tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כחלק מההתמודדות עם המשבר הכלכלי הוצאו עובדים רבים במגזר הפרטי לחופשה ללא תשלום, משום שלא היה צורך בעבודתם.
ב-18 במרץ נחתם הסכם קיבוצי בין הממשלה, הרשויות המקומיות ומעסיקים נוספים במגזר הציבורי לבין ההסתדרות החדשה, ונקבע בו שמיום 19 במרץ 2020 ועד יום 16 באפריל 2020 (הוארך בהמשך עד 18 באפריל) יצאו עובדים שאינם חיוניים לחופשה שנתית, בהתאם לכללים המפורטים בהסכם.
תקנות שעת חירום החילו הסכם זה על כל המעסיקים במגזר הציבורי, וכן נקבעו בהן כללים להחלפתו של עובד חיוני נעדר בעובד אחר.
ב-17 באפריל נחתם הסכם נוסף בנוגע לתקופה שעד 30 באפריל והוא עוגן בתיקון לתקנות.
דיונים משפטיים על מעצרים, לרבות בבתי דין צבאיים;
דיונים בבתי הדין הרבניים ובבתי דין לפי חוק הכניסה לישראל;
כניסת מבקרים לבתי סוהר ובתי מעצר;
צמצום יציאה למרחב הציבורי, קביעת כללים להתנהגות בו והגבלת פעילויות מסחר, שירותים, בילוי ופנאי.
הגבלת מספר העובדים במקומות עבודה, למעט מקומות עבודה חיוניים שהוחרגו מתחולת התקנות או שעבורם אושרו מכסות עובדים גדולות יותר.
שינוי הוראות חוק שיקים ללא כיסוי, על מנת להקל זמנית את ההוראות בנוגע להגבלת חשבונות ששיקים מהם סורבו.
קביעת הוראות לדיונים בעניינים פליליים כשהחשוד או הנאשם משתתף בהם מרחוק באמצעים טכנולוגיים.
הרחבת סמכויות הפלבוטומיסטים (מי שמורשים לבצע הליך של נטילת דם ורידי) שנקבעו בתקנות הרופאים.
דחיית מועדים בענייני תכנון ובנייה שנקבעו בחוקים אחדים.
הארכת תוקף בחודשיים של אישור רגולטוריים שפג תוקפם בין 10 במרץ ל-10 במאי 2020.
שינויים בסדרי הדיון של ועדות לשחרור מוקדם ממאסר של אסירים, לרבות במאסר צבאי
סמכות להורות על מעצר אדם בנסיבות שבהן יש מניעה לקדם את חקירת החשדות נגדו
שינוי כללי הזכאות לביטוח אבטלה
תשלום מענק למפוטרים בני 67 ומעלה, שמפאת גילם אינם זכאים לדמי אבטלה
הפעלת מתנדבי שירות לאומי והתנדבות קהילתית לצורכי חירום במהלך המגפה
מתן חופשה מיוחדת (למעשה שחרור מוקדם) עקב המגפה לאסירים שמועד שחרורם מתקרב
דחיית תקופות ומועדים בהליכי מיסים בשורה של חוקי מיסים.
בחישוב התקופות שנקבעו בחוקי מיסים אחדים לא תובא בחשבון התקופה שמיום 22 במרץ עד 31 במאי 2020. דוגמה: בהתאם ל על פקיד השומה להשיב תוך 90 ימים לתוכנית להקצאת מניות באמצעות נאמן שהוגשה לו.
אם תום 90 ימים אלה חל בתקופה האמורה, הוא יידחה לאחריה, כשתקופה זו אינה נספרת במניין הימים.
הגבלת האפשרות למעבר תושבים בין קופות חולים.
קביעת הוראות בנוגע למתן סיוע כספי לעצמאים.
קביעת סמכות להכריז על אזור שהמחלה התפשטה בו בהיקף נרחב כאזור מוגבל וסמכויות למנוע כניסת ויציאת אנשים מאזור זה אלא לשם מילוי צרכים חיוניים.
תיקון חוק עבודת נשים כדי לאפשר ולהסדיר הכללת עובדים המוגנים לפי חוק זה (למשל נשים בהיריון) באוכלוסייה המוצאת לחופשה ללא תשלום.
עוד כשלושה שבועות קודם לכן פרסם משרד העבודה והרווחה נוהל מקוצר לביצוע צעד זה.
קביעת הקלות זמניות מסוימות לעניין השימוש בכרטיסי חיוב.
דחיית מועד התשלום של קנסות מסוימים (אינם כוללים קנסות שהוטלו לצורך התמודדות עם התפשטות המחלה).
קציבתו ל-1,000 של מספר העצורים והאסירים בשחרור על תנאי שניתן לפקח עליהם בפיקוח אלקטרוני (במקום מעצר או מאסר);
הבטחת תנאי מגורים מסוימים לעובדים מיהודה ושומרון שהותר להם לשהות בישראל לצורך עבודה;
קביעת כללים מפורטים בנוגע לנוכחות עצירים ואסירים בדיונים משפטיים בעניינם, תוך תיקון חלק מתקנות שעת חירום שנקבעו בנדון בעבר.
בעקבות הנחיות היועץ המשפטי לממשלה ופסיקת בית המשפט העליון בעניין החלפת תקנות שעת חירום בהקדם האפשרי בחקיקה ראשית, וכן בשל פקיעת תוקפן המתקרב של תקנות שעת החירום, ב-28 במאי 2020 הפיץ משרד ראש הממשלה תזכיר חוק שנועד להקנות לממשלה סמכויות מפורשות מכוח חקיקה ראשית במקום תקנות שעת החירום.
באופן דומה, בסמוך למועדי פקיעות תוקפן של תקנות שעת חירום נוספות שהותוקנו בשל המגפה, חודש תוקפן בחוקים שחוקקה הכנסת.
ב-7 ביולי, נחקק חוק הקורונה הזמני שאיפשר לממשלה להוציא צווי הגבלה כחלק מהמלחמה בקורונה ללא אישור הכנסת.
נקבע כי הצו יחל מידית אך היא תצטרך לקבל בתוך שבוע את אישורה של הכנסת.
היא תוכל לאשר, לבטל, לשנות או להוסיף פרטים לצו.
הוועדה שפיקחה הייתה לרוב ועדת הקורונה.
בתוספת לחוק נמצאו הסדרים הקובעים בין היתר הגבלות שונות.
ב-23 ביולי, נחקק חוק סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש, שהעביר סמכויות אלה לארבע מוועדות הכנסת: ועדת החוקה, הכלכלה, החינוך וועדת העבודה והרווחה.
החוק עסק בסמכויות נוספות, כמו הסמכות לטיל סגר.
תקנות שעת חירום (הגבלת מספר העובדים במקום עבודה לשם צמצום התפשטות נגיף הקורונה החדש), התש"ף–2020 הן תקנות שעת חירום, שהותקנו על ידי ממשלת ישראל, מכוח סמכותה לפי סעיף 39 לחוק יסוד: הממשלה, במסגרת סדרת תקנות שתיקנה לצורך התמודדות עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
הן נכנסו לתוקפן ב-22 במרץ 2020. תוקפן הוארך מספר פעמים, עד 22 ביוני.
התקנות הן המכשיר המשפטי העיקרי שבו השתמשה הממשלה לשם הגבלת המגע בין עובדים במקומות עבודה, בניסיון להגביל את התפשטות מגפת הקורונה, תוך מתן אפשרות לאספקת שירותים ומוצרים חיוניים.
הן קובעות מגבלות משמעותיות על חופש העיסוק.
בכוחן של התקנות לשנות את מרבית החוקים, להפקיע זמנית את תוקפם או לקבוע בהם תנאים.
ב-31 במרץ, לאחר עלייה בשיעור ההדבקה בווירוס במדינה, תוקנו התקנות והוחמרו המגבלות שבהן על מספר העובדים המותר להעסקה.
לקראת ערב פסח נקבעה הוראת שעה שאסרה כליל על עבודה במקום עבודה ביישוב שמרבית עובדיו הם יהודים (בכפוף לחריג מצומצם) מערב פסח ועד למחרת החג.
ב-19 באפריל, בעקבות ירידה בשיעור ההדבקה במדינה, הוגדל מספר העובדים המותר להעסקה בכפוף לקיום כללים שנקבעו להפחתת הסיכון בהדבקה.
הדבר נעשה במטרה לאפשר את הגדלת הפעילות הכלכלית במשק.
מ-3 במאי ניתן פטור מהמגבלות למשרדי הממשלה ולשורה של גופים ציבוריים וביטחוניים.
ב-26 במאי צומצמו כללי הזהירות הכלולים בדרישות התו הסגול.
התקנות קובעות מגבלה החלה על כל מקומות העבודה בישראל, ולפיה לא ישהו במקום עבודה בו–זמנית יותר מ–10 עובדים או 30 אחוזים ממצבת העובדים באותו מקום, לפי הגבוה מביניהם.
כניסת עובדים מעבר למכסה זו נאסרה, אך הותר למעסיק להעלות את מספר העובדים עד ל-30 אחוזים אם הדבר היה חיוני לפעילות השוטפת של אותו מקום עבודה ובכפוף לכך שהמעסיק שלח למשרד הכלכלה והתעשייה הודעה מנומקת ומפורטת על כך.
הוטלה חובה על מעביד לפרוס במקום העבודה את העובדים שעבודתם הותרה באופן שיצמצם, ככל האפשר, את הסיכון להדבקה בנגיף הקורונה, ובלבד שאין בפריסה זו כדי לפגוע במידה העולה על הנדרש ביכולתו של מקום העבודה להבטיח את המשך פעילותו.
הותרה קבלת קהל במקום העבודה רק אם לא ניתן לספק את השירות מרחוק באמצעים חלופיים, לרבות באמצעים דיגיטליים, ובכפוף לוויסות כניסת הקהל למקום העבודה על פי מכסות שנקבעו.
חובות נוספות למעביד בנוגע להפעלת עובדיו נקבעו בתקנות שעת חירום (נגיף הקורונה החדש – הגבלת פעילות).
נקבע כי מאסר או קנס יוטלו על מעסיק שהפר את ההוראות, למעט שורה של מעסיקים מהשירות הציבורי שהוגדרו בגוף התקנות.
התקנות אינן אוסרות על העסקת עובדים בעבודה מהבית.
בנוגע לעובדי המגזר הציבורי קובעות התקנות הקלות ופטורים במכסת העובדים המותרת:
עד 2 במאי אושרה מכסה של 40% עד 100% למשרדי הממשלה ולשורה של גופים ציבוריים, בעיקר בתחומי הביטחון והבריאות.
מכסות עובדים מוגדלות או אפשרות להגדיל את מכסות העובדים המועסקים נקבעו למוסד לביטוח לאומי, שירות התעסוקה, הרשות לשיקום האסיר, מגן דוד אדום, תאגיד השידור הישראלי ובנק ישראל, וכן למספר מפעלים ביטחוניים (ביניהם התעשייה האווירית לישראל, רפא"ל ואלתא מערכות, לחברות ממשלתיות, לרשויות מקומיות וכן למועצות דתיות ולמוסדות להשכלה גבוהה.
נקבע כי התקנות לא יחולו כלל על הכנסת, בתי המשפט, בתי הדין הדתיים, משרד מבקר המדינה, לשכת נשיא המדינה וועדת הבחירות המרכזית לכנסת.
מ-3 במאי ניתן פטור למשרדי הממשלה מכללי ההתנהגות המגבילים במקומות העבודה שהוטלו על העובדים המורשים לעבוד.
הקלות ופטורים למגזר הפרטי ולמגזר השלישי
מכסות מוגדלות של עובדים מעבר למגבלה הכללית נקבעו למעסיקים הבאים, בכפוף לתנאים שונים:
מכסה של 100% נקבעה למקום עבודה העוסק בפיתוח, בינוי ותחזוקה של שטחים ציבוריים ושל תשתיות שלהם או של תשתיות תחבורה, אנרגיה, תקשורת, מים וביוב, ובלבד שאין בהם התקהלות של עובדים במבנה ש-70% מפתחיו כבר נבנו ונסגרו
מקומות עבודה שקיבלו היתר להעסקת עובדים ביום המנוחה השבועי כדי שלא לפגוע בהגנת המדינה, בביטחון הגוף או הרכוש, בכלכלה, בתהליך עבודה או בסיפוק צרכים חיוניים לציבור - לאלו אושר להעסיק את מספר העובדים הכלול בהיתר או 30 אחוזים, לפי הגבוה מביניהם.
ב-19 באפריל הותר למעסיק שכזה להעלות את מספר העובדים מעבר ל-30 אחוזים בכפוף למינוי במקום העבודה של ממונה שיהיה אחראי לקיום שורת כללי בטיחות שנקבעה בגוף התקנות, ואשר מטרתם הפחתת הסיכון להדבקה במקום העבודה.
כללים אלו כוללים בין השאר הגבלה של מספר העובדים הרשאים לשהות בשטח נתון ושל מספר העובדים הרשאים להשתתף בישיבות בשטח נתון.
למעסיקים אלו הותרה גם הכנסת לקוחות למקום העבודה בהיקף מוגבל, ונקבעה חובה לתעד בכתב מי הלקוחות שנכנסו.
נאסרה עבודתם של עובדים בני 67 ומעלה אלא אם הם עבדו באותו מקום בתקופה שהחל ממועד התקנת התקנות (22 במרץ); איסור זה בוטל החל מ-3 במאי.
לבסוף, נקבע כי במקרה של הדבקה של עובד במקום עבודה בווירוס ניתן להורות על סגירת מקום העבודה עד לסיום החקירה האפידמיולוגית ביחס לאותו עובד.
פטור מן המגבלה על מספר העובדים ניתן לשורה ארוכה של מקומות עבודה במגזר הפרטי והמגזר השלישי:
מקום עבודה מסוגים שנמנו בתוספת לתקנות, ובלבד שצמצם את מספר עובדיו למינימום הדרוש להבטחת פעילותו החיונית.
בהקשר זה נקבעו סוגים של מקומות עבודה ספציפיים מתחומי פעילות אלו (רשימה לא מלאה):
תפעול נמלים, הובלת מטענים ומכס, שליחויות
שירותי תחבורה, לרבות מרכזי שליטה, פיתוח ותחזוקת תשתיות תחבורה ושירותי מוסך ודרך
תחזוקת מבנים ותחזוקה טכנית לרבות מחשוב
יצור, יבוא, הפצה ומכירה של מזון, מוצרי פארמה והיגיינה
בנקאות ושוק ההון וייצוג מול רשות המיסים
שירותים בתחום העבודה, רווחה, עלייה וקליטה
ספקי שירות לציבור בהפניית המוסד לביטוח לאומי
שירותי חינוך (כאשר עוד קודם לכן הושעו הלימודים בגנים ובתי הספר ובמערכת ההשכלה הגבוהה)
ב-19 באפריל הותר למקומות העבודה הכפופים למגבלות מכסת העובדים בהם להעסיק עובדים במספר גדול יותר בכפוף לכך שיישמו בתחומיהם שורה של כללי זהירות נוספים.
אפשרות זו זכתה לכינוי הלא רשמי "התו הסגול".
כללי הזהירות שנקבעו היו (רשימה לא מלאה): מדידת חום בכניסה לעבודה; הגבלת מספר העובדים הרשאים לשהות בשטח או בחלל נתונים (גם אם הדבר גורם להפחתת מספר המועסקים הכולל); שיבוץ עובדים במשמרות קבועות; רישום של העובדים והלקוחות הנכנסים למקום העבודה; יידוע העובדים בדבר כללי הזהירות ומינוי ממונה ליישום אותם כללים.
נקבע כי אם חלה אחד העובדים באותו מקום עבודה במחלת וירוס הקורונה, יוכל רופא מטעם משרד הבריאות להורות על סגירה זמנית של מקום העבודה ולהתיר את פתיחתו מחדש אם עמד בכללי הזהירות או במגבלות שיקבע הרופא.
תקנות שעת חירום (נגיף הקורונה החדש) (אזור מוגבל), התש"ף-2020 הן תקנות שעת חירום שהותקנו על ידי ממשלת ישראל, מכוח סמכותה לפי סעיף 39 לחוק יסוד: הממשלה, במסגרת סדרת תקנות שעת חירום שהתקינה לצורך התמודדות עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
הן נכנסו לתוקפן ב-3 באפריל 2020. תוקפן נקצב תחילה לתקופה של שלושים יום והוארך בהמשך מספר פעמים, עד 3 ביולי.
התקנות נקבעו לאחר שהוברר כי ביישובים מסוימים בישראל קיים שיעור גבוה של נשאים וחולים במחלת נגיף קורונה 2019. הן מיועדות לאפשר את הגבלת התנועה של אנשים אל יישובים אלו ומתוכם, בניסיון לעצור את התפשטות המגפה.
ב-4 במאי, לאחר ביטול חלק ניכר מהמגבלות שנקבעו במקור בתקנות שעת חירום (נגיף הקורונה החדש – הגבלת פעילות) (וחלו על כל אוכלוסיית המדינה), הורחבו תקנות האזור המוגבל כך שהוכללו בהן כאפשרויות פעולה חלק מההגבלות שהיו כלולות קודם לכן בתקנות הגבלת הפעילות.
תקנה זו בוטלה על ידי חוק סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש בסעיף 42.
התקנות מסמיכות ועדת שרים שנוצרה לצורך העניין להכריז על אזור כמוגבל וזאת על דעת הממשלה.
בוועדה זו נכללים ראש הממשלה, שר הבריאות, שר הפנים, שר הביטחון, השר לביטחון הפנים ושר האוצר; ראש הממשלה עומד בראשה, ובהיעדרו – שר הפנים.
בהחלטת הממשלה מספר 265 שפורסמה ב-26 ביולי נקבע מחדש הרכב הוועדה.
הוועדה הוסמכה להכריז על אזור כמוגבל בהתמלא כל אלו –
התפשטה בו מחלת הקורונה בהיקף נרחב.
הוועדה שוכנעה שיש הכרח בהגבלת הכניסה אליו והיציאה ממנו כדי למנוע את התפשטות המחלה מחוץ לו.
בתקופת ההכרזה תתקיים אספקה נאותה של מצרכים ושירותים חיוניים בתוך אותו אזור.
הוועדה הוסמכה להכריז על אזור כמוגבל לתקופה של עד שבעה ימים, וכן הוסמכה להאריך את ההכרזה לתקופות נוספות של עד חמישה ימים כל אחת, ובלבד שתקופת ההכרזה הכוללת לא תעלה על 21 ימים.
במקרה הצורך הוסמכה הוועדה להאריך את תוקף ההכרזה מעבר ל-21 יום במצטבר, וזאת באישור ועדה מוועדות הכנסת.
נקבע כי אם חדלו להתקיים הנסיבות המצדיקות את ההכרזה על אזור מוגבל, תודיע ועדת השרים על ביטול ההכרזה לאלתר.
הכרזה או הארכתה ייכנסו לתוקף עם פרסומן באתר האינטרנט של משרד ראש הממשלה, ויפורסמו ברשומות בסמוך לאחר מכן.
התקנות קובעות כי לאחר מתן הכרזה תודיע ועדת השרים על כך מיד לראשי הרשויות המקומיות שבאזור המוגבל וכן לוועדה מוועדות הכנסת.
בנוסף יובאו ההכרזה וההגבלות הכרוכות בה לידיעת השוהים באזור המוגבל באמצעות פרסום בעיתונים, בערוצי תקשורת, באינטרנט, במודעות מודפסות על שלטי חוצות או בכל דרך יעילה אחרת שתבטיח את יידוע הציבור בהיקף הרחב ביותר האפשרי בנסיבות העניין.
ב־2 באפריל הוכרז השטח המוניציפלי של בני ברק כאזור מוגבל.
ב-7 באפריל דחה בית המשפט העליון עתירה שהוגשה על ידי ארבעה עורכי דין תושבי בני ברק לביטול ההכרזה.
העיר נמסרה לשליטה צבאית בפיקודו של רוני נומה, צה"ל הכריז על מבצע "קרן לייזר" ובמסגרתו חילק מזון ותרופות וכן סייע בפינוי חולים מהעיר.
ב-16 באפריל חודשה ההכרזה עד ל-20 לחודש, אך הוגבלה לכניסה ויציאה מהעיר באמצעות תחבורה ציבורית.
הכניסה והיציאה אושרה רק ברכב פרטי.
ב-5 באפריל, הוכרזו שמונה ערים ו-15 שכונות בירושלים כ"אזור מוגבל".
ב-12 באפריל הוכרזו כאזורים מוגבלים ארבעה מתוך שבעה רבעים עירוניים בירושלים (למעט חלקים שהוחרגו מהם) עד 15 באפריל.
ב-16 באפריל חודשה ההכרזה עד ה-19 לחודש.
ב-17 באפריל הוכרזו אזורים מוגבלים ביישובים הערביים דיר אל-אסד ובענה.
ב-24 באפריל הוכרזו חלקים מהערים בית שמש ונתיבות כאזורים מוגבלים מ-26 באפריל ועד 1 במאי.
הסגר כלל הגבלת תנועה לנכנסים וליוצאים משכונות אלו.
ב-30 באפריל הוכרזו האזורים הבאים כמוגבלים: שכונות קריית צאנז, קריית בעלז ורוממה בירושלים, שכונות 9 ו-10 בחורה.
כמו כן הוארכה ההכרזה כאזור מוגבל על שכונת רמת בית שמש ב' בבית שמש בלבד.
ב-5 במאי הוארכה ההכרזה על אזורים מוגבלים בשכונות בחורה למשך חמישה ימים.
ב-17 ביוני, הוחלט שיוטל סגר בשכונות שבתל אביב-יפו, רהט וערערה-בנגב.
ב-24 ביוני הוכרזו העיר אלעד וכמה שכונות מטבריה כאזורים מוגבלים.
ביולי, הפרמטרים שהובילו להטלת מגבלות מיוחדות בערים ואף סגר מקומי היו 50 חולים ומעלה, יותר מ-151 חולים ל-100 אלף תושבים והכפלת המספר תוך שבוע.
ב-7 ביולי הוכרזו כישובים מוגבלים שכונות בירושלים, בית שמש, קריית מלאכי, לוד ורמלה.
הכרזות אלה היו אחרי שחוק הקורונה הזמני נחקק.
ועדת השרים אישרה למפקד הצבאי של אזור יהודה ושומרון להכריז על העיר כ"שטח מוגבל".
ב-8 בספטמבר הוכרזו 40 יישובים כאזורים מוגבלים, החל מהשעה 19:00 ועד לשעה 5:00 בבוקר שלמחרת - למשך שבוע.
בשעות אלה, יציאה הוגבלה ל-500 מטרים מהבית או לטובת חריגים.
זאת אחרי התנגדות לסגר בערים.
הכרזה זאת הייתה בכפוף לחוק סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש ולא כדרך תקנות לשעת חירום.
אחרי הסגר השני הוטלו סגרים בעראבה, בוקעתא, שטח הקריה החרדית בחצור הגלילית, בועיינה-נוג'ידאת, מג'דל שמס, נצרת וכדומה.
בסגר השלישי ולאחריו לא הוכרזו סגרים מקומיים.
בנוסף להכרזות שבוצעו על ידי הממשלה: ב-9 באפריל החליטו באכסאל, דבורייה וג'סר א-זרקא לחסום פיזית את דרכי הגישה אליהם, על מנת למנוע התפרצות.
ב-15 באפריל בעקבות התפרצות גבוהה בדיר אל אסד.
נקראו תושבי העיר, ותושבי נחף, בענה ומג'ד אל כרום להישאר בבתים.
ב-18 במאי, עקב הדבקות משפחה, הורתה עיריית תל אביב לתושבי שכונת נווה עופר להימנע מיציאה למרחב הציבורי שלא לצורך וכן לא לערוך תפילות בחצרות בתי הכנסת.
התקנות קובעות כי בתקופת תחולתה של הכרזה על אזור כמוגבל יחולו ההגבלות הבאות או חלק מהן, כפי שתקבע ועדת השרים בכל מקרה לפי נסיבותיו.
יציאה מאזור מוגבל וכניסה אליו
אדם המתגורר בדרך קבע באזור המוגבל לא יצא ממנו אלא לאחת מהמטרות הבאות ובכפוף ככל האפשר להצגת אסמכתא לצורך ביציאה:
האדם הוא שוטר, חייל או איש צוות רפואי היוצא מהאזור במסגרת תפקידו;
קבלת טיפול רפואי חיוני שלא ניתן לקבלו באותו אזור;
השתתפות בהליך משפטי שמחייב את נוכחותו;
הלוויה של קרוב משפחה מדרגה ראשונה;
העברה של קטין שהוריו חיים בנפרד אל ההורה המתגורר מחוץ לאזור המוגבל, ובלבד שאותו הורה הוא ההורה המשמורן או מצוי במשמורת משותפת;
יציאה לצורך חיוני אחר לאחר מתן אישור על ידי מי שהוסמך לכך על ידי ראש רשות החירום הלאומית.
אדם לא ייכנס לאזור מוגבל אלא במקרים הבאים ובכפוף ככל האפשר להצגת אסמכתא לצורך שבכניסה:
כניסת אדם המתגורר דרך קבע באזור;
לצורך כניסת גוף הצלה, משטרת ישראל, וכן צה"ל ושירות ההתגוננות האזרחית לצורך מתן סיוע אזרחי בלבד;
כניסת איש צוות רפואי לצורך ביצוע תפקידו;
כניסת עובדים סוציאליים לפי חוק;
כניסת עובדי רווחה בתפקידים שהוגדרו;
כניסת עיתונאי ועובד מקצועות התקשורת;
כניסה לצורך אספקת מוצרים ושירותים חיוניים, לרבות שירותי חשמל, מים, תקשורת ופסולת;
העברה של קטין שהוריו חיים בנפרד על ידי אחד מהוריו לביתו של ההורה השני;
כניסה לצורך חיוני אחר לאחר מתן אישור על ידי מי שהוסמך לכך על ידי ראש רשות החירום הלאומית.
אדם המתגורר בדרך קבע באזור המוגבל לא ייצא ממקום מגוריו למרחב הציבורי אלא לצורך הפעולות או המטרות האלה:
הגעה למקום עבודתו וחזרה ממנו והסעה של עובד לעבודה;
הצטיידות במזון, תרופות ומוצרים חיוניים וקבלת שירותים חיוניים;
קבלת שירות רפואי או תרומת דם;
הפגנה, הליך משפטי או הגעה לכנסת;
פעילות ספורט של אדם אחד או שני אנשים קבועים;
יציאה מהמגורים של יחיד או של אנשים הגרים באותו מקום, לזמן קצר ולמרחק של עד 100 מטרים ממקום המגורים ולמרחב הציבורי;
יציאה למקווה, לתפילה, להלוויה, לברית או לחתונה;
יציאה לצורך סיוע רפואי לאדם אחר או סיוע לאדם עם קושי או מצוקה הדורשים סיוע;
יציאה לפעילות מותרת במוסדות חינוך
העברה של קטין, שהוריו חיים בנפרד, על ידי אחד מהוריו, לביתו של ההורה השני;
העברה של קטין שההורה האחראי עליו נדרש לצאת לצורך חיוני מותר ואין במקום המגורים אחראי שניתן להשאיר את הקטין בהשגחתו.
בתוך האזור המוגבל לא יופעלו עסקים מסוגים שנמנו בתוספת לתקנות, אך הותרה הפעלת חנות למכירת מזון שאינה בית אוכל, בית מרקחת, חנות אופטיקה, חנות למכירת מוצרי היגיינה וכן מעבדה לתיקון מוצרי תקשורת או מחשבים.
בית אוכל יפעל בהזמנה מראש באמצעות טלפון או האינטרנט ובשירות משלוחים בלבד ללא איסוף ממנו.
השגות וערעורים על אכיפת ההגבלות
התקנות קובעות דרכי השגה על החלטות שנתקבלו לפיהן:
על החלטות בנוגע לכניסה לאזור או יציאה ממנו, או מניעתן לצורך המטרות הספציפיות שנמנו בגוף התקנות – ניתן להשיג בפני קצין משטרה שהוסמך לצורך כך על ידי מפכ"ל המשטרה
על החלטות בנוגע לכניסה מהאזור ויציאה ממנו, או מניעתן למטרה שלא נמנתה במפורש בתקנות – ניתן להשיג בפני ראש רשות החירום הלאומית או סגנו.
על בעל הסמכות לתת החלטה בהשגה לתת את החלטתו ככל האפשר לא יאוחר מ־24 שעות לאחר המועד שבגינו התבקשו הכניסה לאזור המוגבל או היציאה ממנו.
על החלטה שניתנה ביחס להשגה ניתן לערער בדרך של הגשת עתירה מנהלית לבית משפט לעניינים מנהליים.
לצורך אכיפת ההכרזה וההגבלות שלפיה, ניתנו לשוטרים במסגרת התקנות סמכויות אכיפה באזור המוגבל ובסביבתו הקרובה: בין השאר – לעכב ולמנוע כניסה ויציאה של אדם וכלי רכב מהאזור, לדרוש מאדם להזדהות, ולעשות שימוש בכוח סביר לשם מילוי הדרישות.
התקנות קובעות גם כי אם מצא ראש רשות החירום הלאומית כי הספקתם של שירותים קיומיים לאוכלוסייה באזור המוגבל עלולה להיפגע, בידו לפנות לשר העבודה והרווחה בבקשה כי יפעיל סמכויות מסוימות שניתנו לו במסגרת חוק שירות עבודה בשעת חירום.
מדובר בסמכות השר לקרוא בצו את כל העובדים במפעל חיוני או במפעל למתן שירותים קיומיים (כפי שהוגדרו באותו חוק) לעבודה באותם מפעלים, או לקרוא בצו לשירות עבודה כל אדם או כל סוג בני אדם החייבים בשירות עבודה (כלומר כל תושב מגיל 16 ועד גיל פרישה).
נקבע כי התקנות לא יחולו על משכן הכנסת, בתי המשפט, בתי הדין לעבודה ובתי הדין הדתיים ועל תנועתם של חברי הכנסת.
תקנות שעת חירום (יציאה לחוץ לארץ) [במקור: תקנות־שעת־חרום (יציאה מהמדינה)] הן תקנות שעת חירום שנקבעו באוגוסט 1948, במהלך מלחמת העצמאות, שהסדירו את היציאה מישראל.
תקנות אלה נקבעו על ידי שר העליָּה משה שפירא, ושמן שונה על ידי מועצת המדינה הזמנית בנובמבר 1948 במסגרת שינויים שבוצעו בהן.
לפי התקנות המקוריות, כדי לצאת מישראל חובה היה לקבל היתר ממשרד העלייה.
רוב הבקשות להיתרים שהוגשו נדחו, ולא התאפשרה יציאה חופשית מישראל.
תקנות אלו פגעו בחופש התנועה של אזרחי ישראל, ומטרתן הייתה מניעת ירידה מהארץ.
רוב הבקשות הוגשו למטרת ירידה מהארץ, לשם חופשה או ביקור בני משפחה.
במהלך השנים בוטלו מרבית התקנות, ונותרה רק התקנה המאפשרת לשר הפנים למנוע את יציאתו של אדם שיש חשש שיציאתו עלולה לפגוע בביטחון המדינה.
לפי התקנות המקוריות, היה צורך בהיתר יציאה לכל אדם שרצה לצאת מישראל.
היתרים אלו ניתנו על ידי שר העלייה או אדם (שמונה על ידי השר) לתת היתרים מסוג זה.
הגשת בקשה לקבלת היתר הייתה מותנית בתשלום אגרה, לירה אחת.
עונשו של העובר על תקנות אלו - מאסר עד שנה, ו/או קנס עד 1,000 לירות.
ביולי 1951 הסביר מנהל מחלקת היתרי היציאה במשרד העלייה, ד"ר י.
גולדין, שהיתרי יציאה ניתנים בהתאם לחיוניות היציאה, ודיווח שמאז התקנת התקנות הוגשו יותר מ-120 אלף בקשות להיתרי יציאה, ומתוכן אושרו 64,425 בקשות.
פורטו האפשרויות לבקשת היתרי היציאה: ליחיד, לזוג ולמשפחה.
בנוסף, אגרת קבלת ההיתר עלתה 5 לירות, ותוספת של 3 לירות לכל נפש נוספת.
שר העלייה רשאי היה זכאי לסרב לתת היתר אם יציאתו של האדם עלולה לפגוע בביטחון המדינה.
הסמכות על קביעת סכום האגרה למתן היתר הועברה לשר הפנים.
מתן היתר יציאה לאיש מילואים הותנה בהסכמתו של שר הביטחון.
הוספת תקנה זו הכבידה את הבירוקרטיה במתן היתרים לאנשי מילואים.
הסמכות לקבוע תנאים למתן ההיתרים עברה למשרד הביטחון.
פעמים אחדות עלתה בכנסת דרישה לביטול התקנות.
ח"כ חיים לנדאו ותנועת החרות בכללה נאבקו לבטל את התקנות הישנות הכוללות את ההיתרים.
טענתם הייתה שאיסור יציאה מהארץ ומתן היתר פסול ולא קיים באף מדינה דמוקרטית, בשל שלילת חירות הפרט.
חיים לנדאו טען כי היתרי היציאה הכניסו למדינה כמיליון ו-700 אלף לירות בשנה.
התקנות הכוללות את מתן ההיתרים הוארכו כמה פעמים עד 1961. ביוני 1961 אושר בכנסת תיקון לתקנות, לפיו תתאפשר יציאה מהארץ בהצגת דרכון או תעודת מעבר בני תוקף, המוצאים על ידי משרד הפנים.
תוקף התיקון נקבע ל-15 באוקטובר 1961 וממועד זה התאפשרה יציאה מהארץ ללא צורך בהיתר יציאה.
יציאת אנשי מילואים הצריכה היתר של שר הביטחון או אדם מטעמו (בפועל ניתן ההיתר ביחידת המילואים של איש המילואים).
במאי 2018 בוטלו כמעט כל התקנות.
נותרה רק התקנה המאפשרת לשר הפנים למנוע את יציאתו של אדם שיש חשש שיציאתו עלולה לפגוע בביטחון המדינה.
תקנת הציבור היא מושג שסתום משפטי שמבטא את התפיסה הבסיסית של החברה ביחס להתנהגות ראויה ביחסים חוזיים.
תקנת הציבור שואבת את ערכי זכויות האדם מהמשפט הציבורי ומבטאת את עמדתו של המשפט בנוגע למותר ולאסור בהתקשרות החוזית.
מושג תקנת הציבור הוא דינמי, משתנה מעת לעת ומשקף את ערכי היסוד של המשטר המשפטי וככזה, הוא כולל את ערכי החברה בענייני מוסר, כלכלה וחברה.
הערכים החוקתיים של המשפט והמשטר הם ראשונים במעלה ולכן זכויות האדם, המעוגנות בחוקי היסוד, מהוות מקור מרכזי ממנו שואב השופט את הנתונים הערכיים המגבשים את "תקנת הציבור" הישראלית.
ביטחון המדינה, שלום הציבור, רווחתה ועוצמתה של המדינה – הם גם ערכים המעצבים את תקנת הציבור.
עד 1973 עוגנה תקנת הציבור בישראל בסעיף 64 לחוק הפרוצדורה האזרחית העות'מאני והשימוש בה לשם ביטול חוזים היה רק במקרים נדירים.
מ-1973 ואילך תקנת הציבור עוגנה בסעיף 30 לחוק החוזים (חלק כללי): "חוזה שכריתתו, תכנו או מטרתו הם בלתי חוקיים, בלתי מוסריים או סותרים את תקנת הציבור- בטל".
זמן קצר לאחר חקיקת חוק החוזים הכללי, שופטי ביהמ"ש העליון ומלומדים רבים הביעו דעתם לגבי תקנת הציבור כתקנה ששימוש בלתי מרוסן בה עלול להיות מעשה מסוכן.
השופט משה עציוני והשופטת טובה שטרסברג-כהן פרסמו מאמרים בהם הם מתארים את תקנת הציבור כ"סוס פרא שאין לרכב עליו, באשר הוא עלול להביא את השופט לדרך ללא מוצא".
השופטים הביעו את דעתם, שיש לפעול באיפוק רב בהפעלת תקנת הציבור לשם ביטול חוזים.
גישה זו ייצגה את הדעה הרווחת בבתי המשפט לפני חקיקת חוק החוזים הכללי וגם בזמן הקצר לאחר חקיקתו.
ביהמ"ש התבטא בנושא בפרשת יקותיאל, בה נאמר כי כדי שבית משפט יבטל חוזה מסיבה שהוא סותר את תקנת הציבור "צריך חוש הצדק והיושר והמוסר החברתי להתקומם מפני ביצועו".
ובפרשת כהן הובאה דוגמה קיצונית לחוזה כזה שממחישה את השימוש הצר: חוזה עבדות.
המגמה הצרה נבעה משלושה גורמים עיקריים: ראשית, מעקרון חופש החוזים במובנו הקלאסי, שבמרכזו עומד הכלל של כיבוד הסכמים וקיום חוזים.
עיקרון זה מחייב הימנעות מהתערבות בחוזה שנערך מתוך רצונם החופשי של הצדדים ונחשב כאחד כעקרון יסוד בתפיסתנו המשפטית.
שנית, ניתן לטעון כי תקנת הציבור, בהיותה מייצגת את ערכי הציבור, כוללת גם את ערך כיבוד הסכמים ולכן תובע המעוניין לבטל חוזה בשל תקנת הציבור יצטרך להראות ערך נפגע שחשוב יותר מערך כיבוד הסכמים.
שלישית, תקנת הציבור, בהיותה מושג ארכאי ובעלת תנאים לא ברורים, תלויה בשיקול דעתו של כל שופט והפעלתה פוגעת בוודאות ומסכלת ציפיות והסתמכות של צדדים בחוזה ולכן יש לצמצם את השימוש בה למינימום האפשרי.
השינוי בא לידי ביטוי בפסק דין קסטנבאום.
בפרשה זו, המושג תקנת הציבור עמד במרכז הדיון.
השופט אהרון ברק ביקר את השימוש הצר בהפעלת תקנת הציבור.
הפרשה עסקה בתנייה חוזית שאסרה כיתוב לועזי על גבי המצבה.
דעת הרוב של השופט אהרון ברק, אליה הצטרפו שופטי הרוב, הייתה שלמושג תקנת הציבור המעוגן בסעיף 30 לחוק החוזים הכללי יש תפקיד מהותי באיזון בין ערכים מתנגשים.
תקנת הציבור היא בין היתר קיום חוזים אך "אין זו תקנת הציבור היחידה ואף אין זו החשובה ביותר".
מאידך, קיים הערך של כבוד האדם והוא גם ערך העומד בבסיס תקנת הציבור.
האיזון אם כן, הוא בין קיום חוזים לבין כבוד האדם של המנוחה.
השופט אהרון ברק בפסק דינו הנחיל זכויות יסוד של האדם שהיו עד אז מוגבלים למשפט הציבורי גם ליחסים שבין אדם לרעהו וקובע בפסק הדין שהתניה בנוגע לכיתוב העברי על המצבה נוגדת את תקנת הציבור.
השופט מנחם אלון, בדעת המיעוט, הביע בפסק דינו את הגישה המצמצמת והצרה ורואה בפסק הדין של דעת הרוב "תוצאה שקשה להולמה, ויש בה משום התערבות קשה וחמורה בזכות היסוד של חופש ההתקשרות ביחסים משפטיים שבין שני צדדים לחוזה" וגם "פאטרנליזם לא רצוי ולא מוצדק".
תקופתנו מתאפיינת בירידת ערך דיני החוזים הקלאסיים שמבוססים על רצון הצדדים ועליית דיני החוזים המודרניים אשר עוסקים בראייה רחבה יותר על אינטראקציות כלליות חברתיות.
ראייה זו מהווה כר פורה לכניסת ערכים כמו תום הלב ותקנת הציבור כדרך לשמור על הסדר הציבורי גם בתוך המרחב החוזי.
מאז פרשת קסטנבאום ניכרת מגמה מרחיבה לשימוש בתקנת הציבור.
ביהמ"ש העליון נוטה היום לבטל חוזים ביתר קלות בשל תקנת הציבור.
מגמה זו השתרשה עקב השפעתו הרבה של השופט אהרון ברק.
בספרו, מידתיות במשפט, השופט אהרון ברק אף מרחיב את משנתו גם למצב בו צד לחוזה אף ויתר על זכות מרצון.
במקרה זה, תקנת הציבור תביא לאיזון בין הערכים המתחרים – האוטונומיה של הרצון הפרטי של שני הצדדים בעת כניסתם לחוזה לבין הערך הנפגע כתוצאה מהחוזה.
בספרו של דניאל פרידמן "דיני עשיית עושר ולא במשפט", טוען פרידמן שתקנת הציבור יש בכוחה לבטל חוזה אף בחוזים שיש בהם תנאי כופה על הלקוח למשל קניית חלקי חילוף לרכב רק מן היצרן עצמו.
תמורות שחלו בחברה הישראלית וביניהן המהפכה החוקתית והכרה בזכויות יסוד רבות הביאו לחלחול של זכויות אלו גם לתוך המרחב הבין אישי בהתקשרויות חוזיות ולמהילת עקרון חופש החוזים במושגים כמו תום לב ותקנת הציבור.
עם זאת, העדר שיטה ברורה וקריטריונים מאפשרים שיקול דעת נרחב לבתי המשפט שלעיתים יכול להיות לא מאוזן ונעדר שיטתיות, פוגע ביציבות ובהסתמכות הצדדים על החוזה.
תקני ISO 27000 הם סדרת תקני אבטחת מידע ופרטיות בינלאומיים המוגדרים על ידי ארגון התקינה הבינלאומי (ISO) ביחד עם הנציבות הבין-לאומית לאלקטרוטכניקה.
שמות התקנים מתחילים בשמות שני ארגונים אלה, כלומר: ISO/IEC.
התקנים מכסים טווח נרחב של נושאים הקשורים במערכות ניהול אבטחת מידע (SMS).
יש הקבלה בין האופן שבו סדרת תקני ISO 9000 מכסה את הנושא של אבטחת איכות לבין האופן שבו סדרת תקני תקני ISO 27000 מכסה את הנושא של אבטחת מידע.
תקני ISO 27000 מתחלקים לארבעה סוגים:
תקנים המסבירים ומציגים תפיסות ומונחים
קבוצה זו כוללת רק תקן אחד: ISO/IEC 27000.
תקנים הכוללים דרישות אבטחת מידע
אלה הם התקנים הבסיסיים ביותר כמו ISO/IEC 27001.
קבוצה זו כוללת את המספר הגדול ביותר של תקנים.
תקנים למגזרים ספציפיים או לסביבות טכנולוגיות ספציפיות
דוגמאות לתקנים כאלה הם ISO/IEC 27017 ו-ISO/IEC 27018 המתייחסים לסביבת מחשוב ענן.
תקנים שונים מקבוצות שונות וגם תקנים שונים מאותה קבוצה קשורים זה בזה ומשלימים זה את זה.
התקן הראשון של USO באבטחת מידע היה ISO/IEC 17799:2000. תקן זה פותח בשנת 2000 על הבסיס התקן הבריטי BS 7799 שפותח בשנת 1995. תקן זה כבר אינו תקף.
ISO/IEC 27000 הוא תקן הנותן סקירה כללית של מערכות אבטחת מידע ושל התקנים במשפחת תקני ISO 27000. התקן מכיל מילון מונחים הכולל הסבר של מונחים בהם משתמשים בתקנים האחרים במשפחת תקנים זו.
ISO/IEC 27001 הוא תקן בסיסי באבטחת מידע, אליו קשורים תקנים אחרים במשפחת תקנים זו.
הוא מפרט דרישות להקמה, יישום, תחזוקה ושיפור מתמיד של מערכת ניהול אבטחת מידע (ISMS), שמטרתה לעזור לארגונים להפוך את נכסי המידע שהם מחזיקים לבטוחים יותר.
ISO/IEC 27002 הוא תקן המספק המלצות של Best practice בהקשר של אמצעים להגנה (Controls) בהקשר של הקמה, יישום ותחזוקה של ניהול מערכות אבטחת מידע.
ISO/IEC 27003 הוא תקן המוסיף הסברים והנחיות המתייחסים לתוכן של ISO/IEC 27001. מהדורת ISO/IEC 27003:2017 מתייחסת למהדרות ISO/IEC 27001:2013.
ISO/IEC 27004 הוא תקן אבטחת מידע העוסק בניטור, מדידות, ניתוח והערכה.
ISO/IEC 27005 הוא תקן לניהול סיכונים באבטחת מידע.
הוא תקן דומה ל-ISO 31000. ההבדל ביניהם הוא ש ISO 31000 הוא תקן המתייחס לכל סוגי הסיכונים בעוד ISO/IEC 27005 עוסק רק בסיכוני אבטחת מידע.
ISO/IEC 27006 הוא תקן לניהול סיכונים באבטחת מידע.
התקן עוסק בארגונים המבקרים ונותנים הסמכה לתקן ISO/IEC 27001 לארגונים אחרים.
ארגונים המבצעים בקרה והסמכה חייבים להוכיח יכולות וידע בתחומים הבאים:
ידע טכני של המערכות המבוקרות.
ISO/IEC 27007 הוא תקן הכולל הנחיות בנושא בקרה של ניהול מערכות אבטחת מידע.
ISO/IEC Ts 27008 הוא תקן הכולל הנחיות בנושא בקרה של Controls במערכות ניהול אבטחת מידע.
ISO/IEC 27009 הוא תקן הכולל הנחיות הרחבה של ISO/IEC 27001 ושל ISO/IEC 27002 למגזרים ספציפיים.
ISO/IEC 27010 הוא תקן הכולל הנחיות ניהול אבטחת מידע לקהילות שיתוף מידע.
ISO/IEC 27011 הוא תקן הכולל הנחיות למימוש Controls לאבטחת מידע בארגוני תקשורת נתונים.
ISO/IEC 27013 הוא תקן הכולל הנחיות ליישום משולב של התקנים ISO/IEC 27001 ו-ISO/IEC 20000-1.התקן ISO/IEC 20000-1 עוסק ביהול שירותי טכנולוגית המידע לפי תפיסת ITIL.
ISO/IEC 27014 הוא תקן הכולל הנחיות ליישום משטור ביחס למושגים, מטרות ותהליכים של אבטחת מידע.
ISO/IEC TR 27016 הוא תקן הכולל הנחיות בהיבטים הכלכליים של יישום אבטחת מידע.
ISO/IEC 27018 הוא תקן העוסק בהגנה על פרטיות המידע בעננים ציבורים בסביבת מחשוב ענן.
ISO/IEC 27019 הוא תקן אבטחת מידע לשליטה בתהליכים בתעשיית האנרגיה.
ISO/IEC 27021 הוא תקן המתאר דרישות ממומחי אבטחת מידע.
ISO/IEC 27022 הוא תקן המתאר תהליכי אבטחת מידע.
ISO/IEC TR 27023 הוא תקן עזר הממפה את המהדורות החדשות של ISO/IEC 27001 ו-ISO/IEC 27002.
ISO/IEC 27031 הוא תקן עזר הכולל הנחיות ביחס למוכנות להמשכיות עסקית.
ISO/IEC 27032 הוא תקן עזר הכולל הנחיות ביחס לאבטחת סייבר (Cyber Security).
ISO/IEC 27033 הוא תקן אבטחת מידע ברשת תקשורת
ISO/IEC 27034 הוא תקן אבטחת מידע ביישומי מחשב
ISO/IEC 27036 הוא תקן אבטחת מידע העוסק בהיבטי אבטחת מידע של ההתקשרות בין ספק שירותי ענן ולקוח שירותי ענן.
ISO/IEC 27037 הוא תקן אבטחת מידע הכולל הנחיות לזיהוי, איסוף, רכישה ושמירה של ממצאים דיגיטליים בהקשר של אבטחת מידע.
ISO/IEC 27038 הוא תקן אבטחת מידע הכולל הנחיות לעריכה של מסמכים דיגיטליים בהקשר של אבטחת מידע.
ISO/IEC 27039 הוא תקן אבטחת מידע בנושא מניעת חדירות למערכת.
ISO/IEC 27040 הוא תקן אבטחת מידע בנושא אבטחת אחסון.
ISO/IEC 27041 הוא תקן אבטחת מידע הכולל הנחיות ומנגנונים לוידוא נכונות של שיטות ותהליכים בחקירת אירועי אבטחת מידע.
ISO/IEC 27042 הוא תקן אבטחת מידע בנושא ניתוח ראיות דיגיטליות.
ISO/IEC 27043 הוא תקן אבטחת מידע בנושא טכניקות חקירת אירועי אבטחת מידע.
ISO/IEC 27050 הוא תקן אבטחת מידע בנושא ראיות פורנזיות אלקטרוניות.
ISO/IEC 27799 הוא תקן בינלאומי לאבטחת מערכות מידע בתחום הבריאות, שפורסם בסוף שנת 2010 על ידי ארגון התקינה הבינלאומי - ISO.
התקן מתבסס על התקן הכללי לאבטחת מידע תקן ISO/IEC 27002, ומטרתו לתת כלים בידי ארגונים רפואיים, לצורך הגנה על מידע רפואי אישי שברשותם.
תקנת הרווקים היא תקנת חכמים שתיקנו רבני ירושלים בשנת ה'תק"ט (1749), האוסרת על בחורים רווקים לדור בירושלים אם הגיעו לגיל 20. אף שבעבר הקפידו על קיום התקנה, במהלך הדורות נחלש כוחה, וכיום לא נהוג להקפיד על כך.
הרב עובדיה יוסף כתב כי הוא ביטל את התקנה סופית.
בה' באייר ה'תק"ט חתמו רבני ירושלים על איסור על גברים פנויים בגילאי עשרים-שישים לדור בירושלים, סיבת התקנה הייתה לעידוד נישואים ולגדור גילויי עריות.
לרווק ניתנה כארבעה חודשים למצוא את זיווגו, אם וכאשר לא הצליח למצוא אישה הוטל עליו לעזוב את העיר, על רווקים שנשארו בעיר הוטלו סנקציות וניתנה רשות לפקידי העיר "לרדוף אותם עד חורמה".
הרווקים המגורשים קיבלו מבני העיר צידה לדרך והוצאות היציאה.
מנוסח התקנה מובן שהתקנה היא חידוש של תקנה קדומה, רבי יעקב עמדין מתאר תקנה קדומה שכללה אף אלמנים בני למעלה משבעים שנה.
על התקנה חתמו רבני ירושלים, הרבנים: נסים חיים משה מזרחי, רפאל מיוחס, רפאל יצחק זרחיה אזולאי, גדליה חיון, חיים רפאל בן אשר, רפאל משה בולה, ישראל יעקב אלגאזי, ועוד.
בין האנשים שגורשו מן העיר מחמת התקנה ניתן למנות את רבי משה חגיז, יוסף וולף, אריה לייב פרומקין, ועוד.
רבי רפאל מיוחס החתום על התקנה, כתב לאחר שלוש עשרה שנה בספרו "פרי האדמה" סיבה אחרת לתקנה, לדבריו הסיבה היא חשש לריבוי אוכלוסין, דבר שיגרום לסכסוך ערבי-יהודי ועלול להגיע לסכנת נפשות, לדבריו כיוון שהסכנה חלפה התקנה בטלה.
הרב דוד בן שמעון התלונן בשנת ה'תרכ"ב על שכחת תקנה זו וקרא לחזקה, הרב ישעיה אשר זליג מרגליות בשנת תרצ"ז קרא אף הוא לחזק את תקנה זו.
מהר"ם חגיז משתמש בקיומה של התקנה כדי להוכיח ששבתי צבי לא שימש כשד"ר מטעם רבני ירושלים: "יש לתמוה איך עמד כל זמן זה שלא נשא אישה ורבני ירושלים שלחו אותו לשליח שלהם, כל זה שקר מפורסם לא היה ולא נברא אלא משל היה...
הרב עובדיה יוסף בספרו יביע אומר שנדפס בה'תשנ"ג כתב שעשרות שנים קודם לכן הוא כינס בית דין יחד עם הרב יהודה צדקה והרב בן ציון אבא שאול והם ביטלו את התקנה.
הרב יהודה ברכה העלה מספר נימוקים לביטול התקנה גם ללא כינוס בית הדין, ייתכן שהתקנה נתקנה רק בעיר העתיקה, וייתכן שמכיוון שהעיר העתיקה התרוקנה מתושביה היהודים התבטלה התקנה,
מאידך הרב יעקב יוסף (בנו של הרב עובדיה יוסף), לא קיבל את עמדת אביו וסבר שהתקנה עודנה בתוקפה.
הוא קרא לחזור ולהקפיד עליה, למעט למי שדוחה את נישואיו כדי ללמוד תורה.
תקנות שעת חירום (יהודה והשומרון – שיפוט בעבירות ועזרה משפטית), תשכ"ז-1967, המוכרות בשם המקוצר תקנות יו"ש, הן תקנות שעת חירום שהותקנו על ידי שר הביטחון, משה דיין, ב-2 ביולי 1967, זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים, לשם הסדרת המצב המשפטי שנוצר כתוצאה משליטת ישראל בשטחים שבתפיסה לוחמתית בעקבות מלחמה זו.
באותה עת נגעו התקנות לאזורים: רמת הגולן, יהודה ושומרון, רצועת עזה וסיני.
התקנות הן עיקר הבסיס החוקי לתחולת המשפט והאכיפה הישראליים בשטחים אלה, והן מסדירות את הממשקים המשפטיים של המדינה עם אזרחיה המתגוררים ביהודה ושומרון, ועם רשויות האזור.
על פי סעיף 9 לפקודת סדרי השלטון והמשפט ו לחוק יסוד: הממשלה שהחליף אותו, תקנות שעת חירום הן בעלות תחולה זמנית, ולכן מדי כמה שנים מוארך תוקפן בחקיקה).
התקנות הורחבו ושונו לעיתים, בין השאר לשם התאמתן לשינויים בשליטת ישראל בשטחים אלה (כיום הן חלות רק על יהודה ושומרון).
בעקבות הסכמי אוסלו הוסף פרק המסדיר את שיתוף הפעולה עם הרשות הפלסטינית והתאמות נוספות (בעיקר "סימן ב' – שטחי המועצה הפלסטינית").
תוקפן הנוכחי של התקנות הוא עד 15 בפברואר 2028.
בשטחים הנמצאים בתפיסה לוחמתית של ישראל בעקבות מלחמת ששת הימים, המשיך לחול הדין שנהג בהם קודם לכיבושם, כלומר הדין המצרי ברצועת עזה ובסיני, הדין הירדני בשטחי יהודה ושומרון והדין הסורי ברמת הגולן.
חוקי מדינת ישראל לא חלו בשטחים אלה, למעט חוקים המוחלים באופן מפורש על האזור (למשל ו), חוקים ייעודיים לשטחים אלה, ופקודות של מפקד פיקוד המרכז המחילות נורמות מן המשפט הישראלי.
ב-2 ביולי 1967 התקין שר הביטחון, משה דיין, את תקנות שעת חירום (עבירות בשטחים המוחזקים — שיפוט ועזרה משפטית), התשכ"ז-1967, לשם הסדרת המצב המשפטי שנוצר כתוצאה משליטת ישראל בשטחים שנכבשו.
במהלך השנים השתנה שם התקנות פעמים אחדות, כדי לשקף את השינויים בשטח שעליו חלות התקנות, ובשם שהעניקה ישראל לשטח זה.
מטרותיהן של התקנות הוצגו בדברי ההסבר להצעת חוק להארכת תוקפן:
תוקפן של תקנות שעת חירום אלה הוגבל לחודשים מעטים, ולכן אישרה הכנסת, ב-25 בדצמבר 1967, את החוק להארכת תקפן של תקנות שעת חירום (עבירות בשטחים המוחזקים - שיפוט ועזרה משפטית), התשכ"ח-1967, שהאריך את תוקף התקנות עד סוף 1968, תוך החלפת ניסוחן בנוסח מורחב, שענה על שלל בעיות בנוסח המקורי.
בהמשך לכך הוארך תוקפן של התקנות מפעם לפעם, לתקופה נוספת של שנה או שנתיים, ומאוחר יותר לתקופה של חמש שנים.
בפעם האחרונה, הוארך תוקפן של התקנות בינואר 2023 לחמש שנים נוספות.
בתחילת שנת 1978 שונה שמן של התקנות לתקנות שעת חירום (יהודה והשומרון, חבל עזה, רמת הגולן, סיני ודרום סיני - שיפוט בעבירות ועזרה משפטית), תשכ"ז-1967.
בעקבות חקיקת חוק רמת הגולן בסוף 1981, בו נקבע כי "המשפט, השיפוט והמינהל של המדינה יחולו בשטח רמת הגולן", הושמטו המילים "רמת הגולן" משמן ומתחולתן של התקנות.
בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות הושמטו המילים "וחבל עזה" משמן ומתחולתן של התקנות, והן קיבלו את שמן הנוכחי: תקנות שעת חירום (יהודה והשומרון - שיפוט בעבירות ועזרה משפטית), התשכ"ז-1967.
המחלוקת על הארכת תוקף התקנות בשנת 2022
בדומה לממשלות קודמות, גם ממשלת ישראל השלושים ושש הייתה מעוניינת בהארכת תוקף התקנות, ולכן קידמה הצעת חוק בנושא שהגישה הממשלה הקודמת בשלהי כהונתה.
במאי 2022 אישרה ועדת החוץ והביטחון את ההצעה לקריאה שנייה ושלישית, אך אישורה הסופי במליאת הכנסת נתקל בקשיים שכן חלק ממרכיבי הקואליציה סירבו לתמוך בחוק מפני שהוא בעד ההתנחלויות, וגם האופוזיציה סירבה לתמוך כדי שלא לסייע לממשלה להמשיך ולהתקיים.
שר המשפטים גדעון סער הודיע שהצבעה נגד החוק משמעותה פירוק הממשלה.
שמונה מראשי המועצות באזור יהודה ושומרון שלחו מכתב לראשי מפלגות האופוזיציה בו ביקשו מהם לתמוך בהארכת תוקף התקנות.
במכתב נכתב כי הם "מבקשים ודורשים לא להפוך את חיינו לכאוס ולמנוע את הפגיעה הקשה בחיי 500 אלף תושבינו, ...
אנו קוראים לכל המפלגות בכנסת לתמוך בהארכת החוק".
לעומתם ארבעה ראשי מועצות אחרים שלחו מכתב הקורא לראשי המפלגות שלא לתמוך בחוק כרגע, כיוון שמוטב לשלם את המחיר של אבדן החוק, להפיל את הממשלה ש"רעה לעם ישראל ולהתיישבות" ולהקים ממשלת ימין שתעביר היא את החוק.
ב-6 ביוני הצעת החוק להארכת תוקפן של התקנות הובאה לקריאה שנייה ושלישית במליאת הכנסת ונדחתה ברוב של 58 חברי כנסת, הכוללים את חברי האופוזיציה וכן חברי הקואליציה מאזן גנאים וג'ידא רינאוי זועבי, כנגד 52 חברי קואליציה.
חוסר היכולת להאריך את תוקף התקנות היה סיבה עיקרית להחלטתם של ראש הממשלה נפתלי בנט וראש הממשלה החלופי יאיר לפיד לפעול לפיזור הכנסת, צעד שבהתאם ל מביא להארכה אוטומטית של תוקף התקנות עד לתום שלושה חודשים ממועד כינוסה של הכנסת הבאה.
ב-29 ביוני הגישה הרשימה המשותפת 12,000 הסתייגויות להצעת החוק לפיזור הכנסת, צעד שהיה יכול להוביל לעיכוב פיזור הכנסת במספר ימים ולהביא לפקיעת תוקפן של התקנות לפני פיזור הכנסת, אך הן נפסלו בנימוקים טכניים, וכמו כן השתמשה ועדת הכנסת בסעיף 98 לתקנון הכנסת על מנת לזרז את תהליך הדיון.
ב-30 ביוני קיבלה הכנסת העשרים וארבע את החוק לפיזורה, והבחירות לכנסת העשרים וחמש נקבעו ל-1 בנובמבר.
בשל כך, תוקף התקנות הוארך אוטומטית עד 15 בפברואר 2023. בינואר 2023 האריכה הכנסת העשרים וחמש את תוקף התקנות עד 15 בפברואר 2028.
התקנות קובעות את סמכותם של בתי משפט בישראל לדון אדם על עבירה שנעשתה באזורים שבשליטת צה"ל, וכן את סמכותו של שוטר לפעול באזורים אלה:
תקנה 2 מעניקה סמכות לבתי המשפט בישראל לדון ישראלי על התנהגות פלילית באזור, על פי הדין הישראלי, אם התנהגות זו נחשבת עבירה פלילית בישראל.
כך גם ביחס לעבירות שמוטל קנס בגינן.
תקנה 3 מעניקה סמכויות שיטור לשוטר ביהודה ושומרון, ומאפשרת למשטרת ישראל לפעול נגד מה שנחשב לעבירה פלילית לפי החוק הישראלי או לפי צו אלוף.
עם הזמן, חלו שינויים ונוספו תקנות חדשות, שמטרתן העיקרית היא הרחבה של סמכויות השיפוט והשיטור הישראלי ביו"ש:
ב-31 בדצמבר 1981 נוספה תקנה 6א הקובעת שתושב אזור שאינו ישראלי שנידון בבית משפט בישראל והוטל עליו עונש מאסר, יהא ענשו, במידה שלא בוצע בישראל, ניתן לביצוע באזור שהוא תושב בו, כדרך שמבצעים באותו אזור עונש מאסר שהטיל בית משפט צבאי.
ב-1 ביולי 1983, עם כניסתו לתוקף של חוק המרשם הפלילי ותקנת השבים, נוספה תקנה 4א, המסמיכה את משטרת ישראל למסור מידע מן המרשם הפלילי לרשויות ולבעלי תפקידים באזור, לצורך מילוי תפקידיהם.
ב-1 בינואר 1984 נוספה תקנה 3א הקובעת שבעל סמכות בעניין מיסים בישראל רשאי להפעיל סמכותו גם באזור.
בתיקונים מאוחרים יותר נקבע שגם בעלי סמכות בעניין הוצאה לפועל, אגודות שיתופיות ועמותות בישראל רשאים להפעיל סמכותם גם באזור.
ב-1 בינואר 1984 נוספה גם תקנה 6ב, הקובעת שלעניין חיקוקים אחדים, המושג תושב ישראל האמור בהם כולל גם אדם שמקום מגוריו הוא באזור והוא אזרח ישראלי או שהוא זכאי לעלות לישראל לפי חוק השבות, ואשר אילו מקום מגוריו היה בישראל היה נחשב לתושב ישראל.
במהלך השנים הוגדלה רשימת החיקוקים שבהם עוסקת תקנה זו, והם:
חוק שירות עבודה בשעת חירום
חוק רישום ציוד וגיוסו לצבא הגנה לישראל
חוק אמנת האג (החזרת ילדים חטופים)
חוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד).
ב-1 בינואר 1990 נוספו תקנות 6ב ו-6ג שעניינן חובת שמירה.
ב-1 בינואר 1995 נוספו תקנות 8 עד 17, שעניינן התאמת התקנות להסכם קהיר (1994) ("עזה ויריחו תחילה").
בכלל זה נוספו תקנות העוסקות בסמכות שיפוט: תקנה 2א המסמיכה בתי משפט בישראל להתיר בצו האזנת סתר לישראלי הנמצא באזור או בשטחי הרשות הפלסטינית.
תקנה 2ב המחייבת בתי משפט ישראלים לדון בתביעה אזרחית של ישראלי כלפי פלסטיני תושב הרשות הפלסטינית.
תקנה 2ג הקובעת כי צו עיכוב יציאה מן הארץ, שנתן בית משפט בישראל בעניין פלילי או אזרחי או שניתן בהליך של הוצאה לפועל, כוחו יפה למנוע יציאה גם מן האזור ומשטחי הרשות הפלסטינית.
הצו אינו מונע תנועה בין ישראל לבין האזור ושטחי הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון.
בינואר 1996 עברו התקנות שינוי נרחב לשם התאמתן להסכמי אוסלו.
מכוח התקנות ניתן בשנת 1999 צו שעת חירום (יהודה והשומרון וחבל עזה – שיפוט בעבירות ועזרה משפטית) (שטחי המועצה הפלסטינית – עזרה משפטית בעניינים אזרחיים), תשנ"ט-1999.
על הגדרת "אזור" בתקנות כ"יהודה והשומרון למעט שטחי המועצה הפלסטינית" מסתמכים חוקים שונים המשתמשים במושג "אזור".
ביוני 2022 הכנסת עמדה לראשונה בפני אפשרות של אי-חידוש תקנות יהודה ושומרון, ונדונו ההשלכות של צעד כזה.
אחת המשמעויות נוגעת ל-3,400 אסירים פלסטינים שנשפטו בבתי משפט צבאיים ביהודה ושומרון, והם כלואים בבתי כלא בישראל.
במקרה של אי-חידוש התקנות, אי אפשר להחזיק אסירים אלה בישראל, ויהיה צורך להעבירם לבתי כלא ביהודה ושומרון.
כמו כן תהיה בעיה של שטחי שיפוט, כאשר משטרת ישראל לא תהיה סמכות לפעול נגד חשודים בעבירות בישראל שעברו את הקו הירוק ליהודה ושומרון.
מכיוון שהתקנות מרחיבות, בין השאר, את חוק לשכת עורכי הדין וחוק הפסיכולוגים, אם הן לא יהיו בתוקף עורכי דין ופסיכולוגים תושבי יהודה ושומרון לא יוכלו לעסוק במקצועם.
בשנת 1978 הועמד לדין בישראל אזרח ישראלי, שביצע עבירות באתרים בסיני שהמושל הצבאי הכריז עליהם בצו כשמורות טבע.
בית המשפט העליון פסק ברוב קולות שאין להעמידו לדין בישראל, משום שעל פי החוק הישראלי שמורת טבע היא כזו שהוכרזה כשמורת טבע על ידי שר הפנים, ושר הפנים לא עשה כן ביחס לשמורות הטבע שבסיני.
השופט שלמה לוין הבהיר עניין זה:
בלוגיקה, טיעון תקף הוא טיעון שבו המסקנה נובעת מן ההנחות.
בעוד שכל טענה המהווה חלק מן הטיעון היא או אמיתית או שקרית, הטיעון אינו נמדד כאמיתי או שקרי, אלא כתקף או בלתי-תקף.
אריסטו היה הראשון להגדיר את תקפותו של טיעון כקשר הכרחי בין ערכי האמת של הטענות המקושרות בו, דהיינו כהכרח שבו נובעת אמיתות המסקנה מן האמיתות של ההנחות.
על פי אריסטו לטיעונים התקפים יש צורה אשר בה בכל תוכן יישמר הקשר: אם ההנחות אמיתיות, גם המסקנה אמיתית, ללא קשר למשמעותם המסוימת של המונחים המופיעים בהן.
לפיכך טיעון הוא תקף, כאשר לא ניתן להציג דוגמה נגדית שיש לה את אותה צורת-טיעון, אך בה ההנחות אמיתיות והמסקנה שקרית.
במונחים מודרניים, ההכרח הלוגי של הנביעה מובן כך: אין מצב שבו ההנחות אמיתיות והמסקנה שקרית.
ובאופן מדויק יותר, אין מודל שבו ההנחות אמיתיות אבל המסקנה שקרית.
לכן: כל כלב הוא בן-תמותה
הוא טיעון תקף, מכיוון שיש לו את הצורה:
צורה זו (טרנזיטיביות) תקפה עבור כל הצבה של מונחים במקום א', ב' או ג'.
הצורה מבטיחה שעבור כל מונח אותו נחליף באחת מהאותיות שאם ההנחות יהיו אמיתיות, כך גם המסקנה; זה מובטח מכיוון שאין באפשרותנו לחשוב על דוגמה נגדית.
התקפות של טיעון כזה כמעט ברורה מאליה.
ברור לנו שאם שתי ההנחות אמיתיות, גם המסקנה, בהכרח, אמיתית.
אריסטו סבר כי טיעונים הם תקפים בזכות צורתם, ללא קשר לשאלה האם חלק מהטענות שקריות מבחינת התוכן שלהן.
ההבחנה בין טיעון תקף שבו ההנחות אמיתיות לטיעון תקף שבו ההנחות אינן אמיתיות היא ההבחנה בין "נאותות" (soundness) ל"אי-נאותות" של הטיעון, אבל היא אינה משפיעה על תקפות הטיעון עצמה.
הוא לא טיעון תקף, למרות שמסקנתו נכונה עובדתית, משום שהצורה שלו אינה תקפה:
צורה זו אינה נכונה בהצבות מסוימות.
כלומר, ניתן להחליף בה את האותיות במונחים שיראו שמן ההנחה האמיתית נובעת מסקנה שקרית; למשל:
מתפיסה זו של הצורה התקפה של הטיעון יוצא, שאם בטיעון מסוים ההנחות אמיתיות והמסקנה שקרית אזי הטיעון אינו תקף.
טיעונים בעלי צורה לא-תקפה מכונים גם כשל לוגי.
תקציב מוגדר כ"תוכנית עסקית המבוטאת בערכים כספיים".
תקציב הוא כלי ניהולי שמטרתו תכנון הוצאות והכנסות הארגון בתקופה מסוימת לפני תחילת הפעילות.
לרוב מתבצע תכנון תקציבי לתקופה של שנה המקבילה לשנת מס (תקציב שנתי) אך לעיתים מתבצע תכנון תקציבי למשך חייו של פרויקט (תקציב פרויקטאלי) או לתקופה ארוכה יותר או קצרה יותר (תקציב רבעוני, תקציב חד שנתי, תקציב חודשי וכדומה).
המונח תקציב משמש גם בהוראה של סך המשאבים העומדים לרשות ארגון או פרויקט ("תקציב החברה לשנת 1995 עומד על...") או בהוראה של סך המשאבים העומדים לפעילות מסוימת ("תקציב הירקות במטבח שלנו עומד על...").
בארגונים מסוימים מתייחס המונח תקציב להוצאה בלבד ולא להכנסה.
הפעלים גזורי השם תִּקְצֵב, תֻּקְצַב וכן השם תִּקְצוּב הם חידושיו של המילונאי ראובן אלקלעי, לפי הכתוב במילונו.
הניהול התקציבי מתבסס על קביעת סעיפים תקציביים המייצגים מגזר בארגון או פעילות.
לעיתים מחולקים הסעיפים לתת סעיפים ואף בחלוקות משנה נוספות, כך שהסעיף ברמה הנמוכה ביותר משקף פעילות לה מעוניין הארגון להקצות משאבים ולעקוב אחרי ניצולם.
במקרים רבים, מייצג המבנה התקציבי סוגי הוצאה והכנסה המקבילים לסעיפי דו"ח רווח והפסד.
עבור כל סעיף ייקבע מראש הסכום המוקצה לפעילות המתוכננת.
סכום זה עשוי להשתנות בהתאם להתפתחויות במהלך העניינים השוטף, אך קיומו של סכום מתוכנן מראש מאפשר בחינת סך היקף השימושים המתוכנן של הארגון והשפעתם של שינויים על סכום זה ועל סדרי העדיפויות בפעילות הארגון.
במהלך תקופת הפעילות מיוחסות הוצאות והכנסות הארגון לסעיפים תקציביים, לרוב בעזרת מערכת מידע התומכת בתהליכי הרכש והגבייה.
ייחוס ההוצאות וההכנסות לסעיפים התקציביים מאפשר קיום מעקב שוטף והפקת דו"חות תקציביים המשקפים את מידת העמידה של הארגון בתוכניותיו.
תכנות ניהוליות מתקדמות ותכנות ERP מכילות מודולים מובנים המיועדים לניהול תקציב הארגון.
ארגונים גדולים, תעשייתיים ואחרים זקוקים לתקציב כדי לוודא הלימה בין הוצאותיהם להכנסותיהם, ועמידה במגבלות תזרים המזומנים שלהם.
ניהול התקציב מופקד לרוב בידיהם של כלכלנים אף כי אין התמחות ספציפית בתקציב בין מסלולי ההכשרה בתחום אקדמי זה.
התקציב נכלל, במרבית המקרים, בתחום אחריותו של סמנכ"ל הכספים בארגון (במקביל לניהול הצד החשבונאי וביצוע הרכש והגבייה).
יוצא מן הכלל בולט לעניין זה הוא תקציב מדינת ישראל.
העיסוק בתקציב משיק במקרים רבים גם לתמחיר ולעיתים מזומנות נכללות שתי פונקציות אלו ביחידה אחת המכונה "יחידה כלכלית".
בארגונים בהם מקובל ניהול תקציבי קיימות שתי שיטות מרכזיות לבניית תקציב:
תקציב אפס - בניית התקציב מדי תקופה מתחילתו על בסיס הערכה מחודשת של הצרכים בכל סעיף תקציבי.
תקציב המשכי - בשיטה זו התקציב המוקדש לכל נושא זהה לתקציב השנה הקודמת בשינויים קלים.
בבניית התקציב נשקלים רק שינויים בצרכים ובסדרי העדיפויות ולא התקציב הבסיסי.
בניית תקציב אפס היא פעולה ממושכת יותר מבניית תקציב המשכי אך היא מספקת לארגון הזדמנות תקופתית לבחון מן היסוד את צרכיו ואת דרך התנהלותו.
בארגונים גדולים בהם ההשקעה בבניית תקציב אפס איננה מעשית מקובל תקציב המשכי.
תחומים בהם מקובל השימוש בתקציב
בניית תוכנית תקציבית היא סממן לגדילה של ארגון כלכלי מעבר למידות משפחתיות-אינטימיות.
עסקים קטנים יכולים במקרים רבים להסתפק בראייתו המקיפה של המנהל ללא תכנון תקציבי מסודר.
בשנים האחרונות גוברת המודעות לחשיבותו של תקציב בשמירה על איזון בין הוצאות והכנסות גם עבור משק הבית.
תקפו כהן היא סוגיה תלמודית בתחילת מסכת בבא מציעא, שתוכנה העיקרי הוא הכרעה במקרה של ספק בדיני ממונות.
הסוגיה דנה במקרה של בהמה שיש ספק אם היא בכור, ולכן ספק אם יש לכהן בעלות ממונית עליה (על פי ההלכה, יש לתת את בכור הבהמה לכהן, אולם לבעלים זכות החלטה לאיזה כהן תינתן הבהמה).
במקרה המובא בסוגיה, הכהן לקח בכח וללא רשות את הבהמה, והשאלה היא האם הבהמה תוחזר לבעלים או שתושאר אצל הכהן.
מפרשי התלמוד דנו רבות בכל שלב של הסוגיה, ולסוגיה יש השלכות על שאלות רבות בעניין ספקות בממון.
הרב שבתי כהן (הש"ך) כתב ספר שלם בשם "תקפו כהן" העוסק בענייני ספקות ממון, על שם סוגיה זו.
רב המנונא מביא את המשנה הבאה בשביל להוכיח דין מסוים לגבי קדושת ממון המוטל בספק: .
לצורך כך הוא מניח שבמקרה שהכהן תוקף בהמה שהיא ספק בכור לא מוציאים אותה ממנו, וטענתו היא שזהו הגורם לכך שההתייחסות לבהמה היא כקדושה.
רבה חולק על רב המנונא ואומר לו שאם הכהן תקף מוציאים את הבהמה ממנו, אלא שההתייחסות אל הבהמה כקדושה לא מושפעת מהשאלה האם מוציאים אותה מהתוקף.
לאחר מכן רב חנניה מביא ברייתא המסייעת לדעת רבה לפיה מוציאים את הבהמה מיד התוקף: , הטיעון שלו הוא שאם ההתייחסות לבהמה לא הייתה כממון של הבעלים באופן מוחלט לא ניתן היה לעשר איתה.
בהמשך הגמרא מסבירה שהברייתא הזו לא מדברת כלל על ספק בכור, אלא על טלה שפדו בו ספק פטר חמור.
רוב הראשונים פסקו את ההלכה כדעת רבה, שתקפו כהן מוציאים מידו.
אמנם, ישנן סוגיות במקומות אחרים בש"ס מהן נשמע שלא מוציאים ממון מיד התוקף, סוגיות אלו גרמו להם להציב סייגים לדין זה:
תפיסה מועילה אם התופס טוען שהוא יודע באופן וודאי שהממון שייך לו (טענת ברי).
תפיסה לא מועילה אם הספק לא עתיד להתברר אף פעם, לעומת זאת אם יש אפשרות שהספק יתברר בעתיד התפיסה מועילה.
כאשר יש ספק שבו יש שני עדים לכל צד לא מוציאים ממון מידי מי שתפס אותו, ההסבר לכך הוא שיש לטובתו שני עדים ובית הדין יכול לסמוך עליהם ולומר שהממון אכן של התופס.
תפיסה לא מועילה רק אם היא נעשית ללא רשות הבעלים.
לעומת זאת, אם היא נעשית ברשותו התפיסה מועילה והממון נשאר אצל התופס.
אחד הדיונים המרכזיים בסוגיה הוא שיטת הרמב"ם.
בניגוד לשאר הראשונים, הרמב"ם פוסק שבמקרה כזה לא מוציאים את הבהמה מיד הכהן ונתקשו מפרשיו וחכמים אחרים להבין איך דבריו מסתדרים עם הסוגיה.
הראשון שהתייחס לנושא הוא הרשב"א, הוא כותב שאכן נראה לו שההלכה היא שמוציאים מיד התוקף, אלא שהוא מעוניין לתרץ גם את דברי הרמב"ם.
בתירוצו הוא עונה על שתי שאלות: א.
איך דברי הרמב"ם לא נמצאים בסתירה עם הגמרא?
למה הרמב"ם פסק כמו שפסק?
איך הרמב"ם מסתדר עם הגמרא
הרשב"א מסביר שהרמב"ם הבין שכוונתו של רבה היא לא לומר שמוציאים מיד התוקף, אלא רק לנתק את הקשר בין הדין הזה, לבין הדין של קדושת הבהמה, וכל טיעונו הוא שגם אם נאמר שתקפו כהן מוציאים מידו עדיין הבהמה תהיה קדושה.
כעת, כיוון שמדובר במחלוקת בין רב המנונא לרב חנניה, הרי שאין מניעה לפסוק כשיטת רב המננוא.
אמנם רב חנניה הביא סיוע לשיטתו, אבל רב המנונא ידחה אותו ויאמר שבעוד בברייתא מדובר על פדיון ספק פטר חמור בו יש לבעלים חזקה ודאית בבהמה, חזקה שעל בסיסה ניתן להתייחס לבהמה כשייכת לבעליה המקורי.
הרי שבמקרה של בכור אין הדבר כן, כיוון שבו הספק נוצר בלידת הבהמה ולכן אין לבעלים חזקה ודאית בבהמה בשום שלב ולא ניתן להוציא את הבהמה מהתוקף.
הרשב"א מביא שני מניעים שלדעתו הביאו את הרמב"ם לפסוק כמו שפסק:
לשון הברייתא מורה על כך שלא ניתן להוציא מיד האדם שמחזיק ברגע זה באותו החפץ, ההוכחה שלו לכך היא שכאשר הדין הזה מובא במקום אחר הגמרא מבינה ממנו שהאדם שמחזיק בכסף זוכה בו גם אם לא הוא בעליו המקורי.
כיוון שמדובר במחלוקת אמוראים שלא ניתן להכריע בה ומדובר בספק, לא מוציאים בספק ממון מיד מי שמוחזק בו.
רבי אברהם די בוטון – מחבר הפירוש לחם משנה על הרמב"ם – תירץ שהרמב"ם הבין שיש מחלוקת בין הסוגיה של 'תקפו כהן', לבין סוגיה במקום אחר לגבי השאלה מה דין תפיסה במקרה של ממון המוטל בספק והרמב"ם הכריע כמו הסוגיה השנייה – שלא מוציאים מיד התוקף במקרה כזה.
נציבות האיחוד האירופי היא בעלת הסמכות ליישום התקציב, אולם למעשה המדינות מנהלות ומיישמות כ-76% מהוצאות התקציב כחלק מעיקרון 'ניהול משותף'.
התקציב השנתי של האיחוד האירופי לשנת 2011 הוא 149.1 מיליארד אירו המהווה 13.1% מהתוצר הלאומי הגולמי הכולל של 28 המדינות החברות.
ב-1965 חתמו המדינות החברות ב-EEC (European Economic Community) על 'אמנת מיזוג' שקבעה בין היתר כי יש לקבוע תקציב אחיד לפעילות הקהילה.
ב-1970 נחתם הסכם נוסף בנושא התקציב, אשר מימש יעד שנקבע עוד באמנת רומא ב-1957, לפיו תקציב האיחוד האירופי ישאב מ'מקורות עצמאיים' של האיחוד.
העצמאות הגוברת וגדילתו של תקציב האיחוד האירופי, הביאו למעורבות פוליטית רבה ביותר בענייני מימון ויישום התקציב, וב-1975 אמנה תקציבית נוספת נחתמה והיא העניקה סמכות רבה יותר לפרלמנט האיחוד האירופי ולמועצת האיחוד האירופי (מועצת השרים).
מאמצע שנות ה-70, נעשו צעדים מצד מוסדות האיחוד להסדיר את אופן שיתוף הפעולה והעבודה בין המוסדות בהליכי קביעת התקציב.
הסכמים והצהרות אלו נאגדו ועודכנו תחת 'ההסכם הבין-מוסדי' (Inter-institutional Agreement) אשר התקבל לראשונה ב-1988. כחלק מהסכם זה, נקבע כי על מוסדות האיחוד לתכנן את התקציב במסגרת רב-שנתית של 5–6 שנים בהתאם להערכות הפיתוח הכלכלי של האיחוד והמדינות, זיהוי עיקרי תחומי ההשקעה העתידיים וקביעת יעדי התקציב.
עיקרון זה נודע כפרספקטיבה כלכלית (Financial Perspective) אותה הציג ז'אק דלור (Jacques Delors) כנשיא הנציבות האירופית.