tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תגובת הקהל והמבקרים הייתה טובה, אך למרות זאת נטען שחסר דמיון ומקוריות באלבום.
האלבום יצא מחדש ב-18 באפריל 2005, עם תוספת השיר "Somewhere Else" שהגיע למקום השני במצעדים.
ב-2 ביולי 2005, הופיעה הלהקה בהייד פארק, לונדון כחלק מסדרת ההופעות לייב 8. הלהקה הותקפה כי היא הייתה הלהקה היחידה שלא תרמה את ההכנסה הנוספת שהרוויחה למען מדינות אפריקה.
כתוצאה מכך, טענה הלהקה שמפני שהיא להקת צעירה וחסרת ניסיון, חבריה אינם יכולים לבצע כזאת התחייבות.
רייזורלייט הופיעה כלהקת חימום בהופעה של קווין ופול רודג'רס ב-15 ביולי 2005 לפני 60,000 איש.
הלהקות שינו את מועד ההופעה לאחר הפיגועים בלונדון.
בדצמבר אותה שנה, הלהקה הופיעה כלהקת חימום של אואזיס באצטדיון המיליניום בקארדיף.
בנוסף היא הופיעה כלהקת חימום של הרולינג סטונז בהופעותיהם בקלן ופריז.
הלהקה השתתפה באלבום הצדקה "Help-A Day in the Life" למען ילדים החיים באזורי מלחמה, עם השיר "Kirby's House".
במהלך תקופת חג המולד, הלהקה ביצעה הופעה אינטימית ב"ריילוויי אין" בוינצ'סטר.
להקת "קפטן פוניקס" שימשה כלהקת חימום.
מתופף הלהקה, בן, הוא אחיו הצעיר של מתופף רייזורלייט אנדי בורוס.
אלבומה השני של הלהקה, "Razorlight" יצא ב-17 ביולי 2006 בבריטניה, והגיע למקום הראשון במצעדי האלבומים במדינה שבוע לאחר יציאתו.
חלק מהביקורות היו חיוביות וחלק שליליות.
סינגל הבכורה שיצא מתוך האלבום היה "In the Morning", אשר יצא ב-3 ביולי 2006 והגיע למקום השלישי במצעדי הסינגלים בבריטניה.
נכון להיום, זה הסינגל השלישי המצליח שלהם לאחר "Somewhere Else" שהגיע למקום השני, ו-"America" שהגיע למקום הראשון.
בנוסף הגיע הסינגל למקום השני במצעד השירים ב-iTunes.
הלהקה יצאה לסיבוב ההופעות הכי גדול שלה באוקטובר-נובמבר 2006. בנוסף היא שימשה כלהקת חימום של ריצ'רד אשקרופט בהופעתו ב-17 ביוני.
בנובמבר 2006, אושפזו חברי הלהקה לאחר שהתגלתה הרעלה רדיואקטיבית במטוס שלהם.
במטוס של חברת בריטיש איירוויז בו נסעו, אשר נאלץ לחזור ממוסקבה, נכח המרגל לשעבר אלכסנדר ליטוויננקו.
ב-2007, רייזורלייט היו מועמדים בשתי קטגוריות בטקס פרסי המוזיקה הבריטית: "הלהקה הבריטית של השנה" ו"שיר השנה" עם השיר "America".
בנוסף הם היו מועמדים בשתי קטגוריות בטקס פרסי NME הבריטית: "להקת השנה" ו"אלבום השנה".
ב-19 במרץ 2007, הודיעה הלהקה כי היא תשתתף בקרלינג ויקנד באוגוסט 2007.
ב-7 ביולי 2007, השתתפה הלהקה בלייב ארת' והופיעה באצטדיון ומבלי בלונדון, וב-"T in the Park" בסקוטלנד.
רייטיה הייתה פרובינקיה באימפריה הרומית (כיום בשווייץ ובדרום גרמניה).
רייטיה גבלה במזרח בפרובינקיה הרומית נוריקום, במערב בפרובינקיה הרומית גרמניה עילית, בדרום בפרובינקיה הרומית גאליה קיסאלפינה ובצפון באדמת ההלווטים.
בתחומה נמצאו גם הריין העילי וגם אגם קונסטנץ.
בהקבלה להיום נמצאים תחומיה של רייטיה בדרום שוואביה ובדרום בוואריה, בפורארלברג ובטירול, בצפון לומברדיה ובשווייץ כולה.
מעט ידוע על רייטיה לפני שהפכה לפרובינקיה רומית.
אך ידוע שבשטחה ישבו ההלווטים שהיו אחד מהשבטים החזקים והלוחמניים ביותר מהשבטים הגאלים וכן שבט הרייטים.
שמה של רייטיה נגזר משמו של השליט של שבט ההלווטים, רייטוס.
שמו של רייטוס נגזר מהמילה Rait שבניב מסוים של קלטית משמעו אדמה הררית.
האזור תועד לראשונה בספרו של פוליביוס.
בשנת 15 לפנה"ס נכבש האזור על ידי המצביאים הרומאים טיבריוס (לימים קיסר רומא) ודרוסוס.
בסוף ימיה של האימפריה הרומית המערבית רייטיה נכבשה ונבזזה על ידי שבט האוסטרוגותים.
תחילה האמינו כי ברייטיה אין תועלת כלכלית.
האדמה הייתה הררית, עם מעט שטחי מרעה ויערות רבים והפרובינקיה שמשה בעיקר למקום מסחר בכבשים ועץ.
אך לקראת סוף ימיו של אוגוסטוס התגלה גם פוטנציאל ליין, דבש, שעווה וגבינה.
רייזל פרידמן או בקיצור ר.
פרידמן, היא סופרת חרדית שעיקר יצירתה הוא סיפורים קצרים.
עסקה גם בשכתוב מרבית ספריהם של מאיר להמן ושלמה כהן ובהתאמתם לילדים חרדים.
בשנות ה-80 התחילה פרידמן את עבודתה הספרותית ככותבת סיפורי-צדיקים בעיתון "המודיע" וכעורכת המדור לילדים בעיתון "המחנה החרדי".
בין השנים תש"ן-תשנ"ז תרגמה, עיבדה וכתבה מחדש את ספריהם של מאיר להמן ושלמה כהן, שנכתבו במקור בעיתון דער איזראעליט לקהל יהודי מרכז אירופה שהשתייכו לנאו-אורתודוקסיה.
עלילת הספרים, להוציא את הספרים ההיסטוריים של ליהמן, הייתה לרוב מבוססת על רומן בין בחור לבחורה כעלילה מרכזית, כמו גם שיחות בין הגיבורים שנושאם ההשקפה היהודית.
כיוון שהספרות החרדית אינה מקבלת בעין יפה סיפור אהבה בין בחור לבחורה ושיח מעמיק בנושאי אמונה אינם מקובלים בספרותה לנוער, צנזרה פרידמן את הסיפורים ועיבדה אותם לגיל הצעיר.
הסיפורים המעובדים זכו לפופולריות רבה בקרב הציבור החרדי, ויצאו לאור בסדרה בת עשרים ושישה כרכים.
הופעת הסדרה לוותה בתגובות בעד ונגד התרגום מחדש שפורסמו בעתונות החרדית.
במסגרת העיבוד אף נוקדו הספרים ונוספו עליהם איורים, לרוב מאת א.
מעת לעת, בעיקר לקראת החגים, כותבת פרידמן סיפורי צדיקים בעיתונים החרדיים.
חלקם מקובץ לאחר מכן ויוצא לאור כספרים.
בנוסף, פרידמן כתבה ספרים רבים המתארים כביוגרפיה את תולדות חייהם של רבנים ואדמו"רים רבים, וכתבה גם מספר ספרים העוסקים בחזרה בתשובה.
סדרת קורות חייהם של גדולי ישראל
שבלת הזהב: ספור חייו של היהודי הקדוש מפשיסחא
שר התורה והענוה: ספור חייו ופעליו של רבי עקיבא איגר
המגיד הגדול ממזריטש: ספור חייו ופעליו של המגיד ממזריטש
המהר"ל מפראג: ספור חייו ופעלו של המהר"ל מפראג
החוזה מלובלין: ספור חייו ופעליו של רבי יעקב יצחק מלובלין
מרן הרש"ש: ספור חייו ופעליו של רבי שלום שרעבי
באר מים חיים: קורות חייו של רבי חיים מצ'רנוביץ
מאמסטרדם לצפת: קורות חייו של רבי אלעזר רוקח
סדרת "כל ספורי שלמה כהן"
על יד עצי הערבות: סיפור היסטורי
חסד רוזנים: סיפור היסטורי מתקופת רבי שמשון ורטהיימר
ניצחון האמת: ר' דוד מאשפיירא: סיפור היסטורי
מאויב לאוהב: סוף הכבוד לבוא
רווח והצלה: סיפור היסטוריסדרת "כל ספורי מאיר להמן"
שר ונגיד לעמו: רבי שמואל הנגיד
בין גלי סערה: בשני עולמות
הנסיך היהודיעיבודי סיפורים של רבי נחמן מברסלב
ברל הגדול מתחכם ומתגבר על הגזלן
מחיי אבא: שיחות החפץ חיים, עריכה, קטעי תרגום והידור.
קיצור ל"ט מלאכות שבת בלווי ציורים לילדים, נלקט ונערך על ידי חברי מכון תורת חיים; מעובד על ידי ר.
1000 ספורים קטנים על אנשים גדולים, בתוספת אלף תמונות של גדולי ישראל, מאת הרב גדליה סגל; תרגום ועריכה - ר.
לקט ספורי פרשת השבוע לנוער מאת שטיינברג, נ"י; מעובד על ידי ר.
אילת השחר: קורותיה של מדרשה לחוזרות בתשובה
ח"י ספורים: שמונה עשר ספורים נבחרים (3 כרכים)
מטבעות של אש: מבחר ספורים
בדרך אל האושר: סיפורו של נער "בן טובים" שמצא את דרכו ליהדות הצרופה
הנערים מעבר לגשר: ספורם המופלא של שני נערים ששבו לצור מחצבתם
מי אני?: ספור חייהם המסעיר של שני אחים בשנות הפרעות והפוגרומים באוקראינה
באש ובמים - תולדות חייו של מוהרנ"ת מברסלב.
איש השבת - סובוטא : פרקי הוד מחייו של רבי אליעזר ננס
שםפרוטו-גרמניתאנגלית עתיקהנורדית עתיקהרייד'וראדרייד'"רכיבה, מסע"צורהפות'רק קדוםפות'ורקפות'רק מאוחריוניקוד U+16B1תעתיק rIPA מספר הרונה5
רֵיִידוֹ שמה הפרוטו-גרמנית של הרונה ᚱ באלפבית פות'רק קדום.
הרונה מתועתקת לאות "r" ("ר").
משמעות שמה של הרונה היא "מסע" או "רכיבה (על סוס)".
צורתה של הרונה התפתחה ישירות מהאות הלטינית: "R", והיא מקבילה לאות "ריידה" באלפבית הגותי.
רִיהֵן היא עיר בקנטון בזל-שטאדט שבשווייץ.
יחד עם העיר בזל עצמה ועם העיר בטינגן, ריהן היא אחד משלושת היישובים היחידים בקנטון.
ריהן היא העיר הראשונה בשווייץ שבחרה באישה לתפקיד ציבורי, טרודי ספת-שווייצר, שנבחרה לכהן כחברה במועצת העיר ב-1958.
כבר לפני 50,000 היה האזור מיושב באוכלוסיית האדם הניאנדרטלי.
ההשערה היא שישוב קבוע ורצוף התקיים כאן מאז ראשית האלף ה-3 לפנה"ס.
במאה ה-6 לערך הקימו כאן האלמאנים ישוב.
האזכור הראשון של היישוב הוא משנת 751 בשם Wahinhofen (כיום ווקנהוף).
האזכור הראשון של השם ריהן הוא משנת 1113.
ב-1270 השתייכה ריהן לדיוקסיה של בזל.
בשנים 1444 – 1446 נבזזה ריהן ונשרפה כתוצאה מקרב יקוב הקדוש דה בירס.
ב-1522 הייתה ריהן נחלה של העיר בזל שיחד אתה היא חוותה את הרפורמציה הפרוטסטנטית.
במהלך מלחמת שלושים השנים הייתה ריהן תחת כיבוש צבאי.
את הכפר פקדו גם פליטים רבים.
ב-1833 פוצל קנטון בזל לשניים.
יחד עם קליינהינינגן (מאז 1908 מחוז בזל) ועם העיירה הקטנה יחסית בטינגן, נוצר קנטון בזל-שטאדט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה גל הגירה של מאות אלפי פליטים לשווייץ, וריהן היה שער-כניסה חשוב, מכיוון גרמניה.
עם זאת, בשלב מסוים מעבר הגבול נסגר ועשרות אלפי פליטים יהודיים הופקרו להשמדה.
לכן הוקמה להנצחת הפליטים, בצומת הרכבות של ריהן.
ה"אנדרטה" כוללת מוזיאון והוא היחיד בשווייץ המנציח את הפליטים היהודים בימי השואה.
בוסף, הוצבו בריהן אבני נגף, לזכר מעבר הגבול שנסגר ו-30,000 יהודים שנחסמה כניסתם
ב-1958 הייתה ריהן העיר הראשונה בשווייץ שהעניקה זכות בחירה לנשים.
מתוכם 25.6% משמשים לחקלאות, 25.2% הם שטחים מיוערים, 47.8% הם שטחים בנויים ו-2.1% הם שטחי נהרות ואגמים.
העיר שוכנת על הגדה הימנית של הריין, על גבול שווייץ-גרמניה, בין שפך נהר וויזה אל הריין לבין שפך נהר כרישהונהיגל.
היישובים השכנים לריהן הם: מצפון-מערב, וייל אם ריין (גרמניה); מצפון, לורך (גרמניה); מצפון-מזרח אינצלינגן (גרמניה); מדרום-מזרח, בטינגן (שווייץ) וגרנצך-ווילן (גרמניה); מדרום, בירספלדן (שווייץ) ומדרום-מערב, בזל.
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית ריהן 20,774 תושבים.
אריק ריידר הסג'דל הוא לשעבר רוכב אופני כביש ואופני שטח קנדי.
הוא מדליסט הכסף באליפות העולם עד גיל 19, באליפות העולם באופני הרים (קרוס קאנטרי) ב-1998 עד גיל 23 ב-2001, ובמקצה העלית ב-2003. למרות זאת, ההישג הזכור ביותר שלו הוא הניצחון שלו בג'ירו ד'איטליה 2012, בו רכב עבור קבוצת גרמין–סליפסטרים.
עם ניצחונו הפך לקנדי הראשון שמנצח במרוץ ולקנדי הראשון שמנצח בגרנד טור.
הסג'דל נולד ב-9 בדצמבר 1980, בויקטוריה (קולומביה הבריטית).
הוא החל להתחרות כרוכב אופני הרים, הסג'דל זכה במדליית כסף באליפות העולם עד גיל 19 בקרוס קאנטרי, ושיחזר את ההישג ב-2001 בקטגוריית עד גיל 23, וב-2003 בקטגוריית העלית.
בתחום אופני הכביש, הסג'דל החל לרכוב בשנת 2002 בקבוצת הפיתוח של רבובנק.
קבוצת רשות הדואר האמריקאית (2004–2005)
הסג'דל הצטרף לקבוצה המקצוענית הראשונה שלו, קבוצת רשות הדואר האמריקאית, בשנת 2004.
ב-2005, הסג'דל ערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור, כשנבחר לג'ירו ד'איטליה, אך נטש את המרוץ בקטע ה-13 ובעקבות כך פרש.
הוא סיים במקום השלישי באליפות קנדה בנגד השעון, ובמקום הרביעי במרוץ הכביש.
ב-2006, רכב הסג'דל עבור קבוצת "פונאק הירינג סיסטמס".
הוא סיים שני באליפות קנדה בנגד השעון וערך את הופעת הבכורה שלו בוואלטה אספנייה, אך פרש מהמרוץ בקטע ה-17.
ב-2007, רכב הסג'דל עבור קבוצת הילת' נט–מקסיס וניצח את אליפות קנדה בנגד השעון, כשהוא מקדים את סווין טאפט ואת זאק בל.
הסג'דל חתם בקבוצת קבוצת סליפסטרים צ'יפוטלי האמריקאית.
הוא סיים במקום ה-10 במונטה פאשי ארויקה ונבחר לראשונה לטור דה פראנס, בו סיים במקום ה-46, כשהוא עוזר לכריסטיאן ואנדה ולדה לסיים חמישי.
הסג'דל נבחר גם לסגל קנדה לאולימפיאדת בייג'ינג, הוא סיים במקום ה-56 במרוץ הכביש ובמקום ה-16 בנגד השעון.
ב-2009, פתח הסג'דל את העונה עם מקום 11 בטור דאון אנדר.
הוא שיחזר את הישגו משנה שעברה וסיים 10 במונטה פאשי ארויקה.
הסג'דל רשם את אחד מההישגים הבולטים הראשונים שלו במרוצי קטעים, כשסיים שמיני בטירנו - אדריאטיקו.
הוא סיים 11 בלייז'–בסטון–לייז' ונבחר שוב לטור דה פראנס, הסג'דל סיים במקום ה-47, כשהוא מסייע לבראדלי ויגינס לסיים במקום השלישי.
הוא סיים רביעי בקלאסיקה סן סבסטיאן והשתתף שוב בוואלטה אספנייה, וגם רשם באותו מרוץ את הניצחון הראשון שלו בקטע בגרנד טור, כשניצח במרוץ את הקטע ה-16.
ב-2010 רשם הסג'דל התקדמות ואת העונה הטובה ביותר בקריירה שלו עד לשנה זו, הוא סיים חמישי במונטה פאשי ארויקה ושישי בוולטה אה קטלוניה.
הוא סיים במקום ה-11 בוואלטה אל פאייס ואסקו.
וגם רשם את ההישג הגדול הבולט שלו בקלאסיקות האביב, כשסיים שני במרוץ אמסטל גולד.
2 שניות אחרי פיליפ ז'ילבר המנצח.
הסג'דל המשיך בכושר הטוב בקלאסיקות, עם מקום 9 בלה פלש ואלון ומקום 12 בלייז'–בסטון–לייז'.
הסג'דל השתתף גם ב, ניצח את הקטע ה-8 וסיים במקום ה-5 הכללי.
בעקבות יכולותיו, הסג'דל נבחר לטור דה פראנס ושימש כרוכב הדירוג הכללי של קבוצתו, כשהוא מסיים במקום ה-5. תוצאותיו הטובות ביותר בקטעים, היו מקום 3 בקטע ה-17 ומקום 4 בקטע ה-3. הסג'דל סיים שישי בקלאסיקה סן סבסטיאן ובקופה אגוסטוני.
בצמד המרוצים הקנדיים, גרנד פרי קוויבק וגרנד פרי מונטריאול, סיים הסג'דל רביעי בראשון ושלישי בשני.
את עונת 2011 פתח הסג'דל בספרד, הוא סיים שישי במרוץ טרופאו אינקה-אינקה ושביעי במרוץ טרופאו-דייה.
הוא סיים שביעי במרוץ קריטריום אינטרנשיונל ורביעי בגראן פרמיו מיגל אינדוראין.
הסג'דל סיים שביעי בוואלטה אל פאייס ואסקו ועשירי בטור של קליפורניה.
בטור דה פראנס, סיים רק במקום ה-17, במקום השני מבין בני קבוצתו.
הישגו הראשון של הסג'דל בעונת 2012 היה מקום תשיעי בלייז'–בסטון–לייז'.
הוא זינק לג'ירו ד'איטליה ואחרי שלושת השלבים הראשונים התמקם הסג'דל במקום ה-20. 29 שניות אחרי טיילור פיני שהוביל את המרוץ.
בקטע הרביעי, קבוצתו של הסג'דל ניצחה את קטע נגד השעון הקבוצתי, בעקבות כך עלה למקום הרביעי הכללי.
בקטע ה-7, שאותו ניצח פאולו טיראלונגו סיים הסג'דל חמישי, בעקבות כך עלה למקום הראשון הכללי ולבש את החולצה הוורודה.
הסג'דל איבד את ההובלה הכללית לז'ואקים רודריגז בקטע 10, שגם ניצח את השלב.
בקטע 14 הסג'דל חזר להוביל, לאחר שרודריגז סיים בפער של 26 שניות ממנו.
אך בקטע ה-15 היוצרות התהפכו שוב, שרודריגז סיים שני, בפער של 39 שניות לטובתו מהסג'דל שסיים במקום ה-12. רודריגז המשיך לשמור על ההובלה, אך בקטע 19 הסג'דל צמצם את הפער מרודריגז ל-17 שניות בלבד, כשהוא מסיים במקום השלישי בקטע והסג'דל במקום השני.
בקטע ה-20, בו ניצח תומאס דה חנט, רודריגז סיים 4, 3:22 דקות אחרי דה חנט, הסג'דל סיים שישי, 3:36 אחרי דה חנט.
בעקבות כך, הפער הכללי של הסג'דל מרודריגז גדל שוב, ל-31 שניות.
הקטע ה-21 והאחרון היה נגד השעון, 28.2 ק"מ במילאנו.
הסג'דל סיים במקום השישי, 1:09 ממרקו פינוטי שניצח את הקטע.
הסג'דל הגיע למהירות ממוצעת של 49.401 קמ"ש.
אך רודריגז סיים במקום ה-26, 1:56 דקות מפינוטי המנצח, ובמהירות של 48.297 קמ"ש ובפער של 47 שניות מהסג'דל.
בעקבות כך הסג'דל עבר להוביל את המרוץ וניצח את הג'ירו ד'איטליה, 16 שניות מז'ואקים רודריגז במקום השני ו-1:39 מתומאס דה חנט שסוגר את הפודיום במקום השלישי.
עם ניצחונו הפך הסג'דל לרוכב הקנדי הראשון שמנצח את הג'ירו, ובכללי, הרוכב הקנדי הראשון שמנצח גרנד טור, הוא סיים שלישי בקטגוריית הספרינט ושמיני בקטגוריית מלך ההר.
בהמשך עונת 2012, הסג'דל השתתף גם בטור דה פראנס אך לא זינק לקטע השביעי ובכך פרש.
הוא נבחר לסגל קנדה לאולימפיאדת לונדון וסיים במקום ה-63 במרוץ הכביש ובמקום ה-28 בנגד השעון.
הסג'דל סיים שישי בג'ירו די לומברדיה.
ב-2013, הוא סיים שמיני בלייז'–בסטון–לייז', הוא נבחר שוב לג'ירו ד'איטליה אך פרש לפני הקטע ה-13. הוא נבחר גם לטור דה פראנס ולבסוף סיים במקום ה-70. בגרנד פרי מונטריאול, הסג'דל סיים שלישי.
ב-2014, הוא סיים שישי בגראן פרמיו מיגל אינדוראין, לאחר הניצחון שנתיים קודם, הסג'דל סיים במקום התשיעי בג'ירו ד'איטליה, 13:35 דקות מנאירו קינטנה המנצח.
כשההישג הגדול שלו במרוץ היה מקום 2 בקטע ה-16. הסג'דל השתתף גם בוואלטה אספנייה ורשם ניצחון שני בקטע במרוץ (קטע 14), לאחר הניצחון הראשון בקטע ב-2009.
בעונת 2015, הסג'דל סיים חמישי בג'ירו ד'איטליה, 9:52 דקות אחרי אלברטו קונטדור המנצח.
הסג'דל סיים שני קטעים במקום השני.
הוא השתתף בטור דה פראנס, הוא סיים במקום ה-40 הכללי, והתוצאה הטובה ביותר שלו בקטע, הייתה בקטע ה-20, כשסיים שלישי.
הקבוצה האחרונה בקריירה שלו הייתה טרק-סגפרדו, הוא לא רשם במדיה הישגים בולטים ופרש בתום העונה, כשהוא בן 36.
בעקבות קטע בספר של מיכאל רסמוסן, הודה הסג'דל בשימוש בחומרי אמרוץ בשלב החובבני בקריירה שלו ותיאר זאת כחלק האפל בקריירה שלו.
רייטקמוז'אי (בהונגרית: Röjtökmuzsaj) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם ברייטקמוז'אי מספר התושבים נמצא בירידה.
ברייטקמוז'אי חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
שנה מספר היהודים בכפר כלל האוכלוסייה18801290419303
ריידר קוואמן (בנורווגית: Reidar Kvammen; 23 ביולי 1914 – 27 באוקטובר 1998) היה כדורגלן נורווגי ששיחק בקבוצת ויקינג כחלוץ ונחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים של נורווגיה בכל הזמנים.
קוואמן היה הכדורגלן הנורווגי הראשון שהגיע ל-50 הופעות.
בסך הכל, הוא שיחק 51 משחקים בין-לאומיים וכבש 17 שערים במדי נבחרת נורווגיה.
קוואמן היה חבר בולט בנבחרת שזכתה במדליית הארד הנורווגית באולימפיאדת 1936 וגם שיחק במונדיאל 1938 שנתיים לאחר מכן.
בקריירת המועדונים הוא הבקיע 202 שערים, שעד היום הוא עדיין שיא במועדון הכדורגל ויקינג.
אחרי הקריירה שלו כשחקן, קוואמן היה מאמן בקבוצות מולדה, ברין וויקינג.
קוואמן נולד בסטוונגר, בנם של הסנדלר רסמוס אנדראס קוואמן וג'אנה קוואמן ועבד כקצין משטרה.
הוא התחתן עם אנה מרטה סטיין בשנת 1942. במהלך הכיבוש הגרמני של נורווגיה נשלח קוואמן למחנה ריכוז בפולין הכבושה.
הוא נכלא באוגוסט 1943 והוחזק בכלא בסטוונגר, לאחר מכן במחנה הריכוז גריני מאוגוסט עד דצמבר 1943 ואחר כך מחנה הריכוז שטוטהוף עד סוף המלחמה.
האוטוביוגרפיה שלו, 50 ganger på Norges landslag, יצאה לאור בשנת 1949.
רייזה ברנסון או רייסה ורהאגה (26 בספטמבר 1904–1944) הייתה אסטרונומית צרפתייה יהודייה.
הקימה בשנת 1923 את האגודה האסטרונומית "דו נורד" (du Nord).
היא נודעה בעיקר בעבור קידום תחום האסטרונומיה בצרפת, זאת גם באמצעות פיתוח תחום הפלנטריה, בין היתר הייתה אחראית לפלנטריום הצרפתי הראשון ושאפה לפרסם את האסטרונומיה לצעירים.
בשל יהדותה היא גורשה למחנה הריכוז דראנסי, ולאחר מכן נרצחה באושוויץ.
רייסה ברנסון נולדה בליל ב-28 בספטמבר 1904. הוריה, דזירה ורהאגה ודווירה ברנסון-ורהאגה, היו רופאים.
בשנת 1920, הוריה נפרדו, למרות שמעולם לא התגרשו.
לאחר הפרידה, ברנסון לעיתים קרובות גם השתמשה בשם משפחתה של אמה, ורהאגה.
אביה נפטר כשהייתה בת 26.
ברנסון למדה בתיכון ב-תיכון פנלון בליל.
בשנת 1921, היא קיבלה את תעודת הבגרות שלה במדעים ובשפות וסיימה את השנה הראשונה ללימודי רוסית באוניברסיטת ליל.
בשנת 1922 היא קיבלה את תעודת הבגרות שלה בפקולטה למדעים.
ב-1923 סיימה את התואר הראשון בלימודי רוסית מאוניברסיטת ליל.
בשנים שלאחר מכן עברה הסמכה במספר תחומים: אסטרונומיה, כימיה ורדיוטלגרפיה.
בשנת 1927 היא קיבלה תעודת הוראה.
ב-1934 היא קיבלה את הדוקטורט באסטרונומיה מאוניברסיטת ליל
ברנסון הייתה פעילה בחיי הסטודנטים באוניברסיטת ליל.
היא לקחה חלק בהוצאה לאור של הסטודנטים Annales de l'Association des Étudiates de Lille (דברי הימים של אגודת הסטודנטים של ליל).
בשנת 1926, ברנסון הייתה ציר בקונגרס ה-15 של האיחוד הלאומי של צרפת בפואייה.
בשנה שלאחר מכן, היא הפכה לגזברית של אגודת הסטודנטים החדשה של ליל.
ב-27 באפריל 1927 היא נבחרה לסגנית נשיא אגודת הסטודנטים הלאומית, האישה היחידה שנבחרה לתפקיד קבינט בארגון.
ב-1928 ובין 1931 ל-1934, יחד עם לימודיה, עבדה ברנסון כמאמנת לאתלטיקה באוניברסיטת ליל.
ברנסון הייתה נלהבת מתחום האסטרונומיה מגיל צעיר.
ב-5 במאי 1920, בגיל 16, היא התקבלה ל-Société Astronomique de France (האגודה הצרפתית לאסטרונומיה).
בשנת 1923 ייסדה את האגודה לאסטרונומית דו נורד (AAN), ארגון ששם לו למטרה להקים מצפה כוכבים וספרייה, וכן לקבץ אסטרונומים חובבים מהאזור.
ברנסון פעלה גם כדי להציג את תחום האסטרונומיה בפני תלמידים ברחבי האזור.
בשנת 1932, זכתה ברנסון בפרס הנרי ריי מטעם האגודה הצרפתית לאסטרונומיה כהוקרה על עבודתה בקידום האסטרונומיה.
בשנת 1937, ברנסון הייתה המזכירה הכללית של הפלנטריום בתערוכה העולמית בפריז, אליה הגיעו כ-800,000 מבקרים במהלך ששת החודשים בה התקיימה.
שני מבקרים בולטים בפלנטריום היו האסטרונומים ארמנד דלסמה וז'ראר דה וקולר.
בשנת 1938 זכתה ברנסון להכרה על עבודתה במהלך התערוכה ועל כך שפעילותה עודדה אנשים נוספים להצטרף לתחום האסטרונומיה.
ב-2 ביוני 1940, שנים עשר ימים לפני פלישת הנאצים לפריז, נפגשה ברנסון עם חברים נוספים ב-באגודה לאסטרונומיה בקבר קאמי פלמריון הממוקם במצפה הכוכבים על שמו.
רישומים ארכיוניים מצביעים על כך שברנסון נשארה פעילה מקצועית במהלך הכיבוש ועד לשנת 1943.
ב-23 בפברואר 1944, רייזה ברנסון, יחד עם אמה, דווירה ברנסון-ורהגה, נעצרו בדרו, ממערב לפריז, בשל היותן יהודיות.
למרות מאמצי החברים בליל להציל אותן, הן נשלחו זמן קצר לאחר מכן למחנה הריכוז בדרנסי, עם עצירה ליום אחד בשארטר.
ב-7 במאי נשלחו ברנסון ואמה לאושוויץ, שם נרצחו על ידי הנאצים.
שמה של ברנסון הונצח בשמו של אסטרואיד: "21114 ברנסון".
בשנת 2018 על פי החלטת מועצת העירייה ליל, הונצחה סמטת "רייזה ברנסון" ברובע סן-מוריס פלבויסין.
רייטיקודקטילוס (שם מדעי: Raeticodactylus) הוא סוג של פטרוזאור פרימיטיבי אשר חי בטריאס העליון באירופה שלפני 213 עד 209 מיליון שנה מזמננו.
סוג זה תואר למדע ב-2008 בידי החוקר Rico Stecher והוא הכיל מין בודד, Raeticodactylus filisurensis, הקרוי על שם הכפר השווייצרי Filisur.
הממצאים המאובנים שלו כוללים שלד חלקי עם גולגולת כמעט שלמה, שנמצאו באוגוסט 2005 בגראובינדן, שווייץ בהרי האלפים.
פטרוזאור זה היה קטן יחסית בעל מוטת כנפיים של 135 ס"מ, פרימיטיבי ודומה לאאודימורפודון כשהיה לו רכס ציצה קדמי מאפיין.
הוא קרוב ביותר לסוגים Caviramus ו-Austriadactylus ובעל קרבה נוספת לפראונדקטילוס ולפטיינוזאורוס.
בלסתותיו היו שורות של שיניים חרוטיות חדות שנועדו אולי לתפוס דגים, מה שמרמז שהוא חי סמוך לחופים.
עם זאת ייתכן שהיה אוכל כל.
רייזל בוז'יק (בפולנית: Reizl Bozyk; 13 במאי 1914 – 1 באוקטובר 1993), הידועה גם בשמות רוז בוז'יק ורוז'ה בוז'יק, הייתה שחקנית יהודיה אמריקאית ילידת פולין ששיחקה בתיאטרון יידיש.
בוז'יק נולדה בשם רייזל לברובסקי למשפחת במה בבידגושץ', פולין, שם שיחקה אמה, השחקנית לאה לברובסקה, באופרטה "הלב היהודי" של יוסף לטיינר.
אביה, אברם לברובסקי, שחקן קומי, מת כשהייתה רק בת שלוש.
לאחר מות אביה נשלחה לגור עם דודה בוורשה, שם למדה בבית ספר עממי, ובגיל שלוש עשרה סיימה בית ספר ביידיש.
בוז'יק החלה לשחק בתיאטרון היידיש בפולין בגיל 5 או 6. כדי לתמוך בפרנסת המשפחה היא החלה לשיר במקהלה, בתיאטרון יידיש, המשיכה למקהלה של המנצח שלוסברג בתיאטרון קמינסקי.
לאחר שנתיים במקהלה, היא הצטרפה ללהקה הנודדת של אמה והופיעה בתפקידים הראשיים של "יענקלה", "ציפקה פייאר", "פנסיון מידל" ו"שולמיס".
בוז'יק הייתה כוכבת שנים ארוכות על במת היידיש בניו יורק.
היא הופיעה במאות הפקות, לעיתים קרובות כקומיקאית ומאוחר יותר כדמות האם או החמות המוכרת, שלעיתים קרובות גנבה את ההצגה.
בשנת 1939 בוז'יק ובעלה יחד עם עוד חמישה שחקני יידיש הופיעו בארגנטינה, כשהנאצים השתלטו על פולין.
הם ניצלו אך הותירו אחריהם בן בפולין, שנהרג.
הם הגיעו לניו יורק ב-1941. במשך קרוב לשלושה עשורים הם היו בלתי נפרדים על במת היידיש, כיכבו בהצגות או בהופעות בידור אחת אחרי השנייה.
את חודשי הקיץ בילו בהופעות בחגורת הבורשט בניו יורק.
התפקיד הקולנועי היחיד שלה היה כשגילמה את הסבתא המפריעה של איימי אירווינג בסרטה של ג'ואן מיקלין סילבר "אהבה ממבט שלישי" (1988).
היא הופיעה גם בפרק, הבלתי נשכח, בסדרה חוק וסדר "לילה וערפל" ששודר בעונה 3.
בראיון, כאשר הסרט "אהבה ממבט שלישי" יצא לאקרנים, בוז'יק התבדחה ש-37 השנים שבילה עם בעלה היו כמו 74 כי הם בילו את כל הימים והלילות שלהם יחד.
ב-1970, לאחר הופעה ב"טאון הול" בניו יורק, בעלה התמוטט ומת בגיל 71. בוז'יק המשיכה להופיע וסיירה ברחבי הארץ בהופעות בידור ביידיש.
היא המשיכה להופיע ב"טאון הול" בניו יורק עם הכוכבת הישראלית מרי סוראנו ובהופעות בידור של כוכבים.
בשנת 1989 היא שיחקה את תפקידה הבימתי הראשון באנגלית, והופיעה בקומדיה "ביטוח לאומי" בבימויו של פיטר לואי בתיאטרון הפורום במטוכן, ניו ג'רזי.
בשנה שלאחר מכן היא שחזרה את תפקידה ב"אהבה ממבט שלישי" על הבמה בפלורידה, והייתה אמורה לצאת שוב לסיבוב הופעות כאשר נפטרה במפתיע.
בוז'יק הייתה חברת הנהלה במועדון השחקנים ביידיש.
בשנת 1935 נישאה לשחקן מקס בוז'יק.
בן שנהרג בעת פלישת הנאצים לפולין ובת סוזן.
שממנה זכתה לחמישה נכדים ונינה אחת.
בוז'יק נפטרה בשנת 1993, במרכז הרפואי של בית החולים סנט וינסנט בניו יורק, בגיל 79, מסיבות לא ידועות.
היא נקברה בבית הקברות מאונט היברון בפלשינג, קווינס.
Ride היא להקת רוק אנגלית שהוקמה באוקספורד ב-1988. הלהקה מורכבת מהסולנים והגיטריסטים אנדי בל ומארק גרנדר, המתופף לורנס "לוז" קולבר והבסיסט סטיב קוורלט.
הלהקה הוכרה כאחד מחלוצות השוגייז, תת-ז'אנר של רוק אלטרנטיבי שהתפתח בבריטניה בתחילת שנות ה-90.
שני האלבומים הראשונים של הלהקה, Nowhere (1990) ו-Going Blank Again (1992), זכו לשבחי המבקרים כשני אלבומי ההשוגייז גדולים בכל הזמנים.
הסינגל המוביל של האלבום השני, "Leave Them All Behind", היה הסינגל המצליח ביותר מבחינה מסחרית של הלהקה, שהגיע למקום ה-9 במצעד הסינגלים הבריטי.
הלהקה התפרקה זמנית ב-1996 לפני יציאת אלבומם הרביעי Tarantula, שזכה לביקורות שליליות.
אנדי בל הצטרף לאואזיס ב-1999 התפקיד הבסיסט.
רייד התאחדה ב-2014 לסיבוב הופעות חדש, והוציאה גם את האלבומים Weather Diaries (2017), This Is Not a Safe Place (2019) ו-Interplay (2024).
מארק גרנדר – שירה, גיטרה קצב
אנדי בל – שירה, גיטרה מובילה, קלידים
לורנס "לוז" קולברט – תופים
ריידן הוא דמות בדיונית בזיכיון משחקי המכות "מורטל קומבט" שפותחו בידי חברת Midway Games (ולאחר מכן NetherRealm Studios ).
דמותו של ריידן הופיעה לראשונה במשחק מורטל קומבט הראשון.
ריידן מבוסס על האליל היפני רייג'ין, אל הברק.
הוא דמות פעילה בכל המשחקים הראשיים בסדרת מורטל קומבט חוץ ממורטל קומבט 3. ריידן גם הופיע כדמות מרכזית או דמות אורח במשחקים אחרים שלא קשורים לסדרת מורטל קומבט, ובהם NBA Jam Tournament Edition (1995), NFL Blitz (1997) ו-Unreal Champions 2 (2005).
ריידן נחשב לאחת מהדמויות הכי מפורסמות בסוגת משחקי המכות.
לפי "מיתולוגיות מורטל קומבט: סאב-זירו", ריידן היה מגן הארץ אשר ניהל מלחמת חורמה נגד האל הבכיר המושחת שינוק.
עם המהלכים המיוחדים של ריידן נמנים: יריית ברקים, טורפדו ברקים וטלפורטציית ברק.
מהלך "פטליטי" ידוע של ריידן הוא הוצאה להורג מחשמלת.
רייזור היא להקת ת'ראש מטאל קנדית שהוקמה בשנת 1983 בגואלף, אונטריו.
הם מוכרים גם כחלוצי הת'ראש מטאל הקנדי וכונו כאחד מ"ארבעת הגדולים" של המדינה, לצד Sacrifice, Voivod ו-Annihilator.
רייזור הוקמה בשנת 1983 על ידי הגיטריסט דייב קרלו.
חבר משני בשם ג'ון שפל היה בלהקה באותה תקופה כסולן וכגיטריסט, אך עזב בשנת 1984. לאחר מאמצים כושלים עם שני סולנים אחרים, קרלו הקים בסופו של דבר הרכב שכלל את הסולן סטייס "שיפדוג" מקלארן, הבסיסט מייק קמפניולו והמתופף מייק "M-Bro" אמברו.
דמו בן 5 רצועות הוקלט בשנת 1984 לפני יציאתו של המיני-אלבום Armed &; Dangerous במאי 1984 על ידי Voice רקורדס, שזכה לשבחים מחתרתית.
בדצמבר 1984 הוקלט אלבום דמו בשם Escape the Fire, שהפך לאלבום הראשון באורך מלא Executioner's Song, שיצא באפריל 1985 דרך חברת התקליטים Viper רקורדס.
באוקטובר 1985 יצא האלבום Evil Invaders.
רייזור הופיעו בארצות הברית ובקנדה עם סלייר, מוטורהד וונום.
האלבום השלישי Malicious Intent יצא באפריל 1986. האלבום סבל עקב הצטברות סכסוכים פנימיים בתוך הלהקה והיעדר הוצאה רשמית בארצות הברית, מה שהוביל את הלהקה לבקש שחרור מוחלט מחברת התקליטים Viper/Attic Records.
לפיכך, בינואר 1987 נענתה בקשת הלהקה ורייזר שוחררו מהחוזה.
כעת חופשיים להמשיך להסכם ולכיוון חדש, ביולי 1987 יצא האלבום הרביעי Custom Killing.
האלבום, שמומן במימון עצמי, זכה להצלחה מסחרית נמוכה והמעריצים התעלמו ממנו, כאשר המוזיקה עברה לגישה ניסיונית ומתקדמת יותר מאלבומים קודמים.
המתופף מייק אמברו והבסיסט מייק קמפניולו עזבו את הלהקה זמן קצר לאחר יציאת האלבום והוחלפו במהירות באחיו של דייב קרלו, אדם, על הבס ורוב מילס על התופים.
רייזור חזרו לשורשים שלהם עם האלבום החמישי Violent Restitution, שיצא בשנת 1988 על ידי Steamhammer.
הוא התקבל יפה, ונחשב אגרסיבי וכבד יותר מקודמו.
נכון להיום, הוא נותר האלבום המצליח ביותר של הלהקה מבחינה מסחרית.
העניין של הסולן סטייס מקלארן בלהקה ירד, מה שהוביל בסופו של דבר לעזיבתו.
הוא הוחלף על ידי סולן לונדון אונטריו בוב ריד, שלהקתו SFH פתחה הופעות עבור רייזור בתחילת 1988. לאחר מכן חתמה הלהקה עם Fringe Product והוציאה את Shotgun Justice במרץ 1990. הם הופיעו במקומות קטנים יותר, עם Sacrifice ו-Disciples of Power.
לפני הקלטת האלבום הבא, המתופף רוב מילס היה מעורב בתאונה שלא אפשרה לו להופיע.
בערך באותו זמן, אדם קרלו עזב את הלהקה והוחלף על ידי בסיסט SFH ג'ון ארמסטרונג.
האלבום הבא Open Hostility יצא בשנת 1991. בשל פציעתו של מילס וחוסר יכולתו להופיע באלבום, דייב קרלו השתמש במכונת תופים כדי לשחזר את סגנונו.
מאוחר יותר חזר מילס ורייזר יצאו לסיבוב הופעות לתמיכה באלבום לקראת הופעתם האחרונה ב-2 באוקטובר 1992. בעקבות סיבוב ההופעות, דייב קרלו, שהרגיש שהטעם המוזיקלי השתנה ושרייזר עשה את שלו, החליט לפרוש והלהקה התפרקה.
בשנת 1994 יצא לאור אוסף רטרוספקטיבי בשם Exhumed על ידי Fringe Product.
בשנת 1996, רייזור חזרו להיות פעילים כתוצאה מהרעיון של הסולן בוב ריד להקים מחדש את הלהקה.
אל ריד וקרלו הצטרפו ארמסטרונג ומתופף SFH ריץ' אוסטרבוש.
אלבום האולפן השמיני Decibels יצא לאור בשנת 1997 על ידי Hypnotic רקורדס.
ארמסטרונג ואוסטרבוש כבר לא היו בלהקה והוחלפו על ידי רוב מילס ואדם קרלו (לפני שהוחלף על ידי מייק קמפניולו).
רייזור השתתפו בסיבוב ההופעות The Gates of Hell בשנת 2005, בפסטיבל Headbangers Open Air בשנת 2009 ובפסטיבל True Thrash באוסקה בשנת 2011. DVD של הופעה זו שוחרר רק ביפן בפברואר 2012.
ב-19 באפריל 2012, קרלו אובחן כחולה בסרטן הפה, אך טופל בהצלחה וחזר לתפקידיו בגיטרה ב-2015. הלהקה הופיעה באירוע צדקה בשנת 2014, בפסטיבל Maryland Deathfest בשנת 2015 ובפסטיבל California Deathfest בשנת 2016.
בשנת 2014, המתופף רוב מילס עזב את הלהקה והוחלף על ידי מתופף Ripp'rd ריידר ג'ונסון.
אלבום האולפן התשיעי Cycle of Contempt יצא לאור ב-23 בספטמבר 2022, והיה האלבום הראשון מזה 25 שנה.
הרייטים היו קונפדרציה של שבטים מהרי האלפים, ששפתם ותרבותם היו קשורים לאלו של האטרוסקים.
לפני הכיבוש הרומי הם שכנו בטירול של ימינו באוסטריה, במזרח שווייץ ובאזורי האלפים של צפון-מזרח איטליה.
לאחר הכיבוש הרומי הוקמה הפרובינקיה הרומית של רייטיה שכללה חלקים מגרמניה של ימינו מדרום לדנובה.
האטימולוגיה של שמם אינה ברורה.
הפרובינקיה הרומית של רייטיה נקראה על שם עם זה.
מקורות עתיקים מאפיינים את הרייטים כאטרוסקים שנעקרו מעמק הפו על ידי הגאלים ומצאו מקלט בעמקי האלפים.
אבל סביר להניח שהם היו בעיקר עם ילידי אלפיני.
שפתם, הקרויה , הייתה כנראה קשורה לאטרוסקית, אבל אולי לא נגזרה ממנה.
לפחות חלק משבטי הרייטים (אלה שבצפון-מזרח איטליה) כנראה המשיך לדבר בשפה הרייטית עד המאה ה-3 לספירה.
אחרים (אלה בשווייץ) דיברו כנראה בשפה קלטית בתקופתו של הקיסר הרומי אוגוסטוס (שלט 30 לפנה"ס – 14 לספירה).
הרייטים חולקו לשבטים רבים, אך רק חלקם מזוהים בבירור במקורות העתיקים.
שבטי הרייטים, יחד עם אלה של שכניהם דוברי הקלטית מצפון, ה, הוכנעו על ידי הצבא הרומי בשנת 15 לפני הספירה ושטחיהם סופחו לאימפריה הרומית.
הפרובינקיה הרומית של רייטיה אט וינדליקיה נקראה על שם שני העמים הללו.
שבטי הרייטים הפכו במהרה לנתינים נאמנים של האימפריה ותרמו מספר לא פרופורציונלי של מגויסים לחיל עזר בצבא הרומי.
מקור השם רייטים אינו ברור.
יש לו קווי דמיון לשם שבו האטרוסקים כינו את עצמם: "ראסנה" ("העם").
עם זאת, לא ברור אם לרייטים היה כינוי עצמי דומה או שרייטים הוא שם המשמש זרים לתיאור הרייטים.
הגאוגרף הרומי פליניוס הזקן, שכתב בשנת 70 לספירה, העלה השערה שהעם נקרא על שם "רייטוס", מנהיגם בזמן "גירושם" כביכול מעמק הפו.
עם זאת, אגדות על עמים ששמם הוא אפונים של מייסדם היו סיפור מקור נפוץ, מפוברק במופגן.
(ההמחשה המפורסמת ביותר של תיאוריה זו היא האגדה לפיה העיר רומא שואבת את שמה מרומולוס, כביכול מייסדה, בעוד שאם רומולוס היה קיים בכלל (דבר שרוב החוקרים מפקפקים בו), אז סביר הרבה יותר ששמו שלו נגזר מתוך שם מקום קיים רומא, ולא להפך).
ורגיליוס (70 לפנה"ס–19 לפנה"ס) משבח בפואמה הארוכה גאורגיקה אדם בשם 'רייטיאן' על איכות ענבי היין מהאזור.
ההנחה היא מההקשר שהוא מפרט את זה לאדם בודד, ולא לאנשים בכלל.
זה מצביע על כך שוורגיליוס חשב שרייטוס הוא האב-האל של העם הרייטי.
כמו כן, הוצע כי השם רייטים עשוי להיות קשור ל, אלה מרכזית שהייתה נערצת בצפון-מזרח איטליה, והיא מוזכרת בכמה כתובות על לוחות מקודשים של העם הוונטי.
לוח מקודש רייטי אחד, מאותו אזור, מכיל את המילה רייטוס, שעשויה להתייחס לאלה זו.
האזכור המוקדם ביותר של הרייטים במקורות עתיקים ששרדו הוא ב"" של פוליביוס, שנכתבו לפני 146 לפנה"ס.
הרייטים, לפי פליניוס הזקן, היו אטרוסקים שגורשו אל הרי האלפים מעמק הפו על ידי פלישת גאלים.
תיאור זה של מקורם של הרייטים נתמך על ידי ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס מהתקופה האוגוסטנית.
אם ההיסטוריוגרפיה הזו נכונה, אזי העקירה מעמק פו התרחשה בשנים 600–400 לפני הספירה, כאשר נדידות גדולות של שבטים קלטיים מגאליה הביאו לקלטיזציה של האזור כולו.
אבל "תאוריית ההגירה" המסורתית שבה דגלו סופרים קלאסיים, ועד שנות ה-60 של המאה ה-20, גם רוב החוקרים המודרניים, כבר לא נחשבת להסבר האפשרי היחיד לשינוי חברתי-לשוני.
סביר באותה מידה שהרייטים, אם הם דיברו שפה דמוית אטרוסקית, היו ילידים של הרי האלפים שדיברו בה כל עוד, אם לא יותר מאשר, האטרוסקים של אטרוריה - במיוחד אם, כפי שרוב החוקרים מאמינים, האטרוסקית מייצגת את שפת הבסיס הפרה-הודו-אירופית של איטליה והרי האלפים.
לחלופין, אם הילידים האלפיניים דיברו בעבר שפה שאינה קשורה לאטרוסקית, ייתכן שהם אימצו את האטרוסקית באמצעות תהליכים אחרים מלבד הגירה המונית, למשל באמצעות חילופי תרבות עם האטרוסקים של עמק פו, או כתוצאה מ"העברת אליטה" על ידי אליטה אטרוסקית שהשיגה הגמוניה פוליטית על השבטים האלפים.
חוקרים רבים מאמינים שהרייטים דיברו, לפחות במקור, בשפה ה, שפה שנכחדה הידועה רק מסדרה של כתובות, שנכתבו בגרסה של .
לשון זו נחשבת בדרך כלל על ידי רוב הפילולוגים כקשורה לאטרוסקית, שפה שאינה שפה הודו-אירופית המתועדת בצורה הטובה ביותר באזורי מרכז איטליה של טוסקנה, צפון לאטיום ומערב אומבריה, וגם באזורים איטלקיים אחרים של אמיליה-רומאניה, קמפניה ולומברדיה.
השפה כונתה על ידי בלשנים "רייטית" משום המסקנה שהרייטים דיברו בה בהתבסס על מקורות ראיות שונים.
גם אם הרייטית הייתה שפת אבותיהם של הרייטים, קיימת אי ודאות רבה לגבי עד כמה היה נפוץ הדיבור ברייטית בקרב השבטים עד לתקופת אוגוסטוס (שלט 30 לפנה"ס – 14 לספירה).
באזור האלפיני בכללותו, קיימות עדויות לכך שהיסודות הלא-קלטיים הוטמעו, עד לתקופתו של אוגוסטוס, באופן משמעותי על ידי שטף השבטים הקלטים ואימצו את הדיבור הקלטי.
לפי טיטוס ליוויוס, ה"צליל" של הלשון האטרוסקית המקורית של הרייטים (sonum linguae) הושחת כתוצאה מהתיישבות בחבל האלפים.
זה עשוי להצביע על כך שלפחות חלק מהשבטים איבדו את לשונם הרייטית של אבותיהם לקלטית.
ה מוצאת תמיכה גם בנוהג הרומי של הקישור בין הרייטים לבין שכניהם מצפון, ה, הנחשבים על ידי רוב ההיסטוריונים כדוברי קלטית.
שטחי שני העמים שולבו למטרות מינהליות משלב מוקדם ובסופו של דבר, תחת הקיסר קלאודיוס (שלט 41–54), כפרובינקיה "רייטיה אט וינדליקיה" (Raetia et Vindelicia).
בנוסף, הוקמו קוהורטות משותפות (Raetorum et Vindelicorum) של חיל עזר בצבא הרומי תחת אוגוסטוס.
תמיכה נוספת להשערה שהשבטים הרייטים הצפוניים המירו את שפתם לקלטית לפני התקופה הקיסרית הרומית נתמכת על ידי התפוצה של כתובות רייטיות.
אלה נמצאו בעיקר בצפון-מזרח איטליה: דרום טירול, טרנטו, ואזור ונטו.
הכתובות הרייטיות מצביעות על כך שהשפה הרייטית שרדה עד המאה ה-3 לספירה, מה שמרמז על קיומם באותה תקופה של שבטים רייטים, לפחות בצפון-מזרח איטליה, שלא עברו לדבר קלטית.
בנוסף, שפע הטופונימים הקלטיים בטריטוריה הרייטית מוביל למסקנה שבעת הכיבוש הרומי, רבים מהרייטים עברו קלטיזציה משמעותית.
במהלך מאות שנות השלטון הרומי, הפכו הרייטים בעיקר לדוברי לטינית.
הוצע כי שריד ששרד מהדיבור הלטיני של הרייטים הוא שפות רטו-רומאניות, הכוללות את הלדינית, הפורלן והרומאנש.
רומאנש שורדת היום בכמה עמקים של הקנטון השווייצרי גראובינדן (שרוב תושביו כיום דוברי גרמנית).
עם זאת, מקור רייטי לרומאנש אינו ודאי, שכן השפות שפות רטו-רומאניות מופיעות בקשר הדוק ביותר לקבוצת השפות השפות גאלו-רומאניות, מה שמחזק את הטיעון שלפחות חלק מהרייטים אימצו את השפה הקלטית לפני שאימצו את הלטינית.
העדויות מצביעות על כך שגבולו המזרחי של המחוז הרומאי המקורי Raetia et Vindelicia, כפי שהוקם תחת אוגוסטוס, היה (עם הפרובינקיה נוריקום) הנהר "Aenus" (אין) מהשפך שלו לדנובה עד דרומה, ולאחר מכן ליד נהר "Isarcus" ().
גבולו הצפוני עם השבטים הגרמנים ה"חופשיים" הוגדר על ידי תוואי הדנובה העליונה.
במערב כלל Raetia et Vindelicia את כל ימת קונסטנץ ואת עמק הריין העליון ולאחר מכן קטע ארוך מערבה לאורך עמק הרון העליון עד אגם ז'נבה.
בדרום, גבולו עם מחוזות המנהל האיטלקיים של גאליה קיסאלפינה ו היה דומה בערך לגבול הצפוני של איטליה של היום.
בני הווינדליקים היו, לפי תלמי, מוגבלים למזרחו של הנהר "ליקה" (לך), בעוד שממערב לאותו נהר, בוואריה העליונה הייתה מיושבת על ידי הרייטים.
דעה הפוכה היא שכל האזור שבין הדנובה לאלפים יושב על ידי הווינדליקים, כאשר הרייטים היו מוגבלים לאלפים עצמם.
התפיסה האחרונה תואמת את סטראבון, שמתעד שהשטח שיושב על ידי שבטי הרייטים השתרע מחלקו העליון של הנהר ריין בצפון שווייץ ועד דרומה עד הערים קומו ווורונה בצפון איטליה.
הרייטים הוגבלו במזרח על ידי פדרציית הטאוריסקי הקלטית של נוריקום ובמערב על ידי ההלווטים.
אף על פי שהמקורות העתיקים מסכימים לייחס לרייטים מקור אטרוסקי, הם פחות ברורים בדיוק אילו שבטים ששכנו באזור המכונה "רייטיה" יכולים להיות מסווגים בתור רייטים (והאם סיווג כזה התבסס על מיקום גאוגרפי או שפה או גורמי תרבות).
בנוסף, יש פערים ניכרים בשמות השבטים שניתנו על ידי המקורות.
חלק מהמיקומים של השבטים המתועדים אינם ברורים, אם כי מיקומם של רובם נקבע בבטחה על ידי עדות לשם מקום ושמות אישיים.
סטראבון מסווג את הלפונטי, הקמונים (שהעניקו את שם לעמק ואל קמוניקה, כיום בלומברדיה שבאיטליה), ה"קוטואנטי" וה"רוקאנטי" כשבטים של רייטים.
מתוכם שני הראשונים מוזכרים בכתובת של אוגוסטוס באותו איות לטיני בעוד ששני האחרונים הם כנראה הקוסואנטים והרוקינאטים בהתאמה בכתובת אוגוסטוס.
עם זאת, נראה שטקסט הכתובת מזהה את הרוקינאטים כאחד מארבעת השבטים של הווינדליקים שנכבשו (אך ייתכן שהרוקאנטי של סטראבון היו למעשה שבט אחר, הרוגוסקי בכתובת אוגוסטוס).
לעומת סטראבון, פליניוס הזקן מחשיב את הלפונטי כשבט קלטי הדומה לטאוריסקי וטען כי הקמונים מקורם בקבוצה אתנית הפרוטו-איטלקית המכונה "אוגאניי" (Euganei, ביוונית eugenēs – "נולד היטב") שמרכזה היה סביב העיר ורונה של ימינו, יחד עם הטרומפליני של העמק השכן "ואל טרומפה".
עם זאת, אף אחת מההערות של פליניוס אינה מונעת את זיהוים של הלפונטי והקמונים כרייטים.
השפה הלפונטית סווגה באופן סופי כשפה קלטית קונטיננטלית מובהקת.
באשר ל"אוגאניי", הסיווג הלשוני שלהם אינו ודאי עקב עדויות מועטות.
ייתכן ששפתם הייתה קשורה גם לאטרוסקית, אולי תת-קבוצה של .
לחלופין, ייתכן ששפתם הייתה הודו-אירופית, בדומה לזו של שכניהם הקרובים, הקלטים או הוונטי (ששפתם חולקת מספר קווי דמיון עם הלטינית והשפות האיטלקיות, אך יש לה זיקה מסוימת עם שפות הודו-אירופיות אחרות, במיוחד גרמנית וקלטית).
בנוסף, נראה כי הפרובינקיה "רייטיה אט וינדיליקיה"" הייתה מיושבת גם על ידי מספר שבטים שאינם רייטים.
ה"ברוני" (Breuni) וה"גנאוני" (Genauni) מסווגים כאילירים על ידי סטראבון, בעוד שלמספר שבטים באזור יש אטימולוגיות קלטיות מתקבלות על הדעת: למשל, קטוריגס מ"קאטו" ("להילחם" או "לוחמים") וננטואטס מ"נאנטו" ("עמק") בהתאמה.
הכתובת טרופאום אלפיום מכילה את שמותיהם של 45 שבטים אלפיניים.
השבטים הרייטיים מדרום למראנו השתלבו ללא התנגדות באימפריה הרומית, ולכן אינם מופיעים בטרופאום אלפיום.
ה למשל מזכירה את האנאוני, הסינדוני והטוליאסים.
אלה שקיבלו שם ושישבו בשטחים של הפרובינקיה "רייטיה אט וינדיליקיה" ואזור של צפון איטליה, וביטול השבטים הללו שנחשבו כנראה קלטיים על ידי חוקרים (מדולי, אוקני, קטוריגס, בריגיאני, סוגיונטי, קאוטרונס, אוברי, ננטואטס, סדוני, וראגרי).
הרייטים, יחד עם שכניהם כנראה הקלטים מצפון, ה, הוכנעו על ידי בניו החורגים של קיסר רומא אוגוסטוס ומפקדי הצבא הבכירים טיבריוס ודרוסוס במערכה בשנת 15 לפני הספירה.
עד סביב שנת 100 לספירה היה האזור בשליטת חיל מצב, בשוליו המערביים (ב (בשווייץ של ימינו) משנת 15 לספירה), לפחות לגיון רומי אחד (כנראה הלגיון התשעה עשר עד שנת 9 לספירה, אז הושמד בקרב יער טויטובורג).
בנוסף, הוצבו שם כוחות עזר רומיים ו-leves armature ("חיילים קלים", כנראה מיליציה מקומית).
אבל כוחות אלה היו בעיקר לביטחון מפני איומים חיצוניים, לא תסיסה פנימית.
סטראבון כתב שהשבטים האלפינים בכללם הסתגלו בקלות לשלטון הרומי ולא מרדו ב-33 השנים שחלפו מאז הכיבוש הראשוני.
הרייטים (והווינדליקים) חויבו לשלם מיסים לרומא.
עם זאת, השטח המשולב שלהם היה מאורגן בתחילה לא כפרובינקיה רומית, אלא כמחוז צבאי תחת קצין רומי ממעמד הפרשים, שהוגדר כ" של הרייטים, הווינדליקים ועמק פונין".
כנראה לא לפני הקיסר קלאודיוס (שלט בשנים 41–54), המחוז הצבאי הפך לפרובינקיה מלאה עם השם הרשמי של "רייטיה אט וינדיליקיה" (קוצר פשוט לרייטיה בשלהי המאה ה-1), בעוד שעמק פונין (קנטון ואלה בשווייץ) הופרד כדי להצטרף לפרובינקיה .
רייטיה נשלטה על ידי נציב ממעמד הפרשים.
על פי התיעוד האפיגרפי, בתקופה היוליו-קלאודית המוקדמת של האימפריה הרומית (30 לפנה"ס – 37 לספירה) הוקמו לפחות 10 רגימנטים של חי"ר עזר משבטי רייטים (הקוהורטס רייטורום).
מספר זה מייצג כ-5,000 מתגייסים, עומס עצום על עמקים אלפיניים מאוכלסים בדלילות.
זה מצביע על כך שהרייטים נמשכו מאוד לקריירה בצבא הרומי.
רייזה פלטניק (אנטולייבנה; 23 ביוני 1936 – 2 באוקטובר 1995) הייתה ספרנית יהודייה, אסירת ציון ופעילה ציונית שפעלה למען זכויות יהודי ברית המועצות ולמען עלייה לישראל.
היא זכתה להכרה בינלאומית בעקבות מעצרה ומשפטה, שהפכו לסמל של מאבק על חופש וזכויות אדם.
רייזה (רוזה) אנטולייבנה פלטניק נולדה בעיר בלטה שבאזור אודסה, אוקראינה הסובייטית, למשפחה יהודית.
לאחר שסיימה לימודים בהתכתבות במכון לספרנות במוסקבה, החלה לעבוד בשנת 1962 כספרנית ראשית בספרייה העירונית של אודסה ברחוב מָלָיָה ארנאוטסקיה.
בשלהי שנות ה-60 הצטרפה לקבוצה ציונית בהנהגתו של אברהם שיפרין.
פלטניק סיפרה כי מלחמת ששת הימים עוררה בה תחושת זהות לאומית חזקה, שהובילה לרצונה לעלות לישראל.
ב-1 בדצמבר 1970 נעצרה פלטניק על ידי הקג"ב באשמת הפצת "שקרים משמיצים" שפוגעים במשטר הסובייטי, בעקבות הדפסת יצירות שנחשבו ל"ספרות מחתרתית".
בין היצירות שהקלידה והפיצה לחבריה נמצאו "גוף ראשון" מאת אלכסנדר סולז'ניצין ושירים של אנה אחמטובה ובוריס פסטרנק.
בתחילת המעצר נערך בביתה חיפוש בתואנה של חיפוש רכוש גנוב, ובמהלכו הוחרמו כתבי יד של משוררים יהודיים, מגזינים וספרים אשר סווגו כ"חומר בלתי חוקי".
משפטה התקיים ביוני 1971 בבית המשפט המחוזי של אודסה.
פלטניק נשאה דברים נוקבים במשפטה וטענה כי היא נשפטת בשל היותה יהודייה ובשל רצונה לעלות לישראל.
היא נידונה לשנתיים מאסר במחנות עבודה.
כליאתה עוררה זעם ציבורי וגל מחאות ברחבי העולם.
מידע על תנאי כליאתה הקשים הופץ על ידי פעילי ציונות מחתרתיים לעיתונאים במערב.
בבריטניה הוקמה קבוצת מחאה בשם "קבוצת ה-35" – קבוצת נשים בנות 35 שהובילה הפגנות למען שחרורה, בהשראת שליח הסוכנות יצחק רגר.
הקבוצה קיימה עצרות מול השגרירות הסובייטית והעלתה את הנושא לסדר היום הבינלאומי.
פלטניק ריצתה את עונשה באזור מבודד במחנה עבודה, בתנאים קשים שכללו עבודה יומית של 12 שעות במפעל שהיה מלא באסירים החולים בשחפת.
היא נענשה לעיתים קרובות בבידוד בשל סירובה לשאת תג שם ובשל התנגדותה להשתתף באירועים "פוליטיים" של המפעל.
בעקבות תנאי הכליאה, עברה התקף לב במהלך אחת מתקופות הבידוד.
בדצמבר 1973, לאחר סיום תקופת המאסר, עלתה לישראל יחד עם הוריה.
עם עלייתה לישראל השתקעה בירושלים והחלה לעבוד במחלקת הקטלוג של הספרייה הלאומית.
פלטניק המשיכה לפעול ציבורית, ובין השאר הייתה חברה בוועד למען שיתוף פעולה יהודי-אוקראיני ולקחה חלק במאבקים למען יהודי ברית המועצות שנותרו מאחור.
רייזה פלטניק נפטרה ב-2 באוקטובר 1995 בירושלים ונקברה בבית העלמין הר המנוחות.
זכרה מונצח כחלק מסיפורם של אסירי ציון, והיא מהווה סמל לעמידה איתנה ולמאבק למען חירות.
אוניית המשוטה "רייזינג סטאר" הייתה אוניית מלחמה של הצי הצ'ילאני , שהוכנסה לשירות ב-1821. הייתה זו אוניית מפרשים תלת-תורנית עם מנוע קיטור לעזר, חמושה ב-20 תותחים, 10 בכל דופן.
המשוטות להנעתה הותקנו בתוך גוף האונייה, משני צדי השדרית, כדי לגונן עליהן בשעת קרב מפני תותחי האויב.
ה"רייזינג סטאר" נבנתה באנגליה בשנים 1818–1820 ביוזמתו של תומאס קוקרן (1775–1860), קצין הצי המלכותי הבריטי ומפקד הצי הצעיר של צ'ילה במלחמה לעצמאותה נגד ספרד.
התקנת האונייה להפלגה התארכה בשל בעיות במערכת ההנעה, ו"רייזינג סטאר" יצאה לדרכה מאנגליה רק באוקטובר 1821 והגיעה לצ'ילה לאחר עיכובים נוספים ביוני 1822, אחרי שהמלחמה כבר הסתיימה.
היא נחשבת לאוניית הקיטור הראשונה וגם לאוניית הקיטור המלחמתית הראשונה שהפליגה מאירופה לאוקיינוס השקט, דרך מצרי מגלן.
ב-1826 נמכרה, מנועה ומכונותיה פורקו, והיא הוסבה לאוניית מפרשים מסחרית רגילה.
"רייזינג סטאר" נטרפה על חופי חצי האי פורקאלה במפרץ הפיני ב-1830.
הרייזנברג (גרמנית: Der Reisenberg) המוכר כאם קובנצל (Am Cobenzl), הוא תת-פסגה של הלטיסברג ברובע ה-19 של וינה דבלינג.
שדה רייזנברג שוכן בגובה של כ-382 מטרים על כתף מדרון הנמצאת דרום-מזרחית ללטיסברג.
הוא ממוקם בשלוחה צפון-מזרחית של הרי האלפים המזרחיים ומשתייך גאולוגית לאזור פליש, המורכב מקוורץ ואבן חול גירנית, חוואר ומשקעים אחרים.
מקור השם רייזנברג ככל הנראה בתעלות ששימשו להובלת עצים .
רייזנברג הוזכר לראשונה ברשומות היסטוריות בשנת 1238 בשם רייסנפרגה, כמקום בו ייצר מנזר צווטל.
במאה ה-14 תועדו כרמים השייכים למנזר קלוסטרנויבורג.
במאה ה-16 העניק הקיסר רודולף השני למסדר הישועי את שטחי מנזר הקלרה שנסגר בגרינצינג, יחד עם הכפר וחצר הכרייה, ובמאה ה-17 במאה ה-16 נרכשו גם אדמות הכרם השייכות למנזר קלוסטרנויבורג על גבעת רייזנברג.
שתי טירות קטנות נבנו על הר רייזנברג עבור הנזירים.
לאחר שהמסדר הישועי פוזר על ידי האפיפיור קלמנט ה-14 ב-21 באוגוסט 1773, רכש הרוזן יוהאן פיליפ קובנצל את אחוזת רייזנברג.
הוא הסב את בתי הישועים על נהר רייזנברג לטירה ובנה בנוסף מחלבה.
הנכס נפתח לציבור, ומוצרי המחלבה נמכרו בעיר.
דבר זה הפך את האחוזה למוכרת מאוד, ורייזנברג נודעה במהרה בשם קובנצל.
לאחר מות הרוזן בשנת 1810, החליפה האחוזה ידיים מספר פעמים.
תחת הברון פרנץ סימון פפאף פון פפאפנהופן, אביו של פרנץ סימון פון פפאפנהופן, הופיע יוהאן שטראוס (הזקן) בטירה.
בשנת 1835 הפך קרל פון רייכנבאך את הטירה לתחנת ניסויים.
עם זאת, עקב קשיים כלכליים, רייכנבאך לא יכל לתחזק את הטירה, ובשנת 1855, רכש את הנכס יוהאן פרייהר פון סות'ן, ספקולנט ומפעיל הגרלות ידוע לשמצה.
כבר בשנת 1849, פון סותן רכש את "שלוס בל ויו" הרעוע על גבעת בלוויו מול הרייזנברג מערבה יותר, הוא בנה את קפלת סיסי על ה"הימל" (פפנברג) בין השנים 1854 ו-1856; בשנת 1867 הוא ושיפץ את פונדק היער בקרפפנוולדל.
בשנת 1895, זיגמונד פרויד בילה קיץ כאורח של משפחת ריטר פון שלאג ב"שלוס בל ויו".
בליל ה-23 ל-24 לחודש ביולי חלם חלום אותו הצליח לפרש בפעם הראשונה כהגשמת משאלה, אותו תיאר כ"חלום זריקת אירמה" בספרו פירוש החלומות.
בשנת 1887 נרכשה טירת קובנצל על ידי קונסורציום והוסבה למלון.
המלון שלא הצליח נמכר לעיריית וינה בשנת 1907. כבר בשנת 1905 החליטה העירייה לבנות "כביש נוף גבוה" ובנתה "כביש מהיר נקי מאבק" ומתפתל במעלה גבעת קובנצל, החל מגרינצינג.
משנת 1909 ואילך החלו לפעול גם אוטובוסים ציבוריים בכביש זה.
באחוזה, שגם היא נוהלה על ידי עיריית וינה, חקלאות והפקת חלב לאספקת לעיר היו הפעילות העיקרית.
ב-1912 נפתחה מסעדה-קפה כ-500 מטרים דרומית למלון הטירה.
משנת 1927 הושכרו מלון הטירה ומסעדה-קפה להנס הובנר.
בשנת 1937 שופץ מלון הטירה על פי תוכניותיו של האדריכל הווינאי אנטון פוטיקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שימש המלון כבית חולים צבאי ועמדת פיקוד עבור דיוויזיה נגד מטוסים, וצריפי עץ הוקמו לצידו.
לאחר מכן, שניהם שימשו כמחנה פליטים עד פברואר 1951; המלון התדרדר יותר ויותר במהלך הכיבוש.
לבסוף, בשנת 1966, הרסה העיר וינה את מלון הטירה הרעוע.
בית הקפה-מסעדה המשיכה לפעול על ידי משפחת הובנר כ-"Hübners Meierei Cobenzl" גם לאחר המלחמה.
בשנת 1952 נבנה ביתן בית קפה ("Hübners Bar und Cafépavillon") מול בית הקפה-מסעדה, שוב בהתבסס על תוכניותיו של אנטון פוטיקה, והוא נותר פעיל עד מרץ 2017. בית הקפה-מסעדה נוהל על ידי משפחת הובנר עד 1974. לאחר מכן, הוא עמד ריק והתדרדר יותר ויותר.
בשנת 1980 נשרף האגף הדרומי של בית הקפה-מסעדה.
הנכס נרכש בשנת 1983 על ידי אולף אאור, שפתח מחדש את ביתן בית הקפה בחניון באותה שנה.
שלוש שנים לאחר מכן, הושלמה טירה קטנה וחדשה בסגנון בארוק באתר האגף השרוף ונפתחה כ"מסעדת אאור שלוס קובנצל", שפעלה במשך 30 שנה.
בשנת 2012, עיריית וינה ביטלה את חוזה השכירות, והאתר פונה סופית במרץ 2017.
לאחר מכן, השיקה העיר תהליך בן שלושה שלבים לעיצוב מחדש של יעד התיירות הפופולרי בווינה.
לאחר שני השלבים הראשונים (חיפוש אחר בעלי עניין ברחבי האיחוד האירופי, פיתוח קונספט ושלב ההצעה), הושקה תחרות אדריכלות בינלאומית בשלב השלישי.
הדרישה הייתה להרוס את ה"רונדל" ולשמר את הארמון.
לאחר תהליך בחירה, ביוני 2018, נבחרו פה אחד משרדי האדריכלות Mostlikely מוינה ו-Realarchitektur מברלין כזוכים מבין שמונה משתתפים.
בספטמבר 2022, Weitsicht Cobenzl נפתח ובורך על ידי כומר הקתדרלה טוני פאבר.
עיריית וינה, משקיע (סופרנובה), וחברת Motto Group השקיעו כ-20 מיליון אירו במתחם.
המרפסת דמוית הפארק, עליה עמד בעבר מלון טירת קובנצל (ראה תוכנית), היא המקום לחגיגות יום ההיפוך הקיצי, המאורגנות על ידי חג התאגידים של וינה (WKR) והלנדסמנשפט האוסטרי (ÖLM) מדי שנה ב-21 ביוני.
קרל קותבאואר: דבלינג – ושמות השדות והאחו שלה.
עשרה סיורים היסטוריים-תרבותיים ברובע ה-19 של וינה.
רייכסווהר היה שמו של צבא גרמניה בין השנים 1919–1935. על פי חוקת רפובליקת ויימאר, מפקדו העליון של הרייכסווהר היה נשיא הרפובליקה.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה היו צבאותיה של גרמניה מפורקים, למעשה.
חיילים בודדים עשו את דרכם אל ביתם, לבדם או בקבוצות קטנות.
רבים הצטרפו לארגונים צבאיים עצמאיים בשם "פרייקור", שניהלו מדיניות עצמאית, והיו מעורבים במרידות ובמהומות, וכן בשמירה על שטחים בגבולות גרמניה שהיו בסכנת נפילה לאויב חיצוני, או בסכנת השפעה קומוניסטית כגון בגבולה המזרחי של גרמניה, בארצות הבלטיות ובחבל הרוהר.
הצבא הקיסרי הישן, שעם סיום המלחמה מנה כ-11 מיליון חיילים, לא פעל עוד.
רפובליקת ויימאר, הגוף השלטוני שקם על חורבות הקיסרות הגרמנית, הייתה זקוקה לצבא.
ב-6 במרץ 1919, צו נשיאותי הורה להקים את "Vorläufige Reichswehr" (צבא ההגנה הזמני לרייך), וכן את "Vorläufige Reichsmarine" (הצי הזמני של הרייך).
עם הקמתו שירתו ברייכסווהר כ-400,000 איש.
ב-30 בספטמבר 1919 אורגן הצבא מחדש תחת השם "Übergangsheer" ("צבא המעבר").
שם זה נשמר עד ל-1 בינואר 1921, כאשר הוקם באופן רשמי ה"רייכסווהר", על פי המגבלות שהוטלו בהסכם ורסאי.
הסכם ורסאי הגביל את גודלו הכולל של הצבא הגרמני ל-100,000 חיילים (ולכן הוא מכונה במספר מקורות היסטוריים כ"צבא המאה אלף"), ושל הצי הגרמני ל-15,000 מלחים.
צבאה של גרמניה היה מורכב מהיחידות הבאות:
הרייכסווהר - צבא, הכולל שני סוגי יחידות:
הרייכסמארינה, צי המוגבל ל-24 ספינות בלבד - שש סיירות כבדות, שש סיירות קלות ו-12 משחתות.
על הרייכסווהר נאסר השימוש בטנקים, ארטילריה כבדה, ומטוסים.
על הרייכסמארינה נאסר השימוש במטוסים ובצוללות.
על אף המגבלות על גודלו של הרייכסווהר מעולם לא איבדו ראשיו את השאיפה להגדילו, ולהפוך אותו לצבא גדול, מודרני, ומצויד היטב.
החל מימיו של הגנרל הנס פון זקט ששימש כמפקדו של הרייכסווהר בין 1920–1926, ועד להפיכתו ל"וורמאכט", תחת שלטון המפלגה הנאצית, ניתוח הסיבות שהביאו לכישלון במלחמת העולם הראשונה לא פסק, המחקר בטקטיקות ובאסטרטגיות מודרניות נמשך, וניסויים סודיים המשיכו להיערך, לעיתים בשיתוף הצבא האדום.
גרמניה העניקה לברית המועצות סיוע בתעשייה ובאימון קצינים, וברית המועצות אימנה צוותי טנקים וטייסים גרמנים ואפשרה לגרמניה לפתח נשק כימי.
זאת בהתאם להסכם שנחתם בשנת 1923 על ידי אוטו האסה.
נעשו ניסיונות להסתיר שיתוף פעולה זה, ובשנת 1929 כאשר פרסם השבועון השמאלי "די ולטבינה" מאמר בו נחשף שיתוף הפעולה האווירי בין הצבא האדום ובין הרייכסווהר, הועמד עורך העיתון קרל פון אוסייצקי למשפט בגין בגידה, ונדון ל-18 חודשי מאסר.
כן המשיך פיתוח טקטיקות ללוחמה משוריינת, כאשר את מקומם של הטנקים באימונים מילאו יחידות אופנועים.
מנהיגיו העתידיים של הוורמאכט המשוריין, שהיה לצבא המוביל בעולם בלוחמה משוריינת, אנשים כמומחה הטנקים היינץ גודריאן, והאסטרטג אריך פון מאנשטיין, פיתחו את הרעיונות הבסיסיים של מלחמת הבזק בזמן שירותם ברייכסווהר.
על אף שעל צבא זה נאסר באופן עקרוני להקים מטה כללי, המשיכו לפעול במסגרתו יחידות שמילאו תפקידים טיפוסיים של מטה כללי, תחת שמות אחרים.
הרייכסווהר מעולם לא היה גוף ידידותי לדמוקרטיה בזמנה של רפובליקת ויימאר, אך מעולם לא מרד בה בגלוי, ושמר על אופי "א-פוליטי".
עם זאת, נמנע הרייכסווהר מלהתערב במהלכו של הפוטש של קאפ, השתלטות אלימה של יחידות פרייקור ימניות על ברלין, בשנת 1920 בטענה ש"רייכסווהר לא יורה על רייכסווהר".
ניתן להסביר נטיות אלו באופי הדמוגרפי של קצונת הרייכסווהר.
מגבלת כוח האדם שהוטלה על הרייכסווהר בחוזה ורסאי, הביאה לבחירה מדוקדקת וקפדנית של חבר הקצינים, והנטייה הכללית הייתה לקבל את בני מעמד האצולה הפרוסי, שהיו לבה של הכת הצבאית הגרמנית עוד מימי האימפריה הגרמנית.
כך, בשנת 1925 היה רבע מקציני הרייכסווהר בני מעמד האצולה, לעומת כ-9% בימי מלחמת העולם הראשונה.
מעמד זה נטה לראיית עולם שמרנית, מונרכיסטית, לא הזדהה מעולם עם הרפובליקה, או אף נטה כנגדה.
נטיות אלו הנציחו את עצמן, כאשר על פי החוק התגייסו הקצינים לתקופה בת 25 שנים, והחוגרים לתקופה בת 12 שנים.
על פי חוקת הרפובליקה של ויימאר, היה נשיא הרפובליקה מפקדו העליון של הרייכסווהר.
בפועל פיקד על הרייכסווהר ועל הצי השר במיניסטריון הצבא.
עם דמדומיה של הרפובליקה של ויימאר, בסוף שנת 1932, נעשה ניסיון להשליט על גרמניה מעין משטר צבאי, כאשר איש הרייכסווהר, הגנרל קורט פון שלייכר, אשר עלה לשלטון ושימש כקאנצלר, תוך ניסיון להקים משטר לא פרלמנטרי, סמכותני, הנשען על סמכותו של הנשיא פאול פון הינדנבורג.
ניסיון זה נכשל, והיה בין הגורמים להשתלטות המפלגה הנאצית על גרמניה.
עם עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, קם לרייכסווהר מתחרה, בדמות המיליציה הנאצית המכונה "SA".
מיליציה זו, בפיקודו של ארנסט רהם, שאפה להפוך לצבאה הרשמי של גרמניה, ולהתחרות ברייכסווהר.
ראשי הרייכסווהר חששו מהשתלטות ה-SA על גרמניה, וחתרו להגיע עם אדולף היטלר להבנה שתוכל להגביל את תפקידו של ה-SA לזירה הפוליטית.
ביוני 1934, עת שכב הנשיא הקשיש פאול פון הינדנבורג על ערש דווי, פרץ משבר פוליטי, על רקע סמכויותיו של ה-SA.
היטלר, אשר חשש מאובדן השלטון, בו החזיק כשנה וחצי, הגיע להבנה עם ראשי הרייכסווהר, כמו גם עם אנשי ה-SS ואישים נוספים במשטר הנאצי כהרמן גרינג.
תוצאותיה של הבנה זו היו טבח "ליל הסכינים הארוכות" בו נרצחו מרבית מפקדי ה-SA, כאשר הצבא עומד מנגד, ומביע תמיכה ואהדה, על אף שאחדים מראשיו בעבר, כקורט פון שלייכר, הוצאו אף הם להורג בגל הטיהורים.
חבירה זו לאלמנטים המסוכנים ביותר בגרמניה הנאצית, לשם מעשה חיסול פוליטי, עמדה בבסיס שעבודו של הצבא הגרמני להיטלר במהלך ימיו הקצרים של הרייך השלישי.
ראשי הרייכסווהר היו עתה מוכתמים בהתערבות בפוליטיקה, ולמעשה איבדו את היכולת להשפיע על מהלך העניינים.