tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא לא זכה לעלות על הפודיום, הגיע לקו הסיום רק בשני מרוצים וסיים את העונה כולה עם ארבע נקודות במקום ה-11. באותה שנה השתתף גם במרוץ האינדי 500 באינדיאנפוליס וסיים תשיעי.
לקראת עונת 1962 הקים ברבהאם עם טאורנק את חברת MRD (Motor Racing Developments) שבנתה מכוניות מרוץ ועזב את קופר כדי להתחיל להתחרות בקבוצה משלו בשם Brabham Racing Organisation עם מכוניות מתוצרת החברה שלו.
המעבר לא סייע לברבהאם להשיג תוצאות טובות יותר והוא עדיין סבל מהפורמולה שחייבה מנוע בנפח 1.5 ליטר, ומבעיות אמינות שונות.
הוא סיים את העונה במקום התשיעי ובעונת 1963 התקדם מעט כשסיים את העונה במקום השביעי עם מקום שני בגרנד פרי במקסיקו, בסיום העונה.
עונת 1964 החלה טוב יותר, עם מקום שלישי בבלגיה וצרפת, אך חוסר הצלחה בהמשך הוביל את ברבהאם שוב לסיים את העונה במקום השמיני.
עם זאת, ברבהאם נחל הצלחה רבה יותר בתור בעל קבוצה, כשנהג הקבוצה השני, דן גורני, ניצח פעמיים, בגרנד פרי הצרפתי והמקסיקני.
בעונת 1965 החל ברבהאם להתמקד בניהול הקבוצה והעסיק בנוסף לגורני גם את דני הולם.
ברבהאם לא השתתף בכל המרוצים והישגו הטוב ביותר היה מקום שלישי בגרנד פרי האמריקני, ובסוף העונה הוא סיים עשירי.
לקראת העונה הבאה הוא ציפה לפרוש מנהיגה ולהמשיך בניהול הקבוצה, אך עזיבתו של גורני הותירה את הקבוצה ללא נהג בכיר.
בנוסף, לקראת עונת 1966 השתנו חוקי הפורמולה, כך שנפח המנוע המותר עלה לשלושה ליטרים.
לאחר שנים ארוכות של תחרות עם מנועי חברת קליימקס, ששימשו קבוצות נוספות ואף את קופר, יצר ברבהאם קשר עם חברת רפקו האוסטרלית וביקש מהם לבנות גרסה מוגדלת של מנוע שהיה מיועד למרוצים באוסטרליה, ובעצמו התבסס על בלוק מנוע של חברת אולדסמוביל.
המנוע מסוג V8 היה חלש בהשוואה למתחרים, אך יתרונו היה באמינותו ומשקלו הנמוך, בעוד המתחרים היו עדיין עסוקים בפיתוח מנועי V12.
השילוב עם רפקו הוכח כמוצלח כשברבהאם זכה בניצחון בגרנד פרי הצרפתי, והיה זה הניצחון הראשון של נהג במכונית שנבנתה בידי חברה שלו.
מאז, רק שני נהגיו לשעבר של ברבהאם, דן גורני וברוס מקלארן זכו להישג כזה.
הוא המשיך בניצחונות בבריטניה והולנד ובאיטליה זכה לניצחון הרביעי שהקנה לו את אליפות הפורמולה 1 השלישית.
באותה עונה הוא גם השתתף וניצח עשרה מרוצי פורמולה 2 עם מנוע של הונדה, אך לא התקיימה אליפות פורמולה 2 באותה עונה.
בעונת 1967 זכה באליפות נהגו של ברבהאם, דני הולם.
ברבהאם ניצח בשני מרוצים, אך מכוניתו של הולם הייתה אמינה יותר, אולי מכיוון שברבהאם נטה לנסות קודם חלקים חדשים במכוניתו, לפני שהתקין אותם במכוניות הנהגים האחרים.
עם זאת, קבוצתו של ברבהאם זכתה בעונה זו באליפות היצרנים והוא סיים שני באליפות הנהגים.
בעונת 1968 התחרה ברבהאם עם בן קבוצתו האוסטרי יוכן רינט, אך סבל מעונה גרועה.
הוא פרש מרוב מרוצי העונה וסיים רק שני מרוצים, שהובילו לסיום העונה במיקום ה-23. עונת 1969 הייתה מעט יותר מוצלחת עבורו, כשעלה פעמיים לפודיום, בקנדה ובמקסיקו, אך הוא לא הופיע לכל המרוצים, וברקע עמדה הבטחתו לאשתו לפרוש מהשתתפות במרוצים בסוף העונה.
בן קבוצתו ג'קי איקס, ניצח בשני מרוצים, סיים את העונה במקום השני והוביל את קבוצת ברבהאם לסיים במקום השני באליפות היצרנים.
לקראת עונת 1970 לא הצליח ברבהאם לגייס נהגים מובילים להתחרות עבורו.
עקב כך, ואף על פי שהתכוון לפרוש, החליט להתחרות לעונה נוספת.
הוא הפתיע כשניצח במרוץ הראשון של העונה בגרנד פרי דרום אפריקה, אך היה זה ניצחונו האחרון בקריירת הפורמולה 1. הוא עלה לפודיום עוד שלוש פעמים, כשבגרנד פרי הבריטי הוא הוביל בבטחה לניצחון אך סיים לבסוף שני עקב מחסור בדלק.
הוא סיים את העונה במקום החמישי, ולאחר הגרנד פרי האחרון במקסיקו הוא פרש ממרוצים לתמיד ושב לאוסטרליה, לשמחתה של אשתו.
לאחר ששב לאוסטרליה, עבר ברבהאם עם משפחתו לחווה בין סידני למלבורן.
הוא המשיך לנהל עסקי מנועים, מכוניות ותעופה קטנים באוסטרליה ואף בבריטניה.
קבוצת המרוצים שלו המשיכה לפעול בניהול שותפו, טאורנק.
לאחר שנתיים נמכרה לברני אקלסטון ונהגה, נלסון פיקה, אף זכה באליפות הפורמולה 1 בעונת 1981 ו-1983.
ברבהאם הלך לעולמו ב-2014, בגיל 88, לאחר שנאבק במחלת כליות.
לאחר מותו הקים בנו דייוויד ברבהאם בשנת 2018 את חברת ברבהאם אוטומוטיב שמייצרת מכוניות מרוץ וספורט על שמו.
ג'ון אדווין "ג'ק" ג'ורג' הבן היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1953–1961. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 10.2 נקודות, 4.2 ריבאונדים ו-4.3 אסיסטים למשחק.
ג'ורג' נולד בפרוורי העיר פיטסבורג שבפנסילבניה, ובין השנים 1949–1951 למד באוניברסיטת לה סאל שבפילדלפיה.
בדראפט ה-NBA 1953 נלקח ג'ורג' בבחירה ה-102, על ידי פילדלפיה ווריורס.
בעונתו השלישית בליגה, , השתתף במשחק האולסטאר, נבחר לחמישייה השנייה של העונה וסייע לפילדלפיה לזכות באליפות ה-NBA השנייה בתולדותיה.
לאורך סדרת הגמר, בה גברו הווריורס על פורט ויין פיסטונס בתוצאה 4–1, קלע ג'ורג' 13.6 נקודות ומסר 6.2 אסיסטים בממוצע למשחק.
בינואר 1959, לאחר כ-5 עונות וחצי בפילדלפיה, הועבר ג'ורג' בטרייד לניו יורק ניקס.
כשנה לאחר מכן שוחרר מהקבוצה ופרש ממשחק, בגיל 32.
ג'ק דייוויס גריפו הוא שחקן וזמר אמריקאי.
מוכר בעיקר מגילום הדמות מקס תנדרמן בסדרת הטלוויזיה "משפחת רעם" של ניקלודיאון, ובתור דילן בסדרה "אלכסה וקייטי" של נטפליקס.
ג'ק גריפו נולד ב-11 בדצמבר 1996 באורלנדו, פלורידה שבארצות הברית.
כבר בגיל שנתיים השתתף בפעם הראשונה בפרסומת בטלוויזיה.
הוא השתתף במספר הפקות בבית הספר, מה שהוביל אותו להמשיך בתיאטרון קהילתי, שהתפתח במהרה לתיאטרון מקצועי.
בגיל 13 עבר ללוס אנג'לס כדי לקדם את קריירת המשחק שלו.
ג'ק גריפו הופיע לראשונה כנציב בשנת 2011, בסדרות הטלוויזיה "בית ספר לאמנויות לחימה", "הרפתקאות האיפוס של דלי וסקינר" וגם "מרווין מרווין".
הוא השתתף גם כשחקן אורח בסדרות טלוויזיה כמו "ראה את אבא רץ" ו-"ג'סי" של ערוץ דיסני.
בין השנים 2013 ל־2018, כיכב גריפו במשך ארבע עונות בסדרה "משפחת רעם" בניקלודיאון, שם הוא שיחק את מקס תנדרמן, אחיה התאום של פיבי (אותה שיחקה קירה קוסרין).
גריפו כיכב לצד איזבלה מונר, טוני קוואלרו וג'ייס נורמן בסרט של ניקלודיאון "אדם המפוצל", ששודר בפברואר 2015. הוא גילם את התפקיד של בילי, החבר של בתו של פין שפרד (איאן זירינג), קלאודיה שפרד.
בשנת 2016 כיכב גריפו כשחקן אורח בסוף עונה 7 של התוכנית "NCIS: לוס אנג'לס", כצוער צבאי בשם מק'קנה.
בשנת 2017 שיחק גריפו את התפקיד של סבסטיאן בסרט הדרמה המשפחתי "בבת עיני".
באותה שנה לוהק לתפקיד בסרט הדרמה העצמאי "אלה שנשארו מאחור".
בשנת 2018 התחיל גריפו לשחק בתפקיד של דילן בסדרה הקומית של נטפליקס "אלכסה וקייטי", עד עונתה השלישית ב-2019. בשנת 2020 גילם את אליוט בסדרה "אריות הים" של רשת CBS.
בשנת 2023 שיחק גריפו נציב בסדרה "ארין וארון"
שנה סרט תפקידהערות 2011 שמע את קולי פיטר הצעיר 2012 גיבור אמריקאי האח הגדול 2017 בבת עיני סבסטיאן אלה שנשארו מאחור נואהOcean's Hidden Secretsלוי2020The 2ndשון דייוויס2022ButterפארקרBatman and Superman: Battle of the Super Sonsדמיאן ויין / רוביןדיבובTBAOverrunאוגי ריגסSid Is Deadאריק וורשאהםGrizzly Nightריימונד נוסקDon't Log Offג'ייקוב
בילי סרט טלוויזיה של SyFy 2016NCIS: לוס אנג'לס מק'קנה פרק: "Talion"הסוכן הנרי מקס תנדרמן פרק: "Danger & Thunder" 2019-2018אלקסה וקייטי דילן תפקיד חוזר (עונות 1&3)
גריפו היה מועמד לחמישה פרסי בחירת הילדים עבור שחקן הטלוויזיה האהוב: הראשון בשנת 2014, השני בשנת 2015, השלישי בשנת 2016, הרביעי בשנת 2017, והחמישי בשנת 2018.
שנה פרס קטגוריה תוצאה 2014 פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון שחקן הטלוויזיה האהוב מועמדות 2015 מועמדות 2016 כוכב הטלוויזיה האהוב מועמדות 2017 מועמדות 2018 מועמדות2025
ג'ק גאלוויי הוא שחקן בריטי.
בטלוויזיה הופיע גאלוויי בסדרות כגון "מקנזי", "ראש העיר קסטרברידג'", "ברז'ראק", "המפקח מגרה", "The Paradise Club", ו-"Blackbeard".
עוד שיחק גאלוויי בפרק "Murder at the Vicarage" מתוך סדרת סרטי "מיס מארפל".
ג'ק בטלר ייטס היה אמן ומדליסט אולימפי אירי.
ויליאם בטלר ייטס היה אחיו.
סגנונו המוקדם של ייטס היה איור; הוא החל לעבוד על ציורי צבע בשמן, רק בשנת 1906. ציוריו המוקדמים מהווים תיאור לירי פשוט של נופים ודמויות, בעיקר ממערב אירלנד — במיוחד מבית ילדותו ששכן בעיר סלייגו.
יצירתו של ייטס כוללת אלמנטים הלקוחים מזרם הרומנטיציזם.
הוא היה בן הזקונים של צייר הדיוקנאות האירי ג'ון בטלר ייטס וכן אחיו של חתן פרס נובל לספרות לשנת 1923, ויליאם בטלר ייטס.
ב-1894, הוא נישא למרי קוטנהאם, אשר הייתה גם היא ילידת אנגליה ומבוגרת ממנו בשנתיים וביחד השתקעו ב, זאת לפי המפקד האירי, 1911.
החל משנת 1920 בערך, הוא פיתח את סגנונו האמנותי ופנה לכיוון אקספרסיוניסטי, כשהוא עובר מאיור לסימבוליזם.
הוא אהד את מטרותיה של התנועה הרפובליקנית האירית, אך לא השתתף בפועל בפעילות פוליטית.
אולם, הוא האמין ש וההתפתחות האמנותית האישית שלו כמודרניסט ואקספרסיוניסט, עזרה לו לתאר את דבלין המודרנית של תקופת המאה העשרים, חלקית באמצעות הבעה של נושאים איריים ספציפיים, אך גם באמצעות הבעתם של נושאים אוניברסליים כמו בדידותו של הפרט והאוניברסליות של מצבו העגום של האדם.
סמואל בקט כתב ש מבקר האמנות והסופר המרקסיסטי ג'ון ברגר הילל אף הוא את יצירתו של ייטס, אולם מנקודת מבט שונה לגמרי, כשהוא משבח אותו כ
נושאי יצירתו המועדפים עליו, כללו את הנוף האירי, סוסים, קרקס ושחקני תיאטרון נוודים.
ציוריו ואיוריו המוקדמים ניחנים בפשטות אנרגטית של צבע וקו, בעוד שציוריו המאוחרים ניחנים בגישה ניסיונית ונמרצת במיוחד אל מול הצבע הדחוס בו הוא השתמש לרוב על לוח הציור.
ברבות הזמן הוא החל לזנוח לחלוטין את המכחול, תוך שהוא משתמש בצבע במגוון רחב של דרכים והוא התעניין באופן עמוק מאוד בכוחה ההבעתי של הצביעה.
למרות מעמדו כצייר האירי החשוב ביותר של המאה העשרים (והראשון למכור את יצירותיו בסכום של מעל מיליון פאונד), הוא לא העניק שיעורי ציור לאף תלמיד ולא אפשר לאף אחד לצפות בו מצייר, כך שלמעשה הוא נשאר דמות ייחודית.
הצייר שסגנונו האמנותי דמה באופן הקרוב ביותר לזה של ייטס, היה חברו האמן האוסטרי, אוסקר קוקושקה.
לצד ציור, ייטס התעניין באופן משמעותי בתיאטרון ובספרות.
הוא היה חבר קרוב של סמואל בקט.
הוא עיצב תפאורות עבור תיאטרון אבי ושלושה ממחזותיו הופקו שם.
הוא כתב נובלות בזרם התודעה שג'יימס ג'ויס הוקיר ואף כתב כמה מסות.
ציוריו של ייטס, נושאים לרוב שמות פואטיים ומעוררים דמיון.
ואמנם, אביו הכיר בכך שבנו, ג'ק, היה צייר הרבה יותר טוב ממנו והוא אף האמין ש הוא נבחר ב-1916, כחבר האקדמיה ההיברנית המלכותית.
הוא נפטר בדבלין, ב-1957 ונקבר בבית הקברות מאונט ג'רום שבעיר.
ייטס מחזיק בהישג כמדליסט האולימפי הראשון של אירלנד, במסגרת המשחקים האולימפיים, עם לידתה של מדינת אירלנד החופשית.
במסגרת המשחקים האולימפיים שהתקיימו בפריז, 1924, הוענקה לציורו של ייטס, The Liffey Swim, מדליית כסף, בקטגוריית התרבות והאמנויות של המשחקים.
ברשומות התחרות הציור נקרא פשוט Swimming.
בנובמבר 2010, אחת מיצירותיו של ייטס, A Horseman Enters a Town at Night, אשר אותה ייטס צייר ב-1948, ואשר הייתה קודם לכן בבעלותו של הנובליסט גרהם גרין, נמכרה במכירה פומבית בכריסטי'ס, בסכום של קרוב ל-350,000₤, לונדון.
יצירה נוספת, קצת פחות חשובה, Man in a Room Thinking, אשר אותה צייר ייטס ב-1947, נמכרה בעבור סכום של 66,000₤ במסגרת אותה מכירה פומבית.
ב-1999, הציור, The Wild Ones, נמכר בסותבי'ס, לונדון, בסכום של 1.2 מיליון פאונד, המחיר הגבוה ביותר ששולם עד כה במסגרת מכירה פומבית של ציוריו של ייטס.
מנהלי המכירות הפומביות מטעם חברת אדם, מחזיקים בשיא האירי של המחיר ששולם במסגרת מכירה פומבית, שמגיע לסכום של 1,000,000€, משנת 2011, עבור הציור A Fair Day, Mayo (משנת 1925), מאת ייטס.
ג'ק פיטר גריליש הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדות הקשר ההתקפי והקיצוני באברטון מהפרמייר ליג בהשאלה ממנצ'סטר סיטי ובנבחרת אנגליה.
גריליש נולד בעיירה סוליהל הסמוכה לעיר ברמינגהאם.
סבא של סבו היה החלוץ בילי גראטי, שסיים ב-1900 כמלך השערים של הליגה האנגלית.
בגיל שש הצטרף גריליש לאקדמיה של אסטון וילה, הקבוצה הבכירה של בירמינגהאם, שהייתה הקבוצה האהודה בבית משפחת גריליש.
גריליש עבר בין כל קבוצות הגילאים באקדמיה של וילה, ובמהלך עונת 2012/2013 הוא נכלל מספר פעמים בסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון אך לא שותף במשחקים.
בספטמבר 2013 גריליש הושאל לקבוצת נוטס קאונטי מהליגה השלישית באנגליה.
באותה עונה גריליש היה אחד משחקניה החשובים של הקבוצה וכבש חמישה שערים ב-37 משחקים.
לקראת עונת 2014/2015 חזר גריליש לווילה וערך 24 הופעות באותה עונה.
ב-13 בספטמבר 2015 כבש גריליש את שערו הראשון במדי וילה, בהפסד 2–3 ללסטר סיטי במסגרת הפרמייר ליג.
וילה סיימה עונה מזעזעת מבחינתה, כשבפעם הראשונה בתולדותיה ירדה ליגה מהמקום האחרון בטבלה.
גריליש שיחק 16 משחקים באותה עונה - בכולם וילה הפסידה.
בכך, שבר גריליש שיא שלילי, והפך לשחקן הראשון בתולדות הליגה שמפסיד בכל המשחקים בהם שיחק.
בצ'מפיונשיפ הפך גריליש לשחקן המשמעותי ביותר של וילה וביום האחרון של חלון ההעברות של קיץ 2018, סירבה הקבוצה להצעה בגובה 25 מיליון ליש"ט מטוטנהאם הוטספר עבורו.
בעונת 2018/2019 העפילו גריליש ואסטון וילה לפרמייר ליג דרך משחקי הפלייאוף בצ'מפיונשיפ, גריליש כבש שישה שערים באותה עונה ובישל שישה שערים נוספים, יכולת אישית מרשימה זו זיכתה אותו במקום בנבחרת העונה של הליגה.
לקראת עונת 2019/2020 מונה גריליש לקפטן של אסטון וילה.
ב-4 באוקטובר 2020 גריליש כבש שני שערים ובישל שלושה נוספים בניצחון 2–7 על אלופת הפרמייר ליג ליברפול.
בסיום אותה עונה עזר גריליש לווילה לסיים במקום ה-11 בפרמייר ליג, כשלזכותו שישה שערים ועשרה בישולים.
ב-5 באוגוסט 2021 חתם גריליש על חוזה לשש עונות במנצ'סטר סיטי.
סכום ההעברה המשוער הוא 100 מיליון ליש"ט, שהופך את גריליש לרכש היקר ביותר בהיסטוריה של הפרמייר ליג.
את הופעת הבכורה ערך ב-7 באוגוסט במשחק מגן הקהילה אותו הפסידה מנ'צסטר סיטי בתוצאה 0–1 ללסטר סיטי.
את שער הבכורה כבש ב-21 באוגוסט בניצחון קבוצתו 0–5 על נוריץ' סיטי.
ב-12 באוגוסט 2025 הושאל גריליש לאברטון.
ב-18 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה, בהפסד 0–1 ללידס יונייטד.
לאחר שבישל 4 בישולים בשלושת משחקיו הראשונים במועדון זכה גריליש לראשונה בקריירה שלו בפרס שחקן החודש בפרמייר ליג עבור חודש אוגוסט 2025.
גריליש הוא ממוצא אירי, והוא בחר לשחק בנבחרות הצעירות של אירלנד.
הוא ערך שש הופעות בנבחרת עד גיל 21 של אירלנד.
בספטמבר 2016 החליט לעבור לייצג את הנבחרת הצעירה של מולדתו, אנגליה.
הוא זכה עם הנבחרת הצעירה של אנגליה בטורניר טולון וייצג אותם ביורו עד גיל 21.
ב-31 באוגוסט 2020, זומן לראשונה לסגל נבחרת אנגליה הבוגרת לקראת צמד המשחקים מול איסלנד ודנמרק במסגרת ליגת האומות וב-8 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה נגד דנמרק במשחק שהסתיים בתיקו מאופס.
ב-9 באוקטובר 2021 כבש שער בכורה בניצחון 0–5 על אנדורה.
ב-21 בנובמבר 2022 כבש גריליש את שערו הראשון במונדיאל והשני בנבחרת אנגליה בשלב הבתים של מונדיאל 2022 נגד נבחרת איראן.
שחקן החודש בפרמייר ליג: אוגוסט 2025
ג'ק מייקל אנטונוף הוא זמר, כותב שירים ומפיק אמריקאי-יהודי.
אנטונוף הוא הסולן של להקת האינדי בליצ'רס והגיטריסט והמתופף של להקת פאן.
בעברו גם היה הסולן של להקת האינדי רוק סטיל טריין.
בנוסף לעבודתו עם להקות אלו אנטונוף גם שימש ככותב שירים ומפיק של אמנים רבים ביניהם טיילור סוויפט, לורד, לנה דל ריי, הצ'יקס ועוד.
במהלך הקריירה שלו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב וזכה ב-8 פרסי גראמי, ביניהם פעמיים בפרס "מפיק השנה".
בנוסף לכך, הוא הקים פסטיבל מוזיקה בשם Shadow of The City אשר מתקיים בניו ג'רזי.
אנטונוף נולד ב-31 במרץ 1984 בניו ג'רזי כילד השני במשפחה בת 3 ילדים של שירה (וול) וריק אנטונוף.
הוא אחיה הצעיר של מעצבת האופנה רייצ'ל אנטונוף ובנוסף הייתה לו אחות בשם שרה אך היא נפטרה מסרטן המוח, בגיל 13 כשאנטונוף היה בתיכון.
אנטונוף אמר שהקריירה שלו הושפעה רבות ממנה בדרכים שונות.
הוא גדל בניו מילפורד בניו ג'רזי ובוודקליף לייק, ניו ג'רזי ולמד בבית הספר היסודי על שם סולומון שכטר.
בתיכון הוא ואחותו נסעו למנהטן כדי ללמוד בבית הספר המקצועי לילדים.
במהלך שנת הלימודים השנייה שלו בתיכון הוא הקים להקת פאנק רוק (Punk rock) עם כמה ילדים מבית הספר בשם "Outline" והם אף הוציאו מיני-אלבום על ידי חברת תקליטים של חבר בשנת 2000.
בשנת 2002 אנטונוף וחברו סקוט אירבי רניאר הקימו את הלהקה כאשר אנטונוף מונה להיות הסולן שלה.
בהמשך הם צירפו את מטיאס גרובר בתור מתופף.
בנוסף הם שכנעו שניים מחבריהם מלהקה אחרת לעזוב את הקולג' ולחבור אליהם.
הלהקה השיגה חוזה עם חברת התקליטים "Drive-Thru Records".
בעקבות כך הלהקה החלה להיות פופולרית בפסטיבלים.
בשנת 2008 נייט רוס החל בהקמת להקת פאן כאשר רוס הציע לאנטונוף להצטרף ללהקה.
בעקבות כך הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלה בשנת 2009, Aim and Ignite.
בהמשך היא הוציאה את אלבומה השני Some Nights, אשר היווה את הפריצה שלה.
האלבום הגיע למעמד של פלטינה משולשת בארצות הברית ולמעמד זהב ומעלה בעוד 9 מדינות נוספות.
מתוך האלבום יצא להיט הענק "We Are Young" אשר הגיע למעמד פלטינה או יותר ב-12 מדינות שונות (כולל מעמד יהלום בארצות הברית) ודורג כשיר ה-29 המצליח ביותר בארצות הברית בעשור השני של המאה ה-21 וכשיר ה-112 המצליח ביותר בהיסטוריית המדינה.
שיר הנושא של האלבום גם הפך ללהיט ענק כאשר דורג בעשרים העליונים של מדינות רבות בעולם ובמצעדי סוף שנה של מדינות רבות ובנוסף גם הוכתר כשיר ה-396 מצליח ביותר בארצות הברית, שם הגיע למעמד של 7 פלטינות.
השיר "Carry On" גם יצא כסינגל מתוך אותו אלבום והגיע למעמד פלטינה כפולה במדינה.
זהו גם היה אלבומם האחרון של הלהקה.
בפברואר 2014, הכריז אנטונוף כי הוא מקים להקה חדשה בשם בליצ'רס אשר הוא יהיה הסולן שלה.
אנטונוף אמר כי ההחלטה על הקמת ההרכב הגיע אחרי 10 שנים היה בהשראת חייהם של בני נוער בפרברים ובסרטיו של ג'ון יוז.
שירי האלבום נכתבו בעיקר במחשב נייד בחדר המלון של אנטונוף בזמן שהיה בסיבות הופעות עולמי עם להקת פאן.
השיר הראשון עם ההרכב היה השיר "I Wanna Get Better" אשר זכה לשבחים רבים.
ביוני 2016, הקים הרכב חדש בשם "רד הירס" ביחד עם ביחד עם היוצרים סאם דיו וסונווייב.
ללהקה יצא לאור אלבום בכורה תחת שמם ב-16 באוגוסט אותה בהוצאת RCA.
אנטונוף היה שותף לכתיבה ולהפקה של שיר בשם "Sweeter than Fiction" שנכתב עבור הסרט "צ'אנס אחרון" ואותו ביצעה במקור טיילור סוויפט.
את השיר כתב אנטונוף בדירה שלו לאחר ששאב השראה משיחה שהייתה לו עם סוויפט על מוזיקה שהם אהבו מסרט מסוים.
אנטונוף החל להתכתב עם סוויפט באי-מייל והשניים החליפו רעיונות לגבי כתיבת השיר.
בנוסף השניים כתבו והפיקו את השירים "Out of the Woods", "I Wish You Would" ו-"You Are in Love" שנכנסו לאלבומה 1989. השיר
"Out of the Woods" נכנס למקום ה-20 במצעד האמריקאי הרשמי והגיע למעמד פלטינה במדינה.
האלבום עצמו הפך לאלבום המצליח ביותר של סוויפט ולאלבום הנמכר ביותר בארצות הברית בשנת 2014. סוויפט אמרה כי "You Are in Love" נכתב בהשראת קטע גיטרה אותו הקליט אנטונוף בטלפון שלו.
סוויפט ששמעה את הקטע שאלה אותו אם היא יכולה לפתח את זה לשיר ובכך השניים החלו לעבוד על השיר עד שסיימו להכין אותו בשלמותו.
ב-2016 אנטונוף וסוויפט, ביחד עם סאם דיוו כתבו את השיר "I Don't Wanna Live Forever" שימש לפסקול של הסרט "חמישים גוונים של אופל", אותו בצעה סוויפט עם הזמר זאין מאליק ואותו הפיק אנטונוף עצמו.
השיר הפך ללהיט ענק כאשר נכנס לעשרים העליונים של 35 מדינות שונות והגיע למעמד פלטינה או יותר ב-15 מדינות שונות.
בשנת 2017 יצא השיר "Look What You Made Me Do" אותו הפיקו וכתבו ביחד עם מספר אנשים נוספים.
השיר זכה להצלחה רבה כאשר הגיע לעשרים העליונים ב-42 מדינות שונות, הגיע למעמד פלטינה או יותר ב-10 מדינות שונות ולמעמד זהב ב-4 מדינות נוספות והתברג במצעדי סוף שנה של 14 מדינות שונות.
הוא שימש בסופו של דבר כסינגל הראשון מתוך אלבומה השישי Reputation.
"Call It What You Want" הגיע למעמד זהב בארצות הברית.
באופן כללי האלבום זכה להצלחה רבה כאשר מכר 4.5 מיליון עותקים נקיים, הגיע למעמד פלטינה או יותר ב-9 מדינות ולמעמד זהב בעוד 6 מדינות נוספות והוכתר כאלבום ה-62 המצליח ביותר בארצות הברית בעשור השני של המאה ה-21.
בשנת 2019 יצא אלבומה השביעי Lover, אשר אנטונוף היה שותף לכתיבה של 8 שירים מהאלבום והיה שותף להפקת 11 מהם (כולל שיר הנושא של האלבום שהתברג בעשרים העליונים של 19 מדינות והגיע למעמד פלטינה כפולה בארצות הברית והשיר "The Archer").
ב-2020 אנטונוף עבד עם סוויפט על אלבומה השמיני Folklore, ביחד עם ארון דסנר וסוויפט עצמה.
אנטונוף היה שותף לכתיבה של 4 שירים באלבום ולהפקת 6 משירי מהאלבום.
האלבום זכה להצלחה מסחררת כאשר נכון ל-5 באוקטובר 2020 מכירותיו עומדות על 4 מיליון עותקים ברחבי העולם (במכירות משולבות).
בין שירי האלבום עליהם עבד אנטונוף ישנו השיר "Betty" שיצא כסינגל השלישי מהאלבום.
באותה השנה יצא אלבומה התשיעי Evermore ובו היה שותף לכתיבה ולהפקת שניים משירי האלבום.
האלבום זכה להצלחה כאשר מכר שבוע הבכורה שלו 329 אלף עותקים בארצות הברית במכירות משולבות.
בשנת 2017 יצא אלבומה השני של הזמרת לורד Melodrama אשר אנטונוף היה שותף לכתיבה ולהפקה של כמעט כל שירי האלבום, בין היתר גם את השיר "Green Light" אשר הגיע לעשרים העלונים ב-17 מדינות שונות והגיע למעמד זהב או יותר ב-9 מדינות שונות.
האלבום זכה לשבחים כאשר דורג ברשימות סוף שנה רבות ובנוסף גם ברשימות סוף עשור בין היתר במקומות כמו ABC News, AllMusic, BBC, בילבורד, אנטרטיינמנט ויקלי, NME ועוד.
בנוסף האלבום קיבל מועמדות לפרס גראמי בקטגוריית אלבום השנה והגיע למעמד פלטינה כפולה בניו זילנד.
בנוסף, אנטונוף גם הופיע בקליפ לשיר "Green Light" וליווה את לורד בהופעה שלה עם שיר נוסף באלבום.
בנוסף לעבודתו עם אמנים אחרים, אנטונוף שימש כמפיק של הפסקול לסרט ב"באהבה, סיימון".
להקתו בליצ'רס עבדו איתו על ארבעה שירים באלבום.
אנטונוף היה שותף להפקת אלבומה השישי של הזמרת לנה דל ריי, .
בין היתר הוא היה שותף להפקת השירים "Mariners Apartment Complex" ו-"Venice Bitch" שיצאו כסינגלים מתוך האלבום.
האלבום זכה לשבחים ודורג ברשימות סוף שנה רבות ואף במספר רשימות סוף עשור.
בנוסף גם היה מועמד לפרס אלבום השנה בטקס פרסי ה-VMA ובטקס פרסי הגראמי וזכה בפרס זה בטקס פרסי ה-NME.
בנוסף לעבודתו עם אומנים אלו, אנטונוף היה שותף לכתיבת השיר "Brave" של הזמרת שרה ברליס, אשר הגיע למעמד פלטינה משולשת בארצות הברית.
השניים הכירו דרך חברה משותפת.
בריאיון לבילבורד סיפרה ברליס כי הם ישבו ביחד לארוחת בוקר יום אחד ובעקבות כך הם כתבו את השיר שעוסק באדם הנאבק בלהסתיר את זהותו המינית.
השיר בנוסף גם שימש לקמפיין של חברת ווינדוז.
בשנת 2015 פרסם דרך גוגל פליי סדרת דוקו אודות להקת בליצ'רס.
הסדרה כללה 6 פרקים שכל פרק היה 15 דקות.
הסדרה כללה גם הופעות אורח של אנשים כמו לינה דנהאם, רוזי פרז, אוליביה ויילד ועוד.
בשנת 2017 יצא השיר "Beautiful Trauma", אשר שימש כסינגל השני של האלבום בעל באותו השם של הזמרת פינק.
אנטונוף כתב את השיר ביחד עם פינק והפיק אותו.
בנוסף באותה שנה יצא האלבום Masseduction של הזמר St.
Vincent's אשר אנטונוף היה שותף לכתיבת אחד השירים באלבום.
בשנת 2019 הוא השתתף בכתיבה ובהפקה של האלבום Arizona Baby, של הראפר קווין אבסטרקט.
במהלך הקריירה שלו זכה אנטונוף ב-8 פרסי גראמי והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2012 עזב את בית הוריו ועבר להתגורר עם אחותו בניו יורק.
לאחר מכן הוא עבר להתגורר עם לינה דנהאם בברוקלין בתקופה בה השניים היו יחד.
לאחר מכן דנהאם עזבה את הבית.
נכון לדצמבר 2019 אנטונוף עדיין מתגורר בבית, שם גם יש לו אולפן להקלטת מוזיקה.
אנטונוף ודנהאם החלו לצאת יחד מאפריל 2012 ועד דצמבר 2017. לאחר מכן הם נפרדו והצהירו כי הפרידה הייתה "ידידותית".
כשהיה בתיכון ניהל מערכת יחסים עם השחקנית סקרלט ג'והנסון אשר איתה למד באותו תיכון.
בשנת 2014 הוא דיבר על הרצון שלו להביא ילדים לעולם: "זה פשוט נראה כמו הדבר הכי כיף בעולם.
מעולם לא פגשתי אנשים שיש להם ילדים והם לא הסתכלו עליי במבט של זה הדבר הכי גדול שקרה לי אי פעם.
אני כבר בן 30, אני לא בן 24 או 22, אני לא בשלב שאני יכול לדבר על זה כאילו זה יהיה בעתיד, אני עכשיו כבר בעתיד."
אנטונוף התחיל לצאת עם השחקנית מרגרט קוואלי ב-2021. הם התחתנו בלונג ביץ' איילנד שבניו ג'רזי ב-19 באוגוסט 2023.
בנוסף אנטונוף דיבר על ההתמודדות שלו עם דיכאון, חרדה והפרעה טורדנית-כפייתית.
הוא אמר שבשביל להתמודד עם הדיכאון הוא פגש אנשים אחרים שסבלו מדיכאון, וזה גרם לו לרגיש פחות מפוחד ולבד.
בנוסף הוא לוקח תרופות שמסייעות לו להתמודד נגד חרדה.
הוא גם סובל ממיזופוביה בעקבות דלקת ריאות שחלה בה ב-2011. אנטונוף טען כי הרופא שלו אמר לו לעשות ריצה באופן יומי על מנת להתמודד עם הבעיה, אך הוא סירב לכך.
אוליבר וסטפילד קלפי הידוע יותר בשם הבמה שלו, ג'ק גלאגר הוא מתאבק ולוחם MMA אנגלי.
הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיע במותגים 205 לייב (המיועדת למחלקת משקל הקל של הארגון) ו-NXT לרוב תחת שם הבמה "ג'נטלמן" ג'ק גלאגר.
קלפי התמודד עם מספר האשמות בגין תקיפה מינית; הוא שוחרר מה-WWE ביוני 2020 עקב תקיפה שפורסמה בשנת 2014 מטעם התנועה החברתית Speaking Out.
קלפי החל את הקריירה שלו כמתאבק בשנת 2006, כשהופיע בארגוני ההיאבקות העצמאיים.
כעבור עשור, הוא השתתף בטורניר ה-Crusierweight Classic.
לאחר הטורניר, הוא חתם על חוזה ב-WWE.
נשים רבות האשימו את קלפי בגין תקיפה מינית.
ב-19 ביוני 2020, עלתה לסדר היום תקיפה שפורסמה בשנת 2014 כחלק מהתנועה החברתית Speaking Out.
הוא שוחרר מחוזהו ב-WWE באותו היום, כשקיבל אחריות על המקרה לאחר שיחות עם הנהלת ארגון ה-WWE.
בהמשך, קלפי פרסם הצהרה שבה הוא התנצל על התקיפה שהתרחשה בשנת 2014, אך בד בבד טען כי מדובר ב"מקרה בודד", שאינו משקף את היחס שלו כלפי נשים.
בתגובה, הצד הנתקף המשיך לטעון שקלפי תקף מספר נשים נוספות.
תוצאהמאזןיריבשיטהאירועתאריךסיבובזמןמיקוםהערות 0–2 סזאר ולנסיה הכנעה (בריח) ICE FC 13 16 באפריל 2016 1 2:50 רקסהאם, ויילס 0–1 סטפן קאולי הכנעה (חניקת גיליוטינה) Night of the Gladiators 25 20 בדצמבר 2015 1 1:54 סטוק-און-טרנט, אנגליה
אליפות הזוגות של FSW (פעם אחת) - עם אלכס ציאניד
הישגים בארגון ההיאבקות Tetsujin Shoot Style
אליפות הזהב של גלאגר (פעם אחת)
PWI דירג אותו במקום ה-145 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2017
ג'ק גרוס (1921 – אוגוסט 1994) היה אנדוקרינולוג קנדי-ישראלי, אחד ממגלי ההורמון תריודוטירונין (T3).
גרוס נולד במונטריאול, למשפחה יהודית ממעמד הביניים.
קיבל תואר MD וכן Phd מאוניברסיטת מקגיל ב-1949. מחקר הפוסט-דוקטורט שלו היה במעבדה של רוזלינד פיט-ריברס במכון הלאומי למחקר רפואי הבריטי, שם הם תיארו לראשונה את הצורה הפעילה של הורמון בלוטת התריס, תריודוטירונין (T3).
בשנת 1952 עבר גרוס ללמד בבית הספר לרפואה ב-SUNY Downstate, שם הפך לפרופסור מן המניין ב-1956. בשנת 1957 גרוס עבר לישראל, כדי לעמוד בראש המחלקה לרפואה ניסויית וחקר הסרטן בבית הספר לרפואה שהוקם זה מכבר באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1963–1967 גרוס כיהן כיו"ר הרשות למחקר ופיתוח של האוניברסיטה והיה דיקן הפקולטה לרפואה בשנים 1974–1977. בשנת 1968, יחד עם עמירב גורדון ובשיתוף עם חברה אמריקאית בשם איימס, גרוס יזם ייצור תעשייתי של ערכות למדידה של הורמוני תריס שהופצו ברחבי העולם.
בשנת 1971 נבחר גרוס בתור היועץ המדעי הראשון של משרד המסחר והתעשייה, שם הוא יזם תוכנית מענקים לתמיכה במחקר בתעשייה.
בין שאר התפקידים שמילא כללו נשיא האגודה האירופית לבלוטת התריס, נשיא האגודה האנדוקרינית הישראלית ויו"ר ועדת המחקר של האגודה הישראלית לסרטן.
ג'ון פול דאנפי היה סופר, מחזאי ורקדן אמריקאי.
במשך כמעט ארבעה עשורים, היה בן זוגו של הסופר האמריקאי טרומן קפוטה.
דאנפי נולד בעיר אטלנטיק סיטי שבניו ג'רזי, וגדל בשכונת פועלים בפילדלפיה, פנסילבניה.
הוא התאמן בבלט בהדרכת קתרין ליטלפילד , רקד ביריד העולמי של ניו יורק ב-1939, וסייר עם להקת ג'ורג' בלנצ'ין בדרום אמריקה ב-1941.
בשנת 1939 נישא לרקדנית ג'ואן מקראקן, וב-1943 הופיעו יחדיו בהפקת הברודוויי המקורית של אוקלהומה!.
דאנפי רקד גם ב"הבן האובד", בלט שהוצג בברודוויי בשילוב עם המחזמר הפיראטים מפנזנס ב-1942.
בינואר 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, התגייס דאנפי לצבא ארצות הברית.
תוך כדי שירותו הצבאי פרסם את סיפורו הראשון, "חייו של גזר", במגזין " סיפור קצר".
בשנת 1948 פרסם דאנפי את הספר ג'ון פיורי, שהתקבל יפה על ידי המבקרים, וניסה להתגבר על גירושים כואבים ממקראקן.
היה זה אז שפגש את הסופר הצעיר טרומן קפוטה, שפרסם באותה השנה את הרומן הראשון שלו, קולות אחרים, חדרים אחרים.
דאנפי היה מבוגר מקפוטה בעשור, וההפך ממנו במובנים רבים -- מתבודד כמו שקפוטה היה חברתי.
הם נותרו זוג עד מותו של קפוטה ב-1984, אף על פי שהתרחקו מעט בשנותיו האחרונות.
קפוטה אף הקדיש את סיפורו הקצר "חג מולד אחד" לגלוריה דאנפי, אחותו של ג'ק.
כשקפוטה מת ב-1984 היה דאנפי למיטיב הראשי בצוואתו.
שמונה שנים מאוחר יותר, נפטר דאנפי מסרטן בניו יורק בעודו בן 77. לדאנפי ולקפוטה היו בתים שכנים בסאגפונאק, ניו יורק.
לאחר מותם, חלק מהכסף מהנכסים נתרם לארגון The Nature Conservancy, שהשתמש בו כדי לרכוש אגם באזור לונג איילנד.
באגם פוזר אפרם המעורב של דאנפי וקפוטה, ולידו שלט המנציח אותם.
אשתו השנייה של ג'וני קרסון, ג'ואן, שקפוטה מת בביתה, טענה שיש בבעלותה חלק מהאפר של קפוטה (טענה שהוכחשה על ידי דאנפי).
לאחר שהאפר נגנב והוחזר, ג'ואן קנתה לו מקום בבית הקברות ווסטווד וילג' ממוריאל פארק בברנטווד, קליפורניה.
למרות זאת, לא ברור אם האפר אי פעם הופקד שם.
בסרט טרומן קפוטה (2005) ברוס גרינווד מגלם את דמותו של דאנפי.
בסרט ידוע לשמצה (2006) משחק אותו ג'ון בנג'מין היקי.
ג'ק ארצ'ר הוא שחקן אנגלי.
הוא ידוע בעיקר בזכות גילום ג'יימי מרשברוק בסדרת הטלוויזיה "המפרץ" (אנ') ובתור לואי השמונה עשר בסדרה "מארי אנטואנט".
ארצ'ר נולד בלונדון, אנגליה להורים ממוצא אירי.
את הכשרתו המקצועית רכש כאשר למד משחק במכללה המלכותית הוולשית למוזיקה ודרמה (אנ') בקארדיף.
ארצ'ר ערך את הופעת הבכורה שלו בהפקה הבימתית "מלחמתו של ניבלי" בתיאטרון הלירי בבלפסט שעברה לתיאטרון "ניו ויקטורי" בניו יורק.
הוא קיבל מועמדות ל"שחקן הטוב ביותר" לפרס מטעם המגזין The Stage על הופעתו בתפקיד הראשי.
לאחר מכן שיחק ארצ'ר את המילטון במחזה"Quaint Honour" בתיאטרון פינבורו, שהועלה פעם אחת בעבר ב-1958, שם הוא גם קיבל מועמדות מפרס התיאטרון של אוף ווסט אנד עבור 'ההופעה טובה ביותר לשחקן בהצגה'.
בשנת 2019 הוא החל לשחק בתפקיד ראשי הראשי במחזה "מונוגמיה" של טורבן בטס במסע הופעות ברחבי בריטניה והמשיך להופיע בתיאטרון פארק בלונדון.
ארצ'ר גם כיכב בהפקות שונות אחרות בלונדון.
בשנת 2020 גילם את ג'וזף בסרט האימה "The Haunting of Alice Bowles" שכתב וביים פיליפ פרנקס.
בשנת 2021, ארצ'ר ערך את הופעת הבכורה שלו על המסך כשגילם את ג'יימי מרשברוק בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "המפרץ" ששודרה בערוץ ITV.
לאחר מכן באותה שנה, הופיע בתור מייקל ליקס בעונה העשירית של סדרת הטלוויזיה "מיילדת".
בשנת 2022, ארצ'ר שיחק את לואי השמונה עשר, מלך צרפת בסדרת הטלוויזיה "מארי אנטואנט", עיבוד טלוויזיוני לחייה של מארי אנטואנט שנכתב על ידי דבורה דייוויס.
הסדרה בת 8 חלקים צולמה בחלקה בוורסאי והיא מופקת על ידי Canal+ ו- Banijay .
בשנת 2024 שיחק במיני-סדרת הדרמה הביוגרפית, "פרנקלין" מבית "אפל TV פלוס" בדמותו של הלורד הבריטי תומאס גרנוויל.
בשנת 2025 שיחק בסדרת הפשע המשטרתית "Lynley" של ה-BBC One שם גילם את דמותו של פרייזר.
+שנהסדרהתפקידהערות2021המפרץ (אנ')ג'יימי מרשברוק תפקיד ראשי (עונה 2); 6 פרקיםמיילדתמייקל ליקספרק: "#10.4"2022, 2025מארי אנטואנטלואי השמונה עשר, מלך צרפתתפקיד ראשי (2 עונות); 16 פרקים2024פרנקליןתומאס גרנוויל (אנ')3 פרקים2025Virdeeאליסטר בורדמן4 פרקיםהמפקח לינלי (אנ')פרייזר מוראןפרק: "This Body of Death"
ג'ק בבשוף ג'וניור הוא שחיין עבר אמריקאי, סגן אלוף אולימפי (מונטריאול 1976) במשחה ל-100 מטר חופשי ושותף לשיא עולם במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי.
ג'ק בבשוף הוא אחיהם הבכור של השחייניות שירלי בבשוף אלופה אולימפית ואלופת עולם ושל דבי בבשוף זוכת מדליית ארד באליפות עולם.
ב שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו באוקטובר 1975 הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב במשחי שליחים 4x100 מטר חופשי ו-4x100 מטר מעורב.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.26 שניות.
באולימפיאדת מונטריאול זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.81 שניות, אחרי בן ג'ים מונטגומרי שקבע שיא עולם חדש של 49.99 שניות ולפני פיטר נוקה מגרמניה המערבית (51.31 שניות).
לרוע מזלו לא נערך משחה שליחים 4x100 מטר חופשי באולימפיאדה זו.
בנוסף הוא השתתף בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:47.28 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 50.58 שניות.
שיפור לשיא בן 4 השנים של הנבחרת האמריקאית מאולימפיאדת מינכן (3:48.16 דקות).
באותה העת שחיינים ששחו בשלב המוקדמות ונבחרתם זכתה במדליה לא זכו במדליה.
בתחרות בין נבחרת גרמניה המזרחית לארצות הברית שנערכה במזרח ברלין ב-28 באוגוסט 1977 הוא קבע במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם ג'ו בוטם, ריק דמונט וג'ים מונטגומרי שיא עולם חדש של 3:21.11 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 50.31 שניות.
באליפות העולם שנערכה במערב ברלין, גרמניה המערבית בשנת 1978 הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם ראודי גיינס, ג'ים מונטגומרי ודייוויד מקאג בשיא עולם חדש של 3:19.74 דקות, לפני גרמניה המערבית (3:26.65 דקות) ושוודיה (3:26.95 דקות), כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 51.30 שניות.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו בשנת 1979 הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (3:23.71 דקות).
ג'ק רוברט גייג' היה איש חינוך ופוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמזכיר המדינה ה-15 של ויומינג בשנים 1959–1961, ולאחר מכן ועד 1963 כמושל ויומינג ה-25.
ג'ק גייג' נולד בעיר מקקוק שבנברסקה כבנם של ויל ורנון ולווהון גייג'.
ב-1905 עברה המשפחה לעיר וורלנד שבוויומינג, שם הוא גדל.
ב-1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא שירת בחיל התותחנים עד לשחרורו ב-1919. ב-1924 קיבל גייג' תואר בוגר אוניברסיטה בחקלאות מאוניברסיטת ויומינג.
ב-1922 הוא נשא לאישה את ליאונה סוויצר, ויחד נולדו להם שני בנים.
בשנים 1924–1925 שימש גייג' כמורה מקצועי לחקלאות, ובשנים 1929–1934 כמורה לגאולוגיה ולביולוגיה.
מפקח על החינוך הציבורי בוויומינג
ב-29 ביוני 1934 הציג גייג' את מועמדותו לבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית למשרת המפקח על החינוך הציבורי בוויומינג, ובבחירות שנערכו באוגוסט הביס חמישה מועמדים אחרים.
בבחירות הכלליות הוא ניצח בקלות את מועמדת המפלגה הרפובליקנית, קתרין א.
ב-1936 הוא נסע לוושינגטון די.
כדי להיפגש עם משלחת ויומינג לקונגרס כדי לדחוף לשינוי החוק כך ששליש מתמלוגי הנפט יופנו ישירות למחוזות החינוך של המדינה.
ב-1937 הקליטו גייג' וחמישה פקידי ממשל נוספים במדינה את קולותיהם, וגייג' גם כתב מאמר, וכל אלו הוכנסו לקפסולת זמן שנפתחה ב-1987. ב-16 במרץ 1938 הודיע גייג' על התמודדותו לתקופת כהונה נוספת לתפקיד, אך נוצח בהפרש קל בבחירות הכלליות על ידי מועמדת הרפובליקנים אסתר אנדרסון.
ב-1940 היה גייג' למנהל של תחנת רדיו בשרידן, השקיע בחברה לאספקת ציוד לבתי ספר, וכתב ספר לימוד לגאוגרפיה.
ב-1957 הוענקה לגייג' מדליית ארד בנשף של אגודת מסע הצלב לחירות לאחר שכתב את הספר "תוכנית לשלום" ודיבר על חוויותיו בברית המועצות.
ב-6 ביוני 1958 הודיע גייג' על כוונתו להתמודד בבחירות המקדימות של הדמוקרטים למשרת מזכיר המדינה של ויומינג, ובבחירות הכלליות הוא ניצח את מועמד הרפובליקנים אוורט קופנהאוור בהפרש של 1,112 קולות.
ב-1 בדצמבר 1960 נפטר הסנאטור הנבחר קית' תומסון לאחר שנבחר וטרם השבעתו, ובכך התפנה תפקידו, שמושל ויומינג ג'ון היקי בחר למלא בעצמו, וב-22 בדצמבר הוא התפטר כדי לקבל על עצמו את המינוי.
על פי חוקת ויומינג, ירש גייג' את היקי כמושל.
לפני שהחל לכהן בתפקיד, היה עליו למנות 40 בעלי תפקידים במועצות ובוועדות של המדינה, ולאחר מכן היה עליו למנות 30 נוספים, ובשל סוגיות העברת ממשל נוספות לא התאפשר לו להיות נוכח בטקס ההשבעה של ג'ון פיצג'רלד קנדי לנשיאות ארצות הברית.
במהלך תקופת כהונתו כמושל הוא תמך בצעדים להגדלת התשלום שניתן למדינות על ידי הממשל הפדרלי על זיכיונות הנפט, והתנגד לרוב העלאות המיסים.
במרץ 1962 הודיע מועמד הדמוקרטים למשרת המושל מ-1954, ויליאם ג'ק, על התמודדותו מול גייג' בבחירות המקדימות של המפלגה, וג'ייג ניצח אותו בהפרש של 4,176 קולות.
בבחירות הכלליות הוא נוצח על ידי הרפובליקני קליפורד הנסן.
לאחר תבוסתו בבחירות וסיום כהונתו, יצא גייג' לחופשה של כמה חודשים באוסטרליה, שם הוא נסע לטיול של יותר מ-9,000 מילים (15,000 ק"מ), ומאוחר יותר כתב על כך בעיתון.
ב-1966 הוא הכריז על כך שיתמודד שוב למשרת המושל בבחירות המקדימות של הדמוקרטי, אך הובס בהן, ומאוחר יותר באותה שנה הוא פרסם ספר בשם "ויומינג ברגל ועל גב הסוס" (Wyoming Afoot and Horseback).
ביולי 1958, עבר גייג' ניתוח להסרת אחת מכליותיו.
ג'ק גייג' נפטר בביתו שבשאיין ב-14 במרץ 1970 בגיל 71, לאחר שסבל ממחלת הסרטן במשך כמה חודשים.
גופתו נשרפה, ועל פי בקשתו פוזר אפרו בהרי ביג הורן .
ג'ק דוהאן הוא נהג מרוצים אוסטרלי המתחרה עבור קבוצת הפורמולה 1 של אלפין.
דוהאן התחרה בעבר באליפות הפורמולה 3 ובאליפות הפורמולה 2 והיה חבר בתוכנית פיתוח הנהגים של רד בול.
ג'ק הוא בנו של מיק דוהאן, שזכה 5 פעמים באליפות העולם במרוצי אופנועים.
דוהאן החל להתאמן בקארטינג בגיל 7 לאחר שקיבל את הקארט הראשון מנהג המרוצים מיכאל שומאכר, שהתגורר בשכנות למשפחתו.
בשנת 2012 החל להשתתף בתחרויות.
בשנים 2015 ו-2016 זכה באליפות אוסטרליה.
שנה לאחר מכן סיים במקום השלישי באליפות אירופה ובמקום שישי באליפות העולם.
שנה לאחר מכן התחרה באליפות פורמולה 4 הבריטית ודורג במקום החמישי.
במקביל השתתף במספר מרוצים באליפות פורמולה 4 האיטלקית והגרמנית.
בשנת 2019 עבר להתחרות בקטגוריית הפורמולה 3. הוא השתתף באליפות אסיה, בה סיים במקום השני.
בעקבות ההצלחה קיבל הזדמנות להתחרות בשני הסבבים האחרונים של עונת הפורמולה 2, בהם צבר 7 נקודות.
בשתי העונות הבאות התחרה באליפות עם קבוצת Virtuosi Racing.
בכל אחת המעונות השיג 3 ניצחונות וסיים מדורג במקום השישי והשלישי, בהתאמה.
בספטמבר 2017 הצטרף לתוכנית פיתוח הנהגים של קבוצת רד בול, אותה עזב בסיום עונת 2021. זמן קצר לאחר מכן הצטרף לתוכנית הפיתוח של קבוצת אלפין.
במאי ערך במסלול בקטר נסיעה ראשונה באלפין A521, המכונית של קבוצת הפורמולה 1 מהעונה הקודמת.
בהמשך ערך נסיעות על המכונית גם במונזה ובהונגרורינג.
בגרנד פרי מקסיקו ואבו דאבי לקח חלק באימון החופשי הראשון.
בעונת 2023 מונה לנהג המשלים של קבוצת אליפן, תפקיד אותו המשיך למלא גם בעונה הבאה.
באוגוסט 2024 הוכרז כמחליפו של אסטבן אוקון, לצד פייר גאסלי, החל מעונת 2025. בתחילת דצמבר הודיעה אלפין כי אסטבן אוקון לא ייקח חלק במרוץ סיום העונה ובמקומו יערוך דוהאן את הופעת הבכורה שלו באליפות.
פתיחה חלשה של העונה, ללא נקודות בששת המרוצים הראשונים הביאה את אלפין להחלטה כי דוהאן יוחלף בפרנקו קולפינטו בחמשת המרוצים הבאים.
במשך יותר מחמש עשרה שנים, הוא היה הדיקן של משלחת הקונגרס של טקסס.
ברוקס נולד בקרולי, לואיזיאנה, ב-18 בדצמבר 1922, ועבר לבומונט, טקסס, בגיל 5 עם משפחתו.
כשהיה בן 13 נפטר אביו, מוכר אורז, ובין התפקידים שלקח על עצמו ברוקס הצעיר היו עבודה כמלצר לכלי רכב וכתב עיתון.
הוא נרשם במכללה הזוטרה – Lamar Junior College בשנת 1939 לאחר שקיבל מלגה.
לאחר שהשלים את השנתיים שלו בלמאר, הוא עבר לאוניברסיטת טקסס באוסטין, ממנה קיבל תואר ראשון בעיתונאות ב-1943.
ברוקס התגייס לחיל הנחתים האמריקאי במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא שירת במשך כשנתיים באיים באוקיינוס השקט, גוודלקנל, גואם ואוקינאווה, ובצפון סין, והגיע לדרגת לוטננט ראשון.
לאחר מכן, הוא נשאר פעיל במילואים של חיל הנחתים, ופרש ב-1972 בדרגת קולונל.
ברוקס, דמוקרט לכל החיים, נבחר בשנת 1946 לייצג את מחוז ג'פרסון בבית הנבחרים של טקסס.
לאחר בחירתו, הוא נתן חסות להצעת חוק שתהפוך את המכללה הזוטרה למאר ג'וניור קולג' לאוניברסיטה של ארבע שנים.
הצעת החוק נכשלה בתחילה, אך עברה בשנה שלאחר מכן.
המוסד ידוע היום כאוניברסיטת למאר.
ברוקס זכה בבחירה מחדש לבית המחוקקים של המדינה ב-1948 ללא התנגדות; בשנה שלאחר מכן הוא קיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס.
לאחר ארבע שנים בבית המחוקקים בטקסס, ברוקס זכה בפריימריז דמוקרטי צפוף של 12 מועמדים ולאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות 1952.
כבן טיפוחים של עמיתיהם הטקסנים, יו"ר בית הנבחרים סם רייברן והסנאטור לינדון ב.
ג'ונסון, ברוקס הראה את עצמו כשמרן בכמה נושאים כמו עונש מוות ופיקוח על נשק, אבל ליברלי יותר בנושאים כמו הוצאות מקומיות, עבודה וזכויות אזרח.
ב-1956 הוא סירב לחתום על המניפסט הדרומי שהתנגד לשילוב גזעי במקומות ציבוריים.
ברוקס הצביע נגד חוקי זכויות האזרח של 1957 ו-1960, אך הצביע בעד התיקון ה-24 לחוקה האמריקאית, חוקי זכויות האזרח של 1964 ו-1968, וחוק זכויות ההצבעה משנת 1965. כחבר בוועדת המשפט של בית הנבחרים, הוא עזר בכתיבת הצעות החוק מ-1964 ו-1965.
ב-22 בנובמבר 1963, ברוקס היה בשיירת המכוניות של הנשיא ג'ון פ.
קנדי בדאלאס בזמן שקנדי נרצח.
שעות לאחר מכן, הוא נכח ב-אייר פורס 1 כאשר לינדון ב.
המחוז השני חולק מחדש כמחוז התשיעי בשנת 1966, לאחר שבית המשפט העליון קבע ב-Wesberry v.
Sanders שאוכלוסיית מחוז הקונגרס צריכה להיות שווה או קרובה לשווה באוכלוסייה.
אחת מהצעות החתימה של ברוקס דרשה הצעות תחרותיות עבור חוזי מחשוב פדרליים.
חוק ברוקס, שנגבה לראשונה באמצע שנות ה-60 ונחקק ב-1972, היה הכלל העיקרי לכל רכישות מחשבים פדרליות במשך שלושה עשורים, ולעיתים קרובות הוא מצוטט כזרז להתקדמות טכנולוגית.
כחבר בוועדת המשפט של בית הנבחרים, ברוקס השתתף בתהליך ההדחה של ריצ'רד ניקסון בשנים 1973–1974. באמצע יולי 1974 הוא ניסח והפיץ לכל חברי הוועדה סט מנוסח חזק של סעיפי הדחה.
אף על פי שהיו חסרות פשרות, ההצעות של ברוקס סיפקו לאחרים בוועדה הזדמנות למזג את מחשבותיהם ולהתפתח, ובכך שימשו כבסיס לסעיפים להדחה שהוועדה אימצה לאחר מכן.
בגלל התפקיד שמילא בנפילתו של הנשיא, ניקסון כינה מאוחר יותר את ברוקס "המוציא להורג" שלו.
ברוקס היה אחד משמונה נציגים שהצביעו בעד כל חמשת סעיפי ההדחה נגד ניקסון, שהובאו בפני ועדת המשפט.
האחרים גם הם היו כולם דמוקרטים: רוברט קסטנמאייר, דון אדוארדס, ג'ון קוניירס, ברברה ג'ורדן, צ'ארלס ראנג'ל, אליזבת הולצמן ואדוארד מזווינסקי.
ברוקס היה יו"ר ועדת בית הנבחרים לפעולות ממשלתיות משנת 1975 עד 1988, ושל ועדת בית הנבחרים לענייני משפט מ-1989 עד 1995. הוא גם כיהן בוועדה הנבחרת לפעולות הקונגרס, בוועדה המשותפת לפעולות הקונגרס ובוועדת המשנה לחקיקה וביטחון לאומי.
ב-1979 הוא הפך לחבר הבכיר במשלחת הקונגרס של טקסס, תפקיד אותו החזיק במשך חמש עשרה שנים.
כמנהיג ועדת התפעול הממשלתית, ברוקס פיקח על חקיקה המשפיעה על ענייני תקציב וחשבונאות, ועל הקמת מחלקות וסוכנויות.
הוא גם עזר להעביר את חוק המפקח הכללי משנת 1978, חוק משרד החשבונאות הכללי משנת 1980, חוק הפחתת הנייר משנת 1980 וחוק הביקורת היחידה משנת 1984.
ב-1988, השפעתו של ברוקס התבלטה על ידי מעורבותו יוצאת הדופן במדיניות הסחר.
הוא הציג תיקון לחוק ההוצאה שאסר על חברות יפניות להיות חלק מפרויקטים של עבודות ציבוריות בארצות הברית למשך שנה אחת.
הוא אמר שהוא מונע מסימנים מתמשכים לכך שממשלת יפן "מתכוונת להפלות באופן בוטה חברות אמריקאיות בהענקת חוזי עבודה ציבוריים".
מנהיג הרוב בבית הנבחרים, טום פולי מוושינגטון, שהתנגד לתיקון, אמר כי ברוקס "הוא אחד היו"רים החזקים והיעילים ביותר בקונגרס".
ברוקס שימש פעמיים כמנהל ההדחה בבית הנבחרים, בהיותו בין מנהלי ההדחה בבית הנבחרים שהגישו בהצלחה את התיקים נגד השופטים הפדרליים אלסי הייסטינגס וולטר ניקסון במשפטי ההדחה שלהם ב-1989.
ברוקס זכה בבחירה חוזרת בבחירות 1992, והביס בקלות את יריבו הרפובליקני סטיב סטוקמן.
עם זאת, שנתיים לאחר מכן, ב-1994, הפסיד במפתיע לסטוקמן לאחר 21 הקדנציות, והפך לנציג הבכיר ביותר שאי פעם הודח בבחירות כלליות, הבחנה שעדיין מחזיק בה ברוקס ב-2024. כהונתו התפרשה על פני הממשלות של 10 נשיאי ארצות הברית, והוא היה על סף הפיכתו לדיקן של בית הנבחרים לו זכה בכהונה 22.
ב-1960 התחתן ברוקס עם שרלוט קולינס.
נולדו להם שלושה ילדים: ג'ב, קייט וקימברלי.
ברוקס מת בבית החולים הבפטיסטי בבומונט, טקסס ב-4 בדצמבר 2012, בגיל 89.
ג'ק אלקוט הוא שחקן ודוגמן אמריקאי.
אלקוט הופיע במספר סרטים קצרים לפני שזכה בתפקיד הטלוויזיה הראשון שלו בתור זאק שבלייר הצעיר בסדרת הטלוויזיה Champaign ILL.
בשנת 2020, הוא הופיע בתור דונלד רסלר הצעיר בפרק של הסדרה "הרשימה השחורה".
בשנת 2020 החל אלקוט לשחק בתור ג'ייסון בראון במיני סדרת הטלוויזיה ציפור אלוהים שבשמים.
בשנת 2021 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "דקסטר: דם חדש".
בפברואר 2023, שואוטיים הודיעה כי עונה שנייה, שבמרכזה דמותו של הריסון אותו משחק אלקוט, נמצאת בפיתוח.
הוא ניסה את מזלו בניו יורק אך חזר לטנסי כאשר מגפת הקורונה פרצה.
ג'ק גילברט היה משורר אמריקאי, בין המוערכים והמשפיעים ביותר במאה ה-20.
גילברט נולד וגדל בפיטסבורג, פנסילבניה למשפחה ממעמד הביניים.
אביו נהרג בתאונה כשהיה בן 10. בנעוריו נשר מבית הספר התיכון ועבד כמדביר, כפועל פלדה וכמוכר מדלת לדלת לפני שהתקבל, הודות לטעות פקידותית, לאוניברסיטת פיטסבורג.
במהלך לימודיו פיתח עניין בשירה והחל לכתוב.
הוא סיים תואר ראשון בספרות אנגלית ב-1954 ובהמשך השלים גם תואר שני באוניברסיטת סן פרנסיסקו, ב-1963.
לאחר שסיים את התואר הראשון, נסע לפריז ועבד זמן קצר בהראלד טריביון לפני שעבר לאיטליה.
הוא התגורר באיטליה שנתיים ואז עבר לניו יורק ולאחר מכן לסן פרנסיסקו, שם החלו למעשה חייו כמשורר.
ספר השירה הראשון שלו, "Views of Jeopardy", יצא לאור ב-1962. הספר זכה בפרס המשוררים הצעירים של ייל , וגילברט זכה תוך זמן קצר להכרה בתחום.
לאחר מכן התרחק מפעילות בסצנת השירה בסן פרנסיסקו וב-1964 עזב את ארצות הברית.
הוא התגורר באנגליה, דנמרק ויוון לפני ששב לסן פרנסיסקו ב-1967.
ב-1975 מונה למרצה ראשי לספרות אמריקאית במחלקת המדינה של ארצות הברית.
המינוי הוביל לכך שיצא לסיור בן חמש עשרה מדינות, בהן עבד כמרצה וזכה בהזדמנות לשתף ספרות אמריקאית עם קהלים בינלאומיים.
ספרי השירה שלו היו מעטים ופורסמו במרווחים גדולים זה מזה: ספרו השני, "Monolithos", שהיה מועמד לפרס פוליצר, יצא לאור ב-1982, עשרים שנה לאחר הספר הראשון.
עם זאת, גילברט כתב ללא הרף ותרם לכתבי עת ספרותיים שונים ולמגזינים כדוגמת הניו יורקר.
בשנים 1999–2000 השתתף בתוכנית שהות סופר במכללת סמית' במסצ'וסטס.
בתוכנית דומה לקח חלק ב-2004 באוניברסיטת טנסי, שם גם עבד כמרצה אורח.
ב-2005 פרסם את "Refusing Heaven", הנחשב לספרו המצליח ביותר, הן ביקורתית והן מסחרית.
בעבור הספר עטור השבחים, זכה גילברט בפרס מבקרי הספרות הלאומי , אחד מהפרסים הספרותיים היוקרתיים ביותר בארצות הברית.
כך זכה להכרה רחבה יותר לקראת סוף הקריירה שלו.
ב-2012 הוציא לאור את אוסף שיריו, שהיה מועמד לפרס פוליצר לשירה לשנת 2013. ועדת הפרס כתבה בנימוקיה כי הספר פורש בפני הקורא "חצי מאה של שירים, המשקפים את המחויבות של מחבר יצירתי לחיות חיים מלאים וכנים ולהפיק יצירה גלוית לב, המאירה את החוויה היומיומית בבהירות מדהימה".
חלק גדול מעבודתו של גילברט עוסק ביחסיו עם נשים.
בזמן שהותו באיטליה בשנות ה-50, הוא פגש את ג'אנה גלמטי, בת זוג המופיעה לעיתים קרובות ביצירתו.
במהלך שנות החמישים המאוחרות ותחילת שנות השישים ניהל מערכת יחסים ארוכה ומשמעותית עם המשוררת לורה אולביץ' בסן פרנסיסקו.
לאולביץ' הייתה השפעה רבה על יצירתו המוקדמת; למעשה, חלק ניכר מהסגנון האופייני לו, שבזכותו נודע לאחר מכן, הגיע ישירות ממנה, וספרו הראשון הוקדש לה.
ב-1962 הכיר את המשוררת לינדה גרג, שהייתה אז בת תשע עשרה ותלמידתו באוניברסיטת סן פרנסיסקו.
השניים היו בזוגיות במשך שמונה שנים.
גרג נותרה חברת נפש וההשפעה הרווחת והנוכחת תמיד בחייו וביצירתו של גילברט במשך חמישה עשורים.
"היא הייתה האדם הכי יקר בחיי", אמר פעם.
"היא האדם הכי חשוב לי בעולם".
בשנות ה-70 הכיר ונישא למיצ'יקו נוגאמי, פסלת ומורה ליפנית שהייתה צעירה ממנו ב-21 שנים.
נוגאמי נפטרה מסרטן בגיל 36, בשנת 1982. רבים משיריו הבאים נכתבו בהשראת זיכרונה של מיצ'יקו, ונאמר עליו כי מעולם לא התגבר על האובדן.
ג'ק גילברט נפטר בגיל 87 ב-13 בנובמבר 2012 בברקלי, קליפורניה לאחר מאבק ארוך במחלת האלצהיימר.
שירתו של ג'ק גילברט ידועה בישירותה, בהירותה ובעומקה הרגשי, וביכולתה לפנות למגוון רחב של קוראים.
יצירותיו התבוננו במציאות האוניברסלית הגדולה של אהבה ומוות.
הוא כתב בצורה משכנעת על תשוקה, אובדן ובדידות, ושיריו מלאים בתחושת פליאה אודות הקיום והיכולת למצוא בו אושר - למרות היגון, המאבק והניכור.
בכך, משקפת עבודתו קבלה ואישור עמוק של העולם על כל היבטיו.
הסופרת והמבקרת מייגן או'רורק כתבה ב-2005: "גילברט הוא לא רק משורר מדהים.
הוא המשורר שעומד מחוץ לזמנו, מתרגל פואטיקה של טוהר בעולם צורם מתמיד".
גילברט עצמו אמר, כי הדברים היחידים הראויים באמת לכתוב עליהם הם אלה: "אהבה, מוות, האדם, סגולה, טבע, עוצמה, מצוינות, רוע, סבל, אומץ, מוסר.
ג'ק המרטש הוא כינויו של רוצח סדרתי ידוע לשמצה, שפעל באזור שכונת וייטצ'אפל שברובע המזרחי (איסט אנד) של לונדון בסתיו שנת 1888. באותה עת נוספו לרוצח שני כינויים שהפכו לנפוצים: הרוצח מווייטצ'אפל (The Whitechapel Murderer) וסינר עור (Leather Apron).
מעשי הרצח המיוחסים לג'ק המרטש אירעו לרוב במקומות פומביים בשעות הבוקר המוקדמות או בשעות הלילה המאוחרות.
המרטש נהג לשסף את גרונן ולבתר את גופותיהן, ולעיתים אף לקח לעצמו חלק מאיבריהן.
העיתונים, שתפוצתם החלה לגדול באותה תקופה, קשרו את מעשי הרצח לרוצח סדרתי בודד, והעניקו לו פרסום בינלאומי מפוקפק עקב האכזריות שבמעשיו וחוסר יכולתה של המשטרה להביא למעצרו.
כיום נחשב ג'ק המרטש לאחד הרוצחים הסדרתיים המפורסמים בכל הזמנים, ורבים רואים בדמותו אב טיפוס של דמות הרוצח הסדרתי.
שנות ה-80 של המאה ה-19 היוו את שיאה של התקופה הוויקטוריאנית, אשר אופיינה בשמירה על צניעות ובשמרנות מינית.
אל מול מגמות אלה ניצבה שכונת וייטצ'אפל שברובע המזרחי של לונדון.
שכונה זו, שגודל אוכלוסייתה הייתה כ-76 אלף איש, נודעה באותה עת כאחת השכונות המוזנחות בלונדון בשל העוני, הייאוש והצפיפות ששררו בה.
בעיות דיור ורמת אבטלה גבוהה הביאו לניתוקהּ של השכונה מבחינה חברתית וכלכלית משאר רובעי העיר.
ההזנחה מצד הרשויות תרמה אף היא להחרפת תנאי המחיה שהיו קשים ממילא: אשפה נערמה ברחובות במשך ימים, ליקויים קשים נתגלו במערכת הביוב, צואה ודם זיהמו את הדרכים וסירחון כבד ליווה באופן קבוע את העוברים ושבים ברחובות.
רמת ההיגיינה הירודה הביאה לתחלואה גבוהה ולתוחלת חיים נמוכה שגרמה בין היתר, לתמותת תינוקות גבוהה במיוחד.
זרם המהגרים ששטף את אנגליה בתקופה זו הביא לפיצוץ אוכלוסין בערים הגדולות ולהחרפת המצב.
רובם הגדול של המהגרים הללו היו יהודים אשר ברחו מהפוגרומים שבוצעו במזרח אירופה תחת שלטונה של האימפריה הרוסית ואירים שהגיעו לאנגליה בעקבות רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
מרבית המהגרים התיישבו בשכונות העניות שהתרכזו ברובע המזרחי, ובפרט בווייטצ'אפל שבה המהגרים היוו למעלה ממחצית מאוכלוסיית השכונה.
האוכלוסייה המקומית התייחסה בחשדנות כלפי התושבים החדשים, ואלה סבלו רבות מגזענות ועוינות גלויה.
בתקופה זו, שבה עול הפרנסה העיקרי הוטל על הגבר, מעמדן של הנשים הבודדות היה גרוע במיוחד; רבות מהן מצאו את עצמן חסרות בית, ומשלא הצליחו למצוא מקורות פרנסה ראויים, נאלצו לעבוד כיצאניות.
מעט הכסף שהרוויחו שימש לרוב לרכישת מזון ולשכירת מיטה באחת האכסניות הזולות הרבות שנפוצו באזור.
חיי היום יום של היצאניות הללו היו קשים במיוחד.
רבות מהן מצאו נחמה בטיפה המרה, ומראן של נשים שיכורות התרות אחר לקוחות הפך לשכיח.
גם נשים שהיו להן משרות קבועות, נאלצו פעמים רבות לפנות לזנות כדי להשלים את הכנסתן.
כך הפכו במרוצת הזמן, הרובע המזרחי ושכונת וייטצ'אפל במיוחד, למקום מפגש מרכזי לעיסוק בזנות.
על פי ההערכות, פעלו בתקופה זו בווייטצ'אפל לבדה, למעלה מ-1,200 יצאניות.
מכיוון שבתקופה זו העיסוק בזנות לא היה מנוגד לחוק, המשטרה פעלה כנגד היצאניות רק כאשר עיסוקן יצר "הפרעה לציבור".
עובדה זו עודדה את התופעה והמקום היווה מקור משיכה לגברים רבים שהתגוררו ברבעים הסמוכים שתרו אחר תענוגות מיניים.
בשל המצב הכלכלי הקשה, החלו המובטלים שסבלו חרפת רעב, להפגין בראש חוצות.
הפגנות אלה התדרדרו פעמים רבות לכדי מהומות ומשטרת המטרופולין (הסקוטלנד יארד) נאלצה להשתמש בכוח רב כדי לדכא אותן.
כתוצאה מההתנגשויות האלימות בין המפגינים לשוטרים, היו פצועים וחללים בשני הצדדים והמשטרה החלה להצטייר יותר ויותר בעיני העניים ככלי דיכוי המשמש את הבורגנות.
עובדות אלו הביאו לכך שעבודת השיטור באזורים העניים, ובפרט בווייטצ'אפל, הפכה למסוכנת וקשה.
המצוקה בכוח אדם הקשתה אף היא על עבודת המשטרה.
מנתונים מאותה תקופה עולה כי כ-13 אלף שוטרים היו אחראים על אוכלוסייה של למעלה מחמישה מיליון בני אדם.
המרקם החברתי המורכב, רמת הפשיעה הגבוהה, תנאי המחיה הקשים ומשטרה במצוקה – היוו יחדיו את הרקע להופעתו של ג'ק המרטש.
בין השנים 1888 ל-1891, התרחשו 11 מעשי רצח אכזריים ומסתוריים של יצאניות באזור שכונת וייטצ'אפל, שנהוג לכנותם בשם "רציחות וייטצ'אפל".
את הרציחות הללו ייחסו חוקרים שונים לג'ק המרטש, אך בקרב חוקרי הפרשה, הייתה הסכמה על חמש רציחות בלבד, כיוון שאופיינו בדפוס פעולה חוזר.
בנוגע לשש הרציחות האחרות, שהתרחשו בסמיכות לזמן פעולתו של ג'ק המרטש, קיימת מחלוקת, כיוון שבכולן קיימים מאפיינים שלא תואמים את אופן פעולתו.
למרות זאת במהלך השנים בחרו חוקרים שונים לייחס רצח אחד או יותר מתוך השישה לג'ק המרטש בנוסף לחמש הרציחות המקובלות.
מארי אן (פולי) ניקולס - הקורבן הראשון
ב-31 באוגוסט 1888, בשעה 03:40 לפנות בוקר, נכנס עובר אורח בשם צ'ארלס קרוס לסמטת באק שהייתה חשוכה ושוממת מאדם.
קרוס, שמיהר להגיע למקום עבודתו, הופתע ועצר במקומו כאשר נתקל פתאום במה שנראה כמו חפץ גדול זרוק על האדמה.
כאשר התקרב כדי לראות במה מדובר, גילה לחרדתו שאותו "חפץ" הוא למעשה אישה מדממת ומחוסרת הכרה ששכבה על גבה כאשר חצאיתה מורמת עד למותניה.
הגופה זוהתה כשייכת למארי אן (פולי) ניקולס, שהייתה לפי הסברה קורבנו הראשון של ג'ק המרטש.
חצי שעה בטרם נמצאה, שני שוטרים שהיו בסיור שגרתי עברו במקום ולא הבחינו בדבר חריג.
בווייטצ'אפל דאז, לא הייתה זו תופעה חריגה, למצוא נשים ללא רוח חיים ברחוב, כיוון שיצאניות רבות מצאו את מותן כתוצאה ממחלות.
המקרה של ניקולס היה שונה.
סימני האלימות הקשים שנמצאו על גופתה, העידו כי היא נרצחה.
רופא שהגיע לזירה וביצע בדיקה ראשונית של הגופה קבע כי צווארה של ניקולס שוסף פעמיים ובטנה בותרה באמצעות סכין משוננת וארוכה.
מבדיקות מדוקדקות יותר הועלתה סברה כי ייתכן שהמרטש חנק את ניקולס למוות לפני שביתר את גופתה.
ניקולס בת ה-42, הייתה יצאנית ידועה.
היא נהגה לישון באכסניות מזדמנות ואת מעט הכסף שהייתה מרוויחה מעיסוקה בזנות, נהגה לבזבז על משקאות חריפים.
אמילי "נלי" הולנד, ידידתה של ניקולס, הייתה האדם האחרון שראה אותה בחיים.
בעדותה מסרה כי פגשה את ניקולס בשעה 02:30 בלילה ומצאה אותה קהת חושים ושיכורה מאוד.
הולנד טענה כי ניקולס סיפרה לה כי כל כספה הוצא על משקאות חריפים, ולפיכך יש בדעתה למצוא לקוחות על מנת שתוכל לממן באמצעות רווחיה שכירת מיטה ללילה באכסניה.
לאחר שיחה בת שמונה דקות נפרדו השתיים.
לא נמצאו עדים וראיות נוספות בזירת הרצח.
דיירים שגרו בסמוך למקום מסרו כי לא שמעו או ראו דבר חריג, ואף על פי שנקבע כי ניקולס נמצאה דקות ספורות לאחר שנרצחה, לא דווח על אדם חשוד שנמלט מהמקום.
אנני צ'אפמן - הרוצח מכה שנית
כשבוע לאחר מכן, בליל 8 בספטמבר, נרצחה אנני צ'אפמן בנסיבות דומות.
היא הייתה אלמנה בת 45, שנאלצה לפנות לזנות לאחר מות בעלה שדאג לפרנסתה ועקב מצב בריאותי מתדרדר שמנע ממנה למצוא עבודה.
צ'אפמן, לא ידעה כי באותה עת הייתה חולה במחלת השחפת (דבר מחלתה התגלה רק לאחר מותה).
בשעה 05:30, אישה בשם אליזבת' לונג עברה ברחוב האנברי וראתה את צ'אפמן משוחחת עם גבר ליד בית מס' 29. היא טענה כי שמעה את הגבר שואל את צ'אפמן "אז את מוכנה?" וזו ענתה לו "כן".
לטענתה, היא ראתה את צ'אפמן בבירור, אך לא הצליחה לראות את פני הגבר, כיוון שהלה עמד כשגבו מופנה כלפיה.
לונג הצליחה בכל זאת למסור את תיאורו הכללי של הגבר למשטרה שלא כלל את מראה פניו.