tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, הצי הבריטי היה הגדול ביותר בעולם, כשהצי האמריקאי והצי הקיסרי היפני נמצאים מעט אחריו.
כל שלוש המדינות הובילו תוכניות רבות לבניין אוניות מערכה וסיירות מערכה חדשות.
הפחד מפני מרוץ חימוש חדש, בדומה למרוץ הדרדנוט בין בריטניה לגרמניה שלפני מלחמת העולם הראשונה, הוביל לפיתוח רעיונות להגבלת כמות אוניות הקרב.
תנאי ההסכם קבעו שאף אונייה לא תוכל לחרוג מהדחק של 35,000 טון, וכן הגבילה את קוטר קני התותחים ל-16 אינץ' (406 מ"מ).
כמו כן, ההסכם קבע את ההדחק המקסימלי של כל האוניות ביחד בציים השונים.
נושאות מטוסים נידונו בסעיף מיוחד בהסכם.
נוסף להגבלה על ההדחק הכללי, נקבעו חוקים בנוגע לגדלים המקסימליים של נושאות המטוסים.
הותרו רק שתי נושאות מטוסים לכל מדינה, כאשר הדחק יוכל לעלות על 27,000 טון אך לא יעבור את מגבלת 33,000 טון.
הוטל איסור על אוניות מערכה לשאת מטוסים קטנים ולהגדיר אותה כנושאת מטוסים.
כמו כן, נקבעה הגבלה על כמות התותחים שכל נושאת מטוסים יכולה לשאת.
אשר לביצורי חופים ובסיסים ימיים, ארצות הברית, בריטניה ויפן הסכימו לשמור על הסטטוס קוו בשעת חתימת החוזה.
על פי האמנה בסיסים חדשים וביצורים לא יכולים להיות מוקמים על שטחים מסוימים, וכן אין אפשרות לשפר את הביצורים הקיימים.
ארצות הברית לדוגמה יכלה לפתח בסיסים שונים על אדמתה בארצות הברית גופא ובהוואי, אך לא יכלה לבנות באיים האלאוטיים.
חברות האמנה יכלו לבנות ספינות ולהחליף ספינות ישנות בחדשות, אך כל בנייה כזאת הצריכה דיווח ליתר המדינות החברות בהסכם.
אמנת ז'נבה הראשונה 1864 קובעת הגנות לחיילים פצועים וחולים, וכללים לאיסוף פצועים וחולים ולטיפול בהם בשדה הקרב:
חייל פצוע איננו מטרה לגיטימית, משום שאינו מסוגל עוד להילחם, ולכן אין לתקוף אותו או לפגוע בו.
חייל פצוע זכאי לטיפול ולהשגחה רפואית.
הצוות הרפואי אף הוא צריך להיות מוגן, על מכשיריו ועל כלי הרכב והמבנים, המשמשים אותו לצורך טיפול בפצועים.
לכוחות הלוחמים אסור להפריע לצוות רפואי בעבודתו או לעכב אותו, ואין לכפות עליו עשייה הנוגדת את תפקידו.
הצוות הרפואי והציוד צריכים להיות מסומנים בצלב או בסהר, אדום על רקע לבן, כדי לזכות בהגנות האמנה.
הצוותים הרפואיים חייבים לנהוג ללא משוא פנים ובאופן נייטרלי.
כל מי שמפר את הכללים (למשל פצוע או רופא המשתתף בלחימה) אינו זכאי עוד להגנת האמנה, בין אם מדובר בפצוע, באיש צוות רפואי או במכשור רפואי (אמבולנסים, בתי חולים).
הגנות וכללים דומים חלים גם על צוותי דת.
אמנת ז'נבה השנייה 1906 מחילה את אמנת ז'נבה הראשונה, הנוגעת להגנה על צוותים רפואיים ודתיים, על מצבי מלחמה בים.
האמנה מעניקה הגנה לאניות המשמשות למתן סיוע רפואי.
על האמנה חתומות כ-196 מדינות.
באמנה ישנם כ-63 סעיפים, ובהם:
סעיפים 12 ו-18 מחייבים את כל הצדדים להגן ולטפל בפצועים, החולים ובספינות טרופות.
סעיף 21 מאפשר לפנות לכלי שיט נייטרליים כדי לסייע באיסוף ולטפל בפצועים, חולים וספינות טרופות.
אך לא ניתן ללכוד את הכלים הנייטרליים.
סעיף 22 קובע כי לא ניתן להשתמש בספינות בית חולים לכל מטרה צבאית, ובשל משימתן ההומניטרית, לא ניתן לתקוף או ללכוד אותן.
סעיפים 36 ו-37 מגנים על אנשי דת ורפואה המשרתים על ספינת קרב.
אמנת ז'נבה השלישית (1929) דנה בזכויותיהם של שבויי מלחמה.
העיקרון המרכזי באמנה זו הוא שכל חייל הנופל בשבי, הוא שבוי מלחמה ואינו אסיר.
באמנה זו ישנה אנלוגיה בין שבויי מלחמה לבין לוחמים.
שבוי מלחמה, בניגוד לאסיר, לא עבר על חוק פלילי של מדינתו אלא ביצע את המוטל עליו בהתאם לחוקי המלחמה ובהתאם להוראות של מפקדיו.
אמנה זו מפרטת את חובותיו של הכוח השובה כלפי שבויי המלחמה שבתחומו ומדגישה את האחריות, המוטלת עליו, לגורלם של השבויים.
הכוח השובה רשאי ליטול משבוי מלחמה אך ורק את חופש התנועה, הוא רשאי למנוע ממנו לשוב ולהילחם נגד המדינה או הארגון ששבו אותו.
אסור לכוח השובה לשפוט ולהעניש שבוי-מלחמה, שביצע מעשים דומים לאלה שלוחמי הכוח השובה מבצעים.
עם זאת, מותר וראוי להעמיד לדין פלילי שבוי מלחמה שחשוד בביצוע פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות וג'נוסייד (רצח עם).
יחסים בין הכוח השובה והשבוי
עם תום המלחמה יש לאפשר לשבוי המלחמה לשוב למדינתו.
השבוי, מצדו, מחויב למסור לשוביו את פרטיו המזהים.
לכוח השובה מותר לחקור את השבויים, אך, כאמור, ללא עינויים או הפעלת איומים.
על הכוח השובה לייחס חשיבות רבה למיקום מחנה השבויים, באופן שלא ייווצר חשש לפגיעה במחנה בידי הכוחות הצבאיים של הצדדים השונים.
אין להשתמש במחנה השבויים כ"מגן אנושי".
זכאות לסטטוס של שבויי מלחמה
סעיף 4 באמנת ז'נבה השלישית קובע מי הם הזכאים לסטטוס של שבויי מלחמה:
לוחמים של אחד הצדדים בסכסוך, השייכים למבנה צבאי מאורגן, לרבות אנשי מיליציה ומתנדבים, הנופלים בשבי היריב.
לוחמים בכוחות סדירים, הנאמנים לממשלה או רשות, שהכוח העוצר אינו מכיר בה.
בני-אדם הנלווים לכוחות הלוחמים מבלי להימנות עליהם, סרים למרות הצבא ונושאים אישורים צבאיים: אזרחים בצוותי אוויר של כוחות הצבא, כתבים צבאיים, ספקים, אנשי שירות הרווחה.
צוותים אזרחיים של כלי שיט ומטוסים.
תושבים בשטח שאינו כבוש, אשר בהתקרב האויב נוטלים חלק בהגנה על עצמם, באופן ספונטני וללא יכולת להתארגן בכוחות צבא סדירים, בתנאי שהם נושאים נשק באופן גלוי ונוהגים לפי כללי המלחמה.
סעיף 17 באמנה קובע כי הצדדים בסכסוך ימסרו בשבי פרטים אישיים בסיסיים בלבד בהם .
בצבא הגנה לישראל מנופק בעת הגיוס לחיילים פנקס שבי המכיל מידע זה, נוסף על מידע רפואי ופנקס חיסונים מקוצר.
אמנת ז'נבה הרביעית היא אמנה העוסקת בהגנה על אוכלוסייה אזרחית במלחמה בין מדינות או תחת כיבוש.
עם האוכלוסייה האזרחית שחובה להגן עליה נמנים כל מי שאינם משתתפים בלחימה (כולל אזרחים, חיילים משני הצדדים שהניחו את נשקם, פצועים, חולים וכיוצא בזה).
האמנה אומצה באוגוסט 1949 ונכנסה לתוקף באוקטובר 1950. האמנה היא הרביעית מתוך ארבע אמנות המהוות יחד את אמנות ז'נבה שעוסקות בהתנהגות הראויה של אומות בזמן מלחמה.
כיום יש 196 מדינות שחתומות על אמנת ז'נבה.
השאלה האם אמנות ז'נבה הן חלק מהמשפט המנהגי או שמא ההסכמי, נתונה במחלוקת.
הטוענים כי אמנת ז'נבה היא חלק מהמשפט המנהגי טוענים שאמנת ז'נבה הרביעית, יחד עם שלוש אמנות ז'נבה הנוספות (הראשונה, השנייה והשלישית), אשר נוסחו מחדש בשנת 1949 ואמנת האג משנת 1907, מחייבת את כל המדינות שהן צד לסכסוך מזוין, לרבות מדינות שלא חתמו על כל האמנות או לא אשררו את כולן.
עקרון ההגנה על אוכלוסייה אזרחית מבוסס על העובדה שאף כי במהלך מאה השנים האחרונות אוכלוסייה אזרחית איננה משתתפת בלחימה, בכל זאת אזרחים הם הנפגעים (הרוגים ופצועים) העיקריים במאבקים מזוינים.
לפיכך, האמנה קובעת כלל מרכזי, ולפיו אין לפגוע באוכלוסייה האזרחית וברכושה בעת מלחמה.
חובה זו מוטלת על כל הכוחות הצבאיים והאזרחיים.
סעיף 32 באמנת ז'נבה הרביעית קובע:
חלק א' – הוראות כלליות
חלק ב' – הגנה כללית על האוכלוסייה מפני תוצאות מסוימות של מלחמה
חלק ג' – מעמדם של מוגנים והטיפול בהם
סימן א' – הוראות משותפות לשטחי הצדדים לסכסוך ולשטחים כבושים
סימן ב' – זרים בשטחו של צד לסכסוך
סימן ג' – שטחים כבושים
סימן ד' – תקנות הטיפול בכלואים
פרק א' – הוראות כלליות
פרק ב' – מקומות מעצר
פרק ג' – מזון ולבוש
פרק ד' – היגיינה וטיפול רפואי
פרק ה' – פעולות דתיות, אינטלקטואליות וגופניות
פרק ו' – רכוש אישי ומקורות כספיים
פרק ז' – מִנהל ומשמעת
פרק ח – יחסים עם החוץ
פרק ט' – עיצומים עונשיים ומשמעתיים
פרק י' – העברת כלואים
פרק י"א – מקרי מוות
פרק י"ב – שִחרור, (repatriation) ודיור במדינות נייטרליות
סימן ה' – לשכות מידע וסוכנות מרכזית
חלק ד' – ביצוע האמנה
סימן א' – הוראות כלליות
סימן ב' – הוראות אחרונות
חלק II – הגנה כללית על האוכלוסייה בפני תוצאות מסוימות של מלחמה
סעיף זה דן בהגנה שניתנה לבתי חולים בסעיף 18 ובתנאים בהן ההגנה נפסקת:
במקרה של כיבוש, היחסים בין הכוח הכובש לאוכלוסייה האזרחית משתנים.
אין מדובר עוד במצב חירום זמני, שבו מתבצעת לוחמה, אלא במצב שגרתי ולעיתים אף מתמשך.
לפיכך, המחויבות של הכוח הכובש כלפי האוכלוסייה האזרחית ורכושה גדלה, ועימה גדלה החובה לשמור על זכויות האדם שלה ולאפשר קיום אורח חיים שגרתי.
על הכוח הכובש מוטלת החובה להבטיח את הסדר והביטחון הציבוריים, תוך כיבוד המנהגים המקומיים.
הזכויות והאיסורים שעל הכוח הצבאי חובה לשמור הן: הזכות לחיים; הזכות לחופש התנועה; הזכות לפרנסה; הזכות לדיור; הזכות לקניין; הזכות להליך הוגן; הזכות לטיפול רפואי; הזכות לתכנון סביבתי; איסור על ענישה קולקטיבית; איסור על גירוש תושבים אל מחוץ לשטח הכבוש; איסור הפעלת לחץ לשיתוף פעולה עם הכוחות הכובשים.
סעיף 49: גירושים, העברות, פינוים
סעיף 49 באמנה עוסק בהעברה של אכולוסיות במסגרת הכיבוש.
הסעיף קובע כי אסור להעביר בכפייה אנשים שמוגנים במסגרת האמנה (מוגנים), וכן אסור גירושם של מוגנים לשטח המדינה הכובשת או לשטח מדינה אחרת.
הכוח הכובש רשאי לבצע פינוי של האוכלוסייה מאזור מסוים, אם ביטחון האוכלוסייה או סיבות צבאיות הכרחיות דורשים זאת, אך האנשים שפונו יוחזרו לבתיהם מייד בתום הפעולות הצבאיות באותו אזור.
כמו כן, אם המדינה גורמת לפינוי היא צריכה לדאוג, עד כמה שניתן, לתנאים כמו שיכון, היגיינה, בריאות, ביטחון ותזונה, ולא לקרוע בני משפחה אחת זה מזה.
כמו כן, הסעיף קובע כי המדינה הכובשת לא תגרש ולא תעביר חלקים מאוכלוסייתה האזרחית לשטח שכבוש על ידה.
סעיף 50 עוסק בהגנה על ילדים.
המדינה הכובשת צריכה להקל על עבודתם של מוסדות לטיפול בילדים ולחינוך שלהם.
היא צריכה להקל על זיהוי ילדים כשייכים להוריהם ואסור לה לשנות את מעמדם האישי או לגייס אותם לפלוגות או ארגונים הכפופים למרותה.
אם אין מוסדות מקומיים מספקים, המדינה הכובשת צריכה לדאוג לכלכלתם וחינוכם של ילדים שנתייתמו מהוריהם עקב המלחמה, ואין להם קרובים מתאימים.
הכובשים לא יפריעו להנהגת אמצעי-העדפה ביחס למזון, לטיפול רפואי ולהגנה מפעולות מלחמה לטובת ילדים מתחת גיל 15, לטובת נשים הרות ולטובת אימהות לילדים מתחת לגיל 7.
מגבלות שרשאי להטיל כוח כובש
אמנת ז'נבה, כמסמך שמטרתו לאזן בין הצרכים הצבאיים לבין זכויות האדם, קובעת שבכל מקרה ומקרה על הכוח הכובש להתייחס לזכויות האדם, מתוך כבוד ויחס אנושי לאוכלוסייה האזרחית.
עם זאת, כוח כובש רשאי להגביל את חופש התנועה של אזרחים או להטיל סגר על שטח כבוש, רק אם פעולה זו נחוצה לחלוטין להשגת יעדים צבאיים, ובתנאי שהוכיח זאת.
ההוכחה צריכה לעמוד בשלושה קריטריונים:
צורך צבאי (האם פעולה זו אכן עונה על צורך צבאי הכרחי בבואו להתמודד עם איום מיידי)
מידתיות (הפגיעה בזכויות האוכלוסייה האזרחית היא מעטה יחסית להישג הצבאי)
לפי חלק מהמדינות ובכללן ישראל וארצות הברית, אזרחים המשתתפים בלחימה מסתכנים באיבוד זכותם להגנה כאזרחים.
הם אינם נהנים מאותן זכויות של חיילים במדים, המוגדרים תחת סטטוס של שבויי מלחמה, אם הם נופלים בשבי.
אנשים אלה צפויים לעמוד לדין לפי החוק הפלילי של המדינה שאסרה אותם.
עם זאת, לפי שני הפרוטוקולים של אמנות ז'נבה, שהתווספו כתיקונים לאמנות ב-1977, גם ללוחמי גרילה וללוחמי חופש מגיעה הזכות להיחשב כשבויי מלחמה.
פרוטוקולים אלה מחייבים רק את המדינות שחתמו עליהם.
אמנת ז'נבה הרביעית הגדירה מספר הפרות חמורות של זכויות אדם, שיש להן משקל חמור במיוחד בעת העמדה לדין של המבצעים הפרות אלה, והן מוגדרות פשעי מלחמה.
כל מדינה שהיא צד לאמנת ז'נבה הרביעית חייבת לרדוף אחרי כל אדם שביצע הפרה חמורה כזו, או הורה על ביצועה, ולהעמידו לדין, במסגרת מערכת המשפט הלאומית שלה או במסגרת מערכת משפט אחרת, כגון בתי דין בין-לאומיים.
מדינת ישראל השתתפה בוועידת ז'נבה בשנת 1949 ובמסגרת זו תרמה לדיונים סביב האמנות.
ב-6 ביולי 1951 חתמה ישראל על האמנה הרביעית.
עם תום הוועידה ולאור המלצת המשלחת הישראלית לז'נבה, אישרה הממשלה את האמנה ובכך הפכה ישראל לצד באמנה, לפי הוראות האמנה וכללי המשפט הבין-לאומי.
עם זאת, האמנה לא עוגנה בחוק על ידי הכנסת.
ישנם סעיפים באמנה, כמו סעיף 49, שבהם יש מחלוקת בין ישראל לבין הקהילה הבין-לאומית, שטוענת כי ההתנחלויות הן עברה על סעיף 49 באמנה שקובע כי אסור למדינה ליישב את תושביה בשטח שנכבש על ידה, כפי שקבעו למשל מועצת הביטחון והצלב האדום.
מדינת ישראל טוענת כי האמנה לא חלה על יהודה ושומרון כיוון שירדן כבשה אותם בניגוד להחלטה של האו"ם ולכן יהודה ושומרון לא שייכים לירדן ולכן הם לא שטח כבוש.
ישראל התנדבה ליישם ביהודה ושומרון את אמנת ז'נבה הרביעית, אף על פי שקיימת עמדה משפטית ישראלית שאין לאמנה תחולה ביהודה ושומרון.
בג"ץ חזר וקבע לאורך השנים החל מ־1981 לפחות כי סעיף 49(1) של האמנה אינו משקף 'דין מנהגי' במשפט הבין-לאומי, שהוא בעל כוח נורמטיבי רב יותר, אלא 'דין הסכמי' בלבד.
בנוסף לכך, בבג"ץ מסאפר יטא נקבע כי אם קיימת סתירה בין החקיקה המקומית לבין המשפט הבין-לאומי התחיקה המקומית גוברת:
ב-1979 מועצת הביטחון של האו"ם, העבירה את החלטה 446. ההחלטה התייחסה לאמנת ז'נבה הרביעית ועל בסיסה הכריזה שהקמת התנחלויות ויישוב של אזרחים ישראלים בשטחי יהודה ושומרון, כולל בירושלים המזרחית, אינם חוקיים על-פי החוק הבין-לאומי.
ב-1990 נציג ארצות הברית במועצת זכויות האדם של האו"ם מוריס אברם הכריז כי
אמנת וינה בדבר תעבורה בדרכים היא הסכם בינלאומי אשר מטרתו לאפשר תעבורה בינלאומית בדרכים ולהגביר את הבטיחות בתעבורה באמצעות איחוד כללי התעבורה בין המדינות השותפות להסכם.
האמנה הוכנה בוועידת האו"ם בנושא תעבורה בדרכים שהתקיימה בווינה (7 באוקטובר 1968 – 8 בנובמבר 1968).
אותה ועידה אף קבעה את אמנת וינה בנושא תמרורים וסימני דרך.
האמנה שנחתמה היא המשך לאמנה קודמת - אמנת ז'נבה לתעבורה בדרכים 1949 (ישראל חתומה על שתיהן).
ישנן מדינות שאינן חתומות על אמנה זו, אך חתומות על האמנה הקודמת משנת 1949 ולכן הן נצמדות להוראותיה של האמנה הקודמת (למשל יפן).
נושא מרכזי בו האמנה מטפלת הוא מבנה רישיון הנהיגה הלאומי שעל המדינות החתומות לעבוד לפיו (נספח 6) וכן עדכון הוראות להפקת רישיון נהיגה בין-לאומי (נספח 7).
נספחים 6 ו-7 מפרטים את ההוראות הטכניות למבנה וצורת הרישיונות, את השדות וסידור התוכן שלפיהן יופקו.
ההוראות האלה משמעותיות שכן הן מהוות את הבסיס המחייב להכרה בין-לאומית ברישיון הנהיגה הלאומי של נהג המבקר במדינה זרה (פרק 4, מאמר 41, סעיף 1.b.) והכרה ברישיון הנהיגה הבין-לאומי של הנהג הזר (סעיף 2.b.).
אחת התרומות העיקריות של האמנה לנוהגים ברכב היא ההתחייבות של המדינות השותפות לאמנה להכיר בחוקיות כלי הרכב ממדינות שותפות אחרות.
אולם, כלי הרכב חייב לעמוד בדרישות הבאות כדי שיוכל לצאת ממדינת הרישום שלו למדינות חברות אחרות:
על הרכב חייבת להיות לוחית רישוי בחזית ומאחור, אף אם במדינת הרישום אין חובה להציג את לוחית הרישוי בחזית.
אופנועים חייבים להציג לוחית רישוי מאחור בלבד.
מספרי הרישוי חייבים להיות באותיות לטיניות ובספרות ערביות.
בנוסף לאלה ניתן להציג על שלט הרישוי את מספר הרישוי באותיות אחרות.
על הרכב יש להציג מאחור את סימן המדינה הייחודי.
הנספח השלישי לאמנה מגדיר את ממדי השילוט הייחודי למדינות השונות והוא קובע כי השילוט יורכב מאותיות שחורות על רקע לבן אליפטי וכי אין הוא יכול להיות חלק מלוחית הרישוי של הרכב.
במציאות, קיימות מדינות שוויתרו באופן הדדי על דרישת האותיות השחורות על רקע לבן, לדוגמה בין מדינות אירופאיות רבות (בהן השילוט האליפטי הלבן יכול להיות מוחלף על ידי פס כחול על גבי לוחית הרישוי, בצד מספר הרישוי של הרכב.
כך גם בישראל.) וכן בין קנדה, ארצות הברית ומקסיקו (בהן שם המדינה או הפרובינציה מוטבע על רקע שלט הרישוי).
על הרכב לעמוד בכל הדרישות הטכניות כדי שמבחינה חוקית יוכל לנוע בדרכים בארץ הרישום שלו.
בכל עת שקיימות דרישות טכניות נוגדות (לדוגמה, הגה מימין או משמאל), הרכב יורשה לנוע אף במדינות שותפות להסכם, מחוץ למדינת הרישום.
הנהג חייב לשאת את מסמכי הרישום של הרכב, אם הרכב אינו רשום על שם אחד מנוסעיו (לדוגמה, רכב מושכר), על הנהג לשאת מסמך המוכיח את זכותו להחזיק ברכב.
האמנה אף מפרטת את דרישות המינימום לציוד בטיחות וציוד מכני החייב להיות בכלי הרכב ומגדירה את סימני הזיהוי המאפשרים לזהות את מדינת הרישום של הרכב.
סין היא המדינה הבולטת ביותר שאיננה חתומה על אמנת וינה.
כל כלי הרכב הזרים בסין חייבים להיות מצוידים בלוחיות רישוי סיניות.
דרישה זו חלה אף על כלי רכב בעלי לוחיות רישוי מהונג קונג ומקאו, אף שהן בשליטת סין.
מצרים גם היא אינה חתומה על אמנת וינה וכל רכב זר שנכנס למדינה מחויב לקבל רישיון רכב, ביטוח ולוחיות רישוי מצריות.
הדוגמה הבולטת ביותר היא כלי רכב מישראל החוצים את הגבול לחצי האי סיני ונדרשים לרכוש ביטוח, להוציא רישיון רכב מצרי ולהחליף את לוחיות הרישוי הישראליות בלוחיות מכס זמניות שהן לוחיות רישוי מצריות בצבע צהוב שנדרשות להיות מוצגות על כלי הרכב עד יציאתו מגבולות מצרים.
מטרת ההסכם היא להבטיח כי המסחר הבינלאומי בחיות הבר ובצמחי הבר אינו מאיים על עצם הישרדותם והוא מעניק הגנה בדרגות שונות ליותר מ-33,000 מינים של בעלי חיים וצמחים.
מבין המינים המוגנים המפורטים באמנת CITES אף לא אחד נכחד כתוצאה ממסחר בינלאומי מאז שאמנת וושינגטון קיבלה תוקף חוקי ב-1975. מצד שני, קיימים מחקרים המפקפקים בתפקיד שמילאה האמנה בגורלם של מינים מסוימים.
אמנת וושינגטון היא אחת מבין ההסכמים הבינלאומיים בנושא שימור הסביבה המיושמים בצורה הנרחבת ביותר.
ההשתתפות בה מושתת על בסיס וולנטארי, והארצות החתומות על שמירת כלליה מוגדרים כ"צדדים להסכם" (Parties).
אף על פי שלאמנת וושינגטון יש תוקף חוקי המחייב שותפותיה, היא בכוחה להחליף את הצורך בחקיקה ברמה הלאומית, קרי, בכל מדינה השותפה ב - CITES.
במקום זאת, היא מספקת מסגרת שכל צד בהסכם מתחייב לכבד, ועליו לחוקק חוקים ברמת המדינה על מנת להבטיח כי אמנת וושינגטון תיושם ברמה הלאומית.
לעיתים קרובות, החקיקה בנושא שימור אינה קיימת במדינות רבות (במיוחד בצדדים להסכם שטרם אשררו את חתימתם), או שהיא קיימת, אבל חומרת צעדי הענישה המפורטים בה אינה תואמת את חומרת הפשע ואינה מהווה הרתעה מספקת.
נכון לשנת 2002, לא עמדו כ-50% מהמדינות שהצטרפו לאמנה בדרישה אחת או יותר מתוך ארבע הדרישות העיקריות שנדרש להן "צד להסכם" : קביעת רשויות ניהול ומחקר מדעי; חוקים האוסרים סחר המהווה הפרה של אמנת וושינגטון; ענישה בגין ביצוע סחר שכזה; וחוקים המאפשרים החרמה של סחורות מסוג זה.
נוסח האמנה נחתם סופית בפגישה של נציגים מ-80 מדינות בעיר וושינגטון, ארצות הברית ב-3 במרץ 1973. ניתן היה להצטרף לאמנה עד ל-31 בדצמבר 1974. האמנה קיבלה תוקף חוקי ב-1 ביולי 1975 כאשר המדינה העשירית למניין החותמים אשררה את ההסכם.
מדינות שחתמו על האמנה הפכו ל"צדדים להסכם" על ידי אשרורה, קבלתה או הסכמה ליישומה.
עד סוף 2003 כל המדינות שחתמו על האמנה הפכו "צדדים להסכם".
מדינות שלא היו בין החותמות המקוריות של האמנה הפכו "צדדים להסכם" על ידי הצטרפות להסכם.
נכון למאי 2013, הפכו 178 מדינות ל"צדדים להסכם".
המימון לפעילות מזכירות האמנה ולארגון כינוסים של הצדדים להסכם באים מקרן נאמנות שהוקמה מתרומות של הצדדים להסכם, קרן הנאמנות הוקמה למטרות אלו בלבד והכסף שנאסף בקרן אינו מחולק בין הצדדים להסכם על מנת לשפר את העמידה בתנאי ההסכם או יישומו.
פעילויות אלו וכל הפעילויות שמחוץ לפעילות המזכירות (למשל הכשרה, תוכניות ייעודיות כדוגמת MIKE) חייבות למצוא מימון ממקורות חיצוניים (לעיתים קרובות ממוסדות ציבוריים ומסיוע ממדינות אחרות).
אף על פי שהאמנה אינה מפרטת שיטות בוררות במקרים של מחלוקת או טענות על אי עמידה בתנאי ההסכם, במהלך הזמן שחלף מאז נחתמה האמנה התגבשו מספר אסטרטגיות להתמודד עם הפרות ההסכם על יד צד להסכם.
כאשר מדווחת למזכירות הפרה של ההסכם על ידי צד להסכם היא מודיעה על כך לשאר הצדדים להסכם.
המזכירות מקציבה זמן לצד המפר לכאורה את ההסכם על מנת שיגיב על ההאשמות, ולפעמים נותנת סיוע טכני על מנת למנוע הפרות מסוג זה בעתיד.
; הכתבה של אמצעים לתיקון ההפרה שעל הצד מפר ההסכם לנקוט לפני שהמזכירות תחדש את הקשרים איתו או שתמליץ לחדש את הסחר אתו.
סנקציות חד צדדיות נכפו כתוצאה מחקיקה לאומית (למשל, ארצות הברית השתמשה בתיקון לחוק המכונה "תיקון פלי" (Pelly Amendment) על מנת לעצור את יצוא שריון הצבים על ידי יפן ב-1991).
הפרה של ההסכם יכולה גם לכלול רשלנות ביחס להנפקת היתרי יבוא/יצוא, סחר מופרז, אכיפה מרושלת, וכישלון בהכנת הדוחות השנתיים (ההפרה הנפוצה ביותר).
האמנה פועלת כך שהיא מחייבת את הסחר הבינלאומי במינים מוגנים לעמוד בכמה בקרות.
בקרות אלה דורשות שכל היבוא, היצוא, היבוא למטרת יצוא מחדש של מינים המוגנים על ידי האמנה או הכנסת מינים כאלו בפעם ראשונה למדינה חייבים לעבור היתר מתאים.
מינים מוצעים להוספה לאמנה במסגרת הכינוסים של הצדדים להסכם.
מותר לצדדים להסכם להציע להוסיף לאמנה מינים שאינם מצויים בשטחם והם יצורפו אליה, גם אם המדינות שמינים אלה מצויים בשטחן מתנגדות, אם הושג בהצבעה רוב של לפחות 2/3. דיונים בנושאים אלה הם בין הסוערים ביותר המתנהלים בכינוסים של הצדדים להסכם לאמנה.
כ-5,000 מינים של בעלי חיים וכ-28,000 מינים של צמחים מוגנים על יד אמנת וושינגטון כנגד ניצול־יתר באמצעות הסחר הבינלאומי.
המינים בסכנת הכחדה מקובצים בשלושה נספחים בהתאם לרמת הסיכון הנשקפת להם כתוצאה מהסחר הבינלאומי והאמצעים שיש לנקוט בנוגע לסחר בהם.
לעיתים מפצלים מין בין כמה נספחים כאשר אוכלוסייה אחת של המין מצויה בנספח אחד ואוכלוסייה אחרת מצויה בנספח שני.
יש הטוענים כי שיטת קטלוג זו מסוכנת בשל האפשרות של "הלבנת סחר" כאשר מין באוכלוסייה מוגנת ייוצא דרך שטחה של מדינה שבה אוכלוסיית המין מוגנת פחות.
פיל סאוונה אפריקני (Loxodonta africana) מצוי כיום בשני נספחים, כאשר כמעט כל האוכלוסיות מופיעות בנספח הראשון, למעט אלו שבבוטסוואנה, נמיביה, דרום אפריקה וזימבבווה אשר מופיעות בנספח השני.
איחוד כל האוכלוסיות לנספח אחד אכן יכול למנוע הלבנה, אבל יגביל את הסחר בחיות הבר גם במדינות בהם יש גוף ניהול הנחשב תקין.
קיימת נכונות גדלה והולכת בין הצדדים להסכם לאפשר סחר של מינים מוגנים מאוכלוסיות מנוהלות היטב.
בייחוד המסחר בקרנף רחב-שפה מדרום אפריקה הפיק רווחים בהם נעשה אחר־כך שימוש לשם שימור בעלי חיים.
אומנם צירופו של הקרנף רחב-השפה לנספח הראשון של האמנה גרמה לעליית מחיר קרן הקרנף (ולגידול בניסיונות לציד בלתי חוקי של הקרנף עקב כך) בדרום אפריקה, אבל הקרנף שרד הודות לשמירה הדוקה על ידי הרשויות המתאימות.
הישרדותו של הקרנף רחב-השפה מיוחסת יותר לגידול במספר השומרים ובאמצעי השמירה מאשר להכללת הקרנף באמנה, אך ייתכן כי השמירה המוגברת לא הייתה אפשרית אלמלא ההגנה של האמנה.
מינים אלו מצויים בסכנת הכחדה אם הסחר בהם לא יפסק.
סחר במינים אלו שנלכדו בבר הוא בלתי חוקי (ומותר רק בנסיבות יוצאות מהכלל החייבות באישור).
בעלי חיים בשבייה או צמחים מתורבתים של מינים המצויים בנספח הראשון נחשבים כמינים השייכים לנספח השני ולכן מוגנים על פי הכללים של נספח זה .
הרשות הניהולית של המדינה המייצאת חייבת לפסוק שהיצוא אינו פוגע במין, ולהבטיח שיצוא של פרטים מהמין לא ישפיע לרעה על האוכלוסייה בבר.
כל סחר במינים אלו דורש היתרי יבוא ויצוא.
הרשות הניהולית של המדינה המייצאת אמורה לבדוק גם את קיומו של היתר יבוא ושהמדינה המייבאת מסוגלת לדאוג כיאות למין המיוצא.
מיני חיות בולטים הם גורילה (Gorilla gorilla), שימפנזה (המין Pan), טיגריס (Panthera tigris), יגואר (Panthera onca), צ'יטה (Acinonyx jubatus), פיל אסייתי (Elephas maximus), כמה מהאוכלוסיות של פיל סאוונה אפריקני (Loxodonta africana), תחש המשכן ותחש נהרות, וכל מיני הקרנפים (למעט כמה אוכלוסיות של תת-מינים מדרום אפריקה - ראו ).
מינים הכלולים בנספח זה אינם בהכרח שרויים בסכנת הכחדה, אך עלולים להיקלע לסכנה כזו אם לא יופיעו ברשימה.
בנוסף, מינים דומים למינים המופיעים בנספח ראשון ולכן עלולים לטעות בינם לבין מינים מהנספח הראשון מפורטים בנספח השני.
במדינה המייצאת מינים אלו חייבת הרשות המדעית שמונתה לכך לבצע מחקר שיבדוק שיצוא המין אינו פוגע באוכלוסייה המקומית ולהכין דוח NDF (ראשי תיבות של Non-Detriment finding), והיצואנים חייבים לקבל היתר יצוא מהרשות הניהולית.
מינים המופיעים בנספח זה הם כאלו שמדינה חברה באמנה ביקשה מצדדים אחרים להסכם באמנת וושינגטון עזרה בבקרה על הסחר במינים.
המינים אינם בהכרח בסכנת הכחדה עולמית.
בכל המדינות החברות באמנה המסחר במינים המפורט בנספח זה מותר רק עם הוא מלווה בהיתר יצוא מתאים ואישור על מקור המין.
תיקונים לאמנה חייבים לקבל רוב של לפחות שני שלישים בהצבעה ויכולים להתקבל בכינוס מיוחד של הצדדים להסכם אם לפחות שליש מהצדדים להסכם מעוניינים במפגש כזה.
תיקון גברון (Gaborone Amendment) משנת 1983 מאשר גם לגופים המייצגים איחוד כלכלי אזורי להצטרף לאמנה.
על פי סעיף 23 לאמנה יכול כל צד להסכם יכול להעלות החרגות בהקשר לכל מין מכל הנספחים.
הכרזה על החרגה כזו לגבי מין מסוים מבטלת את המעמד המשפטי של המדינה כצד להסכם בהקשר למין זה.
סעיף זה מחליש משמעותית את האמנה ומשמש בין השאר את יפן, נורווגיה ואיסלנד להוציא את הלווייתן הצפוני (Balaenoptera borealis) מרשימת המינים האסורה במסחר .
המסחר עם מדינת שאינן צד להסכם מותר, אף על פי שמומלץ שיצואנים יבקשו היתרים ושיבואנים יוודאו כי קיים היתר יצוא.
ההסתייגויות העיקריות ממבנה האמנה ומהפילוסופיה שמאחוריה כוללות:
האמנה מתמקדת במינים ואינה מתייחסת לאובדן בתי הגידול, או לאסטרטגיות לניהול מערכות אקולוגיות המקדמות שימור ושימוש בר־קיימא במשאבים בצורה שוויונית וההשפעה שיש לעוני על יעילותן.
מטרת האמנה היא למנוע שימוש שאינו בר־קיימא, לא לקדם שימוש בר־קיימא ובכך היא נמצאת בסתירה לאמנה על מגוון ביולוגי, אף על פי שחל בנושא שינוי .
האמנה אינה מתייחסת במפורש לביקוש למינים בשווקים.
כספי קרן הנאמנות של האמנה אינם מופנים לאמצעים לאכיפת החוק (המדינות העניות נאלצות לפנות לבקשת סיוע ממדינות אחרות עבור הגדלת מספר השומרים ואמצעי השמירה עבור רוב מיזמי השימור).
האמנה אינה מפרטת קווים מנחים לתהליך הקביעה הנדרשת מהרשות המדעית הלאומית של צד להסכם כי הסחר "אינו פוגע" במין על מנת שתאשר את המסחר בו.
סעיף 7 לאמנה הדן בבעלי חיים בשבייה או צמחים מתורבתים של מינים המצויים בנספח הראשון אינו קשיח או מפורט מספיק על מנת למנוע הפרת אמנת תוך ניצול סעיף זה.
צדדים להסכם שאינם מדווחים פירושו שהבקרה של המזכירות אינה שלמה.
האמנה אינה עוסקת כלל בסחר מקומי במינים המוגנים.
הצעות לשיפור פעילות האמנה כוללות:
ביקורים תכופים יותר מטעם המזכירות בארצות מייצאות ולא רק עבור המינים הידועים ביותר.
שיפור בחקיקה הלאומית ובאמצעי האכיפה.
הקפדה על דיווחים שלמים יותר מהצדדים להסכם (ואיחוד המידע מכל המקורות: מהגופים הציבוריים, ומהצד להסכם).
דגש רב יותר על אכיפה, כולל מינוי מנהל לוועדת האכיפה הטכנית.
פיתוח תוכניות פעולה עבור האמנה (בדומה לתוכניות הפעולה הקשורות לאמנה על מגוון ביולוגי) הכוללות קביעת אסטרטגיות עבור רשויות הניהול והמחקר המדעי ועבור אכיפה; תמריצים עבור הכנת דוחות ולוחות זמנים הן עבור תוכניות הפעולה והן עבור הדוחות.
בתאוריה יכולה האמנה לנצל את המימון הניתן על ידי GEF (ראשי תיבות של Global Environment Facility) – קרן מימון לפעילות שימור שהוקמה ליישם את החלטות פסגת כדור הארץ, אך אפשרות זו קלושה בהתחשב בכך שפעילות הקרן מיועדת לפעילות של תמיכה במערכות אקולוגיות או לחלופין לקבל מימון מקרנות אחרות.
פיתוח מנגנון מימון בדומה לזה של פרוטוקול מונטריאול (מדינות מפותחות תורמות לקרן עבור מדינות מתפתחות) יאפשר מימון פעולות מעבר לפעולות המזכירות.
ישראל הייתה המדינה ה-58 שהצטרפה לאמנה.
אשרור ההסכם היה ב-18 בדצמבר 1979 והוא נכנס לתוקף שלושה חודשים אחר־כך.
תקנה זו מתייחסת רק לחלק מהמינים המופיעים בנספחי האמנה.
נכון ל-2007, אין עדיין חקיקה בישראל בנושא הסחר במספר רב של מינים המופיעים בנספחי האמנה, כדוגמת חסרי חוליות, דגים וצמחים.
כרשות הניהול על פי הגדרתה באמנת וושינגטון נקבעה חטיבת האכיפה של רשות הטבע והגנים והיא אחראית על מתן היתרי יבוא ויצוא של מינים מישראל, וחטיבת המדע של רשות הטבע והגנים נקבעה כרשות המדעית שתפקידה לבחון את הנזק שעלול להיווצר לאוכלוסייה של מין מסוים בעקבות סחר בו.
ברשות הטבע והגנים התקיימו מספר דיונים בנושא מדיניות היישום של האמנה ותוצאתם הוא מסמך המפרט את מדיניות הרשות (שניתן להגיע אליו דרך הקישור המתאים בפסקה הבאה).
יש החלטה עקרונית כי לא יאושר יבואם של מינים המצויים בשתי הקטגוריות העליונות של מצבי השימור על פי "הספר האדום" של ה-IUCN, והם E, כלומר endangered – בסכנת הכחדה ו-CR, כלומר critically endangered – בסכנת הכחדה חמורה, אלא באישור מקצועי ספציפי.
ככלל הוחלט להחמיר במדיניות המסחר במינים מוגנים מעבר למפורט באמנה והודעה על כך נשלחה למזכירות CITES ב-31 בינואר 2000. ההחמרות כוללות סדרת החלטות ובין השאר:
ישראל מונעת יבוא של כל מין חיית-בר או צמח העלול להוות סיכון למערכת האקולוגית שלה, מתוקף חוק גנים לאומיים … (1998).
החלטה לגבי כל מין לפי חוות דעת של הגוף המדעי.
באופן עקרוני ישראל מאשרת יבוא של חיות-בר רק מגידול בשביה.
ישראל מונעת יבוא של צמחים ובעלי חיים ארסיים.
אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים היא אמנה בינלאומית המסדירה יחסים דיפלומטיים בין מדינות ואת זכויות וחסינויות המשלחת הדיפלומטית.
האמנה מעגנת במסמך מוסכם אחד נוהגים ומסורות אשר היוו את המסגרת לפעילותם של שליחים דיפלומטיים מאז ימי קדם.
האמנה אומצה על ידי האומות המאוחדות ב-18 באפריל 1961 בוועידתה על יחסים דיפלומטיים, אשר התקיימה בעיר וינה באוסטריה ונכנסה לתוקף ביום 24 באפריל 1964. האמנה פורסמה בחמישה תרגומים רשמיים, בשפות: סינית, אנגלית, צרפתית, רוסית וספרדית.
האמנה מגדירה חמישה תפקידים שממלאת משלחת דיפלומטית:
ייצוגה של "המדינה השולחת" (המדינה אותה מייצגת המשלחת) ב"מדינה המקבלת" (המדינה שם פועלת המשלחת הדיפלומטית)
הגנה על האינטרסים של המדינה השולחת ועל אזרחי המדינה השולחת בתחומי המדינה המקבלת, במגבלות החוק הבינלאומי
קיום משא ומתן עם ממשלת המדינה המקבלת
איסוף מידע בדרכים חוקיות על התנאים וההתפתחויות במדינה המקבלת ודיווח מידע זה לממשלת המדינה השולחת
קידום יחסים ידידותיים בין המדינה השולחת לבין המדינה המקבלת ופיתוח יחסים כלכליים, תרבותיים ומדעיים בין המדינות
האמנה קובעת כי המדינה השולחת חייבת לקבל הסכמה מראש (agrément) למינוי ראש משלחת דיפלומטית במדינה המקבלת והמדינה המקבלת יכולה לסרב ללא כל נימוק (סעיף 4 לאמנה).
האמנה מאפשרת למדינה השולחת למנות ראש משלחת שישרת ביותר ממדינה אחת, בכפוף להסכמת המדינה המקבלת (סעיף 5).
שתי מדינות שולחות יכולות למנות את אותו אדם כשגרירן במדינה מקבלת, בכפוף להסכמתה (סעיף 6).
חברי המשלחת הדיפלומטית יהיו בעקרון אזרחי המדינה השולחת (סעיף 8).
האמנה קובעת את זכותה של המדינה המקבלת להכריז בכל עת, וללא צורך בהסבר, על ראש המשלחת הדיפלומטית של מדינה שולחת כאישיות בלתי רצויה, או שכל חבר אחר במשלחת אינו מקובל עליה (סעיף 9).
הודעות כאלה יכולות להינתן אף בטרם הגיע חבר המשלחת הדיפלומטית למדינה המקבלת.
הודעה כזו מטילה חובה על המדינה השולחת לפעול להחזרת חבר המשלחת לארצו, אחרת יכולה לבטל המדינה המקבלת את מעמדו הדיפלומטי.
גודלה של משלחת דיפלומטית חייב להיות סביר בהתאם לנסיבות, או מוסכם על שתי המדינות (סעיף 11).
משלחת דיפלומטית אינה יכולה להקים משרדים נוספים במדינה המקבלת זולת מקום מושב המשלחת (סעיף 12).
חובה על המדינה המקבלת לסייע ברכישת משכן למשלחת הדיפלומטית ולחבריה (סעיף 156).
שטח מושבה של המשלחת הדיפלומטית יהיה חסין ואין רשות לשליחי המדינה המקבלת להיכנס לשטח מושב המשלחת, אלא ברשות ראש המשלחת (סעיף 22).
המדינה המקבלת חייבת להגן על שטח המשלחת הדיפלומטית מכל ניסיון פלישה, או נזק, ולמנוע כל הפרעה לשלוות המשלחת, או פגיעה בכבודה.
שטח המשלחת הדיפלומטית, חפציה ורכושה וכן אמצעי התחבורה שלה, יהיו חסינים מפני חיפוש או הוצאה לפועל.
חסינות זו חלה אף על מסמכי המשלחת וארכיונה (סעיף 24).
המדינה השולחת וראש המשלחת יהיו פטורים ממיסים לאומיים, אזוריים או עירוניים ביחס למעון המשלחת (סעיף 23).
פטור זה אינו חל על חוזים שכורתת המשלחת בהתאם לחוקי המדינה המקבלת, אולם הוא חל על כל תשלום שהמשלחת גובה במהלך עבודתה הרשמית (סעיף 28).
האמנה אף קובעת את זכותה של המשלחת הדיפלומטית לקיים תקשורת חופשית עם ממשלתה ועם משלחות דיפלומטיות אחרות של ארצה, כולל באמצעות שליחים דיפלומטיים ומשלוח הודעות מוצפנות (סעיף 27).
האמנה אוסרת על עיכוב או פתיחה של שק דיפלומטי וכן מקנה חסינות לשליח הנושא את השק, מפני כל עיכוב או מעצר.
שליחים דיפלומטיים חסינים מכל האשמה פלילית במדינה המקבלת וכן חסינים מתביעה אזרחית ומינהלית (סעיף 31).
זאת, להוציא פעולה ביחס לרכוש פרטי שלא נעשתה במסגרת השליחות הרשמית; פעולות ביחס לירושה שבהן השליח הדיפלומטי מעורב כמנהל עזבון וכיוצא בזה; ופעולות מקצועיות או מסחריות של השליח הדיפלומטי במדינה המקבלת שאינן חלק מתפקידו הרשמי.
לא ניתן לחייב שליח דיפלומטי להעיד במשפט או למסור ראיות.
לא ניתן לפעול באמצעי הוצאה לפועל כנגד שליח דיפלומטי זולת יוצאי הדופן לחסינותו מפני תביעה.
חסינות זו מפני תביעה איננה חלה על השליח במדינה השולחת והמדינה השולחת יכולה לוותר על חסינותו של השליח הדיפלומטי מטעמה במדינה המקבלת (סעיף 32).
יחד עם זאת האמנה מטילה חובה על שליח דיפלומטי לכבד את חוקי המדינה המקבלת ולא להתערב בענייניה הפנימיים, באופן דומה אין לנצל את שטח המשלחת הדיפלומטית לפעילויות שאינן חלק מתפקידיה של משלחת דיפלומטית (סעיף 41).
סעיף 197 לאמנה קובע שלושה סוגי גופים היכולים להצטרף לאמנה: מדינות שהן חברות בארגון האומות המאוחדות, סוכנויות מיוחדות המוכרות שהן צד ל"חוקת בית הדין הבינלאומי לצדק" ומדינות שהוזמנו על ידי האספה הכללית של האומות המאוחדות להצטרף לאמנה.
עד לשנת 2007 אשררו את האמנה 179 מדינות בעולם.
כדי להצטרף לאמנה אין די בחתימה עליה והיא מחייבת את אשרור האמנה בידי המדינה המצטרפת.
אף שישראל חתמה על האמנה כבר ביום הראשון בו נפתחה לחתימה (18 באפריל 1961), האמנה אושררה על ידיה רק ב-11 באוגוסט 1970.
חלק מן המדינות שהצטרפו לאמנה העלו הסתייגויות לסעיפים שונים בתוכה.
מעמדן של הסתייגויות אלה במשפט הבינלאומי אינו ברור שכן מדינות אחרות שהן צד לאמנה, דחו הסתייגויות אלה.
כך למשל הודיעה מדינת בחריין ביחס לפסקה 3, בסעיף 27 - "השק הדיפלומטי לא יפתח או יעוכב" - כי היא שומרת על זכותה לפתוח את השק הדיפלומטי כאשר יש לה יסוד סביר להניח כי הוא מכיל פריטים אשר יבואם או יצואם אסור על פי חוק.
ארצות הברית הייתה בין המתנגדות להסתייגותה של בחריין.
מספר מדינות ערב אשר הצטרפו לאמנה הודיעו כי אין בהצטרפותן לאמנה משום הכרה בישראל ואין בדעתן לתת לשליחיה הדיפלומטיים של ישראל את הזכויות המוקנות להם על פי האמנה.
כך נהגו, בין השאר, תימן, לוב, סוריה וערב הסעודית.
ישראל הגיבה להסתייגויות אלה בטענה כי אין מקום להצהרות פוליטיות בעת ההצטרפות לאמנה וכי תשמור על עקרון ההדדיות באשר לזכויות ולחובות על פי האמנה ביחס למדינות אלה.
אמנת וינה בדבר יחסים קונסולריים היא אמנה בינלאומית משנת 1963, בה מנוסחים כללים באשר לתפקידיהם של קונסולים, אשר התפתחו ברבות השנים במשפט הבינלאומי המנהגי ובאמנות רבות בין מדינות בעולם.
האמנה מפרטת זכויות משפטיות בסיסיות וכן חובות החלות על המדינות שהן צד לאמנה, בהן:
מיסוד וניהול יחסים קונסולריים בדרך של הסכמה הדדית.
הזכויות והחסינויות המוקנות לבעלי משרה קונסולרית ולמשרדיהם בתחום "המדינה המקבלת" (המדינה בה הם ממלאים את שליחותם).
האמנה מפרידה בין יחסים דיפלומטיים בין מדינות לבין יחסים קונסולריים וקובעת כי ניתוק יחסים דיפלומטיים אינו מוביל בהכרח לניתוק יחסים קונסולריים (סעיף 2).
אולם קונסול המשרת במדינה שבה אין לארצו משלחת דיפלומטית יכול למלא תפקידים דיפלומטיים בהסכמת המדינה בה הוא משרת (סעיף 17).
האמנה מגדירה 13 תפקידים לקונסול (סעיף 5):
הגנה על האינטרסים של המדינה השולחת ושל נתיניה, אזרחים וגופים תאגידיים, בתחומי המדינה המקבלת במגבלות החוק הבינלאומי;
קידום פיתוח יחסים מסחריים, כלכליים, תרבותיים ומדעיים בין המדינה השולחת למדינה המקבלת וכן קידום יחסים ידידותיים בין המדינות ברוח האמנה;
איסוף מידע בדרכים חוקיות על התנאים וההתפתחויות בתחומי המסחר, הכלכלה, חיי התרבות והמדע במדינה המקבלת ודיווח עליהם לממשלת המדינה השולחת וכן מתן מידע לאנשים מתעניינים;
הנפקת דרכונים ומסמכי מסע לאזרחי המדינה השולחת וכן אשרות כניסה או מסמכים מתאימים לאנשים החפצים לנסוע למדינה השולחת;
סיוע ועזרה לנתינים של המדינה השולחת, אזרחים וגופים תאגידיים;
מילוי תפקיד נוטריון ורשם אזרחי ומילוי תפקידים דומים וכן מילוי תפקידים בעלי אופי מינהלי, בהנחה שאין במילוי תפקידים אלה משום פגיעה בחוקים ובתקנות של המדינה המקבלת;
שמירה על אינטרסים של נתינים, יחידים או גופים תאגידיים, של המדינה השולחת במקרי ירושה כתוצאה ממוות בטריטוריה של המדינה המקבלת, בהתאם לחוקים ולתקנות של המדינה המקבלת;
שמירה על האינטרסים של קטינים ואנשים אחרים חסרי כשירות מלאה נתיני המדינה השולחת, במגבלות החוקים והתקנות של המדינה המקבלת, במיוחד בנסיבות שבהן נדרשים יחסי אפוטרופסות או נאמנות ביחס לאנשים אלה;
ייצוג או דאגה למתן ייצוג לנתינים של המדינה השולחת בפני בתי דין והרשויות של המדינה המקבלת, בהתאם לנוהג ולהליכים המקובלים במדינה המקבלת, לצורך הגנה על זכויות ואינטרסים של נתינים אלה בהתאם לחוקים ולתקנות של המדינה המקבלת, בנסיבות שבהן נתינים אלה אינם מסוגלים בזמן סביר להגן על זכויותיהם והאינטרסים שלהם;
העברת מסמכים משפטיים ולבר-משפטיים וכן מכתבי בדיקה ודרישה לאיסוף ראיות עבור בתי המשפט של המדינה השולחת, בהתאם להסכמים בינלאומיים שבתוקף, או בהיעדר הסכמים כאלה, בכל דרך העולה בקנה אחד עם החוקים והתקנות של המדינה המקבלת;
ביצוע תפקידי פיקוח ובדיקה בהתאם לסמכותו על פי חוקי המדינה השולחת ביחס לכלי שיט הרשומים בבעלות לאומית של המדינה השולחת, וכן של כלי טיס הרשומים במדינה השולחת וכן ביחס לאנשי צוותם;
ביצוע כל תפקיד אחר אשר ניתן למחזיק במשרת קונסול על ידי המדינה השולחת, אשר אינו אסור על פי החוקים והתקנות של המדינה המקבלת או שלא הובעה התנגדות למילויו על ידי המדינה המקבלת, או שהוא כלול בהסכמים הבינלאומיים הנמצאים בתוקף ביחסים שבין המדינה השולחת והמדינה המקבלת.
מקום מושבו, סיווגו ומחוז שירותו של הקונסול בתחומי המדינה המקבלת, וכן כל שינוי באלה, יקבעו על ידי המדינה השולחת באישור המדינה המקבלת (סעיף 4.1).
בנסיבות מיוחדות יכול הקונסול לפעול מחוץ למחוז הקונסולרי שלו, זאת בהסכמת המדינה המקבלת (סעיף 6).
לאחר הודעה מתאימה למדינה המקבלת, יכול הקונסול לפעול בתחומי המדינה המקבלת מטעם מדינה שלישית (סעיף 8).
חובה על המדינה המקבלת להודיע לרשויות על הימצאו של הקונסול במחוז שירותו ולנקוט בצעדים המתאימים לאפשר לו למלא את תפקידו (סעיף 14).
בטרם יוכל להפעיל סמכויותיו, חייב הקונסול לקבל הרשאה רשמית מן המדינה המקבלת (exequatur).
המדינה המקבלת רשאית לסרב ליתן הרשאה זו ללא כל נימוק.
סעיף 36 של האמנה מטיל חובה על מדינה העוצרת או מעכבת בעלי אזרחות זרה ליתן להם הודעה "ללא דיחוי" על זכותם להודיע לשגרירות או לקונסוליה של מדינתם על דבר מעצרם.
ניתן להעביר הודעה כזו אף בפקס המפרט את שם העצור, מקום היעצרו ובמידה והדבר אפשרי, פירוט של סיבת המעצר או העיכוב.
החובה מוטלת על המשטרה להעביר הודעה זו לנציגותו הדיפלומטית של הנתין הזר.
במרץ 2005 הודיעה ארצות הברית כי היא פורשת מן הפרוטוקול האופציונלי לאמנה, המאפשר לבית הדין הבינלאומי לצדק להתערב כאשר נמנעת מעציר שהוא נתין זר הזכות להיפגש עם קונסול ארצו בעודו במעצר במדינה שהיא צד לאמנה.
אמנת השלום הנצחי נחתמה בידי ג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד והנרי השביעי, מלך אנגליה בשנת 1502 והובילה לסיומה של תקופה עוינת בין ממלכת אנגליה לבין ממלכת סקוטלנד, תקופה שארכה כמאתים שנים לסירוגין של פעילות מלחמתית.
כחלק מן ההסכם אורגנו נישואיהם של ג'יימס הרביעי עם בתו של הנרי השביעי מרגרט.
האמנה הופרה בשנת 1513 עם פלישתו של ג'יימס לאנגליה כחלק מתמיכתו בצרפת אשר הותקפה בידי האנגלים.
הפלישה הייתה כורח המציאות כיוון שסקוטלנד הייתה מחויבת לצרפת עקב הסכם הגנה הדדי ישן יותר.
בסיכומה של הפלישה נכשלו הסקוטים וג'יימס נהרג בקרב פולדן.
על אף ביטולה, לאמנת השלום הנצחי היה אפקט ארוך טווח כיוון שהיא הובילה לנישואיהם של ג'יימס הרביעי ומרגרט טיודור ובסופו של תהליך הובילה לאיחוד הכתרים.
אמנת חמאס היא מסמך היסוד של ארגון הטרור הפלסטיני "חמאס", שפורסמה ב-18 באוגוסט 1988. האמנה בעלת אופי אנטישמי ואנטי-מערבי, ותפיסת עולם אסלאמיסטית קיצונית.
האמנה מדגישה את מחויבותו האידאולוגית של הארגון לחיסול מדינת ישראל באמצעות מאבק אלים ארוך טווח.
באמנה ציטוט נרחב מהמקורות האסלאמיים העיקריים, הקוראן והחדית', בכדי לבססה מבחינה הלכתית אסלאמית.
את האמנה בת 36 הסעיפים גיבשו מייסדי הארגון, ובייחוד אביו הרוחני, השייח' אחמד יאסין.
בשנת 2017 פרסם חמאס מסמך של עקרונות ומדיניות כלליים שנועד לעדכן את אמנת היסוד.
במסמך זה ישנה הבחנה בין היהודים והיהדות כדת, עימם אין לחמאס סכסוך, לבין "הכיבוש והפרויקט הציוני", בהם רואה החמאס אויבים.
במסמך הזה ישנה מחויבות לכיבוש כל "פלסטין הכבושה" כמטרה עליונה "מהנהר עד לים", אך הסכמה להקמת מדינה פלסטינית בגבולות 1967 כדרך להשגת הסכמה לאומית כלל־פלסטינית.
בישראל עדכון האמנה נתפס כמעשה מרמה שנועד לרכך את יחס מדינות המערב לחמאס.
האמנה נפתחת בציטוט מתוך סורת אל-עמראן (106–108) בקוראן, הקובעת כי "אנשי הספר" "רובם מושחתים", וייסוגו מפני המאמינים, משום ש"הם נדונו להשפלה היכן שיהיו".
לאחר מכן מופיע ציטוט של האימאם חסן אל-בנא, מייסד תנועת "האחים המוסלמים": "ישראל תקום ותתקיים עד שיחסל אותה האסלאם כשם שחיסל את קודמיה".
האמנה קובעת כי דרכה של תנועת חמאס היא דרך האסלאם, שממנו היא שואבת את רעיונותיה, תפיסותיה ומעשיה באופן בלבדי.
אנשי החמאס מוגדרים כ"יראים את אללה ונושאים את דגל הג'יהאד מול פני העריצים, למען הצלת הארץ" (סעיף 3).
המוטו של אמנת חמאס, מובא בסעיף השמיני של האמנה: .
תנועת חמאס מושתת על תנועת האחים המוסלמים, שלתפיסת חמאס, מצטיינת בהבנה כוללת ועמוקה של האסלאם (סעיף 2).
סעיף 5 קובע כי אידאולוגיית התנועה תחולתה "בכל מקום שבו יש מוסלמים המאמצים להם את האסלאם כאורח חייהם, בכל מקום על פני כדור הארץ".
סעיף 7 מציין כי "התנועה היא כלל-עולמית".
סעיף 6 קובע כי תנועת ההתנגדות האסלאמית "פועלת להניף את דגל אללה על כל שעל מאדמת פלסטין".
סעיף 11 מציין כי התנועה "מאמינה שאדמת פלסטין היא אדמת וקף אסלאמי [עבור] דורות של מוסלמים עד יום הדין.
אסור להזניח אותה או חלק ממנה; או לוותר עליה או על חלק ממנה".
עוד נקבע בו כי "זהו דין [פלסטין] בשריעה האסלאמית, כמוהו כמו הדין החל על כל ארץ אשר כבשו המוסלמים בכוח הזרוע, שכן בזמן הכיבוש הקדישו המוסלמים את הארצות האלו למוסלמים לדורותיהם עד יום-הדין".
סעיף 13 קובע כי "כל ויתור על פיסת אדמה מפלסטין הוא ויתור על חלק מהדת".
היחס למדינת ישראל הוא בלתי מתפשר, סוגיה דתית מובהקת (סעיף 15).
לארץ ישראל על פי האמנה סגולות ראשוניות – "פלסטין היא טבור כדור הארץ וצומת היבשות ומשחר ההיסטוריה היא מטרה לחמדנים" (סעיף 34).
שטח ארץ ישראל ("פלסטין") מוצג כשטח דאר אל-אסלאם, הקדש דתי, אשר הוקדש בידי הח'ליף המוסלמי עומר בן אל-ח'טאב לידי המוסלמים עד יום תחיית המתים, שלאף גורם אין את הסמכות להפקיר או לוותר על חלק ממנו.
על כן "כל אדם מוסלמי, ואף נשים ועבדים (ללא רשות בעליהם ואדוניהם), מחויב לצאת למלחמת קודש (ג'יהאד), כדי להחזיר את הארץ לבעליה".
המסמך מביע את הרצון כי "יוחזרו ארצות המולדת [לבעליהן] ותישמע מעל מסגדיהן קריאת המואזין המכריזה על כינונה של מדינת האסלאם", (סעיף 9).
ההתיישבות של יהודים בארץ ישראל מוגדרת כמה וכמה פעמים כפלישה לא לגיטימית: "הפלישה הציונית היא פלישה זדונית.
אין היא נרתעת מלהשתמש בכל השיטות, ולהשתמש בכל האמצעים השפלים והבזויים להשגת מטרתה" (סעיף 28), ועצם קיומה של מדינת ישראל קורא תיגר על המוסלמים: "ישראל, ביהדותה ויהודיה קוראת תיגר על האסלאם ועל המוסלמים" (סעיף 28).
האמנה מציינת את צלאח א-דין כמקור השראה וכסמן דרך לפעולה כנגד "הכובשים הזרים" (סעיף 34).
נטען באמנה כי "הציונות העולמית" מנסה "להוציא את מדינות ערב, בזו אחר זו, ממעגל הסכסוך כדי לבודד בסופו של דבר את העם הפלסטיני".
האמנה קוראת "לעמים הערביים והאסלאמיים" לפעול לסיכול תוכנית מסוכנת זו: "היום פלסטין ומחר מדינה או מדינות אחרות.
האמנה מזהירה כי "היציאה ממעגל הסכסוך עם הציונות היא בגידה נוראה וקללה על ראש מבצעיה." (סעיף 32).
המסמך מבטא הלך רוח אנטישמי בוטה, עושה דה-הומניזציה ליהודים, ואף מציג אותם כאחראים כמעט לכל אירוע היסטורי שלילי ולכל מלחמה או מזימה שאירעה בעבר, וכן לשליטה מלאה על העולם: "הם צברו משאבים חומריים עצומים ורבי השפעה, שבהם שלטו על אמצעי התקשורת העולמיים...
בעזרת הכספים גרמו למהפכות בכל רחבי העולם כדי להגשים את מטרתם...
הם עמדו מאחורי המהפכה הצרפתית, המהפכה הקומוניסטית...
הם הקימו ארגונים חשאיים הפרושים ברחבי העולם לשם הרס חברות והגשמת האינטרסים של הציונות.
ארגונים כמו הבונים החופשיים, מועדוני רוטרי וליונ'ס, בני ברית..." (סעיף 22).
נטען באמנה כי הארגונים הללו חותרים "לדרדר את המוסר ולחסל את האסלאם.
הם עומדים מאחורי הסחר בסמים ובמשקאות משכרים...
כדי שייקל עליהם להשתלט ולהתפשט" (סעיף 28).
היהודים "השתלטו על המדינות האימפריאליסטיות ודחפו אותן לכבוש ארצות רבות כדי לסחוט את משאביהן ולהפיץ בהן את שחיתותם...
הם עומדים מאחורי מלחמת העולם הראשונה, שבה הצליחו לחסל את מדינת הח'ליפות האסלאמית...
הקימו את חבר הלאומים כדי לשלוט מתוכו בעולם.
הם עמדו גם מאחורי מלחמת העולם השנייה...
לקחו חלק בהקמת האו"ם ומועצת הביטחון...
שאצבעותיהם אינן מאחוריה" (סעיף 22).
האמנה טוענת כי "הקבוצות האסלאמיות בעולם הערבי והאסלאמי...
הן המוכשרות להתמודד עם היהודים סוחרי המלחמות" ומצטטת מהקוראן (סורת אל-מאאידה, 64): "הטלנו בהם איבה ושנאה עד קץ הדורות.
כל אימת שיציתו את אש המלחמה, אללה יכבה אותה" (סעיף 32).
האמנה מייחסת לציונים רצון להשתלט על כל המזרח התיכון מהנילוס ועד הפרת, ולאחר מכן שאיפה להתפשטות נוספת, כפי שמתואר ב"הפרוטוקולים של זקני ציון" (סעיף 32).
היא מכנה מספר פעמים את היהודים או הציונים בתואר "נאצים" (סעיפים 20, 31, 32).
השנאה ליהודים מבוטאת בין היתר בציטוט דברי החדית' על מלחמת יום הדין של המוסלמים ביהודים, שבו מצוטט שם שבמהלך מלחמה זו (סעיף 7).
סעיף 31 קובע כי החמאס "היא תנועה הומניסטית השומרת על זכויות האדם ודבקה בסובלנות האסלאמית ביחסה לבני דתות אחרות" וכי "בחסות האסלאם יכולים בני שלש הדתות – האסלאם, הנצרות והיהדות – לדור בכפיפה אחת בביטחון ובשלום" (נאמר גם בסעיף 6).
שכן, "לא ייתכנו ביטחון ושלום אלא בחסות האסלאם" ולכן "שומה על כל בני הדתות האחרות לחדול מלהיאבק בריבונות של האסלאם על האזור הזה" (סעיף 31).
בסעיף זה מובא ציטוט מהקוראן (סורת אל-חשר, 14): "הם לא יילחמו בכם כאיש אחד אלא בערים בצורות ומאחורי חומה.
אתם רואים אותם כמקשה אחת אולם לבם מפורד" (סעיף 31).
האמנה מתייחסת בזלזול רב לכל ניסיון של הסכמים והסדרים.
היא טוענת שהדרך היחידה היא השימוש בכוח ומלחמה ג'יהאדיסטית.
סעיף 15 קובע כי "ביום בו גוזל האויב חלק מאדמת המוסלמים, הופך הג'יהאד לחובה אישית המוטלת על כל מוסלמי", ובהתאם לכך, "לנוכח שוד פלסטין בידי היהודים, אין מנוס מהנפת דגל הג'יהאד".
הסעיף קובע כי "בעיית פלסטין היא בעיה דתית, ויש לטפל בה בתור שכזו".
כל התייחסות להסכמים והסדרים שונים הוא רק כהפסקת אש, או כמנוחה לקראת המשך הלחימה (הודנה או תהדיאה).
האמנה קוראת לפעולות הסברה, הטפה וחינוך בקרב המוסלמים, בדבר "התפיסה הנכונה", תפיסת האסלאם על פי חמאס.
כמו כן היא קוראת לגייס את האמנות המוסלמית למרכיביה השונים, לצורך השלטת תפיסת חמאס (סעיף 19).
עוד קוראת האמנה לסולידריות בין המוסלמים ואף טוענת כי "אש"ף היא התנועה המקורבת ביותר לתנועת ההתנגדות האסלאמית והיא מהווה גם אב, גם אח, גם קרוב וגם רע" (סעיף 24).
נקודה נוספת המופיעה באמנה, הקשורה בטבורה למעמד האישה באסלאם, הוא הסעיף לפיו "תפקידה של האישה המוסלמית במערכת השחרור אינו נופל מזה של הגבר המוסלמי, שכן היא בית יוצר לגברים" (סעיף 17).
האמנה ממשיכה ומפרטת את תפקידה של האישה במלחמת השחרור של פלסטין: "האישה בבית המשפחה הלוחמת, אם היא אם או אחות, ממלאת את התפקיד החשוב ביותר בדאגתה למשפחה: גידול הילדים על המושגים וערכי המוסר השאובים מן האסלאם, וחינוך ילדיה לקיום מצוות הדת לקראת תפקיד מלחמת המצווה המצפה להם" (סעיף 18).
מסמך עקרונות ומדיניות כלליים (2017)
מסמך זה פורסם על ידי החמאס במאי 2017. המסמך מתאר את חמאס כתנועת שחרור והתנגדות לאומית פלסטינית.
פלסטין, המשתרעת "מנהר הירדן במזרח ועד לים התיכון במערב", מתוארת בתור "הארץ והבית של העם הפלסטיני", ובתור "ארץ אסלאמית ערבית.
זוהי ארץ קדושה מבורכת שיש לה מקום מיוחד בלב כל ערבי וכל מוסלמי".
המסמך מתאר את התנועה הציונית כ"פרויקט גזעני, תוקפני, קולוניאלי והתפשטותי המבוסס על תפיסת רכושם של אחרים".
בנוגע ליהודים מציין המסמך כי "חמאס מאשר שהסכסוך שלו הוא עם הפרויקט הציוני ולא עם היהודים בגלל דתם", וכי "חמאס דוחה רדיפת כל אדם או ערעור זכויותיו על רקע לאומי, דתי או עדתי.
חמאס סבור כי הבעיה היהודית, האנטישמיות והרדיפה של היהודים הן תופעות הקשורות ביסודן להיסטוריה האירופית ולא להיסטוריה של הערבים והמוסלמים או למורשתם".
תחת הכותרת "העמדה לקראת כיבוש ופתרונות מדיניים" (סעיפים 18 עד 23), מתאר המסמך הקמת מדינה פלסטינית עצמאית על פי גבולות 1967 עם ירושלים בירתה, כ"נוסחה של קונצנזוס לאומי", אך מבלי לוותר על התביעה על פלסטין כולה, "מהנהר עד לים", ו"מבלי להתפשר על דחייתה של הישות הציונית".
אמנת טאורוגן היא הסכם אי-לוחמה שנחתמה בין מפקדי הכוחות של פרוסיה ורוסיה בטאורוגן ב-30 בדצמבר 1812. באמנה הסכימה פרוסיה לנטוש את הברית הכפויה עם נפוליאון ולהימנע מלסייע לכוחותיו הנסוגים של נפוליאון.
בשנים 1806-1807 הובסה פרוסיה על ידי צרפת של נפוליאון והפכה, בעקבות חוזה טילזיט, למעין מדינת חסות של צרפת.
כאשר פלש נפוליאון לרוסיה בשנת 1812, הסכים פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, להצטרף למתקפה נגד רוסיה תמורת הבטחה לקבל את השליטה במדינות הבלטיות לאחר תבוסת רוסיה.
כוחותיו של פרידריך, בפיקוד הגנרל יורק (Hans David Ludwig Yorck von Wartenburg), הוצבו באגף השמאלי של כוחותיו של נפוליאון, בצפון.
לאחר שהתברר שצבאו של נפוליאון הובס, וצבאו של יורק נותק מצבאו של נפוליאון, ניהל הגנרל יורק מגעים סודיים עם יריבו הגנרל דייביטש, מפקד הצבא הרוסי.
מגעים אלו הביאו לחתימת אמנת טאורוגן בו הוסכם על אי לוחמה בין פרוסיה לרוסיה, וכוחות רוסיה הורשו לעבור דרך שטח פרוסיה כדי לזנב בכוחות צרפת הנסוגים.
לאחר חתימת אמנת טאורוגן, טען פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, בפני נפוליאון, שההסכם נחתם על ידי הגנרל יורק ללא סמכות.
הוא הורה על העמדתו של יורק בפני בית דין צבאי על הבגידה שבחתימת אמנת טאורוגן, אך הדבר לא יצא אל הפועל.
לעומת זאת, בקרב העם הפרוסי הובעה שמחה גדולה על אמנת טאורוגן, שפורשה כהכרזת עצמאות של פרוסיה מצרפת.
אף שהמלך פרידריך וילהלם השלישי התנער מאמנת טאורוגן, פרוסיה התקדמה בכיוון של התנתקות מצרפת וחבירה לרוסיה.
ניסיונה של צרפת לגייס כוחות פרוסיים אחרים לסייע לה במקום כוחותיו של יורק לא צלח, בגלל התחמקות של הגנרל הפרוסי בולוו.
ב-28 בפברואר 1813 כבר התייצבה פרוסיה באופן פומבי בצד של רוסיה, עם חתימת חוזה קאליש.
במרץ 1813 טיהרה ועדת בדיקה את הגנרל יורק מהבגידה שיוחסה לו בחתימה על אמנת טאורוגן.
עם זאת, האמנה מעולם לא הוכרה כמעשה רשמי של פרוסיה, והמסמך המקורי של אמנת טאורוגן הוחזק בארכיון הפרטי של משפחתו של יורק ולא בארכיון של פרוסיה.
הגנרל יורק ראה זכות גדולה בכך שהוא חתם על אמנת טאורוגן ובכך הניע את שחרור פרוסיה מהצרפתים.
הוא דאג שיוצב על קברו פסל בדמותו כשהוא מחזיק עותק של אמנת טאורוגן.
הגנרל יורק הרגיש שהתהילה על ההשתחררות מעול הצרפתים נלקחה ממנו שלא בצדק.
השאלה האם אכן פעל הגנרל יורק ללא סמכות שנויה במחלוקת.
מקובל היום שיורק קיבל אישור בעל פה מפרידריך וילהלם למעשיו, אך אין לכך ראיות משמעותיות.
בתודעה ההיסטורית הפרוסית והגרמנית בכלל הייתה אמנת טאורוגן לסמל של חריגה מסמכות פורמלית, הנחוצה למען תועלת האומה.
כאשר פנה קלאוס שנק פון שטאופנברג, מנהיג קשר העשרים ביולי האנטי-נאצי, לגנרל הגרמני אריך פון מאנשטיין בניסיון (שלא צלח) לשכנעו להצטרף לקשר נגד היטלר, הוא חתם את פנייתו במילה "טאורוגן!".
אמנת ורשה היא הסכם בין-לאומי המסדיר את האחריות של חברות המוכרות שירותי תעופה בין-לאומיים לנוסעים, מטען וסחורות.
האמנה נחתמה לראשונה בשנת 1929 בעיר ורשה ותוקנה בשנת 1955 בהאג, ובשנת 1975 במונטריאול.
ההוראות הבולטות באמנת ורשה קובעות כי:
חברות תעופה חייבות לצייד נוסעים בכרטיס טיסה;
חברות תעופה חייבות לצייד נוסעים באישור על הפקדת מטען;
קיימת תקופת התיישנות של שנתיים להגשת תביעות על פי האמנה;
אחריות חברות התעופה מוגבלת באופן הבא:
עבור נזקי גוף, סך של 250,000 פרנק זהב צרפתי (מטבע שאינו סחיר עוד), או 16,600 זכויות משיכה מיוחדות (SDR);
עבור אובדן מטען, סך של 17 זכויות משיכה מיוחדת לכל קילוגרם מטען;
5,000 פרנק, או 332 זכויות משיכה מיוחדת למטען היד של הנוסע.
חברת התעופה אחראית לנזקים הנגרמים כתוצאה מאיחור בטיסות, או בהגעת מטען, אלא אם כן נקטה באמצעים המתאימים למניעת הנזק, או שלא היה בידה כדי למנוע את היווצרות הנזק.
סכומי הפיצוי המקוריים ננקבו במטבע פרנק בעל תכולת זהב מסוימת המפורטת בסעיף 22 לאמנה ותוקנו בפרוטוקול מונטריאול לסכומים הנקובים בזכויות משיכה מיוחדת.
אמנת ונציה לשימור ולשיקום של מונומנטים ואתרים, שהתקבלה בשנת 1964, היא המסמך המכונן ומעין חוקה או מסמך דוקטרינרי של הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים (ICOMOS).
להלן הנוסח הלא רשמי בעברית של האמנה הנקראת: "אמנה בינלאומית לשם שימור ושיקום מונומנטים ואתרים (אמנת ונציה 1964)".
המונומנטים ההיסטוריים של העמים לדורותיהם, אשר שרדו עד ימינו כעדות חיה של מסורות עתיקות יומין, נושאים עימם מסר מימים עברו.
מודעותם של בני האדם לכלליותם של ערכים אנושים הולכת וגדלה, והם רואים במונומנטים העתיקים מורשת משותפת.
האחריות המשותפת להגן עליהם למען הדורות הבאים מקובלת על הכול.
חובתנו היא להעבירם הלאה במלוא עושרם ומקוריותם.
הכרח הוא כי בעניין העקרונות המנחים את השימור והשיקום של מבנים עתיקים תתקיים תמימות דעים, והם ינוסחו על בסיס בינלאומי, כאשר כל אחת מן המדינות תהיה אחראית ליישום התוכנית במסגרת תרבותה ומסורותיה.
בשעה שהגדירה עקרונות יסוד אלה לראשונה, תרמה הצהרת אתונה משנת 1931, ליצירתה של תנועה בינלאומית מרחיקת לכת, אשר קבלה צורה מוחשית בדמות מסמכים בינלאומיים, בפעולותיהם של איקו"ם (ICOM) ושל אונסק"ו (UNESCO) ובהקמתו, על ידי האחרון, של המרכז הבינלאומי לחקר השימור והשיקום של נכסי תרבות.
מודעות גוברת והולכת ומחקר ביקורתי, הביאו לעיסוק בבעיות שהפכו מורכבות ומגוונות יותר ויותר.
הגיעה העת לבחון את ההצהרה מחדש, כדי לערוך בדיקה מחודשת של העקרונות הנוגעים בדבר וכדי להרחיב את היקפה לכדי מסמך חדש.
וכך, הקונגרס הבינלאומי השני של אדריכלים וטכנאים של מונומנטים היסטוריים, שהתכנס בוונציה בין 25 ל-31 במרץ 1964, קיבל את הנוסח הבא:
סעיף 1: המושג מונומנט היסטורי, חובק לא רק יצירה אדריכלית בודדת אלא גם את הסביבה העירונית או הכפרית שבה מצויות העדויות לתרבות מסוימת, להתפתחות בעלת ייחוד או למאורע היסטורי.
הדבר נוגע לא רק ליצירות אומנות חשובות, אלא גם ליצירות צנועות יותר מן העבר, אשר רכשו ייחוד תרבותי עם חלוף השנים.
סעיף 2: שימורם ושיקומם של מונומנטים צריך להסתייע בכל המדעים והטכניקות שיש בהם כדי לתרום ללימוד ולשמירת המורשת האדריכלית.
סעיף 3: הכוונה בשימור ובשיקום מונומנטים הוא לשמירתם כעדות היסטורית לא פחות מאשר כיצירות אומנות.
סעיף 4: הכרח הוא לשימורם של מונומנטים שייעשה על בסיס של קבע.
סעיף 5: עשיית שימוש במונומנטים למטרה חברתית שימושית כלשהי, מקלה על שימורם.
שימוש שכזה הוא איפוא רצוי, אך אל לו לשנות את המתווה או את עיטוריו של הבניין.
רק במסגרת תחומים אלה יש לראות עשיית התאמות המתבקשות מתוך שינויי התפקוד הצפויים, ולהתיר את עשייתן.
סעיף 6: שימורו של מונומנט משמעותו שימורה של סביבה שאיננה חורגת ממידתה.
בכל מקום שהסביבה המסורתית קיימת, יש לשמרה.
אין להתיר כל בנייה מחודשת, הריסה או שינויים שיש בהם כדי לשנות את היחסים שבין מאסה לבין גוון.
סעיף 7: מונומנט אינו בר-הפרדה מן ההיסטוריה אשר לה היה עד ולא מן הסביבה שבה הוא מצוי.
אין להתיר העתקתו של מונומנט בשלמותו או בחלקו אלא אם שמירתו של המונומנט מחייבת זאת, או במקום שהדבר מוצדק על פי אינטרסים לאומיים ובינלאומיים בעלי חשיבות יתרה.
סעיף 8: פרטי פיסול, ציור או עיטור המהווים חלק בלתי נפרד מן המונומנט ניתנים להסרה ממנו רק אם זהו האמצעי היחיד העשוי להבטיח את שימורם.
סעיף 9: תהליך השיקום הוא פעולה בדרגת התמחות גבוהה.
מטרתו לשמר ולחשוף את הערכים האסתטיים וההיסטוריים שבמונומנט, והוא מבוסס על התייחסות לחומרים מקוריים ותעודות אותנטיות.