tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שומאכר, חובב הכדורגל, ארגן מספר משחקי צדקה למען מטרות שונות ויזם את אירועי "אלופים לצדקה" (Champions For Charity), משחק כדורגל בהשתתפות כוכבים שונים בהם נהגי מרוצים ושחקני כדורסל.
משפחתו המשיכה לקיים את האירוע גם בשנים שלאחר פציעתו.
בשנת 1996 תרם כסף לבניית בית ספר לילדים בדקר, סנגל.
לאחר מלחמת בוסניה הקים בית חולים בסרייבו לטיפול בילדים שנפגעו כתוצאה מהקרבות.
בלימה, בירת פרו, הקים מרכז תמיכה לחסרי בית, המאפשר להם לקבל מזון, לבוש וטיפול רפואי.
בשנת 2002 מונה לשגריר מיוחד מטעם ארגון אונסק"ו.
בשנת 2004 תרם 10 מיליון דולר למען נפגעי רעידת האדמה והצונמי באוקיינוס ההודי.
בעקבות ההתנגשות עם ז'אק וילנב בגרנד פרי האירופאי של עונת 1997 חויב שומאכר לבצע פעילות למען הקהילה בתחום ההסברה לזהירות בדרכים.
הוא המשיך לפעול בתחום גם לאחר ריצוי תקופת העונש והיה פעיל בנושא במשך כל שנות הפעילות שלו.
הוא היה שותף לקמפיין "Make Roads Safe" שקרא לארגון המדינות המתועשות (G8) להשקיע כספים בפיתוח תשתיות תחבורה בטוחות יותר בכל רחבי העולם.
בשנת 2008 הוביל קמפיין פרסומי של חברת בקרדי להעלאת המודעות לשתייה אחראית ולהימנעות מנהיגה לאחר שתיית אלכוהול.
הקמפיין, שרץ תחת הסיסמה "שתייה ונהיגה לא מתערבבים" ("drinking and driving don't mix"), כלל פרסומות בטלוויזיה, בקולנוע וברשת האינטרנט.
כדמות פופולרית זכה שומאכר למספר אזכורים בתרבות.
בשנת 1998 הוציא התקליטן הדני די.
ג'יי ויסאג' (DJ Visage) את השיר "פורמולה".
השיר, שידוע יותר בשם "שומאכר", היה להיט מועדונים ואף צעד מספר שבועות במצעד המוזיקה ההולנדי.
בסרט האנימציה "מכוניות" משנת 2006 מופיעה דמות המכונה "המכונית של מיכאל שומאכר".
הדמות מגיעה למוסך של לואיג'י וגורמת לו להתרגשות רבה.
שומאכר דיבב את הדמות בקולו בגרסה האנגלית של הסרט.
בשנת 2008 השתתף בסרט "אסטריקס ואובליקס באולימפיאדה" (Astérix aux Jeux Olympiques) בתפקיד שומיקס, נציג השבטים הגרמאניים במרוץ הסוסים.
בתוכנית הרכב הבריטית "טופ גיר" הופיעה לאורך השנים דמותו של "הסטיג".
נהג מרוצים הלבוש בחליפה וקסדה לבנים, שזהותו נשמרה בסוד במהלך השנים.
שמועות רבות קישרו את מיכאל שומאכר כנהג המסתתר מתחת לקסדה.
בפרק הפתיחה של העונה ה-13 של התוכנית הכריזה הפקת התוכנית על חשיפת דמותו האמיתית של הסטיג.
לאחר הקרנת הקפת המבחן על הפרארי FXX, נכנסה הדמות לאולפן וכשהורידה את הקסדה היה זה שומאכר.
כמה שנים לאחר מכן נחשף כי את דמותו האמיתית של הסטיג באותה תקופה גילם נהג המרוצים בן קולינס.
בספטמבר 2021 עלה לשידור בנטפליקס סרט תיעודי בשם "שומאכר".
משפחת שומאכר שיתפה פעולה עם מפיקי הסרט ואיפשרה שימוש בצילומי וידאו פרטיים.
אשתו, קורינה, הילדים מיק וקרינהו אחיו ראלף התראיינו לסרט, לצידם של נהגים ומנהלים שעבדו עם שומאכר לאורך השנים.
במהלך השנים יצאו שלושה ספרי ביוגרפיה רשמיים.
שניים נכתבו על ידי כריסטופר הילטון והשלישי נכתב על ידי סאבין קאם, המנהלת האישית של שומאכר לאורך השנים.
בנוסף, יצאו עשרות ספרי ביוגרפיה לא רשמיים.
‡ בסיום העונה נענש בביטול כל תוצאות העונה
† לא סיים את המרוץ, אך דורג לאחר שהשלים 90% מהמרחק.
מיכאל שני הוא מנצח ישראלי.
מיכאל שני הוא יליד קיבוץ מענית.
בתחילת הקריירה המוזיקלית שלו ניגן מיכאל שני בצ'לו בתזמורת הקאמרית הקיבוצית וניצח על התזמורת הסימפונית הקיבוצית.
הוא למד מוזיקה במדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה בתל אביב ובאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים והמשיך בהשתלמות באוניברסיטת בריגהאם יאנג בארצות הברית.
לאחר שובו ארצה קיבל את משרת המנצח והמנהל המוזיקלי של המקהלה הפילהרמונית תל אביב ומקהלת האופרה הישראלית החדשה.
כן התמנה למנהל המוזיקלי של הפסטיבל למוזיקה ווקאלית בתל אביב ופסטיבל אבו גוש.
כמו כן היה מנהלה המוזיקלי של הזמריה.
מיכאל שני ניצח על רוב התזמורות בישראל, ביניהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, תזמורת הקמפוס רמת השרון, התזמורת הקאמרית הישראלית, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית חיפה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, סימפונט רעננה.
כן הוזמן לנצח על תזמורות בגרמניה, איטליה, צ'כיה והונגריה.
ב-1986 היה בין מייסדי בית הספר לשירת מקהלה.
כיום הוא המנהל האקדמי והמנצח הראשי של בית ספר זה.
ב-1987 ייסד את המקהלה הקאמרית תל אביב ומאז הוא מנהלה המוזיקלי.
המקהלה מופיעה בקונצרטים רבים בניצוחו, הן בשירת א-קפלה והן עם תזמורות בארץ ומחוצה לה.
בשנים 2004–2008 שימש ראש המחלקה לניצוח מקהלות של בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה שבאוניברסיטת תל אביב.
כיום מלמד ניצוח באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובמדרשה למוזיקה במכללת לוינסקי לחינוך.
מיכאל שני הוא אביו של המנצח להב שני.
מיכאל שיר (22 במאי 1923, ורשה, פולין – 13 באפריל 2006, תל אביב) היה סופר עברי, עורך וסופר לילדים.
מייסד ועורך עיתון הילדים "אצבעוני".
מיכאל שיר (שירטשאק) היה בנם של הבלשן דוד שיר והעיתונאית מרים שיר.
אמו כתבה ופרסמה שירים וסיפורים לילדים, בשם העט שלה, "הדודה מרים".
סבו, יהודה ליב וולמן, היה פובליציסט, עיתונאי וסופר ידוע, ופרסם יצירותיו ביידיש ובעברית.
מיכאל היה בן שנתיים כשהועלה עם ההורים לארץ ישראל, והמשפחה השתקעה בתל אביב.
הוא גדל התחנך ולמד בעיר תל אביב, ובה גם סיים את לימודיו בגימנסיה נורדיה.
שיר היה ברוך כישרונות, הוא החל לכתוב שירים וסיפורים כבר בילדותו, אך בד בבד גילה כישרון בולט למקצועות הטכניים.
בתום לימודי התיכון שלו הוא יצא לבית הספר הטכני הגבוה בלונדון, אנגליה, וסיים בו את לימודיו בתואר של מהנדס אלקטרוניקה.
הוא חזר ארצה והתגייס לחיל האוויר הצעיר, ושירת בו כקצין אלקטרוניקה עד שנת 1955.
בשנת 1955 ייסד את עיתון הילדים "אצבעוני", שהיה מפעל חייו.
במשך כל שנות הופעתו של העיתון היה מיכאל שיר העורך והכותב הראשי בו.
הוא גם ניסה כוחו במהדורות לועזיות של עיתוני הילדים שלו.
כך למשל הוציא באנגלית את "אצבעוני", עיתון ילדים בערבית, בשם "סינדבאד", ועיתון לילדים בגרמנית בשם "גראסהופר".
הוא גם ייסד הוצאת ספרים קטנה בשם "אצבעוני", שבה הוציא לאור את מרבית ספריו.
הכותר "אצבעוני" ניתן לעיתון הילדים שלו לזכרו הנערץ של ח"נ ביאליק, שמיכאל שיר הקטן, בעודו ילד, זכה לשמוע סיפורים מפיו.
כמחוות כבוד קרא לעיתונו על שם שירו הידוע של המשורר הגדול.
נטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת.
רעייתו הייתה הפסלת שושנה, שלושת ילדיהם נירה אלווד, טלילה שיר רוזנבוים, ורמי שיר עורך אצבעוני.
בתו מיכל שיר נולדה לו מחוץ לנישואין מגרציה אשר /שיר.
מיכל היא חברת כנסת מטעם יש עתיד.
שירים לאלמונית, ציורים - אשר עין-דור, תל אביב, 1976.
הרוזנת, פרשת אהבה וריגול, תל אביב, 2005.
סיפורי גמדים, ספרייה חינוכית, בעריכת מיכאל שיר, תל אביב, 1965.
מעשה באצבעון קטן, תל אביב, 1968.
מסיפורי טבעת הפלאים, תל אביב, 1966.
לעלמה בכחול, ציורים - אשר עין-דור, תל אביב, 1981.
לך באהבה, ציורים - אשר עין-דור, תל אביב, 1972.
הרפתקאות אצבעוני, תל אביב, 1967.
ארמון הזכוכית, תל אביב, 1966.
8 בערב בטלוויזיה, שבועון הטלוויזיה, 1968.
מיכאל (מיכה) רייסר (26 באפריל 1946 – 27 באוקטובר 1988) היה חבר הכנסת מטעם הליכוד.
רייסר נולד וגדל בשכונת מחלול בתל אביב, במשפחה שרוח האצ"ל ותנועת החרות נשבה בה.
הוא למד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון, ששכן בקרבת ביתו, והמשיך בגימנסיה שלווה.
למד באוניברסיטת תל אביב לימודי עבודה וסוציולוגיה וכיהן כיו"ר אגודת הסטודנטים בה.
היה ממנהיגי צעירי הליכוד ובעת המאבק בין המחנות בליכוד נמנה עם הפעילים הבולטים במחנה דוד לוי.
בין כלל התפקידים שמילא היו סמנכ"ל משרד השיכון וראש אגף הארגון של תנועת החרות.
כן היה מראשי מרכז הספורט הארצי של בית"ר.
בשנת 1981 נבחר לכנסת העשירית.
בין תפקידיו: יושב ראש ועדת הכנסת וחבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט.
היה שותף להקמת ועדת נבנצל (לעניין שכר חברי הכנסת) וועדת טוניק (עבודות צדדיות של חברי כנסת).
מספר ימים לפני הבחירות לכנסת השתים עשרה, בשנת 1988, נסע רייסר לירושלים לצילום הקבוצתי של חברי הכנסת.
בדרך סטה נהגו ממסלולו ורכבה של דליה איציק, אז יו"ר הסתדרות המורים בירושלים, התנגש בו בעוצמה וחצה את הרכב לשניים.
איציק נפצעה קשה ואילו רייסר נפגע אנושות בתאונה, ולאחר יום נפטר.
מיכה רייסר היה נשוי ואב לבן ושתי בנות תאומות, איילת ושרון.
שלושת ילדיו חזרו בתשובה לאחר מותו.
בנו עורך הדין אלון רייסר, תושב מודיעין עילית, הוא יועצה המשפטי של חברת אקספון וליצן רפואי.
על שמו של מיכה רייסר נקראים חטיבת ביניים בראשון לציון ו"מועדון היקב" בעיר, אצטדיון כדורגל בבאר שבע וכן רחובות בערים לוד ורמלה וגן שעשועים ברחוב רמז בנהריה.
מיכאל שלי הוא רומן מאת הסופר עמוס עוז, יצא לאור בשנת 1968.
זוהי אחת היצירות הראשונות של עוז, והמזוהות ביותר עם כתיבתו, שביססה את מקומו בספרות העברית החדשה.
היצירה זכתה לפרסום עולמי, ותורגמה ל-33 שפות.
הרומן "מיכאל שלי" הוא סיפור אהבה המתרחש בשכונת מקור ברוך בירושלים בשנות החמישים של המאה ה-20, מספר שנים לאחר מלחמת העצמאות הקשה, שהותירה חותם על המדינה, ובצל המחסור במוצרי מזון ותקופת הצנע בישראל באותן שנים.
על רקע העיר, האווירה והנופים, מתפתח סיפור היחסים בין חנה, גיבורת הספר, לבין מיכאל.
מיכאל שלי, שתורגם ללמעלה מ-30 שפות שונות, נכלל ברשימת מאה הספרים החשובים ביותר של המאה ה-20 שנערכה על ידי הוצאת ברטלסמן הבינלאומית הנחשבת להוצאת הספרים הגדולה בעולם והוא הרומן העברי היחיד המופיע ברשימה.
חנה גרינבאום, סטודנטית ירושלמית לספרות עברית, פוגשת את מיכאל גנץ, סטודנט לגאולוגיה, על מדרגות טרה סנטה, מושבה הזמני של האוניברסיטה אחרי הניתוק מהר הצופים.
חנה מועדת על המדרגה ומיכאל מציל אותה מנפילה.
מרגע זה ואילך יימשכו יחסיהם במתכונת זו - חנה המסובכת, המרחפת, השקועה בדמיונותיה ונאחזת בזיכרונות ילדותה, נשענת על מיכאל האיתן, המעשי וחסר הדמיון.
הוא מתפעל מרוחניותה השברירית, אך מתקשה לעמוד בשיגיונותיה.
לאחר נישואיהם חנה נוטשת את הלימודים ומסייעת לפרנסה בעבודתה כעוזרת גננת בגן ילדים דתי.
הזוג הצעיר שוכר דירה בשכונה ישנה וקודרת, בתקווה להתקדם לעתיד טוב יותר, לאחר שמיכאל יסיים את עבודת הדוקטורט שלו, אך החיים אינם מאירים להם פנים.
חנה נכנסת להיריון ומסרבת לשקול הפלה על אף ניסיונות השכנוע של דודתו של מיכאל, רופאת ילדים קשוחה וזועפת.
בתקופת ההיריון הקשה ולאחר הלידה חנה מתרחקת יותר ויותר ממיכאל, והוא מתקשה להבין את התנהגותה ההפכפכת.
גם בשנים הבאות, כשהיא מתפקדת לכאורה כרעיה ואם רגילה, חנה שבויה בהזיותיה על הוויה אחרת, רומנטית ומסעירה, שממנה, כביכול, נלקחה בכוח ונשבתה לקיומה הנוכחי.
היא רואה בלב נחמץ ילדה יפה במעיל כחול, המנופפת אליה מבעד לשמשת החלון הנעכרת והולכת, מנסה ליצור קשר עם הגננת המבוגרת, בעלת הדליות ברגליים, עד שהיא נואשת.
בחיי המציאות, חנה מכשילה כל סיכוי להיחלץ מחיי הקדרות והדכדוך שלהם כשהיא יוצאת למסעות קניות מטורפים ומבזבזת בלי חשבון, במקום לחסוך לדירה חדשה, כחפצו של מיכאל הנבון והאחראי.
היא חצויה בלבה - ברגעי שפיות היא יודעת שמיכאל ראוי לאהבה ולכבוד, היא גאה בבנה יאיר, היא משתדלת להתאים את עצמה לחייה כמות שהם ולשפרם, אך רגעי הדמיון, ההזיות והצמידות לעבר, אמיתי או מדומה, משתלטים עליה שוב ושוב.
היא כמהה למחלה קשה, כזאת שידעה בילדותה, לבריחה מאחריות אל תעתועי קדחת, ועל רקע מבצע סיני, עם גיוסו של מיכאל, היא משתדלת להביא מחלה כזאת על עצמה בהתקף טירוף, שמיכאל המבוהל והחרד לחייה איננו מסוגל להבין.
בהזיותיה היא רואה עצמה כנסיכה שלטת, שעמה מורד בה וגורר אותה מרום מושבה, והמנסים להצילה מחפשים אותה לשווא.
לקראת סוף הספר, מיכאל הנאמן נופל סוף סוף בשבי חברתו ללימודים וחנה נסחפת אל סף התהום ואולי גם מעבר לו.
על רקע האוטוביוגרפיה של עמוס עוז, "סיפור על אהבה וחושך", יש הרואים את המקור לדמותה של חנה באמו של המחבר, אשת איש ואם, שלא הצליחה להתמודד עם קשיי החיים והמציאות ואמרה נואש.
אולם עוז, בראיון עמו משנת 2008 הכחיש השקפה זו וטען כי אמנם יש מספר קווי דמיון בין דמותה של חנה ודמותה של אמו, אך דמותה של חנה שונה מאמו ובעיקר חזקה ממנה במידה ניכרת, בכך שהיא איננה נכנעת לסביבתה ונאחזת בחלומות הילדות הססגוניים שלה.
סיומו של "מיכאל שלי" איננו אומר לקורא האם תצליח חנה להתגבר ולהיחלץ אל החיים החדשים, בדירה חדשה ובשכונה חופשית מצללי העבר והאופל, או שסופה יהיה כסוף בת-דמותה האמיתית, במוות או בשקיעה סופית בטירוף.
אפשר לראות קו של דמיון בין חנה לבין אילנה, גיבורת הספר "קופסה שחורה", המתלבטת בין אהבתה-שנאתה אל בעלה הראשון ונשבית אל חיי בורגנות שבעה, דתית ומשיחית עם בעלה השני, נכספת אל הדרקון יורק האש במצודתו המושלגת בנכר ומגישה תה ועוגות לידידי בעלה, עסקני קרקעות מפוטמים וזחוחי דעת.
עמוס עוז החל בכתיבת הספר בעת שהיה בן 24 וכתיבת הספר נמשכה שנה וחצי.
באותה עת עבד עוז חצי שבוע בהוראה וחצי שבוע בפלחה בקיבוץ חולדה.
הוא כתב את הספר בלילות בחדר המשפחה שלו ושל רעייתו נילי.
כיוון שלא רצה לפגוע בשנתה של אשתו וגם חפץ לעשן בזמן הכתיבה, הוא כתב כשהוא יושב על האסלה בחדרון השירותים שהיה חלק מהחדר.
עוז טען עוד, כי אין לקרוא את הספר בקונטקסט של המצב הפוליטי שלאחר מלחמת ששת הימים, משום שהספר נכתב לפני שנת 1967 ועל כן הזיות הגיבורה על התאומים הערביים יכולות להתפרש רק על רקע רגשות כמו פחדים או געגועים ולא כסמלים פוליטיים.
הספר כתוב בגוף ראשון נשי ועוז סיפר בראיון הנ"ל כי באותה העת סבר שהוא יודע הכל על נשים ולכן היה יכול לכתוב ספר מנקודת מבט נשית, דבר שלא היה מעז לעשות בעת התקיים הראיון בשנת 2008. עם זאת, דווקא בהקשר זה ציינה מבקרת הספרות גיטה אבינור:
תחילה הביא עוז את כתב היד לספריית הפועלים אך ההוצאה דחתה אותו בטענה שהספר אינו קריא מספיק.
העורך בהוצאת עם עובד אהב את הספר, אך כינה אותו "ספר למשוררים" וחשש גם הוא שעלילת הספר אינה מושכת מספיק וכי אם עוז אינו מוכן לערוך שינויים בעלילה, הספר לא יצא ב"ספריה לעם" שהייתה בעלת תפוצה רחבה ויועדה גם להפצה כמתנה על ידי מקומות עבודה לעובדיהם.
בסופו של דבר, הוכלל הספר ב"ספריה לעם" (שהוציאה ספר מדי חודש) כיוון שהייתה תקלה ובאפריל 1968 חסר להם ספר בסדרה.
גם עוז לא צפה את הצלחת הספר וסבר שהעניין בו יהיה מוגבל מאוד, וזאת בניגוד לצפייתו עם יציאת ספרו, שיצא קודם ל"מיכאל שלי", "מקום אחר", שעסק בחיי הקיבוץ והעלילה בו כללה מרכיבים מושכי קהל.
בתשובה לשאלתה של אילנה דיין, במסגרת התוכנית "מי שמדבר", הוא מצטט את שורות הפתיחה של הספר "מיכאל שלי" כשורות האהובות עליו ביותר.
השפע והמגוון של הניתוחים על הספר "מיכאל שלי" הביא את עוז לתגובה, שניתן ללמוד ממנה מעט על יחסו הכולל לגישות ספרותיות המונחות מראש על ידי תאוריות למיניהן:
ב-1975 עובד הספר על ידי הבמאי דן וולמן לסרט קולנוע בשם "מיכאל שלי", שזכה בשלושה פרסי כינור דוד.
הספר תורגם ללמעלה משלושים שפות שונות ברחבי העולם.
מיכאל שלמה אלכסנדר (1 במאי 1799 – 23 בנובמבר 1845) היה יהודי מומר אשר שמש כבישוף האנגליקני הראשון של ירושלים, ובכך היה לאחד ממייסדי הכנסייה האפיסקופלית בירושלים והמזרח התיכון.
מיכאל שלמה אלכסנדר נולד בעיירה שיינלנקה (Schönlanke) בפולין גדול שבפרוסיה (כיום בפולין) למשפחה יהודית מאנגליה.
בשנת 1820 היגר לאנגליה והתפרנס מהוראת מקצועות היהדות במשפחה יהודית.
בשנת 1823 התמנה לחזן ושוחט בעיר נוריץ', שם התוודע לנצרות ונוצר קשר בינו לבין ארגון מיסיונרי.
בשנת 1825 המיר את דתו לנצרות.
לאחר המרת דתו עבר ללמד עברית בעיר דבלין.
בשנת 1827 מילא שליחות מיסיונרית בדנציג שבפרוסיה.
בין השנים 1831–1841 היה פרופסור בקינגס קולג' שבלונדון וסייע ברענון התרגום העברי לברית החדשה.
בחודש אוגוסט בשנת 1840 חתם אלכסנדר, ביחד עם עוד כמה מומרים, על מכתב מחאה כנגד עלילת הדם בדמשק.
בדצמבר 1841 הוא הוסמך כבישוף ויצא למסע לירושלים על-מנת לייסד שם בישופות פרוטסטנטית.
בירושלים פעל להפצת הנצרות בקרב היהודים ולהקמת מוסדות אנגליקנים בארץ ישראל.
הוא רכש בית לכנסייה, הקים בית ספר למלאכה עבור יהודים, הקים גרעין של שירותי רפואה עבור יהודי ירושלים ועוד.
פעילותו המסיונרית של אלכסנדר לא מצאה חן בעיני גורמים מסוימים במשרד החוץ הבריטי.
הקונסול הבריטי בירושלים באותה העת, ויליאם טנר יאנג, התנגד לפעילויותיו המיסיונריות של אלכסנדר וניסה להצר את צעדיו.
בואו לארץ ישראל דרבן את הכנסייה הקתולית והכנסייה היוונית-אורתודוקסיות להגביר את פעילותן בארץ ישראל כמשקל נגד לפועלם האפשרי של הפרוטסטנטים בקרב הנוצרים בארץ ישראל.
בשנים שלאחר בואו של סמואל גובאט לירושלים, בשנות הארבעים של המאה התשע עשרה, הוקמו הנציגויות של הכנסייה הקתולית (לטינים ויוונים קתולים) והכנסייה של היוונים אורתודוקסים בירושלים.
בשנת 1845 נפטר הבישוף אלכסנדר במצרים, שם שהה בדרכו לאנגליה.
הוא נקבר בבית הקברות האנגליקני על הר ציון.
לאחר מותו מונה השווייצרי סמואל גובאט לבישוף הפרוטסטנטי של ירושלים.
מיכאל שונוונדט (בדנית: Michael Schønwandt, נולד ב-10 בספטמבר 1953 בפרדריקסברג) הוא מנצח דני.
מיכאל שונוונדט הוא המנהל המוזיקלי של התזמורת הדנית המלכותית והאופרה המלכותית בקופנהגן.
לא מכבר הוביל את האופרה המלכותית אל בית האופרה החדש בקופנהגן, שם תעלה הלהקה מחזור שלם של טבעת הניבלונג מאת ריכרד וגנר בהפקה חדשה.
שונוונדט הוא מראשי התומכים בעולם במוזיקה של קרל נילסן, שהקליט את כל הסימפוניות והקונצ'רטי של נילסן.
מיכאל שונוונדט כיהן גם כמנצח ראשי של תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין, מנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק ומנצח אורח ראשי של התיאטרון הלאומי דה לה מוניי בבריסל, בלגיה.
הוא למד באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון, התקבל כמנצח קבוע לאופרה המלכותית בקופנהגן בשנת 1979 ובעונות הבאות ניצח על רפרטואר נרחב, החל במוצרט וכלה בקשישטוף פנדרצקי.
מאז עבד שונוונדט בשורה ארוכה של בתי אופרה מובילים בעולם, ביניהם בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, האופרה של וינה, האופרה הלאומית של פריז, האופרה של שטוטגרט ופסטיבל ביירוית, שם ניצח על המייסטרזינגר מנירנברג.
הקריירה הקונצרטית מקיפה את אירופה והופעותיו כוללות את התזמורת הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית של וינה, תזמורת פילהרמוניה, התזמורת הסימפונית של לונדון (עמה ביצע את כל הקונצ'רטי לפסנתר של בטהובן עם אלפרד ברנדל), הפילהרמונית של לונדון, תזמורת רדיו בוואריה, תזמורת פסטיבל בודפשט ותזמורת שווייץ המערבית.
שונוונדט הוציא הרבה הקלטות חשובות, מלבד רשימת הקלטותיו המקיפה ליצירות נילסן, ובתחום האופרה הקליט את "סלומה" של ריכרד שטראוס ואת "מעשה השפחה" של פול רודרס, על פי ספרה של הסופרת הקנדית מרגרט אטווד.
מיכאל (מיקי) שיינפלד (נולד ב־11 באפריל 1976, י"ב בניסן ה'תשל"ו) הוא סופר ואיש חינוך ישראלי.
אחיו התאום הוא הרב אלי שיינפלד.
בוגר ישיבת ההסדר ברכת משה במעלה אדומים ותלמידו של הרב חיים סבתו.
בשנת הלימודים תשס"ח לימד תלמוד בישיבת מקור חיים שבכפר עציון.
החל משנת הלימודים תשס"ט הוא ר"מ ומורה לספרות ולגמרא בישיבה התיכונית אורות יהודה באפרת.
לשיינפלד תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית.
ב-2002 זכה במקום ראשון בתחרות "הסיפור הקצר" של מפעל הפיס, אך החליט לא לפרסם את סיפורו בקובץ הסיפורים הזוכים בעקבות טענת חבריו לפגיעה ברגשות הציבור החרדי וברצונו לא להיות נגוע בספק איסור לשון הרע.
את ספרו הראשון "בכל מקום שהם" כתב במהלך שירותו הצבאי בגדוד 12 של גולני, הספר מורכב מקטעים קצרים המספרים את מה שעובר על החייל הדתי במחלקת ההסדר.
הסיפורים יצאו בספר בהוצאה של הישיבה ובמקביל פורסמו קטעים מהם בחוברות לחיילים שמוציאה הישיבה.
שיינפלד גויס למילואים במלחמת לבנון השנייה ועל חוויותיו במלחמה כתב את "בא מלבנון", שיצא עם קובץ הסיפורים "בכל מקום שהם" שפורסם קודם בנפרד ותיאר את חוויותיו של בן ישיבת הסדר בעת שירותו בצה"ל.
ב-2006 יצא לאור ספרו "אבדות" המתאר תהליך של חיפוש ומציאה דרך דמויות וחפציהן האבודים.
ב-2008 יצא לאור ספרו "מים שאין להם סוף", המתאר את לבטיו של תלמיד ישיבת הסדר, בזמן לימודיו בישיבה.
ב-2012 יצא ספרו "החוק למניעת בדידות" המספר על מאבקו של רווק בוגר בחוק למיגור תופעת הרווקות.
ב-2018 לאחר הפסקה ארוכה יצא ספרו "עד שנגיע הביתה" המספר על התמודדותו של מחנך עם קשיים משפחתיים ואישיים.
באפריל 2022 פרסם שיינפלד כי ספרו "החוק למניעת בדידות" מעובד למחזה שיעלה בתיאטרון הקאמרי.
נשוי ואב לארבעה, מתגורר באפרת.
בכל מקום שהם, הוצאת מעליות, 2002,
אבדות, הוצאת ידיעות ספרים, 2006,
בא מלבנון-בכל מקום שהם, הוצאת ידיעות ספרים, 2007,
מים שאין להם סוף, הוצאת ידיעות ספרים, 2008,
החוק למניעת בדידות, הוצאת ידיעות ספרים, 2012.
עד שנגיע הביתה, הוצאת ידיעות ספרים, 2018.
מיכאל ג'ון רייזיחר (בהולנדית: Michael John Reiziger; נולד ב-3 במאי 1973 באמסטלפיין, צפון הולנד) הוא כדורגלן עבר הולנדי, ששיחק בעמדת המגן הימני.
רייזיחר החל את הקריירה שלו בקבוצת אייאקס אמסטרדם, ובילה את שנותיו הראשונות בבוגרים, בהשאלות לקבוצות פולנדם וחרונינגן.
אחרי שחזר מההשאלות לאייאקס, הוא זכה עם הקבוצה בליגת האלופות בשנת 1995. בשנת 1996, הוא חתם במועדון האיטלקי מילאן, אבל לאחר שנפצע והושבת עד סוף העונה, הוא עזב את מילאן לברצלונה הספרדית.
בברצלונה הוא שיחק במשך 7 עונות, וזכה עימה פעמיים באליפות הלה ליגה ובגביע המלך הספרדי.
בשנת 2004, הוא עבר תחת חוק בוסמן, למועדון הכדורגל האנגלי מידלסברו.
ב-31 באוגוסט 2005, הוא חזר להולנד, לקבוצת פ.ס.וו.
איינדהובן, בה שיחק שנתיים לפני שפרש.
הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת הולנד, הייתה ב-12 באוקטובר 1994, נגד נבחרת נורווגיה.
הוא שיחק עבור הולנד במהלך טורנירי יורו 1996, מונדיאל 1998, יורו 2000 ו-יורו 2004. הוא פרש מן הנבחרת הלאומית לאחר יורו 2004. זמן קצר לאחר שחתם באיינדהובן, הוא הצהיר שהוא שוקל לשוב לשחק במדים הלאומיים של הולנד, אם ההזדמנות תהיה אפשרית.
בכל זאת, רייזיחר מעולם לא זומן שוב לסגל הנבחרת.
הוא פרש מכדורגל ב-30 באפריל 2007, יום לאחר המחזור האחרון של ליגת העל ההולנדית, בו הבטיחה קבוצתו פ.ס.וו.
מיכאל שלו (נולד ב-16 בינואר 1949) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ובמחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-2025 זכה בפרס מפעל חיים של האגודה הישראלית למדע המדינה.
מיכאל שלו נולד בניו זילנד כמיכאל סילבר.
את לימודיו לתואר הראשון - במינהל ציבורי, פסיכולוגיה וסוציולוגיה – עשה באוניברסיטת ויקטוריה שבניו זילנד, וסיים ב-1970, השנה בה עלה לישראל.
את תוארו השני עשה בבית הספר לכלכלה של לונדון, ואת הדוקטורט באוניברסיטת ויסקונסין – שניהם בחקר יחסי עבודה.
ב-1979 עם סיום הדוקטורט, חזר לישראל.
בין השנים 1979–1981 שימש מרצה באוניברסיטת תל אביב, והחל מ-1980 הוא מרצה באוניברסיטה העברית.
היה חוקר ופרופסור אורח באוניברסיטת ברקלי, אוניברסיטת יורק (בטורונטו), אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, אוניברסיטת דיוק, המכון השוודי למחקר חברתי באוניברסיטת סטוקהולם, מרכז המזרח התיכון באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל, ועמד בראש המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בשנים 1999–2002. באוגוסט 2011 התמנה לפרופסור מן המניין.
במהלך התואר השני החל שלו לחקור את נושא השביתות, שהיה אקטואלי עקב גלי השביתות הגדולים של שנות השישים.
בשנות השבעים המוקדמות הוא הועסק מטעם ארגון ה-OECD (הארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי) כיועץ, ועבד על הכנת מונוגרפיה על מגמות בשביתות בעולם המערבי.
אך כשהפרסום הוקפא, לאחר שגלי השביתות שככו, הפך הנושא לתימת הדוקטורט שלו.
עבודת הדוקטור של שלו עסקה במחקר היסטורי, השוואתי וסטטיסטי אודות שביתות בארצות הברית ובמדינות המערב האחרות.
במהלך לימודיו פגש את הסוציולוג השוודי הנודע וולטר קורפי ויחד איתו ערך מחקר השוואתי על שביתות.
שלושת מאמריהם שפורסמו בנושא היו בעלי השפעה על התחום של חקר הקונפליקט המעמדי.
קורפי סבר כי קרל מרקס טעה בחושבו שהגיבוש וההתארגנות של הפועלים יקדמו את המהפכה, ולראיה הביא את המקרה של מדינות סקנדינביה שבהן כוחם של ארגוני העובדים הוא שגרם להם לקבל זכויות ותמיכה מן המדינה בתמורה לוויתור על שביתות.
מחקריו של שלו היו חלק מגל חדש של מחקרים שלימים הוגדרו כ"כלכלה פוליטית" בסוציולוגיה ומדע המדינה.
זהו מחקר חוצה גבולות, המקשר בין פוליטיקה, חברה וכלכלה, ומסביר תופעות כלכליות כגון שביתות ואינפלציה על ידי יחסי כוח, ולאו דווקא כתוצר של כוחות שוק א-פוליטיים ועל-פוליטיים.
התחום של כלכלה פוליטית צמח מאוד עקב המשברים הכלכליים של שנות השבעים והשמונים שעוררו ניגודי אינטרסים סביב מדיניות כלכלית וחברתית.
עליות באינפלציה ובאבטלה, ואחר-כך עליית ההון הגלובלי, האיצו את כניסתם של חוקרי החברה והפוליטיקה לחקר הכלכלה ושוק העבודה, המדיניות הציבורית והפוליטיקה המעמדית.
כששב שלו לישראל אחרי סיום לימודיו, כתב מספר מאמרים ברי השפעה בנושא הניתוח הפוליטי-מעמדי המתפתח של מדינת הרווחה.
הוא עמד על היתרונות והמגבלות של התובנות והממצאים האמפיריים של עבודות שהדגישו את השפעת הצביון המעמדי (ימין-שמאל) של הממשלה על מדיניות חברתית וכלכלית והעלו על נס את ההישגים של ממשלות סוציאל-דמוקרטיות.
במקביל, החל שלו לחקור את ישראל תוך ניסיון ליישם את התאוריות החדשות של הכלכלה הפוליטית שהתבססו על חקר מדינות מערביות.
הוא הגיע למסקנה כי המשמעות של מושגים כמו ימין ושמאל ומוסדות כמו איגוד מקצועי ומפלגת עבודה שונים מהותית בישראל.
"Labour and the Political Economy in Israel" הוא שם ספרו של מיכאל שלו שראה אור ב-1992 בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
הספר ניסה להציג את ההיסטוריה והמהות של ההסתדרות ומפא"י, לימים מפלגת העבודה, החל מהקמת ההסתדרות ב-1920 וכלה במשבר הכלכלי של שנות השמונים.
הספר מציג שלוש תזות מרכזיות:
התזה הראשונה היא שעוצמתה של מפלגת העבודה ניזונה בעיקר מקשרי הגומלין בינה לבין ההסתדרות, והמשאבים החומריים (כלכליים וגם מוסדיים) שנבעו מכך.
כוחה של ההסתדרות הוכרע לפני קום המדינה, כתוצאה מתחרות בלתי אפשרית עם הפועל הערבי, אשר היוותה בעיה קיומית לא רק לפועל העברי אלא אף לתנועה הציונית כולה.
שיתוף הפעולה ההדוק אשר נוצר בין שני הגופים, אשר במרכזו העברת כספים להסתדרות על ידי מוסדות ציוניים, אפשר להסתדרות לסבסד את הפועל העברי באמצעות לשכת העבודה, קופת חולים ועוד מפעלים רבים.
בעניין זה ממשיך שלו את מחקרו של גרשון שפיר על התקופה שקדמה להקמת ההסתדרות, וטוען שביסוד החיבור בין קולקטיביזם ואקסקלוסיביות לאומית, שאפיין את תנועת הפועלים הציונית, עמדו אינטרסים כלכליים.
התזה השנייה היא שבפועל המדיניות החברתית-כלכלית שאפיינה את מפלגת העבודה בשלטון לא הייתה בעלת אופי סוציאל-דמוקרטי.
מדיניות זו אמנם תרמה רבות להצלחה הפוליטית של תנועת העבודה, אך גרמה להעמקת אי-השוויון האתני והלאומי, מה שתרם בדיעבד לנפילתה של מפלגת העבודה מהשלטון ב-1977. שלו טוען כי מפלגת העבודה חפרה את קברה לא בשל הזהות הקולקטיבית והכיבוש, אלא בעיקר בשל מדיניות פנים שעיצבה את הריבוד החברתי-כלכלי בישראל.
התזה השלישית של הספר היא שהמשבר הכלכלי של ההיפר-אינפלציה בתחילת שנות ה-80 היה בעיקרו תולדה של עליית עוצמתם של העסקים הגדולים בישראל.
בזה אימץ שלו את עבודתו של שמשון ביכלר, אלא שטען שאת תפקידם המכריע של מוסדות המדינה בהיווצרות המשבר ניתן להבין רק בסיוע כלים אנליטיים שמקורם בתאוריות פוליטיות, כגון "קורפורטיזם" ו"אוטונומיה של המדינה".
מניתוח זה עולה שהמדינה (דווקא ברשות תנועת העבודה) הקימה עסקים גדולים שנתמכו כלכלית ביד רחבה – מה שבסופו של דבר הקשה מאוד על הממשלה והמשרדים הכלכליים למשול כלכלית, והניע אותם ליזום הפרטות והליכים אחרים של "ליברליזציה".
המיתון של אמצע שנות השישים
אחד מפרקי הספר נשען על מאמר מרכזי של שלו, שעסק בהסבר פוליטי ופוליטי-כלכלי של תקופת "המיתון" של אמצע שנות השישים, תקופת משבר כלכלי שאופיין באבטלה גבוהה במיוחד.
בהתבסס על תאוריות שפותחו בחו"ל, האיר שלו אור על פרדוקס לכאורה, לפיו ממשלה בשליטה מפלגת "שמאל" - שותפה קרובה של ארגון עובדים חזק, ההסתדרות - מעמיקה ביוזמתה את האבטלה.
שלו סבר שהמדיניות לעידוד האבטלה היוותה כלי לשליטה על עובדים, שבתקופת התעסוקה המלאה הפכו חזקים ועצמאיים מדי לטעמה של ההסתדרות, ולטעמה של מפלגת העבודה שלא יכלה להמשיך לחלק טובות הנאה ל"לקוחות" שהיו תלויים בה כלכלית.
המיתון היה ניסיון של הממשלה, ובעיקר של שר האוצר פנחס ספיר, להשיב אל מרותה את ההסתדרות, המפלגה והמעסיקים, בתקווה שהחלשת העובדים תתרום לגידול בריווחי המעסיקים, וכתוצאה מכך לגידול בהיקף ההשקעות וחידוש הצמיחה.
הרצון לחזק את בעלי ההון היה חלק מתוכנית רחבה יותר של ליברליזציה כלכלית, כלומר צמצום מעורבות המדינה בכלכלה.
שינוי אסטרטגי זה נבע מחוסר יכולתה של המדינה להמשיך לסבסד מגזרים רבים בעלי כוח: הפועלים, והמעסיקים החזקים וההסתדרות.
זאת מפני שהמקורות העיקריים שעליו נשען הסבסוד - "המתנות" שהממשלה קבלה מחו"ל, בדמות השילומים מגרמניה וסיוע מיהודי התפוצות וממשלות זרות - הצטמצמו בשנות השישים המוקדמות.
מכיוון שבשלב זה גם העלייה ההמונית הסתיימה, לא היה ניתן עוד ליצור צמיחה כלכלית באמצעות הקומבינציה של מהגרים חלשים המספקים כוח עבודה זול ומקור לביקושים (בייחוד לדיור), וסיוע חיצוני שמגדיל את הכנסות המדינה ומאפשר לה לעודד את הפיתוח הכלכלי.
כל התנאים האלה נמוגו, ויתרה מכך העובדים מרדו בהסתדרות ובמפלגת העבודה.
המיתון, אם כן, היה צעד שבאמצעותו ניתן היה להשליט סדר פוליטי ולנווט את הכלכלה הפוליטית לדגם חדש.
בשלהי שנות התשעים סיים שלו מחקר על הליברליזציה הכלכלית של ישראל מאז תוכנית החירום לעיצוב המשק שאומצה בשנת 1985. ניתוחו את השינויים בכלכלה הפוליטית של ישראל בעשורים האחרונים דומה לניתוחו את המיתון.
בשני המקרים קובעי המדיניות הכלכלית נאלצו להתמודד עם שינויים ביחסי הכוח בין המדינה לבין שחקנים מרכזיים בכלכלה, כמו גם עם שינויים בהיקף ובאופי הסיוע מבחוץ.
שלו פירש את הצעדים לצמצום תקציב המדינה, הפרטת מפעלים ציבוריים והסתדרותיים, והסרת מחסומים לתחרות פנימית וחיצונית, כמאמץ לבטל את ההגנות והסובסידיות הכלכליות שסופקו עד אז על ידי המדינה, לצמצם את אחריותה על המשק ולהעביר את כובד המשקל הכלכלי לשווקים.
הוא טען שהצירוף של חוסר צמיחה והיפר-אינפלציה שאפיין את תחילת שנות השמונים נבע מחוסר יכולתם של מוסדות המדינה להיענות לתביעות של ההסתדרות ובעיקר של ההון הקבוצות העסקיות הגדולות.
להשקפתו, כשהמדינה אינה אחראית על הכלכלה המשמעות אינה בהכרח שהיא מנוטרלת.
היא מוותרת על פונקציות שאין בכוחה לשלוט בהן, ובתמורה מורידה את תלותה בשחקנים ומגזרים שמבקשים להכתיב את מדיניותה.
עבודות נוספות של שלו עוסקות באופי החריג של הפוליטיקה המעמדית בישראל, כפי שהיא משתקפת במספר פרדוקסים.
ראשית, יחסית למקומות אחרים בעולם, מדינת הרווחה בישראל אינה נושא שנוי במחלוקת בין המעמדות.
גם היום, רב הציבור רואה במדינה אחראית לתמוך כלכלית באזרחיה ולצמצם פערים כלכליים ביניהם.
סיבה מרכזית לכך היא קבלת העיקרון של סולידריות בין יהודים בנסיבות של סכסוך לאומי ומאבק דמוגרפי.
שנית, בישראל השכבות החלשות נוטות לתמוך בימין הפוליטי ואילו השכבות האמידות יותר תומכות בשמאל.
למרות שהבוחרים מצביעים במידה רבה על-פי קווים מעמדיים (אם כי באופן הפוך מהמקובל בעולם), נושאים השנויים במחלוקת בין מעמדית אינם תופסים מקום מרכזי בשיח הפוליטי.
שלו טוען שמסיבות היסטוריות מקומיות, המערכת המפלגתית בישראל לא נותנת ביטוי לשמאל חברתי שמכוון למעמדות הנמוכים.
מצד אחד, מפלגות השמאל הציוניות הפנימו והעצימו את השסע הלאומי בין המגזר הערבי והיהודי, ומצד שני ביחסים הפנים-יהודיים הם פעלו לטובת הוותיקים האשכנזים ויצרו ניכור בקרב מצביעים מזרחיים.
יחד עם זאת, טוען שלו, הוויכוח הגלוי בין מפלגות שממוקד בסוגיות לאומיות כמו גבולות המדינה וזיקתה לדת היהודית משקף בעקיפין ניגודי אינטרסים מעמדיים.
התוצאה היא שבכל זאת יש דינאמיקה מעמדית לפוליטיקה הישראלית, אם כי תוך היפוך התפקידים המקובלים של ימין ושמאל.
החל משנות האלפיים עוסק שלו בסוגיות שקשורות ליחסי הגומלין בין אי-שוויון מגדרי ומעמדי במדינות המערביות.
מחקר השוואתי שערך בשיתוף עם ד"ר הדס מנדל מאוניברסיטת תל אביב מראה שהשוני בין מדינות שונות בפער השכר בין גברים ונשים מוסבר חלקית על ידי הבדלים בחומרת אי-השוויון המעמדי.
לדוגמה, בארצות הברית חלק מהנשים הצליחו להיכנס לתפקידים ניהוליים ומקצועות אקדמאים, אך בממוצע הפער המגדרי בשכר נותר יחסית גבוה משום שעדיין יותר נשים מגברים סובלות מהשכר המאד נמוך בקצה השני של המדרג המעמדי.
לעומת זאת, המחקר מראה שהשילוב שאופייני למדינות סקנדינביה, של מדיניות "ידידותית" גם לשכבות החלשות וגם לנשים, מיטיב עם נשים במעמדות הנמוכים אך דווקא לא עם נשים "חזקות".
שלו טוען שזו רק מקרה אחד שבו שסעים מעמדיים בקרב נשים יוצרים ניגודי אינטרסים ביניהן.
במאמר שעוסק בעתיד של המדיניות המשפחתית בארצות הברית, טוען שלו שניגודים אלה מהווים מכשול פוליטי שעלול להקשות על ניסיונות לייזום תפקיד יותר פעיל של המדינה האמריקאית בגישור בין עבודה ומשפחה.
מיכאל שנהב (נולד ב-24 במרץ 1963) הוא פסנתרן, מנצח ומלחין ישראלי.
שנהב נולד בירושלים, אח לאמנית דינה שנהב.
שנהב בוגר תואר ראשון בקומפוזיציה באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב בהדרכת פרופ' אבל ארליך, תואר שני באוניברסיטת בר-אילן בהדרכת פרופ' ארליך ואנדרה היידו, ותואר שלישי בקומפוזיציה באוניברסיטת בר-אילן בהדרכת גדעון לבינסון.
נשוי בשנית ואב לארבע בנות ובן, עמם הוא מתגורר בכפר סבא.
הוא ריכז את מגמת המוזיקה בתיכון "מור מטרו ווסט" ברעננה ושם בתפקידו הוא מורה להרמוניה ולקומפוזיציה.
אמו היא הסופרת חיה שנהב, המוכרת בעיקר בזכות ספרה "מיץ פטל".
מגיל צעיר הוא עוסק בהלחנה.
יצירותיו בוצעו על ידי תזמורות שונות, כמו התזמורת הקאמרית רמת גן, תזמורת המהפכה וסימפונט רעננה, וחלקן הוקלטו ושודרו בקול המוסיקה.
יצירתו הבולטת ביותר של שנהב הייתה האופרה לילדים "מעשה בחצי ירח", לליברית מאת חיה שנהב, בכיכוב זמרים מתוכנית האופרה סטודיו של האופרה הישראלית.
עם הסולנים נמנו עינת אורנשטיין, אינאס מסאלחה, הילה בג'יו, עמית פרידמן ואלינאר לבני.
היצירה הועלתה לראשונה במרץ 2004, ובשנת 2005 זכתה בפרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה.
האופרה מגוללת סיפורה של ציירת השבה אל דמיון שזכרה מילדותה לאחר שאזלו רעיונותיה האמנותיים.
בהפקה נטלו חלק 150 זמרים, נגנים, רקדנים וניצבים.
בספטמבר 2008 הועלתה במסגרת אירועי חג המוזיקה הישראלית ה-11 במספר יצירתו של התיאטרלית-מוזיקלית של שנהב "הלנה מטרויה רוקדת על הדלפק", למילותיהן של המשוררות דפנה דרוקר, מרגרט אטווד, ודליה רביקוביץ'.
את היצירה ביצע שנהב עצמו בשיתוף עם זמרת הסופרן רינת גולדמן.
2022 סיים בהצלחה חצי איירון-מן בטריאתלון טבריה.
מיכאל שמרקין (נולד ב-5 בפברואר 1970) הוא מחליק אמנותי על קרח.
שמרקין היה הנציג הישראלי הראשון שהשתתף באולימפיאדת חורף.
הוא השתתף בשתי אולימפיאדות חורף.
שמרקין נולד באודסה, שהייתה חלק מברית המועצות.
הוא החל להחליק על קרח בגיל צעיר.
ב-1990 ייצג את ברית המועצות באליפות העולם לנוער, ולאחריה עלה לישראל והחל להתאמן במרכז קנדה במטולה.
האליפות המרכזית הראשונה בה ייצג שמרקין את ישראל הייתה אליפות העולם ב-1993 בפראג.
ב-1994 השתתף שמרקין באולימפיאדת החורף בלילהאמר, נורווגיה, ובכך הפך לישראלי הראשון שהשתתף באולימפיאדת החורף.
הוא היה הנציג הישראלי היחיד באולימפיאדה זו, וסיים במקום ה-16.
ב-1998 השתתף באולימפיאדת החורף בנאגנו, יפן, וסיים אותה במקום ה-18.
בנוסף לשתי האולימפיאדות, ייצג שמרקין את ישראל ב-8 אליפויות עולם וב-5 אליפויות אירופה.
מיקום השיא שלו בתחרויות אלה היה 11 (פעמיים, באליפויות העולם ב-1995 וב-1996).
ב-2002, משלא התאפשר לו להשתתף באולימפיאדת סולט לייק סיטי, פרש שמרקין מהחלקה וכיום הוא מאמן החלקה על קרח בניו יורק.
1994 – אולימפיאדת החורף, לילהאמר.
1995 – אליפות העולם, ברמינגהאם, בריטניה.
1996 – אליפות העולם, אדמונטון, קנדה.
1997 – אליפות העולם, לוזאן, שווייץ.
1998 – אליפות אירופה, מילאנו.
1998 – אולימפיאדת החורף, נאגנו.
1998 – אליפות העולם, מיניאפוליס.
2001 – אליפות אירופה, ברטיסלאבה, סלובקיה.
2001 – אליפות העולם, ונקובר.
2002 – אליפות אירופה, לוזאן.
מיכאל שיחור (נולד ב-11 בספטמבר 1959 בתל אביב) הוא המפתח והעורך של מדריכי הטיולים 'שיחור', מייסד ומנכ"ל של הוצאת 'שיחור' המתמחה במדריכי טיולים לתייר הישראלי.
שירת בצה"ל בתפקיד קצין חינוך וידיעת הארץ.
התחיל בכתיבת סדרת הספרים לאחר טיול שעשה בגיל 17 ביבשת אמריקה.
באותה עת החליט לוותר על רכישת מדריך הטיול למקסיקו כדי לחסוך 10$, ורק בדיעבד, כאשר שב לארצות הברית, הבין שהחמיץ את הפירמידות של המאיה בגלל שלא ידע על קיומן.
אירוע זה עורר אצלו את המודעות לנחיצות מדריך מסודר ומפורט שישרת את התייר הישראלי בטיוליו.
בגיל 23 ייסד את החברה ופרסם את מדריך הטיולים הראשון שלו.
ספרי הוצאת שיחור תורגמו ל-13 שפות ונמכרו במיליוני עותקים.
הוציא לאור 45 מדריכים לערים ולארצות שונות בעולם.
בשנת 1994 יזם שיחור את אחת מתוכנות התיירות הדיגיטלית הראשונות בעולם, בצורת תקליטור שכלל מפות ומידע על יעדי נסיעות פופולריים.
בשנת 2009 השיק שיחור תכנים דיגיטליים שכללו, בין היתר, אתר אינטרנט גדול ואפליקציית תיירות לטלפונים חכמים ולמכשירי אייפד.
בנוסף, עוסק שיחור בייעוץ כמומחה בנושאי תיירות לגופים גדולים בארץ ובעולם.
המהדורות האחרונות של מדריכי הטיולים יצאו לאור בשנת 2019 ובאותה שנה הפסיקה הוצאת שיחור את פעילותה.
בשנת 2021 החל בפיתוח אפליקציה לתכנון חופשה מותאמת אישית על בסיס מאגר המידע של מדריכי שיחור, אך המיזם לא הצליח כלכלית, והחברות שבבעלותו שקעו בחובות, ששיחור ערב להם.
מיכאל (מיכה) שטראוס (3 בספטמבר 1931 - 19 באפריל 2018) היה פילוסוף והוגה דעות.
שימש ראש החוג לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
נולד בגרמניה, למשורר אריה לודוויג שטראוס ולאווה, בתו של מרטין בובר.
בשנת 1935 עלה עם הוריו לארץ ישראל.
בשנות ה-60 החל ללמד באוניברסיטת חיפה, ובמשך מספר שנים היה ראש החוג לפילוסופיה באוניברסיטה.
לימד גם באוניברסיטה החופשית של ברלין ובאוניברסיטת חבל הסאר בגרמניה.
בשנים 2000 עד 2010 התגורר בברלין, ולאחר מכן שב לארץ והתגורר בחיפה.
בנו הוא המוזיקאי והמשורר אבנר שטראוס.
"על משמעות ונושאי משמעות", הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 1984
"רציה רגש ושיפוט ערכי", הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 1998
מיכאל שוַרץ (17 בדצמבר 1929, ט"ו בכסלו תר"ץ – 13 בדצמבר 2011, י"ז בכסלו תשע"ב) היה חוקר אסלאם, מתרגם ופרופסור לתרבות האסלאם ולפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב.
חתן פרס ישראל ה'תשע"א (2011) למחשבת ישראל.
לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית (האנשלוס), נאסר אביו והוא נשלח לבית ילדים בווינה.
זמן קצר אחר כך הצליחה המשפחה לעלות לארץ ישראל, והשתכנה בחיפה.
הוא למד בבית הספר הריאלי בחיפה.
שירת שנה אחת במשטרת היישובים העבריים ולחם במלחמת העצמאות.
נישא למרים (קריסטלר) שוורץ - סופרת ומשוררת.
למד שפה וספרות ערבית ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין מוריו היו החוקרים הנודעים דוד צבי בנעט וגרשום שלום.
המשיך ללימודי תואר שני בתרבות האסלאם ועבד בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
עבודת הדוקטורט שלו, תחילה בהדרכת שלמה פינס ולבסוף באוניברסיטה של אוקספורד, בהדרכת ריצ'רד וולצר, הייתה בנושא "צידוק האל (תיאודיציה) בתאולוגיה המוסלמית המוקדמת עד אלגזאלי".
את הדוקטורט השלים ב-1965 באוניברסיטת אוקספורד.
ב-1966 החל ללמד באוניברסיטת חיפה וב-1974 עבר לאוניברסיטת תל אביב, ולימד שם בחוגים לשפה וספרות ערבית ולפילוסופיה יהודית.
בין היתר לימד פילוסופיה יהודית שנכתבה במקור בערבית.
הוא החל לתרגם טקסטים בפיזיקה שכתבו בערבית פילוסופים יהודים וערבים מימי הביניים, בהמשך התמקד בתרגום מערבית יהודית, אך תרגם גם מגרמנית.
גולת הכותרת של תרגומיו הוא תרגום הספר "מורה נבוכים" של הרמב"ם, בצירוף הערות ענייניות וביבליוגרפיות.
שורץ הקפיד לתרגם כל מונח פילוסופי במילה עברית מיוחדת, בשונה מתרגומו של הרב יוסף קאפח.
תרגומו של שורץ גם בהיר מזה של קאפח, שנטה להיצמד יותר למבנה המשפטים הערבי.
ועדת פרס ישראל ציינה תרגום זה בנימוקי הזכייה: "יצירת מופת זו של פרופ' שורץ הביאה להנגשת חיבורו של הרמב"ם לציבור הרחב, ויש בה גם תועלת מרובה לקהילת המחקר המדעי".
רבי משה בן מימון, תשובת הרמב"ם בשאלת הקץ הקצוב לחיים, הוצאה לאור במקור הערבי, תרגם לגרמנית והוסיף מבוא, דיון והערות גוטהולד אלייקים וייל; ערך את הוצאת הנוסח הערבי, תרגמו לעברית בלוויית תרגום עברי של המבוא, הדיון וההערות, ועדכן את ההערות: מיכאל שורץ, תל אביב, פפירוס, תשל"ט.
רבי משה בן מימון, מורה נבוכים, תרגם מערבית לעברית והוסיף מפתחות, מיכאל שורץ, חלק ראשון, תל אביב, בית הספר למדעי היהדות ע"ש רוזנברג, אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ז.
שלושה חלקים בשני כרכים (2002).
פירושי פרנץ רוזנצווייג ל-95 שירים של רבי יהודה הלוי, תרגום מגרמנית לעברית, הוצאת מאגנס, 2011.
רבי משה בן מימון, שמונה פרקים : והם הקדמת הרמב"ם לפירושו למסכת אבות, תרגם מערבית-יהודית לעברית בת-ימינו מיכאל שוורץ ; הוסיפה מבוא - שרה קליין-ברסלבי, מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, 2011.
ר' יהודה הלוי, הכוזרי, תרגום מערבית-יהודית לעברית בת ימינו, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, 2017.
מיכאל שטראוס נולד לריכרד (ד"ר לכלכלה) ולהילדה שטראוס באולם, בגרמניה הנאצית.
ב-1936 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
אותה שנה הקימו הוריו מחלבה בחצר ביתם בנהריה.
אמו הקימה עסק לייצור גבינות, שנהפך לחברת שטראוס.
למד בבית הספר הימי בחיפה, ושירת בצה"ל כמדריך בחיל הים.
בתום שירותו הצבאי עשה קורס טכנאי חלב במכון ויצמן למדע, אחר-כך למד בבית ספר לטכנאי חלב בשווייץ.
מילא שורת תפקידים בחברת שטראוס במשך כשתים-עשרה שנה, לאחריהן פנה לעבוד שלוש שנים בחברת אדניר (חברת מוצרי גלידה שפעלה בדרום ישראל).
שטראוס שב לעבוד בעסק המשפחתי ונרתם לפתח ולקדם את המחלבה.
ב-1975, עם פטירתו של אביו, התמנה שטראוס ליושב ראש מחלבות שטראוס.
בשנת 1991 מונה לנשיא ויו"ר קבוצת שטראוס.
בשלב זה כללה הקבוצה חברות נוספות ופעילויות רבות בתחום המזון בישראל.
בשנת 1997 הוביל שטראוס מהלך אסטרטגי של כניסה לשותפות עם חברת "עלית" ורכישת השליטה בחברה, שותפות משמעותית ביותר עבור הקבוצה - הייתה זו כניסה לתחום הקפה הקלוי בשווקים בינלאומיים.
קבוצת שטראוס הייתה מאז ליצרנית הקפה החמישית בגודלה בעולם במונחי רכש קפה ירוק ורוב פעילות הקפה מתרכזת במרכז ומזרח אירופה, בישראל ובברזיל.
ב-2001 העביר שטראוס לבתו עופרה את תפקיד יו"ר הקבוצה ועבר לכהן כיו"ר שטראוס אחזקות (המחזיקה במניות החברה המשפחתית ובעלת השליטה בקבוצת שטראוס) וכחבר דירקטוריון בקבוצה.
ביוני 2011 הודיע על פרישתו כדירקטור בחברה, במקומו מונה לדירקטוריון קבוצת שטראוס בנו עדי.
תחת ניהולו והנהגתו של מיכאל שטראוס צמחה החברה במהרה, הגיעה להישגים רבים והפכה לחברה משמעותית ביותר במשק הישראלי וחברה בין-לאומית הפועלת ביותר מ-20 מדינות ומעסיקה בישראל 7,000 עובדים וסה"כ בעולם כ-14,000 עובדים.
אחותו רעיה שטראוס-בן־דרור הצטרפה אליו וסייעה בעיצוב דמותה של החברה עד לפרישתה מהחברה בשנת 2003.
מיכאל שטראוס הקים בבעלות משותפת עם אחותו רעיה שטראוס את חברת "שטראוס השקעות", חברה המנהלת כספים והשקעות ופעילה בישראל ומחוצה לה.
גם כשכבר לא החזיק בתפקיד פעיל בקבוצת שטראוס הבורסאית, המשיך מיכאל שטראוס להיות בעל השליטה ושימש יו"ר בחברת שטראוס אחזקות – חברת האם של "שטראוס גרופ", שהיא חברה ציבורית.
בנוסף, כיהן כדירקטור ובעל-שליטה בחברות פרטיות נוספות כגון שטראוס השקעות, רב-אתגר, נכסי מיכאל שטראוס.
לפי דירוג עשירי העולם שערך כתב העת "פורבס" בשנת 2011 נאמד הונם של מיכאל שטראוס ובני משפחתו ב-1.1 מיליארד דולר.
הם דורגו באותה שנה במקום ה-12 ברשימת עשירי ישראל ובמקום ה-1,057 ברשימת עשירי העולם.
במהלך שנות פעילותו בחברה ואף מעת פרישתו מניהול פעיל בקבוצת שטראוס עסק מיכאל שטראוס בפעילות ציבורית רחבה.
היה חבר הוועדה המצומצמת של ענף החלב, יו"ר המי"ל, יו"ר איגוד המפרסמים, חבר במועצות ציבוריות שונות, ובהתאחדות התעשיינים בישראל שימש יו"ר אגף מזון, יו"ר ועדת הביקורת וחבר נשיאות.
כמו כן היה פעיל בהתנדבות למעלה מ-17 שנים למען העיר עכו וסייע רבות לעיר בבניית חזון, גיוס משאבים, הקמת מפעלי תרבות וחינוך ועודד חברות ותעשייה להשקיע בעיר ולהרחיב את היקף התעסוקה בה.
בשנת 1983 זכה בפרס התעשייה בקטגוריית המזון מטעם התאחדות התעשיינים בישראל, ובשנת 2007, באות ראש הממשלה, בשל תרומתו הרבה לפיתוח כלכלי של הגליל בפרט ומדינת ישראל בכלל.
במאי 2006 הוענקה לו אזרחות כבוד של העיר עכו.
בשנת 2006 העניקה לו חברת דן אנד ברדסטריט אות הוקרה למצוינות ניהולית לאורך זמן, אחרי שנבחר לכך בידי ראשי המשק הישראלי.
מיכאל שטראוס התגורר בנהריה והיה אב לשלושה ילדים: עפרה שטראוס, עירית שטראוס הנשואה ללאון קופלר, הבעלים של רשת סופר פארם, ועדי שטראוס.
אחותו היא רעיה שטראוס-בן דרור.
שטראוס נפטר ב-17 באוקטובר 2020 בבית החולים אסותא רמת החייל בתל אביב.הובא למנוחות בבית העלמין הישן בנהריה .
מיכאל שור (25 בדצמבר 1920 - 26 בספטמבר 2011) היה מהנדס ישראלי, כיהן כמנכ"ל התעשייה הצבאית (תע"ש) במשך 17 שנה, זכה פעמיים בפרס ביטחון ישראל.
שור נולד באודסה שבברית המועצות ועלה לארץ ישראל ב-1938. הוא הצטרף לארגון "ההגנה" והשתלב בתעשיית הנשק שלו.
לאחר שסיים את לימודי ההנדסה הכימית בטכניון ב-1945, עבד כמהנדס ניסויים בתעשייה הצבאית.
לאחר מלחמת העצמאות ניהל את מפעל החומרים ההודפים של תע"ש, על פעולותיו זכה ב-1959 בפרס ביטחון ישראל.
בשנות ה-60 ניהל את אגף חומרי הנפץ וחומרי ההדף בתע"ש, אגף שהיווה את הבסיס לחטיבת הטילים והרקטות.
בתקופתו פותחו בין השאר פגזי אוויר 20 מ"מ, תותח אוויר-אוויר, פצצות נפל"ם, ופצצות פיצוח המסלולים ששימשו את חיל האוויר הישראלי במבצע מוקד.
ב-1967 מונה לסגן מנהל התעשייה הצבאית ובמקביל המשיך לנהל את חטיבת המפעלים הכימיים והרקטיים.
ביולי 1972 מונה למנכ"ל תע"ש, שפעלה בתקופה זו כיחידת סמך של משרד הביטחון, ושימש בתפקיד עד 1989. בשנים 1990 – 1991 היה יו"ר הדירקטוריון, והוביל את שינוי מעמדה לחברה ממשלתית.
בתקופתו גדל הייצוא של תע"ש מעשרות מיליוני דולרים לכחצי מיליארד דולר, ופותח תחום הייצור לתעופה האזרחית.
לאחר פרישתו זכה ב-1991 בפרס ביטחון ישראל למפעל חיים.
ב-1985 הוענק לו דוקטור כבוד למדעים טכניים מהטכניון לאות תרומתו הייחודית להתפתחות התעשייה הצבאית בשטחי ההנדסה, הניהול והכלכלה, וכהכרה בפועלו למען חיזוק מערכת הביטחון.
נישא לגבריאלה ולשניים 4 ילדים.
בנם, אריק שור, היה מנכ"ל "תנובה".
מיכאל שור נפטר ב-2011, בגיל 91, ונקבר בבית העלמין בתל מונד.
מיכאל (מישה) רפופורט (Михаил Рапопорт; נולד ב-29 במאי 1948) הוא צייר ופסל ישראלי.
רפופורט נולד בשנת 1948 באלמה אטה בירת קזחסטן, שאליה פונו אמו ואחותו ב-1942 מלנינגרד הנצורה.
אביו, ולדימיר רפופורט, היה עיתונאי ותסריטאי יהודי, שעבד כעורך ראשי בטלוויזיה של קזחסטן, בסטודיו "קזחפילם" .
בגיל 15 החל רפפורט לפסל, ובשנת 1965 התחיל את לימודיו בבית הספר לאמנות באלמה אטה, שם למד שלוש שנים ולאחר מכן המשיך לאקדמיה לאמנות בטשקנט.
עם סיום לימודיו התגייס לצבא האדום ושירת במשך שנה כצייר ופסל צבאי.
אחרי השחרור החל את דרכו כפסל.
בהתאם להכשרתו הרשמית עסק בעיקר בפיסול מונומנטלי, וביצע עבודות שהוזמנו על ידי השלטונות המקומיים.
במקביל המשיך בעבודתו הפרטית כפסל והתחיל לגבש סגנון ייחודי.
ב-1978 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו באגודת האמנים של אלמה אטה.
במהלך שנות ה-80 המשיך לעבוד באלמה אטה ולהציג בברית המועצות.
עם התפרקות ברית המועצות, עלה לישראל עם אשתו ובנו.
בשנות ה-90 עבד עם גלריה רוזנפלד, והציג בתערוכות שונות בישראל ובעולם.
כיום חי ועובד ביפו ומציג בגלריית פורטה בתל אביב.
בתקופת חייו בקזחסטן עסק בעיקר בפיסול בארד בסגנון מופשט.
הושפע מאמנים כמו הנרי מור ואלברטו ג'קומטי.
בשנים הראשונות לאחר הגעתו לישראל המשיך לעסוק באמנות מופשטת ועבר בהדרגה לציור.
בין השנים 1990–1994 עבודותיו הוצגו במספר תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות.
משנת 1994 החל להציג בגלריה רוזנפלד בתל אביב.
ב-1994 עבר לתל אביב והתחבר עם המשורר והאמן רומן באימבאיב, איתו שיתף פעולה לאורך שנות ה-90; עבודותיהם המשותפות כללו מיצגים המשלבים בין אמנות פלסטית לשירה, והן הוצגו במספר תערוכות כגון הביאנלה לאמנות במוזיאון ינקו דאדא בעין הוד ובגלריה גורדון בתל אביב.
בין שנת 2000 ל-2004 צייר על קלף הגדה של פסח מיוחדת מאוד בסגנון נאיבי כל עמוד מצויר לפי הנושא שבכתב.
לקראת סוף שנות ה-90 חזר רפפורט לציור, והחל להתרחק מאמנות קונספטואלית ולהשתמש באלמנטים של אסתטיקה קלאסית, בחיפוש אחר דרך לפתח דיאלוג עם חושיו של המתבונן ולא עם שכלו הישר.
סדרות ציורים אלו הוצגו במספר תערוכות, כגון "אזור תעשייה, אורחים" ו"העד".
ב-2009 עזב רפפורט את גלריה רוזנפלד והתחיל לעבוד עם גלריה דן, בה הוצגו תערוכותיו "אורניתולוגיה פרטית" ו"בין השמשות".
באותה שנה יצא קטלוג שכולל את מרב עבודותיו.
ב- 2018 החל לעבוד רפפורט עם גלריה פורטה שברחוב שבזי בתל אביב.
1978 – אגודת האמנים, אלמה אטה
1980 – המוזאון לאמנות, אלמה אטה
1987 – אגודת הארכיטקטים, מוסקבה
1988 – המוזאון לאומנות מודרנית, ריגה
1990 – מרכז תרבות נתניה
1994 – דורטמונד, גרמניה 1997 – המשכן לאמנויות הבמה, תל אביב
2000 – "כמיהה לחזרה" גלריה רוזנפלד, תל אביב
2000 – "הציפור הכחולה" יאנקו דהדה, עין הוד
2005 – "העד" גלריה רוזנפלד, תל אביב
2007 – "אזור תעשייה, אורחים" גלריה רוזנפלד, תל אביב
2009 – "אורניתולוגיה פרטית" גלריה דן, תל אביב
מיכאל שניצלר (י"ח באב ה'תשכ"א, 7 באוגוסט 1961 – כ"ג בניסן ה'תשפ"ג, 14 באפריל 2023) היה זמר, גראמער ומלחין חסידי-אמריקאי.
מיכאל נולד לאביו משולם זושא בברקלי שבקליפורניה, בגיל צעיר התייתם מאביו ונסע ללמוד בישיבת טאהש שבקנדה, אצל האדמו"ר רבי משולם פייש לאווי.
לאחר נישואיו עבר לעיירה קריית יואל שבארצות הברית, לאחר מכן היגר למונסי ולסי גייט , ולאחר מכן לבורו פארק, ולאח"כ לעיר ג'קסון שבניו ג'רזי בה התגורר עד לפטירתו.
בשנות לימודיו בישיבה שימש שניצלר כסולן בהצגות בהן שיחק.
לאחר נישואיו החל לשמש כזמר חתונות וכגראמער בשמחות ובאירועים בקריית יואל, כמו כן שימש כשחקן באירועים חסידיים בארצות הברית.
לאחר פרסומו החל שניצלר להקליט את לחניו.
את אלבומו הראשון הקליט בשנת 2000 ומאז הוציא לאור 15 אלבומים, רובם ביידיש.
שניצלר היה משלב כישורי משחק עם שירת לחניו, ואף הוציא אלבום של חרוזים ביידיש בשם 'דער טאטע הערט' כשכל שיר מלווה בסרטון הממחיש את השיר על ידי שחקנים מקצועיים, וביניהם שניצלר עצמו, מנשה לוסטיג ואחרים.
בכ"ד שבט תשע"ז הופצה שמועה ברשתות החברתיות על פטירתו של שניצלר, והוא פרסם הקלטה שהפריכה את השמועה.
לאחר שהחלים ממחלה קשה הוציא את הדיסק "מימיני מיכאל" ובו השיר "מיין הארץ", וכתב .
נפטר לפני כניסת השבת בכ"ג בניסן ה'תשפ"ג – 14 באפריל 2023 לאחר שעבר דום לב, נקבר בבית העלמין 'הר שלום' במונסי.
אחיו, ברוך יהודה היה גבאי צדקה של כולל שומרי החומות.
לאחר פטירתו, שר שניצלר לזכרו את השיר "אלקא דמאיר ענני" שהולחן ונכתב על ידי פינקי ובר.
מיכאל שווארץ (9 ביוני 1909 - 4 באפריל 2000) היה כימאי יהודי ממוצא פולני, בעל שם עולמי בתחומי הכימיה הפיזיקלית, מגלה פולימרים חיים.
מיכאל שווארץ נולד בעיר תעשייתית בדרום פולין בשם בנדין.
הוא היה בן יחיד וקיבל את מיטב החינוך בעירו, סיים את הקולג' הטכנולוגי בוורשה ובשנת 1932 קיבל תואר בהנדסה כימית מטעם המכון הפוליטכני בעיר.
בשנת 1933 הוא נשא לאישה את מריה פרנקל.
בשנים 1933–1935 עבד בוורשה במשרת מהנדס כימי.
בסוף שנת 1935 הוא עלה לארץ-ישראל ביחד עם אשתו.
שווארץ הועסק במחקר באוניברסיטה העברית בירושלים, שם גם סיים את לימודי הדוקטורט בכימיה אורגנית בהנחיית פרופ' משה ויצמן.
בסוף שנת 1945 עבר לאנגליה, והצטרף למחלקה לכימיה פיזיקלית באוניברסיטת מנצ'סטר שבראשות פרופ' מיכאל פולני.
במחקריו עסק בפירוליזה של פחמימנים.
בתחילה בתרכובות בנזיל, לאחר מכן עבר לחקור את ניתוק הקשר מימן-פחמן בטולואן.
במחקרים אלו הצליח להסביר את המכניזם של הפירוליזה.
לאחר מכן הוא חקר ניתוק זה גם במיקרו-מולקולות אחרות.
את התוצאות הציג בשני מאמרים, במסגרת כנס החברה המלכותית על שם פאראדיי באוקספורד.
מאמר אחד על ניתוק קשרי מימן פחמן בטולואן וקסילן ומאמר שני על היווצרות קסילילן (xylylene) והפילמור שלו.בשנת 1947 הוא סיים דוקטורט נוסף בכימיה פיזיקלית, ושנתיים לאחר מכן זכה בתואר דוקטור למדעים (DSc) על עבודתו באנרגיית פירוק של קשרים כימיקלים שונים.
בשנת 1949 מונה לפרופסור עמית באוניברסיטת מנצ'סטר ומאוחר יותר מונה למרצה לכימיה פיזיקלית.
בתפקיד זה שימש עד אפריל 1952. אז עבר ל"מכללה ליערנות" באוניברסיטת סירקיוז (SUNY) בתפקיד עמית מחקר במחלקה לכימיה פיזיקלית ופולימרים.
בשנת 1964 קיבל דרגת פרופסור מחקר באוניברסיטת זו ובשנת 1967 היה מייסדו ומנהלו הראשון של "המרכז לחקר הפולימרים" באוניברסיטה.
בשנת 1966 נבחר לחבר החברה המלכותית ובשנת 1970 קבל את פרס החברה האמריקאית לכימיה, בכימיה של הפולימרים.
במהלך עבודתו באוניברסיטת סירקיוז פרסם שלושה ספרים ולמעלה מ-500 מאמרים מדעיים.
בשנת 1980 הפך לפרופסור אמריטוס של האוניברסיטה.
בשנת 1979, לאחר פרישתו מאוניברסיטת סירקיוז, הצטרף למכון לוקר לחקר פחממנים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס והמשיך בפעילותו המדעית.
הוא עבד עם רבים מתלמידי דוקטורט ופוסט דוקטורט שלו ופרסם יותר מ-40 מאמרים מדעיים.
בשנת 1990 קיבל את פרס Herman F.
בשנת 1991 הוענק לו פרס קיוטו.
בראשית עבודתו בארצות הברית הוא המשיך את מחקריו בפולימר פרה-קסילן, עבודותיו אלו הביאו ליצירת פולימרים חדשים שנמצאים בשימוש עד היום תחת השם המסחרי Galaxyl Parylene.
בנוסף החל ביחד עם עמיתו למקצוע ויויאן סטנט (Vivian Stannett) לחקור תהליכי פעפוע של גזים דרך קרום העשוי מפולימרים, מחקרים אלו הביאו לפיתוח של ממברנה שדרכה עוברים מים במהירות לכיוון אחד ואילו לכיוון ההפוך הם עוברים באיטיות.
מחקרים נוספים ערך ביחד עם ד"ר משה לוי, לימים פרופסור במכון ויצמן, וד"ר רלף וילקוביץ על פולימריזציה יונית של סטירן, עבודות שהביאו לגילויים של חומרים הנקראים בשם "פולימרים חיים".
פולימרים אלו ממשיכים לגדול ולהתפתח כל עוד מספקים להם חומרי בנייה מתאימים.
כל המולקולות שגדלו באותה מערכת גדלו לאותו אורך.
כיוון שהמדענים היו יכולים לשלוט באורך הזה (באמצעות אספקת חומרי הבנייה), הם היו יכולים לשלוט בתכונותיהם הפיזיקליות של הפולימרים.
את סיכום עבודתם פרסם מיכאל שווארץ במאמר שמעורר תגובות עד היום.
תגלית זו התפתחה במשך 50 השנה הבאות, והשפיעה על מעבדות ואוניברסיטאות רבות ללכת בעקבות פרופסור שווארץ ולהרחיב את תהליך הפולימריזציה לחומרים נוספים.
כיום הפולימרים החיים מהווים בסיס חשוב בתעשיית הפלסטיקה והגומי הסינתטי, תגלית זו שימשה גם מנוף לפיתוח ארכיטקטורה מיקרו-מולקולרית ויישומים ננוטכנולוגיים שונים.
חברות כימיקלים רבות הציעו לו להיות יועץ קבוע בחברותיהם.
פרופסור שווארץ הפך ליועץ בחברת דאו כימיקלים, חברת דאו-קורנינג, חברת יוניון קרביד (Union Carbide Co) וחברת 3M, משרות בהן החזיק גם לאחר פרישתו.
תחביביו היו נגינה בפסנתר ושחייה במים פתוחים.
תחביבו השני הוא שהביא למותו בשנת 2000 בשעה שיצא לשחייה במימי האוקיינוס ולא חזר.
מיכאל שווארץ השאיר אחריו אישה, שתי בנות ובן.
המאמרים המצוטטים קשורים באופן ישיר או עקיף, לנושאים המתוארים לעיל.
מיכאל דב (מייקל) שטרייכר (נולד: 1960 לערך) הוא זמר וראש ישיבה חרדי אמריקאי.
בשנות ה-90 נחשב לאחד הזמרים הפופולריים ביותר בזמר החסידי.
שטרייכר נולד וגדל בברוקלין, ארצות הברית.
למד בישיבת לוצרן בשווייץ, שם עודד אותו ראש הישיבה יצחק דוב קופלמן לפתח את כישרונו המוזיקלי.
לאחרי נישואיו החל בשירה באירועים משפחתיים והפך לזמר מוכר בזמר החסידי.
בנוסף שימש כחזן בשורה של בתי כנסת בארצות הברית ובקנדה.
בשנת 1989 הוציא שטרייכר את אלבום הבכורה שלו "כל האמת".
אך פרסומו העיקרי בא לו עם ההוצאה לאור של האלבום "Thank you!", שכלל את השיר "אין ערוך לך" שזכה לאהדה רבה.
ביצועים של השיר, שהולחן בידי בני הרשקוביץ במקור למלים "ולכל נפשתנא" מזמירות שבת, הוקלטו מאז על ידי אמנים רבים.
השיר היה חביב על הרב יוסף שלום אלישיב ושטרייכר ביצע אותו עבורו בביתו.
בשנת 1990 הופיע שטרייכר יחד עם הזמר החסידי מרדכי בן-דוד בפני ילדים חולי סרטן בזכרון מנחם.
האירוע היה אחת ההופעות החיות הראשונות בציבור החרדי, והטביע את חותמו על המוזיקה החסידית.
במקביל להצלחתו כזמר ייסד עסק למסחר ביהלומים.
סגנונו המוזיקלי מאופיין בקול טנור לירי, עמוק ושקט, והוא התפרסם גם בקטעי החזנות ששילב בכמה משיריו.
עם יצירותיו הבולטות נמנים השירים שביצע לתפילות "נחמו", "רזא דשבת", "תפילת הדרך", "שיר לעתיד לבוא" (ניגון הבעל שם טוב).
שיר מפורסם נוסף הוא "ליל הסדר האחרון בגטו ורשה", למלים ולחן של הזמר שלמה קרליבך, שדרכו המוזיקלית שימשה עבורו כמקור השראה.
בסוף שנות ה-90 עלה לישראל, התיישב ביישוב החרדי מודיעין עילית והקדיש את רוב יומו ללימוד תורה בישיבת מיר בירושלים, לצד הופעות ערב באירועים משפחתיים.
הלימוד השפיע על אופי הלהיטים שהוציא באותה תקופה, בהם "כוח התורה", "יסוד החסידות" ו"השיר של אבא" על אהבת לימוד התורה של הרב משה חברוני ראש ישיבת חברון, שהלחין הלל פלאי למילים של הסופרת מנוחה טוקר.
את השיר "כוח התורה" ביצע במעמד סיום הש"ס של שנת 2005, בנוכחות רבנים בולטים ובהשתתפות רבבות.