tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצוות בסוטריה מיישם עקרונות של אמפתיה: להיות עם האדם בחוויה שלו, לתת תוקף לרגשות ולהיות נוכח רגשית עם האדם גם בחוויות הקשות ביותר שלו.
המטרה היא להגיע יחד עם הדייר להבנה מה בטוח וטוב בשבילו ומה לא.
עקרון חשוב נוסף הוא שכל משבר פסיכוטי הוא אירוע בדיד ולכן בכל משבר כזה מתחילים מנקודת ההתחלה, כאילו זו הפעם הראשונה.
השפה של הצוות עם הדיירים אינה שפה רפואית, היא שפה טבעית.
הבסיס הרעיוני: הבסיס הפילוסופי של סוטריה הוא הומאני במהותו.
אם כי זו לא בדיוק "פסיכותרפיה הומאנית" כפי שעשו קרל רוג'רס ואחרים, אלא יותר צירוף של כלים שמקורם בגישות תאורטיות שונות ובהוגים שונים (בהם ויניקוט, הארי סטאק סאליבן, היינץ קוהוט, ר.ד.
לאינג ואחרים, יחד עם כלים שמקורם בשיטת התיקוף למשל).
המצב הפסיכוטי נתפס היא תגובה אנושית לא רצונית ושכיחה למצבי דחק רגשי קיצוני או ממושך וכן למצבי טראומה נפשית, ולא כביטוי לפגם באדם כפי שקורה במודל הרפואי.
מימון: בחלק מהמקרים בארצות הברית המדינה היא שמממנת את עלות השהות במקום מתוקף חוק המדינה.
ישנן מדינות שבהן השירות הוא פרטי (כלומר הדייר עצמו הוא המשלם עבור השירות).
ממצאי מחקרים: הממצא העיקרי ביחס לסוטריה הוא שמדובר בשיטה שמקטינה במידה משמעותית את התלות בתרופות.
השיפור במצבם של אנשים שקיבלו שירות זה היה ניכר, בייחוד בקרב אותם אנשים שהייתה להם פרוגנוזה גרועה יחסית לאחרים.
ממצאים אלה מחזקים את התפיסה לפיה פסיכוזה אינה גזר דין קבוע מראש לחיים עם הפרעה כרונית שתפגע באופן אנוש בתפקוד ובאיכות החיים.
במקרים רבים מאוד יש החלמה מלאה מהמצב הפסיכוטי.
דיאלוג פתוח (Open Dialogue) מערב פינלנד
מודל זה התפתח מאז אמצע שנות השמונים של המאה העשרים, בצפון לפלנד, פינלנד.
מודל זה, שנועד לתת מענה בעיקר למצבים פסיכוטיים ראשוניים, נעשה שימוש באסטרטגיות של טיפול משפחתי ומערכתי שתכליתו ליצור קואליציה תומכת שתסייע לאדם לחזור לתפקד, כשהוא מסתייע בתמיכה הקיימת בסביבת מגוריו הקרובה (משפחה וכדומה).
בגישה זו נעשה שימוש מדוד, מבוקר וקצר טווח בתרופות, כדי להפחית את התסמינים הפסיכוטיים.
הפסיכוזה מוגדרת במונחים של משבר זמני, לא של הפרעה נפשית.
עבודת דיאלוג פתוח מתקיימת בביתו של האדם במשבר ולעיתים במרכז טיפולי אזורי.
השם דיאלוג פתוח מבטא את דרך הפעולה האופיינית למיזם זה, המבוססת על שיתוף האדם במשבר בקבלת החלטות.
למי זה מיועד: השירות מיועד לאנשים החיים במערב לפלנד, שעברו אפיזודה פסיכוטית ראשונה.
הסיבה לכך היא שאנשים שעברו פסיכוזה ראשונה טרם קיבלו אבחנה פסיכיאטרית ולא הושפעו מחסרונותיה של המערכת הפסיכיאטרית הרפואית.
ולא הושפעו מהשקפותיה של מערכת זו.
בסיס רעיוני: גישת הדיאלוג הפתוח מבוססת על כלים של טיפול משפחתי הומאני, המכיר בזכותו של אדם לקבוע מה יקרה בחייו, גם כשהוא נמצא במשבר פסיכוטי.
ההמשגה של המשבר הפסיכוטי (כמו במקרה של סוטריה) היא כמשהו שיכול להתרחש אצל בני אדם שונים, בדרך כלל על רקע של נסיבות חיים קשות או טראומטיות.
פסיכוזה נתפסת כמצב תגובתי למצוקה נפשית, לא כמחלה.
(המשגה זו דומה מאוד לרעיונותיו של הפסיכולוג ר.ד.
היחס לטיפול תרופתי בדיאלוג פתוח מבוסס על ההכרה בתוצאות הגרועות של טיפול תרופתי בפסיכוזה במדינות מפותחות, כפי שבא לידי ביטוי במחקרים.
שימוש בטיפול תרופתי ייעשה כדי להפחית סימפטומים בלבד, לא כטיפול אחזקה.
גם כאן כמו בסוטריה קיימת הגישה של מתן תוקף לרגשות ולחוויות (גם אם הן נראות חריגות מאוד וקיצוניות).
עקרונות מרכזיים: דיאלוג פתוח היא צורת עבודה קבוצתית הרואה במשבר הפסיכוטי אירוע שמתקיים בתוך סביבה (משפחתית או אחרת) לכן גם ההתערבות צריכה להינתן בתוך הסביבה בה חי האדם במשבר, תוך מתן משקל מספיק לכל קול במערכת המשפחתית.
בגישת הדיאלוג הפתוח המתבססת על כלים של טיפול משפחתי, אין סימון של האדם במשבר כ-IP (מטופל מזוהה).
המערכת היא שנמצאת במוקד הטיפול ולא האדם הספציפי.
אנשי הצוות מגיעים למפגש ראשון עם המטופל כשראשם וליבם פתוחים כדי לקלוט מידע מהמערכת הנמצאת במשבר.
(זה שונה מאוד ממה שקורה במודל הרפואי בו המטפל נתפס כמומחה המהווה מקור בלעדי לתשובות).
התוצאה היא דינמיקה של הפריה הדדית מתחילת העבודה המשותפת ועד סופה, לא ברמה של "להתחשב בדעת המשפחה" כפי שקורה במודל הרפואי אלא ברמה הבסיסית ביותר של אחריות משותפת על העבודה הטיפולית, מטרותיה ותוצאותיה.
זהו שיח שבו אין סודות, ואין מידע הנגיש רק לחלק מהמשתתפים.
הפתרונות 'בדיאלוג פתוח' הם תוצר של התהליך זה של דיאלוג בין הצוות למשפחה או האדם הנמצא במשבר.
אשפוז פסיכיאטרי במסגרת 'דיאלוג פתוח' הוא דבר נדיר ביותר, זאת כיוון שהצוות סבור שבמרבית המקרים ניתן לתת לאדם הנמצא במשבר מה שדרוש לו (למשל סביבה מוגנת בה יוכל לנוח, או סביבה בטוחה וכדומה) גם ללא הצורך באשפוז.
אופן הפעולה: צוות דיאלוג פתוח מגיע בדרך כלל לבית המשפחה או האדם במשבר, אך ניתן לקיים מפגשים גם בקליניקה של הארגון.
מה שמתרחש בפגישות אלה מזכיר מאוד מערכת דמוקרטית, במובן זה שלכל המשתתפים, כולל האדם שנמצא במשבר הפסיכוטי, יש קול והקול שלהם נשמע ונלקח בחשבון.
הפניות לקבלת עזרה מתקבלות בטלפון ונענות תוך 24 שעות בשליחת צוות (לרוב שניים עד שלושה אנשים) שמתחיל לעבוד תוך זמן קצר מאוד ולוקח אחריות על מה שמבקשים ממנו.
השימוש בתרופות הוא סלקטיבי: בשבוע הראשון ייתכן שימוש בתרופות הרגעה שונות, בעיקר תרופות משרות שינה בכפוף לצורך, זאת מתוך הנחה שחוסר שינה מחליש משמעותית את יכולת האדם להתמודד עם המשבר הפסיכוטי.
השימוש בתרופות נוגדות פסיכוזה נדיר מאוד, וניתן רק במצבים חריפים שבהם אין ברירה.
רושמים כדורים בודדים ולא מנה חודשית של תרופה.
שיעור המקבלים תרופות אנטי פסיכוטיות עומד בערך על 30% מלקוחות התוכנית.
במה זה שונה מאשפוז בבית חולים: ראשית, הכלי המרכזי בטיפול הרפואי הניתן בבית חולים הוא התרופות הפסיכיאטריות הניתנות במינון גבוה, שהופך בהמשך למינון אחזקה.
בדיאלוג פתוח השימוש בתרופות הוא במינון הנמוך ביותר האפשרי כדי לקבל תועלת תרופתית, ולמשך הזמן המינימלי ההכרחי, במטרה לאפשר יציאה מהמצב הפסיכוטי האקוטי.
שנית: במסגרת הטיפול הפסיכיאטרי המסורתי הניתן בבית חולים פסיכיאטרי המטופל יקבל בדרך כלל אבחנה של הפרעה נפשית כלשהי.
לעומת זאת בדיאלוג פתוח אדם לא יקבל אבחנה של הפרעה נפשית.
בבית החולים הפסיכיאטרי תופסים את הפסיכוזה כביטוי של מחלה מוחית, ומטרת הטיפול היא להפחית את הסימפטומים.
בדיאלוג פתוח מאמינים שהפסיכוזה היא תגובה אנושית לא רצונית למצבי מצוקה רגשית קיצוני או ממושך וכן למצבי טראומה נפשית.
האופי ה'דמוקרטי' של עבודת הצוות בדיאלוג פתוח הוא הבדל בולט נוסף מעבודת בית החולים.
בעבודת בית החולים יש יחסים פטרוניים והיררכים בין מטפלים למטופלים ובני משפחתם.
בעבודת דיאלוג פתוח כל צעד טיפולי יהיה תוצאה של הסכמה הדדית.
זאת בהתבסס על ההכרה בכך שהאדם במשבר והמשפחה הם בעלי ידע בעל חשיבות מכרעת בפתרון המצב המשברי.
אזורי פעילות: המסגרת המקורית של דיאלוג פתוח פועלת במערב לפלנד, פינלנד, בעיקר בסביבת הערים טורניו (Tornio) וקומי (Kemi).
זהו אזור שמבחינה אפידמיולוגית נחשב לאזור ייחודי מבחינת לחצי החיים שבו (מיעוט הזדמנויות כלכליות), ומבחינת תנאי המחיה (שעות אור, שלג וכדומה).
אזור זה התאפיין בשיעור גבוה במיוחד של אבחנת סכיזופרניה.
המודל זכה לתשומת לב ברחבי העולם אך לא ידוע על מערכת שאימצה מודל זה בשלמותו.
כיום נבחנת הטמעתו הכלל-ארצית בעיקר בבריטניה ובמוקדים רבים בעולם פועלות מסגרות ללימוד הגישה, ביניהם גם בישראל.
מפעילי המסגרת: אנשי מקצועות בריאות שונים (פסיכותרפיסטים, אחיות, עובדים סוציאליים, אחות פסיכיאטריה ועוד), כולם בעלי הכשרה בתחום הטיפול המשפחתי, וכן גם מתמודדי נפש בחלק מין המסגרות.
מימון: בפינלנד המימון הוא על ידי המדינה.
מקבלי השירות אינם משלמים עליו כלל.
במדינות אחרות בהן מיישמים עקרונות של דיאלוג פתוח (וריאציות שונות על המודל המקורי) ישנם הסדרים אחרים.
ממצאי מחקרים: תוכנית דיאלוג פתוח פועלת מעל 20 שנה באחד האזורים בעלי השכיחות הגבוהה ביותר באירופה של סכיזופרניה.
בתקופה זו ירד שיעור המאובחנים ב-90%.
כיוון שמדובר באזור קטן יחסית בפינלנד, וכיוון שמאז החלה התוכנית לפעול התקיימו אלפי מפגשים ההערכה היא שכמעט כל אדם במערב פינלנד מכיר אדם שטופל באמצעות התוכנית.
עם אבחנה של סכיזופרניה והפרעות נפשיות אחרות (N=75) בטבלה הבאה מובאות תוצאות מחקר אורך שנמשך 5 שנים:
תוצאות מעקב 5 שנים לפסיכוזה ראשונה במערב לפלנד – למטופלי 'דיאלוג פתוח'
% מכלל המדגםשימוש בנוגדי פסיכוזהמעולם לא השתמשו67השתמשו במהלך המחקר33שימוש מתמשך (5 שנים)20 סימפטומים פסיכוטייםללא החמרה במהלך המחקר67ללא החמרה במשך 5 שנים79 תוצאות תפקודיותעובדים או לומדים בבית ספר73מחפשים עבודה7מוגבלות20
קרן משפחות מטפלות (Family Care Foundition) גטבורג, שוודיה
בגטבורג, שוודיה, מתקיימת מאז 1987 תוכנית שבה משפחות החיות במשקים כפריים מארחות לתקופות של חודשים ושנים אנשים במצבי משבר נפשי, שהעדיפו טיפול זה על פני הטיפול הפסיכיאטרי המסורתי הניתן בבית חולים פסיכיאטרי.
המשפחות מקבלות תמיכה מקצועית והדרכה מהקרן למשפחות מטפלות.
המשפחות מקבלות מהמדינה הכיסוי של הוצאות הכלכלה של הדיירים ובנוסף הדיירים עובדים בעבודות המשק השונות (טיפול בבעלי חיים וכדומה).
למי זה מיועד: קהל היעד של התוכנית הוא בעיקר של בוגרים צעירים ובני נוער, שהתנסו בשירותי בריאות הנפש המסורתיים (המערביים) והתאכזבו מהם.
הבסיס הרעיוני: מבחינה אידאולוגית הפרויקט מתבסס על רעיונות של טיפול הוליסטי וממוקד אדם,
גישה הוליסטית, כזו הרואה את האדם כשלם, החי בתוך סביבה והקשר מסוים, ויש לו צרכים שונים ודעות שצריך להקשיב להן ולכבד אותן.
הידע הדרוש והיכולת הדרושה כדי לתמוך באנשים הנמצאים במשבר נפשי אינו בהכרח ידע פורמלי (פסיכולוגיה וכדומה).
הוא בעיקר ידע לא פורמלי.
יצירת שיתופי פעולה: התוכנית שואפת ליצור שיתופי פעולה בין גורמים שונים בקהילה לבין המשפחה.
היא מספקת הדרכה למשפחות ותומכת בהם בצורה מתמשכת.
באופן זה המשפחות מקבלות את המסר שהן אינן לבד.
לפגוש את האנשים בדיוק היכן שהם: משמעות עיקרון זה היא שאם אדם מסוים נמצא בעולם של דמיון ופסיכוזה יש להתחבר לעולם החוויות שלו ולתקף אותן.
לא לשלול אותן ולא להתייחס אליהן כסימפטומים של מחלה.
מקבלי השירות נקראים בשמם הפרטי, לא לקוחות או כל כינוי אחר.
בחלק מהמקרים הם אף יוצרים הסכם עם המשפחה לפיו בני המשפחה יציגו אותם כלפי הסביבה כבני משפחתם כדי להימנע מתיוג.
אופן הפעולה: האדם המתגורר בבית המשפחה משתתף בעבודות המשק החקלאי.
המשפחות המאמצות נבחרו לפרויקט לא בזכות מומחיות בתחום בריאות הנפש, אלא בזכות היציבות שלהן ויכולתן האמפתית ורצונם לתת.
המשפחות מקבלות תשלום צנוע עבור פעולת, וכן מקבלות מהקרן הדרכה שוטפת וליווי מקצועי.
הקשר בין לקוחות התוכנית למשפחות כולל היבט אינסטרומנטלי (הלקוחות עובדים, ומקבלים מחסה וקורת גג), והיבטים נוספים הקשורים להכלה, הקנייה של כישורי חיים, ודברים אחרים שיסייעו ללקוחות להשתלב בחברה הכללית.
בחלק מהמקרים (לא בכולם) יש שאיפה להפחית את מינון התרופות הפסיכיאטריות ואף להפסיק אותן לגמרי, בצורה הדרגתית.
מטרת התהליך היא להקנות לאדם כלים שיאפשרו לו לחיות חיים מלאים לא כחולה, אלא כאדם.
במה זה שונה מטיפול בבית החולים הפסיכיאטרי: ראשית הטיפול בבית החולים הפסיכיאטרי מתמקד בעיקר בהפחתת הסימפטומים.
לעומת זאת עבודת הקרן היא הוליסטית ומתייחסת לאדם כשלמות אחת, לא רק לסימפטומים של ההפרעה הנפשית.
שנית: בית חולים הוא מקום פיזי מובדל ומבודד מהקהילה.
העבודה של משפחות מטפלות היא בקהילה.
שנית: בניגוד לקשר הפורמלי של מטפל ומטופל בבית חולים הקשר בין המשפחה המאמצת ולקוחות התוכנית הוא קשר לא פורמלי, המבוסס על אמפתיה ויכולת להכיל ולהבין.
בבית חולים פסיכיאטרי סדר היום נע בעיקר סביב ההפרעה הנפשית וכולל תרופות, השתתפות בפעילויות שונות וכדומה.
בתוכנית המשפחות המטפלות סדר היום הוא סביב החיים עצמם, דברים שצריך לעשות במשק, פעילויות של המשפחה ועוד.
אזורי פעילות: נכון ל-2017 מדובר במשפחות בשוודיה בלבד (לא ידוע על מדינה נוספת שאימצה מודל זה).
מפעילי המסגרת: בני משפחה, שאינם אנשי מקצוע טיפולי, המקבלים הדרכה ותמיכה מקצועית ממרכז הקרן, בגטבורג.
צוות הקרן כולל פסיכותרפיסטים ייעודיים ומנוסים, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים.
מימון: המשפחות מקבלות תמורה כספית צנועה עבור העבודה שהן מבצעות.
עם זאת היחסים בין צוות הקרן למשפחות מטפלות ובין המשפחות אינם יחסי עובד מעביד רגילים ויש בהם צד לא פורמלי ואותנטי במידה רבה.
עבור הלקוחות (שקיבלו גם פסיכותרפיה אינטנסיבית) הטיפול הוא חינם.
התוכנית כולה ממומנת על ידי המדינה
ממצאי מחקרים: אין הרבה מחקרים, בפרט לא מחקרים כמותיים, שעסקו ספציפית בתוכנית המשפחות המטפלות.
התוכנית הוזכרה במחקר איכותני שעסק בטיפול ממוקד אדם ועסק במאפיינים חסמים וחוזקות של טיפול ממוקד אדם באופן כללי.
בספטמבר 2016 הוקם בירושלים בית הסוטריה הראשון בישראל על ידי עמותת סוטריה ישראל, בהובלת הפסיכיאטר פרופ' פסח ליכטנברג.
מטרתו של הבית היא להציע מעטפת תמיכה ודיור זמני עבור אנשים בתקופה של משבר נפשי או בעיצומה של חוויה פסיכוטית, מתוך כוונה למנוע את הצורך באשפוז, לעבור את הגל המשברי ולסייע לאדם לחזור למעגלי החיים בקהילה באופן מיטבי.
הבית מבוסס על השקפת עולם הוליסטית הרואה את האדם כשלם, והפילוסופיה שעומדת מאחוריו טוענת שמקום בטוח, תקשורת בין-אישית אותנטית, סקרנות והקשבה לא-שיפוטית, וכן הבנה ויחס אנושי מכבד הם כולם תנאים הכרחיים להתמודדות ולהחלמה מיטיבה.
בספטמבר 2017 הכיר משרד הבריאות בבית סוטריה כ"בית מאזן" ומאז מספר קופות מסבסדות את שהות הדיירים בו - ביניהם קופת חולים מכבי ולאומית (ומשרד הביטחון).
קופות חולים נוספות עתידות להצטרף בעתיד.
בירושלים קיימים שני בתים - בית גברים ובית נשים, בכל אחד מבתים אלו מתגוררים עד עשרה דיירים מגיל 18 ומעלה, החווים קשיים נפשיים מגוונים (לאו דווקא פסיכוזה).
הדיירים זוכים לתמיכה מסביב לשעון של צוות מלווים וסיוע של בעלי מקצוע מיומנים.
בהתבסס על גישה זו, השהייה בבית נשענת על חיי בית שיתופיים של הדיירים והצוות, באווירה רגועה, בהזנה של אוכל מזין ובריא, בהרבה אהבה ונגישות למגוון רחב של פעילות פנאי, יצירה והרפיה – כל אחד על פי רצונו ובחירתו.
ניתנת האפשרות להסתייע בטיפול תרופתי, בפיקוח פסיכיאטר, למי שמעוניין בכך.
כמו כן, מוצעת תמיכה למעגל המשפחתי-חברתי של הדייר וליווי בהמשך הדרך.
בשנת 2020 נפתח בית מעורב מגדרית בכפר יונה.
בספטמבר 2017 הכיר משרד הבריאות בישראל במודל בשם "בית מאזן".
מודל זה נועד להיות מופעל על ידי קופות החולים, ולהתבסס על מקום פיזי, בדומה לבית סוטריה.
לדברי ראש שירותי בריאות הנפש, ד"ר טל ברגמן לוי, בכתבה ב"הארץ", אמורים בתים אלה להתבסס פחות על המודל הרפואי ויותר על יכולות של הכלה (הסתכלות טיפולית על בסיס המודל החברתי למוגבלות).
ברגמן ציינה עוד שתהיה שונות בין בתים אלה, מבחינת המומחיות בטיפול בהפרעות נפשיות שונות, ולא רק במצבים פסיכוטיים (כפי שקורה במודל המקורי של סוטריה).
דוגמה לאחד המיזמים מסוג "בית מאזן" היא "בית של תקווה", שהחל לפעול בכרמיאל ב-2017. הבית פועל בגישת הדיאלוג הפתוח, שעיקרה ראייה מערכתית (חברתית וקהילתית) של המשבר הנפשי, הפחתת הצורך בטיפול תרופתי.
הבית מיועד לגברים ונשים מגיל 18 ומעלה, המצויים במשבר נפשי וזקוקים לאשפוז; יכולים להתקבל אליו אנשים שאינם במצב של סיכון מיידי ואינם סובלים ממחלות פיזיות מורכבות או התמכרויות.
צוות הבית כולל כולל אחות ושני פסיכיאטרים, עו"ס קליני, תרפיסטים במגוון תחומים (ביבליותרפיה, דרמה תרפיה, גינון טיפולי, ריפוי בעיסוק, תקשורת מקרבת), דיקור סיני ויוגה.
בבית מועסקים מדריכים מלווים 24 שעות ביממה.
הבית הוא מסגרת פרטית בשלב זה, עד שקופות החולים יכירו בו ויוכלו לממנו.
חירם הוקמה בקיץ 2001 בקיבוץ הרדוף בצפון הארץ, כמרכז שיקומי לאנשים במהלך משבר נפשי ולאחריו, ומנוהל במשותף על ידי קופת חולים מאוחדת ועמותת חירם.
התהליך הטיפולי בבית משלב גישות רפואיות, פסיכולוגיות וסוציאליות, מתוך ראייה כוללת של המטופל וצרכיו, ואמונה בסיסית ביכולתו להחלים ולחזור לשגרה ולתפקוד.
הבית מאפשר מסגרת למניעת אשפוז פסיכיאטרי, ומהווה חוליה משמעותית בסל שירותי בריאות הנפש שקופת חולים מאוחדת מספקת ללקוחותיה.
בכך יוצרת הקופה רשת ביטחון של שירות בריאות כוללני.
הצוות המטפל כולל פסיכיאטרים, פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, תרפיסטים באמנות, מטפלים ברפואה משלימה, וצוות מדריכים מיומן ומנוסה, המלווה את המטופלים במשך 24 שעות ביממה.
לצד הטיפול, סדר היום בבית כולל עבודה יצרנית חקלאית, סדנאות יצירה, קרמיקה וטקסטיל ופעילויות חברתיות.
מרכז מרחבים הוקם בבנימינה בשנת 2007 על ידי הפסיכולוגים עמית וולק ויונתן רייפן, ומספק טיפול אינטנסיבי עבור משפחות במשבר על רקע נפשי של אחד מבני המשפחה.
הטיפול במרכז מהווה בין השאר גם כחלופה לאשפוז, אך בשונה מרוב החלופות, משלב טיפול במרחבי החיים הטבעיים של המטופלים (כגון בית המשפחה) עם טיפול בקליניקה.
תוך ליווי צמוד בהתמודדויות היומיומיות עם המשבר, נבנית יחד עם המשפחה סביבה תומכת המבוססת על כוחותיה וייחודה של המשפחה, מתוך אמונה שהמשבר יכול להוות גם הזדמנות לצמיחה ולחיזוק הקשרים בין בני המשפחה.
הצוות המטפל הוא רב מקצועי, ולכל משפחה מותאמת תוכנית ייחודית, שלרב כוללת מפגשים עם אנשי צוות שונים במהלך השבוע.
הטיפול הוא בגישה דינמית- מערכתית (SAT - Systemic Analytic Therapy), המשלבת בין עיסוק בתכנים תוך נפשיים (חלומות, מחשבות, רגשות וחוויות בהווה ובעבר), לבין מעורבות אקטיבית בתחומי החיים בהם יש צורך בתמיכה (כגון הדרכה לצוות בי"ס, תקשורת עם מערכות בריאות הנפש, שילוב בקהילה וכן הלאה).
בתורת המספרים ובקומבינטוריקה, חלוקה של מספר שלם חיובי , היא דרך לכתוב את כסכום של מספרים שלמים חיוביים.
שני סכומים הנבדלים רק בסדר הסכומים שלהם נחשבים לאותה חלוקה.
לדוגמה, ניתן לחלק את 4 בחמש דרכים שונות:
הקומפוזיציה היא אותה חלוקה כמו , והקומפוזיציות ו- הן אותן חלוקות כמו .
חלוקות מתאימות לאובייקטים חשובים רבים במתמטיקה.
בפרט, יש התאמה חד-חד-ערכית ועל בין:
מחלקות צמידות של החבורה הסימטרית ,
הצגות אי-פריקות של (עד כדי איזומורפיזם),
מטריצות נילפוטנטיות (עד כדי הצמדה).
את החלוקות בגודל סופרת פונקציית החלוקה.
את מבנה החלוקה ניתן לייצג באופן גאומטרי על ידי דיאגרמות יאנג, כך לאיבר הגדול ביותר של החלוקה, תשויך השורה הראשונה, עם מספר ריבועים כגודל האיבר.
לאיבר הכי גדול אחריו תשויך השורה הבאה, וכך באופן דומה.
לכל חלוקה קיימת חלוקה הצמודה לה.
באופן אינטואיטיבי, היא מתקבלת על ידי הסתכלות על העמודות בחלוקה המקורית, כשורות בחלוקה הצמודה.
משפט: מספר החלוקות של n בעלות מרכיב מקסימלי לא גדול מm שווה למספר החלוקות בעלות מספר מרכיבים לא גדול מm.
הוכחה: לכל חלוקה בעלת מרכיב מקסימלי m, קיימת דיאגרמת יאנג התואמת לה.
לאותה דיאגרמה קיימת דיאגרמה צמודה התואמת לחלוקה הצמודה לחלוקה המקורית.
האיבר הגדול ביותר בדיאגרמת היאנג המקורית שווה למספר המרכיבים בדיאגרמת היאנג הצמודה.
באופן כזה נבנה התאמה חד-חד ערכית בין כל חלוקה לצמודה לה ולמעשה בין שתי הקבוצות שבנידון.
כתוצאה מכך שתי הקבוצות הן בעלות אותה עוצמה ולכן הטענה הוכחה.
בנוסף למושג החלוקה שתואר למעלה, שעוסק בפירוק מספר טבעי לרכיבים חיבוריים (ללא התחשבות בסדר החיבור), טבעי לחקור גם את מושג החלוקה התורת קבוצתי, הנבדל ממנו אך גם קשור אליו.
מספר החלוקות האפשריות של קבוצה בגודל n, נקרא מספר בל ה--י על שם המתמטיקאי האמריקאי אריק טמפל בל, ומסומן (אין קשר ישיר למספרי ברנולי המסומנים באותו אופן, ושכיחים יותר בספרות המתמטית).
מספרי בל מקיימים את הנוסחה הרקורסיבית: , .
הפונקציה היוצרת המעריכית של מספרי בל היא:
חלוק הנחל והפינגווין הוא סרט הנפשה אמריקאי משנת 1995, מסוגת קומדיה והרפתקאות בבימויו של דון בלות' וגרי גולדמן.
בסרט מככבים הקולות של מרטין שורט, ג'יימס בלושי, טים קארי ואנני גולדן.
בהתבסס על טקסי ההזדווגות האמיתיים של הפינגווינים אדלי באנטארקטיקה, הסרט מתמקד בפינגווין ביישן ומגמגם בשם הובי שמנסה להרשים פינגווינית יפהפה בשם מרינה, בכך שהוא נותן לה אבן נחל שנפלה מהשמיים ולהרחיק אותה מהציפורניים של פינגווין מרושע בשם דרייק שרוצה את מרינה לעצמו.
לקראת סוף ההפקה, מטרו גולדווין מאייר שינתה את הסרט באופן משמעותי, ואילצה את דון בלות' וגרי גולדמן לעזוב את הסרט שלהם ולדרוש להסיר את שמם מהסרט.
מאוחר יותר השניים יתחילו לעבוד באולפני ההנפשה של פוקס .
הסרט הופץ בארצות הברית ב-12 באפריל 1995, על ידי מטרו גולדווין מאייר, הסרט קיבל ביקורות גרועות ונהיה לכישלון קופתי, הרוויח 3.9 מיליון דולר בלבד עם תקציב של 28 מיליון דולר.
זהו הסרט האחרון של חברת Sullivan Bluth Studios לפני שהסטודיו נכנס לפשיטת רגל והפסיק את פעילותיו.
באנטארקטיקה מתרגלים הפינגווינים האדליים מסורת שבה בעונת ההזדווגות מתאספים הציפורים הזכרים בחופים כדי למצוא חלוק נחל לשימוש בטקס הזדווגות, ובלילה של טקס ההזדווגות הירח המלא, הזכרים מציעים נישואים לנקבה.
הם אוהבים בכך שהם מציגים בפניהן את חלוק הנחל שלהם, ואם הן מקבלות זאת, השניים הופכים לזוג נשוי.
יובי, פינגווין זכר ביישן וטוב לב, אוהב את מרינה, הפינגווינית היפה ביותר בלהקה שנראה שגם היא מחבבת אותו, אבל יריבו המרושע דרייק, פינגווין שרירי שאומרים שהוא תמיד מקבל את שלו, חומד באופן דומה את חיבתה של מרינה .
למחרת בבוקר, השניים מנסים לעזוב, אבל יובי מודה בפני רוקו שהוא שיקר לו לגבי וולדו, מה שמקומם את רוקו עד לנקודה שבה הוא מנסה לתקוף את יובי, אבל עד מהרה מתחיל לצחוק כאשר יובי עושה רושם של רעש צפצופים, ומשבח את הנחישות של יובי לחזור למרינה.
יובי ורוקו נתקלים בכלב הים הנמרי הרעב והעיקש, אך מצליחים להימלט ממנו.
עם זה, הם הופכים לחברים אמיתיים, ורוקו מלמד מאוחר יותר את יובי איך להילחם עבור מרינה כשהזמן יגיע.
עם זאת, השמחה שלהם קצרת מועד כאשר שלושה לווייתנים קטלניים תוקפים אותם, וגורמים לאבן הנחל של יובי ללכת לאיבוד בקטטה ולרוקו להיעלם, מה שמשאיר את יובי לחשוב שהוא נספה.
מיואש, יובי מוצא בסופו של דבר את המאורה של דרייק, ומגלה שדרייק חטף את מרינה כדי לאלץ אותה להיות בת זוגו.
דרייק ויובי מסתערים זה על זה, אבל הראשון בסופו של דבר מפיל את יובי, וחושב שהוא ניצח, מנסה לסחוב את מרינה אל מעמקי המאורה שלו.
יובי, לעומת זאת, מחייה מחדש, כשהוא זוכר את מה שרוקו לימד אותו, נלחם בדרייק על ידי עשיית אמנויות לחימה ובהתחלה מביס אותו בכך שהוא מפיל אותו מהמדרגות.
יובי נהיה מאושר כשמרינה מקבלת את הצעת הנישואין שלו, ומאושר עוד יותר כשרוקו מגלה שהוא חי.
לפתע, תוך כדי התאחדות, יובי ורוקו שומעים את מרינה צורחת באימה כשדרייק מרים את המדרגות עליה עמדה ובמתקפה אחרונה, זורק אותה לעבר יובי.
שני הפינגווינים מתחמקים מהאבן הגדולה בדיוק בזמן.
ההשפעה פוגעת במידה ניכרת במגדל של דרייק, כאשר אחד הלוחות מהתליה מוחץ את דרייק למוות במקום זאת.
רוקו, לעומת זאת, מציל את יובי ומרינה כשהמגדל מתמוטט תוך שהוא איכשהו מסוגל לעוף.
כשהם מגיעים לטקס, רוקו נותן ליובי את חלוק הנחל שלו, והוא מגיש אותו למרינה, והיא אומרת לו שהיא אוהבת את חלוק הנחל שלו, אבל אוהבת אותו אפילו יותר והשניים הופכים לבני זוג.
רוקו מחליט להישאר באנטארקטיקה, והסרט מסתיים כאשר הוא מלמד את צאצאיהם של הובי ומרינה איך לעוף.
מרטין שורט בתור יובי, פינגווין אדלי ביישן וטוב לב.
אנני גולדן בתור מרינה, פינגווין נקבה יפה.
ג'יימס בלושי בתפקיד רוקו, פינגווין מצויץ צפוני נרגן אך נבוך ברחוב עם חלומות לטוס.
טים קארי בתור דרייק, פינגווין שווא, אכזרי ובעל לב אפל שרוצה שמרינה תהיה בת זוגו.
לואיז ואלנס בתור פריסילה ופינגווין רצועת סנטר 2
וויל ריאן בתור רויאל וטיקה
סקוט בולוק בתור שמנמן ופינגווין לבן-אוזן
וורד בתור פינגווין מגלן 1
המילטון קאמפ בתור פינגווין מגלן 2
אנג'לין בול בתור גווין ופינגווין רצועת סנטר 3
פאט מוזיק בתור פולה ופינגווין רצועת סנטר 1
מגי רוזוול בתור קולות נוספים
בהוקי קרח, חלוץ הוא שחקן ועמדה על הקרח, שאחריותו העיקרית היא להבקיע ולסייע לשערים.
בדרך כלל, החלוצים מנסים להישאר בשלושה נתיבים שונים על הקרח משער לשער.
עם זאת, אין חובה להישאר בנתיב מסוים.
שהייה בנתיב מסייעת ביצירת האסטרטגיה ההתקפית הנפוצה המכונה משולש.
חלוץ אחד משיג את הדסקית ואז החלוצים מוסרים אותה בינם לבין עצמם וגורמים לשוער לנוע מצד לצד.
אסטרטגיה זו פותחת את הרשת להזדמנויות הבקעה.
אסטרטגיה זו מאפשרת זרימה קבועה של המשחק, תוך ניסיון לשמור על שליטה במשחק על ידי קבוצה אחת באזור ההתקפה.
החלוצים יכולים למסור למגנים שמשחקים בקו הכחול, ובכך לשחרר את המשחק ולאפשר חבטה מהנקודה (עמדת הקו הכחול בה ממוקמת ההגנה) או מסירה חזרה להתקפה.
במצב זה המשולש יחל מחדש.
חלוצים גם כן חולקים את האחריות ההגנתית על הקרח עם המגנים.
לכל קבוצה שלושה חלוצים בכל קו: אגף שמאל, מרכז ואגף ימין.
חלוץ אגף, בהוקי קרח, הוא עמדת חלוץ של שחקן שאזור המשחק העיקרי שלו הוא לאורך אגפי המשחק החיצוניים.
חלוצים אלו בדרך כלל מאגפים את החלוץ המרכזי.
במקור השם ניתן לחלוצים שעלו וירדו בצדי הזירה.
לחלוצי אגף יש בדרך כלל את האחריות ההגנתית הכי פחות מכל עמדה על הקרח, אולם עדיין מוטלות עליהם מטלות הגנה כמו תפקיד הפעלת לחץ מוקדם (forechecking) או כיסוי הנקודה באזור ההגנה.
ישנם סוגים שונים של חלוצי אגף במשחק – כובשי שערים יוצאי דופן, מתקלים שמשבשים את היריבים וחלוצים שמשחקים לאורך הלוחות ובפינות.
עמדה זו נהוגה להתייחס לצד הזירה בו משחק חלוץ האגף בדרך כלל, כלומר "אגף שמאל" או "אגף ימין".
אחריות חלוצי האגף באזור ההתקפה כוללת את המטלות הבאות:
מציאת מקום פתוח למסירה מחברי קבוצתם
עצירת מסירות מגיני הקבוצה היריבה
תקיפת המגנים היריבים בזמן שהדסקית נשלטת על ידם.
חלוצי אגף משחקים לעיתים קרובות באזור גבוה (קרוב לקו הכחול), בדרך כלל מכסים על מגיני הקבוצה היריבה, כלומר הם חוסמים מסירות מלהגיע למגנים וחוסמים חבטות של ההגנה היריבה.
חלוצי אגף צריכים תמיד להיות ערניים למסירה מתפרצת או הזדמנות לחלץ את הדסקית על פני מגן של הקבוצה היריבה מעבר לקו הכחול.
כאשר חלוצי אגף מקבלים מסירה לאורך הלוחות, הם יכולים לממש מספר אפשרויות:
להסיר את הדסקית מהלוחות או הזכוכית כדי להוציא אותה מהאזור
להפנות מחדש או למסור בעדינות את הדסקית לחבר לקבוצה שמתקדם לאזור הנייטרלי שיוכל לאחר מכן להתחיל בהתקפה, או לחבוט את הדסקית לאזור ההתקפה כדי לאפשר החלפת קו בקבוצה ולהמשיך לתקוף את המגינים
לשאת את הדסקית בעצמם לאזור ההתקפה כדי לנסות לפרוץ או לנוע בצורה משונה במהירות, שם הקבוצה התוקפת מתקדמת עם יותר שחקנים קרובים לדסקית מאשר המגינים
חלוצי אגף בדרך כלל אינם צריכים:
לשחק עמוק באזור ההגנה שלהם
חלוצי אגף הם בדרך כלל השחקנים האחרונים שחוזרים לאחור מאזור ההתקפה.
בזמן החזרה לאחור, חיוני שהם יכסו את שחקן היריב הפנוי האחרון שממהר פנימה.
עם זאת, ברגע שהדסקית נשלטת על ידי הקבוצה היריבה באזור ההגנה, חלוצי האגף אחראים לכסות את המגן בצד הקרח שלהם.
לפני הטלת הדסקית בעימות, אסור לשחקנים מלבד אלו שמתמודדים בעימות ליצור כל מגע פיזי עם שחקנים בקבוצה הנגדית, ואף לא להיכנס למעגל ההתמודדות (כאשר מסומן).
לאחר הטלת הדסקית, חיוני שחלוצי האגף יחתרו למגע לשחקנים היריבים כדי למנוע מהם להשיג את שליטה על הדסקית.
ברגע שקבוצה ביססה את השליטה בדסקית, חלוצי האגף יכולים להציב את עצמם בעמדה המתאימה.
בנוסף, ישנם חלוצי אגף שתפקידם להתמודד בעימותים.
חלוץ מרכזי בהוקי קרח הוא שחקן בעמדת חלוץ שאזור המשחק העיקרי שלו הוא אמצע הקרח, הרחק מהלוחות.
לחלוצים מרכזיים יש יותר גמישות במיקום שלהם ולכן לרוב הם מכסים בסופו של דבר יותר משטחי קרח מכל שחקן אחר.
חלוצים מרכזיים הם מחליקים חזקים ומהירים באופן אידיאלי שמסוגלים לבצע תיקול נסיגה במהירות מעומק האזור היריב.
בדרך כלל, חלוצים אלו צפויים להיות מוסרים מוכשרים יותר מאשר כובשי שערים, אם כי יש יוצאים מן הכלל - בדרך כלל מרכזיים גדולים יותר שמתמקמים ישירות מול הרשת כדי לקלוע בריבאונדים.
הם אף צפויים להיות בעלי "ראיית קרח" יוצאת דופן, מנת משכל של הוקי, אינטליגנציה ויצירתיות.
הם גם בדרך כלל החלוצים בעלי האוריינטציה ההגנתית ביותר על הקרח, מכיוון שהם צפויים לשחק את תפקיד השחקן השלישי בהגנה, לעזרת המגינים.
מרכזיים בדרך כלל משחקים כחלק מקו של שחקנים שמוחלפים לעיתים קרובות כדי לשמור על רעננות ולשמור על תנועת המשחק.
חלוצים מרכזיים נדרשים לכסות חלק ניכר מהקרח בכל שלושת האזורים.
היכן שהחלוץ המרכזי נוטה לשחק באזור ההתקפה הוא בדרך כלל עניין של אימון והעדפה אישית.
החלוצים המרכזיים אחראים לשמור על זרימת המשחק בתנועה, ובדרך כלל מטפלים ומוסרים את הדסקית יותר מכל שחקן עמדה אחר.
בגלל זה, רוב החלוצים המרכזיים הטובים נוטים למסור הרבה יותר אסיסטים מלהבקיע שערים מכיוון שהמשחק עובר דרכם כשהם מנסים למצוא חברים פנויים בקבוצה.
תחומי האחריות של החלוץ המרכזי באזור מקבילים לקשר התקפי הקלאסי מספר 10 בכדורגל.
כמו שיש מגוון סגנונות התקפיים שקבוצות אוהבות להשתמש, אף אופן השימוש בחלוצים מרכזיים באזור ההתקפה הוא מגוון כמו השחקנים עצמם.
בדרך כלל תפקידו של החלוץ המרכזי בהתקפה הוא לנהל את ההתקפה בעצמו, לעזור לשחקנים אחרים, ולספק תמיכה לקרבות על הדסקית.
הם מסתובבים ברוב אזורי הקרח ויש להם חופש רב בקבלת החלטות.
הם אף צפויים להיות כל הזמן בתנועה ולגרום למגינים להתקשות לעקוב אחריהם.
העניין של הבאת הדסקית לאזור בדרך כלל מתבצע בשתי דרכים.
הדרך הראשונה כוללת את מוביל הדסקית הטוב ביותר של הקבוצה (בדרך כלל המרכזי) באמצעות מהירות החלוצים כדי לחצות את הקו הכחול עם הדסקית ולנהל את ההתקפה.
הדרך השנייה מכונה בפי העם "לזרוק פנימה" , בו שחקן התקפה (כמעט תמיד מגן או חלוץ מרכזי) חובט את הדסקית מהאזור הנייטרלי לכל אחת מהפינות מאחורי הרשת היריבה בתקווה שחלוצי האגף הממהרים יוכלו לנצח את המגינים היריבים ולהשיג שליטה עליה.
תפקידו של המרכזי במקרה זה הוא לספק תמיכה לחלוצי האגף אם הם יתערבו בקרב על הדסקית, ולתת לחלוץ האגף הנאבק אפשרות לנסות להזיז את הדסקית אליו, או לנסות לגרוף דסקיות משוחררות כאשר יהיו זמינות.
לאחר שהדסקית משוחררת, ההתקפה יכולה להתנהל כרגיל.
כאשר חלוץ אגף של חלוץ מרכזי מותקף לאורך הקרשים, המרכזי יכול לתפוס עמדה מאחורי שער הקבוצה היריבה כדי לקבל את מסירת חלוץ האגף הלחוץ.
מאחורי השער יש מקום טבעי לחלק מהמרכזיים לשחק בו.
זו עמדה קשה מאוד להגנה כי היא מאלצת את המגינים היריבים לעזוב את החלק הקדמי של שערם.
זה גם נותן לחלוץ המרכזי תצוגה ברורה של הקרח.
ממיקום זה יש למרכזי נתיבי מסירה ברורים והוא ממזער את המרחק ואת הקושי של המסירות כמעט בכל חלק מאזור השער.
מרכזיים רבים מנצלים את הניידות והחופש שלהם כדי לנצל את אזור השער, האזור שבין נקודות העימות, כ-5 עד 15 רגל מהשער.
אזור המשבצות הוא טריטוריית כובשי שערים הידועה לשמצה בשל קרבתו לשער והקושי שיש לקבוצה היריבה להגן עליה.
מרכזיים רבים אוהבים את האזור הזה בגלל הפתיחות שלו.
החזקת הדסקית באזור זה מעניקה למרכזי אפשרויות רבות ושונות, כמו גם מיקום מרכזי במשחק ההתקפה.
מכאן השחקן יכול לבחור לחבוט את הדסקית לשער, לנסות למשוך מגינים מהשער על ידי החלקה, או למצוא שחקנים פנויים קרוב יותר לכלוב השער.
בנוסף, ללא הדסקית, החלוץ המרכזי יכול לבחור לכבוש את השטח הזה בחיפוש אחר סטיות של חבטות ארוכות טווח או ריבאונדים.
מלבד כמה חלוצים מרכזיים גדולים יותר שמתמקדים בהבקעת ריבאונדים, מרכזיים ממעטים להתמקם ישירות מול השער עצמו מכיוון שבמקרה של איבוד, הרבה יותר קשה לחזור למצב הגנתי.
חלק מהחלוצים המרכזיים ישחקו לצד חציי הלוחות.
עמדה זו חשובה במיוחד למרכזי בכמה מערכות במשחקי כוח.
שוב, זה נותן למרכזי מבט ברור על פני הקרח ואפשרויות רבות ושונות.
מכאן הוא עשוי לבחור למסור בחזרה למגן על הנקודה, לרדת לאורך הלוחות אל חלוץ אגף מאחורי השער, או לנוע לכיוון השער עצמו בתקווה למשוך אליו מגינים.
החיסרון של עמדה זו הוא שהיא מוגנת בקלות, ולמרכזי אין הרבה זמן לסקור את הקרח בחיפוש אחר חבר פנוי בקבוצתו.
גם ערכות משחקי הכוח מגוונות למדי, כך שתפקידו של החלוץ המרכזי יכול לנוע לטווח רחב של תפקידים.
פעמים רבות אף על פי שהחלוץ המרכזי יבחר לפעול באזור השער או על חצי הלוח.
עמדת חצי הלוח כאן הופכת קלה יותר למשחק מכיוון שלחלוץ המרכזי יש יותר זמן להסתכל על פני הקרח, והוא לא נלחץ כל כך על ידי המגינים.
תפקידו של החלוץ המרכזי הוא לנהל את ההתקפה בעצמו ולחפש נתיבי מסירה כדי לפתוח שחקנים או לשוטט באזור השער בחיפוש אחר סטיות וריבאונדים.
תפקידו של החלוץ המרכזי באזור הנייטרלי בצד ההתקפה אם הוא מחזיק בדסקית, הוא להביא את הדסקית לאזור ההתקפה על ידי נשיאה או חבטת הדסקית פנימה.
אף על פי שכל שחקן רשאי לשאת את הדסקית לאזור, לרוב הכי סומכים על החלוצים המרכזיים שיעשו תפקיד זה על הצד הטוב ביותר, וזאת עקב מהירותם, זריזותם ויכולת שליטתם על המקל.
אם שחקן אחר מחזיק בדסקית שבזמן התקפה לתוך האזור, תפקידו של החלוץ המרכזי הוא לספק תמיכה אם נושא הדסקית צריך למסור לשחקן אחר מעבר לקו הכחול.
לאחר שהאזור הושג, ההתקפה עשויה להמשיך ולהתנהל כפי ראות עיניהם.
ב'זריקות פנימה', תפקידו של המרכזי הוא לספק תמיכה לחלוצי האגף בזמן שהם נלחמים על החזקה בפינות, ומנסים להשיג שליטה על דסקיות משוחררות.
אסטרטגיות רבות ושונות הומצאו כדי להגן על האזור הנייטרלי.
לעיתים קרובות הגנה מוצלחת על האזור הנייטרלי מובילה לפחות הזדמנויות לקבוצה היריבה לנהל התקפות.
כאן המרכזי יתמקד בעיקר בהחלקה ובהצללה על נושאי הדסקית היריבים כדי לנסות לגרום לאיבודי דסקית.
הם אחראים לאמצע הקרח, ומנסים לנתק נתיבי מסירה ארוכים לשחקני התקפה.
אם הקבוצה המגינה מצליחה להכריח איבוד, החלוץ המרכזי אחראי לרוב להפוך את כיוון המשחק או לקבל את המסירה הראשונה מחלוץ אגף שכפה בהצלחה איבוד.
בעת משחק במלכודת, החלוץ המרכזי בדרך כלל הוא חוד החנית של ההגנה בכך שמציב את עצמו באמצע הקרח בין הקו האדום לקו הכחול בעמדת ההגנה.
בכך מאלץ את נושא הדסקית לפנות לכל אחד מהלוחות, שם החלוץ המרכזי וחלוץ האגף בצד הדסקית סוגרים אותו, "לוכדים" אותו בין שני המגינים והלוחות.
כעת לשחקן המתקיף יש מעט מאוד אפשרויות, ובדרך כלל עליו לסגת ולמסור למגן, ואז הקבוצה המגינה יכולה לאפס את המלכודת.
טקטיקה זו נוצרה על ידי הניו ג'רזי דווילס בסוף שנות ה-90 ומאז נעשה בה שימוש נרחב ב-NHL ובכל רמות ההוקי.
כאשר משתמשים באסטרטגיית נעילת האגף השמאלי, תפקידו של המרכזי הוא בדרך כלל להצל על נושא הדסקית או לספק לחץ סמלי באזור הקבוצה היריבה כדי לאלץ אותם לנסות לעבור את הקרח עם הדסקית לתוך אזור הנעילה.
זוהי אסטרטגיה ישנה בהרבה והיא פחות נפוצה ברמות העילית, אולם ב-2006 נעשה בה שימוש נרחב על ידי קרוליינה הוריקנס בדרכם לגביע סטנלי הראשון שלהם.
בניגוד לאחריות ההתקפית שלהם, האחריות ההגנתית של החלוץ המרכזי היא פשוטה יחסית.
שוב, המרכזי חייב להיות מסוגל להשתמש ביכולת ההחלקה שלו כדי לכסות חלקים עצומים של הקרח, והוא אחראי על האחוז הגדול ביותר של הקרח באזור שלו מאשר כל עמדה אחרת.
האחריות הראשונה והעיקרית של המרכזי היא להגן על אזור השער מפני חלוצים יריבים.
זהו האזור הקשה ביותר להגנה על הקרח בגלל קרבתו לשער והיותו ממוקם באמצע הקרח.
המרכזי אחראי לא רק על החלוץ המרכזי היריב, אלא גם על חלוצים אחרים שנכנסים לאזור.
כמו המגינים, לעיתים קרובות מסתמכים על מרכזיים כדי לחסום חבטות למרחקים ארוכים תוך כדי סיור באזור.
מכיוון שאין לוחות באזור השער, קשה לשחק פיזית על חלוצים יריבים, כך שהמרכזיים חייבים להיות טובים בשימוש במקלות שלהם כדי להגן באמצעות תיקולים, הרמות מקל ועבודות מקל אחרות.
ההיקף הוא עמדת יתרון עבור ההגנה, הלוחות פועלות כמגן נוסף והקבוצה המגינה לעיתים קרובות תנסה לתחם את נושא הדסקית בין הלוחות ושני מגינים או יותר כדי לכפות איבודים.
כאשר הדסקית נאבדת על ידי הקבוצה ההתקפית, ההגנה חייבת להיות מסוגלת לצאת מהאזור בצורה זורמת.
בפריצה יסודית בסיסית, הדסקית נשלטת על ידי ההגנה מאחורי השער, אשר לאחר מכן מעבירה אותה לאורך הלוחות לחלוץ.
החלוץ המרכזי ממשיך בצד החיצוני של נקודת העימות ומתחיל להתפרץ לצד חלוץ האגף הנושא את הדסקית.
אם חלוץ האגף אינו מוגן, הוא עלול להחליק את הדסקית בעצמו, ובמקרה זה המרכזי מספק אפשרות מסירה באזור הנייטרלי, או אם חלוץ האגף נלחץ, הוא יכול לבצע את מסירת הפריצה לחלוץ המרכזי במעלה הקרח.
כאן המרכזי יכול לסחוב את הדסקית מהאזור בעצמו, או לחפש את חלוץ האגף החלש שנתקל בקרח במרכז.
פריצה מהירה משמשת לפעמים כדי לנצל את משחק המעבר המרושל של היריב.
במערכה זו, המגן עובר ישירות למרכז ומסתלסל בנקודת הפנים.
לאחר מכן, המרכזי יכול לשאת את הדסקית בעצמו או לנסות להעביר לחלוץ האגף החלש במעלה הקרח.
יחידת הריגת עונשין מורכבת בדרך כלל משני חלוצים ושני מגינים.
תפקידו של המרכזי אינו שונה במידה ניכרת מכל חלוץ אחר, אם כי הם נכללים כמעט תמיד ביחידת הריגת עונשין לצורך נטילת העימות.
תלוי באיזה מערך משתמשים בהריגת העונשין, המרכזי יחד עם החלוץ השני על הקרח ישחקו בהגנה צדדית גבוהה, בניסיון לחתוך נתיבי מסירה באזור השער.
שנית, הם לוחצים על שחקני התקפה על הלוחות אם אין להם החזקה ברורה.
החלוץ המרכזי צריך להיות מוכן תמיד לפריצה מהירה של הקבוצה היריבה.
המרכזי צפוי לשחק הכי עמוק באזור ההתקפי אך גם הראשון מבין החלוצים לתקל בנסיגה.
בתיקול נסיגה, המרכזי צריך לקחת את השחקן היריב הראשון שלא מכוסה.
בדרך כלל תפקידו של המרכזי לזכות בעימותים בשביל קבוצתו.
מרכזיים משתמשים בטקטיקות רבות ושונות כדי לזכות בעימותים המנוצלות על ידי הכוח או המהירות שלהם.
טכניקות והעדפות לעימות משתנות מאוד משחקן לשחקן בהתאם למיומנות השחקן בעימות, מהירות, כוח וזריזות.
למרות שטכניקות העימות שונות מאוד, זה כמעט אוניברסלי עכשיו כשהמרכזי הופך את היד התחתונה שלו וזוכה בעימות עם גב היד שלו כדי לצבור יותר כוח בעת משיכת הדסקית לכיוונו.
מרכזיים גדולים יותר, כבדים יותר וחזקים יותר עשויים להעדיף להשתמש בטקטיקות כוח כמו קשירת המרכזי היריב וניצחון בדסקית עם רגליו או התגברות על היריב על ידי קריעת הדסקית באמצעות כוח טהור.
מרכזיים קטנים ומהירים יותר עשויים להשתמש בטקטיקות מהירות כמו ניסיון ליצור קשר עם הדסקית לפני שליריבו יש סיכוי להכניס את המקל שלו לנקודה, או טכניקת ההחלקה שבה הוא מאפשר ליריבו גישה לנקודה בקלות כדי שיוכל להחליק את המקל שלו מתחת ולמשוך את הדסקית בחזרה החוצה.
עימותים הם קריטיים להצלחת הקבוצה בהתקפה או בהגנה.
לשם כך, מרכזיים שעלולים ללקות בחסר בתחומים אחרים, במיוחד בהתקפה, עדיין יכולים להיות בעלי ערך לקבוצה אם הם מתעמתים מעולים.
עימותים משמשים לעיתים קרובות כמדד לאפקטיביות הגנתית, ומתעמתים טובים משחקים דקות רבות בהריגת העונשין ובמצבים מובילים במשחקים מאוחרים שבהם יש חשיבות חיונית להחזקה מידית על הדסקית.
חַלּוּסִ֫יֶּה הוא כפר שיעי לבנוני בנפת צור שבמחוז דרום לבנון.
הכפר שוכן כ-15 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר צור, דרומית לנהר הליטני.
לכפר יש שני חלקים: החלק הנמוך נקרא חלוסיה והוא בגובה כ-190 מטרים מעל פני הים והחלק הגבוה נקרא: חלוסיה אל-פוקא (حلّوسية الفوقا), בגובה כ-230 מטרים מעל פני הים.
לפי המזרחן האנגלי פאלמר שם היישוב הגיע אולי מהמילים "שפע עשב".
בשנת 1875 ציין ויקטור גרן: "כפר בנוי אבן.
מחולק לשני רבעים, התחתון שבהם נקרא חלוסיה א-תחתא (Hallusiyeh et Thata) והעליון נקרא: חלוסיה אל-פוקא (Hallusiyeh el Foka)...
הם עשויים להכיל כ-500 מתואלים."
בשנת 1881 ביקרה ביישוב משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל (SWP) והם תיארו: "כפר, בנוי מאבן, מחולק לשני רבעים, מזרח ומערב, עם [מקום] קדוש מוסלמי." הם ציינו כי "המסורת היחידה המקשרת את הכפר הזה עם העבר היא שאומרים כי שהכפר המקודש לנביא מוחמד החליף כנסייה עתיקה."
בשנת 2014 היו רשומים 1,836 בוגרים בכפר כבעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
חלוצי הבשן היא תנועה מיישבת ישראלית שהוקמה באפריל 2025, הפועלת לקידום התיישבות יהודית בחבל הבשן ההיסטורי ובכתר החרמון, ולחיזוק הנוכחות הישראלית האזרחית באזור הגבול הסורי.
כחלק מהשינויים הביטחוניים בסוריה ובגבול ישראל–סוריה בעקבות נפילת משטר אסד, ובין היתר בעקבות השתלטות צה"ל על כתר החרמון בדצמבר 2024 והכרזת ראש הממשלה על קריסת הסכם הפרדת הכוחות מ־1974, הציגה התנועה את חזונה.
התנועה רואה בחבל הבשן אזור בלתי נפרד מארץ ישראל ובעל חשיבות אסטרטגית, ביטחונית והיסטורית, וטוענת לזכות הישראלית העתיקה בו.
סיור לאזור כתר החרמון: ב־27 ביולי 2025 קיימה התנועה סיור לעבר הר שיאון, בו צעדו בני נוער ומשפחות בקריאה לפתוח במקום אתר תיירות וסקי.
הפעילים חצו את משולש הגבולות ישראל־סוריה־לבנון.
טקס הנחת אבן פינה ל־נווה הבשן: ב־18 באוגוסט 2025 ערכה התנועה טקס הנחת אבן פינה מעבר לגבול סוריה, ליישוב אותו הם כינו "נווה הבשן".
הפעילים טענו שהשערים היו פתוחים.
כמה מהמשתתפים תקעו דגל ישראל, ומשפחתו של החייל יהודה דרור יהלום קבעה שם שלט לזכרו.
חלקם נלקחו לחקירה על־ידי המשטרה.
ניסיון התיישבות ב־15 באוקטובר 2025: ב־15 באוקטובר 2025 יצאה התנועה לסיור מקיף לאורך הגבול — כולל בתל סאקי, עין איה ורכס הבשנית — במטרה במסגרת הסיור שלוש משפחות ניסו לחצות את הגדר עם אוהלים וציוד כדי להתיישב מעבר לגבול.
אך כוחות צה"ל מנעו את כניסתן.
מתנועת חלוצי הבשן נמסר שהמהלך נועד למחות על מדיניות הממשלה כלפי הגבול הצפוני ובדרישה להקמת התיישבות יהודית באזור.
צה"ל העביר את המשפחות חזרה לשטח ישראל.
כנס "חלוצי הבשן" בקריאה להתיישבות יהודית בגולן: ב־27 בנובמבר 2025 התקיים בירושלים כנס השקה בקריאה לשוב לחבל הגולן, בו השתתפו גם משה פייגלין וברוך מרזל ואישי ציבור נוספים.
במקביל לכנס המתקיים בירושלים חדרו מספר אנשים המזוהים עם התנועה לשטח הסורי בשתי נקודות שונות במטרה להקים נקודת התיישבות, אך פונו על ידי צה"ל.
פריצת הגבול בחנוכה: ב־22 בדצמבר 2025 הצליחה קבוצת נערים מתנועת חלוצי הבשן לעבור את הגבול הישן ולשוחח עם המקומיים בכפר ביר אל-עג'ם.
הם שהו בשטח למעלה משעתיים, עד שכוחות צה"ל הגיעו ופינו אותם לשטח ישראל.
אותה הקבוצה ניסתה לחצות את הגבול גם יום קודם לכן, אך נעצרה על ידי המשטרה.
תעודת הוקרה בכנסת: ב-19 בינואר 2026, קיבלה תנועת "חלוצי הבשן" תעודת הוקרה בכנס ההצדעה לחלוצי ההתיישבות שקיימה ח"כ לימור סון הר-מלך.
ניסיון התיישבות בקוניטרה: ב־29 בינואר 2026 הגיעו כ־10 משפחות מגרעין ההתיישבות של תנועת חלוצי הבשן למוצב על הגדר בכניסה לקוניטרה, במטרה להקים נקודת התיישבות באזור.
לפי הדיווחים כוחות הביטחון חסמו את דרכן ומנעו מהן להתקדם, וכ־15 מהמשתתפים הועברו לטיפול המשטרה.
קבוצת נערות חצתה לזמן קצר את גדר המערכת וחזרה לשטח ישראל לבקשת החיילים במקום.
הפעילות של התנועה סוקרה בישראל בהקשר של ניסיונות חציית גבול לשטח סוריה ועימותים עם כוחות צה"ל.
בדיווחים הודגש גינוי צה"ל, שתיאר את האירועים כעבירה פלילית המסכנת אזרחים וחיילים.
אף הועלו טענות שהתנועה פועלת בגיבוי ממשלתי.
בדיווח נוסף ב־ynet תוארו קבוצות הפועלות לקידום התיישבות יהודית מעבר לגבול כ"קבוצות אידאולוגיות קיצוניות", לצד הצגת עמדת הפעילים הטוענים ל"זכות היסטורית" על האזור.
אירועי חציית הגבול והטענות להקמת נקודת התיישבות סוקרו בהרחבה בכלי תקשורת ערביים, בהם אל־ג'זירה וסוכנות אנאדולו הטורקית.
בחלק מן הדיווחים והפרשנויות בתקשורת הערבית תוארה חלוצי הבשן כמיזם התיישבותי ישראלי המתקדם "בכיסוי ביטחוני".
התנועה נקשרה לתפיסות אידאולוגיות כגון "השבת ארץ הבשן" ולרעיון "ישראל הגדולה".
כמו כן הועלו טענות כי תנועה זו היא עמוד התווך של הכיבוש הישראלי באזור.
בלגיה היא מדינה פדרלית המורכבת משלושה אזורים בעלי ממשל עצמי:
אזור פלנדריה בצפון בלגיה (מוצג בצהוב), בו השפה הרשמית היא פלמית (הולנדית).
אזור ולוניה בדרום בלגיה (מוצג באדום ובכחול), בו השפות הרשמית הן צרפתית (בחלק המוצג באדום), וגרמנית (בחלק המוצג בכחול).
אזור מטרופולין בריסל (מוצג בכתום) בתוך שטח פלנדריה, בו השפות הולנדית וצרפתית הן השפות הרשמיות, מורכב מ-19 ערים, בהן בירת בלגיה בריסל.
החלוקה לאזורים ולמחוזות היא ביסודה חלוקה לשלוש קהילות על בסיס שפה וזיקה תרבותית:
אזור מטרופולין בריסל נתון לשליטה משותפת של הקהילה הפלמית והקהילה הוולונית.
כמו כן ניתן להבחין כי הקהילות הללו מצויות בזיקה למדינות הגובלות בבלגיה: מצפון גובלת בלגיה בהולנד, מדרום - בצרפת, וממזרח - בגרמניה.
לרשימה זו ניתן לצרף אף את מדינת לוקסמבורג, הגובלת במחוז לוקסמבורג של אזור ולוניה מדרום-מזרח.
בעוד שמטרופולין בריסל אינו מחולק למחוזות, פלנדריה וולוניה מחולקות ל-5 מחוזות כל אחת :
ברבאנט הפלמית (בה מובלע אזור מטרופולין בריסל).
נאמור (בה שוכנת בירת ולוניה נאמור).
אזור מחוזשם בשפת המקור עיר בירה אוכלוסייה (2022) שטח (קמ"ר)אנטוורפןAntwerpenאנטוורפן 1,886,609 2,867לימבורגLimburgהאסלט 885,951 2,422פלנדריה המזרחית Oost-Vlaanderenגנט 1,543,865 2,982בראבנט הפלמית Vlaams-Brabantלוון 1,173,440 2,106פלנדריה המערבית West-Vlaanderenברוז' 1,209,011 3,144אנוHainautמונס 1,351,127 3,786לייז' Liègeלייז' 1,110,989 3,862לוקסמבורג Luxembourgארלון 291,143 4,440 נאמורNamurנאמור 499,454 3,666בראבנט הוולונית Brabant wallonואבר 409,782 1,091/ Région de Bruxelles-Capitale
על החלוקה של השלטון המקומי במדינה על ידי הממשלה המרכזית הוחלט ב-1 בינואר 1990. אסטוניה מחולקת ל-15 מחוזות (באסטונית: Maakond) כאשר בראש כל מחוז עומדת ממשלת המחוז (Maakonnavalitsus) הנשלטת בידי מושל (maavanem), אשר ממונה בידי הממשלה לקדנציה בת חמש שנים.
בשנת 2017 בוצע עדכון גבולות המחוזות.
כל נפה (omavalitsus) היא מעיין ממשלה-עצמית עם נציגות משלה ורשויות מבצעות.
מבחינה אדמיניסטרטיבית קיימים שני סוגי נפות:
נפות עירוניות מחולקות לאזורים (linnaosad).
לדוגמה, בעיר טאלין ישנם שמונה אזורים (האבֶּרסְטי, קסקלין, קריסטינה, לאסנאמאה, מוסטאמאה, נימה, ופּיחייה-טאלין).
הנפה הכפרית היא יחידה מנהלית טריטוריאלית הכוללת דרך כלל כפרים (külad), מועצות מקומיות (alevikud) ולעיתים גם ערים.
באוקטובר 2005 היו באסטוניה 227 נפות, מתוכן 34 נפות עירוניות ו-193 נפות כפריות.
באוקטובר 2017 עקב מיזוג נפות הופחת מספרן ל-79.
מועצת הנפה (volikogu) היא גוף ייצוגי הנבחרת בידי תושבי הנפה בשביל כהונה של שלוש שנים.
חברי-המועצה בוחרים ראש מועצה (volikogu esimees), שמארגן את עבודת המועצה ומייצג את הנפה.
ממשלת נפה (valitsus) הוא גוף מבצע הנוצר בידי המועצה.
בראש הממשלה מוצב יו"ר ממשלת נפה (linnapea בנפות העירוניות, vallavanem בנפות הכפריות), בשביל כהונה של שלוש שנים.
יו"ר ממשלת הנפה אינו יכול להיות ראש-מועצה.
חברי הממשלה האחרים נבחרים בידי היו"ר עם אישור המועצה.
חלוקה לרבעים היא שיטה בהרלדיקה לשילוב שלטים הרלדים שונים במגן אחד על ידי חלוקת המגן לריבועים וציור שלט שונה בכל אחד.
באופן טיפוסי, המגן מחולק לארבעה חלקים שווים, שניים למעלה ושניים למטה (דוגמה טובה ניתן לראות בשלט האצולה של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד, המחולק לארבעה חלקים ומציג את שלטיהן של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, עם חזרה נוספת על השלט של אנגליה, המשלים את ארבעת החלקים).
במקרה שרק שני שלטי אצולה מיוצגים, יופיע כל אחד מהם פעמיים על מנת למלא את ארבעת הריבועים ההכרחיים.
הרביע המכובד הוא הרביע השוכן בצד הדקסטרי של השלט – מיקום זה מוכר גם בשם "קנטון".
על פי מסורת ההרלדיקה האנגלית אין הגבלה על כמות הרבעים המותרת.
וכך ברשומות המכללה להרלדיקה שבלונדון מתועד שלט האצולה של משפחת לויד מהעיירה סטוקטון כמחולק ל-323 רבעים וכולל חזרה על שלטים משויכים לאצילים וולשים מהמאה ה-9 מספר פעמים.
דוגמה נוספת ניתן לראות בשלט האצולה של משפחת פוויס-ליב, המחולק ל-64 ריבועים.
חוקים שונים קיימים בהרלדיקה הסקוטית ועשויים לחול גם במדינות נוספות כגון קנדה ודרום אפריקה.
שלט האצולה של מלכת הממלכה המאוחדת הוא שלט של ריבונות על אדמה ומאחד את שלטי האצולה של כל הממלכות השייכות לה.
רוב שלטי האצולה, לעומת זאת, מועברים בירושה, ולפיכך מצורפים ומשולבים יחדיו שלטי האצולה של אבותיהם של נושאי התואר.
קיימים חוקים נוקשים בנוגע לשאלה אילו שלטי \ ניתן לצרף ברבעים ומהו הסדר לפיו עליהם להופיע.
גברים ונשים רשאים תמיד להציג את השלט ההרלדי המשפחתי, אך בדרך כלל לא ניתן בחלוקה לרבעים ייצוג לשלטי המשפחות המקושרות דרך נשים בלבד (לדוגמה, שלט הרלדי של אם או סבתא).
יוצאות מן הכלל הן נשים אשר הן יורשות הרלדיות (נשים ללא אחים, או שאחיהם מתו).
במקרים אלו רשאים הילדים לרשת את השלט ההרלדי של בית אימם ולהציגו בחלוקה לרבעים על מגניהם.
אם אביה של יורשת הרלדית נשא בעצמו ריבוע אחד או יותר - מותר לצאצאים לשבץ ריבועים אלו במגן.
הריבועים מוצגים על פי הסדר לפיו הושגו - כלומר, לפי סדר הנישואים - החל בנישואים הראשונים שהביאו ריבוע למשפחה.
ניתן להשמיט רבעים מהמגן - אולם בהשמטת ריבוע אחד חלה חובה להסיר את שאר הרבעים המקושרים אליו (כלומר, יש למחוק את רבעי השושלת במלואה).
ככל שגדל מספר הרבועים - כך קטן השטח הנתון לכל אחד מהם.
לפיכך, משפחות אשר בבעלותן ריבועים רבים בוחרות באילו מהם יעשה שימוש סדיר.
דוכס נורפוק, למשל, משתמש בחלוקה לארבעה רבעים בלבד בשלט ההרלדי שלו (2) אף על פי שהוא רשאי לשאת עוד רבים נוספים.
גם משפחת פוויס-ליב, למרות 64 הריבועים שבבעלותה, משתמשת בדרך כלל ברבעי המשפחות פוויס וליב בלבד.
רבעים אלו אף הם אינם בשימוש, וזאת מכיוון שהרבעים אוחדו לשלט אחד בלתי ניתן להפרדה בשנת 1907. משמעות הדבר היא ששני הסמלים אוחדו לשלט אחד, ואין זה ראוי להציגם בנפרד.
לפני 1907, חילקה המשפחה את השלט ההרלדי שלה כך שסמל משפחת פוויס היה ברבע השמאלי העליון (כלומר הראשון).
אחרי 1907 עוצב השלט ההרלדי מחדש כשסמל משפחת ליב בפינה השמאלית העליונה - זאת מכיוון ש"ליב" מהווה את החלק האחרון בשם המשפחה.
החלוקה המנהלית של בוסניה והרצגובינה מתבססת כיום על הסכם דייטון (1995).
על פי ההסכם, חולקה בוסניה לשלושה חלקים: "הפדרציה של בוסניה והרצגובינה, שהיא למעשה פדרציה של הבוסנים במדינה; רפובליקה סרפסקה, ישות מדינית סרבית ; בנוסף לשתי הישויות המדיניות קיים גם מחוז עצמאי שלא שייך לאף ישות.
הגבול בין שלושת החלקים אינו עובר בגבולות טבעיים, אלא נוצר על ידי החלוקה האתנית וקווי החזית שנותרו בסיומה של מלחמת בוסניה – קו הפרדת הישויות .
לכל אחת מן הישויות עיר בירה משלה, ממשלה, צבא, פרלמנט, משטרה ודגל.
הישויות מתפקדות כמו מדינות עצמאיות.
כחלוקה משנית, הפדרציה של בוסניה והרצגובינה מחולקת לקנטונים (מחוזות) והם מחולקים לרשויות מוניציפליות.
רפובליקה סרפסקה מחולקת לרשויות מוניציפליות שהם מרוכזים לאזורים.
החלק השלישי הוא מחוז ברצ'קו.
במקרה זה, העיר ברצ'קו שנמצאת בצפון המדינה היא בירתו של מחוז ברצ'קו המחוז העצמאי שלא משתייך לאף אחת מן הישויות.
סמל שם בירה שם בשפת המקור אוכלוסייה נכון לשנת 2022 שטח (קמ"ר)1 הפדרציה של בוסניה והרצגובינהסרייבו Federacija Bosne i Hercegovine 2,156,846 26,1002רפובליקה סרפסקהבאניה לוקה Република Српска 1,120,23624,526 3מחוז ברצ'קוברצ'קו Брчко дистрикт 81,662493
עם הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית באוקטובר 1949, ירשה המדינה החדשה את החלוקה המנהלית של גרמניה הנאצית.
לפי החלוקה המנהלית של השלטון הנאצי כללה גרמניה "לנדר" (מדינות).
בשטח הכיבוש הסובייטי, היכן שהוקמה גרמניה המזרחית היו חמש "לנדר": מקלנבורג-מערב פומרניה, ברנדנבורג, ברלין (מלבד מערב ברלין), סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה.
במסגרת רפורמה מנהלית מקיפה ב-1952, בוטלו 5 המדינות ובמקומם חולקה הרפובליקה הדמוקרטית ל-15 מחוזות (Bezirke).
שמו של כל מחוז היה שמה של העיר הכי גדולה בו:
קרל מרקס שטט (לאחר האיחוד שונה שמה בחזרה לקמניץ)
לברלין המזרחית היה מעמד מיוחד עקב היותה עיר בירה.
היא נקראה ברלין או ברלין, בירת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (Berlin, Hauptstadt der DDR).
החלוקה החדשה נבעה משתי סיבות: הראשונה היא שגרמניה המזרחית ניסתה למחוק סממנים הקשורים לעברה הנאצי וליצור זהות חדשה והשנייה היא ששלטונות גרמניה המזרחית, בתור מדינה רודנית רצו ליצור מערכת שלטון אזורי שתהיה כפופה לשלטון המרכזי.
ב-1990 לאחר איחוד גרמניה, בוטלו ה-Bezirke והוחזרו ה-Lander המקוריים כמו לפני האיחוד וכמו בגרמניה המערבית.
החלוקה המנהלית של האימפריה העות'מאנית הייתה מנגנון שבמסגרתו חולקה האימפריה לפרובינציות ובראשן הועמד מושל מטעם הסולטאן.
החל מראשית ימי האימפריה התבססה החלוקה על שיטת הטימאר, שלה היו מאפיינים המקבילים לפיאודליזם האירופי והיא הדגישה שלטון מרכזי ושושלתי חזק אשר אחז במחוזות העות'מאניים, שכונו איילטים.
לאחר תקופתו של סולימאן הראשון החל תהליך נסיגתה ההדרגתי של האימפריה העות'מאנית.
משלהי המאה ה-17 פעל השער הנשגב לביצוע רפורמות במנגנון השלטון העות'מאני, ובכלל זה במנגנון חלוקתה המנהלית.
ב-1699 ביצע הווזיר הגדול אמג'זדה חוסיין פאשא קפרולו רפורמות שהביאו לתיקונים בשיטה הקיימת והועילו לזמן קצר.
בהמשך, ב-1864, במהלך תקופת הטנזימאט, נחקק חוק הווילאייטים שקבע סדרי חלוקה מנהלית חדשים באימפריה תוך ניסיון לחזק מחדש את השלטון המרכזי, אך גם הרפורמות וגם חוק זה לא מנעו את הידרדרותה של האימפריה, שאיבדה את מרבית נכסיה באירופה לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
ב-1909, לאחר הדחתו של עבדול חמיד השני, גדל כוחה של מועצת האיחוד והקידמה הלאומנית והיא הובילה קו ריכוזי נוקשה בניהול הווילאייטים.
ב-1913, לאחר ההפיכה שהובלה על ידי מועצת האיחוד והקידמה, הפכה האימפריה העות'מאנית לדיקטטורה של מפלגה אחת והחוק בוטל.
דווקא לאחר ההפיכה חל שינוי במדיניות הריכוזית של ניהול הווילאייטים, ובוצעו רפורמות ותיקונים במנגנון השלטון המקומי, בכלל זה ביזורו, וזאת כדי להתמודד עם הלאומיות הערבית הגואה בפרובינציות השונות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התפרקה הישות העות'מאנית והוקמה מדינת הלאום טורקיה, שחלוקתה המנהלית התבססה על התשתית שנוצרה בשנותיה האחרונות של האימפריה.
העות'מאנים היו שליטי בייליק באנטוליה, שהייתה נתונה לחסות סולטנות רום שנמצאה אז בתהליך שקיעה.
ב-1299 הכריז עות'מאן הראשון על עצמאותה של הנסיכות העות'מאנית, ובהמשך החלו העות'מאנים לכבוש שטחים באנטוליה על חשבון האימפריה הביזנטית ונסיכויות נוספות.
בתקופת אורהן הראשון מיצבו העות'מאנים את נסיכותם כמובילה מבין הנסיכויות באנטוליה תוך כיבוש שטח נוסף.
בעת הזו החל תכנון ראשוני של חלוקת קרקעות ויצירת מינהל שלטוני בנסיכות.
ראשית הונהגה שיטת הטימאר הפיאודלית, במסגרתה הוקצו קרקעות לאנשי ממשל ובעיקר לסיפאהים שמקרב הצבא העות'מאני.
במסגרת שיטה זו היה מוטב הטימאר וסאל של הסולטאן והוא הופקד על השטח שהוענק לו.
תושבי האזור היו צמיתים של הווסאל והעלו לו מיסים, אשר את רובם העביר לממשל המרכזי ומקצתם שמר לעצמו.
בעיתות מלחמה חויבו הצמיתים להתגייס לצבא הווסאל, אשר הוכפף לפיקוד הצבאי העליון מטעם הסולטאן.
כך נוצרה אצולה חדשה על בסיס עות'מאני אשר החליפה את קודמתה.
בתקופת באיזיט הראשון התרחבה האימפריה העות'מאנית וצבאה כבש שטחים נרחבים בחבל הבלקן ובאזור הונגריה.
באיזיט הרחיב את שיטת הטימאר גם לאזורים הכבושים בבלקן והנהיג שיטת דיווח ורישום מיסים אשר ייעלה את מוטת השליטה הניהולית שלו בממלכה המתרחבת.
שיטת הטימאר הפשוטה יחסית החליפה את מנגנון המיסוי הפיאודלי המורכב ורב המוטבים, אשר היה נהוג באזורים אלו, והיא הקלה על האיכרים המקומיים, שהיו קודם לכן נטולי זכויות ונתונים לחסדיו של בעל הקרקע.
התרחבות הממלכה העות'מאנית לכדי אימפריה נבלמה לאחר כיבושה על ידי טימור לנג, נפילתו של באיזיט בשבי ושקיעתה אל תוך תקופת בין המלכים.
הפיכת הישות העות'מאנית לאימפריה אירעה במהלך תקופת שלטונו של הסולטאן מהמט השני, "הכובש", אשר הכריע סופית את הביזנטים והשתלט על מרבית שטחי אנטוליה והבלקנים.
בתקופה זו נחלקה האימפריה העות'מאנית לשני חלקים עיקריים.
האחד כונה אנטוליה וכלל גם את כל המחוזות האסייתים והשני כונה רומליה - "אדמת הביזנטים" וכלל את כל המחוזות באירופה.
ראשית ההבניה המנהלית העות'מאנית בהתייחס לגודל שטחה הייתה בתקופת באיזיט השני, אשר החזיר את בני האליטה העות'מאנית והעולמא למעמדם טרום תקופת שלטונו של אביו מהמט השני, ובכך הרגיע את התסיסה שפשטה בקרב בני המעמדות הללו.
באיזיט החל במיסוד שיטת הטימאר גם בפרובינציות הבלקניות תוך פיתוחו של מנגנון בירוקרטי.
בתקופת שלטונו של סלים הראשון הכריעו העות'מאנים את האימפריה הממלוכית, ובתקופת בנו, סולימאן הראשון, הגיעה האימפריה לשיאי התפשטות חדשים ומעריכים שאוכלוסייתה מנתה בין 20 ל-30 מיליון נפשות.
סולימאן הראשון פעל לכתיבה ולמיסוד של חוקים ותקנות שהיוו בסיס להתנהלות המנהלית של האימפריה במאות הבאות.
העיקרון השלטוני התבסס על נאמנות לשלטון השושלתי העות'מאני והבטחת המשכיותו כערכים עליונים.
האימפריה העות'מאנית כללה מחוזות באסיה, באפריקה ובאירופה והקיפה שטחים נרחבים ובני לאומים אתניים רבים.
התרחבות איפריאלית זו הביאה לשונות באופי השליטה על המחוזות השונים.
מבחינת מוטת שליטה נחלקו מחוזות האימפריה העות'מאנית לארבעה סוגים עיקריים.
מחוזות בפריפריה, שהיוו למעשה מדינות חסות שהכירו בשלטון העות'מאני, העלו לו מס, אך זכו לאוטונומיה מלאה בניהול ענייניהם הפנימיים.
מבין אזורים אלו ניתן למנות את חאנות קרים, ולאכיה ונסיכות מולדובה.
מחוזות בעלי מעמד מיוחד שלהם הוענקה אוטונומיה חלקית והם נמשלו בידי שליטים מקומיים שושלתיים.
היו אלו בעיקרם מחוזות שבטיים, נחשלים, המאופיינים בתנאי עבירות קשים כגון אלבניה, מונטנגרו וכורדיסטן.