tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם מוקירים אמנות וספרות, מדברים בבהירות.
חצי מהאוכלוסייה בודהיסטית, חצי כופרים.
הבודהיסטים לומדים הן את תורות המהאיאנה והן את תורת ההינאיאנה.
לכופרים יש למעלה ממאתיים מקדשי דווה.
המלך הנוכחי הוא הרשווארדאנה, הינדי משושלת באיס קשאטרייה.
שלושה מאבותיו היו גם מלכים, וכולם היו ידועים למלכים הסינים כרמי מעלה.
לאחר מכן, שוואנדזאנג מספר, באריכות, את סיפורו של הנסיך שילאדיטייה וכיצד הוא בנה שני מנזרים ומקדשים גדולים, והאכיל מאות נזירים בודהיסטים ומאות כוהנים הינדים בימי חג.
הוא מתאר מנזרים רבים בדרום-מזרח הבירה, יחד עם מקדש בודהיסטי גדול עשוי אבן ואבנים, עם פסל בודהה בגובה עשרה מטרים.
מדרום לזה נמצא מקדש, אומר שוואנדזאנג, הוא מקדש סוריה הבנוי מאבן כחולה.
ליד מקדש סוריה נמצא מקדש מאהסוורה (שיווה) העשוי אף הוא מאבן כחולה.
כ-100 לי מדרום-מזרח לבירת שילאדיטיה, מציין שוואנדזאנג, נמצאת העיר נוואדוואקולה על הגדה המזרחית של נהר הגנגס.
היא מוקפת בעצים פרחוניים, יש בה שלושה מנזרים עם חמש מאות נזירים, ומקדש דווה מדורג רב קומות ש"בנוי להפליא".
כ-600 לי לדרום-מזרח נמצאת מדינת .
גדלים בה כמויות דגנים בשפע, והיא מתברכת בפירות ובפרחים.
האנשים טובי לב ומתמסרים לאמנויות ומלאכות.
באיודייה יש למעלה ממאה מנזרים ושלושת אלפים נזירים הלומדים בודהיזם הינאיאנה ומהאיאנה.
בבירתה יש עשרה מקדשי דווה.
זו המדינה שבה הורכבו כמה מהשסטרות המרכזיות של אסכולת הבודהיזם .
כמה מאות לי מזרחית לאיודייה נמצאת מדינת איאמוקה.
גם כאן, קובע שוואנדזאנג, אנשים ישרים ופשוטים.
יש להם חמישה מנזרים עם למעלה מאלף נזירים, רובם לומדים את הינאיאנה.
כ-700 לי מדרום-מזרח נמצאת ארץ פריאגראג', על גדות הנהר יאמונה.
יש בה עצי פרי שופעים וגידולי דגנים, אנשיה אדיבים ועוזרים.
רובם מאמינים בדתות של הכופרים, ובפריאגראג' יש כמה מאות מקדשי דווה.
בדרום העיר הנהדרת הזו יש יער מלא בפרחי עם סטופה עתיקה בגובה 30 מטר עם בסיס שקרס, שנבנה במקור על ידי אשוקה.
בעיר יש מקדש גדול עם מבנים מעוטרים.
במזרח העיר הגדולה הזו נפגשים שני נהרות היוצרים דיונה ברוחב של למעלה מעשרה לי, וזה המקום שבו אנשים עשירים ומלכים כמו שילאדיטייה עולים לרגל מימי קדם ונותנים נדבות.
זה נקרא "המקום הגדול של הנתינה".
אנשים רבים מתאספים כאן ומתרחצים במפגש של שני הנהרות, חלקם מטביעים את עצמם, מאמינים שזה שוטף את חטאיהם ושזה יעניק להם לידה מחדש טובה יותר.
חמש מאות לי מפריאגראג' היא המדינה קאוסמבי.
היא מייצרת כמויות שופעות של אורז לא דביק וקנה סוכר.
האזרחים נועזים, זועמים ומסורים למעשים טובים לפי מנהגם.
יש בה עשרה מנזרים בודהיסטים נטושים ורעועים, שבהם כשלוש מאות נזירים.
במדינה יש חמישים מקדשי דווה ומספר רב של לא-בודהיסטים.
בבירה, בתוך הארמון נמצא מקדש בודהיסטי עם פסל בודהה העשוי מאלגום.
פסל בודהה זה "פולטת אור אלוהי" לפעמים, סיפר שוואנדזאנג.
הוא מוסיף כי קאוסמבי הוא המקום שהטקסט הבודהיסטי צופה בו שהבודהה דהארמה יגיע לקיצה בעתיד הרחוק, ולכן כל מי שמגיע למקום הזה מרגיש עצוב ו"מזיל דמעות".
הוא פנה לצפון-מזרח, חצה שוב את נהר הגנגס, וזה הגיע לארץ וישאקה.
הוא קורא לאנשיה כנים וישרים לפי מנהגם, אוהבים ללמוד.
יש בה עשרים מנזרים ושלושת אלפים נזירים הלומדים בודהיזם הינאיאנה.
לווישאקה יש מספר רב של לא-בודהיסטים ויותר מחמישים מקדשי דווה.
ממלכות שרוואסטי קושינאגר, ורנאסי, נפאלה
בחלק השישי של כתב היד של ספר המסע, שוואנדזאנג מתמקד בכמה מהאתרים הקדושים ביותר בבודהיזם.
הוא מתחיל עם (כיום בצפון-מזרח אוטר פרדש), מתאר אותה כמדינה שהיקפה יותר מששת אלפים לי.
עיר הבירה שוממה, סיפר שוואנדזאנג, אם כי חלק מהתושבים עדיין גרים כאן.
ישנם למעלה ממאה מנזרים בעיר הבירה שלה, רבים רעועים, שבהם נזירים לומדים בודהיזם של הינאיאנה.
במדינה יש מאה מקדשי דווה.
הוא ראה את השרידים הנרקבים של ארמונו של , ואז ממזרח לה את הסטופה הגדולה של היכל דהאמה, סטופה נוספת ומקדש לדודה מצד אימו של הבודהה.
לצד אלה, סיפר שוואנדזאנג, נמצאת הסטופה הגדולה של .
כחמישה לי (~2 קילומטרים במאה ה-7) מדרום לעיר נמצא גן עם שני עמודים בגובה 21 מטרים, אבל המנזר שם חרב.
על עמוד אחד חצוב גלגל בראשו, ועל השני שור.
שוואנדזאנג ראה את כל המונומנטים הקשורים לאגדות שרוואסטי עם הבודהה, אם כי רבים מהם היו במצב רעוע.
הוא ראה גם מקדש בודהיסטי בגובה 20 מטרים עם פסל בודהה יושב, ומקדש דווה בערך בגודל של מקדש בודהה, שניהם במצב טוב.
יותר משישים לי מצפון-מערב לבירת שרוואסטי, הוא ראה סדרה של סטופות שבנה אשוקה עבור , האחד שחי "עשרים אלף" שנה, קבע שוואנדזאנג.
משרוואסטי נסע שוואנדזאנג לדרום-מזרח לארץ .
למדינה הזאת אין שליט, הוא קובע, ולכל עיר יש אדון משלה.
יותר מאלף מנזרים היו באזור זה, אך רובם רעועים.
כשלושת אלפים נזירים ממשיכים ללמוד את בודהיזם הינאיאנה ברבים מהמנזרים הללו.
במדינה הזו יש שני מקדשי דווה.
הוא גם מתאר מקדש בודהיסטי עם ציור של נסיך רוכב על סוס לבן, כמו גם מונומנטים ואגדות בודהיסטיות רבות על ראשית חייו של בודהה באזור זה, כמו גם אלו של קלאן .
לאחר קפילאוואסטו, הוא נסע מזרחה לארץ ראמאגרמה (ראמה).
האזור מיושב בדלילות, הערים והכפרים במצב רעוע.
הוא מזכיר סטופה שבה נחש-דרקון יוצא מהבריכה כדי להקיף אותה, כמו גם פילים קוטפים פרחים ובאים לפזר אותם על הסטופה הזו, לפי שוואנדזאנג.
ליד הסטופה המיוחדת הזו יש מנזר, שבו נזירים לומדים את הינאיאנה.
כמאה לי ממזרח נמצאת סטופה ענקית נוספת במצב טוב, כזו שנבנתה על ידי אשוקה.
מעבר ליער זה נמצאת ארץ , שבה ערים וכפרים שוממים ובמצב רעוע.
הוא מתאר מקדש לבנים גדול עם בודהה שוכב.
הוא מתאר אנדרטאות ואתרים רבים שהצליח לראות בהם התנהלו אגדות רבות של בודהה, כולל האתר שבו נשרף.
בחלק השביעי שוואנדזאנג מתאר חמש מדינות.
הוא מתחיל עם בראנאסי, וקובע שלמדינה יש את נהר הגנגס ממערב לה.
העיר מאוכלסת בצפיפות, עם בתים צפופים ברחובותיה.
האנשים "עשירים כקורח", מתונים ואדיבים מטבעם.
מעטים כאן מאמינים בבודהיזם, רובם כופרים (הינדים).
במדינה יש למעלה משלושים מנזרים בודהיסטים עם שלושת אלפים נזירים הלומדים את הינאיאנה.
ישנם למעלה ממאה מקדשי דווה, רובם מוקדשים למאהסווארה (שיווה).
חלק מחסידים הכופרים הללו הולכים עירומים ומורחים את גופם באפר.
על הגדה המערבית של נהר וארנה ליד ברנאסי, נמצאת סטופה גדולה שגובהה 30 מטרים ונבנתה על ידי אשוקה.
לפניה עומד עמוד אבן ירוקה מלוטש חלק כמו מראה, מספר שוואנדזאנג.
הוא מתאר עוד הרבה סטופות, עמודים ומנזרים בארץ ברנאסי.
אחרי ברנאסי, הוא ביקר בארץ גארג'נאפאטי, שם הוא מוצא את מנזר אבידהקרנה המגולף "בצורה מעודנת מאוד" בפסלים דקורטיביים.
היא שופעת פרחים, עם השתקפויות באגם הסמוך.
משם הוא פנה צפונה לגנגס ומבקר במקדש נראיאנה גדול.
יש בו ביתנים וטרסות בני כמה קומות, פסלי הדווה הרבים "נחצבו מאבן באומנות המעודנת ביותר".
כשלושים לי ממזרח למקדש נראיאנה זה נמצאת סטופה בנויה על ידי אשוקה, עם עמוד בגובה של שישה מטרים ופסל אריה בראשה.
משם הוא הלך ל, שם מספר שוואנדזאנג, אנשים ישרים ופשוטים לפי מנהגם.
הם לומדים הן תורות בודהיסטיות אורתודוקסיות והן דוקטרינות כופרים שאינן בודהיסטיות.
בארץ ואישאלי יש מאות מנזרים, אך רק במעטים יש נזירים והם במצב טוב.
הוא מתאר את מנזר סווטאפורה עם מבנים גבוהים וביתנים מפוארים.
אחרי ואישאלי, הוא פנה צפונה והגיע לארץ וריג'י.
מדינה זו מעריצה בעיקר את מקדשי הדווה והדוקטרינות הלא בודהיסטיות, קובע שוואנדזאנג.
יש בה למעלה מעשרה מנזרים עם פחות מאלף נזירים בודהיסטים.
לאחר מכן נסע למדינה נפאלה, ליד הרי השלג.
יש בה הרבה פרחים ופירות, יאקים וציפורים דו-ראשיות.
האנשים כאן, אומר שוואנדזאנג, הם גסים ומזלזלים מטבעם, אבל מיומנים באומנות.
המנזרים הבודהיסטים ומקדשי הדווה שלהם נוגעים זה בזה, ואנשים מאמינים בו זמנית בדוקטרינות בודהיסטיות ולא בודהיסטיות.
במדינה יש אלפיים נזירים שלומדים את תורת ההינאיאנה והמהיאנה.
ממלכות מגדהה, איראנפרוואטה, צ'מפה, קג'נגאלה, קמארופה
בחלק מס' 8 של ספר המסע, שוואנדזאנג מתחיל במדינת מגדהה.
ארץ פורייה, היא מייצרת צורה ריחנית של אורז עם ברק יוצא דופן.
היא מוצפת באופן קבוע בעונת המונסון, ובמהלך החודשים הללו אפשר להשתמש בסירה כדי לטייל.
אנשים ישרים ופשוטים כאן, והם מכבדים את הבודהיזם.
במגדהה יש חמישים מנזרים ויותר מעשרת אלפים נזירים.
יש בה גם עשרות מקדשי דווה.
לפי שוואנדזאנג, יש עיר מדרום לנהר הגנגס במגדהה.
כאשר חיי אדם היו ארוכים "אין ספור שנים", הם נקראה קוסומאפורה.
אפשר לראות את היסודות העתיקים מאוד של קוסומאפורה.
מאוחר יותר, כאשר תוחלת חיי האדם הצטמצמה ל"כמה אלפי שנים", שונה שמה ל.
לכיוון צפון עיר המלוכה שלו נמצא עמוד ענק של הקיסר אשוקה.
פעם היו כאן מנזרים רבים, מקדשי דווה וסטופות, אבל כמה מאות מונומנטים בודהיסטים ולא בודהיסטיים כאלה נמצאים במצב רעוע והרוס, מספר שוואנדזאנג.
לאחר מכן הוא מתאר כמה אגדות הקשורות לאשוקה, יחד עם כמה סטופות ומנזרים שמצא במצב טוב.
לדוגמה, הוא מתאר את כ-300 לי דרומית-מזרחית לבירת מגדהה.
יש בו ארבעה חצרות, טרסות גבוהות, ביתנים מרובי קומות שבהם אלפי נזירים ממשיכים ללמוד בודהיזם מהאיאנה.
בתוך מתחם המנזר הזה, מספר שוואנדזאנג, יש שלושה מקדשים, במרכז הראשון יש פסל בודהה בגובה עשרה מטרים, באחר יש פסל של , בשלישי יש פסל של הבודהיסטווה אוולוקיטשוורה.
הוא ביקר את ואת .
ליד העץ, לדבריו, יש את מקדש מהאבודהי עם הרבה מבנים וחצרות.
בתוך המבנים הללו יש "ציורים דקורטיביים נפלאים ביותר ועשויים להפליא", מספר שוואנדזאנג.
הוא צבוע בזהב, כסף, כחול ורדרד, לבן בוהק ושקוף למחצה, כאשר עיטורי הבודהה בפאנל משובצים באבני חן ותכשיטים.
לאחר חציית נהר המאהא, ביקור בסטופות רבות, מנזרים, הגבעה של רישי ויאסה, גבעת ויפולה, מערת פיפלה, מקדש במבוק ומונומנטים נוספים, הגיע שוואנדזאנג לראג'גריה ( של ימינו) ולאוניברסיטת נלנדה.
בנלנדה הוא היה בחברת כמה אלפי נזירים.
שוואנדזאנג למד לוגיקה, דקדוק, סנסקריט ואת אסכולת ה של הבודהיזם במהלך שהותו בנלנדה עם הנזיר .
הוא מתאר את נלנדה כמקום עם "בריכה תכלת מתפתלת מסביב למנזרים, מעוטרת בעלי הגביע המלאים של הלוטוס הכחול; הפרחים האדומים המסנוורים של הקנאקה המקסימה תלויים פה ושם, ומטעים בחוץ של עצי מנגו מציעים לתושבים את צילם הצפוף והמגן".
לטענת ההיסטוריון הצרפתי , מייסדי האידיאליזם של המהאיאנה, ווסובנדהו לימדו את , שלימד את ותלמידו היה .
כך הגיע שוואנדזאנג למורה שלו שילאבהאדרה, שהעמיד לרשות שוואנדזאנג ובאמצעותו לעולם הסיני-יפני את כל המורשת של מחשבת המהאיאנה הבודהיסטית, וה, החיבור הפילוסופי הגדול של שוואנדזאנג, הוא לא אחר מאשר סיכום הדוקטרינה הזו.
"הפרי של שבע מאות שנים של מחשבה בודהיסטית הודית".
בספר קודש זה, שוואנדזאנג מופיע במידה מסוימת כממשיך של אסנגה ושל וסובנדהו כאחד.
מנלנדה, שוואנדזאנג נסע דרך כמה ממלכות, כולל איראנפרוואטה, צ'מפה, משם ל וסילט (בבנגלדש של ימינו).
שם מצא שוואנדזאנג 20 מנזרים עם למעלה מ-3,000 נזירים שלמדו הן את ההינאיאנה והן את המהאיאנה.
אחד מהם היה מנזר ואשיבהה, שם הוא מצא למעלה מ-700 נזירים מהאיאנה מכל רחבי מזרח הודו.
הוא ביקר ב (אסאם של ימינו וצפון-מזרח הודו), , , ואזורים אחרים, אשר שוואנדזאנג מכנה "המרחב של מזרח הודו".
ממלכות קאלינגה, מולטן, אנדרה, צ'ולה, דרווידה ומלקוטה
שוואנדזאנג פנה דרומה ונסע לכיוון אנדרדסה כדי לבקר את הוויהארות בסטופה של אמראוואטי ו.
הוא שהה באמראוואטי ולמד את הטקסטים של "אבהידהממאפיטאקם".
הוא הבחין שיש הרבה ויהארות באמראוואטי וחלקן היו נטושות.
מאוחר יותר הוא המשיך ל, בירת שושלת פלאווה וביקר במקדש ואיקונטה פרומאל, וגם אמר שקאנצ'י הייתה מרכז חזק של הבודהיזם.
הוא המשיך במסעו לנאשיק, מערות אג'אנטה ומאלווה; משם הוא נסע למולסטאנה ולפראוואטה לפני שחזר שוב לנלנדה.
ממלכות קונקנאפורה, מהאראשטרה, מאלווה, ולאבהי, גורג'ארה, אוג'אייני, סינגהו, לאנגלה, אוונדה ווארנו
שוואנדזאנג התקבל בברכה בקניאקובג'ה לבקשת הקיסר הרשווארדאנה, שהיה בן בריתו של המלך קומאר מ, להשתתף שם בסנגהה בודהיסטית גדולה בה השתתפו גם המלכים וגם כמה אחרים מממלכות שכנות, נזירים בודהיסטים, הינדים וג'יינים.
הקיסר הארשה הזמין את שוואנדזאנג לקומבה מלה בפריאגראג', שם היה עד לחלוקה הנדיבה של הקיסר של מתנות לעניים.
לאחר ביקור בפריאגראג', הוא חזר לבירה הקיסרית קניאקובג'ה, שם זכה לפרידה מפוארת על ידי הקיסר הארשה.
במסע דרך מעבר ח'ייבר של רכס הרי הינדו-כוש שוואנדזאנג עבר דרך קאשגאר, ו בדרכו חזרה לסין.
הוא הגיע לבירה צ'אנגאן ביום השביעי של החודש הראשון של שנת 645, 16 שנים לאחר שעזב את שטח סין, ותהלוכה גדולה חגגה את שובו.
עם שובו לסין בשנת 645 לספירה, שוואנדזאנג התקבל בכבוד רב, אך הוא סירב לכל המינויים האזרחיים הגבוהים שהציע הקיסר שעדיין שלט, טאידזונג, קיסר סין משושלת טאנג.
במקום זאת, הוא פרש למנזר והקדיש את מרצו לתרגום טקסטים בודהיסטים עד מותו בשנת 664 לספירה.
על פי הביוגרפיה שלו, הוא חזר עם "מעל שש מאות טקסטים של מהאיאנה והינאיאנה, שבעה פסלים של בודהה ויותר ממאה שרידי ".
לרגל חגיגות ההישג יוצא הדופן של שוואנדזאנג בתרגום הטקסטים הבודהיסטיים, הורה לקליגרף טאנג הנודע צ'וּ סְווֵיְלְיָאנְג (褚遂良) ולסופר וָאן וֶנְשָׁאו (萬文韶) להתקין שתי אסטלות אבן, הידועות ביחד בשם "ההקדמה של הקיסר לתורות הקדושות" בסינית (雁塔聖教序) ב.
במהלך מסעותיו של שוואנדזאנג, הוא למד עם מאסטרים בודהיסטים מפורסמים רבים, במיוחד במרכז המפורסם של הלמידה הבודהיסטית בנלנדה.
כשחזר, הוא הביא איתו 657 טקסטים בסנסקריט.
בתמיכת הקיסר, הוא הקים לשכת תרגום גדולה בצ'אנגאן (שיאן של ימינו), ומשך אליו תלמידים ומשתפי פעולה מכל רחבי מזרח אסיה.
לזכותו מיוחס תרגום של כ-1,330 כתבי קודש לסינית.
העניין האישי החזק ביותר שלו בבודהיזם היה בתחום (瑜伽行派), או תודעה בלבד (唯識), והוא ייסד אסכולה של מסורת זו בסין.
למחקר שלו מהמאה ה-7 בנושא יוגאצ'רה יש השפעה גדולה על הבודהיזם הסיני, ולאחר מכן על הבודהיזם במזרח אסיה.
עוצמת המחקר שלו, התרגום והפרשנות שלו לטקסטים של מסורות אלה יזמו את פיתוח אסכולת (法相宗) במזרח אסיה.
חלק מתלמידיו של שוואנדזאנג, כגון קְווֵיְגִ'י (窺基, 632–682), הפכו לסופרים משפיעים בזכות עצמם.
אף על פי שאסכולת פאשיאנג עצמה לא שגשגה במשך זמן רב, התיאוריות שלו לגבי תפיסה, תודעה, קארמה, לידה מחדש, וכו' מצאו את דרכם לדוקטרינות של אסכולות אחרות מצליחות יותר.
תלמידו הקרוב והבולט ביותר של שוואנדזאנג היה קְווֵיְגִ'י (窺基) שזכה להכרה כאב הקדמון הראשון של אסכולת פאשיאנג.
ההיגיון של שוואנדזאנג, כפי שתואר על ידי קְווֵיְגִ'י, הובן לעיתים קרובות לא נכון על ידי מלומדים של הבודהיזם הסיני, משום שחסר להם את הרקע הדרוש ב.
שוואנדזאנג היה ידוע בתרגומיו הנרחבים, אך הקפדניים של טקסטים בודהיסטים הודיים לסינית, שאפשרו שחזורים של טקסטים הודיים בודהיסטים אבודים לאחר מכן מהעותקים הסיניים המתורגמים.
הוא קיבל קרדיט לכתיבת או חיבור ה כפרשנות לטקסטים אלה.
התרגום שלו ל הפך ונשאר אבן דרך חשובה בכל הכתות הבודהיסטיות במזרח אסיה.
שוואנדזאנג חזר לסין עם שלושה עותקים של .
שוואנדזאנג, עם צוות של מתרגמים תלמידים, החל לתרגם את היצירה הנרחבת בשנת 660 לספירה, תוך שימוש בכל שלוש הגרסאות כדי להבטיח את שלמות תיעוד המקור.
כמה מתלמידיו המתרגמים ניסו לעודד את שוואנדזאנג ליצור גרסה מקוצרת.
לאחר שסדרת חלומות זירזה את החלטתו, שוואנדזאנג היה נחוש לייצר כרך לא מקוצר, שלם, נאמן למקור של 600 פרקים.
אף על פי ששוואנדזאנג ידוע בעיקר בעבודות התרגום שלו, הוא גם כתב כמה יצירות מקוריות.
בשנת 646, לפי בקשת הקיסר, השלים שוואנדזאנג את ספרו, "", שהפך לאחד המקורות העיקריים לחקר מרכז אסיה והודו של ימי הביניים.
ספר זה תורגם לראשונה לצרפתית על ידי הסינולוג ב-1857.
שוואנדזאנג כתב גם חיבור גדול על הפילוסופיה הבודהיסטית של , ה.
יש גם טקסט מקורי נוסף בשם בָּשְׁה גְווֵיְג'וּ' סונְג (八識規矩頌 - פסוקים על מבנה שמונה התודעות).
יש גם ביוגרפיה של שוואנדזאנג שנכתבה על ידי הנזיר חְווֵיְלִי (慧立).
שני הספרים תורגמו לראשונה לאנגלית על ידי סמיואל ביל, ב-1884 וב-1911 בהתאמה.
תרגום לאנגלית עם הערות רבות מאת תומאס ווטרס פורסם לאחר מותו בלונדון ב-1905.
"" של שוואנדזאנג הוא התיאור הארוך והמפורט ביותר של מדינות מרכז ודרום אסיה שהוענקו לדורות הבאים על ידי צליין בודהיסטי סיני.
בעוד שמטרתו העיקרית הייתה להשיג ספרים בודהיסטים ולקבל הדרכה על בודהיזם בהודו, בסופו של דבר הוא עשה הרבה יותר.
הוא שמר את התיעוד של ההיבטים הפוליטיים והחברתיים של הארצות שבהן ביקר.
התיעוד שלו לגבי המקומות שבהם ביקר בבנגל – בעיקר ראקטמריטיקה ליד , וסביבותיה, , ו - סייעו מאוד בתיעוד ההיסטוריה הארכאולוגית של בנגל.
תיאורו גם שופך אור מבורך על ההיסטוריה של בנגל מהמאה ה-7, במיוחד ממלכת תחת , אם כי לפעמים הוא יכול להיות די קנאי לדתו.
שוואנדזאנג השיג ותרגם 657 יצירות בודהיסטיות בסנסקריט.
הוא קיבל את ההשכלה הטובה ביותר על בודהיזם שיכל למצוא ברחבי הודו.
חלק גדול מהפעילות הזו מפורט בכרך הנלווה לשִׂייוּ' גִ'י, הביוגרפיה של שוואנדזאנג שנכתבה על ידי חְווֵיְלִי, שכותרתה חייו של שוואנדזאנג.
הגרסה שלו לסוטרת הלב היא הבסיס לכל הפירושים הסיניים על הסוטרה, ודקלומים ברחבי סין, קוריאה, וייטנאם ויפן.
סגנונו היה, בסטנדרטים סיניים, מסורבל ומילולי מדי, וסומן בחידושים מלומדים בטרמינולוגיה; בדרך כלל, היכן שקיימת גרסה אחרת של המתרגם הקודם , זו של קומראג'יבה פופולרית יותר.
מסעו של שוואנדזאנג לאורך דרך המשי, והאגדות שצמחו סביבו, היוו השראה לרומן "המסע למערב" מתקופת שושלת מינג, אחת הקלאסיקות הגדולות של הספרות הסינית.
המקבילה הבדיונית טָאנְג סָאנְדְזָאנְג היא גלגולה של ציקדה הזהב, תלמידו של גאוטמה הבודהה, ומוגן במסעו על ידי ארבעה תלמידים רבי עוצמה.
אחד מהם, "קוף", השפיע עמוקות על התרבות הסינית ומאנגה ואנימה יפניים עכשוויים (כולל הסדרה "דרגון בול"), ונודע במערב על ידי התרגום של ארתור ויילי ומאוחר יותר על ידי סדרת הטלוויזיה "".
בשושלת יואן, היה גם מחזה מאת ווּ צָ'אנְגְלִינְג (吳昌齡) על שוואנדזאנג המשיג כתבי קודש.
הסרט "" יצא לאקרנים בשנת 2016 כהפקה סינית והודית רשמית.
הוא הוצע כמועמד לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-89 בשל עבודת המצלמה שלו, אך בסופו של דבר לא היה מועמד.
שריד גולגולת שהתיימר להיות זה של שוואנדזאנג הוחזק ב בטיינג'ין עד 1956, אז נלקח לנלנדה - לכאורה על ידי הדלאי לאמה - והועבר להודו.
השריד היה ב במשך זמן רב, אך הועבר לאולם הנצחה חדש שנבנה בנלנדה ב-2007. גם בצ'נגדו במחוז סצ'ואן טוען שיש לו חלק מהגולגולת של שוואנדזאנג.
חלק משרידיו של שוואנדזאנג נלקחו מנאנג'ינג על ידי חיילי הצבא היפני הקיסרי ב-1942, וכעת הם נשמרים במקדש בנארה ביפן.
בנובמבר 1965, שרידים של שוואנדזאנג הוחזרו על ידי ממשלת יפן לממשלת טאיוואן ובסופו של דבר הם נשמרים במקדש שוואנדזאנג בטייוואן.
שוודיה באירוויזיון 1960 השתתפה עם השיר "Alla andra får varann" (בעברית: "כל האחרים מקבלים אחד את השני"), שבוצע על ידי השוודית סיב מאלמקוויסט.
זוהי השתתפותה השלישית של שוודיה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
השיר והזמרת נבחרו בתחרות מלודיפסטיבלן של אותה שנה.
גמר מלודיפסטיבלן 1960, שבו נבחרו השיר והזמרת שייצגו את שוודיה באירוויזיון 1960, נערך בסטוקהולם בהנחייתה של ב-2 בפברואר 1960. ארבעה שירים השתתפו בגמר התחרות.
השיר הזוכה נבחר על ידי ארבעה אנשים, שכל אחד מהם בחר את השיר המועדף עליו.
2 בפברואר 1960סדראמן 1אמן 2שירכותביםמקוםנקודות1"Nancy, Nancy"סאנה בורג, אוקה גרהרד4562"Alla andra får varann"אולף קלקוויסט, אוקה גרהרד1853"Alexander"אוקה גרהרד3674"Underbar, så underbar"פר לינדקוויסט276
ב-29 במרץ 1960, ליל האירוויזיון, שרה מאלמקוויסט שנייה בסדר ההופעות, לפני לוקסמבורג אחרי הממלכה המאוחדת.
"שווארמה ביץ'" הוא אלבום האולפן העשירי של להקת טיפקס.
הוא יצא לאור ב-20 בספטמבר 2024 תחת הוצאת חברת עננה.
האלבום נוצר בתקופת הסגר של ימי הקורונה על ידי קובי אוז.
העבודה על האלבום החלה לפני טבח שבעה באוקטובר, ורוב הפרויקט הושלם בין השנים 2023–2024.
אוז אמר בעבר שהלהקה טיפקס "יצאה מתוך קומיקס", והוא אף יצר דמות קומיקס עליה מבוססת הדמות שהוא מגלם בלהקה: .
הלהקה השיקה את הפרויקט כאלבום קונספט הכולל אלבום-סרט-קומיקס בשיתוף פעולה עם אורי פינק, יוצר "זבנג!".
פינק צייר מאות איורים לפרויקט, והחומרים עברו לסטודיו AVOXVISION שהנפיש אותם וחיבר את הטקסטים לשירים.
פינק שיתף שהעבודה עם אוז הייתה מהנה וקלה, ושהתחבר מיד לשירים המלאים בהומור, דמיון וישראליות.
פינק זכה לחופש יצירתי רב בפרויקט, ואוז רק ביקש שהאמנים האורחים באלבום ייראו כמו עצמם.
פינק הוסיף אלמנטים רבים מעולמות המדע הבדיוני והגיבורים, כולל את דמותו של קת'ולהו, יצור מפורסם מיצירותיו של ה.פ.
האלבום הושק במסגרת פסטיבל "סאונדטראק".
הסרט שמלווה את האלבום כולל קליפים מונפשים לכל השירים, ללא עלילה ברורה, אך מוסיף רובד חדש לשירים.
בקליפ לשיר "קרוק מאדם" מופיעים חמאסניק וחייל צה"ל מתנשקים.
בנוסף, בקליפים יש הופעות אורח סאטיריות, כולל התייחסות אפשרית לשרה נתניהו.
בפברואר 2025 יצא לאור הסינגל "נמרים" בשיתוף השחקנית והזמרת מגי אזרזר, כחלק מהאלבום.
השיר מתאר דמות נשית חזקה ובטוחה בעצמה, ומשלב הומור והתייחסויות לשירים קודמים של הלהקה.
בקליפ מופיע גם נגב אוז, בנו של סולן הלהקה קובי אוז.
נושא האלבום הוא השיח הישראלי העכשווי סביב כסף, עבודה ומעמד.
אלמנטים של הומור וסאטירה משולבים בכל רצועות האלבום.
קובי אוז הקליט, ביצע ומיקסס את רוב השירים, כולל שימוש בדגימות של מוזיקת דיסקו משנות ה-70 ומקלטות ותקליטים ישנים.
לדוגמה, בשיר "ברוס לי" הודגם דיאלוג מהסרט "הגונב מגנב פטור" עם קולותיהם של מוסקו אלקלעי וזאב רווח.
השירים המרכזיים הם "שן אחת" שעוסק בתרבות החנופה ליהודים עשירים מחו"ל, "הייטק דבקה" שמדבר על ההתמכרות לעבודה, "מביא ת'מכה" בו מתוארות פעולות מגוחכות שיבצע הזמר כשיהפוך לעשיר ו"מבצעים וחיסולים" שעוסק בהתמכרות של החברה לחיסולים.
האלבום כולל שירים נוספים כמו "פאנלים" שעוסק בצביעות של פאנלים הגמוניים בתקשורת הישראלית, "אהרון אהרון" שמבקר את הסיפור התנ"כי של חטא העגל, ו"טר"ש" ו"ברוס לי" שממשיכים את סגנון השירים השכונתיים של הלהקה.
ישנם שלושה שיתופי פעולה עם זמרות באלבום: שני יצהרי, מגי אזרזר והצמד כרקוקלי, וגם דואט עם עידו מימון.
בסקירת האלבום שפורסמה ב"מעריב" על ידי אורי מינץ, נכתב כי .
על פי מינץ, הרצועה "קרוק מאדאם" נחשבת לרצועה החלשה באלבום.
שוואבים של הדנובה הוא שם קיבוצי המציין את האוכלוסייה הדוברת גרמנית שהגיעה תחת השלטון ההבסבורגי לנחלות ממלכת הונגריה ויושבה בה, החל משלהי המאה ה-17 אחרי מלחמות בין האוסטרים לאימפריה העות'מאנית ועד למחצית השנייה של המאה ה-19.
לגרמנים השורשיים הצטרפו גם מספר מתיישבים ממוצא צרפתי, איטלקי וספרדי שנטמעו באוכלוסייה הגרמנית.
התיישבות השוואבים של הדנובה התרכזה במיוחד מסביב לחלק האמצעי של הדנובה במישור הפאנוני שהיה בעת השלטון הטורקי מדולל אוכלוסין.
בהתחלה יישוביהם הוגבלו בשרשרת של אזורי ספר צבאיים שגבלו באימפריה העות'מאנית.
הגרעין העיקרי של המתיישבים הגיע במאה ה-18 תחת שלטונם של הקיסרים קרל השישי, מריה תרזה ויוזף השני וכלל איכרים ובעלי מלאכה דוברי גרמנית וכן כורים אוסטרים ובוהמיים דוברי גרמנית .
המתיישבים הגיעו בעיקר ממדינות דרום-מערב גרמניה (כיום קרויות ריינלנד-פאלץ, אלזס ולורן הנמצאות כיום בצרפת, באדן-וירטמברג), ובמספרים קטנים יותר גם מבוואריה, אוסטריה ובוהמיה.
מקורם השונה הזה בא לידי ביטוי גם בשפתם של השוואבים של הדנובה.
גם ההונגרים וגם הסלאבים הדרומיים קראו להם מלכתחילה "שוואבים", אם כי רק חלקם הגיעו ממה שהיא כיום שוואביה.
בהדרגה הפך המונח הזה לנפוץ.
רק לאחר מלחמת העולם הראשונה, השוואבים האלה- כדי להיבדל מאלה שבבאדן-וירטמברג - כונו לראשונה על ידי הפולקלוריסטים וההיסטוריונים ולאחר מכן על ידי הכל "שוואבים של הדנובה".
ב-1849 הגבול הצבאי של האימפריה האוסטרית הפך לנחלת כתר אימפריאלי ונשאר כך עד סוף המאה ה-19, בעוד ששאר אזורי ההתיישבות של השוואבים שולבו בממלכה הונגרית על מחוזותיה, החל מ-1867 במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר קריסת המלוכה ההבסבורגית כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה, אזורי ההתיישבות של השוואבים של הדנובה באוסטרו-הונגריה לשעבר הופרדו על ידי מעצמות בעלות הברית (חוזה סן-ז'רמן): חלק אחד נותר בהונגריה שטחה קוצץ, החלק השני הוקצה לרומניה והחלק השלישי נפל בידי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים ונקראה בהמשך יוגוסלביה.
במדינות אלה משקלם של הגרמנים באוכלוסייה היה קטן יותר מאשר באימפריה האוסטרו-הונגרית שאחת משתי המדינות שהרכיבו אותה - אוסטריה תחת שלטון בית הבסבורג - הייתה מדינה בעלת צביון גרמני, וכן אחת משתי השפות הרשמיות שלה הייתה גרמנית.
לכן השוואבים של הדנובה היו צריכים להיאבק עוד יותר במסגרות המדיניות העצמאיות על שוויונם כאזרחים ולתבוע את זכותם להגן על תרבותם הייחודית.
בשנות ה-1930 גרמניה הנאצית קידמה את רעיונות הנאציונל-סוציאליזם בקרב השוואבים של הדנובה וטענה לזכותה להגן עליהם כחלק מעילות התפשטותה במזרח אירופה.
במלחמת העולם השנייה לחמו שוואבים של הדנובה במסגרת הצבאות של הונגריה ורומניה בצד כוחות הרייך השלישי, גם ישירות בשורות הוורמאכט והוואפן-SS.
ביוגוסלביה הם לקחו חלק במשימות כיבוש.
שוואבים של הדנובה השתתפו במלחמה בגרילות הסרביות, במיוחד נגד צבא השחרור העממי של יוגוסלביה .
הם היו חלק מדיוויזיות של הוואפן-אס-אס, שנודעו בפעולות התגמול האכזריות שלהם ובירי באזרחים .
ביוגוסלביה, כמו גם ברומניה ובהונגריה, בהתחלה הם התגייסו כמתנדבים בוואפן-SS וככל שהמלחמה התארכה גויסו במסגרת גיוס חובה.
מוצא מרבית השוואבים של הדנובה במתיישבים גרמנים שהגיעו משוואביה העליונה, מהיורה השוואבית, מצפון לאגם קונסטנץ, באזור הדנובה העליונה, אזור היערות השוואבים-פרנקוניים, מדרום אזור היער השחור ומנסיכות פירסטנברג ובעקבותיהם, במתיישבים גרמנים מהסן.
בוואריה, פרנקוניה ולורן שגויסו על ידי אוסטריה ההבסבורגית כדי לאכלס מחדש אזורים בממלכת הונגריה ולשקם בה את החקלאות אחרי גירוש הכובשים הטורקים העות'מאנים.
הם שמרו את שפתם ובדרך כלל את דתם והקימו קהילות בעלות תרבות גרמנית חזקה עם פולקלור אופייני.
השוואבים של הדנובה כוללים תת-קבוצות לפי אזור התיישבותם והארצות שבהם חיו או חיים עדיין:הגרמנים ההונגרים, השוואבים של סטמר, הגרמנים של קרואטיה, השוואבים של באנאט, הגרמנים של וויבודינה, כולל באצ'קה, של סרביה ושל סלבוניה (במיוחד מאוסייק).
בלשון יחיד הם קוראים לעצמם "שְווׂב" Schwob ובריבוי - "שְווֹבה" .אזור הספר הצבאי הפך לאדמת כתר אימפריאלי בשנת 1849 ונשאר כך עד סוף המאה ה-19, בעוד ששאר אזורי ההתיישבות השוואביים של דנובה שולבו בממשל המחוז ההונגרי."
הגרמנים של הקרפטים והסקסונים הטרנסילבנים אינם חלק מהשוואבים של הדנובה ורובם הגיעו בגלי הגירה שונים מהשוואבים.
אחרי התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית בעקבות מלחמת העולם הראשונה באזורים שבהם חיו התחלקו לפי חוזי השלום בין שלוש מדינות לאומיות עצמאיות עיקריות: הונגריה, רומניה וממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים שנקראה מאוחר יותר יוגוסלביה.
במדינות אלה משקלם של הגרמנים באוכלוסייה היה קטן יותר מאשר באימפריה האוסטרו-הונגרית שאחת משתי המדינות שהרכיבו אותה - אוסטריה תחת שלטון בית הבסבורג - הייתה מדינה בעלת צביון גרמני, ואחת משתי השפות הרשמיות שלה הייתה גרמנית.
לכן השוואבים של הדנובה היו צריכים להיאבק במסגרות המדינות החדשות על שוויונם כאזרחים ולתבוע את זכותם להגן על תרבותם הייחודית.
בשנות ה-1930 גרמניה הנאצית קידמה את רעיונות הנאציונל-סוציאליזם בקרב השוואבים של הדנובה וטענה לזכותה להגן עליהן כחלק מתירוצי התפשטותה במזרח אירופה.
השוואבים של הדנובה נחשפו לאתגרים מיוחדים בימי מלחמת העולם השנייה - התלהבות מהתפשטות גרמניה באירופה, הזדהות עם הגזע העליון המועדף על ידי הכיבוש הגרמני בחלק מהארצות שבהן חיו ומצד שני חלקם נדרשו לעקור ולהשתתף בהתיישבות הגרמנית באזורים אירופיים אחרים ולהתגייס לצבא הגרמני.
לקראת סופה של מלחמת העולם השנייה רבבות של שוואבים של הדנובה נמלטו מערבה מפני התקדמות הצבא הסובייטי.
אחרי המלחמה השוואבים שנותרו בארצותיהם נמצאו תחת משטרים קומוניסטים, לוויינים של ברית המועצות.
הרבה מהם נושלו מנכסיהם ואף נשלחו לעבודות פרך בברית המועצות, בעיקר בהרי אורל.
הרפובליקה ההונגרית גירשה חצי מאוכלוסייתה הגרמנית.
ביוגוסלביה הגרמנים האתניים המקומיים הואשמו באופן קולקטיבי בפשעי הכיבוש הנאצי .
כוחות הפרטיזנים הסרבים ארגנו הוצאות להורג קיבוציות ושליחת גרמנים רבים למחנות ריכוז ועבודות כפייה.
אחרי שהמחנות נסגרו רוב השוואבים של הדנובה עזבו את המדינה והיגרו למולדת ההיסטורית, בגרמניה המערבית ובאוסטריה ומיעוטם לארצות אירופיות אחרות, לארצות הברית וקנדה, אוסטרליה.
מתוך 1.4 -1.5 מיליון שוואבים שלהדנובה, רוב רובם התאחדו עם בני עמם בארצות הדוברות גרמנית:כ-660,000 בגרמניה המערבית וכ-150,000 באוסטריה.
מיעוט שבהם היגרו לארצות הברית, קנדה, ברזיל, ארגנטינה ואוסטרליה.
בגרמניה רובם יושבו באזורי המוצא שלהם ושבהם מדברים ניב דומה לשלהם.
בארצות הברית הריכוזים המשמעותיים ביותר של השוואבים של הדנובה נמצאים בניו יורק, רוצ'סטר, טרנטון, שיקגו,קליבלנד, אקרון, סינסינטי, מנספילד, פילדלפיה,דטרויט, מילווקי, סנט לואיס ולוס אנג'לס.
שוואבינג הוא רובע בחלק הצפוני של מינכן, בירת מדינת בוואריה, גרמניה.
שוואבינג מורכב מהרובע העירוני מס' 4 (שוואבינג-מערב) והרובע העירוני מס' 12 (שוואבינג-פריימן).
אוכלוסיית הרובע מונה כ-100,000 נפש, מה שהופך את שוואבינג לאחד הרבעים הגדולים של מינכן.
השדרה הראשית היא ליאופולדשטראסה (Leopoldstraß).
שוואבינג היה כפר עם כנסייה, שתועדה במאה ה-14.
בסוף המאה התשע עשרה ובמאה העשרים היה שוואבינג ידוע כרובע הבוהמה של מינכן, והתגוררו בו אמנים מפורסמים כמו פאול קלה, וסילי קנדינסקי, תומאס מאן וריינר מריה רילקה.
בתחילת המאה העשרים, היה שוואבינג מקלט למהפכנים רוסים מחוגו של לנין, שתכננו את נפילת הצאר.
תמורות דמוגרפיות וכלכליות שהתלוו לתהליך הג'נטריפיקציה בעשורים האחרונים פגעו במוניטין המקורי של המקום, ושוואבינג הפך לרובע המגורים יקר, תוך שהוא מושך אליו אזרחים אמידים בעלי עניין מועט בחיי לילה.
בין האתרים הפופולריים בשוואבינג ניתן למצוא את הגן האנגלי של מינכן, אחד מהפארקים הציבוריים הגדולים בעולם.
הבניינים הראשיים של האוניברסיטאות הגדולות במינכן, אוניברסיטת מינכן והאוניברסיטה הטכנית של מינכן והאקדמיה לאמנויות יפות, ממוקמים ברובע מקסבורשטאדט הנמצא מדרום לשוואבינג.
אזור מגורי סטודנטים נמצא בצפון שוואבינג.
למושג שוויון, במשמעותו החברתית, שתי משמעויות: נורמטיבית ותיאורית (דיסקריפטיבית).
במשמעות הנורמטיבית, יש הרואים בשוויון , ערך, ושמו להם, למדינתם ולעולם מטרה לשאוף לשוויון בהיבטים מסוימים של חיי האדם; כגון שוויון בזכויות ובחובות, שוויון כלכלי ושוויון הזדמנויות.
במשמעותו התיאורית, השוויון הוא תיאור מצב: בני האדם כבר שווים בהיבטים מסוימים של חייהם; לדוגמה: ערך החיים של אדם אחד שווה לערך החיים של האחר.
כמה מהאידאולוגיות הדוגלות בשוויון כאידיאל, מבססות את דרישתן זו על ההנחה ששוויון, במובנים אחרים, הוא תיאור מצב.
יש להבחין בין כמה סוגים ורמות שונות של תפיסות השוויון המגדירות באופן שונה את מערך הזכויות השוויוניות:
שוויון מוסרי או שוויון ערך האדם – רעיון העומד בבסיס מרבית תפיסות השוויון ומהווה נקודת מוצא לדיון בו.
שוויון זה מבוסס על כך שמבחינה מוסרית ומעשית, קיים יסוד מהותי בלתי-ניתן לכימות, השווה בכל בני האדם ונמדד ביחס לעצמו.
שוויון ערך האדם מניח כי קיימת שונות טבעית בין בני האדם, ועל כן כל צורה של שוויון חיצוני (כלומר – שוויון הנמדד ביחס למדד קבוע) פוגע בשוויון ערכם, הנמדד ביחס לעצמו.
משמעותו שכל אדם הוא בעל ערך שווה וכאשר אנו מארגנים את ההסדרים המוסדיים החברתיים, הכלכליים והפוליטיים אנחנו צריכים להתייחס לאינטרסים של כל יחיד, אינטרסים כחירויות ומשאבים, כשווים.
לכן כאשר קיימת חלוקה בלתי שוויונית של חירויות, הזדמנויות ומשאבים אנו צריכים להציג הצדקה לאי השוויון.
במונחים של הפילוסוף והמשפטן רונלד דבורקין – כאשר המדינה ואזרחיה מעצבים את המוסדות הציבוריים שלהם, העיקרון המנחה צריך להיות – להתייחס לאינטרסים של כל אחד בכבוד ודאגה שווים.
רעיון השוויון הבסיסי מאותגר על-ידי רעיונות המכונים "קורלטיביסטים".
על-פי רעיונות אלה, ישנן תכונות המצדיקות את היחס השוויוני, ותכונות אלה אינן זהות לתכונה "היותך אדם".
על-פי עמדה קורלטיביסטית טיפוסית, יחס שוויוני אינו יחס אידיאלי, אלא עניין של קירוב, או כזה הנדרש משום שיחס אחר יפגע בכבודם של אלה שאינם ראויים ליחס שווה.
לעומת זאת, העמדה השוויונית השכיחה היא עמדה שוויונית-פרספקטיבית (כזו המייחסת לבני האדם ערך שווה), הומניסטית, לפיה האינטרסים של כלל בני האדם שווים, ומובחנים בחשיבותם מאלה של בעלי חיים אחרים.
כך, על-פי העמדה השכיחה, לבני אדם יש מעמד מוסרי גבוה יותר משל בעלי חיים, אך אלה שווים ביניהם.
אף שבשיח הציבורי ולעיתים אף פילוסופים מסוימים נוטים להדגיש שכיום "כולם שוויונאים-פרספקטיביים", הנטייה הזו זוכה לגישה הרבה יותר ביקורתית בחוגים פילוסופיים מסוימים, ובתוכם פילוסופיה אנליטית.
הפילוסוף Louis Pojmas מתאונן על כך שעמדות ספקניות כלפי שוויון-פרוספקטיבי בין בני אדם נדחקות לקרן זווית בקלות מדי, במהלך שהוא מכנה "reducto ad Nazium" (בפרפרזה על המהלך הלוגי Reductio ad absurdum ).
אף בקרב הדוגלים בשוויון בסיסי בין בני אדם בשלל גרסאותיו, ישנה מחלוקת לגבי מהו הקריטריון המגדיר את המעמד המוסרי.
יש הדוחים את הרעיון של מעמד מוסרי מכל וכל, אך גם בקרב אלה שמאמינים בשוויון הומניסטי, בדרך כלל היותו של מישהו "אדם" אינו מספק כשלעצמו כמבסס את המעמד המוסרי.
בין הפרמטרים המועמדים להצדיק את המעמד המוסרי, ניתן למנות sentient (היכולת לחוש רגשות), רציונליות, סוכנות, סובייקטיביות, ועוד.
השאלה מה מבסס את המעמד המוסרי הייחודי לקבוצת בני האדם היא שאלה סבוכה בפילוסופיה, שכן הפרמטרים המועמדים השונים סובלים משלל בעיות.
ראשית, יש קושי להסביר מדוע פרמטרים אלה מתקשרים למעמד מוסרי.
שנית, עבור כל פרמטר בנפרד, ישנו קושי לעמוד בדרישות הנובעות מהתפיסה של שוויון בסיסי.
בין הדרישות הבולטות, ניתן למנות את דרישת ה-Significance, לפיה הפרמטר צריך להיות משמעותי מספיק כדי להצדיק את המעמד המוסרי.
Uniqueness, לפיה בעלי חיים וישים אחרים אינם נהנים ממעמד מוסרי זה.
ו-Universality, הדרישה לפיה אין בני אדם המודרים מקבוצת המעמד השוויוני הרלוונטי.
כך, למשל, באשר לרציונליות, זו נכשלת בעיקר בדרישת ה-Universality וה-Uniqueness, משישנם בני אדם הסובלים ממחלות מסוימות שאינם מתאפיינים בכזו, ובכל מקרה בני אדם נבדלים זה מזה במידה בה הם מתאפיינים ברציונליות תאורטית.
באשר ל-Uniqueness, הרי שנראה כי גם לבעלי חיים יש יכולת רציונלית, ואף סוכנות.
יש החושבים כי רציונליות אף אינה עומדת בדרישת ה-Significance, אך זו נחשבת לבעיה הפחות קשה עבור רציונליות.
תפיסה הגורסת כי על חוקים לחול באופן אחיד על כל אזרחי המדינה ויישומם צריך להיעשות ללא משוא פנים.
לפי תפיסה זו על ספר החוקים שלא להכיל כל התייחסות למגדר, מוצא אתני, גיל וכדומה אלא להתייחס לכל אדם באשר הוא אדם באופן זהה.
גישה זו מזוהה לרוב עם זרם הליברליזם.
שוויון פוליטי או שוויון כוח – שוויון פוליטי אמור להבטיח שאלה הכפופים לחוק ייהנו מזכות בסיסית שווה להיות שותפים ביצירתו.
המשמעות המינימלית של שוויון פוליטי היא ליהנות מהזכות לבחור ולהיבחר, מהזכות לחופש הביטוי ולחופש ההתאגדות.
אולם כאן צריך להבחין בין זכויות פוליטיות פורמליות לבין יכולת מימושן.
כלל אזרחי מדינה יכולים ליהנות משוויון זכויות פוליטיות פורמליות אולם ודאי שאין להם את אותה נגישות אפקטיבית להבעת דעתם כמו לפוליטיקאים ולאנשי תקשורת, למשל.
לכן אחת הטענות המרכזיות של חלק מהאנשים המצדדים בשוויון פוליטי היא שתנאי הכרחי למימוש ערך זה היא לצמצם אי שוויון חברתי וכלכלי המשפיע על שוויון פוליטי.
שוויון זה מתאר מצב בו הכוח החברתי מחולק כך שלכל אדם כמות כוח זהה.
שוויון זה מצריך שיטת מדידה מסוימת של הכוח, ולפיכך משתנה משמעותו בהתאם לשיטת מדידת הכוח.
ראיית שוויון זה כמוסרי מבוססת על הנחה כי האדם כוחני מטבעו.
דוגמה לשוויון כוח היא הצבעה שוות-קולות, כגון זו שבבחירות.
הצבעה זו מבוססת על כך שחלוקת הקולות מבטאת את חלוקת הכוח, ועל-פי הנחה זו, משמעות קולות שווים היא כוחות שווים.
מדדים אחרים לחלוקת כוח, כדוגמת סמכות ניהולית או כמות ממון, הופכים שיטה זו לאי-שוויון, ומעמידים את השוויון בצורה שונה.
שוויון חברתי, שוויון הזדמנויות או שוויון סטטוס הוא יחס שוויוני לכל אדם, הן מצד שאר האנשים הן מצד מוסדות הציבור.
היעדר שוויון חברתי הוא מצב שבו חלק מהאנשים נהנים מיחס טוב יותר מאחרים, בשל מעמדם החברתי והכלכלי, הזהות האתנית והלאומית או מאפיינים אחרים שאינם כישוריהם האישיים.
חברה בלתי שוויונית, במובן זה, היא חברה שבה חלק מהאנשים נהנים מסיכוי טוב יותר להצליח, שלא בזכות כישוריהם.
במחקרים שנערכו בקופים ובבבונים, בעלי חיים הדומים מאוד לבני אדם, התגלה שמעמד חברתי נמוך גורם לפגיעה בבריאות הפיזית.
בחברה שוויונית, לכל אדם אותן ההזדמנויות – אותו הסיכוי לשפר את מצבו באמצעות קבלת החלטות נכונות.
שוויון הזדמנויות דורש מערכת חברתית גמישה, אשר חלוקת התפקידים ומצבי המחיה בה נתונה לשינוי על-פי בחירה אוטונומית של הפרטים בה.
כינון מדינת רווחה, על סוגיה השונים, היא ניסיון להפוך את החברה לשוויונית יותר, על ידי סיפוק שירותי יסוד המהווים בסיס לבחירה שאינו תלוי בחלוקת ההכנסות (שאינה שוויונית).
שוויון ההזדמנויות, לאורך זמן, קובע את חלוקת הכוח בחברה.
מאפיין נוסף של חברה שוויונית הוא היעדר שליטה – היעדר יכולת של אנשים מסוימים להכתיב לאנשים אחרים כיצד לנהוג.
דוגמה לשליטה כזו היא עבדות, או, בחברות מסוימות, שליטת גברים בחייהן של נשים בשל מוסכמות חברתיות נוקשות.
"חברה של שווים" היא חברה שבה לכל פרט שליטה עצמאית ובלעדית על חייו, במסגרת החוק, ואף אחד אינו יכול להכתיב לאחר כיצד לנהוג.
שוויון הזדמנויות בחינוך בא לידי ביטוי במתן הזדמנות שווה לכל תלמיד לפתח את אישיותו כאדם המסוגל להשתתף באופן יעיל בתהליך הדמוקרטי של קביעת יעדי החברה.
למרות ההסכמה הרחבה אודות חיוניותו של שוויון ההזדמנויות בחינוך, ישנה מחלוקת על הדרך בה ראוי ליישמו.
ניתן להבחין במספר גישות של שוויון כלכלי:
בניגוד לחברה פיאודלית שבה ההזדמנויות והתפקידים שבהם זכה אדם נקבעו על פי שייכותו המעמדית, החברה המודרנית מבוססת על עקרון שהזדמנויות ותפקידים צריכים להיות מוענקים על פי כישורים רלוונטיים.
אולם, היכולת לפתח את הכישורים תלויה גם בנסיבות חברתיות וכלכליות, ואי שוויון בנסיבות אלה פוגע בעקרון המצוינות.
שוויון קרקעי – הקרקע ומשאבים טבעיים אחרים הופכים לקניין ציבורי כאשר השימוש בהם מחייב את המשתמש בתשלום מס לטובת החברה.
(רעיון זה זכה בשנים האחרונות לפופולריות רבה בקרב ליברטריאנים משמאל, מחנה המעמיד במרכז ערכים כבעלות עצמית על הגוף וחירות).
מבחינה זו כל מי שמוכן לשלם את המס על השימוש במשאבים זכאי להעמדתם לרשותו באופן שוויוני.
שוויון באמצעי ייצור ובתנאי המחיה (הכוללים קרקע, מפעלים וטכנולוגיות) זהו הרעיון המרקסיסטי העומד בבסיס הקומוניזם ובעל פרשנויות סוציאליסטיות ואנרכיסטיות שונות.
שוויון זה, מתאר מצב בו כמות המשאבים בחברה והמאמץ המושקע בהפקתם מחולקים כך שמתקיים שוויון כמותי בין בני האדם בחברה.
טענה כי שוויון זה מוסרי, מבוססת בין היתר על הנחה כי קיים שוויון בצרכים וביכולת המאמץ של בני האדם.
מדד המודד את אי-השוויון הכלכלי במדינות העולם הוא מדד ג'יני, המהווה כלי להצגת מידת השוויוניות בהתפלגות ההכנסות.
הבחנה רלוונטית חשובה אחרת, היא ההבחנה בין שיקולים הומניטריים לבין שיקולים של שוויון.
כאשר אנו טוענים שאנשים הם רעבים או אינם יכולים לספק לעצמם צרכים בסיסיים הדגש הוא על סיפוק רעבונם, דרישה שניתן לספק ללא התייחסות למצבם של אחרים.
בעוד שכאשר מדובר בשיקולים של שוויון הכוונה היא לבחון את מצבם של אנשים ביחס למצבם של אנשים אחרים.
כך גם אדם הטוען כי הוא מכיר בזכות של אנשים לקיום מינימלי בכבוד, עשוי בה בעת לקבל חברה בלתי שוויונית שבה הפערים בין קבוצות אוכלוסייה שונות הם עצומים.
קיימת הבחנה בין סוגי שוויון שונים על פי יחסי הגומלין שבין תכלית הפעילות לבין האמצעים המשמשים להשגתה.
לשוויון יכול להיות ערך אינסטרומנטלי, כלומר אנחנו מעוניינים בשוויון כיוון שהוא משרת ערכים אחרים.
לדוגמה, שוויון הזדמנויות אינסטרומנטלי בחינוך שואף ליצירת ניעות חברתית, בעיקר בקרב הקבוצות החלשות בחברה.
ההנחה היא שתכלית החינוך לפתח כישורים שיאפשרו לתלמידים להשתלב בעולם העבודה על פי יכולתם ורצונם.
כך למשל הדרישה לשוויון כלכלי יכולה לנבוע מכך שהיא תורמת לשיפור מצבם של העניים, או כיוון שהיא יוצרת סולידריות קהילתית.
לעיתים הדרישה לשוויון כלכלי היא לשם השגת שוויון מסוג אחר, למשל שוויון פוליטי.
פערים כלכליים גדולים פוגעים ביכולת השווה של אזרחים לעצב את חייהם הפוליטיים.
שוויון כלכלי גם תורם לשוויון של סטטוס חברתי, כיוון שקיום פערים כלכליים גדולים בין אנשים יוצר חברה מעמדית מקוטבת שבה בעלי ההון הכלכלי מתייחסים בבוז לקבוצות חסרות האמצעים הכלכליים.
שוויון כלכלי הוא גם אינסטרומנטלי בתרומה להיעדר שליטה של אנשים בחייהם של אנשים אחרים.
כך גם הערך של שוויון פוליטי יכול להיות אינסטרומנטלי, כלומר לשמש ככלי לקידום שוויון של סטטוס חברתי.
כך שלילה של זכות הצבעה מקבוצה מסוימת משפילה ומבזה את חברי אותה קבוצה.
בפעילות לא-אינסטרומנטלי לא ניתן להבחין בין האמצעים לתכלית, משום שפעילות זו נעשית לשם עצמה (גם אם היא מובילות למטרות נוספות).
מכאן שאפשר לרצות בערך השוויון לא רק כיוון שהוא אמצעי להשגת ערכים אחרים אלא גם כיוון שערך זה הוא צודק והוגן כשלעצמו.
לדוגמה, שוויון הזדמנויות אינטרינזי בחינוך תובע מתן הזדמנות לכל תלמיד לפתח את אישיותו באופן מלא כאדם מחונך.
כך יחס שווה לאנשים שמאפייניהם הרלוונטיים שווים מבטא את רעיון הצדק הפורמלי.
כך שוויון חוקי מחייב אותנו להחיל את החוק באופן שווה.
אולם אם אנחנו דוגלים בשוויון מוסרי, הדרישה לצדק פורמלי אינה מספיקה.
כך למשל חלוקה שווה של משאבים חברתיים וכלכליים לאנשים בעלי צרכים שונים נראית בעינינו בלתי צודקת.
כבר במגילת העצמאות נאמר שמדינת ישראל "תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין".
בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו, הוגשה הסתייגות להוספת סעיף השוויון לחוק, אולם סעיף זה נדחה בהצבעה במליאת הכנסת.
משמעות הדבר שחברי הכנסת דחו את כניסתו של ערך השוויון לחוק הפוזיטיבי, ובכל זאת בית המשפט מפרש שוויון כנגזרת של כבוד האדם וחירותו.
אחדים מחוקי מדינת ישראל מבטיחים שוויון זכויות בהקשרים שונים.
חוק שיווי זכויות האשה, התשי"א–1951, שנועד להבטיח שוויון זכויות לנשים.
חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, התשמ"ח–1988, האוסר הפליה בעבודה לפי שלל מאפיינים: מין, נטייה מינית, מעמד אישי (היות אדם רווק, נשוי, גרוש או אלמן), הריון, טיפולי פוריות, טיפולי הפריה חוץ-גופית, הורות, גיל, גזע, דת, לאום, ארץ מוצא, השקפה, מפלגה, שירות במילואים.
חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, התשנ"ח–1998, המבטיח שוויון זכויות לאדם עם מוגבלות.
למרות הדיבורים הרמים בהכרזת העצמאות על הענקת 'שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה', עד היום עוגן עקרון השוויון לא בחוקי היסוד של מדינת ישראל אלא בחוקים 'רגילים'.
תופעה זו אינה מקרית: מכיוונים שונים הובעה התנגדות לעיגון עקרון היסוד החוקתי של השוויון כחוק-על, חוק יסוד, והתנגדות רבתי לו הובעה מצד המפלגות הדתיות.
אלה חששו כי עיגון עקרון השוויון עשוי לאפשר קיומם של נישואי תערובת ונישואין אזרחיים, ולמנוע החלת כמה מחוקי ההלכה – בייחוד בתחום האישות – המפלים לרעה בין המינים.
יתר על כן, הכרה בעקרון השוויון הייתה עשויה לפתוח פתח להכרה בנישואין דתיים שנערכים על ידי זרמים לא אורתודוקסיים.
מרכיב עיקרי בהתנגדות לחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי, שאושר ביולי 2018, היא הטענה לפגיעתו בעקרון השוויון, בהקנותו, לדעת מתנגדי החוק, עדיפות לאזרחיה היהודים של ישראל.
מצדדי החוק גורסים שהעדיפות (הגדרה עצמית ייחודית ללאום היהודי) לאזרחיה היהודים של ישראל נגזרת מעצם הגדרתה של מדינת ישראל במגילת העצמאות כמדינתו של העם היהודי.
שוודית () היא שפה גרמאנית צפונית מקבוצת השפות הגרמאניות של משפחת השפות ההודו-אירופיות.
היא מדוברת בפי תשעה מיליון איש בעולם, שמונָה וחצי מתוכם בשוודיה.
משנת 2009 היא מוכרת כשפה רשמית בשוודיה.
שוודית מדוברת גם במחוז אולנד (Åland) בפינלנד.
בפינלנד היבשתית שוודית היא שפתם הראשונה של כ-6% מהאזרחים, וזו שפה רשמית ובעלת מעמד שווה לפינית.
כמה אלפי אנשים באסטוניה דוברים שוודית, והיא אחת השפות הרשמיות של האיחוד האירופי.
השפה התפתחה מהנורדית העתיקה, בדומה לדנית ולנורווגית, מהן אינה שונה באופן מהותי.
למעשה, דובריה יכולים להבין דנית ונורווגית, ובייחוד נורווגית, הדומה לשוודית במבטאה.
בימי הביניים עברה השפה שינויים רבים עד שעברה סטנדרטיזציה במאה ה-16. ב-1786 נוסדה האקדמיה השוודית, שתפקידה לפקח על התפתחותה התקנית של השפה.
כשפה גרמאנית חולקת השוודית אוצר מילים נרחב גם עם הגרמנית ועם האנגלית.
היא שאלה מילים רבות מהגרמנית התחתית בימי הביניים, מהגרמנית העילית (הגרמנית התקנית) במאות ה-16 וה-17, מהצרפתית במאה ה-18, ומהאנגלית במאה העשרים.
בדומה לרוב השפות הסקנדיביות, האותיות C,Q,W,X,Z מופיעות במילים שאולות בלבד, והאות G כמעט ואף פעם לא נהגית.
הגייתה וכתיבתה של השפה השוודית
עד המאה ה-13 נכתבה השוודית באמצעות האלפבית הרוני, אך עם התפשטות הנצרות בשוודיה החלו לכתוב את השפה באמצעות האלפבית הלטיני, בתוספת שלוש אותיות תנועה נוספות - å ,ä ו-ö.
לפעמים נעשה שימוש גם באות התנועה ü לכתיבת שמות ממקור גרמני.
Qq, Ww, Zz, Cc - מופיעות במילים זרות ונהגות בהתאם לשפה שממנה המילים שאולות.
התנועות נהגות כקצרות כאשר מופיעות לפני שני עיצורים, בכל מקום אחר נהגות כארוכות.
בשוודית הטעם נופל בדרך כלל על ההברה הראשונה, אך להברה המוטעמת יכולים להיות שני טונים: עולה ויורד.
טון עולה - הברה מוטעמת רגילה, מופיע במילים הארוכות משתיים-שלוש הברות ובמילים בנות הברה אחת; במילונים מסוימים מסומן באמצעות סימן עולה, á וכו'.
טון יורד - ההברה המוטעמת יורדת בצלילה וההברה הבאה אחריה מתחילה בצליל גבוה יותר; מופיע בעיקר במילים בנות שתי הברות; במילונים מסוימים מסומן באמצעות סימן יורד, à וכו'.
תכונה של השפה השוודית (וכן של הדנית והנורווגית) המקלה מאוד על לומדיה היא היעדר מוחלט של נטיית פעלים לפי הגופים השונים.
"אני הולך" ייאמר בשוודית jag går; "הם הולכים": de går; "הוא הולך": han går.
כלל זה תקף אפילו עבור פעלים יוצאים מן הכלל, כגון "להיות".
בסיסי הפעלים הרגילים בשוודית עשויים להסתיים בעיצור או בתנועת a מה שאומר שלא ניתן להבחין בבסיס הפועל בצורת המקור, אך הבסיס מתגלה בצורת הציווי ביחיד.
הבסיס נראה בבירור בנטיות ההווה (כפי שיפורט בהמשך) ומאחר שיש צורך בידיעת בסיס הפועל ליצירת כל צורות הפעלים הרגילים, צורת ההווה עדיפה לשינון מאשר צורת המקור.
בשוודית משתמשים במספר פועלי עזר המסייעים לבנות משפטי תיאור ומשפטי פעולה בזמנים שונים.
פועל העזר vara – להיות, משמש במשפטי תיאור בזמנים שונים.
פועל העזר ha – שייכות, משמש בזמני הפרפקט.
פועל העזר bli – להיהפך, משמש בצורת הסביל.
פועל העזר skola – צורת ההווה שלו (skall, או בקיצור ska) משמשת ליצירת משפטים בעתיד, צורת העבר שלו (skulle) משמשת ליצירת תנאי ההווה, תנאי היפותטי.
צורת הפרפקט משמשת יחד עם פועל העזר ha ליצירת זמני הפרפקט, בניגוד לשפות אחרות כמו אנגלית וגרמנית שם נעשה שימוש בבינוני לצורך כך.
בינוני העבר משמש כתואר (כתואר נוטה לפי נטיות התארים), ומשמש את צורת הסביל יחד עם פועל העזר bli – להיהפך.
בינוני ההווה משמש כתואר (כתואר נוטה לפי נטיות התארים), ומשמש גם כשם הפעולה.
בניגוד לאנגלית, הוא אינו יוצר זמנים מתקדמים עם הפועל "להיות".
בפעלים רגילים זמן ההווה נוצר באמצעות תוספת -r לבסיסי פעלים המסתיים בתנועת a, ובאמצעות תוספת -er לבסיסי פעלים המסתיימים בעיצור.
פעלים בני הברה אחת בצורת המקור הם לרוב בלתי רגילים וצורת ההווה שלהם נוצרת לרוב באמצעות תוספת -r.
בפעלים רגילים זמן העבר נוצר באמצעות תוספת -de לבסיסי פעלים המסתיימים בתנועת a או בעיצור קולי, ובאמצעות תוספת -te לבסיסי פעלים המסתיימים בעיצור אטום.
זמן העתיד נוצר באמצעות שימוש בפועל העזר skola בזמן ההווה ובצורת המקור של הפועל העיקרי.
דרך התנאי נוצרת באמצעות שימוש בפועל העזר skola בזמן עבר ובצורת המקור של הפועל העיקרי, מציין תנאי הווה שהוא תנאי היפותטי.
זמני הפרפקט מופקים באמצעות שימוש בנטיות פועל העזר ha – שייכות בזמנים שונים וצורת הפרפקט.
בפעלים רגילים צורת הפרפקט נוצרת באמצעות תוספת -t לבסיס הפועל.
פרפקט ההווה – נוצר באמצעות צורת ההווה של הפועל ha וצורת הפרפקט של הפועל העיקרי.
פרפקט העבר – נוצר באמצעות צורת העבר של פועל העזר ha וצורת הפרפקט של הפועל העיקרי.
מציין פעולה שהתרחשה לפני פעולה אחרת בעבר, מעין פלאשבק.
פרפקט העתיד – נוצר באמצעות זמן העתיד של פועל העזר ha – שייכות (skall ha) וצורת הפרפקט של הפועל העיקרי.
מציין פעולה שהתרחשה לפני פעולה אחרת בעתיד.
פרפקט התנאי – נוצר באמצעות זמן התנאי של פועל העזר ha – שייכות (skulle ha) וצורת הפרפקט של הפועל העיקרי.
מציין תנאי עבר, תנאי שלא התממש והוא בטל.
בפעלים רגילים נוצר באמצעות תוספת -nde לצורת המקור של הפועל בפעלים בני מעל הברה אחת, בפעלים בני הברה אחת נוצר באמצעות תוספת -ende לצורת המקור של הפועל.
בינוני ההווה משמש כשם תואר וכאשר הוא משמש שם תואר הוא נוטה לפי נטיות התארים.
בינוני ההווה משמש גם כשם הפעולה.
בניגוד לאנגלית בינוני ההווה אינו יוצר זמנים מתמשכים עם הפועל "להיות".
בפעלים רגילים שבסיסם מסתיים בתנועת a, נוצר באמצעות תוספת -d לבסיס הפועל.
בפעלים רגילים שבסיסם מסתיים בעיצור, נוצר באמצעות תוספת -d לבסיסים המסתיימים בעיצור קולי, ותוספת -t לבסיסים המסתיימים בעיצור אטום.
בינוני העבר משמש כשם תואר וכאשר הוא משמש שם תואר הוא נוטה לפי נטיות התארים.
בינוני העבר משמש גם את דרך הסביל כאשר מופיע לאחר נטיות פועל העזר bli, שמשמעותו "להיהפך" בזמנים שונים.
בעבר, התקיימו בשוודית שלושה מינים דקדוקיים (זכר, נקבה ונייטרלי), בדומה לשפות גרמאניות אחרות.
עם הזמן, מיני הזכר והנקבה התאחדו למין אחד.
כתוצאה מכך, כיום לשמות העצם ביחיד שני מינים בלבד בשוודית, אוטרום (מבחינה היסטורית איחוד של הזכר והנקבה) והמין הנייטרלי (ניטרום).
התווית המסתמת en מופיעה לפני שם עצם ממין האוטרום, בעוד התווית המסתמת ett מופיעה לפני שם העצם מהמין הנייטרלי.
תפקידה של תווית זו זהה לתפקידה בשפות אחרות (a/an באנגלית, למשל).
ליידוע שם העצם ממין האוטרום מתווסף en, כאשר ה־e נשמט אם שם העצם מסתיים בתנועה.
ליידוע שם העצם מהמין הנייטרלי מתווסף et, כאשר ה־e נשמט אם שם העצם מסתיים בתנועה.
כאשר לשם העצם המיודע מתווסף תואר, נוספת התווית den לפני שם התואר שלפני שם העצם ממין האוטרום, והתווית det נוספת לפני שם התואר שלפני שם העצם מהמין הנייטרלי.
ליידוע שם העצם מהמגדר הנפוץ ביידוע הצגתי (זה, זו), כאשר העצם קרוב לדובר נעשה שימוש בתווית היידוע den här ("זה שפה") או בקיצור denna.
ליידוע שם העצם מהמגדר הנפוץ ביידוע הצגתי (זה, זו), כאשר העצם רחוק מהדובר נעשה שימוש בתווית היידוע den där ("זה ששם").
ליידוע שם העצם מהמגדר הנייטרלי ביידוע הצגתי (זה, זו), כאשר שם העצם קרוב לדובר נעשה שימוש בתווית היידוע det här או בקיצור detta.
ליידוע שם העצם מהמגדר הנייטרלי ביידוע הצגתי (זה, זו), כאשר שם העצם רחוק מהדובר נעשה שימוש בתווית היידוע det där.
כמעט כל שמות העצם שאינם מיודעים מהמגדר הנפוץ המסתיימים בתנועת a, תנועה זאת מותמרת בהם לסיומת or.
רוב שמות העצם שאינם מיודעים מהמגדר הנפוץ המסתיימים בתנועה שאינה תנועת a נוספת להם הסיומת ar.
רוב שמות העצם שאינם מיודעים מהמגדר הנפוץ המסתיימים בעיצור נוספת להם הסיומת ar.
רוב שמות העצם שאינם מיודעים מהמגדר הנפוץ בהם הטעם הוא על ההברה האחרונה, או שהם בני הברה אחת, הריבוי נעשה באמצעות הסיומת er.
בחלק משמות העצם בהם הריבוי הוא באמצעות הסיומת er ישנו שינוי תנועה בשם העצם לפי התבנית הבאה: a>>ä o>>ö ä>>å.
כמעט כל שמות העצם שאינם מיודעים מהמגדר הנייטרלי המסתיימים בתנועה, נוספת להם הסיומת n.
כמעט כל שמות העצם שאינם מיודעים מהמגדר הנייטרלי המסתיימים בעיצור, צורת הרבים שלהם היא כצורת היחיד.
ליידוע שם עצם ברבים נוספת הסיומת na על סיומת הרבים (כאשר סיומת הרבים מסתיימת ב־n אז ביידוע נוסף רק a), שמות העצם שאינם מקבלים סיומת ברבים, ליידועם נוספת הסיומת en.
כאשר שם העצם המיודע מתואר נוספת התווית de לפני שם התואר שלפני שם העצם ברבים.
ליידוע שם העצם ברבים ביידוע הצגתי (אלה/אלו), כאשר העצם קרוב לדובר נעשה שימוש בתווית היידוע de här או בקיצור dessa.
ליידוע שם העצם ברבים ביידוע הצגתי (אלה/אלו), כאשר העצם רחוק מהדובר נעשה שימוש בתווית היידוע de där.
בשפה השוודית התארים מתאימים לשם העצם במין ובמספר.
ישנן שתי מערכות לנטיית התואר השוודי: הנטייה החזקה והנטייה החלשה.
הנטייה החלשה משמשת לתיאור שם עצם מיודע, ויש בה תוספת a לשם התואר ולפניו אחד הכינויים den או det בהתאם למגדר שם העצם ביחיד (den למגדר הנפוץ ו־det למגדר הנייטרלי) ו־de לפני שם העצם ברבים.
הנטייה החזקה משמשת לתיאור שם עצם בלתי מיודע.
בנטייה זו צורת התואר הבסיסית משמשת את המגדר הנפוץ בצורת היחיד, ולצורך יצירת המגדר ביחיד נייטרלי נוסף t לשם התואר, אם שם התואר מסתיים ב־d או dd בצורה הנייטרלית זה מותמר ב־t או tt בהתאמה.
לשם התואר ברבים נוסף a.
פינו-שוודים, הידועים גם כשוודים-של-פינלנד (בשוודית: Finlandssvenskar; בפינית: Suomenruotsalaiset), הם אזרחי פינלנד המשתייכים למיעוט הדובר את השפה השוודית כשפת אם.
זהו מיעוט אתני-לשוני שמעמדו ומצבו בקרב אוכלוסיית הרוב הם בין הטובים בעולם.
בנוסף, עוד מוקדם יותר, בין המאות ה-7 וה-10 התיישבו באזור קבוצות ממוצא ויקינגי או ורנגי בני מוצא גרמאני קרוב לזה של השוודים או - במקרה של הוורנגים - שוודים ממש.
בשנים 1917–1980 בעקבות אירועים פוליטיים, צבאיים וגורמים כלכליים, התרחשה גם תנועה של הגירת שוודים של פינלנד לשוודיה.
כך למשל היגרו לשוודיה תושבים שוודים של העיר ויבורג (10% מתושביה) בעקבות הכיבוש הסובייטי של העיר בשנת 1940. ויבורג שייכת עד ימינו לרוסיה.
גם תחת השלטון הרוסי עד 1863 הייתה השפה השוודית, ולא הפינית, הלשון הרשמית בארץ.
שוודית הייתה שפת השיפוט, המנהל וההוראה, כמו גם שפתם של המעמדות העליונים.
בשנת 1892 זכתה גם הפינית למעמד של שפה רשמית.
עם הכרזת העצמאות של פינלנד ב-1917 הייתה השפה הפינית לשפה הדומיננטית בממשל ובחברה.
מאז הייתה פינלנד באופן רשמי מדינה דו-לשונית בעלת מיעוט דובר שוודית, או שוודית של פינלנד, החי בעיקר בקרבת החופים המערביים, הדרום-מערביים והדרומיים שלה.
המחוז האוטונומי של איי אולנד הוא יוצא מן הכלל בכך שעל פי הסכמים בינלאומיים (כולל החלטת מועצת חבר הלאומים ביוני 1921) נקבע כי יהיה חד-לשוני, וכי השפה הרשמית בו תהיה שוודית.
ההוראה בשפה השוודית מתבצעת באזורים שבהם אחוז דוברי השוודית מעל 6% או 8%.
פרט לכך נלמדת השפה השוודית כשפת חובה בבתי הספר בכיתות ז' עד ט'.
השוודית של פינלנד היא שפה שונה במקצת מהשוודית המדוברת בשוודיה (עגה), ובעיקר בכך שאין לה מבטא מלודי, בדומה לשאר השפות ההודו-אירופיות.
הדקדוק זהה, וכך גם האיות; אולם בשפה המדוברת ישנה נטייה טבעית לשאול מילים וביטויים משפתה של אוכלוסיית הרוב הפינית.
אחוז הפינים השוודים באוכלוסיית פינלנד לפי שנים:
אף על פי שלשוודים של פינלנד יש רגשי השתייכות משותפים ומסורות ייחודיות של עצמם, הם מזהים עצמם בימינו כאזרחי פינלנד בעלי שפת אם שוודית.
קיום היסוד השוודי הוא בעיני הפינים וגם בעיני המיעוט דובר שוודית בפינלנד חלק אינטגרלי של התרבות של פינלנד.
(עצם שם המדינה מוכר בכל העולם בגרסתו השוודית - פינלנד).{{הערה|1=
ראו ציטוט מאתר המפלגה העממית השוודית בפינלנד, מצוטט ב-7 במאי 2008 ב"ויקיפדיה הגרמנית":
משקל השוודים של פינלנד בשכבות החברתיות השונות אינו שונה לעומת משקלם באוכלוסייה הכללית.
לעומת זאת השפה השוודית הייתה נחשבת בפינלנד שפת המעמד העליון של פעם ולפיכך באופן מסורתי השימוש בשפה זו נפוץ יותר בקרב המשפחות העשירות ובקרבן של ששת אלפים משפחות האצולה הפינית..
בשנת 2005 ערך ה"סבנסקה פינלנדס פולקטינג" (Svenska Finlands Folkting), פורום האינטרסים של השוודים של פינלנד, סקר לגבי זהותם.
82% מהנשאלים ענו שמשמעות ה"שוודיות של פינלנד" היא "להשתייך לתרבות ייחודית אבל בעת ובעונה אחת להיות אזרחי פינלנד כמו כל הפינים האחרים".
זאת בהתאם לגרסה הליברלית של הלאומיות האזרחית הנהוגה באופן רשמי בפינלנד - אזרחי פינלנד הם פינים ולהם שתי שפות לאומיות רשמיות.
רק 17% בחרו בעד האפשרות של "השתייכות לתרבות ייחודית, שונה מזו הפינית".
לגבי נושא הזיקה לשוודיה ולתרבות שוודיה, 31% השיבו כי אלו מהווים "חלק חשוב בחייהם", בעוד 59% מהנשאלים אמרו שאלה "מעניינים אותם, אבל רחוקים".
9% הצהירו ששוודיה ותרבותה אינן לחלוטין מעיניינם.