tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמו של תלמוד תורה "דרך אמת" בפתח תקווה הוסב ל"ברכת יעקב" על שמו ורשת תלמודי התורה "תפארת יעקב" בבני ברק ובירושלים ובמודיעין עילית נקראת על שמו.
כמו כן, שמו הונצח ברחוב "קהילות יעקב" בשכונת רמת שלמה בירושלים וברחוב "הרב קנייבסקי" בביתר עילית.
הדריך בני ישיבות בדרכי הלימוד ונהג להיכנס לפרטים כגון הקפדה על שעות שינה מספקות (אף על פי שהוא עצמו ישן פחות).
הדרכתו בלימוד הש"ס הייתה לחזור ארבע פעמים על כל דף שנלמד, בטרם ממשיכים ללמוד את הדף הבא.
וכן ארבע פעמים על כל פרק לפני לימוד פרקים נוספים.
בדרך זו יזכור הלומד את החומר הנלמד, ירכוש ידיעה היקפית ויגיע גם להבנה עמוקה יותר.
מפורסמת הדרכתו בעניין היחסים בין איש ואשתו, השוללת את הנהגות חסידות גור בנושא.
היה ידוע בגישתו המזלזלת ברפואה המודרנית.
היה קשה לקבל ממנו "אישור" לניתוח, מלבד במקרים של פיקוח נפש מובהק.
הוא היה סבור שהרופאים מרבים לטפל טיפולים חודרניים בלי ידיעה מספקת.
לצד זאת הוא כתב מכתבים רבים בנושא "נרווים".
בספר אגרותיו מוקדש לכך מדור שלם, כשהוא מדריך להיות ער לתופעה הזו (ולא לראות בה בטעות "יראת שמים" אופיינית לצעירים חרדים) ולקבל טיפול רפואי מתאים.
ד"ר יעקב מרדכי גרינוולד, פסיכולוג חרדי מארצות הברית, פרסם לאחר פטירתו את הספר "עצות והדרכות" ובו גם מכתבים בענייני חכמת הנפש שקיבל מהרב קניבסקי.
כחניך ישיבות נובהרדוק המעיט בצורך להשקיע בהופעה החיצונית, והתרחק מסממני פרסום וכבוד.
היה נשוי לפעשא מרים (לבית קרליץ, אחות החזון איש), ולהם שלושה ילדים:
הרב חיים - רב חרדי-ליטאי בולט, מחבר ספרים רבים במגוון מקצועות תורניים, היה מפורסם אף מחוץ למגזר החרדי ורבים ראו בו את גדול הדור.
יוספה - אשת הרב שאול ברזם, תלמיד חכם מפורסם שנפטר בגיל 38. בביתה התגורר הרב קניבסקי לאחר פטירת רעייתו, ולה הייתה הזכות הבלעדית על הפצת ספריו 'קהילות יעקב'.
אהובה - אשת הרב מרדכי שלמה ברמן, ר"מ בישיבת פוניבז'.
שערי תבונה - קונטרס בעניינים שונים, שהוציא בפיוטרקוב בשנת תרפ"ה.
קהילות יעקב - עשרה חלקים שהדפיס בארץ משנת תרצ"ו עד שנת תשט"ז לא לפי סדר המסכתות על התלמוד.
יצאו שוב במהדורת צילום לאחר פטירתו, בשנת תשמ"ה, ורובם שוב בתוך הסדרה הבאה.
קהלות יעקב - סדרת ספרים על סדר הש"ס
שיעורין של תורה - על מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה.
בספרו הוא תומך בשיטת גיסו החזון אי"ש בניגוד לשיטת רבי אברהם חיים נאה.
ברכת פרץ - על התורה
חיי עולם - מוסר והדרכות
קריינא דאגרתא - שלושה כרכים של מכתבים בנושאים שונים, יצאו אחרי פטירתו
רבי יעקב יצחק רבינוביץ' (ה'תקכ"ו, 1766 – י"ט בתשרי ה'תקע"ד, 1813) המכונה "היהודי הקדוש", הוא מייסד חסידות פשיסחה המאופיינת בחריפות, למדנות, והמעטת העיסוק במופתים.
ממשיכי דרכו העיקריים היו רבי שמחה בונם מפשיסחא ורבי מנחם מנדל מקוצק.
רבי יעקב יצחק נולד לרב אשר רבינוביץ, ששימש כדרשן בעיירה פשדבודז'.
בצעירותו היה למדן ואף עמד בראש הישיבה באפטא.
נתפס לחסידות בהשפעת רבי משה לייב מסאסוב.
רבי דוד מללוב צירפו לחוג תלמידיו של החוזה מלובלין.
לפי אחת המסורות כונה "היהודי" משום שתלמידי החוזה לא רצו לקרוא בשמו הפרטי, הזהה לשמו של רבם, וכינוהו בסתם "יהודי".
רבי יהודה אריה ליב אלתר ה"שפת אמת" מגור פירש, שבחרו בכינוי זה משום "שנתעלה בכל יום כמו מאינו יהודי ליהודי".
עם צמיחתו בתורה ובחסידות הקים חצר בעיירה פשיסחה, דבר שהביא לנתק עם רבו "החוזה".
בניגוד לאופי העממי וההמוני של הנהגת רבו, העדיף "היהודי" חוג מצומצם ואיכותי של למדנים בעלי מדרגה גבוהה.
על דרכו החדשה והשונה קמו עוררים בקרב החסידים, ורבים מחסידי החוזה לחמו נגדו בחריפות.
נפטר בי"ט בתשרי ה'תקע"ד 1813 ונקבר באהל בפשיסחה.
את מקומו בהנהגת העדה מילא תלמידו רבי שמחה בונם מפשיסחא.
"היהודי הקדוש" נישא פעמיים, לשתי אחיות, בנות יעקב קאפיל וגולדה מאפטא.
שם הראשונה בריינדל, ושם השנייה שיינדל פריידא, ממנה נולדו שני בניו הצעירים.
חסידיו של רבי שמחה בונם, הממשיך העיקרי של האב, שבית מדרשו שכן גם הוא באותה עיירה, סברו שדרכו עממית יחסית לדרכו של האב.
רבי יהושע אשר רבינוביץ מזליחוב ופאריסוב, מייסד חסידות פוריסוב.
רבי נחמיה יחיאל רבינוביץ, היה תלמידו של רבי ישראל מרוז'ין ובהיותו כבן עשרים התמנה לאדמו"ר בביחאווה הסמוכה ללובלין.
חתניו של היהודי הקדוש היו רבי משה בידרמן מלעלוב והרב שמואל רפאל'ס מלובלין.
רבי שמחה בונם מפשיסחה - ממלא מקומו בהנהגת רוב החסידים.
בנו רבי ירחמיאל מפשיסחה - אדמו"ר לחלק קטן מחסידי אביו.
רבי חנוך העניך הכהן מאלכסנדר
נכתבו עליו מספר ספרים: "כתר היהודי", "תורת היהודי", ו"כתבי קודש" העוסקים בליקוט דברי תורתו, "נפלאות היהודי" ו"תפארת היהודי" של המאסף החסידי יועץ קים קדיש ראקאץ העוסקים גם בסיפורים אודותיו.
בשנת תשנ"ד יצא לאור הליקוט "קדושת היהודי", ובשנת תשנ"ו יצא לאור "תורת היהודי הקדוש" שני כרכים.
בספרי היהודי הקדוש ישנם חידושים הלכתיים, בין השאר בדיני תפילת הדרך, הבטה וברירה.
כמה מחידושיו מובאים בספר שואל ומשיב.
מרטין בובר הפך את היהודי הקדוש לגיבור הרומן ההיסטורי שלו, 'גוג ומגוג'.
יצירה זו מתמקדת ביחסיו הנפתלים של 'היהודי' עם רבו, החוזה מלובלין, ובייחוד בשאלת היחס החסידי למלחמת נפוליאון ברוסיה, מלחמה שעוררה תקוות משיחיות עזות בקרב כמה ממנהיגיה של יהדות מזרח אירופה.
הרב יעקב יצחקי (כונה לעיתים היעב"ץ או בהררי"ץ - בן הרב יצחק; 1 בספטמבר 1846, י' באלול ה'תר"ו – 11 ביוני 1917, כ"א בסיון ה'תרע"ז) היה הרב הראשי ואב בית דין של דאגסטן, חוקר של ההיסטוריה של עם ישראל, ומייסד המושבה באר יעקב, הנקראת על שמו.
נולד בדרבנט שבדאגסטן לרב יצחק בן יעקב ולנעמה, אביו שימש כרבם ומנהיגם של יהודי קווקז בין השנים 1817–1846 למד תורה מאביו וכן למד בבית הספר הריאלי לימודי חול ואת השפה הרוסית.
אך עם זאת, התנגד בהמשך לתנועת ההשכלה.
בשנת 1868, כשמלאו לו 22 שנה, התמנה על ידי אביו ובהסכמת נכבדי העדה, לרב ראשי ואב בית דין למדינות דאגסטן.
במהלך כהונתו הוא עמד בקשרים עם רבנים שונים בתקופתו, ובמיוחד הרבה להחליף אגרות עם גדולי הרבנים ברוסיה, פולין, טורקיה, פרס, כורדיסטן וארץ ישראל וכן עם קהילות באירופה ועם משה מונטיפיורי.
הרב יצחקי הטיף לקהילתו לעלות לישראל ורבים עלו אליה ביוזמתו.
בשנת ה'תרס"ז, לאחר ארבעים שנות כהונה כרבה הראשי של דאגסטן, התפטר מתפקידו ועלה לארץ ישראל עם אשתו ושני בניו.
ילדיו האחרים: דוד, מאיר, חנה ונפתלי - נשארו בקווקז.
לפני העלייה, יצר קשר עם מנחם אוסישקין, מנהל הוועד המרכזי של חובבי ציון באודסה על מנת לרכוש קרקע לקהילתו בארץ ישראל.
בשנת ה'תרס"ח (1908) הניח אבן פינה וייסד את המושבה באר יעקב שנקראה על שמו.
הוא ואשתו חסידה התיישבו בירושלים, ושם המשיך בלימוד תורה ובכתיבה.
במלחמת העולם הראשונה סבל ממצוקת רעב וממחלות, ושני בניו נלקחו לשירות עבודה בצבא הטורקי.
בז' בסיוון ה'תרע"ז - 1917 נפטרה רעייתו כשהייתה בת 69, ושבועיים אחר כך נפטר גם הוא, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
תחומי התעניינותו היו מגוונים: ספרות, מדעי היהדות, תאולוגיה כללית, היסטוריה וארכאולוגיה.
הוא היה חבר בחברת "מרבי-השכלה" שבפטרבורג, כתב ופרסם מאמרים בעיתונות של אותה התקופה, בהם: "המגיד", "המליץ", "הלבנון" ו"המאסף", וכן בכתבי עת אחרים.
דבריו, בין השאר, נכתבו עבור האנשים שהתעניינו בחקר צפונות העדה היהודית שבהרי הקווקז.
חלק גדול מכתביו ואגרותיו אבד, אך המעט שנשאר שופך אור על חיי יהודי הקווקז.
אגרותיו ששרדו נמסרו לארכיון האוניברסיטה העברית בירושלים.
באיגרתו "קדמות היהודים ההרריים" הוא כותב: "אני לא מתיימר לכסות את הקורות ומחכה שיעורו החוקרים בקיאים ומומחים שיגלו תפוצות, לתועלת בני העדה ועם ישראל ויצא חבל עב וחזק אשר קצהו האחד אחוז וקשור את הגולה אשר הגלה שלמנאסר מלך אשור בשנת 720 לפני הספירה, וקצהו השני נמשך עד ימינו אלה."
האקדמיה המזרחית ללשונות ביקשה ממנו לחבר ספר "דקדוק לשון טאט", לשם כך ערך מסעות תחקיר בקרב עדתו ואסף חומר רב ופרסם אותו בעיתונות.
חיבורו המרכזי הוא "אהלי יעקב".
במהלך כתיבת הספר הוא דבק במסורת של בני עדתו, וכהיסטוריון הוא ניפה את דבריהם וניסה להביא רק את העובדות המבוססות.
בספרו עוסק יצחקי בעשרת השבטים ועל השתייכות העדה, לטענתו, למספר שבטים שהוגלו מארץ ישראל.
בחיבורו הוא מזהה את דאגסטן כממלכת מדי ולא פוסח על השפעתה הרבה של העדה היהודית ההררית על התגיירות העם הכוזרי.
יצחקי מגלה שמילים נוכריות רבות הנמצאות בתלמוד לקוחות מהשפה הטאטית המדוברת על ידי הטאטים, ושהרבה מחכמי העדה השתתפו בחיבור התלמוד והביאו מלשונם לתוכו.
את החומר לכתביו אסף וליקט יצחקי בנביאים, בתלמוד, במדרשים ובספרי מסעות עתיקים ונדירים.
לשם השגת החומר הדרוש לו נסע יצחקי מספר פעמים ברחבי קווקז, ביקר בבתי עלמין, בדק את המצבות ותאריכיהן, בדק את החורבות ובא בקשרים עם השכנים המוסלמים.
לרב יעקב יצחקי צאצאים ונכדים, נינים ובני נינים ברוסיה, בחבל הקווקז ובארץ ישראל.
יעקב יצחק נימירובר (ברומנית: Iacob Isaac Niemirower; 1 במרץ 1872, א' באייר תרל"ב – 18 בנובמבר 1939) היה פילוסוף והיסטוריון יהודי-רומני יליד למברג, כיהן בשנים 1921–1939 כרב הראשי הראשון של רומניה.
היה חבר בסנאט הלאומי מ-1927 עד מותו.
הרב ד"ר נימירובר היה לוחם ללא חת באנטישמיות, הנהיג את יהדות רומניה בדרך המודרניזציה של חיי הקהילה, דגל ביהדות כתרבות ובפתיחות לתרבות רומניה ושאר העמים, תמך בהתלהבות בציונות, הגן בקול אמיץ על זכויות המיעוט היהודי.
נימירובר היה ציוני נלהב, שימש כחבר נשיאות הקונגרס הציוני השלישי ולאחר מותו של הרצל, הספיד אותו בבית הכנסת בנוכחות חברי הקונגרס.
נימירובר נולד בלמברג, גליציה המזרחית, כבן יחיד לאמו ממשפחת מרגושס ולאביו נחום הכהן נימירובר (נמירובר), סוחר אדוק.
הוא למד בתלמוד תורה אצל המלמד חיים איש סקולה, ובהשגחת הרב יצחק אהרן אטינגר מעיר הולדתו.
עוד בהיותו ילד עבר עם משפחתו ליאשי שברומניה, שם היו קרובי אביו ודוד של אימו, הפובליציסט מרגושס.
מוריו שם היו סבו מצד אביו, הרב שמואל מרדכי נימירובר, הרב מנדל באראש והרב יעקב טאובס (טויבש).
כבר בילדותו נהג לקרוא וללמוד ממורה נבוכים.
בגיל בר מצווה למד את האלפבית הלטיני והחל לקבל שיעורים גם בלימודי חול.
בתחילת דרכו נימירובר הושפע מחסידות בלז, אך בהמשך נהה אחר ההשכלה.
הוא עזב את החסידות, תוך קריאת ספרי הרמב"ם, יהודה הלוי, נחמן קרוכמל, יצחק בר לווינזון ופרץ סמולנסקין והתקרב לרעיונות תנועת ההשכלה היהודית.
בשנת 1890 נסע לברלין להשלמת לימודיו לתעודת בגרות.
לאחר זאת לקח קורסים בפילוסופיה, היסטוריה וספרות וב-1895 עמד בבחינות הדוקטור, בהצטיינות יתרה (Magna cum laude), באוניברסיטת ברן, בהדרכת פרופסור לודוויג שטיין על עבודת דוקטור בשם "הקורלציה שבין חופש הבחירה, המצפון ושכר ועונש".
עבודת הדוקטור פורסמה על ידי פרופסור לודוויג שטרן בכתב העת "ארכיב לפילוסופיה ותולדותיה".
במקביל לקח קורסים בבית המדרש לרבנים בברלין, שם היה תלמידו של הרב עזריאל הילדסהיימר, אחד מאבות הנאו-אורתודוקסיה.
ב-1897 נסמך לרבנות על ידי הרב האורתודוקסי ארנסט ביברפלד, ובהמשך ביקש וקיבל סמיכות גם מהרב הליברלי המבורגר ממקלנבורג-שטרֶליץ.
בתקופה זו התיידד עם מוריץ לצרוס, ידידות שנמשכה 13 שנה וב-1896, נשא לאישה את פאני מרגוליס, בעלת תואר דוקטור למשפטים מהאוניברסיטה החופשית של בריסל, נכדת הרב אפרים זלמן מרגליות (הראז"מ).
בדצמבר 1896 שב ליאשי ומיד נשכר לשמש כרב וכדרשן בבית הכנסת המודרני בית יעקב או היכל נוישוץ.
הרב הבכיר ביאשי, אורי שרגא פייבל טאובס ומחנה היהודים המסורתיים התנכרו לו בגלל דעותיו המודרניות.
הקהילה היהודית נחצתה לשני מחנות, במרכז העיר חסידי נימירובר השואפים לחדשנות ובשכונות היהודים השמרנים יותר.
התנהגותו המאופקת של נימירובר וידענותו המופלגת כבשו לבבות רבים ולאחר מותו של טאובס, בשנת 1908, נבחר נימירובר, שזכה כבר לפופולריות גדולה, לרב הבכיר של יהדות יאשי.
נימירובר תמך ברעיון הציוני, בשנים 1897–1898 חידש את פעילות האיגוד הציוני "אהלי שם" לקידום הספרות היהודית והעברית שפעל בעבר ביאשי (אחרי 1878) בהנהגתם של ד"ר קרפל ליפה, סולומון מנדל מאטס ואחרים.
במסגרת איגוד זה הירצה רבות על מדעי היהדות.
בשנת 1898 הנהיג לראשונה ביאשי שעות תפילה לתלמידי בתי הספר היהודיים וקורס לתולדות עם ישראל המיועד לתלמידים היהודים בבתי הספר הממלכתיים.
ביאשי קמו באותן השנים (1900) חמישה חוגים ציונים כשאחד מהם נשא את השם "ד"ר נימירובר".
מאוחר יותר, בשנת 1910 הם התאחדו בארגון ציוני מאוחד של יהודי העיר.
בשנת 1900 נסע לחו"ל כדי לגייס עזרה לטובת המהגרים היהודים ששהו ברומניה והתחיל לארגן בשבילם את מפעל רווחה קהילתי.
החל משנת 1901 עמד בראש התנועה לארגון הקהילות היהודיות בכל רחבי רומניה ובו זמנית ניהל מאבק עיקש נגד חוקים או תקנות אנטישמיות כמו "שבועת היהודים" (more judaico) המיוחדת, שנכפתה על היהודים על ידי השלטונות.
בגלל סירובו לשתף פעולה עם השבועה הורשע ונקנס בשנת 1911 על ידי בית משפט רומני ביאשי אך המשיך להיאבק והגיע עם התביעה לביטולה עד לבית המשפט הגבוה לצדק של הממלכה.
במאבקו הצודק קיבל את תמיכת ראשי המשפטנים ביאשי ובבוקרשט, והשבועה בוטלה בסופו של דבר כעבור שנה, ב-1912.
הרב נימירובר השתתף בקונגרס הציוני של 1905 והיה בין מתנגדי תוכנית אוגנדה.
ב-1908, בנאום בקונגרס הציוני, עורר הדים שימושו במושג "ציונות סינתטית" כדי לציין דרך, עדיפה בעיניו, שתאחד את הציונות המדינית עם הציונות המעשית.
הרב נימירובר היה בין התומכים העיקרים של חיזוק החינוך היהודי המודרני המשלב לימודי יהדות ועברית עם לימודי חולין.
תמך בהקמת בתי ספר תיכון "תרבות" ובשנת 1899 יחד עם ד"ר קרפל ליפה ניהל בית ספר יהודי ראשון למסחר המיועד לילדי קהילת יאשי.
החל משנת 1906 יחד עם הינריך רוזנבאום ומשכילים יהודים אחרים של השורה הראשונה ייסד מעין אוניברסיטה עממית יהודית בהשראה ציונית - "טוינבי הול" (Toynbee Hall) שפעלה ביאשי במשך כעשר שנים.
בהגיעו לגיל שישים התפרסם בכתב העת קבוצי אפרים מדור של ברכות ודברי הערכה מרבנים רבים מרחבי אירופה.
בשנת 1911 נבחר נימירובר לרבה (חכם) של קהילת היהודים הספרדים של בוקרשט, למרות היותו אשכנזי.
בחירתו התבססה על דעותיו הליברליות שהתאימו לקהילה הספרדית של בוקרשט.
בתקופת כהונתו כרב של הקהילה "הספרדית", שמנתה כ-1000 משפחות בבוקרשט, יזם נימירובר פעילויות רבות בתחום הרווחה, החינוך והתרבות היהודית.
הנהיג, בין היתר, קורסים לדת ישראל ולתולדות העם היהודי המיועדים לתלמידי בתי ספר יסודיים, תיכוניים ומקצועיים.
באותה תקופה שירת גם כרב (לפי המונחים הרשמיים "רב מוודה") של חיל המצב של בוקרשט, מורה להיסטוריה ודת בבתי הספר "תרבות" ("קולטורה") וחבר בוועדת משרד החינוך הרומני להסמכת המורים לשפה העברית.
היה בין ראשי פעולות הסיוע למשפחות החיילים המגויסים ולמשפחות השכולות בימי מלחמת העולם הראשונה וחזר בימי שלום להרצות על פילוסופיה של תולדות עם ישראל במסגרת "אגודת שרון".
הוא מילא שליחות זו עד 1921. ב-1912 הקים גם בבוקרשט חוג תרבותי לפי הדגם של "טוינבי הול" (Toynbee Hall), כפי שעשה לפני כן ביאשי.
ב-1919 היה חבר במשלחת של יהודי רומניה לוועידת השלום שנערכה בפריז.
לאחר שהפדרציה הציונית של יהודי רומניה עברה מגאלאץ לבוקרשט, הקים סקציה ציונית בשם "יבנה".
ב-17 במאי 1921 נבחר לתפקיד הרב של קהילת היכל קורל של בוקרשט הליברלית.
תחילה רצה לאחד את שתי הקהילות, קהילת קורל והקהילה הספרדית של בוקרשט, אך התעוררה התנגדות וזה לא עלה בידו.
ב-1926 הוכרה היהדות רשמית כדת בעלת מסגרת ארגונית ריכוזית, דוגמת יתר הדתות שפעלו ברומניה ונימירובר נבחר, בלחץ קהילת היכל קורל, לרב הראשי של יהדות רומניה, בהתחלה של קהילות ה"ממלכה הישנה" (ולאכיה ומולדובה) ולאחר מכן של רומניה כולה והמשיך בכך עד מותו.
נימירובר היה רב ליברלי ובחירתו לרב ראשי החמירה את המתח עם גורמים בקהילה האורתודוקסית, גם משום ששתי הקבוצות נתמכו, כל אחת מהן לחוד, על ידי מפלגות רומניות יריבות.
נימירובר היה יחד עם הרב מאיר אברהם הלוי אביה הרוחני ואחד ממיסדיה של החברה ללימודים יהודיים ברומניה.
סביבו, במכון התרבותי של היכל קורל של בוקרשט התגבשה מעין אקדמיה יהודית שכללה דמויות חשובות מהאליטה האינטלקטואלית והדתית היהודית ברומניה: משה גסטר, אדולף שטרן ואחרים.
בשנת 1927 הצליח הרב נימירובר לקבל אישור מהשלטונות להקמת בית מדרש לרבנים בבוקרשט אך לבסוף התוכנית, שהייתה יקרה ללבו, לא יצאה לפועל בגלל קשיים כלכליים החל משנת 1926 כיהן בסנאט של רומניה כנציג הקהילה הדתית היהודית.
נימירובר היה הסנטור היהודי הראשון מתוקף ייצוג המיעוט היהודי.
כמו כן, היה פעיל בבני ברית, ומשנת 1898 הנהיג את ארגון "בני ברית" בעיר יאשי ולאחר מכן ברומניה כולה.
דרכו המתונה, כושרו הרטורי ובקיאותו עוררו כבוד בקרב מנהיגים רומנים רבים, גם כאלה שלא הצטיינו באהדה רבה ליהודים.
אולם בהיותו נציג מכובד של המיעוט היהודי הגדול, משך גם איבה רבה מקרב הלאומנים הרומנים הקיצונים.
ב-11 בינואר 1936 ניצל נימירובר מניסיון התנקשות בחייו (כדור של אקדח חורר את כובעו).
שר החוץ ניקולאיה טיטולסקו ושר הדתות מיהרו לגנות את המעשה ולחזק את ידי הרב.
לעומת זאת חוגים עוינים בהנהגת שר הפנים, המנהיג האנטישמי והמשורר אוקטביאן גוגה, טענו שלהתנקשות לא הייתה סיבה פוליטית, אלא הייתה מעשה של פגוע נפש.
בשנת 1938 הגיע לארץ ישראל לקראת המכביה השלישית ובניסיון לארגן עלייה המונית מרומניה לארץ ישראל, אך שלטונות המנדט הבריטי התנגדו ושנה לאחר מכן נפתחה מלחמת העולם השנייה שסגרה לגמרי את האופציה.
זמן קצר אחרי פתיחת המלחמה הלך יעקב נימירובר לעולמו.
לפני מותו הרב נימירובר הכין את הרב מאיר אברהם הלוי להיות יורשו.
הרב נימירובר נפטר בבוקרשט, במפתיע, ב-18 בנובמבר 1939 ונקבר בבית העלמין היהודי הישן של בוקרשט.
לאחר מותו של נימירובר התכנסו רבני ואדמו"רי רומניה (רגאט) כדי לבחור את יורשו.
בכנס היה רוב בעד הרב אלכסנדר שפרן, שנתמך גם על ידי הרבנים היותר שמרנים, והם הכריעו נגד המועמד העיקרי, הנחשב עוד יותר מודרני, (76 נגד 50), הרב הלוי, ונגד עוד חמישה מועמדים אחרים, ובהם הרב היינריך אלפרין והרב מאיר תאֶנן שנתמך על ידי איגוד היהודים הרומנים של ד"ר פילדרמן.
לתפקיד הרב הראשי נבחר הרב הצעיר אלכסנדר שפרן, שקיבל מתוקף בחירתו גם את הכיסא בסנאט.
אף על פי שבא מהמורשת היותר שמרנית של אביו, בצלאל שפרן, הרב אלכסנדר שפרן היה גם הוא בעל ידע רב בתרבות העולם ובעל אופקים רחבים והוקיר מאוד, בדומה לאביו, את פעלו היוצא דופן של הרב נימירובר.
בארכיון האוניברסיטה העברית בירושלים מצויה תכתובת עשירה שניהל ד"ר נימירובר עם אישים דוגמת דוד וולפסון, קרפל ליפה, שלום עליכם, אליאס שוורצפלד, ש"י עגנון ואחרים.
בשנת 2005, בהוצאה HASEFER, יצאה לאור אנתולוגיה בשם: Iudaismul (היהדות), שהוכנה על ידי ליאה בנימין ומיכאלה פופוב, עם מבוא מאת ההיסטוריון הישראלי לוסיאן-זאב הרשקוביץ' על עבודותיו ומחקריו של נימירובר.
על שמו רחובות בשכונת רמת החייל בתל אביב ובגבעת שמואל.
מיקומו של הרב נימירובר בין זרמי היהדות של תקופתו
נימירובר דיבר על שלושת ה"לוציפרים" (עברית: מאורות), שהיו מנהיגיה הרוחניים של האומה: משה מנדלסון, הגאון מווילנה וישראל בעל שם טוב, שלדבריו האירו את ההיסטוריה היהודית בעת החדשה, אך הציג את דבקותו אל הרפורמה ביהדות וההשתלבות התרבותית בגרמניה.
הוא ביטא סימפתיה כלפי כל הזרמים שהופיעו במאה ה-19, החל מהרפורמים כמו שמואל הולדהיים, אברהם גייגר ולודוויג פיליפסון, עבור בזכריה פרנקל הקונסרבטיבי ועד לנאו-אורתודוקסיה של רש"ר הירש.
הרב נימירובר טען שהוא ממשיך את היהדות התרבותית בדרכו ובשיטתו של ידידו מוריץ לצרוס.
תפיסתו באה לידי ביטוי הלכה למעשה בהנהגת הקהילה; את הדרשות בהיכל קורל של בוקרשט נשא בשפה הרומנית, במדי שרד שדמו במקצת ללבושם ההדור של כהני דת הבכירים של הנוצרים, ועל כך משך אליו הערות אירוניות מצד היהודים האורתודוקסים והצעירים הציונים החילוניים.
במאמר הספד שכתב ב-1936, לאחר מות ידידו, הרב יהושע טהון מקרקוב, הזדהה איתו נימירובר עם דרכו הדתית של הנפטר ושל עוד כמה אישים אינטלקטואלים ורבנים שפנו לדרך זו, רפורמה דתית מתונה המשלבת בין המסורת היהודית ובין התרבות המודרנית.
ממקומו המיוחד התפלמס נימירובר עם המתבוללים ועם היהודים הלאומיים הרדיקלים, עם האורתודוקסים הישנים ועם החסידים וגם עם הנאו-אורתודוקסים של גרמניה.
הוא הטיף לכל אלה על כך שהיהדות היא גם דת, אך גם לאום וצריך ללמוד לשלב ביניהם, אך גם להפריד כשיש צורך בכך.
הרב נימירובר פעל לגישור וקירוב בין הזרמים השונים ביהדות רומניה וגם כדי לקרב בין היהודים ובין הסביבה הרומנית הכללית.
נימירובר אמר שהרב צריך לאחד בתוכו בין "הכוהן" העומד על משמר "מזבח העבר" ובין "הנביא" הטווה מסילות חדשות אל העתיד.
לאורך דרכו חתר לגישור בין מסורות מקודשות ביהדות לבין אתגרי המודרניות.
לנימירובר הייתה השקפה אינטגרליסטית לגבי התופעות החברתיות, הרוחניות והתאולוגיות.
מצויד בידע הרחב שרכש בעת שהכין את הדוקטורט שלו לגבי הקשר בין הבחירה החופשית, המצפון, הגמול והעונש, הקדיש כתבים רבים לפרובלמטיקה של המוסר היהודי, שבעיניו היה תמצית של שלושת הת"ווים, תורה, נ"ך ותלמוד.
העולם היהודי בעיני הרב נימירובר
במבוא היסטורי לפילוסופיה של היהדות, שפרסם הרב נימירובר, הוא מתאר את ברוך שפינוזה כמי שזהר על שמי האנושות בתקופה חשוכה.
הוא הסתייג ממי שראה בו פלגיאטור של הפילוסופיה היהודית, וטען שפילוסוף עולמי זה משתייך גם לפילוסופיה יהודית.
לגבי התקופה המודרנית הציג נימירובר בראש את משה מנדלסון, אותו תיאר כסוקרטס של תקופתו וציין את השפעת הפילוסופיה של עמנואל קנט על הוגים יהודים בני התקופה.
בחיבורו של נימירובר, "מבט על ההיסטוריה היהודית", בפרק 19, הוא מונה את האירועים העיקריים לדעתו שחלו בהיסטוריה היהודית של המאה ה-19 ואלה הם:
כינוס הסנהדרין של פריז, לפי הוראת נפולאון בונפרטה.
חנוכת היכל המבורג ב-1818 ושרשרת האירועים שנפתחה בכך.
הקמת מסדר בני ברית על ידי יהודי גרמניה ב-1843.
ועידת הרבנים בפרנקפורט, ב-1845. בוועידה לקחו חלק אברהם גייגר, זכריה פרנקל, סמואל הירש (לא לבלבל עם שמשון רפאל הירש), לודוויג פיליפסון, שמואל הולדהיים, דוד איינהורן ועוד.
להערכת נימירובר ועידה זו עלתה בחשיבותה על ועידת בראונשוייג שקדמה לה בשנה וגם על הוועידות שבאו בעקבותיה.
שנת המהפכות, 1848, שהייתה נקודת מפנה במתן זכויות ליהודים.
הקמת כל ישראל חברים בפריז, ב-1860 והקמת הארגונים הדומים בלונדון, וינה וניו יורק.
האנטישמיות שהחשיכה את העשורים האחרונים של המאה ה-19.
הרב נימירובר טען שיש פיצול צורות ביהדות ומוכרות לו יותר ממאה צורות שונות.
לדבריו ראובן בריינין מנה 60 קבוצות כאלה רק ברוסיה.
במסה שלו על "רגעים חשובים בהיסטוריה היהודית לפי תפיסות שונות של היהדות", חילק נימירובר את התפיסה היהודית לשש קבוצות עיקריות:
תפיסת הקונסרבטיבים הישנים, הקרויים גם אורתודוקסים מסורתיים, נאמני החוקים.
הקבוצה הזאת, לדבריו, מורכבת קבוצות המשנה אשכנזים, ספרדים, חסידים, מתנגדים, מזרחיסטים ונאו-אורתודוקסים.
תפיסת הפרוגרסיסטים (נימירובר ראה בעצמו פרוגרסיסט והתבטא ברוח זו במקומות שונים) הנבדלים ביניהם לפי דרגת הקדמה (פרוגרס) שלהם.
הוא טען שגם הפרוגרסיסטים, אף על פי שהם יריבי האורתודוקסים, ראויים להיקרא מסורתיים, כי גם הם מעריכים את המסורת הדתית במידה מסוימת.
את הפרוגרסיסטים חילק לקונסרבטיבים חופשיים (זכריה פרנקל), ליברלים החשים חופשיים כלפי העבר (אברהם גייגר, לודוויג פיליפסון), רפורמיסטים המונהגים לפי צורכי ההווה והנוטים לעיתים לרפורמות רדיקליות (שמואל הולדהיים) ויהודים פרוגרסיסטים מהמזרח (מזרח אירופה) היוצרים שילוב של הליברליות הדתית עם הלאומיות היהודית.
תפיסת היהודים הלאומיים, שמתחלקים לקבוצות שונות והמשותף להם בכך שרואים ביהודים אומה אחת.
הלאומיים מקווים לייצור בעתיד מרכז תרבותי בארץ ישראל או בטריטוריה יהודית אחרת ומרכזים את מאמציהם לשם כך.
לצערו של נימירובר לא נמצא עדיין שילוב מדעי בין תפיסתו המטריאליסטית של קרל מרקס ובין יסוד יהודי מיוחד.
הסוציאליסטים הם אנטי-לאומיים או א-לאומיים ורוצים אנושות אחידה, קוסמופוליטיזם רדיקלי.
לדברי נימירובר מונים ביהדות טלנטים רבים, אך פחות אנשי אופי וזה לא תואם למציאות.
לדבריו יש להבליט לצורכי חינוך את הבולטים בהוגים וביוצרים היהודים.
התפיסה הסינתטית, המאחדת, במידת האפשר את כל מרכיבי התפיסות האחרות, אישים, והתרחשויות, מעשים ויצירות, רעיונות דתיים וסמלים מסורתיים עם פקטורים כלכליים - הכל יחד זו נשמת האומה היהודית.
לנימירובר הייתה השקפה על פיה היהדות היא שילוב של דת ושל לאום, המתקיימים כמו תאומים סיאמיים, אותם אפשר להפריד בניתוח, אך עדיף שלא.
הוא קיבל את העובדה שכל פרט יהודי יכול לבחור להיות יהודי רק מבחינה דתית או רק מבחינה לאומית ועדיין ראה בפרט כזה יהודי, גם אם התכחש לחלוטין לדת.
הוא לא הלך צעד נוסף ולא היה מוכן להכיר בפרט כיהודי, אם עבר למחנה של דת אחרת, גם אם אותו פרט ראה את עצמו כיהודי מבחינה לאומית.
מהות היהדות, עם, אומה, או קהילה דתית ויחסו של הפרט היהודי אליה, העסיקו אותו רבות והוא נתן לכך ביטוי בכתביו.
נימירובר קרא להשקפתו לגבי מציאת פתרונות למצב העם היהודי בעולם יבנאיזם (נגזר מיבנה).
הוא שילב בהשקפה "יהודית תרבותית" זו יסודות של ציונות רוחנית מהגותו של אחד העם עם התזה של אוטונומיה תרבותית בגולה של ההיסטוריון שמעון דובנוב.
מתוך השקפה זו העלה אף את הרעיון של הקמת תחליף מודרני לסנהדרין, מעין אקדמיה בירושלים, שדוגמת חכמי יבנה בתקופה הרומית, תהיה מרכז רוחני מנחה של העם היהודי.
נימירובר ייחס חשיבות רבה לערך העבודה, ראה בה את בסיס החיים ופעילות שהתורה מצווה עליה.
בכתבו הקרוי Munca, baza vieţii (העבודה, בסיס החיים) כתב:
הקורלציה שבין חופש הבחירה, המצפון ושכר ועונש (עבודת דוקטור).
היהדות המודרנית - מסות פילסופיות וספרותיות.
גיחות מחקריות בתולדות עם ישראל - Incursiuni în istoria evreilor, ברומנית.
חסידות וצדיקים - Chassidismus und Zaddikismus, יצא לאור ב-1913, בבוקרשט, בגרמנית - מציג נתונים היסטוריים חשובים על החסידים, מלווים במבחר של ספורים חסידיים
אקדמיה יבנאית חדשה - Eine moderne Jabne Akademie יצא לאור ב-1909, בווינה בגרמנית.
הרב יעקב ישראל איפרגן (נולד בכ"א בכסלו ה'תשכ"ז, 4 בדצמבר 1966), המכונה "הרנטגן", הוא מקובל ישראלי.
הכינוי "הרנטגן" ניתן לו בעקבות הטענות על יכולתו לאבחן מחלות ובעיות במבט עיניו.
נולד לשלום ולאסתר איפרגן בעיר נתיבות, כילד התשיעי והצעיר במשפחה.
אביו נולד במרוקו, במחוז תרודאנת שבעמק הסוס, גדל בכפר תיזנית ועסק בסחר בבדים.
המשפחה עלתה לישראל בשנת התשי"ז.
האב עסק בלימוד זוהר ולטענת משפחתו התקרב אל הבאבא סאלי.
הוא נקרא "יעקב" על שם אחד מאבות המשפחה, ו"ישראל" על שם הבאבא סאלי, שעל פי המסורת המשפחתית היה הסנדק בברית המילה שלו.
למד בישיבה עד גיל 17. שירת שלוש שנים בצה"ל כאפסנאי, ולאחר מכן עבד במפעל בדרום.
את דרכו כמקובל החל הרב איפרגן בגיל 29 עם פטירתו של אביו.
הוא ובני המשפחה הפיצו סיפורי מופתים על האב.
שמו התפרסם כשחסידיו הפיצו בשנות התשעים שהוא סייע למשטרה בפענוח רצח הנערה חנית קיקוס, ועזר לאתר את מקום קבורתה.
הרב איפרגן עורך טקסי 'תיקונים' בחלקת הקבר הגדולה שהקים לאביו בנתיבות, בימי חמישי בלילה, שבהם הוא משליך נרות אל האש הבוערת בסמוך לקבר, לעיני צופים רבים.
טקס דומה מתקיים בהילולא שעורך איפרגן ביום פטירתו של האב, והוא מושך אליו עשרות אלפי אנשים.
ידוענים ואנשי ציבור נוהגים לפקוד את לשכתו, להתייעץ ולקבל ברכה.
על פי פרסומים באמצעי התקשורת, שרי אריסון הייתה אצלו לפני שרכשה את השליטה בבנק הפועלים.
שחקן הכדורגל ליאור אסולין עבר לקבוצת בית"ר ירושלים לאחר התייעצות עמו, ואיש העסקים נוחי דנקנר שילם 600 אלף ש"ח עבור הזכות לפקוד ראשון את קבר אביו ביום ההילולה למותו.
ידוענים ופוליטיקאים אחרים הוזכרו כמי שנוהגים לבקרו, ובהם אריאל שרון, משה קצב, רוני מילוא, גדעון עזרא, זאב רווח, דודו טופז, ג.
בסיוע התרומות הקים איפרגן שלוש עמותות: "ברית שלום וחסד" (כוללים לאברכים ועוד); "יד יהודית" (סיוע למשפחות במצוקה כלכלית); ו"קול יהודית" (בתי ספר לבנים ולבנות, גני ילדים וישיבה).
ב-2012 הוערכה חצרו על ידי 'פורבס' בשווי של 90 מיליון ש"ח, והוא דורג כשישי בעשירים שברבני ישראל.
שנה לאחר מכן עלה למקום החמישי.
ב-2017 דווח שהחצר נקלעה לקשיים כספיים, בין היתר בעקבות נפילתו של נוחי דנקנר, התרחקותם של עשירים נוספים והידלדלות הקהל.
רשות המיסים קבעה שסך של 43.5 מיליון ש"ח שקיבל איפרגן בשנים 2003–2014 הוא הכנסת עבודה שלו החייבת במס הכנסה.
בערעור בפני בית המשפט המחוזי בתל אביב נפסק שכ-13.5 מיליון ש"ח מתוך סכום זה הועבר כתרומות לעמותות שהקים, ולכן הסכום החייב במס הוא 30 מיליון ש"ח.
איפרגן התקשה לפרוע חוב זה, באוגוסט 2024 פנה עם רעייתו לבית המשפט בבקשה לאישור הסדר חוב לפיו ימונה מנהל הסדר שיעסוק במכירת נכסים של בני הזוג, והתמורה תשמש לסילוק החוב, שהגיע לכ-41 מיליון ש"ח (אף שהתמורה הצפויה היא רק כ-17.56 מיליון ש"ח).
בשנת 2004, פרסם העיתונאי צבי אלוש ספר עליו - "סיפורו המופלא של הרנטגן".
בשנת 2010, יצרה הבמאית שרון כידון את הסרט הדוקומנטרי "עיני רנטגן", בהפקת ערוץ 10, המספר את סיפור חייו.
באותה שנה גם הוקרן התחקיר "יעקב איפרגן "הרנטגן" - האמת מאחורי משפחת איפרגן", של התוכנית 'שומר מסך', בהנחיית אמנון לוי בערוץ 10, על משפחתו והחצר שהקים.
קברו של אביו נמצא בנתיבות, במרחק של כ-100 מטרים מקבר הבאבא סאלי, והקרבה בין שני הקברים המהווים מוקד עלייה לרגל הפכה ליריבות בין חצרו לחצר ה"באבא ברוך", הרב ברוך אבוחצירא.
היריבות הובילה את נציגי החצרות לבתי משפט בתביעות בנושאי קרקעות.
הסכסוך אף הוביל לתלונה שהגישו חמש נשים כנגד הרב איפרגן בטענה שהטריד אותן מינית.
החקירה הובילה למסקנה שהתלונות שקריות, ושלוש מהמתלוננות נידונו בבית משפט לעבודות שירות במסגרת עסקות טיעון.
כתבי אישום הוגשו נגד מי שנחשדו כיוזמי העדויות, מחצרו של הבאבא ברוך.
בערב יום כיפור ה'תשע"ג (2012) נערך מפגש פיוס בין הרבנים איפרגן ואבוחצירא.
בבחירות המקומיות ב-2013 תמך הרב איפרגן באייל מסיקה והרב יורם אברג'ל ביחיאל זוהר.
הרב אברג'ל והעבריין שלום דומרני נעצרו בחשד שהאחרון איים על הרנטגן ביוזמת הרב אברג'ל.
הרנטגן מצידו הכחיש את הדברים.
בהמשך נסגר התיק מחוסר ראיות.
הרב עובדיה יוסף יצא נגד הרב איפרגן באומרו: "ממתי אנחנו מאמינים בכישופים ובמדורות?".
מאוחר יותר התקיימה בין הרב איפרגן לחלק מאותם רבנים פגישה, שתוארה כפגישת התפייסות.
הרב איפרגן נשוי לרבנית רוחמה ואב לחמישה.
בנו הוא המוזיקאי שלומי מאיר איפרגן.
גם לאחיו, חיים איפרגן, הייתה חצר משלו בקריית אתא, וזכה לכינוי דומה - "האולטרה-סאונד".
אחותו היא הרבנית ברוריה זבולוני, המכונה "הבוררת" (שדורגה בעבר בעשרת הרבנים העשירים, עם כ-20 מיליון ש"ח).
אחיו דוד איפרגן, ייסד את עמותת "עולם חסד" ועוסק בדרשנות.
אחייניו הם הרב יגאל שריקי, המכונה "הסי.טי", והרב נתנאל שריקי מנתיבות שחסידיו כינו אותו "רב המנהרות".
יעקב (יאנקל) יקיר (בכתיב יידי: יאַקיר; ברוסית: Яков Иосифович Якир; 1908, בלץ – 25 בינואר 1980, נתניה) היה סופר, עורך, מסאי ועיתונאי יידי, חתן פרס פיכמן.
נולד בעיר בלץ (אז בבסרביה שבאימפריה הרוסית, כיום במולדובה) לאיטה וליוסף, עובד טחנת קמח.
בילדותו הרבתה אימו לספר לו סיפורים בשפה צבעונית ועשירה, ממנה שאב בין השאר יקיר את ההשראה לכתיבתו.
יקיר סיים את חוק לימודיו בגימנסיה העברית "מגן דוד" בקישינב, שם למד תקופה מסוימת עם המשורר נתן אלתרמן.
בשנות השלושים, בבוקרשט, ייסד ירחון ספרותי בשם "אנזאג" (בשורה), בשיתוף עם חבריו הסופרים, ובאותה תקופה החל גם לפרסם סיפורים ורשימות ביקורת בעיתונות היידית.
בשנת 1940, לאחר סיפוח בסרביה לברית המועצות, המשיך יקיר לכתוב בקישינב ועמד בקשר עם עמיתיו הספרותיים, בהם מוטל סקציאר (מאָטל סאקציער) ושרייבמן.
בגיל 28 נישא למאניה, וכעבור שנתיים נולדה בתו בלימאלע (סבטלנה), שהפכה ברבות השנים לסופרת ילדים בזכות עצמה.
בזמן המלחמה שהה באוזבקיסטן, שם עבד כמנהל בית ספר ושם נולד בנו שלום.
במשך הזמן הזה שמר על קשר התכתבות עם סופרי יידיש במוסקבה.
בתום המלחמה שבה משפחת יקיר לקישינב.
יקיר עבד במערכות עיתונים, כתב פרוזה והרצה בנושאי ספרות.
שליטתו הרב-לשונית, ידיעותיו הרבות והיותו מרצה כריזמטי הקנו לו שם והפכו אותו לנואם מבוקש.
ב-1949, יחד עם עסקנים יהודים רבים, סופרי יידיש, משוררים ואנשי תיאטרון, נעצר יקיר.
הוא הואשם בחתירה נגד השלטון ובקשר עם סופרי יידיש כאיציק פפר ופרץ מרקיש.
הוא הוגלה לסיביר לעשר שנים, שם שהה במחנה קולימה.
ב-1955, עם מותו של סטלין, שב לקישינב (על הרהביליטציה נודע לו מפי הסופר איליה ארנבורג).
בין השנים 1971-1955 המשיך יקיר לכתוב ולהופיע בקישיניב ולפרסם את סיפוריו בכתבי העת הספרותיים, בהם "נייע פרעסי" (פריז), "סאָוועטיש היימלאַנד" (מוסקבה) ו"פולקס שטימע" (ורשה).
בשנת 1971, בהיותה בת 35, נפטרה בתו של יקיר, בלימאלע.
כעבור שנה, ב-1972, עלה יקיר לישראל עם אשתו ובנו והשתקע בנתניה, שם עבד כרכז תרבות בקרב העולים מטעם מחלקת החינוך והתרבות של העירייה.
הוא פרסם סיפורים ומאמרים ב"מאזנים" וב"מעריב" וכן ב"די גאלדענע קייט", בירושלימער אלמאנאך ובעיתונות היידית ברחבי העולם.
במשך שנות פעילותו כסופר בארץ הוזמן יקיר להרצות ברחבי העולם, וביקר באנגליה, בארגנטינה ובדרום אפריקה.
יקיר נפטר בנתניה בשנת 1980, והובא למנוחות בבית העלמין בשכונת שיכון ותיקים בעיר.
לפני מותו זכה בפרס פיכמן לספרות יידית.
הוא קרוב משפחתו של יונה עמנואלוביץ' יקיר (גנרל יקיר) וסבה של הסופרת עינת יקיר.
על ספרו המתורגם לעברית, "ירח נוהג בכוכבים", כתב העורך, הסופר והמתרגם שלמה אבן-שושן: "סיפוריו של יעקב יקיר הם אוצר בלום של פולקלור יהודי תוסס וגילום אמנותי מובהק של ההוויה היהודית הבסרבית על שלל טיפוסיה, על אווירתה הייחודית".
כמי שנולד בכפר שמר יקיר בכתיבתו על שפה עממית ועסיסית ועל להט ספרותי הניכר בעלילות החושניות שבדה ובגיבורים הצבעוניים ומלאי תשוקת החיים שיצר.
יקיר שילב בכתיבתו בין העממיות הפולקלוריסטית שינק בביתו לבין ידיעותיו הספרותיות הרבות וחריפותו המחשבתית והביקורתית.
" אַ שליטן מיט ייִשובֿניקעס " ("מזחלת עם יהודים בני כפר"), 1974, הוצאת י.ל.
"ירח נוהג בכוכבים", 1975, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב (תרגום לעברית של חלק מן הסיפורים המופיעים בקובץ הנ"ל על ידי ישראל זמורה, אברהם יהל ושלמה שנהוד).
"די װײַסע ציג מיט די זילבערנע גלעקעלעך", 1976, הוצאת י.ל.
פרץ, תל אביב (תרגום מרוסית ליידיש של יקיר את כתבי בלימאלע בתו).
"געשיכטעס און פּאָרטרעטן", 1981, הוצאת י.ל.
פרץ, תל אביב (יצא לאור לאחר מותו על ידי אלמנתו מאניה, עם הקדמת בנו שלום).
הרב יעקב יצחק הלוי רוּדֶרמן היה רב אמריקאי-אורתודוקסי ממוצא ליטאי.
מייסד וראש ישיבת נר ישראל בבולטימור, מרילנד, ארצות הברית, וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית.
נולד בשושן פורים, בן שמיני (לאחר שבע בנות) לרב יהודה לייב רודרמן, רבה של דולהינוב שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
למרות היות אביו חסידו של האדמו"ר הרש"ב מחב"ד לובביץ, עודדו האב לבקר במגוון ישיבות כדי לבחור את דרכו.
הוא עבר בישיבת תומכי תמימים ובישיבת סלונים, עד שהחליט, זמן מה לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, לעבור ללמוד בקביעות בישיבת כנסת ישראל בסלובודקה אצל רבי נתן צבי פינקל, "הסבא מסלובודקה", ומפי ראש הישיבה רבי משה מרדכי אפשטיין.
בישיבה זו למד זמן ממושך בחברותא עם הרב יחזקאל סרנא.
את שנות מלחמת העולם הראשונה עשה בקרב חבריו לישיבה.
הוא נחטף למטרות כופר בידי קבוצת קוזאקים, אך שוחרר בידי קהל שהתאסף במקום האירוע.
בראשית המלחמה שהו בני הישיבה במינסק, אז התקרב לרב חיים סולובייצ'יק ששהה אז אף הוא בעיר.
ב-1917 התפצלה הישיבה עם התקרב חזית המלחמה למינסק.
הוא יצא לקרמנצ'וג בקבוצה שבראשה עמדו הסבא מסלובודקה והרב אפשטיין.
בתום לימודיו בישיבה נסמך להוראה בידי הרב אפשטיין ובידי רבי מאיר אטלס.
בשנת ה'תרפ"ד, 1924, נישא לפייגא, בתם של הרב שפטל קרמר ודבורה בת הרב שרגא פייבל פרנק.
עם נישואיו היה לאחיינו של רבו הרב אפשטיין.
לאחר נישואיו למד בכולל קובנה.
באותה שנה (1924) עלו רבותיו לארץ ישראל להקים את ישיבת חברון.
הרב רודרמן הצעיר התקרב בתקופה זו לרבה של קובנה הרב אברהם דוב כהנא שפירא ולמד עמו במשך חמש שנים.
הרב מקובנה העניק לו אף הוא "כתב סמיכה" וגם ציטט בשמו הערה למדנית בספרו "דבר אברהם".
בשנת ה'תר"ץ הדפיס בקיידאן בעידודו של הרב כהנא-שפירא את ספרו "עבודת לוי" בענייני סדר קדשים.
בספר כלולה גם תכתובת תורנית שלו עם הרב אריה לייב רובין מווילקומיר (סימנים ו-ז) ועם הרב יששכר שלמה טייכטל (סימן כג).
בהסכמה לספר כתב עליו דודו ורבו, הרב אפשטיין: "הנני להודיע בשער בת רבים כי גדול הוא מגדולי וגאוני הזמן, וחידושיו המה נאמרים בגאונות".
ב-1930 היגר לארצות הברית עם חמיו והתמנה כר"מ בישיבה שאותה יסד זמן מה קודם לכן הרב יהודה לוונברג בניו הייבן שבקונטיקט.
הישיבה עברה בהמשך לקליבלנד, אוהיו.
אחרי סכסוך בהנהלת הישיבה שהגיע לבוררות, הוחלט למנותו כראש הר"מים בישיבה.
ב-1932 הוזמן בידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק לעלות לארץ ישראל ולכהן כר"מ בישיבת מרכז הרב אך מסיבות משפחתיות לא רצה לעזוב את ארצות הברית.
בשנת ה'תרצ"ג, 1933, התמנה כרב קהילת "תפארת ישראל" בבולטימור, מרילנד.
עם מינויו יסד בעיר את ישיבת נר ישראל עם גיסו הרב נפתלי ניוברגר שהתמנה כנשיא הישיבה.
חנוכת הבית של הישיבה התקיימה בסוף החורף של 1933–1934 שם הישיבה נקבע על שמו של רבי ישראל מסלנט, כהצהרה לכוונת המייסדים לנהל אותה ברוח ישיבות המוסר של ליטא.
הרב רודרמן כיהן כראש הישיבה במשך למעלה מחמישים שנה עד פטירתו.
הישיבה התבססה בראשיתה על בחורים מישיבות ליטא שהגיעו לארצות הברית ועל קבוצה של בחורים מישיבת וירצבורג שהביאו אתם לספריית הישיבה ספרי קודש יקרי ערך מספריית וירצבורג.
בשנות ה-50 הצטרף למועצת גדולי התורה באמריקה.
הוא נמנה עם אחד-עשר ראשי הישיבות החרדים שהטילו ב-1 במרץ 1956 איסור גורף על כל שיתוף פעולה עם גורמים מהזרמים הרפורמי והקונסרבטיבי.
בעקבות מלחמת ששת הימים הדפיס הרבי מסאטמר רבי יואל טייטלבוים את הספרון "על הגאולה ועל התמורה" שבו התקיף בחריפות את מדינת ישראל והציונות.
בתגובה התקיף אותו הרב אריה לייב גלמן בוועידת הפועל המזרחי בארצות הברית בהזכירו את המעורבות הציונית שלה היה שותף בעצמו בהצלת הרבי מסאטמר מידי הנאצים בעת שואת יהודי הונגריה.
בוועידת אגודת ישראל שנערכה לאחר מכן הובעו דעות דומות, אך הרב רודרמן תקף בנאומו בוועידה בחריפות את מבקרי הרבי מסאטמר.
ב-1982 פרסם הרב רודרמן עם הרב משה פיינשטיין והרב יעקב קמנצקי מכתב מחאה חריף בעקבות פגיעה בכבודו של הרב אלעזר מנחם שך על רקע טענותיו על חסידי חב"ד והאדמו"ר הרב מנחם מנדל שניאורסון.
היה ממנהיגיה הציבוריים של היהדות החרדית בארצות הברית, בשבתו כחבר מועצת גדולי התורה וכחבר הוועד המנהל של "תורה ומסורה".
חתנו הרב יעקב וינברג התמנה במקומו כראש ישיבת "נר ישראל".
שיחות לוי - על פרשת השבוע.
שיחות עבודת לוי - על פרשת השבוע.
משאת לוי - על ה"מנחת חינוך".
שני האחרונים מבוססים על סיכומי תלמידיו ויצאו לאחר פטירתו.
שיעורי עבודת לוי - על מסכתות בש"ס.
הרב אבא יעקב ליף (תרפ"ב-תשמ"ח) - ר"מ בישיבת נר ישראל במשך עשרות שנים
הרב משה יעקב בוראק (תרפ"ב-תש"ע) - רב בקהילות שונות בארצות הברית וקנדה, ואב"ד בטורונטו
הרב נחום אליעזר רבינוביץ - מראשי הסתדרות הרבנים דאמריקה ומרבני הציונות הדתית בישראל, ראש בית המדרש לרבנים באנגליה וראש ישיבת ההסדר במעלה אדומים
הרב משה שרר - יו"ר הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל ונשיא אגודת ישראל באמריקה
הרב שמואל בלום - סגן נשיא אגודת ישראל באמריקה
הרב נח וינברג - מייסד וראש תנועת אש התורה
הרב נפתלי קפלן - משגיח ישיבת בית מתתיהו וישיבת אור שמח, ומייסד ישיבת נתיב הדעת
הרב אהרן פלדמן - ראש ישיבת "נר ישראל" בבולטימור וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית
הרב משה יחיאל הלוי צוריאל
הרב ישראל דב קפלן - ראש כולל בית וגן
הרב יעקב יצחק דן לנדא (תרמ"ב, 1882 - חשוון תש"ד, 1943) היה האדמו"ר השני של חסידות סטריקוב.
נולד בזאלושין, בדרום פולין, לרבי אלימלך מנחם מנדל לנדא, הרבי הראשון מסטריקוב.
משפחתו התגוררה בעיירה זגיירז' הסמוכה ללודז'.
דודו, שייסד את חסידות סטריקוב, היה רבי אהרן צבי לנדא, בנו של רבי דוב בריש מביאלה, תלמידו וממלא מקומו של רבי מנחם מנדל קאליש מוורקה.
בתרע"ב מונה רבי יעקב יצחק דן לכהן כרבה של קינוב, על מקום אחיו רבי אברהם אביגדור שנפטר בחטף, ובה שימש ברבנות כעשר שנים.
בעשור שבין תר"פ לתר"ץ (בשנות ה-20 של המאה ה-20) נחרבה קינוב בשרפה ורבי יעקב יצחק דן חזר לבית הוריו בזגיירז' וסייע לאביו בהנהגת החסידות.
הוא ייסד את ישיבת "בית אהרן" שהוציאה לאור ירחון באותו שם.
לאחר פטירת אביו בתרצ"ו מונה לאדמו"ר.
נהג בתקיפות בכל הקשור לשמירת הדת.
היה פעיל בתנועת אגודת ישראל: השתתף בכנסייה הגדולה השלישית של אגו"י ופעל נגד ביטול השחיטה.
מספר ימים לאחר תחילת המלחמה כבשו הנאצים את זגיירז' והחרימו את בית הרבי, בית המדרש ובניין ישיבת "בית אהרן".
הם חיפשו את הרב לנדא וחסידיו הצליחו להבריחו לפני כן לוורשה.
המשיך לסייע שם לחסידיו ולפליטים אחרים ופעל בארגון "עזרת תורה" שהקימו הרבנים בגטו ורשה.
בעת המשלוחים הראשונים להשמדה עבד הרבי בבית חרושת לייצור מדים לחיילים הגרמניים.
בהמשך הסתתר בבונקר, אך יצא לעיתים כדי לעשות מעשי חסד.
הקים יחד עם אדמו"רים נוספים את ארגון "הלוויית המת" בגלל התמותה הרבה שגרמה את ביזוי כבודם של המתים.
בפסח תש"ג, האחרון לחייו, אכל הרבי רק אבקת סוכר, וקרא בתורה ליושבי הבונקר מספר תורה קטן שהבריח עמו.
בשביעי של פסח התגלה הבונקר בידי הנאצים שהושיבו את הרבי במכונית צבאית כשהוא עטוף בטלית.
פיאותיו וזקנו גזוזים בחלקם והם הכריחוהו להחזיק שלט שבו כתוב: "היהודים רצו את המלחמה ולכן חייבים לשלם על כך".
הרבי נשלח עם יהודים אחרים ללובלין.
לאחר זמן לא רב נשלח שוב למחנה טרבניקי.
בחשוון תש"ד רצחו אנשי הס"ס שקיבלו לידיהם את השליטה על המחנה אלפי יהודים וביניהם את הרבי מסטריקוב.
כן נספו בשואה בנו ר' טוביה (חתנו של רבי אברהם ויינברג מסלונים).
בן אחר, רבי אברהם אביגדור נחום לנדא, ניצל וכיהן כרבי מסטריקוב בתל אביב ובבני ברק.
רבי יעקב ישראל טברסקי מצ'רקס (תקנ"ד, 1794 - י"ג באלול תרל"ו, 2 בספטמבר 1876) היה אדמו"ר ומגיד מישרים, בנו השלישי של רבי מרדכי מצ'רנוביל.
מכונה ה"צ'ארקאסער" על שם מושבו בעיר צ'רקס.
נולד לרבי מרדכי ולחיה שרה בתו של רבי אהרן הגדול מקרלין.
בגיל 16 נישא לדבורה לאה, בתו של האדמו"ר "האמצעי" מחב"ד רבי דובער שניאורי.
לאחר חתונתו התגורר בעיר לאדי, מקום מושבו של סב אשתו רבי שניאור זלמן בעל התניא, והיה סמוך על שולחנו ואף למד עמו (יחד עם גיסו הצמח צדק) עד לפטירתו בשנת תקע"ג (1813).
לאחר פטירת רבי שניאור זלמן עבר יחד עם חמיו ללובביץ' שם התגורר עוד כ-20 שנה.
בשנת תקצ"ד (1834) התיישב בעיר הורניסטייפול שם כיהן כאדמו"ר מגיד מישרים והתגורר בה עשרים ושש שנה.
בשעת כהונתו בהורניסטייפול, הפך את העיר למרכז חסידי גדול ואלפי חסידים נהרו אליו.
בשנת תר"כ (1860) עבר לעיר הסמוכה צ'רקס שעל שמה התפרסם.
בסך הכל כיהן באדמו"רות ארבעים ושתיים שנה.
התפרסם כאיש קדוש ובעל מופת.
חיבר את הספר "עמק התפילה".
על שמו נקרא הרב יעקב ישראל קניבסקי, שמוצאו מן העיר הורניסטייפול ואביו היה מחסידיו ומחסידי נכדו רבי מרדכי דב.
בניו נפטרו בצעירותם ונותרו לו רק בנות.
שרה פריידא אשת דודה הרב מנעזין (בן האדמו"ר האמצעי).
רבי מרדכי דב (שניאורסון) טברסקי (- ט"ז בניסן תר"פ) מטומשפול.
שם משפחתו השתנה לטברסקי כפי שם סבו.
רבי חיים משה יהושע מטומשפול.
חתן הרב שמואל ליפסון מבלצי ובזיווג שני חתן רבי יוסף מקוידנוב.
היגר לארצות הברית בשנת תרפ"ד וכיהן בקראון הייטס.
חתנו רבי פנחס רבינוביץ מקנטקוזבה, נשוי לבתו הרבנית שיינא פעריל.
חתנו רבי שמריהו טובמאן, נשוי לבתו הרבנית רבקה ריבה-לי.
הרב משה זלמן טברסקי מטשמישלה (-ט"ו באדר תרע"ו).
שטערנא פייגא אשת רבי משולם זושא אוירבך מטלומשט (בנו של רבי יחיאל מיכל מקורימא ונינו של רבי זושא מאניפולי).
בנם רבי מרדכי דב טברסקי אבי חסידות הורניסטייפול (חתן רבי חיים הלברשטאם מצאנז, בעל ה"דברי חיים") שינה את שם משפחתו לטברסקי כשם סבו.
שרה בתיה אשת הרב אהרן משה שניאורסון (בן רבי יוסף יצחק שניאורסון מאוורוטש) ובזיווג שני אשת הרב מאיר אלתר הלוי שפירא רב בלובני ובפולטובה.
פייגא אשת רבי אליהו יוסף רבינוביץ (מליניץ-באפלו).
חנה חייטשע אשת הרב מרדכי (מסלחוב/זאלכוב).
חתנם רבי נפתלי (בן רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם).
חנה אשת בן דודה רבי יוסף יצחק שניאורסון מאוורוטש.
רבי יעקב ישכר בער רוזנבוים (מכונה לאחר פטירתו: "הבאר יעקב"; 21 באפריל 1930, כ"ג בניסן ה'תר"ץ – 1 במרץ 2012, ז' באדר ה'תשע"ב) היה האדמו"ר השמיני מנדבורנה, והשלישי בישראל.
נולד בסירט לרבי חיים מרדכי רוזנבוים ולסימא רייזל, בתו של – דוד אביו – רבי אליעזר זאב רוזנבוים מקרעטשניף.
הוא נימול על ברכי סבו רבי איתמר רוזנבוים נקרא ישכר בער על שם סב סבו, רבי ישכר בער לייפר מנדבורנה.
את השם יעקב נתן לו אביו ב"טעות" בחשבו שאביו רבי איתמר הורה לו כך, לאחר שרבי איתמר שלח לבנו מכתב עם הוראת שם לולד הנולד, ורבי חיים מרדכי קרא במכתב שכתוב יעקב ישכר בער, אך רבי איתמר כלל אינו רשם את השם יעקב במכתב.
לאחר מעשה אמר לו אביו שבדיעבד זה טוב, כי הם נכדי רבי יעקב מקורביל מבעלי התוספות.
בכ"א בסיון תש"א גורשו מסירט במסע נורא.
בראשית ה'תש"ב הגיעו למחנה דז'ורין שבטרנסניסטריה שם שהו עד לסוף המלחמה.
בזמן המלחמה נזהר לא לאכול מאכלות אסורים ושמר אף על מנהגי חסידות וביום הבר מצווה שלו טבל בנהר קפוא.
כמו כן סייע ליהודי האזור בחימום והארת הבתים.
ביום כד באייר תש"ד שוחררו בידי ברית המועצות.
אחרי המלחמה עזר ליהודים להבריח את הגבול (שהיה אז בשליטת הקומוניסטים).
בשנת תש"ו 1946 עלה לארץ ישראל באוניית המעפילים "הגנה", בה בנה לעצמו חדרון מארגזים ומיעט לצאת ממנו, בשל הקפדתו על שמירת עיניים.
ירד רבות לטבול בים תוך סיכון עצמי, אף כשחלה במחלת ים.
בהגיעו לישראל נכלא במחנה עתלית אך נמלט ממנו כעבור שעות ספורות בתרגיל הסחה, והגיע לירושלים ללמוד בישיבתו של רבי יוסף צבי דושינסקי.
בהיותו בישיבה היה מתמיד בלימודו וישן מעט מאוד.
אביו שלח לו מכתבים ובהם הורה לו לאכול ולהפסיק להסתגף.
בראשית ה'תש"ח שלח אליו אביו את אחיו הצעיר- יהודה יחיאל יצחק אייזיק ללמוד בישיבה, הוא הצטרף לאוניית המעפילים "כנסת ישראל".
בהגיעם לישראל נלחמו המעפילים בבריטים והוא נהרג י"ג בחשוון ה'תש"ח.
הוא נמנע מלבשר על כך לאביו ובעצת רבו, שיגר טלגרם "האוניה הגיעה בשלום".
זכר אחיו המנוח לא מש ממנו כל חייו.
בשנת ה'תש"ט עלה אביו לישראל ולאחר מספר חודשים התיישב ביפו.
רבי יעקב עבר לגור עמו והקים במקום את ישיבת "מאמר מרדכי".
בט' בתמוז ה'תשי"ז (יולי 1957) הוא נישא לרבקה, בת הרב משה הערש מאראד - רומניה, תלמידו של רבי מנחם ברודי רבה של קאלוב.
רבי אהרן רוקח מבעלז ורבי ישראל אלתר מגור שלחו לו שיתפלל עליהם ביום חופתו.
לאחר נישואיו עבר לגור ברח' רבי יוסי בבני ברק.
לאחר פטירת אביו בט"ו בטבת ה'תשל"ח (1978) מילא את מקומו והרחיב את החסידות אליה הצטרפו הונגרים רבים ובוגרי ישיבת סלבודקה.
בתחילה כיהן האדמו"ר בבית המדרש של אביו ברחוב מינץ 23 בבני ברק, עד לשנת תשמ"ט.
אז הקים את "קריית נדבורנה" ובית הכנסת הגדול של נדבורנה "היכלי רוזנטל", ובנייתו הסתיימה סמוך לחג הפסח ה'תשנ"ב.
נהג לעשות תענית דיבור בימי שני וחמישי וכן מראש חודש אלול עד אחרי יום כיפור.
היה מפורסם כפיקח ואלפים רבים מכל קצוות הקשת הישראלית באו להתייעץ איתו.
נערץ על ידי אדמור"י דורו, הקפיד להתפלל יחד עם בחורי הישיבה בשעה 7:30 על אף שקבלת הקהל אצלו הייתה מסתיימת בשעות הלילה המאוחרות.
תפילותיו ושולחנותיו היו נערכים בהתלהבות כדרך חסידות נדבורנה, והיו מלווים גם בתנועות חיצוניות.
היה מחברי נשיאות קופת העיר ויד לאחים ועוד.
נחשב היה ממנהיגי הציבור החרדי בדור האחרון אף על פי שנמנע מלהתערב בפוליטיקה.
חלה במחלת סרטן הראש, ועבר ניתוח להוצאת הגידול בי"ב בתשרי תש"ע.
הוא נפטר מדלקת ריאות בז' באדר ה'תשע"ב, הלווייתו יצאה מבית מדרשו בהשתתפות אלפים, ונקבר לצד אביו וסבו באוהל אדמו"רי נדבורנה בבית הקברות בהר הזיתים.
במהלך הלוויה הוכתרו בנו הגדול רב אב"ד חסידי נדבורנה רבי אליעזר זאב לממלא מקומו באדמו"רות בבני ברק, בהמשך הלוויה הוכתר בנו רבי מאיר יצחק אייזיק לאדמו"ר מנדבורנה בירושלים.
ובסיום השבעה, הוכתרו שני בנים נוספים רבי אשר ישעיה ורבי יוסף נפתלי לכהן כאדמו"רים במקום רבנותם.
השאיר צוואה מפורטת על הנהגת החסידות לאחר פטירתו ועל סדרי לווייתו, ובה הורה שבנו הבכור ימלא את מקומו בבני ברק, וכן ששלושת בניו האחרים שכיהנו בחייו כרבני החסידות בירושלים, בביתר עילית ובאלעד יכהנו כאדמו"רים במקום מגוריהם, ושלושת בניו האחרים יתמנו לאדמו"רים כשיקימו בתי כנסת.
דברי תורתו יוצאים לאור על ידי מכון דבר חיים שבראשות נכדו חיים מרדכי אשכנזי כמו גם מוציא לאור את אסופות מכתביו וספרי תולדותיו וסיפורי צדיקים ממנו.
באר יעקב (נכון ל-2021, שישה חלקים)
אוצר שיחות קודש - ב' חלקים, דברי תורתו של ה'באר יעקב',
השכל וידוע - דברי הדרכה לפי נושאים בעבודת ה'.
הגדה של פסח - שלשלת הקודש נדבורנה - עם דברי תורה ומנהגים של אדמו"רי השלשלת לליל הסדר ופסח.
וחי בהם- ב' חלקים, דברי הדרכה לפי נושאים בעבודת ה' (בעריכת חנוך ריגל).
באר רבותינו - 2 חלקים, מכתבים
בסוד קדושים - סיפורי צדיקים שנשמעו מפיו
הגדה של פסח - יגל יעקב - עם אמרות וסיפורים
הליכות עולם - הליכות ומנהגים לחודש תשרי.
אהבת קדומים זמירות שבת קודש עם דברי תורה ופירושים
בספר חיים - לירח האיתנים - חודש תשרי.
מורשה קהילת יעקב - על חשיבות לימוד התורה.
והכינו את אשר יביאו - הליכות ומנהגים לשבת קודש.
אביהם של ישראל - ב' חלקים, תולדות חייו ודברי ימיו של ה'באר יעקב' (בעריכת חנוך ריגל).
נטפי דמע - אסופת מאמרים שנכתבו לאחר פטירתו
יש שכר לפעלך - תולדות חייו ודברי ימיו של ה'באר יעקב' מנוקד (לילדים)
בקודש חזיתיך - יומן המתאר חמש שנים במחיצתו
רבי אליעזר זאב, חתן הרב אהרן צבי וויצנר אב"ד פשמישל.
כיהן כרב הקהילה ולאחר פטירת אביו, מונה לכהן כאדמו"ר מנדבורנה.
רבי מאיר יצחק אייזיק, חתן הרב זאב טברסקי (בן רבי יוחנן מרחמסטריווקא).
כיהן כרב הקהילה בירושלים ולאחר פטירת אביו מונה לכהן כאדמו"ר מנדבורנה ירושלים.
רבי אשר ישעיה, חתן רבי יהושע רוזנברגר (חבר הבד"ץ העדה החרדית), כיהן כרב הקהילה בביתר ולאחר פטירת אביו מונה לכהן כהאדמו"ר מנדבורנה ביתר עילית.
רבי יוסף נפתלי, בזיווג ראשון חתן רבי משה אליקים בריעה כהנא מספינקא.
לאחר שהתגרש נישא לבתו של רבי יעקב שמשון טירנואר מחוסט ויליאמסבורג בן רבי יהודה טירנואר רב בית הכנסת שומרי שבת בבורו פארק.
כיהן כרב הקהילה בארצות הברית.
סמוך לפטירת אביו מונה לרב הקהילה באלעד.
ולאחר פטירת אביו מונה לכהן כאדמו"ר מנדבורנה אלעד.
הרב ישראל, חתן הרב חיים אליעזר הורונצ'יק.
הרב אהרן דוד, חתן רבי צבי אלעזר ספרין מקומרנה בני ברק, ראש ארגוני החסד בנדבורנה.
הרב שמואל שמעלקא, חתן רבי מנחם דוד הגר משאץ-ויז'ניץ חיפה.
סמוך למות אביו הקים כולל אברכים שמומן על ידי דן גרטלר ומאז מכונה "ראש בית מדרש להוראה 'דבר חיים'".
בעקבות הסנקציות הכלכליות שהוטלו על גרטלר, הוא הפסיק לממנו.
בשנת 2020 בעקבות מגפת הקורונה בישראל והמשבר הכלכלי שפרץ בעקבותיה נסגר הכולל.
הרב שלום אהרן אשכנזי ראש ישיבת נדבורנה (בנו של הרב אלימלך אב"ד מלבורן)
הרב זלמן שפירא ראש הכוללים בנארול.
הרב אשר אנשיל כ"ץ (בן הרב שלמה זלמן רב חסידי תולדות אהרן בוויליאמסבורג), ראש מערכת הכשרות החדשה חרדים.
הרב נפתלי שנייבאלג (בן הרב אליעזר ליבר שנייבאלג רבה של עדזשוואר שבלונדון).
הרב יעקב יצחק ניימן (תר"פ, 1920 - ז' בשבט תשס"ז, 26 בינואר 2007) היה רב קהילת חסידי בעלז במונטריאול.
נולד בהונגריה, לרב יוסף ולחיילא געלע ניימן מתלמידי השבט סופר בפרשבורג, רב באובודה.
בבחרותו היה תלמיד של הרב יעקב יחזקיה גרינוולד ("ויגד יעקב"), רבה של קהילת עדת ישראל בפאפה.
אשתו ובנו נחום נספו בשואה.
לאחר סיום המלחמה הוא נישא בשנית לדבורה רחל, בתו של הרב יעקב יחזקיהו גרינוולד אחיו של בעל "ערוגת הבושם", אך לא זכה לילדים.
לאחר השואה היגר לאוסטרליה, ייסד את הקהילה החרדית בעיר מלבורן והיה לרבה.
אחר עבר למונטריאול, שם עמד בראש קהילת 'קהל מחזיקי הדת' של חסידי בעלזא.
נפטר בז' בשבט תשס"ז, בגיל 87. נקבר בחלקת קהילת פאפה בקרית פאפה בניו יורק.
יעקב ישראל סְטַל (נולד בי' בניסן ה'תשל"ז, בנתניה) הוא חוקר חרדי אוטודידקט, העוסק במחקר תורני, בההדרת כתבי ראשונים ובעיקר בתורתם של חסידי אשכנז מחוגו של רבי יהודה החסיד.
אף שמחקרו אינו במסגרת אקדמית, נחשב כבר סמכא בתחום זה, לרבות בחוגי האקדמיה.
הוא עוסק גם בחקר ההלכה והמנהג, ובחקר המדרש והפיוט.
מחקריו מקיפים ונושאים אופי אנציקלופדי.
חבר מערכת כתב העת מכילתא.
נולד לפייגא חנה ולרב שמואל דב סטל, מנהל מוסדות 'נתיב אור' בחדרה.
בצעירותו התחנך בבני ברק, למד בישיבה קטנה של חסידות צאנז ובישיבה הגדולה באר אברהם של חסידות סלאנים.
לאחר נישואיו למד במספר כוללים.
כיום הוא לומד בישיבת מיר.
הרב סטל חוקר מנהגים ופיוטים קדומים, בהדגשה על זיהוי מחברים שאינם מוכרים ותכנים שאינם ידועים (באגדה ובהלכה) שנשתמרו בפיוטים קדומים.
מחקריו ופיוטים שההדיר מתפרסמים בספריו, לאחר שרבים מהם התפרסמו לראשונה בכתבי עת תורניים: מוריה, ישורון, מכילתא, המעין, ירושתנו, חצי גבורים ועוד, וכן בסדרת חוברות 'סגולה' שמוקדשות למחקריו.
נכון לחורף תשפ"ה, יצאו 40 גליונות של 'סגולה'.
דעתו מקובלת גם בחוגים אקדמיים.
נשוי להינדא לאה לבית בינעט.
אוצר לב, בני ברק: תשנ"ז.
בואו חשבון: הערות והארות בענייני מידות, משקל ונפח שבדברות רבותינו, בני ברק: תשנ"ח.
נהגו ישראל: עיונים ובירורים בתולדות המנהג וההלכה - חג הסוכות, ירושלים תש"פ.
סגולה: עיונים וברורים במנהג והלכה, פיוט, מדרש ואגדה, ירושלים: 2012.
ספר גימטריאות: ביאורים ורמזים על התורה לפי סדר הפרשיות, מוסר וחסידות, דרוש ואגדה, גימטריאות וראשי תיבות ועניינים נוספים, לחד מן קמאי רבינו יהודה החסיד...
מכתב יד יחידי שהיה למראה עיני החיד"א בצירוף מבוא, הערות והארות, ביאורים ומפתחות (בשני כרכים).
מכתב יד יחידי בעולם בצירוף מבוא, הערות והארות, ביאורים ובירורים, מילואים ומפתחות.
ספר קושיות: טעמי מנהגים והלכות, ביאורי פסוקים, פירושי אגדה ומדרשים עלומים בדרך קושיא ותירוץ, לאחד מן הראשונים באשכנז, בן דורם של תלמידי מהר"ם מרוטנבורג...
על פי שני כתבי יד בצירוף מבוא, הערות והארות, שינויי נוסחאות ומפתחות.
תשובות רבינו אלעזר מוורמייזא הרוקח: שיר מחורז בהנהגת התשובה ודרכיה, מנוקד, מפורש ומבואר בתוספת מבוא, עיונים ובירורים ומפתחות.
דרשות לימי התשובה מבית מדרשם של חסידי אשכנז ע"פ כתב-יד בתוספת מבוא, הערות ומפתחות.
גנזי חג הסוכות: אסופת גנזים מתורתם של ראשונים בענייני חג הסוכות היוצאים לראשונה מכתבי יד, מבואות, ביאורים והערות, עיונים ומפתחות.
אחר שלישים במועצות אשית: יוצר לחתן מאת רבינו יצחק ב"ר אלעזר הלוי, רבו של רש"י; עם פירוש לאחד מן הראשונים באשכנז, על פי כמה כתבי יד.
גנזי תפילין: אסופת גנזים מתורתם של ראשונים בענייני מצות תפילין, היוצאים לאור ראשונה מכתבי יד, עם מבואות, ביאורים והערות.
מהדורה שנייה אדר ראשון תשפ"ב.
ארבע דרשות נישואין לאחד מחכמי ביזנטיון הקדמונים, ירושלים תשפ"ב.
תוספות ר' שלמה ב"ר שמואל מווירצבורג על פירוש רש"י לתורה: (פרשיות בראשית-תולדות), ירושלים תשפ"ג.
הרב סטל מוציא מדי תקופה גיליון מקוון בשם סגולה, נכון לתשפ"ה יצאו 42 גיליונות.
סטל הוא חבר מערכת בכתבי העת "חצי גיבורים" ו"מכילתא", כמו כן עורך את כתבי שמואל אשכנזי, ומהם הוציא לאור לעת עתה שלושה ספרים.
אגרות שמואל: אלף חסר תליסר מכתבי תורה וחכמה, מנהג ואגדה, דקדוקי תורה ודקדוקי ספרים, קלים וחמורים, פתגמים ומשלים ...
קבועים כסדר כתיבתם במשך כשבעים שנה / בידי ר' שמואל אשכנזי, שלושה כרכים, ירושלים תשפ"א.
אלפא ביתא תניתא דשמואל זעירא: פנינים ...
מאוצרות הר"ש אשכנזי: אמרות ומכתמים, מאמרים ...
משלים ומעשיות, גימטריאות ונוטריקונים, מקורותיהם ומקבילותיהם בסדר א-ב.
אסופה: ארבעה מאמרים מאוצרות הר"ש אשכנזי (העלם דבר וטעות סופר; הגונב מן הספר; הרמב"ם כמתרגם מלשון התלמוד ללשון המשנה; מילונות עברית כיצד?), יחד עם הרב אליעזר יהודה בראדט, ירושלים: 2014.
הרב יעקב ישראל לוגאסי הוא דרשן, מרצה ב"ערכים" וב"הידברות", סופר ובעל תוכניות רדיו.
באתר קול הלשון, מוצעים מאות משיעורי הרב להורדה, במגוון תחומים, כגון פרשת השבוע, מועדי השנה, מוסר, ימות המשיח, צניעות, אמונה וביטחון וענייני רוח נוספים.
נולד בירושלים למשפחה חרדית מיהדות מרוקו.
למד בישיבות שונות בעיר, בהן ישיבת פורת יוסף.
בצעירותו החל הרב להרצות ולהעביר שיעורי תורה ומוסר ברחבי הארץ.
עסק בכתיבת סדרת הספרים "שובה ישראל" המונה למעלה משלושים חלקים.
משדר בתחנות רדיו חרדיות, ובהן ברדיו "קול הנשמה" ו"קול ברמה".
תוכניות אלו עסקו בנושאי אמונה ומוסר בשיתוף עם המאזינים אשר נתנו דוגמאות להתמודדות מחיי היום יום.
ממשיך בהעברת שיעורים בנושאי אמונה ומוסר ברחבי הארץ, פעיל בארגון "הידברות" ומשדר תוכנית קבועה בשם "אמונה וביטחון" ברדיו "קול ברמה".
הרב יעקב יצחק פלאנצגראבן (בכתיב יידי: ר' יאנקעלע פלאנצגראבען; באנגלית: Yaakov Yitzchok Flanzgraben; ה'תרנ"ג, 1893 – כ' בסיוון ה'תשכ"ה, 20 ביוני 1965) היה למדן וראש ישיבה אמריקאי.