tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתב אישום הוא המסמך הפותח את ההליך הפלילי ומוגש על ידי המאשימה – היא המדינה.
האדם נגדו מוגש כתב האישום נקרא נאשם.
במדינת ישראל מוגש כתב אישום על ידי תובע מוסמך (תובע משטרתי, פרקליט, או אף עורך דין פרטי שהוסמך לכך במקרים מסוימים, כגון בעבירות על חוק התכנון והבנייה), אם מצא תובע מוסמך זה כי קיימות ראיות להוכחת האשמה וכי קיים עניין לציבור.
כתב האישום מוגש על פי שיקול דעתו של התובע, המוסמך על ידי היועץ המשפטי לממשלה.
הדיון דלהלן במבנה כתב האישום, בהליכים הקשורים בו, ובתכנו, הוא לפי הדין הפלילי הנוהג במדינת ישראל.
במרבית המקרים המאשימה בכתב האישום היא המדינה, באמצעות באי כוחה הפרקליטות, התובע המשטרתי, או כל תובע אחר שהוסמך לכך.
במדינת ישראל בעבר, היה המאשים היועץ המשפטי לממשלה, ולכן נשאו פסקי הדין את הכותרת "היועץ המשפטי נ.
כיום נקבע כי המאשימה היא מדינת ישראל, ולכן נושאים כתבי האישום את הכותרת "מדינת ישראל נגד פלוני".
במקרה של הגשת קובלנה פלילית יכול אדם פרטי להגיש כתב אישום כנגד אדם אחר, וזאת בעבירות קלות מסוימות הקבועות בחוק.
באנגליה המאשים הוא המלך, ולכן פסקי הדין נושאים את השם "R.
Smith" כאשר "R" הוא קיצור ל-"REX" או "REGINA" (המלך או המלכה).
לכתב האישום מבנה קבוע וקשיח ובו ארבעה חלקים עיקריים.
כותרת בכותרת כתב האישום מפורטים הפרטים הטכניים של האישום – שם הנאשם ופרטיו האישיים, פרטי המאשימה ובא כוחה, בית המשפט אליו מוגש כתב האישום ועוד.
העובדות בפרק העובדות מגולל התובע את פרשת העובדות הנטענות על ידי התביעה ומבססות את ביצועה של העבירה הפלילית, עובדות שאם תוכחנה מעבר לספק סביר על ידי התביעה – תבאנה להרשעת הנאשם.
סעיפי החיקוק בפרק זה מצוין שמן של העבירות המיוחסות לנאשם, וסעיפי החיקוק האוסרים על ביצוען.
עדי התביעה חובה לציין את רשימת עדי התביעה, המהווים את התשתית הראייתית להוכחות האשמה.
הגשת כתב האישום לנאשם פותחת את ההליך הפלילי.
כתב האישום הוא המפרט את המחלוקת שבין המדינה לנאשם.
הוא המסביר לנאשם במה בדיוק הוא נאשם, ומהן הראיות שכנגדו.
לאחר הגשת כתב האישום, לא ניתן יהיה להאשים את הנאשם בדברים שאינם מופיעים בו מבלי לתקן את כתב האישום.
במסגרת התיקון המכונה: "חוק היידוע" (), קיימת לחשוד (טרם הגשת כתב אישום מבצע העבירה עדיין מוגדר כחשוד) בעבירות מסוג פשע הזכות לפנות לרשות התביעה הרלוונטית כדי למנוע הגשת כתב אישום כנגדו.
הליך הפנייה לרשות נעשה בכתב, אולם רשות התביעה רשאית לזמן את החשוד להציג בפניה את טיעוניו בע"פ.
הליך היידוע לא חל במקרה שהחשוד שוהה במעצר בעת הגשת כתב האישום.
כמו כן, רשאית רשות התביעה, בהחלטת פרקליט מחוז או ראש יחידת תביעות, מטעמים מסוימים, להחליט על הגשת כתב אישום, מבלי ליידע את הנאשם על כך, וכן רשאית לעשות זאת אף בדיעבד.
ייתכן שעוד בטרם הוגש כתב האישום נעצר ההחשוד, והוא מצוי במעצר.
כל עוד לא הוגש כנגדו כתב אישום, נמצא העציר בחזקת חשוד, אך משהוגש כנגדו כתב אישום, הוא הופך לנאשם.
הקראת כתב האישום לנאשם היא אחד השלבים החשובים ביותר במשפט.
בטרם תתחיל הבאת ראיות הצדדים, על בית המשפט לדעת את תגובתו של הנאשם לאישום.
האם כפר באישום, כולו או מקצתו, הודה בעובדות, כולן או מקצתן, או טען כי מתקיימות עובדות או נסיבות נוספות רלוונטיות שאינן מפורטות בכתב האישום.
תגובה זו היא חשובה ביותר.
אם הודה הנאשם בעובדות כתב האישום, והודה כי הן מהוות עבירה, ירשיעו בית המשפט עוד במעמד ההקראה.
בכל מקרה אחר, ייקבע התיק לישיבת הוכחות שבה יובאו ראיות הצדדים.
שופטים רבים יורדים עם הנאשם לפרטי הפרטים של עובדות כתב האישום, על מנת לברר את עמדתו לאשורה, ולהקל על הצדדים להביא ראיותיהם אך ורק לעניינים העומדים במחלוקת בין המדינה ובין הנאשם.
עם זאת, ישנם שופטים, המקבלים הצהרה קצרה "כופר" או "מודה" ואינם יורדים לפרטי האישום במעמד ההקראה.
כתב האישום ניתן לביטול או לתיקון בכל שלב ושלב משלבי המשפט, אך ישנה משמעות מיוחדת להקראתו, המתרחשת בשלב הקודם להבאת הראיות.
בנוסף לאמור, קיימות עילות מהותיות שבגינן ניתן להביא לביטול כתב אישום, ובהן פגמים בהליך, היעדר עריכת שימוע כנדרש בעבירות פשע, התיישנות או טענת הגנה מן הצדק.
החוק מאפשר, בהתקיים נסיבות מתאימות ובהסכמת הצדדים, ביטול אישום לפי סעיף 94(ב) לחוק סדר הדין הפלילי, וכן עיכוב הליכים ביוזמת היועץ המשפטי לממשלה לפי סעיף 231 עד למתן הכרעת דין.
במקרים מסוימים רשאית התביעה להמיר את ההליך הפלילי בהסדר מותנה או בקנס מנהלי, בעיקר בעבירות מסוג עוון, ובכך להביא לסיום ההליך ללא הרשעה פלילית.
כַּתָּב הוא עיתונאי העוסק באיסוף חדשות והפיכתן לידיעה באמצעי תקשורת שהוא עובד למענו: עיתון, רדיו, טלוויזיה וכדומה.
באמצעי תקשורת גדולים מוקצה לכתב תחום סיקור מסוים, כגון ענייני צבא (כתב צבאי), ענייני כלכלה (כתב כלכלי), ענייני פלילים (כתב לענייני פלילים) ועוד.
חלוקה אחרת היא לפי אזור גאוגרפי: כתב בנגב, כתב בלונדון וכן הלאה.
הכתב מופקד על איסוף ידיעות מהשטח, על פי הנחיה ספציפית של העורך, המבקש ידיעה בנושא מסוים; ביוזמת הכתב, בהתאם למנדט הכללי שיש לו בתחום פעולתו; בעקבות הודעה לעיתונות הנשלחת אליו; או ביוזמת הציבור, הפונה לכתב ומסב את תשומת לבו לנושא בעל עניין.
הידיעה שמסר הכתב מועברת למערכת, שם היא עוברת שלבים שונים של עריכה (עריכה עניינית ולשונית) ולעיתים משולב מידע שהגיע מכתבים אחדים לכלל ידיעה אחת.
בדרך כלל מצוין שמו של הכתב על ידיעה שמסר.
כתב שטח (קורספונדנט) הוא עיתונאי המעביר מידע עדכני ממקומות מרוחקים למערכות אמצעי התקשורת הקשורים אליו: עיתון, טלוויזיה, רדיו ואינטרנט.
הוא מהווה מקור חשוב להצגת מידע באמצעי התקשורת.
המדווח הנמצא במקום התרחשות נמצא לעיתים בסכנה.
ההבדל בין כתב לבין כתב שטח הוא בכך שכתב השטח נוהג לצרף לדיווח התרשמות אישית ממה שהוא צופה.
לעומתו, הכתב עוסק בתיאור העובדות בלבד.
מקור השם קורספונדנט הוא מהנוהג שהיה בזמנו באירופה לשלוח מידע מעין זה באמצעות רשתות הדואר.
מבחינים בסוגים שונים של כתבי שטח:
קורספונדנט מלחמה יוצא לאזורי לחימה.
מקובל כי יצא לשם עיתונאי המכיר את אתרי הלחימה ואת השותפים בלחימה ויכול לספק פרשנות.
קורספונדנט זר המעביר מידע ממדינה זרה.
בבריטניה, הכוונה בקורספונדנט היא למומחה בתחום מסוים כגון בריאות, לעומתו הכתב מוסר מידע ללא הכרת הרקע של הידיעה.
תיאור עבודתו של קורספונדנט מופיע בספרו של ז'ול ורן "מיכאל סטרוגוב".
מתוארת מלאכתם של שני קורספונדנטים בימי הפלישה הטטרית לסיביר וניתוקה מעיר הבירה.
שליח הצאר יוצא בשליחות לסיביר ושני הקורספונדנטים יוצאים בעקבותיו.
כתב גְעֵז (מכונה גם: "כתב אתיופי", "כתב חבשי"; בגעז: ግዕዝ) הוא כתב אבוגידה המשמש כיום לכתיבת שפות אתיו-שמיות ולחלק מהשפות האומוטיות באתיופיה.
בעבר שימש לכתיבת רוב השפות האתיופיות, אך רוב השפות שאינן שמיות – בעיקר כושיות, להוציא אגאוית – עברו ליטון (קרי, מעבר לכתיבה באותיות לטיניות).
הכתב מכונה גם "פִידֶל" ("ፊደል"), על שם שלוש האותיות הראשונות בו.
הוא נפוץ כיום באתיופיה ובאריתריאה, שטחיה המסורתיים של האימפריה החבשית.
הכתובות הראשונות בכתב געז, מהעיר מטרה שבאריתריאה, מתוארכות למאה החמישית לפנה"ס.
מקובל להניח כי מקורו של כתב געז הוא בכתב הסבאי, כתב דרום-ערבי אשר שימש את הסבאים שחיו בדרום-מערב חצי האי-ערב.
הסבאים חצו את ים סוף לצפון אתיופיה וכך נפוץ הכתב שלהם באזור אתיופיה ואריתריאה של היום.
הכתב הסבאי היה כתב עיצורי (בדומה לעברית) בעל 29 סימנים, אשר נכתב מימין לשמאל או לעיתים בצורת חריש השור (כתיבה מימין לשמאל ומשמאל לימין לסירוגין בכל שורה).
הכתב האתיופי המקורי (אשר שימש לכתיבת געז) שאל 24 סימנים בלבד מהכתב הסבאי (האותיות שנשרו: , , , ו-), אשר אליהם נוספו מאוחר יותר עוד 2 סימנים חדשים לכתיבת מילים שאולות מלטינית ומיוונית.
להלן טבלה המציגה את הקשר בין הכתב הסבאי לכתב געז.
שינוי משמעותי בכתב געז היה הוספת סימון לתנועות.
התפתחות זו אירעה בסביבות שנת 350 לספירה, תחת שלטונו של אזנה קיסר אקסום.
התנועות לא סומנו בסימנים נפרדים אלא שולבו באותיות.
ייתכן כי מקור שיטה זו הוא במיסיונרים נוצרים שהגיעו מאזור הודו (שם קיימות שיטות דומות לסימון תנועות, כגון בכתבים הבראהמים) ולא בכתב היווני או הקופטי.
בתקופה זו החל הכתב האתיופי להיכתב משמאל לימין.
גם עם דעיכת שפת הגעז כשפת דיבור, בתחילת האלף השני לספירה, המשיך הכתב לשמש לכתיבת השפה שנשארה שפתה הספרותית של האימפריה עד המאה ה-19, ובעת החדשה בנוסף לגעז גם לכתיבת האמהרית הטיגראינית ושפות אחרות באתיופיה ואריתריאה.
לכתב המקורי נוספו עם השנים עוד תשעה סימני בסיס לציון עיצורים באמהרית ובשפות אחרות החסרים בגעז.
רוב האותיות הללו נוצרו על ידי הוספת קו מעל לאות קיימת.
כתב געז הוא אבוגידה: כל סימן מייצג הברה (בדרך כלל עיצור ותנועה) וסימני ההברות מבוססות על צורות בסיס המייצגת עיצורים.
עובדה זו מוסברת בתהליך ההיסטורי של התפתחות הכתב: בראשיתו, היה זה כתב עיצורי, וכדי לסמן את התנועות נעשו שינויים קלים בסימני העיצורים.
מקור המילה אבּוּגידה בגעז, ומשמשת לציון הסידור הדתי של הכתב על פי שמות ארבע האותיות הראשונות בסידור זה .
לכל עיצור בכתב געז ישנם שבעה ווריאנטים, המכונים "סדרים".
כל סדר מציין שילוב של העיצור עם תנועה אחרת: ä, u, i, a, e, ə, o.
הסדר הראשון (המציין שילוב עם תנועת ä) מהווה את הצורה המקורית של האות.
הסדר השישי מציין מעין שווא נע, אשר לעיתים נהגה כתנועת ə ולעיתים כאפס תנועה.
צורת הסימון של הסדרים השונים אינה עקבית לחלוטין, ומשתנה מאות לאות, אולם ניתן לקבץ את האותיות בקבוצות לפי המאפיינים הצורניים של צורת הבסיס ולקבל חוקיות מסוימת.
בשל מבנה הכתב, נוח לארגן את כלל הסימנים הבסיסים בטבלה, אשר שורותיה מציינות עיצורים וטוריה תנועות.
בטבלה להלן נכתב לצד כל אות שמה, והיגויה הרווח כיום באמהרית.
לצד כל סדר נכתב שם הסדר לפי הדקדוק האתיופי.
כדאי לשים לב כי שמו של הסדר הראשון הוא "געז", ואילו שמות 5 הסדרים האחרונים דומים לשמות המספרים שלוש עד שבע בעברית.
כדי לראות את הסימנים, יש להתקין גופן געז כגון GF Zemen Unicode.
כפי שניתן לראות, חלק מהסימנים נהגים כיום באופן זהה באמהרית, כדוגמת הסימנים ሀ, ሐ, ኀ, אשר שלושתם נהגים באמהרית כ-ה' אף על פי שבגעז נהגו כשלושה עיצורים שונים (ה' ושתי צורות של ח').
בשל מצב זה, סימנים אלו מוחלפים לעיתים זה בזה בכתיבת האמהרית בת-ימינו ולמעשה אין כיום כתיב סטנדרטי לאמהרית.
לעומת הטיגרית והתיגרינית ששימרו את העיצורים הגרוניים של 'ח' ו-'ע'.
בנוסף לסימוני ההברות הבסיסיות, קיימים סימנים המציינים הברות משופתתות, כלומר הברות שנוספת בהן מעין הגיית ו' (או w) בין העיצור לתנועה.
רק חלק מהסימנים הללו משמשים בפועל בכתיבת האמהרית בת-ימינו.
קיימים שני סידורים מסורתיים של כתב געז.
הסידור הוא בראש ובראשונה של העיצורים, ואילו הסידור לפי תנועות הוא משני.
הסידור המסורתי והעיקרי הוא הסידור המופיע בטבלה מעלה.
מילונים מסוימים, ובעיקר מילוניו של הבלשן וולף לסלאו, שינו במקצת סדר זה כדי לאחד בין אותיות שהגייתן (באמהרית) זהה.
שיטה זו מקלה על הקורא, שכן סימנים אלו מוחלפים זה בזה פעמים רבות בכתיבה האמהרית.
לצרכים דתיים (ואף במילונים מסוימים) משמש לעיתים סידור אחר, המכונה "אבּוּגידה", ואשר תואם את הסדר המקובל בשפות שמיות כגון עברית (א', ב', ג', ד' וכו').
סדר זה נוצר כנראה בעת התרגום לגעז של תהילים פרק .
כתב געז מכיל אף סימוני מספרים, המשמשים עד היום (בעיקר לציון תאריכים, בשל העדר סימן למספר 0).
מקור סימנים אלו הוא באותיות יווניות או קופטיות:
ישנם גם סימני פיסוק מסורתיים המשמשים בכתב געז, וחלקם משמשים עד היום:
במקום רווח נעשה שימוש בסימן דמוי הנקודתיים, אולם שימוש זה רווח היום בעיקר בכתב יד ופחות בדפוס.
הנקודתיים הכפולות מסמנות סיום משפט (במקום נקודה).
כתב הַאֲמָנָה הוא מכתב רשמי מראש מדינה אחד לראש מדינה אחר, המודיע על מינוי שגריר או נציג דיפלומטי.
הנציג הממונה מוסר את כתב ההאמנה לראש המדינה המארחת בטקס מיוחד, המבשר את כניסת המינוי לתוקפו.
שגריר או ראש משלחת דיפלומטית נמצא במעמד מיוחד המעוגן במסורות שונות של המשפט הבינלאומי ובאמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים.
עד למסירת כתב ההאמנה, ראש המשלחת הדיפלומטית אינו יכול למלא את חובותיו ואינו יכול ליהנות מהזכויות המיוחדות המוקנות לו בתוקף תפקידו (למשל, חסינות דיפלומטית מהעמדה לדין).
כמו כן, הוותק של ראש המשלחת הדיפלומטית נקבע על-פי המועד שבו מסר את כתב ההאמנה.
באירועים רשמיים מסוימים, מוזמן הסגל הדיפלומטי כולו, כלומר כלל השגרירים וראשי המשלחות הדיפלומטיות המתארחים במדינה.
באירועים כאלה מקובל שהוותיק ביותר מבין חברי הסגל הדיפלומטי נושא נאום או נוטל חלק בטקסים.
מועד מסירת כתב ההאמנה הוא הקובע לעניין זה.
מדינה יכולה למנות נציג אחד מטעמה לכמה מדינות בו-זמנית.
במקרה כזה על הנציג למסור כתבי האמנה לכל אחד מראשי המדינות שהוא נשלח אליהן בנפרד, והוא ייחשב חבר בסגל הדיפלומטי של כל אחת מהמדינות האלה בלי קשר לחברותו בסגל הדיפלומטי של מדינה אחרת.
תוכנו של כתב ההאמנה הוא רשמי וסטנדרטי, ובדרך כלל אין לתוכן חשיבות, אלא בכך שהוא מעיד על המינוי.
בכל זאת, אופי ניסוח הפנייה אל ראש המדינה עשוי להעיד על אופי היחסים בין המדינות בזמן מסירת המכתב.
לדוגמה, לאחר שאיטליה כבשה את אתיופיה הוכרז מלך איטליה כקיסר אתיופיה.
באותה תקופה נשאו כתבי ההאמנה של שגרירי המדינות השונות פניות אל מלך איטליה בתארים שונים: המדינות שהכירו בשלטון האיטלקי על אתיופיה כינו את המלך: "מלך איטליה וקיסר אתיופיה".
לעומת זאת, המדינות שראו בשלטון איטליה על אתיופיה כיבוש בלתי-חוקי הסתפקו בתואר "מלך איטליה" בלבד.
מצב מוזר נוצר עקב העובדה שג'ורג' השישי כיהן באותה תקופה כמלך בריטניה וכמלך אירלנד בעת ובעונה אחת.
בריטניה סירבה להכיר בשלטון איטליה על אתיופיה, ולפיכך בכתב ההאמנה של שגריר בריטניה באיטליה פנה ג'ורג' השישי אל מקבילו האיטלקי בתואר "מלך איטליה".
לעומת זאת, בכתב ההאמנה של השגריר האירי, הופיעה הפנייה "מלך איטליה וקיסר אתיופיה" כיוון שממשלת אירלנד הכירה בשלטון איטליה על אתיופיה.
ממשלות קנדה, אוסטרליה וניו זילנד מכירות במלך צ'ארלס השלישי כמלך מדינותיהן.
כיוון שמושבו של המלך בלונדון, בירת בריטניה, הוא מיוצג בכל אחת מהמדינות האלה על ידי אזרח מקומי המחזיק במשרת המושל הכללי.
עד 2005, מקובל היה שעל כתבי ההאמנה של קנדה, אוסטרליה וניו זילנד הייתה חתומה המלכה אליזבת השנייה.
בשנת 2005 החליטה קנדה שעל כתבי ההאמנה שלה תחתום המושלת הכללית שלה.
בעקבות זאת, החלו גם אוסטרליה וניו זילנד לשלוח כתבי האמנה חתומים בידי המושלים הכלליים שלהן במקום בידי המלכה אליזבת השנייה.
צעד זה עורר מחאות בקרב תומכי המלוכה במדינות האלה, והם ניסו להפוך את ההחלטה.
בישראל, מופקד נשיא המדינה על קבלת מכתבי ההאמנה של השגרירים המוצבים בישראל, ועל חתימה על מכתבי ההאמנה שמגישים שגרירי ישראל ברחבי העולם.
לנשיא אין סמכות להחליט אם לקבל או לכתוב כתב האמנה, והוא חייב לקבל את המלצת הממשלה בעניין זה.
טקסי מסירת מכתבי ההאמנה לנשיא המדינה מתקיימים במשכן נשיאי ישראל בירושלים.
הטקס עצמו מנוהל בהתאם לפרוטוקול הדיפלומטי כאשר שני הצדדים, ראש המדינה המאחרת והשגריר המיועד, מתודרכים מבעוד מועד.
השגריר בליווי חברי המשלחת הזרה מגיע למשכן הנשיאות שם הוא מוסר לידי הנשיא את כתב ההאמנה.
שני המדינאים מציגים את חברי המשלחת המלווה וחברי הלשכה הנשיאותית, בהתאמה.
בנוסף, כולל הטקס שיחת היכרות, הרמת כוסית וכתיבה בספר האורחים הנשיאותי.
הטקס, אשר נפתח בנגינת המנון המדינה השולחת על ידי תזמורת רשמית, מסתיים בנגינת המנון מדינת ישראל "התקווה".
השגרירויות הזרות בישראל אינן נמצאות ברובן בירושלים עקב המחלוקת הבינלאומית לגבי מעמדה של העיר, והיעדר הכרה בינלאומית בהיותה בירת מדינת ישראל.
על אף זאת כל הנציגים הדיפלומטיים הזרים מוכנים לקיים את טקס מסירת כתב ההאמנה בירושלים.
בירושלים נמצאות קונסוליות שאינן מואמנות לנשיא המדינה, כלומר ראשי הקונסוליות לא הגישו כתבי האמנה לנשיא ואינם כפופים לשגרירות מדינתם בישראל.
קונסוליות אלה מייצגות בדרך-כלל את האינטרסים של מדינותיהם בעיר ירושלים ובשטחי יהודה, שומרון וחבל עזה.
מדינת ישראל מקבלת את המצב הזה, אף שהיא רואה את ירושלים כבירתה וכחלק משטחה הריבוני.
כתב הברות הוא כתב שבו כל אחד מהסימנים מייצג הברה שלמה, כלומר צירוף של פונמות.
זאת בשונה מהכתב האלפביתי המשמש את השפות האירופאיות, שבו כל אות מייצגת פונמה יחידה (למשל- /b/, /k/, /o/, /e/ וכו').
ברוב מערכות הכתב ההברתיות, כל סימן מייצג רצף של עיצור ותנועה (למשל- bo, bi, ke) או תנועה בלבד.
אולם בחלקן עשויים להימצא גם סימנים המוקדשים להברות מורכבות יותר (כגון עיצור-תנועה- עיצור או עיצור-עיצור-תנועה).
מספר הסימנים הדרוש בכתב הברות גדול בהרבה בהשוואה לכתב אלפביתי.
כתב הברות התפתח באלף השלישי לפני הספירה בעיר גבל (כתב גבל), כאשר אנשי העיר, ששלטו בכתב חרטומים ובכתב יתדות, פישטו את מערכת הכתב שלהם ויצרו כתב קווי הברתי שכלל כ־120 סימנים.
מערכות כתב הברתיות היו נפוצות בעת העתיקה ושימשו מספר רב של שפות.
דוגמה ידועה היא כתב ליניארי ב' שבו נכתבה השפה המיקנית, שהייתה בשימוש ביוון ובכרתים בין המאות ה-16 וה-11 לפנה"ס (התקופה המיקנית).
גם הכתב האכדי היה הברתי.
כיום ישנן מספר שפות מודרניות, בהן סינית ויפנית, המשתמשות בכתב הברות.
כתב דֶּוַונַאגַּרִי (देवनागरी, Devanāgarī) היא מערכת כתב מסוג אבוגידה המשמשת בהודו ובנפאל.
מערכת כתב זו מכונה גם נַאגַּרִי (Nāgarī), על שם הכתב שממנו הוא התפתח.
דוונאגרי נכתב משמאל לימין, ואין בו חלוקה לאותיות גדולות וקטנות.
מאפיין של כתב זה הוא קו אופקי המחבר אותיות שונות בחלקן העליון.
דוונאגרי הוא שיטת הכתב העיקרית של הינדית, מראטהית ונפאלית, והחל מהמאה ה-19 הוא החל להיות גם הכתב הנפוץ של סנסקריט.
כיום, נעשה שימוש בדוונאגרי גם בבוג'פורית, גוזארי, פאהארי (גארוואלי וקומאוני), קונקאני, מגאהי, מאיטהילית, מראווארי, ביהלית, נפאל בהאסה וסאנטלית, ולעיתים גם בסינדית, שרפה וקשמירית, ובעבר השתמשו בכתב זה גם בגוג'ראטית.
חלק מהשפות האלה נכתבות גם בכתב ערבי.
כתב הזכויות והחירויות הקנדי הוא מסמך בסיסי בחוקת קנדה אשר התקבל בשנת 1982 ומטרתו לעגן את זכויות האדם בקנדה מבחינה משפטית.
לכתב הזכויות קדמה "מגילת זכויות", אשר נחקקה בשנת 1960. המגילה נחשבה לחוק פדרלי ולא מסמך חוקתי, דבר שפגע ביעילותה.
הפרלמנט היה יכול לשנות רבות את החוק ברוב פשוט, הוא נגע רק לעניינים פדרליים ולבתי המשפט ניתן חופש רב בפירוש החוק.
כתב הזכויות התקבל לאחר דיונים ארוכים והיה אחת היוזמות העיקריות שקידם ראש-הממשלה הפדרלית של קנדה פייר טרודו בזמן כהונתו.
טרודו הכריז באוקטובר 1980 על כוונתו לכונן תיקון לחוקה בנוגע למעמדם המשפטי של זכויות האדם.
הרעיון אמנם קיבל אהדה ציבורית רבה, אך נתקל בהתנגדות מטעם ראשי ממשלה של הפרובינציות הקנדיות ומטעם המפלגה השמרנית הפדרלית.
כתב הזכויות מבוסס על מורשת של הצהרות זכויות אדם כמו ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם משנת 1948, ומגילת הזכויות שהתקבלה בקנדה בשנת 1960 בזמן כהונתו של ראש-הממשלה ג'ון דיפנבייקר אך לא הייתה בעלת תוקף חוקי מחייב.
החוק נחתם על ידי אליזבת השנייה, ראש חבר העמים הבריטי ב-17 באפריל 1982. החוק נכנס לתוקף בשנת 1985.
לאחר משפט הפתיחה "היות שקנדה מושתתת על עקרונות המכירים בעליונות האל ושלטון החוק" מפורטים הסעיפים השונים של כתב הזכויות והחירויות:
סעיף 1 - פסקת הגבלה: פגיעה בזכויות ובחירויות צריך שתיעשה בגבולות הסביר, באמצעות חוק שניתן להצדקה בחברה חופשית ודמוקרטית.
סעיף 2 - כל אדם זכאי לחירויות הבסיסיות הבאות:
חופש מחשבה, אמונה, דעה וביטוי כולל חופש העיתונות ואמצעי תקשורת אחרים.
סעיף 4 - הפרלמנט ובתי מחוקקים לא יכהנו יותר מחמש שנים מיום הבחירות.
סעיף 6 - לכל אזרח קנדי הזכות להיכנס, להישאר ולעזוב את קנדה.
לכל אזרח קנדי ולכל תושב קבע הזכות להתגורר בכל פרובינציה.
סעיף 7 - לכל אחד יש את הזכות לחיים, חירות וביטחון.
סעיף 11 - 4. כל אדם שמואשם בעבירה ייחשב חף מפשע עד שתוכח אשמתו.
סעיף 15 - 1. כל אדם הוא שווה בפני החוק ללא אפליה, ובייחוד אפליה המבוססת על גזע, מוצא לאומי או אתני, צבע, דת, מין, גיל, או נכות נפשית או פיזית.
2. סעיף זה אינו מבטל כל חוק, תוכנית או פעולה שמטרתה שיפור תנאי יחידים או קבוצות מקופחות.
סעיף 16 - אנגלית וצרפתית הן השפות הרשמיות של קנדה ויש להן מעמד שווה.
סעיף 24 - כל מי שזכויותיו או חירויותיו, כמובטחות בכתב הזכויות, נפגעו או לא כובדו רשאי לפנות לבית-המשפט.
סעיף 27 - כתב הזכויות יפורש על פי עקרון השמירה והטיפוח של האופי הרב-תרבותי של הקנדים.
סעיף 28 - הזכויות והחירויות מובטחים באופן שווה לגברים ולנשים.
סעיף 33 - הפרלמנט או בית המחוקקים יכולים לציין בחוק באופן מפורש כי הוא אינו מתחשב בסעיפים בכתב הזכויות, ותוקף ההצהרה הוא לחמש שנים.
כתב אופציה הוא סוג של נייר ערך המיר.
הוא מהווה אופציית Call למניות, המונפקת בידי חברות ותאגידים דומים.
ההבדל העיקרי בין כתב אופציה ואופציה "רגילה" הוא שאופציה רגילה היא זכות קניה/מכירה שאינה מתבצעת מול החברה עצמה, אלא בין הסוחרים באופציה.
האופציה הרגילה מונפקת (נכתבת) על ידי הבורסה או גוף פיננסי אחר; החברה אינה צד לעניין.
לעומת זאת, כתב אופציה מונפק על ידי החברה.
בעת מימוש כתב האופציה, תוספת המימוש מועברת לקופת החברה ומניה חדשה מונפקת תמורתה.
קיימים דגמים שונים של כתבי אופציה, בהם כאלו הנסחרים בבורסה וכאלו שאינם.
כאשר חברה מעניקה אופציות לעובדים, מדובר בכתבי אופציה.
הקצאת כתבי אופציה נהוגה בעת הנפקה של מניות או אג"ח כאשר בחבילה שהמשקיע רוכש נכללות גם אופציות.
פעולה כזו מכונה "ממתיק" (sweetener), מאחר שהמשקיע מקבל הטבה כלכלית נוספת לצד נייר הערך העיקרי (ההטבה לא ניתנת בחינם – המשקיע משלם מחיר מעט יותר גבוה או מסכים לריבית נמוכה יותר).
אם כתב אופציה מיועד להיסחר בבורסה או להיות מוחזק בידי הציבור בדרך אחרת, נדרש להנפקה תשקיף.
כתב האופציה מייצג חוזה שהצדדים לו הם מחזיק כתב האופציה והחברה.
הזכות הגלומה בכתב האופציה היא להמרתו במניות שהחברה תקצה במחיר המימוש, שהוא המחיר שבעל האופציה נדרש לשלם במועד המימוש, עבור כל מניה הנובעת ממימוש האופציה.
האופציה נמנית עם מצבת ניירות הערך של החברה המנפיקה.
התשלום שהחברה קיבלה תמורת האופציה נרשם תחת ההון העצמי של החברה.
כתבי אופציה מונפקים בכמות מוגבלת (סדרה).
לא ניתן לכתוב אופציה מסוג זה.
כתבי אופציה אינם נסחרים בשוק אופציות נפרד אלא יחד עם המניות.
בישראל, משך חיי כתב אופציה רשום למסחר הוא עד ארבע שנים.
לעומת זאת, משך חיי אופציה "רגילה" הוא בדרך כלל מספר חודשים.
למרבית כתבי האופציה יש מועד ראשון ומועד אחרון למימוש.
בטווח התאריכים שבין שני אלו, ניתן להמיר את כתב האופציה לנכס הבסיס.
נהוג לקבוע שלאחר המועד האחרון, כתב האופציה יפוג ולא יקנה עוד זכויות כלשהן.
לכן, בניגוד למניה או לאג"ח, כתב אופציה מצריך "עמידה על המשמר" מצד המחזיק בו ומתן הוראה למימוש במועד המתאים.
מבחינה מתמטית, כתב האופציה מתנהג על פי המודלים של אופציה רגילה.
כתב-הזכויות של קאליש הוא כתב זכויות שהוענק ליהודי העיר קאליש שבפולין ב-16 באוגוסט 1264 על ידי הנסיך בולסלב החסיד משושלת פיאסט.
כתב-הזכויות, המכונה בפולנית "סטאטוט קאליש" ומכיל 37 סעיפים, היה במשך מאות שנים מסמך הבסיס להבטחת זכויותיהם של יהודים ברחבי פולין עד שנת 1795, שבה הסתיימה חלוקת פולין באופן סופי בין האימפריה הרוסית, פרוסיה ואוסטריה.
כתב-הזכויות של קאליש כולל הגנה נרחבת על האינטרסים של האוכלוסייה היהודית, יותר מאשר במסמכים דומים מערים אחרות באירופה, ומשום כך, יש המתייחסים אליו כאל ה"מגנה כרטה" של יהודי פולין.
החל מהמאה העשירית הכירו השליטים הפאודלים בערכן הכלכלי של הערים המתפתחות וביקשו לעודד את תהליך העיור באמצעות הזמנת מתיישבים חדשים אליהן ובמתן זכויות - פריווילגיות - לאוכלוסייתן.
מסמך הזכויות של קאליש נערך במתכונת כתבי-זכויות שהעניקו מסוף המאה העשירית, שליטים מקומיים במרכז אירופה, לערים שבשליטתם על מנת להסדיר אוטונומיה פנימית מוגבלת בתחומן.
כתבי-זכויות כאלה התפתחו כבר בימיו של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וזכו לכינוי חוקי-מגדבורג (Magdeburg laws) לאחר החלתם בעיר הגרמנית בשנת 1261. במקביל התפתחו גם כתבי-זכויות שכללו פריווילגיות ייחודיות לתושבים היהודים שנועדו להביא לשילובם בחיי הכלכלה, להבטיח את שלומם ולהגדיר את בידולם מהאוכלוסייה הנוצרית.
כתב-הזכויות ליהודי קאליש מבוסס על תקנות שנוגעות ליהודים אשר הותקנו בגרמניה, הונגריה, אוסטריה והוא ככל הנראה העתק והרחבה של כתב-הזכויות שהעניק המלך אוטוקאר השני מבוהמיה בשנת 1254 ליהודי צ'כיה (בוהמיה).
במהלך המאות 12–13 הלכה וגברה הגירת יהודים לפולין בעקבות הפרעות והרדיפות שחוללו מסעי הצלב בעיקר בגרמניה.
ייתכן שראשוני היהודים התיישבו בקאליש כבר בשנת 1139. מטבעות עם טביעה בעברית "יוסף קאליש" המיוחסים לתקופת שלטונו של דוכס פולין מיאשקו השלישי "הזקן", בין השנים 1173–1202, מעידים על נוכחות בעלי מקצוע יהודים במטבעה בקאליש.
השלטון בקאליש עבר מיד ליד תוך כדי מלחמות ירושה שהתחוללו בקרב שושלת פיאסט מסוף המאה ה-12 עד מחצית המאה ה-13. כשהשתלט בולסלב החסיד על העיר הוא החליט להעביר אותה לאתר חדש והזמין מתיישבים חדשים לאכלסה.
מהלך זה הגביר ככל הנראה הגירת יהודים לקאליש והחל להתבסס בה ישוב מאורגן.
ב-1264 העניק הנסיך, ביזמתו, את כתב-הזכויות אשר בניסוחו ניכרת ככל הנראה השפעת הציבור היהודי.
37 סעיפי "סטאטוט קאליש" עוסקים בנושאי משפט, כלכלה ודת.
מקנים ליהודים חופש תנועה, חופש מסחר וחופש דת.
מעמדם של היהודים מוגדר במסמך כ"עבדי האוצר" (servi camerae) ולמעשה חייהם ורכושם הם קניינו של הנסיך.
הנסיך רשאי להטיל מיסים על היהודים אך מוטל עליו להעניק לנתיניו היהודים הגנה.
לרשויות המשפט בעיר אין סמכות לשפוט את תושביהן היהודים.
בדינים פליליים עומדים היהודים למשפט בפני הנסיך ובנושאים אזרחיים ידון בעניינם רוזן החצר שלו (הוויאבודה) או "שופט היהודים" הממונה לכך במיוחד (סעיף 8 במסמך).
ענייני הפנים של הקהילה, בין יהודים לבין עצמם, יידונו בבית הכנסת בפני בית-דין יהודי לפי המשפט העברי.
באי כוחו של השליט, רוזן החצר או "שופט היהודים", רשאים להתערב בדיוני בית הדין לבקשת אחד הצדדים (סעיף 23 במסמך).
אסור לשפוט יהודים בימי חגיהם.
אם נוצרי תובע יהודי, עליו להביא גם עד יהודי לצד עדיו הנוצרים (סעיף 1 במסמך).
מי שפוצע יהודי (שהוא רכושו של הנסיך) חייב בקנסות לאוצר השליט ובתשלום פיצוי ליהודי.
מי שרוצח יהודי חייב בדין מוות ורכושו יוחרם.
סעיף 12 מדבר על חופש תנועה ליהודים.
סעיפים אחרים דנים בעונשו של מי שיפצע יהודייה, יחלל את בית העלמין היהודי, ירגום את בית הכנסת או יחלץ באלימות משכון מיהודי.
13 סעיפים - כשליש המסמך - דנים בפירוט בענייני משכונות וריבית ושני סעיפים במסחר.
נושא ההלוואות נידון למשל בסעיף 26, בו נאמר כי יהודי המלווה כסף בתמורה למשכון קרקע, יוכל להפוך לבעליה של האדמה לאחר שיוכיח את טענתו באמצעות שטרות (חוזים) חתומים.
במסגרת העיסוק המפורט במסמך בענייני משכונות, קיים בו איסור למשכן בגדי קודש נוצריים אצל היהודים (סעיף 5 במסמך), סעיף 26 מאפשר ליהודי להיות בעל קרקע.
מותר ליהודי לקבל סוס כמשכון רק לאור היום (סעיף 34 במסמך).
הסעיפים המסחריים אמנם מתומצתים אך מבטיחים כי היהודים לא ישלמו מכס גבוה יותר מהנהוג בעיר, יש להם חופש תנועה והם רשאים לסחור – לקנות ולמכור ללא הגבלות.
תקנות המסחר והמכס מעידות כי היהודים עסקו במסחר, שהיה חיוני להתפתחות הערים, ולא רק בענייני כספים והלוואות.
סעיף 27 נועד למנוע חטיפת ילדים על מנת לנצר אותם בכפייה.
סעיף מיוחד במסמך (סעיף 32) דן בעונשם של המעלילים עלילות דם כנגד יהודים.
בשנת 1247, בעקבות עלילת הדם שהתפשטה בעיר פולדה שבגרמניה (בשנת 1235), אשרר האפיפיור אינוצנטיוס הרביעי את הבולה האפיפיורית בעניין היחס ליהודים (sicut Judaeis) וקבע שאין להאשים את היהודים ברצח לשימוש פולחני בדם אדם.
הציווי האפיפיורי בא לידי ביטוי באופן נחרץ במסמך קאליש, בו נאסר בתוקף להאשים האשמות שווא את היהודים בעניין זה ונקבע עונש למעליל שקר.
מתוך המבוא למסמך ניתן להבין שכתב-הזכויות "סטאטוט קאליש" היה בתוקף לגבי כל יהודי הנסיכות בה שלט בולסלב החסיד.
בראשית המאה ה-14 ביטל המלך ולדיסלב הראשון את כל כתבי-הפריוולגיות לערים שתחת שלטונו ובהם גם כתב-הזכויות ליהודי קאליש.
אך בנו, קאזימיר ה-3 "הגדול", שב ואישר את הזכויות עם עלייתו לשלטון בשנת 1334. כשניסו האצילים בימיו להגביל את זכות היהודים לעסוק באשראי שב ואישר קאזימיר הגדול את כתב-הזכויות ב־1364, והפעם החיל אותו על כל יהודי ממלכת פולין ואף כלל בו זכויות נוספות.
על הנסיבות שהביאו את קאזימיר הגדול להיטיב עם היהודים שבתחום שלטונו נפוץ החל מהמאה ה-15 סיפור (שהמחקר רואה בו אגדה) על אישה יהודייה יפהפייה בשם אסתרקה שהשפיעה על המלך.
אזכור ראשון של אגדה זו מופיע בכרוניקה של הבישוף הפולני יאן דלוגוש המספר כי, לבקשת פילגשו האהובה, אסתר, העניק המלך זכויות נרחבות ליהודי פולין.
אישור נוסף של הפריוולגיות ליהודי קאליש ניתן בשנים 1453, 1539 ובשנת 1676 על ידי המלך יאן ה-3 סוביאסקי.
העתקיו של כתב-הזכויות נשמרו ברשות קהילת קרקוב.
בעת הכתרת מלך נוצר העתק נוסף שהוגש לאישורו של המלך החדש.
שנה לאחר אישורו בסיים הופץ הספר (המכונה גם Laski's Statute) בעותקים רבים כשהודפס, בליווי איורים, על ידי המדפיס יוהאן האלר , מראשוני המדפיסים בפולין.
העדרה של התעודה המקורית מהמאה ה-13 העלתה ביקורת בקרב היסטוריונים פולנים בקשר למהימנות הנוסח המצוי בספר.
לטענת חוקרים אלה סולף נוסח כתב-הזכויות ממניעים פוליטיים במאה ה-15.
בגלגולו האחרון זכה כתב-הזכויות לגרסה עדכנית פרי יצירתו של המאייר היהודי ארתור שיק.
בשנות העשרים של המאה העשרים אייר שיק סדרה בת 45 מיניאטורות בצבעי מים וגואש בנושא כתב-הזכויות.
בנוסף לנוסח הלטיני כלל שיק בעבודתו גם תרגומים של הטקסט לעברית, יידיש, פולנית, אנגלית, איטלקית וספרדית.
העבודה הוצגה ברחבי פולין בשנת 1929 ובשנים לאחר מכן נדדה לתצוגות בז'נבה, לונדון, טורונטו וניו-יורק.
העבודה נמצאת באוסף המוזיאון היהודי בניו-יורק.
בין עבודותיו האחרות של ארתור שיק ניתן למנות גם איור של מגילת העצמאות וכן סדרת בולי דואר ישראל.
כתב הוצאה לאור בע"מ היא הוצאת ספרים עצמאית.
ההוצאה נוסדה בשנת 2008 על ידי משה מנשהוף.
ההוצאה מתמחה בהוצאה לאור של ספרי פרוזה, ספרי שירה, ספרות ילדים ונוער; וספרי עיון בתחומים שונים – היסטוריה, פילוסופיה, דת, מדע בדיוני ועוד.
מהכותרים הראשונים שיצאו לאור בהוצאה: "דברים ראשונים" של יונה וולך, שיצא לאור בשיתוף עם עכשיו, ספר השירה "ויקרא במדבר דברים" מאת אסף לב, והספר "ריח של כחול כביסה ושום" מאת יפה וגנר.
בין השאר יצאו לאור בהוצאת כתב ספריהם של פרופ' חיים מרנץ, פרופ' חיים היימס, פרופ' גבריאל מוקד, פרופ' גד קינר-קיסינגר, המחזאי ארז מירנץ והאמן ריצ'רד שילה.
בנוסף להתמחות בהוצאה לאור של ספרות מקור בסוגות שונות, מפעל התרגום של ההוצאה שם לעצמו מטרה לערוך לקורא העברי היכרות עם יצירות מתורגמות מתרבויות שונות, ביניהן של התרבות הרוסית.
בין הספרים שראו אור במסגרת זו:
ילדי פושקין מאת לאוניד לווינזון, תרגום: דינה מרקון (2016).
הסטנצות החדשות לאוגוסטה מאת יוסף ברודסקי, תרגום: יעקב לח; הספר יצא בשיתוף הוצאת הקיבוץ המאוחד (2017).
אבן נייר ומספריים מאת מקסים אוסיפוב , תרגום: יעל טומשוב (2018).
עבודת השחקן על עצמו מאת ק.
סטניסלבסקי, תרגום: אנטון פפרני (2020).
ספרים מתורגמים בולטים נוספים שראו אור בהוצאה:
הסערה מאת ויליאם שייקספיר, תרגום ועריכה: עמוס מוקדי (2013).
סוחרי האומות מאת אלכסנדרוס פאפאדיאמנדיס , תרגום מיוונית: דספינה שרמיסטר וחיים פסח (2016).
אל דביר החשכה מאת אלפרד טניסון, תרגום: צור ארליך (2018).
במסגרת הסדרה "תרבות איראן" מפיקה ההוצאה ספרים הפותחים בפני הקוראים צוהר אל תרבות איראן, בכלל זה: שירה, סיפורת וספרות אקדמית בתחום.
הספרים ראו אור בסדרה בעריכתו של פרופ' סולי שאהוור , ביניהם:
שירת רומי – שירים מהמת'נווי ופרקים בהגותו של ג'לאל א-דין רומי, תרגום: משה מנשהוף (2011).
פנינים מהשירה הפרסית – בשלושה כרכים, תרגום: פרופ' רחמן חיים (2014–2017).
ימים משונים הם אלה, יפתי – קובץ מהשירה המודרנית באיראן, תרגום: אורלי נוי (2018).
כיכר החירות עקובה מדם – שירים נבחרים מאת מהדי מוסווי, תרגום: אורלי כהן (2021),
הסדרה האקדמית של הוצאת כתב עומדת בקריטריונים הדרושים להוצאה לאור אקדמית על ידי הקרן הלאומית למדע.
בין הספרים שראו אור בסדרה:
הקומיקס הישראלי – דמויות ומגמות מרכזיות בעלילון העברי 1935–2000, מאת ד"ר אלי אשד (2022).
יוצאי איראן בישראל – עלייה, אתגרי קליטה והשתלבות, בעריכת פרופ' דוד מנשרי (2023).
ערב הסעודית וישראל – הגורמים להתקרבות הסעודית לישראל 1991–2017, מאת האני מרזוק (2023).
פרופ' גבריאל מוקד "בזמן אמיתי" (ביקורת הספרות)
פרופ' חיים מרנץ, "מחשבות על החינוך" (עיון)
פרופ' גד קינר-קיסינגר, "היונה משתוקקת למבול (שירה)
עמוד מוקדי, מלאכים על התקרה (רומן)
יונה וולך, דברים ראשונים (שירה)
יוסי הדס, גל עין (מדע בדיוני)
יפה וגנר, דמעות בגדול החידקל (אוסף סיפורים)
הוצאת כתב חרתה על דגלה את המוטו לפיו "זכותו של כל אחד לכתוב".
במסגרת עידוד הכתיבה וחשיפה של יוצרים חדשים, החל משנת 2009 מקיימת ההוצאה תחרות שנתית במסגרתה שולחים יוצרים סיפורים קצרים בנושא מסוים.
מבין הסיפורים הנשלחים לתחרות, 25 הסיפורים הנבחרים על ידי צוות שופטים מתפרסמים באנתולוגיה מודפסת.
הסיפורים הזוכים בשלושת המקומות הראשונים מובאים בתחילת הספר.
מדי שנה עורכת ההוצאה השקה חגיגית לאנתולוגיה ובה, בין השאר, מוצגים היוצרים הזוכים וסיפוריהם.
אנתולוגיות שיצאו לאור במסגרת התחרות
מיטב הכתב (2009) – סיפורי קונפליקט ודיאלוג בהיבטים אישיים וחברתיים; בעריכת עדי דביר איצקוביץ.
רגש ושכל (2010) – סיפורים בנושא רגש ושכל המציגים מערכות ניגודים שונות ומקוריות.
צקלון הזיכרונות (2011) – סיפורים המתמקדים בגיל השלישי.
סופי הדרכים (2013) – סיפורים בנושא אובדן וגעגוע, מיגון וכאב ועד לכמיהה והתרפקות.
החיים בשוליים (2014) – סיפורים החושפים את החיים בשולי התודעה, החברה או המרחב; בעריכת אמיר עצמון.
סיפורי מסע (2015) – סיפורי מסע, תנועה ומעברים בין מקומות, נופי טבע ונופי זיכרונות; בעריכת אמיר עצמון.
סיפורי חלום (2016) – סיפורי חלום כאב-טיפוס של הסיפור הנרקם מעצמו בראשינו החולמים; בעריכת אמיר עצמון.
החיים הם סיפור (2017) – סיפורים בנתיבי חיים הפורשים יריעות שלמות ורגעים בזמן; בעריכת מיכל טרן.
סיפורים מן המטבח (2018) – סיפורים סביב ציר האוכל, הפזורים על רצף אנושי רחב; בעריכת מיכל טרן.
דקניום (2019) – "סיפורי עשור" על תמורות הזמן עם חלוף השנים וסימני דרך משמעותיים; בעריכת סלין אסייג.
התחלות חדשות (2020) – סיפורים על התחלות חדשות במגוון פרשנויות ומשמעויות; בעריכת ראומה פוליצר.
העולם של אתמול (2021) – התבוננות בעולם של אתמול, בהיבט אישיים, חברתיים ולאומיים; בעריכת ציפי הראל.
ים ומלואו (2022) – סיפורי ים החושפים את האדם על כל גווניו ורבדיו, שלוות נפשו ותהפוכותיו; בעריכת ציפי הראל.
זמנים גנובים (2023) – סיפורי חיים החושפים עולמות נפשיים על רובדיהם הגלויים והסמויים; בעריכת עליזה אשד.
משברים (2024) – סיפורים בנושא משברים אנושיים מקצוות מרוחקים של החיים.
הספר "הכפיל הווירטואלי" מאת משה מנשהוף – מועמד פרס גפן לשנת 2009 בקטגוריית ספר המקור.
בסדר הדין האזרחי, כתב הגנה הוא כתב טענות המוגש לבית משפט במענה על כתב תביעה (שהוא, לרוב, המסמך הפותח תביעה אזרחית).
במובן רחב יותר, כתב הגנה הוא מסמך, תזה או ספר הנכתב במטרה להגן או להסביר עמדה מסוימת.
כמסמך משפטי מטרת כתב ההגנה היא לענות על הטענות המועלות בכתב התביעה, להפריכן או להסביר ולהצדיק מעשים מסוימים, ובכך למקד וליעל את הדיון המשפטי.
ככל מסמך משפטי אף כתב ההגנה כפוף לכללים, לצורה ולמועדים של בית-המשפט בו מתנהל העניין.
על כתב ההגנה לכלול מסמכים וראיות שיחזקו את טענות הנתבע בנוגע לתביעה שהוגשה נגדו.
אי-הגשת כתב הגנה כדין מפחיתה מסיכוייו של הנתבע לזכייה בתיק ואף עשויה להביא למתן פסק דין על פי כתב התביעה לבדו.
יצוין שבמקרים מסוימים רשאי הנתבע להגיש יחד עם כתב ההגנה תביעה שכנגד כנגד התובע.
במובנו הכללי – כתב הגנה הוא הצגת עמדה מסוימת הקיימת בקהילה נבדלת (מיעוט, לרוב) והצדקתה כדרך ויכוח עם דעה סותרת הנפוצה בציבור הכללי.
לדוגמה, ספרו של אלן דרשוביץ, המציג את עניינה של ישראל כנגד טענות הרווחות בציבור האמריקאי ככתב הגנה.
דוגמה נוספת, קובץ טיעוני הנגד, שהעלה אליהו מונטאלטו בוויכוח פדובה כנגד התזה הנוצרית המקובלת בפירוש לספר ישעיהו פרק נ"ג הוצג ככתב הגנה.
בניגוד לכתב ההגנה המשפטי שהוא תכליתי, מדויק ושקול לכתב התביעה, כתב ההגנה הפולמוסי הוא כללי, חסר כתובת מוגדרת ולרוב בעל השפעה מועטה (משכנע אך את המשוכנעים שבקהילה.)
כתב אזרחי, כתב קירילי רוסי, או גראז'דנקה הוא סוג של אלפבית קירילי שהוכנס לשימוש ברוסיה על ידי פיוטר הגדול לשימוש בכל הפרסומים שאינם לפולחן דתי: פרסומים רשמיים, כתבי-עת צבאיים, טכניים, מדעיים, חינוכיים וסיפורת.
באלפבית זה בוטלו מספר אותיות כמו גם אותיות מחוברות וליגטורות.
נעשה פישוט משמעותי בצורתן של חלק מהאותיות ובאחרות פישוט בגופן.
הוכנסו לשימוש אותיות גדולות וסימני פיסוק.
האות Э הוכנסה לשימוש וספרות ערביות החליפו את השימוש באותיות כערכים מספריים.
גורם מדרבן ליצירת כתב זה היה הערך שנתנה השכבה המשכילה הרוסית לאלפבית הלטיני בסוף המאה ה-17. הכתב האזרחי היה פשרה בין התומכים במסורת לשואפים לקבלה משמעותית יותר של תרבות המערב.
אותיות מן האלפבית החדש כבר היו מוכרות בחלקן בכתובות שונות וכך גם האותיות הגדולות שנלקחו ברובן מן היוונית, אך השימוש בכל אלה היה מועט וחסר תקן מסודר.
הרפורמה שיזם פיוטר בוצעה בין השנים 1708 ל-1710 ונועדה לקרב את עיצוב הספרים וכתבי העת הרוסים לנהוג באותה תקופה במערב.
בעיצוב הכתב הייתה השפעה לכתב האנטיקווה (Antiqua) של אותיות לטיניות.
עד אותו זמן רווח השימוש באלפבית הגלגוליטי ובכתב הנהוג בסלאבית כנסייתית עתיקה ואלה היו שונים עד מאוד מעיצוב זה.
בינואר 1707 השרטט והמאייר קוּלֶנְבאך עיצב את הגופנים בשלושה גדלים, ייתכן שעל-פי סקיצות של הצאר עצמו.
הגופנים הוזמנו במקביל באמסטרדם בבית הדפוס של אומן ביילורוסי בשם איליה קופיֶיביץ' ובמוסקבה בחצר בית הדפוס של מוסקבה.
באמסטרדם נרכשו מכונות דפוס ונשכרו בעלי מקצוע שהגיעו לרוסיה בסוף שנת 1707 כדי להכשיר עובדים מקומיים.
בשל כך קרוי הכתב גם "אלפבית אמסטרדם".
ב-1 בינואר 1708 חתם פיוטר על צו להדפיס ספר גאומטריה ברוסית וספרים אזרחיים נוספים באלפבית החדש.
הספר הראשון היה ספר לימוד בשום "גאומטריה מדידה סלבית" (Геометриа славенски землемерие) שפורסם במרץ 1708. הכתב הפך לנפוץ במחצית המאה ה-18 ואז פותחה גם גרסת הכתיב שלו.
עד אז היה הכתיב בגרסת 'קצרנות' (סקורָפִּיס - Ско́ропись) של כתב עגול ישן (פָּלוּאוּסטב - Полуустав).
במרוצת המאות ה-18 וה-19 התפתח השימוש באלפבית הקירילי בשפות נוספות (סרבית, בולגרית, רומנית) לפי מודל הכתב האזרחי הרוסי עם השינויים הנחוצים.
הכתב האזרחי שונה שוב לאחר המהפכה הרוסית של 1917.
הכתב הדרום-הערבי העתיק, או בשמו המקומי מוּסְנַד (בכתב המקורי 𐩣𐩯𐩬𐩵, בתעתיק שמי ms3nd, בערבית מודרנית מֻסְנַד), השתלשל מהכתב הפרוטו-סינאי בערך במאה ה-9 לפני הספירה.
הוא שימש לכתיבה של שפות דרום-ערב העתיקות – שבאית, קתבאנית, חצ'רמותית, מעינית (והניב שלה, חסאית) – ושל השפה האתיופית געז באזור דעמת.
הכתובות המוקדמות ביותר בכתב זה מתוארכות למאה ה-9 לפני הספירה באזור צפון הים האדום, לאורך חוף אריתריאה.
כיוון ששבאית היא השפה הנפוצה ביותר בממצאים, הוא לעיתים קרוי גם "האלפבית השבאי".
כמו רוב הכתבים במרחב השֵמי, זהו כתב עיצורי (אבג'ד), כלומר האותיות משקפות עיצורים בלבד.
להבדיל מהניקוד בכתב העברי והתשכיל בכתב הערבי, בכתב הדרום-ערבי אין מערכת דיאקריטית לסימון התנועות, אלא הן מסומנות באמצעות אמות קריאה (כמו אותיות אהו"י בעברית).
הכתב התפתח לצורתו הסופית סביב שנת 800 לפני הספירה, והשימוש בו נמשך עד המאה ה-6 לספירה, כולל כתובות בשפות צפון-ערב העתיקות בגרסאות שונות, כאשר הן נדחקו בידי האלפבית הערבי, עם התפשטות האסלאם.
השפה נכתבה בידי חלק מהשבטים בתימן העתיקה, כולל חמיר, חאשד (حاشد), צרוואח (صرواح), חמלאן (حملان), ע'ימאן (غيمان) ורדמאן (ردمان).
בעוד שדוברי געז, אמהרית ושפות צפון-ערב העתיקות השתמשו באותו כתב כמו שפות דרום-ערב העתיקות, בתחילה התפתו להסיק מכך שכל השפות האלה משתייכות לאותו ענף במשפחה השמית, אך למעשה געז ואמהרית משתייכות לענף האתיו-שמי, ואילו שפות צפון-ערב משתייכות לענף השמי המרכזי.
באתיופיה ובאריתריאה הוא השתלשל מאוחר יותר לכתב געז, התפתחות שנמשכה מאות שנים וכללה הוספת סימונים לתנועות על גבי האותיות העיצוריות, לכדי יצירת כתב הברתי, וכן הוספת אותיות לצלילים שקיימים בשפות האתיופיות ולא בשפות דרום-ערב.
כתב געז קיבע את כיוון הכתיבה משמאל לימין, ומשמש עד היום לכתיבת שפות אתיו-שמיות (אמהרית, תיגרינית ותיגרה) וכן לשפות כושיות ולנילו-סהריות.
כיוון הכתיבה: הכתב הדרום-ערבי בדרך כלל נכתב מימין לשמאל.
בניגוד לרוב כתבי השפות השמיות (מלבד געז), מוסנד ניתן לכתיבה גם משמאל לימין, ואז התווים מתהפכים בכתב ראי .
בנוסף, לעיתים הוא נכתב בצורת חריש השור, כלומר מימין לשמאל ומשמאל לימין לסירוגין בכל שורה.
ריווּח: הפרדה בין המילים מתבצעת באמצעות קו אנכי " | ".
חיבור: האותיות אינן מתחברות זו לזו, בניגוד לכתב הערבי.
ניקוד: הוא אינו משתמש בסימנים דיאקריטיים, בשונה מהכתב העברי המנוקד ומהכתב הערבי המודרני.
מספרים נכתבים באמצעות שישה סימני סְפָרוֹת:
הסימן המייצג את המספר "50" נוצר ככל הנראה על ידי הסרת המשולש התחתון מהסימן עבור 100. הסימן המייצג את המספר "1" משמש בנוסף גם כסימן הפרדה בין מילים.
יתר ארבעת הסימנים משמשים במקביל כאותיות וכמספרים, כך שכל אחד מהם הוא האות הראשונה בשמו של כל מספר: – ח' עבור "5" (חמש), ע' עבור "10" (עשר), מ' עבור "100" (מאה), א' עבור "1000" (אלף), וזאת בדומה לשיטה הסְפָרוֹת היווניות והרומיות.
כאשר מספר מופיע בתוך טקסט, משתמשים בסימן נוסף, מיוחד – 𐩿 – להפרדת הספרות מהטקסט שמסביבן, כמו סוגריים סביב המספר, לדוגמה הרצף 𐩿𐩭𐩽𐩽𐩿 מתועתק כך: " [ 115 ] ", ומייצג את המספר 7.
שבעת סימנים מיוחדים אלה משמשים כמערכת המתווספת מעבר לאלפבית, הדומה למערכת המספרים היוונית והרומית לייצוג כל מספר (לא כולל אפס).
הספרות מתחברות בפעולת חיבור, כמו בגימטריה, לדוגמה:
אלף ומעלה: מספרים גדולים יותר נכתבים בשתי דרכים שונות.
בערכים גדולים יותר, משתמשים שוב בספרות של עשר, חמישים ומאה, גם עבור 10,000 (עשרת אלפים), 50,000 (חמישים אלף) ו-100,000 (מאה אלף), בהתאמה, משום שהם שוב מיוצגים באותיות הראשונות של שמות המספר.
אולי בגלל עמימות זו, לפחות בכתובות המונומנטליות, לצד הספרות תמיד נכתבים המספרים גם במילים.
כתב "זַבּוּר", הידוע גם בשם "האותיות הקטנות של הכתב הדרום-ערבי", הוא צורה מחוברת (קורסיבית), ששימשה את אנשי ממלכת סבא, בנוסף לאותיות הרישיות הלא-מחוברות ("הכתב המונומנטלי") המכוּנות מוּסְנַד – בדרום-ערבית עתיקה: 𐩣𐩯𐩬𐩵, מתועתק ms3nd.
זבור היה מערכת כתב בתימן העתיקה בשימוש במקביל למוסנד.
מוסנד שימש לתיעוד אירועים היסטוריים, ואילו זבור שימש לכתבי דת או לתיעוד עסקאות יומיות בקרב תימנים קדומים.
כתובות המשתמשות בכתיב זבור מופיעות בפלימפססטים (מסמכים שנמחקו והושמשו מחדש) הכתובים על פפירוס או על גבעולים של כפות תמרים.
הכתב הדרום-ערבי הוּסף לגרסה גרסה 5.2 של תקן יוניקוד באוקטובר 2009. הטווח (בלוק) ביוניקוד שנקרא Old South Arabian הוא U+10A60-U+10A7F.
שימו לב כי "U+10A7D OLD SOUTH ARABIAN NUMBER ONE (𐩽)" מייצג הן את הספרה "1" והן את הסימן מפריד המילים.
כתב דרום-ערבי עתיק ביוניקוד (החל מגרסה 13.0)
תמונות מהמוזיאון הלאומי של תימן:
תמונות מהמוזיאון הצבאי של תימן:
כתב גבל (ידוע גם בשמות כתב ההברות של גבל, כתב פסאודו-הירוגליפי, כתב פרוטו-גבלי, פרוטו גבלית או גבלית), הוא שיטת כתב בלתי מפוענחת המוכרת מעשר כתובות שנמצאו בגבל (עיר חוף פיניקית מרכזית).
הכתובות נוצרו על ידי חריתה על גבי לוחות ברונזה ומריות (כפות שטוחות), ועל ידי חקיקה באבן.
הן התגלו בחפירות שערך מוריס דונאן בין השנים 1928 ו-1932, ופורסמו בשנת 1945 במונוגרפיה שלו Byblia Grammata.
הכתובות מתוארכות על פי המקובל לאלף השני לפנה"ס, ככל הנראה בין המאות ה-18 וה-15 לפנה"ס.
דוגמאות לכתב נמצאו גם במצרים, באיטליה ובמגידו (גרביני, קולס).
כתב גבל נכתב בדרך כלל מימין לשמאל; לרוב בלי סימן מפריד בין מילים.
עשר הכתובות שנמצאו נקראות a עד j לפי סדר גילוין, והן:
שני הלוחות כתובים משני הצדדים.
התווים נחקקו באמצעות איזמל ולא על ידי שריטה.
מריות אלה הן בעלות צורה משולשת פחות או יותר, ולהן ידית בצורת גבעול הממשיך את הזווית החדה של המשולש.
אורכן כ-5 עד 9 סנטימטר ועוביין 1 מ"מ.
לא ידוע למה שימשו, אבל דונאן סבור שהן היו "תגים" שהוצמדו לחפצים שונים, כגון מנחות.
כל המריות כתובות משני צידיהן, למעט מרית e הכתובה בצד אחד בלבד.
הטקסט בצד האחורי של מרית f הוא היחיד שכתוב משמאל לימין.
במריות b ו-i נעשה שימוש במשיכות אנכיות קצרות כמפריד בין מילים.
התווים חקוקים באופן מחושב וערוכים על קווי בסיס ברורים ("סגנון מונומנטלי").
דונאן הציע שהשברים h ו-j היו שייכים במקור לאותו המונומנט; ההרכב הכימי של אבן הגיר של שניהם נראה זהה.
הטקסט על שבר g נכתב מלמעלה למטה בחמש עמודות.
בבלוק j יש משיכות אנכיות, כנראה לציון הפרדה בין מילים.
תווים בודדים מכתב ההברות של גבל נמצאו גם על גבי חפצים אחרים, כגון גרזנים וחרסים.
בנוסף, נמצאה מרית אשר בצידה הקדמי כתובת בפיניקית ובצידה האחורי שרידים של כתובת פרוטו-גבלית ובה ניתן לזהות כשישה תווים בפרוטו-גבלית.
הכתובת הפיניקית על כף זו מתוארכת למאה העשירית לפני הספירה, מה שמאפשר אולי לשער שפסאודו הירוגליפים המשיכו להיות בשימוש במשך זמן רב מכפי שנהוג לחשוב.
בנוסף, נמצא בגבל חלק מכתובת מונומנטלית החקוקה באבן בכתב שנראה כשלב ביניים בין הפסאודו-הירוגליפים לבין הכתב הפיניקי המאוחר יותר.
אפשר לראות בו 21 תווים, רובם משותפים לכתב הפסאודו-הירוגליפי ולכתב הפיניקי, והשאר הם או פסאודו-הירוגליפים או תווים פיניקיים.
כל תא בטבלה לעיל מראה סימן כתב (שמאל למעלה), קוד דונאן (שמאל למטה), שכיחות (ימין למטה) וציון האם הוא מופיע בלוחות (T), במריות (S) או במונומנטים (M) (ימין למעלה).
ייתכן שבתאים שונים מופיעים וריאנטים של אותו סימן כתב; למשל התווים H6, G17 ו-E12 בשורה העליונה הם כנראה אותו סימן.
מספר התווים הכולל בעשר הכתובות הפסאודו-הירוגליפיות הוא 1046, ומספר הסימנים הייחודיים על פי הספירה של דונאן הוא 114. גרביני ציין שמספר זה כנראה גדול מדי, משתי סיבות.
ראשית, הרשימה כוללת תווים משובשים שעבורם אי אפשר לקבוע אם מדובר בסימן חדש.
שנית, לא קיימת אחידות בכתיבת הסימנים, למשל יש הבדל בין הסגנון ה"מונומנטלי" של האסטלות לבין הסגנון ה"ליניארי" של המריות והלוחות.
אם לוקחים בחשבון את המגוון הזה, מספר הסימנים הייחודיים יכול לקטון בחצי.
גרביני מעריך את מספר הסימנים ב-90. מספר זה מורה שמדובר בכתב הברות, שבו כל תו נהגה כהברה – לרוב צירוף של עיצור ותנועה.
אפשר להבחין שחלק מסימני הכתב, למשל , הם עיבוד של הירוגליפים מצריים, אבל יש הרבה אחרים שאינם מזכירים הירוגליפים.
לפי הוך (1990), נראה שהרבה מהסימנים נגזרו מהכתב ההיראטי של הממלכה הקדומה, ולא ישירות מסימני ההירוגליפים.
ידוע שכבר משנת 2600 לפני הספירה הייתה השפעה חזקה של מצרים על גבל: גבל הייתה נמל היצוא העיקרי לעצי ארז למצרים, ועקב כך הייתה בגבל קהילת סוחרים מצרית גדולה.
לפיכך ייתכן שכתב ההברות פותח על ידי מישהו בגבל שהכיר את ההירוגליפים המצריים והשתמש בהם כהשראה לחיבור של כתב הברות חדש שהתאים יותר לשפה הנוהגת בגבל – כפי שבאוגרית הסמוכה, כמה מאות שנים מאוחר יותר, חובר אלפבית בכתב יתדות שהיה קל יותר לשימוש מכתב היתדות האכדי.
לפי בריאן קולס (2014), יש בכתב ההברות 18-22 סימנים המקבילים לאותיות הכתב הפיניקי המאוחר יותר: .
אם זה נכון, המשמעות היא שהכתב הפיניקי התגלגל באיזשהו אופן מכתב ההברות.
קולס מאמין שהפרוטו-כתב התפתח כפישוט של כתב ההברות, תוך מעבר מהברות לעיצורים, בדומה למעבר שעשה הכתב המצרי (שבדרך כלל לא כולל תנועות).
כך, לפי סברתו, הכתובות הן שלב ביניים חשוב בין כתב ההירוגליפים המצריים לבין האלפבית השמי המאוחר יותר, שהתפתח מהכתב הפרוטו כנעני.
הקורפוס של הכתובות שנמצאו נחשב בדרך כלל קטן מכדי לאפשר פיענוח שיטתי שלו על בסיס ניתוח פנימי של הטקסטים.
עם זאת, כבר בשנת 1946, שנה אחת לאחר שדונאן פרסם את הכתובות, טען אדואר דהורמה, מזרחן בעל שם וקריפטואנליסט מפריז, שהצליח לפענח אותן.
הוא שם לב שעל גבי אחת מהכתובות שעל לוחות הברונזה הייתה כתובת קצרה במיוחד שהסתיימה בשבעה סימנים כמעט זהים של שברונים, דומים מאוד למספר "111111".
הוא הניח שזהו מספר (כנראה המספר שבע, אף שדהורמה חשב שמדובר ב-4×10+3=43, משום שארבעה סימנים היו גדולים במקצת משלושת האחרים), ושיער שצידה האחורי של הכתובת היה התאריך שבו נכתבה.
המילה שמיד לפני שבעה סימני ה"1" מורכבת מארבעה סימנים שונים: .
הראשון ביניהם (הימני) - ניזוק אבל ניתן לזיהוי, והסימן השמאלי ביותר, דומים לאותיות 'ב' ו'ת' בהתאמה באלפבית הפיניקי המאוחר יותר.
דהורמה פירש את המילה כולה ('ב'...'ת') כמילה הפיניקית 'בשנת', ומכאן קיבל פיענוח של שני הסימנים האמצעיים.
לאחר מכן החליף סימנים אלה בהמשך הכתובות וחיפש חלקים של מילים פיניקיות נוספות.
בסוף התהליך הוא הציע תעתיקים ל-75 סימנים.
הארווי סובלמן לא ניסה למצוא ערכים פונטיים לסימנים השונים אלא לקבוע את הגבולות בין המילים ולמצוא תבניות תחביריות בעזרת שיטות בלשניות.
על פי דניאלס, יש לקחת בחשבון את התוצאות של סובלמן בכל עבודה עתידית על הטקסטים הללו.
מלאכי מרטין קרא את גוף התווים כאלפבית וסיווג את הסימנים ל-27 "מחלקות".
הוא פרסם רק את החלק הראשון מהפיענוח שלו, בשני כרכים, ולא פרסם חלקים נוספים.
בשנת 1985 התפרסם ניסיון תרגום חדש על ידי ג'ורג' א.
מנדנהול הניח שהרבה מהסימנים המופיעים באלפבית הפיניקי המאוחר יותר הם בעלי אותו ערך פונטי.
למשל הוא מפרש את הסימן שבפיניקית יש לו ערך g ('ג') כהברה 'ga'.
הסימן שדומה להירוגליף המצרי שפירושו "מלך מצרים העליונה" מתפרש על ידיו כ"mulku" (כמו המילה השמית מלך), ומכאן הסימן מתפרש אצלו כ-mu.
הדוגמה האחרונה ממחישה שמנדנהול עשה שימוש מאסיבי בעיקרון האקרופוני, שבו מניחים שהערך הפונטי של סימן הברה הוא הצליל של האות השמית של העצם המתואר על ידי הסימן.
מנדנהול הניח שהשפה היא שמית עתיקה מאוד ("שפת חוף עתיקה"), מלפני הפיצול בין השמית הצפונית (שפת האב של הפיניקית והעברית) לבין השמית הדרומית (שפת האב של הדרום ערבית קדומה).
הוא תיארך את הטקסטים מוקדם מהמקובל ל-2400 לפני הספירה.
כפי שצוין לעיל, ג'יימס הוך (1990) רואה את מקור הסימנים בתווים של הממלכה הקדומה במצרים (2200-2700 בקירוב לפני הספירה), כך שעל פי זה כתב הברות שמי מערבי זה הומצא באותה התקופה.
Further: with Miku is the pledge." (מרית מסמך F, הכולל שלושה סימני עדות).
הטקסט עם שבעה סימני '1', שהוזכר לעיל (לוח ברונזה C) מתפרש על ידי מנדנהול ככתובה (מסמך נישואין), ובו הסימנים הם "חתימות" של שבעה עדים.
עבור מנדנהול, מסמך D (הארוך ביותר) הוא ברית בין מלך לבין הנתינים שלו.
את הפיענוח שלו אין לשפוט על בסיס תרגום הסימנים, אלא על בסיס הסבירות של הטקסטים שהוא חושף, וכן על פי השאלה האם טבלת הסימנים והצלילים שלו נותנת תוצאות סבירות בכתובות אחרות שלא נכללו בתהליך הפיענוח שלו.
בריאן קולס (1992, 1998) תומך בפיענוח של מנדנהול, וטוען שחותם מגידו מאשר אותו, ויש לקרוא אותו (לפי הזיהוי של מנדנהול): "חתום, סימן מגידו".
זוהי רק אינדיקציה אחת שהשימוש בכתיב הזה לא היה מוגבל רק לגבל.
כתובות המשתמשות בכתב הברות שמי מערבי זה נמצאו גם במצרים.
יאן בסט, היסטוריון הולנדי ופרה-היסטוריון, מאמין שהוא פענח בהצלחה את כתב ההברות של גבל לאחר 40 שנות מחקר.
אך הביקורות על ספרו משנת 2010 Het Byblosschrift ontcijferd (כתב גבל מפוענח) היו מעורבות.
בסט הציע שלכתב קווי א' מכרתים היו מספר מאפיינים שמיים, כפי שהציע לפניו כורש גורדון.
אבל רעיון זה נתקל בהתנגדות של כמה חוקרים המתמחים ביוון הקדומה.
חוקרים אלה סבורים שכרתים קשורה למקורות התרבות ההלנית.
כתב ברייל עברי הוא אלפבית הברייל בעברית.
קוד הברייל העברי נמצא בשימוש נרחב.
הוא נכתב בשנות ה-30 והושלם ב-1944. הוא מבוסס על נורמות בינלאומיות , עם אותיות נוספות שנוצרו כדי להתאים את ההבדלים בין ברייל אנגלי לאלפבית העברי.
בניגוד לעברית, אך בהתאם לאלפבית ברייל אחרים, ברייל עברי נקרא משמאל לימין במקום מימין לשמאל, ובניגוד לברייל באנגלית, כתיבתו היא אבג'ד, כאשר כל האותיות מייצגות עיצורים.
לפני שנות ה-30 היו כמה וריאציות של ברייל עברי, אך לא מערכת אוניברסלית.
בשנת 1930, מכון הברייל היהודי של אמריקה , בהנחיית מועצת בית הכנסת של אמריקה , כינס ועדה בינלאומית במטרה לייצר ברייל עברי מאוחד שישמש עוורים יהודיים ברחבי העולם.
חברי הוועדה כללו את יצחק מלץ, ד"ר מקס גפנר, ליאופולד דובוב והרב הארי ברוויס.
הרב ברוויס, שאיבד את ראייתו באמצע שנות ה-20 לחייו, ופיתח מערכת ברייל עברית לשימושו האישי כסטודנט, מונה ליושב ראש הוועדה.
ליאופולד דובוב מונה למזכיר הוועדה.
בשנת 1933, הוועדה אישרה את אימוץ קוד הברייל העברי הבינלאומי.
בין האתגרים הגדולים יותר איתם התמודדה הוועדה הייתה התאמה של נקודות התנועה העברית.
בשנת 1936 יצא לאור ספר הברייל העברי הראשון בחסות ספריית הקונגרס: כרך של קטעים מהתלמוד וממקורות נוספים.
הקוד עבר שכלולים נוספים עד להשלמתו ב-1944.
מכיוון שמקורו של הברייל עברי הוא הברייל אנגלי, אין התאמה בין אותיות דפוס עבריות לברייל.
לארבעה עיצורים עם דגש בדפוס יש אותיות נפרדות בברייל, אך לשלושה אחרים יש קידומת : בברייל.
המיקומים השונים של הנקודה על האות המודפסת תואמים גם לשתי אותיות שונות בברייל.
כתאיב סייד א-שוהדא ) היא מיליציה שיעית עיראקית שהוקמה ב-2013. מטרותיה המוצהרות הן להגן על מקדשים (שיעים) על פני הגלובוס, לשמור על אחדות עיראק ולשים קץ לסכסוך העדתי בעיראק.
הארגון משמש כמיליציה פרו-איראנית, והיא אחת המיליציות שהקימו את אל-חשד א-שעבי ב-2014. לקבוצה יש קשרים הדוקים עם ארגון בדר ומשמרות המהפכה האסלאמית.
המיליציה פעילה גם בסוריה, שם עיקר פעילותה היא הגנה על מסגד א-סיידה זיינב בפרברים הדרומיים של דמשק.
היא תמכה צבאית בממשל אסד במלחמת האזרחים בסוריה, והשתתפה בקרב א-שייח' מסכין בדצמבר 2014 בסוריה לצד הצבא הסורי.
כיום היא מהווה חלק של ההתנגדות האסלאמית בעיראק.
כתב האינדוס, הידוע גם ככתב ההאראפי וכתב עמק האינדוס, הוא אוסף של סימנים שנוצרו על ידי תרבות עמק האינדוס בין השנים 3500-1300 לפנה"ס.
רוב הכתובות המכילות סימנים אלו קצרות ביותר, ולכן קשה לשפוט אם הן היוו מערכת כתב ששימשה לתיעוד השפה ההאראפית.
למרות ניסיונות רבים, הכתב טרם פוענח.
לא ידוע על כתובת דו-לשונית שתסייע בפענוח הכתב.
הפרסום הראשון של חותם עם סימנים האראפיים מתוארך לשנת 1875 בציור של אלכסנדר קנינגהם.
עד שנת 1992 התגלו כ-4,000 חפצים עם סימני כתב חקוקים עליהם, חלקם נמצאו במסופטומיה, מרחק רב מעמק האינדוס, בשל המגע בין שתי התרבויות.
עד שנת 1977 התגלו לפחות 2,906 חפצים חקוקים עם כתובות קריאות, ועד שנת 1992 נמצאו בסך הכל כ-4,000 חפצים חקוקים.
סימני כתב האינדוס נמצאו בעיקר על טביעות חותם, כלי חרס, לוחות ברונזה ונחושת, כלים וכלי נשק.
חותמות וטביעות חותם היו בדרך כלל קטנים בגודלם, כאשר רובם היו באורך של 2–3 סנטימטרים בלבד מכל צד.
לא נמצאו דוגמאות קיימות לכתב האינדוס על חומרים אורגניים מתכלים כמו פפירוס, נייר, בדים, עלים, או עץ.
דוגמאות מוקדמות לכתב האינדוס נמצאו על כתובות כלי חרס ורשמי חרס של חותמות האראפיות חקוקות המתוארכות לסביבות 2800–2600 לפנה"ס בתקופה ההאראפית המוקדמת ומופיעות לצד חפצים מנהליים כגון חותמות ומשקולות סטנדרטיות בשלב קוט דיג'י בתקופה זו.
עם זאת, בחפירות בהאראפה נמצאו כמה סמלים מסימני קדר וכתובות גרפיטי השייכים לשלב ראווי הקדום יותר בין השנים 3500–2800 לפנה"ס בקירוב.
בתקופה ההאראפית האמצעית, בין השנים 2600–1900 לפנה"ס בקירוב, נמצאו בדרך כלל מחרוזות של סימני אינדוס על חותמות שטוחות ומלבניות, וכן כתובות או חקוקות על שלל חפצים אחרים, כולל כלי חרס, כלים, לוחות וקישוטים.
השלטים נכתבו במגוון שיטות כולל גילוף, סיתות, הבלטה וצביעה על חומרים מגוונים כגון טרקוטה, אבן חול, אבן סבון, עצם, צדף, נחושת, כסף וזהב.
נכון לשנת 1977 איראוותאם מהדבאן ציין כי כ-90% מחותמות כתב האינדוס והחפצים החקוקים שהתגלו עד כה נמצאו באתרים בפקיסטן לאורך נהר האינדוס ויובליו, כגון מוהנג'ו-דרו והאראפה, בעוד שאתרים אחרים הממוקמים במקומות אחרים מהווים את 10% הנותרים.
לעיתים קרובות, בעלי חיים כגון שוורים, תאואי מים, פילים, קרנפים ו"החד קרן" המיתולוגי ליוו את הטקסט על חותמות, אולי כדי לעזור לאו שאינם יודעי קרוא וכתוב לזהות את מקורה של חותמת מסוימת.
התקופה ההאראפית המאוחרת, בין השנים 1900–1300 לפנה"ס בקירוב, באה בעקבות התקופה ההאראפית האמצעית והעירונית יותר, והייתה תקופה של קיטוע ולוקליזציה שקדמה לתקופת הברזל המוקדמת בתת-היבשת ההודית.
כתובות נמצאו באתרים הקשורים לשלבים המקומיים של תקופה זו.