tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נולד למשפחת אנוסים בליסבון שבפורטוגל.
שנת הולדתו איננה ברורה, יש הגורסים כי נולד בשנת ה'ש"ל (1570), ולפי מקורות אחרים נולד בשנת ה'שמ"ד (1584).
בפורטוגל חי כאנוס ועסק ברפואה, ובהיותו כבן שלושים עזב את פורטוגל ועבר לסלוניקי, ובה חזר בגלוי ליהדותו ולמד תורה.
בשנת ה'שע"ח עלה לארץ ישראל וישב בצפת, שם עסק בלימוד תורת הנגלה ותורת הקבלה.
משם פנה לדמשק והיה תלמידו של רבי שמואל ויטאל, בנו של רבי חיים ויטאל.
בעיר זו השלים בשנת ה'שצ"ח את כתיבת חיבורו "נגיד ומצווה", קיצור מכוונות האר"י.
בירושלים חבר לר' אברהם אמיגו ור' שמואל אבן צחן, ורבי יעקב חגיז שהגיע לירושלים מאיטליה.
בירושלים לא נשא רבי יעקב שום משרה ציבורית, אלא ישב ולמד בישיבתו של רבי יצחק גאון.
יחד עם חבריו שבירושלים לחם מלחמה נמרצת בשבתי צבי.
היה חתנו של רבי אברהם פליפ, כפי שעולה ממכתב הזמנה לרבי יששכר בר איילנבורג לכהן ברבנות צפת, שהוא היה בין החתומים עליו.
רבי יעקב עסק בעריכת הכתבים מ'המהדורא בתרא' של רבי חיים ויטאל, שנקברו אחרי מותו של רבי חיים בהתאם לצוואתו, ועל ידי תעניות רבות נגלה רבי חיים בשאלת חלום אל רבי יעקב צמח ורבי אברהם אזולאי, והתיר להם להוציא את הכתבים ממקום גניזתם ולהפיצם.
הגרסה המקובלת הייתה שרבי יעקב נפטר בשנת ה'ת"ה (1645).
אך רבי יעקב עמדין ומקורות נוספים מציינים כי רבי יעקב לחם בשבתי צבי בשנת ה'תכ"ה (1665).
לאחרונה התגלה כתב ידו של בנו ר' אברהם ששם קץ לאי-הבהירות, מאחר שממנו עולה בבירור שר' יעקב נפטר בשנת ה'תכ"ז (1667).
נגיד ומצוה, קיצור כוונות האר"י
קול ברמה, פירוש דברי האר"י ורח"ו על האידרא
זוהר הרקיע, פירוש על ספר הזוהר
צמח צדיק, דרושים קבליים שונים, ובהם דרושי אליהו ואלישע
אדם ישר [ כתב רבי חיים וויטאל ]
הערות על שולחן ערוך האריז"ל
הגהותיהם של רבי יעקב קאשטרו ורבי יעקב צמח על השולחן ערוך, ספונות ב (תשי"ח) עמ' ק
רנו ליעקב (יצא לאור לראשונה בשנת 2020 בהוצאת אהבת שלום)
הספר "לחם מן השמים" מיוחס אף הוא לרבי יעקב, אך יש הטוענים שחיבור זה הוא עיבוד של רבי נתן שפירא לספרו של רבי יעקב "נגיד ומצוה", ומכאן הקרבה בין שני הספרים.
חיבורים רבים של רבי יעקב עודם בכתב יד, ונמצאים ברובם בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי ובספריית מוסד הרב קוק.
פורשי כנפיים, היה בבעלותו של רבי אברהם מרדכי אלתר האדמו"ר מגור.
קהלת יעקב - יצא לאור על ידי מכון אהבת שלום
במוזיאון וולפסון בהיכל שלמה מצויים ספרי רבי חיים ויטאל עם הגהות בכתב ידו של רבי יעקב.
רבי דוד קונפורטי, מחבר הספר קורא הדורות, יליד סלוניקי שלמד אצלו בירושלים, כשעלה אליה בשנת ה'ת"ה
בנו של רבי יעקב, אברהם, מחבר ספר ברית אברהם
יעקב קֶדְמִי (9 בספטמבר 1930 – 12 ביולי 2016) היה שופט בית המשפט העליון הישראלי בשנים 1994–2000, בשנות השבעים היה חבר המטה הארצי של משטרת ישראל ועמד בראש אגף החקירות, פרופסור למשפטים.
קדמי נולד בתל אביב לאב יליד היישוב ולאם ממוצא מצרי.
בשנים 1948–1950 שירת בחיל השריון של צה"ל והיה חניך בקורס הראשון למפקדי טנקים.
בתום שירותו הצבאי החל בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיים בשנת 1954. בנובמבר 1955 הוסמך כעורך דין.
עבד כמורה בבית ספר ובשנת 1956 התגייס לשירות קבע כתובע צבאי.
הוא שירת בשירות קבע עד 1969, תחילה כתובע בממשל הצבאי בגליל ולאחר מכן במסגרת הפרקליטות הצבאית.
בתפקידו האחרון היה קדמי התובע הצבאי הראשי, בדרגת סגן-אלוף.
במהלך שירותו היה שותף להקמת בית המשפט הצבאי בלוד.
במחצית השנייה של 1968 ובשנת 1969 הייתה לו פינה שבועית בגלי צה"ל בו סיפר על משפטים צבאיים, במילואים קודם לדרגת אלוף-משנה.
בתום שירותו הצבאי הצטרף קדמי לפרקליטות המדינה כפרקליט מחוז תל אביב (פלילי) ולסגל האוניברסיטה העברית בירושלים ואוניברסיטת תל אביב.
כפרקליט מחוז תל אביב הוביל את התביעה נגד העיתונאי יגאל לביב באשמה שתכנן לגנוב מסמכים, אשמה ממנה זוכה לביב.
באפריל 1975 מונה לראש אגף החקירות של המטה הארצי בדרגת ניצב, תפקיד בו כיהן עד שנת 1977. במהלך תפקידו עמד בראש צוות החקירה של אשר ידלין.
באוגוסט 1977 ביקש קדמי לפרוש מהמשטרה.
בעיתונות נטען שהפרישה נבעה מחילוקי דעות עם המפכ"ל, חיים תבורי, שקדמי היה בין המתנגדים למינויו.
מונה למשנה ליועץ המשפטי לממשלה וכיהן בתפקיד כחצי שנה, אז מונה לשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב, וכיהן בתפקיד זה בשנים 1978–1990. לאחר חצי שנת כהונה כשופט במינוי זמני בבית המשפט העליון (1989) התמנה למנהל הנהלת בתי המשפט.
ב־17 בינואר 1994 החל לכהן כשופט בית המשפט העליון.
בבית המשפט העליון פסק בדעת מיעוט, כנגד עשרה שופטים אחרים, שאין לבית המשפט להתערב בהוראת החוק הנותנת סמכות לשוטר צבאי לעצור חשוד עד 96 שעות ללא צו שופט בשנת 1996 עמד בראש ועדה ציבורית שהמליצה על כינון גוף משפטי עצמאי שבו ישולבו עובדי המנהל השיפוטי ושופטים.
בשנת 1999 מונה ליו"ר ועדת החקירה הממלכתית בעניין פרשת היעלמותם של ילדים מבין עולי תימן בשנים 1948–1954, אשר פרסמה את ממצאיה בשנת 2001.
לאחר פרישתו לגמלאות, בשנת 2000, הצטרף קדמי לסגל המרכז הבינתחומי הרצליה ועמד בראש בית הספר למשפטים עד לפרישתו.
נפטר ב-12 ביולי 2016, ונקבר בבית העלמין "שיכון ותיקים" בנתניה.
ספריו של קדמי יצאו מאז פרסומם במהדורות רבות ומעודכנות ומשמשים כספרי לימוד ועיון לתלמידי משפטים ולעורכי דין.
על הראיות בפלילים: קובץ הרצאות – תל אביב: דיונון, 1983.
על סדר הדין בפלילים: קובץ הרצאות – תל אביב: דיונון, 1983.
על פקודת הסמים המסוכנים – תל אביב: דיונון, 1988.
על הראיות - הפן האזרחי, (קובץ הרצאות - חומר רקע להרצאות שניתנו לתלמידי מסלול ערב בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב בשנת הלימודים תשמ"ט), תל אביב, דיונון, תש"ן, 1989, (359 עמודים).
על הראיות - הדין בראי הפסיקה, (חומר רקע להרצאות בפקולטה למשפטים והמכון לקרימינולוגיה של אוניברסיטת תל אביב והמכון להשתלמות של לשכת עורכי הדין), תל אביב: דיונון, 1995, (193 עמודים).
על פקודת הסמים המסוכנים: הדין בראי הפסיקה - אשנב לכרטסת אישית והרהורים משלי, (חומר רקע לפרקליט), תל אביב, דיונון, תשנ"ז, 1996, (292 עמודים).
על הדין בפלילים: חוק העונשין, תל אביב, דיונון, תשע"ג, 2013, (2 כרכים).
יעקב קדמי (נולד ב-5 במרץ 1947) הוא ישראלי, פעיל עלייה יליד ברית המועצות, לשעבר ראש ארגון "נתיב", איש ציבור, מרצה, יועץ ופרשן גאופוליטי.
יעקב קדמי נולד בברית המועצות בשם יעקב קזקוב ליוסף וסופיה (סוניה).
הוא היה ליהודי הראשון שקיבל אשרת עלייה למדינת ישראל ללא משפחה בישראל.
כיום הוא מרצה על אסטרטגיה, יחסים בין-לאומיים, יחסיה של רוסיה עם העולם ועל עלייה.
בחודש דצמבר 1967 פנה במכתב לשלטונות, אשר פורסם במקביל בוושינגטון פוסט, ובו הודיע כי ויתר על אזרחותו הסובייטית ודרש שיאפשרו לו לעלות לישראל.
חודשיים לאחר פרסום המכתב, בפברואר 1968, גורש קזקוב מרוסיה, ונסע לבדו ברכבת לווינה.
משם הגיע לישראל בהיותו בן 20.
בישראל המשיך קזקוב בפעילותו, בדרישתו לתת אפשרות ליהודי ברית המועצות לעלות לישראל.
הממסד הישראלי חשד בתחילה שקזקוב הוא סוכן מושתל של הקג"ב.
למרות זאת, בסיוע חברי כנסת שהציגוהו כגיבור לאומי, הגיע קזקוב ודרישתו לשחרר את יהודי ברית המועצות אל דעת הקהל הישראלית.
בכך היה קזקוב מהראשונים שעוררו את הפעילות הציבורית הגלויה בכל העולם.
ב-1970 הוא טס לניו יורק, יחד עם פעיל העלייה דב שפרלינג, וקיים שם במשך תשעה ימים שביתת רעב מול בניין האומות המאוחדות.
השביתה עוררה הדים רבים בישראל ובעולם ובמהלכה טבע קזקוב את הסיסמה "שלח את עמי", שהפכה לסמל המאבק למען העלייה.
קזקוב שב לישראל, התגייס לצה"ל ושירת כקצין בשריון.
במלחמת יום הכיפורים היה בצוות הטנק של אהוד ברק, שנשלח לחווה הסינית לחלץ את הצנחנים.
לאחר שירותו הצבאי הצטרף לארגון "נתיב" (שהיה ידוע גם כ"לשכת הקשר") ופעל רבות למען יהדות ברית המועצות, שלומה, ביטחונה ועלייתה ארצה, ובמסגרת זו גם עברת את שם משפחתו כחלק משליחות בין-לאומית.
בשנת 1992 מונה לעמוד בראש הארגון אשר לקח חלק משמעותי מאוד בגל העלייה הגדול של שנות התשעים.
בשנת 1999 פרש קדמי מראשות הארגון ומאז הוא משמש כמרצה ויועץ.
ב 19 בפברואר 1967 קדמי התפרץ לשגרירות ישראל במוסקבה וביקש שיסייעו לו לעלות לישראל.
על סמך היתר כניסה לישראל שניתן לו על ידי שגרירות, פנה לשלטונות ברית המועצות בבקשה למתן היתר יציאה לעלייה לישראל.
שלטונות ברית המועצות סירבו בנימוק שאין לו קרובים בישראל.
ב-11 ביוני 1967, ביומה האחרון של מלחמת ששת הימים, ניתקה ברית המועצות את יחסיה עם ישראל.
באותו יום הגיש בקשה לפרלמנט הסובייטי, שבה ויתור על אזרחותו הסובייטית.
זו הייתה פעם ראשונה שאזרח סובייטי מבקש לוותר על אזרחותו הסובייטית כשהוא נמצא בשטחה של ברית המועצות.
לאור ניתוק היחסים בין ישראל וברית המועצות ולאור העובדה שלא ניתן היה להיכנס לשגרירות ישראל, התפרץ קדמי לשגרירות ארצות הברית, והשאיר בה פנייה לוועדה לזכויות אדם של האו"ם בצירוף העתק בקשה לפרלמנט הסובייטי על ויתור על אזרחותו הסובייטית.
בפנייתו לפרלמנט הסובייטי דרש לוותר על אזרחותו הסובייטית ובין השאר כתב:
בדצמבר 1968 פורסמה הפנייה של קזקוב בעיתון וושינגטון פוסט.
ראש שלוחת "נתיב" בארצות הברית, נחמיה לבנון, הוא שהעביר עותק של הפנייה לפרסום.
זו הייתה ההצהרה הראשונה מסוגה שפורסמה ואתגרה באופן פומבי את שלטונות ברית המועצות, שמנעו באופן גורף את יציאתם של יהודי ברית המועצות מתחומה, אלא אם היו להם קרובים מדרגה ראשונה בישראל שביקשו "איחוד משפחות" (גם הבקשות לאיחוד משפחות לרוב נענו בסירוב).
בפברואר 1969, בעקבות הפרסום, הודיעו השלטונות לקזקוב שהם מאפשרים לו לצאת לישראל ועליו לצאת מהמדינה תוך שבועיים.
בכך, היה קזקוב למעשה ליהודי הראשון שקיבל אישור לעזוב את ברית המועצות ולעלות לישראל ללא קרובים בישראל.
המאבק לפתיחת שערי ברית המועצות לעלייה לישראל
בישראל, יחד עם פעילי עלייה ואסירי ציון שהחלו לעלות לישראל,
דרש קזקוב משלטונות ישראל לעבור למדיניות מאבק פומבית לאפשר עלייה חופשית ליהודי ברית המועצות, בניגוד למדיניות הישראלית הרשמית – שגרסה שעדיף לפעול בדרכים שקטות כדי לא להרגיז את השלטונות הסובייטיים.
בדצמבר 1969 נסע לארצות הברית עם גאולה כהן ודב שפרלינג במטרה להסביר ליהודי ארצות הברית את מצבם של יהודי ברית המועצות ולגייס אותם למאבק למען עלייה חופשית של יהודי ברית המועצות לישראל.
באותה הנסיעה נפגש עם כמה ראשי ארגונים יהודים, שנענו לבקשתם.
פעילותם ונוכחותם בארץ של פעילי העלייה נשמרה בסוד, בהתאם למדיניותה של ממשלת ישראל.
הצנזורה אסרה כל פרסום בתקשורת הישראלית על העלייה ועל המאבק להעלאת יהודי ברית המועצות.
קדמי וצעירים נוספים החליטו לשבור את קשר השתיקה.
לצורך כך הם גייסו את יו"ר התאחדות הסטודנטים, יונה יהב, אשר שוכנע שמדיניות ממשלת ישראל שגויה, ורק מאבק גלוי בגיבוי תקשורתי יסייע לפתיחת שערי ברית המועצות ליהודים.
כתוצאה מכך, יהב החליט לגייס את הקמפוסים למאבק נגד הצנזורה ובעד העלייה, וראיין את קזקוב לעיתון האוניברסיטה.
הצנזורה פסלה את הראיונות ולכן החליטו יהב ואנשיו להדפיס בעמוד הראשון של עיתון האוניברסיטה כתם שחור עם חותמת הפסילה של הצנזורה, והדבר הביא להגברת העניין במאבקם ולארגון הפגנות בקמפוסים.
כתוצאה מכך מנהלי "נתיב" איימו על יונה יהב שיודח מתפקידו ואף ייאסר.
הח"כים גד יעקבי ושולמית אלוני הציגו בכנסת שאילתות מביכות ועוקפות צנזורה.
באפריל 1970 קיים יעקוב קדמי במשך תשעה ימים שביתת רעב מול בניין האומות המאוחדות בניו יורק בדרישה לאפשר למשפחתו לעלות לישראל.
השביתה עוררה הדים רבים בישראל ובעולם.
כעבור תשעה ימים, נציג ישראל באו"ם, יוסף תקוע, מסר לו שמזכ"ל האו"ם קיבל מהסובייטים הבטחה שתוך שנה הוריו של קזקוב עם כל המשפחה יקבלו היתר עלייה לישראל – וקדמי סיים את שביתת הרעב.
כששב ארצה, הוא התקבל בשדה התעופה על ידי תומכים נלהבים רבים.
כל משפחה קזקוב עלתה לישראל בפברואר 1971.
קזקוב שב לישראל ובאוגוסט 1970 העדיף להתגייס לצה"ל.
בגלל פגיעה באוזניים במהלך קורס קציני שריון, שבגינה הוכר כנכה צה"ל, נאלץ לעזוב את המסלול ושירת כקצין מודיעין בחיל השריון.
לאחר שחרורו בחודש יוני 1973, הוצב לשירות מילואים בחיל השריון.
במלחמת יום הכיפורים היה קצין המודיעין וקצין המבצעים של גדוד 100, ולחם בצוות הטנק של אהוד ברק, שהיה בשעתו מפקד גדוד 100 בחזית הדרום.
קדמי השתתף בקרבות בציר טרטור (בחווה הסינית, חילוץ הצנחנים) ובקרבות בעיר סואץ.
נתיב - לשכת הקשר ליהודי ברית המועצות
בשנת 1978 הצטרף קזקוב לנתיב כעובד זמני עוד ביוזמתו של מנחם בגין, ובמאי 1978 יצא לשליחות מטעם נתיב בשגרירות ישראל בווינה שבאוסטריה.
כנהוג באותה התקופה, בדומה לדיפלומטים ישראלים רבים, שינה קזקוב את שמו לשם העברי קדמי.
בשנת 1988 יצא כראש שלוחת נתיב לברית המועצות במסגרת משלחת דיפלומטית ישראלית לשגרירות הולנד.
באותה השנה לקח חלק משמעותי בפתרון משבר חטיפת מטוס סובייטי שנחת בישראל.
בשנת 1989 יזם שינויים בתהליכי יציאת יהודים, שהביאו להפסקה כמעט מוחלטת של הגירת יהודים שיצאו את ברית המועצות עם אשרת יציאה לישראל, למדינות אחרות, תהליך שנודע בשם "נשירה".
מי שקיבל אשרות יציאה לישראל ממוסקבה קיבל גם אשרת עלייה לישראל, שרק איתה ובצירוף כרטיס טיסה להונגריה או רומניה, יכול היה לצאת מברית המועצות.
כדי שהמבצע יצליח, היה צורך להגיע להסכמות עם שליט רומניה הקומוניסטית, ניקולא צ'אושסקו, וישראל שכנעה אותו בהשגת מלווה לרומניה בכמאה מיליון דולר.
סידורים דומים הופעלו גם בהונגריה, וגם עימה הגיעה ישראל להסכמות בנושא העלייה.
כתוצאה ממעשיו, הביא קדמי לכך שמאותו הרגע ואילך יהודי ברית המועצות שעזבו עם אשרות יציאה לישראל השלימו את עלייתם לישראל.
בשנות ה-90, עם נפילת "מסך הברזל", מאות אלפי יהודים יצאו מברית המועצות ושהו במחנות מעבר, בין היתר ברומניה ובאוסטריה, ורבים מהם קיוו להגר לארצות הברית.
בעקבות התערבותו של יעקב קדמי הודיעו האמריקאים על גמר מכסות העלייה, לבקשתו של קדמי, ובכך נותרה בידיהם האפשרות היחידה – עלייה למדינת ישראל.
בשנת 1992 מונה קדמי לראשות הארגון.
בהערכות מצב תקופתיות שהפיץ ארגון נתיב בראשותו של קדמי בקהיליית מודיעין, חלק קדמי על מרב הערכות המוסד ואמ"ן על המצב בברית המועצות לשעבר.
בסוף שנות התשעים חלק על ההערכה של אמ"ן ושל המוסד, שרוסיה מסייעת לאיראן לייצר נשק גרעיני וטילים, כחלק מתפקידו במסגרת הוועדה לשירותים חשאיים לנושא איראן וקשרי אספקת ציוד צבאי רוסי לאיראנים.
קדמי עמד בראשות הארגון 7 שנים.
ב-1999 התפטר מתפקידו כראש ארגון נתיב בגין חילוקי דעות עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
בתגובה לחשיפת מכתב ההתפטרות חשף ראש הממשלה בפני עיתונאים חלקים חסויים מתוך דו"ח מבקר המדינה אשר התפרסם אודות "נתיב", שממנו עלה כאילו שיחד פקיד רוסי במסגרת תפקידו כראש הארגון.
בעקבות זאת, הגיש קדמי תלונה נגד ראש הממשלה בחשד לביצוע עבירות על ביטחון המדינה ובהמשך לכך עתירה לבג"ץ (3930/00 יעקב קדמי נ' היועץ המשפטי לממשלה).
היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, החליט שלא לפתוח בחקירה בנושא, ולאור זאת החליט בית המשפט העליון לדחות את העתירה, על מנת שלא להתערב בהחלטת היועץ המשפטי לממשלה.
ישיבה משותפת של הוועדה לביקורת המדינה עם ועדת העלייה והקליטה כונסה כדי לדון בדו"ח ולשמוע את תגובתו של קדמי.
קדמי ציין כי הוא אינו מקבל את הדו"ח, בעוד מבקרת המדינה מרים בן-פורת הגיבה בחריפות נגד קדמי ותגובותיו, ואף עזבה בזעם את הדיון.
בשנת 2000, לבקשת שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה (פסב) נאסרה כניסתו של קדמי לרוסיה.
האיסור הוסר בשנת 2016 ביוזמת השלטונות הרוסיים.
במהלך שירותו הצבאי, באוגוסט 1971, נשא לאישה את אדית לבית סולומונחיס, בת יחידה למשפחה יהודית מצ'רנוביץ, שעלתה בקיץ 1969. ביוני 1972 נולד בנם הבכור שרון.
במהלך שירותו בשליחות לשכת הקשר באוסטריה, ביולי 1979 נולדה ביתו הבכורה רויטל.
לאחר שובם לישראל מהשליחות, נולד בנם השלישי - יוסף, הקרוי על שם אביו של קדמי, במאי 1982.
אשתו, אדית קדמי עבדה בתור טכנולוגית מזון בכירה במשרד הביטחון, עד יציאתה לגמלאות בשנת 2006. הבן הבכור, שרון קדמי, השלים תואר ראשון במדע המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני במנהל עסקים במכללה למינהל, וכן לימודי המשך במימון וחשבונאות בבית הספר למינהל עסקים "רקנאטי" של אוניברסיטת תל אביב.
שרון כיהן כמנכ"ל משרד הכלכלה בין השנים 2009-2013 ובהמשך כמנכ"ל נציגות חברת ALSTOM בישראל.
החל משנת 2025 שרון מכהן כראש רשות שדות התעופה.
הבת הבכורה, רויטל קדמי-פלסטר, היא בוגרת בהצטיינות של בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים ומנהלת חברת מיתוג ועיצוב גרפי.
הבן הצעיר, יוסף (ספי) קדמי, הוא עו"ד מוסמך, בוגר תארים במשפטים וממשל ופוליטיקה מאוניברסיטת רייכמן וכן תואר שני במנהל עסקים מ-London Business School.
יוסף הוא מנכ"ל ומייסד של חברת מחקר וייעוץ בינלאומית בשם ספינקס אותה ייסד בשנת 2018.
בתחילת דרכו נחשב קדמי כתומך במפלגות הימין.
קשר זה התבסס בעיקר על רקע התמיכה של גורמים בימין במאבקו למען פתיחת שערי ברית המועצות לעלייה יהודית, ולאו דווקא בגלל זיהוי פוליטי, שכן קדמי מעולם לא היה מועמד של אף מפלגה בכנסת ולא עסק בפעילות מפלגתית, זאת על אף שמשה דיין הציע לו להצטרף למפלגה ששקל להקים ב-1977.
אחרי פרישתו מנתיב שימש קדמי כמתווך בין ראש הממשלה ברק לבין ראש האופוזיציה אריאל שרון במגעים להקמת ממשלת אחדות.
קדמי היה המתווך לאור חברותו עם שני האישים, אך מאמציו לא הסתייעו לבסוף.
לאחר ההכרזה על בחירות מיוחדות לתפקיד ראש הממשלה בשנת 2001 סייע קדמי לאהוד ברק בבחירות.
במערכת הבחירות בשנת 2003 השתתף בתשדירי בחירות לטעמה של מפלגת שינוי אך לא היה מעורב בפעילותה הפוליטית והציבורית לאחר מכן.
בתחילת שנות ה-90 חיבר קדמי דו"ח מיוחד שנמסר למשטרת ישראל ובו התריע לראשונה על היקף החדירה לישראל של מה שכונה "הפשע הרוסי המאורגן", ועל בואם של גורמים פליליים כחלק מהעלייה מרוסיה.
ב-2001 פעל למחיקת שמו של ולדימיר גוסינסקי מרשימת המבוקשים על ידי משטרת ישראל והאינטרפול, שכן לטענתו הערכת המשטרה שגוסינסקי זייף את מסמכיו על מנת לעלות לישראל ונישא באופן פיקטיבי לאישה יהודייה הייתה טענה שגויה.
בשנים האחרונות פועל קדמי כמרצה ויועץ בתחומי יחסים בין-לאומיים, יחסי רוסיה–ישראל ויחסי רוסיה והעולם.
קדמי נשוי, אב לשלושה ילדים וסב ל-8 נכדים.
הוא בוגר אוניברסיטת חיפה במדע המדינה וביחסים בין-לאומיים, ובוגר המכללה לביטחון לאומי.
בשנת 2011 הוציא בהוצאת מטר ספר אוטוביוגרפי בשם מלחמות אבודות, אשר תורגם לרוסית, לאנגלית ולשפות רבות אחרות.
ב-2012 החל להופיע בערוץ אינטרנטי ישראלי ברוסית "עיתון טי וי" עד 2022.
ב הפך קדמי למשתתף קבוע בתוכניות אקטואליה בטלוויזיה הרוסית הממסדית, ונתפס כאחד מהתומכים המרכזיים בעמדות המשטר של ולדימיר פוטין .
בנובמבר 2016 עורר קדמי מחלוקת כאשר ציין בשידור שיוסיף סטלין היה "המדינאי האחרון שדאג לארצו", בהקשר להיבט מסוים של שלטונו.
בתקופה שקדמה לפלישה הרוסית לאוקראינה טען, בניגוד לטענות של שירותי המודיעין המערביים, שהסיכויים לכך נמוכים ושמטרותיו של השלטון הרוסי רחבות הרבה יותר וממוקדות בברית נאט"ו ונוכחותה הצבאית בקרבת גבולותיה של רוסיה.
במהלך המלחמה הרוסית נגד אוקראינה יעקב קדמי היה אחת הדמויות הישראליות הבולטות היחידות שהצדיקו את התוקפנות הרוסית.
על אף תמיכתו במלחמה באוקראינה, הוא יצא בתקשורת הרוסית נגד שימוש מופרז בכוח ופגיעה באזרחים, בניגוד לקו התקשורתי ברוסיה, ונגד העמדה הרוסית הרואה במשלוחי הנשק מהמערב לאוקראינה, כחלק ממהלך מלחמתי אירופאי נגד רוסיה.
כמו כן, קדמי יצא בנחרצות נגד העמדה הרוסית במלחמת "חרבות ברזל", כאשר הגן על זכותה של ישראל להגן על עצמה באופן עוצמתי בניגוד לעמדות המנחה, שייצג את הקו של הקרמלין.
ב-25 בפברואר 2023 הוטלו על קדמי סנקציות אישיות על ידי מועצת האיחוד האירופי.
בין הטעמים להטלת הסנקציות צוינה פעילותו בתוכניות הטלוויזיה הרוסיות ובמופעי תעמולה מטעם הקרמלין, כמו גם קריאותיו הפומביות התומכות בהשתלטות הרוסית על אוקראינה ושלילת זכותה של אוקראינה להתקיים כמדינה.
לטענתו של קדמי, הוא מביע את דעותיו הפרטיות, הסנקציות הן "ניסיון לסתימת פיות", ודבריו נאמרים במסגרת חופש הביטוי, שכן הוא אינו חלק מהמשטר הרוסי או הישראלי, הוא אינו מקבל החלטות ואינו בעל תפקיד כלשהו, וביקר את פעולות השלטון הרוסי לא מעט, גם בהקשר למלחמה באוקראינה.
מלחמות אבודות: עדות אישית, הוצאת מטר, תל אביב, תשע"א, 2011 (427 עמודים).
נולד למשפחת מגורשי ספרד ופורטוגל מרומא, שנודעה כמשפחת רבנים, סופרים ורופאים.
סיים לימודיו בשנת 1656 והשתתף בטיפול בחולים וארגון הקהילה בעת מגפת הדבר שהתפשטה בגטו היהודי ברומא.
יעקב צהלון חיבר תפילה הדומה לשבועת הרופאים.
בימי הדבר ברומא ב-1656 נחלק הגטו היהודי שנמצא בפיקוחו הראשי של ההגמון ג'ובני פרנצ'סקו נגרוני לשלושה רבעים: ברובע א' נמנה לפקח רפואי הרופא היהודי חנניה ממודיליאנו, ברובע ב' הרופא גבריאל מלאריציאה וברובע ג' - הרופא יעקב צהלון.
במקביל ללימודי הרפואה הוסמך לרבנות והיה חבר במועצת הרבנות של קהילת רומא.
חלק מהדרשות שנשא בעיר הוצאו לאור.
בשנת 1682 שימש כרב העיר פרארה.
כנראה לאור מחלוקות עם מספר יהודים ברומא ואולי גם משום רצונו להיות קרוב לוונציה, שם הודפסו ספריו.
גם הדרשות שנשא בפרארה, הוצאו לאור.
מלבד פעילותו התורנית והרפואית התבלט גם כמשורר.
רבי יעקב צהלון חיבר אנציקלופדיה בשם אוצר החוכמות, שאותה חילק לשלושה כרכים; רק השלישי מבהם, שכותרו אוצר החיים, העוסק ברפואה, נשמר וראה אור בדפוס (ונציה 1683).
בנו, רבי מרדכי שנפטר בשנת 1741 היה גם כן רב ורופא בפרארה.
1948 - על שמו המרכז הגריאטרי צהלון (לשעבר דג'אני) בשדרות ירושלים ביפו, שבסמוך לו שכונת "צהלון" ורחוב "צהלון הרופא".
אוצר החיים (ספר רפואי)- ויקיטקסט;
מרגליות טובות (מתוכה צוטטה תפילת הרופאים);
קיצור ספר חובת הלבבות לרבנו בחיי אבן פקודה
חלק מכתביו נמצאים עדיין בכתבי יד.
יעקב קוזלצ'יק (כונה "שמשון אייזן"; 1902 – 13 ביוני 1953) היה איש בידור שערך הופעות המדגימות את כוחו הפיזי הרב, ראש המשטרה היהודית בעיירה קרינקי, קאפו במחנה המוות אושוויץ.
קוזלצ'יק נולד בעיירה קרינקי שליד ביאליסטוק למשפחה של בורסקאים.
כבר בגיל צעיר התבלט בזכות כוחו האדיר וגופו הרחב והשרירי.
בגיל 7 הדהים את יהודי העיירה, כאשר נשא בשיניו דלי מים מן הבאר ועד בית-הוריו.
בגיל 8 התייתם משני הוריו - אבל ידע לדאוג לעצמו.
כשהיה בן 14 הניס פורעים פולניים שניסו לערוך פוגרום בעיירה.
כשמלאו לו 18 עזב את פולין ונסע לאמריקה, אל קרובי משפחה שהיו לו בקובה.
הוא מצא עבודה כסבל בנמל הוואנה וערך הופעות-ראווה בנמל, שהציגו את כוחו האדיר, כגון משיכת חבל נגד עשרות אנשים או עצירת עגלה רתומה לסוסים.
בשנת 1932 הגיע קוזלצ'יק לניו יורק, הצטרף לכנופייתו של אל קפונה, ושימש כשומר ראש בין היתר של המתאגרף הגרמני מקס שמלינג, עובדה שהצילה את חייו בהמשך.
כגבר צעיר וחזק, ששקל 130 ק"ג, הצטרף לקרקס של מתאבקים ויצא איתו למסע הופעות בארצות הברית, מקסיקו וארגנטינה.
בשנת 1938 חזר למזרח אירופה בתוך קבוצה בינלאומית של מתאבקים, שאירח הקרקס של ורשה.
הוא נהג לעלות לזירה כשמגן דוד ענק מצויר על חולצתו, וצעירים יהודיים רבים הזדהו עם דמותו.
כששאר המתאבקים חזרו לארצות הברית, נשאר קוזלצ'יק בפולין.
הוא הכיר אשה, בת העיירה סקולקה, והתחתן איתה.
בשנת 1941 נכנסו הגרמנים לעיירה קרינקי, שבה נולד ובה חי.
כאשר נמצאה פצצה במשקל 100 ק"ג שלא התפוצצה באחד הבתים, הרים אותה קוזלצ'יק ונשא אותה אל מחוץ לעיר.
הגרמנים כינו אותו "בומבנטראגר" - "נושא הפצצות", ומינו אותו להיות מפקד המשטרה היהודית של הגטו.
לפי כמה מקורות, ובהם זיכרונותיו של אברהם סופר, קומוניסט יהודי שברח מהגטו והצטרף לפרטיזנים ודבריו של אליהו קושניר, נהג קוזלצ'יק להציל יהודים, ולעיתים "לקנות" את חייהם מהגרמנים תמורת שוחד.
בנובמבר 1942 חוסל גטו קרינקי.
כל היהודים, ובהם אשתו ושני ילדיו הקטנים של קוזלצ'יק, נשלחו להשמדה בטרבלינקה.
הוא עצמו נשלח לפקד על "מחנה מפעל" שבו עבדו 350 יהודים לטובת מכונת המלחמה הגרמנית.
ב-26 בינואר 1943 הגיע קוזלצ'יק לאושוויץ.
הוא הרשים את הגרמנים בממדי גופו ובכוחו הרב.
לבקשתם, הצליח לכופף מוטות ברזל ברוחב של פסי-רכבת.
בקרב יהודי המחנה הוא זכה לכינוי "שמשון אייזן" - משחק מילים על שמו של שמשון, הגיבור המקראי ועל המילה "ברזל" ("אייזן" ביידיש).
בחודש מאי 1943 נעשה קאפו באחד המקומות הנוראים במחנה אושוויץ - בלוק 11, שנקרא "בלוק המוות", ושימש מתקן חקירות של האס אס.
תפקידו היה לחלק מזון לעצירים שהוחזקו ב-28 תאים, לנקות את הבלוק, להוציא לפועל עונשי מלקות ולהוביל את הנידונים למוות אל "הקיר השחור" שלפניו בוצעו ההוצאות להורג בחצר הבלוק.
בספרו "מגיא ההריגה לשער הגיא" כתב עליו בני וירצברג:
קוזלצ'יק שרד את השואה, וחזה בשחרור אושוויץ על ידי הצבא האדום ב-27 בינואר 1945.
ביוני 1946 עלה קוזלצ'יק לארץ ישראל על סיפונה של אוניית המעפילים "ביריה".
לאחר כשנה עלתה אשתו יוכבד, ניצולת אושוויץ אף היא, אותה הכיר במחנה עקורים בגרמניה, יחד עם בנם איציק.
כעבור זמן קצר השכיר את הקיוסק והחל להופיע בארץ ישראל כ"איש הברזל", בכינוי "שמשון אייזן".
הוא נהג לכופף על הבמה פסי-רכבת, לנעוץ מסמרים של 6 אינץ' לתוך קירות בכפות ידיו, ללא פטיש, ולקרוע שרשראות ברזל.
בשנת 1947 יצא למסע הופעות באנגליה, ובמלחמת העצמאות שירת כצוות בידור של אדם אחד.
בספטמבר 1946 התפרסמה ב"הארץ" ידיעה שטענה שקוזלצ'יק שיתף פעולה עם הנאצים.
בתגובה פנה קוזלצ'יק למערכות העיתונים וביקש לְהָזֵם את העדויות.
הוא הביא נערים ניצולי אושוויץ שהעידו שהידיעה הייתה שקרית ושקוזלצ'יק סייע ליהודים רבים.
באוקטובר 1946 התפרסם ב"דבר" שההאשמות התפרסמו שוב בעיתון "לודזר טאגבלאט", וכי קוזלצ'יק הגיש תביעת דיבה נגד העיתון.
בנוסף דווח על העדויות על כך שקוזלצ'יק הציל יהודים רבים ממות.
אולם השמועות ש"שמשון אייזן" היה קאפו נמשכו, וחיסלו את הקריירה שלו כאיש בידור.
פולין וצ'כוסלובקיה ביקשו ממדינת ישראל להסגיר את קוזלצ'יק בחשד ששיתף פעולה עם הנאצים.
משרד המשפטים הישראלי בדק את הבקשות, ולאחר חקירת משטרה הוא נוקה מהחשד, וישראל סירבה להסגירו.
הצ'כים הציגו את אי הסגרתו של קוזלצ'יק כדוגמה למדיניות השלילית של ישראל כלפי מזרח אירופה.
הטענות על שיתוף פעולה עם הנאצים פגעו בקוזלצ'יק.
אשתו עזבה אותו, הוא נחלש, סבל מדיכאון ובילה את מרבית שעות היום בשינה.
בשעות הערב של 13 ביולי 1953 הוא נפטר בביתו בחולון בגיל 51 בלבד, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
איש לא הקים מצבה על קברו.
רק בשנת 2005 הונחה מצבה על הקבר, ביוזמת חוקר השואה תא"ל (מיל.) אמיר השכל.
בטקס השתתף גם אל"ם (מיל.) זאביק לירון (לונדנר), טייס חיל האוויר במילואים שחייו ניצלו באושוויץ על ידי קוזלצ'יק.
אחד מסיפורי חיים ולדר שנכתב אודותיו נקרא "לשון-הרע עליך שמשון" (על משקל "פלשתים עליך שמשון")
יעקב קאופמן (נולד ב-1945) הוא מעצב ישראלי יליד רוסיה, ופרופסור לעיצוב.
נחשב אחד המעצבים הבולטים בישראל.
למד במכון לאמנות בבת ים פיסול (1970) ובעל דיפלומה בעיצוב תעשייתי מהטכניון (1969).
יעקב קאופמן החל את דרכו במכון לייעול פריון העבודה בתל אביב כראש יחידת העיצוב בשיתוף עם יועצים מהאו"ם שסייעו בתחום זה לתעשייה הישראלית בראשית דרכה.
בשנת 1970 נסע לניו יורק ועבד בסטודיו מיכאל לקס לעיצוב תעשייתי עד לשנת 1972.
מ-1972 עבד במכון לייעוץ לעסקים קטנים בתל אביב.
בין 1976 עד 1978 שיתף פעולה בסטודיו משותף עם פרופ' שמואל קפלן.
בתקופה זו יצרו השניים פרויקטים עבור התעשייה המסורתית בישראל בדגש ריהוט.
מאז ועד היום עובד יעקב קאופמן בסטודיו האישי שלו, ומחלק את זמנו בין הצעת פרויקטי עיצוב בתחום התאורה והריהוט לחברות מאיטליה ומגרמניה לבין יצירה של מחקר צורני עיצובי.
בין החברות המובילות לעיצוב בעולם איתן עובד יעקב קאופמן נמנים חברות כמו, Serian, Luxit, Techno, Lumina, Harbert, Arflex ואחרים.
עבודותיו הוצגו בתערוכות רבות בישראל ובחו"ל, כולל מוזיאון ישראל בירושלים (1991), מוזיאון קופר יואיט לעיצוב בניו יורק (2006), טריאנלה במילאנו (2006).
החל ללמד בבצלאל בשנת 1975, וב-1979 התמנה להיות ראש המחלקה לעיצוב תעשייתי, למשך שנה אחת.
כמו כן, שימש כמרצה אורח במחלקות לקרמיקה, אמנות ועיצוב פנים בתחומים של צורה, תפקוד ומבנה.
שימש כראש התוכנית לתואר שני בעיצוב תעשייתי בבצלאל מ-2002–2004.
פרס העיצוב האיטלקי Compasso d'oro 1991
המוזיאון לארכיטקטורה ועיצוב בשיקגו, 2004.
ADI איגוד העיצוב האיטלקי, 2004.
תחרות לכיסא מתקפל, Designboom, 2003
היה רב, מורה ומנהיג קהילתי יהודי הונגרי, יליד סלובקיה, מראשי היהדות האורתודוקסית ההונגרית במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. היה רב ראשי של הקהילה האורתודוקסית בבודפשט, שמרכזה היה (החל משנת 1913) בית הכנסת ברחוב קזינצי.
בערוב ימיו היה חבר בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי כנציג היהדות האורתודוקסית ההונגרית.
נולד בוורבו באזור נייטרה שבסלובקיה (אז - בממלכה ההונגרית) במשפחת רבנים, לרב מבנוביץ, אברהם יחזקאל רייך.
סבו מצד האב היה הרב יעקב קופל אלטנקונשטט, הידוע כ"קופל חריף", הרב מוורבו, מחבר "חידושי יעבץ" (1837 - על מסכת חולין) ותלמיד של "הנודע ביהודה".
יעקב קופל רייך למד תורה אצל אביו ואחר כך בישיבת פרסבורג (ברטיסלאבה) אצל הרב אברהם שמואל בנימין סופר מפרסבורג בעל ה"כתב סופר".
בפרסבורג הצטיין יעקב קופל כעילוי ונבחר על ידי ה"כתב סופר" לשמש מדריך לבנו, שמחה בונם.
כמו כן נבחר להיות חלק ממשלחת של חמישה תלמידים מצטיינים שנשלחו מישיבת פרסבורג אל חצר הרבי מצאנז.
התחתן בזיווג ראשון עם רבקה שאוור ובזיווג שני עם אחותה פייגא, בנותיו של הרב ישראל הרואה, אחד מתלמידי הרב משה סופר, שכיהן כרב של סובוטיסט.
בשנת 1860 ירש את מקומו כרב של אותה עיירה.
כעבור עשרים שנה עבר לכהן בעיירת הולדתו ורבו (בה שירת סבו).
ב-1889 נענה להזמנת הקהילה האורתודוקסית בבודפשט והפך לרב הראשי שלה למשך ארבעים שנה.
קודם כיהן בבית הכנסת ב"בית אורצי", ואחרי 1913 בבית הכנסת המפואר ברחוב קזינצי.
ההונגרית שבפיו הייתה קלוקלת, אולם הוא היה בעל ידע כללי רחב, והיה פעיל מאוד בארגון ובניהול העדה.
הוא דבק בעקרונות של החת"ם סופר - שום פשרה בנושאי דת ונאמנות מוחלטת למדינה.
הקים בית ספר "תורת אמת" ששילב בתוכנית הלימודים גם מקצועות חול.
כמו כן דאג בשנת 1920 ליסוד בית חולים של הקהילה בבודה, מושב זקנים ומוסד סיעודי.
בשנת 1905 ניהל את ישיבות האספה הכלל-ארצית של היהדות האורתודוקסית ההונגרית ונאם בפניה דווקא בעברית ולא ביידיש.
באספה זו נקבעו כללי הניהול של ארגון הגג של היהדות האורתודוקסית בממלכת הונגריה, אז חלק האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בתקופת העוצרות, כאשר היה בן 89, נבחר לתפקיד ייצוגי של חבר בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי, והיה לזקן הבית.
יחד איתו נבחר גם הרב הנאולוגי של סגד, עמנואל לעף.
הוא לא כתב ספרים, אבל רבנים בני זמנו נהגו לצטט מדבריו.
הרב קופל רייך נפטר ביום י"ז אלול בשנת תרפ"ט - 22 בספטמבר 1929, הוא נקבר בבית העלמין הישן של הקהילה האורתודוקסית ברחוב צ'רס (Csörsz utca).
זכה בחייו להוקרה רבה ואף קברו בבית הקברות היהודי ברחוב צ'רס בבודפשט הפך למקום לעלייה לרגל.
הרב יוסף חיים זוננפלד, ראש העדה החרדית בירושלים, שהיה גם הוא יליד "הונגריה העליונה", נהג להזכירו כ"סבא קדישא".
יורשו של הרב קופל רייך בראש הקהילה האורתודוקסית בבית הכנסת קזינצי היה חתנו, הרב מרדכי אפרים פישל זוסמן סופר (1867–1942).
הרב יוסף ברויאר (נכדו של הרב שמשון רפאל הירש) הוסמך לרבנות על ידו.
בניו וחתניו של רבי קופל רייך שימשו אף הם כרבנים בערים שונות בהונגריה, באוסטריה ובארצות אחרות:
רבי ישראל רייך - רבה של בוטריקס, מחבר הספר "מִנְחַת יִשְׂרָאֵל" על מסכת עירובין
רבי יחזקאל רייך - רבה של ניטרונובניק
רבי משה רייך - רבה של מדייץ
רבי שמואל רייך - יורשו ברבנות ורבובה
בתו רייזל נישאה לרב מרדכי אפרים פישל זוסמן-סופר, שכיהן אחרי חמיו כאב-בית-דין של הקהילה האורתודוקסית בבודפשט (נספתה בשואה)
מלבד חתנו הרב סופר, שהוזכר כיורשו בראש בית הדין של הקהילה האורתודוקסית בבודפשט, היה לו חתן נוסף: הרב משה יוסף ליכטנשטרן, שכיהן כרבה של אוראין.
הרב יעקב צבי מֶקְלֶנְבּוּרג (מעקלענבורג; תקמ"ה בערך – י' בניסן תרכ"ה; 1785 – 1865) היה מרבני גרמניה במאה ה-19. התפרסם בחיבורו על התורה הכתב והקבלה.
ספרו זה היה הראשון בסדרת ספרים שהתפרסמו בתקופתו על ידי רבנים אורתודוקסים שונים במגמה למנוע את התפשטות הרפורמה.
נולד בערך בשנת תקמ"ה לאביו גמליאל.
משנת תק"ץ (1830) שימש כרב בקניגסברג בפרוסיה המזרחית, שם התוודע ל"מתקני הדת" ונאלץ להתמודד עִמם.
יחד עם המלבי"ם יצא נגד אספת הרבנים הרפורמים שהתקיימה בשנת תר"ד (1844) בבראונשווייג.
באספה זו דנו על תיקונים שיש להכניס בדת ועל קידום תנועתם.
החלטות האספה היו ביטול תפילת "כל נדרי" וההיתר לנישואין בין יהודים לגויים.
המלבי"ם כתב על אספה זו:
חיבורו העיקרי הוא פירושו על חמישה חומשי תורה, "הכתב והקבלה".
מטרת חיבור זה היא לחבר את התורה שבכתב ("הכתב") עם התורה שבעל פה ("הקבלה").
ספרו זה ראה אור לראשונה עוד בחייו, בשנת תקצ"ט, ונדפס שנית בשנת תר"מ, 15 שנה לאחר פטירתו, במהדורה מורחבת הכוללת פסקאות שנשמטו מהמהדורה הראשונה.
מאז נדפס הספר במהדורות נוספות וזכה לפופולריות רבה.
לפני מספר שנים יצאה לאור מהדורה מחודשת ומהודרת, והיא מומנה על ידי אחד מצאצאיו וקרויה על שמו - "מהדורת לובינג".
בנוסף לחיבור זה כתב פירוש על סדר התפילה בשם "עיון תפילה", שבמהדורותיו הראשונות נדפס יחד עם ספרו של הרב יעקב לורברבוים מליסא "דרך החיים".
בשנת תרכ"א (1861) היה מהראשונים שנתנו את הסכמתם לספרו של הרב צבי הירש קלישר "דרישת ציון".
מטרת הספר ה"כתב והקבלה" היא (כך בשער הספר).
זהו הפירוש השלם הראשון על התורה שנכתב כנגד הגישה הרפורמית.
בהקשר זה מדגיש המחבר .
פירושו מראה את היסודות הלשוניים והדקדוקיים של דרשות חז"ל בטקסט המקראי, ובכך מראה את החיבור בין התורה שבכתב לתורה שבעל פה.
במקום הקדמה כתב המחבר מאמר מליצי בשם "מאמר התורה", בו כביכול מסבירה התורה בעצמה מדוע נכתבה בלשון קצרה וסתומה המחייבת להסתייע בדברי חז"ל על מנת להבינה.
הספר כולל פירושים לשוניים ופרשניים מקוריים רבים, והוא מרבה להסתמך מלבד על הפרשנות המסורתית גם על פירושיהם של הגר"א, נפתלי הרץ וייזל ושד"ל.
דוגמאות לפרשנותו המקורית המתבססת על דקדוקים לשוניים:
את המילה 'וינחם' בפסוק "וינחם ה' כי עשה את האדם בארץ ויתעצב על לבו", הוא מפרש על סמך כמה מקורות במשמעות 'רחמים'.
פירוש מקורי זה פותר את קושייתם של פרשנים רבים על פסוק זה.
את המילה 'אל' בפסוק "ויאמר קין אל הבל אחיו" פירש במשמעות של בעבור או בגלל, כמו בפסוק "אל הנער הזה התפללתי".
פירוש זה מתרץ את קושיית רש"י במקום בדרך פשוטה.
השחתת שיער האמורה בפרשת קדושים היא דווקא השחתה של הרבה שיער בבת אחת.
לפי הסבר זה יש מקום להתיר את הסרת השיער במספריים.
את חטאם של המרגלים בפרשת שלח לך הסביר בכך שהלכו 'לרגל' את הארץ שמשמעותו שלילית, לחפש את מגרעותיה של ארץ ישראל, ולא כפי שנצטוו 'לתור', לחפש את הצדדים הטובים.
רבי יעקב קאשֹטרו (גם קאסטרו; מכונה מהריק"ש; רפ"ה, 1525 בערך – י"ב באדר ב' ה'שע"ב, 1612) היה מרבניה הנודעים של יהדות מצרים.
נתפרסם בעיקר מחיבורו 'ערך לחם' שכולל הגהות על השולחן ערוך, הספר היה נפוץ בכתבי יד רבים, עוד קודם להדפסתו בשנת תע"ח.
נולד במצרים לר' אברהם קאשטרו סביב שנת 1525. למד בירושלים אצל הרלב"ח, אך רבו המובהק היה הרדב"ז, והוא מצטט אותו ברוב תשובותיו.
ידוע כי לתקופה קצרה בשנת ה'שס"ד התגורר באלכסנדריה, אך מרבית ימיו ישב בקהיר (המכונה אצלו "מצרים"), וכיהן כרבו של קהל המוסתערבים בעיר.
ר' יעקב קאשטרו עמד בקשר שאלות ותשובות עם חכמים רבים בערי הממלכה העות'מאנית.
הכרעותיו בבית הדין ותשובותיו נכתבו בלשון תקיפה ונחרצת.
בדורות שאחריו סמכו כל חכמי מצרים על הכרעותיו ותשובותיו.
במצרים ראו בו גדול הדור וקראו לו, כמו שקראו לרמב"ם ולרדב"ז לפניו, "מרא דאתרא".
וכותב עליו החיד"א: "ופשטו הוראותיו בכל גבול מצרים".
בשנת ש"ל בערך נסע לארץ ישראל וביקר בצפת, במהלך הביקור התאכסן בביתו של הרב יוסף קארו, מחבר "שולחן ערוך", בצפת, ובספרו "ערך לחם" אף הביא מנהג שנהג הרב קארו.
ככל הנראה נפטר בקהיר, בשנת ה'שע"ב.
לפי מסקנת יעקב שפיגל, תאריך פטירתו הוא י"ב באדר ב'.
בספר "שם הגדולים" כותב החיד"א שרבי אברהם אסכנדרני, בנו של יוסף אסכנדרני הרופא, ומצאצאיו של רבי יוסף אסכנדרני הנזכר מספר פעמים ב"בית יוסף", היה תלמידו של מהריק"ש.
רבי יעקב כתב מספר ספרים, חלקם נדפסו רק לאחר מותו:
ערך לחם – הגהות על "שולחן ערוך".
ספר השגות על השו"ע, כמו הגהות הרמ"א.
הגהות מהריק"ש תואמות פעמים רבות את הגהותיו של הרמ"א.
נינו של מהריק"ש, ר' יצחק ב"ר יוסף קשטרו, שהביא את הספר לדפוס בקושטא בשנת תע"ח (1718), עמד על כך, וכתב שני טעמים להדפסת הספר בשלמותו, על אף שכבר נתפשטו הגהות הרמ"א: .
בספרו שו"ת אוהלי יעקב כותב רבי יעקב על השולחן ערוך .
יש שהעריכו שזה אחת הסיבות שחיבר את ההגהות על השולחן ערוך.
קול יעקב – דרשותיו שנאספו על ידו בספר "קול יעקב" אך הן לא נדפסו.
תולדות יעקב – חידושים על מסכת ביצה שנדפסו בשנת תרכ"ה.
פרופ' יעקב שפיגל שההדיר את השיטה שכתב מהריק"ש על מסכת בבא קמא, טוען שהמריק"ש ור' בצלאל אשכנזי, בעל השיטה מקובצת, השתמשו באותה ספריית כתבי יד.
יעקב צִדְקוֹני (רֶכטמַן) (21 בפברואר 1902, סוחצ'וב, מחוז ורשה, פולין – כ"ה בשבט תשל"ג, 28 בינואר 1973, ירושלים) היה אספן אתנוגרפיה ישראלית וחוקר פולקלור ישראלי, ממקימי חברת "ידע-עם" לפולקלור יהודי.
צדקוני נולד בשנת 1902 בסוחצ'וב, במחוז ורשה שבחבל פולין גדול, בשם יעקב רכטמן, בנם של איטה לבית פינקלשטיין ור' אברהם רכטמן (רעכטמאן), סוחר.
התחנך ב"חדר", בבית ספר של רשת "תרבות" העברית בעירו ובגימנסיה בעיר פלוצק.
אחר כך למד במכון לכלכלה ולמסחר בוורשה בירת פולין, וב-1920 החל לעבוד בעיר בפקידות.
בנעוריו פעל בתנועות נוער ציוניות, ובבגרותו היה חבר "צעירי ציון" וראש קבוצת עלייה של "החלוץ" בוורשה.
כציוני, שאף לעלות לארץ ישראל, ובשנת 1921 קיבל סרטיפיקט, אך עלייתו עוכבה על רקע מאורעות תרפ"א.
ב-1923 הבריח את גבול פולין–רומניה, והתגורר כחצי שנה בעיר צ'רנוביץ באופן בלתי חוקי, יחד עם עוד כ-500 יהודים שביקשו לעלות ארצה.
לבסוף הגיע לארץ ב-1924, בימי העלייה הרביעית, בזכות תעודת פליט מאוקראינה.
עם עלייתו עבד בחקלאות ובסלילת כבישים במושבות מנחמיה, יבנאל ובית גן.
היה חבר ועד הפועלים, ריכז בו את ענייני התרבותה והיה ממייסדי הספרייה הציבורית במושבה.
ב-1928 עבר לתל אביב, ובה גר 22 שנה, עד שבשנת 1950, כאשר עברו משרד הממשלה לירושלים, עבר לשם כפקיד ממשלתי.
את דרכו הספרותית והמחקרית החל טרם עלייתו, כאשר ערך והוציא בשנת 1923 מאסף ספרותי בפולנית בשם Młoda Sztuka ("מלודה שטוקה", 'אמנות צעירה').
עם ייסוד ייִוואָ (המכון המדעי היהודי) בווילנה ב-1925 פעל צדקוני במסגרתו.
ב-1946 מונה כבא-כוחו של המכון בארץ.
כשנוסד עיתון "דבר ב-1925 החל לכתוב בו: תחילה דיווח על המתרחש ברמת גן, ולבסוף המיר את עבודת הכפיים בעיתונאות, והיה לכתב הנודד הקבוע של העיתון בעשר השנים הראשונות לקיומו, עד 1934. הוא הביא מאות ידיעות ורשמים מרחבי הארץ, בפרט מיישובי דרום יהודה והשרון.
בשנת 1933 היה שותף לשמואל אייזנשטדט ואברהם אהרוני בייסוד הארכיון של תנועת העבודה בתל אביב.
בשנים 1934–1942 עבד כמזכיר המחלקה החקלאית של האיגוד למען תוצרת הארץ, ובמסגרתו נאבק נגד התוצרת הגרמנית והערבית.
בעקבות זאת דן אותו ב-1938 מושל מחוז לוד למעצר בית אדמיניסטרטיבי בן שלושה חודשים, יחד עם עסקן האיגוד התעשיין ד"ר שמואל אריאל ועוד ארבעה מעובדי האיגוד, בהם הפעיל משה חלוץ ומנהל המחלקה החקלאית שמעון קושניר.
בשנת 1942 היה שותף ליום-טוב לוינסקי ונחום סלושץ בייסוד חברת "ידע-עם" לאתנוגרפיה ופולקלור יהודיים.
תחילה התמנה כמנהל המחלקה לפולקלור, בשנים 1945–1948 שימש כמזכיר הכללי.
במשך שנים רבות נבחר לוועד המנהל של החברה, והשתתף בקביעות בכתב העת שהוציאה.
בשנת 1948 ארגן את הכינוס הארצי הראשון של הפולקלוריסטים בישראל, שהתקיים בטבריה.
במשך כל שנותיו בארץ התמיד באיסוף דברי דפוס – הן עיתונים, חוברות וקבצים, הגדות של פסח וכדומה, והן חומרי אפמרה כאיגרות שנה טובה וכרטיסי ברכה לחגים ומועדים אחרים, הזמנות לשמחות משפחתיות ועוד.
הבולט באוספיו היה אוסף של הספרות ההיתולית הארצישראלית החל בשנת תרס"ט, על כל סוגיה – אוסף ממוין ומקוטלג של פרסומי בדיחות בעיתונים, חוברות וסדרות הומוריסטיות, קובצי קריקטורות וספרי עיון.
צדקוני ניהל רישום ביבליוגרפי של ספרות זו, והתאמץ לגלות את שמותיהם של כל עורכיה ומחבריה (בהם כותבים ידועים), שעל פי רוב הסתתרו מאחורי כינויים שונים.
אוסף חשוב נוסף הוא אוסף שירי עם (שירים שהושרו) פרי עטם של אלמונים החל מתקופת העלייה השנייה.
גצל קרסל מעיר כי צדקוני "היה חסר כשרון הכתיבה, ועל כך דאב כל חייו, וכן היה חסר אותן למדנות ובקיאות של [יום-טוב] לוינסקי.
אולם חסרונות אלה השלים בחיבה לאין מצרים לנושאי עיסוקיו, שעל ידה הגיע לאיסוף חומר, שדומני כי אין הוא בנמצא בשלמות כזו בשום מקום בעולם".
חלק מהמוצגים שאסף העניק במתנה לעשרות מוסדות תרבות (ספריות ציבוריות, ארכיונים, מוזיאונים) בישראל ומחוצה לה.
חלק קטן מעבודותיו ומאוספיו פורסמו בכתבי העת "רשומות", "ידע עם", "סיכות", "די גאלדענע קייט", "ייווא בלעטער", "יידישע שפראך", "יידישער פאלקלאר" ועוד.
יעקב צדקוני נפטר בסוף חודש ינואר 1973, לאחר אשפוז בבית החולים הדסה.
נקבר בבית העלמין בהר המנוחות.
צדקוני ביקש להתקין ביבליוגרפיה של ספרות ההומור שאסף, ובסוף ימיו אף קיבל מנשיא המדינה זלמן שזר סכום כסף ניכר למטרה זו, כאות הוקרה לפועלו.
הוא החל ברישום החומר, אך לא הספיק לסיימו לפני מותו.
כעשור לאחר פטירתו פרסם גצל קרסל את הרשימה הביבליוגרפית לספרות ההיתול מאוספו של צדקוני, בשם "אוצר ספרות ההומור, הסאטירה והקריקטורה בארץ-ישראל" (תל אביב תשמ"ד).
אוסף ההומור של צדקוני נתרם על ידי משפחתו למרכז לחקר הפולקלור באוניברסיטה העברית בירושלים.
את הטיפול בו מרכזת פרופ' גלית חזן-רוקם.
ארכיונו, ובו אוסף שירי עם יהודיים (רובם רשומים בכתב ידו), שמור במחלקה למוזיקה של הספרייה הלאומית.
משנת 1931 ועד מותו היה נשוי לסימה גינגיס, ילידת בסרביה, שעלתה לארץ ישראל ב-1921. לזוג נולדו שתי בנות: דליה יאירי ונורית שלגי.
בתו דליה יאירי (1936–2024) הייתה עיתונאית, עורכת ומגישה ברשת ב' של קול ישראל, סופרת ומשוררת.
אלמנתו של אלוף-משנה עוזי יאירי (מפקד סיירת מטכ"ל ומפקד חטיבת הצנחנים, שנהרג במהלך הפריצה למלון סבוי), אם לחמישה, והייתה נשואה לפרופ' ערן דולב, רופא פנימי, לשעבר קצין רפואה ראשי בצה"ל.
'מה שרו בארץ ישראל בראשית העלייה השלישית?', ידע עם (1955), עמ' 151–152. (טקסטים של שבעה שירים, המלווים בהערות)
'כרטיסי ברכה לראש השנה', מחניים (תשכ"ב) (מסכת ס' לימים נוראים), 2–9. (מנהג כרטיסי הברכה לראש-השנה לאורך השנים מאז מלחמת העולם השנייה, בישראל ומחוצה לה)
'שירי עם ושירי יין', מחניים קד (תשכ"ו) ("לימי הפורים").
'וועאטלעך און שפריכווערטער וועגן רעדן און שווייגן', יידישע שפראך 26 (1966), 47-51.
קטלוג תערוכת דע את מועדיך: פורים תשי"ז, 50 שנות עיתונות היתולית לפורים בישראל (מתוך אוספו הפרטי של יעקב צדקוני), תל אביב: עיריית תל אביב-יפו – המחלקה לחנוך ולתרבות, משרד הדתות – המחלקה להווי דתי, החברה הישראלית לפולקלור ולאתנולוגיה ידע עם, תשי"ז.
תערוכה של כרטיסי ברכה לראש השנה; מאספו של יעקב צדקוני, ירושלים: מרכז תרבות העמים לנוער, תשכ"ב.
קרסל, אוצר ספרות ההומור, הסאטירה והקריקטורה בארץ-ישראל: רשימה ביבליוגרפית לספרות ההיתול מאוספו של יעקב צדקוני ז"ל, בצירוף פיענוחי הפסידונימים של העורכים והמחברים; מבוא: דב סדן; נספחות: שני מחקרים מאת א.
מלאכי על תולדות ספרות ההיתול בארץ ישראל ובחוץ לארץ, תל אביב: מזכרת, תשמ"ד.
רבי יעקב קופיל חסיד (-ט"ו באלול תקמ"ז, 1787) היה מתלמידיו של הבעש"ט, אביו של הרב מנחם מנדל מקוסוב, ה'אהבת שלום', אבי שושלת קוסוב, ממנה הסתעפה גם חסידות ויז'ניץ.
נולד בקולמייא למשפחה שנקראה בשם "קאפילעטיס" [=דגל הזהב], לאביו נחמיה פייבל סוחר, נחמיה פייבל היה בנו של רבי יעקב קופיל קאמיאל מילידי וממגורשי שנייטאך במדינת אשכנז, ואמו הייתה 'פרל' אחותו של רבי יום טוב ליפמן הלר בעל ה"תוספות יום טוב".
האב הגיע לקולמייא מעיר טשעכנאווצי ובנה שם בית הכנסת ובית המדרש ומרחץ.
יש אומרים שקיבל את שם משפחתו - הגר.
נשוי לחיה (נפטרה י"ג באייר תקל"ה בקולמייא) בת דודו, בתו של אחי אביו ר' זלמן, חתן בנו של הט"ז.
במשך שנות חייו רבי יעקב לא הנהיג עדה ולא כיהן ברבנות, אלא התפרנס מחנות קטנה, שאת תכולתו קנה משווקים.
לא נודע כצדיק בקרב מכריו, אך החסידים מאמינים כי הבעל שם טוב ראה אותו כצדיק נסתר.
התקרב לדרך החסידות בראשית דרכו, ונפגש עם הבעל שם טוב שמאוחר יותר נהיה מהמקורבים ותלמידו, ואף שימש כשליח ציבור קבוע בבית מדשו וזה כיוון שהייתה לו נעימה שערבה לבעל שם טוב.
על פי האגדה החסידית הבטיח הבעל שם טוב לתלמידו כי הקהילות היהודיות של מחוז מרמורש יהיו תחת הרבנות של צאצאיו.
לפי האגדה היה נקרא "שויתי'ניק" גם בפי הגויים בני עיירתו, כי דרכו היה להעביד ידיו על עיניו בכל פעם, אף בשעה שעסק במסחר, ולקרוא הפסוק (תהלים טז, ח) "שויתי ה' לנגדי תמיד".
בסוף ימיו גר בטיסמניץ שם הוא גרם לפריחה של התנועה ולהצטרפות לתנועת החסידות, כמו כן הגן בעד הרב משולם איגרא שלא יזלזלו בכבודו בעקבות מחלוקת שהתעורר בין תושבי המקום ושם נפטר בט"ו באלול בשנת תקמ"ז.
נודע בעיקר בזכות צאצאיו אדמו"רי חסידות ויז'ניץ.
בלומא אשת הרב יצחק אב"ד ויז'ניציה, ובזיווג שני הייתה אשת רבי אורי מסטרליסק.
רבי מנחם מנדל מקוסוב (אהבת שלום) שהיה האדמו"ר הראשון בשושלת חסידות קוסוב שממנה המשיכה חסידות ויז'ניץ.
יעקב (קובה) צִים (צימבֶּרקנוֹפּף) (Zim; 1920, סוסנוביץ, פולין – 27 בדצמבר 2015, ט"ו בטבת תשע"ו) היה צייר ומעצב גרפי ישראלי, זוכה פרס משרד החינוך ופרס בתחרות בינלאומית של ציור בול השואה, יוצרם של סמלים רבים, 5 בולים, וכן שטרות ומטבעות של בנק ישראל.
יעקב בן צבי צים נולד בשם יעקב צימברקנופף (Jakob Cymberknopf) ב-1920 בעיר סוסנוביץ שבזגלמביה, בדרום פולין, בבית בעל דעות סוציאל-דמוקרטיות ליברליות.
אמו גבריאלה לבית ברמן, ניהלה נכסים בעיר.
מאביו, הרמן (צבי), בן דודה של אמו, ירש יעקב את כישרונו האמנותי ואת עיסוקו המקצועי.
אביו היה אמן וצייר שלטים.
הוא ושני אחיו היו פעילים בתנועת "הנוער הציוני".
בגיל חמש נשלח ל"חדר", אך למד שם שבוע בלבד.
את השכלתו השלים בבית ספר יהודי ובעזרת מורה פרטי.
בהמשך התקבל לבית ספר לאמנות, שמוריו היו אמנים מהאקדמיה לאמנות בקרקוב.
הוא היה אחד משלושת היהודים היחידים במחזור.
עם תחילת הכיבוש הגרמני ניצל משילוח לעבודת כפייה בזכות כישרונו האמנותי, ועבד כשרטט במרכז המשטרה בעיר.
בהמשך נלקח תחת חסותו של נאצי צעיר, שפתח עסק למכירת אריחים מקושטים.
הודות לכישרונו הפך למנהל העבודה במקום, והעסיק שם 120 צעירים וצעירות, רובם מתנועת "הנוער הציוני".
הוריו ואחיו, עמנואל, נשלחו לאושוויץ ונרצחו שם.
צים שהה בגטו סוסנוביץ וניצל מחיסול הגטו שהחל ב-1 באוגוסט 1943. הוא צורף לקבוצות שיועדו למחנות עבודה ונשלח למחנה אננברג שבשלזיה.
ב-1944 נשלח למחנה "בלכהמר", שם התאחד עם אחיו נתן.
עם התקרבות הצבא האדום, נשלחו הוא ואחיו נתן לצעדת מוות.
האחים הגיעו לבוכנוואלד, שם שוחררו.
הם הועברו לשיקום בכפר אקואי () בנורמנדי שבצרפת, ועלו לארץ ישראל ביולי 1945 עם "ילדי בוכנוואלד" בספינה "מטרואה".
לאחר עלייתו ארצה חידש צים את לימודיו באקדמיה לאמנות "בצלאל" בירושלים עד שנת 1947. הוא למד ציור, חיתוך עץ, לינולאום ואיור אצל מרדכי ארדון, רישום אצל איזידור אשהיים, גרפיקה אצל רודי דויטש ואלברט קארל הנשל, כתב אצל ירחמיאל שכטר וצילום אצל לו לנדאואר.
אצל המלחין יוסף טל לקח שיעורים במוזיקה.
לאחר שסיים לימודיו עבד בעבודות מזדמנות וכן בדפוס הממשלתי של המחלקה המטאורולוגית בירושלים.
במלחמת העצמאות גויס לש"י ובמהלך ההפוגה נשא לאשה את רות לבית יולס, חברתו ללימודים ב"בצלאל".
לאחר מכן עבר לתל אביב, ועברת את שם משפחתו לצים.
בסוף שנות ה-50 זכה במכרז לאיור הצד האחורי של שטרות הלירה הישראלית (סדרה ב').
בשנת 1975 יצא למסע באירופה ושהה תקופת מה בפריז על מנת להשתלם ולצייר.
בשנת 1977 הציג לראשונה ציורי שמן על בד בתערוכת יחיד במשכן לאמנות בחולון.
ב-1982 זכה בפרס משרד החינוך על מפעל חיים במסגרת הארגון הבינלאומי לחינוך באמנות (InSEA).
צים זכה במוניטין של מעצב גרפי וצייר, הציג מיצירותיו בתערוכות בישראל ומחוצה לה וזכה בפרסים רבים, בהם פרס אמן ותיק מטעם אגודת הציירים בתל אביב ופרס בתחרות בינלאומית של ציור בול השואה.
הוא יצר סמלים רבים, שטרות ומטבעות של בנק ישראל.
צים צייר חמישה בולים עבור השירות הבולאי הישראלי: אחד משני הבולים הראשונים שהונפקו בישראל בנושא השואה (לאחר משפט אייכמן) "השואה והגבורה" 30/04/1962; בול "שחרור מחנות הריכוז" 27/04/1965 [בשובל בול זה מופיע מספרו האישי ממחנה הריכוז]; בול "הרוגי מלכות" 05/06/1968; בול האר"י 06/06/1972; ובול "באבי יאר" 07/06/1983.
בשנת 1990 הגיע לביקור ראשון בפולין ובסוסנוביץ לאחר 48 שנים.
צים היה נשוי לרות לבית יולס.
לשניים ארבעה בנים משותפים, שמונה נכדים ונינים.
נפטר ב-2015, בגיל 96. נקבר בבית העלמין ירקון.
1980 - המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת-גן
1981 - בית אגודת הציירים והפסלים, תל אביב
1984 - מוזיאון יד-לבנים, פתח-תקווה
1985 - המשכן לאמנות, חולון
1991 - "שתי פנים", המשכן לאמנות, חולון
1993 - תערוכה מקיפה במוזיאון העצמאות (Museum Niepodleglosci), ורשה; תערוכת יחיד בגלריה העירונית אקסטרווגאנס (Extravagance) בסוסנוביץ
1994 - "מסע אל האוויר החלוד", במוזיאון לאמנות ב"יד ושם", ירושלים
1996 - "הצל המתמשך" בבית אגודת הציירים והפסלים, תל אביב (אוצר ומשתתף); "ציורים חדשים" במשכן לאמנות, חולון
תצוגת שישה ציורים גדולים באכסדרת המשכן לאמנויות הבמה בתל אביב
הגדה של פסח; נכתבה ועֻטרה על ידי י' צימברקנופף (צים), תל אביב: מ' ניומן, תשי"ב 1952.
על פי עיטורים אלו עוטרו ההגדות בהוצאת הרבנות הצבאית משנות החמישים עד שנות השבעים.
יונה פישר (עורך), יעקב צים; מבואות מאת אריאל הירשפלד ואירית הדר; עיצוב והפקה: יעקב צים; תצלומים: אברהם חי, ישראל צפריר, רן ארדה; עריכת טקסט: דפנה רז; תרגום לאנגלית: שרה קיטאי, דריה קסובסקי, תל אביב: משכל, 2003. (עמ' 186–192: תולדות חיים, בעברית ואנגלית)
יעקב צים (צימברקנופף), שברים ואור; עריכה יעקב בוציאן, ירושלים: יד ושם, תשס"ד 2004
יעקב צים, ציורים 2004-2014; מבואות מאת אהובה ישראל; עיצוב והפקה:דפנה גרייף; תצלומים: אברהם חי, רן ארדה; עריכת טקסט: דפנה רז; תרגום לאנגלית: שרה קיטאי, דריה קסובסקי, תל אביב: משכל, 2016. (עמ' 74–82: תולדות חיים, בעברית ואנגלית)
יעקב צוּר (טשרנוביץ) (19 באוקטובר 1906, ל' בתשרי ה'תרס"ז – 1 בפברואר 1990, ו' בשבט ה'תש"ן) היה שליח ופעיל ציוני, ציר ישראל במספר מדינות בדרום אמריקה, מאוחר יותר שגריר ישראל בארגנטינה ובצרפת, מנכ"ל משרד החוץ, ראש מחלקת ההסברה של ההסתדרות הציונית, יו"ר הוועד הפועל הציוני ויו"ר הקרן הקיימת לישראל.
צור נולד בעיר וילנה שתחת שלטון האימפריה הרוסית, בנם של בלה ושמואל טשרנוביץ ואחיהם של ימימה אבידר-טשרנוביץ ואלכסנדר.
גדל בבית ציוני והתגורר בווילנה ובוורשה שבפולין.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נדד עם משפחתו לפינסק, קייב, מוסקבה ולאומסק בסיביר.
בארץ בה גרו בתחילה במושבה בית-גן בגליל, ומשם עברו לירושלים.
צור למד בגימנסיה העברית רחביה בירושלים בה הושפע ממוריו שלמה שילר, ודודו אהרן אברהם קבק.
יצא ללימודים באוניברסיטת פירנצה באיטליה ובסיומם חזר לארץ ישראל, עבד בעיריית תל אביב כעורך ביטאון העירייה ורשם פרוטוקולים.
לאחר מכן יצא ללימודים בצרפת ולמד ספרות, סוציולוגיה ושפות שמיות בסורבון שבפריז.
בתקופת שהותו בפריז בשנים 1926 עד 1929 שימש עורך בפועל של השבועון "העולם".
ב-1929 חזר לארץ ישראל, שימש עורך לילה בעיתון הארץ והחל לעבוד בקרן הקיימת לישראל, תחילה כמנהל המחלקה הצרפתית ובהמשך מנהל מחלקת ההסברה.
שימש שליח בבלגיה, יוון ובבולגריה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ישב בקהיר ושימש קצין קשר בין יחידות ההגנה, הסוכנות היהודית והצבא הבריטי, הוא סייע בארגון הבריגדה היהודית במצרים ושימש נציג הוועד למען החייל.
לאחר המלחמה שימש שליח הסוכנות היהודית ומגן דוד אדום ביוון.
בתקופת מלחמת העצמאות כיהן כמנהל המפקד לשירות העם בירושלים, לאחר הקמת המדינה מונה לציר ישראל במדינות דרום אמריקה, הוא כיהן כציר הראשון של ישראל באורוגוואי, ארגנטינה, פרו, פרגוואי וצ'ילה ונציג ישראל בפרו.
ב-1953 מונה לשגריר ישראל בצרפת, בתקופתו התהדקו היחסים בין המדינות, החלה מכירת נשק ובפרט מטוסי סילון צרפתיים לישראל ונחתם ההסכם הסודי עם צרפת ובריטניה בעקבותיו יצאה ישראל למבצע קדש.
הוא כיהן בתפקיד עד יולי 1959, בפרידה ממנו העניק לו שר החוץ הצרפתי, מוריס קוב דה מירוויל, את עיטור לגיון הכבוד.
בשובו לישראל מונה לסגן שר מנהל משרד החוץ וכיהן כמנכ"ל בפועל של המשרד.
כמו כן מונה לחבר במועצה להשכלה גבוהה.
ב-1960 מונה לראש מחלקת ההסברה וחבר הנהלת הסוכנות היהודית, באפריל אותה שנה מונה ליו"ר הקרן הקיימת הוא כיהן בתפקיד עד פרישתו בגיל שבעים, ב-1976. הוא ייצג את מפא"י (האיחוד העולמי) בהנהלת ההסתדרות הציונית העולמית ובשנים 1961 עד 1968 כיהן כיו"ר הוועד הפועל הציוני.
ב-1973 נשקלה במפלגת העבודה מועמדותו לכהונה כנשיא המדינה, אך הוא בחר להסירה.
במשך השנים כתב מאמרי דעה רבים בעיתון "דבר".
הוא אביהם של מוקי צור ודליה (אמם של שלמה דוברת ושל המשוררת ענת דוברת בן עזרא).
נפטר ב-1990. על מצבתו נרשם "שליח לעמו".
בשדה מלוא קומה, הוצאת הקרן הקיימת, 1948
שחרית של אתמול, הוצאת עם עובד, 1965 – אוטוביוגרפיה
יומן פריס; המערכה הדיפלומטית בצרפת 1953–1956, הוצאת עם עובד, 1968
דיוקנה של התפוצה, הוצאת כתר, 1975
כתב-האמנה מס' 4: שליחות דיפלומטית ראשונה בדרום-אמריקה, הוצאת ספרית מעריב, 1981
יעקב זאב קובלנץ (27 בנובמבר 1927 – 12 בינואר 1956) היה אתלט ישראלי, אלוף ושיאן ישראל, אלוף המכביה השלישית בקפיצה לגובה ובקפיצה לרוחק ושיאן המכביה בקפיצה לרוחק.
הישראלי הראשון שקפץ למרחק של יותר מ-7 מטרים (7.06 מטר).
יעקב קובלנץ בנם של חיה ורפאל נולד בתל אביב.
הוא שהה במחנה המעצר בלטרון במשך כ-3 שנים, שם קבע בקפיצה לגובה תוצאה של 1.65 מטר.
הוא שוחרר מהמעצר באוקטובר 1947 והתגייס לצה"ל בנובמבר 1948. בתחילה התאמן בקבוצת מכבי תל אביב ובהמשך עבר לקבוצת הפועל תל אביב.
בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה במרץ 1949 סיים קובלנץ במקום הראשון בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.68 מטר, לפני צבי ינובר (1.64 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.67 מטר, לפני מנחם ראקוץ' מהפועל קריית חיים (1.67 מטר).
בתחרות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכה באוקטובר 1950 זכה קובלנץ בשתי מדליות זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.75 מטר, לפני מ.
פאר וזאב כספי, שניהם מישראל שקבעו תוצאה של 1.75 מטר, ובקפיצה לרוחק בשיא מכביה חדש של 6.77 מטר.
בתחרות שנערכה בירושלים באוקטובר 1950 קבע קובלנץ בקפיצה לרוחק שיא ישראלי חדש של 7.06 מטר.
בתחרות שנערכה בזאגרב, באותה העת יוגוסלביה במאי 1951 סיים קובלנץ במקום ראשון בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.75 מטר ובמקום שני בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.38 מטר.
חודשיים לאחר כן, באליפות הפועל שנערכה בירושלים ביולי הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.77 מטר.
קובלנץ נהרג בתאונה בעת שירותו הצבאי ונקבר בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
רבי יעקב קופל אלטנקונשטט (או: אלטנקונשטאדט; נודע בכינוי ר' קופל חריף; ב' באייר תקכ"ו, 11 באפריל 1766, אלטנקונשטאדט, בוואריה - כ"א בכסלו תקצ"ו, 11 בדצמבר 1836, ורבו) היה רב וראש ישיבה, ממנהיגי יהדות הונגריה, רבה של העיר ורבוי, תלמידו של הנודע ביהודה, ומחבר הספר "חידושי יעב"ץ".
נולד בשנת תקכ"ו בעיר אלטנקונשטאדט, בוואריה.
משפחתו מתייחסת גנאלוגית למדינאי היהודי ופרשן המקרא דון יצחק אברבנאל, ואביו רבי צבי הירש בן שמואל אלטנקונשטט היה לפי עדות נכדו למדן גדול.
בילדותו נסע לישיבת פיורדא ללמוד תורה אצל רבי יוסף שטיינהארט, רבה של העיר, שהיה אז בסוף ימיו; ואצל מחליפו בראשות הישיבה המקומית, רבי צבי הירש יאנוב ("ר' הירש חריף").
בשנת תקמ"ד החל ללמוד אצל רבי יחזקאל לנדא בפראג.
הוא ותלמיד נוסף יחיד זכו מפי רבם לתואר "משוחרר", שמורה על הישגים לימודיים המאפשרים לתלמיד להסתדר בכוחות עצמו מבלי להזדקק לרבו.
בסוף שנת תקמ"ז התארס עם ליבלה בתו של ר' אברהם פעססעלס מהעיר שטאמפן, הוא התחתן רק לאחר שנה, ובשנה זו עבר לפרשבורג ולמד אצל רבה של העיר, רבי מאיר ברבי.
בערך בשנת תק"נ התמנה כרבה של קרלבורג, משרה בה החזיק עד שנת תקנ"ב, אז מונה כרבה של העיר ורבו.
בשל חריפותו הרבה שהחלה להתפרסם, כינו אותו רבים "קופל חריף", כינוי זה דבק בו ונעשה לשימושי יותר משם משפחתו המקורי.
בוורבו הקים ישיבה, שהייתה הישיבה החשובה השנייה בהונגריה לצד ישיבתו של החתם סופר בפרשבורג.
בישיבה זו למדו בדרך כלל כ-150 תלמידים, ובשנות כהונתו למדו בה כמה אלפים.
שיעוריו התפרסמו בחריפותם, והיו מוקד משיכה לאורחים שבאו לימים ספורים כדי להאזין להם.
לפי עדות תלמיד הישיבה הרב מאיר טויבר, אמר לו החתם סופר: .
נפטר בפתאומיות בליל שבת פרשת וישב, כ"א בכסלו תקצ"ו (1835).
החתם סופר הגיע במיוחד מפרשבורג להספידו.