tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נשים כוויתיות זכו לרוץ לבחירות ולהצביע ב-2005. מזכ"ל האו"ם בוטרוס בוטרוס ראלי בחר בסבאח להשתתף במשלחת האו"ם לכנס העולמי הרביעי בנושא נשים בבייג'ינג ב-1995, לצד נשיאת איסלנד ויגדיס פינבוגדוטיר, הגברות הראשונות של ארצות הברית (הילרי קלינטון), ניגריה (מרים אבאצ'ה) וצרפת (ברנדט שיראק).
גם כפעילת זכויות האדם סבאח היא חברה מייסדת בארגון ערבי למען זכויות אדם (AOHR), והיא פרסמה מספר ספרים בנושא.
סבאח חברה באגודת הסופרים בכווית, במועצת החינוך, ובוועדה הגבוהה לקידום החינוך, היא הקימה ועמדה בראש מרכז מידע לנשים באגודה החברתית לנשים.
היא גם חברת הוועד המנהל של הארגון העולמי לנשים מוסלמיות בדרום-מזרח אסיה, ובדירקטוריון של הקרן לשיתוף פעולה בז'נבה, ושל המרכז לאנרגיה באוניברסיטת סארי, שם למדה לדוקטורט.
היא גם חברה מייסדת במועצה להתפתחות ילדים בקהיר.
סבאח כתבה 25 ספרים בסך הכל, וערכה שמונה.
סבאח גם עסקה באמנות פלסטית וציור.
היא שילבה את יצירותיה בספרי השירים שכתבה.
حوار الورد والبنادق – 1989 (שיח בין הוורדים והרובים)
برقيات عاجلة إلى وطني – 1990 (מברקים דחופים למולדתי)
آخر السيوف – 1991 (אחרון החרבות)
خذني إلى حدود الشمس – 1997 (קח אותי לגבולות החמה)
القصيدة أنثى والأنثى قصيدة – 1999 (השירה היא אישה והאישה היא שירה)
פרס המדינה לספרות ואומנויות, כווית
פרס ליצירת נשים ערביות, תוניסיה
פרס הצטיינות בכלכלה ומדעי מדינה בקהיר
מדליית הכסף מטעם המוסד הערבי – פריז
פרס עמיתות מטעם מכללת סנט קטרין – אוניברסיטת אוקספורד – לונדון
פרס הנשיא ליצירה מדעית, בחריין
נשיאה של כבוד של אגודת החברות הבריטית-כווייתית
סוף דבר הוא הרומן השני מאת הסופר והמחזאי הישראלי יעקב שבתאי.
הספר פורסם ב-1984 בהוצאת סימן קריאה, שלוש שנים לאחר מות מחברו, שטרם הספיק להשלימו.
את הכתיבה השלימו אלמנתו עדנה והעורך דן מירון (שגם כתב אחרית דבר לספר) בהסתמך על טיוטות ששבתאי הותיר בעיזבונו.
הספר נחשב, לצד קודמו זיכרון דברים, לאחת מיצירות המופת של הספרות העברית המודרנית.
כמו קודמו, הספר מתאפיין במשפטים ארוכים ומורכבים, ובהתמודדות בלתי פוסקת עם תחושת הקץ וחוויית המוות המתקרב של הדמויות.
לדוגמה, המשפט הפותח את הספר:
עם זאת, וזהו סוד השפעתו הגדולה של הספר על קוראיו, הספר מצליח לייצר כעין קריאה שיטתית ומעמיקה של מערכת הקיום האנושית וה'ישראלית' - הנפשית והגופנית - לכדי התעוררות אל מערכת תמידית של קשב ושל משמעות הניצבת כביכול מאחריה.
בשנת 2000 יצאה מהדורה מחודשת של הספר, במסגרת סדרת הספריה החדשה בעריכת מנחם פרי.
סועאד זכי (או סועד זאכי, בערבית: سعاد زكي; 1915–2004) הייתה זמרת ושחקנית יהודייה-מצרייה שהתפרסמה בעיקר בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים.
משפחתה השתייכה למעמד הבינוני, אביה יצחק היה דיין ושם אמה היה בלה.
זכי למדה נגינה אצל שניים מהמוזיקאים המפורסמים ביותר באותה תקופה: דאוד חוסני וזכריא אחמד .
זכי ביצעה כמה משיריו של ריאד אל סונבאטי, אחד המוזיקאים המצריים הבולטים ביותר בתקופה זו.
תחנת הרדיו הממלכתית של קהיר, שהוקמה בשנת 1934, הרבתה להשמיע את שיריה.
זכי שיתפה פעולה עם נגן הקאנון המפורסם מוחמד אל-עקאד, והשניים הופיעו יחד במקומות רבים, ביניהם חיפה (בהזמנת ראש עיריית חיפה חסן שוכרי).
בתחילת שנות הארבעים הם התחתנו ובשנת 1944 נולד להם בן, משה (מוסטפא).
בשנת 1950 עזב מוחמד אל-עקאד את מצריים ועבר לארצות הברית.
זמן קצר לאחר מכן הם התגרשו.
באותה שנה, עלתה סועאד זכי למדינת ישראל יחד עם בנה.
בישראל עבדה זכי בקול ישראל בערבית כזמרת, אך מכיוון שהייתה זקוקה להכנסה נוספת החלה לעבוד כמנהלת מזנון וכמנקה בבנק החקלאות לישראל.
בשנת 1983, לאחר מות אשתו השנייה של מוחמד אל-עקאד קתרין, נסעה סועאד לביקור בניו יורק.
השניים נפגשו והחליטו לחדש את נישואיהם.
בשנת 1989 הזוג החליט לעלות למדינת ישראל, והם עברו לגור בחיפה.
בשנת 1993 נפטר מוחמד אל-עקאד ונקבר בבית הקברות המוסלמי בעיר.
סועאד זכי נפטרה בשנת 2004 ונקברה בטירת כרמל.
בנה משה הוא פרופסור והיה קצין בכיר בחיל האוויר.
נכדה אורי זכי, הוא פעיל זכויות אדם, לשעבר מנכ"ל בצלם בארצות הברית ונציג Human Rights Watch, וכעת נשיא ועידת מרצ ובן זוגה של השרה תמר זנדברג.
נכדתה איריס זכי היא יוצרת סרטים דוקומנטריים ופרסמה סרט על סבתה ומשפחתה בשם "מצרים, שיר אהבה" בשנת 2022.
בנוסף להצלחתה כזמרת, זכי השתתפה בסרטים מצריים, הן כזמרת והן כשחקנית.
1942 – בחבח בבגדאד (بحبح في بغداد), במאי: חוסין פאוזי.
1942 – על בימת החיים (على مسرح الحياة), במאי: אחמד בדרח'אן.
באלקטרומגנטיות, סוּסֶפְּטִיבִּילִיּוּת מגנטית, או רגישות מגנטית (לטינית: , "פתוח"; לרוב תסומן ב- χ) היא מדד למגנטיות של חומר.
הסוספטיביליות מציינת אם חומר מסוים נמשך לתוך שדה מגנטי או נהדף ממנו החוצה.
מדידות קוונטיות של סוספטיביליות מספקות גם תובנות על מבנה של חומרים, הקשרים הכימיים בהם ורמות האנרגיה.
סוספטיביליות מגנטית היא קבוע חסר ממדים, המציין את מידת המגנטיות של חומר בתגובה להפעלת שדה מגנטי חיצוני.
מונח קשור הוא כושר התמגנטות (magnetizability), היחס בין מומנט מגנטי וצפיפות השטף המגנטי.
פרמטר קשור הוא חדירות, אשר מבטא את סך המגנטיזציה של חומר ועוצמתו.
את עוצמת הסוספטיביליות המגנטית הנפחית, , מגדירים במערכת היחידות הבין-לאומית:
הוא מגנטיזציה של החומר (דיפול מגנטי ליחידת נפח), נמדד באמפר למטר.
הוא כוח השדה המגנטי, אשר גם נמדד באמפר למטר.
סוף הפאקינג עולם היא סדרת טלוויזיה בריטית במתכונת קומדיה שחורה המבוססת על רומן באותו שם מאת צ'ארלס פורסמן.
הסדרה מבוססת על המיני-קומיקס של פורסמן "סוף הפאקינג עולם", ומספרת על ג'יימס (אלכס לות'ר), בן 17 שמאמין שהוא פסיכופת, ואליסה (ג'סיקה ברדן), חברתו המרדנית לכיתה הרואה בג'יימס הזדמנות להימלט מחייה שלה.
ג'יימס הוא נער בן 17 שמאמין שהוא פסיכופת.
הוא הורג חיות כתחביב, אבל מתחיל להשתעמם מהתחביב.
הוא מחליט שהוא רוצה לנסות להרוג בן אדם.
הוא מחליט שהוא רוצה להתנסות על אליסה, בת כיתתו בת 17, מרדנית, עם בעיות משלה.
היא מציעה שהם יברחו יחד, בתקווה להרפתקה הרחק ממשפחתה הסוערת, וג'יימס מסכים כשבכוונתו למצוא הזדמנות לרצוח אותה.
הם יוצאים לטיול דרכים ברחבי אנגליה, ומפתחים מערכת יחסים תוך סדרה של היתקלויות בדרכם.
אלכס לות'ר בתפקיד ג'יימס, נער בן 17 שמאמין שהוא פסיכופת.
ג'ק ויאל מגלם את ג'יימס הצעיר.
ג'סיקה בארדן בתפקיד אליסה, נערה מרדנית.
הולי ביצ'י מגלמת את אליסה הצעירה.
ג'מה וילן בתפקיד יוניס נון, בלשית החוקרת את הרצח של קלייב.
וונמי מוסקו בתפקיד טרי דארגו, שותפתה הנוקשה של יוניס במשטרה.
סטיב אורם בתפקיד פיל, אביו של ג'יימס.
כריסטין בוטומלי בתפקיד גוון, אמה של אליסה.
נאווין צ'אודרי בתפקיד טוני, אביה החורג של אליסה.
בארי וורד בתפקיד לזלי פולי, אביה סוחר הסמים של אליסה.
קיירסטון וורינג בתור דבי, החברה לשעבר של לזלי שעמו יש לה ילד.
ג'ף בל בתור מרטין, איש משפחה שנותן לג'יימס ואליסה טרמפ.
אלכס סוייר בתור טופר, נער צעיר שאליסה פוגשת, היא מזמינה אותו לשכב איתה אך לאחר מכן דוחה אותו.
ג'ונתן אריס בתור ד"ר קלייב קוך, סופר, פרופסור, רוצח סדרתי של נשים, ג'יימס רוצח אותו.
איילין דייוויס בתור פלורה, אמו של קלייב.
ארל קייב בתור פרודו, עובד אומלל בתחנת דלק.
פליסיטי מונטגיו מנהלת תחנת הדלק.
אלכס בקט כג'ונו, אחד הלקוחות של לזלי.
ליאון אנור כאמיל, מאבטח בחנות שאליסה נתפסה גונבת בו.
מאט קינג בתור בלש שג'יימס ניגש אליו לספר על אמו שהתאבדה.
קלי הריסון כאמו המתה של ג'יימס.
זרינה אימסרוביק בתור האח התינוק של אליסה.
התוכנית בעלת שמונה הפרקים שודרה בבריטניה ב-All 4 (פלטפורמת הוידאו על פי דרישה של ערוץ 4) ב-24 באוקטובר 2017, ובנטפליקס העולמית ב-5 בינואר 2018. ב-21 באוגוסט 2018 אושר שהסדרה תמשיך לעונה שנייה, וב-5 בנובמבר 2019 עלתה העונה השנייה לשידור בנטפליקס.
לפני עליית העונה השנייה, קובל הודיעה שאין בכוונתה ליצור עונה שלישית לסדרה.
הסדרה מבוססת על המיני-קומיקס של פורסמן "סוף הפאקינג עולם", אשר הפך לספר בשנת 2013. יוצר הסדרה ג'ונתן אנטוויסט יצר איתו קשר על יצירת סרט, אך במקום זאת החליט על יצירת סדרת טלוויזיה.
סועאד חוסני הייתה שחקנית מצרית ילידת קהיר, מצרים.
היא הייתה ידועה כ"סינדרלה של הקולנוע המצרי", ואחת השחקניות המשפיעות ביותר במזרח התיכון ובעולם הערבי.
היא עלתה לתהילה בסוף שנות ה-50 ושיחקה ביותר מ-83 סרטי קולנוע בין 1959 ו-1991. הופעתה האחרונה על המסך הגדול הייתה בסרט משנת 1991, "הרועה והנשים", בבימויו של בעלה לשעבר, עלי בדרחאן.
סועאד מוחמד כמאל חוסני נולדה בבולאק שבקהיר, מצרים.
היא אחת משלוש אחיות, בנותיהם של הקליגרף הנודע מוחמד חוסני , כורדי אתני מסוריה, אשר התיישב בקהיר סביב 1912, ואשתו השנייה, ילידת מצרים, גווהארה.
היו לה גם שמונה אחים למחצה מהנישואים הראשונים של אביה.
לאחר שהוריה התגרשו, נישאה אמה מחדש, לאיש מצרי, עבדול מונם חפיז, עמו היו לה עוד שישה ילדים, ובכך לסועאד ולשתי אחיותיה היו 14 אחים למחצה.
ביתו של אביה היה ידוע כ"בית האמנים" כי אמנים מובילים מכל רחבי העולם הערבי באופן קבוע ביקרו שם, בין אם כדי ללמוד אצלו או בביקורים חברתיים.
במסגרת עבודתו כקליגרף, אביה של חוסני היה מייצר מסגרות עבור סרטים אלמים ועטיפות ספרים, והיה מפורסם במעגלים אמנותיים.
נז'את, אחת מאחיותיה למחצה של סועאד, הייתה זמרת ושחקנית.
עוד אח, סמי חוסני, היה נגן צ'לו, מעצב תכשיטים, וכן קליגרף כמו אביו, ואח נוסף, פארוק, היה צייר ובתו סמירה הייתה גם היא שחקנית.
חוסני התחילה להופיע בגיל שלוש, כשהיא שרה בתוכנית הילדים הפופולרית "אבא שארו".
עבודתה כללה מגוון רחב של ז'אנרים - מקומדיות קלילות וסרטים רומנטיים ועד לסאטירה פוליטית.
תפקידה הידוע ביותר היה בתור סטודנטית אשר מתאהבת בפרופסור שלה בסרט "לטפל בזוזו" (1974).
תפקידים חשובים אחרים כוללים את הסטודנטית והפעילה הפוליטית, אשר נעצרה ועונתה בסרט "אל קרנאק", המבוסס על הרומן מאת נגיב מחפוז.
בסרט "שאפיקה" היא הפכה קטעים מוזיקליים לסאטירה נוקבת על דיכוי חברתי ופוליטי.
עקב מחלה, היא פרשה ממשחק בשנת 1991.
חוסני הייתה נשואה ארבע פעמים.
סביב 1968, היא נישאה לצלם הקולנוע סלאח קוראיים; הם נפרדו כעבור כשנה.
ב-1970, חוסני נישאה לבמאי הקולנוע המצרי עלי בדרחאן; השניים היו נשואים במשך כעשר שנים.
נישואיה השלישיים היו לזכי פאטין עבד אל-ואהב, בנו של פאטין עבד אל-ואהב ולילה מוראד, ב-1981. נישואים אלה נמשכו רק חמישה חודשים.
ב-21 ביוני 2001, חוסני נפטרה לאחר שנפלה מהמרפסת של חברתה, נדיה יוסרי, בדירתה במגדל סטיוארט בלונדון.
סביב מותה התפתחו מחלוקות עם הרשויות, אשר לא שחררו תחילה מידע אותות מותה, וכיצד היא נפלה; מה שהצית מיד ספקולציות ושמועות כי ייתכן ומותה היה תוצאה מהתאבדות או רצח.
גופתה של חוסני הוטסה חזרה לקהיר, וכ-10,000 אנשים פקדו את הלווייתה.
היא נקברה בחלקת המשפחה בבית עלמין בפאתי קהיר.
לא היו לה ילדים, והיא הותירה אחריה את בעלה האחרון, הסופר מאהר עוואד, לו היא נישאה ב-1987.
ב-2013, הקולנוענית הלבנונית רנייה סטפן השתמשה בקטעים מתוך סרטיה של חוסני כדי לספר את סיפור חייה ואת סיפור ההיסטוריה של הקולנוע המצרי, בסרט "שלו ההיעלמויות של סועאד חוסני".
הסרט הוצג בשבוע האמנות בברלין.
עבודה פרטיםبابا شارو (באבא שארו) תוכנית רדיו לילדים هاملت (המלט) מחזה عالم مجنون (עולם מוזר) סרט
סועאד עאמירי היא סופרת פלסטינית, אדריכלית, ופרופסורית לארכיטקטורה באוניברסיטת ביר זית.
הוריה של עאמירי ברחו מיפו במהלך מלחמת העצמאות ב-1948 אל עמאן שבירדן.
שם נולדה וחיה עד שעזבה לביירות שבלבנון, כדי ללמוד אדריכלות באוניברסיטה האמריקנית בביירות, ובהמשך באוניברסיטת מישיגן ואוניברסיטת אדינבורו.
כשחזרה לביקור ברמאללה ב-1981, פגשה את סלים תמרי, סוציולוג מאוניברסיטת ביר זית, איתו נישאה מאוחר יותר, ונשארה.
בין השנים 1991 ל-1993 הייתה עאמירי חברה במשלחת שלום פלסטינית בוושינגטון.
היא עוסקת בכמה יוזמות שלום מרכזיות של נשים פלסטיניות וישראליות.
היא מנהלת ומייסדת מרכז ריוואק לשימור אדריכלי, המרכז הוקם בשנת 1991 והיה הראשון מסוגו שעמל על שיקום והגנה על המורשת האדריכלית הפלסטינית.
ב-2006 מונתה עאמירי כסגנית יו"ר חבר הנאמנים של אוניברסיטת ביר זית.
ספרה "קפוצ'ינו ברמאללה (רשימות מן הסגר)" (יצא שוב באנגלית בשם: Sharon and My Mother-in-Law: Ramallah Diaries) תורגם ל-19 שפות כאשר התרגום לערבית היה רב-מכר בצרפת והספר אף זכה בשנת 2004 בפרס ויארג'ו היוקרתי באיטליה יחד עם הסופרת מנואלה דבירי.
הספר מבוסס על אימיילים ומכתבים של עאמירי ובו היא מתארת את חיי היומיום של האנשים סביבה בעיר מגוריה, רמאללה, המנסים לחיות את חייהם, בעיקר תחת עשרת חודשי המצור על רמאללה ב-2002. זהו סיפורם של הנשים והגברים בבית וברחוב, ולא של הלוחמים או של המנהיגים.
ספרה האחרון, גולדה ישנה פה , המתאר מה פירוש הדבר לאבד את הבית ולא "להרגיש בבית" שוב, זכה בפרס נונו האיטלקי (2014).
2003 - "קפוצ'ינו ברמאללה (רשימות מן הסגר)" תרגום: רוני מאירשטיין, הוצאת בבל
סוף היהדות בארצות האסלאם הוא ספר בעריכת פרופ' שמואל טריגנו העוסק בחיסול הקהילות היהודיות בארצות ערב באמצע המאה ה-20 ומורכב מ-11 מאמרים של חוקרים בתחום.
הספר יצא לאור לראשונה בצרפתית בשנת 2009 בהוצאת Denoël, פריז.
בשנת 2018 יצאה לאור מהדורת הספר בעברית בהוצאת כרמל (בשיתוף עמותת דיאלוגיה) ונערך אירוע השקה בבית התפוצות
הספר מורכב מ-11 מאמרים של חוקרים שונים, המתייחסים לכלל ההיבטים בנושא חיסול יהדות ארצות ערב והתקופה שקדמה לכך:
פרופ' שמואל טריגנו - הפן הסמוי של הלאומנות בארצות האסלאם
פרופ' אסתר מאיר גליצנשטיין (פרופ' במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות וחוקרת יהדות עיראק) - חיסול יהדות עיראק.
הספר כולל מחקרים רבים על כ-900,000 יהודי ארצות ערב ב־11 מדינות מוסלמיות, נאלצו לעזוב את ארצם שלא ברצונם בשנות הארבעים והחמישים ועל התופעות שקדמו לכך, זאת לצד הגירה מרצון לארץ ישראל של מיעוט מיהודי ארצות ערב.
חלק מהמאמרים מתמקדים בתהליך ההיסטורי של הנגישה ביהודים בארצות האסלאם, חלקם מתמקדים בתקופה של אמצע המאה העשרים.
המחקרים מעלים כי במחצית מהמדינות היהודים "גורשו" באופן מוחלט, אך גם במדינות הנותרות הופעלה כלפי היהודים "הדרה" ו"נידוי" שהוביל לעזיבת היהודים.
במקביל המחקרים שבספר מובילים למסקנה שהנרטיב לפיו "הגירוש" הוא תוצאת של הקמת מדינת ישראל, הוא נרטיב "מופרך לחלוטין".
בהקשר של הקמת מדינת ישראל ביחס לעוינות בארצות ערב כלפי היהודים הגרים בהם, רואה טריגנו תירוץ וכלי תעמולתי יותר מאשר גורם.
מאמר אחר מראה כי בחלק מארצות ערב, כגון מצריים, חיסול הקהילה היהודית בוצע באופן מתוכנן בכלים משפטיים ועל פי אמות מידה גזעניות ומפלות מוצהרות.
הספר כולל חומר גם ארכיוני רב, לדוגמה מכתב מארכיון כל ישראל חברים המתאר אירוע במרוקו בשנת 1907: "חיילי הסולטן הסתערו על המלח (הרובע היהודי) ההמון בעקבותיהם והחלו בביזה.
חמשת או ששת אלפי הגברים שהמתינו בשערי העיר חדרו אל הרובע התפזרו במלח והתחילו לבזוז, לשדוד, לאנוס, לטבוח, ולשרוף ובמשך שלושה ימים עד להגעתם של הגייסות הצרפתיים.
אין בית, משפחה או אדם שניצל מידם".
בין מסקנות הספר, נמתחת ביקורת על מדינת ישראל ועל התנועה הציונית ש"הדחיקו" את הנושא.
סוסקיטירנוס (שם מדעי: Suskityrannus; מילולית: "tyrannus" - עריץ, "Suski" - קויוט בשפת שבט הזוני) הוא סוג של דינוזאור מקבוצת התרופודים אשר חי באמריקה הצפונית, סמוך לחופי הים הפנימי המערבי בקרטיקון העליון שלפני 93.5 עד 89.3 מיליון שנה מזמננו.
במקור נקרא זוניטירנוס (Zunityrannus) - "הלטאה של זוני", זאת עקב הימצאותו בקרבת מגורי האינדיאנים משבט זוני.
דינוזאור טורף זה השתייך לקבוצת הטירנוזאורים, מאבותיו של הטירנוזאורוס.
מאובניו התגלו בשנת 2019 בתצורת גבעת מורנו שבניו מקסיקו.
2 הממצאים כנראה השתייכו לפרטים צעירים באורך 3 מטרים, גובה מטר וחצי ומשקל 20–40 ק"ג עם גולגולת באורך 30 ס"מ.
מבנה הטבעות בעצמות מראה שהיו בן 3 במותם.
פרט בוגר הגיע לאורך 5 מטרים ולמשקל 1 טון.
המבנה של עצמות הרגליים ושל לסתות הדינוזאור היו קלות יחסית למינים דומים בקבוצה כמו האפלצ'יוזאורוס אך חזקות ביחס לאאוטירנוס הקדום יותר.
כמו לשאר הטירנוזאורים הוא נחשב למכוסה בנוצות אך אין שרידים להם במאובנים.
הוא גם היה בעל מבנה מוח מגודל יחסית ביחס לגופו.
הסוסקיטירנוס התגלה בניו מקסיקו בתצורות בהם התגלו הזוניצרטופס, כמה מיני דרומאוזאוריים והאורניתופוד ג'יוואטי (Jeyawati), הנות'רוניכוס בעל הזרועות הארוכות ועוד מינים שונים.
עקב גודלו הוא כנראה היה בראש שרשרת המזון באזור ובזכות רגליו הארוכות היה יכול לרדוף אחרי טרף במהירות.
"סוף הדרך" היא סדרת רשת אנימציה סאטירית ישראלית מטעם ערוץ הדיגיטל של תאגיד השידור הישראלי כאן 11, ובתמיכת המיזם לקולנוע ולטלוויזיה ברשות לפיתוח ירושלים.
פרקי הסדרה שודרו ביוטיוב ובערוץ הדיגיטל הרשמי של כאן וגרפו מיליוני צפיות.
בעקבות הצלחתה של הסדרה היא זכתה בפרסים בישראל ומחוצה לה והתמודדה בקטגוריית סדרת הרשת הטובה ביותר בתחרות פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2019 של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
הסדרה מתארת את קורותיהם של אח ואחות ירושלמים, ירדן וכנרת.
במהלך מסעם הם נחשפים לממדי הנזק הפוסט-אפוקליפטי שנגרם למדינה ומנסים להסתגל מחדש לכל המצב.
פרקים רבים בסדרה משתמשים בהומור פרוע ולא-קונבנציונלי ובציניות עוקצנית כדי להעביר ביקורת על נושאים רבים בחברה הישראלית.
ירדן - נער כבן 19 דמות ראשית בכור המשפחה שקול רציני ולאחר הפיצוץ נהפך לטבעוני.
חשוב לו למצוא את נפתלי אחיו הקטן ושכנרת תיקח את הריטלין שלה.
כנרת - אחותו של ירדן בעלת בעיות קשב וריכוז תומכת מאוד בכלבתם קינלי ודי אופטימית וחייבת לקחת ריטלין.
לפי פרק 10 הפסיכיאטר שלה כתב עליה ספר רב מכר.
היא הצליחה להתעלות על הזמן והחלל כשהתעלמה מהסכם שלום היסטורי בין יהודים לערבים.
נפתלי - אחיהם בן החמש של ירדן וכנרת קטן וחמוד הלך להם לאיבוד ביום הפיצוץ יש לו הרפתקאות משלו במקומות מעולים יותר.
על פי פרק הבונוס "תוכן ויראלי" גם לו יש בעיות קשב וריכוז.
קינלי - כלבתם של ירדן וכנרת מאוד מוזרה ועל פי המטפלת שלה היא כלבת תקיפה ברמה 7.
בריאיון ל-Time Out יוצרי הסדרה הודו שהיו "המומים" כשקיבלו את המכרז לסדרת האינטרנט של תאגיד כאן 11. לדבריהם, הם מעולם לא ראו התנגדות לרעיונות ה"משוגעים" שהציעו לסדרה.
הם סיפרו כי ההשראה לסדרה נבעה מהרבה מקורות שונים, החל מסרטי מארוול וכלה בסדרות של ערוץ ניקלודיאון של שנות ה-90, כמו "מפלצות אמיתיות", "החיים המודרניים של רוקו" ו"רן וסטימפי".
עוד הם הודו כי קיבלו חופש אומנותי גדול מטעם תאגיד כאן 11 שנתן להם את התחושה שהוא סומך עליהם ומאמין בהם.
בראיון אחר סיפרה היוצרת יעל עוזסיני שהרעיון שעומד מאחורי הסדרה הוא לדבר על בעיות שנוכחות היום בחברה הישראלית, ברקע אבסורדי ובנסיבות מוקצנות.
לדבריה: "אמנם הייתה אפוקליפסה גרעינית, אבל האנשים נשארו אותו דבר, ומעט מאוד השתנה."
פרקי הסדרה הראשונים זכו ליותר מ-2 מיליון צפיות.
הסדרה זכתה לפרסים בישראל ומחוצה לה, ביניהם פרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל לסדרות רשת Realist Web Fest שנערך ברוסיה.
בשנת 2019, הסדרה התמודדה בקטגוריית "סדרת רשת" בתחרות פרסי האקדמיה לטלוויזיה של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
בריאיון ל-IGN Israel סיפרו יוצרי הסדרה כי התרגשו לראות כיצד מאוד מהר התפתחו קהילות גדולות של מעריצים שצופים בפרקים שוב ושוב ומחפשים בדיחות נוספות ברקע.
עוד צוין כי נפתחה עצומה להכנת עונה שנייה.
"סוף העונה" הוא פזמון שכתבה רוני ערן, הלחין יצחק קלפטר וביצעה גלי עטרי.
הוא יצא לאור בשנת 1986.
השיר דורג במקום הראשון במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשמ"ו (1986) דורג השיר במקום ה-20.
גלי עטרי סיפרה על השיר: "חיפשתי שירים ל'אמצע ספטמבר'.
הלכתי לכל מיני יוצרים, גם אל יצחק קלפטר.
שמעתי כמה שירים שלו גם את סוף העונה בעיבוד קצת ג'אזי.
הלכתי עם הלחן לרחל שפירא.
היא כתבה מילים יפות וקראה לזה 'סוף העולם', אבל הייתה לי בעיה עם הכבדות, אז לא לקחתי.
באותה תקופה קיבלתי טקסטים מבחור, כך חשבתי, בשם רוני ערן.
אני מתקשרת לרוני, עונה לי בחורה ואומרת, 'כן, אני רוני ערן'.
אילן וירצברג במגע קסם הפך את השיר מסגנון ג'אז לבלדה.
יום אחד דני רובס סיפר לי, 'אני נוסע ושומע שיר נפלא, עצרתי בדרך, שקעתי לתוכו, ובהשראתו כתבתי את 'נוסעת בעקבות האהבה' לורדינה כהן".
רונה קינן חידשה את השיר עבור האלבום "עבודה עברית" בשנת 2008.
דפנה רכטר חידשה את השיר בשנת 2025 במסגרת אלבומה השלישי, "הכל שקט עכשיו".
סועאד נסר-מח'ול היא אמנית ומתכננת ערים ישראלית ממוצא פלסטיני.
יצירותיה עוסקות בעיקר בנשיות ובציורי נשים בסגנון מופשט, בנוסף לציורים הנוגעים לשימור מורשת תרבותית עירונית ערבית.
סועאד נסר-מח'ול נולדה בשנות ה-50 בפאתי שכונת ואדי אל-סליב שבחיפה.
בילדותה התגוררה בבניין ששימש כמעונו של אברהים אל-ח'ליל, ראש עיריית חיפה בין השנים 1911–1913. משפחתה נותרה באזור ואדי אל-סליב לאחר 1948, שכן היא הורשתה להישאר בשכונה מאחר שאביה ניהל בית מלון קטן לצליינים נוצרים.
במקצועה נסר-מח'ול היא מתכננת ערים, בעלת תואר שני מה"טכניון" שבחיפה.
בשנת 1989 הקימה משרד הנדסי.
היא ייסדה את "גלריה חיפה" לאמנות בשנת 2019, שנפתחה רק לתקופה קצרה עקב משבר הקורונה ונפתחה מחדש בתחילת שנת 2021. מתגוררת בחיפה.
הייתה נשואה לחבר הכנסת לשעבר עיסאם מח'ול.
לסיפורי העקירה והגירושים של התושבים הפלסטינים בשנת 1948,סיפורי הפליטים והבתים הנטושים, היו השפעה רבה על התגבשות ועיצוב אישיותה האמנותית.
מילדותה המוקדמת, הייתה עדה נסר-מח'ול למתרחש בשכונה – פעולות ההרס, איטום הבתים והשטחת שכונות באזור.
במשך שנים רבות שוטטה ביחד עם תאומתה, תריז נסר-עזאם, בשכונת ואדי אל-סליב הנטושה ובין שרידיה, ואלו ציירו את בתי השכונה ומאפייניה הארכיטקטוניים מתוך פעולת שימור תרבותית.
עבודותיה המוקדמות אפוא הושפעו רבות מתיאורי הגירושים ואופיינו בציורי נשים ופליטים בצבע שחור לבן ועל הרבעים הפלסטיניים הערביים בחיפה, ועל ערים ויישובים ערביים ברחבי הארץ.
בשנת 2008 החלה את "פרויקט תערוכת ערים" במסגרתו יצרה מספר תערוכות של כפרים וערים ערביות, כגון צפת, חיפה, כפר מנדא ופסוטה.
במרכז עבודתה עמדו בניינים בעלי אדריכלות מזרח תיכונית ובתים ישנים.
היו אלו עבודות דוקומנטריות שבהן הציגה מוטיבים אורבניים אדריכליים של הערים בהן עסקה.
בשנת 2012 הקימה הוועד לשימור המורשת התרבותית.
באותה שנה גם הציגה תערוכה בשם "חיפה מכאן צמחה" (من هنا انطلقت حيفا) במסגרתה הציגה מסמכים ותצלומים היסטוריים של העיר חיפה לפני התהפוכות וציוני דרך מאז 1948. היא ביקשה להחיות את ההיסטוריה, המורשת התרבותית והאדריכלית והסיפור של "חיפה העתיקה".
האמנית לקחה חלק חשוב בהתנגדות להרס שכונות, ובמיוחד לשכונת ואדי אל-סליב בה גדלה, וכן לקחה חלק בפעילות מחאה אשר אורגנה בתקופות שונות נגד הריסת השכונה.
כך למשל, בשנת 1988 השתתפה בפרויקט של גרשון קניספל אשר הוציא ספר בשם "רקוויאם לואדי סאליב".
במסגרת ספר זה הציגה נסר-מח'ול את יצירתה "העוצר" (1983).
היצירות הוצגו בביתו של קניספל במסגרת הוועד הציבורי לזכר ואדי אל-סליב, אשר הוקם במטרה להשפיע על דעת הקהל בתחום זה.
תערוכה זו נאצרה על ידי קניספל בשיתוף עם נתן זך כמחאה על הזנחתו של ואדי אל-סליב.
מבחינה סגנונית, נסר-מח'ול מציירת לרב בצבעי שמן, אקריליק או צבעי מים על בד או על קרטון ממוחזר.
בתקופותיה המוקדמות ציירה בעיקר בדיו ובפחם.
סגנונה של האמנית הוא לרב ריאליזם מופשט או סימבולי, עם דגש על נשיות ואוניברסליות.
האשה מהווה מרכיב חשוב בציוריה, ויש לה אוסף גדול של ציורים העוסקים בנשים, טבע והקשר ההדדי והסימביוטי שביניהם.
כבר מגיל צעיר הייתה מציירת נשים.
האשה מופיעה אצלה כציורים כסמל לחוזקה ולגאווה, והיא מציגה זאת באמצעות החיבור האינהרנטי בין נשים לטבע בתיאוריה.
הנשים בציוריה הן כמעט תמיד רק גוף, חסרות פנים, כגון ביצירתה "Woman Planting" משנת 2004, ובעוד עשרות ציורים אחרים.
בנוסף, האמנית יצרה איורים רבים לספרי שירה, בעיקר למשוררים פלסטינים ידועים כמו המשורר סמיח אל קאסם, המשורר מועין בסיסו מעזה והמשורר מחמוד דרוויש.
כך לדוגמה, איירה את שירו "סברה ושתילה" של מחמוד דרוויש.
כמו כן, עיצבה פוסטרים רבים ומחאתיים כדוגמת פוסטר נגד סגירת האוניברסיטאות בגדה הערבית, אשר זכה בפסטיבל הבינלאומי באוניברסיטת ביר זית בשנת 1984 (Birzeit International Festival).
נסר-מח'ול גם יוצרת פסלים מונומנטליים במרחב הציבורי.
דוגמה לעבודה שכזו היא "דרך הבשמים" שבכפר קאסר אל סר שבנגב, פסל שתוכנן בשיתוף עם בנה חנא מח'ול, וכן "גיטרה" שבכפר יסיף המתאר דמות נשית מנגנת בגיטרה, פסל שתוכנו שונה למדי בנוף.
בשנת 2019 הקימה נסר-מח'ול את "גלריית חיפה" שממוקמת בוואדי ניסנס שבחיפה.
האמנית בחרה לפתוח את הגלריה בהצגת תערוכת יחיד של ציוריה העוסקים ומתארים את שכונת ואדי אל-סליב, הקרויה בשם "המבול".
היא דימתה את שקרה לשכונה ולאנשיה בשנת 1948 ל"מבול" אשר פקד את האוכלוסייה בן לילה והטביע אותה.
לדידה, מה שקרה לחיפה הערבית לא היה רק מלחמה גרידא, אלא מבול של ממש, תהליך של הרס מתמשך אנושי, תרבותי ופיזי.
לדבריה, נמל חיפה, אשר שוכן בצמוד לגלריה, היווה גם הוא סמל חשוב באירוע ההיסטורי הנ"ל, כאשר סירות הגירוש יצאו מנמל חיפה לנמל ביירות דרך הים.
התערוכה אפוא ביקשה לשקף את הדיאלקטיקה של הים של ואדי אל-סליב באמצעות ציוריה של האמנית.
היא כללה יותר מחמישים ציורים אשר מתארים את המבול ואת ציוני הדרך ההיסטוריים של השכונה, ומבטאים את אופי הבנייה הערבית.
התערוכה "המבול" נפתחה בדצמבר 2020 אולם נסגרה לאחר כשבוע בשל הגבלות משרד הבריאות אשר נבעו מהתפרצות נגיף הקורונה.
1995 - לימודים לדוקטורט בתכנון ערים ואזורים, הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים, המגמה לתכנון ערים ואזורים, הטכניון, חיפה
(בהצטיינות) בתכנון ערים ואזורים, הטכניון, חיפה
1980 - תואר ראשון B.A באמנות יצירה, אוניברסיטת חיפה, הנדסת בניין, טכניון, חיפה
2012 - לימודי ניהול פרויקטים, טכניון, חיפה.
1982 - תערוכת יחיד עם תריז נסר-עזאם, במרכז תרבות נצרת
2012 - "חיפה מכאן צמחה", תערוכה על העיר חיפה, לרגל 250 שנה ליסודה של "חיפה המודרנית" על ידי השליט דאהר אל עומר אלזידאן.
פתיחת התערוכה הייתה במסגד אלג'ריני, והועברה לכנסיית המלאך ג'בריאל, בתחנת הכרמל (חיפה אלעתיקה)
2018 - "בין העמק להר", תערוכה על היישוב הערבי כפר מנדא, בגליל התחתון, מתנ"ס כפר מנדא
2019 - "פסוטה כתר על מרומי הגליל", מועצה מקומית פסוטה, במסגרת קריסמס-מרקט 2019 - תערוכה על היישוב רהט, מתנ"ס רהט
1978 - תערוכה במסגרת פסטיבל הסטודנטים והנוער הדמוקרטי הבין לאומי, مهرجان الشباب والطلاب الديمقراطي العالمي، هفانا،كوبا،, הוואנה, קובה
1981 - אמנים יהודיים ופלסטיניים, תערוכה קבוצתית, בית שאגאל, בית האמנים, חיפה
1985 - "האדמה באמנות פלסטינית", מרכז התרבות העירוני, נצרת
1984 - תערוכת פוסטרים, Birzeit International Festival, אוניברסיטת ביר-זית
סוף הרומן הוא סרט רומנטי אמריקאי - בריטי משנת 1955 בשחור לבן בבימויו של אדוארד דמיטריק, עם ואן ג'ונסון, דבורה קר וג'ון מילס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת גרהם גרין (1951).
ב-1999 הופק רימייק בכיכובם של רלף פיינס וג'וליאן מור.
העלילה מתרחשת בלונדון בתקופת מלחמת העולם השנייה וקצת לאחריה.
דברה קר הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הבריטית הטובה ביותר.
אדוארד דמיטריק היה מועמד לפרס דקל הזהב.
מוריס בנדריקס (ואן ג'ונסון) הוא סופר ועיתונאי ששוחרר משירות צבאי בשל פציעה.
במסגרת עבודתו הוא מראיין עובדי ציבור ונפגש עם הנרי מיילס (פיטר קושינג) שמכיר לו את אשתו, שרה (דברה קר).
תוך זמן קצר מתחיל רומן אהבה סודי ביניהם.
מוריס מוצא חן בעיניה יותר מבעלה היבש והמשעמם.
הם מבלים מחוץ לעיר ואחר כך בדירתו של מוריס בלונדון.
הוא רוצה לשאתה והיא עדיין קשורה להנרי.
באחד הלילות פוגע טיל V-1 בבית של מוריס.
דלת הכניסה נופלת עליו והוא נפצע.
שרה בטוחה שהוא מת ונודרת לאלוהים שאם יחיה היא תעזוב אותו.
מוריס מתאושש אך שרה בורחת משם לכנסייה ומתייעצת עם כומר והם נפרדים לשנה.
כעבור שנה נגמרת המלחמה ומוריס נפגש עם הנרי שמספר לו על התנהגות מוזרה של אשתו שנעלמת לעיתים קרובות.
מוריס שוכר את שירותיו של החוקר הפרטי אלברט פרקיס (ג'ון מילס).
הוא מצליח להשיג את היומן של שרה ובה היא כותבת על הנדר שלה.
מוריס עוקב אחרי שרה ברחוב בגשם שוטף ומבקש שתחזור אליו.
היא מתלבטת ולבסוף מחליטה לחזור אליו ואורזת את חפציה אלא שבאותו רגע מגיע הנרי ומדבר אל ליבה והיא מחליטה להישאר אתו.
היא לוקה בדלקת ריאות קשה ומתה ובזה מסתיים הרומן שלה עם מוריס.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותואן ג'ונסוןמוריס בנדריקסדברה קרשרה מיילסג'ון מילסאלברט פרקיסחוקר פרטיפיטר קושינגהנרי מיילססטפן מאריכומר
"סוף צד" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנה אביטל.
הוא יצא לאור בשנת 1988, על ידי חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל מתוך אלבומה השישי של אביטל, כיוונים נעלמים.
השיר נכתב והולחן על ידי רון רוזנפלד ואביטל והופק על ידי רן בגנו.
לשיר לא הופק וידאו קליפ רשמי, אולם ב-21 בספטמבר 2013 פורסם אודיו לא רשמי שלו.
ב-31 במאי 1988 נכנס השיר למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום ה-30. ב-12 ביולי עלה למקום השביעי - המיקום הגבוה ביותר בו דורג.
ב-30 באוגוסט, לאחר 13 שבועות רצופים, יצא מהמצעד.
במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשמ"ח הגיע "סוף הצד" למקום ה-32.
סוף המשחק הוא הספר השלישי והאחרון בסדרת "תיק נוער" של הסופר ליעד שהם.
הספר יצא לאור בשנת 2019 בהוצאת כנרת, והוא ממשיך את העלילה שהתחילה בשני הספרים הראשונים: סיכון כפול ואיש הפח.
הסדרה היא מותחן פשע שעוקב אחרי דנה ואיתי, שני נערים שנקלעים למעורבות עם ארגון פשע שמנהל את שוק הסמים בישראל.
בספר השלישי, דנה ואיתי נמצאים בתוכנית להגנת עדים, אבל מבינים שאין להם מי לבטוח בו ושהארגון מחפש אותם בחוסר רחמים.
הסדרה זכתה לביקורות מעולות ממבקרים ומקוראים, והיו לה רבי-מכר.
לספר יצא גם סדרה "בת השוטר" שמבוססת על הספר, למרות שלא כל הפרטים בסדרה זהים לפרטים שבספר.
סוף המשחק הוא סרט פשע ישראלי משנת 1997 בבימויו של יוני דרמון, עם משה אבגי וסער בדישי בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על ארבעה נערים מדימונה שמגיעים לבלות בתל אביב ומסתבכים עם המשטרה ברציחות, עד לסוף הטראגי.
להקת נקמת הטרקטור הייתה מועמדת לפרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר.
ארבעה נערים מדימונה מגיעים לתל אביב כדי לבלות בעיר הגדולה.
בראשם עופר המכונה "קינג" (סער בדישי), וכן איציק (אורון אבדן), בנג'י (חיים אלמקיס) ויואב (גילי נגר).
הם מתחילים את הבילוי במועדון מכונות משחקים, גורמים שם לאי סדר ומסולקים על ידי בעל המקום (דורון צברי).
לאחר מכן הם עוברים למועדון לילה שם הם רוקדים, מעשנים סמים ושותים משקאות אלכוהוליים.
"קינג" מתחיל לרקוד עם נערה "זרוקה" בשם אור (אילור הרפז) שהחבר שלה (דני שטג) התעמר בה מקודם.
בנג'י מתחיל עם נערת הלווי סינדי (ליאת אקטע) ומתחיל לריב עם החבר של אור שמכה אותו קשות.
בנג'י מתאושש ודוקר אותו למוות.
מתחוללת מהומה והארבעה בורחים מהמקום.
אביעד (משה אבגי) הוא קצין משטרה ותיק שעומד להשתחרר באותו יום.
הוא מבקש מהשוטר מוריס (יגאל עדיקא) להסיע אותו למסיבת שחרור עם חברתו מאשה (יבגניה דודינה).
הם מקבלים הודעה על הדקירה, ממהרים למועדון ונתקלים בארבעת הנערים מדימונה.
איציק נתפס והשלושה בורחים לאחר שבנג'י חובט באביעד ולוקח ממנו את אקדחו.
מצטרפת אליהם אור שבאה מבית הרוס והם עולים על רכבת צפונה שם נמצא בוזגלו, חבר של "קינג" שיעזור להם.
אור מזהה ברכבת את בנג'י כרוצח של חברה, עוצרת את הרכבת ובורחת.
השלושה רצים אחריה ובנג'י יורה לעברה אך קינג מתעמת אתו ובנג'י נופל על הפסים בדיוק כשרכבת עוברת...
אמא של "קינג" (ריטה שוקרון) מגיעה למשטרה ומבקשת שלא יגעו.
שניהם סובלים מאב/בעל אלים שגרם לה לאובדן עין.
נהג טנדר משא בשם חזי (ערן בוהם) מסכים לקחת אותם צפונה בתנאי שאור תשב אתו.
הם מגיעים לחוף אכזיב וליד אנדרטת פסל-ים של יחיאל שמי חזי עוצר ומנסה לאנוס את אור.
לקול צעקותיה מגיע "קינג" שישב מאחור ובמאבק עם חזי הוא יורה בו למוות.
"קינג" ואור רצים צפונה לעבר הקרוואן של בוזגלו, וכאשר הם רואים שהוא נטוש הם ממשיכים לנקרות ראש הנקרה ומתעלסים שם.
הוא מורה להם להסגיר את עצמם כי הם מוקפים מכל עבר.
כשהוא מתקרב אל השניים הם יורים בו.
בסוף הסרט כאשר הם מוקפים בכוחות משטרה רבים, ומסוק משטרתי שעוקב אחריהם וקורא להם להסגיר את עצמם, אור ו"קינג" קופצים אל מותם מהצוק שהם אוחזים יד ביד.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמשה אבגיאביעדקצין משטרהסער בדישיעופר, "קינג"נער מדימונהחיים אלמקיסבנג'ינער מדימונהאורון אבידןאיציקנער מדימונהגילי נגריואבנער מדימונהאייל גפןשלומימפקד של אביעדאילור הרפזאורמבלה במועדוןדני שטגחבר של אוריבגניה דודינהמאשהחברה של אביעדליאת אקטעסינדינערת ליווייגאל עדיקאמוריסשוטרערן בוהםחזינהגריטה שוקרוןאמא של עופר "קינג"דורון צבריבעל מועדון משחקיםשיש קולרקונדוקטור ברכבת
סוף העולם הוא אלבום האולפן השביעי של הזמר הישראלי, עומר אדם.
האלבום כולל 18 שירים חדשים, כולל שיתוף פעולה עם הראפר איזי וגרסת כיסוי מחודשת לשיר "סיגליות" עם המוזיקאי דויד ברוזה.
עומר אדם הפתיע את מיליון העוקבים שלו באינסטגרם עם סרטון תיעוד עצמי מתקופתו בדובאי, שהועלה ב-23 במאי 2023. בסרטון הוא מתעד את החלטתו לעזוב את ישראל באופן זמני, כשהוא אומר כי מדובר במהלך שהוא הרגיש שהוא נחוץ להתפתחותו, עם תוצאות לא ברורות.
הכיתוב בשקופית האחרונה בסרטון חושף את התאריך 1 ביוני, ומציין את תאריך היציאה של האלבום.
אדם הוציא את האלבום כשלוש שנים לאחר אלבומו הקודם, Omer וחצי שנה לאחר צאת הסינגל "אני".
במהלך הפקת האלבום עבד אדם עם צוות של כותבי שירים ומלחינים.
אבי אוחיון, ינון יהל, רון ביטון והצמד דולי ופן נמנים עם היוצרים שהיו שותפים לכתיבת שירי האלבום.
מוזיקאים נוספים שעבדו עם אדם על האלבום כוללים את גיל ויין, אודיה אזולאי, משה בן אברהם, אופק יקותיאל, אסף צרויה, אלעד טרבלסי ועידן בקשי.
חלק מהיוצרים הוטסו לסטודיו מאולתר במלון בדובאי, בעוד שאחרים עבדו בישראל.
אדם עבד על האלבום בישראל ומחוצה לה, במיוחד בארצות הברית ובדובאי.
האלבום מציג את רצונו של אדם לחקור סגנונות וז'אנרים שונים, כולל פופ, לטיני, ראפ ו-EDM.
עטיפת האלבום, אותה עיצב האמן הישראלי גל יוסף, המתארת סצנה פסיכדלית ומוזרה, משקפת את האופי הצבעוני והתוסס של השירים שבתוכו.
באלבום זה נראה שאדם מודה בטעויות שעשה לאורך הקריירה, הן ביחסיו עם התקשורת והן בקשר שלו עם הקהל בתקופת המגפת הקורונה והמופע עם ניקי ג'אם.
במקום להתייחס לנושאים אלה בראיונות, אדם מתבטא באמצעות שירה ומילים.
השיר האחרון באלבום, "בן 30", חושף ניסיון נוקב לשנות גישה ולפתוח את ליבו.
האלבום מציג צדדים שונים של אדם, החל מלהיטי מסיבות ועד בלדות מלודיות.
שירים כמו "DXB to TLV" רוכבים על טרנד הטכנו.
רצועה נוספת המכוונת למועדוני הריקודים היא "מזליקו", שאדם האמין שיהיה הלהיט המוביל של האלבום.
אמיר שוורץ סקר את האלבום באתר ynet.
הוא מדגיש את הגישה של אדם לתת לשיריו לדבר במקום להתראיין לכלי התקשורת.
הוא כתב כי האלבום הוא תמצית של חייו של אדם עד כה בעודו מביט אל העתיד.
הביקורת מכירה בכך שהאלבום מציג צד בוגר יותר של אדם, עם מגע של ההומור והכיף המוכרים שלו, אבל עם פחות רצון להיות קל דעת.
שוורץ מזכיר שלאדם היה פוטנציאל לקרב קהילות ומגזרים שונים בחברה הישראלית עם המוזיקה שלו, אבל לפעמים סטה מהמסלול עם שירים מיותרים.
הביקורת משבחת רצועות מסוימות שמזכירות את סגנונו של שלמה ארצי ומדגישה את שיתוף הפעולה עם דויד ברוזה בשיר "סיגליות".
הביקורת מזכירה גם כמה רגעים חלשים יותר באלבום אבל מסתיימת באופטימיות שהריחוק של אדם מהארץ עשוי להחזיר אותו כאמן חזק יותר ומיושר יותר עם מקומו במוזיקה הישראלית העכשווית.
יוסי חרסונסקי פרסם ביקורת על האלבום בבלוק המוזיקה שלו, "יוסמיוזיק", מצוין כי האלבום משקף את עיסוקו של עומר אדם במודעות עצמית, במיוחד על רקע מעברו לדובאי, הביקורות המופנית כלפיו וחרדותיו.
חרסונסקי מבקר את הצליל הגבוה המתבכיין שמופיע בשירים, ורואה בו מנייריזם שמשפיע על האמינות של השירים.
חרסונסקי משבח שירים מסוימים על הלחנים והעומק הרגשי שלהם, כמו "מדבר על שקט", "פרח" ו"חייל מלבנון".
חרסונסקי מציע שצמצומו של האלבום ל-12 עד 13 שירים הייתה הופכת אותו למגובש ואותנטי יותר, בנוסף לתרומה משמעותית לקריירה של עומר אדם.
דודי פטימר סקר את האלבום באתר מעריב, וכתב כי האלבום מציג את הרבגוניות של אדם מבחינת מילים, לחנים, הפקה מוזיקלית וביצוע.
הוא עובר ללא מאמץ בין רגעים שובבים, הומוריסטיים, עצובים ומאושרים ולוכד חוויות אישיות וקולקטיביות כאחד.
הוא ציין כי עם כל הוצאת אלבום, מתברר שאדם מתמקד יותר במשמעות ובמסר שמאחורי השירים, ולא סתם מוציא הקלטות.
באלבום הזה יש אמירה חזקה כלפי עצמו, המדגישה את הצורך לא לאבד את עצמו בעולם ולהוקיר את אהוביו.
האלבום מציע מגוון רחב של שירים, כולל רצועות קצביות כמו "סוף העולם", "מזליקו" ו"טאפס וטריפונס", כמו גם בלדות נוגעות ללב כמו "חייל מלבנון", "שנינו הפכים", "אווירה של סוף" ו"פרח".
באלבום מופיעים גם שירים שנופלים איפשהו באמצע, כמו "בן 30", "קוסמופוליטן", "יצאה שבת", "קומה 58" ו"רחוב החרדות".
בחירה קפדנית של שירים, מילותיהם והתאמתם לקולו ולפרסונה של אדם ניכרת לאורך האלבום וסיכם כי האלבום הוא "אלבום מושלם שמספק מנעד מגוון שכל מאזין יכול להתחבר אליו".
סוף הוליוודי הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2002 בכתיבה ובימוי של וודי אלן, עם וודי אלן וטיאה ליאוני בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על במאי קולנוע מפורסם שסובל מעיוורון פסיכוסומטי כתוצאה מלחץ נפשי קשה בעת הבימוי.
ואל וקסמן (וודי אלן) הוא במאי קולנוע שבעברו שני פרסי אוסקר וכעת ירד מגדולתו ומביים סרטוני פרסומות.
גרושתו אלי (טיאה ליאוני) עובדת כמפיקה בחברת גלקסי שמנהלה האל ייגר (טריט ויליאמס) הוא גם הארוס שלה.
הם עומדים להפיק סרט בעלות של 60 מילון דולר ואלי מתעקשת שהבמאי המתאים לכך הוא הגרוש שלה, ואל וקסמן.
ואל גר כעת עם הכוכבנית הצעירה לורי (דברה מסינג) ומהסס באם להיענות להצעה אבל הסוכן שלו, אל האק (מרק ריידל) משכנע אותו שזו ההזדמנות הגדולה החד פעמית בחייו וגם לורי לוחצת עליו בתקווה שתקבל תפקיד בסרט.
ואל נמצא במתח נפשי, הוא נפגש עם אלי ומתחיל לריב אתה על בגידתה בו.
הצלם הוא סיני וואל שוכר מתורגמן ממנדרינית (ברני צ'אנג).
יום אחד הוא לוקה בעיוורון, ומודיע על כך מיד לאל.
בדיקת CT של המוח לא מגלה דבר והפסיכיאטר קובע שהמדובר בעיוורון פסיכוסומטי שאין לדעת כמה זמן יימשך.
אל מחליט שואל ימשיך בתפקיד ומגלה את הסוד למתורגמן שיעזור לו.
ואל מצליח במידת מה להסוות את עיוורונו וקורות כמה תקלות מביכות בהפקה.
לאחר שהצלם הסיני התפטר עם המתורגמן מגלה אל את הסוד לאלי וממנה אותה לשומרת של ואל.
השחקנית שרון בייט (טיפאני ת'יסן) מנסה לפתות את ואל העיוור אך הוא מצליח להתחמק.
כעת אלי שומרת על ואל ומתחילה להתאהב בו מחדש.
לורי מקבלת תפקיד קטן בסרט ומתאהבת באחד השחקנים.
העיתונאית המרכלת אנדריאה פורד (ג'ודי פורד) מגלה את סוד עיוורונו של ואל.
האל ייגר מגיע מהוליווד כועס ומנתק את הקשר עם אלי.
כעת מצבו הנפשי של ואל משתפר וראייתו חוזרת.
הוא צופה בסרט עם אלי וקובע שזה כישלון קשה ומבקש שייזמנו אותו לדוקטור קבורקיאן (דוקטור מוות)...
אך לעלילה יש סוף הוליוודי טוב - הסרט זוכה להצלחה גדולה בצרפת וואל מוזמן לביים סרט בפריז ולשם הוא טס עם אלי.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותוודי אלןואל וקסמןטיאה ליאוניאליעוזרת הפקהטריט ויליאמסהאל ייגרמפיקדברה מסינגלורישחקניתמרק ריידלאל האקסוכן שחקנים ג'ורג' המילטוןאדעוזר מפיקטיפאני ת'יסןשרון בייטסשחקניתג'ודי מרקלאנדריאה פורדעיתונאיתפיטר גרטיפסיכיאטרברני צ'נגמתורגמן
סועאד עבד אל ראוף קרמאן (נולדה ב-1927) הוא משוררת וסופרת פלסטינית.
היא כותבת שירה ופרוזה, ושיריה נעים בין שירה קלאסית לשירה חופשית.
כתביה פורסמו בעיתונים רבים ובמגזינים ספרותיים ותרבותיים.
קרמאן נולדה בחיפה בשנת 1927. בשנת 1937 היא נסעה עם אמה ואחיה לביירות בעוד אביה נשאר בחיפה.
שנה לאחר מכן, החליטה אמה לחזור עם ילדיה לחיפה.
היא למדה בבית הספר של הנזירות הכרמליתיות בחיפה, שם למדה איטלקית.
לאחר מכן, בשנת 1940, היא עברה לבית ספר בעיר עזה, שם קיבלה את חינוכה ממורה לשפה הערבית, עיסאם אל-חוסייני.
אז נחשפה לראשונה לשירה הערבית, ולמדה רבות מהמועלקאת ושירה ערבית עתיקה.
לאחר מכן חזרה לחיפה שם סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר נזירות נצרת.
היא נישאה בגיל שש עשרה לבן דודה.
במלחמת העצמאות, היא נשארה עם משפחתה בחיפה, ועבדה כמורה בבית הספר היסודי איבתין.
לאחר מכן המשיכה את לימודיה וקיבלה תואר ראשון באנגלית ממכללת אורנים להכשרת מורים בשנת 1981. היא עבדה בעיתונות כעורכת במדור הנשים בעיתון אל-יום ובטלוויזיה.
היא גם עבדה כמורה לאנגלית, ערבית ואסלאם בבית הספר היסודי איבתין עד תחילת שנות ה-90, אז התפטרה ממקצוע ההוראה.
היא אחת ממייסדות אגודת הסופרים הפלסטינית בשנת 1980 ונבחרה לנשיאת מועצת המנהלים של תיאטרון אל-מידאן לתקופה של חמש שנים.
בשנת 1990 היא התפטרה מהוראה והגבילה את פעילותה לשירה, תרבות ותיאטרון .
עורכת ראשית של המגזין "דבר נשים".
עורכת ראשית של עמוד "נשים ומשפחה" בעיתון אל-יום.
כיהנה כיו"ר הוועד המנהל של תיאטרון אל-מידאן בשנת 1998.
בשנת 2011 קיבלה את אות הנשיא להתנדבות, על פעילותה לקידום מעמד האישה הערבייה וטיפוח הדו-קיום.
"נוסטלגיה לבדיחות", קובץ שירים, 1995.
"סוף העולם" הוא דואט מאת הזמרים הישראליים אביב גפן וברי סחרוף, אשר יצא לאור בשנת 1997, והיה לסינגל השני והאחרון מתוך אלבום האוסף הראשון של גפן ולהקתו התעויוט, ירח מלא – האוסף.
סחרוף השתתף בהקלטת אלבומו השישי של גפן, חלולים.
יחד הקליטו את השירים "המלחמה הבאה", "חלולים", "בום בום", "תבלע את הכדור", "לילה", "מתים משעמום", "סופרסטאר".
בנוסף, הקליטו את השיר "סוף העולם" שנגנז מן האלבום העתידי, ולצד הסינגל "שיר תקווה", ליווה את יציאתו של אלבום האוסף הראשון של גפן והתעויוט.
בשנת 2006 הוציא גפן לאור גרסה אלטרנטיבית של השיר, אשר נכללה במחוץ לתחרות, אלבום ההקלטה החוזרת היחידי שהוציא לאור, וזה נכלל במהדורה המורחבת של אלבומו העשירי עם הזמן.
בשנת 2007 הוציאה להקת הרוק הישראלית-בריטית בהנהגתם של גפן וסטיבן וילסון את הסינגל "End of the World", המהווה גרסה מתורגמת לשירם של גפן וסחרוף.
גרסה זו הופיעה באלבום האולפן השני של הלהקה, Blackfield II.
בגרסה זו נוהג וילסון לבצע את הבית הראשון (בגרסה המקורית מבוצע על ידי גפן) והשני (בגרסה המקורית מבוצע על ידי סחרוף), בעוד שגפן נוהג לשיר את הבית האחרון (כפי שמופיע בגרסה המקורית).
בהופעותיו, מבצע גפן את קטעי השירה שלו ושל סחרוף, כאשר את הבית האחרון נוהג לשיר בקול רם יותר מזה שמופיע בהקלטה המקורית.
בשנת 2007 הוציאה לאור בלאקפילד את אלבום ההופעה היחידי שלה, Live in New York City, בו מבצעים חברי להקה את השיר בגרסה הנאמנה לביצוע המופיע באלבומה השני.
בתחילת העשור השני של המאה העשרים ואחת יצא גפן לסיבוב הופעות משותף עם הזמר-יוצר אביתר בנאי וקלידן להקת התעויוט ערן מיטלמן.
"סוף העולם" היה לשיר קבוע ברשימת השירים של הופעותיהם המשותפות.
בגרסה זו נוהג בנאי לבצע את הבית הראשון והשלישי, בעוד שגפן מבצע את הבית השני בלבד.
אחד מהביצועים הוקלט והופיע באלבומו השנים-עשר של גפן, פסיפס.
אביב גפן – זמרה, תופים, גיטרה בס, פסנתר, קלידים, גיטרה, קולות רקע
ברי סחרוף – זמרה, גיטרה, דוגם צלילים, קולות רקע
גרסת עם הזמן (מהדורה מיוחדת) (2006)
אביב גפן – זמרה, פסנתר
אביב גפן – זמרה, קלידים, גיטרה, קולות רקע
סטיבן וילסון – זמרה, קלידים, קולות רקע
ספי אפרתי – גיטרה בס
אביתר בנאי – זמרה, גיטרה אקוסטית
סוף העולם שהכרנו: כיצד ה-AI צפוי לשנות את הכול, הוא ספר מאת , יזם בתחום הבינה המלאכותית, העוסק בהשלכותיו של הגל הטכנולוגי העתידי על האנושות, בדגש על בינה מלאכותית ועל ביולוגיה סינתטית.
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת סלע מאיר בספטמבר 2025.
הוא מדגים זאת באמצעות ניסיונה של האימפריה העות'מאנית למנוע את התפשטות הדפוס, או ניתוקה של יפן תחת שוגונות טוקוגאווה מהטכנולוגיה המערבית, שתי דוגמאות בהן נבלמה התקדמותה של טכנולוגיה לזמן מה, אך גם בשתיהן ההתנגדות קרסה לבסוף והטכנולוגיה התקדמה.
בחלק השני של הספר, מציג סולימאן את המהפכות הטכנולוגיות הגדולות הבאות: הוא מספר את סיפורה של הבינה המלאכותית מנקודת מבטו, כולל ההתפתחות מגרסה ראשונית שמסוגלת ללמוד בעצמה ועד למערכות המתקדמות הנוכחיות, ומניח כי צפויה התקדמות ממשית לקראת בינה מלאכותית שתצלח את מבחן טיורינג וגם עשויה להגיע למצב של בינת על.
הטכנולוגיה המשמעותית הנוספת לפי סולימאן, היא היכולת להנדס ביולוגית מינים שונים או לשנות DNA, כולל האפשרויות המתקדמות להדפיס DNA גם בכלים ביתיים.
סולימאן טוען גם כי שילוב של שתי המהפכות ישפיע על גלים נוספים של התפתחות, ובהם רובוטיקה, מחשוב קוונטי, מהפכה אנרגטית על בסיס היתוך גרעיני ועוד.
הוא מסכם ארבעה מאפיינים מרכזיים בגלים הללו: א-סימטריה, אבולוציה מואצת, רב תכליתיות ויכולות אוטונומיות.
בחלק השלישי של הספר, מנתח סולימאן את השלכת הגלים הטכנולוגיים על מעמדה של המדינה, את החשש שהם יובילו לשני כיוונים מנוגדים - ביזור הכוח לקבוצות קטנות, מפלגות, כתות או קבוצות אתניות, ומנגד, ריכוז הכוח בידי מעצמות סמכותניות חזקות.
בשני המקרים, לטענתו, צפויות דווקא המדינות הדמוקרטיות להיחלש משמעותית.
הוא גם מסביר מדוע רגולציה תתקשה להתמודד עם אתגרים מהירים, ומדוע אמנות בין-לאומיות הן כלי לא יעיל להתמודדות הזו.
בחלקו הרביעי והאחרון של הספר, סולימאן טוען כי ריסון מוחלט של ההתפתחות הטכנולוגית לא רק שאינו אפשרי, הוא גם יוביל לעתיד דיסטופי באותה מידה, משום שהאנושות תיקלע למצב בו מאות מיליוני בני אדם נאלצים לספוג ירידה ברמת החיים, והיא תתקשה להתמודד עם אתגרים כמו סוגיות אקלימיות.
משכך, הוא מציג עשר רעיונות שעשויים לדעתו לסייע לצמצום הסכנות האפשריות, ובהם פיקוח ממשלתי, תנועות אזרחיות וגופי ביקורת מקצועיים.
הספר זכה להצלחה מסחררת והוגדר במועד הוצאתו באנגלית (2023) כ'ספר השנה' על ידי CNN, האקונומיסט, בלומברג ועוד, הוא הופיע ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
ביקורות חיוביות על הספר פורסמו גם בוול סטריט ג'ורנל, פייננשל טיימס, ובגרדיאן, שם נכתב כי "בפרוזה קלילה ולעיתים חסרת נשימה, הוא מתאר כיצד בני האדם הצליחו סוף סוף להפעיל כוח על האינטליגנציה ועל החיים עצמם".
ביל גייטס טען כי "זה הספר שאני ממליץ עליו יותר מכל ספר אחר על בינה מלאכותית - לראשי מדינות, מנהיגים עסקיים ולכל מי ששואל - כי הוא מציע משהו נדיר: מבט צלול הן על ההזדמנויות יוצאות הדופן והן על הסיכונים האמיתיים שלפנינו".
סוף הסשן הוא ציור שמן משנת 1886 מאת האמן הצרפתי ז'אן-לאון ז'רום.
היצירה נוצרה בהשראת עבודתו על הפסל אומפלה .
הציור מתאר דיוקן עצמי של ז'רום בסטודיו שלו לצד הדוגמנית אמה דופון .
בסיומו של אחד מסשני הדיגמון הפיסול, נראית דופון העירומה כשהיא פורשת כיסוי מעל הפסל, במטרה להגן עליו.
מאוחר יותר הוא יצר ציורים דומים המציגים את יצירתו של הפסל טנגרה .
כמו כן, הם מציגים את דופונט, והם מתייחסים למיתוס פיגמליון .
בציור סוף הסשן מגלם ז'אן־ליאון ז'רום עיקרון רעיוני מרכזי ביצירתו, שאותו מגדיר הטקסט כ"הרגע שאחרי".
ז'רום אינו מתאר את מהלך הפעולה עצמה, אלא את סיומה, את נקודת ההשלמה שבה האירוע כבר התרחש מחוץ למסגרת הציור.
במקום דרמה ישירה או תיאור מפורט של המעשה, הוא מציג את תוצאתו, ומותיר לצופה להשלים בדמיונו את שאירע.
גישה זו, המאפיינת גם יצירות היסטוריות אחרות שלו, מדגישה סיום, נפילה או אפילוג, ולא את שיא ההתרחשות.
באמצעות קומפוזיציה מדויקת, תשומת לב קפדנית לפרטים ואביזרים, וטוהר רישומי, הופך ז'רום את ההיסטוריה והמעשה האמנותי עצמו למעין הצגה חד־פריימית, שבה הזיכרון וההשלמה המנטלית חשובים מן האירוע הגלוי.
בכך מצטייר סוף הסשן לא רק כתיאור של רגע בסטודיו, אלא כביטוי לתפיסה רחבה של ציור כמעשה המסכם סיפור מוכר ומעורר אצל הצופה תחושת דרמה קולנועית מרומזת.
יש שהשוו את סוף הסשן ליצירות אחרות של ז'אן־ליאון ז'רום, שבהן בחר האמן לעסוק ברגע שלאחר ההתרחשות ולא במהלך הפעולה עצמה.
כך הועלתה זיקה ל־הדו־קרב לאחר נשף המסכות, שבו אין מוצגת האלימות אלא תוצאתה, מותו של הפיירו לאחר סיום האירוע.
בדומה לכך הוזכרה קבלת הנסיך דה קונדה בידי לואי הארבעה עשר (Réception du Grand Condé par Louis XIV), שבה מתוארת קבלת הפנים הטקסית לאחר הקרב ולא הקרב עצמו.
השוואות נוספות נוגעות לסצנות הזירה הרומית, שבהן נראית עזיבת החיות מן הארנה לאחר הטבח, ול־מות קיסר (La mort de César), שבו מוצג גופו של קיסר לאחר הרצח, כשהמעשה עצמו נותר מחוץ למסגרת.
באותו הקשר צוינה גם הוצאתו להורג של המרשל נה, המתמקדת בגופה המוטלת לאחר ההוצאה להורג, וכן היצירה "ירושלים", שבה נותרות רק צללי הצלבים לאחר עזיבת החיילים.
יש שהעירו כי אגודל כלפי מטה (Pollice Verso) מציג רגע הקרוב לפעולה עצמה, אך גם בו עיקר הדרמה נובע מן ההשלכה הצפויה ולא מן המעשה הגלוי.
השוואות אלו מדגישות את העקביות שבה ז'רום בחר לעסוק באפילוג החזותי של הסיפור, ברגע המסכם הנחרת בזיכרון הצופה.
סוף טוב הכול טוב היא קומדיה מאת המחזאי ויליאם שייקספיר.
המחזה נכתב ככל הנראה בתקופה מאוחרת בקריירה של שייקספיר, בין השנים 1601 ל-1608.
בחמש המערכות של המחזה מככבת הלנה, יפהפייה בת עניים, המשתוקקת להינשא לבנו של פטרונה, הרוזן ברטרם.
לאחר שהיא מצילה את המלך על ידי שיקוי סודי של אביה מבטיח לה המלך כי תוכל להינשא למי שרק תבחר.
לאחר מכן, בעזרת תחבולה, היא גורמת לבן הרוזן לתת לה את טבעת המשפחה שלו ולשכב עימה, על ידי כך שהיא מתחזה לדיאנה, בתה הבתולה של אלמנה.
אלו היו תנאיו של הבן הסרבן להיות בעלה ועל כן הוא מסכים, במערכה האחרונה, להינשא לה ולהיות בעל למופת.
ככל הנראה שייקספיר הסתמך על סיפור מאת ויליאם פיינטר בשם "ארמון התענוגות", שבתורו הוא תרגום של הסיפור התשיעי בדקאמרון של בוקאצ'ו.
סוף מצוי (שם מדעי: Typha domingensis) הוא צמח רב שנתי ממשפחת הסופיים.
צומח לרוב ליד קנה ומכאן הצרוף "קנה וסוף" () שהשתבש ל"קנה סוף", אף על פי שלא קיים צמח העונה לשם זה.
הסוף המצוי גדל בקרבת מים, קנה השורש שלו זוחל בבוץ ומשתרש ממפרקיו.
בחודשי הקיץ מצמיח הסוף המצוי תפרחת גבוהה ומוארכת (בגובה 150-70 ס"מ) בראש גבעול גלילי.
הפרחים זעירים וצפופים, נושאים עלים ארוכים, שטוחים וצרים (ברוחב של כס"מ בודד).
התפרחת מחולקת לשניים: בחלק העליון פרחים זכריים, ובתחתון פרחים נקביים.
ההפצה נעשית הן ברבייה וגטטיבית (באמצעות שורשים וקנה שורש), והן באמצעות הפצת זרעים בעזרת הרוח.
בזמן הבשלת הפרי מתפורר העמוד לזרעים רבים, שמתעופפים ברוח ונישאים במים.
תפוצתו של הצמח רחבה – הוא מצוי במזרח אגן הים התיכון, במזרח התיכון ובאזור הטרופי.
שיער התפרחות של הסוף המצוי שימש למילוי, והעלים לקליעת מחצלות.
קני השורש נאכלו בעתות רעב.
"סוף עונת התפוזים" הוא אלבומה היחיד של להקת הרוק הישראלית תמוז.
הוא יצא לאור ב־1976, ובהוצאה מחודשת כעבור 30 שנים בתחילת 2006 על ידי חברת התקליטים NMC.
האלבום הופק מוזיקלית על ידי לואי להב.
"סוף עונת התפוזים" היה גם שמו של סיבוב ההופעות של הלהקה ב־1976, שבמסגרתו הופיעה 200 פעמים ברחבי המדינה.
רוב שירי האלבום מהווים ביצועים מחודשים לשירים של חברי הלהקה שלום חנוך ואריאל זילבר.
"הולך בטל" נכתב על ידי מאיר אריאל, אשר ביצע אותו במקור בלחן משלו (הביצוע של אריאל מופיע באלבום האוסף "המיטב").
הלחן שכתב זילבר לשיר הוקלט לראשונה באנגלית בביצועו ב־1972 ונקרא "Wheel Chair".
השיר "מה שיותר עמוק יותר כחול" היה במקור שיר קצר בן פחות משלוש דקות באלבומם של חנוך ואריק איינשטיין "שבלול", והפך ליצירה בת כמעט תשע דקות.
את השיר "לא יודע איך לומר לך" הקליט חנוך בשנת 1973 עם להקת "בני נוח", ואת "אהבה שקטה" ביצע במקור באנגלית תחת השם Peaceful Love.
את "ככה את רצית אותי", שהלחין זילבר למילים של יהונתן גפן, ביצעו במקור צמד העופרים ב־1968, כ-"Purple Eyes".
גם השיר "סוף עונת התפוזים" הוקלט מחדש, בסולו של חנוך, לאחר שזילבר לא אהב את העיבוד המחודש.
שני השירים הנוספים באלבום היו מקוריים – "פנס הרחוב" ו"לא יכול לישון עכשיו", אשר נכתבו והולחנו שניהם על ידי חנוך.
ב־2006 יצא האלבום במהדורה חדשה כפולה.
האלבום במהדורת הדיסק יצא בחברת NMC במסגרת הסדרה "סימני דרך", וכולל דיסק בונוס ובו שישה שירים מתוך הופעה של הלהקה בצוותא ב-1975.
בתחילת 2015 יצא האלבום מחדש במהדורת תקליט ויניל מוגבלת.
חברת NMC, בעלת הזכויות על הקטלוג העצום של הד ארצי, הוציאה את האלבום יחד עם התקליטים של החלונות הגבוהים ושל הצ'רצ'ילים, ובכך סימנה את חזרתם של תקליטי הויניל לשוק המכירות בישראל.
בעקבות ההוצאה המחודשת ערכו חברי תמוז הופעת איחוד.
האלבום נחשב לאבן יסוד ברוק הישראלי, ושירים רבים ממנו היו ללהיטים המושמעים רבות גם כיום.
ב־1998 ערך חוקר הרוק הישראלי יואב קוטנר סדרה תיעודית על הרוק הישראלי, שנקראה על שם האלבום: "סוף עונת התפוזים".
ב־1999 זכה עליה קוטנר בפרס תמוז, שנקרא על שם הלהקה.
ב־2005 הגיע "סוף עונת התפוזים" למקום ה־10 ברשימת מאה האלבומים הישראלים הטובים של ידיעות אחרונות.
ב־2006, עם ההוצאה המחודשת של האלבום, הגדיר אותו מבקר המוזיקה יואב קוטנר כ"אלבום הטוב מעולם".
ב־15 בפברואר 2008, האלבום דורג במקום השישי ברשימת 50 אלבומי הבכורה הישראליים הטובים בכל הזמנים, מטעם מוסף 7 לילות של עיתון ידיעות אחרונות.
ב־2017 יצא לאור ספרו של בועז כהן "וכשאפתח את הדלת" שהוקדש לאלבום ותהליך יצירתו על רקע ישראל של אמצע שנות ה-70.
שלום חנוך – גיטרה אקוסטית, שירה וקולות
אריאל זילבר – פסנתר, קלידים - אורגן האמונד, מלוטרון, פנדר רודס, שירה וקולות
יהודה עדר – גיטרות וקולות
איתן גדרון – גיטרה בס וקולות
מאיר ישראל – תופים, כלי הקשה וקולות
מורטון קם וזאב דיקוורט – סקסופונים
חיים רומנו – גיטרה ווא ווא ב"ככה את רצית אותי"
צרויה להב – כינור ב"לא יודע איך לומר לך"
לואי להב – עיבודים והפקה מוזיקלית
אלונה טוראל: עיבוד כלי נשיפה ("ככה את רצית אותי")
טומי פרידמן – טכנאי הקלטה ומיקס
סוף השבוע האבוד הוא סרטו משנת 1945 של בילי ויילדר בהפקת אולפני סרטי פרמאונט ובכיכובם של ריי מילאנד, ג'יין ויימן ופיליפ טרי.
הסרט מספר את סיפורו של דון בירמן (ריי מילאנד), במהלך סוף שבוע של שכרות, בו הוא מבלה בשתיית אלכוהול מופרזת.
הוא מבלה בפאבים, מבצע פשעים ואף יושב זמן מסוים במחלקת אשפוז.
הסרט מבוסס על הרומן באותו השם של צ'ארלס ג'קסון העוסק בסופר המוצא נחמה בבקבוק האלכוהול בשל האשמה שהיה לו רומן עם אחד מחבריו בקולג'.
חלק מאירועי הסרט מתרחשים ב"Nat's bar" וצולמו במסעדה פי.
ההתייחסות לרומן ההומוסקסואלי הוסרה מן התסריט.
כשהתמכרותו לטיפה המרה של הדמות הראשית מוצגת בסרט כמחסום בכתיבה.
בשלב מסוים הוא מנסה למשכן את מכונת הכתיבה שברשותו על מנת לקבל כסף מזומן.
הוא מגלה שכל בתי העבוט סגורים בגלל שהיום הוא יום כיפור.
זהו אחד הסרטים הראשונים בו השתמשו בכלי נגינה אלקטרוניים לפסקול הסרט, לשם יצירת הפתוס, והעוצמה בתיאור ההתמכרות לאלכוהול.
הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר:
הסרט הטוב ביותר - צ'ארלס בראקט
הבמאי הטוב ביותר - בילי ויילדר
השחקן הטוב ביותר - ריי מילאנד
התסריט הטוב ביותר - צ'ארלס בראקט ובילי ויילדר
ובנוסף קיבל שלוש מועמדויות נוספות:
הצילום שחור-לבן הטוב ביותר - ג'ון פ.
הפסקול הטוב ביותר - מיקלוש רוז'ה
העריכה הטובה ביותר - דואן האריסון
בנוסף הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן 1946, ובכך היה לאחד משני הסרטים היחידים (יחד עם "מרטי") שזכו הן בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר והן לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
ובנוסף הסרט זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב, בשלוש הקטגוריות איתם גם זכה לאחר מכן באוסקר: סרט הדרמה, הבימוי והשחקן הראשי.
סוֹף שָׁבוּעַ (נכתב גם סופשבוע, סופ"ש) הוא חלק בשבוע, אשר כמקובל בעולם, נמשך לפחות יום וכרגיל יומיים, מתוך ימי שישי שבת וראשון, ואשר בו מרבית האנשים אינם עובדים.
ביום המנוחה השבועי, אשר לו גם משמעות דתית, מרבית האנשים אינם עובדים, ורבים אינם עובדים גם ביום שלפניו או ביום שאחריו, כך שמבחינתם, סוף השבוע נמשך יומיים (ושבוע העבודה נמשך חמישה ימים).
בהתחשב בזמן הפנוי, עיתוני סוף השבוע גדולים במידה ניכרת מעיתוני ימות החול.
ברוב המדינות החברות באו"ם (כולל אף בחלק ניכר ממדינות האסלאם), סוף השבוע הוא בימי שבת וראשון.
בכמה ממדינות האסלאם, וכן בישראל, סוף השבוע הוא בימי שישי ושבת (למעשה ישראל היא החברה היחידה באו"ם אשר – אף כי רוב אזרחיה אינם מוסלמים – מכל מקום סוף השבוע שלה מכיל את יום שישי).
ברוניי, היא החברה היחידה באו"ם שבה קיימים שני ימי מנוחה שבועיים בלתי רצופים: שישי וראשון.
בשבע חברות בלבד של האו"ם, סוף השבוע הוא יום ראשון בלבד: אוגנדה, גינאה המשוונית, הודו, מקסיקו, קולומביה, קוסטה ריקה וקוריאה הצפונית.
בשלוש חברות בלבד של האו"ם, סוף השבוע הוא יום שישי בלבד: איראן, ג'יבוטי וסומליה (למעשה כך היה גם באפגניסטן עד 2015).
נפאל היא החברה היחידה באו"ם שבה סוף השבוע הוא יום שבת בלבד.
הואיל וסוף השבוע מנוצל בדרך כלל למנוחה, לפנאי, לבילוי ולמטרות דתיות, בישראל נוצר מכך לעיתים עימות בין דתיים לחילוניים: לחילוניים נוח לקיים אירועי ספורט ופנאי בשבת, שהוא יום פנוי מעבודה, אך קיומם בשבת, הכרוך בחילול שבת, מונע משומרי שבת להשתתף בהם.
כאשר זהו ספורט מקצועני, אז קיומו בשבת מצריך היתר משר הכלכלה.