tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באחריותו הפיקוח על נכסי כנסת ישראל ומוסדותיה.
עריכת התקציב השנתי ואישורו בפני אספת הנבחרים.
העברת דו"ח שנתי על פעילות כנסת ישראל לנציב העליון הבריטי.
ניהול פנקס הכנסת; פנקס זה מכיל בתוכו את שמות הבוחרים והנבחרים ואת היקפה של הכנסת.
ניהול רישום תעודות לידה, פטירה ונישואין.
כינוס אספת הנבחרים לצרוך דיונים בנושאים בעלי חשיבות ודחיפות גבוהה.
קביעת נוהלי בחירות לאספה הנבחרים באישורו של הנציב העליון.
קביעת נוהלי בחירות או מינויים של מועצות הרבנות הראשית בשיתוף מועצת הרבנות הראשית ובאישור הנציב העליון ואספת הנבחרים.
בנוסף, קביעת תקציב הרבנות הראשית גם הוא בשיתוף עם מועצת הרבנות הראשית.
קביעת נוהלי הבחירות של ועדי הקהילות ופיקוח על ענייניהן הפיננסים ועל תפקודם.
טיפול בענייני חינוך, תרבות, סעד, בריאות ושירותי דת.
חלוקת העבודה עם ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית
הוועד הלאומי וההנהלה הציונית העולמית, והחל מ-1929 הסוכנות היהודית, פעלו לשם מטרה זהה: הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
עובדה זו יצרה מתח רב ביחסים בין המוסדות הללו, שכן לעיתים נראה היה שהאחד נוגס בסמכותו של השני.
בשל סירובם הממושך של שלטונות המנדט הבריטי לאשר את החוקה שהציע הוועד הלאומי, נמנע ממנו להטיל מיסים על הקהילה היהודית, ובכך פיתח היישוב היהודי והנהגתו תלות כספית בהנהלה הציונית העולמית.
מכאן, שהוועד הלאומי היה מחויב ליישם את מדיניות ההנהלה הציונית, אך עדיין עמל רבות כדי להבטיח את היותו הנציג הבלעדי של היישוב היהודי בארץ ישראל.
הסוכנות היהודית תפקדה בפועל כממשלה של היישוב והחזיקה בידיה את הסמכויות בתחום המדיני, הביטחוני והכלכלי, כולל קליטת עלייה, התיישבות חקלאית, מסחר ותעשייה.
כן החזיקה בידיה את הסמכות לחלוקת סרטיפיקטים.
לוועד הלאומי הושאר הטיפול בענייני פנים, כמו חינוך, בריאות, סעד, ארגון קהילתי ובתי דין, סמכויות שדרשו כסף רב שאנשי ההסתדרות הציונית בקשו שמימונם יבוא ממיסים של הוועד הלאומי.
חלק מהסמכויות בנושאים אלו הועברו על כן לוועד הלאומי רק לאחר שהחלה לגבות מיסים.
אנשי הוועד הלאומי התרעמו על כך שלא ניתנו בידיהם סמכויות אמיתיות.
כבר ב-1921 אמר ברל כצנלסון שהוועד הלאומי הוא "תשמיש דקורטיבי" ו"מוסד לקבלת פני אורחים".
ב-1947 כתב דוד רמז להנהלת קרן היסוד: "אתם חושבים אותנו ללא מוסד ...
אתם צריכים להתייחס אלינו בכבוד".
נציגי הוועד הלאומי דרשו שיוזמנו להשתתף בישיבות ההנהלה הציונית, בעוד חברי ההנהלה הציונית לא היו מעוניינים בכך.
מחלקות הוועד הלאומי ואופי פעילותו
לוועד הבריאות נועד להיות הגוף המרכזי של היישוב לצורכי בריאות.
לוועד הבריאות היו מספר מטרות ובהן:
התמודדות עם גישת שלטונות המנדט שיש לתעדף שירותי בריאות לאוכלוסייה הפלסטינית, וזאת כי ליהודים היו מוסדות "הדסה", היחידה הרפואית ציונית אמריקנית, בהנהלתו של ד"ר יצחק מקס רובינוב וכן קופת החולים של הסתדרות העובדים
העברת האחריות לשירותים הרפואיים הכלליים לאחריותו, בעוד על השירותים הרפואיים המקומיים יהיו אחראים ועדי הקהילות, ובכך ליצור שיתוף של היישוב בנטל הכלכלי
לקשור בין הגופים השונים בתחום שירותי הבריאות ביישוב היהודי
הוועד הלאומי הציג למנדט הבריטי את הצרכים הרפואיים הקיימים ביישוב, וניהל עִמו משא ומתן על מנת לספק אותם.
כתוצאה מפעילותו הוקמו בתי חולים ומועצה רפואית מרכזית לשעת חירום.
בראש ועד הבריאות עמד החל ב-1924 אברהם קצנלסון.
הוועד הלאומי פתח מחלקה סוציאלית שבראשה עמדה הנרייטה סאלד.
מחלקה זו הייתה אחראית על ארגון ופיתוח שיטות העבודה והכשרת העובדות הסוציאליות.
מאוחר יותר פתחה המחלקה לשכה לעבודה סוציאלית ובית ספר לשירות סוציאלי.
המחלקה שמה דגש על טיפול בבני הדור הצעיר.
לשם כך הוקם המוסד למען הילד והנוער בשנת 1941, ביוזמתה של סאלד.
בשנת 1932 הוחלט כי הוועד הלאומי יהיה הסמכות החוקית והאחראית בתחומי החינוך, שהיו עד כה תחת סמכותה של הסוכנות היהודית.
לפיכך, הוועד הלאומי היה אחראי מבחינה תקציבית ומינהלית על מערכת החינוך ביישוב היהודי משלב הגן ועד ללימודים האקדמיים.
בשנת 1936 הוקמה המחלקה לתרבות של הוועד הלאומי.
הצורך במחלקה זו נולד מריבוי התרבויות והלשונות שהתקיים בתקופה זו ביישוב היהודי.
מטרת המחלקה הייתה להפיץ את התרבות והשפה העברית הן בקרב העולים החדשים הן בקרב המתיישבים הוותיקים.
בשלב מאוחר יתר הוקמו גם המועצה המרכזית להשלטת העברית ביישוב והמוסד ללשון ולתרבות.
בשנת 1939 הוקמה המחלקה להכשרה גופנית מטעם הוועד הלאומי.
מחלקה זו הוקמה לאור ההבנה שגובשה אחרי מאורעות 1936 כי יש להכשיר את הנוער היהודי להגן על חיי היישוב מפני פרעות.
המחלקה פעלה לתיאום בין הגופים השונים העוסקים בתחום זה במסגרת היישוב.
המחלקה לעיתונות ולהסברה קיימה יחסי גומלין הדדיים עם מוסדות העיתונות בארץ.
היא סיפקה לאנשי התקשורת מידע מלא ושיטתי בנוגע לפעילות הוועד הלאומי בתחומי אחריותו, ופרסמה את המדיניות וקבלת ההחלטות בנושאים מגוונים.
מאידך, העיתונות סיפקה למחלקת העיתונות וההסברה של הוועד הלאומי מידע פנימי על אודות צורכי הציבור, דעותיו ותחושותיו בנוגע לפעולות ולהחלטות של הוועד הלאומי והביקורת הנשמעת עליו.
בנוסף, דאגה המחלקה לעיתונות והסברה לפרסם מידע על אודות ניסיונות של מוסדות היישוב בהצלת יהודים החיים תחת השלטון הנאצי.
המחלקה הכספית עסקה בתקציב הוועד הלאומי והטלת המסים על היישוב היהודי על מנת לממן תקציב זה.
המחלקה הכספית עסקה גם בניהול תקציב מועצת הרבנות הראשית וועד הקהילה.
אופי פעילותו של הוועד הלאומי בנושאים מרכזיים
תקציב הוועד הלאומי וגיוס כספים
ועדת הכספים שהוקמה על ידי אספת הנבחרים קבעה את תקציב הוועד הלאומי באישור אספת הנבחרים; על הוועד הלאומי היה לגייס את הכסף בכוחות עצמו.
כתגובה לבקשתו של הוועד הלאומי להטיל מסי חובה על היישוב דרשו נציגי המנדט הבריטי כי תוצג בפניהם חוקה.
במושב הראשון של הוועד הלאומי טרם אושרה חוקה, ולכן המיסים שהוטלו היו על בסיס התנדבותי.
מס ראשון שנקט בו הוועד הלאומי על מנת לממן פעילויותיו היה "מס סלע היישוב", שנקרא על שם מטבע הסלע העתיק.
מס זה שימש מקור כספי חלקי, והוא נגבה על ידי חברי הוועד.
שיטת האיסוף הייתה אזורית (כל גובה היה אחראי על גביית המיסים בחלק מסוים של הארץ).
סכום המס היה חמישה גרוש לחודש למשך חצי שנה לכל אדם בוגר.
מס שני שננקט על ידי חברי הוועד הלאומי בטרם אושרה החוקה היה "מס הערכה".
מס זה לא היה מס התנדבותי, והוקמה ועדת הערכה שתפקידה היה להעריך את גודל המס שיוטל על כל מוסד ומפעל.
בנוסף הקים הוועד הלאומי את ועד העזרה, שתפקידו היה איסוף כספים לטובת נפגעים ממאורעות או תקיפות ביישוב.
הוועד הלאומי היה גם אחראי על קרן הגאולה – קרן אשר הוקמה על ידי הוועד הזמני ליהודי ארץ ישראל במטרה לפעול להגדלת הקרקעות של הקהילה היהודית בארץ ישראל באמצעות תרומות של בני הארץ.
קרן זו לא שימשה את הוועד הלאומי לפעולותיו השוטפות, אך היותו אחראי לה הקנתה לו סמכות משפטית לסחור בקרקעות וברכוש בשם היישוב היהודי.
בשנת 1925 אושרה חוקת הוועד, וכך היה ביכולתו למממן עצמו בצורה שיטתית.
הוקמה ועדה מקצועית לשם בוררות ופשרה ביישוב המורכבת משלושה חברים.
הוועדה עסקה בשני סוגי סכסוכים: האחד, סכסוכים על רק מקצועי בין מעסיק למועסק; השני, סכסוכים שנגרמו בקהילה מסוימת בנושא ניהול הקהילה או על רקע חברתי.
היישוב היהודי פנה לוועד הלאומי לבוררות, ואף קיבל את הכרעתו – דבר שהעיד על הכרה של היישוב היהודי במעמדו של הוועד הלאומי.
השלב המקדים, שכלל השגת סרטיפיקט מהמנדט הבריטי, ארגון העלייה ומימונה היה נתון בידיה של ההסתדרות הציונית העולמית.
השלב המאוחר יותר, שכלל את קליטת העולים, הקניית מקצוע, סיפוק מקומות עבודה, מציאת מקום מגורים זמני ועזרה במימון רכישת מגורי קבע היה נתון בידי הוועד הלאומי.
הוועד הלאומי ניסה גם לעזור לעולים מבחינה חברתית על ידי הקמת מושבים הומוגניים על פי ארץ מוצא.
על אף חלוקה דיכוטומית זו, ניתן לראות התערבות של הוועד הלאומי בשלב המקדים; דוגמה להתערבות זו היא הקמתה של מחלקה מיוחדת בתחום עלייתם של יהודי ארצות המזרח על ידי הוועד הלאומי.
הוועד הלאומי קיים קשרי חוץ בשני מישורים מרכזיים:
הוועד הלאומי ניסה לקדם הכרה של המנדט הבריטי בו כנציגו הבלעדי של היישוב היהודי בארץ ישראל.
תכליתה של הכרה זו היא להקנות לוועד הלאומי סמכות משפטית כדי שתהיה לו הלגיטימציה לחוקק חוקים ולהטיל מיסים על היישוב היהודי בכללותו.
להטלת מיסים אין משמעויות כספיות בלבד, כמקור מימון לפעולות הוועד הלאומי, אלא יש לה משמעות גם בהרחבת עצמאותו של היישוב היהודי וצמצום פערים בדרך למטרה הסופית: הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
נציגי המנדט הבריטי דרשו מראשי היישוב היהודי ליצור חוקה שתחול על כל קהילה היהודית; אישור חוקה זו יקנה לוועד הלאומי את הסמכות המשפטית שאליה הוא חותר.
ואולם, נציגי המנדט הבריטי סירבו לאשר את החוקה פעם אחר פעם, כיוון שחששו מההשלכות החברתיות והמשפטיות שייגרמו כתוצאה מכך.
ראשית, חששו ששאר הקהילות הקיימות בארץ ישראל ידרשו גם הן חוקה שתוביל לאוטונומיה משלהן.
שנית, נציגי המנדט הבריטי ראו בקהילה היהודית מפוצלת ומסוכסכת בינה לבין עצמה, ולכן לא ראו בוועד הלאומי כמייצג את כלל היישוב היהודי (הכוונה הייתה בעיקר לאוכלוסיית הדתיים והחרדים).
לבסוף אושרה החוקה בשנת 1925, כאשר סר הרברט פלומר תפס את מקומו של סר הרברט סמואל כנציב העליון הבריטי.
נציגי המנדט הבריטי היו מזמנים אליהם את נציגי הוועד הלאומי על מנת לדון בנושאים הקשורים ליישוב היהודי בארץ ישראל, וזאת גם בתקופה שטרם הכירו בו באופן רשמי.
במושב הראשון של הוועד הלאומי, היו נוכחים אחד או שניים משלושת הנשיאים בישיבות עם נציגי המנדט.
במושב השני של הוועד הלאומי היה נוכח יושב ראש הוועד הלאומי בצירוף אחד מחברי הוועד הפועל.
הוועד הלאומי טיפל בנושאים נוספים ומגוונים מול המנדט הבריטי, לדוגמה: בקשה לשחרור עובדי בית חרושת יהודים מעבודה בשבת, בקשה להצבת שמירה בכותל המערבי ועוד.
ההסתדרות הציונית העולמית הייתה אחראית לפן הפורמלי של מערכת היחסים בין היהודים לערבים מול המנדט הבריטי.
הוועד הלאומי נטל אחריות לקשר הישיר בין הקהילה הערבית לקהילה היהודית בארץ ישראל.
טרם פרעות תרפ"א, במאי 1921, ניסה הוועד הלאומי ליצור קרבה בין שתי הקהילות באמצעות פעילויות מקומיות שונות.
במושב השני, לאחר פרעות תרפ"א, השתנה יחסו של הוועד הלאומי לקהילה הערבית, והפך חשדני יותר.
הוקמה ועדה לענייני ערבים, שבה כיהנו שלושה חברי הוועד הלאומי, ותפקידה היה לאסוף את כל המידע הנוגע לפעילות הערבים בארץ ישראל ולקבוע מדיניות בנושא.
בשנת 1947 הקימו הוועד הלאומי והסוכנות היהודית את ועדת המצב שעסקה בהכנות לקראת הקמת המדינה היהודית.
ועדת המצב התבטלה עם הקמת מנהלת העם באפריל 1948, שהייתה מאוחר יותר הממשלה הזמנית, ותיפקדה כרשות המבצעת במדינת ישראל.
טרם הקמת מדינת ישראל הצטרפו חברי ההנהלה של הוועד הלאומי למועצת העם, שהגדרתהּ שונתה למועצת המדינה הזמנית, והיא נחשבה מעתה לרשות המחוקקת.
עם קום המדינה עברו תפקידיו של הוועד הלאומי לממשלת ישראל, אשר אימצה את שיטת הבחירות שהייתה נהוגה בו.
הוועד היהודי האנטי-פשיסטי היה ארגון יהודי סובייטי שהוקם באמצע מלחמת העולם השנייה על מנת לסייע לברית המועצות במלחמה נגד גרמניה הנאצית, וחבריו נעצרו או הוצאו להורג בהוראת סטלין החל מ-1948.
הוועד היהודי האנטי-פשיסטי הוקם בשנת 1941 ביוזמת המשטרה החשאית הסובייטית (נ.ק.ו.ד.-ק.ג.ב.) ומי שעמד בראשה אז, לברנטי בריה.
הוא הוקם בעיר סמרה (קויבישב), לאחר שהממשלה הסובייטית העבירה את מקום מושבה מזרחה.
בראש הוועד עמד השחקן ובמאי התיאטרון שלמה מיכאלס, ומזכיר הוועד היה העיתונאי שכנא אפשטיין.
בין חברי הוועד היה גם לא-יהודי – הפיזיקאי הרוסי הנודע פיוטר קאפיצה (לימים חתן פרס נובל).
ליוזמת הקמת הוועד חברו יהודים בכירים בנומנקלטורה (אליטה) של המשטר הסובייטי, וכן אנשי רוח יהודים.
מטרת הוועד הייתה קידום האינטרסים של ברית המועצות בזמן מלחמת העולם.
הכוונה הייתה לעשות זאת בעיקר דרך יהדות ארצות הברית ובהשפעתה.
בכך קיוו יוזמי הוועד להשיג סיוע מלחמתי ופיננסי חשוב מן המערב לניהול המלחמה בגרמניה הנאצית.
עסקנים יהודים נאמני המשטר יצרו קשר עם נציגויות זרות בסמרה, ודרכן הגיעו אל הממשל באנגליה ובארצות הברית.
הוועד היהודי האנטי-פשיסטי ארגן כמה נסיעות של שליחיו למערב, כדי שישפיעו על קובעי המדיניות שם.
כוונתם הייתה לעורר תנועה גדולה של יהודי המערב למתן עזרה לברית המועצות.
הוועד עבר למוסקבה בשנת 1943 והפך למרכז חשוב של תרבות היידיש בברית המועצות בעת המלחמה.
הוועד הצליח לגייס כספים מהקהילות היהודיות במערב לטובת הצבא האדום: כ-16 מיליון דולרים גויסו בארצות הברית, כ-15 מיליון – בבריטניה וקנדה, כ-1 מיליון במקסיקו ואפילו כ-750 אלף דולר מהיישוב היהודי בארץ ישראל.
הוועד הציע, בין היתר, להקים לגיון יהודי אמריקאי מיוחד, שיוכשר למשימות צבאיות, שיפעל בחזית הרוסית-גרמנית ויסייע למערכה נגד הגרמנים.
הוועד ארגן, בין השאר, משלחת הצלה אווירית, ושלח מטוס מיוחד, בשנת 1943, לחלץ את המשורר אברהם סוצקבר משטחי הפרטיזנים שבבלארוס, מעשה ללא תקדים במלחמת העולם השנייה.
במהלך שנות פעילותו (1942–1948) הוציא הוועד גם עיתון ביידיש – "אייניקייט" ("אחדות" ביידיש).
לקראת סיום המלחמה ולאחריה עסקו רבים מחברי הוועד באיסוף מידע על שואת העם היהודי באירופה תחת הכיבוש הנאצי.
העדויות עובדו על ידי שני עיתונאים יהודים, איליה אהרנבורג ווסילי גרוסמן, לספר שנקרא "רצח עם" (הספר נודע בכינויו "הספר השחור").
הספר ראה אור ביידיש בארצות הברית וברומניה בשנת 1946. הוא לא הודפס בברית המועצות בעיקר בשל התנגדות הצנזורה לאזכור שיתוף הפעולה של האוכלוסייה המקומית בברית המועצות (בעיקר אוקראינים) בהשמדת היהודים.
הספר הוצא לאור ברוסית בירושלים בשנת 1980. עותק שלו בכתב יד נשמר במוזיאון יד ושם בירושלים.
עם תום המלחמה המשיך הוועד לפעול, אך בשנת 1948, עם תחילת הרדיפות נגד אנשי התרבות היהודית, פוזר הוועד בטענה שהפך למרכז של "תעמולה אנטי-סובייטית".
השחקן שלמה מיכאלס, יושב ראש הוועד, נרצח על ידי אנשי המשטרה החשאית הסובייטית בתאונת דרכים מבוימת בשנת 1948. בשנת 1949 נעצרו חלק מחברי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
הם הואשמו באי נאמנות לשלטון, בניהול תעמולה אנטי-קומוניסטית וגם בקשירת קשר ליצירת רפובליקה יהודית בחצי האי קרים, בניסיון "לקרוע" את האזור הזה מברית המועצות.
ב-12 באוגוסט 1952 הוצאו 13 מחברי הוועד להורג, במה שנודע כ"הוצאתם להורג של הרוגי המלכות בברית המועצות" (או כ"ליל המשוררים הרצוחים").
לאחר מות סטלין בשנת 1953 שוחררו כל חברי הוועד שהיו אסורים בבתי הכלא.
חברים בולטים בוועד היהודי האנטי-פשיסטי
אלכסנדר טאירוב, במאי תיאטרון, מקים התיאטרון הקאמרי.
שלמה מיכאלס, שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי ידוע, יושב ראש הוועד, נרצח על ידי מתנקשים מהנ.ק.ו.ד..
איציק פפר, משורר יידיש ידוע, חבר ארגון "הבונד" לשעבר, הוצא להורג.
שכנא אפשטיין, עיתונאי ועורך בכיר, נאמן המשטר הסובייטי, נפטר ב-1945.
איליה ארנבורג, עיתונאי וסופר, חביב המשטר הסטליניסטי, לא נאסר.
יעקב קרייזר, גנרל יהודי של הצבא האדום, לא נאסר.
אהרון כץ, גנרל יהודי בצבא האדום, ראש אגף גיוס במטה הכללי, נאסר ושרד בכלא; שוחרר ב-1953; מת ב-1971 במוסקבה.
ישראל פיסנוביץ, קצין צוללות בחיל הים הסובייטי, גיבור ברית המועצות, נפל בקרב ב-1944.
שמואל מרש"ק, משורר וסופר ידוע, לא נאסר.
לייב קויטקו, משורר ילדים דגול, הוצא להורג.
בוריס שימליוביץ', רופא מנתח יהודי מפורסם, הוצא להורג.
יוסף יוזופוביץ, היסטוריון, הוצא להורג.
פרץ מרקיש, משורר יידיש, מנהיג תרבותי, הוצא להורג.
דוד ברגלסון, סופר יידיש, הוצא להורג.
דוד הופשטיין, משורר יידיש, הוצא להורג.
בנימין זוסקין, שחקן ובמאי, הוצא להורג.
איליה וטנברג, עורך בכיר, הוצא להורג.
צ'ייקה וטנברג, מתורגמנית (אשתו של איליה וטנברג), הוצאה להורג.
שלמה לוזובסקי, ראש רשות שידורי רדיו בברית המועצות, הוצא להורג.
אמיליה תאומים, עורכת בכירה ברדיו, הוצאה להורג.
לאון תלמי, עורך בכיר ומתרגם ידוע, הוצא להורג.
שלמה ברגמן, סגן שר, מת בכלא.
לינה שטרן, מדענית, חברת האקדמיה הסובייטית למדעים, נאסרה, שרדה בכלא.
אלכסנדר פרומקין, מדען, חבר האקדמיה הסובייטית למדעים, לא נאסר.
דוד אויסטרך, כנר נודע, מנצח תזמורת, לא נאסר.
אמיל גיללס, פסנתרן נודע, לא נאסר.
אברהם סוצקבר, משורר יידיש, חולץ על ידי הוועד משטחי הפרטיזנים ב-1943, נפטר בישראל ב-2010.
יחזקאל דוברושין, משורר, מתרגם וחוקר ספרות היידיש, נאסר, הוגלה לסיביר וכנראה הוצא להורג.
מוטל גרוביאן, משורר יידיש, נאסר ושרד עד שחרורו.
שמואל פרסוב, סופר יידיש, הוצא להורג.
יעקב פרנס, כימאי פולני, נפטר בכלא ב-1949
הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום ; באנגלית: International Committee of the Red Cross (ICRC)) הוא ארגון בין-לאומי שמטרתו הגנה על חייהם ועל כבוד האדם של קורבנות סכסוך מזוין ומצבים אחרים של אלימות, והגשת סיוע הומניטרי לקורבנות אלה.
הארגון מופקד על פרשנות ושמירת כללי המשפט ההומניטרי כפי שנוסחו באמנות ז'נבה, ומתפקידו לוודא שכל הצדדים בסכסוך יעמדו בכללים אלה.
זהו הארגון המרכזי והותיק ביותר בין ארגוני הצלב האדום.
הארגון ממומן על ידי 196 המדינות החתומות על אמנות ז'נבה.
מדינות אלה מחויבות לכבד את הנייטרליות של הארגון, אנשיו והציוד שהוא משתמש בו, ולאפשר לו להגיש סיוע לכל אדם במצוקה.
כיבוד הנייטרליות של הארגון חשוב במיוחד באזורי מלחמה.
המשרדים הראשיים של "הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום" נמצאים בז'נבה שבשווייץ.
הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום קיבל פרס נובל שלוש פעמים.
נכון לתחילת 2014 עובדים בו כ-13,000 איש בכ-90 משלחות ברחבי העולם.
את הרעיון להקמת ארגון רפואי הומניטרי הגה השווייצרי ז'אן אנרי דינן כשעבר בזירת קרב סולפרינו בצפון איטליה.
במהלך הקרב, אשר נמשך 15 שעות, חזה דינן בעשרות אלפי פצועים והרוגים ששכבו בחום, עד שנאספו אל הבתים, הכנסיות והמרפאות המאולתרות, אשר לא היו ערוכות לטיפול במספר כה רב של פצועים.
דינן אסף נערות, נשים ועוברי אורח מהסביבה וניסה להחיש עזרה לפצועים.
אך על אף מאמציהם, דינן ידע שקיומו של גוף מסייע היה יכול למנוע את מותם של קורבנות רבים.
לכן, בשנת 1862 כתב דונאן ספר על חוויותיו באותו קרב וקרא לציבור להעלות את רמת המודעות לעניין.
שנה לאחר מכן, עורך דין צעיר מז'נבה בשם גוסטב מואניה הגשים את חזונו של דינן וארגן כנס בין-לאומי, אשר בעקבותיו כוננה ב-22 באוגוסט 1864 "אמנת ז'נבה הראשונה".
אמנה זו, שגובשה בזכות פועלו ורעיונותיו של דינן, זיכתה אותו בשנת 1901 בפרס נובל לשלום, יחד עם פרדריק פסי.
בהמשך נבחר סמל הארגון, בו מופיע צלב אדום על רקע לבן.
ההסבר הרשמי לסמל הוא אימוץ דגל שווייץ בהיפוך צבעים כסמל הארגון, אולם נראה כי המסורת הנוצרית, שעל-פיה אסור לפגוע באנשים ובמבנים הנושאים את סמל הצלב, השפיעה על בחירת הסמל.
ארבע אמנות ז'נבה, בשנים 1864–1949, וכן הפרוטוקולים שנוספו להן בשנת 1977 ובשנת 2005, מעניקות לוועד מנדט לסיוע לנפגעי סכסוכים מזוינים ולהגן עליהם, בתחומי המדינות שהוא פועל בהן.
משנת 1864 המנדט והמעמד המשפטי של הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום מבדילים אותו מארגונים לא-ממשלתיים ומסוכנויות בין-ממשלתיות, כגון ארגונים של האומות המאוחדות.
ברוב המדינות שבהן הוא פועל, חתם הוועד הבין-לאומי על "הסכמי מטות" עם השלטונות.
הסכמים אלו, הכפופים למשפט הבין-לאומי, מקנים זכויות מיוחדות וחסינויות השמורות בדרך כלל רק לארגונים בין-ממשלתיים, כגון חסינות מפני הליכים משפטיים, המגנה עליו מפני הליכים מנהליים ושיפוטיים, ומעניקה חסינות למשרדיו, לגנזכיו ולמסמכיו.
זכויות מיוחדות וחסינויות אלה מקנות לוועד נייטרליות ועצמאות אשר מסייעים לפעולתו.
על פי ההגדרה הרשמית של הארגון, "הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום הוא ארגון ללא משוא פנים, נייטרלי ועצמאי, שמשימתו ההומניטרית היא להגן על חייהם ועל כבודם של קורבנות באזורי מלחמה ועימות אלים, ולסייע להם." כמו כן, הארגון מנהל ומתאם פעילויות סעד בין-לאומיות, ופועל לקידום וחיזוק ההומניזם ועקרונות המשפט ההומניטרי.
סיוע הומניטרי שוטף לאוכלוסיות נפגעות מלחמה, כגון הקמת מרכזי תזונה וחלוקת ערכות עזרה ראשונה.
טיפול ומתן עזרה לעקורים בשל סכסוכים מדיניים.
מעקב וניטור מצבם של שבויים, אשר כולל תיווך להעברת חבילות ומכתבים, ביקורת על מצב רפואי וסיוע בהעברה לקבלת טיפול רפואי הולם.
איתור אנשים שהופרדו ממשפחותיהם בשל סכסוכים והשבתם למשפחתם.
הגברת המודעות לכללי המשפט ההומניטרי הבין-לאומי – "דיני מלחמה".
הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום אינו עוסק בטיפול במצבי אסון טבע, מגפות ומקרי משבר הומניטרי אחרים שאינם נובעים מסכסוך, אולם "הפדרציה הבין-לאומית של ארגוני הצלב האדום והסהר האדום" שנוסדה בפריז ב-1919 ממלאת פונקציה זאת.
ב-1950 ביקש ארגון "מגן דוד אדום" להתקבל לתנועת הצלב האדום והסהר האדום העולמית, תוך שימור סמלו היהודי, מגן דוד, אולם נדרש ממנו להחליף את סמלו לאחד משלושת הסמלים המוכרים.
דרישת ישראל להכיר בסמל מגן דוד אדום כסמל רביעי נדחתה, בין היתר בשל לחץ ארצות ערב.
"מגן דוד אדום" הצטרף לוועד הבין-לאומי כמשקיף, אך לא כחבר מלא.
יש מדינות נוספות שביקשו להכיר בסמלים באופן שונה מהמקובל.
למשל ב-1936 התנגד הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום להצעה האפגנית לאימוץ מסגד אדום על רקע לבן כסימון הבחנה.
כך גם להצעות שעלו בהמשך מזימבבואה, בורמה ומדינות נוספות.
בשנת 2005, בלחץ ישראל וארצות הברית, ובעקבות היחלשות ההתנגדות של ארצות ערב לצירוף מגן דוד אדום, החליט הוועד הבין-לאומי לאמץ סמל נוסף, נטול הקשרים דתיים או לאומיים.
הסמל שהתקבל הוא ריבוע אדום חלול העומד על קודקודו, על רקע לבן.
הסמל החדש מכונה "הקריסטל האדום" (וכן "המעוין האדום" או "היהלום האדום").
לפי הנחיות הארגון שנוסחו במה שמכונה "הפרוטוקול השלישי", מותר לארגון מקומי לשלב סמל מקומי בתוך הקריסטל האדום, ובלבד שהודיע על כך מראש לארגון בז'נבה.
לפיכך, סמל מגן דוד אדום יושם בתוך הקריסטל האדום בשימוש רשמי.
כמו כן, התירו ההנחיות להשתמש בצלב האדום ובסהר האדום זה בצד זה, כפי שביקשו כמה מחברות חבר המדינות, שבהן אוכלוסייה נוצרית ומוסלמית מעורבת.
לצורך סימון צוותי הצלה נייטרליים בעת מלחמה מותר השימוש רק בצלב האדום, בסהר האדום או בקריסטל האדום בלא כל תוספת.
באופן חריג התקבל הסהר האדום הפלסטיני כחבר בוועד הבין-לאומי, אף על פי שהוא אינו כפוף לשום מדינה מוכרת, אלא רק לרשות הפלסטינית.
הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום פעיל בישראל מאז 1948 ובאופן קבוע נמצאת בה משלחת מאז שנת 1967. לאנשי הצלב האדום יש מעמד דיפלומטי בישראל, ומשרדיהם הראשיים יושבים בתל אביב.
חלק מפעילותיו של הצלב האדום בישראל היא ביקור בבתי סוהר שבהם נמצאים אסירים ביטחוניים תושבי השטחים.
הארגון עוסק בבקרת הטיפול והתנאים של עצירים ואסירים פלסטינים המוחזקים על ידי ישראל והרשות הפלסטינית ולצורך כך מקבל מדי יום משירות בתי הסוהר רשימה יומית של האסירים והעצירים ומקומות כליאתם.
כן עוסק הארגון בסיוע לאוכלוסייה הפלסטינית, למשל בתחזוקת תשתיות מים וביוב, ותרומת תרופות וציוד רפואי, ובבקרת תנאי חייהם של הפלסטינים.
לצורך כך הארגון מעסיק בישראל בגדה המערבית ובעזה כ-350 עובדים מתוכם כ-80 עובדים בין-לאומיים והשאר ישראלים ופלסטינים.
זמן קצר לפני צירוף מגן דוד אדום לוועד הבין-לאומי ב-2006 נחתם הסכם לשיתוף פעולה בינו לבין ארגון "הסהר האדום הפלסטיני" הפועל ביהודה ושומרון וברצועת עזה, הסכם שהקל על תהליך ההצטרפות.
ההסכם מאפשר לסהר האדום הפלסטיני להיעזר בשירותי מגן דוד אדום, שציודו הרפואי טוב יותר, ומסדיר טוב יותר את סוגיית המעבר של אמבולנסים פלסטיניים בתקופות של מתח ביטחוני.
הוועד פועל בשיתוף פעולה עם מגן דוד אדום ועם הסהר האדום הפלסטיני, מסייע לשתיהן תקציבית ושואף לחזק את מעמדן ויכולתן.
הארגון עוסק גם בחיפוש מידע על נעדרי צה"ל, ופעל רבות על מנת לפגוש את גלעד שליט בזמן שהיה בשבי חמאס.
החל משנת 2007 מקיים הארגון תחרות שנתית בין סטודנטים מבתי ספר למשפטים בישראל על משפט בין-לאומי.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, עלו טענות מצד משפחות של חטופים על כך שהארגון אינו מבקר את החטופים ודואג לטיפול רפואי ותרופות עבורם, וכן כי הצלב האדום אינו עושה מספיק לקידום מעורבותם בשטח לטובתם החטופים הישראלים.
כמו זכויותיהם של החטופים לביקורים רפואיים מצד הצלב האדום.
למרות שדאגה והבטחת השמירה על זכויות האדם של אסירי מלחמה היא בין סיבות הליבה שבגינה הוקם ופועל הצלב האדום.
ארבע נשים ששוחררו משבי החמאס ועוד משפחות של חטופים הגישו באמצעות ארגון שורת הדין תביעה לפיה הארגון לא עשה כל שביכולתו לסייע והיה מוטה נגד ישראל.
תגובת הצלב האדום הייתה כי הארגון יכול לפעול רק בהסכמת שני הצדדים.
וכי צריך לקבל הזמנה מחמאס לפעול בשטח, וכי אנשי הצלב האדום אינם קובעי החלטות או יכולים ליצור את התנאים שיאפשרו גישה לחטופים.
בנובמבר 2023 ובינואר 2025 העבירו נציגי הצלב האדום את החטופים מחמאס לידי צה"ל וישראל במסגרת עסקת החטופים בין ישראל לחמאס.
מאז הטבח, נאסר באופן גורף על הצלב האדום לבקר אסירים פלסטינים הנמצאים בישראל.
בעקבות עתירה שהוגשה בפברואר, הודיעה המדינה ביוני כי תקים מנגנון חלופי לצלב האדום שיבצע ביקורים במקומו.
הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית היה ארגון התנגדות לנאציזם שהורכב מגולים גרמנים קומוניסטים בברית המועצות וחיילים גרמנים שנפלו בשבי הסובייטי.
עלייתו של אדולף היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה הביאה להוצאת המפלגה הקומוניסטית של גרמניה אל מחוץ לחוק, רבים מחבריה נמלטו מגרמניה וקיבלו מקלט בברית המועצות.
עם פלישתה של גרמניה לברית המועצות במבצע ברברוסה, שבויים גרמנים התחילו ליפול לידיה של ברית המועצות, הניסיונות הראשונים להקים ארגון אנטי נאצי שיהיה מורכב משבויי מלחמה גרמנים נתקלו בהצלחה מועטה, רוב שבויי המלחמה נשארו נאמנים לגרמניה והאמינו בעליונותו הצבאית של הורמאכט ובניצחון גרמני במלחמה.
עם המפלה הגרמנית בקרב סטלינגרד מספר השבויים הגרמנים הגיעה למאות אלפים, המפלה הצבאית ערערה את ביטחונם של השבויים הגרמנים ביכולת של גרמניה לנצח במלחמה והם נהיו יותר פתוחים לרעיון של חברות בארגון אנטי-נאצי.
ב־12 ביולי 1943 הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית הוקם במוסקבה בראשותו כיהן כנשיאו הסופר והגולה הגרמני אריך ווינרט, הנהגת הוועד הורכבה מ-38 חברים ש-28 מהם היו שבויי מלחמה גרמנים והשאר גולים קומוניסטים.
השלטון הסובייטי ניסה להציג את הוועדה כממשלה גרמנית גולה, קו התעמולה שאותו נקט הוועד היה הצגת עתיד אידיאלי של שיתוף פעולה בין ברית המועצות לבין גרמניה של אחרי המלחמה שתהייה עצמאית, חופשית ותחת שלטון הפועלים.
אחרי כמה ניסיונות גיוס של קצינים בכירים שנכשלו, הוצע על ידי אוברסט-לויטננט (סא"ל) אלפרד ברטה להקים ארגון אחות לוועד שיורכב כולו מקציני ורמאכט ויהיה עצמאי וככה יתגבר על ההססנות של קצינים בכירים להצטרף למאבק האנטי-נאצי, מכיוון שבארגון החדש הם לא יצטרכו לשתף פעולה עם קומוניסטים או להתחכך עם חיילים פשוטים.
חודשיים אחרי הקמת הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית, אחד מחברי הוועד הבכירים, גנרל חיל התותחנים ולטר פון זיידליץ-קורצבאך הקים את ליגת הקצינים הגרמנים (גרמנית: Bund Deutscher Offiziere) ארגון שמטרתו הייתה לאגד את הקצינים שבויי המלחמה בהתנגדות לנאציזם ולהפיץ תעמולה שמכוונת לצבא הגרמני.
לליגת הקצינים הגרמנים הצטרפו מספר חברים בולטים בוורמאכט שהחזיקו בדרגת גנרל, החבר הבכיר ביותר בליגה היה פלדמרשל פרידריך פאולוס.
למרות החברות של הקומוניסטים הגרמנים בוועד והעובדה שהוא לא יכול להיות מוקם בלי אישור הסובייטים, הנטייה האידאולוגית של הוועד הייתה שמרנית-ימנית.
הוא קרא לנסיגה גרמנית לגבולות של שנת 1937, פתיחה במשא ומתן לשלום, הדחה והענשה של המנהיגות הנאצית וביסוס דמוקרטיה בורגנית בגרמניה, הם גם קראו לשמירת כוחו של הוורמאכט.
הם סברו שעל החיילים והאזרחים הגרמנים להיות נאמנים לאינטרסים האמיתיים של העם גרמני (קרי אנטי-נאציזם) ולא למנהיגים של העם הגרמני שלטענת מובילים את גרמניה לאסון.
עם התקדמות המלחמה נהיה ברור יותר ויותר שהפיכה אנטי-נאצית לא תתרחש בגרמניה ושכיבושה הוא בלתי נמנע, הקו האידאולוגי התחיל לנטות יותר ויותר שמאלה עד שהפך להיות סטליניסטי כמו בתעמולתה של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
הפעילות של הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית וליגת הקצינים הגרמנים התמקדו בתעמולה, הם פרסמו עיתון שבועי, עלונים והחזיקו תחנת רדיו ששידרה תעמולה אנטי-נאצית, התעמולה נשלחה לחיילים בחזית ושבויי המלחמה הגרמנים במחנות הסובייטים.
הצעתו של ולטר פון זיידליץ קורצבאך להקים יחידות לוחמות בצבא האדום מגרמנים שהיו שבויי מלחמה, נדחתה על ידי הסובייטים.
עם זאת, היו חברים שהיו מסופחים ליחידות הלוחמות של הצבא האדום בחזית ותפקידם היה להפיץ תעמולה ליחידות הגרמניות שעמדו מולם.
תפקיד חשוב ביותר שלהם היה להשיג מידע ספציפי על היחידה וכך להתאים את התעמולה ליעדה.
בנוסף, היו חברים שהוצנחו מעבר לקווי האויב והיו אמורים ליצור קשר עם יחידות פרטיזנים מקומיות, תפקידם היה להפיץ תעמולה אנטי-נאצית בקרב יחידות הוורמאכט באזור, אך עם הזמן הם שימשו להעברת מודיעין צבאי לקבוצות הפרטיזנים.
עם התקדמות הצבא האדום לתוך גרמניה, חברי הוועד מונו לתפקידים בממשל המקומי באזורי הכיבוש הסובייטים שבהם אנשי הממשל המקומי ברחו מפחד הצבא האדום המתקדם או סולקו מתפקידם בשל היותם נאצים.
אחרי תבוסתה של גרמניה הנאצית, חברי הוועד וארגון הקצינים חזרו לשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה, רובם בחרו להישאר בו, חלק כתוצאה מאידיאלים פוליטיים וחלק כתוצאה מהידיעה שהם יחשבו בוגדים בקרב חבריהם לנשק לשעבר אם הם יחזרו למערב גרמניה.
לחברי הוועד לשעבר היה תפקיד מרכזי בהקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמניה המזרחית) והם שירתו במגוון תפקידים בכל רובדי המדינה וחברי ליגת הקצינים הגרמנים לקחו חלק מרכזי בהקמת צבא העם הלאומי.
הוועד הישראלי נגד הריסת בתים (או התנועה הישראלית נגד הריסות בתים; באנגלית: ICAHD) הוא קואליציה של קבוצות לפעולה ישירה בלתי-אלימה נגד הרס בתים של פלסטינים.
התנועה הוקמה בשנת 1997 על ידי ג'ף הלפר, פרופסור לאנתרופולוגיה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, יחד עם פעילי קבוצות אחרות כגון הרב אריק אשרמן, מקים שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם, עמוס גבירץ, יעקב מנור ופרד סמוחה.
חברי הוועד הישראלי נגד הריסת בתים מגיעים מארגוני שמאל בישראל.
מבנים שנבנו בניגוד לחוק מועדים להריסה.
בנוסף, על פי תקנה 119 לתקנות ההגנה (שעת חירום), רשאי המפקד הצבאי להרוס מבנה אם נוכח לדעת כי שימש לפעולה המהווה עבירה שעליה נשפטים בבית משפט צבאי, או שמי מתושביו היה מעורב בעבירה כזאת.
הריסות בתים נתפסות על ידי הוועד כאחת הפעולות הקשות ביותר כלפי האוכלוסייה הפלסטינית, והוא שואף להעלות אותן לסדר היום הציבורי, כמו גם את העוולות האחרות מהן סובלת לדבריו, האוכלוסייה הפלסטינית מצד הרשויות הישראליות.
שלילה פציפיסטית של הריסות בתים בכלל.
הארגון מתנגד במיוחד להריסת בתי פלסטינים במזרח ירושלים בטענה שהיא שטח כבוש.
התנגדות להריסות של בתי מחבלים בטענה שהן מהוות עונש קולקטיבי ועבירה על החוק הבינלאומי ואמנות זכויות האדם.
התנגדות להריסות בתים על רקע עבירות בנייה המתבצעות באופן נרחב, מתוך אמונה שהדבר מתבצע במטרה "לייהד" את שטחי מזרח ירושלים וליצור רצף טריטוריאלי יהודי בעיר.
מחקרי הוועד מנוהלים בפיקוח ד"ר מאיר מרגלית, חבר מועצת העיר ירושלים מטעם מרצ.
מרגלית מסייע לתושבי מזרח ירושלים בהתמודדות בהליכים מנהליים מול העירייה וגורמים ציבוריים אחרים.
לפי נתוני הוועד, מאז 1967 הרסו כוחות הביטחון כ-25 אלף בתי פלסטינים בעזה, ביהודה ושומרון ובמזרח ירושלים.
הוועד אינו מביע עמדה בעד פתרון של שתי מדינות או מדינה אחת לסכסוך, אלא מוכן לקבל כל פתרון שיעמוד לדעתו בקנה אחד עם זכויות האדם והחוק הבינלאומי.
הוועד פועל נגד הריסת בתים, גירוש בדואים, הפקעת קרקעות, הרחבת התנחלויות, סלילת דרכים עוקפות, עקירה של עצים, גדר ההפרדה, סגר, אי אספקת מים ועוד.
מערך משפטי - סיוע לפלסטינים, והגשת תביעות כנגד ישראל בגין מה שהוא מכנה פשעי מלחמה.
הארגון היה שותף למספר פניות לבג"ץ שהניבו צווי ביניים נגד הריסות בתים.
הוועד פנה למפקד כוחות צה"ל ולבג"ץ בבקשה להגנה על תושבי שכונת אבו סנינה בחברון מ"ענישה קולקטיבית" בשנת 2001 בעת שהשכונה היוותה מוקד ירי לעבר היישוב היהודי בחברון.
העתירה נדחתה על הסף בשל היותה "עתירה מוקדמת".
התנגדות פיזית להריסתם של בתים - חברי הוועד מקיימים הפגנות ולעיתים אף חוסמים בגופם בולדוזרים שנשלחו להרוס בתים.
סיורים - הוועד עורך סיורים ביהודה ושומרון ובמזרח ירושלים.
תחומי הסברה נוספים לישראלים - תערוכות, הרצאות, מערך מחקרים, הפגנות וכדומה.
גיוס הקהילה הבינלאומית - פרסומים, הרצאות, קשר עם קונסוליות, תערוכות וכדומה.
הוועד מעודד הטלת חרם כלכלי, תרבותי ואקדמי על ישראל, כל עוד מדיניותה כוללת את מה שהוועד מכנה "דיכוי וכיבוש".
במסגרת זאת השתתף הוועד בקמפיין נגד חברת קטרפילר המספקת דחפורים המשמשים בין השאר להריסת בתים.
הפעלת מרכז דַיְלָה לשינוי חברתי (בירושלים) המציע פעילויות תרבות לישראלים, ו"בית ערביה" בענאתא להעצמה למען שלום
בשיתוף עם PalMap הפיק רכז הוועד, פרופ' הלפר, ספרות בנושא שהוא מכנה "המטריקס של השליטה", שבה הוא מתאר את מערכת השליטה ביהודה ושומרון, וטוען כי זהו לראשונה בעולם כיבוש היי-טק מודרני וממושך.
מחנה קיץ שנתי של מתנדבים לבניית בית הרוס במזרח ירושלים.
העמותה מקבלת תמיכה כספית מהאיחוד האירופי ומדינות אירופאיות שונות.
תרומות נוספות התקבלו מממשלת ספרד (כ-552,000 שקלים) ומהמרכז לפיתוח ארגונים לא ממשלתיים (NDC) (כ-301,000 שקלים).
הזמר פיט סיגר הורה לתרום 45% מתמלוגי השיר Turn!
עבור הוועד, "בגלל שהם, בניגוד לכל היגיון, מנסים לשכנע את הפלסטינים להכיר בכך שלא כל הישראלים-יהודים הם רעים".
הוועד זכה במספר פרסים, בהם פרס "אזרח העולם" של קרן פרייבורג-קנט ב-2009 שהוענק למייסד וראש הארגון, ג'ף הלפר; פרס "ענף הזית" מטעם "קול יהודי לשלום" ב-2007; פרס דיים שילה מק'ליין ליישוב סכסוכים ב-2006.
בשנת 2006 הומלצו מייסד הארגון ג'ף הלפר והפעיל הפלסטיני ע'סאן אנדוני (Ghassan Andoni) כמועמדים לזכייה בפרס נובל לשלום על ידי ארגון AFSC.
הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה (על ידי עבודת אדמה) היה הגוף הביצועי שנבחר בקונגרס פוקשאן, ב-11 בינואר 1882, לשם ארגון העלייה לארץ ישראל.
הנהלת הוועד הורכבה מיהודים תושבי גאלאץ:
נשיא הוועד - איזיק לבל
סגן נשיא הוועד - יוסף אבלס
מזכיר כללי - שמואל פינלס
בוועד השתתפו גם 3 נציגים של יהודי יאשי, הברון יעקב נוישוץ, ד"ר קרפל ליפה ומרדכי שיין.
הוועד החליט לפעול לפי הקווים המנחים הבאים:
מציאת פתרון למצוקת יהודי רומניה.
הפתרון יתבסס על הגירה המונית.
ארץ היעד של המהגרים תהיה ארץ ישראל.
ההגירה וההתיישבות יתבצעו על בסיס כלכלי.
משפחות יהודיות מהיישובים הרומניים גאלאץ, טקוץ', פיאטרה ניאמץ, בקאו, מוינשט ועוד, התארגנו במסגרת הוועד כדי לעלות לארץ ישראל.
ב-24 ביולי 1882 רכש דוד שוב, כנציג יהדות רומניה, את הקרקעות ששימשו לאחר מכן להקמת היישוב ראש פינה.
הוועד ארגן את הפלגת האוניה "טטיס" מגאלאץ ביום 25 באוגוסט 1882. על סיפון האוניה יצאו מרומניה חמישים משפחות שכללו 228 יהודים.
יהודים אלה הקימו את ראש פינה ואת זכרון יעקב.
בהמשך ארגן הוועד עוד שלוש הפלגות בהן יצאו אל ארץ ישראל עוד 120 משפחות שכללו 600 יהודים.
יחס השלטונות העות'מאניים היה חיובי בהתחלה, אך בהמשך שינו את טעמם ואסרו את המשך העלייה.
באביב 1883 נקלע הוועד לקשיים כספיים ובספטמבר הפסיק לפעול.
החקיקה האנטישמית ברומניה כללה חוק חדש נגד רוכלות, שגרם לאובדן פרנסתם של עשרות אלפי יהודים רומנים.
הוועד ניסה להפנות את היהודים חסרי הפרנסה לכיוון ארץ ישראל, אך ללא הצלחה.
הוועד שלח, בסתיו 1884, למושבות היהודיות בארץ ישראל, 25 מחרשות ו-60 צריפים בני שני חדרים כל אחד ולאחר מכן התפוררה פעילות הוועד.
הוועד הארצי של ארגוני נוער יהודיים נוסד בשנת 1924 בגרמניה.
בשעתו היה מעיין ארגון של כל תנועות הנוער היהודיות שפעלו בגרמניה, אך למעשה לא הייתה לו השפעה ניכרת על מהלך חייהם של תנועות הנוער.
דבר זה השתנה כשהכיר בו השלטון הנאצי ומשרד הנהגת הנוער של הרייך, כנציג והאחראי היחידי לכל ארגוני הנוער היהודיים.
דרכו הועברו כל הפקודות של השלטונות ביחס למדיניות בענייני הנוער היהודי.
הוועד האנטי-ציוני של הציבור הסובייטי הוקם ב-29 במרץ 1983 על ידי מזכירות הוועד המרכזי שאישרה החלטה 101/62ГС .
בתחילת שנות ה-80 פיתחו השלטונות הסובייטים נשק תעמולתי חדש למלחמה הקרה, כמו גם לתנועת הדיסידנטים המתגברת בתוך ברית המועצות, כדי להוביל לאי-לגיטימציה של הציונות ולצמצם את העלייה היהודית מברית המועצות לישראל.
יהודים אתניים היוו את ליבו של הוועד.
אחת מחברות הוועד, הבלרינה מאיה פליסצקאיה הייתה תחת איומים מצד השלטונות שאם לא תהיה חברה בוועד יישלל ממנה דרכונה ולא תוכל להופיע מחוץ לברית המועצות.
השימוש ביהודים כדי להרוס מוסדות ותרבות יהודיים היה כדי למנוע האשמות של אנטישמיות מצד השלטונות.
היהודים שהיו חברים בוועד כונו בקרב בני עמם "יהודי כיס" ("карманные евреи").
בראש הוועד האנטי-ציוני עמד גנרל דוד דרגונסקי, פעמיים גיבור ברית המועצות שלחם במלחמת העולם השנייה והיה ידוע בברית המועצות ומחוצה לה.
לפי הצעותיהם, הכי קיצונים בגישתם מתוך חברי הוועד היו צזאר סולודר ובלאייב, בעוד זיבס וזימאנאס נחשבו מתונים יותר.
הוועד היה מקיים כנסים בו היו מבקרים את הציונות ומחליטים על דרכים לפעול נגדה.
בנוסף לתעמולה השוטפת באמצעי תקשורת הוועד תכנן גם לערוך "סימפוזיום בינלאומי על הבעיות העכשוויות של האנטי-ציונות" ואף לקיים "קונגרס אנטי-ציוני בינלאומי".
במרץ 1985, עם עליית מיכאיל גורבצ'וב לשלטון, איבד הוועד מחשיבותו, והתפרק סופית באוקטובר 1994. חלק מחומריו שימשו את התנועה הרדיקלית פאמיאט.
דוד דרגונסקי - יושב ראש הוועד.
מארק קרופקין - סגן יושב ראש.
קרופקין עבד סגן עורך בהוצאה לאור "נובוסטי".
יורי קולסניקוב - סגן יושב ראש.
שמו האמיתי - יונה גולדשטיין.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה מפקד יחידת פרטיזנים סובייטים ולאחריה ביצע משימות ריגול ברומניה ובארץ ישראל, שם פעל במסווה של עולה מרומניה.
סמואל זיבס - פרופסור בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת מוסקבה.
גריגורי בונדרבסקי - פרופסור בפקולטה להיסטוריה.
אלינה ביסטריצקאיה - שחקנית תיאטרון וקולנוע.
מרטין קבצ'ניק - פרופסור לכימיה, חבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
תאודור אויזרמן - פרופסור לפילוסופיה, חבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
טטיאנה ליאוזנובה - במאית קולנוע.
אהרן ורגליס - משורר יידי.
צזאר סולודר - משורר ועיתונאי.
בוריס שיינין - תסריטאי ובמאי קולנוע.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה טייס קרב, גיבור ברית המועצות.
יעקב פישמן - הרב של בית הכנסת הכורלי של מוסקבה.
אולץ להצטרף וכשנפטר כעבור זמן קצר, הוחלף על ידי יורשו בתפקיד, הרב אדולף שייביץ'.
ולדימיר קודריאבצב - משפטן, חבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
הלא יהודי היחיד בין חברי הוועד.
הוועד הישראלי לאונסק"ו מייצג גופים שלטוניים וציבוריים וארגונים לא ממשלתיים בתחומי החינוך, המדע, התרבות, מדעי האדם והחברה, מידע לכל ומורשת עולמית.
הוועד הוא גוף מייעץ לממשלה בקביעת מדיניות מול מטה אונסק"ו ופעולותיו בישראל.
ב-16 בספטמבר 1949 מדינת ישראל הצטרפה לארגון אונסק"ו.
במהלך השנים הראשונות מעורבות אונסק"ו בישראל הייתה מינימלית.
על אף יכולתה הגבוהה בתחומי העניין של אונסק"ו מדינת ישראל הפעילה את השפעתה בארגון בעיקר על פי המצב המדיני-פוליטי באזור המזרח התיכון.
מעמדה הבינלאומי של ישראל עבר תהפוכות; עד שנת 1992 הייתה ישראל מבודדת יחסית, והפעילות באונסק"ו תפסה מקום שולי אצל מקבלי ההחלטות בישראל.
לאחר מכן, התהדק שתוף הפעולה עם מטה הארגון בפריז ועם ועדים לאומיים של מדינות חברות בארגון.
ב-14 באוקטובר 2016 הורה שר החינוך נפתלי בנט להשעות כל פעילות עם אונסק"ו כתגובה להצבעת הארגון להחלטה שניסחה הרשות הפלסטינית בנוגע לשלילת זיקה בין היהודים לכותל המערבי והר הבית.
מליאת הוועד הישראלי מתכנסת לפחות פעם בשנה.
לצד הוועד פועל צוות היגוי המתכנס בדרך כלל מספר פעמים בשנה ודן בעניינים שוטפים.
למזכירות הוועד הישראלי ועדות תחום: חינוך, תרבות, מדע, מידע לכל, מדעי האדם והחברה ומורשת עולמית.
לוועדות אילו צוותי משנה העוסקים בין היתר בחינוך גבוה, בתי ספר מסונפים לאונסק"ו, הידרולוגיה, האדם והביוספרה, איכות סביבה, אוקיינוגרפיה, מוזיקה, מורשת לא מוחשית, מגדר וחברה.
לכל ועדה צוותי עבודה / חשיבה וועדות משנה (כ-100 פעילים).
שר החינוך יואב קיש הוא נשיא אונסק"ו בישראל.
לקיים קשרי עבודה ומידע שוטפים לתאם ולבצע תוכניות פעולה עם מטה הארגון, עם ועדים לאומיים של מדינות חברות ועם ארגונים בינלאומיים לא ממשלתיים.
לייצג את ישראל ולהשתתף במפגשי ועדות בין-ממשלתיות וכנסים מקצועיים, הוועידה כללית והוועד המנהל של אונסק"ו.
ליזום, לעודד ולארגן פעולות וכנסים בישראל ומחוצה לה בהתאם ליעדי אונסק"ו.
להפיץ מידע על פעילויות ויוזמות הוועד הישראלי לאונסק"ו למדינות חברות.
ליישם אמנות בינ"ל (מורשת תרבות עולמית, תרבות לא מוחשית, מורשת תת-ימית, מניעת אפליה בחינוך, זכויות אדם).
להפעיל ועדות בתחומי הפעולה של אונסק"ו; חינוך, תרבות, מדע, מידע לכל, מדעי אדם וחברה, מורשת עולמית.
לתאם פעילות גופים ממשלתיים וארגונים לא ממשלתיים עם ועדות אונסק"ו.
המבנה הארגוני של הוועד הישראלי לאונסק"ו משקף את מבנה מטה אונסק"ו בפריז ומותאם לקונטקסט הישראלי.
הרעיון המונח בבסיס המבנה הוא: ייצוג ממשלתי יחד עם ייצוג של החברה האזרחית.
הוועד המנהל - פועל על פי תקנון מאושר על ידי הממשלה.
מורכב מ-21 חברים המתמנים בתוקף תפקידם ומומחיותם: בוועד חברים גם מומחים ומשקיפים בתחומי העניין של אונסק"ו.
כל יו"רי ועדות תחום, צוותי עבודה וועדות משנה חברים בוועד (44 נציגים).
תפקידי הוועד המנהל הם לאשר את תוכנית העבודה והתקציב הדו-שנתיים ולמנות חברים חדשים ויו"רי ועדות.
תדירות פגישותיו הם פגישה אחת לשנה.
צוות היגוי - חברי צוות ההיגוי הם יו"רי ועדות אונסק"ו ונציגי משרדי ממשלה, מרכז הצוות הוא מזכ"ל הוועד הישראלי לאונסק"ו (14 חברים).
תפקידיו של צוות ההיגוי הם: לקבוע קווים מנחים לפעילות השוטפת של מזכירות הוועד הישראלי לאונסק"ו ולעקוב אחר ביצוע תוכנית העבודה של הוועד הישראלי לאונסק"ו.
מזכירות - צוות המזכירות כולל שני עובדים; מזכ"ל וראש לשכה.
בוועד הישראלי לאונסק"ו יושבים נציגי הממשלה, ממשרד החינוך, החוץ, המדע, התרבות והספורט ונציגי גופים נוספים, כמו האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, המכון הגיאולוגי לישראל, המכון לחקר הימים והאגמים, המועצה להשכלה גבוהה ועוד.
נשיא הוועד הוא שר החינוך, יושב הראש הוא מנכ"ל משרד החינוך, והמזכ"לית היא ד"ר דלית אטרקצ'י.
הוועד היהודי-האמריקאי (AJC, ראשי תיבות באנגלית של "The American Jewish Committee") הוא ארגון יהודי-אמריקאי שפועל לשמירה על האינטרסים של העם היהודי ברחבי העולם באמצעות קשרי ממשל ודיפלומטיה.
הארגון מורכב מכמה עשרות אלפי חברים, בעיקר מקרב יהודי ארצות הברית.
הארגון הוקם בניו יורק בפברואר 1906 על ידי 35 מבני האליטה היהודית-אמריקאית ממוצא גרמני.
ברקע היווסדו עמדה מצוקת יהודי רומניה ורוסיה בשנים שקדמו להקמתו, וכן הפוגרומים בקישינב.
מטרתו הייתה למנוע פגיעה בזכויות האזרחיות והדתיות של היהודים בעולם, לדאוג לשמירה על יכולתם הכלכלית והתרבותית ולארגן סיוע כמענה למצוקות.
למעשה הוועד היה הארגון האתני-דתי הראשון בארצות הברית שנוסד למען הגנה על זכויותיו וזכויות בני עמו או דתו בחוץ לארץ.
בשנותיו הראשונות, הוועד היה הארגון החשוב ביותר של יהודי ארצות הברית, כאשר גם המהגרים חשו תלות במנהיגיו.
הארגון שאב כוחו לא ממספרים, אלא מן האיכות ומן המעמד של חבריו שנבחרו בקפידה.
בדרך כלל עמדו בראשו יהודים שהתערו היטב בחברה, מבוססים כלכלית ונטייתם הדתית רפורמית.
למשל, אוסקר שטראוס (Strauss), שהיה שר העבודה וידיד התנועה הציונית, השופטים מאיר זולצברגר (Solzberger), שהיה הנשיא הראשון של הוועד, ולואי מרשל (Louis Marshall), שהחליפו ב-1912, ובעל ההון ג'ייקוב שיף (Schiff).
הוועד רשם הצלחה ראשונה כאשר במסע ציבורי נמרץ ומוצלח, בהנהגת מרשל ושיף ביטלה ארצות הברית חוזה עם רוסיה בתגובה ליחסה אל היהודים.
האוריינטציה של הוועד הייתה כלפי אמריקניזציה רבה ככל האפשר, התנגדות ללאומיות יהודית בארצות הברית, כמו גם "התיישרות" ככל האפשר עם עמדת הממשל, ומכאן יחסו המסויג כלפי הציונות.
הארגון לא שאף להיות ארגון המונים.
בוועד היו מספר מצומצם של כמה עשרות חברים, רובם תומכים פיננסיים ומיעוטם בתפקידי ביצוע, וכוחו נבע ממשקלם הסגולי ומקשריהם עם הממשל.
אפילו הרחבת בסיסו הייצוגי נעשתה בפיקוח קפדני של מייסדיו.
בין מלחמות העולם הפך מארגון של יוצאי גרמניה לארגון מגוון יותר, אם כי הדומיננטיות בו הייתה עדיין של יוצאי גרמניה בני דור שני ושלישי.
כן הפך מארגון אנטי-ציוני ללא-ציוני, למשל, נכון היה לסייע ליהודי א"י כפרטים, אך לא על בסיס מדיני, ועם זאת הוועד הביע תמיכה בהצהרת בלפור.
מרשל, שהוכר כמנהיגה של יהדות ארצות הברית, עמד בשנות ה-20 בראש הארגון עד מותו ב-1929. החליף אותו פליקס ורבורג (Warburg) שכיהן עד 1937. משנות הארבעים הראשונות עמד בראש הוועד ג'וזף מ.
פרוסקאואר (Proskauer), שתחילה הפך חזרה את הכיוון המתקרב-לציונות.
לאחר מלחמת העולם השנייה ושואת העם היהודי חזר ושינה הוועד את עמדתו לנוכח המציאות בה ארץ ישראל הייתה המקלט היחיד לפליטי השואה, ותמך לאחר התלבטות בתוכנית החלוקה, זאת אף לאחר שארצות הברית חזרה בה מתמיכתה בהחלטה.
בשנת 1950 הוביל נשיא הארגון, יעקב בלאושטיין (Blaustein), חתימה על מסמך הבנות בין יהדות ארצות הברית לבין מדינת ישראל, במסגרתו הוסכם שישראל תעמוד לצד התפוצות, אך לא תדחוק בהן לעלות למדינת ישראל.
השיחות התקיימו מול ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, שאף חתם על המסמך והציג אותו לציבור, והמשיך ונתן לו תיקוף.
מסמך זה, הידוע כהבנות בלאושטיין בן-גוריון, מהווה את הבסיס ליחסים בין ישראל ליהדות התפוצות, והוביל לשינוי בתפישת התפוצות את הציונות.
הוועד היהודי-האמריקאי פתח משרד בישראל בשנת 1961, אותו העביר לירושלים בשנת 1964. בזאת היה הארגון היהודי-האמריקאי הראשון לפתוח משרד קבוע בירושלים.
הארגון מקפיד לשמור על עצמאותו, ופועל מול כלל מדינות העולם, תוך הקפדה על א-פוליטיות.
משנת 1982 הוועד מפעיל את תוכנית Project Interchange, המביאה מנהיגים מרחבי העולם לסמינרים חינוכיים בישראל.
במסגרת זו, הביא הארגון לארץ בשנים האחרונות, מעל ל-6,000 דיפלומטים, עיתונאים ומובילי דעת-קהל, מ-90 מדינות, וכך קידם נושאים הקשורים ליהדות העולמית בכלל, ולישראל בפרט.
הוועד היהודי-האמריקאי היה הארגון היהודי הראשון שחידש את הקשרים עם גרמניה לאחר השואה.
זמן קצר לאחר איחוד גרמניה מחדש, פתח הארגון משרד בברלין.
בתחילת מאי 2006 הוזמנה אנגלה מרקל לנאום בכנס לציון מאה שנה לקיומו של הוועד.
זו הייתה הפעם הראשונה שקנצלר גרמני הוזמן להופיע בפני העצרת השנתית של הארגון.
ביוני 2018 פרסם הוועד אסופת מאמרים מאת 25 הוגים ודעתנים מישראל ומארצות הברית בנושא היחסים בין יהודות ארצות הברית לישראל.
אליוט אברמס, אליוט כהן, ג'ק ורטהיימר וקן סטיין קראו לקהילות המאורגנות להתמקד בחינוך יהודי וציוני תוך הגדלת ההשקעה בבתי הספר היהודיים ובמסגרות חינוך יהודיות (במקום להשקיע את אותם משאבים בפוליטיקה ובפרויקטים לא יעילים).
לארגון משרד פעיל בירושלים עד היום.
מנכ"ל הארגון הבינלאומי הוא טד דויטש, ומנכ"לית הארגון בישראל היא סא"ל (מיל') אביטל ליבוביץ.
הוועד היהודי-האמריקאי דחה את הטענות בנוגע לרצח העם בעזה במהלך מלחמת חרבות ברזל, פרסם הצהרה בנוגע לטיעונים חסרי הבסיס בתלונת דרום אפריקה נגד ישראל בגין רצח עם שהוגשה לבית הדין הבינלאומי לצדק וגינה את דו"ח אמנסטי אינטרנשיונל על האשמות שווא ברצח עם.
הוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה הוא ארגון על בסיס וולנטרי למען ביתא ישראל שפעל בין השנים 1960 ל-1982.
שנה לאחר מכאן ביקר בנטוויץ' באתיופיה ולאחר זאת הקים בישראל את "הוועד הציבורי לסיוע לפלשים" שריכז בישראל את הפעילים למען ביתא ישראל.
כנשיא כבוד של הוועד כיהן הנשיא יצחק בן-צבי ולאחריו זלמן שזר כאשר יושב הראש היה אריה טרטקובר, ציר ירושלים בקונגרס היהודי.
בראשיתו פעל הארגון למען עליית ביתא ישראל, אך בעקבות התנגדות ממשלת ישראל לקח על עצמו לסייע בצורות אחרות.
במקביל לפעילות הוועד בישראל פעל בנטוויץ' בבריטניה וגייס מספר ארגונים כאשר בשלהי מאי 1967 הוקמה "הוועידה הנמשכת לארגונים המעוניינים ברווחת הפלאשים שבאתיופיה" שיותר מאוחר שינתה את שמה לאגודה לרווחת הפלאשים.
במהלך המחצית השנייה של שנות ה-60 וראשית שנות ה-70 תמך הארגון בעולים הבלתי חוקיים שהגיעו לישראל ובבוגרי כפר בתיה ונתן את חסותו לארגוני יוצאי אתיופיה הראשונים, התאחדות יהודי אתיופיה בישראל וארגון יהודי אתיופיה, שאותם ריכז המזכ"ל עובדיה חזי.
לאחר שנת 1974 שבא פרצה המהפכה האתיופית החל הוועד בשיתוף פעולה הדוק עם האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה ופעל כזרוע שלה בישראל שבמסגרת זו שינה את שמו ל"הוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה" והחל בפועלות למען עלייה שכללו שדולה בכנסת, פנייה לרבנות, לסוכנות והפעלת מבצע עלייה באמצעות חברת כור.
ב-1979 טרטקובר חלה ואותו החליף חבר הכנסת שלמה הלל.
הוועד בא לסופו עם מותו של טרטקובר ב-1982 ופעילותו הועתקה לוועד הציבורי למען יהודי אתיופיה בראשותו של מיכאל קורינאלדי.
במהלך קיומו כלל הוועד חברים רבים בהם רות דיין, ישראל גולדשטיין, רחל ינאית בן-צבי, אהרון כהן, מרדכי בן-פורת, אמנון לין.
ארכיון הוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
הוועד הדמוקרטי היהודי (ברומנית: Comitetul Democratic Evreiesc; בראשי תיבות: CDE; בהונגרית: Demokrata Zsidó Komité; בראשי תיבות: DZSK) היה גוף פוליטי ברומניה שלאחר מלחמת העולם השנייה, שנועד לייצג את יהדות רומניה ולהיאבק בציונות בקרב יהדות רומניה.
הגוף הוקם ב-22 ביולי 1945 על ידי יהודים חברי המפלגה הקומוניסטית הרומנית (PCR) ויהודים בעלי אוריינטציה סוציאליסטית על בסיס הוועד היהודי האנטי-פשיסטי (ЕАК), ששינה את שמו, כדי להתאים למטרה החדשה.
המטרה המוצהרת של הוועד הייתה לתת ייצוג נאות למיעוט היהודי ברומניה, אולם בהמשך דרכו השתלטו הקומוניסטים על הנהלת הוועד והפכו אותו לכלי עזר להשגת מטרות המפלגה הקומוניסטית ברומניה.
הוועד גייס מצביעים למען (FDP) ונאבק בציונות ברומניה.
במהלך פעילותו הוועד הוציא לאור, החל מ-3 בנובמבר 1945, את כתב העת בשפה הרומנית Unirea (האיחוד), שבהמשך, ב-27 בינואר 1951, שינה שמו ל-Viața nouă (החיים החדשים) ומקבילתו בשפה ההונגרית, Egyseg.
הוועד הוקם בעידודו של רבָּהּ של ירושלים, ר' שמואל סלנט ובתמיכתו הרוחנית של הרב מקאליש, ר' מאיר אוירבך, בעל "אמרי בינה".
הרוח הפעילה ויוזם הוועד המאוחד היה ר' יוסף ריבלין, ששימש במשך שנים כמנהלו.
עמידתם של אישים אלה בראש הוועד הקנתה לו יוקרה ומעמד ומשכה אליו תורמים רבים מהארץ ומהעולם, אשר הקדישו לו סכומי כסף רבים ואף נכסים המשמשים אותו עד ימינו כהקדש.
פעולותיו של הוועד במשך עשרות שנות פעילותו היוו מרכיב קריטי בצמיחה ובחוסן של היישוב הישן האשכנזי בארץ ישראל לאורך כל המאה ה-19 ועד לסוף תקופת המנדט הבריטי.
החל משנת 1721 נאסר על יהודי אשכנז להתגורר בירושלים, בעקבות החובות הכבדים שהותירה חבורת רבי יהודה החסיד בראשית המאה.
בשל כך, הורכב רוב היישוב היהודי בירושלים מאז עד המאה ה-19 מיהודים ספרדים וירושלמים ותיקים שכונו "מוסתערבים".
חובם של האשכנזים שולם לבסוף בראשית המאה ה-19 על ידי נדיבים יהודים ובשנת תקס"ח (1808) הציפו את ירושלים מאות עולים שהגיעו מליטא, ב"עליית תלמידי הגר"א", אשר היוו את גרעין הקהילה הפרושית בירושלים.
ב-1810 ייסדו העולים את "כולל הפרושים" שכונה מאחר יותר גם "כולל וילנא", אשר טיפל בצרכיהם הכלכליים, החברתיים והדתיים ומומן בעיקר מכספי החלוקה.
היה זה הכולל הראשון שנוסד בירושלים והוא התבסס על קופה ציבורית דומה, שיסדו החסידים בארץ ישראל מעט לאחר עליית החסידים הראשונה ב-1777, שנקראה "קופת מעות ארץ הקודש".
החסידים התפצלו בינתיים וחסידי חב"ד הקימו ב-1805 את 'כולל חב"ד', שפעל על בסיס תרומות מרוסיה הלבנה.
עם התיישבותם של החסידים בצד הפרושים בירושלים, החלו הקהילות לשתף פעולה לטיפול בעניינים רחבים יותר, כמו ייצוג מול השלטונות, בעיקר בכל הנוגע לתשלומי מסים, מדיניות כלפי היהודים, התמודדות עם מגפות, התנכלויות מצד השכנים וכדומה.
בחלק מהמקרים שיתפו גם הספרדים בעיר פעולה עם "ועד הכוללות פרו"ח", כדי להגיע לתוצאות מיטביות בייצוג מול הממשל בעיר.
ב-1849 התגלעו חילוקי דעות בין קהילות "כולל הפרושים" והוא התפצל לשבעה כוללים נפרדים והם כולל הורודנא, כולל רייסין, כולל מינסק, כולל וילנא, כולל פולין של הפרושים, כולל סובלק ופינסק וכולל הו"ד (הולנד ודויטשלנד, כלומר גרמניה).
גם "קופת מעות ארץ הקודש" של החסידים התפלגה והפכה לשלושה כוללים נפרדים נוסף על כולל חב"ד, והם כולל פולין של החסידים, כולל ווהלין וכולל אוסטרייך (אוסטריה וגליציה) ואונגרין (הונגריה).
פיצולים אלה נבעו בעיקר מחוסר הסכמה באשר לסכומי הכסף שעל כל חבר קהילה לקבל מהכולל, בהתאם לתרומות בני עירו וארץ מוצאו.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 כבר פעלו בירושלים 19 כוללות אשכנזיים נפרדים.
גם לאחר הפיצול הוסיפו הכוללות לשתף פעולה בעמידתם מול השלטונות ובנושאים מקומיים אחרים.
ב-1866, לאחר 17 שנים של ניהול כוללות אשכנזיים נפרדים, הוחלט על ניסיון איחוד מחודש והוקם ועד משותף בשם "ועד כל הכוללים", שהתבסס על מתכונת זהה ל"ועד הכוללות פרו"ח", אך אפשר לכל כולל לשמור על עצמאות באשר לחלוקת הכסף ליחידים ונושאים פנימיים אחרים.
לאחר שלוש שנים מוצלחות הורחבו והוגדרו בפרוטרוט סמכויותיו של "ועד כל הכוללים" ושמו הוחלף ב-1869 ל"הוועד הכללי כנסת ישראל".
הוועד בגלגולו זה ראה עצמו כממשיך ישיר של "ועד הכוללות פרו"ח" וכמה מחבריו מתעקשים לפיכך לציין עד היום את שנת יסודו ב-1821.
בחוברת יסוד הוועד הוגדרו מטרותיו:
בין מקימי הוועד והעומדים בראשו מכולל הפרושים היו זאב וולפנזון, ר' משה נחמיה כהניו (כהנוב), ר' אליעזר דן רלב"ג, יוסף גרשון הורביץ ורבים אחרים, שאליהם הצטרפו חסידים ידועים כמו ר' ישעיה אורנשטיין, ר' ניסן בק, זאב זיידל טפרברג (ממקימי יקב טפרברג) ועוד.
אלה קבעו במסמכי הייסוד כי כל הנכסים שיינתנו לוועד כהקדש ינוהלו על ידי מועצה ציבורית נרחבת שתכלול נציגים של כל הכוללות האשכנזיים.
בנוסף נקבע כי ההקדשים עצמם ינוהלו על ידי הרכבים של שלושה נאמנים לפחות, שיאושרו על ידי בית הדין הרבני.
בשנת תרס"ט (1909), במלאת לוועד הכללי 40 שנה, ערכו אנשיו סיכום של פעולות הארגון וחילקו אותן ל-26 קטגוריות:
1. תמיכות שונות לנצרכים ועזר פרנסה - תחת קטגוריה זו נכנסו כל צורות הסעד שניתנו לחברי הקהילות, שיפורטו להלן.
2. עזרה ציבורית - סיוע לקהילות האשכנזיות בסביבת חייהן בעיקר בארבע ערי הקודש - ירושלים, צפת, טבריה וחברון בכסף ובשתדלנות.
3. ריכוז כל ענייני היישוב - ייצוג מול הרשויות וניהול ועדות מקצועיות שטיפלו בכל התחומים להלן.
4. עזרה רפואית ומפעלי בריאות כלליים - סיוע פרטני לנזקקים בתחום זה, בצד טיפול כוללני במגפות ותחלואה.
בקטגוריה זו נכללים תיקון וניקוי בורות המים, תיקון "דירות חולות" שסבלו מעובש ורטיבות, ניקוז ביצות בעיר העתיקה ובסביבתה, שהיו סמוכות לשכונות היהודים, פיזור סיד בחצרות הצפופות, מתן שירותי רפואה על ידי רופאים וניהול מחסני מזון לשעות חירום.
5. עזרת עלייה והתיישבות - ליווי שיירות העולים מאירופה, הענקת "סל קליטה" ובהמשך - מענק שוחד לפקידים ושתדלנות בקושטא, כדי לאפשר את כניסתם של העולים ארצה בימי מתח ושחיתות.
6. נציגות ראשית בפני הממשלה והקונסוליות - ניהול "קשרי ידידות אמיצים" עם פקידים, שרי ממשלה וקונסולים, וכן עם הקאדי והמופתי בכל עיר ויישוב, כולל חלוקת מתנות קבועה.
פעולות אלו נעשו בשיתוף כוללות הספרדיים.
7. קבלת פני מלכים ושרים - העמדת "שערי כבוד" ברחוב יפו בירושלים לאורחים חשובים ודיפלומטים שביקרו בעיר, כולל מכתבי ברכה ושירת מזמורי הלל.
גם פעילות זו נעשתה בשיתוף כוללות הספרדים בעיר.
8. ביטול גזרות ופדיון שבויים - מפעולותיו העיקריות של הוועד, שהתמודד לא פעם עם שחיתות שלטונית ונאלץ לשחד פקידים או מושלים מקומיים, כדי לבטל גזרות שרירותיות נגד יהודים, או לשחרר מהכלא יהודים שנאסרו על לא עוול בכפם.
9. עזרת שיכון וגאולת חצרות עתיקות - ניהול נדל"ני של נכסים בירושלים על ידי חכירה מערבים לתקופות ארוכות, השגת חזקה ואף רכישה של חצרות שלמות, ששימשו לעיתים למוסדות חינוך וחסד.
כוללות הספרדים השתתפו בפעולות אלה ויחד איתם הוצאה תקנה גורפת שעל פיה נאסר על יהודים לשכור או לקנות נכסים מבעלי בתים לא יהודיים, אלא דרך הוועד הכללי.
10. מפעלי שמירה והצלה - חברות שמירה שמומנו על ידי הוועד וכוללות הספרדים ואשר סיפקו ליהודי ירושלים הגנה מפני התנפלויות שוד ורצח.
אחת הידועות בחברות אלו הייתה "הגברדיה היהודית", שנוכחותה בירושלים סייעה מאוד לביטחון יושבי הרובע היהודי, בהמשך - בשכונות היהודיות שמחוץ לחומה.
בצד אלו פעל "ארגון הצלה" שתפקד כמו ארגון מגן דוד אדום או איחוד הצלה של ימינו, וסייע במקרים דחופים לחולים בבתיהם.
11. מלחמה במיסיון והעסקת פועלים יהודים - התנגדות פעילה למאמצי ארגוני המיסיון השונים בארץ ישראל "לצוד נפשות" מקרב היישוב היהודי, שעשו זאת לא פעם על ידי מתן עבודה ופרנסה לעניים.
בתגובה הציע הוועד הכללי עבודות שונות, כמו בבניין השכונות החדשות מחוץ לחומה, עבודות חקלאות ואף דייג בנהר הירדן.