tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדעתו אזכור "ארובות צרים" בסמוך ל"שר השרין" מרמז להריגתו של שמעון, מנהיג המרד שהוכתר כמלך, בנקרות הצורים בעבר הירדן.
הרב שמעון סויסה (ה'תרפ"א 1921 – ה'תשס"ח, 2008) היה דיין ורבה הראשי של מרוקו.
נולד בסטאת שבמרוקו בשנת 1921 לערך.
בגיל 13 החל ללמוד אצל הרב נסים סבאג, שהיה בעל חנות שבה לימד תלמידים בשעות הפנאי.
לאחר מספר שנים פתח בהצעת רבו חנות לממכר מזון שאפשרה לו להתפרנס, וללמד תלמידים בשעות הפנאי.
כשבגר, נסע רבו למקנס ופנה לרב יהושע ברדוגו ולרב רפאל ברוך טולדנו כדי שימצאו עבורו ישיבה.
הרבנים בתורם הכניסוהו ללמוד בישיבתו של הרב יצחק סבאג במקנס.
מכיוון שלא היו בישיבה מקומות לינה, היה ישן אצל הרב רפאל ברוך טולדנו ואצל הרב אהרון סודרי.
בסיום לימודיו, בגיל 18 לערך הוסמך לשמש כשוחט וכבודק.
בגיל 23, בהמלצת הרב שלמה מרציאנו, עבר לשמש בדבדו כשוחט, כסופר סת"ם וכמלמד ילדים.
בשנים אלו למד אצל הרב שלמה הכהן צבאן, שכיהן כדיין בבית הדין המקומי.
בתקופה זו פעל גם בעיר אזמור הסמוכה.
לאור בעיות בריאותיות שחווה בשל האקלים של אזמור, חזר לסטאת בשלב מסוים, ועם חזרתו החל לשמש כסופר בית הדין המקומי, במקביל לעבודתו כשוחט וכמלמד תלמידים.
לאחר תקופה כסופר בבית הדין, הוסמך לדיינות בבית הדין הגדול שברבאט על ידי הרב שאול אבן דנאן, הרב מיכאל יששכר אנקווה והרב שמעון כהן.
עם הסמכתו החל לשמש כדיין בסטאת, ובהמשך כיהן כדיין בעיר גדולה אחרת.
לאחר פטירת הרב ידידיה מונסונגו בשנת 1994 (ד' באלול תשנ"ד), מונה יחד עם הרב אהרון מונסונגו למחליפו, ושניהם כיהנו בתפקיד רבה הראשי של מרוקו.
במסגרת תפקיד זה עמד בין היתר בראש המשלחות היהודיות לכינוסים הרשמיים בממלכה.
בשנת 1998 פרש לגמלאות, והרב מונסונגו החליפו כרב יחיד.
בשנים האחרונות לחייו ביקר בישראל מספר פעמים, והתגורר לסירוגין בצרפת ובמרוקו, בשל מצב בריאותו והעיוורון שבו לקה.
מספר ימים לפני שנפטר, הועבר ממרוקו לבית חולים בפריז שבצרפת בשל החמרה במצב בריאותו.
הלך לעולמו בצרפת ב-24 במרץ 2008. אנשי הממלכה דרשו שייקבר במרוקו, אך לאחר מסע שכנועים הוסכם שייקבר בישראל.
בצרפת נערכה לו הלוויה שבה הספידו אותו הרב יוסף סיטרוק והרב חנניה פינטו.
לאחר העלאת ארונו ארצה נערכה לו הלוויה גם בישראל שבסופה נקבר בהר המנוחות בירושלים.
חתנו הוא הרב שלמה אמסלם, ראש מוסדות "בני שלמה" בבאר שבע.
שמעון מזוז (נולד בשנת 1955 בתוניסיה) הוא איש ציבור וכלכלן ישראלי.
מזוז נולד בספקס שבתוניסיה להוריו עמוס וטיטה.
את השכלתו היסודית קנה בבית הספר אליאנס בעירו.
עלה ארצה בשנת 1969 לשכונה ד' בבאר שבע.
למד בתיכון מקיף ג' בעיר.
בוגר תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בעבר ניהל מפעל בטון גדול בבאר שבע.
בעל רישיון תעופה ומשמש כטייס חובב.
בשנת 1991 עבר להתגורר במיתר.
בשנת 2008 נבחר לחבר המועצה המקומית, עד לשנת 2013.
במשך כ-18 שנה שימש כגזבר עיריית דימונה, ועד שנת 2017 שימש גם כמנכ"ל החברה הכלכלית בעיר.
בבחירות המוניציפליות בשנת 2009 התמודד על ראשות המועצה המקומית והפסיד לאבנר בן-גרא, אך המשיך לכהן כחבר מועצה.
בבחירות בשנת 2018 התמודד מול בן-גרא וחברי המועצה חדוה שקד ושמעון פרץ, זכה במקום השני ועלה לסיבוב השני, בו גבר על פרץ ברוב של 51.73 אחוזים, ונבחר לראשות המועצה.
בשנת 2020 פרסם פרץ, המשמש כיו"ר האופוזיציה במועצה, פרסומים בעמוד הפייסבוק שלו, מהם משתמע כי מזוז נהג בשחיתות בפרויקט של היזם יגאל דמרי, במכרז להחלפת פנסי רחוב במועצה ועוד.
מזוז הגיש תביעת לשון-הרע כנגד פרץ.
בשנת 2021 הצטרף למפלגת "תקווה חדשה".
בבחירות ב-2024 התמודד לכהונה נוספת והפסיד לשמעון פרץ לאחר שקיבל 24.95% לעומת 42% לפרץ.
נשוי לרחל, מורה, ואב לארבעה ילדים.
בן-דודו הוא ניצב פרץ עמר, מפקד מחוז תל אביב במשטרת ישראל.
שמעון ולטר מוזס (9 באוקטובר 1926 – 28 באוגוסט 2021) היה רופא ישראלי, פרופסור לרפואת ילדים בבית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מנהל מחלקת הילדים בבית החולים סורוקה (1966–1990) ודקאן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1990–1994).
נוסף לכך, שימש כיושב ראש האיגוד לרפואת ילדים בישראל (1975–1978).
מוזס נולד וגדל בשרלוטנבורג שבברלין, בן של רופאים.
אביו, ברונו, היה רופא גינקולוג ומנתח.
אמו, מטילדה, שהייתה רופאה סייעה לאביו במרפאה ובמהלך הניתוחים הייתה המרדימה של החולים.
אמו הייתה ספורטאית מצטיינת ועסקה בטיפוס הרים ושחייה בעונת הקיץ ובסקי בעונת החורף.
עם עליית הנאצים לשלטון תנאי החיים של משפחתו הורעו.
בשנת 1935 אביו, שביצע הפלה לאישה שאינה יהודייה, נידון ל־3 שנות מאסר בכלא עם עבודת פרך, על פי חוקי נירנברג שאסרו על רופאים יהודים לטפל בחולים אריים.
עם שחרורו באוקטובר 1938, עזב מוזס עם משפחתו את גרמניה.
הם טסו לאמסטרדם, משם ברכבת לפריז, לצפון איטליה ולארץ ישראל בספינה דרך נמל ג'נובה.
המשפחה התגוררה כחודשיים בחיפה ומספר שבועות בתל אביב ולבסוף השתקעה בירושלים.
בשנת 1943 סיים את לימודיו בתיכון בית הכרם והתגייס לבריגדה היהודית במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה החל מוזס ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים מדעי הטבע והמשיך בלימודי רפואה באוניברסיטת ליידן שבהולנד ולאחר כשנה הפסיק את לימודיו והתגייס למלחמת השחרור.
בשנת 1949 נמנה עם המחזור הראשון לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים בהדסה.
מוזס למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים ועבד בתחילת דרכו כרופא בטבריה, בבית חולים העמק בעפולה, חיפה ובית חולים קפלן.
בסוף שנות ה-50 ניהל את כל טיפות החלב של שירותי בריאות כללית בישראל.
בשנת 1966 עבר מוזס עם משפחתו לבאר שבע לנהל את מחלקת הילדים ב' בבית החולים סורוקה.
במלחמת ששת הימים ניהל מוזס את חדר המיון של בית חולים סורוקה.
בשנים 1975–1978 כיהן מוזס כיושב ראש האיגוד לרפואת ילדים בישראל.
עיריית תל אביב קראה רחוב על שמו באזור שדרות ההשכלה.
בנו יורם מוזס הוא פרופסור למדעי המחשב בטכניון.
שמעון (מוני) מעתוק (נולד ב־1979) הוא עובד ציבור ישראלי שכיהן כמנכ"ל המשרד לשירותי דת.
בעבר מנהל אגפים וסמנכ"ל במשרד הפנים וב־2020 יו"ר ועדה קרואה בטבריה.
שמעון מעתוק הוא בוגר מכינה קדם-צבאית בני דוד שביישוב עלי, ולו תואר ראשון במדע המדינה ובחינוך מהאוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת תוכנית עתידים (בהמשך צוערים לשירות המדינה), ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת אריאל בשומרון.
בשנת 2014 היה סגן מנהל אגף כח אדם ושכר ברשויות המקומיות במשרד הפנים, ובשנת 2015 היה מנהל האגף.
בשנת 2017 מילא את מקום הממונה על מחוז הדרום במשרד.
ביולי באותה שנה מילא את מקומו של סמנכ"ל המשרד לענייני מינהל והון אנושי, בניגוד להמלצת מבקר המדינה יוסף שפירא להימנע ממילוי מקום.
לאחר כחודשיים מונה לתפקיד זה באופן קבוע.
במקביל היה יושב ראש ועדת המכרזים ומנהל אגף בקרת הון אנושי במשרד.
בינואר 2020 מונה לראשות הוועדה הקרואה בטבריה, לאחר הדחתו של ראש העיר רון קובי.
במסגרת תפקידו זה, מילא גם את מקום ראש הוועדה המקומית לתכנון ולבניה בגליל המזרחי.
ב-3 בנובמבר של אותה שנה הוא הוחלף בתפקיד על ידי בועז יוסף.
עם כינון ממשלת ישראל השלושים ושש מינה שר הדתות מתן כהנא את מעתוק למנכ"ל המשרד.
לקראת הבחירות המוניציפליות (2023) הודיע על התמודדותו לוועד היישוב עלי במסגרת רשימת 'טוב' בהנהגת אבידן בית יעקב.
נשוי לנעמה, מינהלנית בבית הספר היסודי הממלכתי-דתי שביישוב עלי, בו הם מתגוררים.
באוקטובר 2011 הקים עם ניצה פרקש, אז רכזת קהילה, תרבות חברה ונוער ביישוב, את "העמותה לקידום החינוך בעלי", המעסיקה בעיקר מורים, ומקיימת שעות העשרה, חוגים וקייטנות.
בן דודו משה ארבל הוא שר הפנים וחבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס.
רבי שמעון מרילס (ה'תקי"ט–ט"ו בתשרי ה'תר"י, 1758–1849) מירוסלב, ידוע גם כרבי שמעון יערסלובר, היה מייסד חסידות ירוסלב.
רבי שמעון נולד ב־ה'תקי"ט, לאביו הרב ישראל אלבוים (ה'ת"ק לערך–ט"ז בניסן ה'תקע"ב), מיוזפוף, בנו של הרב יעקב קופל ליקובר, מלוקוב, ולאמו אסתר עטל לבית וייסבלום.
בילדותו עבר אביו ליוזפוף והשאיר את רבי שמעון אצל סבו הרב יעקב קופל ליקובר.
הרב יעקב קופל התפרנס מפונדק ובית מזיגה בבעלותו שהופעלו על ידי אחרים.
הוא עצמו היה יושב יומם ולילה בלימוד ושמו נודע באזור כתלמיד חכם ובעל חסד.
מסופר שהבעל שם טוב ניסה למשוך את הרב יעקב קופל לחסידות אך ללא הצלחה.
הוצעו לו עמדות רבניות שונות והוא דחה את כולם, ביניהם הרבנות שהוצעה לו על ידי הקהילה באמסטרדם.
רבי יעקב קופל נפטר בט"ו באדר ה'תקכ"ט.
בנו הרב ישראל הלך בעקבותיו והתנגד בחריפות לחסידות.
בנערותו רבי שמעון נמשך אחר בן דודו ורבו המובהק החוזה מלובלין (אמו הייתה אחותו של הרב ישראל) והפך לחסיד.
בעקבות כך נתגלע עם אביו לוויכוחים רבים ואף לדיני תורה.
ציווה לו אביו שאם לא יאמר אחריו קדיש בלי 'ויצמח פורקניה' כמנהג החסידים, עדיף שלא יאמר קדיש כלל.
לאחר נישואיו התגורר רבי שמעון אצל חמיו בירוסלב.
רבי שמעון טבע את השם מרילס (ויש הטועים בהגייה: 'מרילוס') – נוטריקון של שם אביו – מרבי ישראל לייבס – במקום שם משפחתו הקודם, אלבוים.
ראשון רבותיו היה רבי אלימלך מליז'נסק.
כשרבי יעקב יצחק הורוביץ, ה"חוזה", החל לנהל עדה, הצטרף אליו רבי שמעון אף על פי שהיה זה בחיי רבי אלימלך.
את ה"חוזה" ראה כל ימיו כרבו המובהק.
במקביל, קיבל גם את מרות רבי מנחם מנדל מרימנוב, שהתגורר בסמיכות לירוסלב, וזאת בהוראת ה"חוזה".
אחר פטירת החוזה ורבי מנחם מנדל מרימנוב, בשנת תקע"ה, היה נוסע רבות לרבי נפתלי מרופשיץ, שהיה צעיר ממנו בשנה אחת.
אחרי פטירתו בתקפ"ז המשיך לנסוע לשבתות לחתנו רבי אשר ישעיה מרופשיץ, שמילא את מקומו, ואף לבנו רבי מנשה – שהיה צעיר ממנו ב־40 שנה – נסע לאחר פטירת אביו.
כמו כן נסע אל רבי צבי הירש משרת, שהיה השמש של רבי מנחם מנדל מרימנוב וממלא מקומו לאחר פטירתו, ואל רבי צבי הירש מזידיטשוב, שהחל להנהיג עדה אחרי פטירת ה"חוזה".
בזקנותו היה מרבה לנסוע אל רבי שלום רוקח מבעלז.
מסופר כי כשהגיע פעם לרבי שלום בגיל תשעים אמר לו האחרון כי בגיל כזה צריך לשבת בבית, אך הוא השיב לו "בבית מתעפשים".
בבעלז התבצר לו מקום של כבוד, ואצל חסידי בעלז השתמרו דברי תורה וסיפורים רבים ממנו.
היה מקורב לרבים מאדמו"רי דורו ואף שהאריך ימים (91) וכהו עיניו, המשיך לנסוע אליהם, צעירים כמבוגרים.
עוד מרבותיו היו: רבי משה לייב מסאסוב, רבי משה מפשווארסק.
היה נוסע לעוד צדיקים כגון רבי מאיר מפרמישלאן, רבי חיים מקוסוב, רבי חיים מצאנז, רבי שלום מקאמינקא, רבי יששכר דב אב בית דין סקוהל (חמיו של רבי שלום מבעלז).
אחרי פטירת הנועם אלימלך מינו תלמידיו את רבי שמעון לאדמו"ר מבלי לשאול את פיו, מחשש שיסרב.
יחסים טובים שררו בינו לבין רבני העיר:
רבי יהודה הלר־ולרשטיין, רבי נפתלי הירץ חריף, ורבי יעקב יצחק הורביץ בעל "באר יצחק".
"דיין הגדול" בעיר היה רבי אריה לייבוש הורביץ אחי רבי אליעזר בעל ה"נועם מגדים".
מעורב היה בענייני הציבור שבעיר, וטיפל אישית בקיומם של המוסדות, כגון מקוה כהלכה ושחיטה כשרה.
כשנגשו לבניין בית הכנסת הגדול, ונערכה מגבית מקיפה, נטל רבי שמעון חלק פעיל, אף על פי שהיה לו קלויז משלו.
כמו כן שימש כיושב ראש הוועדה המיוחדת בת שבעה חברים מנכבדי העיר, שקמה ביום ט' בשבט תקצ"ד, במטרה לגייס כספים, כדי שגם ילדי העניים יוכלו לשכור ממלאי מקום ולהיפטר מהשירות בצבא אוסטריה.
כותב הפתקאות (הגבאי) אצל רבי שמעון היה ר' מנחם מנדל (מענדיש) טאושטיין.
בין תלמידיו המפורסמים נמנה רבי שלמה זלמן פרנקל מויליפולי, שהיה תחילה משמשו, ולבסוף הסמיכו להנהגה.
ממנו נסתעפו דורות של רבנים ואדמו"רים עד לשואה.
כמו כן ידוע שנסעו אליו בני הדודים: רבי יצחק אייזיק אייכנשטיין מזידיטשוב, ורבי יצחק אייזיק יהודה יחיאל ספרין מקומרנה.
רבי יוסף באב"ד מטרנופול, בעל "מנחת חינוך", נסע אליו פעמיים.
רבי שמעון הלך לעולמו ביום הראשון של סוכות ה'תר"י.
נקבר בבית העלמין בפרבר פלקין המרוחק כשמונה ק"מ מירוסלב.
על קברו נבנה אהל רחב ובו נטמנו בנו ממלא מקומו רבי בונם מנדל ואשתו, וחתנו רבי קהת היילפרין ואשתו.
יהודי העיר היו פוקדים את המקום בעיקר בימי הרחמים והסליחות.
האהל נהרס בידי פורעים בימי השואה ובמשך תקופה ארוכה לא היה ידוע מקומו בבית העלמין החרב.
בכ"ח אדר ה'תש"ע נחנך מחדש האוהל על ידי אגודת אהלי צדיקים.
רבי שמעון נישא לאשתו ביילה, בת לתושב ירוסלב.
הרב בונם מנחם מנדל מרילס (ה'תק"ע–אלול ה'תרמ"ח), ממשיך שושלת החסידות בירוסלב.
הרב יצחק מרילס (ה'תקע"ה–ה'תרנ"ב) מרופשיץ, נישא לשרה בת הרב מנשה רובין רבה של רופשיץ ובהמשך מילא את מקומו.
הייתה לו בת שנישאה לרב יעקב מרדכי ליברמן אב"ד טופורוב.
היא נפטרה בצעירותה ור' יצחק גידל את שתי יתומותיה כאב.
חתנו אימץ את השם מרילס.
בני משפחה זו נפוצו בכל אירופה וגם בישראל.
הרב נפתלי מרילס (ה'תקפ"ח לערך–ער"ח אייר ה'תר"ן) רבה של ליטוביסק.
נולד כאשר היה אביו כבן שבעים ונקרא על שם רבי נפתלי מרופשיץ שנפטר לפני כן.
נכדו ר' יוסף מרילס הדפיס את כתבי הרב נפתלי בספר 'אילה שלוחה'.
בספר גם חומר רב על ר' שמעון ותולדות צאצאיו בליטוביסק.
בנו של ר' נפתלי הרב יעקב קופל מילא את מקומו בליטוביסק.
אשתו של רבי יהושע לאם מבעלז
שיינדל רייזל אשתו של הרב קהת הילפרין
אשתו של הרב יהודה לייביש חלמר מוורשה
אשתו של הרב אליהו צבי וובר רבה של ברזוב.
אשתו של רבי נתן נטע מישיניצה
אשתו של הרב מרדכי הלר מירוסלב
פריידה אשתו של הרב צבי וורמן, בנו של הרב אברהם דוד ורמן, רבה של בוצ'אץ'.
אחיו רבי משה, היה גם הוא חסיד והתגורר בליז'נסק.
על מצבתו נכתב כי הוא אחיו של רבי שמעון.
בנו ישראל נפטר בט"ו בשבט תרכ"ג וקבור בבית הקברות העתיק בצפת.
אח נוסף היה הרב יעקב קופל שגר באולינאב.
רבי שמעון עצמו לא העלה את תורתו על הכתב אך ליקוטים מפי שומעיו נדפסו בספר 'תורת שמעון'.
תורגם לאנגלית ויצא במישיגן, 2000.
לאחר פטירתו מילא את מקומו בנו הגדול רבי בונם מנחם מנדל,
לאחריו כיהן רבי שמעון השני בנו של רבי בונם מנדל, נולד אחרי פטירת סבו ונקרא על שמו.
חתמו את השושלת שלושת בניו של רבי שמעון השני:
רבי דוד (חתן רבי מנחם מנדל אייכנשטיין מזידיטשוב), שמילא את מקומו, ואחריו בנו רבי בנימין מנחם שהוכתר לממלא מקום אביו על אף היותו בחור.
רבי ישראל אריה ליב (חתן רבי טודרוס רוקח מנעמירוב) - ישב בבית כנסת משלו בירוסלב עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
כשהנאצים כבשו את פולין ב־1939 הוא ברח לזילקוב, שם הוא נפטר ב־1943 לערך, בזמן מחבואו ביער סמוך.
רבי אליעזר (חתן רבי משה מקארוב ובזיווג שני חתן רבי אשר ישעיה מזלקובה) – אחרי מלחמת העולם הראשונה עבר לברלין וכיהן שם כאדמו"ר מירוסלב.
בשנת תשס"ה הונצח שמו בכולל אברכים שהוקם לזכרו בבני ברק – על ידי נכדו הרב אברהם שמעון מרילוס ראש כולל תורת שמעון.
שמעון נחמני הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת תת-ניצב, המכהן כסגן ראש אגף המבצעים.
נחמני התגייס למשטרה ב-1990. שירת כסייר במרחב ירקון וב-1995 סיים קורס קצינים.
שימש מפקד יס"מ של מרחב הירקון, ובשנים 2007–2010 שימש מפקד תחנת שדרות.
בהמשך שירת כקצין אג"ם של מרחב איילון, קצין אג"ם של מרחב ירקון וראש מחלקת המבצעים באגף השיטור והמבצעים.
בנובמבר 2017 מונה למפקד מרחב לכיש.
ב-2020 מונה לראש חטיבת המבצעים בדרגת תת-ניצב.
ב-2022 מונה לסגן ראש אגף המבצעים.
בעל תואר ראשון במנהל עסקים ותואר שני בהתנהגות ארגונית.
ב-15 בינואר 2024 הודיע על פרישתו מהמשטרה, ברקע העימות בינו לבין המפכ"ל יעקב שבתאי בנוגע להטלת האחריות על אסון הר מירון וההחלטה של השר לביטחון לאומי, איתמר בן גביר, להאריך את כהונתו של המפכ"ל, יעקב שבתאי, בחצי שנה.
שמעון סומך, ידוע בכינויו סמעאן (1916 – 22 באוקטובר 2010) היה איש מודיעין וביון ישראלי, שנודע כ"אבי תורת ההסתערבות".
הוא התחיל את דרכו במחלקה הסורית של הפלמ"ח, היה ממייסדי המחלקה הערבית, ולאחר קום המדינה שירת באמ"ן ובמוסד.
במסגרות אלה הכשיר והפעיל לאורך השנים עשרות רבות של לוחמים ברזי ההסתערבות.
בין היתר גייס, אימן והפעיל את המרגל הישראלי בדמשק, אלי כהן.
סומך נולד בעיראק ב-1916 להוריו, הסוחר שאול סומך ופרחה לבית אגסי.
הוא השלים את לימודי התיכון בבגדאד ורכש ידע רב בשפה הערבית ובתרבות האסלאם.
ב-1933 עלה לארץ ישראל, כשהיה בן 17. הוא התגורר בחיפה, והיה למורה לערבית בבתי הספר של התנועה הקיבוצית בצפון הארץ.
ב-1942, עת שימש כמורה לערבית בקיבוץ משמר העמק, גייס אותו יגאל אלון למחלקה הסורית – יחידת מסתערבים שפעלה במסגרת ההגנה והפלמ"ח, ובשיתוף פעולה עם מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית, לפעולות מודיעין בסוריה ובלבנון בעת מלחמת העולם השנייה.
הוא נשלח לקורס אלחוט בתל אביב, ובהמשך לקורס מסתערבים.
לאחר שהעיר ליגאל אלון שרמת ההוראה בקורס המסתערבים אינה מקצועית דיה, מינה אותו אלון למדריך ראשי בקורס ולגייס של מועמדים מתאימים להסתערבות.
בפברואר 1943 נשלח סמעאן, יחד עם ירוחם כהן ולוחמים נוספים, לאימונים אינטנסיביים בבסיסי הצי הבריטי במצרים, לקראת ביצוע פעולת חבלה ימית נועזת בלבנון עבור המודיעין הבריטי.
פעולה זו, בסופו של דבר, לא יצאה אל הפועל בשל החשש בפלמ"ח שלוחמיו נועדו לשמש "בשר תותחים" לבריטים, והופסק שיתוף הפעולה עימם.
עם פירוק המחלקה הסורית והקמת המחלקה הערבית, צורף אליה סמעאן כמדריך מקצועי, תחת פיקודו של ירוחם כהן.
הוא יצא לירושלים ובסיפור כיסוי של סטודנט למזרחנות באוניברסיטה, התקבל להשתלמות מעמיקה אצל השייח' של מסגד אל-אקצא בעקרונות הקוראן והחדית', לאורך שלושה חודשים.
עם שובו המשיך ללמד ביסודיות ובסבלנות את לוחמי היחידה, מרביתם עולים צעירים מארצות ערב או ילידי ארץ ישראל המנדטורית שגדלו בסביבה דוברת ערבית, את עקרונות ההסתערבות לצורך שתילתם בעומק החברה הערבית.
הוא לא הסתפק בידיעתם את השפה הערבית על בוריה ולהגיה השונים, אלא הדריכם בעקרונות האסלאם, בקוראן, בדיני התפילה והטהרה, ובהלכות מועדים וצומות.
כמו כן לימדם על ההיסטוריה הערבית, מבנה החברה על ארגוניה ומפלגותיה, מנהגים והווי, והרגלי לבוש ואכילה.
כחלק מהכשרתם נשלחו החניכים להסתובב בערים ערביות, להתערבב בשווקים ובחנויות, לשוחח עם בני המקום ולהתפלל במסגדים.
יעקב נמרודי, קצין המודיעין של היחידה, תיאר את סמעאן כ"עמוד התווך של היחידה ובעל הסמכות המקצועית בהסתערבות.
באישיותו הנינוחה והקורנת היה ללוחמים כאב רוחני".
לוחמי היחידה נשלחו לפעולות נועזות בערים הערביות בארץ ישראל, ובמהלך מלחמת העצמאות גם לארצות ערב השכנות.
ב-1947 נישא סומך לשושנה, אותה הכיר בקיבוץ אלונים עת ישבה שם המחלקה הערבית.
כשפורק הפלמ"ח ושולב בצה"ל הפכה המחלקה הערבית לענף במחלקת המודיעין (לימים אמ"ן) בשם "ש.מ.
18", בראשותו של שמריה גוטמן.
שמעון סומך שימש מפקד בפועל של היחידה, וכתב את מסמך תורת ההפעלה שלה.
לוחמים מהיחידה שהו באותה עת בלבנון ובסוריה והפעילו שם חוליות ריגול ותחנת שידור, לאחר שהוחדרו בהצלחה כפליטים פלסטינים.
לוחמים אחרים שנשלחו בשיטות דומות לירדן ולמצרים נלכדו בדרכם, והוצאו להורג.
סומך, שהיה דמות אב ללוחמים, דאג לשיבוצם ביחידות השונות של המודיעין על פי כישוריהם וניסיונם, כמו היחידה להפעלת סוכנים (יחידה 154), היחידה לחקירת שבויים והיחידה להאזנות (לימים יחידה 8200).
הוא עצמו מילא בהמשך תפקידים שונים באמ"ן וביניהם ראש מדור מודיעין וביטחון, מפקד "מודיעין 5" (לימים יחידת חצב), קצין מטה במחלקת האיסוף ונציג המודיעין בממשל הצבאי.
ב-1955 גייס אותו יוסי הראל ליחידה 188 של אמ"ן שעסקה בהפעלה של לוחמי מודיעין תחת מסווה בעומק ארצות ערב.
תפקידיו שם היו קצין מודיעין וגיוס, וקצין לעניינים ערביים.
במהלך שירותו ביחידה הועלה לדרגת סגן אלוף.
ב-1963 עברה יחידה 188 מאמ"ן לאחריות המוסד ואיתה גם סמעאן, כחלק מארגון מחדש של קהילת המודיעין.
הוא עסק שם בגיוס, אימון והפעלה של לוחמים שנתוניהם נמצאו מתאימים לפעילות זו.
בין היתר גייס ואימן אישית ב-1960 את אלי כהן לקראת שליחותו כמרגל, עוד כשהנושא היה באחריות אמ"ן.
הוא עבד איתו בצמידות לאורך חודשים, ותפר עבורו את הזהות הבדויה בשם כאמל אמין ת'אבת.
גם כשעברה היחידה לאחריות המוסד המשיך סמעאן להיות מעורב עמוקות בהפעלתו של כהן בדמשק, ועסק בתחקורו ובתדרוכו בעת שהיותיו בישראל במהלך השליחות, עד לנפילתו בידי המודיעין הסורי ב-1965.
ב-1981, בהגיעו לגיל 65, פרש סומך לגמלאות, אך לאורך שנים רבות המשיך לעסוק בהדרכה, בכתיבה ובביסוס תורת ההסתערבות האופרטיבית שלו.
אף שהיה לאגדה בקרב לוחמי קהילת המודיעין ומפקדיה שנהגו לעלות אליו לרגל, הוא חי בצניעות רבה והרחק מאור הזרקורים בשיכון צבא הקבע במעוז אביב, כשהוא מקפיד להישאר עלום שם ומחוץ לכל אזכור.
בשנותיו האחרונות עבר לכפר סבא, שם נפטר ב-2010 כשהוא בן 94 ונקבר בבית העלמין פרדס חיים.
שמעון סויסה (נולד ב-29 ביוני 1963) הוא פוליטיקאי ישראלי ששימש ראש המועצה המקומית חצור הגלילית.
כיום הוא משנה למנכ"ל משרד התחבורה.
שמעון סויסה נולד, גדל והתחנך בחצור הגלילית.
שירת בצנחנים בגדוד 890 ולחם במלחמת לבנון הראשונה.
בעל תואר שני בחינוך, שימש כמורה וכמחנך בבית הספר תיכון אורט חצור.
שימש כמנהל המתנ"ס בחצור הגלילית.
סויסה נבחר לראשונה לתפקיד ראש מועצת חצור הגלילית בשנת 2008 מטעם הליכוד כאשר בבחירות אלו ניצח את שאול כמיסה שכיהן כראש המועצה.
בבחירות הבאות רץ מטעם רשימה עצמאית.
בתקופת כהונתו גדלה אוכלוסיית היישוב מ-8,600 ל-11,000 תושבים, והוקמו שכונות במערב היישוב, כולל פיתוח השכונות הוותיקות ושיפור ניכר בחזות היישוב ובתדמיתו, כחלק מתוכנית כוללת של פיתוח הגליל, והפיכתה של חצור לעיר.
בבחירות 2024 התמודד פעם נוספת על תפקיד ראש המועצה, והפסיד למיכאל קבסה.
ב-27 ביולי 2025 נבחר על-ידי שרת התחבורה מירי רגב לכהן כמשנה למנכ"ל משרד התחבורה משה בן זקן.
סויסה נשוי לענת, אחות מיילדת במרכז הרפואי זיו, ואב לשלושה.
שמעון מלחי (מלאחי) (1906 – 28 בנובמבר 1961) היה ממייסדי שכונת התקווה, איש ציבור, חבר המועצה הדתית בעיריית תל אביב, מוכתר ושופט בשכונת התקווה.
מלחי נולד בכפר מאלח במחוז ד'מאר, תימן ליעיש ולולואה רצאבי.
לאביו הייתה חנות לפירות יבשים.
מצבה הכלכלי של המשפחה היה טוב, והם גרו בבית בן שלוש קומות, בו החנות, ביתם ובית כנסת.
אימו לולואה עזבה את אביו ועלתה לארץ.
בשנת 1920 כשמלחי היה כבן 14 עלה גם הוא לארץ ישראל והתאחד עם אימו שנישאה בשנית למשפחת תם – לימים תמרי.
בכרם התימנים הכיר את ציונה חזי וב-1938 התחתנו והתיישבו בשכונת התקווה והביאו לעולם 12 ילדים.
את תחילת הפעילות העסקית התחיל מלחי עוד כנער כאשר מכר שקיות נייר למכולות ולסוחרים ערבים.
הקשרים שיצר עם הסוחרים הערבים עזרו לו כשהחל את דרכו בעסקי הקרקעות, כאשר קיבל מלחי ייפוי כוח מבעלי קרקעות ערבים למכור את אדמות הכפר סלמה בשמם.
למעשה מלחי היה המתווך בינם לבין היהודים שרצו לקנות את האדמות וכך החל תהליך מכירת וקניית האדמות בין הערבים ליהודים באזור שכנת התקווה.
כך קמו שכונת התקווה וכפר שלם.
מלחי הסתובב במחנות ובמעברות של העולים שזה עתה הגיעו מתימן, בעין שמר למשל, וניסה לשכנע אותם לבוא לשכונה החדשה שקמה שכונת התקווה.
מלחי החל לגלגל כספים מעסקים שונים שעשה יחד עם שותפיו וכך שילם לערבים על אדמותיהם.
בנספח הטאבו ההיסטורי של השכונה, ברישומים של הממשלה הטורקית והשלטון הבריטי, רשום שמו של המופתי הערבי והשם של מלחי.
מלחי ביחד עם שותפיו יהושע ליכטר, גרשון שץ, שלמה קאשי ומעודד ברזילי הקימו בשנת 1940 את חברת 'שמשון'.
מטרת החברה הייתה רכישת קרקעות מערבים ומסירתם לידי יהודים לבניית בתים כדי להתיישב ולקבוע עובדות בשטח, ולחזק בכך את המעורבות של התושבים במקום.
השכונה החדשה שקמה היוותה חיץ בין תושבי הכפר סלמה הערבים לבין תל אביב.
בנוסף על כך החברה גם הייתה הממונה הבלעדית על מפעל המים באזור שסיפק את תצרוכת המים לתושבי השכונה.
אחרי קום המדינה עיריית תל אביב יפו לקחה את הבאר והכניסה צנרת מים לכל השכונה.
כמו כן הייתה החברה הממונה הבלעדית על פינוי האשפה וניקיון השכונה, כל זאת עוד בטרם נבחרו מוסדות לעיריית תל אביב יפו.
חברת שמשון הרחיבה את עסקיה – רכשה והפעילה שלושה בתי קולנוע ושני מפעלים לקמח.
בתי הקולנוע היו: 'שלהבת' ברחוב דרך לוד, קולנוע 'איילון' ברמלה וקולנוע 'תקווה' בדרך ההגנה.
היום יש חניון גדול היכן שהיה קולנוע 'תקווה' וסופר מרקט במקום קולנוע 'שלהבת'.
לשץ היה קולנוע נוסף בחיפה.
שתי טחנות הקמח של החברה היו האחת ברחוב סלמה והשנייה שני רחובות במקביל לבלומפילד לכיוון יפו.
בשנת 1947 נבחר מלחי על ידי השלטונות המנדטוריות כמוכתר שכונת התקווה וכשופט בכל אזור השכונה.
מלחי היה שופט בסכסוכים אישיים, בענייני דת, בענייני קרקעות, בענייני כשרות ושחיטה.
היו אצל מלחי שרטוטים ומפות של חלוקת האדמות לחלקות ששימשו לפתרון סכסוכי קרקעות.
מלחי הקים בית כנסת בשכונה והמקום הפך למקום התכנסות בעניינים דתיים ורוחניים.
כמוכן הוא הקים בבית הכנסת ישיבת לומדים בהנהגתו של הרב שלמה מלאחי.
מלחי גילה מעורבות ציבורית גם בתחומים אחרים, לפני קום המדינה היה לו סליק בחצרו, והוא סייע בכך גם לארגון "ההגנה" וגם לארגון "האצ"ל" על אף הבדלי ההשקפות בין שני הארגונים.
הוא סייע במיוחד נגד הפורעים שבאו מכוון סלמה (כפר שלם) ואיכסן בביתו לוחמים שהסתתרו מהשלטון הבריטי.
בשנת 1950 הוקם ועד לטיפול בענייני יהודי תימן.
ועדה זו הקימה רשימה מפלגתית בשם "התאחדות התימנים בישראל" שסימנה היה "ל" וזו יצאה לבחירות כלליות ועירוניות.
מלחי היה נציגה הבכיר של רשימה זו והוא נבחר כחבר במועצה השביעית של העיר תל אביב.
כמו כן נבחר מלחי כחבר המועצה וההנהלה של המועצה הדתית של תל אביב יפו.
בתוקף חברותו במועצת העיר נבחר מלחי כיו"ר הוועדה לשיפור פני העיר ובראש מעייניו היו פיתוח שכונות דרום העיר.
במועצה הדתית התרכזה פעילותו בבניית בתי כנסת ומקוואות טהרה.
כמו כן דאג לשילוב רבנים מעדות המזרח.
מלחי עבר שני אירועים בעקבותיהם הוא היה משותק בחצי גוף במשך שלוש שנים.
בכ' בכסלו ה'תשכ"ב, 28 בנובמבר 1961, נפטר מהתקף לב.
מלחי נפטר ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
אשתו ציונה נפטרה 33 שנים אחריו ונטמנה לידו.
במהלך יום הקבורה של מלחי כל החנויות והעסקים בשכונת התקווה נסגרו.
שמעון סוסן (נולד בשנת 1959) הוא ראש המועצה האזורית חבל מודיעין משנת 2004.
נולד ב-1959 במושב עזריקם להורים שעלו ממרוקו כחמש שנים קודם לכן.
ברשות המשפחה הייתה רפת קטנה.
בשנת 1981 החל לעבוד בכפר הנוער בן שמן, תחילה כאב בית ובהמשך כקַנְיָן, והיה יו"ר ועד עובדי הכפר.
במקביל השקיע בעסקים, והוא מחזיק ב-55% מחברת ש.י.ר (לשעבר "אחים סוסן") המחזיקה בשטחי מסחר על יד קריית מלאכי.
באותה העת, החל להיות פעיל שטח במפלגת הליכוד, וב-1998 נבחר כחבר המועצה האזורית חבל מודיעין.
בינואר 2004 נבחר לראשות מועצה אזורית חבל מודיעין, כשגבר על פנחס עידן מאחיסמך.
הוא זכה גם בבחירות ב-2008 כשגבר על טימי ברנרד מלפיד, וב-2013 איש לא התמודד מולו.
הוא צמצם את הגירעונות של המועצה ופיתח את אזור התעשייה חמ"ן (חבל מודיעין) סמוך לשוהם המניב למועצה הכנסות גבוהות מארנונה.
בתקופתו, הוכרזה חבל מודיעין כ"רשות איתנה" על ידי שרת הפנים איילת שקד.
סוסן נחשב למקורב לפוליטיקאים ברמה הארצית, בהם ישראל כ"ץ ודוד ביטן ובעיקר למשה כחלון, ואף היה פעיל מרכזי בהקמתה של מפלגת כולנו ושימש יו"ר עמית בקק"ל מטעמה.
בדצמבר 2017 נחקר סוסן בפרשת השחיתות המכונה תיק 1803 בחשד למעורבות בשוחד, אך לא נעצר.
באפריל 2018 נעצר סוסן, יחד עם בכירים נוספים במועצה, בחשד לעבירות שונות, אך לאחר חקירה, באוקטובר התברר כי החשדות אינן נכונות והמשטרה החליטה להמליץ לסגור את התיק נגדו מחוסר אשמה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 ניצח את רוני אזרק מבית עריף, ונבחר לכהונה רביעית.
בבחירות 2024 התמודד כמועמד יחיד לראשות המועצה.
נשוי ואב ל-3. מתגורר במושב בן שמן.
אשתו של סוסן קרובת משפחה של דוד יפרח, ראש מועצה אזורית שדות דן הסמוכה.
הרב שמעון משה לפיד (נולד בד' באלול ה'תשי"ט, 7 בספטמבר 1959) הוא ראש הישיבה הגבוהה אור עציון.
חתנו וממשיך דרכו של מייסד הישיבה, הרב חיים דרוקמן.
נולד ליהושע ורחל לפיד (לופט) וגדל בבת ים במשפחה דתית-לאומית.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ובישיבה התיכונית אור עציון אצל הרב משה בלייכר והרב אריה שטרן.
הרב לפיד סיפר כי לרוב לא היה נכנס לשיעורים והיה לומד באופן עצמאי עד שסיים בגרות בסוף כיתה י"א.
באותה שנה הגיע למקום השני בחידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי.
בתקופה זו שימש מדריך בתנועת הנוער בני עקיבא.
בכיתה י"ב, לאחר שסיים את לימודי התיכון ובגרות, ביקש מראש הישיבה הרב דרוקמן להקים כיתה תורנית שבה ילמדו רק לימודי קודש.
לפיד למד בכיתה זו יחד עם 5–6 בחורים מכיתתו למשך שנה אחת, וקבוצה זו הייתה התשתית לישיבה הגבוהה אור עציון שקמה שנה לאחר מכן.
הוא למד בה במחזור הראשון למשך כמה שנים, בהם התגייס לצה"ל במסלול הסדר.
בכ"ה בתשרי ה'תשמ"ג נישא ליסכה, בתו של הרב דרוקמן.
מספר שנים לאחר מכן בגיל צעיר מונה לכהן כר"מ בישיבה.
בהמשך מונה גם לכהן כראש הכולל בישיבה (תפקיד שהועבר בהמשך לרב דני אלינר, גם הוא ר"מ בישיבה).
הרב לפיד מעביר שיעורים, ביניהם את הדף היומי ביישוב מרכז שפירא ושיעורים נוספים במוסדות הקשורים לישיבה.
בי"ג בטבת ה'תשפ"ג, לאחר פטירת הרב דרוקמן, מונה למחליפו וממשיך דרכו בישיבה ולכהן כראש הישיבה הגבוהה 'אור עציון'.
טקס המינוי נערך בבית הרב דרוקמן.
אחת מדרכי הלימוד של הרב שמעון לפיד, היא בפתרון סתירות בשולחן ערוך.
לשיטתו, פעמים רבות אין ליישב את הסתירה באמצעות אוקימתא פרשנית שמסבירה את שתי ההלכות כתואמות אחת את השניה; אלא להודות שאכן ישנה סתירה.
במקרים אלו, ההלכה צריכה להיקבע לפי עיקר מקומה של ההלכה (לדוגמה, כאשר יש סתירה בהלכות אבלות, בין דין שמופיע בהלכות אבלות לדין שמופיע בהלכות חול המועד, יש לפסוק לפי האמור בהלכות אבלות שהוא המקום העיקרי להלכה זו).
הרב לפיד נשוי ליסכה, בתו של הרב חיים דרוקמן.
בנו בכורו של הרב, הרב אלישע לפיד משמש כר"מ בישיבת מעלה אליהו בתל אביב.
בנו של הרב, הרב צבי יהודה לפיד משמש כרב קהילה בהוד השרון.
שמעון מישורי (1922 – 16 באוגוסט 2010) היה כנר ומוזיקאי ישראלי.
שימש ככנר הראשי של התזמורת הסימפונית של רשות השידור והקים את התזמורת הסימפונית ירושלים.
מישורי נולד בשנת 1922 במרקולשטי שבבֵּסָרַבְּיָה, וזמן קצר לאחר מכן עלה ביחד עם הוריו כתינוק לתל אביב.
בגיל 3 החל לנגן בכינור, וכבר אז החל לנגן את שירי הילדים משמיעה ללא עזרת מורה.
בגיל 13, עלה שמו באוזני ברוניסלב הוברמן, מייסד התזמורת הפילהרמונית הישראלית, וזה הזמינו להיבחן בפניו.
לאחר מכן הוזמן מישורי לנגן כסולן בתזמורת הפילהרמונית.
בגיל 16 בלבד התקבל לתזמורת האופרה הקאמרית של תל אביב.
בשנת 1942 מישורי ניגן עם תזמורת צבא יוגוסלביה, אשר ישבה באלכסנדריה והופיעה בכל המזרח התיכון.
בשנת 1947, יצא לפראג כדי להשתתף בפסיטבל הנוער הבינלאומי בפראג.
בזמן מלחמת העצמאות, ניצח על התזמורת הסימפונית של חטיבת גבעתי, שלאחר מכן התמזגה ביחד עם הרכבים אחרים לתזמורת צה"ל.
במקביל לתפקיד זה, רכב על אופנוע כחלק מתפקידו כקשר בחטיבה.
בשנת 1949, התמנה לכנר הראשי של תזמורת קול ישראל, שלאחר מכן שונה שמה ל"תזמורת הסימפונית ירושלים- רשות השידור".
מישורי מילא את התפקיד במשך 40 שנים עד לפרישתו בשנת 1987.
בין השנים 1988 - 1989 היה הכנר הראשי של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
מישורי התגורר בשכונת רסקו בירושלים.
היה אב לבן, גילעד מישורי, פסנתרן ומלחין, ולבת.
נפטר בשנת 2010, והוא בן 88, ונקבר בבית העלמין בקיבוץ מעלה החמישה.
בשנת 2021 התקבלה בעיריית ירושלים החלטה להקים רחוב על שמו.
הרחוב כרגע בתהליכי בנייה ויקום בשכונת תלפיות מזרח כחלק מפרויקט מורדות ארנונה.
גוזי לי (אל תדפקו את רחלי); לחן: ידידיה אדמון
דבקת האביר (יפתי דלגי נא)
דודי לי (דודי לי ואני לו); לחן: נירה חן
ושאבתם מים (ושאבתם מים בששון); לחן: עמנואל עמירן – לחן מוקדם
חליל רועים (בבוקר העמק נעור מחלום)
כן יאבדו (כן יאבדו כל אויביך); לחן: שרה לוי-תנאי
ליל שימורים (הירח שט עלה אינו זע)
לנר ולבשמים (לנר ולבשמים נפשי מייחלה)
פרופ' שמעון נחום הרמן היה פרופסור מן המניין במחלקה לפסיכולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
נולד בפורט אליזבת שבדרום אפריקה למשפחה יהודית שהיגרה מליטא.
תחילת לימודיו היו בבית ספר יום באאודטסהורן, שבאותה עת הייתה יעד להגירת יהודים.
למד משפטים באוניברסיטת קייפטאון ושימש כיושב-ראש אגודת הסטודנטים היהודיים בה.
בשנת 1934 קיבל תואר במשפטים והחל לעבוד ב.
ב-1942 שב לספסל הלימודים במחלקה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג.
במקביל, התמנה ליושב-ראש ועד הסטודנטים הציוניים בדרום אפריקה.
באותה תקופה עסק במחקר בנושא דעות קדומות ואנטישמיות בקרב קבוצות פוליטיות של המיעוט הלבן בדרום אפריקה.
מחקר זה הוצא בעילום שם על ידי ועד השליחים של יהדות דרום אפריקה.
בהמשך למד באוניברסיטת הרווארד, שם שימש כעוזר מחקר של הפסיכולוג קורט לוין.
גם בארצות הברית המשיך להיות פעיל בחוגי הסטודנטים הציוניים.
בשנת 1947 לקח חלק במאבק שניהלה ההסתדרות הציונית ב לקבלת תוכנית החלוקה.
משנת 1954 החל ללמד במחלקה לפסיכולוגיה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1959 הצטרף ל, שזה עתה הוקם.
הרמן ערך שורת מחקרים בנושא הפסיכולוגיה החברתית של הזהות היהודית.
מחקריו עסקו ביחס הגומלין שבין יהדות לישראליות, השפעת החוויה הישראלית על סטודנטים יהודים בגולה, היחסים בין ישראל לבין התפוצות, מאפייני התגובה הישראלית לאנטישמיות, השפעת זיכרון השואה ותפקיד האידאולוגיה הציונית בחיים היהודיים בזמננו.
היה נשוי לסגולה לבית בן-יוסף.
אב לשלושה: אפרים, בן-ציון ואביטל.
שמעון מנחם לזר (22 בדצמבר 1864 - 12 באוגוסט 1932) היה חוקר מקרא, עיתונאי ועורך עברי.
לזר היה מעורב בכתיבה ובעריכה בעיתונים עבריים רבים, והיה בין הכותבים המרכזיים בתחומי חקר המקרא, ספרות ואקטואליה בעיתונות העברית של זמנו.
שמעון מנחם לזר נולד בשנת 1864 בעיירה פשמישל שבחבל גליציה.
הוא קיבל חינוך מסורתי, ושקד במיוחד על לימודי מקרא ומדרש.
לאחר נישואיו עסק במסחר, אך לא הצליח בתחום זה.
את דרכו הספרותית החל בפרסום מאמרים ומחקרים בעיתון "האסיף", שערך נחום סוקולוב.
מחקרו הראשון עסק בקדמוניות עיר מולדתו, ובעקבותיו פרסם חקרי מקרא ומאמרים נוספים בענייני היום.
בשנת 1893 פרסם לזר פירוש קצר על ספר הושע, והחל להשתתף בקביעות בכתיבה בעיתון "המגיד" ובשנת 1896 הוזמן להשתתף בעריכת העיתון.
מחקרו המפורסם ביותר מאותה תקופה עסק בעשרת השבטים שגלו מארץ ישראל, ופורסם בכרכים ט'-י' של כתב העת "השלוח".
לזר עצמו כתב את המאמרים הראשיים בעיתון וניהל בו מאבק אידאולוגי קשה עם המתבוללים ועם החרדים המתנגדים לציונות.
במקביל לפעילותו הספרותית, היה פעיל בתנועת המזרחי והשתתף בוועידת הייסוד בברטיסלבה (פרסבורג).
בנוסף, לזר נודע בפיליטונים הסאטיריים שלו, בהם מתח ביקורת על מעשי פרנסים בקהילות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, גויס לזר לצבא האוסטרו-הונגרי.
במהלך שירותו הצבאי כתב את הספר "פנס לנבוכים בדרכי החיים", אשר נותר בכתובים ותורגם אף לגרמנית.
לאחר שחרורו מהצבא, חידש את הוצאתו של "המצפה" בשנת 1917, ונאבק על המשך קיומו עד שנת 1922.
בשנת 1926 ניסה לזר להוציא לאור עיתון נוסף בשם "השבועון", אך גם עיתון זה פסק לאחר 17 גיליונות.
בשנותיו האחרונות עסק לזר בחיבור פירוש למדרש רבה, אך העבודה נפסקה ונותרה בלתי גמורה.
הוא כתב גם בגרמנית וביידיש, ובשנת 1927 פרסם מילון גרמני-עברי בשיתוף עם נ"ה טורטשינר (טור-סיני).
שמעון מנחם לזר נפטר בקרקוב בי' באב תרצ"ב, 12 באוגוסט 1932. בנו דוד לזר היה עיתונאי 'מעריב' ונודע גם בשם דוד אפרת.
פירוש קצר על ספר הושע (1893)
חקר על עשרת השבטים (פורסם ב"השלוח")
פנב לנבוכים בדרכי החיים (נכתב במהלך מלחמת העולם הראשונה, תורגם לגרמנית, נותר בכתובים)
מילון גרמני-עברי (1927, בשיתוף עם נ"ה טורטשינר)
גצל קרסל פרסם מקבץ מכתביו בספר בשם "על המצפה", מוסד הרב קוק תשכ"ט.
רבי שמעון ליכטנשטאדט (כ"ז באלול ה'תקנ"ו, 30 בדצמבר 1796 – ג' באלול ה'תרכ"ח, 21 באוגוסט 1868) היה רב ודיין אשכנזי, בפראג במשך חמשים שנה.
נולד לרבי יהודה ליב ולאמו אסתר בעיר ליכטנשטאדט כיום הרוזנצין שבצ'כיה, ועל שם העיר מכונה בשם "ליכטנשטאדט".
בשנת ה'תקע"ו (1816) נישא, ובשנים הראשונות לנישואיו עסק בלימוד תורה, בעוד אשתו נשאה בעול הפרנסה.
בשנת ה'תקע"ט (1819) החל לכהן כדיין בעיר פראג.
בכ' בניסן ה'תקפ"ו, לאחר פטירת רבי אלעזר פלקלס, בעל שו"ת "תשובה מאהבה" מונה לראש בית המדרש של ישראל פרנקל פרימוס בפראג.
במהלך חייו כתב פירושים לכל התלמוד, אך רק פירושיו לששה סדרי משנה נדפסו בשם "שש המערכות".
כתביו הנותרים שמורים כיום ב.
בהקדמות לששת הכרכים, שבהם נדפסו פירושיו, נכללים חלקים מדרשות רבות שנשא.
דרשות אלו מעידות על כישרון נדיר של דרשן בית כנסת ומהוות ביטוי מובהק למסורת הוותיקה של רבני פראג.
הרבה להתכתב עם חכמי דורו, למשל, רבי עזריאל הילדסהיימר.
בנו רבי קלמן נולד י"ב בטבת תקפ"ג.
שמעון סְבוֹרָאִי (גולדזייגר) (4 בנובמבר 1900 – 4 ביוני 1966) היה איש העלייה השנייה, ממייסדי "השירות הרפואי" ב"הגנה" וממפקדיה הבכירים.
שמעון גולדזייגר נולד ב-4 בנובמבר 1900 (י"ב בחשוון תרס"א) למשפחה ציונית שומרת מצוות, באודסה שהייתה אז בשלטון רוסיה.
באודסה, למד בבית-ספר יהודי .
היו לו שתי אחיות, פנינה וציפורה, ושני אחים: משה ושמואל.
באוקטובר 1913 עלה לארץ ישראל, למד ב"גימנסיה העברית הרצליה" וסיים במחזור ו'.
סבוראי הצטרף לארגון "ההגנה", לאחר התארגנותה מחדש, בשנת 1920. לפני תום מאורעות תרפ"ט (1929) הוטל עליו לארגן את מערך ה"עזרה ראשונה" לחברי ההגנה בתל אביב–יפו.
היה שותף להפקת ספר עזרה ראשונה ראשון בישראל, שהודפס ב-1931 ועד למהדורתו הרביעית ב-1937 הודפס ב-9,500 עותקים.
ב-1934 יסד את ה"שירות הרפואי" של ההגנה ופיקד עליו.
משימת ה"שירות הרפואי" הייתה ארגון שירותי הרפואה בתל אביב ותכנון לשעת חירום, לאשפוז ולעזרה רפואית לכלל האוכלוסייה, כולל הכנת מלאים של ציוד רפואי וכן אימון והדרכה בעזרה ראשונה וארגון חוליות רפואיות לכל החזיתות והיחידות.
סבוראי הגיע לדרגת "מש"ר" (מפקד שירות רפואי) של מחוז תל אביב.
כינויו ב"הגנה" היה עזריהו ומספרו: 7.
ב-1947 הותקף והוכה בביתו בתל אביב על ידי קבוצת אנשי אצ"ל, כחלק מסדרת תקיפות של אנשי "ההגנה" בעימות על שאלות יסוד של מדיניות, תקיפות שאוזכרו אף בכותרת ראשית של "הניו יורק טיימס" בניו יורק.
לאחר קום המדינה מונה למפקד הארצי של יחידת "אלישע" של חיל הרפואה, בדרגת רב-סרן.
ניהל קריירה של כשלושים שנה כמנהל חשבונות ראשי ב"אגרובנק".
בשנת 1922 שינה, יחד עם שאר בני משפחתו, את שם המשפחה מגולדזייגר לסבוראי.
בדצמבר 1932 נישא ליהודית בת צבי הלפרין, ונולדו להם בת ובן.
נפטר ב-4 ביוני 1966 ונקבר בחלקת מפקדי "ההגנה" בבית העלמין בנחלת יצחק.
שמעון פֶּרֶס (; 2 באוגוסט 1923,{{הערה|לפי הפרטים שמילא בבקשה לקבלת אזרחות של פלשתינה (בתיקו בארכיון המדינה, [http://www.archives.gov.il/archives/#/Archive/0b07170680034dc1/File/0b07170680da5121 כאן]), תאריך לידתו ב-1 באוגוסט}} כ' באב ה'תרפ"ג – 28 בספטמבר 2016, כ"ה באלול ה'תשע"ו) היה פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כנשיאהּ התשיעי של מדינת ישראל וכראש ממשלתה השמיני.
פרס החל את מעורבותו בציבוריות הישראלית כבר בגיל צעיר.
בשנת 1952, בגיל 29, מונה למנכ"ל משרד הביטחון.
הוא נמנה עם מקימי הקריה למחקר גרעיני בדימונה והתעשייה האווירית הישראלית.
בשנת 1959 נבחר לראשונה לכנסת מטעם מפא"י, ומאז כיהן בה כחבר במשך 48 שנים רצופות (למעט תקופה קצרה של חודשים מספר, ובסך הכול – 17,272 ימים) – יותר מכל אדם אחר.
זמן קצר לאחר בחירתו לכנסת מונה לסגן שר הביטחון.
בשנת 1965 פרש פטרונו הפוליטי, דוד בן-גוריון, ממפלגתו הוותיקה מפא"י, והקים את רשימת פועלי ישראל.
פרס הצטרף לבן-גוריון ומונה כמזכ"ל המפלגה החדשה.
רפ"י לא עמדה בציפיותיה להפוך למפלגת שלטון ונותרה באופוזיציה עד ל-1967, עת צורפה לממשלה על רקע תקופת ההמתנה.
בדצמבר אותה שנה הוביל פרס את ההחלטה למזג את רפ"י עם מפא"י ליצירת מפלגת העבודה הישראלית.
ב-1969 מונה לראשונה לשר בממשלת גולדה מאיר, ושימש במספר תיקים חברתיים-כלכליים.
לאחר שמאיר התפטרה מראשות מפלגת העבודה, התמודד פרס מול יצחק רבין על ראשות המפלגה, אך הפסיד.
רבין הרכיב את הממשלה ומינה את פרס לשר הביטחון.
בשנת 1977 התפטר יצחק רבין מראשות מפלגת העבודה; פרס התמודד על התפקיד וניצח.
מאז כיהן כיו"ר המפלגה במשך כ-15 שנים רצופות.
בבחירות לכנסת התשיעית נחלה מפלגת העבודה מפלה דרמטית, ולשלטון עלתה לראשונה מפלגת הליכוד.
פרס היה לראש האופוזיציה ושימש בתפקיד עד לכינונה של ממשלת האחדות הלאומית בשנת 1984.
ב לא הושגה תוצאה שאיפשרה לאחת מן המפלגות הגדולות (קרי, הליכוד או המערך) לכונן ממשלה אידאולוגית.
בתיווכו של נשיא המדינה הוחלט על כינונה של ממשלת אחדות, בה יכהן פרס כראש הממשלה תחילה, ולאחר שנתיים יתפטר ואחריו יכהן יצחק שמיר.
כך אכן היה, ולאחר שסיים את כהונתו כראש הממשלה ב-1986, מונה פרס לשר החוץ.
ב-1988 התקיימו בחירות, שלאחריהן הוחלט לכונן שוב ממשלת אחדות, אך הפעם בלי לקיים רוטציה על ראשות הממשלה.
בממשלה זו כיהן פרס כשר האוצר, עד שהגה תוכנית להפלת הממשלה ולהקמת ממשלה בראשות המערך בלבד, מה שכונה "התרגיל המסריח".
ביום הצבעת האי-אמון פיטר שמיר את פרס.
והממשלה אמנם נפלה, אך פרס כשל בהקמת ממשלה.
שמיר הצליח לכונן ממשלה בראשות הליכוד, ופרס היה שוב לראש האופוזיציה.
ב-1992 התקיימו בחירות על ראשות מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה.
בבחירות אלו ניצח רבין את פרס, ולאחר ניצחון מפלגת העבודה בבחירות היה רבין לראש הממשלה ופרס מונה לשר החוץ.
בכהונתו זו היה פרס ממובילי תהליך אוסלו, ועל כך זכה בפרס נובל לשלום לשנת 1994. ב-4 בנובמבר 1995 נרצח יצחק רבין, ופרס מונה לראש הממשלה בפועל.
פרס הקים ממשלה והחליט על הליכה לבחירות.
בבחירות לכנסת הארבע עשרה נבחר ראש הממשלה בבחירות ישירות, ובהן ניצח בנימין נתניהו את פרס.
ב-1999 ניצח אהוד ברק את נתניהו בבחירות, והקים ממשלה.
פרס היה לשר לשיתוף פעולה אזורי, והתמודד בשנת 2000 בבחירות לנשיאות המדינה, אך הפסיד בהן למשה קצב.
פרס נבחר בשלישית לראשות מפלגת העבודה ב-2003, ובשנת 2005 הצטרף למפלגת קדימה.
בשנת 2007 התמודד שוב בבחירות לנשיאות המדינה, והפעם ניצח.
הוא כיהן כנשיא מדינת ישראל עד שנת 2014. נפטר בשנת 2016 ונקבר בחלקת גדולי האומה.
נולד בשם שמעון פֶּרְסְקי (בפולנית: Szymon Perski) בעיירה וִישְׁנֶבָה שבפולין (לימים בבלארוס).
אביו, יצחק פרסקי, היה סוחר עצים אמיד, ואימו, שרה לבית מלצר, הייתה ספרנית ומורה לרוסית.
הוא נקרא על שם סבתו מצד אביו, שיינה.
כעבור שנתיים נולד אחיו הצעיר, גרשון.
משפחתו מיוחסת לרב חיים מוולוז'ין.
בילדותו הושפע פרס מסבו מצד אימו, צבי הירש מלצר, בוגר ישיבת וולוז'ין.
בגיל ארבע אף נסע עם סבו לראדין וקיבל ברכת אריכות ימים מהחפץ חיים.
הסב חשף את פרס לגמרא, אך גם לספרות העולמית והעברית.
סבו היה ראש הקהילה בעיירתם.
בני משפחות אביו ואימו נרצחו בידי הנאצים עם כאלפיים מבני העיירה.
בנאום שנשא בפני הכנסת בעת השבעתו לנשיא מדינת ישראל, הזכיר פרס בחיבה את הסב, אשר "עיצב את עולמי כילד", ובעת השואה היה בין "אחרוני היהודים שהובלו לבית הכנסת העשוי מעץ ונשרפו חיים בתוכו, כאשר טליתותיהם על כְּתֵפָם".
על פי עדותו של פרס, הסב ליווה אותו אל תחנת הרכבת בדרכו לארץ ישראל ובקשתו האחרונה מהנכד הייתה "להישאר תמיד יהודי".
על שמו נקראה בתו צביה.
פרס למד בבית הספר "תרבות" בעיירתו והיה נגן מנדולינה בתזמורת המנדולינות בבית ספרו.
הוא היה חבר בסניף "השומר הצעיר" בווישנבה.
בשנת 1932 עלה האב לארץ ישראל המנדטורית, ושלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1934, הצטרפו אליו פרס, אימו ואחיו הצעיר גרשון (גיגי).
אביו של פרס התנדב לצבא הבריטי והקשר עמו אבד במשך מלחמת העולם השנייה; לאחר המלחמה התברר שהוא ברח פעמיים ממחנה שבויים גרמני.
בנערותו של פרס חייתה המשפחה בתל אביב, ושמעון למד תחילה בגימנסיה הריאלית בלפור (היום תיכון א' לאמנויות תל אביב) ואחר כך העבירו אותו הוריו לבית הספר היסודי "בלפור".
בגיל ארבע-עשרה התקבל פרס ללימודים בבית הספר החקלאי בבן שמן.
בית הספר היה פנימייה, אשר לא הכשירה את בוגריה לעבור את בחינות הבגרות אלא חינכה לחיים של הגשמה ציונית בחקלאות ובהגנה.
מקצת מהתלמידים בבית הספר הגיעו מן הגולה.
ילידי הארץ היו אלו שמצבם המשפחתי דרש הסדר פנימייתי, או כאלו שנמשכו אל השם הטוב שיצא לבית הספר ברמתו הגבוהה ובערכים שאותם הוא מקנה.
כבר בהיותו בבית הספר התבלט בכתיבה ובנאום, ופרסם מאמרים בעיתון הפנימייה תוך שימוש בשם העט "בן אמוץ", על שם הנביא ישעיהו בן אמוץ.
ב-1941 יצא להכשרה בקיבוץ גבע, הכשרה שהצטרפה לגרעין המייסד של קבוצת אלומות ב-1942, ועבד שם כרפתן, רועה צאן וגזבר.
פרסקי עברת את שמו לפרס ב-1945, בעקבות מסע ה-14 לאום רשרש שיזם שמריה גוטמן להכרת הנגב ומציאת דרך לאום רשרש, ושבמהלכו עף מעל ראשי המשתתפים עוף דורס.
הזואולוג היינריך מנדלסון, שהשתתף גם הוא במסע, זיהה כי זהו פרס, ופרסקי החליט לאמץ את שם הציפור כשמו.
אולם המשתתפים במסע הושבו לבאר שבע והועמדו לדין.
פרס נידון לקנס ולמאסר של שבועיים.
ב-1 במאי 1945 נישא לסוניה גֶלמן (1924–2011), בתו של המורה לנגרות בפנימיית בן שמן, שהייתה אז חיילת משוחררת מהצבא הבריטי.
בשנים 1941–1947 היה אחד ממזכירי "הנוער העובד".
בשמשו בתפקיד זה לכד את תשומת לבו של לוי אשכול, אשר קרא לו ב-1947 לשמש בתפקידים ביטחוניים בשירות "ההגנה".
לקראת הקונגרס הציוני העולמי ה-22 בבזל בדצמבר 1946, הורה דוד בן-גוריון למשה שרתוק לשלוח גם "חברים צעירים המייצגים את התנועה", וכך זכה פרס בן ה-23 בכרטיס נסיעה ותעודת-ציר לקונגרס.
ב-1947 החל לעבוד עם דוד בן-גוריון ועם לוי אשכול במפקדת "ההגנה", מונה לראש "המחלקה האנגלית" של הארגון ועסק בענייני כוח אדם ורכש.
עם הקמת צה"ל הוגדרו סמכויותיו של הצבא מול הסמכויות של משרד הביטחון, והוחלט כי האגף שבו פעל פרס יישאר במשרד הביטחון.
מסיבה זו לא גויס פרס, ולא שימש מעולם בכל תפקיד בצה"ל.
עובדה זו הייתה בעוכריו של פרס בהמשך דרכו, לדעתם של רבים.
לימים אמר פרס כי "הצבא והמלחמה לא עניינו אותי".
אישים כחיים חפר וכיצחק רבין, שלחמו בפלמ"ח, ראו בעלייתו לתפקידים רמים ללא לחימה בשדה הקרב – עלבון אישי כלפיהם.
רבין אף טען, שאסור היה למנות את פרס לשר הביטחון כיוון שלא שירת בצה"ל.
בעת ההחלטה להטביע את אוניית הנשק של האצ"ל אלטלנה, ביוני 1948, היה פרס בסוד העניינים.
שנים לאחר-מכן, הוא אמר למנחם בגין שבן-גוריון הוטעה בעניין זה, ובריאיון אחר הזכיר את ישראל גלילי, שניהל את המשא ומתן עם האצ"ל.
בינואר 1949 נבחר לכנסת הראשונה, אך לבקשת בן-גוריון ויתר על חברותו בה והמשיך לעסוק בנושאים ביטחוניים.
באפריל של אותה שנה, נתמנה לראש שירותי הים באופן זמני למשך כחודש עד שהוחלף על ידי מוניה מרדור, תפקיד שכלל במיוחד ענייני תקציב, כספים ורכש.
ב-1949 מונה פרס לראש משלחת משרד הביטחון לארצות הברית, ופעל עם ידידו אל שווימר לרכוש ציוד ותחמושת לחיל האוויר של המדינה הצעירה.
פרס אף שכנע את שווימר, שבבעלותו היה האנגר לטיפול במטוסים, לעלות לישראל ולהקים בה האנגר דומה – שנקרא "המכון הממשלתי לבדק מטוסים", ולימים הפך לתעשייה האווירית.
פרס שהה בארצות הברית עד שנת 1952 ולמד לימודי ערב באוניברסיטת "ניו סקול" בניו יורק.
בינואר 1952 שב לישראל ומילא את מקום מנכ"ל משרד הביטחון.
בראשית נובמבר 1953 הודיע דוד בן-גוריון, ראש הממשלה ושר הביטחון, על כוונתו להתפטר מתפקידו.
בן-גוריון פיצל את סמכויותיו: את ראשות הממשלה העביר למשה שרת, ואת תפקיד שר הביטחון הפקיד בידי פנחס לבון, בתחילה בפועל, ובאופן רשמי מ־7 בדצמבר 1953. יום לפני התפטרותו הרשמית, מינה בן-גוריון את פרס, שהיה אז בן שלושים, למנכ"ל משרד הביטחון ואת משה דיין לרמטכ"ל.
מול ראש הממשלה היוני והמוחלש, שרת, ובמציאות שבה העיסוק הביטחוני הוא העיסוק הדומיננטי, היה רב כוחה של ה"שלישייה" בעלת החזון האקטיביסטי – לבון, פרס ודיין.
פרס ודיין היו יכולים להניח כי דרכם סלולה למשרות הרמות בהנהגת המדינה, שבה הייתה הנאמנות המפלגתית תכונת מפתח לקידום, גם למחזיקי משרות בשירות המדינה ובצבא.
הידוק הברית הביטחונית עם צרפת (1954)
החל משנת 1952 החלה צרפת לספק לישראל כלי נשק, במיוחד טנקים מסוג AMX-13. בשנת 1954 החליטה הממשלה להחליף את בריטניה בצרפת כמקור עיקרי לנשק ולתחמושת.
לאחר מגעים ראשונים בין דיין לבין שר ההגנה הצרפתי פייר קניג, נשלח פרס לפריז, לביקור חשאי אצל דיומד קאטרו (Catroux), שר האווירייה הצרפתי, שהיה אוהד ישראל.
בסיום הפגישה סיכמו השניים על מכירת מטוסי סילון חדישים מסוג דאסו אוראגן, מטוסי "מיסטר 4", טנקים נוספים מסוג AMX-13 וכן ציוד מכ"ם ותותחים.
על מנת לספק לצה"ל את הציוד הנחוץ לו כדי להפוך לצבא מודרני, היה על פרס ואנשיו להתגבר על מכשולים רבים.
על מכירת הנשק פיקחה ועדה משולשת שבה היו חברים צרפתים, בריטים ואמריקאים, והאמריקאים הפעילו את השפעתם למניעת מכירת הנשק לישראל.
כמו כן היה על פרס להתגבר על איבת אנשי משרד החוץ הצרפתי ועל חילופי הממשלות התכופים שהיו נהוגים בימי הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
פרס שהה זמן רב בצרפת, רקם יחסי ידידות עמוקים עם פקידים, נבחרי ציבור ואנשי צבא, ועשה כל מאמץ על מנת להגביר את אספקת הנשק.
שיחות ישירות שניהל פרס עם קניג בפברואר 1955 הביאו לרכש של ציוד צבאי במיליוני דולרים.
הקמתה של ברית בגדאד, שנועדה לאחד את מדינות המזרח התיכון נגד האיום הסובייטי, נראתה לצרפת כהפרה של האיזון במזרח התיכון, והידקה את הידידות עם ישראל.
בין היתר סיפקה צרפת לישראל חמישים טנקי שרמן, שאותם רכשה כציוד עודף מהממלכה המאוחדת.
הברית האסטרטגית החדשה הייתה במידה רבה פרי עמלו של פרס.
הידוק היחסים עם צרפת איפשר מאוחר יותר את חתימת ההסכם לבניית הכור הגרעיני בדימונה.
יחסיו של פרס, מנכ"ל משרד הביטחון, עם לבון, שהחלו בצורה הרמונית, הידרדרו על רקע מאבק הכוחות הסמוי שבין פרס, לבון ודיין, שהתפתח לאחר מינוים של דיין ופרס לתפקידיהם.
במאי 1954 הורה לבון לפרס לבטל את רכישת הטנקים מסוג AMX-13 מצרפת, שכבר סוכמה, וחש כי הוא יכול לבטוח בפרס במאבק מול דיין; אך פרס, שהיה מחויב לעסקה והיה מיוזמיה, מיהר ופנה אל דיין.
הדבר הביא למאבק בין דיין ללבון, שהסתיים בהגשת התפטרותו של דיין, שאותה לבון לא קיבל, ובהתפייסות, אך הייתה זו אבן דרך במערכת היחסים העכורה בין השר לבין מנכ"ל משרדו.
"העסק הביש", פרשת הפעלתם של יהודים במצרים על מנת להביא לסיכול פינוי תעלת סואץ על ידי המעצמות ביולי 1954, הביא לחילוקי דעות בשאלה "מי נתן את ההוראה" ולהאשמתו של לבון במתן ההוראה הפזיזה להפעלת החולייה.
על מנת לפתור שאלה זו הוקמה בחשאי ועדה בראשות הרמטכ"ל לשעבר, יעקב דורי, ונשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן.
ועדת אולשן-דורי פעלה בינואר 1955 ושמעה מספר עדויות, בהן עדותו של פרס.
בעדותו מסר פרס חוות דעת שלילית על לבון, ותיאר אותו כחסר אחריות וכהרפתקן.
הוועדה קבעה כי אינה יכולה לקבוע ממצא מדויק באשר לאשמתו של לבון.
לבון ראה בפעולת הוועדה קנוניה שנועדה לחסלו פוליטית, ושנרקמה בין ראש אמ"ן, בנימין גיבלי, הרמטכ"ל דיין ומנכ"ל משרד הביטחון פרס.
ב-12 בפברואר 1955 הודיע לבון לראש הממשלה שרת כי אין ביכולתו לעבוד עוד עם "אויביו בנפש", כאשר הכוונה בעיקר לפרס.
על אף סלידתו האישית של שרת מפרס (ביומניו כתב שרת באותם הימים: "אני שולל את פרס תכלית השלילה, ורואה בעליית קרנו קלקלה מוסרית ממארת ביותר.
אקרע קריעה על המדינה אם אראנו יושב על כיסאו של שר בישראל") החליט שרת להותיר את פרס במשרתו.
בפברואר 1955 התפטר לבון, ובן-גוריון שב לשמש בתפקיד שר הביטחון.
פרס היה מאנשיו המובהקים של בן-גוריון ששב לעמדת השפעה, ובן-גוריון ראה בו את אחד מבעלי הפוטנציאל המנהיגותי מבין אנשיו.
בן-גוריון נקט בקו אקטיביסטי, ויזם עימות עם מצרים של גמאל עבד אל נאצר, במטרה לפגוע במצרים במתקפת מנע, בטרם זו תספיק להתחמש ולהתעצם באופן שיסכן את קיומה של ישראל.
הצמרת הביטחונית, פרס ודיין, ראו עמו עין בעין.
בראשית 1956 חלו חילופי שלטון בצרפת.
גי מולה הסוציאליסט עלה לראשות הממשלה, והביא עמו את שר ההגנה מוריס בורז'ס-מונורי, ואת שר החוץ כריסטיאן פינו.
המשטר החדש גילה אהדה לישראל מיום כינונו, וראה צורך באקטיביזם צרפתי במישור הבין-לאומי.
בעיית אלג'יריה, שהלכה והחריפה, הביאה אף היא להידוק הקשרים עם ישראל, בשל ההנחה שישראל היא אויב המשטרים הרדיקלים בעולם הערבי התומכים בנסיגה צרפתית מאלג'יריה.
מאחורי הקלעים נדונה מזה זמן מה האפשרות לפלישה אנגלו-צרפתית לתעלת סואץ, שהולאמה על ידי נאצר, אם כי הבריטים התמהמהו בהחלטה, ונמנעו מכל מגע ישיר עם ישראל בעניין זה.
ב-20 בספטמבר 1956 הגיעו לפגישה עם פרס בתל אביב שני שליחים צרפתים – מקבילו של פרס בתפקיד מנכ"ל משרד הביטחון הצרפתי, אבל תומא והקולונל לואי מאנז'ן.
שניים אלו רמזו לפרס כי צרפת מוכנה לסייע סיוע צבאי פעיל לתקיפה ישראלית בסיני.
בעקבות פגישתו עם השניים יצא פרס לפריז לפגישה עם פינו.
משליחות זו שב כשהוא מעודד, ודיווח לדיין ולבן-גוריון כי פינו מאוכזב מעמדת המעצמות בנוגע למצרים ולפינוי תעלת סואץ, ורואה אף אפשרות לפעולה צבאית נגד נאצר.
לאחר שנודעה לבן-גוריון עמדת שר ההגנה הצרפתי, הוחלט לשלוח לצרפת משלחת בהשתתפות משה כרמל, גולדה מאיר, דיין ופרס, כדי לתאם השתתפות ישראלית במבצע מערבי לכיבוש התעלה.
ב-28 בספטמבר 1956 יצאה המשלחת לביזרטה שבתוניס, ומשם לפריז.
בוועידה שהתקיימה בביתו הפרטי של מאנז'ן בפרבר סן ז'רמן בפריז (ועל כן ידועה כ"ועידת סן ז'רמן"), הוסכם באופן כללי על תוואי המבצע המתוכנן: פלישה ישראלית לסיני שאליה יצטרפו הבריטים והצרפתים, ועסקת נשק גדולה שנועדה להבטיח את ההצלחה הישראלית במבצע.
ב-10 באוקטובר 1956, בפרבר סן דומיניק בפריז, חתם פרס על הסכם עם תומא, שבו הועלה על הכתב שיתוף הפעולה הישראלי-צרפתי, משלוחי הנשק, ותוואי התקיפה המתוכננת.
בימים שלאחר מכן אישרו הממשלות הנוגעות בדבר את ההסכם.
לאחר שאישרה ממשלתו של אנתוני אידן את הסכמתה והשתתפותה, הייתה הדרך פתוחה אל מלחמת סיני.
ב-22 באוקטובר 1956 ליווה פרס את בן-גוריון ודיין בנסיעה חשאית נוספת לפריז, שהתקיימה בפרבר הסמוך לפריז, סוור.
בן-גוריון, פרס ודיין נועדו עם ראשי הממשל הצרפתי – מולה, בורז'ס-מונורי ופינו.
הוועידה, "ועידת סוור", גיבשה באופן סופי את כל תוכנית הפעולה המשולשת, ששילבה את תוכנית "מבצע מוסקטר" במבצע ישראלי שיכונה "מבצע קדש".
הניצחון במלחמת סיני הביא להקלת מה בתחושת האיום הביטחוני, ונראה היה כי סיבוב נוסף במערכה שבין ישראל למדינות ערב עודנו רחוק.
פרס שקד על חיזוק צה"ל בעזרת רכש ובמחקר.
בשנת 1957 סלל פרס את היחסים הביטחוניים עם גרמניה המערבית, כאשר נפגש עם שר ההגנה הגרמני פרנץ יוזף שטראוס והוסכם על מתן סיוע צבאי.
פגישה זו, והפגישות שלאחריה, התנהלו בחשאי.
יחד עם מאמצי הרכש, נוצרה בתקופה זו תשתית לייצור נשק ותחמושת מכל הסוגים במדינת ישראל.
התעשייה האווירית, שהחלה את דרכה בשנת 1953 ברכש של ציוד לתיקון מטוסים מארצות הברית.
בשנת 1960 החלו המפעלים לייצר, ברישיון צרפתי, את מטוס האימון, פוגה מגיסטר, ששימש בזמן מלחמת ששת הימים אף כמטוס תקיפה.
נשק וחימוש לחילות השדה יוצרו אף הם, והחל ייצורו ההמוני של התת-מקלע "עוזי".
הונחה התשתית לייצור טילים והוקמה הרשות לפיתוח אמצעי לחימה.
פרס סייע לכל אלה בתפקידו כמנכ"ל משרד הביטחון.
באוקטובר 1957 נחתם בין ישראל ובין צרפת הסכם סודי לבניית כור גרעיני על אדמת ישראל, וכן על הקמת מכון הפרדה לפלוטוניום, עובדה המעידה על שימוש בכור לצרכים צבאיים.
על פי חזונו של בן-גוריון, שפרס היה שותף לו, היה על ישראל להצטייד בנשק גרעיני.
בנושא טעון זה היו הדעות חלוקות.
לא ידוע עד כמה שיתף בן-גוריון את שריו בהחלטות ובהסכמים המפורטים שנחתמו עם צרפת; החוקר אבנר כהן סבור כי החליט זאת על דעת עצמו, מבלי ליידע את ממשלתו.
עם זאת, ברור כי פרס היה בסוד ההחלטה, ופעל לקידומה, ובין היתר גייס תרומות למימון בניית הכור.
הקריה למחקר גרעיני החלה להיבנות בתקופת כהונתו של פרס כמנכ"ל משרד הביטחון.
גם אחר כך, כששימש סגן שר הביטחון וחבר הכנסת, פעל לקידום החימוש הגרעיני של ישראל.
בנאומים פומביים התייחס פרס לעניין בעקיפין כ"יתרון איכותי" או "בסיס טכנולוגי".
בבחירות לכנסת הרביעית התמודד פרס לראשונה במקום ה-24 ברשימת מפא"י, וב-3 בנובמבר 1959 נבחר לראשונה לכנסת הרביעית.
עם כינון הממשלה ה-9 כיהן כסגן שר הביטחון, והוא החל את תפקידו ב-21 בדצמבר 1959.
מבחינה פוליטית, שנים אלו התאפיינו במריבה בין-דורית בצמרת מפא"י.
בן-גוריון ניסה לטפח דור של צעירים, ובהם: דיין, פרס, אבא אבן וטדי קולק.
ומנגד, אנשי העלייה השלישית, כפנחס לבון, ובמיוחד "השלישייה" – גולדה מאיר, זלמן ארן ופנחס ספיר – חשו כי בן-גוריון עומד להעביר את לפיד ההנהגה "מעל לראשיהם" לדור הצעיר, מבלי שתינתן להם ההזדמנות להנהיג.
שבתי טבת מביא ציטוט של פרס, כי "הוא ובני דורו אינם זקוקים למאבק בזקני מפא"י כדי לפנותם מן הדרך לשלטון, הזמן יעשה זאת עד מהרה".
לאחר ניצחונה הגדול של מפא"י בבחירות, ובהיותו מספר 2 בביטחון, כאשר אחרים ובהם משה דיין הוסטו הצידה (דיין מונה לשר החקלאות ושימש בתפקיד משני זה במשך חמש שנים) – חש פרס כי דרכו אל ההנהגה סלולה.
פרס המשיך, לצד בן-גוריון, לשקוד על הפיתוח הביטחוני.
אחד ההישגים בשנים אלה היה שיגור הרקטה שביט 2 ביולי 1961. מאחורי שיגור הרקטה עמד מרוץ חימוש אזורי, שבו נעזרה מצרים במדענים גרמנים לייצור טילים, ונטען שגם נשק בלתי קונבנציונלי.
בשנים אלו המשיך פרס לתמוך בקשר עם צרפת כספקית הנשק העיקרית של מדינת ישראל, מול קולות אחרים במערכת הביטחונית, שמייצגם היה הרמטכ"ל חיים לסקוב.
אלה קראו להתקרבות אל ארצות הברית וקבלת נשק אמריקני, שאותו ראו כעדיף על המערכות הצרפתיות.