tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ידוע כי בסוף המאה ה-14 כיהן בעיר רב בשם ר' מאיר, אותו מזכיר המהרי"ל בספר המנהגים.
וכן רב בשם ר' יהודה שהוזכר בספר "שלשלת הקבלה" כאחד מגדולי רבני אשכנז.
בנוסף מוכר כי כיהן רב בשם ר' קלמן בעיירה.
הרב מנחם גרינוולד, תלמיד הכתב סופר בישיבת פרשבורג היה רבה הראשון של הקהילה האורתודוקסית בשופרון משנת 1873 עד לפטירתו ב25 באוקטובר 1929.
רבה האחרון של הקהילה האורתודוקסית היה הרב שמעון ישראל פוזן, לצידו כיהן הרב יוסף אליעזר מילר כדיין ומורה צדק ואיתם שימש כשוחט, בודק וחזן של הקהילה ר' אליעזר רוזנפלד ששרד את השואה ושימש כשוחט בודק וחזן בגבעתיים.
רב הקהילה הניאולוגית היה ר' מאקס פולאק, שהיה גם חוקר והיסטוריון שרשם את קורות יהודי הקהילה ונספה באושוויץ.
לאחר השואה כיהן במקום הרב יהושע ציטרון ואחריו חתנו הרב אהרון מאיר קראוס.
מפקדי האוכלוסין של יהודי שופרון
אנטישמיות ויהודי הקהילה במלחמות העולם
טרום מלחמת העולם הראשונה והמלחמה
היחס ליהודים כל השנים היה גרוע והם הובדלו מהציבור שאינו יהודי.
הנהגת העיר תיקנה תקנות כנגדם ואף ביטלה לא פעם שטרי חובות של נוצרים ליהודים.
בשנת 1848 נערכו פרעות כנגד יהודי שופרון ובשנת 1849 אף החליטה הנהגת העיר שלא להקצות שטח לקברי יהודים ליד בית הקברות המרכזי בעיר.
למרות זאת היו היהודים נאמנים למדינה ואף תמכו כלכלית במדינה במהלך מלחמת העולם הראשונה
לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה בעיר פעילות ציונית רבה.
בשנת 1941 גויסו גברים יהודים לשירות עבודת כפייה במסגרת צבא הונגריה.
הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב-19 במרץ 1944. קצין ס"ס שבא לשופרון מסקשפהרוואר ב-7 באפריל זימן אליו את מנהיגי הקהילה הנאולוגית ומנהיגי הקהילה האורתודוקסית וציווה עליהם לפזר את מוסדות הקהילות ולהקים "מועצת זקנים" של חמישה חברים.
מכיוון שמנהיגי הקהילות לא הסכימו להתנדב ולשמש כנשיאי המועצה היהודית, מינה הקצין לתפקיד את סוחר הבדים זיגמונד רוזנהיים.
בהתאם לצו של הממונה על מחוז שופרון, אנטל רופרכט (Antal Rupprecht), מונה למועצה היהודית גם יהודי מומר בשם בלה הסלר (Bela Hasler), כדי לייצג את האינטרסים של היהודים המומרים בעיר.
באמצע מאי 1944 הקצו פקידי מינהל הונגרים שטח במרכז העיר להקמת הגטו.
בגטו רוכזו 1,801 יהודים ועל העברתם לגטו הופקדה המועצה היהודית.
באמצע יוני 1944 גויסו מספר גברים מהגטו לשירות עבודת כפייה, דבר שהציל אותם מגירוש .
בבוקר 29 ביוני 1944 החלו ז'נדרמרים הונגרים בפיקודו של קפיטן טקץ' (Takacs) בחיפוש אחר חפצי ערך מוסתרים, ושלושה ימים היו תושבי הגטו נתונים לעינויים ולחקירות אכזריות ומשפילות.
לאחר החיפוש הועברו היהודים למרכז השילוח בבניין חדר האוכל של המכללה הטכנולוגית בשופרון שעוד היה בשלבי בנייה ובבניין בית החרושת יעקובי (Jakobi) הסמוך.
על פי הצו של הממונה על מחוז שופרון אנטל רופרכט מ-15 ביוני 1944 הועברו למרכז השילוח בשופרון גם יהודים מגטו צ'פרג, גטו צ'ורנה, גטו קפובאר ועובדי כפייה בחופשה.
בסך הכל נכלאו שם כ-3,385 יהודים.
הם התקיימו על מנות מצומצמות של מעט לחם יבש ומים שסופקו להם בבוקר ושעועית מבושלת במלח בצהריים ובערב.
כ-3,000 מהיהודים שרוכזו במרכז שילוח זה גורשו לאושוויץ ב-5 ביולי 1944. היתר, כ-385 יהודים שולחו לאושוויץ למחרת היום, דרך שרוואר.
את בניין בית הכנסת אטם הצבא הגרמני בזמן המלחמה, והוא נותר אטום ומגודר עד היום.
אלזה ברנדייס, שחייתה בשופרון, הוכרה כחסידת אומות עולם על שהסתירה יהודים בביתה בזמן המלחמה.
לאחר המלחמה חזרו חלק מניצולי הקהילה והקימו אותה מחדש.
הם הקימו במקום אנדרטה לזכר הנרצחים וקבעו את יום הזיכרון ליהודי העיר שנהרגו בשואה לי"ז בתמוז, סמוך להגעתם לאושוויץ.
בסביבות שנת 1956 עזבו רוב יהודי העיר והקהילה נסגרה.
הרב מנחם גרינוולד - רב העיר שופרון
דוד צבי פנקס - פוליטיקאי ישראלי, מחותמי מגילת העצמאות
מלכיאל גרינוולד - סופר ופובלציסט יהודי
אויגן קולב - מבקר אומנות ישראלי
יהודית תמש - שחיינית יהודייה-הונגריה
התקיימה החל מ-1915 עד להשמדתה בשואה.
הקהילה התאפיינה בכך שרובם התפרנסו ממסחר זעיר, מרוכלות וממלאכה.
בעיירה היו מוסדות מסורתיים של צדקה ועזרה הדדית, ובהם בנק הלוואה וחיסכון, קופת גמ"ח ואיגודים מקצועיים יהודיים.
קהילת קומרוב הייתה מסורתית, בעיקר חסידית, אך הייתה בה גם פעילות ציונית ערה.
בשנת 1795, לאחר שהייתה את החלוקה השלישית של פולין אוסטריה נכנסה לשליטה.
ב-1807 היא כבר הייתה חלק מ"דוכסות ורשה הגדולה", ומ-1815 עד סוף מלחמת העולם הראשונה היא נכללה תחת הממלכה בקונגרס בפולין.
בשנת 1915 היא נכבשה על ידי הגרמנים שהם נשארו שם עד שנת 1918. ובעצם כשהגרמנים כבשו את המקום היהודים הקימו את קהילת קומרוב.
בתקופה זו עסקו היהודים במסחר זעיר, במלאכה ובגידול ושיווק עופות.
מספר קטן ייצר גם משקאות חריפים.
בין שתי מלחמות העולם ישבו בקומרוב כ-1,750 יהודים – יותר ממחצית אוכלוסייתה.
ב-1920 רצחו חיילים אוקראינים שסייעו לפולין במלחמתה נגד ברית-המועצות 16 מיהודי קומרוב ופצעו רבים מהם.
לפני מלחמת העולם הראשונה היו מוסדות צדקה יהודיים, כמו שירותי הבריאות של "ביקור חולים", וקופת גמל שנתנה הלוואות בריבית נמוכה לסוחרים ובעלי מלאכה קטנים.
הגרמנים כבשו את קומרוב ב-13 בספטמבר 1939 (בערב ראש השנה), אך נסוגו ממנה כעבור שבועיים.
ב-28 בספטמבר 1939 נכנס לעיירה הצבא האדום, אבל כעבור 12 ימים ברחו ממנה על-פי הסכם מולוטוב-ריבנטרופ.
רבים מיהודי קומרוב התלוו לחיילי הצבא האדום הנסוגים מזרחה.
עם חזרת הגרמנים לעיירה הוחרמו ונגנבו מהיהודים דברי ערך והחלו חטיפות לעבודת כפייה במחנה העבודה בזמושץ' (Zamosc).
עשרה ימים לאחר חזרתם לקרומרוב ריכזו הגרמנים את היהודים בשוק ואספו מהם את פריטי הערך שברשותם, ובו בזמן תקפו אותם.
באותו יום יהודים רבים פונו בכוח מבתיהם והועברו במשאיות להרוביישוב ומשם הובלו למחנה העבודה בזמושץ'.
במהלך אוקטובר עד דצמבר של אותה שנה גורשו 200 יהודים לקומרוב 'מלודז', ולוקאווק, קולו וסייארפייץ.
בזמן האביב 1941 הגיעו עוד 400 יהודים מזמושץ', יחד עם כ־700 יהודים מגורשים מצ'כוסלובקיה.
בקיץ 1941 הוקם גטו בקומרוב והיהודים נדחסו בו, עם כמה משפחות בכל דירה.
ב-23 במאי 1942 גורשו רבים מיושבי הגטו, בעיקר הפליטים שבהם, למחנה ההשמדה בלז'ץ.
באוקטובר ובנובמבר 1942 נורו רוב יושבי הגטו, והנותרים גורשו לבלז'ץ.
לאחר השבת הסדר באזור היו יהודים שהחלו לבנות את חייהם מחדש.
כמו בעבר, רובם עסקו בסחר זעיר, רוכלות ומלאכות.
בתקופה הוקמו כמה ארגונים ומוסדות לעזרה כלכלית והדדית.
בעלי המלאכה והסוחרים היהודים הקימו גילדות מקצועיות ו"בנק סוחר".
קופת הגמל שהוקמה לפני המלחמה חידשה את פעילותה.
הקהילה היהודית בשפייר (שפיירא כפי שנקראה בפי היהודים) היא חלק מיהדות גרמניה ואחת מהקהילות הוותיקות והחשובות ביותר בקרב יהדות אשכנז בימי הביניים.
היא הרכיבה יחד עם הערים וורמס (ורמיזא) ומיינץ (מגנצא) את איחוד שלוש הקהילות היהודיות הגדולות שלאורך הריין, שנודעו בכינוי קהילות שו"ם (שפיירא, ורמיזא, מגנצא).
עד היום ניתן להבחין בשרידי קהילה זו בשמות משפחה הנושאים את שם היישוב, כדוגמת שפירו או שפירא.
ידוע כי בשנת 1084 הזמין בישוף העיר רודיגר חוזמן את היהודים להתיישב בעירו, העניק להם כתב זכויות והקצה שטח לשכונה יהודית נפרדת שתוקף בחומה לצורכי הגנה.
במקביל, בשנה זו אירעה שרפה במגנצא, שגרמה ליהודים רבים מהקהילה היהודית לעבור ממנה לשפייר.
בשנת 1096, בזמן מסע הצלב הראשון הייתה קהילת שפייר אחת הראשונות בגרמניה שאירע בהן פוגרום, כחלק מאירועי גזרות תתנ"ו.
עם זאת, עקב התערבותו של בישוף העיר, שהגן על היהודים במבצרו, הצלבנים הצליחו להרוג כאחד עשר יהודים בלבד ומרבית הקהילה ניצלה.
גם לאחר הפוגרום נותרה בעיר קהילה יהודית גדולה.
קהילות וורמייזא ומגנצא, שהיו חשובות יותר משפיירא לפני גזרות תתנ"ו, נפגעו באופן קשה ביותר, ושרידיהן (בהנהגת רבי קלונימוס הזקן) ברחו לשפייר.
ככל הנראה, עובדה זו סייעה להפיכת שפייר למרכז תורני משמעותי במאה ה-12.
בגזרות ק"ט (1349) נחרבה הקהילה.
היא חודשה לאחר מכן אך לא שבה עוד למעמדה הקודם.
הקהילה היהודית בשפייר נכחדה במלחמת העולם השנייה, שואת העם היהודי, אך התחדשה בשנת 1989, עם נפילת מסך הברזל.
בשנת 2021 הכירה אונסק"ו באתרים ההיסטוריים היהודיים בשפייר כאתר מורשת עולמית, בהכרזה משותפת לוורמס ומיינץ – קהילות שו"ם – בשל היותן ערש התרבות היהודית באירופה.
ההתייחסות המוקדמת ביותר להתיישבות יהודית לאורך נהר הריין היא משנת 321 בקלן, ישנם חוקרים הסבורים כי יהודים התגוררו גם בשפייר בשלהי העת העתיקה, אך אין לכך ראיות.
אין עדויות על יהודים בגרמניה במאות השנים הבאות, ומשערים כי עם קריסת האימפריה הרומית, גם הקהילה היהודית התפזרה.
מן המאה העשירית, שבה כבר היו קהילות יהודיות מבוססות בוורמס ובמיינץ, אין עדויות ברורות לישיבת יהודים בשפייר, והחוקרים נחלקו האם הייתה בתקופה זו קהילה יהודית קטנה בעיר, או שעד 1084 לא הייתה בשפייר קהילה יהודית.
התיישבות נרחבת של יהודים בעיר שפייר החלה בשנת 1084, ומשנה זו ישנן עדויות מתועדות לקיומה של קהילה יהודית בעיר.
יהודים שנמלטו מפוגרומים במיינץ, וורמס ומערים אחרות בריינלנד תפסו מקלט אצל יהודי שפייר.
הם באו ביוזמתו של הבישוף רודיגר חוזמן (1073–1090), שהזמין מספר גדול של יהודים להתגורר בעירו.
ב-13 בספטמבר 1084 חתם בישוף העיר רודיגר חוזמן על פריווילגיה (כתב זכות) המקנה זכויות רבות ליהודים.
כתב הזכויות שהעניק הבישוף רודיגר חוזמן חרג מהנוהג בכל מקום אחר באימפריה הרומית הקדושה.
יהודי שפייר הורשו לבצע כל סוג של מסחר, חלפנות כספים, החזקת אדמות, הפעלת בתי דין והעסקת לא-יהודים כמשרתים.
הם גם לא נדרשו לשלם אגרת שמירה על גבולות העיר.
יהודים הורשו להוכיח את זכויותיהם גם בשבועה או בעדים, דבר שנאסר עד אז.
הסיבה לבקשת הבישוף מהיהודים להגיע לשפייר הייתה תפקידם החשוב בעסקי הכסף והסחר ומפני שהתיישבות היהודית נתפסה כמדד להתפתחות עסקית.
כמו כן נדרשו בשפייר מלווי כספים בהיקף גדול להקמת קתדרלת שפייר.
סיבה נוספת שבישופים, אדונים או מלכים העניקו פריווילגיות והגנה ליהודים היא שבכך הבטיחו לעצמם הכנסות ודמי הגנה ניכרים מהיהודים.
מכיוון שרדיפת יהודים והגבלות סחר הובילו לחסרונות כלכליים ניכרים ולאובדן הכנסות, היה זה טובת השליט לבלום את הלהט האנטישמי של אנשי הדת הנוצרית.
שש שנים לאחר נתינת הפריווילגיה, בשנת 1090 אישר היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את כתב הזכויות כשיצא במסע לאיטליה בשנת 1090, הוא אף הרחיב את הכתב לכל יהודי האימפריה הרומית הקדושה.
הכתב הוענק על ידי היינריך הרביעי לנציגי הקהילה: רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא, רבי דוד בן משולם ורבי משה בן יקותיאל.
הוא הדגיש את זכותם לדון בענייניהם בבתי דין נפרדים.
כחלק מהפריבילגיה ליהודי האימפריה הוכנסו כללים נוקשים להטבלה לנצרות כדי לבלום את התופעה.
אצל ילדים היא הוצאה אל מחוץ לחוק ויהודים שהוטבלו לנצרות מרצונם נדרשו לחשוב על כך במשך שלושה ימים.
כמו כן יהודים שהוטבלו איבדו את זכויותיהם לירושה מקרוביהם היהודים.
על פי מסמכים מהתקופה, היה אדם ששימש כ"פרנס הקהילה" של שפייר, הוא נבחר על ידי הקהילה ואושר על ידי הבישוף.
מאוחר יותר, הוקמה בעיר "מועצת יהודים" בת שתים עשרה חברים בראשות הרב היהודי שייצג את הקהילה.
בשנים 1333 ו-1344 אישרה מועצת העיר שפייר את סמכות מועצת היהודים.
ב-3 במאי 1096, ח' באייר ד'תתנ"ו, שש שנים בלבד לאחר נתינת תעודת הזכות ליהודי האימפריה, שטף את ערי גרמניה גל פוגרומים שבוצעו על ידי אספסוף צלבני מוסת שנע במהלך מסע הצלב הראשון לכיוון ארץ ישראל בראשות אציל צרפתי בשם "גיום לה שארפאנטייה".
יחד עם איכרים מקומיים מהסביבה תקפו הפורעים את היהודים ואת בית הכנסת.
בדיווח על פרעות תתנ"ו בשפייר, מיינץ וורמס, שנכתב בסביבות 1097–1140 על ידי "האנונימי ממיינץ", נכתב: .
גם את הצלתם על ידי הבישוף יוהאן הוא תיאר: .
האירועים בשפייר מוזכרים גם בכרוניקה של שלמה בן שמעון על פרעות תתנ"ו, אותה כתב בסביבות 1140. הוא כתב כי הפורעים הרגו בשפייר 11 יהודים, בהם שרה אשתו של שבתאי הגביר, ששחטה את עצמה והתאבדה על קידוש השם.
לאחר הפרעות הבישוף העניש את הפורעים בחומרה, אך עם זאת הוא גבה תשלום גבוה מהיהודים עבור הצלתם.
האנונימי הביא עדות על עשרה נרצחים, לעומתו שלמה בן שמעון הזכיר אחד עשר נרצחים.
ישנם מהחוקרים שהעריכו כי בתוך ה-11 נמנתה גם האשה שהתאבדה, אולם אחרים טענו שהמספר התעגל ל-10 כדי להשוות את ההרוגים בפרעות לעשרת הרוגי מלכות.
היהודים נשארו בארמון הבישוף בצד הצפוני של קתדרלת שפייר ובעיירות סמוכות אחרות עד ששכך זעם ההמון.
בביצוע פעולה זו, מנע הבישוף של שפייר (יוהאן וום קרייכגאו הראשון, 1090–1104) טבח וגירוש כפי שקרה בערים אחרות בחבל הריין, ובכך חסך מעצמו ומהעיר אבדן מקור הכנסה משמעותי.
ישנם מקורות המעידים על התאבדות המונית בתקופה זו בשפייר.
הפוגרומים בשפייר, וורמס ומיינץ משנת 1096 נקראו "גזרות תתנ"ו" והקורבנות שלהם עדיין מונצחים בליטורגיה היהודית.
בקינת מי יתן ראשי מים שכתב רבי קלונימוס בן יהודה על הגזרות נאמר
בעקבות פוגרומים אלו והכחדת קהילות מיינץ, וורמס וקלן, החליפה אותם שפייר.
את התעצמותה התורנית והמספרית של קהילת יהודי שפייר תיאר אברהם גרוסמן: "הקהילה שמילאה את מקומן של קהילות וורמס ומיינץ באשכנז בראשית המאה השתים עשרה הייתה שפייר.
בה פעלו רבי אליקים בן רבי משולם, ריב"א ואחרים, בעיקר צאצאיהם של משפחות קלונימוס, אבון ור"י הכהן שהיגרו ממגנצא בשנת 1084".
חודשים לאחר הפרעות ישבו בני קהילת שפייר במבצרים.
בסוף הקיץ, לאחר שתמו גלי הצלבנים, חזרו בני הקהילה לבתיהם.
אולם גם אחרי שחזרו למקומם אוירת הפחד עדיין שלטה ברחובות מספר שנים, ובני העיר היהודים נשארו נצורים ברובעי העיר שבהם חיו, ללא יכולת מעבר בין רובע לרובע.
בשנים שלאחר הפוגרום נרשמה בקהילה היהודית תנופת בנייה אדירה.
בית הכנסת החדש וקתדרלת שפייר תוכננו ונבנו על ידי אותם בונים.
חנוכת בית הכנסת מתוארת בידי שלמה בן שמעון, הכותב כי הבנייה הושלמה באלול ד'תתס"ד (ספטמבר 1104), שמונה שנים לאחר גזרות תתנ"ו, וכבר בראש השנה ד'תתס"ה התפללו בבית הכנסת.
הקהילה צמחה ושגשגה במהלך המאה ה-12, היא הייתה אחת מהקהילות היהודיות החשובות באימפריה הרומית הקדושה בשנים אלו ושימשה כמרכז חשוב ללימוד תורה.
למרות הרדיפות והגירושים תרמה הקהילה תרומה משמעותית לחיים האינטלקטואליים והתרבותיים בעיר במשך מאות שנים.
מצבה הכלכלי היה מצוין, והיא ביססה את עצמה כמרכז תורני.
עם חכמי שפייר נמנו בשנים אלו אליקים בן משולם הלוי, תלמידו של יצחק בן יהודה ממיינץ.
קלונימוס בן יצחק הזקן, מיסטיקן ופרשן התלמוד בבלי.
יעקב בן יצחק הלוי, מבעלי התוספות, שמואל בן קלונימוס החסיד.
שמריה בן מרדכי, מבעלי תוספות והתכתב עם רבי יעקב תם.
מאיר בן קלונימוס בעל פירוש לספרא, ספרי ומכילתא, ויהודה בן קלונימוס משפיירא בן מאיר, מחבר הלקסיקון "ייחוסי תנאים ואמוראים".
בשנים שלאחר הפרעות היהודים התיישבו לא הרחק מקתדרלת שפייר, ברחוב היהודים, קליינה פפנגאסה.
הקהילה היהודית מנתה לפי ההערכה בין 300 ל-400 איש.
מרכז היישוב היה , בו שכנו בית כנסת ומקווה.
פריחתה הכלכלית של הקהילה נבע מהיותם של היהודים (יחד עם הפריזים) מרבית הסוחרים באזור.
שפירא התאחדה יחד עם "קהילות שו"ם" (ראשי התיבות העבריים של שפירא, וורמס [ורמיזא] ומיינץ [מגנצא]).
איחוד זה שימש את היהודים ברחבי גרמניה כסמכות עליונה בעניינים הלכתיים וסוגיות דתיות אחרות.
לערי שו"ם היו מנהגים משלהם ותקנות משלהם, תקנות שו"ם.
הם שמרו על ייחוד זה עד לסביבות אמצע המאה ה-13. היו בשפייר כמה בתי ספר יהודיים חשובים וישיבה.
בגלל הכריזמה הרוחנית של הקהילות היהודיות הפורחות שם, שלוש הערים הללו כונו "ירושלים דריין" בימי הביניים והיו בעלות חשיבות מכוננת ליהדות מערב אירופה, ולכן הם נחשבות כמקום הולדתה של יהדות אשכנז.
עם זאת, גם בתקופת הפריחה של יהדות שפייר, התרחשו התפרצויות אלימות בשנת 1146 במהלך מסע הצלב השני, שהצטרפו אליו גם אנשי הדת הנוצרית.
בין הקורבנות של פוגרום זה הייתה אישה בשם מיננה, שאוזניה ולשונה נחתכו משום שסירבה להמיר את דתה לנצרות.
זמן קצר לאחר מסע הצלב השלישי התרחשו שוב רדיפות, כאשר התרחשה עלילת דם בפברואר 1196 (אדר ד'תתקנ"ו).
גופה נמצאה סמוך לעיר שפייר ובעקבותיה פורעים נוצרים רצחו תשעה יהודים.
ב-13 בפברואר בתו הצעירה של הרב והדיין יצחק בן אשר הלוי השני (הבחור) נרצחה בעלילת הדם והוצגה בעירום במשך שלושה ימים בכיכר השוק.
הלוי נרצח גם הוא כשהתנגד להמון שתקף את הגופה.
בתי היהודים נשרפו ובית הכנסת באלטשפייר נהרס.
בפרעות אלו התאבדו רבים מבני הקהילה כדי שלא להגיע לידי הפורעים.
רבי אפרים בן יעקב מבון סיפר בפירוט רב על עלילת דם זו ועל גורלו של רבי יצחק בן אשר הבחור "באדר נמצאה גווייה נרצחה קרוב לעיר אשפיירא בשלוש פרסאות ושמחו הגויים והוציאו קול על היהודים לאמור כי הם רצחוה, ויקומו לבולעם חיים.
ויוציאו את בת הרב רבי יצחק בן אשר הלוי מקברה בתוך ימי אבלה, ויתלה ערומה בשוק ועכבר תלוי בקלעי שיער ראשה ללעג ולקלס לישראל.
ויפדה אביה על ידי שוחד וישיבו אל קברה.
ויהי ממחרת ואנשי העיר אנשי סדום נסבו על בית הרב ויפרפו בו פרץ ויהרגוהו, וחמש נפשות עמו.
גם שרפו את כל בתי הקהל והיהודים עלו אל עליית בית הכנסת ואחרי כל העלו את הסולם אשר עלו בו - אליהם.
ושם נמלטו עד בוא להם עזר, והורידו את הסולם ויצאו בו מן העיר בעוד לילה.
והאויבים שללו את כל אשר בבתים ואת ספריהם וספרי התורה השליחו במים.
ואת בית הכנסת שרפו באש".
אולם עקב כך שלפני מסע ההרג וההרס ציווה עליהם הדוכס "אוטו" אחי המלך שלא ישלחו ידם ביהודים "ויחר אפו בהם" לאחר שהוא שמע על הפרעות "ויאסוף חייל ויצר על העיר אשפיירא.
וישרוף להגמון הרשע ולעירוניים את כל הכפרים...
ואחרי כן תפש את הרוצחים.
ובנו להם את בתיהם ואת בית הכנסת".
היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ציווה לפצות את היהודים על נזקים שסבלו עקב עלילת הדם ועל שריפת בית הכנסת ולבנות מחדש בתים שנהרסו.
על מאורע זה כתב רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא את קינתו "אל אבל אקרא" בה הוא דחה את הניסיונות להמרת דת: "סודם הערימו זכרונינו להיעדר ובעשרים ותשעה אורינו קדר לחודש שנים עשר הוא חודש אדר...
עלילת דם שנייה, ששוב גרמה לסבל רב לקהילה אירעה ב-1282 כאשר הרבורד, ריטר פון דר אוהם, האשים את היהודים ברצח נכדו.
בשנת 1286 השתתפו רבים מיהודי שפייר, וורמס, מיינץ ואופנהיים בניסיון עלייה לארץ ישראל שלא צלח, בהנהגת המהר"ם מרוטנבורג.
בגלל גלי הפליטים שנמלטו ממעשי הטבח ואלו מהם שניסו להמלט לארץ ישראל, גזר רודולף הראשון, מלך גרמניה את ה"צו אודות פליטים יהודים" ב־6 בדצמבר 1286, כשהיה בשפייר.
בצו נכתב כי יש רשות לתושבים לבזוז את רכוש היהודים שנמלטו: "רודולף, מלך רומי בחסד האל, הנעלה בכל הקיסרות, קורא שלום וחסד אל החכמים, אנשי הלשכה, הפקידים, השופטים, חברי המועצה וכל התושבים.
מאחר שניסיונות לחולל עוולות בתחום זה מופנות במידה מיוחדת אל היהודים, מעניקים אנו את מלוא הסמכות על היהודים המצויים כעת בשפייר, וורמס, אופנהיים, מיינץ וכל חבל וֶטֶראוּ, לנסיך-הארכיבישוף המרומם היינריך ממיינץ, מזכירנו היקר, והאדון האציל הרוזן אברהרד מ, מתוך בטחה בכישוריהם ונאמנותם.
נתון בידם, ללא ערעור מאיש, לקחת לרשותם את הרכוש, המלבושים ונכסי ניידי ודלא ניידי של היהודים הנמלטים, בכל אתר שאלו מצויים, ולחלקו ולהקצותו כטוב בעיניהם.
משום כך אנו מבקשים מכם במלוא החומרה, שתפנו את כל מרצכם לסייע ולעמוד לימין הארכיבישוף והרוזן ששמם נקוב לעיל באמונה ובתושיה, כך שנוכל לשבח את נכונותכם ומסירותכם בזכות.
ניתן בשפייר, ב-6 בדצמבר לשנת ארבע-עשרה למלכותנו."
בתחילת ה-14 נחלש כוחם של הקיסר והבישוף, ובשנת 1330 השתלטה הנהגת העיר על הגנת היהודים בתמורה לתשלום של 300 הלר.
עלילת דם נוספת פקדה את הקהילה ב-1342.
בשבוע חג הפסחא של שנת 1343 נמצאה גופתו של נוצרי בשם לודוויג, ובעקבות כך עונו ונשרפו יהודים על המוקד.
הקהילה נמחקה לחלוטין בפוגרומים בזמן "המגפה השחורה" (ה'ק"ט, ינואר 1349), רבים שרפו את עצמם למוות בבתיהם לנוכח האיומים ואחרים התנצרו או ברחו להיידלברג.
הרכוש היהודי ובית העלמין הוחרמו.
כדי להלבין את הפרת חוקי השלום הקיסרי, שהיה אמור להגן על כל התושבים באופן שווה, קיבל קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה החלטה אופורטוניסטית לטובת אנשי העיר הפורעים בביקורו בשפייר באביב 1349 ושחרר אותה מכל אשמה, הוא מחל לתושבי העיר על מעשי הטבח והשוד שעשו ליהודים והתיר להם להחזיק בגזל.
המגפה השחורה נמשכה בקיץ, אך לא ידוע מה היו השפעותיה על העיר לאחר מכן.
עם קשיים רבים התחדש היישוב היהודי לאחר המגפה, אך לא זכה עוד למעמדו הקודם כמקום תורה חשוב.
ב-1405 היהודים גורשו מהעיר והותר להם לשוב רק ב-1421. ב-1430 הם גורשו שוב, וחזרו ב-1434 כשמועצת שפייר חידשה את זכות המגורים ליהודים לשש שנים נוספות, עליהן ישולמו 5 עד 35 גילדן למשק בית.
הם גורשו שוב שנה לאחר מכן, ב-8 במאי 1435 "לנצח".
אחד הפליטים היה משה מענצלן, שצאצאיו התיישבו בסונצ'ינו והקימו את דפוס שונצינו, מראשוני בתי הדפוס העבריים.
לאחר 30 שנה חזרו שוב היהודים להתגורר בשפייר.
בשנת 1467 העניק בישוף העיר הגנה ליהודים לתקופה של עשר שנים.
עם זאת, בשנים 1468, 1469 ו-1472 פרסם הבישוף מתיאס פון ראמונג גזרות אנטי יהודיות שכללו: איסור על היהודים לגבות ריבית מהנוצרים.
נאסר על היהודים להופיע בציבור בימי החגים הנוצריים, השבוע הקדוש ואחרים, והם חויבו בזמן זה לשמור על דלתות וחלונות נעולים.
היהודים חויבו ללבוש בגדים ייחודיים, גברים נאלצו לחבוש כובעים מחודדים בצבעים שונים וטבעת צהובה, ונשים יהודיות חויבו ללבוש שני פסים כחולים ברעלותיהם כזיהוי.
נאסרה בניית בית ספר או בית כנסת ללא אישור הבישוף.
הוצא צו המגביל את יהודי שפייר מלגור מחוץ לגטו.
הם לא הורשו להשתתף בחברות ציבוריות נוצריות, להעסיק משרתים נוצרים, להעסיק מיילדות ולמכור תרופות.
בשנת 1472 התאבדו יהודים רבים כדי להימנע מהטבלה כפויה לנצרות.
משנת 1500 עד שנת 1529 לא הורשו יהודים לחיות בשפייר.
"הזכות היהודית הגדולה של שפייר" משנת 1544
ברייכסטאג של שפייר שהתקיים בשנת 1544 התלוננו יהודי האימפריה הרומית הקדושה בפני קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כי התושבים הגויים מרעים עימם ומכחישים את זכויותיהם.
הם טענו כי הם פרעו בהם, מנעו את פרנסתם ונמנע מהם לערער לבית הדין הקיסרי לצדק או לבתי משפט אחרים.
הטריגר להתעלמות הגוברת מזכויות היהודים היה בין היתר כתביו האנטי-יהודיים הידועים של מרטין לותר משנת 1543.
הקיסר קרל הכריז בכתב הזכות כי מעתה לאיש לא תהיה רשות לסגור את בתי הספר היהודיים ואת בתי הכנסת, לגרש אותם מהם או למנוע את השימוש בהם.
כל מי שפוגע או שודד יהודים בניגוד לשלום קיסרי שהוכרז במדינה ייענש על ידי הרשויות.
כל יהודי יקבל את הזכות לנהל את עסקיו באימפריה, וכל ממשלה צריכה להעניק לו ליווי ולא להעמיס עליו עוד מכס או אגרה.
היהודים לא יהיו חייבים ללבוש "סמלים יהודיים" ואין לגרש יהודי ממקום מגוריו ללא הסכמתו המפורשת של הקיסר.
ללא ראיות ועדות מספקות, נאסר על מישהו להאשים את היהודים בשימוש בדם נוצרי.
במקום בו הועלו האשמות כאלה, הן היו אמורות להיות מובאות בפני הקיסר.
על הפרות של פריבילגיה זו נענשו ב-50 מארק זהב, מחציתן יגיעו לאוצר הקיסרי ומחציתם ליהודים שנפגעו.
בשנת 1548 אושרה זכות זו על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1566 היא אושרה שוב על ידי הקיסר מקסימיליאן השני.
קהילה יהודית התקיימה שוב באופן זמני בין השנים 1621 ל־1688. עם זאת, בתקופה זו מנתה הקהילה משפחות ספורות בלבד, ואף לא היה לה רב משלה.
יהודי שפיירא היו כפופים הלכתית למרא דאתרא של וורמייזא הסמוכה.
במהלך מלחמת שלושים השנים, ובמיוחד בתקופה שלאחר המלחמה, נאלצו העיריות והאזרחים הנוצרים להשתמש יותר ויותר ביכולות היהודים לתת הלוואות.
בין השנים 1645–1656 היו לפחות חמש הלוואות ענק כאלה.
העירייה החלה לקחת הלוואות מיהודים כבר בשנת 1629 וככל שעומס החוב גדל הוענקו יותר זכויות סחר ליהודים בעיר.
שפייר נשרפה עד היסוד בשנת 1689 במלחמת תשע השנים ונאסרו לחלוטין עסקאות סחר וכספים בין אזרחים נוצרים ליהודים.
בזמן המהפכה הצרפתית יהדות שפייר התאפיינה בליברליות ובכך הסתכסכה עם רבנות המחוז האורתודוקסי דורכיים-פרנקנטל.
מרכז הקהילה היה בית הכנסת שנבנה בשנת 1837 ברחוב היידנרייך שברובע היהודי.
יהודי העיר ייסדו היהודים ארגון צדקה בשנת 1828. הם ניהלו גם בית ספר קטן.
בשנת 1863 נבחר "קרל דייוויד" למועצת העיר כחבר היהודי הראשון.
יהודי נוסף, זיגמונד הרץ, ישב במועצת העיר משנת 1874 ועד ערב מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1890 התגוררו בשפייר 535 יהודים.
זו הייתה הכמות הגדולה ביותר של יהודים בקהילה היהודית בשפייר.
בתחילת המאה ה-20 ישבו על כיסא הרבנות בשפייר ד"ר אדולף וולף סאלוונדי (Salvendi) וד"ר שטקלמאכר (Steckelmache).
בשנת 1910 מספרם ירד ל-403. מראשית שנות השלושים של המאה העשרים, יהודים משפייר החלו לנדוד לערים גדולות יותר או להגר לגמרי מגרמניה בגלל האנטישמיות שהלכה וגברה בעיר.
בשנת 1933 מספר יהודי שפייר היה 269. הוא צנח ל-81 לאחר ליל הבדולח, בו נשרף בית הכנסת על ידי אנשי אס אה ואס אס.
הם גם גנבו את ספרי הספרייה היהודית, בגדים יקרי ערך, שטיחים וחפצי דת.
מכבי האש של העיר רק דאגו שהלהבות לא יתפשטו לבניינים הסמוכים.
באותו לילה נהרס גם בית העלמין היהודי.
ב-1939 נותרו עדיין 77 יהודים בעיר.
ב-22 באוקטובר 1940, במהלך מסע וגנר-בורקל, גורשו 51 מתוך 60 הנותרים למחנה המעצר גירס שבדרום צרפת.
משם הצליחו כמה מהם לברוח לשווייץ, ארצות הברית ודרום אפריקה בעזרת מקומיים.
חלק אחר הוסגר לגרמניה על ידי צרפת של וישי ונרצח באושוויץ.
רק יהודי אחד שרד את התקופה הנאצית כשהוא מסתתר בשפייר.
בשנת 1951 שקלה עיריית שפייר להקים חניון באתר בית הכנסת.
בשנת 1955 החליטה מועצת העירייה לשלם 30,000 דויטשה מארק לקהילה היהודית כדי להסדיר את הליכי השבת הרכוש.
בשנת 1959 קנתה אות המתחם חברת אנקר כדי להקים חנות כלבו במקסימיליאן שטראסה.
בשנת 1961, בהמלצת "איגוד הערים הגרמני", לקחה העירייה הלוואת פיתוח ממדינת ישראל בסך 2,000 דויטשה מארק.
באוקטובר 1996, עשרה יהודים ממזרח אירופה הקימו קהילה יהודית חדשה בשפייר.
היו"ר הראשון של הקהילה החדשה, שמואל טפמן, הגיע לשפייר מאסטוניה.
שאר חברי הדירקטוריון של הקהילה הגיעו ממוסקבה.
בית הכנסת בשפייר מוזכר לראשונה כבניין בנוי בשנת ד'תתנ"ו, 1096. הוא נשרף בשנת ד'תתקנ"ו, 1196. חורבות בית הכנסת נשמרו והם השרידים העתיקים ביותר שנשמרו מכל בתי הכנסת באירופה.
בתי כנסת נוספים נבנו בשפייר במהלך השנים.
הנחת אבן הפינה לבית כנסת חדש בשפייר התרחשה ב-9 בנובמבר 2008. הוא נבנה באתר בה שכנה כנסיית סנט גואידו ומכיל מאה מקומות.
הבנייה עצמה החלה בשנת 2010. ב-9 בנובמבר 2011 נחנך בעיר בית כנסת בשם "בית שלום".
הוא נחנך 73 שנים בדיוק לאחר ליל הבדולח.
בית הכנסת משמש את הקהילה היהודית של מחוז פפאלץ הריין, שהעבירה את מטה נוישטאדט אן דר ויינשטראסה לשפייר.
רב הקהילה היה בתחילה סיו-וולף רובינס.
שלושה בתי קברות יהודיים היו בעיר שפייר:
בית הקברות מימי הביניים היה ברובע היהודי הידוע הראשון בשפייר.
הוא הוקם בשנת 1084 ועד למאה ה-17 נקברו בו יהודים.
לאחר הפוגרומים של 1349 הוא נחרש ובשנת 1358 העירייה נתנה חלק מהאזור ליהודים בודדים בשכירות ארוכת טווח.
לאחר הגירוש ב-1405 האזור נפל בידי אדם נוצרי ומשנת 1429 חזרו היהודים לקבור בו.
לאחר הגירוש בשנת 1435, הלאימה העירייה את האתר והשכירה אותו לנוצרים.
בית הקברות "סנט קלייר" נבנה לאחר יישובם מחדש של יהודים בתקופת השלטון הצרפתי בשפייר בראשית המאה ה-18. בשנת 1888, לארח שהתמלא בית הקברת, הקהילה היהודית ויתרה עליו.
בתמורה, היהודים קיבלו אישור לקבור את מתיהם בבית העלמין החדש.
רק אולם הטהרה והקיר המזרחי נשמרו.
מצבות בית הקברת לא שרדו.
בית הקברות החדש נבנה בשנת 1888. בשנת 1940 הסתיימו הקבורות בו באופן זמני.
בבית הקברות התבצעו קבורות בודדות בשנים 1965 ו-1973. בבית העלמין, ששימש שוב מאז 1980, יש 257 מצבות.
מוזיאון הקהילה היהודית בשפייר נפתח ב-9 בנובמבר 2010, 72 שנה לאחר ליל הבדולח, במהלכו הושמד בית הכנסת בשפייר.
המוזיאון הוא תוספת לרובע היהודי הישן ששוכן בסמיכות אליו, בו ניתן לצפות בתערוכות של שלושת המרכזים החשובים ביותר של הקהילה היהודית, בית הכנסת, בית עלמין ובמקווה.
המוזיאון מציג תערוכות ארכאולוגיות מהחיים היהודים של שפייר של ימי הביניים.
שטח המוזיאון משתרע 80 מ"ר וניתן לראות בו שבר קשת עגול מהמאה ה-12, מצבות מהמאה ה-14 וחלון קשת כפול משנות 1110/20. חלק מהתערוכות מושאלות באופן קבוע מהמוזיאון ההיסטורי של פפאלץ בשפייר.
במיזיאון מוצגות תשמישי קדושה ומצבות יהודיות מן המאות ה-12 וה-15.
בשנת 1968 הוצב שלט המנציח את גורלה של הקהילה היהודית על החומה בחצר המקווה.
בשנת 1979, לאחר 40 שנה, הונח לוח זיכרון נוסף על הקיר האחורי של בניין קאופהוף (הכיכר בה שכן בית הכנסת הישן) עם הכיתוב: "בית הכנסת של הקהילה היהודית בשפייר עמד כאן עד שנהרס על ידי גרמניה הנאצית בליל הבדולח".
אנדרטת זיכרון הוקמה מול נקודה זו בשנת 1992 ומאוחר יותר הועברה לכיכר הקטנה (חניון) ממול.
בשנת 2007 נדחתה במועצת העיר הצעה של ה-SPD להתקין אבני-נגף מול מקומות מגוריהם של נרצחי השואה וקורבנות הנאציזם.
בשנת 2021, הכריזה אונסק"ו על האתרים היהודיים בשפייר כאתר מורשת עולמית, בהכרזה משותפת לוורמס ומיינץ – קהילות שו"ם – בשל היותן ערש התרבות היהודית באירופה.
בתקופות מסוימות הייתה שפיירא מרכז תורני חשוב, שהיה ביתם של חשובי הרבנים באשכנז.
בנוסף לעיסוקם בפירוש והוראת התלמוד בבלי רבים מהם עסקו בפיוט, חיבורי תפילות וקבלה.
ראשון הרבנים שידוע כי פעלו בשפייר כבר בתקופת הגאונים הוא רבי משה יקותיאל בן משה, מחבר הפיוט "יראתי בפצותי".
חכמי שפייר ייחסו חשיבות רבה לפסיקותיו ומנהגיו של רבי יקותיאל, ואף כינו אותו "המאור הגדול".
רבי יקותיאל דבק במסורת אשכנז, אך כשלא היה מסורת ברורה קיבל את זו של גאוני בבל.
כמעט ולא ידועים פרטים על רבי יקותיאל וככל הנראה הוא נפטר בסביבות שנת 1090. את מקומו תפס בנו, רבי משה בן יקותיאל.
לצדן של רבי יקותיאל פעלו רבי משולם בן משה, בן למשפחת קלונימוס הידועה, ורבי יהודה בן קלונימוס הזקן משפיירא שעמד בראש נכבדי הקהילה שקיבלו את כתב הזכויות מהמלך היינריך הרביעי.
ישנם שטענו כי היותו בראש נכבדי המשלחת מלמדת על היותו גם מפרנסי הקהילה.
רבי אליקים בן משולם הלוי פעל אף הוא בשפייר בסוף ימיו.
בן למשפחת קלונימוס משפייר וקרוב משפחה של אלעזר מגרמייזא היה אחראי באופן זמני על עסקיו הפיננסיים של פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וזכה להערכה רבה על ידו.
על שאלה שהפנה רבי אליעזר בן יואל הלוי אל רבני שפייר השיבו רבי אליקים בן אשר הלוי, רבי נתן בן שמעון, רבי שמחה בן שמואל.
רבי יהודה החסיד, בנו של שמואל החסיד, ממייסדי חוג חסידי אשכנז והדמות המרכזית בה, נולד ככל הנראה בסביבות 1140 בשפייר ואף גדל ולמד בה.
במאה השלוש עשרה פעלו בשפייר: רבי אליעזר בן יעקב, רבי יעקב משפייר, רבי ידידיה בן ישראל ורבי שלמה משפייר.
במאה הארבע-עשרה פעל בשפייר רבי משה זוסלין, לימים רב בפרנקפורט דמיין.
במאה החמש-עשרה פעלו בשפייר רבי שמואל יצחק החסיד ורבי שמריה שלמה הלוי.
קהילת יהודי קלוצ'ה היא קהילה יהודית שהתקיימה בעיירה קלוצ'ה (Kalocsa) במחוז פאשט-פיליש-שולט קישקון, 25 ק"מ מהעיר באיא (Baja).
אוכלוסיית העיירה מנתה בשנת 1941 12,431 איש.
השטח כולו היה בבעלותה של הכנסייה הקאתולית, וזו לא הייתה מעוניינת ביהודים או בבני דתות אחרות.
רישיונות כניסה לסוחרים יהודים ניתנו רק בימי השוק.
היהודים הראשונים התיישבו במקום בסוף המאה ה-18, אולם מספרם נשאר מצומצם.
רק אחר שדוכאה המהפכה ההונגרית, ב-1849, החל לגדול היישוב היהודי.
ובסוף המאה ה-19 נפקדו במקום קרוב ל-1000 יהודים.
לאחר מכן, החל מספרם יורד בהדרגה, וערב השואה ישבו בקלוצ'ה כשליש מן היהודים שהיו בה כמה עשרות שנים קודם לכן.
רוב יהודי קלוצ'ה התפרנסו ממסחר.
ב-1929 נמנו ביניהם: 82 סוחרים, 4 סיטונאים, 2 מורים, ויותר מעשרה פקידים.
שני הבנקים החשובים בעיירה נוסדו בידי יהודים ופקידיהם היו אף הם ברובם יהודים.
הקהילה נתארגנה ב-1853, וב-1855 נוסדה החברה קדישא.
מוסדות סעד אחרים במקום היו אגודות נשים (נוסדה ב-1890), חברת נעורים (1900) וחברה לעזרת עניים.
בשירות הקהילה היה גם רב, החל מ-1852. עם פילוג הקהילות בהונגריה ב-1869, הגדירה קהילת קלוצ'ה עצמה כניאלוגית.
ב-1872 פרשה קבוצת חרדים וייסדה קהילה אותודוכסית, אשר לא החזיקה מעמד אלא שנים מספר.
בית הכנסת נבנה ב-1861, וסיומו הכספי של הארכיהגמון של קלוצ'ה.
שנתיים לאחר מכן עבר המוסד לבניין חדש, כשמספר תלמידיו 120, ומספר מוריו 4. עם הירידה במספר היהודים, בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, נתדלדל המוסד מתלמידיו, עד כי לא נותרו בו אלא בודדים, ואך בקושי החזיק מעמד.
במלחמת העולם הראשונה נפלו 24 מבני קהילת קלוצ'ה בחזיתות השונות, אך משפחותיהם לא קיבלו מהשלטונות את העזרה שהגיעה להן לפי החוק.
עם התפתחותם הכלכלית והמקצועית של רוב יהודי קלוצ'ה, וצמצום מספר הנוצרים שעבדו כפקידים ממשלתיים ועירוניים, התפתחו רגשות איבה כלפי "היהודים המצליחים".
רגשות אלו הגיעו לשיאם בעת "הטרור הלבן", סמוך לאחר מלה"ע האחת.
בעת ההפרעות שהתחוללו בקלוצ'ה נרצחו 5 יהודים, ובתוכם ילדה בן 4. הפקידות העוינת נטפלה ליהודים בכל מיני תאונות שווא.
יהודים רבים נאסרו בלא עוול בכפם, בריונים רגמו באבנים את בית הכנסת ובתי יהודים.
גם כאשר שככו הרוחות במדינה הוסיפה ההסתה האנטי-יהודית לפעול בקלוצ'ה, לוחות המודעות מלאו סיסמאות אנטישמיות, וכן דפי העיתון המקומי, ומעל הבמות הציבוריות השונות נשמעו נאומי שטנה והסתה.
במהומות אנטי-יהודיות שפרצו בעיר בנובמבר 1918 נורתה למוות ילדה בת ארבע, וביולי 1919, בימי "הטרור הלבן", נרצחו בקלוצ'ה ארבעה יהודים.
בשנת 1942 גויסו גברים יהודים רבים לשירות עבודת כפייה במסגרת צבא הונגריה.
רובם הוצבו בחזית המזרחית, באוקראינה, ורבים מהם נספו שם.
בינואר 1941, במיפקד האוכלוסין האחרון שנעשה בהונגריה לפני הכיבוש הגרמני, נמנו בקלוצ'ה 360 יהודים ושיעורם באוכלוסייתה היה כשלושה אחוזים.
רוב יהודי העיר היו סוחרים.
הקהילה היהודית בעיר השתייכה לזרם הנֵאולוגי.
הקהילה קיימה בית ספר יהודי.
ב-1942 גויסו הצעירים היהודים לעבודות כפייה, ונשלחו לחזיתות בהן נספו רובם.
במרץ 1944 הגיע צבא גרמני לקלוצ'ה.
האוכלוסייה הנוצרית שיתפה פעולה עם הגרמנים, ולגסטאפו הגיעו מאות הלשנות על יהודים, שבעקבותיהן נעצרו רבים.
ונשלחו למקום לא נודע, ומאז נעלמו עקבותיהם.
מאוחר יותר נודע כי שולחו לאושוויץ.
הגדילו לעשות בריוני מפלגת צלב החץ, שהשליטו בקרב יהודי המקום אוירה של טרור.
בסוף מאי הוקם הגטו בקלוצ'ה, שהצטמצם לשני רחובות בלבד, ובו רוכזו כל יהודי המקום.
בתחנת פלאפל עזובה בקלוצ'ה רוכזו יהודי יישובים אחרים בנפות הסביבה.
בגטו הותר לשני רופאים לטפל בחולים בתרופות שהביאו עימהם.
מועצת היהודים, שהורכבה מנציגי הנפות, דאגה למזון ולחלוקתו בין המשפחות.
הז'אנדארמים שהוצבו בגטו הצטיינו באכזריותם, והתושבים עמדו מנגד וליוו בתשועות את הובלתם של היהודים לתחנת הרכבת, ב-17 ביולי בדרכם לאושוויץ.
הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב-19 במרס 1944. על-פי מיפקד שנערך בשבוע השני של אפריל 1944 מנתה הקהילה הנאולוגית של קלוצ'ה 326 נפשות.
מיד לאחר הכיבוש נכנסו לקלוצ'ה יחידות צבא גרמניות.
בסיועה הפעיל של האוכלוסייה המקומית עצרו הגרמנים כמה מנכבדי הקהילה ושילחו אותם לאושוויץ.
המנגנון המינהלי ההונגרי נותר על כנו גם לאחר הכיבוש, והיהודים רוכזו בגטאות וגורשו על-פי צווים ותקנות של רשויות השלטון ההונגרי, המרכזי והמקומי.
ב-12 במאי 1944 הורה ד"ר לסלו אנדרה (Laszlo Endre), סגן הממונה על המחוז, שהיה אנטישמי מושבע, להקים גטאות במחוזו, וב-21 במאי פרסם ראש העיר אישטוון לנטאי (Istvan Lantay) צו בדבר הקמת גטו בקלוצ'ה.
ראש העיר הקצה לגטו 14 בתים לאורך שלושה רחובות.
גטו נפרד, שהוקצו לו שלושה מחסנים, הוקם בקלוצ'ה ב-30 וב-31 במאי 1944, לשיכונם של יותר מ-450 יהודים מנפת קלוצ'ה ומנפת דונווצ'ה (Dunavecse).
על-פי צו ראש העיר מונתה מועצה יהודית של חמישה חברים; תחילה עמד בראשה עורך הדין מיקלוש לזר (Miklos Lazar), הנשיא האחרון של הקהילה היהודית המקומית, ואחריו – מטיאש וולף (Matyas Wolf).
בכל אחד משני הגטאות היו מטבח ציבורי וחדר חולים.
שני רופאים עבדו בגטאות, וחולים במצב קשה טופלו בבית החולים בעיר.
ב-18 ביוני 1944 הועברו תושבי הגטאות בקלוצ'ה לבית החרושת ללבנים בסגד (Szeged), ששימש מרכז שילוח לכ-14,000 יהודים, ובין 25 ל-28 ביוני 1944 הם גורשו משם, קצתם לאושוויץ וקצתם לשטרסהוף (Strasshof) שבאוסטריה.
לאחר המלחמה, חזרו כמה עשרות מעובדי הכפייה, שהצליחו לברוח ממחנותיהם בטרם נמסרו לאנשי ס"ס.
החוזרים שיפצו את בית הכנסת וניקו את בית העלמין, ובעזרת כספי ה"ג'וינט" ארגנו חיי קהילה צנועים.
ב-1948 הוקם גל עד לזכר הקדושים, שחולל כעבור כמה חודשים בידי אלמונים.
למרות האווירה האנטישמית, גדל מספר נישואי התערובת במקום.
יהודים אחדים היגרו לארצות הברית או עלו לישראל.
קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה חיה בתחומי אזור קנדז'ז'ין-קוז'לה (בפולנית: Kędzierzyn-Koźle, ; שמה לשעבר בגרמנית: קנדרזין-קוזל, Kandrzin-Cosel) היא עיר הנמצאת בדרום פולין על גדות הנהר אודר שאוחדה לעיר רק בשנת 1975 על בסיס מספר כפרים ועיירות ששכנו בשכנות באזור.
אוכלוסיית העיר נכון לסוף שנת 2019 מונה 93,880 תושבים.
יהודים החלו להתיישב בקוז'לה לפני שנת 1373.
במלחמת העולם השנייה הנאצים הקימו רשת של למעלה מ־40 מחנות עבודה בכפייה באזור קנדז'ז'ין.
בשנת 1944 חיל האוויר האמריקני, שפעל מבסיסים באיטליה, ביצע הפצצת שטיח על מחנות העבודה ומפעלי התעשייה המקומיים.
ב־21 בינואר 1945 חיסלו הגרמנים את מחנות העבודה בכפייה ופינו כ־56 אלף אסירים מהם.
כ־1,000 אסירים מתו במהלך "צעדת המוות".
המחנות שוחררו על ידי הצבא הסובייטי ב־26 בינואר 1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקהילה היהודית בקוז'לה לא הצליחה להיבנות מחדש.
יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה מיוצגים על ידי רבנות קהילת יהודי ורוצלב, שבראשה נכון לשנת 2019 עומד הרב דוד בסוק.
האוכלוסייה היהודית החלה להתיישב בקוז'לה לפני שנת 1373. קיים מסמך המתאר אירוע מתחילת המחצית השנייה של המאה ה-14, שבמהלכו שדד הדוכס קונרד השני מאולשניצה כסף בכוח מאישה יהודייה מקוז'לה.
בשנת 1356 התקיים משפטם של , הדוכס מקנדז'ז'ין, נגד הדוכס מ ו.
מהחקירה עלה כי הכסף הגנוב שייך ליהודי מ, שהיה בסמכותו של הדוכס מצ'שין.
היהודי המפורסם ביותר בקוז'לה היה אברהם מקוז'לה, שבתחילת המאה ה-15 ניהל אינטרסים פיננסיים ב שמצפון לורוצלב.
ב־14 בספטמבר 1559 הוציא הקיסר פרדיננד הראשון צו קיסרי המגרש יהודים מארצות המורשה ההבסבורגית.
מסמך זה חסם את המאמצים ליישב יהודים בקוז'לה לאחר המגפה בשנת 1559.
בשנת 1563, תושבי העיר קוז'לה ביקשו מהקיסר פרדיננד לקיים את צוו אי-הסובלנות כנגד היהודים.
ב־16 בספטמבר 1563 נתן הקיסר את הסכמתו.
במאי 1713 הוציא הקיסר קרל השישי צו של סובלנות (Toleranzpatent) חיובי כלפי היהודים, שאפשר להם להתיישב בשלזיה לאחר ששילמו מס סובלנות מיוחד.
מסמך זה העניק ליהודים את הזכות לעסוק במסחר מדלת לדלת בשלזיה, הוחרגו מצוו זה הערים פרודניק, גלוביצ'יץ, רטיבור, קוז'לה, אופולה וניסה.
אם סוחר יהודי כלשהו, למרות האיסור, נסה לסחור בערים אלה, הוא אבד את כל סחורתו.
אולם היהודים מצאו דרך לעקוף את הרגולציה והתיישבו בפרברי הערים האלה, שם הם פיתחו את המסחר.
בשנת 1750 התיישבו בקוז'לה שני הסוחרים היהודים הראשונים, סלומון ומרקוס ברוך.
נוכחותם תרמה להתפתחות העיר שהייתה ממוקמת בסמוך לנתיב שיירות המלח.
בשנת 1766 התגוררו בקוז'לה 30 יהודים.
מאמרים פרוסים כלליים משנת 1790 מתעדים את נוכחותם של 98 יהודים בעיר.
בשנת 1796 רכשו בני הקהילה היהודית מבנה מיורשי ברוך שטיינפידשן, ובו הוסדר בית תפילה (בית כנסת).
באותה תקופה עמדו בראש יהודי קוז'לה: מאיר וולנטין פרידלנדר, יצחק איצינגר ושמעון יעקב קאופמן.
במהלך המצור על הצבא הנפוליאני בשנת 1807 על מצודת קוז'לה, הורשו להישאר בתוך ביצורי קוז'לה רק חמש משפחות סוחרים (נתן ניקולאייר, איזאאש קאופמן, שמעון קאופמן, משה פרנקפורטר ופביאן שטייניץ).
השאר נאלצו לעזוב את העיר.
באוקטובר 1813 עבר הרב שמואל מורגנשטרן מקהילת יהודי גליביצה לקוז'לה.
בשנת 1814 הוקם בית קברות יהודי בקוז'לה.
בשנת 1820 הוקמה בעיר קהילה יהודית עצמאית.
מקווה הוקם בביתו של יוזף מטולאש בכפר הסמוך דנבובה-Dębowa (הבית נשרף ונבנה מחדש בשנת 1837).
משנת 1820 היה לקהילה בית ספר משלה.
ב־21 במרץ 1825 קנתה הקהילה היהודית בקוז'לה מהרוקח שליבה מבנה בן שתי קומות במלשטראסה 28 (השם המעודכן רחוב סיינקייביצה-ul.
חדר תפילה אורגן בחדרים בקומה השנייה ושימש את הקהילה מעל 50 שנה.
גבאי בית הכנסת היה הירש לובל זילברפלד.
בשנת 1828 התגוררו 210 יהודים בקוז'לה, שהיוו 0.6% מכלל האוכלוסייה.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 1844 התגוררו בקוז'לה 160 יהודים, ומשנת 1845, 17 יהודים חיו בקלודניצה ו-5 יהודים בסלאביצ'יצה.
בשנת 1861 התגוררו בקוז'לה 181 יהודים, כולל נוכחותם הראשונה שנרשמה של 14 יהודים שהתגוררו בקנדז'ז'ין.
בשנת 1872 הוקם איגוד קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה (Oberschlesische Synagogen-Gemeinden), שכלל גם את קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה.
בספטמבר 1877 הקהילה היהודית בקוז'לה קנתה מגרש בכיכר רסיבורסקי-Raciborski (השם המעודכן, כיכר רטיבורר-Ratiborer Platz, רחוב קווינטניה 24-Kwietnia).
במקום זה, בשנת 1883, החלה בניית בית כנסת חדש.
ליד בית הכנסת הייתה דירת הרב, ובית זקנים יהודי.
בשנת 1880 קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה הגיע לגודלה המקסימלי, 236 נפש.
ראשית המאה העשרים התאפיינה בהתגברות ההגירה היהודית השלילית מהעיר, למערב.
על כן, מספר חברי קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה הצטמצם ל־119 בשנת 1910. ההגירה נבעה מכך שבתום מלחמת העולם הראשונה כוננה מחדש הרפובליקה הפולנית השנייה, בקונגרס וינה בשנת 1815 (המדינה הפולנית הוקמה מחדש בשנת 1918).
בעקבות השינויים המדיניים הללו פרצו 3 התקוממויות בשלזיה, על כן, יהודים שלזיים רבים (שצדדו בעד הפרוסים) החליטו לעבור למערב, לרוב למרכזים עירוניים גדולים בגרמניה.
תהליך זה השפיע גם על קוז'לה.
בפסק הדין ב־20 במרץ 1921, רוב הקהילה היהודית הצביעה שהעיר תישאר בגרמניה.
בקוז'לה היו 74.9% מהקולות בעד שהעיר תישאר בגרמניה ו-25.1% מהקולות שהעיר תעבור לפולין.
כתוצאה מההצבעה, העיר נותרה בגרמניה.
התקציב הכולל של הקהילה היהודית בקוז'לה בשנת 1930 היה 7,000 מארקים, בעוד שהתקציב לצרכים דתיים (Kultusetat) היה 1,200 מארקים.
בשנת 1932 מנתה הקהילה היהודית בעיר 80 נפשות.
ד"ר פיינברג היה רב הקהילה, ובוועד הקהילה היו: ס.
שלזינגר, ברונו וולף, ארנסט פולק, מקס ברויאר וברונו שטיינר.
ארבעה יהודים מקנדז'ז'ין השכנה השתייכו גם לקהילה היהודית בקוז'לה.
ב־6 במאי 1932, קבוצה של ספורטאים יהודים מקוז'לה לקחה חלק בעצרת גדולה של קבוצות ספורטאים יהודים משלזיה עילית, שהתארגנה בטאצ'ישוב.
באירוע השתתפו נציגים מגליביצה, סטרצלצה אופולסקי, ביטום, אופולה, קוז'לה, ז'אברז'ה ורסיבורץ, כ־250 איש השתתפו בסך הכל.
רגע השיא של העצרת היה נאומו של הרב של קהילת יהודי גליביצה, ד"ר אוכס, שדן במצב ההידרדרות של הנוער היהודי בגרמניה.
הוא קרא לצעירים שלא לוותר על שאיפותיהם ולנסות להתגבר על כל הקשיים.
במהלך העצרת, לכבוד המולדת הגרמנית, קראו שלוש פעמים הקריאה "תחי!".
העצרת הסתיימה בשירת ההמנון הלאומי הגרמני דויטשלנד, דויטשלנד מעל הכל.
החרם האנטי-יהודי בקוז'לה התקיים, כמו בכל גרמניה, ביום שבת, 1 באפריל 1933.
במהלך "ליל הבדולח" הגיעה יחידה מיוחדת של האס הא מהמפלגה הנאצית SA (Die Sturmabteilungen der NSDAP) לקוז'לה, כנראה מהעיר שצ'לצה אופולסקי .
הנאצים השליכו רימונים לבית הכנסת.
בניין בית הכנסת נשרף לחלוטין ונהרס.
באותה תקופה חיו בקוז'לה 80 יהודים, שהונהגו על ידי הסוחר ליפמן.
על פי מפקד האוכלוסין מתאריך 17 במאי 1939, היו בקוז'לה 33 יהודים ו-21 הוכרו כתושבים יהודים (ממישלינגה-Mischlinge).
הם נאלצו לעזוב את בתיהם בעיר ולגור בבית הלוויות שנמצא בבית העלמין היהודי בדנבובה-Dębowa.
במהלך מלחמת העולם השנייה, החיים הכלכליים באזור קנדז'ז'ין-קוז'לה השתנו במהירות.
מרבית מפעלי התעשייה המקומיים שהיו, הוסבו לייצור חימוש.
הרשויות בברלין הקדישו תשומת לב רבה לתעשייה הכימית, שהייתה רחוקה במזרח ובכך הייתה בטוחה מפני תקיפות אוויריות של בעלות הברית.
ביוני 1942 העבירו הנאצים כמעט את כל היהודים מקוז'לה לגליביצה הסמוכה, משם, ב"צעדת המוות" במשותף, עם יהודי גליביצה, הם הועברו לתאי הגזים במחנה הריכוז הגרמני אושוויץ-בירקנאו.
בשנת 1942 הקימו הגרמנים מחנה עבודות כפייה בבלכובניה סלנסקה-Blachownia Śląska (בתחומי קנדז'ז'ין-קוז'לה).
בתחילה הובאו לשם עובדי כפייה מכלל גרמניה, ואחר כך הובאו אסירים מפרוטקטורט, בוהמיה ומורביה, צרפת ואיטליה.
הוקמו גם מחנות שבויי מלחמה-POW, בהם הוחזקו כמעט 2,500 נפש, שבויי מלחמה בריטים וצרפתים.
הם עבדו במסרת גדודי עבודה של שבויי מלחמה (Bau - und Arbeitsbataillonen).
בסך הכל היו במתחם מחנות העבודה בכפייה כ־40 מחנות עם כ־45,000 איש.
בין האסירים היו גם יהודים.
כולם עבדו בבניית מפעל לייצור וזיקוק בנזין סינתטי Oberschlesische Hydrierwerke AG.
בחורף 1942–1943, אזור התעשייה לאורך הריין היה תחת הפצצה אדירה של בעלות הברית, בשלב זה החלה התעשייה הכימית של קנדז'ז'ין-קוז'לה, למלא תפקיד חשוב במערכה הגרמנית.
הרשויות דרשו להגדיל את ייצור החימוש למרות המחסור בצוות העובדים.
מסיבה זו הוקמו מחנות עבודה בכפייה בתוך מפעלי התעשייה.
ב־17 ביוני 1942 הוקם מחנה לעבודת כפייה ליהודים בבלכוניה סלנסקה (יודנלגר-Judenlager).
ב־4 בדצמבר 1942 בטרנספורט מספר XVIII / 3 הועברה קבוצה של 50 יהודים לגטו בטרזינשטט.
היהודים בטרנספורט זה הגיעו מקוז'לה, רסיבורץ וביטום.
מקבוצה זו שרדו 7 יהודים.
בסוף 1943 ותחילת 1944 ביקשו מפעלי הבנזין הסינתטיים בבלכובניה סלוסקה להקים במפעל סניף של מחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו.
ב־1 באפריל 1944 הפך המחנה למחנה משנה של אושוויץ-בירקנאו (Oświęcim).
מחנה המשנה קבל את השם מחנה עבודה בלכהאמר-Arbeitslager Blechhammer, ומפקדו היה ה-SS-Hauptsturmfuhrer אוטו ברוסמן.
המחנה הורכב משני מחנות משנה: מחנה נשים (200 נשים) ומחנה גברים (4,000 גברים).
האסירים הועסקו בבניית המפעל הכימי IG Farben בבלכובניה.
ההערכה היא כי לפחות 248 אסירים מתו במחנה.
בתאריכים 17–21 בינואר 1945 פונו האסירים למחנה הריכוז הנאצי אושוויץ-בירקנאו.
בסך הכל פונו כ־56 אלף איש.
אלפי אסירים עברו דרך קנדז'ז'ין-קוז'לה.
ב־21 בינואר 1945 חיסלו הגרמנים את מחנה ארבייט-לגר בלכהאמר ופינו את אסיריו.
המחנה בסלאבינצ'יצה שוחרר על ידי הצבא האדום הסובייטי ב־26 בינואר 1945.
+התפלגות האוכלוסייה היהודית בקהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה בין השנים 1766–1939שנההאוכלוסייה
בקוז'לה היו כמה אגודות יהודיות, בעיקר בעלות אופי דתי וצדקה.
אחת הוותיקות ביותר הייתה אגודת הנשים העבריות (Israelitischer Frauenverein) שהוקמה בשנת 1835, האגודה טיפלה בחולים ובעניים והציעה עזרה לנשים צעירות עניות.
בשנת 1872 הצטרפה קהילת קוז'לה לאיגוד בתי הכנסת בשלזיה העליונה (Oberschlesische Synagogen-Gemeinden).
בשנת 1882 הוקמה בעיר החברה קדישא; אדולף אפט ומקס קוסלובסקי ניהלו אותה.
במהלך תקופה זו, קרן שהוקמה על ידי היזם היהודי, פדור רינג, מימנה את הקמת בית הכנסת בקוז'לה בשנת 1883. בקרבת מקום למקום בו עמד בית הכנסת שנהרס בליל הבדולח, ברחוב קווינטניה 24-Kwietnia, הוקמו מרפאת ילדים ובית אבות.
בתקופה שבין מלחמות העולם צעירי קוז'לה השתתפו בחוגים ובאירועי ספורט מטעם הקהילה היהודית.
ב־6 במאי 1932, קבוצת ספורטאים יהודים מקוז'לה השתתפה בעצרת גדולה של קבוצות נוער יהודיות משלזיה עילית שהתארגנה בטאצ'ישוב Taciszów.
השתתפו באירוע גם נציגי קהילת יהודי גליביצה, סטרצלצה אופולסקי, קהילת יהודי ביטום, אופולה, ז'אברז'ה, רביבורז, ורוצלב ואפלו מווינה.
בשנת 1799 פעל בקוז'לה בית הספר היהודי, בראשו עמד הרב אברהם, בן 53. לפני כן, התלמידים היהודים למדו בבית ספר נוצרי, בו למדו גם עברית ודת.
בהוראת השלטונות הפרוסיים, בשנת 1820 הקהילה הייתה מחויבת לארגן בית ספר יסודי.
מורי בית הספר התחלפו לעיתים קרובות, כי הקהילה בקוז'לה הייתה קטנה.
תלמידים רבים קבלו שיעורים פרטיים דבר שהיה נהוג ומקובל בעיר.
על פי הנתונים הסטטיסטיים משנת 1834, 16 ילדים לא למדו באף בית ספר, 14 תלמידים למדו בבית הספר הצבאי של חיל המצב (הפרוסי), ושבעה תלמידים למדו בשיעורים פרטיים אצל היימן ברג.
בתקופה שבין המלחמות, מלבד ה"חדר", שפעל בחסות הקהילה היהודית בקוז'לה, למדו ילדים יהודים רבים בבית הספר התיכון בקוז'לה (בית הספר התיכון על שם הנריק סיינקייביץ' מס' 1).
אחד התלמידים שלמדו בבית ספר התיכון מספר (תרגום מפולנית):
אחד היהודים הראשונים מקוז'לה היה הסוחר אברהם מקוז'לה, ידוע שבתחילת המאה ה-15 הוא ניהל אינטרסים כספיים בטרז'בניצה שמצפון לורוצלב.
לאחר הפסקה, שנגרמה כתוצאה מחוקי אי-הסובלנות כנגד היהודים, משנת 1563. בשנת 1750 התהפך המצב לטובת היהודים לאחר ששלזיה שולבה בפרוסיה, התיישבו בקוז'לה שני סוחרים יהודים, סלומון ומרקוס ברוך.
התיישבותם בעיר הייתה כתוצאה מהעמדה של קוז'לה כלפי היהודים כשהעיר עמדה בנקודה חשובה במרכז נתיבי המסחר המובילים מצפון אירופה למערב דרך מה שנקרא שער מורביה .
אחד המוצרים החשובים היה מלח.
בשנת 1807, חמשת הסוחרים המשפיעים ביותר על קהילת יהודי קוז'לה היו: נתן ניקולייר, ישעיה קאופמן, שמעון קאופמן, משה פרנקפורטר ופביאן שטייניץ.
הם קיבלו אישור להישאר בתוך העיר המבוצרת במהלך המצור על העיר על ידי צבא נפוליאון; היו אחרים, שנאלצו לעזוב את העיר.
בסוף המאה ה-19 ובעשורים הראשונים של המאה ה-20, רוב היהודים בקוז'לה היו סוחרים.
בשנת 1888 ייצגו את הקהילה היהודית, 5 סוחרים ושלושה בנקאים.
בשנת 1930 הקים הסוחר היהודי היימן את חנות הכלבו הראשונה בקוז'לה.
המתחם, שהקים כלל מספר חנויות, שנבנו ברחוב מטייקי-Matejki, מול קולנוע "מרזנה" לשעבר.
כפי שמספר אלויזי קירשניאווי, תושב גלוגובק, לפני המלחמה:
בראשית שנות השלושים היהודים בקוז'לה, נהלו מספר חנויות כגון:
בלוך - חנות למכשירי כתיבה,
בוס - חנות למוצרי עור,
ליפמן (ליפמן) - זכוכית ופורצלן,
טישאואר - קפה, תה, סוכריות,
לפני 1933 היה הבעלים של טחנת הקמח בפוגורצל-Pogorzelec ממוצא יהודי.
בשנות השלושים של המאה העשרים התגברו בקוז'לה פעולות החרם האנטי-יהודיים.
כמו בכל גרמניה, ב-1 באפריל 1933 יום שבת, בוצע חרם אנטי-יהודי בפריסה ארצית.
שיאה של האנטישמיות היו אירועי ליל הבדולח בין 9–10 בנובמבר 1938. יחידה מיוחדת של האס הא, כנראה מ-Strzelce Opolskie, הגיעה לקוז'לה באותה העת.
אירועים אלו תוארו על ידי יוזף גרוגר, תושב קנדז'ירין-קוז'לה והיסטוריון:
ביוני 1796 קנו מנהיגי הקהילה: מאיר וולנטין פרידלנדר, יצחק איצינגר וסימון יעקב קאופמן מבנה, מיורשיו של ברוך שטיינפידשן, שהיה בית התפילה הראשון בקוז'לה.
במאה ה-19 לאור התרחבות הקהילה, הנהלת הקהילה קבלה החלטה ב־20 באוגוסט 1820 למצא מקום מרווח יותר.
ב־21 במרץ 1825, נרכש מבנה בן שתי קומות מהרוקח שליבה-Schliwa ברחוב סיינקייביצה-Sienkiewicza (בעבר רחוב סלודובה 28-Słodowa), במבנה זה הוקם בית כנסת השני של הקהילה, בקומת השנייה.
הירש לובל סילברפלד היה הגבאי.
בית כנסת זה שרת את הקהילה במשך יותר מ־50 שנה.
בשל הגידול המהיר הנוסף של האוכלוסייה היהודית בקוז'לה, בית הכנסת החדש החל להיות קטן מכדי להכיל את כל המתפללים.
לכן בספטמבר 1877 התקבלה החלטה נוספת לבנות בית כנסת חדש וגדול יותר.
בספטמבר 1877 נרכשה האדמה לבניית בית הכנסת החדש והגדול קוז'לה שברחוב קווינטניה 24-Kwietnia בכיכר רטיבורר (השם המעודכן כיכר רסיבורסקי-Raciborski) בקוז'לה.
עבודות ההכנה החלו ב־19 במאי 1882. ב־5 ביולי 1883 הונחה אבן הפינה.
עבודות הבנייה הוזמנו מהבנאי שוורצר.
בית הכנסת נבנה בשנים 1877–1886, הודות לתרומות נדיבות.
עלות בניית בית כנסת ובית הרב הסמוך נאמדה בכ - 52,000 מארקים.
מצידו הימני של בית הכנסת הייתה חלקת בית קברות קטנה שברוב הזמן הייתה סגורה.
בית כנסת הגדול והחדש נחנך ב־10 בספטמבר 1886 על ידי האורח המכובד, הרב דוקטור פרדיננד רוזנטל הרב של קהילת יהודי ביטום והרב ארנולד קרוליק שהיה רבה של קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה.
בית הכנסת היה שייך ליהודי הזרם הרפורמי.
אוגוסטין ולטזל תיאר את הטקס כך:
בבית הכנסת הישן, נפרד לשלום הרב והמורה קרוליק במילים חמות, התהלוכה עברה דרך כיכר השוק ובהמשך רחוב Raciborska לכיוון הבניין החדש.
בראשם עמדו תלמידי בית הספר, אחריהם מכובדי הקהילה עם ספרי התורה ולהקת המוזיקה אליהם הצטרפו יתר חברי הקהילה ואורחי הכבוד.
בטקס הועלה מופע של מקהלת יהודי גליביצה.
את הדלת בית הכנסת החדש פתח ראש העיר והרב של ביטום, ד"ר פרדיננד רוזנטל, נשא נאום.
את המטעמים הגישו בשעה חמש בבית הגרמני.
הכיפות המעגליות של בית הכנסת גורמו לו להראות נהדר מבחוץ.
הפנים של בית הכנסת היה מרשים באותה מידה, במיוחד בשעות הערב כאשר תאורת הגז הבהירה דלקה".
התפילות נערכו בדרך כלל ביום שישי בשעה 16:00 בערב ובשבת בשעה 9:30 בבוקר.
בית הכנסת נבנה מלבנים בתוכנית מלבנית בסגנון אדריכלי נאו-רומנסקי.
הוא נחשב לאחד הבניינים המיוחדים והמקוריים ביותר בעיר.
הרכיב המיוחד של הבניין הוא המגדל המתומן שמעליו כיפת נחושת גדולה שהסתיימה במגן דוד זהוב.
על כל אחד משמונת קירותיו היו חלונות מסוגננים וחצי עגולים.
בכניסה לבית הכנסת, שער משולש שבקוקודו העליון שני לוחות הברית עם כתובת מוזהבת בעברית:
ב־9 בנובמבר 1938 במהלך ליל הבדולח, הרסו מיליציות האס הא-Sturmabteilung את בית הכנסת באמצעות השלכת רימונים לתוך האולם, דבר שגרם לשריפה ולהריסת המבנה.
בתום מלחמת העולם השנייה, בשנות השישים של המאה העשרים הוקמו באתר בו עמד בית הכנסת מרפאה אזורית (בית חולים) לילדים ובית אבות.
הנצחת בית הכנסת והקהילה היהודית
בסוף ינואר 2007 הצטרפה קבוצת בתי הספר של אמנסטי אינטרנשיונל, לפרויקט בשם "בואו נחזיר את הזיכרון", שבוצע בחסות הקרן לשימור המורשת היהודית בפולין.
המטרה העיקרית של הפרויקט הייתה לחפש עקבות של הקהילה היהודית בסביבת קנדז'ז'ין-קוז'לה וללמוד על התרבות היהודית ולהציג אותה לתלמידים ולקהל הרחב.
במהלך הפרויקט קבוצת הצעירים שהשתתפה בו ביקרה במוזיאון של אגודת הקרקעות "צומת" בקוז'לה, באתר בו עמד בית הכנסת של קוז'לה, והשתתפה בסדנאות מחול יהודיות ברובע קז'ימייז' שבקרקוב וכו'.
ב-4 באפריל 2007 נפתחה באולם הכינוסים של בית הספר התיכון הראשון 'סיינקייביץ' בקנדז'ז'ין-קוז'לה תערוכה המוקדשת להיסטוריה והתרבות היהודים.
התערוכה נמשכה עד 19 באפריל, ואז הועמדה לרשות הציבור במטה אגודת הקרקעות בקוז'לה.
במקביל הופקו בורשורים ותיקית מאמרים שכותרתם "בואו נחזיר את הזיכרון".
ב-12 בנובמבר 2019, הודות למאמציהם של עמותת בלכהמר-1944 (Blechhammer-1944) ובני הנוער ממועדון בית הספר "אמנסטי אינטרנשיונל" שבבית הספר התיכון המקומי מספר 1, באתר בו עמד בית הכנסת, הוסר הלוט מלוח זיכרון מזכוכית, הכתוב בארבע שפות.
הלוח מציין שבמקום עמד בית הכנסת של יהודי העיר.
בטקס הסרת הלוט מלוח הזיכרון אדוארד הדוך מאגודת בלכהמר-1944 תיאר את הטרגדיה של קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה ובית הכנסת.
הוא הוסיף שלאחר קבלת האישורים המתאימים לוח הזיכרון יוחלף באנדרטה מבטון.
הכיתוב בעברית הרשום על גבי לוח הזיכרון הוא:
אדוארד הדוך מאגודת בלכהמר - 1944, הודיע בטקס שלאחר קבלת האישורים הדרושים, תוקם אנדרטה מבטון במקום לוח הזיכרון הזמני העשוי מזכוכית.
בטקס חשיפת לוח הזיכרון השתתפות: מושל המחוז מלגורצאטה טודאג', סגן ראש עיריית קנדז'ז'ין-קוז'לה וויצ'יץ יג'ילו, נשיא מועצת העיר אירניאוש ווישניבסקי, מנהלת הספרייה הציבורית העירונית איזבלה מיגוץ, רב הקהילה היהודית מוורוצלב דייוויד בסוק, נוער מבית הספר התיכון מספר 1 ותושבים מן השורה בקנדז'ז'ין-קוז'לה.
בית הקברות היהודי בקנדז'ז'ין-קוז'לה הוקם בנובמבר 1814 בכפר הסמוך בשם דנבובה-Dębowa (השם המעודכן, רחוב ריביבורסקה-Raciborska).
מוקדם יותר קברו יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה את מתיהם, בבית העלמין של קהילת יהודי צילץ שבצילץ.
בשנת 1822 הוקם בית לוויות בבית העלמין ובשנת 1864 הוגדל שטח בית העלמין.
בשנת 1933 סגרו הנאצים את בית העלמין, שהפך בשנת 1939 לנחלת האגודה היהודית בגרמניה (Reichsvereinigung der Juden), ובמהלך מלחמת העולם השנייה בשנת 1943 בית הקברות נשלט על ידי הגסטפו (Geheime Staatspolizei, המשטרה החשאית במדינה), שאנשיו הרסו את בית העלמין.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ב־10 במרץ 1948, קיבלה הוועדה היהודית הפרובינציאלית, מהמועצת הפרובינציה צו לנקות את בית העלמין בקוז'לה ולהסיר ממנו כתובות גרמניות (כולל מצבות).
על פי הדוח של חוקר ההיסטוריה של אזור קוז'לה רומואלד סביקי, בשנת 1950 היו בבית הקברות מצבות גרניט שחור וגם משיש עם כתובות זהב, נראה שכל המצבות נגנבו על ידי תושבי הכפרים הסמוכים.
בשנת 1980, רשויות העיר ניסו לסדר את בית העלמין שהיה מגודר.
עם זאת, המיקום המבודד הקל על גניבת אלמנטים של הגדר ועל הרס נוסף של בית העלמין.
על שטח של 2.8 דונם השתמרו שברי 5 מצבות עם כיתובים בעברית ובגרמנית.
נמצאו גם בסיסי מצוות פגומות.
נראה שהמצבות נגנבו באופן שיטתי.
האזור מכוסה לחלוטין ביער וסבך צפוף.
אין גדר כלשהי ואין שילוט או לוח זיכרון המציין שבמקום זה ממוקם בית קברות יהודי.
הכניסה לבית הקברות היא מהיער.
ונדליזם וצמחייה פראית מהווים איום חמור לקיומו.