tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר עבודת שטח נרחבת באביב 1936, שכללה ראיונות ובדיקות רפואיות לקביעת הסיווג הגזעי של הצוענים, קבעה היחידה כי רוב הצוענים, שמסקנתם הייתה שאינם מגזע "דם צועני טהור", מהווים סכנה לטוהר הגזע הגרמני ויש לגרשם או להשמידם.
לא התקבלה החלטה לגבי היתרה (כ-10 אחוזים מאוכלוסיית הצוענים הכוללת באירופה), בעיקר שבטי הסינטי והללירי החיים בגרמניה.
הימלר הציע לגרש את הצוענים לשמורה מרוחקת, כפי שעשתה ארצות הברית עם הילידים האמריקאים, שם יוכלו "צוענים טהורים" להמשיך באורח חייהם הנוודי ללא הפרעה.
אף על פי שהחוק שרצה הימלר מעולם לא נחקק, בשנת 1938 הוא ייעץ שכדי לפתור את "שאלת הצוענים" ניתן לעשות זאת "על בסיס גזע".
הנאצים אסרו מוזיקת ג'אז משום שראו בה "מוזיקה כושית מושחתת".
הנאצים האמינו כי קיומה של ג'אז בגרמניה היה מזימה יהודית לשלוט בגרמניה ובגרמנים הלא-יהודים ולהשמיד את תרבות גרמניה.
האאוגניקאי הנאצי יוגן פישר, שהיה גם פרופסור לאנתרופולוגיה ואאוגניקה, סבר שהאוכלוסייה השחורה הקטנה של גרמניה צריכה לעבור עיקור כפוי כדי למנוע את התערבבותה עם אנשים גרמנים אתניים.
בשנת 1937, כ-400 ילדים ממוצא מעורב עברו עיקור בכפייה בחבל הריין.
אנשים שחורים היו כפופים לאפליה לפי חוקי נירנברג, ולכן לא הורשו להיות אזרחי הרייך ונאסר עליהם לקיים יחסי מין או נישואין עם אנשים מ"דם גרמני או קרוב לו" (ארים).
גרמניה הנאצית הושפעה מפיתוח דוקטרינת הלבנסראום שלה על ידי דוקטרינת הייעוד הגלוי האמריקאית.
המנהיגים הנאציים התייחסו לעיתים קרובות למזרח אירופה כ"גרמניה המזרחית" או "המזרח הפרוע", ולעיתים כינו את יושביה "אינדיאנים".
הימלר אף האמין כי מזרח אירופה "יכולה להיות גן עדן, קליפורניה של אירופה".
תוכניות הנאצים כללו גירוש של עשרות מיליוני יהודים ופולנים לשמורות ששימשו כשכונות גטו נאציות.
על פי ההיסטוריון טימותי ד.
סניידר, ארצות הברית הייתה "האימפריה הטריטוריאלית המופתית" שעליה הנאצים ביססו את חזון הקולוניזציה שלהם במזרח אירופה.
היטלר דיבר גם על כוונתו לביצוע גרמניזציה דומה של המזרח "על ידי הגירת גרמנים, ולהתייחס לתושבים [הסלאבים] כאל אדומים".
למשל, בנאום משנת 1928, היטלר הצהיר כי האמריקאים "ירו למוות במיליוני אינדיאנים עד שנשארו כמה מאות אלפים, וכעת שומרים על השארית הצנועה בכלוב...".
רוח האנטי-תערובת הגזעית בחוקי האינדיאנים בארצות הברית שימשה השראה לחוקי נירנברג מ-1935, במיוחד להיינריך ריגר, רולנד פרייזלר, הרברט קייר ויוהאן פון לרס.
הנאצים התייחסו לעיתים קרובות ל"כיבוש האלים של המערב האמריקאי" כהבטחה ההיסטורית הנחוצה להצדקת פינוי האוכלוסייה הסלאבית.
אנלוגיה זו שומשה להשוואת כיבושם לכיבוש המערב הפרוע, והשפיעה על האסטרטגיות שלהם לטיפול ביהודים, פולנים, רוסים, סלאבים ועמים אחרים אותם ראו כנחותים, ולכן דמו לאינדיאנים אמריקאים כתתי-אדם.
עם זאת, באופן פרדוקסלי, הנאצים ניצלו פרגמטית דימויים פופולריים של אינדיאנים ("אינדיאנתוזיאזם") כדי להציג את הגרמנים כאינדיאנים של אירופה, כהצהרה על הגרמנים כתושבים המקוריים ששונים מאירופים אחרים, ולהציג את הנאציזם כמימוש הפוליטי והרוחני של החוק הטבעי.
דימוי האינדיאנים שומש בתעמולה הנאצית הן נגד ארצות הברית והן לקידום "הבנה הוליסטית של הטבע" בקרב גרמנים, מה שנתמך במגוון חלקי הקשת הפוליטית בגרמניה.
הקשר בין סנטימנט אנטי-אמריקאי לבין רגשות סימפתיה כלפי האינדיאנים האותנטיים היה נפוץ בגרמניה, והוא הופיע גם בתעמולה הנאצית כמו זו של גבלס וגם אצל סופרים שמאלנים כמו ניקולאוס לנאו.
האיגוד הגרמני אמריקאי ניסה לשכנע אינדיאנים לא להתגייס לצבא, למשל על ידי שימוש בצלב קרס כאות מזל בקרב אינדיאנים כדי לזכות בסימפתיה.
ב-1938 התקיימו פסטיבלים ראשונים של קרל מאי באוויר הפתוח ברטן.
השפעת כתיבתו של קרל מאי על בני הנוער של היטלר וחברה גרמנית יצרה אמונה כי האינדיאנים היו בעלי אופי מעין-ארי.
התיאטרון הפתוח נבנה ב-1936, בהשראת תנועת תינגשפילה שפרחה בשלבים הראשונים של התקופה הנאצית.
תנועת תינגשפילה נכשלה בהצגה של היבטים ניאופגאנים ומיתולוגיים נורדיים של התנועה הוולקית, בעוד האגדות הנוצריות של מאי זכו יותר לאישור בקרב הציבור הרחב.
באופן כללי, הנאצים ניסו להשתמש בפופולריות של מאי וביצירותיו למטרותיהם.
בסוף שנות ה-30 ניסו הנאצים לגייס תמיכה מאינדיאנים אמריקאים, בעיקר מהסו ולקוטה.
הם רצו לנצל את מצוקתם של עמים ילידים, בתקווה לעורר התקוממות של "האינדיאני הילידי" נגד יחס אכזרי כלפיהם, ליצור בעלי ברית ולערער את טיעוני ארצות הברית על עליונות מוסרית של הדמוקרטיה.
קבוצות מסוימות של ילידים באמריקה כמו הפדרציה האמריקאית האינדיאנית עם נטיות פשיסטיות שימשו ככלי תעמולה לפגיעה בממשל רוזוולט.
דיווחים שקריים על הכרזת הסו כארים הופצו על ידי האיגוד הגרמני אמריקאי במטרה להגביר מתחים בין האינדיאנים לממשל ארצות הברית ולעודד התנגדות לגיוס ולרישום על ידי הלשכה לענייני אינדיאנים.
עם זאת, הרשויות הילידיות, כמו אירוקוי הכריזו מלחמה על מדינות הציר, בהתבסס על כך שמדיניות הגזע של גרמניה הנאצית ואידאולוגיית הפשיזם מנוגדות לערכיהם המסורתיים, וכן כמחאה על חוק הניו דיל האינדיאני (שיבשו את סמכותם להכריז מלחמה בעצמם, באופן עצמאי מהשלטון האמריקאי).
ההכרזה על הסו שהם ארים נבעה מבקשה של מהגר גרמני, צאצא לסבתא משבט סו, לאזרחות גרמנית.
ההכרזה הזו הוגדרה ככלי תעמולה כדי לעורר אי שקט בין קבוצות הילידים, והנאצים בעצם לא האמינו לכך באמת.
בנוגע לעמים הילידיים בתקופה הפרה-קולומביאנית, הנאצים האמינו כי תרבויות האנדים (כמו אימפריית טיוואנאקו, האימפריה הווארית, ממלכת צ'ימור או אינקה) נוסדו על ידי אליטה של ארים שאבדו בתיעוד ההיסטורי, והאמינו כי אבותיהם של עמי אגם טיטיקקה, האיימרה והקצ'ואה, בשל מצבם הכפרי "הלא-מפותח", לא היו מסוגלים להשיג הישגים כה גדולים.
הארכאולוג החובבן ומפקד האס אס, אדמונד קיס, הציע כי חורבות טיוואנאקו נבנו לפני מיליוני שנים על ידי אבותיו האריים, גזע נורדי עתיק, שהיגרו מאטלנטיס.
נאצים בכירים אימצו את מחקרי קיס וסיפור עיר נורדית עתיקה בטיוואנקו פורסם בעיתוני המפלגה ופרסומי הנוער ההיטלראי.
הימלר אף רצה לשלוח את קיס לשליחות בבוליביה מטעם אננארבה להוכיח שהעיר העתיקה היא ציוויליזציה נורדית שחשפה את נוכחות הגזע הארי העילאי באמריקה הדרומית, אך זה לא התממש עקב מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן, לאחר שהלבנים איבדו את בירתם על ידי פולשים של שבט דיאגיטה בשנת 1290, האליטה הארית הזו נמלטה לאורך החוף לפוארטו ויו של ימינו באקוודור, בנתה רפסודות והיגרה לאיי אוקיאניה.
ארים אחרים הצליחו למצוא מקלט בהרים שם בנו מחדש את כוחותיהם בעזרת שבטים נאמנים, ומאוחר יותר היגרו לקוסקו, שם ייסדו את אימפריית האינקה.
ארים אחרים הסתתרו בג'ונגלים המזרחיים (יערות הגשם של האמזונס וגראן צ'אקו) שם הם הידרדרו אט אט, אך ייסדו את תרבות הצ'צ'פויאס ואת תרבות הגוארני.
תאורטיקנים גזעיים נאצים אחרים האמינו כי ארצות הטרום-היספניות נוסדו על ידי פיניקים, מצרים, סינים, ארמים, קלטים, ים תיכונים, שמיים או אטרוסקים, אומות של סוחרים ונוודים אמיצים עם עם עליון ממנו נולדו החוקים והדתות, בעוד שהאוכלוסייה הילידית נחשבה לנחותה, חסרת היכולת לשחזר את הערים והאימפריות שנבנו על ידי הארים שהגיעו מהים.
מעמד הילידים כנחותים הוכח לאחר הקולוניזציה האירופית של אמריקה וקיומה של אליטת הקירולו (שהייתה קשורה למוצא האיברי הארי) ששלטה במדינות לטיניות.
לגבי תערובות כמו המסטיסים, היטלר ומנהיגים נאצים אחרים לא התעניינו בהם מעבר לאזהרה מפני ה"מעשה השלילי של התערובת הגזעית".
נאצים שונים הציעו טיעונים פסאודו-דתיים או פסאודו-מדעיים להוכיח שטוהר הגזע הארי עליון על פני כל הגזעים האחרים.
האידאולוגיה המרכזית של עליונות האריים הופצה בכל המפלגה על ידי פקידים שהשתמשו בתעמולה גזענית מדעית.
בפגישה במאי 1930 עם אוטו שטראסר, אדולף היטלר אמר:"הגזע הנורדי נקרא לשלטון על העולם, וזכות זו צריכה להנחות את מדיניות החוץ שלנו.
הבנה עם אנגליה היא חיונית.
עלינו להקים שלטון גרמני-נורדי באירופה ואחר כך, בשיתוף פעולה עם אמריקה, על העולם כולו."אדם שנחשב "תת-אדם" - היו נשללו כל זכויותיו, היה מטופל כחיה, חייו נחשבו לקיום שאינו ראוי והיה כשר רק לעבדות ולהשמדה.
בבתי הספר האידאולוגיה הנאצית שימשה ללימוד בני הנוער הגרמנים כדי להבין את ההבדלים התקיימו בין "תתי-האדם" הנורדים לבין "תתי-האדם" היהודים והסלאבים "הנחותים".
אחת ההמחשות של האידאולוגיה תוארה בשנות ה-90 על ידי אישה גרמנית יהודיה, שזכרה בבירור את צעדת הנאצים ליד ביתה במרכז גרמניה באמצע שנות ה-30 כשהם שרים "כשדם יהודי ניתז מסכיני".
ביוגרפיה של ליזה מייטנר מספרת "ברייכסטאג, חברי המפלגה הנאצית שלפו ידיהם בברכת היטלר ושירו את המנון המפלגה, ההורסט וסלייד: 'ה-SA צועדת...
ריכרד ולטר דרה, שר המזון והחקלאות של גרמניה הנאצית בין השנים 1933–1942, הפיץ את הביטוי "דם ואדמה", אחד מהמונחים הרבים במילון נאצי שהשתמשו בו באופן אידאולוגי כדי לאכוף גזענות בקרב האוכלוסייה הגרמנית.
היו רבים מהחוקרים האקדמיים והמנהליים של תורת הגזע שהחזיקו בדעות שונות על הגזענות, כולל אלפרד רוזנברג והנס פ.
פישר ולנץ מונו לתפקידים בכירים לפיקוח על מדיניות היגיינה גזעית.
גרמניה הנאצית השתמשה ברעיונות אלה בנוגע להבדלים בין גזעי אירופה כחלק ממדיניות אפליה וכפייה שהגיעה לשיאה בשואה.
ספרו של גונתר ציין שהגרמנים בהחלט אינם עם נורדי טהור, וחילק אותם למספר גזעים: מערבי (ים-תיכוני), נורדי, מזרחי (אלפיני), מזרח בלטי ודינארי.
היטלר עצמו הפחית מאוחר יותר בחשיבות הנורדיות בפומבי בגלל סיבה זו.
המודל המשולש הפשוט של גראנט שחילק אירופאים לאלפינים, ים תיכוניים ונורדים בלבד, לא אומץ על ידי גונתר, שהכניס את רוב האוכלוסייה של גרמניה של היטלר לקטגוריית האלפינים, במיוחד אחרי האנשלוס.
מודל זה שימש להמעיט מחשיבות הנורדים בגרמניה.
גונתר החשיב את היהודים כ"גזע אסיאתי נחות מכל גזעי אירופה".
קאופ הוביל תנועה שהתנגדה לגונתר.
קאופ האמין שהאומה הגרמנית, שכל תושביה שייכים ל"גזע גרמני" במובן דמוגרפי, מציעה כלי חברתי-טכנולוגי נוח יותר מאשר רעיון גונתר על טיפוס נורדי אידיאלי, כיוון שלפי גונתר, רק מעטים מהגרמנים נחשבו לנורדים.
חקיקה נאצית שמגדירה את זיקות היהודים האתניות וה"גזעיות" משקפת את התפיסה הדמוגרפית של הגזע.
האפליה לא הייתה מוגבלת ליהודים ששייכים לגזע "שמי-מזרחי-ארמני" או "נוביאני-אפריקאי/שחור", אלא גם הופעלה נגד כל חברי האוכלוסייה היהודית.
העיתונאי היהודי-גרמני קורט קרו, שברח לפריז ב-1933 ושירת בצבאות צרפת ובריטניה, הוציא ספר תחת שם העט מנואל הומברט, שחשף את היטלר ומאמרו מיין קאמפף, בו הציג את הרכב הגזעי של היהודים במרכז אירופה: 23.8% גזע לפוני, 21.5% נורדי, 20.3% ארמני, 18.4% ים-תיכוני, ו-16.0% מזרחי.
עד 1939, היטלר ויתר על הרטוריקה הנורדית עבור הרעיון שהעם הגרמני מאוחד על ידי תכונות "רוחניות" מובחנות.
עם זאת, מדיניות האיגניקה הנאצית המשיכה להעדיף נורדים על פני אלפינים וחברי קבוצות גזעיות אחרות, במיוחד במהלך המלחמה, כאשר התקבלו החלטות על שילוב עמים כבושים ברייך.
תוכנית לבנסבורן שאפה להרחיב את הגזע הנורדי.
בשנת 1942, הצהיר היטלר באופן פרטי את הדברים הבאים:
היטלר והיינריך הימלר תכננו להשתמש באס אס כבסיס לתחייה גזעית של אירופה לאחר הניצחון הסופי של הנאציזם.
האס אס תוכנן להיות אליטה גזעית שנבחרת על פי תכונות נורדיות "טהורות".
פילוסופים ותאורטיקנים אחרים השתתפו בגיבוש האידאולוגיה הנאצית.
הקשר בין הפילוסוף הגרמני מרטין היידגר לנאציזם נותר נושא במחלוקת בהיסטוריה של הפילוסופיה, גם בימינו.
לפי הפילוסוף עמנואל פיי, היידגר כינה את ברוך שפינוזה "ein Fremdkörper in der Philosophie" (בתרגום מילולי: גוף זר בפילוסופיה), ופיי ציין כי המונח Fremdkörper שייך למילון נאצי, ולא לשפה הגרמנית הקלאסית.
עם זאת, היידגר ביקר במידת מה את מדעי הגזע, במיוחד בהרצאותיו על פרידריך ניטשה, שסירבו לביולוגיה באופן כללי, ובאופן כללי גם עבודותיו הלאומניות הפרו-נאציות של תחילת שנות ה-30, כמו נאום הרקטור הידוע שלו, חסרות כל שפה גזענית מפורשת.
לכן קשה לקשר את היידגר ישירות לתאוריית הגזע.
קארל שמיט גיבש פילוסופיה של המשפט ששיבחה את עקרון הפיהרר ואת העם הגרמני, בעוד אלפרד בוימלר ניצל את הפילוסופיה של פרידריך ניטשה, במיוחד את הרצון לעוצמה, בניסיון להצדיק את הנאציזם.
הנאצים פיתחו מערכת תעמולה מפותחת שבה השתמשו להפצת תאוריות גזעיות שלהם.
לדוגמה, אדריכלות נאצית שימשה כדי ליצור את "הסדר החדש" ולשפר את "הגזע הארי".
הנאצים גם האמינו כי הם יכולים להשתמש בספורט כדי "לחדש את הגזע" על ידי חשיפת עמים שאותם הם חשבו כנחותים, בעיקר יהודים, כעצלנים שאין להם כושר גופני.
אחת המטרות הבסיסיות של הנוער ההיטלראי, שהוקם ב-1922, הייתה אימון "סופרמנים אריים" לעתיד וחיילים נאמנים שיילחמו עבור גרמניה הנאצית.
בשנת 1920 הכריזה המפלגה הנאצית כי רק גרמנים מ"גזע טהור ארי ילידי" יוכלו להיות חברי מפלגה, ואם לאדם היה בן זוג, גם הוא או היא היו חייבים להיות אריים בעלי טוהר גזעי.
חברי המפלגה לא יכלו להיות קרובים באופן ישיר או עקיף ל"לא-אריים".
חברי המפלגה וחברי ארגוני נאצים אחרים היו צריכים אישור מהגאולייטר האזורי כדי להתחתן עם אנשים שהיו צאצאים לשני סבים שהיו משתייכים לקבוצות הפולק "צ'כים, פולנים או מגיארים".
על חקלאים גרמנים שהיו חברי מפלגה נאצית נאסר נישואין עם צ'כים ופולנים במטרה "לשמור על טוהר היסודות הגזעיים והאתניים" שלהם כדי למנוע התערבבות צאצאיהם המעורבים עם חקלאים גרמניים אחרים.
הקולנוע הגרמני שימש לקידום תאוריות גזעניות בהנחייתו של מיניסטריון התעמולה של גבלס.
מוזיאון ההיגיינה הגרמני בדזדן הפיץ תאוריות גזעיות.
פוסטר משנת 1934 של המוזיאון מציג אדם עם תווי פנים אפריקאיים ומודיע: "אם אדם זה היה מעוקר לא היו נולדים ...
לפי מנהל המוזיאון הנוכחי קלאוס ווגל, "מוזיאון ההיגיינה לא היה מוסד פלילי במובן שבו אנשים נהרגו בו", אך "הוא עזר לעצב את הרעיון אילו חיים ראויים ואילו לא".
תאוריות גזעיות נאציות תורגמו במהרה לחקיקה, בין החוקיים המפורסמים ביותר היו חוק מניעת הולדת צאצאים חולים תורשתיים מ-1933 וחוקי נירנברג מ-1935. תוכנית T4 - אותנסיה לביצוע המתת החסד שבה השתתפה גם תנועת הנוער כוח באמצעות שמחה, כוונה נגד אנשים שנתפסו כמסוכנים ל"ניוון חברתי" כלפי פולקסדויטשה.
תחת חוקי הגזע, יחסי מין בין ארים ללא ארים הידועים כראסנשאנדה הפכו לעבירה על החוק.
למען שימור ה"טוהר הגזעי" של הדם הגרמני, לאחר תחילת המלחמה הורחבה חקיקת טומאת הגזע לכלל הזרים (לא-גרמנים).
למרות החוקים נגד ראסנשאנדה, חיילים גרמנים אנסו נשים יהודיות במהלך השואה.
המשטר הנאצי דרש מכל הגרמנים הרוצים להיות אזרחי הרייך להוכיח מוצא ארי.
במקרים חריגים מסוימים היטלר הנפיק תעודת דם גרמני לאנשים שסווגו כבעלי מוצא מעורב של ארים ויהודים על פי חוקי הגזע.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נערכו מאמצי ביצוע גרמניזציה במרכז ומזרח אירופה במטרה לסנן את אלה שנחשבו בעלי "דם גרמני".
זה התחיל בסיווג ילדים לפולקסליסטה.
אלו שנחשבו לגרמנים ונבחרו נחטפו ונשלחו לגרמניה לביצוע גרמניזציה, או שהוצאו להורג כדי למנוע "שימוש בדם גרמני נגד הנאצים".
באזורים בפולין, רבים מהפולנים נרצחו או גורשו כדי לפנות מקום לגרמנים-בלטים שעודדו להגר לשם לאחר ההסכם עם ברית המועצות.
נעשו מאמצים לזהות ילדים ממוצא גרמני עם תכונות נורדיות בקרב אזרחי פולין שלפני המלחמה.
אם ילדים עברו את מבחני המיון ונחשבו ל"ערכיים גזעית", הם נחטפו מהוריהם, כחלק מחטיפת ילדים על ידי גרמניה הנאצית, כדי לעבור גרמניזציה ונשלחו לגרמניה לגדול כגרמנים.
ילדים שלא עברו את המבחנים שימשו כנחקרים רפואיים או כעבדים בתעשייה הגרמנית.
מדינות מערביות כמו צרפת טופלו בקשיחות פחותה, כיוון שהן נחשבו לגזעית ול"מעלה" לעומת הפולנים "תתי-האדם" שנועדו לעבד ולהשמיד, אך לא נחשבו לטובים כמו גרמנים טהורים; סדרת קטגוריות גזעיות סוכמו על ידי הגרמנים הפשוטים כהבחנה בין "מזרח רע ומערב מקובל".
עם זאת, נהגה סיווג גזעי נרחב גם בצרפת לשימושים עתידיים.
תאוריית ההוגנות היא תאוריה העוסקת בתהליך של הנעה לעבודה.
פותחה על ידי הפסיכולוג ג'ון סטייסי אדמס ב-1963. תאוריה זו מבוססת על הרעיונות של דיסוננס קוגניטיבי ותאוריית החליפין החברתי.
התאוריה מניחה כי האדם הוא רציונלי, ושופט את מעשיו על-פי מדידה אנוכית של יחסי שוק.
כלומר, האדם מבדיל בין תשומות (השקעות, עלות), שהן כל מה שהאדם משקיע בעבודתו (זמן, מאמץ, השכלה, ניסיון, כישורים וכו'), לבין תפוקות (תגמול, תועלת), שהן כל מה שהאדם מקבל בתמורה (שכר, קידום, הערכה וכו').
הפרדה מוחלטת זו של הקיום האנושי לשני תחומים נפרדים היא נגזרת של הצורך האנושי לתפקד בעולם בו מתקיימת מערכת תחרותית, ועל כן ערכן של התפוקות והתשומות נקבע על פי הערכים הניתנים להן בחברה הנגישה לאדם.
הוגנות, על פי תאוריה זו, הוגנות היא המצב בו היחס בין תפוקות האדם לתשומותיו שווה לזה של אדם אחר, כמתואר בנוסחה:
עת ביצוע ההשוואה האדם יוצר שתי משוואות סובייקטיביות של עלות-תועלת, האחת עבורו והשנייה עבור אדם אחר כלשהו.
למרות הסובייקטיביות הרבה בהשוואות מסוג זה, הן מהוות את המציאות עבור האדם.
כעת האדם מבצע הערכה האם היחס שלו הוא זהה או קרוב ליחס שהתקבל עבור האדם השני.
אם היחסים דומים אזי המצב מבחינתו אינו דורש תיקון.
אולם, אם המצב אינו כך - עלולה להיווצר תחושה של חוסר הוגנות.
עד שתוחזר הרגשת ההוגנות האדם סובל ממתח נפשי, וככל שהמתח גדול יותר עולה המוטיבציה לפתור מתח זה.
הפתרון הוא בפעולה שעשויה להחזיר את ההוגנות לסיטואציה.
תאוריית ההוגנות היא תאוריה שנולדה בשנות ה-60. התאוריה בנויה על בסיס שלוש תאוריות:
תאוריית ההשוואה החברתית - פותחה על ידי לאון פסטינגר בתחילת שנות ה-50. הומנס טען כי אנו נוטים להשוות את עצמנו לסובבים אותנו.
אנו מרגישים את מצבנו לפי מה שקורה עם אחרים.
המוטיבציה שלנו והאנרגיה שלנו מושפעת גם ובעיקר ממה שקורה לאחרים.
תאוריית הדיסוננס הקוגניטיבי – פותחה על ידי Festinger בשנת 1957. התאוריה של פסטינגר גרמה למהפכה תפיסתית בפרמטרים רבים.
פסטינגר דיבר על הלימה, על קשר חיובי.
הוא דיבר על התאמה בין הרגש, ההתנהגות והחשיבה.
בין החלק האמוציונאלי, ההתנהגותי והקוגניטיבי.
במחקר נבדקו שתי קבוצות של סטודנטים: כל אחת מהן קיבלה את אותה מטלה, שהייתה משעממת ביותר.
בתום המטלה, קיבלה קבוצה אחת 20 דולר והשנייה דולר אחד בלבד.
באופן מובהק, בכל אחד מהמחקרים שנעשו הקבוצה שקיבלה דולר אחד בלבד עבור המטלה שביצעה, הגיבה באופן הרבה יותר חיובי למטלה.
הסיבה לכך היא הבדלי תפיסה, אצל סטודנט שקיבל דולר אחד הדיסוננס היה גדול יותר מאצל סטודנט של 20 דולר ולכן בתפיסתו המשימה תיראה מעניינת יותר.
תאוריית החליפין החברתי - הגורסת כי האדם שואל את עצמו האם יש תמורה להשקעה, התפיסה של תמורה והשקעה היא אישית ולא בהכרח אובייקטיבית.
השוואה של עצמי לאחר בארגון שלי
השוואה של עצמי לאחר בארגון אחר
השוואה של עצמי ביחס למצבי בתפקידים קודמים
השוואה של עצמי למישהו הנמצא במצבי במקום אחר
ותק - עובדים ותיקים נוטים להשוות את עצמם לוותיקים אחרים בארגון, ועובדים חדשים נוטים להשוות את עצמם לעצמם בתפקידים קודמים בארגון או מחוצה לו.
דרגה - בכירים נוהגים להשוות את עצמם לבכירים בארגונים שונים
במצב בו האדם מרגיש חוסר הוגנות בשל מצבו, נוצר פער בין מה שאני עושה (מידת ההשקעה) לבין התוצאות (התגמול), הוא יבקש לצמצם את הפער.
אדמס מונה שש אפשרויות בסיסיות בהן יכול האדם לבחור:
שינוי התשומות, על מנת שיתאימו לתפוקות.
ניסיון לשנות את התפוקות, על מנת שיתאימו לתשומות.
תהליך זה הוא מורכב יותר שכן התפוקות אינן תלויות בו באופן ישיר.
שינוי התפיסה של העצמי - שינוי ההערכה הכמותית של התפוקות או התשומות של האדם עצמו.
שינוי תפיסת האחר המשווה - שינוי ההערכה הכמותית של התפוקות או התשומות של האדם האחר.
החלפת ה"אחר" הלא מתאים ב"אחר" מתאים.
בחירת אחת או יותר משש אפשרויות פעולה אלה תחזיר את הרגשת ההוגנות ותפוגג את המתח.
כל עוד אין הוגנות, קיים מצב של תשלום חסר, בו יחס העלות-תועלת נוטה לרעת האדם, או מצב של תשלום יתר, בו הוא נוטה לטובת האדם.
בעוד מחקרים רבים תומכים בתוקפה של התאוריה עבור תשלום חסר, תוצאותיהם אינן ברורות בנוגע לתשלום יתר.
במצב שבו עובד מרגיש שהוא מתוגמל יותר מעובדים אחרים, בטווח הקצר הוא יגיב ברצון "לפצות" את הארגון על ידי הגדלת התפוקות שלו.
אך בטווח הארוך, התאוריה גורסת שהעובד יראה בתגמול הגבוה כתגמול לגיטימי עבורו וישנה את התפיסה שלו בהתאם.
במקרים מסוימים, עודף התגמול יגרור תסכול ותחושת עליונות ואמונה שהוא ראוי לתגמול אפילו יותר גבוה.
על פי אדמס, יש ליצור "מערכות הוגנות", אך הוא אינו מפרט ביחס למה ולמי עליהן להיות הוגנות.
עשוי להיווצר קושי ביישום התאוריה, משום שתמיד יש מי שמרוויח יותר או פחות ומי שעובד יותר או פחות.
ביקורת נוספת היא כי התאוריה מתקשה לנבא האם העובדים יפעלו כדי להקטין את הדיסוננס הקוגניטיבי שלהם, באופן אקטיבי או פסיבי.
בנוסף, נטען שאדמס לא התייחס להוגנות תהליכית (הדרך בה נקבעים התגמולים לעובדים), אלא רק להוגנות הקצאתית (תוצאות תהליך קביעת התגמולים).
תאוריית הדומינו היא תאוריה מדינית שהתגבשה בארצות הברית בתחילת המלחמה הקרה, ולפיה יש להיזהר, במדיניות החוץ של ארצות הברית, מכך שנפילת מדינה אחת בידי הקומוניזם תפיל, באפקט דומינו, גם מדינות שכנות לידי משטר כזה, ותביא להתפשטות הקומוניזם בעולם (בדומה לנפילתו של טור אבני דומינו, אבן אחר אבן).
כבר בסוף שנות הארבעים נקטה ארצות הברית במדיניות בלימה נגד הקומוניזם, שכונתה דוקטרינת טרומן.
אולם תאוריית הדומינו עצמה הוצגה לראשונה על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר במסיבת עיתונאים שקיים ב-7 באפריל 1954, ובה התייחס למצב בהודו-סין (כולל וייטנאם).
תאוריית הדומינו היוותה צידוק למעורבותה של ארצות הברית במלחמת וייטנאם, כאשר האחראים על מדיניות החוץ של ארצות הברית טענו שלאחר נפילת וייטנאם תיפול גם קמבודיה ואחריה לאוס, וכתוצאה תהיה כל מזרח אסיה תחת השפעת הקומוניזם.
רבים מהמתנגדים למעורבותה של ארצות הברית בווייטנאם ראו בתאוריית הדומינו הגזמה והקצנה, וטענו כי על ארצות הברית לדבוק במדיניות הגנה רק בשטחים בהם יש לה אינטרס כלכלי או ביטחוני חשוב (כגון יבשות אמריקה ואירופה).
לאחר נפילתה של וייטנאם בידי וייטנאם הצפונית ב-1975 אכן הפכו גם לאוס וקמבודיה לקומוניסטיות, ובכך נתנו אישוש לתאוריית הדומינו.
אחרים טענו ששתי מדינות אלה היו נתונות להשפעתה של וייטנאם הצפונית כבר שנים אחדות קודם לכן, והצביעו על כך שבין שלטון הקמר רוז' בקמבודיה לבין וייטנאם הצפונית התקיימו דווקא יחסים עוינים.
הנשיא ניקסון אמר שהנימוק החזק ביותר להצדקתה של תאוריית הדומינו הוא העובדה ש"אבני הדומינו מאמינות בה", כלומר שהמדינות הנמצאות בסמוך למדינה קומוניסטית חוששות שהקומוניזם יגיע גם אליהן.
פחד זה הביא להקמתה של ברית נאט"ו, ולנקיטת אמצעים נוספים מפני "סכנת הקומוניזם".
תאוריית הדומינו ממשיכה לשמש את מדיניות החוץ של ארצות הברית, כהצדקה לפעולתה נגד האסלאם הפונדמנטליסטי וכדרך להשלטת ערכי הדמוקרטיה במזרח התיכון.
בהתאם לתאוריה זו ארצות הברית, ומדינות מערביות נוספות, תמכו בעיראק במהלך מלחמת איראן–עיראק, מחשש שניצחון איראני יביא להתפשטות האסלאם הפונדמנטליסטי למדינות נוספות.
עיקרון זה גם שימש את הנשיא לינדון ג'ונסון להצדקת הסיוע לנשיא האינדונזי סוקרנו ב-1965.
כמה אנליסטים בארצות הברית העלו טענות לפיהן התפשטות התאוקרטיה האסלאמית והדמוקרטיה הליברלית בעלות פוטנציאל להפוך לגל דומינו.
כיבוש עיראק על ידי ארצות הברית ב-2003 והפלת שלטונו של סדאם חוסיין הוצדק, בין השאר, בטענה שהקמת משטר דמוקרטי בעיראק יביא להפצת ערכי הדמוקרטיה בכל רחבי המזרח התיכון.
רעיון זה נקרא גם "תאוריית דומינו הפוכה" או "תאוריית הדומינו הדמוקרטית", מאחר שהיא נתפסת בעלת ערכים חיוביים על ידי מעצמות המערב.
נועם חומסקי, ממבקריה הבולטים של תאוריית הדומינו, הציע לה שם נרדף, "איום הדוגמה הטובה", המציג דווקא באור חיובי את הסכנה שממנה מזהירה תאוריית הדומינו.
חומסקי טען שחלק ניכר ממדיניות החוץ של ארצות הברית מבוסס על איום זה.
איום זה, כך טוען חומסקי, גרם לארצות הברית להתערב ולדכא שוב ושוב תנועות סוציאליסטיות ואחרות באזורים בעולם, שבהם אין לארצות הברית אף אינטרס כלכלי או ביטחוני חשוב.
תאוריית ההיקשרות היא תאוריה מרכזית בפסיכולוגיה התפתחותית, הגורסת כי לתינוק יש צורך ביולוגי מולד ליצור קשר רגשי הדוק ומתמשך עם דמות מטפלת מרכזית אחת לפחות.
על פי התאוריה, קשר זה אינו נובע רק מהצורך בהזנה פיזית, אלא הוא צורך הישרדותי ופסיכולוגי בסיסי, שנועד להבטיח לתינוק הגנה והישרדות, והוא חיוני להתפתחות חברתית ורגשית תקינה.
התאוריה נחשבת לאחת הגישות המשפיעות ביותר בחקר ההתפתחות האנושית, והובילה לשינויים מרחיקי לכת באופן שבו מבינים כיום את צורכי הילד, את הטיפול בו ואת השפעות הגיל הרך על החיים הבוגרים.
הנחת היסוד של התאוריה היא שאיכות הקשר הראשוני עם ההורה או המטפל משמשת לתינוק כ"בסיס בטוח".
מתוך בסיס זה התינוק יכול לצאת לחקור את העולם בסקרנות, בידיעה שיש לו לאן לחזור בעת מצוקה כדי לקבל נחמה וויסות רגשי.
דפוס הקשר שנוצר בשנים הראשונות מתגבש לכדי "מודל עבודה פנימי" – תבנית מנטלית שדרכה הילד תופס את עצמו ואת העולם.
מודל זה משפיע באופן ישיר על אישיותו של האדם ועל יכולתו לנהל מערכות יחסים, זוגיות ואינטימיות לאורך כל חייו הבוגרים.
התאוריה פותחה במקור על ידי הפסיכואנליטיקאי הבריטי ג'ון בולבי, ששילב בעבודתו תובנות מתחומים מגוונים, בהם אתולוגיה (חקר התנהגות בעלי חיים), אבולוציה, תורת הבקרה ופסיכולוגיה קוגניטיבית.
בשנות ה-70 בוססה התאוריה באופן אמפירי על ידי הפסיכולוגית ההתפתחותית מרי איינסוורת', שיצרה הליך מחקרי מובנה המכונה "מצב הזר".
הליך זה אפשר לחוקרים לצפות בתגובותיהם של תינוקות לפרידה מהוריהם ולסווג אותם לדפוסי היקשרות שונים (כגון היקשרות בטוחה, נמנעת או חרדה).
בשנות ה-80 הורחבה התאוריה גם לחקר יחסים רומנטיים בבגרות, מתוך הבנה שמערכת ההיקשרות ממשיכה להיות פעילה לאורך כל מעגל החיים.
לצד השפעתה העצומה, התאוריה ספגה ביקורת לאורך השנים.
חוקרים שונים טענו כי התאוריה מדגישה יתר על המידה את תפקיד האם בעיצוב אישיות הילד, תוך התעלמות מגורמים גנטיים מולדים (כגון מזג הילד) ומהשפעות תרבותיות וחברתיות רחבות יותר.
במסגרת תאוריית ההיקשרות, המונח היקשרות (Attachment) מתייחס לקשר רגשי בין אדם ובין דמות היקשרות, שהיא לרוב מטפל עיקרי או אפוטרופוס.
בעוד שקשרים כאלו בין מבוגרים עשויים להיות הדדיים, הקשר בין ילד למטפל נובע בעיקר מפעולותיו של הילד עצמו בניסיון להשיג ביטחון והגנה, צורך שחשיבותו מכרעת בעיקר בתקופת הינקות והילדות.
עם זאת, תאוריית ההיקשרות אינה מתיימרת לספק הסבר ממצה לכלל מערכות היחסים האנושיות.
אף על פי שמרי איינסוורת' שיערה בעבר כי היקשרות היא "מילה נרדפת לאהבה", כיום נהוג להבחין בין המושגים; לא כל מערכת יחסים בחיי התינוק היא קשר של היקשרות (המבוסס על חיפוש ביטחון), ולא כל קשר מבוסס בהכרח על אהבה.
התאוריה מבחינה בין שני הצדדים של הקשר: מצד הילד הקשר מכונה "היקשרות", ואילו מצד המבוגר הוא מכונה "מתן טיפול" (Caregiving).
על פי התאוריה, שני הצדדים מופעלים על ידי מנגנונים ביולוגיים מולדים המשלימים זה את זה: אצל הילד פועלת "מערכת היקשרות" (ABS) הגורמת לו לאותת על מצוקה ולחפש קרבה, ואילו אצל המבוגר פועלת "מערכת מתן טיפול" הגורמת לו להגיב לאיתותים אלו ולהעניק הגנה.
אינסטינקטים אלו משרתים שתי מטרות במקביל: ברמה הביולוגית, המטרה היא הישרדות הצאצא (שמירה מפני טורפים וסכנות); וברמה הפסיכולוגית, המטרה היא הקניית תחושת ביטחון ורוגע לילד.
מערכת היחסים עם דמות ההיקשרות הופכת לקריטית במיוחד במצבי איום או סכנה.
חשיבות זו בולטת עוד יותר במשפחות גרעיניות, שבהן הטיפול בילד מרוכז בידי מספר מצומצם של דמויות, ולעיתים קרובות אין מטפלים זמינים נוספים בסביבה.
מחקרים מראים כי נוכחותה של דמות היקשרות תומכת אחת לפחות היא תנאי הכרחי להתפתחות תקינה.
אולם תחושת הביטחון אינה מסופקת רק באמצעות הגנה פיזית.
מרכיב מהותי נוסף בקשר הוא "התכווננות" (Attunement) – היכולת של המטפל לקרוא את מצבו הפנימי של הילד וליצור עמו חיבור רגשי מדויק.
כאשר התכווננות זו לוקה בחסר, הילד עלול לחוות בדידות רגשית ולפתח חרדה, גם אם צרכיו הפיזיים מסופקים.
על פי תאוריית ההיקשרות, התינוק מסוגל לפתח היקשרות כלפי כל מטפל המפגין זמינות, עקביות ורגישות לאיתותיו.
המנבא המרכזי לאיכות ההיקשרות הוא טיב האינטראקציה החברתית והתגובתיות של המטפל, ולא בהכרח כמות הזמן הכוללת שהוא שוהה במחיצת התינוק.
אף שבמודלים משפחתיים מסורתיים האם הביולוגית היא לרוב דמות ההיקשרות העיקרית, התאוריה אינה מייחסת חשיבות למין המטפל או לקרבה הביולוגית, אלא לפונקציה שהוא ממלא.
תפקיד הדמות העיקרית יכול להתממש על ידי כל אדם המפגין התנהגות המוגדרת בתאוריה כ"אימהית": מעורבות חברתית ערה, רגישות לצורכי התינוק ומענה מהיר לניסיונות התקרבות מצדו.
לפיכך, אבות יכולים בהחלט לשמש כדמויות היקשרות עיקריות, אם הם אלו הנושאים ברוב נטל הטיפול והאינטראקציה עם התינוק.
יתרה מזאת, מחקרים מראים כי היקשרות בטוחה לאב (גם כדמות משנית) עשויה לשמש כגורם מגן ("בולם זעזועים") ולמתן את ההשלכות השליליות של היקשרות לא-בטוחה לאם.
התאוריה עורכת הבחנה מושגית בין "אזעקה" (Alarm) – תגובה מיידית לסכנה המפעילה את מערכת ההיקשרות, ובין "חרדה" (Anxiety) – מצב מתמשך של ציפייה או חשש מניתוק מדמות ההיקשרות.
כאשר הדמות המטפלת אינה זמינה בפועל, מתעוררת "מצוקת פרידה".
אצל תינוקות, פרידה פיזית ממושכת מעוררת תגובה חריפה המתחילה בחרדה וכעס (מחאה), ועלולה להידרדר לעצב ולייאוש.
אולם, עם הבשלת מערכת ההיקשרות (בסביבות גיל שלוש או ארבע), הילד מסוגל להפנים את דמות המטפל ואינו חווה עוד פרידה פיזית זמנית כאיום על עצם קיום הקשר.
בגילאים בוגרים יותר, תחושת הביטחון אינה תלויה עוד בקרבה פיזית מתמדת, אלא בידיעה שדמות ההיקשרות זמינה וקשובה בעת הצורך.
משום כך, האיום על מערכת ההיקשרות בבגרות נובע לרוב מגורמים רגשיים וסמליים ולא רק פיזיים, כגון: כשלים בתקשורת, חוסר זמינות רגשית, היעדרות ממושכת ללא הסבר, או איתותים של דחייה ונטישה.
תאוריית ההיקשרות המודרנית נשענת על שלושה עקרונות ליבה:
צורך מולד בקשר: לבני אדם יש צורך אינהרנטי (טבוע מלידה) ביצירת קשר רגשי עמוק וייחודי עם דמות משמעותית אחרת.
ויסות רגשי כמקור לחיוניות: היכולת לווסת רגשות ולהתמודד עם פחד תורמת באופן ישיר לתחושת החיוניות ולרווחה הנפשית של האדם.
היקשרות כמנוע לצמיחה: קשר של היקשרות מטפח את יכולת ההסתגלות ומעודד התפתחות וצמיחה אישית.
בולבי טען כי התנהגות ההיקשרות היא תוצר של האבולוציה האנושית, והתבסס על ראיות לכך שגם גורי פרימטים מפתחים היקשרות.
ואולם, התאוריה שלו לא הביאה בחשבון את ההבחנה בין שני דפוסי גידול בקרב פרימטים: מינים המקיימים "רבייה שיתופית" (Cooperative breeding), כגון מרמוסטים וטמרינים, שבהם הטיפול ביילוד מתחלק בין מספר בוגרים; לעומת מינים המקיימים "גידול בלעדי" (כגון גורילות ושימפנזים), שבהם האם מגדלת את צאצאיה בקנאות במסגרת יחסים של אחד-על-אחד.
בולבי הניח בטעות כי האדם הקדמון (וחברות ציידים-לקטים) משתייך לקבוצה השנייה, ולכן הסיק כי המודל של היקשרות דיאדית בלעדית (אחד-על-אחד) הוא המודל האדפטיבי האוניברסלי.
אף על פי שאבולוציה של מינים חברתיים מחייבת התפתחות של התנהגויות הישרדותיות הן בקרב הצאצאים והן בקרב המבוגרים, התאוריה של בולבי התמקדה באופן כמעט בלעדי בצד של התינוק.
הוא ייחס את הישרדות התינוק בעיקר ליכולותיו המולדות לחפש קרבה, ודחק לשוליים את חשיבותה של ההגנה האקטיבית והערנות מצד המבוגרים.
כתוצאה מכך, התאוריה הציגה את "מערכת ההיקשרות" המולדת של התינוק, זו הגורמת לו להיצמד לדמות מוכרת בעת מצוקה, כגורם המכריע בהישרדותו, והפכה אותה לבסיס להבנת הפסיכולוגיה החברתית של גיל הינקות.
בולבי ביקש להתחקות אחר המקורות האבולוציוניים של ההיקשרות, ותיאר את "סביבת ההסתגלות האבולוציונית" (EEA) כדומה לזו של פרימטים כגון גורילות ושימפנזים.
על בסיס השוואה זו, הוא הניח כי בחברות ציידים-לקטים קדומות, התינוק נמצא בקרבה פיזית מתמדת לאמו (למשל, נישא על גבה).
הנחת יסוד זו הובילה את בולבי להתמקד בקשר הדיאדי (הזוגי) שבין האם לתינוק כמפתח להישרדות, תוך שימת דגש פחות על תפקידם של מבוגרים אחרים בקבוצה.
לשיטתו, הישרדות התינוק בסביבה זו הייתה תלויה בהתפתחותה של רגישות מולדת לזיהוי סכנות (כגון בידוד או הופעת זרים).
לפיכך, טען בולבי, הברירה הטבעית קיבעה אצל התינוק את הנטייה לחפש קרבה ל"דמות-אם" בעת איום.
נטייה זו הוגדרה על ידו כ"מטרת-העל" (Set-goal) של "מערכת ההיקשרות ההתנהגותית".
בולבי טבע את המונח "מונוטרופיה" כדי לתאר את השערתו כי הנטייה ליצור קשר עמוק ובלעדי עם דמות מטפלת ראשית אחת היא תכונה אנושית אוניברסלית.
בולבי האמין כי לקשר בלעדי זה יש ערך הישרדותי אבולוציוני, שכן בעת סכנה הילד זקוק לדמות אחת ברורה ומידית אליה יוכל לפנות להגנה.
הנחה זו תאמה את התצפיות במשפחות המערביות בתקופתו, ואכן, דפוס זה עשוי להתקיים בתנאים שבהם התינוק מטופל כמעט בלעדית על ידי דמות אחת.
עם זאת, מחקרים אנתרופולוגיים והתפתחותיים מאוחרים יותר הראו כי במרבית התרבויות בעולם, ילדים גדלים בסביבה מרובת מטפלים.
בחברות רבות (כגון שבטי ציידים-לקטים) נהוגה שיטה של "גידול שיתופי" (Cooperative breeding), שבה הטיפול בתינוק מתחלק בין מספר דמויות במשפחה המורחבת, והילד חש בטוח עם מגוון דמויות.
לאור ממצאים אלו, התפיסה המקובלת כיום במחקר זנחה את רעיון המונוטרופיה במובנו הנוקשה (הגורס כי ישנה רק דמות אחת שחשיבותה עולה איכותית על כל השאר).
תחת זאת, חוקרים מציעים מודל של היררכיה של דמויות היקשרות: הפעוט מפתח קשרים משמעותיים עם מספר דמויות במקביל (הורים, סבים, אחים גדולים או מטפלים).
בעתות רגיעה הילד נהנה מאינטראקציה עם מגוון הדמויות, אך בעתות מצוקה חריפה הוא נוטה לפנות לדמות הנמצאת בראש ההיררכיה (בדרך כלל המטפל העיקרי).
בעוד שבעבר התמקדה התאוריה בסימנים חיצוניים (כמו בכי של תינוק או פחד מזרים), כיום מבינים החוקרים כי התנהגויות אלו אינן אחידות אצל כל הילדים.
לכן, עבר הדגש המחקרי מהתנהגות חיצונית להבנת העולם הפנימי של הילד.
התאוריה גורסת כי חוויותיו הראשוניות של הילד עם הוריו אינן נעלמות, אלא נצרבות במוחו ויוצרות מעין "מפה פנימית" או תבנית של העולם, המכונה בשפה המקצועית "מודל עבודה פנימי" (Internal Working Model).
מודל זה משמש את הילד כ"משקפיים" דרכם הוא מפרש את המציאות:
לגבי דמויות אחרות: המודל עוזר לילד לנבא כיצד יגיבו אליו (האם העולם הוא מקום בטוח?
האם אנשים ייחלצו לעזרתי כשאצטרך, או שידחו אותי?).
לגבי העצמי: המודל מגדיר את הערך העצמי של הילד (האם אני ראוי לאהבה ותשומת לב?).
מערכת ציפיות זו, המתגבשת בילדות המוקדמת, ממשיכה ללוות את האדם לאורך חייו.
ככל שהילד גדל ויכולותיו השכליות מתפתחות, המודל הפנימי הופך למתוחכם יותר: הוא כבר לא עוסק רק בצרכים פיזיים מיידיים, אלא מאפשר לילד להבין סיטואציות חברתיות מורכבות (למשל, ההבנה שמורה בבית הספר היא דמות סמכות דמוית-הורה, אך הקשר עמה שונה ומוגבל יותר).
בבגרות, המודלים הפנימיים הללו משפיעים באופן לא-מודע על האופן שבו האדם מנהל קשרים רומנטיים, חברויות ואף את ההורות שלו עצמו.
דוגמה לכך ניתן למצוא במחקרים על ספורטאים, שהראו כי ספורטאים בעלי דפוס היקשרות בטוח מצליחים ליצור יחסי אמון טובים יותר עם מאמניהם ולשגשג מקצועית, שכן הם משליכים את הציפיות החיוביות שלהם מדמויות סמכות על המאמן.
בולבי תיאר את התפתחות ההיקשרות בשלוש השנים הראשונות לחיים כתהליך של בניית "מערכת משוב" (בדומה לתרמוסטט), שתפקידה לווסת את הקרבה לדמות האם (או לדמות המטפלת העיקרית).
מטרת-העל של המערכת היא שמירה על קרבה המעניקה ביטחון.
תהליך זה מתרחש בארבעה שלבים עיקריים:
שלב 1: התנהגויות היקשרות ראשוניות (לידה עד 3 חודשים):
בשלב זה התינוק מציג את "חומרי הגלם" של ההיקשרות – התנהגויות מולדות כגון רפלקס חיפוש הפטמה, מציצה, חיוך, בכי, לפיתה ומעקב במבט.
בחודשים הראשונים, התינוק מפגין התנהגויות אלו ("מחפשות-קרבה") באופן כללי וללא אבחנה כלפי כל דמות מטפלת זמינה.
שלב 2: התמקדות בדמויות מוכרות (3 עד 6 חודשים):
בשלב זה מתחילה יכולת ההבחנה.
התינוק מתחיל להבדיל בין מבוגרים מוכרים לזרים, וממקד את תשומת ליבו ואת התגובות החברתיות שלו באופן סלקטיבי בדמויות המטפלות העיקריות בחייו.
כאן מתחילה להיווצר היררכיה, שבראשה עומדת לרוב דמות ההיקשרות הראשית.
שלב 3: היקשרות ברורה ופעילה (6 חודשים עד שנתיים):
בשלב זה, התנהגות התינוק הופכת ל"מוכוונת-מטרה".
עם התפתחות יכולת התנועה (זחילה והליכה), התינוק לא רק מאותת למבוגר, אלא מחפש קרבה באופן אקטיבי על ידי זחילה אחריו או היצמדות אליו.
בגיל זה התינוק מתחיל להשתמש בהורה כ"בסיס בטוח" שממנו הוא יוצא לחקור את העולם.
המנגנון פועל כמאזניים: כשההורה זמין והתינוק חש בטוח, מערכת ההיקשרות "נרגעת" והתינוק פנוי לחקירה ולמשחק.
לעומת זאת, כשההורה אינו זמין, או כשהתינוק חווה עייפות, מחלה או פחד, מערכת ההיקשרות מופעלת בעוצמה והוא מפסיק לחקור ונצמד להורה לקבלת נחמה.
בשלב זה מופיעות גם חרדת פרידה ופחד מזרים.
שלב 4: שותפות מותאמת-מטרה (גיל שנתיים וחצי ואילך):
עם ההתפתחות הקוגניטיבית והשפתית, הילד מתחיל להבין שההורה הוא אדם נפרד בעל רגשות, רצונות ומטרות משלו.
הבנה זו מאפשרת יצירת מערכת יחסים מורכבת יותר ("שותפות"), שבה הילד מסוגל להתחשב בתוכניותיו של ההורה, לנהל משא ומתן ולדחות סיפוקים, מתוך הבנה שהקשר יציב גם ללא קרבה פיזית מתמדת.
התנהגויות היקשרות: מאינסטינקט נוקשה לתקשורת גמישה
כדי להסביר כיצד נוצר הקשר הראשוני, בולבי התמקד באוסף של התנהגויות מולדות אצל התינוק המעודדות קרבה פיזית, כגון בכי, חיוך, מציצה, מעקב במבט ומלמול.
הוא כינה אותן "התנהגויות היקשרות".
בולבי, שהושפע מאוד מחקר התנהגות בעלי חיים (אתולוגיה), האמין בתחילה שהתנהגויות אלו פועלות כמו אינסטינקטים אצל חרקים או דגים ("דפוסי פעולה קבועים").
כלומר: הוא חשב שאלו תגובות אוטומטיות ונוקשות, המופעלות תמיד על ידי גירוי ספציפי אחד, ולא משתנות בהתאם לנסיבות – כמו מכונה שתוכנתה מראש לבצע פעולה אחת בלבד כדי להצמיד את התינוק לאמו.
אולם, המחקר המודרני הראה שהמציאות גמישה הרבה יותר.
תצפיות על תינוקות הפריכו את ההנחה שמדובר בתגובות מתוכנתות קבועות.
התברר כי להתנהגויות אלו יש מגוון רחב של שימושים, והן משתנות כל הזמן בהתאם להקשר:
בכי: אינו צליל אחיד, אלא משתנה מאוד בעוצמה, במשך ובסיבה (רעב, עייפות, כאב).
חיוך: תינוקות לא מחייכים רק כדי לקרוא לאמא.
הם מחייכים מתוך שינה, כתגובה למשחק, או סתם כך, ובעוצמות משתנות.
מלמול ומבט: אלו כלים חברתיים שמשמשים למגוון אינטראקציות, ולא רק כ"אזעקת מצוקה".
כיום מקובל כי התנהגויות אלו אינן "סימנים מקודדים" שנועדו אך ורק לאיתור האם (כפי שחשב בולבי).
עם זאת, הן מתפקדות כאילו היו סימנים – מעצם העובדה שהן גורמות למבוגרים בסביבה להגיב, לגשת לתינוק ולטפל בו.
מדידת ההיקשרות: הליך 'מצב הזר'
בהמשך להשפעת האתולוגיה, בולבי תפס בתחילה את ההיקשרות כיישות הניתנת לצפייה ישירה.
הוא הניח שניתן יהיה לראות בבירור לא רק את "התנהגויות ההיקשרות" הבודדות, אלא גם את הפעלת המערכת כולה דרך תגובות כמו פחד מזרים וחרדת פרידה.
על בסיס הנחה זו, פיתחו מרי איינסוורת' ועמיתיה הליך תצפית מעבדתי מובנה המכונה "מצב הזר" (Strange Situation Procedure - SSP).
ההליך, שנועד למדוד את איכות ההיקשרות של תינוקות לאימותיהם לקראת גיל שנה, התבסס על התחזית שהתינוקות ישתמשו באם כ"בסיס בטוח" לחקירת חדר משחקים זר, ויפגינו מצוקה וחיפוש קרבה בעת כניסת אדם זר או יציאת האם.
ממצאי המחקר של איינסוורת' חשפו תמונה מורכבת יותר מהצפוי, וערערו על ההנחה שתגובות התינוקות הן אחידות או אוטומטיות.
כך למשל, כאשר האם השאירה את התינוק לבד עם אישה זרה (בשלב הרביעי של הניסוי), רק מיעוט מהתינוקות (אחד מכל עשרה) עקבו אחרי האם לדלת, ורק אחד מכל חמישה בכה.
יתרה מכך, שליש מהתינוקות לא הראו שינוי בהתנהגות ההיקשרות שלהם בעת הפרידה.
ממצאים אלו הובילו את איינסוורת' למסקנה חשובה: לא ניתן להסתמך על התנהגויות פשוטות (כמו עצם הבכי או הפחד) כמדד בינארי לקיומה של היקשרות ("יש" או "אין").
התברר כי חרדת פרידה ופחד מזרים אינם מופעלים אצל כל התינוקות באותו אופן.
השונות הרבה בתגובות התינוקות הובילה לפריצת דרך תאורטית.
במקום לחפש התנהגות אחידה, החוקרים החלו להתמקד בדפוסים ובאיכות ההתארגנות של התינוק מול המצב המלחיץ.
ההבנה החדשה הייתה שההיקשרות נובעת מ"מודל עבודה פנימי", מבנה פסיכולוגי עמוק ולא נראה לעין, שמכוון את התנהגות הילד.
משום כך, ניתוח של "מצב הזר" דורש הכשרה מקצועית מקיפה, המאפשרת לחוקר לזהות את הדפוס הספציפי (בטוח, נמנע, חרד וכו') מתוך מכלול התגובות העדינות של התינוק, ולא רק על סמך "האם הוא בכה".
כיום, הליך "מצב הזר" נותר הכלי המחקרי המקובל והנפוץ ביותר לאבחון דפוסי היקשרות (בטוחים ולא-בטוחים), ומשמש לתקוף כלי מדידה חדשים (כגון שאלונים).
הליך זה, האורך כ-21 דקות, ממשיך לעורר דיונים מחקריים: האם הוא משקף את המצב הרגעי של האינטראקציה (Current State) שעשוי להשתנות מיום ליום, או שהוא מצליח, כפי שטוענת התאוריה, לשקף מבנה אישיותי יציב ועמוק של הילד.
מהימנות ותוקף של הליך "מצב הזר"
בפסיכולוגיה, מבחן נחשב למהימן אם הוא מניב תוצאות דומות תחת תנאים עקביים.
כלומר, אם הליך "מצב הזר" הוא מהימן, נצפה שתינוק שיעבור את המבחן פעמיים בהפרש של מספר שבועות או חודשים, יקבל את אותו סיווג היקשרותי.
מחקרים מראים כי המהימנות של המבחן תלויה במידה רבה ביציבות הסביבתית.
התוצאות נותרות עקביות בעיקר כאשר הרקע החברתי של המשפחה נשאר יציב – מבחינת מצב סוציו-אקונומי, זוגיות ההורים, תמיכה חברתית וסידורי הטיפול בילד.
לעומת זאת, כאשר חלים שינויים משמעותיים ברקע החברתי של הילד בין שתי הבדיקות, הסיווג ההיקשרותי נוטה להשתנות גם הוא.
חוסר היציבות בתוצאות בולט במיוחד במחקרים הכוללים אוכלוסיות מוחלשות או משפחות שאינן ממעמד הביניים המסורתי, שחייהן נוטים להיות מושפעים יותר משינויים סביבתיים.
השפעת משתנים מתערבים: ממצאים אלו מעלים קושי מתודולוגי המכונה "בעיית המשתנה השלישי".
מחקרים שאינם מבודדים את משתני הרקע של המשפחה, עלולים להוביל למסקנות שגויות.
למשל, מחקר עשוי למצוא מתאם חיובי חזק בין "רגישות האם" לבין "ביטחון בהיקשרות", ולהסיק שהרגישות היא זו שיצרה את הביטחון.
אולם בפועל, ייתכן ששני הגורמים הללו מושפעים ממשתנה שלישי שלא נבדק, כמו רמת התמיכה החברתית שיש למשפחה.
תמיכה חברתית ידועה כגורם המשפר את יכולת הטיפול ההורי, אך היא לעיתים קרובות נעדרת ממחקרים בתחום.
כמו כן, קיימים מחקרים המנסים להוכיח קשר סיבתי ישיר באמצעות התערבויות לשיפור הטיפול האימהי.
עם זאת, יש להתייחס לתוצאותיהם בזהירות כאשר הם אינם כוללים קבוצת ביקורת לשלילת אפקט פלצבו.
האם נמדדת תכונה פנימית או מצב חיצוני?
לאור התלות הגבוהה בגורמים סביבתיים, חוקרים בולטים כדוגמת מייקל לאמב (Michael Lamb) טענו עוד בשנות ה-80 כי סיווגי ההיקשרות ב"מצב הזר" אינם משקפים בהכרח "מודל עבודה פנימי" יציב ועמוק של הילד (כפי שגורסת התאוריה הקלאסית).
לטענתם, סביר יותר שהמבחן משקף את המצב הנוכחי של האינטראקציה בין הילד למטפל, המושפע באופן ישיר מהמציאות החברתית והסביבתית החיצונית שבה הם נתונים בעת הבדיקה.
האם היקשרות בינקות מנבאת התנהגות בבגרות?
שאלה מרכזית בחקר ההיקשרות היא האם הדפוס שנוצר בינקות משפיע על האדם גם בבגרותו.
מחקרי אורך (Longitudinal studies) שניסו לבחון שאלה זו הניבו תוצאות המאירות באור חדש את הטענות המקוריות של התאוריה.
כפי שנמצא כי אמינות מבחן "מצב הזר" תלויה ביציבות הסביבתית, כך גם יכולת הניבוי לטווח ארוך מתגלה כמוגבלת כאשר מנטרלים את השפעת הסביבה.
מחקרים שלקחו בחשבון את משתני הרקע (כגון שינויים במצב המשפחתי או הכלכלי לאורך השנים), לא הצליחו לאשש את התחזית כי היקשרות בינקות לבדה קובעת את התפקוד בבגרות.
מחקר מינסוטה: במחקר אורך מקיף שנערך במינסוטה נמצא כי כאשר משקללים את משתני הרקע, הביטחון בהיקשרות בינקות הסביר רק כ-5% מהשונות (Variance) בכשירות החברתית בגיל 19. כלומר, להיקשרות הראשונית הייתה תרומה זניחה יחסית לתוצאה הסופית.
מחקרים בגרמניה: שני מחקרים בולטים לא מצאו מתאם מובהק בין דפוס ההיקשרות שנמדד בגיל הרך לבין מדדים של קשרים חברתיים לאחר גיל 10.
מחקר בישראל: מחקר אורך ישראלי מצא כי היציבות בדפוסי ההיקשרות (האם הילד נשאר "בטוח" לאורך שנים) תלויה כמעט לחלוטין ביציבות סביבת המטפל.
המסקנה: משקל הסביבה ניתוח כולל של הממצאים מצביע על כך שהנסיבות החברתיות המשתנות לאורך החיים הן הגורם המנבא החזק ביותר.
לשם השוואה, במחקר במינסוטה, בעוד שההיקשרות הסבירה רק 1/20 (5%) מהשונות בתוצאות, הנסיבות החברתיות הסבירו כמחצית (50%) ממנה.
משמעות הדבר היא שילד עם היקשרות בטוחה שסביבתו השתנתה לרעה עשוי לחוות קשיים, בעוד שילד עם היקשרות לא-בטוחה שסביבתו השתפרה עשוי לפתח כשירות חברתית גבוהה.
מתאוריה של ינקות לתאוריה של טיפול
במרוצת השנים, ובעקבות קשיים שעלו בממצאים האמפיריים, חלה תמורה משמעותית במוקד של תאוריית ההיקשרות: מהתמקדות בלעדית במנגנונים הפנימיים של התינוק, להדגשת תפקידה של "מערכת מתן הטיפול" (Caregiving System) של ההורה.
בניסוחו המקורי, טען בולבי כי "מערכת ההיקשרות" (ABS) התפתחה אבולוציונית כדי להגן על התינוק מפני סכנות בתקופת האבן.
לשיטתו, בעת סכנה, התינוק מפעיל התנהגויות (כמו בכי או היצמדות) שמגדילות את סיכויי הישרדותו.
אולם, חוקרים ומבקרים הצביעו על כשל לוגי בהסבר זה: מערכת ההיקשרות של התינוק מגיעה לבשלות מלאה (שותפות מותאמת-מטרה) רק סביב גיל שלוש.
תינוק רך הוא חסר ישע, והתנהגויותיו האינסטינקטיביות אינן גמישות דיין כדי להבטיח הישרדות בכוחות עצמן.
המסקנה המתבקשת היא שביטחון התינוק והישרדותו היו תלויים מאז ומעולם בעיקר בערנות, ברגישות ובתבונה של המטפל.
תובנה זו הובילה את החוקרים להסיט את הדגש מ"מערכת ההיקשרות" של הילד ל"מערכת מתן הטיפול" של המבוגר.
יש הטוענים, כדוגמת ההיסטוריונית מרגה ויסדו (Marga Vicedo), כי כוח המשיכה הראשוני של התאוריה נבע מכך שהיא העניקה תוקף מדעי לגישה ה"ילד-מרכזית" שרווחה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בהקשר זה, המסר של התאוריה כוון בעיקר כלפי הורים וקובעי מדיניות.
אף שמבחן "מצב הזר" מתמקד לכאורה בהתנהגות התינוק, בפועל הוא משמש כיום בעיקר ככלי להערכת איכות הטיפול ההורי.
לאור זאת, מקובל כיום להתייחס לסיווגי ההיקשרות לא כאל ניבוי דטרמיניסטי לעתיד הילד, אלא כתיאור של איכות הקשר שנרקם בין התינוק למטפל בנקודת זמן מסוימת ובהקשר תרבותי נתון.
תאוריה זו מבוססת על ההנחה שבנפש הפעוט טבוע צורך מולד ואוניברסלי ליצור קשר עם מטפל מרכזי אחד לפחות, וקשר זה חיוני להתפתחות חברתית ורגשית תקינה של התינוק.
זאת בניגוד לתאוריה הפסיכואנליטית של פרויד, לפיה מה שמניע את התינוק הוא סיפוק דחפים וצרכים פיזיים.
אף על פי שבולבי התמקד במערכת היחסים של תינוקות והמטפלים בהם, הוא ציין כי סגנון ההיקשרות מאפיין את החוויה האנושית לאורך כל חייו של הפרט.
המודלים המנטליים שהתינוק מפתח יהיו אחראיים בבגרותו להמשך קיומן של נטיותיו ההתנהגותיות המוקדמות.
הם ישפיעו על יצירת קשרים רגשיים עמוקים וקשרים זוגיים בפרט, וכן על ציפיות המבוגר מעצמו ומהעולם.
הם יהוו "אבני בניין" שיקבעו את סגנון ההיקשרות שלו כבוגר.
שיבוש באבני בניין אלו עלול להוביל, למשל, למצב בו הבוגר משחזר דפוס של פרנטיפיקציה שחווה בילדותו, ומאמץ תפקיד של "מטפל כפייתי" במערכות היחסים שלו.
על פי בולבי, ילדים נולדים עם מערכת היקשרות התנהגותית אשר מניעה אותם לחפש קרבה לדמויות משמעותיות (דמויות היקשרות) בעת צורך.
על פי התאוריה, הצורך בקרבה להורה על מנת לקבל הגנה הוא ראשוני, ואינו צורך משני שתפקידו לספק צרכים פיזיים.
בניסוי מפורסם שערך הפסיכולוג הארי הארלו (1965) הושמו גורי קופים בכלוב ובו בובת אם מלאכותית העשויה חוטי תיל המספקת מזון ומים, וכן בובת אם מלאכותית רכה, העשויה ספוג רך, המזכירה אם אמיתית.
בצורה כזו אישש הארלו את הסברה כי הצורך בהגנה ובקרבה נפרד מן הצורך הפיזי במזון ואף עולה עליו, ובכך נתן אישור אמפירי לדבריו של בולבי.
התקשרות בטוחה - כאשר הדמות המטפלת העיקרית בילד נוכחת תמידית בחייו, תומכת, מגיבה, ומספקת חיזוקים חיוביים, הילד חש מספיק בטוח בעצמו על מנת לחקור את העולם שסביבו, ואף להיפרד לזמן מה מהדמות המטפלת.
ברגעים מאיימים, הילד יפעיל את מערכת ההיקשרות ויחפש קרבה לדמות המטפלת בו עד אשר יירגע.
לאחר הסרת האיום הילד יחזור לפעילות שגרתית.
התקשרות לא בטוחה, חרדתית אמביוולנטית - כאשר הדמות המטפלת העיקרית בילד מתנהלת בצורה דו ערכית, כלומר לעיתים תומכת ומגנה על הילד ולעיתים נמנעת מכך, הילד מפנים כי לא תמיד יקבל הגנה בעת הצורך.
ברגעים מאיימים ילד עם סוג זה של התקשרות יפעיל את מערכת ההיקשרות במשנה תוקף, יחפש קרבה והגנה, ויתקשה להתנתק מהדמות המטפלת גם כאשר האיום חלף.
התקשרות לא בטוחה, נמנעת - כאשר הדמות המטפלת העיקרית בילד מתנהלת בקרירות, מתעלמת ממנו, לא מספקת לו תמיכה והגנה ואף דוחה אותו, מתפתחת אצלו הכרה כי אין טעם לפנות לדמות זו ברגעים מאיימים.
במצבים מפחידים ילד עם סוג זה של התקשרות יחוש לחץ רב יותר מהדחייה מאשר מהגורם המאיים ולכן עם הזמן יחדל לחפש הגנה אצל הדמות המטפלת בו וימעיט להפעיל את מערכת ההיקשרות.
צאצאים אנושיים נולדים חסרי אונים ותלותיים לחלוטין.
הם אינם מסוגלים ללכת, לחקור את סביבתם, למצוא מזון ושתייה, או להגן על עצמם מפני טורפים וסכנות אחרות.
במהלך האבולוציה נוצרו שתי מערכות התנהגות אדפטיביות שנועדו לתת מענה לכך:
מערכת ההיקשרות (Attachment) - מערכת ההיקשרות מופעלת בנוכחות איומים ממשיים או סמליים או על ידי הערכת דמות היקשרות כלא מספיק זמינה או לא מספיק תגובתית.
במקרים כאלה, מערכת ההיקשרות מפעילה מוטיבציה לחיפוש קרבה פיזית או סמלית לדמות היקשרות על מנת לשפר את סיכויי ההישרדות.
התנהגויות חיפוש הקרבה כוללות: יצירת קשר עין, חיוך, בכי, קריאה, מעקב, חיבוקים והיצמדות.
החיפוש אחר הקרבה מופעל עד לשחזור תחושת הביטחון, ורק אז הפרט חוזר בנוחות לפעילויות אחרות.
מערכת מתן טיפול (Caregiving) - מערכת זו משלימה את מערכת ההיקשרות וכוללת התנהגויות של תמיכה ועזרה כלפי דמויות קרובות המראות סימנים של מצוקה או איום.
התנהגויות אלה כוללות: הגנה מפני איומים וסכנות, הענקת עידוד, קידום חקר בטוח של הסביבה, ועזרה בלימוד של ויסות רגשי.
התפקיד של המטפל בהענקת בסיס בטוח
סוג ההיקשרות בין התינוק לבין הדמות המטפלת בו תלוי ביכולת המטפל לקלוט את הסימנים שהתינוק משדר ולהגיב אליהם בהתאם.
מכאן, שתפקיד המטפל, מעבר לסיפוק צרכיו הפיזיולוגיים של התינוק, הוא גם ביצירת סביבה בטוחה עבור התינוק אשר תרגיע אותו ותווסת את רמת החרדה שלו.
הבסיס הבטוח מאפשר לתינוק לחקור את סביבתו ולפתח עצמאות מבלי שיחוש מאוים מהסכנה של אובדן הקשר עם דמות ההיקשרות.
ברגעים בהם חש התינוק שהמתח מסביבו מכביד עליו, הוא יכול לשוב לדמות ההיקשרות.
יכולת התנסות זאת של התינוק היא בעלת חשיבות מכרעת כבסיס להתפתחות הביטחון העצמי ואמונו בעולם.
תינוק, אשר המבוגר המטפל בו זמין, רגיש ומגיב לאיתותיו, מפתח ביטחון עצמי ומפנים את התחושה שאינו לבד.
ומכאן שעבור תינוק זה פוחתים בצורה משמעותית הסיכויים לחרדת נטישה או חוסר ביטחון וחרדה במצבים של פרידה.
וכמו כן עולים הסיכויים שיתעניין בחקר הסביבה וביצירת קשר של קרבה עם אנשים אחרים.
הדפוס שנוצר בקשר הראשוני והחוויות שחווה התינוק יוצרים "מודלי עבודה פנימיים", שהם תבניות קוגניטיביות-רגשיות הכוללות את ציפיות הילד לגבי האחר ולגבי עצמו וערכו העצמי במסגרת קשר.
מודלים אלו ישמשו את אותו ילד לאורך כל חייו, בעת יצירת קשרים עם אחרים וגם בעת בניית דימויו העצמי.
מודלי העבודה הפנימיים, מתגבשים, על פי בולבי, בשנת החיים הראשונה, לאחריה קשה יהיה לשנותם.
הקשר של הילד עם הדמות המטפלת בשנות החיים הראשונות, יהווה את האבטיפוס של כל הקשרים אותם יצור אותו ילד בעתיד, שכן לפיו יעריך הילד את מידת ההערכה שהזולת רוחש לו ואיכות הקשר שיש לצפות לו.
מודל זה מושפע על ידי המידה שבה רואה התינוק את עצמו אהוב על ידי דמות ההתקשרות שלו.
מודל העבודה הוא שיכתיב לילד את עקרונות היסוד להמשך חייו החברתיים, והוא יעבוד כל הזמן לאורך החיים.
על פי בולבי, ההבדלים הבסיסיים בין בני האדם נובעים מהבדלים במודלים הפנימיים שנוצרו אצלם.
בשנת 1978 מרי איינסוורת' פיתחה את התאוריה של בולבי ויצרה מבחן שנועד לאבחן ולסווג את מודל העבודה הפנימי של התינוק.
המבחן מתבצע בסוף שנת החיים הראשונה של הילד, בה התגבש מודל העבודה שלו.
המבחן נקרא "סיטואציית הזר" ומבוסס על ההנחות התאורטיות כי מערכת ההיקשרות היא הישרדותית בבסיסה ולכן תיחשף במלוא עצמתה במצב של מצוקה ופחד.
הנחה נוספת היא שעבור ילדים המפתחים התקשרות תקינה להוריהם, משמשים ההורים "בסיס בטוח" שממנו אפשר לצאת לחקירת הסביבה, מה שיסלול דרך להתקדמות קוגניטיבית ורגשית.
כאשר הבסיס הזה אינו בטוח עבור הילד, עלולים להיווצר דפוסים של היקשרות לא בטוחה, אשר עלולים להשפיע רבות על הילד ועל המשך חייו.
על פי התנהגותו ותגובותיו של התינוק, נקבע סגנון ההיקשרות שלו.
במהלך כל אפיזודה נבדק האיזון בין התנהגויות ההיקשרות של התינוק לבין ההתנהגויות החקרניות שלו במצבי דחק.
הניסוי נערך כך שהלחץ על התינוק הלך וגבר באופן הדרגתי וגרם לו לבטא התנהגויות היקשרות בעצמה הולכת וגוברת.
החוקרים צפו כיצד מווסת התינוק את תחושות המצוקה שלו בעזרת ההיקשרות לאמו וכיצד הוא משתמש באמו כבסיס בטוח שממנו הוא יוצא למסעות מחקר בסביבה החדשה שכללה אנשים זרים.
איינסוורת' סיווגה את התינוקות לפי התנהגותם בניסוי זה וקבעה כי קיימים 3 סוגים של סגנונות היקשרות המקבילים לחלוקה שמצא בולבי: סגנון בטוח, סגנון חרד אמביוולנטי וסגנון חרד נמנע.
איינסוורת' מצאה שיש קשר ישיר בין סגנון ההיקשרות של התינוק לבין ההתנהגות של האם כלפיו.
נמצא כי אמהות לילדים שסווגו כבטוחים התאפיינו ברגישות ובתגובתיות לילדיהן.
היקשרות בטוחה - תינוקות שבחנו את הצעצועים בעצמם אך בדקו מדי פעם שהאם נמצאת, הגיבו בסקרנות ובחשש כלפי הזרה והעדיפו בבירור את האם על פניה.
היקשרות חרדה אמביוולנטית (לא עקבית, לא צפויה) - תינוקות אלו חששו לבדוק את הצעצועים בעצמם.
היקשרות חרדה נמנעת - תינוקות שנראו עצמאים.
הם הפגינו רתיעה מהזרה וכעס על הפרידה מהאם אך נשארו אדישים גם כשהיא חזרה והתעלמו ממנה בצורה הפגנתית אף על פי שבדיקה של דפיקות הלב שלהם הוכיחה שהייתה לעזיבתה השפעה חזקה עליהם.
היקשרות לא מאורגנת - בשלב מאוחר יותר התווסף סגנון היקשרות נוסף המאפיין תינוקות שלא ניתן לסווגם לאחת משלוש הקבוצות בסיטואציית הזר.
תינוקות אלו הראו פעילות לא סדירה של מערכת ההיקשרות.
בולבי סבר שההיקשרות מאפיינת את החוויה האנושית לאורך כל החיים.
אך רק באמצע שנות ה-80 של המאה הקודמת החלו חוקרים שונים לנסות ולהבין את תפקידם של תהליכי ההיקשרות בבגרות.
הראשונים לחקור את רעיונותיו של בולבי בהקשר של מערכות יחסים רומנטיות היו סינדי חזן ופיליפ שייבר.
הם שאפו להגדיר אהבה רומנטית בין בני זוג בוגרים דרך המושגים של תאוריית ההיקשרות (שמגדירה יחסים בין תינוק למטפל).
לפי חזן ושייבר (1987), הקשר הרגשי שנוצר בקשר רומנטי בין מבוגרים הוא בחלקו תוצאה של אותה מערכת היקשרות התנהגותית.
חזן ושייבר סברו שהבסיס של כל מערכת יחסים בין אם רומנטית ובין אם בין תינוק למטפל היא היקשרות, ולכן שייכת למערכת ההיקשרות ההתנהגותית.
היקשרות לא בטוחה בחיים הבוגרים, קשורה לרמות נמוכות של יציבות, סיפוק והסתגלות במערכות יחסים זוגיות ככלל ובנישואים בפרט.
חזן ושייבר בדקו את האופן בו מקשרים מבוגרים את מערכות היחסים הרומנטיות שלהם אל מול הזיכרונות של יחסיהם עם הוריהם.
הם גילו כי מבוגרים בעלי סגנון היקשרות בטוח, תפסו את הוריהם באופן חיובי יותר בהשוואה לבעלי התקשרות חרדה-אמביוולנטית וחרדה-נמנעת.
היקשרות בטוחה - בעלי סגנון היקשרות בטוח מנהלים קשרים הדוקים וממושכים, המאופיינים ברמה גבוהה של אמון ורמה נמוכה של קנאה.
הם חשים בנוח במערכות יחסים קרובות, מחפשים את הקרבה, נמצאים במערכות עם תלות הדדית ואינם חוששים באופן תמידי מנטישה או מהתקרבות של האחר.
אלה הם אנשים בעלי הערכה עצמית גבוהה, חברותיים, פתוחים, הנהנים מקשרים קרובים, היוצרים קשרים חדשים על נקלה, סומכים על האחר ואוהבים לעזור ולטפל.
היקשרות חרדה-אמביוולנטית - בעלי הסגנון החרד-אמביוולנטי מעוניינים במערכת יחסים אינטימית, אך מאידך יראים מסיטואציה בה בני הזוג לא יחזירו להם אהבה וינטשו אותם שכן הם נתפסים בעיניהם כלא זמינים, מרוחקים ולא אוהבים.
האהבה אותה מפגינים החרדים-אמביוולנטיים מאופיינת בשאיפה לסימביוזה (שיתוף ותלות הדדית), תשוקה מינית מוגברת, אובססיביות, קנאה וחוסר יציבות רגשית.
הקשר הזוגי מאופיין במשברים, תנודתיות, אמוציונליות מוגברת ואף פרידות תכופות.
הם מגדירים עצמם כספקנים, החווים קונפליקטים פנימיים ותחושות שאינן מובנות או מוערכות כראוי בידי הסובבים אותם.
היקשרות חרדה-נמנעת - בעלי הסגנון החרד-נמנע נמנעים מאינטימיות, משום שקרבה מאיימת עליהם.
הם אינם ממהרים לתת אמון או לחלוק את תחושותיהם עם בני זוגם.
הם קנאים ולא תומכים בבני זוגם בעת מצוקה.
בנוסף הם נמנעים מתלות בסובבים אותם ומעדיפים לסמוך רק על עצמם.
הם ספקנים בכל הקשור לאהבה והקשר הרומנטי נתפס בעיניהם כאפיזודה חולפת, המלווה בחשש כבד מאינטימיות.