tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם מעריכים שהזכוכית אמורה לחשוף דברים שיהיו מוסתרים בדפי ה"קודקס" הגנובים, אך הזכוכית לא חושפת כלום בדפים שנמצאים אצלם מכיוון שהם צילום, והדפים המקוריים נמצאים אצל הייגן.
קאפרי מחליט לתת את הזכוכית החושפת מהחלון להייגן רק תמורת הווידאו המפליל שלו, כדי לסיים את סיפור הסחיטה.
הייגן חוטף את רבקה, חברתו של קאפרי, ומאלץ אותו למסור לו את החלון במהירות.
הייגן מספר לו כי הוא מחפש אחר דפי ה"קודקס" משום שישנה שמועה ש"הבונים החופשיים" החביאו אצלו משהו בעל-ערך רב במיוחד.
בורק חושף ציור מזויף שהייגן חתום עליו.
קאפרי מפחד שהייגן ישמע שה-FBI רודפים אחריו משום שהוא מיד יחשוד בו שהלשין ולא ישחרר את רבקה, או גרוע מכך.
הוא מאיים על הייגן שישרוף את דפי ה"קודקס" אם לא ישחרר את רבקה.
הייגן משחרר אותה וקאפרי שורף את הדפים ובורח.
הזכוכית המיוחדת חשפה סימונים מיוחדים על דפי הקודקס.
הם לא מצליחים להבין מהם הסימונים, אבל אחד מהסימונים הוא ציור של אלילה הינדית.
רבקה מגלה שמדובר על אלילה שהייתה עשויה מזהב ולה שתי עיני יהלומים, יהלומים ענקיים ששווים אדיר.
יהלום אחד נמצא במוזיאון, ואת היהלום האחר, יהלום התקווה – הפקידו הבונים החופשיים אצל האמן מסקוני.
ה-FBI עוצר את הייגן, וזה טוען שיש לו משהו מיוחד להראות לעיני הסוכן בורק בלבד.
בדרך לדירתו – מישהו מחסל אותו.
מבדיקה בחפציו האישיים של הייגן בורק וקאפרי מוצאים חשבונית מבית קפה ברחוב שבו נמצאה גופתו של סיגל.
בצד השני של החשבונית הם מגלים שהייגן עקב אחר תנועה של אדם מסוים.
הם מגלים שהייגן תצפת על בניין בשם "קופר", ומבינים שלכן גם נרצח סיגל, שבכיסו נמצא הכרטיס שכתוב עליו "קופר 3?".
כשהם פורצים בהיחבא לדירה מספר 3 – הם מגלים בתוכה ערימות ענקיות של מסמכים שעוקבים במדויק אחרי כל אדם במחלקת "צווארון לבן", תוך דגש ניכר במעקב על פעולות של קאפרי.
הם מוצאים בדירה גם את הציור שהייגן הופלל איתו ומבינים שאותו אדם הפליל את הייגן ורצח אותו, וגם רצח את סיגל, כנראה משום שהרגיש שהם עלו על עקבותיו.
כשהם ממשיכים לחפש מעט הם מגלים לחרדתם העצומה כי הדירה היא דירתה של רבקה, חברתו של קאפרי.
קאפרי גם מבין שרבקה עבדה עם הייגן וביימה את החטיפה של עצמה כדי לסחוט אותו, ושבעצם היא והייגן שיחקו בו מההתחלה.
הם מחליטים שבזמן שקאפרי יעסיק אותה בביתו – ה-FBI יערוך חיפוש מקיף בדירתה.
בורק מחליט להפיל את רבקה במלכודת ולעצור אותה.
היא מגלה את המלכודת ונמלטת.
הם מוצאים את אקדחה ומתברר שזהו אכן האקדח שהרג את הסוכן דייוויד סיגל.
הם מגלים ששמה המקורי הוא רייצ'ל טורנר, ובעבר היא עבדה עבור האמ.אי.5, שירות המודיעין הבריטי.
קאפרי טומן לה מלכודת ומצליח ללכוד אותה.
היא נשלחת למאסר באשמת רצח הסוכן דייוויד סיגל.
בינתיים מסתבר שרבקה התאהבה בניל באמת, והתחברה לדמות שהציגה לו.
היא מתקשרת לקאפרי מהכלא, ואומרת לו: "נתראה בקרוב".
היא מצליחה לברוח מהכלא ומרעילה את מוזי.
היא אומרת לקאפרי שרק אם יביא לה את היהלום – היא תתן למוזי את הנוגדן לרעל ותציל אותו.
היא מוסיפה שהרעל יהרוג אותו בתוך שש שעות.
מוזי מגלה שהסימונים על דפי ה"קודקס" הם נקודות ציון, שמובילות אותן למצודת אבן בקווינס.
קאפרי ובורק מתקרבים למציאת היהלום בזמן שמוזי מתמוטט.
ברגע שהם מוצאים את יהלום התקווה – רבקה מגיעה אליהם, לוקחת מהם את היהלום ובורחת.
היא כולאת אותם בתוך המצודה ומסרבת לתת להם את הנוגדן להצלת חייו של מוזי עד שתברח מחוץ לעיר.
ג'ונס ובריגן מצליחים למצוא את הצמח הרעיל שרבקה השתמשה בו כדי להרעיל את מוזי ובבית החולים נותנים לו נוגדן שמציל את חייו.
קאפרי רץ אחרי רבקה ומגלה לה שלמעשה הוא גנב ממנה את היהלום לפני שהיא ברחה, והוא נמצא אצל בורק כעת.
הוא משכנע אותה להיכנע ולהסגיר את עצמה, ולאחר מחשבה ארוכה, היא עושה זאת.
קאפרי מבקש מבורק לתת לו חנינה ולקצר את עונשו בעקבות הסיפור עם רבקה.
האחראי על בורק מסכים ומעביר את ההחלטה ליועץ המשפטי לממשלה.
אמנם, לצערו של קאפרי, ראש ה-FBI מסרב לשחרורו המוקדם של קאפרי, משום שהוא חושב שהוא נכס לבולשת.
כשקאפרי הולך מתוסכל ברחוב – מישהו חוטף אותו.
גם בעונה זו מתחזה קאפרי לדמויות רבות, מהן: כבאי; יבואן עשיר ומצליח; באטלר; סוכן ספורט מפורסם ומתמחה במעבדה פרטית לחקר מאובנים.
בעונת סיום מקוצרת זו יש 6 פרקים (פרקים 76-81).
בורק ומוזי מגיעים למסקנה שקאפרי לא ברח, אלא נחטף.
הם מאמינים שלרבקה יש קשר לזה ומנסים לשכנע אותה שתעזור להם למען שלומו של קאפרי, לא תמורת עסקה, אלא משום שהיא אוהבת אותו.
היא מסגירה להם את שמו של החוטף – ג'ים בות', גנב בעל רזומה מרשים.
קאפרי מגלה שהחוטף שלו הוא פושע שמנסה להתקבל ל"פנתרים הוורודים", ארגון הגנבים הטובים ביותר בעולם.
כל אחד מאלו שרוצים להתקבל לקבוצה צריך לשדוד משהו כתרומה, ואותו פושע רוצה שקאפרי יגנוב בשבילו את יהלום התקווה.
קאפרי משכנע אותו שזה יהיה בלתי-אפשרי ומציע לו במקום זאת לשדוד את ראש הארגון, אלן וודפורד, מה שיקנה לו בוודאות מקום בארגון.
בורק מגיע למקום שבו בות' החזיק את קאפרי כמה דקות לאחר שבות' לוקח את קאפרי ובורח מהמקום.
בורק מוצא סימן שקאפרי השאיר שמרמז לבניין "קסמן" במרכז העיר, בניין משרדים יוקרתי מאוד.
מוזי מסביר לו שכנראה בות' ביקש מקאפרי לשדוד משרד מסוים בבניין.
מוזי מצליח להבין מה תוכנית הפריצה של קאפרי ומצליח לגרום לבורק להיפגש עם קאפרי תחת מסווה של סייען בשוד.
קאפרי מצליח לפרוץ למשרדו של וודפורד וה-FBI עוצר את בות' שניסה להרוג את קאפרי.
הוא מודיע לבורק שהוא מוכן להצטרף לפנתרים הוורודים ולהפיל אותם תמורת חתימה על הסכם עם הבולשת שתשחרר אותו תמורת הפלתם.
כשהוא מגיע להודות לרבקה על עזרתה בהצלתו – היא נפרדת ממנו.
ביציאה מבניין ה-FBI – היא מתאבדת.
בורק מסכים לחתום על חוזה שחרור עם קאפרי, ובינתיים הוא ורעייתו אליזבת' מגלים שהיא בהיריון.
קאפרי מגיע לפגישה עם הפנתרים, ולתדהמתו מגלה שם את אויבו הוותיק משכבר הימים – מת'יו קלר, שאמור היה להיות בכלא הרוסי לכל חייו.
הוא מופתע יותר כשקלר לא מנסה להסגיר אותו, אלא להאדיר את שמו בקרב הפנתרים.
הוא מנסה להבין מה קלר רוצה ממנו.
הפנתרים מטילים משימה על קאפרי – לשדוד בול יקר ערך, כחלק ממשימה מורכבת יותר.
קאפרי עושה זאת בהצלחה, אך ה-FBI לא מסכים לו להביא את הבול לפנתרים.
קאפרי נותן לפנתרים בול מזויף, וקלר מאשר את אמיתותו.
קאפרי מבין שקלר עובד עבור האינטרפול, וקלר מספר לו שהוא קיבל אותה עסקה כמוהו – שחרור תמורת הפלת הפנתרים.
בורק מספר לקאפרי שהבולשת הסכימה לחתום על החוזה.
הם מבינים שלקלר יש מפעיל, וכנראה הוא לא מודע לכך שקאפרי אדם מסוכן כל כך.
בורק מוצא את מפעילו של קלר, סוכן אינטרפול בשם לוק ראונד.
לאחר שיחה עם לוק הוא מבין שהוא סוכן חסר מעצורים, שלא יימנע מפגיעה בחפים מפשע למען שלימות המשימה.
המשימה הבאה של קאפרי וקלר היא להשיג מסמך מתוך כספת של חברת טכנולוגיה גדולה.
בתום משימה מורכבת – הם מצליחים לעשות זאת.
בקובץ מכיל אלגוריתם מיוחד שמערבל נתונים.
בעקבות מידע נוסף שהם מוצאים בורק מבין שהם מתכננים לגנוב חצי מיליארד דולר במזומן ממטוס של הבנק הפדרלי.
הם ישתמשו במערבל כדי להפנות את המטוס לשדה התעופה שהם יבחרו וכך לשדוד אותו.
וודפורד מגלה שיש בוגד בשורות הפנתרים.
הוא סומך רק על קאפרי משום שזה הגיע לאחר שוודפורד הבין שיש בוגד.
הוא מגלה לקאפרי את תוכניתו, שכוללת שימוש בהרבה נשק, אך קאפרי משכנע אותו לרדת מזה ולהשתמש בערמה במקום ברובים.
התוכנית כוללת שימוש בצינורות וואקום מיוחדים שנמצאים מתחת לאדמה.
הפנתרים יכנסו לשדה-התעופה, יפרצו את הכספת ויכניסו את כל הכסף לצינורות.
תוך שניות אחדות כל הכסף יעבור דרך הוואקום שבצינורות למקום אחר בעיר.
לפי תוכנית ה-FBI, שם יחכו להם הסוכנים ויעצרו אותם.
וודפורד מחסל את אחד מחברי החוליה משום שהוא חושד שהוא הבוגד.
קאפרי מצליח להשתיל את בורק בחוליה השודדת במקומו.
הם עושים ניסוי על הצינורות ומגלים שהכל עובד כמו שצריך.
בינתיים, קאפרי מתכנן יחד עם קלר ומוזי לשדוד את הפנתרים באמצע המבצע.
הם יעשו חור בצינור במקום אחר, וכך ישדדו בקלות 30 מיליון דולר, אותם יחלקו שווה בשווה.
במקביל, ללא ידיעת בורק, קלר מחסל את המפעיל שלו ומתכנן להימלט עם כל הכסף.
הפנתרים אכן מבצעים את השוד ונתפסים על חם.
קלר וקאפרי הולכים למוזי, שנמצא יחד עם הכסף במקום מסתור.
קלר מאיים עליהם בסכין ורוצה לשדוד מהם את חלקם, אבל קאפרי שולף עליו אקדח ואומר למוזי לברוח עם הכסף.
מוזי בורח, קלר וקאפרי נאבקים עד שכדור נפלט ופוגע בליבו של קאפרי.
בורק מגיע ומחסל את קלר.
בשניותיו האחרונות, קאפרי נפרד לשלום מבורק.
בורק מוצא בפתח ביתו בקבוק משובח של יין.
הבקבוק מזכיר לו מפתח שהיה בכיסו של קאפרי כשהוא מת.
המפתח מוביל למכולה מלאה בחפצים של קאפרי, ואז מתחברים לבורק המון חלקים שהיו חסרים לו עד עתה בפאזל, והוא מבין שקאפרי לא מת, אלא הונה את כולם בגדול.
הוא מבין שקאפרי הסיק שאם הוא יישאר בחיים – הפנתרים יבינו שרימה אותם וירדפו אחרי כל מי שיקר לו: פיטר, אליזבת', בנם וגם אחרי מוזי.
זו ההונאה הגדולה ביותר של ניל קאפרי.
בסצנת הסיום נראה קאפרי משוטט ברחובות פריז.
כמו כן, מופיעים בסדרה כאורחים שחקנים מפורסמים רבים, כמו: קתרין שינדל, גרג הנרי, ג'קסון ראת'בון, מיה מאסטרו, טובין בל, דני מסטרסון, ג'ונתן טאקר, ריצ'רד שיף, לנה הידי, גראהם פיליפס, רג'י לי, אדם גולדברג, מירצ'ה מונרו, קלי מקרירי, שרה וינטר , קרלו רוטה , ג'יין אטקינסון ועוד.
המושג צווארון ורוד מגדיר את המקצועות שמרבית המועסקים בהם הן נשים, המכונים גם עבודה נשית.
חלק ממקצועות אלה אינם דורשים השכלה פורמלית, למשל עבודות ניקיון, עבודות משק-בית ותפירה; ואחרים דורשים השכלה, למשל הוראה וסיעוד, שינניות וסייעות לרופא שיניים.
המושג נטבע בתקופת מלחמת העולם השנייה ונעשה מקובל החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 בארצות הברית.
בישראל מתקשר המושג לעיסוקים הנחשבים נשיים ולמקצועות שעברו פמיניזציה ומתמקד בהשלכות על תנאי העסקתן של נשים העוסקות בתחומים אלה.
המושג "מתכתב" עם שני מושגים סוציולוגיים ותיקים יותר: צווארון לבן וצווארון כחול (עיינו בפרק "ראו גם").
החל משנות ה-80 בולטת מגמת שינוי בהשכלת נשים.
יותר מחצי מאוכלוסיית הסטודנטים הן נשים, יותר מחצי מאוכלוסיית הנשים היא בעלת תארים אקדמיים ותחומי הלימוד בהם הנשים בוחרות הולכים ומתרחבים.
מבחינה תרבותית, עבודת נשים בשכר הולכת ונתפסת כבעלת משמעות ומקור לגאווה לנשים.
עם זאת, ההבניה החברתית של אישה עובדת כמפרנסת שנייה עדיין נשמרת כחלק מארגון שוק העבודה והאישה העובדת נתפסת כפחות כשירה ומיומנת מהגבר לבצע רבים מהתפקידים הקיימים בשוק העבודה.
גם בסדר הכלכלי החדש, נשמרים מאפיינים מסורתיים ובלתי שוויוניים של עבודת הנשים, כמו התפיסה שנשים מחויבות יותר למשפחה ופחות למקום העבודה, הערכה נמוכה של עבודתן, התפיסה שהן נעדרות מהעבודה יותר מגברים ושנשים עובדות בדרך-כלל פחות שעות מגברים ובמשרות חלקיות.
מתוך היחס לאישה כמפרנסת שנייה וקיומם של המאפיינים והדימויים הנורמטיביים האלו, מוסיף להתקיים הבידול המגדרי בשוק העבודה: נשים מאיישות מעט עבודות ביחס לגברים, והשכר המשולם עבור עבודות אלה נמוך יותר משום שיוקרתן וההכרה בחשיבותן ובמקצועיותן פחותות.
כך, למרות השדרוג המקצועי שחל הן בקרב הנשים והן בקרב הגברים, הפרדת העיסוקים המגדרית ממשיכה לאפיין את שוק העבודה בישראל גם במאה ה-21.
בשוק קיימים עדיין מקצועות שבהם מועסקות בעיקר נשים, מקצועות שהם בתחום של נותני שירות.
המקצועות הנחשבים ל"נשיים", משום שנשים מהוות בהם יותר ממחצית העובדים, הם עבודות פקידות, מכירות ושירותים, אחיות, מלצריות ובישול.
זאת בניגוד למקצועות הנחשבים גבריים כמו ניהול ועובדים מקצועיים בתעשייה, מקצועות שהשכר בהם גבוה יותר.
אף על פי שהפער בשכר לשעה בין גברים לנשים הולך ומצטמצם, עדיין נשים מרוויחות פחות מגברים.
מעל לשני שלישים מן הנשים העובדות בישראל מרוכזות בארבעת משלחי היד ה"נשיים" המסורתיים: פקידות, אחיות, מטפלות ומורות.
תהליך הפמיניזציה של מקצועות לא שינה את החלוקה בין מקצועות "גבריים" לבין מקצועות "נשיים".
הבידול המקצועי המתבטא בריכוזן של חלק גדול מהנשים העובדות במספר מקצועות מצומצם, מהווה מאפיין מגדרי מרכזי של שוק העבודה.
מבחינה זו לא חל שינוי משמעותי בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21. העלייה בשיעור הנשים העובדות בתקופה זו נותבה למקצועות הנשיים המסורתיים (אותו אחוז שהצטרף למשלחי היד החופשיים, הפך גם אותם למקצועות "נשיים").
ראוי להדגיש כי קבוצת המקצועות הנחשבים "נשיים" איננה קבוצה סגורה כפי שלדוגמה ובמרוצת השנים הפכה הוראה למקצוע הנתפס כנשי (במקביל ניתן לזהות ירידה בתנאי ההעסקה והיוקרה המיוחסת למקצוע זה).
סלביה פוגל-ביזאוי טוענת שעד סוף המאה העשרים התקיים בבירור פער באפשרויות תעסוקה בין נשים אשכנזיות, צבריות לבין נשים מזרחיות תושבות הפריפריה.
העובדה שהן היו רחוקות מהמרכז מנעה מהן לצאת מהמעגל התעסוקתי שבו העבודות הנשיות המאופיינות בשכר נמוך, מיעוט זכויות ואפשרויות קידום מעטות.
בשנת 2007 הציגה אורלי בנימין נתונים המתייחסים למצב הנשים בישראל.
"כ־77% מהנשים עובדות במשרות חלקיות, משרות בהן לא נצברות להן זכויות כמו: צבירת קרן פנסיה, ביטוחי מנהלים וכיוצא בזה.
לפיכך, נשים רבות תלויות לפרנסתן בבן זוג או בקצבה ממשלתית.
בעיה זו נוגעת לא רק לנשים חסרות השכלה פורמלית כמו עובדות ניקיון, מזכירות ועובדות סיעודיות, מה שמוגדר בז'רגון המקצועי כעובדות ה"צווארון הוורוד"".
ברוורמן (1974) שכלל את הנשים המועסקות במקצועות כמו פקידות, קלדניות, מזכירות ומרכזניות בקטגוריית "הצווארון הוורוד" וטען שהן בישראל והן בעולם, נשים שנמנות עם קטגוריה זו שייכות בדרך-כלל לאוכלוסייה מוחלשת מבחינת אפיונים מעמדיים, אתניים וגזעיים ולכן חשופות יותר להרעה בתנאי העסקתן .
החל משנות השמונים פועלת ממשלת ישראל לשילובה של ישראל בכלכלה הגלובלית כך שתעמוד בתחרות בשווקים הבין–לאומיים.
לשם מימוש מדיניות זו נשקלו גם הוזלת העבודה באמצעות שחיקת שכר וצמצום מדינת הרווחה הנתפסת כנטל כלכלי מיותר וכמייצרת אבטלה.
אחת הדרכים, ההולכת ותופסת תאוצה, להוזלת השכר היא באמצעות העסקת עובדים בתיווך קבלני כוח אדם, במקום להעסיקם ישירות על ידי המעסיק.
זה נעשה גם במגזר הפרטי וגם במגזר הציבורי.
בחלק מהמקרים עובדים אלה הם עובדות, המועסקות במשרות פקידות בדרגות נמוכות.
התוצאה היא שהן נדחקו מהגרעין המאורגן של שוק העבודה, הן חסרו זכויות סוציאליות והסכמים קיבוציים המקנים הטבות ותנאים לא חלו עליהן.
העסקה לא ישירה של עובדים נעשית באמצעות קבלני כוח אדם וקבלני שירות.
באמצעות הראשונים מועסקים עובדים במקצועות טיפוליים, בהוראה, בסיעוד ועוד ובאמצעות האחרונים מועסקים בעיקר עובדי ניקיון, שמירה והסעדה.
קבלני כוח האדם פועלים על פי חוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם, המעגן את זכויותיהם של העובדים ושומר על תנאי העסקתם ההולמים.
חברות כוח האדם חתמו בשנת 2004 על הסכם קיבוצי מול הסתדרות העובדים הכללית החדשה, בו הוסדרו תנאי ההעסקה של עובדיהן, ונקבעו תנאים משופרים מאלה המוקנים לעובד על-פי חוק, כגון יותר ימי חופשה שנתית ויותר ימי מחלה.
כמו כן, נקבע כי עובדי חברות כוח אדם יבוטחו בפנסיה מקיפה ומלאה לאחר תשעה חודשי עבודה.
למרות השיפור בתנאי עובדי חברות כוח אדם, עדיין תנאי העסקת העובדים - שרבים מהם עובדות - נחותים ביחס לעובדים החתומים על הסכמים קיבוציים מול המעסיק.
הדבר בא לידי ביטוי בהיעדר קביעות וביטחון בעבודה בשל החשש מפיטורין לאחר תשעה חודשים.
משמעות הדבר היא שהעסקה באמצעות קבלן כוח-אדם יכולה לגרום לכך שהמעסיק שמקבל את השרות מחברת כוח-אדם לא ירצה להמשיך להעסיק את העובד כדי להימנע מקליטתו אצל מקבל השירות, בהתאם לחוק.
העובדים אינם מפוטרים מהחברה הקבלנית אך נאלצים לעבור למקום עבודה אחר בכל תשעה חודשים אם המעסיק במקום העבודה לא מוכן לקלוט אותם בהעסקה ישירה.
שיפור נוסף חל עם הוצאת צווי הרחבה לענפי שמירה ואבטחה וניקיון, שהעניקו לעובדים בענפים אלה זכויות נלוות, כגון ביטוח פנסיוני, קרן השתלמות, דמי הבראה משופרים ועוד.
חוק להגברת האכיפה של דיני העבודה, תשע"ב-2011, כולל סעיפים מיוחדים לאכיפת זכויותיהם של עובדים של קבלני שירות בתחומי שמירה ואבטחה, ניקיון והסעדה.
העסקת עובדים על ידי חברות כוח אדם בשירות הציבורי חוסכת עלויות משום שהעובדים אינם נכללים במצבת כוח האדם של המשרדים ועובדה זו מאפשרת למדינה להציג נתוני התייעלות.
יחד עם זה, לא מתקיימים יחסי עבודה בין המדינה לעובד.
רוב המועסקים בשירות הציבורי על ידי חברות כוח אדם הן נשים.
אורלי בנימין הצביעה על כך שהחקיקה בנושאי שכר ושוויון הזדמנויות לנשים, מבטאת חיזוק, לכאורה, במחויבות המדינה למעמד הנשים, אך מצד שני, ביחס לנשים מאוכלוסיות מוחלשות, נסוגה המדינה ממדיניות הרווחה שלה.
בנימין טוענת שנשים המועסקות במגזר הציבורי באמצעות חברות כוח אדם, זכאיות לתנאים נחותים מאשר נשים המועסקות על ידי אותו משרד ממשלתי בהסכם מול המעסיק - כמו פנסיה, תשלום עבור חופשה, ביגוד וכדומה.
העסקת נשים באמצעות חברות כוח-אדם מונעת מהן קביעות וכתוצאה מכך הן נמצאות כל הזמן במצב רגיש ומוחלש בשל אי-יכולתן לדרוש שיפור בתנאי העסקתן, כפי שיכולה לעשות מי שמועסקת באופן ישיר ומעמדה שונה.
גם הגדרתו של חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, המתייחס להעסקה על ידי אותו מעסיק, מציבה אותן מחוץ לקבוצה שיכולה לדרוש השוואה או שיפור בתנאים.
התהליך לא פסח גם על מקצועות אקדמיים כמו הוראה, כאשר הרשויות המקומיות, במגמה לחסוך כסף מעסיקות מורים, בעיקר מורות, דרך קבלני כוח-אדם.
נשים מהוות חלק גדול מהמועסקים על ידי חברות כוח-אדם ותנאי העסקתן נחותים מתנאי המועסקים ישירות דרך המעסיק.
מצב זה מביא ליצירת מעמד של עובדים עניים.
נשים המועסקות על ידי חברות כוח אדם אינן מקבלות שכר הולם, תנאים סוציאליים, קביעות, פנסיה והטבות נוספות הניתנות לעובדות המועסקות על בסיס קבוע ועל-פי הסכם בינן לבין המעסיק הישיר.
העסקה שלא על ידי הסכמים קיבוציים פוגעת לא רק בבעלי מקצועות שאינם דורשים מיומנות והשכלה גבוהה, כפי שנהגו להגדיר את מקצועות "הצווארון הוורוד".
אורלי בנימין מצביעה על תופעה רחבה יותר של פער משמעותי בין שכרן של נשים מאורגנות באיגודים מקצועיים לשכרן של נשים לא מאורגנות.
האיגודים המקצועיים במגזר הציבורי נותרו ללא הגנתם של ארגוני הנשים בשל העובדה שלא התקיים שיח פמיניסטי המכיר בחשיבותם הרבה בהגנה על זכויותיהן של נשים עובדות.
כך- גם ההישגים שהיו לאיגודים המקצועיים בהגנה על נשים עובדות לא נשמרו.
עובדות סוציאליות, מורות, עובדות אדמיניסטרטיביות, סייעות בגנים ומטפלות בקשישים, שלא היו מועסקות על ידי המדינה הועברו לצורות ההעסקה החדשות, במסגרת הפרטת השירותים החברתיים, כלומר מועסקות על ידי חברות כוח אדם וחשופות לפוגענותן של צורות ההעסקה החדשות.
בדרך זו התחזקה גם המשרה המשנית שמאפייניה הם העסקה חלקית בניגוד לרצונן של העובדות, העסקה על בסיס שעתי, הגורמת להורדת שכרה של העובדת אל מתחת לשכר מינימום וזמניות המפחיתה את הביטחון התעסוקתי וגורמת לאמהות להירתע מלהתחייב למסגרות טיפול קבועות לילדיהן מחשש שלא יוכלו לעמוד במחויבותן הכספית.
במקביל, נשים שהן אימהות נמצאות במצב, שבו הן נתבעות לשילוב של חיי העבודה וההורות.
המדיניות הקיימת אינה מאפשרת קיום מחויבות לעולם העבודה לצד טיפול בילדים.
מסגרות הטיפול – מעונות היום, הגנים ובתי הספר – לא התעדכנו ולא שינו את שגרת הפעולה ואת שעות הפעלתם, תוך התחשבות בתעסוקתן של נשים.
נשים המנסות לשלב בין עבודה בשכר לבין הצורך להגיע בזמן כדי לקחת את הילדים ממסגרות החינוך, נתפסות כמי שיכולות להיות מועסקות במשרה חלקית בלבד.
רק מי שיכולה להשיג עזרה בתשלום או תמיכה של המשפחה המורחבת, יכולה להיות מועסקת במשרה מלאה, המאפשרת קיום זכויות - שכר ראוי, תנאים סוציאליים וזכויות לפנסיה.
לנשים אחרות, המועסקות בלית-ברירה, במשרות חלקיות וזמניות היוצרות קושי בצבירת תנאים הנובעים מרציפות תעסוקתית, מובטחת תעסוקת עוני, ובמיוחד עוני בגיל השלישי.
בפועל קיימים חסמים שאינם מאפשרים לאמהות יחידות מפרנסות לשמור על מקומות העבודה שלהן.
מערך הלחצים עליהן, שנוצר מיחסיהן מול מסגרות הטיפול מצד אחד, ומקומות העבודה מהצד האחר, מונע מהן להשתלב במשרות ראויות ולהתקדם בתחום המקצועי ומותיר אותן בעיסוקים הנחשבים משניים.
עינת אלבין, בהתייחסה לתקנות שירות התעסוקה, הציגה את היעדר הרגישות ביחס לנשים בהגדרת "עבודה מתאימה" כאשר ההתייחסות היא ליכולת פיזית ובריאותית ללא קשר לקשיים הנובעים ממחויבותה של אישה למשפחתה, כל שכן לאישה שהיא אם חד הורית אשר אינה מסוגלת לממן תשלום עבור טיפול בילדיה בשעות בהן מסגרות החינוך אינן פועלות.
חוסר יכולתה של אישה להשתלב בעבודה בשל מגבלות אלה, הנובעות ממציאות חייה, מכניסה אותה למעמד של סרבנית-עבודה ונשללת ממנה הזכות לקבלת הבטחת הכנסה .
התוצאה היא שנשים, במיוחד חד-הוריות, אשר עובדות לפרנסתן, עדיין לא מצליחות לצאת ממעגל העוני אף על פי שהן עובדות (זאת בניגוד לעוני הנובע מהיעדר הכנסה כתוצאה מעבודה).
חוקים שמטרתם לקדם שוויון מגדרי
במדינת ישראל קיימת חקיקה שמטרתה שיפור מעמדן התעסוקתי ותנאי שכרן של נשים.
חוק שוויון הזדמנויות בעבודה קובע שלא יפלה מעסיק בין עובדיו או בין דורשי עבודה מחמת מינם, נטייתם המינית, מעמדם האישי, היותם הורים, גילם, גזעם, דתם, לאומיותם, ארץ מוצאם, השקפתם או מפלגתם או משך שירות המילואים, בקבלה לעבודה, בתנאי עבודה, בקידום, בהכשרה, בפיצויים או בהטבות.
חוק שכר שווה לעובדת ולעובד
חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, התשנ"ו-1996, נועד לקדם שוויון ולמנוע אפליה בין המינים בכל הנוגע לשכר או לכל גמול אחר בקשר לעבודה.
לפי החוק עובד ועובדת שמועסקים באותו מקום עבודה ומבצעים את אותה עבודה זכאים לקבל שכר זהה ואף את כל התוספות לשכר.
סעיף 6 בחוק מסייג את החוק וקובע שיש אפשרות להפרש בשכר על סמך הבדלים בתפוקה, בהשכלה, בוותק וכדומה אך לא על בסיס מין וחובת ההוכחה חלה על המעביד.
חוק עבודת נשים, תשי"ד–1954, מקנה תנאי עבודה משופרים לנשים בעבודת לילה ובתקופה שלאחר לידה.
חופשת לידה ניתנה תחילה בחוק זה רק לנשים, אך במהלך השנים התאפשרה העברת חלק מהזכויות לבני הזוג, כחלק מהחתירה לשוויון מגדרי (אך תוך התחשבות בהבדל הביולוגי שבין נשים לגברים בתהליך הלידה).
השפעת החוקים על עבודת נשים
שרון רבין-מרגליות עוסקת בסוגיית החוק לשכר שווה לעובדת ולעובד אשר נחקק מחדש ב-1996 וההבדל בינו לבין החוק הישן משנת 1964 היה שבמקום להתייחס לעבודות זהות התייחס לעבודות "שוות בעיקרן".
הבסיס להשוואה הוא על-פי הכישורים הנדרשים לתפקיד, המאמץ, המיומנות, האחריות והתנאים הסביבתיים של העבודה.
שינוי זה נבע מהצורך ליצור מודל של הזכות לשכר שווה עבור עבודות שוות ערך כדי להתמקד בפערי שכר שמקורם בבידול התעסוקתי בין גברים לנשים (תעסוקת נשים מרוכזת במקצועות ובתפקידים נשיים, שהשכר בהם נמוך מהשכר המשתלם לעובדים במקצועות שבהם ריכוז הנשים נמוך -מקצועות גבריים).
מטרת מודל השכר השווה היא לנסות לצמצם את פערי השכר על ידי מתן אפשרות לנשים שמועסקות בתפקידים "נשיים", שהשכר עבורם נמוך יותר, לתבוע השוואת שכר לעובדים בעבודות "גבריות", שהשכר המשתלם בהם גבוה יותר, בתנאי שהעבודות הן שוות ערך.
לצורך הערכת התפקידים בהתאם למאפיינים הקובעים את הבסיס להשוואה, אפשר להיעזר במומחים שמוגדרים כמנתחי עיסוקים.
הבידול התעסוקתי הוא זה שמנציח את מעמדם של המקצועות שנחשבים נשיים כפחותי ערך ומכניס אותם לקטגוריית מקצועות ה"צווארון הוורוד.
מגבלתו של החוק לשכר שווה היא ההגדרה שמדובר בשכר אצל אותו מעביד ובאותם תנאים, כך שבסיס ההשוואה מצומצם, וכן התוספות לרכיבי השכר הבסיסיים שבהן לרוב זוכים הגברים ליותר הטבות, למשל - תשלום עבור עבודה בשעות נוספות – אפשרות שלנשים קשה לממשה בשל מחויבותן למשפחה.
בהתייחס לעובדות קבלן, החוק לשוויון הזדמנויות אינו רלוונטי עבורן שכן הן שייכות למעסיק אחר מהמעסיק של נשים בעלות קביעות.
כך יוצא שאין הן זוכות להגנת החוק ובעצם מתקיימת כאן "עקיפת תקינה" - כלומר, אף על פי שיש חוק שאמור להגן על נשים, אין אפשרות למימוש תקנות החוק בשל התנאים הנובעים מהעסקת הנשים על ידי חברות כוח אדם .
מגמות שינוי והתארגנות במאה ה-21
אורלי בנימין מעלה סוגיה משמעותית ביחס לתנאי העסקתן של נשים.
לטענתה: "האפשרות שדואליות בשוק העבודה תגרור פגיעה בתנאי העסקה בעיסוקי הצווארון הוורוד, נפלה בין הכיסאות ונותרה מחוץ למעגל הפעילות הפמיניסטית בארץ".
עד לפני מספר שנים לא הוגדרה העסקת נשים על ידי חברות כוח אדם כתופעה החוסמת נשים בתחום התעסוקה.
בכנס שנערך בנובמבר 2012 במכון ון-ליר בירושלים, שנושאו היה "קפיטליזם משתנה - פמיניזם משתנה: אזרחות חברתית וכלכלית של נשים בעידן הנאו-ליברלי", הציגה אורלי בנימין נתונים הנוגעים לאופן שבו המדינה מתייחסת לתביעות ההתארגנויות של מועסקות השירותים החברתיים.
לטענתה, כתוצאה מההפרטה גדל בישראל בכל שנה המחיר שמשלמות נשים בעלות השכלה שמבקשות לעסוק במקצועות טיפוליים, במסגרתם הן מטפלות באחרים ומסייעות להם במקום לעסוק במקצועות אחרים בהם הן היו מתוגמלות בשכר גבוה יותר.
כלומר, נשים משלמות מחיר כלכלי כבד עבור הזכות לעזור לאחרים!
בנוסף, הנתונים ב-2012 הראו ששיעור המועסקות בשירותים החברתיים כעובדות קבלן הגיע ל-60% בחינוך, יותר מ-90% ברווחה ובסיעוד ומעל 80% בשירותים האישיים (למשל, מטפלות בקשישים בביתם).
בנימין הסבירה בכנס שכדי לשנות את מצבן ואת תנאי העסקתן של הנשים צריך לחזק את הכוחות החברתיים שפועלים לשינוי, את התארגנויות העובדים החדשות ואת הקואליציה הארצית להעסקה ישירה .
לכאורה, התיקון משפר את מצב המועסקים, אך בפועל מעסיקים אשר אינם מעוניינים בהשוואת התנאים מבקשים מחברת כוח-האדם להחליף את העובדים לאחר תשעה חודשי-העסקה ובכך מונעים מהם לממש את זכויותיהם כעובדים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלו התארגנויות של עובדים שמטרתן לעורר מודעות בשיח הציבורי בישראל לתנאי העסקתם של עובדי קבלן לפעול למען שינוי בתנאים.
בשל אופי העיסוקים המתווכים על ידי חברות כוח-אדם, הנפגעות העיקריות הן הנשים שמהוות, כפי שהוצג למעלה, את הרוב בקרב עובדי קבלן.
בנוסף, הולכת וגוברת המודעות לתנאי העסקתן של נשים בכלל וצומחת פעילות ארגונית במטרה להביא לשינוי.
עמותת "איתך" - משפטניות למען צדק חברתי, שהוקמה בשנת 2001 על ידי קבוצה של משפטניות במטרה לקדם צדק חברתי לנשים.
העמותה מתמקדת בפעילות למען אוכלוסיית הנשים מהשכבות המוחלשות כלכלית וחברתית.
הקואליציה הארצית להעסקה ישירה שהוקמה ב-2010. הקואליציה פועלת למען מעבר להעסקה ישירה של כלל העובדים בישראל ומורכבת מארגוני וועדי עובדים, ארגונים חברתיים, ארגוני סטודנטים ומרצים, פעילות ופעילים חברתיים.
מאז הקמתה והודות לפעילות הקואליציה התארגנו מורות, עובדות-ניקיון, עובדות סוציאליות ועוד והצליחו לחזור להעסקה ישירה כפי שהיה בעבר.
באתר שדולת הנשים קיים מידע על זכויות נשים בעבודה, על אפשרויות לסיוע ועל התוכנית: "שוות ערך - לקידום שכר שווה" .
צוואת דוד היא קבוצת הדרכות וציווים בנושאים שונים, שדוד המלך אמר לבנו שלמה, לפני מותו.
זהו מעשהו האחרון של דוד המוזכר בספר מלכים.
הסיפור מופיע ב, וביהדות נוהגים להפטיר בו בפרשת ויחי, העוסקת בברכות יעקב לבניו לפני מותו.
דוד פתח את הצוואה בשתי הוראות פרטיות שנגעו להתנהגותו הפרטית של שלמה:
ללכת בדרך אביו, לעבוד את ה' ולשמור את מצוותיו: .
אם יעשה זאת, הבטיח דוד, ישמור ה' את מלכותו.
לאחר מכן, הורה דוד לשלמה מספר הוראות פוליטיות, בנוגע לסילוק הספיחים של אויבי בית דוד בעם ישראל, כדי לחזק את המשך שלטונו של שלמה:
לנקום ביואב בן צרויה על רצח אבנר בן נר ועמשא בן יתר.
בדברי דוד לא נאמר במפורש להרוג את יואב, אלא בדרך רמז: .
לגמול חסד עם בני ברזילי הגלעדי, שעזר לדוד בזמן מרד אבשלום.
כאשר הציע לו דוד תמורה על עזרתו, הוא סירב לקבל טובה אישית, בנימוק שהוא כבר זקן ואין לו צורך בכלום, אך ביקש שדוד יעזור לבניו.
לנקום בשמעי בן גרא, שקילל את דוד בזמן מרד אבשלום.
דוד הסביר שהוא אינו יכול לעשות לו דבר, שכן הוא נשבע לו שלא יפגע בו, אך את שלמה הוא מצווה: .
ציווי נוסף שמופיע רק בספר דברי הימים הוא בניית בית המקדש: .
דוד סיפר לשלמה שהוא כבר אסף זהב, נחושת וברזל, עצים ואבנים, וכל שנותר לשלמה הוא לבנות.
קיום הצוואה על ידי שלמה
אדוניה נהרג על ידי שלמה כאשר הוא ביקש לשאת את אבישג השונמית, פילגש דוד, פעולה שפורשה על ידו כניסיון לבסס את כוחו בחצר המלוכה כיורשו האמיתי של דוד.
יואב בן צרויה, שבעבר תמך באדוניה, שמע ששלמה הוציא את אדוניה להורג, וברח לאוהל ה', ובניהו בן יהוידע הרג אותו שם על פי ציוויו של שלמה.
על שמעי בן גרא ציווה שלמה שלא יצא מירושלים, והזהיר אותו שאם יעזוב את העיר ימות.
שמעי הסכים, אך לאחר שלוש שנים עבדיו ברחו לגת, והוא יצא מירושלים כדי להשיב אותם.
בעקבות זאת זימן המלך שלמה את שמעי, נזף בו על שהפר את התנאי ועל שקילל את דוד, וציווה את בניהו להרוג גם אותו.
את הציווי על בניית בית המקדש קיים שלמה והוא בנה את בית המקדש הראשון.
צַוְוחָנֵי מָדָגַסְקָר (גם: אסיטיים; שם מדעי: Philepittidae), היא משפחת ציפורים קטנות מסדרת ציפורי שיר, החיה רק ביערות האי מדגסקר.
משפחה זו קרובה לרחבי המקור מאסיה הטרופית ולספיואה רחב-מקור מאמריקה הדרומית, ששייכת למשפחה עצמאית.
למרות המראה הדומה, המשפחה אינה קרובה לצופיות.
לציפורים אלה "קסדות" מקושטות מסביב לפנים ולעיניים בצבעים בוהקים של ירוק, כחול וסגול .
מקורן שחור ומעוקל מעט, עיניהן גדולות והגוף קטן.
הזנבות קצרים ומפוצלים מעט לשניים.
הציפורים חיות בין ענפי העצים.
הזכרים משמיעים קריאות רמות המכוונות לנקבות או לזכרים יריבים.
תזונתן העיקרית היא פירות שונים, וחלק מהצמחים מתבססים עליהן כמפיצות זרעים.
הן גם מלקטות חרקים ולכמה מינים יש לשון ארוכה, אותה הם יכולים לתחוב לתוך פרחים.
צוואת יהושע היא צוואתו של יהושע בן נון לעם לפני מותו.
נאומו חותם את סיפורי ספר יהושע ומופיע ב.
נאומו של יהושע מזכיר נאומי פרידה של מנהיגים במקרא, לפני שהם מעבירים את מושכות השלטון, כדוגמת ברכת משה ודברי התוכחה שלו בספר דברים, תוכחת שמואל לעם וצוואת דוד לשלמה.
תקופת מנהיגותו של יהושע נפתחה בדברי ה' אל יהושע.
בדבריו ליהושע מתנה ה' את תמיכתו בקיום מצוותיו.
צוואת יהושע יוצרת מסגרת וחותמת את ספר יהושע.
בנאומו מדבר יהושע על כך שה' הניח לעם ישראל מאויביו ואין סכנות המלחמה עוד בגדר בעיה.
הבטחת הישארותם של בני ישראל בארץ תקויים רק אם יקיימו את חוקי אלוהים ולא ידבקו באלוהים אחרים.
פרק כ"ג הוא בבחינת רמז מקדם ומשמש הכנה לקורות עם ישראל על פי המסופר בספר שופטים.
פרק כ"ג אינו חותם את ספר יהושע.
נאומו האחרון של יהושע מופיע בפרק האחרון ב.
פרק כ"ד הוא נאום פרידה וכך נוצרת כפילות עליה עמדו פרשנים.
לנאום המופיע בפרק כ"ג ישנם קווים מקבילים בפרק כ"ד: התקהלות העם ומנהיגיו, מלחמות ה', ציווי לנאמנות לה' ואיום בעונש, אם יסטו מדרכו של האל.
אברבנאל מפרש את הכפילות כך: "אחשוב אני, שאחרי שיהושע דיבר אל העם הדברים הקודמים (פרק כ"ג), לפי שהעם לא השיבוהו דבר עליו, לא נתקררה דעתו, ולכן ראה להביא אותם בתוכחה שנית כדי לשאול מהם שאלות באופן שמפאת ההכרח יצטרכו להשיבו כאשר עם לבבם".
צווארון קולר או צווארון אפסר הוא סגנון עיצוב של בגדי נשים בו הרצועה שמחברת את החלק הקדמי של הבגד נכרכת סביב העורף ומשאירה את רוב החלק האחורי חשוף.
גזרה זו נהוגה לרוב בגדי ים, כדי למקסם חשיפת העור לשיזוף ולמזער את סימני השיזוף (אזורים שלא השתזפו).
גזרה זו משמשת גם בשמלות או חולצות, כדי ליצור בעיקר שמלה חשופת גב.
כאשר הקולר מכוסה על ידי שיער שמסתיר את העורף הקולר נחשב כקולר סמוי ומשאיר את הרושם ששום דבר לא מחזיק את החלק הקדמי של השמלה או החולצה.
בביגוד, צווארון הוא חלק מחולצה, שמלה או מעיל, המהודק סביב צוואר הלובש.
הצווארון שונה בהגדרתו המקצועית מהדש, בכך שהוא עשוי מחתיכת בד נפרדת, ולא רק מקפל בגוף הבגד.
הצווארון יכול להיות מחובר באופן קבוע לבגד או ניתן לניתוק.
המילה מופיעה (בכתיב חסר) בשיר השירים (פרק ד, פסוק ט) , אולם הפרשנות המקובלת היא שהכוונה לתכשיט הנענד סביב הצוואר.
המילה במשמעותה זו הופיעה במילון המצויר למונחי הלבשה והנעלה שיצא לאור ב-1936, על ידי ועד הלשון העברית.
הצווארון הפך לנפוץ במאה ה-13, בתחילה כאמצעי להגברת הנוחות, כאשר בד הבגד נעשה מבד קשיח ולא נעים.
אך במהרה הפך לסמל סטטוס, עם השפעת אופנתיות, תרבותיות ואף פוליטיות.
קרל החמישי הפך את הצווארון הלבן בעל הצורה המקובלת כיום (מורכב משני חלקים הנפתחים לצדדים) לסמל היכר שלו ולרוב הוא מצויר כשהוא לובש צווארון כזה.
אולם צווארונים אחרים בעלי נפח וצורה גדולים יותר היו נפוצים, הן בקרב גברים והן בקרב נשים.
קיימים סוגי צווארונים רבים: כגון צווארון פולו, צווארון זקוף, צווארון מלח, צווארון אקורדיון ועוד.
צוואתו של עבד אל-בהאא היא מסמך אותו כתב עבד אל-בהאא, אחד ממנהיגיה של הדת הבהאית, לפני מותו בשנת 1921.
בסוף ימיו, זכה עבד אל-בהאא לראות את התרחבותה של הדת הבהאית ברחבי העולם.
בהלווייתו השתתפו אלפי מאמינים המשתייכים לזרמים דתיים שונים, וזאת כאות הערכה על שפעל לקדם את אחדות האנושות.
קברו של עבד אל-בהאא נמצא באחד מחדרי מקדש הבאב שעל הר הכרמל.
צוואתו של עבד אל-בהאא מחולקת לשלושה חלקים.
בחלק הראשון, עבד אל-בהאא מהלל ומשבח את האל ואת בהאא אללה.
הוא מתאר את תלאותיו של בהאא אללה ואת הדרך שעבר בתור הדמות המייסדת והמנהיג הראשון של הדת הבהאאית.
נוסף על כך, מדובר בצוואה על תפיסה שהייתה רווחת בקרב זרמים שונים בעולם המתייחסים לעבד אל-בהאא כאויב קטלני החותר תחת ההנהגה באותם הימים.
עבד אל-בהאא מוסר למאמיניו בהמשך דבריו כי על פי ציוויו של האל, אסור למאמין להשמיע דיבה, אלא להפגין שלווה וחביבות כלפי כל אדם באשר הוא אדם.
עבד אל-בהאא מבקש מהאל שיגן על מאמיניו מפני רגשות שליליים בעולם, כמו תשוקה, שנאה וקנאה.
הוא ממשיך ומנחה את מאמיניו להפיץ את האמונה הבהאאית בעולם, ומתאר את הנצרות כדת ששכחה את מושג הגשמיות ומתייחסת רק לרוחניות.
בהמשך דבריו, עבד אל-בהאא מסביר על כינון בית הצדק העולמי ועל מעמדם של העומדים בראשו.
הוא מדגיש כי המאמינים העומדים בראש בית הצדק העולמי צריכים להיבחר על ידי כלל המאמינים.
עבד אל-בהאא ממשיך ומתאר את אופן המינוי של "ידי אמונת האל" על ידי שומר האמונה ומציין כי "ידי האמונה" מחויבים לסור למרותו של האחרון.
את החלק השני של צוואתו, עבד אל-בהאא פותח בשבח והודיה לאל על שהיה לצידו לאורך הדרך וסייע לו להתמודד בקשיים מול אויביו השונים.
הוא מציין כי האל יודע הכל על מאמיניו ועל כלל בני האדם, ומבקש מהאל שלא יזכור לבני האדם את אכזריותם ומעשיהם השגויים, כיוון שאינם יודעים מה הם עושים.
עבד אל-בהאא חוזר להתייחס לעניין בית הצדק העולמי בכך שהוא מסביר כי על כל אדם לפנות אל הספר הקדוש, וכי מה שלא כתוב בספר הקדוש חייב להיות מופנה אל בית הצדק העולמי.
הוא ממשיך ומסביר כי כל מה שמחליטים חברי בית הצדק העולמי שווה בחשיבותו לדברים הכתובים בספר הקדוש, וכי יש להם סמכות גם לבטל חוקים אם איבדו את הרלוונטיות שלהם.
בהמשך, עבד אל-בהאא מבקש להזהיר את מאמיניו מפני מירזא מוחמד עלי, אחיו של עבד אל-בהאא, אשר ניסה לרשת את אביו, בהאא אללה, ומשניסיון זה כשל, החל בניסיון לחבל באמונה הבהאאית.
הוא ממשיך ומבקש ממאמיניו שיעמדו על המשמר ויראו שאין בוגדים או כופרים בתוך הדת.
בחלק השלישי והאחרון, עבד אל-בהאא מתאר כמה מהתלאות שעבר בחייו וחוזר להזכיר את הסבל שעבר בהאא אללה.
הוא מבקש ממאמיניו להתנער מהכופרים והבוגדים ולהפיץ את האמונה הבהאאית בעולם.
לבסוף, הוא מכתיר בחלק זה את נכדו שוגי אפנדי ליורשו.
צוואתו של אדולף היטלר היא הצוואה של מנהיג גרמניה הנאצית, אדולף היטלר.
הצוואה נחתמה ב-29 באפריל 1945, יום לפני שהיטלר התאבד יחד עם אשתו הטרייה, אווה בראון, בפיהררבונקר.
בצוואה כתב היטלר כי הוא בחר במוות על פני אפשרות הכניעה.
הוא ייעד את מרטין בורמן למוציא לפועל של הצוואה.
הצוואה למעשה מחולקת לשני חלקים: בחלק הראשון הוא הודה לאזרחים הנאמנים לו, וביקש מהם להמשיך במאבק; בחלק השני הוא הכריז על היינריך הימלר והרמן גרינג כבוגדים (את הימלר בעקבות ניהול משא ומתן עם בעלות הברית ואת גרינג בעקבות כתיבת מברק גרינג), וקבע תוכנית לממשלה חדשה בהנהגתו של קרל דניץ.
על פי עדותה של מזכירתו של היטלר, טראודל יונגה, בכתיבת הצוואה נעזר היטלר ביוזף גבלס, שאף הוא התאבד יחד עם אשתו בפיהררבונקר זמן קצר לאחר היטלר.
הצוואה הייתה מסמך קצר שנחתם ב-29 באפריל, בשעה 04:00. בצוואה הצהיר היטלר כי הוא בוחר למות על פני להיכנע, והורה לשרוף את גופתו ואת גופת אשתו, אווה בראון.
הצוואה חילקה את חפציו ונכסיו של היטלר באופן הבא:
אוסף יצירות האומנות יושאר ב"גלריה בעירי, לינץ על גדות הדנובה".
אובייקטים בעלי "ערך סנטימנטלי או הכרחיים לקיום חיים פשוטים וצנועים" הוריש לבני משפחתו והקולגות הנאמנים לו
כל דבר אחר בעל ערך הורשו לחזקת מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית, ואם זו לא תתקיים, למדינה.
מרטין בורמן יועד להיות המוציא לפועל של הירושה.
את צוואתו הפוליטית חתם היטלר בצמוד לצוואתו האישית ב-29 באפריל, גם הפעם באזור השעה 04:00.
בחלק הראשון מפרט היטלר את מניעיו בשלושת העשורים האחרונים לחייו מאז שהתנדב במלחמת העולם הראשונה.
אולם הוא הציג את חזונו לעתיד: "יחלפו מאות בשנים, אך מן החורבות של ערינו ושל נכסי־אָמנוּתנוּ תעלה ותתחדש תמיד השנאה נגד העם, שהוא בסופו של דבר האחראי לכך, ואשר לו לבדו עלינו להודות על כל זה: היהדות הבינלאומית ועוזריה!".
היטלר הוסיף, "לא הותרתי ספק שלא ארשה שמיליוני ילדים אירופאים ממוצא ארי ימותו מרעב...
בלי שהאשמים האמיתיים יכפרו על אשמתם, אף כי תוך שימוש באמצעים הומניים יותר", לאחר מכן שיבח והביע הוקרה לעם הגרמני על "תמיכתם והישגיהם".
היטלר חזר ואמר כי ברצונו למות ולא "ליפול בידי האויבים ואת ההמונים הזקוקים למחזה שאורגן על ידי היהודים".
את הצוואה חתם בקריאה להמשך "המאבק וההקרבה" ואף הביע תקווה כי יתרחש "רנסאנס המפלגה הנאצית".
בחלק השני של צוואתו מפרט היטלר את כוונתו לעתידה של המפלגה הנאצית ופירט מי אמור לרשת אותו ומי יהיו חברי ממשלת גרמניה הנאצית לאחר מותו.
הוא הורה לגרש את הרייכסמרשל, הרמן גרינג מהמפלגה ופיטר אותו מכל תפקיד שהיה בו, כמו כן היטלר ביטל את צוואתו הראשונה שנחתמה ב-1941 ובה קבע כי במקרה והיטלר ימצא את מותו גרינג יהיה יורשו.
במקומו הוא הורה למנות את גרוס-אדמירל קרל דניץ להיות נשיא גרמניה והמפקד העליון של הכוחות המזוינים.
מלבד גרינג היטלר הורה לגרש גם את שר הפנים ורייכספיהרר אס אס, היינריך הימלר מהמפלגה ולהדיחו מכל תפקיד בו נשא וזאת לאור ניסיונו של האחרון לנהל משא ומתן עם בעלות הברית ללא ידיעתו ורשותו של היטלר.
היטלר הורה למנות את האישים הבאים לחברי הקבינט החדש:
נשיא הרייך, המפקד העליון של הכוחות המזוינים, שר המלחמה ומפקד חיל הים: קרל דניץ.
מפקד חיל האוויר: רוברט ריטר פון גריים
ראש האס אס: קרל האנקה
שר המשפטים: אוטו גאורג טירק
שר התרבות: גוסטב אדולף של
שר האוצר: לוץ שוורין פון קרוזיק
שר החימוש: קארל אוטו זאור
ראש חזית העבודה הגרמנית: רוברט ליי
אלברט שפר, שהיה שר החימוש והאדריכל הראשי של הרייך לא הוזכר כלל בצוואה.
תפקידי הנשיא והקנצלר ע"פ הצוואה פוצלו מתוך תפקיד הפיהרר, לאחר שאוחדו עם עליית הנאצים לשלטון.
בקטעים הבאים, היטלר גם דחק באלה שנשארו בפיהררבונקר לא למות יחד איתו, אלא להמשיך להילחם במקום אחר.
את הצוואה הפוליטית סיים במשפט: "מעל הכול אני מחייב את הנהגת האומה וההולכים אחריה בשמירה מדוקדקת על חוקי הגזע, ובהתנגדות חסרת־רחמים למרעילי כל העמים – היהדות הבינלאומית".
בערך יום וחצי לאחר שחתם על הצוואה התאבד היטלר יחד עם אשתו אווה.
חרף בקשתו האחרונה של היטלר, ב-30 באפריל 1945, התאבדו גבלס ואשתו מגדה, וילהלם בורגדורף, הנס קרבס ואחריהם גם מרטין בורמן.
לתפקיד הקנצלר (ראש השרים) מונה לוץ שוורין פון קרוזיק, במקום גבלס שהתאבד.
כשלושה שליחים הוקצו על מנת להוציא את הצוואה מהפיהררבונקר.
השליח הראשון, היינץ לורנץ , נעצר על ידי הבריטים וחשף בפניהם את קיומם של שני עותקים שהיו לשני שליחים אחרים מלבדו.
השליח הנוסף, ששמו היה וילי יוהנמאייר, גם הוא נתפס באזורי הכיבוש האמריקאי יחד עם השליח השלישי, וילהלם זנדר.
לפיכך 2 מהעותקים של הצוואה נמסרו לידיים אמריקאיות וה-3 נמסר לידיים בריטיות.
הטקסטים של הצוואה פורסמו באופן נרחב בתקשורת הבריטית והאמריקאית עד ינואר 1946, אז שר החוץ הבריטי, ארנסט בווין שקל האם להטיל הגבלות על הגישה למסמכים לאור חששו שהמסמך יהפוך לחפץ פולחן על ידי אוהדיו של היטלר.
עם זאת האמריקאים לא חששו לאור העובדה שכבר נחשפו לעיני הציבור במספר הזדמנויות אך הם בכל זאת הסכימו למנוע ככל הניתן מלפרסם אותם פעם נוספת.
תעודת הנישואין של היטלר הוצגה בפניו של נשיא ארצות הברית, הארי טרומן.
הצוואה אף התגלגלה לידיים ישראליות, בתקשורת הישראלית פורסם כי הרב ישראל מאיר לאו, רבה הראשי של תל אביב יפו הראה לאדמו"ר החמישי מחסידות ויז'ניץ, משה יהושע הגר צילום של הצוואה.
צוואת רבי יהודה החסיד הוא חיבור הכולל רשימת ציוויים והנהגות מאת רבי יהודה החסיד.
בספרות התורנית ישנו עיסוק נרחב בפרטי הצוואה ובמעמדה מבחינה הלכתית.
הצוואה הודפסה לראשונה בסביונטה בשנת 1551 בסוף ספר "שימוש תהילים", ולאחר מכן הודפסה פעמים רבות, בדרך כלל כנספח לספר חסידים.
בנוסף קיימים כתבי יד רבים של הצוואה, הקדום שבהם הוא כתב יד אוקספורד משנת ה'קמ"ג.
בין הדפוסים וכתבי היד של הצוואה ישנם שינויים רבים ומהותיים הנובעים ככל הנראה מכך שהצוואה הועברה בעיקר על פה.
הנוסח הנפוץ הוא נוסח דפוס ונציה 1589. הסעיפים הראשונים של הצוואה מצוטטים בספרו של רבי אליעזר מגרמייזא תלמיד המחבר.
הן בספרות התורנית והן בספרות המחקרית יש שפקפקו על ייחוס הצוואה או חלקים ממנה לרבי יהודה החסיד.
בין המפקפקים: החתם סופר, וחוקר מדעי היהדות ישראל אברהמס.
הצוואה מכילה רשימת אזהרות וציוויים בנושאים שונים, בין האזהרות: אין לשאת אישה ששמה כשם אם החתן או ששם אביה כשם החתן, אין לגזוז ציפורניים בראש חודש, ואין לסתום לגמרי פתח או חלון בבית.
בצוואה ישנן גם מספר הוראות הסותרות לכאורה את דברי חז"ל, כמו הוראה לשחוט תרנגולת שקרקרה כזכר, דבר שנחשב בתלמוד בבלי לדרכי האמורי ואיסור לשאת אחיינית – דבר אותו חז"ל משבחים.
לפי נוסח חלק מכתבי היד, הצוואה נאמרה רק לצאצאי המחבר ולא כהוראה לכלל.
על מספר הוראות נכתב בכל הנוסחים שהן מיועדות לזרע המחבר.
חלק מאזהרות הצוואה נכללו בשולחן ערוך, ביניהן: איסור לקבור שני שונאים זה לצד זה, אזהרה שלא לשחוט אווז בחודשים טבת ושבט, ושלא לשמש סנדק פעמיים באותה משפחה.
חלק מפוסקי ההלכה כתבו שיש להקפיד על קיום הצוואה ואף תלו אסונות שקרו באי הקפדה על הוראות הצוואה, מאידך יש שכתבו שאין לצוואה תוקף הלכתי.
צווח כִּכְרוּכְיָה הוא ניב ארמי-תלמודי שמופיע גם מאוחר יותר בספרות ההלכה ופירושו "צועק בקול גדול".
בדרך כלל משמש הביטוי לאדם נואש שלא שומעים לו או לאדם הבטוח בצדקתו ומנסה להוכיחה תוך תימהון רב על חוסר הקבלה של הצד השני.
מקור הביטוי הוא בתלמוד הבבלי, במסכת קידושין, בסוגיה העוסקת בדיני קידושי נערה:
התלמוד עוסק במחלוקת בין רבי יוחנן לריש לקיש בשאלה האם להשוות בין קידושין לגירושין בדין קבלת קידושין לנערה.
במהלך הסוגיה, מביא התלמוד סיפור בו רבי אסי שואל את רבי זירא מה נאמר בבית המדרש.
רבי זירא עונה לו בשם רבי אבין שכל חבורות בית המדרש נמנו וגמרו לפסוק כרבי יוחנן, וריש לקיש צעק לעומתם את הלימוד הידוע מן הפסוק בספר דברים - - להשוות דיני גירושין לקידושין, אך אף אחד לא השגיח בו.
על פי רש"י, פירוש המילה כרוכיא הוא עגור.
את הפסוק "וְתֹר וְסִיס וְעָגוּר" מתרגם יונתן "וְשַׁפְנִינָא וְכוּרְכַיָא וּסְנוּנִיתָא" כך שנראה לכאורה שפירוש המילה "עגור" הוא בכלל "סנוניתא".
על כך כותב יוסף שיינהאק בספרו "תולדות הארץ" כי המילים התחלפו בתרגום ו"סנוניתא" אמורה להיות פירושה של "סיס".
העגור נקרא גם כרוכיה משום שיש לו קנה נשימה ארוך, כרוך ומפותל סביב עצמו, המאפשר לו להשמיע קול עמוק וגרוני שנשמע למרחק רב.
הביטוי משמש בספרות התורנית בעיקר כזעקה על קיום מנהג או דעה מסוימים.
למשל, רבי ירוחם פישל פרלא בביאורו על ספר המצוות של הרס"ג, משתמש בביטוי על מנת לבטא את הביקורת הגדולה של הרמב"ם על מנהג מסוים:
הביטוי משמש גם לאדם הצועק ולא שומעים לו.
דוגמה לכך ניתן למצוא בשו"ת מהרשד"ם:
צוואת הרִיבָ"ש (ראשי תיבות: רבי ישראל בעל שם טוב; במקור: צוואת מריב"ש והנהגות ישרות) הוא ליקוט של דברי תורה שנאמרו ברובם הגדול על ידי המגיד ממזריטש.
השם המקורי, "צוואת מריב"ש", בא כנראה לייחס את ההנהגות הכתובות בו לרבי ישראל בעל שם טוב (הבעש"ט), אך בניגוד למשתמע מהשם, אין מדובר בצוואתו והוא בוודאי לא כתב את הספר, אלא לכל היותר מדובר במסורות משמו.
מקור השם בסעיף שהוצב ראשון על ידי המו"ל, ופותח במילים "צוואה מריב"ש".
המהדורה הראשונה נדפסה בשנת ה'תקנ"ג (1793), כנראה באוסטרהא.
הספר מהווה ספר יסוד בתנועת החסידות, ועמד במוקד החרמות נגד החסידות ואף נשרף במסגרת הפולמוס.
על פי הכתוב בשער המהדורה הראשונה, החיבור נמצא בין כתבי רבי ישעיה מיאנוב (המזוהה עם רבי ישעיה מדינוביץ, שמכתב יד שלו הודפס "אור התורה" למגיד ממעזריטש).
רק 16 מתוך 144 סעיפי הספר מיוחסים במפורש לבעש"ט, ול-8 נוספים ניתן למצוא מקבילות שמיוחסות לבעש"ט במקורות אחרים.
לרוב מוחלט של הסעיפים האחרים, וגם לחלק מאלה המיוחסים לבעש"ט יש מקבילות המיוחסות למגיד ממזריטש במקורות אחרים.
אך המכוון הוא אמת לאמיתו...
כי הבעש"ט ז"ל היה אומר דברי תורה בלשון יידיש ולא בלשון הקודש".כאמור, רק חלק קטן מהספר מיוחס לבעש"ט למעשה, ולכן יש להניח שרובו איננו מדברי הבעש"ט באופן ישיר.
עיקר הספר כלול כבר בספר "ליקוטים יקרים" שהודפס שנה אחת קודם לכן, ועל פי ההסכמות שבראשו מכיל את תורת המגיד.
לפי זאב גריס, התקיים קובץ מסודר של הנהגות המגיד ממזריטש שהועתק בכתבי יד ושולב (בהשמטות שונות) בכמה מן ההדפסות של ליקוטים מתורת המגיד.
קובץ זה מהווה לדעתו את הבסיס לספר (גם כאן בהשמטות) ואליו צורפו הנהגות מלוקטות מכתבי יד אחרים.
בשונה משאר החיבורים שלוקטו מתורת המגיד ממזריטש או ייוחסו אליו, הספר איננו כולל דרשות מפורטות או רעיונות מופשטים, אלא "הנהגות" בלבד - המלצות וכללים לחיים דתיים ראויים.
בין הנושאים המודגשים בהנהגות המומלצות: הרכזות מחשבתית באלוהים ובעולם הרוחני, הקפדה על עשיית מצוות מתמדת, ענווה, הנחיות רבות על אופן התפילה הראוי וכיצד להתרכז בה בלי "מחשבות זרות", חשיבות התפילה והלימוד בלילה, תענית וייסורים, עבודת השם ביראה ובשמחה.
כתבי ההתנגדות לחסידות והחרמות שהוטלו כנגדם מזכירים מן הההתחלה כתבים שמוגדרים בעיניהם ככפירה, ובאיגרת שנשלחה מקהל וילנה בעת הפולמוס הראשון בשנת תקל"ב ומובאת בקונטרס זמיר עריצים וחרבות צורים נכתב: "ועוד זאת שנית עשו נגידי קהלתינו...
ושרפו ספרי דתיהם השונים מכל עם בית ישראל בשער בית הכנסת בקהלתינו בעת כניסת השבת".
משעה שיצא לאור ספר ההנהגות "צוואת הריב"ש" הרבה מהמאבק התמקד בו.
רבי אביגדור מפינסק מצטט רק ממנו בניסיונו להוכיח את רשעת החסידים במכתבו לקיסר, שהחל את התהליך שהוביל למאסרו השני של רבי שניאור זלמן מלאדי.
גם המגיד רבי ישראל לבל משתמש בעיקר בצוואת הריב"ש, בפולמוסו נגד החסידים.
נטען גם כי בראשית הפולמוס השני, בשנת תקנ"ו, שרף הגר"א את הספר בפני קהל רב בערב פסח לפני ביעור חמץ.
הוצאת ספרים קה"ת, ניו יורק, ה'תשל"ה.
מהדורה חמישית עם הוספות, ניו יורק, ה'תשנ"ח.
ביאורים בצוואת הריב"ש מאת הרבי מליובאוויטש, הוצאת ספרים קה"ת, ניו יורק, ה'תשמ"ה
צוואת הריב"ש בתרגום לאנגלית, הוצאת ספרים קה"ת, ה'תשנ"ח.
צוואת הריב"ש עם פירוש המקובל רבי יצחק משה ארלנגר, ירושלים, ה'תשע"ז
צוואת ריב"ש עם ביאור ציון קדוש ישראל, הרב דוד נחמן לביא, דימונה, ה'תשפ"ג
צוואת הריב"ש עם ביאור אבן ישראל מהמקובל רבי אברהם אביש ציינווירט, מוסדות אנשי מעמד, ירושלים, תשפ"ה
צווארון גולף (turtleneck; בארצות הברית וקנדה), צווארון פולו, צווארון גליל (roll-neck; בבריטניה ודרום אפריקה), או סקווי (skivvy; באוסטרליה, ניו זילנד וארצות הברית) הוא צווארון - בדרך כלל של סוודר - עם גזרה צמודה שמתקפל ומכסה את הצוואר.
גרסה פשוטה יותר של צווארון הפולו הסטנדרטי הוא צווארון הפולו המדומה, הדומה לצווארון הפולו עם הקפל הרך בחלקו העליון והאופן שבו הוא נכרך סביב הצוואר, אך שני קצוות הצינור היוצרים את הצווארון נתפרים לקו הצוואר.
זה משמש בעיקר כדי להשיג מראה של צווארון פולו אבל עם יתרון של כריכת הצוואר בצורה טובה יותר.
צווארון הפולו המדומה נצמד לצוואר בצורה חלקה, קל לייצור ועובד היטב גם עם סגירה ברוכסן.
בגדים עם צווארון דמוי צוואר צב נלבשו במשך מאות שנים, ויש המתוארכים לפחות למאה ה-15. הם תוכננו במקור כדי להגן על צווארם של אבירים העוטים שריון שרשראות.
האצולה אימצה אופנת צוואר גבוה, כאשר הגובה והנפח של סלסול הצוואר מעידים על המעמד.
מסוף המאה ה-19, צווארי פולו נלבשו בדרך כלל על ידי דייגים, עובדי כפיים, ספורטאים, מלחים וקציני ים.
בתחילת המאה ה-20 צוואר הפולו השחור היה לבוש טיפוסי של אוסוולד מוסלי, מנהיג איגוד הפשיסטים הבריטי ("חולצות שחורות"), אם כי מאז אמצע אותה מאה צווארי פולו שחורים היו קשורים קשר הדוק לשמאל ובתוכם אקדמאים רדיקליים, פילוסופים, אמנים ואינטלקטואלים.
למשל, צוואר הפולו הפך לסמל אייקוני של הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו.
צווארי פולו התפתחו לאופנה גדולה אצל צעירים אמידים לאחר שלבשו אותם כוכבי הקולנוע האירופאים מרצ'לו מסטרויאני ואיב מונטנד.
גרטה גרבו לבשה לעיתים קרובות צווארי פולו ומכנסיים בחייה הפרטיים, ואודרי הפבורן הייתה עושה זאת מאוחר יותר אף בצילומים רשמיים.
ולדימיר פוטין, אנדראס פפנדראו ועמנואל מקרון הם דוגמאות למנהיגים אירופאים שאוהבים ללבוש צווארי פולו.
בתחילת המאות ה-19 וה-20, חולצה בעלת צווארון גבוה הפכה לאופציה אופנתית עבור נשים צעירות כחלק מהופעתה של נערת גיבסון.
אימוצה של חולצת המחשוף הגבוהה על ידי נואל קווארד בשנות ה-20 הפך את צווארי הפולו לטרנד אופנתי קצר של המעמד הבינוני, והפמיניסטיות הפכו אותן לפריט יוניסקס.
צוואר הפולו, שנקלט באופנה האמריקנית המרכזית באמצע המאה ה-20, נתפס כאנטי-עניבה, צורה מחוכמת של לבוש למי שדוחה לבוש רשמי.
הסנאטור טד קנדי, הפסנתרן והמנצח ולדימיר אשכנזי, המנצח סייג'י אוזאווה, הפילוסוף מישל פוקו, הזמר בארי מנילו, המדען קארל סייגן, מייסד שותף של Oracle Corporation לארי אליסון, מייסדת ת'רנוס אליזבת הולמס, ומייסד שותף של Apple Inc סטיב ג'ובס היו בין אלה שנראו לעיתים קרובות בצוואר פולו.
עם הזמן, הצווארון הפך לאופנה בקרב נערות מתבגרות, במיוחד בצורה קלת משקל שהדגישה את הגזרה שלהן.
לא עבר זמן רב והוליווד ניצלה גם את הדימוי הזה כחלק ממראה "נערת הסוודר".
עד סוף שנות ה-50 אומץ "צווארון הגולף ההדוק" כחלק מסגנון ה-preppy בקרב סטודנטים, סגנון המדגיש ניקיון, סדר וטיפוח.
הדבר יהפוך להיבט חשוב בתדמית של צוואר הפולו בארצות הברית.
המראה יעבור לבריטניה ושאר אירופה בגרסה מרוככת.
צווארי פולו אלגנטיים מאוד של סריג משי או ניילון, שנעשו במיוחד עם חפתים צרפתיים לענייני לבוש רשמיים, זכו להצלחה גם באופנה האמריקאית.
צווארי פולו שימשו כתחליף לחולצה ועניבה מאז שנות ה-20. פעמים שהיה כעס על מראה זה במסעדות יוקרה ובחתונות.
ג'ון ברנדט כתב ב-Esquire כי:
צוואת קהת הוא טקסט שנמצא בין מגילות ים המלח.
כתב יד תוארך פליאוגרפית לבין 10 ל- 125 לפנה"ס.
הצוואה נכתבה על מיטת הדווי של קהת, כפרידה בהמשך לדברי לוי.
קהת היה בנו השני של לוי, וחי עד גיל 133. הוא היה אבי בני קהת שמונו לשאת את ארון הברית במהלך מסעם של בני ישראל במדבר.
צוואת קהת מופנית לבנו עמרם בנוגע לקדושת הכתבים וההלכות שהועברו מאבותיו.
על הירושה של הספרים והחוקים שניתנו מאלוהים, שהועברו מדור לדור מנח לשם, אברהם ליצחק, יצחק ליעקב, יעקב ללוי ואחר כך לקהת.
ההשפעה העיקרית של צוואת קהת היא שזהו תיעוד טקסטואלי נוסף שחושף מידע על הכוהנים, במיוחד לוי, קהת ועמרם.
התורות המודגשות ביותר בצוואה זו היא החשיבות של שימור כתבים אלו באמצעות הכהונה, וכן הימנעות מהתערבות עם גורמים חיצוניים.
צוואר בקבוק של אוכלוסייה או צוואר בקבוק גנטי הוא צמצום חד בגודל האוכלוסייה עקב אירועים סביבתיים כגון רעב, רעידות אדמה, שיטפונות, שריפות, מחלות ובצוֹרות; או פעילויות אנושיות כגון השמדת מינים ביולוגיים, אלימות נרחבת או חיסול מכוון, וחיסול אוכלוסייה אנושית.
אירועים כאלה יכולים להפחית את השוֹנוּת במאגר הגנים של אוכלוסייה; לאחר מכן נותרת אוכלוסייה קטנה יותר, בעלת מגוון גנטי קטן יותר, שמועבר ל של הצאצאים באמצעות רבייה מינית.
המגוון הגנטי נשאר נמוך יותר, ועולה רק כשמתרחשת זרימת גנים מאוכלוסייה אחרת, או שהוא גדל עם הזמן באיטיות רבה ככל שמתרחשות מוטציות אקראיות.
הדבר מביא להפחתה בחוסנה של האוכלוסייה וביכולתה להסתגל ולשרוד שינויים סביבתיים שכרוכים בברירה טבעית, כגון שינויי אקלים או שינוי במשאבים הזמינים.
לחלופין, אם שורדי צוואר הבקבוק הם הפרטים בעלי הכְּשִׁירוּת הגנטית הגדולה ביותר, שכיחות הגנים הכשירים יותר במאגר הגנים גדֵלה, בעוד המאגר עצמו מצטמצם.
צוואר בקבוק גורם לסחף גנטי שיכול לשנות את ההתפלגות האקראית היחסית של אללים ואף להוביל לאובדן אללים.
הסיכויים לזיווגי קרובים ולאחידות גנטית יכולים לעלות, והדבר עלול להוביל לירידה בכשירות .
הפחתה בגודל האוכלוסייה עלולה גם לגרום להצטברות מוטציות מזיקות.
צווארי בקבוק של אוכלוסייה ממלאים תפקיד חשוב בשימור ביולוגי, ובהקשר של חקלאות (הדברה ביולוגית וכימית).
מדענים צפו בצווארי בקבוק באוכלוסיות של ביזונים אמריקאים, שכוֵוי ערבות, פילי ים צפוניים, אוגרים זהובים, וברדלסים.
ציפורי שחור-החזה (רובין) של ניו זילנד חוו צוואר בקבוק של חמישה פרטים, כולם צאצאים של נקבה יחידה.
גנטיקאים מצאו עדויות לצווארי בקבוק שאירעו בעבר בפנדות, בקופי חרומף זהוב, ובבני אדם, למשל במקרה של חוה המיטוכונדרית לפני 100 עד 200 אלף שנה באפריקה, או במקרה של אדם כרומוזום Y, שהיה האב הקדמון המשותף האחרון של כל בני האדם החיים כיום.
גודל מינימלי של אוכלוסייה בת-קיימא
בשימור ביולוגי, גודל מינימלי של אוכלוסייה בת-קיימא עוזר לקבוע את כאשר אוכלוסייה נמצאת בסכנת הכחדה.
ההשפעות של צוואר בקבוק באוכלוסייה תלויות לעיתים קרובות במספר הפרטים שנותרו לאחר אירוע צוואר הבקבוק, ובגודלו של מספר זה בהשוואה לגודל המינימלי של האוכלוסייה בת-הקיימא.
צורה שונה של צוואר בקבוק יכולה להתרחש אם קבוצה קטנה מתחילה להתרבות בנפרד מהאוכלוסייה העיקרית, למשל כתוצאה מהפרדה גאוגרפית, כפי שקורה באירוע מייסד, למשל אם פרטים מעטים ממין ביולוגי מסוים מצליחים ליישב אי מבודד, או נכללים בתוכניות גידול בשבי כגון בעלי חיים בגן חיות.
לחלופין, מינים פולשים יכולים לעבור צווארי בקבוק של אוכלוסייה באמצעות אירוע מייסד, כשהם מובאים או מגיעים למרחב המחיה שאליו הם פולשים.
על פי מודל משנת 1999, התרחש צוואר בקבוק של אוכלוסייה, וליתר דיוק, נוצר מין חדש בקרב קבוצת אוסטרלופיתקוס כשעברו התמרה למין הומו ארקטוס לפני שני מיליון שנה.
נראה שהתרחשו צווארי בקבוק נוספים מאז שנוצר ההומו ארקטוס, אך נתונים ארכאולוגיים, פליאונטולוגיים וגנטיים אינם מספקים די מידע על צווארי בקבוק משוערים כאלה.
עם זאת, ייתכן שגם בתקופה מאוחרת יותר התרחש צוואר בקבוק חמור ברמת המין האנושי כולו.
למשל, מחקר משנת 2005 מאוניברסיטת ראטגרס העלה תאוריה שהאוכלוסיות הילידות שחיו באמריקה לפני 1492 הן צאצאיהם של 70 פרטים בלבד שחצו את הגשר היבשתי בין אסיה לצפון אמריקה.
תאוריית אסון טוֹבָּה – תאוריה שנויה במחלוקת שהוצגה בסוף שנות ה-90 ועד תחילת שנות ה-2000 – טענה שלפני כ-75,000 שנה התרחש צוואר בקבוק באוכלוסיית האדם, שבמהלכו הצטמצמה האוכלוסייה ל-10,000–30,000 פרטים, כאשר הר הגעש טובה באינדונזיה התפרץ בעוצמה רבה וחולל שינוי סביבתי גדול.
צווארי בקבוק מקבילים הוצעו בקרב שימפנזים, גורילות, מקוק רזוס, אורנגאוטן וטיגריס.
ההשערה התבססה על עדויות גאולוגיות לשינוי אקלים פתאומי ועל עדויות להתלכדות של גנים (כולל DNA מיטוכונדרי, DNA של כרומוזום Y וכמה גנים גרעיניים), ורמת השונות הגנטית הנמוכה יחסית בבני אדם.
עם זאת, נראה שמחקרים שנערכו לאחר מכן, במיוחד בשנות ה-2010, מפריכים הן את טיעון האקלים והן את הטיעון הגנטי.
מחקרים עדכניים מראים שההיקף של שינוי האקלים היה קטן בהרבה ממה שסברו תומכי התאוריה.
בשנת 2000, מאמר בכתב העת "ביולוגיה מולקולרית ואבולוציה" (Molecular Biology and Evolution) הציע מודל השתלה או 'צוואר בקבוק ארוך' כדי להסביר את השונות הגנטית המוגבלת, במקום שינוי סביבתי קטסטרופלי.
מודל זה תואם את ההשערות שמספר בני האדם באפריקה שמדרום לסהרה היה יכול לרדת לפעמים עד 2,000, למשך אולי 100,000 שנים, לפני שאוכלוסיית האדם שבה והתרחבה בתקופת האבן המאוחרת.
הביזון האירופי (Bison bonasus), שנקרא גם וִ֫יזֶנְט (Wisent), עמד בפני הכחדה בתחילת המאה ה-20. הפרטים החיים כיום הם צאצאיהם של 12 פרטים ויש להם שונות גנטית נמוכה ביותר, שאולי מתחילה להשפיע לרעה על יכולת הרבייה של השוורים.
אוכלוסיית הביזונים האמריקאים (Bison bison) התמעטה עקב ציד מופרז, שכמעט הוביל להכחדתה בסביבות שנת 1890, אם כי מאז היא החלה להתאושש .
דוגמה קלאסית לצוואר בקבוק באוכלוסייה היא פיל הים הצפוני, שאוכלוסייתו ירדה לכ-30 בשנות ה-90 של המאה ה-19. כיום הוא מונה אומנם מאות אלפים, אך הפוטנציאל לצווארי בקבוק בתוך מושבות נותר בעינו.
שוורים דומיננטיים מסוגלים להזדווג עם מספר גדול מאוד של נקבות – לפעמים אפילו 100. כאשר גורים רבים כל כך במושבה הם צאצאיו של זכר דומיננטי אחד, הדבר מגביל את המגוון הגנטי, והופך את המין לפגיע יותר למחלות, ולמוטציות גנטיות.