tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-13 בינואר, הקרב בין השתיים נקבע מחדש לספיישל Beach Break.
ב-20 בינואר בפרק של התוכנית Dynamite, קרב באטל רויאל זוגות נקבע לספיישל Beach Break, כאשר למנצחים בקרב זה תינתן ההזדמנות להתמודד על אליפות הזוגות של AEW באירוע Revolution.
אלופי הזוגות, היאנג באקס (מאט ג'קסון וניק ג'קסון), שהוכרזו גם הם לקרב הבאטל רויאל, הודיעו שאם הם ינצחו, הם אלו שיבחרו את היריבים שלהם לקרב על חגורות אליפות הזוגות באירוע Revolution.
FTR (קאש וילר ודקס הרווד) היו אמורים לקחת חלק בקרב הבאטל רויאל זוגות, אך הוסרו מהקרב עקב השעיה למשך שבוע שספגו על ידי הנהלת AEW בשל תקיפתם את ג'וראסיק אקספרס לאחר הפסדו של הרווד בקרב יחידים לג'ונגל בוי ב-27 בינואר בפרק של התוכנית Dynamite.
וילר והרווד הוחלפו בקרב על ידי נציגי קבוצת הדארק אורדר, אלכס ריינולדס וג'ון סילבר.
העיתונאי של Wrestling Observer Newsletter, דייב מלצר, העניק ציון של 4.5 כוכבים לקרב המרכזי.
לאחר הקרב המרכזי, המתאבק קנטה מארגון ההיאבקות היפני New Japan Pro-Wrestling (NJPW) ערך את הבכורה שלו ב-AEW, כשתקף את מוקסלי מאחור ואף ביצע עליו את מהלך הסיום שלו, ה-Go 2 Sleep.
צעד זה נבע לאחר שהוכרז שמוקסלי יגן על אליפות ארצות הברית במשקל כבד של IWGP מול קנטה ב-26 בפברואר בפרק של התוכנית NJPW Strong, שנקרא בשם The New Beginning USA.
לאחר התקיפה, נודע שקנטה יחבור לשורות קני אומגה לקרב זוגות מול מוקסלי ולאנס ארצ'ר שיהיה מסוג קרב ספירות בכל מקום ב-10 בפברואר בפרק של התוכנית Dynamite.
עוד נודע שדארבי אלין יגן על אליפות TNT של AEW מול ג'ואי ג'נלה, The Inner Circle (כריס ג'ריקו ו-MJF) יתמודדו מול The Acclaimed (אנתוני בואנס ומקס קאסטר), ומשפחת נייטמר (קודי רודס ולי ג'ונסון) יתמודדו מול פיטר אבאלון וסזאר בונוני ב-10 בפברואר בפרק של התוכנית Dynamite.
כל שש עשרה המשתתפות הוכרזו לטורניר ההדחות על המועמדות לאליפות הנשים של AEW אשר חולקו לשני בתים: בית ארצות הברית ובית יפן.
הוכרז ל-3 במרץ בפרק של התוכנית Dynamite ששאקיל אוניל וג'ייד קארגיל יתמודדו בקרב זוגות מעורב מול קודי רודס ורד ולווט.
AEC 761T הייתה שלדת טרוליבוס דו-צירית כפולה, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב הכבד Associated Equipment Company (AEC) בין השנים 1934–1933 בבריטניה
על השלדה הורכב מרכב אוטובוס חשמלי, מסוג טרוליבוס דו-קומתי, בעל דלת כניסה בודדת.
שלוש שלדות יוצאו לסידני, אוסטרליה.
הרכבת הגוף בוצעה על ידי חברה מקומית "Sydney Wood of Bankstown".
דגם "AEC 761T" צולם לסרט הדוקומנטרי "Roads at Work" שיצא לאקרנים באוסטרליה בשנת 1966
טרוליבוס הוא סוג של אוטובוס חשמלי אשר מושך חשמל מכבל בתקרה.
מעל גג האוטובוס מחובר מוט לרשת החשמל.
ה"טרוליבוס" נבדל מסוגים אחרים של אוטובוסים חשמלים אשר מסתמכים על סוללה חשמלית.
על רשת החשמל המזינה את הטרוליבוס לכלול שני חוטי חשמל מקבילים הסוגרים מעגל חשמלי.
בדרך כלל הכח החשמלי הנפוץ הוא 600 וולט זרם ישיר.
נתיב הנסיעה הוא תמיד קדימה (דגמי הטרוליבוס לא מסוגלים לנסוע אחורנית).
בניגוד ל-חשמלית שהיא כלי תחבורה ציבורית הנעה על מסילה ברחובות ערים, ה"טרוליבוס" נע על כביש אספלט ללא צורך במסילה.
באיטלקית "טרוליבוס" קרוי : "Filobus".
AEC רגאל VI היה אוטובוס, אשר יוצר על ידי יצרנית הרכב הכבד Associated Equipment Company (AEC) בין השנים 1962–1979 בבריטניה.
דגם "AEC רגאל VI" הוצג לראשונה בתערוכת הרכב המסחרית בשנת 1960 ונועד להיות שלדת יצוא גרידא
1-2 דלתות כניסה באמצעות מדרגות
מנוע דיזל תת-רצפתי 6 צילינדרים, 11.3 ליטר
דגם "AEC רגאל VI" היה זמין בגרסאות היגוי שמאלי וגם ימני, אפשרויות אחרות כללו הגה כוח ומתלי אוויר
דגם "AEC רגאל VI" יוצא לארצות הבאות: ארגנטינה, אוסטרליה, בלגיה, הולנד, פורטוגל ו-אורוגוואי.
ההזמנות היותר לדגם היו 150 יחידות לאזור מונטווידאו באורוגוואי, ויותר מ-500 יחידות ל- בואנוס איירס, ארגנטינה.
באוסטרליה נרכשו סך הכל 205 יחידות.
בדרום אפריקה, AEC תכננה סגנון משלה של דגם "רגאל VI", שהיה קרוי "הקודו" (The Kudu).
דגם זה הורכב משלדת ריגל VI, מנוע AV690 (מנוע אנכי בנפח 11.3 ליטר) המותקן על הקיר הקדמי במקום מתחת לרצפה.
זה אפשר זרימת אוויר נקייה באופן מהימן למנוע.
AEC Reliance היה אוטובוס חד-קומתי, אשר יוצר במספר תצורות על ידי יצרנית הרכב הכבד Associated Equipment Company (AEC) בין השנים 1954–1979 בבריטניה
1-2 דלתות כניסה באמצעות מדרגות (אוטובוס רצפה (קומה) גבוהה )
ייצוא דגמי "AEC Reliance" לאוסטרליה
חברת "Canberra Bus Service" מעיר הבירה קנברה רכשה 92 יחידות מדגם "AH470" ו-28 יחידות "AH505", חברת "Brisbane Transport" רכשה 3 יחידות מדגם "AH470", ו-40 יחידות מדגם "AH590".
חברת האוטובוסים "McVicar's Bus Service" רכשה 44 יחידות לתפעול בעיר סידני.
חברת האוטובוסים "Municipal Tramways Trust" רכשה מספר יחידות.
ADISQ הוא ארגון ללא מטרות רווח, שנוסד ב-1978, ושמטרתו לתמוך בתעשיית המוזיקה העצמאית בקוויבק.
כמו, הארגון מפרסם את מצעדי המוזיקה של קוויבק.
מאז 1979, הארגון מעניק מדי שנה את פרס פליקס לאמנים ואישים אחרים מתעשיית המוזיקה.
הארגון חבר בארגון חברות התקליטים העצמאיות העולמית (WIN).
הארגון היה בין היוזמים להקמת רובע הבילויים של מונטריאול .
AEHF (ידוע גם כ-"Advanced Extremely High Frequency") היא מערכת לווייני תקשורת שמופעלת על ידי חיל החלל של ארצות הברית.
מטרת מערכת לוויינים זו היא לספק תקשורת מוצפנת ואמינה לצורכי הכוחות המזוינים של ארצות הברית במקום לווייני Milstar.
המערכת מספקת שירותי תקשורת לכוחות צבא של בריטניה, קנדה, הולנד ואוסטרליה.
השיגורים החלו בשנת 2010. בסך הכול בוצעו 6 שיגורים.
הלוויינים מעבירים מידע בקבצם שונים מ-75 ביט לשנייה ועד ל-1,544 מגביט בשנייה כמו מערכת Milstar.
בנוסף לכך קיימת אפשרות להעברת נתונים בקצב 8.192 מגביט בשנייה לטרמינלים חדשים שלא היו חלק של המערכת הישנה.
המערכת מכסה אזור בין קו רוחב 65 צפון לבין 65 דרום.
אזורים מחוץ לאזור זה מכוסים על ידי מערכות אחרות.
הלוויינים פועלים במסלול גאו סינכרוני.
לוויין מתוכנן לפעילות במשך 14 שנים.
החוזה הראשוני הוענק ללוקהיד מרטין ונורת'רופ גראמן בשנת 2001. עלות כל שיגור הוא כ-850 מיליון $.
הלוויין הוכרז כמבצעי לאחר ייצוב המסלול ובדיקות שנמשכות כ-100 ימים.
כול הלוויינים שוגרו מנמל החלל קייפ קנוורל בעזרת משגר מדגם אטלס 5.
המערכת פועלת במקביל למערכת Wideband Global SATCOM.
הפדרציה האמריקנית של העבודה וקונגרס הארגונים התעשייתיים המכונה AFL-CIO (ראשי תיבות של American Federation of Labor and Congress of Industrial Organizations) הוא פדרציית האיגודים המקצועיים הגדולה בארצות הברית.
הפדרציה האמריקנית של העבודה (AFL) נוסדה בשנת 1886 כאיגוד עובדים שייצג בעיקר בעלי מקצועות מסורתיים כגון נגרים, פועלי בניין וחייטים.
הארגון דגל בגישה שמרנית יחסית ולא נטה לעסוק בשינויים פוליטיים או חברתיים רחבים, אלא התמקד בשיפור תנאי העבודה והעלאת שכרם של עובדים דרך משא ומתן קיבוצי ושביתות.
קונגרס הארגונים התעשייתיים (CIO) נוסד בשנת 1935, בהובלת ג'ון ל.
לואיס, מנהיג איגוד הכורים המאוחד (United Mine Workers), תחילה כחלק מה-AFL ובשנת 1938 הוא התפצל מהארגון לארגון עצמאי.
בניגוד ל-AFL, שהתמקד באיגוד עובדים מקצועיים, CIO שם דגש על איגוד עובדים בלתי מקצועיים בתעשיות כבדות, כמו ייצור פלדה, תעשיית הרכב ותעשיית הטקסטיל.
אחת מנקודות המחלוקת המרכזיות בין שני הארגונים, היה ביחס לחברות עובדים שחורים באיגוד בה תמך ה-CIO, בעוד חלק מארגוני ה-AFL שאיגדו מקצועות מסורתיים התנגדו לה.
בשנת 1955 התאחדו שני הארגונים ליצירת AFL-CIO, מתוך הכרה בכך שהפילוג פוגע בכוחם של העובדים המאורגנים.
האיחוד הובל על ידי ג'ורג' מיני מ-AFL ו-וולטר רויטר מ-CIO.
הארגון המאוחד התבסס ככוח משמעותי בזירה החברתית, הכלכלית והפוליטית של ארצות הברית ותרם לקידום חקיקה חברתית, כגון חוק שכר מינימום, ביטוח לאומי וזכויות עובדים נוספות.
הארגון היה חלק מרכזי מהתמיכה בנשיא תיאודור רוזוולט ומקואליציית הניו דיל ששלטה בפוליטיקה האמריקנית עד אמצע שנות ה-60.
הפדרציה כוללת כיום 61 איגודים המייצגים כ-15 מיליון עובדים.
AFL-CIO משחק תפקיד מרכזי בפוליטיקה האמריקנית.
הארגון תומך במועמדים ובמפלגות שמקדמים מדיניות פרו-עובדים, כגון העלאת שכר מינימום, הגנה על זכות ההתאגדות וזכויות עובדים נוספות ותמיכה בשירותי בריאות ציבוריים.
AFL-CIO משתף פעולה עם ארגוני עובדים ברחבי העולם כדי לקדם זכויות עובדים גלובליות.
הוא חבר פעיל בארגונים בינלאומיים, כמו הפדרציה הבינלאומית של איגודי העובדים (ITUC).
בל AH-1 קוברה הוא מסוק קרב דו-מושבי, חד מנועי, בעל רוטור דו-להבי, מתוצרת חברת "בל הליקופטר" מארצות הברית.
תכנון המסוק מבוסס על מערכות ההנעה, התמסורת והרוטור של מסוק הסער בל UH-1 אירוקוי ("יואי").
חברת בל החלה בתכנון המסוק בשנת 1958 ובשנת 1965 המריא לראשונה.
המסוק היה עמוד השדרה של מערך מסוקי הקרב בצבא ארצות הברית, עד להחלפתו במסוק הקרב AH-64 אפאצ'י.
גרסאות משודרגות של מסוקי הקוברה עודן מופעלות על ידי צבאות שונים ברחבי העולם, וגרסאות דו-מנועיות עוד משרתות בחיל הנחתים של ארצות הברית כמסוקי הקרב עיקריים של החיל.
מסוקי קוברה מעודפי צבא ארצות הברית הוסבו לשמש כמסוקים לכיבוי אווירי.
בחיל האוויר הישראלי כונה המסוק צפע.
חברת בל החלה בפיתוח דגם 209 באופן עצמאי על בסיס דגם 204/205 מתוצרתה.
דגם זה הופעל על ידי צבא ארצות הברית באופן נרחב במהלך מלחמת וייטנאם וכונה בל UH-1 אירוקוי, אם כי היה ידוע בעיקר בכינויו יואי (Huey).
המסוק, שהוצג לראשונה בשנת 1956, הופעל במשימות תובלת סער במסגרתן הוטסו כוחות קטנים למוקדי לחימה משתנים.
ה"יואי" נתן מענה ללוחמת הגרילה מול כוחות הווייטקונג וצבא צפון וייטנאם, אך חסרונו היה בכך שהיה פגיע לירי קרקעי, במיוחד כאשר נחתו המסוקים בשטח כדי לפרוק את הלוחמים שטסו בהם.
כדי להגן על המסוקים ברגעים אלה, היה צורך בחיפוי ארטילרי או אווירי, אך חיפוי כזה לא תמיד היה זמין או אפשרי, וגם לא מדויק.
האפשרות הטובה ביותר הייתה חיפוי על ידי מסוקים נוספים, שהיו יכולים ללוות את מסוקי הסער לאורך טיסתם אל היעד והיו יכולים לשהות מעל אזור ההנחתה עם התקדמות הקרב.
כבר ב-1962, בשלביה הראשונים של המלחמה, הוסבו מספר מסוקי UH-1A לשמש כ"ספינות תותחים מוטסות" (Gunships), והורכבו עליהם מספר רב של מקלעים ומשגרי רקטות.
לוחם אירוקווי, דגם 207, סו סקאוט ו-AAFSS
חברת בל עסקה בבחינת רעיון המסוקים החמושים עוד בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. בחברה נבנה דגם קונספט שסומל D-255 וכונה "לוחם אירוקווי" (Iroquois Warrior).
הדגם הוצג לנציגי צבא ארצות הברית ביוני 1962, בתקווה לשכנע אותם להקציב משאבים להמשך הפיתוח.
ה-D-255 פותח על בסיסי מרכיבי ה-UH-1, עם גוף צר ותא טייס דו מושבי בתצורת טנדם, ומשימתו המוגדרת הייתה תקיפה.
חימוש המסוק כלל מטול רימונים בצריח בחרטום המסוק, תותח בקוטר 20 מ"מ בגחון וכנפיים קצרות לנשיאת רקטות או טילים נגד טנקים מדגם SS-10.
הצבא גילה עניין בפרויקט ובדצמבר 1962 העניק לחברת בל חוזה להוכחת הקונספט.
חברת בל התאימה מסוק בל 47 והפכה אותו לדגם ניסיוני שכונה בל 207, שכונה "סו סקאוט" (Sioux Scout).
המסוק טס לראשונה בשנת 1963. לדגם היו את כל המאפיינים של מסוק קרב מודרני: תא טייסים בתצורת טנדם, כנפיים קצרות לתליית חימוש, תותח בצריח בחרטום המסוק ופרופיל רוחב צר.
בחינת הדגם החדש בתחילת 1964 לא הרשימה את נציגי הצבא, הם חשו שהמסוק קטן מדי, חלש מדי וככלל שאינו מותאם לשימוש מעשי.
הפתרון לחסרונות שנמצאו בדגם 207 היה פתיחת תחרות AAFSS, (מערכת סיוע באש אווירית מתקדמת, Advanced Aerial Fire Support System).
הדרישות שהציב הצבא בתחרות הביאו לפיתוחו של הלוקהיד AH-56 שאיין, מסוק תקיפה כבד בעל מהירות גבוהה.
לאחר עשר שנות פיתוח הסתבר כי פרויקט השאיין שאפתני מדי ולא בר ביצוע, והפרויקט בוטל.
צבא ארצות הברית החל שוב באיתור מסוק תקיפה קונבנציונלי יותר בעל שרידות גבוהה יותר.
אף על פי שהצעתה של חברת בל לתחרות ה-AAFSS לא התקבלה המשיכה החברה בפיתוח הקונספט שלה למסוק חמוש קל וקטן יותר.
בינואר 1965 השקיעה חברת בל מיליון דולר בדגם חדש.
דגם זה היה למעשה שילוב של דגם 207, סו סקאוט, עם מרכיבים של דגם UH-1 – התמסורת, הרוטור שחוזק על ידי תוספת מערכת בקרת יציבות ומנוע הטורבו-ציר דגם T53. הדגם החדש קיבל את הסימול 209, ודמה לדגם 207.
במקביל ליוזמה הפרטית של חברת בל החלו המאורעות בווייטנאם להתפתח בדרך שהייתה לטובת דגם 209. ההתקפות על הכוחות האמריקאיים הלכו ורבו, עד סוף שנת 1965 כבר היו בווייטנאם 50,000 חיילים של צבא ארצות הברית (וזרועות נוספות).
שנת 1965 הייתה אמורה להיות שנת סיום פרויקט AAFSS אך הפרויקט דשדש עקב בעיות טכניות ופוליטיות.
צבא ארצות הברית היה זקוק למסוק חמוש לתקופת ביניים, עד להשלמת פיתוחו של מסוק התקיפה המיועד, ופנה לחמש חברות בבקשת הצעות לפתרון מהיר.
חברת הציעה דגם חמוש של ה-CH-47 צ'יינוק (שסומל ACH-47A).
חברת הציעה גרסה של מסוק ה-, שסומלה HH-2C טומהוק; חברת הציעה גרסה חמושה של דגם מתוצרתה, חברת סיקורסקי הציעה את הסיקורסקי S-61, וחברת בל הציעה את דגם 209.
ב-3 בספטמבר 1965 הציגה חברת בל לראשונה את מודל 209 המוגמר, וארבעה ימים מאוחר יותר, ב-7 בספטמבר, ביצע המסוק את טיסת הבכורה שלו, שמונה חודשים בלבד לאחר האור הירוק שניתן לפיתוחו.
באפריל 1966 זכה המסוק של חברת בל במבחני ההערכה של הצבא וחוזה ראשון לייצור 110 מסוקים נחתם באפריל 1966. בל הוסיפה את השם "קוברה" לכינוי "יואי", והמסוק החדש נקרא בהתאם "יואיקוברה".
הצבא הוסיף את השם קוברה לסימול AH-1G שניתן למסוק.
דגם 209 שימש בשש השנים הבאות לניסויי חימוש והתאמת ציוד.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 הוסב הדגם לסטנדרט של מסוקי הייצור מדגם AH-1, אך לאחר שיצא משירות הוחזר בקירוב לתצורה המקורית, ומוצג ב בפורט נוקס, קנטקי.
לקראת המעבר לייצור סדרתי בוצעו כמה התאמות בדגם 209. המגלשיים המתכנסים הוסבו למגלשיים קבועים, להבי הרוטור הוחלפו בלהבים רחבים יותר וחופת תא הטייס שהייתה עשויה מזכוכית משוריינת בדגם 209 וכובדה גרע מביצועי המסוק הוחלפה בחופה מפלקסיגלס.
גם לאחר הכניסה לשירות בוצעו שינויים שונים, שהעיקרי בהם היה העברת רוטור הזנב מצידו השמאלי של המסוק לצידו הימני, כדי לשפר את ביצועיו.
חיל הנחתים של ארצות הברית גילה עניין במסוק והזמין גרסה משופרת, דו-מנועית, שסומלה AH-1J.
גרסה זו הובילה לגרסאות דו-מנועיות נוספות.
ב-1972 ביקש הצבא להוסיף למסוק יכולת לוחמה נגד טנקים, ולצורך השגת מטרה זו נבנתה תוכנית ICAP, תוכנית חימוש קוברה משופרת (Improved Cobra Armament Program).
במסגרת התוכנית חומש המסוק בשמונה טילים נגד טנקים מדגם BGM-71 טאו וניסויי המסוק החמוש החלו באוקטובר 1973. לאחר הוכחת כשירות זכתה חברת בל בחוזה לשדרוג 101 מסוקים מגרסה AH-1G לגרסה AH-1Q בעלת יכולת לשגר טילי נ"ט.
גרסה Q שופרה החל מ-1976 על ידי הוספת מנוע חזק יותר ותמסורת משופרת, והתוצאה הייתה גרסה S.
גם גרסה זו עברה שיפורים שונים, שהביאו ליצירת גרסה F.
מסוק ה-AH-1G יואיקוברה הסדרתי הראשון סופק ביוני 1967. בשנים הראשונות להפעלתו נחשב המסוק כגרסה של דגם UH-1D יואי, והסימול הראשון למסוק היה בהתאם UH-1H.
בתוך זמן קצר שונה הסימול ל-AH-1, לסימול דגם לתקיפה (Attack).
עם כניסתה של הגרסה המשופרת של דגם UH-1D, גרסה UH-1H, שונה הסימול של היואיקוברה ל-AH-1G.
מסוקי קוברה הופעלו על ידי צבא ארצות הברית במהלך מתקפת טט ב-1968 ועד לסיומה של מלחמת וייטנאם.
המסוקים סיפקו לכוחות הקרקע סיוע באש, ליוו מסוקי סער וביצעו משימות נוספות.
בין השאר הרכיבו מסוקי קוברה שני גדודי ארטילריה רקטית כחלק משתי הדיוויזיות המוטסות.
המסוקים הופעלו בצוותי "צייד/קטלן" (hunter killer), יחד עם מסוקי סיור מדגם יוז OH-6 קאיוז.
מסוקי OH-6 היו טסים במהירות נמוכה ובגובה נמוך, וכאשר הייתה נפתחת עליהם אש היו מסוקי הקוברה תוקפים את האויב שנחשף.
ב-12 בספטמבר 1968 חילץ מסוק קוברה טייס שנטש מטוס קרב מדגם נורת' אמריקן F-100 סופר סייבר.
הטייס, קפטן רונלד פוגלמן (לימים גנרל), נאחז בדלתות פנל התותח של המסוק ונחלץ בשלום.
בסך הכול בנתה חברת בל 1,116 מסוקים מדגם AH-1G בין השנים 1967 ל-1973. בשיא פעילותם היו 1,081 מסוקים בשירות פעיל, שצברו מעל מיליון שעות טיסה מבצעיות בווייטנאם.
300 מסוקים אבדו כתוצאה מתאונות ופגיעות בקרב.
חיל הנחתים של ארצות הברית הפעיל גם הוא מסוקי AH-1G בווייטנאם לתקופה קצרה עד שרכש מסוקי קוברה דו-מנועיים מדגם AH-1J.
מסוקי AH-1T קוברה הופעלו במבצע זעם דחוף, פלישת ארצות הברית לאיי גרנדה בשנת 1983. במהלך המבצע שימשו המסוקים במשימות סיוע קרוב וליווי מסוקי סער.
שני מסוקים הופלו באש נגד מטוסים במהלך התקיפה ביום הראשון למבצע.
מסוקי קוברה הופעלו גם במבצע "מטרה צודקת", הפלישה האמריקאית לפנמה, בדצמבר 1989 – ינואר 1990. המסוקים לקחו חלק נכבד במבצע "סופה במדבר", מלחמת המפרץ הראשונה (אוגוסט 1990 – פברואר 1991), בעיקר במשימות סיוע.
חיל הנחתים של ארצות הברית הפעיל במהלך המלחמה 91 מסוקי AH-1W סופר קוברה, וצבא ארצות הברית הפעיל כ-140 מסוקי קוברה מסוגים שונים.
המסוקים הופעלו מבסיסים קדמיים במדבר.
במהלך המלחמה השמידו המסוקים כלים משוריינים רבים ומטרות נוספות; אף מסוק לא הופל בקרב, אם כי שלושה מסוקים אבדו בתאונות במהלך המלחמה ולאחריה.
מסוקי קוברה שימשו במשימות סיוע במבצעים הומניטריים של ארצות הברית, ובהם מבצע "השב תקווה" (Restore Hope) בסומליה, ב-1993. מסוקי קוברה השתתפו בפלישה האמריקאית להאיטי ב-1994, ובמבצעים נוספים במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20.
צבא ארצות הברית החל להוציא את מסוקי הקוברה משירות בשנות ה-90. המסוק האחרון יצא משירות פעיל במרץ 1999 ומהעתודה בספטמבר 2001. המסוקים שיצאו משירות הוצעו לבעלות בריתה של ארצות הברית בנאט"ו ולשירות היערות של ארצות הברית.
חיל הנחתים של ארצות הברית ממשיך להפעיל מסוקי AH-1W סופר קוברה דו-מנועיים ומסוקי בל AH-1Z וייפר.
תאגיד סובארו היפני ייצר 89 מסוקי AH-1S ברישיון בין השנים 1984–2000. זרוע היבשה של כוחות ההגנה של יפן מפעילה את המסוקים, המקבילים בערך לדגם AH-1F של צבא ארצות הברית.
מנועי המסוקים הם מדגם T53-K-703 והם מיוצרים ברישיון על ידי תאגיד תעשיות כבדות קווסאקי.
חיל האוויר המלכותי הירדני קיבל 24 מסוקים מגרסה F בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 ותשעה נוספים בשנת 2001. ב-2015 העבירה ישראל לירדן 16 מסוקים, ששופצו על ידי ארצות הברית, לצורך לחימה בארגון דאעש בסוריה ובעיראק.
צבא טורקיה רכש עשרה מסוקים מגרסה AH-1W בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. עליהם נוספו עוד 32 מסוקים מעודפי צבא ארצות הברית ובהם מסוקי אימון מדגם TAH-1P.
שאר המסוקים שהתקבלו מהצבא היו מגרסה AH-1F.
מסוקי הקוברה הטורקיים הופעלו במבצעים נגד המורדים הכורדים ליד הגבול עם עיראק.
בקיץ 2000 שקל צבא טורקיה לרכוש גרסה מותאמת של דגם AH-1Z, שכונה "קינג קוברה".
הצבא התכוון לרכוש 50 מסוקים מדגם זה, אך העסקה לא יצאה אל הפועל בגלל סכסוך בין חברת בל לממשלת טורקיה.
במקום זאת רכש הצבא הטורקי גרסה של האגוסטה A129 מנגוסטה, שיוצרה ברישיון בטורקיה.
חיל האוויר הישראלי גילה עניין במסוקי הקוברה עוד בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20, לאור הצלחתם במלחמת וייטנאם.
שר הביטחון באותן שנים, משה דיין, העלה את האפשרות לרכוש את המסוקים כאשר ביקר בארצות הברית ב-1972, אך הדברים לא בא לידי מימוש באותו שלב.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, כאחד מלקחי המלחמה, הצביעו קצינים בכירים בחיל האוויר על מסוקי התקיפה כמענה למתקפת שריון מסיבית.
המסוקים יכולים לתת מענה מהיר ומדויק להתקפת פתע של כוחות שריון, ובשל יכולתם לנצל את תנאי השטח יוכלו להתמודד גם עם איום טילי הנ"מ.
חיל האוויר בחן מספר מסוקים לתפקיד זה, ובהם את היוז 500 ואת ה, שנשא טילי הוט .
ב-2 במאי 1975 יצאו שתי משלחות של חיל האוויר לארצות הברית.
משלחת אחת, שכללה מומחים למערכות אוויוניקה ונשק מונחה בחנה מערכות אלו במפעלים המייצרים אותם, ואילו משלחת שנייה שכללה ארבעה טייסים למדה את מסוק הקוברה עצמו.
עם זאת, לכתחילה התכוון חיל האוויר לרכוש דגם אחר של מסוק תקיפה, .
היה זה מסוק קרב כבד, שחברת סיקורסקי ניסתה לשווק לצבא ארצות הברית ומאוחר יותר לחיל האוויר הישראלי.
המסוק היה מהיר מאוד, בעל כני נסע מתכנסים ואוויוניקה מתקדמת לזמנו, ויכול היה לשאת חימוש רב, כולל 16 טילי טאו (לעומת 8 של הקוברה), רקטות וטילי אוויר אוויר מדגם AIM-9 סיידוויינדר.
נציגי חיל האוויר המליצו על רכישתו אך תאונה אווירית שאירעה למסוק במהלך הסלון האווירי בפארנבורו בספטמבר 1974 קטעה את המשא ומתן, ובעקבותיה הופסק פיתוח המסוק.
כישלון ה-S-67 החזיר את חיל האוויר אל הקוברה.
זמן מה לאחר הגעת משלחת חיל האוויר לארצות הברית התקבלה הסכמה למכור לישראל שישה מסוקים מדגם AH-1G מעודפי צבא ארצות הברית.
משלחת נוספת יצאה לארצות הברית כדי לקבל מסוקים אלה, ששופצו על פי דרישת חיל האוויר במפעלי חברת בל.
המסוקים, שכונו בחיל האוויר צפע, הגיעו לארץ ב-11 באפריל 1975. במקביל ליציאת המשלחת לארצות הברית הקים חיל האוויר יחידה שנועדה ללמוד ולגבש את תורת הלחימה במסוקי קרב.
היחידה הוגדרה ככזו ולא כטייסת, משום שהיוותה גוף ניסיוני ולא יחידה מבצעית.
היחידה ערכה תרגילים ניסיוניים עם ששת המסוקים הראשונים, בשילוב כוחות קרקע, והצלחתם של תרגילים אלה הביאה להחלטה לשדרג את המטוסים הקיימים לדגם AH-1S ולרכוש מסוקים נוספים מגרסה זו.
היחידה הניסויית הפכה לטייסת 160 ("טייסת המסק"ר הראשונה") בדצמבר 1977 בבסיס תל נוף.
בספטמבר 1979 עברה הטייסת לבסיס פלמחים.
המסוקים הוצגו לראשונה ביום חיל האוויר, יולי 1979.
המסוקים הופעלו לראשונה ב-9 במאי 1979 כאשר תקפו בית במחנה פליטים ליד צור, בלבנון, בו שהו מחבלים שתקפו לפני כן את קיבוץ מנרה.
לאור הצלחתה של התקיפה הופעלו המסוקים במבצעים דומים נוספים.
מבצע שלום הגליל (של"ג) היה המערכה הנרחבת הראשונה בה הופעלו המסוקים.
טילי הטאו (BGM-71 TOW) של המסוקים הוכחו כיעילים נגד טנקי T-72 של הצבא הסורי וכנגד מטרות נוספות, בהן מפקדות מחבלים, כלי רכב ועוד.
במהלך המלחמה הופל מסוק אחד באש נ"מ, וטייסיו, רס"ן וסרן נהרגו.
ב-1 ביולי 1985 הוקמה טייסת קוברות שנייה, טייסת 161 ("המשפחה הלוחמת" או "טייסת הקוברות השנייה"), גם היא בבסיס פלמחים.
בשל מיקומן היחסי בבסיס כונו הטייסות "טייסת הקוברות הדרומית" (טייסת 160) ו"טייסת הקוברות הצפונית" (טייסת 161).
מסוקי קוברה הופעלו גם למשימות חילוץ.
ב-16 באוקטובר 1986 חילץ מסוק קוברה טייס של מטוס פנטום שנטש את מטוסו מעל לבנון עקב תקלה טכנית.
הטייס חולץ בעודו נתלה על מגלשי המסוק, אך הנווט, רון ארד, נפל בשבי ונעדר עד היום.
ב-9 בדצמבר 1988 חילצו מסוקי קוברה בצורה דומה ארבעה חיילים מחטיבת גולני שהשתתפו במבצע "כחול וחום", שנועד לפגוע במפקדה של החזית העממית לשחרור פלסטין בנועיימה שבלבנון.
במהלך הלחימה נותקו ארבעת החיילים מיחידתם, וחולצו לפנות בוקר על ידי המסוקים.
החיילים נקשרו למגלשי מסוקי הקוברה שהוזנקו לחלצם ופונו לספינות חיל הים הישראלי הסמוכות.
ב-30 במאי 1990, הוזנקו מסוקי קוברה לחוף ניצנים, לאחר שטייס עגור (דורניר דו-28) זיהה סירת מחבלים שהגיעה לחוף.
הטייס עיכב את המחבלים על ידי ביצוע מספר מעברים נמוכים מעליהם, ואחר כך כיוון את מסוקי הקוברה לעברם.
בסיום הפעולה הצליח צה"ל לפגוע בארבע סירות גומי, להרוג ארבעה מחבלים ולקחת בשבי 12 נוספים.
מאז מלחמת לבנון הראשונה המשיכו מסוקי הקוברה לקחת חלק בכל מבצע צבאי שביצעה ישראל, בעיקר במהלך הלחימה בדרום לבנון בשנים 1985 ועד הנסיגה מרצועת הביטחון בסוף מאי 2000, ובתקופת האינתיפאדה השנייה, בה הופעלו המסוקים בפעילות האווירית ובעיקר בסיכולים הממוקדים.
הסיכולים בוצעו על ידי טילי תמוז המאפשרים צפייה בכל מהלך המעוף עד הפגיעה במטרה על ידי מצלמה הנמצאת בראשם.
טילים אלו הופעלו בלעדית על ידי מסוקי קוברה של חיל האוויר הישראלי, ודרשו התקנת משגר מיוחד הנקרא "מחצלת" וכן החלפת התותח באנטנה ייעודית להכוונת הטיל.
במהלך ארבעת העשורים בהם שירתו מסוקי ה"צפע" בחיל האוויר הישראלי אירעו ארבע תאונות קטלניות בהן היו מעורבים מסוקים מסוג זה.
בליל 18 במרץ 1987 התרסק מסוק קוברה מעל שדות קיבוץ טירת צבי עקב תקלה טכנית.
מפקד הטייסת, סא"ל ציון בר-אור נהרג, והטייס סגן יובל וגנר נפצע קשה.
במרץ 1998 נהרגו תת-אלוף שמואל אלדר וסגן כאשר מסוק קוברה התרסק בים בשל תקלה טכנית.
בתאונת טיסה נוספת, שאירעה ב-10 בספטמבר 2008 בשל תקלה טכנית, נהרגו שני טייסי מילואים, רב-סרן ורב-סרן .
בהתרסקות מסוק קוברה שאירעה ב-12 במרץ 2013 ליד קיבוץ רבדים נהרגו סגן אלוף ורב-סרן .
בנוסף למשימות המבצעיות שימשו מסוקי קוברה, בעיקר מגרסה E, להדרכת פרחי טיס בבית הספר לטיסה.
מסוקים אלה התקבלו במתנה מעודפי צבא ארצות הברית ב-1996.
בשנת 2014 יצאו מסוקי הקוברה משירות בחיל האוויר הישראלי.
מערך מסוקי הקרב של החיל מאז הוא על טהרת האפאצ'י AH-64 מדגמי A ("פתן") ו-D ("שרף").
לאחר הוצאת מסוקי ה"צפע" משירות חיל האוויר, נמסרו בסוף שנת 2014, 16 מסוקים לחיל האוויר הירדני במטרה לסייע לה להילחם בדאעש.
12 מסוקים נכנסו לשירות, והשאר שימשו לחלפים.
אב טיפוס, עם מגלשיים מתכנסים.
בסימול 209 משתמשת גם רשות התעופה הפדרלית עבור מסוקי קוברה שיצאו משירות צבאי ורשומים אזרחית על ידי שירות היערות של ארצות הברית
דגם סדרתי ראשון, החל מ-1966. מסוק חמוש עבור צבא ארצות הברית, מנוע אווקו לייקומינג T53-13 טורבו ציר, בעל דחף של 1,400 כוח סוס.
מסוק אחד לניסויי חימוש, כולל טילי הלפייר ותותח מרובה קנים.
גרסה לאימונים, עם הגאים כפולים.
שמונה מסוקים שנרכשו על ידי הצי הספרדי.
חימוש המסוקים כלל תותח 20 מ"מ M35, ומשימתם הייתה לסייע לספינות משמר החופים.
ארבעה מן המסוקים הללו אבדו בתאונות שונות.
המסוקים הנותרים הוצאו משירות ב-1985, שלושה הוחזרו לארצות הברית ואחד נשמר באחסון בספרד.
שמונה מסוקים מגרסה AH-1G עם מכלול תצפית טלסקופית XM26 ושני משגרים לטילי BGM-71 טאו, ארבעה טילים בכל משגר.
גרסה חמושה בטילי טאו, מכלול תצפית טלסקופי וכוונת M73.
שדרוג לגרסה Q עם מערכת טאו.
הסבה של גרסה AH-1S למל"ט מטרה, לתרגול יחידות נ"מ.
ההסבה בוצעה על פי תוכנית משותפת לארצות הברית ולקנדה, על ידי חברות בל ובריסטול אירוספייס הקנדית, החל מ-1994. חברת האניוול הוסיפה ושדרגה גרסה זו על ידי התקנת מערכות וחומרה שיאפשרו למסוק לדמות את מסוק התקיפה קמוב Ka-50, מתוצרת רוסיה.
הגרסה המשופרת נקראת הוקום-X, ושלושה מסוקים מגרסה זו הושלמו בשנים 1998–2001.
גרסה לייצרו סדרתי עם להבי רוטור מחומרים מרוכבים, תא טייס משופר עם יכולת טיסה נמוכה מאוד (Nap-of-the-earth, NOE) ומכשור מתקדם.
לפני 1988 הוגדרה גרסה זו כ-AH-1S סדרתי, לעיתים עם הסימול (AH-1S (PROD.
השיפורים שהוטמעו במסוק נחשבים שלב 2 בתוכנית השדרוג של גרסה AH-1S.
גרסה לייצור סדרתי עם מערכת חימוש משופרת, הכוללת את תת-המערכת M97A1 ובה תותח 20 מ"מ בעל שלושה קנים.
לפני 1988 הוגדרה גרסה זו כ-AH-1S עם תותח משופר, לעיתים עם הסימול (AH-1S (ECAS.
השיפורים שהוטמעו במסוק נחשבים שלב 1 בתוכנית השדרוג של גרסה AH-1S.
מסוקים מגרסה זו חומשו גם בתת-המערכת M147, לירי רקטות בקוטר 2.75 אינץ' (70 מ"מ).
ייצור סדרתי והסבה של 387 מסוקים מגרסה G.
גרסה זו משלבת את כל השדרוגים של שלב 1 ו-2, וכן את שלב 3: תצוגה עילית, מד טווח לייזר, מערכת תת אדום להטעיית טילי חום המותקנת על פתח הפליטה של המנוע, מערכת תת-אדום להפחתת חתימת החום של המנוע ותת מערכת לניהול מידע.
עד 1988 הוגדרה גרסה זו כ"גרסה AH-1S מודרנית" או "AH-1S קוברה מודרנית" או (AH-1S (MC.
דגם ניסיוני להדגמת טכנולוגיה, עם רוטור בעל ארבעה להבים, מנוע משודרג וציוד ניסיוני, כולל טילי AGM-114 הלפייר.
דגם ניסיוני להפעלה בכל תנאי מזג אוויר.
מבוסס על גרסה AH-1G החד מנועי ודגם AH-1J הדו-מנועי.
יוצאו שני מסוקים מגרסה זו, הראשון עם מנוע פראט אנד ויטני T400-CP-400 טווין פאק והשני עם מנוע לייקומינג T-55-L-7C.
לפירוט הגרסאות הדו-מנועיות, כמו AH-1W ו-AH-1J ראו בל AH-1 סופר קוברה.
לפירוט מפעילות הגרסאות הדו-מנועיות ראו בל AH-1 סופר-קוברה.
חיל הנחתים של ארצות הברית – 28 מסוקי AH-1Z
צי ארצות הברית – 7 מסוקי AH-1W
שירות היערות של ארצות הברית
– חיל האוויר המלכותי של בחריין – 12 מסוקי AH-1E
– צבא טורקיה – 9 מסוקים מדגם AH-1W ו-32 מסוקים מדגמי AH-1P/S
– כוחות ההגנה של יפן – 89 מסוקי AH-1S
– חיל האוויר המלכותי הירדני – 33 מסוקי AH-1F ו-16 מסוקי AH-1E שקיבלה מישראל
– חיל האוויר הפיליפיני – שני מסוקי AH-1F שהתקבלו מירדן
– חיל האוויר הקנייתי – מסוקי AH-1F שהתקבלו מירדן
– צבא דרום קוריאה – 77 מסוקים מדגמי J ו-S
– הצבא המלכותי של תאילנד – 7 מסוקים מדגם AH-1H
– חיל האוויר הישראלי – 49 מסוקי AH-1E נשארו במחסני חיל האוויר
AGM-169 JCM ובקצרה JCM, ראשי תיבות של Joint Common Missile, הוא כינוי לטיל אוויר-קרקע שפותח על ידי חברת לוקהיד מרטין האמריקנית.
הטיל יועד להחליף את טילי ה-AGM-114 הלפייר וה-AGM-65 מאווריק הוותיקים.
תוכנית הפיתוח של הטיל בוטלה במאי 2007.
כלי הטיס שיועדו לשאת את הטיל בשלב הראשון היו: המסוקים אפאצ'י לונגבאו (AH-64D), סופר-קוברה (AH-1Z), בלק-הוק חמוש (סטרייק-הוק - MH-60R), והמטוס F/A-18 "הורנט".
ראש הביות של הטיל משלב שלושה סוגי הנחיה במקביל: לייזר חצי אקטיבי, מכ"ם מילימטרי והדמיית א"א בדומה לטיל הג'אוולין.
הדבר מאפשר לו יכולות שגר-ושכח מתקדמות ויכולת להיות משוגר מכל הפלטפורמות האוויריות, ולפיכך נחשב לפורץ דרך בתחומו.
בנוסף הטיל חולק חלק מתכונות טיל הברימסטון.
AGPS (Assisted GPS) (משתמשים גם בקיצורים A-GPS או aGPS) היא מערכת עזר לניווט לוויני ומשמשת להשגת מיקום ראשוני מהיר יותר (Time To First Fix) של מערכת מבוססת GPS.
היא עושה זאת על ידי שילוב תקשורת עם שרת-עזר, בנוסף ל-24 הלוויינים המשמשים את שירות ה-GPS הרגיל.
מכשירים העושים שימוש ברכיב ה-AGPS צריכים לכלול יכולת תקשורת כלשהי לשרת העזר.
המכשירים הנפוצים ביותר מסוג זה הם מכשירים סלולריים.
אזורי שימוש נפוצים של מכשירים סלולריים הם אזורים עירוניים, בהם קליטת האותות של לוויני GPS קשה יותר עקב הפרעות ממבנים סמוכים.
הקישור לשרת העזר באמצעות הרשת הסלולרית מאפשר למכשיר לזהות את מיקומו מהר יותר בכמה שיטות.
לשרת העזר יש קליטה לוויינית טובה.
מכשיר ה-AGPS מקבל את נתוני מיקום הלוויינים העדכניים משרת העזר ונעזר בהם לזירוז חישוב המיקום שלו.
הטלפון הסלולרי מעביר נתוני קליטה חלקיים לשרת העזר.
שרת העזר מנצל את כוח החישוב העדיף שלו לשם השוואה מהירה של נתוני הקליטה של הטלפון לנתוני הקליטה הטובים של השרת, והתוצאה נשלחת בחזרה לטלפון.
AGM-45 שרייק (AGM-45 Shrike) הוא טיל נגד קרינה שתוכנן להתביית על מכ"מי בקרת אש של מערכות נ"מ.
השרייק פותח במרכז הנשק של הצי בצ'יינה לייק ב-1963. הטיל היה בשירות הכוחות המזוינים של ארצות הברית וכן בשירות חיל האוויר הישראלי, שהיה המשתמש העיקרי שלו מלבד ארצות הברית, וכונה על-ידו "אגרוף".
הטיל הוחלף במהלך שנות התשעים בטיל ה-AGM-88 הארם.
בישראל פותחו גרסאות המבוססות על השרייק ששוגרו תחילה מעל זחל"ם (מערכת שכונתה פוטיפר) וזמן קצר לאחר מכן גם ממשגר שהותקן על תובה של טנק M4 שרמן, מערכת שכונתה כחלילית או קלשון.
השרייק הופעל לראשונה במהלך מלחמת וייטנאם באמצעות F-105F ו-F-105G ת'אנדרצ'יף שיועדו למשימות דיכוי הגנה אווירית, ומאוחר יותר באמצעות מטוסי F-4 פנטום II שיועדו לאותן המשימות.
הטווח של הטיל היה קצר יותר מהטווח של טיל הקרקע-אוויר (טק"א) SA-2 שנגדו שימש, אך אף על פי כן השימוש בו היה עדיף על השיטה הקודמת לתקיפת סוללות טק"א באמצעות רקטות ופצצות ממטוסי ה-F-100F סופר סייבר.
השרייק שוגר לרוב כ-30 מעלות מעל לאופק כנגד מכ"ם קורן מסוג "פאן סונג" המרוחק כ-15 מייל (25 ק"מ) לזמן מעוף של כ-50 שניות.
טקטיקת התקיפה השתנתה בהדרגה במהלך 1966 ו-1967 עד אשר נכנס לשירות טיל ה-AGM-78 סטנדרד ארם אותו ניתן היה לשגר מטווח גדול יותר משמעותית.
אפילו לאחר שה-AGM-78 נכנס לשירות, הוסיפו האמריקנים להשתמש בשרייק לצורך תקיפה קרובה.
אף על פי שהשרייק לא נכנס לשירות סדיר בבריטניה, הוא סופק בחשאי לחיל האוויר המלכותי הבריטי לשימושו במלחמת פוקלנד.
טילי שרייק סופקו לחיל האוויר הישראלי לאחר מלחמת ההתשה וכונו על-ידו "אגרוף".
יעילותם של טילים אלו הוכחה כמוגבלת.
בשימוש הראשון בטיל בחיל האוויר, ב-18 בספטמבר 1971, שיגרו מטוסי פנטום 12 טילים לעבר מכ"מי סוללות הטק"א המצריות שקודמו לעבר תעלת סואץ בסיום מלחמת ההתשה.
התקיפה הייתה תגובה להפלת מטוס בואינג 377 סטרטוקרוזר שביצע גיחת צילום במרחק של כ-22 ק"מ מהתעלה, באמצעות טק"א, יום אחד לפני כן.
רק טיל אחד פגע בבסיס הבטון של אנטנת המכ"ם וגרם לנזקים.
11 הטילים האחרים החטיאו את מטרותיהם ופגעו בין קילומטר לחמישה קילומטר מהמטרות.
המצרים סגרו את המכ"מים ובכך מנעו פגיעה בהם.
AGM-78 סטנדרד ארם (AGM-78 Standard ARM) הוא טיל נגד קרינה שתוכנן להתביית על מכ"מי בקרת אש של מערכות נ"מ שפותח על ידי חברת ג'נרל דיינמיקס האמריקנית.
ARM הוא קיצור ל- Anti-radiation missile, מאנגלית: טיל נגד קרינה.
הטיל היה בשירות הכוחות המזוינים של ארצות הברית וגרסה שלו, שכונתה "אגרוף סגול", הייתה בשירות חיל האוויר הישראלי.
בישראל פותחה גרסה יבשתית המבוססת על הסטנדרד ארם ששוגרה ממשאית M809A1 וכונתה "קרס".
הסטנדרד ארם פותח במקור עבור הצי האמריקני במהלך שנות השישים המאוחרות.
הסטנדרד ארם נוצר בעיקר עקב המגבלות של ה-AGM-45 שרייק, שסבל מראש קרב קטן, טווח מוגבל ומערכת הנחיה מוגבלת.
ג'נרל דיינמיקס נתבקשה לפתח טיל נגד קרינה המבוסס על טיל הקרקע-אוויר RIM-66 SM-1. ההתבססות על תכנון של טיל קיים הוזילה באופן משמעותי את עלויות הפיתוח וקיצרה את משכו, ובדיקות של הנשק החדש החלו כבר ב-1967, לאחר הפיתוח שנמשך שנה בלבד.
הטילים המבצעיים הראשונים נמסרו ב-1968.
הסטנדרד ארם כונה בקיצור "סטארם" ("starm").
הגרסה הראשונה של הטיל, ה-A1 מוד 0, לא הייתה הרבה יותר מ-RIM-66 משוגר מהאוויר עם ראש ביות של שרייק מחובר מקדימה.
מנוע דלק מוצק אירוג'ט סימן 27 מוד 4 הניעה את הטיל שצויד בראש קרב רסס.
אף שהיה בעל יכולות טובות יותר, הסטנדרד ארם היה יקר הרבה יותר מהשרייק אשר נותר בשירות עוד זמן מה.
מעל 3,000 טילים יוצרו בגרסאות שונות עד שייצורו הופסק בסוף שנות השבעים.
לאחר הפסקת הייצור נותר הטיל בשירות כמעט עשור לפני שהוחלף לחלוטין ב-AGM-88 הארם בסוף שנות השמונים.
AGM-78A - הגרסה המקורית של הסטנדרד ארם.
ATM-78A - גרסה אינרטית של ה-AGM-78A בעלת גודל, מסה וצורה זהה.
לטיל לא היה ראש ביות, ראש קרב, או מערכת הנעה והוא לא היה יותר ממשקולת.
AGM-78A2 - נוספה לטיל יכולת הערכת נזק הפצצה (BDA - Bomb Damage Assessment) ונור לסימון המטרה על-מנת לאפשר תקיפות חוזרות.
AGM-78B - יוצר ב-1969. בעל ראש ביות עבור טווח תדרים רחב שאיפשר להשתמש בטיל כנגד מגוון גדול יותר של מטרות מבלי הצורך לבחור את ראש הביות לפני המשימה.
מעגל זיכרון פשוט שנוסף איפשר לטיל ל"זכור" את מיקומו של המכ"ם במידה וכובה.
ATM-78B - הגרסה האינרטית של ה-AGM-78B.
AGM-78A4 - טיל AGM-78A1 שנוסף לו מעגל הזיכרון שנוסף ל-AGM-78B.
AGM-78C - יוצר בתחילת שנות השבעים.
מיזם של חיל האוויר האמריקני שנועד להיות אמין וזול יותר.
ATM-78C - הגרסה האינרטית של ה-AGM-78C.
AGM-78D2 - אמין יותר, בעל מרעום אופטי, וראש קרב חדש במשקל 100 ק"ג (223 ליברות) רסס.
ATM-78D - הגרסה האינרטית של ה-AGM-78D.
RGM-66D - גרסה של הסטנדרד ארם ששוגרה מספינה.
כללה אלמנטים של ה-RIM-66 ושל טיל האוויר-אוויר AIM-97 סיקבאט.
בשנת 1975 הציעה ארצות הברית למכור טילי AGM-78 לחיל האוויר הישראלי.
אולם, מאחר שלהפעלת הטיל נדרשו מטוסי "ויילד ויזל" המיועדים למשימות דיכוי הגנה אווירית והכוללים מערכות אלקטרוניות יקרות, הגיעו בחיל האוויר הישראלי למסקנה שאין הם יכולים להרשות לעצמם מטוסים ייעודיים שכאלה.
תחת זאת, הגדיר חיל האוויר הישראלי לג'נרל דיינמיקס דרישות מבצעיות לגרסה זולה יותר של הטיל, שכונתה "אגרוף סגול", אותה ניתן יהיה לשגר גם ממטוסי F-4 פנטום שאינם ייעודיים למשימות דיכוי הגנה אווירית.
המערכת המצומצמת והזולה יותר כללה גם מכשיר מיוחד שפיתחה לורל ושהותקן במטוסי הפנטום הישראליים.
ראשוני טילי ה"אגרוף סגול" נמסרו לחיל האוויר הישראלי בשנת 1976, לאחר שסדרת ניסויים בטילים המותאמים הוכיחה כי השינויים שהוכנסו בו לא פגעו ביכולתו.
הטיל נכנס לשירות מבצעי בחיל האוויר בשנת 1977.
השימוש המבצעי הראשון בטיל בשירות חיל האוויר הישראלי היה במלחמת לבנון הראשונה.
ב-9 ביוני 1982, היום הרביעי למלחמה, פתח חיל האוויר ב"מבצע ערצב-19" שנועד לתקוף את סוללות טילי הקרקע-אוויר הסוריות בלבנון.
המטס הראשון של המבצע כלל את כל מטוסי הפנטום של הטייסת העיקרית שהפעילה את ה"אגרוף הסגול".
כל מטוס במטס, שכלל יותר מ-20 מטוסים והובל על ידי מפקד הטייסת, נשא שני טילי "אגרוף סגול".
הטילים שוגרו במרחק של עשרות קילומטרים מסוללות הטק"א.
מטסים נוספים באו בהמשך וביצעו משימות דיכוי הגנה אווירית.
המבצע הוכתר כהצלחה ואיפשר חופש פעולה רב לחיל האוויר הישראלי במהלך המלחמה.
AGM-88 הארם (AGM-88 HARM), (קיצור של High-Speed Anti-radiation Missile, מאנגלית: טיל מהיר נגד קרינה), הוא טיל נגד קרינה שתוכנן להתביית על מכ"מי בקרת אש של מערכות נ"מ.
הטיל פותח על ידי חברת טקסס אינסטרומנטס כמחליף לטיל ה-AGM-78 סטנדרד ארם.
ייצור הטיל עבר בהמשך לחברת ריית'יאון לאחר שרכשה את טקסס אינסטרומנטס.
ההארם יכול לגלות, לתקוף ולהשמיד אנטנת מכ"ם או משדר עם התערבות מינימלית של איש צוות אוויר.
מנוע דלק מוצק מניע את הטיל במהירות מאך 2 מבלי ליצור עשן.
תכונות אלו מקשות על גילוי שיגור של הטיל בזמן, ובכך מגדילות את הסיכוי לפגיעה במכ"ם האויב.
טיל ההארם אושר לייצור מלא במרץ 1983 ונכנס לשירות בשלהי 1985.
הדגם החדיש ביותר הוא AGM-88E הנקרא בקיצור גם (AARGM), קיצור של טיל מונחה מתקדם נגד קרינה.
הטיל הוא מיזם משותף של משרד ההגנה האיטלקי ושל משרד ההגנה האמריקאי.
ה-AARGM יכלול את שיפורי התוכנה המתקדמים ביותר, יכולות משופרות להתמודדות נגד מכ"מים ומערכת הנחיה של מכ"ם פאסיבי ומכ"ם מילימטרי אקטיבי.
הטיל נכנס לשירות בשנת 2010.
AGM-86 ALCM הוא טיל שיוט משוגר מהאוויר (ALCM - Air Launched Cruise Missle) שנמצא בשימושו של חיל האוויר של ארצות הברית.
הטיל משוגר ממטוסי B-52 סטרטופורטרס.
בשנת 1974 התחילה העבודה הראשונית על פיתוח הטיל, ופותח אבטיפוס שלו.
בשנת 1977 התחיל פיתוח בקנה מידה מלא של הטיל, על מנת להוות נדבך נוסף ביכולת ההרתעה הגרעינית העומדת לרשות ארצות הברית.
במקור, הטיל פותח עם ראש נפץ גרעיני מתוך הנחה שלפחות בשלב הראשון של המלחמה, טילי הטומהוק יספיקו למתקפה קונבנציונלית.
אולם, בשל ריבוי הפעולות הצבאיות בהם ארצות הברית הייתה מעורבת, נוצר מחסור בטילי טומאהוק.
דבר שגרם להאצת פיתוח הגרסה הקונבנציונלית.
בשל מבנהו של הטיל לא ניתן לשגרו מספינות או מכל כלי שיט אחר, אלא ממטוסי B-52 בלבד.
לאחר השיגור, נפתחים כנפונים, משטחי הזנב וכונס האוויר.
טווח הטיל כ- 2,000 קילומטר והוא נחשב למדויק וקטלני ביותר.
טילים שהוסבו לתצורה הקונבנציונלית, שימשו את חיל האוויר של ארצות הברית בפתיחת מבצע סופה במדבר.
טילים ששוגרו ממטוסי B-52 פגעו במטרותיהן בגזרה המרכזית של עיראק עוד לפני שראשוני המטוסים מסוג F-117 ניטהוק נכנסו למלחמה.
כיום, רוב הטילים מהגרסה הגרעינית הוסבו לגרסה קונבנצינאלית בשל הסבירות הנמוכה ביותר שיעשה בהם שימוש כלשהו.
"אהבה מעבדות ים המלח בע"מ", המוכרת גם בשם המותג AHAVA, היא חברת קוסמטיקה ישראלית (בבעלות סינית של קבוצת פוסון מסין), שהוקמה בשנת 1988, מפתחת ומפיצה מוצרי קוסמטיקה המבוססים על בוץ ים המלח ומינרלים טבעיים המופקים מים המלח.
מוצרי החברה נמכרים בחנויות כלבו, בפרפומריות וברשתות שיווק ביותר מ-30 מדינות ברחבי העולם.
לחברה רשת חנויות בינלאומית בבעלות מלאה בסינגפור, בברלין, בבודפשט, בסיאול ובפיליפינים.
החברה מחזיקה בחברה בת בבעלות מלאה בוויסבאדן שבגרמניה, הממלאת תפקיד מרכזי בשיווק מוצריה לאירופה.
את הרעיון לשיווק בוץ ים המלח כמוצר קוסמטי הגו בקיבוץ עין גדי בשנות השבעים של המאה העשרים, כחלק ממאמץ למצוא מקורות הכנסה חדשים לקיבוץ.
הקיבוץ קיבל סיוע וייעוץ עסקי מיעקב לוי, מייסד חברת המחקר גאלופ ישראל, שהחל לשווק את הבוץ בשנת 1975.
בראשית שנות השמונים של המאה העשרים, לאחר שש שנים של שיווק הבוץ, התקבלה בקיבוץ עין גדי החלטה להקים מפעל תמרוקים, ולהשתמש בבוץ כחומר גלם לצורכי המפעל.
מפעל "מוצרי בריאות עין גדי" הוקם ביולי 1981. מטרתו המוצהרת הייתה להפיק, בשלב הראשון, בוץ ומלח רפואי ולשווקם בתכשירים בריאותיים, ובשלב השני לרקוח מוצרים קוסמטיים על בסיס בוץ ומינרלים אחרים.
באותה עת, הקיבוצים החדשים שהוקמו בצפון ים המלח, מצפה שלם, קליה ואלמוג גם כן חיפשו מקור פרנסה.
מחלקת התעשייה בתק"ם (התנועה הקיבוצית המאוחדת) תמכה בהקמת שותפות במפעל בין ארבעת הקיבוצים.
המפעל החדש בבעלות משותפת הוקם בשנת 1982 ושכן בבית האריזה בעין גדי; בתחילה עבדו בו חמישה אנשים.
ההשקעות העיקריות במפעל היו בטכניקת הכרייה ובפתרון סוגיית אריזתו של הבוץ.
בשנים הראשונות המפעל לא הצליח וקיבוץ עין גדי שקל לסגור אותו או להעביר אותו לאחד הקיבוצים האחרים.
המפנה החל שהמפעל התמקצע, למפעל הצטרף ד"ר דוד מלומד, רוקח ומומחה לכימיה קוסמטית מהאוניברסיטה העברית, שערך מחקר לבדיקת ולהגדרת הפעילות הקוסמטית של אוצרות הטבע של ים המלח (בוץ שחור ומינרלים).
מטרת המחקר הייתה לפתח סדרת מוצרים דרמו–קוסמטיים אשר תתבסס על הפעילות התרפויטית של אוצרות הטבע הללו.
בעזרת ד"ר מלומד יצרו שמפו, מי פנים, קרמים ושלושה סוגים של מסכות בוץ, שיצרו הכנסות צנועות ממכירות בשוק המקומי, בעיקר באתרים בחוף ים המלח.
גם השיווק והאריזה שופרו, הומצא שם המותג "AHAVA" ועיצוב המותג בצבעי סגול, כחול וטורקיז בעזרת משרד הפרסום פוגל.
בשנת 1984, פנו קיבוצי צפון ים מלח לתק"ם בבקשת סיוע להקמת מפעל מודרני.
הוחלט שהמפעל החדש ימוקם בקיבוץ מצפה שלם.
המפעל הועבר למצפה שלם ב־1985 והחל את דרכו במבנה זמני של מוסך עד להקמתו של מבנה הקבע (נבנה והושכר מחברת "מבני תעשייה בע"מ").
הפעילות העסקית של השותפות הועתקה לחברה שהוקמה (בבעלות בעלי המניות הקיבוצים השותפים) "מוצרי בריאות ים המלח בע"מ" / DEAD SEE HEALTH PRODUCT LTD.
לחברה מונו מנכ"ל משה רון וסמנכ"ל כספים לירון חלף כמנהלים מטעם חברת ניהול "ייצור ופיתוח" - חברה בבעלות משקי התק"מ.
עם זאת המפעל החדש עדיין לא היה רווחי והיה זקוק להשקעות נוספות ולגיוס הון (אקוויטי ובמימון זר) מהקיבוצים השותפים בעלי המניות בחברה, מהסוכנות היהודית, מבנקים, וממשרד המסחר והתעשייה-המדען הראשי (במסגרת חוק לעידוד השקעות הון).
בשנת 1988 ובמסגרת מהלך אסטרטגי של הנהלת החברה, השקיעה חברת מפרו (יצרנית המכשיר להורדת שיער אפיליידי) מקיבוץ הגושרים במפעל.
והמפעל נרשם כחברה בע"מ בשם "חברת מוצרי בריאות ים המלח (1988) בע"מ".
בשנת 1989, התמנה דן בניהו מקיבוץ עין גדי כמנכ"ל המפעל, שהתמקד בפיתוח המפעל לפי עקרונות עסקיים, וגייס צוות של אנשי מקצוע בתחום השיווק והכספים.
שם מפעל שונה מ"מוצרי בריאות ים המלח" ל"מעבדות ים המלח".
המפעל גם החל לייצא את מוצריו, והחל גידול עקבי של היקף המכירות.
בשנת 2001, חתמה אהבה על הסכם ייצור ושיווק עם החברה היפנית ניקן סוהונשה, במסגרת ההסכם שילבה אהבה במוצריה את אצות הדונליילה שמפיקה ניקן במפעלה שבאילת.
בספטמבר 2011 החברה סגרה את סניפה בלונדון עקב חוסר רווחיות ולאחר חרם ממושך שנערך נגדה על ידי ה-BDS וארגונים פרו־פלסטיניים בחו"ל, מכיוון שמוצריה מיוצרים באזור יהודה ושומרון.
בשנת 2015, עקב חשש מסימון מוצרי התנחלויות הודיעה חברת AHAVA כי היא שוקלת להעביר את הייצור לתוך שטחי הקו הירוק.
בשנת 2016 נחתמה עסקת העתקת מפעל החברה ממצפה שלם, המצוי מעבר לקו הירוק, לשטח של 7 דונם בסמוך לעין־גדי עליו יוקם, בהשקעה של 25 מיליון שקל, מפעל אהבה החדש ומרכז המבקרים שלו.
העסקה להחכרת הקרקע למפעל למשך 25 שנה נחתמה עם קיבוץ עין גדי שהשטח בבעלותו.
המעבר מיועד לפתור את בעיית החרם על ההתנחלויות שעימו התמודדה החברה.
באפריל 2022 נפתח המפעל החדש של חברת "אהבה" בעין גדי.
במשך השנים החזיקו גופים שונים במניות החברה.
בעת הקמתו הוא הוחזק בשותפות על ידי הקיבוצים עין גדי, מצפה שלם, קליה ואלמוג.
מפעלי ים המלח נכנסו לשותפות בחברה בשנת 1992 ומכרו את חלקם בשנת 2001.
בשנת 2001, רכש איש העסקים בני גאון ומשפחת לבנת כ-41% מהון המניות וכ-50% מזכויות ההצבעה בחברה לפי שווי שוק של 20 מיליון דולר.
בשנת 2007, ניסה בני גאון להנפיק את חברת אהבה בבורסת AIM בלונדון אך זה לא יצאה לפועל.
בשנת 2008, רכשה קרן ההשקעות שמרוק כ-17% מהחברה בתמורה ל-12 מיליון דולר.
ההשקעה התבצעה לפי שווי של 60 מיליון דולר.
בשנת 2016, נמכרה אהבה לקבוצת פוסון (FUSON) הסינית לפי שווי פעילות כולל של 290 מיליון שקל (77 מיליון דולר).
פוסון רכשה את כל החזקותיהם של בעלי המניות האחרים באהבה.
AGM-114 הלפייר הוא כינויו של טיל נגד טנקים מתוצרת ארצות הברית.
טיל ההלפייר תוכנן כדי להשמיד מטרות רכב קרבי משוריין, לרבות טנקים, ושאר מטרות קטנות אחרות, דוגמת מכ"מים או רכיבים אחרים של סוללות טילי קרקע-אוויר, וזאת תוך מזעור החשיפה של המסוק המשגר את הטיל.
בפועל, הטיל משמש גם לסיכול ממוקד של מחבלים, כאשר הגרסה R9X משמשת לסיכול ממוקד ממוזער נזק, שכן אין שימוש בחומר נפץ מרסק אלא בלהבים.
בין המסוקים המשתמשים בכלי ניתן היה למצוא את מסוקי ה־AH-1 קוברה, ומסוקי AH-64 אפאצ'י המשרתים בחיל האוויר הישראלי כיום, ובכוחות האוויר של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
את הטיל ניתן לשגר גם מכלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) כדוגמת ה-MQ-1 פרדטור וה-MQ-9 ריפר.
ההלפייר כיום היא מערכת נשק מקיפה, שיכולה להיות מופעלת באמצעות מסוקים, מטוסים, כלי שיט ומערכות יבשתיות כנגד מגוון רחב של מטרות.
ההלפייר II, שפותח בתחילת שנות ה-90, הוא מודל למערכת טיל עם מספר דגמים לגמישות מקסימלית בשדה הקרב.
כל טיל שוקל 47 ק"ג, הכוללים 9 ק"ג של רש"ק, ובעל טווח שנע בין חצי ק"מ ל-11 ק"מ לדגם ה-AGM-114P/P+ Hellfire II.
מרבית טילי ההלפייר הם טילים מונחי לייזר, אשר מסוגלים להתביית על ציון לייזר שמספק המסוק המשגר, או כל גורם ציון אחר.
טילי ההלפייר אשר נמצאים בשימוש מסוקי ה-AH-64 אפאצ'י לונגבאו (המכונים "שרף" בחיל האוויר הישראלי) מונחים באמצעות מכ"ם גל מילימטרי.
על אף המשתמע משמם, מרבית טילי ההלפייר אינם נחשבים כלל כטילי "שגר ושכח" כיוון שלצורך פגיעתם במטרה נדרשת הארה קבועה של המטרה על ידי לייזר.
טילי ההלפייר המבוססים מכ"ם הם טילי שגר ושכח לכל דבר, שכן הם מסוגלים לזהות את מטרתם בעצמם, לטוס אליה ולפגוע בה, וזאת אפילו כאשר המסוק המשגר אינו נמצא בקשר עין עם המטרות.
ה-AGM-114R או "רומיאו" נכנס לשירות בשלהי שנת 2012. הטיל משתמש במערכת ביות לייזר חצי אקטיבית ורש"ק מיוחד המותאם כנגד מגוון מטרות שבעבר נדרשו מגוון דגמי הלפייר כנגדם.
הטיל מחליף את דגמי AGM-114K/M/N/P.
פיתוח הטיל החל בשנת 1974 עם הדרישה של צבא ארצות הברית ל"מפצח טנקים" המשוגר ממסוקים כנגד רק"מים.
חיל האוויר הישראלי קלט את הטילים הראשונים שכונו "קרדום", יחד עם קליטת ראשוני מסוקי האפאצ'י ב-1990. השימוש המבצעי הראשון בטילים נעשה במהלך תקיפת יעדי מחבלים בדרום לבנון באוקטובר 1990.
ה-AGM-114 היה התחמושת המועדפת עבור סיכולים ממוקדים מוטסים שכללו דמויות טרור בעלות פרופיל גבוה כמו אחמד יאסין בשנת 2004 על ידי חיל האוויר, אנוואר אל-עוולקי (מנהיג אל-קאעידה בחצי האי ערב) בתימן בשנת 2011, אבו יחיא א-ליבי בפקיסטן בשנת 2012, מוח'תאר עלי זובייר בסומליה בשנת 2014, ומוחמד אמוואזי בסוריה בשנת 2015.
ה-AGM-114 שימש מדי פעם כטיל אוויר-אוויר.
הפלה המבצעית הראשונה עם ההלפייר התרחשה ב-24 במאי 2001, לאחר שמטוס ססנה 152 אזרחי נכנס למרחב האווירי הישראלי מלבנון, עם כוונות לא ידועות וסירב לענות או לציית לאזהרות חוזרות ונשנות של יב"א 506 לפנות לאחור.
מסוק אפאצ'י של חיל האוויר הישראלי הפיל את הססנה.
הפלה המבצעית השנייה עם ההלפייר התרחשה ב-10 בפברואר 2018, לאחר שמל"ט איראני נכנס למרחב האווירי הישראלי מסוריה.
אך עם סיום הלחימה חזר חיל האוויר להשתמש בטילי הלפייר.
במאי 2018 משרד ההגנה הבריטי הודה כי כטמ"מים בריטיים מדגם MQ-9 שיגרו בטעות טילים עם חימוש תרמובארי בסוריה.
AGM-114A – הדגם הבסיסי ביותר
מנוע M120E1 הפולט מעט עשן.
דגם ה-AGM-114B בעל נעילת חימוש אוטומטית לשימוש בטוח מכלי שיט.
דגמים משופרים של AGM-114B/C בעלי טייס אוטומטי דיגיטלי – לא נבנו.
דגמים משופרים של ה-AGM-114F בעלי נעילת חימוש אוטומטית (G), טייס אוטומטי דיגיטלי (H), רכיבים קלים יותר וטווח מוגדל (J) – לא נבנו.
מטרות: כל סוגי המטרות המשוריינות.
לייזר חצי אקטיבית עם אמצעי שיבוש אלקטרו-אופטיים.
טייס אוטומטי דיגיטלי המאפשר רכישת מטרה מחדש לאחר איבוד נעילת הלייזר.
מכ"ם מילימטרי עם יכולת "שגר ושכח" מצומד למערכת הנחיה אינרציאלית.
יכולת התבייתות בתנאי מזג אוויר קשים ובנוכחות מכשולים בשדה הקרב.
מטרות: בונקרים, מטרות "רכות", מערות.
מטרות: ספינות, מטרות עירוניות, מערכי נ"מ.
גרסה של ה-AGM-114K המותאמת לשימוש מכלי טיס בלתי מאוישים (כטב"ם).
גרסת אימון של הדגם AGM-114N.
AGM-114R – הלפייר II (רומיאו)
מטרות: מגוון המטרות של דגמי AGM-114K/M/N/P.
ראש קרב קינטי עם 6 להבי טיטניום נשלפים באורך 70 ס"מ – נועד למנוע נזק משני לאזרחים.
נשק שנחשב לסודי, ולכן לא נמכר גם למדינות ידידות של ארצות הברית.
AGM-65 מאבריק היא משפחת טילי אוויר־קרקע הכוללת דגמים בעלי ראש ביות אלקטרו־אופטי (A/B/D/F/G) ודגמים בעלי הנחית לייזר (C/E).
הוא אפקטיבי כנגד מגוון רחב של מטרות טקטיות, לרבות נגד רכב קרבי משוריין, מטוסים, ספינות, ומאגרי דלק.
כיום מיוצר הטיל על ידי חברת ריית'יאון.
הוא נכנס לשירות בחיל האוויר של ארצות הברית באוגוסט 1972. מאז, הוא יוצא ליותר מ-30 מדינות ואושר לשימוש על 25 מטוסים שונים.
הטיל יוצא לישראל בסוף שנת 1973 ונכנס לשירות במהלך מלחמת יום כיפור.
כלי טיס שיכולים לשגר את ה־AGM-65 הם: A-4 סקייהוק, A-6 אינטרודר, A-7 קורסייר 2, A-10 ת'נדרבולט II, AH-1W סופר קוברה, AV-8 הרייר 2, F-4 פנטום, F-5 פרידום פייטר, F-15E סטרייק איגל, F-16 פייטינג פלקון, F/A-18 הורנט, F-111 ארדווארק, P-3 אוריון, SH-2G סיספרייט, AH-64 אפאצ'י.
למעלה מ־75,000 טילי מאבריק על גרסאותיו השונות יוצרו.
שימוש נרחב נעשה בטילי AGM-65B/D/G מאבריק על ידי חיל האוויר האמריקני במהלך מלחמת המפרץ.
הטילים שוגרו בעיקר על ידי מטוסי A-10A ואחוז הפגיעות שלהם היה בין 80% ל־90%.
חיל הנחתים האמריקני שיגר במלחמה מספר טילי AGM-65E ואחוז הפגיעות שלהם היה כ־60%.
פיתוח הטיל החל ב־1965 על ידי החברות רוקוול ויוז איירקראפט כמענה לדרישות ZAGM-65 מאבריק לטיל אוויר־קרקע, שהונחו בעקבות ביצועיו הגרועים של ה־AGM-12 בולפאפ (Bullpup) במלחמת וייטנאם.
ב־1968 נבחרה יוז להיות הקבלנית הראשית של המיזם.
בספטמבר 1969 בוצע ניסוי הטיסה הראשון של אב הטיפוס הבלתי מונחה שכונה XAGM-65A, ובדצמבר אותה שנה נערך ניסוי בגרסה מונחית של הטיל אשר פגעה פגיעה ישירה במטרה.
באוגוסט 1972 נמסר לחיל האוויר האמריקני טיל הייצור הראשון שכינויו AGM-65A.
ה־AGM-65A הוא בעל ראש ביות אלקטרו־אופטי ומרעום הקשה ומונע על ידי מנוע רקטי מדגם TX-481 (SR109-TC-1) מתוצרת ת'יוקול.
הוא היה טיל האוויר־קרקע הרב תכליתי בעל יכולת "שגר ושכח" הראשון שנכנס לשירות בחיל האוויר האמריקני.
התמונה המתקבלת מהחיישן האלקטרו־אופטי שמורכב בחרטום הטיל מוצגת בתא הטייס, וכך יכול הטייס לחפש אחר המטרה לפני שיגור הטיל ו"להינעל" עליה.
לאחר השיגור, טס ה־AGM-65A לעבר המטרה כאשר הוא משווה כל הזמן בין התמונה הנקלטת בחיישנו לבין התמונה של המטרה עליה "נעל" הטייס לפני השיגור.
ה־AGM-65B היא גרסה בעלת אופטיקה משופרת המגדילה את רזולוציית התמונה פי 2, מה שמאפשר את תקיפתן של מטרות ממרחק רב יותר או מטרות קטנות יותר.
פיתוח הגרסה החדשה החל ב־1975 בעקבות חיסרון בולט של ה־AGM-65A שהציג תמונה קטנה לטייס, דבר שאילץ אותו להתקרב למטרה ובכך להגדיל את דרגת הסיכון אליו הוא נחשף.
טילי ה־AGM-65B נמסרו לחיל האוויר האמריקני בשלהי שנות השבעים.
ה־AGM-65C היא גרסה בעלת הנחיית לייזר חצי אקטיבית שיועדה לשמש את חיל הנחתים האמריקני במשימות סיוע אווירי קרוב, אך מעולם לא נכנסה לשירות מבצעי.
פיתוח בהיקף מלא של גרסה זאת החל ב־1978, ולאחר שיוצרו מספר קטן של טילים בוטל המיזם עקב עלויותיו הגבוהות.
ה־AGM-65D היא נגזרת של ה-AGM-65A עליה הורכב ראש ביות תת־אדום הדמייתי מסוג WGU-10/B, במקום ראש ביות אלקטרו־אופטי.
ראש ביות זה אפשר שימוש בטיל בשעות הלילה ובתנאי מזג אוויר קשים, וכן אפשר נעילת הטיל על מטרות במרחק כמעט כפול מהמרחק ממנו אפשר היה לנעול את ה־AGM-65A.
הטיל הונע על ידי מנוע רקטי היוצר כמות עשן מופחתת מדגם TX-633 (SR114-TC-1) מתוצרת ת'יוקול, או לחלופין על ידי מנוע מדגם SR115-AJ-1 מתוצרת איירוג'ט.
פיתוח גרסה זאת החל ב־1977, והטילים הראשונים נמסרו לחיל האוויר האמריקני באוקטובר 1983. ה־AGM-65D-2 היא גרסה משודרגת של הטיל בעלת ראש ביות מהיר יותר לדיוק גבוה יותר ויכולת משופרת לעקיבה אחר מטרות נעות.
ה־AGM-65E, בדומה ל־AGM-65C, היא גרסה מונחית לייזר שיועדה לשימוש חיל הנחתים האמריקני.
ראש הביות שלה זול יותר מזה של ה־AGM-65C, והיא נכנסה לשירות ב־1985. גרסת האימון של הטיל מכונה CATM-65E.
ה־AGM-65F היא גרסה בעלת ראש ביות תת־אדום הדמייתי הזהה לזה של ה־AGM-65D וראש קרב ומנוע רקטי הזהים לאלו של ה־AGM-65E, שנכנס לשירות ב־1989. לגרסה זאת נוסף מנגנון בטיחות לשימוש בספינות, ותוכנת ההנחיה של הטיל הותאמה במיוחד לצורכי עקיבה אחר ספינות.
גרסת האימון של הטיל מכונה CATM-65F.
ה־AGM-65G היא גרסה המבוססת על ה־AGM-64D, אך בעלת ראש ביות תת־אדום הדמייתי משופר, וראש הקרב הכבד יותר של ה־AGM-65E, שנכנסה לשירות חיל האוויר האמריקני ב־1989. לגרסה זאת טייס אוטומטי דיגיטלי חדש ויכולת עקיבה משופרת.
ה־AGM-65G-2 היא גרסה משודרגת של הטיל שתוכנת ההנחיה שלה החולפה בתוכנה של ה־AGM-65F שהותאמה לה, ובדומה ל־AGM-65D-2 היא בעלת ראש ביות מהיר יותר לדיוק גבוה יותר ויכולת משופרת לעקיבה אחר מטרות נעות.
ה־AGM-65H הוא דגם מתקדם של ה־AGM-65B/D עם הנחיית CCD.
ה־AGM-65J הוא דגם מתקדם של ה־AGM-65F עם הנחיית CCD.
ה־AGM-65K הוא דגם מתקדם של ה־AGM-65G עם הנחיית CCD.
בין 1,200 ל־2,500 טילים מדגם AGM-65G צפויים לעבור שדרוג לדגם זה.
ה-Standoff Land Attack Missile או SLAM הוא טיל שיוט לתקיפה בטווח ארוך ובכל מזג אוויר אשר פותח מטיל ההרפון, טיל ים-ים נגד ספינות, של הצי האמריקאי.
ה-SLAM פותח על בסיס AGM-84 הרפון ומעט ארוך יותר ממנו.
נעשה שימוש רב בחלקים ובמערכות של ההרפון ב-SLAM, בכך נחסך כסף רב בפיתוח הטיל ואף אפשר פיתוח מהיר שלו שנעשה בכמה שבועות בלבד.
הטיל פותח בזמן מלחמת המפרץ הראשונה כדי לענות על צורך מידי בטיל שיוט מתקדם וארוך טווח.
על מנת לשגר את ה-SLAM יש צורך במטוס משגר ובמטוס אחר שישמש כתחנת קשר אל הטיל על מנת לכוון אותו אל המטרה.
ה-SLAM-ER (ראשי תיבות של Standoff Land Attack Missile - Expanded Response) הוא גרסה מתקדמת וחדישה של ה-SLAM אשר פותחה על ידי בואינג.
ה-SLAM-ER מסוגל לתקוף ולפגוע במטרות יבשתיות וימיות, עומדות ונעות, בצורה אוטומטית בטווח ארוך של מעל 240 קילומטרים בעזרת מערכת ניווט אינרציאלית משולבת GPS וחיישן תת-אדום הדמאתי להנחיה.
בנוסף לכך, טייס המטוס המשגר יכול להנחות את הטיל ידנית באוויר.
AGM-84K - גרסה משופרת של SLAM-ER הכוללת יכולת רכישת מטרות אוטומטית
Advanced glycation end products, בקיצור AGEs, הם התוצרים הסופיים (בלתי הפיכים) שנוצרים מסכרור של חומצות אמינו.
הסכרור (גליקציה) הוא תהליך ספונטני (לא אנזימטי), שקצבו נקבע על ידי ריכוז הגלוקוז בדם.
גלוקוז הוא חומר ראקטיבי מאוד, זאת אומרת יש לו יכולת חזקה להגיב עם מולקולות אחרות.
לכן, ככל שריכוז הגלוקוז יהיה גבוה יותר כך כמות התוצרים הסופיים תגדל.
היווצרות של התוצרים הללו נחשבת מסוכנת, כיוון שהם נוטים לשנות את מבנה הרקמה בה הם נוצרו.
לדוגמה, כך נוצרים אגרגטים (צברים) של החלבון קולגן, דבר שפוגע בשלמות כלי הדם ותורם להאצת התהליך הטרשתי.
מדד טוב לבדיקת כמות AGEs בגוף היא בדיקת המוגלובין מסוכרר HbA1c שנערכת כדבר שבשגרה לאנשים עם מחלת הסוכרת.
חשוב להדגיש כי המוגלובין מסוכרר איננו תוצר סופי שכן הסכרור הפיך במקרה זה.
זהו כן מדד דיאגנוסטי טוב שממנו אפשר להקיש על כמות התוצרים הסופיים.
כאשר רמת הסכרור של המוגלובין עולה על 7%, ישנה עליה גדולה בסיכון לפתח סיבוכים של מחלת הסכרת בכליה, בעיניים, בכלי הדם ובתאי העצב.
בנוסף, המוגלובין מסוכרר נחשב מדד פרוגנוסטי המנבא את סיכויי התחלואה ומהווה יעד מטרה לאיזון מחלת הסכרת.
Atuagagdliutit / Grønlandsposten (בדרך כלל מכונה AG), הוא אחד משני עיתונים אשר מופצים בפריסה ארצית בגרינלנד.
העיתון יוצא לאור פעמים בשבוע בימי שלישי וחמישי.
העיתון הוא מיזוג של עיתון בגרינלנדית (Atuagagdliutit) ועיתון בדנית (Grønlandsposten) וכל המאמרים מודפסים כעת בשתי השפות
Atuagagdliutit נוסד בשנת 1861 על ידי הגאולוג הדני, היינריך יוהנס רינק, שחשב שאוכלוסיית האינואיט של גרינלנד מאבדת את זהותה התרבותית ועיתון עשוי לעורר את המסורת הגרינלנדית שבעל פה על ידי יצירת ההזדמנות להדפיס ולפרסם סיפורים על חיים ארציים.