tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שנאלץ להתמודד עם שאיפותיו של שארל מנווארה ועם תמרוניו של אֶטִיֶין מַרְסֶל, הצליח להציל את מלכות בית ולואה, בעוד המדינה נגררת למלחמת אזרחים.
בשנת 1349 חלה שארל במחלת ילדות שהקטינה את קומתו, ומנעה ממנו מלהשתתף במשחקי אבירים ובקרבות.
הוא היה חיוור וחלוש, ידו הימנית הייתה כה נפוחה עד שלא יכול היה לאחוז בחפצים כבדים.
היו לו עיניים קטנות וחדות, שפתיים כחושות, חוטם ארוך ודק ואברי גוף שאינם תואמים זה את זה.
שארל היה רפה רוח למראית עין אך למעשה התברך ביכולת עמידה ובתבונה ומוחו היה חריף.
מזגו היה שונה מזה של אביו, ז'אן הטוב, שנטה להתפרצויות זעם בלתי נשלטות.
במהרה התגלעו מחלוקות בין האב לבנו בשל הבדלי האופי ביניהם.
שארל החמישי היה משכיל מאוד.
הביוגרפית שלו, קריסטין דה פיזאן, תיארה אותו כאינטלקטואל השולט בשבע האמנויות החופשיות.
כמו כן היה שארל מלך אדוק בדתו.
שארל היה מסור לאסטרולוגיה ולמדעים נוספים שעסקו בחוכמת הנסתר.
הוא העסיק אסטרולוג בחצרו, שיעץ לו בנוגע לעיתוי המתאים לפעולותיו, הזמין תרגומים של ספרים על אסטרולוגיה ואף הקים קולז' לאסטרולוגיה באוניברסיטה של פריז, שתוקצבה במלגות מלכותיות.
בשנת 1365 זימן לחצרו את תומאס מפיזנו, דוקטור לאסטרולוגיה מאוניברסיטת בולוניה, שערך עבורו טקסי גירוש של האנגלים מאדמת צרפת בעזרת בובות חלולות של גברים עירומים אותן מילא באדמה שנלקחה מארבע פינות צרפת וממרכזה, שעל מצחן רשם את שמותיהם של מלך אנגליה ושר צבאו, ולאחר מכן קבר אותן.
ישנה סברה לפיה מחלותיו הבלתי פוסקות של שארל נגרמו, בין השאר בשל תרופות המכילות כספית שנתן לו תומאס.
המורה שלהם היה ככל הנראה סילבסטר דה סרוול, שלימד אותם לטינית ודקדוק.
אמו וסבתו מצד אביו מתו במוות השחור, בשנת 1349, בעת שעזב את החצר כדי לבקר בנחלתו בדופינה.
סבו, המלך פיליפ השישי, נפטר זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1350.
הדוכס הומברט השני, שבור מכך שלא הצליח להעלות את מיסיו וללא יורש, העמיד למכירה את חבל דופינה שבבעלותו.
לאחר שניסיונו לסכם עסקה עם האפיפיור נכשלה, נמכר החבל לפיליפ השישי בשנת 1349. על פי הסכם המכירה, החבל היה צריך לעבור לבנו של המלך העתידי, ז'אן השני.
שארל, בנו הבכור של ז'אן השני, הפך לפיכך לדופַן, והיה ראשון יורשי העצר שנקרא כך.
שארל היה רק בן אחת עשרה שנים, אך כבר הועמד בעמדת כוח, וקיבל את שבועת האמונים מהוואסלים שלו.
השליטה בחבל דופינה הייתה חשובה מאוד לבית המלוכה הצרפתי משום שחלש על עמק הרון, ציר מסחר מרכזי בין הים התיכון וצפון אירופה מאז העת העתיקה, ואפשר גישה ישירה לאביניון, מקום מושבו של האפיפיור באותם ימים, ומרכז דיפלומטי חשוב ביותר באירופה של ימי הביניים.
למרות גילו הצעיר, הדופן החל להיות מוכר בקרב נתיניו, והתערב בהפסקת מלחמה בין שתי משפחות ואסלים שלו.
הוא רכש כך ניסיון שהיה שימושי עבורו בעתיד.
נישואי קרובים אלו, זכו להסכמה האפיפיורית הנדרשת, והיו קרוב לוודאי מקור בעיות הנפש של בנם, לימים שארל השישי, מלך צרפת, ולמצב הבריאותי הרעוע של שאר ילדיהם.
ז'אן דה בורבון ילדה תשעה ילדים, רובם לא שרדו את שנות חייהם הראשונות.
טקס הנישואין של שארל וז'אן נדחה עקב מותן של אימו של שארל, בון מלוקסמבורג, וסבתו, ז'אן דה בורגון, שמתו במגפת הדבר.
הדופן עצמו חלה מאוד בין אוגוסט לדצמבר 1349. הטקס נערך לבסוף במסגרת מצומצמת, בשל התפשטות המוות השחור ברחבי אירופה.
שארל נקרא לפריז עם מות סבו, פיליפ השישי, והשתתף ב-26 בספטמבר 1350 בריימס בטקס הכתרת אביו למלך ז'אן השני (נקרא גם "ז'אן הטוב").
לגיטימיות שלטונו של ז'אן הטוב, ושל בית ולואה באופן כללי, לא הייתה מקובלת על הכל.
אביו, פיליפ השישי, שכונה על ידי חלק מהעם "המלך שנמצא" (roi trouvé), איבד הרבה מאמינותו לאחר אסון קרב קרסי, המפלה בקאלה, התפשטות המגפה השחורה וההשתנות הדחופה בערך המטבע הצרפתי, בה נקט פיליפ כדי לתחזק את אוצר המלוכה.
הכתר ניצב, אם כן, מול התנגדות מכל חלקי הממלכה.
ההתנגדות הראשית הגיע מכיוונו של שארל השני, מלך נווארה, המכונה "שארל הרע", נכדו של לואי העשירי, שאימו ז'אן ויתרה ב-1328 על תביעתו לכתר צרפת לטובת פיליפ השישי, בתמורה למלכות נווארה.
שארל הרע השאפתני אסף סביבו את כל מאוכזבי שלטון בית ולואה, וזכה לתמיכתם של משפחות בולון (הדוכס, הקרדינל ושני אחיהם), הבארונים של חבל שמפאן, ולנאמנותו של רובר מארטואה, שגורש מהממלכה בידי פיליפ השישי.
הוא זכה גם לתמיכה של האוניברסיטה של פריז ושל הסוחרים באזור צפון-מערב המדינה, ששלטו בסחר בתעלת למאנש.
אזור נורמנדי היווה בעיה לכתר הצרפתי.
הדוכסות הייתה תלויה כלכלית במסחר הימי שבתעלת למאנש, כמו גם בתעבורה שבנהר הסן.
נורמנדי לא הייתה תחת שליטה אנגלית מזה 150 שנה, אך לבעלי הקרקעות (אצילים ואנשי דת) היו קרקעות משני צידי התעלה (מן הכיבוש הנורמני של אנגליה, ולאחר מכן כתוצאה של משחקי בריתות הנישואין).
אי לכך, הצטרפות רשמית של אחד הריבונים באזור הייתה עלולה להביא להחרמת האדמותיהם של האחרים.
זו הסיבה שאצולת נורמנדי יצרה איחוד שבטים סולידרי שנתן להם כוח לפעול במשותף.
כך זכתה הדוכסות לקבל בשנת 1315 כתב אמנה מידי מלך צרפת, שהבטיח לה אוטונומיה גדולה.
עם זאת, אצולת נורמנדי לא הייתה פטורה ממחלוקות, ורוזני ארקור וטנקרוויל היו מעורבים במלחמה חסרת רחמים מזה כמה דורות.
כדי לזכות בתמיכה של חלק מבארוני נורמנדי, מלכי צרפת תמכו ברוזני טנקרוויל והפקידו בידיהם את ניהול בית המשפט של נורמנדי (Échiquier de Normandie).
בית המשפט הזה, שזכה לעצמאות, החזיק בידיו עוצמה רבה, שהייתה למעשה שווה לזו של דוכס נורמנדי.
עם זאת, בעקבות תחילת מלחמת מאה השנים והכרזתו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה על עצמו כטוען לכתר הצרפתי, וכדי להימנע מכל אפשרות של יצירת ברית של אדונים נורמאנים איתו, פיליפ השישי ניהל משא ומתן גם עם שבט ארקור.
ב-6 בינואר 1356 הפך שארל לשארל הראשון מנורמנדי.
ז'אן הטוב, שחשש ממזימתם של שארל הרע והאנגלים לחלק את ארצו, החליט לנטרל והרחיק את מלך נווארה.
ב-5 באפריל 1356 הזמין יורש העצר, הדופן שארל, את כל אצולת הפרובינציה, ובראשם דוכס אברה, שארל הרע, לטירתו ברואן כדי לחגוג את הכתרתו לדוכס נורמנדי.
החגיגה הייתה בעיצומה כשהמלך, ז'אן הטוב, עטור קסדה וחרב בידו, פרץ לחדר עם חבר מלווים גדול וצעק "בל יזוז איש וכל המפר את הפקודה מות יומת!".
לצידו ניצב אחיו, פיליפ מאורלאן, בנו לואי מאנז'ו ובני דודו מראטואה.
מחוץ לאולם, כמאה אבירים חמושים השתלטו על הטירה.
המלך פנה אל שולחן הכבוד, תפס את מלך נווארה בצווארו ועקר אותו באלימות ממושבו בעודו זועק אליו "בוגד!
כיצד מעז אתה לשבת על שולחנו של בני!".
קולין דוּבְּל, נושא כליו של שארל הרע, מלך נווארה, שלף את חניתו כדי להגן על אדונו ותוך פגיעה בכבוד המלוכה איים לתקוע את נשקו בחזה המלך.
במהרה נעצר בידי מלווי המלך, שעצרו גם את שארל הרע מנווארה.
המלך אחז בחוזקה ברוזן ז'אן מאַרְקוּר, עד שקרע את הבגד שלעורו, והאשים אותו, ואת שאר הנוכחים, בבגידה ובקשירת קשר לרצח שר צבאו וחביבו, שארל מספרד, בעת ביקורו בנורמנדי (שארל מספרד נרצח בשנת 1354).
ז'אן הטוב הכה מכה עזה בז'אן מארקור לפני שהורה על מעצרו.
יורש העצר, הדופן שארל, התחנן באימה בפני אביו לבל יפגע בכבודו בפגיעה אלימה באורחיו, אך המלך השיב לו, "אינך יודע את הידוע לי".
למחרת בבוקר הוסעו ז'אן מארקור, קולין דובל ועוד שני אדונים נורמנים אל עמוד התלייה.
במהלך התהלוכה ציווה לפתע המלך על עצירת הכרכרות באחד השדות והורה לכרות את ראשי הנידונים בו במקום, מבלי שתינתן להם הזכות לווידוי בפני כומר.
בחופזה אותר מוציא להורג מחליף, שנדרש לשש חבטות גרזן כדי לכרות את ראשו של ז'אן מארקור.
ארבע הגופות נגררו לאורך שאר הדרך על לעמוד התלייה, וראשיהם הכרותים ננעצו על גבי חניתות וניצבו במקום למשך שנתיים ימים.
שארל מנווארה נאסר במצודת הלובר בפריז, ומאוחר יותר במבצר השאטלה שבעיר, אך הועבר לבסוף למצודת ארלו, ליד דואה, וכל אחוזותיו בנורמנדי הוחרמו והועברו לידי המלך.
כאסיר כלוא גדלה הפופולריות של שארל הרע, ושירים עממיים רבים חוברו לכבודו.
ז'אן הטוב, בפגיעתו בז'אן מארקור, עורר עליו את זעמם של רבים שהיו קשורים אל ארקור דרך מערכת משפחתית מורכבת, ובמקביל, לא עלה בידו לחסל את אויבו האמיתי, שארל הרע, שתומכיו דרשו מהכס המלכותי את שחרורו.
בני נורמנדי זעמו על המלך וברונים נורמאנים רבים התכחשו לשבועת האמונים למלך צרפת, ופנו אל אדוארד השלישי, מלך אנגליה בבקשה שיסייע להם להחזיר לידיהם את אחוזותיהם.
עבורם, ז'אן הטוב חרג מזכויותיו כשעצר נסיך עמו חתם על הסכם שלום.
וגרוע מכך, מחווה זו נתפסה על ידי בני נווארה כמעשה של מלך המכיר בחוסר הלגיטימיות של שלטונו, והוא מבקש לחסל יריב שכל חטאו הוא בניסיונו להגן על זכותו לכתר הצרפתי.
הברונים הנורמאנים עברו כמחנה אחד לטובת אדוארד השלישי, שהחל לשלוח, מאז חודש יוני 1356, את כוחותיו לאדמת צרפת, דרך נורמנדי ודרך אקוויטניה.
צבא אנגלי בין 8,000 לוחמים, בפיקודו של בנו, הנסיך השחור, נע מכיוון דרום אל עבר נהר הלואר, תוך מסע של כיבוש וביזה.
המלך ז'אן הטוב יצא לקראתו בראש צבא גדול ורב, לו הייתה עדיפות מספרית על פני צבא הפולשים.
לצידו של המלך רכבו ארבעת בניו, בהם גם שארל.
הכוחות הצרפתיים ניסו לאגף את צבאו של הנסיך השחור כשזה חנה באזור פואטייה.
לאחר כמה ימי משא ומתן בין המחנות, בהם הספיק הנסיך השחור המכותר להתבצר בעמדותיו ולהכין את צבאו, תקפו האבירים הצרפתים את המחנה האנגלי.
תכנון לקוי ותנאי קרקע בעייתיים פעלו לרעת הצרפתים ובקרב, שהתנהל ב-19 בספטמבר, הובס והושפל הצבא הצרפתי, אבירים רבים נהרגו, והמלך ז'אן הטוב עצמו נפל בשבי האנגלי.
כעוצר במהלך השבי של ז'אן הטוב
בשנת 1356, מלחמת מאה השנים נטתה לטובת האנגלים.
אביו של שארל ואחיו פיליפ נשבו ונכלאו בלונדון.
כבנו הבכור של המלך, שארל היה חייב לקחת לידיו את הממלכה.
האצולה הצרפתית, שהחזיקה בכוחה בחסד עליון, ולכן נדרשה להצדיקו בשדה הקרב, איבדה כמעט לחלוטין את האמון בה עם המפלות החוזרות בקרבות קרסי ופואטייה.
מהלך זה התרחש במקביל לעליית כוחם של בעלי המלאכה והסוחרים העירוניים, שרק חיכו להזדמנות לתבוע חופש ולקבל לידיהם את הכוח והשליטה התואמים את חשיבותם הכלכלית בחברה (תושבי הערים באנגליה הצליחו לקבל כוח דומה עם פרסום המגנה כרטא).
חזרתו של הדופן שארל לפריז הייתה קשה: הוא היה רק בן 18, כמעט ללא יוקרה אישית (בעיקר משום שנטש את שדה הקרב בפואטייה, שלא כמו אביו ואחיו, "פיליפ האמיץ"), עם ניסיון מועט בממשל ועל כתפיו נטל חוסר האמון בשלטון בני ולואה.
הוא הקיף את עצמו ביועצים המלכותיים של אביו, שזכו לביקורת רבה מצד בני המעמד השלישי בגין שחיתותם.
אספת המעמדות הכריזה על הדופן כמפקד הראשי של המלך ומגן הממלכה בהיעדרו של אביו, ודרשה למנות מועצה מלכותית בת 28 חברים - תריסר אצילים, תריסר בורגנים וארבעה אנשי כנסייה.
האספה דרשה לפטר כמה מהיועצים המלכותיים שנודעו לשמצה בשל שחיתותם (בשל הפחתות ערך המטבע הדחופות והאכזריות שביצעו), את הזכות לשוב ולהתכנס לכשתרצה כדי ליעץ למלך, וכן את שחרורו של שארל מלך נווארה מן הכלא.
והיה אם יתקבלו דרישותיה, תסכים האספה להנהיג מיסים מסוימים להגנת הממלכה מפני האנגלים ולתשלום כופר הנפש העצום הנדרש לשחרורו של מלך צרפת מן השבי.
הדופן, שהיה קרוב בדעותיו לתנועת הרפורמה, לא התנגד להגדלת תפקידה של אספת המעמדות בניהול המונרכיה.
עם זאת, לשחרורו של שארל מנווארה לא הסכים, משום שזה קרא תיגר על המשך שלטון בית ולואה.
מעמדו החלש לא אפשר לו לדחות מיד את דרישות האספה, והדופן עיכב את תשובתו, פיזר את אספת המעמדות ועזב את פריז, מטעמי זהירות, בהותירו את אחיו, לואי (לימים דוכס אנז'ו) כאחראי על ניהול ענייניה השוטפים של המדינה.
אספת המעמדות המשיכה להתקיים, וחזרה להתכנס ב-3 בפברואר 1357.
לפני שעזב את פריז, פרסם יורש העצר צו המורה על מטבע חדש, מה שאפשר לו למלא את קופתו מבלי לקבל את אישורה של אספת המעמדות.
בפעם זו ניסה לחזק את המטבע ב-25%, דבר שהיה פועל לטובת בעלי הקרקעות.
כלומר, האצולה, הכמורה, בני העיר העשירים (שהחזיקו בבעלותם את מרבית הנדל"ן בערים גדולות), ומכאן, הקבוצות החברתיות שזכו לייצוג באספת המעמדות.
דבר זה גרם למהומה בקרב האוכלוסייה פריזאית, שנוכחה לראות את דמי השכירות שלה צומחים ב-25%.
אטיין עצמו בחר בצד של הלווים והסוחרים נגד הבורגנים הגדולים.
עימותים פרצו ואטיין מרסל פנה את לואי מאנז'ו, ומאוחר יותר אל הדופן עצמו, בבקשה שיבטלו את הצו ויכנסו מחדש את אספת המעמדות.
באותו הזמן נסע הדופן למץ כדי להישבע שבועת אמונים לדודו, הקיסר שארל הרביעי, שחבל דופינה היה שייך לתחום קיסרותו.
עם חזרתו לצרפת, במרץ 1357, קיבל את פרסומה של "הפקודה הגדולה", ששרטטה בקווים כלליים סוג של מונרכיה נשלטת ותוכנית מקיפה לארגון מחדש של האדמיניסטרציה, אך הותירה את שארל הרע מנווארה במעצר.
ועדת טיהור הוקיעה וגינתה את הפקידים שסרחו (ובעיקר גובי המס) והחרימה את רכושם.
תשעה מהיועצים המלכותיים סולקו, שישה נציגים של אספת המעמדות הוכנסו למועצת המלך, שהפכה למועצה אפוטרופסית.
הממשל המלכותי הושם תחת פיקוח הדוק: הכספים, ובעיקר שינויי ערך המטבע והמענקים המיוחדים, נשלטו עתה בידי אספת המעמדות.
ממשל מלכותי תחת פיקוח של אספת המעמדות החל, אם כן, לשלוט.
שתי מועצות דרו זו לצד זו: זו של הדופן וזו של האספה.
אך עבור הרפורמטורים, ובמיוחד עבור בני נווארה, זה לא הספיק.
חזרתו של מלכם השבוי הייתה יכולה לשים סוף למהלך החוקתי הזה.
אטיין מרסל ורובר לה קוק החלו לארגן את שחרורו של שארל מנווארה, שיוכל לתבוע לעצמו את הכתר.
עם זאת, כדי לנקות את עצמם מן המהלך, תכננו לשוות לו מראה של הפיכה ספונטנית של נאמני נווארה.
חזרתו של שארל הרע מנווארה תוכננה לפרטי פרטים: הוא שוחרר ב-9 בנובמבר, והתקבל על פי ככלי הטקס השמורים למלך בערים אותן חצה, כשהאצולה וההמון, שכונסו בידי אספת המעמדות, מקבלים את פניו.
כך אירע בכל עיר מאמיין ועד פריז.
הכמורה והבורגנות ליוו תהלוכתו, ובפני הקהל הסביר כי נשדד בידי ז'אן הטוב משום שהוא בן לשושלת המלכותית.
בעומדו מול עובדה מוגמרת, לא יכול הדופן להתנגד לדרישתם של אטיין מרסל ורובר לה קוק והוא חתם על כתב מחילה לשארל מנווארה.
ב־1358 התחולל מרד נגד שארל והוא ברח מפריז.
הוא חזר לעיר אחרי מותו של אטיין מרסל ב-31 ביולי של אותה שנה.
ב־1358 התחולל בצרפת גם מרד האיכרים (ז'אקרי).
מכוח סמכותו כעוצר, ציווה שארל על האצילים, בעלי האחוזות, לבצר את טירותיהם ולהצטייד במזון לקראת התקפה אפשרית מצדם של האנגלים.
לשם כך החרימו האצילים את תוצרתם החקלאית של האיכרים.
כתוצאה, פרץ מרד ששארל הצליח לדכא בעזרתם של האצילים.
ב־1364, עם מות אביו המלך ז'אן השני בשבי באנגליה, ירש שארל את כתר צרפת בשם שארל החמישי.
הוא דאג לבצר את פריז, בנה מחדש את החומה בגדה השמאלית של העיר, הקים חומה חדשה בגדה הימנית, ובנה את הבסטיליה.
בין 1369 ל־1375 הצליח שארל החמישי, בעזרת שר צבאו, ברטרן די גקלאן, לגרש את האנגלים מצרפת, להוציא כמה ערים שנשארו בשליטתם, בהן קאלה ובורדו.
שארל החמישי היה פעיל גם בשטח התרבותי.
הוא היה פטרונם של אמנים, בנה את ארמון הלובר בפריז (1367), וייסד את הספרייה המלכותית הראשונה בצרפת.
שארל החמישי נפטר ב־1380, ונקבר לצד אשתו, ז'אן מבורבון, בבזיליקת סן-דני שליד פריז.
בנו שארל ירש את הכתר בשם שארל השישי.
ב-8 באפריל 1350 התחתן שארל עם ז'אן מבורבון, בתם של פייר הראשון, דוכס בורבון ואיזבל מוולואה, דוכסית בורבון, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
שארל דה לָה וָאלֵה פּוּסָן היה מתמטיקאי בלגי.
ואלה פוסן זכור בעיקר בזכות ההוכחה שמצא למשפט המספרים הראשוניים, בשנת 1896. פוסן עסק באנליזה, ופתר בעיות חשובות במשוואות דיפרנציאליות ובתורת הקירובים.
ספרו Cours d'analyse ("קורס באנליזה"), שהופיע בתחילת המאה ה-20, עסק באנליזה של פונקציות ממשיות, והיה מן הספרים המשפיעים ביותר בנושא זה באותה תקופה.
הוא עמד בראש המחלקה למתמטיקה באוניברסיטת לוון במשך למעלה מחמישים שנה, החל ב-1893. בשנת 1928 העניק לו אלברט מלך בלגיה את התואר 'ברון'.
שארל דבאס , היה נשיא לבנון הראשון בתקופת המנדט הצרפתי.
בניגוד למרבית הנשיאים שבאו אחריו, דבאס היה יווני-אורתודוקסי ולא מרוני.
דבאס מונה לנשיא פעמיים על ידי הנציב הצרפתי, בעיקר על רקע היותו נשוי לצרפתייה.
לפני שנכנס לזירה הפוליטית היה עורך עיתון בצרפתית שיצא לאור בלבנון.
לאורך כהונתו כנשיא סירב דבאס להשתמש במכונית השרד שלו אלא לנסיעות רשמיות, וראה במשרה את פסגת הקריירה שלו.
גם כששכב על ערש דווי בפריז ב-1935, עדיין קיווה לשוב ללבנון ולתפוס בשנית את כס הנשיאות.
שארל אדואר דיטואה הוא מנצח שווייצרי.
דיטואה נולד בלוזאן שבשווייץ ולמד בקונסרבטוריון שם למד אצל שארל מינש.
בין מוריו היה גם אלעזר דה קארווליו.
דיטואה החל בקריירה שלו כמוזיקאי מקצועי בשנת 1957 כויולן בתזמורות שונות באירופה ובדרום אמריקה.
כעבור שנתיים חזר לשווייץ והתמקד בניצוח.
משנת 1959 היה מנצח אורח של תזמורת שווייץ המערבית ושל התזמורת הקאמרית של לוזאן, ובהמשך היה מנצח תזמורת רדיו ציריך עד 1967, כשהחליף את פאול קלצקי בתזמורת הסימפונית של ברן, שם נשאר למשך אחת-עשרה שנים.
בתקופה שעמד בראש תזמורת ברן, גם ניצח על התזמורת הלאומית של מקסיקו משנת 1973 עד 1975 ועל התזמורת הסימפונית של גטבורג, שוודיה משנת 1975 עד 1978.
בעקבות מאורות גדולים כמו אוטו קלמפרר וזובין מהטה, התמנה שארל דיטואה בשנת 1977 למנהל האמנותי של התזמורת הסימפונית של מונטריאול.
במהלך 25 שנותיו עם תזמורת מונטריאול הפך אותה לתזמורת המעולה ביותר בקנדה ואחת הטובות בעולם.
הוא קיבל יותר מ-40 פרסים ואותות כבוד בינלאומיים יוקרתיים, בהם שני פרסי גראמי (ארצות הברית), כמה פרסי ג'ונו (קנדה), פרס נשיא הרפובליקה (צרפת) ועוד.
מאז 1990 הוא מכהן כמנהל אמנותי ומנצח ראשי בפסטיבל הקיץ של תזמורת פילדלפיה בסרטוגה ספרינגס, מדינת ניו יורק, ושל פסטיבל המוזיקה של האוקיינוס השקט ביפן.
בשנת 1991 קיבל אזרחות כבוד של העיר פילדלפיה.
משנת 1991 עד 2001 היה דיטואה מנהל מוזיקלי של התזמורת הלאומית של צרפת, שעמה ערך מספר רב של הקלטות, שזכו לשבחי הביקורת, ומסעות קונצרטים ממושכים בחמש היבשות.
בשנת 1996 התמנה למנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של NHK ביפן.
שארל דיטואה, המתרחק מן הפרסומת ומגן על חייו הפרטיים מעיני התקשורת, היה נשוי שלוש פעמים, בין השאר לפסנתרנית מרתה ארחריץ'.
הוא נודע בעיקר בפרשנויותיו למוזיקה צרפתית ורוסית מן המאה ה-20, בייחוד יצירותיו של איגור סטרווינסקי.
בין השנים 2009 - 2018 שימש דיטואה כמנצחה הראשי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית.
נושאת המטוסים שארל דה גול היא נושאת המטוסים היחידה אשר מופעלת כיום בצי הצרפתי.
והיא קרויה על שמו של נשיא צרפת לשעבר הגנרל שארל דה גול.
קדמו לה תשע נושאות מטוסים קטנות יותר, והיא הראשונה אשר מופעלת על ידי כור גרעיני מבין נושאות המטוסים הצרפתיות, וכמו כן הראשונה המופעלת על ידי כור גרעיני מחוץ לצי ארצות הברית.
בנושאת המטוסים מוצבים מטוסי דאסו ראפאל M ו-E-2 הוקאיי, והיא מצוידת במערכות אלקטרוניות משוכללות ובטילי אסטר.
הנושאת נחשבת לספינת הדגל של הצי הצרפתי, והשנייה בגודלה באירופה אחרי אדמירל קוזנצוב וככל הנראה החזקה ביותר.
בסיס האם של שארל דה גול הוא בסיס הצי טולון שבדרום צרפת.
שמה של נושאת המטוסים כפי שקבע פרנסואה מיטראן, נשיא צרפת, היה רישלייה, על שם הקרדינל רישלייה, אך ז'אק שיראק, שהיה ראש הממשלה החליף את השם לשארל דה גול.
בניית נושאת המטוסים הושלמה בשנת 1994. עלותה מוערכת ב-3 מיליארד אירו.
היא נמצאת בשירות מאז 2001.
ב-21 בנובמבר 2001, צרפת החליטה לשלוח את שארל דה גול לאוקיינוס ההודי, במטרה לתמוך במבצע האמריקאי נגד אפגניסטן.
כוח המשימה, שכלל את נושאת המטוסים, שלוש פריגטות ומכלית, הפליג ב-1 בדצמבר 2001.
לאחר פיגועי נובמבר 2015 בפריז החליטה צרפת לשלוח את נושאת המטוסים יחד עם כוחות נוספים במסגרת מבצע נחישות טבועה.
בדצמבר 2025, אישר נשיא צרפת, עמנואל מקרון, להתחיל בתוכניות לבנות נושאת מטוסים חדשה וגדולה יותר שתחליף את נושאת המטוסים שארל דה גול.
הדברים נאמרו על ידי הנשיא לכוחות הצבא הצרפתי שמוצבים באבו דאבי.
החשד לכך שהתרחשה התפרצות של נגיף הקורונה בעת מגפת הקורונה על סיפונה של "שארל דה גול" דווח לראשונה על ידי הצבא הצרפתי ב-8 באפריל 2020, וזאת לאחר שעשרות אנשי צוות החלו לחוות סימפטומים המאופיינים לתחלואה של וירוס הקורונה.
בשל כך החליטו בצבא לקצר את משימתה של נושאת המטוסים הגרעינית בכשבועיים, ולהשיב אותה ממשימתה בסמוך לחופי המזרח התיכון, לנמל הצרפתי בעיר טולון.
הצבא הצרפתי הכריז ב-16 באפריל 2020 על פתיחתה של חקירה בדבר פרשיית ההידבקות ההמונית בנגיף קורונה על נושאת המטוסים "שארל דה גול".
ההתפרצות הזו הדביקה 668 מאנשי הצוות (מתוך 1,767 אנשי הצוות) על נושאת המטוסים "שארל דה גול", כש-20 מלחים המשרתים על הספינה עדיין מאושפזים בבתי החולים ומלח אחד נמצא בטיפול נמרץ.
שארל ארנסט בלה (בצרפתית Charles Ernest Beulé; 29 ביוני 1826 – 4 באפריל 1874) היה ארכאולוג ומדינאי צרפתי.
בלה נולד בסומיר בעמק הלואר והתחנך באקול נורמל סופרייר שבפריז.
עיקר פרסומו בא לו לאחר שכיהן כפרופסור בבית הספר הצרפתי באתונה החל ב-1851, וחשף את שרידי הדרך העתיקה שהובילה אל הפרופילאה באקרופוליס באתונה.
שער הכניסה לאתר הקרוי מאז על שמו, וחיבורו הידוע ביותר, "האקרופוליס של אתונה" (L'Acropole d'Athènes), התפרסם ב-1853 ועסק בממצאיו אלה.
לאחר מכן עסק בעבודות מחקר באתר העיר קרתגו ועל שמו נקראים האפסיסים שחשף באתר.
מששב לצרפת הוענקו לו מספר תארים אקדמאים ואחרים, ובין היתר זכה באות לגיון הכבוד.
בערוב ימיו הקדיש את זמנו לפוליטיקה ונבחר כחבר באספה הלאומית של צרפת ב-1871. משך מספר חודשים בשנת 1873 כיהן כשר הפנים, וב-1847, בגיל 47 שלח יד בנפשו.
שארל יהודה בלוך (Charles Bloch; 19 במאי 1921 – 14 ביוני 1987) היה היסטוריון ישראלי וממייסדי החוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, מומחה להיסטוריה אירופית וצרפתית בפרט.
פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת ננטר (אוניברסיטת פריז X).
בלוך נולד ב-1921 בברלין בירת גרמניה.
אביו, אלכסנדר בלוך, נולד בקניגסברג ועבר לברלין בנעוריו, היה אינטלקטואל סוציאליסט, ממקימי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית ברפובליקת ויימאר.
אחיו של אביו, יוסף בלוך, היה אף הוא פעיל סוציאליסטי בגרמניה והשפיע רבות על שארל.
כשהיה בן 13, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה עם הוריו לארץ ישראל והתיישב בחיפה.
ב-1954 סיים דוקטורט בסורבון; נושא עבודת הדוקטור היה הקשרים בין בריטניה לצרפת.
בשנת 1955 שב לישראל ונקרא על ידי ראש עיריית תל אביב, חיים לבנון, להקים את החוג ללימודי היסטוריה באוניברסיטת תל אביב עם הקמתה.
הוא היה הפרופסור הראשון להיסטוריה מודרנית באוניברסיטה, ובשנת 1973 הועלה בדרגה לפרופסור מן המנין.
לימד היסטוריה אירופית מתקופת הרפורמציה ועד למלחמת העולם השנייה.
בין נושאי הקורסים שלימד היו הרפובליקה הצרפתית השלישית, נפוליאון ודיפלומטיה אירופית בין מלחמות העולם.
הוא קידם גישה פרנקופילית בלימודי ההיסטוריה והתנגד לגישה האנגלופילית שרווחה אז באוניברסיטה העברית.
הוא דיבר את השפה הערבית על בוריה, וקידם את לימודי היסטוריה של האסלאם והערבים באוניברסיטה.
הוא הביע את דעתו בסוגיות פוליטיות בישראל, צרפת וגרמניה המערבית.
הוא האמין בשלום בין הערבים והיהודים במזרח התיכון, והאמין שאם הגרמנים והצרפתים הצליחו ליישב את סכסוכיהם עתיקי השנים, כך יוכלו גם הישראלים והפלסטינים.
כמו כן היה נלהב לגבי ההתקדמות בדיאלוג בין שתי המעצמות במלחמה הקרה.
בלוך היה חבר גם בפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת ננטר שבפריז, וחילק את זמנו בין פריז לבין תל אביב.
הרפובליקה הצרפתית השלישית: התפתחותה ומאבקה של דמוקרטיה פרלמנטרית (1870–1940); תרגום מגרמנית: בצלאל וכסלר, פ.ר.
דניאל ; עריכה: מירי קרסין, גבעתים: מסדה, 1986.
– חיי הרוח, המדע והתרבות ביהדות ובעולם)
גרב (עורכים מדעיים), אנציקלופדיה היסטורית של מדינות העולם, תל אביב: עמיחי, תשכ"ו.
"המשברים הכלכליים שזעזעו את ויימר", זמנים, 1, 1979.
"צרפת, גרמניה ומדיניות המעצמות בתקופת המלחמה בספרד", זמנים, 22–23, 1986.
שארל גודישו-בופרה היה בוטנאי צרפתי בן המאה ה-19 שתיאר מינים רבים מאמריקה הדרומית.
קיצור שמו בנומנקלטורה בוטנית הוא Gaudich.
גודישו-בופרה למד רוקחות וכימיה בקוניאק ובאנגולם.
בשנת 1817 נשלח כבוטנאי מטעם המוזיאון לטבע בפריז למסע סביב העולם, בו קנה את שמו כבוטנאי חשוב.
בשנים 1831 ו-1836 נשלח למסעות נוספים בדרום אמריקה, שם אסף מינים רבים שעדיין לא היו מוכרים למדע ותיארם; כן תיאר את הפלורה של איי פוקלנד.
עם שובו לפריז ממסעותיו מונה לפרופסור לרוקחות בבית הספר לרפואה של פריז והיה חבר בחברה הבוטאנית הצרפתית מיום היווסדה.
בשנת 1837 גודישו-בופרה נבחר לחבר מלא באקדמיה הצרפתית למדעים.
גודישו-בופרה הלך לעולמו ב-1854 בפריז.
שארל אוגוסט דה בריו היה כנר ומלחין בלגי.
דה בֶּריו נולד בלוון, שם קראו רחוב על שמו.
בשנת 1810 עבר לצרפת ולמד נגינה בכינור אצל ז'אן-פרנסואה טיבי, תלמיד של ג'ובאני בטיסטה ויוטי, שעודד אותו בהמשך הקריירה.
בנגינתו ניכרת גם השפעתו של פגניני.
דה בֶּריו שימש ככנר הלשכה לשארל העשירי, מלך צרפת ולוילם הראשון, מלך הולנד וקצר הצלחה בסיור קונצרטים בלונדון, בפריז ובמרכזי מוזיקה חשובים באירופה.
בריו חי עם הזמרת מריה מאליברן שילדה לו בן בשנת 1833. השניים נישאו בשנת 1836, כשמאליברן השיגה את ביטול נישואיה הקודמים.
מנדלסון כתב אריה בליווי כינור סולו במיוחד בשביל הזוג, אך מאליברן מתה אותה שנה מפגיעות שסבלה כתוצאה מנפילה מסוס.
דה בריו חי לאחר מות מאליברן בבריסל ומיעט להופיע בפומבי.
עם זאת, ב-1841 יצא לסיור בגרמניה, שם נשא אישה שנייה, מריה הובר.
בשנת 1843 התמנה דה בריו למדריך ראשי לכינור בקונסרבטוריון של בריסל, שם ייסד את האסכולה הפרנקו-בלגית לנגינה בכינור.
הוא פרש מעבודתו בשנת 1852 וב-1858 התעוור כליל.
שיתוק שפגע בזרועו השמאלית שם קץ לקריירה שלו בשנת 1866. בין תלמידיו ידועי-השם הוברט ליאונרד, אנרי וייטאן והיינריך וילהלם ארנסט.
דה בריו כתב יצירות רבות לכינור, בהן עשרה קונצ'רטי, שכמעט ואינם מושמעים כיום.
לעומת זאת, חיבוריו הפדגוגיים עודם בשימוש לתלמידי כינור.
בנו, שארל-וילפריד דה בריו, היה מורה לפסנתר, שלימד את מוריס ראוול, אנריקה גרנדוס ואחרים.
בקונצ'רטי שלו עשה דה בריו שימוש בטכניקת נגינה חלוצית, ולחיבוריו נודעת חשיבות רבה לתלמידי כינור רציניים כהכנה להיכרות עם הקונצ'רטי המפורסמים של גדולי המלחינים בתקופה הרומנטית.
החשובים בקונצ'רטי שלו הם מס' 9 בלה מינור אופוס 104 ומספר 7 בסול מז'ור אופוס 76. שניהם יצאו על תקליטור בהוצאת נאקסוס, המתכננת להשלים את הקלטות כל שאר הקונצ'רטי שלו לכינור.
הוצאת התווים שירמר ממשיכה להוציא את החלק הראשון של "מתודת הכינור" אופוס 102 מאת דה בריו, ואת "30 תרגילים קונצרטיים ראשונים" שלו, אופוס 123. גם הוצאת פיטרס ממשיכה להוציא את יצירת ההדרן המפורסמת לכינור ותזמורת "תמונה לבלט" אופוס 100 ברדוקציה לכינור ופסנתר.
שארל בונה היה חוקר טבע, משפטן ופילוסוף שווייצרי.
מחקריו תרמו בין השאר להתפתחות חקר החרקים.
על שמו נקראת תסמונת שארל בונה, תסמונת נוירולוגית בה אנשים בעלי לקות ראייה עשויים לחוות הזיות.
בונה תיאר תסמינים אלו ב-1760, כאשר תיעד הזיות אצל סבו, שהיה בריא בנפשו וכמעט עיוור; הוא דיווח על הזיות מלאות חיים כמו אנשים, בניינים, בעלי חיים ואובייקטים שהופיעו ונעלמו ללא התראה, התרחבו והתכווצו.
שארל גרנייה היה אדריכל צרפתי, הידוע ביותר כאדריכל האופרה גרנייה בפריז והאופרה של מונטה קרלו בנסיכות מונקו.
שארל גרנייה נולד בשם ז'אן-לואי שארל גרנייה ב-6 בנובמבר 1825, ברחוב מופטאר, שברובע החמישי של פריז בימינו.
אביו, יליד סארט, עבד התגלגל בין עבודות מזדמנות שונות עד שהתיישב בפריז ועבד בעסק להשכרת כרכרות סוסים.
הוא התחתן עם פלישיה קול, ביתו של סרן בצבא צרפת.
שארל גרנייה לעולם לא שכח את מעמדם הצנוע של הוריו, ולעיתים אף הזדהה כיליד סארט בעצמו.
ב-1842 התחיל שארל גרנייה את לימודיו בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות ובשנת 1848 זכה בפרס רומא, בהיותו בן 23 בלבד.
במהלך שנת 1849 עבר לאקדמיה הצרפתית ברומא.
הוא טייל ברחבי יוון, שם קיבל את הרעיון לעבודת הגמר שלו לשנת לימודיו הרביעית: מקדש אפאיה (Temple of Aphaea) שבאי אגינה.
העבודה הוצגה בסלון פריז בשנת 1853. בשנת 1874 הוא מונה לחבר במכון של צרפת, במחלקה לאדריכלות של האקדמיה לאמנויות היפות.
ב-1860 הכריזה הקיסרות השנייה של צרפת בראשותו של נפוליאון השלישי על תחרות לחיפוש אדריכל לעיצוב בית האופרה החדש של פריז לאחר שבית האופרה הקודם של פריז, שנבנה עוד לפני המהפכה גם הוא בכיכר האופרה, נדרש לשיפוץ מקיף בהקדם.
למועמדים ניתן חודש להגשת תוכניות, ו-171 מועמדים ניגשו לתחרות, ביניהם שארל גרנייה.
גרנייה, אז בן 35 ויחסית עלום שם, נבחר לעבוד על המבנה שבסופו של דבר גם נקרא על שמו - בית האופרה היכל גרנייה.
העיצוב שלו נחשב למקורי ביותר ולא הצליחו לזהותו עם אף זרם אדריכלי של התקופה.
כאשר נשאל גרנייה על ידי הקיסרית אז'ני דה מונטיז'ו באיזה סגנון המבנה ענה לה "בסגנון נפוליאון השלישי, מאדאם".
פרויקט הבנייה החל בקיץ שנת 1861 ונמשך כ-15 שנים.
בשבוע הראשון לחפירות התגלה זרם תת-קרקעי שהפך את האדמה לחסרת יציבות בשביל הנחת היסודות, ונדרשו שמונה חודשים לשאיבת המים מהאדמה.
גרנייה התמודד עם הימצאות המים על ידי בניית קיר כפול ויסודות בטון רחבים שהתגלו כיציבים מספיק להמשך הבנייה.
בשנת 1870, בעקבות הפסדם של הצרפתים במלחמת צרפת–פרוסיה בקרב סדאן בא הקץ לקיסרות השנייה.
במהלך המצור על פריז והקומונה הפריזאית ב-1871, בית האופרה הבנוי למחצה שימש כמחסן סחורה וכבית כלא צבאי.
בסופו של דבר ב-5 בפברואר 1875 נחנך בית האופרה, ורבים ממלכי אירופה דאז נוכחו בטקס, כולל נשיא הרפובליקה החדשה של צרפת, פטריס דה מק-מהון, הלורד ראש העיר של לונדון ואלפונסו השנים עשר, מלך ספרד.
המבקרים שנכנסו למבנה המרשים, 11,000 מטר רבוע שטחו, התרשמו מממדיו העצומים ומהעיטורים הרבים.
קלוד דביסי תיאר את המבנה כתחנת רכבת מבחוץ ובית מרחץ טורקי מבפנים.
המבנה הסופי היה בהשראת סגנון הנאו-בארוק וניכרו בו השפעות רבות מסגנונות איטלקים ואמני רנסאנס כמיכלאנג'לו, יאקופו סנסובינו ואנדראה פלדיו, כנראה בעקבות שהותו הארוכה של גרנייה באיטליה.
הוא היה חלוץ בעיצוב המבנה אך גם בשיטת בנייתו, בשל השימוש בקורות מתכת לבניית המסגרת, חסר תקדים בזמנו.
בזכות קורות המתכת הפך המבנה לחסין אש וגם חזק בהרבה מהעץ המסורתי, כך שהתאפשר לו לשאת את משקלם של השיש והעיטורים הרבים שקישטו את פנים וחוץ המבנה.
לאחר השלמת בית האופרה בפריז, עבר גרנייה לבורדיגרה, עיר איטלקית לחוף הים התיכון, בקרבת נסיכות מונקו.
שם הוא בנה את מעונו הפרטי, ווילה גרנייה, בשנת 1871. הוא היה שותף לבניית מבנים נוספים בעיר ובסביבתה עד למותו באוגוסט 1898, בהיותו בן 72. הוא נקבר בבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
בפריז הותיר גרנייה מבנים רבים פרט לאופרה, ביניהם תיאטרון מריני (Théâtre Marigny, בשנת 1883) שעל שדרות השאנז אליזה, מצבתו של ז'אק אופנבך בבית הקברות של מונמארטר (1883) וכיכר הספרייה בשדרות סן ז'רמן (1879).
מחוץ לפריז היה האדריכל של הקזינו והמעיינות החמים בעיר ויטל (Vittel, שנת 1887) וגם של מצפה הכוכבים בעיר ניס (1885-1886), אותו הוא תכנן יחד עם גוסטב אייפל.
בנסיכות מונקו בנה את האופרה של מונטה קרלו ואת מלון פריז.
בבורדיגרה בנה את הכנסייה של טראסנטה, בניין העירייה ומספר בתים פרטיים.
שארל ד'אַלְבֶּרֶה (בצרפתית Charles Ier d'Albret, מת ב-25 באוקטובר 1415) היה הקונסטאבל של צרפת (המפקד העליון של צבא צרפת) בין 1402 ל-1411 ושוב מ-1413 עד 1415. הוא פיקד על הצבא הצרפתי בקרב אז'נקור שבו נהרג בידי הצבא האנגלי תחת פיקודו של הנרי החמישי, מלך אנגליה.
הוא נולד למשפחה גאסקונית עתיקה, בנו של ארנו אמניו, הלורד של אלברה, ושל מרגרט לבית בורבון.
בצעירותו לחם תחת פיקודו של ברטראן די גקלאן.
הוא השתתף בקרבות נגד האנגלים באקויטניה.
ב-1402 מונה לקונסטאבל של צרפת בידי שארל השישי אך פוטר כשסיעת בורגונדי התחזקה בשלטון הצרפתי.
הוא הושב לתפקידו ב-1413 כשסיעת ארמניאק חזרה לשלטון.
הוא מונה להיות אחד הסנדקים של שארל השביעי.
ב-27 בינואר 1400 נישא למארי דה סולי, בתו של לואי דה סולי ואיזבל דה קראו.
שארל ד'אלברה השני (Charles) (1407-1471) נישא לאן מארמניאק.
המלכה ז'אן השלישית מנאווארה היא אחת מצאצאיהם.
גיום ד'אלברה (Guillaume) (נולד 1429) לורד של אורבאל
קתרין ד'אלברה (Catherine) נישאה לז'ן דה מוטאגו הויסקונט של לאן, בנו הבלתי חוקי של שארל החמישי
את דמותו של הקונסטאבל שארל ד'אלברה גילם ריצ'רד איסטון בסרט "הנרי החמישי" משנת 1989, סרט בביומו של קנת בראנה כעיבוד למחזה "הנרי החמישי" של שייקספיר.
שארל דולן היה במאי, מנהל תיאטרון ושחקן צרפתי.
חבר בולט בלהקת תיאטרון וייה-קולומבייה של ז'אק קופו.
דולן ניהל גם בית ספר לאמנות הדרמה בתיאטרון על שם שרה ברנאר בפריז, שם לימדו ולמדו גדולי הבמאים המחזאים והשחקנים, מכל רחבי העולם.
ביניהם היו אטיין דקרו (שהיה מורה שם), מרסל מרסו, ניסן נתיב ועוד רבים אחרים.
שארל-אדווארד בראון-סקאר (Charles-Édouard Brown-Séquard; 8 באפריל 1817 – 2 באפריל 1894) היה פיזיולוג ונוירולוג צרפתי יליד מאוריציוס, שפעל גם בארצות הברית ובשווייץ.
היה הראשון שתיאר את תסמונת בראון-סקאר (1850), שנקראה בהמשך על שמו.
נולד בפור לואי במאוריציוס, לאב אירי-אמריקאי ואם צרפתייה.
סיים לימודי רפואה בפריז ב-1846, וחזר למאוריציוס.
ב-1852 עבר לארצות הברית וערך מחקרים בקולג' הרפואי של וירג'יניה.
ב-1853 נישא לאלן האמריקאית ועבר עימה לפריז.
ב-1854 חזר למולדתו מאוריציוס וניהל שם את בית החולים לכולרה.
ב-1855 עבר שוב לעבוד בווירג'יניה, אך במהרה חזר לפריז, בה שכר וניהל מעבדת מחקר קטנה עד 1857. ב-1858 עבר ללונדון ועבד בבית חולים למשותקים ואפילפטים, שם התמחה בפתולוגיות של מערכת העצבים.
ב-1860 התמנה לחבר בחברה המלכותית של לונדון.
ב-1864 חזר שוב לארצות הברית, שם מונה למרצה בפיזיולוגיה ונוירופתולוגיה בהארוורד.
באותה שנה נפטרה אשתו הראשונה.
ב-1869 חזר לפריז ושימש כמרצה בבית הספר לרפואה, וב-1872 עבר לעבוד בניו יורק.
באותה שנה נשא בשנית, את האמריקאית מריה רבקה קרלייל.
ב-1875 חזר לפריז, וב-1877 עבד כמרצה לפיזיולוגיה בז'נבה.
באותה שנה נפטרה אשתו השנייה, והוא נישא בשלישית, לאנגלייה אליזבת אמה דקין.
לבסוף, ב-1878, חזר לפריז ושימש כמרצה לרפואה ניסויית בקולז' דה פראנס, עד מותו.
הוא מת ב-1894, שלושה חודשים לאחר שלקה בפלביטיס, וזמן קצר לאחר מות אשתו השלישית.
נקבר בפריז בבית הקברות מונפרנאס.
בראון-סקאר היה הראשון שתיאר את תסמונת בראון-סקאר (1850), שנקראה בהמשך על שמו.
התסמונת מתבטאת באובדן תחושה סנסורית ותפקוד מוטורי של הגוף, הנגרמים בשל חיתוך חלקי של צד לטרלי (ימני או שמאלי) של חוט השדרה.
הוא תיאר סוג פגיעה זה לאחר שצפה במצבים בהם נגרמה תסמונת זו לאיכרים שעסקו בחיתוך קני סוכר במאוריציוס.
בראון-סקאר תרם גם למחקר ולידע אודות מערכת הדם, מערכת העצבים והמטבוליזם.
שארל בריק היה מנצח צרפתי, יהודי מטרנסילבניה, שפעל בעיקר בצרפת, הולנד וארצות הברית.
ב-1939 קיבל אזרחות צרפתית, שנלקחה אחר כך ממנו בשנים 1940–1944 בימי השואה.
"ביצועיו התאפיינו בדיוק יוצא מן הכלל, אך לא בהיעדר רגש".
שארל בריק נולד בשנת 1911 כקארוי ברוק בשכונת יוזפין בעיר טימישוארה, בחבל באנאט שהשתייך אז לאוסטרו-הונגריה.
הוא היה בן של שוחט יהודי ולמד בתיכון היהודי בעיר בימי השלטון הרומני.
בגיל 17, בשנת 1928 נסע ללימודים באקדמיה למוזיקה של וינה למשך שנה ואחר כך התיישב בפריז בה הכיר את הכנר אנטואן גולאה, יהודי וינאי-רומני, לימים מוזיקולוג ידוע, שהפך לאחד ממעריצי אמנותו.
בריק נרשם קודם כל ללימודי משפטים והחל משנת 1931 למד במקביל ב"אקול נורמאל למוזיק" אצל אלפרד קורטו, נדיה בולאנז'ה (הלחנה) וולאדו פרלמוטר (פסנתר).
אחרי 1934 היה לתלמידו של פייר מונטה (1964-1875) שהקים באותה תקופה בית ספר לניצוח ליד התזמורת הסימפונית של פריז.
ב-1936, בגיל 25, סיים את התואר ב משפטים בפריז וזכה במבחני הקבלה לתפקיד סגן המנצח של התזמורת הסימפונית של פריז.
ב-1939 קיבל את האזרחות הצרפתית וניצח לראשונה באמריקה בסן פרנסיסקו.
בימי הכיבוש הנאצי והמשטר וישי איבד את האזרחות ופוטר.
נאלץ להסתתר ובהמשך היה לפעיל ברזיסטאנס.
אחרי השחרור, בשנים 1945–1948 כיהן בריק כמנהל "תעשיות המוזיקה" ב"משרד התפוקה התעשייתית".
בשנים 1950-1949 ניצח על תזמורות בתי הקזינו ב קאן ודוביל (Cannes-Dauville), אחר כך, בשנים 1954-1950 ניצח על תזמורת בית האופרה הלאומית של אמסטרדם.
בשנת 1955 התמנה בראש התזמורת הסימפונית של רדיו שטרסבורג בצרפת.
ניצח עליה למשך עשור, עד שנת 1965 והשתדל להכליל ברפרטואר באופן קבוע יצירות בנות זמננו, אף חרף ההסתייגויות החריפות של חלק מהמוזיקאים ובמיוחד של הקהל מול הניסיונות הסגנוניים וההרמוניים הכרוכים באותן היצירות.
כדברי מבקר המוזיקה אלן פארי, הצטייר בריק כאמן סקרן ,"בעל מזג סוער ולוחמני" שחונן בכישרון ניתוח ואינטואיציה לגבי שפות מוזיקליות חדשות והשתמש בידע שרכש על האמצעים הטכניים של תקופתנו"
בשנים 1965–1970 היה, אחרי סיום כהונתו של אז'ן ביגו, למנצח של התזמורת הסימפונית של רשות השידור הצרפתית, לימים (החל מ-1989) התזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת.
הורחק מניהול התזמורת בגלל שאיפתו לבצע יותר מדי קטעי מוזיקה בת זמננו ומחמת אופיו שנחשב סוער ואימפולסיבי מדי.
בשנת 1970 עבר לגור בהנקוק, מדינת מיין, בארצות הברית.
כדי לרשת את פייר מונטה בניהול בית הספר הידוע לניצוח ולמוזיקאי תזמורת שהקים המנצח הצרפתי ושנשא את שם מייסדו.
בריק הוזמן לשם על ידי אלמנתו של פייר מונטה, דוריס.
בריק עמד בראש בית הספר כמנהל מוזיקלי ופרופסור ראשי למשך עשרים ושש שנה, עד יום מותו.
בשנות ה-1980 המוקדמות לימד בריק גם כמנהל הפעילות התזמורתית בבית הספר הארט למוזיקה שליד אוניברסיטת הרטפורד ובשנת 1992 כפרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון.
בריק חזר לבקר בעיר הולדתו, טימישוארה, בשנת 1946, כשניצח בה מספר קונצרטים בהשתתפות הפסנתרנית מוניק דה לה ברישולרי.
שארל בריק נפטר ב-1995 בהנקוק, מיין, מסרטן הכבד, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
השאיר אישה, גבי, ואחות, אני היידינגספלד, שחיה בישראל.
עם תלמידיו נמנו מאות מנצחים, ביניהם יו וולף, איגנאסיו ייפס, לודוביק מוריו, שרה ג'ובין, מארק דוד, דייוויד הייס, כריסטופר פרנקלין, שרה ג'ובין, פול מאייר, אריק אוכסנר, דייוויד רוג', כריסטופר צימרמן, מארק מינקובסקי, חוסה דה אוסביו, מייקל ג'ינבו, המנהל הנוכחי של בית הספר על שם פייר מונטה (ארצות הברית)
שארל בריק בחר ברפרטואר נרחב ביותר: אהב במיוחד מוזיקה רומנטית צרפתית, כולל יצירות ברליוז, ומוזיקה קלאסית ורומנטית גרמנית - במיוחד בטהובן וברהמס.
היה בנוסף מעריץ גדול של מוזיקת המאה ה-20 החל מסטרווינסקי ועד בארטוק, ג'ורג'ה אנסקו, ומלחינים נוספים ממרכז אירופה.
בשנת 1947 תזמורת קולון תחת שרביטו ביצעה את הקונצ'רטו לפסנתר מאת ארנולד שנברג (עם הסולנית איבון לוריו) ואת אופוס אמריקנוס מאת דריוס מיו.
אחר כך הלהיב 1200 צופים באולם התיאטרון הלאומי העממי של ז'אן וילאר עם יצירות מאת אנטון וברן, אוליבייה מסייאן ולואיג'י דאלאפיקולה.
בשנת 1955 ביצע בבורדו את האופרה "פיטר גריימס" מאת בנג'מין בריטן ובאותה שנה מחזיר לבמת הקונצרטים את האופרה "אדיפוס רקס" מאת אנסקו שלא בוצעה מאז שנת 1936.
ניצח מעל 200 ביצועי בכורה של יצירות מוזיקליות בכורות צרפתיות ליצירות של מלחינים מן המאה ה-20 כמו ליגטי, וביצועי בכורה עולמית ליצירות מאת דריוס מיו, פרנסיס פולנק, אלכסנדר טנסמן, בוהוסלב מרטינו, יאניס קסנאקיס, אוליבייה מסייאן, קרלהיינץ שטוקהאוזן, פייר בולז ואחרים.
שארל בריק הקליט בשביל חברות התקליטים "קולומביה", "דויטשה גרמופון", אראטו ו-EMI.
עם תקליטיו הידועים ביותר נמנית ההקלטה בבכורה של האופרה "מלאך האש" מאת סרגיי פרוקופייב ושל "אורפאו ואורידיצ'ה" מאת גלוק, עם הזמרת קתלין פרייר.
זכתה להערכה גם ההקלטה שעשה לאופרה "אדיפוס רקס" מאת אנסקו, בשנת 1955.
האופרה "אוליסס" (1970 בתיאטרון האומנויות של רואן) (בגרסה הצרפתית של מרטין קדייה)
סימפוניה קונצ'רטית לחצוצרה ותזמורת (1966)
הגרש L' Apostrophe, קומדיה מוזיקלית (1951)
האופרה "מלאך האש" גרסה קונצרטית
קונצ'רטו לכלי נשיפה ממתכת, תופי טימפאני, וכלי מיתר
אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת קצין - על פעילותו ברזיסטאנס
אחד מתלמידיו, דייוויד כץ, כתב את המחזה "מוזת האש" (Muse of Fire) המוקדש לקריירה של שארל בריק בבית הספר על שם פייר מונטה.
בכורת המחזה התקיימה במדינת מיין בשנת 2005
צ'ארלס מארי פייר אלברט, הרוזן של ברוקוויל (בלעז: Charles Marie Pierre Albert, Count de Broqueville, נולד ב-4 בדצמבר 1860 ונפטר ב-5 בספטמבר 1940) היה ראש ממשלת בלגיה אשר כיהן בזמן מלחמת העולם הראשונה.
נבחר לראשונה לבית הנבחרים בשנת 1892 מטעם אנטוורפן.
הוא ייצג את אזור זה עד שנת 1919. כמנהיג המפלגה הקתולית, הוא נבחר לראשות הממשלה בשנת 1911. לפני פרוץ מלחמת העולם, התנגד ברוקוויל להצעת המלך אלברט הראשון לפריסת הצבא בגבול הצפוני ובמקום זאת הציב כוחות צבאיים בכל המדינה.
לאחר פרוץ המלחמה בשנת 1914 יצאה הממשלה לגלות ללה האבר שבצרפת.
במהלך המלחמה ברוקוויל ניסה לקדם מדיניות נייטרלית ולא לשתף פעולה באופן מלא עם מדינות ההסכמה.
מדיניות זו החלישה את מעמדו של ברוקוויל בקרב חברי ממשלתו כתוצאה מכך התפטר מתפקידו כשר החוץ בינואר 1918 וכראש ממשלה במאי, כאשר איבד את תמיכת מפלגתו.
ברוקוויל היה חבר במסדרים רבים וקיבל עיטורים רבים, ובהם: מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, מסדר השמש העולה, צלב המלחמה, מסדר לאופולד ולגיון הכבוד.
שָׁארְל דה קֵטְלַארֶה (בהולנדית: Charles De Ketelaere; נולד ב-10 במרץ 2001 בברוז' שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדות הקשר והחלוץ בקבוצת אטאלנטה ובנבחרת בלגיה.
דה קטלארה גדל במחלקת הנוער של קלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
ב-25 בספטמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק במסגרת הגביע הבלגי.
ב-22 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 0–5 לפריז סן-ז'רמן במסגרת שלב הבתים לעונת 2019/2020. ב-7 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 1–2 על סינט טרוידן במסגרת המחזור ה-18 בליגה.
ב-5 בפברואר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על זולטה ורכם במסגרת חצי גמר הגביע הבלגי.
ב-1 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בניצחון 1–2 על ראסינג גנק במסגרת המחזור ה-28 בליגה.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ערך דה קטלארה 13 הופעות ליגה, והבקיע שער אחד.
בעונה זו זכתה קלאב ברוז' באליפות בלגיה.
ב-20 באוקטובר 2020 הבקיע דה קטלארה את שער הבכורה שלו בליגת האלופות, השער המכריע בניצחון 1–2 על זניט סנקט פטרבורג במסגרת שלב הבתים לעונת 2020/2021. בעונה זו הפך דה קטלארה לשחקן מפתח במועדון, וערך 38 הופעות ליגה, בהן הבקיע ארבעה שערים.
גם בעונה זו זכתה קלאב ברוז' באליפות בלגיה.
ב-2 באוגוסט 2022 חתם לחמש שנים במילאן מהסרייה א'.
ב-13 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה, בניצחון 2–4 על אודינזה.
את עונתו הראשונה בקבוצה סיים ללא שערים ועם בישול אחד ב-32 הופעות ליגה.
ב-16 באוגוסט 2023 הושאל לאטאלנטה לעונה אחת עם אופצייה לרכישה.
ב-11 בנובמבר 2020 ערך דה קטלארה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, כשנכנס כמחליף בניצחון 1–2 על נבחרת שווייץ במשחק ידידות.
שארל גלייר היה אמן שווייצרי תושב צרפת מגיל צעיר.
הוא השתלט על הסטודיו של פול דלארוש ב-1843 ולימד מספר אמנים צעירים שהפכו לאמנים בולטים, ביניהם הנרי-ליונל בריו, ג'ורג' דה מאוריאה, קלוד מונה, פייר-אוגוסט רנואר, לואי-פרדריק שוצנברגר, אלפרד סיסלי, וג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
גלייר נולד ליד לוזאן הוריו מתו כשהיה בן שמונה או תשע, והוא חונך על ידי דוד בליון, צרפת, ששלח אותו לבית הספר התעשייתי של העיר.
הוא החל את השכלתו האמנותית הפורמלית בליון לפני שעבר לפריז, שם נרשם לאקול דה בו-ארט.
הוא גם למד באקדמיה סוויס ולמד טכניקת צבעי מים בסטודיו של ריצ'רד פארקס בונינגטון.
לאחר מכן נסע לאיטליה, שם הכיר את הוראס ורנה ולואי ליאופולד רוברט.
בהמלצתו של ורנה הוא נבחר על ידי הנוסע האמריקני ג'ון לואל ג'וניור ללוות אותו במסעותיו במזרח הים התיכון, תוך תיעוד הנופים והנושאים האתנוגרפיים אותם פגשו.
הם עזבו את איטליה באביב 1834 וביקרו ביוון, טורקיה ומצרים, שם נשארו יחד עד נובמבר 1835, אז עזב לואל להודו.
גלייר המשיך במסעותיו ברחבי מצרים וסוריה, ולא חזר לצרפת עד 1838. הוא חזר לליון במצב בריאותי ירוד, לאחר שהותקף במחלת עיניים בקהיר, ונפגע מחום בלבנון.
עם החלמתו הוא המשיך לפריז, ולאחר שהקים סטודיו צנוע, החל לחשב בקפידה את הרעיונות שעיצבו את דרכו.
הציור שבאמצעותו פתח למעשה את הקריירה האמנותית שלו היה "החזון האפוקליפטי של ג'ון הקדוש", שנשלח לסלון של 1840.
לאחר מכן ב-1843 הציור "לפנות ערב", קיבל מדליה מדרגה שנייה.
הוא הפך לצייר פופולרי מאוד בציור "אשליות אבודות".
בו הוא מתאר משורר היושב על גדת נהר, ראשו שמוט ותנוחה עייפה ומתבונן בעצב בחברת נשים צעירות זוהרת ששירתן גוועה לאט ונעלמת לאט מעיניו.
למרות הצלחת העבודות הראשונות האלה, פרש גלייר מתחרות ציבורית, ובילה את שארית חייו בהתמסרות שקטה לאידיאלים האמנותיים שלו, ולא חיפש את תהילת הקהל, ולא הפך את האמנות שלו לקרדום לחפור בה.
עם זאת הוא עבד בהתמדה והיה פרודוקטיבי, ושלח מספר פעמים עבודות לסלון.
גלייר הפך למורה רב השפעה, והשתלט על הסטודיו של פול דלארוש - שהיה אטליית ההוראה הפרטית המוביל בפריז - ב-1843. תלמידיו כללו את ז'אן-לאון ז'רום, ז'אן לואי האמון, אוגוסט טולמוש, ויסלר וכמה מהאימפרסיוניסטים: מונה, רנואר, סיסלי ובזיל.
הוא לא גבה מתלמידיו כסף, אף שציפה שהם יתרמו לשכר הדירה ולתשלום לדוגמנים.
כמו כן ניתנה להם דעה בניהול בית הספר.
אף על פי שהוא חי בפרישה כמעט מוחלטת מהחיים הציבוריים, הוא גילה עניין רב בפוליטיקה, והיה קורא אדוק של כתבי עת פוליטיים.
במשך זמן מה, הסטודיו שלו היה מפגש של מועדון ליברלי.
במהלך ביקור בתערוכה, שנפתחה מטעם הגולים מאלזס ולוריין, הוא מת בפתאומיות ב-5 במאי 1874.
שארל דה ונדוויל היה שחיין צרפתי והאלוף האולימפי בצלילה באולמפיאדת פריז ב-1900.
באולימפיאדת פריז שנערכה בחודש אוגוסט בפריז שבצרפת זכה דה ונדוויל במדליית זהב בתחרות הצלילה בתוצאה של 188.4 נקודות, לאחר ששהה 68.4 שניות מתחת למים ושחה 60.00 מטר, לפני אנדרה סיס מצרפת (185.4 נקודות) ופדר ליקברג מדנמרק (147.0 נקודות).
זו הייתה הפעם היחידה בה התקיימה תחרות צלילה במסגרת המשחקים האולימפיים.
דה ונדוויל מת בגיל 32 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
שַארְל דֶה קוֹסְטֶר היה סופר בלגי שכתב בצרפתית, שכתיבתו הניחה את הבסיס לספרות בלגית מקורית.
הוא נולד במינכן; אביו, אוגוסטין דה קוסטר (Augustin De Coster), שהיה פלמי יליד לייז', ואימו שהייתה ולונית עבדו במשק הבית של הנונציו האפיפיורי לבוואריה במינכן, וחזרו לבלגיה כששארל היה בן שלוש שנים.
הוא השלים את לימודיו בשנת 1855, ובהמשך לימד ספרות באוניברסיטה זו.
משנת 1855 התבסס כעיתונאי וכסופר עצמאי.
הוא היה ממייסדי Société des Joyeux ("חברת השמחה"), מועדון ספרותי קטן, שיותר מחבר אחד בו היה עתיד להתפרסם.
אסופת המכתבים שלו מהשנים 1850 עד 1858, בשם Letters à Elisa, נערכה על ידי צ'ארלס פוטווין ב-1894.
הוא היה תלמיד נלהב של פרנסואה רבלה ומישל דה מונטן, ולמד את הצרפתית של המאה ה-16 על בוריה.
הוא אמר שאי אפשר למסור נאמנה נימוסים ודיבור פלמיים בצרפתית מודרנית, ובהתאם לכך כתב את מיטב יצירותיו בלשון הישנה.
ההצלחה של "האגדות הפלמיות" שלו (Légendes flamandes; 1856) הוגברה על ידי האיורים של פליסיאן רופס וחברים אחרים.
בשנת 1861 הוא פרסם את "סיפורי ברבנט" (Contes brabançons), בצרפתית מודרנית.
הוא זכה להצלחה רבה בסיפוריו הפופולריים.
לאחר כמעט עשר שנים של עבודה אינטנסיבית, שבגינה ויתר על תפקידו בארכיון המדינה הבלגי הצליח דה קוסטר להעביר את הרפתקאותיו של טיל אוילנשפיגל לתקופת מלחמת שמונים השנים ביצירה ספרותית בדומה לזו של גדולי הציירים הפלמים.
הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1867, בשם "האגדה וההרפתקאות ההרואיות, המשמחות והמפוארות של אוילנשפיגל ולאם גודזק בארץ פלנדריה ובמקומות אחרים" (La Légende et les Aventures héroïques, joyeuses et glorieuses d'Ulenspiegel et de Lamme Goedzak au pays de Flandres et ailleurs).
מהדורה מאוירת יצאה בשנת 1869. עם זאת, ההכנסות לא הספיקו כדי לנקות את המחבר מהחוב שנגרם לו במהלך העבודה על הספר.
אוילנשפיגל (Eulenspiegel) הושווה לדון קישוט, ואפילו ל (דמות בסדרת הספרים גרגנטואה ופנטגרואל).
הוא הטיפוס של הפלמי בן המאה ה-16, וההיסטוריה של תחייתו מהקבר עצמו התקבלה כאלגוריה לגורל הגזע.
מעלליו שלו ושל חברו מהווים חוט של נרטיב חצי-היסטורי, מלא בהומור חריף, למרות הברבריות שמוצאים בו מקום.
ספר זה אויר גם על ידי פליסיאן רופס ואחרים.
בשנת 1876 הביא דה קוסטר את הצייר לאי וביקש ממנו לספק ציורים למגזין Tour du Monde.
בשנת 1870 מונה דה קוסטר לפרופסור להיסטוריה כללית ולספרות צרפתית בבית הספר הצבאי.
אולם ספריו לא היו רווחיים כלכלית; למרות משרתו הממשלתית הוא היה תמיד שרוי בקשיים; והוא מת במאי 1879 ב, בריסל ונקבר בבית הקברות של איקסל.
הצורה היקרה שבה הופק אוילנשפיגל הפכה אותו לנגיש רק למעמד מצומצם של קוראים.
רק שנים לאחר מותו של דה קוסטר בעוני ב-1879 זכה הספר לפופולריות רבה יותר במהדורה חדשה משנת 1893. זו הייתה מהדורה חדשה וזולה בצרפתית מודרנית ב-1893 והיא התקבלה למעשה כספר חדש בצרפת ובבלגיה.
דה קוסטר היה בונה חופשי, וחבר בלשכה Les Vrais Amis de l'Union et du Progrès Réunis של המזרח הגדול של בלגיה, שהוקמה ב-7 בינואר 1858.
קברו בבית הקברות של איקסל עוטר לכבודו יום הולדתו המאה בשנת 1927 באנדרטה מאת אדמון דה ולריולה (Edmond de Valériola ; 1877–1956) המציגה פסל של טיל אוילנשפיגל.
באגם של איקסל, נחנכה כבר ב-22 ביולי 1894 אנדרטה (הפסל שארל סמואל (Charles Samuel; 1862–1939), האדריכל פרנץ דה ווסטל (Franz De Vestel; 1814–1888)).
בחזית דיוקן תבליט פרופיל של שארל דה קוסטר ופסלי ברונזה של טיל ואהובתו נלה יושבים מתחת לכיתוב שנלקח מסוף הספר.
שארל הצעיר או שארל מאינגלהיים (בסביבות 772 – 4 בדצמבר 811) היה בן לשושלת הקרולינגית, בנו השני של קרל הגדול והראשון מאשתו השנייה, הילדגרד משוואביה ואחיהם של לואי החסיד ופפין קרלומן.
כאשר קרל הגדול חילק את האימפריה שלו בין בניו, בנו שארל הוגדר כמלך הפרנקים.
אחיו למחצה הבכור, פפין הגיבן, נשלח למנזר פרום בשנת 792 לאחר שהיה מעורב במרד נגד אביהם, קרל הגדול.
מבין אחיו הצעירים, קרלומן (ששמו פפין) ולואי החסיד, מונו למשנה למלך של איטליה ואקוויטניה.
שארל היה עסוק בעיקר בברטונים, שחלק עימם גבול משותף ואשר מרדו לפחות בשתי הזדמנויות והוכנעו בקלות, אך הוא גם נשלח נגד הסקסונים במספר הזדמנויות.
אולם אביו של שארל האריך ימים אחריו, והממלכה כולה הלכה לאחיו הצעיר לואי החסיד, גם פפין מת לפני אביהם.
בסביבות שנת 789 הוצע על ידי קרל הגדול ששארל הצעיר יתחתן עם בתו של אופה, מלך מרסיה אלפלד.
אופה התעקש שהנישואים יוכלו להתקדם רק אם בתו של קרל הגדול ברטה תתחתן עם בנו של אופה אקפרית.
קרל הגדול נעלב, ניתק קשר וסגר את נמליו לסוחרים אנגלים.
בסופו של דבר, היחסים התקינים שוקמו, והנמלים נפתחו מחדש.
רק כמה שנים מאוחר יותר, בשנת 796, סיכמו קרל הגדול ואופה את ההסכם המסחרי הראשון הידוע בהיסטוריה האנגלית.
אביו הציב את שארל בממשלת פרנסיה וסקסוניה בשנת 790, והציב אותו כשליט הדוקאטוס קנומניקוס (המקביל לדוכסות מן המאוחרת יותר) בתואר המלך.
שארל הוכתר למלך הפרנקים ברומא ב-25 בדצמבר 800, באותו יום שבו הוכתר אביו כקיסר.
הוא הרג את הדוכס הסורבי מילידוך ואת הקניאז הסלאבי נוסיטו (נסיטה) ליד וייסנפלס של ימינו במערכה פרנקית בשנת 806.
ב-4 בדצמבר 811, בבוואריה, שארל לקה באירוע מוחי ומת.
שארל ג'ושיה שפלן היה צייר ודפס צרפתי שצייר נופים ופורטרטים כאחד.
הוא עבד בטכניקות רבות: פסטל, ליתוגרפיה, צבעי מים, גיר, ציור שמן ותחריט.
הוא נודע בעיקר בזכות דיוקנאותיו האלגנטיים של נשים צעירות.
שארל ג'ושיה שפלן נולד ב-8 ביוני 1825 בצרפת.
אמו, אולימפיה אדל מויסי, הייתה צרפתייה, ואילו אביו, ג'ון צ'פלין, היה מתווך אמנות מאנגליה.
שארל שפלן בילה את כל חייו בצרפת, והפך לאזרח ב-1886. הוא למד באקול דה בו-ארט בפריז משנת 1840, ולקח שיעורים פרטיים בסטודיו של מישל מרטין דרולינג, שתלמידיו כללו את פול בודרי, ז'ול ברטון וז'אן ז'אק הנר.
מאוחר יותר הוא לימד גם בבית הספר לאמנויות יפות.
בשנת 1845, הוא נכנס לסלון פריז, תערוכת האמנות הרשמית של האקדמיה לאמנויות יפות, כצייר דיוקן ונוף עם הציור דיוקן אמו של האמן.
שפלן העביר שיעורי אמנות במיוחד לנשים בסטודיו שלו, כולל מארי ג'וספין ניקולס.
האמנית האמריקאית מרי קאסאט, האמנית הצרפתייה לואיז אבמה והאמניות האנגליות לואיז ג'ופלינג וסופיה ביל היו בין תלמידיו של שפלין.
גם בנו ארתור שפלין שהיה צייר.
שפלן מת ב-30 בינואר 1891, בגיל 65, בפריז כאדם עשיר ונקבר בבית הקברות פר לשז.
שפלן ערך את הופעת הבכורה שלו בסלון עם דיוקנאות, אבל הוא גם צייר נופים, במיוחד את האזור הכפרי של אוברן.
יצירותיו המוקדמות, מ-1848 עד 1851, צוירו בסגנון ריאליזם, שהתפתח ברפובליקה הצרפתית השנייה, בעל המוטו "חירות, שוויון, אחווה", ונשלט במשך שלוש שנים על ידי הממשלה הרפובליקנית.
שפלן צייר יצירות רבות בימיו הראשונים, כולל פרחים שהוצגו בסלון דה לה פלורס.
מאוחר יותר, בסוף שנות ה-50, הוא נטש את הנטורליזם, סגנונו הקודם, והחליף אותו בטכניקה חיננית יותר, אלגנטית וגמישה יותר שהביאה לו פרסום בצרפת בתקופתו כצייר פורטרטים; ככזה הוא אימץ את הסגנון האידילי והחושני והאופנתי של הצייר הצרפתי הבולט, פרנסואה בושה (1703–1770).
הוא גם אימץ את המסורת של גדולי הפורטרטים האנגלים.
הוא פיתח סגנון ציור משלו אך קיבל השראה מהציירים הבריטים ג'ושוע ריינולדס ותומאס גיינסבורו.
הוא נהג לחרוט את יצירותיו של האמן ההולנדי פטר פול רובנס וזכה להשפעה נוספת מעבודתו.
בהדרגה הצבעים הבוציים ששפלן השתמש בו הפכו לצבעים לבן, אפור וורוד, ותארו את דמויותיו בגוון אופאלי, על ידי יישום פלטה עדינה של גוני ורודים ואפורים בהירים.
לאחר שצייר פורטרטים החל שפלן בציור ז'אנר בשנות ה-50 של המאה ה-19. הנושאים האהובים עליו הם החן הנשי בחיי היומיום של אישה צעירה.
הוא צייר נשים בכמה תנוחות: מנוחה; טיפוח; שִׁירָה; וקריאה.
הוא לכד אותן בקלילות ובחוסר זהירות והדגיש את האלמנטים הדקורטיביים של הקומפוזיציה.
הקיסרית אז'יני, אשתו של נפוליאון השלישי ומעריצת "סגנון פומפדור", הושפעה מהקסם של יצירות הנאו-רוקוקו של הצייר.
שפלן היה בין אמני החצר האהובים על נפוליאון השלישי והקיסרית.
בשנת 1859, כאשר דיוקנו של אורורה נאסר על ידי שופטי הסלון כ"מרמז יותר מדי ארוטיות", נפוליאון השלישי הגן על שפלן וביטל את צו הפסילה.
הוא הוערך באופן דומה בעיצוב פנים ומונה לשפץ את החדרים של הקיסרית אז'יני.
דיוקנאותיו החושניים של נשים ונערות צעירות, לעיתים קרובות עם דוגמניות שהצטלמו בצורה אירוטית בסביבה מעורפלת ולעיתים קרובות לובשות בגדים שקופים, משכו את העניין של החברה הגבוהה והאצולה של פריז במהלך הרפובליקה הצרפתית השלישית (1870–1940) והבטיחו את הצלחתו ועושרו.
הוא היה אחד הציירים הפופולריים ביותר בתקופתו, אך בהווה עבודתו אינה ידועה כמעט, למרות העובדה שעבודותיו תלויות במוזיאונים מרכזיים רבים ברחבי העולם.
הוא השתמש בסגנון הרוקוקו שלו עבור הסצנות המיתולוגיות שלו וציורי סצנות הז'אנר שלו.
תמונות הז'אנר שלו היוו חלק נכבד מיצירתו.
בשנת 1861, עבד כצייר דקורטיבי.
שפלין צייר את הדלתות וכמה לוחות זכוכית בארמון טווילרי.
הארמון נהרס בשריפה ב-1871 והריסותיו נהרסו במהירות.
כחבר באקדמיה המלכותית לציור ופיסול, שפלן הציג את ציוריו בסלון פריז, מקום התצוגה הרשמי של עבודות החברים.
הוא החל להציג את ציוריו בסלון האמנים הצרפתי בשנת 1845 והיה מיוצג שם בדרך כלל מדי שנה.
תערוכות אלו הפכו אותו לאחד מאומני הדיוקנאות המפורסמים ביותר בצרפת.
החל ב-1847, עבודותיו הוצגו בקביעות באקדמיה המלכותית בלונדון.
במהלך חייו זכה לשבחים על כישרונותיו האמנותיים בהענקת מספר מדליות: מדליה מדרגה שלישית ב-1851; מדליה מחלקה שנייה בשנה שלאחר מכן; ומדליית כבוד בשנת 1865. הוא הוכרז אביר לגיון הכבוד בשנת 1879, שפלן הועלה לדרגת קצין ב-1881.
הכישרון האמנותי של שפלן זכה להערצה על ידי סופרים, ציירים ומבקרים ידועים כמו ארסן הוסי, אמיל זולא ותאופיל גוטייה.
אדואר מאנה הרגיש ששפלן מכיר את "חיוכה של אישה".
דיוקנאותיו של נשים צעירות היו אלה שזכו להצלחה מיוחדת.
ניתן לצפות בעבודותיו במוזיאונים הצרפתיים של בורדו, באיון, בורז', מילוז, פריז, ריימס, רואן, סנט, ובמסד האמנות הגרפית של מוזיאון הלובר.
מחוץ לצרפת ניתן למצוא את יצירותיו במוזיאון ארמיטאז', סנקט פטרבורג, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, במוזיאוני האמנות של הרווארד במסצ'וסטס ובמוזיאון אינדיאנפוליס לאמנות באינדיאנה.
לשפלן יש כמה ציורים באוסף ציבורי בבריטניה במוזיאון בווס.
אחד מציוריו של שפלן נמכר במכירה פומבית בפריז ב-5 ביוני 1922. תואר על ידי המכרז כציור נוף של שארל שפלן, הוא השיג מחיר גבוה באופן בלתי צפוי עבור אמן שנחשב כ"נפל לשכחה".
רוב המציעים האמינו בטעות שמדובר ביצירת אמנות של הקומיקאי והשחקן צ'רלי צ'פלין וחשבו שהם ירכשו ממצא יוצא דופן.
ה"ניו יורק טיימס" דיווח על כך וקבע: "ניתן לדמיין את האכזבה של הקונה האולטימטיבי כאשר התגלה שהתמונה הייתה של אמן כמעט נשכח."