tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שאנדור פלאם נולד במשפחה יהודית כבנם של ברטלן פלאם (1853–1906), רופא מחוזי מצ'רמה ושל יוליאנה אובלאט (1867–1942).
שאנדור היה תלמיד בגימנסיה הראשית המלכותית בארד.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) קיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1916. כסטודנט לרפואה מילא תפקיד פעיל בגיבוש חוג גלילאו והפך למזכיר של אחד המחלקות שלו.
הוא יצא לחזית במלחמת העולם הראשונה ב-1916 ושירת בבית חולים צבאי בשנים 1917–1918. ב-1918 היה מזכירו של יוז'ף מדז'אר סגן שר במחלקת הבריאות של משרד העבודה והרווחה.
משנת 1918 פעל במחלקה הפנימית של בית החולים סנט רוקוש.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, גורש מהאגודה הרפואית המלכותית של בודפשט ולא קיבל עבודה.
מאוחר יותר, דיולה הולו, הרופא הראשי של מחלקת הריאות של פוליקליניקת Charité, העסיק אותו באופן זמני.
מאמצע שנות ה-20 היה רופא מומחה ברפואה פנימית במרפאת רחוב הולד של "המוסד לביטוח בריאות של הספנות".
במהלך מלחמת העולם השנייה, עמנואל זימה, אב הבית של שגרירות גרמניה בבודפשט, הסתיר אותו עם אשתו ואחותו בבניין השגרירות עצמו.
במרץ 1945, הפך לחבר במועצה הנשיאותית של המפלגה הרדיקלית ההונגרית.
בתום המלחמה עבד כרופא ראשי במחלקה הפנימית של "בית החולים המרכזי בנה גאל" של המוסד לביטוח לאומי ההונגרי (Országos Társadalombiztosító Intézet) ומ-1950 ועד פרישתו ב-1962, היה מנהל המחלקה הפנימית של בית החולים ברחוב אוז'וקי בבודפשט.
לאחר 1956 השתתף בארגון מחדש של בית החולים ברוח שלאחר המרד ההונגרי.
מחקריו העיקריים התמקדו בסוכרת, ובהמשך במחלות כבד.
אשתו הייתה גיזלה שלזינגר, בתם של ברטולד שלזינגר ושל מריה מאייר, לה נישא ב-30 באפריל 1924 בבודפשט.
ספירת דם השוואתית ובדיקות מח עצם במקרים של הפטיטיס אפידמיקה ו-salvarsanicterus (עם Györgyel Szász, Orvosok Lapja, 1948, 46)
הפתוגנזה של צהבת ארסנובנזן (והטיפול הנוסף בעגבת עם ארסנובנזן (Arsenobenzene) לאחר שהצהבת שככה (עם לאסלו קלינגהופר, Orvosok Lapja, 1949)
חקירות בשלב הפוסטיקטרוס המאוחר של מגפת הפטיטיס (עם ג'רג' סאס, Orvosi Hetilap, 1949)
שינויים בקיבה המלווים את מגפת הפטיטיס (עם לאסלו קירטי, Orvosi Hetilap, 1950)
על תנועת המים של חולי הפטיטיס והערך האבחוני של מבחן הלחץ במים (עם Lajos Fazekas ו-László Mihályi, Orvosi Hetilap, 1950,.)
הערך של מבחן הלחץ במים במחלות כבד (עם לאסלו מיהאי ומריה טוט, Orvosi Hetilap, 1952)
נתונים חדשים על תפקיד הכבד במאזן המים (עם לאסלו מיהאי, Orvosi Hetilap, 1954)
פרדניזון ודקסמתזון בטיפול בדרמטומיוזיטיס (Orvosi Hetilap, 1960)
שאנדור פלייסיג (בהונגרית: Fleissig Sándor; פשט, 4 ביוני 1869 – בודפשט, 5 במאי 1939) היה בנקאי יהודי-הונגרי, מנכ"ל בנק, חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט), חבר הבית העליון של הפרלמנט.
הוא היה מראשי איגוד הבנקים וקופות החיסכון בממלכת הונגריה.
בין שתי מלחמות העולם, הוא היה אחת הדמויות המשפיעות ביותר בחיי הכלכלה ההונגרית.
בנו יוז'ף פלייסיג (1897–1944) היה בנקאי וניספה בשואה.
שאנדור פלייסיג נולד במשפחה יהודית כבנם של אפרים פלייסיג (1828–1904), סוכן מניות בבורסת בודפשט, ושל רוזה דרוקר.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה למסחר ובין 1893 לבין 1919 היה הבעלים של עיתון בורסה בשם "הרמס".
בתחילת שנות המאה ה-20 הקים בנק פרטי.
משנת 1903 היה חבר בתא גלילאו של הבונים החופשיים, ובין השנים 1912–1914 היה המאסטר הגדול שלו.
בשנת 1906 נבחר למועצת הבורסה.
משנת 1907 היה ויריליסט בבודשפט (ויריליזם הוא עיקרון פוליטי ומשפטי המעניק זכויות מיוחסות לעשירים ולמי שמשלמים את מרב המיסים, בעיקר זכות בחירה לא מידתית, כלומר ייצוג רב יותר).
משנת 1909 היה מנהל העסקים הכללי של "הבנק ההונגרי והמסחרי" (Magyar Bank és Kereskedelmi Rt).
(בשם אחר הבנק האנגלו-הונגרי) ומשנת 1925 היה סגן הנשיא והמנהל הכללי.
משנת 1918 היה פלייסיג סגן הנשיא של מועצת הבורסה לניירות ערך והסחורות של בודפשט, ומשנת 1931 היה הנשיא.
בין 1921 לבין 1928 היה נשיא שותף של איגוד השחמט ההונגרי.
משנת 1922 הוא היה גם הנשיא והמנהל של "הבנק ההונגרי" בעיר גיור.
פלייסיג היה חבר בבית העליון של הפרלמנט בין השנים 1935–1939.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (3C-1-6).
בעלה הראשון, פאל סקיי, הוא מהנדס מוסמך, ובעלה השני אאורל רטי (1884–1976), הוא רופא, מומחה לאף אוזן גרון.
אנדרה פלייסיג (1900–1933) היה המנהל של הונגריה דשנים, חומצה גופרתית ותעשייה כימית
בעלה היה דיולה מוראבצ'יק (1892–1972) היה ביזנטינולוג, פרופסור באוניברסיטה.
עיטור צלב הכבוד ההונגרי דרגה ראשונה (1935)
שאנדור פטי (במקור קניצר, בהונגרית: Peti Sándor; קישקונהלש, 6 בנובמבר 1898 – בודפשט, 6 באפריל 1973) היה שחקן תיאטרון ושחקן קולנוע יהודי-הונגרי, מפורסם ורב פעלים, זוכה פרס האמן המצטיין.
שאנדור קניצר נולד במשפחה יהודית כבנם של מיהאי קניצר (1868–1924) סוחר כללי ושל רגינה שיין-פליישל.
הוא התחיל כעובד רכבת, אחר כך למד בבית הספר המפורסם למשחק של קלמן רוז'אהדי.
עד מלחמת העולם השנייה שיחק:
בשנת 1921, בהמלצת רוז'אהדי, חתם על חוזה עם להקת "אפולו קברה" (Apolló Kabaré).
בתיאטרון שדרות אנדראשי (Andrássy úti Színház)
בתיאטרון גולדמארק במסגרת פעילות האמנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, כי כיהודי, בשנות מלחמת העולם השנייה לא היה יכול להופיע בפני קהל לא יהודי.
בתיאטרון הלאומי של בודפשט בין 1946 לבין 1956
לאחר מכן בתיאטרון פטפי (Petőfi Szinház)
לאחר מכן בתיאטרון יוקאי (Jókai Szinház)
ואחר כך בתיאטרון תאליה (Thália Szinház) עד פרישתו ב-1964
לאחר פרישתו חתם רק על תפקיד אחד בכל פעם.
הוא החל את הקריירה שלו כשחקן אפיזודי, בעיקר שיחק אנשים קטנים קומיים ובנוסף לתפקידים הראשיים שעיצב הוא נשאר מבצע מעולה של תפקידי אופי קצרים יותר עד סוף ימיו.
מ-1951 עד 1953 לימד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
מ-1931 עד מותו שיחק ביותר מחמישים סרטים.
אשתו הראשונה הייתה השחקנית לילי פהר (במקור ליוויה קליין), איתה התחתן ב-30 במאי 1923, אך הם התגרשו חמש שנים לאחר מכן.
אשתו השנייה, מגדה ליגטי (במקור לוסטיג) (1909–1977), הייתה נוירולוגית ופסיכואנליטיקאית, איתה חי מ-1940 ועד מותו.
מספר הצגות הבכורה שלו הרשומות במאגר התיאטרון: 89. ניתן לראות אותו גם בשלושים וחמש תמונות תיאטרון.
ירוסלב האשק : החייל האמיץ שווייק - שווייק
לואיג'י פיראנדלו : האדם, החיה והסגולה (L'uomo, la bestia e la virtù) - לליו
מולייר : הענוגות הנלעגות - מַסְקַרִי - (Mascarille)
שייקספיר : הלילה השנים עשר - טוביאס בפן
גוגול : רביזור - דובצ'ינסקי
פרנץ מולנר : אולימפיה – קרהל
ג'ורג' ברנרד שו: נישואיו של טאנר ג'ון (Man and Superman) - מנדוזה
אנטון צ'כוב : גן הדובדבנים – פירס
ז'יגמונד מוריץ : Úri muri (הילולת אדונים) – פינטר
אנדרה פייש: Mocorgó - אבא
אישטוואן ארקן: Tótek - דוור
שאנדור רשופסקי, במקור דוד רשופסקי, בהונגרית: Reschofsky Sándor; טמשוואר, 15 בפברואר 1887 – בודפשט, 2 באפריל 1972) היה מלחין, פסנתרן יהודי-הונגרי, פרופסור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
דוד רשופסקי נולד במשפחה יהודית כבנם של מור רשופסקי (1843–1929) ושל רוזה לוינגר (1855–1933).
הוא השלים את לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט אצל ארפאד סנדי ויאנוש קוסלר.
משנת 1926 היה מורה לפסנתר בבית הספר למוזיקה פודור.
הוא כתב את "בית הספר לפסנתר" שיצא לאור ב-1913, על ידי המוציא לאור המוזיקלי המפורסם ביותר בהונגריה (קיים עד היום) רוז'אוולדי ושות' (Rózsavölgyi és Társa) יחד עם המלחין ההונגרי הידוע ביותר בעולם בלה בארטוק.
הוא היה המחבר של המחקרים הטכניים והתרגילים, בעוד בארטוק הלחין 48 יצירות ביצוע קטנות.
שניים מאוספי המוזיקה שלו פורסמו תחת הכותרת "מוזיקת פסנתר למתחילים" (בודפשט, 1929) ו"נוער מנגן בפסנתר".
יצירותיו הן שירים, יצירות קאמריות לנבל ולהרכב כלי קשת וכן להרכב נבל וכלי נשיפה.
הוא כתב גם את הטקסט של שתי האופרות שלו "קלאופטרה" ו"חלום מזרחי".
כיהודי, בתקופת מלחמת העולם השנייה לא היה יכול לעבוד בשום מקום למעט כמורה בבית הספר למוזיקה גולדמארק שהיה מיועד לתלמידים יהודים בלבד.
לאחר המלחמה, בין השנים 1946–1958 היה פרופסור לפסנתר באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
רשופסקי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
שאנדור שאשדי (במקור טינטנר, בהונגרית: Sásdi Sándor; וארגה, 3 בספטמבר 1898 – בודפשט, 23 במאי 1992) היה סופר ועיתונאי יהודי-הונגרי זוכה פרס אטילה יוז'ף (1955) שהוא הפרס הספרותי הממלכתי הגבוה בהונגריה.
שאנדור טינטנר נולד במשפחה יהודית כבנם של בלה טינטנר, בעל בית מרזח יליד וארגה ושל פאולה האן, ילידת בונהאד.
הוא היה בן תקופת הדור הגדול של "סופרי העם" (סופרי העם או תנועת העם היו זרם אידאולוגי, ספרותי ואמנותי רדיקלי של שנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20 שחצה את גבולות הונגריה, ואף היה בעל השפעה בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה).
הוא השלים את בית הספר היסודי שלו בשאשד (כפר גדול ליד כפר הולדתו שמשם אימץ את שמו מאוחר יותר).
הוא למד בבית ספר תיכון בעיר פץ', לאחר סיום לימודיו החל לעבוד כעיתונאי בבודפשט.
ב-1923 הפך לעובד ב"יומן פץ'" ( Pécsi Napló), וב-1928 מונה לסגן העורך הראשי של העיתון.
ב-1924, יחד עם בלה פלדש (במקור וייס), ערך את המגזין הספרותי "כתבים חדשים" (Új Írások).
הרומן הראשון שלו נקרא "קרקע של שמונה הולד" (Nyolc hold föld) ("הולד" הוא מידת שטח הונגרית.
הספר זכה לשבחים בתחרות הכתיבה של כתב העת הספרותי ואמנותי החשוב ניוגט.
הוא הקים הוצאת ספרים עם אוסקר ז'אדאני (Oszár Zsadányi) וכן לקח חלק בעריכת אלבום אמנות יפה.
ב-1943 פוטר מיומן פץ' בגלל מוצאו היהודי.
ב-4 בנובמבר 1944 גורש למחנה הריכוז דכאו.
הוא הצליח לשרוד וחזר להונגריה ביוני 1945.
שאשדי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה, בהלווייתו נפרד ממנו הרב ראשי דאז של הונגריה יוזף שווייצר.
שאנדור שוורץ (בהונגרית: Schwarz Sándor; דברצן, 30 באוגוסט 1911 – דברצן, 2 במרץ 2007) היה סופר יהודי-הונגרי, ניצול שואה, כוכב כדורגל במחנה ההשמדה אושוויץ.
(הספר גול בשער המוות מספר על שאנדור שוורץ, כוכב הכדורגל באושוויץ).
סטיבן ספילברג (שהוא נשיא Survivors of the Visual History Foundation) הקליט איתו 10 שעות של צילומים.
לאחר שהצליח לשרוד את השואה שוורץ הפך לסופר מצליח.
שאנדור שוורץ נולד במשפחה יהודית בת חמישה אחים/אחיות, שני הוריו נולדו ב-1879. אביו היה סנדלר בבית חרושת לנעליים, אמו ניהלה את משק הבית של המשפחה.
בין 1940 לבין 1944 שאנדור נלקח שבע פעמים למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא נלקח גם למחנות בהיידוננש, פישפקלדאן, סולנוק וגיומנדרד.
בתקופה זו גברים יהודים כשירים לעבודה עברו עינויי עבודות פרך שונים בכפייה.
הם נאלצו כמעט ללא כלים לקדוח בארות, לבנות מסילות ברזל, לעבוד בבתי חרושת עד 16 שעות ביממה.
כחלק מההתעללות היה עליהם לקצור את הדשא ביד, גבעול אחר גבעול, בלי לכופף את הברכיים.
באביב 1942 הוא הצליח להמלט, כדי לא להשלח לעבודות הכפייה בחזית המזרית באוקראינה.
נתפס ונשלח, אך לאחר מכן הצליח להישאר מחוץ לכוחות שיצאו לשטח החזית מול הצבא האדום.
עם זאת, אחיו הצעיר נלקח לשם וזו הייתה הפעם האחרונה שראה אותו.
לאחר שובו הביתה מהחזית לעיר הולדתו (בשל נסיגת הכוחות ההונגריים מערבה מחד גיסה וכניסת כוחות גרמניים לממלכת הונגריה (מבצע מרגרטה) מאידך גיסא, רוכזו יהודי דברצן בגטאות.
יחד עם משפחתו וכמה קרובי משפחה נוספים הם נאלצו לחלוק חדר אחד בלבד בתוך דירה קטנה בגטו.
בצל המוות במשך 11 חודשים
ביוני 1944 החלו הגירושים מגטו דברצן, וב-29 לחודש, הוא גורש עם כשמונים וחמישה נוספים באותו קרון בקר של הרכבת, בלבוש בלוי וקרוע ועם פציעה בברך.
לאחר שלושה ימי נסיעה רצופים ומפרכים הגיעו למחנה הריכוז אושוויץ בפולין עם שחר ה-1 ביולי.
בסלקצייה האישית של יוזף מנגלה ניתנה לו הזדמנות לחיות בינתיים ולגור במחנה, בעוד הבלתי כשירים לעבודה נשלחו לתאי הגזים.
חיילי האס אס ששירתו במחנה הקימו קבוצות כדורגל לבילוי ולשם כך חיפשו שחקני כדורגל מקצועיים.
על אף ששיחק בעבר באליפות מחוז מגוריו, הוא לא היה שחקן כדורגל מקצועי.
הוא בכל זאת עמד בציפיות של הגרמנים והפך למגן הימני של נבחרת מחנה צריפי הצוענים.
מדי הכדורגל השחורים הביאו להם הגנה מסוימת, כי הם לא נאלצו לעבוד וקיבלו קצת יותר מזון מאשר האסירים האחרים.
לאחר ארבעה משחקים מוצלחים, בגיל שלושים ושלוש, הוא הפך ל"כוכב כדורגל" במחנה הריכוז אושוויץ.
עם זאת, הם לא שיחקו שם למען ניצחון, אלא כדי לשרוד.
זמן קצר לאחר מכן הוא נאלץ ללבוש שוב את מדי האסיר וב-2 באוגוסט 1944 החל לעבוד שתים עשרה שעות ביום גם במפעל התחמושת.
העבודה הייתה תובענית ומפרכת וכמעט לא קיבלו אוכל, כך שבמשחק האחרון שלו כמה שבועות לאחר מכן, הוא יכול היה רק ללכת על המגרש (ולא לרוץ).
אירועי קריירת הכדורגל שלו באושוויץ היוו השראה לסרט "בריחה לניצחון" משנת 1981, בבימויו של ג'ון יוסטון.
כל תושבי המחנה אולצו על ידי הגרמנים להתפנות ולברוח מהצבא הסובייטי שהלך והתקדם ולכן לאחר 5 חודשים, ב-18 בינואר 1945, התחילו בצעדת המוות מאושוויץ.
לאחר צעדה ארוכה הגיעו למחנה הריכוז גרוס-רוזן, שם בילו זמן קצר יחסית.
אחר כך הוכנסו לקרונות בקר, והוסעו עוד חמישה ימים, רעבים וצמאים, עד שהגיעו למחנה הריכוז דכאו.
לאחר חודשים אחדים הוא הועבר למחנה אחר ביער מילדורף (Mühldorf).
על אף שכוחותיו כמעט לא עמדו לו בתנאים הקשים, הוא שרד.
ב-2 במאי 1945 שחררו חיילי צבא ארצות הברית את האסירים שנותריו בחיים במחנה הריכוז מילדורף בבוואריה.
הוא יצא מהמחנה במשקל שלושים ושישה קילו בלבד לאחר אחד עשר חודשי כאב וסבל.
מאות אלפים מתו סביבו, אבל הוא שרד את מרחץ הדמים הגדול של המאה ה-20, שוורץ עמד מול תאי הגזים שבע פעמים והצליח להישאר בחיים שבע פעמים.
ב-6 במאי 1945 לקחו אותו האמריקאים באמבולנס, ובחודשיים שלאחר מכן ניסו לחזק אותו ולרפא אותו.
ביולי 1945 חזר לדברצן, עיר הולדתו, שהייתה מוטלת בהריסות.
לאחר שחזר הביתה כבר לא יכול היה לחזור לדירתם ב-Hatvan utca 60, מכיוון שכבר התגוררו בה נוצרים שתפסו אותה.
הוא ניסה למצוא את משפחתו, אך לא היה לו מושג היכן הם יכולים להיות.
בתחילה ניצלו הוריו מלהישלח בקרונות, אך בהמשך, יחד עם אחותו, הם גורשו למחנה ריכוז ליד וינה, אוסטריה.
מאוחר יותר, אחותו נישאה ועברה לבקשצ'בה הוא המשיך לטפל בהוריו.
בינתיים נבחר למנהל מפעל הטקסטיל בדברצן, ובין 1951 לבין 1970 היה המנהל המכובד של חנות הכלבו הגדול צנטרום.
ב-2 במרץ 2007 נפטר שאנדור שוורץ שכינה עצמו "האיש מאושוויץ".
הוא נפטר בגיל תשעים ושש ועד יום מותו נשא על זרועו את "שמו" באושוויץ, אסיר A-17854.
זיכרונות של שאנדור שוורץ ; תחת העיתונות, ר., inv.
השורד מספר A-17854 :שירו "אני בן כמה מאות שנים"
סיפור בן 41 עמודים על שאנדור שוורץ בשם "Escape to Defeat".
סטיבן ספילברג (שהוא נשיא Survivors of the Visual History Foundation) הקליט איתו 10 שעות של צילומים
הוורד מחממת הפרחים (Az üvegházi szegfű)
יומן ארץ'; "אושוויץ המרפא", נובמבר-דצמבר 2003
יומן ארץ'; "נשארתי הונגרי", פברואר 2003
שאנדור סלאי נולד במשפחה יהודית כבנם של אמיל סלאי (1874–1944), עורך דין וסופר משפטי שנרצח במחנה ההשמדה אושוויץ, ושל פירושקה גלזנר (1888–1945).
הוא השלים את לימודיו האקדמיים בלייפציג, פרנקפורט אם מיין וציריך.
ב-1934 קיבל דוקטורט במדעי הרוח בציריך, לאחר מכן בין השנים 1935–1939 היה עובד של פסטר לויד, ובין 1939 לבין 1944 עבד כראש המחלקה להגהה ספרותית ומדעית של הוצאת הספרים דנטה, למרות יהדותו.
עם כניסת הוורמכט לממלכת הונגריה (מבצע מרגרטה) בשנת 1944 נלקח למחנות שירות העבודה בגלל מוצאו היהודי (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא שרד, חזר ובין השנים 1945–1948 היה ראש מזכירות החוץ של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, ובשנים 1945–1947 עמד בראש האקדמיה לענייני חוץ ומ-1946 עמד במקביל בראש המכון לסוציולוגיה באוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא היה נציג מטעם התביעה של בית המשפט העממי נגד לאסלו ברדושי (ראש ממשלת הונגריה בחלק מתקופת מלחמת העולם השנייה שנתלה לאחר מכן כפושע מלחמה).
ב-1950 הוא עצמו נידון למאסר בעילת "עבירה על החוק".
בשנים 1956–1957 לימד באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט, ולאחר מכן בין 1957 לבין 1966 היה העובד הבכיר בספריית האוניברסיטה.
משנת 1963, הוא גם לימד סוציולוגיה באוניברסיטה לתעשייה הכימית בעיר וספרם (כפרופסור באוניברסיטה) והיה עמית מחקר בכיר בספריית אוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה.
מ-1966 עד 1972 עבד כסגן מנהל המחקר של מכון האומות המאוחדות למחקר וחינוך (UNITAR).
מ-1972 ועד מותו, הוא היה יועץ מדעי לקבוצת ארגון המדע של האקדמיה ההונגרית למדעים, לאחר מכן למכון שלה ובמקביל, בין השנים 1972 לבין 1980, היה פרופסור באוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה ומ-1980 ועד מותו, באוניברסיטת אטווש לוראנד.
מ-1978 ועד מותו היה נשיא האגודה הסוציולוגית ההונגרית וחבר באקדמיה העולמית לאמנות ולמדע (World Academy of Art and Science).
לפי הצעתו, האגודה הסוציולוגית ההונגרית ייסדה בשנת 1979 את פרס ארדאי פרנץ, המוענק מאז 1980.
עד מותו ב-1983 השתתף גם בעבודתה של קבוצת הארגון המדעי של מכון ארגון המחקר שהוקם על ידי מועצת המנהלים של האקדמיה ההונגרית למדעים ב-1965. חלק חשוב מחיי המכון היו השנים הספורות שבילה שם האקדמאי, הסוציולוג והפילוסוף שאנדור סלאי בעל השם העולמי.
בין השאר, שמו נקשר בהנהגת הוועדה הנשיאותית, שהייתה בין הראשונות שעסקה על בסיס מדעי בהשלכות האקולוגיות האפשריות של בניית סכר גדול בהונגריה.
שאנדור סלאי עמד גם בראש הוועדה הנשיאותית שפיתחה בין השנים 1980 ל-1982 תחזית פיתוח מדעי ל-20 שנה, כדי לבסס את התוכנית הכלכלית הלאומית ארוכת הטווח של הונגריה.
רעייתו הראשונה הייתה אליס, בתם של שאנדור פאלמאי ושל קמילה בלוק, לה נישא ב-13 בנובמבר 1931 בבודפשט, ולאחר מכן התגרש ממנה ב-1938. ב-14 בנובמבר 1938 הוא נישא שוב.
אשתו השנייה הייתה אדית זקס (1913–1941) שנפטרה בגיל צעיר מאוד.
היו לו שתי בנות מאשתו השלישית: יוליה סלאי (1948–2022), סוציולוגית, ואנמריה סלאי (1950).
יישום שיטות מתמטיות ומודלים לוגיים במדעי החברה
הוא היה היוזם והמארגן של מחקר בינלאומי מאזן הזמן (מטרת רישום מאזן הזמן היא לספק נתונים על ניצול הזמן של האוכלוסייה)
מסדר הדגל של הרפובליקה העממית ההונגרית מעוטר בזר עלי דפנה (1982)
מציאות חברתית ומדעי החברה (בודפשט, 1946)
מבוא למדעי החברה (בודפשט, 1948)
היגיון פורמלי ודיאלקטי (בודפשט, 1948)
זמן על המאזניים (עורך, בודפשט, 1978)
שאנדור נאדאש (במקור נוימן עד 1910, בהונגרית: Nádas Sándor; בודפשט, 16 בינואר 1883 – ניו יורק, 24 בפברואר 1942) היה עיתונאי, סופר, במאי קולנוע, תסריטאי.
שאנדור נאדש נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף נוימן מוכר פאלינקה (ברנדי פירות) ושל בורבלה (ברברה) הרצוג.
בתחילה כתב ביקורות וסיפורים קצרים.
אחר כך היה כתב המשטרה של היומון "היום" (A Nap).
בשנת 1908 הקים את עיתון משלו "השליח של פשט" (Pesti Futár).
ב-1916 הוא היה במאי הסרטים של שלושה סיפורים קצרים של צ'כוב.
בין השנים 1908 לבין 1935 היה נשוי לרוזה האלאס.
ב-3 באפריל 1935 נשא לאישה את מרגיט, בתם של אהרון רוט ושל אילונה באואר בבודפשט.
נטען שהוא ואשתו המירו את דתם לדת הלותרנית ב-1938, אין לכך כל תיעוד.
הוא עזב את הונגריה ב-1939 והתיישב בארצות הברית.
נאדאש היה חבר קרוב של האולימפי ינה פוקס (היה סייף הונגרי-יהודי.
כתב העת וילאג כתב עליו אחרי מותו:
גורלה של קריסטינה (רומן, 1919)
עבור אלה שאתה רק צריך להושיט יד
ילד קטן בנעליים גדולות (מחזה, 1933)
שאנדור סקיי (במקור שיפר-Schiffer, בהונגרית: Székely Sándor; קצ'קמט, 23 בנובמבר 1913 – בודפשט, 21 בדצמבר 1991) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, קצין רפואה, היסטוריון רפואי, קנדידט ("דוקטורט קטן" .CSc) למדעי הרפואה (1966).
שאנדור שיפר נולד במשפחה יהודית אמידה כבנם של דיולה סקיי (שיפר) (1884–1942), סוחר ובעלים של בית חרושת לנעליים, ושל ארז'בט אפשטיין (1894–1943).
הוא עבר לבודפשט עם משפחתו כבר בגיל שבע.
במהלך המלחמה הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית ובאמצעות אנדרה שאגווארי הוא בא בקשר גם עם המפלגה הקומוניסטית ההונגרית הבלתי חוקית, אליה הצטרף ב-1944. הוא היה ראש מחלקת הבריאות הציבורית של רובע 16 בבודפשט בין 1945 לבין 1948. ב-1948 קיבל הסמכה כקצין רפואה.
משנת 1948, היה חבר פוליטי במפלגת העובדים ההונגרית (MDP) ברובע 16. מ-1949 עד 1951, עמד בראש מחלקת הלקטורה הפוליטית של הוצאת הספרים סיקרה, ולאחר מכן שימש כמזכ"ל האגודה למדעי הטבע.
בשנת 1952 הפך לחבר בקהילת העבודה לפילוסופיה ומדעי הטבע של ההנהלה המרכזית של ה-MDP.
מ-1953 עד 1956 היה העורך הראשי של כתב העת "טבע וחברה" (Természet és társadalom).
עד 1957 הוא היה רופא אף-אוזן-גרון במרפאה הראשית של רובע 10 בבודפשט, ובשנים 1957–1958 היה מנהל קבוצת המרכז הלאומי של הצלב האדום ההונגרי.
מנובמבר 1958 השותף המדעי הבכיר, המייסד וסגן מנהל הספרייה הלאומית והמרכז לתיעוד מדע הרפואה
מדצמבר 1960 עד 1973 היה המנהל הנשיא המייסד של איגוד הספרנים ההונגרים
עורך העיתון "חיים ומדע" (Élet és Tudomány) (מ-1957)
ראש מדור ב"שבועון הרפואי" (מ-1958)
אשתו, קטלין קרטס, הייתה עיתונאית משנת 1941, העורכת האחראית על עיתון איגוד העובדים הרפואיים.
גאבור סקיי (1942) היסטוריון, פרופסור באוניברסיטה
ג'רג' סקיי (1953) רופא פנימי, גסטרואנטרולוג
חבר בוועדה להיסטוריה רפואית של האקדמיה ההונגרית למדעים (1953)
מדליית הזיכרון על שם אישטוואן וספרמי (1962)
מדליית הזיכרון על שם ארווין סאבו (1973)
מדליית הנצחה של אגודת הספרנים ההונגרים (1985)
ליאונטייב: מקור וטבעה של מלחמת העולם השנייה .
מינץ.: כמה בעיות של הדמוקרטיה העממית לאור ההוראה הלניניסטית-סטליניסטית על הדיקטטורה של הפרולטריון.
כיצד פעלו הסובייטים (מועצות) המקומיים בברית המועצות?
שביל הניצחון של המהפכה הסינית.
נאומים נבחרים של מאו דזה-דונג.
מדיניות גרמניה בהונגריה במסמכים דיפלומטיים גרמנים סודיים.
עורך שאנדור סקיי (מהדורה 1–4: בודפשט, 1950)
מה אתה יודע על העולם?
עורך שאנדור סקיי (בודפשט, 1956)
אוטו הרמן: על התועלת והנזק של ציפורים.
נספח: על תקנות הגנת הציפורים שלנו.
מחקר המבוא נכתב על ידי אלברט ורצה.
יעקב סגל: השיטה הדיאלקטית בביולוגיה.
המבוא נכתב על ידי שאנדור סקיי.
ספר שנתון של אגודת הספרנים ההונגרים.
היסטוריה של המרפאות והמכונים של אוניברסיטת זמלווייס לרפואה.
העשור השלישי של ספרנות ומידע רפואי הונגרי.
ספר השנתון של אגודת הספרנים ההונגרים.
המכון והספרייה הלאומית למידע רפואי ורשת הספריות הבריאותיות-רפואיות.
קרגר-דקר, ברנט: סכין כירורגית ומשקפי ראייה.
הוגו גלזר: הניצחונות האחרונים של הרפואה (בודפשט, 1967)
שאנדור פאיור, (במקור עד 1885 פוליצר, בהונגרית: Pajor Sándor; מלצ'יץ, 28 במרץ 1861 – בודפשט, 15 באפריל 1935) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא עור, נוירולוג, מנהל בית חולים, יועץ בריאות ממלכתי ראשי.
שאנדור פוליצר נולד במשפחה יהודית כבנם של ג'רג' פוליצר, נוטריון ורשם מרשם האוכלוסין ושל סאלי גרינפלד.
את לימודיו התיכוניים השלים בטרנצ'ין ובבודפשט.
הוא למד רפואה בווינה ובבודפשט, ובווינה הוסמך כדוקטור לרפואה ב-1885. לאחר מכן, היה מתמחה בבית החולים הכללי של וינה, ושנה לאחר מכן מ-1886 בבית החולים סנט רוקוש (Szent Rókus) בבודפשט כמו כן גם בבית החולים סנט אישטוואן (Szent István).
במהלך תקופה זו, עבד לצד רופא העור ארנה שווימר כאסיסטנט במחלקה לדרמטולוגיה ופתולוגיה של איברי המין של אוניברסיטת בודפשט.
ב-1888 הוא יצא למסע לימודי ארוך יותר באירופה וביקר, בין היתר, במחלקה האוניברסיטאית של וילהלם וינטרניץ ובמכון ההידרותרפיה.
ב-1889 הוא חזר הביתה והקים את 14 Szentkirályi utca ביוז'פווארוש.
ב-1906 הוא את המגרש ברחוב Vas 17, שעליו, על פי תוכניותיו של דז'ה הילטל, נבנה תוך שנתיים בית ההבראה של פאיור, משולב בבניין ברחוב Szentkirályi, שהפך בכך למוסד הרפואי הפרטי הגדול במדינה.
בין 1913 לבין 1935, הוא פעל כמוסד רפואי יחיד בשם "סנטוריום ומכון הידרותרפיה פאיור".
טיפול ברדיום הוכנס שם לראשונה בהונגריה, הוקמו טיפולי פיזיותרפיה, חשמל והידרותרפיה, וכן נעשה שימוש באמבטיות שיזוף, אמבטיות אוויר, חדרים ללא אלרגנים ואמבטיות תת-מימיות לטיפולי מחלות מעיים.
כמה פרופסורים בעלי שם לאומי עבדו במכון, כמו לאיוש אדם, דיולה דולינגר ושאנדור קוראני.
המוסד היה הראשון בהונגריה שהציע את מה שנקרא "בחירה חופשית של רופאים", מה שאומר שהמטופלים יכלו לבקש טיפול של מומחים חיצוניים.
בשנת 1928, כהוקרה על הישגיו המצוינים בתחום בריאות הציבור, מונה ליועץ בריאות ממלכתי ראשי.
לאחר מותו, בנו פרנץ פאיור, רופא פנימי ורופא מעבדה ראשי, קיבל לידיו את ניהול בית ההבראה, אולם ב-17 ביוני 1944 הוא התאבד עקב הטרדות בריוני מפלגת צלב החץ.
המוסד הולאם בסוף שנות ה-40, ובתחילה פעלו בו בית החולים Vas utca ולאחר מכן בית החולים Balassa János Capital City.
הוא משמש כיום את הפקולטה למדעי הבריאות של אוניברסיטת זמלווייס.
מאמריו הרבים של פאיור פורסמו בין היתר בכתבי העת "רפואה" (Gyógyászat), "שבועון רפואי" (Orvosi Hetilap) ו"בריאות טובה" (Jó Egészség).
אשתו הייתה אילונה פיק (1873–1944), בתם של בעל האחוזות איגנץ פיק ושל רוזליה דויטש, איתה התחתן ב-11 בדצמבר 1898 בסקשפהרוואר.
אשתו הראשונה הייתה רוזליה תרזיה (רוז'י) שלזינגר, אשתו השנייה הייתה קורנליה סרזה.
בעלה ד"ר לאסלו טלגדי קובאץ' (1902–1987), היה מהנדס כימי, ראש מחלקה, פרופסור באוניברסיטה.
על נוירסתניה ושיטת הריפוי בהידרותרפיה (בודפשט, 1897)
עיטור הביצור הצבאי של הצלב האדום II.
תואר יועץ הבריאות הראשי (1928)
שאנדור פרקו (במקור פרַנְקל - Frankl, בהונגרית: Ferkó Sándor; קישקונהלש, 11 בפברואר 1910 – בודפשט, 12 ביוני 1991) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא מיילד-גינקולוג, קנדידט ("דוקטורט קטן"-.CSs) למדעי הרפואה (1957), פרופסור באוניברסיטה.
שאנדור פרנקל נולד במשפחה יהודית כבנם של אהרון פרנקל (1880–1945), רופא שיניים, ושל בורבאלה הולנדר (1883–1945).
הוא השלים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ארז'בט בפץ', שם קיבל את התואר ב-1933. בשנים 1931–1933 היה עוזר הוראה במכון לפתולוגיה בפץ', בשנים 1933–1934 התמחה במרפאת הנשים בדברצן, ובין 1934 לבין 1939 במרפאת הנשים מספר 1 של האוניברסיטה בבודפשט.
בשנים 1939–1944, עבד כרופא בית החולים סנט רוקוש במחלקה הכירורגית מספר 3 של בית החולים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), אך יחד עם שני אחיו שרדו את שואת יהודי הונגריה.
הוריהם ניספו בתקופת השואה, ככל הנראה באושוויץ - אבני נגף הונחו בקישקונהלש לזכרם.
משנת 1946, הוא היה רופא, מרצה ומרצה בכיר באוניברסיטה ולאחר ובקליניקת הנשים מס' 2 של האוניברסיטה.
מאותה שנה הוא היה רופא מיילד-גינקולוג גם של אגודת העיתונאים ההונגרית.
בשנת 1949 התפרסמה יצירתו הידועה ביותר, כירורגיה גינקולוגית, שנכתבה עם אימרה זולטאן.
בין 1958 לבין 1970 היה פרופסור באוניברסיטה.
הוא עסק בפיזיולוגיה גינקולוגית ובכירורגיית בטן, והשיג תוצאות משמעותיות בתחום הריון חוץ רחמי, הפתרון הכירורגי של דלקת סביב הרחם וחקר הפתולוגיה של אי-פוריות.
פרקו היה חבר באגודת שאנדור קוראני.
אשתו הייתה אגנש ויטמן, איתה התחתן ב-16 ביולי 1939. בטרזווארוש, בבודפשט.
גם אֶחַיו בחרו בתחום הרפואי.
זולטאן פרנקל (1907–1998) זכה לתהילה בינלאומית ככירורג פה ולסת, וספר על חייו פורסם ב-1995 תחת השם Whirlwind: The Life & Times of a Hungarian Doctor in the Twentieth Century.
תורת הניתוח הגינקולוגי (עם אימרה זולטאן, בודפשט, 1949, 1967)
היבטים מיילדותיים וגינקולוגיים של דלקת צפק כללית חריפה הנגרמת על ידי חיידקים פתוגניים (עבודת דוקטורט)
מחלות דלקתיות של רקמת החיבור בין התוספתן לבין הרחם (בודפשט, 1958)
שאנדור פורגאץ' (במקור גלנץ, בהונגרית: Forgách Sándor; סולנוק, 4 בפברואר 1890 – מחנה השמדה אושוויץ, 1944) היה שחקן, במאי תיאטרון יהודי-הונגרי מפורסם בטרנסילבניה שנספה בשואה.
פורגאץ' היה ממקימי ומנהלי התיאטרון היהודי בקולוז'וואר.
שאנדור גלנץ נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ גלנץ ושל רוזליה ברגר.
הוא למד באקדמיה לאמנויות (כיום שמה האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע), שם סיים בהצטיינות ב-1909. הוא התחיל את הקריירה שלו בעיר פץ', ואז עבר לעיר גיור.
ב-9 באוגוסט 1915, ביוז'פווארוש, בודפשט הוא נישא לאילונה פולגאר, קתולית, שהייתה מבוגרת ממנו בשנתיים, בתם של פטר פולגאר ושל אילונה אובורקה.
מ-1919 שיחק בהצלחה רבה בעיר ארד בלהקתו של מיהאי סנדראי ולאחר מכן הופיע בקלוז' בין סתיו 1921 לבין סתיו 1935, שיא התפתחותו והצלחתו האמנותית נופל על התקופה האחרונה הזו.
לאחר מכן, יחד עם רז'ה אינקֶה, ביקשו את הזיכיון לתיאטרון ארד לעונה שלאחר מכן, בה הם לא זכו.
חוקי הגזע שנחקקו במהלך מלחמת העולם השנייה (במיוחד החוק היהודי השני) בודדו אותו עוד יותר.
יחד עם מיהאי פקטה, הוביל את הקמת ותפעולו של התיאטרון היהודי (קולוז'וואר) הן בבימוי והן במשחק וליהוק בהופעות רבות במועדון עובדי המתכת בקלוז'.
הוא גורש ב-1944 ונספה באושוויץ.
לוציפר (אימרה מדאץ': טרגדיית האדם)
הבימוי החשוב ביותר שלו (מתוך רבים)
שאנדור פודר (בהונגרית: Puder Sándor; בודפשט, 10 במרץ 1899 – בודפשט, 24 בינואר 1955) דוקטור לרפואה (MD) יהודי הונגרי, רופא ראשי בבית החולים, רופא פנימי ורופא ריאות מומחה.
פרופסור באוניברסיטה משנת 1946. מנהל בית חולים.
מחברם של לפחות חמישה ספרים מקצועיים ששנים מהם הוצאו גם באנגלית.
שאנדור פודר נולד במשפחה יהודית כבנם של היים הרש (ארמין) פודר ושל אילונה (הלנה) מוֹנדֶרֶר.
הוא קיבל את תואר שלו באוניברסיטת פץ' בשנת 1923, לפני כן משנת 1920, היה חבר צוות המכון לפתולוגיה של אוניברסיטת פץ', שם עבד לצד פרופסור בלה אנץ .
בסוף 1925, מונה לרופא בסנטוריום של המלכה ארז'בט, ולאחר מכן ב-1934 היה רופא פנימי בקליניקה מספר 3 של אוניברסיטת בודפשט על שם שאנדור קוראני.
משנת 1935 היה הרופא הראשי של המוסד לביטוח לאומי ההונגרי , ובין 1945 לבין 1948 חזר לעבוד שם (בשל הפסקת עבודתו במלחמה בשל יהדותו) בתפקיד רופא ראשי.
בשנת 1946 היה מונה כפרופסור באוניברסיטה, בשנים 1948–1950 היה המנהל הכללי והרופא הראשי של בית החולים הריאתי על שם קוראני, ומשנת 1950 עבד כרופא הראשי במחלקות הריאות של שלושה בתי החולים: בודאפוקי, מרטונהג'י ובייצ'י-ז'לינסקי.
ב-1948 השיק את כתב העת לרפואת הריאות Pneumonologia Danubiana, שהוא גם היה העורך שלו.
פרסומיו על השחפת והטיפול בה התפרסמו בכתבי עת מקומיים וזרים, וכן פרסם ספרות ענפה בנושא.
אשתו הייתה הרטה מילה אירמה דיאז, הם נישאו ב-1934 בבודפשט.
מצבו משביע רצון (היסטוריה רפואית סובייקטיבית עם הקדמה מאת פרידייש קארינתי, בודפשט.
ספרות ורפואה (מחקר, בודפשט, 1933)
סוגיות עכשוויות של שחפת (I–XIX., בודפשט, 1937)
שאנדור פפיר, במקור אוזיאס שרבאק-Oziás Scherbak, בהונגרית: Papír Sándor; קצ'קמט, 25 בפברואר 1877 – אויפשט, 9 בדצמבר 1911) היה שחקן תיאטרון יהודי-הונגרי, מנהל תיאטרון העם באויפשט.
אביהם של מריה ספש סופרת, תסריטאית, משוררת ושל הסופר ויקטור כארון (שם ספרותי).
אוזיאס שרבאק נולד במשפחה יהודית כבנה של רוז'ה שרבאק.
הבן היחיד במשפחה אחרי עשר אחיות.
המשפחה עברה לאויפשט זמן קצר אחרי לידתו.
הוא איבד את אמו בגיל צעיר מאוד, כילד קטן.
אביו רצה שבנו יהפוך לאומן, כך ששנדור הקטן מצא את עצמו עד מהרה בהדרכתו של הפסל המפורסם יאנוש פאדרוש, ממנו למד גילוף בעץ.
אבל בפפיר, הרצון לקריירה במשחק בער יותר ויותר.
הוא עלה לבמה באפריל 1900. תחילה היה במקהלה בתיאטרון העם, שם גילה את כישרונו הסופר, עיתונאי ומנהל תיאטרון קלמן פורז'ולט והוציא אותו מהמקהלה.
מאוחר יותר הוא עזב את התיאטרון העם והלך להופיע בערי השדה, בהתחלה הצטרף להקות תיאטרון קטנות, בשנת 1900 היה חניך אצל שאנדור דובו.
ב-1906 הצטרף ללהקה של קלמן באלה בברטיסלאבה (אז הונגריה) והפך לחבר קבוע.
משם הוזמן לבודפשט באוקטובר 1907, להצטרף לתיאטרון קיראי היוקרתי ועד מהרה הפך לחביב הקהל של בודפשט.
הקהל בבודפשט לא יכול היה לקבל מספיק מהסגנון הייחודי שלו, ונוכחותו על הבמה הפכה אותו למכריע גם בתפקידי משנה.
המומחיות של הופעותיו הייתה שהוא יכול היה לגלם בצורה אותנטית דמויות מבוגרות ממנו בהרבה, לשם כך התחפש באופן קבוע, כך שהציבור חשב בדרך כלל שהוא מבוגר מגילו.
מתפקידיו היו זטה מהאלמנה העליזה, לוטאר מוואלס החלום של המלחין אוסקר שטראוס , סקורפ מהאישה הגרושה, ודראגוטין באהבה צוענית שהיו דמויות אופרטה מבריקות שלו, תפקידים ראשיים שזהכירו אותן לזמן רב לאחר מוצתו בטרם עת.
הוא הקים את תיאטרון העם, אך עסקיו אלה נכשלו.
הוא מת זמן לא רב לאחר מכן, שנדור פטרדי ובנצה פארטוש נפרדו ממנו בהלווייתו.
אשתו הייתה מרגיט קורנאי, זמרת, איתה התחתן ב-30 באוקטובר 1906 בטרזווארוש, בודפשט.
(מאוחר יותר היא הפכה לאשתו של השחקן ובמאי הקולנוע בלה באלוג)
פאלק (יוהאן שטראוס הבן: העטלף)
זטה (פרנץ להאר: האלמנה העליזה)
לוטאר (אוסקר שטראוס: ואלס החלום
פייגנבאום (יוהאן שטראוס הבן: העלמה המיליארדרית)
דרגוטין (פרנץ להאר: אהבה צוענית)
בהמשך, היה שחקן ומנהל תיאטרון העם.
נהר שאנון (אירית: Abhainn na Sionainne, an tSionainn, an tSionna) הוא הנהר הארוך ביותר באירלנד, וכן באיים הבריטיים.
הנהר, שמחלק את אירלנד לחלק מזרחי (לנסטר) ומערבי (קונכט), היה מאז ימי קדם ציר תחבורה ימי חשוב.
אורכו של הנהר הוא כ-360 ק"מ והוא נשפך לאוקיינוס האטלנטי לכיוון מערב ליד העיר לימריק, כאשר בתוך העיר הוא פונה צפונה.
הראשון שמיפה את הנהר היה תלמי.
זהו הנהר הארוך ביותר ובעל הספיקה הגבוהה ביותר באיים הבריטיים.
לאורכו נמצאים מספר אגמים ביניהם לוג אלן (Lough Allen), לוג רי (Lough Ree) ולוג דרג (Lough Derg).
הנהר מנקז אליו גם נהרות קטנים יותר כמו נהר סאק (River Suck) ונהר ברוסנה (River Brosna).
בארדנהקרושה (Ardnacrusha) ישנה תחנת כוח הידרואלקטרית השייכת ל-ESB) Electricity Supply Board) המייצרת חשמל ממימי הנהר.
אוליבר קרומוול אמר פעם שהאירים "ילכו לעזאזל או לקונכט", ובכך רמז לאפשרות הבחירה שלהם להגר לצידו השני של הנהר או למות.
שדרות השאנז אליזה נחשבות לאחד הסמלים המזוהים ביותר עם פריז ועם התרבות הצרפתית כולה, כשהן מחברות בין כיכר הקונקורד לכיכר שארל דה גול, שבמרכזה ניצב שער הניצחון.
השדרה, שאורכה כ-1.9 קילומטרים, מחולקת באופן מסורתי לשני חלקים עיקריים המציעים חוויות שונות: החלק התחתון הסמוך לקונקורד מאופיין בגנים ירוקים, מזרקות ומבני תרבות מרשימים כמו פאלה רויאל והמוזיאון הגדול, בעוד החלק העליון הוא מוקד מסחרי תוסס ויוקרתי המאכלס חנויות דגל של מותגי על, בתי קולנוע ומסעדות היסטוריות.
מדי שנה נערך בה המצעד הצבאי החגיגי של יום הבסטיליה ב-14 ביולי, והיא משמשת כנקודת הסיום המסורתית והמרגשת של מרוץ האופניים "טור דה פראנס".
השדרה משתרעת לאורך 2 ק"מ ברובע השמיני היוקרתי של פריז.
תחילתה בכיכר הקונקורד בלב העיר, וסופה בשער הניצחון שבכיכר שארל דה גול, הידועה יותר בשמה הקודם – כיכר האטואל (כוכב), משום 12 השדרות האלגנטיות המתנקזות אליה ויוצרות, במבט על, צורת כוכב.
שדרת שאנז אליזה מהווה את חלקו המרכזי של הציר ההיסטורי של פריז המכונה "אקס היסטוריק" (Axe Historique) אשר מתחיל בארמון הלובר במזרח, ומסתיים בגרנד ארש שברובע "לה דפנס" מערב.
חלקה המזרחי של השדרה מתוחם, משני צידיה, בשטחי ירק וארמונות שנבנו סביבם (כולל ארמון האליזה), בעוד שחלקה המערבי הוא מסחרי בעיקרו ומאכלס חנויות יוקרה, מסעדות, בתי קפה ומשרדים.
עקב העלות הגבוהה של הנדל"ן לאורך השדרה, מעט מאוד אנשים מתגוררים בה עצמה, אך היא שוקקת חיים בכל שעות היום והלילה ובכל ימות השבוע.
במקור היו אלה שדות שהשתרעו ממערב לארמון טווילרי, מעונה של מארי דה מדיצ'י שניצב על שטח גני הטווילרי של היום.
בשנת 1616 החליטה מארי דה מדיצ'י להאריך את ציר הגן של ארמונה בשדרת עצים ארוכה.
השדרה וסביבתה שימשו כשטח גנים פתוח, שעם השנים הוארך עד לכיכר האטואל.
לקראת סוף המאה ה-18 הפך האזור לאופנתי ויוקרתי למגורים, ונבנו סביבו בתי מידות וארמונות פאר, הבולט בהם – ארמון האליזה.
בשנת 1828 הפכה השדרה לרכוש העיר, והתווספו לה שבילי הליכה, מזרקות ותאורת גז.
מאז המשיכה להתפתח ולקבל את צביונה העסקי והמסחרי.
בשנת 1993 עברה עבודות פיתוח נרחבות, שכללו את הרחבת המדרכות.
מאז 1860 מאוגדים בעלי העסקים לאורך השדרה בוועד, שתפקידו לדאוג לשמירת אופייה הנוצץ של השדרה ולוודא פיתוח עסקי הולם.
שנון בוקס היא כדורגלנית עבר אמריקאית.
בוקס, ילידת קליפורניה, שיחקה בקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת נוטרדאם.
היא הייתה חלק מנבחרת ארצות הברית שזכתה במדליות הזהב באולימפיאדת אתונה (2004) ובאולימפיאדת בייג'ינג (2008).
בשנת 2005, בוקס הייתה מועמדת לתואר כדורגלנית השנה בעולם, אבל סיימה במקום השלישי.
בוקס היא הכדורגלנית האמריקאית היחידה שכבשה שער בכל אחת משלוש ההופעות הראשונות שלה בנבחרת.
שאנן מריה דוהרטי הייתה שחקנית ובמאית אמריקאית.
התפרסמה בעיקר בזכות תפקידיה כברנדה וולש בסדרת הנוער הפופולרית "בוורלי הילס 90210", וכפרו האליוול בסדרה "מכושפות".
דוהרטי נולדה בממפיס, טנסי, לרוזה, בעלת מכון יופי, ולטום דוהרטי, יועץ משכנתאות.
הוריה קראו לה על שם נהר השאנון באירלנד.
בגיל שבע עברה דוהרטי עם משפחתה ללוס אנג'לס.
היא הייתה ממוצא אירי ואינדיאני.
כבר בגיל עשר בשנת 1981 החלה בהופעות אורח בסדרות שונות, ביניהן "!voyagers" , "האב מרפי" ו"זאב מעופף".
מייקל לנדון, מפיק וכוכב הסדרה "בית קטן בערבה", ליהק אותה לתפקיד ג'ני וילדר בהיותה בת 11. דוהרטי הופיעה בסדרה עד לסיומה בשנת 1983.
בשנים 1986–1988 הופיעה בסדרת הדרמה "הבית שלנו" בתפקיד הבת הגדולה במשפחת וית'רספון, כריס.
על תפקיד זה הייתה מועמדת ל"פרס האמן הצעיר".
התפקיד הגדול הראשון של דוהרטי בסרט קולנוע היה בתור הת'ר דיוק בסרט "מלכות הכיתה" (1989).
התפקיד שהפך את דוהרטי למפורסמת היה ברנדה וולש, בסדרת הנעורים הפופולרית "בוורלי הילס 90210", שהפיק אהרון ספלינג.
התפקיד זיכה אותה בשתי מועמדויות ל"פרס האמן הצעיר" בקטגוריית השחקנית הצעירה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה.
ב-2004 דירג ערוץ !E את ברנדה וולש במקום העשירי ברשימת חמישים הנשים המרושעות ביותר בפריים טיים.
דוהרטי עזבה את הסדרה בסוף העונה הרביעית ב-1994, אחרי חיכוכים עם חבריה לצוות, ובפרט ג'ני גארת'.
ב-1998 ליהק ספלינג את דוהרטי לסדרת הטלוויזיה "מכושפות", בתפקיד פרו (פרודנס) האליוול, הבכורה משלוש אחיות המגלות שהן מכשפות.
בעונה השנייה והשלישית ביימה כמה פרקים בסדרה.
דוהרטי עזבה את מכושפות ב-2001, בסוף העונה השלישית.
פורסם כי הסיבה לעזיבתה הייתה מתיחות בינה לבין שותפתה לסדרה, אליסה מילאנו.
שנתיים אחרי שעזבה את "מכושפות", הנחתה דוהרטי את תוכנית המתיחות "Scare Tactics" בעונתה הראשונה.
ב-2004 כיכבה בסדרה "החוף הצפוני" בתפקיד אלכסנדרה הדסון.
הסדרה שודרה עונה אחת בלבד.
ב-2006 הפיקה והנחתה תוכנית ריאליטי משלה, "Breaking Up With Shannen Doherty", שבה נפרדה עבור המשתתפים מבני הזוג שלהם, או ספרה לחבריהם מה הם חושבים עליהם באמת.
התוכנית בוטלה אחרי עונה אחת בגלל רייטינג נמוך.
ב-2007, דורגה דוהרטי במקום ה-96 ברשימת מאת ה-Television Icons הגדולים של המגזין "אנטרטיינמנט ויקלי".
ב-2008, אחרי הפסקה של 14 שנים, חזרה לתפקיד ברנדה וולש, בתשעה פרקים של סדרת הנעורים "90210" - ספין אוף של "בוורלי הילס 90210".
בשנת 2010 גילמה את ד"ר שלי בדרמה הקומית "דקלים בוערים" של הבמאי כריסטופר ב.
באותה שנה השתתפה דוהרטי בעונה העשירית של התוכנית רוקדים עם כוכבים (ארצות הברית), והייתה המודחת הראשונה.
בנובמבר 2010 יצא לאור ספרה הראשון.
בשנת 2019 הופיעה כשחקנית אורחת בפרק הראשון בעונה הרביעית של הסדרה ריברדייל שהיה פרק לזכרו של לוק פרי.
בשנים 1993–1994 הייתה דוהרטי נשואה, במשך חמישה חודשים, לאשלי המילטון, בנו של השחקן ג'ורג' המילטון.
בשנים 2002–2003 הייתה נשואה, במשך תשעה חודשים, לריק סלומון.
באוקטובר 2011 נישאה בשלישית, לצלם קורט איזווארינקו.
ב-2001 הורשעה דוהרטי בנהיגה בשכרות, ונגזרו עליה עשרה ימי מאסר או 20 יום עבודות שירות.
היא בחרה בעבודות שירות, והרצתה על נהיגה תחת השפעת אלכוהול בבתי-ספר ובמרכזים קהילתיים.
בנוסף, נקנסה ב-1,500 דולר, נדרשה לעבור קורס נהיגה מונעת, והוטל עליה פיקוח קצין מבחן לשלוש שנים.
ב-2016 העלתה לאינסטגרם תמונות המתעדות את גילוח שער ראשה, כחלק מההתמודדות שלה עם סרטן השד.
בפברואר 2020 סיפרה בראיון כי הסרטן חזר וכי והוא נמצא כעת בשלב 4 – שלוש שנים לאחר שסיימה את הטיפולים לסרטן השד בו חלתה ב-2015.
1982 - על קסמים ועכברים (דיבוב)
1994 - "האקדח מת מצחוק ⅓33: העלבון האחרון" (בתפקיד עצמה)
2000 - בית הספר של השטן לבנות
2008 - האוצרות האבודים של הקניון הגדול
מלחמתה של מרי קיי (2002) - סרט טלוויזיה של CBS
שאניה טוויין היא זמרת קאנטרי-פופ וכותבת שירים קנדית, הנחשבת לזמרת הקאנטרי המצליחה בעולם, בזכות היותה הראשונה אשר עשתה את המעבר ממוזיקת הקאנטרי השמרנית למוזיקת הפופ.
במהלך כל הקריירה שלה הצליחה טוויין לייצר שבעה להיטים שכבשו את מצעד שירי הקאנטרי.
במהלך הקריירה הצליחה טוויין לזכות ב-187 פרסים שונים כשהבולטים ביותר מביניהם הם; חמישה פרסי המוזיקה האמריקאית, שישה פרסי המוזיקה של בילבורד, חמישה פרסי גראמי, פרס מוזיקת העולם, וכולי.
מכירותיו של האלבום נאמדות בעולם בסדר גודל של כ-40 מיליון עותקים שנמכרו.
לאחר מכן הוציאה את אלבומה הרביעי , שזכה להצלחה עולמית גם הוא ומכירותיו עומדות על למעלה מ-15 מיליון עותקים.
לבסוף, הוציאה את אלבומה החמישי לאחר 15 שנים שעברו מצאת אלבומה הרביעי, Now.
בנוסף לכך, הפכה טוויין לאמנית היחידה בכל הזמנים שלה שלושה אלבומים שזכו לתואר מעמד היהלום, בארצות הברית בלבד.
מכירות שיריה ואלבומיה של טוויין מסתכמות בכ-100 מיליון עותקים, כאשר השיר הנמכר ביותר מבין שיריה הוא "You're Still the One", שנמכר בסדר גודל של כ-4 מיליון עותקים בעולם, והצליח בשיאו להגיע למקום ה-2 במצעד הבילבורד הוט 100, ולמקום ה-10 במצעד הבריטי.
שאניה טוויין נולדה בוינדזור, אונטריו, קנדה בשם איילין רג'ינה אדוארדס (Eilleen Regina Edwards) לשרון וקלרנס אדוארדס, אשר התגרשו כשהייתה בת שנתיים.
שרון התחתנה עם ג'רי טוויין, בעל מוצא אינדיאני, אז שינתה איליין אדוארדס את שמה לאיליין טוויין.
טוויין, שהייתה הבת השנייה, מתוך חמישה ילדים, גדלה בטימינס, אונטריו (כ-800 ק"מ מצפון לטורונטו) וחוותה ילדות קשה.
הוריה היו ממעמד חברתי נמוך, והיה בביתה מחסור תמידי במזון וכסף.
למרות זאת (או בעקבות זאת) עודדו אותה אמה ואביה החורג לפנות לקריירה מוזיקלית.
היא החלה לנגן בגיטרה ולשיר שירי קאנטרי ומוזיקה פופולרית, ויצאה להופיע בכל מקום שניתן כדי לתמוך כלכלית במשפחתה.
כבר מגיל צעיר היא הופיעה במועדוני לילה, באירועים בבית הספר ובתוכניות רדיו מקומיות.
נקודת המפנה הגיעה כשאמה ואביה החורג נהרגו בתאונת דרכים ב-1 בנובמבר 1987, כשטוויין הייתה בת 22. בשל כך נאלצה לזנוח את החלום להיות זמרת מפורסמת, כדי לפרנס בכוחות עצמה את שלושת אחיה הקטנים.
בשלוש השנים הבאות עבדה טוויין בצוות בידור של בית מלון גדול, עד אשר מפיק מוזיקלי הזמין אותה להקליט הקלטות דמו בבירת מוזיקת הקאנטרי, נאשוויל, אשר הובילה את טוויין לחתימת חוזה הקלטות ב"Mercury Nashville Records".
כתוצאה מכך שינתה טוויין את שמה הפרטי מאיליין לשאניה, כמחווה לאביה החורג (זהו שם אינדיאני שפירושו "היא בדרכה").
באפריל 1993 יצא לחנויות התקליטים בארצות הברית אלבום הבכורה של שאנייה טוויין, הנקרא Shania Twain.
האלבום זכה להצלחה רבה עם מכירות של למעלה ממיליון וחצי עותקים.
האלבום זכה להתעניינות מחודשת, כשיצא לחנויות התקליטים באירופה במרץ 2000. מהאלבום יצא סינגל הבכורה שלה, "What Made You Say That".
1995–1996: The Woman in Me וההצלחה העולמית
הקריירה המוזיקלית שלה החלה לתפוס תאוצה כשהמפיק המוזיקלי רוברט ג'ון "מאט" לאנג שמע את טוויין והבין כי יש כאן פוטנציאל מסחרי.
בעקבות שיתוף הפעולה המוזיקלי השניים התאהבו, והתחתנו ב-28 בדצמבר 1993, כשטוויין צעירה מבעלה ב-17 שנים.
בפברואר 1995 יצא לחנויות בארצות הברית אלבומה השני של טוויין The Woman in Me, אותו הפיק וכתב לאנג.
האלבום היה להצלחה רבה ברחבי המדינה, ונמכר ב-12 מיליון עותקים בארצות הברית, זאת אף על פי שהגיע למקום החמישי בלבד במצעד האלבומים האמריקני.
מהאלבום יצאו לאור שמונה סינגלים שנכנסו למצעד הקאנטרי של בילבורד, ומתוכם ארבעה שהגיעו למקום הראשון.
הלהיט הגדול מהאלבום היה הסינגל "Any Man Of Mine" כשנמכר ב-500,000 עותקים והגיע למקום הראשון במצעדי הקאנטרי.
גם במולדתה קנדה וגם בארצות הברית.
סינגל זה הוא הסינגל הראשון בקריירה שלה (והיחיד מאלבום זה) שמגיע ל-Top 40 במצעד הבילבורד הוט 100. האלבום זכה בפרס גראמי, בפברואר 1996, בקטגוריית "אלבום הקאנטרי של השנה".
בנובמבר 1997 יצא לחנויות התקליטים בארצות הברית אלבומה השלישי של טוויין, Come On Over.
בשבוע הראשון נמכר האלבום ב-172,000 עותקים, והגיע למקום השני במצעד האלבומים האמריקני.
נתון הנראה מאכזב לרבים, זאת לאחר ההצלחה הרבה של אלבומה הקודם.
אולם הצלחת האלבום הלכה והתעצמה, כשהתווספו עוד ועוד להיטים שהוציאה מהאלבום.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Love Gets Me Every Time", שהה חמישה שבועות במצעד הקאנטרי של בילבורד, ונמכר בחצי מיליון עותקים, אולם רק כשיצא הסינגל השלישי מהאלבום, "You're Still the One", החלו מכירות האלבום להתעצם.
"You're Still the One" הגיע למקום השני במצעד בילבורד האמריקני ולמקום העשירי במצעד הסינגלים הבריטי וזיכה את טוויין בשני פרסי גראמי: זמרת הקאנטרי ושיר הקאנטרי של השנה.
בהמשך הגיעו הלהיטים "From This Moment On" (מקום רביעי במצעד בילבורד), "" והלהיט הגדול ביותר שלה, "That Don't Impress Me Much".
שני הלהיטים הללו הגיעו למקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי.
בסך הכול יצאו מהאלבום לא פחות מ-12 סינגלים (מתוך 16 רצועות), כששלושה מתוכם הגיעו למקום הראשון במצעד הקאנטרי של בילבורד.
בסופו של דבר, האלבום Come on Over, נמכר בארצות הברית ב-20 מיליון עותקים (מקום שביעי בכל הזמנים בארצות הברית) והיה לאלבום הראשון של זמרת בארצות הברית המקבל אלבום יהלום כפול.
האלבום היה האלבום הנשי הראשון והיחידי בהיסטוריה שהצליח למכור 40 מיליון עותקים, ונכון לאוקטובר 2017, הוא האלבום הנשי הנמכר ביותר בכל הזמנים, והאלבום הנשי הנמכר ביותר בארצות הברית.
באוקטובר 2001 יצא לחנויות התקליטים בארצות הברית אלבום אוסף של טוויין, הנקרא "The Complete Limelight Sessions", אשר כלל שירים שהוקלטו בין השנים 1989–1990, מספר שנים לפני שחתמה על חוזה ההקלטות הראשון שלה.
באותה שנה (21 באוגוסט) ילדה טוויין את בנה הבכור, שקיבל את השם "אייג'ה (אסיה באנגלית) ד'אנג'לו לאנג".
בנובמבר 2002 יצא לחנויות ברחבי העולם אלבום האולפן הראשון שלה מזה 5 שנים, הנקרא .
האלבום הגיע למקום הראשון במקביל בארצות הברית ובבריטניה, כמו גם בגרמניה, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד.
בין הסינגלים הבולטים ממנו ניתן למצוא את; "" שלא יצא בארצות הברית, אך זכה להצלחה רבה, "!Up" שנשא את שמו של האלבום וזכה להצלחה נאה בעולם, "Forever and for Always" שזכה להצלחה עולמית, ו-"" שהגיע בשיאו למקום ה-31 במצעד הבילבורד הוט 100. כל ארבעת הסינגלים הללו הגיעו לעשירייה הפותחת בבריטניה.
איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) העניק לאלבום תואר יהלום, על מכירות של 11 מיליון עותקים, ובכך טוויין הייתה לזמרת הראשונה ששלושה אלבומים שלה נמכרים במעל 10 מיליון עותקים בארצות הברית.
סך הכול הסתכמו מכירות האלבום ברחבי העולם בכ-17 מיליון עותקים.
2004–2010: Greatest Hits ועיכובו של אלבומה החמישי
בנובמבר 2004 הוציאה אלבום אוסף Greatest Hits, אשר כלל שלושה שירים חדשים, ביניהם השיר "Party for Two", אשר הוקלט בשתי גרסאות המופיעות באלבום: הראשונה בגרסת הקאנטרי, בו שרה יחד עם הזמר בילי קורינגטון והשנייה גרסת הפופ, עם סולן להקת שוגר ריי, מרק מק'גראת, שהגיע למקום העשירי בבריטניה.
הפסקול היווה כפסקול של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "עקרות בית נואשות".
הסינגל יצא כסינגל יחידי מתוך הפסקול.
כאשר סיימה להקליט את הפסקול, הקליטה טוויין גרסת כיסוי לשירה הידוע של אן מוראי "You Needed Me", שנכלל באלבומה המיוחד שמארח זמרים מכל העולם הנקרא, Duets: Friends & Legends.
באמצע יוני 2009, פרסמה טוויין מכתב למעריציה שבו היא מסבירה את סיבות העיכובים בהוצאת אלבומה הבא, וציינה כי עברה כאבים אישיים והתמקדה בגידול בנה אייג'ה.
באוגוסט 2009, בכנס של "Timmins", שנערך באונטריו נאמר מצד חברת ההקלטות של טוויין כי "אין שום דבר חדש באופק".
במאי 2011, אישרה טוויין בראיון בתוכנית הטלוויזיה שלה "למה לא?
עם שאניה טוויין", כי היא תוציא לאור את הסינגל הראשון שלה מזה שש שנים, "Today Is Your Day".
טוויין הציגה את השיר בפרק הבכורה של הסדרה.
בנוסף, טוויין הקליטה באמצע התוכנית דואט עם ליונל ריצ'י בשם "Endless Love".
הדואט הוא גרסת כיסוי לשירה של דיאנה רוס.
"Today Is Your Day" יצא לאור בצורה רשמית לאייטונס ולרדיו בארצות הברית ב-12 ביוני 2011. בנוסף, את השיר "Today Is Your Day" ביצעה טוויין עם מייקל בובלה, והוא נכלל באלבום חג המולד הראשון שלו, Christmas (שהופק גם הוא על ידי דייוויד פוסטר).
שאנייה אף לקחה חלק בכתיבת האלבום וכתבה ביחד עם בובלה את "White Christmas".
ב-8 ביוני 2011, במסיבת עיתונאים ב"היכל התהילה של מוזיקת הקאנטרי" שבנאשוויל, הודיעה טוויין כי היא תציין את קיסר פאלאס בלאס וגאס במשך שנתיים.
סיבוב ההופעות השלישי שלה, "Shania: Still the One", החל כבר בשנת 2012, והסתיים באמצע 2014.
ביולי 2013, הודיעה טוויין בפייסבוק שהיא עובדת על האלבום החדש שלה במהלך הקיץ, ושהיא תיקח הפסקה מסיבוב ההופעות השלישי שלה, "Shania: Still the One".
באותה השנה, הודיעה שאלבומה החדש בדרך, אך היא "מחפשת את המפיק הנכון שיפיק אותו".
באותו הזמן, יצא אלבום ההופעה הראשון שלה, Still the One: Live from Vegas.
ב-24 באוגוסט 2015 אמרה : "ראשית, אני צריכה לסיים את האלבום החדש שלי בחורף, שישה שירים כבר הושלמו, כתבתי 38 שירים בסך הכול, ועכשיו התהליך מתבצע במטרה לצמצם את זה לשש או שמונה כדי לסיים את הקלטות האלבום".
באותו החודש, הודיעו מקורות המקורבים לזמרת כי ייתכן וסיבוב ההופעות השלישי שלה, "Shania: Still the One", יימשך.
טוויין גם הצהירה שאולי תחזור בתוכנית טלוויזיה חדשה שתעלה לשידור בין 2016 ל-2017.
באוקטובר 2016, אישרה טוויין לרולינג סטון כי יש לה מוזיקה חדשה שעתידה לצאת "בקרוב מאוד".
בדצמבר באותה השנה בריאיון עם מגזין בילבורד, היא דיברה בשנית על אלבומה הקרוב שעתיד לצאת, ותיארה אותו בשלל דרכים שונות, ביניהן "הוא כמו דבק.
בפברואר 2017, התראיינה לרולינג סטון שוב תוך שדיברה על האלבום; והפעם אמרה שהיא תוציא לאור שיר חדש כבר במרץ וכי האלבום עתיד לצאת כבר במאי.
בסמוך לכך, היא הופיעה בפסטיבל Stagecoach 2017 במטרה לעזור בקידום המסחרי של האלבום, כמו גם הסינגל המוביל שלו.
באפריל 2017, נודע מטעם מגזין בילבורד שהסינגל החדש של טוויין, "Life's About to Get Good", עתיד לצאת לאור ביוני, ביחד עם האלבום עצמו שיועד לצאת בספטמבר.
את המוזיקה החדשה שלה פרסמה טוויין כבר בפסטיבל שבו הופיעה באפריל באותה השנה.
לאחר 15 שנים בהן לא הוציאה אלבום אולפן, הכריזה טוויין כי אלבום האולפן החמישי שלה, Now, צפוי לצאת לאור ב-29 בספטמבר 2017. ביוני 2017, הודיעה טוויין שהיא עומדת לצאת לסיבוב ההופעות הרביעי שלה, וכי שמו יכיל את המילה Now.
ב-17 באוגוסט באותה השנה, הכריזה רשמית באתר האינטרנט שלה שסיבוב ההופעות הרביעי שלה יינשא את שם האלבום וכי שמו המלא הוא, "Now Tour".
הסינגל השני מן האלבום, "Swingin' with My Eyes Closed" יצא לאור ב-18 באוגוסט, יום אחרי שהכריזה סופית על סיבוב ההופעות הרביעי שלה.
סינגל שלישי "Who's Gonna Be Your Girl" יועד לצאת ביחד עם סינגל רביעי "We Got Something They Don't"; שניהם יצאו באותו החודש, במטרה לעזור בקידום המסחרי של האלבום.
Now זכה להצלחה בין-לאומית ודורג במקום הראשון במצעד הבילבורד 200. לאחר מכן, השתתפה בסרט "טריידינג פיינט" לצד ג'ון טרבולטה, מייקל מדסן וטובי סבסטיאן.
בהמשך, השתתפה גם בסרט "להאמין בך" שזכה להצלחה בין-לאומית.
בסוף 2020, הוציאה את הדואט "Forever and Ever, Amen" ביחד עם רונאן קיטינג.
לאחר שהוציאה את Now, יצאה לסיבוב הופעות והשתתפה בשירים (ביניהם "Hole in the Bottle" עם קלסי בלריני) ובסרטים, החליטה טוויין לצאת לרצף הופעות בשם "" שהצליח להכניס למעלה מ-12 מיליון דולרים.
הוא בוטל בחלקו בשל מגפת הקורונה.
בהמשך לכך, הכריזה טווין שאלבום האולפן השישי שלה, Queen of Me, ייצא לאור ב-3 בפברואר 2023. הסינגל המוביל מתוך האלבום, "Waking Up Dreaming" יצא לאור בספטמבר 2022. הוא זכה להצלחה נאה במצעדים השונים ואחריו, יצא לאור השיר "" כסינגל השני מתוך האלבום.
לאחר מכן, הכריזה טוויין על סיבוב הופעות חדש: "Queen of Me Tour".
בשנת 2024, ביצעה הופעת אורח בתור הת'ר בסדרת הדרמה הרפואית האמריקאית "ד"ר אודיסיאה" רשת ABC.
באוקטובר 2024, הוכרז כי טוויין תצטרף לברנדי קרלייל בפסטיבל "Girls Just Wanna Weekend" בשנת 2025.
בשנת 2025 החלה לשמש כשופטת בתוכנית המציאות-כישרונות "Canada's Got Talent" החל מעונתה החמישית.
התכנית מבוססת על הזיכיון הבריטי "Britain's Got Talent" של סיימון קאוול.
ב-1 בינואר 2011 נישאה טוויין לבן זוגה, פרדריק טיבאוד בפוארטו ריקו.
לשאניה ילד מנישואיה הראשונים ושמו אז'ה ובזכותו היא נחשבת לתושבת קורסה, שווייץ, שם הוא נולד.
שאנן שיא הוא סרט סטודנטים קצר (40 דקות) מ-1991 שביימו ארי פולמן ואורי סיון כסרט הגמר לתואר אקדמי בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
הסרט עוקב אחר מצבים רגשיים, על רקע מלחמת המפרץ בתל אביב.
בסרט מרואיינים תושבי תל אביב, על תחושותיהם בתקופת המלחמה והשתלשלות האירועים באולפני הרדיו המאוחדים של קול ישראל וגלי צה"ל, בעת שנפלו הטילים הראשונים.
אחד המרואיינים, שהפגין ביטחון רב, כונה על ידי היוצרים "שאנן שיא", וכך ניתן השם לסרט.
הסרט נחל הצלחה רבה, וזכה בפרס אופיר, בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובמספר פרסים בינלאומיים.
לימים נמנו פולמן וסיוון עם הבולטים שבאנשי הקולנוע בישראל.
שניהם היו שותפים, בין היתר, ליצירת סדרת הטלוויזיה בטיפול, שנמכרה לחברת HBO, וליצירת סרט הקולנוע ואלס עם באשיר, שהיה מועמד מוביל לזכייה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2009.
שׁאֲנָן דוד סטריט (נולד ב-6 במאי 1971) הוא מוזיקאי, תסריטאי, סופר ואיש טלוויזיה ישראלי, ידוע בעיקר כסולן להקת ההיפ הופ "הדג נחש".
סטריט נולד בירושלים, לזוג עולים מארצות הברית ובה גדל וחי.
הוא למד בבית הספר המסורתי בירושלים והמשיך לבית ספר התיכון לחינוך סביבתי במדרשת בן-גוריון שבנגב, עובדה שבאה לידי ביטוי לא אחת בשירים שכתב (כגון "ג'רוזלם" ו"גן התות").
היה חבר ומדריך בתנועת הנוער נוע"ם ובשומר הצעיר, והתגייס לגרעין נח"ל של השומר הצעיר (אזכור לכך מופיע בשיר "מספרים").
בגיל 14 החל לכתוב שירים, אך את הקריירה המוזיקלית החל לממש רק בגיל 25, לאחר פגישה מקרית עם דודוש קלמס מלהקת "מנדו", שבעקבותיה הוקמה להקת הדג נחש.
באלבום הראשון של הלהקה, "המכונה של הגרוב" (2000) כתב סטריט את רוב השירים, אך באלבומים הבאים באה לידי ביטוי גם כתיבה של חברים אחרים בלהקה.
בשנת 2001 הקים סטריט את עמותת "פסטיבל בשקל", שמארגנת מדי שנה הופעות של אמנים בשכונות ובפריפריה, תמורת דמי כניסה סמלים של שקל אחד, מתוך תפיסה שתרבות אינה מותרות ועליה להיות נגישה לכל.
כמו כן חבר סטריט בוועד הציבורי של העמותה.
עמדותיו החברתיות של סטריט השתקפו גם בכמה משיריו (כגון "אף אחד" או "מספרים").
בשנת 2002 השתתף סטריט בשני שירים באלבום "איפה טעינו" של הראפר סגול 59 ("ירושלים 2-תל אביב 0" ו"ועידת פסגה"), בו השתתף גם הראפר תאמר נפאר.
בהמשך שיתף סטריט פעולה עם סגול 59 מספר פעמים נוספות.
בשנת 2007 הוציא סטריט את אלבום הסולו הראשון שלו, "הבזק אור חולף".
הוא תכנן בתחילה להפיק אלבום שבו אמנים אחרים יבצעו שירים שכתב, אך לאחר שהחל לעבוד עם אבי ליבוביץ', שהלחין את רוב השירים באלבום, החליט לבצע אותם בעצמו.
האלבום שונה באופיו מאלבומי "הדג נחש" הן בטקסטים, שרבים מהם אישיים יותר, והן בלחנים ובעיבודים, שמאופיינים בצלילים רכים יותר, ובשימוש נרחב בכלי מיתר.
באלבום שיתף סטריט פעולה, בין היתר, עם חוה אלברשטיין, אהובה עוזרי ודנה עדיני.
בשנת 2013 כתב את התסריט לסרט "פלאות" ביחד עם אבי נשר ואף שיחק בו.
בשנת 2014 הוציא את האלבום "הכל לטובה".
האלבום מכיל 12 שירים העוסקים כל אחד בחודש מתוך שנת האבל על מותה של אחותו של שאנן סטריט, טובה, ממחלת הסרטן בשנת 2005. האלבום כולו נכתב באנגלית והוקלט בברצלונה והשירים הולחנו על ידי אומנים ישראליים בולטים ובהם שלומי שבן, חוה אלברשטיין, ברי סחרוף.
אלבום זה זכה בפרס אקו"ם על שם עוזי חיטמן על הישג השנה.
בתחילת שנת 2021 הוציא סטריט את אלבום הסולו השלישי שלו - "אידיאלים".
האלבום הוקלט במשך שנתיים ומציג מגוון משתתפים, מקצבים, קולות והשפעות.
בין השאר מתארחים באלבום דודו טסה, ברי סחרוף, קרולינה, ריף כהן וקותימאן.