tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיריה מתעדים את אימת הגזענות, המיננות, מכבדים את הקורבנות שהיו אמורים להישכח.
מחויבותה למלחמה באי-צדק, מאבקה לגדל את ילדיה והתעקשותה לתקשורת הוגנת בין גברים ונשים שהחשיבה כאחיה ואחיותיה עולים מתוך דחף פנימי ותשוקה.
בכל יצירותיה יש חיבור בין דם, תשוקה ואמונה.
שיריה הראשונים נכתבו כשלמדה בתיכון מתוך תחושת צורך להיאחז ברגשותיה ולשחררם באופן כלשהו.
הכרך הראשון של שיריה "The First Cities", יצא לאור ב-1968.
הכרך השני, "Cables to Rage", נכתב ברובו כשעבדה בקולג' טונגלו במיסיסיפי, יצא לאור ב-1970 ועוסק באהבה, בגידה, לידה והקושי בגידול ילדים.
בשירה "מרתה" היא מתוודה על אהבתה לאישה.
ספרה השלישי, "From a Land Where Other People Live", שהתפרסם ב-1973, מצביע על צמיחתה האישית והפואטית אשר באה לידי ביטוי בהרחבת תפיסותיה וכעסה לגבי אי צדק עולמי ודיכוי.
הספר היה מועמד לפרס לאומי לשירה.
ספרה הרדיקלי מ-1976, "New York Head Shop and Museum", עסק בנושאים פוליטיים וחברתיים.
היא מציגה בו את הניוון האורבאני, ההזנחה והעוני.
היא האמינה בפעילות פוליטית ליצירת שינוי.
ספרה, "Coal", מ-1976 הגיע לקהל קוראים רחב יותר, דרכו החלו קשריה עם אדריאן ריץ' שהציגה אותה בפני קהלים של נשים לבנות.
בשמו של הספר (פחם) היא מהללת את השחורות שלה (blackness), היא מודעת וכואבת את היחס לשחורות.
היא עוסקת באי הצדק החברתי והאלימות כלפי נשים ומפצירה לשיתוף פעולה ואחיות בין נשים.
ספרה השביעי "The Black Unicorn" שהתפרסם ב-1978, נחשב ליצירת המופת המורכבת והמבריקה בקריירה הספרותית הפוריה של לורד כמשוררת.
היא פורשת היסטוריה ארוכה של גלות שחורה לביסוס המיתולוגי של נושאיה: נשים, גאווה גזעית, אמהות, רוחניות, לסביות ונושאים פוליטיים.
בעניין זה, ראוי להזכיר את תרגום השיר האפינומי, השיר שהעניק לקובץ "החד-קרן השחור" את שמו, בידי המשורר והמתרגם ערן צלגוב.
השיר נכלל באנתולוגיה "כּוּשִׁילָאִמָּאשֶׁלָּהֶם - אסופה זמנית לשירה שחורה", שראה אור בשנת 2012 בהוצאת רעב - ספרים הבאר-שבעית.
השיר אף חזר ונדפס גיליון 104 של כתב-העת הליקון שעניינו "למען החיים הנטבחים בכל רגע נתון" ואולי מעיד יותר מהכל על היכולת של השירה של לורד להיות גמישה דיה ולהירתם למאבקים שונים.
לורד עוסקת בספריה ביעדיה הפוליטיים לזכויות לקהילה ההומולסבית ופמיניזם.
בריאיון עם אדריאן ריץ' תיארה לורד את כתיבת הפרוזה כמסתורית, כמקום שקשה לה לבטא בו רגשות עמוקים בצורה ליניארית, בפסקאות ברורות.
ספרה Sister Outsider: Essays And Speeches שיצא לאור ב-1984 הוא קובץ של 15 מאמרים ונאומים שעוסקים במיננות, גזענות, נשים שחורות, לסביות, ארוטיקה ואמהות.
אחד המאמרים שפורסמו בקובץ זה הוא נאומה "כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון" אשר תורגם לעברית.
"כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון"
ב- 1979 השתתפה לורד בכנס המין השני של אוניברסיטת ניו יורק, בפנל שנקרא "האישי והפוליטי".
בדבריה בפנל היא ביקרה את הפמיניזם הלבן שלטענתה לא פרק את העליונות הלבנה.
בכנס השתתפו שתי נשים שחורות בלבד.
המשפט כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון, הפך למטבע לשון פמיניסטית על אסטרטגיות הפעולה הפמיניסטיות הרצויות ויצירת תודעה פמיניסטית מתנגדת.
לורד יצאה נגד שיתוף הפעולה עם הממסד האקדמי עקב המחיר הכרוך בקבלה של הכללים המדירים של הממסד.
עצם הפעילות מתוך הממסד משמעותה שימוש בכלי העבודה של האדון.
היא שאלה מה משמעות השימוש בכלי הפטריארכיה הגזענית לבחינת פירותיה של אותה פטריארכיה.
במרכז טענתה עומדת ההנחה כי ניסיון חיים ומרכיבי זהות מעצבים את יחסה של כל אישה כלפי הממסדים השונים ויכולתה להרוויח מההתמסדות.
המיקום השונה של האישה מרכזי להבנת יחסה כלפי ביתו של האדון וכלי העבודה שלו.
היא נאמה כפמיניסטית, לסבית, שחורה גם בשם נשות העולם השלישי.
היא טענה נגד היעדר התחשבות בשונות על רקע גזע, מיניות, מעמד וגיל בתוך הדיון הפמיניסטי.
היא התייחסה לחלל המשמעותי שנוצר עקב היעדר המקום לשונות, ואף דיברה בעד השונויות ההדדיות ויכולתם להפוך לכוח מכריע שיביא לשינוי אמיתי, לפירוק ביתו של האדון.
היא ביקרה את הפמיניסטיות האמריקאיות הלבנות מהמעמד הבינוני שביתו של האדון הוא מקור תמיכתן ורואה בפמיניזם שלהן פמיניזם גזעני המדכא נשים עניות וכהות.
היא קוראת להפוך 'הפרד ומשול' ל'הגדירי והעצימי'.
דבריה פורסמו בספר של מאמרים ונאומים שלה בשנת 1984: Sister Outsider: Essays and Speeches
במאבק הפמיניסטי בישראל נעשה שימוש במשפט זה על ידי פמיניסטיות מזרחיות, פלסטיניות ולסביות בהתמודדותן עם גזענות אשכנזית ויהודית.
במאמר נוסף בספר זה, Age, Race, Class and Sex: Women Redefining Difference מתייחסת לורד למושג השונות – היא מתייחסת לגזענות, מיננות, גילנות, מעמד ואליטיזם.
לורד יוצאת נגד 3 הגישות הרווחות כלפי השונה: להתעלם ממנו, לחקות אותו, או להרוס אותו, שתוצאתם הפרדה ובלבול במקום להתייחס זה לזה כשווים, להכיר בשונות מתוך שוויון.
היא קוראת לנשים להגדיר מחדש את השונות, לפתח כלים לנצל את השונות כמקפצה לשינוי יצירתי בחיים, ולא לראות בה חריגות.
היא קוראת להשתמש בשונות להעשרת החזון והמאבקים המשותפים.
מדברת על צורך באיחוד כוחות לצמיחה אך לא ביצירת הומוגניות.
ברטוריקה שלה היא חושפת את ההיררכיות החבויות תחת המושגים "אחיות" (sisterhood) ו"אישה" ששותפים לדיכוי של נשים מודרות לסביות שחורות וקבוצות נוספות המוגדרות כ"אחר".
היא טוענת נגד הפמיניסטיות הלבנות המתעלמות מהבדלי הגזע, ההעדפה המינית, המעמד והגיל באצטלה של הומוגניות בחוויה תחת מושג האחיות, מושג שלדבריה לא קיים.
ב"יומני הסרטן" (The Cancer Journals), ספרה מ-1980, היא מתעדת את התמודדותה עם סרטן השד, עם כריתת השד ואת התמודדותה כאשה לסבית ושחורה מול הממסד הרפואי.
לורד נקטה גישה של פתיחות, של יציאה מהשתיקה, כתבה על עמידה מול המוות ללא פחד, על הכוח שבקבלת המוות כחלק מהחיים.
היא מגדירה את עצמה דרך הגוף, מתייחסת לשינויים בגוף ובנייה מחדש של עצמי שלם יותר אחרי הניתוח.
היא כותבת כלוחמת חברתית לגבי היחס לנושא סרטן השד, על עריצות השתיקה, שתיקה כפויה.
היא הופכת את השתיקה לשפה, מדברת על כריתת השד, על הפגיעה בגוף.
כותבת על הכאב, הפחד, התקווה, התמיכה הנשית.
ז'אן פארו רואה בספר זה של לורד כתיבה מחדש של הגוף ומגדירה כתיבה זו כ"אוטוגרפיה" (בין אוטוביוגרפיה לחשיבה פמיניסטית), כתיבה שקרובה לגוף והופכת לטקסט עוצמתי של סובייקטיביות פמיניסטית.
העצמי של לורד שמתגבש בתהליך כתיבת הטקסט, גם מוצג וגם נוצר בו.
ספרה Zami: A New Spelling of My Name הוא אוטוביוגרפיה בדיונית למחצה של סיפור חייה, שלורד מגדירה כ"ביומיתוגרפיה".
זו סוגה של סיפור הבנוי מאריגה של מיתוסים, היסטוריה וביוגרפיה המייצג את כל תפיסות העולם שלנו וכולל סוגות כתיבה רבות כולל שירה, ספרות בדיונית, ביוגרפיה, דרמה וכתיבה יוצרת, כתיבה מציפה שחוצה גבולות.משמעות השם זמי – שם מהקריביים לנשים שמתפקדות יחד כחברות ומאהבות.
לורד מסבירה שהנשים בחייה, אמה, חברותיה ומאהבותיה עיצבו אותה דרך השפה והשתיקה ואפשרו לה לשנות את שמה לזאמי.
השתיקה, ללא מילים והסירוב לשיים משחקים תפקיד חשוב בשיום העצמי האינטראקטיבי של לורד.
הסיפור מתחיל בזיכרונות ילדותה עם משפחתה בהארלם וממשיך בהתבגרותה, בתחילת דרכה כמשוררת וחייה כלסבית שחורה בשנות ה-50. היא כותבת בפירוט על מורשתה התרבותית מהקריביים.
באפילוג היא מתארת את המאבקים בחייה ודיעותייה לגבי החיים, מתארת איך המסע של חייה אפשר לה להגדיר לעצמה את ביתה, להגיע לשלמות עצמית.
ריבוי הזהויות שלה יצר קשיים בדרכה להגיע לביטחון בשונות שלה.
מבדידות בתחילה להשפעה הרבה של הנשים בחייה שהטביעו עליה את חותמן.
חשיבה וביקורת על משנתה הפמיניסטית
טיעוניה של לורד לגבי אסטרטגיות הפעולה הפמיניסטיות הרצויות ועל יצירתה של תודעה פמיניסטית מתנגדת עוררו תגובות חריפות.
לורד העלתה סוגיות של גזענות בתוך החשיבה של התנועה הפמיניסטית בקרב הפמיניסטיות הלבנות באקדמיה המחזקות את דיכוי הנשים השחורות.
האשמה זו גררה תגובות חריפות והאשמת נגד בפיצול שיגרום להחלשת התנועה הפמיניסטית.
חילוקי הדעות העצימו את אישיותה כ"אאוטסיידרית" במילייה של פמיניסטיות שחורות ובקרב לסביות, שחורות, פמיניסטיות ואקדמאיות.
בכנסים שאורגנו על ידי פמיניסטיות לבנות באקדמיה נשמע קולה הזועם, המאשים, המבודד של פמיניסטית שחורה, לסבית.
היא האשימה אותן בגזענות, בתלותן בפטריארכיה.
היא האשימה שבהכחשת השונות בקטגוריית הנשים נגרם דיכוי בדומה ליחסי אדון - עבד של גברים לבנים ובכך מנעו אפשרות לשינוי אמיתי.
האשמה זו זכתה לתגובת פמיניסטיות לבנות שראו בטיעוניה ניסיון לקבלת זכויות יתר לשחורות ולסביות עקב סבלן.
הפמיניסטיות הלבנות ראו בסבל של נשים מצב אוניברסלי, וראו בהאשמת הפמיניסטיות בגזענות גורם לפיצול.
טיעוניה לגבי שיתוף הפעולה של "כלי האדון" (הנשים הלבנות) אשר לא יפרקו את ביתו כפי שעלו בנאומה, עוררו תגובות לגבי הדרך שהיא מציעה.
עלתה טענה שצריך לבחון את מורכבות כלי העבודה, ביתו של האדון ואפשרויות הפירוק.
הוצגה חשיבה שמציעה לעסוק באופנים המורכבים ורבי הסתירות שבהם נוצרת תודעה, מתנסח השיח ומתקיימת פעילות פמיניסטית, ולא נכון לשלול אפשרויות ודרכים לפירוק הבית של האדון בכלי העבודה שלו.
טיעוניה חיזקו נשים מזרחיות, פלסטיניות ולסביות בישראל במאבקן הפמיניסטי מול הגזענות של פמיניסטיות אשכנזיות ויהודיות בארגוני נשים ובכנסים.
הן זכו להישג ב-1992 כאשר הוסכם על מדיניות לייצוג שווה לנשים אלה בכנסים, מדיניות ששינתה את פני הפמיניזם בשטח.
טיעוני לורד רלוונטיים עדיין ומחייבים התמודדות תאורטית ופוליטית מתמדת.
אודרי דה ווס הייתה מורה אנגלייה לבלט אשר לימדה בלונדון במשך כ-40 שנה, בעלת גישה חדשנית בתחום הוראת הבלט.
בהיותה כבת 15 החלה ללמד בלט בלונדון, עיר הולדתה.
החל משנת 1930 היא לימדה בסטודיו משלה.
היא הייתה תלמידתם של סרפימה אסטפייבה ולברנטי נוביקוב.
בתחילת המאה העשרים עבדה גם עם בלט רוס (Ballet Russ de Monte Carlo).
בתקופת מלחמת העולם השנייה נאלצה להפסיק ללמד והייתה לנהגת אמבולנס.
גישתה להוראת הבלט הייתה שונה מדרך ההוראה המקובלת באותה תקופה, והיא נחשבה למהפכנית.
הרעיון שהוביל אותה היה, שאין מי שאינו יכול לרקוד בלט.
כל דבר אפשרי, אך יש לצאת מנקודת המוצא של היכולות או המגבלות של התלמיד, וליישם את הטכניקה לפי המצב האישי של כל אדם.
לא היה לה עניין להביא את הרקדן להתאים עצמו לרעיונות שלה, אלא לחשוב מנקודת המבט שלו, כיצד יוכל ליישם את הבלט הקלאסי לטובתו ולהתקדמותו האישית.
כל תלמיד קיבל תיקונים אישיים ושונים באופיים, והערות לפי צרכיו המידיים.
ולאורך שנות הלימוד התחלפו הערותיה והתיקונים שהציעה, לאור התקדמותו של הרקדן.
אודרי דה ווס סלדה מהמונח "שיטה" (Method), וטענה שההוראה חייבת להיות תהליך מתמשך של השתנות והתפתחות, לפי צורך אינדיבידואלי של הרוקד.
היא דימתה את הגוף לתזמורת על חלקיה השונים, והווריאציות המופקות ממנו הן בעלות עוצמות שונות בשרירים ובאופן ההבעה.
היא שילבה במערכת ההוראה שלה גם שיעורי מחול מודרני, שיצרה ולימדה, כדי לגוון ולהעשיר את איכויות הרקדן/תלמיד.
דרכה המיוחדת של דה ווס אפשרה לתלמידים בעלי מוגבלויות פיזיות, להגיע לביצועים ברמה גבוהה של הטכניקה, מתוך כוח רצון עז ואמונה ביכולתם.
תלמידים שנפלטו מבתי-ספר ממוסדים לבלט, בשל היותם גבוהים מדי, שמנים מדי, או בלתי "מתאימים" במובנים אחרים, מצאו את דרכם אל דה ווס, שם הגיעו להישגים מרשימים ביותר.
השיעורים התבססו על בעיה מסוימת שיש צורך לעבוד עליה, בתוך הסדר הקבוע והמסורתי של תרגילי הבלט.
הייחוד של תרגילים שבנתה, יחד עם תיקונים והנחיות ביצוע ספציפיות לכל רקדן ורקדנית, העלו את היכולת וההבנה של תלמידיה לרמה גבוהה.
תלמידיה נקלטו בלהקות בעלות סגנונות שונים, וחלק כסולנים בלהקות ידועות כגון בריל גריי () מלהקת הסדלרס וויילס (Saddlers wales), דורין ויילס (), איבון קרטייה (), דייוויד ווהן (), מגי בלק () ועוד.
תלמידיה הישראלים היו דומי רייטר סופר, אמירה מרוז, דינה שמואלי חינקיס ודליה אלטמן.
אודרי מסטרה הייתה צוללת חופשית מקצוענית צרפתיה, שהגיעה לעומק 171 מטר בניסיון לשבור שיא בצלילה חופשית, אך מצאה את מותה באותה צלילה בגיל 28.
מסטרה נולדה בשנת 1974 בסן דני ליד פריז.
בעקבות בעיות בריאותיות שהגבילו את תנועתה ביבשה אך לא במים, היא החלה לשחות כבר בגיל שנתיים.
בגיל 13 היא הפכה לצוללנית מקצועית ובגיל 14 היא עברה למקסיקו עם משפחתה, שם היא החלה בלימודי ביולוגיה ימית באוניברסיטת לה פז.
את התזה שלה כתבה על צוללן מפורסם בשם פרנסיסקו "פיפין" פרראס , ובאחת הצלילות שלו באזור מגוריה הם נפגשו והתאהבו.
במהלך הצלילה האחרונה שלה בחוף ברפובליקה הדומיניקנית, היא הייתה אמורה לנסות לשבור את השיא בצלילה חופשית.
כתוצאה ממספר תקלות, הזמן שלקח לה להגיע לפני השטח ולטיפול רפואי לאחר מכן היה ארוך מידי, ומותה הוכרז זמן קצר לאחר הגעתה לבית החולים.
התקלות שכנראה היו הן חוסר אוויר בבלון שהיה אמור למשוך אותה לפני השטח, חוסר בצוללני בטיחות לאורך כל הדרך שנועדו למשוך אותה כלפי מעלה במקרה של תקלה, וחוסר הימצאות צוות רפואי על הספינה ובחוף הים.
גופתה של אודרי נשרפה ועפרה פוזר בים.
בשנת 2002 היא נכנסה להיכל התהילה של הצוללניות.
בשנת 2004 הוציא בעלה, פיפין, את הספר The Dive על סיפור חייה של אשתו, אודרי.
בשנת 2006 פורסם הספר "The Last Attempt" על ידי קארלוס סרה, שותף לשעבר של פיפין ושותף מארגן בניסיונות שבירת השיא של מסטרה.
הוא טען בספרו כי פיפין אחראי למותה של מסטרה, בכך שבכוונה לא מילא את הבלון.
סרה לא טען כי פיפין התכוון לרצוח את אשתו, אך לטענתו זו הייתה פעולה ישירה וחסרת אחריות שלו שהובילה למותה.
בשנת 2013 יצא סרט בשם "ללא גבולות" על ידי espn אודותיה, התחרות שלה עם שיאנית העולם טניה סטריטר.
ואודות הצלילה האחרונה שלה והכשלים שנלוו לזה.
בשנת 2022 יצא סרט בשם "בלי אוויר" על ידי netflix בהשראת סיפורה ולזכרה.
אודרי רוז הוא רומן מאת פרנק דה פליטה, שיצא בשנת 1975. הסרט "סיפורה של אודרי רוז" מ־1977 מבוסס עליו, ובשנת 1982 יצא לו ספר המשך, "אהבתה האחרונה של אודרי רוז", מאת אותו המחבר.
כאשר אליוט הובר מאבד את אשתו ובתו בתאונת דרכים, עולמו נחרב עליו.
הוא מנסה בכל כוחו להדחיק את מות הבת בעזרת סדנאות לטיפול נפשי ורוחני שעובר.
לאחר שהוא עורך מחקר של שנים, הוא "מגלה" שנשמת בתו "שוכנת" בילדה מניו יורק, בת לשני בורגנים אמידים.
בניסיון נואש לשחזר את העבר, הוא קובע פגישה עם השניים, ומשתכנע יותר ויותר שהילדה היא בתו.
בספר לא מפורט אם הוא משקר לעצמו כדי להקל על הטראומה, או שבאמת מאמין בכך באמונה שלמה.
במאמץ "לחלץ" את נשמת בתו, הוא מעמיד לעצמו שתי ברירות מחרידות: חטיפת הילדה ועינויה, או נטילת חייה של הילדה.
אוהב אותך, ניו יורק הוא סרט דרמה קומית רומנטית משנת 2008 המורכב מ-11 סרטים קצרים, כל אחד מהם מבוים על ידי במאי אחר.
כל 11 הסיפורים קשורים בדרך כלשהי לנושא האהבה, ומתרחשים בחמשת רובעי העיר ניו יורק.
הסרט מהווה חלק מסדרת סרטי ערים של אהבה והוא סוג של המשך לסרט הצרפתי Paris, je t'aime משנת 2006. בשונה מהסרט הצרפתי, בסרט זה יש לכל הסיפורים חוט מאחד, צלמת חובבנית המצלמת מהצד את 11 הסיפורים.
בסרט מככבים אנסמבל שחקנים, וביניהם בראדלי קופר, שיה לה-באף, נטלי פורטמן, אנטון ילצ'ין, היידן כריסטנסן, אורלנדו בלום, אירפאן קאן, רייצ'ל בילסון, כריס קופר, אנדי גרסיה, כריסטינה ריצ'י, ג'ון הרט, קלוריס ליצ'מן, רובין רייט, ג'ולי כריסטי, מגי קיו, אית'ן הוק, ג'יימס קאן, שו קי ואלי וולך.
בספטמבר 2008 נערכה הקרנת הבכורה של הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, הסרט יצא לאקרנים ברחבי ארצות הברית ב-16 באוקטובר 2009.
הסרט גרף 1,588,015 דולר בארצות הברית והגיע להכנסות כלליות של 8,049,666 דולר ברחבי העולם.
הסרט התקבל בביקורות מעורבות ממבקרי סרטים וקיבל ציון של 49/100 ("ביקורות מעורבות או ממוצעות") באתר Metacritic, בהתבססות על 26 ביקורות.
באתר Rotten Tomatoes, דווח ש-39% מהביקורות נתנו לסרט ביקורת חיובית בהתבססות על 50 ביקורות עם ציון ממוצע של 6/10.
אוה מדז'יבוז-לוי (נולדה ב-13 ביוני 1971) היא מנהלת ואשת תקשורת ישראלית.
בעבר כיהנה מנכ"לית מוזיאון ישראל, מנכ"לית הרשות לקידום מעמד האישה, יו"ר הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, מנכ"לית רדיו תל אביב, סמנכ"לית בשידורי קשת ומנכ"לית קבוצת מעריב.
מדז'יבוז-לוי נולדה בצ'רנוביץ אשר באוקראינה.
בגיל שנתיים וחצי עלתה עם משפחתה לישראל.
בהשכלתה הפורמלית היא בעלת תואר ראשון במנהל עסקים מהמכללה למנהל בתל אביב.
כמו כן, למדה לתואר שני בביקורת פנימית וציבורית ולימודי מנהל עסקים.
בין השנים 1998–2001 עבדה באגף מס הכנסה שבמשרד האוצר והגיעה לתפקיד רכזת חוליית חברות.
במקביל שימשה כמרצה במסגרות אקדמאיות בקורסים לחשבונאות בחוגים שונים.
בשנת 2001 פרשה מהשירות הציבורי ועברה לסקטור הפרטי: היא מונתה לסמנכ"ל הכספים של תחנת רדיו תל אביב (102fm).
בשנת 2004 מונתה למנכ"ל התחנה, תוך שהיא מבצעת שורת שינויים בתחום התוכן, לרבות שדרוג לוח התוכניות, הוספת רצועות שידור, שינוי מבנה חטיבת המכירות של התחנה, והגדלת הכנסותיה.
בשנת 2006 מונתה לסמנכ"ל הפיננסים והפיתוח העסקי של שידורי קשת.
במסגרת תפקידה ניהלה את עסקי החברה והחברות הבנות, הן בפעילות הקיימת, והן בפיתוח מנועי צמיחה חדשים, לרבות אתר mako.
בנוסף הקימה וניהלה את אגף פעילות קשת בחו"ל, כולל מכירת פורמטים של התוכניות השונות מבית היוצר של החברה.
באותה שנה הוענק לה אות "אשת העיר תל אביב" מטעם עיריית תל אביב-יפו על תרומתה לתחום התקשורת.
בין השנים 2009–2011 שימשה כמנכ"ל קבוצת מעריב.
על אף מצבה הפיננסי הקשה של החברה והמצוקה התזרימית של הארגון, הובילה מדז'יבוז'-לוי בהצלחה הנפקה מוצלחת בשוק ההון של 52 מיליון ש"ח להמרה, הובילה תוכנית קיצוצים רחבה וגיבשה את האסטרטגיה הניהולית, המכירתית והשיווקית של הקבוצה כולה.
בחודש אוקטובר 2014 מונתה ליו"ר הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
בחודש יולי 2017 אישרה הממשלה את המלצת השרה לשוויון חברתי גילה גמליאל למנות את מדז'יבוז'-לוי לתפקיד מנכ"לית הרשות לקידום מעמד האישה.
מינוי זה נכנס לתוקף בחודש אוקטובר 2017.
כמנכ"לית הרשות לקידום מעמד האישה הובילה את קמפיין "תתמודדי" בהשתתפות השחקנית ליטל שוורץ אשר קרא לנשים להתמודד במסגרת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2018).
הקמפיין זיכה את מדז'יבוז'-לוי באות "אשת השיווק של נובמבר" מטעם איגוד השיווק הישראלי.
במסגרת תפקידה, עמדה מדז'יבוז'-לוי בראש הוועדה הלאומית לצמצום ומניעת הטרדות מיניות.
בוועדה, שתוקצבה על ידי המשרד לשוויון חברתי ב-10 מיליון שקלים.
הוועדה הגישה דו"ח, עם המלצות לגיבוש תוכנית לאומית למאבק בתופעת ההטרדות המיניות בחברה הישראלית, בינואר 2019.
בספטמבר 2023 מונתה למנכ"לית מוזיאון ישראל.
בפברואר 2025 הודיעה על התפטרותה מהתפקיד.
לאורך השנים מכהנת מדז'יבוז'-לוי כדירקטורית בבנק הדואר, בחברת נמלי ישראל ובמועצת המנהלים של ועדת התביעות.
היא הייתה חברה בוועדת פילבר לבחינת שוק התקשורת, בוועדת אייל לבחינת הכשל בשוק הפקות המקור בטלוויזיה המסחרית, ובוועדה לפריסה אוניברסלית של בזק והוט.
בין השנים 2012–2014 שימשה כיו"ר משותף בוועד המנהל של עמותת צמ"ח.
העמותה מוגדרת כפרויקט חברתי סטודנטיאלי, הפועל למען העמקת ערכי הציונות ואהבת הארץ.
מדז'יבוז'-לוי מתגוררת בתל אביב, נשואה ואם לבן.
אוה הלן ננסן (בנורווגית: Eva Helene Nansen 17 בדצמבר 1858 - 9 בדצמבר 1907) הייתה זמרת מצו-סופרן נורווגית ידועת-שם.
כמו כן הייתה חלוצה בסקי נשים.
ננסן נולדה בכריסטיאנה, בת לכומר ופרופסור לזואולוגיה מיכאל סארס (:en:Michael Sars) ומארן סארס, ואחות לביולוג גאורג אוסיאן סארס (:en:Georg Ossian Sars) ולהיסטוריון ארנסט סארס (:en:Ernst Sars).
מצד אמה, הייתה אחיינית של המשורר והמבקר יוהאן סבסטיאן ולהאוון (:en:Johan Sebastian Welhaven) והסופרת אליזבת ולהאוון (:en:Elisabeth Welhaven), ודודנית ראשונה של האדריכל היאלמאר ולהאוון :en:Hjalmar Welhaven) ומפכ"ל המשטרה קריסטיאן ולהאוון.
בספטמבר 1889 נישאה אוה סארס לפריטיוף נאנסן, חוקר הקוטב ובהמשך זוכה פרס נובל לשלום על עבודתו עם פליטים.
היו להם חמישה ילדים, בהם אוד ננסן, אדריכל נודע, שהקים בית מקלט לילדים יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה.
אוה ננסן מתה בדלקת ריאות ב-9 בספטמבר 1907 בליסאקר.
אוה סארס למדה שירה במשך חמש שנים אצל אחותה מולי וגיסה, זמר הבריטון והמלחין תורוואלד לאמרס.
הופעת הבכורה שלה כזמרת אופרה התרחשה בשנת 1881, ב"מוזיקפורנינגן", מבשר הפילהרמונית של אוסלו.
סיורי הקונצרטים שלה בסקנדינביה יחד עם הפסנתרנית אריקה ניסן התקבלו בהתלהבות רבה.
היא נחשבה לאחת מזמרות הרומנסות החשובות ביותר של נורווגיה.
הקונצרטי הפומבי האחרון שלה התקיים בדצמבר 1899, והיא שרה מחזור שירים חדש בשם "Haugtussa ", שאדווארד גריג חיבר לפואמות של ארנה גרבורג.
אוה ננסן הייתה שותפה פעילה בתחום המוזיקה להתכנסויות בבית אמה, שהיה עד 1898 מקום מפגש לליברלים ואינטלקטואלים; הוא כונה "הסלון הראשון של כריסטיאנה".
אוה סארס (ננסן) הייתה גולשת סקי מיומנת.
היא וססיליה תורסן עוררו תשומת לב כנערות היחידות באירוע קפיצות הסקי Husebyrennet, לשם הגיעו על מגלשי סקי.
בהמשך הייתה לה השפעה רבה במאבק למתן זכות לנשים להשתתף בתחרויות ספורט חורף לסוגיהן בתנאים שווים לגברים.
בחג הפסחא 1892 הייתה לאישה הראשונה, כנראה, שחצתה את רמת הָארְדָאנְגֶרְווידָה על מגלשי סקי, לצד בעלה פריטיוף ננסן.
בהזדמנות זו לבשה חליפת סקי מתריסה במידת-מה לגבי התקופה, שנתפרה למענה לפי התכנון של ננסן; חצאית החליפה הגיעה רק מעט מתחת לברכיים.
במאמר Skiløbningen, שהתפרסם בעיתון Verdens Gang במרץ 1893, יצאה חוצץ נגד המתנגדים לסקי נשים מטעמי מוסר.
אודרה אן מקדונלד היא שחקנית וזמרת אמריקאית ילידת גרמניה זוכת פרס אמי, פרס טוני ופרס גראמי.
ידועה בעיקר בזכות כישורי המשחק והשירה שלה.
היא משתתפת במחזות, אופרות, מחזות זמר שונים ומגוונים.
היא זכתה בשישה פרסי טוני, יותר מכל שחקן אחר, והיחידה שזכתה בפרס בכל ארבע הקטגוריות.
אודרה אן מקדונלד נולדה במערב ברלין שבגרמניה בשנת 1970. משפחתה התגוררה בגרמניה למשך זמן קצר בעקבות שירותו הצבאי של אביה ולאחר מכן חזרה לארצות הברית.
אודרה נולדה למשפחה מוזיקלית כאשר שני הוריה היו מוזיקאים ודודותיה יצרו קבוצת גוספל בשנות השבעים הידועה בשם האחיות מקדונלד.
אודרה גדלה בפרנזו שבקליפורניה והחלה להתעניין במשחק כבר בילדותה כשהשתתפה ולקחה חלק פעיל בתיאטרון המקומי יחד עם אחותה.
אודרה למדה בתיכון לאומניות הבמה בשם ג'וליארד אשר בניו יורק וסיימה את לימודיה בשנת 1993.
אודרה פצחה בקריירה התיאטרלית שלה כבר בזמן לימודיה בתיכון לאומניות הבמה כאשר הצטרפה לצוות ברודוויי של "הגן הסודי" כחלק מהמקהלה, לסיור הופעות.
מאוחר יותר היא היוותה חלק מן השחקנים המקוריים לתחיית ההצגה ב -1994, ששיחקה את קארי פיפרידג '.
על תפקיד זה זכתה מקדונלד בפרס הטוני הראשון שלה בקטגוריה של שחקנית נבחרת במחזמר.
הקריירה התיאטרלית של מקדונלד מתאפיינת בעיקר ביכולות הקוליות היוצאות דופן שלה.
מקדונלד היא השחקנית הראשונה שזכתה בשלושה פרסי טוני לפני גיל 30, וככבה במגוון פרויקטים הנעים בין מחזות זמר לדרמות פשוטות ועד מחזות עם שירים.
מקדונלד החלה לעסוק בקולנוע בשנת 1996 כאשר קיימה את הופעת הבכורה שלה בדרמה שבעת המשרתים.
לאחר מכן היא גם כן הופיעה בטלוויזיה כאשר כיכבה כאחת הדמויות הראשיות ב־The Delany Sisters' First One Hundred Years (1999) .
אחר כך היא שיחקה בעוד כמה סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע הבולטים מביניהם: kidnapped (2006-2007), A Raisin in the Sun (2008), grey anatomy (2009) ועוד.
בשנת 2017 שיחקה בסרט המוזיקלי "שוב שלום" לצדם של טי אר נייט ונולן ג'רארד פאנק.
בשנת 2018 החל מהעונה השנייה היא מככבת בסדרת הדרמה "הטובות לקרב" ב־CBS, בדמותה של ליז לורנס.
בשנת 2021 שיחקה בסרט הדרמה הביוגרפי "ריספקט" המבוסס על חייה של הזמרת אריתה פרנקלין.
שיחקה גם את התפקיד הראשי בסדרה "The Bite" בתור רייצ'ל בוטלה.
בשנת 2022 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה של HBO "העידן המוזהב".
בשנת 2023 גילמה את פעילת זכויות האדם אלה בייקר בסרט הדרמה הביוגרפי "רסטין"; אשר יצא לשירות הסטרימינג של נטפליקס.
מקדונלד גם כיכבה באופרות והופיעה עם כמה מהתזמורות המפורסמות בעולם, למשל עם התזמורות הפילהרמוניות של ניו יורק, לוס אנג'לס וברלין.
היא השיקה קריירת הקלטה מוצלחת כאמנית סולו עם הוצאת הבכורה שלה Way Back To Paradise ב -1998, ואחריה עוד כמה אלבומים: How Glory Goes (2000), Happy Songs (2002), Build a Bridge (2006) and Go Back Home (2013).
מקדונלד הציגה חלק מן העבודות שלה על הבמה במחזות זמר שונים ובמחזות עם שירים.
אודרה אן מקדונלד התחתנה עם המוזיקאי פיטר דונבון בשנת 2002 אך הזוג התגרש בשנת 2009 כשלהם בת בשם זואי.
בשנת 2012 התחתנה אודרה עם השחקן וויל סונסון, לאחרונה נולד להם ילד ראשון.
אודרה לוקחת חלק פעיל בתנועה הפועלת למען נישואים שוויוניים של הלהט"בים ברחבי העולם.
אודת הזיכרון היא שיר קצר, המהווה מרכיב קבוע בטקסי הזיכרון לחללי המלחמות בבריטניה ובחלק ממדינות חבר העמים הבריטי.
האודה היא חלק מן הפואמה הפטריוטית לנופלים (For the Fallen) שחיבר המשורר האנגלי לורנס ביניון (Laurence Binyon) בחודש ספטמבר 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
לורנס ביניון כתב את הפואמה, ובה שבעה בתים, לכבוד חללי חיל המשלוח הבריטי לצרפת.
היה זה לאחר שנודע על אבדותיו הקשות בקרב מון ובקרב על המארן, מהקרבות הראשונים בחזית המערבית.
הפואמה פורסמה לראשונה בעיתון טיימס ב-21 בספטמבר 1914.
עם הזמן הפך הבית הרביעי של הפואמה, שהוא האודה, לטקסט זיכרון מקובל לחללי כל המלחמות בבריטניה, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד, ומושמע בטקסי יום הזיכרון, יום שביתת הנשק ויום אנזא"ק.
במהלך הטקסים מדקלם אחד הדוברים את ארבע שורות האודה, ואחריו חוזרים הנוכחים בקול על השורה האחרונה – אנו נזכור אותם.
מיד לאחר מכן נשמעת תרועת החצוצרה Last Post, שלאחריה נשמרות שתי דקות דומייה.
האודה נחרתה על אנדרטאות רבות לנופלים.
כמו כן חוברו לה עם השנים מספר לחנים, לרבות על ידי המלחין אדוארד אלגר.
ביניון חיבר את הפואמה בשבתו על הצוקים בחופו הצפוני של מחוז קורנוול.
באתר שבו סבורים כי ישב הונח בשנת 2001 שלט זיכרון למאורע.
אודרי צ'ומאו היא ג'ודוקא צרפתייה ממוצא קמרוני אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג.
צ'ומאו התחרתה פעמיים במשחקים האולימפיים בשנים 2012 ו-2016. בלונדון 2012 היא זכתה במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג לאחר שניצחה באיפון את אביגל יו ההונגרייה בקרב על המדליה.
בריו דה ז'ניירו 2016 היא זכתה במדליית הכסף לאחר שהגיעה עד שלב הגמר בו הפסידה לקיילה האריסון האמריקאית.
צ'ומאו מחזיקה בארבע מדליות מאליפויות העולם, מדליית זהב (2011), שתי מדליות כסף (2014 ו-2023) ומדליית ארד (2013).
באליפויות אירופה היא זכתה בשש מדליות.
במהלך הקריירה צ'ומאו זכתה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי וביניהן מדליית זהב בטורניר טוקיו היוקרתי ושש מדליות זהב מטורניר פריז.
האי אודרי הוא האי הדרומי ביותר שמבין איי דבנהאם, בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
האי התגלה על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1937–1934 בפיקודו של ג'ון ריימיל.
ריימיל קרא לאי על שמה של אודרי, בתו של פרנק דבנהאם, חבר הוועדה המייעצת של משלחת החקר הבריטית אל ארץ גרהאם.
יצירתה הייתה חלוצה בסוגת האמנות פוטוריאליזם.
עבודתה כללה ציור, פיסול וצילום.
לפלאק היו תארים אקדמיים רבים, כולל תואר שני ותואר דוקטור לשם כבוד מטעם קופר יוניון בעיר ניו יורק.
בנוסף, היא הייתה בעלת תואר ראשון באמנות מאוניברסיטת ייל, ולמדה במכון לאמנות יפה של אוניברסיטת ניו יורק , שם למדה תולדות האמנות.
במאי 2015 קיבלה פלאק דוקטור כבוד לתואר אומנויות יפות מאוניברסיטת קלארק , שם גם נשאה את נאום הסיום.
עבודתה של אודרי פלאק מוצגת בכמה מוזיאונים חשובים, כולל המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית ומוזיאון סולומון ר.
ציוריה הפוטוריאליסטיים של פלאק היו הציורים הראשונים מסוג זה שנרכשו עבור אוסף הקבע של המוזיאון לאמנות מודרנית, ומורשתה כאמנית צילום ממשיכה להשפיע גם כיום על אמנים אמריקאים ובינלאומיים רבים.
ספיד לאמנות בלואיוויל, קנטאקי, הציג רטרוספקטיבה של עבודותיה ופעילותה החלוצית בעולם הפוטוריאליזם, וזו הביאה לפופולריות לה זוכה הז'אנר כיום.
פלאק למדה בבית הספר התיכון למוזיקה ואמנות בניו יורק.
היא למדה אמנות בניו יורק בשנים 1948–1953, ולמדה בין היתר אצל יוזף אלברס.
היא סיימה תואר שני וקיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם קופר יוניון בעיר ניו יורק, ותואר ראשון באמנויות יפות מאוניברסיטת ייל.
בנוסף, פלאק למדה תולדות האמנות במכון לאמנויות יפות באוניברסיטת ניו יורק.
עבודתה המוקדמת של פלאק בשנות ה-50 הייתה אקספרסיוניסטית מופשטת; אחת מיצירותיה בתקופה זו היה ציור מחווה לפרנץ קליין.
הנושאים הקיטשיים והאירוניים בעבודתה המוקדמת השפיעו על ג'ף קונס.
אך בהדרגה, פלאק יצרה בסגנון הריאליזם חדש, והמשיכה לצילומי טבע.
המעבר שלה לסגנון הפוטוריאליסטי נבע בחלקו מגישתה הפתוחה ומשאיפתה ליצירה ברורה ומתקשרת עם צופה.
היא הייתה הציירת הפוטוריאליסטית הראשונה שנוספה לאוסף עם המוזיאון לאמנות מודרנית בשנת 1966. בין 1976 ל-1978 ציירה את סדרת הואניטאס שלה, כולל היצירה מרילין .
המבקר גרהאם תומפסון כתב: "דוגמה לאופן ההטמעה של הצילום בעולם האמנות היא הצלחתו של פוטוריאליזם בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. סגנון זה נקרא גם סופר-ריאליזם, ריאליזם רדיקלי, או היפר-ריאליזם וציירים כמו ריצ'רד אסטס, צ'אק קלוז ואודרי פלאק, יצרו מתוך צילומי סטילס ציורים שנראו כתצלומים".
מבקר האמנות רוברט סי מורגן כתב בעיתון The Brooklyn Rail על תערוכתה של פלאק בשנת 2010 בחלל פרויקט גארי סניידר אודרי פלאק מציירת תמונה: "היא לקחה את סימני התענוגות, היופי והמותרות והפכה אותם לסמלי תשוקה, הבל ושחרור".
בתחילת שנות השמונים עבר המדיום האמנותי של פלאק מציור לפיסול.
היא מתארת את המעבר הזה כרצון ל"משהו סולידי, אמיתי, מוחשי.
פלאק טענה כי התנועה הפוטוריאליסטית מגבילה מדי, ושלכן רוב השראתה מגיעה מאמנות הבארוק.
פלאק הייתה מיוצגת על ידי גלריית Louis K.
Meisel וגלריות של הוליס תגרט.
יצירתה שמורה באוספים של מוזיאונים שונים ברחבי העולם, כולל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון סולומון ר.
גוגנהיים, מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, מוזיאון לאמנות הזיכרון אלן והגלריה הלאומית של אוסטרליה בקנברה, אוסטרליה.
היא זכתה במדליית סנט גאודנס מקופר יוניון, ובפרופסורה לשם כבוד של אלברט כיפה מאוניברסיטת ברידג'פורט.
היא הייתה פרופסור לשם כבוד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, פרופסור אורח באוניברסיטת פנסילבניה, ולימדה והרצתה רבות הן ברמה הלאומית והן הבינלאומית.
בשנת 1986 פרסמה פלאק את "Art & Soul: הערות על יצירה", ספר המבטא כמה ממחשבותיה על היותה אמנית.
פלאק התגוררה ויצרה בניו יורק ובלונג איילנד.
נפטרה בסאות'המפטון ב-28 ביוני 2024.
אודרי פלאק הייתה ידועה בעיקר בזכות ציוריה הפוטוריאליסטיים והייתה בין האמנים הראשונים שהשתמשו בתצלומים כבסיס לציור.
הז'אנר, שמתייחס לאמנות הפופ ארט, משלב בתוכו תיאורים של האמיתי והרגיל, מפרסומות למכוניות ועד לקוסמטיקה.
עבודתה של פלאק הכניסה פריטי בית יומיומיים כמו שפתונים, בקבוקי בושם, מאדונס היספניים ופירות.
חפצים דוממים אלה מפריעים לעיתים קרובות או מצטופפים במרחב הציורי, המורכב לעיתים קרובות כחי דומם.
פלאק הכניסה תיאורים ממשיים של ההיסטוריה לציוריה הצילוניים, כמו "מלחמת העולם השנייה (וניטאס)" ו"קנדי מוטארקייד".
נשים היו לעיתים קרובות נושא לציוריה הפוטוריאליסטיים.
עבודות הפיסול של אודרי פלאק לרוב התעמעמו לאור ציוריה הפוטוריאליסטים הידועים יותר.
בראיון דנה פלאק בעובדה שהיא מלמדת את עצמה בפיסול.
היא שילבה את הדת והמיתולוגיה בפסל שלה ולא את הנושאים ההיסטוריים או היומיומיים של ציוריה.
הפסלים שלה הדגימו לעיתים קרובות קשר לצורה הנשית, כולל סדרה של דמויות נשים וגיבורות מגוונות ואלוהיות.
תיאורים אלה של נשים שונים מאלה של נשיות מסורתית, הם אתלטיים, מבוגרים וחזקים.
כפי שתיארה אותם פלאק: "הן אמיתיות ועם זאת אידיאליות ...
בתחילת שנות ה-90 הוזמנה פלאק על ידי קבוצה בשם "ידידי המלכה קתרין" ליצור פסל ברונזה מונומנטלי של קתרין מברגנזה.
הפסל, שהיה בערך בגובהו של בניין בן תשע קומות, אמור היה להיות מותקן בחוף המזרחי באזור האנטרס פוינט בלונג איילנד סיטי, מול האומות המאוחדות.
אולם הפרויקט מעולם לא מומש במלואו, שכן מפגינים בסוף שנות התשעים התנגדו לקשרי המלכה קתרין לסחר העבדים הטרנס - אטלנטי.
אחרים התנגדו לפסל של מלוכה המשקיפה על שדה קרב של מלחמת המהפכה.
עם זאת, פלאק נותרה מסורה לפרויקט, וציינה כי היא השתדלה לתאר את קתרין כחזיתית, ומשקפת את הרקע הפורטוגלי שלה והוקירה את המגוון האתני ברובע קווינס.
כמה דגמים ראשוניים של הפסל נמצאים כעת באוספים ציבוריים, כולל מכון באטלר לאמנות אמריקאית והמוזיאון לאמנות הזיכרון אלן.
2017 "אודרי פלאק: ציורי אמן מקריוולי", גלריות הוליס טגארט, ניו יורק, ניו יורק
2015–2016 "גיבורות: רישומים והדפסים נשגבים של אודרי פלאק", גלריות מרכז וויליאמס, מכללת לאפייט, פנסילווניה; מוזיאון האמנות של הייד והבית ההיסטורי, גלנס פולס, ניו יורק; מכון באטלר לאמנות אמריקאית, יאנגסטאון, אוהיו
2015 "אודרי פלאק: השנים האקספרסיוניסטיות המופשטות", גלריות הוליס טגארט, ניו יורק, ניו יורק
2010 "אודרי פלאק מציירת תמונה", גלריה גארי סניידר, ניו יורק, ניו יורק
2007 "דפנה מדברת: תערוכה של פיסול והדפסי סדנת אמן", אוניברסיטת צפון דקוטה, גרנד פורקס, נ.ד.
2007 "אודרי פלאק: אקספרסיוניסט מופשט", הגלריה לאוניברסיטת רידר, לורנסוויל, ניו ג'י
2007 "פלסטרים ואסונות - הפסל האחרון של אודרי פלאק", מכללת קהילת קינגסבורו, ניו יורק
2002 "רישומים, צבעי מים ופסלים - תגובות ל-11 בספטמבר", גלריה ורד, איסט המפטון, ניו יורק
2001 "צבעי מים וציורים של פליין אייר", גלריה ברנדוצ'י-מייזל, ניו יורק, ניו יורק
1999 "סמלים של המאה העשרים", המכללה לאמנות ועיצוב של סוואנה, סוואנה, ג'ורג'יה
1998 "אודרי פלאק - עבודה חדשה", גלריה לואי ק.
מייזל, ניו יורק, ניו יורק
1996 "דפנה מדברת", מוזיאון הגילדה הול, איסט המפטון, ניו יורק
1996 "אמור וינקיט אומניה", מוזיאון האמנות במערב וירג'יניה, רואנוק, וירג'יניה
2007 פרס כבוד זיגפלד, יו"ר Keynote, האיגוד הלאומי לחינוך לאמנות, ניו יורק
2004 תואר דוקטור לשם כבוד, האקדמיה ליים לאמנות
1995-96 פרס ממשלת ארצות הברית לתכנון תחבורה, שהוענק על ידי ג'יין אלכסנדר, יו"ר NEA, ופדריקו פנה, מזכיר התחבורה, הוענק לפרויקט Rock Hill Gateway
1994 פרופסור כבוד, אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון
1989-93 חבר הדירקטוריון, האגודה לאמנות קולג' באמריקה
1985 פרס אמן השנה, האגודה למורים לאמנות בעיר ניו יורק
1982 מדליית סן גאודנס, קופר יוניון
1977 ציון לשבח ולדוקטור כבוד של קופר יוניון
1974 מכון באטלר לאמנות הוקרה
אודרי מיקה ארמקוסט , הידועה בשם אודרי מיקה (Audrey Mika), היא זמרת-יוצרת אמריקאית.
אודרי מיקה ארמקוסט גדלה באוקלנד, קליפורניה.
היא גדלה בהאזנה לאמני ג'אז כמו; אלה פיצג'רלד ולואי ארמסטרונג, ולמדה ליצור מוזיקת ג'אז במהלך ילדותה.
לפני שהחלה את הקריירה המוזיקלית שלה, מיקה רקדה בתחרויות שונות במשך 14 שנים עד שהפסיקה בשנת 2018. היא פרסמה את הסרטון הראשון שלה (שיר מקורי), ביוטיוב בגיל 15.
מיקה הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Are We There Yet, בספטמבר 2018, על ידי חברת התקליטים Spinnup.
בעקבות המהדורה הזו, היא החלה לפרסם גרסאות כיסוי לשירים של אמנים כמו בילי אייליש ואריאנה גרנדה בעמוד היוטיוב שלה באמצעות מיקרופון צעצוע מחדר השינה שלה.
בפברואר 2019, הוציאה את אלבום האולפן השני שלה, Level Up, שנעשה כולו באמצעות המערכת GarageBand.
ביוני באותה השנה, היא הוציאה את הסינגל "Y U Gotta B Like That", שהפך לוויראלי בפלטפורמת שיתוף הווידאו טיקטוק.
בפברואר 2020, הוציאה את מיני-אלבום הבכורה שלה, , על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס.
באפריל באותה השנה, היא הוציאה גרסת רמיקס לסינגל "Y U Gotta B Like That", עם שירה של הראפר קייל , יחד עם וידאו קליפ נלווה.
באפריל 2020, התארחה יחד עם הזמרת טייט מקריי ברמיקס לשיר "Boys Ain't Shit", של הזמרת סייגרייס .
וידאו קליפ לגרסת הרמיקס, שצולם על ידי כל אחת מהזמרות מרחוק בבתיהן הופץ בסמוך לכך.
כעבור חודש, הוציאה את הסינגל "Just Friends".
בספטמבר 2020, הוציאה את הסינגל "Red Gatorade".
בנובמבר 2020, הוציאה את הסינגל "Safe With Me", יחד עם הדי ג'יי האמריקאי גריפין.
כמו כן, היא הופיעה ב-"Yellow Hearts" של אנט סונדרס.
מיקה ציינה את אריאנה גרנדה, Imagine Dragons ומרינה כחלק מהשראותיה, ובהמשך ציינה גם את ג'נה אייקו, דומיניק פייק, עומר אפולו ודניאל סיזר.
אודרי אן טרס היא מתמטיקאית אמריקאית, ופרופסור לשעבר באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, המתמחה בתורת המספרים.
התמחותה במתמטיקה באקדמיה יוצאת דופן ביחס להיותה אישה בתקופה בה המקצוע נחשב לגברי.
מחקריה עוסקים בעיקר בתורת המספרים וניתוח הרמוני סימטרי.
טרס נולדה ב-1942 בוושינגטון די.
בתיכון היא גילתה את ההנאה ממתמטיקה, ובתקופה זו הממשלה שילמה על לימודי המתמטיקה, דבר שהיווה תמריץ נוסף עבורה.
טרס קיבלה תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת מרילנד בקולג' פארק בשנת 1964. במהלך התואר, מרצה של טרס, סיגקאטו קורודה, עורר בה השראה ללמוד את תורת המספרים.
היא קיבלה תואר שני (1966) ודוקטורט (1970) מאוניברסיטת ייל.
בשנת 1972 הפכה לעוזרת פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, בשנת 1983 מונתה לפרופסור מן המניין ובשנת 2010 פרשה.
כשהיא מרצה על מתמטיקה, טרס מאמינה שחשוב לתת דוגמאות, יישומים ותמונות צבעוניות כדי להמחיש את החומר הנלמד.
מחקריה עוסקים בתורת המספרים, ניתוח הרמוני על מרחבים סימטריים וקבוצות סופיות (כולל יישומים).
היא חוקרת גם פונקציות מיוחדות, את תורת הגרפים האלגברית, פונקציות זטא של גרפים, כאוס קוונטי אריתמטי ואת נוסחת המעקב של סלברג.
טרס אוהבת לקשור בין תחומים שונים ולחקור את הקשר ביניהם, למשל הקשר בין תורת הגרפים ותורת המספרים.
בתקופת לימודיה בייל, טרס נתקלה באפליה נגד נשים.
באותו זמן, בליגת הקיסוס, לא היו סטודנטיות לתואר ראשון, מעט סטודנטיות בתארים מתקדמים, ולא היו כלל נשים בסגל ההוראה.
דוגמה נוספת לאפליה המגדרית שחוותה, הייתה כשהגישה מועמדות לאוניברסיטת פרינסטון יחד עם לינדה רוטשילד, שתיהן נדחו רק בגלל שהן נשים.
טרס חברה במספר ארגונים וביניהם:
האגודה האמריקאית לקידום המדע (AAAS).
כיתת עמיתי עמותה לנשים במתמטיקה AWM – 2019
מועצת האגודה האמריקאית למתמטיקה (AMS) – הצטרפה ב-1977 (חברת מועצה לשעבר )
הרצאת נתר בשנת 2008 בנושא פונקציות זטא של גרפים בהרצאה השנתית של AWM
פרס על הרצאה על כאוס קוונטי סופי בהרצאת אטה זובר פלקונר,רשימת המשתתפים בכיתת עמתי AWM הרצאה שנתית להכרה בנשים במתמטיקה – 2000
במסגרת פאנל בארגון לנשים במתמטיקה ב-1977 נתנה טרס 5 חוקים למתמטיקאים:
מתמטיקה הוא תחום קשה וההתקדמות בו איטית.
כשנתקעים מול בעיה, תתחילו לכתוב את ההוכחות שכבר הגעתם אליהן.
תעשו רשימה של הדברים שאתם עובדים עליהם, תמשיכו לקרוא ספרים ומאמרים, תשתתפו בסמינרים.
תעבירו קורסים במגוון רחב של נושאים.
תגרמו לחומר שאתם מלמדים להיות מובן עם הרבה דוגמאות.
רישות חברתי – לכו לפגישות, תעבירו הרצאות, שתפו פעולה.
מצאו אנשים תומכים וידידותיים, לא רק מתמטיקאים.
בעיקר שמרו על קשר בעצמכם עם מי שכותבים לכם מכתבים.
תמכו תמיד בנשים אחרות ובכלל בקבוצות מיעוט.
נסו להיות חברים טובים, מנטורים ויועצים לתלמידים ועמיתים שלכם.
עסקו במתמטיקה יישומית אבל גם תעסקו ב"מתמטיקה הייחודית שלכם".
תהיו גמישים, תרחיבו את תחומי ההתמחות שלכם.
עשו עבודה שיכולה להועיל ככל שניתן.
אם לא, לפחות תיצרו קשרים בין חלקים שונים של המתמטיקה.
מוחות זקוקים למנוחה או שינוי.
הרבה פעמים תשובה לבעיה שהציקה לכם שבועות מגיעה במהלך חופשה.
אבל גם אל תתנו לחיים להשתלט.
מתמטיקה היא שריר שצריך לאמן.
אוהב אותך צ'ארלי (Love You Charlie) הוא סרט קומדיה ישראלי שיצא לאקרנים ב-28 ביולי 2022. את הסרט יצר הבמאי והתסריטאי שי כנות בהשראת אירועים מעברו.
גיא קנובסקי (מיכאל אלוני), במאי צעיר ושאפתן אשר חולם להיות במאי מפורסם, והצוות המוטרף שלו, מצלמים תוכנית ריאליטי שם זמרת פופ מצליחה בשם "סנשיין" (נועה קירל) מתארחת לשבוע בביתו של צ'ארלי בוארון (אלון אבוטבול), ראש ארגון פשע אכזרי, ומשפחת הפשע המוחצנת שלו.
מיכאל אלוני - גיא קנובסקי, במאי קולנוע ובעלה של קרן
אלון אבוטבול - צ'ארלי בוארון, ראש משפחת פשע
נועה קירל - סאנשיין קימחי, כוכבת פופ עולה
אליעד נחום - מושיקו בוארון, בנו של צ'ארלי
עדי הימלבלוי - רוז בוארון, אשתו של צ'ארלי ופסיכולוגית במקצועה
אוראל צברי - עופר רון, צלם התוכנית הלום קרב
משה פרסטר - ליאור ויצמן, מקליט התוכנית
ליאור דובדבני - יהושע "שוקי" אליצור, תאורן התוכנית
קווין רובין - מני קביליו
לין אשרוב - מיטל בוארון, בתו של צ'ארלי
רוני נתנאל - טלי, מפיקת התוכנית
רז מזרחי - איציק השוודי
יקי רייסנר - ג'ו אהרל'ה, היועץ של משפחת בוארון
אור פלח - אסי "ז'וז'ו" בוארון, בנו של צ'ארלי
מיה ולד - קורל בוארון, בתו הצעירה של צ'ארלי
מאי קשת - קרן קנובסקי, אשתו ההריונית של גיא קנובסקי
רפי אמזלג - דון קביליו, ראש משפחת פשע
אורטל עמר - מטופלת של רוז
אוה הוא אי בממלכת טונגה.
הוא קרוב לטונגטפו, אך מהווה חטיבה מנהלית נפרדת.
האי מוביל בחקלאות ובתיירות, וחלק מהיערות מסייעים לאי מבחינה כלכלית.
אוה הוא אי הררי, הפסגות הגבוהות ביותר הן Teʻemoa (דשן תרנגולות) 312 מ', ו-Vaiangina (מעיינות מים) 305 מ'.
האי אינו וולקני, אלא עוצב על ידי ההתחככות של לוחות טקטוניים: בלוח הפסיפי, שדחפה את אוה למעלה והשאירה את שקע טונגה בעומק 7 ק"מ (4.3 מייל) על קרקעית האוקיינוס, מרחק קצר לעבר הים מזרחה.
אדמת אוה היא געשית, כמו זו של טונגטפו, אך רק השכבה העליונה, שנוצרה בהתפרצויות של הרי געש סמוכים לפני עשרת אלפים שנים.
מתחתיה נמצאים הסלעים המוצקים של אלמוגים שנדחפו כלפי מעלה.
אוה מכיל מערות ענק וחורים רבים, שעדיין לא כולם נחקרו.
אוה ו הם האיים היחידים בטונגה שיש בהם נחלים, ובאוה היה קיים הגשר היחיד בממלכה עד שבואוואו גם בנו אחד.
הנחל מתנקז לנמל הסמוך לבירת האי, אואונואה.
תכונה ייחודית היא החוף בין אואונואה ל.
בחוף ישנה שונית אלמוגים שעדיין קרובה לגובה פני הים ובה נמצאות בריכות גאות קטנות רבות, המכונות "אוטומטפנה".
באי קיים , אשר לו מסלול אלמוגים לא אטום.
אוה הועלה על המפות האירופאיות על ידי אבל יאנסזון טסמן, מגלה ארצות הולנדי, שהגיע אליו ולטונגטפו ב-21 בינואר 1643. הוא קרא לו האי מידלבורך, על שם העיר ההולנדית מידלבורך.
הוא לא עלה על היבשה, אלא המשיך לטונגטפו, שלו קרא אמסטרדם על שם בירת הולנד.
אוה נחשב על ידי המיסיונרים המוקדמים לאי של עובדי אלילים, מקום מפגש של ציידי הלווייתנים, מקום שאפשר להחליף בו סחורות עבור רובים, סכינים, גרזנים ואבק שריפה.
המכונה ארסנל, או הנשקייה של טונגה, כמו גם האסם שלה.
קפטן קוק ביקר באי בשנים 1773 ו-1777. על המפה שלו, הוא נקרא אאווה.
יחד עם , אאוה היה האי הראשון שנוצר על ידי .
הכפרים של התושבים המקוריים של אוה נמצאים כולם בצפון: , , אואונואה, וטופובאי.
תושבי האיים ו הם התושבים המקוריים מאוה, שהתיישבו שם ב-1863. הכפרים שמצפון לשם עד אנגאה, הם מתושבי ניואפואו שיושבו שם ב-1946.
אוה הוא בית הגידול היחיד של הקוקי () בטונגה.בנוסף, באי יש  כ-12 מינים של ציפורים, תשעה מינים של לטאות ושני מיני עטלפים, השועל-המעופף הפסיפי ו.
תשעת מיני הציפורים הם: ה, ה, , ה, השלדג הצווארוני, ה, ה וה.
הזוחלים כוללים את ה, ה וה.
הסרט משנת 2014 צולם בעיקר באוה.
אוה איצקוביץ (ציגלר) (1922 - 14 באוגוסט 2024) הייתה מאיירת ישראלית.
נודעה באיוריה לספר "שמלת השבת של חנה'לה" (1957).
נולדה בסקסוניה שבגרמניה בשנת 1922. בשנת 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטה עם משפחתה מגרמניה ליוון, שם למדה ציור דיוקנאות באקדמיה לאמנות באתונה.
בשנת 1945 עלתה לארץ ישראל.
נישאה לדוד איצקוביץ, לוחם בבריגדה היהודית, ונולד להם בן.
בשנים 1957–1975 איירה ספרי ילדים עבור ספריית עופר, אך שמה לא הופיע על גבי הספרים שאיירה.
ב-2013 הוצגה תערוכת יחיד של יצירותיה בשם "ימי התום" באגף הנוער והחינוך של מוזיאון ישראל.
"שמלת השבת של חנה'לה" (איור לספר של יצחק דמיאל)
"אבא שלי" (איור לספר של ימימה שרון)
"עוגה עוגה" (איור לספר של מירה לובה)
"שעון בן חייל" (איור לספר של לוין קיפניס)
"אבא חייל אמיץ" (איור לספר של אוריאל אופק)
"אני עובד כמו אבא" (איור לספר של אוריאל אופק)
"עטרה מפוזרת" (איור לספר של אוריאל אופק)
אודרי הוברט היא זמרת ופזמונאית אמריקאית.
לאחר שכתבה מספר שירים יחד עם גרייסי אברמס באלבומה משנת 2024, The Secret of Us, הוברט הוציאה את הסינגל הראשון שלה, "Sue Me", בשנת 2025. אלבום הבכורה שלה, Who's the Clown?
הוברט היא אחותו של המוזיקאי מלקולם טוד .
אביה היה תסריטאי ומפיק עבור תוכניות הטלוויזיה "סקראבס" ו"מקום טוב באמצע".
הוברט למדה באוניברסיטת ניו יורק וסיימה את לימודיה בשנת 2021 עם תואר ראשון באמנויות.
לאחר מכן, היא עבדה כעוזרת הפקה באחים וורנר.
כחלק מקריירת הכתיבה שלה, הוברט הייתה כותבת בסיטקום "הכי רעשנים" של ניקלודיאון (2022–2024).
לאחר מכן החליטה הוברט להעז ולעסוק בכתיבת שירים, והיא התחילה לעבוד עם חברתה הקרובה גרייסי אברמס.
השתיים נפגשו בטקס סיום כיתה ה' שלהן, ומאז הן נשארו חברות.
יחד, הן כתבו יחד שירים רבים לאלבום האולפן של אברמס משנת 2024, The Secret of Us.
הוברט גם ביימה קליפים שונים לשירים באלבום.
ראוי לציין כי הוברט הייתה שותפה לכתיבת השיר "That's So True", של אברמס, שקיבל הצלחה בין לאומית.
בנוסף, הוברט סיפקה קולות רקע לשיר.
השיר בילה שמונה שבועות בראש מצעד הסינגלים הבריטי.
הוברט ליוותה את אברמס בהופעות חיות של השיר.
דרך אברמס, הוברט הוחתמה על חוזה הוצאה לאור עם יוניברסל מיוזיק גרופ והייתה שותפה לכתיבה של שירים רבים עבור אמנים אחרים, כולל "Start All Over" עבור הזמרת והיוצרת האנגלייה אלסי רוז , שהופיע במיני-אלבום השני שלה, For Your Validation .
דרך יוניברסל, הוברט פגשה את ריקי גורמה, שהיה שותף להפקת אלבום הבכורה של פיניאס או'קונל.
ב-9 במאי 2025, הוברט הוציאה את הסינגל הראשון שלה, "Sue Me", שיר על רצון להרגיש רצויה אחרי פרידה.
השיר היה השיר החמישי שהוברט כתבה לבדה.
היא המשיכה עם "Bowling Alley" ביוני 2025. ביולי של אותה שנה, היא הוציאה את השיר "Wet Hair" והכריזה על יציאת אלבום הבכורה שלה, Who's the Clown?, שיצא לאור בחודש שלאחר מכן.
הוברט ערכה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה ב-20 באוקטובר 2025, כשביצעה את "Sue Me" בתוכנית "The Tonight Show" .
אוהד נהרין (נולד ב-22 ביוני 1952) הוא רקדן וכוריאוגרף ישראלי, זוכה פרס ישראל לשנת 2005 וחתן פרס א.מ.ת לשנת 2009.
נהרין נולד בקיבוץ מזרע לאליאב נהרין (שחקן בתיאטרון הבימה בשנות הארבעים של המאה ה-20) ולצופיה, שהייתה רקדנית שנאלצה לנטוש את הריקוד בשל בעיות בריאותיות ועסקה בהוראת תנועה והלחנה.
כשהיה בן חמש וחצי עקרה המשפחה לקריית עמל, כיום קריית טבעון.
נהרין ניגן בגיטרה ושירת בלהקת פיקוד צפון כזמר ורקדן.
לאחר שירותו הצבאי למד בלט בניו יורק והיה חבר בלהקה של מרתה גרהאם.
אחר כך הצטרף ללהקתו של מוריס בז'אר בבריסל.
כשחזר ארצה החל לעבוד עם להקת בת דור, ונישא למארי קאג'יוורה, רקדנית אמריקאית ממוצא יפני, שרקדה איתו בלהקתו של אלווין איילי, והשניים שבו לניו יורק.
בשנת 1982 שב ארצה וחיבר כוריאוגרפיות ללהקות ישראליות שונות.
בשנת 1990 התמנה למנהל האמנותי של להקת בת שבע, ויצר יצירות רבות, בהן "ממותות", "וירוס", "אנאפזה", "קיר" ועוד.
נהרין נקלע ללב הוויכוח בין דתיים לחילונים במופע "פעמוני היובל", שנערך בשנת 1998. אנשי ציבור דתיים מחו על השימוש בשיר "אחד מי יודע" במקביל להסרת בגדי הרקדנים, והיו אף שהציעו להלביש את הרקדנים ב"גאטקעס" - בגדים תחתונים ארוכים.
בסופו של דבר בוטלה הופעת הלהקה במופע לאחר סערה ציבורית גדולה.
נהרין יצר את דמותו של מקסים ואראט כדמות דמיונית של האלטר אגו שלו, אשר עוסקת בהיבטים המוזיקליים של עבודתו.
נהרין נחשב לאחד מיוצרי המחול המוערכים בעולם ובשנת 1995 כתב הניו יורק טיימס כי הוא "אחד מחמשת הכוריאוגרפים המובילים בעולם".
ב-1998 זכה לתואר אביר מסדר האמנויות והספרות מטעם ממשלת צרפת, בשנת 2003 קיבל תואר עמית כבוד של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
בשנת 2004 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע.
בשנת 2005 קיבל נהרין את פרס ישראל.
ביוני 2008 הוענק לנהרין תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
באפריל 2009 קיבל את פרס המחול האמריקני ע"ש סמואל ה.
סקריפס לשנת 2009. באותה שנה זכה לפרס על מפעל חיים מ"דאנס מגזין".
במאי 2013 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מג'וליארד.
בשנת 2016 זכה בפרס שרת התרבות והספורט למחול אמנותי לשנת 2016, על מפעל חיים.
במקביל לעבודתו עם רקדנים, ובעקבות פציעה שחווה, פיתח נהרין את "גאגא – דרך עבודה גופנית המתאימה לכל אחד".
לטענת נהרין, השיטה מציעה דרך לחזק את הגוף, לשכלל את הגמישות, הזריזות והיעילות ולהעיר את החושים והדמיון.
לאחר שהתאלמן מאשתו הראשונה מארי, שנפטרה ב-2001 מסרטן צוואר הרחם בגיל 50, נישא בשנית לארי נקמורה, רקדנית ממוצא יפני, ולהם בת ובן.
במאי 2019 אמר בריאיון לרזי ברקאי כי הוא מזדהה עם אג'נדת ה-BDS והוא מתנגד לכיבוש הישראלי.
בדצמבר 2019 העלה נהרין במרכז סוזן דלל מופע בשם "2019" המכיל מוטיבים פוליטיים בהם מובעת ביקורת על הציונות ועל המיליטריזם בחברה הישראלית.
בשנת 2025 תרם את הכנסותיו משעורי גאגא לתנועת "עומדים יחד".
לדעתו יש להילחם למען שלום ביננו לבין הפלסתינאים.
אוהד כהן (נולד ב-10 ביוני 1975) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער, וכיום מאמן השוערים של קבוצת הפועל כפר סבא.
כהן גדל במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה ולאחר מכן שיחק בהפועל מחנה יהודה, הפועל בית שאן, בית"ר ירושלים, הפועל פתח תקווה והפועל כפר סבא.
בשנת 2005 שיחק כהן במדי נבחרת ישראל במשחק ידידות לא רשמי מול צסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית.
כהן זומן פעמים נוספות לסגל הנבחרת, אך לא זכה להופיע במדיה במשחק רשמי.
לאחר שחזר לקדנציה נוספת במכבי פתח תקווה, שיחק בה שנים ארוכות ושימש לעיתים קרובות כקפטן הקבוצה.
לקראת חלון ההעברות של ינואר 2010 הוחלט לשחרר את כהן, והוא חתם בהפועל חיפה.
ביוני 2010 חתם כהן בהפועל באר שבע, שם נקלע לעימות עם אוהדי הקבוצה.
בקיץ 2011 חתם כהן בקבוצת הפועל ראשון לציון לאחר שזו עלתה לליגת העל, אולם בסוף אותה עונה ירד כהן עם הקבוצה לליגה הלאומית.
בקיץ 2012 חתם בקבוצת הפועל רעננה מהליגה הלאומית.
כהן סייע לקבוצה לסיים במקום השני בטבלה ולהעפיל לליגת העל.
לקראת עונת חזר כהן לקדנציה שנייה בקבוצת הפועל כפר סבא, לאחר שירדה לליגה א'.
בעונתו הראשונה בקבוצה העפיל עמה לליגה הלאומית, ובתום עונת העפיל עמה לליגת העל.
ב-19 במאי 2016, בהיותו בן 41, הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
ב-25 במאי 2016 מונה למאמן השוערים בקבוצת הפועל כפר סבא.
במקביל לקריירת הכדורגל, למד כהן משפטים ובשנת 2008 הוסמך כעורך דין.
אוהד (פלא) אזרחי (נולד ב-1965) הוא מורה לשמאניזם מיני ורב מוכר על ידי התנועה להתחדשות יהודית.
היה מורה בבית הספר לשמאניזם מיני איסטה.
הוא מתאר את עבודתו כמושפעת מהקבלה, החסידות, טנטרה וזן בודהיזם.
פרסם מספר ספרים בתחומים אלו והיה שותף להקמה של מספר קהילות ומיזמים רוחניים.
בהיותו בן 18 חזר בתשובה וחי אורח חיים חרדי ואחר כך דתי לאומי.
בסוף שנות התשעים חל שינוי בדרכו והוא חדל להשתייך לזרם האורתודוקסי.
נעורים, חזרה בתשובה ותקופת בת עין
אזרחי נולד בקריית מוצקין בבית חילוני.
למד בבית הספר התיכון לחינוך סביבתי שבמדרשת בן-גוריון.
בתיכון החל להתעניין בפילוסופיה של תרבויות אינדיאניות, הבודהיזם, והזן.
בסוף ימי התיכון, בעקבות קריאה בכתבי מרטין בובר, התקרב אל המחשבה החסידית וחזר בתשובה, בהדרכת ישראל חברוני .
אזרחי הצטרף לחסידי בעלז, והאדמו"ר רבי ישכר דב רוקח ערך את חתונתו עם חברתו מימי התיכון, רות.
לאחר לימודים כאברך בכולל, עבר ללמוד בישיבת המקובלים 'שער השמים'.
אזרחי השתלם בענפי החסידות השונים ובקבלה, למד אצל הרב אשר לוסטיגמן, המשיך כתלמידו של הרב שג"ר, והיה תלמידו הקרוב ומזכירו האישי של הרב יצחק גינזבורג.
בשנת 1989 היו בני הזוג אזרחי חלק מגרעין של שבע משפחות מתלמידי הרב גינזבורג, ויחד ייסדו את היישוב בת עין בגוש עציון, שם חיו עד שנת 2000. הזוג אימץ שתי בנות, ולאחר זמן נולד בנם המשותף יהוא-שלם .
אזרחי לימד ב"מדרשת בת עין", בארגון גל עיני של הרב גינזבורג, בישיבת ההסדר עתניאל, בישיבת ההסדר רמת גן, בישיבת שיח יצחק, בבית המדרש של האוניברסיטה העברית בהר הצופים, ועוד.
בשנת 1994 פרסם את הקונטרס "עולמות הספק", ביאור למערכת האמונות והדעות של הדמויות בספר איוב.
בשנת 1997 עסק יחד עם ד"ר יצחק חיות-מן בפיתוח חזון של ירושלים והמקדש שבתוכה כמקדש עתידי לכל העמים.
השניים יזמו ותכננו תוכנות מחשב המוקדשות למדיטציה קבלית, ואף הצעה להקמת מקדש וירטואלי באינטרנט, תוך שימוש במציאות מדומה.
יחד פרסמו את הספר "הישן יתחדש והחדש יתקדש".
בספר פיתח אזרחי את הרעיון הרואה בארוטיקה בסיס לתפיסת הקדושה כפי שהתבטאה, לטענתו, במקדש העברי בירושלים ובמגילת שיר השירים.
בסוף שנות התשעים קרא אזרחי ליתר פתיחות של היהדות כלפי השפעה בין-דתית, בפרט זו הבאה מדתות המזרח.
אזרחי מחה על הסבל שנגרם לבחורים ובחורות בעולם הדתי אשר אינם באים במגע זה עם זו עד החתונה וטען כי על פי ההלכה האורתודוקסית ניתן להתיר יחסי מין בין בני זוג גם לפני החתונה במסגרת מה שידוע בהלכה היהודית כ"היתר פלגש".
הדבר גרם להוצאתו מן הקונצנזוס הרבני.
בעקבות מאמר שכתב על כך יאיר שלג במקומון כל העיר, דרשו ממנו רבני ישיבת שיח יצחק בה לימד, לחזור בו בפומבי או לעזוב את הישיבה.
אזרחי בחר לדבוק בעמדותיו ולעזוב את עמדת ההוראה בישיבה.
בעקבות כך פנה אזרחי ללמד מחוץ למוסדות העולם האורתודקסי .
אזרחי לימד במוסדות פרטיים שונים, כולל במכון מיל"ה בירושלים, אותו ניהל הרב מרדכי גפני.
במכון מיל"ה עסק אזרחי במחקר על היחס לריקוד ולעבודה עם הגוף במחשבה היהודית לדורותיה.
באותה תקופה כתב יחד עם הרב מרדכי גפני את ספרם המשותף "מי מפחד מלילית" על לילית בקבלת האר"י, שיצא בהוצאת מודן.
במכון מיל"ה לימד אזרחי ועסק במחקר היחס לריקוד ולעבודה עם הגוף במחשבה היהודית לדורותיה.
לאחר עזיבתו של גפני את ישראל בעקבות טענות שתקף מינית, ניתק אזרחי את קשריו איתו.
עם זאת, בשנת 2023 הודיע כי הוא מתחרט על ניתוק הקשרים וכי הם עתידים לכתוב מחדש את הספר "מי מפחד מלילית".
בשנת 2000 הוסמך אוהד אזרחי לרבנות ולדיינות על ידי מנהיג התנועה להתחדשות יהודית - הרב זלמן שחטר-שלומי.
בשנת 2000, לאחר תקופה שבה כיהן כעמית מחקר באוניברסיטת אורגון, שב אזרחי לארץ והקים את "קהילת המקום", שכונתה גם "ישיבאשראם" (הלחם של "ישיבה" ו"אשראם") במצוקי דרגות שבמדבר יהודה.
אזרחי הגה במקום תוכניות לייסודה של יהדות רוחנית חדשה, הקשורה לתנועת ה-Jewish Renewal האמריקאית אך לא כפופה לה.
החיים באשראם היוו מעין מעבדה אנושית לבחינת דרכי חיים חדשות ודרכים חדשות לחגוג בהן את החגים היהודיים וטקסי המעבר.
חלק מהתובנות שנוצרו בעקבות הלימוד המשותף וההתנסות של הקהילה כונסו לאחר זמן בספרו של אזרחי "חגיגה - על משמעות חגי ישראל ולוח השנה העברי".
בתקופתו בקהילת המקום הכיר אזרחי את בת זוגו, דון שרי, שהצטרפה אל הקהילה בשנת 2003
בית הספר לאהבה וקבלה KABALOVE
בשנת 2006 עברו אזרחי ודון-שרי לראש פינה, שם הקימו את "בית-הספר לאהבה וקבלה" KABALOVE, המתמקד בהוראה של אהבה כאורח-חיים, פוליאמוריה ותרגול של רוחניות מינית, בהשראת מקורות קבליים.
במסגרת זו הוציא לאור את ספריו של דייוויד דיידה.
בפתיח לאתר של בית-הספר הציג אזרחי את שיטתו: "...שואבת ממקורות קבליים ראדיקליים, שצונזרו על ידי הממסד הרבני וסומנו לרוב כ"כופרים".
היא מתחברת מחדש לאנושות כולה, בלי הבדלי דת, לאום ומין.
היא מתחברת מחדש לטבע הפראי שלנו, ולאסכולות רוח מהעולם כולו: טנטרה, שמאניזם, סופיזם, הינדואזם והבודהיזם.
הקבלה שלנו מקבלת את האדם כולו, מהכתר ועד המלכות, לכן היא עוסקת הרבה גם במיניות — היסוד שרבים וטובים הסתבכו איתו קשות — ומכניסה גם אותו לאינטגרציה מלאה עם הלב והתודעה".
בראש פינה ניהלו אזרחי ודון-שרי מרכז רוחני בשם "בית מרחב-יה", שפעל כשלוש שנים.
בשנת 2009 עבר יחד עם חלק מבני קהילתו, שנודעה אז בשם "השבט העברי המתחדש", למושבה יבנאל.
לאחר כשנה עברו אזרחי ודון-שרי לקיבוץ בית אורן, שם התגוררו עד שנת 2019 .
בשנת 2011 הקימו תלמידיו של אזרחי את "נביעה - האקדמיה העברית של הרוח", בתל אביב.
אזרחי ושותפו לדרך, שמואל שאול, לימדו במקום את תפישתם ביחס לקיומה של דרך רוחנית עברית, הקרובה יותר לפרשנותם לשמאניזם מאשר ליהדות הדתית של היום.
אזרחי הדגיש בהרצאותיו את הצורך לנקות את היהדות משלושה גורמים שאותם הוא מכנה "שלושה וירוסים פוסט-טראומטיים שהשתלטו על המנגנון היהודי":
התנשאות על הגויים (גזענות יהודית)
דיכוי היסוד הנשי בעולם, רתיעה מארוס ומהמתח הבריא שנוצר בין יסודות הקיום הזכריים והנקביים (אשר שניהם גם יחד מותנו והוקטנו ביהדות כדי להקטין את עוצמת המתח האירוטי).