tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראשית, הוא כינס את כל האגודות החשאיות הסיניות יחד ודרש הפסקת אש קבועה.
מאוחר יותר, באמצעות החתימה על אמנת פנגקור ב-20 בינואר 1874, קלארק הכיר בראג'ה עבדאללה כסולטן הלגיטימי של פרק.
זה הביא למינויו של ג'.וו.וו.
בירץ' כנציג בריטי בפרק מאוחר יותר באותה שנה.
ראג'ה איסמעיל, לעומת זאת, למרות שלא היה צד להסכם, נאלץ להתפטר עקב לחץ חיצוני עז שהופעל עליו באמצעות קלארק.
בסלנגור, ממש מדרום לפרק, היו גם מרבצי בדיל ניכרים סביב הולו סלנגור בצפון, הולו קלאנג באזור המרכז ולוקוט ליד נגרי סמבילן בדרום.
בסביבות 1840, בהנהגתו של ראג'ה ג'ומאט מריאו, כריית בדיל הפכה למפעל ענק.
מאמציו זכו עד מהרה לתגמול על ידי הסולטן מוחמד מסלנגור; ראג'ה ג'ומאט מונה למנהלו של לוקוט ב-1846. בשנות ה-50 של המאה ה-19 האזור הופיע כאחד היישובים המודרניים ביותר בחצי האי המלאי מלבד מושבות המצרים.
בשלב מסוים היו לא פחות מ-20,000 פועלים, רובם סינים אתניים שיובאו מסין.
הוא מת ב-1864 ומותו יצר ואקום מנהיגותי.
לאט, לוקוט החליק לאחור ונשכח.
בינתיים, הולו קלאנג נהנתה מצמיחה חסרת תקדים עקב כריית בדיל.
בין השנים 1849 ו-1850, ראג'ה עבדאללה בן ראג'ה ג'עפר, בן דודו של ראג'ה ג'ומאט, מונה על ידי הסולטאן כמנהלו של קלאנג.
מכיוון שחשיבותה הכלכלית של לוקוט הלכה והצטמצמה לאיטה, זו של הולו קלאנג עלתה.
זה משך פועלים רבים לעבור לשם, במיוחד מהגרים סינים שעבדו בלוקוט.
אדם אחד שאחראי לשכנוע הסינים לעבור מלוקוט להולו קלאנג היה סוטן פואסה מאמפנג.
הוא סיפק למושבות הכורים בהולו קלאנג סחורות החל מאורז ועד אופיום.
עם השגשוג של הולו קלאנג, החלו לקום כמה מושבות עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-19. שניים מהם היו קואלה לומפור וקלאנג.
קפיטן סיני בשם יאפ אה לוי היה גורם מרכזי בפיתוח קואלה לומפור.
כמו בפרק, התפתחות מהירה זו משכה עניין רב מצד הבריטים במושבות המצרים.
כלכלת סלנגור הפכה חשובה מספיק לשגשוגם של מושבות המצרים, כך שכל הפרעה במדינה זו תפגע בהתנחלויות המצרים עצמן.
לכן, הבריטים הרגישו שהם צריכים להביע דעה בפוליטיקה של סלנגור.
הפרעה גדולה אחת, שהסתכמה במלחמת אזרחים, הייתה מלחמת קלנג מ-1867 עד 1874.
בנובמבר 1873, ספינה מפננג הותקפה על ידי פיראטים ליד קואלה לנגאט, סלנגור.
בית משפט התכנס ליד ג'וגרה וחשודים בפיראטיות נידונו למוות.
הסולטן הביע דאגה וביקש סיוע מסר אנדרו קלארק.
פרנק סווטנהאם מונה לשמש כיועץ הסולטן.
כשנה לאחר מכן, עורך דין מסינגפור בשם ג'.ג.
דוידסון מונה כנציג בריטי בסלנגור.
פרנק סווטנהאם היה מועמד לתפקיד הנציג אבל הוא נחשב צעיר מדי.
נגרי סמבילן הייתה יצרנית גדולה נוספת של בדיל במלאיה.
בשנת 1869 התפתח מאבק כוחות בין טנגקו אנטה וטנגקו אחמד טונגאל, שכן שניהם שאפו להיות השליט הבא של נגרי סמבילן, הימטואן בסר.
הסכסוך הזה בין שני הנסיכים פילג את הקונפדרציה ואיים על אמינות אספקת הבדיל מנגרי סמבילן.
סונגי אוג'ונג, מדינה בתוך הקונפדרציה בפרט, הייתה האתר של מכרות רבים בעלי חשיבות מקומית.
היא נשלטה על ידי דאטו קלנה סנדנג.
עם זאת, למנהיג מקומי אחר בשם דאטו' בנדר קולופ טונגאל הייתה השפעה רבה יותר מאשר דאטו קלנה.
דאטו בנדר קיבל תמיכה רבה מהמקומיים ואפילו מהמהגרים הסינים שעבדו במכרות סונגאי אוג'ונג.
הפופולריות המוגבלת של דאטו קלנה גרמה לו להיות תלוי במנהיג אחר בשם סעיד עבדול רחמן, שהיה לקסאמנה ראג'ה לאוט של הקונפדרציה (בערך אדמירל צי מלכותי).
מערכת היחסים המתוחה בין דאטו' בנדאר ודאטו' קלאנה גרמה להפרעות תכופות בסונגאי אוג'ונג.
עם זאת, השנים שלפני 1873 היו שנים של רגיעה יחסית, שכן דאטו קלנה נאלץ להקדיש תשומת לב נוספת לסונגאי לינגגי, כאשר רמבאו, מדינה אחרת בקונפדרציה, ניסתה לחלץ את סונגאי לינגגי משליטתו של סונגאי אוג'ונג.
נגרי סמבילן באותה תקופה הייתה מחוברת למלאקה דרך סונגאי לינגגי, והיקף סחר גבוה עבר דרך סונגאי לינגגי מדי יום.
מי ששלט בסונגאי לינגגי ירוויח עושר פשוט באמצעות מיסים.
מאוחר יותר באותה שנה, דאטו קלנה סנדנג מת.
בתחילת 1873, סעיד עבדול רחמן תפס את מקומו והפך לדאטו קלנה החדש.
המוות עם זאת לא תיקן את מערכת היחסים בין דאטו קלנה לדאטו בנדר.
דאטו' קלנה החדש היה מודאג מאוד מהשפעתו הבלתי מבוקרת של דאטו' בנדר, וחיפש דרכים להתמודד עם כוחו של יריבו.
כאשר הבריטים שינו את מדיניותם הלא-התערבותית ב-1873 על ידי החלפת סר הארי אורד בסר אנדרו קלארק כמושל החדש של מושבות המצרים, דאטו קלנה הבין מיד שהבריטים יכולים לחזק את מעמדו בסונגאי אוג'ונג.
דאטו קלנה לא בזבז זמן ביצירת קשר עם הבריטים במלאקה ולתמוך בו.
באפריל 1874, סר אנדרו קלארק תפס את בקשתו של דאטו קלנה כאמצעי להקמת נוכחות בריטית בסונגאי אוג'ונג ובנגרי סמבילן בכלל.
קלארק הכיר בדאטו קלנה כמנהיג הלגיטימי של סונגאי אוג'ונג.
הבריטים ודאטו קלנה חתמו על הסכם שחייב את דאטו קלנה לשלוט בסונגאי אוג'ונג בצדק, להגן על סוחרים ולמנוע כל פעולה אנטי-בריטית שם.
דאטו בנדר לא הוזמן לחתום על ההסכם ומכאן טען כי אינו מחויב להסכם.
יתרה מכך, דאטו' בנדר והמקומיים הסתייגו מהנוכחות הבריטית בסונגאי אוג'ונג.
זה הפך עוד יותר את דאטו קלנה ללא פופולרי שם.
עד מהרה, חברה בראשות ויליאם א.
פיקרינג, מהפרוטקטורט הסיני מהמושבות, נשלחה לסונגאי אוג'ונג כדי להעריך את המצב.
הוא זיהה את המצוקה בה נמצא דאטו קלנה ודיווח חזרה למושבות המצרים.
זה גרם לבריטים לשלוח 160 חיילים לסונגאי אוג'ונג כדי לעזור לפיקרינג להביס את דאטו' בנדר.
בסוף 1874, דאטו' בנדר ברח לקפאיאנג.
למרות תבוסה זו, הבריטים שילמו לו פנסיה והעניקו לו מקלט בסינגפור.
ככל שהשנה התקדמה, גדלה ההשפעה הבריטית עד כדי כך שהוצב שם נציג תושב כדי לייעץ ולסייע לדאטו קלנה עם השלטון של סונגאי אוג'ונג.
הבריטים התערבו בממשל פאהאנג לאחר מלחמת אזרחים בין שני מועמדים לכס המלכות בין השנים 1858 ו-1863.
באמצע המאה ה-18, ניתן היה למצוא חברות בריטיות שסחרו בחצי האי המלאי.
באפריל 1771, ג'ורדיין, סוליבן ודה סוזה, חברה בריטית שבסיסה במדרס, הודו, שלחה את פרנסיס לייט לפגוש את סולטן קדה, הסולטן מוחמד ג'יווה זיינאל אדילין השני, כדי לפתוח את השוק של המדינה למסחר.
לייט היה גם קפטן בשירות חברת הודו המזרחית הבריטית.
הסולטאן התמודד בתקופה זו עם איומים חיצוניים.
סיאם, שהייתה במלחמה עם בורמה ואשר ראתה בקדה את המדינה הווסלית שלה, דרשה תכופות מקדה לשלוח תגבורת.
קדה, במקרים רבים, הייתה בעלת ברית בעל כורחה לסיאם.
לאחר משא ומתן עם לייט, הסכים הסולטאן לאפשר לג'ורדן, סוליבן ודה סוזה לבנות ולהפעיל עמדת מסחר בקדה, אם הבריטים יסכימו להגן על קדה מפני איומים חיצוניים.
לייט העביר את המסר הזה לממונים עליו בהודו.
אולם חברת הודו המזרחית לא הסכימה להצעה.
שנתיים לאחר מכן, מת הסולטן מוחמד ג'יווה וירש אותו הסולטן עבדאללה מחרום שאה.
הסולטאן החדש הציע ללייט (שהפך מאוחר יותר לנציג בריטי) את האי פננג בתמורה לסיוע צבאי עבור קדה.
לייט הודיע לחברת הודו המזרחית על הצעתו של הסולטן.
אולם החברה הורתה על לייט להשתלט על פנאנג ולא נתנה לו שום ערובה לסיוע הצבאי שביקש הסולטאן.
מאוחר יותר השתלט לייט על פנאנג והבטיח לסולטן סיוע צבאי, למרות עמדת החברה.
עד מהרה החליטה החברה ואמרה ללייט שהם לא יתנו שום סיוע צבאי לקדה.
ביוני 1788, לייט הודיע לסולטן על החלטת החברה.
הסולטן הרגיש מרומה, הורה ללייט לעזוב את פנאנג, אך לייט סירב.
סירובו של לייט גרם לסולטן לחזק את כוחותיו הצבאיים של קדה ולבצר את פראי, רצועת חוף מול פנאנג.
מאחר שהכירו באיום זה, עברו הבריטים והרסו את המצודה בפראי.
הבריטים אילצו בכך את הסולטאן לחתום על הסכם שהעניק לבריטים את הזכות לכבוש את פנאנג; בתמורה, הסולטאן יקבל שכר דירה שנתי של 6,000 פסו ספרדי.
ב-1 במאי 1791, דגל האיחוד הונף רשמית בפננג בפעם הראשונה.
בשנת 1800, קדה העבירה את פראי לבריטים והסולטן קיבל תוספת של 4,000 פסו בדמי השכירות השנתי שלו.
מאוחר יותר נקראה פנאנג בשם אי הנסיך מוויילס, בעוד שפראי שונה למחוז ולסלי.
בשנת 1821 פלשה סיאם לקדה, החריבה את בירת אלור סטאר וכבשה את המדינה עד 1842.
כדי לייעל את הממשל של המדינות המלאיות, ובמיוחד כדי להגן ולפתח עוד את הסחר הרווחי בכריית בדיל ובגומי, בריטניה ביקשה לבסס ולרכז את השליטה על ידי איחוד ארבע המדינות הרציפות של סלנגור, פרק, נגרי סמבילן ופאהאנג לכדי ישות חדשה, המדינות המלאיות המאוחדות (FMS), עם קואלה לומפור כבירתה.
התושבים הכלליים ניהלו את הפדרציה אך התפשרו בכך שאיפשרו לסולטאנים לשמור על סמכויות מוגבלות כסמכות על מנהגי האסלאם והמלאים.
חקיקה מודרנית הוצגה עם הקמת המועצה הפדרלית.
למרות שלסולטנים היה פחות כוח מאשר לעמיתיהם במדינות מלאיות הבלתי מאוחדות, ה-FMS נהנה מדרגה גבוהה בהרבה של מודרניזציה.
הפדרליזציה הביאה גם תועלת באמצעות פיתוח כלכלי שיתופי, כפי שהוכח בתקופה המוקדמת יותר, כאשר פאהאנג פותחה באמצעות פדרליזם פיסקאלי, תוך שימוש בכספי תשלום השוויון פיסקאלי שנגזרו מההכנסות של סלנגור ופרק.
לעומת זאת, המדינות המלאיות הבלתי-מאוחדות שמרו על עצמאותן כמעט, היה להן יותר אוטונומיה, ובמקום לקבל נציג שלטון הן נדרשו לקבל רק יועץ בריטי, למרות שבמציאות הן עדיין היו מחויבות באמנה לקבל את העצה.
הבריטים ביצעו הרבה פחות ניצול כלכלי ברחבי ה-UFMS, שכן הם רצו בעיקר לשמור על מדינות ה-UFMS הללו בקו; פוטנציאל כלכלי מוגבל במדינות אלה הרתיע את הבריטים מהתערבות פוליטית נוספת ברחבי ה-UFMS.
פרליס, קדה, קלנטן וטרנגנו נכנעו על ידי סיאם לאחר החוזה האנגלו-סיאמי של 1909. ג'והור העצמאית, בינתיים, נאלצה למסור את סינגפור לבריטים מוקדם יותר.
למרות המאמץ הפוליטי של הסולטן, הוא נאלץ לקבל יועץ ב-1914, והפך למדינה המלאית האחרונה שאיבדה את ריבונותה (אם כי המעורבות הבריטית בג'והור החלה כבר ב-1885).
לתקופה זו של גיבוש איטי של הכוח לממשלה ריכוזית ופשרה - הסולטאנים שומרים על שלטונם אך לא שולטים במדינותיהם - תהיה השפעה רבה על הדרך המאוחרת לגיבוש הלאום.
זה סימן למעשה את המעבר של הרעיון של מדינות מלאיות מאוסף של ארצות נפרדות הנשלטות על ידי שליטים פיאודליים שונים משלהן, לעבר פדרציה עם מונרכיה חוקתית בסגנון וסטמינסטר.
זה הפך למודל המקובל עבור פדרציית מלאיה ובסופו של דבר עבור מלזיה.
עד 1910 הבריטים הקימו שבע ישויות פוליטיות בחצי האי המלאי - מושבות המצרים, המדינות המלאיות המאוחדות ומדינות החסות העצמאיות של פרליס, קדה, קלנטן, טרנגנו וג'והור.
למלחמת העולם הראשונה הייתה השפעה מוגבלת על מלאיה, עם אירועים בולטים כולל קרב פננג ומרד קלנטן.
המדיניות הבריטית בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הייתה הריכוזיות של המדינות המלאיות המאוחדות (FMS), שבראשה עמד הנציב העליון, שהיה גם מושל מושבות המצרים.
כל ארבעת הנציגים הבריטיים, היו אחראים לנציג הכללי בבירת ה-FMS קואלה לומפור, שבתורו דיווח לנציב העליון.
מחלקות ממשלתיות קריטיות נאלצו להתייצב למטה הפדרלי שלהן בקואלה לומפור.
בינתיים, המדינות המלאיות הבלתי מאוחדות (UMS) החלו לקבל יועצים בריטיים אך הם נותרו עצמאיים יותר מה-FMS.
עם זאת, ב-1909, הנציב העליון סר ג'ון אנדרסון הביע דאגה לגבי ריכוזיות יתר, שהייתה דחיקה לשוליים של סולטנים מקומיים הרחק מקביעת מדיניות.
לבריטים הייתה מדיניות פרו-מלאית רשמית והמנהלים הקולוניאליים היו זהירים בפיתוח אמון הדדי עם הסולטאנים המלאים.
עם זאת, הריכוזיות הרסה את האמון, שחלק מהפקידים הבריטיים הרגישו שחשוב להחזיר לו.
הדבר הוביל להקמת המועצה הפדרלית, שהסולטאנים היו חברים בה יחד עם נציגים מהממשלה הקולוניאלית וחברי הקהילות הלא מלאיות.
אולם הקמת המועצה לא הצליחה לחלק סמכויות ליחידים ש-FMS קבעה.
בעוד שהמלאים תמכו בהצעה משום שהיא תעניק להם יותר סמכויות, טענו נגדה סוחרים סינים ובעלי מטעים בריטים, מחשש שהביזור ישפיע קשות על היעילות ומאמץ איטי בבניית מדינה מודרנית מאוחדת.
הנציב העליון הבא, סר ססיל קלמנטי, שהגיע מהונג קונג ב-1930, דחף חזק יותר לביזור, מתוך אמונה שזה יפתה את UMS להצטרף ל-FMS, וייצור איחוד מלאי.
הוא חזה שאל האיחוד יצטרפו בסופו של דבר גם מושבות המצרים וכן בורנאו הבריטית.
במהלך שנות ה-30, כלכלת העולם הייתה בשפל.
בשל השילוב של כלכלת מלאיה בשרשרת האספקה העולמית, מלאיה לא נמלטה מהשפל.
מלחמת העולם הראשונה לא השפיעה ישירות על מלאיה, מלבד התכתשות ימית בין הסיירת הגרמנית SMS אמדן והסיירת הרוסית ז'מצ'וג מול חופי ג'ורג' טאון, במה שנודע כקרב פנאנג.
מלחמת העולם השנייה כילתה את המדינה.
יפן פלשה למלאיה ב-1941, כחלק מהמתקפה המתואמת שהחלה בפרל הארבור.
מלאיה וסינגפור היו תחת כיבוש יפני מ-1942 עד 1945. יפן תגמלה את סיאם על שיתוף הפעולה שלה בתקופה זו בכך שהעניקה לה את המדינות פרליס, קדה, קלנטן וטרנגנו.
שאר חלקי מלאיה נשלטו כמושבה אחת מסינגפור.
לאחר כניעתה של יפן בתום מלחמת העולם השנייה, מלאיה וסינגפור הושמו תחת המינהל הצבאי הבריטי.
בתוך שנה לאחר מלחמת העולם השנייה, הממשל הרופף של מלאיה הבריטית התגבש סופית עם הקמת האיחוד המלאי ב-1 באפריל 1946. סינגפור, לעומת זאת, לא נכללה ונחשבה למושבת כתר בפני עצמה.
האיחוד החדש התקבל בהתנגדות עזה מהמלאים המקומיים.
האופוזיציה נסבה סביב שני נושאים: דרישות אזרחות רופפות וצמצום כוחם של השליטים המלאים.
בשל הלחץ שהופעל, האיחוד הוחלף בפדרציית מלאיה ב-31 בינואר 1948. הפדרציה השיגה עצמאות ב-31 באוגוסט 1957. ב-16 בספטמבר 1963 הפדרציה הפכה למלזיה, על ידי הכנסה לפדרציה של סינגפור (שלטון עצמי מאז 1959), סארוואק וצפון בורנאו (סבה) כמדינות חדשות.
סינגפור גורשה מהפדרציה ב-9 באוגוסט 1965.
מלאזמה היא צבע שזוף או כהה בעור.
על פי החשד, מלאזמה נגרמת מחשיפה לשמש, נטייה גנטית, שינויים הורמונים וגירוי בעור.
אף על פי שזה יכול להשפיע על כל אחד, מלאזמה נפוצה במיוחד בנשים, ובמיוחד אצל נשים בהריון או אלו הנוטלות אמצעי מניעה דרך הפה או מדבקות או תרופות לטיפול הורמונלי חלופי.
הסימפטומים של מלאזמה הם מקולות כהות, לא סדירות, מתוחמות היטב, היפרפיגמנטיות עד לטלאים.
כתמים אלה מתפתחים לרוב בהדרגה לאורך זמן.
מלאזמה אינה גורמת לתסמינים אחרים מעבר לשינוי הצבע הקוסמטי.
הכתמים יכולים להשתנות מ-0.5 ס"מ עד יותר מ-10 ס"מ תלוי באדם.
ניתן לסווג את מיקומו כמרכז פנים, הלחי או הלסת.
הנפוץ ביותר הוא במרכז הפנים (centrofacial), בו מופיעים כתמים על הלחיים, האף, השפה העליונה, המצח והסנטר.
הסיבה המדויקת למלאזמה אינה ידועה.
מלאזמה נחשבת לגירוי של מלנוציטים (תאים בשכבת העור, המעבירים את הפיגמנט מלנין לקרטינוציטים של העור) כאשר העור נחשף לאור על-סגול מהשמש.
גם כמויות קטנות של חשיפה לשמש עלולות לגרום למלאזמה חוזרת לעור לאחר שדהתה, וזו הסיבה שאנשים עם מלאזמה מקבלים אותה שוב ושוב, במיוחד בקיץ.
נשים הרות סובלות לרוב ממלאזמה, או כלואזמה, הידועה כמסכת ההריון.
גם גלולות למניעת הריון וטיפול הורמונלי חלופי יכולים לעורר מלאזמה.
שינוי הצבע נעלם בדרך כלל באופן ספונטני תוך תקופה של מספר חודשים לאחר הלידה או הפסקת אמצעי המניעה דרך הפה או הפסקת הטיפול ההורמונלי.
Melasma suprarenale היא סימפטום של מחלת אדיסון, במיוחד כאשר היא נגרמת על ידי לחץ או פגיעה קלה בעור, כפי שהתגלה על ידי FJJ שמידט מרוטרדם (JJ Schmidt of Rotterdam) ב-1859.
שני הסוגים השונים של מלאזמה הם אפידרמלית ודרמלית.
מלאזמה אפידרמלית נובעת מפיגמנט מלנין המוגבר בעל-שכבת תאי בסיס של האפידרמיס.
מלאזמה דרמלית (עורית) מתרחשת כאשר למקרופאגים עוריים יש רמת מלנין גבוהה.
מלאזמה מאובחנת בדרך כלל חזותית או בעזרת מנורת ווד (340 - 400 ננומטר אורך גל).
תחת מנורת ווד ניתן להבחין בין עודפי מלנין באפידרמיס לזה של הדרמיס.
זה נעשה על ידי הסתכלות עד כמה כהה נראית המלאזמה.
מלאזמה דרמלית נראית כהה יותר ממלאזמה אפידרמלית מתחת למנורת ווד.
ניתן להעריך את חומרת המלאזמה בפנים על ידי קולורימטריה, מקסמטריה וציון אזור המלאזמה ומדד החומרה (MASI).
יש להבדיל בין מלאזמה לבין נמשים, כתמי גיל, מֶלַנוֹדֶרְמָה רעילה, מלאנוזה ריהל, היפרפיגמנטציה פוסט-דלקתית, מלאנוזה חיכוך, אוכרונוזה (אנדוגנית ואקסוגנית) וזאבת עורית.
בנוסף, אין לבלבל אותו עם phytophotodermatosis, פלגרה, פוטוטוקסיות אנדוגנית, כתם Cafe au lait, ילפת שטוחה ועוד ועוד.
כמו כן, דווחו מקרים של פיגמנטציה הנגרמת על ידי תרופות, הנגרמות על ידי אמיודארון, או אוכרונוזה אקסוגנית הנגרמת על ידי הידרוקינוז.
הערכה על ידי רופא עור יכולה לעזור להנחות את הטיפול.
טיפולים שיכולים לזרז את דהיית הכתמים כוללים:
חומרי דה-פיגמנטציה מקומיים, כגון הידרוקינון (HQ) בחוזק ללא מרשם (OTC - 2%) או מרשם (4%).
HQ מעכב את טירוזינאז, אנזים המעורב בייצור המלנין.
טרטינואין, רטינואיד, מגביר את מחזור תאי העור (קרטינוציטים).
טיפול זה אינו בשימוש במהלך ההריון עקב סיכון לפגיעה בעובר.
חומצה אזלאית (20%) נחשבת כמפחיתה את פעילות המלנוציטים.
חומצה טראנקסאמית דרך הפה הוכיחה שהיא מספקת הבהרה מהירה ומתמשכת במלאזמה על ידי הפחתת המלאנוגנזה במלנוציטים של האפידרמיס.
ציסטאמין הידרוכלוריד (5%) ללא מרשם נראה כי מנגנון הפעולה כולל עיכוב של מסלול סינתזת המלנין
סקירות מבוססות ראיות מצאו שהטיפול היעיל ביותר במלאזמה כולל שילוב של חומרים מקומיים.
קרמים בשילוב משולש שנוסחו עם הידרוקינון, טרטינואין ורכיב סטרואידי הראו כיעילים יותר מטיפול משולב כפול או הידרוקינון בלבד.
לאחרונה, סקירה שיטתית מצאה שלתרופות דרך הפה יש גם תפקיד בטיפול במלאזמה והן הוכחו כיעילות עם מספר מינימלי ורמת חומרה של תופעות לוואי.
תרופות דרך הפה ותוספי תזונה המשמשים בטיפול במלאזמה כוללים: חומצה טראנקסאמית, תמצית Polypodium leucotomos, בטא-קרוטנואיד, מלטונין ופרוסיאנידין.
פרוסיאנידין דרך הפה בשילוב עם ויטמינים A, C ו-E מבטיח ככל הנראה טיפול בטוח ויעיל למלאזמה אפידרמיסית.
בניסוי אקראי, מבוקר פלצבו שנמשך 8 שבועות ב-56 נשים פיליפיניות, הטיפול הראה שיפורים משמעותיים באזור הלחי השמאלי והימני, והיה בטוח ונסבל היטב.
בכל הטיפולים הללו ההשפעות הן הדרגתיות ונדרשת הימנעות קפדנית מאור משמש.
מלאיה ריברה דרו היא שחקנית במה, קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
דרו ידועה בעיקר בזכות תפקידה כאדל צ'נינג בסדרת הטלוויזיה "ישנן בנות" (2008), ובתפקידה כקייטי אלווארו ב-ER של (2006–2007).
היא השתתפה בסרטים עצמאיים רבים, כמו גם גילמה את גבריאלה פורסטר בסרט "שלושה שלטים מחוץ לאבינג, מיזורי" שהועמד לפרס אוסקר בשנת 2016. היא גם משתתפת בפודקאסט "The Don" של I Heart Radio.
ולמדה בתיכון וודרו וילסון (וושינגטון די.
יש לה שני אחים והוריה עורכי דין.
היא למדה במידלברי קולג' והעמיקה בספרות אנגלית וספרדית.
לאחר שסיימה את לימודיה בקולג', היא עברה ללונדון ועשתה השתלמות באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
היא עזבה את בית הספר בקדנציה מוקדמת כאשר לוהקה לבכורה העולמית של הסרט "המרחק מכאן" של ניל לביוט בבימויו של דייוויד לוו בתיאטרון אלמיידה.
היא השתתפה בתוכניות טלוויזיה כולל "חוק וסדר: מדור מיוחד" ו-"CSI: מיאמי".
ב-CSI היא גילמה דמות שנקראה במקור קולין מיטשל אך לאחר שהמפיקים ליהקו את דרו, הם שינו את שם הדמות לקולין מנדוזה, כדי לשקף את המורשת המעורבת של דרו.
היא גם שיחקה את אנג'ליקה סנדובל ב-The Inside עם פיטר קויוטי ורייצ'ל ניקולס, של רשת פוקס.
בשנת 2005 היא חזרה לשחק בסדרה "הפמליה" ובשנים 2006–2007 היא שיחקה ב"לאס וגאס".
בעת שעדיין שיחקה בסדרה, היא גילמה את הסטודנטית החדשה לרפואה קייטי אלווארו ב-ER.
אלווארו עושה את ההתמחות שלה במיון ויש לה רומן עם רופא אחר, בגילומו של שיין וסט.
היא הייתה ב-ER בעונות 13 ו-14.
ב-2008 היא גילמה את אדל צ'נינג בעונה החמישית "ישנן בנות", דמות שעוצבה על פי איב הרינגטון בסרט "הכל אודות חוה" (1950), בכיכובה של בט דייוויס.
ב-2010 היא גילמה את מיה שרמן בפיילוט True Blue עבור CBS.
ב-2011 היא חזרה כבלשית באריוס בסדרת האנתולוגיה "אימה אמריקאית" לצד ג'סיקה לאנג.
בשנת 2013, היא לוהקה לתפקיד המכשפה ג'יין-אן דוורו שנחשבת לקדושה מעונה בפיילוט, "המקוריים", ספין-אוף מסדרה אחרת של CW, "יומני הערפד".
היא הופיעה לראשונה בתור ג'יין-אן בסדרה ולאחר מכן המשיכה בתפקיד בסדרה "המקוריים".
ב-2014 היא גילמה את נירה בפיילוט Galyntine עם פיטר פונדה, לורה הרייר וסטרלינג ק בראון.
בשנת 2019 היא חזרה בתור איליאנה בעונה השלישית של Mayans MC, לאחר שנבחנה לתפקיד הן באנגלית והן בספרדית.
ב-2021 היא לוהקה לעונה השלישית של "צרות טובות" בתור לוסיה מוראלס, כשגילמה חברת מועצת עיר שנמצאת במשולש אהבה עם מאליקה.
בהמשך לכך, נודע שהיא ממשיכה לעונה הרביעית.
לצד עבודתה בטלוויזיה, היא השתתפה בסרטים עצמאיים רבים.
היא גילמה את גבריאלה פורסטר בסרט "שלושה שלטים מחוץ לאבינג, מיזורי", שעליו הוכרה בפרס גילדת שחקני המסך על הופעה יוצאת מן הכלל של אנסמבל בסרט קולנוע.
היא גם השתתפה בפודקאסט "The Don" של I Heart Radio.
העונה הראשונה שודרה ב-2021 ושתי עונות נוספות הוזמנו בהתאמה.
דרו נשואה לתסריטאי דייוויד קלין.
המלאים (Malays) הם קבוצה אתנית שמקורה בדרום-מזרח אסיה, ובמיוחד באזור חצי האי המלאי, סומטרה, ובורנאו.
כיום המלאים חיים במספר מדינות באזור, בעיקר במלזיה, אינדונזיה, ברוניי, סינגפור, ובמספר אזורים בדרום תאילנד.
המלאים מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר במלזיה וברוניי, ויש להם השפעה משמעותית על התרבות, הפוליטיקה והחברה באזורים אלו.
מלזיה: המלאים הם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר במדינה (כ 60%) ומהווים את רוב האוכלוסייה.
הם מוגדרים כ"בומיפוטרה" (בני האדמה) וזוכים להטבות כלכליות וחברתיות במסגרת מדיניות הממשלה.
אינדונזיה: המלאים מהווים אחוז קטן מהאוכלוסייה (כ-3%-5%).
הם חיים בעיקר באי סומטרה ובאזורים אחרים באינדונזיה, שם הם משתלבים בתרבות המקומית.
ברוניי: המלאים מהווים כ-73.5% מהאוכלוסייה, ולכן יש להם השפעה רבה על הפוליטיקה והתרבות המקומית.
סינגפור: המלאים הם הקבוצה האתנית השנייה בגודלה במדינה לאחר הסינים.(כ-13.5% מאוכלוסיית התושבים במדינה), עם השפעה תרבותית משמעותית.
דרום תאילנד: המלאים מהווים כ-66%-80% מהאוכלוסייה בדרום תאילנד.
המלאים חיים בעיקר במחוזות הדרומיים כמו פטאני, יאלה ונאראטיוואט, שם הם מהווים רוב מוחלט (כ85-90%) מהאוכלוסייה המוסלמית.
המלאים משתייכים לזרם הסוני באסלאם, האסכולה המשפטית השאפעית, אחת מארבע האסכולות המרכזיות במשפט הסוני.
תהליך ההתאסלמות של המלאים התרחש בהדרגה בין המאה ה-12 למאה ה-15, והושפע מגורמים מסחריים, פוליטיים ותרבותיים.
האסלאם הגיע לאזורי המלאים דרך סוחרים ומטיפים מוסלמים מפרס, ערב, הודו וסין.
הסוחרים הפיצו את הדת החדשה במהלך מסעותיהם, והמטיפים, במיוחד מהזרם הסופי, תרמו להפצת האסלאם באמצעות פעילות מיסיונרית.
האסלאם השתלב בתרבות המלאית, והשפיע על השפה, האמנות, המנהגים והחוקים.
הזהות המלאית החלה להיות מזוהה עם האסלאם, והמרת הדת הפכה לחלק מהגדרת ה"מלאיות".
תהליך זה נמשך גם בתקופות מאוחרות יותר, כאשר המרת דת לאסלאם נחשבה לכניסה לתרבות המלאית.
השפעת התרבות המלאית במדינות דרום-מזרח אסיה
התרבות המלאית השפיעה באופן משמעותי על מדינות רבות בדרום-מזרח אסיה, במיוחד במלזיה, אינדונזיה, סינגפור, תאילנד, ברוניי והפיליפינים.
השפעה זו מתבטאת בשפה, ספרות, אמנות, מוזיקה, ריקוד, מטבח ומנהגים חברתיים.
מלזיה היא ביתה של התרבות המלאית, וההשפעה המלאית ניכרת בכל תחומי החיים.
השפה המלאית היא השפה הרשמית, והספרות המלאית משקפת את ההיסטוריה והמיתולוגיה המקומית.
המטבח המלאי, עם מנות כמו נאסי למאק וסאטאי, משלב השפעות הודיות, סיניות ותאילנדיות.
באינדונזיה, התרבות המלאית השפיעה בעיקר באזורי החוף.
השפה המלאית היוותה בסיס לבהאסה אינדונזיה, השפה הרשמית של המדינה.
הספרות והאמנות באינדונזיה משלבות אלמנטים מלאיים, במיוחד בסומטרה ובאיים הסמוכים.
בסינגפור, השפעתם ניכרת בשפה, במוזיקה ובמטבח.
השפה המלאית היא אחת מארבע השפות הרשמיות, ומנות כמו סאטאי ורוטי פראטה פופולריות ברחבי המדינה.
בדרום תאילנד, במיוחד במחוזות הפטאני, יאלה ונאראטיוואט, קיימת השפעה תרבותית מלאית משמעותית.
האוכלוסייה המלאית באזור זה שומרת על השפה, המנהגים והמטבח המלאיים, תוך שילובם בתרבות התאילנדית הרחבה יותר.
ברוניי היא מדינה שבה התרבות המלאית והאסלאם מהווים את הבסיס לזהות הלאומית.
השפה המלאית היא השפה הרשמית, והמנהגים, המוזיקה והמטבח משקפים את המורשת המלאית.
השפעת המלאים על הפוליטיקה במדינות דרום-מזרח אסיה
המלאים, כקבוצה אתנית מרכזית בדרום-מזרח אסיה, ממלאים תפקיד משמעותי בעיצוב הנוף הפוליטי במדינות האזור.
השפעתם ניכרת במלזיה, אינדונזיה, סינגפור, תאילנד, ברוניי והפיליפינים.
במלזיה, המלאים מחזיקים בעמדות מפתח פוליטיות.
המפלגה המאוחדת של המלאים הלאומיים (UMNO) שלטה בפוליטיקה המלזית במשך עשורים רבים, והובילה מדיניות שהעניקה יתרונות כלכליים וחברתיים למלאים, כגון ה-New Economic Policy (NEP) שהעניקה העדפות בתחומי התעסוקה, החינוך והעסקים.
באינדונזיה, השפעתם הפוליטית הולכת ומתרקמת.
הממשלה נאלצה להתפשר עם שמרנים דתיים, כולל חקיקה שהפלילה מין מחוץ לנישואים.
כמו כן, מינוי איש דת אסלאמי בכיר לתפקיד סגן הנשיא עורר חששות בקרב פרוגרסיביים לגבי השפעת השמרנים על המדיניות.
מנהיגים במדינה מתמודדים עם אתגר של איזון בין שמרנות דתית לפוליטיקה מתקדמת, כדי לשמור על יציבות פוליטית וצמיחה כלכלית.
בדרום תאילנד, אוכלוסיית המוסלמים חווה מתיחות פוליטית עם המרכז הבודהיסטי.
המתיחות הזו הביאה לקריאות לפדרליזציה או אוטונומיה מוגברת, במטרה להבטיח ייצוג פוליטי הולם למוסלמים.
עם זאת, ממשלת תאילנד מתמודדת עם אתגרים בשמירה על שלמותה הטריטוריאלית, בעוד שהיא מנסה להתמודד עם שאיפות פוליטיות של המוסלמים בדרום.
בסינגפור, השפעתם הפוליטית מתונה אך נוכחת.
האתגרים הדמוגרפיים, כגון ירידה בשיעור הילודה והזדקנות האוכלוסייה, משפיעים על החברה הסינגפורית כולה, כולל המוסלמים.
ממשלת סינגפור מקדמת מדיניות לשמירה על איזון בין הקבוצות האתניות והדתיות, תוך שמירה על יציבות פוליטית וצמיחה כלכלית.
בברוניי, ההשפעה הפוליטית של המלאים המוסלמים ניכרת במדיניות המדינה, כולל חקיקה המבוססת על השריעה.
עם זאת, ברוניי שומרת על מדיניות חוץ נייטרלית, תוך שמירה על קשרים טובים עם מדינות המערב והאזור.
מלאח מרקש הוא הרובע היהודי (מלאח) במרקש, מרוקו.
זהו המלאח השני העתיק ביותר מסוגו במדינה.
מלאחים רבים הוקמו כדי להגן על היהודים תחת מעמדם כד'ימי.
המלאח מרקש הוקם בצו של הסולטאן עבדאללה אל-ג'אליב מהשושלת הסעדית בשנת 1558, מחוץ לחומות ארמון אל-באדי.
במהלך המאות ה-16 וה-17, המלאח היה אחד מאזורי המסחר העיקריים של העיר, והוא היה רובע מוקף חומות, ששעריו נסגרו בלילה.
סוחרים נוצרים רבים ושגרירים זרים העדיפו לשהות במלאח במהלך ביקוריהם, ולאחר הרס המנזר של המשלחת הפרנציסקאנית באמצע המאה ה-17, הפרנציסקאנים התגוררו גם הם במלאח עד סוף המאה ה-18.
המלאח הפך לצפוף מאוד תוך מספר שנים.
כ-40,000 איש חיו במלאח בשיא גודל האוכלוסייה בסוף שנות ה-40 במאה ה-20. הקהילה היגרה לאחר הכרזת העצמאות, סיום המרוקו הצרפתית, ומלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
רוב התושבים היהודים היגרו לישראל, אך חלקם היגרו לצרפת ולמונטריאול.
האוכלוסייה היהודית במלאח מרקש מונה כ-200 תושבים.
בשנת 2016, הורה מוחמד השישי, מלך מרוקו, להשיב את שמות הרחובות הקשורים למורשת היהודית של העיר, כולל החזרת שם השכונה ל"אל מלאח", והקצה מעל 20 מיליון דולר לשיקום בתים, רחובות ובתי כנסת.
בנובמבר של אותה שנה, זוהיר בהלול, חבר הכנסת ערבי מטעם מפלגת המחנה הציוני, ביקש מימון מממשלת ישראל לתמיכה בבית כנסת הממוקם במלאח, בצעד בלתי צפוי הן לממשלת ישראל והן לקהילה היהודית במרוקו.
המלאח הוא אחת האטרקציות התיירותיות המרכזיות בעיר.
באופן כללי, תחת תנאי עומר, לא-מוסלמים שחיו תחת שלטון אסלאמי, כולל יהודים, היו כפופים להגבלות באופן לבושם.
בדומה לחוקים נגד מותרות באירופה, הכוונה הייתה לשמר את הלבוש כסמן מזהה למעמדו החברתי של האדם כדי לאותת לאחרים על הנימוסים או הכבוד הנדרשים ככזה, אולם הגבלות אלו, שכללו אי-חיקוי לבוש מוסלמי, נתפסו כמשפילות.
חוקים אלו לרוב לא נאכפו.
במרוקו, החוקים הוחלו על יהודים רק כאשר הוחזרו על ידי מולאי סולימאן בשנת 1815, אך למרות ההחזרה הרשמית של ההגבלות, אכיפתן הייתה רופפת בפועל.
על פי כמה מקורות ראשוניים, יהודים אולצו ללכת יחפים בעיר.
המקור היחיד הדן בחוק במאה ה-19 הוא יוסף הלוי, שאינו ברור האם החוק נאכף בתוך המלאח.
הגרסה המפורסמת של ביקורו של הלוי במרוקו אומרת שיהודים אולצו ללכת יחפים בכל רחבי מרקש, "אפילו במלאח", אך רשימותיו בכתב יד אומרות שיהודים הלכו יחפים ב"כל שאר רובעי העיר מחוץ למלאח", ואפילו זה מחוק, מה שהוביל חלק לשער שיהודים אולי נאלצו להסיר את נעליהם ביציאה מהמלאח.
במאה ה-18 כתב ויליאם למפרייר כי "כשהם נכנסים לעיר המורית, לטירה או לארמון, [יהודים] תמיד מחויבים להיות יחפים", מה שמרמז שהחוק לא נאכף בתוך המלאח.
החוק נשמר לעיתים קרובות בקפדנות יתרה כאשר יהודים נקלעו לצרות פוליטיות, לפעמים בהקשר למערכת החסות שאפשרה להם לנעול נעליים אירופאיות, וליבתה טינה מקומית על כך שיהודים הפכו ל"נועזים מדי".
עבד אל-מליכ דיווח כי הכריח את זקני המלאח להסיר את נעליהם בארמון "בהתאם למעמדם העתיק כד'ימי".
היהודים ספגו לעג כל הדרך חזרה למלאח.
גם כאשר היו מוגנים על ידי מעצמות זרות תחת מערכת החסות, הרשויות המקומיות דרשו מהם ללכת יחפים במרחבים מסוימים כמו הקסבה.
מַלְאָכִי הוא הספר האחרון שבקובץ תרי עשר וחותם את מדור ספרי הנביאים שבתנ"ך.
הוא נקרא על שמו, או לפי רוב הדעות בחז"ל כינויו של הנביא המוסר את הנבואות שבו.
בנוסח המסורה, הספר הוא בן שלושה פרקים, ומכיל בעיקר תוכחה ואזהרה לכהנים שבאותה תקופה ולעם, אך גם מדגיש את אהבת ה' את יעקב (וצאצאיו, עם ישראל) מול שנאתו כלפי עשו (הוא אדום).
ברוב הקאנונים הנוצרים של ספרי הברית הישנה, ספר מלאכי הוא האחרון ומכיל ארבעה פרקים.
אין בספר זה או בשאר התנ"ך כל מידע על הנביא, ואף קשה לקבוע אם שמו הוא אכן מלאכי, או שזהו כינוי.
בכתובת שבראש הספר – – אין פרטים על הנביא.
הוא אינו מוזכר במקורות תנ"כיים מחוץ לספרו (בשונה מנביאי תקופתו, חגי וזכריה, המוזכרים גם בספר עזרא).
לאור זאת, ישנן דעות שלפיהן מלאכי הוא למעשה דמות בולטת אחרת מתקופת שיבת ציון – עזרא הסופר, מרדכי היהודי, זרובבל בן שלתיאל, נחמיה בן חכליה, חגי, יהושע בן יהוצדק, או אחרים, אך דעות אלו חסרות ביסוס מפורש בכתובים.
הדעה המקובלת בחז"ל היא שמלאכי הוא עזרא הסופר, והראיה לכך היא ששניהם נלחמו בנישואי התערובת עם עמי הארץ.
מתוכנו של ספר מלאכי ומהשוואתו לפרקים אחרים בתנ"ך, נראה שמלאכי הנביא חי בימי שיבת ציון, ככל הנראה באזור ירושלים.
במסכת מגילה חלוקים האמוראים באשר לזיהוי של מלאכי, ואגב כך מוסרת לנו הגמרא מידע על זמן התנבאותו:
פרט לזיהויו של מלאכי עם עזרא ומרדכי, פותחת הברייתא המצוטטת צוהר למסורת, שעל פיה ניבא מלאכי בשנת שתיים לדריווש, היא שנת 520 לפנה"ס.
אמנם, ברור לנו שמלאכי ניבא בזמן שבית המקדש השני כבר היה קיים, כלומר מאוחר יותר, אולם אפשר לשער שראשית נבואתו הייתה אז.
חז"ל מייחסים למלאכי, כאחד מאחרוני הנביאים, את תיקונן של מספר תקנות הלכתיות, ותולים בו דברים נוספים.
מלאכי היווה חלק חשוב משלשלת המסירה (שלשלת החכמים שהעבירו את התורה מדור לדור):
בתלמוד מסופר, בין השאר, שמלאכי תיקן (יחד עם חגי וזכריה) מספר תקנות הלכתיות (כל ההפניות בהמשך הן לתלמוד הבבלי):
בנוסף, מיוחס למלאכי תרגום של דברי הנביאים לארמית:
לאחר מותו של מלאכי נפסקה הנבואה:
מלאכי כמעט שאינו מופיע לבדו, ובמרבית הציטוטים מופיעים חגי, זכריה ומלאכי יחדיו כאחרוני הנביאים ובעלי הסמכות הנבואית הבכירה.
הכתובת בראש הספר, , היא בעלת לשון יוצאת דופן במקצת (השוו עם ואילך, ו).
בנוסף, שונה מהות נבואת מלאכי ממהות שאר נבואות המשא (נבואת משא קלאסית היא נבואת פורענות על עמים זרים, ואילו מלאכי מדבר גם על עם ישראל).
סיבות אלו הן בסיס לדעה על פיה נוספה כתובת הפתיח לספר זמן רב לאחר כתיבתו, בידי מי שסידר את קובץ תרי עשר או את ספר מלאכי בלבד.
על פי אותה דעה, מלאכי איננו שמו הפרטי של הנביא, אלא כינוי [על פי הפסוק: ], שמשמעותו אולי 'השליח שלי', או, כקיצור השם מלאכיה (ואולי מלאכיהו או מלאכיאל), 'שליח האלוהים'.
כך נכתב גם בתרגום השבעים.
חיזוק לטענה זו נובע מכך ש"מלאכי" כשם של אדם אינו מופיע כלל במקרא מחוץ לספר מלאכי, ואף לא במשנה או בתלמוד (פרט לאזכורי נביא זה).
על פי שיטה זו, הנביא העדיף להישאר באלמוניותו, וייתכן אף ששמו הוא "אֵלִיָּה", שם המופיע בפסקת הסיום של הספר ().
מנגד, יש הטוענים שמלאכי הוא אכן שמו של הנביא: בכל ספרי הנבואה האחרים נמצא שם הנביא בכתובת הפתיחה של הספר, וסביר להניח שכך גם בספר מלאכי.
הטענה כי מלאכי הוא שם שאינו מופיע כלל במקרא אינה רלוונטית כלל, שכן ישנם שמות יחידאיים רבים במקרא – ופרט לכך, מלאכי חי בתקופה שונה מרוב דמויות התנ"ך ושמות אנשי תקופתו (כפי שאכן משתקף ברשימות בספרי עזרא ונחמיה) שונים באופן משמעותי.
מחלוקת זו, הקיימת כיום בין פרשני וחוקרי התנ"ך, נתקיימה גם בין חכמי ישראל לאורך הדורות.
השתקפות מחלוקת זו נמצאת בקטע הגמרא שצוטט לעיל (), שבו טוענים חלק מן האמוראים שמלאכי הוא דמות אחרת (ואם כך, 'מלאכי' הוא רק כינויו של הנביא), וחלקם שמלאכי הוא אכן שמו.
מאוחר יותר שבה ומופיעה מחלוקת זו בתרגומי התנ"ך השונים.
תרגום השבעים פירש את המילה 'מלאכי' כ-'מלאכו', ויונתן בן עוזיאל אף פירט וכתב: .
לעומתם, תרגום הפשיטתא והוולגטה גרסו שמלאכי הוא אכן שמו של הנביא, ורשמו את תעתיק המילה 'מלאכי' בשפתם.
גם לפרשני התנ"ך של ימי הביניים היה מה לומר בנושא זה.
אבן עזרא בפתיחת פירושו לספר כותב: "יש אומרים שהוא עזרא ולפי דעתי שהוא שמו כאשר הוא כתוב".
גם הרד"ק סבר כך: "ורז"ל אמרו מלאכי זה עזרא, ולא מצאנו בשום מקום שקראו נביא אלא עזרא הסופר".
ספר מלאכי עוסק רבות באהבת ה' ליעקב מול שנאתו לעשו, ביזוי המקדש על ידי כהני התקופה, חטא נישואי התערובת וכתוצאה מכך נטישת הנשים העבריות ויום ה'.
מספר רעיונות מרכזיים חוזרים לאורך הספר:
כבוד – כבוד ה' המבוזה בידי הכהנים, וכבוד הכהנים המבוזה על ידי העם.
דרך עבודת ה' – אצל מלאכי נעשית עבודת ה' בשני מישורים: המישור החברתי-מוסרי ומישור המצוות השמעיות (קרבנות ועבודת המקדש).
ניתן לראות בספר מלאכי את סופה של מגמה, שאת תחילתה ניתן לראות בספר יחזקאל, של מעבר מהמישור החברתי-מוסרי למישור השמעי, עד כדי השתלבות ביניהם.
מושג הברית המחוללת – ברית הלוי מחוללת על ידי הכהנים (בניגוד לעבר, בו היו הכהנים במצב אידיאלי), וברית הנישואים מחוללת על ידי העם.
עבודת ה' בעולם – על פי מלאכי, עובדים את ה' בעולם כולו: .
קשה לדעת האם התכוון מלאכי לעובדי ה' היהודים המפוזרים בעולם (כגון אנשי המקדש ביב וגולי בבל) או לעבודת אלילים, המכוונת לדעתו בסופו של דבר כלפי ה'.
ייתכן גם כי בתקופת מלאכי החלה מגמת עבודת ה' בקרב הגויים, שנפסקה מאוחר יותר – אך אנו לא מוצאים את רישומה של מגמה כזו במקורות אחרים.
ביקורת נגד הכוהנים - הביקורת נגד הכוהנים בני זמנו של מלאכי עוברת כחוט השני לאורך שלושת פרקי הספר.
בפרק א' מלאכי מותח ביקורת חריפה כנגד הכוהנים על כך שאינם שומרים על חוקי הפולחן (המוכרים מהספרות הכוהנית) ומקריבים קורבנות בעלי מום.
בפרק ג' חוזרת הביקורת הפולחנית כנגד הכוהנים, אלא שבפרק זה הם באים לכדי טיהור ותיקון.
בפרק ב' הביקורת כלפי הכוהנים אינה מתחום הפולחן אלא מתחום כישלון בהוראת התורה את העם.
אליה הנביא – רעיון ייחודי למלאכי הוא בואו של אליה הנביא לפני יום ה', במטרה להכין את העם ליום זה.
רעיון זה השפיע השפעה של ממש על תפיסתן הכללית של היהדות והנצרות את אחרית הימים והגאולה.
סיבת אהבת ה' ליעקב ושנאתו לעשו אינה מוסברת.
ברם, תוצאות היחסים הללו ברורים: צאצאי יעקב חוזרים לארצם, ואילו ארצם של בני עשו הפכה לשממה.
גם אם ינסו לשוב ולבנות, מבטיח ה': .
בני יעקב יראו ויכבדו את ה'.
לאחר מכן עובר הנביא בחדות לנושא אחר, ומדבר על כבודו המבוזה של המקדש ושל המזבח.
הוא מדמה את ה' לאב ולאדון: , ומוכיח את הכהנים על כך שאינם מקפידים בכבוד שמיים: .
הוא אף משתמש בלשון קשה ולעגנית יותר: .
בסופו של חלק זה מדבר הנביא על ירידת הדורות ועל ירידת קרנה של ברית הלוי: .
לאחר פסקה זו עובר הנביא לדבר על חילול ברית הנישואים, על ידי לקיחת נשים נוכריות וזניחת נשות הנעורים.
בקטע קצר אחר הוא מדבר על "אחד", שהפרשנים חלוקים בשאלה מיהו.
ייתכן כי מדובר באברהם אבינו או בה', ואולי בדמות אידיאלית סתמית המתוארת כמודל לדוגמה וחיקוי.
בפסקה הבאה, מוסיף הנביא להוכיח את העם, בשימו את טענותיהם בפיהו: , ודחייתן בלעג לא מוסווה: .
המלאך יבשר את בוא הצדק, והרשעים ייענשו: .
בהמשך הקטע ממשיך מלאכי לתאר את חטאיהם של הרשעים, ומבטיח הפעם שכר לצדיקים כנגד עונשם של החוטאים: .
לקראת סופו של הספר מדבר הנביא בגלוי על חזון "יום ה'", שבו יזכו הצדיקים ל.
פסקת הסיום של הספר מהווה סיכום כללי שלו.
אלו הם דברי הנבואה האחרונים בתנ"ך, ובהם מצא לנכון כותב הספר להזהיר: .
בפסקה זו מדבר הנביא לראשונה על אליה (ו?) הנביא, שיבוא .
פסקת סיום זו נחשבת על ידי חוקרים רבים לתוספת חיצונית לספר, שנוספה שם כחתימה לקובץ תרי עשר או אף לקובץ הנביאים כולו.
סגנונה שונה באופן מובהק מסגנון שאר ספר מלאכי: היא כתובה בצורה שירית ובשפה גבוהה ומליצית יותר, וגם נושאה אינו חופף את הנושא הקודם.
מאידך, אין לשכוח שבספר מלאכי הסגנון ממילא אינו אחיד, ויש והוא עובר נושא בצורה חדה ודרמאטית.
לפיכך, אין לקבוע בוודאות אם מיקום פסקה זו הוא טבעי או מלאכותי.
נהוג לחזור על הפסוק הלפני אחרון בספר (), כדי להימנע מלסיים ברע את התרי עשר (דבר זה נעשה בספרי יתק"ק: ישעיה, תרי עשר, קינות = איכה, קהלת), וכך חוזר פסוק זה ברוב ספרי התנ"ך המצויים בידינו לאחר סיום הספר.
אבל בכתר ארם צובא, אין תוספת פסוק שאינו כתוב בספר, אלא הפסוק האחרון כתוב על חמש שורות, כך:
דבר זה מבטא רווחה ותקופות הקלה בתוך הפורענות.
זמן הנבואה לא מצוין בספר מלאכי, זאת בניגוד לספרי חגי וזכריה, נביאי תקופתו.
כמו כן, לא ברור אם נתנבא באחת או שספרו מורכב מקטעי נבואות שנאמרו בפרקי זמן שונים.
על כן, ניתן רק לשער בקירוב את זמן נבואותיו.
לשם כך, יש לנסות למצוא רמזים בספר בין השורות ואולי גם במקורות חיצוניים.
אין חולקים על כך שהנבואות, לפחות בחלקן, נאמרו בתקופה שבה משל ביהודה פחה פרסי: , ואולי גם: .
בנוסף, בזמן הנבואה בית המקדש השני בנוי זה מכבר: , ובנוסף .
מכאן ואילך ניטשת מחלוקת בין החוקרים והפרשנים; על פי חלקם, שייכות הנבואות בספר לתקופה שלפני עליית נחמיה, ואף עליית עזרא שקדמה לה כשלוש עשרה שנה.
לעומתם, סוברים אחרים שהן נאמרו דווקא לאחר עליית עזרא או לאחר עליית נחמיה, או לאחריה.
ישנם אף המפריזים וקובעים את זמנו של מלאכי לתקופת החשמונאים, אך דעה זו היא דעת מיעוט ואף סותרת את הפסוקים אודות הפחה הפרסי שהובאו לעיל.
ראיות לכך שספר מלאכי מתייחס לתקופת טרום עזרא ונחמיה:
ישנם קווים משותפים בין חגי וזכריה לבין מלאכי, וכן בין מלאכי לעזרא ונחמיה.
לפיכך אפשר להסיק שמלאכי מנבא בין שתי התקופות.
כך, מתרעם מלאכי על הזנחת בית המקדש וביזויו: – מוטיב החוזר בספרי חגי וזכריה – ומאידך גיסא מוחה מלאכי על נישואי התערובת של העם והכהנים לנשים הנוכריות: , בעיה שאין לה הדים בנבואות חגי וזכריה, אך מטופלת על ידי עזרא בסמוך לעלייתו ארצה.
החוקר יעקב ליוור דוחה נימוק זה בטענה שניכר הדו של ספר תורת כהנים גם בספר מלאכי, בענייני מתנות כהונה ופרט לכך, אין הכרעה מוחלטת בזמן כתיבתם של ספר דברים ותורת כהנים.
ראיות לכך שספר מלאכי מתייחס לתקופת עזרא או לתקופת נחמיה או לאחריהן:
כבר בתלמוד הבבלי () זוהו קווי דמיון בין ספר מלאכי לספר עזרא: .
אמנם דבר זה הוזכר כראיה לכך שמלאכי הוא עזרא, אך הדמיון בין הפסוקים יכול לסייע גם לטוענים שהיה בתקופה מוקדמת יותר בה הייתה תופעה זו מצויה.
מלאכי דורש מהעם: , וזהו דבר שנתחדש רק בימי נחמיה, על ידיו ().
מצד שני, קל להניח שבמילים אין הכוונה לנחמיה (אין זה סביר שנחמיה לקח שוחד), ולפיכך מאוחרת נבואת מלאכי אפילו מימי שלטון נחמיה.
כיוון שחורבן אדום מוזכר בתחילת הספר: , אפשר לתארך את מלאכי לאחר חורבן אדום.
זמן חורבן אדום לא ברור כל צרכו – אך אם נקבל את דעת החוקר נובאק, על פיה חרבה אדום בימי דריווש השני (בין השנים 424 לפנה"ס ל-404 לפנה"ס), אפשר לאחר את נבואות מלאכי לשנים אלו או אחריהן – כלומר לתקופת נחמיה או אף לאחריה.
מאורעות שאירעו ורוחות שנשבו בתחילת ימי נחמיה ולפני כן אינם מוזכרים, אף לא ברמז, בספר מלאכי.
הכוונה, בין השאר, לבניית חומת ירושלים ההרוסה, ולתקוות חידוש המלוכה מזרע בית דוד ביהודה, שנתעוררו בתחילת ימי שיבת ציון (ומהדהדות בנבואות חגי וזכריה).
ניתן להניח שלו היה מלאכי מתנבא בימים בהם התרחשו דברים אלה, היה מזכיר אותם, ואפילו ברמז.
פרק י"ג בספר נחמיה מעלה נושאים דומים מאוד לנושאים העולים בספר מלאכי ובהם ביקורת כנגד הכוהנים וכנגד נשיאת נשים נוכריות.
מחלקי התנ"ך הנוצרים חילקו את הספר לשלושה פרקים (14 פסוקים, 17 ו-24), אם כי במספר ספרים (תרגום השבעים, הפשיטתא, הוולגטה ועוד) ששת הפסוקים האחרונים הם פרק רביעי.
על פי חלוקת המסורה, נכלל ספר מלאכי כולו בסדר הכ"א של ספר התרי עשר (יחד עם פסוקו האחרון של ספר זכריה).
הוא עשוי משבע פרשיות, הראשונה סתומה והשש הנותרות פתוחות.
חלוקת העניינים בספר פשוטה וברורה: לאחר הכותרת ישנו קטע קצר () העוסק ביחס ה' לישראל אל מול יחסו לאדום, שמהווה כעין מבוא לספר.
לאחר מכן מתחילה תוכחה לכהנים על כמה חטאים: הזנחת וביזוי המקדש () והעונש הצפוי להם על כך (), השחתת ברית הלוי () ונשיאת נשים נכריות מול גירושי הנשים העבריות ().
לאחר מכן ממשיכה התוכחה - אך באופן כללי יותר.
הנביא פונה אל העם, ומזהיר אותם מפני מלאך ה' שיבוא ויעניש את החוטאים ( – ).
הנביא ממשיך ומוכיח את העם, שאינם ממלאים את מצוות המעשר () וטוענים שאין טעם בעבודת ה' ().
טענה זו תופרך על ידי יום ה' שיבוא "בֹּעֵר כַּתַּנּוּר" כשאז ייענשו הרשעים והצדיקים יתוגמלו ().
פסקת הסיום של הספר () עוסקת בשמירה כללית של מצוות התורה.
שתי הפטרות נקראות מתוך ספר מלאכי.
הפטרת פרשת תולדות היא הקטע שבין תחילת הספר ל.
הפטרת שבת הגדול, הנקראת בשבת שלפני חג הפסח, כוללת את הקטע שבין לסוף הספר.
סגנונו של מלאכי פשוט ודיבורי, ומתאפיין בכמה מוטיבים בולטים.
דיבורו מובא כעין דו-שיח בינו ובין הכהנים או העם (בעניין זה דומה הוא לחגי, נביא הקרוב לזמנו, אך מלאכי קיצוני ממנו).
כך, פעמים מספר בספרו חוזר מלאכי על תבנית אופיינית קבועה: אמירה, שאלת הקהל, ביאור דברי מלאכי, תוכחה לקהל (או הבטחה לעתיד).
על אף שלעיתים מעדיף הוא את הקיצור והתכליתיות, ישנן חזרות פעמים רבות.
לעיתים תיאוריו משתלהבים לפתע, והופכים חיים ושוצפים יותר, או קשים וקודרים יותר:
מעברי נושא חדים וניגודים מופיעים פעמים רבות, בדרך כלל על מנת להדגיש שוני בין דברים הפוכים או ליצור מתח אצל הקורא:
שם ה' חוזר פעמים רבות, כנראה מאותה סיבה שכך זה גם בספר חגי.
אלה הם הנביאים האחרונים, והנבואה הפכה בתקופתם לנדירה יותר ויותר.
ייתכן שכותב הספר רצה להדגיש שהנביא באמת התנבא על ידי ה'.
מלאכי מרבה להשתמש בביטוי 'ה' צְבָאוֹת', בדומה לחגי וזכריה, והביטוי חוזר בו 24 פעמים.
כתוצאה מזמנו המאוחר של ספר מלאכי, הוא רצוף מילים וביטויים מאוחרים יותר, ולפיכך יחידאיים (או כמעט יחידאיים).
הוצעו כמה דרכים למנות ולפרש את המילים היחידאיות.
המשמעות המוצעת בטבלה להלן היא הצעה בלבד, על פי פירושים של פרשנים בני דורנו, וכמובן שתתכן משמעות אחרת לגמרי בחלק מן המקרים.
כאשר מילה או אות מופיעות בסוגריים, הן אינן חלק מהמילה היחידאית, אך מופיעות לידה, ומרכיבות ביטוי שלם יחד איתה.
מילהמיקום משמעות אפשריתמקור נוסף (לְ)תַנּוֹת סוג של חיית מדבר (כנראה תנים) אין בֹרִית (מְכַבְּסִים) סבון או כלי כיבוס אחר עֵר וְעֹנֶה ביטוי שאינו ברור.
אולי סוג של צאצאים או משרתים בקודש תלוי בפירוש (וְ)עַסּוֹתֶם לשון דריכה או מעיכה, על פי ההמשך ייתכן שב (הָלַכְנוּ) קְדֹרַנִּית משמעות הביטוי: פחדנו, יראנו, נכנענו המילה קֹדר מופיעה בתהילים, ירמיהו, יואל ועוד רֻשַּׁשְׁנוּ הפסדנו, נפגענו קשות קֹבְעִים גוזלים, חומסים מָשְׁחָת קרבן פגום או בעל מום
ספר מלאכי נחלק לשלושה פרקים בתנ"ך העברי ובתרגום השבעים ולארבעה בוולגטה (הפרק הרביעי הוא ב).
בשל אופיו הנבואי של הספר, המבטיח את בוא הגאולה, מכוונת הברית החדשה לספר מלאכי מספר רב של פעמים באופן יחסי לאורכו המצומצם של הספר.
חשיבות מיוחדת יש באזכורו של אליהו כנביא המבשר את בוא האדון, שכן על פי הנצרות אליהו הוא בן דמותו של יוחנן המטביל, ועל כן רומז ספר מלאכי לנביא האחרון שבישר את בואו של ישו.
רוב הכנסיות מאמינות כי נבואות הנביא מלאכי התממשו בבואו של ישו, במותו על הצלב ובקימתו לתחייה.
המורמונים יוצאים דופן במובן זה, שכן הם מאמינים כי המלאך מורוני התגלה בפני ג'וזף סמית ב-1823 ובישר לו כי האמור בפרק האחרון של ספר מלאכי עתיד להתממש בקרוב.
הדבר אירע לדברי סמית כאשר אליהו התגלה בפניו 13 שנים לאחר מכן, ב-3 באפריל 1836.
מלאכי בית-אריה (20 במאי 1937 – 17 באוקטובר 2023) היה משורר עברי, חוקר קדמוניות הספר, מומחה לקודיקולוגיה ופלאוגרפיה עברית, וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
היה מנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
מלאכי נולד למאיר ואסתר בית־אריה בשכונת בורוכוב ב-1937, מספר שנים לאחר אחיו חגי ויצחק.
ב-1957 החל לפרסם שירים וסיפורי ילדים במוספי הספרות של העיתונות העברית ובכתבי העת הספרותיים.
ספר שיריו הראשון, "הרחובות האלה, ההרים ההם", נדפס בשנת 1963, בלווית ציורים של רפי לביא.
בשנת 1967 יצא ספר שיריו "הרי ירושלים וכל הייסורים".
וכן פרסם ספר סיפורים לילדים, "לאן נעלמת השמש".
התחיל ללמוד בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים, אך עבר לחוג לספרות עברית, ובשנת 1961 השלים תואר ראשון בלשון ובספרות עברית באוניברסיטה העברית, שם למד גם ספרנות והשלים תואר שני בבלשנות עברית (1963).
את הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופ' גרשום שלום, שכותרתו "פרק שירה : מבואות ומהדורה ביקורתית", השלים ב-1967. משנת 1975 היה מרצה לפלאוגרפיה וקודיקולוגיה באוניברסיטה העברית, ושימש כמרצה אורח באוניברסיטאות ברחבי העולם.
ב-1965 ייסד את מפעל הפלאוגרפיה העברית ומאז פרסם ספרי מחקר בתחום הפלאוגרפיה העברית, ספרי ביקורת ומהדורות של ספרים עתיקים.
בין 1979 ל-1990 כיהן כמנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים, וכמנהל מפעל הפלאוגרפיה העברית, וקנה לו שם עולמי כמומחה לכתבי יד עבריים עתיקים.
בשנת 2003 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ב-2013 זכה בפרס לנדאו למדעים ולמחקר.
גולת הכותרת של פעילותו היא בניית הקודיקולוגיה העברית על יסוד התיעוד המפורט של כל כתבי-היד המתוארכים בספריות העולם.
בשנת תשפ"א פרסם בית-אריה ספר מקיף הנושא את השם "קודיקולוגיה עברית".
נפטר ב-17 באוקטובר 2023, והובא למנוחות בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה בכפר סבא.
בתחום הספר העברי והפלאוגרפיה כתב בית-אריה חיבור מקיף הנקרא 'קודיקולוגיה עברית'.
בנוסף, הוא השתתף בעריכה ובההדרה של ספרים רבים, ביניהם:
קולט סיראט, מלאכי בית-אריה ומרדכי גלצר (עורכים), אוצר כתבי יד עבריים מימי הביניים: בציוני תאריך עד שנת ה'ש, ירושלים, מפעל הפלאוגרפיה העברית, תשל"ב-תשמ"ו
מפעל הפליאוגראפיה העברית, אסופות כתבים עבריים מימי-הביניים, ירושלים, 1987–2002
הרי ירושלים וכל וייסורים: שירים, ירושלים, ספרי תרשיש, תשכ"ז.
הרחובות האלה, ההרים ההם, תל אביב, אל"ף, תשכ"ג.
תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ך
מלאכות שביעית הן עבודות האדמה או האילן האסורות בשנת השמיטה.
התורה אסרה מלאכות אלו בשנת שמיטה במצוות עשה ובמצוות לא תעשה.
מצוות עשה האוסרת על מלאכות שביעית מופיעה בציווי לשבות מהארץ מדי שבע שנים, בדומה לשבת מדי שבעה ימים.
ציווי זה מופיע במפורש ב ונרמז ב ("בחריש ובקציר תשבות").
מצוות לא תעשה האוסרות על מלאכות שביעית מופיעות כפירוט המלאכות החקלאיות מהן יש להימנע:
יש מלאכות האסורות מן התורה, ויש האסורות מתקנת חכמים.
בדומה לל"ט מלאכות שבת, מלאכה המהווה סוג ראשי קרויה אב, ומלאכה הדומה לה נחשבת לתולדה.
שני אבות מלאכה ושתי תולדות הוגדרו במפורש בתורה: מלאכת זורע ותולדתה זמירה, ומלאכת קוצר ותולדתה בצירה.
זריעה וקצירה הן פעולות האופייניות לתבואה וזמירה ובצירה אופייניות לגפנים.
הראשונים נחלקו אודות מלאכת חרישה, אם איסורה מן התורה.
ב מופיע פסוק שנראה כמתייחס לשבת ולשמיטה בד בבד: כמו כן, יש מחלוקת האם נטיעה אסורה מן התורה.
שאר עבודות הקרקע, כולל תולדות אחרות של אבות המלאכה, אסורות מדרבנן.
מספר מסוים של עבודות קרקע הותרו בשביעית, והן אלו הנחוצות לקיום העץ (בארמית: לאוקמי אילנא), אך לא כדי להשביח אותו (לאברויי אילנא).
דוגמה: עשר נטיעות הוא כלל שלפיו מותר לחרוש מסביב לנטיעות צעירות במהלך השנה השישית גם בחודש שבו חובה לנהוג לפי הלכות שנת השמיטה.
לפי הכלל מותר לחרוש בשטח שגודלו הוא בית סאה אחד ויש בו 10 נטיעות צעירות מפוזרות.
לפי הגמרא מדובר בהלכה למשה מסיני.
לכלל זה יש חשיבות כיוון שהנטיעות הצעירות זקוקות לטיפול מיוחד ובשדות רגילים לא חורשים שטח שלם מחשש שגם צמחים שוטים יקבלו חרישה.
מלאך שחור היא סדרת טלוויזיה מדע בדיונית אמריקנית-קנדית מזרם הסייברפאנק שנוצרה על ידי ג'יימס קמרון וצ'ארלס אגלי.
הסדרה עוקבת אחר קורותיה של מקס גווברה (X5-452), חיילת על משופרת גנטית, אותה גילמו ג'סיקה אלבה כמבוגרת וז'נבה לוקה כילדה.
לאחר שתי עונות בוטלה הסדרה בפתאומיות עקב בעיות תקציב ורייטינג, ועקב כך העלילה נקטעה בשיאה.
טרילוגיית ספרים שנכתבה על ידי מקס אלן קולינס השלימה את הסדרה והרחיבה אותה.
למרות ביטולה הפתאומי של הסדרה, היא זכתה עדיין לאהדה רבה בקרב מעריצים, מה שהוביל לשידורה בשידורים חוזרים ברחבי העולם.
בישראל הסדרה שודרה בסטאר וורלד ואחר כך בערוץ AXN.
מייקל וות'רלי - לוגן קייל
ולרי ריי מילר - סינדי המקורית
ג'יי סי מקנזי - נורמל
חבורת ילדים נמלטת מפרויקט הנדסה גנטית של הצבא, שהיה אמור להפוך אותם לחיילי-על.
עשר שנים אחר כך, אחת הניצולים מאותה חבורה - מקס (ג'סיקה אלבה) - עובדת בשירות שליחויות בסיאטל העתידנית - עיר המנסה להשתקם מנזק של פעימה אלקטרומגנטית ששיתקה אותה והפכה אותה לעיר העולם השלישי.
מקס מסתובבת ברחובות הזועמים על אופנוע ומנסה לאתר את יתר הניצולים מהפרויקט, בעוד ראש הפרויקט ליידקר (ג'ון סאבאג') מנסה לצוד אותה.
בסוף העונה מקס משמידה את חדר המדע והניסוים של מנטיקור אך נפצעת ונתפסת על ידי מנטיקור.
השחקנית ג'סיקה אלבה זכתה על תפקידה בסדרה בפרס סאטורן לשנת 2000 בקטגוריית השחקנית בסדרת טלוויזיה הטובה ביותר.
כמו כן, היא זכתה בחמישה פרסים בשנת 2001: פרס בחירת הקהל לתפקיד בסדרה דרמטית, פרס מגזין TV Guide עבור פריצת הדרך הטובה ביותר לשחקנית בסדרת טלוויזיה, פרס בחירת הנוער לשחקנית ראשית, פרס ליאו בקטגוריות הצילום האומנותי ואפקטים מיוחדים הטובים ביותר לסדרת טלוויזיה.
מלאך שביל כינוי לאדם המסייע ללא תמורה על ציר דרך המשמש תרמילאים במסעם.
המושג שאול מהשפה האנגלית ומקורו בארצות הברית, שם נוצרה והתפתחה דמות מלאך השביל.
"מלאך שביל" מסייע בהתנדבות וללא הכרות מוקדמת.
הוא מטמין במקומות מסתור קבועים בקבוקי מים, ירק ופרי לאורך שבילי סיירים.
לעיתים מארחים מלאכי השביל בביתם למנוחת קצרה ולינת לילה את התרמילאים העוברים באזורם.
המלאכים פועלים (בעיקר אך לא רק) במקומות דלילי יישובים כמו יערות, ערבות ומדבריות, יוצאים ממרחב מחייתם וברדיוס רחב יבצעו הטמנת מים ומזון במקומות מוצלים, לעיתים מדי יום.
עם התרחבות התופעה של היעזרות המטיילים במלאכי השביל, מבקשים חלקם לתאם את הסיוע מראש.
במקרים מסוימים נדרש תיאום כתוצאה מריבוי בקשות עזרה ממלאך השביל.
לאורך שביל ישראל קמו מלאכי שביל ביישובים הפזורים באזורים מטויילים בערבה, במדבר בשפלת החוף ובהרי הגליל.
מידע על כך ניתן למצוא באתרי טיולים וסיירות ובפורומים בתחום התרמילאות.
בתיאום מראש יתקבלו צועדים גם לנוח להתרחץ וללון בגינות ולעיתים אף בתוך בית משפחה.
עם התרחבות תרבות הצעידה בשביל ישראל, והגידול במספר מלאכי השביל, ניתן למצוא רשימה של מלאכי שביל באתר "ויקישביל" ובאתר החברה להגנת הטבע (רשימה חלקית), וזאת בנוסף למידע הקיים באתרי טיולים שונים.
תופעת מלאכי השביל נוצרה גם במספר יישובים לאורך שביל הגולן שנחנך בשנת 2007, אם כי באופן מצומצם יותר.
כיום מתרכזים מלאכי השביל במספר יישובים עיקריים (מצפון לדרום: אלוני הבשן, קשת, יונתן, נוב וגבעת יואב).
מלאך הצפון הוא פסל מעשה ידי הפסל האנגלי אנטוני גורמלי.
הפסל מוצב בגייטסהד שבאנגליה והוא הגדול בפסלים המוצבים בממלכה המאוחדת.
הפסל הוא פסל של מלאך עשוי פלדה.
גובה הפסל כ-20 מטרים ומפתח כנפיו מקצה אל קצה 54 מטרים (הפסל רחב יותר מגובה מפסל החירות שבארצות הברית).
כנפי המלאך פונות קדימה במטרה לשוות למלאך תנועה של חיבוק.
הפסל ניצב בראש גבעה הצופה אל דרך A1 ואל קו הרכבת המרכזי של החוף המזרחי.
עבודות הקמת הפסל החלו בשנת 1994, ועלויות ההקמה הסתכמו בכמיליון ליש"ט (מרביתן במימון הלוטרי הלאומי של הממלכה המאוחדת).
בשל מיקומו, נאלץ הפסל להיות חזק דיו כדי להתמודד עם רוחות במהירות של 160 קמ"ש, מסיבה זו מיוצב הפסל בתוך יסודות הכוללים 600 טונות של בטון, שעומקם 20 מטרים.
הפסל עשוי פלדת אל חלד ונבנה במפעלי הפלדה הרטפול סטיל (Hartlepool Steel Fabrications Ltd) בשלושה חלקים נפרדים: הגוף של המלאך, שמשקלו 100 טונות, וכל אחת משתי הכנפים (שמשקל כל אחת 50 טונות).
הפסל הובא למיקום והורכב במקום שבו הוא עומד.
הפסל חלול, ועשוי שלד פלדה שעוביו 50 מ"מ והוא מצופה ב"עור" עשוי פלדה שעביה 6 מ"מ.
עבודות הקמת היצירה הסתיימו ב-16 בפברואר 1998.
גורמלי מסביר את מטרת הפסל:
מלאך האש היא אופרה מאת המלחין הרוסי סרגיי פרוקופייב ללברית שנכתב על ידי פרוקופייב על פי רומן בשם זה מאת ואלרי בריוסוב.
פרוקופייב קרא לראשונה את הרומן של בריוסוב בעת שהותו בארצות הברית בשנת 1918. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1919 החל לכתוב את האופרה.
בשנת 1922 עבר פרוקופייב לבווריה שבגרמניה בה המשיך לעבוד על האופרה, וזו הושלמה באוגוסט 1927.
בשנת 1930, בביקור נוסף בארצות הברית, הציעה המטרופוליטן אופרה של ניו יורק להעלות את האופרה, אולם התוכנית לא יצאה אל הפועל.
ניסיונות נוספים של פרוקופייב להעלות את האופרה לא צלחו, והאופרה לא הוצגה בימי חייו של פרוקופייב.
האופרה הוצגה לראשונה כמוזיקה תזמורתית ב-25 בנובמבר 1954 (היינו, בלא תפאורות ותלבושות) בתיאטרון שאנז אליזה בפריז.
ההפקה הבימתית המלאה הראשונה נערכה ב-14 בספטמבר 1955 בתיאטרון לה פניצ'ה שבוונציה.
האופרה מתרחשת בגרמניה של המאה ה-16. גיבורת האופרה, אישה צעירה בשם רנאטה, מתאהבת ב"מלאך האש" אשר הופיע בפניה בילדותה.
לימים רנאטה סבורה כי המלאך הוא הרוזן היינריך, אשר מנצל אותה מינית ונוטש אותה.
רנאטה שוכרת את שירותי האביר רופרכט על מנת שימצא את המלאך.
רופרכט המאוהב ברנאטה, עוסק במאגיה שחורה על מנת למצוא את המלאך.
לבסוף רנאטה נדונה על ידי האינקוויזיציה להוצאה להורג בשריפה.
מְלֶאכֶת הַבּוֹנֶה היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת, אשר מקורה במלאכת בניית המשכן המתוארת במקרא.
תולדותיה הן כל המלאכות אשר הן מעין בניה, חיבור, והרכבה של דבר מחדש.
מְלֶאכֶת הַסּוֹתֵר היא היפוכה; כל דבר שאסור לבנות מכיוון שנחשב לבניין אסור לסתור, ובלבד שתהיה בכך תועלת, וכגון כדי לאפשר לבנות.
הבנייה בכלים גם היא אסורה.
המשנה קובעת כי הבונה "כל שהוא" בשבת חייב, וזאת דוגמת המשכן, שכאשר אחד מקרשי המשכן היה מתליע, היו סותמים אותו בעופרת, וכשם שבמשכן הייתה בנייה באופן זעיר, כך גם במלאכות שבת.
גם העושה נקב בקרקע הבית חייב משום בונה, וכן המסייד או צובע.
הגורר בסיד חייב משום סותר.
המלאכה היא בניית בניין קבוע העומד להתקיים ימים רבים, הנגרם על ידי צירוף חלק אל חלק המהווה את הבניין להיות אחד.
קיים כלל האומר כי , כלומר בכלים שאינם מחוברים לקרקע.
אבל הראשונים מוכיחים כי כלל זה קיים דווקא כאשר הבנייה איננה בנייה גמורה, כלומר הוא אינו מחדש או סותר כליל דבר של ממש, וכן התיקון אינו מצריך מעשה אומנות או לתקוע דבר חזק.
לדוגמה, חבית של עץ שנשברה והדביק את שבריה בזפת, וגודלה גם אינה בשיעור חשוב של ארבעים סאה, מותר לשבור אותה בשבת.
אבל אסור מן התורה לשבור חבית שלמה וראויה.
כך גם אדם התוקע בפטיש את ידית העץ שבה אוחזים את הפטיש, הרי מעשה זה נחשב לבנייה גמורה שאסורה, וזאת למרות שהפטיש הוא רק כלי ולא בניין המחובר לקרקע.
ברם יש הסוברים שגם בבנייה גמורה אין איסור בכלים אפילו לא מדרבנן הר"ן בשיטת הרי"ף וכן רש"י וכן פסק המהר"ל מפראג ולדעתם האיסור משום מכה בפטיש.
במלאכה בונה נכלל גם מי שחופר גומה לשימוש או שמשווה גומה, כלומר, סותם אותה ומשווה את פני הקרקע.
כמו כן גם השופך חומר בחצר, שדרך בני אדם להשאיר אותו שם באופן שנחשב כחלק מהקרקע דינו כבונה.
במקרה שכוונתו להכשיר את קרקע החצר הרי זה איסור מדאורייתא, אבל מדרבנן אסור הדבר על אף שאינו צריך את הגומה.
בשולחן ערוך מובאת אזהרה, כאשר אדם לוקח חול שאינו מוקצה מונח בכלי, והוא רוצה לפזר את החול על קרקע הבית לנוי או לכסות רוק וצואה, עליו להזהר שכאשר הוא נוטל החול מהכלי, לא תיווצר גומה, למרות שהוא לא מתכוון כלל לעשות גומה, ואף אינו צריך לה.
טעם האיסור הוא - דבר שאינו מתכוון - שאסור אם הוא "פסיק רישא".
כגזרה לשמירת איסור זה גזרו חז"ל, שלא להדיח את הקרקע במים, על אף שהיא מרוצפת, ועל אף שכל הבתים בעיר מרוצפים כבימינו.
באופן דומה, אסור גם לשחק במשחקים שונים ובכדור על הקרקע, שמא יבוא להשוות גומות.
האיסור הוא גם בכל דבר המחובר לקרקע ולבית שנבנה על הקרקע, כמו חלונות הבית, וגם אם החלונות כפולים כך שגם על ידי נטילת זגוגית החלון במקומה נותר חלון הבית סגור.