tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איננוּ, איננוּ עִמָנו – בעקבות הנאמר על חנוך: "ויתהלך חנוך את האלוהים ואיננו כי לקח אותו אלוהים".
נצחו אֶראֶלים את המְצוֹקים – בעקבות הסיפור התלמודי () על פטירתו של רבי יהודה הנשיא: "אראלים (= מלאכים) ומְצוּקים (= צדיקי הדור) אחזו בארון הקודש, ניצחו אראלים את המצוקים ונִשבָּה ארון הקודש".
מת מיתת נשיקה – מת בשיבה טובה במוות טבעי ללא ייסורים.
במסכת ברכות מתוארת המיתה ממחלת האסכרה כקשה ביותר ולעומתה מיתת נשיקה היא הקלה ביותר רש"י מפרש את הגמרא "כמושך נימת שער מתוך החלב".
כלי יקר על בראשית כ"ג :ב':א': "ויש מיתת נשיקה והוא מיתת הצדיקים שמתים בנשיקה, והוא לשון חיבור, וענינה כאשר תעלה מחשבתם ונשמתם ותדבק למעלה בשכל הפועל, כיוון שעלה שוב לא ירד, כי תישאר נשמתו מחוברת שמה."
ללא רוח חיים – ביטוי שכיח כאשר אדם נמצא מת.
שו"ת במראה הבזק חלק שלישי ס"ט:ד': "בעת המשוער לפטירתה לא היו בני משפחה בבית ונמצאה על ידי עוזרת גויה ללא רוח חיים."
מצא את מותו – שיבוש של "מְצָאוֹ מותו".
הסופר מאיר שלו נדרש לסוגיית המוות בשפה העברית ברומן פונטנלה:
שלל ביטויים לציון מותו של אדם מופיעים בדיאלוג שבספר שנים-עשר הכיסאות (איליה אילף ויבגני פטרוב, 1938):
סלנג לציון מותו של אדם
גם בסלנג נכללים ביטויים רבים לציון מותו של אדם.
ביטויים אלה משקפים הומור שחור, דרך מקובלת להקהות את הרגשות השליליים כלפי המוות, לא פחות מלשון נקייה וביטויים עקיפים.
החזיר ציוד (נאמר על חייל שנהרג, מפני שהוא מחזיר לצבא את הציוד שקיבל ממנו)
על אדם שנוא שמת יש האומרים "התפגר" (המשמש בדרך כלל למות בעלי חיים).
ברכת המתים - תוספת לאחר שמו של נפטר
מקובל להוסיף לשמו של אדם שמת את הביטוי "זִכרונו לברכה" או "זכרו לברכה", ובראשי תיבות - ז"ל, אם כי בעבר היה מקובל להשתמש בביטוי זה גם על אנשים חיים.
בתלמוד הבבלי מוזכר דין לומר ביטוי זה על אביו של אדם שמת, בנוסף לביטוי "הריני כפרת משכבו".
כמו כן מוזכר הביטוי: "זכר צדיק לברכה", ביטוי זה מקובל כיום להוסיף לשמות רבנים או מכובדים אחרים שמתו, בדרך כל בראשי התיבות זצ"ל.
במשך הזמן נוצרו גרסאות נוספות של הביטוי, למשל: "זכר צדיק וקדוש לברכה" (זצוק"ל), "זכר צדיק וקדוש לברכה לחיי העולם הבא" (זצוקללה"ה).
ביטוי נוסף המוצמד לשמותיהם של רבנים גדולים שנפטרו הוא: זכותו יגן עלינו (זי"ע), או זכותו יגן עלינו אמן (זיע"א).
ביטוי זה נובע מהאמונה שצדיק שעובר לעולם הבא יכול לשמש כמליץ-יושר בפני האל לבני קהילתו שנותרו מאחור.
ראשי תיבות נוספים מסוג זה הם נבג"מ (נשמתו בגנזי מרומים) ונלב"ע (נלקח לבית עולמו).
ביטויים אחרים שמקובל להוסיף לשמם של אנשים שמתו: "עליו השלום" (ע"ה), "המנוח", "מנוחתו עדן" (או: "נוּחוֹ עדן"), "ינוח בשלום על משכבו".
אם המנוח נרצח בשל היותו יהודי, נהוג לומר (בעיקר כאשר רוצחו חי) "השם יקום דמו" (הי"ד).
כאשר מאזכרים ברצף שמות של כמה אנשים שאחדים מהם מתו ואחדים עודם בחיים, נוהגים להציב לאחר שמות החיים את ראשי התיבות "יבדל"א" (או "יבלחט"א", "יבל"א"), כביטוי של כבוד וברכה, לציון "ייבדל לחיים [ארוכים (וטובים) (אמן)]".
לנשים מחליפים את הי' בת', בהתאם לאותיות אית"ן.
בעוד לשמותיהם של אנשים אהובים מוסיפים את הביטוי "זכרו לברכה", לשמותיהם של אנשים שנואים שמתו נהוג להוסיף את הביטוי "יִמח שְמו" (ימ"ש) או "יִמח שְמו וזכרו".
השימוש בביטוי "שם רשעים יִרְקַב" (או שר"י), נדיר מאוד, ונעשה רק כאשר מדובר ברשע גמור, ובמיוחד כאשר מציינים פרט מאויביהם של עם ישראל.
עם זאת, הכינויים הנ"ל מודבקים לעיתים גם לאנשים חיים.
השפה העברית עשירה גם בביטויים לציון בית קברות.
פרט לביטוי "בית קברות", מקובל הביטוי "בית החיים" לציון בתי קברות של יהודים, ביטוי שיש בו גם אמירה באשר לתחיית המתים וגם היפוך המשמעות השלילית של בית הקברות.
כמו כן מקובל הביטוי "בית עלמין" (מלשון עולם), "בית עולם", ו"בית מועד לכל חי" ().
על מי שנקבר נהוג לומר "הובא למנוחת עולמים" או "הובא למנוחות".
מקור הביטוי בתלמוד הבבלי, שבו נאמר: "בכו לאבלים ולא לאבדה, שהיא למנוחה ואנו לאנחה".
המוהיקני האחרון הוא סרט אפי היסטורי מ-1992, המבוסס על הספר הקלאסי מאת ג'יימס פנימור קופר.
העלילה מתרחשת ב-1757 בזמן מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
את הסרט ביים מייקל מאן, ומככבים בו דניאל דיי-לואיס, מדלין סטו, ראסל מינס, ווס סטודי.
הפסקול כולל מוזיקה מאת רנדי אדלמן וטרבור ג'ונס ושיר מאת קלאנאד.
הסרט זכה בפרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר.
בשנת 1757 ניטשה בין הבריטים והצרפתים מלחמת הצרפתים והאינדיאנים על השליטה בצפון אמריקה.
על אף החובה להצטרף למיליציה על מנת לסייע לבריטים, נשארו מתיישבים רבים במקומם להגן על משפחתם מפני שבט יורון האינדיאני, בעל בריתם של הצרפתים.
צ'ינגצ'גוק ושני בניו, אונקס ובנו המאומץ האווקיי, שהיו האינדיאנים האחרונים משבט המוהיקן (או המאהיקן), מבקרים בבית משפחת קמרון.
חברם ג'ק ווינתרופ מצטרף אליהם ומספר שהוא מכנס מתנדבים לצבא הבריטי.
למחרת מקבלת קבוצת המתנדבים של ג'ק אישור מגנרל ווב לעזוב את אזור המלחמה, אם יותקף ביתם.
המתנדבים חוברים לכוחות הבריטים שבמצודת ויליאם הנרי, בצפון אולבני (אזור ניו-יורק של ימינו).
קורה ואליס, בנותיו של קולונל אדמונד מונרו, מפקד חיל המצב הבריטי במצודה, מקבלות הודעה מאביהן לפגוש אותו שם.
מדריך אינדיאני מקומי בשם מגוואה ומשלחת חיילים בריטים מלווים את הנשים.
מאגווה מוביל את הקבוצה למארב של בני שבט יורון.
צ'ינגצ'גוק ובניו נקלעים למקום, מצילים את הייווארד, קורה ואליס, ומחליטים ללוותם למצודה.
בדרך הם מגלים שביתם של הקמרונים הושמד וכולם נרצחו.
הקבוצה מתגנבת למצודה שנמצאת תחת מצור צרפתי.
עם הגיעם מתברר כי המכתב שקיבלו זויף על ידי מגוואה, ובמכתב המקורי ביקש מונרו מבנותיו דווקא להתרחק מהמצודה.
מונרו אומר להייוארד שהמצודה יכולה להחזיק מעמד עוד שלושה ימים בלבד.
תקוותם היחידה היא קבלת תגבור מגנרל ווב שכוחותיו ממוקמים ליד מצודת אדוארד.
למגינת ליבו של הייוארד, נרקם בין האווקי לקורה קשר רומנטי.
כתוצאה מכך הוא מכחיש את המתקפה בבית קמרון, וקולונל מונרו מסרב לשחרר כמובטח את ג'ק ומתנדבי המקום לביתם.
האווקי מסייע להם לברוח בחשאי מהמצודה.
עם גילוי הדבר, וחרף תחנוניה של קורה, הוא נשפט לתלייה.
לאחר כמה ימים, כאשר המצודה כבר עומדת ליפול, מציע גנרל מונקאלם, המפקד הצרפתי, למונרו להיכנע.
לחיל המצב ובני משפחותיהם מובטח מעבר בטוח לאולבני, בתנאי שיניחו את נשקם ולא ילחמו עוד.
מונרו מסכים בחוסר רצון, לאחר שהגנרל הצרפתי מראה לו הודעה שיורטה, ולפיה סירב גנרל ווב לשלוח סיוע למצודה.
כאשר הבריטים עוזבים, אורבים להם כוחות גדולים של האינדיאנים משבט יורון ובראשם מגוואה.
לפני שמגוואה הורג את מונרו, הוא אומר לו שיהרוג את בנותיו כדי שמשפחתו תיכחד.
הוא מבתר את החזה של מונרו ועוקר את ליבו.
קודם לכן, נחשף שכפרו של מגוואה נהרס על ידי חיילים בריטים מכוחותיו של מונרו, שילדיו של מגוואה נהרגו, ושאשתו התחתנה עם גבר אחר כאשר היא חשבה שהוא נהרג.
האווקיי, קורה, אליס, אונקס, צ'ינגצ'גוק, הייווארד ושני חיילים נוספים מצליחים להימלט.
הם מוצאים שתי סירות קנו ושטים איתן.
הם מגיעים למפל, יוצאים מהסירות ומשליכים את הסירות למפל (הם משליכים את הסירות בכוונה כך שאם במורד המפל מסתתרים אינדיאנים משבט יורון, הם יראו את הסירות ויחשבו שמי שהיה בהן ניסה לברוח, טבע ומת.) הם מתחבאים במערה מאחורי מפל, אך מגוואה ואנשיו קרובים.
אבק השריפה שלהם רטוב ולא שמיש, ולכן האווקיי שני חבריו קופצים למפל משום שהם יודעים שנוכחותם תזרז מאבק חסר תקווה.
הייוארד ושתי הנשים נתפסים ונלקחים כשבויים.
האסירים נלקחים לכפר של שבט יורון, כאשר האווקיי, אונקס וצ'ינגצ'גוק מאחוריהם במרדף.
מגוואה נמצא במשא ומתן עם הצ'יף כאשר האווקיי מפריע להם.
האווקיי משכנע את הצ'יף שמגוואה עושה מה שכדאי לו ולא את מה שנכון ועדיף לשבט יורון.
הצ'יף מסכים וקובע את פסק הדין: קורה צריכה להישרף בחיים למען ילדיו המתים של מגוואה.
אליס ניתנת למגוואה לאישה כדי ששניהם יוכלו להמשיך את השושלות למרות שקודם לכן, ציין מגוואה שהוא מעוניין להכרית את שושלת מונרו כולה.
הייווארד צריך לחזור לבריטים כדי למנוע פעולת תגמול מצידם.
להאוקיי ניתנת דרך בטוחה כאות הכרה על אומץ ליבו.
בפעולת יאוש אחרונה הוא מנסה לשכנע אותם שייקחו אותו ולא את קורה.
הייווארד, גם מתוך אהבה לקורה וגם בגלל הכבוד המחודש שהוא רוכש להאווקיי, מתרגם את דבריו בשגגה בכוונה תחילה ומציע את עצמו במקום את קורה.
כאשר הצ'יף מסכים, מקלל מגוואה אותו ועוזב עם אליס ועם אנשיו.
אונקס רודף אחריהם, בזמן שצ'ינגצ'גוק מחכה להאווקיי.
ממרחק בטוח יורה האווקיי בהייווארד, ובכך מביא קץ לייסוריו.
הם פונים לרדוף אחרי מגוואה.
אונקס מטפס על ההר ומתחבא מפני מגוואה.
ואנשיו, הוא הורג מספר אנשים ולפני שהוא מנסה להגיע לאליס, מגוואה חוסם אותו, והם מתחילים להאבק.
מגוואה תוקע סכין באונקס, והוא, בשארית כוחותיו, מגיע עם מגוואה לשפת צוק.
מגוואה הורג את אונקס וזורק את גופו מהצוק.
אליס קופצת אחריו (בגלל אהבתה אליו וגם בגלל שלא רצתה לחיות עם מגוואה).
האווקיי, צ'ינגצ'גוק וקורה המזועזעים צופים ממרחק.
צ'ינגצ'גוק והאווקיי רודפים אחרי מגוואה.
האווקי הורג את אנשיו של מגוואה, וצ'ינגצ'גוק תופס את מגוואה ונוקם את מות בנו.
בסצנה האחרונה בסרט, משתתפים צ'ינגצ'גוק והאווקיי בטקס רוחני כדי לשלוח את רוחו של אונקס לאבות הקדמונים שלו.
עם מותו של אונקס, קרוב הדם האחרון שלו, קורא לעצמו צ'ינגצ'גוק "אחרון המוהיקנים".
(האווקי הוא בנו המאומץ של צ'ינגצ'גוק ולכן הוא לא יכול להיקרא "אחרון המוהיקנים").
המוהיקני האחרון (או "אחרון המוהיקנים", באנגלית: The Last of the Mohicans) הוא ספר שני בסדרת "פוזמק העור" המונה חמישה ספרים מאת ג'יימס פנימור קופר.
הספר פורסם לראשונה בפברואר 1826. במרכז העלילה עומדים סייר היערות האמיץ נתנאל במפו וחבריו במאבקם נגד הצרפתים והאינדיאנים העוינים.
הסיפור מתרחש בשנת 1757 בעת שבצפון אמריקה מתרחשת מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
איתם הם יוצאים להרפתקה מלאת סכנות וקשיים לא צפויים.
על פי הספר נעשו מספר סרטי קולנוע, האחרון שבהם הוא "המוהיקני האחרון" של מייקל מאן משנת 1992.
השם "מוהיקני" מקורו כנראה בשבט המאהיקן אם כי אונקס המקורי, שעל שמו נקראת אחת הדמויות, הוא בכלל משבט המוהיגן
"עין הנץ" - כינויו של נתנאל במפו.
במפו הוא צייד וסייר, צעיר שעזב את מושבות האדם הלבן, והפך להיות חברם של האינדיאנים המוהיקנים.
מכונה "הרובה הארוך" על ידי האינדיאנים.
אונקס - בנו של צ'ינגצ'גוק.
לוחם המכונה גם "צבי מהיר" משום זריזותו.
על שמו נקרא הספר, שכן הוא המוהיקני האחרון שנולד בשבט.
צ'ינגצ'גוק - אביו של אונקאס, המוהיקני היחיד מלבד בנו.
רב-סרן דנקן הייוורד - משרת תחת פיקודו של מונרו, מופקד על ביטחון בנותיו.
קורה מונרו - האחות הבכורה.
בעלת שיער כהה ואופי אמיץ.
בתו של מונרו מאשתו הראשונה.
אליס מונרו - האחות הצעירה.
עדינה ורגישה, בעלת עיניים בהירות.
היא בתו של מונרו מאשתו השנייה.
דייוויד גמוט - פייטן דת.
מגואה - מנהיג ההיורונים וצמא דם.
קולונל מונרו - אביהן של קורה ואליס.
מפקד על מבצר "ויליאם הנרי".
המרקיז דה מונטקלם - מנהיג הצרפתים.
מוצג כיריב מעורר יראה, ומכונה על ידי האינדיאנים הקנדיים אבינו הקנדי.
בספר, האויב של הדמויות הראשיות הם מונטקלם וחייליו הצרפתים.
אולם, במהלך כל הספר מוצגים הצרפתים באור חיובי, ואף על פי שהם האויב בסיפור, היחס אליהם הוא של יריב חזק ומעורר יראה אך מנומס להפליא ובשום פנים ואופן לא ברברי שיהרוג אנשים סתם (בניגוד לבעלי בריתם, האינדיאנים הקנדיים).
דבר זה התבטא פעמים רבות: לדוגמה, כאשר שבו הצרפתים את בנותיו של קולונל מונרו, היחס אליהם היה עדין ומתחשב כאל בנותיו של מונטקלם.
עוד דוגמה היא שיחות הכניעה בין מבצר ויליאם הנרי לבין הצבא הצרפתי, שבו התייחס מונטקלם למונרו כשווה ערך והתייחס אליו בכבוד רב.
עם זאת, דבר אחד פגע בתדמיתם של הצרפתים בספר, והוא טבח ויליאם הנרי.
טבח ויליאם הנרי היה מאורע אמיתי, שבו טבחו האינדיאנים הקנדיים בתושבי מבצר ויליאם הנרי לאחר כניעתו בעוד החיילים הצרפתים ובראשם מונטקלם עמדו מהצד ולא נקפו אצבע.
בספר מתואר שביצוע הטבח התאפשר על ידי הצרפתים כקיום הבטחתו של מונטקלם לאינדיאנים הקנדיים, בתמורה לנאמנותם לכס החבצלות (בית המלוכה הצרפתי).
"המוהיקני האחרון", בתרגום ישראל בנימין לבנר, הוצאת תושיה ורשה, 170 עמודים, 1896.
"אחרון המוהיקנים", בתרגום דב עמיקם, הוצאת יזרעל תל אביב, 179 עמודים, 1944. הדפסות נוספות התרחשו בשנים 1965 ו-1968.
"המוהיקני האחרון", בתרגום ועיבוד של שרגא גפני, הוצאת ספרי שלגי, 141 עמודים, 1980.
"אחרון המוהיקנים", בתרגום אליעזר כרמי, הוצאת רביבים תל אביב, 30 עמודים, 1980.
"אחרון המוהיקנים", בתרגום חנה לבנת, אייר כריסטופר ברדבורי, הוצאת זמורה ביתן תל אביב, 246 עמודים, 1990.
"אחרון המוהיקנים", בתרגום דפנה עבר-הדני ובעריכת רחל זנדבק הוצאת "כתר", 232 עמודים, 1974. הדפסות נוספות התרחשו בשנים 1980 1-2013 (מהדורה מחודשת).
"אחרון המוהיקנים", בתרגום מאיה גולן, ערכה ניצנית סופר, הוצאת עופרים כפר מונש, 135 עמודים, 2001.
"אחרון המוהיקנים", בתרגום ועיבוד של עמיחי הדרי, הוצאת קוראים קריית גת, 96 עמודים, 2006.
המודל של בנג'מין גראהם הוא מודל המשמש להערכת ערכה של חברה המבוטא בנוסחה שעוצבה על ידי בנג'מין גראהם.
הנוסחה כפי שתוארה על ידו במהדורת 1962 של ספרו "ניתוח ניירות ערך", היא:
- רווח למניה ב-12 החודשים האחרונים.
- מכפיל רווח קבוע לחברה ללא צמיחה.
- קצב צמיחה שנתית צפוי עבור 7 עד 10 השנים הבאות.
נוסחה זו אינה מוצבת ביחס לשערי הריבית.
הנוסחה נחשבת לפשטנית, ובעלת ערך מעשי מזערי לרוב המשקיעים .
למשל, חברה עם קצב צמיחה צפוי של 10% ברווח למניה יכול להיות במכפיל רווח של 28.5 כדאי לה להיות אפשרית לקניה.
רוב משקיעי ערך היו דוחים את זה.
לפחות חצי מהמניות ב-s&p 500 עומדות בקריטריונים הללו ורוב משקיעי ערך לא היה קונים אותם במכפיל של 28.5 או מכפיל קרוב לכך.
מצד שני, אם החברה יכולה לגדול בהכנסות בשיעור כזה במשך 30 שנים, זאת תהיה מציאה.
אף על פי כן, גראהם גם הטיף ללקיחת שוליים של ביטחון.
לכן אם נקבל את הנוסחה הזאת ונגדיר של 50% שולי בטיחות נגיע למכפיל רווח של 14.25 בדוגמה הנ"ל.
משקיעי ערך רבים היו חושבים בצורה רצינית לגבי קנית חברה עם מכפיל 14 וגידל בהכנסות ב-10% כל שנה.
ואז, הוא תיקן את הנוסחה שלו ב-1974 (בנג'מין גראהם, "העשור 1965–1974: המשמעות שלו לאנליסטים כלכליים, התחיה של הערך") כדלהלן:
גראהם הציע כלי מעשי ישיר לצורך הערכה של הערך הפנימי של המניה.
המודל שלו מציג גישה להערכה מעשית שמתמקדת בנתונים העיקרים שקשורים לשוק ומשתנים ספציפיים לחברה.
הנוסחה של גראהם מציעה לחשב את הערך הפנימי של החברה כך:
V: ערך פנימי של המניה.
EPS: רווח למניה ל-12 החודשים העוקבים.
8.5 : הקבוע מייצג מכפיל רווח מתאים לחברה ללא צמיחה כפי המוצע על ידי גראהם.
G: הערכת קצב הצמיחה של החברה בטווח של 5 השנים הבאות.
4.4: התשואה הממוצעת של אג"ח חברות בדירוג גבוה בשנת 1962, השנה בה פורסם מודל זה.
Y: התשואה הנוכחית של אג"ח חברות המדורג AAA.
כדי לישם את התאוריה הזו לכדי החלטת קנייה-מכירה, לכל חברה יש את ערך ה RGV שלה (ערך גרהאם מקורב).
RGV נקבע על ידי חלוקת הערך הפנימי של המניה (V) על ידי המחיר הנוכחי שלה (P).
ערך של פחות מ-1 מסמן על מניה יקרה מידי ולכן אין לקנות אותה, כאשר ערך RGV של יותר מ-1 מראה על מניה מוערכת מעט מידי ועל כן יש לקנות אותה.
בגלל האומדנים בהם היא משתמשת, קשיים יכולים להיווצר בלהעריך מניות של חברות קטנות וחדשות באמצעות מודל הזה וכן כל מניה עם גידול של הכנסה לכל מניה לא עקבי.
המודל יעיל ביותר בגלל פשטותו אבל זו גם המגבלה שלו, המודל אינו פועל טוב על כל מניה.
לכן, החישוב סוביקטיבי כאשר הוא נשקל לבדו.
ועל כן לעולם הוא לא צריך להיות בשימוש לבד; המשקיע חייב לקחת בחשבון גורמים אחרים כמו:
ערך הנכסים נטו כדי לקבוע את יכולת הקיום הכספית של החברה המדוברת.
ערך נכס נוכחי כדי לקבוע יכולת קיום כספית של הטווח הקצר של החברה.
D/E חוב ליחס הון עצמי.
איכותו של תיק הנכסים הנוכחים.
המודל הרפואי הוא סדרת פרוצדורות על פיה כל הרופאים עוברים את הכשרתם.
המודל נוסח לראשונה על ידי הפסיכיאטר רונאלד לאינג, בספרו "הפוליטיקה של המשפחה" (1971).
על פי המודל, בעת קבלת מטופל במרפאתו, הרופא מברר מהי תלונת המטופל, חוקר את תולדות החולה, בודק בעברו הרחוק יותר את ההיסטוריה הרפואית, עורך בדיקות פיזיות ובדיקות נוספות בהתאם לצורך, קובע אבחנה רפואית, מציע אפשרויות טיפול ומטפל בהתאם, ולבסוף נותן פרוגנוזה עם או ללא המלצה לטיפול בהמשך.
על פי הסוציולוג ארווינג גופמן, המודל הרפואי משקף גישה כלפי פתולוגיה שמטרתה למצוא טיפול רפואי לתסמינים ולתסמונות שאובחנו, ושמתייחסת אל הגוף האנושי כאל מכונה מורכבת.
המודל הרפואי מהווה גם אחת הגישות המרכזיות להבנת הפרעות נפשיות.
על פי המודל, הפרעה נפשית נחשבת למחלה רפואית, שתסמיניה הם התנהגותיים במקום פיזיולוגיים, ולפיכך גם הטיפול בה הוא על פי פרוצדורות רפואיות.
ההפרעה הנפשית מבטאת פגיעה במערכת העצבים המרכזית, מערכת העצבים האוטונומית או המערכת האנדוקרינית, היא עשויה להיות תורשתית ונגרמת בשל לקות גנטית, מבנית, ביוכימית וכו'.
בניגוד למודלים אחרים להבנת פסיכופתולוגיה, המודל הרפואי לא מתייחס לגורמים פסיכולוגיים ולסביבתו החברתית של האדם כגורמים רלוונטיים בהפרעת הנפש.
בהמשך התפתח מהמודל הרפואי מודל רחב יותר, המודל הביו-פסיכולוגי, שנותן מקום גם לגורמים נוספים.
המודל הרפואי מתייחס ללקות כאל מגבלה גופנית השייכת לאדם.
ההתייחסות לאנשים אלו היא כאל "פגומים",המוגבלות היא פנימית, שייכת להם, לכן הם המקור לבעיה ויש "לתקן אותם".
כבר בתקופת התנ"ך ההתייחסות לאדם הייתה בהתאם למחלתו ולאבחנה הרפואית שניתנה לו.
ההנחה הייתה שאנשים עם אותה מחלה הם בעלי צרכים זהים ולפיכך זקוקים לאותו טיפול.
התפיסה הרפואית המסורתית התייחסה לאדם כאל אינדיבידואל הדורש התייחסות ספציפית הקשורה בסימפטומים בלבד.
האדם המוגבל נתפס כסובל מטרגדיה אישית ונחשב לאבנורמלי.
תוצאות ההתערבות נשפטו לפי הדיאגנוזה בלבד.
תוויות רפואיות מתייחסות למצבים שונים אך ללא אבחנה והערכה שונה לכל מטופל באשר להיסטוריה הרפואית של האדם ומשפחתו, התפקוד הפרה-מורבידי, גיל האדם וכדומה.
מוגבלות על פי המודל הרפואי היא לקות רפואית.
לפי מודל זה נכות מוגדרת כמצב לא תקין, היוצא דופן מתוך החברה הבריאה, ומתמקדת במצב הביולוגי או הפיזי שעמו הפרט נדרש להתמודד.
ההתמקדות היא בלקות ובמגבלות הפונקציונליות של בעלי המוגבלות לעומת יתר החברה.
הביקורת על המודל טוענת כי המודל הרפואי מתייחס למצבים ולא לאנשים.
האדם נחשב לפסיבי, למי שאינו יכול להשפיע על מצבו, כמי שמצריך תיקון והרופא הוא היחיד שיכול לתקן ולספק מזור.
למרות הביקורת, ניתן למצוא יתרונות במודל הרפואי.
המודל מאפשר סיווג המקטלג את המחלות, קובע קשרים היררכיים ויחסים בין מחלות.
שפת הסיווג מאפשרת שיח בינלאומי אחיד ומשותף לחוקרים ולמטפלים בשטח, תוך ניסיון להסביר את התופעות הקליניות בהן הם נתקלים בעבודתם.
בתגובה לראייתו הצרה של המודל הרפואי, פותח בשנת 1983 המודל החברתי למוגבלות ומתוכו התפתח המושג יכולתנות.
שני אלה מספקים הזדמנות למבט חברתי מורכב יותר על מוגבלותו של האדם.
המודל הצ'יליאני הוא כינוי לשיטת ניהול כספי ביטוח פנסיוני, שתוכננה ויושמה לראשונה בצ'ילה החל משנות השמונים של המאה ה־20 ועד ימינו, במסגרת מודל כלכלי ליברלי שהונהג במדינה.
הרעיון המרכזי במודל הוא התאמת רמת הסיכון לגיל החוסך: ככל שהחוסך צעיר יותר, תיק ההשקעות שלו נוטה לכלול רכיבים בעלי סיכון גבוה יותר, ואילו ככל שגיל החוסך עולה, תיק ההשקעות מותאם לרמת סיכון נמוכה יותר.
בנוסף, אם קרן פנסיה אינה משיגה את התשואה המינימלית המצופה מהשקעותיה, עליה לממן את ההפרש עד למינימום שנקבע.
אם הקרן אינה מסוגלת לממן את הפער, על המדינה להשלים אותו.
שיטה זו הוצגה בעולם כשיטה יעילה ואומצה על ידי חלק ממדינות OECD, שבהן נהגה עד אז פנסיה תקציבית.
חלקים ממנה אומצו גם בישראל, שם מכונה המודל לעיתים מודל חכ"מ (חיסכון כספי מותאם).
עם זאת, פתיחת שוק ההון לתחרות בין קרנות הפנסיה בצ'ילה הובילה לירידה במספר קרנות הפנסיה הפרטיות, ויש הטוענים כי המודל כשל וכי אינו אפקטיבי.
ב־2 בנובמבר 2022 הציג נשיא צ'ילה, גבריאל בוריץ', הצעה לרפורמה מקיפה בשיטת הפנסיה הנהוגה במדינה.
במהלך המאה ה־20, ועד אמצע שנות ה־70, נקטה צ'ילה מדיניות כלכלית שמרנית ובירוקרטית.
התקנות והנהלים הרבים שהונהגו האטו את הצמיחה, והתחום הפנסיוני נשלט בידי קבוצות לחץ אשר העניקו תנאים מועדפים למעט חוסכים ביחס לרוב אזרחי המדינה.
מצב זה שימר את מעמדה הכלכלי הנחות של צ'ילה בקרב מדינות אמריקה הלטינית והוביל לרמת אינפלציה גבוהה
מאמצע שנות ה־70 עברה צ'ילה שינויים כלכליים מקיפים, ובהם רפורמות בשוק הפנסיוני שנחשבות לאחת המשמעותיות ביותר.
את רעיון הפרטת קרנות הפנסיה שאב, שר העבודה והרווחה, בממשלת גנרל פינושה, חוסה פיניירה מהגותו של הכלכלן מילטון פרידמן, כפי שהוצגה בספרו קפיטליזם וחופש.
במסגרת המודל, כל עובד בצ'ילה חויב להפריש מדי חודש כ־10% משכרו (מעל רמת שכר מינימלית של 2,800 דולר) לקרן פנסיה פרטית.
עובד שהפריש באופן רציף במשך 20 שנות עבודה היה זכאי לקצבת פנסיה מינימלית בגיל פרישה.
קרנות הפנסיה שהוקמו בעקבות הרפורמה היו קרנות פרטיות, הדומות במבנה שלהן ל"קרן פנסיה חדשה" הנהוגה בישראל.
על פי המודל, במקרה שאחת מהקרנות פשטה רגל, המדינה התחייבה להבטיח את זכויות החוסכים באמצעות תקציב ציבורי, כלומר באמצעות קרן פנסיה ממלכתית משלימה.
החלק הפנסיוני של המודל הוחל רשמית ב־4 בנובמבר 1980, ביוזמת שר העבודה והרווחה חוסה פיניירה .
המודל מבוסס על ההנחה כי חוסכים אינם מתמחים בניהול סיכונים ולכן נדרשת התאמת רמת ההשקעה לגילם.
ככל שהחוסך צעיר יותר, ניתן להשקיע את חסכונותיו במסלולים עתירי סיכון, מתוך ציפייה לתשואה גבוהה בטווח הארוך.
לעומת זאת, ככל שהחוסך מתקרב לגיל פרישה, כספיו מועברים למסלולים סולידיים יותר כדי להבטיח שחסכונותיו לא ייפגעו.
המעבר בין המסלולים מתבצע באופן אוטומטי, אך לחוסכים ניתנת האפשרות לבחור מסלול אחר בהתאם לרמת הסיכון הרצויה להם.
כל גוף מוסדי נדרש להציע מוצר פנסיוני אחד בלבד, ובמסגרתו חמישה מסלולי השקעה שונים – A עד E – המדורגים לפי רמת הסיכון.
מסלול A: רמת הסיכון הגבוהה ביותר (40%–80% חשיפה לניירות ערך בעלי הכנסה משתנה).
מסלול B: רמת סיכון גבוהה, אך נמוכה מזו של A.
מסלול C: רמת סיכון בינונית.
מסלול D: רמת סיכון נמוכה.
מסלול E: המסלול השמרני ביותר, ללא חשיפה להכנסה משתנה
כדי לאזן בין סיכון לתשואה, החוסכים משויכים אוטומטית למסלול בהתאם לגילם:
גברים מגיל 55 ומעלה, נשים מגיל 51 ומעלה וגמלאים – מסלול D.
מסלולי A ו־E אינם מסלולי ברירת מחדל, אך ניתן לבחור בהם בתנאים מסוימים.
המודל מתיר לחוסך לפצל את כספו בין שני מסלולים לכל היותר.
ניתן לעבור ממסלול מסוכן למסלול סולידי בכל גיל.
עם זאת, חוסכים המשויכים למסלול D כברירת מחדל אינם רשאים לעבור למסלול A, וחוסכים שהגיעו לגיל פרישה אינם רשאים לעבור למסלולים A או B
מדינות רבות ברחבי העולם הביעו עניין במודל הצ'יליאני ובתוצאותיו על כלכלת צ'ילה.
בין המדינות שניסו לאמץ מרכיבים ממנו ניתן למנות את ארצות הברית, הודו, מקסיקו, בוליביה, אל סלוודור, הונגריה, פולין, קזחסטן ועוד
מאז שנת 2008 החלו גורמים שונים בשוק ההון, בהם הממונה על שוק ההון, ביטוח וחיסכון דאז ידין ענתבי, לבחון את משמעות יישומו של המודל הצ'יליאני בישראל.
ההתייחסות הייתה לגרסתו המעודכנת של המודל בצ'ילה, החל מאוגוסט 2002, שבה נקבעה חלוקה למסלולים מותאמי גיל כפי שתוארו לעיל.
משנת 2010 פרסם משרד האוצר מספר טיוטות תקנות תחת הכינוי "מודל חכ"מ" (חיסכון כספי מותאם).
התקנות נדחו שוב ושוב, בין היתר בעקבות מחלוקות עם פורום החוסכים לפנסיה בישראל וחברי ועדת הכספים של הכנסת.
בנובמבר 2014 פרסם משרד האוצר טיוטה עדכנית, ולאחר קבלת הערות מגופים שונים פרסם בפברואר 2015 הנחיה מחייבת.
מאז ינואר 2016 המודל מיושם בפועל בישראל.
ביקורת על המודל הצ'יליאני הובעה במספר מישורים:
המודל מגביל את הזכאות לפנסיה – עובדים עצמאים שלא הפרישו לפחות 20 שנה אינם זכאים לקצבה, מה שעלול להותירם ללא תמיכה כספית בשנות הפרישה.
המודל מעודד מעבר תכוף בין מסלולים ומוצרים, מה שמוביל להוצאות גבוהות על פרסום ושיווק ולדמי מעבר נוספים
הוא מאפשר ליצרנים לגבות עמלות ודמי ניהול משתנים, דבר שמייקר את העלות לחוסכים.
בישראל, הביקורת העיקרית התמקדה בהיעדר רשת ביטחון מספקת לחוסכים מבוגרים, למשל באמצעות איגרות חוב מיועדות בהיקף גבוה יותר, שיכלו לספק הגנה נוספת לחסכונותיהם המושקעים בשוק ההון.
המודל המפצה הוא מודל קבלת החלטות המוכר גם בשם "מודל פישביין" או מודל קומפנצטורי-ליניארי.
בניגוד למודלים פשוטים אחרים, המודל מנסה להגיע לבחירה המיטבית על ידי שקלול האפשרויות השונות ובכך להגיע אליה.
תפקיד המודל למעשה הוא לתאר תהליכים או דרכי חשיבה, שלפיהם קובע צרכן את עמדתו כלפי מוצר ומחליט אם לקנות ומה לקנות.
הצרכן משקלל את סך התועלות העתידות לצמוח לו מן הקנייה כאשר לכל תועלת יש משקל שונה, כל תועלת תוכפל במשקל המתאים לה וסך המשתנים ירכיבו את הציון הסופי.
זה נקרא "המודל המפצה", שכן מפצים בתכונות טובות יותר על תכונות פחות טובות.
המודל גובש במסגרת פסיכולוגיה חברתית בשנת 1967 על ידי מרטין פישביין (Fishbein).
יתרונו העיקרי של המודל הוא בסיוע לכמת היבטים לא כמותיים ולבצע החלטה משוקללת בין אפשרויות.
הבעיה העיקרית שלו היא לעיתים הקושי ביישומו, הנובע מהקושי בשקלול התועלות וכימותן.
בין הענפים בהם נעשה שימוש במודל, למידה, וכלכלה.
המודל הקליני לניהול מקרה הוא אחד המודלים הקיימים בשיטת ניהול מקרה בתחום בריאות הנפש , הרואה במנהל המקרה מטפל קליני, בנוסף להיותו מספק הפונקציות השונות של הטיפול.
ניהול מקרה (case management), הוא פתרון כוללני למטופלים בתחום בריאות הנפש, המבוסס על ראייה מערכתית רחבה על מנת להעניק טיפול וליווי מקצועיים רב תחומיים לאנשים הזקוקים לטיפול.
שיטת ניהול המקרה, התפתחה בשנות ה – 60 וה – 70, מתוך ניסיון למצוא פתרון לחולים כרוניים ולבעלי בעיות נפשיות הזקוקים לטיפול ארוך טווח.
שיטה זו התפתחה בד בבד עם ההכרה בבעיות הפרקטיות בטיפול ארוך טווח הקלאסי, בשל מוגבלות המשאבים.
הכרה זו הובילה להבנה כי יש לעבור מטיפול פרטני לניהול מקרה רב תחומי שמטרתו לייצב את המצב עד כמה שניתן באותם אנשים הזקוקים לטיפול מורכב ומתמשך.
ניהול המקרה מוציא לפועל תוכנית טיפול מקצועית, אשר נבנית בשיתוף של המשפחה, אנשי מקצוע שונים וגורמים נוספים, תוך זיהוי צרכים, ניתוח אפשרויות טיפול וניהול שיתוף הפעולה בין גורמים שונים.
שירותי ניהול מקרה מתאימים בעיקר למצבים בהם אין ביכולת בני המשפחה להתמודד עם מורכבות המקרה וכן כאשר ישנו צורך במתן טיפול בתחומים מגוונים, הכולל מגע עם גורמים ביורוקרטיים שונים.
במהלך השנים התפתחו ויושמו מודלים מגוונים לאופן בו יש לעבוד בניהול המקרה, אחד מהם הוא המודל הקליני לניהול המקרה (מודלים אחרים הם: המודל השיקומי, מודל התיווך, מודל מבוסס הכוחות, טיפול קהילתי אסרטיבי וניהול מקרה אינטנסיבי).
המודל הקליני לניהול מקרה, מוגדר כדרך בה נוצר שילוב בין האחזקה הכללית של הסביבה הפיזית והחברתית של המטופל לבין שימוש בעקרונות הטיפול הקליני בהתאם למאפייניו הפסיכיאטריים הייחודיים של המטופל.
קיימים חמישה עקרונות מרכזיים במודל הקליני לניהול מקרה:
ישנה חשיבות למתן טיפול ותמיכה לקליינט, לאורך תקופה ממושכת ורציפה.
חשיבות שמירת הרצף הטיפולי נובעת מהקושי של קליינטים בביסוס אמון בקשר הטיפולי ומהקושי שלהם לראות את הדברים בפרספקטיבה של העבר.
קליינטים אלו יפיקו תועלת רבה מקשר ארוך טווח עם מנהלי טיפול שמכירים את ביטויי המחלה בעבר ובהווה, רמת התפקוד האישי בעבר ובהווה ואת הרשת החברתית שלהם .
כמו כן, מחקרים הראו שהתקדמות טיפולית מתרחשת דרך הכרות ממושכת בין המטפל והמטופל, המאפשרת ניסיון והערכה של מגוון התערבויות.
שימוש ביחסים הנוצרים במסגרת ניהול הטיפול
טיפול ממושך כולל גם פיתוח שיתופי פעולה עם בני משפחה ומטפלים נוספים.
יחסים אלו מאפשרים למנהלי טיפול לקיים התערבויות אפקטיביות ולמנוע משברים והידרדרות כאשר המצב הקליני או משאבי תמיכה חיצוניים משתנים.
למשל, הידרדרות יכולה להימנע בעקבות פנייה של בן משפחה המזהה סימני הידרדרות למנהל הטיפול .
כמו כן, הקשר הנוצר בין מנהל טיפול למטופל כולל דינמיקה בינאישית של העברה והעברה נגדית.כמו כן, במסגרת היחסים הנוצרים בניהול הטיפול, מנהל הטיפול משמש כמעין "מדריך טיולים" שמטרתו לסייע למטופל להתמודד עם סביבה מורכבת לאור ליקויים במיומנויות החברתיות, ביכולת השיפוט והיזימה של המטופל.
כמו כן, הקשר מאפשר לבצע הערכה ממושכת של יכולות והמגבלות של המטופל.
מינון התמיכה וההבנייה עבור המטופל
הגישה המסורתית של ניהול טיפול התמקדה בשירותי תיווך עבור מטופלים שנתפסו חסרי יכולת.
עם זאת, מטפלים וחוקרים מצאו כי קיימת הטרוגניות בקרב מטופלי בריאות הנפש.
לפי עיקרון זה, מנהלי טיפול משתפים פעולה עם המטופל ועם הרשתות החברתיות שלו כדי למנן את רמות התמיכה וההבנייה הסביבתית והמנטלית.
הרעיון הוא כי מינונים של תמיכה והבנייה שאינם תואמים את הצורך של המטופל עלולים להיות השלכות פוגעניות ומעכבות עבור הטיפול.
אמנם מחקרים רבים מצביעים על השלכות הרסניות עקב מחסור בתמיכה והבנייה, אך קיימים גם מחקרים שהראו שלעיתים עדיפה רמה נמוכה של תמיכה חברתית, על פני רמה גבוהה יותר
חוסר היציבות והשינויים בעולמם הפנימי והחיצוני של מטופלים דורש ממנהלי טיפול להתאים באופן גמיש אסטרטגיות התערבות, בהתאמה לצורכי המטופל.
התדירות, המשך והמיקום של ההתערבויות אמור לשקף הערכה של הצרכים והרצונות של כל המטופל באופן אינדיבידואלי.
כלומר, מנהלי טיפול יכולים לפגוש מטופל בתדירות יומיומית, שבועית, חודשית, אחת לרבעון או בתדירויות משתנות.
המפגשים יכולים להתרחש במשרד, בבית, במסגרת תוכנית יומית או בשכונה.
העצמת היכולות והתושייה של המטופל
באמצעות מציאת האיזון הנכון בין גמישות ונוקשות, מנהלי טיפול קליניים מנסים להעצים את היכולת והתושיה העצמית של המטופל בניהול חייהם.
לכן, על מנהלי טיפול להעריך לא רק את הצרכים והלקויות אלא גם את החוזקות של המטופל .
ישנם כמה סוגי התערבויות טיפוליות על פי המודל הקליני לניהול מקרה, כאשר כל אחת מן ההתערבויות מורכבת מכמה גורמים, לאור עקרונות המודל.
ההתערבויות הראשונות בניהול מקרה במודל הקליני, מורכבות מביסוס מחויבות, הערכה ותכנון הטיפול:
1. ביסוס מחויבות - ביסוס מחויבות לתהליך טיפולי ארוך טווח בהקשר של ניהול טיפול דורשת מיומנות, רגישות וסבלנות.
ההתנגדות נובעת בדרך כלל מחשש שהיות האדם בתפקיד המטופל תפגום באוטונומיה שלו ותפתח תלות במטפל.
זהו תהליך שעשוי להימשך שבועות או חודשים.
2. הערכה - הערכה של ניהול טיפול קליני דורשת יותר מהערכת רצונות, כישורי חיים ומשאבים סביבתיים.
זה דורש גם הערכה של מצבם הקליני, מניעים מודעים ולא מודעים, יכולות סמויות ורשתות חברתיות.
פיתוח הבנה מקיפה דורשת מספר מפגשי פנים אל פנים, תצפיות, דיווחים מאחרים משמעותיים וסקירה מקיפה של רמת התפקוד והטיפולים מהעבר.
הערכה מדויקת דרושה לצורך פיתוח התערבויות מתאימות.
למשל, אדם חסר בית הסובל מסכיזופרניה עשוי לא להיות מסוגל לסבול גרייה מוגברת במקלט לחסרי בית ואילו פציינט גבולי לא יוכל לסבול את הבדידות בדיור מוגן.
3. תכנון ההתערבות והטיפול - על התכנון לשקף את ההערכה של הצרכים והרצונות של המטופל.
מטופלים מציגים רצונותיהם באופן פשטני וישיר אך בדרך כלל התמונה יותר מורכבת וכוללת הערכת המניעים המודעים והלא מודעים של מטופליהם.
בניית תוכנית התערבות יכולה להיות בניגוד לרצונות המטופל אך לטובתו ודורשת ממנהלי טיפול להיות בתפקיד סמכותי.
ההתערבויות ממוקדות הסביבה, כוללות קישור למשאבים קהילתיים, התייעצויות עם מטפלים נוספים, אחזקה והרחבה של רשתות חברתיות וכן שיתוף פעולה עם רופאים ובתי חולים:
1. קישור למשאבים קהילתיים- התערבות הכוללת הערכה של רמת הסיוע הנדרשת כדי להשלים הפנייה של המטופל.
חלק מהמטופלים זקוקים רק לפרטי התקשרות עם סוכן המסגרת, חלק זקוקים להכנת המסגרת לקבלת המטופל וחלק זקוקים לליווי צמוד למסגרת החדשה.
האריס וברגמן הצביעו על ההשלכות הטיפוליות של הפנמת יכולות אינטגרציה, רציונליות ופרו-אקטיביות דרך התערבויות סביבתיות.
המשא ומתן מול המסגרת מספקת מודל אדפטיבי להתנהלות בטוחה ובעלת מסוגלות להשפיע על אירועים חיצוניים.
כדי לסייע למטופלים לפתח יכולות אלו יש לטפח באופן אמפתי תהליך של ניסוי וטעייה שמאפשר להם להתנסות עם אוטונומיה הולכת וגדלה וסיוע הולך ופוחת.
2. התייעצות עם מטפלים אחרים - כאשר מטופלים תלויים במטפלים פורמליים או לא פורמליים, תפקיד מנהל הטיפול ליזום התייעצויות עימם על בסיס מתמשך או תקופתי.
מטפלים אלו יכולים לכלול בני משפחה, חברים, אנשי דת, צוות העובדים במרכז טיפולי כלשהו ועוד.
פעמים רבות איכות הקיום של המטופל בקהילה תלוי ברמת המחויבות, דאגה וקומפטנטיות של מטפלים אלו.
תפקיד מנהל הטיפול בהקשר זה להיות זמין וספק מענה למשברים כאשר הם צצים.
הנושאים השכיחים שדורשים התייחסות בדרך כלל הם: מתן תרופות, שינויים במצב הרוח או בהתנהגות וזמינות של משאבים קהילתיים.
בדרך כלל בני משפחה אינם לוקחים על עצמם את הטיפול באופן וולנטרי וזה עלול לגרור תחושות של כעס ומצוקה.
לכן, למנהל הטיפול תפקיד חשוב בהקלת הנטל על המשפחה דרך הפנייה למסגרת טיפולית, התערבויות פסיכו-חינוכיות, הפנייה לקבוצות תמיכה ודרך סיפוק ייעוץ מתמשך.
3. אחזקה והרחבה של רשתות חברתיות -
תפקיד חשוב בניהול טיפול קליני הוא עידוד האחזקה והרחבה של רשתות חברתיות מעבר למסגרת המשפחתית והפורמלית.
הרחבת הרשתות החברתיות מרחיבה את מקורות התמיכה וסיפוק הצרכים של המטופל.
4. שיתוף פעולה עם רופאים ובתי חולים -
שיתוף הפעולה עם רופאים ובתי חולים שונים, מהווה מרכיב חשוב ביותר בניהול טיפול קליני.
אחת ההשלכות לכך היא אחזקה בתחום נטילת התרופות.
כיוון שהשפעת התרופה על המטופל בולטת יותר עבור מטפלים קרובים מאשר למטופלים עצמם, פסיכיאטרים נעזרים במנהלי טיפול כדי שיפקחו על התפקוד של המטופל בין הערכות פסיכיאטריותוכדי שיסייעו לגבש לוחות זמנים ומינונים שיעודדו היענות לטיפול.
בדומה לכך, כאשר מטופל מתאשפז בבית החולים מנהל הטיפול יכול לספק לבית החולים אינפורמציה לגבי תפקוד המטופל לפני ההידרדרות, זרזים פוטנציאליים להידרדרות והיסטוריה טיפולית.
ולבסוף, ההכרות של מנהל הטיפול עם המשאבים הקהילתיים, מסייעת בגיבוש תוכנית השחרור של המטופל.
התערבויות אלו מתמקדות בסיוע נפשי למטופל בפני עצמו ופחות בהקשר הסביבתי שלו.
התערבויות אלו כוללות פסיכותרפיה פרטנית, חינוך לכישורי חיים והתערבויות פסיכו - חינוכיות:
1. פסיכותרפיה פרטנית - קיימת מחלוקת בנוגע לשאלה האם מנהל המקרה צריך לשמש גם כפסיכותרפיסט.
בפועל רוב מנהלי המקרה, מבצעים התערבויות פסיכותרפויטיות כגון ייעוץ לגבי יחסים בינאישיים, שליטה בדחפים, וויסות רגש והערכה עצמית.
לעיתים יש צורך בהפנייה לפסיכותרפיה אצל מטפל אחר.
תפקיד מנהל הטיפול בהקשר זה הוא לבנות ברית טיפולית, לכבד הגנות, לחקור עם המטופל נושאים רלוונטיים ולשקול אילו התערבויות טיפוליות נדרשות ומתאימות.
כמו כן, ישנה חשיבות טיפולית בכל הקשור למיתון אירועי דחק יומיומיים על ידי טיפול תמיכתי.
2. חינוך לכישורי חיים ועצמאות- מנהלי טיפול מלמדים את המטופלים שלהם כישורי חיים ועצמאות, כולל ניהול כספים, תזונה, אחזקת בית ושימוש בתחבורה.
לרוב, התערבויות אלו מתרחשות בהקשר לצורך של המטופל בהתמודדות עם חיי היום יום.
כמו כן, מנהלי טיפול יתמכו בהתנסויות חדשות אשר יאפשרו חיזוק המיומנויות החדשות שנרכשו.
3. התערבויות פסיכו-חינוכיות - התערבות זו מתמקדת בסיוע בקבלה והשלמה עם הלקות והיא נחשבת לאחת ההתערבויות החשובות.
תפקיד מנהל הטיפול הוא למצוא דרכים שיסייעו למטופל לקבל את הלקות ולפתח פרספקטיבה מאוזנת של תקווה וריאליות.
בהקשר זה ישנה חשיבות לדיון על האבחנה עם המטופל, שכן היא עשויה לסייע לו בהכרה ובהבנה של בעיותיו.
התערבויות הנוגעות לקשר שבין המטופל וסביבתו
1. התערבות במשבר- ההכרות של מנהל הטיפול עם המטופל ויחסיו עם הרשתות החברתיות שלו עשויות לסייע בזיהוי סימנים מינוריים, אשר מעידים על הידרדרות מתקרבת.
2. ניטור תהליך ההתקדמות- מטופלים בבריאות הנפש נעים בין הצורך באישור ודאגה לבין הצורך באוטונומיה ועל מנהל הטיפול לספק צרכים מנוגדים אלו ולהיות מודע להם.
הכישורים הנדרשים ממנהל טיפול קליני הם
יכולת לחוש אמפתיה וחמלה כלפי המטופל, כפי שנדרש בפסיכותרפיה תמיכתי.
מיומנויות תיווך אל מול שירותים נוספים.
כישורים קליניים של הערכה, טיפול ותכנון התערבויות, ייעוץ, פסיכותרפיה תמיכתית ומיומנויות התערבות במשבר.
הכשרה בסיסית במדעי ההתנהגות אשר תאפשר תכנון התערבויות יצירתיות למצבים לא צפויים.
למרות שאף אחת מהדיספלינות בבריאות הנפש (פסיכיאטריה, סיעוד, עבודה סוציאלית ופסיכולוגיה) לא מלמדת באופן שיטתי את ההתמחות הזו, רוב מנהלי הטיפול באים מתחומים אלו.
כנגד המודל הקליני לניהול מקרה הועלו מספר ביקורות.
ראשית, נטען כי אין רעיון מאחד מאחורי ההתערבויות השונות, אלא הן אוסף של שיטות עבודה שנוצרו בשטח, לאור נסיבות שונות.
שנית, המודל הקליני עוסק יותר בטיפול פרטני במטופל ופחות בטיפול בהקשרים קבוצתיים יותר.
עובדה זו עשויה להקשות על שילובו של המטופל בקהילה, שכן עליו ללמוד את האינטראקציות הרחבות יותר מול הסביבה.
כמו כן, העובדה כי אין הכשרה ממוקדת בתחום זה, מהווה בעיה ביישומו היעיל של המודל.
בנוסף, העבודה הקלינית הקלאסית מאופיינת בריחוק מסוים בין המטפל למטופל ובהתמקדות בעולמו הפנימי של המטופל, במנותק מן הגורמים הסביבתיים.
הניסיון לשלב מטפלים מן הרקע הקליני לתוך העולם של ניהול מקרים, יכולה להיות בעייתית, שכן בעולם זה דרושות יכולות הפוכות - יש צורך להיות מעורב מאוד בעולמו של המטופל ולהתייחס למכלול ההיבטים של אישיותו.
הפער בין שתי הדיסציפלינות עלול להקשות על השילוב ביניהם בפועל.
המודל החל לצבור תאוצה החל משנות השבעים, כאשר העובדים הסוציאליים החלו לשלב יותר בעבודתם את התחום הפסיכולוגי והטיפול הנפשי.
כך הלכו והתאחדו בפועל שני סגנונות הטיפול - מצד אחד ניהול מקרה של המטופל, על כל הבטיו הסביבתיים ומן הצד השני, הטיפול הפרטני הקליני.
בסוף שנות ה-80, עם ההתפתחויות בשטח של שילוב התחומים, נעשו ניסיונות ראשונים להגדיר את המודל ולתארו במונחים מקצועיים.
ניסיונות אלו הביאו לכתיבה רבה סביב המודל והיבטיו השונים.
בהמשך, הלך המודל להתרחב ולהיות מיושם על אוכלוסיות מגוונות של מטופלים כגון מטופלים שעברו התעללות, אוכלוסייה גריאטרית ועוד.
המודל השיקומי של ניהול מקרה הוא אחד הגישות המשמשות לניהול מקרה (case management), טיפול ושיקום באוכלוסיות פגועות נפש.
המודל השיקומי הוא צירוף של התפקודים המסופקים על ידי מודל התיווך הבסיסי של ניהול מקרה (Broker Case Management) לבין התפקודים הבסיסיים של שיקום פסיכיאטרי.
במודל זה מנהל המקרה מתווך עבור המטופל את השירותים והמשאבים אותם הוא רוצה או צריך, והוא עובד יחד עם המטופל כדי לפתח את הכישורים האישיים ואת התמיכה הסביבתית להם הוא זקוק על מנת להתמודד עם מכשולים אישיים וסביבתיים, כדי להשיג את המטרות המוגדרות על ידו.
המודל השיקומי לניהול מקרה פותח על ידי המרכז לשיקום פסיכיאטרי באוניברסיטת בוסטון ומשלב בין המודל התיווך הבסיסי של ניהול מקרה (Broker Case Management) לבין הגישה של שיקום פסיכיאטרי.
מפרספקטיבה יישומית, המודל השיקומי לניהול מקרה מערב את הכלים של ניהול מקרה עם מרכיבים שונים מהכלים של השיקום הפסיכיאטרי.
במהות, המודל השיקומי לניהול מקרה מוסיף את הפונקציות של שיקום פסיכיאטרי לפונקציות של המודל התיווך הבסיסי של ניהול מקרה.
בעוד שמודל התיווך הבסיסי של ניהול מקרה (Broker Case Management) מדגיש פעילויות כגון: קשר עם לקוחות, תכנון שירותים, חיבור לקוחות לשירותים ותמיכה בשיפור השירותים, הגישה המכווננת שיקום של ניהול מקרה מוסיפה את פעילויות היסוד השיקומיות: קביעת מטרה שקומית כוללת, עריכת הערכה תפקודית ולימוד ישיר של מיומנויות.
המטרה הסופית של המודל השיקומי לניהול מקרה היא הרחבת התפקוד של הלקוחות בסביבה שנבחרה על ידם.
הפעילויות של מנהל המקרה מכוונות לעזור לאדם לפתח תמיכות ומיומנויות נצרכות ולאפשר גישה לשירותים נוספים שמנהל המקרה לא מספק בעצמו.
ניהול מקרה נתפס כחלק אינטגרלי משיקום פסיכיאטרי כבר משנת 1976, כאשר בארצות הברית ה'מרכז לשיקום פסיכיאטרי' קיבל מלגת תמיכה מ'המוסד הלאומי לבריאות הנפש' על מנת לפתח ולהריץ סדרת אימון של שיקום פסיכיאטרי.
הרעיון שניהול מקרה הוא מרכיב יסודי בשיקום פסיכיאטרי התבסס על אותם נתונים אמפיריים שפיתחו את בסיס הידע של תחום השיקום הפסיכיאטרי כולו.
הגישה לשיקום פסיכיאטרי הומשגה לראשונה, באופן מקיף בשנות ה-70 המאוחרות והתבססה על מחקרים שנערכו בשנות ה-60 וה-70 ולא על תאוריה זו או אחרת.
הנתונים האמפיריים שהנחו את הפיתוח של הגישה לשיקום פסיכיאטרי נסקרו באופן מקיף ופורסמו על ידי אנטוני (Anthony) ושותפיו במחקרים שונים במהלך שנות ה-70. הנתונים האמפיריים שהתקבלו ממחקרים אלו הנחו את פיתוח הגישה לשיקום פסיכיאטרי והובילו למספר תמות מבוססות אמפירית שהיוו את הבסיס הקונספטואלי עליו נוסדה הגישה לשיקום פסיכיאטרי.
אנשים עם מוגבלות פסיכיאטרית יכולים לרכוש מיומנויות.
מחקר שנערך בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 הוכיח שאנשים עם מוגבלות פסיכיאטרית מסוגלים ללמוד מגוון של מיומנויות פיזיות, רגשיות ואינטלקטואליות, ככל הנראה ללא תלות בסימפטומים או באבחנה שלהם.
קיים קשר חיובי בין המיומנויות של אנשים עם מוגבלות פסיכיאטרית והתוצאה השיקומית.
ככל שהאדם עם המוגבלות הפסיכיאטרית היה מיומן יותר, כך התוצאה השיקומית הייתה טובה יותר.
מחקרים אלו הובילו גם לצמיחה של תחום ההערכה התפקודית.
התערבויות לפיתוח מיומנויות משפיעות על התוצאה של השיקום הפסיכיאטרי.
המחקרים הללו בשילוב עם התמות לעייל הציעו שפיתוח מיומנויות לקוח צריך להיות מרכיב משמעותי של התערבות פסיכיאטרית שיקומית.
התערבויות פיתוח מערכות תמיכה משפיעות על התוצאה השיקומית.
בגלל המחקרים הללו, שיקום פסיכיאטרי נתפס כמורכב משתי התערבויות עיקריות: פיתוח מיומנויות ופיתוח מערכות תמיכה.
התסמינים והדיאגנוזה של האדם עם מוגבלות פסיכיאטרית קשורים באופן רופף לתוצאה שיקומית.
המחקרים הללו כיוונו לצורך במוקד התערבותי שונה מהמוקד הטיפולי או מהמוקד הסימפטומולוגי - אם רוצים להשפיע על התוצאה השיקומית.
המדידות של מיומנויות האדם והמדידות של הסימפטומים של האדם קשורות באופן רופף.
מרכיב עיקרי בפרקטיקה של שיקום פסיכיאטרי הוא הערכה תפקודית.
אבחון פסיכיאטרי קלאסי, הממוקד סימפטומים, לא מספק מידע שמספקת הערכה תפקודית.
היכולת של אדם מוגבל פסיכיאטרית לתפקד בסביבה אחת אינה יכולה לנבא את תפקודו של האדם בסביבה אחרת.
המחקרים הללו הבטיחו שהגישה לשיקום פסיכיאטרי תתבונן במבט כולל על מטרות חיי המטופל - המטרות הלימודיות, התעסוקתיות והחברתיות של האדם, במקום להניח שתפקוד בתחום אחד קשור בהכרח לתפקוד בתחום אחר.
לסיכום, שיקום פסיכיאטרי שהמודל השיקומי לניהול מקרה טבוע בו, היא נגזרת אמפירית יותר מאשר נגזרת תאורטית.
לא קיימת תאוריה שיקומית עיקרית שממנה הופקה הגישה לשיקום פסיכיאטרי וכך, המודל השיקומי לניהול מקרה, כמו שיקום פסיכיאטרי עצמו, מבוססים על אותה אחיזה אמפירית.
עקרונות המודל השיקומי לניהול מקרה
ישנם תשעה עקרונות יסוד של שיקום פסיכיאטרי, העקרונות האלו מעגנים את התהליך והכלים של המודל השיקומי לניהול מקרה, במערכת של אמונות וערכים ומציעים סוגים של מבחני תוצאה שיקומיים על מנת להעריך את המודל השיקומי של ניהול מקרה.
העקרונות מופעלים באופן בלתי תלוי הן מהסביבה בה הם מיושמים והן מהדיסציפלינות המקצועיות שמשתמשים בהם.
המטרה המרכזית של שיקום פסיכיאטרי היא שיפור היכולות והכישורים של אנשים עם מוגבלויות פסיכיאטריות.
התועלת של השיקום הפסיכיאטרי עבור הלקוחות שלו היא שיפר התנהגותי בסביבה הנצרכת על ידם.
שיקום פסיכיאטרי הוא אקלקטי בשימושו במגוון טכניקות.
מוקד עיקרי בשיקום פסיכיאטרי הוא שיפור הסטטוס התעסוקתי של אנשים עם מוגבלויות פסיכיאטריות - שיקום תעסוקתי.
תקווה היא רכיב חיוני בתהליך שיקומי.
הגידול המכוון בתלות הלקוח יכול להוביל בסופו של דבר לגידול בתפקודו העצמאי של הלקוח.
השתתפות פעילה ומעורבות של הלקוחות בתהליך השיקומי היא רצויה.
שתי התערבויות היסוד של שיקום פסיכיאטרי הם: פיתוח מיומנויות הלקוח ופיתוח מערכות תמיכה סביבתיות.
טיפול תרופתי ארוך טווח הוא לרב הכרחי אך לעיתים נדירות יהיה רכיב מספק להתערבות שיקומית.
כפי שהוזכר קודם לכן, בעיקרו של דבר, למודל השיקומי של ניהול מקרה ישנן שתי תוצאות שיקומיות: 1. סיוע ללקוחות בהשגת גישה לשירותים שהם רוצים או צריכים ו-2. סיוע ללקוחות לתפקד בתפקיד הנבחר על ידם.
את התוצאה השיקומית הראשונה ניתן להעריך על ידי מדידה ישירה של יזימת שירות ושימוש בו.
כלומר, האם הלקוחות של שירותי המודל השיקומי לניהול מקרה קשורים לשירותים אותם הם רוצים או צריכים והאם הם משתתפים בהם?
את התוצאה השיקומית השנייה ניתן להעריך על ידי מדידה ישירה של ביצועי תפקוד ומיומנויות.
כלומר, האם הלקוחות של שירותי המודל השיקומי לניהול מקרה יכולים לתפקד בתפקידי החיים השונים שלהם (בבית, בעבודה, בלימודים וכדומה).
העקרונות של השיקום הפסיכיאטרי, בייחוד העיקרון הראשון והעיקרון השני, מדגישים את התוצאה של תפקוד האדם בסביבה מסוימת.
בניגוד למודלים טיפוליים אחרים, המודל מכוון לשיקום ותפקוד יותר מאשר שיכוך סימפטומים והרגעת אי-נוחות.
העיקרון השביעי של שיקום פסיכיאטרי, המדגיש את המעורבות הפעילה של הלקוחות בשיקום שלהם, מציע את המדד התהליכי העיקרי של המודל השיקומי לניהול מקרה, כלומר, האינדיקציה מהלקוחות שהם חשו שותפים ומעורבים בתהליך השיקומי מהווה מדד תהליכי.
מעורבות הלקוח במודל השיקומי לניהול מקרה היא ההשתתפות הפעילה של הלקוח בכל שלבי התהליך.
מן ההתחלה, התאוריה והכלים של השיקום הפסיכיאטרי ביקשו לשלב את הפרספקטיבה של הלקוח יחד עם הפרספקטיבה של המטפל.
חלק בלתי נפרד ממעורבות הלקוח היא המחויבות של המטפל למטרה של מעורבות הלקוח והאמונה של המטפל ששיקום נעשה עם הלקוח ולא ללקוח.
אנשים לא נהיים משוקמים, הם חייבים להיות שותפים פעילים ואמיצים בשיקום שלהם.
המודל השיקומי לניהול מקרה - תהליך
התהליך של המודל השיקומי לניהול מקרה מונחה על ידי עקרונותיו, המותאמים להשגת תוצאות והכלים המסייעים להוצאתם לפועל של העקרונות.
מהות תהליך המודל השיקומי לניהול מקרה היא עירוב הלקוח בחקר, הבנה והשגת הדברים אותם צריך ורוצה על מנת לממש תפקיד אישי ומוערך בסביבה נבחרת.
התהליך מתחיל על ידי פיתוח מערכת יחסים עם הלקוח המבוססת על הבנה וכבוד לרעיונות, להתנסויות ולאמונות של הלקוח.
מנהל המקרה בונה מערכת יחסים עם הלקוח המכוון יותר להבנה אישית מאשר קלינית של מיהו הלקוח ואיזה מערכת יחסים הלקוח רוצה.
החדרת המרכיב של "אדם לאדם" למערכת המסורתית של עוזר ונעזר היא קריטית כדי להבטיח שהתהליך באמת מונע מהצרכים והרצונות האישיים של הלקוח וכדי לשמר מערכת יחסים קרובה בין מנהל המקרה ללקוח.
בנוסף לבניית מערכת יחסים, דאגה בסיסית של מנהל המקרה היא לוודא שללקוח יש שירותים במקום מגוריו המאפשרים לו לחיות באופן בטוח בקהילה.
הערכת צורכי שירותים אלו וקישור הלקוח למספקי שירותים מושג על ידי עירוב המטופל באופן המעמיק והרב ביותר שהלקוח רוצה ולהתאים צרכים אלו אליו.
מנהל המקרה לוקח אחריות לפעול בהתאם לנקודת מבטו של הלקוח לגבי השירותים הרצויים והנצרכים אפילו בשלב מוקדם זה של התהליך.
ישנם יוצאי מן הכלל, כאשר רצונות הלקוח מנוגדים לחוקיות, אתיות, מוסריות ואחראיות של מנהל המקרה.
המטרה העיקרית של מנהל המקרה היא להבטיח את הצלחתו של הלקוח ושביעות רצונו בסביבה הנבחרת על ידו.
הפעילות החשובה והבסיסית ביותר במודל השיקומי לניהול מקרה היא להציב מטרת שיקום עיקרית.
קביעת מטרות מתחילה בהערכת שביעות רצונו של הלקוח מסביבתו הנוכחית וגם בהערכה של הצלחת הלקוח בעמידה בדרישות הסביבה.
תוצאות של הערכה זו קובעות האם פעולותיו העתידיות של מנהל המקרה יתמקדו בסיוע ללקוח להתדיין על שירותים רצויים ונצרכים, או בסיוע ללקוח לבחור סביבה אחרת ולפתח מיומנויות ומערכות תמיכה הנצרכות כדי לתפקד בסביבה זו.
רמות גבוהות של אי שביעות רצון של הלקוח או כישלון בסביבה הנוכחית מצביעים על הצורך לשינוי הסביבה או פיתוח של מיומנויות ותמיכה אצל הלקוח.
כל אחד מהמצבים מייצג איום על תפקוד הלקוח בסביבה ומכוון לכך שמנהל המקרה צריך לערב את הלקוח בתהליך השיקום.
אם ההערכה מצביעה על שביעות רצון של הלקוח במידה מספקת בסביבה הנוכחית אין צורך שמנהל המקרה יספק באופן ישיר שירות שיקומי.
בשלבים אלו מנהל המקרה מערב את הלקוח בבחירה ובשימוש בשירותים ממעניקי שירות אחרים שעוזרים ללקוח לשמר את המצב העכשווי בסביבה ולפתור כל מצב של אי שביעות רצון.
הערכת הצלחה בסביבה ושביעות רצון היא האבן בוחן של הפעילויות של תהליך ניהול מקרה שיקומי.
לא רק שהתוצאה של פעילות זו מכוונת את המטרה של מנהל המקרה, היא גם משוחזרת לאורך כל המערכת יחסים בין מנהל המקרה ללקוח.
שביעות רצון הלקוח עם סביבת מגוריו, סביבתו המקצועית, החינוכית והחברתית (או חוסר של סביבות אלו) היא דינמית יותר מאשר סטטית.
באופן דומה, נקודת המבט של הסביבה על יכולת הצלחת הלקוח לעמוד בדרישות הסביבה יכולה להשתנות עם הזמן.
תוצאות ההערכה מספקות הדרכה נוספת למנהל המקרה.
אם בהערכה מתגלה שהלקוח מחויב להשתנות, מודע למאפיינים של סביבה אלטרנטיבית ומרגיש קרוב למנהל המקרה, מנהל המקרה ממשיך עם תהליך השיקום.
אם ההערכה מגלה חוסר מחויבות של הלקוח להשתנות, חוסר מודעות אישית וסביבתית או חוסר קרבה אישית, אז מנהל המקרה מערב את הלקוח בבחירה ובהוצאה לפועל של אסטרטגיות שיפתרו את המחסומים הנ"ל.
במקרים מסוימים האסטרטגיה הטובה ביותר היא להמשיך בתהליך השיקום ולתת דגש מיוחד בעזרה ללקוח לבצע בחירה מודעת לגבי הסביבה.
במקרים אחרים האסטרטגיה היא לחבר את הלקוח למספקי שירות נוספים שיעזרו לו להמשיך להתכונן לתהליך השיקום.
שלבים בתהליך השיקומי לניהול מקרה
אם מנהל המקרה והלקוח מסכימים להתחייב לשיקום, מנהל המקרה מדריך את הלקוח דרך הליך השיקום.
תהליך השיקום הפסיכיאטרי מורכב משלושה שלבים המעוצבים סביב הפיתוח של המיומנויות והתמיכה אותם הלקוח רוצה וצריך: השלב הדיאגנוסטי, השלב התכנוני ושלב ההתערבות.
השלב הדיאגנוסטי מערב את מנהל המקרה בסיוע ללקוח בהערכת היתרונות והחסרונות של מיומנויותיו והתמיכה שיש לו.
בניגוד לאבחון הפסיכיאטרי המסורתי המתארת סימפטומים, האבחון השיקומי מפיק תיאור התנהגותי של תפקודי המיומנויות של הלקוח וכן תיאור של הרמה הנוכחית של התמיכה הסביבתית במקום המגורים, המקצועי, חברתי או החינוכי הנבחר.
המידע הדיאגנוסטי מאפשר לאיש המקצוע השיקומי לעזור ללקוח לפתח תוכנית שיקומית בשלב התכנון.
תוכנית שיקומית מפרטת איך לפתח מיומנויות או תמיכה של אדם כדי להשיג את מטרותיו השיקומיות.
בשלב ההתערבות, תוכנית השיקום יוצאת לפועל כדי לפתח את מיומנויות האדם או הסביבה כדי שתהיה יותר תומכת בתפקודו של האדם.
בעבור לקוחות שבעי רצון ומתפקדים במידה מספקת בסביבה הנוכחית שלהם, שני התפקידים העיקריים של מנהל המקרה הם תכנון שירותים וקישור לשירותים.
ברגע שמושג הסכם שירות בין הלקוח למספק השירות ולמנהל המקרה, בנוגע לתוצאות השירות ולציפיות המשותפות בזמן אספקת השירות, מנהל המקרה ממשיך לנטר את השימוש של הלקוח בשירות ולהתערב באופן ישיר מול הלקוח או מול מספק השירות כאשר בעיות מתעוררות.
הכלים העומדים לרשות מנהל המקרה
האבחון, התכנון וההתערבות בתהליך השיקום נעשים בעזרת מנהל מקרה אשר מומחה בכלים של שיקום פסיכיאטרי ובמודל התיווך הבסיסי של ניהול מקרה.
הכלים יכולים להיות מוגדרים כיישום של ידע ספציפי לפתרון בעיות פרטיות או בעיות חברתיות, או השגת מטרות אינדיבידואליות או מטרות חברתיות.
במודל השיקומי של ניהול מקרה המטרות קשורות להפחתה של הנכות והמוגבלות של אנשים עם בעיות פסיכיאטריות ארוכות טווח.
על מנת להדריך את הלקוח דרך השלבים של תהליך השיקום, מנהל המקרה צריך לדעת כיצד לקבוע מטרה ראשית, לבצע הערכה פונקציונלית, הערכת משאבים ותיאום משאבים, וללמד מיומנויות.
הדרכת הלקוח בתהליך ניהול המקרה מצריך שיהיה למנהל המקרה מומחיות בהתחברות ללקוח, תכנון שירותים וקישור הלקוח לשירות המבוקש.
המטרה העיקרית של המודל השיקומי לניהול מקרה היא לעזור לאדם בעל מוגבלות פסיכיאטרית לקבוע לעצמו מטרות.
התמחות במיומנויות ובידע מאפשרת למנהלי מקרה ליצור מגוון של תגובות לצרכים הייחודיים והרצונות של הלקוח אותו הם משרתים מעבר לשירותים הסטנדרטיים הניתנים.
גם בעלי מקצוע מומחים וגם בעלי מקצוע פונקציונלים (כמו אנשים ללא תעודות פורמליות המספקים פונקציות שבדרך כלל שמורות לאנשים בעלי סמכות) יכולים להיות מאומנים להשתמש במיומנויות באופן יעיל.
אין צורך דווקא באנשים בעלי מקצוע מומחים כדי ליישם את המודל השיקומי לניהול מקרה.
המודל מסייע למטופלים לפתח את הכישורים שלהם כדי שיוכלו להיות עצמאיים ויוכלו לגדול ולהתפתח בדרכים פרודוקטיביות.
המטרה של המודל השיקומי לניהול מקרה היא אטרקטיבית לטווח רחב של אנשים וארגונים, הכוללים: חברי המשפחה, קבוצות תמיכה ועזרה עצמית, המכון הלאומי לבריאות נפשית, ניהול שירותי השיקום וסוכנויות רבות של בריאות הנפש במדינה.
למנהלי מקרה במודל השיקומי ישנה גמישות לספק את המיומנויות והתמיכה שהלקוחות צריכים כדי לתפקד בסביבה נבחרת באופן ישיר ולחבר אותם למספקי שירותים אחרים של שיקום, טיפול, תמיכה בסיסית, העשרה וזכויות שהם לעיתים חיוניים.
לרוב התמיכה הניתנת למטופלים אינה פסיכותרפיה אלא ייעוץ תמיכתי בלבד, כתוצאה מכך ייתכן והשימוש במודל זה אפשרי רק בניהול מקרים קלים עד בינוניים של שיקום פסיכיאטרי.
עובדי שירות העוסקים בתחום זה צריכים לבצע פעילויות רבות שתוכניות להכשרה מקצועית לא הכינו אותם ושיש להם עניין מועט בהם.
המודל השיקומי עלול להיות פטרנליסטי.
המודל השיקומי עלול ליצור תלות במנהל המקרה.
למודל השיקומי אין מדריך המפרט את המודל והשיטה ועל כן קשה ליישם אותה.
המודל הנורדי הוא כינוי המתייחס למספר מודלים חברתיים-כלכליים אשר מתקיים בארצות הנורדיות דנמרק, איסלנד, נורווגיה, שוודיה ופינלנד.
המודל הנורדי הוא דגם של כלכלת שוק חופשי קפיטליסטי, אשר שמה דגש על ניהול מדיניות רווחה אוניברסלית לעומת זו המתנהלת במדינות מפותחות אחרות.
מדיניות הרווחה על פי המודל הנורדי, מכוונת להגדלת האוטונומיה של היחידים, הבטחת זכויות האדם והאזרח הבסיסיות וייצוב הכלכלה.
איכות החיים במדינות המודל הנורדי היא גבוהה במיוחד, יותר מאשר במדינות לא נורדיות, בהן מדינת הרווחה מצומצמת, והמגזר הציבורי קטן יותר.
המודל הנורדי הוא מודל אשר נבנה על ידי המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות בסקנדינביה עד לתקופת מלחמת העולם השנייה, אשר פעל על פי הסוציאליזם הדמוקרטי ולאחר מכן השתנה לפעול על פי המודל הקפיטליסטי.
מה שנשאר במדינות הסקנדינביות כתוצאה מהתקופה המוקדמת הסוציאליסטית של המדינה הם דברים כגון:
בנוסף לכך אחוזי ההתאגדות במדינות סקנדינביה הם גבוהים מאוד והכיסוי של ההסכמים הקיבוציים חל כמעט על כלל העובדים דבר שמאפשר רמות שכר גבוהות ושוויוניות ותנאים טובים עבור העובדים.
2.מדיניות מיסוי פרוגרסיבי המאפשרת מתן שירותים חברתיים נדיבים ואוניברסליים, כלומר עבור כלל האוכלוסייה, למשל חינוך חינם עד תואר ראשון באוניברסיטה, שירותי בריאות מסובסדים על ידי המדינה, קצבאות ודמי אבטלה ברמה גבוהה ומנגנון פנסיה ממלכתית.
3.שליטה ציבורית על רוב ההון במדינות סקנדינביה מאפשרת צבירה של הון בגופים ממשלתיים, קואופרטיביים ובאיגודים מקצועיים, למשל צבירת פנסיה בקרנות בשליטת הממשלה ובשליטת איגודי העובדים, חברות ביטוח אשר משתמשות בהון שנצבר בהן כדי להוזיל את עלויות הביטוחים.
בנוסף, זכויות השביתה במדינות המודל הנורדי הן נרחבות יותר מאשר במדינות אחרות.
מכיוון שבמדינות המודל הנורדי מרבית העובדים מאוגדים, שביתה זו מאוד יעילה, ומהווה למעשה מכת מוות לעסק שעליו מוכרזת שביתה שכזו.
משום כך מרבית העובדים במגזר הפרטי במדינות המודל הנורדי מכוסים בהסכמים קיבוציים.
על מנת לממן את הרווחה הנרחבת במדינות הסקנדינביות, הוחל בהן המודל הקפיטליסטי המקדם שוק חופשי.
למרות מאפיינים אלו, המודל הנורדי אינו מודל אחד ויחיד, אלא מאפיין כללי של הארצות הנורדיות.
כל אחת מארצות אלו בעלת כלכלה ייחודית ומודלים כלכליים משל עצמה, אשר לעיתים שונים משמעותית מאלו של שכנותיה.
המודל החברתי הוא מודל בתחום לימודי מוגבלות שהחל להתפתח בשנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר המודל עצמו פותח ב-1983. המודל פותח בתגובה למודל הרפואי שהיה נהוג באותה תקופה.
התומכים "במודל החברתי" רואים בחברה את הגורם העיקרי למוגבלותם של אנשים ומבקשים להביא לשינוי פוליטי, תפיסתי וחברתי בהתייחסות כלפי אנשים עם מוגבלויות.
נקודת ההנחה היא שבעוד שלקות פיזית, חושית, אינטלקטואלית או פסיכולוגית, יכולה לגרום לפרט מגבלות תפקודיות, אין זה חייב לגרור אחריו מצב של נכות.
מצב של נכות ייגרם כאשר הסביבה כושלת בהתאמתה לצרכים של אותם אנשים.
המודל החברתי כמונח, הוטבע לראשונה בשנת 1983 על ידי מייק אוליבר בבריטניה.
המודל פותח כחלופה למודל הרפואי ועוצב על ידי קבוצת נכים פעילה חברתית, אשר בחרה להגדיר את ההסדרים החברתיים ולא את המצב הרפואי כמקור למוגבלויותיו של האדם.
קבוצה זו פעלה נגד תהליכים של יכולתנות ושמה לה למטרה להביא לשינוי פוליטי, תפיסתי וחברתי בהתייחסות כלפי אנשים עם מוגבלויות.