tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר כ-150 שנים בהן היה המקום בלתי מיושב, התיישבו האנגלו-סקסונים באזור בראשית המאה השישית, בשל חשיבותו האסטרטגית של עיקול נהר התמזה.
בשנת 604 היה האזור בשליטת סאברט מלך אסקס, וכשהוא המיר את דתו לנצרות, הוא ניצר את העיר, ולונדון הפכה למושבו של הגמון, ונבנתה בעיר הכנסייה הראשונה.
ההתיישבות נקראה בשם "לונדנוויק" (שפירושו "נמל לונדון") והייתה ממוקמת במקום מזרחית מהמקום בו עמדה העיר הרומית, באזור שבין קובנט גרדן ואלדוויץ' של ימינו.
שם העיר העתיקה נשתמר במילה "אלדוויץ'" שפירושה "הנמל הישן".
אזור זה שימש הגבול בין הסקסונים לאנגלים, אשר נאבקו ביניהם על השליטה בו.
החל משנת 830 הותקפה העיר פעמים רבות על ידי הויקינגים.
המתקפות העיקריות אירעו בשנים 842 ו-851 ושוב ב-865 עת שצבא ויקינגי גדול פלש למזרח אנגליה, צבא זה הגיע לבסוף ללונדון בשנת 871, וחנה בתחום שטח העיר הרומית למשך החורף (תוך שהוא, ככל הנראה, שולט בעיר המצוייה ממערב למתחם העיר הקדומה).
בשנת 878 שחרר אלפרד הגדול את העיר לאחר שהביס את הוויקינגים ואת מלכם גותרום הזקן בקרב אתאנדום, והעביר את מיקום העיר למקום בו עמדה העיר הרומית.
אלפרד מינה את חתנו אתלרד השני, מלך מרסיה למושל העיר והאחראי על הגנתה.
ככל הנראה באותה עת נבנה מחדש גשר לונדון ושוקמו חומות העיר מהתקופה הרומית.
העיר מצפון לגשר נקראה "לונדנבורח", והאזור דרומית לגשר, במקום בו מצוי רובע סאת'רק של ימינו נקרא: "סותרינה גוורק".
לאחר מותו של אלפרד נותרה העיר בשליטת המלכים האנגליים, והעיר הפכה למרכז מסחרי רב חשיבות החל מראשית המאה העשירית, ואף שבירת המדינה הייתה בוינצ'סטר עלתה חשיבותה הפוליטית של לונדון.
אתלסטאן שהה בעיר במרבית שנות שלטונו, מועצת המלך ישבה בעיר, וחוקים רבים נחקקו בה.
המלך אתלרד "חסר ההחלטה" העדיף את לונדון כבירת המדינה, וחוקק סדרת חוקים שכונו "חוקי לונדון" (בשל מקום חקיקתם) בשנת 978.
בשלהי המאה העשירית הייתה העיר נתונה למתקפות ויקינגיות נוספות, ובשנת 994 תקפו הדנים את העיר, בלא הצלחה.
בשנת 1013 הוטל מצור על העיר ואתלרד נמלט ממנה.
מלך דנמרק סווין פורקבירד נפטר חמישה שבועות לאחר שהוטל המצור, ובנו קאנוט הגדול המשיך את המצור וכבש את העיר.
הסאגות הנורדיות מתארות קרב בו אתלרד תקף מחדש את הוויקינגים בלונדון.
על פי תיאור הקרב ניצבו הוויקינגים על גשר לונדון וירו חניתות וחצים על האנגלים התוקפים, אולם אלה הגנו על ראשיהם בלוחות עץ מהבתים הסמוכים, הצליחו להתקרב אל הגשר ולמוטט אותו בהורגם חיילים דנים רבים.
ניצחון האנגלים הביא לסיום הכיבוש הוויקינגי של העיר לונדון.
ישנה סברה כי קרב זה הוא המקור לשיר הילדים האנגלי "גשר לונדון מתמוטט".
בנו של אתלרד, אדמונד השני, מלך אנגליה הגן על העיר מפני מתקפה נוספת של הדנים, ומנע את כיבושה.
לאחר מותו של אדוארד המודה התחולל משבר ירושה, במסגרתו טען ויליאם דוכס נורמנדי, אחיינו של המלך, לכתר האנגלי.
מועצת המלך בחרה באחיו של המלך הרולד גודווינסון, והכתרתו למלך במנזר וסטמינסטר.
החלטה זו הביאה לפלישת ויליאם לאנגליה בשנת 1066.
ההגדרה של ימי הביניים בהיסטוריה הבריטית שונה במעט מההגדרה של התקופה באירופה, ומקובל להגדיר את הפלישה הנורמנית לאנגליה בשנת 1066 כתחילתה של התקופה בבריטניה.
ויליאם, דוכס נורמנדי טען לזכותו לכתר, אולם מועצת המלך העדיפה את הרולד גודווינסון.
בעקבות החלטה זו פלש ויליאם לממלכה וכבש אותה לאחר ניצחונו בקרב הייסטינגס.
במהלך הכיבוש שרף ויליאם את אזור סאת'ק אולם לא נכנס לעיר לונדון עצמה, והמתין דרומית מערבית לעיר, באזור ברקהאמסטד לנציגי העיר להכיר בו כמלך החוקי של לונדון.
מחשש מפני הרס העיר, מנהיגי העיר הסכימו במהירות להכיר בו כמלך, וויליאם, בתמורה, הכיר בשלטון העצמי של העיר בצו מלכותי משנת 1067 אשר הבטיח את זכויות העיר ואת זכויות תושביה למשול בעצמם.
תחת שלטונו של ויליאם הכובש נבנו מספר מצודות צבאיות באזור לונדון, מצודת לונדון, טירת ביינארד וטירת מונטפיצ'ט, על גדות נהר התמזה, הן כדי להבטיח את שלטונו של ויליאם באזור, והן על מנת להגן על האזור מפני התקפות של ויקינגים.
זכויות הבחירה של ראש העיר וזכויותיהם של התושבים הפכו רשמיים עם הצווים שניתנו על ידי המלך ג'ון בשנת 1199 ובשנת 1215.
בשנת 1097 החל ויליאם רופוס, בנו של ויליאם הכובש, בבניית "אולם וסטמינסטר" שהיווה את הבניין הראשון של ארמון וסטמינסטר - ארמון המגורים של מלכי אנגליה בימי הביניים.
בשנת 1176 החלה בניית גשר לונדון (עבודות הבנייה הסתיימו ב-1209) באתר בו עמד גשר עץ קדום יותר.
הגשר עמד על מכונו במשך 600 שנה, והיה הגשר היחיד על התמזה עד שנת 1739.
ב-1216, במהלך מלחמת הברונים הראשונה, כבש הנסיך לואי את לונדון וערך מצעד ניצחון בעיר בדרכו לקתדרלת סנט פול, בה באפריל 1216 הוכרז כמלך אנגליה על ידי תושבי העיר, למרות התנגדותו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי.
לאחר שנה וחצי של מלחמה, ואחרי מותו של המלך ג'ון, ערקו רוב הברונים המורדים בחזרה לצד האנגלי, ולואי שכבר כבש כמחצית מאנגליה, נסוג ללונדון וקרא לעזרת צרפת.
לאחר שצי האניות שנשלח לעזרתו הושמד בידי האנגלים ליד חופי דובר, חתם לואי בספטמבר 1217 על הסכם למבת', בה ויתר על כל תביעותיו לכתר האנגלי תמורת פיצוי כספי.
במהלך מרד האיכרים של 1381 בהנהגתו של ווט טיילר פלשו כוחות הצמיתים לעיר לונדון ולמצודת לונדון וערפו את ראשם של הלורד צ'נסלור (ראש השרים), שר האוצר, והארכיבישוף סיימון סדברי.
הצמיתים בזזו את העיר והעלו אותה באש.
טיילר עצמו נדקר למוות על ידי הלורד ראש העיר של לונדון, ויליאם וולוורת', בסמית'פילד ובכך שם ראש העיר קץ למרד האיכרים במו ידיו.
גידולה של העיר והתפתחות המסחר
במהלך ימי הביניים גדלה העיר והתפתחה בשני כיוונים שונים.
במעלה הנהר הפכה וסטמינסטר להיות הבירה המלכותית - מקום מושבם של בית המלוכה ומרכז הממשלה.
במקום בו עמדה העיר הרומית - הפכה הסיטי של לונדון מרכז מסחר וכלכלה.
שתי הערים גדלו אחת לכיוון השנייה ובשנת 1600 הפכו לרצף עירוני אחד.
בשנת 1100 התגוררו בלונדון למעלה מ-15,000 תושבים.
עם התפתחות המסחר גדלה העיר ובשנת 1300 התגוררו בה כבר למעלה מ-80,000 תושבים.
בעיר נוצרו גילדות רבות אשר ארגנו את המסחר בעיר ובחרו את ראש העיר של לונדון.
מבנה העיר היה אופייני לערים בימי הביניים - רחובות מפותלים ובניני עץ צפופים שגגותיהם עשויים קש או עץ.
הצפיפות הרבה ותנאי התברואה הגרועים הקלו על התפשטות מגפות.
בין השנים 1348 (המגפה השחורה) ו-1666 (המגפה הגדולה) מתו כמחצית מתושבי העיר בשישה-עשר אירועים שונים של מגפות.
במהלך מגפה הגדולה עצמה בשנת 1665 נפטרו כ-100,000 תושבים (20% מתושבי העיר באותה עת).
עם נישואיו של הנרי השביעי לאליזבת מיורק הסתיימה מלחמת השליטה הממושכת שנודעה בשם מלחמת השושנים.
הנרי השביעי החליט לבסס את שלטונו באמצעות הגברת הריכוזיות בממלכה, והחזרת מוסדות השלטון לידי הכתר.
כדי לסמל את ריכוזיות המלוכה ואת מקום מושבה בוסטמינסטר הזמין את בניית "קפלת הנרי השביעי" במנזר וסטמינסטר.
המלך שמר על השלטון העצמי של העיר.
כקודמיו נהג ללוות מאיגוד העיר לונדון כספים על מנת לממן את מלחמותיו עם הצרפתים.
בניגוד לקודמיו, הוא גם פרע את ההלוואות במועד.
בתקופתו, במיוחד בגלל אי התערבות בית המלוכה בחיי המסחר, צמח המסחר בלונדון והעיר גדלה.
בשנת 1497 ניסה פרקין וורבק שטען שהוא ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק לתקוף את העיר ולהביא לנפילתו של המלך אדוארד החמישי (שהיה אז ילד).
וורבק נתלה בטייברן, וריצ'רד נכלא במצודת לונדון.
תקופת הרפורמציה עברה בלונדון כמעט בלא שפיכות דמים.
לפני הרפורמציה, היה יותר ממחצית שטחה של לונדון בבעלות מנזרים ומוסדות דתיים אחרים וכשליש מתושביה היו נזירים, נזירות ואנשי דת.
החלטתו של הנרי השמיני לפרק את כל המנזרים זכתה לפיכך לאהדה מצד תושבי העיר, שהיו הנהנים העיקריים משינוי הבעלות.
התהליך נמשך בערך משנת 1530 עד 1538 כשרוב המנזרים והרכוש הכנסייתי מצא עצמו בסופו של דבר בידי הגילדות השונות של העיר בתקופת מלכותו של אדוארד השישי, כתשלום על חובות הכתר לעיר לונדון.
זכרם של מנזרים אלה מצוי בשמות אתרים שנותרו בסיטי של לונדון - בלקפריירז ("הנזירים השחורים") וגרייפריירז ("הנזירים האפורים").
עם מותו של הנרי השמיני בשנת 1547, עלה על כס המלוכה אדוארד השישי, בנו מאשתו השלישית, ג'יין סימור, שנפטרה בעת לידתו.
אדוארד השישי היה רק בן 9 כשהומלך ובן 15 היה במותו ממחלת השחפת.
את אדוארד השישי הייתה אמורה להחליף אחותו מרי, בתם של הנרי השמיני וקתרין מאראגון, אולם מאחר שאדוארד השישי נקב בשמה של הליידי ג'יין גריי כמי שתעלה על הכס תחתיו, כדי למנוע את המלוכה ממרי הקתולית, המלכתה של מרי התעכבה.
כששמעה מרי על מותו של המלך הגיעה למזרח אנגליה כדי לארגן את תומכיה לעלייה על לונדון.
תוך זמן קצר עברה תמיכתם של מוקדי הכח בלונדון מליידי ג'יין גריי למרי, וב-19 ביולי 1553 הוכרזה מרי הראשונה מלכה.
ג'יין שמלכה רק תשעה ימים נאסרה ומאוחר יותר הוצאה להורג.
בתקופה זו החלה חשיבותה הכלכלית של העיר לונדון לגדול גם מחוץ לאנגליה.
בעיר התפתחה תעשייה זעירה (בעיקר תעשיית האריגה), והמסחר התרחב.
סחורות הגיעו ללונדון מרוסיה והמזרח התיכון ונשלחו ממנה לאמריקה.
בתקופה זו היו למספר חברות מסחריות מונופולין על המסחר לאזור מסוים, כך לדוגמה לחברת רוסיה שנוסדה בשנת 1555 היה מונופולין על המסחר עם רוסיה ולחברת הודו המזרחית הבריטית שנוסדה בשנת 1600 על פי צו מלכותי היה מונופולין על המסחר עם הודו.
הרס אנטוורפן בשנת 1572 על ידי הספרדים יצר חלל בעולם הסחר האירופי, ולונדון (לצד אמסטרדם) הפכה לאחר מכן לעיר נמל מרכזית בכל אזור הים הצפוני.
מרבית תושבי העיר בתקופה זו התגוררו בשטחה של הסיטי בצפיפות רבה מאוד.
הסטרנד קישר בין הסיטי לבין בתי המשפט בוסטמינסטר ולאורכו של הרחוב התגוררו האריסטוקרטים של התקופה.
ערוץ התעבורה העיקרי בין הסיטי לבין וסטמינסטר היה נהר התמזה, ולא הסטרנד.
מלבד שני אזורים אלה הייתה העיר מוקפת חוות חקלאיות ואזורים חקלאים.
קובנט גרדן היה שוק פתוח למכירת פירות וירקות.
בשנת 1561 פגע ברק בקתדרלת סנט פול.
גג הכנסייה תוקן אולם צריח הכנסייה שנשרף כולו לא הוחלף (המבנה כולו נשרף זמן קצר מאוחר יותר במהלך השרפה הגדולה של לונדון).
בשנת 1565 נוסדה הבורסה למסחר של העיר על ידי סר תומאס גרשם, שנקראה על פי צו מלכותי של אליזבת הראשונה - הבורסה המלכותית.
בסוף המאה ה-16, בתקופה שנקראת "העידן האליזבתני", התגורר ועבד בלונדון ויליאם שייקספיר.
שייקספיר נחשב לאחד הגורמים העיקריים להתפתחותו של התיאטרון האנגלי, אולם אצילי לונדון באותה עת התנגדו לתיאטראות ולמופעים, שנחשבו בעיניהם בילוי המוני העלול לחולל התפרעויות.
התיאטראות נחשבו לסכנה גם בגלל חששם של שליטי העיר כי הצפיפות עלולה להביא להתפשטות מגפות, וכן בשל התנגדות הפוריטנים להופעות מנימוקים דתיים.
התיאטרון הצליח להתמודד עם התנגדויות אלה בעיקר בזכות העובדה כי המלכה אליזבת הראשונה אהבה תיאטרון, ועל פי הוראתה כתב ראש מועצת השרים ב-11 באפריל 1582 ללורד ראש העיר של לונדון:
התיאטראות נבנו בעיקר מחוץ לגבולות הסיטי, ובעיקר בצידה הדרומי של העיר שהפך לאזור הבילויים ונערכו בו, מלבד הופעות תיאטרון, גם משחקי לוחמת דובים.
התיאטראות באזור בנקסייד כללו את תיאטרון הגלוב, תיאטרון רוז (תיאטרון השושנה), תיאטרון הסוואן (תיאטרון הברבור), ותיאטרון הופ (תיאטרון התקווה).
בקרבת הסיטי, בצידו הצפוני של נהר התמזה, שכנו תיאטראות גם באזור שורדיץ' וגם באזור בלקפריירס, אשר אף שהיה בתוך חומות העיר לא נכלל בשטח השיפוט של הסיטי.
התפשטותה של לונדון אל מחוץ לגבולות הסיטי החלה בעיר במאה ה-17, בעיקר בשל רצונם של האריסטוקרטים ובעלי האמצעים להתרחק מהעיר הצפופה ולגור בקרבה גדולה יותר למרכזי השלטון של וסטמינסטר.
האזור הצפוני של לונדון - אזור מורפילדס יובש אמנם בתקופה זו, אך נחשב לאזור מסוכן למגורים מחשש לשודדי דרכים ופושטי יד.
מסיבה זו העדיפו האריסטוקרטים להתגורר באזורים מערביים יותר לסיטי.
ההכנות להכתרתו של המלך ג'יימס הראשון נפסקו בשל פרוץ מגפה אשר הביאה למותם של למעלה מ-30,000 מתושבי העיר.
כדי לעודד את האוכלוסייה, הורה המלך להשיב את המסורת של מופע ראש העיר אשר הופסקה שנים רבות קודם לכן.
בעקבות המגפה נבנו בעיר בתי חולים רבים, וכן נבנה בעיר בית ספר לרפואה.
בתקופה זו היה האולם המרכזי של קתדרלת סנט פול מקום המפגש העיקרי של תושבי הסיטי.
בתוך הכנסייה בוצעו מרבית פעולות המסחר, עורכי דין נפגשו עם לקוחותיהם, ומרבית העסקאות נערכו בכנסייה.
בחצר הכנסייה בוצעו מרבית מכירות הספרים של העיר, ורחוב פליט היה אזור השעשועים של העיר.
בתקופת ג'יימס הראשון הפך התיאטרון לפופולרי גם בקרב האריסטורקטיה וברחוב פליט נבנו מספר תיאטראות.
צ'ארלס הראשון עלה לשלטון בשנת 1625. בתקופת שלטונו החלו מרבית האריסטוקרטים והמעמדות העליונים להתגורר באזור הווסט אנד של לונדון.
באותה תקופה התפתח האזור והרחבה של קובנט גרדן תוכננה ונבנתה בשנת 1629 על ידי איניגו ג'ונס כמקום מפגש חברתי לשועי העיר.
הרחובות סביב קובנט גרדן נבנו באותה עת וקיבלו את שמותיהם על פי שמותיהם ותאריהם של בני משפחת המלוכה: ג'יימס, צ'ארלס, הנרייטה, יורק.
בינואר 1642 הורה המלך על מאסרם של חמישה מחברי הפרלמנט הבריטי והם קיבלו הגנה של הסיטי של לונדון (אליה אסור לכוחות המלך להיכנס על פי המגנה כרטה).
בהמשך, בתקופת מלחמת האזרחים, החליטה העיר לונדון לתמוך בכוחות הפרלמנט כנגד המלך.
אף שהמלך זכה בקרב ברנטפורד, מערבית לעיר, הצליחה העיר להקים צבא במהירות והמלך החליט שלא לתקוף את העיר ולסגת.
במהלך מלחמת האזרחים נבנו סביב העיר ביצורים על מנת להגן עליה מפני המלוכנים.
ביצורים אלה הקיפו את כל חלקי העיר ונבנו במרחק רב מחומות העיר (מימי הביניים).
המשאבים הכלכליים של העיר איפשרו לבסוף את ניצחון כוחות הפרלמנט על הכוחות המלוכניים ואת עריפת ראשו של המלך.
הצפיפות והלכלוך בלונדון, והתנאים התברואתיים הקשים הביאו לפריצתן של מגפות רבות בעיר במהלך השנים, אולם המגפה הגדולה ביותר אירעה בין השנים 1665–1666, ונפטרו בה למעלה מ-60,000 מתושבי העיר (לפי סברה אחרת, למעלה מ-100,000 תושבים) - אחד מכל חמישה תושבים.
סמיואל פיפס מתאר את התקופה במכתב ששלח:
השריפה הגדולה והתוכניות לשיקום העיר
זמן קצר לאחר המגפה הגדולה אירע אסון נוסף - השרפה הגדולה.
אולם מעז יצא מתוק, והשריפה הגדולה של העיר הביאה לקיצה של המגפה.
ביום ראשון, ה-2 בספטמבר 1666 בשעה אחת לפנות בוקר, פרצה השרפה הגדולה של לונדון בסמטת פודינג בדרום העיר.
בשל הרוחות החזקות התפשטה האש במהירות וכילתה את מרבית בתי העיר.
הרוח נחלשה רק ביום רביעי בשבוע, והאש כובתה ביום חמישי.
אולם בשל התחזקות הרוחות פרצה האש בשנית באזור טמפל.
לבסוף רק שימוש באבק שרפה ופיצוץ שארית בתי העיר סביב אזור השריפה אפשר השתלטות על האש.
האנדרטה לשריפה הגדולה של לונדון נבנתה כהנצחה לאירוע.
האש השמידה בין היתר 87 כנסיות ובהן קתדרלת סנט פול, 44 גילדות ואת הבורסה המלכותית, אולם מספר המתים בשריפה היה נמוך, ומשערים שלא עלה על 16 אבדות בנפש.
מספר ימים לאחר השריפה הוצגו למלך תוכניות לשיקום העיר על ידי האדריכלים כריסטופר רן, ג'ון אוולין ורוברט הוק.
רן הציע לבנות שדרות רחבות החוצות את העיר ממזרח למערב ומצפון לדרום, וליצור מספר כיכרות גדולות אשר סביבן יבנו אולמות הגילדות.
אוולין הציע תוכנית שונה במעט והציע רחוב ראשי אחד ממזרח למערב.
תוכניות אלה לא יצאו אל הפועל בשל שיקולים משפטיים - של בעלות האזרחים על הקרקעות, ורחובות העיר נבנו בתוואי המקורי של הרחובות מימי הביניים, תווי הרחובות הקיים עד ימינו.
לאורך הרחוב הכפרי דאז, רחוב פיקדילי, נבנו בתים רחבי ידיים של בעלי הממון, כגון בית ברלינגטון, ונוצרה הפרדה בין הסוחרים שהתגורר בסיטי לבין האצילים שהתגוררו בווסטמינסטר.
רוברט הוק נבחר לפקח על בניית בנייני המגורים בעיר.
בעקבות השריפה עברו פשוטי העם ועניי העיר להתגורר מזרחית לסיטי - באזור האיסט אנד אשר הפך להיות מקום מגוריהם של המעמדות הנמוכים.
בהמשך גדלו שכונות אלה והתפתחו לאזור וייטצ'אפל, וופינג, סטפני וליימהאוס.
בחורף של 1683–1684 שהיה קר במיוחד קפא נהר התמזה והתקיים יריד הקיפאון של התמזה.
בעקבות ביטולו של האדיקט של נאנט בשנת 1685 היגרו לעיר הוגנוטים רבים שהתיישבו באזור ספיטלפילדס, והביאו עימם את תעשיית המשי לעיר.
לאחר שיקומה, הפכה לונדון להיות מרכז פיננסי עולמי והשיגה אף את אמסטרדם.
בנק אנגליה נוסד בשנת 1694 והחברה הבריטית להודו המזרחית החלה להגביר את התפשטותה במזרח.
בעקבות העלייה בסחר, התפתחו הן תחום הבנקאות והן תחום הביטוח, כשבסוף המאה ה-17 החל לפעול שוק הביטוח של לוידס של לונדון.
בשנת 1700 80% מהיבוא לאנגליה, 69% מהיצוא ו-86% מהיצוא מחדש עברו דרך נמל לונדון.
מרבית המוצרים היו מוצרי מותרות מהמושבות באמריקה ומאסיה: משי, סוכר, תה וטבק.
בתקופה זו הסתמכה כלכלת לונדון בעיקר על מסחר ולא על תעשייה.
הנוהג של בריטניה להביא את מוצרי המושבות אליה, ורק אז לייצא אותן, במקום להעביר את המוצרים ממושבה למושבה, הגביר את עושרה של העיר ושימש מנוף חשוב לכלכלתה.
ויליאם השלישי מלך אנגליה לא אהב את לונדון.
עשן העיר החמיר את מחלת האסתמה בה לקה, ועל כן לאחר השריפה הראשונה בארמון וייטהול (בשנת 1691) רכש את בית נוטינגהאם והפך אותו לארמון קנזינגטון.
קנזינגטון היה באותה עת כפר חסר חשיבות, אולם לאחר מעבר בית המלוכה אל הכפר הפך האזור לאזור מגורים פופולרי.
בתקופת המלכה אן נחקק חוק המורה על הקמת חמישים כנסיות חדשות ברחבי העיר, בשל אוכלוסיית העיר הגדלה והולכת.
במהלך המאה ה-18 גדלה לונדון והתרחבה במהירות, הן בגודלה הגאוגרפי והן במספר תושביה.
חוקי האיחוד משנת 1707 איחד את ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד ואת הפרלמנט הבריטי עם הפרלמנט הסקוטי והקים את הממלכה המאוחדת, שלונדון הייתה לבירתה.
שנה לאחר מכן הסתיימו עבודות הבנייה והשיקום של קתדרלת סנט פול.
הקתדרלה הושלמה ביום הולדתו של רן (אף שנחנכה בטקס שנערך ב-2 בדצמבר 1697, עשר שנים קודם לכן).
כמו כן, המהפכה התעשייתית ותחילת עלייתה של האימפריה הבריטית הביאו לגידול רב באוכלוסיית העיר.
סוחרים רבים מכל רחבי העולם הגיעו ללונדון על מנת לסחור עימה ועם מושבותיה.
ניצחונה של הממלכה המאוחדת במלחמת שבע השנים העלה את קרנה של בריטניה ברחבי העולם ואת עושרה, והגביר את הסחר העובר דרך לונדון.
הגידול המואץ של אוכלוסיית העיר, וההטרגוניות הגוברת של האוכלוסייה, הובילו לשינויים חברתיים, שהתבטאו, בין השאר, בתופעת שיגעון הג'ין.
במהלך התקופה הג'ורג'יאנית נוספו לעיר רבעים חדשים ובהם מייפר בוסט אנד, אליהם עברו עשירי העיר.
גשרים שנבנו על התמזה, ובהם גשר וסטמינסטר בשנת 1750 איפשרו את פיתוחה של הגדה הדרומית ואת דרום לונדון, וגידולו של נמל לונדון אפשר את פיתוחה של העיר מזרחה.
המצאת הדפוס המודרני הביאה להפיכת רחוב פליט למרכז העיתונות הבריטית.
בתקופת המהפכה האמריקנית נכלא במצודת לונדון הנרי לורנס, נשיא הקונגרס הקונטיננטלי, והיה לאסיר האמריקאי היחיד שנכלא במצודה.
לורנס שוחרר בתמורה לשחרורו של לורד קורנוואליס ב-21 בדצמבר 1781.
בשנת 1762 רכש המלך ג'ורג' השלישי את ארמון בקינגהאם (שנודע באותה עת בשם "בית בקינגהאם") מאת דוכס בקינגהאם.
המבנה הוגדל במהלך המאה שחלפה מאז הרכישה על ידי אדריכלים רבים ובהם ג'ון נאש, ואולם המבנה לא נחשב למבנה המגורים המרכזי של משפחת המלוכה עד אמצע המאה ה-19.
תופעה חדשה שפשטה בלונדון במהלך המאה ה-18 היא תפוצת בתי הקפה שנפתחו בעיר והפכו למרכזי בילוי ופנאי, ואתרי שיח ציבורי וסיפרותי.
התפתחות הדפוס הפכה את העיתונים לזמינים וזולים, ורחוב פליט הפך למרכז העיתונות והחדשות של לונדון.
המהפכה התעשייתית הביא לתופעה של עיור, וכפריים רבים הגיעו לעיר בעקבות היצע העבודה הגדל.
הגאות במספר התושבים בעיר והיווצרותם של רבעים עניים יותר הביאה לגידול ברמות הפשע של העיר, ובמקביל להקמת כוח שיטור בשנת 1750. הפשע הגובר הביא להחמרה בענישה, ולקביעת עונשי מוות בגין עבירות פעוטות.
תליות היו מאוד נפוצות והיוו בידור זול להמונים.
בשנת 1780 אירעו מהומות גורדון - מהומות של פרוטסטנטים נגד האמנציפציה שניתנה לקתולים.
במהומות נהרגו 285 תושבים ונגרם נזק רב לכנסיות קתוליות.
במהלך המאה ה-19 הפכה לונדון לעיר הגדולה בעולם (באותה עת).
אוכלוסייתה גדלה ממיליון תושבים בשנת 1800 לשישה מיליון תושבים בשנת 1900. לונדון הפכה באותה תקופה למרכז הפוליטי, הכלכלי והמסחרי של העולם כולו ונותרה במעמד זה אל תוך המאה העשרים.
עם גידולה של האימפריה הבריטית גדל עושרה של העיר מחד, וגדל מספר העניים בעיר מאידך.
שכונות העוני של העיר גדלו והתרחבו.
התנאים בהם התגוררו אנשים בתקופה זו מתוארים בספריו של צ'ארלס דיקנס כגון אוליבר טוויסט.
בשנת 1829 הקים ראש ממשלת בריטניה רוברט פיל את המשטרה המטרופולינית של לונדון במטרה להילחם בפשע הגובר והולך בעיר.
עד ימינו מכונים שוטרי העיר "בוביז" על שמו ("בובי" הוא כינוי ל"רוברט").
התפתחות מערכת הרכבות במאה ה-19 אפשרה את גידולה של העיר עקב מעבר התושבים לפרווריה.
בעוד העשירים יצאו מהעיר ועברו להתגורר בפרוורים, נותרו העניים במרכזה של העיר בשכונות עוני צפופות ומזוהמות.
קו הרכבת הראשון שנבנה בתוך לונדון נבנה בשנת 1836 וקישר את גשר לונדון לגריניץ'.
במהרה נבנו בלונדון מספר תחנות רכבת אשר קישרו את לונדון לכל חלקי בריטניה: תחנת יוסטון (1837), תחנת פדינגטון (1838), תחנת רחוב פנצ'רץ' (1841), תחנת ווטרלו (1848), תחנת קינגס קרוס (1850) ותחנת סנט פנקראס (1863).
החל משנות ה-50 של המאה ה-19 החלו להיבנות קווי הרכבת התחתית של לונדון.
בעקבות הפרוור המהיר של לונדון, גדלה העיר, התפשטה ו"בלעה" לתוכה את הכפרים והעיירות סביבה, אשר הפכו למעשה לשכונות ורבעים של לונדון: איזלינגטון, פדינגטון, בלגרביה, הוברן, פינסבורי, שורדיץ', סאת'רק ולמבת'.
בשנת 1855 הוקמה הרשות המטרופולינית לעבודות ציבוריות של לונדון (Metropolitan Board of Works) על מנת לתאם בין הרשויות המקומיות השונות ולהתאים את התשתית המיושנת של לונדון לאוכלוסייה הגדלה והולכת.
בשל האוכלוסייה הגדלה והולכת גברו גם בעיות התברואה של לונדון.
עד לתקופה זו נהגו לשפוך את שפכי העיר לנהר התמזה.
התמזה היוותה גם אחד ממקורות מי השתייה של העיר, והמים המזוהמים הביאו להתפשטות מחלות זיהומיות רבות.
זיהום התמזה הגיע לשיאו בסירחון הגדול של 1858.
בעקבות הסירחון הגדול הקציב הפרלמנט הבריטי תקציב לפתרון הבעיה באמצעות הקמת מערכת ביוב ללונדון.
המהנדס ג'וזף בזלגט אשר מונה להקים את מערכת הביוב, תכנן והקים מערכת שאורכה למעלה מ-2,100 ק"מ, המרחיקה את הביוב מהעיר ומאפשרת שימוש במים נקיים לשתייה.
בעקבות הקמת המערכת הצליחו להכחיד את הכולרה ומגפות שהשתוללו בעיר ולצמצם את תמותת התושבים.
אחד האירועים העיקריים שאירעו בלונדון במאה ה-19 הייתה התערוכה הגדולה שנערכה בשנת 1851. התערוכה נערכה בארמון הבדולח (קריסטל פאלאס), והגיעו אליה מבקרים רבים מכל רחבי העולם.
התערוכה שיקפה את עוצמתה של בריטניה בשיא כוחה של האימפריה הבריטית.
בהיותה מרכז האימפריה הבריטית, היוותה העיר לונדון אבן שואבת למהגרים עניים מכל רחבי האימפריה ואף מארצות רבות באירופה.
בתקופה הוויקטוריאנית התיישבה בעיר אוכלוסייה אירית גדולה, בעיקר בעקבות הרעב האירי הגדול, והמהגרים האירים היוו כעשרים אחוז מאוכלוסיית העיר.
לונדון הפכה גם למרכז לקהילת מהגרים יהודית גדולה - בעיקר מהגרים ממזרח אירופה ומפולין, וכן הגיעו אליה קבוצות מהגרים קטנות מסין ודרום מזרח אסיה.
בשנת 1888 הוקם מחוז לונדון המנוהל על ידי מועצת מחוז לונדון.
הייתה זה הפעם הראשונה בה הוקם גוף אדמיניסטרטיבי המטפל בענייני המטרופולין כמכלול.
גוף נבחר זה החליף את מחלקת העבודות המטרופולינית שהייתה גוף ממונה.
שטחו של המחוז כלל את כל שטחי העיר ופרווריה באותה עת.
כעבור מספר שנים, גדל שטח העיר ואף יצא את גבולות המחוז.
בשנת 1900 חולק המחוז ל-28 רבעים עירוניים.
במאה ה-19 נבנו אחדים מהמבנים והאתרים המונומנטליים המאפיינים ומסמלים את העיר עד ימינו אלה ובהם כיכר טרפלגר, הביג בן וארמון וסטמינסטר משכנו של הפרלמנט הבריטי, רויאל אלברט הול, מוזיאון ויקטוריה ואלברט, גשר מצודת לונדון וארמון הבדולח.
עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה
בתחילת המאה ה-20 הייתה לונדון בשיא השפעתה, בהיותה בירת האימפריה הגדולה ביותר בהיסטוריה האנושית, אולם מצב זה השתנה במהירות.
העיר נפגעה בהפצצות מצפלינים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הפצצות אלו הרגו 700 תושבים ויצרו בהלה גדולה בקרב הציבור.
בין שתי מלחמות העולם גדלו אוכלוסייתה ושטחה של העיר במהירות רבה.
שכונות העיר החדשות התפרסו על פני מרחקים גדולים בשל רצונם של התושבים להתגורר בבתים פרטיים (קוטג'ים), והעובדה שהרחבת השימוש במכוניות, במערכות הרכבת והרכבת התחתית אפשרו מגורים במרחק ממרכז העיר.
בדומה ליתר בריטניה, סבלה לונדון משיעורי אבטלה גבוהים במהלך השפל הכלכלי הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20.
בשנת 1939 הגיעה אוכלוסיית העיר לשיאה - 8.6 מיליון תושבים.
בשל השימוש של התושבים בפחם לחימום בתיהם, כוסתה העיר בערפיח תמידי, אשר כונה "ערפל לונדוני", או "מרק האפונים" בשל סמיכותו.
מצב זה הלך והחמיר עד "הערפיח הגדול" שנמשך חמישה ימים - בין ה-5 בדצמבר וה-9 בדצמבר 1952, שגרם לחושך מוחלט בעיר, והביא למותם של 4,000 תושבים.
בעקבותיו נחקק חוק האוויר הנקי של 1956, אשר הגביל את סוגי הדלקים המותרים בשימוש.
במלחמת העולם השנייה סבלה לונדון מהפצצות רחבות היקף של הלופטוואפה במהלך הבליץ.
קודם לתחילת ההפצצות ובמהלכן הספיקו השלטונות העירוניים להוציא מן העיר לאזורים כפריים מאות אלפי ילדים.
תושבי העיר עצמם נאלצו למצוא מחסות מההפצצות בתחנות הרכבת התחתית של לונדון.
הנזק העיקרי נגרם לאזור הדוקלנדס ואזור האיסט אנד.
עשרות אלפי בניינים נהרסו, ומאות אלפי תושבים נותרו חסרי קורת גג.
בשנים שלאחר המלחמה, אחת המטלות העיקריות שעמדה בפני העיר הייתה בניית מגורים למאות אלפי התושבים שנותרו בלא קורת גג.
על למנת לפתור את המחסור בדירות הותרה בנייה לגובה של מבני מגורים.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 השתנה קו הרקיע של לונדון בצורה משמעותית, ונבנו מגדלי מגורים רבים.
בהמשך התברר כי מבנים אלה אינם פופולריים, והמגמה השתנתה - מעבר לפרברי לונדון במקום מגורים במגדלים צפופים.
זמן קצר לאחר המלחמה נערכו המשחקים האולימפיים של שנת 1948 באצטדיון ומבלי, וזאת למרות ההרס הרב שטרם שוקם.
אירוע נוסף שניערך לאחר מלחמת העולם במטרה להעלות את המורל ולהקל על שיקום העיר היה פסטיבל בריטניה בשנת 1951.
שנות ה-60 של המאה ה-20 כונו תקופת "לונדון החוגגת".
בעיקר בשל הצלחתן של הלהקות הביטלס והרולינג סטונז, הפכה לונדון למרכז עולמי לתרבות הנוער של אותה תקופה ופרחה בה תרבות צעירים שכללה, בנוסף למוזיקה גם אופנה ויצירה בתחומי הקולנוע והטלוויזיה.
לאחר המלחמה נעצר הגידול של העיר בשל קביעת חגורה ירוקה סביב העיר.
בשנת 1965 בוטל מחוז לונדון והוקמה מועצת לונדון רבתי בה 32 רבעים.
בשל מחלוקת פוליטית בין ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר לבין ראש מועצת לונדון רבתי קן ליווינגסטון בוטלה המועצה בשנת 1986, וכל סמכויותיה נמסרו לרבעים השונים.
בעקבות צעד פוליטי זה הפכה לונדון למטרופולין היחיד בעולם בלא מנהל מרכזי.
המועצה הוקמה מחדש בשנת 2000 וקן ליווינגסטון נבחר שנית לראש עיריית לונדון.
בשל המחלוקות על השליטה בצפון אירלנד החל משנות ה-70 של המאה ה-20, הייתה לונדון נתונה לפיגועי טרור רבים של ה-IRA.
לאחר מלחמת העולם השנייה קטנה בהדרגה אוכלוסיית העיר.
בשנת 1939 הגיעה האוכלוסייה לשיאה - עם כ-8.6 מיליון תושבים.
מאז פחתה האוכלוסייה עד שנות ה-80 בשל המעבר לפרוורים, והגיע ל-6.8 מיליון.
לאחר שנות ה-80 החלה עלייה הדרגתית במספר התושבים, וב-2017 מנתה האוכלוסייה כ-8.8 מיליון תושבים.
במחצית השנייה של המאה ה-20 פחת מעמדה של העיר לונדון כנמל מרכזי.
רציפי נמל לונדון לא התאימו לאוניות הסוחר הגדולות של סוף המאה, ומרבית תנועות הסחורות הועברה לנמלים במורד הנהר.
אזור הדוקלנדס ננטש בראשית שנות ה-80, אולם בשלהי שנות ה-80 ובראשית שנות ה-90 פותח האזור כאזור של מבני דירות ומשרדים.
במקביל נבנה בשנות ה-80 מחסום התמזה שנועד להגן על העיר מפני הצפות הגאות של הים הצפוני.
על מנת לחוג את המילניום החדש הוקמה כיפת המילניום בגריניץ'.
הקמתה הביאה למחאות ציבוריות בשל העלות הגבוהה, והמחלוקות בדבר שימושים עתידיים אפשריים.
פרויקט אחר זכה להצלחה רבה יותר - הלונדון איי שהוקם כמבנה זמני והוחלט להשאירו במקומו.
גם פרויקט בניית גג הזכוכיות לחצר הגדולה במוזיאון הבריטי זכה להצלחה.
ב-6 ביולי 2005 הוחלט כי לונדון תארח את אולימפיאדת 2012. למחרת, ב-7 ביולי 2005, אירעו סדרת פיגועי טרור ברכבת התחתית בהם נהרגו 50 ונפצעו כ-700 מהנוסעים שהיו ברכבת התחתית ועל אוטובוס קומתיים בכיכר ראסל.
1 - מספר חוות חקלאיות
500 - פחות מאלף תושבים
700 מוקמת העיר מחדש בשם "לונדנוויק" - כמה אלפי תושבים
התיישבות אנושית באזור הייתה קיימת כבר לפני כאלפיים שנים.
העדות לכך היא עמק הכדים.
ההיסטוריה הכתובה של לאוס מתחילה מהקמת הממלכה של לן סאנג (מיליון הפילים) על ידי המלך פה נגום בשנת 1353. תחת שלטונו, הממלכה כללה את החלק הצפוני של תאילנד, כל לאוס והמחוז סטאנג טרנג שנמצא בקמבודיה.
יורשיו, במיוחד המלך פוטיסארת' במאה ה־16, עזרו ליישם את זרם הטרוואדה הבודהיסטי כזרם הדומיננטי בממלכה.
במאה ה־17, ממלכת לן סאנג הדרדרה בגלל מאבקים ומריבות עם שכניהם.
בסוף המאה ה־18, סיאם השתלטה על החלק שכיום הוא לאוס.
האזור חולק לממלכות שמרכזן היה בלואנג פראבאנג בצפון, ויינטיאן במרכז וצ'מפאסק בדרום.
בעקבות הפיכת וייטנאם למושבה צרפתית, צרפת החליפה את סיאם והחלה לשלב את לאוס בתוך האימפריה הצרפתית.
החוזה הצרפתי-סיאמי של 1907 הגדיר את התחום הנוכחי של לאוס עם תאילנד.
בזמן מלחמת העולם השנייה, היפנים כבשו את הודו-סין, שכללה את לאוס.
המלך סיסוואנג ונג של לואנג פראבאנג, שוכנע להכריז עצמאות מצרפת ב־1945, קצת לפני כניעתה של יפן.
בתקופה זו גברו הרגשות הלאומיים.
בספטמבר 1945, ויינטיאן וצ'מפאסק התאחדו עם לואנג פראבאנג כדי ליצור ממשלה עצמאית תחת דגלה של לאוס החופשית.
אולם האיחוד לא החזיק זמן רב.
בתחילת 1946, כוחות צרפתיים כבשו מחדש את המדינה והעניקו אוטונומיה מוגבלת בלאוס באמצעות בחירה של אספת המצביעים.
בזמן מלחמת הודו-סין הראשונה בין צרפת לבין התנועה הקומוניסטית בווייטנאם, הנסיך סופהנובונג יסד את ארגון ההתנגדות פאת'ט לאו (אדמות לאוס) שהתחייבה למאבק הקומוניסטי נגד הקולוניאליזם.
ללאוס לא הוענקה ריבונות מלאה עד אשר צרפת הפסידה לווייטנאם ובעקבות ועידת ז'נבה לשלום ב-1954. בחירות נעשו ב-1955 והממשלה הקואליציונית הראשונה, ברשות הנסיך סוואנה פוהומה, נוסדה ב־1957. הקואליציה התמוטטה ב־1958 בעקבות חילוקי דעות.
וכוחות ימין השתלטו על הממשלה.
ב־1960 קונג לי, מפקד צנחנים, השתלט על ויינטיאן בהפיכה ודרש גיבוש של ממשלה נייטרלית כדי לסיים את הלחימה.
הממשלה הנייטרלית, בראשה עמד סוואנה פוהומה, לא הצליחה להחזיק מעמד.
כוחות ימין ברשות הגנרל פוהמי נוסאוון דחקה החוצה את הממשלה הנייטרלית מעמדת כוח באותה שנה.
כתוצאה מכך, הנייטרלים חברו אל המורדים הקומוניסטים וקיבלו תמיכה מברית המועצות.
משטרו הימני של פוהמי נוסאוון קיבל תמיכה מארצות הברית.
ועידת ז'נבה השנייה, שנערכה ב־1962-1961, תמכה בעצמאותה ובנייטרליות של לאוס.
מיד לאחר שהושגה הסכמה בינ"ל, האשימו הצדדים אחד את השני בהפרת תנאי ההסכם, ובתמיכת המעצמות משני הצדדים, מלחמת האזרחים עמדה להתחדש.
למרות שהמדינה ניסתה להיות נייטרלית, נוכחות צבאית אמריקאית וצפון וייטנאמית שהולכת וגוברת במדינה גוררת את לאוס למלחמת הודו-סין השנייה (1975-1954).
במשך קרוב לעשור, לאוס סומנה כמדינה המופצצת ביותר בהיסטוריה של הלוחמה, כשארצות הברית רצתה להשמיד את דרך הו צ'י מין, שעברה במזרח לאוס.
בנוסף, מטוסי קרב אמריקאים הונחו להטיל את שארית פצצותיהם בשטח לאוס בעת חזרתם לבסיסיהם, בשל הדלק הרב שבוזבז בעת נשיאתם.
ב־1972, המפלגה הקומוניסטית שינתה את שמה למפלגת הלאו המהפכנית (LPRP).
זמן קצר לאחר שהסכם פריז לשלום הוביל לנסיגת כוחות ארצות הברית מווייטנאם, הסכם ויינטיאן (1973), בין מפלגת הלאו המהפכנית לבין הממשלה, הביא להפסקת אש ולתפקיד של ה־LPRP בקואליציה החדשה.
המאבק הפוליטי בין הקומוניסטים, הנייטרלים והימנים נמשך.
נפילת סייגון ופנום פן לידי כוחות הקומוניסטים באפריל 1975 האיצה את הידרדרותה של הקואליציה בלאוס.
כמה חודשים אחרי הניצחון הקומוניסטי הזה, פאת'ט לאו נכנסו לוויינטיאן.
ב-2 בדצמבר 1975, המלך ויתר על כס המלוכה במונרכיה החוקתית והרפובליקה הדמוקרטית הקומוניסטית של לאוס נוסדה.
הממשלה הקומוניסטית החדשה שהונהגה על ידי קייסון פומביאהן אכפה את ריכוז ההחלטות הכלכליות והטילה משטר שכלל שליטה על התקשורת ומעצר של חברים רבים בממשלה הקודמת ובצבא במחנות "חינוך מחדש".
המדיניות הקשוחה והחמרה בתנאים הכלכליים, יחד עם מאמציה של הממשלה לאכוף שליטה פוליטית, גרמה להגירה המונית.
כעשרה אחוזים מאוכלוסיית הלאו חיפשה מקלט אחרי 1975. לאוס שמרה על קשרים הדוקים עם ברית המועצות ובנות בריתה המזרחיות, והתבססה על תמיכה של ברית המועצות עד התמוטטותה ב־1991.
יחד עם קובה, הרפובליקה העממית של סין, קוריאה הצפונית ווייטנאם, לאוס היא אחת מהמדינות היחידות שנשארו תחת שלטון קומוניסטי.
ההיסטוריה של לוקסמבורג שזורה בהיסטוריה של המדינות, התושבים ושושלות-האצולה שמסביבה.
במהלך השנים הלך שטחה של לוקסמבורג ונשחק, והבעלות עליה עברה מיד אל יד במקביל לעלייה בעצמאותה הפוליטית.
אף על פי שלפי מספר עדויות ההיסטוריה הלוקסמבורגית התחילה בזמן האימפריה הרומית, מקובל להתייחס לשנת 963 כנקודת ההתחלה שלה.
בחמש מאות השנים שלאחר מכן עלה כוחו של בית לוקסמבורג, וחיסולו גרר את ביטול העצמאות של לוקסמבורג.
לאחר תקופה קצרה של שלטון דוכסות בורגונדיה עברה לוקסמבורג לידיו של בית הבסבורג ב-1477.
לאחר מלחמת שמונים השנים הפכה לוקסמבורג לחלק מארצות השפלה הדרומיות בחזקת מלכי ספרד, וחזרו לחזקתה של שושלת הבסבורג האוסטרית ב-1713. לאחר הכיבוש בזמן המהפכה הצרפתית, ולפי חוזה פריז, הוענק ללוקסמבורג מעמד של דוכסות גדולה הנמצאת באוניה פרסונלית עם הולנד.
לפי ההסכם חולקה לוקסמבורג, דבר שנעשה בעבר ב-1659 ופעם נוספת ב-1839. אף כי ההסכמים הללו גרמו להקטנת השטח של לוקסמבורג, הם חיזקו את מידת העצמאות שלה, עצמאות שקובעה לאחר משבר לוקסמבורג ב-1867.
בעשורים שלאחר מכן נכנסה לוקסמבורג למעגל ההשפעה של גרמניה, בייחוד לאחר שנפרדה מהולנד ב-1890. לוקסמבורג הייתה נתונה תחת שלטון כיבוש גרמני בין 1914 ל-1918 (מלחמת העולם הראשונה) ופעם נוספת בין 1940 ו-1944 (מלחמת העולם השנייה).
החל מהתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה הפכה לוקסמבורג לאחת המדינות העשירות בעולם, כאשר היא נשענת על מערכת בנקאית מפותחת, יציבות פוליטית ואינטגרציה אירופית.
בשנת 963 רכש הרוזן זיגפריד לבית ארדן שטח אדמה מאב-המנזר של מקסימינוס הקדוש בטריר.
במרכזו של השטח היה מבצר הרוס, כנראה רומאי, שנקרא לוּקילינבּוּרהוּק (Lucilinburhuc, שפירושו, כנראה, "טירה קטנה").
זיגפריד הקים באותו מקום טירה חדשה בראש מצוק שנקרא מאוחר יותר "בּוֹק פִילס".
הטירה חלשה על קטע של דרך רומית עתיקה המחברת בין ריימס, ארלון וטריר, ולכן היה במיקומה פוטנציאל להרוויח ממסחר ומהטלת אגרות מעבר.
למרות הבנייה המחודשת, נראה שזיגפריד וצאצאיו לא התגוררו בה רוב הזמן.
בבניית הטירה נהוג לראות את ראשית ההיסטוריה של לוקסמבורג כישות מוגדרת.
בשנים הבאות, התפתחה סביב הטירה החדשה עיר קטנה ושוק.
התושבים הראשונים היו כנראה משרתיו של הרוזן זיגפריד וסגל כנסיית מיכאל הקדוש.
עד מהרה זכה היישוב לתוספת הגנה בדמות חומה עירונית חלקית וחפיר.
נוסף לעיירה ליד בוק פילס והדרך הרומית, נוסד יישוב אחר בעמק הנחל אָלְזֶט (כיום רובע גְרוּנְד).
ב-1083 כבר היו בעיר התחתית שתי כנסיות ושני גשרים מעל הנחלים אלזט ופטרוס.
תושבי המקום התפרנסו, בין השאר, מדיג, אפייה וטחינת קמח.
באותה שנה יסד הרוזן קונרד מנזר בנדיקטיני בשם אַלְטמִינְסְטֶר (Altmünster, כלומר "מנזר ישן") על גבעה מאחורי טירת לוקסמבורג.
היינריך השלישי היה הרוזן הראשון שעליו ידוע כי מקום מגוריו הקבוע היה טירת לוקסמבורג.
במסמך משנת 1089 הוא מופיע כ-comes Henricus de Lutzeleburg (לטינית: הרוזן הנריקוס איש לוּצֶלֶבּוּרִג), והוא הראשון המופיע בתואר זה בכתובים.
העיר התפתחה בהדרגה סביב מבצר זה, והיא הפכה למרכז קטן אך חשוב של מדינה בעלת חשיבות אסטרטגית רבה לצרפת, גרמניה והולנד.
מבצר לוקסמבורג הורחב וחוזק בהדרגה לאורך השנים על ידי שורה של בעלים, ובהם בית בורבון, בית הבסבורג ובית הוהנצולרן, שהפכו אותו לאחד המבצרים החזקים ביותר באירופה.
ההגנות המרתיעות שלו והמיקום האסטרטגי גרמו לכך שיוצמד לו הכינוי "גיברלטר של הצפון".
השושלת הלוקסמבורגית הניבה כמה קיסרים של האימפריה הרומית הקדושה, מלכי בוהמיה וארכיבישופים של טריר ומיינץ.
בין ימי הביניים לרנסאנס מופיעות בכתובים גרסאות רבות לשם "לוקסמבורג"; בין השמות ניתן למצוא את לוקילינבורהוק, לוצבורג, לוצלבורג, לוקסלמבורק וליכטבורג (פירוש המילה הלטינית lux הוא "אור", בגרמנית "ליכט").
רוזנות לוקסמבורג נשארה פייף עצמאי של האימפריה הרומית הקדושה עד 1354, אז העלה אותה קרל הרביעי למדרגת דוכסות עבור אחיו ונצ'סלאוס.
דוכסות לוקסמבורג נוצרה ב-1353 באמצעות איחוד רוזנות לוקסמבורג, מרקיזות ארלון, רוזנויות דירבואי ולרוש וכן מחוזות טיונוויל, ביטבורג ומארוויל.
ניתן לכלול בחישוב זה גם את רוזנות ויאנדן, שכן היא הייתה וסאלית של רוזני ודוכסי לוקסמבורג מאז שנת 1264.
באותה תקופה החזיקה משפחת לוקסמבורג גם בכתר של בוהמיה, אולם הדוכסות נשלטה כרכוש הניתן מטעם המלך לשם תמיכה באחד מבני המשפחה המלכותית על ידי ענף אחר של המשפחה.
באותה תקופה השתייכו הדוכסות והטירה לנסיכה הבוהמית אליזבת מלוקסמבורג, נכדתו של קרל הרביעי; קרל היה חשוך-ילדים, ולכן כרת ברית ב-1440 עם שכנה החזק של הדוכסית, פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, כדי שיירש את הדוכסות וינהל אותה אחרי מותה של אליזבת.
החל מ-1609 שליטי ברנדנבורג שלטו גם בדוכסות קלפה (Kleve) שהייתה סמוכה ללוקסמבורג וממנה נוצר בסופו של דבר מחוז ריינלנד בממלכת פרוסיה.
ב-1684 פלש ללוקסמבורג לואי ה-14, מלך צרפת, פעולה שגרמה לדאגה רבה בקרב שכנותיה של צרפת והובילה ליצירת הברית הגדולה ב-1686. במלחמה שפרצה לאחר מכן נסוגה צרפת מהדוכסות, שהוחזרה לבית הבסבורג לפי תנאי הסכם רייסווייק ב-1697. בתקופת השלטון הצרפתי חוזקו ההגנות של המבצר על ידי המרקיז דה וובאן.
מצב זה בא אל קיצו ב-1790, כשמהפכנים צרפתיים כבשו את המדינה וסיפחו אותה למחוז פורה (צרפתית: Forêts).
לוקסמבורג נותרה בדרך זו או אחרת תחת שלטון צרפתי עד קונגרס וינה ב-1815, אז הוחלט שהדוכסות תהפוך לדוכסות גדולה, שבראשה יעמוד כדוכס גדול וילם הראשון, מלך הולנד, באוניה פרסונלית עם הממלכה המאוחדת של הולנד.
לוקסמבורג היא דוכסות גדולה גם בימינו, אף כי האוניה הפרסונלית עם הולנד בוטלה ב-1890, עם מותו של מלך הולנד האחרון ממין זכר, כיוון שחוקי הירושה הלוקסמבורגיים (הנגזרים מהחוק הסאלי) אינם מאפשרים לאישה להיות הדוכסית-הגדולה.
לוקסמבורג נותרה תחת שלטון צרפתי עד לתבוסתו של נפוליאון בונפרטה ב-1815, כאשר קונגרס וינה העניק אוטונומיה רשמית ללוקסמבורג.
הפרוסים הצליחו כבר ב-1813 לכבוש חלקים מלוקסמבורג על מנת לחזק את דוכסות יוליץ' שהייתה נתונה לשליטתם.
הבורבונים מצרפת טענו בתוקף כי לוקסמבורג שייכת להם, ומצד שני קיסר אוסטריה שלט בדוכסות עד שהכוחות המהפכניים צירפו אותה לרפובליקה הצרפתית (ישנה טענה כי הקיסר לא היה מעוניין לשלוט בלוקסמבורג וארצות השפלה וכן שהוא גילה עניין רב בבלקן).
מלך פרוסיה טען כי הוא היורש הראשי של אנה.
טענה נוספת לירושה הייתה של וילם הראשון, מלך הולנד ששלט בהן בתקופה זו, ושאמו ואשתו היו צאצאיות של משפחת המלוכה הפרוסית כך שהן היו גם צאצאיות של היורשת הלוקסמבורגית האחרונה.
פרוסיה ואורנז'-נסאו סיכמו ביניהן על העסקה הבאה: פרוסיה תקבל אדמות שהיו שייכות לה בעבר בנאסאו שבגרמניה המרכזית (דילנברג, דיטץ, סייגן, האדאמאר וביילסטיין); נסיך אורנז' יקבל את לוקסמבורג.
לוקסמבורג, שגודלה הצטמק בעקבות פעולותיהם של היורשים הצרפתיים והפרוסיים הורחבה בדרך אחרת על ידי כך שהועלתה למעמד של דוכסות גדולה והושמה תחת שלטונו של ויליאם הראשון מארצות השפלה.
הייתה זו הפעם הראשונה שבדוכסות שלט מונרך שלא הייתה לו זכות טיעון לירושה של השליטים מימי הביניים.
אולם, החשיבות הצבאית של לוקסמבורג עבור פרוסיה מנעה ממנה להפוך לחלק של הממלכה ההולנדית.
המבצר, שהיה מקום המושב העתיק של הלוקסמבורגים, נכבש על ידי כוחות צבא פרוסיים בעקבות תבוסת נפוליאון, ולוקסמבורג התקבלה כחברה בקונפדרציה הגרמנית כאשר פרוסיה אחראית על הגנתה.
ביולי 1819 ביקר בלוקסמבורג נורוויץ' דאף שהיה קצין בצי המלכותי.
רוב האוכלוסייה הלוקסמבורגית הצטרפה למהפכה הבלגית נגד השלטון ההולנדי.
מלבד המבצר והאזור שמסביבו, לוקסמבורג נחשבה כפרובינציה של המדינה הבלגית החדשה בין 1830 ל-1839. לפי הסכם לונדון ב-1839 המעמד של הדוכסות הגדולה אושר כמדינה ריבונית תחת שלטונו של מלך הולנד.
לאחר מכן, החלק דובר הצרפתית של הדוכסות הועבר לבלגיה תחת השם פרובינציית לוקסמבורג.
אובדן שטח זה הותיר את לוקסמבורג כמדינה גרמנית במהותה, למרות שהשפעתה של התרבות הצרפתית נותרה חזקה.
אובדן השווקים הבלגיים גרם לבעיות כלכליות במדינה.
מתוך הכרה בבעיות, הדוכס הגדול שילב את לוקסמבורג לתוך איחוד המכס הגרמני ב-1842. למרות זאת, לוקסמבורג עדיין הייתה מדינה חקלאית לא מפותחת במשך רוב המאה.
כתוצאה מכך כחמישית מתושביה היגרו לארצות הברית בין 1841 ל-1891.
רק ב-1867 אושררה עצמאותה של לוקסמבורג, וזאת לאחר תקופה של אי שקט שבה נשקלה האפשרות לספח אותה לבלגיה, גרמניה או צרפת.
במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 ביקרו בלוקסמבורג כמה מבקרים מפורסמים ובהם המשורר הגרמני יוהאן וולפגנג פון גתה, הסופרים הצרפתיים אמיל זולא וויקטור הוגו, המלחין פרנץ ליסט והצייר האנגלי ויליאם טרנר.
לוקסמבורג נותרה תחת שלטונם של מלכי ארצות השפלה עד מותו של וילם השלישי, מלך הולנד ב-1890, כאשר מכיוון שלא היה לו בן, הדוכסות הגדולה עברה לבית נסאו-ויילבורג בעקבות התנאים של הסכם הירושה של נסאו מ-1783. בכך נפרדה לוקסמבורג מהולנד בה ירשה בתו של וילם השלישי את כסאו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מחלקה של הארמייה הרביעית של גרמניה כבשה את לוקסמבורג כדי לשמור על מסילות הברזל.
לוקסמבורג נשלטה על ידי גרמניה במהלך כל המלחמה, אך הממשלה ומארי אדלייד, הדוכסית הגדולה הורשו להישאר במשרתם לאורך תקופת הכיבוש (שהסתיימה ב-1918), מה שגרר טענות צרפתיות בדבר שיתוף פעולה עם הגרמנים.
לוקסמבורג שוחררה על ידי חיילים אמריקניים וצרפתיים.
שתי דיוויזיות אמריקניות הוצבו במדינה בשנים שלאחר המלחמה.
בוועידת השלום בפריז נדחתה טענתה של בלגיה לבעלות על לוקסמבורג ועצמאותה של המדינה אושררה מחדש.
ב-1930 התדרדר המצב הפנימי בלוקסמבורג, כיוון שהפוליטיקה הפנימית הושפעה מאוד ממפלגות אירופיות ימניות ושמאליות.
הממשלה ניסתה לפעול נגד המתיחות שהונהגה על ידי הקומוניסטים באזורי התעשייה ודגלה במדיניות ידידותית כלפי גרמניה הנאצית, מדיניות שזכתה לגינויים חריפים.
הניסיונות לדיכוי המתיחות הגיעו לשיאם בחוק המחסום שהיה ניסיון להוציא אל מחוץ לחוק את המפלגה הקומוניסטית הלוקסמבורגית.
החוק לא התקבל לאחר משאל עם שנערך ב-1937.
במהלך מלחמת העולם השנייה הממשלה והמונרכיה הלוקסמבורגית יצאו לגלות לאחר הפלישה הגרמנית ב-10 במאי 1940, למרות שחיילים גרמניים כבשו את העיר לוקסמבורג במהלך הלילה של ה-9 במאי.
במשך המלחמה, שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג שידרה ללוקסמבורג באמצעות ה-BBC על מנת להעניק תקווה לתושבים.
המדינה הייתה תחת כיבוש צבאי עד אוגוסט 1942, כאשר היא סופחה באופן רשמי לרייך השלישי כחלק מהגאו מוסלנד.
הלוקסמבורגים הוכרזו כאזרחים גרמנים ו-13,000 מתוכם נקראו לשירות צבאי.
2,848 לוקסמבורגים נהרגו בשורות הצבא הגרמני במהלך המלחמה.
האמצעים שננקטו על מנת לדכא את האופוזיציה הלוקסמבורגית נתקלו בהתחלה בהתנגדות קלה כגון סירוב לדבר גרמנית.
כיוון שהדיבור בצרפתית נאסר, לוקסמבורגים רבים "החיו" מחדש מילים לוקסמבורגיות ישנות, דבר שהוביל לתחייה מחודשת של השפה.
אמצעי דיכוי אחרים כללו הגליה, עבודת כפייה, גיוס בכפייה, ובאופן יותר דרסטי גירוש למחנות ריכוז והוצאות להורג.
האמצעי האחרון יושם לאחר שביתה כללית בין ה-1 בספטמבר ל-3 בספטמבר 1942. השביתה שיתקה את המנהלה, חקלאות, תעשייה וחינוך והיא החלה כתגובה להכרזה של השלטון הגרמני ב-30 באוגוסט 1942 על גיוס כפוי.
השביתה דוכאה באלימות: 21 שובתים הוצאו להורג ומאות גורשו למחנות הריכוז.
המנהל האזרחי של לוקסמבורג באותה תקופה, הגאולייטר גוסטב סימון, הכריז שהגיוס נחוץ על מנת לספק תמיכה למאמץ המלחמה הגרמני.
השביתה הייתה אחת מבין שתי השביתות הגדולות היחידות שנערכו נגד מכונת המלחמה הגרמנית במערב אירופה.
כוחות צבא אמריקניים שחררו את רוב המדינה בספטמבר 1944, למרות שהם נסוגה לתקופה קצרה במהלך קרב הארדנים, שבמהלכו נכבש למשך כמה שבועות רוב החלק הצפוני של לוקסמבורג על ידי חיילים גרמנים.
הגרמנים גורשו בסופו של דבר בינואר 1945. בסופו של דבר איבדו את חייהם במהלך המלחמה 5,259 לוקסמבורגים.
לאחר מלחמת העולם השנייה נטשה לוקסמבורג את גישת הנייטרליות הפוליטית כאשר היא הפכה לאחת מהחברות המייסדות של נאט"ו (1949) והאו"ם.
לוקסמבורג חתמה על הסכם רומא ב-1957, והקימה איחוד מוניטרי עם בלגיה והולנד (הבנלוקס).
לוקסמבורג נחשבת לאחד מתומכות האיחוד האירופי לפי המסורת של רובר שומאן.
ב-1957 היא הפכה לאחת משש המדינות המייסדות של הקהילייה האירופית (שמאוחר יותר הפכה לאיחוד האירופי) וב-1999 היא הצטרפה למדינות המשתמשות באירו.
ב-1985 המדינה סבלה משורת פיצוצים שכוונו בעיקר נגד עמודי חשמל ומתקנים אחרים.
ב-1995 כיהן ז'אק סאנטה הלוקסמבורגי כנשיא הנציבות האירופית, אך הוא התפטר מתפקידו לאחר שהועלו נגדו האשמות בשחיתות.
ב-24 בספטמבר 1999 הודיע ראש הממשלה יונקר כי הדוכס הגדול ז'אן (שירש את אמו, הדוכסית הגדולה שארלוט, ב-12 בנובמבר 1964) מוותר על כתרו החל מה-7 באוקטובר 2000 לטובת הנסיך אנרי.
אנרי קיבל את מעמד "יורשו של הדוכס הגדול" ב-4 במרץ 1998. לאחר שז'אן פרש מתפקידו בשנת 2000, קיבל אנרי את סמכויותיו השלטוניות.
יורש העצר הוא בנו הבכור של אנרי, גיום, נסיך הכתר של לוקסמבורג.
ב-10 ביולי 2005 אושרה במדינה החוקה האירופית ברוב של 56.52% לאחר שראש הממשלה יונקר איים להתפטר אם ההצעה לא תעבור.
ההיסטוריה של לוב כוללת בתוכה היסטוריה של עמים רבים שהשתלבו עם הילידים הברברים.
במשך רוב ההיסטוריה שלהם, אנשי לוב ידעו שלטונות רבים ושונים.
ההיסטוריה העצמאית המודרנית של לוב החלה בשנת 1951.
בעת העתיקה חלקים מלוב נשלטו על ידי הפיניקים אנשי אימפריית קרתגו, בידי צבאו של אלכסנדר מוקדון ובידי השלטון המוקדוני של בית תלמי ממצרים.
אחריהם שלטו עליה הרומאים, הוונדלים והביזנטים.
ללוב של היום שתי היסטוריות נפרדות לפני בוא הרומאים, אחת לטריפוליטנה, ואחת לקירנאיקה.
במקור, הייתה טריפוליטנה קבוצה של מושבות כנעניות־צידוניות התלויות במושבת־האם קרתגו אשר מקומה היה סמוך לעיר תוניס של היום (ויש המיוחסים לנקודת זמן הזו את רשימת הקהילה היהודית בלוב).
וארצות חסותה כולן נפלו לידי רומא במהלך המלחמות הפוניות.
טריפולי, בירתה של טריפוליטניה, היא נמל ים פיניקי עתיק ונקודת מוצא של שלוש דרכים המקשרות את חוף הים התיכון עם ימת צ'אד ועם טימבוקטו במרכז אפריקה, דרך מדבר סהרה.
קירנאיקה, בניגוד לטריפוליטניה, הייתה מיושבת ביוונים מאות שנים לפני שהפכה לפרובינציה רומית.
קירנאיקה נודעה גם כפנתאפוליס, "חמש הערים"; ערים אלו היו קירנה, הנמל אפולוניה (מארסה סוסה), ארסינאוי (טוסרה), בירניק (בנגאזי) וברקה (אל מרג').
מכל הקולוניות העתיקות והידועות ביותר של היוונים, מישור חוף השפע (קירנאיקה), הייתה אולי החשובה ביותר.
בעיר קירנה, בירת קירנאיקה, הייתה בעת העתיקה קהילה יהודית גדולה.
בשנת 116, בתקופת הקיסר הרומי טראיאנוס שנזכר במדרש איכה רבה בכינוי "שחיק עצמות", פרץ בקירנה מרד יהודי, אשר דוכא באכזריות.
בשנת 647 פלש צבא ערבי בן כ־40,000 חיילים, בהנהגתו של עבדאללה אבן סעיד למערבה של לוב.
טריפולי, עיר הבירה, נכבשה מידי הביזנטים מיד לאחר סופטולה, עיר הנמצאת כ־250 ק"מ דרומית לקרתגו, העיר בה נהרג שליט הפרובינציה הביזנטית, גאורגיוס.
יורשו של גאורגיוס, גנדיוס, הבטיח לשלם לערבים מס שנתי של כ־330,000 זהובים.
לאחר שגנדיוס סירב לשלם את הסכום הנדרש, אנשיו שלו הדיחו אותו מתפקידו.
בעקבות ההפיכה גנדיוס נמלט לדמשק, שם ביקש את עזרתו של הח'ליפה מועאויה הראשון, לו שילם עבור עזרה זאת מנחות במשך שנים רבות.
הח'ליפה שלח צבא גדול עם גנדיוס לפלישה לאפריקה בשנת 665. על אף שגנדיוס מת באלכסנדריה, הערבים המשיכו לבדם לכיוון טריפולי.
הביזנטים שלחו צבא כדי לתגבר את הכוחות באפריקה, אך מפקד הצבא, ניספורוס, הפסיד בקרב ושב לקונסטנטינופול וטריפולי נפלה לידי ערבים.
עוקבה בן נאפע ואבו אלמֻהג'ר דינאר עשו רבות כדי להעלות את מעמדו של האסלאם באיפריקיה, ובמשך המאות הבאות רוב הברברים המקומיים המירו את דתם.
בשנת 750 החליף בית עבאס את שושלת אומיה, והעביר את בירת הח'ליפות לבגדאד.
אמירי בית עבאס שמרו על שליטה בחוף הלובי.
בשנת 800 הח'ליפה הארון א־רשיד מינה את אבראהים אבן אל־אע'לב למושל טריפוליטניה וקירנאיקה.
השושלת האע'לבית הפכה עצמאית ונפרדת מח'ליפות בגדאד, שנותרה לה בלוב סמכות רוחנית בלבד.
האע'לבים תיקנו את מערכות ההשקיה הרומיות, השליטו סדר והביאו לצמיחה יחסית באזור.
בתחילת המאה ה־15, השליטה המרכזית בחוף הלובי נחלשה, ומפרציו היו כגן עדן לשודדי ים.
ספרד ההבסבורגית כבשה את טריפולי ב־1510, אך הספרדים התעניינו יותר בשליטה במפרץ מאשר בשליטה הקשה בקולוניה.
פרננדו השני, מלך אראגון מסר את טריפולי בשנת 1528 לאבירי יוחנן הקדוש ממלטה.
ב־1538 העיר נכבשה על ידי מלך הפיראטים שנקרא חַ'יר א־דין (הידוע יותר כברברוסה שפירושו אדום הזקן), והחוף הלובי נודע כחוף הברברי.
כשהגיעו העות'מאנים לכבוש את טריפולי ב־1551, הם העדיפו שלא לבלום את הפיראטים, כי אם להרוויח מהביזה שלהם.
רק לאחר מאתיים שנה נבלמה השליטה הפיראטית באזור.
תחת השלטון העות'מאני שטח האע'לבים לשעבר נחלק לשלוש פרובינציות: טריפולי, תוניס ואלג'יר.
ב־1565, העניק השׂולטן לשליט טריפולי את התואר פחה.
השׂולטן סיפק לפחה יניצ'רים, שחולקו למספר יחידות, בפיקודו של קצין או ביי.
היניצ'רים הפכו במהרה לכוח הדומיננטי בלוב העות'מאנית.
ב־1711, אחמד קראמנלי, קצין חיל רגלים, תפס את השלטון וייסד את השושלת הקראמנלית, שהתקיימה עד שנת 1835. ב-מאי 1801, הפחה יוסוף קראמנלי דרש הגדלה של "דמי החסות" בסך $83,000 ששילמה ממשלת ארצות הברית מאז 1796 על מנת שהפירטים הלובים לא יתקיפו את אניות הסוחר האמריקאיות.
הדרישה נדחתה, וצי אמריקאי חסם את נמל טריפולי.
בעקבות כך, פרצה מלחמת טריפולי בין לוב לארצות הברית של אמריקה, שנמשכה עד ל־3 ביוני 1805.
ב־1835, ממשלתו של השׂולטן מהמוט השני השתלטה על האזור על מנת להחזיר את שליטתה הישירה בלוב, והחזיקה בו עד לקריסת האימפריה העות'מאנית.
כוחה המבוזר של האימפריה גרם להשגת עצמאות למעשה במצרים, ולאנרכיה בלוב.
במשך 75 שנה שלחה האימפריה ללוב כ־30 מושלים ולוב נחשבה לחלק ממנה, על אף שלעיתים הייתה עצמאית למחצה, עד שאיטליה פלשה אליה בשנת 1911, ערב קריסתה של האימפריה העות'מאנית.
ניסיונות הקולוניזציה האיטלקיים בפרובינציות העות'מאניות טריפוליטניה וקירנאיקה, מעולם לא הצליחו באמת.
ב־3 באוקטובר 1911, האיטלקים תקפו את טריפולי בטענה לשחרור לוב מהעול העות'מאני.
למרות התנגדות חריפה מצד תושבי לוב, מסר הסולטאן העות'מאני את לוב לידי האיטלקים ב־1912, כחלק מהסכם לוזאן.
עד 1914 הייתה רוב טריפוליטניה בידי האיטלקים, אך גם בקירנאיקה וגם בפזאן שבמדבר הדרומי היו מרידות רבות, שהונהגו על ידי המסדר הסנוסי.
במהלך ההתיישבות האיטלקית, הגיעו כ־150,000 איטלקים ללוב.
במלחמת העולם הראשונה שיתפו פעולה העות'מאנים עם הסנוסים במסגרת המערכה בצפון אפריקה על מנת לערער את שליטתם של האיטלקים ולהחזיר את השפעת האימפריה העות'מאנית.
ב־25 באוקטובר 1920 הכיר הממשל האיטלקי בשייח' סידי אידריס כראש הסנוסים, והוענקו לו סמכויות רחבות באל־כופרה ובנאות מדבר אחרים, וכמו כן העניק לו גם תואר אמיר קירנאיקה.
לבסוף הפך אמיר קירנאיקה למלך לוב העצמאית.
במהלך מלחמת העולם השנייה התקיימו בשטחה של לוב קרבות עזים, כחלק מהמערכה בצפון אפריקה בין כוחותיהן של איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית לבין בעלות הברית.
בין המערכות הבולטות ניתן למנות את הפלישה האיטלקית למצרים, מבצע מצפן, המצור על טוברוק ומבצע צלבן.
בינואר 1943 נאלצו כוחות הציר לסגת, לאחר שהבריטים כבשו את נמל טריפולי.
ב־1944 חזר אידריס מגלות בקהיר אך סירב לחזור למשכנו הקבוע בקירנאיקה עד ליציאתו של חלק מהשלטון הזר ב־1947. בהסכם שלום עם בעלות הברית איטליה ויתרה על כל טענה לבעלות על לוב.
ב־21 בנובמבר 1949 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות החלטה להעניק עצמאות ללוב עד ל־1 בינואר 1952. אידריס, שהוכרז בהמשך כמלך לוב, ייצג אותה במשא ומתן עם האו"ם.
ב־24 בדצמבר 1951, לוב הכריזה על עצמאותה כממלכה המאוחדת של לוב, מונרכיה חוקתית ותורשתית תחת המלך אידריס, המלך היחיד של לוב.
כאשר הכריזה לוב על עצמאותה, היא הייתה אחת המושבות האירופיות הראשונות באפריקה שהשיגו עצמאות מדינית.
באותה שנה נחקקה החוקה הלובית הראשונה.
האספה הלאומית ניסחה את החוקה וקבלה אותה בעיר בנגאזי ביום ראשון, ה־6 במוחרם, 1371 לשנה המוסלמית (ה־7 באוקטובר 1951).
נשיא האספה הלאומית מוחמד אבולאסעד אל־עלים ושני סגניו עומר פאיק שוניב ואבו בכר אחמד אבו בכר הגישו את החוקה למלך אידריס והחוקה פורסמה ברשומות לוב.
עם גילוין של עתודות נפט רבות בלוב ב־1959, וההכנסות העצומות שהגיעו בעקבות מכירתו, הפכה לוב, אחת המדינות העניות בעולם, למדינה עשירה מאוד.
על אף שמכירות הנפט שיפרו את כלכלתה של לוב, התעורר כעס בציבור כלפי המלך ושאר אנשי הממשל, מכיוון שרוב ההכנסות הגיעו לידי אותה אליטה ששלטה במדינה.
ב־1 בספטמבר 1969, קבוצה קטנה של קציני צבא בהנהגת רב־סרן בן 26 בשם מועמר קדאפי, ביצעה הפיכה בלוב, הדיחה את אידריס הראשון, מלך לוב, והגלתה אותו למצרים.
המשטר החדש ביטל את המונרכיה והכריז על הקמתה של הרפובליקה הערבית הלובית הסוציאליסטית.
מאז ועד ההתקוממות בלוב (2011), שלט במדינה מועמר קדאפי כרודן דיקטטורי.
המשטר החדש הכריז כי הוא מתחייב להוציא את לוב מהפיגור והנחשלות.
הוא החליט לסלק מארצו את יחידות הכוחות המזוינים של ארצות הברית שהיו מוצבים בלוב, ולסגור את נמל התעופה שהחזיק צבא ארצות הברית בשטח לוב.
קדאפי הנהיג בלוב משטר המבוסס על פולחן אישיות בסימן הסיסמה "אלוהים, מועמר (קדאפי) ולוב – זה הכל".
חיי אזרחי המדינה וחינוכם הוכוונו באמצעות שטיפת מוח לאמונה אישית לאו דווקא באידאולוגיה של קדאפי אלא בו־עצמו ובנאומיו.
רוב האזרחים, בעקבות חינוך ארוך שנים אכן גילו עד פרוץ ההתקוממות ב־2011, אמונה וביטחון בדמותו של המנהיג.
לוב פתחה תחת שלטון קדאפי בסיסי טרור בשטחה ונתנה חסות לארגוני טרור ערבי שפעלו ברחבי העולם.
המשטר הלובי החל בחימוש מואץ ופתח בהסתה נגד ישראל ונגד הציונות תוך קריאה לאיחוד כל מדינות ערב למדינה אחת ואיום על מדינות ערב שגילו יחס חיובי לישראל (שאחד משיאיו היה במלחמת לוב־מצרים ביולי 1977).
ב־1968, עוד לפני תפיסת השלטון על ידי קדאפי, פלשה לוב לצ'אד במטרה המוצהרת למנוע את התפשטות מלחמת האזרחים שהתחוללה שם לתוך שטחי לוב, וכדי להשיג שליטה על "הרצועה הכחולה", שטח עשיר במתכות ובראשן אורניום, סמוך לגבול המשותף.
לאחר מכן, במהלך שנות שלטונו של קדאפי, פלש צבא לוב לצ'אד ארבע פעמים במסגרת סכסוך לוב־צ'אד, בשנים: 1978, 1979, 1980–1981, וב"מלחמת הטויוטה" בשנים 1983–1987. התערבות צבא לוב הוגבלה לסיוע ארטילרי ובמתן "מטרייה אווירית" לכוחות הקרקעיים של בעלות בריתה בצ'אד.
קדאפי פעל לאיחוד לוב עם שכנותיה.
בדצמבר 1972 הציע לאחד את לוב ותוניסיה אך נדחה על ידי חביב בורגיבה.
בשנת 1973 הוא הגיע להסכם עם מצרים על איחוד לוב ומצרים, הסכם שלא קויים.
בינואר 1974 הגיע להסכם על איחוד עם תוניסיה, הסכם שבוטל לאחר יומיים.
כחלק מן האידאולוגיה של קדאפי, לפיה יש לאחד את המוסלמים־האפריקאים לכדי ישות מדינית אחת, החל כבר מ־1972 ליצור את הלגיון האסלאמי הפאן־אפריקאי.
הלגיון הורכב משכירי חרב, אזרחי מדינות חבל הסאהל כצ'אד, ניז'ר, מאלי, הרפובליקה המרכז אפריקאית וסודאן, אשר קיבלו אימונים סדירים ומשכורות גבוהות.
הלגיון נסמך במיוחד על בני השבטים הטוארג והג'נג'וויד (שבטי בדואים מוסלמים מדארפור), להם ייחס קדאפי זיקה למקורות העם הלובי ועליונות גזעית.
בנוסף לכך, הלגיון היה מוכן לקבל לשורותיו כל שכיר חרב – הן ממדינות אפריקאיות, הן ממדינות ערב והן ממדינות כסרביה ואוקראינה – כל עוד נשבע אמונים לקדאפי, לפי מתכונת לגיון הזרים הצרפתי.
הלגיון, שחלק מלוחמיו גויסו בכפייה וחלקם התפתו להצעות לשכר גבוה ולכבוד, נשלח להילחם בסדרת הפלישות לצ'אד.
לאחר גירושה הסופי של לוב משטחי צ'אד ב־1989, צומצם כוח הלגיון מכ־7,000 לוחמים בשיאו, לכ־2,000 לוחמים.
מחנות האימונים של הלגיון שימשו לאימון ולהדרכה של קבוצות רבות בעולם הערבי ובאפריקה, בהם אנשי אש"ף, אנשי הרודן הליברי צ'ארלס טיילור, אנשי קבוצת המורדים "החזית המהפכנית המאוחדת" (Revolutionary United Front – RUF) של פודאי סאנקו מסיירה לאון, וכן כוחות צבאיים מלבנון, סוריה ואוגנדה.
משטר קדאפי קיים קשרים הדוקים ביותר עם משטר הבעת' של סדאם חוסיין בעיראק.
ב־14 באפריל 1986 הפציצה ארצות הברית את ארמונו של מועמר קדאפי בטריפולי, כתגובה לחסות שנתנה לוב לפעולות טרור כנגד אזרחים אמריקאים.