tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר מגולל ב-17 פרקים קצרים את הלך המיתולוגיה הנורדית באמצעות שימוש בסיפורים נודעים מן האדות הפואטית והפרוזאית.
במהלך כתיבת הפרקים, ערבב גיימן מהתכנים של שתי האדות ויצר פרקים משולבים.
גיימן מציין בהקדמת הספר שבשל המיעוט הרב של מידע וסיפורים שנשתמרו במהלך השנים מאז שנכתבו, הוא נאלץ לשכתב מחדש חלקים מסיפורים שלמים ולשנות ולהוסיף פרטים בעלילות הספר, דבר שגרם למספר סתירות בין עלילות הפרקים.
הספר קיבל שלל ביקורות חיוביות, שחלקן שיבחו לטובה את השימוש הישיר והעקיף באדות.
קירקוס ריוויוז כתבו מייקל דירדה, מבקר הוושינגטון פוסט כתב: ביקורות נוספות שיבחו בחיוב רב את ספרו של גיימן, ביניהן של אוניברסיטת המידווסטרן סטייט והגרדיאן.
הספר עובד לתשדיר רדיו באורך כ-90 דקות ששודר ברשת הרדיו של ה-BBC.
בתשדיר קריינה את הסיפור דיאנה ריג ודיבבו דרק ג'קובי בתור אודין, קולין מורגן בתור לוקי, נטלי דורמר בתור פריה (או פריגה) ונתנאל מרטלו-וויט בתור תור.
גיימן עצמו אף קריין כשדרן הרדיו בתור הופעת קמע.
גרסת ספר מוקלט בקיריונו של גיימן יצאה לאור בפברואר 2017 וזכתה גם היא לשבח מההניו יורק טיימס שתיאר את קריינותו של גיימן כ"מפתה".
דארק הורס קומיקס עיבדו את הספר לסדרה של 18 גיליונות קומיקס.
קרייג ראסל סיפק את התסריטים, העיצוב והעטיפה לכל גיליון.
הצביעה והציור נעשו על ידי מספר אמנים שונים, ביניהם מייק מיגנולה, ג'רי אורדווי ודייב סטיוארט.
מיתוג מקומות (לעיתים שיווק מקומות או קידום מקומות) הוא תחום בתקשורת שיווקית העוסק במיתוג ערים ואזורים באמצעות טכניקות מיתוג ואסטרטגיות שיווק אחרות שמיושמות על הפיתוח הכלכלי, הפוליטי והתרבותי של ערים, אזורים ומדינות.
בניגוד למיתוג של מוצרים ושירותים, מיתוג מקומות הוא רב-ממדי יותר באופיו, שכן מקום הוא מטבעו מעוגן בהיסטוריה, תרבות ומערכת אקולוגית.
תת-תחומים של מיתוג מקומות הם מיתוג לאומי, מיתוג אזור ומיתוג עיר (הידוע גם כמיתוג עירוני).
מיתוג מקומות זוכה לחשיבות גוברת בחברה הפוסט-תעשייתית בקרב מדינות מתפתחות ועם התפתחותה של הגלובליזציה.
לפיכך, מיתוג מקומות קשור לתפיסה שמקומות מתחרים במקומות אחרים על אנשים, משאבים ועסקים, וכתוצאה מכך, מקומות שונים משווקים את עצמם.
באופן מסורתי עוסק מיתוג בקידום סחורות ושירותים כדי לעורר תגובה רגשית מהצרכנים.
מיתוג מקומות דוגל בתפיסה שניתן לשווק ולנהל מקומות (למשל ערים ומרחבים עירוניים) כמו כל מותג אחר.
מיתוג מקומות החל להופיע באמצע המאה ה-19. ארצות הברית, במיוחד, החלה באסטרטגיות כאלה כדי למשוך אוכלוסיות כפריות למרכזים עירוניים לעבודה.
מאוחר יותר, שיווק מקומות נעשה גם למטרות תיירות, במיוחד באירופה, עם פוסטרים מפורסמים של מקומות.
המחקר האקדמי של שיווק מקומות ראה עלייה ניכרת בשנים האחרונות.
מיתוג מקום הוא גישה בינתחומית שניתן להתמקד בה כתחום בסוציולוגיה (כולל סוציולוגיה עירונית, קרימינולוגיה וסוציולוגיה תרבותית), מדעי המדינה, אנתרופולוגיה תרבותית, לימודי תרבות, לימודי תקשורת, שיווק, יחסים בינלאומיים ועוד.
מיתוג מקומות נלמד בין היתר בבתי ספר לתקשורת.
אחד העקרונות של מיתוג מקום הוא שהתחרות על תשומת לב רלוונטית לישויות גאופוליטיות בדומה לסחורות ושירותים מסחריים.
מדינות וערים מתחרות על הכנסות מתיירות, עסקים ולעיתים גם מס.
גם בתוך ערים קיימת תחרות עזה בין מרכזי ערים עירוניים מול אזורים פרבריים; קמעונאים גדולים לעומת עסקים מקומיים; מרכזי קניות לעומת מרכז העיר המסורתי.
התומכים במיתוג מקומות טוענים כי סביבה תחרותית מוגברת זו חשובה למקומות, לא משנה גודלם או הרכבם, כדי לבדל את עצמם בבירור ולהעביר מדוע הם אופציות רלוונטיות ומוערכות.
מיתוג מקום הוא תהליך המורכב ממספר מהלכי משנה.
בשונה ממיתוג של מוצרים, שירותים, חברות או אנשים, מיתוג מקום, ובפרט מיתוג אומה ועיר, הוא תהליך מורכב, בין היתר בשל המגוון הרב של בעלי העניין בתהליך.
באמצעות ערוצי תקשורת העשויים לכלול פרסומות בטלוויזיה ועד מאמצי שיווק באינטרנט, מועברת התדמית הנגזרת של מותג של מקום.
תקשורת זו מכוונת לשוק יעד ספציפי.
מיתוג עיר (או מיתוג עירוני) מתייחס לכל הפעילויות שנעשות כדי להפוך עיר ממיקום ליעד.
לעיתים מבלבלים בין מיתוג עיר לשיווק עירוני.
המושגים נבדלים בעובדה ששיווק משתמש ברצונות ובצרכים של הצרכנים כעיקרון המנחה את פעילותו של ארגון, בעוד שבמקרה של מיתוג חזון נבחר, המשימה והזהות ממלאים תפקיד זה.
מיתוג עיר יוצר מותג אחד עבור העיר, ומרחיב אותו למגוון האפשרויות שהיא מציעה.
מנקודת מבטו של הצרכן, המיתוג יוצר תמונה ייחודית של העיר.
מיתוג עיר מסייע בהסרת הצורך להציג תמונת מקרה של העיר עבור כל אחת מההצעות שלה ללקוחות.
מותג עיר הוא הבטחת הערך שלו.
מיתוג טוב עשוי לסייע בהפיכת ערים לנחשקות, כשם שמיתוג רע עלול להפוך ערים לבלתי רצויות.
דוגמאות לערים ממותגות היטב הן ניו יורק, סן פרנסיסקו ופריז.
מותגי העיר המצליחים שיווקו את ההיסטוריה, איכות המקום, אורח החיים, התרבות, הגיוון שלהם, ויצרו באופן יזום שותפויות שיתופיות בין העירייה והממשלה על מנת לשפר את התשתית שלהן.
לא פחות חשוב הוא תפקיד המיצוב בתהליך המיתוג, כלומר יצירת מקום מובחן בשוק עבור העיר.
דוגמאות לקמפיינים של מיתוג עירוני
לירושלים יש מותג עיר ברור כעיר קדושה.
עיר הקודש כוללת אתרים קדושים רבים ומשמעותיים כמו הכותל המערבי, כנסיית הקבר, קבר הגן והר הבית.
מחקר שהוזמן על ידי מועצת המחקר השוודית מעלה שירושלים עשויה להיות אחד ממותגי העיר הוותיקים ביותר, שעברה קמפיינים למיתוג אורגני במשך מאות שנים.
עלייה לרגל, המקבילה הדתית לתיירות, היא חלק מההיסטוריה של ירושלים במשך אלפי שנים.
לאס וגאס משמשת את רשות הכנסים והמבקרים של לאס וגאס כמותג לשיווק עמק לאס וגאס, כולל הסטריפ של לאס וגאס, לאס וגאס, הנדרסון, צפון לאס וגאס וחלקים ממחוז קלארק.
העיר גם מיתגה את עצמה כ"עיר החטאים ".
דוגמאות נוספות למותגים עירוניים כוללות:
אבו גוש – "בירת החומוס העולמית"
ניו יורק – "אני אוהב את ניו יורק"
עמק הסיליקון – "בירת טכנולוגיה"
מיתוג מעסיק הוא מיתוג ושיווק חווית העבודה במקום עבודה ואת הארגון כמעסיק.
הוא מתאר את המוניטין של המעסיק בפני עובדיו, או עובדים פוטנציאליים, כמקום עבודה ואת הצעת הערך של המעסיק לעובדיו.
זאת בניגוד למיתוג העסקי או המוצר שמיועד לקהל הלקוחות של הארגון.
המונח נכנס לשימוש לראשונה בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובהדרגה אומץ בתחומי הניהול וניהול משאבי אנוש.
מיתוג המעסיק משמש את הארגון לטובת ניהול כישרונות וניהול משאבי אנוש לרבות גיוס עובדים חדשים לארגון, שימור עובדים ומיתוג פנים ארגוני.
מיתוג מעסיק גם משמש את הארגון להצגתו מול בעלי עניין שונים בחברה - בעלי מניות, לקוחות וספקים וכדי להראות את מערכת היחסים של הארגון עם עובדיו.
המונח "מיתוג מעסיק" הוצג לראשונה בנאום בכנס ב-1990 של סיימון בארו, יו"ר "אנשים בעסקים", וטים אמבלר, חוקר בבית הספר לכלכלה של לונדון.
ב-1996 פרסמו השניים מאמר ב-Journal of Brand Management, בו לראשונה ניסו להחיל כלים וטכניקות מעולם המיתוג לתחום ניהול משאבי אנוש.
השניים הגדירו את מיתוג המעסיק כ"חבילת ההטבות הפונקציונליות, הכלכליות והפסיכולוגיות שמעסיק מספק ומוכרות על ידי הארגון המעסיק".
השימוש במונח התרחב ובסקר שנערך ב-2001 בין חברות בצפון באמריקה, 40% טענו שהם פועלות באופן אקטיבי למיתוג מעסיק.
מ-2005 כבר התפרסמו מספר ספרים ייעודיים בנושא.
מיתוג מעסיק עושה שימוש בכלים מעולם המיתוג והשיווק.
ליבת הכלים כוללת את השירותים וחווית העובד המסופקים לעובדים כחלק מהיום-יום בארגון, מיתוג ושיווק החוויה הזו לעובדי הארגון ולמועמדים פוטנציאליים לעבודה, לרבות פרסום ושיווק בכלים שונים וכן כלים לליווי הליכי הגיוס.
בין היתר בולט השימוש כיום באתרי דירוג שונים כגון Glassdoor המספקים עדויות ודירוגים של עובדים לארגונים שונים, לגבי תהליך הגיוס, תנאי השכר והעבודה וחווית העבודה הכללית.
מיתולוגיה: סיפורים אל-זמניים של אלים וגיבורים הוא ספרה המפורסם והמשפיע ביותר של עדית המילטון, חוקרת קלאסית ומחנכת אמריקאית.
הספר, שיצא לאור ב-1942, מציג עיבוד מקיף ונאמן למקורות של מיתוסים מן המיתולוגיה היוונית, הרומית והנורדית, תוך הישענות רחבה על כתבי משוררים וסופרים קלאסיים.
מאז פרסומו, זכה הספר למהדורות רבות ברחבי העולם, בהן גם מהדורה חגיגית ומאוירת לרגל 75 שנה לצאתו לאור.
הוא נחשב לאחת מהאסופות הבולטות והמקובלות ביותר של מיתולוגיה קלאסית בשפה האנגלית, ומשמש כטקסט מבוא נפוץ בבתי ספר תיכוניים ובמוסדות אקדמיים רבים.
הספר כולל הקדמה עיונית מאת המילטון, העוסקת בייחודה של המיתולוגיה הקלאסית לעומת מסורות מיתולוגיות אחרות.
היא מדגישה את אנושיותם של האלים, את תחושת המציאות של היצורים המיתיים, את הרגישות האסתטית וההיגיון הטמון בסיפורים, ואת סגולתם של האלים כדמויות מורכבות ולא חד-ממדיות.
כמו כן, מציגה המילטון את הסופרים הקלאסיים שעליהם התבססה, ואת סגנונם הייחודי.
הספר מחולק לשבעה חלקים עיקריים (בתרגום העברי צורפו שישה בלבד):
האלים האולימפיים ומיתוסי הבריאה היווניים
אגדות אהבה והרפתקה, כולל סיפורי ארוס ופסיכה, יאסון וגיזת הזהב
הגיבורים הגדולים שלפני מלחמת טרויה – פרסאוס, תסאוס, הרקולס ואטאלנטה
מלחמת טרויה וגיבוריה, כגון אכילס, אודיסאוס ואיניאס
המשפחות הגדולות במיתולוגיה היוונית: בית אטריאוס, בית המלוכה של תבאי ובית המלוכה של אתונה
אגדות משניות ופחות מוכרות מן המסורת היוונית והרומית
המיתולוגיה הנורדית, ובה מופיעים אלים כמו אודין, ת'ור ולוקי (חלק זה לא נכלל בתרגום העברי הראשון)
ייחודו של הספר בהצגת הסיפורים בסגנונם המקורי, מבלי לאחד אותם למקשה אחידה או לעבדם כפרפרזה אישית.
כך, לדוגמה, המילטון מציינת בפתיחה: "שונים סיפוריהם זה מזה כ'סינדרלה' מ'המלך ליר'".
גישתה מכבדת את הרב-גוניות והמורכבות של מקורות המיתולוגיה, והקורא נחשף גם לכתבים הקלאסיים עצמם, לא רק לתוכנם העלילתי.
זהו ספרה היחיד של המילטון שתורגם לעברית.
המהדורה הראשונה בעברית יצאה לאור בשנת 1957 בהוצאת מסדה, בתרגום אלה אמיתן.
לאחר סגירת מסדה, החלה הוצאת מודן לפרסמו מחדש.
בדומה לרוב המהדורות המקוריות, מצורפים למהדורה העברית איוריו של המאייר האמריקני סטיל סבג' (Steele Savage), המלווים את הסיפורים באווירה קלאסית.
מיתוֹס הוא סיפור עם, המתאר אירוע – מן העבר, ההווה או העתיד – אשר אף כי אינו אמיתי, הוא בעל חשיבות יוצאת דופן או משמעות עמוקה עבור קהילה מסוימת.
במיתוס מעורבים אלים, גיבורים על אנושיים או משתתפים אחרים – מופעלים או מפעילים – אשר תורמים לעיצוב זהותה ותפיסתה של אותה הקבוצה, המאמינה והדבקה במיתוס.
בדרך כלל כולל מיתוס את שלושת המרכיבים הבאים:
המיתוס מתרחש בממד אחר, השונה מן המציאות בה אנו חיים.
יש במיתוס נימת קדומים, של התרחשות בכעין תור הזהב, המשווה לו הילה והדרת כבוד.
במיתוס ישנו מסר, גלוי או סמוי, המכוון כיצד לנהוג.
הסתכלות אחרת על מרכיבי המיתוס מגדירה את המושג כך: "סיפור מכונן תודעה שאמיתותו מסופקת", כלומר:
הוא משפיע, מכונן ויוצר תודעה.
הסיפור המיתי לא נועד רק לבדר או לשעשע.
סיפור ייחשב למיתוס רק אם יש בו כדי להשפיע על השומעים אותו ועל תפיסת עולמם.
הוא מקיים יחסים מורכבים עם מידת אמיתותו.
כדי שיכונן תודעה, צריך הסיפור להיות משכנע.
ובשביל להיות משכנע, רצוי שייתפס כאמיתי.
מצד שני אם מסכימים הכול שסיפור מסוים קרה באמת, יכונה הסיפור בדרך כלל היסטוריה ולא מיתוס.
לכן, סיפור מכונן תודעה ייחשב למיתוס בעיני אותם האנשים שיטענו שהוא איננו אמיתי.
גלגול המשמעות של המילה מיתוס הוא בהקשר של סיפורי עם, אמונות, ואנקדוטות מפורסמות שהתקבלו כעובדות מקובלות בגלל רצון היחיד או הכלל להאמין שהם אמתיים.
סוגות נפוצות מאוד של מיתוסים בתרבויות רבות הם מיתוסים של בריאה, מיתוסים של מבול ומיתוסים של מוצא.
המיתולוגיה ההשוואתית משווה בין מיתוסים, במגמה למצוא ביניהם מכנים משותפים ואולי גם מקור משותף.
ג'יימס ג'ורג' פרייזר חקר את המיתוסים והוא סיווג אותם בספריו, לרבות ב"ענף הזהב".
בין ספרי המיתוסים הידועים נמנים התיאוגוניה של הסיודוס, האילידה והאודיסיאה.
Amadou Hampâté Bâ תיעד מיתולוגיות אפריקאיות.
יש הטוענים כי התנ"ך עשיר במיוחד במיתוסים.
בין המיתוסים הנפוצים ביותר בין התרבויות השונות, שהוא חקר נמנים המיתוסים הבאים:
בריאת העולם (cosmogonia): מתוארת במיתולוגיה המצרית, במיתולוגיה המסופוטמית (אנומה אליש) ובמיתולוגיה של המיה במרכז אמריקה (באגדות השמשות).
השיר של הסיודוס מתאר את הולדת האלים היווניים.
בדרך כלל קיימת חפיפה בין הולדת האלים לבריאת העולם.
הולדת האדם (anthropogonia) וקידומו בידי פרומתאוס, כדוגמה.
הרגנרציה של העולם לאחר הריסתו.
דאוקליון - בדומה לנוח – מעמיד את האנושיות ואת העולם על כנם, לאחר המבול במיתולוגיה היוונית.
המיתוס של פרספונה ופרוסרפינה מסביר את תופעת התחלפות עונות השנה.
ההבדלה בין הקודש לחולין, וההפרדה בין האל-מותי לבן התמותה.
בהודו, הקרבנות לאלים מעלים את אלו השמיימה, ומפרידים בין האלים לבני האדם.
ייסוד הערים: של רומא בידי רמוס ורומולוס
סוף העולם, בראגנארוק במיתולוגיה הנורדית.
היעלמות אטלנטיס, המוזכר בספרו של אפלטון.
מיתוסים ארוטיים כמו זה של דון חואן, כובש הנשים.
בוני המוסדות: חירם בונה למלך שלמה את בית המקדש הראשון.
מיתוס רועה הצאן העולה לגדולה.
המיתוסים נחקרו בידי ויקו, שלינג, שילר, יונג, פרויד, לוי בריל, לוי שטראוס פריי; בידי האסכולה הסובייטית ואסכולת המיטוס והריטואל והרבה אחרים.
למעשה כבר בעת העתיקה סלוסטיוס חילק המיתוסים לחמשה סוגים על פי נושאם: האל, הטבע, הנשמה, החומר, ולכאלו שעוסקים ביותר מנושא אחד.
ב"המדינה", אפלטון מגנה את המיתוסים, וטוען שהם פוגמים בחינוך - כי סיפורי האלים והגיבורים עשויים להיות מובנים כפשוטם.
אוהמרוס טען שהמיתוסים הם תיאורים היסטוריים שהוגזמו ושובשו עם הזמן.
בעקבותיו, תלמידיו וביניהם פלוטרכוס מאתונה, פורפיריוס, פרוקלוס, אולימפיודורוס ודמסקיוס - פרשו באופן אלגורי את המיתוסים.
הפסיכולוג והפילוסוף אריך פרום מציג שלוש תפיסות להתייחסות למיתוס:
המיתוס הוא תמונת עולם קדם מדעית, תמימה, פרי דמיון פיוטי
המיתוס הוא תיאור אמיתי של מאורעות שהתרחשו בעבר
המיתוס בדומה לחלום מעלה סיפור בלשון הסמלים המביע רעיונות פילוסופיים ודתיים.
לתפיסת פרום הדרך הנכונה להתייחס למיתוס היא התפיסה השלישית.
הוא מעיר כי האנשים החשובים ביותר שסללו את הדרך לקראתה היו ג.
בספרו "השפה שנשכחה" בהתאם לגישתו הזו, הוא מנתח מספר מיתוסים כאדיפוס ובריאת העולם.
דרך דומה להתייחס אל מיתוס מוצגת בספר "מיתוס וזיכרון":
כיום ישנה מגמה מסוימת להכריז כ"מיתוס" גם על הדברים שעד לא מזמן היו בעיני כל עובדות היסטוריות.
כך למשל, יש שיגידו שיוסף טרומפלדור פלט בשעת מותו קללה, ולא את המשפט המפורסם "טוב למות בעד ארצנו", זאת על אף שנשתמרו שלוש עדויות מפורשות המעידות על אמירת המשפט, והעובדה שנהג לומר דברים ברוח דומה עוד קודם לכן.
אליאדה מציג גישה תפקודית כלפי המיתוסים, ולדידו הם נועדו להתוות ולכונן מודלים של התנהגות.
הוא מועיד חשיבות יתרה למרכז הגאוגרפי, ולזמן-ההתחלה.
לדידו מיתוסים וריטואלים הם אמצעים לחצות את המימד ההיסטורי ולהתקרב אל הממשי והאמיתי, נקודת המוצא של המציאות.
לדבריו, המיתוס הוא בעל ערך, ובכך נעשה ממשי, הואיל והמאמינים בו משתתפים בדרך זו או אחרת במציאות שהיא נשגבת מהם".
בין ההוגים הפונקציונליסטים נמנים הונקו, ופטטנייק אשר מבחין בין עובדות, שהן האמת של כולם, הפיקציה שהיא האמת של אף אחד, והמיתוס, שהוא האמיתות הסובייקטיבית של קבוצת אנשים.
המיתוסים המסופוטמים הועלו על הכתב בידי השומרים, אשר באמצעות שרשרת גדולה של תרבויות הנחילו אותם קודם כל לאכדים, ואחרי זה לאשורים ולארמים.
המיתולוגיה הכנענית אף היא הושפעה מהמיתולוגיה המסופוטמית.
תרבות מסופוטמיה התקיימה מהאלף השלישי לפני הספירה; ומעידה כיצד כבר הקדמונים ניסו לצקת משמעות לסביבתם.
הפנתאון המסופוטמי התפתח למעשה מצירוף אלוהויות ספציפיות של ערים נפרדות.
בכל עיר היה אל עליון ובחצרו מספר אלים משניים.
בעיר בבל היה מרדוך אל עליון; בסִיפָּר ובלָרְסָה: שמש; באור: ננה או סין אל הירח; בארך ובדיר: אנו, אל השמים; בארידו: אאה או אנכי; בניפור: בל; בכּוּתָּה: נרגל אל המגפות; בנינוה ובאירבל: אישתר; וכן הלאה.
כשהפכה בבל לעיר הבירה, הפך מרדוך לאל העליון של הממלכה כולה.
לפני מרדוך היו אלים עליונים אחרים: אנכי ואנו.
פרשת הבריאה במיתולוגיה המסופוטמית נקראת אנומה אליש.
האפוס מתחיל בשתי ישויות קדמוניות, שתיהן גופי מים: אפסו - המים המתוקים ובת זוגו, המפלצת תיאמת - המים המלוחים.
השניים הם המקור לפנתאון אלילי.
בעקבות הרעש שהקימו האלים, אשר הטריד את מנוחתם של אפסו ותיאמת, מחליטים אלו להשמידם.
מזימה זו נודעת לאלים, אשר מתנקשים בחייו של אפסו, וממליכים את אאה כראש האלים; אשר יחד עם זוגתו דמכינה מוליד את מרדוך.
תיאמת ובני בריתה מחליטים להתנקם ביריביהם ויוצאים לקרב; אשר ממנו מרדוך יוצא כגיבור.
לאחר שתיאמת הובסה ונהרגה, הוא מבתר את גופה של תיאמת לשניים ומתחיל במלאכת בריאת העולם.
הוא יוצר את השמים ואתה ארץ מחלקי גופה של תיאמת; אשר מעורה הוא מתקין יריעה ממעל כדי שהמים העליונים לא ינזלו.
הוא יוצר את הכוכבים, השמש והירח, את לוח השנה והזמנים, את מזג האוויר, האדמה, הנהרות וההרים ומינה אלים שונים לשליטה בכל אחד מהם.
עלילות גילגמש בין היתר מספרות איך גילגמש מלך אורוכ ניצח את אנכידו ולאחר מכן קשר קשרי ידידות איתו, תוך שהוא דוחה את ניסיונות אשתר, אלת הפריון להתחתן איתו.
לאחר שהאלה מתנקמת והורגת את אנכידו, גילגמש הכאוב מתחיל לחקור את סוד חיי הנצח.
לאחר שהוא מגלה אותו בצמח מים, הנחש אוכל אותו ושם לאל את תוכניות גילגמש לחיות חיי נצח.
עלילה אחרת היא זאת של אותנפישתים אשר בדומה לנוח שורד את המבול, לאחר שבעצת האל הוא בונה תיבה.
אבל בשונה מעלילת בראשית, המבול הוא תוצאה של ריב בין האלים, ולא כתוצאה מהשחתת המידות, בידי האנושות.
במצרים העתיקה התקיימו סיפורי בריאה מקבילים, כי למעשה התקיימו בה שלושה מרכזים דתיים עיקריים: בהליופולס, בהרמופוליס ובממפיס.
לפי מיתוס בריאת העולם המצרי, בראשית שרר נו – החושך ששרר לפני היווצרות הזמן.
הילד והילדה שנולדו היו שו ותפנות.
בתחילה נועדו גב ונות להיות מחוברים זה לזה, אך בשם מעת' - הסדר והצדק בעולם - הם נאלצו להיפרד כדי למלא את תפקידם ואת ייעודם.
יום אחד שו ותפנות יצאו לטייל ואיבדו את דרכם.
ביבשת ההודית התקיימו זה בצד זה הודים, הברהמינים וההינדים - ולכל אחד מיתולוגיה משלו.
אחד מהטקסטים העתיקים ביותר הוא ה-ריג ודה.
שיר זה מספר את עלילות הגבורה של אינדרה אל המלחמה.
שיר אחר מספר כיצד אלים הקריבו את העמק, וכיצד מרוחו, מעיניו, מפיו, מנשיפתו, מטבורו, מגופו, ומרגליו יצאו בהתאמה הירח, השמש, אינדרה ואגני, אל האש, הרוח, השמים, והארץ.
ארבע ה-קאסטות (הכמרים, הלוחמים, עובדי האדמה והעבדים) ברחו מפיו, מזרועותיו, מירכיו ומרגליו.
טקסט מיתולוגי אחר הוא האופנישד, שהוא סיפור המתאר כיצד הרוח האוניברסלית תפסה צורה בבני אדם.
לאחר שהיא הגיעה לתודעה לקיומה הבלעדית, היא יצרה את האני.
משום שהיא התאוותה לחברה, הנשמה התבקעה לשתיים וכך נוצרו הגבר והאישה.
בעקבות תחושה של חוסר שלמות, היא איחדה את שניהם - והם היו לבעל ואישה, והולידו את האנושות, ואת החיות.
שני אפוסים נוספים הם המהברטה והרמיאנה, שמוערכים בידי ההינדויים כהתבוננות על הדילמות הרוחניות והמוסריות, שאיתן מתמודדת האנושות מאז ומתמיד.
אף כי בעלילות אלו מנצח הטוב, דמויותיהן לא טובות ולא רעות.
על כל פנים אין הן מייצגות את הטוב המוחלט, שנראה כפרי של ההתאחדות עם ישות אולטימטיבית, הבלתי מושגת.
על פי המיתולוגיה היוונית, העולם נברא עם הולדתו של אורנוס, אל השמים ובנו של גאיה, אלת הארץ.
מגיה ואורנוס נולדו הטיטנים, אשר הצעיר מביניהם - כרונוס, מסרס את אורנוס, בעצת גיה אימו - ומעשה זה מסמן את היפרדות השמים מהארץ.
מהזדוותו עם אחותו ריאה, נולדו לכרונוס ילדים רבים, שאותם הוא טרף בזמן לידתם - מלבד זאוס.
ברבות הימים זאוס יוריד את אביו מכס מלוכת האלים, וכרונוס ייאלץ להקיא את ילדיו שהוא טרף.
לאחר מלחמה עם הטיטנים, זאוס יוצא מנצח והוא מכתיר את עצמו כאל עליון.
יחד עם זוגתו הרה, הוא דר באולימפוס, לאחר שהתחלק עם אחיו פוסיידון אל הים, והדס אל השאול.
מזיווגו של אוס עם אלקמנה בת התמותה, נולד הרקלס - הוא הרקולס הרומאי, אשר ביצע את 'תריסר המלאכות' - לרבות זאת של ניקיון דיר אאוגיאס, וזאת של הירידה לשאול.
את גבורתו של הרקולס חיקה תזאוס, אשר הרג את המינוטאורוס של כרתים, והצליח להימלט מהלבירינט תודות לחוטה של אריאנה.
שני הגיבורים שיתפו פעולה וניצחו את האמזונות.
אנרי ברגסון וז'ורז' סורל פיתחו את מושג המיתוס הפוליטי, כתחליף בחברה הלא דתית למיתוס הדתי.
לדידו של סורל, מיתוס הוא אמונה פוליטית שאמיתותה אינה נמדדת לפי הראיות לקיומה (בעבר) או סבירות התממשותה (בעתיד), אלא לפי ההשפעה שלה על התנהגותם של בני אדם.
לדוגמה, "החלום האמריקאי", לפיו כל אחד יכול להתעשר בארצות הברית, הוא מיתוס: בין אם הוא נכון סוציולוגית או סטטיסטית, הוא משפיע על התנהגותם של מיליוני בני אדם ובמובן זה הוא אמיתי.
סורל ביקש לקדם מיתוסים מהפכניים מרקסיסטיים, בראש ובראשונה את השביתה הכללית, והוגים פשיסטים שבאו בעקבותיו קידמו באותה גישה מיתוסים לאומניים, גזעניים ואנטישמיים.
ההוגה רולאן בארת עסק גם הוא במיתוסים במובנם המודרני ובחן כיצד התרבות המודרנית מבנה מיתוסים.
בארת השתמש בתורת הסמיולוגיה של פרדיננד דה סוסיר כדי לבסס את תיאורית המיתוס שלו והציג תוכן כגון פרסומות, עיתונות ואמנות פופולרית, מבססים מיתוסים בחברה המודרנית.
המושג 'אגדה אורבנית' הפך למטבע לשון, והוא סוג של אגדה או אנקדוטה שייחודה בהעברתה מפה לאוזן בטענה שמדובר בסיפור אמיתי.
באופן פרדוקסלי אולי, העידן הדיגיטלי גורם להתפשטות מיתוסים - באמצעות הקולנוע, הטלוויזיה ומשחקי וידאו.
טרזן וסופרמן הם גיבורי מיתוסים מהעידן הנוכחי.
הרבה סרטים מבוססים על מיתוסים עתיקים, וחברת וולט דיסני ממש המציאה מחדש מיתוסי ילדות.
לעומתם קיימים מיתוסים עתידניים, הממלאים היום תפקיד חשוב במלחמה נגד נזקיה האפשריים של הטכנולוגיה.
סיפורי בריאה ומלחמות בין אלים הם נושאים לסרטים חשובים – כגון 'התנגשות הטיטנים', 'בני אלמוות', 'תור: אהבה ורעם' המציגים סיפרי פנטזיה, דרמות וסיפורים אפוקליפטיים.
המיתוסים חדרו לספרות, אשר או שממחזרת מיתוסים עתיקים, או ממציאה מיתוסים חדשים - ואחד מהסופרים הפופולריים הוא ריק ריירדן.
מקורה של המיתולוגיה הפרסית הקדומה באווסטה של זרתוסטרא, שתאריכה המשוער הוא בתחילת המאה ה-8 לפנה"ס (יש המעריכים אף למאה ה-10 וה-11 לפני"הס).
דת זרתוסטרא הייתה הדת השלטת בפרס עד המאה השביעית לספירה, אז תפס האסלאם את מקומה.
המיתולוגיה של זרתוסטרא מבוססת על תפיסה דואלית של היקום, כאילו הוא נתון באופן נצחי במלחמה בין הטוב לרע.
בתקופת האסלאם ננטשה האלילות, אולם המיתוס העממי הפרסי לא קפא על שמריו.
את התרומה הגדולה לו הרים המשורר פירדוסי, אשר שורר על גיבוריה האגדיים הקדומים של הארץ.
אהורה מאזדה, אדון החוכמה, הוא האל הטוב הראשי בפנתיאון הפרסי.
לצדו מצויים אלים שמעלתם פחותה ונוצרו בידי אהורה מאזדה עצמו.
מול אהורה מאזדה ניצב אנגרה מאינו, רוח הרשע עם צבא השדים שלה, המהווה כוח נגד לאהורה מאזדה ואליו.
תיאורי הבריאה באווסטה הם מפורטים.
מרכזי הוא מקומה של האש, שחמישה סוגים ממנה נוצרו, כל אחד מהם בעל קדושה אחרת.
בסיפורי אווסטה מסופר גם כיצד נוצרו החיות.
אהורה מאזדה יצר שור מפלצתי, אך עד מהרה התברר כי אין ביצור הפרא כל תועלת.
אחד האלים הכה אותו בחרב וממנו פרצו כל היצורים החיים.
בני האדם היו האחרונים להיווצר.
רוחו של האדם הראשון התקיימה אלפי שנים אולם גופו נוצק רק בשלב מאוחר יותר מזיעתו של אהורה מאזדה.
לא תמיד שמרו בני האנוש על נאמנות לאל הטוב וחלקם ערקו לשורות יריבו אנגרה מאינו, אולם באחרית הימים יבוא המושיע אשר ינתץ כליל את ממלכתו של האל הרע.
השליט יימה, הרועה הגדול, היה הראשון אליו נגלה אהורה מאזדה.
הוא שלט אלף שנים בארץ.
לאחר מכן ידע האל שמבול של שלג גדולה עומדת לבוא על הארץ.
הוא ציווה על יימה להכין תיבה ולתוכה להכניס את מיטב המין מכל חי, מכל פירות ומכל עץ.
בתיבה התנהלו חיי אושר במשך ימים רבים.
עלילות ספר המלכים (שאהנאמה) של פירדוסי מתחילות עוד בזמן שלפני המצאת דת זרתוסטרא.
אחת האגדות המפורסמות בו היא האגדה על רוסתם וסוהראב.
רוסתם, אשר נולד לאמו הנסיכה רודאבה בניתוח קיסרי שבוצע באמצעות משחת פלאים, גדל להיות לוחם גיבור.
באחד הימים, בעת שהלך בעקבות סוסו שנגנב, הגיע רוסתם לממלכה קטנה ובה ערכו לכבודו סעודה מפוארת.
בתו של מלך המקום התגנבה אל מיטתו בלילה והתוודתה לפניו שאנשיה גנבו את הסוס על מנת להוליד ממנו סייח, והיא עצמה חושקת ברוסתם על מנת ללדת ממנו ילד.
רוסתם נעתר וביקש את ידה.
אחר הנישואין בילה הזוג הצעיר רק את ליל הכלולות יחדיו.
מיד אחריו שב רוסתם אל מלחמותיו.
לפני שיצא הניח בידי אשתו קמע, והורה לה כי אם ייוולד להם בן, תקשור את הקמע על זרועו, ואם בת - תניחו על ראשה.
כעבור תשעה חודשים נולד סוהראב.
אמו, שלא רצתה שהאבא ייקח את הבן למלחמותיו, שלחה לו שליחים שבישרוהו כי נולדה לה בת.
הבן גדל ודמה בכול לאביו.
בגיל עשר אחזה בו התשוקה לרכוש לעצמו שם.
גמלה בלבו ההחלטה לחבור למלך אפרסיאב אשר יצא להילחם ברוסתם, ובדרך זו להיפגש לבסוף עם אביו ולהצטרף אליו.
ואכן, סוהראב נכנס אל שורותיו של אפרסיאב השועט קדימה ותהילתו התפשטה בכל מקום.
לבסוף נפגשו מחנה אפרסיאב ומחנה רוסתם למלחמה.
סוהראב תר אחרי אוהל אביו, אך אפרסיאב הערמומי הורה לספר לו שרוסתם עדיין לא הגיע.
בינתיים קרא סוהראב לכל לוחם מאנשי רוסתם המעוניין לקרוא עליו תיגר להתייצב מולו.
איש לא נאות, ורוסתם, מציג עצמו כמשרתו של רוסתם, נאלץ להציל את כבוד אנשיו ולהתעמת עם הצעיר.
עלה בלבו החשד שזהו בנו, אך הוא ביטלו, שהרי ידע שנולדה לו בת.
האב והבן נאבקו זה בזה, אך ללא הכרעה.
אחרי לילה של מנוחה שבו היריבים לקרב נוסף.
במהלכו נפל רוסתם וחרבו של סוהראב הייתה על צווארו, אולם אז נחלץ רוסתם בקוראו: "בפרס אנו כורתים את ראש היריב רק אחר נפילתו השנייה".
ביום השלישי התחדש הקרב ויד רוסתם הייתה על העליונה, הוא תפס את פגיונו ונעצו בסוהראב.
אז נאנח הילד ואמר:"באתי למצוא את אבי ומצאתי את מותי, אולם אתה, גם אם תתחבא כדג במעמקי האוקיינוס או ככוכב במרומי השמים - נקמת אבי תרדוף אותך".
עלטה נפלה על רוסתם והוא צנח לקרקע.
כאשר קם ביקש ראיה לאמיתות דברי הילד.
"פתח את שריוני וראה כי קמע קשור על זרועי".
יאוש אחז ברוסתם אשר ביקש לשים קץ לחייו, אך בנו הגוסס מנע זאת ממנו.
"מוטב לי לקצץ את ידי ולשבת כל ימי באפלה קודרת" קרא האב ביאוש.
המיתולוגיה הרומית היא המיתולוגיה שנוצרה ברומא העתיקה, תוך ערבוב של מיתוסים, אגדות עם, אלים של עמים כבושים והעתקה של האלים במיתולוגיה היוונית, תוך שינוי שמותיהם.
בהתחלה הרומאים האמינו כי כמעט בכל חפץ יש מהות אלוהית ולכן היו האלים הרומיים אלים מופשטים חסרי צורה מוגדרת וחסרי תווי פנים, עם התגברות ההשפעה ההלניסטית שנבעה משליטתה של האימפריה הרומית ביוון ומהשפעתה של הדת היוונית-הלניסטית על רומא, התחילו האלים ללבוש צורה.
האלים הרומיים מחולקים למספר קבוצות:
לארס (מהמילה פמילארס – משפחה), שתפקידם להגן על המשפחה והבית.
פנטס, אלי משק הבית, המחסנים והחצר
מנס, אלי רוחות המתים והאבות הקדומים
נובנסיליס – אלים מכובדים שאומצו מתרבויות אחרות
קבוצות נוספות מופיעות בתיאורים שונים.
במקביל לשנים עשר האלים האולימפיים של יוון העתיקה, גם במיתולוגיה הרומית תריסר אלים חשובים.
אלים אלו נקראו בשם דיאי קונסטנס.
להלן שנים עשר האלים בשמם הרומי, יחד עם עוד שני אלים חשובים למרות שאינם משנים-עשר האלים המרכזיים.
בסוגריים מופיע השם היווני המקורי של כל אל.
יופיטר (זאוס) מכונה גם יוביס.
ראש המשפחה, אל הברקים ואדון האלים.
בנו של הטיטאן סטורנוס ואופס.
נפטון (פוסידון), אחי יופיטר ופלוטו.
אל הים, רעידות האדמה והסוסים.
פלוטו (האדס), אחי יופיטר ונפטון.
(איננו אחד משנים עשר האלים המרכזיים.)
יונו (הרה), אשתו ואחותו של יופיטר.
אלת הנישואין והאימהות ופטרוניתן של הנשים הנשואות.
קרס (דמטר), אחות יופיטר, אלת התבואה והאדמה ובתה פרוסרפינה.
בחלק מהגרסאות החליף אותה פלוטו אחי יופיטר, אל השאול ואדון המתים.
מרס (ארס), בן יופיטר ויונו.
וולקן (הפייסטוס), בנם של יופיטר ויונו ובעלה של ונוס.
אל הנפחים, המלאכה וחרשי הברזל.
ונוס (אפרודיטה), אשתו של וולקן.
מינרווה (אתנה), בתו של יופיטר.
אלת החוכמה, המדעים, האומנות, ומלחמת-הצדק.
כמו כן, האלה המגינה על העיר אתונה, הנקראת על שמה.
מרקוריוס (הרמס), בנם של יופיטר ואופס בת אטלס.
שליח האלים, אל הסוחרים והרופאים, וגם מגן הגנבים.
אפולון (אפולו), בנם של יופיטר וליטו.
אל השמש, האור, המוזיקה, האמנות, הרפואה והנבואה.
דיאנה (ארטמיס), תאומתו של אפולו.
בכחוס (דיוניסוס), אל היין וההוללות.
בנו של זאוס, קרוי גם בשם ליבר.
כלי נשקו נראה כמטה עטוף קיסוס ובראשו אצטרובל, ידוע בשם תירסוס
וסטה (הסטיה), אחות יופיטר, אלת הבית והמשפחה.
בחלק מהגרסאות מחליף אותה בכחוס, אל היין.
(אינה אחת משנים עשר האלים המרכזיים.)
בדומה לעמים אחרים באירופה בתקופת הברזל, הקלטים היו פוליתאיסטים לפני שהמירו את דתם לנצרות.
מעט מאוד מהמיתוסים הקלטיים שרדו בשלמותם, ועם זאת השפיעה המיתולוגיה הקלטית על התרבות האירופאית.
את המיתולוגיה הקלטית ניתן לחלק לשלוש קבוצות עיקריות, על פי אזורים גאוגרפיים:
גוידלית: המיתולוגיה האירית, של הסקוטים ושל תושבי האי מאן.
בריטונים מבודדים: מאזור קורנוול וויילס.
בריטונים קונטיננטלים: משאר יבשת אירופה.
התרבות והדת הקלטית לא היו אחידות כמו התרבות הרומית או היוונית.
ככל הידוע, לכל שבט באזורים הנרחבים בהם שלטה התרבות הקלטית היו אלים משלהם.
מתוך מעל ל-300 אלים קלטים הידועים לחוקרים, רק בודדים זכו להכרה בקנה מידה גדול יותר.
מתואר לרוב כאדם זקן בעל מעיל מפרוות אריה ששלשלאות זהב יוצאות מפיו.
המשורר היווני לוקיאנוס שחי במאה ה-2 לספירה, ראה יום אחד ציור של אוגמיוס ותמה שאדם זקן שנראה חלש עוטה את סמלו של הגיבור הגדול הרקולס.
הוסבר לו שאף על פי שהוא נראה חלש, הוא חזק יותר מהרקולס עצמו וזאת מכיוון שמילותיו העוצמתיות ותבונתו הרבה מושכים אנשים אליו הוא אינו מאלץ איש אך בכל זאת ההמון הולכים אחריו.
אל המתים והרפואה, מתאר כך לבוש בגלימת לוחם קלטי לצווארו שרשרת זהב ועל ידו אצעדה (תכשיט מלוכה), ובידו קורנס (פטיש) כבד.
מכה מצד אחד ממיתה את המת ואילו מכה מהצד השני מחייה את המת ונותנת לו חיי נצח בעולם הנשמות הנצחי.
הקלטים האמינו כי היא מסוגלת לרפא כל מחלה ולפתור כל בעיה.
מעיינות מסוימים היו מקודשים לה ומימיהם ולהקריב קורבנות על הגדה היו סגולות לרפואה.
האל הבכיר ביותר בפנתאון הקלטי היה מכונה הדגדה.
משמעות המילה דגדה היא "האל הכל-יכול".
הדגדה מתואר בתור דמות אב, מגן השבט והאב-טיפוס של כל האלים הקלטים האחרים ממין זכר.
האלים הקלטים היו אלים ללא התמחות מיוחדת ברובם, והיו יותר מעין שבט מאשר פנתאון של אלים.
במובן מסוים היו האלים הקלטים דומים לאפולו היווני שלא ניתן לתארו כאל האחראי על תחום אחד בלבד.
האגדות האיריות מתארות את דגדה כדמות בעלת כוח עצום החמוש באלה.
באזור דורסט באנגליה נמצאה חריטה בגיר של ענק החמוש באלה.
סוברים שדמות זו היא דמותו של דגדה.
בקרב הגאלים דמותו של דגדה הופיעה בשם סאצלוס (Sucellos), החובט, המצויד בפטיש וספל.
יש האומרים כי האלה מחולקת לשלוש ישויות אשר כל אחת משתלטת על הגוף בתקופה אחרת: מוריגן, מאכה ובייב.
מוריגן מייצגת את היבט הזקנה (crone) של האלה, אף על פי שלפעמים היא נחשבת גם לאלה המשולשת (triple goddess) כמו בריג'יד.
היא מגנה ונותנת כוח, היא אלה שולטת, מכשפה לוחמת ומגנה.
היא מלמדת על ביטחון עצמי, מוכנות ומודעות.
לעיתים קרובות מתוארת עם חנית בכל יד, ועם היכולת לשנות צורה לכל דבר, בדרך כלל לעורב.
מוריגן היא המאהבת של הדגדה.
מוריגן הייתה אלת המלחמה הקלטית אשר הייתה מאושרת בשולחה גברים למלחמה.
היא נלחמה בקרבות בעצמה, וגם ריחפה בצורת עורב מעל הגברים הלוחמים.
היו לה יחסי שנאה-אהבה עם קוהוליין (Cuchulain), שדחה אותה.
מוריגן משתמשת בכשפים בשביל לעזור ללוחמים שלה, והיא מרחפת מעל שדה הקרב בשביל להשפיע על התוצאה.
האופי שלה היה יכול להשיב קרבות כאשר הנשים עמדו מאחורי הגברים שלהן וצעקו, שרו, ועשו כשפים נגד האויב.
בלנוס היה אל שסגדו לו באזורים מצומצמים יותר, בעיקר בצפון איטליה ובאזור החוף הים-תיכוני של הממלכה הגאלית.
פסטיבל בשם בלתאן היה קשור לאל זה.
על חשיבותו של האל לוג (Lug, או לפעמים Lugh) בדת הקלטית ניתן ללמוד מהמספר הרב של מקומות שונים הנושאים את שמו.
הידועים ביותר הם לוגדונום (שמה העתיק של העיר ליון בצרפת) ולוגדונום בטאבורום (שמה העתיק של לאידן בהולנד).
הוא מתואר במיתוסים הקלטים כאל שהצטרף לרשימת האלים בשלב מאוחר יחסית ומופיע תמיד בדמותו של עלם צעיר.
כלי נשקו היו חנית וקלע, ופסטיבל בשם לונאזה (Lughnasa) נחגג לכבודו.
האל שהכתיר את המלכים (הארד רי- שליט עליון) האנושיים.
נראה בציורים העתיקים כענק בגלימה מזהב, או כסף באזורים מסוימים, ומעניק כתר מוזהב למלך אנושי.
לגבי רובם איננו יודעים הרבה מעבר לשמם.
ביניהם הייתה האלה בריג'ית (Brigit), ביתו של דגדה שהייתה אלת הטבע, ואפונה (Epona) אלת הסוסים.
בין האלים ממין זכר נמנו גם קו רוי, המכשף משנה הצורה, וגויבניו, מבשל הבירה בן האלמוות.
הייתה גם סקתך , או בשמותיה האחרים "הצל" ו"העלמה הלוחמת", שנחשבה לאלת הלחימה (בנוסף למוריגן).
רוב המיתוסים מדברים הקללה ששורצת על סקתך: היא קוללה להישאר עם גוף נערה עד סוף ימיה אולם הסיבה עדיין אינה ידועה.
קרנונוס (בעל הקרניים) היה כנראה אל עתיק יומין, הקשור לפריון ופוריות אך לא ידוע עליו הרבה מעבר לכך.
דמותו כנראה היא שמופיעה חרוטה על קערת הכסף שנמצאה בגונדסטרופ בדנמרק, מהמאה ה-1 או ה-2 לפנה"ס.
הסופר הרומי לוקאן, מהמאה ה-1 לספירה, הזכיר את האלים טראניס, טאוטטס ואסוס, אך אין עדות לכך שהיו אלו אלים קלטים בעלי חשיבות.
כמה מהאלים והאלות הללו היו כנראה וריאציות שונות אחד של השני.
אפונה, אלת הסוסים, לדוגמה, התפתחה כנראה לדמותה של האלה ריאנון בווילס, ולאלה מאצ'ה לה סגדו באזור אלסטר באירלנד.
הקלטים הקדומים לא הקימו מקדשים כדי לסגוד לאליהם אלא הפכו חלקות עצים מסוימות למקומות קדושים בהם ראוי לסגוד לאלים.
חלקם של העצים נחשבו לקדושים בעצמם.
לעצים הייתה חשיבות רבה בתרבות הקלטית ושבטים גיבורים קלטים שונים נקראו על שם עצים.
רק תחת ההשפעה הרומית החלו הקלטים לבנות מקדשים, מנהג שהעבירו בהמשך לשבטים הגרמנים שתפסו את מקומם.
הכותבים הרומים טענו בתוקף שהקלטים קיימו פולחנים של קורבנות אדם בהיקף נרחב ויש לטענה זו תמיכה מוגבלת בכמה מקורות איריים.
עם זאת, רוב הסימוכין לטענה זו הן עדויות מיד שנייה או שמועות.
ישנו מספר קטן ביותר של עדויות ארכאולוגיות להקרבת קורבנות אדם, ומכיוון שכך רוב ההיסטוריונים סבורים כי מדובר בתופעה בעלת היקף מצומצם ביותר בתרבות הקלטית.
הקלטים נהגו לקבור את מתיהם ביחד עם נשק ואביזרי לבוש שונים, מה שמרמז על כך שכנראה האמינו בחיים שלאחר המוות.
לפני הקבורה הם נהגו לבתר את ראשיהם של המתים ולנפץ את גולגולתם כדי למנוע מהרוח שלהם לשוטט.
מסדר הדרואידים הוא מסדר דתי שזכה לתיאורים רומנטיים רבים בימינו, ולא היה אלא מעמד העובר בירושה של שאמאנים (רופאי אליל) שאפיין את כל התרבויות האינדו-אירופאיות הקדומות.
במילים אחרות, הדרואידים היו מקביליהם של הברהמינים בהודו והמאגי באיראן, ובדומה להם התמחו בשימוש בכשפים, הקרבת קורבנות וחיזוי העתיד.
ידוע שהיה להם קשר לעץ האלון ולצמח הדבקון הלבן, כאשר באחרון אולי השתמשו לצורך רקיחת תרופות או סמי הזיה.
סוברים כי מקור המילה דרואיד לקוח משמו הקלטי של עץ האלון, אם כי מילה זו שמשה בשפות הינדו-אירופאיות קדומות כמונח כללי המתאר חוסן.
מיתולוגיות הוא ספר שנכתב על ידי רולאן בארת אשר יצא לאור ב-1957.
בספר זה מגדיר בארת את השפה הסמיוטית כמערכת מיתולוגית ומבקש להראות כיצד הופכים הסימנים למיתוסים.
וכיצד החברה משתמשת בסימנים, ומציגה את משמעותם כטבעית לחלוטין, על מנת להצדיק מערכות אידאולוגיות, כגון זו של קהל אוהדים.
בארת' מסתמך על החלוקה הבסיסית של דה-סוסייר ל"מסמן" ו"מסומן", אך מוסיף מערכת נוספת של מתן משמעות, על מנת להסביר כיצד מקבלים הסימנים את משמעותם המיתולוגית ה"טבעית".
המיתוסים, לפי בארת, מתייחסים לדברים שאכן קרו במציאות, ואשר החברה העניקה להם משמעויות נלוות.
לכן, המיתוסים הם בעצם עיוות של המציאות.
המשמעות החברתית-תרבותית שהסימן מעורר בנו מכונה "קונוטציה".
לפירוק הקונוטציות והסבר היווצרותן, משתמש בארת, במערכת הסמיולוגית של דה-סוסייר.
המערכת הסמיולוגית הראשונה, ה"דנוטציה", מהווה את הקשר השרירותי ב"לאנג", המשמעות המילונית של הסימן.
בעוד שהמערכת הסמיולוגית השנייה ה"קונוטציה" מהווה את קשר ההסכמה החברתית-תרבותית של השימוש בסימן (הפארול).
ניתן לפשט את ההסבר ולהלבישו על דוגמה ספציפית.
אוהדי מכבי תל אביב בכדורגל או בכדורסל משתמשים בסיסמה: "מי שלא קופץ אדום".
לצבע האדום יש משמעות אידאולוגית בקרב אוהדי מכבי.
במערכת הסימיולוגית הראשונה, הדנוטציה, מקשר האוהד את המילה אדום עם הצבע האדום.
אמירת המילה אדום פירושה הצבע האדום.
לאחר מכן במערכת הסימיולוגית השנייה, הקונוטציה, מקשר האוהד את הצבע האדום עם קבוצת הפועל תל אביב בכדורגל או בכדורסל, היריבה המושבעת.
ההקשר הוא למעשה זו שהופך את המילה אדום לשנואה כל כך בקרב אוהדי מכבי.
אדום הוא תועבה, מילה נרדפת ליריב שיש לשנוא ולנצח בכל מחיר.
מיתון הוא מונח במקרו כלכלה שפירושו תקופה ארוכה יחסית של פעילות כלכלית מואטת בכלל המשק.
מיתון בדרך כלל גורר עמו ירידות מחירים, צמצום של הייצור והמסחר וירידה בתעסוקה.
אין הסכמה בין כלכלנים לגבי שיעור הצמיחה שמתחתיו נמצא המשק במיתון.
אחת ההגדרות המקובלות של מיתון היא צמיחה שלילית של המשק (היינו, ירידה בתמ"ג) בשני רבעונים רצופים.
עם זאת, במדינה כמו ישראל בה קצב גידול האוכלוסייה גבוה יש משמעות גם לשיעור הגידול בתמ"ג לנפש, אשר עלול להיות שלילי גם כאשר הצמיחה בתמ"ג חיובית, כל עוד זו אינה מדביקה את קצב גידול האוכלוסייה.
ההגדרה של בנק ישראל למיתון היא: "מצב שבו התוצר המקומי של המשק לא גדל".
בארצות הברית פועלת הלשכה למחקר כלכלי בארצות הברית (NBER), אשר מגדירה את המיתון בתור "ירידה משמעותית בפעילות הכלכלית שהתפשטה לרוחב הכלכלה ונמשכת יותר מכמה חודשים".
חוקרי הלשכה בוחנים גורמים כלכליים שונים לפני הכרזה על מיתון.
למיתון עשויות להיות סיבות כלכליות רבות כגון גידול בחוב לאומי, השקעות כושלות כתוצאה מבועה כלכלית ואירועים בלתי צפוים שפוגעים בכלכלה כמו אסונות טבע, מלחמות ועוד.
יש הרואים במיתון חלק אינטגרלי של מחזוריות כלכלית.
ככל שהמיתון חמור יותר, כך מתרחבים ממדי התופעות, כיוון שפגיעה בחברה אחת או בענף אחד מתפשטים למגזרים אחרים של הכלכלה במה שקרוי "אפקט הדומינו".
מיתון חמור ומתמשך קרוי "שפל כלכלי".
בשפל כלכלי מחריפות התופעות של מיתון – אבטלה, פשיטות רגל של עסקים, צמצום הפעילות העסקית והכלכלית.
כתוצאה מכל אלה הייצור בשפל כלכלי אינו ממצה את הפוטנציאל היצרני של השוק.
לפי תאוריית עודפי הייצור של קרל מרקס מיתון הוא עניין שגרתי ומחזורי בכלכלה חופשית, כי אין בה תכנון מרכזי.
לטענתו, חוסר תכנון מרכזי הוא הסיבה לרוויה של השוק – הייצור אינו מותאם לצריכה "מלמעלה".
בכלכלות מתוכננות באופן ריכוזי, כאלה של משטרים קומוניסטים, מוגבל הייצור מעבר ליכולת הצריכה.
למרות זאת, ובנגוד לתאוריה של מרקס, במדינות אלה תופעה רחבה של ייצור שאינו עונה על הביקוש ומחסור תדיר בסחורות.
השיטה "הקלאסית" כנגד מיתון היא הגדלת הוצאות הממשלה.
דרך זו מכונה לעיתים "תרופה קיינסיאנית" על שם הכלכלן ג'ון מיינרד קיינס אשר הגה בעת השפל הכלכלי הגדול את הרעיון להוציא את המשק משפל כלכלי ואבטלה בעזרת הגדלת הביקושים הממשלתיים למוצרים ושירותים.
בשיטה זו, כדי להוציא את המשק מהגלגל החוזר של ירידה בביקושים – ירידה ביצור – פיטורים וסגירת מפעלים – גידול באבטלה – ירידה בביטחון הצרכנים – ירידה בביקושים, מפעילה הממשלה מיזמים גדולים של בניית תשתיות תוך הגדלת הגרעון הממשלתי.
ביקושים אלו אמורים להתניע את הצמיחה במשק על ידי שבירת המעגל ולהשתלם בעתיד כאשר הצמיחה משתמשת ומואצת על ידי התשתיות המשופרות.
שיטה זו נוסתה בזמן השפלים הכלכליים של תחילת ואמצע המאה העשרים שאכן הסתיימו, אך לא ניתן לבדוק אם אכן בשל הגדלת הוצאות הממשלה, ואינה מקובלת כיום כאשר הגישה המוניטרית שלטת וגרעון ממשלתי מופרז נחשב תמרור אזהרה למצב המשק.
כלי חשוב נוסף לסיום המיתון הוא הורדת מיסים.
כאשר נטל המס יורד האזרחים צורכים יותר, האבטלה פוחתת ועסקים קטנים מגדילים את הפעילות העסקית שלהם.
יש הטוענים כי חלק מהסיבות לעובדה שהשפל הגדול נמשך קרוב לעשור נבע מסירוב הממשלות המרכזיים להוריד מיסים.
שיטה מוניטרית לטיפול במיתון היא הורדת ריבית והגדלת כמות הכסף על ידי הבנק המרכזי.
הורדת הריבית מקלה מחד על עסקים את נטל הריבית, מאפשרת להם הגדלת החוב (נטילת אשראי נוסף) ומקטינה מאידך את האטרקטיביות של חיסכון אצל משקי הבית על מנת לעודד צריכה.
דוגמה לשימוש בשיטה המוניטרית ניתן לראות בהתנהגות הבנק המרכזי האמריקאי בשנים 2001–2003.
לעומת זאת, כלכלת יפן מתנדנדת בין יציאה וכניסה למיתון מאז 1990, אף על פי ששער הריבית נותר אפסי לאורך כל התקופה.
מצב זה של יפן נחשב על ידי כלכלנים רבים כמלכודת הנזילות, תאוריה (המיוחסת בדרך כלל לקיינס) המדברת על כך שכאשר ישנו מיתון ושער הריבית הוא אפסי, הרי שרק מדיניות פיסקלית מרחיבה של הגדלת הביקושים הממשלתיים תוכל להוציא את המשק ממיתון.
השפל הכלכלי המפורסם ביותר היה המשבר הכלכלי הגדול שהתחיל בשנת 1929 עם קריסת הבורסה לניירות ערך של ניו יורק.
כאשר פרץ המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 היו חששות כי הוא יתפתח לשפל כלכלי, אך הן התבדו.
מִיתַנִּי הייתה ממלכה חורית ואמורית קדומה ששכנה בצפון מסופוטמיה.
מרכזה היה באזור נהר חבור והפרת העליון.
מיתני התקיימה מאמצע המאה ה-16 לפנה"ס ועד אמצע המאה ה-13 לפנה"ס.
בירתה של מיתני הייתה "וַשוּכַּנִי" אשר מקומה המדויק אינו ידוע.
אחת ההשערות היא שהעיר שכנה בתל אל-פח'ריה.
תושבי הממלכה היו ברובם חורים.
לעומת זאת מלכיה היו ממוצא הודו-איראני.
אלים הודיים המוזכרים בריג-ודה כמו מיתרה ואינדרה היוו חלק מרכזי מהפנתאון שלהם.
תקופת גדולתה של מיתני הייתה בתקופת הברונזה המאוחרת.
בתקופה זו התפשטה דרומה והפכה לכוח העיקרי שעמד מול האימפריה המצרית בתקופת הממלכה החדשה.
במחצית המאה ה-16 לפנה"ס ניהלו פרעוני מצרים אמנחותפ הראשון ותחותמס הראשון מלחמות עם ממלכת מיתני שהתפשטה דרומה והפכה במאות ה-16 עד ה-14 לפנה"ס לכוח העיקרי שעמד מול המצרים.
בראשית המאה ה-15 כבשה מיתני חלקים ניכרים מכנען וסוריה.
שטחה כלל את רובה של סוריה, חלקים מטורקיה של היום כמו כיזוואתנה, וחלקים גדולים מצפון עיראק של היום.
גבולה הדרומי היה עם האימפריה המצרית.
בתקופתם של המלכים: "שַׁאוּשַתַר" (1480 לפנה"ס לערך) ו"תוּשרַתַּה" (1400 לפנה"ס לערך) הייתה מיתני אחת המעצמות הגדולות של קדמת אסיה.
השפעתה הגיעה עד דמשק וגבל בחוף הלבנוני.
מיתני תמכה במלכי כנען במאבקם כנגד תחותמס השלישי.
במסעו השמיני של תחותמס השלישי הוא ניצח את מיתני, אבל לא הצליח לכבוש את סוריה.
גם בנו של תחותמס השלישי – אמנחותפ השני יצא למסע קרב כנגד מיתני.
במשך שנים דיכאה מיתני את ממלכת אשור, עד שבמאה ה־14 לפנה"ס פתח אשור־אֻבַּלִּיט הראשון מלך אשור במרד גלוי ומוצלח נגד מיתני, שעלה למיתנים באדמות רבות והקנה למלך האשורי תארים נכבדים.
במסגרת מסעו כבש את רוב עריה.
יריבתה העיקרית של מיתני מצפון-מערב הייתה ממלכת החתים.
מיתני שימשה כיעד העיקרי במסעותיו הצבאיים של שופילוליומש הראשון שחי באמצע המאה ה-14 לפנה"ס, הוא הנחיל לה מפלות כבדות עד שכבש את בירתה "וַשוּכָני".
שופילוליומה חילק את מיתני לשלושה חלקים, כאשר בחלק המערבי של מיתני הקים מדינת חיץ בשם חנגלבת והעמיד בראשה את הנסיך שתיוזה, נצר לבית המלוכה החורי.
בחוזה הברית שנחתם ביניהם מופיעים כעדים בין אלי מיתני גם ארבע אלוהויות הודו-אריות מובהקות – מיתרה, ורונה, אינדרה ו-נסתיה.
המאבק בין אשור ומיתני נמשך בימי אַדַד־נִירָרִי הראשון שחי במאה ה-13 לפנה"ס, ושַׁלְמַנְאֶסֶר הראשון והסתכם בהכנעה ואיחוד של שתי הממלכות.
ארכיון מכתבי אל-עמארנה כולל 14 מכתבים מתושרַתַּה מלך מיתני, למלך מצרים, רובם לאמנחותפ השלישי והם עוסקים בקשרים הבינלאומיים בין שתי הממלכות, וכן בנישואי שתי נסיכות ממיתני לאמנחותפ השלישי.
באחד המכתבים, המופנה לאמנחותפ הרביעי מצוין דבר מותו של אמנחותפ השלישי שנשלח לנא אמון.
מכתבי מלך מיתני הם הארוכים ביותר בקורפוס מכתבי אל עמארנה.
משבר תקופת הברונזה המאוחרת - שהוא הסוף הפתאומי של מספר תרבויות בנות האזור סביב ל־1200 לפנה"ס - הוביל לטענה כי גויי הים אחראים לחורבן האומות החתיות, ממלכת אמורו, מיקניות והמיתניות.
אף על פי כן, ההיסטוריון מארק ואן דה מיארופ ואחרים טענו כנגד התאוריה.
האגיפטולוג הצרפתי ניקולה גרימל טען כי מיתני, אשור ובבל חרבו בידי העפירו.
לאחר תקופת צמיחה גדולה במשק הישראלי, נכנס המשק לתקופת שפל חסרת תקדים, שכונתה מיתון.
המיתון נוצר בעקבות מדיניות כלכלית מרסנת של הממשלה, הפסקת הזרמת כספי השילומים מממשלת גרמניה, וסיום פרויקטים מקיפים במשק.
לפני המיתון, כלכלת ישראל ידעה צמיחה טובה מאוד.
האינפלציה הייתה ברמה של רוב ארצות אירופה (כ-5%), התוצר עלה ב-10%, התעסוקה הייתה מלאה, ורק יפן השתוותה לישראל באחוזי הצמיחה שלה.
אך למצב הכלכלי היו גם השפעות שליליות.
הצריכה הפרטית לנפש לא לוותה במקביל בעלייה בכמות התוצר.
העלייה ברמת החיים הייתה ברובה לילידי הארץ ולעולים הוותיקים, ולא לעולי העלייה ההמונית.
שר האוצר דאז, לוי אשכול, ניסה להקטין את הצריכה הפרטית בעקבות פיחות עמוק בערך הלירה (כ-66%), אך הגירעון במאזן התשלומים נותר כשהיה.
כבר בשנתיים האחרונות לכהונתו של אשכול כשר האוצר ניכרו הסממנים למיתון המתקרב.
מדיניותו כללה צמיחה כלכלית גבוהה לשם השגת כמה מטרות: תעסוקה לתושבים הוותיקים ולעולים החדשים כאחד, הקצאת אחוז גבוה מהתוצר לצרכים ביטחוניים, והעלאת רמת חייו של הפרט.
בנוסף, כחמישית מהתוצר הופנתה להשקעות, בעיקר לפיתוח תעשייתי.
דבר זה הוביל לפעילות יתר של המשק, וליבוא הון גדול.
בחורף 1964, לקראת הגשת תקציב המדינה החדש, הבינו קברניטי המשק כי יש למתן את המדיניות הכלכלית: התפוקה התעשייתית עלתה ב-14% בשנה החולפת, וההכנסה השנתית הממוצעת עלתה ב-10%.
הגידול בתקציב הביטחון הוביל לעליית האינפלציה ולהגדלת הפער במאזן התשלומים.
מומחים כלכליים המליצו על קיצוץ חד בתקציב, בעיקר בתקציבי הפיתוח.
הוחלט על קיצוץ קל יותר.
את ההחלטה נימק שר האוצר, פנחס ספיר, בכך שהמשק הגיע למצב טוב מספיק כדי לשאת ללא זעזועים צמצומים והגבלות.
בנוסף, טען ספיר שיש לקבוע סולם עדיפויות קפדני יותר לפעילות הכלכלית.
כעבור חצי שנה התברר שהקיצוץ היה קל מדי.
האינפלציה הוסיפה לעלות, ובמהלך אותה חצי השנה גבר הפער במאזן התשלומים ב-80%.
דוד הורוביץ, נגיד בנק ישראל, הזהיר מכך.
לטענתו, הדרך היחידה לשפר את מצב המאזן הייתה בצורה של "מיתון" הפעילות המשקית וכי ההשקעות מובילות לעלייה בהכנסה ולעלייה ביבוא, שמוביל להחרפת הגירעון.
אשכול וספיר אמנם ביקרו את דבריו של הנגיד, אך גם אצלם התחזקה ההבנה שאין מנוס מצמצום הפעילות.
ספיר והורוביץ תכננו קווי מדיניות כלכלית כדי למתן את פעילות המשק.
אולם כיוון שהבחירות לכנסת השישית היו בפתח, כמו גם הבחירות להסתדרות, הוחלט לשמור על מסגרת התקציב הנוכחית ולהוציא את המדיניות לפועל לאחר הבחירות.
בשנת 1965, פסקו כספי השילומים מגרמניה.
השכר במגזר הציבורי עלה במהירות בעקבות הפיחות ובעקבותיו עלה גם השכר במגזר הפרטי.
תחזיות לעלייה מאמריקה ומברית המועצות התבדו.
פרויקטים מקיפים במשק, כמו מפעלי ים המלח, הקמת המוביל הארצי והקמת נמל אשדוד, הסתיימו, אולם לא חל צמצום בביקוש לעובדים ולכן דרשו העובדים במגזר הציבורי דרישות שכר נוספות.
לאחר הבחירות, הודיע ספיר כי אינו מעוניין להמשיך בתפקיד שר האוצר, מתוך ידיעה שהמדיניות תגרום לפיטורים המוניים ואבטלה גואה.
אשכול שכנע את ספיר להישאר בתפקידו בטענה שהוא זקוק לו במצב הקשה שעומד לבוא.
ספיר התרצה, והחליט לקצץ בתקציב באופן דרסטי, להעלות מיסים ולא להמשיך בפרויקטים ההמוניים שהעסיקו את כוח האדם של המשק.
המהלך גרר פיטורים והאטה מסוימת במשק.
ב-14 בפברואר התחיל המיתון באופן רשמי.
ספיר הציג את תקציב המדינה לאותה שנה, ואמר שכדי למנוע את הבעיות (הגירעון, עליית השכר ותקציב הביטחון), הממשלה צריכה להעלות מיסים ולהקטין את תקציבה, או בלשונו: "הגענו למצב שבו חייבת הממשלה להשתמש בכלים שברשותה כדי שעליות השכר הגדולות לא יביאו לזעזועים קשים במשק".
מלבד זאת, עוד דברים התרחשו במשק: תקציבי פיתוח צומצמו במטרה לצמצם את רמת הפעילות הכלכלית.
ספיר טען שלמרות העלייה באבטלה, הוא מוצא כמה סימנים להצלחת התוכנית: ריסון התביעות לתוספת שכר, הגבלת הבנייה, צמצום האשראי ובלימות הגידול בגרעון המסחרי.
בנוסף, כמה אנשי רוח וכלכלנים בכירים הקימו את "תנועת הוויתורים"- הם הודיעו על הפחתה מרצון של שכרם בתנאי שהממשלה תיזום מהלך דומה.
אשכול אמנם תמך בצעדים, אולם היה פחות מרוצה מיישומם.
לדעתו הצעדים שננקטו קיצוניים מדי- בייחוד הקיצוץ בסובסידיות שגרר עלייה חדה במחירי מוצרי היסוד.
למרות זאת, אשכול טען שהצעדים בכללם הכרחיים, ושיש לרסן את העלייה ברמת החיים.
כמו כן הודיע על הצטרפות הממשלה ל"תנועת הוויתורים".
למרות הצלחת המדיניות לצמצם את הגירעון ולמנוע עלייה ברמת האינפלציה, הרי שהמדיניות גרמה למיתון מלא בשנת 1966. האבטלה קפצה מ-3.5% לשיעורי שיא של 11.5%, התוצר הפסיק לצמוח והתחיל לרדת.
השקעות חוץ נעצרו, ורמת החיים ירדה.
מאמציו של ספיר לשווק את "המיתון" נכשלו.
ספיר ואשכול ניסו לטעון שהמדובר במשבר חולף, וכדברי ספיר "הניתוח אינו יכול שלא להכאיב", אך הציבור חש אי אמון כלפי אשכול וכלפי ספיר.
הממשלה איבדה שליטה על המיתון, ללא יכולת לייצר מקומות עבודה חדשים.
באחד במאי 1966, פרצו הפגנות מובטלים שהפכו להתפרעויות בהן נפגעו מספר מפגינים.
הפגנה בת מאות מובטלים מבאר שבע התרחשה מול משרד האוצר.
הסממן החמור ביותר למיתון היה עצירת העלייה, וירידה המונית מהארץ.
מספר היורדים עלה על מספר העולים לראשונה.
אשכול ידע שהמיתון פוגע בתדמיתו, וביקש מספיר לרסן מעט את הצעדים, אולם הבין שבאותו שלב היה צריך לחכות עד שהצעדים ישפיעו על המשק לחיוב.
ספיר, לעומתו, תקף את הכלכלנים ואת בנק ישראל על "הטעייתו" בדבר המיתון.
אשכול תמך במיתון באופן מלא, ואף לקח אחריות על החלטה של ספיר לא לשלם תוספת יוקר להסתדרות.
אשכול טען שהטיפול הוא באמצעות זעזוע למשק, ושהמדיניות מצליחה לפתור את ההיעדרויות מהעבודה.
בעקבות החרפת המצב הכלכלי, הוחלט באוגוסט 1966 על העסקת עובדים בעבודות יזומות.
בסוף 1966 הועסקו 6,815 איש ביום בעבודות יזומות.
במקביל הגיש ספיר תוכנית כלכלית לשלוש השנים הבאות.
בתוכנית אמנם הוקפאו השכר ותוספת היוקר, אולם התקציבים בה הורחבו באופן הדרגתי, לשם יצירת מקומות עבודה.
לאחר שאשכול מיתן את העיקור בתוספת היוקר, הוא הציגה לאישור הממשלה ב-11 בספטמבר.
אולם אשכול ידע שהתוכנית, כמו העבודות היזומות, היא רק זריקת הרגעה, ושהדרך החוצה מהמשבר ארוכה ומפותלת.
בסתיו ובחורף 1966, המצב הכלכלי לא השתפר ואף הוחמר.
חיים יוסף צדוק, שכיהן בתפקיד שר התעשייה והמסחר, התפטר מהממשלה ביחד עם סגנו, לובה אליאב.
ההתפטרות נתפסה כמחאה על המיתון.
להערכת כולם, הרחבת התקציב רק תחמיר את המשבר עוד יותר.
גם התקציב לשנים 1967/1968 תכנן להמשיך את הצמצומים: כך, למשל, תוכנן להוריד את השכר במגזר הציבורי ב-4%.
למרות זאת, אשכול היה בטוח שהמיתון והמשבר יחלפו בתוך כמה חודשים, למרות אחוזי אבטלה בגובה 12%.
אל מול כנסת שקראה לו להתפטר, אשכול טען כי אין משבר במדינה.
הוא עמד עיקש מול מתנגדיו בכנסת, בעיתונות ובמשרד האוצר, וטען שהתוכנית תצליח.
בשנת 1967, המשבר הגיע לשיאו הקיצוני ביותר, וגם לסופו.
כבר ברבעון הראשון של שנת 1967, כלומר עוד לפני מלחמת ששת הימים עליה נאמר כי היא זו שפתרה את המשבר, התרבו סימני ההתאוששות.
כבר בחודשי הקיץ התהפכה המגמה: האבטלה ירדה, האינפלציה התייצבה, התל"ג (במיוחד בתעשייה) עלה, והגירעון הצטמצם.
בשנת 1967, הציבור בארץ היה מצוי באווירת משבר עמוקה ביותר.
מלבד האווירה הרגילה של המיתון, הציבור היה מצוי בחרדה קיומית מפאת תקופת ההמתנה - תקופה של 3 שבועות, מה-15 במאי ועד ל-5 ביוני, בה הציבור ציפה לפרוץ מלחמת ששת הימים.
מלבד הביקורת שהופנתה כלפי אשכול בעקבות המיתון, ביקורת נוספת הופנתה אליו בעקבות החלטתו לא לצאת למלחמה.
מלבד זאת, לתקופה הייתה השלכה בנוגע למשק: בעקבות גיוס רוב הגברים בגילאי העבודה, המשק, שגם כך לא היה עם הרבה פעילות כלכלית, פשוט שיתק את פעולתו.
לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט להפסיק את המיתון ולהגדיל מאוד את הגירעון התקציבי, וכך בא לסופו המיתון.
ישנם חוקרים שטוענים שהמלחמה לא הייתה הגורם ליציאה מהמיתון, ונטען שעוד לפני המלחמה המיתון התקרב אל קיצו.
בנוסף, מטרת המיתון, להפסיק פעילות יתר של המשק, הושגה.
הוויכוח על מהותו וצדקתו של המיתון היזום עדיין מעסיק חוקרים.
גישה אחת אומרת כי מדובר בביטוי מוקדם לאימוץ מדיניות כלכלית נאו-ליברלית עוד לפני שהמושג הזה תפס מקום בדיון הציבורי.
על פי הגישה הזו, גם את המדיניות הכלכלית החדשה של 1952 יש לראות כסנונית ראשונה.
שיאה של גישה זו ב'תוכנית הייצוב' של 1985 ואחריה.
הגישה השנייה אומרת את ההפך: המיתון היזום נועד ליצור שינוי מבני במשק שעד לאותו הזמן (1965) נשען על מיזמי פיתוח אדירים: נמל אשדוד, בניית ערי פיתוח, סלילת כבישים ומעל לכל המוביל הארצי.
כל אלו הגיעו לרוויה או לסיום לקראת 1965, כשבמקביל מגיעה לקיצה זרימת המזומנים שהייתה קשורה ב'הסכם השילומים'.
על רקע מציאות כלכלית אובייקטיבית זו, החליטה הממשלה בראשותו של אשכול ובתמיכה של שרי 'אחדות העבודה' (אלון שימש אז כשר העבודה) ושל שרים נוספים בקואליציה (כמו אלמוגי איש מפא"י ששימש כשר השיכון), לנקוט צעדי ריסון שמטרתם להביא את המשק לכלל תפקוד סדיר במציאות בה אין יותר פרויקטים אדירי ממדים.
בפועל אכן המיתון היזום יצר אבטלה משמעותית שקולה נשמע למרחוק בשל העובדה שהיא פגעה גם בעובדי צווארון לבן והכתה גם במרכז ולא רק בפריפריה, אבל אם לשפוט על פי התפקוד הכלכלי של המשק אחרי 1967, הצעד כשלעצמו היה נכון ומוצדק.
במילים אחרות, הוויכוח על המיתון היזום מתמצה במשמעות של הצעדים שננקטו, כלומר במטרתם.
הפרשנות הראשונה מציעה לראות בצעדי הריסון את תחילת ההתנערות של העילית הישראלית הוותיקה והמשגשגת מהשכבות הנמוכות יותר, ואילו הפרשנות השנייה מציעה לראות בצעדי הריסון המשך מדיניות הצמיחה והפיתוח באמצעים זמניים אחרים.
המיתון הותיר רושם עמוק על החברה בישראל.
במשך עשרים השנים לאחר מכן, עד לתוכנית הייצוב הכלכלית של 1985, נרתעו הפוליטיקאים מכל צעד של קיצוץ בהוצאה הציבורית.
הם חששו לפגיעה ביוקרתם, כשם שיוקרתו של אשכול נפגעה מאוד במהלך המיתון.
הם חששו מגרימת אבטלה המונית וירידה מהארץ.
רק ב-1985 קוצצה שוב ההוצאה הציבורית, על אף האבטלה ההמונית שנגרמה בעקבות צעד זה.
"מיתוס העין התמימה" הוא מונח שטבע היסטוריון האמנות ארנסט גומבריך, כהפרכה לרעיון, שזכה לפופולריות רבה בזכות כתביו של מבקר האמנות ג'ון רסקין, לפיו פעולת הראייה של מעשה האמנות היא ב"עין תמימה", הקולטת את המידע החזותי הנוכח בפניה כמופע נטול משמעות, ומעניקה לה פירוש רק מאוחר יותר.
פירוש זה, לפי הפילוסופים האמפיריציסטים מלוק ואילך וכן לפי עמנואל קאנט, הוגדר כפעולה שאינה שייכת לראיה.
במאמר "אמנות ואשליה" המעיט גומבריך בחשיבות הרעיון שהדימוי האמנותי שיוצר אמן הוא תוצר של מה שהוא "רואה", וגרס כי הדימוי הנוצר הוא, במידה שווה, תוצר של ה"סכמה" התפישתית הכללית שהאמן נחל מהאמנים שהיו לפניו.
רסקין סבר (ב"אלמנטים של האיור") כי "עין תמימה" יכולה להיווצר רק כאשר האמן מצליח לפשוט מעליו את מחלצות תרבותו וסביבתו ולאמץ מעין תפישה ילדותית של העולם כ"רצף של כתמים שטוחים של צבע, בלי מודעות למה שהם מסמלים".
גומבריך, לעומתו, סבר כי חקר תולדות האמנות צריך להיות בעיקר מחקר של השינויים בסטראוטיפים, בסוגות ובדימויים הציוריים המקובלים (ה"איקונולוגיה" או ה"לינגוויסטיקה של הדימוי החזותי").
גומבריך הלך בעקבות תפישת הפילוסופיה של המדע של קרל פופר ופיתח תאוריה של תפישה כתהליך של "ניסוי וטעיה", בו מתקיים תהליך מתמיד של ניסיון למצוא את המשמעות וההגיון בנראה, בסיוע "סכמה" או "נוסחה" תפישתית.
כמו קאנט, גם גומבריך דגל בתפישה כי "העין התמימה" היא מיתוס וכי בין הנקלט בעין והפרשנות הניתנת, בהתאם לתפישות הקיימות אצל כל אדם יש מיזוג שאין להתירו.
למרות דחיית רעיון "העין התמימה" על ידי רבים מחוקרי האמנות, יש לתפישה עדיין מעמד, במיוחד בהתייחס לאסכולות מסוימות בציור.
אפלטון ראה באמנות המייצגת מימזיס (חיקוי, העתקה) של מה שכבר קיים בלאו הכי כקווים וצבעים, וגישה דומה נטו לייחס גם לאסכולות ציוריות כמו אימפרסיוניזם ופואנטיליזם.
גומבריך עצמו סבר כי תולדות האמנות במאות השמונה עשרה והתשע עשרה הן, במובנים מסוימים, תולדות מאבקם של אמנים להתנער מה"סכמה" ולשוב לראות את העולם ב"עין תמימה".
המיתולוגיה הרומנית היא אוסף המיתוסים שרווחו בקרב הרומנים.
מיתולוגיה רומנית היא אחד מענפי המיתולוגיה הנוצרית, ובמרכזה עומדים עיקרי הנצרות, לפי הגרסה הרומנית, בתוספת אגדות מקומיות מהתקופה הקדם-נוצרית ואגדות המשלבות בין הנצרות ובין המיתוסים המקומיים.
את המיתוסים הרומנים אספו, עיבדו ופרסמו בצורה מסודרת המשורר וסילה אלכסנדרי, המספרים יון קריאנגה ופטרה איספירסקו.