tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר המלחמה, בשנת 1968, הופק על ידי "שירות הסרטים הישראלי" (יחידה במשרד החינוך והתרבות שהוקמה במטרה לתת שירותי הפקה עבור משרדי הממשלה) סרט קולנוע תיעודי רשמי על המלחמה בשם "ששת הימים" שבוים על ידי אלפרד שטיינהרדט.
הסרט כלל יומני קולנוע ישראלים וזרים וגם ראיונות עם אלופי הניצחון יצחק רבין, ישראל טל, עוזי נרקיס ודוד אלעזר.
כל אחד מהם תיאר בלשונו את המערכה בגזרתו.
כן כלל הסרט קטעי מלחמה משוחזרים שבהם השתתפו חיילי צה"ל שנטלו חלק בלחימה המקורית.
קהל צופי הקולנוע בישראל התרשם עמוקות מהקטע שבו תיאר דדו את המלחמה בצפון, ומבקרי הקולנוע ציינו כי הוא היה הפוטוגני והמרשים מבין האלופים שהשתתפו בסרט.
הדבר הוסיף לתדמיתו וכאשר מונה לרמטכ"ל ב-1 בינואר 1972 הייתה יוקרתו בציבור בשיאה.
גם כשפרצה המלחמה ותושבי ישראל למדו אט אט על המצב הקשה בחזיתות, לא נפגעה תדמיתו של אלעזר.
לעומת ארשת פניו של דיין שלא נראו כבעבר, המשיך אלעזר להפגין עוצמה וביטחון עצמי.
ב-8 באוקטובר, לאחר כישלון מתקפת הנגד בסיני, הופיע הרמטכ"ל במסיבת עיתונאים בבית סוקולוב ששודרה ברדיו ובטלוויזיה.
מדבריו לא ניתן היה ללמוד על המצב הקשה בחזיתות ועל האבדות הרבות.
כשאמר: "אנחנו נמשיך להכות ואנחנו נשבור להם את העצמות.
אני עוד לא רוצה להתחייב כמה זמן זה ייקח לנו", מחאו לו שומעיו כפיים.
רק בהמשך, כשהמלחמה התארכה וסופה טרם נראה באופק, ולאחר שב-14 באוקטובר ניתן הפרסום הראשון על מספר ההרוגים עד אותו יום, 656 חללים, הפך המשפט על שבירת העצמות לסמל של התפארות שווא, ויוקרת הרמטכ"ל נפגעה.
דוד אלעזר המשיך לנהל את המלחמה על כל תפניותיה: הניצחון על הצבא הסורי ברמת הגולן, צליחת תעלת סואץ על שלביה הקשים, ולבסוף, הפסקת האש והפרדת הכוחות.
בדו"ח הביניים שפרסמה ועדת אגרנט ב-1 באפריל 1974, המליצה הוועדה על הפסקת כהונתו של דוד אלעזר כרמטכ"ל.
בדו"ח נכתב כי הוא "נושא באחריות אישית גם בעניין הערכת המצב וגם בעניין מוכנותו של צה"ל".
בעקבות המלצת הוועדה, הגיש אלעזר את התפטרותו לממשלה כעבור יומיים, ב-3 באפריל 1974, תוך שהוא טוען כי נגרם לו עוול, מפני שהוועדה לא המליצה על סנקציות כלשהן נגד הדרג המדיני, וגם לא לקחה בחשבון את תפקודו במהלך המלחמה, ואת העובדה שהמלחמה הסתיימה בסופו של דבר בניצחון.
בציבור הרחב בישראל היה צער רב על פרישת הרמטכ"ל הפופולרי והתמרמרות על כך שהוועדה הטילה את כל כובד המשקל על אנשי הצבא ובראשם דוד אלעזר, בעוד שפטרה מאחריות את ראש הממשלה גולדה מאיר ואת שר הביטחון משה דיין, בנימוק שאחריותם היא מיניסטריאלית בלבד.
במקומו של אלעזר נתמנה לרמטכ"ל האלוף מרדכי (מוטה) גור, שבזמן המלחמה שימש כנספח צה"ל בארצות הברית, ולא היה מעורב במהלכי המלחמה וב"מלחמות הגנרלים".
לאחר הדחתו מתפקיד הרמטכ"ל היה אלעזר נתון במשבר אישי קשה, שממנו לא התאושש עד ליומו האחרון.
לאחר שעזב פגוע את הצבא כתב דו"ח תשובה לוועדת אגרנט, אך ידידו הקרוב, ראש הממשלה יצחק רבין, שכנע אותו שאין מקום לדון מחדש במסקנות הוועדה.
אלעזר השיב במכתב אישי לראש הממשלה כי נעשה לו עוול אישי והצביע על סתירות בנימוקי הוועדה.
הוא החליט לכתוב ספר המבוסס על גרסתו.
רבין רצה למנותו לשגריר ישראל בארצות הברית, אך כתיבת הספר והמינוי לשגריר לא התגשמו.
ב-15 באפריל 1976, שלוש שנים לאחר סיום המלחמה, נפטר דוד אלעזר מהתקף לב כשהיה בבריכת שחייה ליד ביתו.
האלוף אלי זעירא, שהיה ראש אגף המודיעין ערב פרוץ המלחמה ובמהלכה, נחשב לאחראי העיקרי להפתעה שפקדה את צה"ל עם פרוץ המלחמה, מאחר שהוא היה המתריע הלאומי שתפקידו להזהיר מפני מלחמה, והוא כשל במתן ההתרעה.
מכל אנשי הצמרת הצבאית והמדינית שנחשבו כאחראים לכשלי צה"ל במלחמה, היה הוא הפחות מוכר לציבור, מאחר שרוב הקריירה הצבאית שלו הייתה של קצין מטה.
הוא היה ראש לשכתו של הרמטכ"ל משה דיין במלחמת סיני.
שימש כראש ענף מבצעים במטכ"ל.
בראשית שנות ה-60 היה במשך שנתיים מפקד חטיבת הצנחנים (אך היה זה בתקופת רגיעה יחסית), ולאחר מכן שב למלא תפקידי מטה ומונה לראש מחלקת מבצעים במטכ"ל.
בשנת 1963 עבר לאגף המודיעין, ובו עמד בראש מערך האיסוף.
בשנת 1970 מונה לנספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה, והועלה לדרגת אלוף.
באוקטובר 1972 מונה לראש אמ"ן.
אגף המודיעין בראשות זעירא פיתח סברה, שקיבלה לאחר מכן את הכינוי "הקונספציה", כי תנאים מסוימים הכרחיים לתקיפה על ידי סוריה ומצרים והם רחוקים מלהתקיים.
בהופעה בפני ועדת החוץ והביטחון של הכנסת באוגוסט 1973 אמר: "אין בלבה של מצרים שום ספק שיחסי הכוחות והמצב הפוליטי העולמי, אינם מאפשרים מהלך הגיוני של פתיחה באש".
בהתקרב המלחמה התעלם זעירא מהסימנים המעידים עליה, ובאחד הדוחות ערב המלחמה הופיע הביטוי כי יש "סבירות נמוכה" לפרוץ מלחמה.
הציבור הרחב לא ידע על הקונספציה, על המהלכים שקדמו למלחמה, על ההתעלמות מהתראותיהם של תת-אלוף יואל בן-פורת וסגן סימן טוב בנימין ועל פרשת "האמצעים המיוחדים", אך עצם ההפתעה והתוצאות החמורות שנבעו ממנה בימים הראשונים של המלחמה, הדגישו בעיני הציבור את אחריותו של זעירא כמי שעמד בראש מערך המודיעין של צה"ל.
בשל טעויותיו בשיקול הדעת, בשל כישלונו בהערכת המודיעין שהגיש לדרגים העליונים ערב המלחמה, בהאמינו כי מדינות ערב אינן מוכנות עדיין לצאת למלחמה כוללת נגד ישראל, וכי התכונה מעבר לתעלה קשורה לתמרון צבאי נרחב, ובשל הטעיית הרמטכ"ל ושר הביטחון בפרשת "האמצעים המיוחדים", המליצה ועדת אגרנט להדיחו מראשות אמ"ן.
הוועדה לא המליצה לשחררו מצה"ל, והוצע לו להמשיך כאלוף בתפקיד אחר, אולם זעירא יצא לשנת לימודים מחוץ לישראל ולאחריה סיים את שירותו בצה"ל.
מאז סיום שירותו היה זעירא עסוק באפולוגטיקה על חלקו במלחמה.
את גרסתו למאורעות, שקדמו לתחילתה של המלחמה פרסם בספר "מלחמת יום כיפור – מיתוס מול מציאות", שראה אור בשנת 1993. מהדורה שנייה של הספר יצאה לאור בשנת 2004, ונקראה "מיתוס מול מציאות – מלחמת יום הכיפורים: כישלונות ולקחים".
במהדורה זו עשה זעירא מאמצים ניכרים לטיהור שמו, והאשים אחרים באחריות למחדל.
בין השאר טען זעירא שאשרף מרואן, שכבר היה ידוע אז ממקורות שונים כ"מקור הבכיר" שהביא את ההתרעה הסופית על פרוץ המלחמה, היה סוכן כפול, שהוליך שולל את ישראל.
כמו כן תקף הספר את התנהלותה של ועדת אגרנט.
עוד טען זעירא כי ראש הממשלה, גולדה מאיר, הסתירה מידע מוועדת אגרנט.
ראש "המוסד" בתקופת מלחמת יום הכיפורים, צבי זמיר, האשים בשנת 2004 את אלי זעירא בחשיפת זהותו של "המקור הבכיר", שנים לאחר תום המלחמה, חשיפה שלדברי צבי זמיר גרמה נזק חמור ליכולתה של ישראל לגייס סוכנים.
את תלונתו העביר זמיר לטיפולו של היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, על מנת שיפתח בחקירה בעניין.
השופט בדימוס תיאודור אור, שמונה לבורר בסוגיה זו, קבע בשנת 2007 כי זעירא הדליף מידע לארבעה עיתונים וחשף את זהותו של אשרף מרואן.
זמיר ושני קצינים מאגף המודיעין, עמוס גלבוע ויוסי לנגוצקי, התלוננו נגד זעירא ליועץ המשפטי לממשלה.
ב-9 ביולי 2012 החליט יהודה וינשטיין לגנוז את התיק נגד זעירא לאחר שמצא כי מכלול נסיבות העניין אינו מצדיק הגשת כתב אישום.
שקיעתו של האלוף שמואל גונן (שהיה ידוע יותר בציבור הרחב בשם משפחתו הקודם – גורודיש) הייתה המוקדמת ביותר מבין אלו של אנשי ההנהגה המדינית והפיקוד הצבאי.
היא החלה עוד בימיה הראשונים של המלחמה.
כבר בהיותו אלוף-משנה ומפקדה של חטיבה 7, אשר שמו (בהתאם לכללי הצנזורה שחלו באותה עת), לא ניתן היה לפרסום, הוא הגיע לידיעת הציבור מספרו של שבתי טבת, "חשופים בצריח", שיצא לאור בפברואר 1968, זמן לא רב לאחר מלחמת ששת הימים.
הספר תיאר את מהלכיה של אוגדת האלוף ישראל טל באותה מלחמה, ושם דגש על הלחימה של חטיבה 7 בקרבות בפתחת רפיח ובצפון סיני.
"חשופים בצריח" היה שיר הלל לגבורה שהתגלמה בדמותו של מפקד החטיבה.
בספר לא נקרא המפקד בשמו אלא בכינוי "שמוליק", אך עד מהרה נפוצה בציבור הידיעה כי האיש הוא גורודיש.
בספר, שהופיע בד בבד עם הופעת "אלבומי הניצחון" של המלחמה, תואר "שמוליק" כאמיץ ורגיש, מחוספס ואנושי.
דימויו תאם את הדימוי העצמי של מדינת ישראל כולה במלחמת ששת הימים.
בספר נתפרסם נאומו שכונה "אחי גיבורי התהילה", נאום שנשא במסדר חטיבתי, וממנו זכור המשפט "אל המוות היישרנו מבט והוא השפיל את עיניו".
עד מהרה הפך משפט זה בציבור למעין משפט מיתולוגי המתאר את גבורת הלוחמים במלחמה צודקת והרואית.
לתהילה זו בא הקץ לאחר כישלון מתקפת הנגד של 8 באוקטובר, כאשר הרמטכ"ל רב-אלוף דוד אלעזר החליט להדיח את גורודיש מתפקיד אלוף פיקוד הדרום ולהחליפו, החל מ-10 באוקטובר, ברב אלוף במילואים חיים בר-לב, שנשא בתואר נציג הרמטכ"ל בחזית הדרום והיה למעשה מפקד חזית הדרום שגורודיש כפוף לו.
לגורודיש המודח ניתן החל מ-22 בנובמבר התפקיד "מפקד מרחב שלמה" והוא נשלח לגזרה שלא הייתה בה לחימה במשך כל ימי המלחמה.
במסקנותיה של ועדת אגרנט על תפקודו של גורודיש במלחמה נאמר כי לאחר קבלת ההתרעה על המלחמה בבוקר יום הכיפורים, לא פרשֹ כהלכה את הכוחות שעמדו לרשותו בחזית תעלת סואץ וכי: "לא עמד כראוי במילוי תפקידו והוא נושא בחלק ניכר של האחריות למצב המסוכן שבו נתפסו כוחותינו".
בעקבות פרסום דו"ח הביניים של ועדת אגרנט ב-1 באפריל 1974 הושעה גורודיש מתפקידו, אך ההשעיה בוטלה עם פרסום הדו"ח הסופי וגונן מונה לתפקיד במטכ"ל.
עם זאת, בעיני הציבור והתקשורת הוא היה אחראי לרבים ממחדלי המלחמה, ולכן פרש בשנת 1974 מצה"ל ופנה לעסקי כריית יהלומים ב.
גורודיש לא חדל לטעון כי נגרם לו עוול.
בשנת 1987 הגיע אדם ברוך לראיין אותו בבנגי בירת הרפובליקה המרכז אפריקאית.
בראיון, שאדם ברוך פרסם ב"ידיעות אחרונות", ולאחר מכן כלל אותו בספרו "מה נשמע בבית", תואר גורודיש כנואש ונוטר שנאה.
בין היתר סיפר כי התכוון לרצוח את משה דיין:
על סמך הריאיון עם אדם ברוך כתב המחזאי הלל מיטלפונקט מחזה בשם "גורודיש", המספר את סיפורו הטראגי של גורודיש, שהוצג בתיאטרון הקאמרי.
גורודיש נפטר באיטליה בשנת 1991.
מלבד תוצאותיה האסטרטגיות, הצבאיות, המודיעיניות והמדיניות, נגרמו בעקבות המלחמה מספר תוצאות בחיי הציבור והחברה בישראל בשנים שלאחר מכן.
נשיא המדינה בתקופת מלחמת יום הכיפורים אפרים קציר אמר בסיומה, ב-24 בנובמבר 1973:
מאמירה זו נחרט בתודעת הציבור הביטוי "כולנו אשמים" שנתפס כניסיון להמעיט באשמתה של הנהגת המדינה, אף שככל הנראה הייתה כוונתו של הנשיא קציר לקרוא לעריכת חשבון נפש ציבורי.
במבט היסטורי נראה כי הציבור הפנים חלק מלקחי המלחמה:
נפגעה תחושת האמון ללא סייג בהנהגת המדינה ובעיקר באלופי צה"ל, והם החלו להיות נתונים מאז לביקורת ציבורית נוקבת יותר.
לא יצאו יותר לאור "אלבומי ניצחון" ולא קם יותר "פולחן גנרלים".
חדל הזלזול בכוחם הצבאי של הערבים ובהמעטת דמות מנהיגיהם.
הוקמה ועדת חקירה ממלכתית לחקירת כשלי מלחמה.
לאחר תקדים זה קמו בעקבות המלחמות הבאות ועדות חקירה ממלכתיות, כגון ועדת כהן בעקבות טבח סברה ושתילה וועדת וינוגרד לאחר מלחמת לבנון השנייה.
שר הביטחון לא המשיך בתפקידו, ולראשונה בתולדות צה"ל הודחו אלופים ורמטכ"ל מכהן.
גבר הקיטוב בחברה הישראלית בענייני חוץ וביטחון בין אלו הדוגלים ב"ארץ ישראל השלמה" לבין אלו הדוגלים ב"שטחים תמורת שלום", ונוסדו התנועות "גוש אמונים" ב-1973 ו"שלום עכשיו" ב-1977.
בבחירות של 1977 התבצעו חילופי שלטון, לראשונה מאז הקמת המדינה, והשלטון עבר ממפלגה אחת ששלטה ברציפות (בגלגוליה השונים) מחצית יובל שנים, למפלגת האופוזיציה.
מלחמת סיני הייתה הראשונה במלחמות ישראל שלאחר מלחמת העצמאות.
היא הייתה מלחמה יזומה, והיחידה ממלחמות ישראל שבה הייתה ישראל חלק מקואליציה בין-לאומית.
לאחר סיום המלחמה פינתה ישראל את כל השטח שכבשה, בעיקר כתוצאה מלחץ מארצות הברית, במהלך שהושלם בתחילת מרץ 1957. במקביל למערכה הישראלית ניהלו הממלכה המאוחדת וצרפת במשותף מבצע להשתלטות על תעלת סואץ, שנודע בשם "מבצע מוסקטר".
הממלכה המאוחדת וצרפת יזמו את המלחמה לאחר הלאמת חברת תעלת סואץ על ידי מצרים, במטרה להשתלט עליה מחדש.
ישראל הצטרפה אליהן בשל לחץ מצידן וכן בשל חסימת מצרי טיראן בפניה על ידי המצרים, ובשל פעילות הפדאיון.
בסופו של דבר, זכתה ישראל בהישגים צבאיים משמעותיים.
עם זאת, הממלכה המאוחדת וצרפת נכשלו בניסיונן להשתלט על תעלת סואץ, בשל לחץ מדיני כבד שמנע מהן להשלים את מבצע מוסקטר.
מלבד המהלכים המדיניים והצבאיים של המלחמה, לניצחון הישראלי הייתה השפעה מרוממת על הציבור בישראל.
המצב בישראל ובמדינות ערב לאחר מלחמת העצמאות
לאחר סיום מלחמת העצמאות נטבע המושג "הסיבוב השני".
הכוונה הייתה להתמודדות צבאית נוספת בין מדינת ישראל לבין מדינות ערב.
המושג ביטא מצד מדינות ערב את הרצון לנקום על תבוסתן במלחמה, ומצד ישראל ותושביה את תחושת המצור במדינה קטנה המוקפת מכל צדדיה במדינות עוינות העלולות לפתוח במלחמה חדשה, שתוצאותיה עלולות להיות שונות מתוצאות מלחמת העצמאות.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 הידרדר המצב בגבול עם ממלכת ירדן לכדי מערבולת של פעולות הסתננות וטרור וכנגדן פעולות תגמול של צה"ל.
בגבול רצועת עזה הפעילה מצרים, מאז מבצע "חץ שחור" בראשית שנת 1955, פעולות טרור של פדאיון ביישובי הדרום.
החל מרוץ חימוש ששיאו היה בעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית שעליה נודע בספטמבר 1955, ובה קיבלה מצרים כ-50 מפציצים ארוכי טווח, כ-150 מטוסי קרב סילוניים מדגם מיג-15 וטנקים מדגם טי 34.
משנודע בישראל דבר העסקה, אחזה בציבור חרדה, ו"הסיבוב השני" נראה מוחשי מתמיד.
ב-18 באוקטובר 1955 נערך דיון מדיני בכנסת.
הרוב המכריע של נואמי הסיעות הביעו דעתם כי עסקת הנשק פירושה תוקפנות מצרית נגד ישראל בקרוב.
בידיעה כי מלחמת מנע בהיקף מלא לא תזכה להכרה בין-לאומית, נשקלה האפשרות לבצע פעולה נרחבת שאינה בגדר מלחמה כוללת.
ההצעה שהועלתה הייתה לכבוש את אזור שארם א-שייח' כתגובה לחסימת מצרי טיראן, במבצע שייקרא מבצע עומר על שם עמר בר-לב, בנו של מתכנן המבצע, אל"ם חיים בר-לב.
לאחר היסוסים הביא בן-גוריון את ההצעה בסוף נובמבר 1955 להכרעת הממשלה.
ההצעה נפלה ברוב קולות של שרי הפועל המזרחי, שדגלה במתינות מדינית וצבאית, של שרי מפ"ם, ואף של מיעוט משרי מפא"י בהנהגתו של שר החוץ משה שרת.
משה שרת, שחדל מלכהן כראש הממשלה לאחר הבחירות לכנסת השלישית שנערכו ב-23 ביולי 1955 ובמקומו חזר דוד בן-גוריון לראשות הממשלה, התנגד לקו האקטיביסטי של הצמרת הביטחונית, ולבסוף התפטר מתפקידו כשר החוץ ב-19 ביוני 1956. היה בכך איתות לציבור בישראל כי המדינה מתכוננת למלחמה.
מדינת ישראל, שחיפשה בעל ברית צבאי ומדיני, מצאה כבעלת ברית את צרפת, שלחמה אז נגד מורדים אלג'יראים במלחמת אלג'יריה, שנתמכו על ידי מצרים בהנהגתו של הנשיא גמאל עבד אל נאצר.
במרוצת האביב ותחילת הקיץ של שנת 1956 התהדקו הקשרים הצבאיים והמודיעיניים בין צרפת לישראל.
קשרים אלה תואמו בוועידה חשאית, שלימים, כאשר דבר כינוסה נודע, ניתן לה השם ועידת ורמאר.
הוועידה התכנסה ב-22 ביוני 1956 בוורמאר (Vermars) שבצרפת, והשתתפו בה הצמרת הביטחונית של ישראל והצמרת הביטחונית והמודיעינית של צרפת.
מצד ישראל השתתפו הרמטכ"ל משה דיין, מנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס, ראש אמ"ן האלוף יהושפט הרכבי, וכן נטלו בה חלק נספח צה"ל בצרפת וראש משלחת הנשק של משרד הביטחון בצרפת.
מהצד הצרפתי השתתפו בוועידה ראש ביון החוץ של צרפת , הממונה על ייצור ואספקת הנשק במשרד ההגנה הצרפתי הגנרל מוריס שאל (לימים, בשנת 1961, ממשתתפי מרד הגנרלים נגד הנשיא דה גול), וקצינים בכירים נוספים.
העמדה הישראלית הוצגה על ידי משה דיין, שציין כי המטרה המשותפת היא הפלת נשיא מצרים, נאצר, ולשם כך יש להדק את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות ולספק לישראל נשק חדיש רב.
בתום דיוני הוועידה הוסכם על שיתוף פעולה בין צבאות צרפת וישראל במישור הצבאי והמודיעיני, ונענתה דרישת ישראל לאספקת הנשק.
עוד קודם לוועידת ורמאר החלה צרפת לספק לישראל נשק חדיש ששיפר במידת מה את מאזן הכוחות מול מצרים.
באפריל 1956 סיפקה צרפת לישראל 14 מטוסי קרב מתקדמים מסוג מיסטר 4, ועוד לפני כן סיפקה לה מטוסי קרב מסוג אוראגן.
בעקבות החלטות ועידת ורמאר הוגברה הספקת הנשק והיא בוצעה במשלוח ימי חשאי שנפרק בנמל הקישון.
להכשרת דעת הקהל בישראל לראות בצרפת כבעלת ברית, תרמה רבות אישיותו של שגריר צרפת בישראל, פייר ז'ילבר, דובר עברית, שהיה אהוד מאוד על הציבור הישראלי והשקיע מאמצים כבירים בשיפור היחסים עם ישראל.
מהצד הישראלי דחף שמעון פרס ליצירת הברית עם צרפת.
פרס, שהתמנה בשנת 1953 למנכ"ל משרד הביטחון, היה מעורב במסגרת תפקידו במגעים עם צרפת להספקת נשק לישראל.
במאי באותה שנה נסע לצרפת לפגישות בענייני רכש, ובמאי 1955 שב לפריז לפגישה עם שר ההגנה הצרפתי מארי-פייר קניג, גיבור קרב ביר חכים, שאותה תיאר לאחר מכן כ"פריצת הדרך" ביחסים שבין שתי המדינות.
פגישות אלה היו תחילתם של יחסי שיתוף הפעולה הצבאיים והמודיעיניים בין שתי המדינות במאבקן המשותף נגד מצרים, שתמכה כאמור במאבקה של אלג'יריה לעצמאות, יחסים שהתמסדו לאחר מכן בוועידת ורמאר.
בשנת 1956 התמנה מוריס בורז'ס-מונורי, שהתגלה כידיד גדול של מדינת ישראל, לתפקיד שר ההגנה הצרפתי בממשלתו של גי מולה, והוא הידק את שיתוף הפעולה הביטחוני עם ישראל.
נציגי ישראל במגעים החשאיים עם בורז'ס-מונורי העניקו לו את שם הקוד כורש כשמו של כורש מלך פרס בימי שיבת ציון.
הברית עם צרפת קיבלה לימים את הכינוי "גשר על הים התיכון", כשם ספרו של מיכאל בר-זוהר שתיאר אותה, שיצא לאור בשנת 1964.
המפנה במהלך האירועים, שהוביל לבסוף למלחמה, התחולל כאשר ב-26 ביולי 1956 הכריזה מצרים בהנהגתו של גמאל עבד אל נאצר על הלאמת תעלת סואץ, דבר שפגע באינטרסים של בריטניה וצרפת וגרם למשבר בין-לאומי שמדינת ישראל ידעה לנצלו כדי להסיר את האיום המצרי ולמגר את פעולות הפדאיון.
יתרה מזו, להנהגה הישראלית נקרתה שעת כושר היסטורית, כאשר שתי המעצמות הגדולות האחרות, ארצות הברית וברית המועצות, היו שקועות בענייניהן ולא יכלו להתערב בפעולה המתוכננת.
בארצות הברית עמדו להיערך ב-4 בנובמבר הבחירות לנשיאות, שבהן הנשיא המכהן, דווייט אייזנהאואר, התמודד על תקופת כהונה שנייה נגד עדלי סטיבנסון, ולא יכול היה להתפנות למהלכים בין-לאומיים אסטרטגיים.
ברית המועצות הייתה שקועה באותה עת בדיכוי מזוין של המרד ההונגרי שפרץ באוקטובר 1956, ובין 23 באוקטובר ל-3 בנובמבר לחמו מורדים בכל רחבי הונגריה נגד כוחות ברית המועצות, ולאחר מכן המרד אף החריף.
כבר קודם לכן, בוועידת ורמאר, נקשרו קשרים ביטחוניים בין צרפת לישראל, ועתה הגיעה העת להדקם ולצרף גם את בריטניה.
ב-25 בספטמבר 1956 התכנסה בארמון סן ז'רמן שממערב לפריז ועידה חשאית ישראלית-צרפתית, אשר לימים נקראה ועידת סן ז'רמן.
מצד ישראל השתתפו בוועידה הרמטכ"ל משה דיין, אליו נלווה ראש לשכתו אל"ם מרדכי בר-און, וכן שרת החוץ גולדה מאיר, שר התחבורה משה כרמל ומנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס.
מצד צרפת השתתפו בוועידה שר החוץ כריסטיאן פינו, שר ההגנה מוריס בורז'ס-מונורי וקצינים בכירים.
הוסכם כי ישראל תצא למבצע נרחב בסיני שישמש כעילה לצרפת ולבריטניה להתערב בכוח.
כן סוכם כי אם הפעולה הצרפתית-בריטית לא תצא לפועל, יובטח סיוע צבאי צרפתי מסיבי לישראל.
הצרפתים הודיעו בשמם של הבריטים, באופן בלתי רשמי, כי בריטניה לא תפעיל את הסכם ההגנה שלה עם מצרים במקרה של תקיפה ישראלית.
בעקבות החלטות הוועידה הוקם מטה משותף לצה"ל ולצבא צרפת, והגנרל מוריס שאל הגיע לישראל ב-2 באוקטובר 1956 לשם בדיקת צרכיה הצבאיים המידיים של ישראל.
ב-22 באוקטובר יצאו לצרפת בחשאי ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון בלוויית הרמטכ"ל משה דיין, מנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס וראש אג"ם מאיר עמית.
מסעם נועד לקיום פגישה משולשת ישראלית-צרפתית-בריטית, ולדיון בפעולה צבאית משותפת נגד מצרים.
המפגש נערך בפרוור סוור (Sevres) שליד פריז.
לימים, כשפורסמו פרטי הפגישה, ניתן לה הכינוי "ועידת סוור".
מצד צרפת השתתפו בוועידה ראש הממשלה גי מולה, שר החוץ כריסטיאן פינו (Christian Pineau), שר ההגנה מוריס בורז'ס-מונורי ורמטכ"ל צבא צרפת.
מצד בריטניה השתתפו בוועידה שר החוץ סלווין לויד (Selwyn Lloyd).
אף שבריטניה לא שׂשׂה לשתף פעולה עם ישראל, במיוחד על רקע חששה ממתקפה ישראלית בירדן, שעמה היה לבריטניה הסכם הגנה, הגיעו שלושת הצדדים אחרי שלושה ימים להסכם על מהלך המלחמה – ביצועם של מבצע קדש הישראלי ושל מבצע מוסקטר הבריטי-צרפתי.
על פי ההסכם, תפתח ישראל ב-29 באוקטובר 1956 בפעולה צבאית נרחבת נגד מצרים, שבה תכבוש את חצי האי סיני ותגיע עד תעלת סואץ.
למחרת יכריזו צרפת ובריטניה על אולטימטום לישראל ולמצרים להסכים תוך 12 שעות להפסקת אש, ולנסיגת הכוחות הישראלים והמצרים מגדות התעלה כדי שכוחות צרפת ובריטניה יתפסו עמדות בגזרת התעלה בתווך שבין ריכוזי הכוחות.
בהנחה שמצרים לא תסכים לתנאי האולטימטום, יפתחו שתי המעצמות ב-31 באוקטובר בפעולה צבאית נגד מצרים כדי להשתלט על אזור התעלה.
כמו כן הוסכם בוועידת סוור כי ישראל לא תתקוף את ירדן בעת המבצע, אך אם ירדן תתקוף את ישראל, בריטניה לא תפעיל את הסכם ההגנה ההדדי שבינה לבין ממלכת ירדן.
צרפת הסכימה להגיש סיוע לישראל, כולל הצבת מטוסים צרפתיים על אדמת ישראל וצי צבאי להגנת חופיה.
פרק עלום בוועידת סוור, שנחשף שנים רבות לאחר מכן, היה הסכמתה של צרפת לסייע בהקמת הכור הגרעיני בדימונה.
אחרי שבן-גוריון ודיין סיכמו עם נציגי צרפת ובריטניה בוועידה את מהלכי המבצע נגד מצרים, עצר שמעון פרס את המהלך, וביקש לשוחח עם השרים הצרפתיים.
פרס רמז להם כי לא יהיה מבצע צבאי ללא הבטחה לכור גרעיני לישראל.
לדבריו נזקקת ישראל לכור גרעיני אם תופקר בעתיד להילחם לבדה על חייה.
הצרפתים נתנו הסכמה עקרונית, מבלי שנחתם הסכם.
רק לאחר היסוסים והתלבטויות מצד צרפת ומאמצי שכנוע ישראלים, נחתם לבסוף בשלהי 1957 הסכם צרפתי-ישראלי חשאי להקמת הכור.
הציבור בישראל לא ידע כלל על הברית המשולשת שנכרתה בוועידת סוור בדבר היציאה למבצע המשולב עם צרפת ובריטניה, והפרטים החלו להיוודע לו בהדרגה רק לאחר המלחמה.
ב-26 באוקטובר החל בישראל גיוס מילואים נרחב, אך שקט, וב-29 באוקטובר פתח צה"ל במבצע שנקרא "מבצע קדש".
המצב בגבולות המדינה, שהלך והחמיר לקראת אמצע שנות ה-50, השרה במדינה אווירה של מצור.
בעקבות עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית הופר מאזן הכוחות בין ישראל למדינות ערב ולתחושת המצור נוספה גם הדאגה בדבר הצורך לחמש את צה"ל בכמות ובאיכות שישוו לאלו של מדינות ערב, אלא שמקורות הרכש היו סגורים בפני ישראל.
ארצות הברית תחת הנשיא דווייט אייזנהאואר ושר החוץ שלו ג'ון פוסטר דאלס נמנעה מאספקת נשק לישראל, לבריטניה הייתה מדיניות מסורתית של תמיכה במדינות ערב, וצרפת תחת שלטון הימין גם היא לא סיפקה נשק לישראל.
התעוררה תנועה ספונטנית של התרמת כספים למימון רכישת נשק לצה"ל שנקראה "קרן המגן".
הקרן אספה תרומות מהציבור, בתקווה שמקורות הרכש ייפתחו וניתן יהיה להיעזר בכספי התרומות במימון הרכש.
לקרן המגן קדמו בתקופת היישוב המגבית לצורכי ביטחון שנקראה "כופר היישוב" שנוסדה בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ומגבית ההתגייסות שנוסדה בימי מלחמת העולם השנייה.
באווירת התקופה בה פעלה קרן המגן, היא זכתה לתמיכה עממית נרחבת ופעולות ההתרמה העלו את מורל הציבור וגרמו לתחושת לכידות מול הסכנות בפניהן ניצבה המדינה.
הציבור חש שותף ומעורב במאמץ הביטחוני.
איגודים חברתיים, עיריות ומוסדות עסקו בפעולות ההתרמה.
אזרחים תרמו חפצי ערך, ברחובות צצו דוכני התרמה ותלמידים ארגנו תהלוכות.
רבקה גובר, פעילה חברתית, שכונתה בשם "אם הבנים" לאחר ששכלה את שני בניה במלחמת העצמאות ובעלה מרדכי תרמו לקרן המגן את משקם בכפר ורבורג.
מבצע ההתרמה תואר כ"שעתה היפה של האומה".
פעולות ההתרמה פחתו כאשר ב-22 באפריל 1956 נחקק חוק "יהב מגן", שהטיל על הציבור מס למימון צורכי הביטחון.
לאחר מלחמת סיני, כאשר חלה רגיעה במצב הביטחוני, חדלה לפעול קרן המגן.
בדו"ח המסכם של הוועד הציבורי, שערך אברהם האפט איש דגניה ב', מיוזמי "כופר היישוב", אשר פורסם בראשית אוגוסט 1956, נאמר כי קרן המגן הצליחה לגייס מהציבור 18,150,000 לירות.
את אווירת מאמץ ההתרמה ביטא באותה עת השיר הסאטירי הפופולרי "תותחים במקום גרביים" ששרה להקת הנח"ל למלים של חיים חפר ולחן של משה וילנסקי:
במקביל להתארגנות "קרן המגן" התארגנה בשנים 1955–1956 תנועה המונית שנקראה "התנדבות לביצור הספר" או "מבצע חומה".
תנועה זו אורגנה על ידי ההסתדרות הכללית וקרן היסוד.
תחילתו של המבצע הייתה בירושלים, ולאחריה הצטרפו למבצע חיפה, תל אביב ויתר ערי הארץ ויישוביה.
באווירת ההיערכות של אותם ימים הייתה ההיענות המונית - רבבות עובדים, פקידים, סטודנטים ונערי הגדנ"ע התפזרו על פני מאות יישובי הספר לפרקי זמן של שבוע ימים ועסקו בחפירת תעלות ושוחות, בניית מקלטים, מתיחת גדרות תיל והצבת מכשולים.
משרד העבודה העמיד לרשות המבצע מדי יום כאלפיים עד ארבעת אלפים עובדי דחק.
גם העוסקים העצמאיים תרמו חלקם למבצע בהתאם להחלטת מועצת התאחדות בעלי המלאכה והתעשייה הזעירה.
הנהגת המדינה עודדה את המבצע.
ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, פנה בקריאה לציבור בהכריזו: "כל חבר הסתדרות חייב לתרום שבוע עבודה ליישובי הספר.
הסכנות המאיימות עלינו היום מרובות מאלו שעמדנו בפניהן ב-1948".
המבצע בכללותו חיזק את הסולידריות של האזרחים עם המדינה ועם תושבי יישובי הספר בתקופה שקדמה למלחמת סיני.
כאשר החלה צרפת לספק נשק לישראל, הובא הנשק על גבי שלוש נחתות צרפתיות גדולות לנמל הקישון, הורד לחוף במעטה של סודיות והנחתות מיהרו לשוב ללב ים.
שם הקוד שניתן למבצע ההורדה היה "מבצע יונה" (על שם יונה הנביא).
במבצע הורדו אל החוף טנקים צרפתיים חדישים יחסית מסוג אי-אם-אקס-13 וטנקים אמריקאיים מסוג שרמן מעודפי מלחמת העולם השנייה וכן זחל"מים.
פריקת המטענים הייתה בחשכת הלילה, תוך שמירה על חשאיות, ובוצעה על ידי כ-400 מחיילי חטיבה 7 שהושבעו לשמור על סודיות.
חיל הים פינה את אחד מבסיסיו שליד נמל הקישון ואנשי השריון שוכנו בו.
להסחת דעתם של תושבי הסביבה, שלחה חטיבה 7 מספר טנקים להתאמן בסביבה בכל שעות היממה, כדי שהשכנים יתרגלו לרעש השרשראות ולא יבחינו ברעש כלי השריון שנפרקו לחוף והועמסו על משאיות שהובילו אותם לבסיסי השריון.
רוב אנשי הצוות של הספינות הצרפתיות הוטעו לחשוב כי הם נמצאים מול חוף אלג'יריה כדי לפרוק נשק למלחמה במורדים האלג'יראים.
עם שחר לא נותר בחוף כל סימן למבצע הפריקה.
השינוי במצב החימוש של צה"ל היה בעל משמעות אסטרטגית, ובן-גוריון לא יכול היה להתאפק מלרמוז עליו ברמז שהובן לכול.
בנאומו במליאת הכנסת ב-15 באוקטובר 1956, שבועיים לפני פתיחת המערכה, אמר:
וכאן עמד ראש הממשלה וקרא מעל דוכן הכנסת את שירו של נתן אלתרמן "עוד יסופר", בו תיאר המשורר את חוויותיו בליל הורדת הנשק שהוא הוזמן לחזות בה.
ראש הממשלה הקריא את השיר על 13 בתיו, ובסיום קריאת השיר הרחיב מעט בן-גוריון את הרמז באומרו: למחרת נדפס השיר במדורו של אלתרמן "הטור השביעי" ב"דבר" ובמקביל בעיתונים "למרחב" ו"הארץ" (תחת הכותרת "לילה ללא תואר ושם").
הלחימה עם ירדן טרם המלחמה
בסתיו 1956, במקביל להכנות למבצע, חלה הידרדרות בגבול ישראל-ירדן, שהושפעה מן המצב המדיני שנוצר בעקבות הלאמת תעלת סואץ.
חיילי הלגיון הערבי ערכו שורת תקיפות בשטח ישראל, וישראל נקטה בפעולות תגמול שהלכו והסלימו.
ב-10 בספטמבר 1956 ערכו חיילי הלגיון התקפה על חיילי צה"ל שהיו באימונים באזור בית גוברין.
בהתקפה (שנקראה "תקרית דווימה") נהרגו 7 עתודאים, סטודנטים לרפואה.
למחרת, ב-11 בספטמבר, נשלחו חיילי הצנחנים לפעולת תגמול, מבצע יהונתן, במשטרת א-רהווה הסמוכה לעיר דאהרייה שבנפת חברון.
התחנה פוצצה וכ-20 (או 29) חיילים ירדנים נהרגו בפעולה.
למחרת, ב-12 בספטמבר, נרצחו בדקירות סכינים שלושה שומרים דרוזים ששמרו במחנה קידוח נפט עין עופרים שבערבה.
עקבות הרוצחים הובילו אל מעבר גבול ירדן לתחנת המשטרה ע'רנדל, שהייתה בסיס של המשמר הלאומי הירדני ושל יחידת קומנדו רכובת גמלים של הלגיון הערבי.
ב-13 בספטמבר תקפו חיילי הצנחנים את משטרת ע'רנדל, שהייתה מבנה מבוצר בן 3 קומות.
בפעולה נהרגו 16 חיילים ירדנים, ותחנת המשטרה נהרסה כליל.
אבדות צה"ל היו הרוג אחד ו-12 פצועים.
הפעולה נקראה "מבצע גוליבר" על שמו של יצחק בן מנחם שכינויו גוליבר, מלוחמי הצנחנים שנהרגו בקרב במבצע כנרת.
מהירי נהרגו 3 מבאי הכנס ו-18 נפצעו.
צה"ל אכן הגיב במבצע לולב.
הצנחנים, בפיקודם של מרדכי גור ורפאל איתן, פשטו על משטרת חוסאן שבנפת בית לחם.
לצה"ל היו 9 הרוגים, 5 מהם בהתפוצצות מטען חומר נפץ שהיה על אחד הג'יפים, ו-8 פצועים במצב קשה.
חברי החוליה שרצחה ב-12 בספטמבר את שלושת השומרים הדרוזים חדרו שוב לישראל ב-4 באוקטובר 1956 ובפיגוע הירי בכביש סדום-באר שבע רצחו חמישה מעובדי "סולל בונה" בכביש באר שבע-סדום.
חברי החוליה נעצרו בשובם לירדן על ידי משטרת ירדן, אך המלך חוסיין הורה לשחררם.
ב-9 באוקטובר רצחו מסתננים מירדן שני פועלים בפרדס ליד אבן יהודה וכרתו את אוזניהם.
הרמטכ"ל משה דיין הורה להגיב בחומרה על אירועים אלה.
והצנחנים בלוויית כוח מחטיבת גבעתי ויחידת זרקורים של חיל התותחנים יצאו ב-10 באוקטובר לפעולה גדולה לפיצוץ משטרת קלקיליה, שכונתה "מבצע שומרון" או "פעולת קלקיליה".
הייתה זו פעולה רחבת היקף בעיר מרכזית ומול מטרה גדולה, מצודת טגארט.
לאחר קרב עז פוצצה המצודה, אך כוח החסימה שנותר מאחור כותר ונקלע למצב קשה.
כוחות עתודה יצאו לחלצו ובדרך חזרה נקלעו הכוחות לקרב קשה ורב נפגעים ליד הכפר חירבת צופין.
18 לוחמי צה"ל נהרגו במבצע ו-51 נפצעו.
לירדנים היו כ-88 הרוגים ו-15 פצועים.
לפעולות התגמול הללו היה לא רק מימד של הגנה על הביטחון השוטף והרתעה מפני פיגועים נוספים, כי אם גם מימד של הסחה.
ב-24 באוקטובר 1956, חמישה ימים לפני תחילת המבצע, נמסר שראש הממשלה דוד בן-גוריון לא יוכל להשתתף בישיבת הממשלה.
העובדה שראש הממשלה נמצא אותה שעה ליד פריז בוועידת סוור, לתיאום פעולה משותפת עם צרפת ובריטניה נגד מצרים, נשמרה בסוד כמוס.
ב-26 באוקטובר פורסם בשם אגף המודיעין במטכ"ל כי צבא עיראק נכנס לירדן.
פרסום פומבי זה נועד להסוות את המטרה האמיתית של גיוס המילואים.
למגויסים נאמר כי סיבת הגיוס היא האפשרות להתנגשות עם ירדן בגלל כניסת הצבא העיראקי לגבולות ירדן, והצטרפותה האפשרית של ירדן לפיקוד המשותף הסורי-מצרי.
על פי מסמכים שנחשפו במרוצת השנים בארצות הברית, הפרסום הטעה גם את האמריקאים, שחששו באותה עת מהתקפה ישראלית על ירדן, ולא ידעו כי גיוס המילואים בישראל מכוון למצרים.
צה"ל הצליח להפתיע לא רק את הצבא המצרי, אלא גם את הציבור בישראל.
בשיחות חולין שהתנהלו בבתי תושבי ישראל ערב המבצע רווחה הדעה הכללית כי "עולים על ירדן".
כשנמסרה ההודעה הרשמית ב-29 באוקטובר בשעה 9 בערב, כי כוחות צה"ל "תפסו עמדות מערבה לצומת הדרכים נחל בקרבת תעלת סואץ", הוכה הציבור הישראלי בתדהמה.
בסופו של דבר ירדן לא השתתפה כלל במלחמה.
מלחמת סיני זכתה להסכמה כמעט מלאה של המערכת הפוליטית ולהסכמה מלאה בעם.
רק בהתקרב המועד לפתיחת המבצע דיווח בן-גוריון לשרי הממשלה מטעם מפא"י ואחדות העבודה על התוכנית בקווים כלליים בלבד, ורק לאחר מכן לשרים הדתיים ולשרי המפלגה הפרוגרסיבית.
לשרי מפ"ם דיווח בן-גוריון על המבצע בישיבת הממשלה שהתכנסה ביום ראשון, 29 באוקטובר 1956, יום לפני פתיחת המבצע.
שרי מפ"ם קיימו התייעצות והודיעו כי יצביעו נגד המבצע, אך יישאו באחריות לתוצאותיו ולא יתפטרו מן הממשלה.
בן-גוריון הזמין אליו גם את חבר הכנסת מנחם בגין מתנועת החרות שבאופוזיציה, ובגין הביע תמיכה נלהבת במבצע.
שני עיתונים יומיים, "הארץ" ו"על המשמר", הביעו במאמריהם הראשיים ספקות באשר ליציאה למלחמת מנע נגד מצרים, שאפילו אם תוכתר בניצחון תזיק בטווח הרחוק לאינטרסים של ישראל.
"על המשמר" היה הפחות מתון מבין השניים, והזהיר מפני הסתבכות בהרפתקה צבאית.
במאמריו שפורסמו ב-28 וב-29 באוקטובר דיבר בפירוש על מלחמה וממאמרים אלה יכול היה הציבור להבין כי ישראל יוצאת למלחמה, שאז נראה היה כאילו זו עומדת להיפתח נגד ירדן.
כאשר החל המבצע חדלו שני העיתונים מלצאת בדברי ביקורת נגדו.
בעת המבצע ובימים שלאחריו הגיעה יוקרתו האישית של דוד בן-גוריון לשיאה.
העם נתן אמון מוחלט במנהיגותו.
גם לאחר שישראל נסוגה כעבור חודשים אחדים, בלחץ המעצמות, מסיני ומרצועת עזה, לא פחתה האהדה אליו בציבור ולא נשמעו קולות שהטיחו בו האשמות על עצם היציאה למלחמה.
דוגמה ליחסו של הציבור בישראל לבן-גוריון ולמנהיגותו במלחמה היא מכתבו של אב שכול מקיבוץ משמר העמק, משה עומר, שבנו נהרג בקרב:
מערכת סיני נרשמה בציבור כמערכה צודקת והכרחית וכמבצע הצלה.
רק מן השמאל הקיצוני, שהמבטאת העיקרית שלו בכנסת הייתה סיעת מק"י, נשמעה ביקורת על חבירתה של ישראל לשתי המעצמות הקולוניאליסטיות, בריטניה וצרפת, במה שכונה בפי המבקרים כקנוניה.
מחוץ לכנסת היה המבטא העיקרי של טענות אלה אורי אבנרי בשבועונו "העולם הזה", אך גם הוא תרם את חלקו לאווירת הסולידריות הכללית בשתי סדרות של כתבות - האחת, "האפוס של טיראן", על מסעה של חטיבה 9 לשארם א-שייח', והשנייה, "נופלים ההולכים ראשונה", על חללי צה"ל שנהרגו בקרב.
מכאן ואילך החל תהליך שקיעתו של בן-גוריון, שבא בעקבות "פרשת לבון" שהתחוללה בשנת 1960, ועד שזו הביאה לפרישתו ב-1963.
שלא כמו בפתיחת מלחמת ששת הימים, שבה ההודעה הרשמית בקול ישראל בישרה על "כוחות אוויר ושריון מצריים שנעו לעבר ישראל" ועל "כוחותינו שיצאו לבלום אותם", ההודעה הרשמית על פתיחת מלחמת סיני דיברה במפורש על פעולה שננקטה ביוזמת ישראל.
מהדורת החדשות בשעה 9 בערב, שהייתה מהדורת החדשות המרכזית של ישראל בימים שלפני עידן הטלוויזיה וריבוי ערוצי הרדיו, נפתחה ב-29 באוקטובר 1956 בהודעה דרמטית:
ההודעה נוסחה כך במכוון, כדי לשוות למבצע אופי של פעולת תגמול מורחבת ולא של מערכה כוללת, ולהטעות בכך את המצרים.
ההודעה הפתיעה והדהימה את הציבור, שבהשפעת ההונאה האסטרטגית של ישראל בימים שלפני המלחמה היה בטוח שהגיוס וההכנות הצבאיות היו לקראת מבצע צבאי כנגד ממלכת ירדן.
הציבור לא הבין כיצד זה הגיעו כוחות צה"ל לפתע לקרבת תעלת סואץ.
למחרת בבוקר טרם נתבהרו לחלוטין הדברים.
בימים שלאחר מכן הלכה התמונה והתבהרה, והציבור הבין שמדובר במלחמה של ממש ושגם צרפת ובריטניה משתתפות בה.
ב-31 באוקטובר 1956, כשאירועי המלחמה תכפו, מצא לנכון העיתון "ידיעות אחרונות" להדפיס שתי הוצאות באותו יום.
כותרות ההוצאה הראשונה היו: , .
כותרות ההוצאה השנייה מסרו לראשונה על נחיתת צבאות צרפת ובריטניה באזור תעלת סואץ: , , , , .
ב-5 בנובמבר 1956 הפסיק צה"ל את הלחימה בסיני, בעוד צרפת ובריטניה המשיכו בלחימה.
כותרת קטנה ב"מעריב", בפינת העמוד הראשון של העיתון שלמחרת, אמרה: , .
בעוד שהכותרת הראשית כבר בישרה על תחילתו של המאבק המדיני: .
מכאן ואילך הייתה העיתונות הישראלית עסוקה במאבק המדיני שהביא לבסוף לתהליך נסיגה שהחל ב-15 בנובמבר 1956 והסתיים ב-8 במרץ 1957.
עד סיום הלחימה היו הידיעות בעיתונות על המערכה כלליות ביתר.
על המהלכים והקרבות נודעו הפרטים רק לאחר תום הלחימה.
ב-19 בנובמבר נערכה מסיבת עיתונאים שבה השתתפו ראש אג"ם, האלוף מאיר עמית, מפקד גייסות השריון, האלוף חיים לסקוב, שהיה במלחמה מפקד אוגדה שלחמה בציר הצפוני של סיני, מפקד חיל האוויר האלוף דן טולקובסקי וראש אמ"ן האלוף יהושפט הרכבי.
מפקד חיל האוויר סקר את פעולות החיל במערכה ואת עליונותו האווירית.
דבריהם נדפסו למחרת ב"דבר", שהכתיר אותם בכותרת: ,
על אודות ועידת סוור, על הברית המשולשת שנקשרה בה ועל השתתפותו של דוד בן-גוריון עצמו בוועידה, החלו להתפרסם, לאחר המלחמה, פרטים שונים בתקשורת הישראלית והעולמית.
הגילוי הנרחב והדרמטי ביותר היה בספר פרי עטם של שני עיתונאים צרפתים, האחים מרי וסרז' ברומברגר (Merry and Serge Bromberger), שיצא לאור בצרפת בראשית שנת 1957 בשם "סודות המסע למצרים" (Les Secrets de l'Expedition d'Egypte).
פרקי הספר החלו להתפרסם בתרגום לעברית ב"מעריב" ב-2 באפריל 1957 ועוררו הד רב בציבור.
לאחר מכן הופיע הספר בשלמותו בעברית.
בעולם הרחב עורר הספר סערה תקשורתית.
ראש ממשלת בריטניה, אנתוני אידן, סירב להגיב על הגילויים שנכללו בספר, ואילו ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון אמר עליו: "ספר מלא שטויות, שלמסופר בו אין שחר והוא מלא דמיונות".
על כך הגיב ב"מעריב" שמואל שניצר, מעורכי העיתון: "ומי כבן-גוריון יודע מי היה אותו שליח ישראלי שטס ב-22 באוקטובר 1956 לוילאקובליי כדי להפגש עם מר מולה (האחים ברומברגר סבורים שהיה זה ראש הממשלה בכבודו ובעצמו)".
וזהו תיאורם של האחים בספרם, על טיסתו של ראש הממשלה:
בספר היו אומנם פרטים שגויים ונמתחה עליו בעולם ביקורת על כי הדגיש את חלקה של צרפת במבצע מוסקטר והפחית מחלקה של בריטניה.
לגבי ישראל שגו האחים בספר במספר מקרים, למשל שכתבו כי אנשי המילואים בישראל מחזיקים את נשקם בביתם, או כי אוניית מלחמה צרפתית נתנה סיוע ארטילרי לכיבוש רפיח, אך בתיאור פגישת מולה ובן-גוריון והברית המשולשת הוכיחו הספרים והמחקרים שפורסמו במרוצת השנים את נכונות המסופר בספר.
בכללו של דבר היה הספר, בעת פרסומו בעברית, מבחינת גילוי ראשון של העובדות בדבר המהלכים החשאיים שקדמו למלחמה.
במלחמת סיני התחוללו שני עימותים בין הרמטכ"ל רב-אלוף משה דיין לבין שני מפקדי כוחות: האחד עם אלוף פיקוד הדרום אסף שמחוני, והאחר עם מפקד חטיבת הצנחנים אלוף-משנה אריאל שרון.
מחלוקות אלו לא דלפו לתקשורת אלא מצאו לימים את ביטויין בספרות אודות מלחמה זו ובראיונות של שרון.
המחלוקת עם אסף שמחוני הייתה על כי שמחוני הכניס לפעולה את חטיבה 7 לקרב סכר הרואיפה על מתחם אבו עגילה-אום כתף בשחר 30 באוקטובר 1956, עשרים וארבע שעות לפני המועד שנקבע לכך בתוכנית המקורית וללא הוראה מפורשת.
דיין זעם על כך, ובמשך שנים הוסיף לבקר בחומרה את שמחוני בספריו.
דיין אף לא הזמין את שמחוני למסדר הניצחון בשארם א-שייח'.
אסף שמחוני נהרג ביומה האחרון של המלחמה בהתרסק מטוסו בטיסה מסיני לכיוון תל אביב.
מטרת הטיסה הייתה פגישה עם ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון בה התכוון שמחוני להציג בפניו את מהלכי הקרב שיזם, חלקם בניגוד להוראת הרמטכ"ל, אשר הביאו את הניצחון.
המחלוקת עם אריאל שרון הייתה על התנהלותו של שרון בקרב המיתלה רב הנפגעים.
הביקורת הופנתה אל שרון, על כי כאשר ניתן לו האישור להוציא סיור אל מעבר המיתלה שלח כוח בסדר גודל של גדוד; כוח גדול מאוד ביחס למשימה שהוטלה עליו, זאת במטרה ליזום את הקרב בניגוד לכוונותיו של הרמטכ"ל דיין, וכי לפני הקרב ובמהלכו התעלם שרון מחובת הדיווח ומהפקודות שהגיעו אליו.
לימים כתב על כך דיין בספרו "יומן מערכת סיני":
במלחמת סיני נהרגו בקרב 172 מחיילי צה"ל (אלוף פיקוד הדרום אסף שמחוני, אף כי לא נספה בקרב, אלא נהרג ביומה האחרון של המלחמה בהתרסק מטוסו בטיסה מסיני לפגישה עם ראש הממשלה ושר הביטחון, נזכר כאחד מחללי המלחמה) ונפצעו 817 חיילים.
מספר ההרוגים בצד המצרי לא פורסם מעולם אך הוא מוערך באלפים.
הקצין הבכיר ביותר שנהרג בקרב היה סגן-אלוף שמואל גלינקא, מוותיקי הפלמ"ח ומפקדה של חטיבה 37 המשוריינת, שנהרג בקרב על מתחם אום כתף.
לתחושת גודל הניצחון נוספה בתום המלחמה הידיעה כי במלחמת סיני נפל בשבי שבוי ישראלי אחד בלבד, לעומת 5,800 שבויים מצרים שנפלו בידי צה"ל, בהם 150 ימאי המשחתת אבראהים אל-אוול שנלקחה בשבי על כל אנשי צוותה.
כן נכללו בין השבויים המצריים ארבעה גנרלים שהבכיר שבהם היה הגנרל דיגאווי, מושל עזה, שעמד בשנת 1955 בראש בית המשפט שדן את נידוני קהיר.
השבוי הישראלי היה טייס חיל האוויר סגן יונתן אטקס, טייס מוסטנג שנפגע מאש נ"מ, נפגע קשה ברגלו ונאלץ לבצע נחיתת אונס.
במסגרת חילופי שבויים עם מצרים הוחזרו לישראל ב-27 בינואר 1957 ארבעה שבויים ישראלים, הטייס יונתן אטקס, וכן שלושה ישראלים שנפלו בשבי בשנת 1956 במסגרת פעילות ביטחון שוטפת.
עם שובם סיפרו השבויים על התעללויות, הרעבה ומכות חשמל שסבלו בשבי המצרי.
השבויים המצרים שבידי ישראל נהנו מכל התנאים המגיעים להם לפי אמנת ז'נבה.
לקבוצת קצינים מביניהם, רובם רופאים, נערך טיול בירושלים במסגרתו ערכו מסע קניות בחנויות למזכרות בעיר.
לחמש מאות שבויים, חוגרים וקצינים, נערכו סיורים בשישים נקודות יישוב ברחבי הארץ.
שבוי אחד, סרן יוסף נאדה, ביקש מקלט מדיני ונשאר בארץ עד שיימצא לו מקלט בארץ אחרת, ובמרץ 1957 עזב לבריטניה.
את גודל תחושת הניצחון ביטא ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, שהיה, יחד עם שמעון פרס ומשה דיין, האיש שיזם והוביל את המבצע.
בן-גוריון, שלרוב התבטא בצורה שקולה וזהירה, נסחף באווירת הניצחון וכתב איגרת לחיילי חטיבה 9 ומפקדיה, לרגל מסדר הניצחון של החטיבה שנערך בשארם א-שייח' ב-6 בנובמבר 1956. את האיגרת מסר לידי הרמטכ"ל רב-אלוף משה דיין, שהגיע למסדר עם כל אלופי צה"ל.
הטקס היה קצר, שני קומנדקרים שהועמדו גב אל גב שימשו כבמה.
החיילים בבגדי קרב הסתדרו בצורת האות ח' מסביב לבמה.
מפקד החטיבה נאם קצרות ומשה דיין קרא את איגרתו של בן-גוריון ופקודת יום לכיבוש סיני.
דבריו אלו של בן-גוריון היו ביטוי עז לתחושת הרווחה והשמחה שחש העם בישראל לאחר הסרת האיום המצרי ועל גודל ההישג הצבאי.
חדוות הניצחון שחשו אזרחי ישראל התבטאה בהפיכת שירם של יחיאל מוהר ומשה וילנסקי "מול הר סיני", שחובר אז, למעין המנון (בדומה לשיר "ירושלים של זהב" בתקופת מלחמת ששת הימים).
הבית הבא מהשיר מבטא את רוח התקופה:
מצעד צה"ל שנערך ביום העצמאות התשיעי, בה' באייר תשי"ז (6 במאי 1957), היה מצעד הניצחון של צה"ל במלחמת סיני.
המצעד נערך בתל אביב, וצפו בו כחצי מיליון צופים, כרבע מכלל תושבי המדינה באותה עת.
היה זה הגדול במצעדי צה"ל עד אז.
על בימת הכבוד ניצבו נשיא המדינה יצחק בן-צבי, ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, שהיה אז בשיא תהילתו, ואלוף פיקוד המרכז צבי צור.
במצעד הוצגו לראשונה כלי נשק חדישים של צה"ל, תותחים מתנייעים 105 מ"מ מתוצרת צרפת ותותחי נ"מ מונחי מכ"ם, ומעל חלף מטס של 60 מטוסים, ובהם לראשונה מטוסי מיסטר 4, שנרכשו בתקופה שקדמה למלחמה.
במצעד הוצג טור של נשק שלל שנלקח מידי המצרים במלחמה, שהתקבל בתרועות מצד קהל הצופים.
בטור נכללו, בין היתר, טנקים סובייטיים מסוג T-34 ומשחיתי טנקים אימתניים מסוג SU-100. כל כלי השלל הממונעים נצבעו בצבע חום צה"לי, אך לוחיות המספרים שעליהם נותרו הלוחיות המצריות המקוריות בצבע צהוב.
יחידות הרגלים שצעדו ענדו על מדיהם את "אות מלחמת סיני" שאך זה הוענק להם, שצבעיו כתום, תכלת, כחול ואדום.
הכתום סימל את צבע החולות בסיני, התכלת את צבע תעלת סואץ, הכחול את צבע דגל ישראל, והאדום סימל את הנופלים במערכה.
רבים מהצועדים ענדו לצדו את אות מלחמת הקוממיות המעיד על השתתפותם במלחמת העצמאות.
אחד מסמלי השמחה שבעקבות הניצחון במלחמת סיני היה תערוכת הנשק שנערכה בשנת 1957, בה הוצגו כלי הנשק ששימשו את צה"ל במלחמה לצד כלי הנשק שנלקחו שלל מהאויב במלחמה.
התערוכה, שהייתה הגדולה בתולדות המדינה עד אז, נפתחה ב-29 באפריל 1957 בצומת בית דגן, במקום שבו הוקם לימים מרכז השירות המטאורולוגי.
בטקס הפתיחה נשאו דברים נשיא המדינה יצחק בן-צבי, מנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס וממלא מקום הרמטכ"ל האלוף מאיר עמית.
בקהל נכחו גם שרים, חברי כנסת, הרבנים הראשיים, ראשי עיריות והנספחים הצבאיים הזרים.
תצוגת כלי נשקו של צה"ל בתערוכה כללה תותחי שדה, טנקים, ובהם טנקי שרמן הוותיקים, וטנקים מסוג אי-אם-אקס-13 שסופקו לישראל ערב המערכה ונטלו בה חלק מרכזי.
תצוגת חיל האוויר כללה את המטוסים הוותיקים, החל ממטוסי האוסטר – "הפרימוסים", המסרשמיט והספיטפייר של מלחמת העצמאות, המוסטנג של שנות ה-50, ועד המיסטר 4 שהשתתף במערכת סיני.
התעשייה הצבאית הציגה נשק קל, תחמושת ופצצות.
מוקד המשיכה העיקרי בתערוכה היה נשק השלל, תותחים צ'כיים, תותחים מתנייעים וטנקים מסוג T-34 מתוצרת ברית המועצות, והאטרקציה המרכזית - מטוס סובייטי מסוג מיג-15 על ציודו וחימושו.
התערוכה בבית דגן ננעלה ב-31 במאי 1957 והועתקה לחיפה.
ב-19 ביוני נפתחה התערוכה בכיכר פלומר, רחבת הרכבת שבעיר התחתית של חיפה.
בחיפה נוספה לתערוכה אטרקציה נוספת – ביקור הקהל בספינת המלחמה המצרית "אבראהים אל-אוול", שנלקחה בשבי על כל אנשי צוותה והפכה לאוניית חיל הים אח"י חיפה.
כדי לאפשר לקהל המבקרים לעבור מאתר התערוכה ולעלות על סיפון הספינה מבלי לחצות את פסי הרכבת, הותקן גשר ביילי בין הכיכר לנמל חיפה.
בטקס הפתיחה של התערוכה, בפני קהל של שלושת אלפים איש, נשאו דברים ראש עיריית חיפה אבא חושי, אלוף פיקוד הצפון יצחק רבין ומנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס.
מפקד חיל הים, האלוף שמואל טנקוס, גזר את הסרט, אות לפתיחת התערוכה לקהל.
בדבריו אמר שמעון פרס: "הקהל יחזה בתערוכה זו גם בים הפתוח ועל הים הפתוח ועל ים פתוח זה יגן צה"ל במלוא כוחו".
לרגל התערוכה הטביע דואר ישראל חותמת מיוחדת.
התערוכה בחיפה ננעלה ב-20 ביולי 1957, לאחר שביקרו בה כרבע מיליון איש.
לפני המלחמה, ובעיקר לאחריה, חשו תושבי ישראל אהדה רבה כלפי צרפת, שעמדה לצדה של ישראל במשבר, סיפקה לה לפני המלחמה נשק כבד, שריון ומטוסים ותמכה במדיניותה.
הציבור חש שהברית המשולשת צרפת-הממלכה המאוחדת-ישראל הייתה בעיקרה ברית בין צרפת לישראל, שבריטניה נגררה אליה רק בתוקף הנסיבות.
שגריר צרפת בישראל פייר ז'ילבר, דובר העברית היה מקובל ואהוב על כל הציבור.
השבית מעט את השמחה הכללית חבר הכנסת דוד הכהן, שנשא דברים בפני אנשי הפדרציה הציונית בבריטניה בספטמבר 1957 ואמר:
נבואתו של דוד הכהן התאמתה לימים, לאחר מלחמת ששת הימים, אולם בזמנה זכתה לגינוי כללי בציבור הרחב, בעיתונות ובמפלגות, והגיעה אף לדיון בממשלה ודוד הכהן אולץ לחזור לישראל.
היחסים המיוחדים בין ישראל לצרפת ואהדת הציבור הישראלי לצרפת נמשכו עד להתמוטטות הרפובליקה הצרפתית הרביעית בשנת 1958, ומאז נחלשו בהדרגה.
במשך חודשים אחדים של שליטה ישראלית ברצועת עזה ובסיני קיימה ישראל ממשל צבאי באזורים אלה.
ביוזמת שבתאי רוזן, היועץ המשפטי של משרד החוץ נמנעה ישראל מהחלת המשפט הישראלי באזורים אלה, ופעלה בהם בהתאם לדיני הכיבוש של המשפט הבינלאומי, ובכלל זה אמנות האג ואמנת ז'נבה הרביעית.
בהתאם לכך המשיך להתקיים באזורים אלה החוק שנהג בהם בעת שהיו בשליטת מצרים.
סא"ל חיים גאון מונה למושל הצבאי של רצועת עזה.
בצו שהוציא הוקם בית משפט צבאי לשיפוט מהיר, שבו שפט סרן חיים מנחם בסוק, וב-15 בינואר 1957 החלו לפעול ברצועה בית משפט השלום ובית משפט לערעורים.
לאחר שהסכימה לסגת מסיני, האמינה עדיין ממשלת ישראל כי ניתן יהיה להשאיר בשליטתה את רצועת עזה, שלה קרא בן-גוריון "שטח המולדת שנתפס על ידי המצרים".
כדי לחזק את מעמדה של ישראל ברצועת עזה החלו פעולות ממשל מזורזות ברצועה; משטרת ישראל התמקמה בערי הרצועה, אורגנו עבודות צבוריות, סופקו מוצרי מזון במחירים מוזלים.
ב-26 בנובמבר כוננה עירייה חדשה בעזה בראשותו של רושדי א-שאווה, שכיהן כראש עיריית עזה בשנים 1939–1951. בסוף נובמבר חודשה תנועת האוטובוסים בין עזה לבין ח'אן יונס ובית חאנון.
הלך הרוח במדינה היה כי פעולות ממשל אלו תחזקנה את אחיזתה של ישראל ברצועה וישראל תמשיך להחזיק בה.
בעיתון "דבר" מ-27 בנובמבר 1956 הופיע תיאור אידילי של החיים בעזה תחת שלטון ישראל:
ישראל המשיכה במאמצים מדיניים להגיע לידי הסכמה בדבר השארתה של רצועת עזה בשלטון ישראל.
ישראל כוננה מועצת עיר בח'אן יונס, פתחה סניף דואר בעזה וחידשה את הלימודים בבתי הספר בעיר.
ב-19 בדצמבר הצהיר דוד בן-גוריון לעיתון הניו יורק טיימס: "בשום אופן אין להחזיר את המצרים לעזה.
אנו לא ניתן להם לחזור".
המשך הלחץ הבין-לאומי הביא לנסיגת ישראל מרצועת עזה במרץ 1957.
דוד בן-גוריון לא שיער, בכותבו את האיגרת על "מלכות ישראל השלישית" למסדר הניצחון בשארם א-שייח' ב-6 בנובמבר 1956, כי הוא עומד לפתחו של לחץ מסיבי מצד שתי המעצמות הגדולות, ארצות הברית וברית המועצות, לנסיגת ישראל מסיני ורצועת עזה.
רק משה דיין הספקן ובעל החושים החדים, חש את העתיד לבוא.
הלחץ של שתי המעצמות, שכלל גם איום גרעיני על ישראל מצד ברית המועצות, הביא לנסיגת צה"ל מסיני ומרצועת עזה, שהחלה ב-15 בנובמבר 1956 והסתיימה ב-8 במרץ 1957.
מצב זה בא לקיצו ב-15 במאי 1967, יום העצמאות תשכ"ז, כאשר המצרים הכניסו את צבאם לסיני וב-17 במאי דרשה מצרים ממפקד כוח החירום של האו"ם בסיני וברצועת עזה שכוחותיו יעזבו את קווי הגבול ויתרכזו במחנותיהם, ולבסוף ב-23 במאי סגרה את מצרי טיראן למעבר ספינות ישראליות.
ארצות הברית כשלה לעמוד בהתחייבותה לישראל, דבר שהוביל לפרוץ מלחמת ששת הימים.
מלחמת ששת הימים הייתה מלחמה שנערכה מ-5 ביוני עד ל-10 ביוני 1967, בין ישראל לבין כל המדינות הגובלות איתה: מצרים, ירדן, סוריה ולבנון, שנעזרו במדינות ערביות נוספות: עיראק, ערב הסעודית, לוב, סודאן, תוניסיה, מרוקו ואלג'יריה.
המלחמה החלה במכה מקדימה ישראלית על חיל האוויר המצרי, לאחר תקופת המתנה מתוחה, שבה נעשו ניסיונות להימנע מהמלחמה.
השטח הכולל שנכבש גדול פי שלושה מגודל שטחה של מדינת ישראל שלפני המלחמה.
המתיחות בטרם המלחמה, נוצרה כאשר מצרים ושותפותיה הערביות נקטו צעדים רבים שאיימו על ביטחונה וכלכלתה של ישראל.
השלכות המלחמה בתחומי הפוליטיקה הפנימית של המדינות שהשתתפו בה, הגאוגרפיה המדינית והכלכלה האזורית ומהלך המלחמה הקרה הגלובלית היו מרחיקות לכת וממושכות.
בשנה שקדמה למלחמת ששת הימים התקיימו שלושה מוקדי מתיחות בין ישראל ובין סוריה: הסכסוך על הטיית מקורות הירדן, הסכסוך על הקרקעות של האזור המפורז והתמיכה הסורית בפעילויות חבלה של הפת"ח נגד ישראל.
סביב מוקדים אלה עלתה המתיחות בהתמדה, תוך סכנה של הידרדרות למלחמה.
בעקבות המתיחות הגוברת בין ישראל ובין סוריה, נקטה מצרים צעדים שנועדו להביע תמיכה בסוריה.
ב-4 בנובמבר 1966 נחתם הסכם הגנה בין מצרים ובין סוריה.
הסכם זה היווה מעין המשך להסכם ישן יותר בין שתי המדינות, מ-20 באוקטובר 1955. על פי הסכם זה הוקמו "מועצת הגנה משותפת" ו"מפקדה צבאית משותפת" ונקבע שבעת מלחמה יקבל הרמטכ"ל המצרי את הפיקוד על צבאות שתי המדינות.
במקביל לאירועים אלה, ברית המועצות הזהירה ושבה והזהירה את ישראל מפגיעה בסוריה.
בישראל גברו החששות בעקבות ההסכם הזה והיא הודיעה, ב-6 בנובמבר 1966, על הארכת שירות החובה בצה"ל בחצי שנה.
גם בין ישראל לירדן התקיימה מתיחות, ששיאה בפעולת סמוע: פעולת מיקוש בדרום הר חברון, בנובמבר 1966, בסמוך לקו הירוק, גרמה למותם של שלושה חיילים ישראלים ופציעתם של שישה נוספים.
בתגובה יצאה ישראל לפעולת סמוע, שחרגה מעבר לתכנון המקורי ובמהלכה היו נפגעים רבים, מרביתם חיילים ירדניים.
ב-15 במאי 1967, בעיצומו של יום העצמאות תשכ"ז, צלחו כוחות יבשה מצריים את תעלת סואץ ונכנסו למרחבי סיני.
בכך הכניס נשיא מצרים את ישראל למצב חירום, שכונה "תקופת ההמתנה", והסתיים ביציאתה של ישראל למלחמה.
תגובת ישראל לכניסת הכוחות המצרים לחצי האי סיני הייתה מתונה והתבטאה בעיקר בעליית הכוננות של צה"ל, אך ככל שגדל הכוח המצרי, שזרם לתוך סיני, התחיל צה"ל לגייס כוחות מילואים, כדי להציב אותם מול הגבול המצרי, למקרה שהמצב יתדרדר למלחמה.
ב־17 במאי דרש נשיא מצרים ממפקד כוח החירום של האו"ם בסיני וברצועת עזה שכוחותיו יעזבו את קווי הגבול ויתרכזו במחנותיהם.
כוחות האו"ם חיכו להוראה ממזכיר האו"ם ונאצר פנה למזכיר האו"ם, או תאנט, בבקשה שיורה על פינוי כללי של כוח החירום של האומות המאוחדות מאדמת מצרים.
ב-22 במאי נענתה דרישתו של נאצר בחיוב.
4,000 חיילי כוח החירום של האו"ם, שחצצו בין הצבא המצרי ובין הגבול הישראלי התפנו ללא דיחוי, ואז הצהיר נאצר שלמחרת היום ייסגרו מצרי טיראן בפני כלי שיט ישראליים, ושהוא מוכן ליציאת ישראל למלחמה נגדו.
בו זמנית כמעט, ב-20 במאי, מצרים התחילה להוציא יחידות של צבאה מהזירה התימנית, כדי להעביר אותן לחצי האי סיני.
בתגובה לכך ערך צה"ל גיוס כללי של כוחות המילואים, גיוס ששיתק חלק גדול מהמשק הישראלי.
סגירת מצרי טיראן הייתה עילה למלחמה.
בעקבות חסימת המיצרים אמר ראש אמ"ן דאז אהרון יריב:
בעולם הערבי פעולתו של נאצר בסגירת המיצרים זכתה לאהדה רבה.
במדינות ערב החלו הפגנות המוניות שקראו למלחמה בישראל וחיסולה.
במקביל לסילוק כוחות האו"ם וריכוז הצבא המצרי בסיני, סוריה הגבירה את הכוננות בצבאה ושתי חטיבות שריון ירדניות התחילו לנוע מערבה אל בקעת הירדן.
במחצית השנייה של חודש מאי 1967 מנו הכוחות המצריים בסיני כ-130,000 חיילים בשבע דיוויזיות, חלקן משוריינות.
ב-25 במאי קיבלה ישראל מידע מודיעיני שמצרים עומדת לתקוף אותה ב-27 במאי.
לאחר פניית הנשיא לינדון ג'ונסון לברית המועצות בנושא, ביטלה מצרים את תוכנית התקיפה.
ב-27 במאי לא הושגה הסכמה בדיון בממשלת ישראל על יציאה מידית למלחמה.
המצב הבינלאומי והניסיונות למנוע את המלחמה
בסיום מבצע סיני ארצות הברית דרשה מישראל לסגת מסיני והתחייבה בתמורה לדאוג להבטחת חופש המעבר של ישראל במיצרי טיראן.
אך עם סגירת המיצרים בידי מצרים והיווצרות המתיחות בין מצרים לישראל, ארצות הברית, שרצתה לשמור על הסטטוס קוו אנטה ולמנוע מלחמה, הזהירה את שתי המדינות שתתקוף את המדינה שתפתח במלחמה, ולשם כך גם הוכנו תוכניות תקיפה אמריקאיות.
ברית המועצות פרסמה הצהרה שבה הצדיקה את כניסת הצבא המצרי לתוך סיני ואת גירוש חיילי כוח החירום של האו"ם.
בהצהרה הסובייטית התעלמו לחלוטין מחסימת המיצרים לשיט ישראלי.
צרפת, שהייתה הספקית העיקרית של מערכות הנשק שהיו בידי צה"ל ובת בריתה של ישראל מאז שנות ה-50, החלה לשנות את עמדותיה מאז הסתיימה המלחמה באלג'יריה.
שארל דה גול, נשיא צרפת, הזהיר את ישראל מיציאה למלחמה ואף הטיל אמברגו נשק למזרח התיכון.
האמברגו פגע רק בישראל כי ארצות ערב התבססו על ספקי נשק אחרים.
לאחר מלחמת סיני, בעת הדיונים באו"ם על נסיגת ישראל מהשטחים שכבשה, תבעה ישראל שיובטח חופש השיט במצרי טיראן.
החלטה בנושא זה הוכשלה על ידי ברית המועצות, בנימוק שאין לתת לתוקפן (ישראל) שום טובת הנאה מתוקפנותו.
ארצות הברית הצהירה מחויבות לחופש השיט במצרי טיראן ומספר מדינות ימיות פרסמו הצהרות דומות.
לאחר חסימת מצרי טיראן על ידי המצרים, פנתה ישראל לארצות הברית וביקשה את מימוש מחויבותה.
במגעים אלה התברר שארצות הברית וישראל תפסו את ההצהרה בצורה שונה - ארצות הברית הצהירה רק על מחויבות להבטחת השיט האמריקאי במצרי טיראן.
הוסכם שארצות הברית תנסה לארגן את פריצת המצור על נמל אילת על ידי שיירת ספינות של מדינות ימיות שונות, אך במגעים של האמריקאים עם המדינות המועמדות למשלוח ספינות, רק הממלכה המאוחדת והולנד הסכימו להשתתף, לכן ארצות הברית זנחה את הרעיון ונתנה לישראל הסכמה שבשתיקה לפעול כראות עיניה.
ירדן נתפסה על ידי רבים במרחב הערבי כמדינה מלאכותית, יציר האימפריאליזם הבריטי ובית המלוכה שלה כסוכני האימפריאליזם.
חוסיין, מלך ירדן היה מודע לכך ועשה מאמצים לקבל לגיטימציה ערבית.
קיום המשטר הירדני התאפשר במידה רבה גם הודות לאיום הישראלי לצאת למלחמה במקרה של כניסת כוחות עוינים לגדה המערבית, איום שהרתיע מדינות ערביות אחרות מניסיון לכבוש את ירדן.
כמה פוליטיקאים ירדניים הזהירו את המלך שאי הצטרפות לנאצר עלול להביא לכך שייעשה ניסיון להפיכה ותהיה מלחמת אזרחים בירדן.
חוסיין, אשר חשש גם מכך שהצבאות הערבים המנצחים עלולים להמשיך את מצעדם ולאחר חיסול ישראל, יחסלו גם את ממלכתו, החליט להצטרף לקואליציה זו, כדי לזכות בלגיטימציה של פטריוטיות ערבית.
המלך חוסיין ביקש להיפגש עם נאצר ולהזמנתו טס ב-30 במאי בבוקר למצרים יחד עם ראש ממשלתו, ראש המטה הכללי של צבאו ומפקד חיל האוויר הירדני.
המלך חוסיין הציע לצרף את ארצו לפיקוד הצבאי המשותף של מצרים וסוריה, אך סוריה התנגדה לברית צבאית עם ירדן.
מצרים הציעה לירדנים לחתום על הסכם הגנה, בדומה להסכם המצרי-סורי.
המלך חוסיין ביקש לקרוא את ההסכם ולאחר שקרא אותו ביקש לחתום על הסכם זהה, שיוחלף בו שמה של סוריה בשמה של ירדן.
בשעה 15:30 נקטעו שידורי הרדיו המצריים ופורסמה הודעה דרמטית על הקמת מפקדה צבאית משותפת למצרים, עיראק וירדן ובראשה סגן הרמטכ"ל המצרי.
ימים אחדים לאחר מכן הכוחות הירדנים היו תחת פיקודו של הגנרל המצרי עבד אל-מונעם ריאד.
בעקבות חתימת ההסכם, המלך חוסיין הזמין את הכוחות העיראקיים להיכנס לממלכתו ושליט עיראק, עבד אל-רחמאן עארף, שסירב להזמנה דומה שבוע לפני כן, נענה הפעם בהתלהבות.
ב-4 ביוני נחתם הסכם הגנה מצרי-עיראקי ובכך הושלמה הקואליציה המלחמתית נגד ישראל - הכוחות העיראקים נועדו להגיע לגבול ישראל דרך ממלכת ירדן.
החוקר ד"ר אבנר כהן טוען כי בשלהי מאי 1967, בעיצומה של תקופת ההמתנה, הצליחה ישראל, לאחר פעילות קדחתנית, לבנות התקן גרעיני מאולתר.
הפרשן הצבאי יוסי מלמן טען שאף הייתה היערכות להפעלתו.
במהלך תקופת ההמתנה טסו מטוסים מצריים מספר פעמים מעל הכור בדימונה ומכאן הועלו ספקולציות שאולי מצרים וברית המועצות יצרו את המשבר כדי שתהיה להם הזדמנות לתקוף את הכור בדימונה לפני שתהיה לישראל יכולת גרעינית.
מאותו בסיס הועלתה גם השערה שישראל יצאה למתקפה, כדי למנוע אפשרות התקפה על הכור בדימונה.
השערות אלה לא זכו לאישוש בעדויות או מסמכים שהתפרסמו, אך זכו לפופולריות מסוימת במדיה.
האווירה בישראל והקמת ממשלת הליכוד הלאומי
תקופת ההמתנה הייתה תקופה של חרדה עצומה בציבור הישראלי מפני המלחמה המתקרבת.
לאחר שמצרים חסמה את מצרי טיראן לשיט ישראלי, מעשה שהוגדר על ידי ישראל כקזוס בלי, הסיק יצחק רבין שהאירועים פונים לכיוון של מלחמה.
הוא הלך להתייעץ עם דוד בן-גוריון ורצה שהלה יחזור לתפקידו הקודם אך בן-גוריון נזף בו קשות על כך שסיבך את ישראל במצב בו אין לה מעצמה כבת ברית במלחמה עתידית והזהיר אותו מפני מלחמה כזאת.
גם השר חיים משה שפירא, מנהיג המפד"ל, שהתנגד למלחמה, אמר לו: "איך אתה מעז ללכת למלחמה כאשר כל התנאים הם לרעתנו".
בנסיבות אלה, כשהתחזיות דיברו על עשרות אלפי הרוגים במלחמה, רבין, שמיעט בשינה והירבה בעישון וחש חולשה גופנית זימן לביתו את סגנו, עזר ויצמן ואמר לו: "סיבכתי את מדינת ישראל בגלל טעויות רבות שעשיתי".
הוא העביר את הפיקוד לוויצמן ועל פי מצוות קצין הרפואה הראשי, הלך לישון ולנוח לשם "טיפול רפואי של הרעלת ניקוטין", כעבור 36 שעות מנוחה, ב-26 במאי שב רבין ולקח את הפיקוד לידיו.