tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה הוגה ארוכות בפירוש לפסוק בזיקה לפירושי המפרשים, עד שמסכים בדעתו מה הפשט, ומסדר את מחשבתו במילים, ובשיעור דן בפירושו עם תלמידיו.
כך היה עושה פסוק פסוק, וחוזר על הספר כולו כמה פעמים.
את פירושיו למקרא מבסס שד"ל על עשרה יסודות, אותם הוא מזכיר בהקדמה לפירושו לישעיהו:
להשתדל להיכנס לזמנם ודעתם של כותבי המקרא.
נפש שירית - לפירוש ספרי השירה שבמקרא.
שאין בפירושי חז"ל, או הטעמים, ראייה על פשט המקרא.
ביסודות אלו חולק שד"ל הן על רוב הפרשנים המסורתיים - שראו בעין רעה מחלוקת על הראשונים, ושללו כמעט לחלוטין פירוש בניגוד לדעת חז"ל, והן על פרשני תנועת ההשכלה - שניסו לפרש את המקרא לפי הנחות היסוד שלהם, ולא לפי הנחות היסוד של כותבי הספר.
ביסוד השישי, וכן מוזכר הנושא ביסוד השמיני, מבקר שד"ל את המנסים לפרש את המקרא בלי ידיעה מספקת בלשונו, ביניהם הוא מזכיר בפירוש את משה מנדלסון.
במחקריו הפרשניים מוכן שד"ל לקבל כל תוצאה אובייקטיבית.
מחד גיסא, שולל שד"ל את חלוקתו של ספר ישעיהו לשני נביאים, ומאידך גיסא, סובר שלא ייתכן כי שלמה כתב את מגילת קהלת.
בפירושיו לנ"ך ניתן למצוא הערות רבות הנוטות לביקורת המקרא הנמוכה (בהם משנה שד"ל לעיתים את מקומה של אות במשפט, אך לא מוסיף או מחסיר אותיות), אם כי בפירושיו לתורה שנכתבו מאוחר יותר נמנע שד"ל מפירושים כאלה.
בפירושיו מרבה שד"ל לצטט פירושים מאביו ומתלמידיו, להתפלמס עם פרשנים אחרים, ולעיתים רבות חוזר בו מפירושים אותם כתב במקומות אחרים.
הספר הראשון שעליו ערך שד"ל פירוש, היה ספר ישעיהו, שיצא עם תרגום איטלקי בשנת 1851, ואחריו יצאו בשנת 1856 פירושים לירמיהו, יחזקאל, משלי ואיוב.
פירושיו לתורה יצאו לאור בצורה מקוטעת בספר בשם "המשתדל" בשנת 1847, ואחר כך במהדורה שלמה יותר, עם תרגום לאיטלקית בשנת 1861. פירושיו לתורה לא נערכו מעולם כספר שלם, אלא סודרו מתוך רשימות של שיעוריו בבית המדרש לרבנים.
כמו כן, פירש שד"ל את מגילת קהלת, וכתב פירוש על שני פרקים בתהילים.
קטעי פרשנות אחרים מפוזרים בין שאר כתביו, איגרותיו הרבות, ומחקריו הספרותיים והבלשניים.
ב-2015 יצאה בעריכת יונתן בשיא סדרת ספרי פירוש שד"ל על התורה.
בשיא הסתמך בעריכתו על מספר כתבי יד של תלמידי שד"ל.
בתחום המחקר עסק שד"ל בשלשה נושאים עיקריים: דקדוק, בלשנות, וספרות.
את מחקריו ערך שד"ל למטרות של פירוש המקרא - עבודתו העיקרית.
שד"ל עסק הרבה בדקדוק של לשון הקודש, מה שנדרש הן עבור פירוש המקרא והן לצורך לימוד עברית לתלמידיו.
הוא כתב ספר מקיף בלשון איטלקית על דקדוקה, שלא תורגם לעברית.
ההקדמה לספר תורגמה על ידי חיים קסטיליוני לחוברת בשם "תולדות לשון עבר", אברהם כהנא עיבד וסיכם את הספר כולו לספר "דקדוק לשון עברית: אטימולוגיה / שד"ל".
ספרו של שד"ל "בית האוצר" כולל הבחנות מעמיקות על הוראות מילים נרדפות בעברית, והשפיע על הספר "יאיר אור" של המלבי"ם.
הערות דקדוקיות רבות מפוזרות בשאר חיבוריו ובאגרותיו.
שד"ל רצה להוציא לאור מילון חדש של השפה העברית.
במחקריו בתחום המילונאות שנעשו לצורך כך עסק שד"ל בסמנטיקה, אטימולוגיה ומורפולוגיה.
כן עסק שד"ל בתולדותיהם ובספריהם של מדקדקי העברית בימי הביניים.
מחקריו בבלשנות עוסקים בשפות שמיות.
על אף שהמחקר בשפות אלו היה מוגבל מאוד באותם ימים, הגיע שד"ל לתוצאות חשובות ביותר.
במחקריו עסק שד"ל כמעט בכל היבטיה של השפה.
הוא כתב מחקרים בפילוסופיה של השפה, באבולוציה שלה ובבלשנות השוואתית.
על אף שבימיו טרם ידע המחקר את השפות אוגריתית, אכדית, חלק מן השפות האתיו-שמיות, וניבים שונים של הארמית, הצליח שד"ל להבין כי מקור השפות השמיות בשפה קדומה יותר, ובכך הניח את היסודות לחקר הפרוטושמית.
שד"ל ערך מחקרים על השפה השומרונית, ועל פיהם פירש פסוקים רבים במקרא.
במחקריו בשפה הארמית הניח שד"ל את היסודות לקיומם של שני ניבים נפרדים בארמית - הארמית המקראית והארמית התלמודית.
בנושאים אלו כתב שד"ל את "דקדוק הארמית המקראית" ו"דקדוק הארמית התלמודית" - שתורגמו מאיטלקית לאנגלית, גרמנית וכמו כן לעברית על ידי חיים צבי לרנר (1880).
בנוסף, כתב שד"ל מחקר מפורט על תרגום אונקלוס בשם "אוהב גר", בו כללי התרגום לארמית, והשוואה בלשנית בין הארמית של אונקלוס לסורית.
הוא גם היה מן הראשונים בתקופתו שקבעו כי לשון חז"ל הייתה שפה חיה ומדוברת.
בתחום הספרות, עסק שד"ל רבות בשירת ימי הביניים, ובתחום זה הוציא את "דיוואן רבי יהודה הלוי" וליקוטי שירים אחרים.
הוא עסק רבות גם בבדיקת ייחוס השירים למחבריהם.
במחקר נוסחי התפילה, כתב שד"ל את "מבוא למחזור כמנהג בני רומא".
בתחום הביבליוגרפיה בלט הקטלוג של אוסף יוסף אלמנצי, שיצא לאור בשנת 1863 בשם "יד יוסף".
על פי שיעוריו בבית המדרש לרבנים בפדובה הוציא לאור שני ספרים באיטלקית על ההיסטוריה של עם ישראל.
בעקבות מחקרי בנו אוהב גר, שמת בדמי ימיו, התעניין גם שד"ל בהלכות קהילת יהודי אתיופיה וביסס את דעת בנו על מוצאם היהודי.
שד"ל עצמו השקיע את כל כספו הנותר לו בקניית ספרים, והייתה לו ספרייה גדולה מאוד.
להוצאת ספריו לא נותר לו בדרך כלל כסף, והוא ממן אותם מתרומות או מאנשים ששילמו מראש והתחייבו לקנות עותקים מהספר המודפס.
פעם אחת, התבטא שד"ל באומרו ש"היה מוכן למסור את ספרו לשטן, אילו היה מתחייב להוציאו לאור בדפוס הגיהנום".
שד"ל החל לכתוב שירים בגיל ארבע-עשרה לאחר שבת דודתו, רחל מורפורגו, הראתה לו את ספר השירה "אלה בני הנעורים" שכתב אחי סבה, אפרים לוצאטו.
שד"ל חשב ששירי קרובו הם שירים איטלקים בלבוש עברי, ומקנאה ללשון העברית כתב במהלך כשנה שירים שהיו כעבור שנים מספר לספר השירים "כינור נעים".
בין השירים גם סדר עבודה ליום הכיפורים.
משיצא ספר שיריו לאור (1825), הוכר מיד כאחד מגדולי משוררי דורו.
שד"ל היה אמון על הפיוט הקדום, על שירת יהדות ספרד ושירת יהדות איטליה.
כמו כן היה בקי בשירה הלטינית והאיטלקית.
לדעתו השירה היא חכמה הכוללת את כל שאר החכמות, "מלאכת התועלת והתענוג".
שיריו הם בעיקר תוכחות-מוסר לבני דורו, וגם שירים לחגים, שירים אישיים, שירי ידידות ועוד.
שירתו העברית של שד"ל הושפעה רבות משירתם של רבני איטליה ומשירת משוררי משפחתו.
שד"ל עצמו כותב במכתב לידידו המשורר מאיר הלוי לטריס על ההבדל בין "שירת בני לוצאטו" לשירת "מנדלסון וחבריו".
בעוד שירתם של משוררי ההשכלה, המושפעת מהתרבות הגרמנית ומהרומנטיקה של המאה התשע עשרה, נוטה להיות עמוסה במשחקי לשון וקשה להבנה, שירתו של שד"ל, המושפע רבות מן האסתטיקה האיטלקית, קלה יותר, ולשונה פשוטה וברורה, ובשל כך גם המסר שבה עוצמתי יותר.
שד"ל מגדיר הבדל זה באפשרות לתרגם את השירה.
לדעתו, אפשר לתרגם את שירתו ואת שירת הרמח"ל בקלות, כמעט לכל שפה.
צורה זו של שירה אופיינית גם לשאר המשוררים בני משפחתו: אפרים לוצאטו, יצחק לוצאטו ורחל מורפורגו - בת דודתו של שד"ל.
למעשה, מסיבה זו, יש הרואים בשירתו של שד"ל פרוזה שקולה בלבד.
את הכישרון לכתיבת שירה עברית אפשר, לדעת שד"ל, לקבל באופן טבעי או לרכוש על ידי קריאה בכתבי הקודש.
שד"ל גם מפרט כיצד יש לפתח את הכישרון הפואטי:
"בשלושה דרכים חכמת השיר נקנית:
התמדה בקריאת התנ"ך והמשנה, המפרשים ספרי דקדוק,
והתמדת ההגהה והמחיקה, בלי חפזון ובלי רפיון."
שירתו של שד"ל מתאפיינת בדגש רב על החרוז, והוא חולק על הטוענים כי החרוז מגביל את המשורר.
לדעתו, החרוז רק מעצים את החוויה האמוציונלית של הקורא.
כמו כן, נותן שד"ל דגש רב למשקל בשיטה הסילאבית, תוך שימת לב גם למקומן של התנועות והיתדות.
בדרך כלל, יש בכל שורה משיריו אחת עשרה תנועות.
משירתו של שד"ל הושפעו רבות אד"ם הכהן ובנו מיכה יוסף לבנזון (מיכ"ל), והאחרון אף כותב במכתב לשד"ל כי מאז שמע על שיטתו, הוא כותב רק כמוה, ואף שינה חלק משיריו הישנים להיות בני אחת עשרה תנועות בשורה ובעלי חרוז עקבי.
יש הרואים בשירתו של שד"ל את היסודות של השירה העברית בעלת המקצב האחיד, כפי שזו ניכרת ביצירותיהם של חיים נחמן ביאליק ושאול טשרניחובסקי.
עם זאת, היום הנטייה היא שלא לייחס ערך אמנותי רב לשירתו של שד"ל, משום שהדידקטיות שבתוכן והכבדות שבצורה מקשות עליה להתרומם לגבהים.
על אף פרסומו הרב, ותפוצתם הגדולה של ספריו, לא הייתה להגותו של שד"ל השפעה משמעותית על תרבותם והגותם של בני דורו.
הדבר נבע, בין היתר, בשל דעתו היחידאית והביקורות הקשות על דרכו.
למעשה, אנשי שני המחנות העיקריים באותם ימים מתחו על שד"ל ביקורת חריפה: אנשי היהדות המסורתית ביקרו את שד"ל על חדשנותו, התייחסותו החיובית למחקר, דעותיו בענייני אמונה והתיקונים שתיקן במקרא.
אנשי ההשכלה, לעומתם, ראו בו שמרן המחויב למסורת הרבה יותר מאשר למחקר ולפילוסופיה המודרנית.
לעומת זאת, בדורות הבאים, הייתה לו השפעה מוצלחת יותר, כגון על משה לייב ליילנבלום שחיבבו יותר מכל חכמי ישראל שבמערב מתקופת ההשכלה, או על שמואל יוסף עגנון שאהב את חיבוריו והעריכם כמלאי תורה וחכמה.
להבדיל מהשפעתו המעטה על יהדות העולם, גדולה הייתה השפעתו של שד"ל על יהדות איטליה.
בית המדרש לרבנים, ששד"ל עמד בראשו, המשיך עוד שנים רבות ללמד בעברית, ותלמידיו הקפידו על קיום מצוות, כמו הזרם המסורתי ביהדות האורתודוקסית.
השפעתו של שד"ל ניכרת בכך שמוסדות הקהילה הרשמיים, כגון בתי המדרש והרבנים נותרו אורתודוקסים, אף על פי שיהדות איטליה נחשבה המתבוללת ביותר באותם זמנים.
רבים מייחסים לשד"ל גם את היעלמותה של הקבלה מאיטליה, בה הייתה נפוצה מאוד לפני זמנו.
יוסף קלוזנר, האמין כי הייתה להשקפותיו הלאומיות של שד"ל על ארץ ישראל ועל העברית השפעה על הוגי דור התחייה שאחרי תקופת ההשכלה.
לדבריו: "הוא פרשת הדרכים של ספרות ההשכלה, שכל השבילים בתוכה מובילים אליה.
שהרי כשנפטר ביום הכיפורים תרכ"ו כבר היה הכול מוכן בשביל סמולנסקין ובן-יהודה, כלומר, בשביל המבשרים של דור התחיה".
כמדקדק, בלשן ומפרש המקרא, הייתה לשד"ל השפעה גדולה על תחיית לשון הקודש, פרשנות המקרא (אברהם כהנא, משה יצחק אשכנזי, המלב"ים), והספרות העברית החדשה.
כתב נחום סוקולוב: "העברית שלו הייתה מצוינת בלבביות ובאי-אמצעיות, בפשטות ילדותית, בתמימות אינטימית, ויחד עם זה גם במדעיות מדויקת, עד שהרבה מגדולינו אינם מגיעים אף לקרסוליו.
הוא היה מרן באמת, ואשרי מי שלמד ממנו.
עמל הוא לראות, שרוב מבקרינו וכותבי נסויי קורות ספרותנו, סגרו א"ע בתחום מוגבל של מנין קטן, העושה רושם של אגודת הערצה הדדית, שכחו את שד"ל!
הרי זה כאילו יאמר, שלומדי תנ"ך ותלמוד שכחו את רש"י.
שד"ל היה הרש"י של משוררי תקופת-הזהב שלנו בספרד.
שד"ל היה הרש"י של השפה העבריה.
שד"ל תפס את הגאוניות של האומה באמיתת אופייה: בהתמימות הגדולה ובהלבביות המתוקה.
שד"ל תפס את הרעיון הלאומי ברוחניותו ונלחם כנגד הריפורמה החיצונית וכנגד הטמיעה.
שד"ל היה פשטן ומיסטיקן כאחד, ובבחינה זו היה הארכיטיפוס של בן-יהודה.
הוא היה גם חלוץ הדבור העברי.
לפי חקירותי באיטליה היה שד"ל מדבר עברית עם תלמידיו."
דבריו של שד"ל, עוררו תגובות עוד בחייו.
הבולט שבמבקריו הוא בן ארצו, הרב אליהו בן אמוזג, אשר בחיבורו "טעם לש"ד" (שיכול אותיות השם שד"ל) הוא יוצא נגד חיבורו של שד"ל "ויכוח על חכמת הקבלה ועל קדמות ספר הזהר וקדמות הנקודות והטעמים".
ביקורת על רעיונותיו של לוצאטו בספר זה מביע גם הרב יוסף קאפח בקונטרס "שיחת דקלים" שחיבר בנעוריו.
מסודרים לפי זמן יציאתם לאור או תחילת יציאתם לאור בפעם הראשונה:
סידור תפילה אשכנזי, תרגום לאיטלקית (1821)
כינור נעים - ספר שירים בן שני כרכים (1825)
סידור תפילה איטלקי, תרגום לאיטלקית (1829)
אוהב גר - מחקר ופירוש על תרגום אונקלוס (1830).
אבני זיכרון - על כתובות של מצבות בטולדו (1840).
המשתדל - פירושיו הראשונים לתורה (1847)
בית האוצר - מסות ומאמרים על השפה העברית בשלושה כרכים (1847)
ויכוח על חכמת הקבלה ועל קדמות ספר הזהר וקדמות הנקודות והטעמים (1852) (עותק סרוק, באתר ויקישיתוף)
ספר ישעיהו (Il Profeta Isaia) - תרגום לאיטלקית ופירוש בעברית, עם מבוא רחב בעברית (1855).
מבוא למחזור כמנהג בני רומא (1856); .
פירושי שד"ל על ירמיה, יחזקאל, משלי ואיוב (1856).
מאמר ביסודי דקדוק לשון הקודש (1858)
חמישה חומשי תורה - תרגום לאיטלקית ופירוש בעברית, עם מבוא רחב באיטלקית (1861)
יד יוסף - קטלוג ספרי אוסף יוסף אלמנצי (1864)
נחלת שד"ל - שלושה כרכים, רשימות גאונים ופייטנים (1878)
איגרות שד"ל - יצאו לאור בתשעה כרכים (1882)
הפלאה שבערכין, מאת ישעיה פיק ברלין, 1830-1859.
סדר תנאים ואמוראים - עריכה מכתב יד, תקצ"ט 1839.
בתולת בת יהודה - ליקוטי שירים מרבי יהודה הלוי, פראג ת"ר 1840.
דיואן רבי יהודה הלוי, הוצאת חברת מקיצי נרדמים, ליק 1864 (המהדורה כוללת 86 שירים)
טל אורות - לקט 81 שירים בעריכתו (1881)באיטלקית
Padova, 1865. תורגם לגרמנית, אנגלית וחלק לעברית.
מלבד ספרים אלו, כתב שד"ל למעלה משלוש מאות מאמרים בלמעלה משלושים כתבי עת, ביניהם הידועים והחשובים בזמנו, כמו "בכורי העתים", "המגיד", "כרם חמד", "ישורון" ו"אוצר נחמד".
"מכתב על כתב השומרונים", ט' בסיוון ה'תרי"א (9 ביוני 1851), בתוך: רפאל קירכהיים, כרמי שומרון; פתיחה למסכת כותים, פרנקפורט תרנ"א, (עמ' 106–116).
מכתב משד"ל, בתוך: ספר הרקמה, עורך: רפאל קירכהיים, פרקנפורט תרי"ו 1836.
"מגדל-עז" מאת הרמח"ל, קניגסברג 1861, מצורפות הערות של שד"ל על המחזה.
רבי שמואל דוד הלברשטאם האדמור של חסידות צאנז-קלויזנבורג.
מרכז החסידות שבראשותו בשכונת בורו פארק שבברוקלין.
נולד לרבנית חיה נחמה ולאדמו"ר הקודם מצאנז-קלויזנבורג רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם.
נקרא על שם אבי אמו, רבי שמואל דוד אונגר מנייטרא.
נשוי לציפורה בת הרב אהרן וידר אב"ד לינז, שהיה דיין בבית הדין צאנז קלויזנבורג במשך 60 שנה.
לאחר פטירת אביו בתמוז ה'תשנ"ד התמנה לאדמו"ר מצאנז קלויזנבורג.
מוסדות התורה והחינוך של החסידות בראשותו כוללים תלמודי-תורה, ישבות קטנות וישיבה גדולה הקרויה מתיבתא, בתי-ספר לבנות, כולל אברכים ומפעלי חסד רבים.
המוסדות שוכנים בבורו פארק, ויליאמסבורג, מונסי, לייקווד ומונטריאול.
בישראל יש לקהילתו בתי כנסת בירושלים, בבני ברק ובבית שמש.
הרב הלברשטאם הוא נשיא מפעל הש"ס בארצות הברית, ונשיא הכבוד של כולל חבת ירושלים.
נוהג לומר פלפולים ארוכים במהלך עריכת הטיש, ותפילותיו אורכות שעות.
האדמו"ר התפייס עם אדמור"י שני פלגי חסידות סאטמר, האחים, רבי אהרן טייטלבוים ורבי יקותיאל יהודה טייטלבוים, לאחר שנות נתק בין החצרות.
שמואל הוֹלַנדֶר (נולד בה' באב ה'תש"ו, 2 באוגוסט 1946) הוא עורך דין ישראלי, לשעבר נציב שירות המדינה ומזכיר הממשלה.
הולנדר נולד בצ'כוסלובקיה להורים ניצולי שואה ב-2 באוגוסט 1946, ועלה לישראל בשנת 1949. הוא למד בישיבת "מרום ציון" בשכונת בית וגן שבירושלים.
לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטה העברית, וסיים את לימודיו בשנת 1970. מאותה שנה חבר הולנדר בלשכת עורכי הדין.
בשנים 1970-1973 שירת בפרקליטות הצבאית כתובע צבאי פיקודי וכשופט, והגיע לדרגת רב-סרן.
הולנדר ביצע במהלך השנים תפקידי ייעוץ משפטי שונים:
בשנים 1973-1982 ובשנת 1985 שימש כסגן היועץ המשפטי במשרד מבקר המדינה.
בשנים 1982-1984 שימש כשליח הסוכנות היהודית בארצות הברית.
בשנים 1986-1992 שימש כיועץ המשפטי של נציבות שירות המדינה.
בשנים 1992-1994 שימש כיועץ המשפטי של משרד ראש הממשלה.
בשנת 1994 מונה הולנדר לתפקיד מזכיר הממשלה, וכיהן בתפקיד תחת ראשי הממשלה יצחק רבין ושמעון פרס, עד לאחר הבחירות בשנת 1996.
ב-1 בנובמבר 1996 מונה הולנדר לתפקיד נציב שירות המדינה, בו הוא כיהן עד לחודש נובמבר 2010. במאי 2010, סמוך למועד בו היה אמור להסתיים תפקידו, הוארך תפקידו בארבעה חודשים נוספים.
באוגוסט אותה שנה, לאחר כהונה בת כמעט 15 שנים, הודיע הולנדר על כוונתו לפרוש מתפקידו.
העתירה לא הגיעה למיצוי בשל הודעתו של הולנדר כי הוא מתכוון לפרוש.
בשנת 2006 יצא לאור ספרו של הולנדר, אוויר פסגות, בהוצאת ידיעות אחרונות.
היה מקורב לרב נתן בוקובזה.
שמואל מיכל הומינר (ה'תר"ג, 1843/2 − ח' בסיוון ה'תרס"ז, 21 במאי 1907) היה מבוני השכונות הראשונות בירושלים מחוץ לחומת העיר העתיקה.
נולד בעיירה ברז'ין (Бярэ́зань) הסמוכה לבירת בלארוס - מינסק לרב ישעיהו הומינר, רב העיירה ש-3,000 היהודים שגרו בה היוו כ-70% מהאוכלוסייה.
בערך בשנת תרכ"ב (1862) נישא לבריינה רבקה זלדוביץ'.
בערב חג השבועות תרל"א (1871) עלה לארץ ישראל עם אשתו ושלושת ילדיו הגדולים.
בעלותו הביא עמו למעלה מאלף ספרים מירושת אביו, וספרייתו הייתה מהגדולות שבירושלים.
בשנת תרל"ד (1874) היה ממייסדי שכונת מאה שערים ואף בנה את הבית הראשון בה (כיום ברחוב חוני המעגל 21), אליו עבר לגור עם ילדיו, אך בתחילה בלא אשתו שפחדה מהתנכלויות הערבים.
כאות הוקרה נקרא רחוב הומינר בשכונת מאה שערים על שמו.
היה גם ממייסדי שכונת בית יעקב ובית היתומים דיסקין, והיה חבר בוועד להקמת פתח תקווה.
נפטר בירושלים בח' בסיוון ה'תרס"ז (1907).
להומינר ואשתו נולדו תשעה ילדים: חיה פארסט-הריס, אליהו ישעיהו (אלה-יוטע), חנה ראדיל שטרן, שלמה, דוד, לאה-רחל (שולזינגר), מרדכי-זאב, אסתר-פייגה, וחוה-שרה (שפירא).
שלושת ילדיהם הגדולים נולדו לפני עלייתם לארץ ישראל, והשאר נולדו בירושלים.
בין נכדיו: הרב שמואל הומינר (בן למרדכי-זאב), והרב שמואל שפירא (בן לחווה שרה).
בין נינותיו: המשוררות דליה רביקוביץ' ועדנה אפק..
הרב שמואל יעקב הבר (נולד בשנת 1945) הוא רב ופוסק הלכה ישראלי מראשי ישיבת ההסדר קרני שומרון.
נולד בישראל, למד במדרשית נעם, בישיבת חברון כנסת ישראל ובישיבת ההסדר שעלבים.
שירת בגדוד 50 של הנח"ל המוצנח בפלוגת מ"כים ובחטיבת החרמון.
במהלך שירותו לחם במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה, במרדפים בבקעה, במלחמת יום הכיפורים ובמבצע שלום הגליל.
לאחר שירותו הצבאי שימש כר"מ בישיבת ההסדר שעלבים.
בשנת ה'תש"ם (1980) הקים ביחד עם חברו, הרב אברהם קורצוייל, את ישיבת ההסדר קרני שומרון.
הרב הבר דוגל בלימוד התלמוד בשיטת אליבא דהלכתא.
את צנועים חכמה – החל משנת 2008 יצאה לאור סדרת ספריו העוסקת בהלכות צניעות הלבוש ובאיסורי קריבה לעריות.
הסדרה מונה כיום חמישה כרכים.
קיצור את צנועים חכמה – קיצור ההלכות שנלמדות מהסדרה 'את צנועים חכמה'
טעם בעיקר – בירור סוגיות בהלכות הכשרת כלים
הסדר לכתחילה – מאמר העוסק בחובת השרות בצה"ל של תלמידי החכמים (הרבנים)
נשוי ואב לתשעה, ומתגורר בקרני שומרון.
בניו הרבנים אלעזר, יהושע ושמחה הם ר"מים בישיבת ההסדר.
בתו נשואה לרב יעקב גיטלמן, רב היישוב מעלה שומרון.
הרב שמואל דוד (נולד בשנת תשט"ז, 1956) הוא רב העיר עפולה ובעבר רב הקיבוץ ראש צורים.
למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה ובישיבת הר עציון באלון שבות.
שירת בצה"ל כטנקיסט והוסמך כמפקד טנק והמשיך לשרת בו גם במילואים, כולל בתפקיד רב גדודי.
בשנות התשעים היה רב הקיבוץ ראש צורים.
בשנת תש"נ זכה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית על שו"ת מראש צורים.
בשנת התשנ"ח (1998) נבחר לרבה הראשי הספרדי של העיר עפולה.
הקים מכון ללימודי יהדות לרוצים להתגייר.
הרב דוד הוא מרבני ארגון צהר ובמעגלי צדק.
משמש גם כנשיא ישיבת ההסדר חיבורים שבעפולה.
הרב דוד בעד אמנה חברתית חדשה בענייני דת ומדינה להסדר היחסים בין הדתיים לחילוניים על בסיס של הסכמה רחבה.
כחלק מפעילותו כרבה הראשי של עפולה, הרב היה שותף בהקמת ישיבה תיכונית, ישיבת הסדר, גרעין תורני ומדרשה לבנות.
אשתו, לאה אריאלה (לבית משפחת אמסלם) נפטרה בשנת ה'תשנ"ט.
נשוי בשנית להדס (לבית משפחת מלחי).
שו"ת מראש צורים, אלון שבות, תשמ"ח.
סוגה בשושנים העוסקת בהלכות יחוד, תש"ן.
נר לעזרא, ארבעה כרכים שבכל אחד מהם ענייני מידות וכן שו"ת הלכתי או דיונים בנושא המנהג בהלכה, עפולה תשנ"ג-תשנ"ד
ופרוס עליה סוכת שלומך - אסופת שאלות ותשובות בהלכות יום העצמאות, עפולה תש"ס
סידור תפילות יום עצמאות ויום ירושלים, תשע"ב.
חוברת הלכות הכנת אוכל בשבת (כולל: דיני בישול בשבת, דיני בורר, ודיני סוחט, טוחן, לש וחולב, תשס"א.
חוברת "לרוץ אורח" העוסקת בבירורי הלכה קצרים - שנת תשע"א.
חוברת "קדושת שביעית" ובה בירור הלכות בנושא זה, תשנ"ג.
חוברת "חסד ונתינה- בית של אהבה" (המחולקת בעפולה לכל זוג הפותח תיק נישואין בעיר) - שנת תשס"ח
חוברת דיני קיצור אבלות (המחולקת בעפולה לכל משפחה אבלה) - שנת תשס"ד
חוברת מאמרים על ראש השנה - שנת תשע"א.
מדי שבוע מתפרסם דף שבועי בנושאים שונים ומגוונים בהלכה אשר הרב מחבר
שלכם היא: שאלות ותשובות עם תלמידים בתי הספר בעפולה.
בהוצאת לשכת הרבנות עפולה, תשפ"א.
שער השמיטה: הלכה למעשה ומאמרי השקפה ומחשבה על שנת השבע.
לך ה' הממלכה: מאמרי השקפה על גאולת דורינו, יום העצמאות ויום ירושלים ומחזור תפילות.
בהוצאת המועצה הדתית עפולה, תשפ"ג.
רבי שמואל די מדינה (תעתיק מדויק; דִי מּוֹדִּינַא, ידוע בכינוי מהרשד"מ או המהרשד"ם, ה'רס"ו, 1506 – ב' במרחשוון ה'ש"ן, 12 באוקטובר 1589) היה מגדולי חכמי סלוניקי, יוון, ומחבר שו"ת מפורסם שו"ת מהרשד"ם.
רבי שמואל די מדינה נולד בסלוניקי בשנת ה'רס"ו, 1506 להוריו רבי משה ואמו ג'אמילה די מדינה (שתרגומה לעברית; יפה).
התייתם מאביו רבי משה בצעירותו וחונך על ידי אחיו הגדול.
למד את תורתו מרבי יוסף טאיטאצאק, ורבי לוי בן חביב חכמי שאלוניקי, וכבר בגיל 25 נודע כתלמיד חכם ורב בעירו.
שימש כאב בית הדין והיה ידוע בתקיפות דעתו בתורה ועם זאת בוותרנותו על כבודו האישי ועל כן רבים מאוד סמכו על פסיקותיו ובאו להתדיין בפניו.
נשלחו אליו שאלות הלכתיות מאיטליה ומכל אזור הבלקנים, וכאלף מתוכן מקובצות בספרו "שו"ת מהרשד"ם".
פסקי ההלכה שלו השפיעו רבות על פסיקת ההלכה בדורות הבאים, עד ימינו.
עמד בראש ישיבה אשר למדו בה בשיטה ייחודית, והוא עודד את תלמידיו ללימוד עצמאי, כתיבת חידושי תורה וחשיבה ביקורתית.
בנוסף היו התלמידים נוכחים בבית דינו וכך למדו בפועל את מלאכת פסיקת ההלכה והדיינות.
בין תלמידיו היו רבי אברהם די בוטון, רבי מנחם די לונזאנו ורבי אברהם בן בורג'יל.
רבי משה מדפיס ספרי אביו (נפטר שנת שס"ח).
בתו אשת רבי יצחק חיון [אביו של רבי שמואל חיון בעל בני שמואל].
בתו אשת רבי יוסף צרפתי (נפטר י"א חשון שנת שט"ו).
בתו אשת רבי משה עזרא.
בן בתו, הוא רבי שמואל חיון, שכתב את השו"ת 'בני שמואל'.
וכן נכדו הוא רבי שמעיה די מדינה מרבני ויניציאה בתקופת רבי עזריה פיגו.
על מצבתו נכתב פסוק אחד בלבד מספר תהלים (תהלים פרק קיט פסוק קסה); שָׁלוֹם רָב לְאֹהֲבֵי תוֹרָתֶךָ וְאֵין לָמוֹ מִכְשׁוֹל.
הרב שמואל דוד הלוי אונגר (ה'תרמ"ו, 1886 – ט' באדר ה'תש"ה, 1945) היה רב יהודי סלובקי שכיהן כראש ישיבה ורב העיר נייטרה בסלובקיה.
היה רבו וחותנו של הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל.
ישיבתו בנייטרה הייתה הישיבה האחרונה באירופה הכבושה שהמשיכה לתפקד בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הרב אונגר נפטר מרעב ומחולשה בעודו מסתתר מהנאצים ביער קאלישטי (Calisch) בתחילת 1945.
נולד בשנת ה'תרמ"ו (1886) בפישטני בסלובקיה לרב יוסף משה אונגר.
למד בעירו בישיבת דודו, הרב נוח ברוך פישר, ולימים נישא לבתו, מרים לאה.
בגיל צעיר התמנה למשרת הרב בקהילה היהודית הקטנה בקרומפק ואחר כך עבר לשמש כרב בטירנוי.
כחמש עשרה שנה ישב בטירנוי ועסק בהוראה ובחינוך.
נבחר כנשיא מרכז הקהילות האורתודוקסיות ("לאנדעס קאנצליי") ונמנה עם הרבנים הראשונים שהצטרפו לתנועת אגודת ישראל מקרב רבני הונגריה וסלובקיה.
בתרצ"ה השתתף במשלחת הרבנים לארץ ישראל מטעם אגודת ישראל, שכללה בין היתר את הרב יעקב מאיר בידרמן, הרב זלמן סורוצקין והרב יוסף שלמה כהנמן.
בתרצ"ז השתתף בכנסייה הגדולה השלישית שנערכה במרינבאד ושימש כשליח הציבור בעצרת התפילה והזעקה שנערכה בתחילת הכינוס.
בשנת תרצ"א, לאחר פטירתו של הרב אברהם אהרן כ"ץ, רבה של נייטרא, נבחר למלא את מקומו.
כדי לשכנעו לעבור לעירם, הציעו פרנסי קהילת נייטרא לממן את ישיבתו ולסייע בהרחבתה.
לאחר הקמת הרבנות הראשית בישראל, יזמה העדה החרדית בראשות משה בלוי ודוד פוטאש הקמת מוסד מתחרה בתל אביב, והרב אונגר נקרא לכהן בו, אך לבסוף התוכנית לא יצאה לפועל.
ב-1937 נישאה בתו, ברכה רחל לתלמידו הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל.
במשך 40 שנים שבהן עסק בהרבצת תורה, העמיד הרב אונגר אלפי תלמידים מסלובקיה, הונגריה וממדינות נוספות, מהם היו לרבנים וראשי ישיבות.
בישיבתו לימד ספרי מוסר כמו מסילת ישרים, חובות הלבבות ואיגרת הרמב"ן.
בכל יום ראשון נערך מבחן בגמרא ובמוצאי שבת מבחן על פרשת השבוע עם פירוש רש"י.
השלטונות העריכו את פועלו ובאופן נדיר אף הסכימו לממן את בניית המקווה בישיבה.
רדיפת היהודים בסלובקיה החלה למעשה עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בעקבות הסכם מינכן ב-1938 בו חולקה צ'כוסלובקיה לשתי מדינות נפרדות.
סלובקיה בראשות הכומר יוזף טיסו הפכה למדינת חסות של גרמניה הנאצית.
טיסו ואנשי משמר הלינקה פעלו נגד היהודים ומתנגדי המשטר בסלובקיה.
בניסן תש"ב (מרץ 1942) החל גירוש יהודי סלובקיה למחנות ההשמדה בפולין.
בשלב זה לא חל הגירוש על יהודים שנחשבו נדרשים עבור הכלכלה הסלובקית, ועבור יהודים אלה הותר גם מינוי של רב ראשי.
הרב אונגר זכה במעמד מיוחד מטעם השלטונות כרב האורתודקוסי הראשי לפרשבורג ויהודי סלובקיה.
ביתו והשטח מסביבו הוכרזו כשטח חסות וגם לשוטרים היה אסור להיכנס אליו.
בשל כך הפכה הישיבה למוקד משיכה שהתקבצו בו פליטים יהודים רבים מפולין ומגליציה.
למרות זאת, לעיתים פרצו לשם אנשי משמר הלינקה, וכהגנה מפניהם נבנו במקום בונקרים להסתרת הפליטים.
בחסות הרב אונגר שהו מאות תלמידים ורבנים שהצליחו להימלט לישיבתו והמשיכו ללמוד תורה עד גירושם לאושוויץ בי"ז אלול תש"ד (1944).
כל אותה העת פעל הרב אונגר יחד עם חתנו הרב וייסמנדל להציל יהודים רבים ככל האפשר.
בראשית המלחמה שלח את חתנו ללונדון כדי להשיג אישורי כניסה לקנדה למשפחות מיהודי סלובקיה, אך ללא הצלחה.
מאוחר יותר היה הרב אונגר שותף לתוכניות ההצלה שיזמה קבוצת העבודה.
בעקבות המרד שפרץ בסלובקיה כנגד שלטונו של יוזף טיסו, גורשו גם תלמידי ישיבתו יחד עם אחרוני יהודי נייטרה לאושוויץ בי"ז באלול ה'תש"ד.
גם בנו, בן ציון אונגר, נלקח למחנה סרד ושם נרצח.
הרב אונגר שהה באותו זמן בהרי זובור (Zobor) הסמוכים לנייטרה.
בעקבות מחלתו הוא נאלץ להישאר בהרים ולהסתתר שם עם בנו, הרב שלום משה אונגר.
בימים הנוראים של אותה שנה שהה בעיר באנסקה ביסטריצה.
כמה שבועות אחר כך, בעקבות כיבוש העיר על ידי הגרמנים וחיסול המרד הסלובקי, ברח ליער קאלישטי.
באותה תקופה הוא המשיך ללמוד תורה ברבים.
כאשר הרגיש שסופו קרב אמר לבנו שיאמר לתלמידיו ללמוד בהתמדה, להתפלל בכוונה, ולהימנע מדיבור בשעת התפילה.
בט' באדר תש"ה (1945) נפטר ביער ממחלת טיפוס ונקבר שם באופן זמני.
לאחר המלחמה הובא לקבורה בפישצ'אן שבה נולד, בסמוך לקברות אביו.
בין הניצולים מבני משפחתו היו בנו הרב שלום משה אונגר ששהה עם אביו במקום מחבואו, חתנו הרב וייסמנדל, ובת שנישאה לרבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג, שאיבד בשואה את אשתו הראשונה ו-11 ילדיו.
ישיבת נייטרא הוקמה מחדש בארצות הברית.
[http://www.hebrewbooks.org/11165 "נאות דשא" על הגדה של פסח], מאונט קיסקו (מדינת ניו יורק בארצות הברית), נדפס בתש"י (1950) ובתשל"ד (1974 עם הוספות)."נאות דשא" על התורה - חידושי אגדה ודברי מוסר והתעוררות (בהוספת חידושים מאביו).
כתבי היד נעזבו במחבוא בהרי זאבאר.
הם ניצלו משריפה בזכות אישה לא יהודייה ששמרה עליהם והעבירה אותם לאחר המלחמה לבנו.
שמואל דנקנר (נולד ב-6 בנובמבר 1930) הוא איש עסקים ישראלי.
שמואל דנקנר הוא בנו של משה דנקנר, מראשוני תעשיית היהלומים בארץ ישראל וחיה רחל דנקנר, אשתו הראשונה.
בהיותו בן פחות מ-9 התייתם דנקנר מאמו.
דנקנר למד הנדסה כימית ובתחילת שנות ה-60 ניהל את מפעלי תעשיות מלח לישראל בעתלית.
בתחילת 1977 הוא היה מנכ"ל חברת המלח לישראל - אילת 1976, חברת בת של חברת המלח לישראל.
בשנת 1977 זכה דנקנר בפרס התעשייה בקטגוריית הכימיה, על תפקידו כמנכ"ל דור כימיקלים.
בשנות ה-80 דנקנר ניהל את דור כימיקלים ואת דנקנר השקעות.
הוא המשיך לנהל את דנקנר השקעות עד למכירת חלק מעסקי המשפחה והעברת יתר העסקים לממשיכי דרכו.
בתקופת כהונתו הייתה קבוצת דנקנר אחת המובילות בישראל.
היא ניהלה פעילות ענפה בתחומי הבנקאות, תקשורת וטלוויזיה בכבלים, נדל"ן וכן בייצור מלחים, חומרים פטרוכימיים ומוצרים פלסטיים.
שימש יו"ר מועצת המנהלים של דנקנר השקעות בע"מ ושל מת"ב - מערכות תקשורת בכבלים בע"מ.
בשנות ה-70 היה דנקנר פעיל במפלגת שינוי.
הרב שמואל הומינר (כ"ה בתשרי תרע"ד, 26 באוקטובר 1913 – י"ט בסיוון תשל"ז, 5 ביוני 1977) היה איש מוסר מהיישוב הישן, מחבר ספרים בתחום המוסר ושמירת הלשון.
נולד בירושלים לרב מרדכי זאב הומינר (תרמ"ו-תש"ח) וחיה ראשה לבית ריבלין.
נקרא על שם אבי אביו, הרב שמואל הומינר, מבוני שכונות ירושלים שמחוץ לחומת העיר העתיקה.
אביו היה מרבני ישיבת עץ חיים ואחר פטירתו יצא ספרו "מבן שמואל", המכיל חידושים בהלכה ובאגדה.
למד בישיבת עץ חיים והיה מתלמידי הרב איסר זלמן מלצר.
בשנת ת"ש (1940), בגיל 26, הוציא לאור את ספרו הראשון "עיקרי דינים", שהוא תמצית הספר "חפץ חיים" שחיבר הרב ישראל מאיר הכהן.
קיבל הסכמה לספר מרבו איסר זלמן מלצר, שכתב עליו: "הרב הגדול חריף ובקי, מצוין ביראת שמים ובמדות נעלות מורינו הרב שמואל הומינער נרו יאיר, ממצויני ישיבת עץ חיים".
הספר נספח לחלק ממהדורות "חפץ חיים".
במיוחד טיפח את מידת הביטחון ופרסם ספרים ומאמרים שונים בנושא.
הרב יחזקאל לוינשטיין כתב עליו: "עובד ד' באמת".
נפטר בשנת תשל"ז ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בנו הבכור פסח נמנה עם מייסדי מושב עין יהב בערבה.
בנו מיכל הוציא את ספרי אביו.
חתנו הוא הרב יהושע דוד טורצין, הרב של קהל פרושים.
חתן נוסף הוא הרב משה אורי לינדר, רב בשכונת נווה יעקב.
עבד המלך על תורה, נביאים וכתובים, ובו ביאור כל מצוות השי"ת על פי תורת המוסר, עם נתיב מצותיך - מקורות המצוה ויסודותיה
עיקרי דינים - על הלכות איסורי לשון הרע ורכילות, קיצור ספר חפץ חיים
מצות הביטחון - התחזקות באמונה וביטחון בקב"ה
עולת תמיד - ענייני ברכות ותפילות, עם פשטים וכוונות האצורים וכלולים בתפילה
מורא מקדש על קדושת בית כנסת
כוונות נפלאות - על קדושת וטהרת האדם
ספר קדושה – ענייני קדושת הזיווג וענייני שידוכים ונישואין
אני לדודי – על מעלת וקדושת שיר השירים, ופשטים וכוונות האצורים בפסוקיו
עצה ותושיה – על חומרת עוון לשון הרע
לב טהור – ענייני מוסר
מצוות בליל הסדר - כולל מצוות מן התורה, מדברי קבלה, מדרבנן ומנהגי ישראל בליל הסדר
שמואל הַאוּזֶר (נולד ב-1955) הוא מומחה במימון ובשוק ההון, המכהן כפרופסור מן המניין והמשנה לנשיא לעניינים אקדמיים בקריה האקדמית אונו.
בשנים 2011–2018 כיהן כיושב ראש רשות ניירות ערך.
מכהן כיו"ר בנק אש ישראל, אותו הוא מקים יחד עם יובל אלוני וניר צוק.
האוזר נולד בשנת 1955 וגדל ברמלה.
בשנת 1973 התגייס כלוחם לגדוד 890 של חטיבת הצנחנים, ושירת כקצין מדריך בבית הספר לקצינים, בה"ד 1. הוא היה שחקן נבחרת הנוער של ישראל בכדורסל.
במקביל לכהונתו כיו"ר רשות ניירות ערך, האוזר כיהן גם כיו"ר משותף של המוסד לתקינה חשבונאית, כחבר בוועדה המייעצת של המפקח על הבנקים בנוגע לעסקי הבנקאות של בנק ישראל וכחבר הוועדה המייעצת של רשות שוק ההון ביטוח וחיסכון.
בשנת 2019 קיבל את אות אביר איכות השלטון מטעם התנועה לאיכות השלטון.
בשנים האחרונות האוזר, ביחד עם היזם יובל אלוני וניר צוק, חברו להקמת בנק אש ישראל, בו הוא צפוי לכהן כיושב ראש הדירקטוריון.
האוזר נשוי ואב לארבעה ילדים.
יושב ראש רשות ניירות ערך
ב-3 במאי 2011 מונה האוזר על ידי שר האוצר יובל שטייניץ ליושב ראש רשות ניירות ערך.
בשנת 2016 כהונתו של האוזר הוארכה לקדנציה נוספת, על ידי שר האוצר, משה כחלון, והסתיימה בשנת 2018. בשנים אלה הוביל יותר מ-100 תיקוני חקיקה ורפורמות והיה אחראי בין היתר על ההחלטה לנהל עשרות תיקי חקירה בעבירות על חוקי ניירות ערך.
כהונתו אופיינה באקטיביזם, בהגברת האכיפה, בין השאר בפתיחת תיק פלילי בפרשת מנופים בחשד להרצת מניות, פתיחת תיקים בעניינם של ראש קרן רוביקון וקרן קלע בחשד לעבירות של מרמה, בכירים בחברת החשמל בפרשת סימנס ועוד.
האוזר הורה על פתיחת חקירה פלילית נגד נוחי דנקנר, בעל השליטה ב-IDB, בחשד להרצת מניות.
בנוסף הוא פתח בחקירת "בזק" בין היתר כנגד שאול אלוביץ', בעל השליטה בבזק וכנגד שלמה פילבר, מנכ"ל משרד התקשורת ונוספים בגין שורת עבירות חמורות.
לאחר העברת ממצאי החקירה לפרקליטות, התפתחה חקירה זו לתיק 4000. על פעילות החקירה של הרשות בתקופתו אמר האוזר: "בטרמינולוגיה של הצבא – רשות ניירות ערך היא ה'מסתערבים' של שוק ההון.
בטרמינולוגיה של הסדרה משחקי הכס – אנחנו שומרי החומה".
עם כניסתו לתפקיד במאי 2011, יזם הקמת מערכת הצבעות אלקטרונית אשר באמצעותה מחזיקים בניירות ערך יכולים להצביע באמצעות האינטרנט באספות שבהן הם זכאים להצביע, ובכך להקל על היכולת לממש זכות ההצבעה וההשתתפות באסיפות כלליות.
במקביל, הוביל שורה של מהלכים שנועדו להגן על עניינו של ציבור המשקיעים לצד קידום הקלות שמסייעות לחברות להתנהל מול דרישות הרגולציה.
בשנת 2012 הציג תוכנית הכוללת דה-רגולציה והסרת חסמים, שהושלמה במאי 2016. בין השאר, הוביל הקלות בהנפקות ראשונות בבורסה (IPO) המעניקות לחברות המנפיקות לראשונה בבורסה "סל קליטה" למשך חמש שנים ממועד ההנפקה, שמקל עליהן להסתגל לתהליך הפיכתן לתאגידים מדווחים.
בשנה זו מינה האוזר גם את הוועדה לקידום השקעות בחברות ציבוריות הפועלות בתחום המחקר והפיתוח, ובנוסף מינה את הוועדה לשכלול המסחר ולעידוד הנזילות בבורסה בתל אביב.
מסקנות הוועדה תורגמו לתיקון ל"חוק המו"פ" שהושלם במהלך שנת 2016, חוק אשר נועד להקל על חברות היי-טק להנפיק בבורסה בתל אביב ולעודד אותן לעשות כן.
פרופ' האוזר הוביל את המהלך לשינוי מבנה הבעלות על הבורסה.
אשר יוצר מתווה להפיכתה לחברה למטרות רווח.
מהלך זה נועד להעמיד את הבורסה בתל אביב בשורה אחת עם הבורסות בעולם.
ב-15 בינואר 2018 סיים את כהונתו כיו"ר רשות ניירות ערך.
בעל תואר ראשון בסטטיסטיקה וכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1980) ותואר שני במימון מהאוניברסיטה העברית (1982).
את הדוקטורט שלו, בתחום אופציות וחוזים עתידים, קיבל מאוניברסיטת טמפל בפילדלפיה ב-1987.
בשנים 1995–2023 היה חבר סגל ופרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, והוא פרופסור אמריטוס בה.
בשנים 2007–2011 היה דיקאן הפקולטה למנהל עסקים בקריה האקדמית אונו.
בשנים 2012-2017 היה חבר המועצה להשכלה גבוהה.
שימש כמרצה אורח באוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי ובאוניברסיטת טמפל בפילדלפיה.
בשנת 2018 הוא הוזמן כ-visiting scholar באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת הרווארד.
מתחילת שנת 2018, האוזר משמש כמשנה לנשיא לעניינים אקדמיים, ראש ההתמחות במימון, ראש ועדת מינויים בקריה האקדמית אונו וראש מכון מחקר לאמון הציבור.
במסגרת זו, האוזר יזם פרסום סדרה של מדדי אמון הציבור בשוק ההון בשיתוף פעולה עם ביזפורטל.
האוזר פרסם עשרות עבודות מחקר על שוק ההון הישראלי.
הוא זכה במספר פרסים בגין מאמריו ומחקריו.
תחומי המחקר שלו הם: ממשל תאגידי, מימון תאגידים, רגולציה בשוקי ההון, שיטות מסחר, מסחר בחוזים עתידיים, מכשירים פיננסים, מימון בינלאומי ואקטיביזם של משקיעים מוסדיים.
האוזר משמש כדירקטור בחברות גדולות במשק הישראלי, בוועדה המייעצת של חברת eToro, חבר בוועדת ההשקעה של המכון הישראלי לדמוקרטיה, חבר ועדה מייעצת של Cyber Reg Tech, ושותף בקרן גידור שמשקיעה בארצות הברית – רובסט אקספקטשיין קפיטל.
טרם מינויו ליו"ר רשות ניירות ערך, האוזר שימש גם כיו"ר חברת גאון מאה-נט, דירקטור בחברת הדירוג מעלות ובמגדל שוקי הון ויועץ כלכלי לחברות ציבוריות.
האוזר גם שימש ככלכלן ראשי של רשות ני"ע בשנים 1989–2005.
בשנים 1987–1988 עבד ככלכלן בבנק ישראל, במחלקת מטבע חוץ.
בשנים 1989–2005 שימש ככלכלן הראשי של רשות ניירות ערך והיה שותף פעיל בעיצוב הרפורמות בשוק ההון באותן שנים.
פרופ' האוזר היה חבר בוועדה להגברת התחרותיות במשק של משרד האוצר, וחבר בוועדה להסדרי חוב של משרד האוצר.
במהלך כהונתו כיו"ר רשות ני"ע, הוא מינה ועדה ציבורית לשינוי מבנה הבורסה בתל אביב, והיה גם יו"ר הוועדה ציבורית (ביחד עם מאיר לוין) להקמת בורסה משנית בתל אביב.
האוזר עמד בראש שתי ועדות ציבוריות – הוועדה להסדרת פעילותם של עושי שוק בבורסה לניירות ערך בתל אביב (2002) והוועדה למזעור מניפולציות בשוק ההון (2004).
בנוסף, הוא היה היועץ לוועדת הכלכלה של הכנסת בראשותו של ח"כ משה כחלון בנושא עמלות הבנקים (2007), וחבר בוועדה ציבורית בראשותו של פרופסור אוריאל פרוקצ'יה להסדרת זירות מסחר אלטרנטיביות בשוק ההון (2001).
בשנת 2006 זכה בפרס המדען המצטיין של אוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 2015 קיבל כיו"ר רשות ניירות ערך את פרס השקיפות השלטונית של משרד המשפטים 2015.
בשנת 2018 דורג על יד מגזין דה מרקר במקום ה-8 בדירוג 100 האנשים המשפיעים בישראל.
בשנת 2018 זכה לאות הוקרה על תרומה לפיתוח שוק ההון הישראלי מטעם איגוד החברות הציבוריות.
בשנת 2022 זכה באות מנהיגות (Leadership Award) Achievements מטעם ארגון הבוגרים של אוניברסיטת טמפל בפילדלפיה.
ד"ר שמואל (ליאו) דויטשלנדר (או דייטשלנדר) (Leo Deutschländer; תרל"ט, 1879 - ט' באב תרצ"ה, אוגוסט 1935) היה פדגוג יהודי, עסקן חרדי פעיל ביהדות החרדית לפני השואה, יו"ר קרן התורה וממקימי בית יעקב.
שמואל (ליאו) דויטשלנדר נולד בשנת תרל"ט (1879) בהונגריה.
אביו, הרב נתנאל דויטשלנדר, היה רב ומגיד מישרים בבית הכנסת "אהבת רעים" ומנהל בית הספר "רליגיונס שולה" של הקהילה החרדית עדת ישראל בברלין.
סבו, שעל שמו נקרא, היה תלמידו של החתם סופר ורב בעיר פוחוב שבסלובקיה.
דויטשלנדר התייתם מהוריו וגדל בבית יתומים.
שירת בצבא בדרגת קצין ולאחר מכן למד באוניברסיטת ברלין, שם קיבל תואר דוקטור.
דויטשלנדר היה עסקן פעיל במגוון רב של תחומים הנוגעים ליהדות החרדית באותה תקופה.
לבד מהיותו מחנך הוא עסק רבות בסוגיית החינוך הקשה של התקופה ופעל רבות הן בתרומות והן ברעיונות לקידום החינוך התורני.
דויטשלנדר פגש לראשונה את שרה שנירר בתרפ"ד, 1924 בכינוס אגודת ישראל בקרקוב.
כיוון שעסק בחינוך בכל רחבי אירופה היה מודע למצב העגום של חינוך הבנות באותה תקופה.
מאז אותה פגישה הוא רתם את כל מרצו למען קידום בית יעקב.
ד"ר דויטשלנדר עמל להפוך את בית יעקב למוסד מקצועי שיוכל לעמוד בהצלחה עם שאר מוסדות הלימוד וכך למשוך בנות נוספות.
לשם כך הוא הקים את ה'פורטבילדונג'ס קורס', קורס קיץ מרוכז למורות שהתקיים במשך חודשיים ימים בתנאי נופש ונוסד בשנת תרפ"ה, 1925. בקורס זה הוא יצק את התשתית להקמתו של תיכון רשמי וסמינר למורות "בית יעקב" שזכו להכרתו של משרד החינוך הפולני.
בנוסף לכך הוא עבד בשיתוף פעולה יחד עם ד"ר יהודית רוזנבאום באיסוף תרומות עבור בניית בניין חדש לסמינר בית יעקב למורות.
ד"ר דויטשלנדר היה פעיל משמעותי באיסוף תרומות לעולם הישיבות וכיסוי חובותיהם.
כחלק מפעילות זו עמד בראש קרן התורה, מוסד שעסק בעזרה למוסדות תורה ברחבי העולם.
תפקידו הראשון בקרן היה הצלת הישיבות הגדולות בפולין ובליטא שהיו במצב קשה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בפעילות זו הצליח לאסוף מאות אלפי דולרים.
ד"ר דויטשלנדר חולל גם שינוי משמעותי בגישת איסוף התרומות עד כה: נדבנים רבים שלא היו שומרי תורה ומצוות נטו להשפיע על השקפת המוסדות להם תרמו.
עקב בעיה זו שתדלנים רבים העדיפו שלא להתרים נדבנים שאינם שומרי תורה על מנת שלא לפגוע ברמה הדתית של המוסד אליו הם מתרימים.
דבר זה גרם לרשימה מצומצמת מאוד של נדבנים שומרי תורה ומצוות ומכאן לירידה בתרומות.
דויטשלנדר עמד על כך שניתן להתרים גם תורמים אלו אך התעקש שלא לתת להם דריסת רגל במוסד אליו תרמו.
דבר זה עודד מאוד את התרומות והיה לעזר רב לעולם התורה.
שמואל דותן (ג' בכסלו ה'תש"ג, 12 בנובמבר 1942 – י"ג באב ה'תשנ"ח, 5 באוגוסט 1998) היה היסטוריון, מרצה ואיש חינוך ישראלי.
מרבית מחקריו עוסקים בתולדות היישוב בתקופת המנדט הבריטי.
דותן נולד בשכונת נחלת-יצחק שבגבול גבעתיים.
ב-1966 סיים את התואר הראשון בלימודי היסטוריה כללית ומקרא באוניברסיטת תל אביב וכן את לימודיו במחלקה להכשרת מורים.
ב-1968 זכתה עבודתו לתואר מוסמך במדעי הרוח בהיסטוריה כללית: 'מדיניות החוץ של ארצות הברית כלפי אירופה מפרוץ מלחמת העולם השנייה ועד הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה' - לציון 'בהצטיינות יתרה'.
ב-1973 הגיש את חיבורו לשם קבלת התואר דוקטור לפילוסופיה בהיסטוריה של עם ישראל: 'הצעות ותוכניות של התנועה הציונית לזרמיה לפתרון שאלת ארץ-ישראל, 1945-1929'.
בשנים 1965–1970 שימש מורה להיסטוריה בבית הספר התיכון העירוני בחולון, ונתן שיעורי הדגמה לתלמידי המחלקה להכשרת מורים באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1971–1980 היה אסיסטנט, מדריך ומרצה בחוג להיסטוריה של עם ישראל וארץ-ישראל באוניברסיטת תל אביב, ונבחר פעמיים כ'מרצה המצטיין' במשאלי סטודנטים.
כמו כן שימש חוקר במכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן.
בסוף שנות השישים היה מפקד קורס קציני חינוך בצה"ל.
בין המרצים בקורס באותה עת כיהן כמרצה בכיר אריה יצחקי, והשניים קשרו קשרי ידידות שנמשכו שנים רבות.
בהמשך, היה אריה יצחקי לתלמידו של שמואל.
בשנים 1971–1998 היה מרצה להיסטוריה במכללה האקדמית בית ברל ומרכז החוג להיסטוריה במכללה במשך 12 שנים.
בשנים 1973–1998 שימש מרצה להיסטוריה במגמה להכשרת מורים אקדמאים בסמינר הקיבוצים והיה העורך של שנתון סמינר הקיבוצים.
בשנים 1980–1981 שימש מרצה במכללה לביטחון לאומי.
הוא עסק בהכשרת מורים להיסטוריה ובהדרכתם במסגרות מגוונות, וכן שכלל ופיתח חומרי למידה בהיסטוריה.
בשנות הלימודים תשל"ו-תשל"ח שימש יועץ מקצועי לאגף הנוער במשרד החינוך בפרויקט 'לפני שלושים שנה', ובמסגרת זו פיתח חומרי למידה ותוכנית חינוכית להיכרות עם תולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל בזמן החדש.
במשך כעשור היה ממחברי שאלון בחינות הבגרות בהיסטוריה.
כמו כן חיווה דעתו על כתבי יד של ספרים ומאמרים רבים בתחומי התמחותו.
היה בעל דרגת רס"ן (מיל.).
העולם היהודי לנוכח תוכנית החלוקה
במחקרו על התהליך הפנימי שחל בעולם המחשבה היהודי לאחר שנודעה התוכנית הבריטית לחלוקת ארץ-ישראל ולייסוד מדינת יהודים קטנה בה, מגלה דותן כי אמנם הפולמוס שעוררה התוכנית בעולם היהודי נמשך תקופה קצרה – שנה עד שנה ומחצה – אך לקחו בו חלק כמעט כל הגורמים בעם היהודי.
במחקר – העוסק בוויכוח על חלוקת הארץ ושלמות הארץ, באנטי-ציונות בעם היהודי ובתנועת הרפורמה בו - יש ניסיון לזהות ולמיין את הטיעונים שהשמיעו המתפלמסים למחנותיהם, וכן לברר עד כמה חשו מחויבות לרעיונותיהם ולאמונותיהם, כיצד דימו את עצמם, ובאיזו מידה שינו את עמדותיהם במהלך הפולמוס.
התמונה העולה מן הספר היא כל המאמצים לפתרון הסכסוך בדרכי שלום הגיעו רובם ככולם מהצד היהודי, וכי הצד הערבי - להוציא מקרים בודדים - התנגד נחרצות לכל סידור שיאפשר מימוש מטרות העל של הציונות: עלייה והתיישבות ולו בחלק של ארץ-ישראל.
דוגמה מובהקת ובולטת היא זו של פוזי אל-חוסייני, "שהתקרב לעמדה הדו-לאומית, בלא לוותר על זכות הערבים להיות רוב בארץ, מכיוון שהשתכנע כי המתיחות העדתית בארץ מועילה לאימפריאליזם ואף נגרמת על ידו.
אולם הוא לא הספיק לעמוד בהבטחה שנתן לקהל דשומעים יהודי קטן אך נלהב, כי יפעל למען התקרבות יהודית-ערבית.
פוזי נרצח בידי מתנקש ששלחו בני משפחתו ב-23 בנובמבר 1946. ג'מאל אל-חוסייני העיר לאחר הרצח, כי דודנו 'מעדו רגליו והוא קיבל את עונשו הצודק' ".
במחקרו על תולדות המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ) - עד הקמתה של מדינת ישראל - עוסק דותן בין השאר במלחמת האזרחים בספרד, בירוביג'ן, 'משפטי הטיהורים' בברית-המועצות, הסטליניזם, פרשת הירידה לקרים של קבוצת מנחם אלקינד מגדוד העבודה, ההתנגדות לציונות בעם היהודי ומפלגת פועלי ציון שמאל.
בין היתר מביא הספר ראיות לכך שיהודים חברי המפלגה הקומוניסטית בארץ-ישראל הם שרצחו את חיים ארלוזורוב, ממנהיגי מפא"י.
בספרו מציין דותן כי אברהם שושני (רוזנצווייג) העיד באוזניו כי שמע מפי מנהיג המפלגה על הישיבה שבה הוחלט על רצח ארלוזורוב, ועל כך שהוחלט כי הרוצחים ידברו אנגלית בעת המעקב, כדי שלא לעורר את חשדם של הבריטים.
דותן מעיד בספר כי אימת מידע זה שבע פעמים לפני שפרסם אותו.
יצוין כי תאוריה זו שנויה במחלוקת בין החוקרים ולא התקבלה, אף בנו של חיים ארלוזורוב, שאול ארלוזורוב, נמנה עם השוללים אותה.
פולמוס החלוקה בתקופת המנדט, יד יצחק בן-צבי, ירושלים תש"מ (שש הדפסות)
המאבק על ארץ-ישראל, ההוצאה לאור משרד הביטחון, תל אביב תשמ"ב (תשע הדפסות, תורגם לאנגלית)
אדומים, שבנא הסופר, כפר-סבא תשנ"ה (שתי הדפסות, פרס יד יצחק בן-צבי)
ראשיתו של קומוניזם לאומי יהודי בא"י, הציונות ב', אוניברסיטת תל אביב 1971 (תשל"א), 236-208
רבי יעקב עמדן ודורו, שנתון ה-Hebrew Union College מס' 47, 1976
התוכנית הבריטית לחלוקת ארץ-ישראל 1944-1943, עיונים בציונות, אוניברסיטת חיפה 1979, 110-89
המאבק על החלוקה (השואה לא הייתה גורם מרכזי להחלטה על הקמת מדינת-ישראל על ידי האו"ם), עת־מול ח' (2), 1982, 5-3
כמה רגעים ביומנו של היסטוריון (בעקבות ספרי השלישי: 'אדומים'), נתיב ד' (6), 1991, 59-54
פרשנות אחרת לשואה: עיון בעמדתו של השמאל היהודי הרדיקלי, נתיב ד' (27), 1992, 59-54
שנאה עצמית יהודית-קומוניסטית והתגובה הציונית, האומה כ"ט (107), 1992, 297-291
קומוניזם נגד ציונות בארץ-ישראל: הרהורים על מחקר חדש ובעייתי (מחבר שותף: בנימין פינקוס), עיונים בתקומת ישראל 3, 1993, 511-497
איני יכול להימנות עם המבליגים, עיונים בתקומת ישראל 4, 1994
המערכת הפוליטית הפנימית ביישוב היהודי 1948-1939, תולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל, תקופת המנדט הבריטי, האקדמיה למדעים ומוסד ביאליק, ירושלים תשנ"ה 1995, 550-465
הציונים טעו, אבל למזלם – הערבים טעו יותר, מקור ראשון, 28.11.1997
שמואל דכנר (26 בספטמבר 1937 - 1 במרץ 2013) היה ניצול השואה, מנהלן ואיש עסקים ישראלי יליד רומניה.
התפרסם כעד המדינה "ש.ד." בפרשת הולילנד.
דכנר נולד ב-1937, בצד הרומני של חבל בוקובינה (על גבול רומניה ואוקראינה), ובהיותו ילד הוגלה יחד עם משפחתו למחנה ציבולווקה, שם מתו אמו ואחיו הבכור.
שמואל דכנר ואביו שרדו את אימי המחנה ועלו לישראל ב-1950.
דכנר למד כלכלה באוניברסיטה העברית ועשה תואר במנהל עסקים ב"סנצ'ורי יוניברסיטי" שבלוס אנג'לס.
הוא נישא ונולדו לו שתי בנות.
לאחר לימודיו עבד כראש מדור ביקורת פנימית במכון ויצמן למדע ולאחר מכן היה מנהל אדמיניסטרטיבי במפעל לחומרי בידוד.
ב-1967 התמנה לתפקיד מבקר פנים של חברת רסקו והמשיך והתקדם עד לתפקיד המשנה למנכ"ל.
אהרן דוברת, שהיה מנכ"ל קונצרן כלל, צירף את דכנר לקונצרן בתפקיד חשב.
ב-1977 מונה למנהל חטיבת הבנייה ולמשנה למנכ"ל חברת הבניה אזורים.
בדצמבר 1982, לאחר עשר שנות עבודה בקונצרן כלל, פרש ממנו דכנר והקים קבוצת השקעות בשם "מאגרים".
הוא גייס הון משורה של אנשי עסקים, בהם אברהם יוסף שפירא, האחים נקש, יוסי ריגר ואליעזר פישמן.
כמו כן גייס הון מחברות עסקיות של מספר קיבוצים, תוך הבטחה לתשואה גבוהה על השקעתם.
בכספים שקיבל מיהר לקנות נכסים מסוגים שונים, החל ממגרשים בתל אביב, חברות בנייה, מפעל שוקולד קטן בשם "בילו", וכלה בשליטה בחברת הביטוח "אררט".
במסגרת הקבוצה הקים את החברות "מאגרי טכנולוגיה", "מאגרי סחר" ו"מאגרי בניה"; ואף גייס קבוצת משקיעים להקמת מפעל מלט.
הרעיון של דכנר היה להפוך אותן לחברות ציבוריות על ידי הנפקת מניות בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ומכיוון שמחירי המניות זינקו באותה עת, יוכלו המשקיעים לממש את ההשקעה ברווח מהיר.
בעקבות משבר מניות הבנקים וקריסת הבורסה בסוף 1983, עסקיו של דכנר החלו לקרוס ורשות ניירות ערך פתחה בחקירה נגדו.
לאחר שהספיק להנפיק שתיים מהחברות "מאגרי טכנולוגיה" ו"מאגרי בניה".
באמצעות "מאגרי סחר" רכש את השליטה בחברת הביטוח "אררט".
חלק מהתשלום שילם במניות "מאגרי סחר" שהנפקתה בוטלה והמשקיעים איבדו את כספם.
ב-22 במאי 1984 הוגשה בקשה לבית המשפט לפירוק קבוצת "מאגרים", על ידי מספר משקיעים.
דכנר הודיע שמצב בריאתו התדרדר ופרש מהקבוצה.
הוא עבר ללונדון ושימש כמנהל כספים בחברה של איש העסקים ליאון תמן.
ב-1988 עזב דכנר את עבודתו אצל תמן ורכש את השליטה בחברת האפייה "היברס הולדינג".
החברה החזיקה שישה מפעלים לאפיית לחם, מוצרי מאפה וכריכים.
כעבור כמה שנים החברה נקלעה לחוב של יותר מעשרה מיליון לירות שטרלינג, מונה לה כונס נכסים וכל ההשקעות בה אבדו.
הסקוטלנד יארד פתח בחקירה נגד דכנר, בחשד שקיבל מימון ממספר מקורות לשם קניית ציוד לחברה, אך משך את הכספים.
הוא עזב את בריטניה ושב לישראל ב-1993. בישראל חזר להיות פעיל בבורסה והחזיק משרדים מפוארים בתל אביב.
בסוף שנות ה-90 של המאה העשרים, החל דכנר לפעול כמאכער בשירותו של איש העסקים הלל צ'רני, בעלי מתחם מלון "הולילנד" בירושלים, על מנת לקדם פרויקט בנייה במתחם.
במהלך המשפט, בספטמבר 2012, הודה דכנר כי לא שיחד חלק מהגורמים שהוזכרו בטיוטת כתב התביעה נגד הלל צ'רני.
לדבריו, שיקר בשל מצבו הנפשי והכספי הירוד בפברואר 2013 נחשף עוד מסמך מזויף של דכנר.
בתקופה זו, עוד לפני תום החקירה הנגדית, שהסעירה מאוד את רוחו, נפטר דכנר, אך המשפט נמשך והסתיים בהרשעת 9 מתוך 13 הנאשמים, בהם ראש עיריית ירושלים לשעבר אורי לופוליאנסקי והלל צ'רני ואחרים.
ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט הורשע תחילה בבית המשפט המחוזי על מעורבותו בפרשה, אך זוכה לבסוף מחמת הספק בבית המשפט העליון.
זהותו של דכנר כעד המדינה בפרשה נחשפה רק לאחר מותו.
אהוד אולמרט הורשע כי קיבל מדכנר, באמצעות שולה זקן, שוחד בסך 60,000 ש"ח לצורך קידום פרויקט בנייה בקרקעות שהחזיקה חברת "הזרע" ליד תל אביב.
ערעורו של אולמרט בגין הרשעה זו נדחה, ונגזר עליו עונש של 18 חודשי מאסר לריצוי בפועל.
שמואל דכנר, שאול תחתיות טרנסניסטריה (תרגמה: ענבל שגיב-נקדימון), תל אביב, הוצאת קווים, 2006. ספר אוטוביוגרפי, שבו מספר המחבר מה קרה לו ולמשפחתו על רקע הטרגדיה שפקדה את יהודי טרנסיסטריה בשואה.
היה השגריר הראשון בספרד ובקריית הוותיקן.
הדס נולד בשם שמואל איידס בעיר רסיסטנסיה שבארגנטינה.
בהיותו נער עברה משפחתו לבואנוס איירס שם היה פעיל בתנועות נוער ציוניות.
בשנת 1953 עלה לישראל והתיישב בקיבוץ ניר-עם.
בשנת 1964 הצטרף לשירות החוץ הישראלי ושירת בתפקידים דיפלומטיים שונים באמריקה הלטינית.
בשנת 1981 מונה לנציג ישראל בארגון התיירות הבינלאומי שמקום מושבו היה במדריד ומשם החל לפעול למען כינון קשרים בין ישראל לספרד.
מאמצים אלו, שנעשו במקביל לפעולות נוספות של משרד החוץ, הובילו בשנת 1985 למיסוד הקשרים בין המדינות וחילופי שגרירים.
לשגריר הראשון בספרד מונה על ידי הממשלה שמואל הדס שנכנס לתפקידו בפברואר 1986. הוא כיהן בתפקיד זה עד לאמצע שנת 1987.
בשנת 1994 עשה היסטוריה פעם נוספת כאשר מונה לשגריר הישראלי הראשון בקריית הוותיקן.
בשנת 1997 פרש משירות החוץ.
היה חבר בכמה ארגוני תרבות וכתב לעיתונים בספרד.
הדס נפטר בשנת 2010 לאחר מחלה קשה.
רבי שמואל די אבילה (נולד בשנת ה'תמ"ח, 1688) היה רב ודיין במרוקו בן המאה ה-17, מחבר הספרים אזן שמואל, כתר תורה ומעיל שמואל.
רבי שמואל היה גם גיסו של רבי חיים בן עטר.
רבי שמואל די אבילה, בנו של הרב משה, נולד בשנת 1688 בעיר מקנס שבמרוקו, שם למד תורה אצל רבו המובהק הרב יוסף בן בהתית.
בשנת 1705, כשהיה בן שבע-עשרה, נישא לנכדתו של רבי חיים בן עטר הזקן, אחותו של רבי חיים בן עטר בעל פירוש "אור החיים" על התורה, האחרון כתב על סבו בהקדמת ספרו חפץ ה':
לאחר נישואי רבי שמואל עם רעייתו, עברו הם ובני משפחתם לדור ברבאט, יש להעריך שסיבת מעברם הייתה מפני כובד היטלי המס שהוטלו על הציבור ובפרט על האוכלוסייה האמידה, שעליה נמנית גם משפחת די-אבילה.
ב-30 במרץ 1714 ערב פסח, נולד בנם היחיד של הרב שמואל ורעייתו, הרב אליעזר די אבילה.
רבי אליעזר גדל ולמד תורה מפי אביו ומפי דודו בעל החיבור "אור החיים".
רבי שמואל פרסם במהלך חייו שני ספרים:
אזן שמואל – ספר דרשות על פסוקים ומאמרי חז"ל, מחולק לשלושה פרקים: פרק א' עוסק בענייני התפילה, פרק ב' עוסק בענייני השבת וקדושתה, פרק ג' עוסק בחיי העולם הבא.
הספר נדפס לראשונה באמסטרדם בשנת 1715. הספר בן 144 עמודים, כאשר בתחילת הספר מובאות ההסכמות של הרבנים יהודה בן עטר, אברהם אבן דנאן ויעקב אבן צור (שלושת דייני ביה"ד בפאס).
כתר תורה – חיבור העוסק כולו בפטור תלמידי חכמים מתשלומי מס ומנומק ממקורות רבים מספרות חז"ל, ראשונים ואחרונים.
הספר נדפס לראשונה באמסטרדם בשנת 1725. הספר בן 179 עמודים, כאשר בתחילת הספר מובאות הסכמות מפי הרבנים שמואל אאילייון מאמסטרדם, משה בן עטר מאגאדיר, שלמה הכהן אלכלאץ ושמואל קארו מסאלי, יהודה בן עטר ויעקב אבן צור.
לחיבור הנ"ל הוצמד בסופו קובץ הגהותיו של די אבילה על מסכת נזיר.
מלבד שני ספרים אלו, ידוע כי רבי שמואל כתב ספר נוסף הנקרא "מעיל שמואל" המצוי עדיין בכתב יד.
יש להבחין בין רבי שמואל זה (הראשון) לבין רבי שמואל די אבילה השני, שהיה נינו.
רבי שמואל די אבילה השני הוא מחבר הספר "עוז והדר" המודפס בסוף ספר "תוקפו של יוסף" של הרב יוסף אלמליח.
שמואל הולנדר (נולד ב-6 באפריל 1939) הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה בריטי-קנדי-ישראלי העוסק בהיסטוריה של המחשבה הכלכלית.
השלים תואר ראשון בכלכלה בבית הספר לכלכלה של לונדון ב-1959 ודוקטורט באוניברסיטת פרינסטון ב-1963. לאחר מכן היה חבר סגל באוניברסיטת טורונטו בשנים 1963–1998. החל משנת 2000 הוא חבר סגל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הולנדר עוסק בהיסטוריה של המחשבה הכלכלית ובמיוחד בכלכלנים הקלאסיים: אדם סמית, דייוויד ריקרדו, תומאס מלתוס וג'ון סטיוארט מיל אשר ניסחו את תאוריית הערך של העבודה.
הולנדר רואה את ריקרדו כמבשר הכלכלה הנאו-קלאסית ובכלל זה אלפרד מרשל ולאון ולרה.
1976 - עמית החברה המלכותית הקנדית
1999 - עמית כבוד באגודת ההיסטוריה של הכלכלה.
שמואל דניאל לוי היה איש חינוך, עיתונאי, איש עסקים, פילנתרופ ומראשי הציונות במרוקו.
שמואל דניאל לוי נולד במלאח של העיר תטואן שבצפון מרוקו בדצמבר 1874. משפחתו הייתה בעלת אזרחות בריטית מהתקופה שבה אביו ישב בגיברלטר.
כילד הוא זכה לחינוך צרפתי-ספרדי-יהודי בבית הספר של כל ישראל חברים (כי"ח) בתטואן.
הוא הצטיין בלימודיו ונשלח לצרפת ללימודי הוראה בקולג' של כל ישראלים חברים (ENIO) בפריז.
בשנת 1893 לאחר השלמת תעודת ההוראה הוא מונה למנהל בית ספר של כי"ח בתוניס, ובהמשך קיבל תפקידים גם בעיר סוסה שבתוניסיה ובטנג'יר בצפון מרוקו.
בשנים 1900–1902 הוא הגיע לקזבלנקה והיה אחראי להקמת בית ספר יהודי לבנות בעיר.
בתור מחנך ש"ד לוי התבלט בין התומכים בשילוב לימודי השפה הערבית בבתי הספר של כי"ח לצד צרפתית ועברית (וספרדית בצפון מרוקו), מתוך אמונה שזה יתרום לעתידם של התלמידים היהודים בתור סוחרים ומתווכים בין אירופה לבין האוכלוסייה המוסלמית המקומית.
בשנה 1902 הוא נשלח לארגנטינה מטעם יק"א (החברה היהודית להתיישבות) והיה האחראי על בתי הספר של החברה במחוז בואנוס איירס.
עם חזרתו לקזבלנקה בשנת 1912 הוא החליט ביחד עם אשתו ועם אחיו מכלוף, להקדיש את זמנו ליוזמות נדבנות שונות לטובת שיפור תנאי החיים של יהודים תושבי האזורים העניים של מרוקו.
הוא גייס את תמיכתם של ארגונים יהודים בין-לאומיים כגון הקונגרס היהודי העולמי, הג'וינט ורשת אורט, ויזם את הקמתו של מרכז רפואי באזור הרי האטלס (בן אחמד) ותוכניות רפואיות נוספות.
בהשקפותיו הפוליטיות הוא האמין כמו יהודים רבים אחרים בני מרוקו שהשלטון הצרפתי ישפר את מעמדו של המיעוט היהודי במדינה, אך בניגוד לאחרים הוא לא הרחיק לכת והאמין שמעמד הד'ימי של היהודים יבוטל.
הוא היה גאה בתרומתו של העם היהודי לציוויליזציה האנושית, ובפרט בתרומתה של יהדות ספרד, ובנאום מול ארגון בוגרי כי"ח בטנג'יר בשנת 1908 טען כי השנאה של נוצרים ומוסלמים כלפי יהודים נובעת בראש ובראשונה מקנאה בעליונות האינטלקטואלית של היהודים.
הוא ראה את ההיסטוריה של יהדות מרוקו ככזאת שרוויה בסבל, רדיפות אלימות ודיכוי מצד האוכלוסייה המוסלמית ובהתאם היה בעל עמדות פסימיות לגבי העתיד של היהודים במדינה.
הוא תמך בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל כפתרון לבעיה היהודית.
לוי וחבריו ניהלו ויכוחים סוערים עם לאומנים מוסלמים מעל דפי העיתונים ל'אווניר אילוסטרה, L'Action du Peuple, ו-La Volonté du Peuple.
לוי היה אחד ממייסדי העיתון ל'אווניר אילוסטרה ואחד מעורכיו.
מעל דפי העיתון הוא פרסם מאמרים רבים, שבין היתר עסקו ביהדות העולם, יהדות מרוקו, הציונות, קמפיין השקל הציוני, ועוד.
על מאמריו נהג לחתום בראשי התיבות: S.
לוי היה פעיל ציוני משלב מוקדם בחייו, ובשנת 1913 כבר היה פעיל במספר תאים ציונים במרוקו.
הוא הקים את אגודת "מגן דוד" שפעלה בתחום הפצת לימודי העברית בקרב יהודי מרוקו.
בהמשך הוא עמד בראשות הסניפים של קרן קיימת לישראל וקרן היסוד במרוקו וניהל את גיוס התרומות למפעל הציוני בארץ ישראל.
לשם כך הוא ניהל מסע פרסום מעל דפי העיתון ל'אווניר אילוסטרה, פעל בבתי כנסת, בכנסים ציבוריים, בארגון נאומים של רבנים מארץ ישראל ועוד.
אף על פי שצרפת ששלטה באותה תקופה במרוקו הייתה עוינת לציונות, הוא הצליח להתמיד בפעילותו בחופשיות.
בשנת 1933 הוא ייצג את יהודי מרוקו בקונגרס היהודי העולמי בז'נבה.
בשנת 1935 הוא ביקר לראשונה בארץ ישראל וראה את התקדמות המפעל הציוני, מה שעודד אותו להתמיד בפעילותו.
בשנת 1936 נבחר לאון בלום הפרו-ציוני לראשות ממשלת צרפת מה שהקל את הלחץ מצד הרשויות הצרפתיות במרוקו על פעילים כגון לוי.
בשנת 1944 הוא ייצג את יהודי מרוקו בוועדת הקונגרס היהודי העולמי באטלנטיק סיטי בארצות הברית, הדגיש את החשיבות של חיזוק היישוב היהודי בארץ ישראל והדגיש את התרומה האפשרית של יהודי מרוקו לכך.
לימים לוי קיבל מצרפת את עיטור לגיון הכבוד על פועלו הפילנתרופי במרוקו.
הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 התחילה את תקופת העלייה הגדולה ממרוקו.
שמואל דניאל לוי היה כבר בגיל 74 בעת עצמאות ישראל ומצבו שלו ושל אשתו החולה לא אפשר את עלייתם לארץ.
לוי זכה להגיע לגיל 96, ונפטר בשנת 1970 בקזבלנקה.