tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלחמה באלג'יריה גם הביאה ב-1958 לנפילת הרפובליקה הרביעית, שהייתה דמוקרטיה פרלמנטרית חלשה ופגיעה, והחלפתה ברפובליקה החמישית המבוססת על משטר נשיאותי ריכוזי וחזק.
במאי 1968 התקיימה בצרפת שביתה כללית שהובילו הסטודנטים, בדרישה לחירויות רבות יותר ונגד מדיניות משטר דה גול.
מחאות אלו הביאו להחלשת דה גול ולהתפטרותו באפריל 1969.
הנשיא ז'אק שיראק, אשר נכנס לתפקידו ב-1995 נקט במדיניות חוץ תקיפה ועצמאית, ועל אף שצרפת נטלה חלק פעיל בפעולות נאט"ו בבלקן בשנות התשעים, התנגד למלחמת עיראק ולמדיניותו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו.
בשנים 2015 ו-2016 חוותה צרפת מספר מתקפות טרור גדולות שבוצעו על ידי מחבלים אסלאמיסטים: הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו" והפיגוע במרכול היהודי בפריז שאירעו בינואר 2015, פיגועי נובמבר 2015 בפריז ופיגוע הדריסה בניס ביולי 2016.
האידאולוגיה הפוליטית הצרפתית השפיעה לאורך ההיסטוריה בצורה משמעותית על האידאולוגיה של מדינות העולם השונות, ואולם השפעתה של המהפכה הצרפתית הייתה הגדולה ביותר, והיא נתנה כוח לאזרח הקטן להשפיע על אופי וסוג הממשלה שישלטו עליו.
כיום, על פי חוקת הרפובליקה החמישית שאושרה ב-28 בספטמבר 1958, עומד בראש המדינה הנשיא שנבחר בבחירות דמוקרטיות חופשיות לתקופה של 5 שנים (בעבר היה נבחר ל-7 שנים).
הפרלמנט הצרפתי הוא פרלמנט דו-ביתי המורכב מהאספה הלאומית שהיא הבית התחתון ומורכבת מ-577 חברים הנבחרים בצורה ישירה בבחירות אזוריות לתקופה של 5 שנים, והסנאט שהוא הבית העליון של צרפת ובו 321 סנאטורים הנבחרים לתקופה של 9 שנים.
משנת 2004 צומצמה כהונת הסנאטורים ל-6 שנים, ומספרם עלה בהדרגה ל-346 עד שנת 2010 (348 נכון ל-2025), כדי לשקף את השינויים בדמוגרפיה הצרפתית.
הסנאטורים נבחרים על ידי המועצות המקומיות ועל ידי חברי האספה הלאומית.
מדיניות החוץ של צרפת מבוססת ברובה על מדיניות החוץ של האיחוד האירופי ושל ברית נאט"ו.
לצבא הצרפתי היסטוריה ארוכת שנים, שהשפיעה רבות על מהלך ההיסטוריה הצרפתית.
נשיא הרפובליקה הצרפתית הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של צרפת ושל ארסנל הגרעין שלה.
הגנה על השטח הטריטוריאלי של צרפת ביבשה, באוויר ובים;
לצד חברותה של צרפת בברית הצפון אטלנטית, נאט"ו, משמש הצבא הצרפתי לשמירה על יציבות גלובלית ופתרון סכסוכים מחוץ.
הכוחות המזוינים של צרפת מחולקים לחמישה ענפים:
המשמר הלאומי של צרפת (Garde Nationale)
מאז מלחמת העצמאות האלג'יראית היקף הגיוס לשירות חובה הופחת בהדרגה ולבסוף, בשנת 2001, בוטל שירות החובה לחלוטין על ידי ז'אק שיראק.
עם צבא שמנה בשנת 2006 כ-779,450 חיילים (259,050 בשירות סדיר, 419,000 בשירות מילואים, וכ-101,400 שוטרי הז'נדרמריה הצרפתית), הצבא הצרפתי הוא הצבא הגדול ביותר באירופה וה-13 בגודלו בעולם במספר חייליו.
הצבא הצרפתי הוא השני בפריסתו בכל העולם והשלישי בכמות כלי נשק הגרעיניים בעולם (לאחר ארצות הברית ורוסיה).
צרפת היא המדינה שמוציאה את האחוז הגבוה ביותר על ביטחון מבין מדינות האיחוד האירופי (כ-2.6% מהתמ"ג מעט יותר מהממלכה המאוחדת שמוציאה 2.4% מהתמ"ג).
כעשרה אחוזים מתקציב הביטחון של צרפת מופנים לתוכנית הגרעין שלה.
חלק גדול מהציוד הצבאי הצרפתי מיוצר בצרפת.
דוגמאות לכך כוללות את מטוס הקרב דאסו ראפאל, נושאת המטוסים שארל דה גול, הטיל אקסוסט והטנק לקלרק.
אף על פי שהיא פרשה מפרויקט היורופייטר צרפת עדיין משקיעה בפרויקטים צבאיים אירופאים כמו האיירבוס A400M.
צרפת היא ספקית נשק גדולה ורוב ארסנל הנשק שלה, המבוסס דרך הים והאוויר, חוץ מכלי נשק גרעיניים, ניתן לייצוא.
צרפת מחולקת ל-18 חבלים (régions).
13 מהם נמצאים בצרפת המטרופולינית וחמישה נמצאים מעבר לים.
החבלים עצמם מחולקים שוב ל-101 מחוזות (départements) ממוספרים ש-96 מהם בצרפת המטרופולינית וחמישה במחוזות צרפת מעבר לים.
מספר זה משמש בדרך כלל במיקוד של האזור ועד 2009 גם בלוחיות הרישוי של המכוניות באזור.
כאמור, חמישה מהמחוזות הללו נמצאים מעבר לים והם משמשים גם כמחוזות וגם כחבלים, אולם הסטטוס שלהם זהה לזה של החבלים ביבשת.
המחוזות מחולקים ל-341 רבעים (arrondissement) ואלו שוב מחולקים ל-4,032 קנטונים.
קנטונים אלו מחולקים ל-36,680 קומונות שהן רשויות מקומיות עם מועצה נבחרת.
שלוש קומונות, פריז, ליון ומרסיי מחולקות שוב ל-45 רבעים מוניציפליים.
החבלים, המחוזות והקומונות נקראים כולם "קולקטיבים טריטוריאליים" (Collectivités locales), זאת אומרת שיש בהם אסיפות מקומיות ומנהלות.
הרבעים והקנטונים הם רק חלוקות אדמיניסטרטיביות.
אולם עד 1940 גם הרבעים היו קולקטיבים עם אספה נבחרת, עד שנוהג זה הושעה על ידי משטר וישי ובוטל על ידי הרפובליקה הצרפתית הרביעית ב-1946.
בנוסף ל-18 החבלים ו-106 המחוזות לרפובליקה הצרפתית יש גם חמישה קולקטיבים מעבר לים, קולקטיב עצמאי אחד (קלדוניה החדשה) וטריטוריה מעבר לים אחת (הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת).
הקולקטיבים והטריטוריות מעבר לים מהווים חלק מהרפובליקה הצרפתית אך אינם מהווים חלק מהאיחוד האירופי.
צרפת מחזיקה גם במספר איים באוקיינוס ההודי, האטלנטי והשקט.
צרפת הקימה משרד לענייני סביבה ב-1971. נכון לשנת 2025, המשרד נקרא משרד האקולוגיה והלכידות הטריטוריאלית.
הכלכלה הצרפתית היא אחת הכלכלות החזקות בעולם.
צרפת חברה בארגון המדינות המתועשות (ה-G7) שבו שותפות 7 המדינות המתועשות החזקות בעולם (לאחר סילוקה של רוסיה מהארגון).
בשנת 2010 הייתה צרפת הכלכלה החמישית בחוזקה בעולם, אחרי ארצות הברית, סין, יפן, גרמניה.
צרפת הצטרפה ליוזמת האירו יחד עם 10 מדינות נוספות החברות באיחוד האירופי והחליפה את מטבע הפרנק הצרפתי המסורתי שלה באירו האירופי ב-1 בינואר 1999.
הכלכלה הצרפתית מורכבת מסקטור פרטי חזק (כ-2.5 מיליון חברות רשומות) והשקעות ממשלתיות גבוהות בסקטורים שונים כמו רכבות דוגמת ה-TGV, ענף האנרגיה (ייצור חשמל), ענף התעופה, חברות תקשורת ורבות נוספות.
מאז שנות התשעים החלה הממשלה לרפות את אחיזתה בכלכלה ולהקטין את החזקותיה בחברות הענק כמו אייר פראנס (חברת התעופה הלאומית של צרפת) ופראנס טלקום (חברת הטלפוניה הגדולה בצרפת ומהגדולות באירופה), וכן בהחזקותיה השונות הכוללות חברות ביטוח, בנקים והחזקות בתעשיות שונות.
וגם מחזיקה מתוך 500 החברות הגדולות בעולם ומתוך המאה החברות מחזיקה במספר החברות הרביעית בעולם והראשונה באירופה.
צרפת מדורגת כיעד התיירות מספר אחד בעולם.
בשנת 2007 עמד מספר התיירים במדינה על למעלה מ-80 מיליון, יותר מאוכלוסייתה.
לשם השוואה, בספרד (המדורגת כיעד התיירותי השני בגודלו) ביקרו 61 מיליון, בסין - 55 מיליון ובארצות הברית - 50 מיליון.
התיירות משפיעה לטובה על ייתרות מטבע החוץ של המדינה.
אחד המקומות המתוירים ביותר במדינה היא הבירה פריז.
ישנם גם תיירים הפונים לתיירות החורף באתרי הסקי במדינה, ואחרים באים ליהנות מהשקט באזורים הכפריים.
לצרפת תעשייה אווירית חזקה בראשות איירבוס והיא בעלת השפעה גדולה על התעופה עולמית.
בנוסף, היא המדינה היחידה באיחוד האירופי בעלת נמל חלל (מתקן שיגור לחלל).
ההיצע הרחב של שטחים פוריים והסובסידיות גבוהות שהאיחוד מעניק לחקלאים הופכים את צרפת ליצרנית החקלאית הגדולה באירופה.
בעוד ששאר מדינות המערב תלויות באנרגיה המבוססת על מחצבים מתכלים, כגון נפט, גז טבעי או פחם, תלותה של צרפת במחצבים אלה מעטה, בשל השקעותיה המאסיביות בתחום הגרעין.
כ-78 אחוז (נכון ל-2006) מהחשמל המיוצר בצרפת מקורו בתחנות כוח גרעיניות.
השקעות אלו הן הסיבה לכך שצרפת מייצרת פחות פחמן דו-חמצני מאשר שאר שמונה המדינות המתועשות הגדולות בעולם.
מסוף מלחמת העולם השנייה השקיעה הממשלה מאמצים לשלב את עצמה עם גרמניה, הן מבחינה תעשייתית והן מבחינה מדינית.
כיום יוצרות שתי המדינות את מה שנקרא "כור" של מדינות לשילוב גדול יותר באיחוד האירופי.
ב-13 בינואר 2012 איבדה צרפת לראשונה את דירוג האשראי המושלם שלה; על פי דיווח שמסר שר האוצר פרנסואה ברואן הורידה סטנדרד אנד פורס את הדירוג מ-AAA ל-AA+.
צרפת נמצאת במערב אירופה על חופי האוקיינוס האטלנטי והים התיכון.
היא גובלת בספרד ובאנדורה בדרום, באיטליה, בשווייץ ובגרמניה במזרח, בלוקסמבורג ובבלגיה בצפון.
בנוסף יש לה מספר מושבות בצפון אמריקה, באיים הקריביים, בדרום אמריקה, בדרום האוקיינוס ההודי, באנטארקטיקה והגדולה שבהן היא פולינזיה הצרפתית שבאוקיינוס השקט.
במושבות האלו היא גובלת בממלכת ארצות השפלה על האי סן מרטן וברזיל וסורינאם בגינאה הצרפתית שבדרום אמריקה.
לצרפת המטרופוליטנית צורת משושה ושטחה 547,030 קמ"ר.
יש בה מגוון גדול של סוגי נוף, ממישורים באזורי החוף ועד לרכסי ההרים של האלפים בדרום מזרח, מאסיף סנטרל בדרום והפירנאים בדרום מערב.
יותר ממחצית שטח הארץ מתחת ל-250 מ' מעל פני הים, ופחות מרבע שטחה נחשב לשטח הררי.
הנקודה הגבוהה ביותר בהרי האלפים, המון בלאן שגובהו 4,807 מטרים מעל לפני הים, נמצא על גבול צרפת ואיטליה.
יש בצרפת גם מערכת נהרות נרחבת הכוללת את הלואר, הגארון, הסן והרון, שמפריד בין רכס ההרים המרכזי לאלפים וזורם לים התיכון בנקודה הנמוכה ביותר במדינה, הקָמַארְג.
החלק המערבי והמרכזי הם מיוערים מאוד, ויש בהם מפעלים הידרואלקטריים, מקומות מרפא ואתרי ספורט חורף.
שיעור הריבוי הטבעי בצרפת נמוך (0.23%), ושיעור הפריון הוא 1.79 צאצאים לאישה (2023).
התפלגות אתנית של אוכלוסיית צרפת: 92% צרפתים, 3% צפון אפריקנים, 2% גרמנים, 1% ברטונים (חבל ארץ במערב צרפת) 2% אחרים (ממוצא פרובאנסלי, קטלאני ובסקי).
בצרפת כחמישה מיליון מהגרים, מתוכם בערך לשני מיליון יש אזרחות צרפתית.
צרפת היא המדינה שקולטת הכי הרבה פליטים במערב אירופה, כאשר בשנת 2005 היא קיבלה כ-50,000 פליטים.
בצרפת מתגוררים כ-, בצפיפות האוכלוסין נמוכה יחסית () ורוב האוכלוסייה היא אוכלוסייה עירונית.
קיימים הבדלים גדולים בצפיפות אוכלוסין באזורים שונים בצרפת.
במרכז המדינה קיים אזור נרחב שנקרא האלכסון הריק.
מעמדם של הומוסקסואלים ולסביות חוקי בצרפת עוד משנת 1791. בנוסף, צרפת יחד עם הולנד יזמו את הצהרת האו"ם בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית וחתומות עליה.
החוק הצרפתי מכיר באיחוד אזרחי החל משנת 1999, כל אדם, כולל להט"בים בודדים רשאי לאמץ ילדים בצרפת אולם אין הכרה במעמדו המשפחתי והמשפטי של בן הזוג.
נישואים חד-מיניים מקובלים חוקית בצרפת מאז אפריל 2013. הומואים ולסביות רשאים לשרת בצבא ללא אפליות.
קיים איסור מוחלט של אפליה על רקע נטייה מינית לרבות ביטויי שטנה ופרסומים פוגעניים.
לפי החוקה הצרפתית השפה הצרפתית היא השפה הרשמית היחידה בצרפת מאז 1992. לפיכך צרפת היא היחידה במערב אירופה (חוץ ממדינות זעירות כאנדורה או ליכטנשטיין) שיש לה רק שפה רשמית אחת בלבד.
למרות זאת, בצרפת מדוברות 77 שפות אזוריות כמו ברטונית, קטלאנית, אלזסית, אוקסיטנית ועוד.
מערכת החינוך בצרפת ניסתה לדכא את השפות הללו אבל כיום הן אפילו נלמדות בחלק מבתי הספר.
שפות זרות כמו פורטוגזית, ערבית, שפות ברבריות שונות ועוד מדוברות על ידי מהגרים.
בצרפת יש דתות רבות, כאשר חופש הדת היא זכות חוקתית.
על פי סקר מ-2019, האוכלוסייה בצרפת מתחלקת מבחינה דתית בצורה הבאה: 41% הם קתולים, 6% הם נוצרים אחרים, 40% אינם שייכים לדת כלשהי (כולל אתאיסטים ואגנוסטים), 5.6% מוסלמים, 6% בני דת אחרת או לא הצהירו, ו-0.8% יהודים.
קהילה מוסלמית משמעותית קיימת בצרפת מאז הקולוניזציה של אלג'יריה בשנות ה-30 של המאה ה-19. גלי הגירה בשנות ה-60 ובשנות ה-70 של המאה ה-20 הביאו לעלייתה של דת האסלאם למעמד הדת השנייה בגודלה בצרפת, לאחר הדת הקתולית.
הערכות באשר למספר המוסלמים בצרפת נעות בין 3 מיליון ל-4 מיליון מוסלמים כ-5-6%, מתוך אוכלוסייה כוללת של כשישים ושמונה מיליון נפש.
נטייתם של המוסלמים להתרכז באזורי מגורים משלהם, ושיעור הילודה הגבוה אצלם לעומת זה של שאר הצרפתים, הביאו ליצירת תת-תרבות מוסלמית צעירה ודומיננטית.
במערכת החינוך הצרפתית מאות אלפי תלמידים מוסלמים.
מספרם המדויק אינו ידוע, שכן גודל האוכלוסייה המוסלמית בצרפת שנוי במחלוקת.
חלק מן ההורים המוסלמים מעדיפים לחנך את בניהם בבתי ספר קתוליים פרטיים, אך הדבר כרוך בתשלום.
מספר בתי ספר מוסלמים פרטיים נפתחו לאחרונה, אך רוב התלמידים המוסלמים לומדים במערכת בתי הספר הציבוריים הצרפתים.
בצרפת חיים כיום כ־500 אלף יהודים ויהדות צרפת היא השנייה בגודלה בתפוצות אחרי יהדות ארצות הברית.
לרוב בני הקהילה זיקה חזקה לדת היהודית ולישראל.
הקהילה היום היא ספרדית ברובה, בעיקרה יוצאת צפון אפריקה: מתוניסיה, ממרוקו ומאלג'יריה, מתוקף היותם אזרחי צרפת בתקופת השלטון הקולוניאלי הצרפתי בצפון אפריקה.
קיימים גם יסודות ספרדיים אחרים כגון מהגרים מטורקיה, יוון ומבלקן, ממצרים וספרד.
האשכנזים מהווים היום 40 אחוז רובם חילונים בקרב יהודי צרפת.
היהודים מעורים היטב בחברה ובכלכלה, ועם זאת בולטת תופעת האנטישמיות בצרפת הרבה מעבר למקובל במדינות מערביות אחרות - זאת בגלל האוכלוסייה המוסלמית הגדולה בצרפת.
בשנת 1905 קיבלה צרפת את החוק הקובע את הפרדת הדת מהמדינה, ואוסר על המדינה לתעדף או לממן כל דת שהיא.
מדיניותה הרשמית של צרפת היא החילוניות - laïcité.
ההבדלים בין הדתות בצרפת הביאו בעבר לפיצול עמוק בחברה במשך מאות שנים, החל ממלחמות הדת בצרפת של המאה ה-16, עד לפרשת דרייפוס במאה ה-19, וכלה בעימותים עם האסלאם בימינו אנו.
הכנסייה הקתולית הייתה הדת השלטת עד למהפכה הצרפתית ב-1789, שבה העם התנער לא רק משלטונם של האצילים, אלא גם מכל המבנה הפוליטי והחברתי הישן, לרבות מעמדה המסורתי המבוסס של הכנסייה, משענתה העיקרית של המונרכיה האבסולוטית של בית בורבון.
האידאולוגיה הרפובליקנית החדשה הדיחה את הכנסייה ממעמדה המועדף, מעמד של רשות נפרדת בעלת רכוש משלה וכוח רב.
נכסי הכנסייה הולאמו לרשות המדינה, ואנשי הכמורה חויבו להישבע אמונים לממשלת צרפת.
הייתה זו התחלת התפתחות האידאולוגיה החילונית הרפובליקנית בצרפת.
הקתוליות הוכרה כאמונתם של רוב אזרחי צרפת הרפובליקנית, אך נפוליאון העניק גם ליהדות ולכנסיות פרוטסטנטיות מעמד של דתות המוכרות על ידי המדינה.
ארבע הדתות הרשמיות (קתולים, יהודים, לותרנים וכנסיות הרפורמה) קיבלו מן המדינה מימון והגנה, עד לשנת 1905, אך שום דת לא הוכרה כ"דת המדינה".
צרפת החלה לראות באמונה הדתית את עניינו האישי של האדם, ולא נושא שלמדינה יש בו עניין כלשהו.
הזהות שטופחה לאחר המהפכה הייתה זהות לאומית צרפתית, הרואה בהפגנת זהות דתית עניין שאינו רצוי.
הגישה הצרפתית אינה נוגעת רק להפרדת הדת מהמדינה ככזו, אלא לזהות הלאומית הצרפתית.
צרפת היא מדינת הגירה, ובשנת 1988 גילה הסוציולוג הצרפתי ז'ראר נוארייל (Gerard Noiriel) כי לפחות אחד מהורי הוריו של כל צרפתי רביעי נולד מחוץ לצרפת.
אך המדיניות כלפי גלי ההגירה היא מדיניות של הטמעה בזהות הצרפתית, השוללת כל גילוי של זהות שאינו תואם את הלאומיות הגאלית ההיסטורית המועלית על נס כדרך החיים הצרפתית.
בסיסה של החברה הצרפתית לפי תפיסה רפובליקנית קיצונית זו, הוא הזהות הצרפתית הרפובליקנית המשותפת, ועל זהות זו יש להגן מפני כל איום, פנימי או חיצוני.
צרפת הפכה לארץ הגירה, אך אינה רואה את עצמה ככזו.
גישה זו עזרה להטמעת גלי הגירה מאיטליה, מפולין, וממזרח אירופה, מסוף המאה ה-19 ובין מלחמות העולם, אך היא נתקלת בקשיים כאשר מנסים ליישמה כלפי מיליוני המהגרים מצפון אפריקה, שהגיעו לצרפת לאחר מלחמת העולם השנייה.
החוק הצרפתי קובע כי בתי ספר המופעלים על ידי הממשל הלאומי או האזורי אינם יכולים לאמץ או לקדם כל דוגמה דתית, בין אם המדובר בדת ממסדית קיימת, או אף היעדרה של כל דת, וכל פילוסופיה אחרת.
הם צריכים להיות פתוחים בפני ילדים מכל דת שהיא.
בית הספר הצרפתי מצפה מתלמידיו להשאיר את אמונותיהם הדתיות והאחרות, כמו גם את זהותם האתנית הנפרדת, מחוץ לבית הספר.
לא מתאפשר להם להיעדר מבית הספר בשל חגים דתיים.
החינוך הצרפתי הוא אחיד, ואין בו כל מקום לווריאציות דתיות או אזוריות, הנובעות מדת, תרבות או מוצא אתני (על אף שכל בתי הספר ה"ציבוריים" בצרפת הם חילוניים, המדינה מממנת רשת של בתי ספר קתולים פרטיים.
כן קיימות מערכות פרטיות של בתי ספר יהודים, מוסלמים, ואף לותרנים ומתודיסטים, שאינה ממומנת על ידי המדינה).
בתי הספר מלמדים לפי תוכנית לימודים אחידה, שאינה כוללת התייחסות לדת, ומלמדת גרסה אחידה של ההיסטוריה הצרפתית, שמטרתה ללמד את התלמידים להיות "צרפתים", ולפתח זהות אזרחית צרפתית, המעצבת במודע ערכים רפובליקניים, דמוקרטיים ואזרחיים.
תחילת הספרות הצרפתית הייתה בימי הביניים, כשצרפתית עוד לא הייתה שפה אחידה אלא היו מספר ניבים, וכותבים שונים השתמשו באיות ודקדוק של אזורם.
ז'אנר חשוב בשירה הצרפתית של ימי הביניים היו שירי העלילה (Chansons de geste) שהחשוב והמפורסם מביניהם הוא שירת רולאן.
טקסטים צרפתיים רבים מימי הביניים, כמו טריסטן ואיזולדה ולנסלוט והגביע הקדוש, אינם חתומים.
למרות האנונימיות של רוב הכתבים הצרפתיים מהתקופה ישנם מספר כותבים מפורסמים, כמו כרטיאן מטרואה.
אחד הסופרים החשובים ביותר בספרות הצרפתית הוא פרנסואה רבלה, שיצירתו המפורסמת ביותר היא גרגנטואה ופנטגרואל.
הצרפתית המודרנית שאלה אלמנטים רבים מהסגנון שלו.
מאוחר יותר כתב לה פונטן את משליו הידועים.
אולם שיאן של הספרות והשירה הצרפתיות היה במאות ה-18 וה-19. במאה ה-18 קמו סופרים חברתיים מהחשובים בעולם כוולטר, דני דידרו ורוסו.
סופר הילדים החשוב ביותר היה שארל פרו, שכתב סיפורים כמו החתול במגפיים, סינדרלה והיפהפייה הנרדמת.
במאה ה-19 קמו סופרי הנובלות הגדולים כמו ויקטור הוגו, אלכסנדר דיומא וז'ול ורן, שהיו מהסופרים החשובים והפופולריים בעולם.
סופרים חשובים נוספים בצרפת של המאה ה-19 היו אמיל זולא, גי דה מופאסאן, וסטנדל.
השירה הסימבולית הייתה תנועה חשובה בשירה הצרפתית של המאה ה-19, עם יוצרים כמו שרל בודלר ופול ורלן.
במאה ה-20 הסופרים הצרפתיים הפופולריים ביותר בצרפת ומחוצה לה היו אנטואן דה סנט-אכזופרי, לואי פרדינאן סלין ואלבר קאמי.
בצפון-מזרח צרפת נמצאות חלק מהקתדרלות והבזיליקות הגותיות החשובות באירופה, ביניהן בזיליקת סן-דני (בה נקברו מלכי צרפת), קתדרלת ריימס (בה הוכתרו המלכים), קתדרלת שארטר, קתדרלת אמיין, וקתדרלת נוטרדאם דה פארי.
בנוסף למבנים דתיים, שימשה האדריכלות הגותית גם לבניית ארמונות, החשוב מביניהם הוא ארמון האפיפיורים באביניון.
במהלך ימי הביניים האצילים הפאודלים בנו לעצמם טירות מבוצרות כדי להראות את כוחם.
גם ערים מבוצרות היו שכיחות (כמו קרקסון ומון סן-מישל), אך רוב הטירות מאותה תקופה לא שרדו עד ימינו.
טירות חשובות מאז שניתן לראות גם היום הן טירת שינון, טירת אנז'ה, טירת המלך רנה בטרסקון וטירת ונסן.
סופה של מלחמת מאה השנים סימל שלב חשוב בהתפתחות הארכיטקטורה הצרפתית; אז החל הרנסאנס הצרפתי כאשר הוזמנו אמנים מאיטליה וספרד לחצר הצרפתית, ונבנו ארמונות מגורים רבים, בעיקר באזור עמק הלואר, שהושפעו מן הסגנון האיטלקי.
כיום נשארו ארמונות רבים מהרנסאנס, הכוללים את ארמון שמבור, ארמון שנונסו, טירת אמבואז ועוד.
לאחר הרנסאנס האדריכלות המקובלת הייתה בסגנון הבארוק.
בצרפת השתמשו בסגנון זה בעיקר לבניה חילונית, ולא במבנים דתיים.
הכנסייה הקתולית השתמשה באדריכלות הבארוק כדרך למשוך את ההמונים ולייפות את הכנסייה (דוגמה טובה לכך היא בזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן), אך תוכנית זו לא הצליחה כל כך בצרפת.
הבארוק הצרפתי היה מקור ההשראה למאפיינים רבים בארמון ורסאי, והמפקח על העבודות בארמון, ז'ול ארדואן-מנסאר, נחשב לארכיטקט החשוב ביותר בצרפת של תקופת הבארוק.
מנסאר היה אחראי גם לבניית הכיפה המרשימה של ארמון האינווליד בפריז.
מבנים מרשימים מתקופת הבארוק יכולים להימצא גם באזורים שבאותה התקופה לא היו שייכים לצרפת, כמו ארמון סטניסלאס בננסי.
לאחר המהפכה הצרפתית הרפובליקאים העדיפו את הסגנון הנאו-קלאסי, אף שסגנון זה הגיע לצרפת עוד לפני המהפכה במבנים כמו הפנתאון של פריז או הקפיטול של טולוז.
שער הניצחון וכנסיית מדלן בפריז מייצגים בצורה הטובה ביותר את הסגנון הזה בתקופת נפוליאון.
תחת שלטונו של נפוליאון השלישי החל גל חדש של בנייה אורבנית מסודרת ומתוכננת, ושיאו היה בבנייה מחדש של פריז תחת שרביטו של הברון אוסמן.
אחד המבנים המרשימים ביותר שעוצבו כחלק מהבניה החדשה הזו הוא בית האופרה גרנייה שנבנה על ידי שארל גרנייה.
בסוף המאה ה-19 גוסטב אייפל תכנן גשרים רבים ברחבי צרפת אך עבודתו המפורסמת ביותר היא מגדל אייפל, שנבנה לכבוד התערוכה העולמית בפריז ב-1889.
במאה ה-19 הודות למאמציהם של אנשי רוח, ארכאולוגים, אדריכלים ומשמרים כגון ויקטור הוגו, פרוספר מרימה ואז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק החלה צרפת לשפץ, לשקם ולשמר מבנים עתיקים מימי הביניים ובפרט מבנים גותיים שחלקם ניזוקו במהפכה וחלקם עקב פגעי הזמן.
גל התחייה הגותית סחף את צרפת ובמסגרתו שוקמו, שופצו, שוחזרו והושלמו קתדרלות וכנסיות גותיות רבות, בהן: קתדרלת נוטרדאם דה פארי, סנט שאפל, קתדרלת קלרמון-פראן, קתדרלת רואן, כנסיית סנט אואן, בזיליקת סן-דני ועוד.
במאה ה-20 עיצב האדריכל השווייצרי לה קורבוזיה מבנים רבים בצרפת כמו כנסיית נוטרדאם די או.
בתקופה האחרונה האדריכלים הצרפתים מערבבים בין סגנונות אדריכלות חדשים וישנים.
הדוגמאות הבולטות לכך הן פירמידת הלובר ומרכז פומפידו.
ענפי הספורט הפופולריים ביותר בצרפת הם כדורסל, כדורגל, כדוריד ורוגבי.
צרפת אירחה את המונדיאל בכדורגל בשנים 1938 ו-1998 וב-2007 אירחה את אליפות העולם ברוגבי.
הסטאד דה פראנס הוא האצטדיון הגדול בצרפת.
מרוץ האופניים המפורסם בעולם, הטור דה פראנס, מתקיים מדי שנה בצרפת.
אירועי ספורט חשובים נוספים בצרפת כוללים את מרוץ 24 השעות של לה מאן וטורניר הרולאן גארוס.
המשחקים האולימפיים חודשו בצרפת בסוף המאה ה-19 לאחר העלאת הרעיון על ידי הברון פייר דה קוברטן.
פריז הייתה העיר הראשונה שארחה את האולימפיאדה אחרי אתונה בשנת 1900, והיא גם הייתה משכנו הראשון של הוועד האולימפי הבינלאומי בטרם עבר ללוזאן.
בסך הכול צרפת אירחה את המשחקים האולימפיים שש פעמים, שלוש פעמים את משחקי הקיץ ושלוש פעמים את משחקי החורף.
נבחרות צרפת בכדורגל וברוגבי נקראות "הכחולים" (Les Bleus), כצבע החולצה של הנבחרות וכן אחד מצבעי הטריקולור.
הסמל של הנבחרות הוא התרנגול הגאלי, אחד מסמליה הלא הרשמיים של צרפת.
נבחרת הכדורגל של צרפת זכתה ביורו 1984 וביורו 2000 וגם במונדיאל 1998 ובמונדיאל 2018. נבחרת הרוגבי, היא האלופה הנוכחית של אליפות שש האומות, ועל אף שמעולם לא זכתה באליפות העולם ברוגבי, נחשבת לאחת הנבחרות הטובות בעולם.
צרפת היא מקום הולדתו של הקולנוע והייתה אחראית לרבות מהתרומות משמעותיות המוקדמות לקולנוע.
כמה מהתנועות החשובות שתולדות הקולנוע (כמו הגל הצרפתי החדש) הגיעו מצרפת והצלחתו של הקולנוע באה באופן חלקי כתוצאה מתמיכתה של ממשלת צרפת.
מלבד המסורת הקולנועית החזקה והחדשנית שלה, צרפת הייתה גם מקום מפגש לאמנים מכל רחבי אירופה והעולם.
מסיבה זו, הקולנוע הצרפתי לעיתים כרוך גם בקולנוע של מדינות זרות.
אמנים ממדינות כמו פולין (רומן פולנסקי, קשישטוף קישלובסקי), ארגנטינה, רוסיה, אוסטריה (מיכאל הנקה), וגאורגיה.
במאים ממדינות אלו בולטים בשורות הקולנוע הצרפתי.
לעומת זאת, למספר במאים צרפתיים הייתה קריירה פורה ובעלת השפעה במדינות אחרות, כגון לוק בסון, ופרנסיס ובר שפעלו בארצות הברית.
לצרפת היסטוריה מוזיקלית ארוכה ומגוונת.
היא חווה תור זהב במאה ה-17 בזכות לואי הארבעה עשר, שהעסיק מספר מוזיקאים ומלחינים מוכשרים בחצר המלוכה.
המלחינים הנודעים ביותר בתקופה זו כוללים את מארק-אנטואן שרפנטייה, פרנסואה קופרן, מישל-ריצ'רד דלנדה, ז'אן-בטיסט לולי ומרין מארה, כולם מלחינים בחצר המלך.
לאחר מותו של לואי הארבעה עשר, איבדה היצירה המוזיקלית הצרפתית את הדינמיות, אך במאה הבאה המוזיקה של ז'אן-פיליפ רמו הגיעה ליוקרה מסוימת, והיום הוא עדיין אחד המלחינים הצרפתים הנודעים ביותר.
ראמו הפך למלחין הדומיננטי של האופרה הצרפתית ולמלחין הצרפתי המוביל בצ'מבלו.
מלחינים צרפתים מילאו תפקיד חשוב במהלך המוזיקה של המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, הנחשבת לעידן המוזיקה הרומנטית.
מוזיקה רומנטית הדגישה כניעה לטבע, קסם לעבר ולעל טבעי, חקר צלילים יוצאי דופן, מוזרים ומפתיעים, והתמקדות בזהות לאומית.
תקופה זו הייתה גם תור זהב לאופרות.
המלחינים הצרפתים מהתקופה הרומנטית כללו את: הקטור ברליוז (הידוע בעיקר בזכות הסימפוני הפנטסטי שלו), ז'ורז' ביזה (הידוע בעיקר בזכות כרמן, שהפכה לאחת האופרות הפופולריות והמבוצעות ביותר בעולם), פרידריך שופן (אשר היה פולני במקור אך החזיק באזרחות צרפתית וכן חי ופעל בפריז) ורבים אחרים.
צרפת ידעה מלחינים חשובים ובעלי השפעה בז'אנר הקלאסי גם במאה העשרים, עם מלחינים כגון קלוד דביסי, מוריס ראוול ופול דיקא הנחשבים למלחינים אימפרסיוניסטים, אוליבייה מסייאן, אריק סאטי (אשר נחשב בעיני רבים כאחד המבשרים של המוזיקה המינימליסטית), פייר בולז ורבים נוספים.
המוזיקה הצרפתית עקבה אחר כך אחר הופעתה המהירה של מוזיקת פופ ורוק באמצע המאה ה-20. אף על פי שיצירות דוברות אנגלית זכו לפופולריות במדינה, מוזיקת הפופ הצרפתית, המכונה שאנסון פרנסייז, נותרה גם כן פופולרית מאוד.
בין אמני השאנסון הצרפתי החשובים ביותר במאה ה-20 ניתן למצוא את אדית פיאף, ז'ורז' בראסנס, איב מונטאן, ליאו פרה, ברברה ושארל אזנבור.
על אף שלא היה צרפתי אלא בלגי פלמי, לא ניתן שלא להזכיר את אחד מסמלי השאנסון הצרפתי, ז'אק ברל, אשר חי בצרפת ושר בשפה הצרפתית.
בשנת 1994 עדכנה צרפת את חוק שידורי הרדיו שלה והכניסה בו את תיקון "פלשה".
לפי התיקון, חייבים לפחות 40% מן השירים המשודרים בתחנות הרדיו בשעות האזנת השיא להיות בשפה הצרפתית, זאת במטרה להגן ולטפח את תעשיית המוזיקה המקומית.
צרעה גרמנית (שם מדעי: Vespula germanica) היא מין של צרעה חברתית.
צבע הגוף: צהוב ועליו כתמים שחורים
מזון: צוף פרחים, טל דבש, חרקים, חלק פגרים
תפוצה: אירופה, אסיה, אמריקה הצפונית, צפון אפריקה
תפוצה בארץ ישראל: במרכז ובצפון, באביב ובקיץ.
הצרעה הגרמנית בונה קן במחילה באדמה או בנקיק בין סלעים.
הקן עשוי מנייר אפור שהיא מייצרת מחומר צמחי שנטחן בפיה ומעורבב ברוק.
לאחר בניית הקן מטילה המלכה ביצים בתאים השונים ומטפלת בהן עד בקיעתן וגדילתן של דור הפועלות הראשון.
לאחר גמר גידולן, מטפלות הפועלות בפעילויות התחזוקה, איסוף המזון והטיפול בצאצאים.
המלכה עוסקת רק בהטלת ביצים.
לקראת תום העונה, מטילה המלכה כמה ביצים לא מופרות בתוך תאים גדולים יותר, ומהן מתפתחים זכרים ומלכות צעירות.
כשהקן מאוכלס בצפיפות הוא יכול להגיע ל-15 קומות של תאים.
הצרעה הגרמנית חובבת טל דבש שמפרישות כנימות היושבות על גזעי עץ השקד וענפיו.
היא חובבת גם בשר ואוכלת גם את הכנימות עצמן.
היא נמשכת גם לפגרים וטורפת גם את הזבובאים המגיעים אליהם.
עקיצת הצרעה מכאיבה מאוד אך אינה מסוכנת לבני אדם שאינם רגישים במיוחד לארס הצרעה.
עקיצתן של כמה צרעות עלולה לגרום להלם אנפילקטי.
כאשר נעקץ ילד קטן או אדם קשיש מומלץ לפנות לרופא.
צָרְעָה (מבטאים: צוֹרְעָה) הוא קיבוץ בלב שפלת יהודה, הוא ממוקם מעל אפיק נחל שורק ליד העיר בית שמש.
הקיבוץ הוא חלק ממחוז ירושלים ומהמועצה האזורית מטה יהודה.
קבוצת המייסדים הראשונה היו לוחמי הפלמ"ח, שעלו על הקרקע ביום ה' בכסלו ה'תש"ט, ה-7 בדצמבר 1948. נקודת ההתיישבות הראשונה נקבעה במרומי הרכס, על חורבותיו של הכפר הפלסטיני סרעה, וכשנה וחצי לאחר העלייה על הקרקע החל המעבר אל נקודת הקבע על צלע הגבעה, מול עמק שורק.
צרעה היה אחד מ"ישובי המשלט", יישובים שמטרתם הייתה להבטיח את שטחיה החדשים של מדינת ישראל בעודה צעירה.
לאורך השנים נקלטו בקיבוץ גרעיניים תנועתיים שונים וביניהם נוער חלוצי מדרום אפריקה, בוגרי "התנועה המאוחדת", "הנוער העובד והלומד" ו"הבונים".
בקיבוץ נקלטו בנוסף משפחות ובודדים ממדינות שונות.
בספטמבר 1961 החליטו חברי הקיבוץ לבטל את הלינה המשותפת, ובכך היו לקיבוץ הראשון בישראל שצעד בדרך זו.
בשנת 2015 יצא לאור הסרט התיעודי סרעה של הבמאי וחבר הקיבוץ מיכאל קמינר שבו הוא מספר כיצד התוודע לסיפור עליית הקיבוץ על חורבות הכפר הפלסטיני סרעה ומפגיש את ותיקי הקיבוץ עם פליטי הכפר.
השם צרעה מוזכר במקרא בספר יהושע המונה את העיר צרעה בתחום שבט יהודה ובגבול שבט דן: "בַּשְּׁפֵלָה: אֶשְׁתָּאוֹל וְצָרְעָה" (ט"ו, ל"ב).
צרעה ידועה כאזור מולדתו של השופט המקראי שמשון.
שמה השתמר בשם הכפר הערבי "סרעה" (صرعة) שחרב במלחמת העצמאות, כך קיבוץ צרעה הסמוך לו נושא את שם האתר המקראי.
בתוך הקיבוץ פועלת מערכת חינוך המיועדת לגיל הרך והגנים בלבד.
ילדים בגילאי בתי ספר יסודי ועד תיכון מופנים אל מוסדות חיצוניים של המועצה האזורית מטה יהודה או לומדים בבית הספר הר-טוב שפועל בקיבוץ ומלמד שכבות יסודי עד תיכון.
הקיבוץ מתהדר בשטחים רחבים של גידולי שדה ומטעים.
שטחי המטעים כוללים את גידולי כרמי הענבים המיוחדים אותם סיפק בעבר ליצרנים חיצוניים עד שבשנת 1993 הוחלט לפתוח את יקב צרעה כיקב בוטיק ולהפיק יין בתוך הקיבוץ.
הרפת, רפת יהודה - רפת מאוחדת של הקיבוצים: צרעה, צובה ונתיב הל"ה.
היא אחת מהרפתות הגדולות ביותר בישראל.
גידולי שדה - לצרעה שטחים רבים של גידולי שדה (חיטה, תירס, כותנה, חמניות, אספסת) ומטעים (שקדים, ענבים, רימונים, פקאנים).
חממות לגידול תרנגולי הודו למאכל.
עיזים שגדלו בפינת החי ונחלבו ביד, מהחלב ייצרו גבינות וחלב עיזים (בעבר).
מפעל כלי רכב חשמליים בשם "צרעה מערכות אקטיביות".
אזור תעשייה - (נשרף ב-25 ביוני 2007, נבנה מחדש מספר שנים לאחר מכן).
רהיטי צרעה - מפעל ליצור רהיטים.
בשנת 1958 יסד הקיבוץ את מפעל I.C.M (israel cycling manufacturer) שפעל באזור התעשייה של בית שמש עד לסוף שנות ה-70. המפעל ייצר אופניים, ובפרט את הטוסטוס "טילון".
ממקימי הקיבוץ: הפרופסור זוכה פרס ישראל אליעזר שביד
בין האנשים שגרו בקיבוץ לאורך השנים נמנים:
חבר הכנסת לשעבר יאיר צבן שגר בקיבוץ בשנותיו הראשונות
חבר הכנסת לשעבר משה (מוסה) חריף
הסופר והמחנך אריה (בודה) בודנהיימר
הסופר, מורה הדרך, המורה והמחנך - מעוז חביב
בין אלה שנולדו וגדלו בקיבוץ, היו גם:
צרעת, הידועה גם בשם מחלת הנסן, היא מחלה זיהומית הנגרמת על ידי החיידק ממין Mycobacterium leprae ויכולה להוביל לעיוותים בגוף ולפצעים אדומים על העור.
המחלה קרויה על שם החוקר הנורווגי גרהארד ארמור הנסן (Hansen), שבשנת 1873 זיהה את החיידק הגורם למחלה, המופיע בריכוזים גבוהים מאוד בפצעי הצרעת.
בימי קדם הייתה צרעת שם משותף למספר מחלות, כמעט כמו דבר, והתייחסה בדרך כלל למחלות עור שונות: מחלות מין, שחפת, פסוריאזיס, אקזמה, וגם מחלת הצרעת.
פירוש המילה "צרעת" בעברית הוא פריחה על העור.
צרעת היא אחת המחלות המעניינות ביותר מנקודת מבט היסטורית, והיה לה חלק משמעותי בתולדות האדם, היא העסיקה רבות את דמיונו ובאה לידי ביטוי רב באמנות.
המילה "צרעת" ו"מצורע" מרתיעה רבים עד עצם היום הזה.
במצרים, לאורך אלפי שנים, היו מקרי תחלואה בצרעת.
הצרעת נזכרת בספר ויקרא, בפרשת מצורע ניתן לקרוא בפירוט על היחס המקראי לחולים במחלה.
הירחון נשיונל ג'יאוגרפיק, קבע שפרשת מצורע, שנכתבה לפני כ-3,000 שנה, היא הפעם הראשונה בהיסטוריה שאנו מוצאים נהלים להתמודדות עם מחלה מידבקת.
עם זאת, קשה לדעת האם הצרעת המתוארת במקרא היא מחלת הצרעת של ימינו, שלא מתאימה למחלת הנסן.
הזיהוי המוטעה בין הצרעת המקראית לבין המחלה המקובלת כיום בשם זה, כנראה נעשה בתרגום השבעים כאשר תרגמו את המילה המקראית צרעת למחלת העור שהייתה בזמנם והיא ה"לפרה" הידועה כיום כ"מחלת הנסן".
מקובל שאת המחלה הביאו לארץ ישראל חייליו של אלכסנדר הגדול והצרעת המתוארת בברית החדשה היא אכן "מחלת הנסן".
תולדות מחלת הצרעת מתועדים מזה אלפי שנים אף במזרח, בהודו (שם קראו לה קוסטה) ובסין.
קיים אף תיעוד של המחלה בפרס עוד משנת 500 לפנה"ס.
מחלת הצרעת הגיעה מהמזרח ליוון, ובכתבי היפוקרטס היא נקראת לאוקה, אלא שלא ניתן לדעת בוודאות אם כל אותן מחלות שנקראו "צרעת" אכן היו המחלה שאנו מכירים היום.
ביוון הוקמו מקומות מקלט מקודשים לחולי הצרעת, מעין מושבת מצורעים שבראשה עמד כהן דת.
בימי האימפריה הרומית הגיעה מחלת הצרעת לרומא עם חיילים ששבו מהמזרח, ומשם התפשטה לשאר חלקי אירופה.
במאות השביעית והשמינית קיימים כבר דיווחים רבים על מקרי צרעת במדינות דרום אירופה ובמקומות רבים נחקקו חוקים מיוחדים ביחס לחולים במחלה.
החל מהמאה האחת-עשרה המחלה התפשטה במדינות צפון אירופה, כאשר צלבנים ועולי רגל שבו מהמזרח כשהם נגועים במחלה.
בשנת 1200 נספרו בצרפת לבדה 2,000 מוסדות לטיפול בחולי צרעת, ובכל המדינות הנוצריות היו מעל 19,000 מוסדות כאלה, ששכנו לרוב מחוץ לתחומי הערים.
מצורעים נודו באופן גורף מהקהילה וזאת בטקסים דתיים שמשמעותם הייתה למעשה הכרזת מוות חברתי למצורע.
על מצורעים נאסר להינשא, הם צוו ללבוש בגדים מזהים מיוחדים, במקומות רבים חויבו מצורעים להזהיר אחרים מפני בואם על ידי שימוש בפעמון או ברעשן שכונה "הרעשן של לזרוס".
בשנת 1313 רצה פיליפ הרביעי ("הנאה") לשרוף את כל המצורעים שבצרפת, אולם צעד קיצוני זה נאסר עליו על ידי הכנסייה.
לזרוס הקבצן, שסופר עליו כי שכב ליד דלתו של עשיר כשהיה מכוסה פצעים שכלבים ליקקו, הפך לפטרונם של המצורעים.
בית החולים הראשון למצורעים הוקם בשאלון-אן-שמפאן (Chalons) בשנת 580. בוונציה הוקם בית חולים למצורעים על האי סן לזרו ובפריז נפתח במאה ה-12 בית חולים למצורעים סנט לזרה.
בבריטניה הוקדשו בדרך כלל בתי החולים למצורעים לקדוש סנט ג'ורג'.
הצרעת הייתה נפוצה מאוד באירופה לקראת סוף ימי הביניים, למשל בשוודיה היו עשרים בתי חולים למצורעים בסוף ימי הביניים.
מאז תום ימי הביניים הייתה ירידה הדרגתית במספר מקרי הצרעת באירופה, ירידה שנמשכת עד ימינו.
כך, לדוגמה, באמצע המאה התשע-עשרה היו בנורווגיה 2,858 מצורעים ובאמצע המאה העשרים נותרו בה שבעה מצורעים בלבד.
באסיה, לעומת זאת, המחלה עדיין נפוצה.
כך, באמצע המאה העשרים הייתה הערכה כי בהודו לבדה יש כמיליון חולי צרעת.
קיימים מקרי צרעת רבים גם בסין, בקוריאה, ביפן, במיאנמר ובמדינות אחרות.
באמצע המאה העשרים היו כ-1.6 מיליון חולי צרעת באפריקה עם ריכוזים גדולים בניגריה ובאתיופיה.
בצפון אמריקה, שם לא היה חיסון טבעי לצרעת בקרב אוכלוסיית הילידים, היו באמצע המאה העשרים כ-1,500 חולי צרעת.
ההערכה היא כי מהגרים מצפון אירופה הביאו את המחלה לצפון אמריקה.
במאה העשרים הייתה המחלה נפוצה מאוד בדרום אמריקה וכנראה הובאה לשם על ידי עבדים אפריקאים.
המחלה הגיעה גם ליבשת אוסטרליה, כנראה על ידי פועלים סינים שבאו לעבוד במכרות הזהב ביבשת.
ההערכה באמצע המאה העשרים הייתה כי ישנם כ-5–10 מיליון מקרי צרעת בעולם.
יש הטוענים כי בארץ ישראל הפך אתר ההרודיון בתקופה הביזנטית למושבת מצורעים אותו הקימה הקיסרית אודוקיה (אשתו של הקיסר הרומי תאודוסיוס מהמאה הרביעית).
בחיבור מהמאה ה-14 עולה כי בביקורה בירושלים, בנתה הקיסרית משכן לחולי הצרעת וכינתה אותו "פורידיסיה".
אמנם, אף בירושלים עצמה הייתה קיימת מושבת מצורעים בשולי הרובע היהודי, במקום שבו עומד כיום "גן התקומה" הצמוד לחומה, סמוך למגרש החניה של הרובע היהודי.
ב-1865 העותקה המושבה אל מחוץ לחומות, למבנה שנבנה במיוחד לצורך כך בשולי שכונת מחנה ישראל (כיום – המנזר הלזריסטי), ובסוף המאה ה-19 הוקם בית החולים הנסן כבית חולים לחולי צרעת.
בית החולים ששכן בבניין בשכונת טלביה ליד תיאטרון ירושלים נסגר עקב מיעוט חולים בשלהי המאה ה-20.
מחלת הצרעת נחשבה כמחלה חשוכת-מרפא לאורך ההיסטוריה.
הוא נכנס לרפואה המערבית המוקדמת ב.
הכימאית האמריקאית אליס בול פיתחה תרופה המבוססת על השמן המופק מזרעי עץ הצ'ולמוגרה שנתנה תוצאות טובות במספר מקרים והייתה בשימוש עד לשנות ה-40 של המאה ה-20. החל משנת 1946 טופלו חולי הצרעת בתרופה דפסון (Dapsone), אולם המינון התרופתי היה חייב להילקח לאורך חודשים ולעיתים שנים, דבר שהיקשה מאוד על החולים.
בשנות השישים פותחו תרופות חדשות לטיפול במחלה וכעת הטיפול הוא בקוקטייל MDT (Multi Drug Therapy) הכולל שלוש תרופות:
הטיפול יעיל ככל שניתן בשלב מוקדם של המחלה ולכן חשובה האבחנה המוקדמת.
בשלבים מאוחרים יש כבר פגיעה עצבית בלתי הפיכה.
בישראל מטופלים מדי שנה כ-20 חולי הנסן, רובם מארצות אנדמיות באפריקה ובמזרח הרחוק.
הטיפול נעשה ב"מרפאת הנסן" השוכנת בבית הבריאות שטראוס בירושלים והוא באחריות בית החולים הדסה עין כרם, ולמעשה הוא המרכז הארצי למחלת הנסן, ומנהלת המרכז היא ד"ר קרן אולשטיין-פופס.
הטיפול הוא חינם והתרופות מסופקות על ידי ארגון הבריאות העולמי.
מיד לאחר התחלת הטיפול החולה כבר אינו מדבק ולכן אין צורך עוד בהסגר.
לרוב החולים במחלה בצורתה הקלה, די בטיפול תרופתי לאורך שישה חודשים להשגת מרפא.
הטיפול במקרים הקשים ביותר אורך כשנתיים.
אלה המטופלים תרופתית בטרם הופיעו תסמינים גופניים של המחלה, לא יסבלו מנכות כלשהי.
לאלה הסובלים מהתופעות המגבילות הנגרמות מהצטברות רעלני חיידקים מתים בגוף, ישנו טיפול סטרואידי המקל על התסמינים.
הכחדת מחלת הנסן מהעולם היא אתגר שבפניו ניצבים מספר מכשולים: הצורך להגיע לאוכלוסיות שעדיין אינן מקבלות את קוקטייל התרופות למחלה, שיפור באמצעי אבחון המחלה, הבאת חולים במחלה לשירותי בריאות ברמה מתאימה ובמחיר נמוך, וכן שינוי דעת הקהל והסרת חסמים תרבותיים (טאבו) ארוכי-שנים כלפי מחלה שחוליה נחשבים ל"מזוהמים", מוחרמים ומקוללים.
חולים המתגוררים בקהילות שבהן קיים יחס מפלה לחולים במחלה, גורם להם להסתיר את מחלתם ובכך נמנע איתורם והטיפול בהם.
מאז 1995 מספק ארגון הבריאות העולמי (WHO) את קוקטייל התרופות לטיפול במחלה לכל המדינות שבהן קיימים מקרי צרעת.
בדצמבר 2005, נחתם הסכם בין ארגון הבריאות העולמי לבין חברת התרופות נוברטיס, ולפיו החברה תספק את הקוקטייל חינם לפחות עד סוף 2025.
צרעת הוגדרה על ידי ארגון הבריאות העולמי כאחת מתוך 17 מחלות טרופיות מוזנחות שיש למגר מהעולם.
מחלת הנסן מתפתחת באופן איטי ביותר בגוף, תקופת ה"דגירה" של החיידק בגוף היא בדרך כלל חמש שנים, אולם יכולה לארוך אף עשרים שנה.
מחלה זיהומית כרונית זו פוגעת בדרך כלל בעור, בקצות העצבים ובקרומים הריריים בגוף, אולם יש לה מגוון רחב של ביטויים בגוף.
החיידק פוגע בעיקר בעצבים הפריפרים.
באבחנה הקלינית יש להתרכז בשלושה דברים:
נגעים בעור – חולי צרעת מסווגים לשני סוגים צרעת טוברקולואידית (שחפתית) (tuberculoid leprosy) או צרעת לפרומטוזואית (lepromatous leprosy).
צרעת שחפתית היא קלה יותר ומאופיינת בנגע עור בעל צבע שונה, בודד או בודדים.
צרעת לפרומטוזואית מאופיינת בנגעי עור מפושטים, תפיחות בעור, קילופי עור, התעבות העור ומעורבות של רירית האף, הגורמים לסתימת האף ולדימומים.
הנגע הקלסי הוא לבן בעור שחום-שחור ואדום בעור לבן.
באזור הנגע התחושה העצבית ירודה.
עצבים מעובים – החיידק תוקף את העצבים הפריפרים ומעבה אותם.
הוא פועל בעיקר בעצבים הקרובים לעור שבהם הטמפרטורה יותר נמוכה.
בבדיקה אפשר למשש "חבלים" של העצב האולנרי במרפק וכן בעצבים אחרים.
פגיעה בתחושה – הפגיעה בעצבים הפריפרים גורמת לירידה בתחושת הכאב ולנזק רקמתי בלי שהחולה ירגיש כאב.
לכן יכול להתפתח זיהום שיצריך כריתת חלק מהגפה.
בניגוד לאמונה עממית מקובלת, מחלת הנסן אינה גורמת לנשירת איברים, אלא לתופעות זיהומיות הגורמות לעיוותים בגוף ונמק רקמות.
החיידק "מיקובקטריום לפרה" המחולל את מחלת הנסן, הוא מתג גראם-חיובי הנצבע בצביעת ציל-נילסן.
זה חיידק תוך-תאי הנודד בגוף בתוך תאי מקרופאגים ומתרבה בתאים היסטיוציטים.
זה החיידק היחיד המסוגל להתרבות בתאי שוואן במעטפת העצבים ההקפיים.
הוא מתרבה בטמפרטורות נמוכות בלבד (22–37 מעלות צלזיוס) ולכן עיקר ביטויי המחלה הם בעור ובעצבים ההקפיים.
הוא מתחלק באופן איטי כל 12–16 שעות דבר המסביר את הקצב האיטי של התפתחות המחלה.
אין אפשרות לגדלו בתרבית במעבדה.
בדיקת כל העור לגילוי הנגעים ובדיקת התחושה בהם, מישוש העצבים ההיקפיים ובדיקת תפקודם.
לקיחת משטח מהעור למציאת החיידק מיקרובקטריום לפרה בצביעות המיוחדות או בבדיקת PCR.
ביופסיה מנגעים או עצבים היקפיים מוגדלים.
אף היום אין כל מידע ודאי באשר לדרך שבה מחלת הנסן עוברת מאדם לאדם.
רוב החוקרים מאמינים כי החיידק מדביק בדרך של תרסיס הנפלט מדרכי הנשימה (בשיעול או התעטשות).
עובדה אחת ידועה באשר להדבקה, שיעור ההדבקה נמוך מאוד.
כ-95% מן האוכלוסייה מחוסנים באופן טבעי כנגד חיידק המחלה.
לבד מבני אדם, אף חיות אחרות חשופות לחיידק המחלה, ביניהן, סנאיים, ארמדילו, קופים, ארנבות ועכברים.
בהתאם לנתונים עדכניים שפרסם ארגון הבריאות העולמי, בין השנים 2003 ל-2004 הייתה ירידה של 21% (107,000 מקרים) במקרי המחלה שאובחנו בעולם.
זוהי ירידה עקבית בשנים אלו.
בשנת 2000 פרסם ארגון הבריאות העולמי רשימה של 91 מדינות בהן קיימים מקרים של מחלת הנסן, 70% מחולי המחלה היו בהודו, מיאנמר, ונפאל.
ההערכה היא כי היום (השנים הראשונות של המאה העשרים ואחת) יש בין מיליון לשני מיליון איש הסובלים נכויות עקב המחלה.
אולם חולים שקיבלו טיפול תרופתי יעיל, אינם נושאים עוד את החיידק.
בשנת 2020 החל גידול בשכיחותה של הצרעת בארצות הברית, במיוחד במדינת פלורידה.
באוגוסט 2023 דווח על עלייה נוספת במקרי הצרעת בפלורידה.
בקבוצת הסיכון להידבקות במחלה נמנים אלה הבאים במגע עם חולים שאינם מטופלים, שבהם מחלה פעילה, מסוג צרעת לפרומטוזואית, ואנשים החיים במדינות שבהן שכיחות המחלה גבוהה ביותר.
מחקרים הצביעו על נטייה גנטית להידבק במחלה.
בהודו ובפיליפינים קיימות מושבות מצורעים עד ימינו אלה.
ארגונים הומניטריים במערב שולחים באופן קבוע חבילות סיוע למושבות מצורעים אלה, בהן אף תחבושות מיוחדות, עשויות כותנה, לחבישת פצעיהם.
בשנת 2001 התפרסמה מושבת מצורעים ביפן, כאשר בית משפט מחוזי קבע כי ממשלת יפן לא התייחסה כראוי לחולים אלה והוענקו להם פיצויים.
בפקיסטן, שבה היו 19,398 חולים בשנת 1980, הודברה המחלה, בעיקר הודות לפעולותיה של הנזירה-הרופאה, רות פפאו, שהשקיעה חמישים וחמש שנים מחייה להדברת המחלה במדינה.
על מאמציה ופעולותיה קיבלה פקיסטן בשנת 1996 הכרה על ידי ארגון הבריאות העולמי, כאחת המדינות הראשונות באסיה שהצליחו להדביר את מחלת הצרעת.
בלדווין הרביעי, מלך ירושלים (1161–1185) חלה ונפטר מהמחלה.
פרנציסקוס מאסיזי, מייסד מסדר הפרנציסקנים.
הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה בגלל פצעי הסטיגמטה שהיו על גופו.
לפי אחת הסברות פצעיו היו תוצאה של מחלת הצרעת (1182–1226).
היינריך השביעי, מלך סיציליה ומלך גרמניה (1211–1242).
האב דמיין (אנ), מיסיונר קתולי שסייע לחולים באי מולוקאי שבהוואי ומת מן המחלה (1840–1889).
בשנים האחרונות נמצא שחיידק הצרעת מעדיף טמפרטורות נמוכות במקצת, ומכאן פגיעות האיברים הבולטים בגוף – גפיים ואף.
טמפרטורת גופו של הארמדיל נמוכה מטמפרטורת האדם, ויש התולים תקווה בשימוש בארמדיל כחיית מעבדה, שניתן להדביקה בקלות יחסית בצרעת האדם, ואז לנסות עליה תרופות חדשות.
זה יאפשר לנסות יותר תרופות מאשר אם ניסויי התרופות יהיו רק על בני אדם חולים.
מאמר על כך פורסם ב"סיינטיפיק אמריקן".
לאחרונה דווח שחלק ניכר מהארמדילו גם בטבע וגם בגני חיות ופינות חי אכן נגוע בחיידק צרעת האדם.
לכן אכילתו או מגע בו עלולים להדביק אדם בצרעת.
צרעה מזרחית (שם מדעי: Vespa orientalis), או בכינויה העממי דַּבּוּר (מערבית: دبور, "צרעה"), היא מין של צרעה חברתית במשפחת הצרעיים.
לצרעה המזרחית יש פסים צהובים על השלד החיצוני.
הצרעות הבוגרות ניזונות מצוף ופירות, וצדות או מלקטות חרקים (חיים או מתים) וחלבונים מן החי כדי להביא אותם לקן ולהאכיל בהם את זחלי הצרעות.
מכיוון שהצרעה המזרחית אוכלת נבלות היא עלולה לשמש כווקטור של מספר מחלות.
צרעות מזרחיות תוקפות מושבות של דבורים על מנת להשיג מהן דבש וחלבונים (הדבורים עצמן, והזחלים והגלמים שלהן).
עקיצתה של הצרעה המזרחית כואבת מאוד אך לא מסכנת חיים עבור אלו שאינם אלרגיים לעקיצתה.
אזור תפוצתה של הצרעה המזרחית הוא ברוב אזורי אגן הים התיכון, במזרח אפריקה ובמערב אסיה עד הודו.
הצרעה המזרחית נפוצה מאוד בישראל.
לצרעה המזרחית יש התאמות ייחודיות לאקלים מדברי, דבר שהקשה להעריך את הקשר הפילוגנטי שלה למינים אחרים של צרעות, על בסיס נתונים מורפולוגיים בלבד.
בשנים האחרונות התאפשר שימוש בנתונים גנטיים, בנוסף לנתונים המורפולוגיים, והמידע המשולב מעיד על כך שהמינים הקרובים ביותר לצרעה המזרחית הם צרעה אפינית וצרעה מוקסריאנית .
הארס של הצרעה המזרחית גורם לנפיחות וכאבים באזור העקיצה, בדומה לארס של דבורת הדבש.
אולם בניגוד לדבורת הדבש, עוקץ הצרעה המזרחית לא נשאר בגוף הנעקץ.
עוקץ הצרעה המזרחית מזכיר יותר את עוקץ דבורת הבומבוס, דומה למחט ומאפשר לה לעקוץ מספר פעמים.
לצרעה מזרחית בוגרת יש שני זוגות כנפיים ואורך גופה נע בין-25 ל-35 מילימטרים.
אורכם של הזכרים ושל הפועלות דומה לאורכה של מלכת הקן.
צבע גופה של הצרעה המזרחית הוא חום-אדמדם עם פסים צהובים בבטנה וכתם צהוב על ראשה.
לצרעה המזרחית לסתות חזקות מאוד והיא עלולה לנשוך אם תותקף.
לצרעות הנקבות (מלכה ופועלות) ישנו איבר הנראה כמעיין צינור המשמש הן כצינור הטלה והן כעוקץ.
המחושים של הזכרים מחולקים ל-13 מקטעים קטנים בעוד שהמחושים של נקבות מחולקים ל-12 וכך ניתן להבחין בין זכר לנקבה.
הצרעה המזרחית מזכירה במראה את הצרעה האירופית.
גופה של הצרעה המזרחית הוא בין הגדולים מבין הצרעות בארץ ישראל.
בטבע אוכלות הצרעות פגרי חיות ודגים, צוף, פירות ודבש, אך בסביבת האדם הן צורכות גם שאריות אשפה, כגון חלקי בשר ודגים, ואף שאריות מיצים ממותקים.
מזון נוסף הוא הפרשות המכילות סוכרים וחומצות אמינו שנוצרות בגוף של זחלי הצרעות מהמזון החלבוני המוגש להם – הפרשות שהמלכה והזכרים ניזונים מהן.
המלכה משתמשת בחומצות האמינו כדי ליצור חלבונים להטלת ביצים.
דבורי דבש מהוות טרף קל לצרעה המזרחית, הנחשבת למזיק קשה ביותר לענף הדבוראות.
דבורת-הדבש הסורית, שהייתה נפוצה בעבר באופן טבעי בישראל, עמידה יחסית להתקפות של הצרעה המזרחית; עם המעבר לשימוש בדבורי-דבש פחות תוקפניות ונוחות יותר לכוורנים, מתת-המין האיטלקי, הצרעה המזרחית מסבה נזק גדול יותר לכוורות.
קבוצה של צרעות התוקפת כוורת מחסלת את רוב הפועלות, ובסופו של דבר משתלטת על הכוורת וניזונה מהזחלים וממאגרי המזון שבה.
מדי קיץ, כוורות רבות בישראל מותקפות על ידי צרעות מזרחיות, ומגדלי הדבורים משקיעים מאמצים רבים בחיסול אוכלוסיותיהן.
הצרעה המזרחית בונה את קינה בדרך כלל באדמה, אך בקרבת האדם ניתן למצוא אותה מקננת בתוך סדקי בתים, ארגזי תריסים, ארונות חשמל וכו'.
הקינים בנויים מחלות, הבנויות זו על זו, עשויות מאדמה, ומחולקות לתאים.
התאים המשושים בנויים בדרך כלל מחומר אורגני המכיל תאית, כמו גזעי עצים או קרטון, לעוסים היטב ומעורבים עם עפר וריר.
הצרעה המזרחית חיה במושבה עונתית שנבנית באביב כל שנה על ידי המלכה שהזדווגה מבעוד מועד בקיץ/תחילת הסתיו.
לאחר ההזדווגות הזכר מת והמלכה מחפשת מקום להסתתר בו בחורף.
בשיא גודלה מכילה המושבה כמה אלפי צרעות ו-600–900 תאים.
הצרעה הופכת בוגרת לאחר גלגול מלא הכולל חמישה שלבים: ביצה, זחל, טרום-גולם, גולם ובוגר.
הפועלת הופכת לבוגרת בתוך כ-30 יום, לעומת המלכה שמתבגרת תוך כ-40 ימים.
בתחילת האביב מתעוררות המלכות הצעירות מתרדמת החורף שלהן במקום מסתור.
לאחר הקמת הקן בוקעות הפועלות הראשונות ואז, לקראת סוף הקיץ, מוקמים תאים בהם יוטלו ביצים מהן יבקעו המלכות חדשות והזכרים.
לאחר שאלו הגיחו, הם יוצאים למעוף כלולות.
הנקבות חוזרות מופרות לקן, אך עם בוא החורף הקן חרב, והנקבות המופרות נכנסות לשנת החורף במקום מסתור, וחוזר חלילה.
בסוף הקיץ, מגדלי הדבורים עורכים מבצעי השמדה של הצרעה המזרחית, הן על ידי הצבת מלכודות והן באמצעות מתן פרסים לצדים אותן.
ככל שמספר הצרעות יפחת בסוף הקיץ, באביב יהיו פחות צרעות באוויר.
קן צרעות, כולל מספר תופעות פיזיקליות יוצאות דופן: בנייתו הַחַלה בכיוון כוח המשיכה של כדור הארץ, תופעות אקוסטיות וחשמליות הקשורות לחלה, תקשורת אקוסטית, שמירת החום ומיזוג האוויר בקן ועוד.
תופעות אלה הובילו לניסוי החלל הישראלי הראשון שנערך מטעם אוניברסיטת תל אביב בעזרת התעשייה האווירית לישראל ונאס"א ובחן בניית קן צרעות בחלל, בתנאי חוסר כבידה.
יוזמי הניסוי קיוו כי ניתן יהיה למצוא קשר בין התנהגות הצרעות וסימפטומים של מחלת הנסיעה שרוב האסטרונאוטים סובלים ממנה בימים הראשונים לאחר שיגור המעבורת, כתוצאה מתנאי מיקרו כבידה.
במסגרת הניסוי הוטסו במשימה STS-47 של מעבורת החלל אנדוור, 230 צרעות בוגרות ו-120 גלמים של צרעות.
קבוצה נוספת של צרעות וגלמים נבדקה במקביל על הקרקע, כקבוצת ביקורת.
עקב תקלה במערכת המים לאחר השיגור, חוו הצרעות עליה חדה בלחות, ומים התחילו להצטבר במתקן הניסוי.
אולם, רוב האוכל כבר היה לא אכיל.
כתוצאה מכך מתו 202 צרעות ו-103 גלמים.
רק 3–4 ימים לאחר החזרה לכדור הארץ, התאוששו הצרעות ששרדו והתחילו לבנות קן.
כמו כן, הגלמים ששהו בחלל לא השלימו את התפתחותם לצרעות בוגרות.
ביתן צרפת הוא אחד הביתנים באזור תצוגת העולם של פארק השעשועים אפקוט שבאתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו שבפלורידה.
הביתן הצרפתי נועד להציג את תרבותה, מטבחה ואופייה של צרפת.
הביתן בנוי בסגנון של רחוב אופייני בפריז.
בביתן גן צרפתי פורמלי הכולל מזרקות וערוגות פרחים, וברקע הביתן ניתן לראות דגם של מגדל אייפל.
בביתן חנויות המוכרות מוצרים המזוהים עם צרפת: בשמים, כובעי בארט, ומזון צרפתי (בביתן שתי מסעדות ומאפיה צרפתית).
בביתן מוצג הסרט התרשמויות מצרפת - המוצג על פני מסך פנורמי של 270 מעלות.
הביתן נפתח לציבור עם פתיחת פארק השעשועים, ב-1 באוקטובר 1982.
צרפודה (שם מדעי: Cerapoda) היא תת-סדרה של דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף מהם התפתחו רוב המינים חסרי השריון: האורניתופודה והמרגינוצפליה.
ובייחוד קבוצות ההדרוזאוריים בעלי מקור הברווז, הפכיצפלוזאורים בעלי הראשים דמויי הקסדה והצרטופסים בעלי מקור התוכי והעטרה.
הם באו במגוון גדלים, מדינוזאורים קטנים באורך ועד לדינוזאורים ענקים באורך .
הם נכחדו בסוף תקופת הדינוזאורים כ-66 מיליון שנה לפני זמננו בסוף תקופת הקרטיקון.
צרעות הפיקוס (נקראת גם צרפגיות התאנה) הוא שם מקובל לצרעות ממשפחת האגאונידים (שם מדעי: Agaonidae), החיות בסימביוזה עם מינים מסוימים של פיקוס.
לכל מין במשפחת האגאונידים מין ספציפי של פיקוס עמו הוא סימביוט.
תחום המשפחה אינו מוחלט וסוגים מסוימים עוברים מעת לעת למשפחות אחרות.
צרעות הפיקוס בגוון כהה, וקטנות יחסית לחרקים קרובים כגון צרעה מזרחית – ברוב המינים גודל הנקבה הבוגרת הוא כ־2 מ"מ, וגודלו של הזכר קטן עוד יותר; קשה להבחין בהן בעין בלתי מזוינת.
היחס המיוחד בין צרעות הפיקוס לפיקוס מבוסס על התרבות הדדית: לפיקוס דרושה צרעה שתכנס לפגותיו ותאביק אותו, ולצרעה דרוש מקום מוגן להטלת ביציה וגידול הזחלים.
לכל מין של צרעת פיקוס מין מקביל של פיקוס שהיא מותאמת לפגותיו.
באתרים בעולם בהם יובא הפיקוס אך לא יובאו הצרעות המתאימות לו, עץ הפיקוס לא יבצע האבקה; במקומות בהן נכחדו עצי הפיקוס ממין מסוים תכחדנה גם הצרעות הסימביוטיות, שאינן מסוגלות להטיל ביצים בפגות מינים אחרים.
קיימים שלושה סוגי פרחים בתוך פגות פיקוס: פרחים זכריים, פרחים נקביים קצרים ופרחים נקביים ארוכים.
הצרעה נכנסת לפגה דרך פתח קטן בקשקשי התפרחת (אוסטיאולה - ostiole), ומסתובבת מפרח לפרח, מאביקה את הפרחים הנקביים באבקת הפרחים הזכריים שנשאה עימה מפגת הולדתה.
אחרי שסיימה, היא מטילה את ביציה בפרחים הנקביים הנמוכים בלבד, היות שאינה מסוגלת להגיע לתוך הפרחים הנקביים הגבוהים.
הפרי מבשיל כך: הפרחים הנקביים הנמוכים הם מקור מזון לזחלים, והפרחים הנקביים הגבוהים הופכים לזרעים.
בפירות פיקוסים מסוימים (כגון התאנה) הפרי האכיל כולל לרוב צרעות וזרעים גם יחד, וקשה להבחין בין השניים ללא מיקרוסקופ.
כאשר הצרעות עוזבות את הפגה, הן נושאות אבקה שנאספה מבעוד מועד, וכך יוכלו להפרות פגות של פיקוסים אחרים.
הביצים מוטלות בתוך פרחי הפגה, ומבשילות שם במהלך הבשלת הפרי.
מביצים אלו בוקעים הזחלים, הניזונים מהפרח הסובב אותם עד לבגרות.
בבגרותן הצרעות הצעירות מתרבות מיידית זו עם זו בתוך הפגה.
התרבות מהירה זו חיונית, היות שלזכרי הצרעות אין יכולת הישרדות מחוץ לפגה - הם נטולי כנפיים ואינם חרקים מושלמים.
הנקבות, בעלות כנפיים ויכולת הישרדות, מופרות עוד בטרם יצאו ממקום בקיעתן.
זכרי הצרעות מבצעים שירות נוסף אחרון: לועסים את דופן הפגה ומייצרים חור זעיר דרכו יכולה הנקבה להשתחרר.
כחלק מענף חקלאי, אחת מצרעות הפיקוס החשובות היא צרעת פיקוס התאנה (Blastophaga psenes) המפרה תאנים.
פגות התאנים ניתנות לאכילה גם שאינן מופרות (צבען לבן וטעמן מתוק) וגם מופרות (צבען סגול וטעמן מתוק-חמצמץ).
צרעה חשובה אחרת היא צרעת פיקוס השקמה, שאינה חיה בארץ.
לכן, כל השקמים בישראל אינם מופרים כלל ופגותיהם נטולות זרעים.
רביית שקמים אלו מתבצעת על ידי ייחורים בלבד.
פיקוסים רבים נוספים משמשים כצמחי נוי ועצים מטילי צל.
בארץ בולט מהם פיקוס השדרות (Ficus microcarpa), שעצים ממנו שתולים ברחבי תל אביב (למשל בשדרות רוטשילד) וערים גדולות נוספות.
הצרעות המאביקות את פיקוס השדרות לא יובאו ארצה עם נטיעת העצים, ומספר עשורים אלו צמחו ללא פירות.
בשנות השבעים יובאה צרעת פיקוס השדרות ארצה בדרך לא דרך, וכיום (2008) פיקוס השדרות הנטוע בארץ מניב פרי המושך עטלפי פירות וחיות אחרות.
צרפת נטלה חלק בתחרות האירוויזיון 67 פעמים החל מהצטרפותה לראשונה ב-1956 והיא נמנית בין שבע מדינות מייסדות התחרות.
צרפת נעדרה מהתחרות פעמיים ב-1974 ו-1982, ניצחה חמש פעמים ב-1958, 1960, 1962, 1969 ו-1977 ואירחה את התחרות שלוש פעמים ב-1959, 1961 ו-1978. לאור כל ניצחונותיה, יחד עם לוקסמבורג, בריטניה והולנד, צרפת מדורגת במקום השלישי בטבלת הניצחונות של התחרות עם חמישה ניצחונות.
כבר באירוויזיון הראשון השפה הצרפתית הייתה מקובלת במיוחד, שבעה מהשירים, שהם מחצית מכלל השירים, בוצעו בצרפתית.
באירוויזיון השני, ב-1957 בוצעו 3 שירים בלבד בצרפתית, מתוך 10 שירים שהתחרו.
הנחיית האירוויזיון חייבת להיות בצרפתית, בנוסף לאנגלית.
בשנים הראשונות של האירוויזיון צרפת הייתה אחת המדינות הבולטות ביותר.
עם זכייתה של איזבל אוברה ב-1962, הייתה צרפת המדינה בעלת מספר הזכיות הגדולה ביותר - שלוש.
צרפת החזיקה בשיא עד 1973, בו זכתה אן מארי דוד בייצגה את לוקסמבורג.
בשלב זה היו צרפת ולוקסמבורג בתיקו במספר הניצחונות - כל אחת מהן זכתה ארבע פעמים.
ב-1958 עם השיר Dors Mon Amour, בביצוע אנדרה קלאבו.
ב-1960 עם השיר Tom Pilibi, בביצוע ז'קלין בואייה.
ב-1962 עם השיר Un Premier Amour, בביצוע איזבל אוברה .
ב-1969 עם השיר Un Jour, Un Enfant, בביצוע פרידה בוקארה.
בשנה זו הגיעו למקום הראשון ביחד עם צרפת גם ספרד, בריטניה, והולנד.
ב-1977 עם השיר L'oiseau et l'enfant, בביצוע מארי מרים.
כמו כן הגיעה צרפת למקום השני ארבע פעמים מתוכן שתיים בשובר שוויון (אחת במקום הראשון ב - 1991 אבל הפסידה לשוודיה והשנייה במקום השני בתיקו עם אירלנד ואירלנד הפסידה), לשלישי שבע פעמים, לרביעי שבע פעמים ולחמישי פעמיים.
צרפת נעדרה משתי תחרויות אירוויזיון לאורך השנים:
היעדרותה הראשונה נרשמה ב-1974, כאשר לאחר בחירת השיר והאמן שיתחרו עבור צרפת בתחרות, צרפת פרשה בפתאומיות מהתחרות עקב פטירתו של נשיא צרפת, ז'ורז' פומפידו, בשבוע התחרות.
אם צרפת הייתה מתחרה בתחרות באותה שנה, היא הייתה מיוצגת על ידי הזמרת הצרפתייה דני עם השיר "La vie à vingt-cinq ans".
בעקבות מותו של נשיא צרפת, נבצרה האפשרות מהזמרת הצרפתייה אן-מארי דוד, אשר ניצחה בתחרות בשנה הקודמת עבור לוקסמבורג, להגיע לתחרות שהתקיימה באותה השנה על מנת להעניק למנצחת התחרות את הפרס.
צרפת הקליטה ושידרה את התחרות שבוע לאחר מכן.
היעדרותה השנייה והאחרונה נרשמה ב-1982. בנובמבר 1981, רשות השידור הצרפתית סירבה בתוקף לשלוח נציג לאירוויזיון 1982. מנכ"ל רשות השידור הצרפתית פייר בוטיילר אמר כי "היעדר הכישרון ובינוניותם של השירים הם מטרד.
תחרות האירוויזיון היא אנדרטה לאיוולת".
עקב תגובתה הציבורית של רשות השידור הצרפתית לפרוש מתפקיד בחירת הנציג והשיר לתחרות, בשנה שלאחר מכן רשות השידור הצרפתית, France 2, לקחה על עצמה את תפקיד בחירת הנציג והשיר שיתחרו עבור צרפת בתחרות.
השירים שייצגו את צרפת באירוויזיון
שנה העיר המארחת מקום התחרות מנחים1959 קאןהיכל הפסטיבליםגמר: ז'קלין ז'ובר1961 קאןהיכל הפסטיבליםגמר: ז'קלין ז'ובר1978 פריזאולם הקונגרסיםגמר: דניס פבר ולאון זיטרון
שנה מגיש1994 לורן רומיאקו1995 תיירי בקרו1996 לורן ברומהד1997 פרדריק פרר & מארי מרים1998מארי מרים199920002001קורין הרמס 2002מארי מרים 2003סנדרין פרנסואה 2004אלכס טיילור2005מארי מרים 2006סופי ג'וליארד 2007ונסה דולמן 2008 2009יאן רנוארד2010אודרי שובו 2011סיריל פרו 2012אמורי וסילי 2015וירז'יני גילום 2016אלודי גוסיה 2017אלודי גוסיה 2018אלודי גוסיה 2019ג'וליה מולקאו
צרפת היא עיר פיניקית המוזכרת במקרא.
העיר ממוקמת בין הערים צור וצידון שבלבנון של ימינו.
כיום נקראת העיר בערבית "סַרַפַנְד".
העיר צרפת מוזכרת בין השאר בספר מלכים א' פרק י"ז כאתר שאליו נשלח אליהו הנביא על ידי אלוהים לאחר התייבשות נחל כרית בו הסתתר בזמן הבצורת הקשה שפקדה את הארץ בימי אחאב.
אליהו נשלח בציווי אלוהי לגור בביתה של אישה אלמנה מקומית, שם הוא חי ביחד איתה ובנה.
המשפחה מתקיימת גם כך בקושי רב לפני הצטרפות אליהו לביתם, האלמנה אף מתלוננת על כך בפני אליהו וזה מבטיח לה שאין צורך בדאגה מכיוון שעד שתסתיים הבצורת בישראל לא יחסר לה דבר.
ואכן, בתקופת מגוריו בבית האלמנה מתואר מצב על-טבעי בו לא חסר לאלמנה שום מצרך לכלכלתה כפי שניבא אליהו.
בהמשך הסיפור מסופר כי בנה של האלמנה חלה כל כך קשה עד שמת, האלמנה באה בטענה לאליהו כי מות בנה קרה באשמתו, אליהו בתגובה לוקח את הילד לחדרו שבמעלה הבית, השתטח ונשכב עליו שלוש פעמים והתפלל לאלוהי ישראל שישיב את נפשו לאחר שהילד "מת" לדברי המחבר המקראי.
אליהו מחולל נס והילד חוזר לחיים.
לאחר שהציל את בנה מכנה האישה את אליהו בכינוי "נביא האלוהים".