tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המוסכמות וההנחות שהציע אוקלידס אינן מספיקות לביסוס של הגאומטריה במידת הקפדנות המקובלת היום; במקומן מקובל להשתמש במערכת האקסיומות של הילברט שהציע דויד הילברט בסוף המאה ה-19.
פיתוח גאומטריית המרחב דורש את מושג המישור, המאופיין בכך שדרך 3 נקודות שאינן נמצאות על ישר אחד עובר מישור אחד ויחיד.
גאולוג הוא מדען החוקר ומייעץ בנושא גאולוגיה שהוא אחד מנושאי מדעי הטבע.
הגאולוג חוקר את כדור הארץ המוצק: תכונותיו, תהליך וזמן היווצרותו, מרכיביו השונים, התהליכים הדינמיים המתרחשים בו (כגון רעידות אדמה, נדידת היבשות ותצורות נוף) ואוצרות הטבע הטמונים בו.
הגאולוג חוקר באמצעות קרקעות, סלעים, מינרלים ומאובנים את התפתחות כדור הארץ, התהליכים השותפים ליצירתו ולשינויים המתרחשים בו, והשפעתם על יצירת הנוף המגוון שאנו רואים.
תחומי המחקר הרבים יוצרים מקצועות גאולוגיים שונים, לדוגמה:
גאופיזיקאי – עוסק בגיאופיזיקה, שהיא, חקר מבנה כדור הארץ ואת התהליכים הפיזיקליים המתרחשים בו
סייסמולוג – חוקר רעידות אדמה באמצעות גלים סייסמיים
בישראל ניתן ללמוד גאולוגיה במסגרת אקדמית בשלוש אוניברסיטאות:
אוניברסיטת בן-גוריון בנגב – לתואר בוגר (רגיל או תואר כפול עם ביולוגיה או מדעי המחשב או הנדסה אזרחית/הנדסת מבנים), מוסמך ודוקטור במסגרת המחלקה לגאולוגיה ומדעי הסביבה, כן ניתנים מספר קורסי שירות ומבוא כללים למחלקות אחרות.
במקביל קיימים קורסים במסלול לגיאומורפולוגיה במסגרת המחלקה לגאוגרפיה ופיתוח סביבתי.
האוניברסיטה העברית בירושלים – בוגר (חד-חוגי או דו-חוגי), מוסמך ודוקטור במכון למדעי כדור הארץ.
בהתאם למבנה המסלול נלמדים גם המקצועות מדעי האטמוספירה, אוקיינוגרפיה ולימודי הסביבה.
לתלמידי חוגים אחרים ניתנים מטעם המכון קורסים מיוחדים כמו: "מבוא לגאולוגיה לתלמידי גאוגרפיה".
האוניברסיטה הפתוחה – קיימים יותר מעשרה קורסים בגאולוגיה במסגרת לימודים לתואר במדעים או במדעי הטבע.
ביתר האוניברסיטאות משולבים לימודי הגאולוגיה עם לימודי מדעים קרובים:
אוניברסיטת חיפה – קורסים במסגרת החוגים גאוגרפיה ולימודי הסביבה, ציוויליזציות ימיות ומדעים גיאו-ימיים.
אוניברסיטת תל אביב – קורסים במסגרת החוג לגאופיזיקה ולמדעים פלנטריים
אוניברסיטת בר-אילן – במסגרת הקורסים לגאוגרפיה במחלקה ללימודי ארץ ישראל
הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל – קורסים במסגרת הפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית
מכון ויצמן למדע – לימודים לתואר שני ושלישי במסגרת המחלקה למדעי הסביבה וחקר האנרגיה
כמו כן מתקיים קורסים בנושאי גאולוגיה במסגרת פעולות ההדרכה של החברה להגנת הטבע ומוסדות להוראת מקצוע מורה דרך.
גאולה כהן (25 בדצמבר 1925 – 18 בדצמבר 2019) הייתה פוליטיקאית ישראלית וחברת הכנסת, אשר החלה את פעילותה במסגרת הליכוד ונמנתה עם מייסדי תנועת "התחיה".
כלת פרס ישראל לשנת תשס"ג (2003) על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
כהן נולדה ב-1925 בתל אביב, אחת מעשרת ילדיהם של מרים ויוסף כהן.
אביה עלה עם משפחתו מתימן ב-1909 כשהיה בן עשר.
היה ממייסדי התאחדות התימנים בישראל וייסד את בית הכנסת "מגן אברהם" ליוצאי תימן ברחוב יהושע בן נון בתל אביב.
אימה הייתה דור שמיני בארץ ישראל, בת למשפחה ממוצא מרוקאי וטורקי שהתגוררה ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים.
בצעירותה שימשה אימה אחות בתל חי, כשהתחולל שם הקרב שבו נהרג יוסף טרומפלדור.
אחיה הצעיר היה אהרון כהן.
כהן גדלה בשכונת כרם התימנים, למדה בבית הספר העממי "בלפור" ובסמינר למורות וגננות ע"ש לוינסקי, שממנו גורשה כשהצטרפה לאצ"ל.
באוניברסיטה העברית בירושלים למדה מדעי היהדות, מדעי הרוח, פילוסופיה, ספרות ומקרא.
היא הייתה בעלת תואר שני.
ב-1942 התגייסה לאצ"ל, וכשנה לאחר מכן הצטרפה ללח"י.
שם הכיסוי שלה היה "אילנה".
בלח"י הייתה קריינית תחנת הרדיו המחתרתית "קול המחתרת העברית" בזכות בקיאותה הרבה בשפה העברית והגייתה הספרדית.
ב-18 בפברואר 1946 נתפסה באמצע שידור בידי אנשי המנדט הבריטי ברחוב השומר בתל אביב, עם הקריין נתן מרפיש, ונידונה לשבע שנות מאסר על החזקת אמצעי לחימה ושנתיים מאסר על החזקת משדר בלי רישיון, לריצוי באופן חופף.
תחילה נכלאה בבית המעצר "הקישלה" ביפו, ולאחר שניסתה לברוח ולא שיתפה פעולה עם רשויות בית הסוהר, הוחלט להעבירה לבית הסוהר לנשים בבית לחם.
שם נפצעה מירי ברגלה במהלך ניסיון בריחה מהכלא שלא צלח.
כשנה לאחר מכן תכנן יצחק חסון ("לוט"), מפקד ירושלים וראש המודיעין, את בריחתה מבית החולים לאסירים, בסיוע ראובן גרינברג ("אלחנן"), שגייס למשימה את ידידו, יוסף אבו גוש ושני בני דודיו.
במהלך הבריחה התחפשה לערבייה למקום המסתור שאליו הובאה בירושלים הגיעה רופאה שהשיגה פעילת הלח"י "נורית" (שרה חסון).
לאחר שהבריאה נצבע שערה לבלונד, ובעזרת שמלה חומה ונעליים של נורית יכלה לנסוע באוטובוס ציבורי לתל אביב מבלי שתזוהה בביקורת הבריטים.
לאחר בריחתה הסתתרה זמן מה בחיפה, ואחר כך חזרה לפעילותה המחתרתית, שכללה גיוס מצטרפים חדשים.
היא אף שימשה עורכת העיתון "חזית הנוער" של לח"י.
בשנת 1948 הצטרפה למפלגת הלוחמים והוצבה במקום הרביעי ברשימתה בבחירות לכנסת הראשונה, אך לא נבחרה לכנסת.
בעקבות הפילוג בלח"י במרץ 1949 הצטרפה ל"איגוד החינוכי לחרות ישראל" של ישראל אלדד והייתה חברה במערכת הירחון סולם של לח"י.
בשנת 1951 זכתה בפרס על שם חיים נחמן ביאליק לסטודנטים מצטיינים באוניברסיטה העברית.
ב-1961 נתמנתה לחברת מערכת העיתון "מעריב".
ב-1971 יזמה, הקימה והייתה ליו"ר הנהלת המדרשה הלאומית.
בשנת 1972 הצטרפה לתנועת החרות.
בבחירות לכנסת השמינית שובצה במקום ה-35, משבצת הנשים, במקום אסתר רזיאל-נאור ונבחרה לראשונה לכנסת השמינית מטעם הליכוד.
בשנת 1977 שובצה במקום ה-17 ברשימה לקראת הבחירות לכנסת התשיעית ונבחרה לכנסת.
בשנת 1979 ייסדה עם אחרים את התחיה.
בשלב מקדים, היא וח"כ משה שמיר פרשו מהליכוד בעקבות הסכמי קמפ דייוויד והכריזו על סיעת "התחיה-בנא"י".
כיהנה כיו"ר ועדת העלייה והקליטה של הכנסת.
כהן פעלה ליישום עקרונות הציונות, על פי תפיסתה:
עלייה וקיבוץ גלויות: כהן נאבקה להתרת עלייתם של יהודי ברית המועצות.
היא יזמה אירועים שונים להעלאת המודעות לסבלם ולמאבקם (למשל: חגיגות הפגנתיות בירושלים לרגל ימי הולדת של אסירי ציון, כביטוי הזדהות עם מאבקם של יהודים אלה).
כיו"ר ועדת העלייה והקליטה נאבקה גאולה כהן למען עלייתם וקליטתם של יהודי אתיופיה.
בספטמבר 1990, כשהגיעו ידיעות קשות על סבלם של יהודי אתיופיה במחנות באדיס אבבה, נסעה לאתיופיה כסגנית שר המדע והטכנולוגיה נפגשה שם עם שרי הממשלה ותרמה תרומה חשובה ל"מבצע שלמה", שהחל חודשים לאחר מכן.
התיישבות יהודית: כהן הנהיגה במשך שנים את מחנה נאמני ארץ ישראל, לצד פרופסור יובל נאמן.
פעלה בזירה הציבורית לחיזוק ההתיישבות היהודית בארץ ישראל ולביצור מעמדה של ירושלים כבירת ישראל.
התנגדה לנסיגה מסיני ולפינוי חבל ימית, סברה שהסכם השלום עם מצרים צריך להתבסס על העיקרון של "שלום תמורת שלום", וראתה במשוואה "שטחים+שלום תמורת שלום" עיוות מוסרי ופרס לתוקפן ללא כל צידוק.
טענה כי תוכנית האוטונומיה שהותוותה במסגרת הסכם השלום עם מצרים מסוכנת לישראל וכי אוטונומיה זו צפויה להתפתח למרכז של טרור ולשאוף להפוך למדינה עצמאית.
מעשה שהמחיש את התנגדותה היה קריעה סמלית של דפים עליהם היו כתובים הסכמי קמפ דייוויד.
כ-15 שנה לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים חתמה ישראל על הסכם אוסלו עם אש"ף.
ההסכם הוצג כשלב ב' וכיישום של הסכם האוטונומיה (ואף נחתם על אותו שולחן בו נחתם הסכם השלום עם מצרים).
כהן התנגדה להסכם זה ופירטה סכנות הטמונות בו לטענתה.
בשנת 1980 העלתה בכנסת, יחד עם יצחק שמיר ואחרים מתנועות הימין, את חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל.
תחום אחר בו בלטה בהיותה חברת הכנסת (ואף לאחר מכן) היה דעותיה, אותן הביעה במאמרי עיתונות ובנאומיה בכנסת, לגבי המפלגות הערביות.
היא נהגה לטעון, כי הן שלוחות של אש"ף בפרט והלאומנות הערבית בכלל, חותרות תחת קיומה של מדינת ישראל (על כל פנים כמדינה יהודית-ציונית), ולכן פסולות מלהשתתף בהכרעות בסוגיות ביטחוניות ומלהתמודד לכנסת בכלל.
היא פעלה, על בסיס טענות אלו, לפסילת הרשימה המתקדמת לשלום מהתמודדות בבחירות לכנסת שהיו ב-1984 וב-1988.
בשנת 1987 ייסדה עם חברת הכנסת עדנה סולודר את שדולת חברי הכנסת למען שחרור יונתן פולארד מהכלא האמריקני לאחר שנמצא אשם בריגול למען ישראל.
בשנת 1990 נבחרה לסגנית שר המדע והטכנולוגיה בממשלת ישראל העשרים וארבע.
היא פרשה מהתפקיד כעבור שנה במחאה על השתתפות ישראל בוועידת מדריד, אך המשיכה לכהן כחברת הכנסת עד 1992.
בבחירות לכנסת השלוש עשרה, לא עברה "התחיה" את אחוז החסימה.
לאחר הבחירות חזרה כהן לליכוד.
בפרימרייז לרשימת הליכוד לכנסת ה-14 הגיעה למקום ה-22 ברשימה הארצית, ושובצה במקום לא ריאלי ברשימה לכנסת.
בדצמבר 1994, לאחר סדרת אירועי טרור באזור חברון, עברה להתגורר חלקית בקריית ארבע כדי לתמוך במתיישבים ולחזק אותם.
בשנת 1999 ייסדה את בית מורשת אורי צבי גרינברג בירושלים.
הגישה יחד עם הסופר אלי עמיר את התוכנית "על ימין ועל שמאל" אשר שודרה ברשת ב'.
בשנת 2003 הוענק לה פרס ישראל לשנת ה'תשס"ג על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בשנת 2007 הוענק לה התואר "יקירת ירושלים".
בשנת 2014 הוענק לה תואר "יקירת ההתיישבות" בכנס ירושלים.
הדליקה משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-66 למדינת ישראל ה'תשע"ד (2014).
ב-28 באוגוסט 2016 נערך ערב הוקרה לציון 90 שנה להולדתה במרכז מורשת מנחם בגין בירושלים.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לבית בו נעצרה יחד עם שאר מפעילי תחנת השידור של לח"י ברחוב השומר 3, ליד שוק הכרמל ("בית אזולאי").
ב-18 בדצמבר 2019 הלכה לעולמה, ימים ספורים לפני יום הולדתה ה-94. הובאה למנוחות בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בירושלים.
הותירה את בנה, צחי הנגבי.
בשנת 1947 נישאה ללוחם לח"י עמנואל הנגבי.
לשניים נולדו שני בנים – יאיר וצחי.
יאיר היה אוטיסט ונפטר בגיל 20. צחי הנגבי, היה לחבר כנסת, שר וראש המטה לביטחון לאומי.
בני הזוג נפרדו בשנת 1962.
רחובות על שמה נקראו בנתניה, בקריית ים, בחוות יאיר וברמלה.
אחד שהפר את הדממה: עדותו של יאשה קאזאקוב / כפי שסופרה לגאולה כהן, דפוס המקור, ירושלים, תש"ל, 1969
מיפגש היסטורי: מפקדי ההגנה, האצ"ל והלח"י מסביב לשולחן מרובע / יזמה והנחתה: גאולה כהן.
סיפורה של לוחמת, מהדורה שלישית (מהדורה ראשונה ב-1962 בהוצאת קרני).
תל אביב: המדרשה הלאומית ע"ש רנה מור, תשנ"ה 1995
שרה ואבשלום אנשי ניל"י, גאולה כהן בריאיון עם רבקה אהרנסון, עיצוב – סטודיו דוד הראל, בית מורשת אורי צבי גרינברג, משרד החינוך והתרבות, מנהל התרבות, תשס"ח, 2007, ירושלים
אין לי כוח להיות עייפה: מפנקסי האישי והפוליטי, ראובן מס, ירושלים, 2008
ר' אריה לוין – אבי האסירים (כתבה וערכה), בית מורשת אורי צבי גרינברג, ירושלים, תשע"ג, 2012
כמו יומן: הגיונות והגיגים ומחשבות מיומן השיחות שניהלה מרים ייבין עם המשורר בשנים 1940-1948 (ליקטה, ערכה והתקינה לדפוס גאולה כהן), בית מורשת אורי צבי גרינברג, תשס"ג, 2003, ירושלים.
לכל שירייך אני כנור: 40 לאחוד ירושלים, ביחד עם צבי צמרת ואבי בניהו, מו"ל לא ידוע, ירושלים, תשס"ז, 2007
זאב סולטנוביץ', בסוד חזון הגיון ומעש: פרקי חייו של זאב ז'בוטינסקי, עריכה משותפת עם יהודה אורן, בית מורשת אצ"ג, ירושלים, תשע"א, 2011
סיפור חייהם של יוסף ומרים כהן.
עריכה משותפת עם אהרן כהן, הוצאה עצמית, ירושלים, תשנ"ו, 1996
גאולת דם היא המצווה המוטלת על קרוב משפחה של אדם שנרצח, להרוג את הרוצח.
בניגוד למנהג נקמת דם בתרבויות אחרות, המתייחס גם לפגיעה בקרובי משפחתו של הרוצח, מצוות גאולת דם ביהדות מתייחסת רק לפגיעה ברוצח עצמו.
אם הרצח נעשה בשגגה (רשלנות), הרוצח יכול לברוח אל עיר מקלט כדי להתגונן מפני גואל הדם.
בתורה ישנם כמה פסוקים המתארים מצוות החלות על גואל הדם.
כשהרצח נעשה בזדון ומתוך שנאה, מצווה ביד גואל הדם להרוג את הרוצח:
וישנה מחלוקת, כשבית דין ממית רוצח במזיד – האם גואל הדם הוא זה שהורג את הרוצח מתוקף פסיקת בית הדין, או שהעדים הורגים אותו כמו בכל מיתת בית דין אחרת.
גם כשהרצח נעשה בשוגג וללא שנאה, גואל הדם משמש כאחד הצדדים במשפט.
המשפט אינו מתנהל בין הרוצח לבין "החברה" באופן כללי, אלא בין הרוצח לבין גואל הדם:
במסגרת תפקידו, צריך גואל הדם "להשיג את הרוצח ולהעמידו לדין, למצוא ראיות, לשכור עורכי דין מעולים (כשהמדובר בערכאות), ולעשות הכל, כולל הפעלת דעת הקהל, כדי למצות את הצדק עד תומו".
גם כשהרצח נעשה בשוגג והרוצח קיבל מקלט בעיר המקלט, אם לאחר מכן הוא יצא משם ללא רשות, מותר לגואל הדם להורגו:
כשהרצח נעשה ב"שוגג קרוב למזיד" (רשלנות פושעת), הרוצח אינו רשאי לברוח לעיר המקלט, וגואל הדם רשאי להורגו:
חובת הגאולה נזכרת גם בהקשרים נוספים, ובכל המקרים הגואל הוא קרוב משפחה של הנגאל: חובה לגאול קרקע שנמכרה לאדם ממשפחה אחרת או קרוב שנמכר לעבד, וכן היה מקובל לגאול אלמנה על ידי לקיחתה לאישה - תפיסה הבאה לידי ביטוי במצוות הייבום.
גם חובת גאולת הדם מוטלת על קרוב משפחה של הנרצח.
הרמב"ם הסביר, שקרבת המשפחה לעניין גאולת דם נקבעת באותו אופן כמו לעניין ירושה:
כלומר העדיפות הראשונה היא שבניו של הנרצח יגאלו את דמו.
אם הם לא יכולים או לא רוצים, המצוה עוברת לבניהם ובני-בניהם.
אם אין לנרצח צאצאים או שאינם רוצים למלא את חובתם, אז המצווה עוברת לאבי הנרצח, ואחריו לבניו (שהם אחי הנרצח) ובניהם; וכן הלאה.
גם בנות ראויות לירושה במקרים מסוימים (כשאין בנים), ולכן מצוות גאולת דם חלה גם על בנות, נכדות ואחיות:
אם גואל הדם אינו יכול או אינו רוצה להמית את הרוצח, או שאין גואל דם כלל (כגון כשהנרצח הוא גר), אז המצווה עוברת לידי בית-הדין:
לפי ההלכה, הגואל יכול להרוג את הרוצח רק לאחר שהוכח כי הוא זה שהרג את קרובו, וכי הרצח נעשה במזיד ולאחר שהלה קיבל התראה:
במקרה שאדם הורג אחר בשוגג, , רשאי היה לברוח לאחת משש ערי המקלט (ובאופן מסוים רשאי היה לברוח גם ל-42 ערי הלויים האחרות).
ערים אלו הוקמו במטרה לתת מחסה לרוצחים בשגגה, והיו נחלת הלויים.
לאחר ששמעו זקני העיר את טיעוניו, והרשו לו להיכנס בשערי עיר המקלט, היה ההורג תחת חסותם, והיה אסור לכל איש לבצע בו את גאולת הדם.
ההורג חייב היה לשהות בעיר המקלט עד מותו של הכהן הגדול אשר היה בימיו, ורק לאחר מכן רשאי היה לשוב לעירו.
אם היה יוצא הרוצח במזיד מהעיר לפני תום הזמן, יכול גואל הדם להורגו, וכן במקרה של רוצח בשוגג הקרוב למזיד יכול גואל הדם להורגו גם בעיר המקלט.
הרב יעקב אריאל שואל, מדוע יש צורך בגאולת דם - מדוע לא מסתפקים בענישה המסודרת על-ידי בתי-דין מומחים ובלתי-תלויים?
ועונה: "דווקא מומחיותו ואי תלותו של בית הדין יש בה גם פגם מסוים...
ההתייחסות אל הנידון עלולה ליהפך כאל "תיק" בלבד, שבו נערמים תילי תילים של הלכות משפטיות מפורטות ותחתיהן "נעלם" הנושא הנדון החי...
הנרצח כבר מת ואינו לפנינו, רק הרוצח הוא היצור החי העומד בפני בית הדין כשכבר עבר זמן, לפעמים רב מאוד, מאז הרצח.
הדיון עלול להיות מופשט מידי....
דמו של הנרצח זועק מן האדמה.
אלא שקולו לא נשמע באוזני בשר ודם.
יש צורך שאדם חי יזעק את צעקתו האילמת של הנרצח, כדי שהמשפט יהיה הוגן, לא רק מבחינת הנימוקים המשפטיים, אלא גם מבחינת השבת הצדק שעוות על ידי הרצח...
לשם כך יש צורך בגואל הדם".
הרב יונתן זקס מסביר את ההבדל בין גאולת דם לנקמת דם: "אף כי התורה פוסלת את הנקמה, לבד ממקרים שה' מצווה בהם במפורש לנקום, שמץ מן הרעיון הזה מבצבץ במושג "גואל הדם".
גאולת דם איננה בדיוק נקמת דם.
גואל, בכלל, הוא אדם המתקן איזון שהופר בעולם, המציל מישהו או משהו ומחזירם אל מקומם הצודק.
בועז, למשל, גאל נחלה שהשתייכה לנעמי.
גואל הוא גם מי שמחזיר את החופש לקרוב משפחתו שנאלץ להימכר לעבדות.
ה' גואל את עמו מעבדות במצרים.
גואל דם הוא מי שמוודא שרצח לא יישאר בלי עונש".
משה דוד קאסוטו טוען, שהתורה מבטאת מחאה כנגד מנהג נקמת הדם, ושואפת להגביל ולצמצם אותו באופנים שונים (כגון ערי המקלט) ולהפוך את גואל הדם לשליח בית-הדין.
כך הוא רואה בסיפורם של קין והבל מעין אב-טיפוס לתפישה המקראית, שאין לנקום נקמת דם ספונטנית, בכך שאלוהים מבטיח ומטיל אות על מצחו של קין שחושש מנקמת דם ().
האות נועד למנוע מאחרים לבצע בקין נקמת דם.
ביקורת בתנ"ך על גאולת דם
ב, מסופר על אישה מהעיר תקוע, הבאה לפני דוד המלך.
היא מספרת לו, שהיא אלמנה ושיש לה שני בנים, בן אחד שלה הרג את הבן השני, וכעת המשפחה מעוניינת לבצע גאולת דם ולהרוג את האח הרוצח.
היא טוענת שגאולת הדם תכבה את גחלתה ותשמיד את זכרו של בעלה המנוח.
היא מבקשת מהמלך להתערב ולמנוע את גאולת הדם.
המלך מסכים, ונשבע שלא יאפשר להרוג את בנה:
בהמשך הפרק מתברר, שהסיפור של האישה הוא רק משל.
הוא נועד לשכנע את דוד המלך, שלא לנקום באבשלום בנו השלישי על כך שהרג את אמנון בנו הבכור.
בספר בראשית מסופר על רבקה אשר אומרת לבנה יעקב לברוח משום שעשו רוצה להרוג אותו לאחר גנבת הברכות ומנמקת – את החשש ששניהם ימותו באותו היום יש שהסבירו בכך שאם עשו יהרוג את יעקב, גואלי הדם יהרגו את עשו כדי לנקום את דם יעקב, וכך ימותו שניהם באותו יום.
בספר שופטים מסופר על השופט גדעון אשר הורג את זבח וצלמונע מלכי מדין, לאחר שהודו בהריגת אחיו, ונוקם בכך את מות אחיו.
בספר שמואל מסופר על דוד שנוקם את מות שאול מידי הנער העמלקי שהודה כי הוא הרג את שאול:
דוד אף נוקם את מותו של איש בושת בן שאול משני רוצחיו:
עוד מסופר שם על יואב בן צרויה שנוקם את דם אחיו עשהאל והורג את אבנר בן נר מצביא שאול, , אף שדוד מתרעם, מקונן ואבל על הפעולה הזו, הוא איננו נוקט צעדים מעשיים כלפיהם אלא מגיב:
מאוחר יותר שלמה המלך במצוות דוד, נוקם את דמו של אבנר ושל עמשא בן יתר ומורה לבניהו בן יהוידע להרוג את יואב:
בכמה מקומות נעשה שימוש מטפורי במושג נקמת הדם.
בספר תהילים מבקש המחבר מאלוהים לנקום את נקמת דמו השפוך של ישראל:
ב מופיע האל היהודי כ"אל נקמות ה', אל נקמות הופיע", אך מונח זה מתייחס לעם ישראל:
נראה כי במקביל לתפישה שהשתרשה בעולם, שאסור לאדם הפרטי לעשות את הצדק בעצמו ועליו להותיר דבר זה לסמכות המשפטית, וכנראה גם בשל אוזלת היד של היהודים להגן על עצמם על רקע הפוגרומים הרבים שנעשו בהם, נעשה שימוש רב בתפילה "אבינו מלכנו, נקום נקמת דם עבדיך השפוך".
וכן התואר "הי"ד" ("השם יקום דמו") המוענק ליהודי שנרצח במזיד על ידי גוי.
המשורר חיים נחמן ביאליק עשה שימוש במושג זה בשירו "על השחיטה" מאייר תרס"ג, שנכתב לאחר פוגרום.
גאולת דם בימי האימפריה העות'מאנית
בחוק העות'מאני הותרה נקמת דם, אך היא נחשבה לעניין פרטי בין הרוצח למשפחת הנרצח, והמשפחה הייתה רשאית "להמיר" את הנקמה בכסף:"אם אדם הורג, שמורה ליורשי הקרבן זכות לנקמת דמו, ואזי לא ישולם להם דבר.
אם לא בוצעה נקמת דם, ובמקרה שהיורשים ויתרו על זכותם לנקמת דם, יתן הקאדי הוראה לרוצח לפרוע לשאר הבשר הקרוב ביותר של הנרצח את 'כופר הדם', ובנוסף לו ישלם לאוצר המדינה גם קנס כספי...".
גישה זו מנוגדת לתורה, שבה נאסר לקחת כופר:
בתשובות של חכמי ישראל מאותה תקופה, הודגשה החובה המוטלת על גואלי הדם, לרדוף אחרי הרוצח ולהביאו למשפט גם אם הדבר היה כרוך בהוצאות כספיות.
לא רק שנאסר עליהם לקחת כופר, אלא אף חייבו אותם להוציא כסף כדי לעשות דין ברוצח.
וכתב על כך הרב מנחם מנדל קרוכמל, שראוי שהציבור ישתתף בהוצאות של גואלי הדם: "ונכון הוא, שאותן הוצאות היתרים, כגון שכר מליצות [עורכי דין] ושחדים [שוחד לשופטים מושחתים המסרבים לדון ללא תשלום], יתנו מתוך הקהל כדי לגדור הפרצה.
שאם ח"ו לא יהיו נוקמים מן הרוצח, יהיה דמן של בני ברית [יהודים] הפקר ח"ו, ויוסיפו לעשות כאלה ח"ו.
והרי כל עוברי דרך בסכנה זו הם.
לכן צריכים כולם לסייע לזה.
וכן נהגנו פעמים הרבה, ועשינו עם פרנסי הדור שהיו מעמידים גואלים לרדוף אחר הרוצחים."
ישנן כמה דעות בשאלה אם מצוות גאולת דם נוהגת בימינו.
לדעת הרב יהונתן אייבשיץ, גואל הדם רשאי להרוג את הרוצח רק לאחר שנגמר דינו בבית-דין, ולכן המצוה נוהגת רק כשיש סנהדרין, המוסמכת לדון דיני נפשות.
גם הרב יאיר בכרך כתב, שלא ייתכן שלאדם פרטי תהיה סמכות גדולה יותר מלבית-הדין, ולכן אם בית-הדין אינו רשאי לדון דיני נפשות, גם גואל-הדם אינו רשאי לעשות זאת.
לעומתם, הרב אריה לייב הלר הביא כמה ראיות לכך שמצוות גאולת-הדם נוהגת גם כשאין דיני נפשות:
לפי רש"י, גואל הדם רשאי להרוג גם רוצח בשוגג שיצא מחוץ לעיר המקלט - למרות שלא נגמר דינו למיתה;
לפי הרמב"ם, גואל הדם רשאי להרוג רוצח ב"שוגג קרוב למזיד" (רשלנות פושעת), וכן רוצח שאי-אפשר לדונו למיתה מסיבות טכניות (כגון שיש רק עד אחד, או עדים בזה אחר זה, או שאין התראה).
עדיין דרושה ראיה ברורה לכך שהנאשם אכן אשם ברצח, כדי למנוע זיהוי שגוי, אולם ראיה זו יכולה להתקבל גם בבית-דין בימינו.
הרב מנחם מנדל קרוכמל כתב, שבימינו מצווה גואל הדם לדאוג שהרוצח יעמוד למשפט ויבוא על עונשו, גם אם לשם כך יש לתבוע אותו בערכאות של גויים, וגם אם הדבר דורש הוצאת כספים: "".
והרב עקיבא כהנא כתב על כך: "מעניין לראות שגם בזמננו דין זה מיושם בפועל, בזה שמשפחת הנרצח בדרך כלל מנסה להיות בבית המשפט ולהעיד כנגד הרוצח.
כמו כן, בדיונים על שחרור מחבלים, בדרך כלל משפחות הנרצחים הן אלו שמנסות לדאוג לכך שרוצחי בניהם לא יצאו לחופשי."
הרב ד"ר איתמר ורהפטיג טוען, שבימינו ישנם כמה תפקידים מעשיים לגואל הדם:
לפעול לתפיסת הרוצח והעמדתו לדין;
לטעון לחובת הרוצח במהלך המשפט;
לוודא שמערכת האכיפה מבצעת את העונש שנגזר עליו;
להוביל מאבק בדעת הקהל נגד שחרור מוקדם של הרוצח.
וחתם במילים "בתקופת הגלות גואל הדם היה אמור להביא את הרוצח הנכרי למשפט, ומכאן השלכה לנפגעי טרור ודומיהם בימינו.
על קרובי משפחתם לדאוג למיצוי הדין עם אותם רוצחים."
גאומורפולוגיה (מיוונית: γῆ – "אדמה"; μορφή – "צורה"; λόγος – "תורה") הוא שמו של ענף במדעי כדור הארץ, העוסק בתהליכים היוצרים ומעצבים את הנוף (תהליכי "בנייה" נופיים).
הגאומורפולוגיה מתקשרת לתחומים נוספים, וביניהם גאולוגיה, גאוגרפיה פיזית, טקטוניקה, ארכאולוגיה, פדולוגיה והנדסה.
מדע הגאומורפולוגיה מחולק לתתי־תחומים: גאומורפולוגיה מדרונית, קרחונית, פלוביאלית (נחלית), איאולית (רוחית), חופית וטקטונית.
המדע מאפשר להבין את התהליכים המעורבים בהתפתחותו של כדור הארץ, ומספק ידע שימושי לצורכי שימור ומניעת נזק (הגנה חופית, שיקום נהרות, וכדומה).
לקראת סוף המאה ה-19 נטבע לראשונה המושג "גאומורפולוגיה", ומקורו ביוונית.
אז החלו להתקבע ההנחות היסודיות של מדע הגאומורפולוגיה, אשר חלקן משמשות אותנו עד ימינו.
המרכזי שבהם הוא מושג הארוזיה (סחיפה).
ויליאם מוריס דייוויס (William Morris Davis; 1934-1850) וולתר פנק (Walther Penck; 1923-1888) שפעלו בראשית המאה ה-20 נחשבים במידה רבה לאבות ה"מורפולוגיה הקלאסית".
דייוויס היה מהראשונים לטעון שהתבליט הוא תולדה של תהליכים ממושכים ומושפע מהמסלע המקורי.
עם זאת דייוויס נתן משקל כבד בעיצוב הנוף לתהליכים כגון: תנועת בלית, פעילות קרחונית, פעילות מים ורוחות.
פנק נתן משקל רב לפעילות טקטונית.
לטענתו תבליטו של אזור הוא תולדה של גורמים טקטוניים ומשקפים תנועות שמקורן בקרום כדור הארץ ובתנועת לוחות.
אף על פי שדייוויס ופנק היו מהגאומורפולוגים הבולטים, הגאומורפולוגיה בת-זמננו מתעלמת ושוללת חלק מן הקביעות של שני חוקרים אלו.
בשנים האחרונות חלה תנועה חדשה של העיסוק בגאומורפולוגיה.
ממחקר של אופי תיאורי ואיכותני, חל מעבר למידול מתמטי וסטטיסטי של תופעות גאומורפיות.
הגאומורפולוגיה מנסה לתת תמונת מבט כוללנית והוליסטית, תוך התייחסות למספר רב של גורמים ותהליכים המתרחשים על פני השטח, בעת ובעונה אחת.
הגאומורפולוגיה מכילה תחומי מחקר רבים ומגוונים בקנה מידה שונה מבחינת אלמנט הזמן ועיצוב השטח.
בין הנחות היסוד של הגאומורפולוגיה המודרנית:
הנוף שואף להגיע למצב של איזון כחוק טבעי, כלומר התאמה בין כל התנאים והכוחות הסביבתיים הקיימים בו.
יש לראות שתהליכי עיצוב פני הנוף השונים שזורים אלה באלה ומשפיעים האחד על רעהו, כלומר הסתכלות על מגוון תהליכים במקביל.
יש לראות שתבליט ככלל הוא תולדה של התפתחות ממושכת על פני זמן גאולוגי רב, ואולם ישנן תופעות רבות הבאות לידי ביטוי גם בקנה מידה עיתי קצר מועד.
נהוג להתבונן על המערכת הטבעית ככזו הנושאת בחובה רכיבים כאוטים רבים.
ככזו, לעיתים תנאים דומים במקומות דומים עשויים לנפק תוצאות שונות.
הגישות המודרניות רואות בתהליכי השתנות הנוף חלק אינטגרלי מהמערכת הטבעית ולא שלב בדרך לתוצאה נופית עתידית רצויה.
אחד ההבדלים העיקריים בין הגאומורפולוגיה הקלאסית לבת זמננו היא בהכרה שהאקלים הוא אחד הגורמים היסודיים בעיצובו של תבליט כדור הארץ.
לטמפרטורה ולכמות המשקעים ישנה השפעה רבה על עיצוב הנוף ברמה האזורית והעולמית כאחד.
בתקופות הקרחוניות השונות לדוגמה, ניתן לראות היקף ואופי שונה של תהליכים גאומורפולוגים על פני כדור הארץ.
יש לראות בקשר אקלים ומורפולוגיה קשר כפול בעל היזון חוזר כאשר הטופוגרפיה עשויה להשפיע על אקלים בקנה מידה מקומי, למשל משטרי רוחות מקומיים המשפיעים על השקעה של סדימנטים שונים בקרקע, או על שקיעה ותנועת טל אל מקומות נמוכים בשטח המשפיעה על לחות וטמפרטורה.
רוב התהליכים המורפולוגיים מתרחשים בכל סוגי האקלים, והאקלים משפיע בעיקר על שכיחות ועוצמת התופעה.
תופעה מרכזית המעצבת את פני הנוף היא בליה (הסרה של חומר) וסחיפה (הסעתו על פני השטח על ידי סוכני הסעה שונים).
הבליה עשויה להיווצר ממספר גורמים:
גורמים מכניים (בליה פיזיקלית), למשל סופת חול ה"משייפת" צורות נוף קיימות.
גורמים כימיים (בליה כימית), למשל מים עשירים בפחמן דו-חמצני הממוססים תרכובות גירניות.
גורמים ביולוגיים (בליה ביולוגית), משתייכת למעשה לשני הגורמים הקודמים, אך מונעת מגורמים ביולוגיים, למשל חזזיות הממיסות סלעי משקע שונים לצורך קבלת חומרי הזנה, או שורשי צמח המבקעים סלע.
תהליכי הבליה והסחיפה הם ניסיונו של סלע שנוצר ונחשף (סלע משקע או סלע יסוד) להגיע למצב של שווי משקל בין סביבת ההיווצרות שלו לבין סביבתו החדשה.
תהליכים של שינוי ועיצוב צורתו של הנוף מאופיינים במידה רבה בתהליכים שונים של הסרת חומר מפני השטח.
את התהליכים הגורמים לבליה נהוג לחלק לשני סוגים עיקריים: בליה פלוביאלית (נחלית) ובליה אאולית (רוחית).
אף על פי שכל סוגי הבליה פעילים בכל האזורים, ככלל, בליה מגורמים כימיים וביולוגיים מאפיינת סביבות ממוזגות יותר ועשירות במשקעים ובצומח, למשל יערות גשם, בעוד שבליה פיזיקלית מאפיינת אזורים בעלי אקלים קיצוני יותר, יבש, קר או בעל משרע טמפרטורות רחב כגון: מדבר או טונדרה.
המושג מדרון מתאר שיפוע שנוצר או עוצב באמצעות תהליכים של חשיפה וסחיפה של סלע.
המדרון הוא צורת הנוף הנפוצה ביותר ביבשת.
הגאומורפולוגיה המדרונית מתחקה אחר תכונותיו של המדרון הן מבחינה תיאורית, באמצעות חלוקה מורפולוגית של המדרון ליחידות ותתי-יחידות, והן מבחינה כמותית-מתמטית (למשל באמצעות שימוש במודלים לחישובי נגר עילי וחלחול מים).
ענף זה בגאומורפולוגיה מנסה להסביר כיצד נוצרים ומתפתחים מדרונות, כמו גם אלו סוגי מדרונות קיימים, והיכן, כפועל יוצא של תנאים אקלימיים, נוצרים סביבות ביולוגיות וסוגי קרקע שונים.
גאומורפולוגיה קרחונית היא תחום בגאומורפולוגיה העוסק ביחסי הגומלין שבין הקרחון לסביבתו, אופן ההשפעה של יחסי גומלין אלו על הסביבה, הקרקע והמשקעים שנוצרים כתוצאה ממערכת יחסים זו.
כל אלה כדי להבין השתנות והיווצרות של צורות נוף.
הקרחונים מורכבים למעשה משלג שהורבד (בדומה לסלעי משקע), נדחס ואיבד מנפחו והפך לקרח.
קרחונים מכסים (או כיסו בעבר, בעיקר בעידני קרח) שטחים נרחבים על פני כדור הארץ, ועל כן השפיעו על עיצוב הנוף בקנה מידה עיתי נרחב.
קרחונים אלה הם בעלי תכונות אלסטיות ויכולת לגלוש ולנוע במרחב.
תפרוסת וכמות הקרחונים מושפעת במידה רבה מאקלים כדור הארץ ומאופיינת בתנודתיות גדולה בין תקופות קרחוניות או בין-קרחוניות.
תחום בגאומורפולוגיה המתאר תהליכים הקשורים לנהרות וערוצי זרימה ועיצובם את הנוף.
תהליכים פלוביאליים מאופיינים בהסעת חומר והשקעה של סדימנטים.
תהליכים אלה מותנים הן בספיקת הנחל והן בכמות וסוג החומרים הזמינים להסעה.
עיצוב פני הנוף על ידי מים הוא מן הגורמים המעצבים המשמעותיים המשפיעים ביותר על שינוי תבליט כדור הארץ.
החומרים המוסעים בנהרות יכולים להיות מובלים במים כרחופת, צופת או כמומסים בהם.
ישנם נהרות המשנעים כמות רבה של סדימנטים, והדבר בא לידי ביטוי בעיקר בדלתאות ומישורי הצפה של נהרות גדולים כמו הנילוס או המיסיסיפי.
תחום בגאומורפולוגיה המתאר תהליכי יצירה ועיצוב נוף המונעים על ידי רוחות.
רוחות עשויות לפעול בצורה ארוזיבית, ובכך לשחוק סלעים על ידי הסרת חלקיקים רופפים או על ידי שחיקה.
הרוח עשויה להוביל חלקיקים במספר דרכים: חלקיקים קטנים (בעיקר חרסית וטין) יובלו כרחופת בתוך האוויר עצמו ויינשאו באטמוספירה למרחקים גדולים יחסית.
חלקיקים גדולים יותר (למשל חול) מובלים על ידי סלטציה (דילוג למרחקים קצרים) או גרירה על גבי הקרקע.
דוגמה לפעילות אאולית היא סופות אבק שהן סחף של טין וחרסית ממקור קרקעי על ידי רוחות אל תוך האטמוספירה.
החומרים המובלים ברוח עשויים להיות מושקעים במרחק רב ממקור החומר, לעיתים סדימנטים אלה עשירים במינרלים ובמלחים.
פעילות אאולית באה לרוב לידי ביטוי באזורים צחיחים ומעוטי משקעים ופעילה בעיקר על חלקיקים בסדרי גודל קטנים ודוגמה לכך היא השפעת הרוח על תופעת החולית (חולית אאולית), עיצובה ונדידתה.
תהליכים פלוביאליים עשויים להוביל סדימנטים בקנה מידה גדול יותר, ובכל זאת נודע לרוח תפקיד חשוב בעיצוב נוף לאורך זמן.
תחום בגאומורפולוגיה המתמקד בחקר יצירת עיצוב וסביבת הנוף החופי.
הגאומורפולוגיה החופית שואפת להסביר את היווצרותם ועיצובם של חופים וסביבות המושפעות ממגע ישיר עם סביבה ימית.
תהליכים כגון: בלייה חופית או היווצרות אבן חוף עשויים להיות מושפעים ממספר גורמים ייחודיים.
הגורמים הדומיננטיים כוללים בין השאר:
תנועת גלים, המניעה תהליכי בליה כימית ופיזיקלית השונים באופיים מהתהליכים היבשתיים, כתוצאה מההרכב הכימי של מי הים והמסה באזור המפגש בין הים ליבשה
תופעות כגון זרמי ים ותהליכי גאות ושפל, אשר משפיעים על מפלס פני הים
הסעה והשקעה של סדימנטים ברצועת החוף ממקורות ימיים, כתוצאה מכוחות פלוביאליים ואאוליים
נאו-טקטוניקה הוא תחום בגאומורפולוגיה המנסה להסביר צורות נוף צעירות הנוצרות על ידי טקטוניקה צעירה הולוקנית ורצנטית לדוגמה: שבירת מניפות סחף, או יצירת גבעות לחץ ובקעים על ידי העתקי תזוזה אופקיים פעילים בעלי תפניות ימינה או שמאלה וכיוצא בזה.
תחומי מחקר נרחבים בגאומורפולוגיה מתקשרים להשפעתו של האדם על יצירת הנוף ושינוי פני השטח, וכן השפעתו העקיפה על תהליכי עיצוב טבעיים (למשל בגרימת שינויים והשפעות אקלימיות ומיקרו אקלימיות).
השפעות אנתרופוגניות – שמקורן במעשה ידי אדם – מתבצעות באמצעות בנייה, כרייה, חציבה, הסרה של צמחייה טבעית וגידולי חקלאות ונוי, בניית טרסות, בניית סכרים והטיה של נהרות ונחלים.
עקב השפעות חסרות תקדים אלו של האדם על פני השטח, מתחת להם ומעליהם, יש שמציעים שֵם לעידן בו החלו השפעות אלה ואילך - אנתרופוקן.
גְּאוּלִים הוא מושב באזור השרון ליד העיר נתניה השייך למועצה אזורית לב השרון.
המושב הוקם בנובמבר 1938 בשם "בני גאולים", "כפר גאולים" וגאולים על ידי עולים מגרמניה, חברי הבונים, שהיו חברים בקבוצת "השדה" בראשון לציון ולאחר מכן התגבשו כקבוצת עבודה בטירת שלום ליד נס ציונה.
היישוב הוקם בפרדס של האחים פאלאטניק בשטח של 350 דונם פרדס וכרם שבמרכזו בית בן שתי קומות ובאר.
בתחילה עלו לנקודה 15 מתוך כ-50 חברי הקבוצה וניהלו במקום חיים שיתופיים.
על-פי התוכנית, היישוב לא נועד להיות שיתופי, בסופו של דבר.
היישוב הוקם במסגרת התיישבות חומה ומגדל, אולם בניגוד ליישובים אחרים לא הוקמו במקום חומה ומגדל, והבית חובר לחשמל עוד לפני העלייה למקום.
לאחר שנה התגוררו במקום כ-60 חברים והועבר לעיבודם שטח נוסף של כ-1600 דונם על ידי הקרן הקיימת.
בשנת 1945, לאור אי התאמת המקום לחלוקה לחלקות פרטיות, עברו חברי הגרעין לכפר ידידיה וחברי ארגון "טלמון" מעולי תימן, ארגון ראשון להתיישבות שיתופית של עולי תימן, תפסו את מקומם בנובמבר 1945. בתחילה עלו לנקודה רק הגברים ולאחר התבססות במקום ובניית בתים הובאו גם המשפחות.
בשנת 1947 היישוב מנה כ-40 משפחות.
בתחילה נודע היישוב כ"טלמון - גאולים" ולאחר מכן הושב השם המקורי "גאולים".
הקרב על גאולים במלחמת העצמאות
במלחמת העצמאות היה גאולים בקו החזית.
בסוף דצמבר 1947 בעת ההתקפה על כפר יעבץ נורו יריות גם לעבר גאולים.
ב-25 בינואר בערב הותקף המושב ביריות במשך שלוש שעות, מכיוון קלנסווה.
התקפה נוספת אירעה במהלך חודש פברואר 1948. במרץ 1948 נורו יריות לעבר המושב ואחד הילדים נפצע.
באפריל 1948 נתפס אחד מבני המושב שרעה את פרתו, נלקח לטולכרם, והושב חזרה עם פרתו.
לאחר הקרב על קיבוץ גשר, בו נחל חיל המשלוח העיראקי מפלה, פנה חיל המשלוח לגזרת השרון והשומרון.
הצבא העיראקי לאחר שהעתיק את גזרת פעולתו, ובסיוע ערבים מקומיים, תקף את גאולים.
בבוקר 28 במאי 1948 החלה הפגזת מרגמות על גאולים.
התושבים פונו במהירות לצור משה, לקדימה ולפרדסיה.
בשעה 08:00 פרצו שש שריוניות עיראקיות ובעקבותיהן פלוגת חי"ר עיראקית ובוזזים רבים מטירה, קלנסווה וטולכרם.
המגינים היו מצוידים בנשק קל בלבד.
תוך זמן קצר הצליחו העיראקים לכבוש את רוב המושב.
רק במספר בתים בחלק המערבי הצליחו המגינים להחזיק מעמד.
מצב חירום הוכרז בחזית המרכז מחשש שהעיראקים ינצלו את הצלחתם וימשיכו בתוכניתם לבתר את מדינת ישראל שזה אך קמה.
גאולים היה היישוב הישראלי היחידי שנכבש על ידי העיראקים במלחמת העצמאות.
תוך זמן קצר החלה מתקפת נגד על ידי כוח שיצא מכפר יונה בפיקודו של שאול אפק.
התנהל קרב פנים אל פנים מבית לבית.
הכוח העיראקי שעסק בביזה ביחד עם הכפריים הופתע מההתקפה והחל לסגת.
בשעה 14:00 הופעל תותח "נפוליונצ'יק" שירה מספר פגזים לעבר קלנסווה, דבר שגרם להחשת הנסיגה של הערבים.
לפנות ערב תפס כוח מגדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני את גאולים והתבסס במקום.
גאולי תימן (גְּאֻלֵּי תֵּימָן) הוא מושב בעמק חפר ליד העיר חדרה השייך למועצה אזורית עמק חפר.
שמו של היישוב נבחר משום שמקימיו הם יהודים יוצאי תימן.
המושב נמצא ממערב לצומת גאולי תימן שעל כביש 4. מצפון לו – פארק תעשיות עמק חפר; מדרום וממערב – נחל אלכסנדר; ממזרח – כפר הרא"ה.
בעבר התקיים באזור כפר ואדי אל-חוארת', שאחת משכונותיו ששרדה שולבה ביישוב היהודי.
במקום נותרה להתגורר חמולת אבו עיסא הערבית, המקיימת יחסי שכנות טובה עם תושבי המושב היהודים.
ראשית הארגון המתיישב בשכונת עולי תימן בחדרה, בנחליאל.
צעירי השכונה הקימו בשנת 1939 ארגון להתיישבות חקלאית בשם גאולי תימן.
הם עלו לכפר יעבץ ב-1946. היישוב הוקם בשנת 1948 על ידי מפוני מושב כפר יעבץ שבאזור השרון אשר פונו כתוצאה מהקרבות באזור היישוב.
אל מפוני כפר יעבץ, יהודים יוצאי תימן בעצמם, הצטרפו להקמת גאולי תימן גם עולים נוספים מתימן.
בשנת 1967 פוצל היישוב למושב ולשיכון, שניהם בשם גאולי תימן.
בשנת 1992 הם אוחדו שוב.
מערכת החינוך ביישוב משותפת ליהודים ולערבים.
חלק מבני משפחת עיסא סיימו לימודים אקדמיים ועוסקים ברפואה ובמקצועות חפשיים.
בכניסה לגאולי תימן, בפינה הצפון-מערבית של צומת הרא"ה, על כביש 4, הוקם גן ויד זיכרון לנועם מליחי.
הגן הוקם על שטחו של בית קברות ערבי נטוש בשם אל-שיח' זידאן.
בתוך היישוב, ליד בית הכנסת, הוקם גן ובו אנדרטה לזכר שמואל ערבה שנפל במלחמת העצמאות, וציון אחרק ויהודה חסן, שנפלו במלחמת יום הכיפורים.
טבלת שינויים ברשויות מקומיות 1948 עד 2004 - מסמך של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה
''גאולוגיה ימית''' היא מדע העוסק בחקר קרקעית הים ורצועות החוף.
גאולוגיה ימית קשורה קשר הדוק לאוקיינוגרפיה פיזיקלית ולטקטוניקת הלוחות.
התחומים בהן נוגעת הגאולוגיה הימית הם: גאופיזיקה, גאוכימיה, סדימנטולוגיה, ופלאונטולוגיה של קרקעית הים והסביבות הקרובות אליה.
הכינוי המדעי לגאולוגיה של הירח הוא סלנולוגיה (מיוונית Σελήνη (סֶלֶנֶה) - ירח).
הפעילות הגאולוגית על פני הירח נפסקה לפני כ-2.5 מיליארד שנים.
קליפתו אינה נתונה לתהליכים טקטוניים, וגם אטמוספירה נעדרת כמעט לחלוטין, משמע שאין רוחות וגשמים ולכן אין בליה או כל תהליך אחר שנובע מקיומה של אטמוספירה.
הרכבם הכימי של סלעי הירח נמדד בתצפיות מלוויינים שהקיפו אותו, וכן הובאו לכדור הארץ על ידי חלליות אפולו.
קליפת הירח היא בעיקרה בזלתית, ועשירה בברזל ומגנזיום ודי דומה לסלעי הבזלת הארציים מלבד העובדה שהבזלת הירחית אינה מכילה מים ומינרלים נדיפים.
גוף הירח הוא בעל צורה מוארכת ואינו כדורי, והצדדים הצרים פונים אל כדור הארץ ואל הצד המקביל.
לצורה זו אחראים כוחות הגאות של כדור הארץ.
בתחילת חייו הירח היה גוף לוהט ונוזלי שהתקרר בקצב מהיר מאוד, וכך הגאות התקבעה בתצורתו.
כוחות גאות אלו גם אחראים לכך שהירח אינו סובב סביב צירו ביחס לכדור הארץ, ובגללם הוא גם צובר מהירות ומסלולו הולך ומתרחק מכדור הארץ.
על הירח פועלים מספר כוחות שמשפיעים על תצורתו בכלל ועל הטופולוגיה של פניו בפרט:
כוחות הגאות של כבידת הארץ - יוצרים רעידות אדמה על פני הירח.
התנגשויות של גופים קוסמיים בגדלים שונים - מטאוריטים, שביטים וכולי.
הן שוחקות את פני השטח וגורמות לכך שפני הקרקע מכוסים באבק של שברי סלעים.
בנוסף הן יצרו ויוצרות מיליוני מכתשים, מהם קטנים ומהם אדירי ממדים.
היות שעל הירח אין פעילות טקטונית, ההתנגשויות אחראיות לצוקים ולוואדיות התלולים שעליו, והן אלו שיצרו את העמקים ושרשרות ההרים שעל פניו.
רוח השמש וחשיפה המתמדת לקרינה האדירה של השמש גם הם מוסיפים לארוזיה של קליפת הירח.
רוח השמש גם אחראית לשחרור של גזים מהסלעים אל פני השטח, וכך בעצם מוסיפה כל העת גזים לאטמוספירה שהולכת ומתפזרת כל העת אל החלל.
פליטת חום של חומרים רדיואקטיביים, ומפגיעות אסטרואידים גורם להתכווצות פני השטח, ול"העתקי דחיקה", דבר המשנה את הירח במשך מיליוני שנים.
גוף הירח הוא בעל מוליכות גבוהה מאוד של גלים סייסמיים, וכל רעידה שתתרחש על פניו תופץ למרחקים גדולים ולא תדעך מהר.
עם זאת, היות שהירח נעדר פעילות טקטונית והגורמים היחידים לרעידות הם התנגשויות וכוחות הגאות על כן רעידות משמעותיות נדירות.
רעידות מינוריות נמדדות כל העת, 1-2 דרגות ריכטר עוצמתם ברגיל.
הרעידה החזקה ביותר שנמדדה הייתה 4 בסולם ריכטר.
המבנה הטופולוגי הבולט מאוד לעין מחלק את הירח לרמות בהירות ולימות כהות (מַארֶה).
האזורים הכהים כונו ימות שמחמת כהותם העלו הצופים הראשונים את הסברה המוטעית שהן מכילות מים.
הצד שצופה אל כדור הארץ מאופיין בימות ואילו הצד הנסתר נעדר כמעט לחלוטין מבנים ימותיים.
הימות הן שטחים גדולים מכוסים בבזלת שכמות המכתשים על פניהן קטנה משמעותית מאלו שעל הרמות.
הימות נוצרו בזמן מאוחר יותר מהרמות ועל כן לא הספיקו להצטלק באותה כמות מכתשים כרמות.
הימות עצמן נוצרו כנראה מהתנגשויות אלימה ביותר שסדקו את קליפת הירח ואפשרו לבזלת לדלוף ולהציף את המכתש שנוצר (בעבר הועלתה גם סברה שהן נוצרו מבועות של גז עצומות שעלו ממעמקי הבזלת המותכת).
כך גם מוסברת העובדה שהצד המוסתר נעדר ימות כיוון ששם הקליפה עבה הרבה יותר ועל כן התנגשות אלימה לא בהכרח תגרור את סידוק הקליפה ודליפת הבזלת.
בצד הפונה אל הארץ הקליפה דקה ועל כן נסדקת בהתנגשות אלימה (ההבדלים בעובי הקליפה מוסברים בכוחות הגאות שהארץ מפעילה על הירח).
המבנה הטופולוגי הקיצוני של הירח מאופיין בחריצים עמוקים ובהרים גבוהים, והיות שציר סיבובו של הירח הוא נמוך מאוד (מעלה וחצי) על כן בקטבים מצויים ואדיות וחריצים עמוקים שאינם זוכים לאור שמש לעולם.
הטמפרטורה בגאיות אלו נמוכות ביותר ומגיעות ל-200- מעלות צלזיוס ויותר.
בתחילה שיערו שגאיות אלו הם מלכודת שיקפיאו את הגזים הדלילים שבאטמוספירת הירח הקלושה עד מאוד, וכך גם יקרה לאדי המים שמצויים על הירח (מגיעים בהתנגשות של שביטים או בהתמרה של סלעים בקרינת השמש).
לאחרונה אומתה ההשערה על ידי תצפיות לוויינים (קלמנטיין - שוגרה ב-1994) המקיפים את הירח.
גאולת ישראל הייתה סיעת יחיד שהוקמה בעקבות התרגיל המסריח בשנת 1990, במהלך כהונתה של הכנסת השתים עשרה על ידי ח"כ אליעזר מזרחי שפרש מאגודת ישראל.
בהתאם להסכם הקואליציוני, כיהן נציגה היחיד של הסיעה כסגן שר הבריאות עם הקמת ממשלת ישראל העשרים וארבע ב-25 ביוני 1990 ועד תום כהונתה של הממשלה.
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת ה-13, לאחר שניסיונות מזרחי להצטרף לרשימה אחרת כשלו.
המפלגה קיבלה 12,851 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
כנסת חברי הכנסתה-12(1): אליעזר מזרחיה-13(0): מועמדים: אליעזר מזרחי.
גאולוגיה היא אחד ממדעי הטבע, ענף בתחום מדעי כדור הארץ.
הגאולוגיה חוקרת את כדור הארץ המוצק: תכונותיו, תהליך וזמן היווצרותו, מרכיביו השונים, התהליכים הדינמיים המתרחשים בו (כגון רעידות אדמה, נדידת היבשות וצורות נוף) ואוצרות הטבע הטמונים בו.
גאולוגיה הנדסית – סכרים וגשרים
גאולוגיה ימית – חקר האוקיינוסים, תשתיתם, רכסיהם והמשקעים הנוצרים בהם
גאולוגיה כללית – מי תהום ומציאת מחצבים
גאולוגיה כלכלית – הפקת נפט ומכרות
גאולוגיה מבנית – יחסי המבנה של סלעים בקרום כדור הארץ
גאולוגיה פלנטרית – חקר גופים אחרים במערכת השמש
גאוכימיה – הרכבו הכימי של כדור הארץ
גאומורפולוגיה – תהליכי עיצוב הנוף
גאופיזיקה – מבנה כדור הארץ ותכונותיו הפיזיקליות
גאומכניקה – תכונות מכניות והנדסיות של סלעים
טקטוניקה – תנועת הלוחות בקרום כדור הארץ
מינרלוגיה – חקר מינרלים והגדרתם
סדימנטולוגיה – חקר סלעי משקע
סטרטיגרפיה – תורת השכבות וסידורן
פטרולוגיה – היווצרות וסיווג סלעים
גאוכרונולוגיה – סולם הזמן הגאולוגי
תחומים נוספים: גאולוגיה ארכאולוגית , גאודזיה, גאולוגיה היסטורית , גאולוגיה קרחונית
עקרון האחידות (The Principle of Uniformitarianism) – עקרון שניסח ג'יימס האטון במאה ה-18, לפיו כל תהליך טבעי מתרחש כיום בדרך דומה לדרך בה התרחש בעבר.
עקרון האופקיות המקורית (The Principle of Original Horizontality) – עקרון שלפיו ההשקעה המקורית של שכבות משקע תהיה תמיד אופקית.
עקרון הסופרפוזיציה (The Principle of Superposition) – עקרון שעל פיו כאשר אין הפרה ברצף שכבות של סלעי משקע, הרי שככל ששכבה נמוכה יותר – כך היא קדומה יותר.
אבן – שבר של סלע.
אבן חן – מינרל, סלע, מאובן או חומר אורגני המשמש לקישוט.
אולטרה בסיסי – סלע מגמטי העני מאוד בסיליקה והאופייני לקרום אוקייני או למעטפת, למשל: סלע הבנוי אנאורתיט או אוליבין.
אופק (zone) – יחידה ביוסטרטיגרפית, טווח הופעתו של מאובן או מאסף של מאובנים מנחים שנמצאו בהרכב סלעים נתון.
אורוגנזה – תהליך של יצירת שרשרת הרים תוך הצטברות משקעים עבים בגאוסינקלינה, קימוט, שבירה, התמרה, פעילות מגמטית ואירוזיה.
אזור הפחתה – מקום בו חודר לוח טקטוני אחד אל מתחת ללוח טקטוני אחר.
אי התאמה – חסרונן של שכבות בטור סטרטיגרפי.
איזוסטזיה (isostasy) – ציפה של מסה מוצקה בצפיפות נמוכה על-פני מסה נוזלית וצפופה.
דוגמאות: קרום צף על-פני המעטפת, בול עץ צף על-פני מים.
אין סיטו – מיקומו של סלע במקום היווצרותו (בניגוד למקום אליו נסחף לאחר היווצרותו).
אמיגדולה (Amygdule) – חללים בלבה שהתמלאו במינרלים.
אנאטקסיס (anatexis) – התכה חלקית של סלע קודם.
אנטיקלינוריום (anticlinorium) – מבנה קימוט גדול המורכב מסדרה של אנטיקלינות (קמרים) וסינקלינות (קערים) המהווים יחד קמר רחב-ממדים.
אסימילציה (assimilation) – התכה של סלע קדום וערבובו עם מאגמה צעירה ממנו.
אפיקונטיננטלי (epicontinental) – מתייחס לים רדוד המכסה מדף יבשה.
ארובה הידרותרמית – סדק בקרקעית אוקיינוס ממנו נפלטים מים חמים.
בוצה – משקע בוצי המצטבר על קרקעית הים.
בליה – תהליכי פירוק של סלע הכוללים שבירה, שחיקה מכנית והמסה כימית.
בלית – תוצרי בליה של סלעים.
בצר – חומר טבעי דומם הניתן לניצול כלכלי.
בקע (Rift) – שקע צר ומאורך הנוצר לאורך העתק נרחב כתוצאה מתנועת לוחות טקטוניים ומתיחת הקרום.
ברקציה – סלע משקע המורכב משברים זוויתיים של סלעים.
ברקציה געשית – סלע געשי המורכב משברים זוויתיים של סלעים געשיים.
גביש – חומר בעל הרכב אחיד אשר אטומיו מסודרים בסדר גאומטרי קבוע.
המאפיין העיקרי של גביש הוא סדר פנימי ארוך טווח, כלומר, קיים מבנה בסיסי הנקרא תא יחידה, החוזר על עצמו למלוא המרחב.
גזירה (shear) – תוצאה של לחצים הגורמים לחלקי סלע סמוכים להחליק זה לעומת זה בכיוון מקביל למישור המגע אשר ביניהם.
גלונים – מבנים הנוצרים בסלעי משקע כתוצאה מתנועת מים, בעיקר גלים, ורוח – המשתמרים על פני הסלע.
גנייסיות (גנייסוזיות) (gneissosity) – פצילות לווחית בסלע מותמר, בדרך כלל בגנייס.
היערכות המינרלים הסיליקטיים המרכיבים את הסלע ברצועות בהירות וכהות לסירוגין.
גרֶיווָאקָה (greywacke) – סלע משקע קלאסטי המורכב מגרגרים גסים ומזוותים של קוורץ, פצלת השדה או שברי סלעים, המלוכדים במסת אם של נציץ וחרסית.
דוגמת יד (hand specimen) – פיסה קטנה של סלע המנותקת ממחשוף ומאפשרת לבחון את הרכבו של הסלע, את מרקמו ואת נוכחותם של גבישי מינרלים בו.
דטריטי (Detritus) – משקע זעיר-גרגיר שמקורו בשחיקה של סלעי יבשה.
דיאגנזה (diagenesis) – תהליכים פיזיקליים, כימיים וביוגניים המלכדים את הגרגרים לסלע באמצעות הידוק ודחיסה.
דיאפיר (diapir) – פקק ששקע וחדר לסלעי הסביבה.
דרוּסִי או דרוּזִי (Drusy או Druzy) – גבישונים, גבישים קטנים מאוד, היוצרים מראה קטיפתי.
היאלוקלאסטיט – היאלו – זכוכיתי, צלול; קְלאסט – שבר של סלע.
הוא סלע ברקציה דומה לטוף הידרטי, עשיר באובסידיאן שחור.
הסלע נוצר בהתפרצותיות תת-ימיות, תת-קרחוניות או בגופי מים מעל פני השטח.
הידרוקלאסטי, סלע הידרוקלסטי – סלע הנוצר במגע של לבה עם מים.
הידרותרמי – של מים חמים.
הלפלינטה – Hälleflinta, שם שוודי לסלע בהיר בצבעי לבן, אפור, צהוב, ירקרק או ורוד, בעל גרגרים זעירים המורכב מקוורץ ופצלת השדה ודומה לצור.
הסעה – הובלה של משקעים על ידי רוח, מים, קרחונים ועוד.
הפחתה – מצב בו חודר לוח טקטוני אחד אל מתחת ללוח טקטוני אחר, הפוך מכיסוי.
הרבדה – שקיעה של חלקיקי משקעים.
השקה (anastomosis) – התפצלות והתחברות מחדש של רצועות קוורץ, תופעה אשר מיוחסת לגזירה באזורי התמרה.
הר געש מונוגנטי – הר געש הנוצר במהלך אפיזודה געשית יחידה.
הר געש פוליגנטי – הר געש הנוצר במהלך אפיזודות געשיות מרובות.
ורוות – רבדים דקים בסלע משקע המורבדים עונתית.
זמן גאולוגי – תקופה גאולוגית: עידן, תור וכו'.
חדירה מגמטית – חדירה של מאגמה מותכת לתוך סלע היוצרת גופי חדירה, דוגמת דייק וסיל.
חומר פירוקלסטי – פירוקלסט ביוונית עתיקה: פירו – אש, קלאסטוס – שבירה.
קרעי לבה הנפלטים במהלך התפרצות געשית במצבי התקררות שונים, שההבדל ביניהם הוא גודל החלקיקים: אפר געשי – פתיתים שגודלם מגיע עד 2 מ"מ, לפילי – טיפות סלע מותכות שגודלן נע בין 2 ל-64 מ"מ, פצצה געשית או בלוק געשי – גושי סלע מותכים שגודלם יותר מ-64 מ"מ.
טאפוני – בליה אופיינית לאבן חול.
טבעת האש – שרשרת של הרי געש פעילים המקיפים את האוקיינוס השקט מאלסקה ועד למזרח ניו זילנד דרך יפן, איי מריאנה, פיג'י וטונגה.
טקיליט – סוג זכוכיתי של בזלת.
יחידת סלע – מונח בסטרטיגרפיה המציין תצורה, חבורה או פרט בחבורה.
יסודות קורט (Trace Elements) – יסודות שכמותם במסה של קרום כדור הארץ קטנה מאוד.
כבול – התפחמות איטית של חומר אורגני המהווה שלב ראשון בהיווצרות פחם.
כיסוי (גאולוגיה) (Obduction) – מצב בו לוח טקטוני אחד מטפס על לוח טקטוני אחר, הפוך מהפחתה.
כרומיטיט – סלע הצטברות נדיר המורכב בעיקר מכרומיט.
לפילי – גושי טוף קטנים (2–65 מ"מ) הנערמים מסביב להר געש.
לפיליסטון – התלכדות כמה גושי לפילי לגוש סלעי גדול יותר.
לבת כרים (pillow lava) – מבנה של גושי לבה שהתסתלעו לבזלת דמוית כרים בקוטר שבין סנטימטר אחד למטר.
הכרים צמודים זה לזה, כאשר הקמר של האחד תואם לקער של השני.
המבנה נוצר כאשר לבה נוזלית מתמצקת בתוך סביבה מימית.
לווחיות – מונח כללי להיערכות במישורים של מרקם או מבנה בסלע.
נהוג להשתמש בו להגדרת היערכות מוכוונת כלשהי בסלעים מותמרים.
לוח פרלון – לוח טקטוני עתיק במערב אמריקה שהחל לשקוע לפני כ-50 מיליון שנה.
שרידיו הם הלוחות אקספלורר, גורדה וחואן דה פוקה השוקעים מתחת ללוח הצפון-אמריקאי, קוקוס השוקע מתחת לאמריקה המרכזית ונסקה השוקע מתחת ללוח הדרום-אמריקאי.
לחץ ליתוסטטי, נקרא גם "לחץ מקיף" ו"לחץ עמוד הסלעים" – לחץ הפועל על הסלעים באופן אחיד בכל הכיוונים ונובע ממשקל הסלעים מעל.
ליניאציה (lineation) – מונח כללי לכל מבנה מסודר בכל גודל בסלע כלשהו.
בסלע מותמר, למשל, כיוון תנוחתם של מינרלים, כיוון התארכותם של גבישים, צירי קמטים וכו'.
ליתולוגיה – ענף גאולוגי העוסק בתיאור הסלעים על-פי מאפיינים כגון הרכב מינרלוגי, צבע, מבנה וכו'.
מארג (גאולוגיה) (Fabric) – המבנה המרחבי והגאומטרי של סידור הגבישים היוצרים את הסלע.
מבנה דמוי שלהבת – מבנה סדימנטרי בסלע משקע המורכב מצורות דמויות גל או להבה.
בנוי מבוץ ש"נסחט" בצורה לא אחידה כלפי מעלה לתוך השכבה המכסה אותו.
נוצר קרוב לוודאי על ידי הכבדה לא שווה.
מבנה סדימנטרי – מבנה בסלע משקע שנוצר בו-זמנית להשקעת הסלע או לאחריו, כמו שיכוב צולב וגלונים.
מחדר פלוטוני – סלע פלוטוני הנוצר מחדירה והתגבשות של מאגמה בסדק בקרום כדור הארץ.
מחשוף – אזור בו נחשפים סלע או תצורה על פני השטח.
מטה-גביש – גביש המתהווה בעת ההתגבשות מחדש של מינרלים המצויים בתוך סלע מותמר.
מיון – מידת הדמיון בגודל בין גרגרים המרכיבים סלע קלאסטי.
מילוט (מלשון מלט) (cementation) – תהליך גיבוש של מינרלים מסביב לחלקיקי משקע ומלכדים אותם יחדיו.
מילוניט – סלע מותמר מהתמרה קטקלסטית בעל גבישים בינוניים עד גסים שמרקמו "מילוניטי" (עשוי שברים) המתאפיין בגבישים מרוסקים.
מילוניטיזציה (mylonitization) – עיוות סלע בצורה מכנית (לחץ) ובכיוון מסוים, הגורם להקטנת גבישי המינרלים בלי שינוי בהרכבם.
מינרל – חומר אי-אורגני טבעי בעל הרכב אחיד, לרוב גבישי (שהאטומים שלו ערוכים בסדר גאומטרי קבוע), ולעיתים אמורפי – חסר צורה מוגדרת.
מינרלוגיה נורמטיבית (Normative mineralogy) – חישוב המעריך את הרכבו הגאוכימי האידיאלי של סלע שלם בבדיקת דגימה הלקוחה ממנו.
כלומר, אם בדגימה חסרים מרכיבים הידועים כקיימים בסוג הסלע הנבדק – החישוב "משלים" אותם לצורך ניתוח נכון של הסלע השלם.
מישור גידוע (Peneplain) – מישור רחב ושטוח ונרחב המתפתח בסוף שלבי הסחיפה ונוצר כאשר מסתיימות אורוגנזה והתרוממות של האזור.
סחיפה איטית גודעת את רכסי ההרים עד שפני השטח מתיישרים לגובה בסיס הסחיפה ונוצר נוף מישורי.
מלחה, סבחה – אזור חופי או לגונה שמימיהם מלוחים מאוד כתוצאה מהתאדות.
מסיב – שילד צעיר, שאינו פרקמברי.
מסלע – כלל הסלעים באזור מסוים.
מפה גאולוגית – מפה המספקת מידע ויזואלי לגבי תצורות הסלע באזור נתון וזמן היווצרותן.
מפל גאותרמי – שינוי בטמפרטורה של קרום כדור הארץ.
ככל שחודרים עמוק יותר עולה הטמפרטורה ב-Cº30 לקילומטר בממוצע.
מונח זה מתייחס רק לשינויים בקרום, אם כי יש עלייה תלולה פחות גם בשכבות פנימיות של כדור הארץ.
מרבץ – ריכוז מוגבר של חומר, מינרל או סלע.
מרקם (גאולוגיה) – מרקם של סלע המגדיר את צורת הסלע, גודל הגבישים וסידורם ואת מראהו הכללי.
משטח יבשתי – משטח גידוע הנמצא בחלקו העליון של שילד.
משטח קרבונטי – משטח יבשתי עליו הורבדו סלעי משקע.
נקודה חמה – אזור עתיר פעילות וולקנית השוכן מעל תמרת מעטפת.
סידרומלן – זכוכית בזלתית שהצטננה במים, שקופה, חסרת גבישי תחמוצת הברזל.
סחיפה – תהליך הובלת חומר מפני השטח של כדור-הארץ למקום אחר, באמצעות זרם כלשהו (למשל מים או רוח).
סלע – צבר של גבישים או גרגירי מינרלים מסוג אחד או מסוגים שונים.
סלעי סביבה – סלעים שלתוכם חודרת מאגמה ויוצרת תאי מאגמה או מחדרים פלוטוניים.
סלע קריסטליני – סלע גבישי אנאורגני, בניגוד לסלעים הבנויים משרידים אורגניים כאבן גיר.
סלע תועה (erratic) – סלע שניתק מסביבת היווצרותו ונישא למקום אחר, למשל באמצעות קרחון.
סקארן – סלע מותמר באזור המגע בין מחדרים גרניטיים לסלעים עשירים בפחמה כאבן גיר ודולומיט.
עדשה (Lopolith, Lens) – יחידת סלע מקומית ולה צורת עדשה קמורה.
עורק – סדק בסלע המתמלא בגבישי מינרלים או בצר מתכתי (עפרה).
עפרה – בצר של מתכת.
פאצייס – צורה, מופע, מראה כללי.
כלל המאפיינים של סלע – פטרולוגיים ופלאונטולוגיים – מהם ניתן להסיק על סביבת ההיווצרות שלו.
פוידיט (Foidite) – סלע געשי גס-גרגיר נדיר בעל תכולת פלדשפטואידים של יותר מ-60%.
פוידוליט (Foidolite) – סלע מחדר גס-גרגיר נדיר בעל תכולת פלדשפטואידים של יותר מ-60%.
פוליאציה (foliation) – ר' "לווחיות".
פונוליט – סלע געשי בעל מרקם פורפירי.
פורפירובלסט – גביש גדול של מינרל אופייני להתמרה, הנתון במסת אם של סלע מותמר.
פטרוגנזיה (petrogenesis או petrogeny) – הענף בפטרולוגיה העוסק בחקר הפטרוגנטיקה – מקורם של סלעי יסוד.
פטרוגנטיקה (petrogenetic) – מקורם של סלעי יסוד.
פלגוניט – תוצר של אינטראקציה בין אובסידיאן ומים, בעל הרכב בזלתי, נוצר בעקבות ראקציה של סידרומלן ומים.
פלטפורמה – ר' "משטח יבשתי"
פליטי – סלעים פליטיים הם סלעים קלאסטיים בעלי גרגירים עדינים הקטנים מ-60 מיקרון.
פצילות לווחית (slaty cleavage) – פוליאציה מקבילה של מינרלים לווחיים דקי גביש, בדרך כלל נציץ, בכיוון ניצב לכיוון הלחץ שיצר את הפוליאציה.
מתפתחת לרוב בדרגת התמרה נמוכה של סלעי משקע אחידים.
פקק חול – מבנה סדימנטרי בסלע משקע בצורת קימוט אנטיקליני או כיפה, שהסלעים אשר מעליה נשברו בשל עליית גלעין מרכזי של חומר פלסטי.
צפחתיות (schistosity) – פוליאציה בצפחה שמקורה בהיערכות גבישי מינרלים לווחיים (בדרך כלל נציץ) במישורים מקבילים.
קורדילרה (cordilla בספרדית – חבל) – מונח המשמש לציון רכס הרים חופי גדול או שרשרת איים המקבילה לקשת געשית מתפתחת, ומופיע בשמם של רכסי הרים רבים בעולם.
קורדילרות מופיעות בשלבים הראשונים של התפתחות רכסים וביתר הרחבה בשלבים האחרונים.
הן נעלמות כיחידות עצמאיות כאשר ההתרוממות מתרחבת ומכילה אותן.
המונח נקבע על ידי הגאולוג השווייצרי אמיל ארגן (Émile Argand) בשנת 1916, ונעשה בו שימוש ראשון בשנת 1926 על ידי ו' פ' רנגרטן (V.P.
קמט רכון (recumbent fold) – קמט א-סימטרי שהמישור המחלק אותו לשני חלקים דומים במידת האפשר (מישור הציר) אופקי או כמעט אופקי.
קראטון (Craton) – גלעין יבשתי יציב, שילד שהצטברו עליו ומסביבו סלעי משקע.
קשת איים – שרשרת איים המתנשאת מקרקעית אוקיינוס עמוק סמוך ליבשה, במקום שבו לוח אוקייני אחד נדחק מתחת ללוח אוקייני אחר (אזור הפחתה).
ראולוגיה – המדע העוסק בזרימה ובעיוות הצורה של חומר.
רבדה (קווסטה) – דרגש סלע הבנוי שכבות.
שולי יבשת סבילים – אזור מעבר בין קרום יבשתי לקרום אוקייני של אותו לוח טקטוני.
שולי יבשת פעילים – אזור מפגש בין לוח יבשתי ללוח אוקייני.
שיכוב – מבנה השכבות של סלע משקע המופיע בצורות שונות: שיכוב מדורג, שיכוב מקביל, שיכוב צולב.
שילד – נקרא גם "מגן יבשתי", אזור יציב מבחינה טקטונית שמקורו באורוגנזה פרקמברית.
שדה געשי – אזור בקרום כדור הארץ בו מתקיימת פעילות געשית מקומית.
בשדה געשי מצוי מקבץ של הרי געש בודדים או אף כמה עשרות.
שקיעת גבישים – תהליך שבו שוקעים גבישי מינרלים לקרקעית מאגר מאגמה.
כתוצאה מן התהליך נוצר גיבוש מפריט הגורם להיפרדות או להתבדלות והרכב יתרת המאגמה משתנה.
שקף – בפטרולוגיה: פרוסה דקה בעובי כ-30 מיקרומטר של מינרל או של סלע המשמשת לבדיקה פטרוגרפית באמצעות מיקרוסקופ מקטב-אור.
תחום אי רציפות – גבולות בין שכבות של כדור הארץ המתאפיינים בשינוי מהירות, זווית או עוצמה של גלים סייסמיים.
ראו גם: תחום אי הרציפות מוהו, תחום אי הרציפות וייכרט-גוטנברג ותחום אי הרציפות ג'פריס.
תמרת מעטפת – חומר חם העולה מן המעטפת, מתחת לנקודה חמה.
תקציב יסודות (element budget) – בגאוכימיה: שיעור נוכחותם של יסודות בשלבים שונים של תהליך.
תרכיז – ריכוז מקומי של מינרל או סלע בתוך גוף שהרכבו אחר.
תשתית קריסטאלינית-פריקמברית (Precambrian crystalline basement) – גוש יציב של סלעים מותמרים ומגמטיים הבונים את השילד הערבו-נובי.
הגאולוגיה של ישראל עשירה ומורכבת מאירועים גאולוגיים רבי עוצמה שהשאירו את חותמם בסלעים ובגאומורפולוגיה המקומית.
אירועים אלה אינם רק נחלת ההיסטוריה - מיקומה של ישראל על הגבול בין שלושה לוחות טקטוניים מותיר אותה חשופה להשפעתם של תהליכים המתקיימים גם כעת.
החרמון הוא קמר גבוה – 2,814 מ' מעל פני הים – שתחילת קימוטו בתקופת הקרטיקון העליון, במקביל לקימוט הקשת הסורית.
המשך התרוממותו חל ביחד עם יצירת בקעת הירדן ונבע מתזוזה אופקית של לוח ערב לעומת הלוח הלבנטיני.
בשיא התרוממותו הגיעה פסגתו לגובה של 4 ק"מ, אולם בליה נמרצת הסירה את השכבות העליונות, והשכבות שנחשפות כיום, הן מגיל יורה (תצורות חרמון וכידוד).
למרגלות החרמון מצויות שכבות צעירות יותר מגיל הקרטיקון התחתון (אבני חול, כמו אלו החשופות על יד היישוב נמרוד בדרך למג'דל שמס).
בשכבות סלעי הגיר השונות (במיוחד בתצורת כידוד) נראים מאובנים רבים ושונים: קיפודי ים, אמוניטים, אלמוגים, צדפות ושבלולים.
תוואי גאולוגי שישראל מהווה חלק ממנו הוא הקשת הסורית (או "קשת הקמטים הסורית" - Syrian arc deformation belt), שהיא מערכת של קמטים העוברת ממצרים ומדבר סיני דרך שדרת ההר בישראל ורמת הגולן אל אזור תדמור בסוריה.
למעשה מורכבת הקשת הסורית משתי קשתות מתמשכות והפוכות זו לזו היוצרות צורת S: קשת דרומית ממצרים עד צפון ישראל וקשת צפונית בסוריה, מרמת הגולן עד תדמור.
תהליכי הקימוט של הקשת החלו בסוף הטורון והמשיכו לאורך הסנון, האאוקן ואף לנאוגן.
בקרטיקון עליון חלה התנגשות בין הלוח האפריקאי לבין הלוח של לאוראסיה מצפון, שיצרה אזור הפחתה בשולי ים טתיס – שהתחיל להיסגר - ואת הקימוט האלפיני.
אזור הקשת הסורית היה מרוחק מאזור ההתנגשות, והתרחשו בו לחצי קימוט חלשים.
במהלך זה התקמטו השכבות ויצרו מערכת קמרים וקערים.