tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקרקס, טיפאני אוספת את היהלומים בבובת חיה, לא מודעת שהיא תחת מעקב של פליקס לייטר ואנשיו, אבל היא בוגדת בעסקתה עם בונד ובורחת, ומעבירה את היהלומים למבריח הבא.
כשטיפאני חוזרת למקום מגוריה המבצעיים, היא מגלה שבונד ממתין לה שם ומוצאת את גופתה של או'טול בבריכת השחייה (שנהרגה כנראה על ידי מר ווינט ומר קיד כשהיא זוהתה בטעות כטיפאני).
כאשר צלחה את ניסיון ההתנקשות בחייה, טיפאני המאופקת בתחילה מספרת לבונד איפה היהלומים.
בונד וטיפאני עוקבים אחר בובת החיה, אשר נלקחת מלוקר בשדה התעופה בידי סבל הנותן אותה לסקסבי, שנוסע איתה בטנדר.
בתחנת הדלק המקוימת, סקסבי מחליף מכוניות עם איש אחר שלוקח את הטנדר עם היהלומים.
טיפאני גורמת להסחה שמאפשרת לבונד להתגנב לתוך הטנדר שנוסע לעבר מתקן מרוחק מחוץ לעיר.
מתחזה לעובד מעבדה, בונד נכנס ליעד הנראה של היהלומים - מעבדת מחקר בבעלות ווילארד וויט, שם הוא מוצא איש אחר, המומחה להשתברות הלייזר פרופסור ד"ר מטס (ג'וסף פורסט), בונה לוויין.
כאשר כיסויו נחשף על ידי עובדת המעבדה האמיתי שאליו הוא התחזה, בונד בורח בעזרת גנבת רכב ירח, ואחרי כן אופנוע הונדה ATC90, ומתאחד עם טיפאני במרדף מכוניות עם האבטחה והמשטרה המקומית.
הם מגיעים לביתו של וויט שם בונד מטפס לקומות העליונות בשביל להתעמת עם וויט.
בפנים, 007 מתעמת עם שני כפילי בלופלד במקום שמשתמשים בטלפון משוכלל כדי להסוות את קולם בשביל להתחזות לוויט.
באי ידיעה איזה כפיל להרוג, בונד בועט בחתולו של בלופלד, אשר רץ לידיו של אחד הכפילים - אותו בונד הורג.
עם זאת, בונד בוחר באיש הלא נכון, והורג כפיל.
בונד נהייה מחוסר הכרה ולאחרי כן מושאר למות בתוך קו צינורות בידי ווינט וקיד.
הוא בורח ומתקשר לבלופלד, מתחזה לאחד מעובדי וויט (ויד ימינו של בלופלד), ברט סקסבי.
הוא מגלה את מיקומו של וויט ומציל אותו, אבל בו בזמן בלופלד חוטף את קייס כשהוא ברוח ממלון בית וויט.
בעזרתו של וויט, בונד נוסע למעבדה וחושף את תוכניתו של בלופלד ליצור לוויין לייזר בעזרת היהלומים, שכרגע נמצא בחלל.
בלופלד הורס כלי נשק גרעיניים בארצות הברית, ברית המועצות ובסין, ואז מציע מכירה פומבית בינלאומית לעליונות גרעינית.
וויט מזהה אסדת קידוח מעבר לחופי באחה קליפורניה כמקום פעולתו של בלופלד.
כשמגיע לאסדה, בונד מחליף את הקלטת המכילה את הקודים ששולטים בלוויין בקלטת מוזיקה, ונותן את הקודים לטיפאני שחייה שם כבת ערובה.
עם זאת, כשהיא מנסה להיות לעזרה, היא מחליפה שוב את הקלטות, ונתפסת כשהיא מנסה לתקן את טעותה ונשלחת להצטרף לבונד בגשר.
בנקודה זו, פליקס וה-CIA כבר החלו מתקפת הליקופטרים מול אסדת הקידוח.
טיפאני מצליחה לברוח בין הכאוס ומתאחדת עם בונד.
בלופלד מנסה לברוח במיני-צוללת, אבל בונד משיג שליטה עליה, ומרסק את הצוללת לתוך חדר הבקרה, מביס את בלופלד והורס את מתקן השליטה בלוויין ביחד עם שאר הבסיס.
בסצנה האחרונה, בונד וטיפאני פונים הביתה בספינה, שם ווינט וקיד עולים לסיפון - מתחזים כמלצרים.
בונד רואה את תכסיסם, שורף את קיד ומפוצץ את ווינט כאשר הם מנסים לרצוח אותו.
הסרט נגמר כאשר טיפאני שואלת את בונד איך הם יכולים להשיג את היהלומים מלוויין הלייזר, כאשר הם רואים ניצוץ בשמי הלילה כשהלוויין ממשיך בתנועתו בחלל.
המפיקים, שרצו לשחזר את הצלחת הסרט השלישי בסדרה גולדפינגר, החתימו את במאי הסרט גאי המילטון.
במאי אחר בסדרה, פיטר האנט, הוזמן גם הוא להיות שותף.
האנט ביקש לדחות את ההפקה בשל אילוצים, אך המפיקים סירבו והמילטון ביים לבדו.
תסריט הסרט החל להיכתב על ידי ריצ'רד מייבאום עוד בזמן צילומי הסרט הקודם, "בשרות הוד מלכותה".
השחקן ג'ורג' לייזנבי היה אמור לשחק את בונד בסרט, לאחר שהוחתם לשבעה סרטים, אך הוא עזב בתום הפקת סרטו הראשון בסדרה, על פי עצת הסוכן שלו.
לאחר שנבחנו מספר אלטרנטיבות, הסכים השחקן שון קונרי לשוב ולשחק בסרט, על אף שהכריז על פרישה.
בתמורה, קיבל תשלום של כ-1.25 מיליון לירות שטרלינג ויכולת לבחור באילו הפקות של יונייטד ארטיסטס לשחק.
הצילומים החלו ב- 5 באפריל 1971 והסתיימו ב-13 באוגוסט.
רוב הסרט צולם בארצות הברית – בעיקר בלאס וגאס ובלוס אנג'לס, וסצנות אחדות צולמו באמסטרדם, בפרנקפורט ובצרפת.
הצילומים ב"דרום אפריקה" נעשו למעשה במדבר בנבדה.
הצילומים בלאס וגאס נערכו במלונות שונים, רובם בבעלותו של הווארד יוז.
התאורה הרבה במלונות ביטלה את הצורך בתאורה מלאכותית.
בזמן הצילומים בעיר קונרי הרבה להמר, ואף עיכב צילומי סצנה, כי אסף את זכיותיו.
הזמרת שירלי באסי ביצעה את שיר הנושא.
הפסקול נוצר על ידי ג'ון בארי, והיה הפסקול השישי בסדרה שנוצר על ידיו.
הסרט שוחרר ב-14 בדצמבר 1971. הוא הצליח להשיג רווחים של כ-116 מיליון דולרים בכל העולם, מתוכם 43 מיליון בארצות הברית.
האתר Rotten Tomatoes נתן דירוג של 67% לסרט.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר על הסאונד הטוב ביותר, אך הפסיד לכנר על הגג.
יַהלִי וַגמַן (25 באוקטובר 1925 – 1 בספטמבר 2001) היה פסנתרן, מנצח, ומורה למוזיקה ישראלי.
נחשב ל"ילד הפלא" הישראלי הראשון בתחום הנגינה.
וגמן נולד בשנת 1925 בארץ ישראל המנדטורית, בן יחיד לפניה וגמן שלונסקי וישראל וגמן.
אביו היה מאנשי העלייה השנייה וממייסדי סולל בונה, ואמו הייתה מוזיקאית ומלחינה (אחותם של אברהם שלונסקי, לימים המשורר הנודע, דב שלונסקי, המלחינה והפסנתרנית ורדינה שלונסקי, זמרת האופרה יהודית שלונסקי (אידה) ומינה שלונסקי).
מקטנותו למד בבית הספר למוזיקה בחיפה, ונמנה עם תלמידיהם של גיטה ויצמן ופרנק פלג.
הוא נחשב "ילד פלא" מוזיקלי.
כשהיה בן 6 החל להופיע בנגינת פסנתר, וכעבור שנה נערכה ההופעה הפומבית הראשונה שלו בבית הספר למוזיקה בחיפה.
בגיל 14 הגיש רסיטל ראשון בתל אביב, בקונסרבטוריון טאובה, ובהיותו בן 15 זכה בתחרות לפסנתרן הצעיר מטעם התזמורת הפילהרמונית, עמה הופיע לאחר מכן.
וגמן למד בבית הספר הריאלי בחיפה.
במרץ 1946 הופיע יחד עם אלה גולדשטיין בקונצרט בשני פסנתרים.
באותה שנה יצא לז'נבה לתחרות פסנתר עם המורה פרנק פלג.
משם המשיך וגמן לארצות הברית, ללימודים בבית הספר ג'וליארד בניו יורק.
בנוסף עסק בנגינה ובניצוח, הופיע בתחרויות שונות וזכה בפרסים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות בחר שלא לשוב ארצה, ועשה זאת רק כעבור שנה, בשנת 1949. במשך שש שנים הופיע בקונצרטים וברסיטלים רבים ברחבי המדינה.
בשנת 1955 החליט לנטוש את תל אביב ולעבור לחיות בקיבוץ שמיר.
הוא פרש כמעט כליל מנגינה.
לצד עבודה בקיבוץ הוא ייסד את תזמורת הקיבוצים וניצח עליה, וכמו כן עסק בהוראה באקדמיה למוזיקה בירושלים.
בסוף שנות ה-50 נקלע לעין הסערה כאשר בעת שהשתתף בקונצרט מוזיקלי בקיבוץ עין החורש, פוצץ חבר הקיבוץ המשורר אבא קובנר את הקונצרט במחאה על השתמטותו מן המלחמה עשור קודם לכן.
הפרשה הונצחה בספרו של אלישע פורת "איקונין סדוק", שבו מופיע הסיפור "רצ'יטטיב ורונדו", ובו מסופר על פיצוץ הופעתו של פסנתרן צעיר כמחאה על השתמטותו מקרבות מלחמת השחרור.
את מקומו של הקונצרט שהופסק תפסו ויכוחים סוערים בין מצדדי הפסנתרן למתנגדיו.
פורת סיפר כי את ההשראה לסיפור קיבל ממקרהו של וגמן.
כעבור זמן עזב וגמן את הקיבוץ ונסע לפריז.
במשך שנים נעלם מהעין הציבורית.
בסוף שנות ה-70 שב לתל אביב והופיע בקונצרטים, ואף עסק בהוראת מוזיקה ופסנתר.
בין תלמידיו: דוד גריילסאמר ודניאל גלאי.
בשנות ה-90 הידרדר מצבו הבריאותי והכלכלי.
הוא עזב את תל אביב וחי בעיר הולדתו חיפה כחסר בית.
הוא התגלה על ידי איש אמיד תושב חיפה, שעודד אותו לפתח מחדש את הקריירה המוזיקלית.
וגמן היה נשוי פעמיים, לפסנתרנית ישראלה מרגלית ולנעמי שחף.
מאשתו השנייה, אותה נשא בקיבוץ שמיר, נולדה בתו היחידה, יסמין וגמן-נגב.
יהושע סובול, שהתגורר לאחר נישואיו בקיבוץ שמיר והכיר את יהלי וגמן, קרא לבנו, הזמר יהלי סובול, על שמו.
יהלי וגמן מת בשנת 2001 בחוסר כול.
יהלומי דמים (או יהלומי סכסוך, יהלומי מלחמה, וגם יהלומי קונפליקט), הוא שמם של יהלומים שתהליך כרייתם והסחר בהם ממומן ומתבצע על ידי ארגונים לוחמים ו/או באזורי עימות ומלחמה, תוך כדי פגיעה והרג בבני אדם רבים, בדרך כלל באפריקה (שבה נכרית כשני שלישים מתפוקת היהלומים בעולם).
זכויות האדם הן זכויות להן זכאי כל אדם מעצם היותו אדם.
ב-10 בדצמבר 1948 קיבלה עצרת האו"ם את "ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם" אשר משמשת מאז כמסמך הבסיס של הקהילה הבינלאומית בנושא זכויות האדם והאזרח.
מסמך זה מייצג את ההגדרה הבינלאומית של זכויות אדם, עקרונות ההכרזה מהווים בסיס לחוקות של מדינות רבות ואלמנט חשוב במשפט הבינלאומי.
כמו כן, סעיפי ההכרזה אומצו על ידי ארגונים רבים לזכויות האדם ברחבי העולם כבסיס לפעילותם, למשל אמנסטי אינטרנשיונל.
ההכרזה מתייחסת לכך שחירות ושוויון הן הזכויות הטבעיות של כל אדם.
כמו כן, ההצהרה מפרטת זכויות פרטניות כגון הזכות לחיים, לחופש, לביטחון ולפרטיות, וזכויות נוספות הקשורות לזכויות כלכליות, חברתיות, פוליטיות ותרבותיות.
כרייתם של יהלומי דמים ומכירתם, נחשבת להפרה חמורה של זכויות האדם עקב מספר סיבות.
ראשית, כריית היהלומים נעשית בכפייה ותחת איומים, על ידי אזרחי מדינות שבהן מתרחש הסכסוך, בתנאי מחיה קשים, תוך הגבלת החופש של האדם ותחושת הביטחון שלו, פגיעה בגופו ולעיתים גם נטילת חייו.
שנית, מכירת יהלומי הדמים מממנת את המשכו של הסכסוך בין קבוצות מורדים וארגוני גרילה תוך פגיעה באוכלוסייה אזרחית, במקום מגוריהם, בחייהם ובגופם, באפשרות לחיות בכבוד ובביטחון.
הילדים והגברים שכורים יהלומים באפריקה נתונים לסכנה, לתנאי היגיינה ירודים ותנאי מחיה מאוד קשים.
לרוב הם מרוויחים פחות מדולר אחד ליום עבור כרייה ידנית של יהלומים עם מסננת, את או אזמל.
הפרת זכויות האדם על רקע כריית יהלומי דמים ומכירתם התרחשה ומתרחשת במדינות רבות ביבשת אפריקה, בהן: אנגולה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, סיירה לאון, ליבריה, חוף השנהב וזימבבואה.
יהלומי הקונפליקט קבלו את שמם עקב השימוש שלהם במימון פעילות לחימה של מורדים, מתנגדי משטר וצבאות טרור הפועלים באפריקה.
כריית יהלומי דמים בעבודות פרך גרמה לכך שרבים מבני אפריקה הפכו ליתומים ואלמנות, כאשר חלק גדול מכורי היהלומים הם ילדים.
מרבץ היהלומים הראשון התגלה במאה ה-19 בדרום אפריקה.
מאז, נכרכו בכריית אבני הגלם של היהלומים מעשי אלימות, פשע ופגיעה בזכויות האדם.
אנגולה היא מדינה עשירה במרבצים של אוצרות טבע כגון נחושת, זהב, ברזל ויהלומים.
היא הייתה מושבה קולוניאלית של פורטוגל.
עם ההכרזה על עצמאותה פרצה בשנת 1975 מלחמת אזרחים.
המלחמה נמשכה 27 שנים והותירה את אוכלוסיית אנגולה פצועה וכואבת: מיליון הרוגים, ארבעה מיליון עקורים, מאות אלפי יתומים, עשרות אלפי קטועי גפיים ונכים, ערים שלמות הרוסות, ורעב גדול עקב שדות רבים שלא עובדו ולא הניבו יבול.
למעשה, אנגולה יכולה להיכנות בתואר "מקום לידתם של יהלומי הקונפליקט".
לאחר התפרקות ברית המועצות וסיומה של המלחמה הקרה, נפסק הסיוע של מעצמות המערב לכוחות הלוחמים באנגולה.
ולכן הפלגים השונים עברו לניצול משאבי הטבע המקומיים - MPLA ניצלה את הנפט ו-UNITA ניצלה את היהלומים.
וכך, נסיבות במלחמת האזרחים היו כר פורה לשיגשוגו של סחר לא-חוקי ביהלומים.
רווחי הסחר שימשו את הפלגים הלוחמים לרכישת כלי נשק ומימון לחימת הגרילה, שהעצימה את המלחמה.
לפי דו"חות האו"ם החל משנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות ברית המועצות, הארגון האנגולי החמוש אוניטה (UNITA) היה אחראי לכ-25%-30% מכלל יצוא היהלומים הבלתי חוקי של אנגולה.
והכנסותיו הגיעו לעיתים ל-250 אלף דולר ליום, זאת כאשר חלק גדול ממכירת היהלומים התבצע לרכישת נשק ממדינות ברית ורשה שהתפרקה.
תנועות לזכויות אזרח טוענים כי בין השנים 1992 עד 1998 UNITA מכרה יהלומים למימון המשך פעילותה בשווי של 3.72 מיליארד דולר ל"דה בירס", ענקית היהלומים, אם כי היא הכחישה זאת.
ב-1998 האו"ם החליט להטיל סנקציות על סחר ביהלומים שמקורם באזורי שליטה תחת UNITA, עם הכרזת החוק "דה בירס" הודיעו כי הם תומכים בו.
המערך לתיעוד תנועת יהלומי הגלם בעולם, המכונה תהליך קימברלי, גובש על ידי האו"ם בין השנים 2002–2003 בזיקה ישירה למתחולל במלחמת האזרחים באנגולה וכהמשך להטלת הסנקציות עליה.
אולם, הפרת זכויות האדם בענף היהלומים האנגולי לא פסקה לאחר תום מלחמת האזרחים, ויש עדויות כי גם בראשית המאה ה-21, לאחר תום הסכסוך, נמשכת ההתעללות בבני אדם תחת המשטר החוקי של אנגולה.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הידועה גם בשם קונגו-קינשאסה על שם עיר הבירה, לשעבר קונגו הבלגית וזאיר, היא המדינה האפריקאית הגדולה ביותר ביבשת.
המדינה צמחה ממלחמת אזרחים עקובה מדם אשר נטלו בה חלק גם שמונה מתשע המדינות השכנות במלחמה שמכונה גם "מלחמת העולם האפריקאית", בניסיון להשתלט על שפע המחצבים שלה.
לאחר קבלת עצמאותה מבלגיה ב-1960 שררו אי סדר, מהומות וחילופי ממשלות תכופים במדינה.
ב-1965 תפס את השלטון בהפיכה צבאית מובוטו ססה סקו.
ב-1997 ממשלתו של מבוטו הופלה בהפיכה ואת השלטון תפס לורן דזירה קאבילה.
כתוצאה קונגו-קינשאסה נקלעה למלחמת אזרחים הידועה כמלחמת קונגו השנייה (המלחמה הראשונה זה הפלת המשטר של מבוטו ססה סקו) שנמשכה חמש שנים, בין השנים 1997–2003. המלחמה גבתה את חייהם של כ-4 מיליון בני אדם בין שנות המלחמה.
אף על פי שב-2003 הכוחות המורדים לקחו חלק בממשלת המעבר, נמשכה לחימה בין כוחות הממשלה לכוחות נאמנים מבחוץ עד 2006.
בשנות המלחמה מימנו הכוחות המורדים וכוחות הממשלה את פעולתם באמצעות כריית יהלומים וניצול אוצרות הטבע של המדינה אשר נמצאים באזורי שליטתם, תוך ניצול האוכלוסייה המקומית והפרת זכויות אדם באופן תדיר.
ארגוני זכויות אדם בינלאומיים טוענים כי גם כיום בכרייה הלא חוקית ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו נורים למוות מדי יום עשרות בני אדם ורבים עוד יותר נפצעים קשה, רבים מהקורבנות הם ילדים.
במקביל לכריית יהלומי הדמים בזמן מלחמת קונגו השנייה, נעשתה גם כרייה של המינרל קולטן, מינרל החיוני לייצור רכיבים מרכזיים במוצרי אלקטרוניקה, אשר 80% מהמלאי הידוע שלו בעולם נמצא בקונגו.
הדרישה הגוברת למוצרי אלקטרוניקה הובילה לביקוש גובר לקולטן.
וארגוני פשע חמושים אילצו תושבים רבים, ביניהם ילדים, לעבוד במכרות בתנאי עבדות ובסכנת מוות.
ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, יהלומים ומינרלים שונים עדיין נכרים על ידי קבוצות מורדים לקניית נשק.
בדרום קונגו אלימות מזוינת והפרת זכויות אדם על רקע שליטה במכרות יהלומים נמשכת גם בראשית המאה ה-21.
בשנת 1930 נמצא היהלום הראשון בסיירה לאון.
כחמש שנים לאחר מכן התחילה תעשיית היהלומים במדינה לפעול באופן רשמי.
בשנת 1935, עם התבססות תעשיית היהלומים, חתמו הכוחות הקולוניאליים ששלטו בסיירה לאון על הסכם חכירה עם חברת דה בירס הדרום אפריקנית.
הסכם זה העניק לחברה זכויות כרייה בלעדיות במדינה למשך 99 שנים.
עם חלוף הזמן, החלו לפעול בסיירה לאון מספר רב של מכרות לא חוקיים, ובשנת 1956 הגיע מספרם לשבעים וחמישה אלף.
מכרות אלו הוקמו ותופעלו על ידי מבריחים ומשקיעים זרים, וגרמו למשבר גדול בהשלטת החוק והסדר במדינה.
בשנת 1968, שבע שנים לאחר קבלת עצמאותה של סיירה לאון מבריטניה, עלה לשלטון סיאקה סטיבנס.
סטיבנס הבין מיד את הפוטנציאל הפוליטי והכלכלי הגלום בנושא כריית היהלומים ומיהר להציג את השליטה החיצונית בכרייה במדינתו כבעיה לאומית.
במקביל החל סטיבנס לארגן ולהיות שותף בתהליכי כרייה בלתי חוקית.
בשנת 1971, יצר סטיבנס את החברה הלאומית לכריית יהלומים (ראשי תיבות באנגלית: NDMC).
סטיבנס ויד ימינו לאורך השנים, ג'מיל מוחמד, סוחר יהלומים לבנוני, השתלטו על רובו של שוק היהלומים בסיירה לאון עד אמצע שנות השמונים של המאה ה-20, מועד פרישתו של סטיבנס.
בשנת 1987, בעקבות ניסיון הפיכה בסיירה לאון, ברח ג'מיל ואת מקומו תפסו משקיעים ישראלים בעלי קשרים למשפחות פשע אמריקאיות ורוסיות, וקשרים לסוחרים מרכז הסחר ליהלומים באנטוורפן.
ב-1991 פרצה מלחמת האזרחים בסיירה לאון, וכמעט באופן מיידי עלתה ממשלה צבאית, אחד מהכוחות הלוחמים היו החזית המהפכנית המאוחדת (RUF) בהנהגת פודאי סנקו.
למרות חילופי השלטון, התקפות החזית המהפכנית המאוחדת לא פסקו.
רבים מלוחמיה של החזית המהפכנית המאוחדת היו ילדים ובני נוער, רוב הילדים הללו היו עניים מאוד אשר הגיעו מאזורי פריפריה.
אזורים אלו שימשו מקור לכוח אדם לכרייתם הלא חוקית של היהלומים, ובעבר שימשו אותם אזורים לגיוס לצבאותיהם של ראשי הממשלות.
התקפותיהם של המורדים הופנו פעמים רבות כנגד אזרחים, דבר אשר עמד בניגוד לעקרונותיהם המוצהרים, שדיברו על עשיית צדק לאזרחי המדינה.
במהלך המלחמה שיחקה ליבריה, שכנתה של סיירה לאון, תפקיד מפתח כאשר שימשה כנותנת החסות לארגון החמוש של המורדים רו"ף (RUF).
ליבריה ניסתה לשמר את אחיזתה בשוק היהלומים של סיירה לאון, ניסיון זה גרר מלחמה ברוטלית.
בסוף שנות התשעים של המאה ה-20, הפכה ליבריה לבירתם האזורית של יהלומים הקשורים במעשים פליליים, כגון קניית נשק, סמים, והלבנת כספים.
בתמורה לנשק מכרו המורדים את היהלומים, דבר שהציף את המדינה ברובים, גרם להחרפת המלחמה, והפך את סיירה לאון לגן העדן של הפשע המאורגן על שלל סוגיו.
במהלך המלחמה שנמשכה כעשור איבדו את חייהם כשבעים וחמישה אלף בני אדם, רובם אזרחים.
כוחות המורדים הותירו אלפי נשים, גברים, וילדים ללא רגליהם או ידיהם, ובעלי צלקת גופנית ונפשית למשך כל חייהם.
לאורך המלחמה כמחצית מאוכלוסייתה של המדינה נאלצו להעתיק את מקום מגוריהם ואף הפכו לפליטים במדינות אחרות.
השירותים הציבוריים במדינה, כולל בתי ספר ובתי חולים, צמצמו את פעולתם בחצי בעשור זה.
אוצרות הטבע של סיירה לאון, אשר היו מתוכננים לשמש לצורכי פיתוח, שימשו לצורכי הרחבת המלחמה, דבר שהציב את המדינה כאחרונה ב"דירוג הפיתוח האנושי" של האו"ם (UNDP).
לאורך הסכסוך החמוש נעשה הון עצום מהיהלומים המקומיים, אך הדבר היחיד שהמקומיים קיבלו מכך היה טרור, רצח, נכות ועוני.
עם סיומה של המלחמה החל תהליך פיזורו של הצבא ופירוקו מנשקו.
בשנת 2002 הושלם התהליך על ידי תמיכה שקיבלה סיירה לאון מממשלות ארצות הברית ובריטניה, "כוחות או"ם לשמירת שלום" (UNAMSIL) ותרומות מהבנק העולמי, קרן המטבע הבינלאומית ומגוון ארגונים לא ממשלתיים נוספים.
במידה רבה, המשך הצלחתו של תהליך השיקום בסיירה לאון תלוי בהתפתחויות בענף היהלומים.
בין השנים 1989-2001 שררה בליבריה מלחמת אזרחים.
בשנת 2000, האשים האו"ם את נשיאה של ליבריה, צ'ארלס טיילור, בתמיכה ושיתוף פעולה עם המורדים בסיירה לאון, עקב ביצוע סחר חליפין של נשק בתמורה ליהלומים.
מאותה סיבה הטיל האו"ם סנקציות על יהלומיה של ליבריה, כשנה לאחר מכן.
בשנת 2003 התפטר טיילור מהנשיאות ובשנת 2006 הובל למשפט בהאג בבית המשפט לפשעי מלחמה.
בראשית העשור השני של המאה ה-21, שורר שלום בליבריה ונעשים ניסיונות ליצור תעשיית יהלומים חוקית.
האו"ם חדל ליישם את הסנקציות על ענף היהלומים במדינה, שהפכה להיות שותפה פעילה בתהליך קימברלי.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה להתפתח במדינה תעשיית כריית היהלומים.
בעקבות הפיכה בשלטון התחילה מלחמת אזרחים במדינה בשנת 1999. המדינה הפכה לנתיב פרוץ להברחת היהלומים מליבריה ומסיירה לאון.
על פי דיווחי האו"ם, נכון לשנת 2007, יהלומי דמים בשווי 23 מיליון דולר מחוף השנהב הוברחו לשוק הבינלאומי של היהלומים דרך גאנה ומאלי.
אף על פי שיהלומיה של זימבבואה אינם נחשבים יהלומי דמים בהתאם להגדרת תהליך קימברלי, הפקת היהלומים וההברחות במדינה, היו נתונים לפיקוח באופן אישי על ידי נשיא "מועצת היהלומים" (World Diamond Council).
ארגון "עדים גלובליים" , טוען כי החל משנת 2007 קציני משטרה שמוצבים באזורי כרייה מכריחים עובדים לעבוד תחתם, דורשים מהם שוחד, מכים ואף הורגים את העובדים אשר מנסים להתנגד ולעבוד במכרה שלא בשליטתם.
למעשה, ישנה אלימות בחסות השלטון לצורכי כריית יהלומים.
ב-2008 הצבא הרג מעל 200 בני אדם על מנת לשלוט בכריית היהלומים באזור.
בשנת 2009 נשלחה משלחת של האו"ם לחקור את האלימות בזימבבואה והיא מצאה הפרות בוטות של זכויות אדם.
אולם למרות הפרות אלו, זימבבואה ממשיכה להיות חברה בתהליך קימברלי.
ב-2010 ניתנה המלצה כי יהלומי הגלם שמופקים בזימבבואה יוכרזו כחופשיים מקונפליקט.
בשנת 2004 הטיל האו"ם סנקציות על המדינה והמדינה הורחקה מתהליך קימברלי.
הדבר נעשה עקב יצוא כמויות אדירות של יהלומים אשר מקורם אינו ידוע, זאת ללא קיום תעשיית יהלומים רשמית במדינה.
כמו כן, המדינה הואשמה בזיוף מקורם של היהלומים.
הרפובליקה של קונגו התקבלה מחדש לתהליך קימברלי בשנת 2007.
תהליך קימברלי הוא פורום בינלאומי שהחל לפעול ב-2003 במטרה להסדיר מערכת אמינה הבוחנת את הסחר ביהלומי גלם, ומונעת מסחר ביהלומי דמים.
תהליך קימברלי עשה את צעדיו הראשונים במאי 2000 בעיר הכורים קימברלי בדרום אפריקה.
שם נפגשו נציגי המדינות הדרום אפריקאיות האחראיות על הפקת היהלומים על מנת למצוא דרך פעולה לעצור את הסחר ביהלומי דמים וכך להבטיח כי רוכשי היהלומים לא יממנו פעילות אלימה.
בדצמבר אותה שנה אימץ ארגון האומות המאוחדות את הפתרון שהוצע בוועידת קימברלי – יצירת תעודה בינלאומית אשר כל יהלום גולמי המגיע מאזורי הכרייה יהיה מחויב בנשיאתה.
בנובמבר 2000 בעקבות משא ומתן בין ממשלות, ארגוני זכויות אדם ונציגי תעשיית היהלומים העולמית נוצר "המערך לתיעוד תנועת יהלומי הגלם בעולם" .
מערך זה נכנס לתוקפו בשנת 2003, כאשר המדינות המשתתפות החלו ליישם את חוקיו.
תהליך קימברלי כופה על החברות בו דרישות רחבות היקף על מנת לאפשר להן להצהיר על משלוחי היהלומים כנקיים מיהלומי דמים ולמנוע מיהלומי דמים מכניסה לסחר החוקי.
ארגון הליך קימברלי מבצע את אכיפת החוקים על חברותיו בעזרת מעקב אחר דו"חות סטטיסטיים ודו"חות ביקורת.
מדינת ישראל הייתה אחת היוזמות של אמנת קימברלי.
ואף הנפיקה את התעודה הראשונה בעולם בשנת 2003. בשנת 2010 כיהנה מדינת ישראל כיו"ר הארגון.
היא מפקחת על תנועת יהלומי דמים אלה.
פעמיים בשנה מתכנסים כלל נציגי הממשלות החברות בארגון, נציגי תעשייה ונציגי ארגוני זכויות אדם לוועידת תכנון, זאת במקביל להתנהלות שוטפת במהלך השנה.
הוועידה מאפשרת מקום למפגש לנציגים על מנת לדון ולסכם את המשך פעולתו של ההסכם.
בנוסף, באירוע זה נפגשות קבוצות עבודה שונות מתעשיית היהלומים על מנת לפתור בעיות ספציפיות בעבודתם.
באירוע מתקיימות ארבע אסיפות של קבוצות עובדים ושתי ועידות.
על פיקוח ארגון תהליך קימברלי ממונה יושב ראש, שנבחר פעם בשנה על ידי ועידת התכנון - מי שנבחר מכהן כסגן יושב ראש ושנה לאחר מכן מתמנה ליו"ר.
המדינה המכהנת כיום כיו"ר היא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (נכון לעכשיו עוד לא נבחר סגן יו"ר שיכול לעמוד בראשות הארגון בהמשך 2012).
המשתתפים בוועידת התכנון הם 49 נציגים של 75 מדינות בעולם (האיחוד האירופי נספר כמדינה אחת), בנוסף ישנם נציגים מתחום תעשיית היהלומים ונציגי זכויות אדם אשר פועלים כמשקיפים בוועידה.
חברי פרויקט קימברלי נושאים באחריות מוערכת של 99.8% מכלל התוצר העולמי של היהלומים הגולמיים (לא מעובדים).
חברי ארגון קימברלי מעידים כי בתקופת זמן קצרה הצליח ארגונם לגרום לשינוי גדול מאוד בקרב רבים בעולם.
מומחים ליהלומים סבורים כי כיום בעקבות יצירת תהליך קימברלי, רק אחוז אחד מכלל היהלומים המשווקים בעולם הם יהלומי דמים, זאת לעומת 15% ב-1990. נציגי הארגון טוענים כי התהליך הצליח לעזור לייצוב מדינות חלשות ופיתוח כלכלתן, על ידי הפיכת ענף היהלומים לרווחי ומפוקח.
יחד עם זאת, יוזמת קימברלי נתקלה כבר עם הקמתה במספר קשיים.
הקושי המהותי ביותר נוצר עקב הדרישה לקיים מסחר ביהלומים אך ורק בין המדינות החברות בארגון.
על אף שדרישה זו הייתה הגיונית מבחינה רגולטורית, מבחינה פרקטית טענו מומחים שעסקו בנושא כי דרישה זו מפירה בצורה בוטה את כללי "אמנת המסחר הבינלאומית" (GATT) ויוצרת אפליה בין מדינות.
בעיה זו נפתרה כאשר אישר האו"ם אפליה זו, עקב היותו של מסחר היהלומים עניין הומניטארי.
קושי נוסף שתהליך קימברלי נתקל בו הוא חוסר הנחיות או חוקים ברורים לגבי חקיקה בנושא היהלומים בתוך המדינות החברות, כל מדינה אחראית על יצירת תקן לתהליכים העוברים היהלומים הגולמיים בשטחה.
מדינות רבות החברות בתהליך קימברלי ממשיכות להפר את החוק ולסחור ביהלומי דמים, במקביל להעלמת העין של תעשיית היהלומים.
ברמת הביצוע מתגלות בעיות נוספות.
סוחרי היהלומים בעולם טוענים כי לאחר שבשנים האחרונות נחתמו הסכמי שלום בין ממשלות אפריקאיות לארגוני גרילה שעשו שימוש ביהלומי דמים למימון פעולתם, הפך תהליך קימברלי למיותר ורק מקשה על המסחר בתחום.
בעיה נוספת שמתגלה היא שבתעודה שמתלווה לכל יהלום גלם מצוינת המדינה ממנה מגיע היהלום, אך לא קיים פירוט לגבי המכרה הספציפי ממנו הוא נכרה.
בעיה זו מאפשרת בקלות רבה לקבוצות מורדים וכורים לא חוקיים לשלב יהלומים לא חוקיים בחוקיים ולהמשיך להחזיק מכרות יהלומים באפריקה, במצב כזה בלתי אפשרי לאתר את מקור היהלום ולברר את חוקיותו.
כמו כן, השוק השחור שבו מוברחים יהלומים פורח מאז החל תהליך קימברלי, אך עדיין לא נמצאה דרך להילחם בו: יוזמי התהליך לא לקחו בחשבון כי במדינות אשר בהן מופקים יהלומי הדמים, לעיתים קרובות, קבוצות הפשע והמורדים עשירים וחזקים יותר מן הממשלה המכהנת אשר נאלצת להיכנע לדרישותיהם בנושא.
ארגון Global Witness, אשר היה בין הראשונים שהעלה את הקשר בין יהלומים להימשכות הקונפליקט במדינות אפריקה, והיה מהמקימים של תהליך קימברלי, אולם פרש בדצמבר 2011 מתהליך קימברלי.
הסיבות שניתנו לכך הן, שתהליך קימברלי נכשל בטיפול במסחר ביהלומי דמים אשר נכרו בחוף השנהב, הפרת החוקים בוונצואלה, וכריית יהלומים תחת אלימות השלטון בזימבבואה.
מדינות חברות בוועידת התכנון של תהליך קימברלי
הסרט "לגעת ביהלום" בכיכובו של לאונרדו דיקפריו עוסק ביהלומי דמים אשר נכרים באזורי עימות בסיירה לאון לשם התחמשותם של קבוצות מורדים ומימון עימותים צבאיים.
עלילת הסרט מתרחשת על רקע מלחמת האזרחים בסיירה לאון כאשר השימוש ביהלומי דמים לצורכי מימון הלחימה הייתה בשיאו.
הסרט תרם להפצת המודעות בעולם שלא לקנות יהלומים שנכרו באזורי קונפליקט באפריקה.
כמו כן, יציאת הסרט לאקרנים תרמה למעבר של תעשיית היהלומים לתהליך שקוף שבו לראשונה תעשיית היהלומים בארצות הברית אפשרה פרסום נתונים כלכליים לציבור כחלק מהחלת אמנת תהליך קימברלי עליהם.
אנשי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל בנו מערכי שיעור סביב הסרט לצורך חינוך אזרחים והפצת מידע על זכויות אדם ויהלומי דמים.
הסרט "שר המלחמה" בכיכובו של ניקולס קייג' עוסק בסחר נשק על רקע מלחמות אזרחים באפריקה כאשר יהלומי דמים משמשים כמטבע לסחר חליפין.
בקליפ לשירו של קניה וסט "Diamonds from Sierra Leone" יש תיאור של שימוש בילדים לכריית יהלומי דמים תחת עיניהם הפקוחה של סוהרים חמושים, והמחזה של אנשים מערביים קונים יהלומי דמים.
קנייה ווסט הקליט רימקס לשיר הזה עם הראפר ג'יי זי אשר מתאר בפירוט את המצב בסיירה לאון.
הבית הראשון של השיר מתחיל במילים:
יָהְצָה, או יַהַץ, הייתה עיר מקראית באזור השליטה של המואבים.
לאחר כיבוש הארץ על ידי שבטי ישראל נכללה בנחלת שבט ראובן אך העיר נפלה בגורלם של שבט לוי ונמנית בין 48 ערי הלויים.
שבטי ישראל כבשו אותה בתקופת ההתנחלות מידי האמורים, בראשם מלכם סיחון, כפי שסופר בספר במדבר:
בספר דברים מתוארת ההתמודדות עם תושבי עבר הירדן המזרחי, שנתפסו כבעלי עוצמה צבאית, כאירוע חשוב בתולדות ההתנחלות הישראלית; שכן, כדי לנצחם נזקק עם ישראל לברכה ולהתערבות של האל.
יהץ נכללה בנחלת שבט ראובן כפי שצוין בספר יהושע:
אחר כך, נעשתה יהץ עיר לויים, כפי המסופר בספר דברי הימים:
בספר שופטים הזכיר השופט יפתח את הניצחון על האמורי ביהץ בעניין מלך עמון:
יהץ הסמוכה למידבא הוזכרה בקינה שיוחסה לנביא ישעיהו, ממנה ניתן ללמוד כי חזרה לשליטת המואבים בתקופת המלוכה:
וכך גם משתמע מהנאמר בספר ירמיהו:
במאה ה-20 הוצע לזהות אותה בג'לול, ממזרח למידבא, אך הצעה זו לא התקבלה.
וכן הוצע לזהותה בחרבת אֶל-מְדֱיִינֳה.
במצבת מישע מלך מואב מהמאה ה-9 לפנה"ס, נאמר שהעיר נכבשה על ידו והובאו אליה מבני מואב ליישבה.
יוחנן אהרוני זיהה בשנות ה-70 את יהץ עם האתר חירבת אל מודין את-תמד.
חוקר המקרא האמריקאי אנדרו ג'ון דירמן קיבל זיהוי זה בשנות ה-80. האתר שוכן ממזרח לים המלח.
זהו אתר מבודד הקרוי על שם וואדי את-תמד, שבסמוך לו הוא נמצא.
החוקר האירופאי הראשון שביקר ותיעד את האתר הוא אלואיס מוסיל, שביקר באתר בתחילת המאה ה-20. נלסון גליק סקר את האתר ופרסם את ממצאיו בשנות ה-30. האתר נחפר לראשונה בשנת 1996. זהו אתר מלבני, שהוקם על משטח מלאכותי, שנבנה מקירות תמך ומולא בעפר.
קירות התמך תחמו שטח של 140X80 מטר.
האתר הוקף בסוללה שנחפרה בחלק הדרומי.
הסוללה הוקמה על בסיס קיר אבן, ואליה הוצמדה חלקלקה.
בחלק הצפון מזרחי נמצא השער, שכולל 6 תאים.
זהו שער קטן יותר מהשערים שהתגלו בגזר וחצור.
יכול להיות שבסמוך לשער ישנו מפעל מים.
רוב המבנים שנחשפו באתר הם ציבוריים.
ישנו מקדש ליד השער ובדרום מבני עמודים.
הממצאים שנאספו אופייניים לסוף תקופת הברזל 2, אזור המאה ה-6 לפנה"ס.
ישראל פינקלשטיין גם סבור שמדובר ביהץ שלפי מצבת מישע נבנתה על ידי המלך עומרי.
לדעתו הממצאים שנאספו בחפירות הם מהשלב האחרון של האתר, שהוא הכיבוש הבבלי במאה ה-6 לפנה"ס.
מתיארוך פחמן-14 שנעשה לקורות עץ בשער, התקבל טווח השנים 810-755 לפנה"ס.
באתר נתגלו גם שברי חרסים מתחילת הברזל 2. לכן לדעתו האתר הוקם על ידי המלך עומרי במאה ה-9 לפנה"ס.
באתר לא זוהה הרס, ולכן פינקלשטיין סבור שמישע השתלט על האתר ללא שימוש בכוח.
יהלום הופ הוא יהלום גדול במשקל 45.52 קרט (9.10 גרם), בצבע כחול כהה, המוצג במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע של הסמית'סוניאן בוושינגטון די.
היהלום הצבעוני נראה למתבונן בצבע כחול כיוון שבמבנהו הגבישי קיימים שרידים של היסוד הכימי בור, אולם בחשיפה לקרינת על-סגול הוא פולט אור אדום זרחני.
יהלום הופ מסווג כיהלום מסוג IIb, יהלומים בהם קיים היסוד בור.
אלה יהלומים נדירים ביותר המהווים רק 0.1% מכלל היהלומים הטבעיים שנמצאו.
קיימת אמונה עממית ידועה ולפיה יהלום הופ מקולל.
ההיסטוריה של הבעלויות הרבות על יהלום הופ מעת כרייתו בהודו, העברתו לצרפת, בריטניה ולבסוף לארצות הברית, מתועדת היטב, להוציא פערי זמן קטנים.
יהלום הופ תואר כיהלום המפורסם ביותר בעולם ונטען כי זהו מוצג האומנות הזוכה למספר המבקרים השני בגודלו בעולם לאחר תמונת המונה ליזה.
בחודש דצמבר 1988 נשקל יהלום הופ על ידי מעבדת מסחר אבני החן של המכון הגמולוגי של אמריקה, אשר קבעה כי משקלו הוא 45.52 קרט (9.10 גרם).
היהלום הושווה בגודלו לביצת יונה, או לפרי אגוז מלך וצורתו אגסית.
היהלום תואר בצבע "כחול-אפרפר כהה מפואר", או "כחול כהה בצבעו", וכן בצבע "כחול-מתכתי".
צבעו של יהלום הופ הושווה לעיתים לצבע ספיר.
לאחר חשיפה לקרינה על-סגולה, היהלום פולט בחושך אור אדום זרחני חזק באופן יוצא מן הכלל הנמשך זמן מה לאחר שנפסקה חשיפתו לאור על-סגול.
תכונתו זו של יהלום הופ תרמה לאמונה העממית בדבר היותו מקולל.
קרינה זרחנית זו מסייעת למדענים ליצור "טביעת אצבע" של יהלומים כחולים טבעיים ומאפשרת להבחין ביניהם לבין יהלומים מלאכותיים.
הקרינה האדומה מעידה על תערובת נדירה של היסודות בורון וחנקן ביהלום.
דרגת הבהירות של יהלום הופ היא VS1. משמעות דרגה זו היא שהיהלום מכיל פגמים מרובים קטנים מאוד, אשר קשה לראותם מתחת להגדלה של פי 10. ביהלום נראים גרגירים לבנבנים.
צורת חיתוכו של יהלום הופ תוארה כ"כרית בריליאנט ישנה".
צורת חיתוך אשר מטרתה להכניס את מידת האור המרבית לתוך האבן באמצעות יצירת משטחי פנים מרובים.
בשנת 2010 הוסר יהלום הופ מן התכשיט שבו היה מקובע כדי לבדוק באופן מדעי את הרכבו הכימי.
לתוך היהלום נקדח חור לעומק ננומטר אחד (מיליארדית המטר).
תוצאות ראשוניות של בדיקות החומר ממנו עשוי היהלום העלו נוכחות בור, מימן וחנקן.
ריכוזי הבור באבן נעים בשיעור שבין 0–8 חלקים למיליון.
מרישומים שהותיר בעליו הראשון המתועד של היהלום, סוחר אבני החן הצרפתי ז'אן בפטיסט טברנייה (Jean Baptiste Tavernier) ניתן להסיק שיהלום הופ נמצא במכרה היהלומים קולור, במחוז גונטור, במדינת אנדרה פרדש שבהודו, במאה ה-17. לא ברור מי היה בעליו הראשון של היהלום, מי מצאו, ובאיזה מצב היה כאשר נמצא.
על פי התיעוד הקיים, הסוחר הצרפתי טברנייה ככל הנראה רכש את היהלום, או אולי גנב אותו, והביא אותו לפריז עדיין בצורתו הגולמית ובטרם לוטש.
היהלום נודע אז בשם "הכחול של טברנייה" (Tavernier Blue).
תחילה נחתך באופן גס לצורה משולשת במשקל 115 קרט (23 גרם).
קיימת הערכה סותרת באשר לגודלו המקורי של היהלום ולפיה שקל רק 22.45 גרם בטרם נחתך.
בספר שכתב טברנייה על מסעותיו להודו הוא מתאר מספר יהלומים גדולים אותם מכר למלך לואי ה-14 ככל הנראה בשנת 1668, או 1669, בעוד שהיהלום הכחול מוזכר בין אבני חן אלה, טברנייה מספר על המכרות ב"גני" קולור כמקור ליהלומים צבעוניים, אולם אינו מזכיר במפורש יהלום זה.
על מועד המכירה המדויק של היהלום למלך, על מספר אבני החן שמכר לו טברנייה באותה הזדמנות, כמו גם על התמורה שקיבל, קיימת מחלוקת בין היסטוריונים שונים.
את האבן המלוטשת קיבעו בסיכת עניבה עשויה זהב, אותה ענד המלך בטקסים.
על פי גרסה אחת ציווה המלך על תכשיטן החצר ליצור עבורו מן האבן, יצירת אמנות שתיזכר, ופיטא עמל במשך שנתיים על יצירת התכשיט.
בשנת 1749, לואי החמישה עשר, נינו של לואי הארבעה עשר, ציווה על תכשיטן החצר כי היהלום יושם בתכשיט מפואר יותר וישמש עיטור מסדר גיזת הזהב אותו יענוד המלך.
בתכשיט שנוצר היה אף ספינל אדום במשקל 107 קרט הנראה כדרקון נושף להבות אש, 83 יהלומים אדומים, 112 יהלומים צהובים.
אולם לאחר מות לואי החמישה עשר פסק השימוש בתכשיט.
היהלום עבר לבעלותו של נכדו, לואי השישה עשר.
בתקופת שלטון בעלה עשתה מארי אנטואנט שימוש אישי בתכשיטים מלכותיים רבים, אולם "הכחול של צרפת" נותר באותו תכשיט זולת תקופה קצרה בשנת 1787, כאשר הוצא מן התכשיט לצורך בדיקות מדעיות על ידי מטורין בריסון (Mathurin Jacques Brisson) והושב למקומו.
ב-11 בספטמבר 1792, בעוד לואי ה-16 ומשפחתו היו מוגבלים לארמון טווילרי, סמוך לכיכר הקונקורד, זאת בעת השלבים המוקדמים של המהפיכה הצרפתית, פרצה כנופיית גנבים למחסני המלך וגנבה את רוב תכשיטי המלכות.
אף שתכשיטים רבים שנגנבו באותה פריצה, נמצאו מאוחר יותר, "הכחול הצרפתי" נעלם וקורותיו לתקופה קצרה לא נודעו.
בינואר 1793 נערף ראשו של לואי ה-16 בגיליוטינה ובאוקטובר ידעה אשתו מרי אנטואנט גורל דומה.
על פי אמונה עממית, גורלם של לואי ואשתו הוא תוצאה של הקללה שהוטלה על היהלום, אף שיש הטוענים כי מארי אנטואנט מעולם לא ענדה את היהלום.
ההשערה היא כי זמן קצר לאחר הגנבה הוברח היהלום ללונדון, אולם האבן בצורה שכונתה "הכחול הצרפתי" לא נראתה עוד בציבור ונראה שנחתכה מחדש, ככל הנראה לשתי אבנים, בעשר השנים שבהן נעלמה מן העין.
החלק הגדול יותר מן הכחול הצרפתי הפך ליהלום הופ.
יש הטוענים כי מלאכת החיתוך מחדש נעשתה ברשלנות ובחוסר מיומנות ובמהלכה איבדה האבן 23.5 קרט ממשקלה וחלק מן הברק המיוחד שהיה לה.
במשך שנים ארוכות שיערו כי יהלום הופ נחתך מתוך "הכחול הצרפתי", אולם לא נמצאה הוכחה לכך.
רק בשנת 2008 אושרה ההשערה לאחר שנמצא דגם עשוי עופרת של הכחול הצרפתי בארכיונים של המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע ואיפשר לשחזר את אופן חיתוך יהלום הופ מתוך הכחול הצרפתי בעזרת תוכנת תב"ם.
התכשיטן הבריטי ג'ון פרנסילון תיעד בספטמבר 1812 יהלום כחול הדומה בצורתו, גודלו וצבעו ליהלום הופ ורשם כי הוא נמצא בבעלותו של סוחר היהלומים דניאל אליאסון.
היהלום תועד כ"אבן כחולה מסיבית במשקל 45.54 קרט".
היסטוריונים מצביעים על כך שתאריך הופעתו של היהלום בלונדון הוא 20 שנים לאחר שנעלם הכחול הצרפתי בפריז, בדיוק כאשר חלה התיישנות על מעשה הפשע שבו נגנב היהלום.
אף שהיהלום נעלם לשני עשורים, היו שפקפקו בטענה כי מדובר באותו יהלום שהיה שייך למלך צרפת, אולם בדיקות שנערכו בעשור הראשון של המאה ה-21 אישרו השערה זו למעלה מכל ספק.
קורותיו המדויקים של יהלום הופ בבריטניה באותה תקופה לוטים בערפל.
יש הטוענים כי ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת רכש את היהלום, אולי בעזרת רעייתו הנסיכה קרוליין מבראונשויג, אולם בארכיון המלכותי בווינדזור לא מופיע רישום המעיד על כך.
ההשערה היא כי לאחר מות המלך ג'ורג' הרביעי, בשנת 1830, גנבה פילגשו אליזבת' קנינגהאם רבים מתכשיטיו ותכשיטים אחרים נמכרו כדי לכסות את החובות הרבים שצבר.
קיים דיווח ולפיה בנקאי עשיר מלונדון, תומאס הופ (Thomas Hope), רכש את היהלום בכסף רב.
היהלום קיבל את שמו הנוכחי, "יהלום הופ" (Hope Diamond), לאחר שנותר רכושה של משפחת הופ במשך למעלה מ-50 שנים.
בשנת 1839 תועד היהלום בקטלוג של אוסף התכשיטים של הנרי פיליפ הופ.
היהלום נקבע בתוך תכשיט פשוט יחסית בצורת מדליה והוקף ביהלומים לבנים קטנים יותר.
בשנה שבה פורסם הקטלוג נפטר הנרי פיליפ הופ.
שלושת אחייניו נאבקו על ירושתו במשך 10 שנים בהליך משפטי אשר בסופו חולק העזבון לשלושה.
האחיין המבוגר ביותר, הנרי תומאס הופ, ירש שמונה מתוך אבני החן היקרות ביותר בעזבון, כולל את יהלום הופ.
בשנת 1851 הוצג היהלום בתערוכה הגדולה שנערכה בלונדון ובתערוכה העולמית שנערכה בשנת 1855 בפריז, אולם בדרך כלל נשמר בכספת בבנק.
עם מותו של הנרי הופ, בשנת 1862, ירשה אשתו אדל את היהלום ועם מותה, בשנת 1884 היא הורישה את מלוא עיזבונה, כולל היהלום, לנכדה הנרי פרנסיס, וזאת מחשש פן חתנה, אבי הנכד, עלול למכור את היהלום.
בצוואתה ציוותה אדל כי נכדה ירש את היהלום בתנאי שעם הגיעו לגיל בגרות ישנה את שם משפחתו להופ.
הנכד, לורד פרנסיס הופ, קיבל לידיו את העזבון בשנת 1887, אולם נאסר עליו למוכרו לאחרים ללא קבלת היתר מבית המשפט.
פרנסיס הופ ניהל אורח חיים בזבזני ובשנת 1896 הוכרז פושט רגל, אולם לא היה יכול למכור את יהלום הופ ללא היתר מבית המשפט, ומשכך נאלץ לקבל תמיכה כלכלית מאשתו.
בשנת 1901, לאחר מאבק משפטי ממושך, ניתן לו ההיתר המבוקש לצורך תשלום חובותיו והוא מכר את היהלום במחיר 29,000 ליש"ט (2,245,350 ליש"ט בערכי שנת 2012) לסוחר תכשיטים לונדוני בשם אדולף וייל.
מאוחר יותר מכר וייל את היהלום לסוחר תכשיטים אחר בשם סיימון פרנקל, אשר לקח אותו לניו יורק, שם הוערך במחיר של 141,032 דולר.
קורותיו של יהלום הופ בין השנים 1902–1907 אינם ברורים.
יש הטוענים כי היהלום היה באותן שנים בכספתו של פרנקל ומדי פעם הוצע למכירה לאמריקאים עשירים.
אחרים טוענים כי היהלום נקנה על ידי אלמונים ונמכר מחדש לידי פרנקל לאחר שאיתרע מזלם של בעליו החדשים.
במהלך המשבר הכלכלי של שנת 1907 נקלעו אף עסקיו של פרנקל לקשיים שיוחסו ל"יהלום המקולל".
בשנת 1908 מכר פרנקל את היהלום ב-400,000 דולר לסולומון חביב, אספן יהלומים טורקי עשיר, אשר פעל על פי הדיווחים מטעמו של הסולטאן עבדול חמיד השני.
אולם, ב-24 בינואר 1909 היה היהלום חלק מנכסיו של חביב אשר נמכרו במכירה פומבית כדי לכסות את חובותיו, ובקטלוג המכירה נקבע במפורש כי היהלום ואבן חן נוספת לא היו בבעלותו של הסולטאן עבדול חמיד.
דיווח סותר טוען כי למרות זאת היהלום היה בבעלות הסולטאן, אולם זה הורה לחביב למכור את היהלום לאחר ששלטונו החל להתערער.
על פי הדיווחים היהלום נרכש בפריז על ידי סוחר התכשיטים סימון רוזנאו (Simon Rosenau) במחיר 400,000 פרנק, וזה מכרו בשנת 1910 לפייר קרטייה, בן למשפחת הצורפים הידועה קרטייה, במחיר 550,000 פרנק.
עוד באותה שנה ניסה פייר קרטייה למכור את היהלום לאשת החברה האמריקאית אוולין וולש מקלין ולבעלה.
קרטייה עשה כמיטב יכולתו להאדיר בפני הגברת מקלין את תולדותיו של היהלום והמסתורין המלווה אותו והסתיר מפניה את מראהו עד שלא סיים לספר את תולדותיו.
אולם אוולין מקלין העדיפה תחילה שלא לרכוש את היהלום ככל הנראה מכיוון שהתכשיט שבו היה נתון לא מצא חן בעיניה.
קרטייה עיצב תכשיט חדש ליהלום ובשנת 1911
רכשה מקלין את התכשיט במחיר 300,000 דולר.
בעיצוב של קרטייה נקבע היהלום בתכשיט תלוי משרשרת עשויה פלטינה וסביבו 16 יהלומים.
בשנת 1912 ענדה הגברת מקלין את התכשיט בהופעה פומבית ראשונה מאז נרכש.
מאותה עת הופיעה עם התכשיט לאירועים רבים שארגננה.
פורסם כי לעיתים הורידה את התכשיט מצווארה במסיבות, טענה שאיבדה אותו, ובקשה מן הילדים שהיו נוכחים במקום "לחפש את התקווה" (משחק מילים, שכן באנגלית, "הופ" פירושו תקווה).
בשנת 1949 נמכרו התכשיטים, ובהם יהלום הופ, להארי וינסטון, סוחר יהלומים מניו יורק.
בשנות ה-50 הציג וינסטון את יהלום הופ בתערוכה נודדת ברחבי ארצות הברית ובאירועי צדקה שונים.
בשלב מסוים אף חתך קלות את חלקו התחתון של היהלום כדי להגביר את מידת הבוהק שבו.
בשנת 1958 שכנע מינרלוג המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע את וינסטון להעביר את היהלום לרשות המוזיאון, כדי שיהווה שם חלק מאוסף מינרלוגי של אבני חן.
ב-10 בנובמבר 1958 תרם וינסטון את יהלום הופ לסמית'סוניאן ושלח אותו לוושינגטון בחבילה פשוטה, עטופה בנייר חום, בדואר רשום עם ביטוח, בעלות של 145.29 דולר.
וינסטון מעולם לא האמין כי קללה מלווה את היהלום והאמין כי תרומתו תסייע לבסס אוסף של אבני חן.
תרומה זו סייעה למוזיאון לגייס תרומות נוספות לאוסף.
ב-40 השנים הראשונות לאחר שהתקבל היהלום למוזיאון הוא הוצג בארון תצוגה משוריין בעל חזית זכוכית, לצד אבני חן אחרות, יחד עם השרשרת בעיצוב קרטייה.
היהלום יצא את המוזיאון לתצוגות בודדות בלבד: בשנת 1962 לתערוכה במוזיאון הלובר, בשנת 1965 לתערוכת ראנד בחג הפסחא ביוהנסבורג, דרום אפריקה, וכן הוצג בבניין הארי וינסטון בניו יורק בשנים 1984 ו-1996.
בשנת 1997, לאחר שאולם התצוגה במוזיאון עבר שיפוצים, השרשרת ועליה היהלום הועברה לארון תצוגה עגול, עשוי זכוכית חסינת ירי שעובייה 76 מ"מ, בתוכו הוצגה על גבי כן מסתובב.
התצוגה מתקיימת בחדר נפרד, סמוך לאולם התצוגה העיקרי של אבני החן באגף הגאולוגיה, אבני חן ומינרלים במוזיאון.
יהלום הופ הוא המוצג הפופולרי ביותר בתצוגה במוזיאון.
בשנת 2005 הסמית'סוניאן פרסם תוצאות מחקר שארך שנה ובו תועדה הגאומטריה המדויקת של היהלום, על בסיסה נקבע כי אכן יהלום הופ הוא חלק מיהלום הכחול הצרפתי שנגנב מאוצרות המלך בפריז.
בשנת 2009 הסמית'סוניאן הכריז על שינוי באופן תצוגת היהלום, כדי לציין מלאת מחצית היובל למוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע.
החל מספטמבר 2009 יהלום הופ מוצג מבלי שהוא מקובע בתכשיט, אלא כאבן חן בודדה.
מדי פעם היהלום הוצא מן התכשיט לצורך ניקוי, אולם הייתה זו הפעם הראשונה שהיהלום הוצג לבדו.
ב-18 בנובמבר 2010 קובע יהלום הופ בתכשיט זמני חדש, שרשרת בעיצוב חברת התכשיטים הארי וינסטון, אשר נקרא "Embracing Hope".
את התכשיט בחר הציבור מתוך שלושה עיצובים אפשריים.
הערכת אוצֵר התערוכה בסמית'סוניאן תיאר את התכשיט כבעל ערך שלא ניתן לשערו, כיוון שהוא חסר תחליף, אף שעל פי דיווחים היהלום מבוטח ב-250 מיליון דולר.
סביב יהלום הופ התפתחה לאורך השנים אמונה בדבר קללה שהוטלה ביהלום הגורמת לבעליו, או למי שעונד אותו, מזל רע וגורל מר.
אולם, המקור העובדתי לאמונה זו לא התברר ונראה שאמונה זו נוצרה בידי אנשים שהיו מעוניינים להגביר את המסתורין והמשיכה של היהלום, כיוון שפרסום תכשיט בדרך כלל העלה את ערכו.
על פי אותם סיפורים שנפוצו בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, היהלום המקורי ממנו נחתך יהלום הופ נגנב מתוך עין של פסל האלה ההודית סיטה, אשתו של ראמה, האווטאר השביעי וישנו, האלה המסמלת את התכונות הנשיות בדת ההינדו.
אולם, בדומה ל"קללת תות ענח' אמון" אשר נוצרה ככל הנראה בדמיונם של מחברים מן המערב בעת התקופה הוויקטוריאנית, "קללת יהלום הופ" נוצרה בתחילת המאה ה-20 כדי להגדיל את פרסומה ומשיכתה ולהגביר את מכירות העיתונים.
בדיווח משנת 2006 בעיתון הניו יורק טיימס נטען כי עד היום לא הוכח כל קשר בין היהלום לגורל רע כלשהו.
יהלומים צבעוניים (מוכרים גם בשמם הלועזי "פנסי קולר" - Fancy color diamonds), הם יהלומים הנחשבים נדירים ויקרים ביותר.
הם מופיעים בטבע בצבעים מגוונים כגון צהוב (שהוא המצוי ביותר), כחול, ורוד ואדום, שנחשב היקר והנדיר מכולם.
כמו כן ניתן למצוא שילובי צבעים מאותן משפחות צבע (כמו צהוב וכתום, כחול ואפור, ורוד וסגול, ירוק וצהוב ועוד).
היהלומים הצבעוניים מהווים חלק זעיר ביותר מסך הכל היהלומים בעולם (היחס המדויק אינו ידוע) והם נכרים במכרות של יהלומים רגילים.
תהליך היווצרות הגביש של יהלומים אלו זהה לתהליך אותו עובר היהלום הלבן (חסר הצבע); היהלום הצבעוני מקבל את צבעו הייחודי בשל אלמנטים זרים החודרים ומתחברים לאטומים של הפחמן במהלך היווצרותו, כגון חנקן (שאחראי לצבע הצהוב), או בורון (שגורם לצבע הכחול).
מידת הלחץ המופעל על מבנה היהלום בעת התגבשותו יוצרת את צבע הוורוד.
קרינה רדיואקטיבית טבעית מתחת לאדמה במשך מיליוני שנים, יוצרת את הגוונים הירוקים.
קביעת זווית פאות היהלום בזמן הליטוש יכולה לקבוע את עוצמת הצבע הנראה לעין ביהלום הצבעוני.
למלטשים נדרשת מיומנות גבוהה כדי לדעת איך למקסם את פיזור הצבע ועוצמתו.
למרות שהמודל המוכר ביותר ביהלומים הוא צורה של אבן עגולה, ביהלומים צבעוניים ליטוש עגול מונע את מקסום צבע היהלום, ולכן רובם מלוטשים רובם בצורות שונות המכונות "פנטזי" (Fantasy), כגון צורת טיפה, לב, אמרלד, מרקיזה ועוד.
תהליך ליטוש זה מחייב את המלטשים להעדיף את עוצמת הצבע של היהלום על פני פרמטרים אחרים כגון ניקיון, רמת גימור ועוד, שנחשבים לפרמטרים חשובים ביהלומים לבנים (חסרי צבע).
ככל שהדרך בה קרן האור עוברת דרך היהלום ארוכה יותר, כך צבע היהלום רווי יותר, משום שקרן האור עוברת דרך יותר אלמנטים.
לכן הנטייה היא ללטש יהלומים צבעוניים לצורת "Modified/Fantasy".
שוויו של היהלום הצבעוני נקבע בהתאם לסוג הצבע ורמת הריוויון שלו, משקלו, דרגת הניקיון, רמת הפלואורסצנטיות שלו וצורתו הסופית.
כדי שיהיה ניתן להעריך ולסחור ביהלומים נדירים ויקרים אלו, הם מתועדים במעבדה גמולוגית בשם GIA.
מעבדה זו קובעת האם היהלום וצבעו טבעיים, ומציינת את הפרמטרים הנוספים הללו.
עוצמות הצבעים ביהלומים הצהובים נחלקות לארבע רמות:
בצבעים: ורוד, כחול וירוק ישנן 3 דרגות ריוויון נוספות הבאות לפני הדרגה החלשה ביותר ביהלומים הצהובים:
במעבדה נבדקים יהלומים אלו על ידי גמולוגים בעזרת ציוד מתקדם וללא השפעות אור חיצוניות.
ה"תורה שבעל פה" על שיטת התמחור של היהלומים הצבעוניים שמורה רק בידי סוחרי יהלומים המתמחים בנישה צרה זו.
מכיוון ששיטת התמחור אינטואיטיבית בעיקרה ומבוססת רק על תנודות במחירי השוק הסיטונאי, ניתן למצוא פערים משמעותיים במחירן של שתי אבנים דומות.
זאת בשונה מאבנים לבנות, שכבר בשנות ה-90 הומצא להן מחירון מפורט שהביא לאחידות סבירה במחיר הסיטונאי.
במקומות שונים בעולם נהוגים פרמטרים מגוונים ומשתנים הקובעים את מחירו של היהלום הצבעוני, כך שעד היום (2014) לא התגבש מחירון מהימן, אמין ושמיש עבור קניינים של חברות התכשיטים.
יחד עם זאת, מכיוון שהביקוש ליהלומים אלו עלה באופן משמעותי החל מהעשור הראשון של המאה ה-21 (עלייה בביקוש שעומדת ביחס הפוך להיצע הטבעי שלהם), נחשב המוצר במעגלים מסוימים כהשקעה בטוחה יחסית.
כפועל יוצא מהביקוש, קמו בשנים האחרונות מספר גופים פיננסים שהחלו להשקיע ביהלומים אלו.
רוב המסחר ביהלומים צבעוניים לא מתבצע בפלטפורמה שקופה ומוכרת בבורסות היהלומים בעולם, ולכן רמת המידע עליהם נמוכה כל כך, שעד היום לא תועד מדד מחירים היסטורי המשקף את עליות המחירים המדוברות באופן שכיח.
יהלי גת (נולד ב-1959) הוא מפיק ובמאי סרטי תעודה ישראלי.
גת למד באוניברסיטת תל אביב בחוג לקולנוע וטלוויזיה.
עוסק בכתיבה, בימוי והפקת סרטי קולנוע וטלוויזיה, בעיקר תיעודיים.
גת היה ממקימי הטלוויזיה הקהילתית בישראל.
הוא מתמקד ביצירתו בעיקר בנושאים חברתיים הקשורים לצבא-חברה, שואה, פערים חברתיים ודת ומדינה.
גת היה חבר באיגוד המפיקים ובהנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים.
חתן פרס וולג'ין על הפקה במשותף עם דוד פישר של הסרט "רשימת אהבה", שנבחר כסרט התיעודי הטוב ביותר וקיבל את פרס אופיר לשנת 2000. בין היתר הפיק גם את הסדרה התיעודית בשמונה חלקים "מדינה במיל.".
ביים את הסרטים "הרוח, החושך, המים", על נעמי שמר, ו"אוצר אושוויץ", על אוצר שהטמינו יהודים ליד מחנה ההשמדה אושוויץ וקבוצה היוצאת לחפשו.
הסרט "זורם כנהר גדול" מ-2005 בהפקתו זכה בפרס הסרט התיעודי בפסטיבל חיפה.
יצר את "חושפים את הגוף" לערוץ הנשיונל ג'יאוגרפיק העולמי.
כחלק מעידוד הקולנוע התיעודי קידם גת סטודנטים המביימים את סרט הגמר התיעודי שלהם במסגרת עמותת דוקווילג'.
מפיק שותף - "שקרים שסיפרתי לעצמי" - תוך חקירה ממושכת של מערכת היחסים המתפרקת של הוריו, חושף במאי הסרט סוד משפחתי ופצע עמוק הטבוע בו ובזוגיות עם ארוסתו.
מסע קולנועי אחר האמת על אהבה, שקרים, אשמה וכל מה שביניהם.
זוכה פרסי הבימוי והעריכה בפסטיבל דוקאביב 2023. בימוי: יפים גרבוי.
במאי ומפיק - "אל הייטקיסטים" - סדרת תעודה בשלושה חלקים על ענף ההיי טק בחברה הערבית דרך סיפורם של כמה יזמים.
שודר במכאן 33 ובדיגיטל של תאגיד השידור הישראלי.
יוזם ומפיק - "שני אבות" - סיפורם המרגש של שני אבות שכולים, שלמה וישינסקי וחסן גדיר, שאיבדו את בניהם באסון משותף, הפכו למשפחה וכעת נאבקים יחדיו למען קבלת זכויותיו של חסן כבעל מרעה בצפון.
שודר במכאן 33 וכאן 11. בימוי: יואב קליינמן.
מפיק שותף - "מלחמתה של רעיה סיניצינה" - מערכת היחסים המיוחדת שנוצרת בין במאי הסרט לבין רעיה, אחת השורדות האחרונות של המצור על לנינגרד.
זוכה פרסי הבימוי והצילום- פסטיבל דוקאביב 2020 וכן זוכה בפרסי הביכורים והצילום בתחרות הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי 2020.
מפיק - "הגברת G" - סיפורה מעורר ההשראה של לאה גוטליב - המייסדת של מפעל בגדי הים "גוטקס", אשר תמיד ידעה להרים את עצמה מרגעי משבר והפכה משורדת שואה חסרת כל למעצבת בעלת שם עולמי, בתשוקה חסרת מעצורים שעליה שילמה מחיר יקר.
מפיק - "מחלקה פתוחה" - הצצה נדירה למרכז הרפואי אברבנאל.
סיפורם של שלושה מטופלים החיים בצל המחלה.
במאים: עידו גלס ויואב קליינמן.
מפיק ובמאי - "למצוא את המשותף" - סרט תיעודי עבור הטלוויזיה בערבית.
שיתופי פעולה כלכליים מקרבים בין יהודים וערבים.
מפיק, "פנטסטאיש" - סרט תיעודי עבור הרשות השנייה.
מערכת היחסים המורכבת, הטעונה, מלאת ההומור והחמלה שבין שמוליק, ליצן ונגן רחוב בן 100 לבין למירה המטפלת שלו מזה 16 שנה.
מפיק, "שוברת קיר" - סרט תיעודי עבור הרשות השנייה.
סיפור חייה של הלוחמת החברתית ד"ר ויקי שירן המשקף תקופה של מאבקים חברתיים.
תסריט ובימוי - "הרוח החושך המים", סדרה תיעודית על המשוררת הלאומית נעמי שמר, עבור הערוץ הראשון.
שותף לתסריט ומפיק: "פוסט לבנון" - סרט תיעודי עבור הערוץ הראשון.
שני חברים חוזרים פגועים ממלחמת לבנון השנייה ויוצאים למסע הישרדות על חייהם וכבודם.
יוזם ומפיק: "מדינה במיל." - סדרה תיעודית עבור הערוץ הראשון.
הסדרה מנסה לפענח את התופעה הייחודית של שירות המילואים על כל צדדיה האנושיים.
מפיק: "בוקר טוב ישראל" - תיעודי עבור יסדוקו.
במאי הסרט עוקב במשך 20 שנה אחר חמש דמויות ממגזרים שונים ותוך כדי כך לומד עליהם ועל עצמו.
במאי ומפיק: "אוצר אושוויץ" - תיעודי (פסטיבל ירושלים 2005).
חיפוש בן ימינו אחר מטמון של תשמישי קדושה באדמתה של העיר אושוויץ.
מפיק, "זורם כנהר גדול" - סרט תיעודי, זוכה פרס הסרט התיעודי, פסטיבל חיפה 2005. מסעו הרוחני של ניר מלחי, מאסטר בטאי - צ'י שחזר בתשובה, היה קיבוצניק ולוחם שייטת וחלה בסרטן אלים הופך למאבק הישרדות על חייו.
מפיק, "חיים בארגזים" - סרט תיעודי (פסטיבל י-ם 2004).
ימיה האחרונים של שכונת הארגזים הדרום תל אביבית.
מפיק, "ברית של שכול" - סרט תיעודי עבור הערוץ השני.
סיפורן הטרגי של אלמנות צה"ל הדרוזיות.
מפיק, "חושפים את הגוף", סרט תיעודי, עבור ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
חשיפת הגוף האנושי דרך שיטות הדמיה מתקדמות בישראל.
מפיק, "צייד" - סרט תיעודי, עבור ערוץ +YES בלוויין.
דרך סיפורה של קבוצת ציידים מעלה הסרט את השאלה האתית האם קיים בכלל "צייד מוסרי".
מפיק, "גברים על גלגלים", סרט תיעודי עבור ערוץ 8. סרט המעניק הצצה אל עולמם האינטימי והרגשי של שני נכי צה"ל הרוקדים בלהקת "הורה גלגלים" של בית הלוחם.
מפיק, "רשימת אהבה" – סרט תיעודי, זוכה פרס וולגין בפסטיבל ירושלים 2000; הסרט התיעודי המצטיין, פרס האקדמיה לקולנוע 2000. מסעם של בני משפחת פישר בחיפוש אחר אחותם שאבדה בלידתה.
מפיק "נקמת דם", סרט תיעודי, עבור ערוץ "הנשיונאל ג'אוגרפיק".
בדואי ומשפחתו מתמודדים עם איום נקמת הדם שמרחף מעל לראשם.
מפיק, "אחות קטנה אחות גדולה", סרט תיעודי, עבור ערוץ 8, בשיתוף הטלוויזיה השוודית.
שתי אחיות מצילות אחת את רעותה באושוויץ וזוכות למקלט בשוודיה.
במאי ומפיק, "על קו התפר".
יהלי סער (נולד ב-12 בינואר 1990) הוא שחקן ויזם ישראלי, מייסד ומנכ"ל חברת Tailor Brands, אחת הפלטפורמות הגדולות בארצות הברית לרישום עסקים חדשים.
בטרם השתלב בעולם הקריאייטיב והטכנולוגיה, עבד יהלי סער כמנחה ועיתונאי בערוץ הילדים, והשתתף כשחקן בסדרת הטלוויזיה לילדים ונוער "אליפים" ו"זומזום".
סער נולד וגדל בתל אביב, הוריו הם איש הפרסום יוני סער (בעלי "פרומרקט" - חברת פרסום וקידום מכירות) והסופרת והעיתונאית רחל טלשיר.
בשנת 2003 הצטרף סער לתיאטרון בית ליסין והחל לשחק במחזה מירל'ה אפרת בכיכובה של יונה אליאן.
בשנת 2005 הצטרף סער לערוץ הילדים והחל לשחק בקומדיית המצבים "זומזום", הסדרה המשיכה לצלם עד סוף 2006. עם תום הצילומים החל סער לעבוד ככתב מדור במה של עיתון Time Out תל אביב ולאחר מכן המשיך בעולם העיתונות ככתב ועורך בעיתון "במחנה".
עם שחרורו מצה"ל עבד כדובר במטהו של חבר הכנסת ויושב ראש מפלגת העבודה יצחק הרצוג.
בשנת 2011 חזר סער לעולם המשחק והצטרף לצוות השחקנים של סדרת הטלוויזיה אליפים, שם צילם כ-120 פרקים.
הסדרה זכתה להצלחה רבה ובין השאר קיבלה את פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה במסגרת תוכנית ילדים ונוער, ואת פרס טקס נבחרי הילדים כסדרת השנה לשנת 2011. סער היה מועמד לפרס הטלוויזיה בשנת 2012 בקטגוריית שחקן בסדרת דרמה/ מיני סדרה/ סדרת ילדים ונוער.
בשנת 2012 עבר לארצות הברית לצורך לימודים באוניברסיטת קולומביה, שם למד לתואר ראשון בשיווק ומדעי המוח.
לאחר שנה בלימודים הקים סער ארגון חינוכי ללא מטרות רווח בשם Raising The Bar שהציע גישה חינם לתכנים אקדמיים.
בשנת 2014 הקים את Tailor Brands, ביחד עם תום להט ונדב שץ, שירות מיתוג אלגוריתמי.
בספטמבר באותה שנה השיקה החברה את השירות הראשון שלה, המספק עיצוב לוגו אוטומטי באמצעות טכנולוגיית למידת מכונה, בתחרות הסטארט אפים השנתית של מגזין TechCrunch.
לאחר ההשקה הראשונית המשיכה Tailor Brands לפתח את הפלטפורמה והרחיבה בהדרגה את מגוון השירותים שלה מעבר לעיצוב לוגו, תוך התמקדות בעסקים קטנים וביזמים בראשית דרכם.
עם הגידול במספר המשתמשים ובהכנסות החברה בוצע שינוי אסטרטגי שבמסגרתו הורחבה פעילותה לתחום הקמת וניהול עסקים בארצות הברית, לרבות שירותי רישום חברות וטיפול בדרישות רגולטוריות.
שינוי זה סימן את המעבר של Tailor Brands מחברת מיתוג דיגיטלי לחברת תשתית טכנולוגית המספקת פתרונות לניהול עסק.
נכון לשנת 2025 הוערך כי Tailor Brands היא אחת משלוש הפלטפורמות הגדולות בארצות הברית לרישום עסקים חדשים, וכי היא מעורבת בכשני אחוזים מכלל רישומי העסקים החדשים במדינה.
על פי הערכות שפורסמו באותה שנה, הכנסות החברה נאמדו בכמאה מיליון דולר, תוך הצגת שיעורי צמיחה שנתיים דו ספרתיים.
יהלומי מאך (ידועים גם כיהלומי הלם או יהלומי דחף) הם דפוס נראה לעין הנוצר כתוצאה מגל עומד הנוצר בגזי הפליטה העל קוליים (רשף) במערכות הנעה כגון מנועים רקטיים ומנועי סילון (בין היתר גם מנוע על-מגח סילוני, מנוע מגח סילון), כאשר הם פועלים בלחץ אטמוספירי.
היהלומים הנוצרים הם תוצאה של שדה זרימה מורכב והם נראים עקב השינויים החדים בצפיפות ובלחץ הנוצרים על ידי גלי הלם ניצבים.
יהלומי מאך נקראים על שם ארנסט מאך, הפיזיקאי הראשון שתיאר אותם.
יהלומי דחף נוצרים כאשר גזי הפליטה העל קוליים יוצאים מנחיר התפשטות (זרימת דה לאוואל) אשר תוכנן למצב בו קיימת התפשטות יתר מועטה, כלומר,
הלחץ הסטטי של הגזים הנפלטים מהנחיר נמוך מלחץ הסביבה.
הגברת הלחץ בזרימת גזי הפליטה היא אדיאבטית, והפחתת מהירות הזורם גורמת לעלייה משמעותית של הטמפרטורה הסטטית.
עליה זו בטמפרטורה יוצרת הצתה מחודשת של תוצרי הבערה שלא נשרפו הנמצאים בזורם הנפלט מתא הבערה.
לרוב אפשר לראות מצב של התפשטות יתר בגבהים נמוכים, בהם הלחץ האטמוספירי גבוה (בניגוד לאזורים גבוהים באטמוספירה או בוואקום שם הלחץ קטן יותר).
בזמן בו הזורם יוצא מהנחיר, הלחץ הסביבתי ידחוס את הזרימה.
הדחיסה החיצונית נוצרת עקב גלי הלם משופעים הנוטים בזווית של הזרימה.
הזרימה הדחוסה מתרחבת על ידי גלי התפשטות (הנקראה גם "מניפת התפשטות") וכל "יהלום" נוצר על ידי צימוד של גל הלם אלכסוני עם מניפת התפשטות.
כאשר הזרימה הדחוסה מגיעה לזווית המקבילה לקו המרכזי של הנחיר, נוצר גל הלם ניצב.
שם נמצא יהלום הדחף הראשון.
המרווח בין הנחיר ליהלום הראשון נקרא "Zone of Silence".
אפשר להעריך את המרחק בין קונוס ההתפשטות ליהלום הראשון על ידי הנוסחה:
כאשר הוא המרחק, הוא קוטר היציאה של נחיר ההתפשטות, הוא לחץ הזורם ו- הוא לחץ הסביבה.
בזמן מעבר הזורם דרך גל ההלך הניצב הטמפרטורה שלו עולה, מה שמצית את שאריות הדלק בזורם וגורם לאפקט הוויזואלי אותו אנו רואים.
האזורים המוארים נראים כמו יהלומים (מעוינים) ומכאן שמם.
בסופו של דבר לאחר הדחיסה בגל ההלם הניצב הבא שנוצר, הזרימה מתפשטת מספיק כך שהלחץ בזורם שוב מגיע לערך הקטן מהלחץ הסביבתי, ובנקודה זו מניפת ההתפשטות מוחזרת מהקצה החיצוני של שדה הזרימה (כמו מדפנות של צינור).
כעת נוצרת סוג של "מניפת דחיסה" הגורמת לדחיסה נוספת של הזורם.
אם מניפה זו חזקה מספיק, נוצר גל הלם אלכסוני נוסף היוצר יהלום דחף שני.
דפוס זה יכול לחזור על עצמו לנצח אם הגזים היו אידיאליים וחסרי חיכוך, אבל עקב גזירה טורבולנטית
בקצה החיצוני של שדה הזרימה היהלומים דועכים ככל שעולה המרחק מהנחיר.