tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה שנה שיחקה לצדה של קאריסמה קאפור בסרט המותחן של נטפליקס, "מזל טוב, רצח" (אנ') בבימויו של הומי אדג'אניה (אנ').
דימיטריס דיאמנטקוס הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת קרלה בלסטרס מליגת העל ההודית ובנבחרת יוון.
דיאמנטקוס גדל במחלקת הנוער של ארטומיטוס פיראוס, ובשנת 2009 עבר למחלקת הנוער של אולימפיאקוס.
ב-2 באוגוסט 2021 הושאל דיאמנטקוס לפאניוניוס מליגת העל היוונית למשך חצי עונה, במהלכה ערך שמונה הופעות ליגה ולא הבקיע שערים.
ב-17 בינואר 2013 הושאל למשך חצי עונה לאריס סלוניקי מליגת העל היוונית, במהלכה ערך 13 הופעות ליגה ולא הבקיע שערים.
ב-23 באוגוסט 2013 הושאל למשך עונה אחת לארגוטליס מליגת העל היוונית, במהלכה ערך 25 הופעות ליגה והבקיע תשעה שערים.
היידוק ספליט וההשאלה למועדון ספורט אשדוד
ב-6 ביולי 2020 הצטרף דיאמנטקוס בהעברה חופשית להיידוק ספליט מליגת העל הקרואטית.
ב-6 בינואר 2022 הושאל דיאמנטקוס למשך חצי עונה למועדון ספורט אשדוד מליגת העל הישראלית.
ב-6 במרץ 2022 כבש שער בכורה בהפסד 3-4 למכבי פתח תקווה.
ב-7 בספטמבר 2014 ערך דיאמנטקוס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון, בהפסד 1-0 לנבחרת רומניה במסגרת מוקדמות יורו 2016.
דימיטריה פאפאזוגלו (ברומנית: Dimitrie Papazoglu; 28 במרץ 1811 – 2 באוגוסט 1892) היה בויאר ואיש צבא רומני (הגיע לדרגת לוטננט-קולונל), היסטוריון וגאוגרף.
שם המשפחה פאפאזוגלו בא ממקור יווני ומשמעו זה "בן של כומר".
פאפאזוגלו נולד בבוקרשט, אז בירת נסיכות ולאכיה, במשפחת בויארים.
במסגרת פעילותו בצבא השתתף בדיכוי מהומות הבולגרים בבראילה בשנים 1841 - 1843, לקח חלק במהפכת 1848 ולקח חלק בכיבוי השריפה הגדולה בבוקרשט.
בשנת 1855 פרש מהצבא בדרגת מאיור, אך בשנת 1884, כשצבא רומניה עבר ארגון מחדש, קודם לדרגת לוטננט קולונל.
פאפאזוגלו עסק רבות בהיסטוריה ובמיוחד בהיסטוריה של העיר בוקרשט.
הוא עסק גם בארכאולוגיה, היה קומיסר של משרד ההדרכה וארגן מוזיאון, שבו הציג את ממצאיו.
דימיטריה קאמנוביץ' (בסרבית: Димитрије Каменовић; נולד ב-16 ביולי 2000 בפירוט שברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת ספרטה פראג.
קאמנוביץ' גדל במחלקת הנוער של צ'וקריצ'קי.
הוא ערך 50 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הסרבית, בהן הבקיע שני שערים.
ב-14 ביולי 2021 חתם קאמנוביץ' על חוזה לחמש עונות בלאציו מהסרייה א'.
ב-21 במאי 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 3-3 נגד הלאס ורונה במסגרת המחזור ה-38 בליגה לעונת 2021/2022.
דימרקפרול, הנקראת גם British anti-Lewisite (BAL), היא תרופה המשמשת לטיפול בהרעלה חריפה על ידי ארסן, כספית, זהב ועופרת.
התרופה יכולה לשמש גם עבור הרעלה של אנטימון, תליום או ביסמוט, אם כי העדויות לשימושים אלו אינן חזקות במיוחד.
בגוף נוצרת כתרכובת מעגלית יציבה ולא רעילה המופרשת במרה ובשתן.
תופעות הלוואי השכיחות כוללות לחץ דם גבוה, כאבים במקום ההזרקה, הקאות וחום.
ישנה קונטרה-אינדיקציה לאנשים עם אי ספיקת כבד (למעט צהבת פוסט-ארסנית) ולאנשים עם אלרגיה לבוטנים מכיוון שהיא מכילה שמן בוטנים.
אין להשתמש בברזל, קדמיום או סלניום עקב היווצרות קומפלקסים רעילים.
התרופה מוגדרת כתרופה טרטוגנית, שעלולה לגרום לנזק לעובר, ונמצאת בקטגוריה C בקטגוריית סיכון בהריון.
בנוגע להנקה, לא ידוע האם היא מופרשת בחלב ולכן יש לנהוג בזהירות.
דימרקפרול הוא כלאטור ופועל על ידי יצירת קשר הפיך עם מתכות כבדות.
דימרקפרול נמצא ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
השם המקורי של דימרקפרול משקף את מקורותיו כתרכובת שפותחה בסתר על ידי ביוכימאים בריטיים באוניברסיטת אוקספורד במהלך מלחמת העולם השנייה כנוגד של Lewisite, נשק כימי המבוסס על ארסן.
מכיוון שיכולות להיות לה השפעות שליליות חמורות, חוקרים ניסו גם לפתח אנלוגים פחות רעילים כגון succimer.
דימרקפרול משמש לאורך זמן ככלאטור מרכזי בטיפול בהרעלת עופרת או ארסן, ובנוסף משמש כלאנט לנחושת שאושר על ידי ה-FDA לטיפול במחלת וילסון, הפרעה גנטית שבה נחושת מצטברת בכבד וברקמות אחרות.
דימרקפרול גם מראה יעילות כנגד הכשת נחש ומשמש כאנטגוניסט פוטנטי לפעילות של יון אבץ תלוי מטאלופרוטאזות בארס נחשים במבחנה.
ארסן וכמה מתכות כבדות אחרות מעכבות אנזימים מטבוליים על ידי קישור לשייר תיול.
דימרקפרול מתחרה עם יון המתכת על קישור לקבוצת התיול ומונע את קישורו.
זוהי תרופה עם טווח טיפולי צר ולכן יכולה להיות רעילה ובעלת נטייה לרכז ארסן באיברים מסוימים.
היות שהוא ניתן בהזרקה לשריר, ההזרקה עצמה עלולה להיות כואבת.
נפרוטוקסיות ויתר לחץ דם הן תופעות לוואי חמורות שיכולות להופיע בשימוש בתרופה.
יש להימנע משימוש בדימרקפרול בעת הרעלה מקדמיום, משום שהוא מעלה את ריכוז הקדמיום בכליות.
דימיטרי שוורדנדזה (בגאורגית: დიმიტრი შევარდნაძე; 1 בדצמבר 1885–1937) היה צייר גאורגי, אספן אמנות, שנרצח במהלך הטיהורים הגדולים של סטלין.
שוורדנדזה נולד בבַּחְוִוי , כפר קטן במחוז גוריה שבמערב גאורגיה, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
הוא התחנך באקדמיות לאמנות של סנקט פטרבורג ומינכן.
עם שובו לגאורגיה בשנת 1916, הוא הקים והנהיג את אגודת האמנים הגאורגים.
הוא עזר גם בהקמת הגלריה הלאומית לאמנויות יפות (1920) ואת האקדמיה הלאומית לאמנויות של טביליסי (1922).
הוא עיצב בכמה הצגות אופרה ותיאטרון וסרטים, וכן עיצב לוגו רשמי של האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי.
ב-1937 התכוון המנהיג הקומוניסטי של גאורגיה הסובייטית, לברנטי בריה, להרוס כנסייה מימי הביניים בטביליסי, אך נתקל בהתנגדות עיקשת של קבוצת אינטלקטואלים גאורגים בראשות דימיטרי שוורדנדזה.
בריה השיב לבקשותיהם, שבוודאי יספיק לשמר דגם מוקטן של הכנסייה כדי שאנשים יוכלו לראות אותה במוזיאון, ואז אמר לשווארדנדזה באופן פרטי שאם יוותר על מאמציו להציל את הכנסייה הוא ימונה למנהל המוזיאון העתידי.
האמן סירב ולבסוף נכלא והוצא להורג.
דימיטריס פפיואנו הוא במאי תיאטרון, רקדן וכוריאוגרף, צייר ספרי קומיקס, תפאורן ומעצב תלבושות יווני.
נודע, בין היתר, בבימוי טקס הפתיחה והנעילה של אולימפיאדת אתונה (2004).
ביים מופעים באולם הקונצרטים מגרו מוסיקיס של אתונה, בתיאטרון המחול אדאפוס ובחברת ההפקות "אליניקי תיאמאטון".
פפיואונו יצר בצעירותו גם מעל ארבעים ספרי קומיקס.
יצירותיו בלהקה שלו "אדאפוס" בשנים 1986–2002 וגם בהמשך, שילבו תיאטרון פיזי, מחול ואמנות המיצג, אף יסודות של קרקס.
יצירותיו שופעות דימויים חזותיים, אירוניה והתכתבויות בולטות עם תולדות האמנות, מניפולציות כמו "הזויות" של הגוף האנושי.
לפי המבקר הפיני ארומה אמנותו כבמאי ומבצע הושוותה לזו של ז'אק טאטי.
מילדותו הצטיין בכישורים אמנותיים ובנעוריו למד ציור למשך שלוש שנים אצל הצייר יאניס צארוחיס.
בגיל 19 התקבל במקום הראשון במבחני הכניסה של בית הספר לאמנויות יפות באתונה, בו היה תלמידם של דימיטרי מיטאראס ורנה פפספירו.
למד אמנויות במה עד שנת 1986 – כולל מחול עכשווי, בבית הספר למחול נסיוני לה מאמא בניו יורק, תיאטרון בוטו יפני וכו'.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 עבד במגזינים לגאים ופרסם קומיקסים על הוויי הגאים.
בשובו ליוון הקים להקת מחול "אומאדה אדאפוס" (Ομάδα Εδάφους) באתונה.
היותו הומו ובחירתו במקצוע אמנותי הרחיקו אותו מהוריו שחשבו שיהיה עני ולא מאושר.
פפיואנו התבלט בהתחלה כאמן חזותי, מאייר וקומיקסאי.
הציג עבודות במספר תערוכות, צייר איורים למגזינים רבים, עיצב וערך כשותף לפנזין "קונטרוסול סטו כאוס" (1986–1992), שהיה שופר של תרבות הנגד
שהיה אחד מכתבי העת היחידים ביוון שכללו תוכן גיי גלוי.
בשנות ה-80 המוקדמות השתתף במגזין הגיי האקטיסביסטי היווני "טו קרקסימו" (1981–1994) והתראיין בו ב-1993.
בנוסף פרסם מעל ארבעים ספרי קומיקס במגזינים לקומיקס אלטרנטיבי ביוון, כמו,"Babel" ו-"Para Pende",
שרבים מתוכם כללו נושאי גיי ותמונות גלויות (כך ב-"Rock 'n' Roll" ב-1986, ב-"My Ex-Boyfriend" ב-1988, "Heart-Shaped Earth" ב-1993).
ב-1990 עבור הקומיקס שלו "Un Bon Plan" – תוכנית טובה – הוא זכה בפרס ראשון בתחרות של רשות התחבורה הציבורית במרסיי במסגרת הביאנלה החמישית לאמנים צעירים באירופה והים התיכון, שהתקיים במרסיי.
עוד בעת לימודיו בבית הספר לאמנויות יפות התחיל פפיאונו להתעניין במחול ובאמנויות הבמה, השתלם והתנסה כרקדן וכוריאוגרף וגם כמעצב תלבושות, תפאורן ומאפר מקצועי בלהקות מחול ביוון.
ב-1986 הוא נסע לניו יורק, שם השתלם בסטודיו למחול ולכוריאוגרפיה לפי שיטת אריק הוקינס והשתתף בסדנאות של מורין פלמינג לתיאטרון המחול היפני בוטו בתיאטרון הניסיוני לה מאמא.
בעת שהותו בארצות הברית השתתף כרקדן וככוריאוגרף במופע המחזמר "The Monk and the Hangman's Daughter" בבימויה של אלן סטיוארט בבולטימור.
בשובו לאתונה הקים פפיאונו יחד עם אנגליקי סטלאטו ב-1986 את תיאטרון המחול אדאפוס (έδαφος כלומר "קרקע") באתונה.
לאורך שש עשרה השנים הבאות הוא יצר, ביים, ערך והפיק 17 הפקות של הלהקה, לרבות את הכוריאוגרפיה שלהן.
המופעים המוקדמים – "ההר" ו"מעיל הגשם" – ב-1987, ו"חדר א'" ו"חדר ב'" – ב-1988 ייצגו את יוון בביאנלה השלישי והרביעי לאמנים צעירים מאירופה ואגן הים התיכון שהתקיימו בברצלונה ובבולוניה בהתאמה.
הם התקבלו בחום על ידי המבקרים.
ב-1989 עזב פפיואנו את יוון כדי לעבוד בהמבורג בגרמניה כעוזר ללא תשלום של הבמאי רוברט וילסון שעבד אז על המופע "The Black Rider:The Casting of the Magic Bullets" ("הפרש השחור: יציקת הקליעים המאגיים") בשיתוף פעולה עם טום וייטס וויליאם בורוז.
אחר כך ליווה את וילסון לברלין כדי לשמש כמעפיל תאורה בהפקה "אורלנדו".
אחרי שחזר לאתונה, ב-1990 יצר פפיאונו את המופע "השיר האחרון של ריכרד שטראוס" בשיתוף פעולה עם האמן החזותי ניקוס אלקסיו, הראשון בהצלחות המכריעות של להקת אדאפוס.
"השיר האחרון" נכלל בטרילוגיית "השירים" משנת 1991 שנבחרה לייצג את יוון בביאנלה השישית לאמנים לעירים מאירופה ואגן הים התיכון שהתקיימה בוולנסיה ובתערוכה העולמית אקספו 92 בסביליה.
המופע "השירים" נצפה על ידי מלינה מרקורי, אז שרת התרבות של יוון, שהשיגה תקציב ממשלתי סדיר עבור להקת אדאפוס.
ב-1992 הפיק את המופע בשני חקלים "ירחים", המבוסס על שירתה של סאפפו ועל הבלט "Le Spectre de la Rose".
"מדיאה" ב-1993 נתגלה כהצלחה המסחררת של הלהקה.
הסיפור של מדיאה המסופר מחדש על ידי תיאטרון המחול הוצג 52 פעמים עד שנת 2000, כולל בפסטיבלים, סיורים ברחבי אירופה ואגן ים התיכון, בניו יורק וייצג את יוון באקספו 98 בליסבון.
במאמר הרוויו ב"ניו יורק טיימס" על ההפקה "מדיאה" בביאנלה השתים עשרה למחול בליון ב-1998 כתבה אנה קיסלגוף שזאת הייתה "ההפתעה הגדולה של הפסטיבל" ושיבחה את ה"תשוקה היוצאת דופן" ו"העוצמה המרשימה" שלה.
ב-1994 המופע היה מועמד ל"כוראוגרפיה הטובה ביותר" ביוון.
ב-1995 הציג פפיואנו ולהקתו את "רגע דומייה", יצירת הבמה הראשונה ביוון שהתמודדה עם סוגיית האיידס (נושא שפפיואנו נגע בו ב-1987 בקומיקס "נמשים אדומים על עורך").
היא כללה את מחזור השירים "שירי החטא" של מנוס חאג'ידאקיס וה"רקוויאם לקץ האהבה" מאת המלחין יורגוס קומנדקיס.
את "רגע דומייה" הקדיש פפיואנו לזכרו של הבמאי והתסריטאי אלכסיס ביסטיקס שמת מאיידס ב-1995.
ב-1995 נוצר המופע "אורסטיאה של קסנאקיס – סוויטת איסכילוס" לפי המחזה של איסכילוס, על מוזיקה של יאניס קסנאקיס שבוצע בתיאטרון העתיק אפידאורוס כחלק מפסטיבל אפידאורוס.
ב-1999 "צמא האדם", אוסף של ששה קטעים כוריאוגרפיים שכללו את "השיר האחרון של ריכרד שטראוס" זכה לפרס הלאומי של יוון עבור ההפקה הטובה ביותר והביצוע הנשי הטוב ביותר (אנגליקי סטלאטו).
ההפקה הוצגה מחוץ ליוון בקפריסין, צרפת ובריטניה.
ב-2001 הופק המופע האחרון, חסר עלילה, של תיאטרון המחול אדאפוס – היצירה "לעולמים" שהוצגה עד הקיץ 2002. היא הייתה מועמדת להפקת המחול היוונית הטובה ביותר.
חוץ מעבודתו עם להקת אתיאטרון אדאפוס, בשנים 1986–2000 יזם פפיאונו כמה פרויקטים.
הוא ביים שתי אופרות באוב באולם הקונצרטים מגרון מוזיקי באתונה: "שיבת הלנה" מאת תאנוס מיקרוציקוס (1999) שבוצעה בבית האופרה הלאומית במונפלייה בצרפת ובתיאטרו ורדי בפירנצה, כמו כן "לה סונמבולה" מאת וינצ'נצו בליני.
כמו כן ביים שני מופעים של הזמרת חאריס אלכסיו ושניים עבור אלקיסטיס פרוטופסלטי ("הר כעש" 1998, "סיפור" 2000).
פפיאונו עיצב תפאורות ותלבושות גם עבוד האופרה הלאומית היוונית, ומספר חברות תיאטרון וריקודי
כמבצע עבוד עם להקות מחול יווניות שונוצת, כולל תיאטרון המחול אוקטנה.
יצירותיו הקולנועיות כוללות הופעות בסרט של מנלאוס קרמיוליס "Black Out p.s.
Red Out" (1998) ובסרט הקצר של אלכסיס ביסטיקס – "הנשיקה" (שבו התנשק על המסך עם השחקן סטברוס זלמס) והשתתפות בעיצוב הסרט של ביסטיקס – "הג'ולות" (1989).
טקסי אולימפיאדת הקיץ באתונה, 2004
ב-2001 יושבת ראש ועד הארגון של אולימפיאדת אתונה, יאנה אנגלופולוס-דסקלאקי, מינתה את פפיואנו כמנהל אמנותי של טקסי הפתיחה והנעילה של האולימפיאדה שהייתה אמורה להתקיים בקיץ 2004.
בטקס הנעילה של האולימפיאדה עשה האמן שימוש במיתוס של דיוניסוס.
הוא כלל הצגת המזון המסורתי היווני, חגיגה דיוניסית וקונצרט חגיגי.
ב-2005 בעקבות הצלחת טקסי האולימפיאדה זכה פפיואנו מידי נשיא יוון, קונסטנדינוס סטפנופולוס, בצלב הגדול של מסדר הכבוד של יוון על הישג אמנותי יוצא מן הכלל.
ב-24 בנובמבר 2006 התקיימה באתונה בכורת יצירתו "2" בשיתוף פעולה עם המלחין של מוזיקה אלקטרונית קונסטנדינוס ויטה וחברת ההפקות "אליניקי תיאמאטון".
ההפקה שהוגדרה כ"נתיחה של הנפש הגברית".
ההפקה משכה תשומת לב רבה בתקשורת היוונית, לא מעט בגלל התייחסותה הגלויה להומוסקסואליות.
היא זכתה להצלחה רבה ומכרה מעל מאה אלף כרטיסים.
היצירה הושפעה ממקורות שונים – כמו יצירות של ז'אן ז'נה, רנה מגריט ורוברט וילסון.
היא קיבלה השראה במידה רבה מניסיונותיו של פפיאונו עצמו כגבר גיי ביוון.
המגזין Contemporary תיאר אותה כעבודה נותנת השראה הקולטת את רוח התקופה.
חברת אלניקי תיאמאטון ו"מודרני טיימס" הפיקו DVD של המופע.
באביב 2011 למשך עשרים לילות בתיאטרון פאלאס באתונה התקיים מופע בימתי ניסיוני של פפיאואנו שנקרא "בפנים", סדרת תנועות המתעדות את החזרה היומית לבית והמבוצעים על ידי שלושים מבצעים במספר רב של קומבינציות וחפיפות.
המופע נמשך שש שעות ללא התחלה, אמצע או סוף והצופים יכולים להסתכל בו כמה שרוצים, בישיבה, או בעמידה, לצאת באמצע ולהיכנס מחדש לפי רצונם.
הפעילות על במה התחילה לפני הגעתם וממשיכה אחרי יציאתם.
"בפנים" עודד את הקהלים לראות בתיאטרון מעין מרחב תערוכה ובמופע מעין מוצג או נוף.
היצירה מוגדרת גם כמעין מדיטציה חזותית.
היא משקפת מצד אחד את הדמיון של בני האדם בקן שלהם.
ומצד שני ממלאת תפקיד של אמנות, שבה מוטיב יחיד יכול להפוך לסיפור סמוי על ידי חזרתו והתרבותו.
(בדומה לכדים הגאומטריים היוונים והשטיחים המזרחיים).
הוא הוקרן גם כאינסטלציית וידאו כחלק מהפרויקט "Ανταλλαγή / Austausch / Exchange" של המכון גתה בקולנוע הפתוח "ברודוויי" באתונה.
הוא הוקרן בליל קיץ אחד גם בפסטיבל הבינלאומי למחול בקלמטה באמפיתיאטרון המצודה בעיר.
המופע "טבע דומם" הוצג בבכורה ב-23 במאי 2014 במרכז התרבות אונאסיס באתונה.
הוא נוצר כמעין מדיטציה על המיתוס של סיסיפוס, כמעין גבור של מעמד הפועלים.
הוא שיקף בו מחשבות על שאיפת האדם למשמעות ועל האבסורד של מצב האדם, ששורשו בחומר ושאיפתו אל רוח.
האמן קיבל השראה גם מאלבר קאמי ועירב גם מחשבות על העבודה עצמה כמשמעות.
בו זמנית הבליט פשטות, אינטראקציה עם חומרים ריאליים ודממה הנהגית כ"מוזיקה".
דמותו ויצירתו במדיה אמנותית אחרת
בסרטו "כאב ותהילה" (Dolor e gloria) של פדרו אלמודובר מוזכר כהוקרה שמו של דימיטריס פפיואנו.
2005 – הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של יוון – מידי הנשיא קונסטנדינוס סטפנופולוס
2005 – אלפתריה דקו, מעצבת התאורה בטקס הפתיחה של אולימפיאדת אתונה ב-2004 זכתה בפרס "אמי" לטלוויזיה בארצות הברית
2022 – פרס אוליבייה (בריטניה) על הפקת המחול הטובה ביותר – עבור "Transverse Orientation" של דימיטריס פפיואנו, שבוצעה על יד הלהקות Dance Umbrella ו-תיאטרון Sadler's Wells
1987 – Το βουνό – ההר (המרכז לאמנויות חופשיות, אתונה)
1988 – Δoμάτιo Ι – חדר א' (בבית החרושת הישן לסבון באלפסינה)Δoμάτιo IΙ – 1988 – חדר ב', בביאנלה הרביעי לאמנים צעירים באירופה, בולוניה, איטליה
1990 – Τo τελευταίo τραγoύδι τoυ Richard Strauss – שירו האחרון של ריכרד שטראוס (אוניברסיטת פטרס, יוון)
1991 – Τα τραγούδια – השירים (בית האמנים באתונה, יוון)
1992 – Φεγγάρια – ירחים (בית האמנים באתונה, יוון)Μύδεια – 1993 – מדיאה (התיאטרון המלכותי ההולנדי, אנטוורפן, בלגיה)
1995 – Η Ιφιγένεια στο γεφύρι της Άρτας איפיגניה בגשר בארטה (באולם דימיטריס מיטרופולוס במגרו מוסיקיס, אתונה)
1995 – Ορέστεια Ξενάκη - Ακολουθία Αισχύλου – אורסטיאה של קסנאקיס – סוויטת איסיכילוס (בתיאטרון העתיק אפידאורוס)
1995 – Ενός λεπτού σιγή רגע דומייה (בתחנת הכוח החשמלית הישנה נאו פאלירו, אתונה, יוון)Νεφέλη– 1995 - נפלי (סטודיו נפלי, אתונה) – מבוסס על האלבום "רחוב נפלי" של חאריס אלקסיוΤα παραμύΘια των Αδελφών Γκριμμ 1996 – מעשיות האחים גרים (בתיאטרון העתיק בארגוס, יוון)
1997 – Δράκουλας – דרקולה (תיאטרון קוטופולי-רקס, אתונה, יוון)
1997 – Μνημείο אדנרטה (בהנגר הנמל קלמטה, יוון)Η καταιγίδα – 1997 – הסערה
1998 – Ηφαίστειo – הפאיסטוס (התיאטרון העירוני פיראוס, פיראוס יוון)
1998 – Δένδρο – עץ (סטודיו דיוגניס, אתונה)
1999 Η επιστροφή της Ελέννης (אולם ידיד המוזיקה, מגרו מוזיקי, אתונה)Ανθρωπινή δίψα 1999 – צמא האדם (תיאטרון חורה, אתונה)
2000 – La Sonnambula (מוזיקי מגרו, אולם ידידי המוזיקה, אתונה)
2000 – Παραμυθι (מעשייה) (סטודיו דיוגניס, אתונה)
2001 – Για πάντα – לעולמים (בפסטיבל הבינלאומי השביעי למחול בקלמטה, יוון)
טקס הפתיחה של אולימפיאדת אתונהΤελετη Λήξης Ολυμπιακών Αγώνων Αθήνα 2004 – טקס נעילת אולימפיאדת אתונה
2005 – Πριν – לפני כן (התיאטרון העתיק הקטן אפידאורוס, יוון)
2005 – Black Box (באמפיתיאטרון המצודה, קלמטה, יוון)
2009 – Πoυθενά – באף מקום (הבמה המרכזית, בניין צילר בתיאטרון הלאומי היווני) – חניכת התיאטרון הלאומי באתונהThe Colour of the Sun 2010 (צבע השמש) על מוזיקה מאת קונסטנדינוס ויטהΌμηρου ΗλιάδαΙ-Ραψωδία Δ 2010 – הומרוס – איליאדה – הספר הרביעי (התיאטרון הלאומי היווני אתונה, הבניין צילר)
2011 Μέσα – בפנים (תיאטרון פאלאס, אתונה) – מיצג הנמשך שש שעות
Πρώτη Ύλη 2012 – חומר גולמי – פסטיבל אתונה
2014 – Still Life טבע דומם – במרכז התרבות אונאסיס, באתונה, הבמה המרכזית – בהשראת המיתוס של סיסיפוס
2015 – Origins 2015 – Tελετή έναρξης – Πρώτοι Ευρωπαἲκοί Αγώνες – מקורות – טקס הפתיחה של המשחקים האירופים 2015 בבאקו, באצטדיון האולימפי של באקו
The Great Tamer 2017 – המאלף הגדול – פסטיבל אביניון
Since She, 2018 מאז שהיא – סימון הוקרה לפינה באוש (בתיאטרון המחול פינה באוש בוופרטל) – יצירה ראשונה באורך מלא שנוצר ללהקת המחול של פינה באוש אחרי מותה – בוצע באמסטרדם, לונדון, אתונה ופריז
Transverse Orientation (2021) (כיוון רוחבי), על מוזיקה מאת אנטוניו ויוואלדי – לשמונה מבצעים (שם היצירה נלקח משם המנגנון שגורם לעש להימשך לאור ולהסתובב סביבו עד המוות) מופיעים בה מוטיב השור – המינוטאור (כמו ב"מינוטאור" מאת פבלו פיקאסו או זאוס שהפך לשור כשהתאהב באירופה).
דימיטרייה צינצאר-מרקוביץ' (בסרבית: Димитрије Цинцар-Марковић; 25 באוגוסט 1859 – 29 במאי 1903) היה גנרל ופוליטיקאי סרבי.
כיהן כראש המטה הכללי הסרבי בין השנים 1901–1902, וכראש ממשלת סרביה בין השנים 1902–1903. נרצח במהלך ההפיכה הצבאית בסרביה ב-1903.
מרקוביץ' נולד בסאבאץ' ב-25 באוגוסט 1859. אביו, מרקו צינצאר-מרקוביץ' היה מפקד הז'נדרמריה הסרבית, ואחיו, אלכסנדר צינצאר-מרקוביץ' היה דיפלומט שהפך לימים לשר החוץ של ממלכת יוגוסלביה.
ב-1865 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית הסרבית, וב-1870 סיים את לימודיו והחל לשרת בצבא סרביה בדרגת לוטננט משנה.
בין 1872–1873 הוא שרת בצבא הפרוסי ברגימנט האולאנים ה-13. ב-1874 הוא מונה לשלישו הצבאי של הנסיך מילאן.
ב-1875 הוא מונה למפקד משמר הפרשים המלכותי.
במהלך המלחמה הסרבית-עות'מאנית הוא לחם כמפקד פרשים.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית הוא פיקד על דיוויזיית מורביה.
ב-1885 הוא לחם במלחמת בולגריה-סרביה.
ב-1897 הוא הועלה לדרגת גנרל.
ב-1901 מינה אותו אלכסנדר הראשון, מלך סרביה לתפקיד ראש המטה הכללי הסרבי.
ב-7 בנובמבר 1902 מינה אותו המלך לראש ממשלת סרביה.
הוא נבחר לתפקיד דווקא מכיוון שהיה איש צבא ללא קשר לפוליטיקה, והמלך אלכסנדר, שלא היה פופולרי בסרביה, חיפש ראש ממשלה כנוע שלא יתנגד לו.
למרות זאת, במרץ 1903 החליט המלך על עריכת בחירות לראשות הממשלה.
הבחירות נערכו ב-18 במאי, ומרקוביץ' זכה בהן לאמון העם.
למרות זאת, העובדה שהיה בן-בריתו הפוליטי וידידו של המלך, גרמה לכך שמרקוביץ' לא היה פופולרי בקרב האצולה, הצבא והפוליטיקה בסרביה.
ב-29 במאי 1903, ערכו קבוצת קצינים בצבא סרביה הפיכה צבאית.
בתחילת ההפיכה, כותר ביתו של מרקוביץ' בידי הקושרים.
מאוחר יותר הוא נורה בפתח ביתו בידי קולונל אלכסנדר מאסין.
במקביל, חתנו, יובאן מיליקוביץ', הוצא להורג בארמון המלוכה יחד עם המלך והמלכה.
דימיטריוס וראנופולוס היה עורך דין יווני, מפקד המשטרה העירונית בפטרס, חבר פרלמנט, שר התחבורה וחסיד אומות העולם יווני.
וראנופולוס נולד באתונה בשנת 1900. לאחר שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת אתונה, החל לעבוד כעורך דין באתונה ולאחר מכן התגייס ל"משטרת הערים החדשה".
בין השנים 1943–1945 כיהן כמפקח משטרת העיר פטראס.
ובין השנים 1945–1950 שימש כמפקח משטרת העיר פיראוס, ולאחר מכן, משנת 1950 עד 1956היה מפקד משטרת העיר אתונה.
לאחר פרישתו מהמשטרה, נבחר לחבר מועצת העיר אתונה ולנשיא המועצה, נבחר חמש פעמים לפרלמנט היווני מטעם המפלגה הלאומית רדיקלית בשנים: 1956, 1958, 1961, 1963 ו-1964. בממשלתו של קונסטנדינוס קרמנליס, בשנת 1961 מונה לסגן שר התחבורה ולאחר מכן לשר העבודות הציבוריות, תפקיד שבו כיהן עד 1963.
בזמן מלחמת העולם השנייה רבים מיהודי אתונה גרו בתחומי השיפוט של המחוז השישי, ושם גם נמצאו משרדי הקהילה היהודית.
יחד עם אנגלוס אוורט ראש משטרת אתונה ומיחאיל גליקאס, מפקד המשטרה במחוז השישי של אתונה דאגו להצלת יהודים יוונים בזמן מלחמת העולם השנייה.
השלושה חילקו תעודות זהות אמיתיות עם שמות יוונים ליהודים שביקשו זאת.
על פי הערכות, הם הנפיקו אלפי מסמכים, ובכך איפשרו ליהודים רבים לנוע ממקום למקום וזכו למנות מזון כמו האוכלוסייה היוונית.
ב-8 ביולי 1969 הוענק לשלושה על ידי יד ושם התואר "חסיד אומות העולם" על תרומתם להצלת יהודים במהלך הכיבוש הנאצי ביוון.
הוא היה נשוי ללית'סה להם שני ילדים (מיכאלה ונאנה), נפטר בגיל 80 ב-19 בפברואר 1980.
דימיטרי קוקלין (ברומנית: Dimitrie Cuclin; 5 באפריל 1885 – 7 בפברואר 1978) היה מלחין, ומוזיקולוג רומני.
בנוסף היה הוגה דעות, סופר ומתרגם.
דימיטריה קוקלין נולד ב-1885 בעיר גאלאץ ברומניה.
אביו, קונסטנטין קוקלין, שלמד בסמינר באיזמאיל, בקונסרבטוריון של יאשי ובקונסרבטוריון של בוקרשט, היה מורה למוזיקה בגימנסיה לבנים בגאלאץ, שהפכה בשנת 1887 לבית הספר התיכון "וסילה אלכסנדרי".
שורשיו היו בכפר קוקלן (Cucleni) הסמוך לעיירה איזמאיל בדרום בסרביה ומשם הכפר נגזר שם משפחתו.
אבותיו היו דמויות ידועות בעיר הזאת, אחד מהם אף כיהן כראש עיר.
עם בני המשפחה נמנו מיטרופוליט של הכנסייה האורתודוקסית וכן קולונל שלחם בימי מלחמת האזרחים ברוסיה בשורות המשמרות הלבנים האנטיבולשביקיים ומצא מאוחר יותר מקלט מדיני ברומניה.
אמו של קוקלין, מינודורה לבית פאבל, הייתה עקרת בית עד לגירושיה מקונסטנטין קוקלין, ולאחר מכן, כדי לפרנס את בנה, נאלצה לעבוד כעוזרת בבתים של משפחות שונות בגאלאץ.
מקור משפחתה היה בכפר פקיה (Pechea) שבמחוז גאלאץ.
אחרי בית הספר היסודי,ב 1896–1903 למד קוקלין שבע כיתות בבית הספר התיכון "וסילה אלכסנדרי" .את המושגים הראשונים במוזיקה למד מאביו בשנים 1897-1896 וב-1899–1903 כמו כן מהמורים ג'ורג'ה קוצ'ו ויואן בוהוצ'ו בגאלאץ
ובשנים 1897–1899 בכיתות ו וז' יחד עם אביו גר בעיירה טורנו מגורלה.בה למד בגימנסיה "ספנטול חרלאמביה".
בימי התיכון התנסה קוקלין לראשונה בהלחנה ובכתיבה ספרותית (כתב את הדרמה "Ad majorem feminae gloriam" – "לתפארת המין הנשי").
את אחת מיצירותיו הראשונות, מינואט לרביעיית מיתרים, הוא שלח למלחין דומיטרו ג'ורג'סקו-קיריאק (באמצעות חמותו של זה) שהזמין אותו לבוא להשתלם בכינור באקדמיה המלכותית למוזיקה של בוקרשט.
אולם הוא נדחה בטענה שעבר את הגיל המקובל ללימודי כינור.
לבסוף הוא נרשם ב־1904 ללימודי תיאוריה והרמוניה, והורשה להשתלם גם בכינור אצל המורה לכינור קונסטנטין צ'רקז.
.מוריו האחרים בקונגרבטוריון היו אלפונסו קסטלדי (הרמוניה, קונטרפונקט, פוגה והלחנה, דומיטרו ג'ורג'סקו קיריאק (תאוריה-סולפג'), רוברט קלנק (כינור), דימיטריה דיניקו (מוזיקה קאמרית)וקונסטנטין דימיטרסקו (תזמור)
לאחר שלוש שנות לימוד קיבל קוקלין מלגה משר החינוך ספירו חארט ללימודי מוזיקה בצרפת.
ב-1907 הוא נסע ללמוד בקונסרבטוריון של פריז.
אולם שהה שם למשך שלושה חודשים בלבד מכיוון שלא זכה במספר הקולות הנדרש כדי להתקבל להמשך הלימודים.
המורה שלו להלחנה בקונרבטוריון היה שארל-מארי וידור.
אף על פי שלא סולק בהכרח מהקונסרבטוריון מיהר קוקלין להירשם ב-1908 ל "Schola Cantorum" של ונסן ד'אנדי שם למד הלחנה עד 1914 אצל ד'אנדי ואוגוסט סרייה (Sérieux)
בפריז הוא התיידד עם המלחין והכנר ג'ורג'ה אנסקו ועם הפסל קונסטנטין ברנקוש.
מכיוון שהממשלה הרומנית לא הייתה מוכנה להמשיך במימון לימודיו לא סיים את בחינות הגמר והסתפק עם הערכה בכתב של ונסן ד'אנדי.
עם שובו למולדת, בשנים 1814–1916 ניגן ככנר באופרה של בוקרשט
.אחר גויס לצבא הרומני שהשתתף החל מ--1916 במלחמת העולם הראשונה.
בעקבות פלישת הצבא הגרמני לרומניה שהה קוקלין בשטח שנשאר חופשי ביאשי וניגן ככנר בתזמורת של ג'ורג'ה אנסקו.המשיך לחיות במצוקה כלכלית עד 1919, כאשר נתבקש להחליף למשך 7 חדשים את אלפונסו קסטלדי כמרצה לתזמור באקדמיה למוזיקה ולבסוף התמנה כפרופסור להיסטוריה של המוזיקה ולאסתטיקה מוזיקלית.
ב-1920 התחתן קוקלין עם הציירת זויה לבית בוקורנקו, שנקראה דמיאן לפי נישואיה הראשונים.
הם הכירו בפריז וחיו חיי נישואים מוצלחים למשך 53 שנה עד יום מות האישה.
ביחד נסעו ב-1922 לאמריקה, שם קוקלין לימנד כפרופסור לכינור ולתורת המוזיקה בקונסרבטוריון העירוני למוזיקה ובמכללת ברוקלין למוזיקה בניו יורק.
הוא הדגים בקונצרטים יצירות מופת מהספרות הקלאסית של הכינור שזכו להערכת המבקרים של העיתון "מיוזיקל קורייה" .
החל מ-1930 חזר לרומניה ובשנים 1939-1930 לימד בקונסרבטוריון של בוקרשט קונטרפונקט, פוגה, צורות מוזיקליות ואסתטיקה וב-1939–1948 הרמוניה, קונטרפונקט והלחנה.
בימי המשטר הלאומי-לגיונרי בין 9 באוקטובר – 6 במרץ 1941 התמנה למנהל הקונסרבטוריון אם כי לא היה חבר במשמרות הברזל.
בימי המשטר הקומוניסטי ב-1950 אחרי שהאזין בספריית הצירות הבריטית בבוקרשט יחד עם עוד ששה עשר מוזמנים להקלטה של המיסה בסי מינור מאת יוהאן סבסטיאן באך נעצר קוקלין ונשלח לעבודות כפייה במחנה באתר הבנייה של תעלת דנובה-הים השחור שם עבד כאסיר פוליטי למשך שנתיים.
בסופו של דבר שמו טוהר על ידי השלטון ב-1954–1955 ואושר פרסום הסימפוניה התשיעית שלו בדו דייז מינור (על נושאים עממיים רומנים) והוענק לו עיטור מסדר העמל דרגה א.
קיבל את פרס המדינה עבוד הסימפוניה ה-14 במי מינור
בשנותיו האחרונות המלחין חי רחוק מהזרקורים והקדיש את הזמנו ליצירה.
לא הוזמן להיות חבר בחבר השופטים של הפסטיבל אנסקו.
בגיל 90 הציעו את בחירתו כחבר מתכתב באקדמיה הרומנית (אז של הרפובליקה הסוציאליסטית של רומניה) אולם לא התקבל, בין היתר בגלל התנגדותו של המשורר מיכאי בניוק שטען שמגיע לו להיות חבר מלא או בכלל לא.
יחסיו עם המלחין מיכאי ז'ורה והמוזיקולוג ליביו רוסו היו מתוחים.
אולם רווה נחת מנאמנות תלמידו קונסטנטין משאלה.
עם תלמידיו נמנו המלחינים קמליה דסקלסקו, הילדה ז'ריה, אקתרינה פוטינו-נגרו ומרסל מיכלוביסי
יצירותיו בוצעו במידה מועטה, אולם הוא נהג להרצות באולם דאלס ובבית המדענים של האקדמיה הרומנית בבוקרשט.
קוקלין נפטר ב-1978 בגיל 93, חמש שנים אחרי אשתו, בעקבות סיבוכים של מחלת לב, בה לקה בעת היותו אסיר בתעלה.
רוב רובן של יצירות קוקלין לא בוצעו ולא קיים קטלוג שלם שלהן.
הרשימה המיטית עד שנת 1956 נמצאת במונוגרפיה של טומסקו .
יצירות קוקלין מושפעות מהמורשת הצרפתית של סזאר פרנק וונסן ד'אנדי.
שירי ילדים (Pârâiașul – הנחל הקטן)
20 סימפוניות – בדרך כלל מונומנטליות, ארוכות, לרבות הסימפוניה
הסימפוניות ה-5, ה-10 וה-13 כוללות קטעי מקהלה
הסימפוניה ה-12 – נחשבת הארוכה בעולם – הנמשכת 6 שעות
(טקסטבוק יסודי למוזיקה:עבור הכיתות 1–8 של בתי הספר התיכוניים)
5 מונוגרפיות – מתוך משזור מתוכנן של ארבעים
-תרומות לרפורמה אפשרית של יסודות המוזיקה)
תפקיד השירה הגרגוריאנית מהעבר ועד ימינו ושל השירה הביזנטית בעתיד – בקונגרס הבינלאומי לחקר הביזנטיון ברומא
Les trois définitions de la musique – שלוש ההגדרות של המוזיקה – באקדמיה למוזיקה קיג'י בסיינה
בתחום המטפיזיקה והפילוסופיה של המוזיקה:
Musique, art scence et philosophie – מוזיקה, אמנות, מדע ופילוסופיה – הרצאה בקונגרס הבינלאומי השמיני לפילוסופיה בפראג)
קוקלין כתב יצירות ספרותיות ברומנית, צרפתית ואנגלית – מחזות, לבריות, שירים, רבים מהם בכתב יד.
(גורל מיסטי – שירים שונים) בצרפתית
(סופוניסבה – טרגדיה בפרולוג ושלוש מערכות בחרוזים)
בשירה שלו מורגשת השפעת הליריקה הרומנית מלפני מלחמת העולם הראשונה.
בהתחלת שנות-1970 נכשל מיזם לפרסום קובץ שירים שלו תחת הכותרת Rime (חרוזים).
הוא נדחה על ידי מרין פרדה שניהל אז את ההוצאה " Cartea Românească, אחרי שהוא סורב גם על ידי הוצאת "מינרווה".
תרגומים מוצלחים משירי מיכאי אמינסקו לאנגלית:Poems, Bucuresti : Bucovina, I.E.Toroutiu, 1938.
במיוחד השיר "Luceafărul " (כוכב השחר) פורסם באנתולוגיה של תרגומים מאמינסקו לחמש שפות
תרגום שני הספרים הראשונים מהפסטיבלים של אובידיוס
דימיטריוס יואנידיס , הידוע גם בתור הדיקטטור הבלתי נראה, היה קצין צבא יווני ואחת הדמויות הבכירות בחונטה ששלטה במדינה מ-1967 עד 1974.
יואנידיס נולד באתונה למשפחה עסקית עשירה מהמעמד הבינוני-גבוה (למרות שבהמשך טען שהוא מגיע מרקע של עוני) שמקורה באפירוס.
עם זאת, כפי שנחשף לאחרונה, הוא היה צאצא ליהודים רומניוטים, שהתבססו זמן רב ביואנינה.
במהלך כיבוש יוון על ידי מדינות הציר היה חבר בקבוצת ההתנגדות של (EDES).
לאחר המלחמה למד ב והשלים את השכלתו הצבאית בלימודים בבית הספר לחי"ר, בבית הספר למלחמה ובבית הספר ללוחמה אטומית-כימית-ביולוגית.
כקצין צבא השתתף גם במלחמת האזרחים היוונית.
יואנידיס החל את הקריירה שלו כקצין בכוחות הגרילה של .
הוא לקח חלק פעיל בתכנון ובביצוע ההפיכה של 21 באפריל 1967 (הוא היה אז מנהל האקדמיה הצבאית ההלנית), אך למרות כוחו הרב, העדיף להישאר בצללים, מה שאפשר לגאורגיוס פאפאדופולוס לתפוס את מרכז הבמה.
יואנידיס מונה לכהן כראש המשטרה הצבאית היוונית (ESA), אותה פיתח לכוח של יותר מ-20,000 איש.
אנשי ה-ESA רדפו באכזריות ועינו מתנגדים פוליטיים.
לאחר מותו, תיאר הדיילי טלגרף את יואנידיס כ"ראש הביטחון הצבאי האכזרי בתקופת הדיקטטורה של הקולונלים היוונים" ש"פיקח על הקמת EAT/ESA, מחלקת החקירה המיוחדת של המשטרה הצבאית, שבמטהו עונו באופן שיטתי מתנגדי המשטר, אזרחים ואנשי צבא".
הוא קודם לדרגת קולונל ב-1970, כאשר במהלך אותה תקופה התנגד למאמצי פאפאדופולוס לדמוקרטיזציה.
ב-1973 קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
כשהדמוקרטיזציה התקרבה, יואנידיס היה מעורב בדיכוי בנובמבר 1973. יואנידיס, הוא זעם על הנטיות ה"ליברליות" של פאפאדופולוס ותכנן להפיל אותו באמצעות כוחות ESA הנאמנים לו.
בליל 25 בנובמבר 1973, יואנידיס הפיל את פאפאדופולוס בהפיכה מוצלחת וללא שפיכות דמים, כשנאמניו עצרו את פאפאדופולוס בביתו על חוף הים.
יואנידיס מינה את ידידו כנשיא סמלי של יוון, ושמר על הכוח המלא אצלו.
איזון הכוחות החדש הזה העניק לו את הכינוי 'הדיקטטור הבלתי נראה'.
יואנידיס היה נחוש לספח את קפריסין ליוון במסגרת אנוסיס.
הייתה לו עוינות אישית מרה כלפי נשיא קפריסין, הארכיבישוף מקאריוס השלישי, בו ראה אופורטוניסט וקומוניסט וקרא לו "הכהן האדום".
בעקבות כך, ארגן יואנידיס ב-15 ביולי 1974 את ומינה לשלטון את , דמות שנויה במחלוקת.
לאחר שנכשל במינוי נשיא בית המשפט העליון והשר לשעבר זנון סווריס, ניסה לטעון שההפיכה הייתה עניין פנימי בלבד.
עם זאת, ההפיכה סיפקה תירוץ לפלישה הטורקית לאי ב-20 ביולי, שהחזירה בסופו של דבר את מקאריוס לנשיאות.
יואנידיס לא הצליח לשרוד את ההשפלה, ונדחק ב"הפיכת הגנרלים" באוגוסט, בראשות ראש הממשלה דאז קונסטנדינוס קרמנליס, שסיימה שבע שנות שלטון צבאי.
ב-14 בינואר 1975 נעצר יואנידיס והועמד לדין באשמת בגידה חמורה, מרד ושותפות להריגות שבוצעו במהלך התקוממות האוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה.
המשפט הסתיים לאחר פחות מחודש של עדויות ודיונים.
הוא נידון למאסר עולם בגין בגידה, אותו ריצה ב.
ב-21 ביולי 2007, יואנידיס בן ה-84 הגיש בקשה לשחרור מסיבות בריאותיות, אך הבקשה נדחתה.
הוא נישא בכלא, ונפטר ב-16 באוגוסט 2010 בגיל 87 מבעיות נשימה, לאחר שפונה לבית החולים לילה קודם לכן.
דימיטריוס פריפטיס הוא מאמן כדורסל יווני המשמש כמאמנה של פלקנסטרו רג'אנה מליגת העל האיטלקית בכדורסל.
פריפטיס החל את דרכו כמאמן כדורסל במחלקות הנוער של א.נ.ו.ג., אריס גליפאדה וארגירופוליס.
בנוסף שימש כמאמנן של קבוצות כדורסל הנשים של ג.ס.
קרונוס ואספרידס קליתאה, אותה אף העלה לראשונה לליגת העל היוונית בכדורסל נשים.
בין 2001 ל-2009 שימש עוזר מאמן בדפני, איוניקוס ניקאיאס וא.א.ק.
אתונה, ובעונת 2009/2010 שימש כעוזרו של דייוויד בלאט באריס סלוניקי.
ב-2010 מונה למאמנה של אנוסי קוואלה מליגת העל היוונית בכדורסל.
בשתי עונותיו בקבוצה הוא הוביל אותה לרבע גמר הפלייאוף, בו הודחה בידי פאוק סלוניקי וקולוסוס רודוס.
בעונת 2012/13 הגיע להישג דומה עם איקרוס קליתאס, שהודחה ברבע הגמר בידי פנאתינאיקוס.
ב-2013 מונה פריפטיס למאמנה של קולוסוס רודוס מליגת העל היוונית, אך במרץ 2014 עזב והחל לשמש כעוזרו של פרגיסקוס אלברטיס בפנאתינאיקוס.
בתפקיד זה זכה עם הקבוצה באליפות.
עם תום כהונתו של אלברטיס כמאמן זמני בקיץ 2014 מונה פריפטיס למאמנה של אריס סלוניקי.
לאחר שסיים במקום הרביעי והודח בחצי הגמר בידי אולימפיאקוס בעונתו הראשונה, בעונת 2015/16 נבחר פריפטיס למאמן העונה בליגה היוונית לאחר שהוביל את קבוצתו למקום השלישי ולחצי הגמר.
ביולי 2017 מונה פריפטיס למאמנה של אוניקס קאזאן הרוסית מהליגה המאוחדת של VTB.
בכל עונותיו בקבוצה הוביל את קאזאן לפחות לחצי גמר ה-VTB, כשב- אף הגיע איתה לגמר בו הפסידה לצסק"א מוסקבה.
בעונת הוביל את הקבוצה לחצי גמר היורוקאפ, בו הודחה בידי האלופה בסופו של דבר ולנסיה, ובעונת העלה אותה ליורוליג לאחר ניצחון בחצי הגמר על וירטוס בולוניה והפסד בגמר למונקו.
ב-26 ביוני 2021 חתם פריפטיס על חוזה לשלוש שנים כמאמנה הראשי של פנאתינאיקוס וזכה עימה ב.
ב-12 באפריל 2022 פוטר מתפקידו לצד המנהל המקצועי דימיטריס דיאמנטידיס בעקבות תוצאות רעות בליגה וביורוליג.
ב-16 ביוני 2022 מונה פריפטיס למאמן טופאש בורסה מליגת העל הטורקית בכדורסל וליגת האלופות בכדורסל, אך פוטר בינואר 2023.
ב-19 ביוני 2023 הוא חתם בפלקנסטרו רג'אנה מליגת העל האיטלקית בכדורסל, והוביל אותה לרבע גמר הליגה, בו הפסידה 2–3 לרייר ונציה, ולחצי גמר הגביע האיטלקי בכדורסל, בו הודחה בידי הזוכה בסופו של דבר נאפולי באסקט.
בעונת הגיע עם הקבוצה לרבע הגמר בליגה ובגביע ולרבע גמר ליגת האלופות בכדורסל, אז הודחה 0–2 בידי האלופה בסופו של דבר אוניקאחה מאלגה.
פריפטיס שימש כעוזר מאמן בנבחרת יוון בכדורסל במוקדמות טורניר הכדורסל האולימפי ב-2008, 2012 ו-2016, וכן בטורניר הכדורסל באולימפיאדת בייג'ינג (2008), יורובאסקט 2009, אליפות העולם בכדורסל 2010, יורובאסקט 2011, גביע העולם בכדורסל 2014 ויורובאסקט 2015.
דין דין אביב, שמוכרת גם בשם דינה אביגיל יופה (נולדה ב-9 באוקטובר 1974), היא זמרת ומורה לפיתוח קול ישראלית.
אביב נולדה וגדלה בתל אביב בשם דינה אביב כבת בכורה לזמרים מוצי ועליזה אביב, ולה אח אחד קטן ממנה.
ב-1980 כשהייתה בת שש שרה ביחד עם הוריה, ולאחר מכן בעצמה בשירוויזיון את השיר "מבולבלי" שזכה במקום השני.
אביב הייתה חברה בלהקת צופי תל אביב מטעם שבט צופי ים תל אביב, ואת לימודיה בתיכון עשתה באליאנס תל אביב.
את שירותה הצבאי עשתה אביב בלהקת חיל האוויר.
לאחר שחרורה מצה"ל החלה אביב ללמוד בבית הספר למוזיקה "רימון" במגמת תופים.
בבית הספר "רימון" הכירה אביב את
המתופף אלון יופה שהפך לבעלה.
בשנת 1996 השתתפה בלהקת התוכנית "קטן עלינו" שהגיש אברי גלעד בערוץ 2 ושרה את שיר הנושא של התוכנית שנקרא "העיקר העיקר להיות מאושר".
בשנת 1999 השתתפה כסולנית באלבום הבכורה של להקת "גאיה" והתפרסמה בלהיט "שיר לאהבה" ("יחד לב אל לב").
בשנת 2000 הוציאה עם אמה עליזה אביב אלבום מוזיקת עולם בשם "עלידין".
באותה השנה השתתפה בתפקיד ראשי בסרט ילדים בכיכובה שנקרא "תוף הלב של דין דין".
בשנת 2003 זכתה לפרסומה הגדול הראשון, כאשר שרה את השיר "אם תלך" באלבום הבכורה של הפרויקט של עידן רייכל.
השיר נחל הצלחה רבה, וזכה בתואר שיר השנה בגלגלצ וברשת ג'.
כעבור שנתיים שרה באלבום השני של הפרויקט, "ממעמקים", את "יש בי עוד כוח".
מאוחר יותר השתתפה במופעו של יהונתן גפן "רק דגים מתים שוחים עם הזרם", אותו עזבה לאחר כשישים הופעות עקב היריון מתקדם.
במרץ 2006 הוציאה אביב את אלבום הבכורה שלה, "סודותיי" שהגיע למעמד אלבום זהב.
בין השירים המפורסמים באלבום היו שיר הנושא שכתבה עם יעל נעים, הדואט "חולמת" עם מוש בן ארי שכתב והלחין את השיר, ו"מוכרת לי מפעם", שכתבה חמוטל בן זאב והלחין עידן רייכל.
בשנת 2007 זכתה בפרס תגלית השנה של אקו"ם.
בנוסף, אביב היא אמנית נבחרת של הקרן למצוינות בתרבות וזוכת פרס שר התרבות בתחום הזמר העברי לשנת 2007 בקטגוריית הביצוע.
ב-18 בספטמבר 2008, יצא אלבומה השני של אביב "חופשיה בין עולמות".
באלבום התארחו הזמרים אברהם טל בשיר "מסע" וארקדי דוכין בשיר "יום בא לי".
בשנת 2012 יצא אלבום אוסף של אביב, ובו עשרים שירים הן מקריירת הסולו שלה והן מן ההרכבים שבהם הייתה חברה.
באלבום נכלל גם שיר חדש לשירו של חיים נחמן ביאליק "מאחורי השער" שהלחין אלון אולארצ'יק, שמבצע אותו בדואט עם אביב.
ב-2019 ביצעה את השיר "כל שושנה" שהלחינה מרינה מקסימיליאן לפרויקט אי במערבולת: שרות זלדה.
ביוני 2025 הסתיים מאבק משפטי בן שנתיים לאחר שמרכז "ענב" בתל אביב רצה למנוע מאביב ומהזמרת שרון רוטר לקיים הופעה לנשים בלבד, ובית המשפט קבע כי זכותן לקיים מופע לנשים בלבד.
אביב נשואה לאלון יופה, ולהם ארבעה ילדים.
בעקבות חזרתו בתשובה של בעלה שהחלה לאחר לידת בנם הבכור, גם אביב חזרה בתשובה והתקרבה לחסידות ברסלב, שבה "בוערת אש" כלשונה.
כיום מלמדת אביב פיתוח קול ו"מימוש השליחות לשמח לבבות" לנשים בלבד במסגרת דתית מיוחדת בבית הספר לשירה "אוברטון" בתל אביב.
בשנים האחרונות יצרו אביב ואימה גרסה מחודשת של "עלידין", והן מופיעות ברחבי הארץ בפני נשים בלבד.
דין דיקסון היה מנצח אמריקאי.
דיקסון מוכר כאפרו-אמריקאי הראשון, שניצח על תזמורות סימפוניות חשובות באמריקה, ואחד האמריקאים הראשונים שכיהנו במשרה מובילה בתזמורות אירופאיות.
דיקסון, יליד ניו יורק, למד ניצוח אצל אלברט שטסל בבית הספר למוזיקה ג'וליארד ובאוניברסיטת קולומביה.
כשנסיונותיו הראשונים להשיג עבודת ניצוח הושמו לאל בגלל גזענות, הקים לו תזמורת ומקהלה משלו בשנת 1931. בשנת 1941 הופיע כמנצח אורח עם התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית ועם הפילהרמונית של ניו יורק בעונת הקיץ שלה.
בהמשך ניצח כאורח על תזמורת פילדלפיה ועל התזמורת הסימפונית של בוסטון.
בשנת 1949 עזב את ארצות הברית ובא לנצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית בעונות 1950 ו-1951 שלה.
הוא כיהן כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של גטבורג בשוודיה משנת 1953 עד 1960, על התזמורת הסימפונית של סידני, אוסטרליה מ-1964 עד 1967 ועל תזמורת רדיו הסה מ-1960 עד 1974.
דין דיקסון ניצח על רוב התזמורות החשובות באפריקה, ישראל ודרום אמריקה.
הוא הביא את יצירותיהם של מלחינים אמריקאים רבים, כגון ויליאם גרנט סטיל, לקהל המאזינים באירופה.
האגודה האמריקאית של מלחינים, סופרים ומוציאים לאור אמריקאים העניקה לו אות כבוד על עידוד בני נוער אמריקאים לקחת חלק פעיל במוזיקה.
דיקסון מת מהתקף לב בצוג בשנת 1976, בגיל 61.
דין ודברים (Haifa Law Review) הוא כתב עת משפטי בין-תחומי בעברית שיוצא לאור על ידי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
כתב העת נוסד בשנת 2004 על ידי פרופ' סנדי קדר, ששימש כעורך הראשי הראשון.
את כתב העת ערכו גם פרופ' שולמית אלמוג, פרופ' רונן פרי, פרופ' חאלד גנאים, ד"ר יהודה אדר ופרופ' דורון מנשה.
במאמרים המתפרסמים בכתב העת עוברים בקרה פנימית וביקורת עמיתים חיצונית ונערכים בסיוע סטודנטים של הפקולטה למשפטים.
על פי דבר המערכת "כתב-העת מתמקד בזיקות המגוונות שבין המשפט לתחומים שונים, ובוחן את יחסי הגומלין המורכבים בין המשפט לבין מדעים אחרים כגון מדעי הרוח ומדעי החברה".
כתב העת מפרסם חוברות כלליות שבהן מאמרים העוסקים בסוגיות שונות הנוגעות למשפט, וכן "חוברות נושא" המוקדשות לתמות ספציפיות: משפט וגאוגרפיה (כרך ב(1)), קניין רוחני והגבלים עסקיים (כרך ב(2)), משפט ומדעי הרוח (כרך ג(1)), ו"מתודולוגיות ופרספקטיבות במחקר המשפטי" (כרך ד(1)), מדיניות מס ומימון ציבורי (כרך יג).
בנוסף, כתב-העת מפרסם ראיונות עומק עם שופטים הפורשים מבית המשפט העליון.
דִין גוּדֶרַם אַצֶ'סוֹן היה עורך דין ומדינאי אמריקאי שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית תחת הנשיא הארי טרומן.
בתקופת כהונתו הוא היה שותף מרכזי בהגדרת מדיניותה של ארצות הברית כלפי ברית המועצות בראשית המלחמה הקרה.
במהלך כהונתו בתפקידיו השונים השתתף בקביעת מדיניות השאל־החכר, דוקטרינת טרומן ותוכנית מרשל וכן בהקמתם של נאט"ו, קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי.
בתקופתו כמזכיר המדינה לקחה ארצות הברית חלק במלחמת קוריאה.
לאחר סיום תפקידו הוא המשיך להוות גורם מרכזי בממשל וייעץ לנשיאים דווייט אייזנהאור, ג'ון קנדי, לינדון ג'ונסון וריצ'רד ניקסון.
אצ'יסון נולד במידלטאון שבקונטיקט לאדוארד ואלינור אצ'יסון.
אביו היה איש כמורה וכיהן כבישוף בקונטיקט.
בשנים 1912–1915 הוא למד בקולג' ייל ובשנים 1915 - 1918 למד לימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד.
במהלך לימודיו הוא שימש עוזרו של הפרופסור פליקס פרנקפורטר ולאחר הסמכתו לעריכת דין היה אצ'יסון עוזרו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לואי ברנדייס (1919–1921).
לצורך תפקיד זה הוא עבר לחיות בוושינגטון הבירה ובתקופה זו יצר קשרי ידידות עם סינקלייר לואיס.
בשנת 1921 עבר אצ'יסון עם משפחתו להתגורר בג'ורג'טאון.
הוא החל לעבוד בוושינגטון במשרד עורכי הדין "Covingtom & Burling" ועסק רבות בנושאי משפט בינלאומי.
בשנת 1933 הוא מונה על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לתת־מזכיר האוצר.
אצ'יסון התגלה בתפקידו זה כשמרן, בין היתר בהתנגדותו למתן אשראי לבנקים וכן בגין התפטרותו מהתפקיד לאור התנגדותו לתוכניתו של הנשיא רוזוולט לשינוי שער השווי של הזהב.
אצ'יסון שב למלא תפקיד בקבינט של הנשיא רוזוולט עם מינויו בשנת 1940 לתפקיד בכיר במחלקת המדינה של ארצות הברית.
אצ'יסון החזיק בתפקידו זה במהלך מלחמת העולם השנייה ובשנה הראשונה לכהונתו היה בין מעצבי המדיניות המשותפת עם בריטניה והולנד להטלת אמברגו על ייבוא נפט מיפן, שתרם במידה רבה לפרוץ המלחמה בין יפן לארצות הברית.
בשנת 1944 שימש אצ'יסון הנציג הבכיר ביותר מטעם ארצות הברית בוועידת ברטון־וודס.
בוועידה נקבעו קווים כלליים בנושא מסחר ומכס, הונחו בה היסודות להקמתם של קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי והיא הובילה להקמתו העתידית של ארגון הסחר העולמי.
לאחר מותו של הנשיא רוזוולט בחר הארי טרומן למנות את אצ'יסון לתת־מזכיר המדינה של ארצות הברית.
הוא נשא בתפקיד זה בשנים 1945–1949 ועבד תחת מזכירי המדינה אדוארד סטטיניוס, ג'יימס פרנסיס ברנס וג'ורג' מרשל.
לאורך שנים אלו הוא החזיק פעמים רבות בתפקיד מזכיר המדינה בפועל, בעת שליחויות המזכירים אל מחוץ לגבולות ארצות הברית.
במהלך תקופות אלו התהדקו קשריו עם הנשיא טרומן ובשנת 1947 היה אצ'יסון מנסחה העיקרי של דוקטרינת טרומן.
כמו כן הוא היה בין יוזמי תוכנית מרשל ובה סיוע כלכלי למדינות אירופה.
תוכניותיו אלו שיקפו את אמונתו ביכולתה של ארצות הברית למנוע מברית המועצות לגייס את תמיכתן של מדינות אירופה ולהגדיל את שיתוף הפעולה בין ארצות הברית ובינן.
בשנים 1949–1953 כיהן אצ'יסון כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
בתקופתו תוכננה תורת הבלימה, שנהגתה על ידי יועצו ג'ורג' קנאן.
כמו כן הוא פעל רבות לאפשר את הקמת נאט"ו.
העדר יכולתה של ארצות הברית למנוע את השתלטות ברית המועצות על סין (1949) הגבירה את הקריאות הציבוריות כנגדו.
אצ'יסון הואשם בנקיטת עמדה מתונה כלפי הקומוניזם ובדצמבר 1950 גיבשו פה אחד נציגי המפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית קריאה להסירו מתפקידו.
אצ'יסון נותר בתפקידו עד לתום כהונתו של טרומן בשנת 1953. לאחר מכן הוא שב לעסוק בעריכת דין, אך המשיך ליטול חלק בחיים הפוליטיים ועמד בראש מספר קבוצות במפלגה הדמוקרטית לקביעת מדיניות בנושאים שונים.
הנשיאים אייזנהאור, קנדי, ג'ונסון, ואף הנשיא הרפובליקני ניקסון, נעזרו בעצותיו.
במהלך משבר הטילים בקובה הוא נשלח על ידי הנשיא קנדי לתדרך את נשיא צרפת שארל דה גול ולגייס את תמיכתו.
בשנות השישים הביע אצ'יסון תמיכה במלחמת וייטנאם, והתנגד למשא ומתן שלטענתו לא תביא לשום תוצאות.
עם זאת, הוא התנגד להפצצות בצפון וייטנאםשלטענתו לא יועילו.
עמדתו של אצ'יסון הייתה שעל כוחות ארצות הברית להחזיק מעמד עד שלקומוניסטים יימאס ואז המלחמה תגמר, כפי שקרה בקוריאה.
אולם, בסוף פברואר 1968 לאחר שנתבקש על ידי הנשיא ג'ונסון להביע עמדה לגבי המלחמה וסירב לעשות זאת בהיעדר מידע אמין, הוא הוסמך על ידי הנשיא לקבל את כל המידע הנדרש ולראיין את בעלי התפקידים שטפלו במלחמה.
ב־14 במרץ 1968 הוא סיכם את עמדתו בפני הנשיא בפגישה בארבע עיניים.
להערכתו של אצ'יסון, המלחמה תימשך לפחות עוד חמש שנים ותדרוש משאבים עצומים ולממשלת דרום וייטנאם לא הייתה יכולת אמיתית לעמוד לבדה בפני התקפות צפון וייטנאם, ועל כן, המשך המלחמה היה חסר סיכוי.
בשנת 1964 הוענקה לאצ'יסון מדליית החירות הנשיאותית.
בשנת 1970 הוא זכה בפרס פוליצר עבור ספר זכרונותיו.
אצ'יסון נפטר בביתו בסנדי ספרינגס שבמרילנד בשנת 1971 לאחר שבץ.
הוא אביו של דייוויד אצ'יסון ומחותנו של ויליאם בנדי.
באוגוסט 1946, לאחר פרסום תוכנית מוריסון גריידי, תמך אצ'יסון בתוכנית הנגדית של הסוכנות היהודית, שהוצגה על ידי נחום גולדמן, מה שהיה בין הגורמים להצהרת הנשיא הארי טרומן נגד תוכנית מוריסון ובעד עלייה מיידית של מאה אלף יהודים.
בישראל התייחסו אליו כאל עוין לציונות ולמדינת ישראל.
דין הדם , הוא הדרך הקדומה ביותר לקביעת אזרחותו של פרט ולהגדרת מדינת לאום.
דין הדם מגדיר את ההשתייכות ללאום או הזכות לקבלת אזרחות על פי האתניות של הפרט ובייחוד מוצאו האתני ושפתו.
החלופה לדין הדם היא דין הקרקע.
המשפט הרומי היה מבוסס על דין הדם, עד שבמאה השלישית ניתנה אזרחות לכל האנשים החופשיים ברחבי האימפריה הרומית, ובכך נעשה מעבר לדין הקרקע (פרט לעבדים, נשים וילדים).
בימי הביניים נסוג דין הקרקע ושב דין הדם, אך עם היווצרות המדינות המודרניות ובמיוחד לאחר המהפכה הצרפתית והמהפכה האמריקאית זכה דין הקרקע לפופולריות מחודשת ובמדינות רבות התקבל במקום דין הדם, אך לרוב לצידו.
בתקופה המודרנית טוהר הדם שימש אידאולוגיות בעלות מאפייניים גזעניים, כדוגמת גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית, אולם גם מדינות כדוגמת ארצות הברית עשו שימוש בדין הדם כשקבעו מכסות הגירה אליהן לפי הרכב אוכלוסייה מסוים.
לעומת הדוגלים בדין הדם, מדינות דוגמת צרפת הרפובליקנית עשו שימוש בלבדי בדין הקרקע והתעלמו לחלוטין מקיומן של קבוצות אתניות.
כאמור, במרבית המדינות מקובל להשתמש בשתי הדרכים, עם דגשים תואמים לצרכים המיוחדים של המדינות השונות.
דין הקרקע , היא דרך לקבלת אזרחות או השתייכות למדינה על סמך מקום לידתו או המקום בו מתנהלים חייו של פרט.
דין הקרקע נבדל משיטה אחרת, קדומה יותר – דין הדם.
את ההופעה הראשונה של דין הקרקע נוהגים לייחס לשינויים של קלייסתנס, שארגן את אזרחי אתונה לפי השתייכות טריטוריאלית במקום החלוקה השבטית הקודמת.
באימפריה הרומית היה נהוג דין הדם, עד שבמאה השלישית ניתנה אזרחות לכל האנשים החופשיים ברחבי האימפריה, ובכך נעשה מעבר לדין הקרקע, כי מנקודה זו והלאה האזרחות נקבעה לפי הטריטוריה בה חי או נולד הפרט.
דין הקרקע יונק את סמכותו המוסרית מההומניזם בעוד שדין הדם מבוסס על הפילוסופיה הדטרמיניסטית.
מונטסקייה, מחסידי זכות הדם, המחיש את דעתו בספרו "רוח החוקים" (1748) בזו הלשון: "דין הקרקע הוא עיוות שנובע מהאמונה שסייח שבא לעולם בין פרות הוא עגל." השקפה זו מבדילה בין אנשים ממוצאים שונים כמו בין מיני בעלי חיים שונים.
מדינות רבות, בהן האזרחות נקבעת בעיקר לפי דין הקרקע, חוקקו חוקים המעודדים את אזרחיהן לשעבר שהיגרו מהן, ואת צאצאיהם, לשוב אל המולדת הישנה, על בסיס דין הדם.
דין וינטרס הוא שחקן אמריקאי, התפרסם בסדרות "אוז", "חוק וסדר: מדור מיוחד", "הצילו", "רוק 30" ו"ברוקלין תשע-תשע".
וינטרס נולד למשפחה ממוצא אירי-איטלקי בניו יורק סיטי, הגדול מבין ארבעה אחים: ברדפורד, בלייר ושחקן הקולנוע סקוט ויליאם וינטרס.
בשנת 2009 התגלה אצל וינטרס נמק בין אצבעות רגלו לאחר צילום הפיילוט לסדרה Happy Town, כתוצאה מכך נאלץ לכרות שתי אצבעות מהרגל וחלק מהבוהן בסדרה של עשרה ניתוחים.
בשל הפציעה איבד וינטרס את מקומו בסדרה לשחקן סטיבן ובר ולא שיחק עד לאמצע 2010, עד שטינה פיי החזירה אותו לכמה הופעות אורח בסדרה "רוק 30".
וינטרס התפרסם לראשונה ב-1997 באחד התפקידים הראשיים בסדרת כותלי הכלא "אוז".
בסדרה גילם במשך שש עונות את האסיר ריאן אוריילי המשתייך לקבוצת האסירים האירים.
בסדרה שיחק לצד אחיו סקוט ויליאם וינטרס שגילם את דמותו של סיריל, אחיו המוגבל נפשית של ריאן.
הם היו שותפים לתא וריאן הגן על אחיו בקנאות עד הוצאתו להורג של סיריל.
באותה שנה השתתף גם בסרט "תאוריית הקשר"
ב-1999 הצטרף אל צוות סדרת המשטרה "חוק וסדר: מדור מיוחד", בה שיחק בתפקיד הבלש בריאן קסידי.
ב-2004 החל לשחק בסדרת הדרמה "הצילו" עד 2011 בתור ג'וני, אחיו השוטר של הכבאי טומי גאווין.
ב-2006 לוהק לסדרה הקומית המצליחה "רוק 30" על ידי יוצרת הפורמט טינה פיי.
בסדרה שיחק בתפקיד דניס דאפי החבר של כותבת המערכונים ליז למון.
ב-2007 השתתף בדרמה הקומית "נ.ב.
הופיע בשתי עונות הסדרה "שליחות קטלנית: יומני שרה קונור" בתפקיד הפרמדיק צ'ארלי דיקסון, ארוסה לשעבר של שרה קונור (לנה הידי).
בשנת 2016 השתתף בסדרה "גירושים" בתפקיד עורך דין.
בשנת 2017 שיחק בקומדיה השחורה "לילה קשוח" לצידה של סקרלט ג'והנסון.
מעורר השאול: מחפש השאול (2002)
חיפוש מופשט (2004) - סרט טלוויזיה
חורף של חלומות קפואים (2009)
דין לאנס או'גורמן הוא שחקן, אמן וצלם ניו זילנדי.
התפרסם כשחקן בסרטי "ההוביט" - "ההוביט: מסע בלתי צפוי", "ההוביט: מפלתו של סמאוג ו"ההוביט: קרב חמשת הצבאות" ובסדרות "בנות מקלאוד", "הרקולס הצעיר" ו"The Almighty Johnsons".
נולד באוקלנד, ניו זילנד לכריסטין וללאנס או'גורמן, צייר נופים במקצועו, משפחה שמוצאה מאירלנד.
יש לו אח צעיר יותר, ברט, שהוא גם שחקן וגם קומיקאי.
סבו מצד אמו היה צנחן אנגלי במלחמת העולם השנייה.
החל את דרכו כשחקן בסרט הילדים "רצי האבדון" ובתעשייה המקומית בניו זילנד.
השתתף בפרקים ספורים בסדרות המצליחות "הרקולס: המסעות המופלאים" ו"זינה הנסיכה הלוחמת".
ב-1998 שיחק או'גורמן בתפקיד ראשי לצידו של כוכב הקולנוע ראיין גוסלינג בתחילת דרכו בסדרה "הרקולס הצעיר" בהפקת סם ריימי בתפקיד איליוס הצעיר.
או'גורמן זכה בארצו למעמד של שחקן קולנוע מוערך בזכות הופעות בסרט המסע "עור נחש" לצידה של מלאני לינסקי והדרמה "צעצוע אהבה".
בשנת 2004 זכה או'גורמן להכרה גם באוסטרליה וברחבי העולם בזכות תפקידו בעונה הרביעית של סדרת הדרמה האוסטרלית "בנות מקלאוד" בתור לוק מורגן החבר של ג'ודי מקלאוד, עליו הועמד לפרס לוגי היוקרתי.
בתחילת 2011 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "The Almighty Johnsons" בתור אנדרס ג'ונסון (האל בראגי).
בשנת 2012 התפרסם או'גורמן בפנטזיה שוברת הקופות של פיטר ג'קסון "ההוביט: מסע בלתי צפוי" בתפקיד הגמד פילי, אחיינו של תורין (ריצ'רד ארמיטאג'), תפקיד שאותו גילם לכל אורך הטרילוגיה.
בינואר 2016 התחתן עם חברתו משכבר הימים, שרה וילסון, ובשנת 2019, נולדה בתם הראשונה.
+שנהסרטתפקידהערות1995Bonjour Timothyטימותי טיילור1998When Love Comes Alongמארק2001Snakeskinג'וני2003Toy Loveבן2008The Legend of Bloody Maryהכומר וויטאקר2009Sabotageבובי2010Kawa כריס2012ההוביט: מסע בלתי צפוי פילי2013ההוביט: מפלתו של סמאוג2014ההוביט: קרב חמשת הצבאות2015טרמבוקירק דאגלס2017Pork Pie ג'ון
דין אוליבר בארו הוא פוליטיקאי בליזי, שכיהן כראש ממשלת בליז בשנים 2009–2020. הוא כיהן גם כמנהיג המפלגה הדמוקרטית המאוחדת בבליז (UDP).
בארו הוא עורך דין במקצועו.
הוא למד בשנות ה-70 באוניברסיטת איי הודו המערבית בבליז ובג'מייקה, ובשנות ה-80 סיים תואר ראשון במשפטים ותואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת מיאמי בארצות הברית.
הוא החל את הקריירה המשפטית ב-1973 במשרד עורכי דין של דודו, הפך לשותף במשרד, אחר כך התקדם ופתח משרד משלו, ובהדרגה הפך לאחד מעורכי הדין הידועים בבליז, והופיע במספר משפטים חשובים.
בשנים 1993–1998 כיהן כשר החוץ וממלא מקום ראש הממשלה.
מ-1998 הפך למנהיג האופוזיציה, עד לניצחונה של מפלגתו, UDP, בבחירות של פברואר 2008 אז מונה לראש ממשלת בליז במקום סעיד מוסא.
הוא נבחר לכהונה שנייה בבחירות ב-7 במרץ 2012.
הבכור הוא הראפר "שיין" (Shyne), שנולד מחוץ לנישואין.
בנו ובתו הבאים נולדו מאשתו הראשונה, עורכת הדין לואיס יאנג.
ב-2009 נישא בארו בשנית לחברתו קים סימפליס, ולהם בת אחת.
דין ארתור הלר הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית.
הלר כיהן כסנאטור מטעם מדינת נבדה משנת 2011 עד 2019. קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
הלר נולד בקאסטרו וואלי שבמחוז אלמידה, קליפורניה, ובגיל צעיר עבר להתגורר עם משפחתו בקרסון סיטי שבנבדה.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים ב-1978 והמשיך ללימודי תואר ראשון במנהל עסקים באוניברסיטת דרום קליפורניה ב-1985, והתמחה באנליזה ביטחונית ופיננסית.
בשנים 1983–1988 עבד כסוכן מניות בבורסה בסן פרנסיסקו.
ב-1990 נבחר הלר לבית המחוקקים של נבדה.
לאחר מכן נבחר ב-1994 למזכיר המדינה של נבדה, ושירת בתפקיד זה עד שנת 2007. בשנים 2007 - 2011 שירת בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השני של נבדה.
במאי 2011 מונה על ידי המושל בריאן סנדובל לרשת את מושבו של הסנאטור הפורש ג'ון אנסין.
ב-2012 הוא נבחר לכהונה מלאה, ושירת את נבדה יחד עם הסנאטור הבכיר הארי ריד.
כחבר סנאט תמך ביוזמתו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה, שעליה הכריז בדצמבר 2014, לנרמול היחסים הדיפלומטיים בין קובה לארצו, ואף היה חבר במשלחת של הקונגרס לקובה, בה נכחו גם הסנאטורים פטריק ליהי ובן קרדין.
בבחירות לסנאט ב-2018 התמודד הלר מול המועמדת הדמוקרטית ג'קי רוזן, חברת בית הנבחרים, לה הפסיד בבחירות הכלליות בפער של 45.4% מול 50.4%.
בספטמבר 2021, הודיע כי יתמודד ב-2022, על תפקיד מושל נבדה מטעם המפלגה הרפובליקנית.
נחשב למועמד מוביל, אך המשך סירובו להכיר בניצחונו של הנשיא ביידן ב-2020, גרמו לו לאבד את היתרון ולהפסיד בפריימריז הרפובלקני לשריף ג'ו לומברדו, שלבסוף ניצח גם בבחירות הכלליות.
הלר נשוי ואב לארבעה ילדים.
דְיֵן (רוסית: День; עברית: יום) היה עיתון יהודי שיצא לאור בשפה הרוסית.
העיתון יצא לאור בעיר אודסה בין מאי 1869 לתחילת קיץ 1871.
דין היה בין העיתונים היהודיים הראשונים בשפה הרוסית.
הוא החל להתפרסם לאחר שעיתונים יהודים בשפה הרוסית הקודמים, ראזסווייט וציון נחלו כישלון במאמציהם להפוך לבמתם של יהודי האימפריה הרוסית.
כנראה הסיבה העיקרית לכישלונם הייתה טמונה בעובדה כי לא היו מספיק דוברי רוסית בקרב היהודים.
התנאים שקדמו להופעתו של הדין היו עדיפים על פני תנאיהם של רזסבט וציון.
בשנות הששים והשבעים של המאה ה-19 החל, בהתמדה, לגדול מספר יהודים באימפריה הרוסית הדובר את השפה הרוסית.
לגידול זה תרמו בתי ספר ממלכתיים המיועדים לילדי יהודים וגם בתי מדרש ממשלתיים בוילנה וז'יטומיר.
גורם נוסף שדחף להופעתו של העיתון היה התפשטות של רגשות אנטישמיים ברחבי האימפריה הרוסית.
ביטויים אנטישמיים מצאו כר פורה במאמרי דעה וכתבות אשר התפרסמו על גבי עמודיה של העיתונות הרוסית.
בסופו של דבר האווירה האנטי יהודית שהשתררה בעיתונות הרוסית הביאה לכך שהסניף האודסאי של חברת מרבי השכלה החליט להוציא לאור עיתון יהודי בשפה הרוסית.
לאחר השתדלותו של סניף חברת מרבי ההשכלה בעיר הבירה, סנקט-פטרבורג, הושג רישיון מהממשלה להדפסתו של העיתון.
הסניף באודסה נכנס למשא ומתן עם ש.
אורנשטיין בכדי שהאחרון יערוך את העיתון החדש.
הוסכם כי תקום ועדה שתפקידה יהיה לעבור על כלל מאמרים המוגשים למערכת העיתון לפרסום.
הסניף האודסאי מינה בתור נציגיו במערכת העריכה של עיתון את עמנואל סולובייצ'יק וש.