tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שחרורו מונה לראש השלטון האזרחי של חמאס ברצועת עזה ולחבר הלשכה המדינית של הארגון, והיה אחד מחמשת בכירי חמאס שקיבלו את ההחלטה על ביצוע מתקפת שבעה באוקטובר ומועדה.
ב-2 באוגוסט 2024, מת מפצעיו בתקיפה של צה"ל ושב"כ בעיר עזה מחבל חמאס נאיל א-סח'ל, ששוחרר בעסקה לאחר שנעצר לראשונה בגין מעורבות בפיגוע התאבדות בישראל ב-2003 ונידון למאסר עולם.
מאז שחרורו, סכל היה מעורב בהכוונת פיגועים באיו"ש במסגרת "מטה הגדה" של חמאס.
ב-2 באוקטובר 2024 הרג צה"ל בדיר אל-בלח את עבד אל-עזיז צאלחה, ממבצעי הלינץ' ברמאללה והתפרסם בתקשורת כאשר צולם מניף את ידיו המגואלות בדם הקורבנות, ששוחרר במסגרת העסקה.
ב-16 באוקטובר 2024 נהרג בהתקלות עם חיילי צה"ל יחיא סינוואר, מנהיג חמאס ברצועת עזה, ומי שיזם והוביל את טבח שבעה באוקטובר, במהלכה התבצעו בהוראתו פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה כדוגמת אונס, טבח, ביזה וחטיפת אזרחים, ולאחר מכן את לחימת חמאס במלחמת חרבות ברזל.
ב-22 בנובמבר 2024 הרג צה"ל באל-מוואסי את מוראד רג'וב יליד חברון ששוחרר בעסקה והיה אחד משני המחבלים שביצעו במאי 2002 פיגוע תופת בבאר שבע בו נפצעו 11 ישראלים.
ב-16 בינואר 2025 הרג צה"ל ברצועת עזה את עלי יוסף מוגרבי, יליד דהיישה פעיל פת"ח ששוחרר בעסקת שליט.
הוא נידון לשני מאסרי עולם ועוד 30 שנות מאסר מצטבר לאחר שהשתתף בתכנון פיגוע ההתאבדות במדרחוב בראשון לציון בחודש מאי 2002, שבו נרצחו שני ישראלים, בהם נער בן 16 ו-40 נפצעו.
ב-22 במאי 2025 צה"ל הרג ברצועת עזה את מואיד קואסמה, חבר חמולת קוואסמה שנידון למאסר עולם בגין רצח ושוחרר בעסקה.
ב-3 ביוני 2025 צה"ל הרג את חמאדה דיראוי, פעיל חמאס ששוחרר בעסקה וייסד את "אגודת האסירים המשוחררים" בעזה.
ב-5 בפברואר 2026 מת מפצעיו באסל אל-הימוני יממה לאחר שנפצע בתקיפה של חיל האוויר במרחב כפר ג'באליה, צפון רצועת עזה.
אל-הימוני בכיר לשעבר בזרוע הצבאית של חמאס בחברון, שוחרר בעסקת שליט וגורש לרצועת עזה.
פיקח על המחבלים שביצעו את פיגוע ההתאבדות הכפול בבאר שבע ב-31 באוגוסט 2004, שבו נהרגו 16 אזרחים ישראלים ונפצעו מעל 100.
בעקבות העסקה, הוקמה יוזמה בשם "כרטיס חוסן", כרטיס שהחותמים עליו, חיילי צה"ל בסדיר ובמילואים ושוטרי משטרת ישראל, מצהירים שאינם מסכימים כי ישוחררו עבורם מחבלים פלסטינים אם ייחטפו ויוחזקו בשבי.
הכרטיס נוצר ביוזמת חברי תנועת "רעננים", צעירי הציונות הדתית, יוצאי יחידות קרביות המשרתים במילואים, בשיתוף משפחתו השכולה של החייל ירון חן שנחטף ונרצח ב-1993. לדברי יוזמי הכרטיס, העסקה פגעה בכוח ההרתעה של ישראל ובמורל הלאומי ומעודדת חטיפות דומות נוספות.
לדעת היוזמים, חתימת רבבות חיילים על כרטיס חוסן תגביר את החוסן הלאומי ותחזיר את כוח ההרתעה.
ההחתמה על הכרטיס החלה בסוף אוקטובר 2011 ותוך ימים ספורים חתמו עליו מאות חיילים.
בכרטיס חוסן המוצע לחתימת חיילים נאמר: (הטקסט המודגש מוגדל במקור).
אחד הראשונים לחתום על הכרטיס היה תת-אלוף (מיל.) אביחי רונצקי (הרב הצבאי הראשי בשנים 2006–2010).
עד 2014, חתמו כשש מאות חיילים על הכרטיס.
עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית במחצית הראשונה של שנת 1948 הייתה המקור העיקרי לנשק של ההגנה וצה"ל במלחמת העצמאות.
במהלך מלחמת העצמאות, נרכשו בצ'כוסלובקיה עשרות מטוסים, כ-50,000 רובים, כ-6,000 מקלעים וכ-90 מיליון כדורים.
מיד אחרי החלטת האו"ם על חלוקת ארץ ישראל, ב-29 בנובמבר 1947, הורה דוד בן-גוריון לאתר מקורות נשק וציוד צבאי לצייד את כוח המגן העברי.
מקורות האספקה החוקיים בארצות הברית ובמרבית מדינות אירופה היו חסומים בפני מוסדות היישוב עקב הטלת אמברגו על נשק מצד ארצות הברית על המזרח התיכון.
החלופות העיקריות שנמצאו היו מבצעי רכש בלתי חוקיים ופנייה אל מדינות גוש הסובייטי.
בניגוד לארצות הברית ולבריטניה, ברית המועצות של סטלין, שתמכה בהחלטת החלוקה של האו"ם, המשיכה לעמוד מאחורי החלטה זו, גם אחרי שההחלטה גרמה לתחילתו של עימות מזוין.
התקווה של סטלין הייתה כי הסיוע הצבאי לישראל יסייע להפוך אותה למדינה פרו-סובייטית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עם כיבוש צ'כוסלובקיה בידי הנאצים, השתלט הרמן גרינג על מפעל סקודה בצ'כיה והסב אותו למפעל נשק, חלק מ"הרמן גרינג וורקה" אשר סיפק נשק לצבא הגרמני.
לאחר שנכבשה צ'כוסלובקיה על ידי ברית המועצות, הצטייד הצבא הצ'כוסלובקי בנשק סובייטי חדש.
במצב זה נשארו כמויות גדולות של נשק במחסני המפעלים.
מיכאל פליקס דורון, שהיה סגן מפקד מחוז ירושלים בזמן מלחמת השחרור, הציע לדוד בן-גוריון שבאמצעות אחיו, אוריאל פליקס דורון וקשריו עם יאן מסריק, ירקמו גם הם קשרים עם ממשלת צ'כוסלובקיה ויבצעו דרך כך את עסקת הרכש.
ממשלת צ'כוסלובקיה הייתה נכונה לסחור בנשק על מנת לשפר את מצבה הכלכלי ובעת שנשאו ונתנו עם נציגי ההגנה, הם סיכמו עסקה דומה עם הצבא הסורי, עסקה שלא יצאה אל הפועל בשל עיכוב בתשלום.
בתיווכו של סוחר נשק יהודי ובסיועו הגלוי של שר החוץ הצ'כוסלובקי, יאן מסריק, סוכמה העסקה שנעשתה בניירות רשמיים של אתיופיה.
בשם אתיופיה חתמו על ההסכם אהוד אבריאל, שנשלח על מנת שיהיה נציג מהפרלמנט הישראלי שיוכל לחתום על המסמכים, ביחד עם אוטו פליקס (בשמו העברי: אוריאל דורון), שהיה הגורם המקשר בין ישראל לצ'כוסלבקיה, ובשם צ'כוסלובקיה חתם יאן מסריק.
ההסכם, שנחתם סופית ב-14 בינואר 1948, היה בהיקף של 750 אלף דולר.
הובלת הנשק לארץ ישראל נתקלה בקשיים מרובים, אך בסופו של דבר, הגיע הנשק בסוף חודש מרץ 1948. רוב הנשק הועבר דרך הים, באמצעות אוניות מערכת הרכש שהוכנו על ידי מוסדות המדינה שבדרך.
אוניות הנשק הועמסו בנמל שיבניק שביוגוסלביה.
תפיסת השלטון בצ'כוסלובקיה בידי הקומוניסטים בראשית 1948 הביאה לקושי ביישום העסקה, מאחר שהממשלה החדשה התנערה מהתחייבויות הממשלה הקודמת, שחתמה על עסקת הנשק.
ההנהגה היהודית בארץ נעזרה בתיווך של חברי המפלגה הקומוניסטית, ובעקבות כך חודש הסכם אספקת הנשק לצה"ל, ובוטל הסכם אספקת הנשק עם הערבים.
נראה שסיבה נוספת להענותם של השלטונות הצ'כוסלובקים הייתה רצונה של ברית המועצות להשפיע על המציאות הפוליטית שהתהוותה בישראל הצעירה ולהטות אותה לכיוון פרו-סובייטי.
המשלוח הימי הראשון הגיע ב-1 באפריל, לנמל ת"א.
מתחת לאפם של הבריטים, על גבי אונית הנשק 'נורה', בפיקודו של בנימין "בן" ירושלמי.
הנשק והתחמושת שזה נפרק, שימשו את הלוחמים ב"מבצע נחשון".
באותו יום מומש גם מבצע חסידה.
המבצע כלל הנחתת מטוס דאגלס DC-4 בודד באופן סודי, כחודש וחצי טרם הכרזת העצמאות, עם נשק שהיה חיוני למבצע נחשון.
המטוס נחת ב-1 באפריל 1948, במנחת חירום בריטי נטוש ליד הכפר הערבי בית דראס הסמוך לבאר טוביה.
הנשק הועבר עוד בליל המבצע ליחידות שעמדו לפתוח במבצע נחשון, לשם פריצת הדרך לירושלים, שהייתה נצורה על ידי כוחות של ערבים מקומיים.
ב-27 ביוני 1948 הגיע נשק וציוד צבאי נוסף דרך הים, על גבי האוניה "הזקן".
אחריה, ועד לסוף מלחמת העצמאות הגיעו עוד 7 אוניות עם אמל"ח מצ'כוסלובקיה.
בעזרת שליח הרכש, אוטו פליקס, אותרו מטוסי אוויה S-199 זמינים לרכישה.
מטוסים אלו היו גרסה צ'כית של המטוס הגרמני המוצלח מסרשמיט Bf 109 שיוצרה על ידי מפעלי נשק צ'כוסלובקיים, אם כי גרסה זו הייתה בעלת ביצועים נחותים משמעותית מהמטוס הגרמני המקורי.
רכש המטוסים התעכב בשל נחיתותם הטכנית ומחירם המופקע לעומת מטוסים אמריקאים שהיו בנמצא.
הממשל המקומי העמיד לרשות המשלחת הישראלית את שדה התעופה בז'אטץ שקיבל את שם הקוד "עציון" והכשיר שם צוותי אוויר וקרקע ישראלים.
הטיסה הראשונה משדה תעופה זה הייתה ב-1 באפריל במבצע חסידה.
ב-31 במרץ החל מבצע בלק (שנמשך עד אוגוסט 1948) ובו, מלבד נשק ותחמושת, הוטסו גם מטוסי המסרשמיט, שפורקו והועמסו על מטוסי התובלה הישראלים, מצ'כוסלובקיה אל שדה התעופה של עקרון, שם הורכבו מחדש על ידי טכנאים צ'כוסלובקים.
בסוף 1948 נרכשו מטוסי ספיטפייר מממשלת צ'כוסלובקיה, מטוסים אשר הגיעו לישראל, לאחר תלאות רבות, במבצע ולווטה.
עע"א 4463/94 – חנניה גולן נ' שירות בתי הסוהר הוא פסק דין משנת 1994, שדן בעניין חופש ביטוי בכלל וזכויות אסיר לחופש ביטוי.
חשיבות פסק דין זה הוא העיסוק בזכויות אסירים בכלא וקביעת בית המשפט כי כתיבת טור בעיתון היא פעילות מותרת במסגרת חופש הביטוי של האסיר בכפוף לביקורת של שרות בתי הסוהר על תוכן הכתבות כדי לוודא שלא תפגענה בסדר ובביטחון של בית הסוהר.
בשנת 1992 נחקק בישראל חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
חוק זה נועד להגן על הזכויות הבסיסיות של האדם והוא קובע את כבוד האדם ואת חירותו כערכי היסוד מהן נגזרות זכויות האדם המוגנות בחוק היסוד, עם זאת, בולט היעדרן של מספר זכויות אדם מהותיות כגון: חופש הביטוי.
חופש הביטוי נתפס כזכות יסוד עוד בטרם חקיקתו של חוק יסוד.
מדובר בזכות עילאית במשפט החוקתי בישראל ולכן לכל אדם יש זכות להביע את דעתו מבלי שיוטלו על כך הגבלות שרירותיות, זהו החופש של אדם להשמיע את דעתו ולשמוע את דעת זולתו, בלא שתהיה מוטלת עליו החובה לעשות כך.
האסיר נהנה מכל זכויות האדם, למעט אלה שנשללו ממנו במפורש או ששלילתן משתמעת כתוצאה טבעית המסתברת מהמאסר עצמו.
כאשר עוסקים באוכלוסיית אסירים צריך לזכור כי חומות הכלא מפרידות בין האסיר לחופש אך אינן מפרידות בין האסיר לכבודו כאדם.
בנוסף זכאי האסיר לשוויון, לפרטיות, לשלמות גופנית ונפשית, לחופש ביטוי, לחופש דת ומצפון, לאסירים קיימות זכויות בסיסיות המעוגנות בחוק, קורת גג, אוכל ושתייה, לבוש, מיטה, טיפול רפואי, טיפול וייצוג לרבות הגשת עתירות לבתי משפט.
ישנן זכויות המוגדרות כטובות הנאה אשר מוענקות לפי פקודות ונוהלי שירות בתי הסוהר, כגון: חינוך, חופשה, החזקת חפצים אישיים, ביקורים וכיוצא באלה, על הנהלת בתי הסוהר לכבד זכויות אלה מפני שהפעולות וההחלטות שלהם נתונות לפיקוח בתי המשפט כמו כל רשות מינהלית אחרת במדינה.
בטקס פתיחת בית סוהר צלמון (1996), אמר השופט אהרון ברק: "אופייה של חברה נאורה נבחן באופן שבו היא מתייחסת לאסיריה.
חומות הכלא מפרידות בין האסיר לחופש, חומות הכלא אסור להן להפריד בין האסיר לכבודו כאדם.
עם זאת זכויות האסירים אינן מוחלטות, הן יחסיות ועל כן ניתן להגביל אותן לשם הגנה על 'זכויות אסירים' אחרים ולשם הגנה על אינטרס הציבור.
עם זאת להגבלות יש גבולות, ההגבלה צריכה להיות לתכלית ראויה, ובמידה הדרושה."
המערער הוא אסיר שנאסר על עבירה פלילית, הוא סווג כאסיר טעון הגנה ברמה הגבוהה ביותר בשל פעילות עבריינית בה היה מעורב בעבר.
לפיכך הוא היה כלוא במשך כל תקופת מאסרו בחברת אסירים בודדים מסוגו ובתנאי הפרדה מכלל האסירים הרגילים.
בשנת 1989 הוא פרסם כתבות בעיתון באשדוד בהם תיאר את חיי הכלא.
בינואר 1994 הוא ביקש משירות בתי הסוהר להתיר לו לפרסם במקומון "אמצע נתניה" טור אישי, או סדרת כתבות, על חיי כלא אשמורת אך נענה בשלילה.
בקשתו סורבה מכוח פקודת שירות בתי הסוהר.
בית המשפט המחוזי לא ראה מקום להתערב ומכאן הערעור ברשות, הטעם לסירוב של הנהלת הכלא היה שפרסום הכתבות עלול לגרום לאי סדר בכלא ולפגיעה בשלומם של שאר האסירים.
הסירוב של הנהלת הכלא לאפשר למערער לפרסם את הטור האישי שלו פוגע בחופש הביטוי, חופש העיסוק וכבוד האדם, זכויות אלו מעוגנות בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו ובחוק יסוד חופש העיסוק והן עומדות לאסיר גם אם הוא בכלא.
עצם היותו אסיר אינה מצדיקה הטלת מגבלות על חופש העיסוק, שכן העובדה שנשללה לו זכות החירות והתנועה אינה מצדיקה הגבלה של שאר הזכויות העומדות לו.
חופש הביטוי ניתן להגבלה רק אם יש סכנה קרובה לפגיעה בשלום הציבור או בביטחון הציבור, במקרה הזה אין הצדקה לחשש של הנהלת הכלא שפרסום דבריו יגרום לפגיעה בסדר בית הסוהר או בשלום האסירים.
המערער הוא אסיר ומעצם היותו אסיר הוא אינו זכאי לחופש התנועה ולכן קיימת הצדקה להגביל את שאר הזכויות שלו מהטעם של שמירה על ביטחונם של האסירים והסוהרים בכלא.
המערער זכאי להעלות על הכתב את החוויות שלו מהכלא, אולם הוא לא זכאי לפרסם אותם מפני שלא קיימת לו הזכות של חופש העיסוק, הוא אינו יכול לעבוד ולקבל שכר מחוץ לכלא.
בית המשפט קבע ברוב דעות כי זכויות יסוד של אדם "שורדות" גם בין חומות בית סוהר, ונתונות לאסיר (וכן לעציר) אף בתוך תא כלאו.
הזכויות שיש לאסיר עומדות לו גם אם הוא בכלא ואין הוא זכאי לחופש התנועה, סמכות הנהלת בתי הסוהר אינה מוחלטת ועליה להתבסס על שיקולים עניינים.
בנוסף קבעו כי מדינה הפוגעת בכבוד אסיריה מפרה את חובתה כלפי כלל אזרחיה ותושביה לכבד את זכויות יסוד של אדם וזוהי פגיעה בדמוקרטיה.
עוד הוסיף מצא כי אין צורך לבצע הפרדה בין כתיבה לבין צורות ביטוי אחרות, הכתיבה היא צורת ביטוי בסיסית והיא נתונה גם לאסירים כגון כתיבת מכתבים לבני משפחה וקרובים של אסיר.
צורת ביטוי זו נכללת במבחני ההגבלה של חופש הביטוי ועל המשיב לעמוד במבחן המידה, על המשיב לאזן בין שני אינטרסים מתנגדים, זכותו של המערער בהיותו אסיר לחופש הביטוי כנגד צורכי השמירה על הסדר והביטחון בכלא, נקודת המוצא היא כי הזכות ראויה ויש לכבדה.
ככל שהזכות הנפגעת היא עיקרית וחשובה אף המשקל שיינתן לה במסגרת האיזון בינה לבין האינטרסים המנוגדים של הרשות יהיה רב יותר.
השופטת דליה דורנר שהצטרפה לשופט מצא בדעת הרוב טענה כי העובדה שלא נותנים למערער לפרסם את דבריו כדי שהציבור ישמע פוגעת בכבודו.
על המשיב לצמצם כמה שניתן את הפגיעה בזכות יסוד של האדם, לטענתה על רשויות המדינה לעשות את הנדרש לשמור על זכויות האדם הבסיסיות, לכן על הסוהרים לשמור על זכויות האדם של האסירים תוך צמצום הפגיעה בסדר ובמשמעת של הכלא.
השופט מישאל חשין טען שעם כניסתו של אדם לכלא והפיכתו לאסיר מצטמצמות הזכויות להן הוא זכאי, הזכויות שיש לאסיר אינן כפי שיש לאדם מחוץ לכלא.
הזכות לחופש העיסוק וכמוה הזכות לחופש הביטוי נפגעות כאשר עומד מנגד אינטרס מהותי כגון שמירה על הסדר בכלא, לטענתו אין ביכולתו של המשיב לבדוק כל הזמן את כתבות המערער מפני שהמשיב עסוק בשמירה על הסדר והמשמעת בכלא, לכך אנשיו הוכשרו.
עוד לפני פרשת חנניה גולן, דן בית המשפט בעתירות של אסירים וזכויות אדם, לדוגמה בג"ץ לבנה נ' נציבות שירות בתי הסוהרעסק בחשיבות קריאת ספרים על ידי אסירים ועל הפסול שבניסיון שב"ס להגביל גישתם של אסירים לספרים מסוימים בלבד.
דוגמה נוספת הוא בג"ץ קטלן שבו נפסל השימוש בחוקן במסגרת חיפוש על גופם של אסירים החשודים בהברחת סמים, בהתבסס על "הזכות לשלמות גופנית וכבוד האדם".
בעקבות פסק דין זה נוצרה הכרה בזכויות האסירים ובכך שהחלטות שירות בתי הסוהר נתונות לפיקוח של בתי המשפט.
לאחר פסיקה זו הוגשו מס' עתירות בנושא זכויות אסירים, אחד המוכרים שבהם הוא פסק דין רופאים לזכויות אדם נגד השר לביטחון פנים (מיטה לכל אסיר) שבו השתמשו בהלכת חנניה ובקביעה כי פגיעה בכבוד האדם של אסיר פוגעת לא רק באסיר, אלא גם בדמותה של החברה".
כמו כן קיימת הצעת חוק לתיקון פקודת בתי הסוהר משנת 2012הנוגעת לזכויות אסירים.
עסקת התפוזים היא הכינוי הלא רשמי בקרב היסטוריונים להסכם מספר 593 "אודות מכירת רכוש השייך לברית המועצות לממשלת מדינת ישראל" מ-7 באוקטובר 1964. ההסכם נחתם בירושלים על ידי שרת החוץ גולדה מאיר ושר האוצר פנחס ספיר מהצד הישראלי ועל ידי מיכאיל בודרוב, שגריר ברית המועצות בישראל.
עסקת החליפין נקראת "עסקת התפוזים" מכיוון שישראל שילמה בטקסטיל ובתפוזים.
עד 1917 היו בבעלות האימפריה הרוסית, החברה הפלסטינית הפרבוסלבית הקיסרית (IPPO) והמשלחת הרוחנית הרוסית בירושלים, 70 נכסים בארץ הקודש.
בשנת 1964, הכריזה ממשלת ברית המועצות על עצמה כ"בעלים יחיד" של חלק גדול מנכסים אלה ומכרה לישראל 22 נכסים בשטח כולל של כ-167,000 מ"ר תמורת 3.5 מיליון לירות ישראליות (4.5 מיליון דולר אמריקני).
בין היתר נמכרו בניין הקונסוליה הכללית הרוסית, בית החולים הרוסי, חצר מרינסקי, חצר אליזבטה, חצר ניקולאי וחצר בנימין בירושלים, מתחם סרגיי בנצרת, מספר מגרשים בחיפה, עפולה, עין כרם וכפר כנא.
מבני המיסיון הרוסי, מתחם סרגיי וקתדרלת השילוש הקדוש לא נמכרו.
בשנים אחרונות מתקיים משא ומתן בין ישראל לרוסיה על העברת הנכסים הללו לבעלות רוסיה.
בראשית ימיה של מדינת ישראל, מכרה ברית המועצות לישראל דלק בתמורה להדרים.
אולם בעקבות מלחמת סיני נפסקו העסקאות הללו.
רשימת הרכוש הרוסי בישראל שהוצע למכירה לממשלת ישראל
אדמה עם מבנים ומבנים הממוקמים עליה, המכונה "הבניינים הרוסים"
בית הקונסוליה הכללית הרוסית ובית האבן הסמוך
בניין בית חולים ושני בתי שער
בית אבן ישן בן שלוש קומות
חלקת אדמה עם שני מחסני אבן
חלקת אדמה ברחוב קינג ג'ורג'
אדמה בחיפה (חלקת חוף הים)
חלקת אדמה סמוך לכביש תבור
חלקת אדמה עם בית שער ("גן סמינרים")
חלקת אדמה עם בית (מגלי) הצמוד למתחם נצרת
מתחם הנסיך סרגיי אלכסנדרוביץ' בנצרת
חלקת אדמה עם בית אבן בן שתי קומות
חלקת אדמה עם גדר אבן.
ההסכם תואר בתקשורת האמריקאית והסעודית כנקודת ציון חשובה ביחסי ארצות הברית-ערב הסעודית.
עד אוקטובר 2018 רכשה ממשלת סעודיה כבר נשק כשווי של כ-14.5 מיליארד דולר, מנגד במהלך אותה שנה טען טראמפ כי העסקה תיצור כמיליון משרות בארצות הברית.
ערב הסעודית נחשבת כבעלת ברית מרכזית של ארצות הברית במזרח התיכון, כוחות הביטחון הסעודים משתמשים באופן תדיר בציוד, הכשרה ושירותים אמריקאים.
בין השנים 2011 ל-2015 סעודיה הייתה היעד לקרוב לכ-10% מכלל הייצוא של כלי נשק אמריקאיים.
ב-2016 הציע ממשלו של הנשיא האמריקאי, ברק אובמה לממשל הסעודי סדרה של עסקאות נשק שכוללות ספינות מלחמה, מסוקים ומבני תחזוקה בשווי של כ-115 מיליארד דולרים.
עם זאת חרף הקשר החם וההיתכנות שבהעסקה, חלקים מסוימים ממנה נגנזו על ידי הממשל בדצמבר 2016 (חודשיים לפני השבעתו של הנשיא הנבחר, דונלד טראמפ וסיום כהונתו האחרונה של הנשיא היוצא, אובמה) וזאת לאחר אירוע בו כוחות סעודים התקיפו אווירית יעדים בתימן בהם הלוויה בבירה התימנית, צנעא.
בתקיפה נהרגו למעלה מ-140 בני אדם.
התקיפה גרמה למשבר ביחסים בין ארצות הברית לסעודיה ובעקבותיה הודיע הממשל האמריקאי כי הוא מתכוון לבחון את הפסקת הסיוע הצבאי בין המדינות.
החתימה על העסקה התרחשה בפסגה מדינית שנערכה בריאד והייתה חלק מסדרת הביקורים של טראמפ שערך בוותיקן, בישראל וכאמור בסעודיה.
נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ התייחס בקצרה להסכם ואמר כי "זה היה יום עצום עבור ארצות הברית, השקעות עצומות בארצות הברית, מאות מיליארדי דולרים של השקעות לארצות הברית ומשרות, משרות, משרות".
חברת בית הנבחרים הדמוקרטית מטעם מדינת הוואי, טולסי גבארד מתחה ביקורת על המהלך ואמר כי "ערב הסעודית היא מדינה שמפרת זכויות אדם הן בשטחי המדינה והן בשטחי מחוץ אליה, גבארד הוסיפה וטענה כי לממלכה הסעודית יש היסטוריה ארוכה של תמיכת בארגוני טרור שמאיימים על העם האמריקאי.
הסנאטור הרפובליקני ג'ון מקיין אמר לרשת התקשורת הקטרית אל-ג'זירה ש"הסעודים נמצאים במלחמה בתימן והם זקוקים לכלי נשק, אם אתה רוצה לנצח, אתה צריך נשק - אנחנו במלחמה".
: המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי התייחס להסכם וכינה את סעודיה "פרה הנחלבת" על ידי ארצות הברית.
: שר האנרגיה הישראלי, יובל שטייניץ הביע דאגה לאחר ההכרזה על הסכם ואמר באחת מישיבות הממשלה כי "מאות מיליוני דולרים של עסקאות נשק זה דבר שאנחנו צריכים לקבל עליו הסברים.
סעודיה היא מדינה עוינת ואנחנו צריכים לדאוג שהיתרון הצבאי האיכותי של ישראל נשמר.
אני מקווה שנקבל על כך תשובות ברורות.
זה בהחלט דבר שצריך להטריד את מנוחתנו".
: בתימן יותר מ-10,000 תימנים מחו על העסקה במחאה שנערכה בצנעא, במקביל הכוחות החות'ים ירו טיל בליסטי לעבר ריאד.
עסקת החלף, או "סוואפ" היא סוג של נגזר פיננסי.
משמעותה היא הסכם בין שני צדדים להחלפת נכסים פיננסיים בתאריך עתידי קבוע מראש.
עסקת סוואפ יכולה להיות גם סדרת חוזים עתידיים במסגרתה הצד האחד מתחייב להקצות סדרה של תזרימי מזומנים לצד השני בתמורה לסדרה של תזרימי מזומנים מסוג אחר, בסדרה של תאריכים קבועים מראש.
בפועל, רגל אחת היא לרוב קבועה בעוד האחרת היא משתנה, המוגדרת לפי משתנה בלתי ודאי כמו שיעור ריבית, ערך מט"ח או מחיר סחורות.
עסקאות סוואפ הן לרוב עסקאות מעבר לדלפק בין חברות או מוסדות פיננסיים, כאשר משקיעים קמעונאיים לרוב אינם מעורבים בעסקאות סוואפ.
העסקאות יכולות לשמש כאמצעי גידור להגנה מפני סיכונים מסוימים, כמו סיכון ריבית או שינויי מחירים.
לאדם א' חוב משכנתא בריבית משתנה והוא צופה כי הריבית תעלה בעתיד.
לאדם ב' חוב משכנתא בריבית קבועה אך הוא צופה דווקא כי הריבית תרד בעתיד.
השניים קובעים יחד שבתאריך מסוים יבצעו עסקת החלף בין המשכנתא בריבית המשתנה לבין זו בריבית קבועה וכל אחד מסכים לקחת על עצמו את התחייבויותיו של השני.
באמצעות עסקת הסוואפ כל צד הצליח לשנות את תנאי המשכנתא שלו לאלה המועדפים עליו מבלי שנאלץ להיכנס למשא ומתן מחודש עם המלווה.
יש לזכור שמדובר בעסקת סכום אפס, שכן אם צד אחד בוודאות ירוויח, הצד השני יפסיד.
עסקאות סוואפ התפרסמו לראשונה בשנת 1981, כאשר חברת IBM והבנק העולמי נכנסו להסכם סוואפ.
כיום, עסקאות סוואפ נמנות בין החוזים הפיננסיים הנסחרים ביותר בעולם, כאשר בשנת 2010 שווי העסקאות הכולל עלה על 348 טריליון דולר, לפי הבנק להסדרי סליקה בינלאומיים.
בעוד ששוק סוואפ המטבע התפתח קודם לכן, שוק סוואפ הריבית (כפי שמצוין בדוגמה לעיל) עקף אותו במשך השנים.
הסוגים הכללים של עסקאות סוואפ, לפי סדר חשיבותם הכמותית, הם:
סוואפ ריבית – הנפוץ ביותר.
השימוש העיקרי בו נעשה כאשר חברה מסוימת מעדיפה את היתרונות שבריבית קבועה בעוד חברה אחרת את אלו שבריבית משתנה.
כאשר חברה מבקשת הלוואה היא לרוב תבחר את תנאי ההלוואה בהתאם לסכום הריבית הנמוך ביותר שתשלם, בהתעלם מהיתרונות שבריבית קבועה או משתנה הרלוונטיים לצרכיה.
עסקאות סוואפ ריבית נועדו לפתור בעיה זו, כיוון שיכולות להפוך את המשתנה לקבועה ולהפך.
סוואפ בסיס – החלפה בין שתי ריביות משתנות לפי שוקי כסף שונים.
סוואפ מטבע – בדומה לסוואפ ריבית, צד אחד מבקש להחליף מטבע בשל יתרונות שונים או צפי מיוחד בנוגע למטבע של הצד השני.
סוואפ סחורות – כאשר השינוי בערך הנכס הפיננסי תלוי בשווי סחורה מסוימת, לרוב נפט גולמי.
עסקת חילופי אסירים או עסקת חילופי שבויים היא עסקה בין צדדים מנוגדים בסכסוך לשחרור שבויי מלחמה, מרגלים, בני ערובה.
לעיתים, גופות מתות מעורבות בעסקאות כאלו.
על פי אמנות ז'נבה, אסירים שאינם יכולים לתרום למאמץ המלחמתי בגלל מחלה או מוגבלות זכאים לחוזר לארץ מולדתם.
ללא קשר למספר האסירים שהתנאי חל עליהם; כוח המעצר אינו רשאי לסרב לבקשה.
באמנת ז'נבה השלישית בשנת 1929, כלל זה עוגן בסעיפים 68 עד 74, ובנספח.
אחת מעסקאות החילופים הגדולות ביותר נוהלה על ידי הצלב האדום הבינלאומי במהלך מלחמת העולם השנייה בתנאים אלה.
באמנת ז'נבה הרביעית בשנת 1949, כלל זה עוגן בסעיפים 109 עד 117.
במלחמת העולם השנייה ביוגוסלביה נרשם מאבק אכזרי בין הכוחות המזוינים של הרייך השלישי לבין הפרטיזנים בראשות הקומוניסטים.
למרות זאת, שני הצדדים ניהלו משא ומתן על חילופי שבויים כמעט מאז תחילת הלחימה.
בנסיבות יוצאות דופן, המגעים המוקדמים הללו התפתחו להסכם חליפין רשמי, שבמרכזו יצירת אזור נייטרלי, אולי היחיד באירופה הכבושה, שבו הוחלפו אסירים באופן קבוע עד סוף אפריל 1945, והצילו אלפי נפשות.
עסקת חילופי האסירים עם רוסיה ב-1 באוגוסט 2024 הייתה עסקה דיפלומטית בין רוסיה ובלארוס מצד אחד, לבין ארצות הברית, טורקיה, גרמניה, פולין, סלובניה ונורווגיה מצד שני.
העסקה הייתה עסקת חילופי השבויים הגדולה ביותר מאז תום המלחמה הקרה, וכללה שחרור של עשרים ושישה בני אדם.
במסגרת העסקה רוסיה ובלארוס שחררו 16 עצורים בעוד שארצות הברית, טורקיה, גרמניה, פולין, סלובניה ונורווגיה שחררו ביחד 10 עצורים.
בין המשוחררים היו אוון גרשקוביץ', כתב ב"וול סטריט ג'ורנל", ופול וילן, חייל מארינס אמריקאי לשעבר, שנידון לשש עשרה שנות מאסר בגין ריגול.
חילופי השבויים התרחשו בנמל התעופה הבין-לאומי אנקרה אסנבואה בטורקיה.
עשרה אסירים הועברו לרוסיה, שלושה עשר הועברו לגרמניה ושלושה הועברו לארצות הברית.
חלק מהמשוחררים מרוסיה היו אסירים פוליטיים בעלי אזרחות רוסית, שנשפטו על בגדיה, ריגול או הפצת מידע שקרי כביכול על מלחמת אוקראינה–רוסיה.
סגנית נשיא ארצות הברית קמאלה האריס נפגשה עם קנצלר גרמניה אולף שולץ ועם ראש ממשלת סלובניה רוברט גולוב בנפרד במהלך ועידת מינכן לביטחון בפברואר 2024 כדי לדון במשא ומתן.
במהלך נסיעתו של שולץ בפברואר 2024 לוושינגטון די.
סי., ממשלות גרמניה ואמריקה החלו לעבוד על משא ומתן על הסכם שיכלול את שחרורו של מנהיג האופוזיציה הרוסי אלכסיי נבלני.
לאחר מותו של נבלני מאוחר יותר באותו חודש, המשא ומתן התמקד באסירים אחרים.
ב-21 ביולי התקשר הנשיא האמריקני ג'ו ביידן לראש ממשלת סלובניה, רוברט גולוב, כדי להבטיח את החנינות הנדרשות לשני מרגלים רוסים שהוחזקו במדינה, שהיו אמורים להכלל במסגרת העסקה.
בימים שקדמו לעסקה, הועברו שלושה רוסים ממתקנים שהופעלו על ידי לשכת בתי הכלא הפדרלית לשירות המרשלים של ארצות הברית.
שוחררו 26 אנשים, כולל שני קטינים שלפי החשד הם ילדיהם של שני המרגלים הרוסים בסלובניה.
מארק פוגל וקסניה קרלינה לא נכללו בעסקה.
האסירים הרוסים שוחררו ממדינות שונות: ארצות הברית, גרמניה, סלובניה, פולין ונורווגיה.
ב-29 במרץ 2023, מחלקת המודיעין הנגדי של שירות הביטחון הפדרלי עיכבה את גרשקוביץ' ביקטרינבורג בזמן שהיה בטיול, בטענה למסירת מידע על "מפעל הגנה רוסי".
לפי גורמים אמריקאים, נהגו של גרשקוביץ' הוריד אותו במסעדת סטייקים בשעה 16:00 ושעתיים לאחר מכן, הטלפון שלו כבה.
הוול סטריט ג'ורנל שכר עורך דין שלא הצליח לאתר אותו במטה שירות הביטחון הפדרלי.
הקרמלין אישר את מעצרו שעות לאחר מכן.
דמיטרי פסקוב אמר כי הוא "נתפס על חם", אך אינו יכול לספק פרטים נוספים.
הוא הועבר למוסקבה שם בית משפט מחוזי עצר אותו רשמית עד 29 במאי.
לאחר מכן הוא נלקח לכלא לפורטובו.
הוא הואשם רשמית ב-7 באפריל.
שגרירת ארצות הברית ברוסיה, לין מ.
טרייסי , נפגשה עם גרשקוביץ' ב-17 באפריל וכתבה כי הוא "במצב בריאותי טוב ונשאר חזק".
גרשקוביץ' ערער על מעצרו ב-3 באפריל.
שופט דחה את ערעורו ודחה את הצעתו של מו"ל הוול סטריט ג'ורנל, דאו ג'ונס להפקיד ערבות בסך ₽50,000,000 (600,000 דולר אמריקאי).
עורכי דינו של גרשקוביץ' אמרו שהוא קורא את "מלחמה ושלום" של ליאו טולסטוי (1869) וצופה בתוכניות בישול.
במכתב בכתב יד מ-5 באפריל שהגיע לידי הוול סטריט ג'ורנל, גרשקוביץ' אמר שהוא "לא מאבד תקווה".
הוא הופיע בבית המשפט העירוני של מוסקבה ב-18 באפריל כדי לערער על מעצרו לפני המשפט.
בית המשפט במוסקבה האריך את מעצרו ל-30 באוגוסט ב-23 במאי, שם פגשו אותו הוריו של גרשקוביץ'.
הוא ערער על הארכה ב-26 במאי; בית משפט במוסקבה דחה את הערעור ב-22 ביוני.
טרייסי נפגשה עם גרשקוביץ' ב-3 ביולי.
בארצות הברית, הנציג הרפובליקני מייקל מקאול, יו"ר ועדת החוץ של בית הנבחרים שיבח את שחרור האסירים האמריקאים, והצהיר כי הוא נותר מודאג מכך שהמשך הסחר באמריקנים חפים מפשע בפושעים רוסים בפועל המוחזקים בארצות הברית ובמקומות אחרים שולח מסר מסוכן לפוטין שרק מעודד לקיחת בני ערובה נוספת".
עיתונאים ללא גבולות מסר כי גרשקוביץ' "מעולם לא היה צריך לבלות יום אחד בכלא הרוסי".
רבקה וינסנט כתבה כי מעצרו היה "שערורייתי".
עסקת בלייר-בראון או הסכם גרניטה היה הסכם ג'נטלמני של חלוקת ההנהגה העתידית בבריטניה בין שני הפוליטיקאים של מפלגת הלייבור הבריטית, טוני בלייר וגורדון בראון.
לפי התיאור, העסקה נרקמה בין השניים ב-1994, בזמן שהם כיהנו כשר הפנים ושר האוצר של ממשלת הצללים.
הדעה הרווחת היא שהצמד נפגש ב-1994 במסעדת גרניטה באיזלינגטון, לונדון, לאחר מותו הבלתי צפוי של ג'ון סמית', מנהיג מפלגת הלייבור דאז, ב-12 במאי באותה שנה.
בפגישה סוכם כי בראון לא יתמודד בבחירות הקרובות על הנהגת הלייבור, כדי לאפשר לבלייר סיכוי טוב יותר לניצחון קל, ובתמורה בלייר ימנה את בראון לשר האוצר לאחר ניצחונה המשוער של הלייבור בבחירות.
בנוסף, בראון יקבל סמכויות חסרות תקדים בנוגע למדיניות הפנים, מה שיהפוך אותו לשר החזק ביותר בהיסטוריה הבריטית.
על פי הנטען לאורך השנים, בלייר גם התחייב לפנות את מקומו אחרי שתי קדנציות בראשות הממשלה לטובת בראון.
בפועל, בלייר הוביל את הלייבור לניצחון מוחץ בבחירות הכלליות בבריטניה ב-1997, ובראון אכן הפך לשר אוצר עם סמכויות נרחבות ביותר ו"אוטונומיה אדירה" כפי שהובטח לו.
בבחירות הכלליות ב-2001, הלייבור בראשות בלייר ניצחה שוב והוא המשיך לכהונה שנייה ברציפות.
גם בבחירות הכלליות ב-2005 ניצחה הלייבור, אלא שבניגוד לסיכום לכאורה, בלייר המשיך לקדנציה שלישית, ורק ביוני 2007, אחרי שנתיים, התפטר מהתפקיד ובראון נכנס למלא את מקומו.
במשך שנים רבות הכחישו שני הצדדים את קיומה של העסקה, אך מאוחר יותר התייחסו אליה בשינויים קלים.
כאמור, קיומה של העסקה נדחה בפומבי על ידי בלייר, בראון ורבים ממקורביהם במשך שנים ארוכות, מה שעורר ספקולציות רבות לגבי מה, אם בכלל, הוסכם ביניהם.
ביוני 2003 פרסם הגרדיאן מכתב, שלדבריו מתאר את תחומי מדיניות הפנים שעליהם נדרש בלייר להתחייב לבראון כחלק מהאוטונומיה והסמכויות שיקבל בתפקידו כשר אוצר.
כולל "אג'נדה של הגינות" (שהייתה מרכיב במשנתו של בראון ואומצה על ידי ממשלת הלייבור) המורכבת מ"צדק חברתי, הזדמנויות תעסוקה ומיומנויות".
באוקטובר 2003 אמר בעל הטור טום בראון ל-BBC כי בראון סיפר לו על העסקה יום לאחר ביצועה.
לפי בראון, הצדדים לא סיכמו את הפרטים באופן מהודק, והציפייה המקורית הייתה שבלייר יתפטר באותה שנה בערך:אין לי ספק שהייתה עסקה, מאז שגורדון התקשר אליי בבוקר שלאחר ביצועה וסיפר לי עליה.
יחד עם זאת, אני גם מאמין ששני הגברים עזבו את המסעדה עם גרסה אחרת של העסקה בראשם...
הם לא ממש רשמו את זה על הנייר.
גורדון האמין שבלייר יתפטר בערך עכשיו, ובלייר האמין שהוא...
לא התחייב לשום לוח זמנים.בפוליטיקה הבריטית הרבו לעסוק בעסקה, כולל ספר מיוחד שנכתב על ידי עיתונאי ה-BBC, תוכנית דוקומנטרית שהוקדשה לעסקה ואפילו סרט מ-2003 בשם העסקה (The Deal) בכיכובם של השחקנים מייקל שין ודייוויד מוריסי (בתפקידיהם של בלייר ובראון, בהתאמה).
בראיון בטלוויזיה אצל פירס מורגן בפברואר 2010, הודה בראון שהוא דחה את ההתמודדות האישית שלו על הנהגת הלייבור בגלל סיכום מוקדם ושבלייר הבטיח להעביר לו את השלטון בשלב מאוחר יותר, אבל מנקודת המבט של בראון - בלייר לא הצליח לעמוד בצד שלו בעסקה.
בראון גם הצהיר כי העסקה לא נעשתה באותו מפגש במסעדת גרניטה, אלא סוכמה כבר לפני שהם נפגשו במסעדה.
בספרו מ-2017 (My Life, Our Times) בראון תיאר שוב את ארוחת הערב בגרניטה כ"אירוע פורמלי" בלבד, שרק אישר את מה שהשניים כבר דנו עליו והסכימו בעבר.
עלו גם טענות כי בלייר לא כיבד את העסקה בזמן בגלל לחץ שהופעל עליו מהבית הלבן, משום שהנשיא ג'ורג' ווקר בוש לא רצה לעבוד מול בראון.
באוטוביוגרפיה שלה, כותבת שרי בלייר, רעייתו של טוני, שהעסקה התרחשה בבית של שכן, ולא במסעדת גרניטה.
בראיון עם פיטר הנסי ב-BBC, טען טוני בלייר שההסכם נסגר "...בכמה מקומות שונים באדינבורו", בבתיהם של חברים מימי בית הספר, וגם הוא חיזק את הטענה שבזמן שסעדו בגרניטה, כבר הוחלט מקודם לכן מה הולך להתרחש.
עסקת קומבינציה היא הסדר מקובל בענף הבנייה בישראל, שבו בעל המקרקעין מעביר לקבלן חלק מהבעלות על הקרקע בתמורה לבנייה.
בעל הקרקע מעביר לבעלות הקבלן אחוז מסוים בקרקע, והקבלן בונה את המיזם על הקרקע כולה.
בתמורה, מקבל בעל הקרקע חלק מהדירות (או שטחים בנויים אחרים) מתוך מה שנבנה.
העברת חלק יחסי בקרקע לקבלן.
קבלת תמורה בדמות דירות או יחידות מסחריות בשווי שנקבע מראש.
המשמעות היא שבעל הנכס מקבל את התמורה רק לאחר גמר הקמת המיזם - דבר שעלול לארוך כמה שנים.
שני הצדדים לעסקה מתחלקים בסיכונים של מיזם הבנייה (לוחות זמנים, עלויות, שוק).
בעל הקרקע נהנה מעליית ערך על הקרקע ללא צורך בהשקעה כספית.
עסקות קומבינציה מקובלות כאשר לבעל הקרקע אין הון להשקיע בבנייה, אבל יש לו נכס בעל ערך גבוה, למשל קרקע עליה ניתן להקים מבנה מגורים רב דירות.
סוג דומה של עסקאות מבוצע על ידי גופים ציבוריים כרשויות מקומיות, המעניקות לקבלנים בעלות על מקרקעין או הטבות שונות בתמורה לשירותים כגון הקמת תשתיות ופיתוח שטח.
עסקאות כאלה מקובלות ברחבי העולם.
עֲפוּלָה היא עיר במחוז הצפון בישראל.
היא מכונה "בירת העמק" משום שהיא שוכנת במרכז עמק יזרעאל, על כביש 65, בין הערים חדרה וטבריה.
כינוי נוסף לעיר הוא "עיר יזרעאל".
עפולה נוסדה בשנת 1925 והוכרזה רשמית כעיר ב-25 בפברואר 1973.
העיר נקראה בראשיתה "עפולה", על שם תחנת הרכבת עפולה והכפר "אל-פולה" ששכן באזור.
אולם המייסדים חיפשו לה שם עברי והתלבטו בין השם יזרעאל, על שם "עמק יזרעאל", לבין "ארבל" – כהצעתו של ישעיהו פרס, על סמך השערה שבמקום היה כפר בשם ארבל, ובחרו בשם "יזרעאל".
כנגד כוונה זאת יצא אברהם יעקב ברור שטען שאסור לקרוא לעפולה "יזרעאל" שכן יזרעאל המקורית נמצאת בכפר זרעין שבתל יזרעאל.
למרות המחאות, ב-1 בפברואר 1926 אישרה ממשלת המנדט את השם יזרעאל.
אולם תושבי הארץ המשיכו להשתמש בשם "עפולה" במקביל לשם הרשמי "עיר יזרעאל".
בעיתונות, במקרים רבים, כתבו "עיר יזרעאל (עפולה)" או "עפולה (עיר יזרעאל)".
בשנת 1938 כתב זאב וילנאי שמקור השם עפולה הוא ערבי, אולם ייתכן שמקורו עברי, במילה "עפל", המוזכרת גם בכתבי המארות המצרים מן המאה ה-19 לפני הספירה וברשימותיו של הפרעה תחותמס השלישי.
אף על פי שאין עדות ברורה ליישוב בשם זה בעמק יזרעאל, הועלתה ההשערה שהפסוק המספר על גיחזי עוזרו של אלישע הנביא שחי באזור שונם, מתייחס ליישוב בשם עפל בעמק יזרעאל.
בסוף 1940, עם הקמת מועצה מקומית חדשה לעפולה, נקראה המועצה בשם "עיר יזרעאל עפולה" או "עיר יזרעאל (עפולה)".
עם הפיכתה של עפולה לעיר שונה שמה ל"עפולה" בלבד.
תל עפולה, הנמצא בלב העיר, כולל עשר שכבות המעידות על יישוב כמעט רציף של העיר למן התקופה הכלכוליתית המאוחרת ועד לתקופה האיובית במאה ה-13. האתר פתוח לציבור, והשרידים הנראים לעין כוללים סרקופגים מעוטרים מהמאה השנייה ועד למאה הרביעית לספירה ששימשו כקירות במבנה צלבני שהיה השכבה העליונה בין עשר שכבות התל.
בתל עפולה נמצאו שרידי מצודה המוקפת בחומה בנויה מסרקופגים רומיים שהובאו למקום מאתרי קבורה רומיים, אשר נבנתה על ידי הערבים או שהייתה מצודה צלבנית מבוצרת.
חפירות ארכאולוגיות בוצעו גם בתל הקטן שעליו נמצא מגדל המים הישן של עפולה.
בחפירות בשנת 1950 נמצאו במקום מבנה מהתקופה הרומית בארץ ישראל ובתוכה כלי בית וכלים חקלאיים וכן קברים מהתקופה הכנענית עם שלדי אדם, כלי חרס, צור וקישוטים, וממצאים מהתקופה הכלקוליתית בארץ ישראל.
בשנת 1926 נמצאו עתיקות מהתקופה הרומית על יד הכביש למרחביה.
הכפר אל-פולה המזוהה בעפולה או במרחביה הסמוכה מוזכרת בכתבי יאקות אל-חמאווי מהמאה ה-13.
המאה ה-19 עד להקמת היישוב העברי
בתקופה העות'מאנית הייתה במקום אחוזה פיאודלית של משפחת סורסוק העשירה מביירות שכללה כמה בניינים וכונתה "אל פולה".
המשפחה רכשה את השטח כחלק מאדמות עמק יזרעאל בשנות ה-70 של המאה ה-19 ותושביו הפכו לאריסים.
בשנת 1905 הקימו הטורקים באל פולה, בסיוע גרמני, תחנת רכבת של רכבת העמק.
בשנים 1912–1915 נסללה מסילת השומרון מעפולה דרך ג'נין אל שכם ואל טולכרם.
בשנת 1917 שימש המקום כבסיס לצבא הטורקי, ובקרב מגידו בספטמבר 1918 נכבש על ידי הבריטים.
בשנת 1922 הוקם בית ספר לרגלי גבעת המורה, וב-1923 הוקם במורדות גבעת המורה בית החולים "העמק".
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל של שנת 1922 נמנו בעפולה 471 מוסלמים, 62 נוצרים, 2 בהאים ו-28 יהודים (24 מתוכם גברים).
החברה רכשה את אדמות עפולה כיחידה אחת מהכשרת היישוב עבורה רכש יהושע חנקין את האדמות מהפאודל אליאס סורסוק שישב בביירות.
האריסים שעיבדו עבורו את הקרקע ישבו בכפר זעיר בשם "אל-פולה" שמיקומו היה בלב השטח העירוני של עפולה כשזו נבנתה.
עם מכירת אדמות עפולה לחברת קהילת ציון, פונו מהן האריסים הערבים תמורת פיצוי נמוך.
המועצה שכרה עורך דין, אך עד שזה הכין את הצעתו, נסתיימה עסקת רכישת האדמות על ידי חברת קהילת ציון.
חברת קהילת ציון אמריקאית הועידה לעפולה תפקיד של מרכז עירוני שיעניק שירותים מסחריים ותרבותיים לקיבוצי ומושבי עמק יזרעאל.
החברה שכרה את שירותיו של האדריכל ומתכנן הערים הידוע מגרמניה ריכרד קאופמן, שתכנן תוכנית מתאר מקומית מפורטת לעפולה, לרבות חלוקת שטחה לגושים וחלקות, שאומצה במרוצת הזמן ברישום שנעשה בלשכת רישום המקרקעין המנדטורית בשנים 1938 עד 1940 ואשר בשינויים שהזמן גרמם ממשיכה לחול עד היום.
האדריכל קאופמן חילק את אזורי העיר המתוכננת לאזורי מגורים, אזורי מסחר ושירותים ואף לשטחים המיועדים לתרבות ואמנות.
מכאן נוצרה האגדה המפורסמת על "האופרה של עפולה".
החברה מכרה את המגרשים למתיישבים מיועדים בשני מקומות, בארצות הברית ובפולין.
רוב רוכשי המגרשים בארצות הברית לא באו להתיישב בעפולה וראו ברכישת מגרש בה משהו שבין תרומה להתיישבות הציונית לבין השקעה לאחרית הימים.
יהודי פולין שקנו מגרשים בעפולה אכן באו להתיישב בה, והם היו ראשוני המתיישבים בעיר שנוסדה במקום בשנת 1925. רבים מרוכשי המגרשים בפולין נספו בשואה ועם גל העלייה מארצות חבר העמים בשנות התשעים הגיעו גם יורשים של אחדים מהם שדרשו את ירושתם.
כבר בשנת 1926 כונן במקום מועצה מקומית, תוך קביעה שבמיסים ישתתפו כל בעלי המגרשים בין אם הם יושבים במקום ובין אם לאו.
בעיר הוקמה שדרה מרכזית, בה ניטעו דקלי וושינגטוניה חסונה.
השדרה, שנקראה לימים שדרות ארלוזורוב הייתה המרכז המסחרי והמנהלי של העיר עפולה במשך שנים רבות, עד לשנות ה-80, והדקלים הפכו לסמל ויזואלי המזוהה עם עפולה.
בימיה הראשונים של עפולה, בשנת 1928, נוסד בנק מיוחד למימון ההתיישבות בעיר בשם "בנק להתפתחות עפולה בע"מ".
בית קולנוע ראשון הוקם בעפולה בשנת 1936 (בפינת הרחובות יהושוע חנקין ומשה שרת) – קולנוע "קייצי".
הופעל על ידי עזרא סואץ ובניו לסירוגין עד שנת 1981.
הכוונה המקורית של מקימי העיר להקמת מרכז עירוני משגשג ליישובי העמק נכזבה בראשיתה.
העיר לא התפתחה כמצופה ועם קום המדינה היה מספר תושביה כ־2,500 איש בלבד.
מוסד אחד שקיים את התקוות הגדולות שתלו בו מייסדיו הוא בית חולים העמק (לשעבר "בית החולים המרכזי בעמק") שהוקם בשנת 1923.
ב-14 בנובמבר 1942 הגיעה קבוצה של אנשי היישוב שהוחזרו מאירופה הנאצית לעפולה והתקבלו בה על ידי רבים מתושבי עפולה שהגישו להם ארוחה חמה.
מעפולה הועברו אנשי הקבוצה למחנה המעצר בעתלית, ממנה שוחררו לבתיהם.
בשנותיה הראשונות של המדינה קלטה עפולה אלפי עולים, רובם מעיראק ומתימן ומיעוטם מרומניה.
בתקופת המעברות היו בעיר קטנה זו שלוש מעברות גדולות.
במשך הזמן נוספו לעיר שלושה אזורי מגורים שיועדו להתיישבותם של העולים ושוכני המעברות: בשטח העירוני של עפולה הוקמה "שכונת גאולים" שחולקה למגרשים גדולים שיועדו למשקי עזר.
שכונה זאת הפכה במרוצת הזמן לשכונת יוקרה והיא כיום אזור הווילות העיקרי של העיר.
במרחק של כ-5 ק"מ מעפולה הוקמו על אדמות מינהל מקרקעי ישראל שתי שכונות: עפולה עלית שהוקמה בשנת 1951, שהיא שכונה של בתי קרקע ובנייני דירות לא גדולים השוכנת מצפון־מערב לכביש עפולה – טבריה, וממולה שכונת גבעת המורה.
השכונה נמצאת במעלה ההר שגובהו 515 מטר מעל פני הים.
הוא נקרא בשמו המקראי גבעת המורה, שם המעיד, ככל הנראה, "מורה" מלשון "יורה" (לבה), ביחד עם סלעי הבזלת הרבים בו, כי היה בעידנים רחוקים הר געש.
השכונה הוקמה בשנת 1953 והיא מטפסת במעלה ההר מכביש עפולה – טבריה.
רוב בתי השכונה הם בניינים מרובי דירות שבהם נקלטו גלי העלייה שהגיעו לעיר במרוצת הזמן.
בראשית שנות השבעים הוקמה בצמידות לשכונה זו שכונת הווילות "רוממה" שאוכלסה במסגרת "בנה ביתך".
שטח חקלאי באורך של כ-4 קילומטר הפריד בין שני חלקי עפולה ובמשך שנים רבות דרשה עפולה לחבר את שכונותיה.
בשנת 1971 דרשה עפולה לקבל כ-500 דונם לצורך הקמת אזור תעשייה.
בנובמבר 1972 הוכרזה עפולה כעיר והרשות המקומית שלה הפכה ממועצה מקומית לעירייה.
עפולה הייתה אז העיר ה-31 בישראל, השתרעה על שטח של 30,000 דונם, הייתה לה אוכלוסייה של כ-18,650 נפש והיא שירתה אוכלוסייה של כ-110,000 תושבים.
שינוי המעמד נחגג בטקס רשמי בינואר 1973.
במשך שנים רבות, משנות השבעים שבהן הוכרזה עפולה כעיר ועד לראשית שנות התשעים, היה מספר תושביה של עפולה יציב ועמד על כ-25,000 נפש.
בשנות התשעים קלטה העיר עולים מאתיופיה.
גל העלייה הגדול מחבר המדינות הביא לגידול ניכר במספר תושבי העיר והגיע בשנת 2005 ל-42,000 תושבים.
ב-2018 אושרה תוכנית להקמת שכונת מגורים נוספת לעיר.
במסגרת התוכנית יוקמו בדרום העיר כ-7,800 דירות, פארק עירוני בשם פארק נחל בוהו בגודל 120 דונם ואף מתחם מלונות קטן.
על מנת לתת מענה תחבורתי לתושבי העיר הגרים בה כבר כיום ובעתיד לתושבים נוספים, התוכנית כוללת הקמת כביש טבעת נוסף לעפולה.
ארבעת חלקי העיר הנכללים בתחום השיפוט של עיריית עפולה:
שטח חלק זה עומד על 3,500 דונם.
עפולה עילית – נוסדה בשנת 1950 בחלקה הצפוני של עפולה, לרגלי גבעת המורה וממערב לשכונת גבעת המורה.
עד שנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה עפולה עילית קבוצת מעברות (ביחד עם גבעת המורה), ששימשו כבית זמני להמוני העולים שהגיעו לארץ, בעיקר ממדינות ערב.
רבים מהעולים לישראל במבצע שלמה התיישבו בשכונה.
כך, מספר התושבים בה גדל בעשרות אחוזים.
במשך הזמן, התפתחה השכונה ובסוף שנות ה-80, החלו להגיע אליה עולים מקצוות ברית המועצות.
מספר העולים בשנות ה-90 למקום הכפיל את עצמו, לאחר קריסת ברית המועצות.
כיום, מתגוררים בעפולה עילית כולה, כ-4,000 נפש.
בשנת 2012 החלה הגירה גדולה של זוגות צעירים חרדים מחסידות ויז'ניץ לשכונת עפולה עילית שהגיעה לשיאה בשנת 2017 כאשר מאוכלסת שכונת עפולה עילית במשפחות חרדיות רבות.
במהלך קיץ תשע"א בהוראת הרב שטיינמן נפתחה ישיבה בשם "הישיבה הגדולה עפולה".
בראשות הישיבה עומדים ראש הישיבה הרב רפאל בלום והמשגיח הרב בנימין ברויאר, כעת הישיבה מונת כ-220 תלמידים.
עפולה הצעירה – שכונה הנמצאת מערבית לעפולה עילית.
בשנת 2020 השכונה החלה להתרחב משמעותית עם בניית מאות דירות חדשות, ובכך הפכה לשכונה חדשה.
עפולה הירוקה – שכונת וילות פרטיות חדשה עם בנייני יוקרה לא גבוהים.
בשכונה נבנה פארק ענק, בתי כנסיות, גן לחינוך מיוחד, סמינר לבנות.
רחוב יצחק שמיר הוא הרחוב הראשי והבולט בשכונה, בנוסף לכביש החורשה, כביש חדש המחבר בין השכונה לכביש החדש "עוקף עפולה".
גבעת המורה – נוסדה בשנת 1955 על שיפולי גבעת המורה.
תופסת כיום גם חלק נרחב משטחה הצפוני.
זוהי השכונה הגבוהה ביותר בעפולה והיא נמצאת בגובה של 250 עד 300 מטר מעל פני הים.
שכונה זו קלטה את מרבית עולי ברית המועצות לשעבר וגם חלק מעולי אתיופיה.
בין השנים 2015–2020 החלה הגירה משמעותית של חרדים לשכונה וכעת השכונה מאוכלסת במשפחות חרדיות רבות במקביל לשכונת עפולה עילית.
נוף יזרעאל – שכונה פנימית הנמצאת בחלקה הדרום-מזרחי של גבעת המורה, השכונה מאוכלסת בעיקר על ידי עולי ברית המועצות לשעבר.
רובע יזרעאל – שכונה חדשה המוקמת בשטח חקלאי באורך של כ-4 קילומטר אשר הפריד בין שני חלקי העיר.
בשכונת רובע יזרעאל מתוכננות 4,600 דירות, אשר מתוכן מאוכלסות כבר כ-1,800 יחידות דיור.
השכונה ממוקמת כ-20 דקות הליכה רגלית מתחנת הרכבת.
הוא נגיש לדרכים ראשיות מרכזי בילוי ובית חולים העמק, והוא עתיד לשנות את הצביון החברתי דמוגרפי בעיר על ידי משיכתם של זוגות צעירים מכל הארץ הרוצים בחיים איכותיים ובמחיר סביר.
C1 (שכונת הרכבת, נקראת גם שכונת "לב העמק") – השכונה החדשה ביותר בעפולה, נמצאת עדין בשלבי בניה, אם כי השכונה כבר מאוכלסת חלקית, נמצאת בסמוך לתחנת הרכבת ומכאן שם השכונה.
התעשייה בעפולה מושתתת על תעשייה מסורתית בכ־100 מפעלים, בהם מועסקים
בעפולה קיימים שני מרכזי מסחר ובילוי פתוחים (פאוור סנטרים) וכן קניון העמקים.
כמו כן יש בעיר שוק המשמש למסחר ולבילוי.
אזור התעשייה אלון תבור הוקם ביוזמת עיריית עפולה בשיתוף עם מועצה אזורית עמק יזרעאל מצפון מזרח לעיר, ליד כביש 65. עד דצמבר 2009 פעל בעיר מפעל "תדיראן־אמפא" למקררים ומזגני אוויר, שהיה מהבולטים בעיר.
כיום קיימים בעיר מספר אזורי תעשייה מרכזיים, בהם "קריית אמיתי" בעיר התחתית, המאופיין ברובו במסחר ותעשייה קלה.
אזורי תעשייה נוספים שוכנים בעפולה עילית, בהם מפעל "חוגלה קימברלי", מכבסת "תל-בר", שהיא המכבסה התעשייתית הגדולה בישראל וכן אזור התעשייה "המשולש", בו ממוקמים כמה עשרות מפעלים ובתי מלאכה נוספים.
עיריית עפולה פועלת להקמת פארק לתעשיות עתירות ידע, על קרקע בשטח של כ-400 דונם בסמוך לשכונת רובע יזרעאל, לתחנת הרכבת ולמרכז רפואי "העמק".
בנוסף, הוקם בעפולה מרכז חדשנות ויזמות טכנולוגית, אשר יתמקד בפעילות
מיזמים ובפרויקטים מסוג החקלאות, המזון, אגרו ביו וביו רפואי.
נכון לשנת 2015, מונה מערכת החינוך העירונית 11,217 תלמידים הלומדים ב־22 בתי ספר (7 בתי ספר ממלכתיים דתיים ו-15 בתי ספר ממלכתיים) ו-76 גנים, מתוכם 20 בחינוך הממלכתי דתי.
בשנת 2010 הוקמה בעיר הישיבה הגדולה עפולה.
בנוסף, קיימת בעיר ישיבת ההסדר "חיבורים עפולה", שלוחה של ישיבת ההסדר בית שאן.
בשנת 2025 נפתחה בעיר ישיבת "אהבת שלום" של חסידות ויז'ניץ.
על בסיסו של בית קולנוע שנסגר הוקם בעיר מבנה היכל תרבות עירוני ולצידו גלריה עירונית.
בנוסף, בעיר פועלים גם ספרייה עירונית וקונסרבטוריון ובו התזמורת הייצוגית של עפולה, כיתות לימוד, אודיטוריום, אולפן הקלטות ופעילות של חבורות זמר.
קבוצת הכדורסל של הפועל עפולה משחקת בליגת העל בכדורסל.
קבוצת הכדורגל של הפועל עפולה משחקת בליגה הלאומית בכדורגל.
פארק עפולה נפתח בתחילת אוקטובר 2007 כחלק מרובע יזרעאל, בין עפולה עילית לעפולה התחתית, באזור הסמוך לבית החולים "העמק".
הפארק משתרע על שטח של כ-120 דונם והוא נגיש כולו לאוכלוסייה בעלת צרכים מיוחדים.
בפארק יש אמפיתיאטרון גדול ובו 2,400 מקומות ישיבה וכן כ-10,000 נוספים במדשאות פתוחות למופעים, פסטיבלים והצגות, אגם, מסלול היקפי של שבילי הליכה ורכיבה על אופניים באורך של 1.5 ק"מ, מגרשי ספורט, מתקני כושר שדה, פינת חי, רחבת משחקים רב תכליתית מקורה, המשלבת פארק חבלים ייחודי, בית קפה, מדשאות ושולחנות לפיקניק.
ב-24 ביוני 2019 הודיעה העירייה על סגירת הפארק במהלך יולי–אוגוסט בפני מי שאינם תושבי העיר.
ארגון עדאלה עתר נגד ההחלטה.
לאחר שבית המשפט המחוזי בנצרת הבהיר לעירייה כי המהלך בלתי חוקי, הכריזה העירייה על פתיחת הפארק לציבור הרחב החל מ-16 ביולי.
ב-5 ביוני 2025 ייפתח בעפולה מתחם הקולנוע של רשת "מובילנד".
החל משנת 2015, את התחבורה הציבורית העירונית בעפולה מפעילה חברת סופרבוס אשר זכתה במכרז ההפעלה לאשכול עפולה, קודם לכן פעלה בעיר חברת קווים ולפניה אגד.
בעפולה עוברים שלושה צירי תחבורה עיקריים: כביש 60 (מגיע מכיוון אזור יהודה והשומרון וממשיך לנצרת), כביש 65 (כעורק תחבורתי חשוב המחבר בין מישור החוף לגליל) וכביש 71 (מחבר בין עפולה לבית שאן).
בינואר 2021 נפתחה תחנה מרכזית עפולה החדשה.
באוקטובר 2016 נחנך קו העמק מחיפה לבית שאן.
בעפולה הוקמה תחנת רכבת אשר משרתת את העיר וסביבתה, ויוצאות ממנה רכבות לבית שאן ולחיפה פעם בשעה ובשעות השיא פעמיים בשעה.
בימי מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט (ובהמשך עד להקמת מדינת ישראל השתייכו רבים מתושבי עפולה לארגון "ההגנה" וחלקם התגייסו למשטרת היישובים העבריים.
באותה תקופה הקימו שלטונות המנדט הבריטי במרכז העיר מצודת טגארט מן הדגם הגדול, הממשיכה להתקיים גם בתקופת המדינה ומשמשת כתחנת המשטרה של העיר.
בימי מלחמת העולם השנייה שכנו בעפולה בסיסים בריטיים.
במרכז העיר, בסמוך לתחנת המשטרה, היה מחנה שבויים איטלקיים.
מול בית החולים המרכזי בעמק (כיום בית חולים העמק), היה בסיס לחיילים מהאימפריה הבריטית, מאוסטרליה וממושבות אפריקה.
במלחמת העצמאות הייתה העיר עפולה נקודה אסטרטגית בין ג'נין בדרום לבין נצרת בצפון.
ב-4 ביוני 1948 העיר הופצצה מן האוויר על ידי מטוסים עיראקיים.
פצצה פגעה באחד הבתים ונהרגו גבר, שלוש נשים וילד.
למחרת הופצצה העיר בשנית אך הפעם לא נגרם כל נזק.
הפצצות נוספות אירעו ב-12 ביולי וב-18 ביולי ושוב ללא נפגעים.
עם פרוץ המלחמה נערכו בעפולה חפירות ביצורים מסיביות ובעיר הייתה הרגשה של כעין מצור.
מצבה הביטחוני של העיר הוקל עם כיבוש הכפר זרעין (באתר בו שוכן כיום קיבוץ יזרעאל) מדרום וכיבוש נצרת מצפון.
במלחמת ששת הימים הוטלו על מבואות העיר תשע פצצות, על ידי מפציץ טופולב Tu-16 עיראקי, שמטרתו הייתה הפצצת מחנה צבאי בשולי העיר.
המטוס הופל באש נ"מ מן הקרקע.
במלחמת יום הכיפורים שימש בית העלמין הצבאי בעפולה כמקום קבורה ארעי לחיילי צה"ל שנפלו בקרבות רמת הגולן, עד שהובאו לקבורה במקומות מגוריהם לאחר תום המלחמה.
עפולה שימשה מטרה לפיגועי טרור.
ב-25 במאי 1965 פוצץ מטען חבלה שהוצמד לבית דירות ברחוב קינמון בעיר ולבניין נגרם נזק קל.
בשנת 1970 התפוצץ מטען חבלה בשוק העירוני, שהיה אז על פסי מסילת הברזל של רכבת העמק, ואדם אחד נהרג.
הפיגוע הכבד מכל היה פיצוץ מכונית תופת ליד אוטובוס ב-6 באפריל 1994, שבו נספו 8 מבני העיר ותושבי הסביבה ונפצעו כחמישים איש.
ב-30 בנובמבר של אותה שנה החיילת ליאת גבאי הייתה בדרכה לביתה בעפולה מבסיס חיל התותחנים בו שירתה.
בלב העיר, מול תחנת המשטרה, הותקפה על ידי מחבל שעקב אחריה, הלם בראשה מאחור באמצעות גרזן והרג אותה במקום.
ב-4 באוקטובר 2001 בצהרים אירע פיגוע ירי במרכז עפולה.
המפגע לבוש במדי צה"ל וכומתה אדומה פתח בירי לעבר עוברים ושבים בתחנה המרכזית.
הוא הגיע למקום באוטובוס סמוך לשעה 14.00 ומיד כשירד ממנו פתח באש.
3 בני אדם נהרגו ו-18 נפצעו.
המפגע נורה למוות על ידי השוטרים שהיו במקום.
כבר ב-27 בנובמבר 2001 אירע פיגוע נוסף, כאשר סמוך לשעה 11.30 שני מפגעים (מפת"ח ו"הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני") פתחו בירי לעבר אוטובוס שחנה בתחנה המרכזית.
בפיגוע נהרגו 2 בני האדם וכ-50 נפצעו (10 קשה ו-2 במצב בינוני).
המפגעים נמלטו, תוך שהם ממשיכים בירי, לעבר השוק העירוני הסמוך, אך נורו לבסוף על ידי כוחות המילואים ואנשי המשטרה שנכחו במקום.
פיגוע קשה אירע בקניון העמקים שבעיר ב-19 במאי 2003, ובו נהרגו 3 אנשים ומאבטחת נפצעה.
בסך הכל נספו בפיגועי הטרור השונים בעפולה 28 אנשים.
במלחמת לבנון השנייה ביולי 2006 נורו לעבר עפולה מספר רקטות שנפלו בשדות שמחוץ לעיר ולא גרמו לנזקים.
רקטה אחת שנפלה סמוך לכפר דחי שבגבעת המורה, לא גרמה לנזק.
ב-13 בנובמבר 2013 נרצח בתחנה המרכזית בעפולה טוראי עדן אטיאס בעת שישן באוטובוס בדרך לבסיסו על ידי נער פלסטיני שוהה בלתי חוקי.
במבצע חיצי הצפון כחלק מהמערכה שניהל צה"ל בצפון במלחמת חרבות ברזל – ספגה עפולה מטחי רקטות כבדים שירה החזבאללה מלבנון.
עפולה היא העיר המאמצת של חטיבת כפיר.
ב-7 בספטמבר 2010 נחנך מול בית חולים העמק אתר ההנצחה החטיבתי של חטיבת כפיר, והצומת המוביל אל האתר, ואל מרכז הקניות שמצפון לו, נקראה "צומת כפיר".
רבים מבני העיר נפלו חלל במערכות ישראל, ולזכרם הוקמה אנדרטה ממול לבניין העירייה.
את האנדרטה תכנן אדריכל ישראל רחום, שנולד בעפולה ופעל רבות לשימור אתריה ומורשתה.
בשנת 2004 נחנך בעיר בית יד לבנים.
כן מצויות בעיר מספר רב של אנדרטאות לזכר בני עפולה שנספו בפיגועים.
אבי אברהם אלקבץ (2018 ואילך)
(במסגרת שותפות ביחד של הסוכנות היהודית לארץ ישראל, אזור עפולה בקשר עם 12 קהילות יהודיות בדרום ניו אינגלנד שבארצות הברית)
עפיפון (או טייארה מערבית – מטוס) הוא חפץ שעף באוויר עם כיוון הרוח, הקשור לחוט שאותו מחזיק מעיף העפיפון.
העפת עפיפונים היא תחביב ידוע, אך השתמשו בה לעיתים בניסויים מדעיים – כדוגמת זה המפורסם של בנג'מין פרנקלין.
העפיפונים השטוחים בנויים בצורות גאומטריות שונות: משושה, מתומן והצורה הקלאסית – דלתון.
בין העפיפונים שאינם שטוחים יש מגוון מבנים, כגון עפיפוני כנף, עפיפונים מתנפחים ועפיפוני שלד.
כמו כן, ניתן לחלק את העפיפונים לשתי קבוצות עיקריות על פי חווטם:
עפיפונים אירובטיים – בעלי שני חוטים או יותר, באמצעותם ניתן לשלוט על תנועתם.
עפיפונים רגילים – בעלי חוט בודד.
עפיפונים אנושיים – כגון אידנוס.
בסין העתיקה בנו את העפיפונים מנייר ומבמבוק ויצרו אותם בצורות של חרקים, ציפורים וחיות אחרות, חלקן אמיתיות וחלקן מהמיתולוגיה.
חוט אחד – Single Line Kite – עפיפונים המצטיינים בקלות הטסה ומתאימים לילדים מהגיל הרך.
ניתן לעגון אותם ויטוסו עצמאית ללא התערבות המטיס.
שני חוטים – Sport Kite, Stunt Kite – עפיפונים ספורט לפעלולים.
מחייבים הטסה פעילה של המטיס.
מתאימים לביצוע עשרות תמרונים ומפתחים קואורדינציה.
עפיפוני מצנח – Speed Foil – עפיפוני ספורט שני חוטים עם חופה משטח 1.2 מ"ר עד 2.6 מ"ר.
דמויי חופת מצנח רחיפה – מייצרים משיכה הגדלה בהתאם לשטחם.
עפיפוני כוח – power kites – דומים לעפיפוני מצנח אך מייצרים משיכה/עילוי חזק מאוד.
בעלי שניים עד ארבעה מיתרים העומדים בעומס רב.
לעפיפונים אלה פרופיל אווירודינמי יעיל במיוחד המותאם למשתמש/שימוש היעד.
עפיפון שקית – עפיפון מהיר ופשוט הוא שקית ניילון דקה קשורה לחוט באחת משתי ידיותיה.
עפיפוניאדה היא הפנינג בו מעיפים המשתתפים עפיפונים צבעוניים במגוון גוונים וצורות.
ברוב המקרים מדובר בפעילות משפחתית של הורים וילדים המאורגנת על ידי הרשות המקומית.
אירועים כאלו מתקיימים מדי שנה בערים רבות בעולם.
בארץ ידועות העפופיניאדה במודיעין (בפארק יפרח), בנס ציונה, בירושלים ובמקומות נוספים.
בכפר עזה התקיים מדי שנה פסטיבל עפיפונים קטן לשלום ליד גדר הגבול בו הפריחו התושבים של כפר עזה עפיפונים צבעוניים כאות לרצונם בשלום.
העפיפוניאדה אורגנה באופן פרטי על ידי משפחת קוץ מכפר עזה.
האירוע האחרון תוכנן להתקיים ב 7 באוקטובר 2023 בשעה 16:00 אך בטבח שערכו פלסטינים מעזה בתושבי היישובים בעוטף עזה נרצחו כל חמשת בני משפחת קוץ.
עפיפוני כוח הם עפיפוני חופה/מצנח foil kites בעלי כושר עילוי המספיק להרמת אדם.
עפיפונים כאלה משמשים לרכיבה על פני משטחים יבשתיים פתוחים ורצועות חוף, באמצעות רכב תלת גלגלי, קייט באגי Kite Buggy או מאונטיין בורד או לנדבורד Landboard.
עפיפונים כוח מגיעים בגדלים שונים כאשר לכל גודל טווח רוחות מומלץ.
עפיפונים אלה הם לרוב בעלי ארבעה מיתרים Quad Lines ומכוונים בעזרת שתי ידיות או מוט שליטה.
לכל עפיפון מותאם פרופיל ייחודי המתאים לשימוש הייעודי.
עפיפוני קפיצות מייצרים עילוי רב כלפי מעלה בעוד שעפיפונים לבאגי מייצרים משיכה חזקה כאשר הם קרובים לקרקע.
מפאת הכוח הרב של עפיפונים אלה קיימים מנגנוני הגנה שונים כגון kite killers או מנגנוני depower המנטרלים אוטומטית את העפיפון מכוח ברגע שהמטיס משחרר את העפיפון עקב משב חזק פתאומי.
קיימים גם עפיפונים לגלישת קיט (עפיפוני קייט) kite surfing או kiteboarding.
עפיפונים אלה מאופיינים בשפת התקפה מתנפחת (Leading Edge Inflatable – LEI) המקנה קשיחות לעפיפון ומסייעת בשמירת המבנה האווירודינמי שלו ובהמראה מחדש של העפיפון מהמים.
קיימים גם דור חדש של עפיפונים, עפיפוני Cross, המתנפחים בזכות האוויר הזורם דרכם ללא צורך במשאבת ניפוח ומתאימים לשימוש רב תכליתי במים יבשה ושלג.
עפיפון תבערה הוא נשק מאולתר פשוט וקל להכנה, הנמצא בשימושם של פעילי חמאס ומתפרעים אלימים.
עפיפון שטוח ניתן לבנות ממספר מוטות דקים (שניים לדלתון, שלושה למשושה, ארבעה למתומן) המקובעים במרכזם, וקצוותיהם פרושים בזוויות שוות.
חוט חזק הנכרך על קצוות המוטות ומחברן מגדיר מסגרת.
למסגרת זו מצמידים יריעה דקה של נייר, ניילון או בד, אותה אפשר לקשט.
מגדירים לעפיפון צד אחורי, אליו מחברים זנב – חבל ארוך, בעל משקולת בסופו (למשל פיסת סמרטוט).
גם את החבל ניתן לקשט.
ממקמים שתי נקודות עוגן לרוחב העפיפון, אליהן מחברים חוטים.
את החוטים מעבירים דרך חורים קטנים ביריעה, ומחברים אותם לחוט ארוך אחד או לשני חוטים ארוכים.
כך הופך צידו המקושט של העפיפון לתחתון, והרוח מהדקת את היריעה אל המוטות במקום למושכה הרחק מהם ולפרק את העפיפון.
מקום מתאים להעפת עפיפון הוא מקום מרוחק מחוטי חשמל, המאפשר גם תנועה לאדם האוחז בחוט העפיפון, ויש בו רוח קבועה.
מקומות כאלה הם למשל שדה מישורי פתוח או שפת הים.
עפיפון שטוח קל להרים בשניים: אדם אחד אוחז בחוט העפיפון.
אדם אחר מחזיק את העפיפון כאשר זנבו למטה, ומטה אותו כך שצידו המקושט פונה למטה ולכיוון הרוח.
הרוח אשר דוחפת את העפיפון אופקית יוצרת גם כוח עילוי.
כאשר הרוח מרימה את העפיפון, משחרר אותו האדם האוחז בו.
החזקת החוט מחד ומשקל הזנב מאידך מחזיקים את העפיפון בזווית כזו ביחס לרוח, שכוחה של הרוח ממשיך להיות מומר לכוח עילוי.
העפיפון נופל אם זנבו נתלש, אם יריעתו נקרעת, אם החוט שבידי האדם האוחז בו משתחרר (או רפוי) או אם הרוח שוככת.
עפיפונים יציבים במיוחד (למשל עפיפון קופסה), או ברוח חזקה במיוחד, יכול להעיף אדם יחיד אשר אוחז בעפיפון קרוב אליו בכיוון הנכון ביחס לרוח.
ניתן להשתעשע בשליחת "מכתב" לעפיפון: פיסת נייר אשר חור במרכזה, שתושחל על חוט העפיפון, תינשא מעלה אל העפיפון, משום שאם כיוון הרוח דומה בין הקרקע לבין העפיפון הרי שלכל אורך הדרך זוויתו של החוט מתאימה ליצירת כוח עילוי גם עבור פיסת הנייר.
עפיפוני קרב הם עפיפונים אווירובטיים בעלי חוט אחד שחוטיהם מצופים אבקת זכוכית (מאנג'ה) או סכינים.
באמצעות החוטים נלחמים בעלי העפיפונים בעפיפוניהם של אחרים ומקפדים את חוטיהם.
עַפְיָן או אַנְשׁוֹבִי (שם מדעי: Engraulis) הוא סוג של דג במשפחת העפייניים.
עַפְיָן אירופי או עַפְיַן אַנְשׁוֹבִי (שם מדעי: Engraulis encrasicolus) הוא מין דג בסוג עפיין ממשפחת העפייניים (אנשובי).
מקום חיותו של העפיין האירופי תלוי בתפוצת מזונו.
לכן, כאשר הזואופלנקטון מצוי בקיץ בשפע רב סמוך לפני המים מגיע בעקבותיו גם העפיין.
בחורף הוא מצוי בקרבת קרקעית הים.
אורכו של העפיין כ-15 ס"מ וגופו צר.
סנפיר הזנב דמוי מזלג וסנפירי הגב והשת קטנים למדי.
קדמת ראשו מחודדת ופתח פיו רחב.
לסתו העליונה בולטת יותר מהתחתונה.
צבע גבו ירוק ואילו גחונו כסוף, ולתכונות אלה תפקיד חיוני בהטעיית טורפים.
זהו דג הנודד בלהקות ענק, המשתרעות לאורך מאות מטרים.