tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כן מלווה את התפילה מקהלת נשים, אף הן לא יהודיות, זאת מפאת הצטמצמות מספר חברי הקהילה היהודית.
יסודות מסוימים של אדריכלות האסלאמית, שנבחרו על מנת להבדיל בית הכנסת ומהכנסיות של הנוצרים, באים לידי ביטוי בולט במעטפת, המורכבת מתשליבי לבנים בצבעי צהוב ואדום, בדומה לאבלק.
המעטפת גם עשירה בעיטורי אבן, והגג משונן בגדילי אבן (מֵרְלוֹנִים), בדומה למסגדים ולמבנים ערביים, כמו ארמונות האבן בפטרה, או שער שכם בירושלים.
צריחי המגדלים אוקטגונליים, ובראשם כיפה דמוית בצל מוזהב.
המבנה עתיר בסמלים יהודיים, בעיקר מגני דוד המופיעים הן בתשליבי אבן והן בחלונות הויטראז'.
על גג בית הכנסת מופיעים לוחות הברית, ועליהם חקוקים עשרת הדיברות.
בחזית המבנה הפונה אל הרחוב הראשי קבוע הפסוק: "וְעָ֥שׂוּ לִ֖י מִקְדָּ֑שׁ וְשָׁכַנְתִּ֖י בְּתוֹכָֽם" (), המשווה בין בית המקדש ובין בית הכנסת, הנחשב למקדש מעט.
בחזית הבמה בתוך בית הכנסת מופיע לכל אורך הקשת הפסוק: "מִמִּזְרַח־שֶׁ֥מֶשׁ עַד־מְבוֹא֑וֹ מְ֝הֻלָּ֗ל שֵׁ֣ם ה'" (), המדגיש את כיוון בית הכנסת למזרח - כיוון ירושלים.
אירועים יוצא דופן בבית הכנסת
בנוסף לתפילות החגיגיות במועדיי ישראל, שימש המבנה המונומנטלי גם לאירועים חברתיים חשובים.
ב-1860 פורסם על ידי הקיסר מה שכונה "מסמך אוקטובר" (októberi diploma) ואשר הנהיג הקלות בשלטון האבסולוטי, העילית התרבותית והאריסטוקרטית ערכה נשף ב־19 בדצמבר במלון "אירופה" למען "האחווה" עם היהודים.
בכינוס זה השתתפה שורה ארוכה של גדולי הכנסיות הנוצריות ושל אישים מהחיים הציבוריים, והשתתפו בו גם סלתה ושמנה של היהדות.
משתתפי המפגש, שנערך בטקסים תיאטרליים, רצו להעלות על נס את מה שכונה "האחווה" בטקס שייערך באחד מבתי התפילה.
בשל המחלוקות בין הכנסיות הנוצריות - מכיוון שלא בכולן היה אפשר להזמין יהודים - הוחלט לערוך את הטקס בבית הכנסת אשר ברחוב דוהאני.
למחרת היום, ב־20 בדצמבר, התכנסו בבית הכנסת החדש של היהודים, משתתפי הנשף של הערב הקודם וחתמו על "האחווה", תוך הנפת דגל ענקי של האוסטרו-הונגריה, ושרו יחד את ההמנון הלאומי.
ב-8 באפריל 1861 נערכה בבית הכנסת אזכרה לרוזן סצ'ני.
בטקס זה הופיעו גם לסלו פאלוצי והרוזן לסלו טלקי.
ב־13 יוני 1867 נערכה תפילת הודיה לרגל הכתרת פרנץ יוזף הראשון למלך הונגריה.
ב־6 בפברואר 1876 חלקו כבוד בבית הכנסת לזכר פרנץ דיאק שהלך לעולמו.
ב־1889 נערכה אזכרה ליורש העצר רודולף ובאפריל 1894 צוין מות של לאיוש קושוט.
בטקס זה השתתפו גם בניו של קושוט.
בשנת 1939 התרחשה התנקשות בבית הכנסת.
צמוד לבית הכנסת הגדול ניצב המוזיאון היהודי, שנבנה במקום בו עמד בית הולדתו של תיאודור הרצל.
המוזיאון נבנה בשנים 1930–1931, והמוצגים בו לא השתנו מיום היווסדו.
האוסף כולל חפצי יודאיקה של יהודי הונגריה, שנתרמו למוזיאון במהלך השנים.
בין היתר ניתן למצוא בו כלים שהיו שייכים לחברה קדישא של פֶּשְט, חפצי קודש של שבת וחג, ספרי תורה, ופריטי לבוש יהודיים כמו טלית וכיפה.
אחד מחדרי המוזיאון מוקדש להנצחת השואה, וכולל תמונות מן הגטו היהודי המקומי, פריטי לבוש מן המחנות, מודעות רחוב וכדומה.
מחדר זה יורד גרם מדרגות לקומת המרתף, ובה פינת התייחדות קטנה.
מאחורי המוזיאון היהודי, בצד בית הכנסת, שוכן בית קברות קטן שנבנה בשולי הגטו של בודפשט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הנאצים לא התירו לדיפלומט השוודי ראול ולנברג, שניהל את הגטו, לבנות דבר במקום, חוץ מבית קברות.
בניגוד להלכה על פיה אין מקימים בית קברות בתוך העיר (ובוודאי לא בצמוד לבית הכנסת) נאלצו היהודים לקבור את מתיהם במקום.
הקבורים הם כאלפיים יהודים שמתו מרעב וקור בתחומי הגטו, ונקברו יחד ללא מצבות הנושאות את שמם.
עם שיפוץ בית הכנסת ב-1996 עלתה ההצעה להעביר את קבר האחים לבית הקברות היהודי הרשמי של בודפשט, אך לבסוף הוחלט להשאירם במקומם.
משפחותיהם של כמה מן הקבורים הציבו במקום לוחות זיכרון מאבן.
בית הכנסת הגדול לא נכלל בתחומי הגטו, והנאצים השתמשו בו, כאמור, לצרכיהם.
חומת הגטו הקיפה, אפוא, את בית הקברות, והותירה את בית הכנסת בחוץ.
קטע מחומה זו, כולל הריצוף הנסמך אליה, נשתמר במקומו בצמוד לבית הקברות עד ימינו.
על גבי קטע חומה זו מוצב לוח הנצחה, ועליו המילה 'זכור'.
מילה זו אינה מתייחסת לתפילת יזכור הידועה, אלא לקטע מהתנ"ך, הדורש את זכירת הדברים הרעים שעשה עמלק לעם ישראל, כהקבלה בין עמלק והנאצים:
אתר ההנצחה ליהודי הונגריה ולראול ולנברג
החצר האחורית של בית הכנסת, הפונה אל הרובע היהודי, מוקדשת להנצחת שואת יהודי הונגריה, וכוללת רחבת זיכרון לראול ולנברג, ואנדרטה בצורת ערבה בוכייה.
החצר פונה אל רחוב קטן בשם פאל, המוזכר בספר 'הנערים מרחוב פאל' מאת הסופר היהודי-הונגרי פרנץ מולנר.
בספר מתואר הגטו היהודי, ובמיוחד המגרש הריק ובו ערמות עצים של המנסרה הסמוכה, בו ניצב היום אתר ההנצחה.
רחבת הזיכרון כוללת ארבעה עמודי שיש ועליהם שמותיהם של כ-240 חסידי אומות העולם שסייעו בהצלת יהודי הונגריה.
ברצפה בין העמודים משולבת מצבה, ועליה שמותיהם של ולנברג ועוזריו הקרובים ביותר, אף הם חסידי אומות העולם, שסייעו לו בהצלת יהודי בודפשט.
סביב המצבה פזורות אבנים רבות, שהונחו על ידי מבקרים.
בצד המצבה ניצב ויטראז מרהיב, שיצרה האמנית הישראלית הונגרייה, קלייר סילארד המתארת להבות שמתוכן בוקע נחש.
לוח זה מבטא את האש ששרפה את היהודים במחנות ההשמדה, והנחש מסמל את הרוע שהביא למעשה זה.
אנדרטת הערבה הבוכייה עשויה מתכת, ומורכבת מאלפי עלים קטנים, שעל כל אחד מהם כתוב שמו של אחד מיהודי הגטו בבודפשט שנספה בשואה.
הערבה מסמלת את החורבן והצער על הקהילות שנספו, והיא מעוצבת כמנורת שבעת קנים הפוכה.
האנדרטה עוצבה על ידי האמן ההונגרי אימרֶה ורגה (Imre Varga), ובחזיתה ניצב עמוד שחור גבוה, אשר שני חללים בתוכו יוצרים את דמותם של לוחות הברית.
האנדרטה מומנה בחלקה על ידי השחקן היהודי-אמריקאי טוני קרטיס, שהוא ממוצא הונגרי.
בית הכנסת הגדול בפלזן, צ'כיה (ידוע בשם Velká Synagoga בצ'כית) הוא בית הכנסת השלישי בגודלו בעולם.
בית הכנסת נבנה בשנת 1892 כאשר הקהילה בפלזן מנתה כ-2000 יהודים.
כיום הקהילה מונה עשרות בודדות של יהודים.
התוכניות המקוריות של בית הכנסת נעשו על ידי אדריכל ונציאני בשם פלטשר שתכנן בית כנסת בסגנון גותי עם צריחים בגובה של 65 מ'.
אבן פינה הונחה ב-2 בדצמבר 1888, אבל דבר לא נעשה מעבר לכך עקב התנגדות מועצת העיר שחששה שבית הכנסת יעיב על הכנסייה הסמוכה וכן שיגרם בלבול עקב העיצוב הדומה.
בשנת 1890 הונחה הצעה חדשה על ידי עמנואל קלוץ ששמרה על התכנון המקורי אך הנמיכה את הצריחים ב-20 מ' ושינתה את הסגנון לרומנסקי שכללה מגן דוד גדול.
ההצעה התקבלה ובית הכנסת נבנה על ידי הקבלן רודולף סטץ במחיר של 162,138 גילדן.
התוצאה היא שילוב סגנונות, מהכיפות בצורת בצל בסגנון הרוסי, התקרה בסגנון המוסלמי וארון הקודש בסגנון הודי.
בית הכנסת היה פעיל עד שנת 1973, אז נסגר והוזנח.
בין השנים 1995–1998 שופץ בית הכנסת ונפתח מחדש.
כיום משמש בית הכנסת כאתר קונצרטים, מוזיאון לתערוכות תצלומים.
בשנת 2002 התקיימה בו תערוכת צילומי פאבל דיאס על יהדות צ'כיה.
תפילות מתקיימות רק בחדר אחד.
בית הכנסת הגדול (ברומנית: Sinagoga Mare) של בוקרשט שוכן בין רחוב וסילה אדאמאקה, לשעבר "רחוב בית הכנסת" ובין רחוב שאול, המבנה היחיד על רחוב אדאמאקה.
בבית הכנסת הגדול הונהגו במאה ה-20 שינויי ריטואל שדמו לזה הניאולוגי והותאמו לו מקום למקהלה ולעוגב.
המקהלה כללה גברים, נשים וילדים.
בית הכנסת כונה "הגדול" משום שבמשך תקופה ארוכה היה בית הכנסת הגדול ביותר בבוקרשט, לפני בניית היכל קורל.
בית הכנסת נבנה בשנת 1846 ונחנך בערב ראש השנה ה'תר"ח (1847), על קרקע שקודם לכן היו עליה 4 בתי כנסת של גילדות יהודיות שונות (באותה תקופה כל גילדה התפללה בבית כנסת נפרד).
יזמה את הקמת בית הכנסת עדת היהודים הפולנים בבוקרשט (comunitatea evreilor lehi) אחרי שכמה בתי כנסת שלה נחרבו בדליקות.
לכן בית הכנסת נודע בתחילתו גם כ"בית הכנסת הפולני" - Sinagoga poloneză.
חנוכת בית הכנסת נערכה בשנת 1847 על ידי הרב הגדול משולם זלמן פרנקל והרב זלמן בהרב.הבניין ניזוק באמצע שנות ה-1860 על ידי פורעים לאומנים רומנים שהפגינו נגד הענקת אזרחות ליהודים.
בשנת 1903 עבר בית הכנסת בנייה מחודשת ובעקבותיה נחנך מחדש ב-11 באוגוסט.
בשנת 1909 הבימה הוזזה אל ארון הקודש והקיר המזרחי (האדריכל פטרה אנטונסקו).
בשנת 1915 הותקנה בו תאורה חשמלית, מאוחר יותר גם הסקה.
אחרי שנת 1925 ובשנים 1931–32 עבר בית הכנסת שיפוצים והרחבות לפי תוכניות של האדריכל היהודי ז'אן לוקאר (Jean Locar) ובפיקוחו הצמוד, הכול ללא תמורה כספית.
בית הכנסת הפך לפנינה ארכיטקטונית שזכתה להכרה כשהוכרז למבנה היסטורי מוגן.
ציורי תקרה בסגנון רוקוקו עוצבו בשנת 1936 על ידי גרשון מ.
בשנת 1941, במרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט נבזז בית הכנסת וניזוק, אך לא נשרף, כמו שנשרף בית הכנסת הספרדי הגדול, הודות למשרתת נוצרית רומניה בשם לוקרציה קנז'אה (Lucreţia Canjea) שדיברה אל הבוזזים וריככה בדמעותיה ובתוכחותיה את לבם.
לאורך שנות קיומו פעלו בבית כנסת זה מהמפורסמים בין רבני בוקרשט כמו המלבי"ם, ד"ר הינריך אלפרין, ד"ר אברהם מאיר הלוי, ד"ר יעקב יצחק נימירובר, ד"ר אלכסנדר שפרן וד"ר דוד משה רוזן.
אחרי המהפכה ברומניה, בשנת 1991 הוקם בבית הכנסת הגדול מוזיאון השואה של יהדות רומניה.
בשנת 2007 עבר הבניין שיפוץ נוסף, בעיקר בחזית.
בית הכנסת הגדול של יאשי (ברומנית: Sinagoga Mare din Iași, ביידיש: הויכע שול) שוכן ברחוב בתי הכנסת 1 (בעבר רחוב הקוקו) ביאשי, רומניה.
בית הכנסת נבנה בין השנים 1657–1672, בסגנון ברוקי מאוחר פולני ונחשב לבית הכנסת העתיק ביותר ברומניה.
בית הכנסת שופץ בשנת 1761 (על פי כתובת על הכותל הדרומי).
בשנת 1822 שרפה כילתה את העץ והצביעה ששוחזרו מאוחר יותר.
בבית הכנסת יש עזרת נשים בקומה השנייה ואלמנטים מעורבים של יהדות אשכנז ויהדות ספרד מרמזים על נוכחות שתיהן.
מבנה בית הכנסת הוא ייחודי ואינו דומה לבתי כנסת אחרים ברומניה - הקומה הראשונה גבוהה מאוד ובקצה המערבי חלל בין קומתי דמוי ספינה ובקצה המזרחי הוא דמוי חצי כדור.
הגג עשוי פח והקישוט הפנימי מסגיר השפעות מרוסיה, פולין ובוהמיה.
בית הכנסת הגדול של פירנצה (באיטלקית: Tempio Maggiore Israelitico) הוקם בשלהי המאה ה-19. מראשית המאה ה-20 הוא משרת את יהדות פירנצה, אשר עזבה את מקום מושבה הקודם ליד הגטו לשעבר, שעל חורבותיו הוקמה "כיכר הרפובליקה" והתפזרה ברחבי העיר.
בית הכנסת הגדול נחנך ב-24 באוקטובר 1882. לאור התגובות הנלהבות לחנוכת בית הכנסת בפירנצה ובעקבות ביקורו של מלך איטליה אומברטו הראשון בבית הכנסת בשנת 1887, נבנו בתי כנסת גדולים נוספים בערים רומא וטורינו במבנה אדריכלי זהה.
כיום נמצא במקום גם המוזיאון היהודי של פירנצה.
בשנת 1848 נהרסו שעריה של השכונה היהודית (הגטו לשעבר) במרכז העיר פירנצה, במקום שבו עומדת כיום כיכר הרפובליקה.
עד אז התגוררו כל יהודי העיר במרוכז, אולם לאחר מכן התרחב תחום מושבם לכל רחבי העיר.
מצב זה עורר את פרנסי הקהילה להקים בית כנסת חדש וסמוך לו מבנים נוספים של הקהילה, שישמשו מוקד מרכזי עבור יהודי העיר.
מגרש מתאים לקומפלקס זה אותר ברחוב וייה פריני (Via Farini) והוא נרכש בידי ראשי הקהילה, כשאת הסכום הראשוני להתחלת הבנייה תרמה משפחת מונטברוצ'י.
שלושים שנה לאחר מכן, בשנת 1874, הוריש נשיא הקהילה דוד לוי, את אחוזתו ורכושו לבניית "מקדש כביר הראוי לפירנצה".
מה שנתן דחיפה רצינית למימוש התוכניות שהחלו בפועל רק שנה קודם לכן.
בשנת 1874 נמסר תכנון בית הכנסת לאדריכל מרקו טְרֵוֶוס (Marco Treves), אשר ארבע שנים קודם תכנן את בית הכנסת המשוחזר בוורצ'לי.
אליו הצטרפו לאחר מכן מריאנו פַאלצ'יני (Mariano Falcini) ווינצ'נצו מיקלי (Vincenzo Micheli), שתכננו את מבנה בית הכנסת בשילוב של שני סגנונות אדריכליים שקמה להם עדנה באותה תקופה: אדריכלות נאו-מורית ואדריכלות נאו-ביזנטית.
בשנת 1882, כעבור שמונה שנים מתחילת תכנונו של הבניין, הסתיימה בנייתו.
סמוך לבית הכנסת הוקם בית האבות של הקהילה שהוקדש לזכרו של Settimio Saadun (סעדון).
נתן קאסוטו (בנו של הרב משה דוד קסוטו) היה רב של פירנצה ב-1943. הוא נספה בשואה ועל שמו נקרא בית הספר שהקימו לאחר המלחמה.
הבניין הוקם במרכזו של גן ציבורי, המשווה לו מסגרת נאה ומבליט את מראהו בין שורת מבני המגורים שברחוב.
בכניסה לגן מוצב שער מפואר בסגנון בנייה מורי.
גג בית הכנסת מובנה מכיפה מרכזית בגוני תכלת-ירקרק, המבטאים את האלמנטים של הנוף הפיורנטיני.
הכיפה בנויה על גבי "תוף על" פנדנטיבה - הכולל שישה עשר חלונות, דרכם מואר בית הכנסת מלמעלה, כשתאורה נוספת מגיעה מחלונות גדולים בצידו המזרחי של בית הכנסת.
בחלקו המזרחי של הגג בנויה חצי כיפה נוספת, המסמלת את כיוון התפילה.
משני צדי המבנה עולים שני צריחים, בתוכם המדרגות העולות לעזרת הנשים ובראשם כיפות דמויות בצל.
הקשתות החיצוניות והפנימיות הן בסגנון מורי, לעומת זאת, הכיפות של בית הכנסת הגדול של רומא הן בסגנון בבלי.
בכניסה לבית הכנסת חרוטה כתובת המציינת את ביקורם של מלכי איטליה אומברטו הראשון בשנת 1887 וויטוריו אמנואלה השלישי בשנת 1911.
בכניסה הצדדית למבנה הראשי, בנוי בית כנסת קטן נוסף, ובו התקיים, לפי נוסח אשכנז, מניינו של הרב שמואל צבי מרגוליס רבה הראשי של פירנצה בזמן הקמת בית הכנסת.
קירות בית הכנסת הפנימיים עשויים משיש בצבעים שונים, עמודי גרניט וציפויי בד צבעוניים.
הקירות והתקרה מכוסים בציורי קיר ובפסוקים חרוטים מהמקרא.
לארון הקודש עמודי שיש שחורים, מוזאיקה עשירה ודלתות עץ מצופות זהב.
אחד השרידים המעניינים והנדירים בבית הכנסת הוא דוכן גבוה במיוחד, בסגנון התקופה, המשמש במה לרב הקהילה או לדרשן בבואו להרצות בפני מתפללי בית הכנסת.
באגף הצפוני של בית הכנסת, בקומה השלישית, הייתה דירת מגורים מרווחת ששימשה את שמש בית הכנסת ובני משפחתו.
ג'ינו טדסקי, היה שמש בית הכנסת מ-1933 עד יום שבת 6 בנובמבר 1943, היום שבו נלקח יחד עם משפחתו למחנה ההשמדה אושוויץ.
הם היו היהודים הראשונים מבני פירנצה שנלקחו.
מי שהיה שמש בית הכנסת הקטן עד 1943, השנה שבה נכבשה איטליה בידי הגרמנים, שלמה יוג'ניו כהן, היה לשמש בית הכנסת הגדול מייד עם השחרור בסתיו 1944. המשפחה התגוררה בבית הכנסת עד עלייתה ארצה בשנת 1949.
בשנים הראשונות להקמתו של בית הכנסת, נהגו מבקריו העשירים לבוא אליו חבושים בכובע צילינדר.
הרב שמואל צבי מרגוליס, שהיה דמות מוערכת בקרב יהודים וגויים כאחד, לבש אפוד כסף רחב והשמשים לבשו מעילי פראק.
לצדו של הרב מרגוליס, שימשו הרב צבי פרץ חיות והרב משה דוד קאסוטו, שעמד בראש בית המדרש לרבנים בפירנצה.
אמידי הקהילה נהגו להזמין כרכרה רתומה לסוס על מנת לנסוע לבית הכנסת, אך הקפידו שלא לבוא אליו במכונית.
בתקופת הכיבוש הגרמני של העיר במלחמת העולם השנייה הפכו הנאצים את בית הכנסת למוסך בשירות הצבא.
הם שדדו אוצרות רבים מבית הכנסת וגרמו נזק לדלתות הזהב של ארון הקודש בהסירם את הציפוי מעליהן.
על מנת שלא יישאר זכר לנזק שגרמו לאולם בית הכנסת המפואר, פוצצו הגרמנים מוקשים בבית הכנסת והביאו לקריסתה של עזרת הנשים על רצפת המבנה.
אוצרות בית הכנסת שנשדדו על ידי הגרמנים נמצאו לאחר המלחמה והושבו.
אולם, למרות שבית הכנסת שופץ לאחר השואה, חלק מהנזקים לא תוקנו, מתוך מטרה להשאיר זכר לימים הקשים שעברו על יהדות אירופה.
בשנת 1966 עלה נהר הארנו על גדותיו וגרם לשיטפון גדול בעיר, שגרם לבניין נזק נוסף.
רצפת בית הכנסת הוצפה בתערובת של מים בוציים ופסולת שהגיעה מאחד השווקים העירוניים, השוכן על תוואי הדרך בין הנהר לבין בית הכנסת.
ההצפה גרמה נזק לריהוט, לציורי הקיר ולספרי הקודש, שחלקם עתיקים ונדירים.
בסיוען של תרומות מאיטליה ומרחבי העולם, תוקן חלק ניכר מהנזקים, אם כי כמו במבנים נוספים בפירנצה, נותר סימן על קירות בית הכנסת, המראה את מפלס המים בזמן הצפתה של העיר.
בעשור האחרון נסגר בית הכנסת לזמן מה, בשל חשש לקריסת הגג.
באמצעות תקציב ציבורי, בוצעו במבנה תיקונים לייצוב הכיפה והקירות.
חזן הקהילה בלגרדו, ערך את תפילות השבת כשהוא מלווה במקהלת נערים.
למגינת לבם של החרדים הספורים בקהילה, התלווה אליהם בנגינה על אורגן גוי של שבת, שניגן בימי ראשון בכנסייה הקתולית "סנטיסימה אנונציאטה" (Santissima Annunziata).
המסורות המוזיקליות העשירות של בתי הכנסת האיטלקיים, כפי שהן מוכרות כיום, התגבשו בתהליך היסטורי ארוך ומורכב.
עם הגורמים שהובילו אל השונות הרבה של המוזיקה הליטורגית האיטלקית נמנים הגיוון של מקורותיה האתניים של יהדות איטליה: האיטליאני - בני המקום, הפורטוגזי, הספרדי מהלבנט, והאשכנזי.
כמו כן, ניכרת היטב השפעתם של בתי האופרה והמוזיקה הלאומית האיטלקית, על השירה בבתי הכנסת באיטליה בכלל ובפירנצה בפרט.
בשנת 2001 הפיק בית התפוצות את התקליטור טללי זמרה, בו מובאים 21 פיוטים של יהודי פירנצה שהושרו ונוגנו בבית הכנסת.
בית הכנסת כמרכז לשיקום הקהילה
בשנת 1945 במסגרת פעילות תנועת הבריחה שימשו בית הכנסת והבניינים בסביבתו כהכשרה לפליטים, לקראת עלייתם לארץ ישראל.
לאחר הסכם עם שלטונות הצבא הבריטי, הושאל אריה אבישר, ששירת כסמל בפלוגת מובילי המים 148 של הצבא, לשמש כאחראי ורכז הפרויקט, כשאליו הצטרפו אליהו לוביצקי ועוד כמה מחברי הפלוגה.
כחלק מפעילותו הוקם במקום גן ילדים, אורגנו כיתות בית ספר ובמבנה מול בית הכנסת הוקמה הכשרה של תנועת החלוץ לצעירים.
במקביל, טיפלו אבישר ואליהו בהוצאת ילדים יהודים ממנזרים בעיר, אם כי היו לו גם אי הבנות עם הרב המקומי לגבי מהות החינוך שניתן לתלמידים, שכלל בעיקר הכנה לטקסים המקובלים בחגים היהודיים וביצועם בפומבי על-פי הנוהג בהתיישבות העובדת בארץ ישראל.
גולת הכותרת של הפעילות הייתה ארגון סרטיפיקטים לכל באי מרכז השיקום.
וכך רובם הגיעו לארץ ישראל בעליית פרינסס קאתלין, עוד לפני תום המלחמה ב-25 במרץ 1945.
בקומה השנייה של בית הכנסת הוקם מוזיאון ליצירות יודאיקה.
במוזיאון תערוכה קבועה המציגה אירועים מתולדות יהדות פירנצה וכן אביזרי פולחן כמו פרוכות לארון קודש, קישוטי כסף, גלימות רקמה וחפצים המשמשים לאירועים חשובים בחיי המשפחה והחגים היהודיים לפי מסורת המקום.
כיום מתקיימות בבית הכנסת תפילות רק בשבתות ובחגים.
ואילו בימי החול מתקיימות התפילות בבית הכנסת הקטן המצוי בכניסה הצדדית למבנה הראשי, בו התקיים בתקופות קודמות מניין מיוחד ליוצאי אשכנז.
צילומים של בית הכנסת הגדול של פירנצה - תמונות מקרוב ושל כיפת ההיכל במזרח ספטמבר 2008
בית הכנסת הגדול בטביליסי גאורגיה שנקרא גם בית הכנסת של האחלציחלים, הוא אחד מחמישה עשר בתי כנסת שהיו בעיר והוא הגדול, המרכזי והמפואר שבהם.
בית הכנסת נמצא ברחוב לסלידזה 43 בטביליסי עד היום.
בית הכנסת נוסד בין השנים 1895 ל-1903 מלבנים בסגנון אדריכלי אקלקטי על ידי קהילת יהודי אחלציחה בעיר, שהגיעו לעיר בסוף המאה ה-19 בעקבות ביטול האריסות ושחרור האיכרים, בשנת 1864. ממדי בית הכנסת הם: 24.5 מטר אורך, 15 מטר רוחב ו-14 מטר גובה.
חזית בית הכנסת מעוטרת במגן דוד גדול.
בתקופת השלטון הסובייטי, בשנת 1953 נסגר בית הכנסת בהוראת השלטונות אולם נפתח מחדש והמשיך לפעול עד לשנת 1957 לפחות.
בשנת 1997 פרצה מחלוקת בין הקהילה היהודית בטביליסי לעיריית טביליסי בנושא הבעלות על בית הכנסת.
הבניין שהוחרם על ידי הסובייטים הוחזר לידי הקהילה היהודית בשנת 1994, אולם בדרי שושיטאשווילי, ראש עיריית טביליסי באותם ימים החליט לבטל את ההחלטה להחזיר את המבנה.
העניין קיבל הד בתקשורת הגאורגית ובסופו של דבר פסק בית המשפט הגאורגי לטובת הקהילה היהודית.
נוסח התפילה בבית הכנסת הוא ע"פ מנהג יהודי העיר אחלציחה שבדרום מערב גאורגיה.
בית הכנסת הגדול של ולודבה (בפולנית: Wielka Synagoga we Włodawie) הוא בית כנסת הממוקם ברחוב הצלב האדום 7 בעיירה ולודבה שבפולין.
בית הכנסת הגדול נבנה בין השנים 1764–1774 לפי תוכנית מתאר של האדריכל האיטלקי פולוס אנטוני פונטנה.
בית כנסת זה הוא אחד משלושת בנייני קהילת ולודבה אשר שרדו את השואה.
הבניין, אשר תוכו נשרף בתקופת מלחמת העולם הראשונה, שופץ לאחר המלחמה.
בשנת 1936 הושלמה בנייתו והתקנתו של ארון הקודש החדש.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש הבניין כמחסן צבאי של הנאצים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא עבר שיפוץ נוסף, ומאז שנת 1983 הוא מהווה חלק מ"מוזיאון – קומפלקס בתי הכנסת בוולודבה".
בית הכנסת הגדול של טרגו מורש (רומנית: Templul Mare din Târgu Mureş, "הטמפל הגדול של טרגו מורש", הונגרית: Iskola utcai zsinagóga, "בית הכנסת מרחוב בית הספר") הוקם על ידי קהילת הסטטוס קוו בעיר טרגו מורש שבטרנסילבניה.
בית הכנסת נבנה בשנים 1899–1900, ברחוב "בית הספר" (מכאן כינויו ההונגרי), כיום אַאוּרל פילימון 23, בטרגו מוּרש, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל היהודי-וינאי יעקב גרטנר (Gartner Jacob).
בעת חנוכת בית הכנסת, בשנת 1900, עמדו בראש הקהילה היו"ר אדאלברט בורגר (Burger Adalbert) וסגנו, מנדל פרקש (Farkas Mendel).
הרב הראשי היה ד"ר וילהלם יואכים (Wilhelm Joachim) ולצדו הרב שמואל מרקוס (Sámuel Márkusz).
בבית הכנסת יש 552 מקומות ישיבה, 314 באולם ו-238 בעזרת הנשים שבקומה השנייה.
בית הכנסת הגדול של הוסיאטין (נקרא גם Festungs-Schule) הוא בית כנסת לשעבר בהוסיאטין אשר בגליציה שבאוקראינה.
בית הכנסת הגדול של הוסיאטין הוא דוגמה נדירה של בתי הכנסת שנבנו על מבצרים וסגנונו כסגנון הרנסאנס.
כיוון שנבנה בסגנון מיוחד לבתי כנסת ועוד על מבצר, בית כנסת זה זכה לביקורות חיוביות: ש.
אנ-סקי אמר על בית הכנסת שהוא בין הנפלאים והענוגים שבגליציה.
ועומר ברטוב כינה אותו מצוין.
בית הכנסת נבנה במאה ה-16 והגיע לפריחה במאה ה-19 יחד עם הגעת החסידות, בית הכנסת אף שימש את חסידי הוסיאטין
אך כמו הקהילה היהודית בית הכנסת החל להתדרדר ממלחמת העולם הראשונה, מעזיבת האדמו"ר מהוסיאטין ירד מספר המתפללים עד שכמעט נזנח לאחר ההגליות של הרוסים והפוגרומים.
בין מלחמות העולם בית הכנסת זכה לעדנה חדשה, אך לתקופה קצרה, עד הכיבוש על ידי גרמניה הנאצית.
עם הגעת הנאצים ב-9 באוגוסט 1941 החלו הגרמנים להקשות על היהודים לערוך תפילות בבית הכנסת עד שהקהילה חוסלה לחלוטין במרץ 1942, ובית הכנסת ננטש, נבזז ונהרס.
הרוסים, ששחררו את העיר, החליטו ב-1972 (בניגוד לפעילותיהם בשאר מבני הדת) לשפץ את בית הכנסת ולהקים בו מוזיאון.
נכון ל-2009, קרסה תקרת בית הכנסת והמבנה עומד נטוש.
בית הכנסת הגדול (ברומנית: ההיכל הגדול; Templul mare) ממוקם ברדאוץ, רומניה.
בית הכנסת נוסד בשנת 1883 (קיימות גרסאות שגויות הטוענות שנוסד ב-1879) ושוכן מאז בכתובת הקרויה כעת רחוב אחד במאי מס' 2.
בית הכנסת הראשון של רדאוץ נבנה ב-1830 על ידי Eliahu Gewölb, אולם עם גידול האוכלוסייה היהודית הוא ובתי התפילה הנוספים לא הצליחו לספק את צורכי המתפללים.
ב-1880, כשהקיסר האוסטרו-הונגרי (המקום היה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית) ביקר במקום, פנתה אליו משלחת של יהודים מקומיים וביקשו סיוע בהקמת בית הכנסת גדול.
הקיסר נתן את אישורו והיקצה ליהודים חלקת קרקע במרכז העיר, בהצטלבותם של שני רחובות ראשיים ובקרבת מקום לגן ציבורי.
הבנייה התעכבה בגלל חילוקי דעות בקרב הקהילה לגבי הסגנון בו יבנה בית הכנסת - האורתודוקסים רצו בית כנסת בסגנון מסורתי והמודרניסטים רצו בית כנסת דומה לבית הכנסת קורל של צ'רנוביץ עם כיפה גדולה, עוגב ומקהלה.
המחלוקת הסתיימה בפשרה - בית הכנסת נבנה בסגנון של בית הכנסת הקורלי בצ'רנוביץ, אך במקום כיפה עגולה אחת במרכז, נבנו שני מגדלים תאומים בצדדים.
חנוכת בית הכנסת נערכה ביום 18 באוגוסט 1883, יום הולדתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
את הטקס ערך הרב הראשי החדש של העיר, יצחק קונשטט (Yitzhak Kunstadt).
בתחילת דרכו המוזיקלית שר יוזף שמידט במקהלה של בית הכנסת הגדול של רדאוץ.
ביולי 2012 נחנך בית הכנסת מחדש במעמד יהודי העיר, וזאת לאחר שעבר שיפוץ מסיבי.
בית הכנסת הגדול של אמסטרדם (הולנדית: Grote Synagoge או Grote Sjoel) שימש כבית כנסת מרכזי לקהילה האשכנזית באמסטרדם מעת הקמתו בשנת 1671 ועד מלחמת העולם השנייה.
במהלך מאה השנים הראשונות לאחר הקמתו, נבנו בצמוד למבנה שלושה בתי כנסת נוספים.
כיום משמש קומפלקס בתי הכנסת את המוזיאון להיסטוריה יהודית באמסטרדם.
הקהילה האשכנזית באמסטרדם נוסדה בשנת 1635 עם הגירתם של יהודים ממרכז ומזרח אירופה (להבדיל מהקהילות הספרדיות שהיו כבר קיימות מתחילת המאה באמסטרדם).
הקהילה גדלה במהירות רבה, ובשנת 1670 נפלה ההחלטה להקים בית כנסת אשכנזי.
כאדריכל הוזמן אליאס באומן, שתכנן באותה תקופה גם את בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם, וסגנון הבניה הושפע מהאדריכל המלכותי דניאל סטאלפארט שתכנן מבנים רבים באמסטרדם, בין היתר את הארמון המלכותי בכיכר דאם.
מבנה בית הכנסת נבנה בצורת ריבוע, כאשר לצידו נבנו שני מבנים קטנים, האחד שימש כמקוה טהרה והשני כמשרד הנהלת הקהילה ודירת השמש.
באולם המרכזי הוצבו 4 עמודי שיש שתמכו בתקרה, גלריה הקיפה את הקירות משלושה צדדים, כאשר שניים מהם שימשו כעזרת נשים והותקנה לפניהם מחיצה, השלישית הייתה ללא מחיצה וככל הנראה שימשה גברים.
בבית הכנסת היו כ-400 מקומות ישיבה לגברים וכ-350 מקומות לנשים.
הוצאות הבניה בסך 33,000 גילדן הולנדי, מתוכם 16,000 שעיריית אמסטרדם הלוותה לקהילה, הגיעו מתרומות של סוחרים עשירים, וממכירת מקומות ישיבה בבית הכנסת.
בית הכנסת נחנך ב-25 במרץ 1671, היום הראשון של פסח בתפילות החג.
העובדה שבית כנסת נבנה במבנה מפואר ובולט, שחזיתו פונה אל רחוב ראשי בעיר, הייתה נדירה באותם ימים באירופה, ומהווה עדות לחופש הדת ששרר בהולנד.
חופש הדת הזה הגביר את זרם המהגרים היהודים משאר ארצות אירופה בהן היו מדוכאים, ובתוך זמן קצר בית הכנסת החדש היה צר מלהכיל את כל אנשי הקהילה.
בעקבות כך, נבנו בצמוד לבית הכנסת עוד שלושה בתי כנסת: ה"אובנה שול" (Obbene Sjoel, "בית הכנסת העליון"; 1685), ה"דריט שול" (Dritt Sjoel, "בית הכנסת השלישי"; 1700) ו"בית הכנסת החדש" (Nieuwe Synagoge; 1752).
כמרכז הקומפלקס שימש המבנה המקורי של בית הכנסת הגדול, למרות השם המטעה, מאחר ש"בית הכנסת החדש" היה גדול ממנו.
בית הכנסת עבר במרוצת השנים שינויים והרחבות.
בשנים 1776–1777 הורחב אחד המבנים בצד בית הכנסת, נבנה שער כניסה, והותקנו חלונות במסגרת מתכת.
שער הכניסה הקיים כיום נבנה בשנים 1822–1823 בסגנון נאו קלאסי.
בשנים 1855–1856 שופץ בית הכנסת בהרחבה ונצבע בצבע כחול.
בשנים 1911–1913 נוצקה רצפת בטון, נבנתה גלריה עבור זמרי המקהלה, והותקנו חלונות ויטראז' בכותל המזרח.
בבית הכנסת היה מושבו של הרב הראשי.
בבית הכנסת התנהלו התפילות בנוסח אשכנז, על פי מנהגי אמסטרדם.
את התפילות ניהל חזן אותו ליוותה מקהלה.
לאורך השנים ליוותה מקהלה את התפילות, אך בשנת 1916 התמנה המנצח הצעיר הנרי סמואל אנגלנדר (1896–1943), שהרים את רמתה המקצועית והביא אותה לפרסום עולמי.
הרבנות הציבה תנאים לשירה בבית הכנסת, לא לכל אחד התאפשר ללוות את התפילות.
לדוגמה, על הטנור מיכל גובץ, שהיה זמר מקצועי, הופיע באופרה ואולמות הקונצרים ברפרטואר קלאסי, נאסר לשיר בבית הכנסת מאחר שהופיע בשבתות.
אנגלנדר התלונן על כך, שהתנאים הקפדניים שהרבנות הציבה, יצרו לעיתים מצבים בהם זמר שנעדר השפיע על המקהלה הקטנה.
המקהלה של אנגלנדר הייתה אמנם מקהלה קטנה במספר הזמרים, בדרך כלל שמונה במספר, אך דווקא ההרכב המצומצם אפשר לאנגלנדר ליצור צליל הומוגני מיוחד.
לאחר הופעה בבית הכנסת הגדול בנוכחות בני משפחת המלוכה ההולנדית, כתבה וילהלמינה, מלכת הולנד כי "רק לעיתים נדירות שמעה זמרה נוצצת כל כך".
המקהלה התפרסמה בעולם כאשר בשנת 1928 זכתה במקום הראשון בתחרות בינלאומית למקהלות שהתקיימה בלונדון.
בעקבות כך, ביקשה חברת התקליטים האנגלית His Master's Voice להקליט את המקהלה שרה מתוך הרפרטואר שלה, ובשנת 1929 הוקלטו שמונה יצירות ליטורגיות ושירים ביידיש.
בשנת 1934 השתתפה המקהלה בשידור מיוחד ברדיו האמריקאי (NBC) לכבוד ראש השנה, ששודר הישר מבית הכנסת הגדול.
כמו כן שרדה הקלטה מטקס חופה בו שרה המקהלה וליותה את החזן הראשי.
הקלטות אלו יצאו לאור על ידי המוזיאון ההיסטורי היהודי על גבי תקליטור.
בספטמבר 1943, בהוראת הכובש הגרמני ננעלו שערי בית הכנסת.
בית הכנסת חולל, וברעב ההמוני של חורף 1945, פורקו מתוכו חלקי העץ למטרות הסקה.
יהדות הולנד נכחדה ברובה בשואה, ורבים מן הניצולים היגרו מהולנד לארצות אחרות, ואילו הניצולים שאכן חזרו לאמסטרדם התיישבו בחלקים אחרים של העיר.
המבנה הועבר בשנת 1954 לרשות עיריית אמסטרדם, שבשנת 1966 שיפצה אותו ביסודיות והחזירה אותו למצב בו היה בשנת 1822. בשנת 1987, שופץ המבנה והותאם לשאר מבני הקומפלקס שהחל לשמש את המוזיאון להיסטוריה יהודית.
החל מ-2004, מוצגת בקומת הקרקע של בית הכנסת הגדול תערוכה קבועה בנושא הדת היהודית, ואילו בגלריות מוצגת תערוכה על אישים יהודיים בהולנד בין השנים 1600–1890. לעיתים נערכים במבנה קונצרטים.
בית הכנסת הגדול של ליון שוכן ברחוב quai Tilsit ברובע ה-2 של העיר ליון.
המבנה הנאו-ביזנטי נבנה בשנים 1863–1864, והוכרז כמבנה היסטורי מוגן בשנת 1984.
הקהילה היהודית המצומצמת הייתה מאוחדת בתחילת המאה ה-19 עם קהילת מרסיי.
עם התרחבות הקהילה לקראת אמצע המאה יסדה הקהילה רבנות מקומית, אך התפילות נערכו בדירות ומבנים שכורים.
בשנת 1857 יצר הקיסר נפוליון השלישי קונסיסטוריה אזורית שריכזה תחתיה את הקהילות היהודיות ממחוז הרון-אלפ: לואר, איזר, אן, יורה, סון-אה-לואר, ודוב.
ב-24 ביוני 1858 אויש לראשונה תפקיד של רב ראשי לאזור.
בשנת 1862 הקצתה העירייה חלקת קרקע ב-quai Tilsit לבניית בית הכנסת, ותכנון הבנייה הופקד בידי האדריכל יהודי הצעיר אברהם הירש (1823-1913), שמאוחר יותר מונה לאדריכל הרשמי של ליון.
טקס הנחת אבן הפינה נערך ב-20 במאי 1863, ושנה לאחר מכן ביוני 1864 הוא נחנך בהשתתפות גורמי שלטון צבאיים ואזרחיים ונציגי דתות אחרות.
במהלך המלחמה זרמו לליון החפשית מספר גדול של פליטים יהודים מכל רחבי צרפת.
בית הכנסת היה סגור למשך חודשיים בלבד במהלך קיץ 1944, לאחר שהרב ומשפחתו גורשו.
במהלך תפילת ערבית שנערכה בבית הכנסת בערב שבת ב-10 בדצמבר 1943, החל החזן לזמר את הפיוט לכה דודי, וכנהוג, נעמדו המתפללים לקראת הבית האחרון של הפיוט והפנו את פניהם מערבה לעבר הדלת כדי לקבל את השבת.
ברגע זה הוטלו שני רימוני יד אל תוך אולם בית הכנסת על ידי שני אלמונים שנמלטו מהמקום ברכב.
העובדה שהיו רק שמונה פצועים קל, הוסברה על ידי חלק מהמתפללים בכך שמיקומם ברגע ההתקפה הרתיע את התוקפים.
ב-13 ביוני 1944 נכנסה המיליציה הצרפתית לבית הכנסת ועצרה את כל הנוכחים.
הם הועברו למחנה הריכוז דראנסי ונשלחו לאושוויץ ב-31 ביולי 1944. בעדותו בסיום המלחמה סיפר יוג'ין וויל כי כאשר חזר לבית הכנסת ב-2 בספטמבר 1944, יום השחרור של ליון, הוא מצא אותו
לאחר השחרור כיהן הרב דוד פויירוורקר כרב הראשי של ליון.
הוא ביטל את השימוש בעוגב בבית הכנסת בשבתות וחגים, ובין היתר חיתן במקום את הורי הרב הראשי העתידי-הנוכחי של ליון, רישאר וורטנשלאג.
הקונסיסטוריה של ליון הממוקמת בתוך אגף בבנין היא המוסד היהודי העתיק ביותר בליון.
היא מתאמת פעילויות חינוך ותרבות בבתי כנסת שונים במרכז הרון-אלפ, וכן אחראית לפעילויות חברתיות רבות לסיוע לנזקקים וחולים.
בליון חיים כיום כ-40,000 יהודים, ויש בה כ-35 בתי כנסת שמכסים את כל גוני היהדות הצרפתית.
בית הכנסת עבר בשנת 2008 שיפוצים נרחבים בעלות של כחצי מיליון אירו שנאספו מתרומות, וכן מהעירייה שהעניקה כ-90 אלף יורו.
בית הכנסת מורכב משני בניינים שמופרדים על ידי חצר קטנה.
בבניין הראשון, שנמצא על הרחוב, שוכנים משרדי הקונסיסטוריה ורב העיר, וכן אולם אסיפות ואולם שיעורים ולימודי תורה.
המבנה השני שממוקם בפנים החצר משמש כהיכל תפילה גדול והוא מחולק לשלשה: התווך המרכזי הבנוי לגובה, שבמרכזו כיפה צבועה בכחול, המוקפת בשישה עשר חלונות מקושתים חצי עגולים המחדירים אור טבעי להיכל.
בצידי ההיכל ישנם מעברים-חללים נמוכים, שמופרדים מהתווך על ידי שנים עשר עמודים המסמלים את שנים עשר שבטי ישראל.
בראש כל עמוד כזה תבליטים וכותרות בסגנון הסדר הקורניתי או הסדר המשולב.
בצידי האולם, מעל לחללים הנמוכים ומעל פרוזדור הכניסה, קיימת עזרת נשים עם מעקות של עמודי אבן.
אולם התפילה מכיל 320 דוכני עץ כמקומות ישיבה לגברים, ו-235 בעזרת נשים.
בית הכנסת הגדול של בורדו הוא אחד מבתי הכנסת הגדולים והיפים בצרפת, ומקום התרבות היהודי העיקרי של בורדו.
בית הכנסת משמש כיום את בני הקהילה היהודית הספרדית של בורדו.
בעיר בורדו יש שרידים המעידים על קיום קהילה יהודית כבר במאה הרביעית.
במאה ה-15 זרמו לעיר והתיישבו בה אנוסים רבים, וכן יהודים שעברו אליה מפרובאנס.
בית הכנסת הגדול בבורדו נחנך ביום כ"א באלול תרמ"ב (5 בספטמבר 1882), בנוכחות הרב הראשי של צרפת, לזר איזידור (1813–1888), רב טולוז, אורי, ורבה הראשי של בורדו, שמעון לוי.
בית הכנסת שקדם לו, ברחוב קאסרוז' שבלב הרובע היהודי הישן של בורדו, הוקם ב-1812, ונהרס בדליקה ב-27 ביוני 1873. הקהילה היהודית בבורדו החליטה מיד על הקמתו של בית כנסת חדש, אבל רחובותיו הצרים של הרובע היהודי הישן לא התאימו למיזם החדש, ולכן בחרו בכתובת חדשה, רחוב לאבירה.
גם הרשות המקומית בורדו וממשלת צרפת השתתפו במימון.
כאשר נפתח בית הכנסת בשנת 1882, היה הגדול ביותר בצרפת.
בית הכנסת חולל במלחמת העולם השנייה ושימש את הצבא הגרמני כבית סוהר שממנו נשלחו יהודים מבורדו למחנות ריכוז והשמדה.
בשנת 1944 נבזז בית הכנסת על ידי פשיסטים צרפתים.
בראשית שנות החמישים נערכו בבית הכנסת עבודות שיקום ושיפוץ על פי התוכניות המקוריות של שארל דיראן, עד שהבית הושב ב-1956 למראהו המקורי.
שמותיהם של יהודי בורדו שנספו בשואה נחקקו על קירות זיכרון בחזית.
ב-20 ביולי 1998 הוכר בית הכנסת כאתר היסטורי רשמי של צרפת, ושנתיים לאחר מכן נקבע כי הוא יואר מדי לילה.
הגישה הכללית בעיצוב בית הכנסת היא זו של האדריכל אנדרה בורגה, היינו שילוב אקלקטי של אלמנטים אופייניים מן האמנות הרומנסקית והביזנטית, שהיה אופנתי בבתי כנסת רבים במערב אירופה ובמרכזה בשלהי המאה ה-19.
בורגה שילב במבנה שני מגדלים סימטריים משני צדי החזית המערבית, שדומים מאוד למגדלי הפעמונים בכנסיות.
אחדים מחברי הקהילה הביעו התנגדות לאלמנט זה, משום שחשבו שהמבנה דומה יתר על המידה לכנסייה, אך בכל זאת לא ויתר האדריכל השני על המגדלים.
שארל דיראן הוסיף לעיצוב המקורי נופך אוריינטלי ויצר מחזה מרשים מן הרחוב בואך אל החזית המערבית.
המוטיבים המזרחיים הוספו גם כרמז למוצאם של היהודים הספרדים של בורדו, אבל דיראן לא אימץ את הסגנון המורי המאפיין בתי כנסת רבים שנבנו באותה תקופה במחוזות המזרחיים של צרפת ובארצות אחרות באירופה.
בית הכנסת החדש של בורדו היה שונה מאוד מהקודם, שבו היו אלמנטים נאו-קלאסיים משולבים עם מה שנחשב אז למוטיבים בהשראה תנ"כית.
החזית המערבית היא החלק המרשים ביותר בבניין, ובשני צדיה מגדלים.
על פי התוכנית המקורית, מעל למגדלים היו צריכות להתנוסס כיפות מתומנות, אך אלה לא נבנו מעולם, בשל התנגדות חברי הקהילה, אשר חששו מפני דמיון מופרז לכנסייה, וסירבו לממן את התוספת.
במרכזה של החזית ישנם שלושה שערים, ומעליהם קשתות מחודדות, וטימפנום מקושט במוטיבים שנלקחו מבית הכנסת הישן, למשל עצי תמר מעל לדלתות הצד ומנורת שבעה קנים על הדלת המרכזית.
מעל לשערים שלושה חלונות מוארכים, האמצעי גבוה מהאחרים, וחלונות בתבניתו קבועים גם בכל אחד מהמגדלים הצדיים.
בחלקם העליון של החלונות יש חלונות קטנים יותר, עגולים, אופייניים לאדריכלות המזרח כפי שנתפסה באירופה של המאה ה-19. על החלק המרכזי של החזית המערבית חולש כרכוב שבחלקו העליון שני לוחות הברית.
בתוך בית הכנסת שוכן אחד מאולמות התפילה היהודיים הגדולים בצרפת.
אורכו למעלה משלושים מטרים, ויש בו 1,500 מקומות ישיבה.
בכניסה יש לובי קטן וממנו מגיעים לעזרת הנשים בקומה הראשונה.
בין הלובי לבין אולם התפילה מפרידות דלתות זכוכית.
האולם עצמו נחלק לשבעה מפרצים; הגלריות בקומה הראשונה, המשמשות כעזרת נשים, נישאות על גבי שתי שורות של עמודי מתכת מתוצרת מפעלי אייפל בבורדו.
ארון הקודש נבנה בתוך גומחה בכותל המזרחי של האולם, הוא מקושט בשני עמודים מצופים ברונזה, שיחזור של ארון הקודש בבית הכנסת הקודם ברחוב קאסרוז'.
הקישוטים כוללים סמלים יהודיים, למשל עשרה לוחות שמייצגים את עשרת הדיברות, ולוח נוסף רבוע ועליו תריסר אבנים צבועות, כדוגמת האפוד של הכהן הגדול במקדש בירושלים, עם שנים עשר השבטים.
בהתאם למסורות הספרדיות של יהודי מערב צרפת, ממוקמת התיבה במרכז אולם התפילה, ועל ידה מנורת שבעה קנים.
בית הכנסת הגדול של גיברלטר, הנקרא גם קהל קדוש שער השמים, הוא בית כנסת ותיק בגיברלטר, שהוקם בשנת 1724.
בית הכנסת ממוקם בטריטוריה הבריטית מעבר לים גיברלטר, והוא בית הכנסת העתיק ביותר בחצי האי האיברי שעדיין נמצא בשימוש.
הוא הוקם בשנת 1724 על ידי אייזיק ניטו מלונדון.
לאחר שנבנה מחדש מספר פעמים, הבניין הנוכחי מתוארך לשנת 1812. הוא חולק מאפיינים משותפים עם בית הכנסת הפורטוגלי באמסטרדם - 1675 ובית הכנסת בוויס מארקס בלונדון, 1701.
בית הכנסת הדרת קודש הוא בית כנסת הממוקם ברחוב מעלות הנביאים 9 (מדרגות הנביאים) בשכונת הדר הכרמל שבחיפה.
כיום בית הכנסת אינו פעיל.
המבנה מוכר כאתר מורשת בישראל על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
בית הכנסת נבנה בעשור הראשון של המאה ה-20, על יסודות בית כנסת קדום שנבנה על פי הערכות בשנת 1780 ונשא את אותו שם.
על פי המסורת התפלל בבית הכנסת העתיק רבי נחמן מברסלב בעת ביקורו בארץ ישראל בשנת תקנ"ט (1798).
בית הכנסת החדש, שנבנה והוחזק על ידי ועד שכונת הדר, שימש מרכז רוחני וחברתי עבור הקהילה היהודית בחיפה והתקיימו בו שיעורים תורניים, כינוסים ואסיפות שונות בענייני הציבור.
באחד מחדרי בית הכנסת שכן משרד הרבנות של הקהילה בחיפה.
בראשית המאה ה-20 שכנה בבית הכנסת באופן זמני הכיתה הראשונה של בית הספר הריאלי ובתקופת מלחמת העולם הראשונה שוכנו בו פליטים יהודים שגורשו מתל אביב על ידי השלטון העות'מאני.
בבית הכנסת זה עלה בכל יום לדוכן הרב הראשי הראשון לארץ ישראל הרב אברהם יצחק הכהן קוק לברך ברכת כהנים, בעת שהיה נופש בחיפה, זאת חרף העובדה שבחיפה לא היה מקובל בקרב קהילות האשכנזים לשאת כפים.
בשל מיקומו של בית הכנסת בקצה שכונת הדר הכרמל על קו התפר עם השכונות הערביות אירעו בקרבתו מספר אירועים על רקע לאומני.
במלחמת העצמאות, במהלך הקרב על חיפה, שימשו בית הכנסת ומדרגות הנביאים הסמוכות אליו כיעד להתקפות.
הלוחמים הערבים אף הצליחו לחדור לבית הכנסת ולחלל תשמישי קדושה שהיו בו.
כוחות ההגנה מחטיבת כרמלי הצליחו להדוף את הערבים ובהמשך השתמשו בבית הכנסת כבסיס ליציאה להתקפות על העמדות הערביות.
בשנות ה-50 היה עדיין בית הכנסת מלא במתפללים.
הרב יהושע קניאל שהתגורר בסמוך לבית הכנסת, היה ממתפללי בית הכנסת וכיהן כרבו עד שהתמנה לרב הראשי של חיפה.
במהלך השנים הידלדלה האוכלוסייה היהודית בשכונת הדר וב-1984 ננטש בית הכנסת.
נכון ל-2021 עומד בית הכנסת שומם ומוזנח, למרות כמה ניסיונות שנעשו כדי לשפצו ולהחזירו לפעילות.
בית הכנסת הגדול של בזאנסון נמצא במזח שטרסבורג ברובע בטאנט.
בנייתו נמשכה בין השנים 1867 – 1870. זהו בית הכנסת הראשון שנבנה מהיסוד על ידי הקהילה היהודית בבזאנסון.
עם חזרת היהודים לעיר לאחר המהפכה הצרפתית, ראשי הקהילה הגישו לעירייה בשנת 1792 בקשה לקבלת היתר לבניית בית כנסת בבזאנסון.
הרשויות העניקו להם היתר להתכנס במנזר פרנציסקני עתיק (לימים בית הספר התיכון על שם לואי פסטר).
לא ידוע כמה זמן השתמשה הקהילה במקום זה אך ידוע שעד שנת 1830, בני הקהילה הקימו בתי כנסת בדירות שהושכרו לצורך כך מאנשים פרטיים.
בשנת 1830 הקהילה הקימה בית כנסת בקומה שנרכשה על ידה בבניין ברחוב מדלן מס' 19 ועוצבה על ידי האדריכל המקומי פייר מרנוט.
בשנת 1861 הקהילה מנתה בין 600 ל-700 איש והתעורר שוב הצורך בהרחבת בית הכנסת, לכן הוגשה בקשה לעירייה לרכישת מגרש במרכז העיר.
הקהילה התחייבה לשלם את כל ההוצאות הקשורות לבניית בית הכנסת החדש.
תושבי השכונה החדשה סנט-אמור, בו נמצא המגרש שהוצע לקהילה, התנגדו לבניית בית הכנסת בטענה שזאת שכונת מגורים, לכן העירייה הציע מגרש חליפי באזור מזח נפוליאון, ברובע בטאנט בו התגוררו יהודים רבים.
הרכישה אושרה בצו מלכותי בשנת 1867. תוכנית הבניין, שעוצב על ידי פייר מרנוט בסגנון נאו-מורי, הוגשה לוועדת האדריכלות המחוזית.
התוכנית נדחתה בטענה שהיא לא כלכלית ולא אסתטית וכוללת עיצוב שנראה יקר מדי לאותה תקופה.
האדריכל הגיש תוכנית חדשה שעלות ביצועה 94,349.55 פרנקים, לא כולל קישוטים של החזית שנדרשו על ידי העירייה.
העלות הסופית הייתה 145,106 פרנקים.
הקהילה הצליחה לגייס באמצעות חבריה 70,000 פרנקים (בתוכם 20,000 פרנקים תרומה של משפחת וייל-פיקארד) וקיבלה הלוואה של 70,000 פרנקים.
השתתפות הרשויות, כפי שמתבטאת בצו מ-24 באפריל 1869, הייתה 10,000 פרנקים.
אבן הפינה הונחה בשנת 1867 והבנייה הושלמה סופית בשנת 1870.
חנוכת בית הכנסת התקיימה ב-18 בנובמבר 1869, למרות שהבנייה הסתיימה סופית רק בינואר 1870. ספר התורה ולוחות הברית הועברו מבית הכנסת הישן לחדש על ידי הרב הראשי לצרפת, לזר איזידור, הרב הראשי של ליאון, ויינברג, והרב של בזאנסון, ז'אק אושר.
ז'אק אושר נשא נאום שהודפס תחת השם "עתיד ישראל".
במהלך מלחמת העולם השנייה קצין מקומי של הוורמכט הכריז על בית הכנסת כרכוש גרמני והשתמש בו בתור מחסן מבלי לגרום לו כל נזק.
ספר התורה ורהיטים שונים ניצלו הודות לארכיבישוף של בזאנסון וכמרים נוספים אשר החביאו אותם עד לסיום המלחמה.
כיום (שנת 2023) בית הכנסת אינו נמצא בשימוש יום יומי.
הוא פתוח לביקורים של קבוצות מספר פעמים בשבוע.
בית הכנסת הגדול של בזאנסון נחשב לאחת היצירות המוצלחות ביותר שנוצרו בסגנון האוריינטלי בצרפת.
הוא נבנה בסגנון הנאו-מורי בהשפעת ארמון אלהמברה בגרנדה והקתדרלה-מסגד בקורדובה, פאר היצירה של האומנות האיסלמית.
הדמיון בין בית הכנסת למסגד גדול מאוד ורבים טעו לחשוב שזהו בית תפילה מוסלמי.
הבניין בנוי מאבן אדומה וגרניט שהובאו ממכרות אזור איל-דה-פרנס.
משני צדי החזית מתנשאים שני מגדלים דמויי צריח בהם משולבים פסי צבע כחול ואפור.
החזית מעוטרת בתבליטי סטוקו בצורות גאומטריות.
באמצע הגג השטוח ניצבת כיפה קטנה בצורת בצל מצופה אבץ.
שולי הגג מעוטרים בשיניות ומעל הכניסה מוצבים לוחות הברית.
על הקיר, מיד מעל הדלת מוצב שעון בו הספרות הוחלפו באותיות עבריות היוצרות את המילים "ירושלים" ו"ישראל".
דלת הכניסה מעוצבת בתוך קשת פרסה.
בתוך בית הכנסת יש תאורה טבעית שמקורה בחמש כיפות זכוכית המוצבות לאורך הציר המרכזי של אולם התפילה וב־24 ויטראז'ים בעלי צורות שונות עם מוטיבים של מגן דוד המאירים את הקירות בשני המפלסים, בכניסה ובמדרגות הגישה לעזרת הנשים.
במבואת בית הכנסת מוצבים חמישה לוחות זיכרון:
- שני לוחות זיכרון מנציחים את שמות יהודי בזאנסון, חברי הקונסיסטוריה, שלא שבו ממחנות ההשמדה.
על הלוחות נכתב: "הקונסיסטוריה היהודית של בזאנסון, לזכר אלה שהוגלו ולא חזרו ממחנות ההשמדה הנאציים 1940 – 1945".
ברשימה נכללים 126 שמות של יהודים שלא שרדו את המחנות ו-16 פטריוטים יהודים שהוצאו להורג.
- לוח אחד מנציח את שמותיהם של עשרים החיילים היהודים שנפלו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
- לוח אחד מנציח את שמות התורמים.
- ולוח אחד מוקדש להנרי ווייל ובו כתוב: "1926 - 2001 – החיים סוגרים את עיניי המתים, המתים פותחים את עיניי החיים"
באולם התפילה יש 216 מקומות ישיבה.
בית הכנסת הגר"א הוא בית כנסת ברחוב הירקון 42, בשכונת מאה שערים בתל אביב.
בית הכנסת הגר"א הוא בית הכנסת הליטאי הראשון בתל אביב.
הוא נוסד בשנת תרצ"ד (1934) על ידי שני תושבי השכונה - הרב יוסף צבי הלוי, שהיה אב בית דין תל אביב, והרב אליהו לנדא, בן נינו של הגר"א מווילנה.
בית הכנסת שימש מקום תפילה לתושבי השכונה והאזור שהתפללו בנוסח אשכנז.
בנוסף פעל בסמוך בית כנסת בנוסח ספרד, "בית שלמה", שהוקם בתחילת שנות ה-20 ובו התרכזו בעיקר יוצאי ווהלין וחב"ד בראשות הרב שאול דוב זיסלין.
בית הכנסת הגר"א נבנה בסגנון הבאוהאוס שרווח בתל אביב בשנות ה-30. גודלו בינוני והוא מכיל כמאתיים מקומות.
על לוח הזיכרון שבקיר בית הכנסת נכתב:
הרעיון להקמת בית כנסת בנוסח הגר"א עלה עשור קודם לכן והרב הלוי החל במגעים עם ראש העיר מאיר דיזנגוף להקצאת שטח לבנייתו.
בית הכנסת נבנה על המגרש האחרון של השכונה והוא נתרם על ידי עיריית תל אביב בסיועו הישיר של דיזנגוף.
בניית בית הכנסת החלה עם השלמת בניית מאה בתי השכונה.
טקס הנחת אבן הפינה נערך בכ' בתמוז תרצ"ד.
בין הנואמים היו הרב הראשי לתל אביב שלמה הכהן אהרונסון והרב הראשי לפתח תקווה ראובן כץ.
כמו כן הוקרא מכתבו של הרב קוק.
הרב קוק התיר את קיום הטקס בתקופת בין המצרים, משום שבניית בית כנסת ("מקדש מעט") נחשבת מעין בניין בית המקדש.
בשנת תרצ"ו (1936) ביקר ראש העיר מאיר דיזנגוף בבית הכנסת ועלה לתורה, במלאת לו 75 שנה.
האירוע נחקק בלוח הזיכרון לאות הוקרה לדיזנגוף על חלקו בהקמת בית הכנסת, ואף שמו נרמז בציון השנה: "מאיר תל אביב" לפ"ק (בגימטריה 696 = תרצ"ו).
דיזנגוף נפטר שבועות ספורים אחר כך.
בית הכנסת נקרא על שם הגר"א מווילנה, ועל פי תקנות מייסדיו נקבעו בבית הכנסת מנהגי הגר"א, כפי שנכתב בתקנות בית הכנסת:
בשנת תש"ו (1946) עוגנו תקנות בית הכנסת בפסק דין על ידי בית הדין הרבני בתל אביב:
בקיר המזרחי מימין לארון הקודש מוצבת מסגרת זכוכית ובה לוח קלף שבו מפורטים נוסח התפילה ומנהגיה על פי הגר"א.
במועדים התפלל שליח הציבור במחזורי ענק שהודפסו בדפוס האחים ראם בווילנה, והם קיימים עד היום.
אחד מתושבי המקום היה הרב שריה דבליצקי, שהיה נחשב בר-סמכא במנהגי הגר"א.
בשנת תשס"ד הוציא הרב דבליצקי קונטרס מיוחד שתיעד את המנהגים שהיו בבית הכנסת.
אביו בצלאל, שהיה תעשיין אמיד, היה מהנדיבים שהשתתפו במימון בניית בית הכנסת וחבר בוועד קופת הגמ"ח של בית הכנסת.
במשך עשרות שנים היה בית הכנסת פעיל מאוד ונחשב אחד ממרכזי הדת הידועים בתל אביב.
מדי יום התקיים בבית הכנסת מניין ותיקין ובנוסף לו עוד שני מניינים לתפילת שחרית.
בשל מיקומו הוא שימש מקום תפילה ולימוד גם לתושבים מחוץ לשכונה.
כמו כן פקדו אותו רבנים וגדולי תורה מירושלים ובני ברק שנקלעו לתל אביב.
בשנות ה-40 הרבה להגיע לבית הכנסת הרב יוסף שלמה כהנמן והיה דורש בפני הציבור.
בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט היה בית הכנסת חשוף לסכנה מירי צלפים ממסגד חסן בק הסמוך.
במהלך מלחמת השחרור סבלו תושבי השכונה מהתנכלויות ומירי שכוון משכונת מנשייה הסמוכה.
אנשי ההגנה הציבו שער ברזל כבד שחסם את רחובה הראשי, רחוב מאה שערים, אך בכך לא היה כדי למנוע את הירי, ותושבי השכונה נטשו אותה.
בשנים תרח"צ-תשי"ג שימש כחזן הקבוע של בית הכנסת החזן משה נובק שהגיע מהעיר דוד הורודוק בבלארוס.
הוא הלחין מנגינות רבות ותיעד את התווים בסידורים ובמחזורים שנשמרו בבית הכנסת.
בימים הנוראים ליוותה את תפילתו מקהלת ילדים.
במשך השנים שימש בית הכנסת מרכז תורני מקומי.
מלבד הרב הלוי והרב לנדא מסרו בו רבנים שונים שיעורים והרצאות בתורה ובתלמוד, ובהם: הרב יחיאל הלוי ישראלי (ישראלוב), הרב אהרן שמידט, הרב נחמן יהודה סילבר - יליד קלם, והרב יצחק דוד שינקר - חניך ישיבת נובהרדוק.
במשך מספר שנים פעלה במקום מסגרת תורנית בשם "כנסת הרבנים" - "כולל רבנים" מיוחד שהקים הרב הלוי עבור רבנים יוצאי ליטא ורוסיה שהתגוררו באזור.
הרב ישראלי-ישראלוב יסד בבית הכנסת מסגרת תורנית מיוחדת לצעירים.
מדי שנה בליל שביעי של פסח התקיימה בבית הכנסת, הממוקם בסמוך לשפת הים, מעמד של "שירת הים".
כמו כן התקיימה מדי שנה שמחת בית השואבה בחג הסוכות, בי"ט בתשרי, יום השנה לפטירת הגר"א.
בבית הכנסת פעלה קופת גמ"ח בשם "אחדות", שסייעה בהלוואות למתפללים.
ספר הגמ"ח של בית הכנסת משנות ה-40 שמור עד היום.
בקיר בית הכנסת מוצב לוח זיכרון למתפללי בית הכנסת שנפטרו, בהם כמה מצאצאי הגר"א מווילנה, המצוינים בראשי התיבות "נו"נ (=נכד ונין) לגר"א".
כמו כן יש לוח הנצחה לנספים בשואה ובהם גם מהנרצחים בווילנה.
בקיר הדרומי של בית הכנסת נחצבה גומחה קטנה שבשוליה הוצבו דלתות זכוכית, ובה מוצבים לאות זיכרון שמונה עשרה הספרים שחיבר הרב יוסף צבי הלוי, רבו ומייסדו של בית הכנסת.
מאז שנות ה-70, עם התדלדלות האוכלוסייה הדתית באזור, פחת מספר המתפללים בבית הכנסת הגר"א והוא איבד את מעמדו וצביונו.
בשנת תשס"ט שופץ בית הכנסת והוקם בו כולל אברכים.
מלבד סדרי הכולל הרגילים, משלבים האברכים גם פעילות תורנית עם צעירים תושבי העיר.
רב בית הכנסת הוא הרב שלום גילרנטר, בנו של הרב אלתר גילרנטר, שהיה ראש ישיבת ויזניץ' חיפה.
גבאי בית הכנסת, נאמן בית הכנסת של הקדש "מאה שערים", הרב דוד זאובר, נפטר בגיל 99 שנים.
עוד בחייו מינה הרב זאובר את תלמידו המובהק, דני שטג, וצרפו להמשיך את פועלו כגבאי הרשמי של בית הכנסת הגר"א בתל אביב.
דני משמש גם כקורא בתורה בשבתות וחגים, קורא בנביאים מקלף כמסורת הגר"א, וכבעל תוקע בראש השנה.
יחד עמו משמש כגבאי ניסים גל.
כמו כן חודשו המנהגים שהיו בבית הכנסת - מעמד של "שירת הים" בשביעי של פסח ושמחת בית השואבה בחג הסוכות, בי"ט בתשרי, יום השנה לפטירת הגר"א.
בית הכנסת הגר"א הוא בית כנסת ותיק בשכונת שערי חסד בירושלים.
בית הכנסת, שנקרא על שם הגר"א מווילנה, שוכן ברחוב בר זכאי שבמרכז השכונה.
הוא הוקם בעשור השני של המאה ה-20, סמוך למועד הקמת השכונה, על ידי המקובל הירושלמי הרב אפרים שמואל לרנר-פפרמן שלצורך כך התרים את תושבי השכונה הפרושים ההולכים בשיטת הגר"א.
במשך כשני עשורים היה בית הכנסת בן קומה אחת.
בשנות ה-30 נוספה לו קומה שנייה.
הכניסה הראשית לבית הכנסת מוסתרת בקיר בטון, שהוצב שם במלחמת העצמאות בשנת תש"ח.
חצר בית הכנסת מוקפת בסורג מתכת, ועליו סמלי השבטים וחלקי פסוקים מהתנ"ך.
בצמוד לבית הכנסת מצפון ישנה רחבה מרוצפת ובמרכזה בור מים חסום.
ברחבה זו התקיימו טקסי החופה והקידושין בשכונת שערי חסד במשך עשרות שנים.
בחזית בית הכנסת, משמאל לפתח, קבוע שעון שמש קטן, המשמש זה למעלה משבעים שנה את מתפללי מניין 'ותיקין'.
את שעון השמש בנה השען משה שפירא.
החזן הראשון של בית הכנסת במועדי השנה ובימים נוראים היה מקים בית הכנסת הרב אפרים שמואל לרנר-פפרמן, ששימש אף כבעל קורא עד לפטירתו.
נוסח התפילה שלו נודע כנוסח שערי חסד על פיו מתפללים בקהילות רבות.
חדרי הספח של בית הכנסת משמשים כ'שטיבלך'.
בין מתפלליו לאורך השנים אישים ידועים מתושבי השכונה, ובהם הרב יעקב משה חרל"פ, הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב שמואל אוירבך, הרב שלום שבדרון, הרב מרדכי לייב הכהן קמינצקי, והרב יוסף בוקסבוים.
רב בית הכנסת במשך שנים רבות היה הרב אברהם דוד רוזנטל, רב השכונה, ולאחר פטירתו מונה תחתיו בנו הרב יהושע מאיר רוזנטל, אב"ד בירושלים ומחבר הספר "מי הבאר".
מאז שנות ה-80 שוכן בקומה העליונה בית המדרש של ישיבת מעלות התורה שהייתה בראשות הרב שמואל אוירבך עד פטירתו.
בית הכנסת הגר"א בשכונת שערי חסד הוא הוותיק שבבתי הכנסת בישראל הקרויים על שם הגר"א.
בשנות ה-30 הוקם בית הכנסת הגר"א בתל אביב.
בשנת התש"פ הקימו בני ניניו של הרב אפרים שמואל לרנר-פפרמן, הרב אפרים שמואל נוימן וחנוך ברקוביץ, בית כנסת על שם הגר"א ברחוב הרב שך בביתר עילית, המשמש לקהילה ליטאית צעירה בעיר ביתר עילית.
בית הכנסת הגדול של בקאו (ברומנית: Sinagoga Mare din Bacău), הידוע גם כ"בית הכנסת של סוחרי הדגן" או "הטמפל של סוחרי הדגן" (Templul Grânarilor ,Templul Cerealierilor ,Templul Cerealiștilor, במקור בארמית: חברא דחטין יידיש מולדבית: פפשוינעקעס שול) הוא בית כנסת בעיר בקאו שברומניה, השוכן בצומת בין הרחוב שטפאן צ'ל מארה (מס.
29, אחר כך מס.35) ורחוב 22 בדצמבר לרחוב מיוריציי.
בבקאו היה קיים בעבר בית כנסת אחר בשם "בית הכנסת הגדול" שנודע כ"הוישיע שיל".
בית הכנסת הראשון של סוחרי הדגן הוקם בסביבות אמצע המאה ה-19 אך ניזוק בדליקות חוזרות.
בניית בית הכנסת ה"מודרני" של העיר, בית כנסת של סוחרי הדגן היהודים, תוכננה בשנת 1887 ביוזמת כמה מראשי הקהילה היהודית בבקאו, ביניהם שלמה בר, אברהם מנדל ומנדל גרינברג.
בקיץ של שנת 1941 כשרומניה נכנסה למלחמה נגד ברית המועצות עשרות גברים יהודים רוכזו למשך כמה שבועות בכמה מקומות, כולל בית הכנסת הזה, לקראת שליחתם לעבודות כפייה, שנקבעו ליהודים במקום חובת הגיוס שבוטלה.
החל מן המאה ה-19 פעלו בבקאו בתי כנסת של "גילדות" יהודיות שונות - החייטים (מ-1815), הפרוונים (או "תופרי המעילים מעור" cojocari) (מ-1848), בעלי העגלות והסנדלרים (מ-1876) הבנאים (מ-1878) ,המובילים (cotiugari) (מ-1880 הסוחרים הקרויים "ליפסקאן", על שייבאו בזמנו סחורות מלייפציג).
קמו בנפרד גם שני בתי כנסת נוספים: אחד של החייטים הצעירים ואחד של החייטים הוותיקים.
המיקום של בית הכנסת של סוחרי הדגן בזמנו, היה ברחוב שנקרא אז בקאו-פיאטרה, בימינו רחוב שטפאן צ'ל מארה.
השנים 1887ו-1899 מצוינות תכופות במקורות שונים כשנת "הקמת" בית הכנסת.
לפי מקור אחר הסתיימה בנייתו בשנת 1906.במהלך שנות קיומו סבל הבניין ממספר דליקות.
זכורה במיוחד זו משנת 1926 בעקבותיה הוא שופץ בשנים 1945-1935 באופן יסודי.
הבניין הוסתר לחלוטין בימי השלטון הקומוניסטי מאחורי שיכונים ונמצא לא רחוק מבית המשפט לערעורים.
הגישה לבית הכנסת נעשית באחת הדרכים הפנימיות של השכונה.
החל משנת 1955 בית הכנסת אינו פעיל יותר.
בשנת 1991 הוא הוכרז על ידי שלטונות רומניה כיעד מוזיאוני ובשנת 2004 כמורשת היסטורית.
הוא עבר תהליך שיפוצים בתחילת העשור השני של המאה ה-21. בית הכנסת הגדול הוא, לצד "בית הכנסת הקטן" על שם הרב אברהם אריה רוזן (ששוכן ברחוב ארו רוסו 31), בית הכנסת היחיד ששרד מבין 22 בתי כנסת שפעלו בבקאו בשנת 1920. (בשנת 1940 צוינו 9 בתי כנסת ו-15 בתי תפילה).
קירות וכיפת הבניין מצוירים בציורי קרי 1926–1927 מאת הצייר המקשט מנדל (אברהם מנדל בן שלמה) גרינברג (Mendel Grünberg), מיאש (נפטר ב-1928), שצייר ב-50 בתי כנסת בחבל מולדובה.
בית הכנסת שירת בין מלחמות העולם כ-107 מתפללים.
בבניין היו 100 כיסאות לגברים ו-100 בעזרת הנשים.
הפולחן הדתי בו נשא צביון אשכנזי-אורתודוקסי.
סגל בית הכנסת כלל רב, חזן וגבאי.
בית הכנסת משתרע על שטח של 397 מטרים מרובעים.
הבניין נראה מבחוץ כמו חווילה או "תיאטרון" בן שתי קומות בסגנון נייטרלי מקומי.
לבניין שתי שורות של חלונות וכניסה מהודרת.
החלונות בשורה התחתונה גבוהים יותר עם חלק עליון חצי-מעגלי.
בקומה העליונה החלונות נמוכים יותר, ומסתיימים בקשתות מקומרות במקצת.
הגג המכוסה בפח צבוע, מוגבה ועקמומי.
בחלל הפנימי של בית הכנסת קיימת ספינה (נאוס) מרכזית, מרובעת.
כנדרש בבתי הכנסת האורתודוקסים הבימה ניצבת באמצע הספינה, מוקפת בגדר מסורגת, וסביבה ממוקמים כיסאותיהם של חברי הקהילה.
משלושה צדדים מוקפת הספינה המרכזית של בית הכנסת בגלריה רחבה הנשענת על עמודים שעליהם נשענת גם התקרה.
על תמונה בקיר הצפוני רואים שקיעת חמה וכינורות תלויים על עצי הערבה, ככתוב בתהלים קלז ,א-ג ב.
ציורים דומים יצר גרינברג גם בבית הכנסת גדול בחרלאו.
במרכז התקרה צויר עיט ומימינו ושמאלו - השמש והלבנה ממול לארון הקודש צייר גרינברג תמונה בהשראת חזון ימי המשיח מפי הנביא ישעיה י"א, ו.
מסביב לארון הקודש נראים על הקירות מזלות שבטי ישראל.
ארון הקודש המקושט בתבליטים קלאסיים והבימה המרכזית מוקפים מעקות עץ עם רכיבים מנוסרים בצורה אלגנטית.
לבניין מספר חדרים נספחים, ששימשו את הרב ואת החזן, חדר תפילה לימי החורף וכיתת שיעור.
בית הכנסת הגדול של סטוקהולם (בשוודית: Stora synagogan i Stockholm) שוכן ברחוב ורנדורבגוטן, על יד פארק ברזלי, מעט צפונית לאי של העיר העתיקה במרכז סטוקהולם, בירת שוודיה.
זהו בית הכנסת הגדול מבין שלושת בתי הכנסת של העיר ושייך לקהילה היהודית של שוודיה ללא הקשר לזרם דתי ספציפי, בעוד השניים האחרים, עדת ישורון ועדת ישראל, משמשים כבתי כנסת אורתודוקסים.
ככלל, בית הכנסת הגדול מקדם גישה שוויונית קונסרבטיבית, בו יכולים כל חברי הקהילה להתפלל באולם המרכזי ללא הפרדה בין גברים לנשים.
בנוסף לכך, מדי חודש משמש בית הכנסת כמקום תפילה לקהילה היהודית הרפורמית.
אוטה סטייר , הרבנית הראשונה בשוודיה, היא רבתו של בית הכנסת.
מאז שנת 1775 החזיקה הקהילה היהודית בשוודיה בהשכרה שני מבנים ששימשו כבתי כנסת: הראשון פעל בשנים 1787–1790, והשני בשנים 1790–1870, שניהם בתחומי העיר העתיקה.
בנייתו של בית הכנסת הגדול תוכננה על ידי האדריכל השוודי פרדריק וילהלם שולנדר והחלה בשנת 1867, והוא נחנך רשמית ב-16 בספטמבר 1870, באותה השנה בה קיבלו יהודי שוודיה זכויות אזרח מלאות.
היה זה בית הכנסת הרשמי הראשון שיועד מבנייתו לשמש כמקום התפילה לקהילה היהודית בעיר, וכן המבנה הראשון שהוחזק רשמית על ידי הקהילה.
שולנדר תכנן את בית הכנסת בסגנון של מקדש אשורי, אשר כלל עיטורי פרחים על הקירות וסביב העמודים.
פנים בית הכנסת הושפע מהארכיטקטורה שהביאו עימם יוצאי יהדות גרמניה הרפורמיסטים, שהיו הדומיננטיים בקרב הקהילה היהודית בשוודיה באותה תקופה, ועל כן הוא עשיר במשחקי צבעים, בעיטורים, ובקישוטים שונים.
סמוך לכניסה לבית הכנסת ניצב פֶּסֶל הברונזה של הפסל השוודי וילי גורדון , "הבורח עם ספר התורה".
הפסל נוצר ב-1945 בתום מלחמת העולם השנייה ואחרי השואה וגובהו במקורו היה 53 ס"מ.
אנדרטה נוספת במקום היא קבוצת אבני-רחוב שנלקחו מתוך גטו בודפשט ונתרמו על ידי העיר בודפשט שבהונגריה.
בית הכנסת הגדול של ביילסקו או בית הכנסת של ביליץ (Bielitz, שמה הגרמני של העיר שהיה בשימוש בעת הקמתו) היה ממוקם בעיר ביליץ, שהייתה לביילסקו בתקופה הסובייטית והפולנית, וכיום חלק מהאיחוד ביילסקו-ביאלה.
בית הכנסת שהיה ממוקם ברחוב פרנץ יוזף, ולאחר מלחמת העולם הראשונה ברחוב ה-3 במאי (על שם חוקת 3 במאי 1791) בעיר, נחרב עד היסוד בשואה.