tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם בזמן שלמדה לתואר ספרות עיון יצירתית דחקו בה המורים לסיים את הספר, תוך התמקדות באחריותו של נורייקה.
ב-2018 היא פרסמה ב-salon.com כתבה על תגליותיה, שזכתה להחשב כאחת היצירות הטובות ביותר של השנה.
בהתבסס על המחקר שלה, כתבה פוטי תצהיר לתמיכה בתביעה של גרנט גוצ'ין (Grant Gochin)
נגד המרכז הליטאי לחקר רצח עם והתנגדות.
התביעה דרשה שלילת תעודת ההתנהגות הטובה במהלך המלחמה, שהונפקה על ידי המרכז.
גוצ'ין שיבח את פוטי ואמר "יושרה מחזיר לי את האמונה באנושות.
אני מקווה שיום אחד, ליטא תצליח להכיר בה כגיבורה ליטאית אמיתית".
ב-2018 הוציאה סילביה את ספרה "נכדתו של נאצי" שגרם לתהודה רבה בקרב הקהילה הליטאית בארצות הברית ובליטא.
בווילנה בירת ליטא נותץ לוח הזיכרון לכבודו של נורייקה (והותקן בחזרה כחודש אחרי כן).
הספר גם גרם לשוק אפילו בעיירת הולדתו של נורייקה, סוקיאונאי
סילביה ספרנדיו היא בריגדיר בצבא אוסטריה המשמשת כראש שירות הבריאות הצבאית.
היא האישה הראשונה בתולדות אוסטריה שקיבלה דרגת גנרל.
ספרנדיו נולדה בפקלברוק ב-1966. היא למדה רפואה באוניברסיטת אוסטריה וסיימה דוקטורט ב-1993. ב-2014 היא סיימה דוקטורט בפסיכותרפיה באוניברסיטת זיגמונד פרויד וינה.
היא שימשה כמנהלת בית החולים הצבאי בהרשינג.
ב-1998 נפתח השירות בצבא אוסטריה לנשים וספרנדיו התגייסה לכוחות השריון.
היא הוצבה כקצינת רפואה בגדוד הפאנצר ה-3 במיטלסבאך.
עד מהרה היא הפכה לאישה הראשונה בתולדות אוסטריה שקיבלה דרגת קצונה, זאת למעט מספר נשים בהיסטוריה האוסטרית שהתחזו לגברים ושרתו בצבא.
היא שימשה בין היתר כרופאה בכירה בבית החולים הצבאי באינסברוק, ובהמשך כמנהל בית החולים הראשי של הצבא האוסטרי.
ב-2017 היא הועלתה לדרגת בריגדיר ומונתה לראש שירות הבריאות הצבאי.
בנוסף לעבודתה הצבאית ספרנדיו משמשת גם כרופאה בבית החולים האזרחי באמשטטן ומתמחה גם ברפואה סינית.
סילביה פיין קיי הייתה תמלילנית, מלחינה ומפיקה אמריקאית.
רבות מיצירותיה והפקותיה בוצעו על ידי בעלה, הקומיקאי דני קיי.
פיין הייתה זוכת פרס פיבודי והייתה מועמדת לשני פרסי אוסקר ושני פרסי אמי במהלך הקריירה שלה.
וגם זכתה בפרס אמי בשנת 1976.
סילביה פיין נולדה ב-1913 בברוקלין, ניו יורק, הצעירה מבין שלושה ילדים של בסי עדנה לבית וולף וסמואל
פיין, רופא שיניים יהודי, היא גדלה במזרח ניו יורק.
היא למדה בבית הספר התיכון תומאס ג'פרסון ולמדה מוזיקה בברוקלין קולג', שם כתבה את המוזיקה ל"המנון" של בית הספר.
בעקבות ויכוח עם המנהל המוזיקלי של הקולג', הוא החליט לא להשתמש במילים שלה אלא במילים של בוגר אחר בשם רוברט פרנד אשר התפרסם כמשורר בהמשך.
החל מאמצע שנות ה-30 היא עבדה כפסנתרנית בתיאטרון קטן בניו יורק יחד עם מקס ליבמן וחברה נוספת בשם נט ליכמן.
ב-1939 פגשה את מי שיהיה בעלה במשך 47 שנה דני קיי, וכל הארבעה החלו לעבוד יחד על מופע בברודוויי בשם Straw hat review.
המופע הוצג כעשרה שבועות בלבד ולאחריו קיי עבר לפלורידה, ומאוחר יותר פיין הצטרפה אליו.
לאחר נישואיה לקיי היא הפכה לסוכנת האישית שלו ולקחה חלק משמעותי בניהול הקריירה של בעלה.
היא כתבה עבורו רבים משיריו, הן בסרטים והן בהקלטות.
היא כתבה את המילים והלחן לסרטיו של דני קיי והייתה מפיקה שותפה של חלק מהסרטים.
ב-1955 היא הפיקה וערכה את סרט קצר של בעלה בשם המשימה ילדים (Assignment Children), סרט של יוניצף אשר תיאר את מצב הילדים במדינות עולם שלישי בזמן סיור הופעות של קיי.
בשנות ה-60 היא החלה לעבוד כמפיקת טלוויזיה עבור תוכניות הטלוויזיה של בעלה.
הלחנים שלה התאפיינו בקצב גבוה ומילים מתוחכמות שהפכו לסמל המסחרי שלו, היא הייתה מפורסמת בטקסטים המורכבים והשנונים שלה.
שיריה הידועים ביותר הם "אנטולי מפריז", "מספר הלובי" ו"שיחה לשלושה ראשים", האחרון הושר על ידי שלוש תמונות במראה בסרט "המפקח הכללי".
וכן השיר All About You מהסרט "הקש בעץ".
בנוסף היא כתבה והלחינה שיר בשם "צ'ייקובסקי", שמטרתו לגרום לקיי לשיר שמות של 54 מלחינים רוסים ב-38 שניות.
במשך רוב הקריירה שלה, פיין כתבה שירים ומוזיקה אך ורק עבור בעלה.
פעם היא העריכה שהיא כתבה יותר מ-100 שירים עבורו במהלך 40 שנות שיתוף הפעולה שלהם.
היא גם הייתה מעורבת בהפקת כמעט כל סרטיו.
בשנות ה-70, היא פתחה בקריירה נפרדת כמפיקת טלוויזיה ומורה.
היא החלה ללמד קומדיה מוזיקלית באוניברסיטת דרום קליפורניה ב-1971 ובאוניברסיטת ייל ב-1975.
בשנת 1975 הפיקה בפועל ספיישל טלוויזיוני על דני קיי.
ב-1979 היא הפיקה וקריינה את הקורס שהעבירה באוניברסיטאות עבור הטלוויזיה, כתוכנית בשם "קומדיה מוזיקלית הלילה".
התוכנית שודרה כסדרה בת 3 חלקים באורך של 90 דקות ברשת PBS.
על תוכנית זו זכתה בפרס פיבודי ב-1980.
בשלוש השנים האחרונות לחייה, לאחר מותו של קיי, היא כתבה ספר על חייה עם קיי, בשם "פיין ודני" עבור הוצאת ספרי קנופף, אך הספר מעולם לא יצא לאור.
ב-1990 תרמה מיליון דולר לקולג' האנטר על מנת שישפץ את התיאטרון שלו, שקרוי כיום על שמה ועל שמו של דני קיי.
הקריירות של פיין וקיי מתועדות באוסף דני קיי וסילביה פיין בספריית הקונגרס.
החומרים השמורים באוסף כוללים כתבי יד, תסריטים, תסריטים, תצלומים, הקלטות קול וקטעי וידאו.
פיין התחתנה עם דני קיי ב-1940, למרות שהזוג מעולם לא נפגש קודם לכן, הם גילו כי קיי עבד פעם אצל אביה של פיין, רופא השיניים וזה פיטר אותו כי שיחק עם הציוד שלו בזמן ארוחת הצהריים.
בנוסף השניים גדלו לא רחוק אחד מהשניה במהלך ילדותם.
הם סיפרו כי הוא הציע לה נישואין בטלפון בזמן שעבד בפלורידה, כאשר פיין הייתה בניו יורק.
היא עשתה את הנסיעה לפורט לודרדייל שם הם נישאו ב-3 בינואר 1940.
בתם היחידה דינה קיי, עיתונאית ומנחת טלוויזיה, נולדה ב-17 בדצמבר 1946. הזוג נפרד לשבעה חודשים ב-1947 אך חזר זה לזו ונשאר יחד עד מותו של קיי בשנת 1987.
סילביה פיין קיי מתה מאמפיזמה בגיל 78 בדירתה במנהטן ב-1991. היא קבורה עם בעלה בבית הקברות קנסיקו בוואלהלה, ניו יורק.
פיין קיבלה פרס פיבודי ב-1980, ובמהלך הקריירה שלה הייתה מועמדת גם לשני פרסי אוסקר ושני פרסי אמי.
היא זכתה בפרס אמי ב-1976 על תוכנית ספיישל לילדים.
היא הייתה מועמדת פעמיים לפרס האוסקר על עבודתה על הסרטים "חמשת האגורות" (1959) ו"הירח כחול" (1953), קומדיה מוזיקלית בטלוויזיה.
סִילְבִיֶה סְטְרַהִימִיר קְרַנְצֶ'בִיץ' (בקרואטית: Silvije Strahimir Kranjčević; 17 בפברואר 1865 – 29 באוקטובר 1908, סרייבו) היה משורר קרואטי.
שירתו הרפלקסיבית, שהגיעה לשיאה בשנות ה-90 של המאה ה-19, היוותה נקודת מפנה שקידמה נושאים מודרניים בשירה הקרואטית.
קרנצ'ביץ' נולד ב שבקרואטיה, אז חלק מהאימפריה האוסטרית.
מרדן כנער, השלים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה, אך לא סיים אותם.
זמן קצר לאחר שהצטרף למכללה הגרמנית וההונגרית האפיפיורית (Pontificium Collegium Germanico et Hungaricum) ברומא, שם היה אמור לסיים ככומר, שינה את דעתו ועזב.
השהות הקצרה בעיר הנצח תופיע בשירתו שנים מאוחר יותר.
הוא השתתף בקורס בן שנה למורים לשפה והיסטוריה בזאגרב.
עם תעודה של מורה ב"בתי ספר אזרחיים", הוא עזב לעבוד בבוסניה והרצגובינה.
מוסטאר, , ביילינה, סרייבו: אלו היו הערים שבהן לימד וכתב שירה.
קרנצ'ביץ' תרם תרומה לתרבות האלבנית: בזמן שהסופר האלבני למד בבתי ספר של המסדר הפרנציסקני בבוסניה, הוא פגש את הבוסני וסילביה סטרהימיר קרנצ'ביץ' שחיו באותה תקופה בבוסניה.
מרטיץ' וקרנצ'ביץ' עוררו את האינסטינקט הספרותי בפישטה.
הוא פרסם את שירו הראשון, Zavjet (נדר) ב-1883, כמה חודשים לפני שעזב לרומא.
את המגזין שבו הוא פורסם, Hrvatska vila (וילה קרואטית), הוביל , סופר ופוליטיקאי מפורסם באותה תקופה, שקיבל בהתלהבות את רוח הלחימה בחרוזיו של המשורר הצעיר האלמוני.
קרנצ'ביץ' שלח שני שירים נוספים מרומא ב-1884, Pozdrav (הצדעה) ו-Senju-gradu (העיר סן), ל-Sloboda (חופש), כתב עת בסושאק.
כשחזר מרומא, פרסם את Noć na Foru (לילה בפורום) בכתב העת (זֵר).
מבחינה פוליטית, הוא היה חסיד של ו.
מצבי הרוח האפלים של שיריו קשורים לדיכוי ההונגרי של קרואטיה.
ספר השירה הראשון שלו, Bugarkinje (נשים בולגריות; 1885), ראה אור בסן עיר מולדתו.
בספר זה הוא הכריז על שלושת הנושאים העיקריים שלו: מולדת, אדם ויקום.
קרנצ'ביץ' לא עתיד לשנות אותם, רק להעמיק בהם.
Bugarkinje הוא שם מסורתי שניתן לשירי עם אלגיים בבלקן.
הביקורת הראשונה על הספר נכתבה על ידי הפילולוג הקלאסי ומבקר הספרות מיליבוי שרפל (Milivoj Šrepel) בכתב העת .
שרפל ציין את "הדמיון החי" ו"ההתלהבות הפואטית האמיתית" של קרנצ'ביץ', אך הצטער על האיכות הלא אחידה של שיריו.
עם זאת, הוא הגיע למסקנה כי "יד חדשה ומוכשרת הופיעה בפרנסוס הקרואטית".
דמויות ספרותיות מאוחרות יותר הרעיפו שבחים עוד יותר על השירים ב-Bugarkinje.
הסופר הגדול מירוסלב קרלז'ה אמר שהם הציגו את קרנצ'ביץ' כ"נושא דגל של חירות" אמיתי.
היסטוריון הספרות איבו פרנגש (Ivo Frangeš) אמר כי האנרגיה הנבואית והמרירה של שיריו, אף על פי שהיא נופלת מדי פעם לפאתוס ולרטוריקה, אימצה נושאים אוניברסליים וקוסמיים, שגרמו לקרנצ'ביץ' הצעיר להתבלט בקרב בני דורו, כמו , שהנושאים העיקריים שלו היו פטריוטיות הצהרתית או אהבה רומנטית.
הספר Bugarkinje ניסה לגבש תוכנית פואטית ופוליטית, כאשר שיר ההקדשה ל מבטא את ה"אני מאמין" הפואטי של קרנצ'ביץ', בעוד שהשירים לקרואטיה, לעם ולפועל עמדו כשלושה עמודי תווך של אמונותיו הלאומיות והפוליטיות של המשורר.
קרנצ'ביץ' השתמש במשלים מקראיים וקלאסיים, וכן בסמלים מתולדות הנצרות והיהדות; האופי האלגורי שלהם התאים לשיריו על הנושאים האנושיים הבסיסיים.
ספר השירה הבא שלו, "Izabrane pjesme" (שירים נבחרים), הגיע יותר מעשור מאוחר יותר, ב-1898. שנות ה-90 של המאה ה-19 סימנו את השיא של יצירתו השירית.
אחריו יבואו שני ספרים נוספים: Trzaji (רעד) ב-1902 ו-Pjesme (שירים) ב-1908.
בסרייבו היא ערך את (תקווה), כתב עת ספרותי שיצא לאור על ידי ממשלת בוסניה, במשך שמונה שנים (1895–1903).
העורך הרשמי היה היועץ הממשלתי קוסטה הורמן (Kosta Hörmann), איש רחב אופקים ופטרונו של , אך הוא סמך על מדיניות העריכה של קרנצ'ביץ'.
בגלל חופש ספרותי זה, משך Nada אליו את גדולי הסופרים הקרואטים באותה תקופה, והפך למגזין הספרותי החשוב ביותר של התנועה הפרה-מודרניסטית הקרואטית.
שם פרסם קרנצ'ביץ' את רוב מאמריו וביקורותיו הספרותיים.
סילביה בֵיירַק (גם: סילויה בירק; באנגלית: Sylvia Beyrack; 9 באוקטובר 1923 – 4 ביוני 1948) הייתה חיילת ארץ-ישראלית ממוצא יהודי-פולני ביחידת ההאזנה של שירותי המודיעין של "ההגנה", לימים יחידה 8200, והנופלת הראשונה של יחידה זו.
ביירק נולדה בלונדון לפרניה ושלמה (סולומון) ביירק, שהגיעו לאנגליה מפולין, הצעירה מבין ארבע אחיות.
היא למדה בבית ספר עממי ותיכון ונתחנכה ברוח של יהדות לאומית.
בגיל תשע הצטרפה לתנועת הנוער "הבונים".
בפרוץ מלחמת העולם השנייה עמדה בראש גדוד צעירים גדול במזרח לונדון והצטיינה בטיפול בילדים בעת ההפצצות הגדולות.
מאוחר יותר הייתה מדריכה במעון לילדים מפונים מלונדון שאורגן על-ידי "הבונים".
היא עברה הכשרה חלוצית בחווה של התנועה ואחר כך הופקדה על פעולות השכבה הצעירה בכל בריטניה והצטיינה בעבודתה.
היא כתבה, ערכה והוציאה לאור את העיתון "הבונה" לשכבה הצעירה.
בתקופה מאוחרת יותר עבדה כמארגנת מחלקת החינוך והנוער מטעם הקרן הקיימת לישראל באנגליה, ופעולתה הקיפה כאלף מורים, 500 מדריכי נוער וכ-35 אלף תלמידים וחניכים במוסדות חינוך יהודיים.
היא הוציאה חומרי הסברה וספרי עזר למורים וסיפורים ותמונות ומשחקים לילדים על ארץ ישראל.
ביולי 1946 עלתה לישראל ועברה קורס מרוכז בעברית.
בני המשפחה איתרו מחברת, שבה תרגמה שירי משוררים מאנגלית לעברית ולהפך, ככל הנראה כדי לשפר את ידיעתה בשפה.
מאוחר יותר התקבלה לעבודה בשירותי הנוער של "הדסה".
ביירק הצטרפה ל"ההגנה" והתגוררה בירושלים.
בתקופת מלחמת העצמאות השתייכה לשירות הידיעות, ליחידת ההאזנה שפ"ן (שירות פענוח נסתרות) שפעלה במחנה שנלר.
ב-4 ביוני 1948 נפגעה ונהרגה בעת הפגזה של כוחות הלגיון הערבי על רחוב הנביאים בירושלים, ככל הנראה בדרכה אל המחנה או ממנו.
לאחר קבורה זמנית בבית העלמין שייח' באדר, גופתה נטמנה מחדש בבית הקברות הצבאי בהר הרצל ב־10 בספטמבר 1950, לאחר שזה הוקם.
שירותה של ביירק ביחידת שפ"ן לא היה מוכר בחיל המודיעין.
בזמן שצוות המורשת של חיל המודיעין חיפש מידע על ציונה חיון, חיילת אחרת של היחידה, התגלה שביחידה שירתה חיילת בשם סילביה ביירק, שנהרגה בהפגזה ביוני 1948. יהושע לביא, ארכאולוג וחוקר בתי עלמין, גילה מכתב בארכיון עיריית ירושלים בפנקסים של "נצח" (היחידה לפינוי חללים שפעלה אז בעיר).
נושאו של המכתב היה סילביה ביירק, "חיילת בפלוגת שפ"ן במחנה קבע מס' 1" (מחנה שנלר).
המחקר המשיך בשיתוף צוות המורשת של חיל המודיעין.
באוקטובר 2020 אותר בעיתון "ג'ואיש כרוניקל" מכתב למערכת, שבו הכותב ציין כי קרובתו סילביה ביירק נהרגה גם היא בירושלים ביוני 1948, וציין שידיעה זאת הופיעה בעיתונים במדינות שונות.
על פי השם באנגלית, התברר כי ביירק מוכרת כחיילת מח"ל (מתנדבי חוץ לארץ) ומונצחת באנדרטת חיילי מח"ל בשער הגיא בשם העברי "בירך".
בנובמבר 2020 הצליח צוות המורשת לאתר בארכיון חברה קדישא "קהילת ירושלים" מסמכים הכוללים מידע על אודות נסיבות ומקום נפילתה, כתובתה בירושלים, קרובי משפחתה בארץ, פרטי קבורתה ועוד.
פנייה לארכיון צה"ל העלתה מידע נוסף שאימת שוב את השתייכותה ל"שפ"ן", ובדצמבר 2020 נמצא תיקה בארכיון "ההגנה" ובו מידע שאימת את שיוכה לארגון.
במרץ 2021 התגלה בארכיון "נצח" מכתב המכיל את רשימת החפצים שנמצאו על ביירק, בין היתר תעודת חופשה מ"מחנה קבע מס' 1".
בעקבות הממצאים הוכרה כחללה של חיל המודיעין.
סילביה פון הארדן , הידועה גם בשם סילביה פון האלה, הייתה עיתונאית ומשוררת גרמנייה.
במהלך הקריירה שלה כעיתונאית כתבה עבור עיתונים רבים בגרמניה ובאנגליה.
היא מוכרת במיוחד כמי שהונצחה בדיוקן מפורסם של אוטו דיקס.
סילביה פון הארדן נולדה בשם סילביה פון האלה בהמבורג.
היא אימצה את השם פון הארדן כשם עט בעל ניחוח אריסטוקרטי.
בין השנים 1918–1920 כתבה טור ספרותי במגזין החודשי Das junge Deutschland ("גרמניה הצעירה"), ובין 1919–1923 כתבה גם עבור כתב העת Die Rote Erde ("האדמה האדומה").
בתקופה זו התגוררה עם הסופר פרדיננד הארדקופ, ממנו נולד לה בן.
במהלך שנות ה־20 התגוררה בברלין ופרסמה שני קובצי שירה, האחד בשנת 1920 והשני ב־1927.
היא נודעה בעיקר בשל דיוקנה בציורו של האמן אוטו דיקס, שכותרתו "דיוקן העיתונאית סילביה פון הארדן".
הציור מציג דימוי אמביוולנטי של "האישה החדשה": פון הארדן מופיעה בו עם שיער קצוץ, מונוקל, סיגריה ביד וקוקטייל על השולחן שלפניה.
ציור זה שוחזר בסצנות הפתיחה והסיום של הסרט "קברט" משנת 1972.
בשנת 1959 פרסמה פון הארדן מאמר בשם Erinnerungen an Otto Dix ("זיכרונות מאוטו דיקס"), שבו תיארה את נסיבות היווצרות הדיוקן.
לפי דבריה, דיקס ניגש אליה ברחוב ואמר:"אני מוכרח לצייר אותך!
"אתה רוצה לצייר את עיניי הכהות, את אוזניי המקושטות, את אפי הארוך, את שפתי הדקות; אתה רוצה לצייר את ידיי הארוכות, את רגליי הקצרות, את כפות רגליי הגדולות - דברים שרק מרתיעים אנשים ולא מהנים איש?"
"תיארת את עצמך באופן מבריק, וכל זה יוביל לדיוקן שמייצג תקופה שאינה עוסקת ביופי החיצוני של האישה, אלא במצבה הנפשי."הציור נחשב לדוגמה מובהקת של זרם "האובייקטיביות החדשה" באמנות, והוא מוצג כיום במוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית בפריז.
בשנת 1933 עזבה פון הארדן את גרמניה ויצאה לגלות עצמית באנגליה, שם המשיכה לכתוב, אך הצלחתה הייתה מועטה יותר.
באפריל 1943 פרסמה מאמר בעיתון הגולים Die Zeitung, שבו תיארה את עבודתה במשמרות במפעל, תוך שימוש בטון נלהב שהיה אופייני לפרסומים בעיתות מלחמה, וציינה כי חשה חלק ממשפחת העובדים שם.
פון הארדן נפטרה בשנת 1963.
סילבי ליסטהוג נולדה ב-25 בדצמבר 1977 בעיירה אולסונד שבמערב נורווגיה, וגדלה בחווה משפחתית בעיירה אושקוג (Ørskog) במחוז מורה או רומסדאל.
אביה עבד בתחבורה בעוד שאימה טיפלה בחווה.
יש לה שני אחים תאומים.
מ־1996 עד 2000 היא למדה היסטוריה, מדעי החברה וחינוך מיוחד בקולג' האוניברסיטאי וולדה, ולאחר מכן עבדה כמורה בבית הספר שוהולט בעיירת הולדתה אושקוג.
ב־1998 הצטרפה לארגון הצעירים של מפלגת הקידמה והחזיקה במספר תפקידים שונים בארגון, וב־2005 הצטרפה לוועד המרכזי של המפלגה, כאשר באותה השנה שהתה בהתמחות בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב־2006 מונתה לנציבה שירותי הרווחה והשירותים החברתיים בעיריית אוסלו, תפקיד בו כיהנה עד 2011.
ב־16 באוקטובר 2013 מונתה לשרת החקלאות בממשלתה השמרנית החדשה של ארנה סולברג.
במבלך כהונתה בתפקיד היא הרחיבה את המדיניות החופשית לרכישה ומכירה של חוות, וחתירה לפיתוח חוות גדולות ופחות ברות קיימא.
בנוסף היא ביקשה לבטל חוקים המחייבים בעלי חוות להתגורר בחווה.
היא טענה כי המדיניות שלה תוביל לייצור מזון יעיל יותר ולהורדת המחירים.
בנוסף הורידה משמעותית את הסובסידיות הממשלתיות לחקלאים.
היא כיהנה בתפקיד עד 16 בדצמבר 2015.
במהלך כהונתה בתפקיד זכתה לשיעורי תמיכה גבוהים של 59% אחוזי תמיכה, התמיכה הגבוהה ביותר מבין שרי הממשלה.
ב־3 במאי 2019 מונתה לשרת הבריאות הציבורית והקשישים, וסיימה את תפקידה ב־18 בדצמבר 2019. במהלך תפקידה היא עוררה מחלוקת לאחר שאמרה כי "מותר לאנשים לשתות אלכוהול ולאכול בשר אדום כמה שהם רוצים".
מבקריה האשימו אותה בעידוד של אורח חיים שאינו בריא.
לאחר מכן מונתה לשרת האנרגיה והנפט, תפקיד בו שימשה חודש בלבד, עד ל־24 בינואר 2020.
ב־6 במאי 2021 החלה לשמש כיושבת ראש מפלגת הקידמה.
בבחירות הפרלמנטריות בנורווגיה שהתקיימו ב-8 בספטמבר 2025 זכתה ליסטהוג ומפלגתה במקום השני, עם 23.8% מהקולות, ההישג הגדול ביותר מאז הקמת המפלגה ב-1973. ב-1 באוקטובר 2025 החלה לשמש כיו"ר האופוזיציה, במקומה של ראש הממשלה לשעבר ארנה סולברג.
ליסטהוג מחזיקה בעמדות קפיטליסטיות מובהקות, ואף ליברטריאניות.
היא דוגלת במעורבות מינימלית של המדינה בחיי האזרח, בהורדות מיסים, בשוק חופשי מאסיבי ובצמצום משמעותי של רגולציות ושל הביורוקרטיה.
היא תומכת באכיפה נוקשה של החוק, במלחמה עיקשת כנגד עבריינים, ובהגברת נוכחות המשטרה.
בנוסף היא תומכת במדיניות הגירה נוקשה, ובצמצום דרסטי של קליטת מבקשי מקלט.
במהלך כהונתה כשרת ההגירה, העלתה ביוני 2016 הצעת חוק (שלא עברה) שנועדה להפוך את מדיניות ההגירה בנורווגיה לאחת המחמירות באירופה, בין השאר עם הגבלות נרחבות על איחוד משפחות, קריטריונים מחמירים יותר לתושבות קבע, והקלות על תהליך הסירוב לבקשות מקלט.
בנוסף היא תומכת בהפרדת הדת מהמדינה.
היא תומכת נלהבת של ישראל, וב־2009 הביעה תמיכה בהעברת שגרירות נורווגיה בישראל מתל אביב לירושלים.
היא אמרה ב־2017 כי "אזרחי אירופה צריכים להבין את הסיטואציה בישראל באופן טוב יותר, וכי מפלגתה תומכת בישראל אשר מגינה על עצמה באזור עם הרבה בעיות שבו היא מתפקדת כדמוקרטיה היחידה".
ב־2022 שיבחה את מפלגת הימין הפופוליסטית "השוודים הדמוקרטיים" על מדיניות ההגירה שלה, אך ביקרה את מדיניותה הכלכלית.
סילבי ליסטהוג נשואה לאספן אספסט, פוליטיקאי במפלגתה, ולהם בת אחת ושני בנים.
סילבן שלום (נולד ב־4 באוגוסט 1958) הוא פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי.
שימש המשנה לראש הממשלה, שר בממשלות ישראל וחבר הכנסת מטעם מפלגת "הליכוד".
שלום הוא עורך דין ורואה חשבון בהכשרתו.
בדצמבר 2015 פרש מהחיים הפוליטיים לאחר שפורסמו בכלי התקשורת טענות של נשים כי הטריד אותן מינית.
שלום נולד בשם ציון סילבן משה שלום לשמעון ומרים שלום בגאבס שבתוניסיה.
עלה לישראל בשנת 1959 והתגורר בבאר שבע.
אביו נהרג בגיל 37 במהלך שוד שהתרחש בסניף הבנק שניהל בבאר שבע.
לזכר אביו הוקם בית כנסת בשכונה ה' בעיר.
לאחר שירותו הצבאי למד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וקיבל תואר ראשון בכלכלה והסמכה כרואה חשבון.
לאחר מכן למד באוניברסיטת תל אביב שבה קיבל תואר ראשון במשפטים והסמכה כעורך דין, כמו כן הוא בעל תואר שני במדיניות ציבורית.
במהלך לימודיו נבחר ב-1982 ליו"ר אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בן-גוריון, וסגן יו"ר התאחדות הסטודנטים הארצית.
בשנת 1984 עבר מבאר שבע לתל אביב והצטרף ככתב פוליטי לעיתון "חדשות", שם סיקר את מפלגות הימין ובעיקר את "הליכוד".
ביולי 1985 מונה ליועץ התקשורת של שר האוצר יצחק מודעי ושימש בתפקיד כחמש שנים, גם לאחר שמודעי מונה לשר הכלכלה והתכנון.
במאי 1990 מונה כמנכ"ל זמני של משרד האנרגיה והתשתית, בעת שהיה ללא שר בעקבות נפילת הממשלה, ושימש בתפקיד שלושה חודשים.
באוקטובר מונה ליו"ר דירקטוריון חברת החשמל, אך המינוי עורר התנגדות עקב חוסר הניסיון של שלום לתפקיד כה בכיר, והוגשה עתירה לבג"ץ.
העתירה נדחתה והוא שימש בתפקיד כשנה וחצי.
ביוני 1992 נבחר לכנסת ה-13. שלום נבחר שוב לכנסת ה-14 ובשנת 1997 מונה לסגן שר הביטחון.
בשנת 1998 מונה לשר המדע והטכנולוגיה בממשלת נתניהו הראשונה, זאת בעקבות הסכם רוטציה בתפקיד עם מיכאל איתן.
שלום שימש סגן ראש הממשלה ושר האוצר בממשלת ישראל העשרים ותשע, ממשלתו הראשונה של אריאל שרון (2001–2003).
כשר אוצר הביא לחקיקתו, בעקבות המלצותיה של "ועדת רבינוביץ'", של תיקון מס' 132 לפקודת מס הכנסה, שמרכיביו העיקריים:
בתקופת כהונתו המיתון החמור אליו נקלעה המדינה הלך והחריף, ובכירי המשק הביעו תרעומת על כך שהממשלה אינה נוקטת בצעדים הנדרשים לנוכח עומק המשבר.
תגובתה של הממשלה שלא יכלה להתעלם מהביקורת לאורך זמן התבטאה לבסוף בצמצום מתון בהוצאות הממשלתיות, אך זו לא נתפסה כהולמת מספיק בשווקים הכלכליים, והיו שהביעו חששות מקריסה אפשרית של הכלכלה הישראלית.
ביוני 2002 הוביל, במסגרת מה שכינה "חומת מגן כלכלית", את חקיקת , שכלל קיצוצים אחדים, ובהם קיצוץ של 4% ברבות מהקצבאות והגמלאות של המוסד לביטוח לאומי, קיצוץ בהקלות המס לתושבי יישובים שונים (יישובי ספר, יישובי פיתוח, התנחלויות ועוד).
שלום היה שר אוצר בשיא ימי האינתיפדה השנייה.
ישראל עברה משבר כלכלי, ובסוף 2002 התקשתה המדינה לגייס כסף בחו"ל, מאחר שהחוב הממשלתי גדל באופן ניכר.
שלום שימש סגן ראש הממשלה ושר החוץ בממשלתו השנייה של אריאל שרון (החל מ-2003).
כשר חוץ ניסה שלום לשפר את מצבה של ישראל באו"ם ולגבש אמנות בינלאומיות למאבק בטרור.
בתקופת כהונתו התקיימה עצרת מיוחדת של מדינות העולם לציון 60 שנה לשחרור אושוויץ, דני גילרמן מונה לסגן נשיא העצרת הכללית של האו"ם, והתקבלה הצעת ישראל לקבוע יום זיכרון בינלאומי לשואה (ב-27 בינואר), שהייתה הצעת ההחלטה הראשונה אי פעם שהעבירה ישראל בעצרת האו"ם.
כמו כן בתקופתו גונו דבריו של נשיא איראן על מחיקת ישראל מהמפה.
לא נקשרו יחסים דיפלומטיים עם מדינות חדשות אולם לראשונה נפגשו בגלוי שרי החוץ של ישראל ופקיסטן .
ב-2003 נפגש עם מלך מרוקו מוחמד השישי בתטואן, בתקווה להביא לנורמליזציה ביחסים בין ישראל למרוקו.
ב-15 בינואר 2006 התפטר מתפקידיו בממשלה עקב פרישת "הליכוד" מהקואליציה, בעקבות הקמת "קדימה".
מבקר המדינה מתח ביקורת על מעורבותו במינויים לתפקידים זוטרים במשרד החוץ בעת כהונתו.
בכנסת ה-17 היה שלום, שמפלגתו "הליכוד" הייתה באופוזיציה, חבר בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת החינוך, התרבות והספורט.
הוא הגיש הצעות חוק פרטיות אחדות:
בכירי הציבור ישקיעו רק במסגרת נאמנות עיוורת
מועצות אזוריות עשירות יחלקו הכנסותיהן עם רשויות סמוכות.
שלום התמודד מול נתניהו על מנהיגות "הליכוד" לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה, יחד עם ישראל כץ ומשה פייגלין.
בבחירות הפנימיות שנערכו ב-19 בדצמבר 2005 נבחר נתניהו לראשות "הליכוד" בקולות 44% מן המצביעים (מול 33% לשלום, 12% לפייגלין ו-9% לכץ).
ב-14 באוגוסט 2007 נערכו בחירות לראשות "הליכוד".
שלום נחשב ליריבו העיקרי של מנהיג המפלגה נתניהו, אולם הוא פרש בהפגנתיות מהמרוץ לראשות המפלגה בשל הקדמת הבחירות הפנימיות, תוך שהוא טוען כי "הליכוד" מתנהל בנוסח מפלגת הבעת' בסוריה והשאיר את נתניהו כמועמד עיקרי יחיד אל מול פעילים עם כוח מועט במפלגה – משה פייגלין ודני דנון, אותם ניצח נתניהו.
השר לפיתוח הנגב והגליל ולשיתוף פעולה אזורי
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השביעי ברשימת "הליכוד" לכנסת.
בממשלת ישראל השלושים ושתיים נתניהו לא העניק לשלום את תפקיד שר האוצר בו חשק, ומינה אותו לשר לפיתוח אזורי, שר לפיתוח הנגב והגליל ומשנה לראש הממשלה.
השר שלום הודה במספר הזדמנויות כי לא היה זה התפקיד בו חשק וכי המינוי התרחש כ-5 דקות לפני השבעת הממשלה, אך הוסיף ואמר כי הוא מעולם לא נהנה משום תפקיד כפי שהוא נהנה בתפקידו כשר לפיתוח הנגב והגליל.
הוא אמר כי "היכולת לראות במו עיניך את הפרויקטים להם נותן המשרד תקציבים, הוא אשר הופך אותו למשרד החשוב והפרודוקטיבי שהוא".
שלום טען בכניסתו לתפקיד כי חזונו הוא לקדם פרויקטים אשר היו תקועים במשך זמן רב בפריפריה וגם לפתח חדשים.
בגליל קידם שלום את נושא בית הספר לרפואה בצפת, אשר פתח את שעריו באוקטובר 2011. בית הספר לרפואה, על פי שלום, הוא יריית הפתיחה לקראת הקמת אוניברסיטה בגליל שתהיה מורכבת מכלל המכללות בצפון.
בתחום התחבורה דחף משרדו של השר שלום את הרחבת תשתיות הרכבת והמשך סלילת המסילה לכיוון כרמיאל, אשר תורחב בעתיד גם לצפת ולקריית שמונה.
שלום הוביל מהלך, בניגוד לעמדת משרד התחבורה ומשרד האוצר, לבניית רכבת קלה, בטענה שמסילות רכבת שונות ייצרו סגרגציה בין הגליל והמרכז ויביאו להרחבת הפערים.
שלום דחף להארכת כביש 6 עד לצומת כברי.
בתחום הפיתוח האזורי ותהליך השלום השתתף ביולי 2013 במפגש עם סאיב עריקאת, שר הפנים הפלסטיני, מוחמד אבו רמאדן, שר הפנים של ירדן חוסיין מג'אלי ושר החוץ של יפן פומיו קישידה במטרה להביא לחידושהתהליך המדיני.
בנוסף, פעל משרד הנגב והגליל בראשותו לקדם את בנייתו של שדה תעופה בינלאומי נוסף בנבטים, אשר אמור להקל את הלחץ על נמל התעופה בן-גוריון ולהביא לתוספת של אלפי מקומות עבודה לתושבי הנגב, כמו גם לחיזוק התיירות באזור.
עיקר המאבק, מול משרד הביטחון, הוא על מיקומו של השדה.
משרד הביטחון ביקש לבנות את שדה התעופה הנוסף בעמק יזרעאל.
מיזם זה לא הושלם עד סיום כהונתו כשר לפיתוח הנגב והגליל.
בתחום הפנאי קידם את הקמתם של הפארק המוטורי הראשון בישראל בחצרים, ומגרש גולף בעומר.
גם שני מיזמים אלה לא הושלמו עד לסיום כהונתו של שלום כשר לפיתוח הנגב והגליל.
בשנת 2010 העלה שלום רעיון לשינוי סוף השבוע במדינת ישראל מהימים שישי ושבת לימים שבת וראשון.
לטענתו, הדבר יסנכרן את ישראל עם מדינות העולם, יוכל לאפשר מנוחה נאותה, ולהגביר את הצמיחה במדינת ישראל.
בשנת 2013 עלה שמו של סילבן שלום כמועמד לתפקיד נשיא מדינת ישראל.
אך לפני הבחירות לנשיאות טענו מספר נשים כי הוא ביצע בהן עבירות מין, ועקב כך נמנע שלום מלהציג מועמדותו לנשיאות המדינה.
גם ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לא תמך במועמדותו.
שר הפנים ופרישתו מהחיים הפוליטיים
עם הקמתה של ממשלת ישראל ה-34 במאי 2015, בראשותו של בנימין נתניהו, מונה שלום למשנה לראש הממשלה ולשר הפנים.
הוא היה גם הממונה על המשא ומתן עם הרשות הפלסטינית.
ביולי 2015, נפגש שלום עם סאיב עריקאת ברבת עמון בניסיון נוסף לחדש את המשא ומתן, אך הדבר נכשל.
ב-20 בדצמבר 2015 הודיע שלום על פרישתו מהחיים הפוליטיים, בעקבות טענות אנונימיות של מספר נשים על הטרדה מינית.
הודעתו קדמה בשעות ספורות להחלטת היועמ"ש יהודה וינשטיין לפתוח בחקירה, והוא התפטר באופן רשמי ארבעה ימים לאחר מכן.
ב-30 ביוני 2016 הודיע היועמ"ש אביחי מנדלבליט על סגירת התיק בעניינו.
ביוני 2016 פתח שלום את חברת הייעוץ "סימס אינטרנשיונל" (SIMS), באמצעותה סיפק בין השאר שירותים לאוליגרך ולדימיר סלוצקר.
בשנת 1993 נישא לג'ודי ניר מוזס, בת למשפחת בעלי השליטה בעיתון "ידיעות אחרונות".
לזוג שלושה ילדים, ושניים נוספים מנישואיה הקודמים של ג'ודי.
בדירוג "פורבס" לשנת 2015 של הפוליטיקאים העשירים בישראל תפס שלום את המקום השלישי, הונו המוערך נאמד בכ-150 מיליון שקלים, בין השאר בזכות נישואיו לג'ודי ניר מוזס שלום, המחזיקה ב-12% ממניות קבוצת "ידיעות אחרונות".
אחיו של סילבן, צבי, הוא יו"ר רשות שדות התעופה לשעבר, ומבעלי "רדיו תל אביב" ורדיו "גלי ישראל".
לפני הבחירות לנשיאות (2014) פנתה אישה למשטרה בתלונה שהוא הטריד אותה מינית 15 שנים קודם לכן.
לאחר מכן הגיע לידיעת המשטרה מידע על נשים נוספות שטענו שהוטרדו על ידי סילבן שלום, אך הן מאנו להגיש תלונות, ותיק החקירה נסגר.
בשנת 2026 העידה בוועדה לקידום מעמד האישה מיכל גדיסמן, שעבדה כמזכירה בכירה בזמן שהוא היה שר המדע, כי סילבן שלום אנס אותה.
סילבסטר או ליל סילבסטר הוא שם נפוץ בישראל ובמדינות רבות, בעיקר במרכז אירופה, ללילה שבו מתחלפת השנה על פי הלוח הגרגוריאני, כלומר הלילה שתחילתו ב־31 בדצמבר והמשכו ב־1 בינואר.
בלילה זה נהוגות חגיגות במדינות רבות בעולם, בכלל זה במדינות שאינן נוצריות.
להבדיל מחג המולד הקודם לו והלובש צביון של חג נוצרי מובהק, רק חלק מהנוצרים משתתפים בשנה החדשה בטקס המיסה.
בישראל אחרי הגעת העלייה מברית המועצות בשנות ה־1970–2000 מכנים את חג השנה הבינלאומית או האזרחית החדשה גם בשם הרוסי "נובי גוד".(Новый Год) .באנגלית נקרא החג New Year, בצרפתית "Le Nouvel An" וכו'.
עבור רוב תושבי העולם החג אינו דתי אלא חג קשור ללוח השנה הבינלאומי.
ללא קשר לנצרות, הם נוהגים לציין את תחילת השנה החדשה עם מסיבות, זיקוקים וחגיגות משפחתיות.
השם סילבסטר ונגזרותיו נהוגים במדינות רבות, בעיקר במרכז אירופה: אוסטריה, איטליה, בוסניה-הרצגובינה, גרמניה, הונגריה, לוקסמבורג, ליכטנשטיין, פולין, צ'כיה, צרפת, קרואטיה, סלובניה, סלובקיה, שווייץ.
בישראל נעשה שימוש בשם זה עוד בימי המנדט הבריטי.
בארצות רבות אחרות קרוי חג זה בשם "ערב השנה החדשה" או "ליל השנה החדשה".
בנוסף, קיימים שמות מסורתיים עתיקים במספר מדינות, למשל Nochevieja בספרד ו-Hogmanay בסקוטלנד.
בצרפת נקרא גם Réveillon (מהמילה "réveil" - "התעוררות, ערות" (קיצור של ה Réveillon de la Saint-Sylvestre) ומשם גם השם הרומני Revelion.
מקור השם סילבסטר באפיפיור סילבסטר הראשון, שזכה למעמד של קדוּשה בכנסייה הקתולית ו-31 בדצמבר הוקדש לו, כפי שכל יום בשנה מוקדש לקדוש כלשהו או לכמה קדושים בו זמנית.
עם זאת, עיקר החשיבות היא ב-1 בינואר, היום הראשון לשנה החדשה לפי ספירת הנוצרים, שמוקדש בנצרות הקתולית למרים הבתולה וכל המאמינים מחויבים להשתתף בו במיסה.
בכנסיות אחרות - כולל קהילות נוצריות אורתודוקסית מחוץ לכנסייה הרוסית ולכנסיית ירושלים היוונית מציינים את מילת ישו.
מאחר שאת מיסות החגים ניתן לקיים גם בערב שלפני החג, נהגו בקהילות נוצריות רבות לקיים את המיסה בערב 31 בדצמבר, כשבחלקן היא נמשכת עד לאחר חצות, וכוללת תפילות הודיה על השנה היוצאת ובקשות לשנה החדשה.
תפילות בליל הסילבסטר נהוגות בזרמים שונים של הנצרות, כמו האורתודוקסי, הקתולי, האנגליקני, הרפורמי, המתודיסטי, הבפטיסטי, הלותרני ועוד.
1 בינואר הונהג לראשונה כתחילתה הרשמית של השנה עם הנהגת לוח השנה היוליאני ברפובליקה הרומית ב-45 לפנה"ס, ונותר ככזה עד לקריסת האימפריה.
הכנסייה התנגדה לחגיגות בתקופה זו, לרוב הקלנדה של ינואר שנערך על ידי פגאנים והוקדש בעיקר לאל יאנוס, והוסיפה לנסות להכחיד את המנהג ששרד גם אל תוך ימי הביניים.
31 בדצמבר עצמו, מבחינתה של הכנסייה הקתולית, הוא יום זיכרון שגרתי לקדוש, הדרגה הנמוכה ביותר ליום טוב ואחד מ-92 ימים בעלי סיווג זהה בלוח הרשמי של הוותיקן.
עם זאת, במאות הראשונות לאחר מותו השתלבה היטב דמותו של סילבסטר הראשון כאפיפיור בימי קונסטנטינוס עם גבור הנצרות על הפגאנים; לעיתים קרובות נערכה בלילה זה המיסה Prohibendum ab idolis ("נגד עובדי האלילים"), כאמצעי נוסף במאבק נגד חגיגות השנה החדשה.
ערב השנה החדשה נחוג כמעט בכל רחבי העולם, גם במדינות שהנוצרים אינם מהווים את מרבית האוכלוסייה, כמו יפן, הודו, טורקיה, סין, תאילנד, טאיוואן וגם בישראל.
התפוצה הרחבה של החג נובעת מאימוצו הגלובלי של לוח השנה הגריגוריאני כלוח שנה לצורכי מסחר, תרבות וכלכלה, ומכך שהחג אינו נושא סממנים דתיים מובהקים - בניגוד לחג המולד למשל.
עם זאת, בערב הסעודית קיים איסור על מסיבות פומביות בסילבסטר או על מכירת מוצרים הקשורים אליו.
ליל השנה החדשה נחגג במסיבות ששיאן בחצות הלילה, עם התחלפות השנה ונחתם בנשיקה.
מעל בניין כיכר טיימס 1 נתלה כל שנה כדור זמן ענק היורד לאורך מוט החל מהשעה 23:59 ועד חצות.
מנהג נפוץ נוסף הוא יריית זיקוקין די-נור במרכזי הערים הגדולות.
במדינות רבות 1 בינואר (New Year's Day) הוא חג ויום חופשה רשמי.
להבדיל מ-31 בדצמבר, שאיננו חג, ערב לקראת החג (New Year's Eve).
"נובי גוד" פירושו "שנה חדשה".
בברית המועצות המשטר הקומוניסטי, כחלק ממלחמתו בדת ובמיצגיה, ביטל את חופשת חג המולד ואילץ את האוכלוסייה לעבוד בחג חשוב זה של הנצרות.
המשטר החליף אותו בחגיגת השנה החדשה בלבד ללא כל סממנים דתיים אבל תוך אימוץ כמה היבטים חיצוניים של חג המולד כמו עץ האשוח והמתנות של "סבא כפור" שהחליף את סנטה קלאוס.
המשטר הקומוניסטי חילן לחלוטין את החג הנוצרי והפך אותו לחג אזרחי שנועד גם לפצות את התושבים על הפגיעה בחג המולד.
על אף שאין לערב השנה החדשה יסוד במשטר הקומוניסטי אלא בתרבות שקדמה למשטר, הוענק לו מעמד חשוב ומיוחד בברית המועצות, בשל היותו חג עממי ופופולרי שנועד להחליף את החגיגה הרשמית של חג המולד, ללא רכיבים דתיים כלשהם.
נובי גוד היה לחג הלא-קומוניסטי היחיד במדינה לצד החגים הקומוניסטים כמו חג המהפכה הבולשביקית והאחד במאי.
בברית המועצות צוין רגע התחלפות השנה בהרמת כוסית שמפניה.
על פי מסורת "שנה חדשה" שהתפתחה במדינה נוהגים להציב עץ אשוח (יולקה) ולהעניק מתנות, בעיקר לילדים, בלילה זה, ומלווים את מתן המתנות בסיפור על דמות מסורתית בשם "דד מורוז" (סבא כפור), המעניקה אותן ביחד עם נכדתו סנגורוצ'קה.
בישראל נחגג הסילבסטר בקרב חלק מהציבור החילוני עוד לפני קום המדינה, והפופולריות של חגיגות אלו בציבור הישראלי גברה עם השנים.
כמו בכל העולם לא נושאות החגיגות אופי דתי אלא אופי של מסיבה.
החג מצוין ונחגג במסיבות פרטיות, במועדוני לילה ובאולמות אירועים.
חלק מהעולים ממדינות ברית המועצות לשעבר נוהגים לחגוג בקרב המשפחה והחברים את הנובי גוד, גרסת החג לפי המסורת הסובייטית החילונית.
בישראל מצוין התאריך בהיקף מצומצם יותר מרוב המדינות המערביות.
בהודעה על-פי פקודת סדרי השלטון והמשפט נכלל בחגי הנוצרים תושבי ישראל חג בשם "ראש השנה", שהוא 1 בינואר, ולא מוזכר השם "סילבסטר".
יום זה נחשב ליום חג לעובדים נוצרים שזכאים בו ליום חופש ולתשלום דמי חגים, ובערב החג זכאים ליום עבודה מקוצר.
ברשימת ימי הבחירה עבור עובדים שאינם נוצרים, חוק חופשה שנתית כולל את ערב ראשית השנה ואת ראש השנה האזרחית ברשימת ימי הבחירה.
בקרב חוגים יהודים קיימת ביקורת הרואה בחגיגת ליל השנה האזרחית החדשה סממן של התבוללות לאומית ודתית, בעיקר משום שמדובר בחג לא יהודי, "הזר לרוח ישראל".
מקורות הוויכוח נמצאים עוד בימי הגולה, כאשר עיתון המצפה מקרקוב גינה בשנת 1909 יהודים מווינה שהשתתפו בחגיגות.
מגני חגיגת הסילבסטר מזכירים את המכות שהעניקו גויים שיכורים ליהודים בלילה זה ונהגו גם לגנות את ההוללות שבמסיבות אלו.
בהלכה היהודית חל איסור לציין חגים של עובדי עבודה זרה.
טיעון נוסף נגד חגיגת האירוע בישראל הוא הקשר של היום לקדוש האפיפיור סילבסטר הראשון, עליו נטען שהביא לשנאת יהודים ולפעולות נגדם, אלא שלמעשה סילבסטר התעסק בעיקר בעניינים פנים־נוצריים ובימיו הייתה נהוגה סובלנות דתית כלפי יהודים.
במשך שנים רבות השתדלו גורמים דתיים להניא גופים ומוסדות מקיום מסיבות סילבסטר.
ב-1933 העיתון "הארץ" גינה את העיר העברית הראשונה שרחובותיה המו מבני אדם בבגדי חג שהיו בדרכם לנשפים הפומביים והפרטיים, באמירה "אכן ככל הגויים אנחנו".
בסוף 1935 ציינה עיריית תל אביב שהמנהג הלך ונעשה נפוץ עם הגעתם של עולים רבים מגרמניה, וביקשה, ביוזמת סגן ראש העיר שמעון רוקח, שלא לערוך מסיבות סילבסטר.
כרוזים דומים הופצו באותו זמן גם בחיפה ובירושלים.
למרות ההתייחסות השלילית לחגיגות הן הלכו והתבססו.
בשנות השמונים הודיעו מחלקות הכשרות של הרבנות בכמה ערים בישראל כי ישללו את תעודת הכשרות מבתי מלון ומאולמות אירועים שבהם ייערכו חגיגות סילבסטר, בשל איסור ההנאה מעבודה זרה וחגים של עובדי עבודה זרה.
הן נסוגו מדרישה זו לאחר שבפסק דין שניתן בעקבות עתירה לבג"ץ בעניין אחר נקבע שאת תעודת הכשרות יש לתת לפי שיקולים הקשורים בכשרות המזון בלבד.
רפאל השתתפה במבצעים שונים ברחבי העולם.
המבצע המפורסם שבהם - המכונה "פרשת לילהאמר" - ניסיון כושל להרוג את עלי חסן סלאמה, שבו נהרג, עקב טעות בזיהוי, מלצר צרפתי ממוצא מרוקאי חף מפשע.
רפאל נולדה בעיירה גרף-ריינט (Graaff-Reinet), במחוז הכף המזרחי שבדרום אפריקה, לאב יהודי בן למשפחה חרדית, ולאם נוצרייה.
אף שמעולם לא התגיירה, היא ראתה את עצמה כיהודייה.
בשנת 1963 הגיעה לישראל כרווקה בת 26 עם יצר הרפתקנות ורצון עז לעזור לישראל.
בתחילת דרכה בישראל התנדבה בקיבוץ גן שמואל.
לאחר שלמדה במהירות את השפה העברית בנוסף לשש השפות שכבר שלטה בהן, עברה לתל אביב ושימשה תקופה קצרה כמורה לאנגלית.
לא חלף זמן רב ו"המוסד" גייס אותה לשורותיו.
לאחר קורס קצר נשלחה להשתלמות בקנדה שם הטמיעה את דמותה החדשה כצלמת עיתונות ידועה בחברת דאלמס בשם "פטרישיה רוקסבורו", בעלת נטיות אנטי-ישראליות ואנטישמיות.
לאחר כשנה בקנדה החלה לפעול בשליחות המוסד ברחבי אירופה והמזרח התיכון, כשבסיס המוצא שלה היה פריז.
מבצע זעם האל ופרשת לילהאמר
בעקבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן בשנת 1972 יצא "המוסד", בהנחייתה של ראש הממשלה, גולדה מאיר, למבצע זעם האל להריגת חברי ארגון הטרור ספטמבר השחור שהיו אחראים במישרין או בעקיפין לטבח זה.
המוסד הקים צוות רחב היקף אשר עסק באיתורם ובהריגת אנשי "ספטמבר השחור".
רפאל עסקה בעיקר בתחום איסוף המודיעין ובהכנות בשטח.
במסגרת המבצע נהרגו אחדים מהיעדים, אך באחד המקרים נהרג, עקב טעות בזיהוי, מלצר בשם אחמד בושיקי.
הריגתו של בושיקי אירעה ב-21 ביולי 1973 בעיירה לילהאמר שבנורווגיה.
שישה ממשתתפי פעולה זו נעצרו על ידי משטרת נורווגיה.
ראשון העצורים, דן ארבל, הסגיר את מיקומה של דירת הסתרים שבה שהו סילביה רפאל ושותפה אברהם גמר.
סילביה ואברהם ציפו לשובם של שאר חברי החולייה אך במקומם הגיעה משטרת נורווגיה ועצרה גם אותם.
בינואר 1974 נפתח המשפט כנגד העצורים.
במהלך משפט זה הכירה רפאל את אנאוס שיודט , עורך דין נורווגי נודע אשר ייצג אותה ואת חבריה במשפט.
רפאל נמצאה אשמה בסיוע לרצח ונגזרו עליה חמש וחצי שנות מאסר.
לאחר מגעים עם ממשלת נורווגיה שוחררו כל אנשי המוסד, לאחר שריצו כשליש מהתקופה שנקבעה בגזר הדין.
בעקבות מעצרה של רפאל החלו ארגוני ביון שונים בעולם לחקור את פעילותה.
ברבות השנים נחשפה גם מעורבותה במעקב בביירות אחרי יאסר ערפאת, שהיה אז מטרה של המוסד, אך לבסוף נתקבלה פקודה שלא להוציא לפועל את ההתנקשות.
כמו כן נחשפה מעורבותה במבצע אביב נעורים.
בנוסף נחשפה גם כן עובדת הימצאותה של רפאל במצרים לפני מלחמת ששת הימים ובמהלכה.
בסרט תיעודי-ביוגרפי על רפאל נטען כי היא שימשה שמרטפית לעבדאללה, בנו של המלך חוסיין, שהפך לימים למלך ירדן.
רפאל ריצתה עשרה חודשי מאסר ושוחררה בנימוק בריאותי.
עם שחרורה נישאה לעוה"ד שיודט.
אך גורשה מנורווגיה, והשניים שבו לישראל והתגוררו בקיבוץ רמת הכובש.
הם חזרו להתגורר בנורווגיה, אולם רפאל הואשמה שוב וגורשה שנית ב-1977. ורק לאחר מאבק משפטי ממושך, שבה ב-1978 להתגורר עם בעלה בנורווגיה, והקדישה את זמנה להתנדבות בארגוני מצוקה.
ב-1986 נאלצו בני הזוג לצאת מדירתם באוסלו ולעבור תחת שמירה ומעקב של המשטרה המקומית למקום מקלט במשך שבועות ארוכים, וזאת בשל מידע מודיעיני אמין שהתקבל כי יאסר ערפאת עומד מאחורי התארגנות של חוליית מחבלים פלסטינית שהייתה אמורה להרוג את לוחמת המוסד לשעבר.
בשנת 1992, לאחר 13 שנים של מגורים בנורווגיה, החליטה רפאל לשוב עם בעלה לדרום אפריקה ארץ הולדתה, שם התגוררה עד מותה בפברואר 2005 מלוקמיה.
על פי בקשתה הובאה סילביה רפאל לקבורה בישראל, בקיבוץ רמת הכובש ואנשי המוסד עשו צעד נדיר ונשאו הספדים פומביים לכבודה.
ב-23 באפריל 2013 נחנכה "כיכר השעון" בחוף הכנרת, ליד המושבה מגדל.
הכיכר נקראה על שמה של סילביה ולמרגלות מגדל השעון הוצבה כתובת גדולה לכבודה.
במקום - מתקן מסבירן עם סיפור חייה בעברית ואנגלית.
ב-2016 יצא סרט אודותיה של הבמאי סקסון לוגן.
סילביו ברלוסקוני (באיטלקית: Silvio Berlusconi ; ) היה פוליטיקאי ואיש עסקים איטלקי, שכיהן שלוש קדנציות כראש ממשלת איטליה בשנים 1994–1995, 2001–2006 ו-2008–2011 מטעם מפלגת פורצה איטליה, שנקראה בעבר מפלגת "מפלגת העם החופשי" (Popolo della Libertà: "פופולו דלה ליברטה").
בשנים 1986–2017 היה הבעלים והנשיא של קבוצת הכדורגל האיטלקית מילאן שבתקופה זו הייתה לאחת הקבוצות המצליחות בעולם.
שנה לאחר שעזב את הקבוצה השתלט ברלוסקוני על קבוצת הכדורגל האיטלקית מונצה.
ברלוסקוני נולד במילאנו, למשפחה שלא הייתה עשירה.
הוא הצטיין בספורט ובנגינה, והשלים תואר במשפטים.
ב-1962 החל את לעבוד כיזם פרטי, ועד מהרה הפך ליזם המוביל בנדל"ן, ולאדם עשיר.
ב-1980 החל בבניית אימפריית התקשורת שלו, עם עלייתה לאוויר של רשת הטלוויזיה הארצית המסחרית הראשונה באיטליה.
הצלחתו באיטליה הביאה אותו לפיתוח של רשתות טלוויזיה מסחריות נוספות בצרפת, גרמניה וספרד.
מיזם הטלוויזיה הצרפתית היה המיזם הכלכלי הגדול היחידי שלו, שנכשל.
לאחר שרכש את הוצאת הספרים מונדאדורי, הפך למוציא לאור הגדול ביותר באיטליה, של ספרים ומגזינים.
ב-1986 רכש את קבוצת הכדורגל מילאן, שנרכשה לאחר שתי ירידות ליגה ותחת כהונתו כנשיא הפך אותה לאחת הקבוצות המצליחות בעולם כשהם זוכים באליפויות איטליה ואירופה, במשך 31 שנותיו כנשיא מילאן היא זכתה ב-29 תארים.
ב-2017 מכר את הקבוצה לחברת משקיעים סינית.
היא הגיעה לסרייה א' לראשונה בעונת .
חברת ההחזקות שניהל, FININVEST, היא בעלת שליטה בתחומי הביטוח, מסחר ושירותים פיננסיים.
בינואר 1994 פרש מניהול FININVEST (שמנוהל מאז על ידי ביתו מרינה ברלוסקוני) וייסד את מפלגת "פורצה איטליה", שזכתה ברוב בבחירות באותה שנה, וברלוסקוני מונה לראש הממשלה, אך נאלץ להתפטר כעבור פחות מ-10 חודשים אחרי כישלון תוכנית הקיצוצים שלו.
ב-1 ביולי 2003 מונה לנשיא התורן של האיחוד האירופי.
ברלוסקוני נחשב בזמן כהונתו למנהיג האירופי הידידותי ביותר לישראל, ופיתח יחסים קרובים עם ראש הממשלה אריאל שרון.
ברלוסקוני אף הגדיל לעשות, כבר בתחילת כהונתו, לקרוא לצרף את ישראל לשורות האיחוד האירופי, על אף מיקומה הגאוגרפי.
ביוני 2003 בביקורו בישראל, היה המדינאי הראשון שנמנע מפגישה עם יו"ר הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת.
בשנת 2003, שלושה כלי תקשורת היו בבעלותו או בשליטת משפחתו.
כמו כן, שלטה משפחתו בקבוצת התקשורת הגדולה ביותר באיטליה, שבבעלותה עיתונים וכתבי-עת רבי תפוצה, בהם העיתון "איל ג'ורנאלה" המופיע במילנו ועוד שורה של עסקים נוספים.
בשנת 2021, כלי התקשורת שבבעלותו היו שלושה ערוצי טלוויזיה ושני עיתונים.
ברלוסקוני נחשד בחשד למתן שוחד באמצע שנות ה-80, עת שימש איש עסקים פעיל.
חוק שהיה מונע את משפטו נפסל על ידי בית המשפט החוקתי.
המשפט בעניין השוחד הסתיים בזיכוי בשל התיישנות.
ב-20 באפריל 2005 הודיע על התפטרותו מראשות הממשלה בעקבות הפסדים בבחירות מקומיות וניסה להרכיב ממשלה מחדש, אך בבחירות הוא הפסיד לקודמו בתפקיד ומנהיג מפלגת המרכז-שמאל, רומנו פרודי.
ב-14 באפריל 2008 ניצח בבחירות את יריבו מהשמאל, ולטר ולטרוני.
במהלך חייו הציבוריים נודע ברלוסקוני במספר התבטאויות סקסיסטיות ושנויות במחלוקת.
לאחר בחירתה לפרלמנט של הדוגמנית מארה קרפניה במסגרת מפלגתו ב-2006, אמר ברלוסקוני כי יציע לעגן בחוק את זכות הלילה הראשון.
בתחילת 2009 התפרסמו ידיעות על הוללות מינית של ברלוסקוני.
בעקבות פרסומים אלה הודיעה אשתו ורוניקה על כוונתה להתגרש ממנו.
ב-13 בדצמבר 2009, הוטח לעבר פניו של ברלוסקוני פסלון מאבן בסוף עצרת תמיכה בממשלתו בידי מסימו טרטליה, גבר בן 42, המעורער בנפשו.
ברלוסקוני סבל מאף שבור, שתי שיניים שבורות וחתכים בשפה ובפנים.
הונו של ברלוסקוני נאמד בשנת 2009 בכ־6.5 מיליארד דולר , ובמשך תקופה ארוכה היה האדם העשיר ביותר באיטליה.
נוהלו כנגדו חקירות משטרה רבות בחשד לשחיתות בעסקיו הפרטיים, אולם מעולם לא הוגש נגדו כתב תביעה או כתב אישום.
ב-1 בפברואר 2010 ביקר ברלוסקוני ביקור רשמי בישראל.
במסגרת הביקור הוא סייר ביד ושם, הביע זעזוע מהמראות שראה שם ואף חתם בספר האורחים של האתר.
במהלך הביקור הביע ברלוסקוני תמיכה בישראל ואמר כי הוא שואף לצירופה לאיחוד האירופי.
ב-15 בפברואר 2011 קבע בית המשפט במילאנו כי ראש ממשלת איטליה סילביו ברלוסקוני יועמד לדין בגין חשדות על כך ששילם עבור קיום יחסי מין עם קטינה במועדון לילה ובגין שימוש לרעה בסמכויותיו כראש הממשלה.
בראשו של CIR עומד המיליארדר היהודי קרלו דה בנדטי, יריבו הפוליטי של ברלוסקוני.
ב-8 בנובמבר הודיע ברלוסקוני כי יתפטר לאחר שתאושר בממשלתו תוכנית הצנע, שנכפתה על איטליה על ידי האיחוד האירופי.
אירופה דרשה את הרפורמות בתמורה לסיוע הכספי שהיא צפויה להגיש לאיטליה שנקלעה למשבר כלכלי עמוק בסוף העשור הראשון של המאה ה-21. ההצבעה על התוכנית התקיימה בנובמבר.
ב-12 בנובמבר 2011 הגיש ברלוסקוני את התפטרותו לנשיא ג'ורג'ו נפוליטנו.
באוקטובר 2012 הרשיע אותו בית משפט במילאנו בעבירות מס וגזר עליו ארבע שנות מאסר בפועל.
הוא ערער על העונש והוא הומר לעבודות שירות.
ב-7 במרץ 2013 נידון לשנת מאסר בגין פגיעה בחקירת פרשה כלכלית של האזנות סתר.
ההרשעה מתייחסת לפרסום שיחה שהוקלטה בהאזנת סתר ב-2005, בזמן שהחקירה בנושא נמשכת.
ההקלטה בוצעה במסגרת ניסיונות חברת הביטוח להשתלט על בנק איטלקי.
התמודד בבחירות הכלליות באיטליה 2013 ונבחר לחבר הסנאט האיטלקי, כהונתו הושעתה בנובמבר 2013, לאחר שנגזר עליו עונש מאסר.
ב-24 ביוני 2013 נידון לשבע שנות מאסר בפועל, לאחר שבית המשפט במילאנו הרשיע אותו בשידול קטינה לזנות וניצול מעמדו הבכיר כדי להפעיל לחצים על המשטרה.
ההרשעה וגזר הדין בוטלו על ידי בית המשפט לערעורים ביולי 2014. בפברואר 2013, סילביו ברלוסקוני נחקר על שחיתות ומימון בלתי חוקי.
ב-8 ביוני 2015 ,הורשע במתן שוחד לסנטור ונידון ל-3 שנות מאסר.
ב-20 באפריל 2017 קבע בית המשפט לערעורים של נאפולי כי למרות שההאשמות נגד מר ברלוסקוני היו נכונות, חלה תקופת התיישנות.
ברלוסקוני לא נענש בעוד שמקבל השוחד קיבל עונש מאסר.
הדבר נבע מכך שממשלתו של ברלוסקוני (בשנת 2011) קיצרה את מגבלות הזמן להשלמת תביעה מוצלחת לפני שמתחילה ההתיישנות, מה שאפשר לעורך דינו לשחק על הזמן.
בעקבות הבחירות הכלליות באיטליה, 2018, קואליציה המרכז ימין שהכילה את מפלגתו של ברלוסקוני השיגה 37 אחוזים מהקולות, מתוכם מפלגתו, פורצה איטליה, השיגה כ-14 אחוזים מהקולות.
ברלוסקוני לא יכול היה לכהן כראש ממשלה משום שהורשע בעבר בהעלמות מס.
הוא היה לא חלק מהממשלות בראשות ג'וזפה קונטה.
בשנת 2021, תמך בממשלה שהקים מריו דראגי.
בסוף העשור השני של המאה ה-21, דווח שסבל ממספר בעיות בריאותיות.
ברלוסקוני עבר ניתוח חירום בליבו בשנת 2016, וכן חלה בסרטן הערמונית.
ברלוסקוני בן ה-84 נדבק בנגיף הקורונה בספטמבר 2021, ומאז הוא אושפז מספר פעמים בבית החולים בשל מצבו הרפואי.
באפריל 2023, אושפז ודווח כי כחולה במחלת סרטן הדם.
לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה במרץ 2022, התבטא ברלוסקוני ואמר שהוא מופתע מאוד מהתנהגותו וממעשיו של ולדימיר פוטין.
בעקבות הבחירות הכלליות באיטליה ב-2022, ברית המפלגות ששמה קואליציית הימין-מרכז שהכילה את מפלגתו של ברלוסקוני השיגה כ-44 אחוזים מהקולות ורוב המושבים בפרלמנט האיטלקי.
מתוכם מפלגתו, פורצה איטליה, השיגה כ-8 אחוזים מהקולות.
הוא נכנס למושב הסנאט שבו זכה, לאחר שבמשך כמעט עשור נאסר עליו להיות חלק מהגוף המחוקק בעקבות הרשעה בהונאת מס.
נפטר לאחר מאבק בלוקמיה ב־12 ביוני 2023, כחודשיים לאחר שפורסם דבר מחלתו.
ב-2016 יצא לאור סרט הנקרא "בדרכי שלי", הסרט מתאר פרקים מחייו של ברלוסקוני, לרבות שערוריות המין ומשפטי השחיתות שנקשרו בשמו, וקשרי החברות עם ולדימיר פוטין.
סילבן וילטור הוא כדורגלן עבר צרפתי, ששיחק במספר מועדונים בכירים באירופה ובהם ארסנל, אולימפיק מרסיי וליון.
בנבחרת צרפת שיחק וילטור 92 משחקים וכבש 26 שערים, והיה חלק מסגל הנבחרת הצרפתית שהשתתף ביורו 2000, מונדיאל 2002, יורו 2004 ומונדיאל 2006.
ב-11 ביוני 2012, הודיע וילטור על פרישה ממשחק.
ב-2015 השתתף וילטור בתוכנית המציאות "Dropped" של ערוץ TF1 הצרפתי, וניצל מהתרסקות המסוקים בוויז'ה קסטלי, כאשר הודח מהתוכנית עוד לפני הטיסה בה נהרגו חבריו לתוכנית.
זמן קצר לאחר התאונה פרסם וילטור הודעה ברשת החברתית "טוויטר", ובה כתב: "אני כל כך עצוב על החברים שלי.
סילביין סילביין היה גיטריסט וחבר בלהקת הפאנק "ניו יורק דולס".
סילביין, במקור סילביין מזרחי, נולד בקהיר למשפחה יהודית.
בילדותו היגרה משפחתו לניו יורק שם גדל.
סילביין זכה לפרסום עולמי כחבר להקת ניו יורק דולס, בה ניגן עד לפירוק הלהקה בשנת 1977.
סילביט (או סילבין), הוא אשלג, או אשלגן כלורי, בצורתו הגבישית.
המינרל, שנוסחתו KCl (אשלגן 52.4%, כלור 47.6%) שייך למשפחת ההלידים.
סילביט קרוב למינרל הנפוץ יותר הליט (NaCl) ולשניהם מבנה גבישי דומה (אשלגן מחליף נתרן בסריג הקובי), אולם בגלל הגודל השונה של האטומים ההתמוססות ההדדית בין שני המוצקים מוגבלת.
סילביט תואר לראשונה ב-1832 כמינרל אוופוריטי שנמצא בהר וזוב שליד נאפולי בקמפניה, איטליה.
הוא נקרא על שם הכימאי ההולנדי סילביה דה לה בו (1614–1672).
הוא מצוי במרבצים אוופוריטים רבים ברחבי העולם יחד עם הליט, קלציט, גבס ועוד.
סילביט משמש כמקור של אשלגן בדשנים לחקלאות וכמקור מרכזי להפקת אשלגן לתעשיות השונות.
על כן הוא נחשב למינרל בעל ערך כלכלי רב.
בססקצ'ואן, קנדה, מצויים מרבצי סילביט המספקים חלק ניכר מתוצרת האשלגן העולמית.
בישראל המינרל מצוי בכמות מעטה (לא מסחרית) בהר סדום, וממימי ים המלח מופק המינרל קרנליט שהוא המרכיב העיקרי של האשלג המיוצר במפעלי ים המלח.
סילביו ברוקאן (ברומנית: Silviu Brucan; 18 בינואר 1916 – 14 בספטמבר 2006), פוליטיקאי, דיפלומט, סופר ופרשן פוליטי יהודי רומני.
סילביו ברוקאן נולד בבוקרשט, רומניה, בשם סאול (שאול) ברוקר.
הוא היה אחד מארבעת ילדיהם של אדולף ברוקר, יבואן טקסטיל, ושל אתל (אתי) לבית גרבר.
בשנת 1944 מונה להיות העורך הראשי של העיתון הרומני החשוב Scînteia (הניצוץ), ביטאון המפלגה הקומוניסטית, ומתוקף מעמדו קרא לדון למוות את הפוליטיקאים הרומנים יוליו מאניו, גאורגה ברטיאנו ואחרים.
אשתו, אלכסנדרה סידורוביץ', הייתה תובעת של בית הדין העממי, עם עליית הקומוניסטים לשלטון.
בשנת 1955 ברוקאן מונה לשגריר רומניה בארצות הברית, ובין השנים 1959–1962 היה נציג רומניה באו"ם.
בין השליחויות הדיפלומטיות היה פרופסור למדעי החברה בפקולטה לרפואה בבוקרשט.
ברוקאן היה ביחסים טובים עם גאורגה גאורגיו-דז', אך לא כך עם מי שהתגורר בשכנות אליו במשך 10 שנים – ניקולאה צ'אושסקו, אליו התייחס בבוז, ואותו חשב לבור ועם הארץ, ואף לטיפוס פרנוידי.
ברוקאן היה בין חותמי "מכתב השישה" (נכבדים קומוניסטים שיצאו נגד ניקולאה צ'אושסקו), אותו הבריח למערב באביב 1989 ועם פרוץ המהפכה הרומנית של 1989 היה בין מייסדי חזית ההצלה הלאומית.
לאחר חתימתו על המכתב חויב למגורים כפוים בשכונה "דמרואיה" בבוקרשט.
לאחר המהפכה הוא ניבא שידרשו עשרים שנה לרומנים כדי ליישם את הדמוקרטיה.
נבואה זו הביאה לכך שכונה "הנביא מדמרואיה".
משנת 1996 היה פרשן פוליטי קבוע בתוכנית "נביאי העבר" של ערוץ הטלוויזיה הרומני Pro TV.
סילביו ברוקאן חיבר מספר ספרים על הקומוניזם המזרח אירופאי.
אסטל סילביה פנקהרסט הייתה סופרג'יסטית, פעילה פוליטית, ופציפיסטית בריטית.
היא הייתה קומוניסטית בולטת ופעלה נגד הקולוניאליזם.
פנקהרסט נולדה במנצ'סטר, לד"ר ריצ'רד פנקהרסט, עורך דין שהיה סוציאליסט רדיקלי, ולאמלין פנקהרסט, מנהיגת התנועה הסופרג'יסטית בבריטניה.
הוריה היו חברים במפלגת הלייבור העצמאית ועסקו רבות בזכויות נשים.
בשנת 1888 מת אביה מכיב פפטי שגרם לנקב בקיבה.
מותו השפיע על פנקהרסט הצעירה, שהלכה בדרכו האידאולוגית.
פעילות באיגוד הנשים הפוליטי חברתי
פנקהרסט הייתה אומנית מוכשרת ובשנת 1900 היא זכתה במלגה ל"קולג' המלכותי לאומנות" בלונדון.
בתקופה זו היא החלה להקדיש מזמנה לאיגוד הנשים החברתי והפוליטי (WSPU), ארגון זכויות נשים מיליטנטי, שנוסד בידי אימה בשנת 1903. בארגון זה הייתה גם אחותה, קריסטבל פנקהרסט, פעילה מרכזית.
פעילות הארגון היו הראשונות שנודעו בתור סופרג'יסטיות.
פנקהרסט עיצבה את פרסומי הארגון ותרמה לעיתון של ה-WSPU, והשתתפה לפעילות למען זכות ההצבעה, אך בניגוד לאחותה כריסטבל ולאמה, פנקהרסט שמרה על קשריה עם תנועת הפועלים, והתמקדה בקמפיינים למען זכויותיהן של פועלות.
ב-1907 סיירה במפעלים בצפון אנגליה וסקוטלנד, וציירה פורטרטים של נשים ממעמד הפועלים בסביבות העבודה שלהן.
בשנת 1906 היא נאסרה לראשונה בעקבות פעילותה הפוליטית.
במהלך חייה היא נאסרה מספר פעמים בשל פעילותה הפוליטית.
מאסריה כללו שביתות רעב וכן האכלה בכפייה.
בתקופה זו היא גם עבדה עבור מפלגת העבודה הבריטית והתיידדה עם קייר הארדי, ראש המפלגה בבית הנבחרים הבריטי.
בשנת 1908 פרש הארדי מרשות המפלגה, התקרב לפנקהרסט והקדיש חלק גדול מזמנו למלחמה למען זכויות נשים.
בשנת 1911 פרסמה פנקהרסט ספר בשם "The Suffragette: The History of the Women's Militant Suffrage Movement" ("הסופרג'יסטית: היסטוריית התנועה המיליטנטית למען זכות ההצבעה לנשים").
הקמת פדרציית מזרח לונדון של סופרג'יסטיות
במהלך השנים הבאות, היו אי הסכמות רבות בין פנקהרסט לבין WSPU לגבי הכיוון של הארגון, אשר התנער מכל התקשרות עם מפלגות פוליטיות.
ואילו פנקהרסט רצתה שהאיגוד יהיה סוציאליסטי באופן מוצהר, ויתקוף מגוון רחב יותר של נושאים מאשר זכות הצבעה בלבד.
היא גם התנגדה לאמצעים האלימים שהפעילות החלו לנקוט בהם, לרבות הצתה.
ב-1 בנובמבר 1913, היא תמכה בשביתת הפועלים בדבלין, והצהירה על כך בפגישה של האיגוד.
אחותה קריסטבל וחברות אחרות התנגדו לדבריה, והדיחו אותה משורותיהן.
בעקבות זאת, הקימה פנקהרסט את "פדרציית הסופרג'יסטיות מזרח לונדון" (ELFS), יחד עם איימי בול, שבמשך השנים התפתחה מבחינה פוליטית ושינתה את שמה בהתאם, ראשית ל"פדרציית סופרג'יזם לנשים" ואחר כך ל"פדרציית הפועלות הסוציאליסטית" (שניהם בעלי ראשית תיבות זהים – WSF).
היא ייסדה את השבועון של WSF, "דרדנוט הנשים" (דרדנוט – ספינת קרב כבדה) שהפך מאוחר יותר ל"דרדנוט הפועלות".
הארגון וכתב העת התארגנו נגד מלחמת העולם הראשונה, וחלק מבין חברותיו אף הסתירו סרבני מצפון מפני הרשויות.
הקרע הסופי בינה ובין WSPU התרחש בעקבות תחילתה של מלחמת העולם הראשונה.
הארגון תמך בחוזקה במלחמה ופנקהרסט הפציפיסטית התנגדה לה.
אמה ואחותה השעו את הפעילות הסופרג'יסטית של הארגון כדי להתמקד בתמיכה במלחמה, וקמפיינים בעד גיוס חובה.
פנקהרסט המשיכה להביע את התנגדותה, הן למלחמה והן לתמיכת WSPU ובנות משפחתה, ובתורן, אלו גינו אותה בפומבי, ותקפו אותה בעיתון הלאומני החדש של WSPU, "Britannia".
הארגון שהיא עמדה בראשו, WSF, פעל להגנת נשים עניות בתקופת המלחמה, ויסד "מסעדות עלות" בהם עניי העיר יכלו לאכול במחיר סמלי, אך ללא תחושת הבושה של קבלת צדקה.
WSF גם פעל למען תעסוקת נשים שאיבדו מקומות עבודה בעקבות המלחמה.
פנקהרסט וחברותיה גם נאבקו בעד זכויותיהן המשפטיות של נשים אשר בני זוגן נשלחו לחזית, כדי לקבל קצבאות וכן בקמפיינים למודעות לגבי העוני בו נשים רבות מצאו עצמן פתאום.
ב-1915, פנקהרסט תמכה באירוע "ליגת הנשים הבין-לאומית למען חירות ושלום", שהתרחש בהאג.
תמיכה זו גרמה לה לאבד תומכות נוספות, ועמדה בניגוד בולט לפעילותה של קריסטבל, שאחרי המהפכה הרוסית ב-1917, נסעה לרוסיה כדי לשכנע נגד פרישה מהמלחמה.
היא חברה לשארלוט דספרד והקימה יחד איתה את "צבא השלום הנשי", ארגון שדרש שלום באמצעות משא ומתן.
"דרדנוט הנשים" היה בעל קו תקיף נגד המלחמה ותמך בארגונים שהתנגדו לה.
ביולי 1917 העיתון פרסם הצהרה אנטי-מלחמתית מפורסמת מאת המשורר זיגפריד ששון.
גברים רבים נעדרו ואף נהרגו בזמן המלחמה, אך תינוקות המשיכו להיוולד, ונשים רבות נקלעו למצוקה כאשר התינוקות חלו.
יחד עם ד"ר ברברה צ'ייקובסקי הקימה פנקהרסט ארבע מרפאות לאם-ולילד בלונדון.
WSF המשיכה לנטות שמאלה במפה הפוליטית, ואימצה לזמן קצר את השם "המפלגה הקומוניסטית (החלק הבריטי של האינטרנציונל השלישי)", שלא היה חלק מהמפלגה הקומוניסטית של בריטניה (CPGB) שהוקמה באותו זמן והייתה שונה ממנה בהתנגדותה לפרלמנטריזם.
"דרדנוט הפועלים" פרסם את "החוקה לסובייטים בריטים" שחיברה פנקהרסט בתיאום עם אספת הבכורה של המפלגה.
במאמר היא כתבה על התפקיד הפוטנציאלי של "סובייטים ביתיים", שמטרתם להבטיח ייצוג לנשים ובמיוחד אמהות בניהול החברה באמצעות התמקדות על המרחב הביתי ובנייתו.
על אף ההבדלים ביניהן, שתי המפלגות הקומוניסטיות שיתפו פעולה, ולימים המפלגה הקטנה של פנקהרסט נטמעה בתוך המפלגה הקומוניסטית הרשמית והגדולה יותר.
אך אחדות זו הייתה קצרת ימים, וכשמנהיגי CPGB הציעו לפנקהרסט לתת את העיתון למפלגה במקום לשמור עליו כישות עצמאית, היא מרדה.
כתוצאה מכך היא נודתה מהמפלגה הקומוניסטית הבריטית וייסדה את "מפלגת העובדים הקומוניסטית" ששרדה אך לזמן קצר.
פנקהרסט נטתה בזמן זה לקומוניזם שמאלי או לקומוניזים מועצתני.
היא הייתה דמות חשובה בתנועה הקומוניסטית בזמן זה והיא נכחה בישיבות של הקומינטרן ברוסיה ובאמסטרדם, וכן בישיבות של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית.
היא התווכחה עם לנין על צנזורה, ותמכה בקומוניסטים מרקסיסטים כמו אמדאו בורדיגה ואנטון פנקוק .
הולדת בנה ויחסיה עם משפחתה
ב-1918, פנקהרסט עברה לגור עם סילבו קוריו , סוציאליסט איטלקי.