tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמה לספרות ההיסטוריה החלופית היא רומן האבירים "טיראנט לו בלאנש" של ז'ואנוט מרטורל.
פנטזיה היסטורית היא קטגוריה של הפנטזיה וסוגה של סיפורת היסטורית שמשלבת אלמנטים פנטסטיים, כמו קסם, לתוך נרטיב "מציאותי".
בין תתי-הסוגה השונים של הפנטזיה מתקיימים קרוסאוברים.
תקופות המסווגות כימי המלך ארתור, התקופה הקלטית והתקופה החשוכה יכולות בקלות להשתייך לפנטזיה ההיסטורית.
סיפורים שמתאימים לקטגוריה מתרחשים לפני המאה ה-20.
סרטי קולנוע מסוגה זו יכולים להכיל עלילות המתרחשות בתקופה התנ"כית של ארץ ישראל בעת העתיקה או בתקופה הקלאסית של יוון העתיקה ורומא העתיקה.
לעיתים יש להם עלילות המתבססות על מיתוסים וסיפורי עם של ההיסטוריה הרומית-יוונית, או של תרבויות מעמים סמוכים באותה תקופה.
מסע בזמן הוא נושא שכיח בסיפורת, ובמיוחד מאז סוף המאה ה-19. יצירות המכילות מסע בזמן זכו לעיבודים במגוון מדיות שונות, כמו ספרות, טלוויזיה וקולנוע.
הרעיון של מסע בזמן בעזרת אמצעים מכניים זכה לפופולריות בספרו של הרברט ג'ורג' ולס משנת 1895, "מכונת הזמן".
באופן כללי, סיפורי מסע בזמן מתמודדים עם ההשלכות של מסעות לזמן העבר או העתיד.
הנחת היסוד לסיפורים אלה נובעת מהרצון לשנות את ההיסטוריה - אם מתוך כוונה או בטעות, והדרכים בהן שינוי העבר משנה את העתיד, ויוצרים הווה או עתיד חלופיים עבור הנוסע בזמן עם חזרתו לזמן שלו.
במקרים מסוימים, הנחת היסוד היא שהעבר אינו יכול להשתנות ושזמן העתיד נקבע מראש.
לפיכך, מעשיו של הפרוטגוניסט לשינוי הגזירה מתבררים כחסרי תועלת - בעודו נאלץ לצפות באירועים מתרחשים כפי שנועדו.
מספר סיפורים מתמקדים יותר בפרדוקס של מסע בזמן ובקווי זמן חלופיים שנוצרים כתוצאה מהשימוש במסע בזמן - לפעמים יותר מהמסע עצמו.
סיפורים אלה כוללים לעיתים ביקורת חברתית, מאחר שאלמנט המסע בזמן מעניק "השפעה מרוחקת ונחוצה", שמאפשרת למדע הבדיוני להתייחס לנושאים מודרניים בדרך מטפורית.
רומנים היסטוריוגרפיים משלבים בין סיפורת היסטורית לבין מטא-בדיון.
מונח זה משתייך לספרות פוסטמודרניסטית, והוא כולל סופרים כמו סלמאן רושדי ותומאס פינצ'ון.
כמה רומנים של חתן פרס נובל לספרות ז'וזה סאראמאגו מתרחשים בזמנים היסטוריים, וביניהם נמנים "דברי ימי מנזר" (1982), "הבשורה על פי ישו" (1991) ו"תולדות המצור על ליסבון" (1989).
בעלילה מקבילה שמתרחשת במאות ה-12 וה-20, ושבה ההיסטוריה והבדיון חופפים ביניהם ללא הרף, הרומן האחרון מפקפק באמיתותם של מקורות היסטוריים ועוסק בהבדל שבין כתיבת היסטוריה וכתיבת בדיון.
תת-סוגה בולטת בסיפורת ההיסטורית היא הרומן ההיסטורי לילדים.
סיפורת מסוג זה נוטה להכיל מסרים פדגוגיים, ויכולה ללכת בדרכים הקונבנציונליות של רבות מתתי-הסוגה של הסיפורת ההיסטורית.
מספר יצירות כאלו כוללות אלמנטים של פנטזיה היסטורית או מסע בזמן, וזאת בכדי לבסס את המעבר שבין העולם המודרני לבין תקופת העבר - כל זה לפי המנהג של ספרות לילדים.
לעיתים, חברות ההוצאה לאור יכסו את העמלה לסדרת רומנים היסטוריים שחוקרת תקופות זמן שונות.
פרס הוקרה בולט בתת-הסוגה של ספרות היסטורית לילדים הוא פרס הסיפורת ההיסטורית ע"ש סקוט או'דל.
נרטיבים היסטוריים מצאו את דרכם גם לקומיקסים ורומנים גרפיים.
תקופת יוון העתיקה סיפקה השראה לרומן הגרפי "300" של פרנק מילר, אשר עוסק בקרב תרמופילאי וזכה לעיבוד קולנועי בשנת 2006, וכן סדרת "עידן הברונזה" של אריק שנובר , שמגולל מחדש את קורות מלחמת טרויה.
אלמנטים היסטוריים נכללים גם בקומיקסים "רשומות שלוש הממלכות" ו"הטקטיקה של סון זי" מסוגת מנהואה של לי צי צ'ינג, בספרי הקומיקס "אסטריקס" ו"בוב ובובט" וכן במאנגות "ווגאבונד" ו"רורואוני קנשין".
סיפורים של סרטי דרמה היסטוריים מתבססים על אירועים היסטוריים ואנשים מפורסמים.
כמה מהדרמות ההיסטוריות הן דוקו-דרמה, שמנסות לתעד באופן נאמן למקור אירוע היסטורי או ביוגרפיה, אם כי הדבר תלוי במידע שבחומר ההיסטורי המתועד.
דרמות היסטוריות אחרות הן מעשיות בדיוניות המתבססות על אנשים אמיתיים ומעשיהם, כמו למשל סרט הקולנוע "לב אמיץ", המבוסס באופן רופף על סיפורו של האביר מהמאה ה-13 ויליאם וולאס ומאבקו לעצמאותה של סקוטלנד.
סרטים המתארים את ההיסטוריה של מזרח אסיה, מרכז אסיה ודרום אסיה מכונים ביפן בשם ג'ידאי גקי.
סרטי סמוראים כמו "זטואיצ'י" וסדרת "Lone Wolf and Cub" נכנסים גם לקטגוריה של דרמות היסטוריות.
סרטים אלו הציגו לרוב פרוטגוניסט ראשי מיתי כמו הרקולס ושמשון, כמו גם את גיבורה העממי של איטליה, מצ'יסטה.
גיבורים אלה הצילו לרוב נסיכות שבויות מידיהם של עריצים ורודנים, ונלחמו במפלצות מיתולוגיות.
אולם, לא כל הסרטים היו מבוססים על פנטזיה.
רבים מסרטי הקולנוע כללו דמויות מפורסמות מההיסטוריה כמו יוליוס קיסר, קלאופטרה וחניבעל, וחופש יצירתי רב ביצירת הסיפורים.
נושאים פופולריים בדרמות ההיסטוריות היו גלדיאטורים, פיראטים, אבירים, ויקינגים ועבדים המתמרדים נגד מלכים רודנים.
מספר סרטי קולנוע מתרחשים בתקופת ימי הביניים, ביניהם האפוסים הקולנועיים "ממלכת גן עדן" (2005) ו"רובין הוד" (2010) של הבמאי רידלי סקוט, וסרטים המבוססים על אגדות המלך ארתור כמו "המלך ארתור" (2004) של הבמאי אנטואן פוקואה ו"Pendragon: Sword of His Father" (2008).
נרטיבים היסטוריים רבים הורחבו גם למדיום הטלוויזיוני.
סדרות טלוויזיה המבוססות על העת העתיקה כוללות את "רומא", "ספרטקוס", "ויקינגים", "הממלכה האחרונה", "הסולטאן" ו"אני, קלאודיוס".
ממלכת אנגליה במהלך שלטון בית טיודור גם היא משמשת נושא עיקרי לסדרות טלוויזיה כמו "שושלת טיודור", "מלכה לבנה" והמשכה "נסיכה לבנה", המתרחשות בתקופת המאה ה-15. סדרות טלוויזיה שמבוססות על המלחמות הנפוליאוניות כוללות את "הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן" ו"מלחמה ושלום".
סדרת הטלוויזיה ההיסטורית "הבורג'ס" מגוללת את סיפורו של בית בורג'ה בתקופת הרנסאנס האיטלקי של המאה ה-16. אולפני טלוויזיה סיניים הפיקו סדרות טלוויזיה סיניות לטלוויזיה המרכזית של סין כמו "האגדה והגיבור" וסדרת ההמשך שלה, המבוססות על סיפורי האגדות הסיניות הענקת האלוהות , וכן הסדרות "מלחמת המלך" ו"אימפריית הצ'ין".
כמו כן, הופקו סדרות וושיה, שרבות מהן התבססו על יצירותיו של גִ'ין יוֹנְג כמו טרילוגיית הקונדור ו"סייף החרבות", ו"לו שיאופנג" ו"צ'ו ליושיאנג", המבוססות על ספריו של גוּ לוֹנְג .
סדרות אלה היו פופולריות מאוד בסין, אם כי זכו להתעלמות מוחלטת בתרבות המערבית.
היסטוריה היא אחת משלוש הסוגות המרכזיות בתיאטרון העולם המערבי, לצד טרגדיה וקומדיה, אם כי היא צורתה המודרנית הגיעה כאלפי שנים מאוחר יותר מהסוגות האחרות.
מסיבה זו, היא מיוחסת כתת-קבוצה של סוגת הטרגדיה.
מחזה בסוגה זאת נחשב למחזה היסטורי והוא מתבסס על נרטיב היסטורי, שמתרחש לרוב בימי הביניים או ימי תחילתו של העבר המודרני.
סוגת ההיסטוריה התבלטה מהטרגדיה בתקופת הרנסאנס האנגלי שבעידן האליזבתני.
הדוגמאות הידועות ביותר הן המחזות ההיסטוריים שנכתבו בידי ויליאם שייקספיר, אשר מגדירות את הז'אנר עד ימינו.
שייקספיר כתב מספר רב של מחזות, שכמה מהן נכללות במהדורת הפוליו הראשונה ומקוטלגות כהיסטוריות, וכמה מהן כטרגדיות (או מחזות רומיים).
מבין מחזותיו ההיסטוריים המפורסמים נמנים "ריצ'רד השלישי", "הנרי הרביעי, חלק ראשון", "הנרי הרביעי, חלק שני" ו"הנרי החמישי".
מחזות נוספים, הכוללים דמויות היסטוריות, הם הטרגדיה "מקבת'" - שמתרחש במאה ה-11 במהלך שלטונם של דאנקן הראשון, מלך סקוטלנד ואדוארד המודה - והמחזות "קוריולנוס", "יוליוס קיסר" ו"אנטוניוס וקלאופטרה".
טרגדיה נוספת, "המלך ליר", מבוססת על אגדה אנגלית, וכן הרומנסה "סימבלין" מתוך המחזות האחרונים של שייקספיר, שמתרחש בממלכת אנגליה.
מחזאים נוספים כמו כריסטופר מרלו לקחו נושאים היסטוריים ועשו להם דרמטיזציה (ר' דרמטורגיה).
מרלו כתב את "אדוארד השני" , שעוסק בהדחתו של אדוארד השני, מלך אנגליה בידי הברונים שלו ומלכתו איזבלה, אשר מאסו ביחסיו המדיניים.
מרלו גם כתב את המחזה "הטבח בפריז", עיבוד תיאטרלי לטבח ליל ברתולומאוס הקדוש בצרפת של שנת 1572. "טמבורליין" היה מחזה בן שני חלקים של מרלו, שהתבסס בחלקו על קיסר השושלת הטימורית במרכז אסיה טימור לנג.
מחזות היסטוריים הופיעו גם במחוזות אחרים של הספרות המערבית.
הסופרים הגרמנים יוהאן וולפגנג פון גתה ופרידריך שילר כתבו מספר מחזות היסטוריים.
"אגמונט" מ-1788 של גתה עוסק בלאמורל, רוזן אגמונט, מתרחש במאה ה-16 והוא מושפע רבות מהטרגדיות פרי עטו של שייקספיר.
"מרי סטיוארט" מ-1800 של שילר מגולל את ימיה האחרונים של מרי, מלכת הסקוטים.
המחזה היווה בסיס לאופרה "מריה סטוארדה" של גאטנו דוניצטי מ-1834. לודוויג ואן בטהובן כתב אופוס למחזה "אגמונט".
מאוחר יותר, הסופר האירי ג'ורג' ברנרד שו כתב מספר מחזות היסטוריים, ביניהם "קיסר וקלאופטרה" ו"יוהנה הקדושה" - המבוסס על חייה ומשפטה של ז'אן ד'ארק.
המחזה פורסם בשנת 1924, לא הרבה לפני קידושה של ז'אן ד'ארק בידי הכנסייה הקתולית.
המחזה הוא עיבוד תיאטרלי למה שהיה ידוע על חייה בהתבסס על תיעוד משפטה.
אחד המחזות ההיסטוריים המפורסמים ביותר במאה ה-20 הוא "חיי גליליאו" של ברטולט ברכט, שעושה דרמטיזציה לחייו המאוחרים של גלילאו גליליי, פילוסוף הטבע האיטלקי שנרדף בידי הכנסייה הקתולית בשל הכרזתו הפומבית על תגליותיו המדעיות.
המחזה מכיל תמות של דוגמטיזם והוכחות מדעיות, ומעלה שאלות על ערכי הקביעות כשניצבים אל מול דיכוי.
הדרמטורג הווארד ברנטון זוכה האגודה המלכותית לספרות כתב מספר מחזות היסטוריים.
הוא זכה לפופולריות על המחזה "The Romans in Britain" משנת 1980, שעובד לראשונה תיאטרלית בתיאטרון המלכותי הלאומי באוקטובר 1980. המחזה הקביל את פלישת הרומאים לבריטניה בשנת 54 לפנה"ס לנוכחות הצבא הבריטי בצפון אירלנד בזמנים המודרניים.
אולם, הנושאים הפוליטיים במחזה התערפלו לנוכח המחלוקת שנוצרה עקב סצנת אונס במחזה.
ברנטון גם כתב מחזה על אודות חייה של אן בולין, שהועלה בתיאטרון הגלוב המשוחזר בשנת 2010. במחזה זה, אן בולין מתוארת ככוח משפיע בפוליטיקה ובדת של חצר המלכות, אשר קידמה את רעיונות הנצרות הפרוטסטנטית.
אחת האופרות הראשונות שהשתמשו באירועים היסטוריים ובדמויות היסטוריות הייתה "הכתרת פופיאה" של קלאודיו מונטוורדי, אשר בוצעה בוונציה בזמן עונת הקרנבל של שנת 1643. האופרה מתארת כיצד פופיאה, פילגשו של נירון קיסר, מצליחה למלא את שאיפותיה ומוכתרת לקיסרית.
האופרה שבה להופיע בנפולי בשנת 1651, אך נזנחה עד להמצאת הפסקול בשנת 1888, וזכתה לתשומת ליבם של מלומדים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, האופרה נערכה והוקלטה מספר רב של פעמים.
גם גאורג פרידריך הנדל כתב מספר אופרות המתבססות על דמויות היסטוריות כמו האופרה סריות "ג'וליו צ'זארה" (על יוליוס קיסר, 1724), "טמרלנו" (על טימור לנג, 1724) ו"רודלינדה" (על מלכת ממלכת הלומברדים, 1725).
נושאים היסטוריים לאופרות התפתחו במהלך המאה ה-19. בדרך כלל מדובר באופרות בנות ארבע עד חמש מערכות, עם קאסט שחקנים, מקהלה וסט במה בקנה מידה נרחבים.
כמה אופרות של גספרה ספונטיני, לואיג'י כרוביני וג'ואקינו רוסיני נחשבות למקדימות הגרנד אופרה הצרפתית.
בין הדוגמאות לאופרות הללו נמנות "הבתולה הטהורה" מ-1807 ו"פרנאנד קורטס" מ-1809 של ספונטיני, "התקן של גרנדה" מ-1813 של כרוביני ו"המצור על קורינתוס" מ-1827 ו"משה במצרים" מ-1828 של רוסיני.
לכל הדוגמאות להלן ישנם אותם המאפיינים בקנה המידה שמשוייכים לגרנד אופרה הצרפתית.
דוגמה נוספת היא "הצלבן ממצרים" מ-1824 של ג'אקומו מאיירבר, שעם השנים נחשב למלך הז'אנר של הגרנד אופרה.
מבין מלחיני האופרה החשובים שעוסקים בנושאים היסטוריים נמנים גם ג'וזפה ורדי וריכרד וגנר.
מלחינים רוסים כתבו גם אופרות על דמויות היסטוריות, ביניהן "בוריס גודונוב" של מודסט מוסורגסקי, שהולחנה בין השנים 1868 ל-1873 ונחשבת ליצירת המופת שלו.
האופרה עסקה בחייו של הצאר הרוסי בוריס גודונוב; ו"הנסיך איגור" של אלכסנדר בורודין, המגולל את המערכה של נסיך הרוס של קייב איגור סויטוסלביץ' נגד השבטים הקומנים בשנת 1185.
שחזור היסטורי הוא פעילות חינוכית ובידורית, לפיה אנשים מתכננים תוכנית היוצרת מחדש אירוע היסטורי או תקופה היסטורית.
דבר זה יכול לכלול רגע מינורי אחד כמו קרב חשוב (ההסתערות של פיקט בקרב גטיסברג, כפי שהוצגה במפגש ותיקי המלחמה בגטיסברג, 1913) או בקנה מידה נרחב המכסה תקופה שלמה, כמו שחזור תקופת העוצרות או פרויקט ברלין של שנות ה-20.
מבקר הספרות, התיאוריקן הסוציאליסטי והמרקסיסט ג'רג' לוקאץ' כתב בהרחבה על חשיבותו הפוליטית והאסתטית של הרומן ההיסטורי.
במאמר ממגזין Der historische Roman בשנת 1937, שפורסם במקור ברוסית, לוקאץ' מתח ביקורת על מספר רומנים היסטוריים של סופרים כגוטפריד קלר, צ'ארלס דיקנס וגוסטב פלובר.
הוא מפרש את ההתגלות של הרומן ההיסטורי האמיתי בתחילת המאה ה-19, במונחים של שתי התפתחויות, או תהליכים.
הראשון הוא ההתפתחות של סוגה מסוימת במדיום מסוים דרך האלמנטים הנרטיבים המסוגננים והייחודיים של הרומן ההיסטורי, והשני הוא התפתחות יצירתית טבעית ומייצגת שמסוגלת ללכוד את השברים, הניגודיות והבעייתיות של מוד יצירתי מסוים.
ג'רג' לוקאץ', הרומן ההיסטורי, גוגל ספרים
רשימת רומנים היסטוריים, באתר סימניה
רומן חסין-לוריה היה ביוכימאי סובייטי ממוצא יהודי.
רומן חסין-לוריה נולד בשנת 1922 במוסקבה למשפחה יהודית.
הוריו היו רופאים, אביו היה פרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
כבר בילדות רומן התעניין בביולוגיה והיה פעיל בחוגים בנושא.
בשנת 1939 הוא התחיל ללמוד ביולוגיה באוניברסיטת מוסקבה.
לאחר פלישת נאצים לברית המועצות רומן התנדב לשורות הצבא האדום כמו אחיו (נהרג במלחמה).
חסין לחם בחזית ונפצע פעמיים.
הודות למאמצי אשתו לעתיד הוא ביחד עם חבריו מיכאיל גפטר הועברו לבית חולים במוסקבה.
לאחר החלמה חסין שוחרר מצבא וחזר לספסל הלימודים.
בשנת 1945 הוא סיים את לימודי אוניברסיטה.
הוא המשיך ללימודי תואר שלישי.
בשנת 1947 באוניברסיטה התקיים דיון פומבי על תאוריות של טרופים ליסנקו.
חסין הצעיר היה בין הנואמים.
חסין סיים עבודת דוקטורט בתחילת 1948. זמן קצר אחרי זה החלו רדיפות של תומכי הגנטיקה וחסין פוטר מעבודה באוניברסיטה.
באוקטובר 1949 חסין נקלט לעבודה במכון לחקר ביולוגיה וכימיה והחל מחקרים בתחום ביוכימיה.
בתחילת 1953 עם תחילת המאבק נגד קוסמופוליטיות חסין כמו יהודים רבים פוטר מעבודתו.
כאשר לאחר פטירת יוסיף סטלין רוב היהודים שפוטרו חזרו לעבודה, חסין לא נכלל ברשימה.
מעל לשנה הוא היה ללא עבודה ובשנת 1954 קיבל הזמנה לעבוד לקובנו וללמד במכון לרפואה.
בשנת 1956 חסין חזר למוסקבה והחל לעבוד במכון לביופיזיקה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1959 הוא קיבל הזמנה לעבוד ב"מכון קורצ'טוב".
במכון זה הוא הקים מעבדה לחקר יסודות של גנטיקה מולקולרית וניהל אותה עד לפטירתו.
בשנת 1957 חסין סיים עבודת פוסט-דוקטורט ובשנת 1964 קודם לדרגת פרופסור.
בשנת 1965 באופן טרגי בנו נהרג.
חסין עבר מספר התקפות לב אך המשיך בעבודתו.
חסין-לוריה נכלל בסגר של אוניברסיטת מוסקבה ובשנים 1981–1985 כיהן כפרופסור.
בתקופת ברית המועצות חסין יתקשה לקבל אישור לנסיעות עבודה מחוץ לגבולות המדינה.
הרצאות על עבודתו בכנסים בוצעו על ידי אחרים.
בשנת 1974 חסין התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1982 לצד קבוצת חוקרים אחרים הוא קיבל פרס ברית המועצות.
בשנת 1986 (אחרי מוטו) הוא קיבל פרס לנין לצד חוקרים אחרים לרבות יבגני סברדלוב.
בשנת 1984 חסין-לוריה חלה בסרטן.
בתקופת מחלה הוא קיבל תמיכה גדולה מחברו גארי אבלב.
הוא נפטר בשנת 1985 ונטמן בבית העלמין דונסקויה החדש
חסין-לוריה פרסם מספר ספרים בתחום התמחותו.
רומן יגל (1 במאי 1922 – 17 בינואר 2016) היה קצין במשטרת ישראל בדרגת תת-ניצב, שכיהן כמפקד משטרת נתב"ג ושליח משטרת ישראל לאינטרפול.
לפני עלייתו לישראל שירת בצבא האדום ובצבא הפולני, לחם במלחמת העולם השנייה.
בערוב ימיו היה יושב ראש ארגון חיילים ופרטיזנים נכי המלחמה בנאצים.
תחילת דרכו ושירותו בצבא האדום ובצבא הפולני
נולד בשם רומן ריטר בכפר בירצ'ה שליד לבוב (אז בתחומי פולין וכיום באוקראינה), אחד מתוך 12 ילדים של דוד ודורותיה ריטר.
בגיל 13 עזב את הבית, עבר לקרקוב, שם התגורר אצל בן דוד של אביו ועבד כשוליית פרוון.
בספטמבר 1939 פלשה גרמניה הנאצית לפולין ואזור, בו התגורר רומן נכבש על ידי ורמאכט.
רומן יגל עם חברו ברחו מקרקוב, הם הצליחו להגיע אל כפר הולדתו של יגל, אשר בינתיים עבר לידי ברית המועצות כחלק מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
בשנת 1940 התנדב רומן יגל לצבא האדום.
הוא נשלח לקורס מש"קים בעיר פשמיסל, ולאחר סיום הקורס הוצב ביחידת משמר הגבול.
מהרגעים הראשונים של הפלישה הנאצית לברית המועצות השתתף בקרבות.
נסוג עם שארית יחידתו לזיטומיר.
בקייב צורף ליחידה שנשלחה להילחם בעיר בילה צרקבה.
לאחר שבועיים הצליח לברוח מהשבי עם חייל נוסף ולהגיע אל השטח שבשליטת הצבא האדום.
הוא נשלח לעיר בלגורוד, שם הוקמה יחידה שהורכבה מחיילי משמר הגבול.
לחם בקבות באזור העיר וורונז'.
בקיץ 1943, כאזרח פולני, נשלח אל העיר ריאזן, שם החלה הקמה של דיוויזיה פולנית, בפיקודו של זיגמונט ברלינג.
יגל סיים בריאזן קורס קצינים מזורז ומונה למפקד מחלקה.
באוקטובר 1943 נפצע קשה באחד הקרבות ואושפז בבית החולים עד למרץ 1944. בשובו מבית החולים מונה למפקד פלוגה.
על גבורתו ואומץ ליבו בקרבות עוטר בשני עיטורים סובייטים ובארבעה עיטורים פולנים.
לאחר המלחמה ביקר בכפר הולדתו בירצ'ה, שם נודע לו כי כל בני משפחתו (הוריו, אחיו ואחייניו) נרצחו בידי הנאצים ועוזריהם המקומיים.
מונה למפקד בית הספר לקצינים בקרקוב.
בשנת 1946 נעצר והוחזק בכלא במשך תשעה חודשים, בחשד לסיוע לפעילים ציונים.
בסופו של דבר לא הצליחו להוכיח את ההאשמות והוא שוחרר מן הכלא.
הוא עזב את הצבא ועבד בהנהלת נמל בשצ'צ'ין.
בשנת 1951 חזר לשירות הצבאי.
עבר קורס מג"דים ומונה למפקד גדוד רגלים בדיוויזיה ה-1 (בה שירת במהלך מלחמת העולם השנייה).
התקדם מהר בסולם התפקידים ובשנת 1953 מונה למפקד רגימנט שהוצב בעיירה ליד לודז'.
בשנת 1954, במהלך ריב בינו לבין מפקדו הישיר (מפקד דיוויזיה), האחרון קרא לו "יהודי מלוכלך", רומן שלף אקדח, ירה במפקד הדיוויזיה ואף בעצמו, מפני שידע, מה צפוי לו.
לאחר שמונה חודשים בבית חולים, שוחרר מהצבא כנכה מלחמה, ללא משפט.
לאחר שחרור מן הצבא הפולני עזב את פולין ועלה לישראל.
בשנת 1957 התגייס למשמר הגבול וקיבל דרגת מפקח משנה.
שירת בפלוגה ה' במרחב שרון, ליד קיבוץ אייל.
השתתף במלחמת ששת הימים, לחם באזור קלקיליה וטול כרם.
אחרי המלחמה מונה למושל העיר העתיקה בירושלים.
בשנת 1968 הועלה לדרגת סגן-ניצב ומונה לסמג"ד מג"ב רמאללה.
בשנת 1971 הושאל לשירות הביטחון הכללי.
בשנת 1974 חזר לשירות במשטרה, הועלה לדרגת ניצב-משנה ומונה למפקד תחנת המשטרה בנמל התעופה בן-גוריון.
במאי 1976 העניק לו מפכ"ל משטרת ישראל שאול רוזוליו את עיטור המופת של משטרת ישראל על פועלו רבות השנים .
בסוף אתה שנה פרש רומן יגל מהמשטרה.
לאחר הפרישה עבד כקצין ביטחון של אל-על בווינה.
בשנת 1981 שב לארץ ועבד כמנהל מחלקת אבטחה באל על.
בשנת 1986 שב לשורות המשטרה, קיבל דרגת ייצוג של תת-ניצב ומונה לנציג משטרת ישראל במטה האינטרפול, שירת בתפקיד עד לשנת 1989, אז פרש סופית לגמלאות.
היה פעיל בארגון וותיקי מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2005 נבחר ליו"ר ארגון ותיקי מלחמות פולין בישראל וב-2007 נבחר ליושב ראש ארגון חיילים ופרטיזנים נכי המלחמה בנאצים.
שמש כחבר המועצה הציבורית של העמותה להקמת מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה.
נפטר בביתו בתל אביב ב-17 בינואר 2016.
רומן ויספלד היה מרגל סובייטי בישראל.
עלה לישראל בשנת 1980 לאחר שקיבל הכשרה בק.ג.ב.
הוא נעצר ב-1988 לאחר שהוסגר על ידי אלכסנדר לומוב, נשפט ונידון ל-15 שנות מאסר.
הפעיל לחץ על יהודים שביקשו לעלות לישראל לפעול בשליחותו.
בהגיעם לישראל רובם התוודו בפני השב"כ.
חלקם ניתקו מגע עם מפעיליהם ומיעוט נעתר לפעילות הריגול.
רומן ויספלד נולד בשנת 1941 באודסה.
למד במכללה טכנית וקיבל תואר מהנדס.
בשנות ה-70 החל להתבלט בפעילות בחוגי עלייה בעירו ולמד עברית בחוגי בית של מסורבי עלייה.
בשנת 1980, לאחר מות אביו, עלה עם אמו לישראל והתגורר בבת ים.
הוא התקבל לעבודה כמהנדס חשמל במפעל אלקו ובהמשך עבד מטעמם בבסיס תל נוף.
בשנת 1976 מיד לאחר שהגיש בקשה לעלות לישראל.
הוא עבר הכשרה והתחיל את פעילותו עוד ברוסיה, בהלשנה על חבריו מסורבי העלייה.
בישראל הוטל עליו לעסוק בריגול פוליטי: איסוף מידע על יחסי ישראל עם מדינות ערב, עם ארצות הברית ועוד מידע מעבר לפרסום בתקשורת.
הוא קיבל הוראות ממוסקבה באמצעות מכשירי קשר שצויד בהם וכן נפגש עם מפעילים בווינה ובברלין.
בווינה קיבל ממפעילו 3,000 דולר בעבור מידע שמסר.
בשנת 1985/6 עבר לעבוד מטעם אלקו בבסיס חיל האוויר תל נוף.
משם העביר למפעיליו דין וחשבון מפורט על כל המידע שהצליח למצוא בבסיס.
ויספלד נעצר בשנת 1988 בעקבות מידע שסיפק אלכסנדר לומוב.
הוא נשפט ונידון ל-15 שנות מאסר.
משפטו נערך בחשאי והותר לפרסום רק בשנת 1993.
רומן חברתי, הידוע גם כרומן הבעיה החברתית (או המחאה החברתית), הוא "יצירה בדיונית שבה בעיה חברתית רווחת, כגון מגדר, גזע או דעה קדומה מעמדית, מומחזת באמצעות השפעתה על דמויות הרומן".
דוגמאות ספציפיות לבעיות חברתיות שמופיעות בעבודות כאלה כוללות עבדות, עוני, תנאי עבודה במפעלים ובמכרות, מצוקת עבודת ילדים, אלימות נגד נשים, פשיעה ומגפות עקב צפיפות ותברואה לקויה בערים.
קיימים מונחים אחרים לתיאור רומן חברתי כמו רומן תזה, רומן תעמולה, רומן תעשייתי, רומן מעמד הפועלים ורומן בעיה משמשים גם לתיאור סוג זה של רומן; התפתחות עדכנית בז'אנר זה היא רומן הבעיה למבוגרים צעירים.
הוא מכונה גם הרומן הסוציולוגי.
רומן המחאה החברתית הוא צורה של רומן חברתי אשר שם דגש על רעיון השינוי החברתי, בעוד הרומן הפרולטארי הוא צורה פוליטית של רומן המחאה החברתית אשר עשויה להדגיש את המהפכה.
דוגמאות מוקדמות לרומנים חברתיים קיימות בבריטניה של המאה ה-18, נכתבו רומנים חברתיים ברחבי אירופה וארצות הברית.
רומנים חברתיים ידועים כוללים את עלובי החיים, אוהל הדוד תום, הרפתקאותיו של האקלברי פין, אוליבר טוויסט, הג'ונגל.
"רומן רוסי" הוא רומן הביכורים של מאיר שלו, שיצא בשנת 1988. בתוך שנתיים מיציאתו מכר הספר כמאה אלף עותקים, הפך לאחד מרבי-המכר בשפה העברית, ונבחר לאחד מששת הספרים הנקראים ביותר של הוצאת עם עובד.
הספר תורגם לאנגלית, תחת הכותרת "The Blue Mountain".
הספר נסב על ההוויה החברתית, החלוצית והחקלאית של התקופה שבטרם הקמת המדינה, של המתיישבים הראשונים במושבים, במושבות ובקיבוצים.
עד מרץ 1989, הספר נמכר בכ-72 אלף עותקים.
עד אוגוסט 1991, הספר נמכר ב-85 אלף עותקים.
הרומן עוקב אחר משפחת איכרים, מהראשונות להתיישב בעמק יזרעאל, ביישוב ששמו לא מוזכר בספר.
הרומן פורש את עלילות המשפחה והיישוב מהעלייה לקרקע בתקופת העלייה השנייה ועד למחצית השנייה של המאה ה-20. התיאורים ברומן פורשים יריעה רחבה של נופי העמק, המיתוסים של ראשית ההתיישבות ועולם החי והצומח.
הרומן מסופר מנקודת מבטו של ברוך שנהר, נכדו של יעקב מירקין, ממקימי היישוב.
על אף שלא היה עד לרבים מהאירועים בספר, הוא נחשף אליהם דרך האזנה לסיפורי סבו והאזנה (לעיתים בסתר) לסיפורי אנשים אחרים ביישוב.
הרומן אינו מתנהל באופן כרונולוגי, אלא נע קדימה ואחורה על ציר הזמן.
בלב הרומן מסופר סיפורה של "חבורת העבודה על שם פייגה", קבוצה בה חברים יעקב מירקין, אליעזר ליברסון, צירקין מנדולינה, פייגה לוין ואחיה שלמה.
מירקין, ליברסון וצירקין עלו מאוקראינה לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה והתפרנסו כפועלים שכירים.
בעת שעבדו בזכרון יעקב, פגשו בפייגה ואחיה שלמה שחברו אליהם.
כדי לשמח את פייגה, החליטו שלושת הראשונים להקים באופן היתולי קבוצת עבודה ולקרוא לה על שם פייגה.
הקמת הקבוצה לוותה בתקנון ובמצע היתוליים והקבוצה התנהלה באופן דמוקרטי.
אופן התנהלות זה הוביל בסופו של דבר לנישואיהם של יעקב ופייגה בעקבות הצבעה של הקבוצה, על אף שליבו של יעקב היה נתון לאהובתו שולמית, שנותרה באודסה.
הקבוצה התיישבה בעמק יזרעאל עם קבוצה נוספת של חלוצים.
ליעקב ופייגה נולדו שני בנים ובת – אברהם, אפרים ואסתר.
אברהם היה הבן הראשון שנולד ביישוב, וככזה עורר ציפיות בקרב המתיישבים אולם לא עמד בהן.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס אפרים לצבא הבריטי, התנדב לקומנדו הבריטי ועבר הכשרה כלוחם בסקוטלנד.
בפשיטה על דייפ לחם אפרים בגבורה תחת פיקוד הלורד לובאט, והוענק לו אות השירות המצוין.
בהמשך נפצע בתוניסיה וחזר מהמלחמה עם כוויות קשות על פניו, שגרמו לו להתנהל בציבור כשעל פניו מסכה, מה שגרם ליחס מנוכר מצד בני היישוב.
יחס זה גרם לכך שבסופו של דבר אפרים עזב את הכפר ומעולם לא נודעו עקבותיו.
העזיבה גרמה לכעס עצום של יעקב על חבריו למושב והוא החל לתכנן נקמה ששלבי בנייתה מלווים את הספר לכל אורכו.
אסתר, בתם השלישית של יעקב ופייגה, נישאה לפועל פשוט בשם בנימין, שברוך, מספר הסיפור, הוא פרי אהבתם.
זמן קצר לאחר לידתו, ניספו אסתר ובנימין בפיגוע, אך לפני מותו, מספיק בנימין להציל את ברוך התינוק.
יעקב, הסב, מגדל את ברוך, אך גם למורה הכפר פינס, חברו הטוב של יעקב, יש השפעה רבה על גידולו וחינוכו של ברוך.
עם התקדמות העלילה מתגלה כי גידולו של ברוך, הוא חלק מתוכנית הנקמה של יעקב ביישוב.
יעקב מגדל ומזין את ברוך, כך שהוא הופך לגבר גדול מידות ועצום כוח.
בערוב ימיו, יעקב מתאחד עם שולמית, אהובתו מאודסה, ועובר עמה לבית אבות.
לקראת מותו הוא מבקש את ברוך לקבור את גופתו בחלקת אדמתו ולא במסגרת בית הקברות של הכפר.
ברוך נעתר לבקשתו, ובכוחו הרב מונע מאנשי היישוב לחלץ את הגופה ולקבור אותה בבית הקברות.
זמן מה לאחר מכן, מתחילות להגיע בקשות של ותיקי העלייה השנייה, בעיקר כאלה שעזבו את ישראל, להיקבר לצד קברו של יעקב.
ברוך מקים בית קברות חלופי לזה של היישוב, קורא לו "בית העולם לחלוצים", ומנהל עסק לכל דבר סביב נושא הקבורה.
הנקברים העתידיים או ילדיהם משלמים כסף רב תמורת הזכות להיקבר קרוב ככל האפשר לקברו של יעקב.
הספר מסתיים בכך שברוך עוזב את היישוב ומתגורר בגפו.
מנהל העסקים שלו, בוסקילה, ממשיך לדאוג לעסקי הקבורה.
בכך נשלמת נקמתו של יעקב ביישוב: אותה אדמה שבעבר הניבה גידולים ופרנסה את אנשי היישוב, הפכה לבית קברות שמניב הון ממוות.
ברוך שנהר: נכדו של יעקב מירקין ומי שמנקודת מבטו מגולל הסיפור.
החל משנות ילדותו ועד בגרותו היה חזק ואדיר ממדים, בהתאם לתוכניתו של סבו לגדלו כך כדי שיוכל לשמור על מקום קבורתו לעתיד.
לאורך שנות ילדותו חסה ברוך בצל זקני הכפר, וקשר מיוחד נרקם בינו ובין יעקב פינס.
ברוך גדל והתחנך על ברכי סיפוריהם של הזקנים, נופי העמק והטבע וערכי העבודה החקלאית שעברו מדור לדור בכפר.
יעקב מירקין: מראשוני החלוצים בעמק ואחד המייסדים של "חבורת העבודה על שם פייגה".
בעלה של פייגה ואביהם של אברהם, אפרים ואסתר.
גידל את ברוך לאחר שהוריו נספו בפיגוע ביישוב.
יעקב פינס: מורה ומחנך ותיק בכפר שלימד טבע ותנ"ך ושתחת ידו עברו דורות שלמים של תלמידים.
חבר טוב של מירקין ואף לקח חלק מהותי בתהליך גידולו וחינוכו של ברוך.
אורי מירקין: נכדו של יעקב מירקין, בנם של רבקה ואברהם ואחיו של יוסי.
עלם נאה ויפה תואר וככזה חשקו בו רבות מנשות הכפר, שעם חלקן קיים יחסי מין על מגדל המים והכריז על כך בקול.
חברו הטוב של ברוך ומי שגר עמו בתקופתו האחרונה ביישוב בטרם קנה בית בעיר.
אפרים מירקין: בנם של מירקין ופייגה ואחיהם של אברהם ואסתר.
במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי ועוטר על שירותו.
חבלה קשה בפניו שינתה את מראהו ללא-היכר ותגובת אנשי הכפר לכך אילצוהו לעטות מסכה.
לימים עזב את הכפר באורח מסתורי תוך שהוא נושא על כתפיו את הפר שקיבל כהוקרה על שירותו, ז'אן ולז'אן.
רילוב: שומר הכפר, בעלה של טוניה, אביו של דני וסבו של עוזי.
לאורך השנים צבר ארסנל עצום של כלי נשק בסליק שבנה בתוך רפת.
נהרג בפיצוץ הסליק ונקבר ב-"בית-העולם לחלוצים" (שמו הפרטי לא מוזכר).
משולם צירקין: אספן אובססיבי של מזכרות מימיו המוקדמים של היישוב ובנו של צירקין מנדולינה.
זקן בטלן שלא ידע אישה ושבערוב ימיו השתגע והחל להרוס ולהשחית פינות שונות בכפר.
אליעזר ליברסון: מראשוני החלוצים בעמק ואחד המייסדים של "חבורת העבודה על שם פייגה".
בעלה של פניה (אשר אותה "גנב" מהקיבוץ הסמוך) ואביו של דניאל.
ריימונד רומן תיירי פולנסקי הוא במאי קולנוע, תסריטאי ושחקן צרפתי - פולני - אמריקאי ממוצא יהודי.
זוכה פרס אוסקר על סרטו "הפסנתרן".
ב-1977 הפך לעבריין נמלט לאחר שהורשע בארצות הברית באונס קטינה.
נולד בשם ריימונד רומן תיירי ליבלינג (Rajmund Roman Thierry Liebling) בפריז שבצרפת לרישארד (משה) ולבולה (לבית כץ-פרזדבורסקה), ששינו את שם משפחתו מ"ליבלינג" ל"פולנסקי".
אביו היה יהודי ואמו קתולית ממוצא יהודי-למחצה.
בשנת 1937 הוא שב עמם למולדתם בפולין.
במלחמת העולם השנייה נספתה אמו באושוויץ, אך אביו שרד את מחנה מטהאוזן.
פולנסקי עצמו ניצל מן ההשמדה כאשר נמלט מגטו קרקוב ב-24 מרץ 1943 והוסתר על ידי משפחות פולניות כנוצרי קתולי בשם רומק וילק.
זוג איכרים עניים, סטפניה ויאן בוחאלה, שהסתירו אותו בכפר מרוחק כ-30 ק"מ מקרקוב, הוכרו על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם.
אחרי המלחמה התאחד פולנסקי עם אביו והחל ללכת בעקבות חלומו על קריירה בתעשיית הסרטים.
הוא השתתף בתוכניות רדיו לילדים, למד בבית ספר לאמנויות ובסיועו של אנדז'יי ויידה, במאי הקולנוע הפולני הנודע, התקבל לבית הספר לקולנוע בלודז'.
עם חבריו ללימודים, שאחדים הפכו לשותפיו, נמנו הבמאי יז'י סקולימובסקי , המלחין קז'יסטוף קומדה, התסריטאי קובה גולדברג והמפיק ג'ין גוטובסקי .
פולנסקי נחשב סטודנט מבריק לקולנוע.
אחרי סיום לימודיו בשנת 1959 יצר את הסרט "סכין במים", שלאחריו עזב את פולין ללא שוב.
אז גם נפרד מאשתו השחקנית ברברה קוייאטקובסקה.
כבר מתחילת לימודיו זכתה יכולתו הקולנועית המיוחדת של פולנסקי להכרה, במיוחד אחרי סרטו "שני אנשים וארון", שהיה לסרט הסטודנטים הפולני הראשון שיצא בהפצה מסחרית.
אחרי סיום לימודיו בשנת 1959 יצר פולנסקי את הסרט "סכין במים" (1962), שזיכה אותו בפרסום עולמי והעניק לו מועמדות ראשונה לאוסקר.
בשנת 1964 השתתף פולנסקי עם קלוד שברול, ז'אן-לוק גודאר ואחרים בסרט אפיזודות בשם "הנוכלים הטובים בעולם".
הסרט לא עורר הדים, אך סימן את תחילתה של השותפות בכתיבת תסריטים עם ז'ראר בראך, שנמשכה כמעט שלושים שנה, עד לסרט "ירח מר."
בשנת 1965 עבר פולנסקי ליצור בבריטניה ויצר את הסרט "רתיעה", דיוקן קודר בשחור-לבן של איבוד שפיות הדעת ורצח בכיכובה של קתרין דנב הצעירה.
שנה אחרי כן יצר פולנסקי את "ללא מוצא", על גנגסטר המוצא מקלט באי קטן ומתעמת עם זוג - דונלד פלזנס כבעל הרופס ופרנסואז דורליאק (אחותה של דנב) כאשתו הבזה לו.
בשנת 1967 יצר פולנסקי את "סלח לי, אבל אתה נושך את צווארי", קומדיה שחורה על ערפדים וציידי ערפדים כושלים.
במהלך הסרט פגש פולנסקי בכוכבת המתחילה שרון טייט ונישא לה בראשית שנת 1968. מן הסרט נותרו לפולנסקי גם זכרונות כואבים, כאשר המפיק, מרטי רנשוהוף, נטל את הסרט ובלי ידיעתו או אישורו של פולנסקי קיצץ מתוכו עשרים דקות בגרסה שהוצגה בארצות הברית.
פולנסקי ראה בכך שחיטה של הסרט וכינה את הגרסה האמריקנית "ילד תלידומיד".
מאוחר יותר באותה שנה, יצר פולנסקי את "תינוקה של רוזמרי", סרט על אישה (מיה פארו) החושדת שמזימה שטנית נרקמת סביב העובר שברחמה.
כרגיל אצל פולנסקי, ההכרעה אם מדובר בנקודת מבטה של האישה ושפיותה המתערערת או במציאות ממשית נותרת פתוחה עד סוף הסרט.
בהסתכלות לאחור, בראיון שהעניק בשנת 1999, ערב יציאת "השער התשיעי" טען פולנסקי כי הסרט היה חשוב לקריירה שלו, משום שהיה הסרט הראשון "שלא עשיתי בתקציב של שני גרוש.
אפשר לראות שהיה לי כאן כסף." בעלה של פארו בסרט היה ג'ון קסאווטס, שהפך מאוחר יותר לאחד מבמאי הקולנוע העצמאי המעניינים בשנות השבעים.
בשנת 1971, שוב בבריטניה, יצר פולנסקי את "מקבת'", עיבוד קודר ואלים במיוחד למחזה מקבת' של שייקספיר ושנה מאוחר יותר את "מה?", קומדיית אבסורד.
אחריהם, שב פולנסקי לארצות הברית ויצר את סרטו היחיד בלוס אנג'לס, "צ'יינהטאון".
בסרט, הבנוי למראית עין כפילם נואר - סרט אפל קלאסי, מגלה בלש (ג'ק ניקולסון) כי האישה המסתורית (פיי דאנאוויי) מסתירה הרבה יותר סודות מכפי שנדמה תחילה.
תפקיד מיוחד בסרט יש לבמאי ג'ון יוסטון המגלם את נח קרוס, אביה של דאנאווי.
פולנסקי ניווט בין ניקולסון, שהיה לדעתו "השחקן הכי נוח לעבודה שהיה לי", ודאנאוויי, שהייתה לטעמו "השחקנית הקשה ביותר שהייתה לי", והצליח ליצור סרט שהקנה לו הצלחה מסחרית וביקורתית ושלל מועמדויות לאוסקר (הזוכה היחיד היה התסריטאי רוברט טאון, את רוב הפרסים לקח הסרט "הסנדק 2)".
פולנסקי מופיע בסרט בתפקיד קטן של בריון, החותך את אפו של הגיבור (ג'ק ניקולסון) בטענה כי זה מה שקורה למי שדוחף את אפו לאן שאינו צריך.
לאקט חיתוך האף משמעות סמלית, בסרט שבו רבדים פסיכולוגיים עמוקים, ועוסק בנושאים כיחסיותה של האמת וגילוי עריות, ובחירתו של פולנסקי בתפקיד האדם שחותך את אפו של הגיבור החטטן אינה מקרית.
בתפנית חדה ואופיינית, שב פולנסקי לאירופה ויצר סרט קודר ודחוס נוסף ("הדייר", 1976) על אדם שדעתו נטרפת בהדרגה (הוא עצמו שיחק בתפקיד הראשי).
הסוף, כרגיל בסרטיו של פולנסקי, רע ומר.
במקביל, החל פולנסקי מופיע בתיאטרון בתפקיד מוצרט במחזה "אמדיאוס".
בשנת 1979 יצר פולנסקי את "טס", על פי ספרו של תומאס הארדי, "טס לבית דרברוויל", עם נסטסיה קינסקי הצעירה בתפקיד הראשי (פולנסקי וקינסקי היו נאהבים לזמן מה אחרי יציאת הסרט).
הסרט זכה להצלחה והניב שלושה פרסי אוסקר (צילום, ארט ותלבושות) ופרס סזאר לסרט ולפולנסקי עצמו.
בסרט זה גם החל שיתוף הפעולה המוצלח של פולנסקי עם התסריטאי ג'ון בראונג'ון, עמו שיתף פעולה בשלושה סרטים נוספים.
למרות הצלחת "טס" נתקל פולנסקי בקשיים ניכרים בגיוס כספים עבור פרויקטים חדשים, בין השאר בגלל היעדר האפשרות לפעול בהוליווד (הוא צפוי למאסר ארוך אם ישוב למדינה).
בשנת 1980 ביקר פולנסקי בישראל פעמיים, בהזמנת המפיק הישראלי ארנון מילצ'ן, במטרה לביים סרט בישראל בשם "הפירטים".
התוכנית לא יצא לפועל אך שנה אחר כך מילצ'ן הפיק את המחזה "אמדאוס" שביים פולנסקי בפריז.
סרטו "הפירטים" נוצר רק שש שנים אחרי כן, בשנת 1986, צולם בתוניסיה בכיכובו של וולטר מתאו, שעורר ציפיות רבות לפני צאתו, הוכתר אז ככישלון וכאכזבה.
בשנת 1988 ביים פולנסקי את הסרט "פרנטיק", מותחן על פרופסור אמריקני (האריסון פורד) המחפש אחר אשתו הנעלמת ברחבי פריז (לסרט נקודה ישראלית - מסתבר שאשתו של הפרופסור נחטפה, שלא באשמתה, ע"י טרוריסטים אשר הם עצמם נרדפים ע"י סוכני המוסד המחפשים אחר רכיב קטן ועוצמתי שמפעיל ושולט בפצצת אטום עיראקית).
הצעירה המסייעת לו בחיפוש היא השחקנית והדוגמנית עמנואל סנייה, אשתו לעתיד.
סנייה המשיכה וכיכבה גם בסרטו הבא של פולנסקי, "ירח מר", משנת 1992. בסרט שומע זוג (יו גרנט וקריסטין סקוט-תומאס בתפקידם הקולנועי המשמעותי הראשון) את סיפור אהבתם של כאילו-סופר אמריקני (פיטר קויוטי) ונערה שתמימותה אבדה (סנייה) והופך בדרך למעורב בסופו המר כמוות.
הסרט השנוי במחלוקת (בעיקר בגלל סצנות מין נועזות, לפחות לטעמו של הקהל האמריקאי) לא זכה להצלחה גדולה.
במהלך עשר השנים הבאות יצר פולנסקי רק שני סרטים: "העלמה והמוות" (1994) הדחוס והמצומצם עם בן קינגסלי וסיגורני ויבר, ו"השער התשיעי" (1999) עם ג'וני דפ וסנייה, עיבוד לספר "מועדון דיומא", שנראה כחזרה של פולנסקי לנושא החוזר אצלו של השטן שבאדם.
בעיני רבים נחשב פולנסקי בראשית המאה ה-21 במאי שתש כוחו, אך פולנסקי שב והפתיע בסרטו הבא, "הפסנתרן" משנת 2002. הסרט התבסס על ספרו האוטוביוגרפי של הפסנתרן ולדיסלב שפילמן (בגילומו של אדריאן ברודי), המתאר את חייו בתקופת כיבוש פולין במלחמת העולם השנייה.
שפילמן עצמו אמר כי יש רק במאי אחד המסוגל וראוי לביים את הסרט, רומן פולנסקי.
לפי תיאורו של בנו של שפילמן, אף שלא זכה לראות את הסרט (הוא נפטר זמן מה לפני שיצא לאקרנים) רווח לו לדעת כי פולנסקי נטל על עצמו את המשימה.
הסרט זכה להצלחה רבה וזיכה את פולנסקי בפעם הראשונה בפרס אוסקר כבמאי.
ב-2005 ביים פולנסקי את הסרט "אוליבר טוויסט" עיבוד לספר באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
ב-2011 זכה בפרס לומייר לבמאי הטוב ביותר על סרטו סופר הצללים.
ב-2011 זכה בפרס לומייר למפעל חיים.
אצל פולנסקי, כמו אצל אלפרד היצ'קוק, זוויות צילום לא שגרתיות משמשות כדי לעורר בצופים תחושות מסוימות, וכדי לרמז על אופיו של הסיפור המוצג בסרט.
דוגמה לכך מצויה באחת הסצנות הפותחות של "תינוקה של רוזמרי" בו הזוג הצעיר (ג'ון קסאבטס ומיה פארו) עולה במעלית כדי לראות את הדירה שבה יתרחש עיקר הסיפור בסרט.
פולנסקי רוצה להעביר לצופה את המסר שמשהו אינו כשורה בבית הדירות הזה.
הדרך בה הוא בוחר להעביר לצופה את המסר פשוטה בתכלית: כאשר הזוג עולה במעלית לדירה, במקום לצלם אותו כמקובל "מלפנים", עם הדמויות עומדות על רקע גב המעלית, הוא מצלם אותו "מאחור" ויוצר תחושה שלמעלית אין כלל קיר אחורי.
המעלית מציאותית לכל פרטיה, אך הצילום מהצד "הלא נכון" מערער את התפישה המקובלת לגבי האופן שבו עליה במעלית צריכה להיראות.
פולנסקי משתמש בתכסיס קולנועי דומה, אף כי למטרות אחרות, בסצנת הכותרות של הסרט "ירח מר", בה מצולם הים מתוך הספינה השטה שתשמש לסרט סיפור מסגרת.
הים מצולם מזווית מעט "נמוכה מדי" היוצרת אי-שקט ותחושה של אובדן כיוון ושליטה, ומבשרת את אובדן השליטה והכיוון שיהיו בסרט.
בשנת 1977, הואשם פולנסקי בארצות הברית בשורה של עבירות מין בקטינה בת 13. הוא הודה בעסקת טיעון בבעילת קטינה, הורשע ונשלח להסתכלות פסיכיאטרית, לפני גזר הדין.
ב-1 בפברואר 1978, לאחר ששהה ארבעים ושניים יום בכלא להסתכלות פסיכיאטרית, ולפני קביעת עונשו, הוא נמלט מארצות הברית לבריטניה ומשם לצרפת.
מאז נמנע פולנסקי מביקורים במדינות שעשויות היו להסגירו לארצות הברית כגון בריטניה.
ב-27 בספטמבר 2009 נעצר פולנסקי בציריך בצו הסגרה, לבקשת האמריקאים, כדי להסגירו ולסיים את ההליכים המשפטיים נגדו.
ב-12 ביולי 2010 הודיע משרד המשפטים בשווייץ כי החליט לא להסגיר את פולנסקי לארצות הברית.
ב-3 במאי 2018 האקדמיה האמריקאית לקולנוע סילקה את פולנסקי משורותיה במסגרת המלחמה שלה נגד עבירות מין בתעשייה.
בשנת 2018 הפסיד בתביעת דיבה שהגיש נגד העיתונאי והמפיק הישראלי מתן עוזיאל בגין טענתו כי פולנסקי תקף מינית חמש ילדות ונערות.
פולנסקי נדרש לשלם לעוזיאל 20 אלף שקלים על הוצאות המשפט.
בשנת 2017 השחקנית רנטה לנגר האשימה אותו באונס שהוא ביצע בה כאשר היא הייתה בת 15.
בשנת 2018 תבע פולנסקי בתביעת דיבה את הבלוגר הישראלי , שפרסם שפולנסקי תקף מינית חמש נשים, חלקן קטינות, בין השנים 1969 ו-1976, מלבד פרשת סמנתה גיימר.
בית המשפט דחה את כל טענותיו של פולנסקי, וזה ביטל את תביעתו.
בית המשפט חייב את פולנסקי בתשלום הוצאות משפט ופיצויים לעוזיאל על ביטול התביעה.
בשנת 2023 הוגשה לבית משפט בלוס אנג'לס תביעה נגדו, בגין אונס של נערה בת 13 שאירע בשנת 1973.
ב-20 בינואר 1968 נישא לשחקנית האמריקאית שרון טייט.
ב-9 באוגוסט 1969, כשפולנסקי עצמו היה בלונדון, פרצו לביתו בלוס אנג'לס אנשי משפחת מנסון, שהייתה כת פושעת בראשותו של המנהיג צ'ארלס מנסון ורצחו את טייט, שהייתה אז בחודש השמיני להריונה.
פולנסקי, שבור ממעשה הרצח, שב לאירופה זמן קצר אחרי ההלוויה.
אחרי שנתיים של אבל יצר את סרטו השישי באורך מלא, סרט שהיה אכזרי ומדמם במיוחד: "מקבת'" (על פי מחזהו של שקספיר).
ב-1989 פולנסקי בן ה-56 נישא לשחקנית הצרפתייה עמנואל סנייה שהייתה אז בת 23. לזוג נולדו שני ילדים, הבת מורגן והבן אלוויס.
פולנסקי וילדיו מדברים פולנית בבית.
סרטים באורך מלא / שנות ה-60
תינוקה של רוזמרי (1968) Rosemary's Baby
סוף שבוע של אלוף (דוקו ספורט – בוים במשותף עם פרנק סיימון) (1972)
אוליבר טוויסט (2005) Oliver Twist
מבוסס על סיפור אמיתי (2017) Based on a True Story
רומן רומנטי הוא סוגה ספרותית.
הסוגה מוגדרת על ידי ארגון ה-RWA (איגוד מחברי הרומן הרומנטי בארצות הברית) כרומן אשר עוסק בשני אנשים ביניהם מתפתחת אהבה רומנטית ואשר מנסים לבנות מערכת יחסים יחדיו.
מערכת היחסים בין הגיבורים תהיה הציר העיקרי של העלילה.
תיאור של יחסים אלו במקביל לאירועים היסטוריים או ביחס למערכות יחסים אחרות יכול להתקיים, כל עוד אלו לא יהוו את מוקד העלילה.
מערכת היחסים הרומנטית בין גיבורי הספר תסתיים באופן טוב או לפחות אופטימי – בדרך כלל חתונה.
ספר אשר עוסק בתיאור אהבתם של שני אנשים אך מסתיים בפרידה, במות אחד הגיבורים או בחוסר בהירות בנוגע לעתידם המשותף לא יסווג בדרך כלל כרומן רומנטי.
הז'אנר מחולק לרוב לספרים היוצאים בסדרות (קטגוריות) של מוציאים לאור, ובהם מגבלות לגבי אופי העלילה ומספר המילים, לצד ספרים העומדים בפני עצמם ואשר בהם הכתיבה חופשית יותר.
בנוסף מחולק הז'אנר לקטגוריות משנה הקשורות באופי העלילה ומקום או זמן התרחשותה, ביניהן רומן רומנטי היסטורי, רומן רומנטי עתידני, רומן ארוטי, רומן רומנטי עם עלילת מתח, ורומן רומנטי מבוסס פנטזיה אשר יכלול מרכיבים על-טבעיים או שבין דמויותיו יהיו יצורים כגון ערפדים או אנשי זאב.
אחת הנוסחאות הוותיקות ברומן רומנטי מציגה כגיבורה צעירה הגונה, מוכשרת, נבונה וטובת לב, ולרוב גם יפה.
הגיבור יהיה לרוב מבוגר ממנה, בעל אמצעים, אשר אינו נותן אמון באנשים עד אשר הוא פוגש את הגיבורה.
לעיתים קרובות יתחילו היחסים ביניהם על רגל שמאל, אך עם הזמן הם יתאהבו.
ברקע היחסים יופיעו דמויות משנה אוהדות לשני הצדדים, שישתדלו לרפד את דרכם אל האושר, לצד דמויות מרושעות אשר ינסו לחבל באהבתם הגוברת.
יצוין כי עלילה זו נפוצה אך ודאי אינה היחידה בז'אנר.
בקרב חוקריו מחוץ לארץ נקראים הספרים בז'אנר Romance Novels.
לעיתים קרובות ישנה התייחסות מפורשת לז'אנר כמזוהה עם הוצאות הספרים Harlequin הקנדית ו-Mills & Boon הבריטית.
שתי הוצאות ספרים אלו חולשות על רוב ההוצאה לאור של ספרות זו בעולם.
השם 'רומן רומנטי' ניתן בישראל לסדרה מתורגמת של ספרי כיס אשר ראו אור מאז אמצע שנות השבעים של המאה העשרים.
השם רומן רומנטי נטבע בתודעת הציבור, והפך כינוי לספרות מלודרמטית בעלת ערך אסתטי מועט.
הרומן הרומנטי התפתח בנישת ספרי הכיס, אלו בעלי הכריכה הצבעונית הרכה אשר מכילים כ-150 עמודים ו-50,000 מילים.
הפורמט האחיד נבע משיקולי ייצור, שיווק והפצה אך גם ממסורת, והוא הפך סימן זיהוי ובסיס לציפיות בלב הקורא.
בהוצאה הישראלית היו במשך שנים שני פורמטים קבועים – מצומצם ומורחב – והמתרגמות התבקשו לקצץ בעלילה או להוסיף לה על פי דרישות ההוצאה, שלא היה להן דבר וחצי דבר עם תוכנו המסוים של ספר זה או אחר.
על פי ארגון "הסופרים הרומנטיים של אמריקה" (RWA), יצירות שעוסקות בתקופה החל משנות ה-50 של המאה ה-20 מסווגות כרומן רומנטי עכשווי.
רומן רולן היה סופר, מחזאי וחוקר מוזיקה צרפתי, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1915.
רומן רולן נולד בקלאמסי שבחבל בורגונדי.
הוא היה בנו של נוטריון.
רולן למד היסטוריה בפריז וברומא וקיבל תואר דוקטור בשנת 1895. הוא לימד היסטוריה במשך חמש שנים באקול נורמל סופרייר, ותשע שנים היה מורה לתולדות המוזיקה באוניברסיטת סורבון בין השנים 1900–1912, וכתב בעיקר על מוזיקה ומוזיקאים.
בשנת 1906 פרסם את חיי מיכלאנג'לו, ובשנת 1908 פרסם את מוזיקאים של היום ומוזיקאים של הימים ההם.
בשנת 1910 רולן פרסם ביוגרפיה של הנדל ובשנת 1911 את חיי טולסטוי.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1919, פרסם את מסע מוזיקלי בעבר, ובשנת 1922 את בטהובן האיש ואמונתו.
בימי מלחמת העולם הראשונה עבר רולן לשווייץ, ובהיותו פציפיסט, הטיף לשלום והיה פעיל בצלב האדום.
הוא הושפע מתורותיהם של לב טולסטוי ושל גנדי.
רולן נטה בתחילה לקומוניזם, אך התנגד לטרור ולכפייה שהתלוו לו.
הוא היה זה שעודד את פנאיט איסטרטי להתחיל לכתוב.
מחקרו תולדות האופרה באירופה לפני לולי וסקרלטי זכה בפרס האקדמיה הצרפתית.
בשנת 1915 הוענק לו פרס נובל לספרות על "האידיאליזם האציל בו מצטיינת פעילותו הספרותית, בגלל האפיון (קרקטריזציה) הנאמן והשופע של האנושות המעידה על רגש עמוק ביותר".
בשנים 1923 עד 1936 ניהל רולן חליפת מכתבים עם זיגמונד פרויד.
במכתב מ-1927, בתגובה לביקורת של פרויד על האמונה הדתית, טבע רולן את המונח "חוויה אוקיאנית", המתאר תחושה של אחדות עם היקום.
לפי רולן, חוויה זו היא המקור של כל האנרגיה הדתית.
אדם יכול לראות בעצמו 'דתי' על בסיס החוויה האוקיאנית לבדה, גם אם הוא דוחה כל אמונה ספציפית.
רולן נפטר בשנת 1944 בכפר וזליי בצרפת, כתוצאה ממחלת השחפת.
זאבים (1898) תורגם לעברית על ידי יעקב הורוביץ והוצג בהבימה בבימויו של צבי פרדלנדר בשנת 1934.
הנפש הקסומה, תרגם ישורון קשת (יעקב קופילביץ), הוצאת שטיבל, 1934.
קולה ברוניון, (Colas Breugnon), תרגם אברהם שלונסקי, ציורים י.
קיבריק, ספרית פועלים, מרחביה, 1952.
פייר וליס, סיפור, תרגם ח"ש בן אברם, הקיבוץ המאוחד, 1945.
1907 Vie de Michel-Ange חיי מיכלאנג'לו, תרגמה ויץ-הכהן, מסדה, תל אביב, 1948.
1924 Gandhi מהטמה גנדי, עשרה מאמרות, תרגם מ.
רומן על אמת הוא סרט פשע רומנטי אמריקאי משנת 1993 בבימויו של טוני סקוט על פי תסריט מאת קוונטין טרנטינו.
בסרט מככבים כריסטיאן סלייטר ופטרישיה ארקט כקלרנס ואלבמה, זוג נשואים טריים הבורחים מהמאפיה לאחר שגנבו מהם משלוח סמים.
לצידם משתתפים דניס הופר, ואל קילמר, גארי אולדמן, בראד פיט וכריסטופר ווקן בתפקידי משנה.
קוונטין טרנטינו, אשר כתב את התסריט, מכר אותו בעקבות הצלחת סרטו העלילתי הראשון כבמאי - "כלבי אשמורת" (1992).
הסרט נחשב על ידי רבים כמאפיין של מכלול יצירותיהם של טרנטינו כתסריטאי וסקוט כבמאי, לרבות מיקום העלילה בדרום קליפורניה, התייחסויות רבות לתרבות הפופולרית והצגת אלימות בצורה מסוגננת והדגשתה באמצעות הילוך איטי.
למרות שבתחילה הסרט היה לכישלון קופתי, הביקורות החיוביות של הסרט, שכללו שבחים של המבקרים על הדיאלוג, הדמויות והסגנון הלא-קונבנציונלי, הפכו אותו עם הזמן לסרט פולחן.
הסרט נחשב לאחד הסרטים הטובים ביותר שביים טוני סקוט ולאחד הסרטים האמריקאים הטובים ביותר של שנות ה-90.
קלרנס וורלי (כריסטיאן סלייטר) הוא צעיר ביישן, חובב אלביס פרסלי, העובד בחנות קומיקס בדטרויט.
ביום הולדתו הוא הולך לבדו לאולם קולנוע המציג שלושה .
אל האולם נכנסת אלבמה ויטמן (פטרישה ארקט) שפותחת איתו בשיחה.
לאחר הסרט, השניים חולקים פאי בדיינר מקומי, ומאוחר יתר מקיימים יחסי מין בדירתו של קלרנס.
אלבמה מתוודה בבכי שהיא נערת ליווי שנשכרה על ידי הבוס שלו כמתנת יום הולדת, אבל התאהבה בו.
קלרנס מתאהב באלבמה והם מתחתנים.
קלרנס משוחח עם המנטור שלו (ואל קילמר), ומשתכנע שעליו להרוג את הסרסור של אלבמה, דרקסל (גארי אולדמן).
הוא מגיע לביתו של דרקסל, הורג אותו ולקוח איתו מזוודה שבה הוא מניח שנמצאים בגדיה של אלבמה.
רק לאחר שהוא חוזר לדירתו, קלרנס מגלה, יחד עם אלבמה, שהמזוודה מכילה כמות גדולה מאוד של קוקאין נקי.
קלרנס ואלבמה מגיעים לביקור בביתו של קליפורד (דניס הופר), אביו של קלרנס, שוטר לשעבר וכיום מאבטח, ומבקשים ממנו את עזרתו.
קליפורד עורך בירור עם עמיתיו לשעבר, ומעדכן את קלרנס כי המשטרה סבורה שהרצח של דרקסל בוצע על ידי כנופיה המקושרת למאפיונר בשם בלו לו בויל.
קליפורד נפרד מקלרנס ומאלבמה, שעוזבים ללוס אנג'לס.
למחרת היום, אל ביתו של קליפורד מגיע וינצ'נזו קוקוטי (כריסטופר ווקן), מאפיונר סיציליאני המקושר לבלו לו בויל, שמעוניין לקבל את הקוקאין שלו בחזרה.
קליפורד מסרב לומר לו היכן נמצא קלרנס, וקוקוטי יורה בו למוות.
עם זאת, אחד מאנשי של קוקטי מוצא פתק על המקרר עליו רשומה הכתובת של קלרנס בלוס אנג'לס.
בלוס אנג'לס, קלרנס ואלבמה פוגשים את דיק ריצ'י (מייקל רפפורט), חבר ילדות של קלרנס השואף להיות שחקן טלוויזיה, והוא מכיר לו את אליוט בליצר (), שחקן העובד עבור המפיק ההוליוודי לי דונוביץ ().
בעל כורחו, אליוט מסכים לתווך בין קלרנס לבין לי בעסקה למכירת הקוקאין.
באמצעות פלויד (בראד פיט), שותפו לדירה של דיק, וירג'יל (ג'יימס גנדולפיני), אחד מאנשיו של קוקוטי, מאתר ומוצא את אלבמה בחדר במוטל, בזמן שקלרנס יוצא לקנות המבורגרים לארוחת צהריים.
וירג'יל מכה אותה על מנת להוציא ממנה מידע על קלרנס והיא נאבקת בו ולבסוף הורגת אותו עם רובה הציד שלו.
בעת שאליוט נעצר בשל נהיגה במהירות מופרזת נמצא שברשותו שקית ובה קוקאין שלקח מקלרנס עבור לי.
על מנת שלא להישלח לכלא, שני בלשי משטרה, ניקי דיימס (כריס פן) וקודי ניקולסון (טום סייזמור), משכנעים אותו לשים על עצמו מכשיר הקלטה ולהקליט את עסקת הסמים הצפויה בין קלרנס לבין לי בבית מלון בבוורלי הילס.
באמצעות פלויד, גם אנשיו של קוקוטי מגלים על קיומה של העסקה ועל המקום שבו היא צפויה להתבצע.
קלרנס, אלבמה, דיק ואליוט מגיעים לחדרו של לי בבית המלון, שם הוא נמצא ביחד עם שומרי הראש הרוסים שלו.
בתחילה, לי נרתע מלעשות עסקים עם קלרנס, אבל קלרנס מצליח לשכנע אותו והוא מסכים.
בזמן שאלבמה סופרת את הכסף שקיבלה מלי, קלרנס הולך לשירותים ומשוחח שוב עם המנטור שלו.
באותה העת, אל החדר פורצים דיימס וניקולסון יחד עם שוטרים נוספים, וזמן קצר לאחר מכן מגיעים אל החדר גם אנשיו של קוקוטי, המאפיונרים האיטלקים, כך שנוצר תיקו מקסיקני (בין השוטרים לבין הרוסים לבין האיטלקים).
אליוט מבקש מדיימס לעזוב, ובכך חושף את עצמו כמשתף פעולה עם המשטרה.
לי מתפרץ עליו ושופך על פניו כוס קפה ובעקבות כך פורץ קרב יריות, בו כמעט כל הנוכחים נהרגים.
דיק נמלט מהחדר ללא כל פגע.
קלרנס נפצע בראשו כשהוא יוצא מחדר השירותים, ויחד עם אלבמה והמזוודה ובה כספו של לי הם מצליחים להימלט מהמקום, בשעה שהמשטרה מפנה את כל תשומת ליבה לאחד המאפיונרים שלוקח בת ערובה.
קלרנס, שאיבד אחת מעיניו, ואלבמה בורחים לקנקון, מקסיקו, וחיים שם באושר עם בנם, אלביס.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות כריסטיאן סלייטר קלרנס וורלי צעיר ביישן, חובב אלביס פרסלי, וקומיקס.
פטרישה ארקט אלבמה וויטמן אשתו של קלרנס.
דניס הופר קליפורד וורלי אביו של קלרנס.
ואל קילמר מנטור של קלרנס.
גארי אולדמן דרקסל ספייבי סרסור וסוחר סמים.
בראד פיט פלויד שותפו לדירה של דיק.
כריסטופר ווקן וינצ'נזו קוקוטי גנגסטר.
אליוט בליצר שחקן הוליוודי העובד עבור לי.
ג'קסון "ביג דון" סוחר סמים.
מייקל רפפורט דיק ריצ'י שחקן בראשית דרכו, חבר ילדות של קלרנס.
לי דונוביץ מפיק בכיר בהוליווד.
קונצ'טה פרל מרי לואיז ראבנקרופט מלהקת לסדרת הטלוויזיה טי.
הוקר ג'יימס גנדולפיני וירג'יל גנגסטר.
כריס פן ניקי דיימס בלש משטרה.
טום סייזמור קודי ניקולסון בלש משטרה.
גרגורי ספורלדר לקוח במסעדת המבורגרים.
מרווין לוקה וורליצר בלש משטרה.
פלויד "די." קוויגל קפטן במשטרה.
רומן ריאליסטי הוא רומן השואף ליצור בקורא את הרושם שהאירועים המתוארים ביצירה יכולים היו להתרחש במציאות.
גם כשהוא מעצב עולם בדיוני, הוא חותר להציג אותו כבן דמותו של העולם הממשי, או כאילו היה המשכו הדמיוני.
הרומן הריאליסטי מנסה ליצור בקורא את הרושם כאילו דברים אלו היו עשויים להתרחש, בהיותם מתיישבים עם תפיסת המציאות שבנה לעצמו הקורא על סמך ניסיונו.
הרומן הריאליסטי שלט באירופה בזמן השליש השני של המאה ה-19, תחילה בצרפת ואחר כך ברוסיה, באנגליה ובשאר ארצות אירופה.
רומנים ריאליסטים מייצגים של התקופה הם "אבא גוריו" של בלזאק, "אנה קארנינה" של טולסטוי ועוד.
מאפייני הרומן הריאליסטי אינם מופיעים בכל רומן המוגדר "ריאליסטי", אך ניתן לראות בהם אמצעי זיהוי כלליים:
הרומן הריאליסטי מתאר את הבדוי על רקע המציאות הממשית.
הדמויות והאירועים הבדיוניים ממוקמים במקומות ממשיים ובתקופה ספציפית (למשל התקופה של מלחמות נפוליאון ב"מלחמה ושלום" של טולסטוי).
העלילה הבדיונית, האירועים המתרחשים בה, והתנהגות הדמויות המאכלסות את היצירה הספרותית, ניתנים להסברים סיבתיים.
אין מקום ברומן הריאליסטי לאירועים מופלאים החורגים ממושגיו של הקורא על העולם.
אין בו מקום למעשי נסים, למופלא ולעל טבעי.
(כמו שקיימים, למשל, בספרים של גבריאל גארסיה מארקס, מאיר שלו ופול אוסטר).
הרומן הריאליסטי מציג את העולם הבדיוני בצורה מלאה ומפורטת - תיאור הדמויות, חיצוניותן ואופיין ותיאור הסביבה החיצונית והעולם החברתי האופייני לזמן ולמרחב של העלילה.
הרומן הריאליסטי מציג את המציאות כמו שהיא ואינו מייפה אותה.
הוא יכול להתמקד גם בנושאים "נמוכים" (אלימות, פשע, סטיות מיניות וכו').
הסופר הריאליסטי מבקש לחזק את אשליית המציאות על ידי יצירת עלילה טבעית וספונטניות (רומאן הרפתקאות שבו הגיבור תמיד ניצל לוקה בחסך ריאליסטי).
רומן פִּיקָרֶסְקי (בספרדית: Novela picaresca) הוא סוגה (ז'אנר) ספרותית, אחת הצורות המוקדמות של הרומן.
גיבור הרומן הפיקרסקי היה בדרך כלל נווד הרפתקן בן השכבות הנמוכות (בספרדית: pícaro).
הגיבור נסחף ממקום למקום, ומסביבה חברתית אחת לאחרת, בקצב עלילה מהיר ורב תהפוכות.
אופייני לסוגה שימוש בהומור ובכלים סאטיריים, כאשר הרפתקאותיו הרבות של הגיבור מספקות הזדמנות ללעוג למגוון תופעות חברתיות ואף אירועים פוליטיים.
מאפיין שכיח נוסף הוא צירופי מקרים בלתי סבירים: דמויות שבות ומופיעות בעלילה, מכוח המקרה ובניגוד להסתברות.
מאפייני הסוגה קיימים גם בספרים שאינם תואמים לדפוסים המובהקים שלו, ושם התואר "פיקרסקי" יכול לתאר גם יצירות שאינן משתייכות לז'אנר הרומן הפיקרסקי בהגדרתו הצרה.
ראשיתו של הרומן הפיקרסקי המובהק בספרד והוא שגשג בספרות האירופית במאות ה-17 וה-18.
"גוסמאן מאלפראצ'ה", Guzmán de Alfarache, מאת מתאו אלמן, שיצא לאור ב-1599, הוא הרומן הפיקרסקי הראשון, שאין מחלוקת לגבי שייכותו לסוגה.
אלמנטים פיקרסקיים היו קיימים קודם לכן, ויש הטוענים שרומנים אחרים, כ"לסריו איש טורמס", Lazarillo de Tormes, מ-1554, קדמו לאלמן.
במאה ה-17 התפשט הרומן הפיקרסקי בארצות נוספות וזכה לחיקויים.
רומן חשוב בז'אנר, שנכתב מחוץ לספרד, הוא "ההרפתקן זימפליציסימוס", Der abenteuerliche Simplicissimus, מאת הנס יאקוב כריסטופל פון גרימלסהאוזן הגרמני, שנכתב ב-1668 ומתאר את ההרס ששרר בעקבות מלחמת שלושים השנים.
בצרפת ובאנגליה התפרסמו יצירות שדמו לרומנים הפיקרסקיים, אך לא התאימו לכל דרישות הז'אנר כפי שהיה מקובל בספרד.
הרומנים בצרפתית היו למעשה סיפורי הרפתקאות אריסטוקרטיים, בניגוד לדרישה שהגיבור יהיה טיפוס עממי.
באנגליה, רומנים כמו מול פלנדרס של דניאל דפו (1722) או קורות טום ג'ונס מאת הנרי פילדינג (1749) חסרו את ממד הגאולה הדתית של הגיבור, שהיה מחייב ברומנים הפיקרסקיים הספרדיים והגרמניים: אלה לא הסתפקו בגלגוליו של הגיבור ובלעג חברתי אלא חתרו גם להנחיל לקח מוסרי.
השינוי העובר על מול פלנדרס הוא במעמדה הכלכלי, ולא באופייה המוסרי והדתי.
מלבד היותה שם של סוגה מובחנת, המילה "פיקרסקי" מתארת טכניקה ספרותית שבה אנטי-גיבור נודד חווה הרפתקאות רבות ובלתי סבירות בקצב התרחשויות מהיר.
יצירות פיקרסקיות במובן זה היו שכיחות בספרות עד עליית הרומן הריאליסטי במאה ה-19, ובין הבולטות שבהן אפשר לציין את יצירותיו של הנרי פילדינג, את קנדיד של וולטר ואת הרפתקאות האקלברי פין של מארק טוויין.
קווים פיקרסקיים אפשר למצוא גם בספרות המאה ה-19 ובספרות זמננו, למשל ב"נפשות מתות" של ניקולאי גוגול, או ב"מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" של דאגלס אדמס.
גם יצירות אמנות מתחומים אחרים אפשר לתאר כפיקרסקיות: סרג'יו לאונה מגדיר כך את ז'אנר מערבוני הספגטי.
בספרות הישראלית בת זמננו נודע ספרו של חיים גורי "הספר המשוגע" כסיפור פיקרסקי.
רומן ואסיליוביץ' פץ (באוקראינית: Роман Васильович Пець; נולד ב-21 ביוני 1969 בחרקוב) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת הבלם.
פץ החל לשחק כדורגל בגיל 9 בפנימיית ספורט בעיר חרקוב.
תחילה ייעדו לו מאמניו את תפקיד החלוץ, אך לאחר שלא צלח בתפקיד זה הוסב לעמדת הבלם.
בשנת 1990 עבר לקבוצת מטאליסט חרקוב, במדיה שיחק בליגת העל הסובייטית ולאחר מכן בליגת העל האוקראינית.
ב-1993 הגיע פץ לישראל וחתם בקבוצת מכבי חיפה.
פץ זכור בעיקר בזכות השער שהבקיע מ-25 מטר נגד טורפדו מוסקבה בגביע המחזיקות.
הוא היה שותף בכיר לאליפות בה זכתה מכבי חיפה בעונת 1993/1994, אך לקראת תום העונה, במהלך משחק נגד מכבי תל אביב, תוקל בחריפות על ידי מאיר מליקה ושבר את הקרסול.
לאחר היעדרות ארוכה חזר לשחק אך לא הגיע לרמתו טרם הפציעה.
בעונת הושאל לצפרירים חולון, במדיה שיחק עד 1997.
ב-1997 חזר לאוקראינה, קודם לאודסה ולאחר מכן למטאליסט חרקוב שם סיים את הקריירה שלו כשחקן ב-2004.
בשנים 2004 -2008 אימן את קבוצת הנוער של מועדון הכדורגל "חרקוב".
החל משנת 2008 מנהל את בית הספר לכדורגל של ארסנל חרקוב.
רומן אנטולביץ' פבליוצ'נקו הוא כדורגלן עבר רוסי, ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצות בהן שיחק.
הוא החל את הקריירה שלו בדינמו סטברופול ורוטור וולגוגרד לפני שעבר לספרטק מוסקבה בשנת 2003. לאחר הצלחה בספרטק, עבר תמורת 13.7 מיליון לירות שטרלינג לטוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג האנגלי ב-2008 ושיחק שלוש עונות לפני שחזר לרוסיה ושיחק בלוקומוטיב מוסקבה עד יולי 2015 כשעבר לקובאן קרסנודאר.
הוא שיחק במדי נבחרת רוסיה במשך עשור (2003-2013), במדיה הופיע 51 פעם והבקיע 21 שערים.
הוא אף היה חלק מסגל נבחרת הטורניר ביורו 2008, בה רוסיה העפילה לחצי גמר.
פבליוצ'נקו החל את הקריירה שלו בקבוצת דינמו סטברופול הרוסית, בה ערך את הופעת הבכורה שלו בעונת 1999. במשך עונה זו הוא כבש שער אחד בלבד.
לאחר מכן הוא עבר לרוטור וולגוגרד, שם כבש 14 שערים בשלוש עונות.
ב-2003 עבר פבליוצ'נקו לספרטק מוסקבה, ובכך הופיע לראשונה בליגת העל הרוסית.
במדי ספרטק הפך פבליוצ'נקו לכובש מצטיין ולאחר מהחלוצים הבולטים בכדורגל הרוסי.
בעונת 2006 זכה פבליוצ'נקו בתואר מלך השערים של הליגה הרוסית עם 18 שערים, וב-2007 זכה בו בשנית במשותף עם רומן אדמוב, עם 14 שערים.
בין השנים 2006-2008 נבחר פבליוצ'נקו לנבחרת המצטיינים של הליגה מטעם התאחדות הכדורגל הרוסית.