tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך דרכו הוא ממשיך בהירהוריו אודות צליבת ישו, ימיו האחרונים והעלובים של פרידריך ברברוסה ונושאים אחרים.
לקראת סופה של הפואמה הוא מתקרב ליעדו, המבורג, ומחפש מכרים וזיכרונות.
הוא משים את עצמו כאריסטופאנס ודאנטה ופונה למלך בקריאת אזהרה שלא לפגוע בנתיניו שכן בזעמם, לכשיפרוץ, יהיו חזקים ממנו.
הפואמה מדגימה את עולם הדימויים והשירה העממית הפואטית של היינה באופן מקוצר ומהודק מבחינה לשונית וספרותית, באמצעות שימוש באירוניה וביקורתיות על נסיבות הזמן במולדתו.
היינה מציב את חזונו החברתי העומד בניגוד ל"תמונת נובמבר" של האחים גרים.
הוא מבקר את המיליטריזם הגרמני והריאקציונריות השוביניסטית שלה, כלומר הלאומנות, העומדת בניגוד לפתיחות המהפכנית הקיימת בצרפת.
הוא מעריץ את נפוליון, שהפך את החירות למציאות.
הוא אינו רואה עצמו כאויב של גרמניה אלא כמבקר אוהב של ארץ אבותיו.
יצירתו זו של היינה נתונה במחלוקת בגרמניה עד ימינו אלה.
בתקופה שנכתבה נחשבה היצירה ככזו המביישת את יוצרה, חסר המולדת הבוגד בארץ אבותיו מן הגלות.
בתקופת השלטון הנאצי התגברו תחושות אלה בהשפעת האנטישמיות.
היינה נחשב ל"בוגד יהודי", והפואמה הוגדרה כ"טיפשות גרוטסקית".
המחקר המודרני רואה ביצירה ביקורת על הזהות הלאומנית הגרמנית, העומדת בניגוד לשאיפה לאינטגרציה אירופית.
היצירה ממחישה את הניגודים הרבים בנפשו של היינה.
מצד אחד אדם המאוהב בארץ אבותיו, ומצד שני – יכול לשהות בה רק כאורח.
המשורר העברי יליד גרמניה יהודה אופן קרא לאחד מספרי שיריו ""לא אגדת חורף" (1969 – מסע לגרמניה תשכ"ט)".
היינריך היינה, גרמניה: אגדת חורף: (נכתב בשנת 1844); תירגם מגרמנית והוסיף אחרית-דבר והסברים: שלמה טנאי, תל אביב: רשפים, תשנ"ג 1993.
עפרי אילני, גרמניה, אגדת חורף, בבלוג "ארץ האמורי", 13 בדצמבר 2012
באלגברה ליניארית, מטריצת הגרמיאן (או מטריצת גראם) של סדרת וקטורים במרחב מכפלה פנימית היא המטריצה ההרמיטית שאיבריה הם כל המכפלות הפנימיות של שני וקטורים מתוך הסדרה, כלומר המטריצה אשר איבריה נתונים בנוסחה .
הדטרמיננטה של מטריצת הגרמיאן שווה לריבוע הדטרמיננטה של המטריצה המקורית ממנה נבנתה, על כן יישום חשוב אחד שלה הוא בקביעה האם סדרת וקטורים תלויה ליניארית: אוסף של וקטורים הוא בלתי תלוי ליניארית אם ורק אם דטרמיננטת הגרמיאן שונה מאפס.
נקראת על שם יורגן פדרסן גרם.
במרחב וקטורי ממשי בעל מספר ממדים סופי עם המכפלה הסקלרית האוקלידית הסטנדרטית, הגרמיאן היא פשוט (או בעבור מרחבים וקטוריים מעל המרוכבים), כאשר היא המטריצה שעמודותיה הן הווקטורים .
בגאומטריה רימנית, בהינתן יריעה משוכנת -ממדית ומערך קואורדינטות בעבור , תבנית הנפח המושרית על על ידי השיכון ניתנת לחישוב באמצעות הגרמיאן של סדרת וקטורים המהווים בסיס למרחב המשיק ל-:
נוסחה זאת מכלילה את הנוסחה הקלאסית לאינטגרל המשטחי של משטח פרמטרי בעבור :
שטח המשטח מתקבל מאינטגרל על פונקציה שערכה על המשטח קבוע על 1.
הדטרמיננטה של מטריצת הגרמיאן היא:
גאומטרית, דטרמיננטת הגרמיאן היא ריבוע הנפח של המקבילון היסודי הנוצר על ידי וקטורי העמודות של המטריצה.
תוצאה זאת נובעת מתכונת הכפליות של הדטרמיננטה (הווה אומר,
) ומכך שלפי הגדרת הגרמיאן (שכן הדטרמיננטה של מטריצה שווה לזו של המטריצה המשוחלפת שלה).
גרמן גילטמן (נולד ב-1 בפברואר 1973) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה ששירת כנספח צה"ל ברוסיה, וקודם לכן פיקד על חטיבה 278 וגדוד 82 של חטיבה 7.
נולד בעיר זפוריז'יה (אז בברית המועצות וכיום באוקראינה).
עלה לישראל בשנת 1990. עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל השריון, עבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קצינים.
שירת במגוון תפקידי מטה ופיקוד בחיל ובכלל זה כמפקד גדוד 82 בחטיבה 7. לאחר מכן היה גם מפקד גדוד 532 בחטיבה 460 ובהמשך סגן מפקד חטיבה 7. השתלם בקורס מפקדי חטיבות ומונה למפקד חטיבה 278 ולסגן מפקד עוצבת הפלדה.
בהמשך מונה לנספח צה"ל ברוסיה.
לאחר סיום תפקידו הוחלף על ידי בוריס שוסטר.
במלחמת חרבות ברזל שירת במילואים כמנהל לחימה וראש מטה אוגדה 162.
ב-4 בדצמבר 2025 הוחלט בדיון איוש בראשות הרמטכ"ל אייל זמיר, בכפוף לאישור שר הביטחון, על מינויו של גילטמן למפקד המרכז למפקדות בזרוע היבשה והעלאתו לדרגת תת-אלוף.
יום לאחר מכן פסל שר הביטחון ישראל כ"ץ את מינויו של גילטמן לתפקיד, בשל מעורבותו במחאת "אחים ואחיות לנשק" נגד הרפורמה המשפטית, בטענה שגילטמן קרא לסרבנות.
במוקד טענותיו של כ"ץ עמדה השתתפותו של גילטמן במסיבת עיתונאים של "אחים לנשק" ב-21 במרץ 2023, שבה אמר "עליתי לארץ מאוקראינה כדי לחיות במדינה דמוקרטית.
שירתתי עד היום גם בסדיר וגם במילואים בגלל חוזה בלתי כתוב עם המדינה.
אני לא מוכן לשרת במקום שהוא לא דמוקרטיה.
בתגובה להחלטת כ"ץ הסיר גילטמן את מועמדותו, והבהיר כי מעולם לא קרא לסרבנות, בניגוד לטענת שר הביטחון.
סוכם שהוא ימשיך לשרת במילואים.
גרמניה באירוויזיון 1957 השתתפה עם השיר "Telefon, Telefon" בביצוע של מרגוט הילשר.
לקראת אירוויזיון 1957 ערכה גרמניה המערבית תחרות פתוחה לבחירת השיר שייצג אותה בתחרות, בה השתתפו 4 זמרים שונים.
התחרות נערכה ב-17 בפברואר 1957 והנחה אותה האנס-יואכים קולנקאמפף.
גרמן (גבריאל) רשבילוביץ' זכרייב (נכתב גם זכריאייב.
ברוסית: Герман Рашбилович Захарьяев ; נולד ב-7 ביולי 1971) הוא איש עסקים, איש ציבור ונדבן.
סגן נשיא הקונגרס היהודי הרוסי ונשיא קרן הצדקה הבינלאומית "סטמאגי", של יהודי ההרים יוצאי הקווקז.
גרמן גבריאל זכרייב (נכתב גם זכריאייב) נולד בכפר קרסנאיה סלובודה באזרבייג'ן, אז חלק מברית המועצות.
אביו היה העיתונאי והמשורר רשביל זכרייב.
גרמן התייתם בגיל 7 ובשנת 1992 עבר לרוסיה והקים עסק מסחרי.
נושא עבודת הגמר: "התפתחות המושג הדתי-תאולוגי של החסידות".
בשנת 2012 נבחר לסגן נשיא הקונגרס היהודי הרוסי.
הקמת קרן "סטמאגי" ופעילות ציבורית
זכרייב הוא פטרונם של היהודים ההרריים יוצאי הקווקז.
למימוש חזונו בשנת 2001 הוא הקים עם משפחתו את קרן הצדקה הבינלאומית "סטמאגי", למען היהודים ההרריים, לסיוע בתחומי דת רווחה וחינוך, שיקום והקמת בתי כנסת ומוסדות תורה וחסד ברחבי העולם ותשתית תקשורתית ענפה בין כל היהודים ההרריים.
הקרן נועדה לשמר את המגוון ההיסטורי והתרבותי של מורשתם של היהודים ההרריים, כתיבת ספרים, עריכת מחקרים ושיפור תדמיתם של היהודים ההרריים בישראל.
אחד ההישגים הבולטים בתחום הוא סדרת תוכניות רדיו על היהודים ההרריים ברדיו רק"ע, בשפה הרוסית.
בשנת 2011 בהשתתפותו של זכרייב הוקמה קבוצת תקשורת הכוללת אתרי אינטרנט ורשתות חברתיות, שמטרתם לאחד את כל נציגי הקהילה בכלי התקשורת, לאסוף את כל המידע האפשרי על הקהילה, ההיסטוריה, התרבות, האמנות והדמויות.
אתר הקרן גם השיק סדרת שיעורי וידאו בג'והורי, שפתם של היהודים ההרריים.
קבוצת התקשורת סטמאגי כוללת: עיתון חודשי "סטמאגי", עיתון "בירליק-אחדות" באזרבייג'ן, ערוץ טלוויזיה באינטרנט של היהודים ההרריים "סטמאגי-ט-ו", המסקר את חיי הקהילה ברחבי העולם.
אחד ההישגים הבולטים במיוחד של ד"ר גרמן זכרייב היה היוזמה לציון "יום השחרור וההצלה" והכנסתו ללוח השנה העברי ולספר החוקים של מדינת ישראל.
הוא צוין לראשונה גם על פי התאריך העברי בשנת ה'תשע"ד.
הוא צוין באירועים בכנסת, בכותל המערבי, במטה האומות המאוחדות שבניו יורק ובאירופה.
באותה שנה החל פרויקט לחשיפת קבריהם של כרבע מיליון יהודים שנהרגו כחיילים בצבאות בעלות הברית והמחתרות.
ב-2018 אישרה הכנסת את "חוק יום השחרור וההצלה מגרמניה הנאצית", ברוב גדול.
בחודש מאי 2025, לקראת ציון יום השחרור וההצלה, חודשה אנדרטת עמוד הגבורה במוזיאון יד ושם בתרומתו של זכרייב, לאחר שסבלה מבלאי משמעותי במשך השנים.
בשנת 2019 זכה זכרייב לעיטור הידידות הנשיאותי מנשיא רוסיה ולדימיר פוטין, על הסיוע בפיתוח התרבות הרוחנית של היהודים ההרריים, והאחווה בין העמים, ועל היוזמה הייחודית להנצחת זכרם של החיילים היהודים, שנהרגו במלחמה נגד הנאצים.
בשנה זו זכה זכרייב גם בפרס 'כנר על הגג' של איגוד הקהילות היהודיות ברוסיה.
הפרס מוענק מדי שנה ובו זוכים אישי ציבור בני לאומים שונים "שדרך פעילותם תרמו רבות לפיתוח החיים התרבותיים והציבוריים של המדינה".
בשנת 2016 זכה במדליית 'טארג'י' – הפרס הממלכתי של רפובליקת אזרבייג'ן שנוסד על ידי נשיא הרפובליקה, על תרומתו לאחווה בין העמים.
גרמניה באירוויזיון 1956 השתתפה עם השירים "Im Wartesaal zum großen Glück" ו-"So geht das jede Nacht", שבוצעו על ידי הזמרים, וולטר אנדראס שוורץ ופרדי קווין בהתאמה.
בניגוד לרוב המדינות שהשתתפו באירוויזיון 1956, רשות השידור הגרמנית (ARD), בחרה את שני השירים שייצגו את גרמניה בתחרות בוועדה מיוחדת שהוקמה על ידי רשות השידור הגרמנית.
אל הוועדה נשלחו 12 שירים, ומתוכם נבחרו שני שירים שיצגו את גרמניה באירוויזיון.
שמות השירים שלא נבחרו לא נחשפו עד היום.
ליס אסיה, אזרחית ונציגת שווייץ, השתתפה בתחרות זו מספר ימים לאחר בחירתה לייצג את שווייץ.
על פי תקנון התחרות, לא הייתה הגבלה האוסרת על מבצע לייצג מספר מדינות.
על פי שמועות, ליס אסיה זכתה באחד מן המקומות הראשונים, אך הוועדה בחרה שלא להטיס אותה ללוגאנו, שווייץ, שם נערכה התחרות.
השיר "Im Wartesaal zum großen Glück" הושר רביעי בסדר ההופעות, לפני צרפת ואחרי בלגיה.
השיר "So geht das jede Nacht" שובץ במקום ה-11 בסדר ההופעות, לפני צרפת ואחרי בלגיה.
גרמניה באירוויזיון 1958 השתתפה עם השיר "Für zwei Groschen Musik", שבוצע על ידי הזמרת הגרמנייה, מרגוט הילשר.
זו הייתה ההופעה השנייה ברציפות של הילשר באירוויזיון.
ב-6 בפברואר 1958, נערך הקדם הגרמני לאירוויזיון 1958 בהנחיית אנאיד איפליקג'ן וקורט א' יונג.
בקדם השתתפו 12 שירים ומתוכם נבחר הזוכה על ידי חבר המושבעים.
שמות השירים לא נחשפו עד היום, פרט לשיר הזוכה ולשיר "Die Braut der sieben Meere" של לאלה אנדרסן.
ב-12 במרץ 1958, הילשר ביצעה את השיר על בימת האירוויזיון.
הילשר בוצה שמינית בסדר ההופעות, לפני אוסטריה ואחרי בלגיה.
בסיום ההצבעה, גרמניה זכתה השביעי עם חמש נקודות.
גרמניה באירוויזיון 1959 השתתפה עם השיר "Heute Abend wollen wir tanzen geh'n", שבוצע על ידי התאומות קסלר.
זוהי השתתפותה הרביעית של גרמניה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
רשות השידור הגרמנית בחרה באופן פנימי את התאומות קסלר לייצוג המדינה.
כשבוע אחר כך חשפה את השיר הגרמני לאירוויזיון 1959, "Heute Abend wollen wir tanzen geh'n", שנכתב על ידי אסטריד וולטמן.
בנוסף, היא בחרה את פרנק פורסל למנצח על השיר.
ב-11 במרץ 1959 הופיעו התאומות קסלר על בימת האירוויזיון.
הן שרו שישיות בסדר ההופעות, לפני שוודיה אחרי הולנד.
עם סיום ספירת הקולות הגיעו התאומות למקום השמיני עם חמש נקודות.
גרמן בוריסוביץ' חאן הוא אוליגרך, מיליארדר ואיש עסקים אוקראיני-רוסי-ישראלי.
חאן הוא בנם של זוג יהודים אוקראינים מלבוב.
הוא החל לעשות את הונו עם התפרקות ברית המועצות בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. מונה בידי מיכאיל פרידמן לתפקידי ניהול באלפא גרופ.
ב-2013 נמכרו מניות החברה לרוסנפט וחאן עבר לנהל את עסקי הסחר הסיטונאי של הקבוצה, 'אלפא אקו'.
אחרי שהפך, ב-1996, לנשיא אקו, העמיק את מעורבות החברה בסחר הנפט.
החברה רכשה את חברת הנפט טיומן אויל (TNK) וחאן שימש סגן יו"ר הדירקטוריון עד 2003. חאן ובכירים אחרים בחברה הובילו אותה למיזם משותף עם בריטיש פטרוליום, מיזם שהביא את ההשקעה הזרה הגבוהה עד אז ברוסיה, בסך 8 מיליארד דולר ויצר את חברת הנפט השלישית בגודלה ברוסיה, TNK-BP .
עשר שנים לאחר מכן נמכרה TNK-BP לרוסנפט תמורת 56 מיליארד דולר, במה שתואר על ידי סוכנות הידיעות רויטרס כאחת ההשתלטויות הגדולות בהיסטוריה של תחום האנרגיה.
ההכנסות ממכירת TNK-BP הובילו את חאן, מיכאיל פרידמן ואחרים מן האוליגרכים המושקעים בחברה להקים בלוקסמבורג את חברת ההשקעות הבינלאומית LetterOne שגרמן חבר בדירקטוריון שלה.
גרמן אולגוביץ' אונוגקה הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת קייסריספור.
אונוגקה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות זניט פנזה ווולגר אסטרחן מהליגות הנמוכות ברוסיה.
לאחר תקופת ההשאלה חתם במועדון הדני באופן קבוע.
ב-14 ביולי 2021 הושאל אונוגקה לקריליה סובייטוב סמרה מליגת העל הרוסית, במדיה שיחק כחודש וחצי וערך ארבע הופעות ליגה, ולאחר מכן הושאל לרובין קאזאן מליגת העל הרוסית, במדיה ערך 23 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
ב-3 בספטמבר 2022 הושאל אונוגקה למשך עונה אחת לבני סכנין מליגת העל הישראלית.
מחוז גרמנט , המכונה גם גרמנט סנטר, פאשן דיסטריקט או פאשן סנטר, היא שכונה הממוקמת ברובע מנהטן בעיר ניו יורק.
מקורם של שני השמות האחרונים של המחוז, מגיעים מהריכוז הגבוה של תעשיית האופנה במחוז.
השכונה נחשבת לביתם של רבים מאולמות התצוגה של ניו יורק ושל חברות אופנה מרכזיות רבות, והיא נותנת מענה לכל ההיבטים של תהליך האופנה מעיצוב וייצור ועד למכירה סיטונאית.
האזור ידוע מאז תחילת המאה ה-20 כמרכז לייצור בגדים ועיצוב אופנה בארצות הברית, ובעולם.
גרמניה באירוויזיון 1960 השתתפה עם השיר "Bonne nuit ma chérie", שבוצע על ידי וין הופ.
זוהי השתתפותה החמישית של גרמניה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
הגמר לבחירת נציג גרמניה לאירוויזיון נערך ב-6 בפברואר בוויסבאדן.
עשרה שירים השתתפו, כאשר הזוכה נקבע על ידי חבר מושבעים בן 45 חברים.
רק שלושת המקומות הראשונים ידועים.
גרמלינס היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית, המשמשת כפריקוול לסרט "גרמלינס" משנת 1984 וההמשכון שלו "גרמלינס 2".
הסדרה מתרחשת בשנחאי של שנות ה-20, מזרח סין, ומספרת איך סם ווינג בן ה-10 פגש את גיזמו, מוגוואי צעיר.
הסדרה נכתבה והופקה על ידי צה צ'ון.
סטיבן ספילברג, דאריל פרנק, ג'סטין פאלווי, סם ריסטר וברנדן היי משמשים כמפיקים בפועל, עם ג'ו דנטה (במאי סרטי גרמלינס) כמפיק יועץ.
בפברואר 2021, לקראת שידור הבכורה של הסדרה, היא חודשה לעונה שנייה.
הפרק הראשון הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל סרטי האנימציה הבינלאומי של אנסי ב-13 ביוני 2022, מאוחר יותר הסדרה עלתה עם השקת מקס ב-23 במאי 2023. הסדרה גם הייתה אמורה לעלות ברשת Cartoon Network כחלק מרצועת ACME Night שלהם.
עם זאת, הרצועה עברה ל־Adult Swim בספטמבר 2023.
העונה הראשונה, המורכבת מ-10 פרקים, נקראת Gremlins: Secrets of the Mogwai, העונה השנייה, גם היא בת 10 פרקים נקראת Gremlins: The Wild Batch והיא עלתה לשידור ב-3 באוקטובר 2024.
הסדרה מתארת כיצד סם וינג בן ה-10 פגש מוגוואי צעיר בשם גיזמו.
יחד עם גנבת רחוב מתבגרת בשם אל, סם וגיזמו יוצאים למסע מסוכן באזורים הכפריים של סין, נתקלים ולפעמים נלחמים, במפלצות צבעוניות ורוחות מהפולקלור הסיני.
במסע שלהם להחזיר את גיזמו למשפחתו ולגלות אוצר אגדי, הם נרדפים על ידי ריילי גרין, תעשיין רעב לכוח וצבאו ההולך וגדל של גרמלינים מרושעים.
הסדרה גם מתעמקת ביצירת המוגוואי על ידי האלה נו'וה ואחיה פו שי.
אייזק וואנג בתור סם וינג
מינג-נה ון בתור פונג וינג, יין
ג'יימס הונג בתור סבא וינג
מת'יו ריס בתור ריילי גרין
לוקאסיו בתור גיזמו, באקי, קלאם, סנוט הבן, מוגוואי מרושע
גבריאל נווה גרין בתור אל
מוריס גילמה בעבר את דמותה של מרלה בלודסטון בסרט "גרמלינס 2".
אריק באוזה בתור סבסטיאן, נוגין, סנוט
די בראדלי בייקר בתור יצור מס' 2, מוגוואי מרושע, אריה
גריי דליסל בתור קלואו, דאקפייס, מוגוואי מרושע
זאק גליגן בתור עובד מס' 2. גליגן גילם בעבר את הבעלים המודרני של גיזמו בילי פלצר בשני סרטי גרמלינס.
רנדל פארק בתור יאו / אוד-אוד
ג'ורג' טאקי בתור נוג'ין (גרסה חכמה)
קיונה יאנג בתור יונה מספרת עתידות
רמונה יאנג בתור פוקס ספיריט
שנהפרסקטגוריהתוצאהמקור2024פרס סאטורןסדרת הטלוויזיה המונפשת או הספיישל הטוב ביותרפרס אנניהישג יוצא דופן עבור סטוריבורד בהפקת טלוויזיה/שידור אנימציהפרסי גילדת המפיקים של אמריקהסדרת ילדים יוצאת דופן2025פרס סאטורןסדרת הטלוויזיה המונפשת או הספיישל הטוב ביותרפרס אנניהפקת הטלוויזיה המונפשת הטובה ביותר לילדיםפרסי אמי לתוכניות לילדים ולמשפחההליהוק הטוב ביותר בתוכנית אנימציהבימוי מוזיקלי והלחנה הטוב ביותר בתוכנית אנימציה
גרמניה באירוויזיון 1961 השתתפה עם השיר "Einmal sehen wir uns wieder", שבוצע על ידי לאלה אנדרסן.
זוהי השתתפותה השישית של גרמניה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
הגמר לבחירת נציג גרמניה לאירוויזיון נערך ב-25 בפברואר בבאד הומבורג.
שלושה עשר שירים השתתפו, כאשר הזוכה נקבע על ידי חבר מושבעים בן 21 חברים.
גרמיו מרינגה (בפורטוגזית: Grêmio de Esportes Maringá) הוא מועדון כדורגל ברזילאי.
המועדון נוסד בשנת 1961 בעיר מרינגה שבמדינת פרנה.
קבוצת הכדורגל של המועדון שיחקה בעבר בדרג הבכיר של הכדורגל הברזילאי.
המועדון הוקם בשנת 1961. בשנת 1962 הוא השתתף לראשונה באליפות פרנה ובשנת 1963 זכה באליפות המדינה.
את ההישג שחזר גם בשנת 1964. לקראת עונת 1970 בגביע ליברטדורס זכתה הקבוצה בכרטיס להשתתפות בתחרות, אך בסופו של דבר החליטה ברזיל שלא לשלוח נציגות באותה שנה.
בשנת 1971 נחנך האצטדיון החדש של המועדון, "אצטדיון וילי דייוויס", שתוכנן להכיל כ-35,000 צופים.
באליפות ברזיל בכדורגל 1964 שיחקה "גרמיו מרינגה" לראשונה בדרג הארצי הבכיר.
בסך הכול השתתפה הקבוצה בדרג זה שש פעמים, בפעם האחרונה בשנת 1982.
בשנת 1982 שיחקה הקבוצה גם בליגת המשנה הברזילאית (סרייה B).
בסך הכול היא הופיעה בליגה זו שבע עונות, והפעם האחרונה הייתה בשנת 1991. הישגה הבולט ביותר היה מקום עשירי.
בשנת 2003 השתתפה הקבוצה במסגרת ארצית בפעם האחרונה (בליגה הרביעית).
מאז היא משחקת רק במסגרת המדינתית של פרנה.
בשנת 2024 ירדה מליגת המשנה המדינתית (הדרג השני) אל הליגה השלישית.
גרמיו בראזיל (בפורטוגזית: Grêmio Esportivo Brasil) הוא מועדון כדורגל מברזיל.
המועדון נוסד בשנת 1911 בפלוטאס שבמדינת ריו גראנדה דו סול.
הקבוצה שיחקה בעבר מספר פעמים בדרג הבכיר של אליפות ברזיל בכדורגל.
המועדון הוקם בשנת 1911 בעקבות ויכוח פנימי במועדון ספורט קיים בעיר פלוטאס.
הוא נוסד ביום העצמאות של ברזיל, ומכאן התווסף לשמו השם "ברזיל".
בשנת 1919 זכתה הקבוצה בפעם הראשונה והיחידה באליפות מדינת ריו גראנדה דו סול.
בשנת 1978 שיחקה הקבוצה לראשונה בדרג הבכיר של אליפות ברזיל.
הישגה הבולט ביותר היה בעונת 1985, כאשר הקבוצה הגיעה לשלב חצי הגמר והודחה על ידי באנגו.
בסך הכול השתתפה הקבוצה בדרג הבכיר ארבע פעמים.
בליגת המשנה הברזילאית שיחקה הקבוצה 9 עונות, החל מ-1980 ועד הופעתה האחרונה ב-2021. הישגה הטוב ביותר היה המקום השמיני בשנת 2017.
מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 מתנדנדת הקבוצה בין הליגה השלישית לליגה הרביעית.
נכון לעונת 2025 היא משתתפת במשחקי הליגה הרביעית.
בהגביע הברזילאי השתתפה 'גרמיו ברזיל" שבע פעמים, והישגה הגבוה ביותר היה הגעה לשלב השלישי במספר מהדורות.
בשנת 2009 היה אוטובוס הקבוצה מעורב בתאונת דרכים קשה, ובה נהרגו מספר שחקנים ומאמן השוערים, ו-20 שחקנים נוספים נפצעו.
אצטדיונה הביתי של הקבוצה, "אצטדיון בניטו פרייטס", נבנה בשנת 1943 ומכיל כ־18,000 מקומות ישיבה.
גרמיו בארוארי (בפורטוגזית: Grêmio Barueri Futebol) הוא מועדון כדורגל מברזיל, שנוסד בשנת 1989 בעיר בארוארי שבמדינת סאו פאולו.
המועדון הוקם בשנת 1989 במטרה לייצג את העיר בארוארי במגוון ענפי ספורט.
המועדון הצליח להשיג חסויות מחברות מסחריות הפועלות בעיר, מה שאפשר את הרחבת פעילותו.
בשנת 2001 הפכה קבוצת הכדורגל של המועדון לקבוצה מקצועית, והחלה לשחק בדרג השלישי של אליפות סאו פאולו בכדורגל.
בשנת 2006 זכתה באליפות הדרג השני ועלתה לליגה הבכירה של אליפות סאו פאולו.
באותה שנה השתתפה לראשונה בליגה השלישית של התחרות הארצית בברזיל.
בשנת 2007 העפילה הקבוצה לליגת המשנה הברזילאית, וכבר בשנת 2008 עלתה לליגת העל הברזילאית.
בשנת 2010 לא הצליחה הקבוצה לחדש את החוזה לאצטדיון העירוני ועברה לעיר מרוחקת כ-600 ק"מ מבארוארי.
בשנת 2011 היא חזרה לעיר, אך בסיום אותה שנה ירדה לליגת המשנה.
בדרג העליון של אליפות סאו פאולו בכדורגל שיחקה "גרמיו בארוארי" חמש עונות, והאחרונה שבהן הייתה בשנת 2011.
לאחר הירידה לליגת המשנה שיחקה בה הקבוצה גם בשנת 2012, אך בסיום אותה עונה ירדה לליגה השלישית, ושנה לאחר מכן לליגה הרביעית.
שנת 2014 הייתה העונה האחרונה שבה השתתפה הקבוצה במסגרת הליגות הארציות.
בתחרות הגביע הברזילאי השתתפה הקבוצה שלוש פעמים, החל משנת 2011. הישגה הבולט היה העפלה לשמינית הגמר בשנת 2011.
בשנת 2010 העפילה הקבוצה לגביע סודאמריקנה והודחה בסיבוב השני.
מאז שנת 2016 אינה משתתפת כלל בתחרויות סדירות לקבוצות מקצועיות.
אצטדיון הקבוצה נבנה בשנת 2007, נמצא בבעלות העירייה, ומכיל כ-31 אלף מקומות ישיבה.
גרמניה הנאצית הוא הכינוי המקובל כיום לגרמניה שבין השנים 1933–1945. בתקופה זאת הונהגה בגרמניה דיקטטורה, על ידי המפלגה הנאצית בראשות אדולף היטלר.
שם המדינה בתקופה ההיא כפי שהיה בשימוש על ידי הנאצים היה "האימפריה הגרמנית הגדולה".
החל מסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 דרשה גרמניה הנאצית תביעות טריטוריאליות אגרסיביות, ואיימה במלחמה אם לא יתקיימו.
היא סיפחה את אוסטריה וצ'כוסלובקיה ב־1938 וב־1939 בהתאמה.
היטלר חתם הסכם אי-תוקפנות עם יוסיף סטלין ופלש לפולין בספטמבר 1939 (הסכם שהפר שנתיים לאחר מכן עם תחילת מבצע ברברוסה), דבר שגרם לפרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה.
בנוסף, היטלר חתם על ברית עם איטליה הפשיסטית ושאר מדינות הציר, עובדה שסייעה לו לכבוש את רוב אירופה עד אמצע 1940. עד סוף שנה זו, בריטניה נותרה כיריבה הגדולה היחידה שלה באירופה.
הגזענות שימשה יסוד מוסד לבניינה של כל האידאולוגיה הנאצית, ובתקופה זו גברה האנטישמיות בגרמניה.
דבר מרכזי שהניע את היטלר היה שאיפתו ללבנסראום, האמונה שהעם הגרמני ראוי להתפשט ולקיים מרחב מחיה בשטחים הסלאביים במזרח, תוך ניצול משאבי הטבע.
בסיס ההנחה הנאצית היה שהסלאבים נחותים משמעותית מהגזע הארי ועל כן הוא ראוי להתקיים ולשגשג על חשבונם.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החלו הנאצים ביישום צעדים נגד היהודים במדינות הכבושות, ובמהלך המלחמה התרחשה השואה.
השם הרשמי של המדינה היה "הרייך הגרמני" בין השנים 1933–1943 ו"הרייך הגרמני רבתי" בין השנים 1943–1945. המשטר הנאצי הסתיים לאחר שבעלות הברית הביסו את גרמניה במאי 1945 והביאו לכניעתה, ובכך גם סיימו את הזירה האירופית במלחמת העולם השנייה.
גרמניה הנאצית לא הייתה ישות נפרדת מבחינה משפטית מ"רפובליקת ויימאר" שקדמה לה.
אלה כינויים למשטרים השונים ששלטו במדינה.
גם מבחינה רשמית, מאז איחוד גרמניה ב-1870 ועד להקמת אזורי הכיבוש בגרמניה ב־1945 התקיימה אותה ישות מדינית, אם כי גבולותיה ושיטת הממשל בה השתנו.
שמה היה "הרייך הגרמני" מייסודה ועד לכניסתו לתוקף של צו קנצלריית הרייך 7669 (RK 7669 E) ב־26 ביוני 1943, ששינה את השם רשמית ל"רייך הגרמני רַבָּתִי" (Großdeutsches Reich).
המונח חדר לשיח הציבורי כבר קודם לכן.
אף כי נעשה מחייב מבחינה משפטית עם הצו והחלו להשתמש בו במסמכים פנימיים, הוא לא נקלט והמדינה גם לא עשתה מאמצים להפוך אותו למקובל: לא הייתה הכרזה מיוחדת בנידון.
השם החדש היה התייחסות לדרישה שנשמעה באספה הלאומית של פרנקפורט לכונן "גרמניה רבתי", שתכלול גם את האימפריה האוסטרית ולא רק את הקונפדרציה הגרמנית, כפתרון לשאלה הלאומית.
השם "הרייך השלישי" (שמקורו באסכטולוגיה של יואכים מפיורה במאה ה-12), אף שהיה נפוץ מאוד בתעמולה הנאצית ובעיתונות עד ל-1939 – אז הורו היטלר וגבלס להפסיק להשתמש בו, אם כי הוא לא נעלם מהשיח – מעולם לא היה רשמי בשום אופן.
כמוהו גם כינויים אחרים כמו "רייך אלף השנים" וכדומה.
הקמתה של "גרמניה הנאצית" לא התרחשה בתאריך מובחן.
היטלר מונה לקנצלר הרייך ב-30 בינואר 1933, והחל בתהליך ממושך של ביטול הדמוקרטיה המעורערת ויצירת דיקטטורה בראשותו, שהושלם לחלוטין עם מות הנשיא פאול פון הינדנבורג באוגוסט 1934 ונטילת משרתו בידי היטלר.
בהצהרת ברלין מ-5 ביוני 1945 נטלו על עצמן בעלות הברית את השלטון הישיר בגרמניה.
ביסוס המשטר הנאצי הדיקטטורי (1933–1934)
בנובמבר 1932 התקיימו הבחירות הדמוקרטיות האחרונות בגרמניה לפני עליית הנאצים לשלטון.
המפלגה הנאצית קיבלה 33% אחוז מהקולות.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית קיבלה 20% מהקולות, המפלגה הקומוניסטית 17%, מפלגת המרכז הקתולית 15%, המפלגה הלאומית 9% ומפלגות קטנות נוספות 6% מהקולות.
על הנשיא פאול פון הינדנבורג היה להחליט על מי מראשי המפלגות להטיל את מלאכת הרכבת הממשלה.
לעזרתו של אדולף היטלר, מנהיג המפלגה, באו הכוחות השמרניים בגרמניה, האצולה היונקרית שהייתה רגילה לנהל את ענייני המדינה מקדמת דנא ושלוחיה כגון הגנרל שלייכר, הקנצלר לשעה ברינינג והנשיא פאול פון הינדנבורג, ששאפו מכבר לחסל את התעתוע הדמוקרטי המזיק במדינתם.
לבסוף החליטו קובעי המדיניות מאחורי הקלעים, ובראשם הגנרל שלייכר ופרנץ פון פאפן, להמליץ בפני הינדנבורג על מינוי היטלר לקנצלר גרמניה בסוברם כי הכוחות האחרים במדינה ידאגו לרסנו בהיותו בשלטון.
הרמן גרינג מונה לשר הפנים של פרוסיה ובכך היה ראשון מבין חברי מפלגה רבים שימונו לתפקיד ציבורי.
בשנים הבאות אויש רוב מנגנון המדינה על ידי נאצים.
ב-28 בפברואר הצטרף לתקנה ה"חוק לשעת חירום להגנת האומה מפני האלימות המסוכנת של הקומוניסטים".
אנשים רבים מאמינים שבניין הרייכסטאג הוצת על ידי הנאצים עצמם.
החוק ביטל את חירויות היסוד האזרחיות והיווה הבסיס למשטר היחיד של היטלר.
הוא לקח לידיו סמכויות רבות יותר והנהיג "מדינת משטרה" בה לפרט אין הגנה.
בנוסף הממשלה הגרמנית קיבלה סמכות לעקוף את ממשלות המדינות השונות בגרמניה ובכך החל הרס המבנה הפדרטיבי ששרר שם.
הכול כאמור בטענה שיש להתגונן מפני הקומוניסטים.
בראשית חודש מרץ, זמן קצר לאחר שרפת הרייכסטאג, נערכו הבחירות האחרונות תחת שלטונו של היטלר.
למרות מסע התעמולה וההפחדה המפלגה הנאצית לא הצליחה לקבל רוב – היא זכתה ב-44 אחוז מן הקולות.
אמנם זו עלייה בכוחה, לעומת הבחירות הקודמות, שקובעת אותה כגדולה במפלגות, אך היטלר ראה בכך כישלון והחיש את קצב השתלטותו על המדינה.
הסמכויות שהועברו לידי המפלגה הנאצית התרבו והרחוב נשלט על ידי בריוני ה-אס-אס וה-אס-אה.
לקראת סוף החודש נחנך בניין חדש לרייכסטאג בפוטסדאם (סמל המלוכנות הפרוסית).
עם זאת הפרלמנט החדש שנבחר זה מכבר פעל למעשה רק כיומיים.
ב-23 במרץ הוא עצמו חוקק (ברוב של 441 מול 94) את "חוק ההסמכה" שמעביר את סמכויות החקיקה ממנו אל הממשלה, אך עדיין מבטיח, להלכה, את שלטון החוק.
בכך באה לקצה חוקת ויימאר הדמוקרטית – חוק ההסמכה שימש כמשענת חוקית לשלטונו הרודני של היטלר.
בנוסף החוק היה חלק מתהליך ה"האחדה" (גרמנית: Gleichschaltung, היגוי: גְלָייְכְשָׁלְטוּנְג – "התאמה") בגרמניה – ביטול גרמניה הפדרטיבית וריכוז של מנגנוני הממשל.
היטלר מינה במדינות השונות מושלים נאצים מטעמו (מושלי הרייך), שמילאו את הוראותיו.
ב-7 באפריל נחקק חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, שהתאים את הממשל גם ברמות הנמוכות לעקרונות הנאציזם ולאיוש על ידי גרמנים "טהורים".
בהמשך השנה הוקם מחנה דכאו בדרום גרמניה, שהיה מחנה הריכוז הראשון.
מתנגדיו של היטלר – הקומוניסטים והדמוקרטים (ביניהם יהודים רבים) נשלחו למחנות ריכוז.
מחנות אלה היו בפיקוח ה-S.S, ומטרתם הייתה לבודד את מתנגדי הנאציזם.
1 במאי הפך מ"חג הפועלים" לחג לאומי.
יום לאחר מכן פוזרו האיגודים המקצועיים ומנהיגיהם הוכנסו למאסר.
הדבר נעשה מפני שהנאצים חששו מפני הכוח הגדול של האיגודים (7 מיליון חברים), אף שלא התנגדו להם והיו מוכנים לפיקוח נאצי.
במקום האיגודים המקצועיים הוקמה "חזית העבודה הגרמנית".
היטלר טען כי יש להגן על הפועלים והאיכרים מפני נצלנותם של הקפיטליסטים, וכי הקמת "חזית העבודה הגרמנית" נועדה להטיב עם הפועלים.
השביתות הוצאו אל מחוץ לחוק.
אנשי המפלגה הנאצית פשטו על מפעלים, חנויות ובתי עסקים, וחייבו את בעליהם לשלם מיסים לטובת המדינה.
האידאולוגיה הנאצית הייתה במהותה אנטי-נוצרית.
היטלר ראה בערכים הדתיים הנוצריים של אהבת כל בני האדם ברואי האל אות לחולשה.
עם זאת היו נוצרים רבים שתמכו במפלגה הנאצית על אף הסתירה בין הדת לנאציזם.
היטלר רצה בתמיכתם אך חשש מפני מעמדם העצמאי של הכנסיות.
לכן ביולי נחתם קונקורדט הרייך עם הכנסייה הקתולית – היטלר יאפשר לכנסייה לפעול בחופשיות והכנסייה תכיר בשלטונו הבלעדי.
למרות זאת שנים לאחר מכן הוא התחיל לרדוף אותה בדרישה כי הכנסייה תשרת את המפלגה ותפעל לפיה.
בין החודשים יוני ליולי הוצאו כל המפלגות מהפרלמנט (הריכסטאג) בסיוע אלימות, איומים וחקיקה.
ב-14 ביולי חוקק "החוק לקיום המפלגה הנאצית כמפלגה יחידה" שמכריז כי רק המפלגה הנאצית מותרת, וכל מפלגה אחרת אסורה ונוגדת את החוק.
כך הושלמה הפיכת המשטר של רפובליקת ויימאר למשטר חד-מפלגתי המעניק סמכות בלתי מוגבלת למפלגה השלטת.
בנובמבר אותה שנה נערכו "בחירות" לרייכסטאג ונבחרו 661 צירים מהמפלגה הנאצית.
פרסום "חוק ההאחדה" בראשית 1934 הפך את גרמניה לאזור אחד שעל כולו חל החוק הנאצי וביטל את האוטונומיה שהייתה למדינות בימי ויימאר.
ב-30 בינואר נחקק גם "החוק לשיקום הרייך" שהיה למעשה המשכו של חוק ההסמכה.
החוק ביטל את הרייכסראט (הפרלמנט הפדרלי בו נציגים לכל מדינה) ואת הפרלמנטים של המדינות עצמן.
הוא הפך את המדינות לאזורים מנהליים, שבראשם מושלים נאצים.
בכך למעשה הושלם תהליך איחוד ה"רייך השלישי".
בתחילת שנות השלושים היטלר עקב בדאגה אחרי התפתחות האס-אה, משום שהם הפריעו לתוכניות הפוליטיות שלו בברוטליות שלהם.
דווקא מתוך המפלגה הנאצית צמח הגוף המסוכן ביותר לשלטון שלה.
ראשי האס-אה רצו ב"מהפכה שנייה".
היטלר התנגד לכך כי ידע שהדבר יפגע בהתפתחות הכלכלית של המדינה.
נוצר מתח בין הצבא לאס-אה מפני שהאחרון רצה להיות הבסיס לצבא גרמניה.
היטלר התנגד כי ידע שהאספסוף לא יוכל להגשים את שאיפותיו האימפריאליסטיות ובנוסף היה זקוק לתמיכת הגנרלים.
האס-אה הפך לגוף אדיר המונה מיליוני בריונים שעלולים לאיים על שלטונו.
בסופו של דבר הצבא והאס-אס יצרו חזית נגד האס-אה וב-30 ביוני 1934 התרחש "ליל הסכינים הארוכות", שבמהלכו הוצאה להורג צמרת האס-אה (ובתוכה מפקד האס-אה ארנסט רהם) ובאותה הזדמנות מתנגדים פוליטיים נוספים של היטלר.
חיסול האס-אה אפשר את עליית האס-אס ככוח הראשי לאכיפת החוק בשלטון הנאצי.
בנוסף נוצרה תלות של הצבא בהיטלר.
לאחר מותו של הנשיא הינדנבורג, באוגוסט 1934, מינה עצמו היטלר ל"פיהרר", קנצלר ומפקד הצבא הגרמני.
הוא לקח לעצמו את סמכויות הנשיא.
החיילים חויבו להישבע אמונים ישירות להיטלר, ובתי המשפט חויבו לפעול ברוח ה"פיהרר" בלבד.
הוקמו בתי דין מיוחדים שדנו את מתנגדי המשטר הנאצי.
משאל עם שנערך ב-19 באוגוסט 1934 אישר, ב-90% מהקולות, את היטלר כמנהיג גרמניה ("הפיהרר") היחיד.
כל הכוח היה מרוכז באישיותו של היטלר, ופקודותיו נעשו מעל לכל חוק אחר.
הממשלה לא הייתה בנויה כגוף מתואם, אלא כקבוצת סיעות הנאבקות על השלטון לטובתו של היטלר.
בעיצומו של השפל הגדול, חזרה היציבות הכלכלית לגרמניה והאבטלה ההמונית נכחדה בזכות הוצאות צבאיות כבדות וכלכלה מעורבת.
הממשלה נטלה על עצמה ביצוע עבודות ציבוריות נרחבות, כולל בניית "אוטובאהנן" (כבישים מהירים).
החזרה ליציבות הכלכלית חיזקה את הפופולריות של המשטר.
קמה תרבות המבוססת על חינוך לאומני, פטריוטי גרמני.
הנאצים שרפו רבבות של ספרים שלא תאמו את רוח האידאולוגיה הנאצית, ובמקומם נכתבו והודפסו ספרים שדנו בעברה המפואר של גרמניה ובייחודה של גרמניה.
בין הספרים היה "מיין קאמפף" של היטלר שדן בתורת הגזע ובתוכניות ההשתלטות על אירופה של היטלר.
כמו כן, אסרו הנאצים על חופש העיתונות.
בעיתונים נכתבו מאמרי שטנה נגד היהודים ונגד מתנגדי הנאציזם ואוהדי הדמוקרטיה.
התקשורת, הרדיו, הקולנוע, הספרות והאמנות היו תחת פיקוחו של "משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם", שבראשו עמד יוזף גבלס.
המפלגה הנאצית ארגנה מנגנון גדול של תעמולה פרו-נאצית שבראשו עמד יוזף גבלס.
הוא נקט שיטת תעמולה שבה פנייה אל ההמונים ושכנועם בדרכו של היטלר כדרך הנכונה אל העוצמה המשותפת הגרמנית.
התעמולה הורכבה מסיסמאות, כרוזים, מצעדים והפגנות פרו-נאציות.
המצעדים לוו בתזמורות, בהמנון גרמניה ובהצדעות "הייל היטלר".
חלק מאנשי הרוח הגרמנים המפורסמים כגון המחזאי גרהארט האופטמן, המלחין ריכרד שטראוס והפילוסוף מרטין היידגר נרתמו לטובת המשטר החדש.
המשטר יצר אף אמנות אופיינית לו, שקידשה ערכים אסתטיים של נעורים, עוצמה והערצת המנהיג.
השחקנית שהפכה לבמאית לני ריפנשטאהל יצרה את הסרט "ניצחון הרצון", שתיעד את ועידת המפלגה הנאצית בנירנברג ב-1934 בשורה של דימויים רבי עוצמה – דגלי צלב הקרס מונפים אל על, נערים ארים צעירים מביטים בהערצה אל "הפיהרר" הנואם, טורים של חיילים הצועדים בסך.
בסרט זה פיתחה ריפנשטאהל שפה קולנועית טוטאלית, פאשיסטית, שהפכה לסימן ההיכר של המשטר החדש.
לאחר מכן נוצר על ידי ריפנשטאהל הסרט "אולימפיה" בן שני החלקים, המתעד את אולימפיאדת ברלין ב-1936, החוזר על אותו עולם דימויים ואותו סוג של אסתטיקה פשיסטית.
כך ניצל המשטר את האולימפיאדה לצורכי הפצת התעמולה הנאצית בגרמניה ומחוצה לה.
המשטר הנאצי בז לאמנות המודרנית על כל גווניה – סוריאליזם, קוביזם ויתר הזרמים שהפכו את השנים הראשונות של המאה העשרים למסעירות כל כך מן הבחינה האמנותית.
יצירות אלו הוכרזו כ"אמנות מנוונת", ונאסרה הצגתן בציבור (למעט תצוגה מכוונת באופן מבזה ומשפיל, אשר אף הורדה לאחר זמן קצר משהתברר כי היא זוכה לפופולריות רבה יותר מזו של "האמנות הגרמנית" שהוצגה במקביל).
המשטר הנאצי אימץ מעין סגנון נאו-קלאסי, לא מאוד שונה מן "הריאליזם הסוציאליסטי" שמשל באותה עת בכיפה ברוסיה הסובייטית.
תיאורי עירום קיטשיים, אין ספור תיאורים של הפיהרר בתנוחות שונות, ותיאור החיילים הארים הצועדים בסך או הנשים המחכות להם בבית, היו לחם חוקה של האמנות הפלסטית הגרמנית בשנות המשטר הנאצי.
ארגון "כוח באמצעות שמחה" של חזית העבודה הגרמנית הוקם כדי לספק לגרמנים תרבות ובילוי לשעות הפנאי במחירים נמוכים ובהתאם לאידאולוגיה הנאצית.
העיתונות נרתמה אף היא למאמץ התעמולה הנאצי.
התעמולה הנאצית הדגישה את חשיבות המפלגה הנאצית ומנהיגה.
היטלר רצה להשתית את המערכת החינוכית על טהרת "הגזע הארי".
לכן הורה לסלק מהמסגרת החינוכית מורים ומרצים יהודים, קומוניסטים ואחרים.
מורי גרמניה הוכרחו ללמד על פי תורת הנאציזם.
הושם דגש מיוחד על לימודי השפה הגרמנית, ההיסטוריה הגרמנית וכושר גופני.
תוכנית הלימודים נקבעה על פי הכוונה מ"לשכת הרייך לענייני חינוך".
היו גם בתי ספר מיוחדים מטעם האס-אס, שנחשבו ליוקרתיים, שם לימדו ביתר משמעת וציות, בין השאר לימודי ביולוגיה, שהתרכזו בטוהר הגזע הארי.
היו גם בתי ספר שהכשירו את בוגריהם לשמש אנשי מפלגה וחברי האס-אס לכשיגדלו.
ברחבי גרמניה היו תנועות נוער, שכונו "הנוער ההיטלראי", אליהן חויבו ההורים לשלוח את ילדיהם לבל ייענשו בעונשי מאסר קשים.
בן הנוער הנאצי נדרש להיות חבר בתנועה החל מגיל שש עד שמונה עשרה.
הפעילויות נסבו סביב רעיונות הנאציזם, חשיבות הלאום הגרמני והגזע הארי, ושבחו של הפיהרר.
לחברי התנועה היו תלבושות ייחודיות, הם השתתפו בטקסים ובמצעדים מיוחדים וראוותניים, ועברו הכשרות קדם-צבאיות.
האימונים בתנועה עסקו במחנאות, ספורט, תורת המלחמה ובאידאולוגיה הנאצית.
האס-אס היה הארגון הרודני המשטרתי והמאיים ביותר.
בראשו עמד היינריך הימלר, שפעל לחיזוק המפלגה.
בראשית שנות ה-30 הארגון מנה כ-50 אלף איש, והיה לגוף המשטרתי הגדול בגרמניה.
ב-1936 הימלר קיבל סמכות על כל גופי המשטרה בגרמניה וכך הפכה המשטרה לחלק מ"מדינת האס-אס".
הארגון התבסס על עליונות גזעית וטוהר הגזע.
תחתיו הוקמו גופים רבים אשר הטילו אימה ברחבי גרמניה.
החשובים שבהם היו הגסטפו – משטרה חשאית שחקרה כל דבר שעלול לסכן את השלטון הנאצי באמצעים של עינויים, הטלת טרור נפשי ופיזי, מאסרים בבתי כלא ובמחנות ריכוז ועוד, והאס דה שעסק בריגול פנימי אף בתוך המפלגה הנאצית על ידי רשתות מלשינים ומידע מודיעיני.
היטלר ראה בכלכלה ערובה לחוסנה של גרמניה.
תחת ניהול ד"ר היילמאר שאכט הוא הורה להקים מפעלים אזרחיים וצבאיים; צמצם את ממדי האבטלה והורה למפעלים ובתי-עסקים לקלוט מובטלים; יצר תשתית מודרנית בגרמניה (כבישים, בנייה) והורה לבסס את המשק הגרמני כעצמאי ובלתי-תלוי.
במקביל הוקצבו סכומי ענק לחימוש הצבא.
חברות גדולות, משקיעים, תעשיינים ואנשי הון (קרופ בנשק ופארבן בכימיה) עזרו להיטלר בחיזוק התעשייה אשר התפתחה ויחד איתה גם הצבא.
באמצעי כפייה רודניים נאלצו רבבות של פועלים לעבוד בקצב מואץ לייצור נשק.
בהוראת היטלר הועסקו מאות אלפי צעירים בשירות העבודה של הרייך, שם קיבלו הכשרה קדם צבאית, רוויה בהטפה אידאולוגית נאצית.
ב-1936 יצאה לדרך "תוכנית ארבע השנים" בהנהלת הרמן גרינג, שנועדה להחיש את קצב חימוש גרמניה ולהצעיד את המשק לאוטרקיה כחלק מהתוכניות של היטלר לכלכלת גרמניה הנאצית.
התוכנית הצליחה בתחום החימוש – יוצרו אלפי תותחים, מטוסים וטנקים אך נכשלה בתחום השני – ב-1939 שליש מחומרי הגלם להם זקוקה גרמניה באו מיבוא.
במצעה המקורי, "תוכנית עשרים-וחמש הנקודות" מ-1920, קראה המפלגה הנאצית להלאמת כל הבנקים וחברות הנאמנות המוגבלת (קרטלים ומונופולים פרטיים).
עם זאת, לאחר עלייתם לשלטון, ניהלו הנאצים מדיניות הפרטה – בדרך כלל, הפרטה מחדש של נכסים שהולאמו על ידי המדינה בזמן השפל הגדול – נרחבת: המגזר הבנקאי, שהולאם ברובו ב-1931 ו-70% ממנו נשלטו על ידי המדינה ב-1934, הופרט מחדש בין 1935 ל-1937 במספר הנפקות גדולות.
גם אחוז המניות שהחזיקה הממשלה בקונגלומרט הפלדה Vereinigte Stahlwerke ירד מ-52% ל-27%.
גם נכסים שהיו מאז ומתמיד בשליטת המדינה, כמו תשתיות ציבוריות ברמה העירונית, הופרטו במידה רבה.
פרופסור חרמה בל מאוניברסיטת ברצלונה, שחקר את הנושא, קבע כי גרמניה הנאצית הייתה המדינה היחידה שנקטה במדיניות של הפרטות בשנות ה-30, בניגוד למגמה של הגברת ההתערבות הממשלתית במשק ברחבי העולם.
מדיניות זו נבעה מהצורך הפוליטי להשיג תמיכה בקרב חוגי התעשיינים ומהצורך הכלכלי לייצור הכנסה שתממן את החימוש-מחדש.
מדיניות החוץ הגרמנית בין השנים 1933–1939
המטרה של מדיניות החוץ הגרמנית הייתה מימוש האידאולוגיה הנאצית – מחיקת "חרפת ורסאי" (התבוסה במלחמת העולם הראשונה ו"השפלת נובמבר 1918", כפי שכונתה על ידי היטלר, וחוזה ורסאי שנחתם אחריה) והרעיון ההיטלראי על "מרחב מחיה" (לבנסראום) במזרח על חשבון העמים הסלאביים, אותם תפס כנחותים משמעותית מהגזע הארי.
היטלר שאף להגיע לכיבושים והישגים ללא מלחמה על ידי הטעיית העולם – הצגת היטלר כשוחר שלום, וניצול פייסנותן של מדינות המערב.
הוא חתם על שרשרת של הסכמי ידידות עם מדינות רבות.
היטלר החליט לבדו על מדיניות החוץ.
הוא הצליח לממש כוונותיו במדיניות עקבית חסרת פשרות.
גרמניה פרשה מהוועדה לפירוק החימוש ומחבר הלאומים ב-1933 במחאה על מדיניות ההגבלות של חוזה ורסאי.
במקביל היא חתמה על חוזה ידידות עם ברית המועצות.
ב-1934 חתמה גרמניה הסכם אי-התקפה עם פולין במטרה להרגיעה ולהרחיקה מצרפת.
בשנה זו התרחש ניסיון נפל של פוטש (מרד) נאצי באוסטריה על ידי רצח הקנצלר דולפוס.
כתגובה, איטליה העמידה כוחות על הגבול האוסטרי.
לפי חוזה ורסאי, הועבר חבל הסאר מגרמניה לפיקוח חבר הלאומים, והוסכם שרק לאחר שייערך משאל עם בחבל זה ייקבע עתידו.
בינואר 1935 נערך משאל עם, לפני ההצבעה ביצעו תומכי הנאצים פעולות אלימות וטרור כנגד המתנגדים להחזרת החבל לגרמניה, ובהשפעת האלימות הושג רוב של 91 אחוז מתושבי חבל הסאר שהצביעו בעד החזרת החבל לגרמניה, וכך נעשה.
אוצרות הטבע באזור שימשו את היטלר בתיעושה ובחימושה של גרמניה.
באותה שנה ביטל היטלר סופית את חוזה ורסאי בכך שהכריז שגרמניה תתחמש ללא הגבלה, זאת בנימוק שאירופה ובעיקר אויבה של גרמניה – סטלין, ממשיכים להתחמש.
בד בבד ביוני 1935 חתם היטלר על הסכם ימי עם הממלכה המאוחדת שעל-פיו ניתן לגרמניה להגדיל את צי אוניותיה.
הבריטים חשבו שההסכם ייפתח דף חדש ביחסים בין שתי המדינות, יגביר את היציבות באירופה ויגרום לגרמניה להעריך את המחווה הבריטית כצעד של רצון לפיוס והרגעת הרוחות.
היטלר גם סייע לידידו, בניטו מוסוליני כשזה הוציא את איטליה למלחמה באתיופיה.
היטלר חש עתה שהוא יכול ליישם את כוונותיו להשתלט על מדינות אירופה.
בראשית 1936 הורה היטלר לפלוש לחבל הריין, האזור הגובל עם צרפת, שהיה מפורז על פי חוזה ורסאי.
מפקדי הצבא הגרמני התנגדו לצעד אך היטלר שכנע אותם שצרפת ואנגליה לא יעשו דבר והצבא הגרמני נכנס לאזור בניגוד לחוזה ורסאי ולהסכמי לוקרנו.
מכך שכפי שצפה, צרפת לא הגיבה לפלישה וממשלת בריטניה הסתפקה במחאה בלבד, נוכח היטלר לדעת כי מדינות אירופה חוששות ממלחמה.
כדי להטעות את העולם, ובייחוד את אוסטריה, חתמו שתי המדינות על הסכם ביניהן ב-1936, לפיו גרמניה הכירה בריבונות אוסטריה, ואילו אוסטריה הסכימה לראות עצמה כמדינה גרמנית ולאפשר לגרמנים נאצים להיכנס לשורות האופוזיציה.
באותה שנה חתמו היטלר ומוסוליני על הסכם, שלפיו הבטיחה איטליה לעצמה בעל ברית ממשטר טוטליטרי דומה, וגרמניה הבטיחה לעצמה את נכונותה של איטליה לעמוד לצדה לכשתידרש לכך.
גרמניה ואיטליה ראו בהסכם ביניהן, ציר רומא-ברלין, חזית אחידה מול ברית המועצות.
בנוסף גרמניה חתמה עם יפן על הסכם האנטי – קומינטרן, גם הוא מכוון כנגד ברית המועצות.
סוכם כי כל אחת מהן לא תתקיף את האחרת בעת משבר וסכסוך עם ברית המועצות.
היה זה ניצחון כפול להיטלר: חזית נוספת מול ברית המועצות, ורכישת בעלת ברית במזרח הרחוק.
גרמניה ואיטליה סייעו לפרנקו, מנהיג הלאומנים הפשיסטים, להשתלט על ספרד.
היטלר רצה בחזית פשיסטית רחבה, שתסייע בעדו לממש את כוונותיו לפלוש לצרפת מאוחר יותר.
בין השנים 1936–1939, בזמן מלחמת האזרחים בספרד, גרמניה שלחה לפרנקו כוחות צבא, נשק וטנקים.
מטוסים גרמניים ("לגיון קונדור") הפציצו את הכוחות הרפובליקניים ואוניות גרמניות שייטו לאורך חופי ספרד כדי למנוע מכוחות הרפובליקה לקבל סיוע מבחוץ.
היטלר ראה הזדמנות זו לניסיון לכלי נשק חדישים בספרד.
ב-1939 ניצחו הלאומנים, ופרנקו הפך לשליטה הפשיסטי של ספרד.
ספרד הפשיסטית אמנם הצטרפה להסכם האנטי-קומינטרן, אך לא הצטרפה למלחמה.
בכנס מיוחד שערך היטלר עם ראשי המדינה וקציניו הבכירים ב-1937, נשא נאום על אודות צרכיה החשובים של גרמניה: התפשטות מזרחה וכיבוש אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
אחד מעוזריו של היטלר, הוסבאך, רשם את פרוטוקול הישיבה, שלכן מכונה "מסמך הוסבאך".
משמעותו של המסמך היא הכרזה על כוונותיו האמיתיות של היטלר: אוסטריה וצ'כוסלובקיה יהיו היעד העתידי לכיבוש.
היטלר דרש משושניג לחתום על הסכם לפיו תשחרר אוסטריה את הנאצים הנמצאים בבתי-כלא באוסטריה, תמסור לידי הנאצים כמה תפקידים בממשלת אוסטריה ותכריז על המפלגה הנאצית באוסטריה כעל מפלגה חוקית.
שושניג ביקש לערוך משאל עם באוסטריה בעניין ההסכם עם גרמניה, היטלר חשש כי לא יהיה רוב במשאל עם לאיחוד אוסטריה עם גרמניה.
היטלר טען ששושניג אינו מקיים את הבטחותיו כלפיו, ודרש ממנו להתפטר.
שושניג, שחשש שפלישה גרמנית אלימה תגרום למוות מיותר של אזרחים אוסטרים וחיילים אוסטרים ובסוף ישיגו הגרמנים את מבוקשם, התפטר מתפקידו כראש הממשלה ובמקומו התמנה לקנצלר ארתור זייס-אינקווארט, מנהיג הנאצים האוסטרים.
במרץ 1938 פלשו צבאות גרמניה לאוסטריה.
המוני אוסטרים קיבלו את הגרמנים בתשואות אהדה.
היטלר ערך משאל עם בקרב העם האוסטרי בעניין איחוד שתי המדינות, גרמניה ואוסטריה.
באווירת הטרור והאיום הושג רוב כמעט מוחלט בעד האיחוד.
גרמניה התעצמה עד מאוד וכל המשאבים, התעשייה והחימוש האוסטרים עברו לרשותה.
אוסטריה הפכה לחלק מהרייך ובכך הוגשם חלום של היטלר והוא השיג בסיס להמשך כיבושיו.
מדינות המערב, הממלכה המאוחדת וצרפת בעיקר, התגלו כמפוחדות ופייסניות, ולא הגיבו בכוח על כיבוש אוסטריה.
מכך הבין היטלר כי הוא יכול לעבור לכבוש את צ'כוסלובקיה.
יעדו הבא של היטלר היה צ'כוסלובקיה, המדינה שרצה בחורבנה משום שסימלה בעיניו את השפלת גרמניה.
הייתה זו מדינה דמוקרטית ומתקדמת בעלת צבא חזק ותעשייה מפותחת, שנוצרה על ידי חוזה ורסאי שפגע בגרמניה.
צ'כוסלובקיה גם הייתה בעלת בריתן של ברית המועצות וצרפת, מדינות שהיטלר שנא במיוחד.
כמו כן כיבוש צ'כוסלובקיה היווה איגוף בדרך לכיבוש פולין.
בהתאם לגזענות הנאציזם, הצ'כים נחותים ופוגמים בעליונות הגרמנים.
היטלר תירץ את הכיבוש בטענה כי חבל הסודטים של צ'כוסלובקיה שייך לרייך הגרמני, וזאת משום שהתגוררו בו שלושה מיליון גרמנים.
היטלר טען כי הגרמנים תושבי החבל סובלים מעול הדיכוי הצ'כי וכי יש צורך לשחררם באמצעות כיבוש גרמני.
בחבל הייתה מפלגה נאצית שפעלה למען סיפוחו לגרמניה.
כשהיטלר המשיך לאיים על נשיא צ'כוסלובקיה, אדווארד בנש, כי לא יהסס לכבוש את צ'כוסלובקיה, נאלצה הממלכה המאוחדת – שהייתה בעלת בריתה – להתערב.
ראש ממשלת בריטניה, נוויל צ'מברלין, טס לגרמניה ונפגש עם היטלר כדי לשכנעו לא להיכנס לצ'כוסלובקיה.
צ'מברלין הסכים לוותר על חבל הסודטים לטובת גרמניה, כדי לעצור את היטלר מלכבוש את צ'כוסלובקיה כולה.
צרפת תמכה בגישתו של צ'מברלין, שאפיינה את מדיניות הפיוס המערבית כלפי גרמניה בשנות השלושים.
ביוזמת צ'מברלין ומוסוליני (שהיה מעוניין בהעלאת יוקרתו) התכנסו נציגי ארבע המעצמות – הממלכה המאוחדת, גרמניה, צרפת ואיטליה – בעיר מינכן שבגרמניה, כדי לדון במצבה של צ'כוסלובקיה.
ברית המועצות וצ'כוסלובקיה לא הוזמנו כלל לוועידה.
נציגי המעצמות היו: צ'מברלין, היטלר, דאלאדיה ומוסוליני.
הסכם מינכן שנחתם ב-30 בספטמבר 1938, קובע כי חבל הסודטים יעבור לידי גרמניה הנאצית.
השלכות הסכם מינכן היו מרובות.
היטלר השיג את מבוקשו לגבי חבל הסודטים ללא לחימה.
והדבר היווה מעין הוכחה לעוצמתו ויוקרתו של היטלר, שהצליח לספח לגרמניה תוך תקופה קצרה שטחים עצומים (אוסטריה וחבל הסודטים), שהתגוררו בהם 10 מיליון איש.
לאחר הסיפוח, גרמניה עצמה הפכה למעצמה, שמעתה נכלל בה שטח גדול נוסף בעל חשיבות אסטרטגית וכלכלית.
הסיפוח היה מקפצה לעתיד – כיבוש כל צ'כוסלובקיה ובכך איגוף פולין מדרום.
הסיפוח חולל שינוי במצבה המדיני של אירופה.
חלק מהציבוריות והמנהיגים בבריטניה ובצרפת חש הקלה בעקבותיו בשל ההנחה, כי עלה בידם לעצור בעד היטלר מלכבוש את צ'כוסלובקיה, ולמנוע מלחמה עולמית נוספת, אולם למעשה, מניעת סיפוחה של צ'כוסלובקיה עודדה את היטלר להמשיך בתוקפנותו.
סטלין ראה את גרמניה כאיום על ברית המועצות, ונוכח כי בריטניה וצרפת נסוגות מול תובענותה של גרמניה הנאצית.
לכן מעתה הוא ניסה לרכוש את אהדת היטלר ולחבור אליו בחוזה אי-תקיפה.
בעקבות סיפוח חבל הסודטים נשיא צ'כוסלובקיה התפטר.
במרץ 1939 נכנסו צבאות גרמניה לצ'כוסלובקיה והיטלר הצהיר כי מעתה צ'כוסלובקיה היא ארץ חסות גרמנית.
לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה, שינה צ'מברלין את מדיניות הפיוס שלו.
הממלכה המאוחדת וצרפת התחייבו לתת ערבות לפולין במקרה של תקיפה.
היטלר הבין שמעשה זה יכול לסכל את כוונותיו לכבוש את פולין ולכן ראה בהסכם עם ברית המועצות פתרון לבעיה.
כך יוכל לכבוש את פולין ללא חשש ממנה וממתקפה של מדינות המערב שיתקשו להביא כוחות עד לפולין כנגד חזית רוסית-גרמנית.
ב-23 באוגוסט 1939 נחתם ההסכם, שבו היה סעיף סודי ובו דנים בחלוקת פולין בין שתי המדינות.
ב-1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה לפולין.
היטלר הניע את העם לפלוש בעזרת שימושו בטיעון ל"לבנסראום" – "מרחב מחיה לגזע הגרמני העליון".
לאחר שפלשה גרמניה לפולין, הסכמי השלום והבריתות, החשאיות והגלויות, הניעו את גלגלי העולם עד למלחמה כוללת של בעלות הברית: הממלכה המאוחדת, צרפת, אוסטרליה, ארצות הברית וברית המועצות ועוד מדינות רבות נגד מעצמות הציר: גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית, האימפריה היפנית ועוד מדינות ברחבי העולם.
שלימים ניתן למלחמה השם מלחמת העולם השנייה.
ברפובליקת ויימאר רבים מהיהודים בחברה הגרמנית היו משולבים בעמדות בכירות בתחומי המדע והמקצועות הפרופסיונלים.
25% מזוכי פרס נובל בגרמניה היו יהודים, על אף שהם מנו אחוז אחד בלבד מהאוכלוסייה בה.
התערערות הדמוקרטיה, הלאומנות הקיצונית ועליית הפופולריות של המפלגה הנאצית הביאה רעיונות אנטישמיים למרכז המפה הפוליטית.
הגזענות שימשה יסוד מוסד לבניינה של כל הפילוסופיה הנאצית.
בתוכנית של המפלגה הנאצית, שפורסמה בפברואר 1920, במינכן, הוקדשו כמה מן הסעיפים המשמעותיים והראשיים לדוקטרינה האנטישמית.
"אזרח המדינה", כך נטען, "יכול להיות רק בן האומה.
בן-האומה, יכול להיות רק מי שדם גרמני זורם בעורקיו, תהא דתו מה שתהיה.
שום יהודי לא יכול, אפוא, להשתייך לעם הגרמני".
בהתאם לכך, הודרו בהדרגה היהודים מהמרחב הציבורי הגרמני על ידי קביעת מקומות אסורים להם, והחל מסוף 1941, על ידי הטלאי הצהוב וריכוז בבתי יהודים.
בהסבר רשמי לתוכנית הנאצית נטען כי "האנטישמיות היא במידה ידועה היסוד הרגשי של תנועתנו.
כל חבר המפלגה הנאציונאל-סוציאליסטית הוא אנטישמי", נאמר בפירוש בהסבר רשמי לתוכנית הנאצית.
אכן, ככל שהתנועה הנאצית הלכה והגדילה את פעילותה ואת מספר חבריה בקרב המוני העם הגרמני – כן האנטישמיות נעשתה יותר ויותר המניע הפנימי שלה.
היטלר עצמו כותב בספרו מיין קאמפף ("מאבקי"): "התנועה הנאציונאל-סוציאליסטית הצליחה להפוך את הבעיה היהודית לכוח-דוחף עצום בשביל תנועה עממית גדולה, ועל ידי כך לצייד את העם הגרמני באידיאה מאוחדת גדולה בשביל הקרב".
האנטישמיות הייתה שלובה בתורת הגזע הנאצית שטענה כי ישנה היררכיה בין גזעים.
בראש הסולם עומד הגזע הארי.
הנאצים ניסו להפוך את האידאולוגיה הלאומנית, הגזענית והאנטישמית לסוג של דת.
כאשר תפסו הנאצים את השלטון בגרמניה הפכו אותה למדינה טוטליטרית.
בתהליך הדרגתי נקטו בשורה של צעדים כלפי היהודים.
הרדיפות בין השנים 1933–1939 הביאו את מחצית מהיהודים בגרמניה להימלט ממנה.
רובם הגיעו לארצות הברית, דרום אמריקה, ארץ ישראל ובריטניה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החלו הנאצים ביישום צעדים אנטי-יהודיים במדינות הכבושות, ואחר כך החלו לפעול במדיניות של רצח עם עד להשמדתם של כ-6 מיליון מיהודי אירופה.
הנאצים המשיכו עד ימי הסיום של המלחמה העולמית להישאר נאמנים לאידאולוגיה האנטישמית והגזענית שלהם.
ההתנגדות הגרמנית לנאציזם הקיפה יחידים וקבוצות בגרמניה הנאצית אשר התנגדו למשטרו של אדולף היטלר ולשלטון האימים של המפלגה הנאצית בין השנים 1933–1945. "תנועת ההתנגדות" לא הייתה מורכבת מגוף אחד, דומיננטי, או ממחתרת מאורגנת, בעלת היררכיה בדומה לתנועות מחתרת בארצות הכבושות כדוגמת תנועת ההתנגדות הצרפתית.
ההתנגדות הגרמנית הקיפה מספר גופים, קציני צבא, פקידים בכירים בדימוס, אנשי אקדמיה, אנשי עסקים, תנועות סטודנטים, פועלים, תנועות פוליטיות שמאליות, מלוכניות וימניות-מתונות, גורמים דתיים, ופעולתם של יחידים שקצו במשטר האימים.
התנועה פעלה במצב שבו רוב העם הגרמני תמך בהיטלר ובמשטרו, באופן פנטי, ובו עצם הבעת התנגדות למשטר, ולו בשיחה פרטית ובאופן מתון, סיכנה את המשתתפים בשיחה בעונש מוות.
בתנאים אלו הייתה ההתנגדות לנחלתן של אליטות מבודדות ומפוזרות בצבא, בכמורה, באקדמיה ובממשל הציבורי, אשר הקשרים שקיימו ביניהן היו אמנם רציפים יחסית אך רצופי מכשולים, קצרים ואי הבנות.
המתנגדים נכשלו כמעט בכל מטרותיהם.
כל ניסיונות ההתנקשות בהיטלר כשלו, תנועת התנגדות עממית, רחבה, לא נוצרה מעולם.
עם כל זאת, פעולתו של מיעוט זה מקרב העם הגרמני מועלית על נס כסמל להפגנת אנושיות, עוז רוח וגבורה, גם בתנאים הקשים והאפלים ביותר.
יש המבקרים את נתינת הדגש הרב על פעולות ההתנגדות למשטר, משום שבכך מוסתרת שותפותו (האקטיבית והפסיבית) של העם הגרמני בקיום המשטר הנאצי.
על אף שרוב הציבור הסכים, לפחות בשתיקה, לזוועות המשטר הנאצי, כשמעשי הזוועה התגברו, קמו מספר קבוצות מתנגדים.
העיקריות שבהן היא הוורד הלבן, שהייתה קבוצת סטודנטים שפעלה בין 1942 ל-1943 עד שנחשפה.
קבוצה נוספת, היא קבוצה של קצינים בכירים, אשר ניסו להתנקש בהיטלר ביולי 1944. הקשר קיבל את השם "קשר העשרים ביולי", היות שניסיון ההתנקשות היה בתאריך זה.
גרמניה המזרחית (או הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, בגרמנית: Deutsche Demokratische Republik, ובקיצור: DDR) הייתה מדינה היסטורית שהתקיימה בין השנים 1949–1990. בתום מלחמת העולם השנייה נותרה אירופה מחולקת: מזרחה נתון לשליטת ברית המועצות ומערבה מורכב ממדינות עצמאיות.
הכוחות הסובייטים לא יצאו מהחלק שכבשו בגרמניה, וכך חולקה גרמניה לשתיים, כאשר בחלק המזרחי שנכבש על ידי ברית המועצות הוקמה מדינה קומוניסטית.
גרמניה המזרחית הייתה גרורתה של ברית המועצות והייתה חברה בברית ורשה.
בירתה של גרמניה המזרחית הייתה החלק המזרחי של ברלין.
הסובייטים שלטו בגרמניה המזרחית ולתושבי מדינה זו לא התאפשר המעבר למערב גרמניה.
כחלק מההפרדה בין מזרח העיר למערבה, נבנתה בשנת 1961 חומת ברלין, אשר הפרידה במשך 29 שנה בין ברלין המזרחית למערבית.
לאחר המלחמה במהלכה סבלה אוכלוסיית גרמניה כולה ליחס של אכזריות מצד חיילי הצבא האדום כנקמה על אכזריות הצבא הגרמני ברוסיה, ברית המועצות החלה בשיקום מזרח גרמניה על ידי הזרמת מזון לאוכלוסייה המקומית.
עם זאת, הקרמלין החליט להעביר חלק גדול ממפעלי התעשייה הכבדה לברית המועצות כאילו היו פיצויי מלחמה.
גולים גרמנים פרו-סובייטים הוחזרו מברית המועצות.
הסובייטים כפו איחוד בין המפלגה הקומוניסטית של גרמניה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
כתוצאה מאיחוד זה הוקמה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ששלטה בגרמניה המזרחית עד נפילת הקומוניזם.
חודשים ספורים לאחר הקמת גרמניה המערבית, הוקמה ב-7 באוקטובר 1949 הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמנית: Deutsche Demokratische Republik) בשטח הכיבוש הסובייטי.
יום זה הפך לחג "יום הרפובליקה" בגרמניה המזרחית.
מספר רפורמות קומוניסטיות הונהגו על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, התעשייה הולאמה ורוב האדמות שהיו שייכות לאצולה היונקרית הוחרמו.
למרות תקוות לאיחוד עם הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, דחייתה של תוכנית סטלין והתחממות המלחמה הקרה חידדו את ההבדלים בין שתי הגרמניות וסתמו את הגולל על כל תקוות לאיחוד מחדש.
צבא העם הלאומי נוסד בשנת 1956 וגרמניה המזרחית הפכה לחברה בברית ורשה.
בשנת 1963 הוכרזה המערכת הכלכלית החדשה.
מאז סוף שנות ה-40 התקיים זרם מהגרים קבוע של מזרח גרמנים שערקו למערב גרמניה, תופעת העריקה איימה למוטט את כלכלת מזרח גרמניה.
הפתרון של ההנהגה המזרח גרמנית היה בניית חומת ברלין בשנת 1961 שמנעה מאזרחי מזרח גרמניה מעבר חופשי למערב.
בעלת הברית העיקרית של גרמניה המזרחית הייתה ברית המועצות וכמעט עד סוף עידן הקומוניזם מזרח גרמניה ראתה בברית המועצות מודל לחיקוי.
כתוצאה מדוקטרינת הלשטיין, מצאה את עצמה גרמניה המזרחית מבודדת בזירה הבינלאומית, אולם עם חילופי ההנהגה במזרח ומערב גרמניה ואימוץ האוסטפוליטיק על ידי מערב גרמניה, הביאו לשבירת בידודה הבינלאומי של גרמניה המזרחית ולהכרה הדדית בין שתי הגרמניות.
גרמניה המזרחית הצטרפה לאו"ם בשנת 1971.
נפילת הקומוניזם והאיחוד עם המערב
עם עלייתו לשלטון של מיכאיל גורבצ'וב בברית המועצות, החלו רוחות חדשות של פתיחות במדינתו ובגוש המזרחי.
בתחילה, ניסתה הנהגת מזרח גרמניה להתנגד למדיניות הזאת, אולם מחאות המוניות מצד תושבי מזרח גרמניה והפסקת התמיכה הסובייטית בה אילצו אותה להתפטר.
במזרח גרמניה נערכו בחירות חופשיות לראשונה בהיסטוריה שלה.
הממשלה שנבחרה הגיעה להסכם לאיחוד גרמניה עם המעצמות הכובשות ומערב גרמניה.
ב-3 באוקטובר 1990 הצטרפו חמש המדינות שהרכיבו את מזרח גרמניה לרפובליקה הפדרלית של גרמניה והרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית חדלה מלהתקיים.
מפלגת השלטון בגרמניה המזרחית הייתה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
אף שמפלגות אחרות הורשו להתקיים בפועל הן היו חסרות כוח ולא התנגדו למדיניות הממשלה.
מפלגת האיחוד הסוציאליסטי ביחד עם מפלגות אחרות התמודדה לפולקסקאמר, הפרלמנט המזרח גרמני כחלק מהחזית הלאומית של גרמניה הדמוקרטית, תוצאות הבחירות שנערכו היו בשליטת המדינה.
גרמניה המזרחית הפעילה משטרה חשאית, ה"שטאזי".
הסובייטי ועבד עמו בשיתוף פעולה הדוק.
בתוך שטחי המדינה פעל לאיתור והענשת החותרים תחת השלטון, ומחוץ לשטחי המדינה שתל מרגלים וסוכנים חשאיים.
בזמנו נחשב השטאזי אחד מארגוני הביון הטובים בעולם.
שטחה של גרמניה המזרחית כלל את המדינות הגרמניות של מקלנבורג-מערב פומרניה, ברנדנבורג, ברלין (מלבד מערב ברלין), סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה, היא חלקה קו גבול עם הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, פולין, צ'כוסלובקיה והים הבלטי, מערב ברלין הייתה מובלעת של גרמניה המערבית.
בשנת 1953 פורקו המדינות שהרכיבו את הרפובליקה ונעשתה חלוקה מחדש של השטחים ל-15 מחוזות.
גרמניה המזרחית קמה על הריסות גרמניה הנאצית שהפסידה במלחמת העולם השנייה.
כיוון שהייתה חלק ממדינות הגוש הקומוניסטי שבשליטת ברית המועצות עברה "סובייטיזציה", שבתחום הכלכלי באה לידי ביטוי בהפיכת הכלכלה לריכוזית שבה המדינה היא הבעלים של כל הנכסים הכלכליים.
ב-1946, שנה לאחר שחולקה גרמניה, נעשתה בגרמניה המזרחית רפורמה חקלאית: הולאמו החוות החקלאיות שהיו בבעלות אנשים בתקופה הנאצית ונהיו לרכוש ציבורי (רכוש המדינה).
באופן דומה הולאמו גם יתר המגזרים בכלכלה: התעשייה, המסחר, הבנקים, התחבורה וכדומה.
השנים הראשונות היו קשות מאוד עקב ההרס הרב לאחר מלחמת העולם השנייה והקריסה הכלכלית שבאה בעקבותיה, וגם בגלל הנטל העצום שברית המועצות הטילה על גרמניה המזרחית; כפיצוי על הנזק הרב שגרמה גרמניה הנאצית לברית המועצות הוטל על גרמניה המזרחית לשלם פיצויים גבוהים מאוד, בצורת סחורות, ציוד תעשייתי, נשק וכדומה.
לאורך שנות ה-50 נמשך השיקום של גרמניה המזרחית אך בעצלתיים ובקצב איטי לעומת גרמניה המערבית.
גל המהגרים שהתגבר כל פעם כשהמדינה העלתה את מכסות התפוקה, איים לפגוע ביציבות הכלכלית (כיוון שנוצר מחסור חמור בכוח עבודה משכיל כמו מהנדסים רופאים ומדענים), ולכן ב-1961 הוקמה חומת ברלין.
בשנות ה-60 השתפר בצורה משמעותית מצבה הכלכלי לאחר התבססות המערכת הכלכלית במדינה ועמד מגוון גדול יותר של מוצרי צריכה לרשות התושבים.