tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה תקופה הוקף בית הטבילה בבית קברות רומאי ובו היו פזורים סרקופאגים ששימשו את המשפחות הפלורנטיניות העשירות.
מבנה גדול יותר בצורת מתומן - צורה מקובלת במבני בפטיסטריה - נבנה בשנת 1059 בסגנון רומנסקי.
בנייתו היא עדות לפריחה הכלכלית של העיר בתקופה זו.
האפיפיור הפלורנטיני ניקולאוס השני קידש את המבנה ב-6 בנובמבר 1059. על פי אגדה, השיש לבנייה הובא מהעיר פייזולה (Fiesole), שעתידה הייתה להיכבש בידי כוחות פירנצה בשנת 1078. שיש נוסף הובא משרידי מבנים עתיקים שפורקו (שימוש משני).
בניית המבנה הושלמה בשנת 1128. הגג בעל הצורה המתומנת הוסף בסביבות שנת 1150. הוא הורחב לאחר בניית אפסיס בחלקו המערבי של המבנה בשנת 1202.
בין המאה ה-14 למאה ה-16 עוצבו ועוטרו עבור הבפטיסטריום שלוש דלתות ברונזה ועליהן תבליטים.
מעל הדלתות נוספו במשך שנים אלו פסלי שיש.
העיטור המורכב של המבנה מעיד על חשיבותו הרבה של הבפטיסטריום בתקופה זו.
עדות נוספת לכך אפשר למצוא בקורותיה של משפחת מדיצ'י, שליטי העיר, שמרבית בניה הוטבלו במבנה זה.
הבפטיסטריום בנוי כמבנה מתומן בקוטר 27 מטר.
שמונה הצלעות של המבנה מסמלות את שמונת הימים בין הלידה לבין הטבילה הנוצרית וכן את היום השמיני שבו עלה ישו לשמים.
הנחת החוקרים היא שמקורה של צורה זו הוא האדריכלות הרומית-ביזנטית, כדוגמת מבנים כגון כנסיית הקבר, המאוזוליאום של סנטה קונסטנצה ואחרים.
קירות הבפטיסטריום עשויים מאבן חול מצופה בשיש לבן וירוק.
הדגם העיטורי נעשה בתקופה הרומנסקית, בין 1059 ל-1128. בכל אחת מפאות המבנה נקבעו שלושה חלונות המסודרים בדגם מתחלף בין חלונות העשויים בעזרת קשתות או חלונות מרובעים ועליהם גמלון.
בפינות המבנה הוצבו עמודים מאבן אפורה, שצופו אף הם בדגם עיטורי ירוק-לבן.
תוספת זו נעשתה בשנת 1239. על פאות המבנה הותקן מעין תוף, הנראה כהמשכו של המבנה, ועליו נשען גג מתומן, המתנשא לגובה 31 מטרים.
בצידו המערבי של המבנה נוספה בשנת 1202 קפלה, שנבנתה בתחילה בצורת חצי עיגול (כאפסיס).
אולם במשך השנים שופצה והקיר החיצוני של הקפלה הוא ישר ועליו דגם עיטורי של שתי קשתות גדולות.
מעליו מותקן גג ובו גמלון נוסף.
עיצובו הפנימי של המבנה מזכיר את עיצובו של הפנתאון ברומא.
החלל התחתון של המבנה מחולק על ידי עמודים ועל ידי עמודים מדומים ("פילסטר").
קירות החלל מעוטרים בדגם גאומטרי עשוי שיש לבן ושחור, ובין העמודים מוצגים פסלים, מצבות קבורה ומזבחות.
החלק העליון של החלל בנוי כאמבולטוריום המשקיף על החלל התחתון של המבנה.
ב-1329 הוזמן הפסל אנדראה פיזאנו (Andrea Pisano) ליצור זוג דלתות מעוטרות עבור הכניסה למבנה.
פיזאנו הומלץ לעבודה על ידי ג'וטו די בונדונה.
דלתות אלו הותקנו בחזית המזרחית של המבנה, לכיוון הדואומו, אולם בשנת 1452 הועתקו הדלתות אל צידו הדרומי של הבפטיסטריום.
את יציקת המודל לברונזה ואת הזהבתה ביצע החרש הוונציאני לאונרדו ד'אוונצאנו (Leonardo d'Avanzano), שנחשב לאחד מחרשי הברונזה הידועים של אותה תקופה.
יצירת הדלתות נמשכה כשש שנים והושלמה בשנת 1336.
הדלתות מורכבות מעשרים ושמונה פנלים בצורת "קווטרופוליו" המעוטרים בתבליטים מוזהבים.
הפנלים, ברוחב של 43 ס"מ ובאורך של 50 ס"מ, מסודרים בארבעה טורים (שניים בכל דלת).
עשרים הפנלים העליונים מתארים אירועים מחייו של יוחנן המטביל, שעל שמו נקרא המבנה, ואילו שמונת העיטורים הנוספים מתארים מידות טובות (virtue) - "תקווה", "אמונה", "חסד", ענווה", "אומץ-לב", "איפוק", "צדק" ו"זהירות".
בעיצוב התבליטים ניכרת השפעת "הסגנון הגותי הבינלאומי" בעיצוב מסגרת הפנלים ובעיצוב הרקע השטוח והמרומז של התבליטים, בהם גם מבנים בעלי עיצוב בסגנון גותי.
גם בעיצוב הדמויות עצמן ניכר סגנון בתיאור השיער ותנוחות הגוף.
MCCCXXX" ("אנדריאה פיזאנו יצר אותי 1330").
סביב הפנלים רצועות תבליטים שהוסיף לורנצו גיברטי בתקופה מאוחרת יותר.
מעל הפתח הוצבה קבוצת פסלים המתארת את עריפת ראשו של יוחנן בידי הרומאים.
את הקבוצה יצר הפסל וינצ'נצו דאנטי (Vincenzo Danti) בשנת 1571.
בשנת 1401 ערכה גילדת הסוחרים בפירנצה תחרות לעיצוב זוג דלתות נוסף למבנה.
היוזמה לתחרות באה כאמצעי לשיפור תדמיתה של הגילדה לאחר מגפת המוות השחור.
מסגרת התחרות קבעה כי נושאי העיטורים יהיו סיפורי הברית הישנה.
כל אחד מן המתמודדים בתחרות קיבל ברונזה במשקל של 34 ק"ג ונדרש ליצור ממנה תבליט בנושא עקדת יצחק, אשר יוצג לבחינה בפני ועדת השיפוט, שמנתה 34 חברים.
פרק הזמן שניתן למתחרים לעבודה היה כשנה, ולתחרות הוגשו עבודותיהם של שבעה פסלים, בהם פיליפו ברונלסקי, יאקופו דלה קוורצ'ה, דונטלו, פרנצ'סקו ואלדאמברינה, סימונה דה קולה, ניקולו ד'אריצו ולורנצו גיברטי, שזכה בתחרות.
מבין תבליטים אלו נשמרו רק תבליטיהם של ברונלסקי וגיברטי, והם מוצגים כיום במוזיאון הלאומי ברג'לו בעיר.
על פי המתואר בחיבור "חיי ברונלסקי", שנכתב כשמונים שנה לאחר מכן, הציעו חברי ועדת השיפוט את העבודה במשותף לברונלסקי ולגיברטי, שניהם אמנים צעירים בתחילת דרכם האמנותית, אולם ברונלסקי סירב להצעה זו ודרש בלעדיות על הפרויקט המורכב.
גיברטי נזקק לשנים רבות כדי להשלים את המלאכה.
הוא החל במלאכה ב-1404 והמשיך בה עד שנת 1424. את המלאכה ביצע בחדר ששכר ממול לכנסיית סנטה מריה נובלה בפירנצה.
את הכבשן ליציקת הדלתות הקים גיברטי בשטח שעליו נבנה לאחר מכן בית חולים של גילדת האורגים.
הדלתות שעיצב הכילו עשרים ושמונה פנלים, ברוחב של 46.15 ס"מ ובאורך של 53.3 ס"מ, ועוצבו בצורה דומה לדלתות שעיצב פיזאנו.
עשרים התבליטים העליונים של דלתות אלו מתארים אירועים מחייו של ישו.
בשמונה הפנלים התחתונים תיאר גיברטי את ארבעת האוונגליסטים - מחברי ה"בשורות" של הברית החדשה - וכן ארבע דמויות מאבות הכנסייה הנוצרית - אמברוזיוס, הירונימוס, גרגוריוס הראשון ואוגוסטינוס.
סביב הפנלים עיצב גיברטי רצועות של תבליטים המכילים את דמויותיהם של נביאים וסיבילות (sibylla) - נביאות מן העת העתיקה.
בכמה מהפנלים עיצוב התבליט אינו מתאים למסגרת הדקורטיבית של התיאורים, על כן נעשו בכמה מהם התאמות שפגמו בתבליטים או במסגרות.
בתבליטים המוקדמים מדלתות אלו מושפע גיברטי מסגנון הגותיקה הבינלאומי, אולם סגנון זה הולך וננטש לטובת עיצוב בעל מאפיינים רנסאנסיים יותר.
בתבליט מוקדם כגון "הבשורה למריה" ניצבות הדמויות בתוך תיאור של מרחב סמלי, נקי מהתייחסויות לתיאור סביבה ספציפית.
מריה יוצאת מפתחו של מבנה בעל קשת וגומחה.
בצד התיאור מופיע המלאך המבשר על לידת ישו.
הוא מתואר בתנועה כאילו הוא נוחת מן האוויר, אולם אין בתיאור דמותו התייחסות שלמה לתיאור התנועה.
מעליו מופיע אלוהים המשלח את רוח הקודש בדמותה של יונה.
לעומת תבליט זה, הפנל שנושאו "ישו הילד בבית המקדש" מציג התפתחות משמעותית בתיאור החלל.
ישו הילד מופיע במרכז הקומפוזיציה וסביבו קהל מתפללים.
בית המקדש מתואר כמבנה פתוח, המתואר בעזרת שימוש בפרספקטיבה מדעית חד-מגוזית.
גם תיאור תנוחות הגוף השונות הוא יותר נטורליסטי, תיאור המתבטא בעיצוב קפלי בגדי הדמויות.
את ההזמנה לעיצוב הדלתות קיבל גיברטי ב-2 בינואר 1425, לאחר הצלחתו בעיצוב הדלתות הצפוניות בבפטיסטריום.
נושא התבליטים נבחר, כנראה, בהתייעצות של תאולוג פלורנטיני ובהנחייתו.
הכינוי "שער גן העדן" דבק ביצירה בעקבות התפעלותו של מיכלאנג'לו מן היצירה, אשר קשר בין הדלתות אל אזור ה"פרדיסו" (Paradiso) שבמבנה בית הטבילה.
השער מורכב מעשרה תבליטים ריבועיים המתארים סיפורים מהברית הישנה (הכינוי הנוצרי לתנ"ך).
בעיצוב זה זנח גיברטי את הקומפוזיציה של שתי הדלתות הקודמות של בית הטבילה, והעדיף מערך אחר, שבו סודרו התבליטים בשני טורים (חמישה על כל דלת).
מידת התבליטים הריבועיים היא כ-82 ס"מ.
סביב התבליטים עיצב גיברטי רצועות או מעין משקופים ועליהם 20 דמויות ו-24 ראשים של דמויות, אף הן מן התנ"ך.
השימוש בנושאים אלו הוא עדות לפרשנות שהעניקו בני הרנסאנס לשער.
הדמויות התנ"כיות שימשו כ"רמז מקדים" (פרה פיגורציה) לסיפורי הברית החדשה, והמערך כולו מסמל את ניצחונו של ישו על המוות.
נושא זה מקבל משנה תוקף בשל מיקום הדלתות בבפטיסטריום, המשמש כמקום הטבילה לנצרות, פעולה סמלית המקבילה לניצחונו של ישו על המוות.
כל תבליט מציג כמה אירועים הקשורים לנושא או, כמו בתבליט "שלמה ומלכת שבא", מערך המכיל דמויות רבות.
גיברטי השתמש בשיטות שונות לעיצוב הקומפוזיציות מרובות המשתתפים והאירועים.
האלמנט המרכזי המאחד את אותם אירועים שונים הוא תיאור המרחב.
חלק מהאירועים מתרחשים בנוף פתוח.
אולם, שלא כמו באמנות ימי הביניים, הנוף המתואר אינו נוף סמלי, כי אם מכיל אלמנטים שונים של תיאורי נוף כגון עצים, הרים, נהר וכדומה.
בתיאור חללים אדריכליים בולט השימוש בפרספקטיבה קווית לשם יצירת עומק תיאורי.
גם הדמויות השונות בתיאורים אלו מוכפפות לאותו קנה מידה ובכך תורמות לתחושת העומק.
אלמנט נוסף המאחד את הדמויות הוא השימוש בצבע זהב לכיסוי התבליט, שימוש אשר תורם אף הוא לתחושת החלל ולהדגשת הדמויות בעזרת האור והצל.
בשנת 1990 הוחלט להעתיק את הדלתות, וההעתקים הותקנו בבפטיסטריום.
ולהעביר את הדלתות המקוריות לשחזור, לאחר שסבלו מפגעי הזמן ומזיהום האוויר.
עבודת השחזור המורכבת ארכה כמעט 22 שנים, ובספטמבר 2012 הם החזרו למקומם.
תקרת הבפטיסטריום מעוטרת בפסיפס גדול.
את החלקים המוקדמים בפסיפס יצרו, כנראה, כמה אמנים ונציאנים, והם מתוארכים לשנת 1225. ייתכן שבין אמנים אלו היה גם הצייר הפלורנטיני צ'ימבואה (Cimabue).
העבודה על התקרה החלה תחת פיקוחו של הנזיר הפרנציסקני יאקופו דה טוריטה (Jacopo da Torrita) ולא נשלמה עד המאה ה-14.
חלק התקרה שמעל המזבח מתאר את נושא יום הדין הנוצרי.
ישו מופיע בתוך מסגרת סגלגלה ומוזהבת, עטוי זקן, לבוש בבגד אדום וכחול.
הוא פורש את ידיו בתנוחת "אורנס".
מימינו של ישו מופיעים הנושעים, שמתוארים כקמים מקברם בתחיית המתים.
מצד שמאל מופיעים הנידונים לגיהנום.
חלק זה צויר על ידי קופו די מרקוולדו (Coppo di Marcovaldo), צייר פיורנטיני בן המאה ה-13.
התקרה המתומנת מחולקת לשישה מעגלים המתכנסים אל מרכז התקרה.
במקומות אלו מתוארים נושאים שונים הלקוחים בעיקר מן הברית הישנה.
במרכז התקרה דגם עיטורי המכיל עלי אקנתוס ובעלי חיים היכולים לסמל את גן העדן.
עוד מופיעים (מן המרכז החוצה) מקהלת מלאכים, תיאורים מספר בראשית, תיאורים מחיי יוסף, סיפורים אודות מריה וישו וכן תיאורים מחייו של יוחנן המטביל.
הוא החל להיווצר לפני כ־30 מיליון שנים, בתהליך שנמשך עד היום, של נדידת לוחות והתרחקות היבשות אסיה ואפריקה זו מזו.
הבקע הוא הגורם העיקרי לרעידות האדמה, ולעיתים רחוקות אף לצונאמי, באזורים בהם הוא עובר.
לבקע שלושה חלקים עיקריים (מצפון לדרום):
בקע ים המלח – מדרום טורקיה ועד מפרץ אילת בים סוף
בקע ים סוף – ממפרץ סואץ דרומה לאורך ים סוף, וכולל גם את מפרץ עדן
והבקע המזרח אפריקני – מאתיופיה בצפון ועד מוזמביק בדרום.
בפי גאולוגים מודרניים נקראת סדרת הבקעים .
הבקע מפריד בין חלקיו של הלוח האפריקאי, הלוח הנובי ותת הלוח הסומלי, במזרח אפריקה; בין הלוח הערבי והלוח האפריקאי בים סוף; ובין תת-הלוח ישראל־סיני (הלוח הלבנטיני) לבין הלוח הערבי בלבנט.
באחרון, הלוח הערבי הועתק בהדרגה למרחק של 105 ק"מ צפונית ללוח האפריקאי במקטע שמדרום לעמק החולה, ו־90 ק"מ במקטע שמצפון לעמק זה.
כהדגמה לכך, המקום המקביל בגילו הגאולוגי ובהרכב סלעיו למרבצי הנחושת של בקעת תמנע, נמצא מצדו המזרחי של הבקע הסורי־אפריקאי, 100 קילומטר צפונית לו, בפונון שבירדן.
שני הלוחות, הערבי והאפריקאי, נעים צפונה, אולם הלוח הערבי, שממזרח לבקע, נע במהירות רבה יותר.
מהירות התנועה היחסית בין הלוחות במזרחה של ארץ ישראל היא כ־4.5 מילימטרים לשנה בממוצע גס ורב־שנתי (לעומת מהירות של כ־4 סנטימטרים לשנה בהעתק סן אנדראס, להשוואה).
הבקע הסורי־אפריקני אינו העתק ישר אחד אלא מערכת העתקי חילוף נפרדים ולא רציפים היוצרים דוגמת זיגזג.
במקומות בהם הקו המפריד בין הלוחות נמצא בזווית חיובית (נגד כיוון השעון) ביחס לכיוון התנועה היחסית ביניהם, הלוחות מתרחקים זה מזה, ונוצר בקע הולך ומתרחב (אזור פתיחה והתפשטות).
כך קורה בבקע ים סוף, בו מתרחשת התפשטות קרקעית הים, ולכן הוא נחשב מבחינה גאולוגית לאוקיינוס צעיר.
לעומת זאת, באזורים בהם הזווית הזו היא שלילית, הלוחות נלחצים זה לזה, ההעתקה בין הלוחות נבלמת ומוסטת, ונוצרים רכסי הרים, כגון רכס הרי הלבנון, ורכס הרי מול הלבנון (כולל הר החרמון).
בקע ים המלח, שבר ים המלח או מערכת ההעתקה של ים המלח , אשר החל להיווצר לפני כ־20 מיליון שנה (על־פי תיארוך גאולוגי ורדיומטרי של שכבות סלע, מדידת גאומטריית השבירה בהן וגיל השברים), מהווה את חלקו הצפוני של הבקע הסורי־אפריקני.
המקטע הדרומי בכיוון צפון־צפון־מזרח–דרום־דרום־מערב, באורך של כ־300 ק"מ, המקשר בין בקע ים סוף לאגן ים המלח;
המקטע בכיוון צפון–דרום, באורך כ־220 ק"מ בין אגן ים המלח לאגן עמק החולה;
המקטע באורך של כ־140 ק"מ באזור 'רצועת הריסון הלבנונית' (אזור "לחיצה" בין הלוחות), המוגדר על ידי שבר (העתק) יאמונה בכיוון צפון־מזרח–דרום־מערב;
הבקע עצמו הוא תוצר שבירה כתוצאה של העתקת חילוף שמאלי (כנגד כיוון השעון; תנועת העתקה סיניסטרלית) בין הלוח הערבי שתנועתו צפונה מהירה יותר ביחס לתת הלוח ישראל־סיני (הלוח הלבנטיני):
בקטעי השבירה הדרומיים והמרכזיים של בקע ים המלח, בין ים סוף לעמק החולה, התנועה העיקרית לאורך הבקע מוסטת מערבה באמצעות סדרה של מקטעים מדורגים חופפים, כמתואר – בהעתקת חילוף שמאלה.
הכפיפה הימנית (עם כיוון מחוגי השעון; העתקת חילוף ימני או תנועת העתקה דקסטרלית), הניכרת בשבר יאמונה שבלבנון, תואמת לגאומטריית הריסון (הלחיצה) בתנועת הלוחות באזור זה, אשר הרימה את הרי לבנון ומול הלבנון, כולל החרמון.
בקע ים המלח חוצה את השדה הגעשי – שדה א־שאמה בקצה הצפון מערבי שלו.
העמקים והבקעות (גראבנים) העיקריים לאורך הבקע בארץ ישראל הם: עמק החולה, בקעת כנרות, בקעת הירדן, בקעת ים המלח והערבה.
בתהליך היווצרות הבקע, באזורי הלחיצה בין הלוחות, נוצר קימוט של השכבות הגאולוגיות, שמגביה את רכס החרמון (הרכס החל להיווצר עוד לפני הביקוע, במקביל להיווצרות הקשת הסורית).
אילולא הבקע, הרי הגלעד והגולן בעבר הירדן המזרחי, והרי יהודה ושומרון והגליל היו למעשה גוש הררי אחד, כפי שכך היה עד להיווצרותו של הבקע.
עדות לכך היא שכבת בזלת הכיסוי, המכסה את הגולן וחלקים מהגליל המזרחי, ואף נמצאת מתחת לפני השטח בכנרת ובעמק החולה.
היווצרות הבקע מסבירה גם את גודל נתיבי ההתחתרות של חלק מהנחלים בארץ ישראל המערבית, למשל נחל שורק, שעל־פי שטח אגני הניקוז הנוכחיים שלהם היו אמורים להיות קטנים הרבה יותר.
אחת הסברות, הנסמכת על תזוזה צפונה של הלוח הערבי שממזרח לנהר הירדן בשיעור של כ־100 ק"מ לעומת הצד המערבי של הירדן, היא שנחל שורק הוא המשכו העתיק של נחל יבוק שבעבר ניקז את מרכז עבר הירדן המזרחי.
ההשערה היא כי הנחל נותק מהמשכו מערבה עם פתיחת הבקע הסורי־אפריקני ותזוזת הלוח הערבי צפונה.
בדרום בקע ים המלח נמצא החלק הנמוך ביותר של הבקע והאזור היבשתי היחיד בו המצוי מתחת לגובה פני הים.
בנוסף להפרדת הרי הגלעד מהרי יהודה ושומרון גרם הבקע להעתקי משנה נוספים, המסתעפים ממנו ונמשכים לרוב בכיוון צפון־מערב, ופיצל את השומרון מהגליל עם היווצרות בקעת עמק יזרעאל ומערך הבקעות הצפוניות לה (גראבנים): בקעת כסולות, בקעת תרען, בקעת בית נטופה ובקעת סח'נין.
כמו כן, מפרידה בקעת באר שבע בין גוש הרי יהודה ושומרון לבין הר הנגב.
הבקע מפריד בין שני לוחות טקטוניים, הלוח האפריקאי והלוח הערבי.
הוא משתרע ממערכת ההעתקה של ים המלח בצפון, ומסתיים בהצטלבות עם הרכס המרכז־אוקייני שבמפרץ עדן והבקע המזרח אפריקני בדרום.
הצטלבות זו יוצרת את הצומת המשולש של שקע עפר – של קרן אפריקה.
רוחבו של בקע ים סוף נע בין 16 ק"מ ליותר מ־350 ק"מ.
הבקע בים סוף נוצר מפתיחה של קרום כדור הארץ והתפשטותו בין הלוחות האפריקאי והערבי.
הבקע היה תחילה בקע יבשתי ובהמשך הפך לבקע אוקייני.
אנומליות מגנטיות מצביעות על כך שקצב ההתפשטות משני צדי ים סוף הוא כ־1 ס"מ לשנה.
ללוח האפריקאי יש קצב סיבוב של 0.9270 מעלות למיליון שנה, בעוד שללוח הערבי יש קצב סיבוב של 1.1616 מעלות למיליון שנה.
בקע ים סוף התפתח מסדרה של אירועים טקטוניים שהתרחשו בתוך הליתוספירה (קרום כדור הארץ) היבשתית ויצרו מערכת שבירה יבשתית מורכבת.
כאשר הליתוספירה נעשתה דקה מספיק, התבסס מרכז התפשטות אוקייני מאורגן והחל תהליך של פתיחת גבולות טקטוניים ונדידת לוחות.
ניתן לזהות מספר אירועים או שלבים עיקריים בהיווצרותו של בקע ים סוף:
באוליגוקן העליון, לפני כ־32–31 מיליון שנה, חלו התפרצויות געשיות, הקשורות בתימרת מעטפת (נקודה חמה מאגמתית המהווה מוקד להתפרצויות געש), ביבשת אפריקה – באתיופיה, דרום סודאן ודרום־מערב תימן של היום, ואזורים אלה כוסו בשכבות בזלת וריוליט.
בעת שהפעילות הגעשית המשיכה להתפשט צפונה על־פני ערב הסעודית, תימרה זו (שמוקדה מתחת לשקע עפר) החלה להתניע את היפרדות קרום כדור הארץ והתפשטותו בין הלוחות האפריקאי והערבי.
בשלב זה החלה היווצרותו של בקע יבשתי ראשוני של בקע עדן, מאזור התימרה – מזרחה, שהלך והעמיק, והוצף במי אוקיינוס.
לפני 29.9–28.7 מיליון שנה חלה השקעה של שכבות סלעי משקע ימיים באגן עדן (על־פי תיארוך גאולוגי ורדיומטרי של השכבות).
לפיכך, חלקו הדרומי של בקע ים סוף (ממזרח לשקע עפר) קיבל צורה של בקע יבשתי עמוק ונרחב כבר באוליגוקן המוקדם.
לפני 27.5–23.8 מיליון שנה החלו להיווצר הבקע בדרום ים סוף, מול אריתראה של היום, ושקע עפר.
לכן תחילת היווצרותו של הבקע בים סוף עצמו, כבקע יבשתי תחילה, היא אירוע של האוליגוקן התחתון.
לפני כ־24–23 מיליון שנה חלה התרחבות והתעמקות משמעותית של בקע ים סוף צפונה, מתימן ועד צפון מצרים.
באותו זמן היו שני מרכזים געשיים פעילים מאוד, אשר הגיעו לשיא פעילותם: בדרום – תימרת מעטפת גדולה בשקע עפר שיצרה שדה געשי של יותר מ־600,000 קמ"ר; ובצפון – תימרת מעטפת קטנה יותר בצפון מצרים שיצרה את מחוז הבזלת של קהיר (בזלות קהיר), שדה געשי המכסה כ־20,000 קמ"ר במצרים ובסיני.
התרחבות בקע ים סוף הגיעה ל־1,000 ק"מ בצפונו, ו־200 ק"מ בדרומו, הבקע היבשתי הוצף במי אוקיינוס ויצר את ים סוף, וחלה בו השקעה של שכבות סלעי משקע ימיים.
במהלך 5 מיליוני השנים שלאחר מכן ואילך, חלה האטה משמעותית בתנועת ההתכנסות בין הלוח האפריקאי ללוח האירו־אסיאתי.
במקביל, תנועת הלוח האפריקאי נעשתה איטית יותר ביחס ללוח הערבי, והחל להיווצר בקע ים המלח, מצפון לבקע ים סוף.
במיוקן העליון, לפני כ־19–16 מיליון שנה, החלה התפשטות קרקעית הים בצפון־מערב האוקיינוס ההודי, בין הלוח הערבי ללוח האפריקאי, בהדרגה לכיוון דרום ים סוף, והחל להיווצר הרכס המרכז־אוקייני שיבא במזרחו של מפרץ עדן.
במיוקן האמצעי, לפני כ־15–14 מיליון שנה, תנועת העתקה שהתגברה לאורכו של בקע ים המלח הביאה גם להתפתחות אגנים בין הלוח הערבי וסיני, יצרה את מפרץ אילת וגרמה להיפרדותו של תת־הלוח ישראל־סיני (הלוח הלבנטיני) מהלוח הערבי והלוח האפריקאי.
אירועים אלה מתכתבים עם התנגשות הלוח הערבי בלוח האירו־אסיאתי שהביאה לגאומטריית לוחות חדשה עם כוחות מפגש טקטוניים חדשים.
באותה עת חלה האטה משמעותית בהתרחבות האגן של מפרץ סואץ, ואוריינטציית ההתפשטות לאורכו של בקע ים סוף שינתה כיוון והפכה אלכסונית יותר ומקבילה לכיוון ההעתקה של בקע ים המלח.
בדרום בקע ים סוף, הרחבת ים סוף זזה ממול החוף של אריתריאה – מערבה, מערבית להורסט של הרי דנקיל והגראבן של שקע דנקיל, והחל להיווצר חלקו הדרומי של השבר הסורי־אפריקאי – בקע מזרח־אפריקה – בצפון אתיופיה.
במיוקן התחתון, לפני כ־10–5 מיליון שנה, החלה התפשטות קרקעית הים בחלקו המרכזי־דרומי של ים סוף.
בפלייסטוקן, לפני 3–2 מיליון שנה, מפרץ עדן הפך כולו לבקע ימי עם רכס מרכז־אוקייני לכל אורכו; ולפני כמיליון שנה הושלם החיבור במשולש עפר של קו השבירה שלאורך ים סוף עם קו הרכס המרכז־אוקייני של בקע עדן וקו השבירה של השבר המזרח אפריקני.
חלקו האפריקני של הבקע הסורי־אפריקני נקרא הבקע המזרח אפריקני או מערכת השבירה המזרח אפריקנית .
ביחס לפני הים הבקע המזרח אפריקני גבוה מבקע ים המלח, אולם הוא עדיין נמוך באופן ניכר ביחס לאזורים המקיפים אותו: במקומות רבים יותר מ־1 ק"מ ואף מגיע לעומק מרבי של 3 ק"מ באתיופיה.
הבקע מפריד בין שני חלקיו של הלוח האפריקאי – הלוח הנובי ותת הלוח הסומאלי.
אורכו של הבקע הוא כ־3,000 ק"מ – ממשולש עפר בצפון ועד מוזמביק בדרום.
רוחבו הממוצע הוא כ־55 ק"מ ומגיע עד 200 ק"מ באזורים מסוימים, בעיקר בצפונו, בשקע עפר שבאתיופיה.
הבקע המזרח אפריקני מופיע על פני השטח כסדרה רצופה של אגנים טקטוניים לאורך כמה אלפי קילומטרים.
שקעים אלה מופרדים זה מזה באופן יחסי על ידי סוללות סחף, ונתחמים סביבם בתבליט טופוגרפי גבוה, הכולל רכסי הרים ורמות מקבילים ורציפים ובאזורים מסוימים גם מסיבים געשיים.
כל אגן נשלט על ידי מערכת העתקים היוצרת גראבן או שקע מאורך, ריק או מלא בחומרי סחף ו/או סלעים געשיים, באורך קרוב למאה קילומטרים ורוחב של כמה עשרות קילומטרים.
עמקי הבקע יוצרים שני קווים עיקריים – הענף המזרחי והענף המערבי של הבקע המזרח אפריקני.
ענף שלישי דרום־מזרחי נמצא בתעלת מוזמביק שבאוקיינוס ההודי בין מוזמביק ומדגסקר:
ענף הבקע המזרחי משתרע על פני מרחק של 2,200 ק"מ, ממשולש עפר בצפון, דרך השבר האתיופי הראשי והאגנים של נהר אומו ואגם טורקנה ועד הבקעים של קניה ('בקעי גרגורי'), ומסתיים באגני ההיפרדות (שבין הלוח הנובי ותת הלוח הסומאלי) של צפון טנזניה בדרום.
ענף הבקע המערבי משתרע לאורך 2,100 ק"מ, מאגם אלברט (מובוטו) באוגנדה בצפון ועד אגם מלאווי (אגם ניאסה) בדרום.
המקטע הצפוני הכולל את האגנים של אגם אלברט (מובוטו), אגם אדוארד (אגם אידי אמין) ואגם קיוו, וכיוונו הופך בהדרגה מצפון–צפון־מזרח לצפון–דרום;
המקטע המרכזי, מצפון־מערב לדרום־מזרח, וכולל את אגני האגמים רוקווה (בדרום־מערב טנזניה) וטנגניקה;
והמקטע הדרומי הכולל את אגן אגם מלאווי (ניאסה) ואגנים קטנים יותר שמדרום לאגם זה.
ענף הבקע הדרום־מזרחי כולל אגנים תת־ימיים הממוקמים ממערב ל'רכס דייווי' (תת־ימי), בתעלת מוזמביק.
רוב האגמים הגדולים של מזרח אפריקה ממוקמים באגני הבקע השקועים, מלבד אגם ויקטוריה שמימיו נאגרים באזור נמוך יחסית בין ההרים הגבוהים שבין ענף הבקע המזרחי לענף הבקע המערבי.
ניתן לזהות מספר אירועים או שלבים עיקריים בהיווצרותו של הבקע המזרח אפריקני:
באוליגוקן התחתון, לפני כ־30 מיליון שנה, החלו להיווצר קווי השבירה הראשונים בליתוספירה במשולש עפר וברמת אתיופיה, עקב תימרת מעטפת גדולה שגרמה להתפרצויות געש באזורים אלה, כולל היווצרות צומת משולש בין שלושה מבני גראבן (בקעים) ראשוניים באגם טאנה.
לפני 29.9–28.7 מיליון שנה החלה השבירה של בקע עדן, ולפני 27.5–23.8 מיליון שנה החל להיווצר בקע בדרום ים סוף.
במיוקן העליון, לפני כ־20 מיליון שנה, שקע הבקע במשולש עפר.
החלה גם התפרצות געשית מדרום לבקע זה, בקווי השבירה הראשוניים של הבקעים בקניה ('בקעי גרגורי') המצטלבים ויוצרים את תחילתו של צומת בקעים משולש נוסף במערב קניה.
במיוקן התחתון, לפני כ־11 מיליון שנה, כבר שקעו הבקעים של נהר אומו ואגם טורקנה באתיופיה, והשבר האתיופי הראשי החל להיווצר והתחבר עם השבר בצפון קניה.
בכך הושלמה היווצרותו של הענף המזרחי של הבקע המזרח אפריקני.
לפני כ־12.6 מיליון שנה התחילו התפרצויות געש באזור וירונגה והחלו להיווצר הבקעים (גראבנים) של אגם אלברט, אגם אדוארד ואגם קיוו.
לפני 10–8 מיליון שנה נוצרו מדרום הבקעים של האגמים רוקווה (בדרום־מערב טנזניה) וטנגניקה.
לפני 8.6–5 מיליון שנה נוצר הבקע של אגם מלאווי שהמשיך להתרחב ולהתארך לכיוון דרום.
בכך נוצר הענף המערבי של הבקע המזרח אפריקני.
לפני כמיליון שנה החל הענף המזרחי של הבקע להתפשט לכיוון תעלת מוזמביק, העתיקה יותר בגילה הגאולוגי, וליצור בה רכסים ושקעים תת־ימיים חדשים.
בסך הכל, הבקע המזרח אפריקני התפשט דרומה בשיעור ממוצע של 2.5–5 ס"מ לשנה במהלך 30 מיליוני שנות היווצרותו, והוא עדיין ממשיך זאת, כפי שניתן ללמוד מאזורים פעילים של רעידות אדמה הנמצאים בדרומו.
בתחום הבקע הסורי־אפריקני התרחשו בתחילת המאה ה־21 רעידות אדמה, לרוב קלות עד בינוניות.
הגאולוגים סבורים כי הן משחררות את האנרגיה המצטברת בנקודות החיכוך של הלוחות הטקטוניים, ומונעות בכך למעשה הצטברות רבה מידי של אנרגיה, מצב העלול לגרום לרעידות אדמה עזות, כפי שאכן אירע באזור בעבר.
אף־על־פי־כן, רעידות אדמה משמעותיות רבות מתועדות היטב בתקופות ההיסטורית והפרה־היסטורית בחלקו הצפוני של הבקע הסורי אפריקני – לאורכו של בקע ים המלח בלבנט, והמחקרים מצביעים על כך שהפעילות הסייסמית של ה־100 שנים האחרונות באזור זה הייתה נמוכה מהצפוי כדי להכיל את התנועה הטקטונית היחסית בין ערב ואפריקה.
רעש משמעותי שמוקדו מחוץ לתחומי ישראל, מדרום לאילת, היה רעידת האדמה במפרץ אילת, ב־22 בנובמבר 1995, והגיע ל־7.3 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
אירוע סייסמי זה, שהוא בסדר גודל טיפוסי של רעידות אדמה בגבול לוחות טקטוניים, ממחיש את מנגנון התנועה צפון–דרום, והעתקה אופקית שמאלה של בקע ים המלח.
ב־6 בפברואר 2023 התרחשה בקצהו הצפוני של הבקע, בדרום טורקיה, רעידת אדמה בעוצמה 7.8, שגרמה למעלה מ־56 אלף הרוגים בטורקיה ובסוריה.
רעידה זו הורגשה גם בישראל, בצפון ובמרכז הארץ.
באותו היום התרחשה, לא רחוק מהמקום בו אירעה רעידת האדמה הראשונה, רעידת אדמה נוספת בעוצמה 7.5, שגם הורגשה בסוריה ובצפון ישראל.
הַבֹּקֶר היה עיתון יומי שיצא לאור בין השנים 1935–1965, וייצג את השקפת עולמם של הציונים הכלליים.
עיתון "הבֹקר" קם ביוזמת פעילי "החוגים האזרחיים" ב - עירוניים, בורגנים ואיכרים שהשתייכו ברובם למעמד הבינוני, בראשות ישראל רוקח ומאיר דיזנגוף.
כמשקל נגד לעיתון היומי המוביל ביישוב, "דבר" של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, ועיתון "הארץ" שגם היה מזוהה עם "החוגים האזרחיים", אך נחשב מתון וליברלי, ואילו "הבֹקר" ביקש לקדם תפיסה מרכז-ימנית.
לצורך הקמת העיתון גויסו תרומות ממספר בעלי הון, בהם: שפטל מירנבורג מבעלי בנק "אגרובנק", התעשיין יצחק ליכטנשטיין, הקבלן דוד אילגובסקי ואחרים.
גרסה נוספת על הנסיבות להקמת העיתון היא של העיתונאי בן-ציון כ"ץ.
לטענתו הוא שיזם את הקמתו, וביקש לייצר עיתון עצמאי שלא יהיה מזוהה פוליטית.
פעילי "החוגים האזרחיים" פנו אליו לאחר שהעיתון היה כבר בשלבי הקמה וביקשו להשקיע בו.
הוא ביקש לעזוב, לאחר שהבין שהם רוצים שהעיתון יהיה מזוהה עם "הציונים הכלליים", אך שוכנע להישאר ולשמש עיתונאי.
עם זאת דיזנגוף כתב בגיליון הראשון שהעיתון לא יהיה מזוהה פוליטית.
מערכת העיתון שכנה ברחוב רענן בתל אביב, והיו לה סניפים בחיפה ובירושלים.
עורך העיתון בין השנים 1936–1955 היה יוסף הפטמן שהיה גם יו"ר אגודת העיתונאים.
לדברי מרדכי נאור "הבקר" סבל רוב שנותיו מהעדר בסיס כלכלי איתן, ולא אחת עמד בפני סגירה מסיבות כלכליות.
"הבקר" חדל להופיע ב-31 בדצמבר 1965. בגליונו האחרון כתב עורך העיתון, גבריאל צפרוני: .
סגירת העיתון באה על רקע הקמת מפלגת גח"ל (גוש חירות ליברלים).
המפלגה החדשה ייסדה את עיתון "היום", שהחליף את העיתונים "הבקר" ו"חרות", אך הוא לא האריך ימים וב-1969 נסגר גם הוא.
החל מ-1943 צורף לעיתון גם המוסף "הבקר לילדים", תחילה כחלק מהעיתון ובהמשך כשבועון עצמאי.
"הבקר לילדים", בעריכת יעקב חורגין, כלל ידיעות בתחומים מגוונים בשפה המותאמת לילדים ולנוער, וכן סיפורים בהמשכים מאת חורגין עצמו, שושנה שרירא ואחרים.
העיתון יצא לאור במשך חמש שנים, עד מרץ 1948.
ב-1936 נוסף לעיתון מגזין שבועי, בן 4 עד 6 עמודים, שהוקדש לספורט הארץ ישראלי.
המגזין, בעריכת אלכסנדר אלכסנדוביץ', דיווח על תוצאות משחקי כדורגל, כדורמים, כדורסל, תחרויות שחייה, בוקס (אגרוף) ועוד.
כמו כן, מילאו את דפיו מאמרי דעה שעסקו בחינוך ובביקורת וכן דיווחים על הנעשה בשדה הספורט בעולם.
לשבועון צורף גם מוסף קטן, בן עמוד אחד, שהוקדש לתנועת הצופים בשם "צופה - היה נכון".
הבצורת בקליפורניה שהחלה בתחילת 2013 בקליפורניה היא הקשה ביותר בהיסטוריה המתועדת של האזור (המדידות החלו ב-1885) ובדצמבר 2014, על פי הערכות חוקרים כבר דורגה כבצורת הקשה ביותר ב-1,200 השנים האחרונות.
בפברואר 2014, לאחר 13 חודשים רצופים של בצורת הגיעה קליפורניה לראשונה ב-54 השנים של קיום פרויקט משטר המים הממשלתי (State Water Project) למצב של מחסור באספקת מים.
המחלקה למקורות מים בקליפורניה (The California Department of Water Resources) תכננה להוריד את קצבת המים לחקלאים ב-50%.
לקליפורניה חשיבות גבוהה כיצרנית חקלאית.
שווי תעשיית החקלאות בקליפורניה הוא כ-44.7 מיליארד דולר.
קליפורניה מייצרת קרוב לחצי מהפירות, אגוזים וירקות המיוצרים בארצות הברית.
כמו כן קליפורניה היא המובילה בייצור חלב.
באפריל כ-23.49% מהמדינה הוגדרו על ידי הממשל כמצויים בדרגת הבצורת החמורה ביותר ("בצורת חריגה", Exceptional Drought).
זו הייתה הפעם הראשונה שחלקים מקליפורניה מוגדרים בקטגוריה זו.
באמצע מאי 2014, כל המדינה הוגדרה כסובלת מבצורת באחת משתי הדרגות החומרה העליונות ("בצורת קשה", Severe Drought, או בצורת חריגה).
בצורת זו היא חלק מתופעה רחבה יותר של בצורת מערבית (מערב ארצות הברית) שהחלה כבר בשנת 2001. הבצורת הורגשה באופן החריף ביותר בקליפורניה אך הכתה גם בשאר מדינות ברחבי ארצות הברית ובמיוחד בטקסס, ניו מקסיקו, קנזס, אוקלהומה וקולורדו שבדרום ארצות הברית, וכן באיידהו ואורגון שבצפון מערב.
באמצע אוגוסט 2014, לאחר החמרה קשה נוספת בבצורת, בה מעל 50% מקליפורניה כבר בדרגה החמורה ביותר של בצורת אושרה תוכנית סיוע לנושא הבצורת בגובה של כ 7.5 מיליארד דולר.
על פי NASA, מדידות שפורסמו בינואר 2014, הראו שהתקופות של שלושת, ששת ושנים-עשר החודשים האחרונים (עד ינואר), היו כולם התקופות היבשות ביותר בקליפורניה מאז החלו המדידות ב-1885.
במאי 2015 העריך ה-USFS (שירות היערות האמריקאי) שכתוצאה מהבצורת הקשה התייבשו כ-12.5 מיליון עצים ברחבי יערות קליפורניה.
קליפורניה מצטיינת במגוון גידולים, אחד העיקריים שבהם הוא ענף השקדים.
בשנת 2013 סיפקו 3,500 מגדלי השקדים בקליפורניה כ-82% מכלל התצרוכת העולמית של שקדים.
מומחים מזהירים כי עקב המחסור במים לעצים, התנובה של 2015 תספוג מכה אנושה לאיכות וכמות השקדים.
מעבר לנזק הישיר לתעשיית החקלאות המפותחת של קליפורניה, ציינה ד"ר לינדה רודולף (Linda Rudolph), דירקטורית במרכז לשנויי אקלים ובריאות באוקלנד, כי מיליוני אנשים בקליפורניה נסמכים על בארות ומקורות מים תת-קרקעיים אחרים אשר הגיעו לרמת מזהמים מסוכנת עקב הבצורת.
אגני ניקוז רבים מזוהמים, לדוגמה עקב שימוש חקלאי מאסיבי בדשן חנקתי אשר ריכוזו אינו מתדלדל עקב המחסור במשקעים.
וכן האכלה מרוכזת של בעלי חיים עם כימיקלים תעשייתיים.
בנוסף ישנו זיהום ממטמאים טבעיים כמו ארסן שזקוק למשקעים כדי לדללו.
לשכת הכבאים הממשלתית בקליפורניה דיווחה על כ-400 שריפות בשלושת השבועות הראשונים של ינואר, אשר בדרך כלל הוא החודש הרטוב ביותר בשנה.
על פי דירקטור רשות הכבאות קן פּימלוֹט (Ken Pimlott) "אלו תנאים שאנו מצפים לראות באוגוסט".
הבצורת הקשה, שגרמה למחסור בשטחי מרעה ומקורות מים, הביאה לעליית מחירי הבשר ולשינוע עדרי בקר לבשר למדינות מזרחיות יותר כמו נבדה, טקסס ונברסקה על ידי חלק ממגדלי הבקר בקליפורניה.
אחד האינדיקטורים החשובים לחומרת המצב הוא גובה פני המים באגם מיד.
גובה זה נמצא נכון ליוני 2016, מספר ס"מ בודדים מעל לקו האדום, 326 מטר מעל פני הים.
ירידת המים לגובה זה תפעיל אוטומטית שורה של צעדי חירום חמורים בנושא צריכת מים במספר מדינות המוזנות מאגם זה.
בנוסף על כך תיגרם בעיה בייצור החשמל מהטורבינות המותקנות בתחתית סכר הובר.
על מנת למנוע בעיות אלה, מתוכננים שינויים במבנה הטורבינות.
מלאכת הבערה, היא אחת מל"ט אבות המלאכות האסורות בשבת.
כחלק מהיתר התורה לבצע מלאכת אוכל נפש ביום טוב, הותרה גם מלאכת הבערה לצורך זה.
נאמר בתורה: , ומכאן שהתירה התורה לבצע מלאכת אוכל נפש.
בכלל זה נכללת גם מלאכת הבערה, הואיל ועל ידה ניתן להדליק את התנור ביום טוב וכיוצא בזה.
ולמדו חכמים שמתוך שהותרה הדלקת אש עבור מלאכת אוכל נפש, הותרה גם לשם מטרה שאינה צורך ישיר של אוכל נפש, אלא לצורך יום טוב.
אף על פי שהתורה התירה להבעיר אש ביום טוב, חכמים סייגו את ההיתר להעברת אש קיימת לחומר בערה שעוד לא הובער, אך יצירת אש חדשה אסורה.
ואף שהאש נצרכת לבישול ואפיית מאכלי החג, כיוון שאפשר להדליק אש מערב יום טוב ולהשתמש בה ביום טוב, אסרו חכמים להדליק אש חדשה ביום טוב.
לדעת פוסקים רבים; בכלל האיסור, הדלקת אש על ידי גפרור.
אמנם העברת אש קיימת, אף שיוצרת להבה חדשה או גדולה יותר, מותרת.
לכן מותר להגביר ביום טוב אש קיימת על ידי הוספת עצים.
ואם האש דולקת על גז או נפט, מותר להגביר אותה על ידי הוספה של גז או נפט.
ואם יש צורך להדליק שלהבת נוספת לצורך בישול מאכלים, מותר להדליק קיסם מהאש הקיימת ולהדליק על ידו להבה נוספת.
גם ברזל או חוט להט שהתאדם מרוב חום נחשב כאש, וכן גחלת עמומה נחשבת כאש, ומותר להדליק מהם גפרור, שאין זה נחשב כמוליד אש חדשה.
כיוון שאיסור הדלקת אש חדשה ביום טוב הוא מדברי חכמים ולא מהתורה, מותר לצורך מצווה או לצורך גדול לבקש מגוי להדליק אש חדשה.
למשל, כאשר הנרות כבו, ובני הבית נמצאים בחשכה, ואין שם אש שאפשר להדליק ממנה נר להאיר בסעודה, מותר לבקש מגוי להדליק.
יש אומרים שאם מחמת אונס לא הצליח להכין אש מערב יום טוב, או שהכין וכבתה, מותר לו להדליק אש חדשה ביום טוב כדין מכשירי אוכל נפש.
ויש אומרים שגם במקרה של אונס אסור להוציא אש חדשה, מפני שדין יצירת אש כדין יצירת כלי שלם, שגם אם היה אנוס בערב יום טוב אסור לעשותו ביום טוב.
ועוד, שגם במכשירי אוכל נפש שלא יכל להכין בערב יו"ט אין מורים היתר לרבים.
יש המפשרים בין הדעות, שבשעת הדחק כשאינו יכול להביא אש משכניו, אפשר לסמוך על המקילים, בהדלקה בשינוי, שבאופן זה גם המחמירים יכולים להקל.
עבר ויצר אש ביו"ט, מותר בדיעבד ליהנות מהאש.
נחלקו הפוסקים בדין הדלקת גפרורים ונורה חשמלית ביום טוב, יש אומרים, שהואיל וישנה גפרית וחומרי בעירה בראש הגפרור הרי זה נחשב שהאש מצויה בגפרור ובחיכוך אין משום הולדת אש, והוא מותר ביום טוב.
וכן לעניין החשמל; שהחשמל כבר נמצא בחוט, אין בכך איסור 'מוליד', ומותר להדליק, ויש מתירים גם לכבות את החשמל.
ויש אומרים שההדלקה נחשבת כ'מוליד', ועל כן אסור מדברי חכמים להדליק.
הבעל הנצחי (ברוסית Вечный муж) הוא רומן מאת פיודור דוסטויבסקי.
העוסק באלמן טרי המגלה שבתו היא פרי אהבה זרה של אשתו המנוחה.
הבעל יוצא למסע בו מתעמת עם המאהב ויחד עוסקים במקורה של האהבה בנבכי הנפש הסמויים של האדם.
הרומן פורסם לראשונה בשנת 1870 במגזין "Zarya".
הספר תורגם לעברת פעמיים: פעם בקובץ יחד עם "מעשה מגעיל", סיפור נוסף של דוסטויבסקי (2011, הוצאת כרמל), ופעם בהוצאת הקיבוץ המאוחד, לבדו (1973).
אלכסיי איבנוביץ' ולצ'אנינוב הוא בעל קרקע המתגורר בסנט פטרסבורג ונלחם משפטית על פיסת אדמתו.
הוא זוכה לביקור של פאוול פבלוביץ טרסוצקי, מכר ותיק שהתאלמן לאחרונה.
ולצ'אנינוב ניהל רומן עם אשתו של טרסוצקי נטליה, והוא מבין שהוא האב הביולוגי של ליזה, בתו בת השמונה של טרסוצקי.
ולצ'אנינוב, אשר לא רוצה שביתו הביולוגית תגודל על ידי אלכוהוליסט, דואג להביא את ליזה למשפחה אומנת, שם היא מתה.
לאחר מכן מתכנן טרסוצקי להתחתן עם נדיה, בתו בת ה-15 של זאחליובינין עובד המדינה.
היא הבת השישית מתוך שמונה.
טרסוצקי לוקח את ולצ'אנינוב איתו לבקר את ארוסתו וקונה לה צמיד.
טרסוצקי הופך למושא ללעג על ידי בנותיו של זאחליובינין שנועלות אותו במהלך משחק מחבואים וגנבים.
נדיה מביאה את הצמיד לוולצ'אנינוב, ומבקשת ממנו להחזיר אותו לטרסוצקי ולומר לו שהיא לא רוצה להתחתן איתו.
נדיה מאורסת בחשאי לאלכסנדר לובוב, נער בן תשע-עשרה.
טרסוצקי מבלה את הלילה בביתו של ולצ'אנינוב ומנסה להרוג אותו עם סכין גילוח.
ולצ'אנינוב מצליח להגן על עצמו, ופוצע את ידו השמאלית.
זמן קצר לאחר מכן, כאשר ולצ'נינוב זוכה במשפט על הקרקע, השניים נפגשים שוב בתחנת הרכבת.
טרסוצקי נשוי בשנית, כאשר קצין צבא צעיר נוסע יחד איתו ועם אשתו.
אשתו החדשה של טרסוצקי מזמינה את ולצ'אנינוב לבקר אותם, אבל טרסוצקי מבקש ממנו להתעלם הזמנה זו.
הבעל הנצחי הוא אחד הרומנים הפחות מוכרים של דוסטויבסקי.
הנושא של בעל מרומה קל יותר מאשר ברומנים האחרים שלו, אבל כמה מבקרים אומרים שזה הרומן שמדורג גבוה בין עבודותיו בגלל הסגנון והמבנה שלה.
אלפרד בם מכנה זאת "אחת היצירות השלמות ביותר של דוסטויבסקי ביחס להרכבה ולהתפתחותה".
"הבעל הנצחי" הוצג בהבימה בשנת 1999 בכיכובם של חיים חובה, מיכאל כורש, קרן וולף בעיבוד עדנה שביט ובבימויו של שלמה בר-שביט
הבקרה על התיקון הראשון לחוקה היא תנועה חברתית אמריקאית, המסווגת על ידי העוסקים בנושא, הידועים כ"מבקרים", אקטיביסטים ועיתונאים אזרחים הבוחנים זכויות חוקתיות; ובמיוחד את הזכות לצלם ולהקליט וידאו במרחב הציבורי (גם להזרים מדיה ב'שידור חי').
המבקרים גם מאמינים כי התנועה מקדמת שקיפות ושלטון גלוי.
עם זאת, מבקרים בדרך כלל נוטים להתעמת מטבעם.
יש מבקרים מוכרים שגם נוטים להיכנס לתוך מבני ציבור תוך נשיאת נשק בגלוי (חוקה אמריקאית), שמובילה להאשמות על כך שמבקרים עוסקים בהפחדה, טרור ותנועות אזרחים ריבוניות, המבקרים משיבים כי ההאשמות מוגזמות וכי התנהלותם היא חוקית ולא איום.
מבקרים נוטים להסריט או לצלם מבנים ממשלתיים, ציוד, נקודות בקרת גישה ואזורים רגישים יחד עם אכיפת החוק או אנשי צבא נוכחים.
מבקרים עוכבו שלא כדין, נעצרו, הותקפו, החרימו להם ציוד צילום, נשק כוון אליהם, פשטו על בתיהם צוותיי SWAT (יחידות משטרה מיוחדות), וצילמו וידאו במקום ציבורי.
אירועים אלה גרמו לעובדי מדינה משטרתיים לשחרר מידע על שיטות מתאימות לתפעול פעילות כזו.
לדוגמה, מסמך בחסות האיגוד הבינלאומי של ראשי המשטרה קובע כי השימוש במכשיר הקלטה בלבד אינו עילה למעצר, אלא אם כן הופרו חוקים אחרים.
מבקרים בדרך כלל עוברים דרך מקום הנחשב רכוש ציבורי, כגון המדרכה או מקום עם זכות שימוש ציבורית, או מקום פתוח לציבור, כגון סניף דואר או בניין ממשלתי, ובאופן ברור וגלוי מצלמים ומסריטים בניינים ואנשים דרך זווית הצילום שלהם.
במקרה של פיקוח על המדרכה או זכות שימוש ציבורית, הסכסוך מתעורר כאשר בעל הנכס או מדיניות של המנהל, במהותו, צילום הרכוש שלהם אינו מותר.
לפעמים, מבקרים יגידו לבעלי הנכס על חקירתם, מכיוון שהם מצלמים או מסריטים לצורך סיפור, הם מצלמים או מסרטים לצורך "השימוש האישי" שלהם, או לפעמים מבקרים בוחרים שלא לענות על שאלות.
לעיתים, נקראת אכיפת החוק המקומית והמבקר מדווח לעיתים כאדם חשוד.
כמה קצינים יפנו למבקרים ויבקשו מהם להזדהות, ממנה או ממנו ויסבירו על פשר התנהגותם.
כמעט באופן אוניברסלי, מבקרים יסרבו לזהות עצמם ולעיתים מצטטים את החוק הרלוונטי לקצין כאשר הסיבה שמאחורי סירובם היא ההזדהות העצמית.
אלא לפעמים התוצאות, על כך שקצינים עוצרים מבקרים, מכיוון שלא הצליחו לזהות עצמם, הפרה של משפט, הפרת סדר, או כל יכולת או פשע נתפס (ביזיון השוטר) אשר יכול להיות מוצדק על ידי סוג האירוע.
פעולת ההקלטה בפומבי היא זכות חוקתית; אולם, חוקיות מעשיהם של המבקרים נתונה לעיתים קרובות לדיון.
כל עוד המבקרים נשארים במקום ציבורי שבו מותר להם מבחינה משפטית להיות בו, יש להם את הזכות להקליט כל דבר הנראה במישור, בכפוף לזמן מוגבל מאוד, מקום, והגבלות אופן או דרך.
מבקרים אחדים לעיתים צועקים ומגדפים, שפה משפילה וגסה לעבר השוטרים שמנסים למנוע מהם להקליט או תובעים מהם זיהוי לא הולם.
המשטרה תאשים לפעמים מבקרים על התנהגות בלתי הולמת כאשר ההתנהגות הבלתי הולמת האמיתית הנדונה היא הפעלת דיבור חופשי (חופש ביטוי); לדוגמה, מבקר בסן אנטוניו הועמד לדין והורשע בהתנהגות בלתי הולמת לאחר ביקורת שעשה.
לאחר המשפט, אמר מפקד המשטרה של העיר סן אנטוניו "[פסק הדין] נועץ פגיון בלבו של התיקון הראשון שלהם כתרוץ על העלבת קציני משטרה ..." בכוונת המבקר לערער על ההחלטה.
על אף הצהרתו של מפקד המשטרה של סן אנטוניו, זה נערך בבתי משפט רבים בכל רחבי הארץ שמעליבים את המשטרה באופן חוקי.
מונטגומרי, בן 15 שניצח בהצלחה ערעור על ביטול ההרשעות שלו על התנהגות פרועה והחזקת מריחואנה על בסיס חופש הביטוי.
מונטגומרי נעצר לאחר שצעק גסויות לעבר שני שוטרים שעוברים בניידת הסיור שלהם.
צ'יטוט כהן וי קליפורניה, בית המשפט קבע כי לא ניתן לסווג את דבריו של מונטגומרי כמילים לוחמניות, והגבלת הדיבור המבוססת בלבד על הפגיעה שלו תביא לכך "סיכון משמעותי לדכא רעיונות בתהליך".
הזכויות המבוצעות בביקורת טיפוסית מקורן בתיקון הראשון, התיקון הרביעי, והתיקון החמישי של חוקת ארצות הברית.
במיוחד, חופש הביטוי בארצות הברית(חופש הביטוי) חופש העיתונות בארצות הברית(חופש העיתונות) לפי התיקון הראשון והחופש ע"פ התיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית תחת התיקון הרביעי, וזכות השתיקה תחת התיקון החמישי.
כפי שבית המשפט הפדרלי-מחוזי השביעי לערעורים מסביר ב אקלו וי.
אלווארז "פעולתה של הקלטת שמע או אודיו-ויזואלית נכללת בהכרח, בתוך ערבות התיקון הראשון של זכויות הביטוי וזכויות העיתונות כתוצאה של הזכות להפיץ את ההקלטה המתקבלת.
הזכות לפרסם או לשדר הקלטה קולית או אודיו-ויזואלית תהיה חסרת ביטחון, או במידה רבה בלתי יעילה, אם הפעולה המתועדת של ההקלטה אינה מוגנת לחלוטין."
מבקרים מנסים לממש את זכות התיקון הראשונה שלהם לצלם ולהקליט בפומבי, תוך הימנעות מביצוע כל פשע.
הסיבה לכך נובעת מהחלטת בית המשפט העליון בטרי וי.
אוהיו אשר קבע כי אין מדובר בהפרה של התיקון הרביעי לעכב אדם כאשר לקצין יש חשד סביר שהאדם ביצע, זה מבצע, או עומד לבצע פשע.
כמו כן, בעקבות החלטת בית המשפט העליון בהייבל וי.
בית המשפט המחוזי השישי של נבאדה, בית המשפט קבע כי במדינות שיש להם תקנון עצור והזדהה(נוהל מעצר חשוד), רשאי אדם לספק את שמו לקצין שיש לו חשד סביר שהוא ביצע, זה מבצע, או עומד לבצע פשע.
הסכסוך עם קציני אכיפת החוק מתעורר בדרך כלל בגלל שקצינים לפעמים סבורים שצילום, בעצמו וכשלעצמו "התנהגות חשודה" ומשתמשים בכך כסיבה לעכב מבקר ולדרוש ממנו הזדהות.
מדינות מסוימות אף תיקנו את קוד העונשין שלהם כדי לשקף את הבעיה.
אף על פי כן, שוטרים מעכבים או עוצרים באופן בלתי חוקי את המבקר על "התנהגות חשודה".
אחת הבעיות העיקריות שמבקרים מתמודדים איתן הן עם תביעות עתידיות של החלטות בית המשפט העליון בהרלו וי.
הכשרת חסינות מותרת ב"הכל מלבד חסר היכולת מפורשות או מי שבאופן מודע יודע את החוק" כדי להימלט מאחריות בשל הפרות חמורות וברורות של זכויות האזרח.
עד כה 1,3, 5, 7,, 9, ו-11 מבתי המשפט המחוזיים קבעו כי צילום המשטרה במהלך תפקידיהם הרשמיים הוא זכות ברורה.
מטרת בקרה אחת נקובה של המבקר היא "שים את עצמך במקומות שבהם אתה יודע שרוב השוטרים ייקראו אליהם, האם הם עומדים לקיים את החוקה, לקיים את החוק ...
או לשבור את החוק?" מבקרים מצהירים כי הם מבקשים לחנך את הציבור, הם טוענים שהצילום הוא לא פשע, תוך פרסום מקרים בהם קציני משטרה מפסיקים באופן בלתי חוקי מה שנתפס כהתנהגות לא חוקית.
המבקר בוחר במתקן ציבורי ולאחר מכן סוקר את כל המפגשים עם העובדים והלקוחות כאחד.
אם אין עימות או ניסיון לעצור את הצילומים מלהתרחש, אז המתקן עובר את הביקורת.
אם עובד מנסה לעצור את אירוע הצילום, הוא מכשיל את הביקורת.
כמה מבקרים מודאגים כי השוטרים חפצים להטריד, לעקב, ולעצור מבקרים.
מבקרים בכוונה נמנעים מכל דבר שעלול להיחשב פשע, אזרחים נורמליים עלולים להירתע מהקלטת קצינים מחשש לנקמה.
השופט ז'אק וינר מבית המשפט לערעורים של ארצות הברית עבור המחוזי החמישי כתב בשנת 2017 פסק דין פדרלי לטובת מבקר שעוקב כי צילם קציני משטרה, "הצילום של המשטרה תורם ליכולתו של הציבור להחזיק את המשטרה באחריות, להבטיח כי השוטרים אינם משתמשים לרעה באמצעות כוחם, ולקבל החלטות מושכלות על מדיניות המשטרה".
הבעיה שכולנו חיים איתה הוא ציור מעשה ידי האמן האמריקאי נורמן רוקוול משנת 1964. בציור נראית ילדה קטנה הולכת לבית הספר, מוקפת בארבעה נציגים של שלטון החוק, שניים מקדימה ושניים מאחור.
ברקע נראה קיר מלוכלך מעגבניות שהושלכו לעבר הילדה בת השש, בדרכה לכיתה א'.
הציור, המוצג במוזיאון ע"ש נורמן רוקוול בסטוקברידג' שבמסצ'וסטס, נחשב לדימוי אייקוני של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
הציור, שמן על בד בגובה וברוחב , מבוסס על סצנה מציאותית.
הוא מתאר את רובי ברידג'ס, ילדה אפרו-אמריקאית בת שש, בדרכה לבית הספר היסודי ע"ש ויליאם פרנץ – בית ספר ציבורי שכל תלמידיו לבנים – ב-14 בנובמבר 1960, במהלך משבר האינטגרציה בבתי הספר בניו אורלינס (על רקע פסק דין בראון נגד מועצת החינוך).
בגלל איומים על חייה, היא מלווה בארבעה סגני מרשלים; הציור ממוסגר כך שראשיהם נחתכים בכתפיים.
הילדה חולפת על פני קיר שהושחת בגרפיטי גזעני: על הקיר נכתבה המילה Nigger (כינוי גנאי אתני המופנה בדרך כלל כלפי אנשים שחורים, בעיקר אפרו-אמריקאים) והאותיות "KKK".
בתמונה נראית גם עגבנייה מרוסקת ומנותצת שנזרקה על הקיר.
המפגינים הלבנים אינם נראים לעין, שכן הצופה מביט בזירה מנקודת מבטם.
הציור פורסם במקור כתמונת אמצע ב-14 בינואר 1964 במגזין "לוק".
רוקוול סיים את חוזהו בעיתון "הסאטרדיי איבנינג פוסט" בשנה הקודמת בגלל תסכול מהגבולות שהמגזין הציב לביטוי הנושאים הפוליטיים והחברתיים שאותם ביקש לצייר.
המגזין "לוק" הציע לו חירות אמנותית לנושאים החברתיים שבהם הביע עניין, כולל זכויות אזרח ושילוב גזעי.
רוקוול בחן נושאים דומים בציוריו כמו ציורו "צדק דרומי" (רצח במיסיסיפי) ו-"הילדים החדשים בשכונה" ; ציוריו אלה והציור "הבעיה שכולנו חיים איתה" מציבים אנשים אפרו אמריקאים במרכז, כגיבורים יחידים, במקום כמשקיפים, כחלק מסצנות קבוצתיות, או בתפקידי עבדים.
כמו הציור "הילדים החדשים בשכונה", הציור "הבעיה שכולנו חיים איתה" מתאר גיבורה ילדה שחורה.
כמו הציור "צדק דרומי", רוקוול השתמש בניגודים חזקים בהירים-כהים כדי לקדם את הנושא הגזעי דרך הציור.
בעוד שנושא הציור היה בהשראת רובי ברידג'ס, רוקוול השתמש בנערה מקומית, לינדה גאן, כמודל לציורו.
הוא נעזר גם בבת דודתה, אניטה גאן.
את אחד מהמרשלים דגמן לציור ויליאם אובנהין.
לאחר פרסום העבודה קיבל רוקוול מכתבי נאצה רבים שבהם הואשם "בבגידה בגזע הלבן".
על פי הצעת רובי ברידג'ס, הנשיא ברק אובמה תלה את הציור בבית הלבן, במסדרון מחוץ לחדר הסגלגל, מיולי עד אוקטובר 2011. ההיסטוריון לאמנות ויליאם קלוס כתב, "מילת ה-N שם [=Nigger] – בהחלט עוצרת אותך.
יש סיבה מציאותית לציור הגרפיטי כמטושטש, [אבל] זה גם ממש באמצע הציור.
זהו ציור שלא ניתן היה לתלות ולו לזמן קצר במרחבים הציבוריים [של הבית הלבן].
הציור שימש את עורך דינו של או.
העו"ד ג'וני קוקראן קיווה לעורר את אהדתם של המושבעים, שהיו בעיקר שחורים, בכך שהוא כלל "משהו שמתאר את ההיסטוריה האפרו-אמריקאית".
באוגוסט 2020, החלה בצורת בארצות הברית, בעיקר ב, במערב ארצות הברית ובצפון-מזרח ארצות הברית.
החל משנת 2021 הבצורת השפיעה גם על שטח נרחב של מקסיקו, כמו גם על ערבות קנדה.
במהלך שנת 2021, השתפרו התנאים בצפון-מזרח ארצות הברית, אך החמירו במערב המדינה.
נכון ליוני 2021, 97 אחוז מהאזורים במערב ובצפון-מזרח ארצות הברית היו יבשים במידה חריגה.
עד סתיו 2020, הבצורת במדינות מערב ארצות הברית הייתה הקשה ביותר מאז 2013. יש המתארים את הבצורת כבצורת הקשה ביותר בהיסטוריה המודרנית במערב ארצות הברית.
בסוף אביב 2021, התרחבו התנאים היבשים כמעט לכל מדינת קליפורניה ולנבדה השכנה.
בספטמבר 2020, ירדו גשמים רבים באיווה, ששיפרו את התנאים היבשים באזור המזרחי של המדינה, אולם במחצית המערבית של המדינה היה צורך לטפל בבעיות בצורת קשות עד קיצוניות.
בסוף אפריל ובתחילת מאי 2021, חזרה הבצורת בצפון ובמזרח איווה.
הבצורת הורגשה גם במישיגן, דרום ויסקונסין, ברוב אזורה של דקוטה הצפונית ובצפון מערב דקוטה הדרומית.
בצפון מזרח אילינוי ליד מטרופולין שיקגו, חודש מאי 2021 היה היבש ביותר מאז שנת 2012. עד 1 ביוני 2021 בשיקגו ירדו פחות מחצי סנטימטר של גשמים בגלל הבצורת באזור.
אפריל היה אחד היבשים ביותר שנרשמו בעיר.
בסוף אוגוסט ובתחילת ספטמבר 2020, החמירו תנאי הבצורת במספר אזורים בצפון-מזרח ארצות הברית.
גם מדינות ניו אינגלנד וניו יורק היו בתנאי בצורת קשים עד קיצוניים.
צפון-מזרח ארצות הברית הייתה מחוץ לתנאי בצורת בתחילת יוני 2021.
עד יוני 2021, התפתחו תנאי בצורת מתונים בווירג'יניה, קרוליינה הצפונית, קרוליינה הדרומית ופלורידה.
נכון לאפריל 2021, מקסיקו עמדה בפני אחת הבצורות הנפוצות ביותר בתולדותיה, כאשר 85% מהמדינה חוו תנאי בצורת.
באביב 2021, בצורת קיצונית איימה על ערבות קנדה במניטובה ובססקצ'ואן.
הבפטיסטריום של פדובה (באיטלקית: Battistero di Padova) הוא בניין היסטורי בעיר פדובה בצפון-מזרח איטליה.
המבנה, המוקדש ליוחנן המטביל, הוא מבנה דתי השוכן בכיכר הקתדרלה של פדובה (Piazza del Duomo), צמוד לקתדרלה של העיר.
בתוך המבנה נשמר אחד ממחזורי הפרסקו החשובים ביותר מהמאה ה-14, יצירת מופת מאת הצייר .
בניית הבפטיסטריום החלה במאה ה-12, כנראה על גבי מבנה קיים; הוא עבר שיפוצים ושיפורים שונים במאה שלאחר מכן, והוקדש על ידי גווידו, הפטריארך של , בשנת 1281. בין השנים 1370 - 1379 הוא שופץ והותאם לתפקד כמאוזוליאום של הנסיך , שליט העיר פדובה ואשתו, פינה בוצאקריני (Fina Buzzaccarini).
בוצאקריני מימנה ופיקחה על עבודות האמנות, והפקידה אותן בידיו של ג'וסטו דה מנאבואי (שנקבר מאוחר יותר מחוץ לבניין).
עם נפילת בית דה קרארה בשנת 1405, הרסו חיילים ונציאנים את אנדרטאות הקבורה הגדולות וכיסו את סמליו הרבים של פרנצ'סקו איל וקיו בצבע ירוק.
לאחר שחזורים חלקיים שונים במאה ה 20, העבודה ממתינה כעת לשיקום מלא.
מחזור ציורי הפרסקו המקשטים את הקירות, שצוירו בשנים 1375–1376, והמכונה "היסטוריה של ישועת האדם" על ידי ג'וסטו דה מנאבואי, נחשב ליצירת מופת.
נראה שהוא הושפע מהנוקשות של האמנות הרומנסקית והביזנטית, כפי שניתן לראות בסצנת גן העדן בכיפה של הבפטיסטריום: הסצנה מאורגנת סביב דמותו של ישו פנטוקראטור, שמסביבו מסתובב גלגל מהפנט בעל חישורים מרובי שכבות.
עשוי מלאכים וקדושים, אשר נראה כי הילות הזהב שלהן כפי שהן נראות מלמטה הן יצירתו של צורף מוכשר.
במרכז גן העדן נמצאת גם אם האלוהים.
הציורים המכסים את הקירות מציגים סצנות מחייהם של יוחנן המטביל (משמאל לכניסה), מרים וישו.
על הקירות הסמוכים למזבח מיוצגים הצליבה וירידת רוח הקודש (ציורי קיר על כיפת המזבח), ו גדול, גם הוא של ג'וסטו דה מנאבואי, על המזבח עצמו.
על הקירות המקיפים את המזבח, באפסיס, מצוירות דמויות מפלצתיות ותמונות מחזון יוחנן.
בחלק הישר שעליו בנויה הכיפה מופיעות סצנות מתוך ספר בראשית, בעוד שנביאים ואוונגליסטים מביטים מטה מפנדנטיבות.
וציורים אלו מושפעים פחות מהנוקשות הביזנטית, ומציגים דמויות שהוכנסו למרחבים המתוארים באופן אשלייתי.
גם בסיפורי ישו ויוחנן המטביל, המצוירים על הקירות, מופיעים ייצוגים ארכיטקטוניים מחושבים בדקדקנות שלתוכם הכניס הצייר את דימוייו הסטטיים החגיגיים.
הדמויות המיוצגות בסצנות הסובבות, לעומת זאת, מופיעות חופשיות יותר, למשל בחגיגה של החתונה בקנה, שם קבוצת משרתים נעה בטבעיות בחדר בניגוד לסועדים הסטטיים.
מניתוח הבחירות הסגנוניות הללו ברור כי השימוש באפקטים של רטרו היה עבור ג'וסטו מרכיב מדויק שנבחר מתוך רצון להביא לסיום אקספרסיבי וסימבולי: הוא היה אולי הצייר היחיד מהמאה ה-14 עם מחשבה לבצע בחירות מודעות בין השפות הציוריות השונות הללו.
בסצנה של בריאת העולם מראה גלגל המזלות את תפקידו של ישו כאדון הזמן הקוסמי.
אלוהים האב יכול לקטוע את מהלך אירועי הטבע כדי להביע את רצונו בפני האנושות: שהתרחש בשלוש שעות החושך שליוו את ייסוריו ומותו של ישו.
באמצעות המלאכים שלו, המיוצגים כאן, אלוהים שולט ומנטרל את השפעת השדים כאן בעולם שמתחת לירח.
הבעל הנצחי הוא סרט קומדיה בריטי משנת 1955 בבימויו של סידני גיליאט, עם רקס הריסון, קיי קנדל, מרגרט לייטון וססיל פרקר בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על אדם שאיבד את זכרונו וכאשר הוא מנסה להיזכר מתברר שהוא נשוי בו זמנית לשבע נשים שמכירות אותו בשמות שונים.
בסרט הזה הכיר רקס הריסון את קיי קנדל והתפתח ביניהם רומן שבסופו התגרש הריסון מלילי פלמר והתחתן עם קנדל שכבר הייתה חולה בלויקמיה ומתה בגיל 32.
צ'ארלס האת'וויי (רקס הריסון) מתעורר במלון בעיירת חוף בווילס ואינו יודע דבר על עברו.
הוא משוחח עם אנשים והם חושבים אותו ללא נורמלי עד שהוא מתעלף ברחוב ונלקח לבית חולים.
הרופא לא מצא אצלו דבר חריג ומזעיק את הפסיכיאטר ד"ר לואלין (ססיל פרקר) מקרדיף.
הוא קובע שצ'ארלס סובל מאמנזיה על רקע של מתח נפשי ומבטיח לעזור לו.
בעזרת קבלה לשכירת רכב בלונדון הוא מסיע את ריצ'רד לסוכנות המכוניות שם הוא מזוהה כצ'ארלס האת'וויי עם כתבתו.
לואלין מביא את צ'ארלס לביתו ומתברר שנמצאת שם אשתו מוניקה (קיי קנדל) לה הוא נשוי חצי שנה.
הפסיכיאטר מסביר לה את רצינות העניין וכשהיא מתפנה מעבודתה היא מקרינה לצ'ארלס סרטון מהחתונה שלהם אבל הוא מתקשה להיזכר.
היא אומרת לו שהוא עבד במחלקת המחקר של משרד החימוש.
הפסיכאטר מצייד אותו בחופשת מחלה לחודש אבל כשהוא מגיע לבניין המשרדים הוא טועה במשרד, נחשד בשכרות ונזרק משם.
בלילה מסיעה אותו מוניקה למועדון שלו שם מתברר שהוא מועמד לדין משמעתי על שחבט במשרת האיטלקי לואיג'י (ג'ורג' קול) וזרק אותו מהמרפסת.
מסתבר שצ'ארלס נשוי ללולה (ניקול מורי), קרובתו של לואיג'י.
כשהוא יוצא מהמועדון חוטף אותו לואיג'י עם אדם נוסף ומביאים אותו לקרקס בו מופיעה לולה כאקרובטית.
לולה מכירה אותו בשם פיטר.
בעזרת בני משפחתה היא מביאה אותה לחדרה וכולאת אותו שם.
צ'ארלס מוצא בארון מעיל ובו פתק שמירת חפצים מתחנת הרכבת.
הוא מצליח לפרוץ מהחדר ולקבל את מזוודתו ולחרדתו מסתבר לו שהוא נשוי לעוד חמש נשים - ברידג'ט, אן, קלרה, ג'ואנה, אליזבת, סה"כ שבע נשים....
תוך זמן קצר הפרשה מתפוצצת ברחבי בריטניה ואירופה.
כל נשותיו מכירות אותו בשמות שונים - ויליאם, צ'ארלס, פיטר, פייטרו, ביל.
הוא מופיע בכותרות ראשיות בכל העיתונים, כולל עיתון ביידיש.
בעיתון די יידישע שטימע הופיעה כותרת ראשית - דער נייע שלמה המלך און זיינע וויבר, אוט ער פארלויירן זיין זיכרון?
צ'ארלס נכלא ומועמד למשפט על התחזות ועל ביגמיה.
עורכת הדין מיס צ'סטרמן (מרגרט לייטון) נשכרת להגנתו.
לבית המשפט באות רק נשים וכן שבע נשותיו.
צ'סטרמן מנסה לשכנע את השופט והמושבעים שמדובר באדם שסובל מבעיה נפשית שגורמת לו להיות ביגמיסט מקצועי.
בנאום מרגש היא פונה לשופט ולמושבעים שלא ינתקו את צ'ארלס מאנשים ומהמולת העיר וישלחו אותו למקום שקט ומנותק מהכל.
למשמע זאת מתעורר צ'ארלס וטוען כי הוא אשם ורוצה לשבת במקום שקט כמו בית סוהר.
הוא הורס את כל טענותיה של הסנגורית שלו שפורצת בבכי וכן הנשים באולם, כולל נשותיו.
לאחר תקופת המאסר הוא משתחרר.
בחוץ מחכה לו קהל רב של תקשורת, נשים ושבע נשותיו.
הוא חוזר מיד לבית הסוהר ובורח על נפשו מהדלת האחורית.
הסנגורית עוקבת אחריו ומציעה לו טרמפ והוא עולה למכוניתה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרקס הריסוןצ'ארלס האת'ווייקיי קנדלמוניקה האת'וויימרגרט לייטוןמיס צ'סטרמןעורכת דיןססיל פרקרד"ר לואליןפסיכיאטרג'ורג' קוללואיג' סופרנליניקול מורילולה
הבצורת בתקופת אחאב מתוארת במקרא כבצורת שהתרחשה בממלכת ישראל בזמנו של המלך אחאב ונמשכה כשלוש שנים.
את הבצורת גזר אליהו הנביא בעקבות חטאיו הרבים של אחאב.
הבצורת גרמה לרעב חזק, ונמשכה עד לאחר מעמד הר הכרמל.
המקרא מתאר את אחאב מלך ישראל כרשע במיוחד וכמלך ישראל הרשע ביותר.
מלכי ישראל שהיו לפניו אמנם חטאו כולם בחטאי ירבעם, אך אחאב הוסיף על כך חטאים רבים שהכעיסו את ה'.
החטא האחרון שמוזכר ברשימת חטאיו של אחאב הוא בניית יריחו על ידי חיאל בית האלי.
ייתכן כי חיאל היה נציב בימיו של אחאב מלך ישראל, שהוטלה עליו משימת ביצור העיר יריחו ובנייתה.
בניית חורבות יריחו נחשבה לחטא חמור ביותר, שכן יהושע קילל את מי שיבנה את העיר: .
קללת יהושע אכן התקיימה וכל בניו של חיאל נפטרו במהלך בניית העיר.
התלמוד הירושלמי מספר שה' ביקש מאליהו שילך לנחם את חיאל, כיוון שהוא אדם חשוב.
אליהו סירב מחשש שמא לא יוכל לסבול את הדברים המכעיסים שהוא עלול לשמוע שם.
ה' נתן לו אשראי לגזור כל דבר שירצה אם אכן ייאמרו דברים מכעיסים.
אליהו הלך לניחום ואכן שמע כיצד אחאב מסביר לנוכחים שלא ייתכן שבני חיאל נפטרו בגלל קללת יהושע.
לדברי אחאב, אין הגיון בכך שקללת יהושע התקיימה כאשר קללת משה - שכאשר בני ישראל יעבדו עבודה זרה לא ירד גשם - לא מתקיימת.
הדברים הכעיסו את אליהו והוא נשבע לאחאב שלא ירד גשם אלא אם יחליט אחרת.
המקרא מתאר כיצד אליהו נשבע לאחאב שלא יהיה גשם, אלא אם כן אליהו יחליט אחרת: .
בתלמוד הירושלמי הובא שה' קיים רק את הגזרה שלא יהיה מטר, אולם את הגזרה שלא יהיה טל, לא קיים.
שבועתו של אליהו אכן התקיימה.
בעקבות הבצורת מים הפסיקו לזרום בנחלים.
התבואה הייתה דלה מאוד, מה שגרם לרעב חזק בשומרון.
אנשים שלא הייתה להם גישה למחסני מזון גוועו ברעב.
לאחר שאליהו נשבע לאחאב שלא ירד גשם אלא אם כן יגזור אחרת, הוא נאלץ להסתתר מפני אחאב.
הכעס של אחאב עליו היה גדול, זאת בנוסף לכך שאיזבל אשתו נודעה ברדיפתה אחרי נביאי ה'.
אחאב שלח שליחים לכל המדינות האפשריות על מנת לחפש את אליהו והסכנה להריגתו הייתה מוחשית, אך אליהו הצליח להסתתר.
בתחילה, אליהו, על פי ציווי ה', בורח מזרחה ומסתתר בנחל כרית שליד הירדן.
בפירושו על נביאים ראשונים, הקרוי כלי יקר, כתב הרב שמואל לאנייאדו, שה' כועס על אליהו בגלל יצירת הבצורת, והוא לא מורה לו ללכת לנחל כרית, אלא מגרש אותו לשם.
הוא הסתתר בנחל במשך שנה, עד שהנחל התייבש, ואז כבר לא היה יכול לשתות ממנו.
את מזונו היה מקבל מעורבים, שהיו מביאין לו בבוקר ובערב בשר ולחם.
הסתתרות אליהו אצל האישה מצרפת