tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאפיין בולט של האדריכלות העכשווית הוא השימוש בטכנולוגיות תכנון ובנייה מתקדמות, שאיפשרו יצירת מבנים מורכבים, כגון גורדי שחקים חדשים, מוזיאונים פורצי דרך, מבני ממשל ומתחמי מגורים רבי־תכלית.
פרויקטים אלו נוצרו לעיתים קרובות על ידי קבוצה מצומצמת של אדריכלים בעלי שם בינלאומי, הפועלים בזירה הגלובלית.
המונח עכשוויות מתאר את הקשר הזמן שבו מתרחשת עשייה תרבותית, והוא נושא מורכבות מסוימת בהקשר של אדריכלות.
בתחום האדריכלות, "עכשוויות" עשויה להתבטא בשילוב יסודות מודרניים, בהתקיימות לצדם או בהיבדלות מהם.
הבנת מושג זה נשענת לעיתים על השוואות עם תחומים מקבילים, כגון אמנות עכשווית.
הפילוסופית והאסתטיקנית הגרמנייה יוליאנה רבנטיש טוענת כי העכשוויות באמנות מתאפיינת בנוכחות תמידית של ההווה, כך שכל יצירה שמתרחשת בהווה נחשבת לעכשווית.
עם זאת, גישה זו מעוררת שאלות באשר למעמדן של יצירות מן העבר הקרוב הנתפסות כחלק מההווה.
לפי רבנטיש, האמנות העכשווית מבקשת להתנתק מתפיסה ליניארית של זמן, ולהציע התחלה חדשה שאינה נשענת בהכרח על העבר:
הוגה הדעות ומבקר האמנות בוריס גרויס מבחין בין שתי גישות לזמן ביצירה אמנותית: היותה "בתוך הזמן" לעומת "עם הזמן".
לשיטתו, "להיות עם הזמן" משמעו להיות מודע לזמן ולהתאים את היצירה להווה באופן פעיל.
האמנות העכשווית, לפי גרויס, מבקשת לנכוח בזמן ההווה ולהיות מודעת לעובדת היותה עכשווית.
היא שואפת לפרש מחדש את הפרויקטים המודרניים מתוך הקשר זמני שונה, שבו היצירה המודרניסטית חותרת לעל-זמניות, בעוד שהעכשווית מדגישה נוכחות מיידית כאן ועכשיו.
באדריכלות, לעומת זאת, קשה להחיל הבחנה ברורה בין תקופות, בשל אופייה הפיזי והמתמשך של הסביבה הבנויה, שאינה משתנה או נעלמת בהתאם לחלוף הזמן.
בעוד שאדריכלות מודרנית מוגדרת בעיקר על פי מאפיינים צורניים, אדריכלות עכשווית מתייחסת להקשר הזמן שבו נוצרה.
כתוצאה מכך, ייתכנו מבנים עכשוויים שתוכננו ברוח הסגנון המודרניסטי, מבלי שניתן לשייכם באופן מובהק לאחת מן ההגדרות.
גישה זו מדגישה את ההקבלות והחפיפות האפשריות בין האדריכלות המודרנית לעכשווית, ומערערת על האפשרות להגדיר תקופה אדריכלית על סמך מאפיינים צורניים בלבד, כפי שהיה נהוג בעידנים קודמים.
האדריכלות העכשווית שואפת לחדשנות, גמישות צורנית והתאמה להקשר הסביבתי והתרבותי.
היא עושה שימוש בחומרים חדשים, טכנולוגיות בנייה מתקדמות, תכנון ממוחשב וחשיבה עיצובית חופשית.
שימוש בטכנולוגיות מתקדמות: תכנון בעזרת מחשב (CAD), מידול האינפורמציה של המבנה (BIM), הדפסה תלת-ממדית ועוד.
קיימות ובנייה ירוקה: עקרונות תכנון חסכוניים באנרגיה, שימוש באור טבעי, מחזור מים וחומרים מתחדשים.
שקיפות וקלילות: חזיתות זכוכית, קווים נקיים, תכנון שמחבר בין פנים לחוץ.
גמישות צורנית: התרחקות ממודרניזם גאומטרי אחיד לעבר קומפוזיציות א-סימטריות, דינמיות ואף אורגניות.
הקשר מקומי: התחשבות באקלים, בתרבות המקומית ובסביבה הטבעית.
התקדמות טכנולוגית, ובפרט בתחום היי-טק, השפיעה באופן מהותי על דרכי התכנון, הבנייה והחשיבה האדריכלית.
פיתוחים טכנולוגיים אפשרו את הופעתה של אדריכלות פרמטרית והובילו לשימוש נרחב בכלים כגון תוכנות תלת-ממד מבוססות קוד, הדפסות תלת-ממד של רכיבי בניין ותבניות יציקה, ואף הדפסות תלת-ממדיות בקנה מידה מלא באמצעות בטון.
השימוש בכלים אלו תרם לשינוי השפה האדריכלית, תוך מעבר הדרגתי מהעדפה של קווים ישרים וצורות גאומטריות פשוטות, שהיו מזוהות עם אדריכלות מודרנית, לעבר שימוש בצורות מקומרות ומורכבות יותר, הניתנות למימוש תכנוני וביצועי באמצעות טכנולוגיות מתקדמות.
אדריכלות ישראלית מזוהה במידה רבה עם אדריכלות מודרנית, עד כדי כך שיש הרואים בה את המאפיין המרכזי של האדריכלות המקומית.
אדריכלים כדוגמת אריה שרון, אל מנספלד, ריכרד קאופמן, צבי הקר ואלדר שרון עיצבו את דמותה האדריכלית של מדינת ישראל בראשיתה, תוך יישום עקרונות מודרניסטיים בבנייה ההמונית של התקופה.
טיפוסי מבנים כגון הבלוק והשיכון נבנו מתוך צורך במענה מהיר לבעיות דיור, בתנאי משאבים מוגבלים ובאמצעות עקרונות של יעילות, סדרתיות וסטנדרטיזציה.
עקרונות אלו ממשיכים להשפיע על תהליכי התכנון גם כיום, כאשר מבני מגורים רבי-קומות נושאים מאפיינים דומים לאלו של מבנים מודרניסטיים מהעשורים הראשונים לקיומה של המדינה.
האדריכל מוניו גיתאי-וינרויב תיאר את ההשפעה האירופית על החשיבה האדריכלית בישראל שלאחר קום המדינה, בדגש על הפשטות והצורך להימנע מחדגוניות:
מגמות עכשוויות בעשור השני של המאה ה-21
אף שהאדריכלות עכשווית בישראל מתקיימת במקביל לזו העולמית מבחינת מסגרת הזמן, קיימים פערים ניכרים בטכנולוגיה ובשיטות בנייה.
מרבית תהליכי התכנון והביצוע בארץ ממשיכים להתבסס על שיטות בנייה מסורתיות, ורק חלק מהמבנים מאופיינים באימוץ טכנולוגיות מתקדמות היוצאות מן הדפוס המודרניסטי הקלאסי.
בביאנלה לאדריכלות בוונציה בשנת 2014 הוצגה בביתן הישראלי תערוכת "Urburb", שבחנה את ההתפתחות העירונית והאדריכלית בישראל במישורים שונים – ארצי, עירוני, שכונתי ובנייני.
אף שהתערוכה הוצגה תחת נושא "מאה שנות מודרניזם", היא הדגישה את ההמשכיות בין טיפוסי מבנים בני זמננו לבין דגמים מוקדמים יותר, דבר המצביע על המשכיות אדריכלית ולא על התפתחות של תקופה חדשה.
הצפיפות הגוברת בישראל משפיעה באופן ישיר על הבנייה האדריכלית.
צפיפות האוכלוסין בישראל עומדת על כ־400 תושבים לקמ"ר – מהגבוהות במדינות המערב – ושיעור הריבוי הטבעי בישראל גבוה ביחס לעולם המפותח.
הביקוש הגובר לדיור הוביל למשבר דיור החל מסוף העשור הראשון של המאה ה-21, המתאפיין במחסור בהיצע ועלייה מתמשכת במחירים.
המדינה מפעילה תוכניות להאצת הבנייה, דוגמת מחיר למשתכן וועדות לדיור לאומי.
כתוצאה מכך, נבנים מבני מגורים גנריים רבים, לעיתים בטרם הוקמו תשתיות מתאימות באזור, באופן שגורם לניתוק מרקמים עירוניים קיימים ולפגיעה בעקרונות של עירוניות מתפקדת.
ההעתקה של תבניות תכנון אחידות ממקום למקום יוצרת מרחבים עירוניים נטולי זהות ייחודית.
הרחובות, המבנים והשכונות מתאפיינים בדמיון רב בין ערים שונות, ולעיתים ההבדל המשמעותי היחיד ביניהן הוא מיקומם הגאוגרפי, לדוגמה קירבה לחוף ים.
מאפיינים אלה משקפים מגמה מתמשכת של "ארכיטקטורה של יזמים", אשר שואפת ליעילות מרחבית ופונקציונלית, אך אינה תמיד מתמודדת עם צורכי זהות, קהילה וייחוד תרבותי.
גם בישראל ניכרת ההשפעה של האדריכלות העכשווית, בעיקר במבני ציבור, קמפוסים אקדמיים, שכונות מגורים יוקרתיות ופרויקטים עירוניים.
ניתן לזהות שילוב בין סגנון בינלאומי לבין הקשר מקומי, עם דגש על מענה לאקלים הארץ-ישראלי וצרכים תרבותיים משתנים.
מבנים כמו המשכן לאמנויות הבמה באשדוד, מרכז פרס לשלום ולחדשנות ובית המשפט העליון מייצגים גישות שונות של עיצוב עכשווי.
רבים מהפרויקטים המוכרים של אדריכלות עכשווית נוצרו על ידי קבוצה מצומצמת של אדריכלים שפועלים מסוף המאה ה-20 ואילך.
בין הדמויות הבולטות ניתן למנות את מריו בוטה, פרנק גרי, ז'אן נובל, נורמן פוסטר, איי אם פיי, רנצו פיאנו, זהא חדיד, סנטיאגו קלטרווה, דניאל ליבסקינד, הרצוג ודה מרון, רם קולהאס ושיגרו באן.
מוזיאונים רבים מדגימים את הגישה החדשנית של האדריכלות העכשווית, תוך שילוב טכנולוגיות מתקדמות:
ביתן קוודראצ'י במוזיאון האמנות של מילוואקי כולל מערכות הצללה דינמיות הנפתחות ונסגרות בהתאם לשעות היום (סנטיאגו קאלטרווה).
התוספת למרכז האמנות ווקר בלונדון בנויה מלוחות אלומיניום המשנים גוון בהתאם לחשיפה לשמש (הרצוג ודה מרון, 2005).
מוזיאון המלחמה המלכותי הצפוני במנצ'סטר משנה את חזיתו לפי כיווני אור (דניאל ליפסקינד, 2002).
מרכז פומפידו במץ כולל קונסטרוקציית עץ קמורה בגודל 8,000 מ"ר (שיגרו באן, 2010).
קרן לואי ויטון בפריז עטופה ב־3,584 פאנלים מזכוכית, כל אחד בעל קימור ייחודי (פרנק גרי).
הקו המחבר בין הפרויקטים הללו הוא השימוש בטכנולוגיות תכנון ובנייה מתקדמות, שאפשרו את מימושם.
בעוד גורדי שחקים הופיעו לראשונה בארצות הברית בסוף המאה ה-19, במאה ה־21 הפכו לתופעה עולמית.
הפיתוחים בתחום הקונסטרוקציה, שמיוחסים למהנדס פזלור רהמן קאן, אפשרו בנייה לגובה בקנה מידה שלא היה קיים קודם.
מגדלי התאומים בניו יורק (1973, 541 מ'), דייוויד צ'יילדס ודניאל ליפסקינד.
מגדל אל-חמרא בכווית (2011, 412 מ'), סקידמור, אואינגס ומריל.
מגדל רשת הטלוויזיה CCTV בבייג'ינג (2012), רם קולהאס.
בעבר אופיינו מבני ממשל בשמרנות צורנית, אך בשנים האחרונות מופיעה גישה חדשנית יותר.
בלונדון, למשל, נבנו שני מבני ממשל בעלי חזות עגולה וחזיתות אקולוגיות – בניין עיריית לונדון ומטה הרשות המטרופולינית – בעיצוב חסכוני באנרגיה.
דוגמה נוספת היא בניין רשות הנמלים באנטוורפן, שתוכנן על ידי זהא חדיד בצורת ספינת זכוכית מעל מבנה היסטורי.
צורתו מזכירה יהלום, כסמל לשוק היהלומים המקומי.
אחת המגמות הבולטות באדריכלות עכשווית היא בניית מגדלי מגורים יוקרתיים בערים גדולות, שתוכננו על ידי אדריכלים בינלאומיים.
מבנים אלה ניכרים בעיצוב ייחודי ולעיתים נבדלים מהקונטקסט העירוני:
Blue Condominium, ניו יורק (2007), ברנרד טשומי.
מגמה נוספת היא עירוב שימושים.
בווינה שומרו מבני תעשייה מהמאות הקודמות והוסבו למתחמים הכוללים מגורים, משרדים ומסחר (2001, ז'אן נובל ואחרים).
בדנמרק נבנה קומפלקס מגורים על שטח נמל לשעבר, המשלב תכנון עירוני חדשני (CEBRG ו־JDS Architects).
אפרת, צבי, הפרויקט הישראלי: בניה ואדריכלות 1948>1973, תל אביב: מוזיאון תל אביב לאומנות, 2005.
אפשטיין-פלוש, מרינה, ומיכאל לוין, ריכרד קאופמן והפרויקט הציוני, הוצאת הקיבוץ המאוחד – ספרית פועלים, 2016.
דו"ח מבקר המדינה, משבר הדיור, 2015
The Urburb (קטלוג תערוכה) אוצרים: אורי שלום, רועי ברנד, וקרן יעלה גולן, ביתן הישראלי בביאנלה לאדריכלות ונציה, 2014.
כבר ב-1826 הוקמה כנסיית הזיכרון לאלכסנדר נבסקי בעיר פוטסדאם שבגרמניה עבור מאמיני הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
מלכי בוואריה לודוויג הראשון ולודוויג השני שילבו אלמנטים מן האדריכלות בת המאה השישית של רוונה (כגון פסיפסים ושימוש בציפויי זהב) במספר מבנים מרכזיים, בהם טירת נוישוונשטיין.
האדריכל הדני תאופיל הנסן, שהיה מורה לאדריכלות ולאמנות של האימפריה הביזנטית באוניברסיטת וינה בשנות ה-50 של המאה ה-19, העמיד דורות של תלמידים שהתמחו בתחום ובנו בסגנון ביזנטי באוסטרו-הונגריה וסרביה בעיקר כנסיות אורתודוקסיות ובתי כנסת (בהם לודוויג פרסטר).
הצאר ניקולאי הראשון ביקש לגבש אדריכלות רוסית שתסמל את מבני הכנסייה הפרבוסלאבית.
סגנון זה עוצב בשנות ה-30 של המאה ה-19 על ידי האדריכל הראשי של המשטר, קונסטנטין טון .
השפעתו העיקרית הייתה החלפת הכיפה הביזנטית המעוגלת בכיפה דמוית בצל, המהווה מאז סמל בולט לאדריכלות רוסית נאו-ביזנטית.
יורשו, אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, נטה יותר לתחייה אמיתית של אמנות ביזנטית מקורית (שהדגם שלה היה כנסיית איה סופיה) והסתייע באדריכלים שביקשו לשחזר את האמנות הביזנטית כגון דוד גרים שבנה רבות בארמניה ובגאורגיה (בין היתר מתכננה של קתדרלת אלכסנדר נבסקי בטביליסי).
מבנים בסגנון זה, ששידרו רוח רוסית מובהקת, הוקמו באזורי השליטה הרוסית החדשים כגון פולין הקונגרסאית, קרים והקווקז.
אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, שעלה לשלטון ב-1855 הפסיק מגמה זו בערים המרכזיות של רוסיה ונטה לבנייה בסגנון הרוסי הצבעוני, המבקש לחקות את כנסיית וסילי הקדוש בכיכר האדומה במוסקבה, אולם בפולין ובמדינות הבלטיות המשיכו להבנות כנסיות פרבוסלביות בסגנון הנאו-ביזנטי (כגון, למשל, כנסיית גברתנו, אם האלוהים בווילנה וקתדרלת הים בקרונשטאדט).
השימוש בבטון מזוין הקל מאוד את הבנייה ואפשר התמודדות טובה עם אתגרי הבנייה, אף אם התוצאה הסופית נראתה "עתיקה".
מבנים בסגנון נאו-ביזנטי הוקמו ברחבי העולם משנות ה-80 של המאה ה-19 ועד סוף המאה, בשל אופנתיות הסגנון והייצוגיות של להקמת מבני דת מרשימים.
כך הוקמו בסגנון זה מספר כנסיות בצפון אמריקה ובבריטניה הגדולה ואף בית הכנסת החורבה בירושלים.
אדריכלות נאו-מורית היא סגנון אדריכלי שהיה נפוץ מן המחצית השנייה של המאה ה-19 ועד המחצית הראשונה של המאה ה-20 באירופה ובארצות הברית למבני ציבור (בעיקר תיאטראות ובתי כנסת).
הסגנון שאב אלמנטים עיטוריים מאדריכלות ספרדית-אסלאמית של ימי הביניים (אדריכלות מורית) וכן מאדריכלות ממלוכית ואדריכלות מוגולית, אך הקמת המבנים תוכננה תוך שימוש בחומרי המהפכה התעשייתית (פלדה, בטון מזוין, זכוכית, לבנים ורעפים מייצור המוני).
רוח הסגנון היא חיקוי ברוח האוריינטליזם של התנועה הרומנטית, המשלב באופן אקלקטי רכיבים ממסורות שונות בזמן ובמקום.
הסגנון הוא אקלקטי, ומבקש להחיות סגנון "מוסלמי" או "מזרחי" שלא התקיים ככזה בעבר, אלא בדמיון האירופאי.
מספר מבנים בולטים שימשו לו כדגם, מארמון אלהמברה בספרד ועד הטאג' מהאל בהודו.
מספר אלמנטים מן המרחב שבים וחוזרים ברוב המבנים.
עם זאת - מבחינת חומרי הבניה קיימת נטייה לאמץ חומרים חדשים כפלדה, בטון מזוין וזכוכית, המאפשרים גמישות בעיצוב הצורני ובחומרי בנייה מייצור תעשייתי המוני מודרני.
האדריכל הבריטי אדוארד בלר נשכר ב-1828 על ידי הנסיך הרוסי מיכאיל סמיונוביץ' וורונצוב לתכנן עבורו את ארמון וורונצוב בחצי האי קרים.
בלר היה איש התחייה הגותית האנגלית, אך סבר שעבור ארמון בחצי האי קרים, נכון יהיה להחיות סגנונות אדריכלות אסלאמיים כגון אדריכלות מוגולית.
את האלמנטים שאב ממסגד בדלהי ומארמונות עות'מאניים בחצי האי קרים.
ארמון זה הוא המבנה הראשון שהוקם באדריכלות נאו-מורית.
הרעיון להחיות את סגנונות המזרח נקלט היטב בקרב יהודים ב ובגרמניה, שביקשו לראות את שרשיהם במזרח כתרבות ששורשיה נטועים במזרח שמי, האסיאתי-מוסלמי שזכה להילה רומנטית בעקבות האוריינטליזם.
נוספה על כך גם ההתבוננות של אנשי תנועת ההשכלה היהודית בגרמניה על תור הזהב בספרד כמודל חיובי לפריחה יהודית, מודל שהתאפיין בין השאר באדריכלות המורית.
הסגנון נפוץ גם בספרד, כחלק מרעיונות תחיית סגנונה המקורי באמצעי בנייה חדישים.
למשל: פלאסה דה אספניה בסביליה, קאזה ויסנס בברצלונה וזירת מלחמת השוורים לס ונטאס במדריד.
בברצלונה השפיע הסגנון על צמיחת סגנון המודרניזם קטלאני (מודרניסטה).
כן נפוץ הסגנון בבוסניה, כחלק מהדגשת האופי הלאומי-מוסלמי הייחודי שלה.
למשל: בית הדואר המרכזי בסרייבו ובית הספרייה הלאומית והאוניברסיטאית של בוסניה והרצגובינה בעיר והגימנסיה של מוסטר.
בארצות הברית נפוץ הסגנון בראשית המאה ה-20 לתכנון אולמות תיאטרון, כמו למשל תיאטרון פוקס באטלנטה (1929).
רבים מהאולמות אף נשאו שמות "אוריינטליים-אקזוטיים" כגון "אלהמברה", "גרנדה" או "בגדאד".
הסגנון השפיע על הסגנון האקלקטי בארץ ישראל.
תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי
אולם התזמורת הפילהרמונית של אודסה
בית החרושת זכרל (Zacherlfabrik) בווינה
בית עיריית סרייבו בסרייבו (בוסניה והרצגובינה)
אדריכלות סינית היא סגנון אדריכלות שהתפתח בסין במשך אלפי שנים, והשפיעה על האדריכלות במזרח אסיה.
הסגנון נקבע בתקופה הקיסרית המוקדמת, כאשר העקרונות המבניים של האדריכלות הסינית נותרו ברובם ללא שינוי, והשינויים העיקריים היו בפרטים הדקורטיביים.
החל משושלת טאנג, שושלת הקיסרים הסינית השביעית, השפיעה האדריכלות הסינית בעיקר על הסגנונות האדריכליים של יפן, קוריאה, מונגוליה ווייטנאם, ופחות על הסגנונות האדריכליים בדרום-מזרח אסיה, הכולל את מלזיה, סינגפור, אינדונזיה, סרי לנקה, תאילנד, לאוס, קמבודיה והפיליפינים.
מאפייני האדריכלות הסינית הם סימטריה, שימוש בשטחים פתוחים מתוחמים, שימוש בהיררכיה בתכנון ועיצוב על ידי כיוונים לפי תורת הפנג שווי, הדגשה אופקית ורמיזה לסמליות קוסמולוגית, מיתולוגית או אחרת.
בגלל הדגש על שימוש בעץ, ממיינת האדריכלות הסינית את המבנים מפגודות לארמונות, ומבנים מונומנטליים בנויים מחומרים פחות אורגניים אך עמידים יותר.
חלק ניכר מהידע ההיסטורי באדריכלות הסינית נמצא בדגמים אדריכליים מחרס ששרדו, ובתוכניות אדריכליות ופרטי בניין שנעשו.
חלק מהאדריכלות הסינית מציג השפעת סגנונות אחרים מחוץ לסין, כמו השפעת מסגדים מהמזרח התיכון.
לצד אלמנטים זהים באדריכלות הסינית, יש בה שונוּת לפי שיוך המבנה לקיסרים, לפשוטי העם או למטרות דתיות.
שינויים נוספים באדריכלות הסינית נראים באזורים גאוגרפיים שונים ובעיצובים אדריכליים אתניים.
, האדריכל וההיסטוריון הסיני, פרסם בכתב העת של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, כי האדריכלות הסינית עתיקה כמו הציוויליזציה הסינית, ושמרה על מאפייניה העיקריים מהתקופה הפרהיסטורית עד המאה ה-20.
במאה ה-20 שילבו בהצלחה אדריכלים סיניים עיצובים סיניים מסורתיים באדריכלות מודרנית, בדרך כלל במבני ממשל.
לחץ הפיתוח העירוני בסין המודרנית דרש אחוזי בנייה גבוהים יותר ובנייה מהירה יותר, וגרם לירידת הביקוש למבנים סיניים מסורתיים, שבדרך כלל היו עד שלושה מפלסים, לטובת האדריכלות המודרנית.
עם זאת, הביצועים המסורתיים של האדריכלות הסינית, הכוללים נגרות ראשית ומשנית, בנייה בלבנים ובנייה באבן, עדיין מיושמים בבנייה ורנקולרית באזור הכפרי העצום בסין.
תרבויות סיניות התפתחו במישורים לאורך הנהרות שנשפכו למפרצים בוהאי והַאנְגְּג'וֹאוּ בים סין המזרחי.
הנהרות הבולטים, הנהר הצהוב (הצפוני יותר) והיאנגצה, אוכלסו במארג כפרים מורכב.
בתקופה הנאוליתית האקלים היה חם ולח, ואיפשר לגדל דוחן בצפון ואורז בדרום.
לא היה מקור יחיד לתרבות הסינית, אלא התפתחו בהדרגה זהויות תרבותיות שונות מקהילות כפריות למדינות קטנות ומאורגנות היטב בין השנים 4000–2000 לפני הספירה.
שתי התרבויות החשובות היו בשנים 4700–2900 לפני הספירה במונגוליה הפנימית ובמחוז חביי צפונית לים בוהאי, ו (5000–3000 לפני הספירה) במחוז חנאן.
בין שתי התרבויות התפתחה (תרבות החרס השחור, 3000–1900 לפני הספירה) בעמק הנהר הצהוב האמצעי והתחתון (ליד הים).
באזורים משולבים אלה קמו אלפי מדינות קטנות ואב טיפוסים של מדינות עד שנת 3000 לפני הספירה.
חלקן המשיכו לחלוק מרכזים פולחניים משותפים שאיחדו את הקהילות, אך מדינות אחרות התפתחו בקווים עצמאיים יותר.
החיים לא התנהלו על מי מנוחות, והופעתן של ערים מוקפות חומות בתקופה זו הייתה אינדיקציה ברורה לכך שהמציאות הפוליטית השתנתה ללא הפסקה.
תרבות חונגשאן של מונגוליה הפנימית, שהתפתחה לאורך נהרות לָאוהַה, יִינְגְּגִּ'ין ו הנשפכים לים בוהאי, השתרעה על פני שטח גדול, אך היה לה מרכז פולחני משותף אחד, שהורכב לפחות מ-14 תלי קבורה ומזבחות על מספר רכסי גבעות.
התרבות מתוארכת סביב שנת 3500 לפני הספירה, אבל הייתה יכולה להיווצר גם קודם.
אף על פי שאין שום ממצאים להתיישבות כפרית בסביבה, שטח הציוויליזציה היה גדול בהרבה מהשטח שבו יכלו להחזיק שבט יחיד או כפר.
במילים אחרות, אף על פי שהטקסים נערכו עבור האליטות, האזור הגדול מרמז שהקהלים בטקס כללו את כל כפרי התרבות החונגשאנית.
כנוף מקודש, משך המרכז מתפללים גם מאזורים רחוקים יותר.
תכונה חשובה באדריכלות הסינית היא הדגש על סימטריה, המסמלת איזון, ועל ביטוי (שפה עיצובית).
סימטריה ושפה עיצובית של המבנים נמצאים בכל מקום באדריכלות סינית, ממתחמי ארמונות ועד בתי חווה צנועים.
תוכניות שיפוץ והרחבה של בית תנסינה במידת האפשר לשמור על סימטריה זו כשיש מימון לכך.
אלמנטים משניים ממוקמים כשני אגפים משני הצדדים של המבנים העיקריים, לשמירת הסימטריה.
בתוכנית המבנה יש מספר זוגי של עמודים, היוצר מספר אי זוגי של חללים (間, גְּ'ייֵן), והדלת הראשית אל חלל המבנה המרכזי שומרת על סימטריה זו.
בניגוד למבנים, הגנים הסיניים אינם סימטריים.
העיקרון העומד בבסיס של הקמת הגן הוא יצירת זרימה מתמשכת.
תכנון הגן הסיני הקלאסי מבוסס על האידאולוגיה שהאדם והטבע הם אחד, בניגוד למבנה עצמו, המהווה סמל לתחום האנושי המשותף (לחלל המשותף עם האדם), אך מנותק מהטבע.
כך גמיש סידור הגן ככל האפשר, על מנת לאפשר לאנשים להרגיש שהם מוקפים בטבע ונמצאים בהרמוניה איתו.
שני המרכיבים העיקריים בגן הם סלעים ומים.
הסלעים מסמלים את המרדף אחרי חיי הנצח, והמים מייצגים ריקנות וקיום.
הסלע שייך ליאנג (יופי סטטי) והמים שייכים ליין (פלא דינמי).
הם תלויים זה בזה ומשלימים את כל הטבע.
ברוב האדריכלות הסינית המסורתית, מבנים או מבננים משתרעים על פני השטח כולו, אך כוללים חללים פתוחים בתוכם.
חללים פתוחים אלה באים בשתי צורות:
חצר (院, יוּאֶן): השימוש בחצרות פתוחות נפוץ בסוגים רבים של אדריכלות סינית.
דוגמה טובה היא , שהוא חלל פתוח המוקף בניינים המחוברים זה לזה ישירות או דרך מרפסות.
פטיו (天井, טְײֵנְגִּ'ינְגּ): אף על פי שחצרות פתוחות גדולות נמצאות פחות באדריכלות הסינית הדרומית, רעיון החלל הפתוח המוקף בניינים, המופיע במבני החצר הצפוניים, נראה בפטיו במבנים הדרומיים.
הפטיו מכונה "באר השמים", והוא חצר סגורה הבנויה ממפגשי בניינים סמוכים ויוצרת חלל לשמיים מהרצפה דרך הגג למעלה.
חללים אלה משמשים לוויסות הטמפרטורה ואוורור המבננים.
חצרות צפוניות בדרך כלל פתוחות לכיוון דרום כדי לאפשר חשיפה מקסימלית של קירות וחלונות הבניין לשמש, כשהרוחות הצפוניות הקרות נותרות מחוץ לבניין.
פטיואים דרומיים קטנים יחסית ומשמשים לאיסוף מי גשם מהגגות.
הם מבצעים את אותן הפונקציות כמו האטריום אימפלוויאטום הרומי, תוך הגבלת כמות אור השמש הנכנסת לבניין.
פטיואים משמשים גם כפתחי אוורור לעליית אוויר חם, תוך כדי שאיבת אוויר קריר מקומות הבית התחתונות, הגורמת לחילוף אוויר קר עם החוץ.
תכנון ההיררכיה, החשיבות ושימושי המבנים באדריכלות סינית מסורתית מבוססים על הקפדה במיקום ובכיווני המבנים בשטח.
מבנים עם דלתות הפונות לחזית הנכס חשובים מאלו הפונות לצדדים, ומבנים עם דלתות הפונות לאחור הם הפחות חשובים.
מבנים הפונים דרומה בחלק האחורי והפרטי יותר של השטח, עם חשיפה גבוהה יותר לאור השמש, מוערכים יותר ושמורים לבני משפחה מבוגרים או ללוחות זיכרון לאבות.
מבנים הפונים מזרחה ומערבה בדרך כלל מיועדים לבני נוער או לקרובי המשפחה, והבניינים הקרובים לחזית הם בדרך כלל עבור משרתים ועוזרים בשכר.
מבני חזית קדמית בחלק האחורי של השטח משמשים בעיקר לחדרי טקסים חגיגיים ולהנצחת אולמות ולוחות אבות.
במבנני חצר, חצרות מרכזיות ומבניהן חשובים יותר מהמבנים ההיקפיים, כאשר האחרונים משמשים בדרך כלל כחדרי אחסון, חדרי משרתים או מטבחים.
בניית מבנים סיניים קלאסיים, בעיקר של בעלי ההון, נעשית בדגש על רוחב ופחות על גובה, וכוללת מסד מאסיבי וסגור עם גג גדול, המרחף מעל מסד זה, כאשר הקירות האנכיים פחות מודגשים.
מבנים גדולים וגבוהים מדי נחשבו מכוערים, ולכן נמנעו מבנייתם.
האדריכלות הסינית מדגישה את ההשפעה הוויזואלית של רוחב הבניינים על ידי שימוש ביחס גדול כדי לעורר יראת כבוד בקרב המבקרים.
העדפה זו מנוגדת לאדריכלות המערבית, הנוטה לגדול לגובה.
התוצאה הייתה שפגודות התנשאו מעל מבנים אחרים בקו הרקיע של עיר סינית.
לאולמות ולארמונות בעיר האסורה יש תקרות נמוכות למדי בהשוואה למבנים זהים במערב, אך הופעתם החיצונית מדגימה את הטבע המחבק של סין הקיסרית.
רעיונות אלה מצאו את דרכם אל האדריכלות המערבית המודרנית, למשל בעבודת האדריכל הדני ירן אוטזון, שתכנן את בית האופרה של סידני.
מימי קדם נקטה האדריכלות הסינית במושגים מהקוסמולוגיה הסינית כמו פנג שווי (גאומנטיה, ניבוי לפי האדמה) ודאואיזם לבניית והעמדת בניינים מבתי מגורים משותפים ועד למבנים קיסריים ודתיים, על ידי עשיית שימוש ב:
קירות מגן הפונים אל הכניסה הראשית של הבית, מתוך אמונה כי דברים רעים נעים בקווים ישרים.
אלי דלתות המוצגים על גבי הדלתות כדי להדוף את הרוע ולעודד את זרימת המזל הטוב.
שלוש דמויות מואנשות, המגלמות את שלושת הכוכבים פו, לו ושואו, מוצגות באופן בולט, לפעמים עם הכרזה "שלושת הכוכבים נוכחים" (三星宅, סַאן שִׂינְג גַ'אי).
בעלי חיים ופירות המסמלים מזל טוב ושגשוג, כמו עטלפים ורימונים, והאסוציאציה נעשית על ידי שימוש ברבוס.
כיוונו של גב המבנה מול נוף מוגבה, והבטחת קיומם של מים בחזית.
יש גם שיקולים לכך שגב המבנה חסר החלונות יפנה צפונה, כי שם נמצאת הרוח הכי קרה בחורף.
אגמים, בריכות, בארות ומקורות מים אחרים בדרך כלל בנויים במבנה.
יישור המבנה לאורך ציר צפון/דרום, כאשר הבניין פונה לדרום ושני הצדדים פונים לכיוון מזרח ומערב.
השימוש בצבעים מסוימים, מספרים וכיוונים יסודיים באדריכלות הסינית המסורתית שיקף את האמונה בסוג של אימננטיות, שבה טבעו של דבר יכול להיות כלול כולו בצורתו.
אף על פי שבמסורת המערבית התפתח בהדרגה בסיס של ספרות אדריכלית, מעט מאוד נכתב על הנושא בסין, ועל הטקסט הקדום ביותר, הקאוגונג'י, מעולם לא הייתה מחלוקת.
עם זאת, רעיונות על הרמוניה קוסמית וסדר העיר פורשו בדרך כלל ברמה הבסיסית ביותר, כך ששכפול העיר "האידיאלית" מעולם לא היה קיים.
בייג'ינג, ששוחזרה במהלך המאות ה-15 וה-16, נותרה דוגמה טובה לתכנון עיר סיני מסורתי.
העיר בנויה משני צידי ציר צפון/דרום, העובר דרך מרכז העיר האסורה.
חומות העיר הפנימית, שעריה, רחובותיה ובנייניה החשובים סימטריים לציר זה.
מקדש האבות הקיסריים (פארק התרבות העממי) ממוקם ממזרח לציר, ומזבח האדמה והיבול (פארק ג'ונג-שן) ממוקם ממערב לציר במרחק שווה; מזבח השמש ממוקם ממזרח לציר, ומזבח הירח ממוקם במרחק שווה ממערב לו; מבין 16 שערי העיר שנבנו בשושלת מינג, שבעה ממוקמים משני עברי הציר, ושניים ממוקמים עליו.
חזיתות כל הבניינים החשובים פונות דרומה.
יש סוגים שונים של אדריכלות סינית, בהתאם לייעוד המבנים עבור פשוטי העם, מלכים או צורכי דת.
עקב בנייה שנעשתה בעיקר בעץ ותחזוקה לקויה, שרדו הרבה פחות דוגמאות לבתיהם של פשוטי העם בהשוואה לבתי אצילים.
הבית הממוצע של פשוט העם לא השתנה רבות, גם אחרי התחלתו של סגנון הבנייה האוניברסלי, שלפיו נבנו בתים בתחילת המאה ה-20, והיה דומה מאוד לבתי הקיסרים האמצעיים והמאוחרים בהעמדה ובבנייה.
בתים אלה, בין אם של ביורוקרטים, סוחרים או איכרים, נטו למלא דפוס קבוע: מרכז הבניין היה מקדש לאלים ולאבות הקדמונים, ששימש גם בחגים.
משני צידיו היו חדרי שינה למבוגרים; שני אגפי הבניין, הנקראים "דרקונים שומרים" על ידי הסינים, היו מיועדים לילדי המשפחה, לסלון, לחדר האוכל ולמטבח, אם כי לפעמים הסלון היה קרוב מאוד למרכז.
לפעמים המשפחות המורחבות הפכו כה גדולות, עד שהיה צורך בבניית זוג או אפילו שני זוגות נוספים של אגפים.
התוצאה הייתה מבנה בצורת חית עם חצר המתאימה לעבודות חווה, כאשר סוחרים וביורוקרטים העדיפו לסגור את החזית עם שער קדמי מרשים.
כל הבניינים הוסדרו כחוק, ומספר הקומות, אורך הבניין והצבעים שנעשה בהם שימוש, נקבעו בהתאם לסטטוס החברתי של הבעלים.
פשוטי עם שחיו באזורים שהותקפו על ידי שודדים, בנו מצודות קהילתיות בשם טולו להגנה.
בפוג'יין ובג'יאנגשי עיצבו בני ההאקה את הטולו לפי הפילוסופיה הסינית העתיקה של הרמוניה בין האנשים לסביבה.
התושבים השתמשו בחומרים מקומיים כדי לבנות את הקירות באדמה נגוחה, שהיא דחיסת תערובת חרסית, חול, חצץ ומים ביחסים מתאימים, לפעמים עם תוספת מייצב, בתוך מסגרת חיצונית תומכת.
מטעמי הגנה, לא היו חלונות חיצוניים בשתי הקומות התחתונות, אך המבנה היה פתוח פנימה עם חצר משותפת, ואיפשר לאנשים להיפגש בקלות.
לבניינים שנבנו עבור קיסר סין היו מאפיינים אדריכליים בלעדיים, כמו שימוש ברעפים צהובים.
צהוב היה הצבע הקיסרי, ורעפים צהובים עדיין מעטרים את רוב הבניינים בתוך העיר האסורה, אבל במקדש השמיים יש רעפים כחולים המסמלים את השמיים.
כמעט תמיד נשענים הגגות על כותרות סיניות ("דו-גונג"), מאפיין המשותף רק למבני דת גדולים.
עמודי העץ של הבניינים והקירות בדרך כלל צבועים אדום.
שחור הוא צבע מפורסם גם כן, ומשמש לעיתים קרובות בפגודות, מתוך אמונה שהצבע השחור נותן השראה לאלים לרדת אל האדמה.
הדרקון הסיני בעל חמשת הטפרים, שאומץ על ידי קיסר מינג הראשון לשימושו האישי, שימש כעיטור על הקורות, העמודים והדלתות באדריכלות הקיסרית, אך לא על גגות מבנים קיסריים, שעליהם היו חיות אחרות.
רק הבניינים ששימשו את המשפחה הקיסרית הורשו להכיל תשעה ג'יאן (間, מרחק בין שני עמודים), רק בשערים שבהם השתמש הקיסר היו חמש קשתות, והקשת המרכזית הייתה שמורה לקיסר עצמו.
בסין העתיקה הצבע המועדף היה אדום, והבניינים פנו דרומה, משום שמהצפון נשבה רוח קרה.
בייג'ינג נקבעה כבירת סין אחרי פלישת המונגולים במאה ה-13, והשלימה את תזוזת הבירה מזרחה שהחלה בשושלת ג'ין (1115–1234).
שושלת מינג שכבשה מידי שושלת יואן את השלטון הסיני ב-1368, קבעה את בייג'ינג כמקום הכוח הקיסרי למשך 500 השנים הבאות.
הקיסר והקיסרית חיו בארמונות הממוקמים על ציר הסימטריה הראשי של העיר האסורה, שעבר מדרום לצפון, יורש העצר גר בצד מזרח והפילגשים מאחור.
עם זאת, באמצע שושלת צ'ינג הועברו מגורי הקיסר לצד המערבי של המתחם.
הציר הסיני אינו ציר במובן המערבי של נקודת מבט אל החזיתות, אלא קו של פריווילגיה חברתית, הקובע את קרבת המבנים אליו.
אין מבט לנוף, אלא סדרת שערים וביתנים.
נומרולוגיה השפיעה משמעותית על האדריכלות הקיסרית, ולכן השימוש בתשע בבנייה, בהיותה הספרה בעלת הערך הגבוה ביותר, והאמונה כי בעיר האסורה יש 9,999.5 חדרים, המספר הכי קרוב ל-10,000 החדרים האגדיים בשמיים.
גם הכניסה לארמון אריכות הימים מסומנת על ידי קיר הלבנים המזוגגות "מסך תשעת הדרקונים".
חשיבות המזרח (כיוון השמש העולה) בכיוון ובמקום המבנים הקיסריים נקבעה לפי פולחן השמש, הנמצא בתרבויות קדומות רבות, ומבטאת את הרעיון של שליט המזוהה עם השמש.
הקברים והמאוזוליאומים של בני המשפחה הקיסריים, כדוגמת קברי המאה השמינית של שושלת טאנג ב, נמנים עם המסורת הקיסרית באדריכלות הסינית.
בתוך הפירמידות ותלי הקבורה נמצאים מבני פיר וקמרון תת-קרקעיים המחופים בקירות לבֵנים מאז תקופת המדינות הלוחמות (475–221 לפני הספירה).
באופן כללי דומה האדריכלות הבודהיסטית לסגנון הקיסרי.
במנזר בודהיסטי גדול יש בדרך כלל אולם קדמי, שבו שוכנים פסלים של ארבעת המלכים השמימיים, ואחריהם אולם גדול, שבו שוכנים פסלי הבודהות.
חדרים לנזירים ולנזירות ממוקמים בשני הצדדים.
דוגמאות לכך הן מקדש הענישה ומקדש פּוּטְווֹ דְזונְגגֶ'נְג, שניהם מהמאה ה-18 בעיר גֶ'נְגְּדֶּה במחוז חביי.
במנזרים הבודהיסטיים יש לפעמים גם פגודות, שעשויות לאכלס שרידים של גאוטמה הבודהה.
בדרך כלל, פגודות ישנות הן עם ארבעה צדדים, ופגודות מאוחרות יותר הן עם שמונה צדדים.
אדריכלות דאואיסטית, לעומת זאת, נבנית בדרך כלל לפי סגנון העם.
הכניסה הראשית היא בדרך כלל בצד, מתוך אמונה טפלה בשדים העלולים לנסות להיכנס למבנה לפי פנג שווי.
בניגוד לבודהיסטים, במקדש דאואיסטי האלוהות העיקרית נמצאת באולם הראשי הקדמי, והאלוהות הקטנה יותר נמצאת באולם האחורי ובצדדים.
הסיבה לכך היא שסינים מאמינים כי גם אחרי פטירה, הנשמה עדיין חיה.
התכנון של קבר האן מראה את כוחות היין והיאנג הקוסמיים, שני כוחות השמים והארץ שיוצרים נצח.
המגדל הפרה מודרני הגבוה ביותר בסין, פגודת לְיַאוֹדִּי בגובה 84 מטרים משנת 1055, נבנה למטרות דתיות ולמטרות לחימה.
הפגודה שימשה כפגודת הכתר של מנזר גַּאיְיוּאֶן ב העתיקה, חביי, ושימשה גם כמגדל שמירה צבאי עבור חיילי שושלת סונג לצפות בתנועות אויב אפשריות של שושלת ליאו.
האדריכלות של המסגדים ושל מקדשי קבר (גּונְגְּבֵּיי, גונבד בפרסית) של המוסלמים בסין משלבת לעיתים קרובות סגנונות סיניים מסורתיים עם השפעות מזרח תיכוניות.
מהתקופה הנאוליתית מתבסס התכנון העירוני הסיני על פנג שווי ועל בחלוקת קרקעות.
תרשים הסולמית מבוסס על ריבוע הלואושו (洛书), ריבוע קסם מחולק לתשעה לפי הנומרולוגיה הסינית, עם שמונה חלקות פרטיות בהיקף ושטח ציבורי פתוח במרכז.
בשושלת סונג הדרומית התבסס תכנון הכפר חוֹנְגְּצוּן באנחווי בשנת 1131, על הרמוניה בין האדם לטבע, ופנייה לדרום עם הרים ומים סביב העיר.
לפי תאוריית הפנגשווי המסורתית, תוכנן הכפר העתיק בקפידה והדגים את שילוב האדם והטבע בתכנון אקולוגי.
מכיוון שבצפון סין התרחשו מלחמות לעיתים קרובות, עברו אנשי הצפון לגור בדרום סין, ושיטת הבנייה של בתי החצר הותאמה לדרום סין.
כפר טונגיואן במחוז פוג'יין, שנבנה בתקופת קיסר ג'יאג'ינג משושלת מינג, הוא דוגמה טובה ליישוב המתוכנן לפי יסודות פנג שווי הסיניים: הגנה עצמית פסיכולוגית, ומבנה בנוי בצורת הגנה עצמית חומרית.
במקור שימש העץ כחומר בניין עיקרי משום שהיה נפוץ מאוד.
כמו כן האמינו הסינים שהחיים קשורים בטבע, וניתן להשיג רגשות נצחיים על ידי קיום משותף עם היקום.
לכן הועדף העץ על האבן, שהייתה חסרת חיים, ואדריכלות נתפסה כגוף חיים שבני אדם יכלו להרחיבו באמצעים טבעיים.
עם זאת, בניגוד לחומרי בנייה אחרים, מבני עץ ישנים בדרך כלל אינם שורדים, משום שהם חשופים יותר לבליה ולשריפות, ובאופן טבעי נתונים לרקבון לאורך זמן.
פגודת סונגי בהר סונג שנבנתה בשנת 523 מלבנים במקום עץ היא הפגודה העתיקה ביותר שנותרה בסין.
משושלת טאנג ואילך, הפכה אדריכלות לבנים ואבן לנפוצה יותר והחליפה מבני עץ.
הדוגמאות המוקדמות ביותר למעבר הן גשר גַ'אוֹג'וֹאוּ במחוז חביי שהושלם בשנת 605 או פגודת שׂוּמִי שנבנתה בשנת 636 במחוז חביי, כאשר לפני כן שימשו אבן ולבנים באדריכלות הקברים התת-קרקעיים של שושלות קדומות יותר.
אף על פי שלרוב שרדו רק חורבות של קירות ומגדלים שנבנו מאדמה נגוחה בסין הקדומה לפני המאה ה-6 לספירה, ניתן לקבל מידע על אדריכלות סינית עתיקה (במיוחד אדריכלות עץ) מדגמי מבנים פחות או יותר מציאותיים, שנוצרו מחרס על ידי הסינים הקדומים כפריטי קבורה.
בתקופת שושלת ג'ין (265–420) ושש השושלות, נוצרו לרוב דגמים זעירים של מבנים או הרכבים אדריכליים שלמים כדי לקשט את החלק העליון של "אגרטלי הנשמה" שנמצאו בקברים רבים מאותה תקופה.
פער מגדרי בבתים ובחברה הסינית
מעבר לטכניקות של יצירת האדריכלות הפיזית שבהן השתמשו הסינים, הייתה "אדריכלות דמיונית" שהוטמעה בבית הסיני.
אדריכלות דמיונית זו הקרינה שלושה עקרונות עיקריים של יחסים בין דיירי הבית, היקום והחברה כולה, וכל עיקרון מתאר חוסר איזון בין כוחות מגדריים.
העיקרון הראשון היה שהבית הסיני מגלם ערכים נאו-קונפוציאניים, שהיו שיתוף פעולה, נאמנות, כבוד ושירות.
הערכים הוצגו באופן שבו ייצג הבית הסיני דורות, מגדר וגיל.
בניגוד לבתים מערביים, הבית הסיני לא היה חלל פרטי ולא היה מופרד מהמדינה, אלא היווה קהילה קטנה יותר ומקום שהגן על המשפחה.
זה היה די מקובל שבבתים גרו חמישה דורות תחת קורת גג אחת, לפי המושגים החברתיים של הערכים הקונפוציאניים על חמשת היחסים בין שליט ונשלט, אב וילד, בעל ואישה, מבוגר וצעיר, אח וחבר, והודגש הפער בין העליון לכפוף.
במערכת היחסים בין הבעל לאישה, הוא היה אחראי להתייחס אליה בטוב לב, התחשבות והבנה, אף על פי שהיא נשלטה על ידיו.
ההיבט השני היה שהבית הסיני היה חלל קוסמי.
הבית תוכנן כמקלט כדי לסכל השפעות רעות על ידי תיעול אנרגיות קוסמיות (צ'י) באמצעות פנג שווי.
בהתאם לעונות השנה, תנועת הכוכבים, תצורת הנוף של גבעות, סלעים, עצים ומים, סידור הבית, כיוונו ופרטי הגגות והשערים, נוצרת אנרגיה חיובית.
גם בתוך הבית שולבה מתודולוגיה זו על ידי סימטריה, אוריינטציות, סידור חפצים וניקיון, שהיו גורמים חשובים לכניסת אנרגיה קוסמית.
אפילו בבתים עניים הייתה חשיבות לניקיון וסדר, המפצים על המגורים הצפופים.
טיאטוא היה משימה יומיומית לטיהור החדר מזיהומים כמו לכלוך.
ההיסטוריון הסיני כתב: "משרתי הרבעים הפנימיים והחיצוניים והפילגשים קמים כולם לקריאת התרנגול הראשונה.
אחרי סירוק, רחצה והלבשה, על המשרתים לטאטא את האולמות והחצר הקדמית; על השוער והמשרתים המבוגרים לטאטא את החצר האמצעית, ואילו המשרתות שוטפות את חדרי המגורים, מסדרות שולחנות וכיסאות, ומכינות את השירותים של האדון והגבירה".
בביצוע הניקיון נראית ההפרדה המגדרית של משק הבית הסיני.
המרכיב השלישי היה שהבית היה חלל של תרבות, המגלמת את ההשקפה הסינית על האנושות, והופרד מהחוץ על ידי חומות ושערים.
השערים היו מחסום פיזי ושימשו גם כלוח מודעות עבור העולם החיצוני.
החומות היו גבולות התחום הפטריארכלי.
בתרבות הביתית נאכפו כללי המשפחה, ויצרו פער בין דיירי הבית.
נשים הוסתרו לרוב בין הקירות הפנימיים כדי לבצע חובות ביתיות, וגברים היו נציגי הבית.
כליאת הנשים הייתה אמצעי לשליטה במיניות שלהן, על מנת שלא תכנסנה להריון מגבר זר.
מעבר לכך, הבעלים היו מתבגרים, נישאים ונפטרים בבתים שבהם נולדו אבותיהם וסביהם, ואימותיהם גרו עימם עד פטירתן.
הנשים היו עוזבות את הבית שבו נולדו, כדי להפוך לזרות בבית החדש, והתקבלו אחרי כניסתן להריון.
לעיתים קרובות קיבלו כלות חדשות יחס רע מהמבוגרים בבית.
במקרים קיצוניים התייחסו אליהן כאל משרתות ללא שכר, והן נאלצו לבצע מטלות בלתי נעימות.
בעיני נשים נחשבו נישואין כירידה לגיהנום.
כתוצאה מכך, התמודדו גברים ונשים עם שני אורחי-חיים שונים לחלוטין.
אף על פי שבני הזוג היו נשואים, הבעלים והנשים לא שהו באותו חדר פרטי במשך זמן רב.
במהלך היום גברים היו יוצאים או שקועים בלימודיהם, כדי שיוכלו להימנע מכל מגע מיותר עם קרובי משפחה.
נשים לא הורשו לצאת מהחדרים הפנימיים.
אם אישה נאלצה לצאת מהבית, עליה לכסות את פניה עם צעיף או עם שרוול היד שלה.
עם זאת סיפקו החדרים הפנימיים לנשים שליטה על הסדר הפטריארכלי, מכיוון שהיה להן חדר פרטי שגברים בדרך כלל לא הורשו להיכנס אליו.
בכל המישורים וההיבטים החברתיים, בודד הבית הסיני את הנשים מהחברה.
אישה נשואה הייתה למעשה אסירה בבית בעלה, ואילו הבעל מעולם לא נאלץ לעזוב את ביתו ואת הוריו, וידע לאיזה אילן יוחסין נולד ולאיזו סביבה הוא שייך מאז שהחל להבין את העולם.
אף על פי שהאדריכלות הסינית התבססה בעיקר על התפתחות עצמית, היו תקופות שבהן האדריכלות הסינית קיבלה השפעה משמעותית מחוץ לסין, בעיקר בתקופות של קיסרויות כיבוש כמו שושלת יואן ושושלת צ'ינג, שנטו להיות יותר כלפי חוץ.
יסודות ושרידי חאנאבליק בירת יואן, הנמצאים תחת העיר האסורה בבייג'ינג, נותחו על ידי חוקרים כדי להשוותם לסגנונות קודמים וכדי לבחון את השפעותיהם על מאפיינים מאוחרים יותר של אדריכלות מינג וצ'ינג.
מעבר לכך, גרם ייבוא רב בשושלת יואן של פקידים מוסלמים, אדריכלים ומלומדים מהעולם האסלאמי לזרם אלמנטים עיצוביים אסלאמיים, בעיקר במסגדים.
שנבנה בשנת 1003 בעיר , מחוז ג'ג'יאנג, הוא דוגמה לאדריכלות אסלאמית שהופיעה בסין בתקופת שושלת סונג.
כשהגיעו הסוחרים הערבים לעיר המסחרית הגדולה נינגבו והתיישבו בה, הם הפיצו את תרבות האסלאם ובנו מסגד.
מאוחר יותר נבנו מסגדים נוספים סביב בייג'ינג.
תרבות האסלאם נמצאת במסגדי שיאן כמו המסגד הגדול של שיאן והמסגד בסמטת דַּאשׂוּאֶשִׂי, כאשר המסגדים בבייג'ינג עוקבים בעיקר אחרי הנורמות של תכנון סיני, העמדה, עיצוב ומבנה עץ מסורתי.
הכתובות במסגדי בייג'ינג התבססו בתחילה על ערבית, ובהדרגה החלו להסתמך על השפה הסינית, במיוחד מאז שושלות יואן המאוחרות וראשית שושלת מינג.
המוסלמים הראשונים שלא היו סינים הסתמכו על שפת האם שלהם, ואילו דורות מאוחרים יותר של מוסלמים שנולדו בסין הפכו לחלק גדול מהתרבות הסינית.
בצפון מזרח סין יש הרבה פגודות מיניאטוריות, שנבנו כאשר בודהיסטים הגיעו מהודו בשנים 907–1125 כדי להפיץ את הבודהיזם בתקופת שושלת ליאו, והקיסרות תמכה בתרגול הבודהיזם.
הבודהיסטים פיתחו כמה סוגים חדשים של מבני אדריכלות בודהיסטית מלבנים, וניתן למצוא פגודות רבות ממחוז חביי עד בייג'ינג ומונגוליה הפנימית.
השפעה על ארצות אסייתיות סמוכות
האדריכלות הסינית השפיעה בדרגות שונות על התפתחות האדריכלות בארצות שכנות במזרח אסיה.
אחרי שושלת טאנג, תקופה שבה התרחבה התרבות הסינית לארצות שכנות באופן משמעותי, הייתה לאדריכלות הסינית השפעה רבה על הסגנונות האדריכליים של יפן, קוריאה ומונגוליה, שבהם נמצא העיצוב הסיני של גגות הרעפים בכל מקום.
בארצות מזרח אסייתיות נוספות הייתה לאדריכלות הסינית השפעה קטנה יותר, ושיטות בנייה אדריכליות סיניות מסוימות אומצו על ידי אומנים תאילנדים אחרי שהחל סחר בין תאילנד לבין שושלת יואן ושושלת מינג.
גגות מקדשים וארמונות בתאילנד נבנו בסגנון סיני, ובניינים בסגנון סיני נבנו במחוז פרה נחון סי איותטאיה, כקבלת פנים למספר הגדול של בוני ספינות, מלחים וסוחרים סינים שהגיעו לתאילנד.
באינדונזיה נמצאים מסגדים המכילים השפעה סינית.
השפעה זו מאוחרת ביחס לאזורים אחרים באסיה ונובעת מהקהילה הסינית-אינדונזית הגדולה.
האלמנטים האדריכליים הסיניים השפיעו גם על וייטנאם, שם היא אימצה את הסגנון של גג הרעפים הסיני.
בדרום אסיה, מילאה האדריכלות הסינית תפקיד בעיצוב האדריכלות של סרי לנקה, לצד השפעות מאדריכלות הודו והשפעות אחרות מדרום מזרח אסיה.
בגגות רעפים קנדיאניים בסרי לנקה יש מאפיינים סיניים.
בעיר האסורה בבייג'ינג ובשאר סין יש פסלי אריות שומרים סיניים.
בנפאל נמצאים פסלי אריות שומרים בקדמת מקדשים בודהיסטיים, ארמונות ומספר מקדשים הינדיים.
ברחבי אסיה יש פסלי אריות ביפן, קוריאה, תאילנד, מיאנמאר, וייטנאם, סרי לנקה, קמבודיה ולאוס.
במאה ה-19 התוודעו הסינים לאדריכלות האירופית כאשר האירופאים בנו באזורי הזיכיון שקיבלו מהסינים מבנים בסגנון אדריכלות מודרנית, שהייתה בנייה נקייה ללא קישוטים, וסטודנטים סיניים שלמדו אדריכלות החלו לבקר גם במדינות המערב.
כתוצאה מכך בתקופת הרפובליקה הסינית, החלו הסינים לשלב טכנולוגיית בניין מערבית עם אלמנטים סיניים, בעיקר בבנייה ציבורית.
בתקופת ההיסטוריה של הרפובליקה העממית של סין הפכה האדריכלות הסובייטית לסגנון חשוב באדריכלות של סין, ונבנו מבני ציבור מפוארים ובתי מלון ענקיים.
בעשורים האחרונים נבנו בסין בנייני מסחר ובתי מלון חדשים בסגנון מערבי וקרובים לטכנולוגיה המערבית, אך לצד בנייתם, לא התקדם תקן הבנייה למגורים.
במאה ה-21 בוצעו בסין פרויקטים רבים מאוד של אדריכלות מודרנית, עד כי סין נקראה גן המשחקים של אדריכלים זרים.
בתחילת 2015 התערב הנשיא שי ג'ינפינג ואמר כי סין כבר לא זקוקה ל"אדריכלות מוזרה".
בעקבות דבריו נמצאת סין בתהליך של ניסוח כללים חדשים לאדריכלות סינית המדגישה מסורת לאומית.
אדריכלות מרוקאית כוללת מבנים שונים שנבנו בתקופות זמן שונות במרוקו וכוללת בתוכה גם אדריכלות ברברית האופיינית לשבטי העם הברברי החי באזור מדבר סהרה, החל מן התקופה הטרום-אסלמית ועד התקופה לאחר הכיבוש המוסלמי.
מהמתיישבים הברבריים הראשונים מדרום ודרך הפלישה הערבית ממזרח והכיבוש האירופי שהגיע מצפון.
הסגנון הבולט ביותר במדינה זו הוא האדריכלות הברבריאית שהייתה בתחילה, ואחריה הסגנון של האדריכלות האיסלאמית המקומית שעיצבה את הסגנון המקומי שהגיע לאחר כניסת הערבים.
סגנון אדריכלי זה מאופיין רבות עם קרניזים דקים ועם גגות בצבע ירוק המאפיין את דת האסלאם.
ישנו גם חדר אירוח מיוחד ברוב הבתים הנקרא: "מסלמנייה", ולעיתים גם: חצר עם גן ומזרקות המזכיר את האדריכלות האנדלוסית האופיינית לאזור של "דרום ספרד".
התנועה משכה אליה משוררים, מוזיקאים ואמנים (כמו אומברטו בוצ'יוני, ג'יאקומו בלה, פורטונטו דפרו ואנדריקו פרמפוליני) וכן כמה אדריכלים.
בין הנושאים שהפוטוריסטים (עתידנים) עסקו בהם היו "פולחן עידן המכונות" והאדרת המלחמה והאלימות.
כמה מהבולטים בהם נהרגו לאחר שהתנדבו במלחמת העולם הראשונה, כמו האדריכל אנטוניו סנט'אליה, שאף על פי שבנה מעט יחסית, תרגם את החזון העתידני למתכונת עירונית.
בשנת 1912, שלוש שנים לאחר פרסום המניפסט העתידני של מרינטי, לקחו אנטוניו סנט'אליה ומריו צ'יאטונה חלק בתערוכת "מגמות חדשות" במילנו.
בשנת 1914 הציגה הקבוצה את התערוכה הראשונה שלהם עם "מסר" מאת אנטוניו סנט'אליה.
לימים, בסיועו של פיליפו תומאזו מארינטי הפך מסר זה להיות "מניפסט הארכיטקטורה הפוטוריסטית" ("Manifesto of Futurist Architecture").
על אף שגם בוצ'יוני עבד באופן לא רשמי על ניסוח מניפסט דומה, מרינטי העדיף את המסמך של סנט'אליה.
מאוחר יותר בשנת 1920 נכתב מניפסט אחר מאת וירג'יליו מרצ'י, "מניפסט האדריכלות העתידנית הדינמית, דרמטית, ואינסטינקטיבית" ("Manifesto of Dynamic Instinctive Dramatic Futurist Architecture") אוטורינו אלואיסיו עבד בסגנון שפיתח מרצ'י, ודוגמה אחת לכך הייתה הקאסה דל-פשיו שלו באסטי.
מניפסט עתידני נוסף שקשור לארכיטקטורה הוא "מניפסט האמנות העתידנית הקדושה" ("Manifesto of Sacred Futurist Art") מאת פיליה (לואיג'י קולומבו) ופיליפו תומאזו מארינטי, שפורסם בשנת 1931. ב־27 בינואר 1934 הגיע תורו של המניפסט לארכיטקטורה אווירית של מארינטי, אנגיולו מאזוני ומינו סומנזי.
מאזוני דבק בפומבי בפוטוריזם רק שנה קודם לכן.
במסמך זה הוגדר מפעל לינגוטו על ידי ג'אקומו מאטה-טרוקו מוגדר "כיצירה הקונסטרוקטיבית העתידנית הראשונה".
מאזוני עצמו עבד באותן שנים על מבנה שנחשב כיום ליצירת מופת של אדריכלות עתידנית, כמו מפעל החימום ותא הבקרה הראשי של תחנת הרכבת סנטה מריה נובלה, בפירנצה.
סגנון הארכיטקטורה של אר דקו על צורותיו המופשטות נחשב עתידני כשהיה באופנה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. השם המקורי של סגנון האר דקו המוקדם והמאוחר כאחד היה ארט מודרן – השם "אר דקו" לא נכנס לשימוש עד שנת 1968 אז הומצא המונח בספר של בוויס הילייר.
בניין קרייזלר הוא דוגמה בולטת לארכיטקטורה העתידנית של אר דקו.
עתידנות לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם ה-2, הפוטוריזם נחלש במידה ניכרת והגדיר את עצמו מחדש בזכות ההתלהבות לקראת עידן החלל, עידן האטום, תרבות המכוניות והשימוש הנרחב בפלסטיק.
לדוגמה, מגמה זו מופיעה באדריכלות גוגי (Googies) בשנות החמישים בקליפורניה.
העתידנות במקרה זה אינה סגנון, אלא גישה אדריכלית חופשית וחסרת רסן, וזו הסיבה שהיא פורשה מחדש והשתנתה על ידי דורות של אדריכלים בעשורים הבאים, אך באופן כללי היא כוללת צורות מדהימות עם קווים דינמיים וניגודים חדים, ומשתמשת בחומרים מתקדמים טכנולוגית.
האדריכלים פורצי הדרך של שלהי שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 היו הפינים אירו סארינן; ואלוור אלטו, האדריכל האמריקני אדריאן וילסון וצ'ארלס לוקמן; האדריכלים הדנים הנינג לארסן וירן אטזון.
התנועה האדריכלית נקראה לימים נאו-פוטוריזם על ידי האדריכל הצרפתי דניס למינג.
הוא תכנן את כל הבניינים בפוטורוסקופ, שהקינמקס הוא בניין הדגל בו.
כיום זה מבולבל לפעמים עם אדריכלות אורגנית או אדריכלות היי-טק.
השימוש השגרתי במונח עתידנות – על אף שהושפע מחזונו של אנטוניו סנט'אליה לארכיטקטורה פוטוריסטית – צריך להיות מובדל היטב מהערכים וההשלכות הפוליטיות של התנועה הפוטוריסטית בשנים 1910–1920. האדריכלות העתידנית שנוצרה מאז 1960 עשויה להיקרא בשם "נאו-פוטוריזם", והיא מכונה גם עתידנות פוסט מודרנית או אדריכלות נאו-פוטוריסטית.
אדריכלים עם מאפייני סגנון עתידניים
אדריכלות מודחאר באראגון (בספרדית: Arquitectura mudéjar de Aragón) היא מגמה אסתטית בסגנון מודחאר, שמרכזה באראגון (ספרד) והוכרה בכמה מבנים מייצגים כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
התקופה של בנייה בסגנון מודחאר באראגון משתרעת מהמאה ה-12 עד המאה ה-17 וכוללת יותר ממאה מונומנטים אדריכליים השוכנים בעיקר בעמקי הנהרות אברו, ו.
לביטויים הראשונים של סגנון מודחאר באראגון יש שני מקורות: מצד אחד, אדריכלות של ארמונות המקושרת למלוכה, שהוסיפה והרחיבה למשל את ארמון אלחפריה תוך שמירה על מסורת העיטורים האסלאמית, ומצד שני, מסורת של התפתחות האדריכלות הרומנסקית תוך שימוש בבנייה בלבנים במקום בנייה באבן ושימוש לעיתים קרובות במסורת תחרת חלונות ספרדית מושרשת.
דוגמאות לסוג האחרון של אדריכלות מודחאר ניתן לראות בכנסיות בעיירה , שנבנו במקור באבן והושלמו במאה ה-13 עם חיפויי לבנים של מודחאר.
מבחינת הבנייה, מאמצת אדריכלות מודחאר באראגון סכמות פונקציונליות של , אך עם כמה הבדלים.
בדרך כלל אין שימוש בתומכות, במיוחד באפסיסים אשר בדרך כלל מתאפיינים במבנה מתומן עם קירות עבים שיכולים לעמוד בעומס של הגג ומפנים בכך מקום להדגשת קישוטים באמצעות לבנים.
מצד שני, תומכות הן לעיתים קרובות מאפיין של ספינות, כשלעיתים יהיו בנויים עליהן צריחים, כמו בסגנון בסרגוסה.
במבנה ייתכנו קפלות צד שאינן בולטות מבחוץ.
בכנסיות בשכונות (כמו סן פבלו בסרגוסה) או בעיירות קטנות אין בדרך כלל ספינות משנה, אך יש מקומות למזבחות נוספים בקפלות בין התומכות של הספינות.
מקובל שבקפלות הצדדיות הללו יש גלריה עם חלונות המשקיפים אל מחוץ למבנה ולתוכו.
מבנה זה מכונה מבצר-כנסייה (iglesias-fortaleza), והאבטיפוס שלו יכול להיות הכנסייה ב.
בדרך כלל מראים מגדלי הפעמונים התפתחות יוצאת דופן של העיטורים, כשהמבנה יורש סגנון מהמינרט האסלאמי: מרובע שהליבה המרכזית שלו הם גרמי המדרגות עם קמרונות, כמו במינרטים של האל-מוואחידון.
על מבנה זה ניצב המגדל, בדרך כלל מצולע.
יש גם דוגמאות למגדלים מתומנים.
בשנת 1986 הכריזה אונסקו על מכלול מודחאר של טרואל כאתר מורשת עולמית, אשר הורחב בשנת 2001 כך שיכלול מונומנטים מודחארים נוספים של אראגון:
בהסבר להכרזת אתר המורשת העולמית נכתב:
ההצדקה להכרזה זו מתבססת על קריטריון מספר 4 של הארגון:
אדריכלות מורית היא אדריכלות אסלאמית שהתפתחה בימי הביניים במערב עולם האסלאם, באזור שכלל את אנדלוסיה (ספרד ופורטוגל המוסלמיות בין 711–1492) והמגרב (מרוקו, אלג'יריה ותוניס של ימינו).
המונח "מורי" (Mauri) הוא כינוי מערב אירופאי לתושבים המוסלמיים המתגוררים באזור זה, ומקורו בשם הלטיני לתושבים הברבריים של ממלכת מאוריטניה הקדומה, כיום בשטח מרוקו המודרנית.
חלק מהחוקרים משתמשים לחלופין במונח "אדריכלות של מערב עולם האסלאם".
הסגנון האדריכלי משלב השפעות מהתרבות הברברית בצפון אפריקה, מהתרבות הקדם-אסלאמית בחצי האי האיברי, מהתרבויות הרומית, הביזנטית והוויזיגותית כמו גם מזרמים אומנותיים בני התקופה במזרח עולם האסלאם.
מאפייני האדריכלות המורית באים, בין היתר, לידי ביטוי בכיפות גדולות, קשתות מחודדות, קשתות פרסה, שימוש בסימטריה ובצורות גאומטריות, ערבסקות וצבעים עזים.
יש בבנייה הזו גם לא מעט חצרות גדולות, שלא פעם מעוצבות בצורה של גן (ריאצ') מוסלמי, עם חלוקה סימטרית לארבעה חלקים בהם תעלות מים, מזרקות וקולונדות עמודים מסביבן.
חומר הבנייה בשימוש הוא לרוב עץ, סטוקו ואריחים (במיוחד מדגם זליג' ).
מרכזי האדריכלות המורית נמצאים בבירות המדינות המוסלמיות באזור בו רווחה, ביניהן קורדובה שהייתה בירת אנדלוסיה המוסלמית בשנים 751–1036, קירואן, פאס, מרקש, סביליה, גרנדה בה נמצא ארמון אלהמברה ותלמסאן.
לאחר קץ שלטון האסלאם בספרד ובפורטוגל, המסורות של האדריכלות המורית המשיכו בצפון אפריקה כמו גם בסגנון אמנות מודחאר
בספרד, שעשה שימוש בטכניקות ועיצובים מוריים והתאימם לדגמים נוצרים.
מאוחר יותר, ובמיוחד במאה ה-19, זכה הסגנון המורי לחיקוי נרחב במסגרת בתחייה הנאו-מורית שהופיעה באירופה ובאמריקה, כתוצאה מעניין רומנטי במזרח, וכן כבחירה רווחת עבור אדריכלות של בתי כנסת חדשים, כמו בית הכנסת הגדול של בודפשט, בית הכנסת בסופיה, בית הכנסת החדש בברלין ובית הכנסת הגדול של סטוקהולם.
מאפייני האדריכלות המורית כוללים קשתות פרסה ורבות-אונה, קשתות משתלבות, חצרות מרכזיות, גני ריאצ', עיטורי סטוקו ועץ מורכבים, גילוף מוקרנאס וקשתות מוקרנאס וכן עיטור באריחי זליג'.
האדריכלות המורית מאופיינת בשפע צורות שלובות ומורכבות, המבוססות על דגמים צמחיים, גאומטריים וקליגרפיים בצבעים עזים.
היסטוריון אומנות האסלאם Jonathan Bloom טוען כי האדריכלות האסלאמית המסורתית של המגרב ואנדלוסיה הייתה יותר שמרנית מסגנונות אחרים באדריכלות אסלאמית, במובן שהמבנים נטו להיות פחות שאפתניים ממגמות נועזות של קמרונות וכיפות שהתפתחו באדרכילות האיראנית והעות'אמנית.
מלבד מינרטים, מבנים מוריים בקושי התמרו לגבהים יוצאי דופן, תוך שימוש באולמות תפילה היפוסטילים כמאפיין הקבוע של החלל הפנימי של המסגד.
חוץ מיוצאי הדופן החשובים של המינרטים ושערי הכניסה, החזית החיצונית של המבנים לרוב נותרה פשוטה, בעוד בחלקים הפנימיים התרחש רוב החדשנות האדריכלי והם עוטרו בעושר.
מאידך, הסגנונות הארדרכיליים בחלקים המזרחיים של עולם האסלאם התפתחו באופן שונה לחלוטין, ועיקר החידושים שבהם התמקדו בחלק החיצוני כמו אולמות מוכתרים בכיפה או איוואנים עם קמרונות.
המסורת האדריכלית המורית מופיעה במסגדים, מדרסות, בארמונות, בביצורים, בבתי מרחץ (חמאם), באכסניות ובמבנים היסטוריים נוספים האופיינים לעולם האסלאמי.
פעמים שאדריכלות מורית כוללת גם מופעים של הציוויליזציה האיסאלמית בדרום איטליה, דוגמת פאלאצו דיי נורמני בסיציליה אותו בנה אמיר פלרמו במאה ה-9. קיימת ראיה ארכאולוגית של מסגד בסגנון המורי בן המאה ה-8 בנרבון בצרפת.
הקשת האופיינית ביותר באדריכלות המורית היא קשת הפרסה הידועה גם בשם "קשת מורית".
קצותיה של קשת הפרסה ממשיכים מעבר לציר המרכז האופקי של מעגל הקשת כלפי מטה.
הם פונים אחד אל השני, ולא יוצרים חצי מעגל כמו בקשת עגולה רגילה.
פרופיל הקשת הפך מזוהה עם אזור מערב עולם האסלאם מראשית התקופה האסלאמית.
מקור הקשת נראה שמגיע עוד מימי תקופת האימפריה הביזנטית באגן הים התיכון, שכן גרסאות שלה ניתן למצוא עוד במבנים ביזנטיים בקפדוקיה, בארמניה ובסוריה.
קשתות הפרסה גם נפוצות בכנסיות ויזיגותיות בחצי האי האיברי במאות החמישית עד השביעית לספירה.
ייתכן כי בשל ההשפעה הוויזיגותית, הפכו קשתות הפרסה לדומינטיות בחליפות האומיית של קורדובה באל-אנדלוס, אם כי הקשת "המורית" הייתה שונה במקצת ויותר מתוחכמת בצורתה ממקבילתה הוויזיגותית.
השימוש בקשת הפרסה לא נעשה רק לשם תמיכה במבנה שמעליה, שכן היא מופיעה גם באופן דקורטיבי כקשת עיוורת או אטומה וגומחה מקושתת.
החל מתקופת המוראביטון, הופיעה קשת הפרסה המחודדת או השבורה, והיא הפכה נפוצה אף יותר במהלך תקופת המֻוַואחִידוּן.
מקור צורת קשת זו בצפון אפריקה, שכן קשתות מחודדות מופיעות עוד בתקופת האדריכלות הפאטימית שהתקיימה במזרח צפון אפריקה (אזור מצרים ולוב של ימינו).
הקשת המשתלבת (interlacing) היא סדרת קשתות (לפחות שתיים), בהן כל קשת חוצה או עולה על חברתה.
תבנית הקשת הראשונה עולה על תבנית הקשת הסמוכה לה.
התפתחות אלמנט זה נעשה בעיקר למטרות עיטור של מילוי צפוף יותר של החלל, ולא עבור מטרות אדריכליות של נשיאת משקל הקירות שמעל.
היא מופיעה גם באדריכלות הרומנסקית והגותית.
הקשת רבת-האונות או רבת-העלים מופיעה לראשונה באדריכלות הפאטימית באיפריקיה ובמצרים, אך הופיעה גם באדריכלות של טאיפת אנדלוסיה למשל בארמון אלחפריה בסרגוסה ובקסאבה של מאלגה.
היא זכתה לשימוש בולט במיוחד בעת הרחבת מסגד קורדובה בהוראת החליף אלחכם השני.
בתקופות המוראביטון והמוואחידון, סוג קשת זה פותח עוד יותר למטרות עיטוריות, בעוד קשתות הפרסה נפוצו כסטנדרט במקומות אחרים.
הדוגמאות המוקדמות ביותר לשימוש בקשת רבת-האונות מופיע במסגד הגדול בתלמסאן שבאלג'יריה ובמסגד בטינמל שבמרוקו.
קשת הנטיפות, המכונה גם קשת למברקין , היא קשת בעלת פרופיל מורכב של אונות וחודים בולטים ביניהן.
הקשת הופיעה לראשונה בתקופת מוראביטון, במתחם הקבורה של מסגד קרוויין שבפאס מתחילת המאה ה-12. לאחר מכן, הפכה להיות נפוצה באדריכלות של שושלת המוואחידון, השושלת המרינית והשושלת הנצרית .
פעמים רבות השימוש בקשת הנטיפות נעשה כדי להדגיש את הקשתות באזור המחראב שבמסגד.
פעמים שזוכה סוג זה של קשת לכינוי "מוקרנאס", בשל הדמיון שלה לצורת המוקרנאס וכן בשל ההשערה כי מקורה בצורת המוקרנאס עצמו.
בפועל, השימוש בסוג קשת זה נעשה יחד עם מוקרנאס, שגולף לצידי האינטרדוס (החלק הפנימי של הקשת).
המקור למוטיב הצמחי והפרחוני, המכונה במערב ערבסקה, מגיע ממסורת ארוכה של מוטיבים דומים בעיטורי האדריכלות הסורית, ההלניסטית והרומית העתיקה.
מוטיבי הערבסקה הקדומים בחליפות האומיית של קורדובה, כמו אלו שמופיעים במסגד של קורדובה ובמדינת א-זהרא, המשיכו לעשות שימוש בעלי הקוציץ הסורי ועלי הגפן שמקורם במסורת ההלניסטית.
האדריכלות של המוראביטון ושל המוואחידון עשתה שימוש אף רב יותר במוטיב העלה הקומתי, המסתלסל והמתחלק לחלקים בלתי שווים לאורך ציר הסימטריה.
מוטיב הפלמטה (תמרה) והאצטרובל גם שולבו במוטיבים מסוג זה.
בסוף המאה ה-16, השושלת הסעדית
עשתה שימוש במנדורלה (מוטיב דמוי שקד) , שייתכן ומקורו בהשפעת האימפריה העות'מאנית.
מספר סוגים שונים של מוטיבים שלובים (interlaced) מצויים באופן נרחב על פני הפנים החיצוניות של מינרטים החל מראשית התקופה של אלמוואחידון (מאות 12- 13), והופיעו מאוחר יותר על גבי עיטורים אחרים כמו הסטוקו המגולף בקירות של אדריכלות של השושלות המרינית והנצרית.
אלו הפכו לאלמנט סטנדרטי במצאי של עיטורי עולם האסלאם המערבי, בשילוב עם ערבסקות.
מוטיב זה מכונה 'שְׂבְּכָּה' (שמשמעותו רשת).
חלק מהחוקרים מאמינים שמקור הקשתות המשולבות מקורן בהרחבה של המסגד של קורדובה בהוראת החליף אלחכם השני.
בהמשך, אלמנט זה הפך למיניאוטרי ושימושו הורחב לדוגמה דמוית שבכה שאפשרה מילוי משטחים.
מוטיב זה פיתח וריאציות מפורטות רבות.
גרסה נפוצה אחת כונתה 'דָּרְג' וָכְּתָּף' (מדרגה וכתף) על ידי האמנים המרוקאיים, והיא עושה שימוש בקווים ישרים ומתעקלים לחלופין החוצים אחד את השני בצירים הסימטרים.
בכך, נוצר מוטיב חדש שצורתו פלר דה ליס או פלמטה.
גרסה אחרת שהתפתחה, המופיע לרוב על גבי מינרטים במקום הדרג' וכתף, הורכבה מקשתות רבות אונה משתלבות, שיצרו צורת תלתן חוזרת ונשנית.
הדגמים הגאומטרים האסלאמים עושים שימוש טיפוסי בקווים ישרים מצטלבים היוצרים דוגמת כוכב קורן.
הם נפוצים באדריכלות האסלאמית בכלל, ובאדריכלות המורית בפרט.
את הדגמים ניתן למצוא בסטוקו מגולף ובעיטורי עץ, ובאופן הבולט ביותר בפסיפסי אריחי הזליג' שהיו פופולריים באדריכלות המורית מהתקופה המרינית והנצרית ואילך.
דגמים מצולעים אחרים מופיעים לרוב בשילוב עם ערבסקות.
בנוסף לאריחי הזליג', הדגמים הגאומטריים דומיננטיים בעיטור ובקומפוזיציה של תקרות העץ.
אחת הדוגמאות המפורסמות ביותר של תקרות שכאלו היא תקרת "סלון השגרירים" בחצר הפנימית של ההדסים (Patio de los Arrayanes) בארמון אלהמברה בגרנדה שספרד.
התקרה עשויה מכ-8,017 פיסות עץ נפרדות ששולבו יחד בכיפה דמוית פירמידה, ובה משובץ דגם כוכב בעל 16 קצוות.
לפי האמונה, כוכב זה ייצג את שבעת הרקיעים של גן העדן המוסלמי המתואר בקוראן, ובייחוד סורת אלמולכ, החקוקה בבסיס התקרה.
בדומה לעיטורי סטוקו ועץ אחרים, התקרה נצבעה בצבעים שונים כדי להבליט את הדגמים שבה.