tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ה-ICS החליף את הביטויים הקודמים הללו בשנת 1994.
הגורם המרכזי והמקובל בין-לאומית בקביעת כרון הוא האם עמודת המאובנים הכוללת היא ברורה, חד משמעית ונפוצה.
כמה כרונים מקובלים מכילים עמודות מאובנים אחרות, וסומנו כרונים גדולים שמשתרעים על פני יחידות זמן גאולוגיות שלמות מוגדרות, גדולות וקטנות כאחד.
לדוגמה, הכרון פליוקן הוא תת-קבוצה של הכרון נאוגן, והכרון פליסטוקן הוא תת-קבוצה של הכרון רביעון (תור בעידן הקנוזואיקון).
כרונוסטרטיגרפיה היא ענף הסטרטיגרפיה החוקר את גילאי שכבות הסלע ביחס לזמן.
מטרת הכרונוסטרטיגרפיה היא לארגן את רצף היווצרות המשקעים ומשך ההיווצרות של כל הסלעים בתוך אזור גאולוגי, ובסופו של דבר, את כל התיעוד הגאולוגי של כדור הארץ.
המינוח הסטרטיגרפי הסטנדרטי הוא מערכת כרונוסטרטיגרפית המבוססת על מרווחי זמן פלאונטולוגיים המוגדרים על ידי מכלולי מאובנים מוכרים – ביוסטרטיגרפיה.
מטרת הכרונוסטרטיגרפיה היא לקבוע גיל משמעותי למרווחים וממשקים אלה של מכלול המאובנים.
הכרונוסטרטיגרפיה מסתמכת במידה רבה על גאולוגיה איזוטופית וגאוכרונולוגיה כדי לתארך יחידות סלע מוכרות ומוגדרות המכילות את מכלול המאובנים הספציפיים המוגדרים על ידי המערכת הסטרטיגרפית.
בפועל, קשה לתארך באופן איזוטופי את רוב המאובנים וסלעי המשקעים באופן ישיר, ולכן יש לבצע אומדנים על מנת להגיע לגיל המשקף את תחילת התקופה הגאולוגית.
המתודולוגיה בה נעשה שימוש נגזרת מעקרון הסופרפוזיציה בגאולוגיה ומעקרונות היחסים הרוחביים והמצטלבים.
כיוון שסלעי יסוד מתהווים במרווחי זמן ספציפיים והם מיידיים בקנה מידה גאולוגי, ומכיוון שהם מכילים מכלולי מינרלים אשר ניתן לתארך בצורה מדויקת בשיטות איזוטופיות, בניית כרונוסטרטיגרפיה מסתמכת במידה רבה על סלעי יסוד פלוטוניים וסלעי יסוד אקסטרוסיביים.
סלע אקסטרוסיבי הוא סלע וולקני שמקורו במאגמה חמה מתוך כדור הארץ הזורמת החוצה אל פני השטח כלבה או מתפוצצת בעוצמה לאטמוספירה ונופלת בחזרה כפירוקלסטים או טוף.
לעומת זאת, סלע פלוטוני (חודרני, אינטרוסיבי) הוא סלע שנוצר על ידי מאגמה שמתקררת מתחת לפני השטח.
התמרה, המקושרת לעיתים קרובות עם העתקים, עשויה לשמש גם לתיארוך מרווחי משקעים בעמודה כרונוסטרטיגרפית.
לעיתים ניתן לתארך סלעים מטמורפיים, וזה עשוי לתחום את התיארוך של גיל השכבה הגאולוגית.
לדוגמה, אם שכבה המכילה מאובני גרפטוליטים (אורגניזמים מאמצע תור הקמבריון) מונחת על תשתית גבישית בשלב מסוים, תיארוך התשתית ייתן את הגיל המרבי של מכלול המאובנים הזה.
תהליך זה דורש מידה ניכרת של מאמץ ובדיקה של קשרי שטח ותאריכי גיל.
למשל, ייתכנו מיליוני שנים רבות בין היווצרות שכבה לבין היווצרות הסלע שחדר אותה.
אומדן הגיל חייב להיות בהכרח בין הסלע החודרני העתיק ביותר במכלול המאובנים לבין הסלע הצעיר ביותר עליו נשען מכלול המאובנים.
אאונותמה – eonothem – פנרוזואיקון
ארתמה – erathem – פלאוזואיקון
אין לבלבל בין יחידות גאוכרונולוגיות וכרונוסטרטיגרפיות.
יחידות כרונוסטרטיגרפיות הן חומר גאולוגי, ולכן נכון לומר שמאובנים מהמין טירנוזאורוס נמצאו בסדרת הקרטיקון העליון.
יחידות גאוכרונולוגיות הן פרקי זמן ומקבלות את אותו השם כמו יחידות סטרטיגרפיות סטנדרטיות אך הן מחליפות את המונחים עליון/תחתון במונחים מאוחר/מוקדם.
לפיכך נכון גם לומר שטירנוזאורוס חי בתקופת הקרטיקון העליון.
כרונוסטרטיגרפיה היא ענף חשוב של הסטרטיגרפיה מכיוון שמתאמי הגיל הנגזרים באמצעותה הם חיוניים לשם יצירת מפה וכרונולוגיה באמצעות חתכים מדויקים של הארגון המרחבי של סלעים ולשם הכנת שחזורים פלאוגאוגרפיים מדויקים.
כרונוצנטריות או טמפורוצנטריות היא התפיסה של פרק זמן מסוים בהיסטוריה, לרוב ההווה, כמרכזי ובעל חשיבות נעלה על כל התקופות האחרות, וכנקודת המוצא לבחינת כל תקופה אחרת.
המונח נבטע באנלוגיה למונח אתנוצנטריות, הנושא אותה משמעות אך מתייחס לקבוצה אתנית במקום תקופה היסטורית.
הנטייה לכרונוצנטריות גורמת לרוב בני האדם לייחס להווה שבו הם חיים חשיבות מופזרת ביחס לתקופות היסטוריות קודמות.
כרוניקה של מוות ידוע מראש (בספרדית: Crónica de una muerte anunciada) הוא רומן של גבריאל גארסיה מארקס שיצא לראשונה בשנת 1981. הספר, מיצירותיו החשובות של מרקס (יחד עם "מאה שנים של בדידות"), מספר על טרגדיה, מקרה של מוות בכפר קטן.
על קיום הטרגדיה ועל אופייה לומד הקורא כבר בכותרת שמהווה ספוילר מובהק, כאשר במהלך הספר לומד הקורא על עומק הטרגדיה ועובר תהליך נפשי של ממש.
הספר עובד לסרט קולנוע באותו השם בשנת 1987 בבימויו של פרנצ'סקו רוסי.
הספר ראה אור בעברית בהוצאת עם עובד בשנת 1988, בתרגום טל ניצן.
סנטיאגו נסאר- דמות ראשית, נהרג יום לאחר חתונתה של אנחלה ויקאריו בידי פדרו ופאבלו ויקאריו.
אנשי העיירה יודעים על הרצח שקרב להגיע אך אף אחד מהם לא מזהיר את סנטיאגו.
אנחלה ויקאריו- מתחתנת עם ביארדו סאן רומן ומגורשת מביתו לאחר שביארדו מגלה שהיא איננה בתולה.
טוענת שאיבדה את בתוליה לסנטיאגו נסאר.
ביארדו סאן רומאן- מתחתן עם אנחלה.
זר מסתורי בעיירה, מגיע ממשפחה עשירה.
התאומים פדרו ופאבלו ויקאריו- רצחו את סנטיאגו נסאר כדי להחזיר את כבוד משפחתם לאחר שאחותם טענה שהיא איבדה את בתוליה לסנטיאגו נסאר.
אומנם הם נראים זהים מבחוץ אך אישיותם שונה.
קולטילדה ארמנטה- בעלת החנות שמול זירת הרצח מחוץ לביתו של סנטיאגו נסאר.
יודעת על הרצח המתוכנן ומנסה לעכב את העומד להתרחש.
מריה אלחנדרינה סרונטס- זונה אלגנטית, שכבה עם סנטיאגו נסאר ומספר הרומן.
פוריסימה דה כרמן- אמה של אנחלה ויקאריו.
פוניקו ויקאריו- אביה של אנחלה ויקאריו.
פלאסידה לינרו- אמו של סנטיאגו נסאר, מפענחת חלומות ידועה אך אינה מסוגלת לפענח את חלומותיו של סנטיאגו ביום הירצחו.
פרודנסיה קוטס- ארוסתו של פאבלו ויקאריו, טוענת שלא הייתה מתחתנת איתו אם לא היה הורג את האדם שלקח את בתוליה של אחותם ובכך מחזיר את כבוד המשפחה.
איברהים נסאר- אביו של סנטיאגו נסאר, הוריש לו במותו את החווה שהייתה בבעלותו.
ויקטוריה גוזמן- המשרתת של סנטיאגו נסאר.
ניהלה רומן עם אביו של סנטיאגו נסאר בתור נערה.
בבוקר הרצח שחטה ארנבת באכזריות וסנטיאגו התחלחל מזה.
דון רוחליו דה לה פלור- בעלה של קלוטילדה ארמנטה.
אשתו מזהירה אותו לגבי כוונות הרצח של התאומים ויקאריו והוא בוחר להתעלם.
מת מהתקף הלב שקיבל כאשר ראה את ניתוח הגופה של סנטיאגו.
דיבינה פלור- בתה של ויקטוריה גוזמן, מוטרדת מינית על ידי סנטיאגו בנוכחות אמה.
מרגוט- אחותו של הסופר, מאמינה שסנטיאגו יהיה שידוך מוצלח לכל נערה כיוון שהוא צעיר, חטוב ועשיר.
קריסטו בדויה- חבר של הסופר ושל סנטיאגו נסאר, מנסה להזהיר את סנטיאגו נסאר מהרצח הקרב להגיע.
לואיס אנריקה- אחיו של הסופר.
כומר אמאדור- הכומר המקומי, שוכח להזהיר את סנטיאגו נסאר מהתאומים על אף שהוא יודע שהם מתכננים להורגו.
הקולונל לזארו אפונטה- הקולונל העצלן בעיירה, לא הצליח למנוע את הרצח של סנטיאגו נסאר כיוון ששיחק דומינו.
גנרל פטוניו סאן רומאן ואלברטה סימונדס- הוריו של ביארדו סאן רומאן.
ימיל שאיום- ממוצא ערבי, מתכנן נקמה על מותו של סנטיאגו נסאר.
פלורה מיגל- האישה שסנטיאגו היה אמור להינשא לה.
נהיר מיגל- אביה של פלורה, הזהיר את סנטיאגו נסאר מפני התאומים.
איקסוס- אלמן זקן בעיירה בעל הבית היפה ביותר, נפטר מצער לאחר שמכר לביארדו סאן רומאן את ביתו שהיה הבית היפה ביותר בעיירה.
מרסדס ברצ'ה- אשתו של המספר.
הספר "כרוניקה של מוות ידוע מראש" עוסק ברצח המתבצע בעיירה קטנה.
הנרצח הוא סנטיאגו נסאר שהואשם בבעילתה של אנחלה ויקאריו והרוצחים הם פדרו ופאבלו ויקאריו, אחיה של אנחלה.
הסיפור אינו מסופר בצורה כרונולוגית אלא קופץ מההווה לעבר ומתאר מאורעות שונים לפני ואחרי הרצח.
תמצית הסיפור (בצורה כרונולוגית): יום אחד הגיע לעיירה ברנש עשיר בשם ביארדו סן רומאן וביקש להינשא לאנחלה ויקאריו.
אנחלה ויקאריו לא אהבה אותו, אך הוריה דחפו אותה להינשא לו, מסיבות כלכליות.
אנחלה נישאה לביארדו אך היה עליה להסתיר מפניו עובדה מצערת – אי היותה בתולה.
בליל כלולותיהם גילה ביארדו סן רומאן את סודה של אנחלה והחזיר אותה באותו לילה למשפחתה.
כאשר אנחלה נשאלה מי היה זה שגזל את בתוליה, הסגירה את סנטיאגו נסאר.
אחיה של אנחלה, פדרו ופאבלו, הרגישו מחויבים לנקום בסנטיאגו, אך לא רצו לעשות זאת.
על מנת לחלץ את עצמם מהצרה שנקלעו אליה, ניסו לגרום למעצרם על מנת שלא יהיו מחויבים לבצע את הרצח.
לכן הם קנו סכיני שחיטה, השחיזו אותם בפומבי והלכו איתם בצורה מופגנת.
כמו כן, סיפרו לכל מי שהסכים לשמוע שהם מתכננים לרצוח את סנטיאגו נסאר.
וזה למעשה החלק המעניין בספר – רוב העיירה ידעה על תכנון הרצח של האחים ויקאריו, אך כמעט אף אחד לא נקף אצבע על מנת לנסות לעצור אותם, ולכן לא הייתה לאחים ויקאריו ברירה אלא לבצע את הרצח.
בודדים לא ידעו על הרצח המתוכנן, ובתוכם סנטיאגו נסאר, שנרצח בסופו של דבר.
הסיפור כתוב מנקודת מבט מרוחקת, וכביכול אובייקטיבית.
רגשות המספר לא מתערבים בנובלה, ולרוב גם דעותיו.
מספר הסיפור הוא תושב בעיירה הקטנה שככל הנראה הכיר את כל הנפשות הפועלות בטרגדיה.
אין אנו זוכים לדעת מיהו בדיוק המספר, אך אנו יכולים לראות כי הוא היה מכר של סנטיאגו נסאר ומשתתף משני בטרגדיה:
לא רק שהמספר עצמו היה שותף באירועים שהתרחשו לפני הרצח, אלא גם משפחתו - אמו ואחותו, היו מעורבות:
במהלך הספר אנחנו למדים לא רק על משפחתו ועל כך שכנראה הכיר את סנטיאגו נסאר ואף היה מיודד איתו, אלא גם שככל הנראה הוא חקר את כל התקרית שנים לאחר המעשה.
המספר מספר לעיתים קרובות על אירועים שסיפרו לו אנשים שונים שהיו מעורבים בפרשה וכמו כן גם די ברור שהוא חקר אנשים אלו ואחרים על מנת להגיע לאמת בנוגע לאירועים שהתרחשו.
ניתן לראות זאת במקומות רבים בטקסט, למשל:
דמות המספר בספר הוא משתתף לא פעיל אך יודע פרטים רבים מכיוון שחקר והעמיק בנוגע לאירועים שהתרחשו בסיפור ואף חווה את חלקם על בשרו.
אין הוא מספר יודע-כל משום שידיעותיו מוגבלות למה שחקר, ראה במו עיניו ושמע מאנשים שונים עמם שוחח.
ישנן רמיזות לכך שהמספר הוא מרקס עצמו, על פי השמות של חברי המשפחה שלו למשל, אם כי זה לא מופיע במפורש.
כרטיאן מטרואה היה גדול המשוררים והסופרים הצרפתיים בימי הביניים.
על חייו של כרטיאן ידוע מעט מאוד.
אף תאריך הולדתו ומועד פטירתו אינם ידועים.
נראה שנולד בטרואה שבצפון-מזרח צרפת, וחי בה פרק זמן ניכר.
ייתכן שזהו כרטיאן הנזכר במסמך משנת 1173 כ"כריסטיאנוס, קנון סנט-לו".
הוא שימש כאביר בחצרות השליטים הפיאודליים בפלנדריה ושמפאן.
במשך מספר שנים היה שליחה המיוחד של פטרוניתו, הרוזנת מארי משמפאן, בתם של אלינור מאקוויטניה ובעלה הראשון, לואי השביעי.
כרטיאן הוא מחברם הראשון של סיפורי עלילות הגבורה אודות אבירי השולחן העגול של המלך ארתור.
יש להניח ששאב את נושאי כתיבתו מסיפורים אנגלו-נורמניים, ומשיריהם של זמרים עממיים בבריטני שבצרפת, אך הוא נסך בהם משמעות חדשה ותוכן אחר.
הוא גם יצר סוגה ספרותית חדשה הקרויה "הרומן החצרוני" (Roman Courtois).
מיצירותיו של כרטיאן נשתמרו שיר אחד וחמש רומנסות מחורזות.
אלה זכו לתהילה רבה בדורות הבאים ולחיקויים רבים, הן בשירה והן בפרוזה.
כרטיאן היה בעל תודעה עמוקה באשר למעמדו כמשורר וכסופר.
שלטון צודק ואהבת האל היו ערכים חשובים בעולמו.
במרבית יצירותיו ביקש להשלים בין עולם התשוקות לעולם המוסר, והתקומם נגד האהבה הנואפת שאותה שיבחו הטרובדורים.
גישתו זו מוצגת ברומנסה "ארק ואניד" (Erec at Enid) שחיבר לפני שנת 1170, וכן ברומנסה "איוון, אביר האריה" (Yvain, le Chevalier au Lion) שחיבר לאחר שנת 1177, ואשר מטפלת במעמדה של האישה כגברת כל יכולה לעומת מעמדה כאישה נשואה.
כרטיאן התנגד גם לאהבה הפטליסטית כפי שבאה לידי ביטוי ביצירת המופת של זמנו, "טריסטן ואיזולדה".
ביקורתו החריפה כנגדה מעוצבת ברומנסה "קליג'" (Cligès) שחיבר בשנת 1176 בקירוב.
רומנסה זו מחקה בצורה לא מוצלחת את המבנה הסיפורי של טריסטאן ואיזולדה, אולם נוטעת בקורא את האמונה כי בכוח האדם לשנות את גורלו.
את הרומנסה "לנסלוט, אביר העגלה" (Lancelot, le Chevalier de la Charrette) חיבר בשנים 1177-1181, לפי בקשת הרוזנת מארי, כפי שכרטיאן עצמו מציין.
עלילתה מספרת על סר לנסלוט ועל אהבתו למלכה גווינביר, והיא שונה מיצירותיו האחרות בכך שבה מתוארת האהבה לפי גישת הטרובדורים.
מסיבה כלשהי חיבר כרטיאן רק כ-6,000 שורות ביצירה זו, ואת סופה כתב המשורר גודפרואה מלאניי (Godefroy de Lagny).
אחת הסברות גורסת כי הדבר נעשה בתיאום עם כרטיאן, שלא יכול היה לחבר במו ידיו את פרקי הסיום מאחר שלא הסכים עמם מבחינה רעיונית.
את הרומנסה "פרסיבל, סיפורו של הגראל" (Perceval, le Conte du Graal), חיבר לפני שנת 1191 עבור הרוזן פיליפ מפלנדריה, וזו נודעת כגיבוש הספרותי הראשון שניתן לאגדת הגביע הקדוש.
כרטיאן ניסה לנסוך בה תוכן ומשמעות דתיים במסגרת הרפתקה חילונית, אולם לא השלימה; קרוב לוודאי מפני שהלך לעולמו.
ארבעה משוררים אחרים הוסיפו המשך, כל אחד בתורו, ל-9,000 השורות שחיבר.
כרטיאן חיבר גם ארבעה שירים המבוססים על היצירה "מטמורפוזות" מאת אובידיוס, אך רק השיר "פילומנה" (Philomena) נשתמר.
השיר "גיום מאנגליה" (Guillaume d'Angleterre) יוחס בעבר לכרטיאן, אך השערה זו נדחתה.
דמותו של כרטיאן שימשה כבסיס לדמותו של אוליבייה דה נואיין, המשורר בן ימי המוות השחור, המופיע בספרו של איאן פירס, "חלום סקיפיו".
כְּרָזָה (בלועזית: פּוֹסְטֶר) היא כל דימוי חזותי המיועד להצגתו לראווה, ולרוב מודפס על נייר גדול התלוי על קיר או משטח דומה לזה.
זהו כלי שכיח עבור פרסומאים, תעמולנים, מפגינים וקבוצות אחרות המנסות להעביר מסר כלשהו.
ניתן למצוא כרזות ככלי לפרסום, להעברת מסרים (בהפגנות למשל) וכאמצעי לביטוי אמנותי.
בנוסף, משמשות כרזות שונות כאמצעי זול לקישוט קירות כפי שניתן למצוא בעיקר אצל אנשים צעירים.
עיצוב כרזות הוא לא פעם הפריט המזהה מעצב גרפי יותר מאשר תוצרים אחרים בעולם העיצוב.
לדוגמה, המעצב יוסי למל מוכר בעולם בעיקר בגלל הכרזות הפוליטיות שלו, ופחות על פי סמלילים או עיצובים אחרים.
לכרזות שבהן מילים בלבד היסטוריה ארוכה: החל מימיו של שייקספיר עדכנו את האזרחים על הצהרות ממשלתיות במשך מאות שנים.
המהפכה הגדולה בתחום הכרזות היה פיתוח צבע של הדפסת-אבן (ליתוגרפיה) אשר אפשר הדפסה זולה של כרזות מאוירות בצבעים מלאי חיים.
הרעיון פותח לראשונה בצרפת אך עד שנות ה-90 של המאה ה-19 הוא התפשט בכל אירופה.
ישנם מספר אמנים מפורסמים אשר יצרו כרזות בתקופה זו והידועים מביניהם היו אנרי דה טולוז-לוטרק (צייר וחרט צרפתי) וז'ול שרט (צייר וליתוגרף צרפתי).
כרזות רבות, בהן כרזות המפרסמות ירידים בין-לאומיים ותערוכות עם נושאים שונים, היו בעלות ערך אמנותי גבוה והפכו פריטי אספנים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה והשנייה נעשו כרזות גיוס לדבר נפוץ וחלקן אף חדרו לתודעה הלאומית.
דוגמה טיפוסית לכך היא הכרזה האמריקנית – "הדוד סם רוצה אותך" – לגיוס צעירים לצבא ארצות הברית או "שפתיים חופשיות מטביעות ספינות" לאזהרה ממרגלים זרים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הפציעו תנועת הפופ ארט ותנועות מחאה במערב, שהשתמשו רבות בכרזות.
הכרזות הנחשבות לטובות במיוחד עוצבו כנראה על ידי סטודנטים צרפתיים בהתקוממות הגדולה במאי 1968.
ביהדות החרדית נפוץ הפשקוויל, כרזה הכתובה בדרך כלל בשחור-לבן, המשמשת כאמצעי תקשורת, בדרך כלל לשם הודעה על בעיות או מחאה כנגד גורמים שונים.
המונח פוסטר משמש כיום גם לתיאור תצלום ענק על נייר, בדרך כלל של מוזיקאים (כגון כוכב רוק), ספורטאים (בפרט כוכבי כדורגל וכדורסל) ומכונות (בדרך כלל מטוסים ומכוניות על), שנועד לתלייה על הקיר.
באמצעות איסוף הפוסטרים ותלייתם מבטא העוסק בכך את הערצתו לאובייקט שבפוסטר.
במשך דורות רבים כרזות צוירו, נרקמו, נתפרו והוטלאו על בדים.
שנקראים באנגלית Banner והאקדמיה ללשון העברית תרגמה ל'מודעה, ידיעה לפרסום, כרזה'.
גם דגל ונס הם כרזת בד.
בתולדות ההרלדיקה מופיעות כרזות בד עם סמל המגן, כרזות עם סמלים וכתובות דתיות.
לתנועת העבודה הבריטית יש היסטוריה של צעדות עם כרזות בד רקומות.
אנשי שבט הפון [Fon] שבדהומייכעת הרפובליקה של בנין ייצרו כרזות בד בהטלאה, מאז המאה ה-18, לקישוט בתיהם ולטקסים משפחתיים.
במלחמת העולם השנייה אמריקאיות שהיה להן בן משפחה בקרבות, הטליאו או רקמו כרזת בד עם כוכב כחול ותלו אותו בחלון הבית כהפגנה בעד הצבא הלוחם בחזית.
במאה ה-20 קבוצות של נשים יצרו כרזות בד לשיחות שלום.
בבירמינגהם בשנות ה-1980 קמה קבוצה של נשים שהתמקדו ביצירת כרזות בד לשלום ולצדק חברתי.
באוסף מוזיאון השלום באנגליה ישנן כמה כרזות שלום, ביניהן דגל ל'לא למלחמה במפרץ' שנתפר והוטלא ב-1991.
יצירת כרזות בד נעשית גם בימינו, ובספרים ועיתוני מלאכת יד אפשר למצוא הצעות ליצירת כרזות לחגים, למסיבות ואירועים אישיים.
כרטוס משותף הוא שיטה למכירת כרטיסים לנסיעה בתחבורה ציבורית, בה קונה הנוסע כרטיס נסיעה אחד על מנת להשתמש במספר אמצעי תחבורה.
השיטה נועדה להקל על הנוסע המעוניין להשתמש באמצעי התחבורה הציבורית, ולעודד את השימוש בתחבורה ציבורית ובתחבורה בת קיימא.
השימוש בתחבורה הציבורית דורש לעיתים החלפת מספר אמצעי שינוע על מנת להגיע מנקודת המוצא אל היעד במהירות וביעילות.
לדוגמה, נוסע המעוניין להגיע מביתו הממוקם בעיר אחת אל יעדו הנמצא בעיר אחרת, יצטרך לרוב להשתמש בשלושה אמצעי תחבורה:
תחבורה עירונית מביתו אל תחנה מרכזית בעירו.
תחבורה בין עירונית אל תחנה מרכזית בעיר היעד.
תחבורה עירונית אל מקום היעד.
בשיטת הכרטוס המשותף נוסע זה יצטרך לקנות כרטיס נסיעה אחד על מנת לבצע נסיעה זו.
שיטה זו פעלה עד יוני 2011 רק במקומות בודדים.
במסגרת הרפורמה בתחבורה הציבורית בגוש דן שהונהגה ב-1 ביולי 2011, אוחדו קודי הנסיעה של חברות אגד, דן, קווים ומטרופולין, וניתן מעבר בין אוטובוסים בתוך אזורי הנסיעה במשך 90 דקות.
במטרופולין ירושלים, עם הפעלת הרכבת הקלה הונהג כרטוס משותף לרכבת ולאגד.
לצורך מימוש הכרטוס המשותף בגוש דן, חייב הנוסע להצטייד בכרטיס רב-קו.
בחודש ינואר 2017 הצטרפה הכרמלית בחיפה למערך התחבורה הציבורית, וכעת נסיעה בה נכללת במערך הכרטוס המשותף באזור.
כרזת יום העצמאות היא כרזה שהופקה בכל שנה החל משנת ה'תש"ט-1949 (למעט שנת ה'תשי"ז-1957) ועד לשנת ה'תשע"ז-2017, לקראת יום העצמאות, כחלק מחגיגות העצמאות למדינת ישראל.
הכרזה הייתה נבחרת ומופקת על ידי מרכז ההסברה שבמשרד התרבות והספורט, והכרזה המודפסת הופצה למוסדות החינוך השונים.
בכל שנה בחרה ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים תחילה את הנושא הלאומי המרכזי של יום העצמאות.
הנושא, המלווה את הטקסים הממלכתיים הנערכים באותו יום, ובראשם טקס הדלקת המשואות וטקס פרס ישראל, שימש השראה ליצירת הכרזה ולעיצובה, וכן לבחירת משיאי 12 המשואות בטקס המרכזי בהר הרצל.
לדוגמה, הכרזה ליום העצמאות ה-66 למדינת ישראל מייצגת מוטיבים בהשראת הנושא שנבחר באותה שנה: "זמן נשים", להעצמת הנשים בישראל.
הכרזה משקפת סמלית את הנושא ומשמשת לאורך החג כולו, החל בנעילת אירועי יום הזיכרון בהר הרצל וכלה במוצאי יום העצמאות, בטקסים הלאומיים ובאירועים הממלכתיים.
כרזת יום העצמאות ממלאת תפקיד בולט כמוטיב בטקסים, והיא בעלת נוכחות ומשמעות מרכזית במסריה.
היא נועדה לייצג בדרך מקורית את ערכיה של המדינה וכן את רוממות הרוח המאפיינת את יום העצמאות.
על גבי כל כרזה הופיע הכיתוב "x לעצמאות ישראל" (x מייצג את מניין שנות העצמאות למדינה) או "יום העצמאות y" (y מייצג את שנת ההפקה של הכרזה ליום העצמאות לפי הלוח העברי).
במשך השנים עיצבו את הכרזות מעצבים ישראלים ידועי שם, כגון פאול קור, ציונה שמשי, דוד טרטקובר, דן ריזינגר ואחרים.
בעשור השני של המאה ה-21 חשיבות הכרזה הלכה ופחתה.
כרזת יום העצמאות ה-68 (ה'תשע"ו-2016) פורסמה באתר מרכז ההסברה יום אחד בלבד לפני יום הזיכרון וספק אם הודפסה ככרזה.
כרזת יום העצמאות ה-69 (ה'תשע"ז-2017) הופצה לציבור רק תשעה ימים לאחר יום העצמאות, וספק גם אם היא הודפסה ככרזה.
תערוכת כרזות יום העצמאות, לכבוד חגיגות שנת ה-60, נמל התעופה בן-גוריון
כרוניקה , או "קורות", היא דיווח היסטורי על עובדות ואירועים בסדר כרונולוגי או שלא בסדר כרונולוגי.
באופן טיפוסי ניתן בכרוניקה משקל זהה לאירועים חשובים יותר וחשובים פחות, מאחר שהמטרה היא בפשטות תיעוד האירועים שהתרחשו.
זאת בניגוד לסיפר (נרטיב) או להיסטוריה, אשר מתמקדים באירועים חשובים, מניחים אותם בהקשר ובצימוד לפרשנות משמעותית, ובד בבד מדּירים את האירועים שאינם נראים חשובים בעיני המחבר.
חוקרים מסווגים את סוגת הכרוניקה לשתי תת-קבוצות: כרוניקות מתות וכרוניקות חיות.
כרוניקה מתה היא כזו שמחברה מלקט את האירועים שהתרחשו עד לזמן הכתיבה, ואינו מתעד אירועים נוספים תוך כדי התרחשותם.
כרוניקה חיה היא כרוניקה שמחברהּ או מחבְּריה מוסיפים לה באופן קבוע מידע המתעד אירועים עכשוויים זמן קצר לאחר התרחשותם.
בשל מיידיות תיעוד האינפורמציה, נוטים היסטוריונים להעריך כרוניקות חיות, כגון ספרי השנים, יותר מאשר כרוניקות מתות.
המונח "כרוניקה" מתייחס לעיתים קרובות לספר אשר נכתב בידי כרוניקן בן ימי הביניים ואשר מתאר אירועים היסטוריים בארצו או את חייהם של אצילים או של אנשי דת, אך גם של אירועים כלליים.
עיתונים שונים אימצו את התיבה "כרוניקה" (Chronicle) כחלק משמם.
סיפורים בדיוניים שונים אימצו גם הם את "כרוניקה" כחלק משמם, במטרה להשרות רושם אפי.
כרוניקה המתחקה אחר ההיסטוריה העולמית מכונה "כרוניקה אוניברסלית".
הכרוניקה – הורתה של ה"היסטוריות" המודרניות – הייתה בבסיסה דיווח, בצורת סיפורת או שירה, על אודות אירועים לאומיים או עולמיים אשר התרחשו לאורך תקופת זמן ניכרת.
אם הכרוניקה דנה באירועים שהתרחשו שנה בשנה, היא מכונה על פי רוב "ספר שנים".
שלא כמו ההיסטוריונים המודרניים, מרבית הכרוניקנים נטו ללקט כל פרט מידע שהניחו עליו את ידיהם, ולא עשו מאמץ ניכר להפריד בין אגדה ועובדות.
כרטוש או קרטוש (מצרפתית – cartouche במשמעות "כרטיס" או "חפיסת כרטיסים"; במצרית עתיקה: שִׁנוּ) הוא סימן בעל צורה סגלגלה (אובל) בכתב החרטומים המצרי, המקיפה את הכיתוב, ומסמלת בכך שמדובר בשם של מלכות ומלכים או אנשי בית המלוכה.
השם "כרטוש", שמשמעותו בצרפתית "קלף משחק" או "חפיסת קלפים" (במקור מהלטינית Carta או Charta, ודומה לו האנגלית Card, Chart ובעברית "שרטוט" תוך שאילת השורש העברי "שרט"), הוא כינוי מודרני שניתן על ידי חיילים צרפתים בצבא נפוליאון.
במצרית עתיקה נקרא הכרטוש "שֶנוּ", והסימן מייצג את העובדה שסמכותו של המלך מקיפה הכל.
השימוש בכרטוש החל מהשושלת הרביעית, בימי הפרעה סנפרו.
בכתב הכהני הדמוטי (בעל אותיות המייצגות את הציורים המסובכים יותר של כתב החרטומים) הכרטוש צומצם לזוג סוגריים וקו אופקי.
קדם לכרטוש סימן הסרך – סמל של מקדש-ארמון בתוך מלבן משוקע ועליו בדרך כלל בז המייצג את האל הורוס.
עמודי שער המקדש ייצגו את בית המלוכה או את המלך והיו לסימנו המזהה, או ששמו נרשם מעל לציור המקדש.
למלך מצרים החל מהשושלת השלישית היו חמישה שמות, כאשר השמות ה-4 וה-5 נכתבו בכרטוש:
השימוש בכרטוש לפענוח הכתב ההירוגליפי
במהלך מאמצי הפענוח של כתב החרטומים, הכתב ההירוגליפי על אבן רוזטה, הציע חוקר המזרח (אוריינטליסט) הצרפתי סילבסטר דה סאסי לפענח את הכתב על פי ההנחה שהכרטושים מכילים שמות פרטיים, וכך הצליחו הפיזיקאי הבריטי תומאס יאנג והאגיפטולוג ז'אן-פרנסואה שמפוליון לפענח מספר רב של תווים וסללו את הדרך לפענוחו של הכתב ההירוגליפי.
השימוש בכרטוש לתיארוך ממצאי עתיקות בארץ ישראל
קרב קרקר (ייתכן כרכר המקראית) המתואר בכתובת קרקר על מצבת שלמנאסר השלישי (בכפר כּוּרךְ שבכורדיסטן) וכן בקצרה באנדרטה האשורית השחורה (האובליסק השחור מכלח), תוארך באופן מדויק (בתיארוך מוחלט ולא רק יחסי) באמצעים שונים לשנת 853 לפני הספירה.
לפיכך ניתן לתארך באופן יחסי עם דיוק טוב מלכים ושושלות המתוארים במקורות נוספים כמו במקרא ובכתובות בכתב יתדות מממלכת אשור וממלכות בבל ופרס, ובכתב חרטומים מהממלכה המצרית, וכן לתארך בקירוב טוב גם שכבות של ממצאים שבהם הכרטושים נמצאו.
כרטוש סולימאן המפואר, שנמצא במתחם מגדל דוד, הוא אחת מן הכתובות המעוטרות המהללת את סולימאן המפואר הפזורות לאורך חומת ירושלים, שאותה בנה.
כתובת זו מיוחדת בכך שהיא כרטוש ואיננה מלבנית כרוב הכתובות האחרות מהתקופה העות'מאנית באזור זה.
הכתובת אשר נחשפה על דופן גשר האבן המוביל למצודה שהייתה בנויה בתקופה העות'מאנית במתחם מגדל דוד נושאת את שמו של סולימאן המפואר ובה כתוב: עיטור הכתובת מעוצב בסגנון הדומה לסגנון הכרטושים הממלוכיים וייתכן שהושפע מהם.
הכרטוש זכה למיקום זה מכיוון שהשער, בניין השער, הגשר המתרומם, הביצור החיצוני וגשר האבן הפנימי עליו בנוי הכרטוש שופצו במסגרת השיפוצים שערך סולימאן המפואר במצודה בשנת 1532.
אנשי האגודה למען ירושלים, שערכו עבודות שיפוץ במצודה בשנים 1918-1920, טענו כי הם אלה שגילו את הכרטוש; אך מסתבר שבחפירתו של ארכאולוג היהודי-צרפתי ריימון וייל נודע קיומו כבר בשנת 1914, ובשל הצמחייה שכיסתה את מעקה הגשר, נשתכחה עובדת קיומו.
לאחר שנת 1967 ביצעה מדינת ישראל חפירה ארכאולוגית ובמקום נתגלתה חומה חשמונאית, ובעקבות כך הוסר הכרטוש ממקומו.
כרוניקון פסחלה (יוונית: Πασχάλιο χρονικό, "הכרוניקה של חג הפסחא") הוא השם המקובל לרישום אירועים שמקורו בעולם הביזנטי של המאה השביעית לספירה.
זהו חיבור הכתוב יוונית שמחברו כינה אותו "קיצור תולדות הזמנים מאדם הראשון ועד לשנה העשרים למלכותו של הרקליוס הנאור".
כרוניקון פסחלה הוא רשימה גדולה של אירועים הניתנים באופן כרונולוגי.
בבסיסה מצוי רישום הזמנים הרומי (הביזנטי) שמתחיל בבריאת העולם.
לפי הכרונולוגיה הביזנטית נברא העולם ביום ה-21 במרץ בשנת 5509 לפני הספירה, ונמשך עד כיבושה של האימפריה הרומית המזרחית (האימפריה הביזנטית) בידי העות'מאנים.
רישום האירועים מבוסס על המחזור הפסחאלי (מועד חג הפסחא אינו קבוע ביום מסוים בלוח השנה הנוצרי אלא הוא משתנה ומחושב על פי נוסחת חישוב מסוימת).
זוהי אסופה של אנקדוטות היסטוריות העוסקת בדמויות היסטוריות ובאירועים יוצאי דופן.
כתב היד העיקרי של הכרוניקון פסחלה הוא קודקס ותיקנוס גרקוס 1941. כתב יד זה פגום הן בראשו והן באחריתו ולכן זהות המחבר אינה ידועה.
כל שידוע עליו שחי בזמנו של הקיסר הרקליוס (641-610 לספירה).
יש חוקרים בדעה כי האיש היה איש דת שהיה בקשר עם הפטריארך סרגיוס הראשון.
אחרים בדעה שמדובר בפקיד ממשלתי אזרחי (וזאת משום שעשה שימוש גם בשפה הלטינית, דבר שהוא בלתי רגיל עבור איש דת נוצרי בעת ההיא).
המקורות העיקריים של החיבור הם כתבים של סקסטוס יוליוס אפריקנוס, אוסביוס (תולדות הכנסייה), יוחנן מלאלס, אפיפניוס מסלמיס (על המידות והמשקלות), ועוד.
לדור האחרון הנכלל בחיבור (מאז מות הקיסר מאוריקיוס) המחבר עצמו הוא עד לאירועים שהוא מתאר, ולכן עבור פרק זמן זה (628-601 לספירה) הכרוניקון פסחלה הוא מקור היסטורי חשוב ביותר.
מרד בר כוכבא ובניית איליה קפיטולינה
בכרוניקון מופיע אזכור קצר למרד בר כוכבא ומכירת שבויים יהודים לעבדות, ותיאור בנייתה של העיר איליה קפיטולינה על ידי הקיסר אדריאנוס:
תיאור מבניה של איליה קפיטולינה הוא התיאור היחיד שלהם בכל הספרות הנוצרית והפגנית.
ייתכן שתיאור היריד והעיר הוכנסו לחיבור ממקור לא-נוצרי מהמאה ה-3 או ה-4.
קיים תרגום חלקי לאנגלית המביא רק את פרק הזמן הכולל את התקופה הרומית המאוחרת והתקופה הביזנטית:
הכרטא מרינה היא מפה משנת 1539 מעשה ידי הקרטוגרף השוודי אולאוס מגנוס.
מפה זו היא המפה הקדומה ביותר של הארצות הנורדיות שבה מפורטים שמות אתרים.
המפה צוירה ברומא בעת שהותו של מגנוס בעיר.
מגנוס הגיע לעיר כדיפלומט מטעם הממשלה השוודית לחצר האפיפיור, ונשאר בה בשל מחלוקת שפרצה בין אחיו יוהנס מגנוס לבין גוסטב הראשון, מלך שוודיה.
הביאורים של המפה נכתבו בלטינית, ובהמשך תורגמו לאיטלקית ולגרמנית על ידי מגנוס.
מגנוס שקד על המפה במשך 12 שנים, והיא הודפסה לראשונה בשנת 1539 בוונציה בעזרת תשע גלופות עץ במידות 55 על 40 ס"מ כל אחד.
גודלה הכולל של המפה - 1.7 מטרים על 1.25 מטרים.
המפה נוצרה כחלק מספרו של מגנוס "ההיסטוריה של העמים הצפוניים" (Historia de gentibus septentrionalibus) שיצא לאור ברומא בשנת 1555.
בשנת 1572 הועתקה המפה על ידי אנטואן לפררי.
כל העתקי המפה המקוריים אבדו קודם לשנת 1574, אולם בשנת 1886 גילה אוסקר ברנר העתק של המפה במינכן שבגרמניה, ובשנת 1961 התגלה העתק נוסף בשווייץ (העתק זה הועבר לספריית אוניברסיטת אופסלה שבשוודיה).
בעקבות כרזת יום העצמאות, החל משנת ה'תש"ע החל יד ושם תחרות עיצוב כרזה לזכר השואה.
הכרזה נבחרת לקראת יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
לרשות המתמודדים עומד אוסף החפצים והתמונות של יד ושם.
על הכרזה מופיע דימוי חזותי המתקשר למושגי השואה, ובנוסף הכתובת "יום הזיכרון לשואה ולגבורה X" כאשר X היא השנה העברית וסמליל יד ושם ומשרד ההסברה.
בסיום התחרות נקבעים גם מקומות שני ושלישי ולעיתים גם כאלו הראויות לשבח.
כרזת מבוקש היא כרזה המופצת במקומות ציבוריים, כדי להיעזר בציבור למציאת פושע נמלט או חשוד שהרשויות רוצות לעצור.
הכרזה בדרך כלל תכלול תמונה עדכנית של המבוקש או קלסתרון שיוצר על ידי המשטרה, את שמו המלא ופרטי התקשרות עם הרשות לשם דווח.
הכרזה בדרך כלל תכלול תיאור של המבוקש והפשע שביצע שבעקבותיו הוא מבוקש.
פוסטרים של מבוקשים מיוצרים בדרך כלל על ידי משטרה או גוף ממשלתי ציבורי אחר, ומכוונים לפרסום במקומות ציבוריים, כגון על לוח מודעות או מבואה של משרד דואר או משרד ממשלתי.
בשנת 2007, החלה ה-FBI לפרסם כרזות מבוקשים בשלטי חוצות אלקטרוניים ב-23 ערים, ובהמשך פעלה להרחבת מערכת זו במקומות אחרים.
השיטה מאפשרת לחשוף מבוקשים לעיני הציבור ברחבי ארצות הברית סמוך מאוד לאירוע.
בשנת 2010, טענה ה-FBI כי לפחות 30 מקרים נפתרו כתוצאה ישירה של פרסום שלטי חוצות אלקטרוניים, ורבים אחרים נפתרו באמצעות מאמצי הפרסום הכוללים של הלשכה, בהם שלטי חוצות.
כרזות של מבוקשים מציעות לעיתים קרובות גם פרס כספי לאדם אשר יסייע ללכידת המבוקש, או לאדם שיכול לספק מידע שיוביל ללכידת המבוקש.
כרזות מודרניות יותר עשויות לכלול גם תמונות של טביעות האצבעות של המבוקש.
במדינות שונות נעשה שימוש בפרפרזה על כרזת מבוקש, לרוב לצורכי גיוס לצבא ולצורכי תעמולה נוספים.
דוגמאות מפורסמות הן כרזת לורד קיצ'נר רוצה אותך מבריטניה ממלחמת העולם הראשונה וכרזת הדוד סם מארצות הברית.
הכֶּרוּסְקִים היו שבט גרמאני שהתפרש על פני המישורים והיערות של צפון-מערב גרמניה ככל הנראה סמוך להנובר של היום בין המאות הראשונות לפני ולספירה.
פליניוס הזקן אפיין אותם מבחינה אתנית כמשתייכים להרמיונס – קבוצה אתנית הכוללת בתוכה את שבטי הח'אתי והסואבים הסמוכים ואת שבטי ההרמנדורי הדרומיים.
על פי המיתולוגיה הגרמאנית מיוחסים שבטים אלה לאב קדמון בשם מאנוס.
הכרוסקים הובילו מערכה צבאית משמעותית כנגד האימפריה הרומית, בסופו של דבר נטמעו ככל הנראה בקונפדרציות השבטים של הפרנקים והאלמאנים.
מקור השם "כרוסקים" אינו ידוע בוודאות.
על פי הדעה המובילה במחקר ייתכן והשם נובע מהמילה הגרמנית העתיקה Gerut (באנגלית מודרנית: Hart, כלומר צבי).
ייתכן והשבט נקרא בשם זה מאחר שהצבי שימש כטוטם בעל משמעות טקסית פולחנית עבור שבטי הגרמאנים.
השערה אחרת שהוצעה במאה ה-19 על ידי יעקב גרים ואחרים גורסת שמקור השם מהמילה Heru שמשמעותה חרב (בגותית: Hairus ובאנגלית עתיקה: Heoru).
לעומתם גורס הנס קוהן שהתוספת sk המופיעה בכל מקרה אינה שכיחה בגרמנית, ולפיכך הוא מציע כי מקור השם אינו גרמני אלא קדום יותר וקשור לחבל המשוער של הבלוק הצפון-מערבי (בצפון גרמניה של היום) – שהוא מקורם של עמים רבים (ממקור גרמאני) וביניהם הכרוסקים.
הכרוסקים מאוזכרים לראשונה בכתביו של יוליוס קיסר באחד מספריו המתאר אירועים משנת 53 לפנה"ס.
בספר מתאר קיסר כיצד חצה את הריין בפעם השנייה במטרה להעניש את הסואבים על שהגישו סיוע לשבט הטרוורים העוין את הרומאים.
הוא מתאר את יער באקניס (יער כמעט בלתי עביר הממוקם ככל הנראה ברכס הרי הארץ) המפריד בין שטחי הכרוסקים והסואבים.
ב-12 לפנה"ס, הכרוסקים ושבטים גרמניים נוספים הוכנעו על ידי הרומאים.
150 שנה מאוחר יותר ממקם טקיטוס את אותם השבטים מזרחית לשבטי הח'אוקי והח'אתי בחבל הגאוגרפי התחום בין נהרות הוזר והאלבה.
בזמן שהרומאים ניסו להתפשט מעבר לריין לאירופה הצפונית צירפו אליהם יחידות לוחמות מקרב הכרוסקים ולמשך זמן מה נחשב השבט לבעל בריתם, עם זאת, זמן קצר לאחר מכן התפצלו הכרוסקים בין אלה התומכים בברית עם הרומאים בהנהגת סגסטס לבין אלה המתנגדים לה ותומכים בהשגת עצמאות.
בראש מחנה המתנגדים עמד ארמיניוס.
סביב שנת 8 לספירה גברה השפעתו של ארמיניוס בקרב הכרוסקים והוא החל בתכנון מרד כנגד הרומאים.
סגסטס הזהיר מספר פעמים את פובליוס קווינטיליוס וארוס, מושל גאליה בדבר תוכניות המרד, אולם המושל הרומאי סירב לנקוט בפעולה כלשהי עד פרוץ המרד.
ב-9 לספירה התחולל קרב יער טויטובורג, במהלכו הצליחה ברית של שבטים גרמאנים בפיקודו של ארמיניוס (הכרוסקים, ברוקטרים, מארסים, סיקאמברי, ח'אוקים וח'אתים) להשמיד כמעט כליל שלושה לגיונות רומאיים בפיקודו של וארוס.
ניסי העיט של הלגיונות הרומאים נלקחו בשבי על ידי הגרמאנים.
התבוסה הקשה גרמה לכך שהרומאים הפסיקו לחלוטין להשתמש במספרי אותם לגיונות (הלגיון ה-17, הלגיון ה-18 והליגיון ה-19).
לאחר המרידות של הלגיונות הגרמאניים שהתחוללו בשנת 14 לספירה, נשלח המצביא הרומאי גרמניקוס על ידי טיבריוס לפלוש לשטחי גרמניה במעין מסע עונשין שנועד להחזיר את כבודם של הרומאים.
ב-15 לספירה, לאחר פשיטה מהירה על הח'אתי, פלשו הרומאים לאדמותיהם של המארסי בכוח של 12,000 לגיונרים, 26 קוהורטות של יחידות עזר, ושמונה פלוגות פרשים.
פעולת העונשין שנחלה הצלחה מרובה הייתה ברוטאלית וחסרת רחמים והרומאים לא חסו אף על נשים וילדים.
במהלך הקרב הצליחו הרומאים להשיב לידיהם את אחד מניסי הלגיונות שנלקחו בשבי.
כמו כן הצליחו להציל את סגסטס בעל בריתם יחד עם קבוצה של בני משפחתו ומקורבים, כולל בתו של סגסטס, ת'וסנלדה, שהייתה אשתו של ארמיניוס.
גרמניקוס חס על חייהם והעניק להם אדמות בגאליה.
לאחר מכן איתר את האתר בו התחולל קרב טויטובורג, קבר את מתיו והקים במקום מצבת זיכרון.
לאחר מכן התחוללו מספר קרבות נוספים בהם היו נפגעים משמעותיים בקרב הרומאים.
בקרבות אלה נראה היה שידו של ארמיניוס על העליונה, אולם בשנת 16 לספירה הנחיל גרמניקוס תבוסה מכרעת לכוחותיו של ארמיניוס בקרב אנגריבאריאן וול שהתחולל באידיסטויסו (על גדת נהר הווזר).
ב-17 לספירה, לאחר סדרה של קרבות עם הגרמאנים, אסר הקיסר הרומאי טיבריוס על המשך ההתמודדות אתם והורה לגרמניקוס לחזור לרומא ולהסיג את כוחותיו אל מעבר לנהר הריין אשר הפך הלכה למעשה לקו הגבול ביניהם.
השבטים הגרמאניים נשארו ברשות עצמם עד לנפילת האימפריה הרומית.
ב-19 לספירה הציע אדגנדסטריאוס מנהיג הח'אתי לרומאים מנת רעל על מנת להמית את ארמיניוס.
טקיטוס טוען שבקשה זו נענתה בסירוב משום שהייתה מנוגדת "לעקרונותיהם האציליים" של הרומאים שסירבו לנקום באויביהם באמצעים שפלים מסוג זה אלא העדיפו להתעמת עימם בשדה הקרב.
בעקבות שורה של תבוסות שנחלו הגרמאנים מידי הרומאים גברה ההתנגדות לארמיניוס בקרב אנשיו כשיריביו החלו מאשימים אותו בשאיפה להפוך למלך.
בשנת 21 לספירה "נפל ארמיניוס למעשה בגידה מאחד ממקורביו" (טקיטוס).
לאחר מותו של ארמיניוס הותירו הרומאים את הכרוסקים בשלטון עצמאי למחצה.
בשנת 47 לספירה הכרוסקים ביקשו מרומא לשלוח אליהם את איטאליקוס, אחיינו של ארמיניוס, על מנת שיוכתר כמלכם בשל מלחמת אזרחים פנימית שפגעה קשות באצולה הכרוסקית.
בתחילה התקבל המלך באהדה אולם לאחר זמן קצר ירדה הפופולריות שלו משום שחונך כאזרח רומאי.
הכרוסקים מאוזכרים בכתבים מאוחרים יותר של טקיטוס (100 לספירה) בהם הוא מתאר את השבט בן זמנו בצורה בלתי אוהדת ואף מזלזלת.
אזכור מאוחר יותר שלהם מופיע ב"גאוגרפיה" של תלמי משנת 150 לספירה.
ההיסטוריה המאוחרת של הכרוסקים אינה ידועה ברובה.
יש חוקרים המשערים כי במאה ה-4 תרמו להיווצרותם של הסקסונים.
הכרוניקון או הכרוניקה הוא חיבור כרונוגרפי בשני ספרים מאת אב הכנסייה אוסביוס מקיסריה.
נראה כי הוא חובר בתחילת המאה ה-4 לספירה, לפני החיבור תולדות הכנסייה.
הוא כולל כרונולוגיה של העולם מאברהם ועד הוויסנאליה של קונסטנטינוס בשנת 325 לספירה (לציון 20 שנה לשלטונו).
הספר הראשון מכיל סדרות של קטעים מתוך חיבורים של סופרים מוקדמים יותר; הספר השני מכיל רשימה חדשנית של תאריכים ואירועים בצורת טבלה.
מטרת החיבור היא להעמיד את ההיסטוריה הדתית במרכז ולהוכיח את קדמותם של העברים ותרבותם ביחס לעולם היווני-רומי.
הכרוניקון שימש לאוסביוס מעין מסגרת-רקע לכתיבת חיבורו החשוב ביותר, "תולדות הכנסייה".
הכרוניקון הוא ככל הנראה חיבור מוקדם, אך הוא נערך מחדש סביב שנת 325.
המקור היווני של הטקסט אבד, אף על פי שציטוטים בכמות משמעותית קיימים בכרונוגרפיות מאוחרות יותר.
שני הספרים נשמרו ברובם בתרגום ארמני.
הספר השני נשמר בשלמותו בתרגום לטיני על ידי הירונימוס.
קיימים גם חלקים מצוטטים אצל סופרים סוריים מאוחרים יותר, כמו הקטעים אצל יעקב מאדסה ואצל מיכאל הסורי אחריו.
היצירה חוברה כשהיא מחולקת לשני חלקים.
החלק הראשון, "אנלים" , מספק תקציר של היסטוריה אוניברסלית ישירות מהמקורות, כשהם מסודרים לפי לאומים.
החלק השני, "קנונים כרונולוגיים" , נקרא "טבלאות כרונולוגיות וסיכום ההיסטוריה העולמית של היוונים והברברים", והוא מספק לוחות כרונולוגיים של החומר ההיסטורי בטורים מקבילים מתוזמנים זה מול זה, מעין צירי זמן מקבילים, כאשר כל שורה מהווה שנה.
הטבלאות מלוות הערות קצרות היוצרות יחד מעין קיצור תולדות העולם.
נקודת המוצא של הטבלאות המשוות היא שנת לידתו של אברהם (2015/16 לפנה"ס).
זוהי הרשימה הארוכה ביותר שנשמרה של מנצחים אולימפיים, הכוללת בעיקר את זוכי תחרות הסטאדיון משנת 776 לפנה"ס ועד 217 לספירה.
טבלאות אלו נשמרו בשלמותן בתרגום לטיני בכרוניקון של הירונימוס ושני החלקים עדיין קיימים בתרגום ארמני.
ניתן להרכיב מחדש את היצירה מתוך כרונוגרפים ביזנטיים, במיוחד גאורגיוס סינקלוס.
הכרוניקון הוא חיבור של היסטוריה אוניברסלית מאת הירונימוס, שחיבר אותו בקונסטנטינופול סביב שנת 380 לספירה.
זהו תרגום ללטינית של הלוחות הכרונולוגיים המרכיבים את החלק השני של הכרוניקון של אוסביוס מקיסריה, עם תוספת המכסה את תקופת השנים 325–379.
למרות שגיאות רבות שנלקחו מאוסביוס, כמו גם כמה שגיאות משלו, הירונימוס יצר חיבור רב-ערך של היסטוריה אוניברסלית, ולו רק בשל הדוגמה שנתן לכותבי כרוניקות מאוחרים יותר כמו פרוספר אקויטאנוס , קאסיודורוס וויקטור טונוננסיס , להמשיך את האנלים שלו.
בהתאם לכרוניקון של אוסביוס, הירונימוס תארך את בריאת העולם לשנת 5199 לפנה"ס.
הכרוניקון כולל כרונולוגיה של האירועים במיתולוגיה היוונית, המבוססת על עבודתם של מלומדים הלניסטיים כמו אפולודורוס מאתונה, דיודורוס סיקולוס ואוסביוס.
בזמן שהחלקים המוקדמים יותר בחיבור אינם היסטוריים, ייתכן וישנם שרידים מפוזרים של אירועים היסטוריים מהתקופה המאוחרת של יוון המיקנית בערכים של המאה ה-12 לפנה"ס.
מאברהם ועד כיבוש טרויה (26 מלכי אשור), 835 שנים.
נינוס בן בלוס מלך 52 שנים, אברהם, זורואסטר.
זמאיס, 38 שנים; הברית של אברהם עם אלוהים (1942 לפנה"ס).
אריוס שלט במשך 30 שנים; לידת יצחק (1912 לפנה"ס).
קסרקסס בלנאוס, 30 שנים; אינכוס מלך במשך 50 שנים (1856 לפנה"ס).
ספרטוס, 40 שנים; המבול של דאוקליון (1526 לפנה"ס).
אמינתס, 45 שנים; לידת מינוס, רדמנתיס וסרפדון (1445 לפנה"ס).
למפארס, 30 שנים; אירופה, מקדש באלאוסיס.
פניאס, 45 שנים; מילטוס; ארגונאוטים; אדיפוס; גדעון.
סוסארמוס, 19 שנים; הרקולס , פריאמוס, תסאוס, (המחזה מאת אייסכילוס) "שבעה נגד תבאי" (1234 לפנה"ס).
מיתראוס, 27 שנים; משחקים אולימפיים (1212 לפנה"ס).
מכיבוש טרויה ועד האולימפיאדה הראשונה, 405 שנים.
מנינוס ועד סארדאנאפאלוס: 36 מלכים אשורים (1,240 שנים).
מהאולימפיאדה הראשונה, ועד השנה ה-14 של ואלנס, 1,155 שנים.
האולימפיאדה ה-65; דריווש הראשון (520 לפנה"ס).
האולימפיאדה ה-181; יוליוס קיסר (44 לפנה"ס).
האולימפיאדה ה-202; הטפותיו של ישו.
האולימפיאדה ה-289; הגותים מובסים על ידי ההונים (377 לספירה).
כרוניקות רוסיות ישנות הן מקורות כתובים מן האזור של רוס שחוברו מן המאה ה-11 ועד לשלטון פיוטר הגדול במאה ה-18. כותבי הכרוניקות היו בעיקר אנשי כנסייה שישבו במנזרים, בחצר הקניאז (מאוחר יותר בחצר הצאר) ובמקום מושבו של הארכיבישוף המטרופוליטני.
רוב הכרוניקות המקוריות לא השתמרו אך העתקים שלהן הכוללים עיבוד חלקי נותרו.
ההעתקים מכונים ברוסית רשימה (список) ונוצרו החל מן המאה ה-14. מספר העותקים הכולל ששרד נאמד ב-5,000.
הכרוניקות היו הסוגה המובילה של כתיבת ההיסטריה הסלאבית המזרחית עד תקופת איואן האיום, באמצע המאה ה-16. בתקופה זו נכנס סוג היסטורי שונה שנקרא ברוסית: כרונוגרף (хронограф), אך המונח כרוניקה עשוי להתייחס לשניהם.
הכרוניקות השונות מתארות אירועים החל מן המאה ה-9 ועד המאה ה-16. הן מסודרות לפי שנים ואירועים ופותחות לרוב במילים "בשנת" (שנה לפי ספירת הנוצרים, שנה מבריאת העולם לפי הלוח הביזנטי).
בשונה מספרי שנים (annales), הכרוניקות הרוסיות לא כוללות רק תמצית עובדתית, אלא גם ציטוטים מכרוניקות קודמות, תיאורים סיפוריים ומסורות שבעל פה.
לרוב כל ערך הוא תיאור עובדתי קצר, אך לאירועים ההיסטוריים המשמעותיים ביותר השתמש הכותב בנאראטיב ספרותי.
בערך השנה עצמה שולבו דברים ודיאלוגים של הנסיכים, אפיתטים ואמצעים ספרותיים שונים.
הכרוניקות מתמקדות בעיקר במעשי הנסיכים (קניאז) ובששולותיהם, ומקפידות לבסס את הלגיטמיות של השליט באמצעות ההדגשה "ישב על כיסא אביו" וכדומה.
דמותם של הנסיכים מוצגת כמנהיג מקודש ונבחר האל, בדומה לתיאורים הפגאניים הקדומים.
בעקבות הפילולוג אלכסיי שחמאטוב, אבי הטקסטולוגיה הרוסית, מקובל על החוקרים שכמעט כל כרוניקה היא למעשה אסופה (סְבוׁד свод) של כרוניקות קודמות שעברו שינויים, קיצורים או הוספות אליהן צירף הכותב את האירועים של תקופתו (עד עשרות שנים אחורה).
ניכר שמדובר בהעתקה מאוספים קודמים משום שמוצאים בכרוניקות שונות קטעים דומים מאוד, ואף משפטים שהועברו מגרסה אחת לגרסה אחרת.
ניתן למצוא יחידות כרונולוגיות שלמות שמופיעות בכתבי יד שונים בצירוף ליחידות אחרות בכל אחד מהם, ולהניח כי מדובר בכרוניקה קדומה (או חלק ממנה) שלא שרדה בפני עצמה.
על פי מקום הכתיבה ומקום האירועים המתוארים חולקו הרשימות לקטגוריות: (קייב, נובגורוד, פסקוב, מוסקבה, סיביר וכו').
לעיתים הכרוניקות של מקום אחד סותרות את אלה של מקום אחר הן בעובדות והן בהערכת האירועים.
בעקבות שחמאטוב, הסברה המקובלת הייתה כי התיאורים ההיסטוריים היו כתובים בהתחלה בפרוזה היסטורית, ורק בשלב מאוחר סודרו האירועים לפי תאריכים.
חוקרים חדשים חוזרים לתפיסה שהוצגה באמצע המאה ה-19, לפיה הטקסטים הראשוניים היו דווקא ספרי שנים שנכתבו באופן מתמשך בחצרות השליטים, כדוגמת אלה שהיו במערב, ורק בהמשך הם הורחבו והוכנסו אליהם תוספות סיפוריות.
הכרוניקה הקדומה ביותר שידועה היא הכרוניקה הרוסית הראשונה, שנערכה בין השנים 1110–1116 בקייב, בידי אב המנזר סילבסטר , ושרדה בתוך הקודקס הלברנטי.
גרסה ערוכה של אותה כרוניקה, משנת 1118, שרדה בתוך הקודקס ההיפאטי.
לדעת רוב החוקרים, כרוניקה זו מבוססת על כרוניקה שנכתבה בשנות ה-90 של המאה ה-11 וגרסה זו מייוחסת בידי חלק מן החוקרים לנסטור הכרוניקן.
בעבר היה מקובל לחשוב כי הגרסה של נסטור נכתבה בסביבות 1110–1113, ועדיין חלק מהחוקרים סבורים כך.
שחמאטוב וחוקרים אחרים סבורים כי טקסט היסטורי ראשוני ("הכרוניקה הישנה") נכתב בסביבות 1037–1039 ונערך שוב בהמשך המאה.
מראשית המאה ה-12, ישנה כתיבת כרוניקות רציפה בשני מרכזים עיקריים - קייב והאזור הדרום מערבי, והנסיכויות הצפוניות של ולדימיר ונובוגרוד.
בשתיהן נכתבו כרוניקות עבור המאות 12–13, שצורפו לכרוניקה הרוסית הראשונה:
הקודקס ההיפאטי משקף את המסורת הדרומית מערבית, וכולל את הכרוניקה של קייב, שממשיכה את הכרוניקה הראשונית ומתארת מאורעות מ-1118 עד 1200, ואת הכרוניקה של גליציה-ווהלין שמספרת על אירועים בנסיכות האליץ'-וולין מ-1201 עד 1292. כתב היד הקדום ביותר של כרוניקות אלו ששרד, מתוארך לסביבות 1420.
הקודקס הלברנטי כולל, לאחר הכרוניקה הראשונית, את הכרוניקות של הנסיכויות הצפוניות רוסטוב, ולדימיר (סוזדאל) וטבר עד תחילת המאה ה-13 (עם חוסרים).
מאמצע המאה ה-15 והלאה החלו להכתב כרוניקות בנסיכות מוסקבה, והן מצנזרות ומשמיטות את האזכורים לעצמאות נובגורוד שזה עתה סופחה לשליטתם.
בשנות העשרים של המאה ה-16נכתבה על בסיס הכרוניקות השונות במוסקבה כרוניקת ניקון הנרחבת, שהורחבה עוד יותר תחת שלטונו של איוואן האיום מתוך מגמה פוליטית.
איוון האיום גם יזם עבור הספרייה שלו את הפקת הכרוניקה המאויירת סדרה היסטורית מאויירת שמכסה באופן נרחב את ההיסטוריה המקראית, ההיסטוריה של יוון, רומא וביזנטיון (כל אלו בארבעה כרכים) וממשיכה בהיסטוריה של רוסיה עד 1567 (בשישה כרכים).
זו הייתה הכרוניקה הכוללת האחרונה, שכן סוגת הכרונוגרף החליפה אותה, והכרוניקות של המאות ה-17–18 היו טקסטים מקומיים.
במקביל נכתבו הכרוניקות של מערב רוס, שמכונות גם הכרוניקות הליטאיות , כיוון שנכתבו באוקראינה ובלארוס תחת שלטון דוכסות ליטא.
הגרסאות הראשונות שלהן, משנות ה-40 של המאה ה-15, נכתבו בסמולנסק, וגרסאות מאוחרות יותר מן המאה ה-16 כוללות גם מקורות דרומיים יותר.
ההתעוררות הלאומית באוקראינה בסוף המאה ה-16 ובמהלך המאה ה-17, משתקפת ברוח הפטריוטית והלוחמנית שמצויה בכרוניקות שנכתבו ונערכו בתקופה זו.
כרוניקת נובגורוד הראשונה או כרוניקת נובגורוד 1471-1016 היא הכרוניקה הרוסית הישנה ביותר שנותרה מרפובליקת נובגורוד.
היא מספרת את תולדות נובגורוד הגדולה ועמים סלבים נוספים עד 1333. היא מציגה זווית ראייה שונה מזו המוצגת בכרוניקה הרוסית הראשונה (או כרוניקת קייב) ושמקורה ברוס של קייב.
העותק הקדום ביותר ששרד נקרא "עותק הסינוד" ומתוארך לחצי השני של המאה ה-13. הוא קודם לכרוניקת לברנטיוס (שמעתיקה את כרוניקת קייב) ביותר ממאה שנה.
במאה ה-14 המשיכו את הכרוניקה נזירים ממנזר יוריב שבנובגורוד.
עותק הסינוד (אמצע המאה ה-13) - בספרית הסינוד במוסקבה
העותק האקדמי (1444) - שייך לאקדמיה הרוסית למדעים
עותק הוועדה (אמצע המאה ה-15) - שייך לוועדה הארכאולוגית הקיסרית
עותק טולסטוי (1720) - בספרייה הלאומית הרוסית.
הפילולוג אלכסיי שחמאטוב, אבי הטקסטולוגיה הרוסית הראה שמהדורות מאוחרות של הכרוניקה משקפות את כרוניקת קייב הראשונה מסוף המאה ה-11 שאבדה ושהכילה חומר רב שלא הועתק למהדורות מאוחרות שלה.
שתי הכרוניקות חשובות למחקר פילולוגי אודות מוצא העם הרוסי.
הכרוניקה שמורה במוזיאון ההיסטורי הממשלתי.
קיימות עוד שתי כרוניקות של נובגורוד - השנייה והשלישית.
כרזות פוליטיות בישראל הן כלי תקשורת חזותי מרכזי במדינת ישראל.
כרזות אלו מועצבות בידי גורמים ממסדיים ועממיים כאחד, לצורך העברת מסרים אידאולוגיים, גיוס ציבורי וביטוי לעמדות חברתיות ופוליטיות מגוונות.
כבר מראשית היישוב, שימשו הכרזות כלי בולט בשיח הפוליטי, תוך שהן משקפות את רוח התקופה ואת מאבקי הזהות בחברה הישראלית.
באופן כללי, כרזה היא סוג של אמנות שימושית, שגויסה לצרכים חברתיים-יומיומיים בהם תעמולה, פרסום, ביקורת וקישוט.
הכרזה הפוליטית מעוצבת בסגנונות שונים, צבעים וצורות.
הכרזה הפוליטית בישראל נועדה לשקף את העמדה או השקפת העולם שאותה רצה להציג המעצב בדרך מעניינת ומשכנעת.
היא יכולה לשקף תנועות או מגמות פוליטיות, ביקורת חברתית או אידאולוגית.
כרזות אלו מסייעות לחנך, ליידע או להעביר מידע רלוונטי למסע פוליטי מסוים בשפה נשכנית, בועטת ובעלת אמירה חזקה.
לכרזה מספר מאפיינים בולטים אשר מייחדים אותה משאר התמונות, והופכים אותה לתמונה המשרתת צרכים מסוימים והם: סמלים, צורות וצבעים.
כותרות וסיסמאות - אשר משקפות את נושא הכרזה באופן קצר, קולע, בהיר ומתומצת, כך שכל אחד יוכל להבין אותו ולהשתמש בו.
לעיתים הכרזות מתומצתות מדי, ומוסרות מידע חלקי בלבד, אותו מידע שמטרתו לשכנע את הקורא בצדקת כותב הכרזה.
סמלים - לרוב יופיו בכרזה סמלים מסורתיים אשר משמעותם כבר קיימת בצורה כלשהי בתודעת המתבונן.
השימוש הוא בסמלים פשוטים ומובנים, המדברים אל אוכלוסייה רחבה ככל הניתן.
דוגמאות לסמלים מקובלים: יונה = שלום; ילד מול קערה ריקה = רעב; אגרוף קפוץ = דיכוי חברתי; מכונה = קידמה טכנולוגית.
צבעים - פעמים רבות בחירת הצבעים בכרזות פוליטיות יהיו של צבעי היסוד: שחור, לבן, אדום, צהוב וכחול.
ויעוצבו במשטחים גדולים וברורים דרך הניגודיות ביניהם.
צורות-לרוב יעשה שימוש בצורות היסוד: מלבן, עיגול, משולש וריבוע.
צורות הנדסיות אלו מאפשרות את הבלטת האותיות והתמונה המתלווה לכרזה.
מעצבי הכרזות הפוליטיות בישראל הושפעו רבות בתחילת דרכם מעיצוב הכרזות של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ובמרביתן נעשה שימוש רב בצבע האדום, בפטיש ומגל או באזכורים שלהם, וכן בסמלי החיטה והשעורה.
אלו נועדו להשפיע על הבוחרים בקמפיינים פוליטיים, ולאחד את הפועלים הרבים לשורות המפלגות ובפרט למפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י).
וכך, בשנים שלפני שידורי הטלוויזיה ואף הרדיו, כרזות פוליטיות שהתנוססו ברחבי הארץ מילאו תפקיד בעיצוב דעת הקהל ובגיוסו להצבעה בקלפי.
בשנים אלו החלו מעצבים רבים לעצב כרזות פוליטיות ולפתח מאפיינים עיצוביים ייחודיים לישראל.
לתופעות פוליטיות משמעותיות עוצבו כרזות התומכות ומקדמות אותן במטרה להשפיע על השיח בישראל.
דוגמה בולטת לכך היא מחאת הפנתרים השחורים.
בכרזה שעוצבה מתוך תמונת המחאה נעשה שימוש בצבעי שחור ולבן ובכיתוב בולט.
בין המעצבים הבולטים של עשורים אלו ניתן למנות את דוד טרטקובר ויוסי למל אשר עיצבו מאות כרזות ותרמו רבות לפיתוח סגנון העיצוב הישראלי.
כרזה בולטת שעוצבה בשנים אלו נקראת "קנטטה לפאשלה" ועוסקת במהפך בחירות 1977. וכרזה הנקראת "חופש ליהודי מדינות ערב", כרזה מטעם מועצת תנועות הנוער בישראל שעוצבה גם היא בשנים אלו.
בין הכרזות הבולטות של תחילת שנות ה-80 ניתן למנות את הכרזה שעיצב דוד טרטקובר עבור תנועת שלום עכשיו.
המייצגת את הרצון לשלום של מדינת ישראל עם שכנותיה בעקבות הסכם השלום עם מצרים.
כרזה זו משלבת בין "אות קורן" לגופן "חיים".
ערבוב הגופנים הוא שבירת הערך הנלמד בבתי הספר לעיצוב, שכן הוא משלב גופן יהודי-מסורתי בצבע שחור, עם גופן צעיר, חילוני ואדום המסמל דרישה למחאה ובשל כך קורא לשינוי.
כרזה זו היא הפעם הראשונה שבשפה העברית השתרש סמל היברידי, השואף להעביר מסר עוצמתי בעזרת אמירה טיפוגרפית מרובדת בעלת ניגודיות מחד והרמוניה מאידך.
החל משנות ה-2000 החלו מעצבים רבים לעסוק בעיצוב כרזות פוליטיות, מתוך הבנה שלכרזות אלו השפעה רבה על עיצוב דעת הקהל, ובמיוחד בפרסומן ברשתות החברתיות שפותחו בשנים אלו והפכו למקור פרסום משמעותי.
בין מעצבות הכרזות בשנים אלו ניתן למנות את המעצבת דנה אריאלי שאיגדה לכדי ספר יצירות וכרזות של אמנים רבים.
הספר נקרא "פחד מוות", והוא עוסק בפחד שזורע הטרור המודרני.
בספר, המשובץ בדימויים חזותיים, מוצגת התביעה לעורר את חשבון הנפש המאוימת לנוכח הטרור.
כמו כן ניתן למנות ספר נוסף של אריאלי, הנקרא "יוצרים בעומס יתר" ועוסק בתגובותיהם של עשרים ותשעה יוצרים ישראליים מובילים על אירוע טראומטי זה.
מעצב בולט נוסף של שנים אלו הוא להב הלוי, אשר עוסק רבות בנושאים פוליטיים, ומתוך כרזותיו ניתן לראות אמירות רבות על המצב הפוליטי בישראל.
הלוי עיצב כרזות בהשפעת יאיר לפיד, בנימין נתניהו ומירי רגב המתכתב עם תפיסותיה של מפלגת מפא"י.
כרזות משמעותיות שעוצבו בשנים אלו עוסקת בציון עשרים שנה לרצח רבין ומחוות לכרזות שעוצבו אחרי הרצח.
כרזות אלו, שעוצבו בשנים האחרונות, מתייחסות לשכחה של הרצח בשנים אלו.
המחאה החברתית והפוליטית הגדולה שהתקיימה בשנת 2015 נתמכה בכרזות פוליטיות והבולטת שבהן, אשר יצרה גל תמיכה גדול ברשתות החברתיות, והוציאה אלפים לרחובות הייתה הכרזה של "צדק חברתי".
כרוניקה של אהבה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1998, עם סמדר קילצ'ינסקי, שרון אלכסנדר וסי היימן בתפקידים הראשיים.
נאווה (סמדר קילצ'ינסקי), עובדת סוציאלית העובדת עם נשים מוכות, ויורם (שרון אלכסנדר), אדריכל חיים בזוגיות בוילה עם ילדיהם.
הם מסתירים סוד משפחתי, והשקט הפסטורלי מלווה בפחד, קנאה ואהבה.
נאווה פוגשת את ז'ניה (טניה סובול), עולה מרוסיה והיא מביאה שינוי לחייה.
שחקןתפקיד סמדר קילצ'ינסקי נאווה שרון אלכסנדר יורם סי היימן עמית טניה סובול ז'ניה איצ'ו אביטל מיקי אמנון וולף שוטר
כרוניקה של גטו לודז' הוא סדרה בת ארבעה כרכים שיצאה לאור בעברית בשנת תשמ"ז-1986 בהוצאת יד ושם ובה תרגום מסמכי כרוניקה שנרשמו בגטו לודז' בפולנית ובגרמנית.
הכרוניקה מהווה תיעוד יומיומי של החיים בגטו.
היא נרשמה על ידי צוות מחברים ביוזמת היודנראט והתבססה על מקורות רשמיים של מנהלת הגטו.
תרגום המסמכים, עריכתם להוצאה לאור והוספת ביאורים נעשו על ידי אריה בן-מנחם ויוסף רב.
מבואות מאת לוציאן דוברושיצקי וישראל גוטמן, עורך לשוני: יורם וֶרֶטֶה.
רישום הכרוניקה נעשה באופן רשמי על ידי מחלקת הארכיון של היודנראט בגטו לודז', בהוראתו של ראש היודנראט, מרדכי חיים רומקובסקי.
המחלקה הוקמה ב-17 בנובמבר 1940 והייתה החמישית בתוך "המחלקות למרשם התושבים של גטו לודז'".
בראש המחלקות עמד הנריק נפתלין, עורך דין ואיש סודו של רומקובסקי.
הארכיון היה חלק מהמסגרת המנהלית הרשמית של הגטו, שהייתה ידועה לשלטונות הנאצים, אך פעילותו נשמרה חשאית.
מנהלו הראשון של הארכיון היה יוסף זליקוביץ' (1897-1944), סופר ואתנוגרף, שנולד בקונסטנטינוב לודז'קי, עיירה קטנה ליד לודז', הוסמך לרבנות, אך לא שימש כרב והיה חבר הנהלת סניף לודז' בייווא.
אחריו מונה יוסף קלמנטינובסקי ובשנת 1943 החליף אותו ד"ר אוסקר זינגר (1883-1944), פובליציסט וסופר, שגורש מפראג לגטו לודז'.
זינגר כתב את רוב דפי הכרונולוגיה שנכתבו בגרמנית.
הוא הסתייע במזכירתו לוסיל אייכנגרין.
מחלקת הארכיון הוקמה כדי לגנוז חומר ארכיוני, אך בחלוף הזמן החלה לעסוק באיסוף חומר על תולדות הגטו .
לארכיון הייתה סמכות לאסוף חומר מכל שלוחות היודנראט, אשר הונחו להעביר חומרים לארכיון.
הארכיון אסף חומר שמקורו היה במנהל הגרמני ובמנהל היהודי שכלל צווים, כרוזים, תזכירים, נאומים, תכתובת רשמית, צילומים; ובנוסף ספרים וכתבי יד שננטשו בגטו על ידי אנשי רוח שנפטרו או גורשו.
כל פריט מוין, מוספר ונרשם.
הארכיון גם רשם מונוגרפיה ולקסיקון אודות הגטו ומחלקות המנהל.
נוסף על אלה יצר הארכיון את הכרוניקה.
היחיד מבין כל חברי הארכיון ששרד את השואה היה המהנדס ד"ר ברנרד אוסטרובסקי.
הכרוניקה נרשמה על ידי כל עובדי מחלקת הארכיון, אך כותבי הכרוניקה העיקריים היו:
יוליאן צוקר (Julian Cukier-Cerski, 1900-1943) - המחבר הראשי של הכרוניקה בפולנית - שכינויו הספרותי היה סטניסלב צרסקי, עיתונאי ופובליציסט, בן לתעשיין לודז'אי.
חלה במחלת ריאות ונפטר ב-7 באפריל 1943.
שמואל הכט (1923-1943), נולד בוויילון וגורש לגטו בעת חיסול היישובים היהודיים בסביבות לודז' ובחבל פומרניה בקיץ 1942.
ד"ר ברנרד הייליג (1902-1943), יליד פרוסטיוב - אחד היישובים היהודיים העתיקים במוראביה, מלומד ומומחה להיסטוריה כלכלית של היהודים, גורש לגטו מפראג באוקטובר 1941.
ד"ר אברהם שלום קמנצקי (1987-1943), יליד סלונים, למד פילוסופיה ופילולוגיה והתמחה בחקר המקרא באוניברסיטאות היידלברג, ברלין וברן, היה פעיל בקהילה היהודית בלודז' בין שתי המלחמות.
ד"ר אוסקר רוזנפלד (1884-1944), יליד קוריצאני במוראביה.
בוגר אוניברסיטת וינה, סופר ופובליציסט ציוני שעבד עם הרצל, גורש מפראג לגטו לודז' באוקטובר 1941.
תחילה נכתבה הכרוניקה בכתב יד ולאחר מכן הודפסה ב-5–6 עותקים במכונת כתיבה על דפים ארוכים מהמקובל כשהגיליונות נעו בין חצי עמוד לכעשרה עמודים.
רישומי הכרוניקה נעשו כדין וחשבון בעל תבנית וסדר עקיבים וקבועים למדי:
בפתיחה דיווח על מזג אויר וטמפרטורה;
דיווחים על יריות ליד גדר הגטו;
סיורי ביקורת של ועדות שונות;
גירוש יהודים אל הגטו וממנו.
מדי פעם היו רשימות וכתבות בנושאים אחרים מחיי הגטו.
מאפיין התקופה: כתיבת הכרוניקה נפתחה ב-12 בינואר, כשנה לאחר סגירת הגטו.
הכתיבה היא בפולנית ומתארת את שלבי ההתארגנות של הגטו ומוסדותיו.
מאפיין התקופה: 55,000 מתושבי הגטו, בתוכם 10,000 מיהודי מערב אירופה שגורשו לגטו גורשו למחנה ההשמדה חלמנו.
מתוארים אירועי ה"שְׁפֶּרָה" - העוצר והגירוש הגדול בספטמבר 1942.
החל מאוגוסט עבר רישום הכרוניקה מהכותבים הראשונים למגורשים אינטלקטואלים מהמערב, שפת הכתיבה עוברת ברובה להיות גרמנית וגם סגנון הכתיבה משתנה בהתאם.
מאפיין התקופה: בעוד מרבית הגטאות כבר חוסלו, נותר גטו לודז' אחד הבודדים בשטח הכיבוש הגרמני.
ועדות שונות של הנאצים מבקרות בגטו כדי לבחון את חשיבותו למאמץ המלחמתי של גרמניה והגטו הופך להיות מחנה עבודה בפועל.
בצד הרעב, המחלות והמוות, חלה רגיעה מסוימת בגירושים להשמדה.
מאפיין התקופה: השלב האחרון של קיום הגטו.
תיאור הגירושים מהגטו למחנות העבודה ולמחנה מוות בחלמנו ומאבקי ההישרדות.
מתוארת פרשת האזנה מחתרתית לרדיו, הפצת ידיעות על מהלך המלחמה ורציחת המעורבים בהאזנה.
כתיבת הכרוניקה נקטעה לקראת חיסול הגטו.
לא כל חומרי הכרוניקה נשתמרו, אך לפי רצף הגיליונות, מספורם, ניתוח תוכנם וסדרם הכרונולוגי, נראה כי החוסר אינו עולה על 5-10% מהחומר.
בעת הוצאת הכרוניקה לאור ידוע היה על שלושה ריכוזי חומר, מהם שני ריכוזי חומר ששרדו:
החומר שהוסתר על ידי זונאבנד
נחמן זונאבנד היה חבר בקבוצה אותה השאירו הגרמנים בגטו אחרי הגירושים של אוגוסט 1944 ותפקידה היה לטפל בחפצים ובציוד שהושאר בגטו על ידי היהודים שגורשו.
באחד הימים, כששומריו לא הבחינו, הוא חמק ונכנס למשרדי המזכירות ממנו התנהלה ההתכתבות של רומקובסקי.
הוא מצא שם מסמכים שהיו מפוזרים באי סדר, הכניס אותם לתוך מכלי זכוכית גדולים וקבר אותם במקום מרוחק.