tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Blood Sugar Sex Magik יצא ב-24 בספטמבר 1991 והפך במהרה לאלבום מצליח מסחרית אשר נמכר עד כ-13 מיליון עותקים ברחבי העולם.
ברגע הזה, חברי הלהקה הפכו לכוכבי רוק אך פרושיאנטה לא ידע כיצד להתמודד עם זה.
הוא הצליח להבין את הערך הירוד של הבחורות והסמים, בשונה מגישתו בנושא כאשר התקבל ללהקה, והבין שהוא רוצה להתעמק בכיוון היצירתי של המוזיקה.
מפעם לפעם פרושיאנטה היה רב עם אנתוני קידיס לאחר הופעות בנוגע לפרסום ולתהילה שהגיעו לטענתו מהר מדי, הוא ניסה לשכנע את חברי הלהקה שהם חווים את התהילה בצורה מוגזמת.
הלהקה החלה סיבוב הופעות בעולם ופרושיאנטה הבין שהוא לא רוצה לקחת חלק בזה, והרגיש שהוא נדחק החוצה מן הלהקה.
ב-7 במאי 1992, עזב פרושיאנטה את הלהקה לאחר שסירב להופיע במועדון בטוקיו.
הוא טס לקליפורניה ביום למחרת.
1992-1997: התמכרות לסמים וקריירת סולו
פרושיאנטה פיתח התמכרות קשה לסמים בארבע השנים בהן היה בסיבובי הופעות עם הלהקה.
הוא סיפר ש"כאשר גיליתי שפלי היה מחוק בכל הופעה, זה השפיע עליי להפוך ל'חשישניק'." לאחר תקופה שבה פרושיאנטה עישן כמות גדולה של מריחואנה, הוא גם החל לצרוך הרואין והיה על גבול התמכרות קשה לסמים.
כאשר הוא חזר לקליפורניה בקיץ שנת 1992, הוא נכנס לדיכאון עמוק, לתחושה שחייו נגמרו ושלא יוכל יותר לכתוב מוזיקה או לנגן.
במשך זמן ארוך, הוא התרכז בציור, הפקת הקלטות של ארבעה קטעים אותם עשה בזמן ההקלטות לאלבום Blood Sugar Sex Magik, וכתיבת סיפורים ותסריטים קצרים אשר עסקו במוטיבים רבים ושונים.
כדי להתמודד עם הדיכאון המחמיר שלו, פרושיאנטה הגביר את צריכת ההרואין שלו.
השימוש שלו בהרואין כדי לטפל בדיכאון שלו, היה החלטה ברורה: "הייתי מאוד עצוב והייתי מאוד שמח כשהייתי על סמים; לכן, אני צריך להיות על סמים כל הזמן.
מעולם לא הרגשתי אשם - תמיד הייתי גאה להיות מכור.
" למרות שהוא הודה בפתיחות על היותו "ג'אנקי", יסוד צורת חשיבתו התעוות משימוש מאסיבי בסמים והאמין שסמים היו "הדרך היחידה לוודא שאתה נשאר בקשר עם יופי במקום לתת לכיעור של העולם להשתלט על הנשמה שלך."
פרושיאנטה הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו הנקרא Niandra Lades and Usually Just a T-Shirt ב-8 במרץ 1994. אף על פי שהדעה הרווחת היא שרוב הקטעים באלבום הוקלטו בזמן שהוא היה על הרואין בביתו בלוס אנג'לס, פרושיאנטה מספר כי "האלבום לא הוקלט כשהייתי מכור להרואין.
הוא יצא כשהייתי מכור להרואין."
החצי הראשון של האלבום הוקלט זמן קצר לאחר סיומי ההקלטות לאלבום Blood Sugar Sex Magik; החצי השני הוקלט בין סוף שנת 1991 ותחילת שנת 1992, בזמן סיבוב ההופעות של האלבום של להקתו.
"Running Away Into You" הוא השיר היחיד שהוא הקליט לאחר שעזב את הרד הוט צ'ילי פפרז.
האלבום הוא יצירה אוונגרדית-אקספרימנטלית כבדה, אשר הכוונה הראשונית שלו הייתה התבטאות רוחנית ורגשית: "כתבתי (את האלבום) משום שהייתי במקום מאוד גדול בראש שלי - הוא היה מקום ענק ורוחני, אשר אמר לי מה לעשות.
כל עוד אני מציית לכוחות הללו, זה היה הולך להיות בעל משמעות.
יכולתי לנגן בגיטרה ויכולתי להגיד 'תנגן משהו שנשמע רע', אבל אם אני במקום הזה, זה הולך להיות נהדר.
וזה לא קשור אליי, מלבד בדרכים שאינן יכולות להיות מובנות." פרושיאנטה מאוחר יותר הכריז שהאלבום היה אמור להתנסות כיחידה אחת מגובשת מאשר ישויות או שירים מופרדים.
האלבום יצא בחסות חברת התקליטים של ריק רובין.
האחים וורנר, חברת התקליטים של הפפרז, החזיקה בזכויות האלבום בגלל סעיף "האמן העוזב" בחוזו של פרושיאנטה בלהקה.
בכל זאת, מפני שהוא היה מתבודד, חברת התקליטים העבירה את הזכויות לרובין, אשר הוציא את האלבום תחת הפצרות חבריו של פרושיאנטה.
מאמר בNew Times LA, תיאר את פרושיאנטה כ"שלד המכוסה בעור" אשר בשפל מדרגת ההתמכרות שלו, כמעט מת מזיהום דם.
ידיו נהיו מצולקות מאוד עקב הזרקה לא הולמת של הרואין וקוקאין, תוך השארת סימנים תמידיים.
הוא העביר את שלוש השנים הבאות תקוע בתוך ביתו, אשר קירותיו ניזוקו ומכוסים בגראפיטי.
בזמן זה, חבריו- ג'וני דפ וגיבי היינס, הגיעו לביתו וצילמו סרט דוקומנטרי קצר בשם Stuff, המתאר את הזוהמה בה הוא היה חי.
הבית בסופו של דבר נהרס על ידי שרפה אשר גבתה את אוסף הגיטרות שלו ומספר קלטות של הקלטות והשאירה אותו עם צלקות חמורות אחר שבקושי ברח.
פרושיאנטה הוציא את אלבום הסולו השני שלו, Smile from the Streets You Hold, בשנת 1997. הקטע הראשון של האלבום, "Enter a Uh", מאופיין רבות במילים עם משמעות נסתרת וחריקות היסטריות.
פרושיאנטה גם משתעל במשך הקטע, דבר המציג את בריאותו המדרדרת.
האלבום יצא, על פי הודאתו, כדי להרוויח כסף לסמים.
הוא הוציא את האלבום מהשוק בשנת 1999. אף על פי כן, פרושיאנטה הצהיר שהוא מאמין שהחומרים באלבום הם באיכות גבוהה והוא מקווה להוציאם שוב, ביום מן הימים.
בשנת 1997, לאחר יותר מ-5 שנים של התמכרות להרואין, פרושיאנטה נגמל מההרואין באחת, אך הצליח להתמודד עם ההתמכרויות שלו לקראק ולאלכוהול בחודשים שבאו לאחר מכן.
בינואר 1998, בעקבות הפצרותיו של חברו הוותיק בוב פורסט, פרושיאנטה נכנס למכון גמילה בפסדנה.
עם הגעתו, הוא אובחן עם פוטנציאל לזיהום פה קטלני, אשר הדרך היחידה להקל עליו הייתה לעקור את כל שיניו ולהחליפן בשיניים תותבות.
בנוסף הושתלו לו פיסות עור על ידיו המצולקות.
לאחר כחודש, יצא פרושיאנטה ממכון הגמילה וחזר לחברה.
מששוקם והבריא, החל פרושיאנטה לחיות בצורה יותר רוחנית ואסתטית.
הוא שינה את הדיאטה שלו ונהיה מודע יותר לבריאותו ואכל בעיקר אוכל לא מעובד.
במהלך סדנאות ויפאסנה ויוגה, הוא גילה את האפקט שיש למשמעת עצמית על הגוף.
כדי להגביר את המודעות הרוחנית שלו ולהפחית את הסחות הדעת מהמוזיקה שלו, פרושיאנטה החליט להתנזר מפעילות מינית, באומרו: "טוב לי גם בלי זה." כל השינויים האלה בחייו הביאו לשינוי מוחלט בגישה שלו כלפי סמים:
למרות ניסיונו כמכור לסמים, פרושיאנטה לא רואה את התמכרותו כ"תקופה שחורה" בחייו.
הוא רואה אותה כתקופה של תחיה, שבמשכה הוא מצא את עצמו וניקה את הראש שלו.
פרושיאנטה הפסיק לעסוק ביוגה, בגלל ההשפעות שיש לה על הגב שלו, אבל הוא עדיין עושה מדיטציות יומ-יומיות.
בתחילת שנת 1998, הפפרז פיטרו את הגיטריסט דייב נבארו והיו על סף התפרקות.
פלי אמר לקידיס, "הדרך היחידה שאני יכול לדמיין שבה נוכל להמשיך בתור להקה היא אם היינו לוקחים את ג'ון בחזרה ללהקה." מאחר שפרושיאנטה היה חופשי מהתמכרויותיו, קידיס ופלי חשבו שזה יהיה הזמן הנכון להציע לו לחזור ללהקה.
כשפלי ביקר את פרושיאנטה בביתו וביקש ממנו לחזור ללהקה, פרושיאנטה החל לגמגם ואמר ש"שום דבר בעולם לא יעשה אותי יותר מאושר." עם פרושיאנטה בחזרה על הגיטרה, הפפרז החלו להקליט את אלבומם הבא, Californication, אשר יצא ב-1999. חזרתו של פרושיאנטה שחזרה מרכיב מפתח בסאונד של הפפרז, וכמו כן את המורל.
פרושיאנטה הביא איתו ללהקה את המסירות העמוקה שלו למוזיקה, אשר השפיעה על סגנון ההקלטה במשך הקלטת האלבום.
פרושיאנטה הצהיר שהקלטת האלבום Californication הייתה האהובה עליו.
במשך סיבוב ההופעות של Californication, פרושיאנטה המשיך לכתוב שירים אישיים, אשר רבים מהם הופיעו באלבום הסולו שהוא הוציא בשנת 2001, To Record Only Water for Ten Days.
האלבום היה שונה בסגנונו מאלבומיו הקודמים.
כתיבתו והפקתו של אלבום זה היו יותר יעילים וישיר מאשר באלבומים הקודמים.
מלבד הקלטת גיטרה, פרושיאנטה התנסה במגוון סינתיסייזרים, חלק נרחב באלבום.
בשנת 2001, פרושיאנטה החל להקליט עם הפפרז את אלבומם הרביעי ביחד, By the Way; הוא מחשיב את התקופה הזאת לאחת מן התקופות השמחות ביותר בחייו.
הוא התענג על הסיכוי שהאלבום נתן לו "להמשיך לכתוב שירים טובים יותר." בזמן עבודתו על By the Way, הוא כתב את רוב מה שבעתיד הפך לאלבום "Shadows Collide with People".
המטרה שלו לשפר את נגינתו באלבום הונעה בעיקר מהחשק לחקות גיטריסטים כמו אנדי פרטרידג', ג'וני מאר וג'ון מקגוצ'; או כמו שהוא תיאר את זה, "אנשים שמשתמשים באקורדים טובים".
האלבום סימן את מעברו של פרושיאנטה לסוג של "מנטליות קבוצתית", ברואו את הלהקה בתור חלק אחיד מאשר 4 חלקים נפרדים.
האלבום By the Way יצא בארצות הברית ב-9 ביולי 2002.
פרושיאנטה כתב והקליט שפע של שירים לאחר סיבוב ההופעות של BY THE WAY.
בחודש פברואר 2004 הוא התחיל פרויקט צדדי עם ג'ו לאלי מלהקת Fugazi וג'וש קלינגהופר, שנקרא Ataxia .הלהקה הייתה יחד במשך כשבועיים, במהלכם הוקלט כתשעים דקות של חומר.
לאחר יומיים באולפן ההקלטות, הם ניגנו שני מופעים במפעל סריגה בהוליווד, ובילו עוד ימים באולפן לפני פירוק.
מאוחר יותר באותה שנה, חמישה שירים של פרושיאנטה הופיעו בפסקול הסרט Brown Boney.
2007-2011: עזיבת הרד הוט צ'ילי פפרז, The Empyrean ושיתופי פעולה נוספים
ג'ון עזב את הלהקה והסביר זאת באתרו במכתב למעריציו בכך שהרגיש שכאומן הכיוון המוזיקלי שלו שונה מזה בו הולכת הלהקה וכי הוא חייב ללכת בדרכו שלו.
החליף אותו חברו הגיטריסט ג'וש קלינגהופר, אשר שיתף עמו פעולה במספר אלבומים.
אלבום הסולו העשירי של פרושיאנטה, The Empyrean, יצא ב-20 בינואר 2009 על ידי Record Collection Music.
האלבום היה בייצור בין דצמבר 2006 ומרץ 2008. The Empyrean כולל בתוכו מערך של נגנים, כגון פלי, חברו ללהקה לשעבר, חברו ג'וש קלינגהופר והגיטריסט לשעבר של הסמית'ס ג'וני מאר, כמו גם מוזיקאים אורחים אחרים.
פרושיאנטה הצהיר: "אני מאוד מאושר מאיך שהאלבום יצא ואני הקשבתי לו הרבה מתוך אהבה לפסיכדליה הבולטת באלבום ולחוויה שהוא מספק" והסביר שהאלבום "צריך להיות מושמע בווליום חזק ככל האפשר ומתאים לשמיעה בעיקר בלילה".
ב-7 בדצמבר 2011, הרד הוט צ'ילי פפרז נכנסו להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
בראיון באותו יום, אנתוני קידיס דיבר על פרושיאנטה ונשאל אם הוא יהיה נוכח בטקס.
קידיס הצהיר: "אני יכול רק לנחש אם הוא יבוא או לא יבוא.
אני די בטוח שהוא לא יבוא, אבל זה אחד מהדברים האלה שבאים בצורה של 'אף פעם אי אפשר לדעת'.
לא דיברתי איתו די הרבה זמן.
אני לא יודע איפה הוא בימים אלה.
ברור שהוא מוזמן לבוא, ואם הוא אכן יבוא נשמח מאוד.
אם הוא לא יבוא, אז זה גם בסדר, וזה די מובן".
פלי דיבר בטקס על פרושיאנטה, באומרו: "הוא השאיר אותנו עם כל כך הרבה דברים טובים.
הוא מוזיקאי מדהים שנתן כל כך הרבה ללהקה שלנו.
כל התחושות שיש לי בשל העובדה שהוא כבר לא בלהקה...
הוא באמת לקח אותנו לרמה גבוהה יותר".
פרושיאנטה בסופו של דבר סירב להיות נוכח בטקס.
בשנת 2012 הוציא פרושיאנטה שני אלבומים, ב-17 ביולי 2012 יצא ה-Letur-Lefr EP ביפן ומספר ימים לאחר מכן בארצות הברית ובכל העולם, האלבום הופץ דרך Record Collection Music.
שני האלבומים שיצאו בשנת 2012 הם בעלי סגנון מוזיקלי שונה וחדש עבור פרושיאנטה.
בראיון שנערך לאחר יציאת ה-Letur-Lefr EP סיפר כי הסגנון שאפיין אותו עד כה שיעמם אותו, ולכן עבר לסגנון האלקטרוני אותו הוא מגדיר כ-"סינת'פופ פרוגרסיבי".
הוא גם סיפר כי המלודיות המופיעות באלבומים תמיד היו בראשו ורק עכשיו הוא מסוגל להוציא אותם החוצה בעזרת העזרים הטכנולוגיים בהם הוא משתמש.
על ה-Letur-Lefr EP סיפר כי בתחילה היה אלבום אינסטרומנטלי בלבד ורק לאחר שהמוזיקה הושלמה החליט להוסיף שירה.
האלבום PBX Funicular Intaglio Zone נכתב בשנת 2011, והוא על פי פרושיאנטה שונה מאוד מ-Letur-Lefr, וסיפר שיצר אותו בתור אלבום שלם ולא כשירים בודדים שאוחדו אחר כך לאלבום כמו שעשה עם Letur-Lefr.
בשנת 2013 הוציא ג'ון EP בשם Outsides שכלל 3 קטעים אינסטרומנטליים.
האלבום כלל גם שיר בונוס בשם Sol שיצא בגרסה היפנית של האלבום.
בשנת 2014 הוציא ג'ון אלבום בשם Enclosure.
האלבום כלל 9 שירים חדשים ועוד 2 שירי בונוס בגרסה היפנית.
במסגרת האלבום ג'ון הוציא אפליקציה מיוחדת בשם Sat-JF שבעזרתה מעריצים ברחבי העולם יוכלו לעקוב אחרי האלבום.
השירים של האלבום הוכנסו למתקן מיוחד שהוכנס ללווין ששוגר לחלל ובכל פעם שהלווין היה מגיע לאזור מסוים אז המעריצים שנמצאים באותו אזור גאוגרפי יכלו להיכנס לאפליקציה ולהאזין לאלבום.
ג'ון התראיין למספר מגזינים ואתרים וסיפר על התהליך המוזיקלי של האלבום: " Enclosure עם השלמתו היה האלבום שייצג את ההישג של כל המטרות המוזיקליות שכיוונתי אליהן במהלך 5 השנים האחרונות.
הוא הוקלט באותו הזמן שבו הקלטתי את Medieval chamber ולמרות שהם נראים שני אלבומים שונים הם מייצגים את התהליך המחשבתי אחר החקירה המוזיקלית ומה שלמדתי מאחד הוזן לתוך השני.
למרות שהשירים הוקלטו לפני שנה, עדיין הם נחשבים המילה האחרונה של ההצהרה המוזיקלית שהחלה בPBX ומאז עברתי לדברים אחרים".
ג'ון גם החל לראשונה לעבוד בתור מפיק כאשר חבר לצמד הראפרים Black Nights והפיק להם אלבום בשם The medieval chamber.
באלבום ניתן לשמוע את ההתפתחות המוזיקלית של ג'ון בתור מפיק היפ הופ.
הוא יצר מעיין שילוב של רוק ראפ ומוזיקה אלקטרונית.
באפריל 2015 הוציא פרושיאנטה EP בשם Trickfinger.
האלבום בסגנון אסיד האוס אקספרימנטלי ומורכב מ-8 שירים.
חודשיים לאחר מכן, שיתף פעולה ביצירת האלבום The Almighty, יחד עם צמד הראפרים Black Knights.
פרושיאנטה הוציא גרסה אינסטרומנטלית של האלבום בעמוד הבנדקאמפ שלו.
ביוני 2017 הוציא פרושיאנטה אלבום EP נוסף תחת השם Trickfinger, באותו הסגנון (אסיד האוס).
ששת הקטעים באלבום הוקלטו בשנת 2007 ולא נועדו לאלבום כלשהו בעת ההקלטה.
2019-הווה: החזרה לרד הוט צ'ילי פפרז
בדצמבר 2019 חזר פרושיאנטה לרד הוט צ'ילי פפרז, ובכך ההחליף את ג'וש קלינגהופר שעזב את הלהקה.
באפריל 2022 הוציאה רד הוט צ'ילי פפרז את אלבומם Unlimited Love בהשתתפותו של פרושיאנטה.
עם הרד הוט צ'ילי פפרז
ההשפעה הגדולה הראשונה על פרושיאנטה הייתה ג'ימי הנדריקס.
לאחר שראה את הרד הוט צ'ילי פפרס בהופעה בשנת 1985 פיתח הערצה להלל סלובאק אשר הפך למוזיקאי השני, נוסף על הנדריקס, שהשפיע עליו הכי עמוקות מבחינה מוזיקלית.
במהלך ראיון של חברי להקת רדיוהד בשנת 2008, כשנה לאחר יציאת האלבום In Rainbows, חשף תום יורק כי ריף הגיטרה בשיר Reckoner הושפע מאוד מצורת הנגינה של פרושיאנטה, אותה יורק מאוד אהב.
הוא תיאר את הריף כמעין הומאז' אליה.
ג'ון פנטסיל הוא כדורגלן עבר גאנאי ששיחק בעמדת המגן הימני.
לזכותו 89 הופעות במדי נבחרת גאנה, בה הוא משמש כעוזר מאמן.
פנטסיל גדל בקבוצת הנוער של המועדון הגאנאי ברקום ארסנל.
לאחר שעלה לבוגרים שיחק גם בליברטי, וכשעזב את גאנה שיחק תקופה קצרה בקבוצה הפולנית וידזב לודז'.
בעונת 2002/2003 הגיע פנטסיל לישראל ושיחק במכבי תל אביב תחת המאמן ניר קלינגר.
על אף שלא השתלב בקבוצה מבחינה חברתית, באותה עונה זכה פנטסיל יחד עם מכבי תל אביב באליפות.
יכולתו הטובה גם בעונה שלאחר מכן, זיכתה אותו בזימון לנבחרת גאנה הצעירה ששיחקה באולימפיאדת אתונה, ואף הפתיעה במהלך הטורניר את נבחרת איטליה.
בעונת הגיע עם מכבי תל אביב לשלב הבתים בליגת האלופות.
במהלך משחק ביתי נגד באיירן מינכן הכשיל פנטסיל את רוי מקאיי ברחבה וגרם לפנדל, שעלה לצהובים בהתמודדות.
בהמשך העונה ישב פנטסיל רבות על הספסל, ובמקביל המשיך להפגין סממנים של אי השתלבות חברתית בקבוצה, שהתפוצצו בריב מתוקשר עם בלם הקבוצה, אבי סטרול, שהוביל להשעייתו של פנטסיל משורות מכבי תל אביב.
בחלון ההעברות של אמצע עונת 2004/2005, במהלך נדיר של חילופי שחקנים, לאור היריבות בין המועדונים, עבר פנטסיל להפועל תל אביב תמורת אדוארדו מרקש, שעשה את הדרך ההפוכה.
המאמן שייע פייגנבוים, שהגיע זמן קצר קודם לכן לקבוצה שנקלעה לתחתית הטבלה, הביא את פנטסיל למועדון כדי לחזק את חוליית ההגנה של הקבוצה, ואכן הייתה לו תרומה נכבדה במסע ההישארות של המועדון באותה עונה.
פנטסיל הפך לאחד השחקנים המובילים בקבוצה, ועונה אחת לאחר מכן, היה שותף לזכייתה בגביע המדינה ב-2006.
בשנת 2005 הבטיח פנטסיל יחד עם נבחרת גאנה את העלייה למונדיאל 2006 שנערך בגרמניה.
פנטסיל סייע לנבחרתו להעפיל עד לשלב שמינית הגמר, בו הודחה מול נבחרת ברזיל.
אירוע יוצא דופן נרשם במהלך המשחק השני של הנבחרת, בו ניצחה 2–0 את נבחרת צ'כיה בשלב הבתים, כאשר פנטסיל הניף את דגל ישראל לאחר הבקעת כל אחד משני שערי נבחרתו ובסיום המשחק.
המהלך, ששודר בשידור ישיר בערוצי הטלוויזיה ברחבי העולם, גרם לתגובות נזעמות מצד מדינות ערב, והתאחדות הכדורגל של גאנה פרסמה התנצלות על המקרה.
בישראל עורר המהלך אהדה רבה כלפי פנטסיל ונבחרת גאנה.
הצלחת נבחרת גאנה במונדיאל 2006 עוררה עניין רב בפנטסיל מצד קבוצות בחו"ל.
ב-1 באוגוסט 2006 עזב את ישראל וחתם בוסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג האנגלית.
פנטסיל התקשה להתאקלם בקבוצה, ולאחר שנתיים עבר לקבוצה לונדונית נוספת, כשחתם בפולהאם ב-16 ביולי 2008. עם פולהאם הגיע פנטסיל בשנת 2010 לגמר הליגה האירופית, שם הפסידה הקבוצה לאתלטיקו מדריד.
באותה שנה נכלל בסגל נבחרת גאנה למונדיאל שנערך בדרום אפריקה.
ב-21 ביולי 2011 חתם בשורות לסטר סיטי.
כשהמאמן סוון-יוראן אריקסון עזב את הקבוצה, פנטסיל לא הצליח לתפוס מקום בהרכב ובתום העונה שוחרר מהמועדון.
ב-12 באוגוסט 2012 שב לישראל, וחתם לעונה אחת בהפועל תל אביב.
פנטסיל לא הצליח לשחזר את יכולתו מתקופתו הקודמת במועדון ושותף רק בתשעה משחקי ליגה בעונת 2012/2013, ובינואר 2013 שוחרר מהמועדון.
לאחר כמעט שנה שלא שיחק, ב-10 באוקטובר 2013 חתם פנטסיל בקבוצת סנטוס מליגת המשנה בדרום אפריקה, ובמדיה שיחק עונה אחת.
ב-8 ביולי 2014 חתם בקבוצת מריצבורג יונייטד מהליגה הבכירה, ובמדיה שיחק שנתיים.
ב-23 ביוני 2016 הודיע פנטסיל על פרישה ממשחק פעיל.
מייד לאחר פרישתו מונה פנטסיל לתפקיד עוזר המאמן בקבוצת קייזר צ'יפס מהליגה הבכירה בדרום אפריקה.
בינואר 2018 מונה ליועץ בכיר באקדמיית הכדורגל "וויז'ן אקספלוררס", ולמאמן הקבוצה של האקדמיה אשר משחקת בליגה השנייה בגאנה.
במרץ 2024 מונה לעוזר מאמן בנבחרת גאנה תחת אוטו אדו.
בתחילת ספטמבר נפצע בינוני בתאונת דרכים שאירעה בנסיעה יחד עם מאמן הנבחרת ומאמן השוערים.
מדליית ארד, גביע אפריקה לאומות: 2008
ג'ון פרדריק לואיס צייר בריטי וממובילי האוריינטליזם האנגלי.
לואיס מעולם לא זכה מעולם להשכלה אומנותית פורמלית מלבד מה שלימד אותו אביו.
הוא צייר בעיקר בצבעי מים.
את רוב חייו הבוגרים העביר מחוץ לאנגליה, הוא שהה בספרד ובמרוקו בין השנים 1832–1834 וב-1837 עזב שוב את אנגליה למשך 14 שנים בהן ביקר באיטליה, יוון והלבנט וב-1841 קבע את מגוריו בקהיר למשך עשר שנים.
היצירות שהציג אחרי שובו לאנגליה (ב-1851) זכו להערכה רבה אך לא היו רווחיות.
הוא השתייך לקבוצת הפרה-רפאילטים, וצייר מחזות רבים מחיי היומיום בקהיר שמקור ההשראה העיקרי שלהן היה ביתו בקהיר.
מבקריו טענו שהדמויות הערביות בציוריו נראות מעט אנגליות.
בשנים 1856–1858 כיהן כנשיא האגודה המלכותית של הציירים בצבעי מים .
ג'ון מייקל פריצ'רד היה מנצח אנגלי.
פריצ'רד נולד בלונדון למשפחה מוזיקלית.
אביו היה כנר בשורות התזמורת הסימפונית של לונדון.
ג'ון למד כינור, פסנתר וניצוח באיטליה.
פריצ'רד נודע בפרשנויותיו לאופרות של מוצרט ובתמיכתו במוזיקה בת זמננו.
בשלהי הקריירה שלו, מינתה אותו האופרה של סן פרנסיסקו למנהלה המוזיקלי, משרה שנוצרה במיוחד בשבילו.
בשנים 1947 עד 1978 עבד בפסטיבל גליינדבורן.
בשנת 1947 התחיל כמדריך ומלווה; משנת 1948 עד 1951 הדריך את המקהלה; בשנת 1951 התמנה לחבר בסגל הניצוח; בשנת 1952 ניצח על "אידומניאו" של מוצרט; בשנת 1953 על "אריאדנה בנקסוס" של ריכרד שטראוס (עם זנה יורינאך); בשנים 1969 עד 1978 היה המנהל המוזיקלי של פסטיבל גליינדבורן.
בשנת 1952 היה בבית האופרה המלכותי, קובנט גארדן בלונדון.
בשנת 1953 ניצח על תזמורת פיטסבורג.
בשנים 1957 עד 1963 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול.
משנת 1962 עד 1966 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של לונדון.
בשנת 1966 ניצח על תזמורת תיאטרון קולון בבואנוס איירס.
בשנת 1969 ניצח על האופרה הלירית של שיקגו
בשנת 1971 ושוב בין 1974 ל-1979 היה במטרופוליטן אופרה בניו יורק.
בשנת 1973 היה המנהל המוזיקלי של האגודה הכוראלית בהאדרספילד.
בשנת 1978 היה המנצח הראשי של האופרה של קלן
בשנת 1981 היה המנהל המוזיקלי של מוניי אופרה, בריסל
בשנת 1982 היה מנצחה הראשי של תזמורת רשות השידור הבריטית
משנת 1986 עד 1989 היה המנהל המוזיקלי של האופרה של סן פרנסיסקו.
הוא מת תוך כדי הכנת "מחזור הטבעת" של וגנר לביצוע בסן פרנסיסקו.
ג'ון צ'ארלס פרימונט היה פוליטיקאי, חייל וחוקר אמריקני, והמועמד הראשון לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, שהתנגדה לעבדות.
במהלך שנות הארבעים של המאה התשע-עשרה, הנהיג ארבעה מסעות חקר לאורגון ולקליפורניה שבמערב ארצות הברית, שהיו אז במעמד טריטוריות, ובכך זכה לכינוי "מוצא הדרך" (Pathfinder).
במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, פרימונט, שהיה רב-סרן בצבא, והוביל כוח של 300 איש שכבש את סנטה ברברה בקליפורניה ב-1846. פרימונט הכריז על עצמו כמושל צבאי של הטריטוריה, אולם הואשם במרידה והורשע בבית המשפט.
הנשיא ג'יימס פולק המתיק את עונשו, ופרימונט הוביל עוד מסע חקר בחורף 1849, שבמהלכו נהרגו עשרה אנשים, כדי למצוא נתיב בהרים.
לאחר מכן פרש משירות צבאי והתיישב בקליפורניה.
פרימונט התעשר במהלך הבהלה לזהב, אולם תביעות על אדמות רוששו אותו.
פרימונט כיהן כאחד משני הסנאטורים הראשונים של קליפורניה, עם הכרזתה כמדינה.
ב-1856 בחרה בו המפלגה הרפובליקנית כמועמדה הראשון לנשיאות ארצות הברית מטעמה.
פרימונט הפסיד בבחירות לג'יימס ביוקנן מן המפלגה הדמוקרטית, לאחר שתנועת שאינם יודעים דבר פיצלו את הקולות, והדמוקרטים הזהירו שבחירה בו תוביל למלחמת אזרחים, אולם זכה ברוב מדינות הצפון.
במלחמת האזרחים האמריקנית שירת פרימונט כגנרל במערב תחת הנשיא אברהם לינקולן.
אף על פי שפרימונט הצליח במערב, הוא שלט במחלקה שלו בסמכותיות רבה, ולא התייעץ עם לינקולן בנוגע למהלכי המלחמה.
לאחר שחרור העבדים במחוזו, לינקולן האשים אותו בהפרת פקודות ושחרר אותו מתפקידו.
ב-1861, היה פרימונט הגנרל הראשון שזיהה את רוח הקרב בבריגדיר גנרל יוליסס ס.
גרנט וקידם אותו לתפקיד מפקד בגזרת אילינוי.
במלחמה ולאחריה היה פרימונט ממנהיגי הקבוצה הרדיקלית במפלגה הרפובליקנית, אשר צידדה בביטול מיידי של העבדות והתנגדו לקו הפייסני שנקט הנשיא אברהם לינקולן כלפי הדרום.
לאחר מלחמת האזרחים, ירד פרימונט מנכסיו בגלל השקעות לא נבונות במסילות רכבת.
לאחר מכן שירת פרימונט כמושל טריטוריית אריזונה תחת הנשיא רתרפורד הייז בין 1878–1881. פרימונט פרש מפוליטיקה, ומת חסר כל בניו יורק סיטי ב-1890.
ההיסטוריונים הציגו את פרימונט כפזיז, שנוי במחלוקת ונותן הצהרות סותרות.
היסטוריונים מסוימים טוענים שהוא גיבור צבאי, ואחרים טענו שהוא אנוכי.
העיר פרימונט במחוז אלמידה שבמדינת קליפורניה נקראת על שמו.
אמו של פרימונט, אן וויטינג, הייתה הבת הצעירה ביותר של קולונל תומאס וויטינג, בעל מטעים בווירג'יניה.
הקולונל מת כשאן הייתה בת פחות משנה, ואמה התחתנה עם סמואל קארי, שמכר את רוב נכסי המשפחה.
בגיל 17, התחתנה אן עם ג'ון פריור.
ב-1810, שכר פריור את צ'ארלס פרימון (יליד קוויבק), מהגר צרפתי-קנדי שברח מהכלא הבריטי, שילמד את אשתו.
ביולי 1811, התברר שלזוג היה רומן, והם עזבו את ריצ'מונד ב-11 ביולי 1811.
גברת פריור ופרימון עברו לנורפוק, וירג'יניה, כדי לחיות כזוג לא נשוי, ולאחר מכן לסוואנה ג'ורג'יה.
גברת פריור מימנה את הנסיעות ואת רכישת הבית בעזרת מכירת עבדים.
הזוג לא הצליח להתחתן ללא השלמת הליך הגירושין.
שפחה בשם בלאק האנה עזרה לגידולו.
ב-1818, אביו של פרימונט מת, וגברת פריור טפלה בבנה לבדה עם הכנסה מוגבלת.
היא העבירה את המשפחה לצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית.
פרימונט חונך בידי ג'ון מיטשל, עורך דין, והוא החל ללמוד במכללת צ'ארלסטון.
הוא סולק לאחר חיסורים רבים ב-1831.
לאחר מכן, עבד פרימונט כמורה למתמטיקה.
הוא עזר לג'וזף ניקולט לחקור את האזורים בין נהר מיסיסיפי ונהר מיזורי.
נישואין לבתו של הסנאטור בנטון
בגיל 28, התחתן פרימונט עם ג'סי בנטון, בתו של הסנאטור תומאס הארט בנטון.
בנטון, שהיה מנהיג בסנאט של המפלגה הדמוקרטית, תמך בהתרחבות ארצות הברית, ברעיון שכונה היעוד הגלוי.
חסידי ההתרחבות האמינו שצפון אמריקה שייכת לאזרחי ארצות הברית, ושגורלה של המדינה היא לשלוט ביבשת.
התנועה דרשה את השגת אורגון.
פרימונט הוביל מסעות חקר רבים לאזורים הללו.
ב-1804, הנשיא תומאס ג'פרסון, ששאף להקמת אימפריה, שלח את משלחת לואיס וקלארק למצוא מעבר לאוקיינוס השקט.
מאז, מסעות חקר רבים התרחשו במערב.
ב-1842, פרימונט הוביל ארבעה מסעות חקר למערב, והוסיף לעבודתם של החוקרים הקודמים.
בין המסעות השלישי והרביעי, החלה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
ב-1842, התכונן פרימונט להובלת מסע החקר הראשון שלו, לאזור ויומינג.
המסע נמשך חמישה חודשים עם 25 מלווים, והוכתר כהצלחה.
פרימונט כתב דו"ח שפורסם בכל העיתונים, והציבור, שהתלהב מהמערב, החל לרכוש קרקעות.
פרימונט הפך לידוען, תומך בהתרחבות, וכובש בעזרת מחקרים.
רבים התלהבו מהחיים החדשים במערב.
פרימונט תכנן מסע חקר נוסף.
מסע החקר הראשון של פרימונט הוביל לאחד נוסף, שהתרחש בקיץ 1843. מטרתו הייתה למפות את כל האזור מוויומינג אל אורגון.
הצוות נסע מימת המלח הגדולה אל הנהר סנייק ואל נהר קולומביה, עד לאורגון.
פרימונט וצוותו מיפו את ההרים ברכס קסקייד, הר סנט הלנס והר הוד.
הם לא המשיכו מערבה, אלא דרומה, אל פול קריק באורגון, ליד גבולה הצפוני קליפורניה.
בהפלגתם נשאר הצוות בצד המזרחי של סיירה נבדה, ואז פנו דרומה ומערבה.
הם הפכו לאמריקנים הראשונים להגיע לאגם טאהו.
פרימונט חזר מזרחה אל אזור לאס וגאס של היום, ואז עבר ליוטה.
הוא הגיע למסקנה שאזור האגן הגדול היה אגן ניקוז, ללא נהרים שהגיעו אל הים.
הממצא אפשר הבנה עמוקה יותר של השטח.
פרימונט הוציא מפה חדשה עם חזרתו ב-1845, והגיע למסקנה שהאזורים שבהם לא ביקר מלאים בימות ובנהרות שהיו מנותקים מהים.
אלפי מהגרים הסתמכו על מפותיו של פרימונט עד 1849, ופנו אל קליפורניה במהלך הבהלה לזהב.
הדו"ח של פרימונט לא היה סתם מדריך טיולים - הוא היה מסמך ממשלתי שהשיג את יעדי האומה להתרחבות, וסיפק מידע מדעי וכלכלי על האזור לתנועת החלוצים.
פרימונט מונה לסרן בעקבות מסעותיו.
אחד מדו"חותיו של פרימונט הוביל את המורמונים להתיישב ביוטה.
ב-1 ביוני 1845, פרימונט ו-55 אנשים יצאו מסנט לואיס למסע חקר שלישי, כדי לאתר את מקורותיו של נהר ארקנסו, ממזרח להרי הרוקי.
אולם לאחר שהגיעו לנהר, פרימונט החליט לפנות לקליפורניה.
בתחילת 1846 המשלחת הגיעה לעמק סקרמנטו, ופרימונט עורר את רגשותיהם הלאומיים של המתיישבים שם.
הוא הבטיח שבכל מלחמה עם מקסיקו, יגן על המתיישבים.
הוא כמעט החל בקרב עם המקסיקנים.
לאחר התקפה אינדיאנית על המשלחת, פרימונט תקף כפר דייגים אינדיאני קרוב.
ב-10 במאי 1846, המשלחת השמידה את הכפר לחלוטין.
לאחר שנפגש עם הנשיא ג'יימס פולק, פרימונט עזב את וושינגטון ב-15 במאי 1845. הוא גייס 62 מתנדבים בסנט לואיס.
הוא הוביל אותם לקליפורניה, ושוחח עם השגריר האמריקני והמפקד המקסיקני באזור.
ביוני 1846, שלח פרימונט שלושה אנשים להתעמת עם אנשים שירדו מסירה קרובה, והרג אותם.
הרצח פורסם במהלך הבחירות ב-1856. פרימונט רץ כמתנגד לעבדות מטעם המפלגה הרפובליקנית מול ג'יימס ביוקנן הדמוקרט, שהיה מזכיר המדינה של ארצות הברית בעברו, ומול מילרד פילמור, שהיה הנשיא האחרון מטעם המפלגה הוויגית.
ב-7 ביולי 1846, פריגטה אמריקנית כבשה את קליפורניה והניפה שם את הדגל האמריקני.
פרימונט פיקד על הגדוד בקליפורניה, והוביל 428 אנשים.
לאחר מכן מונה בידי הנשיא פולק לסגן קולונל, וארגן גדוד חדש להילחם במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בסוף 1846, פרימונט הוביל פשיטה צבאית אל סנטה ברברה.
הוא הוביל את היחידה שלו במהלך סופה ב-24 בדצמבר 1846. למרות אובדן של סוסים ותותחים רבים, הם הצליחו לכבוש את העיר ללא אבדות.
כמה ימים לאחר מכן, קיבל פרימונט את כניעת העיר, והמלחמה בקליפורניה העליונה נגמרה.
ב-16 בינואר 1847, מונה פרימונט למושל קליפורניה.
הפקודות מפולק דרשו שסטפן קרני יהיה המושל הצבאי.
פרימונט סירב לפנות את תפקידו, ונעצר על כך.
הנשיא פולק החליט לחון את פרימונט, שעבר לקליפורניה ורכש שם שטח אדמה גדול.
ב-1848 פרימונט וחותנו, בנטון, החליטו לקדם את רעיון היעוד הגלוי ולשקם את המוניטין של פרימונט.
הסנאטור בנטון השיג תמיכה מהסנאט להקמת מסילת רכבת בין סנט לואיס וסן פרנסיסקו.
לאחר שמימון פדרלי לא הושג, השיג פרימונט מימון פרטי.
באוקטובר 1848, הוא הוביל מסע אל נהרות מיזורי, קנזס וארקנסו.
רוב חברי המשלחת ביקשו לעצור במבצר בנט, עקב השלג הכבד, אולם פרימונט ביקש להציג את מסילת הרכבת כמסילה שתפעל כל השנה.
פרימונט פנה דרומה מנהר ארקנסו, והקור הנורא הוביל לעזיבת רבים מחברי המשלחת.
אף על פי שרבים טענו שהמסילה לא מעשית, פרימונט המשיך.
פרימונט המשיך לצעוד דרומה, בשלג הכבד, ובקצב איטי.
רק ב-22 בדצמבר הכיר פרימונט בצורך לארגן מחדש את המשלחת שלו.
הם הלכו לטריטורית ניו מקסיקו.
מעטים מתוכם המשיכו אל קליפורניה.
ב-1850, קיבל פרימונט מדליה על מסעות החקר שלו.
בסתיו 1853, החל פרימונט בעוד מסע חקר לצורך הקמת מסילת הרכבת.
המשלחת טיילה בין מיזורי וסן פרנסיסקו, במטרה לעבור את הרי הרוקי וסיירה נבאדה במהלך החורף המושלג.
פרימונט הצליח להגיע לעמק סן לואיס בקולורדו בדצמבר, ואז המשלחת פנתה צפונה אל מרכז יוטה.
ההתקדמות הייתה איטית, ציוד ננטש ואיש אחד מת לפני שהמשלחת הגיעה אל יוטה בפברואר.
לאחר עוד שבועיים של מנוחה, המשלחת המשיכה באזור האגן הגדול.
פרימונט פנה דרומה וחצה את הסיירה נבאדה.
פרימונט הגיע לסן פרנסיסקו ב-16 באפריל 1854, והיה בטוח שמסילת הרכבת תצליח גם היא לעבור בהרי הרוקי.
ב-1849, הבין פרימונט שזהב נמצא בקליפורניה.
פרימונט רכש חלקת קרקע ושכר מקסיקנים שיעבדו במציאת זהב.
בתוך כמה שבועות, התעשר פרימונט כתוצאה ממציאת זהב בשטח.
לאחר מכן רכש פרימונט חלקת אדמה גדולה בסן פרנסיסקו וחי בה בעושר.
ב-1847, לפני מסע החקר הרביעי שלו, היה פרימונט מושלה הצבאי של קליפורניה.
לאחר שקליפורניה צורפה לאיחוד ב-1850, פרימונט נבחר כדמוקרט לסנאט, והיה משני הסנאטורים הראשונים מקליפורניה.
הוא שירת 175 ימים, החל מ-10 בספטמבר 1850, עד 4 במרץ 1851. הוא התנגד לעבדות, וכך לא נבחר לכהונה נוספת בידי המפלגה.
ב-1856, הפך פרימונט (בגיל 43) למועמדה הנשיאותי הראשון של המפלגה הרפובליקנית החדשה.
מתנגדי העבדות במפלגה הדמוקרטית רצו שיהיה המועמד גם כן.
פרימונט הכריז שהוא בעד צירוף קנזס לאיחוד כמדינה חופשית והתנגד לחוק העבד הנמלט.
המנהיגים הרפובליקנים הצליחו לצרף אותו למפלגתם.
הסלוגן שלו היה "אדמה חופשית, אנשים חופשיים, ופרימונט".
המועמדים, כנהוג, נשארו בביתם ולא דיברו יותר מדי.
הדמוקרטים הדגישו את ממזריותו של פרימונט והפיצו שמועה שהוא קתולי.
בנוסף, הם ביקרו את ניסיונו הצבאי של פרימונט והזהירו מפני מלחמת אזרחים.
חותנו של פרימונט תמך בג'יימס ביוקנן.
בזמן מסע הבחירות, גר פרימונט בניו יורק.
תהלוכות רבות נערכו ליד ביתו.
פרימונט עצמו נוצח בבחירות, והגיע למקום השני.
הדמוקרטים היו מאורגנים יותר, והרפובליקנים התמודדו עם תקציב מוגבל.
לאחר הבחירות, חזר פרימונט לקליפורניה.
בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית, הנשיא לינקולן רצה למנות את פרימונט כשגריר בצרפת.
אולם מזכיר המדינה ויליאם סיוארד התנגד לקיצוניותו של פרימונט.
לכן, מונה פרימונט למייג'ור גנרל בצבא האיחוד ב-15 במאי 1861, ואז למפקד המערב ב-1 ביולי.
פרימונט היה מוכר בצבא, והתמקד בסילוק כוחות הקונפדרציה ממיזורי.
הוא שוחרר מתפקידו ב-2 בנובמבר, לאחר האשמות על שחיתות בקו האספקה שלו.
פרימונט ניסה להגן על אזור אילינוי ולאפשר לצבא האיחוד לשלוח חיילים דרומה.
גרנט היה הגנרל שיכול היה לנצח במלחמה.
ב-25 ביולי 1861, החל פרימונט לפקד על החזית המערבית.
מיזורי עוד לא פרשה מהאיחוד.
המפקד נתנאל ליון הכריז מלחמה על מושל מיזורי שתמך בפרישה, ובמהלך הקרב נהרגו אזרחים.
ליון נלכד בספרינגפילד עם 6,000 אנשים בלבד.
העיר קהיר באילינוי הייתה חיונית לצורך הקרב במערב.
כוחותיו של פרימונט לא היו מאורגנים כשנכנס לתפקידו.
לפרימונט היו משימות רבות ומשאבים מוגבלים, ומיזורי עמדה לפרוש מהאיחוד.
לכן פרימונט שמר על מיזורי ועל צפון-מערב המדינה.
הוא ארגן, צייד והוביל את צבא האיחוד במורד נהר המיסיסיפי, פתח את נתיבי הסחר וניתק את החלק המערבי של הקונפדרציה.
לפרימונט ניתנו 23,000 אנשים שהתנדבו לשלושה חודשים בלבד.
חיילים חדשים לא קיבלו נשק בעקבות מחסור.
גם המודיעין הוביל את פרימונט לחשוב שהמיליציה במיזורי וכוחות הקונפדרציה היו גדולים פי שניים ממה שהיו באמת.
פרימונט ניהל את המפקדה שלו כמו "דיקטטור אירופאי".
השמועה טענה שהוא מתכנן להקים רפובליקה או אימפריה במערב המדינה.
הוא ארגן לעצמו 300 שומרי ראש.
קו האספקה שלו היה מלא בשחיתות.
פרימונט הקיף את עצמו בנאמניו כדי שיוכל לקבל את האספקה שלו.
לאחר מכן איבד פרימונט תמיכה רחבה מוושינגטון.
בעקבות האיום מצד המיליציות, גייס פרימונט גדודי מתנדבים, רכש נשק וציוד מהשוק, ושלח את אשתו לוושינגטון כדי ללחוץ על לינקולן להביא עוד תגבורת.
ליון נסוג, ופרימונט שלח תגבורת אל קהיר ולא אל ליון.
פרימונט האמין שהקונפדרציה תכננה לתקוף את קהיר.
ליון החליט לתקוף את הקונפדרציה ומת.
פרימונט זכה לביקורת על כך.
כשפיקד על החזית המערבית, חיפש פרימונט בריגדיר גנרל לקהיר.
הוא החליט לראיין את הבריגדיר גנרל יוליסס ס.
גרנט היה ידוע כשיכור ומופנם, אולם פרימונט הסיק שהוא היה קשוח ובעל עצבי ברזל.
פרימונט בחר בגרנט ומינה אותו לתפקיד מפקד קהיר באוקטובר 1861. גרנט נשלח, עם 3,000 חיילים לא מאומנים, לעצור את הקונפדרציה.
לאחר מכן נשלח לשמור על ג'פרסון סיטי.
גרנט הצליח להשתלט על העניינים ופיקד על החיילים בכישרון רב.
לאחר מכן, החליט פרימונט לתקוף.
הוא ידע שצריך להשתלט על נהר מיסיסיפי, והחליט להילחם מול צבא הקונפדרציה.
בנקודת מפנה, ב-27 באוגוסט 1861, פרימונט פקד על גרנט לתקוף וללכוד את ממפיס, ויקסבורג וניו אורלינס, כדי להגן על מיזורי ועל אילינוי.
ב-30 באוגוסט, גרנט הוביל את ההתקפה על מיסיסיפי בתמיכת פרימונט.
גרנט לכד את קנטקי ללא קרב, וקנטקי החליטה לא לפרוש מהאיחוד.
פרימונט ביקש לפצות על הפסדי האיחוד, ויצא עם 40,000 חיילים להשתלט על ספרינגפילד.
ב-25 באוקטובר הם כבשו אותה, בניצחון הראשון לאיחוד במערב.
ב-1 בנובמבר ציווה פרימונט על גרנט לתקוף ספינת קיטור שהגיעה מקולומבוס.
ב-30 באוגוסט 1861, הכריז פרימונט, ללא התייעצות על לינקולן, על שלטון צבאי במיזורי.
פרימונט החליט על שחרור העבדים כדי למשוך את העבדים אל הצפון.
הוא אישר לחיילים להוציא להורג אזרחים, להחרים רכוש ולשחרר עבדים.
הנשיא אברהם לינקולן, שחשש מפרישה של מיזורי ומדינות עבדות אחרות, ביקש מפרימונט לשנות את הפקודה.
פרימונט סירב, ושלח את אשתו ללחוץ על לינקולן.
לינקולן טען שפרימונט הכניס את השחורים למלחמה וביטל את ההכרזה.
הוא שחרר את פרימונט מתפקידו ב-2 בנובמבר 1861. למרות זאת, בינואר 1863, פרסם לינקולן הצהרת אמנציפציה משלו.
במרץ 1862, פיקד פרימונט על ההרים בווירג'יניה, בטנסי ובקנטקי.
בתחילת יוני 1862, רדף אחרי כוחות קונפדרציה במשך שמונה ימים, והתחיל מולם קרב ב-8 ביוני.
פרימונט נסוג לאחר שכוחות הקונפדרציה ניצחו.
כשצבא וירג'יניה נוצר ב-26 ביוני, פרימונט סירב לשרת עם ג'ון פופ, בטענה שהיה בכיר ממנו.
הוא הלך לניו יורק סיטי ונשאר שם במשך שאר המלחמה.
מועמד לנשיאות מטעם הרפובליקנים הרדיקלים
ב-1860, לינקולן נבחר מטעם הרפובליקנים לנשיאות וניצח.
לינקולן ניסה להיבחר שוב ב-1864. הרפובליקנים הרדיקלים, שתמכו בביטול העבדות, התנגדו לעמדותיו של לינקולן בנוגע לעבדות ולפיוס עם מדינות הדרום.
ב-31 במאי 1864, מפלגת הדמוקרטיה הרדיקלית בחרה בפרימונט (בגיל 51) לנשיאות.
הפילוג במפלגה הרפובליקנית היה בין שני מחנות: הרפובליקנים הרדיקלים שתמכו בפרימונט והתנגדו ללינקולן, והרפובליקנים שתמכו בלינקולן.
ב-1864, הפרימונטים רכשו אחוזה בניו יורק.
מדינת מיזורי החלה בהקמת מסילת רכבת בפברואר 1866. ביוני 1866, המסילה נמכרה לפרימונט.
הוא החל לארגן אותה באוגוסט.
בתוך פחות משנה, כשפרימונט לא הצליח לשלם את מלוא הכסף על הרכישה, מיזורי החרימה ממנו את המסילה.
המשבר הכלכלי אילץ את פרימונט למכור את אחוזתו ב-1875 ולחזור לניו יורק סיטי.
פרימונט מונה למושל טריטוריית אריזונה על ידי הנשיא רתרפורד הייז, ושירת בתפקיד בין 1888 ל-1881. פרימונט לא גר בטריטוריה, ולבסוף התפטר.
המשפחה הסתמכה על כספי ההוצאה לאור של אשתו.
פרימונט גר בסטטן איילנד בזמן פרישתו.
ביום ראשון, ה-13 ביולי 1890, פרימונט מת בגיל 77 כתוצאה מדלקת הצפק בביתו בניו יורק.
הציבור לא ידע על מחלתו.
ג'ון פרדריק לאמפ היה מלחין אנגלי, יליד סקסוניה.
לאמפ נולד בסקסוניה, אך היגר לאנגליה בשנת 1724 וניגן בסון בבתי אופרה.
אשתו, איזבלה, הייתה גיסתו של המלחין תומאס ארן, שלאמפ עבד לצדו בעונות קונצרטים רבות.
בדומה לארן, לאמפ כתב יצירות אופראיות באנגלית, כאקט של התרסה מול השתלטות האופרה האיטלקית, שהנדל ופורפורה קירבו אל לב הקהל הרחב.
לאמפ, יחד עם הנרי קארי וג'.
סץ סמית', ייסדו את מיזם האופרה האנגלית, שלא האריך ימים.
הוא היה לידיד של צ'ארלס וסלי.
בין יצירותיו לבימה האופרות הלעגניות "פירמוס ותיסבי" (1745) ו"הדרקון מוונטלי" (1734), שהצגותיהן לא ירדו מן הבימה במשך 69 לילות רצופים, שיא לימים ההם, מעבר להישג של "אופרת הקבצנים".
במשך זמן מה התגורר בדבלין ואחר באדינבורו, שם נפטר.
מייג'ור גנרל ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר היה קצין בצבא הבריטי, היסטוריון, תאורטיקן ואסטרטג צבאי.
ידוע בעיקר כאחד התאורטיקנים הראשונים והחשובים של לוחמת השריון.
במהלך חייו עסק פולר גם באוקולטיזם, ואף הצטרף למפלגה הפשיסטית הבריטית.
פולר נולד בשנת 1878 בצ'יצ'יסטר שבאנגליה.
בהשפעת סבו הגרמני (מצד אמו), למד בנעוריו במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
עם סיום לימודיו ב-1898 הוסמך כסגן משנה ברגימנט חיל רגלים קלים של מחוז אוקספורד, והוצב בחיל המצב האנגלי באירלנד.
לחם במלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה (1899-1902), וב-1903 הוצב בחיל-המצב בהודו.
כשחזר לאנגליה ב-1905 הועלה לדרגת סרן, והוצב בגדוד של "חיל המילואים הטריטוריאלי" — בתחילה כשליש גדודי, כמפקד פלוגה, ולאחר-מכן בשני תפקידים מקצועיים: קצין תובלה ברכבות וקצין מקלעים חטיבתי.
בתקופה זו החל פולר לעסוק בהדרכה, ובין השאר בכתיבת הוראות אימון.
עיסוק זה שיפר את כישרון הכתיבה שלו.
הוא עסק בכתיבתם ופרסומם של מאמרים מקצועיים על תורת לחימה והדרכה.
למעשה, הוא השלים את כתיבתם של שני ספרים לפני שהחל את לימודיו במכללה לפיקוד ומטה בקאמברלי בינואר 1914.
עתה כבר החלו להתבלט התכונות שבהן נודע פולר, ושעיצבו את המשך הקריירה שלו.
כשהעבודות שהגיש במסגרת לימודיו נדחו על ידי מדריכיו, הוא גילה יהירות, שחצנות וחוסר שיתוף-פעולה כלפי המתנגדים לרעיונותיו, ובהם מדריכיו במכללה בקאמברלי שדחו כמה מעבודותיו.
פולר גילה כישרון להשניא את עצמו בקרב הממונים עליו, שעתיד להרוס את הקריירה הצבאית שלו בהמשכה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 נקטעו לימודיו של פולר במכללה לפיקוד ומטה, אולם הוא לא נשלח לחזית אלא הוצב ב"כוחות העורף" ועסק במשימות כמו ארגון משלוחים לחזית, אימון חיילים ותכנון הגנת העורף.
ב-1915 נשלח, לאחר הפצרות רבות, לחזית המערבית בצרפת, כקצין מטה במפקדות דיוויזיה, קורפוס (ה-7) וארמייה, בדרגת רב-סרן.
כשהוקם "הענף הכבד של חיל מכונות הירייה" (כינויו של חיל הטנקים הבריטי בראשיתו) בדצמבר 1916, מונה פולר לקצין מטה במפקדתו בדרגת סגן-אלוף, ועסק בתכנון מבצעים ומודיעין.
בתפקיד זה, כשהוא קצין ותיק בן 38, החל לעסוק לראשונה בתכנון ופיתוח טנקים ולוחמת שריון.
במסגרת תפקידו תכנן את התקפת 381 הטנקים בקרב קמברה (נובמבר 1917) — התקפת הטנקים המסיבית הראשונה בהיסטוריה — ואת פעולות הטנקים במהלך מתקפת מאה הימים בשלהי המלחמה (אוגוסט עד נובמבר 1918).
רעיון זה גובש על-ידו בשנת 1918 במסמך שכונה "תוכנית 1919".
מסקנותיו העיקריות של המסמך היו העדפת שיתוק פסיכולוגי של מפקדות האויב על השמדת כוחותיו בקרבות חזיתיים, וזאת על ידי הקמת צבא נייד לחלוטין (טנקים ומטוסים) שישים לעצמו למטרה את הבקעת קווי האויב ותקיפת מפקדותיו ועמדותיו העורפיות וקווי התקשורת מהן לחזית.
שירותו לאחר מלחמת העולם הראשונה
בשלהי מלחמת העולם הראשונה תפס פולר, האלמוני כמעט עד לשלב זה, את תשומת לבו של הפיקוד העליון של הצבא בזכות עבודתו על "תוכנית 1919".
מיד עם סיום המלחמה (1918) הוצב במטה הכללי של הצבא בלונדון, בדרגת קולונל, תחילה כמופקד על קידום תכנון ופיתוח הטנקים (ב-1922 הצליח לקבוע את מעמדם של הטנקים בצבא הבריטי, כשהיה ממקימי "חיל הטנקים המלכותי"), ולאחר-מכן כמופקד על ההדרכה בצבא.
באמצעות פרסומיו הפך לראש המקדמים את ההצטיידות בטנקים בצבא.
ב-1923 מונה למדריך הראשי במכללה לפיקוד ומטה בקאמברלי, שם המשיך לפתח את רעיונותיו ולהרצותם בפני הקצינים המשתלמים במכללה.
בקאמברלי גם נפגש לראשונה עם לידל הארט, עמו פעל בשיתוף פעולה בקידום רעיונותיהם (גם לידל הארט היה מהמטיפים למיכון ושריון, ופיתח דוקטרינה דומה לזו של פולר אותה כינה "אסטרטגיה של גישה עקיפה").
ב-1926 מונה פולר לעוזרו של ראש המטה הכללי של האימפריה הבריטית.
ב-1927, עת הוקם "הכוח הממוכן הנסיוני", עליו אך טבעי שיפקד איש-שריון כפולר, אשר לא הסכים לקבל את המינוי שהוצא לו כיוון שטען כי הוא כרוך במשימות אדמיניסטרטיביות רבות מכדי שיוכל להקדיש את עצמו למהות הכוח הנסיוני — פיתוח תורת השריון.
יש המייחסים גם את מקרה זה להתנהלותו המוזרה של פולר, והחל מתקופה זו החלה הקריירה שלו להידרדר במהירות.
כאשר סיים את תפקידו כמפקד חטיבה ב-1930 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל, אולם סירב לקבל את הפיקוד על חיל-המצב הבריטי המוצב במומביי שבהודו, כיוון שחש כי זהו ניסיון להרחיקו מעמדת השפעה.
במקום זאת יצא לחופשה ממושכת, במהלכה המשיך לכתוב ולפרסם, וב-1933 פרש סופית מן השירות הצבאי.
כשניתח את הסיבות לנסיגתם של הכוחות הבריטיים (הארמייה ה-5 וחלק מהארמייה ה-3) מהקו באזור סן-קנטן, מדרום לקמברה, במהלך מתקפת האביב הגרמנית, הגיע פולר למסקנה שהן נסוגו בשל שיתוק הפיקוד שלהם.
זו הסיבה שבה הסביר גם את הצלחות מדינות ההסכמה בשלהי המלחמה.
כל זאת בניגוד לניסיון להביא להכרעת האויב על ידי התנגשות גייסות בגייסות, בסגנון מלחמת ההתשה שהתקיימה במשך רוב שנותיה של מלחמת העולם הראשונה במחיר מיליוני הרוגים ופצועים וללא תוצאות כמעט.
לפי פולר: "קיימות שתי דרכים להרוס ארגון: האחת על ידי שחיקתו המוחלטת, והשנייה על ידי הוצאתו מכלל-פעילות.
במלחמה, [הדרך] הראשונה תושג על ידי הרג, פציעה, שבייה ופריקתם-מנשקם של חיילי האויב – לוחמת גוף.
[הדרך] השנייה תושג על ידי הוצאה מכלל-פעולה של כוחו לפקד – לוחמת מוח.
במקרה של אדם בודד: את השיטה הראשונה ניתן להשוות לסדרה של פציעות קלות שבסופו של דבר תביאנה לדימומו למוות; את השנייה – לירייה בראשו."
פולר הבין כי השיטה הראשונה — שחיקת האויב — תביא לשחיקת כוחותינו גם-כן, וגם אם תכריע אותו תארך זמן רב.
לכן חתר לפתח דוקטרינה שתיישם את השיטה השנייה — "השיתוק האסטרטגי".
הרעיון בוטא לראשונה במסמך שכתב פולר במאי 1918 (לפני סוף מלחמת העולם, כשיד הגרמנים הייתה עדיין על העליונה), שכותרתו "כיצד לנצח במלחמה בשנת 1919 על ידי שימוש נרחב בעוצמת טנקים ובדרכים טקטיות ואסטרטגיות חדשות", או בקיצור — "תוכנית 1919".
פולר הגיש את המסמך כתוכנית ממשית, על-בסיס הערכת-מצב מפוכחת, שמטרתה לסיים את המלחמה הממושכת והעקובה מדם בתוך שנה.
הרעיון שהגה פולר מסתמך על ציוד הצבא בטנקים, שתפקידם עם תחילת המלחמה לפרוץ את קווי-החזית ולשעוט לעבר המערכים העורפיים של האויב, שם ממוקמות המפקדות והמרכזים הלוגיסטיים.
לפי המקובל באותה התקופה, כבר בדרך-פעולה זו יש מן ההפתעה.
עם זאת, ככל האפשר, ישאפו מתכנני ההתקפה לשלב בה תכסיסים והטעיות שיגבירו עוד יותר את בלבולו של האויב, ולהתחילה עם סיום ההכנות לקראתה וללא התרעה טקטית.
כשיגיעו הטנקים למערכי העורף, יהיה תפקידם (בעזרת מטוסי הפצצה) לפגוע במפקדות ומרכזים עורפיים אלה, במטרה לגרום לנתק ולאותו "שיתוק אסטרטגי" שיביא, בסופו של דבר, למפלתו של האויב.
בקווי התקשורת, קבע פולר, יש לפגוע רק בסוף, על-מנת לאפשר לפאניקה להתפשט מהמפקדות אל הכוחות הלוחמים.
הרעיון שהגה פולר הוא אפשרי, כביכול, רק באמצעות הטנק.
הטנק חולל מהפכה באמנות המלחמה בגלל ניידותו, ההגנה היחסית שהוא מעניק לצוות וכוח-האש שהוא נושא.
הוא מאפשר להפעיל את כוח-האש תוך כדי תנועה מוגנת, באופן דומה לטקטיקה הימית.
לכן, הציע, יש להפוך את היוצרות ובמקום שהטנקים יהוו סיוע לרגלים — יש להכפיף את כל חילות היבשה (כולל ארטילריה והנדסה) לסיוע הטנקים.
בהמשך המסמך פירט פולר את תכונותיו של הטנק העתידי הנדרש לצורך מימוש התוכנית, ואת הטקטיקה המתאימה ללחימתם.
במסמכו, שפורסם כאמור לפני שנראה סוף המלחמה, הטיף פולר להצטיידות בהקדם האפשרי בטנקים מהסוג שתיאר (טנקים בינוניים מטיפוס D), וטען כי אם לא ייווצרו בכמות מספקת עד ל-1919, בידי הגרמנים עלול להימצא דגם טוב יותר ב-1920: "להשתמש במכונה חדשה טיפין-טיפין פירושו לעשות את האויב לשותף בתכנון.
טרם הומצא כלי-הנשק שלא נמצא לו מענה הולם במשך הזמן".
במובנים רבים, התוכנית שהציע פולר הייתה חדשנית ופורצת-דרך במחשבה הצבאית.
פרט לרעיון עוצבות הטנקים ומיכון הרגלים, רעיון שילוב טנקים ומטוסים במבצעים ניידים היה התקדמות ניכרת יחסית לטקטיקת הרגלים המבוססת של אותם הימים.
למעשה, אפילו הטנק שתיאר פולר במסמך לא יוצר במהלך מספר שנים לאחר שפורסם.
עם זאת, בדיעבד ניתן לקבוע כי בתוכנית קיימים פגמים אינהרנטיים, כמו ההסתמכות הכמעט-מוחלטת על "עוצבות טנקים" תוך הפחתה יתרה בערכם של החילות האחרים בצוות הקרב המשולב (רגלים, הנדסה וארטילריה), וההתעלמות מתפקידיו האסטרטגיים של המטוס כפי שמקובל לראות אותם היום.
המלחמה הסתיימה כחצי-שנה לאחר שפרסם פולר את תוכניתו, כך שלא הייתה לה הזדמנות לצאת אל הפועל.
עם זאת, כיום מקובל לראות במסמך זה כמסמך הברור הראשון של לקחי המלחמה ואת הגרעין ממנו התפתחה תפיסת המלחמה הכוללת של פולר.
התוכנית הניחה את היסודות לאינספור שדרוגים באמצעי לחימה, טכנולוגיה וטקטיקה צבאית, ותואמת במידה רבה את דוקטרינת הלחימה של צבאות מודרניים.
פולר עצמו הקדיש את יתר שנות חייו לפיתוח הרעיון שביטא בו.
אם כי רעיונותיו של פולר לא התקבלו בזמנם על ידי הבריטים, אימצו אותם הגרמנים (ובראשם היינץ גודריאן, קצין צבא גרמני שהתמחה בלוחמה ניידת) — בחוקרם את כישלונם במלחמת העולם הראשונה — והשתמשו בהם כבסיס לדוקטרינת ה"בליצקריג" שלהם, ששימשה בתחילת מלחמת העולם השנייה.
סוג זה של לחימה הדגיש את השימוש ביחידות שריון הנעזרות בסיוע-אוויר קרוב, במטרה לבצע מתקפות מהירות הפורצות דרך קווי-האויב הקדמיים ומביאות לבלבולו, תוך עקיפת ריכוזי-כוחות גדולים, בניגוד לדרך הפעולה הצפויה.
גם בברית המועצות חקרו את רעיונותיו של פולר.
לעומת הגרמנים, הצבא האדום בראשות מרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי פיתח את תורת לחימת השריון שלו בדוקטרינת מבצעים עמוקים, על-בסיס לקחיהם של תאורטיקנים צבאיים (ובהם טוכאצ'בסקי עצמו) מלחימתם בימי מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה (1918-1922).
במידה לא מעטה טיפוס "מלחמת הבזק", כגלגול של "תוכנית 1919", מצוי בשימוש עוד היום כפי שהדגימו הכוחות האמריקניים במבצעיהם מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 — בדוקטרינה הקרויה "הלם ומורא" (Shock and Awe).
ב-1906 נשא פולר לאשה את מרגריטה אוגוסטה קארנאץ, בת למשפחה גרמנית ממוצא פולני.
ב-1963 זכה פולר במדליית הזהב ע"ש צ'סני (Chesney), מטעם המכון המלכותי של השירותים המאוחדים (מכון בריטי ללימודי ביטחון ואסטרטגיה, הידוע בקיצור RUSI), על הישגיו בכתיבה צבאית.
פולר נפטר באנגליה בשנת 1966, כשהוא בן 87.
ב-1903, עם הצבתו בחיל-המצב הבריטי בהודו, החל פולר לגלות עניין במיסטיקה ואוקולטיזם: הוא חקר וכתב על דתות המזרח-הרחוק ומנהגיהן.
לאחר חזרתו לאנגליה, ב-1906, הוא חבר לאליסטר קראולי, משורר ומיסטיקן בריטי, אותו שיבח פולר על כתיבתו בחיבורו מ-1907: "The Star in the West", על עבודתו של קראולי.
יחד הם ערכו את המגזין "The Equinox" שפרסמה תנועתו של קרואלי "Argenteum Astrum" ("כוכב הכסף").
עקב סכסוך משפטי (אשר נסוב, לפי שמועות, סביב יחסי מין הומוסקסואליים, שהיו אסורים לפי חוק בבריטניה באותה תקופה) הסתכסכו פולר וקראולי, ושותפותם הופסקה ב-1911. אז התייחס פולר לחיבורו מ-1907 כ"גיבוב של מילים הכתוב באופן ילדותי".
ההשערה היא כי פולר החל לחשוש מפגיעה בקריירה הצבאית שלו, ובשל כך הפנה את עורפו לקראולי ולתנועתו.
למרות זאת, המשיך פולר לעסוק במיסטיקה ופרסם עוד מספר ספרים בנושא, בין השאר על בודהיזם, יוגה ותורת הקבלה.
לאחר פרישתו מהצבא המשיך פולר לעסוק באותם רעיונות אותם פיתח ולהם הטיף במהלך שירותו, במסגרת עיסוקו כעיתונאי ופרשן.
עקב קוצר-רוחו מחולשתו של המשטר דמוקרטי באימוץ רפורמות צבאיות, הלך פולר והתקרב לימין הפוליטי בבריטניה.
בשנת 1934, חצי-שנה לאחר פרישתו מהשירות הצבאי, הצטרף לאיגוד הפשיסטים הבריטי — התנועה הפשיסטית הבריטית של אוסוואלד מוסלי, והיה לאחד ממנהיגיה.
בכך הפך למוקצה עוד יותר בקרב צמרת הצבא והממשל הבריטי.
הוא שימש ככתב צבאי של ה"לונדון דיילי מייל", ובגישתו הפשיסטית סיקר מאתיופיה את הפלישה האיטלקית ב-1935 ומספרד את מלחמת האזרחים (1935-1939).
בתקופה זו פגש מנהיגים פשיסטים ידועים כמו אדולף היטלר, בניטו מוסוליני ופרנסיסקו פרנקו, וכן קצינים בכירים רבים של הוורמאכט, כמו היינץ גודריאן.
בספריו וכתביו, במיוחד מתקופה זו, ניתן למצוא רמיזות והערות גזעניות ואף אנטישמיות רבות.
באפריל 1939, כנציג התנועה הפשיסטית בבריטניה, היה אורח-כבוד במצעד ראווה לכבוד יום-הולדתו ה-50 של היטלר, שכלל מצעד בן שלוש שעות של כוחות ממונעים.
מסופר כי במהלך המצעד, עת צפו בוורמאכט העתיר כלי רכב, שאל היטלר את פולר: "אני מקווה שאתה מרוצה מילדיך?", שאלה לה ענה פולר: "הוד מעלתך, הם גדלו כל-כך עד שאינני מזהה אותם עוד".
משפרצה מלחמת העולם השנייה ביקש פולר לחזור לשירות צבאי על-מנת לייעץ לפיקוד העליון, אולם סורב.
הוא היה נתון תחת פיקוחם של שירותי הביטחון הצבאיים בבריטניה, אולם ביוני 1940, עת נעצרו ונכלאו חברי התנועה הפשיסטית בה היה חבר גם פולר, הוחלט שלא לעצרו בשל עברו הצבאי.
במהלך המלחמה מיתן מעט את עמדותיו הפשיסטיות, אולם בכתביו עדיין נטה לגישה גזענית.
כל אותו הזמן המשיך להיות כותב פורה בתחומים רבים.
במלחמה חזה בפעם הראשונה בהתגשמותם של רוב רעיונותיו הצבאיים בשדה-הקרב — באופן אירוני — על ידי גרמניה הנאצית, אויבת ארצו.
לאחר המלחמה הקדיש עצמו לכתיבה בענייני היסטוריה צבאית, וב-1948 פרסם את אחד המחקרים המקיפים הראשונים אודותיה, בחוקרו את הטקטיקות והאסטרטגיות ששימשו בה — שבחלקן נסמכו על רעיונותיו שלו.
כתביו ההיסטוריים, אף עלך פי שנגועים בהערות גזעניות (כמו הטלת האשמה על פריצת המלחמה על "היהודי הבינלאומי", וכן התייחסות לסובייטים כמונגולואידים), ידועים בניתוחים צבאיים מזהירים ומדויקים, המשמשים בלימוד ומוצאים לאור גם היום.
כאמור, פולר היה כותב פורה ביותר: הוא כתב כ-45 ספרים ופרסם עשרות מאמרים.
הרשימה הבאה היא רשימה חלקית של ספריו.
סר ג'ון פנוויק, הברונט השלישי היה קושר יעקוביטי אנגלי, שירש את ברונות פנוויק לאחר מות אביו ב-1676.
פנוויק נולד לאחת מהמשפחות הוותיקות באזור נורת'מברלנד.
בעקבות מות אביו הוא נבחר לייצג את המחוז בבית הנבחרים, וכיהן בו בין 1677 ל-1687. לאחר מכן התגייס לצבא, וב-1688 התמנה למייג'ור גנרל.
הוא היה אחד מתומכיו הראשיים של המלך ג'יימס השני, וב-1685 היה מראשי התומכים בחוק שלילת הזכויות שנחקק נגד הדוכס ממונמות'; למרות זאת הוא נותר באנגליה כשוויליאם השלישי עלה לשלטון לאחר המהפכה המהוללת של 1688.
על מנת להציל את עצמו הוא הציע לגלות את כל המידע שברשותו אודות ניסיונות הקשר של היעקוביטים; המידע שנחשף על ידו היה כוזב, והיה מוגבל להאשמות נגד חלק מהאצילים הוויגים הבולטים, שלא היו חד משמעיות.
מקורביו של פנוויק הצליחו להשתיק את אחד משני האנשים שיכלו להפלילו, ונראה היה כי הוא יצליח להתחמק מאישום בבגידה.
אולם, הממשלה הצליחה להתגבר על קושי זה באמצעות חקיקת חוק שלילת זכויות, שלאחר שורה ארוכה של דיוניו התקבל בשני הבתים של הפרלמנט הבריטי.
אשתו המשיכה במאמציה להציל את חייו ללא הועיל, ופנוויק הוצא להורג באמצעות עריפת ראש בלונדון ב-28 בינואר 1697.
לפנוויק ואשתו, מרי (מתה ב-1708), בתו של הרוזן הראשון מקארליסל, היו שלושה ילדים שמתו בגיל צעיר.
לאחר מותו הוא נקבר לצדם בכנסיית סנט מרטין בשדות.
מקאולי כתב על פנוויק כי מבין כל היעקוביטים הוא היה זה שוויליאם חש כלפיו סלידה חזקה במיוחד.
שנאתו של פנוויק למלך נבעה ככל הנראה מתקופת שירותו בארצות השפלה, שם ננזף על ידי ויליאם שהיה עדיין נסיך אוראנז'.
ג'ון סתית' פּמברטון היה רוקח אמריקאי שנודע כממציא משקה הקוקה-קולה, אשר במהלך תקופת חייו שימש בעיקר למטרות רפואיות.
ג'ון פמברטון נולד לג'יימס קליפורד פמברטון ולמרתה אל גאנט.
הוא נולד בעיירה נוקסוויל שבג'ורג'יה, וכילד צעיר עבר לעיר קולומבוס, שנמצאת בקרבתה.
כחייל בצבא הקונפדרציה נפצע פמברטון באפריל 1865 במהלך קרב קולומבוס, שנחשב כקרב הגדול האחרון במלחמת האזרחים האמריקנית.
בדומה לפצועי מלחמה אחרים, התמכר למורפין, ובהיותו מודע לבעיה החל לעבוד כרוקח בחברת "Eagle Drug & Chemical Company" שבקולומבוס, ג'ורג'יה.
הוא ניסה לחפש תרופה להתמכרותו, והחל לבצע ניסויים בצמח הקוקה וביינות מקוקה.
לבסוף יצר משקה אלכוהולי, שלו קרא "יין צרפתי קוקה של פמברטון", ואותו הכין מקוקה, אגוז קולה וצמח הדמיאנה.
באותו זמן היו יוצאי צבא רבים שסבלו מהתמכרות לתרופות, דיכאון ואלכוהוליזם, וכמו כן נשים רבות לקו בחולשת עצבים (נויראסתניה), ולפיכך שיווק פמברטון את הרקיחה כמועילה במיוחד לטיפול באפיסת כוחות ובאי-סדירויות בפעילות הקיבה, המעיים והכליות.
בשנת 1885 הונהגו בבירת ג'ורג'יה, אטלנטה, ובמחוז פולטון (Fulton) שבו נמצאת העיר, חוקי יובש, ופמברטון נאלץ ליצור גרסה לא-אלכוהולית למשקה היין.
השם שנבחר למשקה החדש היה "קוקה-קולה", על שמם של שני המרכיבים העיקריים של המשקה: צמח הקוקה ואגוז הקולה.
גם לגבי גרסה זו של המשקה טען פמברטון לתכונות מרפא רבות ושונות, כגון ריפוי כאבי ראש, הקלת תחושות תשישות והרגעת עצבים, והוא שיווק אותו כמרענן, ממריץ וערב לחך.
נטען שהמשקה המקורי כלל 8.46 מ"ג קוקאין, כשמנת סם ממוצעת של קוקאין מכילה בין 15 ל-35 מ"ג.
עם זאת, השפעת עלי הקוקה התאזנה יחד עם נוכחות הקפאין אשר באגוז הקולה.
משקה הקוקה-קולה פורסם תחילה כתרופה להתמכרות למורפין או לאופיום, יחד עם מגוון תכונות מרפא אחרות שיוחסו לו.
ב-1888 רכש את העסק איש העסקים אסא קנדלר.
ב-1894 שווק משקה הקוקה-קולה לראשונה בבקבוקים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקמו מפעלי קוקה-קולה באירופה, אפריקה ואיי האוקיינוס השקט.
ג'ון פרום הוא דמות בדיונית ככל הנראה, המקושרת לכת המטען שנוסדה באי טאנה בוונואטו.
לעיתים קרובות הוא מתואר כמלח אמריקני ממלחמת העולם השנייה, שאמור להביא עושר ושגשוג למאמינים אשר ילכו בדרכיו.
אגדה אחת מתארת אותו כאדם קטן-קומה בעל קול גבוה ושיער לבן צרוב שמש, הלובש מעיל עם כפתורים מבריקים.
דייוויד אטנבורו שביקר באי בשנות ה-50 מדווח על מפגש עם אחד המקומיים שענה לו לגבי תיאורו של ג'ון פרום: "הוא נראה כמוך, יש לו פנים לבנות, הוא איש גבוה".
השוני בין שני התיאורים מתקבל על הדעת בסוג כזה של דת בהתהוות ואינו אמור להפתיע.
הדת הסובבת סביב דמותו של אותו ג'ון פרום (כנראה שיבוש של John From America, ג'ון מאמריקה) הופיעה בשלהי שנות ה-30 כאשר ונואטו הייתה ידועה כאיי ההיברידים החדשים.
התנועה המתהווה הושפעה רבות מפולחני הדת המסורתיים באזור מפרץ סולפור של האי טאנה, ובייחוד מהסגידה לקרפרמון, אלוהות המקושרת עם הר טוקוסמרה, ההר הגבוה בטאנה.
מנהיבי, אחד מילידי האי שנודע בכינויו "ג'ון פרום", החל מופיע בקרב תושבי המקום כשהוא לבוש בבגדים מערביים, ומבטיח לקהל שומעיו בתים, בגדים ומזון כשהוא מציג עצמו כהתגלמותו של קרפרמון אל ההר.
ג'ון פרום פרס את משנתו הדתית והבטיח שחר של עידן חדש בו כל האנשים הלבנים כולל המסיונרים יאלצו לעזוב את האי, והמלנזים המקומיים יזכו בגישה לעושר החומרי ממנו נהנו הלבנים.
על מנת שנבואה זו תתגשם על המאמינים לדחות את כל המאפיינים של החברה האירופאית (כסף, חינוך מערבי, נצרות ועבודה במפעלים הטאנזיים לייצור שמן קוקוס) ולחזור למנהגים המסורתיים הטאנזיים.
ב-1941 החלו חסידיו של ג'ון פרום להפטר מכל הכסף המזומן (המערבי) שברשותם על ידי בזבוז משולח רסן, נטשו את הכנסיות המיסיונריות, בתי הספר, הכפרים והמפעלים ועברו לחלקו הפנימי של האי על מנת להשתתף בטקס דתי של צומות וריקודים מסורתיים.
השלטונות האירופאים הקולוניאליים ניסו לדכא את התנועה, עצרו את מנהיבי, השפילו אותו פומבית ולבסוף הגלו אותו יחד עם מנהיגים אחרים של התנועה לאי אחר בארכיפלג.
על אף זאת, התנועה צברה פופולריות רבה במהלך שנות ה-40 כאשר קרוב ל-300,000 חיילים אמריקאים הקימו בסיס באי בהביאם עמם כמויות גדולות של אספקה או "מטען".
בתום המלחמה לאחר עזיבתם של האמריקנים, חסידי הכת בנו מסלולי נחיתה סמליים (שכללו גם מטוסים מעץ ומגדלי פיקוח מבמבוק) - על מנת לעודד את שובם של המטוסים האמריקאיים נושאי ה"מטען".
ב-1957, ייסד מנהיג הכת נקומהה את "צבא טאנה", ארגון לא אלים טקסי שארגן מצעדים כמו-צבאיים, בהם נצבעו פני המשתתפים בצבעים טקסיים, והם לבשו חולצות T לבנות עם הכיתוב T-A USA (צבא טאנה ארצות הברית).
מצעד זה מוסיף להתקיים מדי שנה ב-15 בפברואר.
חסידיה מאמינים שג'ון פרום יחזור ב-15 בפברואר (השנה אינה ידועה) שמצוין בוונואטו כ"יום ג'ון פרום".
בסוף שנות ה-70, הביעו חסידי הכת את התנגדותם ליצירת מדינה מאוחדת עצמאית של ונואטו.