tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דודו, עומַר אל-ח'סאונה, כיהן בעבר כיועץ בכיר למלך, שגריר וראש ממשלה.
הוא קיבל דוקטורט במשפטים מבית הספר לכלכלה ומדעי המדינה בלונדון.
כדיפלומט, אל-ח'סאונה היה שגריר לשעבר של ירדן במצרים, צרפת, קניה, אתיופיה, האיחוד האפריקני, הליגה הערבית ואונסק"ו.
כמו כן עבד כמתאם הכללי ומנהל לשכת תהליך השלום והמשא ומתן בירדן.
ב-28 בספטמבר 2016 הוא מונה לשר החוץ.
ב-15 בינואר 2017 מונה לשר המשפטים.
ב-31 באוגוסט 2018 הושבע כשגריר ירדן בצרפת.
ב-23 באפריל 2019 מונה ליועץ לתקשורת ותיאום למלך עבדאללה השני בחצר המלכותית ההאשמית.
ב-18 באוגוסט 2020 מונה כיועץ של המלך למדיניות.
עם מינויו לראש ממשלה ב-8 באוקטובר 2020, המלך עבדאללה השני הנחה אותו לשפר את יכולות המדינה במגפת הקורונה בירדן.
הוטל עליו גם לפקח על הבחירות לפרלמנט בנובמבר 2020. ממשלתו, שבה הוא כיהן גם כשר הביטחון, הושבעה ב-12 באוקטובר 2020.
אל-ח'סאונה הצהיר שהוא רוצה לשנות את כלכלת ירדן, תוך התמקדות בפיתוח רשת ביטחון ציבורית ותכנון של תקציב ממשלתי ריאלי.
במהלך שנתו הראשונה, הוא עסק בעיקר בבעיות היומיום של אזרחי המדינה: מים, מזון, משבר מורים בבתי הספר (שדרישתם לקבל העלאות שכר נדחתה בתקיפות) ואבטלה.
בנוסף, עסק במשברים בבית המלוכה: האשמת הנסיך חמזה בניסיון לערער לכאורה את שלטון המלוכה וחשיפת נכסים סודיים של המלך במסמכי פנדורה.
בתחילת כהונתו, יחסי ירדן–ישראל היו מתוחים.
באמצע שנת 2021, הם התחממו.
משבר נוסף התרחש באפריל 2022. לאחר שפרצו מהומות אלימות בהר הבית, הפגינו אלפים ברמת עמון בקריאה לבטל את הסכם השלום עם ישראל.
אל-ח'סאונה שיבח את המתפרעים בהר הבית, שלדבריו "משליכים אבנים על הציונים שמטמאים את אל-אקצא", כנראה ביוזמת המלך.
הוא נשוי לאשת התקשורת רנא סולטן, שהייתה כוכבת מפורסמת בתוכניות טלוויזיה, בעיקר תוכניות לילדים, ושיחקה בהצגה הירדנית המצליחה "קפטן אבו רעד".
בני הזוג הורים לשני בנים ובת.
תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת ירדן.
דיפלומה ברדיקליזציה ומלחמה בטרור מהאוניברסיטה לביטחון לאומי.
דיפלומה בגרות במדיניות ציבורית מאוניברסיטת הרווארד.
תואר שני בעניינים בין-לאומיים, דיפלומטיה וכלכלה מבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים, אוניברסיטת לונדון.
תואר שני במשפטים בין-לאומיים ותואר שלישי במשפטים מבית הספר לכלכלה של לונדון.
בישימון וביער עד (בפולנית: W pustyni i w puszczy) הוא ספר מאת הסופר הפולני זוכה פרס נובל הנריק סנקביץ' שראה אור ב-1911. זהו ספר הנוער היחידי של הסופר הפופולרי, שכתב, בין השאר, את הספר הידוע "קוו ואדיס", רומן היסטורי בעידן ראשית הנצרות באימפריה הרומית.
בישימון וביער עד" מתאר את הרפתקאותיהם של שני החברים הצעירים, סטאש טרקובסקי, בן 14, ונל ראוליסון, בת 8, שנחטפו על ידי ערבים, אשר מרדו בשלטון הקולוניאלי הבריטי במהלך המלחמה המהדית בסודאן, שהתרחשה בסוף המאה ה-19.
הספר יצא לראשונה בעברית בשם: בישימון ובערבה, בתרגומו של יוסף ליכטבנום (1928), ובתרגומו המאוחר יותר של אורי אורלב מהפולנית (1970).
שולמית הראבן תרגמה את הספר לעברית בשם בישימון וביער עד (1969), ומיכאל הנדלזלץ תרגם שוב את הספר בשם: במדבר וביער עד (1991).
העלילה מתרחשת בסוף המאה ה-19 בפורט סעיד, מצרים.
מר ראוליסון האנגלי, ומר טרקובסקי הפולני, משמשים כמהנדסים בבניית תעלת סואץ.
למרות הבדלי הגיל נוצר קשר חזק בין ילדיהם, סטש טרקובסקי ונל ראוליסון, אלא שהילדים נחטפים בידי מורדים ערבים, אשר תומכים במלחמה המהדית, ומצפים לבצע חילופים בין קרובתו של המהדי שנאסרה על ידי הבריטים, לבין הילדים החטופים.
החוטפים מובילים את הילדים דרך מדבר סהרה לחרטום, מקום מושבו של המהדי, והתלאות שהם עוברים בדרך רק מחזקים את עוז רוחו של סטש, ששומר על נל הקטנה והעדינה תוך סיכון עצמי לא קטן.
לאכזבתם של החוטפים, המהדי עסוק מכדי להתפנות אל העסקה שמציעים לו החוטפים, בעוד שסטש מסרב להתאסלם כפי שהם והמהדי דורשים ממנו.
החוטפים והילדים ממשיכים במסע התלאות, עד שסטש מצליח לשכנע אותם למסור לידיו את הרובה שלהם בעת התקלותם באריה.
מכיוון שהחוטפים אינם מיטיבים לירות בו, והם חוששים מאוד מהאריה התוקף, הם משתכנעים להעביר לידיו את הרובה לצורכי הגנה.
סטש הורג את האריה ומיד לאחריו הוא הורג גם את חוטפיו, משום שהוא מודע לעובדה שאין הם מתכוונים לשחרר אותם.
הילדים ממשיכים לבד במסע ההרפתקאות הקשה והמסוכן בעזרתם של זוג המשרתים האישיים שלהם, קאלי ומיה השחורים, שסטש שחרר גם אותם מעבדות אצל החוטפים.
נל מתחברת לפיל ענק, בשם קינג, שנקשר אליה, והוא מתלווה אליהם, בנוסף לסאבא, כלב המאסטיף הענק שלהם, שהיה צמוד אליהם לאורך כל הדרך.
שני בעלי החיים הגדולים והנאמנים תרמו רבות לביטחונם של הילדים ביערות העד של אפריקה.
לאחר שנל חולה במלריה, וקיים חשש לחייה, סטש מוכה החרדה שם את נפשו בכפו והולך לבקר במחנה לא נודע כדי למצוא לה תרופה.
הוא מצליח להשיג כינין מחוקר שווייצרי בשם לינדה, שנוטה למות לאחר שתקף אותו חזיר בר משתולל.
אך טרם מותו מוסר לינדה לסטש ציוד מועיל ומידע רב שיעזור לילדים בהישרדותם הקשה בג'ונגלים של אפריקה.
בהמשכו של המסע רב התלאות, עוזרים הילדים לשבטים נלחמים, מצילים חיות, נלחמים קשות באיתני הטבע, בצמא וברעב, עד שלבסוף מסתיים הניסיון הקשה שלהם, והם נפגשים שוב עם אבותיהם האלמנים, שדאגו להם קשות.
הספר מסתיים בכך, שסטש נישא, בסופו של דבר לנל, ולאחר נישואיהם הם ערכו ביקור נוסף ושונה מקודמו, במקומות שעברו במסע התלאות שלהם.
הספר מצטיין בתיאורי הרפתקאותיהם של הילדים, עימותיהם עם אנשים שונים, חלקם מסוכנים, עם חיות פרא, עם מחלות קשות והתמודדות עם שינויי אקלים קיצוניים.
סנקביץ' נעזר בתבניות ידועות של ספרי הרפתקאות והצליח להחיות את תיאורי ההרפתקאות והטבע שממלאים את הספר.
בנוסף לפופולריות שלו, ספג הספר גם ביקורות על מה שהתקבל בעיני המבקרים כאסלאמופוביה ויחס מפלה לאנשים שחורים.
המרד של המהדי, שהיה כנגד הקולוניאליזם הבריטי לא זוכה לאהדה בלשון המעטה, כל הערבים בספר מוצגים באור גרוע, ואילו השחורים באור נחות.
המחלוקות סביב הספר אף התגברו לאור הכנסתו לרשימת הקריאה במערכת החינוכית בפולין.
חלק מהמבקרים מציינים את המסר המחתרתי של סנקביץ הפולני, שנותן בידיו של נער, בן לעם הפולני, שנלחם באותה עת על חירותו - להציל ילדה בריטית חסרת אונים שבאה מקרב האומה הקולוניאליסטית.
הספר עובד לסרט בשנת 1973 וארך שלוש שעות.
הוא צולם במצרים, סודאן ובולגריה .
מיני סדרה עובדה בשנת 1975.
בשנת 2001 צולם סרט נוסף בדרום אפריקה, תוניסיה ונמיביה .
באותה שנה הופקה מיני סדרה נוספת.
בישת הוא גלימה גברית מפוארת הנפוצה בעולם הערבי, שנלבשת זה אלפי שנים.
הבישת נלבש בדרך כלל באירועים מיוחדים מסורתיים כגון חתונות, חגים, תפילות יום השישי ובלוויות.
הבישת בדרך כלל מיוצר משיער גמלים וצמר עזים.
יש מספר סוגים של בישת שמתאימים לעונות השנה.
כך למשל, בישת שנלבש בקיץ ייוצר מבד רך.
צבעו של הבישת הוא בדרך כלל שחור, חום בז', קרם או אפור.
במהלך טקס הנפת הגביע בתום משחק הגמר של המונדיאל בין נבחרות ארגנטינה וצרפת ב-18.12.22, הלביש אמיר קטר, השיח' תמים בן חמד אאל ת'אני, את קפטן נבחרת ארגנטינה, ליאו מסי, בבגד מסורתי ערבי הנפוץ במפרץ המכונה 'בישת', צעד שעורר פרשנויות ותגובות בקרב הגולשים ערבים בכלל וקטרים בפרט.
גולשים רבים שיבחו את אמיר קטר על כך והסבירו כי הבישת הוא סמל של ערביות, גבריות.
בישופות מינסטר הייתה נסיכות כנסייתית גדולה באימפריה הרומית הקדושה, הממוקמת בחלק הצפוני של נורדריין-וסטפאליה ומערב סקסוניה התחתונה של היום.
מהמאה ה-16 עד המאה ה-18, היא התקיימה לעיתים קרובות באיחוד אישי עם אחת או יותר מהנסיכויות הכנסייתיות הסמוכות של קלן, פאדרבורן, אוסנבריק, הילדסהיים וליאז'.
מינסטר גבלה במחוזות המאוחדים במערב, בקלווה, וסט רקלינגהאוזן ובמארק בדרום, בפאדרבורן ובאוסנבריק במזרח.
בצפון ובצפון-מזרח היא גבלה עם מזרח פריזיה, אולדנבורג ועם נסיכות הבוחר מהנובר (הועלתה ב-1692).
כמו בכל שאר הנסיכויות-בישופויות של האימפריה הרומית הקדושה, חשוב להבחין בין הנסיכות-בישופות של מינסטר והדיוקסה של מינסטר, למרות ששתי הישויות נשלטו על ידי אותו אדם.
הדיוקסיות היו בדרך כלל גדולות יותר מהנסיכות-בישופות המקבילה ובחלקים שהשתרעו מעבר לנסיכות-בישופות.
סמכותו של הנסיך-בישוף בשטחי הדיוקסיה הייתה אך ורק של בישוף רגיל והוגבלה לעניינים רוחניים, בנגוד לשטחי הנסיכות-בישופות, שבהם היה הנסיך-בישוף גם השליט החילוני.
דיוקסיית מינסטר נוסדה על ידי קרל הגדול לקראת סוף מלחמת הסקסונים בערך בשנת 795, כסופרגן של קלן.
הבישוף הראשון היה לודגר, שמאז שנת 787 היה מיסיונר קנאי בחמש "מאות" או מחוזות פריזים.
שטחה של דיוקסיית מינסטר היה תחום כך: במערב, בדרום ובצפון-מערב על ידי הדיוקסיות קלן ואוטרכט, במזרח ובצפון-מזרח על ידי אוסנבריק.
הבישופות כללה גם מחוזות מרוחקים מהחלק הארי של שטחה, כלומר, חמשת המחוזות הפריזיות באמס התחתית (הוגמרקי, הונוסגאו, פיבלגאו, פדריטגאו ואמסגאו).
רוב השטח שעליו מימש בסופו של דבר הבישוף זכויות ריבוניות נמצא מצפון לנהר הליפה, והרחיק עד לאמס העליון ויער טויטובורג.
ההצטרפות החשובה ביותר הייתה בשנת 1252, כאשר הכס רכש את רוזנות וכטה ואת מחוז מפן.
תוספת אחרונה זו הפכה את הטריטוריה החדשה, שהייתה נפרדת לחלוטין מהחלק הדרומי של הבישופות, לגוף קומפקטי שנודע לאחר מכן כ"הבישופות התחתונה"; היא נשארה חלק בלתי נפרד מבישופות מינסטר עד הרפורמציה, שהקטינה במידת מה את גודלה; מה שנותר נשמר עד החילון.
המאה ה-12 התאפיינה בצמיחה ניכרת של כוחם החילוני של הבישופים.
הבישוף לודוויג הראשון, רוזן טקלנבורג (1169–1173), החזיר לאזור את סמכות השיפוט הזמנית על תחומיו שהופעלה בעבר על ידי רוזני טקלנבורג.
הרמן השני, כמו קודמיו המיידיים, פרידריך השני, רוזן ארה (1152–1168), ולודוויג הראשון, עמד לצד פרידריך ברברוסה.
עם הפלתו של היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה, הוסר המכשול האחרון בדרך לריבונות מוחלטת של הבישופים, והרמן הופיע כפיאודטור גדול של האימפריה.
במהלך כהונתו של יורשו השני, דיטריך השלישי מאיסנברג-אלטנה (1218–1226), מעמדו של הבישוף כנסיך האימפריה הוכר רשמית בשנת 1220 על ידי פרידריך השני.
הרמן השני היה הבישוף האחרון שמונה ישירות על ידי הקיסר.
מחלוקות התעוררו בנוגע לבחירתו של יורשו, אוטו הראשון, רוזן אולדנבורג (1204–1218), והקיסר אוטו הרביעי קבע שמכאן ואילך רק מועצת הקתדרלה תבחר את הבישוף.
הכס של קלן שמר על זכות האישור, והקיסר על ההסמכה.
סמכותו הזמנית של הבישוף הייתה מוגבלת בעניינים חשובים; במיוחד במיסוי, הסכמה של גופים מייצגים של נתיניו הייתה הכרחית.
בין אלה מופיעה מועצת הקתדרלה בתחילת המאה ה-13; מאוחר יותר, האצולה הנמוכה, ולבסוף, העיר מינסטר.
במרוצת הזמן הרחיבה מועצת הקתדרלה את זכויותיה בהסכמים שנעשו עם בישופים לפני הבחירות.
כוחו הזמני של הכס גדל מאוד במהלך כהונתו של הבישוף אוטו השני, רוזן ליפה (1247–1259).
העיר, במקביל, נאבקה להיות עצמאית מהבישוף, אך לא הצליחה לחלוטין, למרות הברית שלה עם מועצת הקתדרלה.
כבר במאה האחת-עשרה השתייכו הבישופים כולם למשפחות אצילים, בדרך כלל לבעלי הנחלות בסביבה; רק לעיתים קרובות מדי בית הבישוף נוהל לטובת משפחת הבישוף ולא לטובת הכנסייה.
הבישופים היו, כתוצאה מכך, מעורבים לעיתים קרובות במריבות האצולה; ענייני הכנסייה הוזנחו ושגשוגם של תושבי הנסיכות-בישופות נפגע.
התנאים היו גרועים ביותר במהלך מה שמכונה פיוד דיוקסאן של מינסטר (1450–1457).
התנהגותו השרירותית של הבישוף|היינריך השני ממורס (1424–1450) עוררה תחושה מרה מאוד בעיר.
לאחר מותו בחרה רוב מועצת הקתדרלה את וולרם ממורס, אחיו של היינריך וגם הארכיבישוף של קלן, בעוד העיר ומיעוט המועצה דרשו את בחירתו של אריך מהויה, אחיו של הרוזן יוהאן מהויה.
למרות שבחירתו של וולרם אושרה על ידי האפיפיור, פרצה מלחמה גלויה על החזקת הכס, ווולרם לא הצליח להשיג שליטה על העיר מינסטר.
בשנת 1457, לאחר מותו, נערכה חוזה שבאמצעותו קיבל אריך מהויה הכנסה לכל החיים, ואושרו זכויות היתר של העיר, בעוד ששני הצדדים הכירו בבישוף החדש שמונה על ידי האפיפיור, יוהאן השני, רוזן פפאלץ-זימרן (1457–1466).
תחת פרידריך השלישי (1522–1532) העצלן והחומרני לחלוטין, אחיו של הארכיבישוף מקלן, הרמן מוויד, התפשטה הלותרניות במהירות לאחר 1524, במיוחד בעיר.
כמעט כל התנגדות לחידוש התקבלה על ידי הבישוף הבא, פרנץ פון ולדק (1532–1553), אשר מלכתחילה תכנן לסייע לרפורמציה בשלושת הנסיכויות-בישופויות שלו, מינסטר, מינדן ואוסנבריק, כדי לגבש משלושת אלו נסיכות חילונית לעצמו.
הוא היה מחויב, אכן, למען סמכותו בסכנת הכחדה, להמשיך נגד האנבפטיסטים בעיר מינסטר; אבל הוא עשה מעט למען שיקום האמונה, ולבסוף הצטרף לליגה השמלקלדית.
וילהלם מקטלר (1553–1557) היה פרוטסטנטי יותר מאשר קתולי: למרות שהוא ראה את עצמו כמנהל של הכנסייה הישנה, ונשא את השבועה הטרידנטינית, הוא סירב להיענות לדרישותיה של רומא, והתפטר ב-1557.
הבישוף יוהאן וילהלם מקלווה (1574–1585), ירש את דוכסות קלווה ב-1575, נישא וויתר על ניהול הבישופות.
קרב דיפלומטי ארוך באשר ליורשו התפתח בין המעצמות הקתולית והפרוטסטנטית, במהלכו נוהלה הבישופות על ידי קלווה.
שמירת הקתוליות בבישופות הובטחה על ידי ניצחונו של ארנסט מבוואריה (1585–1612), שהיה גם הבישוף של פרייסינג, הילדסהיים וליאז' והארכיבישוף של קלן.
הוא לקח על עצמו בקנאות את הקונטרפורמציה, הזמין את הישועים לסייע לו ועודד את ייסודם של מנזרים מהמסדרים הישנים, למרות שלא הצליח לתקן את כל האבדות.
החלק המערבי של המחוז הפריזאי שבתחום השיפוט הכנסייתי של מינסטר הועבר, בשנת 1569, לבישופויות החדשות של חרונינגן ודובנטר, ואיתם עברה לפרוטסטנטיות.
באותו אופן עברו רכושם של הרוזנים מבנטהיים-שטיינפורט וכמה ערים מבוצרות אחרות מתחום השיפוט הכנסייתי של הבישוף.
הוא תקף את הרפובליקה ההולנדית במלחמת הולנד–צרפת.
המאה השמונה עשרה ומלחמות המהפכה הצרפתית
הבישוף קלמנט אוגוסט מבוואריה (1719–1761) היה גם הנסיך הבוחר מקלן, והבישוף של פאדרבורן, הילדסהיים ואוסנבריק.
במהלך שלטונו, הבישופות סבלה קשות במהלך מלחמת הירושה הפולנית ומלחמת שבע השנים.
יורשו, מקסימיליאן פרידריך מקוניגסג-רוטנפלס (1761–1784), שהיה גם הנסיך הבוחר מקלן, הותיר ברובו את מינהלת מינסטר לקנון קתדרלה צעיר, פרנץ פרידריך וילהלם פון פירסטנברג, שבמהלך ניהולו זכתה הנסיכות לשגשוג שאין שני לו.
עם זאת, בבחירתו של בישוף עזר, הובס פון פירסטנברג על ידי מקסימיליאן פרנץ, ארכידוכס אוסטריה, שלאחר מכן שלט גם על מינסטר וגם על קלן (1784–1801).
מקסימיליאן פרנץ נמלט מבון ב-1794 עם הגעתם של כוחות מהפכנים צרפתים, שהיו אמורים להישאר בכיבוש קבוע של חלק הבישופות שנמצא על הגדה השמאלית של הריין.
הוא בילה את שארית חייו בווינה, למרות שעדיין היה הנסיך-בישוף של מינסטר.
עם מותו, אחיינו, אנטון ויקטור, ארכידוכס אוסטריה, ירש אותו.
הוא היה הנסיך הבוחר האחרון מקלן והנסיך-בישוף של מינסטר.
הסכם סודי בין צרפת לפרוסיה ב-5 באוגוסט 1796 בחר בנסיכות-בישופות כפיצוי הפרוסי על השטחים בגדה השמאלית של הריין שאבדו לצרפת.
בשנת 1803 הבישופות, עם כ-310,000 תושבים חולנה על ידי ה-Reichsdeputationshauptschluss וחולקה לחלקים רבים.
החלק המזרחי הגדול יותר הוקצה לפרוסיה, אשר השתלטה עליו במרץ 1803. אולדנבורג זכתה בחלק הצפוני (וכטה וקלופנבורג).
החלקים האחרים ניתנו כפיצוי לשליטים לשעבר בשטחים ממערב לנהר הריין: ארנברג, לוז-קורסוורם, זאלם וקרואו.
במהלך השנים הבאות כל החלקים הפכו לצרפתיים.
בשנת 1815 קיבלה פרוסיה את החלק הדרומי (Oberstift) וממלכת הנובר את רוב החלק הצפוני (Niederstift), כאשר אולדנבורג שמרה על נחלותיה.
נסיכות-בישופות אוסנבריק הייתה נסיכות כנסייתית של האימפריה הרומית הקדושה מ-1225 עד 1803. אין לבלבל אותה עם דיוקסיית אוסנבריק , שהייתה גדולה יותר ועליו הפעיל הנסיך-הבישוף רק את הסמכות הרוחנית של בישוף רגיל.
היא נקראה על שם בירתה, אוסנבריק.
הדיוקסיה של אוסנבריק שעדיין קיימת, שהוקמה בשנת 772, היא הדיוקסיה העתיקה ביותר שנוסדה על ידי קרל הגדול, במטרה לנצר את דוכסות הגזע שנכבשה של סקסוניה.
החזקות הזמניות האפיסקופליות והקפיטולריות של המועצה, שהיו במקור מוגבלות למדי, גדלו עם הזמן, והנסיכים-בישופים שלה הפעילו סמכות שיפוט אזרחית נרחבת בתוך השטח המכוסה בזכויות החסינות הקיסרית שלהם.
הנסיכות-בישופות המשיכה לגדול, מה שהפך את מעמדה במהלך הרפורמציה לנושא שנוי במחלוקת ביותר.
שלום וסטפאליה הותיר את העיר תחת שני הזרמים, מה שהביא לבחירת הנסיכים-הבישופים לסירוגין בין קתולים לפרוטסטנטים.
הבישופות פורקה בחילון הגרמני של 1803, כאשר היא שולבה בנסיכות הבוחר מהנובר השכנה.
הבישופות, המועצה, המנזרים ומוסדות הצדקה הקתוליים חולנו.
שטח הבישופות עבר לפרוסיה ב-1806, לממלכת וסטפאליה ב-1807, לצרפת הנפוליאונית ב-1810, ובחזרה להנובר ב-1814.
עם סיום הנסיך-בישוף, עתידה של הדיוקסיה לא ברור.
קלמנס פון גרובן, בישוף בתואר של פארוס ביוון, הפך לכומר השליח של אוסנבריק, וככזה דאג לאינטרסים הרוחניים של האוכלוסייה הקתולית.
האפיסקופות הקתולית הלטינית (רומית) הרגילה הוחזרה ב-1824, אך מעתה והלאה הבישופים לא החזיקו עוד בכוח חילוני.
מדינת החסות החילונית שהופעלה על כל כך הרבה דיוקסיות מימי הביניים על ידי הדיוטות הפכה, לאחר המאה ה-12, לתורשתית במשפחת אמלונג, ממנה עברה להיינריך הארי.
לאחר הפלתו של היינריך, היא נמסרה לרשות הרוזן זימון מטקלנבורג וצאצאיו, אם כי זה היה מקור לסכסוכים רבים עם הבישופים.
בשנת 1236 נאלץ הרוזן מטקלנבורג לוותר על כל סמכות השיפוט על העיר אוסנבריק, כמו גם על אדמות הבישופות, המועצה וכנסיות הקהילה.
מצד שני, הבישוף והמועצה, מהמאה ה-13 ואילך, הרחיבו את תחום השיפוט שלהם על פני מנזרים, כנסיות וכפרים רבים.
כמעט אף בישופות גרמנית אחרת לא השתחררה באופן יסודי כל כך מסמכות השיפוט האזרחית בשטחה.
הזכויות המלכותיות הועברו לאט לאט לבישוף, למשל קיום ירידים ושווקים, זכויות אגרה ומטבעות, זכויות יער וציד, תמלוגים כרייה ומבצרים, כך שבתחילת המאה ה-13, הבישוף היה המושל האמיתי של השטח האזרחי של אוסנבריק.
בתקופתו של אנגלברט מאלטנה-איזנברג (1224–1226, הודח בעקבות חלקו ברציחתו של הארכיבישוף אנגלברט השני מברג, וחזר לתפקידו בשנים 1238–1250), ברונו מאלטנה-איזנברג (1250–1259), ותחת קונרד השני מריטברג (1269–1297), המסדרים החדשים של פרנציסקנים, דומיניקנים ואוגוסטינים התקבלו בחיוב.
במאות ה-14 וה-15 דעך כוחם של הבישופים לפני ההשפעה הגוברת של מועצת הקתדרלה, של משרתי הצבא (או האבירים) של הדיוקסיה ושל העיירה אוסנבריק.
האחרונה ביקשה להשתחרר מריבונותו של הבישוף, אך מעולם לא הפך לעיר קיסרית חופשית.
הבישוף היה עסוק כמעט ללא הרף בצרות וקשיים מלחמתיים ואף נאלץ להגן על עצמו מפני הבישופים של מינדן ומינסטר.
מהמאה ה-14 הפכו בישופי עזר נחוצים בשל החובות האזרחיות שדרשו את תשומת ליבו של הבישוף עצמו.
יורשו של הבישוף קונרד הרביעי מריטברג (1488–1508) היה אריך מבראונשווייג (1508–1532), שהיה בו זמנית הבישוף של מינסטר ופאדרבורן.
הוא התנגד לרפורמה בתוקף ובהצלחה.
פרנץ מוולדק (1533–1553),שהיה גם הבישוף של מינדן, פעל, להפך.
הוא הציע התנגדות מועטה ללותרניות במינסטר, למרות שהתנגד נמרצות לאנבפטיסטים; לאחר 1543 הוא התיר באוסנבריק טקס אוונגליסטי.
עם זאת, המועצה והדומיניקנים התנגדו לטקס גרמני שפטר את כל המאפיינים של המיסה הרומית-קתולית.
ב-1548 הבטיח הבישוף פרנץ לדכא את הרפורמציה באוסנבריק ולבצע את הצהרת אאוגסבורג, אך מילא את הבטחתו באדישות רבה; על ערש דווי קיבל משיחה לותרנית.
יורשו, יוהאן הרביעי מהויה (1553–1574), היה קתולי יותר, אך ירשו אותו שלושה בישופים בעלי נפש פרוטסטנטית: היינריך השני מסקסוניה-לאוונבורג (1574–1585), ברנהרד מוולדק (1585–1591), וכן פיליפ זיגסמונד (1591–1623).
תחתיהם סחפה הרפורמציה את רוב הדיוקסיה.
בשנת 1624, הקרדינל אייטל פרידריך מהוהנצולרן הפך לבישוף של אוסנבריק והזעיק את הישועים.
עם זאת, הוא מת זמן קצר לאחר מכן.
יורשו, פרנץ מוורטנברג (1625–1661), מילא את המשימה של הטלת גזירות הקונטרה-רפורמציה.
מועצת העיר טוהרה מגורמים אנטי-קתוליים והמנזר האוגוסטיני לשעבר הועבר לידי הישועים.
צו ההשבתה בוצע על ידו בהצלחה ובשנת 1631 הוא ייסד אוניברסיטה באוסנבריק.
אבל בשנת 1633, אוסנבריק נתפסה על ידי השוודים: האוניברסיטה בוטלה, טקסי דת קתוליים דוכאו, והמועצה (1633–1651) נוהלה על ידי הכובשים.
בשנת 1648, נערך משא ומתן על שלום וסטפאליה באוסנבריק ובעיר הסמוכה מינסטר.
הסכם אוסנבריק קבע שהבישופות תחזור למעמד הדתי שהיה לה ב-1624. מעתה והלאה, הנסיכים-הבישופים יתחלפו בין בעלי תפקידים קתולים לפרוטסטנטים, כשהבישופים הפרוטסטנטים ייבחרו מבין הענפים של בית בראונשווייג-לינבורג.
בתקופות של שלטון פרוטסטנטי, הטיפול הרוחני של הקתולים היה מחויב לארכיבישוף של קלן.
ורטנברג מונה לקרדינל ב-1660 והוחלף על ידי הבישוף הפרוטסטנטי הנשוי, ארנסט אוגוסט, הבוחר של הנובר (1661–1698), שהתגורר ברוב זמנו בהנובר.
הוא בנה את הארמון החדש באוסנבריק משנת 1667, והבישוף הקתולי, הנסיך קרל יוזף מלורן, ירש אותו.
הבישוף הפרוטסטנטי ארנסט אוגוסט (1715–1728), בנו השני של ארנסט אוגוסט הקודם, אותו ירש קלמנס אוגוסט מבוואריה, ארכיבישוף-הבוחר של קלן (1728–1761).
הבישוף האחרון היה הנסיך פרידריך מבריטניה (1764–1803), בנו השני של ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה והנסיך הבוחר של הנובר.
הנסיך פרידריך היה רק בן שישה חודשים כשנבחר לבישוף.
משנת 1100 לערך, לאחר שריפה שהרסה את קתדרלת אוסנבריק ואת בית הבישוף הסמוך לה, היה מקום מגוריהם של הבישופים בטירת איבורג.
הם חזרו לעיר לאחר שארנסט אוגוסט בנה ארמון בארוק באוסנבריק, שהושלם ב-1673. כיום טירת איבורג היא מוזיאון ומושב של בית משפט מקומי בעוד שבארמון הבישוף שוכנת אוניברסיטת אוסנבריק.
ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה מת בארמון בעת שביקר את אחיו, הנסיך-בישוף ארנסט אוגוסטוס, דוכס יורק ואולבני, בשנת 1727.
בישופות הלברשטאדט הייתה דיוקסיה רומית קתולית בשנים 804–1648. משנת 1180 שלטו הבישופים או המנהלים של הלברשטאדט כמדינה בתוך האימפריה הרומית הקדושה, הנסיכות-בישופות של הלברשטאדט .
המושב הדיוקסי והבירה החילונית הייתה הלברשטאדט בסקסוניה-אנהלט של היום.
לאחר המלחמות הסקסוניות, הקים הקיסר קרל הגדול בשנת 804 דיוקסיה מיסיונרית באוסטרוויק (שנקראה אז "Seligenstadt") באיסטפליה, במהלך התנצרותם של הסקסונים האליליים והסלאבים הפולבים.
תחת הבישוף הראשון (לכאורה) הילדגרם משאלון הועברה הבירה להלברשטאדט, דבר שאושר על ידי בנו של קרל לואי החסיד בשנת 814. גבולות הבישופות הגיעו במקור לנהר האלבה וזאלה במזרח, עם זאת, כאשר הקיסר אוטו הראשון ייסד את ארכיבישופות מגדבורג ב-968, איבדה הלברשטאדט את החצי המזרחי של שטחה.
דיוקסיית הלברשטאדט הייתה סופרגאן של ארכיבישוף מיינץ.
הבישופים של הלברשטאדט התחרו עם מגדבורג כדי להשיג השפעה פוליטית בימי השושלת האוטונית והסליאנית.
תחת שלטונו של הקיסר היינריך השלישי הוקנו להם זכויות טריטוריאליות נוספות ובשנת 1062 נשלח הבישוף בורכרד השני לרומא כמתווך אימפריאלי בסכסוך בין האפיפיור אלכסנדר השני לאנטי-אפיפיור הונוריוס השני.
אולם הדמות החביבה לשעבר על הקיסרית האלמנה אגנס מפואטו ובנה היינריך הרביעי בשנת 1073 התחברה עם האפיפיור גרגוריוס השביעי במאבק האינווסטיטורה והפכה לאחת הדמויות המובילות של המרד הסקסוני הגדול.
לאחר הדחתו של הדוכס הסקסוני היינריך הארי, התפתחו הזכויות החילוניות האפיסקופליות והקפיטולריות שהפכו את בישופות הלברשטאדט למדינה אימפריאלית.
הישות הפוליטית של הנסיך-בישוף כללה רק חלקים מהישות הכנסייתית של הדיוקסיה, שכללה גם ישויות פוליטיות שכנות של שליטים אחרים.
עם מותו של היינריך השישי ב-1197, הנסיכות-בישופות תמכה בתביעה הלא מוצלחת של פיליפ משוואביה נגד אוטו מבראונשווייג להיות קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כאשר האפיפיור אינוקנטיוס השלישי לא הסכים, הנסיך-הבישוף קונרד מהלברשטאדט (קונרד מקרוסיגק לפני הכתרתו) הודח.
כדי להתחמק מעונשי הנידוי, קונרד הצטרף למסע הצלב הרביעי הקטסטרופלי.
קונרד לקח חלק מלא בהסטת מסע הצלב ממשימתו ובזיזתה האכזרית של קונסטנטינופול לאחר מכן, העשיר את הנסיכות-בישופות בשרידים רבים ושלל אחר שנבזז באופן אישי מהכנסיות, המנזרים והמנזרים של בירת האימפריה הביזנטית.
בשנת 1315 רכש הנסיך-בישוף את הנסיכות לשעבר של אשרסלבן.
בשנת 1479 דחף הנסיך הבוחר הסקסוני ארנסט מווטין את בחירתו של בנו בן ה-13 ארנסט השני, ארכיבישוף מגדבורג מאז 1476, כמנהל במקום הנסיך-הבישוף גבהרד פון הוים שהתפטר.
בשנת 1513 אלברכט מהוהנצולרן, אחיו הצעיר של הבוחר יואכים הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ירש אותו והארכיבישופים של מגדבורג מבית הוהנצולרן נותרו מנהלים, בעוד שב-1540 שטחי הלברשטאדט הפכו לותרניים במהלך הרפורמציה.
בשנת 1566, היינריך יוליוס מבראונשווייג-וולפנביטל בן השנתיים הפך למנהל הלותרני הראשון, ולאחר מכן הוחזקה הלברשטאדט על ידי בנים של נסיכי וולפנביטל, ענף של בית ולף ששלט בבראונשווייג ולינבורג, עד שב-1623 בנו של היינריך יוליוס, כריסטיאן, "המשוגע", התפטר במהלך מלחמת שלושים השנים.
ירש אותו כריסטיאן וילהלם מברנדנבורג, בנו של יואכים השלישי פרידריך, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
מבחינה פוליטית חולנה הנסיכות-בישופות כהלברשטט על ידי שלום וסטפאליה של 1648, ולבסוף ניתנה לשליטי הוהנצולרן של ברנדנבורג-פרוסיה.
לאחר קונגרס וינה ב-1815, שטחה שולב במחוז הפרוסי של סקסוניה הפרוסית.
מבחינה כנסייתית, הדיוקסיה, sede vacante מאז 1480, שיוצגה על ידי מנהלים בלבד, שהיו אפילו פרוטסטנטים בין השנים 1552 ל-1628, בוטלה למעשה ב-1648. בשנת 1669 הפזורה הקתולית הקטנה שנותרה באזור הבישופי של הלברשטאדט הושמה תחת סמכות השיפוט החדשה של השליח הוויקריאט של המיסיון הצפוני.
בשנים 1709–1780 היווה אזור הבישופות לשעבר של הלברשטאדט חלק מהשליח הוויקריאט של סקסוניה העליונה והתחתונה, אך לאחר מכן חזר למיסיון הצפוני.
בשנת 1821 אוחד אזור הדיוקסיה לשעבר של הלברשטאדט לדיוקסיה פאדרבורן, ומהווה חלק מהדיוקסיה המודרנית של מגדבורג מאז 1994.
לאחר ייסוד ארכיבישופות מגדבורג, כיסתה בישופות הלברשטאדט את המחוזות הסקסונים הבאים: בלסמגאו, דרלינגאו, החלק המערבי של נורדתורינגגאו, הרצגאו, שוואנגאו והאסגאו.
כך, היא השתרעה מנהר אוקר ליד הורנבורג במערב, שם גבלה עם בישופות הילדסהיים ועד לזאלה במזרח.
העיר בראונשווייג, הממוקמת משני צדי האוקר, הייתה מפוצלת במקור בין הלברשטאדט והילדסהיים עד שעברה לדוכס היינריך הארי בשנת 1142, שהפך אותה למקום מגוריו.
הנסיכות-בישופות של פרדן הייתה נסיכות כנסייתית של האימפריה הרומית הקדושה ששכנה במדינת סקסוניה התחתונה בגרמניה של ימינו.
ורדן הייתה דיוקסיה של הכנסייה הקתולית מאז אמצע המאה ה-8. המדינה פורקה ב-1648. השטח נוהל על ידי לורדים חילוניים מטעם הבישוף של פרדן.
כנסיכות-בישופות של האימפריה, שטחה של המדינה לא היה זהה לזה של הבישופות, אלא הייתה ממוקמת בתחומיה והיוותה כרבע משטח הבישופות.
על פי תנאי שלום וסטפאליה, פורקה הבישופות והוקמה ישות חדשה, דוכסות ברמן-פרדן.
שטחה של הנסיכות-בישופות של פרדן כיסה את חלקו המזרחי של מחוז פרדן הנוכחי (גבולו עבר בין לנגוודל ואטלסן), ואת החלק הדרומי של מחוז רוטנבורג (Wümme) וחלקים ממחוזות הרבורג והית (Heidekreis).
דיוקסיית פרדן נוסדה בסביבות 800 בפרדן על אלר כסופרגן במחוז הכנסייה מיינץ.
כאשר דוכסות סקסוניה הישנה פורקה בשנת 1180, חלק מהשטח סביב השטורנמיגאו הוקם כמדינה חופשית אימפריאלית.
הבישוף של פרדן, בנוסף לחובותיו הרוחניות, היה, בעצמו, השליט הזמני של הנסיכות-בישופות של פרדן.
הנסיך-הבישוף הראשון - טמו מפרדן - שלט באזור שהיה כרבע מהיקף השטח הדיוקסי.
בשנת 1195 הקים הנסיך-הבישוף רודולף הראשון את טירת רוטנבורג על וימה כמעוז נגד הנסיכות-ארכיבישופות השכנה של ברמן.
מאוחר יותר קיבלה הטירה את תפקידה של מושב הנסיך.
הבישופים, ומכאן גם הנסיכים-הבישופים, נבחרו על ידי מועצת הקתדרלה.
אולם האפיפיורים ניסו להשפיע על הבחירות ולעיתים הצליחו לגרום למועמדים שלהם להיבחר.
מועמדים כאלה, שבדרך כלל לא היו מקומיים, לא נהנו מתמיכה מקומית ונראו .
מראשית המאה ה-16 הנסיכות-בישופות השתייכה לחוג הרייני-ווסטפאלי התחתון, מחוז פיסקלי וצבאי של האימפריה.
פרדן שלחה את נציגיה לדיאט האימפריאלי ולחוג הקיסרי.
בעוד פרדן, כמו רוזנות הויה השכנה, הייתה חברה בחוג הווסטפאלי, שטחים סמוכים אחרים, כגון דוכסות בראונשווייג-לינבורג והנסיכות-ארכיבישופות של ברמן, היו חלק מהחוג הסקסוני התחתון.
לעיתים, הנסיכים-בישופים שלטו גם בנסיכות-ארכיבישופות של ברמן באיחוד אישי.
כדי לשמור על שני המושבים שלהם בדיאט, מדינות ברמן ופרדן מעולם לא אוחדו רשמית באיחוד אמיתי.
הדבר נכון גם לגבי דוכסות ברמן-פרדן שכללה את שתי הנסיכויות-בישופויות והוקמה ב-1648.
משנת 1558 חל שינוי הדרגתי של ההמרה ללותרניות ברחבי דיוקסיית פרדן.
בשנת 1648, על פי תנאי שלום וסטפאליה, המדינה פורקה.
במקומה הוקמה נסיכות של האימפריה שנשלטה על ידי הכתר השוודי.
נסיכות פרדן בוטלה בתורה ב-1712. במהלך תקופה זו, נשלטה הנסיכות באיחוד אישי עם השטח של הנסיכות-ארכיבישופות לשעבר של ברמן; הם היו ידועים באופן לא רשמי כדוכסות ברמן-פרדן או באופן רשמי יותר "דוכסות ברמן ונסיכות פרדן".
הנסיכות-בישופות של הילדסהיים הייתה נסיכות כנסייתית של האימפריה הרומית הקדושה מימי הביניים ועד לפירוקה ב-1803. אין לבלבל בין הנסיכות-בישופות לבין דיוקסיית הילדסהיים, שהייתה גדולה יותר ושעליה הפעיל הנסיך-בישוף רק את הסמכות הרוחנית של בישוף רגיל.
לאחר שדוכסות סקסוניה נכבשה על ידי הממלכה הפרנקית, הקים הקיסר קרל הגדול בשנת 800 דיוקסיה מיסיונרית בחצרו המזרחית באלזה (Aula Caesaris), בערך ב ממערב להילדסהיים.
בנו המלך לואי החסיד הקים את בית הבישוף בהילדסהיים בשנת 815, שהוקדש למריה הבתולה.
על פי האגדה שמסרו האחים גרים, המלך צד ביערות החורפיים של אלזה, כאשר הבין שאיבד את התליון שלו עם שריד של מריה הקדושה.
נסער הוא שלח את מבקריו שגילו לבסוף שיח ורדים פורח עם השריד בענפיו.
לואי בנה בעקבות כך קפלה לצד הוורד, קתדרלת סנט מרי המאוחרת יותר.
רוזה קנינה שעדיין צומחת באפסיס הקתדרלה, נקראת ורד אלף השנים (Tausendjähriger Rosenstock).
בנו המלך לודוויג הגרמני מינה את הארכיבישוף לשעבר של ריימס, אבבו, לבישוף בין השנים 845 ל-847. יורשו של אבבו, אלטפריד, החל בבניית הקתדרלה, שתוכנית הקרקע שלה לא שונתה מאז.
בתקופת שלטונה של השושלת האוטונית הסקסונית הילדסהיים, יחד עם הבישופים השכנים של הלברשטאדט ומגדבורג, הפכו לטריטוריה הכנסייתית המרכזית של האימפריה הרומית הקדושה.
הבישוף ברנווארד (993-1022) ויורשו גוטהרד (1022–1038) הוסיפו רבות למסורת הארכיטקטונית והתרבותית של אתר המורשת העולמית של ימינו.
ברייכסטאג במיינץ ב-15 באוגוסט 1235 הגיע הבישוף קונרד השני להכרה הרשמית של הילדסהיים נסיך-בישוף (Hochstift) על ידי הקיסר פרידריך השני.
כתוצאה שלילית של הצלחה זו, הילדסהיים החלה להפריע לדוכסות השכנה בראונשווייג-לינבורג של בית ולף, שהגיעה לשיאה בסכסוך של דיוקסיית הילדסהיים 1519–1523 עם הדוכס היינריך הצעיר מבראונשווייג, שהוביל לאובדן משמעותי של שטחים.
במאה ה-16, רוב הבישופות כמו גם רוב תושבי מדינת הילדסהיים עברו לפרוטסטנטיות.
אולם ארבע שנים מאוחר יותר, פרוסיה איבדה אותה לממלכת וסטפאליה שזה עתה הוקמה.
קונגרס וינה של 1815 העניק את השטח של הנסיכות-בישופות לשעבר לממלכת הנובר.
הנסיכות-בישופות של פאדרבורן הייתה נסיכות כנסייתית (Hochstift) של האימפריה הרומית הקדושה מ-1281 עד 1802.
הדיוקסיה של פאדרבורן נוסדה בשנת 799 על ידי האפיפיור לאו השלישי.
בשנים הראשונות היא הייתה כפופה לבישוף של וירצבורג.
מאז 855 הייתה לאנשי הדת את הזכות לבחור את הבישוף.
הדיוקסיה כללה את החלק הגדול יותר של ליפה, ולדק וכמעט מחצית מרוזנות ראוונסברג.
בשנת 1180, כאשר דוכסות סקסוניה חדלה להתקיים, הועברו הזכויות שהממשלה הישנה מימשה על פאדרבורן לארכיבישופות קלן.
תביעותיהם של הארכיבישופים של קלן הוסדרו במאה ה-13, כמעט לחלוטין לטובת פאדרבורן.
תחת ברנהרד השני, בישוף פאדרבורן (1188–1203) הוחזר השיפוט על הבישופות, שמאז אמצע המאה ה-11 הוחזקה כנחלה בידי רוזני ארנסברג.
זו הייתה התקדמות חשובה בפיתוח מעמדו של הבישופים כשליט חילוני, ויצרה מאז נסיכות בישופית של חופשיות אימפריאלית.
מרגע זה ואילך הבישופים לא העניקו את הפיקוח כנחלה, אלא ניהלו את הנחלה בעצמם, וייצגו את עצמם בממשלה על ידי אחד מאנשי הדת שלהם.
הם חתרו בהצלחה להשיג את הפיקוח על המנזרים והמנזרים שנמצאים במחוזות שלהם.
הבישוף אוטו פון רייטברג נאלץ להתמודד עם קלן; בשנת 1281, כאשר הוא רק נבחר, הוא קיבל את השלטון מרודולף מהבסבורג, וסמכות שיפוטית מלאה (למעט משפט עונשין).
לאחר תבוסתו של ארכיבישוף קלן בקרב וורינגן 1288, הבישופים של פאדרבורן הפכו לריבונים יותר ויותר, אם כי לא על כל הדיוקסיה שלהם.
ברנהרד החמישי מליפה (1321–1341) קבע חוקה טריטוריאלית ראשונה ("Privilegium Bernhardi").
עם זאת הוא נאלץ להכיר בעיר פאדרבורן כחופשיה מעליונותו השיפוטית.
היינריך השלישי שפיגל צום דסנברג (1361–1380), שהיה גם אב המנזר מקורווי, השאיר את תפקידיו הרוחניים לסופרגן; בשנת 1371 הוא בנה מחדש את בורג נויהאוס בפאדרבורן.
זימון השני, רוזן שטרנברג (1380–1389), עירב את הבישופות במריבות עם האצולה, שלאחר מותו החריבה את המדינה.
וילהלם היינריך ואן ברג, שנבחר ב-1399, ביקש לתקן את הרעות שהתגנבו במהלך הסכסוכים הקודמים, אך כאשר בשנת 1414 ניסה להיבחר כשליט ארכיבישופות קלן, בחרה מועצת הקתדרלה בהיעדרו בדיטריך השלישי ממור (1415–1463).
מלחמותיו של דיטריך, גם הארכיבישוף של קלן, הביאו חובות כבדים על הבישופות; במהלך הריבים של הבישוף עם העיר סוסט (1444–1449) נהרסה פאדרבורן.
תחת אריך, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן (1502–1532), השיגה הרפורמציה הפרוטסטנטית דריסת רגל בדיוקסיה, אף על פי שהבישוף נשאר נאמן לכנסייה.
הרמן פון ויד (1532–1547), שהיה גם הארכיבישוף של קלן, ביקש להציג את ההוראה החדשה בפאדרבורן וגם בקלן, אך כל המעמדות התנגדו לו.
רוזני ליפה, ולדק ופירמונט, חלקה של הדיוקסיה ברוזנות ראוונסברג, ורוב הקהילות בגדה הימנית של הוזר הפכו לפרוטסטנטיות.
היינריך הרביעי, דוכס סקסוניה-לאוונבורג (1577–1585) היה לותרני; הוא התיר את אימוץ הווידוי של אאוגסבורג על ידי נתיניו.
בעיר פאדרבורן נותרו נאמנים רק הקתדרלה ומנזר אבדינגהוף.
כדי להציל את המטרה הקתולית, זימנה מועצת הקתדרלה את הישועים לפאדרבורן ב-1580. דיטריך הרביעי מפירסטנברג (1585–1618) שיקם את הנוהג של הדת הקתולית, בנה גימנסיה עבור הישועים, והקים את אוניברסיטת פאדרבורן ב-1614.
במהלך החילון הגרמני ב-1802, הפכה הבישופות לפרוסית, מ-1807 עד 1813 היא הייתה חלק מממלכת וסטפאליה, ולאחר מכן חלק מפרובינציית וסטפאליה.
בעוד שהבישופות כמדינה פורקה לצמיתות, הבישופות הקתולית של פאדרבורן הוקמה מחדש על ידי האפיפיור פיוס השביעי ב-1821. באמצעות הקונקורדאט הפרוסי, היא הועלתה לארכי-דיוקסיה ב-1930; במקביל איבדה פאדרבורן את מחוזותיה סביב ארפורט והייליגנשטדט לדיוקסיה פולדה, ושני אזורים קטנים לארכידיוקסיית קלן.
מחוזות פולדה והילדסהיים נעשו כפופים לה.
כאשר הוקמה דיוקסיית אסן ב-1958, איבדה פאדרבורן חלק ניכר מהמחוז שלה.
בשנת 1994 איבדה פאדרבורן את החלק של המחוז שלה הממוקם בגרמניה המזרחית לשעבר לדיוקסיה החדשה של מגדבורג.
גם מגדבורג וגם מחוז ארפורט הוכפפו לפאדרבורן.
במקביל, הילדסהיים הוכפפה לארכידיוקסיה של המבורג.
בשנות ה-90, הסכסוך בין הארכיבישוף לכומר העריק יוגן דרוורמן עלה לכותרות.
הארכיבישוף הנוכחי הוא הנס-יוזף בקר.
הנסיכות-בישופות של ליבק הייתה נסיכות כנסייתית של האימפריה הרומית הקדושה עד 1803. במקור נשלטה על ידי בישופים קתולים, לאחר 1586 היא נשלטה על ידי מנהלים ובישופים מבית הולשטיין-גוטורפ הפרוטסטנטי של בית אולדנבורג.
הנסיכים-הבישופים ישבו והצביעו על ספסל הכנסייה של מועצת הנסיכים השליטים של הדיאט הקיסרי.
אין לבלבל בין הנסיכות-בישופות של ליבק, שהייתה ישות מדינית, לבין הדיוקסיה של ליבק, כלומר המחוז שהיה כפוף לבישוף בחלוקה הכנסייתית הפנימית, שהתפרשה על שטח רחב יותר מהנסיכות.
הדיוקסיה המקורית נוסדה בערך בשנת 970 על ידי הקיסר אוטו הראשון במרקיזות בילונג באולדנבורג בהולשטיין (אלדינבורג או שטאריגרד), בירתו לשעבר של שבט ואגרים הפגאני.
אולדנבורג הייתה אז דיוקסיה כפופה לארכיבישופות ברמן, ותפקידה היה להמיר את דתם של שבט אובוטריטים לנצרות.
עם זאת, במהלך מרד הסלאבים ב-983, הוואגרים התנערו מעליונות הקיסרות ובשנת 1038, נאסר על הבישופים להיכנס לתחומי הדיוקסיה.
בשנת 1052 פוצלו הדיוקסיות רצבורג ושוורין מאולדנבורג ולא מונה בישוף חדש לאחר 1066.
לאחר שהרוזן הסקסוני היינריך מבאדווידה ערך מסע בארצות ואגריה ממזרח ל-Limes Saxoniae בשנים 1138/1139, מונה בישוף חדש לאולדנבורג, ויסלינוס, בשנת 1149. הדוכס היינריך הארי מסקסוניה העביר את מושב הדיוקסיה מאולדנבורג לליבק ב-1160. כאשר דוכסות סקסוניה פורקה עם הדחתו של היינריך ב-1180, קיבלה הבישופות מעמד של מדינה אימפריאלית.
מחלוקות פרצו לאחר שהעיר ליבק זכתה לעצמאות אימפריאלית ב-1226, וכיוון ששטח המדינה התרכז סביב אויטין, הפכה העיר ב-1309 למושב הבישופים.
הבישופות לא ניסתה להילחם ברפורמציה הפרוטסטנטית.
בשנת 1531 העיר החופשית ליבק, בהשפעת יוהנס בוגנהאגן, הפכה לפרוטסטנטית, דבר שהקשה עוד יותר על קיום עבודת כמרים קתוליים בחלק של דיוקסיית ליבק שהיה תחת שליטת העיר.
ובשנת 1535 אימצו מועצת הקתדרלה של ליבק ולאחר מכן כל שטחי הדיוקסיה את הווידוי הלותרני.
הנסיך-הבישוף נבחר על ידי המועצה, ומאז 1586, כל המנהלים של הנסיכות-בישופות היו מענף הולשטיין-גוטורפ של בית אולדנבורג.
לאחר שלום וסטפאליה ב-1648, ליבק הייתה אחת משתי נסיכויות-בישופויות פרוטסטנטיות בלבד באימפריה (יחד עם אוסנבריק, שאותה הנהיגו לסירוגין בישופים פרוטסטנטים וקתולים).
עם חילון הרייך בשנת 1803, הנסיכות-בישופות עברה חילון.
היא הפכה לנסיכות ליבק וניתנה לדוכסות אולדנבורג, שכן הנסיך-הבישוף האחרון (פטר הראשון מהולשטיין-גוטורפ) היה גם יורש העצר של אולדנבורג.
בשנת 1803 כללה הנסיכות 9.5 מיילים רבועים גרמניים עם 22,000 תושבים.
בין השנים 1810 ו-1814 סופחה הנסיכות לצרפת כחלק מ, לפני שהוחזרה לדוכסות אולדנבורג.
דוכסות אולדנבורג, שנקראה על שם בירתה אולדנבורג באולדנבורג, חלקה אפוא את שמה עם העיירה אולדנבורג בהולשטיין, מקום מושב הבישוף המקורי, רק במקרה.
לאחר מלחמת אוסטריה–פרוסיה ב-1867 הורחבה הנסיכות על ידי הנחלה ההולשטיינית לשעבר של אהרנבוק, כפיצוי על תביעות ירושה של בית אולדנבורג להולשטיין.
לאחר שאולדנבורג הפכה לרפובליקה ב-1918, האזור נותר מובלעת של המדינה החופשית אולדנבורג שנקראת כיום אזור ליבק.
בשנת 1937 הוכלל האזור בפרובינציית שלזוויג-הולשטיין הפרוסית על ידי פריסה טריטוריאלית מחדש על פי חוק המבורג רבתי.
מחוז ליבק הפך אז למחוז אויטין, אשר אוחד עם מחוז אולדנבורג השכן בהולשטיין ליצירת המחוז החדש של מזרח הולשטיין ב-1970.
הכנסייה הלותרנית, שכללה מאז הרפורמציה הפרוטסטנטית את רוב התושבים, נותרה ישות נפרדת, בשם "הכנסייה הלותרנית האוונגליסטית של מחוז אולדנבורג", בהנהגת פרובסט או בישוף באויטין, הכנסיות המקומיות השכנות לכנסייה הלותרנית האוונגליסטית החדשה של אלביה הצפונית ב-1977.
המדינה כללה שטח של ; מכיוון שהעיר הקיסרית ליבק לא שולבה, העיר היחידה שלה הייתה אויטין.
הנסיכות-בישופות של שפייר הייתה נסיכות כנסייתית באזור של מדינות גרמניה ריינלנד-פאלץ ובאדן-וירטמברג של ימינו.
היא חולנה ב-1803. הנסיך-הבישוף התגורר בשפייר, עיר קיסרית חופשית, עד המאה ה-14, כאשר העתיק את מקום מגוריו לאודנהיים (פיליפבורג), ולאחר מכן ב-1723 לברוכסל, בעיקר בשל מערכת היחסים המתוחה בין הנסיכים-הבישופים לבין השלטונות האזרחיים של העיר החופשית, שהייתה פרוטסטנטית רשמית מאז הרפורמציה.
הנסיך-פרובוסט של ויסמבורג באלזס נשלט על ידי הנסיך-בישוף של שפייר באיחוד אישי.
הנסיכות-בישופות של שפייר השתייכה לחוג הרייני העליון של האימפריה הרומית הקדושה.
היא הייתה אחת הנסיכויות הקטנות ביותר של האימפריה הרומית הקדושה, היא כללה יותר מחצי תריסר מובלעות נפרדות בהיקף כולל של כ-28 מיילים רבועים גרמניים (בערך 1540 קמ"ר) משני עברי הריין.
היא כללה את העיירות ברוכסל (בגדה הימנית) וכן דיידסהיים, הרקסהיים ביי לנדאו ולאוטרבורג (בגדה השמאלית).
הדיוקסיה של שפייר קיימת מאז המאה ה-3 או ה-4. היא הוזכרה לראשונה במסמכים היסטוריים בשנת 614. עד שנת 748 הייתה זו בישופות בחירה של הארכיבישוף של טריר, ומאז ועד לחילון הנסיכות-בישופות ב-1803, של הארכיבישוף של מיינץ.
ההיסטוריה של הבישופות של שפייר החלה לכל המאוחר בסוף המאה ה-7 כאשר הבישוף של שפייר קיבל מחוזות מלכותיים בשפיירגאו השכנה.
במאות ה-10 וה-11 קיבלה הדיוקסיה אדמות נוספות, כולל מתנות מאת הקיסר אוטו הראשון.
בשנת 1030 החלה בניית הקתדרלה, ובשנת 1061 נחנכה הקתדרלה.
בשנת 1086 העניק הקיסר היינריך הרביעי לבישוף את החלקים הנותרים של מחוז שפיירגאו.
משנת 1111 החלו אזרחי העיר שפייר להתיר יותר ויותר את קשריהם לשלטון הבישוף.
בשנת 1230 הוזכר לראשונה בורגרמייסטר.
בשנת 1294 הפכה שפייר לעיר קיסרית חופשית.
הבישוף העביר את ארמונו בשנת 1371 לאודנהיים.
בתחילת המאה ה-17 הבישוף פיליפ כריסטוף פון זטרן הרחיב את מבצר פיליפסבורג.
הנסיכים-הבישופים שלטו משם מ-1371 עד 1723. לאחר מכן העביר הנסיך-בישוף את מושבו לברוכסל.
חיילים צרפתים כבשו את פיליפסבורג ב-1644 בשלבים המאוחרים של מלחמת שלושים השנים.
צרפת זכתה במבצר בשלום וסטפאליה ב-1648. במהלך מלחמת הולנד–צרפת, כוחות הקיסרות כבשו אותה מחדש ב-1676. בהסכמי ניימכן ב-1679, המבצר הוחזר רשמית לבישוף ולאימפריה.
עם זאת, צרפת סיפחה חלקים משטחי הגדה השמאלית של הבישופות ב-1681 כ-Reunion וכבשה שוב את פיליפסבורג ב-1688 בתחילת מלחמת תשע השנים.
השטח הכבוש הוחזר רק ב-1697 בהסכם רייסווייק.
ב-1801/1802, שטחי הגדה השמאלית הנותרים של שפייר נכבשו על ידי כוחות צרפתים במהלך המהפכה הצרפתית.
שטחי הגדה הימנית ממסרו למרקיזות באדן.
בכך הסתיימה אחריותו החילונית של הבישוף של שפייר.
הבישופות המשיכה בתפקידה כדיוקסיית שפייר.
לבסוף, החלק הצרפתי של בית הנסיכות-בישופות לשעבר חולק בין בוואריה והסן-דרמשטאדט ב-1815.
הנסיכות-בישופות של וורמס הייתה נסיכות כנסייתית של האימפריה הרומית הקדושה.
הבישופות הייתה ממוקמת על שתי גדות הריין מסביב לוורמס, ממש צפונית לאיחוד של אותו נהר עם נהר הנקאר, והייתה מוקפת ברובה בנסיכות הבוחר מפפאלץ.
וורמס הייתה מקום מושבו של בישוף מהתקופה הרומית.
מימי הביניים ואילך, תחום השיפוט החילוני של הנסיכים-הבישופים לא כלל עוד את העיר וורמס, שהייתה עיר קיסרית חופשית (העיר הקיסרית החופשית וורמס) ואשר הפכה לפרוטסטנטית רשמית במהלך הרפורמציה.
עם זאת, הנסיכים-הבישופים שמרו על סמכות השיפוט על קתדרלת וורמס בתוך העיר.
ב-1795 נכבשה וורמס עצמה, כמו גם כל שטח הנסיכות-בישופות בגדה השמאלית של הריין, וסופחה לצרפת.
בעקבות הארגון מחדש הטריטוריאלי שהגיע עם החילון הגרמני ב-1802, חולן השטח שנותר של הבישופות, יחד עם זה של כמעט כל הנסיכויות הכנסייתיות האחרות.
במקרה זה, היא סופחה על ידי רוזנות הסן-דרמשטאדט.
הנסיכות-בישופות של רגנסבורג הייתה נסיכות כנסייתית קטנה של האימפריה הרומית הקדושה ששכנה ליד העיר הקיסרית החופשית רגנסבורג בבוואריה.
הבישופות שודרגה לנסיכות רגנסבורג ב-1803 לאחר פירוק נסיכות הבוחר ממיינץ.
אין לבלבל בין הנסיכות-בישופות של רגנסבורג לבין הדיוקסיה הרומית-קתולית של רגנסבורג, שהייתה גדולה בהרבה.
הבישופות נוסדה בשנת 739 על ידי בוניפציוס הקדוש; היא הייתה כפופה במקור לארכיבישוף של זלצבורג.
ב, הבישוף של רגנסבורג הפך לנסיך של האימפריה הרומית הקדושה עם מושב והצבעה בדיאט האימפריאלי.
כמובלעת של דוכסות בוואריה, הנסיכות-בישופות לא הצליחה להתרחב טריטוריאלית ונשארה אחת המדינות הקטנות באימפריה.
במהלך החילון הגרמני של 1803, אוחדה הנסיכות-בישופות עם העיר הקיסרית החופשית רגנסבורג וטריטוריות אחרות כדי ליצור את נסיכות רגנסבורג.
קרל תאודור אנטון מריה פון דלברג היה הנסיך-ארכיבישוף הראשון.
בשנת 1810 הפכה הנסיכות לחלק מממלכת בוואריה, אם כי היא שמרה על מעמד ארכי-פיסקופלי.
זאת בעקבות נפילת האימפריה הרומית הקדושה ב-1806 במהלך מלחמת הקואליציה השלישית.
הקונקורדט הבווארי של 1817 לאחר מותו של דלברג הכפיף את הארכיבישופות של רגנסבורג לדיוקסיה סופרגנית הכפופה לארכיבישוף של מינכן ופרייזינג.
הנסיכות-בישופות של במברג הייתה מדינה כנסייתית של האימפריה הרומית הקדושה.
מקורות הבישופות בדיוקסיה הרומית-קתולית של במברג שהוקמה בסינוד 1007 בפרנקפורט, בהוראת המלך היינריך השני על מנת להרחיב עוד יותר את התפשטות הנצרות בארצות הפרנקוניות.
הבישופים קיבלו מעמד של טריטוריה חופשית בשנת 1245 ושלטו באחוזותיהם כנסיכים-בישופים עד שהוכפפו לנסיכות הבוחר מבוואריה במהלך החילון הגרמני ב-1802.
הבישופים של במברג קיבלו את התואר הנסיכותי על ידי הקיסר פרידריך השני מהוהנשטאופן לפני נידויו בידי האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי בשנת 1245, לפיה הפכה הבישופות לטריטוריה קיסרית, הכוללת חלקים נרחבים מהאזור בבוואריה הנוכחי של פרנקוניה ("פרנקוניה הראשית").
כחלק מהחוג הפרנקוני (שטחים המקובצים יחדיו בתוך האימפריה הרומית הקדושה למטרות הגנה) משנת 1500 ואילך, שטח במברג גבל, בין היתר, בבישופות וירצבורג ממערב, מרקיזות ברנדנבורג-אנסבך ההוהנצולרנית והעיר הקיסרית החופשית נירנברג מדרום, מרקיזות ברנדנבורג-ביירוית ממזרח ודוכסות סקסוניה-קובורג הווטינית מצפון.
במהלך המאה ה-18, היא התקיימה לעיתים קרובות בשיתוף עם הדיוקסיה השכנה של וירצבורג, ששליטיה מאז 1168 תבעו את התואר הארכאי של "דוכס פרנקוניה".
הנסיך-בישוף הופקד גם על שטחים גדולים בתוך דוכסות קרינתיה שהיו חשובים מבחינה אסטרטגית לחציית האלפים המזרחיים, כולל הערים פילאך, פלדקירכן, וולפסברג וטרוויזיו, הממוקמות בנתיב הסחר לוונציה, כמו גם קירכדורף דר קרמס בארכידוכסות אוסטריה.
הקיסרית ההבסבורגית מריה תרזה רכשה את השטחים הללו ב-1759.
ב-1802, כחלק מ"החילון הגרמני" חילוק נכסי הכנסייה ובגרמניה והעברתם לשלטון חילוני, בוטלה בישופות במברג ושטחה סופח לנסיכות הבוחר מבוואריה.
שטח הבישופות המסופחת היה 3,580 ק"מ, והתגוררו בה כ-207,000 תושבים.
החל מה-1 בנובמבר 1007, התקיים סינוד בעיר פרנקפורט אם מיין.
נכחו בו שמונה ארכיבישופים ועשרים ושבעה בישופים, בראשות הארכיבישוף וויליגיס ממיינץ, וכן השליט האוטוני היינריך השני, שנבחר למלך הרומאים ב-1002. המלך, לאחר שדיכא את מרד המרקיז היינריך משוויינפורט ב-1003, התכוון לחזק את שלטונו ולהקים דיוקסיה חדשה שתסייע בכיבוש הסופי של הפגאניות באזור הפרנקוני סביב במברג.
אף על פי כן, מכיוון ששטחם של הוונדים בנהרות מיין העליון, ויזנט ואייש היה שייך לדיוקסיות וירצבורג מאז ארגון הבישופות הגרמנית התיכונה על ידי בוניפציוס הקדוש, לא ניתן היה להקים את הבישופות החדשה ללא הסכמת מועצת הכתר.
הבישוף היינריך הראשון מווירצבורג היה מוכן להיפרד מחלק משטחו, שכן המלך הבטיח להעלות את וירצבורג למעמד ארכיבישופות ולתת לו מקבילה במיינינגן.
הסכמתו של האפיפיור יוחנן השבעה-עשר הושגה להסדר זה, אולם העלאת וירצבורג לארכיבישופות התבררה כבלתי מעשית גם בשל הסתייגותו של וויליגיס, והבישוף היינריך הראשון חזר בו תחילה מהסכמתו.
אף על פי כן, לאחר כמה ויתורים נוספים, המלך היינריך השני השיג את ההסכמה להקמתה של הדיוקסיה של במברג מחלקים מהדיוקסיות של וירצבורג ומאוחר יותר מהדיוקסיה של אייכשטאט.
לבישופות במברג ניתן בתחילה פטור, כלומר היא הייתה כפופה ישירות לרומא.
כמו כן, הוחלט כי אברהרד, קנצלר המלך, יוסמך על ידי הארכיבישוף וויליגיס ממיינץ, להיות ראש דיוקסיית אזור הגבול החדשה.
לדיוקסיה החדשה ניתנו מתנות יקרות בסינוד שאושרו במסמכים, כדי להעמיד אותה על בסיס איתן.
היינריך רצה את הקפדנות של הנזירים של מועצת הקתדרלה של הילדסהיים - היינריך עצמו התחנך שם - מקושר יחד עם הכנסיות שבשליטתו, כולל הבישופות האהובה עליו בבמברג.
שבעת הבישופים הבאים מונו על ידי קיסרי רומא הקדושה, ולאחר מכן הבחירה נעשתה על ידי מועצת הקתדרלה הפכה לכלל, כמו בכל בתי הנסיכים-הבישופים הגרמניים.
יורשו המיידי של אברהרד, סוידגר ממורסלבן, הפך לאפיפיור בשנת 1046 בתור קלמנס השני.
הוא היה האפיפיור היחיד שנקבר מצפון להרי האלפים בקתדרלת במברג.
הבישוף הרמן הראשון פיקח על הקמת מנזר באנז בשנת 1070; הבישוף אוטו מבמברג (נפטר בשנת 1139) נודע כ"שליח הפומרנים".
בתחילת המאה ה-13, הבישופים של במברג התערבו בסכסוך על כס המלכות הגרמני בין שושלות ולף והוהנשטאופן: הבישוף אקברט מאנדך, בנו של הדוכס ברטהולד ממרניה, נחשד שהיה מעורב ברצח פיליפ משוואביה בשנת 1208 ונאלץ להימלט זמנית לחצר ההונגרית של גיסו המלך אנדראש השני, מלך הונגריה.
קרוב משפחתו פופו, בישוף מ-1238, הודח על ידי הקיסר פרידריך השני מבית הוהנשטאופן ב-1242.
הקיסר פרידריך השני מינה תומך מקומי, קאנון במברג, היינריך מבילברסהיים, לבישוף.
הבישוף היינריך הפך לנסיך-בישוף הראשון; תחת שלטונו, הבישופות הפכה בהדרגה לנסיכות טריטוריאלית, והבישופים שלה קיבלו עדיפות חילונית אחרי הארכיבישופים של מיינץ.
משנת 1305 לערך שימשה טירת אלטנבורג כבית מגורים משני.
בשנת 1390 הבישוף למפרכט, קנצלר לשעבר של הקיסר קרל החמישי, רכש גם את מבצר גיכבורג.
בתחילת המאה ה-15 נרשמו סכסוכים עזים עם מורדים הוסיטים כמו גם עם אזרחי במברג.
הבישוף היינריך גרוס פון טרוקאו (נפטר בשנת 1501) נכנס לכמה קרבות עם קזימיר, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית מבית הוהנצולרן.
לאחר המלחמה העמיד הבישוף את מבצר פורכהיים.
מ-1609 ואילך הנסיך-הבישוף יוהאן גוטפריד פון אשהאוזן, שנבחר גם הוא לבישוף וירצבורג ב-1617, ויורשו יוהאן גאורג פוקס פון דורנהיים נקטו צעדי קונטרה-רפורמציה חמורים.
תחת שלטונם, באמברג גם הפכה לשמצה כמרכז של ציד מכשפות באימפריה הרומית הקדושה.
בין הקורבנות הרבים של משפטי המכשפות במברג היו דורותיאה פלק וכן ראש עיריית במברג יוהנס יוניוס, מה שאף עורר התערבות של דיאט רגנסבורג ב-1630.
בינתיים, אחוזות במברג נהרסו במלחמת שלושים השנים.
בשנת 1647 הקים הבישוף מלכיאור אוטו ווויט פון זלצבורג את .
בסוף המאה ה-17 יורשיו הקימו את מעון הקיץ בסגנון הבארוק שלוס זיהוף והושלם מעון חדש בבמברג על פי תוכניותיו של לאונרד דינצנהופר.
הנסיכים-הבישופים היו חייבים הון רב בשל ההוצאות במלחמת שבע השנים, ונאלצו למכור את האחוזות הקרינתיות לבעלי בריתם ההבסבורגיים ב-1759.
לאחר התפטרותו הרשמית של הבישוף כריסטוף פרנץ ב-29 בספטמבר 1802, אחוזות ונכסי במברג, כמו גם האוספים הנרחבים של המנזרים באנץ ומיכאלסברג או אוצר במברג עם כתר התבליט של היינריך השני, נתפסו על ידי נסיכות הבוחר מבוואריה.
במהלך החילון הגרמני, שהוסכם על ידי הדיאט של רגנסבורג ב-25 בפברואר 1803 ("Reichsdeputationshauptschluss"), סופחה לבסוף במברג לבוואריה.
משנת 1808 עד 1817 היה כס הדיוקסיה פנוי; אך במהלך הקונקורדט הבווארי של השנה האחרונה היא הועלתה למעמד ארכיבישופות, עם וירצבורג, שפייר ואייכשטדט כדיוקסיות סופרגניות.
הנסיכות-בישופות של אאוגסבורג הייתה אחת מהנסיכויות-בישופויות של האימפריה הרומית הקדושה, והשתייכה לחוג השוואבי.
אין לבלבל אותה עם הבישופות הגדולה יותר של אאוגסבורג, שעליה הפעיל הנסיך-הבישוף סמכות רוחנית בלבד.
העיר אאוגסבורג עצמה, לאחר שזכתה למעמד קיסרי חופשי, הייתה ישות נפרדת ובלתי תלויה מבחינה חוקתית ופוליטית מהנסיכות-בישופות בעל אותו השם.
הנסיכות-בישופות כיסתה כ-2,365 קמ"ר והיו בה כ-100,000 תושבים בזמן שסופחה לבוואריה במהלך החילון הגרמני.
שום דבר אותנטי אינו ידוע על ההיסטוריה של כנסיית אאוגסבורג במהלך מאות השנים שאחרי התמוטטות השלטון הרומאי בגרמניה וסערת נדידת העמים, אך היא שרדה.
תחת הקדוש ויקטרפ או יורשו, טאצו (או טצו), שעליו ידוע מעט, הוקמו מנזרים רבים, למשל המנזרים ווסוברון, אלוואנגן, פולינג ואוטובוירן.
באותה תקופה, גם המועצה, שעד כה הייתה סופרגנית לפטריארכיית אקוויליה, הוצבה בין המושבים הסופרגנים של הארכיבישוף של מיינץ שזה עתה נוסדה (746).
סימפרט הקדוש (סביבות 810), עד כה אב המנזר של מורבאך, וקרוב משפחתו של קרל הגדול, שיפץ כנסיות ומנזרים רבים שהושמדו במלחמות הפרנקים והבווארים, ובמהלך פלישות האווארים; הוא בנה את הקתדרלה הראשונה של אאוגסבורג לכבוד מריה הבתולה; והשיג מהקיסר קרל הגדול הגדרה מדויקת של גבולות הדיוקסיה שלו.
תחום השיפוט שלו השתרע באותה תקופה מהאילר מזרחה על הלך, מצפון לדנובה ועד לאלב, ודרומה עד שלוחות האלפים.
יתרה מזאת, אחוזות וכפרים שונים בעמק הדנובה ובטירול השתייכו לדיוקסיה.
הכס של אוגסבורג הגיע לתקופת הפאר הגדול ביותר שלו תחת אולריך הקדוש (923-973).
הוא ביקש לשפר את מצבם המוסרי והחברתי הנמוך של הכמורה על ידי רפורמה של בתי ספר קיימים והקמתם של בתי ספר חדשים.
הוא פרנס את העניים, ובנה מחדש כנסיות ומנזרים שנרקבו.
במהלך פלישת ההונגרים והמצור על אאוגסבורג (955), הוא שמר על אומץ לב האזרחים, אילץ את ההונגרים לסגת, ותרם רבות לניצחון המכריע על לכפלד (955).
הוא בנה כנסיות לכבוד סנט אפרה וסנט יוחנן, הקים את מנזר סטפנוס הקדוש עבור נזירות בנדיקטיניות.
הצלחתו נבעה במידה רבה מהדוגמה שהוא הציב לכמורה והדיוקסיה שלו.
הבישופות סבלה רבות במהלך כהונתו של יורשו, היינריך הראשון (973–982), שכן הוא התייצב לצד אויביו של הקיסר אוטו השני, ונשאר מספר חודשים בכלא.
לאחר שחרורו ויתר על דעותיו הקודמות והוריש לכנסייתו את רכושו בגייזנהאוזן.
הבישופות זכתה לפאר גדול תחת הבישוף ברונו (1006–1020), אחיו של הקיסר היינריך השני; הוא שיקם מספר מנזרים הרוסים, הקים את הכנסייה והקולג' של מאוריציוס הקדוש, הציב נזירים בנדיקטינים בכנסיית המכללה של סנט עפרה, והוסיף לנכסים האפיסקופליים באמצעות מתנת הירושה שלו את שטראובינג.
תחת היינריך השני מאאוגסבורג (1047–1063), האפוטרופוס של היינריך הרביעי, הבטיחה הדיוקסיה את זכות המטבעה והועשרה בתרומות רבות; תחת אמבריקו (או אמריך, 1063–1077) נחנכה הקתדרלה (1065) ונבנו הקנוניקה והכנסייה של פטרוס הקדוש והקדוש פליסיטאס.
במהלך השנים האחרונות לכהונתו, במריבה של הקיסר היינריך הרביעי עם האפיפיור, נעמד אמבריקו לצד הקיסר ונכנע רק באופן זמני לשליח האפיפיור.
המאבק נמשך תחת יורשיו; ארבעה אנטי-בישופים מונו בניגוד לזיגפריד השני (1077–1096).
הרמן, רוזן וובורג (1096 או 1097–1132) תמך בבגידה ובעורמה בטענתו ללשלטון, רדף באלימות את אב המנזר מסנט עפרה וגירש אותו מהעיר.
רק לאחר סיום קונקורדט וורמס (1122) השיג הרמן את אישור האפיפיור והקלה מנידוי.
הפרעות הפוליטיות שנבעו מהמחלוקות בין האפיפיורים לקיסרי גרמניה הגיבו על כנסיית אאוגסבורג.
היו תקופות מנוחה קצרות, שבמהלכן קיבלו חיי הכנסייה דחיפה קדימה, כמו, למשל, תחת הבישוף ולתר השני רוזן הפלטינט פון דילינגן (1133–1152), שתחתיו התגבשו שוב נכסי הדיוקסיה והתרחבו תחת יורשו אודלסקאלק (1184–1202), שהציב בטקס רב את עצמותיו של סנט אולריך שהתגלו לאחרונה בכנסייה החדשה של סנט אולריך ואפרה.
ימי השלום הללו התחלפו בתקופות של סכסוך שאליהם נגררו הבישופים של אאוגסבורג, לעיתים קרובות בניגוד לרצונם, בתפקידם כנסיכי האימפריה, וחיי הכנסייה סבלו בהתאם.
תחת זיבוטו פון לכפלד (1227–1247) הוקמו לראשונה באאוגסבורג מנזרים של המנדיקנטים החדשים שנוסדו.
סיבות נוספות לסכסוך היו הבעיות שהתעוררו בין הבישופים של אאוגסבורג לשלטונות העיר.
במהלך המאבקים בין האפיפיורים והקיסרים, אאוגסבורג, כמו ערים גדולות אחרות בכל חלקה הגדול של גרמניה, השיגה עושר עצום, הודות לפעילות התעשייתית והמסחרית של האזרחים.
מעת לעת נעשו מאמצים להגביל ככל האפשר את זכויות האזרח העתיקות של הבישופים ומנהליהם, ואף לבטלן לחלוטין.
ממצב של חוסר שביעות רצון עברו האזרחים לאלימות גלויה תחת הבישוף הרטמן פון דילינגן (1248–1286), וגרפו מהבישופים חירויות ויתרונות עירוניים רבים.
מקרה אופייני הוא אישורו של מלך גרמניה רודולף הראשון בדיאט הקיסרי שהתקיים באאוגסבורג (1276) על ה-"Stadtbuch", או המרשם העירוני, המכיל את המנהגים העתיקים, הזכויות האפיסקופליות והמוניציפליות וכו', המפורטים בפירוט; באותה הזדמנות אאוגסבורג הוכרה כעיר קיסרית חופשית.
הרטמן הוריש לכנסיית אאוגסבורג את הירושה שלו, כולל העיירה והטירה דילינגן.
מחלוקות חדשות בין הנסיך-הבישוף והעיר הקיסרית החופשית התעוררו תחת שלטון בורקהרד פון אלרבך (1373–1404), שמינויו התאפיין במחלוקת קשה שצמחה בעקבות הפלת הפטריצייה, או ממשלת האצולה, ועליית הכוח המוניציפלי של בתי המלאכה או הגילדות.
נרגזים מתמיכתו של בורקהרד באצולה במאבקם עם הערים השוואביות, תושבי אאוגסבורג שדדו את בתי הקנונים, גירשו חלק מאנשי הדת מהעיר (1381), הרסו, לאחר מרווח קצר של הפוגה (1388), את המעוז האפיסקופלי, הדיקן והמטבעה, והפכו כמעט עצמאים לחלוטין מהבישוף.
בורקהרד המשיך במרץ רב-נגד הכפירה של הוויקליפיטים שזכו לדריסת רגל באאוגסבורג ודן להעלאה על המוקד חמישה אנשים שסירבו להתכחש לאמונתם.
לאחר מותו של אברהרד השני (1404–1413), התעוררה מריבה ב-1413 מכיוון שהעיר אאוגסבורג סירבה להכיר בבישוף החוקי, אנזלם פון ננינגן (1413–1423), ומינתה כאופוזיציה את פרידריך פון גראפניק שמונה על ידי הקיסר זיגיסמונד.
בעיה זו הוסדרה על ידי האפיפיור מרטינוס החמישי, אשר הכריח את שני הבישופים להתפטר, ובסמכותו החליף אותם בפטר פון שאונברג, קנון של במברג ווירצבורג (1423–1469).