tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם היהודים, כמו קודמיהם הגרמנים, הבינו את חשיבותו של הכרמל כמקום נופש ומרגוע ובמהרה החלו לקום בתי מלון רבים על הכרמל.
בסיכומו של התהליך היו עשרות מלונות ופנסיונים על הכרמל.
מלון הרצליה שנפתח ב-3 ביולי 1923 (ב"מתחם אורנים" כיום) על ידי משפחת הלוי-אפשטיין בבניין בסגנון בית ליוואן (בית החלל המרכזי).
למשפחה זאת הייתה "רשת" בתי מלון בחיפה, ובנוסף למלון זה היו בבעלותה מלונות נוספים (כולם בשם "הרצליה") ברחוב הגפן (בבית הגפן של היום שהיה המלון הראשון) וברחוב אלנבי 7. בבית מלון זה, ששמר על כשרות וכך התאים גם ליהודים, הייתה תאורה ממצברים, מים זורמים ואף טלפון.
לכל חדר הייתה מרפסת זיז שפנתה לרחוב קלר.
מלון הרצליה עבר בשנת 1928 לרחוב פנורמה (היום יפה נוף 34 – נוף חנה נקרא בעבר בית המילואים) עד סגירתו בשנת 1932. לאחר מעבר המלון לרחוב פנורמה, הוא נקנה על ידי משפחת ברסקי.
המלון של ברסקי פשט את הרגל ב-1932, נקנה על ידי יצחק זלצמן ונקרא בשם "מלון זלצמן".
לאחר שנים נסגר המלון והועבר לרשות ארגונים הסתדרותיים שונים כגון הפועל הר-הכרמל וקואופרטיב קו-אופ צפון.
פנסיון וולשטיין התחיל ב-1927 כאשר ארנסט והטה וולשטיין השכירו ארבעה חדרים בביתם לאירוח קייטנים ותיירים.
כאשר ראו שהעסק מצליח, בנו ב-1928 מלון בצומת הרחובות לוטוס וקדימה (כיכר מינה), שתוכנן על ידי פרופ' רטנר.
המלון פעל בבעלותם עד 1957.
פנסיון טלטש/מלון טלטש (Teltsch House) שכן גם הוא בבית המילואים (זהו כנראה מיקומו השני), ולאחר מכן עבר לרח' דרך הים 103 שבכרמל מערבי ב-1935. המלון, אשר תוכנן על ידי האדריכל לאופולד קרקואר, היווה פנינה ארכיטקטונית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הלאימו שלטונות המנדט את בית המלון ושיכנו בו בית ספר לפיקוד.
לימים נקנה על ידי קופת חולים כללית, שמו שונה ל"בנדורי" (אחרי שקודם לכן היה "מגידו") והוא שימש שנים רבות כבית הבראה.
לימים נקנה על ידי יזמים פרטיים ונקרא כיום מלון הר הכרמל.
הנה כי כן תוכניתו של בירינג התקיימה לבסוף.
מלון "לב הכרמל" אשר תוכנן על ידי משה חת בסגנון הבין-לאומי ב-1937 בכיכר היינריך היינה.
הבניין תוכנן על ידי אוראל-זוהר.
ב-1941 נמכר הבניין לאברהם דרזנר (בעליו של מלון "ציון" בהדר הכרמל) שהקים בו את מלון "ארמון הכרמל".
הבריטים, שהבינו גם הם את חשיבות התיירות בכרמל, הוציאו חוברת נהלים לתפעול מלונות, ובה ציינו את חשיבותה של ארוחת הבוקר האנגלית.
נושא נוסף בהתפתחות תעשיית התיירות בשכונה היה הגינון.
בשנות ה-30 דרש "ארגון בעלי המלונות על הר הכרמל", ממושל המחוז וראש העירייה לפתח את כרמל מרכזי כאזור מרגוע.
שטח השכונה עוד לא נכלל אז בשטח השיפוט של עיריית חיפה ורק לקראת מלחמת העולם השנייה הכריזה העירייה על האזור כעל "שטח מיוחד".
בשטח זה נאסר לכרות עצים ולרעות בו עדרים.
במסגרת זו הוקם גן ציבורי בשטח נחל לוטם (וואדי טאטר).
גן זה היה חלק מתכנונו של קאופמן.
גן נוסף שהוקם בשנות ה-30 היה "גן אלנבי".
הגן הוקם בעזרת תרומתה של ליידי פלורנס דאונס (גיסתו של אלנבי), אשר גרה בבית ממול (ברחוב יפה נוף 120), לזכר בנו של אלנבי, מייקל שנהרג בקרב בבלגיה ב-29 ביולי 1917 כשהיה בן 19. רחוב סמוך נקרא "מגידו" על שמו של אלנבי לורד מגידו.
בין בית רוטשילד ובית קלר הוקמה ב-1937 אנדרטה לזכרו של אלכסנדר ברוולד, על ידי תלמידיו, במקום שבו אהב לשבת ולתכנן את בנייניו.
האנדרטה המשושה בנויה סביב קבוצה של ארבעה ברושים ועליה חקוקים תאריך הולדתו ומותו בשלוש שפות (עברית, ערבית ואנגלית).
לאחר קום מדינת ישראל נסגרו מרבית המלונות שפעלו בתקופת המנדט והפכו לבתי אבות.
פינוי ילדי הקיבוצים במלחמת העצמאות
במסגרת פינוי כ-4,000 ילדים מקיבוצי ספר (כמו מאזור עמק הירדן וכדומה) לחיפה בימי מלחמת העצמאות, השתמש ועד הקהילה בחיפה גם בבתים ציבוריים בכרמל מרכזי לאכלוס הילדים ומלוויהם.
ילדי קיבוץ שער הגולן פונו למלון זלצמן, ילדי אילון פונו לבית ניוטון וילדי מעגן פונו לפנסיון וולשטיין.
לאחר קום המדינה הפך אזור מרכז הכרמל לאזור מגורים יוקרתי, שבמרכזו מרכז קניות ועסקים שכונתי הכולל בתי קפה רבים בסגנון מרכז אירופאי.
בשנות ה-50 חלה אומנם האטה בפיתוח הפעילות המלונאית על הכרמל, אך מספר רב של פנסיונים ומלונות עדיין היו קיימים.
אף על פי כן נבנה באותה עת ברחוב יפה נוף מלון "דביר" (לימים מלון "גני דן"), על בסיס מלון "פנורמה" הוותיק.
במלון פועל מרכז להכשרה מקצועית בתחום המלונאות וההסעדה.
מוסד חינוכי זה הופעל בעבר תחת חסות משרד העבודה והרווחה, עד שב-2002 הועבר לניהולה המלא של רשת מלונות דן.
את הקמתו של מלון דן כרמל ליווה ויכוח בשאלה האם ניתן לשבור את מראה קו הרכס, אולם זה נחנך לבסוף במרץ 1963. את המלון ומסעדת הרונדו שבו תכנן האדריכל שמואל רוזוב (אשר תכנן גם את בית רוטנברג ואת "בריכת האיילה" הסמוכה, והיה ממתכנני תוכנית המתאר של העיר בשנות ה-60).
"שבירת הרכס" המשיכה עם בנייתו של מלון "נוף".
בשנות ה-70 הוקם בית ההארחה "בית שלום".
פנסיון זה הוקם על ידי מיסיונרים משווייץ בראשות וים מלגו (Wim Malgo), שמאמינים שחזרת היהודים והקמת מדינת ישראל היא סמל ברור לחזרת ישו.
הקבוצה ייעדה אותו במקור לשימוש צליינים אשר יבקרו בארץ ישראל ויראו את תחיית ישראל.
בקיץ 1986 נחנך מלון דן פנורמה.
המלון, אשר תוכנן על ידי שלמה גלעד, הוא חלק ממגדלי פנורמה, הבנויים מעל מרכז הקניות "מרכז פנורמה".
ברחוב יפה נוף נבנה מלון מיראבל פלאזה (גם הוא מרשת "דן").
בית משפחת שניידר היה בשנת 2016 למלון "כרמלה".
בפברואר 2009 נחנך מלון-הבוטיק "וילה כרמל" בבניין אשר בו שכן בשנות ה-40 המלון "ורד הכרמל".
בשנות ה-50 תוכננו גם גנים נוספים (כדוגמת הגן ברחוב יפה נוף ב-1951 וגן שמואל כהן בכיכר המגדל ב-1950) והרחבת הקיימים כדוגמת גן האם.
בגן האם, שגודלו היה 400 דונם, עלתה שוב תוכנית הפוניקולר, אך שוב לא צלחה.
שמו של הגן ניתן לו על ידי אבא חושי כחלק מתפיסת עולמו שדגלה בסולידריות חברתית ומיקומה של האם במשפחה.
בתקופת אריה גוראל, נבנתה במקום שדרת בתי קפה, שהרסה, לדעת חלק מהתושבים, את יופיו של הגן.
עיריית חיפה, בראשות אבא חושי, רכשה את ביתו של פרדריק קיש בשדרות הנשיא 89 (הוא עצמו התגורר בבית בין השנים 1934–1939) והקימה את מוזיאון טיקוטין ב-1959 במתחם.
מאנה כ"ץ קיבל מהעירייה את הבית ברחוב יפה נוף 89, על מנת שישמש כסדנתו, ובתנאי שלאחר מותו יוענק עזבונו לטובת עיריית חיפה.
כ"ץ התגורר בבית בשנותיו האחרונות (1958–1962).
במסגרת המכון הביולוגי על שם פנחס כהן הוקם, בפברואר 1962, המוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס.
במוזיאון מוצגים ממצאים ארכאולוגיים פרה-היסטוריים מחפירות בכרמל, בעיקר מנחל אורן ומערת כבארה, וממצאים מחפירות תת-ימיות כמו הכפר הנאוליתי בעתלית-ים.
בשנת 2012 נפתח מוזיאון מוניו גיתאי וינרויב לאדריכלות בסטודיו שבו גר וגם עבד האדריכל פרופ' מוניו גיתאי-ויינרויב בשדרות הנשיא 135, סמוך לסינמטק.
ב-31 במאי 1949 נפתח, בסמוך לבית חולים בלומנטל, בית החולים אלישע ביזמת ד"ר הירשוביץ (ממייסדי בית חולים אסותא בתל אביב) ובתכנונו של זאב רכטר.
מקומו הנוכחי וכן של בית ספר חוגים הסמוך לו (שהוקם בתחילה בהדר) הם בהתאם לתוכניות קאופמן ל"שטח ציבורי".
ב-1952 הוקם גן החיות הלימודי חיפה.
ליד גן האם נפתחה בסוף שנות ה-50 התחנה העליונה של הכרמלית.
כך, בוצעה לבסוף תוכנית הרכבל שיוביל נוסעים מהדר הכרמל אל הכרמל המרכזי, כפי שחזו מתכנני השכונה.
"כרמל" המרכז הבין-לאומי להכשרה ע"ש גולדה מאיר (ברחוב פינסקי 12) הוקם ב-1961. מכון זה, שהוקם על ידי מש"ב (המרכז לשיתוף בינ"ל במשרד החוץ), שם לו למטרה להכשיר נשים (בעיקר ממדינות מתפתחות), לתפקידי מנהיגות וחינוך.
המרכז שוכן בבניין ששימש כמלון "ארמון הכרמל" שנבנה ב-1934–1935 ותוכנן על ידי בנימין אוראל-זוהר.
יוסף מילר, מהנדס בן למשפחת אנשי עסקים ויו"ר התאחדות בעלי המלאכה, קבע את ביתו בתחילת רחוב שושנת הכרמל.
הבית תוכנן כשאר הבתים בשכונת מושלי על עמודים.
מילר היה חבר מועדון רוטרי חיפה.
לאחר מותו הוריש מילר את ביתו למועדון רוטרי חיפה וציווה אותו כמרכז לחינוך נוער.
בצוואתו ביקש, גם, שאשת המשק של הבית תישאר להתגורר בבית עד ליום מותה.
כך הוקם "בית מילר", הקיים עד היום.
בית מילר מופעל על ידי אגף התרבות בעיריית חיפה ומועדון רוטרי חיפה.
בבית פועלת מכללת ניו מדיה לצעירים ונוער, אולפן רדיו וטלוויזיה, מוזיאון רוטרי ומשרדי מועדון רוטרי חיפה.
במרכז הכרמל הוקם ב-1974 מתחם אודיטוריום חיפה (במסגרת מרכז ברוך ורות רפפורט לתרבות ואמנות) וב-1975 הוקם במתחם סינמטק חיפה.
ב-1992 הוקמה ברחוב יפה נוף טיילת שגבולותיה הם מלון נוף ואנדרטת הקיסר.
הטיילת נתרמה על ידי פול ומאי גולדשמידט, תושבי חיפה שעלו מדרום אפריקה, לזכר בנם לואי (אריאל) שנהרג בתאונת דרכים.
פול גולדשמידט היה הקבלן הראשי של הגנים הבהאיים והטיילת שולבה ככניסה לגנים.
אורכה של הטיילת כ-400 מטרים ונכללים בה גן "יפה נוף" ו"בריכת האיילה והעופר".
לימים תרמה משפחת גולדשמידט לשיפוץ גן החיות ובכלל זה קרוניות חשמליות שהפכו את הגן לזמין גם לאנשים עם מוגבלויות.
כהוקרה גם גן החיות נקרא על שמו של לואי גולדשמידט.
בקצה הטיילת הוקמה אנדרטה לזכר אסון המסוקים (בין בית מיינץ לבין מגדלי פנורמה).
בסוף המאה ה-20 תכננה העירייה לשנות את אופיו של מרכז הכרמל.
כחלק משינוי אופיו של האזור הוקמו לאורך ציר שדרות מוריה בתי קפה רבים ומסעדות, ואזור מרכז הכרמל הפך לאזור בילויים.
באזור נערך מדי שנה פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בעקבות השינויים באזור הוקם פורום כרמל, שמטרתו לשמור על זכויות התושבים.
מרכז הכרמל נהנה מתחבורה ציבורית זמינה בכל ימות השבוע, לכל רחבי העיר חיפה.
תחילת התחבורה הציבורית הסדירה במרכז הכרמל החלה עם קו 4 שתחנותיו היו ליד מלון הרצליה ובכיכר חמרה (היא כיכר פריז כיום).
בשנות ה-60 נסלל רחוב האסיף/ביכורים שאפשר לאלו הרוצים לנסוע מהדר הכרמל לאחוזת שמואל לעקוף את מרכז הכרמל.
עד סלילת דרך פרויד/וינשל/פלימן בשנות ה-80 היה מרכז הכרמל ציר תנועה יחיד לאלו שרצו לנסוע מחוף הכרמל לכרמל (וחזרה).
עובדה זו גרמה לעומס תחבורה רב שהוקל לאחר פתיחת ציר פרויד.
במרכז הכרמל עוברים קווי אוטובוס רבים, אשר מגיעים לכל שכונות חיפה, גם בשבתות ובחגים.
נעשו שינויים מינוריים במסלולי האוטובוסים כך שחלקם כבר לא עוברים דרך מרכז הכרמל, אולם גם שינוי זה לא פתר את בעיית העומס.
הכרמלית, שפועלת במקום, מסיעה אלפי אנשים ביום אל העיר התחתית ופותרת רבות מבעיות הפקקים באזור.
במרכז הכרמל מספר גני ילדים, בית הספר היסודי על שם דוד ילין, כיתות היסוד וחטיבת הביניים של בית הספר הריאלי, חטיבת הביניים ובית ספר התיכון חוגים (שהחל את פעילותו בראשות אלן ויאיר כ"ץ בהדר הכרמל), וחטיבת הביניים ובית הספר התיכון "עירוני ה'".
כן פועל בכרמל המרכזי בית ספר למלונאות המסונף לרשת מלונות דן.
בית הספר התיכון היחיד שפעל במרכז הכרמל והשכונות הגובלות בו עד 1963 היה בית הספר "חוגים", ובסמוך לשכונה פעל בית הספר ויצו לאומנויות.
באותה שנה נפתח בית הספר "עירוני ה'".
בשנות ה-80 נפתח בית ספר מקצועי במתחם עירוני ה', בית ספר שהתפתח ל"אורט אסיף", העביר את משכנו אל מול בית ספר ויצו ושינה את שמו ל"אורט חנה סנש-חיפה".
בית ספר ויצו לאמנויות ולעיצוב עצמו שולב במערך בית הספר השש שנתי לאמנות רעות.
בשנים 1993–2007, פעל בבית רוטנברג בית ספר תיכון דתי לבנים.
בית ספר זה החל את דרכו כחלק מרשת אמי"ת, ובשנותיו האחרונות נפרד מהרשת ועבר לחסותו של הפילנתרופ השווייצרי ברנקו וייס במסגרת מכון ברנקו וייס.
מרכז הכרמל הוא מרכז לתרבות ולפנאי.
מצעד הגאווה, פסטיבל העצמאות, פסטיבל הסרטים ואירועים נוספים מתרחשים במרכז הכרמל ומושכים אליו תיירים רבים.
גן החיות, טיילת לואי וחנויות המסחר הם חלק נוסף ממרכז הכרמל.
במתחם בית הכט הוקם תיאטרון סטודיו בשנת 2007 המעלה הצגות מקוריות, ושל תיאטרון הטכניון, תיאטרוני פרינג' אחרים בחיפה והצגות מיובאות מתל אביב.
התיאטרון מארח את פסטיבל ACT2 (פסטיבל אקט2); פסטיבל לתיאטרון מקורי ותחרותי, ובו משתתפים רק שני שחקנים על הבימה.
בתי הקולנוע "אורלי" ו"שביט" נסגרו, אולם באודיטוריום ובסינמטק חיפה מתקיימים אירועי תרבות, מופעים והקרנות סרטים.
במתחם מתקיים מדי שנה, מאז שנות ה-80, פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
מדי פעם מתקיימים מופעים בקונכייה האקוסטית של גן האם, בעיקר בחגי ישראל ובחופשת הקיץ.
חלק ממוזיאוני חיפה שוכנים במרכז הכרמל:
המוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס נמצא בגן החיות הלימודי חיפה בסמוך לגן האם.
מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בשדרות הנשיא.
מוזיאון מאנה-כץ ברחוב יפה נוף (סגור זמנית).
מוזיאון מוניו גיתאי וינרויב לאדריכלות בשדרות הנשיא.
במרכז הכרמל כמעט מראשיתו היו מספר רב של בתי קפה, קונדיטוריות ומסעדות ששימשו מרכז בילוי לאוכלוסיית המקום ולכאלו שהגיעו למרכז הכרמל לצורך בילוי.
כמקובל בענף יש תחלופה גבוהה של בעלויות ונוספו מקומות בהם נמכר מזון מהיר.
במרכז הכרמל יש מספר גנים ציבוריים לרווחת התושבים:
גן האם, לידו גם גן החיות, ממנו יוצא נחל לוטם.
גן מניה שוחט על שם מניה שוחט, בין האודיטוריום למתחם אורנים.
בריכת השחייה של מכבי, חדר הכושר והמתחם הצמוד לה מהווים מוקד לפעילות ספורט.
בנוסף לפעילויות ספורט אשר מקודמות על ידי העירייה בגן האם.
מספר בתי כנסת הפתוחים כל ימות השבוע עומדים לרשות הציבור בכרמל המרכזי.
בית הכנסת המרכזי של השכונה הוקם ב-1957, בתכנון האדריכל ישראל קומט, ונמצא ברחוב דרך הים.
בית הכנסת שוירץ (הראשון בשכונה – ראו התיישבות חסידות גור) עדיין פועל בשכונה.
בנוסף, נפתחים בשבתות ומועדי ישראל בתי כנסת בבתי המלון הגדולים.
בשכונת כרמלהיים נמצא בית הכנסת "אבות ובנים" אשר נפגע מרקטה ששיגר ארגון הטרור חזבאללה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
ברחוב יפה נוף 120, בבנין בו התגוררה ליידי דאונס, גיסתו של אלנבי, פעל במשך שנים רבות דיסקוטק בשם "מועדון 120" ולצידו "בית תה".
ברחוב התשבי 130 (בית הכומר שניידר) פתח רפי שאולי מועדון חברים בשם "המועדון" שנסגר כעבור מספר שנים.
בשדרות הנשיא 124 נפתחו ונסגרו מספר מועדונים ובמרתף המבנה פעל הבאולינג הראשון במחוז הצפון.
מ-2007 פועל במקום מועדון ה"ביט", המקיים מופעי מוזיקה ובידור רבים, "במה פתוחה" לאמנים מקומיים ודיסקוטק לצעירים.
מרכז הכנסים של לוס אנג'לס הוא אחד ממרכזי הכנסים והתערוכות הגדולים בארצות הברית ואחד המתקדמים בעולם מבחינה טכנולוגית.
המרכז, הממוקם בדרום-מערב הדאונטאון של לוס אנג'לס, נחנך ב-1971 והורחב במספר שלבים בין 1993 ו-1997. שטח התצוגה משתרע על 67,000 מטר מרובע והמבנה מכיל גם שטחי מבואה, פגישות ושירותים על 13,700 מטר מרובע נוספים ואודיטוריום ל-299 איש.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל צ'ארלס לאקמן, שהיה שותף לתכנון נמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס ב-1958 ותכנן, בין היתר, גם את המדיסון סקוור גארדן בניו יורק ואת הפורום, אולם הבית של הלוס אנג'לס לייקרס.
המבנה המקורי היה בעל צורת ריבוע, צורה שעוותה במהלך השנים כתוצאה מתוספות והרס חלק ממנו על מנת להקים את סטייפלס סנטר.
ב-1983 נפגע המבנה קשות על ידי טורנדו.
המרכז מארח אירועים שנתיים שונים כגון תערוכת משחקי המחשב החשובה, E3 ביוני, תערוכת הרכב של לוס אנג'לס בנובמבר ואת "נשף המושל" המתקיים לאחר טקס חלוקת פרסי האמי.
מרכז המחקר איימס (מאנגלית: Ames Research Center או בקיצור ARC) הוא אחד ממרכזי המחקר של נאס"א - סוכנות החלל של ארצות הברית.
המרכז ממוקם בשדה התעופה הפדרלי מופט (Moffett Federal Airfield) הנמצא בעמק הסיליקון שבקליפורניה, ארצות הברית.
המרכז הוקם ב־20 בדצמבר 1939 ונקרא על שמו של ג'וסף סוויטמאן איימס (Joseph Sweetman Ames), פרופסור לפיזיקה שהיה ראש אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בשנות ה־20 של המאה ה־20 ואחד ממקימי הסוכנות הלאומית לאווירונאוטיקה (הסוכנות שקדמה לנאס"א).
המרכז היה למעבדת המחקר השנייה שפעלה עבור הסוכנות הלאומית לאווירונאוטיקה.
המרכז עבר לאחריות נאס"א עם הקמת נאס"א ב־1958.
מרכז איימס הוקם במקור על מנת לבצע מחקרים אודות אווירודינמיקה באמצעות מנהרות רוח על מטוסים מונעים באמצעות מדחפים, אך במהלך השנים תפקיד המרכז התפתח וכלל גם טיסות חלל וטכנולוגיית מידע וכיום המרכז לוקח חלק חשוב בתפעול משימות חלל מחשבי־על ומתמחה באסטרוביולוגיה.
אף על פי שאיימס מוגדרת כמרכז מחקר ולא כמרכז לטיסות חלל היא הייתה והיא אחראית על מספר משימות חלל:
פיוניר 10 ופיוניר 11 - שוגרו ב־1973 ו־1973 (בהתאמה) והיו הגשושיות הראשונות שחקרו את כוכבי הלכת במערכת השמש החיצונית ויצאו ממערכת השמש.
פרויקט פיוניר־ונוס - משימה שכללה שני גשושיות (מקפת + גשושית שהורכבה מ־5 גשושיות התאבדות) שנשלחו לחקור את נוגה ב־1978.
לונר פרוספקטור - משימה בתוכנית דיסקברי שנשלחה לחקור את הירח ב־1989 וחקרה אותו במשך שנה.
GeneSat-1 - מעבדה ביולוגית מיניאטורית ששוגרה ב־2006 ומספקת מידע על הבקטריות החיות בתוכה ממסלול סביב כדור הארץ.
LCROSS - שוגרה יחד עם המקפת לסקר הירח (LRO) ב־2009 וחקרה את ענן האבק שעלה מהירח כתוצאה מהתנגשות שלב הקנטאור (השלב האחרון במשגר ששיגר אותם) בירח.
טלסקופ החלל קפלר - משימה נוספת בתוכנית דיסקברי ששוגרה ב־2009 שמטרתה לאתר ולצפות בכוכבי לכת חוץ־שמשיים.
LADEE - משימה של נאס"א לחקר הירח ששוגרה ב־7 בספטמבר 2013.
בנוסף למשימות אלו איימס לקחה חלק במשימות מארס פאת'פיינדר, מארס רובר, פיניקס ומארס סיינס לברטורי.
באחירות המרכז תוכנית TechEdSat של שיגור לוויינים קטנים.
איימס היא ביתם של מחלקות המחקר של נאס"א בתחום מחשבי־העל והבינה המלאכותית, המהוות חלק חשוב ממאמצי המחקר של נאס"א.
מנהרות הרוח שבמרכז איימס ידועות לא רק בשל גודלם העצום, אלא גם בגלל מאפייניהם השונים המאפשרים ביצוע סוגים שונים של מחקר מדעי והנדסי:
UPWT - קיצור של Unitary Plan Wind Tunnel היא מנהרת רוח שהקמתה הסתיימה במרכז איימס ב־1956 בעלות של 27 מיליון דולר ומאז היא מנהרת הרוח הפעילה ביותר בשימוש נאס"א.
כל מטוסי הנוסעים הגדולים וכמעט כל מטוסי הקרב שנבנו בארצות הברית ב־40 השנים האחרונות נבדקו במנהרה זו.
גם קפסולות המרקורי, ג'מיני, אפולו ומעבורת החלל נבחנו במתקן.
NFAC - קיצור של National Full-Scale Aerodynamics Complex הוא מתקן מנהרות הרוח הגדול ביותר בעולם וניתן להכניס לתוכו מטוסים אמיתיים ולא רק דגמים מוקטנים שלהם.
המנהרה המקורית נבנתה ב־1940 והיא גלילית, גובהה 12.2 מטרים ואורכה 24.4 מטרים והיא יכולה לספק דחף אווירי במהירות של 300 קשר (560 קמ"ש).
בשנות ה־80 נוספה עוד מנהרה בגובה 24.4 מטרים ובאורך 48.8 מטרים והותקנו בה מערכות אוויר חדשות.
מנהרה זו היא מנהרת הרוח הגדולה ביותר בעולם והיא משמשת לבחינת האווירודינמיקה של כלי טיס שונים ולבצוע מחקרים עליהם.
מנהרה זו יכולה להכיל מטוס בואינג 737 בגודל מלא וליצור דחף אוויר במהירות של עד 100 קשרים (190 קמ"ש).
אף על פי ש־NFAC הוצאה משרות נאס"א ב־2003 היא מופעלת כיום על ידי חיל האוויר של ארצות הברית.
מרכז המידע לאמנות ישראלית הוא ארכיון ומרכז מידע העוסק בתיעוד האמנות בישראל.
המרכז, שהוקם בשנת 1975, ממוקם במוזיאון ישראל, ירושלים.
מרכז המידע לאמנות ישראלית הוקם בשנת 1975 כחלק ממוזיאון ישראל.
במשך שנות פעילותו אסף המרכז מידע הקשור לכ-12,800 אמנים ישראלים הכולל תצלומים ותצלומי עבודות, כתבות עיתונות, הזמנות לתערוכות, סרטים ועוד.
במרכז המידע מתועד ומקוטלג חומר רב על אודות אמנים ישראלים ועבודותיהם, החל מן השנים המוקדמות של האמנות הישראלית.
המרכז מציע למבקרים מאגר מידע מקיף ובו חומר על אלפי אמנים ואמניות ישראלים - ציירים, פסלים, צלמים, מעצבים, אמני קרמיקה, צורפים, ועוד.
בין תיקי האמן שבמרכז נמצאים תיקיהם של אמנים ידועי שם בצד אלה של אמנים בראשית דרכם.
החל משנת 2010 עובר המרכז תהליך של דיגיטציה ומסד הנתונים הממוחשבים שלו מכיל מעל 5,000 קטעי עיתונות ומעל 15,000 קישורים לתערוכות.
אתר האינטרנט של המרכז מציע מידע דו-לשוני (עברית ואנגלית) על כ-5,800 אמנים ישראלים.
מרכז המוזיקה של לוס אנג'לס הוא ממרכזי אמנויות הבמה הגדולים בארצות הברית, שממוקם במרכז העסקים של לוס אנג'לס.
מרכז המוזיקה כולל את דורותי צ'נדלר פביליון, תיאטרון אהמנסון, פורום מארק טייפר ואולם הקונצרטים על שם וולט דיסני.
המרכז אף מארח מופעים קהילתיים, פסטיבלי אמנות, הופעות רחוב, פעילויות אמנות אינטראקטיביות וסדנאות, וכן תוכניות לימוד.
באפריל 1955, דורותי צ'נדלר, רעייתו של מפיץ לוס אנג'לס טיימס נורמן צ'נדלר, החלה לאסוף תרומות להקמת בית קבע לתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
צ'נדלר הצליחה לגייס כמעט 20 מיליון דולר מתרומות פרטיות; מחוז לוס אנג'לס הקצה את האתר שבו יוקם האולם וגייס 14 מיליון דולר נוספים להשלמת הפרויקט על ידי שעבוד איגרות חוב מוניציפליות.
בנייתו של ה"דורותי צ'נדלר פביליון", שיועד להיות ביתה של התזמורת הפילהרמונית, החלה ב-9 במרץ 1962, והושלמה ב-27 בספטמבר 1964. לצדו הוקמו מבנים נוספים, פורום מארק טייפר ותיאטרון אהמנסון, שבנייתם הושלמה ב-19 וב-12 באפריל 1967, בהתאמה.
כאשר הדורותי צ'נדלר פביליון פתח את שעריו ב-6 בדצמבר 1964 הוביל את התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס זובין מהטה הצעיר, בן ה-28, במופע שכלל גם את הכנר יאשה חפץ וביצועים של הפנפר של ריכרד שטראוס והקונצ'רטו לכינור בדי מינור של בטהובן.
פורום מארק טייפר פתח את שעריו עם הופעה פרובוקטיבית של מחזהו של ג'ון וייטינג The Devils ("השטנים"), ותיאטרון אהמנסון נפתח עם הופעה של "איש למנשה" בביצועה של להקת סיוויק לייט אופרה (Civic Light Opera).
עונת המחזות הראשונה של תיאטרון אהמנסון כללה העלאה של המחזה "אחוזות מפוארות יותר" (More Stately Mansions) מאת יוג'ין או'ניל בכיכובה של אינגריד ברגמן, על מנת להדגיש את הכוונה של התיאטרון לשתף פעולה עם מחזאים ושחקנים מהשורה הראשונה.
מאז פתיחתו ב-1964, אירח מרכז המוזיקה את הופעות הבכורה האמריקאיות של סיימון ראטל ואסה-פקה סאלונן, את הצגות הבכורה העולמיות של ילדים חורגים לאלוהים ומלאכים באמריקה בפורום מארק טייפר, והופעות של ג'סיקה טנדי, יום קרונין, קתרין הפבורן ומגי סמית' בתיאטרון אהמנסון.
במסגרת פעילותן במרכז שיתפו התזמורת הפילהרמונית ומקהלת האמנים של לוס אנג'לס פעולה כדי ביצירת פסקול לסרט האילם הקלאסי של סרגיי אייזנשטיין "אלכסנדר נבסקי".
ב-1987 הייתה העונה האחרונה של הסיוויק לייט אופרה במרכז המוזיקה, אך ב-1986 הוקמה "האופרה של מרכז המוזיקה של אנג'לס" (Los Angeles Music Center Opera).
עם הפקותיה ניתן למנות את "טריסטן ואיזולדה" של ריכרד וגנר בבימויו של ג'ונתן מילר עם עיצוב תפאורה של דייוויד הוקני.
בניית אולם הקונצרטים על שם וולט דיסני
ב-23 באוקטובר 2003 נפתח במרכז המוזיקה אולם הקונצרטים על שם וולט דיסני, שאותו עיצב פרנק גרי, ובכך התרחב שטחו של המתחם ל-45 דונם.
אולם הקונצרטים בן 2,265 המושבים משמש משכנן של התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס ושל מקהלת האמנים.
האולם כולל את אודיטוריום התיאטרון על שם רוי ועדנה דיסני/קאל-ארטס (REDCAT) בן 266 המושבים, ושטחי הופעות פתוחים כולל אמפיתיאטרון הילדים של קרן W.
Keck, הכולל 250-300 מושבים ואמפיתיאטרון נאדין ואד קרסון הכולל 120 מושבים.
מרכז המוזיקה מנוהל על ידי דירקטוריון בראשות ליסה ספק (Lisa Sphect), נכון ל-2013. נשיא המרכז ומנהל התפעול הוא סטפן ד.
Rountree), נכון ל-2013. מחוז לוס אנג'לס הוא הבעלים של מרכז המוזיקה ומספק מימון לתחזוקה, תפעול ואבטחה.
הרווחים מהפעלת החניון של המרכז מכסים על הוצאות אלו.
מרכז המוזיקה וארבעה מוסדות התרבות הפועלים בו אחראים להפקות המוצגות בתיאטראות ובאולמות.
מרכז המוזיקה מתפעל את המבנים ואת שטחי המתחם ומפקח על החזקת התיאטראות, המסעדות וארכיוני מרכז המוזיקה.
ב-4 במאי 1969 נחנך במתחם המרכז הפסל "שלום על פני האדמה" ("Peace on Earth") בפיסולו של ז'אק ליפשיץ.
הפסל מתאר יונה שיורדת לארץ עם בשורת השלום, שמיוצגת על ידי מריה שעומדת בתוך חופה בצורת דמעה, הנתמכת בבסיסה על ידי טלאים שכובים.
דויטש ולויד ריגלר תרמו 250 אלף דולר להזמנת העבודה, שהוצבה בתוך מזרקה.
האדריכלים של מרכז המוזיקה, ולטון בקט (Welton Becket) ושות', התנגדו להצבת הפסל בכיכר שבין הדורותי צ'נדלר פביליון לפורום מארק טייפר.
אולם, לאחר חיפוש יצירה מתאימה במשך שנתיים, החליטה לבסוף ועדת האמנות של מרכז המוזיקה להזמין את פסלו של ליפשיץ.
כיום, זוהי יצירת האמנות הציבורית המצולמת ביותר בלוס אנג'לס.
פסל הארד "דלת הריקודים" (The Dance Door) נוצר ב-1978 בידי רוברט גרהם ונתרם למרכז המוזיקה ב-1982 על ידי פרדריק ומרסיה וייסמן.
הפסל מורכב מדלת ארד מעוטרת בגודל בן-אדם.
הדלת חלולה וכוללת מסגרת בלבד.
היא נוצרה מ-7 פאנלים מרותכים של ארד בכל צד.
על הדלת מעוטרים דמויות רקדנים.
מרכז הלמהולץ למחקר יונים כבדים הוא מכון מחקר בעיר דרמשטאדט שבגרמניה שהוקם ב-1969 ועוסק במחקר על ידי מאיצי יונים כבדים ולייזר באנרגיה גבוהה עבור תחומי חקר בפיזיקה גרעינית, פיזיקה אטומית, פיזיקה של פלזמה, ביופיזיקה ורפואה גרעינית.
בפרט קשור המכון בגילוי ויצירת יסודות על-כבדים ועל שמו רשומים גילויי שישה יסודות חדשים בשנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20.
המכון הוקם ב-1969 על ידי אגודת הלמהולץ, האיגוד הגרמני הגדול ביותר של מכוני מחקר, שנקרא על שמו של הרמן פון הלמהולץ.
המכון נמצא בבעלות הממשלה הפדרלית של גרמניה (90%) ומדינת הסן (10%).
ב-1975 הותקן במכון מאיץ החלקיקים UNILAC.
ב-1990 הוכנסו לשימוש מבצעי מאיץ החלקיקים הטבעתי SIS-18 וטבעת האחסנה (storage ring) ESR.
יכולת הצפייה באטומים טעונים בודדים במשך פרקי זמן ממושכים היא ייחודית לטבעת האחסון של המכון, ופותחת פתח למגוון חקירות מדעיות לגבי התכונות הבסיסיות של החומר.
ב-1991 הומצאה במכון שיטת טיפול בסרטן על ידי קרני יוני קסנון ופחמן.
המטופל הראשון טופל בשיטה ב-1997, וב-2007 נפתח המרכז הטיפולי בשיטה זו (Heidelberg Ion-Beam Therapy Center (HIT).
בשנת 2010 הוכרז על הקמת מיזם רב-לאומי (גרמניה, פינלנד, צרפת, הודו, פולין, רומניה, רוסיה, שוודיה, סלובניה ובריטניה) להקמת מאיץ חלקיקים ענק בשם FAIR (ראשית תיבות של "מתקן בינלאומי למחקר יונים ואנטיפרוטונים").
מכון GSI מחזיק 75% מהבעלות על המיזם, המוקם בשטחו.
בורג' אל-ממלכה הוא גורד שחקים סופר גבוה בריאד שבערב הסעודית.
נכון לשנת 2025, מרכז הממלכה הוא הבניין הרביעי בגובהו בריאד, החמישי בגובהו בערב הסעודית וה-38 בגובהו במזרח התיכון.
בבניין ישנם קניון, בית מלון ודירות מגורים.
השליש העליון של הבניין בנוי בצורה פרבולה הפוכה, ושני קצותיה מקושרות באמצעות מעבר מקורה באורך של 56 מטר.
המעבר המקורה פתוח למבקרים, וניתן להגיע אליו במעלית, שמוחלפת במעלית נוספת המובילה לפתח המעבר.
שטחו של הבניין הוא 100,000 מ"ר, וקיימים בו מקומות חנייה עבור 3,000 רכבים.
המגדל תוכנן על ידי חברת האדריכלות האמריקאית אלרב בקט במיזם משותף עם חברת האדריכלות וההנדסה שבסיסה בריאד עומרניה אנד אסושיאטס.
המבנה מורכב ממגדל ומבנה היקפי הכולל שני אגפים סימטריים.
התוכנית בצורת השקד והצורות המתעקלות של המגדל מעניקות למבנה צורה ייחודית המסייעת לשמור על קרירותו, כאשר הקצוות הצרים פונים מזרחה ומערבה היכן שרווח החום הוא הגדול ביותר.
קיר מסך בעל ביצועים גבוהים, העשוי מזיגוג רפלקטיבי כסוף עם חיבורים תחתיים, מסייע גם הוא לשלוט על רווחי החום תוך הסתרת שלוש הקומות הטכניות העיקריות ליצירת חזית חלקה.
בראש המגדל, קשת הפוכה מתפרשת על ידי גשר זכוכית שמכיל מרפסת תצפית ציבורית.
הפתח הגדול מאפשר לבניין להתרומם גבוה יותר ממגבלת הגובה - 30 קומות מאוכלסות - שמחייב החוקים המקומיים.
העיצוב שלו נוצר בהשראת מבנים איקוניים מרחבי העולם, כולל קשת השער בסנט לואיס, גשר הנמל של סידני ומגדל אייפל.
מבסיס הבניין ועד לקומתו העליונה, מכיל המגדל 13 קומות של משרדים, 10 קומות של מלון, חמש קומות של דירות יוקרה ושטחי משרדים נוספים בחלקו העליון.
באגף המזרחי של המבנה שוכן הקניון אל-ממלאקה, הכולל יותר מ-150 חנויות המחולקות על פני שלוש מפלסים - הראשון מיועד לצעירים, השני לאופנה וריהוט, והקומה השלישית מיועדת לנשים.
האגף המערבי מכיל חללי אירועים ובידור.
"השער לנגב" כשמו כן הוא: שער המאפשר הצצה להיסטוריה, להווה, לעתיד ולפוטנציאל האדיר הגלום בנגב המתפתח.
הוא מרכז מבקרים אינטראקטיבי הפועל מאז 2017 בעיר העתיקה בבאר שבע ומתאר את הנגב.
מרכז המבקרים "השער לנגב" הוקם בהובלת תנועת אור.
מובא בו סיפורה של ההתיישבות בנגב ומתוארים צמיחתו של חבל ארץ זה ושל האנשים החיים בו וממשיכים לטפחו.
מטרתו של המרכז היא לשפר את תדמיתו של הנגב ולהציג את פניו היפות.
מרכז המבקרים מכיל מגוון רחב של פעילויות אינטראקטיביות, המתאימות לקבוצות, משפחות, זוגות וליחידים.
תחומי הפעילות השונים במרכז המבקרים מוצגים דרך חוויה טכנולוגית חדישה, המיועדת לחבר את המבקרים באופן רגשי למשמעויות הלאומיות של הנגב.
מרכז המבקרים מספק למבקריו סיור מודרך הכולל אטרקציות ייחודיות לכל המשפחה.
הסיור במרכז כולל הדרכה המותאמת לכל קבוצה באופן ספציפי.
התאמת ההדרכה נועדה למען לחשוף את הקהלים השונים לנושאים המעניינים אותם בנגב – כך שאלו יתאימו לסוגי הקבוצות השונות המבקרות במרכז המבקרים.
הסיור מתחלק לשלושה חלקים עיקריים הדנים בהיבטים שונים של הנגב – בהווה, בעבר ובעתיד.
המיצגים המדברים על ההווה מציגים את שלל ההזדמנויות הנמצאות בנגב, החל מתרבות וחינוך ועד חיי קהילה ותעסוקה.
החלק העוסק בעתיד הנגב, מסביר לקבוצה כיצד עתיד הנגב רלוונטי לכלל תושבי ישראל וכיצד הנגב יכול להוות מנוע צמיחה לאומי משמעותי.
המיצג העוסק בעבר של הנגב משלב את סיפור הקמת ההתיישבויות השונות בנגב ואת האנשים החיים בהן היום.
הבניין בו נמצא מרכז המבקרים, בפינת הרחובות נגבה וההגנה מכונה "בית בלומפילד".
הוא אתר מורשת בנייתו מתוארכת לשנת 1938 בתקופת המנדט הבריטי.
המבנה נבנה בבנייה טיפוסית לעיר העתיקה של באר שבע בשנות ה-30, כאשר החלונות שלו בצורת קשת והקירות בנויים מאבן מובלטת.
בנוסף, בתוך מרכז המבקרים נשתמרו שני עמודים מעוטרים דרכם עברו מהבית הישן אל החצר הפנימית.
עמודים כאלו נמצאים גם בבית עארף אל-עארף.
מרכז המחשוב הקוריאני (בקוריאנית: 조선콤퓨터쎈터; באנגלית: Korea Computer Center; ובראשי תיבות: KCC) הוא מרכז מחקר בתחום טכנולוגיית המידע בקוריאה הצפונית, המופעל מטעם ממשלת קוריאה הצפונית.
המרכז, אשר נוסד בתאריך 24 באוקטובר 1990, ומופקד על ניהול סיומת האינטרנט של המדינה (.kp), מעסיק למעלה מ-1,000 עובדים.
במרכז המחשוב הקוריאני קיימים 8 מרכזי פיתוח וייצור, וכן 11 מתחמי כריית מידע המחולקים לפי אזורים.
המרכז גם מפעיל "מכללה לטכנולוגיית המידע" המסונפת למרכז.
המרכז מוביל פעילות מחקר על בסיס מערכת ההפעלה לינוקס, מה שהוביל בין היתר לפיתוח מערכת ההפעלה מבוססת לינוקס הכוכב האדום, המופצת בתחומי קוריאה הצפונית בלבד.
המרכז גם מפעיל את פורטל האינטרנט הרשמי של קוריאה הצפונית, בשם Naenara.
בניגוד לחברות דומות ברחבי העולם, מרכז המחשוב הקוריאני מהווה חלק אינטגרלי מהממסד הפוליטי בקוריאה הצפונית.
חרף זאת, ובהתאם לרסיסי המידע אודות פעילות המרכז שדלפו מחוץ לקוריאה הצפונית, רמת והיקף הפיתוח הטכנולוגי במרכז מפגרים באופן משמעותי לאחר יתר העולם המערבי.
מרכז המחשוב מחזיק סניפים בסין, גרמניה, סוריה ובאיחוד האמירויות הערביות.
אף שפעילות המרכז מתמקדת ברובה המוחלט בפרויקטים מקומיים בקוריאה הצפונית בלבד, החל משנת 2001 המרכז מבצע פרויקטים שונים עבור לקוחות מאירופה, סין, דרום קוריאה, יפן, והמזרח התיכון על מנת להשיג מטבע זר, לרבות פעילויות פשע מקוון.
"sam heug" - מנוע חיפוש
"The Chosun Ryo-Li" - תוכנית לימודים בתחום המזון
"Hana" - שיטת קלט המותאמת לקוריאנית
"Koryo", תוכנת תרגום אנגלית-קוריאנית/קוריאנית-אנגלית באמצעות עט אלקטרוני
"Nunbora" - מערכת זיהוי דיבור בקוריאנית
הכוכב האדום - מערכת הפעלה מבוססת לינוקס
"Cyber Friend" - תוכנה לביצוע שיחות וידאו
"Cyber Star" - מערכת ללימוד מרחוק
"HMS Player" - תוכנת מחשב
מרכז המודיעין הלאומי של מקסיקו (בספרדית: Centro Nacional de Inteligencia) היא סוכנות הביון והביטחון העיקרית של מקסיקו.
המרכז הוקם בפועל בדצמבר 2018 לאחר פירוק המרכז לחקירה וביטחון לאומי.
הסוכנות מהווה לסוכנות אזרחית של הממשלה הפדרלית האחראית למודיעין אסטרטגי וטקטי והיא כפופה למזכירות לביטחון והגנה אזרחית, הגוף הממשלתי האחראי לביטחון פנים במקסיקו.
בין תחומי האחריות של המרכז הוא להציע אמצעים למניעה, הרתעה, השלמה והשבתה של סיכונים ואיומים, העלולים להפר את הריבונות, יציבות המוסדות הלאומיים, המשטר הדמוקרטי או את שלטון החוק במדינה.
זהו גוף לאיסוף מודיעין מיוחד שמטרתו לספק הערכות לתהליכי קבלת ההחלטות הקשורים לתכנון וביצוע אסטרטגיה, מדיניות ופעולות בענייני ביטחון לאומי.
הסמכויות ותחומי האחריות של המרכז נתמכים בסעיף 19 של "חוק הביטחון הלאומי" וכוללים:
הפעלת משימות מודיעיניות כחלק ממערכת הביטחון הלאומי התורמת לשמירה על שלמותה, יציבותה וקביעותה של המדינה המקסיקנית, לקיים את הממשל ולחזק את שלטון החוק;
מתן מידע על תהליך שנוצר על ידי פעילותה, לגבש מסקנות ספציפיות הנגזרות מהערכות מודיעין מתאימות, על מנת לשמור על ביטחון המדינה
הכנת מחקרים על האופי הפוליטי, הכלכלי, החברתי ואחרים הקשורים לביטחון המדינה, כמו גם הכנת דו"חות הדרושים כדי להזהיר מפני סיכונים ואיומים על הביטחון הלאומי;
הכנת הנחיות כלליות ותוכנית אסטרטגית בתחום המודיעין;
הצעת אמצעים למניעה, הרתעה, בלימה ונטרול סיכונים ואיומים המבקשים לערער את הריבונות, המוסדות הלאומיים, הממשל הדמוקרטי ושלטון החוק;
יצירת שיתוף פעולה בין-משרדי עם סוכנויות שונות של המנהל הציבורי הפדרלי, הרשויות הפדרליות וגופים עירוניים, תוך הקפדה מלאה על היכולת לסייע בשמירה על השלמות, היציבות ויציבות המדינה המקסיקנית;
להציע למועצה לביטחון לאומי את הקמתן של מערכות שיתוף פעולה בינלאומיות, על מנת לזהות סיכונים אפשריים ואיומים על הריבונות והביטחון הלאומי;
רכישה, ניהול ופיתוח מחקר והפצה מיוחדים של תקשורת אמינה של טכנולוגיית לתועלת הביטחון הלאומי של הממשלה הפדרלית וכן להגנה על תקשורת ועל מידע כזה שברשותה;
הפעלת טכנולוגיית תקשורת מיוחדת ומאובטחת עבור הממשלה;
אספקת סיוע טכני לכל אחד מהגופים הממשלתיים המיוצגים במועצה לביטחון לאומי, בהתאם להסכמים שאומצו בה
יישום החלטות וצווים של המועצה לביטחון לאומי, מזכיר ביטחון הציבור והנשיא.
מספר שם תחילת כהונה סיום כהונה הערות 1 אאודומארו מרטינז זפאטה 1 בדצמבר 2018 מכהן
מרכז המודיעין הלאומי (בספרדית: Centro Nacional de Inteligencia, בראשי תיבות: CNI) היא סוכנות המודיעין הרשמית של ספרד, הפועלת כסוכנות הביון והביטחון.
המטה שלה ממוקם בכביש המהיר A-6 ליד מדריד.
המרכז הוא יורשו של המרכז הגבוה למודיעין והגנה והמרכז הגבוה למודיעין הביטחוני ומהווה מיזוג של שני גופים אלה.
אזורי היעד העיקריים של המרכז הם צפון אפריקה ודרום אמריקה והוא פועל ביותר מ-80 מדינות.
המרכז מהווה חלק של קהילת המודיעין הספרדית.
המטרה המרכזית של המרכז היא לספק לממשלת ספרד את כל המידע הדרוש כדי למנוע ולהימנע מכל סיכון או איום המשפיעים על עצמאותה או שלמותה של ספרד, האינטרסים הלאומיים שלה, מוסדותיה ושלטון החוק בה.
באותו אופן, החוק קובע כי המטרות הספציפיות של CNI ייקבעו ויאושרו מדי שנה על ידי מועצת השרים.
מטרות אלה יכללו במסמך סודי המכונה "הנחיות המודיעין".
מלבד שליטה גופית זו של המרכז על ידי מועצת השרים, קיימת גם בקרה של הרשות השופטת, בהתחשב בעובדה שפעילויות מסוימות מחייבות התערבות כזו.
שליטה זו מתבצעת על ידי שופט של בית המשפט העליון הספרדי, שנבחר ברוב מיוחס.
במובן זה, פעולות הדורשות אישור קודם של בית המשפט הן אלה הנוגעות לאיסור על תקשורת, כניסה ורישום בבית או בכתובות של ארגונים, או כל פגיעה אחרת בזכויות היסוד שניתנו על ידי החוקה הספרדית של 1978 .
שירות המודיעין הספרדי הראשון נוצר בשנת 1935, אך מלחמת האזרחים בספרד שיתקה את ההתפתחות בתחום זה.
מרד הסטודנטים בסוף שנות ה-60 הניע את הקמתו של ארגון ארצי לאיסוף מודיעין, והוקם השירות המרכזי לתיעוד (Servicio Central de Documentación, SECED), שהוקם בשנת 1972 והיה לגוף מודיעין וביטחון.
בשנת 2002 הוקם מרכז המודיעין הלאומי כגוף אזרחי לענייני ביון.
חוסה מריה בורגון לופז-דוריגה (1977–1979)
אספרנסה קסטליירו (2022 - הווה)
מרכז המסמכים של ברלין הוא ארכיון הממוקם בברלין, גרמניה.
המקום נוסד לאחר מלחמת העולם השנייה במטרה לרכז את אוספי המסמכים מתקופת הנאציזם אשר נדרשו למשפטי נירנברג.
עד 1994 הארכיון היה תחת הנהלה אמריקאית, בשנה זו הארכיון הפדרלי הגרמני הורשה לקחת את המרכז תחת חסותו, מסמכי הארכיון נמצאים בגרמניה בעוד אוספי המיקרופישים זמינים בארכיון הלאומי של ארצות הברית, בהם נעזרים חוקרים בתחום.
במרכז קיים בין היתר אינדקס של רשימת חברי המפלגה הנאצית, תיקים אישיים של חלק מחברי ה-אס אס, ה-אס אה, התכתבויות מפלגתיות, מסמכי כוח אדם למתיישבים מחדש (משרד ההגירה המרכזי של ליצמנשטט), תיקים אישיים של לשכת התרבות של הרייך, ומידע אודות פולקסדויטשה.
מרכז המחקר פיו הוא מכון מחקר אמריקאי שמרכזו בוושינגטון בירת ארצות הברית.
הוא מספק מידע על נושאים חברתיים, דעת קהל ומגמות דמוגרפיות המעצבים את ארצות הברית ואת העולם.
כמו כן הוא עורך סקרי דעת קהל, מחקר דמוגרפי, ניתוח של מדיה ומחקרים אמפיריים אחרים במדעי החברה.
מרכז המחקר אינו נוקט עמדות מדיניות, והוא חברה בת של Pew Charitable Trusts.
בשנת 1990 ייסדה חברת טיימס מירור (Times Mirror) את מרכז טיימס מירור עבור הציבור והעיתונות (Times Mirror Center for the People & the Press) כפרויקט מחקר, שמטרתו עריכת סקרים על פוליטיקה ומדיניות.
אנדרו קוהוט מונה כמנהל המכון בשנת 1993, וחברת Pew Charity Trusts הייתה לנותנת החסות העיקרית שלו בשנת 1996. היא שינתה את שמו של המרכז למרכז המחקר פיו עבור הציבור והעיתונות.
בשנת 2004 הקימה Pew Charity Trusts את מרכז המחקר פיו בוושינגטון די.
בשנת 2013 סיים קוהוט את תפקידו כנשיא נשיא והפך למנהל-מייסד, ואלן מארי החליף אותו בתור מנהל המרכז.
באוקטובר 2014 מונה מייקל דימוק, עובד ותיק של המכון, לנשיאו.
מרכז המדיטציה טושיטה הוא מרכז לימוד ותרגול של הבודהיזם הטיבטי הממוקם במחוז הימאצ'ל פרדש שבצפון הודו, ביערות הסמוכים לכפר דרהמקוט, מעל העיירה מקלוד-גנג'.
המרכז מציע קורסי מבוא לבודהיזם טיבטי וסדנאות מתקדמות יותר בתחום.
לאחר שפתחו את מנזר קופאן בקטמנדו, החליטו למה יישה ותלמידו למה זופה רינפושה לפתוח מרכז נוסף, זאת בתגובה לדרישה הגוברת והעניין מצד תלמידים מהמערב.
ב-1972, יחד עם כמה מתלמידיהם המערביים, רכשו השניים מבנה ישן במקום שבו נמצא המרכז כיום, בסמוך למקום מושבה של הממשלה הטיבטית הגולה.
זמן קצר לאחר מכן נפתח המרכז שנקרא בהתחלה "טושיטה – מרכז ריטריט", ומאוחר יותר שינה את שמו ל"מרכז המדיטציה טושיטה".
במקום מתגוררים באופן קבוע נזירים ונזירות המפעילים את המרכז.
באתר האינטרנט של המרכז נכתב: "המטרה של טושיטה היא לספק מרחב חברותי ומכיל לבני אדם מכל הלאומים והרקעים על מנת להיחשף ולתרגל את הלימוד של הבודהה".
המבקרים במקום מתבקשים לכבד מספר כללי משמעת ובהם שמירה על השקט, הימנעות מלבוש חושפני, הימנעות מהריגה מכוונת של יצורים חיים (כולל חרקים), וכן איסור על כל פעילות מינית.
כיום מארח מרכז המדיטציה טושיטה סדנאות מבוא וקורסים מתקדמים המועברים על ידי מורים בולטים בעולם הבודהיזם הטיבטי, וכן סדנאות יומיות ללימוד מדיטציה.
על פי נתוני המרכז לשנת 2017, מרבית המשתתפים בקורסי המבוא לבודהיזם הם הודים וישראלים, מרביתם תרמילאים שמטיילים בהודו לאחר תום שירותם הצבאי.
מרכז המדיטציה טושיטה חבר בקרן לשימור מסורת המהאיאנה, רשת של 160 מרכזי מדיטציה ומיזמים חברתיים הפועלת ב-36 מדינות ברחבי העולם.
מרכז המבקרים של הקפיטול ) הוא מכלול תת-קרקעי בעל שלושה מפלסים, הממוקם בעיר וושינגטון, בירת ארצות הברית.
הוא ממוקם ממזרח לבניין הקפיטול של ארצות הברית, מקום מושב הקונגרס של ארצות הברית, מתחת לכיכר המשתרעת בין הכניסה המזרחית שלו לבין רחוב מס' 1. המכלול, בשטח כולל של 54 דונם, נפתח ב-2 בדצמבר 2008.
בנוסף לשטח למרכז המבקרים מספק המכלול שטח עבודה נוסף לקונגרס, המרוכז כולו במפלס התחתון שלו.
הרעיון של הקמת מרכז מבקרים לקפיטול הועלה לראשונה בשנות השבעים.
דו"ח עקרוני בנושא נערך בשנים 1991-1995 ולאחר הגשתו החלו עבודות התכנון.
טקס הנחת אבן הפינה למרכז המבקרים נערך ב-20 ביוני 2000. הבנייה נערכה באמצעות חברות קבלניות פרטיות ונוהלה תחת פיקוחו של אדריכל הקפיטול.
הפרויקט היווה את ההרחבה הגדולה בהיסטוריה של בניין הקפיטול.
שטח הקרקע שעליו משתרע מרכז המבקרים (אך לא שטח הרצפה הכולל שלו) עולה למעשה על השטח שעליו משתרע בניין הקפיטול עצמו.
בניית המכלול בפועל החלה באביב 2002 והשלמת הפרויקט יועדה לחודש ינואר 2004. נדרשה תחילה חפירה עד לעומק של 22 מטר מתחת למפלס הכיכר שלפני הכניסה המזרחית לקפיטול.
גשמים עזים בחורף 2002-2003 עיכבו מאוד את עבודות החפירה.
בשל ההיערכות לקראת טקס השבעת נשיא ארצות הברית בינואר 2005 היה צורך להשלים תחילה את בנייתה מחדש של הכיכר שעל גג מרכז המבקרים קודם להשלמת בנייתם של המפלסים שתחתיו.
גם העלייה במחיר הנפט וההחמרה בסידורי הביטחון שננקטה בעקבות פיגועי 11 בספטמבר תרמו להתמשכות הפרויקט.
מרכז המבקרים הושלם ונפתח רק ב-2 בדצמבר 2008, יום השנה ה-145 להצבת פסל החופש על גבי כיפת הקפיטול.
עלות ההקמה המקורית המתוכננת של 71 מיליון דולר תפחה עד לסכום של 621 מיליון דולר.
העיכוב בהשלמת הפרויקט והחריגה בתקציבו גררו ביקורת ציבורית רבה.
מתכננת מכלול מכרז המבקרים הייתה פירמת האדריכלים RTKL Associates.
מכון הארכיטקטים האמריקאי העניק לה עבור התכנון בשנת 2010 את פרס ההצטיינות במשאבים היסטוריים (Award of Excellence in Historic Resources).
ייעודו העיקרי של המרכז הוא לספק אזור המתנה לקהל המבקרים המבקש לבקר בבניין הקפיטול.
משנת 1970 ועד שנת 2000 גדל מספר המבקרים השנתי בקפיטול מכמיליון לכשלושה מיליון.
לפני הקמת המרכז נאלצו המבקרים לעמוד בתור ארוך לפי הכניסה המזרחית לבניין הקפיטול, כשהם חשופים לתנאי מזג האוויר.
במרכז החדש, שהוא מקורה ונגיש למוגבלים בניידות, רשאים המבקרים להמתין ולסייר בשני מפלסיו הציבוריים.
במרכז יכולים לשהות בו זמנית כ-4,000 מבקרים.
הכניסה למרכז המבקרים היא דרך שתי כניסות הממוקמות בצידו המזרחי, אשר ביניהן מפרידה דרך משופעת המעפילה אל מפלס הכיכר שמעליו.
מרכז המבקרים כולל שלושה מפלסים:
מפלס הקונגרס (תחתון), הסגור למבקרים, למעט מוזמנים.
היכל התצוגות ממוקם במפלס העליון, מפלס הכניסה למרכז המבקרים כולו.
ממוקמים בו תצוגות ומסכי מגע המציגים עובדות ומסמכים היסטוריים.
באולם מוצב דגם בגובה של 3.4 מטרים של בניין הקפיטול, העשוי מפוליאוריתן.
כמו כן יש בו שישה דגמים של הבניין, המתארים את שלבי בנייתו והרחבתו מאז שנוסד.
שני מסכי טלוויזיה גדולים באולם מאפשרים למבקרים לצפות בשידור חי בדיוני מליאות הסנאט ובית הנבחרים.
במפלס היכל התצוגות ממוקמות שתי חנויות מזכרות.
ההיכל מחובר במנהרה אל ספריית הקונגרס.
שמו של היכל האמנציפציה היה במקור "ההיכל הגדול", אך הוסב בהחלטת הקונגרס בראשית 2008 לשמו הנוכחי.
ההיכל כולל שני חלונות עיליים בשטח של 21 מטר X 9.1 מטר כל אחד, המחדירים אור יום אל האולם ומאפשרים מבט כלפי מעלה אל כיפת בניין הקפיטול.
שני אולמות שהכניסות אליהם נמצאות בהיכל מציגים במחזוריות סרט וידאו בן 13 דקות אודות ההיסטוריה של הקונגרס ושל קומפלקס הקפיטול.
בהיכל מוצגת יציקת הגבס המקורית מ-1857 של פסל החופש, המוצב על גבי כיפת בניין הקפיטול.
מוצגים בו גם 24 מתוך 102 הפסלים של אוסף היכל הפסלים הלאומי של הקפיטול.
ב-2009 הוצב בהיכל פסל ראש של פעילת זכויות העבדים והנשים סוג'ורנר טרות'.
במפלס היכל האמנציפציה ממוקם גם מתחם מזון בעל 530 מקומות ישיבה.
המפלס התחתון של מרכז המבקרים, המשתרע על פני שטח של 16 דונם, משרת את חברי הקונגרס ועובדיו בלבד.
ממוקמים בו אודיטוריום חדש ובו 450 מקומות ישיבה וכן אולמות לוועדות הקונגרס.
במסגרת הפרויקט נבנתה גם מנהרה לרכבי שירות וספקים הממוקמת מצפונו ומאפשרת לבדוק אותם במרחק בטוח מבניין הקפיטול עצמו.
מרכז המידע והידע הלאומי למערכה בקורונה הוא גוף שהוקם על ידי אגף המודיעין בצה"ל במסגרת הטיפול הממסדי בהתפשטות נגיף הקורונה בישראל, על מנת לסייע למשרד הבריאות במחקר מערכתי ורפואי על אודות התפשטות מחלת נגיף הקורונה (COVID-19) בישראל ומחוצה לה.
המרכז סיפק למשרד הבריאות, למועצה לביטחון לאומי ולשאר משרדי הממשלה מידע, ניתוח נתונים, תובנות וכן המלצות, שנועדו לגיבוש מדיניות לאומית במשרדי הממשלה להמשך המאבק בקורונה.
הגוף הורכב מקציני מודיעין ונעזר במומחים מעולמות תוכן רלוונטיים – מדענים מהאקדמיה, רופאים, אפידמיולוגים, חוקרי ביצועים וסטטיסטיקאים.
עם הקמתו עמד בראש המרכז קצין בדרגת אלוף-משנה מחטיבת המחקר באגף המודיעין, ובהמשך עמד בראשו קצין בדרגת סגן אלוף, אף הוא מחטיבת המחקר.
הגוף נסגר ב-14 ביולי 2022 והמשימה הועברה לאנשי משרד הבריאות.
מרכז המידע הוקם בחודש מרץ 2020, עם תחילת התפרצות נגיף הקורונה בישראל, בעקבות פניית משרד הבריאות לאגף המודיעין.
עם היווסדו, עסק המרכז במחקר מדיניות המאבק בקורונה בקרב כלל מדינות העולם.
המרכז הוקם באחריות חטיבת המחקר באמ"ן ובסיוע של יחידה 8200.
מטרתו העיקרית של המרכז הייתה לבצע מחקרי עומק על התפשטות מגפת הקורונה לטובת הצפת סיכונים והזדמנויות לגורמים המקצועיים ולמקבלי ההחלטות במשרד הבריאות, במל"ל ובמערכת הביטחון.
המרכז עסק בין היתר בהצבעה על מוקדי סיכון מרכזיים ומגמות תחלואה בישראל, בשיתוף מכון גרטנר למחקר אפידמיולוגי במשרד הבריאות.
כמו כן, חקר המרכז את התפשטות המגפה במדינות העולם ובמזרח התיכון, וריכז תובנות מתוך מחקרים רפואיים מובילים בעולם כמו גם על שיטות בדיקה, חיסונים ותרופות אשר הוכחו כיעילים במאבק העולמי בנגיף הקורונה.
פעילותו הוכוונה על ידי מל"ל, משרד הבריאות ומשרד הביטחון, ותוצריו יועדו לגיבוש מדיניות לאומית במשרדי הממשלה.
מיום הקמתו, וכחלק מהגבלות משפטיות מוגדרות, כלל פעילות המרכז מוקדה בניתוח מגמות, עיבוד מידע ועיבוד נתונים אוטומטי, ולא התבצעה במסגרתו כל פעילות איסוף מידע הנוגעת למושאי המחקר בישראל.
כמו כן, מידע גולמי אשר מקורו בגורמי הרפואה בארץ הוגבל לחומרים סיכומיים וסטטיסטיים ואינו מכיל מידע רפואי אישי או פרטני.
בתוך כך, פעילותו של המרכז בוצעה תחת אישור רשמי, בליווי היועץ המשפטי של אמ"ן ובפיקוח של משרד הבריאות.
בראשות מרכז המידע והידע הלאומי למערכה בקורונה עמד קצין בדרגת סגן-אלוף, ששירת בשגרה בחטיבת המחקר של אמ"ן.
במסגרת המרכז פעלו עשרות חוקרים ואנשי טכנולוגיה מחטיבת המחקר, יחידה 8200, יחידה 9900, מערך המ"מ ויחידות נוספות באמ"ן.
מבנה המרכז כלל ארבעה מדורי מחקר:
מדור מגמות בישראל – היה אחראי על ניתוח התפשטות תחלואת הקורונה במדינת ישראל לצורך ביסוס המלצות למדיניות משרד הבריאות.
מדור מדינות העולם – היה אחראי על ניתוח מדיניות, פעילויות ושימוש בטכנולוגיות במדינות העולם במערכה נגד הקורונה.
מדור טכנולוגיות רפואיות - היה אחראי על ניתוח ומחקר שיטות בדיקה, תרופות וחיסונים בהם נעשה שימוש ברחבי העולם, ואשר מציגים פוטנציאל גבוה להתמודדות בתחלואה.
מדור דאטה – היה אחראי על כתיבת קודים לניתוח, פיתוח והצגה של נתונים ומאגרי מידע, אשר מהווים בסיס חיוני למחקר מגמות תחלואה בחתכים גאוגרפיים, גילאיים, דמוגרפיים ועוד.
בנפרד ממרכז המידע והידע, הוקמה בתוך חטיבת התקשו"ב של משרד הבריאות, על ידי יחידה 8200 באמ"ן, מסגרת לתמיכה בתשתית המחשוב וניתוח הנתונים של המשרד.
בתוך כך, פותחה גם תוכנת שליטה ובקרה לניהול נתונים משותף לכלל גופי הבריאות בישראל.
מרכז המידע והידע - עשרת המסמכים החשובים, 13 באוקטובר 2020
"היום שאחרי החיסון" - מיפוי תרחישים אפשריים, 1 בדצמבר 2020
מרכז המידע והידע למערכה בקורונה מציין שנה להקמתו - סקירת עיקרי העשייה, 19 במרץ 2021
התחסנות הינה הפתרון המרכזי לצמצום הסיכון מפיתוח מחלה קשה ותופעות ארוכות טווח ברמת הפרט, 5 ביולי 2021
מרכז המחקר הלאומי לחקר מגפות (אפידמיולוגיה) ומיקרוביולוגיה על שם האקדמאי גאמליה של משרד הבריאות של הפדרציה הרוסית הידוע בפשטות כ"מכון גאמליה לחקר מגפות" הוא מוסד מחקר רוסי בתחום האפידמיולוגיה והמיקרוביולוגיה.
קרוי על שם ניקולאי פיודורוביץ' גאמליה ונחשב מהמובילים בתחומו.
באוגוסט 2020 המכון רשם את חיסון Gam-COVID-Vac, שהיה לחיסון הראשון בעולם נגד נגיף COVID-19, במסגרת המאבק במגפת הקורונה.
המכון הוקם בשנת 1891 כמוסד פרטי כימי-מיקרוסקופי ובקטריולוגי של ד"ר פיליפ בלומנטל.
בשנת 1919 הולאם, והפך למכון הבקטריולוגי הממלכתי (לימים המרכזי) של בריאות העם של רוסיה הסובייטית.
בשנת 1931 הוא הפך למכון המרכזי לאפידמיולוגיה ומיקרוביולוגיה (Центральный Институт эпидемиологии и микробиологии, ЦИЭМ) לבריאות העם על ידי מיזוג עם המכון הבקטריולוגי המרכזי של המכון המיקרוביולוגי, כמו גם המחלקות האפידמיולוגיות והחיטוי של המכון התברואתי וההיגייני הממשלתי.
בשנת 1937 הוא הועבר למערכת הבריאות העממית של ברית המועצות.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה אורגנו סניפים באלמא-אטא וסברדלובסק, קבוצה גדולה של מומחים נשלחה לעבוד בקאזאן.
בשנת 1949 הוא הפך למכון המחקר לאפידמיולוגיה ומיקרוביולוגיה של האקדמיה למדעי הרפואה בברית המועצות ונקרא על שם נקולאיי גאמליה.
בשנת 1966 הוענק לו עיטור הדגל האדום לעמל.
בשנת 2014, הפך למרכז המחקר המדעי הפדרלי לאפידמיולוגיה ומיקרוביולוגיה על ידי מיזוג עם מכון המחקר המדעי וירולוגיה על שם איוואנובסקי.
בשנת 2017, שמו שונה למרכז המחקר הלאומי לאפידמיולוגיה ומיקרוביולוגיה על שם גאמליה.
הפעילות העיקרית היא פתרון בעיות יסוד בתחום האפידמיולוגיה, מיקרוביולוגיה רפואית ומולקולרית, אימונולוגיה זיהומית.
המכון הוא הארגון הבסיסי של הפדרציה הרוסית במסגרת המועצה המדעית של משרד הבריאות של רוסיה בנושא מיקרוביולוגיה, מרכז את הפעילות המדעית של מכונים ומוסדות בתחום ומבצע תוכניות מחקר על האפידמיולוגיה של מחלות זיהומיות וזיהומים נוקוסומיאלים, מחלות אנושיות מוקדיות טבעיות, מיקרוביולוגיה רפואית, גנטיקה וגנטיקה מולקולרית.
ביולוגיה של חיידקים, אימונולוגיה זיהומית תאורטית ויישומית.
במכון ישנם תשעה מרכזים של משרד הבריאות הרוסי (לטיפול בעכברת, ברוצלוזיס, טולרמיה, מחלת הלגיונרים, כלמידיה, מחלת ליים ועוד), שרובם הן המעבדות הרפואיות המתמחות היחידות ברוסיה בתחומן.
במכון, פועלת הפקולטה לזיהום של אוניברסיטת סצנוב.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה המכון פיתח חיסון ראשוני לנגיף.
והממשל הודיע כי מתן החיסון לאזרחים יתחיל באוקטובר 2020.
מרכז המחקר הרפואי הלאומי על שם אלאמזוב הוא מרכז רפואי של משרד הבריאות הרוסי הנחשב לבית החולים הגדול מסוגו בצפון-מערב רוסיה.
המרכז נוסד בשנת 1980 כמכון מחקר לקרדיולוגיה.
בשנת 2009 החל לפעול בניין מספר 1 של המתחם הקליני הראשי.
בשנת 2015 הושלמה הקמת מבנה מספר 2 של המתחם הקליני הראשי.
הבניין החדש בן 20 הקומות מיועד ל-300 מיטות ומסוגל לקבל אמבולנס אווירי.
בשנת 2017 נפתח מתחם שיקום רפואי לילדים.
מבחינה מבנית, המרכז מורכב ממתחם קליני ראשי, מרכז לידה, מתחם שיקום רפואי, מתחם שיקום רפואי לילדים ופועל בו מכון המחקר הרוסי לנוירוכירורגיה על שם פרופסור פלנוב.
במהלך הקמת המבנים קיבלה המרפאה ציוד היי-טק מיצרניות מובילות (כמו סימנס, מאקט, מדטרוניק), כולל חדר ניתוח מלא היברידי והותקנה מערכת רובוטית מדגם דה וינצ'י.
המכון לחינוך רפואי (שבמתחם בית החולים) מבצע לימודי רפואה, לתואר שני ולימודי דוקטורט.
בשנת 2018 התקבלו 75 סטודנטים לרפואה.
באוקטובר 2019 הוענק למרכז פרס המאשר את מעמדו כ"מוסד משתף פעולה של ארגון הבריאות העולמי".
מרכז המומחיות הפלילית של משרד הפנים של רוסיה הוא שמו הרשמי של המרכז הראשי לזיהוי פלילי ומהווה לגוף המרכזי במשטרה הרוסית לרפואה משפטית.
המוסד הראשון במערכת משרד הפנים של רוסיה שעסק ברפואה משפטית היה המועצה הרפואית של מחלקת המשטרה, שהוקמה ב-31 בדצמבר 1803.
בשנת 1811 הוקמה מועצה רפואית נוספת תחת משרד המשטרה.
לאחר חיסול משרד המשטרה, שתי המועצות הרפואיות בשנת 1822 התמזגו לגוף אחד: המחלקה הרפואית של משרד הפנים.
בשנת 1836 הרחיבה התקנה החדשה על המועצה הרפואית את מגוון הסמכויות הכפופות למחקריה.
בנוסף למסמכים, גם ראיות מהותיות אחרות הועברו לבדיקת המחלקה ותפקידיה הורחבו.
בשנת 1856 אורגנה במחלקה הרפואית המעבדה הראשונה לבדיקה מיקרוסקופית של ראיות מהותיות.
מאז 1870, על פי צו משרד המשפטים, כל המחקרים הכימיים-מיקרוסקופיים נערכו רק במעבדה זו.
בסוף המאה ה-19 פיתח יבגני בורצ'ינסקי שיטה של צילום הפרדת צבעים, בה השתמש בהצלחה.
בעזרת שיפור מרובה (עד 1,000 פעמים) של ניגודיות התמונה, הוא הצליח לזהות טקסטים בקושי בולטים ולעיתים בלתי נראים במסמכים.
בשנת 1889 ארגן בורצ'ינסקי את מעבדת הצילום הפלילי הראשונה בבניין בית המשפט המחוזי בפטרבורג.
החל מ-1 בינואר 1893, המעבדה לצילום פלילי, שנוצרה על ידו, החלה לתפקד תחת התובע העירוני של בית הדין בפטרבורג, החל מ-1 בינואר 1899 בפיקוח משרד הפנים של רוסיה.
בשנת 1892 פרסם המדען האנגלי פרנסיס גולטון את תוצאות מחקריו הרבים על דפוסי האצבעות האנושיות.
באותה שנה, משטרת הבילוש המוסקבאית החלה לקחת טביעות אצבעות מכמה קטגוריות של עבריינים.
נוהג דומה הונהג במשטרת סנקט פטרבורג, משטרת קייב וערים אחרות.
תיקי טביעות האצבע הראשונים הופיעו.
עם זאת, רישום טביעות האצבע לא הוצג רשמית עד 1906. בסוף 1909 נערכו שתי בדיקות טביעות האצבע הראשונות, שמילאו תפקיד חשוב בחקירת רציחות.
בשנת 1912 אורגנה מחדש המעבדה לצילום פלילי, שפעלה מאז 1893, ועל בסיסה, תחת התובע של בית המשפט של פטרבורג, הוקם המשרד הראשון למומחיות מדעית-משפטית.
בשנה שלאחר מכן הופיעו משרדים דומים במוסקבה ובאודסה, קצת אחר כך - בקייב.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917, הרשויות החדשות הקימו את משרד המומחיות הפלילית.
ביולי 1921 הוא אורגן מחדש כמחלקה מדעית וטכנית של מחלקת החקירה הפלילית במחלקת המשטרה הראשית של הנ.ק.ו.ד..
בשנת 1920, במחלקה לחקירות פליליות בפטרוגרד, הוקמה לשכת ייחוס, רישום וטביעת אצבע.
כדי לערוך בדיקות משפטיות ובדיקות בזירות פשע של המקרים המורכבים ביותר והוקם משרד מדעי-טכני.
בפברואר 1923 אורגנה בסמרה יחידה מדעית וטכנית לחקירה פלילית; ברוסטוב על דון פעלה הלשכה לטכניקה מדעית לחקירה פלילית תחת מחלקת החקירות הפליליות של המינהל האזורי בצפון הקווקז.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הופיעו מרכזים לזיהוי פלילים גם בצאריצין, וורונז', גורקי, סברדלובסק, ריאזאן ומספר ערים גדולות אחרות.
בשנת 1941 היו במדינה 35 מחלקות וקבוצות מדעיות וטכניות, בשנים 1945–1984.
בדצמבר 1945 אורגנה המחלקה המדעית-הטכנית של הנ.ק.ו.ד.
של ברית המועצות כמחלקה במיליציה של ברית המועצות, במסגרתה נוצר מכון המחקר המדעי לקרימינליסטיקה - מוסד המחקר הראשון בגופי ביטחון הפנים.
כדי לייעל את אספקת הציוד הפלילי, אורגנה בדצמבר 1961 המינהל המבצעי הטכני של משרד הפנים הסובייטי.
בשנת 1964 שונה שמו ובשנת 1969, המעבדה המרכזית לזיהוי פלילי הוכפף למשרד הפנים של ברית המועצות.
בשנת 1977 היא הפכה למעבדה לזיהוי פלילי מדעי וטכני של משרד הפנים של ברית המועצות, שנה לאחר מכן התמזגה עם מכון המחקר הכל-רוסי של משרד הפנים של ברית המועצות, ליצירת המעבדה למחקר מדעי כאשר בשנת 1989 הופרדה המעבדה ממכון המחקר והפכה למרכז המדעי הסובייטי לקרימינליסטיקה.
בדצמבר 1991 פורק משרד הפנים הסובייטי וב-1992 הוקם מרכז המומחיות הפלילית של משרד הפנים של רוסיה כגוף מרכזי ומתאם לזיהוי פלילי.
בשנת 2002 העסיק המרכז למעלה מ-400 מומחים.
מרכז המלך עבדאללה השני לאימוני מבצעים מיוחדים (King Abdullah II Special Operations Training Centre, בראשי תיבות: KASOTC) הוא מתקן אימונים השוכן בפאתי העיר עמאן, בירת ירדן.
הוא הופעל בשנת 2009 ומנוהל על ידי הכוחות המזוינים של ירדן.
בסיס האימונים הוקם ביוזמתו של עבדאללה השני, מלך ירדן, במטרה לקיים מתקן לאימונים מתקדמים בתשלום של יחידות למבצעים מיוחדים, שיטור ולוחמה בטרור מארצות שונות.
בנייתו החלה ב-2005 בשוליה הצפוניים של עמאן.
הוא נבנה בשטחה של מחצבת אבן לשעבר ומשתרע על פני 2.5 קילומטר רבוע.
הבנייה מומנה על ידי ממשלת ארצות הברית.
הבסיס נבנה על ידי קבלן פרטי בפיקוח חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
בבסיס הוקמה שורת בניינים המיועדים לאפשר סימולציה של מבצעים מיוחדים במגוון רחב של תרחישים ומורכבות:
אזור בנוי המכיל 56 מבנים, ובהם:
מבני מגורים, כולל וילה ומבנים כפריים
רחבת חניה אווירית ובה מטוס אירבוס A300 ובסמוך אליו מגדל פיקוח ומנחת מסוקים
מבנה מחוזק המשמש לאימונים באש חיה
מגדל לאימוני טיפוס על קיר וסנפלינג
מטווח המכיל מטרות נעות ומאפשר ירי עד לטווח של 1,300 מטר
מסלולי נהיגה לאימוני נהיגה מבצעית, לרבות אימוני מרדף והתחמקות ממנו
מתקן לאימון כלבי לחימה וכלבי גישוש
בנוסף הוקמו בבסיס אולמי הרצאות, מתקן רפואי לטיפולי חירום, מתקני אחזקה לנשק ולרכב, חדרי אוכל ומרכז ספורט הכולל מגרש כדורגל ואולם כושר.
במתקני המרכז משולבים אמצעי סימולציה טכניים שונים, לרבות פירוטכניקה והדמיה קולית.
סביב המתקנים ובתוכם מפוזרות כ-350 מצלמות טלוויזיה וכן מיקרופונים, המקושרים למרכז בקרה.
הן מאפשרות מעקב אחרי אימונים, ניהולם מקרוב תוך הפעלת אמצעי הסימולציה מרחוק וכן עריכת תחקורים לאחר פעולה על בסיס הצילומים וההקלטות משטחי האימונים.
סגל ההדרכה במרכז כולל יוצאי יחידות מיוחדות מארצות שונות.
לאחר הקמתו ייסד המרכז את תחרות הלוחם השנתית - תחרות בינלאומית שבה מתחרים זו בזו נבחרות ממדינות שונות בביצוע משימות צבאיות ותרגילי לוחמה בטרור, בדגש על עבודת צוות.
תפקודן נבחן על ידי צוות שיפוט.