tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לבסוף הוכרעה על ידי המחלה בשנת 1993. מספר רשויות ברחבי ישראל קיימו את צוואתה וקראו לגני משחקים ציבוריים על שמה.6אורה הרצוג
(2022–1924)חיים הרצוג5 במאי 1983 – 13 במאי 1993פעלה רבות בתחומי איכות הסביבה ואיכות החיים שהיו קרובים ללבה.
במסגרת המועצה לישראל יפה פעלה להטמעת ערכי כבוד וטיפוח סביבת חיים איכותית למען נכים ומוגבלים באמצעות חינוך ופעולות הדרכה.
הרצוג כתבה ספר לנימוסים והליכות, "סודות האירוח", וכמו כן יזמה פעילויות תרבותיות רבות בחסות בית הנשיא כדי להביא את התרבות אל העם.7ראומה ויצמן
(2025–1925)עזר ויצמן13 במאי 1993 – 13 ביולי 2000טרם הגעתה לבית הנשיא פעלה רבות למען ילדים מוגבלים במסגרת ארגונים חברתיים שונים.
במהלך כהונת בעלה פתחה את בית הנשיא בפני עמותות שארגנו קייטנות לילדים חולי סרטן.
בתקופת קליטת גלי העלייה הגדולים סיירה באתרי הקראוונים ברחבי ישראל ודאגה לרווחתם של העולים, בעיקר מאתיופיה.
ויצמן פעלה לפתיחת בית הנשיא לתערוכות של אמנים ישראלים רבים, ורבות מיצירותיהם הוענקו על ידי הנשיא, בעידודה, לאורחים רמי מעלה מחו"ל.
כמו כן נפתחו התערוכות על ידה בפני הקהל הרחב במטרה לקרב את האמנות הישראלית אל העם.
ויצמן יזמה את "פרס המעשה הטוב" שמטרתו "להעלות על נס מעשים טובים של אזרחים שנעשו לטובת הכלל, ללא תמורה, במסגרת התנדבותית המהווים דוגמה ומופת לכולנו".8גילה קצב
(–1948)משה קצב1 באוגוסט 2000 – 1 ביולי 2007פעלה שנים רבות בארגונים "יד שרה" ו"המועצה לילד החוסה", זאת תוך שילוב של עבודה סדירה במשך כשלושים שנה בבנק.
קצב פעלה רבות בתחומים חברתיים, כגון סיוע לילדים במצוקה, וטיפול וסיוע לנפגעי אלימות במשפחה.9סוניה פרס
(2011–1923)שמעון פרס15 ביולי 2007 – 20 בינואר 2011בחרה שלא לקחת חלק בפעילות ציבורית והמשיכה להתגורר בנווה אביבים בתל אביב עד לפטירתה ב-20 בינואר 2011, בעוד בעלה מכהן כנשיא מדינת ישראל.10נחמה ריבלין
(2019–1945)ראובן ריבלין24 ביולי 2014 – 4 ביוני 2019בדומה לסוניה פרס, העדיפה ריבלין להימנע מלקחת חלק בפעילותו הציבורית של בעלה, אך עם כניסתו של ריבלין לתפקיד נשיא המדינה, פעלה ריבלין למען אימהות שכולות, איכות הסביבה וילדים פגועים.
בשנת 2018 ייסדה את פרס רעיית נשיא המדינה לשירה עברית.
נפטרה ב-4 ביוני 2019 בעוד בעלה מכהן כנשיא.11מיכל הרצוג
כמעט בכל מדינות העולם לא זוכים בני הזוג של המנהיגים למעמד רשמי, אך מצופה מהם לעמוד לצד בני זוגם בתמיכה ובפעילות ציבורית.
כיוון שכמעט כל ראשי המדינות הם גברים הטרוסקסואלים, בת זוגם (כאשר יש כזו) היא אישה.
לעיתים נמתחת ביקורת על רעיות המנהיגים על טעמן ואהבתן לאופנה יקרה ולמותגים, לעיתים הן מואשמות בשחיתות, אך לא אחת ישנן בנות זוג חזקות שיוצאות מצל בעליהן ופועלות בצורה עצמאית הן במישור החברתי, והן במישור הפוליטי-חברתי.
אוה פרון, רעייתו של הנשיא חואן פרון, עסקה בפעילות צדקה למען עניי ארגנטינה, הייתה אישה נמרצת ופעילה, אך שמועות על שחיתות, עריצות לצד בעלה והתערבותה חסרת הפשרות בניהול ענייני המדינה, הביאו לביקורת קשה עליה ועל בעלה, שנראה לעיתים חסר אונים לצד פעילותה של אשתו.
מותה ממחלה בגיל צעיר הפכו את "אוויטה" למיתוס בעיני הארגנטינאים ובעיני העולם כולו.
איסבל פרון, רעייתו השלישית של חואן פרון, שימשה כנשיאה לאחר מותו והייתה האישה הראשונה שעמדה בראש מדינה זו.
כריסטינה פרננדס דה קירשנר, אשתו של הנשיא נסטור קירשנר, ממשיכה את שלטונו של בעלה לאחר שסיים קדנציה כנשיא ארגנטינה, והודיע כי לא יתמודד לקדנציה נוספת.
קריסטינה קירשנר נבחרה בסיבוב בחירות אחד ונשבעה אמונים בדצמבר 2007.
אימלדה מרקוס, אשתו של דיקטטור הפיליפינים, פרדיננד מרקוס, הייתה ידועה לשמצה כגברת ראשונה מושחתת, והייתה ידועה בכינויה "פרפר הפלדה", בגלל היותה אישה נאה בצעירותה, אך גברת קשוחה וחסרת רחמים לצד בעלה.
אימלדה מרקוס שימשה כשגרירה מיוחדת של הפיליפינים לכינון היחסים הדיפלומטיים בין מדינה זו לבין סין, ברית המועצות ומדינות הלוויין שלה באירופה, ואסיה.
לאחר הדחתו של בעלה ב-1986, נתגלה אוסף הנעליים הגדול של אימלדה מרכוס, שכלל על פי השמועות מעל 3,000 זוגות נעליים, אך לאחר זמן מה "תוקן" מספר זה ונאמר כי אוסף הנעליים שלה, שסימל את שחיתותה, ואהבתה למותגים יקרים של מיטב המעצבים, כלל "רק" 1,000 זוגות.
הילרי קלינטון היא אולי הדוגמה הבולטת ביותר לאשת מנהיג חזקה ועצמאית.
גם בארצות הברית אין לגברת הראשונה מעמד רשמי, אך היא זוכה ללשכה ולצוות משלה בבית הלבן.
הילרי, בעת ממשל בעלה, ביל, עמדה בראש צוות לניסוח חוק בריאות ממלכתי בארצות הברית, תפקיד רשמי אליו מונתה על ידי בעלה.
לאחר סיום כהונת בני הזוג בבית הלבן, התמודדה הילרי בהצלחה על מושב בסנאט מטעם מדינת ניו יורק, ובבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לתפקיד המועמדת לנשיאות.
לאחר מכן כיהנה כמזכירת המדינה בממשלו של הנשיא ברק אובמה.
דניס תאצ'ר, בעלה של "אשת הברזל", מרגרט תאצ'ר, לא בלט בפעילות ציבורית או התנדבותית כלשהי; הוא העדיף להעסיק את עצמו במועדוני הגברים והקריקט שלו, ולא אחת התייחס לאשתו כאל ה"בוס" שלו.
הנסיך פיליפ היה נשוי למלכה אליזבת השנייה.
הוא שימש כיו"ר של מספר ארגוני צדקה, וכמו כן עמד בראש אוניברסיטת קיימברידג' ומוסדות נוספים.
הוא הופיע באירועים רשמיים עם המלכה או בשליחותה, וכמו כן פעל בצורה עצמאית בארגונים הרבים בהם הוא היה פעיל.
בני וקסלר (נולד ב-11 באוקטובר 1962) הוא אלוף פאראלימפי ישראלי.
וקסלר נפצע במהלך מבצע שלום הגליל מהתפוצצות רימון שקטע את כף ידו.
במשותף עם חבריו לעמותת "אתגרים", דרור כהן וארנון אפרתי, וקסלר החל לעסוק בשיט מדגם "סונאר" והוא האחראי בצוות על תפעול המפרש שבקדמת הסירה.
יחד עמם הוא לוקח חלק בתחרויות בינלאומיות וב היה שותף לזכייה במדליית הזהב בשיט בסירת סונאר.
באליפות העולם בשייט שקדמה לאולימפיאדה זכה הצוות במקום השני, ואילו לאחר האולימפיאדה זכה הצוות במדליית ארד באליפות העולם 2007. באליפות העולם ב-2011 זכה הצוות במדליית זהב.
הוא זכה יחד עם כהן ואפרתי בתואר ספורט השנה ל-2011 מטעם ההתאחדות הישראלית לספורט נכים.
וקסלר עובד כמתווך וכנהג מונית, נשוי ואב לשלוש בנות ובן.
מועדון הכדוריד בני הרצליה היא קבוצת כדוריד המהווה חלק מעמותת "בני הרצליה".
הקבוצה משחקת בליגת העל ומארחת באולם תיכון הראשונים בעיר.
העמותה מפעילה בית ספר לכדוריד לגילאים צעירים.
בעונת 1970/71 הקבוצה זכתה באליפות המדינה.
בין כוכבי הקבוצה באותה תקופה היה יצחק צ'סלר.
קבוצת כדוריד הנשים של המועדון היא "בנות הרצליה" והיא משחקת בליגת אתנה ומארחת באותו אולם.
כיום עודד נאמן מאמן את הקבוצה.
מאמני הקבוצה הבולטים בעבר הם: נורית כהן, בני אינגל ודויינה קופטש.
בני יהודה הייתה מושבה בדרום רמת הגולן שהתקיימה בשנים 1886-1920. השרידים שוכנים בתחום שמורת טבע סוסיתא.
בשנת 1886 הוקמה "אגודת בית יהודה" שבה היו חברים בני היישוב הישן מצפת שמטרתם הייתה שינוי אורח חייהם, מהתבססות על כספי החלוקה לפרנסה מעבודת אדמה.
מוכתר הכפר היה חיים ברנשטיין - סוחר בדים בצפת, שנשא לאשה את פרומה – בת למשפחה חרדית גם היא מצפת.
באחד משלבי הרחבת שטח היישוב, עמדו אנשי היישוב בתחרות מול רוכשים בהאיים אשר החזיקו בשטחים נוספים באזור.
תושבי בני יהודה זכו בקדימות לרכישת 1390 הדונם, הסמוכים לגבול היישוב, מיידי הבעלים הערבי, ע"פ עיקרון משפטי בשם חוק המיצרין, לפיו קונה אשר אדמתו גובלת בחלקת השדה העומדת למכירה, זכאי לקדימות בקנייתה.
חוק עות'מאני זה מקורו כבר בתלמוד (בר מצרא), ומשם אומץ.
באותה תקופה הקימו אנשי היישוב הישן בארץ ישראל גם את המושבות ראש פינה, מוצא ופתח תקווה, אולם בני יהודה הייתה שונה מהן בכך שהייתה רחוקה הרבה יותר מערים קיימות.
במהלך שנות קיומה קיבלה המושבה תמיכה מוגבלת מאוד מהברון רוטשילד, ומאוחר יותר גם מחברת יק"א, תנועת חובבי ציון הלונדונית (עד 1902), וחברת עזרה הגרמנית (החל מ-1902).
לאורך שנות קיומה סבלו מתיישבי בני-יהודה מתנאים קשים במקום: תנאי מזג האוויר, ריחוק מיישובים יהודיים, קשיי תחבורה, אדמה מסולעת בחלק גדול משדות היישוב שאינה ראויה לעיבוד והעדר מוסדות חינוך הילדים.
לאחר ההתיישבות הראשונה במקום פרצה מגפה בחבל החורן ואף על בני היישוב הוטל הסגר, בנוסף לא נותר להם מספיק כסף לרכוש ציוד חקלאי, על כן נטשו את המושבה.
ב-1898 ניסו עשר משפחות לשוב למושבה.
בין המשפחות הייתה גם משפחת ברנשטיין.
בנם השני משה, נולד בסמוך ללידת חסן אבו שג'ר - בנו של המוכתר הערבי.
היולדת נפטרה בלידתה, ופרומה ברנשטיין נטלה את התינוק והניקה אותו עם בנה.
באותה שנה סבל האזור ממכת ארבה אשר כילתה את מרבית היבול.
ארבע מהמשפחות נטשו תוך זמן קצר, וחמש משפחות נוספות, קבוצת רווקים וכן אבות מבעלי המשפחות שנשלחו חזרה לצפת, נותרו במקום עד 1913. אברהם משה לונץ מתאר את היישוב בתחילת המאה ה-20 כמונה 33 נפשות, ולהם רפת, 20 שוורים, 6 פרות, 16 כבשים ועיזים, 8 חמורים ו-3 סוסים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 נשארו במושבה רק שלוש משפחות.
בשנת 1908 נטשה משפחת פינשטיין ממייסדי היישוב את המקום, לאחר 13 שנים, בעקבות מותו של אחד מילדי המשפחה.
בשנת 1920 נשארה במושבה רק משפחת ברנשטיין.
אבי המשפחה נהרג ב-1916 באחת הנסיעות שלו לדמשק, בנם משה נהרג ב-1917 במסחה בתאונת שדה, בן נוסף ושלוש בנות עזבו את המושבה, אך פרומה – אם המשפחה נשארה במושבה יחד עם שני בניה אברהם ושרגא.
במאורעות תר"פ, ב-5 באפריל 1920 פרץ לבית משפחת ברנשטיין, בן המוכתר, שכנם עלי חסן אבו שג'ר ורצח ביריות את פרומא שהייתה המינקת שלו ואת בנה אברהם.
בעקבות כך עזב הבן שנותר שרגא את בני יהודה, והמקום ננטש.
בשנת 1972 הוקם יישוב קהילתי כשני קילומטרים מזרחה ממקום המושבה ההיסטורית, ונקרא בשם בני יהודה המנציח את שמה.
בן-ציון (בני) טרן הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
פיקד על אוגדת יהודה, על חטיבה 500 ועל עוצבת בני חיל.
טרן התגייס לצה"ל במאי 1965 ושירת כלוחם בגדוד 202 של חטיבת הצנחנים.
לאחר קורס קצינים שימש כמפקד מחלקה בסיירת חרוב, והוביל אותה בקרבות מלחמת ששת הימים.
לאחר מכן ביצע הסבה לחיל השריון.
במלחמת ההתשה שימש קצין מבצעים ומפקד פלוגה בחטיבה 14. במלחמת יום הכיפורים לחם כסגן מפקד גדוד 184 של חטיבה 14, הגדוד החזיק כוננות בגזרה המרכזית של קו בר-לב מאזור גשר פירדאן בצפון עד לדרום האגמים המרים.
לאחר מותו בקרב של מפקד הגדוד , תפס טרן את מקומו ופיקד על הקרב לכיבוש מחדש של תעוז "טלוויזיה", במהלכו השמיד הגדוד 10 טנקי אויב.
לאחר מכן חזר לתפקיד הסמג"ד כשאת מקומו שלו ממלא מפקד הגדוד הקודם, אברהם אלמוג.
בהמשך המלחמה לחם עם הגדוד בקרב השריון ב-14 באוקטובר, בקרב החווה הסינית ובחציית תעלת סואץ.
בתום המלחמה מונה למפקד הגדוד.
בהמשך שירותו הצבאי פיקד על חטיבה 691, חטיבת טנקי טירן.
לאחר מכן מונה למפקד חטיבת שריון סדירה, חטיבה 500, את הפיקוד עלייה העביר לדורון רובין ימים ספורים לפני פרוץ מלחמת לבנון הראשונה.
במלחמה פיקד על כוח חטיבתי תחת אוגדה 162, שלחמה בגזרה המרכזית.
בשנת 1984 נשלח כנציג צה"ל לקולג' המלכותי ללימודי ביטחון (RCDS) בלונדון.
ב-1985 מונה למפקד בית הספר לשריון (עוצבת בני חיל) שבתקופתו עבר ממחנה ג'וליס והתארגן בבסיס סיירים בנגב.
לאחר מכן שירת כסגן מפקד אוגדה 162. בנובמבר 1986 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד אוגדת יהודה ושירת בתפקיד עד אוקטובר 1988. בתקופת כהונתו פרצה האינתיפאדה הראשונה והאוגדה בפיקודו הייתה אחראית לגזרת אזור יהודה (מירושלים עד באר שבע).
לאחר שירותו הצבאי כיהן כמנכ"ל חברת איחוד ארגזי ישראל.
היה ממייסדי היישוב מכבים וחבר המועצה בו.
ב-2024 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי "תחנות בני, כאן קודקוד!".
בני וג'וּן הוא סרט אמריקאי משנת 1993. סאם (ג'וני דפ) הוא צעיר תמהוני המתאהב בג'ון (מרי סטיוארט מסטרסון), אישה עם בעיות נפשיות שחיה עם אחיה הגדול המגונן (איידן קווין).
הסרט נודע בשל הקומדיה הפיזית של ג'וני דפ, שביסס את הופעתו על הסרטים האלמים של באסטר קיטון, צ'ארלי צ'פלין, ואחרים, וכן בשל השיר של הפרוקליימרס "I'm Gonna Be (500 Miles)" שהפך לפופולרי בעקבות הסרט.
הסרט נפתח בסצנה בה בנג'מין "בני" פרל (איידן קווין) מתעסק בכמה מטלות במוסך שלו בעוד כולם מחכים לאישורו - השליח, הלקוח, והעובד שלו, אריק (אוליבר פלאט).
לאחר יום העבודה, בני חוזר לביתו, שם הוא מתגורר עם אחותו, ג'וניפר "ג'ון" פרל.
בפתח הדלת, סוכנת הבית גב' סמייל מודיעה לו שהיא מתפטרת, כי אינה יכולה לסבול יותר את התפרצויותיה של ג'ון.
בני מתחנן שתישאר, אך היא נחושה בדעתה.
בני מתקשר לאריק ומודיע שלא יוכל לבוא למשחק הפוקר השבועי שלהם, כי הוא אינו יכול להשאיר את ג'ון לבד.
מהשיחה ניתן להבין שיש לג'ון נטיות פירומאניות, ובני חושש ממה שתעשה אם תישאר בבית ללא השגחה.
הם מחליטים שג´ון תבוא גם היא למשחק הפוקר.
החברים מהמרים על חפצים הרשומים על פתק ומי שמנצח זוכה לקחת את החפץ של חברו.
<div>בני נפגש עם ד"ר גארבי (סי-סי-אייץ' פאונדר), הרופאה של ג'ון.
הוא מבקש סיוע במציאת סוכנת בית חדשה שתשגיח על ג'ון.
גארבי מנסה לשכנע אותו לאשפז את ג'ון במעון לאנשים עם ליקויים קוגניטיביים.
בני מסרב, ואומר שג'ון היא המשפחה שלו, והוא יטפל בה.
בדרכו הביתה, הוא מגלה שוטר מתחקר את ג'ון שעוררה מהומה באמצע הרחוב, כשהיא לובשת את מסכת הצלילה ממשחק הפוקר.
ההתערבות של בני משחררת את ג'ון מהצרה אליה נקלעה, אך דאגתו רק גוברת.
באותו ערב, ג'ון משחקת באש במרתף הבית, ובני מוצא אותה בדיוק ברגע הנכון למנוע אסון.
כשבני מוצא את דג הזהב שלו מת, הוא משוכנע שזו ג'ון שעשתה זאת.
הוא מחליט לאשפז אותה במעון, ויש לו חודש המתנה עד לאשפוז ליידע את ג'ון שהיא הולכת להתאשפז.
במשחק פוקר נוסף, ג'ון מפסידה ונאלצת לקחת את סאם (ג'וני דפ), בן הדוד התמהוני של תומאס (דן הדאיה), אחד החברים.
בני מנסה להתחמק מזה, אך ג'ון משכנעת אותו שזה היה משחק הוגן, והם לוקחים את סאם הביתה.
בדרך הם עוצרים בדיינר השכונתי, שם סאם מפציע בהופעה בסגנון באסטר קיטון, הכוללת הומור, אקרובטיקה ואוכל, ומקסים את כל השוכנים במקום, כולל ג'ון.
בני המום מהמופע, אך המלצרית, רותי (ג'וליאן מור) אינה משועשעת מהבלגן, אך סאם שובה לבסוף את ליבה כשהוא מזהה אותה כשחקנית מסרט ישן שאהב.
כשבני הולך לעבודה בבוקר, סאם וג'ון מבלים ביחד ומתקרבים.
ג'ון מגלה שסאם אנאלפבית, ועוזרת לו לכתוב מכתב לאמו.
כשבני חוזר הביתה מהעבודה, הוא נדהם לגלות שהבית מסודר ונקי, ושארוחת הערב מוכנה.
הוא מציע לסאם שיישאר בתפקיד סוכן הבית, וסאם מסכים, מופתע מכך שמישהו רוצה להעסיק אותו.
בני, ג'ון וסאם מבקרים שוב בדיינר בו רותי עובדת.
בני ורותי מוצאים חן אחד בעיני השנייה.
כשסאם מופיע שוב בפני קהל ברחוב, בני אומר לו שהוא צריך "לעשות משהו מעצמו" ולהופיע באופן מקצועי.
ג'ון עונה שהוא "כבר משהו".
רותי חוזרת איתם לביתם לארוחת ערב.
כשמכוניתה לא נתנעת, בני מסיע אותה הביתה.
השניים מתקרבים, וקובעים דייט ליום אחר.
בדייט הם נהנים, אך בני דואג לג'ון ומסיים את הערב מוקדם, ורותי נפגעת.
בינתיים, כשהם לבדם בבית, סאם וג'ון שוכבים וסאם מצהיר על אהבתו לג'ון, שמצידה מבקשת שלא יספר לבני.
בני בינתיים מנסה לארגן לסאם קריירה בעסקי הבידור, ומסדר לו מופע במועדון סטנד-אפ.
ג'ון כועסת, וחוששת שהקריירה החדשה של סאם תפגע ביחסיהם ותרחיק אותו ממנה.
סאם מרגיש חצוי בין בני וג'ון, ובסוף מודיע לבני שלא יופיע מקצועית ושהוא מעדיף לעבוד ברחוב.
ג'ון מאושרת, ומחליטה שעליהם לספר לבני על אהבתם, למרות פחדה שיכעס.
כשבני מנסה לספר לג'ון על האשפוז במעון, ג'ון מנסה לספר לבני על מערכת היחסים עם סאם.
כשבני מבין לבסוף, הוא מתרגז ומגרש את סאם מהבית.
בני מתעמת עם ג'ון, ומודיע לה שאין היא יכולה לאהוב את סאם, מכיוון שהיא משוגעת.
בזעם, ג'ון תוקפת את בני.
בני מתעמת גם עם סאם, שמשקף לו כיצד הוא מתעקש לשלוט בחייה של ג'ון, ולאחר מכן, הוא הולך לדיינר לבקר את רותי שאינה מופתעת לשמוע על ההתאהבות של ג'ון וסאם.
בבית, ג'ון שורפת תצלום ישן שלה ושל בני, כשסאם קורא לה מהחלון, והשניים בורחים יחדיו.
כשהם עולים לאוטובוס ג'ון במצב רע - שומעת קולות, וממלמלת לעצמה וחובטת בראשה בעוד סאם מנסה להרגיעה, ללא הצלחה.
אמבולנס פסיכיאטרי מגיע לקחת את ג'ון ובני שחזר הביתה, אינו מצליח לחלץ אותה מידי הרופאים והיא מאושפזת בבית חולים פסיכיאטרי.
בני לא מצליח לשחרר אותה משם, מתפרע והשומר זורק אותו מהמקום.
למחרת, כשהוא נוסע במכוניתו, הוא חווה פלאשבאקים לתאונה בה בני וג'ון איבדו את הוריהם ונמנע בעצמו מתאונה בשנייה האחרונה.
הוא הולך לראות את ד"ר גארבי, שמודיעה לו שג'ון במצב רע ושהיא מעדיפה להישאר בבית החולים ולא לראות אף אחד.
בני הולך לביתה של רותי לחפש את סאם, ומוצא אותו שם.
הוא מכריז שהוא כבר לא רוצה לשלוט בחייה של ג'ון, והשלושה הולכים ביחד לנסות לשחרר את ג'ון מהמחלקה הפסיכיאטרית.
לאחר סדרת טעויות בה האחים חושבים שבני מטופל במקום והוא חומק רק בעזרת חברו תומאס שעובד שם, בני מצליח לדבר עם ג'ון דרך הדלת אך היא אינה מאמינה לו שהוא כבר לא רוצה לשלוט בה, ושהוא מקבל את אהבתה לסאם, ומודה שיש לו בעיה בעצמו להתאהב.
ג'ון נמלכת בדעתה רק כשהיא רואה דרך החלון את סאם עושה את מופע באסטר קיטון שלו ומודיעה לד"ר גארבי שהיא רוצה להשתחרר.
ג'ון שוכרת דירה עם סאם בבניין של רותי, וכשבני בא לבקר, הוא מביא לה זר פרחים, וזר נוסף לרותי - שגומלת לו בחיוך.
מרי סטיוארט מסטרסון - ג'וניפר "ג'ון" פרל
איידן קווין - בנג'מין "בני" פרל
סי-סי-אייץ' פאונדר - ד"ר גארבי
איילין ראיין - גב' סמייל
במקור לורה דרן ווודי הרלסון היו אמורים לשחק את תפקידי הכותרת.
ואולם דרן שינתה את דעתה, והרלסון החליט להשתתף במקום בסרט "הצעה מגונה".
וינונה ריידר, בת זוגו דאז של דפ, נבחרה אז לגלם את ג'ון, אך בינתיים, באמצע מסכת התביעות המשפטיות שהגיעו כתוצאה מהשינויים, דפ וריידר נפרדו, ומרי סטיוארט מסטרסון קיבלה את התפקיד.
למרות שהסרט לא נחשב לבעל פוטנציאל של "להיט", הוא הפך ל"הצלחה רדומה".בשבועיים הראשונים הסרט גרף $8 מיליון בקופות, וסך הכל ההכנסות בארצות הברית הגיעו למעל $23.2 מיליון.
המבקר רוברט איברט כתב שג'ון היא "סכיזופרנית, למרות שהמילה סכיזופרניה לעולם לא נאמרת במפורש" בסרט, מבקרים אחרים התייחסו ל"רמזים" המרובים לכך שזוהי ההפרעה ממנה ג'ון סובלת.
ואולם, במשך רוב הסרט, ניתן לראות בדמותה של ג'ון אמנית תמהונית, צעירה בעלת מוזריות, אולי אפילו אוטיסטית.
מבקרים טענו שההתייחסות לחיים עם אדם שסובל מסכיזופרניה - ובמיוחד כזה שאינו מתמיד בטיפול תרופתי - היא קליל מידי, ואופטימי מידי, ומייפה את המציאות על ידי הצגה של תוצאות זמניות וזניחות של ההתנהגות של הסכיזופרן.
המבקרים מיק מרטין ומרשה פורטר כתבו ש"למרות שרוב הצופים כנראה יהנו מקומדיה מרירה-מתוקה...
אנשים שבפועל מתמודדים עם מחלות נפש ייפגעו מעוד סרט בשורת סרטים העושים טריוויאליזציה לנושא".
ואכן, התגובות השליליות לא איחרו לבוא.
הסרט לא זכה בפרסים, אך קיבל מספר מועמדויות, כולל המועמדות השנייה של ג'וני דפ לפרס גלובוס הזהב.
בני ונדט (בשוודית: Benny Wendt, נולד ב-4 בנובמבר 1950 בנורשפין שבשוודיה) הוא כדורגלן עבר שוודי ששיחק בעמדת החלוץ, בעיקר בקייזרסלאוטרן וסטנדרד לייז'.
לונדט 20 הופעות במדי נבחרת שוודיה, עמה השתתף במונדיאל 1978.
ונדט החל את הקריירה בנורשפין מליגת העל השוודית בשנת 1969. ונדט שיחק במועדון השוודי בהצלחה, ובקיץ 1975 חתם בפ.צ.
ונדט לא הצליח להשתלב היטב בהתקפת הקבוצה שכללה את הנס להר ודיטר מילר, וערך רק שש הופעות בעונה זו, אותה סיימה קלן במקום הרביעי בבונדסליגה.
בתום העונה עבר ונדט לטניס בורוסיה ברלין ששיחקה אז בבונדסליגה.
ונדט שיחק עונה אחת בקבוצה זו, והבקיע 20 שערי ליגה, אך לא הצליח למנוע את נשירתה אל הבונדסליגה השנייה.
לאחר ירידת הליגה עם טניס בורוסיה ברלין, חתם ונדט בקייזרסלאוטרן, בה הפך במהרה לשחקן משמעותי, כאשר שיתף פעולה בהתקפה עם קלאוס טופמולר, יוזף פירונג וריינר גאי.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 1977/78, הבקיע ונדט עשרה שערי ליגה, וסיים עם קייזרסלאוטרן במקום השמיני בליגה.
בשתי העונות הבאות, היה ונדט חלק חשוב בקייזרסלאוטרן שסיימה פעמיים ברציפות במקום השלישי בבונדסליגה, כאשר בעונת 1979/80 הבקיע 12 שערי ליגה.
עונת 1980/81 הייתה האחרונה של ונדט בקייזרסלאוטרן.
בעונה זו הבקיע ונדט שישה שערי ליגה וסיים עם קייזרסלאוטרן במקום הרביעי, והגיע עמה לגמר הגביע הגרמני, בו שיחק 90 דקות בהפסד הקבוצה 3-1 לאיינטרכט פרנקפורט.
בתום עונת 1980/81 עזב ונדט את קייזרסלאוטרן לאחר שערך במדיה 116 הופעות והבקיע 35 שערים, וחתם בסטנדרד לייז' הבלגית.
ונדט שיחק שתי עונות בסטנדרד לייז'.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 1981/82, זכה ונדט עם הקבוצה באליפות ליגת העל הבלגית, והגיע עם הקבוצה לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, בו הפסידה סטנדרד לייז' לברצלונה בתוצאה 2-1. ונדט שיחק בגמר זה 90 דקות.
בעונת 1982/83 זכה ונדט עם הקבוצה באליפות נוספת.
בקיץ 1983 עזב ונדט את סטנדרד לייז' לאחר שתי עונות, בהן הבקיע 22 שערי ליגה ב-56 הופעות, וחתם בהתאחדות הספורט של חברת סייקו בהונג קונג, שם שיחק עונה אחת.
בעונת 1984/85 שיחק ונדט בפרייבורג ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה, במדיה ערך 13 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים, אך סיים את העונה רק במקום השמיני.
בתום עונה זו, פרש ונדט ממשחק פעיל.
ונדט ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת שוודיה בשנת 1972. ונדט לא זומן לסגל השוודי למונדיאל 1974, אך זומן למונדיאל 1978, בו פתח בשני משחקים ונכנס כמחליף במשחק אחד בשלב הבתים הראשון, אותו סיימה שוודיה עם נקודה אחת והודחה.
במונדיאל זה ערך ונדט את הופעותיו האחרונות במדים הלאומיים, כאשר הוא ערך בסך הכל 20 הופעות והבקיע שער אחד.
בני חבוט (13 ביולי 1938 - נובמבר 2003) היה רופא מומחה בגריאטריה, ראש אגף מחלות ממושכות וזיקנה במשרד הבריאות ומנהלו הראשון של בית החולים שמואל הרופא במתכונתו כמרכז רפואי גריאטרי מרכזי מ-1980 ועד מותו, פרופסור לגריאטריה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, אוניברסיטת תל אביב.
חבוט נולד בעיר יאסי שברומניה.
החל ללמוד רפואה באוניברסיטה כבר בגיל 15 (1953), אך לימודיו הופסקו ב-1958 בגין בקשת עלייה שהגישו הוריו.
חבוט עבד כרופא כפרי בלתי מוסמך עד לעלייתו לישראל ב-1964. את לימודיו סיים במחזור השני של בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת שירותו הצבאי עסק בפיתוח הרפואה הציבורית ברצועת עזה.
ב-1976 יצא להשתלם ברפואה גריאטרית בבית החולים היהודי בלונג איילנד, ניו יורק, ועם שובו ניהל את המחלקה הפנימית-גריאטרית בבית החולים אסף הרופא.
בשנת 1980 התמנה למנהלו הראשון של המרכז הראשון בישראל שיועד לטיפול ייעודי בחולים קשישים - בית החולים שמואל הרופא, שם פיתח את הגישה של "החולה כמכלול", המטפל בכלל ההיבטים של אשפוזו של מטופל קשיש, על מכלול הבעיות המורכבות המאפיינות תחלואה בגיל המבוגר.
בשנים 1994-1979 כיהן כראש אגף מחלות ממושכות וזיקנה במשרד הבריאות ופיתח את התשתית למערך המודרני של הטיפול הרפואי בזקן, המשמש דגם לחיקוי בעולם.
כן הפך את הגריאטריה לתחום התמחות ופיתח תוכנית לקליטת רופאים עולים מברית המועצות לשעבר תוך הסבתם למומחים בגריאטריה.
משנת 1980 כיהן גם כפרופסור באוניברסיטת תל אביב, הוביל את ההוראה והמחקר הגריאטרי והיה יו"ר האיגוד לרפואה גריאטרית עד לשנת 1998.
בשנת 1995 פרסם את ספר הלימוד "פרקים נבחרים ברפואה גריאטרית", ספר הלימוד הראשון בעברית בנושא זה.
על שמו נקרא רחוב פרופ' בני חבוט בראשון לציון.
בני טיטלבוים (נולד ב-1969) הוא עיתונאי ישראלי, עובד תאגיד השידור כאן, שם מגיש תוכנית יומית ברדיו ומשמש ככתב חדשות.
טיטלבוים נולד וגדל בשכונת אחוזת שמואל שבחיפה ליוסף יליד חיפה, ולטובה, ילידת סלובקיה ובתו של יונה אקשטיין.
למד במדרשית נעם ובישיבת ההסדר הגולן, ועשה את שירותו הצבאי בחטיבת גבעתי.
במהלך שהותו בדרום לבנון נפצע טיטלבוים מירי מחבלים.
לאחר ששוחרר מצה"ל למד בישיבת הכותל ולאחר מכן למד בבית הספר מעלה לתקשורת וקולנוע.
לטיטלבוים תואר ראשון במדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית, תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1994 החל בתפקידו הראשון בתקשורת כתחקירן בתוכנית מבט שני ששודרה בערוץ הראשון של רשות השידור.
כעבור ארבע שנים עבר לקול ישראל.
טיטלבוים סיקר ברשת ב' של קול ישראל את תחומי הרווחה, המשפט, והמשטרה.
בנוסף היה כתב לענייני מפלגות וכתב בכנסת.
ערך יומני בוקר, הגיש יומני חדשות וכן הגיש את התוכנית "הנקודה היהודית" שעסקה ביהדות התפוצות.
בשנת 2013 זכה בפרס מנכ"ל רשות השידור על שם אילן רועה.
בשנה זו זכה גם הכתב בני דודקביץ'.
בסוף שנת 2014 הוחלט למנותו להגיש את התוכנית הכל דיבורים יחד עם עדי מאירי.
התוכנית הוגשה על ידם עד לסגירתה של רשות השידור בשנת 2017.
טיטלבוים הצטרף לתאגיד השידור הציבורי וכיום הוא משמש ככתב לענייני העולם היהודי ומגיש תוכנית יומית "הבוקר עם בני טיטלבוים" בתחנת כאן מורשת.
נשוי לניצה ואב לחמישה, מתגורר במודיעין.
בני זייד אל-עַ'רְבִּיה היא מועצה מקומית פלסטינית בנפת רמאללה ואל-בירה, כ-27 ק"מ מצפון-מערב לרמאללה, כ-45 ק"מ צפונית מערבית לירושלים, וכ-6 ק"מ דרומית מערבית לסלפית, בגובה ממוצע של כ־500 מטרים מעל פני הים.
בני זייד המערבית נוסדה בשנת 1966, בתקופת השלטון הירדני מאיחוד שני הכפרים: דיר ע'סאנה (دير غسانة) ובית רימא (بيت ريما).
המועצה המקומית קרויה על שם השבט הערבי בני זייד, שקיבל את השטח כפייף מאת הסולטאן האיובי צלאח א-דין במאה ה-12, בתמורה לשירות בצבא המוסלמי בתקופת מסעי הצלב הראשונים.
בשנת 2004 נחלק השטח לשתי מועצות מקומיות: בני זייד המערבית ובני זייד המזרחית , שכללה את עארורה, עבווין ואת מזארע א-נובאני, אך בשנת 2020 היא התפרקה.
לאחר מלחמת ששת הימים נערך סקר ארכאולוגי באזור הר אפרים, במהלכו נסקרו שני הכפרים המרכיבים את בני זייד: בית רימא ודיר ע'סאנה.
במדרון הצפוני של בית רימא נמצאו חרסים מתקופת הברזל (א' וב', ימי ההתנחלות והמלוכה), התקופה הרומית-ביזנטית, ימי הביניים והתקופה העות'מאנית.
בשוליים הצפוניים של דיר ע'סאנה נמצאו חרסים מתקופת הברזל ב', הביזנטית, ימי הביניים והעות'מאנית.
השם דיר ע'סאנה מעיד על כך שבעבר היה כאן מנזר .
וילנאי הביא סברה שמדובר במקום התיישבות של חלק מהשבט הערבי-נוצרי בני ע'סאן.
יש חוקרים שזיהו את דיר ע'סאנה כיישוב המקראי צרדה, עירו של ירבעם בן נבט, על בסיס הממצא הארכאולוגי שמצביע על קיום הכפר בתקופת המלוכה וכן על שמותיהם של עין צרידה ועמק חלת צרידה הסמוכים לכפר, שעשויים לשמר את השם הקדום.
חוקרים אחרים העדיפו לזהות את צרדה בכפר סורדא או באתרים ארכאולוגיים אחרים ליד נחל שילה.
בתקופת שלטונו של הסולטן הממלוכי ביברס, באמצע המאה ה-13, יושב המקום על ידי אנשי שבט בני זייד לצד פלאחים ("איכרים") מקומיים.
בתקופת השלטון העות'מאני נשלט אזור בני זייד על ידי שייח' שהיה איש הקשר לשלטון.
תושבי האזור התפרנסו בעיקר ממכירת שמן זית לפקידים עות'מאנים מקומיים ולמפעלי סבון בשכם.
מההכנסות, השייח' גבה מיסים והעביר את הכסף לשלטונות העות'מאניים.
בנוסף, נדרשו בני זייד לממן ואקף למסגד אל-אקצא בירושלים ולמקום הקדוש האיבראהימי (מערת המכפלה) בחברון.
בשנת 1596 הופיעו גם דיר ע'סאנה וגם בית רימא בפנקסי המס העות'מאניים ושני הכפרים שילמו מיסים תוצרת חקלאית.
בתחילת המאה ה-19, נשלט האזור על ידי שייח'ים ממשפחת ברגותי, שהרחיבו את אזור שליטתם עד למישור החוף.
כשהמצרים הגיעו לאזור, הם הטילו על תושבי ארץ ישראל מיסים וכן גייסו מהם לצבא.
בשנת 1834 השתתפו בני זייד במרד האיכרים.
ואיבראהים פאשה הוציא להורג שני שייח'ים ממשפחת ברגותי.
עם זאת גם השייח'ים הבאים היו ממשפחת ברגותי והם המשיכו להיות גובי המיסים ומקורבים לשלטון ובכך ביססו את מעמדם הכלכלי.
בשנת 1936, במהלך המרד הערבי, פגע חיל האוויר הבריטי בקבוצה של 400 אנשי מיליציה מקומיים שנאספו מחוץ לדיר ע'סאנה, והרגו כ-130 מהלוחמים.
בספטמבר 1938, קיימה הנהגת המורדים המקומית פגישה בכפר והדבר הגיע לידיעת המודיעין הבריטי.
הצבא הבריטי תקף את הכפר, בחיפוי מטוסי קרב ונפגעו רבים מהמשתתפים בפגישה.
אחד ההרוגים היה מוחמד סאלח אל-חמד ע'אנם שהיה מאנשיו הקרובים של עז א-דין אל-קסאם ובמרד פיקד על אזור שכם.
בשנת 1964 אוחדו שני הכפרים, בית רימא ודיר ע'סאנה, לכפר אחד בשם בני זייד.
בעקבות מלחמת ששת הימים עבר היישוב לשליטת ישראל.
בעקבות הסכמי אוסלו הועברה בני זייד לשליטה ביטחונית וניהולית פלסטינית מלאה בשנת 2000. ב-2001, במהלך האינתיפאדה השנייה, פעלו במועצה כוחות צבא ישראליים רבים.
כשראשת העיר פתחייה ברגותי נבחרה לראשות העיר ב-2005, הפכה בני זייד ליישוב הפלסטיני הראשון שבו אישה משמשת כראש העירייה, בשיתוף עם רמאללה הסמוכה.
ראש העיר הנוכחי הוא כאיד א-רימאווי.
מבחינה היסטורית, כלכלת בני זייד הייתה תלויה ביבול הזיתים, שסופק למפעלי סבון בשכם.
עד היום, עצי זית מכסים את רוב אדמות המועצה.
עם זאת, תושבי בני זייד כיום מתפרנסים בעיקר מעבודה בשירות המדינה ובעסקים פרטיים.
ישנם מספר אתרים מקודשים (ואלי) בבני זייד.
מקאם אל-ח'דר (مقام الخضر): השם מופיע בכפרים רבים בא"י ולרוב, הוא מתייחס לנביא אליהו, אך לא ידוע על קשר כלשהו למקום זה.
מקדש אל-עטירי (مقام العطيري): קבר צנוע, בין העיירה לבית הספר.
מקאם אל-הביל (مقام الهبيل): קבר צנוע, בין העיירה לבית הספר.
מקאם שייח' רחאל (مقام الشيخ رحال): קבר צנוע, בין העיירה לבית הספר.
מקאם שייח' עספור (مقام الشيخ عصفور): מקום תפילה גדול, יחסית, לידו יש באר ומקום טהרה, לפני תפילה.
מקאם אל-ח'וואס (مقام الخواص): בניין בעל שתי כיפות הממוקם על ראש גבעה, מערבית לדיר ע'סאנה.
מקום עתיק שמתייחס לאיבראהים אל-ח'וואס , קדוש סופי ממצרים שמת במקום בשנת 291 לספירה.
ליד המבנה יש שתי בארות.
מקום בעל חשיבות רבה לתושבים מהאזור כולו.
על פי האגדה, הכיפה המזרחית נבנתה על ידי תושבי המקום ואילו הכיפה המערבית הושלמה על ידי מלאכים.
המקאם מיוחד בשל העובדה שפקדו אותו בעיקר נשים, כדי לחגוג, להתרועע עם נשים אחרות ולהתפלל.
מקאם א-ריפאעי (مقام الرفاعي): נמצא ליד מקאם אל-ח'וואס.
מקום גדול יחסית ולידו עץ גדול.
מקאם השייח' עבדאללה (مقام الشيخ عبد الله): נמצא בין הכפר למקאם אל-ח'וואס.
מקאם שייח' ע'ית' (مقام الشيخ غيث): נמצא בבית הקברות.
מקאם שייח' מטר (مقام الشيخ مطر): מבנה ובו שני חדרים לתפילה.
מקאם א-דסוקי (مقام الدسوقي): מצפון לעיירה.
אין קבר או ציון, אך נמצא שם על פי המסורת.
מקאם שייח' ח'אלד (مقام الشيخ خالد): ממערב לעיירה, בוואדי שרידה.
מבנה קטן ולידו באר ועץ אלון גדול.
מקאם השייח' ד'יב (مقام الشيخ ذيب): קבר ולידו עץ זית.
מקאם שייח' ברי (مقام الشيخ بري): עץ אלון גדול, קרוב למקאם שייח דיב.
בדיר ע'סאנה יש ארבעה אתרים עתיקים:
ארמון סאלח אל-ברגותי (قصر صالح البرغوثي): ארמון של מוכת'ר האזור בתקופה העות'מאנית.
הארמון חולק לשלושה מרכיבים עיקריים: (1) אזור קבלת פנים, אולמות אוכל ובית הארחה.
(2) מחסני מזון, אורוות סוסים וסדנאות שונות.
(3) הקומה השנייה שימשה למגורי נשים ולמשרתים.
המרפסת שעל הגג שימשה את השייח' לבילוי ולצפות באחוזותיו.
המסגד הישן (المسجد القديم): על פי הידוע, מבנה זה היה בעבר הרחוק כנסייה, והוסב למסגד.
בית הספר הישן (المدرسة القديمة): נחנך בשנת 1914.
מכלאת השטן (حوش الشيطان): מבנה שעל פי הפולקלור המקומי, היה "רדוף" על ידי השטן.
קאסם א-רימאווי – פוליטיקאי ירדני שכיהן כראש ממשלת ירדן לתקופה קצרה ב־1980.
עבדאללה רימאווי – פוליטיקאי ירדני ששימש כשר החוץ של ירדן ומזכ"ל של מפלגת הבעת' הסוציאליסטית הערבית בירדן ובפלסטין.
הואשם בתכנון הפיכה נגד המלוכה בירדן ב-1957.
עבדאללה ברגותי – ממנהיגי הזרוע הצבאית של חמאס ביו"ש, מרצה בכלא הישראלי 67 מאסרי עולם.
חלק מחברי חוליית הטרור שהתנקשה בשר רחבעם זאבי היו תושבי בית רימא, ובהם מג'די א-רחימי (مجدي الرحيمي), שאשתו, פתחיה ברגותי (فتحية البرغوثي), הייתה האישה הפלסטינית הראשונה שנבחרה לכהן כראש עיר במקום.
בני זייד א-שרקייה היא מועצה מקומית פלסטינית ביהודה ושומרון (בתפר בין צפון יהודה לבין דרום שומרון), הממוקמת צפונית לרמאללה, במחוז רמאללה ואל-בירה.
המועצה הוקמה על ידי הרש"פ, בשנים 2005-2004, לפני הבחירות המוניציפליות, תוך מיזוג הכפרים עארורה (عارورة), מזארע א-נובאני (مزارع النوباني), ועבוין.
לאחר זמן קצר הכפר עבוין נפרד וחזר להיות עצמאי.
בשנת 2020 פורקה "עיריית בני זייד אל-שרקייה" והוקמה מועצת כפר עצמאית בכל אחד משני הכפרים: עארורה ומזארע א-נובאני.
בני זייד א-שרקייה נמצאת 3 ק"מ מצפון לעג'ול, ויישובים סמוכים אחרים כוללים את דיר א-סודאן מדרום-מזרח, כפר עין ממזרח, ועבוין מדרום-מערב.
הן עארורה והן מזארע א-נובאני היו חלק מאזור בני זייד בסנג'ק של ירושלים.
שני הכפרים ממוקמים 500 מטר מעל פני הים.
בני וורונין הוא עיבוד רוסי לתוכנית הטלוויזיה האמריקאית "כולם אוהבים את ריימונד", ששודר מאז 2009. אחרי מספר עונות, הסדרה הפכה להפקה עצמאית.
הסדרה שודרה לראשונה ברשת STS ב-16 בנובמבר 2009, ובאוקטובר 2019 סיים הערוץ את שידורי העונה ה-24. בשנת 2010 הסדרה זכתה בפרס TEFI בקטגוריית הסיטקום הטוב ביותר.
בשנת 2017 נכנסה לספר השיאים של גינס כפרויקט עיבוד הטלוויזיה הארוך בעולם.
הכוכבים המרכזיים של הסדרה היו גאורגי דרונוב, יקטרינה וולקובה, בוריס קלוייב, סטניסלב דוז'ניקוב, אנה פרולובצבה.
דוז'ניקוב נדרש להשיל 20 ק"ג ממשקלו לצורך התפקיד.
במהלך צילומי הפרק ה-455 של התוכנית היא נכללה בספר השיאים של גינס כעיבוד הטלוויזיה הארוך ביותר בעולם.
בשנת 2015 התוכנית הייתה אחת מחמש התוכניות הטובות ביותר שנצפו ברוסיה שלא היו בכורות.
אתר "Vokrug TV" ציין את בני וורונין כ"אולי המשפחה הכי אהובה ברוסיה".
בני חדד (נולד ב-4 באוגוסט 1977) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
חדד התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של גדנ"ע יהודה ובגיל 18 הצטרף לזו של מכבי חיפה.
בשנת , חדד הצטרף לקבוצה הבוגרת, אך מיעט לשחק בה ובקיץ הושאל לצפרירים חולון.
בקיץ , חדד חזר לליגת העל וחתם בבית"ר ירושלים.
ב-28 בספטמבר 2000, חדד ערך את הופעת הבכורה האירופית שלו בתיקו 3-3 נגד פאוק סלוניקי.
בקיץ , חדד חתם בהפועל תל אביב, בה שיחק שנתיים.
בקיץ , חדד חתם בהפועל צפרירים חולון וכעבור שנה חתם בהפועל עכו.
לקראת עונת 2005/2006, חדד חתם בהכח רמת גן, עימה רשם עליה לליגת העל, אחרי 21 שנות היעדרות.
כעבור שנה, רשם את אותו הישג עם בני סכנין וגם בעונה שלאחר מכן עם הכח רמת גן, איתה גם המשיך לשחק בליגת העל.
בקיץ , חדד חתם במכבי הרצליה, בה שיחק שלוש עונות עד לפרישתו.
לזכותו של חדד 3 הופעות בנבחרת הצעירה.
בני הרדי היא סדרת טלוויזיה קנדית מסוגת דרמת נעורים ופשע, שנוצרה עבור רשת "הולו" ומבוססת על סדרת הספרים "בני הרדי".
עונתה הראשונה של הסדרה כוללת 13 פרקים, והיא עלתה לשידור ב-4 בדצמבר 2020. ב-6 באפריל 2022 עלתה לשידור העונה השנייה.
לאחר טרגדיה משפחתית במהלכה אמם מתה, פרנק הרדי בן ה-16 ואחיו הקטן, ג'ו הרדי בן ה-12, נאלצים לעבור במהלך הקיץ מהעיר הגדולה לעיירת מולדתם של הוריהם, ברידג'פורט.
בעוד שני האחים שוהים אצל דודתם, טרודי, הקיץ השקט של פרנק וג'ו מופרע במהירות כשהם מגלים שאביהם, הבלש פנטון הרדי, עסק בחקירה חשאית.
כשהם מבינים שייתכן שאביהם עלה על משהו, שני האחים לוקחים על עצמם לפתוח בחקירה משלהם, ומגלים שלכולם בעיירה יש סיבות חשודות משלהם להסתיר את האמת, ושמשהו הרבה יותר מרושע ממה שחשבו מתרחש בעיירה.
רוהאן קמפבל – פרנק הרדי
אלכסנדר אליוט – ג'ו הרדי
ביה סנטוס – דודה טרודי, דודתם של פרנק וג'ו.
ג'יימס טאפר – פנטון הרדי, בלש פרטי ואביהם האלמן של פרנק וג'ו.
ג'נט פורטר – לורה הארדי, אמם המנוחה של פרנק וג'ו.
קינה לין בסטידאס – קלי שו
ריילי אודונל – ביף הופר
אדם סוויין – צ'אט מורטון
כריסטיאן פרי – פיל כהן
לינדה תורסון – גלוריה אסטברוק, אמה של לורה וסבתם של פרנק וג'ו.
לארה סאדיק – קניקה האן
סעד סידיקווי – רופרט האן
רייצ'ל דרנס – סטייסי בייקר
ג'ניפר הסיונג – השוטר ג'סי הופר
פרנק ליקארי – דין מקפרלן
ביל לייק – מפקד המשטרה עזרא קוליג
בריטני ריימונד – לולה ברטון
כל עונתה הראשונה של הסדרה, שכוללת 13 פרקים, עלתה לשידור ברשת "הולו" בארצות הברית ב-4 בדצמבר 2020..
בקנדה, הסדרה עתידה לעלות לשידור במהלך שנת 2021 בערוץ "YTV".
בני אדאמה טראורה הוא כדורגלן איבוארי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בזל.
טראורה גדל במחלקת הנוער של מימוסאס.
ב-14 בינואר 2021 חתם בהאקן מליגת העל השוודית, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
ביולי 2023 חתם לארבע שנים בשפילד יונייטד, שהעפילה בסיום עונת 2022/2023 לפרמייר ליג.
בני הרצליה היא אגודת ספורט שקבוצותיה ממוקמות בעיר הרצליה.
היא מפעילה בתי ספר למקצועות הספורט הקבוצתיים והאישיים, וכן קבוצות ספורט תחרותיות בליגות השונות.
בבני הרצליה פעילים למעלה מ-12,000 ספורטאיות וספורטאים, במסגרת בתי הספר למקצועות הספורט והספורט התחרותי, בליגות השונות ובמפעלי הגביע ובאירועי ספורט גדולים במהלך השנה.
את הרעיון להקמת עמותת בני הרצליה הגה ראש עיריית הרצליה בשנת 1983, אלי לנדאו.
בשנת 1985 חברו ללנדאו סגן ראש העירייה, מרדכי הוט, מנהל אגף נוער תרבות וספורט, יהודה בן עזרא, וכדורסלן העבר ותושב העיר טל ברודי.
הארבעה הקימו יחד את העמותה, שריכזה תחתיה את הפעילות בתחום הספורט בכל העיר, שהייתה קודם לכן תחת אגף נוער וספורט בעירייה, תחת ניהולו של בן עזרא.
שמוליק לוי נבחר כיושב הראש הראשון של העמותה.
תחילת הפעילות של העמותה הייתה בשיתוף פעולה עם טל ברודי שהקים את בית הספר לכדורסל, בגיבוי החלטה עירונית אשר אפשרה רק לעמותת בני הרצליה לקיים פעילות במגרשים ובאולמות הספורט בשעות אחר הצהריים, ואף הרשתה למאמנים בעמותה להגיע לבתי הספר על מנת לחשוף את הפעילות ולהזמין ילדים ובני נוער להשתתף בה.
בהמשך שנת 1985 הצטרפו לעמותה גם ענפי השחייה, ההתעמלות והכדוריד.
בשנת 1986 מונתה זיוה ברק למנכ"לית הראשונה של בני הרצליה.
בשנת 1990 מונה יוסי חכם למנכ"ל העמותה, ובמקביל מונה מיקי גורנשטיין למנהל מחלקת הספורט בעירייה.
בתקופה זו החל פיתוח מואץ של מתקני ספורט ברחבי העיר: בניית אולמות ספורט חדשים (שביב, אלון, נוף ים), קירוי מגרשי ספורט פתוחים קיימים ובנייה של מגרשי ספורט חדשים, בהם מגרשי דשא סינתטי.
פיתוח זה אפשר לבני הרצליה להגדיל את פעילותה באופן ניכר ולהתרחב לענפי ספורט נוספים.
בנובמבר 2019 מונה ארז רבן למנכ"ל העמותה.
בראשותו הוסמכה העמותה לקבלת תו תקן לאיכות ניהול "איזו 9001" מטעם מכון התקנים הישראלי, והיא עמותת הספורט היחידה בישראל שמחזיקה בתקן זה.
בני הרצליה מפעילה ברחבי העיר בתי ספר למקצועות הספורט הקבוצתיים כמו: כדורסל, כדורגל, כדוריד, רוגבי וכדורעף; וכן בתי ספר למקצועות הספורט האישיים בענפים טניס, ג'ודו, שחייה, בדמינטון, קפוארה, פריסבי, קרב מגע, טניס שולחן, התעמלות, שייט, גלישת רוח ועוד.
פעילות העמותה היא בשיתוף פעולה מלא עם המחלקה לתרבות לנוער ולספורט בעיריית הרצליה.
בני הרצליה בליגת העל טניס שולחן לנשים ולגברים
בני הרצליה בכדוריד נשים אלופות המדינה לשנת 2024, בפעם ה-11 בתולדותיה
בני הרצליה בליגת העל בכדוריד לגברים
בני הרצליה המתמודדת בליגת העל בכדורסל, הקבוצה זכתה פעמיים בגביע המדינה בכדורסל, בשנים 1995 ו-2022.
בנות הרצליה המתמודדת בליגה הלאומית, ומחזיקת גביע המדינה לעונת 2014/2015.
בנוסף, מפעילה העמותה את מרכז הספורט אפולוניה בעיר, קאנטרי הרצליה, מועדוני ספורט בית ספריים במסגרת החינוך הפורמלי, ומפעלי ספורט נוספים בתחום החינוך הבלתי פורמלי, כולל שותפות ותמיכה לפעילות ספורט עממי במסגרת מחלקת הספורט העירונית.
השחיין מתן רודיטי מקום רביעי באולימפיאדת טוקיו
הג'ודוקא גילי כהן מקום תשיעי באולימפיאדת טוקיו וזוכת מדליית ארד באליפות אירופה (2014).
בני חַיָּאן הוא כפר שיעי בלבנון ששייך לנפת מרג' עיון במחוז א-נבטיה.
לפי פאלמר היישוב משמר שם של שבט ערבי בשם .
הכפר שוכן כ-27 קילומטר מדרום לא-נבטיה וגובל מדרום בטלוסה, ובמזרח במרכבא וברב א-ת'לאת'ין.
באמצע העיירה נמצא עץ בוקיצה בן יותר מחמש מאות שנה, וכן עצי זית רבים שמתוארכים, ככל הנראה, לתקופה הצלבנית.
בשנת 1875 ויקטור גרן ביקר ביישוב ומצא בו כ-100 תושבים מתואלים.
בספרו הוא כתב שכל הבתים נבנו מאבנים שהיו קודם לכן במבנים עתיקים.
בשנת 1881 ביקרה במקום משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל ובספרם נכתב: "כפר קטן, בנוי מאבן, המכיל כחמישים מתואלים, ממוקם על צלע גבעה ומוקף בכרמי תאנים, זיתים ואדמה מעובדת.
אספקת המים מגיעה מבארות ובורות חצובים וכן מבריכת מים שליד הכפר."
במהלך מלחמת חרבות ברזל חוסלו מספר מחבלי חזבאללה מהכפר, וב-20 בנובמבר 2024, לאחר קרבות בתוך הכפר, כבש צה"ל את הכפר כחלק מהתמרון הקרקעי בלבנון.
בני חפץ (נולד ב-28 באוקטובר 1965) הוא כימאי של הקרקע והסביבה המכהן כפרופסור מן המניין בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה.
סמית' באוניברסיטה העברית בירושלים וכראש מינהל המחקר החקלאי - מכון וולקני, בעבר כיהן כדיקן הפקולטה לחקלאות.
מומחה עולמי בתחום שימוש חוזר במים לחקלאות.
בני חפץ נולד וגדל בראשון לציון, בנם של פועה (לבית מלבסקי) ואליעזר חפץ.
שירת בחיל התותחנים כמפקד סוללה בגדוד 411, ובמילואים שירת כמג"ד 8140 וכסגן מפקד עוצבת כידון.
את כל תאריו עשה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1992 השלים בהצטיינות את התואר הראשון בלימודי מדעי הקרקע והמים, ומיד לאחריהם החל בלימודי תואר שלישי (במסלול ישיר) בכימיה של הסביבה, אותם השלים ב-1998. עבודת הדוקטורט שלו, שבוצעה בהנחיית פרופ' יונה חן ופרופ' יצחק הדר, נשאה את הכותרת "טרנספורמציה של חומר אורגני במהלך קומפוסטציה של פסולת עירונית מוצקה".
בשנים 1998–2000 שהה כעמית בתר-דוקטורט בהנחיית ד"ר פט האצ'ר, במחלקה לכימיה באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
עם שובו לישראל ב-2001 מונה למרצה לכימיה סביבתית בפקולטה לחקלאות.
ב-2005 קודם לדרגת מרצה בכיר, ב-2009 לפרופסור חבר וב-2014 לפרופסור מן המניין.
בשנים 2008–2013 כיהן כמנהל המחלקה לקרקע ומים בפקולטה ולאחר מכן כיהן כסגן דיקן הפקולטה עד 2017, אז נכנס לתפקידו כדיקן.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 2022, ובסיום תפקידו מונה למנהל המייסד של המרכז למערכות מזון באוניברסיטה העברית (FOOJI).
במאי 2024 החל את תפקידו כראש מכון וולקני.
לאורך השנים מילא תפקידים בוועדות שונות באוניברסיטה העברית וכיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת וינה.
לאורך השנים הנחה חפץ למעלה מ-50 תלמידי מחקר ופרסם למעלה מ-130 מאמרים בכתבי עת שפיטים.
הוא היה, או עודנו, חבר במספר ועדות עריכה של כתבי עת בתחומי מחקרו, בראשם כתב העת Soil & Environmental Health שהוא נמנה עם הצוות המייסד שלו.
קבוצתו עוסקת בחקר הגורל והתהליכים של מזהמים אורגניים בסביבה.
מטרת מחקרו היא להבין תהליכים ומנגנונים פיזיקליים, כימיים וביולוגיים המשפיעים על התנהגות מזהמים אורגניים בסביבה, בדגש מיוחד על הסביבה החקלאית.
הייחודיות של המחקר מתמקדת בתרופות הומניות המגיעות לשדה החקלאי עקב השקיה בקולחים.
קבוצת המחקר חוקרת את התהליכים אותם עוברות תרופות אלו ברצף מים, קרקע, צמח, אדם.
מחקרו של חפץ מנצל את העובדה שמדינת ישראל מובילה עולמית בשימוש חוזר במים (למעלה מ-90%), ומשלב ניסויים במעבדה ובשדה וכן ניסויים קליניים בבני אדם כדי להעריך את ההשפעות קצרות הטווח וארוכות הטווח של השקיה אינטנסיבית בקולחין על בריאות הסביבה והאדם.
שימוש בתנאים מקומיים כ"מעבדה חיה" הוא כלי מחקר רב עוצמה להערכת החשיפה של בני אדם ברמה הלאומית, כאשר המטרה היא לספק למקבלי ההחלטות נתונים מבוססים להערכת הסיכונים הקשורים לשימוש חוזר במים.
תחומי עניין נוספים של מחקרו הם: מנגנוני ספיחה-שחרור של מזהמים אורגניים בקרקעות ובסדימנטים; הגורל והתהליכים של חלקיקים וננו-חלקיקים בסביבה החקלאית; התנהגותם של חומרים אורגניים מומסים בקרקעות; וזיהום חקלאי ועירוני בנחלים ובשפכי חופים.
מצטיין רקטור האוניברסיטה העברית (1992)
פרס וולף לתלמיד דוקטורט (1997)
מלגת BARD הדו-שנתית למשתלמי בתר-דוקטורט (1998)
פרס קרן סטרייג' ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב על הצטיינות במדעי הסביבה (2020)
חפץ נשוי למיכל ואב לשלושה.
עלה לישראל ב-1945. החל ליצור פסלים בשנת 1955 בעיקר ממתכת.
למד בהדרכתם של דוד פלומבו וחוה מחותן.
בתחילת שנות ה-70 הציג בתערוכות בארצות הברית.
בדצמבר 1976 הציג תערוכת יחיד בגלריית "לירז" בבאר שבע.
ביחד עם האדריכל גרשון שבח בנה וינקלר את בית הכנסת של נבטים, שתוכנן כשיחזור של בית כנסת קוצ'יני אותנטי בהודו.
במאי 1977 חנך את "המוזיאון הסביבתי" במצפה רמון בתערוכת יחיד של פסלים ותמונות שיצר וביולי אותה שנה חנך את גלריית "עמית" בתל אביב, בתערוכת יחיד נוספת.
במאי 1978 הציג ב"גלריית בלטמן" ביפו ובספטמבר אותה שנה הציג ב"גלריית זקס" ברמת השרון.
בשנת 1982 יצר תבליט קיר ממתכת מכסיפה, עשויה מאלומיניום, נחושת ופליז באורך 7 מטר ובגובה של 2.80 מטר.
התבליט נחנך בדצמבר 1985 ב"בית האשלג" בבאר שבע, במשרדי חברת מפעלי ים המלח.
הוא הציג בגלריות רבות ברחבי הארץ.
לזוג נולדו שלושה ילדים והם התגוררו בעומר.
1977 – "המוזיאון הסביבתי", מצפה רמון
1979 – באולם מרכז לתיירות באפרידר, אשקלון
1984 – הקארדו, הרובע היהודי בירושלים
אנדרטה "יד לנופלים" בעומר - האנדרטה היא פסל פלדה הנישא לגובה של כחמישה מטרים, בסיסו עגול ובנוי מפלדה שחורה.
הפסל צבוע שחור בחלקו החיצוני ואלומיניום בחלקו הפנימי.
הפסל מורכב מעמודים הניצבים זה לצד זה, אשר מסמלים את השבילים של שרשרות הטנקים ואת כלי הנשק ההרוסים.
שלוש בליטות כדוריות נמצאות במרכז הפסל, המדמות קסדות של חיילים.
סמל המועצה בכניסה לבניין המועצה של עומר
תבליטים בבית הכנסת הקוצ'יני בנבטים
תבליט ב"בית האשלג" בבאר שבע
תבליטים בבית כנסת "שבטי ישראל" בעומר
פסל אדום ברחוב תמר בעומר
בני ישראל (במראטהית-יהודית: बेने इस्राएल, תעתיק: "בֶּנֶה ישראל") הוא כינויה של קהילה יהודית שהתקיימה במערב הודו לצד קהילת יהודי קוצ'ין ויהודי "בגדאד".
מאז הקמת מדינת ישראל עלתה רוב הקהילה לארץ, ובה מצוי הריכוז הגדול ביותר של בני הקהילה.
בטרם העלייה לישראל באמצע המאה העשרים, מנתה הקהילה כ-24,000 נפשות שהתרכזו בעיקר במומבאי, בקולקטה, בדלהי, באחמדאבאד ובטהאנה.
כיום, על-פי ההערכות, מונה הקהילה כ-85,000 אנשים בישראל, כ-3,000 באזור מומבאי, כמה מאות ברחבי הודו, ועוד כ-5,000 ברחבי העולם, כולל צאצאי נישואים בין-עדתיים.
קיים קושי לקבוע מהו מוצאם של בני ישראל, וזאת מכיוון שבני העדה לא תיעדו בכתב את קורותיהם, לא קיימו כל קשר עם קהילות יהודיות אחרות, ואין בידנו כל תיעוד חיצוני של נוסעים שפגשו בהם עד המאה ה-11.
על פי המסורת של בני העדה, אבותיהם הם ניצולים מספינה שנטרפה סמוך לחוף "קונקאן" דרומית למומבאי.
מהספינה ניצלו שבעה גברים ושבע נשים, וכל ספרי הקודש ותשמישי הקדושה שלהם אבדו באסון.
הניצולים קברו את מתיהם באתר סמוך לכפר נאווגאון, במקום ששימש לימים כבית הקברות של קהילת בני ישראל, והתיישבו באזור.
ישנה אי-בהירות לגבי התקופה שבה קרה האירוע.
יש מבני ישראל הסוברים כי אבותיהם נמלטו מארץ ישראל בדרך הים החל משנת 175 לפנה"ס, בימי מלכותו של אנטיוכוס אפיפאנס.
ישנם מבני העדה שטוענים שהם מצאצאי עשרת השבטים.
על פי המסורת של בני ישראל, חלה אצלם תחייה דתית במאה ה-10, כאשר אדם בשם דוד רחבי, שזיהה שהם יהודים על פי מנהגיהם, לימד אותם דינים והנהיג את חג השבועות ואת חג הסוכות.
אותו דוד רחבי נהרג על ידי פרש מוסלמי כאשר היה על חוף הים.
ישנם הסבורים שהיה זה דוד הסוחר, אחי הרמב"ם אשר נסע לסחור בהודו במאה ה-12, אך אין לכך עדויות מבוססות, מלבד העובדה ששמה של קהילה בשם 'בני ישראל' בהודו מוזכרת באיגרת הרמב"ם לחכמי העיר לוניל בצרפת בשנת 1194.
יש חוקרים הסבורים שמדובר במפגש עם יהודי בשם דוד יחזקאל רחבי שחי במאה ה-18 והגיע מקהילת יהודי קוצ'ין בדרום מערב הודו.
דוד יחזקאל רחבי היה מתורגמן ומתווך בשירות החברה ההולנדית המזרחית למסחר.
הוא לקח שלושה נציגים ממשפחות מיוחסות מקרב בני העדה, משפחות: ראג'פורקר, שאפורקר וג'היראדקר, ולימד אותם את ההלכה המתוקנת, עברית ודיני יהדות שנוספו באלף השנים שקדמו.
שלוש המשפחות היו דייני העדה, ומילאו את כל התפקידים הדתיים והאזרחיים בקרב בני העדה.
הם קיבלו גושפנקא לתפקידם משליטים מקומיים, ונקראו "קאג'י".
קיימים מסמכים משפטיים חתומים בידי שליטי האזור ומלכים מהמאה ה-17 עד סוף המאה ה-18.
המנהיגות האזרחית והפוליטית עברה למשפחת דיווקר בסביבות שנת 1785, ונטבע התואר "קמודאן מוכדאם", דהיינו מפקד-נשיא.
ביקורים מקרב הקהילה בארץ ישראל החלו מסביבות שנת 1855 ואף לפני נשלחו תרומות.
בקבר רחל ישנה כתובת הקדשה לקהילת בני-ישראל מהודו משנת 1865 לערך.
בתחילת המאה ה-19 הנחו יהודים מקוצ'ין את המנהיגות הדתית של בני ישראל.
הם שימשו בקהילה מורים, חזנים ושוחטים.
התחייה הדתית של בני ישראל הסתייעה גם, החל בשלהי המאה ה-18, ביהודים בגדאדיים, שהעבירו את עסקיהם ואת מוסדות הדת והקהילה שלהם מעיראק למרכזי המסחר במומבאי ובכלכותה.
באופן פרדוקסלי, גם מיסיונרים נוצרים חיזקו את זהותם היהודית של בני ישראל, בחזקם את קשריהם עם דוברי אנגלית.
הם הקימו בתי ספר להוראת השפה האנגלית ותרגמו ספרי תפילה וכתבים דתיים אחרים מעברית למרטהי.
בסוף המאה ה-19 גברה הפעילות של הרבנות האורתודוקסית ולצידה הגיעה הפעילות הציונית.
הקהילה הוזמנה לקונגרס הציוני העולמי הראשון בבזל ב-1897, אך מנהיגיה סירבו להשתתף בטענה שמשיח ישראל עדיין לא בא ולכן יש להמתין.
עם זאת, הקהילה כן תרמה כלכלית למאמץ הציוני.
כתוצאה מהזדמנויות שהציעו הבריטים לבני ישראל בתחילת המאה ה-19, התחילו משפחות של בני ישראל להגר למרכזים אחרים.
הקהילה הסתעפה לכמה ריכוזים נוספים מחוץ להודו, למקומות כגון: קראצ'י (שהפכה לחלק מפקיסטן), עדן (תימן) ורנגון (מיאנמר).
כמו כן, היגרו יהודים מבני ישראל לאזורים נוספים בהודו: פונה, אחמדאבאד וניו דלהי.
בני הקהילה ששירתו בצבא האימפריה הבריטית השתתפו כקצינים במלחמת העולם הראשונה.
מספר קצינים היו מהנכנסים עם הגנרל אלנבי לירושלים עם כיבושה בשנת 1917, עת השליטה באזור עברה מהאימפריה העות'מאנית לאימפריה הבריטית.
מספר נוסעים יהודים בהודו במאה ה-19 נתקלו בקהילה זו.
ישראל יוסף בנימין ראה בהם צאצאים של עשרת השבטים האבודים.
מניעת התבוללות בגויים הייתה הדבר החשוב ביותר בקהילה.
בשנת 1897 נכתב ספר מקיף על העדה בידי חיים שמואל קהימקר, ממנהיגי הקהילה.
הספר יצא לאור בשנת 1937 בתל אביב.
נכתב בו כי בני ישראל הם צאצאי כובשי זיתים מהגליל, שניצלו מספינה שנטרפה בקרבת חופי הודו.
שבעה זוגות ניצלו ונלקחו תחת חסות כוהני דת ברהמינים.
לפי מסורתם, בני קהילת בני ישראל הם צאצאים של אנשים ממעמד הכהונה.
בבדיקה גנטית שנערכה ב-2002 נמצאו ממצאים שמוכיחים כי לבני הקהילה גנים יהודיים וכי שכיח אצלם במידה דומה לעדות אחרות, אף על פי שלא היו כוהנים מוצהרים בקרבם.
משפחות "בני ישראל" גרו במשך דורות רבים בכ-200 כפרים שונים באזור קונקאן.
אחד הכפרים הידועים שבו חיו יהודי "בני ישראל" היה אליבג (Alibag).
הכפר היה ידוע ככפר יהודי וגרו בו מאות משפחות.
בני ישראל שימשו כדורכי שמן בקונקאן ונודעו בכינוי "שנוואר טליס", שמשמעו עוצרי שמן שומרי שבת.
הם אימצו את שפת המקום, מרטהי, ולא נבדלו, למראית עין, מבני המקום.
אולם, בחברה הכפרית הם נבדלו מאחרים בשל דבקותם ביהדות.
כיום גרות בכפר 5–6 משפחות יהודיות המתחזקות בית כנסת ומעסיקות חזן ושוחט.
אליהו בירנבוים אשר ביקר בכפר בסוף שנת 2006 מתאר את "הגאווה היהודית של המשפחות הגרות במקום באשר לעבר המפואר של הכפר".
השוחט, לוי וקרולקר, למד שחיטה כדי שמשפחתו ובני הקהילה יוכלו להמשיך לאכול בשר כשר.
בכפר נמצא בית הכנסת של הקהילה אשר נבנה לפני כ-170 שנה.
עדיין נותרו כ-40 בתי כנסת של הקהילה ברחבי הודו, רובם כבר אינם פעילים.
חלק מבתי הכנסת נהרסו בשל עזיבת הקהילה.
עם זאת, חלק מבתי הכנסת הנותרים גדולים מאוד ומרשימים ועדיין פעילים במיוחד בחגים ושבתות.
רוב בתי הכנסת הוקמו החל מסוף המאה ה-18 ועד אמצע המאה ה-20. בתי הכנסת של בני העדה בפקיסטן נהרסו עד היסוד לאחר קום המדינה.
האחרון שבהם, "מגן שלום" בקראצ'י, נהרס ב-1988 על מנת לפנות מקום למרכז קניות.
בשנים האחרונות נשלחו למומבאי רבנים שונים, ושירתו שם תקופות קצרות, וכן נציגים של תנועת חב"ד, וזאת בנוסף לחזנים ולרבנים בני הקהילה במקום.
בני ישראל דבקים במסורת שלהם ובמנהגיהם, והמועדים החשובים ביותר להם הם ראש השנה, יום כיפור, שמחת תורה וחג הפסח.
בחתונה, למשל, הכלה לובשת סארי לבן ויוצאת לקבל את פני החתן, כשהוא עומד על בימת בית הכנסת ומזמר את "שיר החתן" (נכתב על ידי רבי ישראל נג'ארה) המיוחד לבני ישראל.
אחד המנהגים המיוחדים של בני ישראל קשור בחג הפסח: יהודי אליבג נוהגים לטבול בערב פסח את כף היד בדם (היום משתמשים בצבע אדום שלא מן החי), להטביע את היד על נייר ולתלות את הנייר מעל משקוף הדלת.
מנהג זה הוא זכר לנתינת דם קורבן הפסח על משקוף הדלת בליל יציאת מצרים (), אבל הוא ייחודי ליהודי "בני ישראל".
המסורות של "בני ישראל" בהודו קשורות קשר הדוק לדמותו של אליהו הנביא.
הרקע לכך הוא אגדה ידועה בקרב הקהילה, שלאחר שהמשפחות הראשונות הגיעו להודו והתיישבו בה, הגיע אליהו הנביא לבקרם בכפרים שגרו בהם וגם באליבג, לעודדם ולהבטיח להם שבקץ הגלות ישובו לארץ ישראל.
בקהאנדאלה , המקום שאליו לפי המסורת הגיע אליהו הנביא מצביעים על סלע גדול ובו קו ארוך השקוע באבן, המצביע על הסימן שהשאירו גלגלי המרכבה של אליהו הנביא; לצד הקו שני חורים גדולים באבן המציינים את פרסות הסוסים כאשר קפצו כדי לעלות השמימה.
מאחר שבהודו היו לקהילת בני ישראל זכויות מלאות, הגיעו רבים לעמדות בכירות במערכת המשפט, היו ממקימי מערכת הרפואה ההודית ומקימי מערכת החינוך ההודי במהאראשטרה, והקימו מערכת חינוך לבני ישראל.
הסופר חיים שמואל קהימקר, הקים את אגודת העזובים לחינוך יתומי ויתומות הקהילה בשנת 1853, המחנך והסופר יוסף יחזקאל ראג'פורקר, שימש כבוחן בשפה העברית החל מ-1871 באוניברסיטת בומביי.
בשנת 1875 ייסדה "החברה לעידוד החינוך של בני ישראל" את "בית הספר הישראלי", מוסד לחינוך יסודי בשפה האנגלית.
ב-1892 נוסף עליו גם בית ספר תיכון.
בשנות השלושים הוסב שמו ל"בית ספר אלי כדורי", על שם הנדבן שתמך בו.
רוב תלמידיו היו יהודים, ולימדו בו עברית, נוסף על אנגלית ומרטי.
כיום, שפת ההוראה בבית הספר היא מרטי ואין כלל יהודים בין תלמידיו.
איגוד בוגרי בית הספר היהודי (לימים, הוא נודע בכינוי "אגודת המכבים") נוסד בשנת 1917 ובתקופת השיא שלו, בשנות החמישים, השתתפו באספותיו מאות אנשים.
בשלהי המאה ה-19 הוקם בבומביי בית ספר על שם יעקב ששון לילדי "הבגדאדים".
תחילה הוטלו הגבלות על מספר התלמידים מבני ישראל.
ב-1970 היו כמעט כל התלמידים היהודים בבית הספר מבני ישראל.
רבים מהגברים של הקהילה קיבלו השכלה כללית ולא מעט בנו קריירה צבאית בעמדות מפתח בכירות בצבא הבריטי-הודי.
עם סיום השלטון הבריטי היו לקצינים בצבא ההודי.
שחקנים וזמרי תיאטרון מבני ישראל פעלו בתחילת המאה העשרים בהודו, ועם הקמת התעשייה הבוליוודית במומבאיי, היו אנשי קולנוע מקהילת בני ישראל.
אחד האישים הבולטים מהקהילה הוא שמואל יחזקאל דיווקר, מקים בית הכנסת הראשון של הקהילה "שער הרחמים" ב-1796, וצאצאיו היו בין מנהיגי הקהילה כמאה שנים תחת התואר "קמודאן מוכאדם" שעבר בירושה.
השתלבות בני הקהילה בארץ ישראל
בהינתן הצלחתם תחת הממשלה הבריטית, רבים מ"בני ישראל" התכוננו לעזוב את הודו בשנת 1947. הם האמינו כי התעוררות הלאומיות והדגש על דתות מקומיות יביאו לפחות הזדמנויות עבורם.
בסופו של דבר רובם היגרו לארץ ישראל.
כאשר החלה העלייה של משפחות בני ישראל לארץ, וכן צעירים רבים מהקהילה שהגיעו כדי להכין תשתיות לקראת בואה של המשפחה המורחבת, הם נתקלו בקשיים בהשתלבות המשפחות בארץ.
בני קהילת בני ישראל נשלחו לעיירות פיתוח ללא מקומות תעסוקה.
ב-1951 התלוננה קבוצה מבני ישראל על אפליה ופתחה במחאה השקטה בהנהגת אייזיק (אק איי) דיווקר, ודרשה לחזור להודו.
בין השנים 1960–1964 פתחו בני הקהילה במחאה השנייה נגד פסיקתם של כמה רבנים שפסקו כי בני הקהילה אינם יהודים.
מנהיג המחאה היה בהנהגת שמשון שמשון (קילקר).
המחאה נסתיימה עם הצהרת ראש ממשלת ישראל לוי אשכול שעל הממסד הרבני לחדול מאפלייתו כלפי הקהילה.
לפי דו"ח הוועדה העליונה על הפזורה ההודית (2012), שסקר את החיים בישראל עבור קהילת בני ישראל, בעיר באר שבע בדרום הארץ נמצאת הקהילה הגדולה ביותר של בני ישראל, ויש להם סוג חדש של משפחה רב-לאומית.
בדרך כלל בני ישראל לא פעלו פוליטית מאז אמצע שנות ה-60 של המאה הקודמת ופעלו באמצעים צנועים יותר.
הם כן יצרו קשרים כלכליים מתמשכים עם הודו, אך הם בעלי מעמד פוליטי מצומצם בישראל.
הקהילה, אף על פי שהייתה בישראל במשך דורות רבים, שמרה על מסורות רבות מהודו, מלידה ופולחנים כמו מהנדי.
יהודים ממוצא הודי נחשבים בדרך כלל לספרדים, אף על פי שרובם המכריע אינם ממוצא ספרדי; הם השתלבו היטב מבחינה דתית עם הקהילה הספרדית בישראל.
התעוררו תהיות ביחס למעמדם של "בני ישראל" והאפשרות לשלבם במניין ואף להתחתן עימם.
לכן, נשלחה בשנת ה'תר"ג שאלה מבני הקהילה בכלכתא אל הרבנים הגדולים בבגדאד לשאול על דעתם בנושא "בני ישראל", וזה לשונה:
רבני בגדאד השיבו לבני הקהילה בכלכתא שהם רשאים לקבלם לקהילה ולהתחתן עימם.
בשנת ה'תר"ל ביקר הרב אברהם חיים עבו, בנו של הרב שמואל עבו בבומביי.
בראותו את היחס המזלזל מצד היהודים הבגדאדים שבהודו, עורר את אביו למחות על כך.
חכמי צפת הספרדים והאשכנזים הצטרפו אליו, וביחד שלחו איגרת לבני משפחת ששון בזו הלשון:
לאיגרת זו נוספו עוד איגרות.
בשנת ה'תרע"ד רבני ירושלים ובגדאד דנו בנושא שוב, והגיעו למסקנה לאסור את החיתון עם בני הקהילה.
עלייה לארץ ישראל ומעמדם ההלכתי
עם עליית "בני ישראל" ארצה התעורר פולמוס הלכתי רחב היקף.