tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1962, על יסוד חוק משלים, הוכרה זכאותם של חברים ממדינות נוספות לקבלת שילומים.
ההחלטה מה יעשה בכסף הייתה נחלת האספה הכללית, אך רוב החברים הבינו וקיבלו מראש שיש להתחשב ברצונם של מקבלי השילומים.
אחרי התלבטות משותפת הודיעו מקבלי השילומים מגרמניה, שברצונם להקים בכספים האלה "מפעל תרבותי".
הנושא עלה לאספה לראשונה בכז' בכסלו תשי"ז, 1 בדצמבר 1956, ולאחר מכן עלה עוד פעמים אחדות בהיבטים שונים.
במוצ"ש, יז' אייר תשכ"ג, 11 במאי 1963, אחרי כשש שנים וחצי, האספה אישרה את ההצעה החדשה-ישנה.
האדריכל החיצוני שנבחר היה שלמה גלעד (גרמוט) מחיפה, שהיה מוכר מפרויקטים מרשימים רבים בחיפה ובמקומות אחרים.
באוקטובר 1963, הוצגו התוכניות בפני הציבור על לוח המודעות.
במסגרת אירועי חג העשור ליפעת, בתאריך 26 ביולי 1964 הונחה אבן הפינה לבניין בית התרבות.
בית התרבות בקיבוץ יפעת נחנך בטקס חגיגי במוצאי שבת כא' בטבת תשכ"ח, 11 בינואר 1969.
כמו מבנים נוספים של האדריכל שלמה גלעד, בית התרבות ביפעת שייך לזרם הברוטליזם באדריכלות ובפיסול.
המאפיין העיקרי של זרם זה הוא השימוש בבטון חשוף.
כחודש אחרי חנוכת הבית עלתה על בימת בית התרבות ההצגה הראשונה: "דודה ליזה".
שחקני הבימה הנערצים הפליאו לשחק במחזה שכתב וביים ניסים אלוני.
בשנת 2001 העבירה יפעת את ניהול בית התרבות למועצה האזורית עמק יזרעאל.
הבית עבר שיפוץ נרחב בהשקעה כספית כבדה של המועצה בתמיכת מפעל הפיס ומשרד התרבות, כולל החלפת המושבים ממושבי העץ למושבים מרופדים, ושדרוג המערכות השונות.
בשנת 2020 עבר הלובי שיפוץ נרחב נוסף, ובנוסף לכל החידושים, נפתח בחלק העליון של הלובי חדר הנצחה אזורי ובצמוד לו חדר לתערוכות מתחלפות.
מוזיאון העמק (נקרא בעבר: המוזיאון לראשית ההתיישבות בעמק) הוא מוזיאון לכלים חקלאיים ששימשו את חלוצי עמק יזרעאל.
ראשיתו של המוזיאון בתערוכה של כלי עבודה ישנים שנאספו ביוזמת חבר הקיבוץ עודד ארצי בשנת ה-40 להתיישבות בעמק (1967).
הכלים שופצו ורבים מהם הוחזרו ל"מצב עבודה".
בהמשך נבנה המוזיאון במקומו הנוכחי בראש גבעת יפעת, צופה אל פני העמק.
בקיבוץ יפעת שוכן מוזיאון נוסטלגיה "א גרוייסע מציאה".
את המוזיאון הקים ומתחזק דרור ברק, שבמשך 35 שנה אסף יותר מ-2,000 חפצי ארץ-ישראל שנעלמו מזמן מן העולם.
במוזיאון יש כתשע פינות משוחזרות ומלאות בחפצים ישנים..
אחיעם שושני: הקיבוצניק (1984), פסל גדול מאבן גיר מקומית, מחוות האמן לקיבוץ יפעת עבור הטיפול המסור באמו, בחזית חדר האוכל.
אחיעם שושני: קדיש (1983), ראש ברונזה, תרומת האמן לאתר הזיכרון לנופלים במערכות ישראל של יפעת, מתחת חדר האוכל.
יעקב דורצ'ין: תלמים (2010), מוזיאון העמק, עבודת פלדה גדולת ממדים, תרומת האמן.
יעקב דורצ'ין: באר שתוקה, שדה חרוש ושתי קרנות (1995), מוזיאון העמק, עבודת ברזל, הועברה מהמוזיאון הפתוח בתפן ועוצבה מחדש ב-2021.
עזרא אוריון: יחד שותק (1994), מוזיאון העמק, אדני ברזל ניצבים מהמסילה הישנה של רכבת העמק.
אלי שמיר: דבש (2012), מוזיאון העמק, יציקת בטון, תרומת האמן למוזיאון העמק.
זיוה בן-ערב: כלבויניקים (2010), מוזיאון העמק, עמוד ברזל עם כלבויניקים, תרומת האמנית.
אלישע וולוצקי: קשתות הזמן (1978), בית הספר "העמק המערבי", אנדרטת ברזל, לזכר תלמידי בית הספר שנפלו במערבות ישראל.
אלישע וולוצקי: ועודם מאירים לי, עודם, בית העלמין המשותף לגבת, רמת-דוד ויפעת, אנדרטת ברזל ובטון, לזכר חללי מערכות ישראל משלושת הקיבוצים.
מאיר איילי, חבר יפעת, מורה ומחנך, חוקר בתחומי מחשבת ישראל
חיים גבתי, חבר יפעת, כיהן כשר החקלאות במשך עשר שנים (1964–1974) ושר הפיתוח (1970–1974), חתן פרס ישראל למפעל חיים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בעבודה ובתעשייה (1982).
יצחק בן-ישראל (יצחק יצחק), חבר יפעת, הומוריסטן ופיליטוניסט.
צביקה לוי, חבר יפעת, "האבא של החיילים הבודדים", חתן פרס ישראל למפעל חיים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה (2017).
חגי מירום, בן וחבר יפעת לשעבר, היה מזכ"ל הנוער העובד והלומד, כיהן כחבר כנסת, היה יו"ר ועדת החוץ והביטחון וגזבר הסוכנות היהודית.
אליעזר שושני, חבר יפעת, גזבר הפלמ"ח, המזכיר הראשון של ברית התנועה הקיבוצית.
נחמן תרדיון, חבר יפעת, איש רוח, סופר ועורך ספרים וכתבי עת.
יפרוק המדבר (שם מדעי: Anabasis articulata) הוא מין צמח בסוג יפרוק ממשפחת הסלקיים.
היפרוק הוא בן שיח חסר עלים הגדל בצפיפות וקוטרו 25 - 40 מ"מ.
גבעולי היפרוק בנויים פרקים פרקים וצבעם ירוק.
ענפי היפרוק עבים, קוטרם 3 - 5 מ"מ.
ענפי הצמיחה הבשרניים מתחילים את צמיחתם באביב, מתארכים, מסתעפים בקיץ ונושאים על הסעיפים פרחים בחודשים ספטמבר ואוקטובר.
יחידות התפוצה המכונפות נפוצות בחודשים נובמבר ודצמבר עם גשמי החורף.
צבען של הכנפיים בטרם הבשילו נע מקרם-לבן עד ארגמן ושונה משיח לשיח.
תכונה זו קבועה לכל פרט באוכלוסייה.
שפע הגוונים של הפרטים באוכלוסיות השונות הגדלות בתחום האופטימום גבוה מהמגוון בתחום המינימום.
לאחר הפצת הפירות, מתייבשים הענפים שנשאו אותם ונושרים.
הזרעים נובטים בקלות בגשמים הראשונים.
אם אין תנאים מתאימים לנביטה הם מאבדים את חיוניותם תוך שבועות אחדים.
בשנים שחונות עשוי היפרוק לא לפרוח כלל, ואז השרת חלקי ענפיו אינה קשורה במקצב הצמיחה השנתי אלא בבצורת.
היפרוק נפוץ בין היתר בנגב הצפוני, אך יכול לגדול בסוגי קרקעות שונים.
היפרוק גדל בדרגשי גיר, בנגב ברמת עבדת, הר חתירה, הר שגיא ובסיני בג'בל יעלק וברמת א-תיה.
היפרוק גדל בקירטון קשה במדבר יהודה ובחול ניאוגני במישור רותם, מישור ימין ואזור עמק ירוחם-דימונה.
היפרוק גדל בחול מיוצב וחול על לס או על מישורי חצץ בין רביבים לתעלת סואץ ועל סרוזיום לסי בין שדה בוקר לירוחם.
מאפר היפרוק ניתן להפיק סבון חסר ריח על ידי ערבוב במים.
ברפואה העממית הכינו מגבעולי היפרוק משרה לטיפול במחלות עור, דרכי הנשימה, דרכי השתן ומפרקים.
יפרוק הוא סוג צמחים הנמנה עם משפחת הסלקיים.
תפוצתם כוללת את דרום מערב אירופה, צפון אפריקה ומערב אסיה ששם תפוצת המינים הגדולה ביותר ומתוכם 4 מיני יפרוק נמנים עם צמחיית הבר של מדבריות הארץ.
כפי שמציין שמו, ענפי היפרוק נחלקים לפרקים, שקליפתם של כמה מהם מתייבשת והם נושרים מדי קיץ, ואת מקומם ממלאים פרקים חדשים.
פריקית הגבעול מאבדים הרבה פחות מים, מה גם שהם מתייבשים בקיץ.
בהתגברות על תנאי היובש מסייעים גם השורשים הארוכים, שהם בעלי כושר רב ליניקת מים מן הקרקע.
לפרחי היפרוק, כמו לפרחי כל משפחת הסלקיים, אין עלי כותרת.
לפרח 5 עלי גביע ירקרקים, 5 אבקנים ארוכי זירים ו־2 עמודי עלי.
ההאבקה נעשית בעיקר על ידי הרוח.
הפירות הקטנים עטורים כנפיים ורודות, שהן גדולות מן הפירות, והודות לצפיפותם נראים הפירות למרחוק בתחילת החורף.
הכנפיים מאפשרות את הפצת הפירות בכוח הרוח.
היפרוק מכיל רעל, ולכן אינו יכול לשמש צמח מרעה.
בסוג יפרוק 29 מינים וביניהם 4 מיני יפרוק הנפוצים בטבע הארץ ישראלי:
יפרוק תלת-כנפי - הוא עשב רב-שנתי.
שמו נגזר משלוש הכנפיים העוטרות את הפרי.
מין זה גדל כעשב רע בשדות הנגב המעובדים ה המעובדים.
יפרוק המדבר - הוא בן שיח, וכמו היפרוק התלת כנפי הוא חסר עלים.
באין עלים ממלאת את תפקיד ההטמעה הקליפה הירוקה של הפרקים הצעירים, המכילה כלורופיל ומסוגלת לבצע פוטוסינתזה
יפרוק זיפני - ניכר בעליו המפותחים, שאורכם מגיע לס"מ אחד.
זהו בן שיח נפוץ בנגב, במדבר יהודה ובדרום בקעת הירדן, והוא פורח בקיץ.
יפרוק הערבות - הוא מין נדיר הגדל בנגב ובמדבר יהודה.
הֶעדֶר עלים הוא אחד מגילויי ההסתגלות לתנאי האקלים השחון.
העלים פולטים אדי מים מן הפיוניות המצויות בשטח פניהם, שהוא גדול יחסית.
יפרוחית, או סרטביש הפרחים (שם מדעי: Thomisus onustus), היא עכביש ממשפחת ה"סרטבישיים" או "העכבישים הסרטניים".
היפרוחית אינה אורגת רשת קורים לציד.
היא מסוגלת לשנות לאט את צבעה בין הגוונים צהוב, לבן וורוד, בהתאימה את הצבע לצבע הפרח עליו היא אורבת לטרפה.
חרקים נוחתים על הפרח בלי להבחין בה, והיא תופסת אותם ברגליה הקדמיות ומיד מתחילה להיזון מהם.
עזריה אלון (עורך), אנציקלופדיית "החי והצומח של ארץ ישראל", משרד הביטחון – ההוצאה לאור, החברה להגנת הטבע, 1983; כרך 2 - חסרי חוליות יבשתיים; עמ' 56-58
פנחס אמיתי, "דבר אלי בצבעים" באתר "סנונית" מתוך גליליאו 8, ינואר/פברואר 1995.
יפעת עמיאל היא עיתונאית ישראלית המשמשת ככתבת לענייני איכות הסביבה וחזאית בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית ובהמשך, ככתבת תחקירים ומגזין בכאן 11.
את דרכה בטלוויזיה, עמיאל החלה כחזאית בערוץ הראשון, והחל משנת 2003 משמשת ככתבת לענייני איכות הסביבה בערוץ.
עמיאל יזמה כתבות וביצעה תחקירים והצליחה להעלות בכתבותיה גם נושאים שנמצאים בדרך כלל בשוליים.
בשנת 2005 זכתה בפרס פראט לתקשורת בנושאי סביבה בקטגוריית תקשורת אלקטרונית על כתבותיה בנושא איכות הסביבה.
יפרח חביב (13 ביולי 1930 - 12 ביוני 2017) היה סופר ילדים עברי, מורה ומחנך ישראלי.
יפרח חביב נולד בתל אביב, וכשהיה כבן שלוש עברה המשפחה למושב גיבתון, והתפרנסה מחקלאות.
במושב גיבתון גדל ולמד, ואת לימודי התיכון שלו השלים בקיבוץ הסמוך קבוצת שילר ובבית ספר תיכון ברחובות.
כשהיה כבן 18 התנדב לפלמ"ח ושירת במלחמת העצמאות כחובש קרבי בחטיבת יפתח של הפלמ"ח.
בתום המלחמה יצא עם חבריו להכשרה בקיבוץ חולתה, ובתום ההכשרה הצטרף עם חבריו לקיבוץ בית קשת שבגליל התחתון המזרחי.
יפרח חביב יצא לסמינר "אורנים", ללמודי הוראה, ובשנת 1953 חזר לבית קשת כמורה.
הוא עבד שנים רבות כמורה ומחנך, גם בקיבוצו וגם בבית הספר החקלאי כדורי הסמוך, וכן בבית הספר החקלאי של נהלל.
יפרח חביב כותב כל ימיו סיפורים ורשימות לילדים ולנוער.
סיפורו הראשון יצא לאור כבר בשנת 1947, בהיות בן 17. הסיפור הודפס בעיתון הנוער "במבחן".
נושאי כתיבתו של יפרח חביב הם החיים בקיבוץ ובמושב, חיי החיילים הצעירים ששירתו בפלמ"ח, וכן סיפורי מקום וסיפורי עם.
חלק מהסיפורים הללו מתרחשים על רקע נופי הגליל התחתון, על שרידי מבצריו, ואגדות גיבוריו.
וחלקם הם עיבודים של סיפורי עם ממקומות שונים.
סיפורים רבים מפרי עטו התפרסמו בעיתון הילדים משמר לילדים.
במלאת 20 שנה להקמת קיבוץ בית קשת, ערך וקריין חביב סרט מיוחד, המתאר את חייו האישיים ואת חיי היום-יום בקיבוץ
נפטר בבית קשת בגיל 87, והובא למנוחות בבית העלמין של הקיבוץ.
אחיו הצעיר של יפרח חביב הוא סופר הילדים מעוז חביב (נולד ב-1941 במושב גבתון).
מספרי הילדים של יפרח חביב
אדוני ראש העיר, סיפור של נער שהיה לראש עיר, תל אביב תשל"ח 1978.
איזוטופ AG83, עיצוב העטיפה ואיורים - יעל חביב, כפר תבור 1995.
בן השולטן, ציירה מיסה רוסק, תל אביב 1974.
בקעה זו ונערים אלה, ספר הזיכרון לחללי יבנאל, יבנאל 1967.
גשמיאלון, לילדים קטנים, כתר ירושלים, 1985.
דודיק, ציורים יורם קליינר, מסדה רמת גן 1974.
הדסים בקנה, סיפורים, ציורים יורם נאמן, תל אביב.
הזקן שהדליק מדורות, על יצחק שדה, מבחר רישומי-התקופה, מאת אריה נבון, הביא לדפוס חיים פלג, ספרית פועלים, תל אביב תשל"ג 1973.
החצב, את הסיפור הזה סיפר יפרח חביב, את הציורים צייר ז'קו, תל אביב הקיבוץ המאוחד, תשי"ח 1958.
טבעת הקסם בגולני, י"ב סיפורי עם, ערכה והוסיפה הערות עדנה היכל, הקיבוץ המאוחד תל אביב 1990.
יום אחד בחייו של תנצ'יק, ציורים - נורית יובל, מסדה רמת גן 1972.
מוטקה חזר הביתה, תל אביב תשל"ג 1973.
מיומנו של איש הכשרה, מאת יפרח חביב, ערך הדס עפרת, ירושלים תשל"ח 1978.
מעשה בתרנגולי הודו, צייר יורם קליינר, תל אביב 1964.
המפוחית ועוד סיפורים, ירושלים ניומן תשכ"ו 1966.
ניצח האדם טנק, סיפורים, ציורים - איה שמואלי, תל אביב יבנה תש"ל 1970.
פעמון הקיבוץ, סיפורים, ציורים אריה גלזר, תל אביב יבנה תשל"ד 1974.
הפיל של אילנה, ציורים מייקי קלוגמן, ספרית פועלים תל אביב 1986.
יפעת נץ (נולדה ברחובות ב-3 במרץ 1971) היא בסיסטית ישראלית, הידועה בעיקר כחברת להקת "המכשפות".
לאחר הפסקה של מספר שנים, היא חזרה להופיע ב-28 באוגוסט 2007 בהופעת הסולו הראשונה שלה בקריירה עם שירים שאותם כתבה והלחינה בעצמה.
בהופעתה שרה יפעת על אהבות, אכזבות ואובדן.
ההופעה כוללת גם טקסט שאמה רותי שנפטרה ב-2004 כתבה, הנקרא "אותך אני רואה".
בשנת 2019 הייתה נץ מהיוזמות והמארגנות של פסטיבל "אישה אישה אישה" ("פסטיבל לסבי, לנשים בלבד, כולל נשים דתיות, עם הכוחות של הרוק הנשי בישראל").
נץ היא אחותו הצעירה של הגיטריסט ארז נץ.
יפרם קורץ היה מנצח אמריקאי ממוצא רוסי.
קורץ למד בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, כתלמידם של אלכסנדר גלאזונוב וניקולאי צ'רפנין, בין השאר.
בהמשך למד בריגה, ברלין ולייפציג, בזו האחרונה כתלמידו של ארתור ניקיש.
קורץ ניצח לראשונה בפומבי כשיצא במקום ניקיש החולה ללוות את הרקדנית איזדורה דאנקן במסע הופעות.
הופעותיו אלה הובילו למספר קונצרטים עם הפילהרמונית של ברלין.
בשנים 1924–1933 ניצח על הפילהרמונית של שטוטגרט ובשנת 1928 שכרה אותו הפרימה בלרינה אנה פבלובה ללוות את ריקודה, ובכך המשיך עד למותה בשנת 1931. בשנים 1932–1942 היה מנצח ה"באלט רוס של מונטה קרלו" ויצא עמם לסיורי הופעות רבים.
עבודתו במונטה קרלו כללה ניצוח על הצגת הבכורה העולמית של "עליצות פריזאית"
בהמשך היגר קורץ לארצות הברית והתאזרח שם ב-1944. בשנים 1943–1948 שימש כמנהלה המוזיקלי של הפילהרמונית של קנזס סיטי.
באותה משרה כיהן בתזמורת הסימפונית של יוסטון בשנים 1948 עד 1954. כמו כן ניצח על מוזיקה למספר סרטי קולנוע, ביניהם פסקול הסרט "מקבת'" של הבמאי אורסון ולס.
בשנים 1955–1957 היה קורץ מנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול יחד עם ג'ון פריצ'רד.
לאחר זאת שימש מנצח אורח בתזמורות אחדות, בין השאר בלנינגרד ומוסקבה בברית המועצות, לשם חזר בפעם הראשונה בשנת 1966.
קורץ נשא לאישה את החלילנית האמריקאית איליין שאפר, שמתה בשנת 1973.
ברפרטואר ההקלטות שלו יצירות משל דמיטרי שוסטקוביץ' (הקלטות מוקדמות, אם כי לא ביצועי בכורה, של כמה מן הסימפוניות ושל הסוויטה לבלט "תור הזהב"), ארנסט בלוך (שאחת מיצירותיו האחרונות, "שתי פואמות אחרונות (אולי...)" הוקדשה לאיליין שאפר) והייטור וילה-לובוס (Uirapuru).
רבות מן ההקלטות האלה נעשו בשנות ה-40 וה-50 עם תזמורת פילהרמוניה בלונדון.
קורץ הקליט בעיקר לחברות קולומביה ו-EMI.
יפעת בן דרור (נולדה ב-17 במאי 1967 בחיפה) היא יוצרת מוזיקאית ואנתרופולוגית ישראלית.
בן דרור גדלה בבית מוזיקלי במכמורת, בתחילת שנות ה-70, בו נחשפה למגוון סגנונות מוזיקליים, למדה נגינה על פסנתר וגיטרה.
ב-1989 נרשמה ללימודי תיאטרון במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע, במהלך לימודיה הופיעה עם הרכבי ג'אז ורוק ניו יורקיים.
ב-2001 יצא אלבום הבכורה של בן דרור, "מחול השפיות", בהפקתו והשתתפותו של המוזיקאי והמתופף ז'אן פול זימבריס, שהיה גם אחראי לעיבודים ולהלחנת השיר "חיבוק".
החיבור המוזיקלי של בן דרור וזימבריס הניב אלבום בעל סאונד וינטאג' - וצ'ילאאוט אלקטרוני רך.
אחד משירי האלבום הבולטים ביותר "כמו באירופה" הפך מיד ללהיט רדיופוני.
ב-2007 הופיעה עם המוזיקאי נימרוד לב.
במהלך 2008 הוציאה לאור מיני אלבום בו מתארח המוזיקאי שם טוב לוי.
בהמשך פנתה ללימודים אקדמיים וכיום היא בעלת תואר שני באנתרופולוגיה מאוניברסיטת חיפה.
יפעת סולל (נולדה ב-1 באפריל 1972) היא דוקטור למשפטים, פעילה חברתית ופוליטית ישראלית.
עומדת בראש ברית הקואופרטיבים בישראל לצדק חברתי, כלכלי וסביבתי וחברת הוועד המנהל של אגודת האשראי אופק ומשמשת כסמנכ"ל ויועצת משפטית של חדו"ש - לחופש דת ושוויון.
בשנים 1990–1992 שירתה בצה"ל כרכזת נוער בחבל לכיש ובבית שמש.
ב-1998 סיימה סולל תואר ראשון במשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה.
היא התמחתה במרכז לפלורליזם יהודי ובמקביל השלימה את לימודיה לתואר שני במשפטים, עם התמחות בחברה ופוליטיקה, באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1999 הוסמכה כעורכת דין, ובשנת 2024 קיבלה תואר דוקטור במשפטים מאוניברסיטת חיפה.
סולל עוסקת בתחום הקואופרציה הן מהצד המעשי והן מהצד המחקרי.
היא עומדת בראש ברית הקואופרטיבים לצדק חברתי, כלכלי וסביבתי, ארגון גג של קואופרטיבים שקמו ברובם מאז המחאה החברתית שמעודד את הרעיון הקואופרטיבי בישראל.
במסגרת זו היא ליוותה את הקמתם של עשרות התארגנויות קואופרטיביות בתחומים שונים.
סולל היא ממייסדות אגודת האשראי אופק שהוקם בשביל להפעיל בנק קואופרטיבי וחברת הוועד המנהל שלו.
במסגרת זו לקחה חלק בקידום הליך החקיקה של חוק הפיקוח על שירותים פיננסיים, בעיקר בפרק שעניינו אגודות פיקדון ואשראי ובכלל בקידום תיקוני חקיקה, שיאפשרו הקמת מוסדות פיננסיים קואופרטיבים בישראל.
"אופק" עומדת להיות האגודה הראשונה שתקבל רישיון להפעלת אגודת פיקדון ואשראי, בהתאם לחוק החדש.
במקביל יפעת סולל עוסקת במחקר בתחום.
עבודת הדוקטורט שלה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, בהנחיית פרופ' גד ברזילי עוסקת בנושא בנושא "קואופרטיבים, תחרות וזכויות צרכנים ועובדים: האם המודל הקואופרטיבי מחייב רה- קונספטואליזציה של דיני התחרות?".
סולל משמשת או שימשה כיועצת משפטית במגוון עמותות וארגונים לשינוי חברתי:
יועצת משפטית של עמותת כן לזקן, העוסקת בהגנה על זכויות בני גיל הזהב, ובמסגרת תפקידה זה הייתה ממובילי המאבק למען הגדלת הקצבאות לניצולי השואה.
הובילה את המאבק להסדרתה של קבורה אזרחית בישראל, כיועצת המשפטית של עמותת מנוחה נכונה, ארגון הגג של העמותות לקבורה אזרחית בישראל.
מנהלת היחידה לזכויות הפרט בעמותת טבקה, הנותנת סיוע משפטי ליוצאי אתיופיה, ובמסגרת זו הובילה את המאבק המשפטי נגד סילוק תלמידים מעדת יהדות אתיופיה מבתי הספר באור יהודה.
מנהלת המחלקה המשפטית בעמותת ידיד, המפעילה מרכזי סיוע משפטי לאזרחים ביישובי הפריפריה.
יועצת משפטית ברשות להגנת הצרכן.
יועצת משפטית של עמותת נח, התאחדות הארגונים למען בעלי חיים.
סמנכ"לית ויועצת משפטית בעמותת חדו"ש – לחופש דת ושוויון.
עו"ד סולל מכהנת כחברת הנהלת מרצ ושימשה מטעמה כחברת הנהגת הסתדרות העובדים הכללית החדשה.
יו"ר הפורום למאבק בכיבוש של מרצ.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 שובצה במקום ה-21 ברשימת מרצ.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הוצבה סולל במקום התשיעי ברשימת מרצ לכנסת.
סולל משמשת נציגת פורום הארגונים לביטול חוק ההסדרים.
ב-2021 הדליקה סולל משואה בטקס המשואות האלטרנטיבי של תנועת יש גבול כפעילה פוליטית, חברתית וקואופרטיבית.
יפעת ארליך (נולדה ב-24 במאי 1978) היא עיתונאית, סופרת ופובליציסטית ישראלית.
ארליך, בתם של הסופרת מירה קדר (בתו של יצחק אלידר), ושל הרב שמואל קדר, נולדה במבשרת ירושלים.
כשהייתה בת 16 עברה משפחתה לעפרה, שם למדה באולפנה.
בעלת תואר ראשון בפיזיקה ובמחשבת ישראל ותואר שני ביהדות זמננו מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת התזה שלה, בנושא חלומות בשואה, זכתה בפרס גולדהירש לשנת 2010. בשנת 2019 לימדה פיזיקה באולפנת עפרה.
ב-2003 השתתפה בהגשת תוכנית האירוח "הצנועות והחסודות" בערוץ התכלת.
הייתה מראיינת אורחת קבועה בתוכנית הבוקר של מרב מיכאלי בערוץ 10, ובעלת טורים פובליציסטיים באתר nrg ובאתר ynet.
עד סוף 2010 עבדה כעיתונאית ב"מקור ראשון".
עסקה בכתבות תחקיר בנושאים חברתיים, בין השאר בסוגיות רגישות בחברה הדתית כמו הפלות יזומות, גירושים, חשיפת כתות, העתקות בבחינות בגרות, רצח נשים אתיופיות והרחקה של תלמידים מישיבות תיכוניות.
לאחר שציפי חוטובלי נבחרה לכנסת, ארליך החליפה אותה כחברת פאנל קבועה בתוכנית "מועצת החכמים" בערוץ עשר.
באוגוסט 2010 פרשה מן התוכנית.
ארליך השתתפה בהגשת פינה על פרשת השבוע בתוכנית "בחצי היום" ברשת ב' ומשתתפת ב"ועדה המסדרת" בתוכנית "סדר יום" של קרן נויבך.
בנובמבר 2010 הצטרפה לצוות 360, תוכנית תחקירים של "רשת", כחברת מערכת, כתבת ותחקירנית.
היא השתתפה במשך כמה חודשים בפגישות של "נשות השאלים".
כתבתה בנושא הייתה התחקיר הפותח של 360.
בכתבה נוספת ראיינה ארליך בכלא את אחת המנהיגות של קהילה זו, ברוריה קרן מבית שמש, אשר כונתה בתקשורת "אמא טליבאן" והורשעה בהזנחת ילדיה.
בראיון התנצלה קרן לראשונה על כך שפגעה בילדיה.
תחקיר עיתונאי נוסף של ארליך חשף, על רקע המתיחות בעמנואל בין אשכנזים לספרדים, טענות שמנהל תלמוד תורה האשכנזי פגע מינית בילדים ספרדים.
מאוחר יותר הורשע המנהל בפרשה.
במהלך שנת 2011 שבה לפרסם כתבות תחקיר ומגזין ב"מקור ראשון" ובהמשך גם ב"מעריב".
היא פרסמה תחקיר המשך לכתבה שפרסמה עוד קודם ועסקה בתעלומת מותו של הרב משה טלבי, שנמצא ירוי בצומת ברבבה.
התחקיר הוביל לפתיחת התיק בידי הפרקליטות ולהכרת משרד הביטחון בטלבי כנפגע טרור.
פרסמה תחקיר גם על קהילת "לב טהור" בקנדה, ובו תיארה התעללות וחטיפת ילדים.
תחקיר נוסף עסק בשחיתות ומינויים פוליטיים בקרן למפעלי שיקום, ובעקבותיו הודח צוות הניהול של הקרן.
בשנת 2014 עזבה את "מקור ראשון" והצטרפה כעיתונאית חוקרת לתוכנית "המערכת עם מיקי חימוביץ'" בערוץ 2. במקביל החלה לכתוב ב"ידיעות אחרונות" טורי דעה באמצע השבוע וכתבות מגזין ותחקיר במוסף השבת.
ביולי 2015 פרסמה תחקיר ב"ידיעות אחרונות" על שוחד בבית הדין הרבני בירושלים, שהוביל למעצרם של מזכיר הרכב ומקורב לדיין הרב אליהו אברז'ל.
באוקטובר 2015, בגיליון מיוחד לציון 20 שנה לרצח רבין של "ידיעות אחרונות", פרסמה כתבה על מרגלית הר-שפי, שבה נחשף כי עמדתו הרשמית של השב"כ, שנוסחה בכתב ונאמרה בעל פה לפרקליטות המדינה, הייתה כי הר-שפי לא העלתה בדעתה שיגאל עמיר ירצח את רבין.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת נבחרה על ידי ועדה ציבורית מטעם מפלגת הבית היהודי למקום השלישי ברשימת המפלגה בבחירות, ששוריין לאישה.
כשבוע לאחר מכן פרשה מהרשימה, לאחר מחלוקת עם בכירי המפלגה, באומרה שלא תסכים לרוץ ברשימה אחת עם חברי עוצמה יהודית.
אחרי כחודשיים של צינון, באפריל 2019, שבה ארליך לכתיבה העיתונאית ב"ידיעות אחרונות", ככתבת במוסף לשבת וכפובליציסטית במדור הדעות.
בפברואר 2021, על רקע המשבר הכלכלי שעבר "ידיעות אחרונות", סיימה את עבודתה בעיתון.
במרץ 2021 הצטרפה לצוות הכותבים של "ישראל היום".
תחילה כתבה את המדור "אנשים טובים" במגזין שישבת.
בהמשך החלה לכתוב טור שבועי קבוע במוסף הפוליטי "ישראל השבוע", תחת הכותרת "על זה".
במסגרת הטור מביאה ארליך תחקירים, גילויים ונתונים חדשים בסוגיות שונות שעל סדר היום.
ארליך הייתה שליחת "ישראל היום" לסיקור המלחמה באוקראינה, במסגרת זו יצאה למולדובה, רומניה ואוקראינה.
ושליחת "ישראל היום" לסיקור רעידת האדמה בטורקיה.
הודות לתחקיר שעשתה ולמסמכים שמצאה, הצליחה להביא להכרה במצילות של סבה, מרדכי קדר, בשואה, כחסידות אומות עולם: הגברת לואיס דלונייה אלמנה מליל הסתירה בביתה את הנער היהודי מרסל קייזלר (לימים מרדכי קדר) תוך סיכון חייה וחיי ילדיה.
הגברת ג'ני מרי ונלנדה, נזירה שניהלה מוסד ילדים של הצלב האדום, הסתירה אותו בהמשך, יחד עם עוד שני ילדים יהודים, במוסד בכפר סנה-ג'ו- קאפל.
בפברואר 2017 יצא לאור ספרה הראשון, "מה יקרה אם אמות מחר בבוקר" - סיפור חייה של דפנה מאיר, שנרצחה בפיגוע בעתניאל, המשלב גם טקסטים שכתבה מאיר.
באוגוסט 2017 יצא לאור ספר הפרוזה הראשון שלה, "כמה מוכר, כמה זר".
הספר קושר בין סיפור אהבתם בהווה של מתנחל וקראית, לבין סיפור הקראים בשואה.
באוגוסט 2019 יצא לאור ספרה השלישי, "שמיים שאין להם חוף", המתאר את סיפור חייו של רב-סרן , מפקד פלס"ר גבעתי שנהרג בקרב רפיח במהלך מבצע צוק איתן.
לאחר נישואיה התגוררה במשך שש שנים במאחז עמונה.
מאז פברואר 2006, לאחר הריסת תשעת הבתים בעמונה, מתגוררת עם משפחתה בעפרה.
נשואה לשופט בית משפט השלום בירושלים אריאל ארליך ואם לחמישה.
יפעת קריב (נולדה ב-23 בנובמבר 1973) עובדת סוציאלית קלינית ישראלית, מטפלת בטראומה, מרצה ומומחית לרפואת הנפש היהודית ולפיתוח תהליכי ריפוי אישיים וקהילתיים.
מייסדת "העבודה שבלב", קהילת ריפוי לנשים המבוססת על תורת המראות, חסידות ופנימיות התורה.
כיהנה כחברת כנסת מטעם "יש עתיד" בכנסת ה-19, כמנכ"לית חברת הקנאביס הרפואי "תיקון עולם וכחברת מועצת העיר הוד השרון.
היא בעלת תואר ראשון ותואר שני בעבודה סוציאלית מאוניברסיטת בר-אילן.
את התואר השני סיימה בהצטיינות במסלול הקליני, ונושא התזה שלה היה "בני נוער במצבי ניידות החיים ברחוב ומהרחוב" והיא הוקדשה לעבודת הרחוב וטיפול בבני נוער במצבי סיכון על מיזם ניידות "ילדי הלילה" של עמותת עלם.
בנוסף, קריב היא בוגרת קורס דירקטורים (2009) מטעם מרכז השלטון המקומי.
בעבר הייתה מרצה בתחום של מדיניות ציבורית בבית ספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן.
קריב לומדת קבלה, "תורת הנפש" היהודית בחסידות ופנימיות.היא תלמידה של הרב יובל הכהן אשרוב.
בנוסף, היא בוגרת מכון אבולעפיה לפסיכותרפיה יהודית ומכללת אילמה.
בשנים 1996–2001 עבדה בעמותת עלם - בפיתוח מיזם "ניידות ילדי הלילה" בירושלים וברחבי ישראל ובפיתוח תוכנית "ערים בלילה" לטיפול בקטינים במצבי סיכון מנוצלים מינית.
בשנים 2002–2008 עבדה בג'וינט ישראל בו ניהלה ופיתחה את מיזם "מרכזי הצעירים" - תוכנית אסטרטגית לאומית לשינוי חברתי בישראל בתחום הצעירים (גילאי 18–35).
קריב הובילה את פיתוח המודל כפלטפורמה לצעירים ברשויות המקומית.
בנוסף, ניהלה ופיתחה את תוכנית "זינוק בעלייה" שמטרתה לקדם עולים יוצאי אתיופיה וקווקז לקראת השירות הצבאי, במהלכו ולאחר השירות.
התוכנית היא שותפות של צה"ל והקהילה.
משנת 2004 קריב מתנדבת ופעילה בארגון "מעגל נשים ישראל" ובשנים 2007–2008 עמדה בראשו.
קריב פעלה להקמת המרכז לנפגעות תקיפה מינית בבית החולים ע"ש ברוך פדה, פוריה.
כמו כן היא פעילה וחברה בצוות המוניציפלי של עמותת "כן".
בשנים 2008–2010 הייתה חברה ב"פורום הצעירים" של נשיא המדינה, שמעון פרס.
בנובמבר 2008 נבחרה לחברת מועצת עיריית הוד השרון, בראש רשימת תושבים עצמאית בשם "לא לבד בעיר".
ב-2009 מונתה לראש מינהל חינוך ורווחה במרכז השלטון המקומי.
קריב הקימה את מינהל החינוך הרווחה והקהילה הכולל את תחומי: החינוך, רווחה, נוער, צעירים תרבות וספורט, קליטה והחזיקה את תיק מעמד האישה בשלטון המקומי.
בשנת 2009 הקימה את מועצת הנשים בהוד השרון ועמדה בראשה.
בנוסף, הקימה את קרן קהילתית הפועלת ברמה המוניציפלית לקידום חברה אזרחית.
בשנים 2009–2010 כיהנה כדירקטורית ב"ועד החינוך" – הגוף שייעץ לשר החינוך גדעון סער לפי חוק חינוך ממלכתי.
בשנת 2010 מונתה לראש אגף צעירים במשרד לפיתוח הנגב והגליל.
קריב הקימה את האגף, שהוא אגף הצעירים הראשון והיחיד במשרדי הממשלה.
האגף עוסק בניהול, פיתוח וקידום מרכזי צעירים בתחום גילאי 18–35 ברשויות המקומיות.
קריב פיתחה תוכניות, יוזמות חברתיות ופעילות ייחודיות לצעירים ולסטודנטים, לקהילות וגרעינים ולצעירים בסיכון.
באוקטובר 2012 הודיעה על סיום תפקידה במשרד לפיתוח הנגב והגליל, והצטרפה למפלגת "יש עתיד" בראשות יאיר לפיד, בה הוצבה במקום ה-16 ברשימה לכנסת.
בפברואר 2013 נבחרה לכנסת ה-19.
בכנסת כיהנה כיו"ר השדולה למען ניצולי שואה, יו"ר השדולה למען הצעירים בישראל ויו"ר השדולה לקידום תחום הנוער בשלטון המקומי.
הייתה חברה בוועדת חוץ וביטחון (מ"מ), ועדת החינוך, ועדת הכנסת, ועדת הפנים ובוועדה המשותפת לתקציב הכנסת.
כחברת הכנסת קריב יזמה את חקיקת "חוק הסרטונים", הקובע ש"פרסום תצלום, סרט או הקלטה של אדם המתמקד במיניותו, בנסיבות בהן הפרסום עלול להשפיל את האדם או לבזותו ולא ניתנה הסכמתו לפרסום מהווה הטרדה מינית שדינה בפועל עד 5 שנות מאסר".
החוק מהווה תקדים עולמי תורגם לשפות נוספות וחוקק במדינות נוספות ברחבי העולם.
בנוסף יזמה את חקיקת החוק לייצוג הולם לנשים בבחירות לרשויות המקומיות, ותיקון לחוק זכויות החולה המגן על קטינים מפני הורה פוגע, וחוק המאפשר לנפגעי אלימות מינית לבחור את מין החוקר במהלך החקירה המשטרה.
בעשור האחרון קריב פעילה חברתית וציבורית בקריאה לביטול חוק ההתיישנות בנפגעי עברות מין.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים שובצה שוב במקום ה-16 ברשימת "יש עתיד" לכנסת.
המפלגה קיבלה 11 מנדטים, והיא לא נכנסה לכנסת.
בינואר 2016 מונתה קריב לחברת הנהלה וסמנכ"לית פיתוח עסקי בקבוצת דנאל ומונתה על פיתוח שירותים בתחום החינוך, הרווחה והבריאות.
במאי 2018 הכריזה כי תתמודד לראשות העיר הוד השרון.
בשנים 2019–2023 כיהנה קריב בתפקידי הנהלה בכירים בחברת הקנאביס הרפואי "קנביט" ולאחר מכן בחברה המאוחדת "תיקון עולם קנביט פארמסוטיקלס בע"מ".
בתחילה שימשה כדירקטורית וכסמנכ"לית פיתוח עסקי, ובהמשך מונתה למנכ"לית החברה.
בתקופתה הובילה מהלכי התרחבות, מיזוג אסטרטגי, פיתוח קווי מוצרים, יצירת שיתופי פעולה בינלאומיים וחיזוק מערך השירות לחולי קנאביס רפואי בישראל.קריב כיהנה כיו"ר פורום חברות הקנאביס בישראל מטעם התאחדות התעשיינים..
קריב מתמחה בטיפול בטראומה וטראומה מינית מורכבת, מאז 2023 מתמקדת קריב בתחום ריפוי הנפש דרך כלים מעולם העבודה הסוציאלית הקלינית, לצד תורת הנפש מפנימיות התורה והחסידות, קריב ייסדה את קהילת "העבודה שבלב", קהילה נשית הכוללת שיעורים שבועיים, קורסים, הרצאות, הפעילות משלבת כלים מקצועיים מעולם היהדות.
היא מתגוררת בהוד השרון ונשואה לדביר קריב, איש שב"כ לשעבר ומחבר הספר "יצחק- רצח רבין: הסיפור שלא סופר".
יפעת ביטון (נולדה ב-10 במאי 1971), היא פרופסור מן המניין למשפטים, נשיאת המכללה האקדמית אחווה ויו"ר ועד ראשי המכללות האקדמיות הציבוריות.
כיהנה כפרופסור חבר בבית-הספר למשפטים של המסלול האקדמי המכללה למינהל.
עוסקת בנושאי שוויון, מניעת אפליה ונזיקין ובביקורת המשפט הפרטי מהזווית הפמיניסטית-חברתית.
פעילה חברתית-משפטית, ממייסדות תמורה - המרכז המשפטי לקידום השוויון ויו"ר המרכז.
יפעת ביטון נולדה בקריית מלאכי (1971).
אביה עלה ממרוקו ואמה מתימן.
אביה היה איש חינוך, ובין היתר מנהל בית ספר מקצועי בקריית-מלאכי, עובד מנח"י במשרד החינוך ומנהל בית-הספר היסודי בבית חורון.
בגיל 15 עברה עם משפחתה לבית אל.
למדה במדרשיית עמליה לבנות בירושלים.
שירתה בצה"ל כקצינת תנאי שירות בלשכת הגיוס בירושלים וכמפקדת בקורס קצינות שלישות.
לקראת סוף שירותה ייסדה בבסיס הטירונים בה"ד 4 את מוסד "קצינת פניות הורים" בבסיסי הטירונים בצה"ל.
בשנים 1992–2004 למדה לתואר ראשון, שני ושלישי במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים במסלול הישיר לדוקטורט.
עבודת הדוקטורט שלה, שכותרתה "Re‐reading Tort Law from an Egalitarian Perspective", עסקה בדיני הנזיקין המסורתיים, תוך הצגת מערכת הפיצויים הנזיקית כבלתי-שוויונית כלפי נשים, במיוחד נשים השייכות לאוכלוסיות מוחלשות בחברה, כגון נשים מזרחיות, ערביות ואתיופיות.
בשנים 1996–1997 התמחתה בבית המשפט העליון בירושלים, תחת פיקוחו של השופט מישאל חשין.
בשנת 2009 השלימה בהצטיינות יתרה תואר שני נוסף במשפטים באוניברסיטת ייל שבארצות הברית.
בשנת 2004–2005 עבדה כעמיתת מחקר לאחר שקיבלה את מלגת פולברייט, במסגרת פוסט-דוקטורט בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת הרווארד, בהנחייתו של פרופ' דאנקן קנדי.
משנת 2009 ועד 2020 הייתה חברת סגל בבית הספר למשפטים ע"ש שטריקס במכללה למינהל.
היא לימדה קורסים העוסקים בדיני נזיקין ובביקורת המשפט, בין היתר דרך עולם הקולנוע.
שימשה כמרצה מן החוץ באוניברסיטה.
בשנים 2009–2014 הייתה מרצה אורחת-חברה בבית הספר הטרנסלאומי למשפטים שבאוניברסיטת בייג'ינג בסין.
לימדה באוניברסיטת תל אביב וב-אוניברסיטת חיפה ומרצה אורחת באוניברסיטת ניו יורק ואוניברסיטת שיקגו.
עבדה כעמיתת הוראה באוניברסיטה העברית.
היא חוקרת וכותבת בתחומי דיני הנזיקין, שוויון ומשפט ומגדר.
ביטון נשיאת המכללה האקדמית אחווה ויו"ר ועד ראשי המכללות האקדמיות הציבוריות.
פרופ' ביטון פרסמה מאמרים בנושא הביקורת הפמיניסטית והחברתית של דיני הנזיקין וחקרה את דיני האפליה בארצות הברית ובישראל.
עוסקת בתאוריית איסור אפליה נגד מזרחים במשפט ובתביעות הפיצויים בנזיקין על פגיעות מיניות ועל מעשי אפליה בישראל.
פרסמה מאמרים בנושא קידום שוויון באמצעות תביעות נזיקיות לפיצוי קורבנות אפליה.
בשנת 2007 הייתה אחת מעורכות המשנה של הספר "עיונים במשפט פמיניזם ומגדר", בהוצאת נבו, בעריכת דפנה ברק-ארז.
בשנת 2022 פרסמה יחד עם ד"ר חווה דיין מאוניברסיטת חיפה את הספר "Femicide, Criminology and the Law"
בחודש נובמבר 2016 ובחודש ינואר 2018 נכללה ביטון ברשימת המועמדים לכהונת שופטת בבית המשפט העליון.
החל מ-2016 משמשת כמנחה בתוכנית הרדיו "המילה האחרונה".
ביטון הייתה חברה בוועד המנהל של הקרן החדשה לישראל בשנים 2006–2014 ויו"ר ועדת המענקים לצדק חלוקתי של הקרן.
חברה בעמותת "אייסף – הקרן הבינלאומית לחינוך" (מלגאית לשעבר ופעילה בשירות העמותה החל מ-1995) וכן בוועדה לחלוקת עזבונות של משרד המשפטים (2013–2015),
הייתה חברת דירקטוריון ויו"ר ועדת הביקורת בחברה הממשלתית תשתיות נפט ואנרגיה (2013-2017).
הייתה יו"ר ועדת הביקורת וחברת המועצה המנהלית של בנק ישראל (2017–2018).
חיברה דו"ח המציע רפורמה בביטוח לאומי כדי להגן על כספי הציבור (2018)
חברת הצוות המנהל בארגון אימפקט - !IMPACT - ארגון ידידי צה"ל בארצות הברית (2017–2018).
בשנים 2001–2004 נמנתה עם המייסדות והייתה חברת הוועד המנהל של עמותת "איתך - משפטניות למען צדק חברתי", הפועלת ברוח הפמיניזם החברתי ומגישה סיוע משפטי לנשים מאוכלוסיות חלשות.
בשנת 2004 הייתה ממקימות מרכז נגה לליווי משפטי לקרבנות עבירות חמורות, ושימשה כמנהלת-משותפת של המרכז עד לשנת 2006.
הייתה מיוזמות הקמת "מרכז תמורה" ב-2006, ומאז הקמתו היא עומדת בראשו.
המרכז מתמקד בשני תחומים עיקריים: ייצוג משפטי של נשים – תוך דגש על נפגעות תקיפה מינית, וייצוג משפטי של "אוכלוסיות מוחלשות הסובלות מאפליה שיטתית על רקע מוצאן".
הנחת המוצא לפעולה של תביעות נזיקיות-חברתיות היא כי הכוח הכלכלי הטמון בפסיקת פיצויים דרך דיני הנזיקין הופך אותם לכלי חשוב במאבק החברתי לשוויון.
בפברואר 2019 הצטרפה למפלגת גשר של אורלי לוי-אבקסיס והוצבה במקום השלישי ברשימה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת.
ביוני 2019 הודיעה על הצטרפותה למפלגת ישראל דמוקרטית במהלך הבחירות לכנסת העשרים ושתיים.
בבחירות ספטמבר 2019 הוצבה במקום ה-7 ברשימת "המחנה הדמוקרטי" ולא נבחרה לכנסת.
פעילות בנושא האלימות המינית בטבח שבעה באוקטובר
לאחר טבח שבעה באוקטובר 2023, החלה לפעול כאחת השותפות המרכזיות בהובלת נושא האלימות המינית שבוצעה במהלך הטבח.
היא פעלה לקידום ההכרה באלימות המינית בטבח כפשעים נגד האנושות על ידי ארגונים בינלאומיים.
מפגשים עם מנהיגים בינלאומיים ב-8 באוקטובר 2023, יום לאחר הטבח, שיתפה פעולה עם הגוף אזרחי שהוקם על ידי ד"ר כוכב אלקיים-לוי, "הנציבות האזרחית לעניין פשעי חמאס נגד נשים וילדים".
במסגרת פעילותה נפגשה ביטון עם נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, במהלך ביקורו בישראל ב-18 באוקטובר 2023. בפגישה זו העלתה לראשונה את סוגיית האלימות המינית שהופנתה כלפי נשים במהלך הטבח וקראה לנשיא לפעול למען הכרה רשמית בממדיה ובחומרתה.
בעקבות פגישה זו, הזכיר הנשיא ביידן בנאומו בתום הביקור את פשעי המין שבוצעו.
יומיים לאחר מכן, ב-6 בדצמבר 2023, קיימה יחד עם פעילות נוספות פגישה עם יועצת נשיא ארצות הברית לענייני מגדר בבית הלבן, גב' פרמילה פאטן.
בחודש מרץ 2024 השתתפה באירוע בעל חשיבות דומה שהתקיים בפרלמנט האירופי, שם קיימה גם פגישות עם צוותי עבודה מקצועיים ודיפלומטים רבים.
בינואר 2025 הוזמנה למטה האו"ם במסגרת תדרוך שנערך על ידי שגריר ישראל דני דנון.
במפגש השתתפו בכירים במועצת הביטחון, עשרות שגרירים ושגרירות, ונספחי משטרה וצבא כדי להציג את דו"ח "פרויקט ראיה" שהובילה ואת המלצותיו היישומיות.
במסגרת ביקור זה נפגשה גם עם הנציגה המיוחדת של האו"ם לאלימות מינית בעימותים ותת-המזכ"ל של האו"ם לדיון בתובנות ופתרונות הנוגעים לאתגרים ראייתיים גלובליים בהקשר של טרור ופשעי מין.
הקמת צוות מחקר וכתיבת דו"ח מקיף בפברואר 2024 הקימה ביטון צוות מחקר שבחן את נושא הפגיעות המיניות שבוצעו על ידי חמאס מזווית חדשה וייחודית.
במשך תשעה חודשים עבדו ביטון וצוות החוקרות, ובהן עו"ד ורדית אבידן, עו"ד שיר בוקרה וגב' הודיה שקד, על דו"ח מקיף בנושא "אתגרי הזיהוי והתיעוד של פשעי המין המבוצעים בחסות מתקפת טרור".
הדו"ח מהווה פריצת דרך בזיהוי הקשיים הייחודיים במקרים אלו ומציע עשרות רבות של הצעות יישומיות לשיפור תהליכי התיעוד של מגיבים ראשונים ושניוניים לצורך הכרה בפגיעה של הקורבנות בהמשך.
בדו"ח הוצע לראשונה המושג "אירוע פשיטה" (raid event) – להבדיל ממלחמה מתמשכת – כדי לתאר את המתקפה הקצרה והחריגה של ארגון טרור על אדמה של מדינה ריבונית.
דו"ח הצוות איתר כשלים בתיעוד פשעי המין שבוצעו בטבח, כגון העובדה שמגיבים ראשונים לא תיעדו די הצורך ראיות לפגיעות מיניות (כמו חזיות ותחתונים מפוזרים בשטח, קונדומים וגופות שנמצאו במצבים המעידים על אלימות מינית) וכן שלוחמים שהיו עדים לזירות לא נשאלו שאלות בנושא.
הדו"ח שכתבה וריכזה מהווה פריצת דרך מחקרית ומעשית בנושא פשעי מין בהקשר של פעולות טרור, ועשוי להפוך לארגז כלים בינלאומי בטיפול בנושא.
ההמלצות היישומיות שנכללו בדו"ח עשויות לשמש גורמים בינלאומיים בהתמודדות עם אתגרים דומים בעתיד.
פעילות הסברה וסנגור ביטון השתתפה באופן תדיר בדיונים מרכזיים בכנסת, בפרט בוועדות לקידום מעמד האישה בראשות ח"כ פנינה תמנו-שטה, ובדיוני ועדת השרים בהובלת השרה גילה גמליאל.
בדיונים אלה נערך שילוב זרועות בין גופים מדינתיים שונים לתיעוד ואיסוף ראיות הנוגעות לפשעי המין בטבח.
במסגרת פעילות ההסברה, ביצעה ביטון עשרות רבות של תדרוכים לתקשורת זרה, לשגרירויות, לשרי חוץ וגורמים מקצועיים ממדינות שונות, לארגוני חברה אזרחית מהעולם, לפילנתרופים ועוד.
בישראל, נפגשה עם גורמים רבים כדי לסייע בניהול החקירה והטיפול בנושא מזוויות שונות, בהם ועדה ייעודית במל"ל, מחלקת החוץ של משרד המשפטים, משרד החוץ, הפרקליטות והמשטרה.
היא נשואה לעו"ד אייל שטרנברג, אותו הכירה במהלך לימודיהם באוניברסיטה העברית, ולהם שני ילדים.
אחותה הצעירה היא ד"ר ריי ביטון, לשעבר יו"ר "מרשם", הארגון הארצי של הרופאים המתמחים בישראל.
2011 - פרס צגלה לחוקרת צעירה במשפטים מטעם אוניברסיטת תל אביב.
2013 - פרס המשפט, צדק חברתי וזכויות אדם מטעם הקרן החדשה לישראל וקרן דפנה ע"ש דפנה יזרעאלי (יחד עם אורית קמיר).
הפרס ניתן על "יצירתיות, תעוזה ומקוריות בפיתוח כלים משפטיים חדשניים לקידום זכויות נשים, בגין חלקה בהקמת מרכז נוגה, ועל הקמת מרכז תמורה.
2014 - פרס ברניס טננבאום לנשים פורצות דרך מטעם ארגון נשות הדסה העולמי.
2014 - פרס הארוחה השנתית למען לוחמי זכויות-אדם של הקהילה היהודית בלונדון.
2015 - פרס "Honoris Causa" מטעם לשכת עורכי הדין בישראל על פועלה המשפטי.
אות של כבוד המוענק על תרומה משמעותית ראויה להוקרה במשפטים.
2015 - "אות ספרא" ע"ש אדמונד ספרא, מטעם אייסף – הקרן הבינלאומית לחינוך על תרומה משמעותית לקידום החברה בישראל.
2015 - נמנתה עם 50 הנשים המשפיעות בישראל של העיתון פורבס בתחום המשפט.
2016 - אות השרה לשוויון חברתי.
הפרס ניתן למרכז הקליני תמורה על תרומתו למאבק באלימות נגד נשים בישראל, והוענק לביטון (יו"ר המרכז) ולעו"ד אפרת פודם (מנכ"לית המרכז) מידי השרה גילה גמליאל ונשיא המדינה דאז, ראובן ריבלין.
2016 - פרס כלת ארגון כל ישראל חברים (כי"ח) לחינוך ולחברה.
2019 - דוברת ראשית (key note speaker) בכנס הביקורת המזרחית על המשפט, בית-הספר למשפטים, אוניברסיטת הרווארד.
2025 - "אות גיבורי החברה הישראלית" מטעם המועצה הציונית בישראל מבית ההסתדרות הציונית העולמית.
2025 - "אות קטן" (ע"ש פרופ' יוסף קטן) מטעם עמותת רוח נשית.
יפעת נבו (נולדה ב-21 בנובמבר 1940) היא חוקרת תרבות ותיאטרון, סופרת, משוררת, ועיתונאית ישראלית.
יפעת נבו נולדה בשנת 1940 בבוקרשט בירת רומניה, בת יחידה להוריה.
במלחמת העולם השנייה נאסר אביה ועונה בבתי הסוהר הרומניים על ידי הפשיסטים הרומנים באשמת קומוניזם.
בהיותה בת שנה וחצי הכניסה אותה אמה לבית יתומים נוצרי, שם שהתה עד גמר המלחמה.
זמן קצר לאחר תום המלחמה, בזכות התפקיד הבכיר של אביה בממשל המוניציפלי הרומני בבוקרשט, נחשפה להצגות האופרה ומופעי הבלט של האופרה הלאומית - והוקסמה; לאחר מבחן קצר, בת פחות מארבע, התקבלה כתלמידה מן המניין לכיתתה של פנסקו-ליצ'יו, הפרימה בלרינה דאז של רומניה.
ב-1946 המשפחה ברחה מרומניה, עברה רגלית את הגבול להונגריה ומשם, מוגנים על ידי "הג'וינט", הגיעו לווינה.
בנובמבר 1948 עלתה המשפחה לישראל בשמות בדויים ובחסות תעודות מזויפות.
נבו גדלה בילדותה בעכו, למדה בבית הספר הממלכתי א', שם כיהנה, בהיותה בכיתות ז' ו-ח', כיו"ר מועצת התלמידים.
בתפקידה זה הקימה את עיתון בית הספר שבו גם כתבה, ויזמה את שינוי שמו של בית הספר ל"התומר", הנושא שם זה עד היום.
בתיכון למדה במגמה פיזיקלית-מתמטית בקריית חיים.
בתקופת התיכון החלה בפעילות אינטנסיווית בגדנ"ע אוויר, שם השתתפה בקורסי דאייה (בגיל 16) וטיס (בגיל 17) ובסופם קיבלה את כנפי הדאייה והטיס של גדנ"ע אוויר.
כעבור שנה עברה ללמוד בסמינר הקיבוצים אורנים.
לאחר סיום הלימודים שבה כמחנכת כתה ו', לבית הספר "התומר" בו למדה כילדה.
היא הנהיגה שיטת הוראה-חינוך דיפרנציאלית בה העיקרון היה להנחות את התלמיד ללכת בעקבות סקרנותו.
למרות ההצלחה בקרב הילדים והוריהם, הנהלת בית הספר לא ראתה את גישתה בחיוב, והיא החליטה לנטוש את מערכת החינוך.
ב-1964 יצא לאור ספר שיריה "לך הים" בהוצאת מחברות לספרות, בעריכתו של ישראל זמורה, שכתב בעטיפה האחורית של הספר: "שירים שאינם שירים על הים, לא שירי התבוננות בים אלא, בפירוש שירי-ים, כלומר: כך שר הים מנפשה של משוררת, שחיה אותו ובו, יומם ולילה, עד שהמנטליות שלה הפכה להיות מנטליות ימית.
שיריה הם אפוא, במהותם המיוחדת, המתמדת, חידוש בשירה העברית".
ב-1967, בתום מלחמת ששת הימים, התגרשה.
ב-1968 החלה בלימודיה האקדמיים באוניברסיטת תל אביב בחוגים לפילוסופיה ותיאטרון וקיבלה תואר ראשון בהם.
באותה שנה החלה לכתוב בעיתון "דבר", בראיונות עם סופרים ומשוררים, במוסף לספרות.
בד בבד החלה לכתוב, כפרילנסרית, גם בעיתון "מעריב", במוסף ערב-ערב, בתחילה בתחומי התיאטרון, הבלט והמוזיקה, ובהמשך גם בנושאי חינוך ורווחה.
בעקבות תחקיר שערכה על הפרלמנטים לנוער הופסקה עבודתה ב"מעריב".
היא שבה לעבודה עיתונאית ב-1977, בעיתון "הארץ", שם כיסתה את תחומי הבריאות, בתי המשפט והחינוך.
במשך כשנתיים וחצי ערכה את מוסף התחבורה בעיתון, ואחר כך ערכה תחקירי צרכנות במשך ארבע שנים.
בתקופת עבודתה בעיתון "הארץ" רשמה לזכותה שלושה הישגים מקצועיים-ציבוריים בולטים:
בשיא התדמית הליברלית של הרודן הרומני ניקולאה צ'אושסקו, פרסמה סדרה בת שלוש כתבות בכותרת-גג "רומניה כפולת הפנים" (23, 24, 26 במאי 1982), שחשפה את האמת על משטרו של הרודן ואת ההתמרמרות המקיפה של אזרחי רומניה ואת המרי האזרחי הפסיבי שם.
רק ב-1989, כשהוצא הרודן להורג על ידי ההמון הזועם, נודע לעולם את מה שאיבחנה שבע שנים קודם לכן.
בעקבות לחץ של ועדת האתיקה של לשכת עורכי הדין, שמטרתו הייתה לאלץ את נבו לחשוף את מקור המידע שלה בידיעה חדשותית שפרסמה, היא יצאה למאבק נגד לשכת עורכי הדין, בסיועו המשפטי של עו"ד מיבי מוזר.
בסופו של ההליך המשפטי ניתנה, בשנת 1987, ההכרה בחיסיון העיתונאי על ידי נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר.
פסיקתו של שמגר יצרה תקדים משפטי שמגן על מקורות עיתונאיים.
לאחר איתגור המערכת הרפואית בסדרה של שש כתבות שכותרת הגג שלהן הייתה: "הרפואה האחרת – הרצון שלא לדעת?" (26 ביולי עד 1 באוגוסט 1985) הכיר משרד הבריאות בשיטות ריפוי וטיפול השונות מהרפואה המערבית כלגיטימיות.
זכות המילה האחרונה באותה סדרה ניתנה למנכ"ל משרד הבריאות, הפרופ' דן מיכאלי, שאישר בפומבי בכתבתו את הסרת המחסום המנהלי ופריצת הדרך לענפים טיפוליים ולמיזמים כלכליים בתחומי רפואה השונים מן הרפואה המערבית.
ב-1995, בהיותה גמלאית ואם חד הורית לאיתי נבו בן ה-13, שבה לאקדמיה ללימודי תואר שני בתיאטרון.
בעקבות הישגיה כתלמידת מחקר הועברה למסלול הישיר לדוקטורט.
היא קיבלה את תואר הדוקטור ביוני 2005 בציון 100, כשנושא המחקר, בהנחיית פרופ' אהובה בלקין, היה "דמות האישה כאישיות אוטונומית בחמישים שנות דרמה ישראלית".
עבודת הדוקטור עובדה לספר, שיצא לאור בהוצאת אוריון ב-2013 בכותרת "בטנגו עם אלוהים – דמות האישה כאישיות אוטונומית אי-אז ועכשיו".
בהוצאת אוריון ראו אור גם ספרה "השמים של ליאולה" (2014) וקובץ מאמריה "קליידוסקופ תיאטרוני" (2015).
בשנת 2011 הביעה תמיכה בשלי יחימוביץ' בחתירתה לתפקיד יושב ראש מפלגת העבודה.
נישאה לד"ר יוסף ברקן, קלימטולוג, שנפטר ב-7.6.2019.
בחודש אפריל שנת 2021 יצא לאור ספרה החמישי, בהוצאת צמרת, לטאן - בין שני חורים שחורים, ספר ראשון בטרילוגיה הימור גנטי.
בשנת 2023 יצא לאור ספרה הששי, בהוצאת אוריון, עולמות של כאילו, ספר שני בטרילוגיה הימור גנטי.
בטנגו עם אלוהים: דמות האישה כאישיות אוטונומית אי-אז ועכשיו, חולון: אוריון, 2013.
השמיים של לִיאוֹלָה, הפקה: אורלי לוי, חולון: אוריון, 2014.
קליידוסקופ תיאטרוני: קריאה תיאטרונית של שברי מציאות, חולון: אוריון, 2015. (קובץ של שישה מאמרי מחקר בהיבטים שונים של תיאטרון)
לטאן - בין שני חורים שחורים, הוצאה: ראובני ספרי צמרת בע"מ, אזור, 2021.
עולמות של כאילו, הוצאה: אוריון, ישראל, 2023.
יפעת שָׁאשָׁא ביטון (נולדה ב-23 במאי 1973) היא פוליטיקאית ישראלית שכיהנה כחברת הכנסת מטעם תקווה חדשה.
בעבר כיהנה כשרת החינוך, יו"ר מפלגת כולנו, שרת הבינוי והשיכון, שרה בלי תיק, כיו"ר הוועדה לזכויות הילד וסגנית ראש עיריית קריית שמונה.
לפני כניסתה לפוליטיקה הייתה אשת חינוך, בעלת תואר דוקטור, וסגנית הנשיא במכללת אוהלו בקצרין.
נולדה בשם יפעת שאשא בקריית שמונה, ושם גדלה והתגוררה עד ספטמבר 2018. היא בת לרחל, אחות מוסמכת שעלתה ממרוקו, ולמשה דוד, נהג אוטובוס ולאחר מכן בעל חברת הסעות פרטית, שעלה מעיראק.
למדה בבית הספר היסודי מצודות ובבית הספר התיכון המקיף דנציגר.
בצה"ל שירתה בפיקוד צפון כמש"קית כוח אדם מילואים.
בוגרת תואר ראשון ותואר שני מאוניברסיטת חיפה בתחום ניהול ופיתוח מערכות חינוך והדרכת מורים.
בתחילת דרכה עבדה כמורה לספרות בבית ספר תיכון וכמחנכת כיתה.
בשנת 2002 קיבלה תואר דוקטור לחינוך מאוניברסיטת חיפה, על עבודה שכותרתה "השוואת התפיסה של מושג השלום אצל בני נוער יהודים-ישראלים ובני נוער פלסטינים: כפונקציה של נרטיב קולקטיבי והשתתפות בתוכנית חינוך לשלום".
הופיעה כזמרת בבמות מקומיות שונות והוציאה שלושה סינגלים.
הייתה מורה ומרצה באקדמיה בחוגים חינוך, רב-תחומי ומשאבי אנוש וכן מרצה במכללה להכשרת מורים אוהלו בקצרין.
בשנת 2014 מונתה לסגנית הנשיא במכללת אוהלו להכשרת מורים בקצרין.
הייתה חברת דירקטוריון ב, בחברה למתנ"סים בקריית שמונה ובחברה הכלכלית בקרית שמונה.
בשנת 2008 התמודדה בבחירות לראשות עיריית קריית שמונה.
כיהנה כסגנית ראש העירייה עד שהודחה ב-2010, לדבריה מכיוון שניסתה לאחד שני בתי ספר קטנים בעיר בניגוד לעמדתם של חברי מועצה אחרים.
במשך חמש שנים הייתה הממונה על תיק החינוך והנוער בעירייה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 התמודדה כחלק מרשימתו של יעקב בנצי בן ציון ונבחרה למועצת העירייה.
במהלך כהונתה כממונה על החינוך הובילה את העיר לפרס חינוך מחוזי.
בשנת 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הצטרפה למפלגת "כולנו" בראשות משה כחלון ושובצה במקום השביעי.
המפלגה קיבלה עשרה מושבים ושאשא-ביטון נבחרה לכהן בכנסת; במקומה נכנס למועצת העיר קריית שמונה אביחי שטרן, שנבחר בהמשך לראשות העיר.
בכנסת ה-20 כיהנה כיו"ר הוועדה לזכויות הילד.
שאשא-ביטון יזמה במהלך כהונתה את חוק הפיקוח על מעונות יום לפעוטות ואת חוק התקנת מצלמות לשם הגנה על פעוטות במעונות יום לפעוטות.
כן יזמה את החוק לפיקוח על הפעלת צהרונים והובילה את התוכנית הלאומית לבטיחות ילדים.
בנוסף הגישה הצעת חוק שנדחתה, להורדת גיל העסקת הנוער ל-13. היא גם יזמה תחילת פעילת נגד אתר Watchme247 שהביאה לסגירתו והרשעת המפעילים.
ב-9 בינואר 2019, חודשים אחדים טרם פיזור הכנסת ה-20, מונתה לשרת הבינוי והשיכון מטעם סיעת כולנו בממשלה ה-34, לאחר התפטרותו של יואב גלנט.
היא כיהנה בתפקיד 18 חודשים, בכנסת ה-20, הכנסת ה-21, הכנסת ה-22, עד לכינונה של הממשלה ה-35.
בפברואר 2020 הורתה להקים מוקד מענה אנושי לזוכים בתוכנית מחיר למשתכן.
וכן, אישרה הממשלה את הצעתה להארכת אשרת השהייה של כ-1,700 עובדי בניין.
במרץ 2020 מינתה את אלעזר במברגר למנכ"ל הזמני של משרד הבינוי והשיכון.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצבה במקום ה-3 ברשימת "כולנו" ונבחרה לכנסת ה-21 לאחר שהמפלגה זכתה בארבעה מושבים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, משה כחלון והשר אלי כהן התפקדו לליכוד, ומפלגת "כולנו" התמזגה לרשימת הליכוד לכנסת.
שאשא-ביטון נותרה ב"כולנו" והוצבה במקום ה-29 ברשימה המאוחדת.
בכנסת ה-23 שאשא-ביטון הייתה יו"ר מפלגת "כולנו" ונציגתה היחידה בכנסת, כחלק מסיעת הליכוד.
עם הקמת ממשלת ישראל ה-35 מונתה לעמוד בראש ועדת הקורונה של הכנסת.
בתפקידה זה הביעה עמדה עצמאית, ולא אישרה 7 מתוך 11 החלטות הממשלה שהובאו לוועדה, דבר שעורר סערה ציבורית, ואף קיבלה מכתב שבו התבשרה על פיטוריה הצפויים.
בעקבות הביקורת על פיטוריה לא הוחלפה, אולם ב-23 ביולי 2020 רוב סמכויות ועדת הקורונה קוצצו והועברו לוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת.
ב-15 בדצמבר 2020 הודיעה כי תתמודד בבחירות לכנסת העשרים וארבע במפלגת תקווה חדשה בראשות גדעון סער, ותשובץ במקום השני ברשימה.
שאשא-ביטון מונתה לשרת החינוך ה-25 בממשלת ישראל השלושים ושש.
כמנכ"ל מינתה שאשא-ביטון את יגאל סלוביק, שכיהן בעבר כסגן ראש המל"ל.
ביולי 2021, שאפה לבטל בידוד לתלמידים.
בהמשך, קידמה את מתווה הכיתה הירוקה שנועד להחליף בידוד בית.
כמו כן, סירבה לאפשר חיסונים נגד נגיף הקורונה בבתי הספר בטענה שהדבר יהווה לחץ חברתי על התלמידים, עד שהתפשרה וקיבלה את עמדת הממשלה בנושא בספטמבר, שאיפשרה חיסון תלמידים בבתי הספר.
עובדת במשרדה שפוטרה טענה כי שאשא-ביטון הסתירה מהממשלה התפרצויות של הידבקות בנגיף בין כותלי בתי הספר, על מנת למנוע את השבתת הלימודים.
בדצמבר פיטרה את מנכ"ל משרדה, יגאל סלוביק, על רקע מחלוקות סביב הנושא.
בעקבותיו התפטר גם הממונה על המאבק בקורונה מטעם המנכ"ל.
בסופו של דבר, נפתחה שנת הלימודים ה'תשפ"ב ב-1 בספטמבר ובתי הספר נותרו פתוחים, גם בגל הרביעי והחמישי של מגפת הקורונה, תוך שמירה על הנחיות משרד הבריאות, הקפדה על מסיכות וחיסונים לתלמידים.
בדומה לקודמה במשרד, יואב גלנט, החליטה גם שאשא-ביטון שלא להעניק את פרס ישראל לפרופסור עודד גולדרייך.
נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, דוד הראל, וחמישה מנשיאיה בעבר פרסמו מחאה על החלטת השרה.
נשיאי שבע אוניברסיטאות בישראל הביעו אף הם מחאה על החלטת השרה.
במרץ 2022 הורה בג"ץ לשרת החינוך להעניק את הפרס לגולדרייך.
בינואר 2022 עברו מעונות היום מאחריות משרד הכלכלה למשרד החינוך ונוצר רצף לימודי מגיל לידה ועד 18 במערכת החינוך.
במסגרת המעבר הוספו תקנים למטפלות, תקציבים לבניית גנים חדשים ופיקוח הדוק יותר.
המעבר למשרד החינוך לווה בתוספת תקציב של כ-200 מיליון שקלים.
באפריל 2022 הציגה שאשא-ביטון רפורמה חדשה בלימודי בחינות הבגרות.
במסגרת הרפורמה בוטלו מבחני הבגרות במקצועות היסטוריה, תנ"ך, אזרחות וספרות והוחלפו בעבודת גמר.
שאשא-ביטון ציינה כי הרפורמה נועדה להתאים את מערכת החינוך למאה ה-21 ולחזק את מקצועות המורשת, החברה והרוח.
הרפורמה התקבלה בציבור בקולות מעורבים: היו אנשי חינוך שהתבטאו בעד הרפורמה והדגישו את הצורך בהתאמת המערכת לעידן החדש.
אך היו שחששו שתנאי המורים ייפגעו והיו אנשי רוח וחינוך רבים מכל מגזרי החברה שחששו שחשיבות המקצועות האלו תפחת.
ארגון המורים אף יצא בעיצומים כנגד הרפורמה ובמשך תקופה ארוכה עוררה התוכנית דיון ציבורי סביב מקצועות המורשת והרוח.
התוכנית בוטלה לאחר ששאשא-ביטון סיימה את תפקידה במשרד החינוך.
במאי 2022 יצאה תוכנית אוטונומיה למנהלים אותה הובילה שאשא-ביטון, במסגרתה יקבל כל בית ספר תקציב גמיש המיועד לפעילויות ושירותים עבור בית הספר.
התקציב מיועד לשימוש על פי שיקול דעתו של מנהל בית הספר.
על פי התוכנית כל בית ספר יקבל בין 300 אלף למיליון שקלים בשנה, ויהיה ניתן להשתמש בהם לצרכים שונים עבור בית הספר, התלמידים, צוות המורים ועוד, דרך מערכת גפ"ן המרכזת את כלל הספקים של מערכת החינוך זאת על מנת לצמצם בירוקרטיה ולייעל תהליכים עבור המנהלים.
ביולי 2022 הנחתה שאשא-ביטון לשלול את רישיונות ההפעלה ממספר בתי ספר במזרח ירושלים, עקב הסתה חמורה בספרי לימודם, כגון האדרת מחבלים ומאבקם במדינת ישראל ועלילות דם נגד המדינה.
במהלך הדיונים לחידוש הסכם השכר של עובדי ההוראה שתחת הסכמי אופק חדש קראה שאשא-ביטון לאוצר לקדם הסכמות עוד טרם סיום שנת הלימודים תשפ"ב, כשהיא מציינת כי מערכת החינוך מצויה בחוסר משמעותי של מורים שנגרם בין היתר בשל תנאי השכר הנמוכים במקצוע.
במהלך שביתת המורים ביוני 2022 נמנע משרד החינוך בראשותה מלבקש צווי מניעה, ואף לקראת סוף הקיץ כשעלתה האפשרות שתחילת שנת הלימודים תושבת הבהירה שאשא-ביטון כי היא מתנגדת להוצאת צווי מניעה למורים.
במהלך חופשת הקיץ פעל המשרד במטרה לגשר בין הסתדרות המורים ומשרד האוצר, כשבסוף הקיץ הושג בלא שביתה הסכם עקרונות לפיו מורה מתחיל ישתכר 9,000 שקלים וכלל המורים יקבלו תוספות שכר של לפחות 1,100 שקלים בתקופת ההסכם עד סוף שנת 2026.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצבה במקום ה-5 ברשימת "המחנה הממלכתי", במסגרת ריצה משותפת של המפלגות כחול לבן ותקווה חדשה, ונבחרה לכנסת ה-25 לאחר שהרשימה זכתה ב-12 מנדטים, בהם ארבעה לתקווה חדשה.
לאחר טבח שבעה באוקטובר הצטרפה סיעת המחנה הממלכתי לממשלת החירום, ושאשא-ביטון מונתה להיות שרה בלי תיק בממשלה ה-37, ב-12 באוקטובר 2023. ב-12 במרץ 2024, התפצלה מפלגת תקווה חדשה מהמחנה הממלכתי, וב-25 במרץ, פרשה מהקואליציה וגדעון סער ראש המפלגה ושאשא-ביטון התפטרו מהממשלה.
ב-2 ביולי 2024 הודיעה שאשא-ביטון על פסק זמן מהחיים הפוליטיים.
ב-29 ביולי 2024 מונתה למשנה לנשיא מכללת אורנים.
מונתה לדירקטורית מטעם הציבור בחברת אלרוב נדל"ן.
ב-2022 השתתפה בספיישל VIP של תוכנית הבישול "מאסטר שף" והגיעה למקום החמישי.
נשואה לאילן ביטון, איש לוגיסטיקה ותפעול, ואם לשלושה.
מתגוררת עם משפחתה בזכרון יעקב.
יפעת גליק (נולדה ב־15 ביוני 1982) היא עיתונאית ישראלית ומגישה, המשמשת ככתבת תחקירים בכאן חדשות; כלת פרס סוקולוב לעיתונות תחקירים לשנת 2021. היא מגישה תוכנית אקטואליה בימי שישי בערוץ כאן 11 ובעבר הגישה את תוכנית הסביבה "הזמן הירוק".
גליק גדלה בקריית ים ולמדה בבית הספר התיכון "רודמן".
בנעוריה, שימשה "כתבת צעירה" בטלוויזיה הקהילתית של קריית ים, כתבת נוער בשבועון "מעריב לנוער", תחקירנית בתוכנית "קלפים פתוחים" בערוץ 2, מגישת פינה ברדיו חיפה וכתבת בערוץ YTV.
את שירותה בצה"ל עשתה ככתבת בבטאון חיל האוויר.
עם סיום שירותה הצבאי הצטרפה למערכת תוכנית הטלוויזיה "כלבוטק", בה עבדה עד 2007 כתחקירנית וככתבת.
בין הכתבות שפרסמה היו התחקיר על הרב המטריד מינית יחיאל נחום הלוי שהתפרסם ב-2004, עליו סיפרה גליק ב-2019 כי חוותה במהלכו הטרדה מינית וכי לא הייתה עושה זאת שוב; ופרשת הבשר הלא טרי שנמכר ב"טיב טעם".
במקביל שימשה עורכת משנה בתוכנית "בוקר טוב ישראל" של גלי צה"ל.
ב-2005 החלה לעבוד גם ב"ידיעות אחרונות" ככתבת תחקירים ב"המוסף לשבת" וב-"7 ימים".
ב-2008 עברה לחברת החדשות של ערוץ 2 ושימשה כתבת באולפן שישי.
בסוף 2010 עברה לשמש מגישה וכתבת בתוכנית התחקירים "360" של רשת בערוץ 2. במסגרת זאת, נעצרה במצרים כשעסקה בהכנת כתבה על המהומות במדינה.
ב-2011 מונתה לכתבת המגזין "יומן" ומגישת מבזקים ב.
כתבת תחקיר שעשתה ב-2015 על פרשת גל בק, בה הוצגו טענות בדבר חשדות לטיוח מצד גורמי אכיפת החוק באשר לתאונת דרכים בה נהרג רוכב קטנוע בן 16, עוררה גלים בתקשורת ובציבור.
שורה של תחקירים על הטרדות מיניות במגן דוד אדום, שפרסמה במהלך 2016, הובילו לדיונים בוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת ולשינוי נוהלי עבודה בארגון.
כמו כן, ביולי 2016, במסגרת פרויקט "מדינה בתאונה", הציגה שורת כתבות שעסקו כולן באוזלת ידה של המדינה בטיפול בתאונות הדרכים.
עם סגירתה של רשות השידור במאי 2017 החלה לעבוד בתאגיד השידור הציבורי "כאן".
כתבת תחקיר שערכה גליק ושודרה ביולי 2017 חשפה תיעוד שצולם על-ידי תחקירני עמותת אנימלס בדיר הכבשים של קיבוץ גבע, המשווק חלב צאן לתנובה.
התיעוד הראה כיצד עובדי הדיר מכים את הכבשים בצינורות, שוחטים אותם באופן בלתי-חוקי, וזורקים לפח טלאים בעודם בחיים.
בעקבות פרסום התחקיר, ב-2018 הוגש כתב אישום על עבירות צער בעלי חיים נגד קיבוץ גבע, נגד מנהל הדיר, ונגד סוחר כבשים שעבד עם הדיר.
ב-2021 הורשעו מנהל הדיר וסוחר הכבשים על סמך הודאתם באשמה בהסדר טיעון.
הקיבוץ עצמו נמחק מכתב האישום במסגרת ההסדר.
ב הגישה את המוספים "המסייעת", ו"זמן בחירות" במהדורת חדשות הערב וכן את תוכנית האקטואליה השבועית "זמן קורונה", ששודרה בכאן 11. החל מאמצע 2021 ועד סיום שידורה של התוכנית ב-2025, גליק שימשה גם כמגישה-מחליפה בתוכנית "משחקי הכיס", ששודרה גם היא ב"כאן 11".
החל ממאי 2022 הגישה את התוכנית השבועית "הזמן הירוק" שעסקה בנושאי איכות הסביבה.
התוכנית האחרונה שודרה ביוני 2023 ולאחריה, תחקירים של גליק בתחומים אלה עברו להיות משודרים כ"מוסף" במהדורת חדשות הערב.
גליק היא בעלת תואר BA כללי מהאוניברסיטה הפתוחה.
היא כלת פרס סוקולוב לתקשורת האלקטרונית לשנת 2021.
יפעת גליק מתגוררת בירושלים, נשואה לאביעד ואם לבן ולבת.
היא מנהלת אורח חיים צמחוני.
המחלקה הסגורה בבית החולים גהה
לאן נעלמו האיברים מאבו כביר?
פרשת ההטרדות המיניות במגן דוד אדום
משחקים מסוכנים – סדרת כתבות התחקיר של יפעת גליק על מכבי תל אביב בכדורסל
הזרמת תרופות דרך הביוב למי הים
נדל"ן על המים - סדרת כתבות בנושא השתלטות גורמים פרטיים על רצועות החוף בישראל
הקשר הכלכלי בין כיל לרשות הטבע והגנים
יפעת זליקוביץ' (נולדה ב-19 בדצמבר 1992), היא אתלטית ישראלית, אלופת ישראל (2015) ואלופת המכביה התשע-עשרה (2013) בקפיצה לרוחק.