זו הטילה באותה תקופה על השייטת חובה להכפיל את גודלה ולהכשיר לוחמים, קצינים ומפקדים הן לצוללות הגל המבצעיות והן לצוללות הדולפין אשר נבנו באותה עת בגרמניה.
בשנת 1998 בסיום הפיקוד על שייטת הצוללות הוצב דיסטניק במטה חיל הים בתפקיד ראש מחלקת תכנון ארגון ופתוח הקשרים האסטרטגים.
בשנת 2001 עבר דיסטניק קורס דיפלומטיה צבאית וקיבל את הפיקוד על מחלקת קשרי החוץ של צה"ל באגף המבצעים במטכ"ל, בתפקיד זה, נשא באחריות למערך הנספחים הצבאיים של צה"ל ברחבי העולם ולקשר עם הנספחים הצבאיים מחו"ל המשרתים בישראל.
המחלקה בפיקודו פעלה לפתח ולחזק את הקשרים האסטרטגיים עם צבאות אחרים וארגונים בינלאומיים כדוגמת נאט"ו, בתמיכה בנספחי צה"ל ברחבי העולם ובמשלחות ייעודיות לקידום יעדי החוץ של צה"ל.
בפעילות מול הנספחים הצבאים הזרים המשרתים בארץ, פעלה המחלקה להציג את האתגרים עמם מתמודד צה"ל בזירות השונות.
דיסטניק הוביל גישה על פיה "טוב מראה עיניים" שבבסיסה עמדה היוזמה להפגיש את הנספחים הצבאים עם דרגי השטח ולהציג את האתגרים עמם מתמודד צה"ל.
מעבר לתדרוכים והעברת המידע ניתנה לנספחים הזדמנות להתרשם מהפעילות בסיורים במו עיניהם.
כך לדוגמה לאחר שכוח מהקומנדו הימי השתלט ותפס בבוקר ה-3 בינואר 2002 על אוניית הנשק קארין איי אשר הובילה אמצעי לחימה רבים בדרכה מאירן לחופי הרשות הפלסטינית ברצועת עזה, הוטסו הנספחים הצבאיים לבסיס חיל הים באילת בליווי קציני המחלקה, בכדי להתרשם מהאונייה ותצוגת אמצעי הלחימה שיועדו לפעולות טרור.
דוגמה ייחודית נוספת הייתה לאחר שבסיום הלחימה במבצע "חומת מגן" במאי 2002 נפוצו שמועות שקריות בדבר טבח שכביכול נערך במחנה הפליטים בג'נין, הוביל דיסטניק את הנספחים הצבאיים אל האזור בו נערכה הלחימה.
בתאום עם חטיבה 5 ומפקדיה הובלו הנספחים הצבאיים אל אזורי הקרבות בטור משוריין של נגמ"שים וקיבלו סקירה רחבה ממפקדים ולוחמים שהשתתפו בקרב.
ההתרשמות מהמפגש וממראה העיניים הובילו את הנספחים להעביר דיווחים למדינותיהם, המשקפים נאמנה את המציאות לרבות האבדות שספג צה"ל עקב המאמץ הכירורגי לפגוע במחבלים ולהימנע מפגיעה בתושבים שאינם מעורבים בטרור.
למחלקה והעמוד בראשה היה תפקיד מפתח בתיאום הביטחוני עם הפיקוד האמריקאי לקראת ובזמן מלחמת המפרץ השנייה – מלחמת עיראק במרץ 2003, בכדי להבטיח שישראל לא תותקף שוב בדומה למלחמת המפרץ הראשונה.
התיאום לא נותר רק ברמה האסטרטגית, אלא הוביל לתיאום טקטי יעיל וענייני.
תפקיד זה מילא עד סיום שירותו בשלהי 2003.
לאחר שחרורו מצה"ל, השלים לימודי משפטים באוניברסיטת רייכמן בהרצליה והתמחה לעריכת דין במשרד וקסלר ברגמן ושות' עו"ד.
לאחר הסמכתו כעורך דין וחבר הלישכה, החל בתפקיד עוזר ביצועי למנכ"ל בחברת Alvarion.
בנוסף על עיסוקיו האזרחיים לאחר השחרור משרות סדיר, המשיך דיסטניק בשרות מילואים פעיל.
במסגרת זו שרת כשופט צבאי בבית הדין הצבאי לערעורים מטכ"ל, ביחידת בתי הדין הצבאיים (יבד"ץ 205) בבית הדין הצבאי.
במקביל המשיך בשמ"פ גם בתחום המבצעים.
המועצה המקומית בנימינה גבעת עדה
בשנת 2008 נבחר אורי דיסטניק לעמוד בראש המועצה המקומית בנימינה גבעת-עדה.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בבנימינה גבעת-עדה, התארגנה קבוצה של תושבים בראשות אורי דיסטניק במטרה להשפיע על הפעילות המוניציפלית ביישוב המאוחד.
לשם כך הוקמה רשימה עצמאית שכינויה "עתיד" והאות הנבחרת שלה לבחירות הייתה "ד".
חברי הקבוצה קיימו שורה של דיונים בנושאים שהיו על סדר היום הציבורי ונתנו לעמדות המגוונות ביטוי במצע "עתיד" אשר פורסם לידיעת התושבים במושבות.
כדי להוציא אל הפועל את התוכניות אשר פורטו במצע, שמו להם חברי רשימת עתיד למטרה, להיות הסיעה הגדולה במועצה שתוקם לאחר הבחירות ולזכות בראשות המועצה.
כדי להשיג יעדים אלו ובמיוחד אל נוכח לוח הזמנים הקצר, הוכנה תוכנית אסטרטגית והוקם מטה מקצועי אשר הורכב מציבור מתנדבים שהתגייסו לשם כך והוציאו את הקמפיין אל הפועל.
הבחירות לרשויות המקומיות התקיימו ביום ה-11 בנובמבר 2008 והוכרעו כבר במועד הראשון.
אורי דיסטניק נבחר לראש הרשות לאחר שקיבל 57.88% מהקולות הכשרים.
המועמד השני קיבל 29.59% והמועמד השלישי קיבל 12.53% מהקולות הכשרים, כפי שהדבר פורסם ברשומות.
במהלך כהונתו הוגדר תחום החינוך כאחד הנושאים המרכזיים בהם תפעל המועצה.
צוות של אנשי חינוך מהמושבות בסיוע ייעוץ מקצועי גיבש את תפיסת החינוך היישובית.
הצוות המליץ למועצה לראות במערכת החינוך רצף שלם מגיל 3 עד 18 ולשלב בין מרכיבי החינוך הפורמלי למרכיבים ה"א-פורמליים" כך שיכלול גם את כל מרכיבי הקהילה, ספורט ותנועות הנוער.
מתוך דגש על פלורליזם בחינוך, בצד זרם החינוך הממלכתי, טופח זרם החינוך הממלכתי דתי ונוסף זרם חינוכי חדש: החינוך המשלב מיסודו של מיכאל מלכיאור.
בתמיכה בתוכנית הפדגוגית, הפנתה המועצה תקציבים רבים לפיתוח תשתיות של מוסדות חינוך בדגש על בטיחות ובטיחות בדרכים.
מיד לאחר כינונה נדרשה המועצה לקבל החלטה באשר לעתיד החינוך העל-יסודי ביישוב וזאת לאחר שעוד קודם לכן הוחלט לפרק את איגוד ערים לחינוך שומרון אשר טיפל בנושא זה עבור כל רשויות האזור (פרדס חנה כרכור, בנימינה גבעת עדה, זיכרון יעקוב ויישובי אלונה).
הגם שהאתגר נראה מלכתחילה גדול על מידות היישוב, החליטה המועצה להפוך את התיכון של האיגוד – "אורט השומרון", למוסד החינוך העל-יסודי היישובי.
התכנון הרב-שנתי חזה נכונה את "האיום" בדמות עזיבת תלמידי היישובים השכנים והעמיד תוכנית צמיחה הכוללת השקעות רחבות היקף בסיוע רשת אורט.
נערכה הסדרה מלאה של התשתיות בהתאם לחוק, לאחר שבמשך שנים רבות פעל המוסד בלא היתרים כדין, שופצו התשתיות ונקבעה מתודת הפעלה.
לאחר הירידה החזויה במספר התלמידים, חזר הגידול בביקוש ללימודים בתיכון לרבות תלמידים מיישובי הסביבה.
הוכנה תוכנית לקידום ההישגים הלימודיים וצמצום הפערים למניעת נשירה.
הוקמה ועדת התמדה לטיפול ביעדים אלו ונפתחו כיתות מב"ר ואתגר לצמצום הנשירה וחיזוק ההתמדה.
להשלמת התוכנית חוזק תחום קידום נוער ותוכנית היל"ה.
בסקירה רב שנתית (2010 – 2016) נרשם שיא ע"פ מדד מדלן בשנת הבחינות 2013. השיפור הרב שנתי שהתחולל במערכת החינוך היישובית לא נסתר גם מעיני משרד החינוך, בשנת הלימודים תשע"ה, בחן צוות בראשות מנכ"לית משרד החינוך את המערכת אשר בסופה הוענק לבנימינה גבעת עדה פרס החינוך היישובי.
פרס זה ניתן בעיקר בשל "חינוך למעורבות בקהילה, ביצוע יוזמות חדשניות לקידום למידה משמעותית, ביצוע תוכניות הכלה וקידום הישגים לימודים וצמצום פערים".
דיסטניק צוין לשבח בדו"ח מבקר המדינה על שהורה להפחית 3% מהשכר שלו ושל סגנו.
בדוח מבקר המדינה על השלטון המקומי נכתב בין השאר: "ראש המועצה המקומית בנימינה - גבעת עדה מר אורי דיסטניק הנחה את גזברות המועצה המקומית לנכות מראשית שנת 2012 בכל חודש 3% משכר הברוטו שלו ושל סגנו, במסגרת פעולות להתייעלות המועצה".
עוד נרשם בדוח: "משרד מבקר המדינה מציין בחיוב את דרך פעולתם של ראש המועצה המקומית בנימינה – גבעת עדה וסגנו בכל הנוגע לקיצוץ במשכורתם.
התנהגותם יש בה משום מתן דוגמה אישית ברוכה".
ביולי 2013 הודיע דיסטניק כי בסיום הקדנציה לא יציג את מועמדו וייקח פסק זמן מהחיים הציבוריים.
איגוד ערים לשמירת איכות הסביבה שרון-כרמל
ביוני 2011 נבחר דיסטניק לתפקיד יו"ר איגוד ערים לשמירת איכות הסביבה שרון-כרמל, לאחר שנבחר פה אחד על ידי כל חברי המליאה.
בתקופה זו הוביל דיסטניק את האיגוד להישגים רבים יחד עם מנכ"ל האיגוד היוצא, ירוחם לקריץ, והמנכ"ל ניר סהר אשר נבחר על ידי ועדה בראשות יו"ר האיגוד.
כחלק מתפיסת עולם הרואה בשקיפות המנהלית ערך, הוחלט להנגיש את המידע לציבור במגוון אמצעים ובפרסום דו"ח שנתי מפורט על פעילות האיגוד.
פרסום הממצאים הוביל לזירוז הטיפול באירועים החמורים של זיהום אוויר על ידי חברת חשמל ומעורבות של מקבלי ההחלטות במשרדי הממשלה.
בין ההישגים בתחום איכות הסביבה ובשיפור איכות חיי התושבים בתקופה זו ייזכר גם כניסת פעילות האיגוד לתחום הגז הטבעי והרחבת הפיקוח על תחנות הכוח כמוטו מוביל במאבק המתמשך על זכותם של תושבי מרחב האיגוד לחיות בסביבה איכותית.
כדי לחזק את התוקף המקצועי הוחלט באיגוד לאמץ ולהטמיע תקן איזו 9001, תקן בינלאומי המגדיר דרישות ניהול מערכת באופן איכותי.
דיסטניק המשיך את המאבק במפחמות בו החל קודמו בתפקיד, אילן שדה, ראש המועצה האזורית מנשה.
האיגוד פעל לאתר ולדווח על מפגעי המפחמות והנזקים הבריאותיים והסביבתיים הנוצרים כתוצאה מפעילות המפחמות.
מאבק בולט של האיגוד בהנהגתו, התמקד במניעת הפיכת תחנת הכוח "אורות רבין" לנמל מסחרי ליבוא פחם, וזאת לאחר שהמועצה הארצית לתכנון ולבנייה אישרה לחברת החשמל לישראל ולחברת GLOBALCST לאפשר העברת פחם מתחנת הכוח בחדרה לירדן.
בדיון שהתקיים במועצת האיגוד הוחלט להתנגד לתוכנית, בשל זיהום האוויר הנגרם מהעמסת הפחם בתחנת הכוח למשאיות בהיקף של כ-500 טון פחם ביום וממעבר המשאיות העמוסות בפחם לאורך העיר חדרה והסביבה והחשש לזיהום אוויר רב ולפגיעה בבריאותם של תושבי הסביבה.
למאבק רתם דיסטניק את השר להגנת הסביבה עמיר פרץ בבקשה להתערב ולמנוע את האפשרות של הפיכת תחנת הכוח לנמל ליבוא פחם כתחנת מעבר.
בעקבות המאבק הודיע משרד הפנים כי הוחלט לאשר פיילוט מצומצם לבחינת האפשרות להעברת פחם מישראל לירדן בהתאם לכללים סביבתיים שיקבעו, והאיום הוסר.
לאחר שסקר את עקרי הפעילות, דיסטניק חתם את מכתבו לחברי האיגוד בסיום תפקידו, במילים: "איגוד חזק הפועל למען איכות הסביבה בנחרצות, שקיפות וניקיון כפיים, הוא יעד של כלל תושבי המרחב, הזכאים לחיות באיכות חיים גבוהה בסביבה מקיימת בהווה ולמען הדורות הבאים.
תודה על ההזדמנות שניתנה לי להשפיע ולו במעט על כל אלא".
בשלהי שנת 2014 מונה לתפקיד מנכ"ל מדרשת שדה בוקר.
מינויו לתפקיד אושר על ידי דירקטוריון המדרשה בישיבתו באוקטובר 2014.
שיעור אחר בנימינה גבעת עדה
בשנת הלימודים תשס"ז, יזם דיסטניק פעילות חינוכית להעשרת תלמידים ופיתוח יכולת החשיבה שלהם בהתבסס על תכנים מעולם המשפט המועברים על ידי עורכי דין בהתנדבות.
הפעילות התבססה על מתודה שפותחה בעמותת שיעור אחר ובתאום עמה.
בבסיס התפיסה ההדרכתית עמדה הכוונה לעודד חשיבה יצירתית ופתוחה בקרב התלמידים.
התוכנית החלה בבית ספר "אשכולות" בשיתוף פעולה עם מנהלת בית הספר הגב' גילה לישצינקר, רכזת שכבת כיתות ו' באותה עת הגב' מוניק ועקנין ומחנכות הכיתות.
לקריאתו של דיסטניק נענו רבים מקרב עורכי הדין ביישוב, חלקם הורים לתלמידים וכבר באותה שנת לימודים החלו חברי הקבוצה להופיע בפני התלמידים, ללמד ולעורר בקרבם דיון במגוון נושאים שנדונו והוכרעו בבתי המשפט.
לקראת סיום שנת הלימודים, יצאו התלמידים לסיור בהיכל המשפט בחיפה, שם חוו שורה של התנסויות הכוללת: משפט מבוים, פגישה עם שופט ואף ביקור באולמות המשפט וצפייה בדיונים שהתקיימו בהם באותה עת.
בהמשך, גדלה קבוצת עורכי הדין המתנדבים ותוכנית הלימודים הורחבה גם לבית ספר "הנדיב", לבית ספר "אמירים" בבנימינה ובית ספר "גבע" בגבעת עדה.
דיסטניק המשיך לעמוד בראש התוכנית וללמד גם כשנבחר להיות ראש המועצה המקומית.
התלמידים זכו בין השאר גם לפגוש שופטים במהלך השיעורים, לאחר שאחדים מעורכי הדין המתנדבים מונו לתפקידי שיפוט והמשיכו להתנדב בתוכנית.
לאחר שהתוכנית הורחבה לכלל בתי הספר היסודיים ביישוב, היא הפכה לחלק מתוכנית החינוך היישובית.
ביולי 2005 התרחש אסון בבנימינה.
אחיינו של אורי דיסטניק - שחר ברזילי בן ה-15 נהרג בדרך חזרה מפעולה בצופים כשחצה את מסילת הרכבת.
האירוע התרחש בעיצומה של שורת תאונות רכבת קטלניות אשר גבו חיים והותירו מאות פצועים.
דיסטניק, הוריו של שחר ורבים מתושבי היישוב והסביבה יצאו למחאה תחת התארגנות בשם "שחר חדש לילדי בנימינה" או בקיצור: "שחר חדש".
הייתה זו תנועה ציבורית א-פוליטית אשר שמה לעצמה למטרה לקדם את נושא תשתיות הבטיחות בדרכים בבנימינה על ידי פעילות ציבורית ובאמצעות הרשויות.
דיסטניק עמד בראש מטה מאבק למניעת "ההרוג הבא ולמען מעבר בטוח לילדי בנימינה".
המטה עסק בתכנון והכוונת המאבק הציבורי, התקשורתי, המשפטי והתשתיתי.
המטה התווה שלושה תחומי פעולה: עבודה מול הרשויות הלאומיות והמקומיות.
פעילות ציבורית אשר כללה בין השאר הפגנות ומשמרות מחאה, החתמה על עצומה ועדכון התושבים.
בדו"ח ביקורת של מבקר המדינה, נקבע כי הסיבה העיקרית לגל התאונות היה החלטת רכבת ישראל להכפיל את קווי המסילה ולהעלות את מהירות הרכבות, וזאת מבלי לטפל תחילה בתשתיות הבטיחות שנדרשו לשם כך ובראשן הפרדה מפלסית במפגשי מסילה-דרך.
על פי נתוני הרכבת, בשנים 2000-2005 נהרגו בתאונות רכבת 137 בני אדם ונפצעו 307.
דיסטניק וראשי התנועה הוזמנו להשמיע את קולם בפני שר התחבורה מאיר שטרית ומנכ"ל המשרד אריה בר אשר נרתמו למשימה.
שנה לאחר מכן, בעקבות תאונה נוספת במפגש המסילה בבנימינה, החליט שר התחבורה שאול מופז לסגור את המפגש המסוכן.
כמו כן הוחלט לצאת להקמת הפרדה מפלסית בין המסילה למשתמשי הדרך בדרומה של בנימינה, פעולות אשר שמו קץ לגל התאונות הקטלני ביישוב.
אורי וייסלר (27 במרץ 1943 – 8 ביולי 1967) היה מפקד מחלקה בפלוגת סיור בצה"ל במלחמת ששת הימים.
על לחימתו בקרב רפיח במלחמה זו קיבל את עיטור הגבורה.
לאחר סיום המלחמה, ב-8 ביולי 1967, נהרג וייסלר בתקריות ראס אל-עיש על גדות תעלת סואץ.
וייסלר נולד בקיבוץ גבעת ברנר לאילזה ולצבי (פריץ).
התחנך וגדל בגבעת ברנר והדריך בתנועת הנוער המחנות העולים לפני גיוסו לצה"ל.
התגייס ב-1962, שרת בסיירת שקד; תחילה כחייל ולאחר מכן כקצין.
גויס יחד עם יחידת המילואים שלו בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים.
ב-5 ביוני 1967, ביום הראשון למלחמה, תקפה יחידתו, שהשתייכה לאוגדה 84, מערך חפור בחלק הדרומי של מערכי רפיח.
הכוח הישראלי נתקל באש טנקים, נ"ט ונשק קל שנורו על ידי המצרים ומספר כלים ישראלים נפגעו.
הזחל"ם שבפיקודו של וייסלר עלה על מוקש, חייליו הועפו ממנו וחלקם נפצעו, כולל וייסלר.
וייסלר חזר ועלה על הזחל"ם והחל להפעיל את מקלע הזחל"ם בירי אל תוך המערך המצרי שהמשיך בירי לכיוון הכוח הישראלי.
הוא פעל כך במשך כחצי שעה ובמקביל נתן הוראות לפינוי הפצועים ושמר על קשר אלחוטי עם שאר הכוח.
בסיום הקרב סירב להתפנות לטיפול בפציעתו והמשיך לפקד על מחלקתו עד סיום הקרבות.
כחודש לאחר סיום הלחימה הייתה יחידתו, שטרם שוחררה ממילואים, מוצבת על גדת תעלת סואץ, צפונית לקנטרה.
באותם ימים התפתחה שורה של תקריות אש שזכו מאוחר יותר לכינוי תקריות ראס אל-עיש.
באחת מתקריות אלו, ב-8 ביולי 1967. ספגה העמדה בה שהה וייסלר פגיעה ישירה של פגז ארטילריה והוא נהרג במקום.
יחד עמו נהרגו באותה תקרית 4 חיילים ישראלים נוספים ונפצעו 31.
על פעולותיו בקרב רפיח עוטר וייסלר לאחר מותו בציון לשבח שהומר מאוחר יותר לעיטור הגבורה.
הותיר אישה ובן שנולד לאחר מותו.
אורי וינברג (24 במרץ 1937 - 6 במרץ 2012) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי.
נודע בעיקר כשחקן מועדון הפועל חיפה, ומאמנם של מועדונים רבים בארץ, בהם הפועל חיפה ומכבי חיפה.
וינברג נולד ב-1937 בבית היולדות בחדרה, בן בכור ליצחק וברכה וינברג.
בילדותו גדל בשכונת נווה חיים בחדרה ולמד בבית החינוך בחדרה ובקיבוץ מעברות.
החל לשחק כדורגל בגיל 13 בקבוצת הנערים של הפועל חדרה.
עם סיום לימודיו התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל בין השנים 1955-1958; שיחק במסגרת אליפות צה"ל בכדורגל בנבחרת הנח"ל, וזכה באליפות הרמטכ"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל, ב-1958, חזר לחדרה ונישא לנילי.
במקביל לקריירה שהחל לפתח ככדורגלן, עבד לצד אביו במפעל לבלוקים שהקים האב בחדרה.
לאחר שנה נולד בנו הבכור ערן, וב-1965 נולד בנו השני, ניר, שלימים יהפוך לראש ישיבת אורות הזורעים.
ב-1959 נרכש כרטיס השחקן של וינברג על ידי קבוצת הפועל ירושלים, והמשפחה עברה לגור בירושלים.
לאחר תקופה קצרה הציע לו המאמן-שחקן זלטקו צ'ייקובסקי מקבוצת הפועל חיפה לעבור לשחק בשורותיה.
ב-1960 עברה המשפחה להתגורר בחיפה, ובמקביל לקריירת המשחק עבד וינברג בנמל חיפה, לאורך כ-20 שנה, עד תחילת שנות ה-80.
וינברג שיחק בקבוצת הפועל חיפה בשנים 1959–1965. בתקופה זו התקדם המועדון ממיקומו בתחתית דירוג הליגה הבכירה, והפך לקבוצה בעלת כישרונות צעירים שסיימה את מרבית עונות הכדורגל בחלקה העליון של טבלת הדירוג.
וינברג שיחק בתקופה זו בעמדת הבלם, ובמהלך משחקו נפצע לעיתים קרובות; אחד מסימני ההיכר שלו הייתה תחבושת לבנה ספוגה בדם סביב לראשו.
במשחק הדרבי החיפאי ב-1962 פונה וינברג לבית החולים לאחר שנפצע בראשו בתחילת המשחק, בתקופה בה עדיין לא התקיימו חילופי שחקנים במהלך המשחק; וינברג סירב לקבל טיפול רפואי בראשו, חזר מבית החולים לשחק במחצית השנייה של המשחק, ורק בסיומו חזר להמשך טיפול בבית החולים.
ב-1963 זכה עם קבוצתו לראשונה בגביע המדינה, לאחר ניצחון במשחק הגמר מול מכבי חיפה.
בגמר הגביע בשנה שלאחר מכן, ענד וינברג את סרט הקפטן באחד ממשחקי הגמר בין קבוצתו לבין מכבי תל אביב.
ב-1961 זומן וינברג לראשונה למשחק של נבחרת ישראל, על ידי המאמן גיולה מנדי.
הוא שיחק במסגרת זו פעמיים: ב-1961 באצטדיון רמת גן נגד נבחרת אתיופיה במהלך מוקדמות אליפות העולם, וב-1962 במשחק ידידות מול נבחרת טורקיה ברמת גן.
ב-1966, לאחר תקופה של קשיים ביחסיו עם מאמן הפועל חיפה, ניסה וינברג לעבור למכבי חיפה, והחל להצטרף לאימוניה.
עם זאת, בתקופה זו לא התאפשר לרוב מעבר בין שתי קבוצות מקומיות, בשל התנגדות של מרכזי הספורט.
בעקבות כך החל וינברג ללמוד בקורס מאמנים, מהראשונים בארץ, ופתח בקריירת אימון.
וינברג אימן קבוצות רבות, בהן מכבי חיפה, הפועל חיפה (שתי עונות), הפועל רמת גן, הכח רמת גן, הפועל עכו, הפועל קריית שמונה (שלוש עונות), הפועל נצרת עילית, הפועל לוד, הפועל טבריה, הפועל כרמיאל, בית"ר חיפה, הפועל ראשון לציון, הפועל בני טמרה והפועל דלית אל-כרמל.
כמאמן התאפיין וינברג בדאגה לשחקניו.
לאחר עלייתה של מכבי חיפה לליגה הבכירה ב-1975 תחת אימונו, התפטר וינברג מחזור אחד בלבד לאחר פתיחת העונה שלאחר מכן, לאחר שלטענתו ההנהלה לא שילמה לשחקניו את משכורותיהם.
בנוסף היה שנים רבות חבר בכיר בהנהלת ארגון המאמנים הישראלי.
לאורך שנות ה-90 החמיר מצבו הבריאותי, עקב פעילותיו הספורטיביות לאורך השנים.
למרות נכותו, לא הפסיק לאמן ואף נעזר בקביים כדי לנהל את האימונים ואת המשחקים.
לאחר פרישתו מאימון, עסק בין השנים 1995–2005 בכתיבת טורים שבועיים במדורי הספורט של המקומונים "כל העמק והגליל" ו"ידיעות הגליל".
וינברג נפטר ב-6 במרץ 2012. השאיר אחריו אישה, שני ילדים ועשרה נכדים.
אליפות צה"ל במדי נבחרת הנח"ל (1957)
שתי הופעות במדי נבחרת ישראל בכדורגל (1961–1962)
זכייה בגביע המדינה בכדורגל עם הפועל חיפה (1963)
השתתפות בגמר גביע המדינה עם הפועל חיפה כקפטן (1964)
דירוג בין 11 "השחקנים המובחרים" של מועדון הפועל חיפה בעמדת הבלם, בגיליון הספורט החגיגי של "ידיעות אחרונות" ב-1998, בו דורגו נבחרי כל המועדונים, לרגל שנת היובל למדינת ישראל.
זכייה באליפות צה"ל כמאמן נבחרת פיקוד צפון (יחד עם ג'וני הרדי)
שתי עליות לליגה הבכירה כמאמן הפועל חדרה (1970, 1973)
עלייה עם מכבי חיפה לליגה הבכירה (1975)
עליות ליגה עם הפועל כרמיאל (ליגה א') ובית"ר חיפה (ליגה ב')
אורי גורן (גרינבלט) (2 בפברואר 1926 – 4 ביולי 2017) היה איש הגדעונים, מפקד אוניית מעפילים "לטרון", אלוף-משנה בצה"ל שפיקד על היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין, ממייסדי חברת ECI.
גורן נולד במושב נחלת יהודה (כיום חלק מראשון לציון) בנם של דבורה ודב גרינבלט.
למד בבית הספר חביב ובגימנסיה הריאלית בראשון לציון.
ב-1943 התנדב לארגון "ההגנה" ושירת במשטרת היישובים העבריים.
במאי 1945 נשלח לקורס אלחוטנים של "ההגנה" ושירת ברשת הקשר הארצית של הארגון.
בפברואר 1946 גויס על ידי שאול אביגור למוסד לעלייה ב' ושימש כגדעוני (אלחוטן), כממונה על רשת הקשר של המוסד באירופה ועסק בפעילות רכש והברחת נשק ותחמושת לארץ ישראל.
בשיתוף פעולה עם הפלי"ם שימש מנהל מחנות מעפילים המיועדים לעלייה והיה פעיל בניסיונות להעלאתם ארצה.
סייע בארגון אוניית המעפילים "יגור" שהפליגה מנמל לה-סיוטה (La Ciotat) בצרפת ועל סיפונה כ-750 איש.
באחת ההפלגות החשאיות של צוותי ספינות שחזרו לאירופה היה תחת פיקודו של לובה אליאב, ומאז נרקמה ביניהם, לפי תיאורו, "ידידות מופלאה" רבת שנים.
בספטמבר 1946 מונה למפקד אוניית המעפילים "לטרון", שהפליגה בפיקודו מנמל לה-סיוטה ב-19 באוקטובר כשעל סיפונה 1,252 מעפילים וצוות של רב חובל ומלחים ספרדים.
לאחר מסע שסבל מכשלים טכניים רבים השתלטו על הספינה כוחות בריטים וגררו אותה לנמל חיפה ב-1 בנובמבר.
משם גורשו המפעילים למחנות המעצר בקפריסין כשגורן וחבריו מלווים אותם במשך מספר חודשים.
בהמשך סייע בארגון מעפילי ספינת המעפילים "אקסודוס".
גורן המשיך בפעילותו במוסד לעלייה ב' עד יוני 1948.
לאחר הקמת צה"ל יצא לקורס קצינים ולקורס קציני קשר, שימש קצין הקשר של חטיבת גולני, ב-1951 מונה לסגן מפקד בה"ד 7 ובהמשך למפקד הבסיס.
השתחרר והיה חבר קיבוץ כפר הנשיא.
ב-1955 התגייס לשירות הקבע ומונה לקצין ההדרכה של חיל הקשר.
עם הקמת חטיבת הצנחנים מונה למפקד פלוגת הקשר שלה.
השתתף בפעולות התגמול בהן מבצע יהונתן, מבצע גוליבר, מבצע לולב ומבצע שומרון.
במלחמת סיני ליווה את מפקד חטיבת הצנחנים אריק שרון והיה העד היחיד לחילופי הדברים בינו לבין רחבעם זאבי לפני קרב המיתלה.
לאחר לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה מונה לקצין הקשר של פיקוד המרכז.
ב-1962 מונה למפקד היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין.
בתקופתו פותחו ביחידה אמצעי קשר והאזנה מתקדמים, שהוחדרו על ידי סיירת מטכ"ל למצרים בסדרת מבצעים נועזים וסיפקו מידע מודיעיני רב ערך.
בכלל זה המידע סייע בהכנות לקראת מלחמת ששת הימים.
ב-1966 יצא ללימודים במכון תאגיד RCA בארצות הברית ולאחר שנתיים שב לפקד על היחידה הטכנולוגית, עד שחרורו ב-1970. בתקופתו זכתה היחידה שלוש פעמים בפרס ביטחון ישראל.
לאחר שחרורו חבר לחיים הרצוג, יו"ר "אלקטרה" ויחד עם המהנדס דוד רובנר ייסדו את חברת אלקטרה-אלקטרוניקה, החברה רכשה את חברת אלקטרוניקה-ישראל שייצרה את טלוויזיות שניידר ומהמיזוג התפתחה חברת ECI.
גורן כיהן כמנכ"ל החברה עד פרישתו ב-1977. בתקופתו פותחו בחברה מערכות תקשורת דיגיטליות והיא הפכה לתאגיד בינלאומי מוביל בתחומו.
נפטר ביולי 2017. הותיר אחריו אישה, מרגה (גוטהלף), אותה הכיר בעת שירותם בגדעונים, ושני בנים.
אורי הוכמן (נולד ב-5 בפברואר 1970) הוא שחקן, במאי ומדבב ישראלי.
אורי הוא בנם של רחל הוכמן, מורה לפיתוח קול, ויצחק הוכמן, כדורסלן שנפל במלחמת יום כיפור.
סבו היה המלחין נסים נסימוב.
שירת בתיאטרון צה"ל, ולאחר מכן בלהקת הנח"ל לצד שרון חזיז, דנה ברגר, תומר שרון, יואב צפיר, מומי לוי ואורן שבו.
ב-1992 למד בבית הספר למוזיקה "רימון".
בשנת 1994 סיים 3 שנות לימוד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
ב-2003 השתתף בסדנת משחק שהעביר פיליפ גולייה במסגרת סדנאות הבמה.
ב-1999 זכה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה.
נשוי לשחקנית מיכל פוליצר ולהם שני ילדים.
להוכמן שני ילדים מקשרים קודמים: בת עם אפרת בן צור, ובן עם עלית קרייז.
בעבר ניהל זוגיות ארוכה ומתוקשרת עם מרינה שויף.
בשנים 1998–2013 שיחק בהצגת היחיד "געגועי לקיסינג'ר" מאת אתגר קרת שביים ג'ק מסינג'ר בתיאטרון הסימטה.
הצגה זו עלתה כ-1,050 פעמים במשך כ-15 שנה, וזכתה במקום הראשון בפסטיבל אדינבורו ובפסטיבל אדלייד.
ב-1999 גילם את ואסילי דאניליץ' בהצגה "הנהר" מאת אלכסנדר אוסטרובסקי שביים יבגני אריה בתיאטרון גשר.
ב-2001 גילם את רובר לה דאם במחזמר "אירמה לה דוס" מאת אלכסנדר ברפור שביים רוני ניניו בתיאטרון חיפה.
ב-2004 שיחק בהצגה "אגדה על קערה ומצקת" שכתב חיים אידיסיס (על-פי סיפור מאת מיכאל אנדה) וביימה צביה הוברמן בתיאטרון אורנה פורת.
מ-2004 משחק במחזמר לילדים "פים פם פה" מאת מיכל חזון שביים ישראל גוריון.
ב-2007 שיחק בהצגת היחיד "מישהו נפל" מאת חגי ליניק שביים אילן תורן בפסטיבל תיאטרונטו.
ב-1993 גילם את יוסל בהצגה "שיינדלה" מאת רמי דנון ואמנון לוי שביים רמי דנון בתיאטרון הקאמרי.
ב-1994 גילם את לורנצו בהצגה "הסוחר מוונציה" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן.
באותה שנה גילם את הרו בהצגה "דבר מצחיק קרה" מאת סטיבן זונדהיים, ברט שבלוב ולארי גלברט שביים מיכאל גורביץ'.
ב-1995 גילם את הסריס בהצגה "פעורי פה" מאת חנוך לוין שביים רוברט סטורואה.
ב-1997 גילם את זאבי בהצגה "אדון וולף" שכתב הלל מיטלפונקט (על פי וולפונה מאת בן ג'ונסון) וביים אילן רונן.
ב-2000 גילם את ברטולדו בהצגה "קרום" מאת חנוך לוין שביים מיכאל גורביץ'.
ב-1996 גילם אסיר בהצגה "אנה גלקתיה" מאת הווארד בארקר שביימה אופירה הניג בתיאטרון החאן.
ב-1997 גילם את הנסיך פיליפ בהצגה "הנסיכה איבון" מאת ויטולד גומברוביץ' שביימה אופירה הניג.
ב-2002 גילם את אחמד בהצגה "מילה של אהבה" שכתב וביים מיכאל גורביץ'.
באותה שנה שיחק בהצגה "מלחמה על הבית" מאת אילן חצור שביים מיכאל גורביץ'.
ב-2003 שיחק בהצגה "בגידה" מאת הרולד פינטר שביים ארתור קוגן.
ב-2004 גילם את תפקיד המספר בהצגה "המוות יושב לידי" מאת נסים אלוני שעיבדה וביימה מור פרנק; גילם את אדוניה בהצגה "כתר בראש" מאת יעקב שבתאי שביים אילן רונן וגילם את בן קלארק (לצד אושרי סהר) בהצגה "הקומיקאים" מאת ניל סיימון שעיבד וביים אילן רונן בשיתוף עם תיאטרון יידישפיל.
ב-2007 גילם את סטיבה ואת פטריצקי בהצגה "אנה קארנינה" שעיבד הלן אדמונסון על פי טולסטוי וביים אילן רונן וגילם סנגור בהצגה "רומנטיקה" מאת דייוויד מאמט שביים מוני מושונוב.
ב-2008 גילם את של בריאן בהצגה "אלינג" מאת אקסל הלסטניוס ופטר נאס (על פי ספרו של אינגבר אמביורנסן) שביים רמי הויברגר, וגילם את ביל בהצגה "אוגוסט: מחוז אוסייג'" מאת טרייסי לטס שביים אילן רונן.
ב-2010 גילם רופא בהצגה "ארוחה עם אדיוט" מאת פרנסיס וובר שביים משה קפטן, וגילם את עמוס פופ בהצגה "מוריס שימל" מאת חנוך לוין שביימה יעל רונן.
ב-2011 השתתף בהצגה "פוסט טראומה" שביימה דדי ברון.
ב-2013 שיחק בהצגה "החייל האמיץ שוויק" מאת ירוסלב האשק שביים משה נאור.
באותה שנה שיחק בהצגה "ליזיסטרטה" שכתב וביים אודי בן-משה (על פי אריסטופאנס).
ב-2014 גילם את ג'ימי בהצגה "חיזור גורלי" מאת ג'יימס דירדן שביים משה קפטן.
ב-2015 גילם מספר תפקידים בהצגה "ז'קו" מאת אילן חצור ובבימויו של איציק ויינגרטן.
ב-2016 החל להשתתף ב"קוריולנוס" מאת ויליאם שייקספיר ובבימוי עירד רובינשטיין, ומספטמבר 2016 גלם את מר ת'נרדייה הפונדקאי (לסירוגין עם אבי קושניר) במחזמר "עלובי החיים".
ב-2016 החל גם לגלם את תפקיד אס.אס.
אוברגרופנפיהרר פראל (מפקדו של אשריך) בהצגה "לבד בברלין" על פי הנס פאלאדה בבימויו של אילן רונן.
ב-2019 החל לגלם את שמגר במחזמר "גבעת חלפון אינה עונה" המבוסס על הסרט של הגשש החיוור, בבימויו של משה קפטן.
ב-2021 גילם את הרב אלישע במחזה "את שאהבה נפשי".
החל משנת 2024 משחק בהצגת "מרציפנים" בתפקיד מני, ובתפקיד שמעי בהצגה "אוכלים".
משחק במחזמר "פריסילה מלכת המדבר" בתפקיד בוב החל מ-2025
ב-1995 שיחק בסדרת הטלוויזיה "הלו פנינה" בתפקיד יוסי.
ב-1996 התארח בסדרת הטלוויזיה "עניין של זמן" ששודרה בטלוויזיה החינוכית גילם עובד בחוות שיקום.
באותה השנה גם הופיע בסדרת הטלוויזיה "אלנבי 46".
ב-1998 גילם את יעקובי סגן המנהל בשתי קלטות הילדים "טמבולינה והפיסטוקים" שכתבו עמרי יבין, ורחל שיין ארגמן, וביים עדי בנימינוב.
ב-2001 גילם את רונן בסדרה "טייק-אווי" שיצרו יוסי מדמוני, דוד אופק ומיכה שגריר, וגילם חוקר בסרט הטלוויזיה "אמא ו'" שכתבו אבידע לבני ושחר רוזן שגם ביים.
ב-2002 גילם את שאול בסרט "פיתוי" שכתבה עלמה גניהר (על פי ספר בעל אותו שם מאת רם אורן) וביים ערן ריקליס, וגילם את צ'יקו בסדרה "תיק סגור" שכתב רשף לוי וביים שי כנות.
ב-2003 גילם את אשר בסדרת הטלוויזיה "באמצע הסרט" שכתבה נוגה גולדמן וביים אבי כהן; גילם את אשר בסדרה "צימרים" שביים חיים רינסקי ושיחק בסדרה "החצר" שביים אבי כהן בערוץ התכלת.
ב-2004 גילם את דניאל בסדרה "מיכאלה" שביים יצחק שאולי.
ב-2005 שיחק בסרט "דמיונות" שכתבו וביימו נמרוד עציון-קורן וסער לחמי; גילם את חיים לב טוב בסדרת הטלוויזיה "בצפר" שביים ארז בן הרוש וגילם את חיים לב טוב, אב הבית של בית הספר המתקשר עם בת חן מיוחס (ענת מגן-שבו),בסרט "מה אתה סח" שכתב אבנר ברנהיימר וביים איתן צור.
ב-2008 גילם את מיכה בסדרה "על קצות האצבעות" שביים גל זייד.
ב-2011 גילם סוכן ביטוח בסדרת הטלוויזיה "החיים זה לא הכל" שביים עדי בנימינוב.
באותה השנה גילם את אשד מוקד בסדרה "תמרות עשן" שכתב נח סטולמן וביים עודד דוידוף וגילם את עקיבא בסדרה "סימני שאלה" שכתבו עידו דרור ואופיר בביוף וביים אופיר בביוף.
ב-2012 החל לגלם את בסדרה "נויורק".
ב-2014 גילם את דני כצמן בסדרה "עממיות" שכתב וביים נאור ציון ואת טיראן דרור בסדרה "גאליס"
ב-2015 הצטלם לעונה השנייה של הסדרה בלתי הפיך שעלתה במהלך 2016, והשתתף בסדרה מריו בתפקיד גדי (בעלה של נילי).
בנוסף לכך הצטלם לסדרה "ג'ינג'י 2015", ששיחק את שבתאי.
בדצמבר 2015 הוכמן השתתף בתור הרע בסדרה ג'ינג'י.
ב-2016 כיכב בסדרת המתח של עודד דוידוף המשודרת ב-HOT3, "עקרון ההחלפה" לצידם של ליאור אשכנזי ומוני מושונוב.
ב-2017 שיחק בסדרה הקומית של ערוץ 2 "שמחות" גילם את ג'קי ברדוגו.
באותה השנה גם גילם את חיים בסרט "הבן-דוד".
בשנת 2018 שיחק בסדרה "מלכות" ששודרה בהוט.
ב-2019 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקומי "המחשמלים".
בשנת 2020 שיחק בסדרה הקומית "שנות ה-80" בתפקיד אדמונד אחראי המשמרת בסופר "היפר שוק".
בשנת 2024 שיחק את אברם יגודניק בסרט "הנכס".
באותה השנה גם גילם את שולץ בסרט "מזל חתולה".
ב-1998 ביים את מופע היחיד "סמולרצ'יק" שהעלה עמי סמולרצ'יק.
ב-2000 ביים את ההצגה "קרפדים" - מחזמר קומי שכתבו ערן שדר ואילן גנני והועלתה בתיאטרון צוותא.
ב-2003 ביים את ההצגה "פקידים" מאת ניב כהן במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר שנערך בצוותא.
ב-2005 ביים את ההצגה "ראיון עבודה" מאת תמר אוהב ציון, הצגה שזכתה בפרס ראשון בפסטיבל תיאטרון קצר.
באותה שנה שימש כיועץ אמנותי להצגה "הזירה" שכתב וביים דני ווסרמן בפסטיבל עכו.
ב-2006 ביים את הצגת היחיד "עד אפס מקום" בכיכובו של אוהד שחר בפסטיבל תיאטרונטו, הצגה שקיבלה ציון לשבח.
באותה שנה ביים גם את ההצגה "סברס" (בהשתתפות שירי גדני ותומר שרון) שזכתה במקום הראשון בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
ב-2007 ביים את ההצגה "ויקי וריי" מאת פיליפ דין בתיאטרון צוותא.
ב-2002 השתתף לצד תומר שרון ועמי סמולרצ'יק במופע הבידור "פלפל אל- חאפלה" שעלה בתיאטרון תמונע ומבוסס על שירי פלפל אל מצרי.
ב-1990 דיבב את און דביבון ואת חזירון בסדרה "דביבוני היער הירוק".
ב-1991 דיבב את אנדי ואת קרלוס בסדרה "חבורת הצב המעופף".
ב-1992 דיבב את טאבאקי ב"מסיפורי ספר הג'ונגל", ואת בוץ החזיר בסדרה "אגדות יער".
ב-1993 דיבב את מיכלאנג'לו בעונה ה-6 של "צבי הנינג'ה".
ב-1994 דיבב את קופר הכלב בסרט "השועל והכלבלב".
באותה שנה החל לדבב את בילי קרנסטון ב"מייטי מורפין פאוור ריינג'רס" וב"פאוור ריינג'רס זיאו".
ב-1995 דיבב את ברוקלין בסדרה "הגרגולים", ודיבב את בובת החייל הסמל בסרט "צעצוע של סיפור".
ב-1997 דיבב את הרקולס בסרט "הרקולס" של דיסני.
ב-1998 דיבב את נוקה בסרט "מלך האריות 2".
בשנת 2023 שיחק בקליפ "אחד כמוך" של הזמר והיוצר הישראלי-חסידי שולי רנד.
אורי גורדין (נולד ב-16 ביולי 1969) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, ששירת כמפקד פיקוד הצפון, מפקד פיקוד העורף, ראש מטה זרוע היבשה, מפקד עוצבת האש, מפקד חטיבת הנח"ל, מפקד חטיבה 55 ומפקד סיירת מטכ"ל.
גורדין הוביל את הלחימה בזירות לבנון וסוריה במלחמת חרבות ברזל.
אורי גורדין, בנם של הלל ורחל גורדין, נולד בארצות הברית בסן דייגו שבקליפורניה, בעת שהוריו שהו שם בתקופת לימודיהם.
בשנת 1971 חזרה משפחתו לישראל והוא גדל והתחנך בקיבוץ יטבתה.
לאחר שנת שירות כמדריך נוער בעפולה, התגייס לצה"ל בנובמבר 1988, והתנדב לסיירת מטכ"ל.
לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה ויצא לקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לסיירת ומונה למפקד צוות.
בהמשך שירת כמפקד פלגת לוחמים.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד היחידה.
בהמשך הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף תכנון במערך המבצעים המיוחדים באמ"ן, ושירת בתפקיד בין היתר במלחמת לבנון השנייה.
במהלך המלחמה היה אחד ממפקדי הכוחות במבצע חד וחלק במרחב בעל בק שבבקעת הלבנון.
לאחר מכן מונה למפקד סיירת מטכ"ל, ושירת בתפקיד בשנים 2007–2010. בספטמבר 2009, תוך כדי שירותו כמפקד היחידה, הועלה לדרגת אל"ם, כאות הערכה על תפקוד הסיירת בפיקודו, וליחידה הוענק צל"ש הרמטכ"ל, בגין פעילות מבצעית מיוחדת.
בסיום תפקידו יצא ללימודים בארצות הברית.
בשנת 2011 מונה למפקד חטיבה 55, במקביל שירת כמפקד מגמת מג"דים בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים, ושימש בתפקידיו עד מאי 2014. ב-22 במאי 2014 מונה למפקד חטיבת הנח"ל, והוביל את החטיבה בין היתר במבצע שובו אחים ובמבצע צוק איתן, ב-28 במאי 2015 סיים את תפקידו.
ב-2 ביולי 2015 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת האש, במהלך תפקידו הוקמה חטיבת עוז והוכפפה תחת פיקודו לעוצבת האש.
את תפקידו סיים ב-16 בנובמבר 2017. באפריל 2018 מונה לראש מטה זרוע היבשה, תפקיד אותו מילא עד 7 באפריל 2020.
ב-11 במאי 2020 הועלה לדרגת אלוף, וב-19 במאי נכנס לתפקידו כמפקד פיקוד העורף.
שירת בתפקיד בין היתר במהלך מגפת הקורונה ובמבצע שומר החומות, עד 18 ביולי 2022. ב-11 בספטמבר 2022 מונה למפקד פיקוד הצפון.
בחודש מרץ החלה הסלמה בגבול הצפון, לאחר הפיגוע בצומת מגידו ומטח רקטי מלבנון למחרת ליל הסדר.
גורדין, כמו גם סגן הרמטכ"ל אמיר ברעם, המליץ בפני הרמטכ"ל על תגובה קשה נגד חזבאללה, אך דעתו לא אומצה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו, שהורה על תגובה רפה.
בחודשים הבאים חלה סדרת פרובוקציות של חזבאללה על הגבול, כולל הקמת אוהל עם חמושים בצד הישראלי של הגבול.
גם כאן, הדרג המדיני שלל פירוק של האוהל בידי הצבא, והפרובוקציות נמשכו.
ב-7 באוקטובר 2023, 4 שעות מתחילת מתקפת הפתע של החמאס על ישראל (שהחלה את מלחמת חרבות ברזל), הועלתה הכוננות בפיקוד הצפון, אחרי שחזבאללה הניע את מיטב כוח העילית שלו, כוח רדואן, לעבר הגבול.
בשבוע לאחר מכן גויסו אוגדות מילואים למקרה של הידרדרות לכדי מלחמה כוללת בגזרה.
תושבי קו העימות קיבלו הוראה להתפנות מבתיהם ונפתח משא ומתן עקיף, בתיווך אמריקאי, להדיר את חזבאללה מכל הגזרה דרומית לנהר הליטני, בהתאם לדרישה הישראלית לממש את החלטה 1701 של מועצת הביטחון של האו"ם.
הלחימה בזירת לבנון נמשכה חודשים רבים ללא הכרעה, תוך גרימת נזק רב לשני הצדדים, ובכלל זה חורבן יישובים בגליל העליון ופגיעה בבסיסי צה"ל שם.
גורדין פעל לפגע ככל הניתן בתשתיות הטרור של חזבאללה הצמודות לגבול, תוך שריפת "שמורות הטבע" שבהן הסתתרו המחבלים וחיפוש אחר מנהרות לחימה.
לאורך אותם חודשים פיקוד הצפון פיקד על מהלך אימונים היקפי עבור כל היחידות שיועדו ללחימה בחזבאללה.
בחודשי מאי ויוני חזבאללה הרחיב את היקפי האש, וגורדין העלה בפני הדרג המדיני את הצורך שריכוז המאמצים יעבור לצפון.
באותם חודשים צה"ל הרג שני מפקדים בכירים בחזבאללה: טאלב סאמי עבדאללה ואבו נעמה נאסר.
במקביל הסלים העימות בין ישראל לאיראן על אדמת סוריה.
ב-2 בינואר 2024 פיקוד צפון הכווין את הריגתו של בכיר חמאס סאלח אל-עארורי בביירות, וב-1 באפריל היה אחראי לתקיפת הקונסוליה האיראנית בדמשק, שבה נהרג מפקד משמרות המהפכה בסוריה, גנרל מוחמד רזא זאהדי.
פיקוד הצפון בפיקודו היה אחראי על ההתנקשות בפואד שוכר ועל מבצע זה הרגע שנערך באוגוסט 2024. בספטמבר חלה הסלמה דרמטית בעימות, וישראל לקחה יוזמה התקפית במסגרת מבצע חיצי הצפון.
בתוך כך נהרגו בכירי חזבאללה בסדרת פעולות, בהן מבצע סדר חדש שבו נהרג חסן נסראללה.
בערב 30 בספטמבר נפתח התמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל.
בעקבות נפילת משטר אל-אסד בסוריה בדצמבר 2024 תפסו כוחות צה"ל עמדות בשטח סוריה.
ב-13 באוגוסט 2025 סיים את תפקידו כמפקד פיקוד הצפון.
טרם הוחלט על תפקידו הבא.
גורדין מתגורר במושב סתריה, נשוי למירי ואב לשלושה ילדים.
בעל תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד, שבה למד במסגרת תוכנית קרן וקסנר.
בשנת 2011 מונה לדירקטור בחברת ההזנק ביומאס, שסבו נמנה עם המשקיעים בה.
אוּרִי גֶרְשׁוּנִי (נולד ב-1970) הוא אמן ומרצה במחלקה לצילום בבצלאל, שנקר ובמכללה האקדמית ויצו חיפה.
אורי גרשוני, נולד ב-1970 לאמנים משה גרשוני וביאנקה אשל גרשוני, אחיו הוא הצייר ארם גרשוני.
אורי הוא בוגר תואר ראשון בלימודי צילום בשנת 1996 ובוגר תואר שני בלימודי אמנות בשנת 2008, שנהם מהאקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
הציג מספר תערוכות יחיד בגלריות ובמוזיאונים והשתתף במספר רב של תערוכות בישראל ובעולם.
זוכה פרס האמן הצעיר ופרס עידוד היצירה מטעם משרד התרבות.
זכה בפרס צלם צעיר מטעם מוזיאון חיפה.
עבודותיו נרכשו לאוספי הקבע של כל המוזיאונים המרכזיים בישראל ונמצאות באוספים פרטיים.
גרשוני, מלמד צילום באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, בבית הספר הגבוה לעיצוב שנקר ובמכללה האקדמית ויצו חיפה.
1992-1996 - אקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, המחלקה לצילום (BFA)
1995 - קופר יוניון, ניו-יורק
2012 - פרס עידוד היצירה מטעם משרד התרבות
2007 - פרס מטעם משרד חזקיה חכמון
2005 - פרס צלם צעיר מטעם מוזיאון חיפה לאמנות
2000 - פרס האמן הצעיר מטעם משרד החינוך והתרבות
2015 - השעה הכחולה, מוזיאון ישראל, ירושלים (מתוכנן)
2013 - ספר צילום #1, גלריית הצילום של המדרשה לאמנות, בית ברל
2013 - הוצאה לאור, גלריה ווליום, ברלין, גרמניה
2012 - קשר עין, גלריה עינגע, תל אביב (עם שי זילברמן)
2012 - השמש של אתמול, גלריה שלוש, תל אביב
2010 - אילמות בררנית, מוזיאון תל אביב, תל אביב
2010 - יום ולילה, גלריה עינגע, תל אביב
2007 - יד, אקסל שפרינגר, ברלין
2006 - המחלקה, גלריית הצילום של המדרשה לאמנות, בית ברל
2005 - ימי ביניים, סדנאות האמנים, תל אביב
2001 - משפחת המצליבים, גלריה לאמנות קיבוץ מחניים
2001 - אימת הפנטום, הגלריה של המדרשה לאמנות, בית ברל
1999 - גם לי יש חשבון חשמל גדול, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
2014 - חשיפה כפולה, מכון שפילמן לצילום, תל אביב
2014 - זיז פרינט, גלריה זיז, תל אביב
2014 - מסעות, מוזיאון ישראל, ירושלים
2013 - היום הראשון, גלריה מאה שנה, לונדון, אנגליה
2013 - בי מיי גסט, גלריה האגף, חיפה
2013 - אחי הנד בערבה, גלריה מוסררה, ירושלים
2013 - הגוף הבודד, מרכז לאמנות עכשווית, טיצינו, שווייץ
2013 - מה שעתיד לבוא, גלריה בנימין, תל אביב
2013 - זרמים עליונים, פיינברג פרוג'קטס, תל אביב
2013 - רשימות סרוגות, המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב
2013 - על נייר, גלריה שלוש, תל אביב
2013 - פעם אחר פעם, גלריה שלוש, תל אביב
2013 - פרסי משרד התרבות, מוזיאון אשדוד
2013 - חילון הקודש, הגלריה של האוניברסיטה הפתוחה, רעננה
2013 - חותמת לילה, בית העיר, תל אביב
2013 - צלמים, גלריה החללית, תל אביב
2013 - דופק מקומי, בית האמנים, תל אביב
2013 - הביאנלה האינטרנטית הראשונהֿ
2012 - דרך מורה, מרכז פעילה, יפו-תל אביב
2012 - קופסה שחורה, פסטיבל הצילום נמל יפו, תל אביב
2012 - מקום אחר, גלריה דנה, יד מרדכי
2012 - רנדום, גלריה BAAD, תל אביב
2012 - פוטופואטיקה, גלריה מוסררה, ירושלים
2012 - מעבורת חלל (במסגרת 'אוהבים אמנות'), תל אביב
2012 - חדרי פלאות, מוזיאון הרצליה
2012 - זוכרים את בועז טל, בית האמנים, תל אביב
2012 - התפרדות, מרכז לאמנות עכשווית, טיצינו, שווייץ
2012 - מועדון תרבות, גלריה עירונית כפר סבא
2012 - גלריה פתוחה על בניינים, בית אריאלה, תל אביב
2012 - סוף העולם, גלריה מיוחס, תל אביב
2011 - צבעים אמיתיים, גלריה סוהו, לונדון
2011 - נוף אנושי, בית האמנים, תל אביב
2011 - קזינו איילון, הגלריה של בצלאל בסלמה, תל אביב
2011 - יופיה של טעות, החללית, תל אביב
2011 - פיס אוף קייק, בית האמנים, תל אביב
2011 - רעש, גלריה בעלי המלאכה, תל אביב
2011 - בדרך לשומקום, מוזיאון אשדוד
2010 - אורחים, דיאגילב, תל אביב
2010 - להתחיל מחדש, גלריה טבי, תל אביב
2010 - משחקים ברשת, גלריה בעלי המלאכה, תל אביב
2010 - ארט קוטור, גלריה בינט, תל אביב
2010 - סלון, מוזיאון תל אביב, תל אביב
2010 - מינחטא, גלריה החללית, תל אביב
2010 - השקט שלפני הסערה, מרכז אמנות ווינזבוד, מוסקבה, רוסיה
2010 - שרות עצמי, גלריה החללית, תל אביב2009 - ארבע פתיחות באמנות הישראלית, גלריה סלמה בצלאל, תל אביב, 2009
2008 - ובסוף נמות, שנות ה-90 באמנות הישראלית, מוזיאון הרציה, הרצליה
2008 - נעורים, הגלריה החברתית מוסררה, ירושלים
2008 - בתים של אחרים, בית אנה טיכו, מוזיאון ישראל, ירושלים
2008 - חכמת רחוב, גלריה משכנות שאננים, ירושלים
2008 - הצופה המובלע, תמונע, תל אביב
2008 - סנאפ-שוט, גלריה עירונית רמלה
2008 - קליק...גררר, הגלריה האוניברסיטאית, חיפה
2008 - בן של אמא, גלריה בית בנמל, תל אביב
2008 - צאן, גלריה לאמנות בצלאל, תל אביב
2007 - שינה, גלריה עירונית, ראשון לציון
2007 - פוטוריו, פסטיבל צילום, ריו דה ז'ניירו, ברזיל
2007 - קרוב לבית, גלריה די אנד איי, תל אביב
2007 - סטילס, המכון לאמנות אורנים
2007 - תשוקה, מועדון האמן, תל אביב
2007 - דור המדבר, גלריה הקיבוץ, תל אביב
2007 - פורנוגרפיה אהובתי, בית האמנים, תל אביב
2007 - מלאכה בנים, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
2007 - ישראליות חזותית, הגלריה של האוניברסיטה הפתוחה, רעננה
2007 - שותפות, גלריה עירונית לאמנות, רמלה
2007 - שש עשרה מתוק, מוזיאון בת ים, בת ים
2007 - גן פתוח, בית האמנים, תל אביב
2007 - זאת לא אמנות ישראלית, גלריה תמונע, תל אביב
2007 - פורטרטים, גלריה אלטנוילנד, ברלין
2006 גברים, מוזיאון רמת גן לאמנות, רמת גן
2006 - הנועזים, גלריה עירונית, רמלה
2006 - לאחר, מוזיאון פתח תקווה לאמנות
2005 - ספרים, מוזיאון ישראל, ירושלים
2005 - אמנות הארץ, רידינג, תל אביב
2005 - אמנות בלי הפסקה, סדנאות האמנים, תל אביב
2005 - פגישת מחזור, גלריה ברוורמן, תל אביב
2004 - בימים ההם בזמן הזה, בית ראובן, תל אביב
2004 - רוז סל לה וי, מוזיאון תל אביב
2004 - מרשים, מרכז תרבות מרסיי, צרפת
2004 - פורטרטים, ארטספייס, תל אביב
2003 - עבודות מהצד, הגלריה של המדרשה לאמנות, תל אביב
2003 - א.מ.א., אורנים גלריה לאמנות, טבעון
2003 - בית, הגלריה האוניברסיטאית, חיפה
2002 - הסצנה, אסכולה-מימד, תל אביב
2002 - בחדרי חדרים, מוזיאון הרצליה
2002 - קו שביר, גלריה לאמנות אום אל-פחם
2001 רהיטי תועלת, גלריה קו 16, תל אביב
2001 - אמנות ישראלית עכשווית, מגדלי רובינשטיין, תל אביב
2000 - תערוכת זוכי הפרסים מטעם משרד החינוך והתרבות, מוזיאון רמת גן
2000 - בין ההר לים, מוזיאון העיר חיפה
1999 פרולוג, הילטון, תל אביב
1999 - אמנים צעירים בוגרי בצלאל, סות'ביס, תל אביב
1997 - הו מאמא, מוזיאון רמת גן
1997 - חולמים בחורף, גלריה נחמה, תל אביב
1997 - בוגרים נבחרים, קופר יוניו
2014 - סרט אימה, פסטיבל הצילום 2014 (תערוכה קבוצתית).
2014 - נחש הנחושת, גלריה שלוש, תל אביב (תערוכה קבוצתית).
2013 - יקתרינה הגדולה, תערוכת יחיד לולרי ביקובסקי, מוזיאון חיפה לאמנות.
2012 - אור נופל, תערוכת יחיד לסשה פליט, גלריה אינדי, תל אביב.
2011 - חתימה טובה, גלריה עינגע (תערוכה קבוצתית).
2010 - סופיה, תערוכת יחיד לביאנקה אשל-גרשוני, גלריה עינגע, תל אביב.
אורי גניזי (נולד ב-6 ביוני 1967) הוא פרופסור לכלכלה התנהגותית.
מחזיק בקתדרת אפשטיין–אטקינסון לכלכלה התנהגותית ופרופסור לכלכלה ואסטרטגיה בבית הספר ראדי למנהל באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו - ארצות הברית.
בנוסף, מכהן כמרצה אורח במרכז לחקר כלכלה ניסויית ולקבלת החלטות פוליטיות באוניברסיטת אמסטרדם.
גניזי למד תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב, אותו סיים בהצטיינות יתרה.
בהמשך השלים את לימודי התואר השני והדוקטורט 1997 במרכז לחקר הכלכלה באוניברסיטת טילברך בהולנד.
טרם הצטרפותו לבית הספר ראדי לניהול, היה גניזי חבר סגל באוניברסיטת שיקגו, בטכניון ובאוניברסיטת חיפה.
מאז סיים את לימודי הדוקטורט שלו, גניזי הוא ממובילי המחקר בכלכלה ההתנהגותית בעולם.
מחקריו משלבים עריכת ניסויים במעבדות ובעולם האמיתי להבנת ההתנהגות האנושית.
בין תחומי מחקריו: תמריצים והבנת השפעתם על בני אדם, חקר הרמייה, אפליה, אי ודאות בקבלת החלטות, הבדלים בין נשים לגברים בשדה התחרות ותורת התמחור.
ספרו של גניזי עם פרופסור ג'ון ליסט מאוניברסיטת שיקגו, "ציר ה-Why – המניעים הנסתרים והכלכלה ההתנהגותית מאחורי היומיום שלנו" ריכז את מחקריו לאורך השנים, תוך דגש על ניסוח פחות מדעי ויותר מתאים לקהל הרחב.
הספר עוסק בחשיפת המניעים הסמויים המפעילים בני אדם בתהליך קבלת החלטות ובודק מהם התמריצים הגורמים לכך.
הספר מבוסס על עשרות ניסויי התנהגות, אותם ערך יחד עם ליסט בעולם האמיתי בתחומי צרכנות, שיווק ומכירות, חינוך, תעסוקה, גזענות ואפליה.
בניסויים אלה הם התבוננו על בני אדם בסביבתם הטבעית, מבלי שהם ידעו על כך, וסיפקו מסקנות מפתיעות ומטלטלות לגבי מניעיהם האמיתיים - שהם סמויים - בתהליך קבלת ההחלטות.
הספר זכה להצלחה ונכנס לרשימות רבי המכר בישראל ובעולם.
גניזי נולד בתל אביב ומתגורר בסן דייגו עם אשתו איילת ושלושת ילדיהם.