tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מצרים, ירדן, עיראק, מלאיה, זנזיבר, המלדיביים, ברוניי, טונגה, כווית, עומאן, קטר, בחריין, איחוד האמירויות הערביות, סווזילנד ולסוטו היו כולן פרוטקטורטים של הממלכה המאוחדת, אך בכולם היה בית מלוכה ולכן עם קבלת עצמאותם לא הפכו לממלכות חבר העמים.
המנדט הבריטי על ארץ ישראל ניתן לבריטניה כפיקדון מטעם חבר הלאומים, ומאוחר יותר מטעם האו"ם שירש אותו.
החלטת האו"ם לסיים את המנדט הבריטי, פירושה הייתה גם ניתוק הקשר בין בית המלוכה הבריטי לארץ ישראל, וממילא אף צד מבין הטוענים לריבונות על הארץ לא היה מעוניין בקשר עם בית המלוכה הבריטי.
עם סיומו של המנדט ב-1948, הוכרזה מדינת ישראל כרפובליקה עצמאית במרבית שטחי המנדט (אם כי המונח "רפובליקה" מעולם לא הוזכר במפורש), וחלקים אחרים משטח המנדט הועברו בשנת 1949 לשליטת ממלכת מצרים וממלכת ירדן, שגם בהן לא היה לבית המלוכה הבריטי כל מעמד.
ניופאונדלנד שהייתה דומיניון נפרד ויתרה על השלטון העצמי בשנת 1934 ולבסוף הצטרפה לקנדה בשנת 1949.
הטריטוריות של טריפולי וקירנאיקה שהיו בשליטה בריטית (לאחר שנכבשו מאיטליה במלחמת העולם השנייה), אוחדו עם פזאן שהייתה בשליטת צרפת והפכו להיות ממלכת לוב בשנת 1951.
הונג קונג עברה לשליטת סין העממית בשנת 1997.
להלן רשימת התקופות בהן מדינות שונות היו ממלכות חבר העמים (וסיבת הפסקת היותן ממלכת חבר העמים):
2. תפקיד הנשיא היה במקורו סמלי.
4. שינוי חוקתי של ביטול מוסד המושל הכללי בשנת 1936, מוסד הנשיאות הוגדר בחוקה בשנת 1937 אולם לבית המלוכה נותר תפקיד חיצוני עד הפיכה לרפובליקה בשנת 1949 בחקיקה רגילה.
בדרך כלל תומכי השארת המלוכה במדינה מסוימת הן אותן קבוצות באוכלוסייה התומכות בהשארת הקשרים (ולו הסמליים) לממלכה המאוחדת.
במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 מרבית הפוליטיקאים בדומיניונים (שהיו אז מושבות בעלות אוטונומיה פנימית) תמכו בחיזוק הקשרים הצבאיים והכלכליים עם הממלכה המאוחדת (וזאת על אף שלעיתים היו ניגודי אינטרסים בין הדומיניונים לממלכה המאוחדת).
שמירת הקשרים עם הממלכה המאוחדת ובייחוד המשך השלטון המלוכני בדומיניונים נראו למרבית תושבי הדומיניונים כדבר מובן מאליו - ולעיתים אף השייכות לאימפריה הבריטית נראתה עדיפה על פני עצמאות מדינית.
עם עליית הסנטימנטים הדה- קולוניאליסטיים החל מאמצע המאה ה-20, גבר הרצון לעצמאות מדינית וכלכלית ועימו עלו קולות הקוראים לניתוק הקשרים עם מוסד המלוכה.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20, אף לא אחת מממלכות חבר העמים שומרת על קשרים חוקתיים או משפטיים עם הממלכה המאוחדת.
בית המלוכה מהווה אמנם גורם מקשר, אך אין מדובר בגורם מאחד כפי שהיה בשיאה של האימפריה הבריטית, ולמעשה רואים את בית המלוכה כבית מלוכה עצמאי בכל מדינה ומדינה (אף שבראשו עומדת אותו מלך).
בסוף המאה ה-20 החל דיון ציבורי בממלכות חבר העמים בשאלת השארת מוסד המלוכה על כנו.
בתחילת שנות ה-60 ועם עליית התנועות הרפובליקניות הקוראות לביטול המלוכה, החלו במקביל לעלות תנועות הקוראות לשמר את מוסד המלוכנות במדינה.
בשנת 1943 נוסדה באנגליה הליגה המלוכנית הבינלאומית במטרה לשמור את המלוכנות ברחבי האימפריה הבריטית ובייחוד בממלכות חבר העמים.
באותה שנה נוסדה באוסטרליה הליגה המלוכנית האוסטרלית - הפועלת נמרצות בחל משנת 1999 נגד התנועות הרפובליקניות באוסטרליה הקוראות לביטול המלוכה.
בשנת 1955 נוסדה בניו זילנד הליגה המלוכנית של ניו זילנד בראשות ראש הממשלה הניו זילנדי לשעבר ג'ני שיפלי, ויושב ראש בית הנבחרים של ניו זילנד פיטר טאפסל.
בשנת 1970 נוסדה הליגה המלוכנית של קנדה במטרה להאבק בתנועות של לסטר פירסון ופייר טרודו שניסו להפחית את חשיבות המלוכה בקנדה.
התנועות הרפובליקניות הקיימות כיום בממלכות חבר העמים שונות מאלו שביטלו את המלוכה במדינות חבר העמים מיד עם קבלת עצמאותן.
בממלכות הקיימות קיים בית מלוכה מזה זמן רב - ולעיתים למעלה ממאה שנים.
מרבית אזרחי המדינות מרוצים מהמצב הקיים, והוויכוחים דנים בעיקר בתועלת שבביטול בית המלוכה ובשינויים שיגרמו למצב הקיים.
הרפובליקנים נדרשים להראות כי אכן יש תועלת במהלך מסוג זה, ולא די בטענות תאורטיות בשאלות חוקתיות ומשפטיות.
ממלכת אבחזיה (בגאורגית: აფხაზთა სამეფო, אפּחאזתא סאמֶפּוֹ) הידועה גם בשם ממלכת אבחזיה-אגריסי או ממלכת האבחזים.
ממלכה פיאודלית מימי הביניים בקווקז.
הממלכה התקיימה משנות השמונים של המאה השמינית ועד לאיחוד גאורגיה לממלכה הגאורגית המאוחדת, (ברצף שושלתי העובר בתורשה), עם ממלכת הגאורגים, איחוד שהתבצע בשנת 1008.
העדויות על ההיסטוריה המוקדמת של הממלכה מקורן ב: הרשומות הגאורגיות,
עדויות הנתמכות בממצאים ארכאולוגיים ואפיגרפיים חדשים.
במחקר ההיסטוריוגרפי על הממלכה האבחזית, עלתה השאלה לגבי אופי המשפחות השליטות, וההרכב האתני שלהן.
זו גם נקודת המחלוקת בין ההיסטוריונים הגאורגים המודרניים לבין ההיסטוריונים האבחזים.
הסיבה למחלוקת נעוצה במיעוט המקורות הראשוניים בנושאים אלה.
רוב ההיסטוריונים האבחזים טוענים כי הממלכה נוסדה כתוצאה מהתגבשות מוקדמת של שבטים אבחזים, שאפשרה להם להגדיל את שליטתם על האזורים השכנים.
מאידך, ההיסטוריונים הגאורגיים טוענים שהממלכה הייתה לגמרי גאורגית.
את הזהות האתנית של חלקי האוכלוסייה השונים בממלכה ניתן לייחס בראש ובראשונה לעובדה כי המושג "אבחזים" (או "אבחזיה") היה בשימוש, באותה תקופה ואף מאוחר יותר, עבור כלל תושבי הממלכה, שכללו גאורגים, מגרלים, לאזים וסוואנים, וכנראה גם את האבחזים המודרניים, אבסגוי, אפסילה והזיגים.
נראה כי, אחוז משמעותי (אולי אף הרוב) של דוברי גאורגית (או ליתר דיוק שפות כרתווליות), התחברו לשלטון המלכים האבחזים, במטרה להיפטר מהשליטה הפוליטית והתרבותית של הביזנטים, הביא את הגאורגים לידי זניחת השפה היוונית כשפת הנאורות ההשכלה והתרבות.
אבחזיה או אבסגיה, כפי שמופיעה במקורות הקלאסיים, הייתה, בימים שקדמו לממלכה, חלק מקולכיס ומאוחר יותר אגריסי (לזיקה), עד לשנות התשעים של המאה השביעית.
לאחר מכן נסיכות תחת המרות של האימפריה הביזנטית.
היא השתרעה בעיקר לאורך חוף הים השחור בצפון-מערב גאורגיה וכללה את סמגרלו ואבחזיה של היום, וצפונה לתוך שטחי מחוז קרסנודר שברוסיה של היום.
בירתה של הממלכה הייתה אנאקופיה.
הגבול בין הממלכה לאגריסי נמשך לאורך נהר קליסורה.
הממלכה האבחזית נשלטה על ידי ארכון (או על פי מקורות גאורגיים אריסתווי), ששלטונו עבר בירושה, שתפקד בפועל כמשנה למלך של הביזנטים.
הממלכה הייתה בעיקרה נוצרית והעיר פיטיוס הייתה מקום מושבו של הארכיבישוף והיה תחת חסותו הישירה של פטריארך קונסטנטינופול.
בשנת 736, רדפו הערבים אחר הנסיכים הגאורגים הנמלטים, האחים מיר מאגריסי וארצ'יל מכארתלי והגיעו לאבחזיה.
בבואם נתקלו בדיזנטריה שיטפונות ובהתנגדותו העקשנית של הארכון, לאון הראשון ובעלי בריתו, מכארתלי ואגריסי, שגרמו לנסיגתם.
לאון הראשון נישא לביתו של מיר, ויורשו, לאון השני ניצל את איחוד השושלות כדי להשיג, בשנות השבעים של המאה השמינית, את השליטה על אגריסי.
כנראה בדרך של המשך רציף של השלטון בלזיקה.
הממשל החדש נחשב בחלק מהרשומות הגאורגיות (כמו למשל בחיבורו של לאונטי מרובלי, "חיי המלכים הגאורגים") והרשומות הארמניות (כמו למשל בחיבורו של הובאנס דראסחננאקרצי, "ההיסטוריה של ארמניה").
ההגנה המוצלחת מהערבים והניצחונות הטריטוריאליים החדשים הביאו את הנסיכים האבחזים מספיק כוח כדי לתבוע אוטונומיה מהאימפריה הביזנטית.
לקראת שנת 786 לערך, השיג לאון את עצמאותו בעזרת הכוזרים.
הוא הכתיר את עצמ ובתואר "מלך האבחזים" והעביר את בירתו לקוטאטיסי ( כיום כותאיסי), שבמערב גאורגיה.
על פי הרשומות הגאורגיות, חילק לאון את ממלכתו לשמונה דוכסויות (סאאריסתוו): אבחזיה האמיתית, צחומי, בדיה, גוריה, רצ'ה, טאקוורי, סוואנתי, ארגוותי וכותאיסי.
התקופה המשגשגת ביותר של הממלכה האבחזית הייתה בין השנים 850-950. בשנים הראשונות של המאה העשירית השתרעה הממלכה, על פי המקורות הביזנטיים, לאורך חופי הים השחור לאורך שלוש מאות מיילים יוונים, מגבול התמה של כשדים ועד לפתח נהר ניקופסיס, כשהרי הקווקז מאחריה.
הנטייה ההולכת וגוברת של הממלכה להתפשטות הובילה להתרחבות הממלכה ממזרח.
החל מתקופת שלטונו של גיאורגי הראשון (872/873-878-879) שלטו המלכים האבחזיים גם על כארתלי, שבחלק המערבי של מזרח גאורגיה, והתערבו במערכת היחסים שבין הבגרטידים הגאורגיים לבין הבגרטידים הארמניים.
בסביבות שנת 908 סיפח, המלך קונסטנטין השלישי (898/899-916/917), לבסוף חלק ניכר מכארתלי, והביא את ממלכתו עד כדי שכנות לשלטון הערבי בטביליסי.
תחת שלטונו של בנו, גיאורגי השני (916/917-960), הגיעה הממלכה האבחזית לשיאה.
במשך תקופה קצרה הכירו קאחתי, המחוז הגאורגי המזרחי ביותר, והרתי המחוז שנמצא בגבול גאורגיה ואלבניה, בריבונות האבחזית עליהן.
כבעל ברית זמני של הביזנטים, שימש גיאורגי השני כפטרון הפעילות המיסיונרית של ניקולס מיסטיקוס (Νικόλαος Α΄ Μυστικός) באלאניה (אלאנים).
אף על פי כן, יורשיו של גיאורגי, לא היו מסוגלים לשמור על כוחה ושלמותה של הממלכה.
בתקופת שלטונו של לאו השלישי (960-969) שחררו את עצמן מעול השלטון האבחזי.
מלחמת אזרחים מרה, ומרידות של האצילים, שהחלו בתקופת שלטונו של דמטריוס השלישי (969-976), הביאו את הממלכה לאנרכיה מוחלטת בתקופת שלטונו של המלך האבחזי האומלל, תאודוריוס השלישי העיוור (976-978).
במקביל, עברה ההגמוניה על עבר הקווקז לידי הבגרטים הגאורגיים מטאו-קלארג'תי.
בשנת 978, תפס הנסיך הגאורגי, אחיינו (בן אחותו) של תאודוריוס חשוך הבנים, בגרט, בעזרת אביו המאמץ, דוד השלישי קורופלאטס.
בשנת 1008, ירש בגרט את התואר "מלך מלכי הגאורגים" מאביו הביולוגי שנפטר.
כך אוחדו שתי הממלכות תחת שלטון הבגרטיונים, ויסדו בפועל את הממלכה הגאורגית המאוחדת, שנקראה בשלב זה ממלכת הגאורגים והאבחזים.
המחצית השנייה של המאה האחת עשרה הייתה בסימן הפלישות ההרסניות של הממלכות הסלג'וקיות, שעד לסוף שנות הארבעים של אותה מאה הצליחו בבניית אימפריית נוודים נרחבת שכללה בתוכה את רוב מרכז אסיה ואיראן.
בשנת 1071 הרסו צבאות הסלג'וקים, בראשות אלפ ארסלאן, את הצבא הביזנטי-ארמני בתגבור של כוחות רוסים, כוזרים, אלאנים, אוזסים, קומנים, פרנקים, גותים קרימנים, בולגרים, פצ'נגים, חלק מהמשמר הורנגי, צרפתים וגאורגים, בקרב מנזיקרט.
ועד שנת 1081, נכבשו ונחרבו בידיהם ארמניה, אנטוליה, מסופוטמיה, סוריה ורוב גאורגיה.
בגאורגיה נותרו אבחזיה, האזורים ההרריים של סוואנתי, רצ'ה וחבי-חבסורתי, חופשיות משליטה סלג'וקית, והיוו כחוף מבטחים עבור הפליטים הרבים מהאזורים שהוחרבו.
עד סוף 1099 הפסיק דוד הבנאי לשלם את המס השנתי לסלג'וקים והצליח להעביר את רוב השטחים הגאורגיים, מלבד הרתי וטביליסי שהייתה תחת שליטה של אמירות ערבית, לשליטה גיאורגית, כאשר אבחזיה וסוואנתי משמשות לו כבסיס עורפי מהימן.
בשנים 1105-1124 ערך הצבא הגאורגי, בראשות דוד הבנאי, סדרת מערכות מבריקות כנגד הסלג'וקים והצליח לכבוש את יתר שטחי גאורגיה והוסיף עליהן את אזור ר'ישי-קבלה שבמערב שירוואן (شروان, Şirvan) וחלק ניכר מארמניה.
רוב המלכים האבחזים, להוציא את ג'ון ואדרנסה מבית שאבליאני (ממוצא סוואני כפי הנראה), היו משושלת המוכרת לעיתים בהיסטוריה המודרנית כ"לאונידים" על שם המלך הראשון של השושלת לאון, או "אנוסידים", על שם הנסיך אנוס, האב הקדמון של השושלת כפי שטענה השושלת.
ההיסטוריון סיריל טואומנוף מייחס את השם "אנוס" לאציל הגאורגי-אבחזי המאוחר יותר, אנצ'בדזה.
על פי הנוהג, ממשיך מנין מלכי אבחזיה מהארכונים של אבסגיה.
ישנה גם מידת מה של חוסר בהירות לגבי זמני המלוכה של כל מלך.
וסילי ברטולד וולדימיר מינורסקי, הערך "אבחזים", באנציקלופדיה של האסלאם
גרהאם סמית, ויויאן לאו, אנדרו וילסון, אנט בוהר, אדוארד אלוורת' (1998), בניית אומה באזורי הגבול הפוסט-סובייטים: הפוליטיקה של הזהות הלאומית, עמ' 56-58, ,
ממלכת איטליה (באיטלקית: Regno d'Italia) הייתה המדינה אשר נוצרה בעקבות איחוד איטליה בשנת 1861 תחת הנהגתה של ממלכת סרדיניה ועד לביטולה בשנת 1946 עם קבלת חוקה רפובליקנית.
לאחר איחוד איטליה, גבולות הממלכה דמו לגבולות איטליה של ימינו.
עם הזמן, כבשה הממלכה שטחים נוספים ונוסדה האימפריה האיטלקית.
המורדים נכנסו לנאפולי, אך לא היו יכולים להתמודד מול צבאו הסדיר של פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות.
ב-1861 ויטוריו אמנואלה הכריז על עצמו מלך איטליה.
רק ב-1870, כשהצרפתים היו עסוקים במלחמת פרוסיה צרפת, נכנסו כוחותיו של ויטוריו אמנואלה לרומא.
בספטמבר 1911 פתחה איטליה במלחמה האיטלקית-עות'מאנית כנגד האימפריה העות'מאנית לכיבוש "מדינת טריפולי" שלימים הפכה ללוב.
איטליה ניצחה במלחמה ולאחריה כ-150,000 איטלקים התיישבו בשטחה של לוב.
בבחירות של 1919 נכשלה מפלגה קומוניסטית חדשה בהנהגת בניטו מוסוליני.
הוא החליט לשנות גישה, לעבור לימין וייסד את המפלגה הפשיסטית אשר לה הייתה אידאולוגיה לאומנית-פופוליסטית.
למעשה הייתה זו הפגנת כוח של המפלגה הפשיסטית ואמצעי לחץ על הממשלה, שאכן פעל: ראש הממשלה ג'ילוטי התפטר ופינה את מקומו למוסוליני, ששהה כל אותה עת במילאנו.
בעקבות המלחמה עלתה ההערצה כלפי מוסוליני לשיא, ואיטליה פרשה מחבר הלאומים בעקבות סנקציות שהוטלו עליה במהלך המלחמה והשפיעו מעט מאוד.
ב-1936 החלה מלחמת האזרחים בספרד.
בתחילת מלחמת העולם השנייה איטליה הייתה בברית עם גרמניה והכריזה מלחמה על בריטניה וצרפת ב-1940. באוקטובר 1940 פתחה בפלישה ליוון, ובמקביל ניהלה לצד הגרמנים מלחמה בים התיכון ובצפון אפריקה כנגד בעלות הברית.
ב-1941 איטליה, ביחד עם גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית, הכריזה מלחמה גם על ארצות הברית ויחד עם גרמניה על ברית המועצות.
עד לשנת 1943 הובס הצבא האיטלקי בצפון אפריקה ובברית המועצות.
בעקבות פלישת בעלות הברית לסיציליה ב-1943 המלך פיטר את מוסוליני, אסרו ומינה את מרשל פייטרו באדוליו לראש הממשלה ובכך שם קץ לשלטון הפשיסטי באיטליה.
בספטמבר 1943 חתם באדוליו על הסכם כניעתה ללא תנאי של איטליה, בניגוד לדעתה של גרמניה, שמיד תפסה את רוב שטח הארץ ושחררה את מוסוליני, שהנהיג בצפון משטר קצר-חיים, הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית.
בעוד בעלות הברית, שנחתו בדרום, התקדמו צפונה, בסדרת מבצעים שכונתה המערכה באיטליה במלחמת העולם השנייה, הוקמה מחתרת אנטי-פשיסטית פופולרית במשך שתי שנותיה האחרונות של המלחמה, והטרידה כוחות גרמניים עד גירושם באפריל 1945, אז גם תפסו הפרטיזנים האיטלקים את מוסוליני והרגו אותו ואת פילגשו בתליה.
מעט לאחר המלחמה, אי שביעות רצון אזרחית הובילה למשאל עם ב-1946 אשר בעקבותיו בוטלה המלוכה ואיטליה הפכה לרפובליקה.
ממלכת אירלנד הייתה מדינה קליינטית של ממלכת אנגליה ולאחר מכן של ממלכת בריטניה הגדולה שהתקיימה בין השנים 1542 ועד 1801. הממלכה נשלטה על ידי מלכי אנגליה ומלכי בריטניה באוניה פרסונלית עם ממלכותיהם שלהם והיא נוהלה מטירת דבלין על ידי משנה למלך שמונה על ידו.
לממלכה הייתה רשות מחוקקת עצמאית (הפרלמנט של אירלנד), אצולה מקומית, מערכת אכיפה וכנסיית מדינה (הכנסייה של אירלנד).
בשל היחלשות השליטה האנגלית באי, הכתיר את עצמו הנרי השמיני, מלך אנגליה כמלך אירלנד בדבלין ב-1542, והחל בכיבוש מחודש של שטחי האי שהושלם בשלהי המאה ה-16. מסעות המלחמה באי הובילו להתפרצות מחאות אלימות, שהידועות בהן היו מרד דזמונד ומלחמת תשע השנים.
כחלק מהניסיון לדכא את התושבים האיריים בממלכה ולוודא את נאמנותם, החלו מלכי אנגליה בהליך שנקרא "יישוב אירלנד" ובמהלכו הפקיעו את אדמותיהם של התושבים המקומיים והעניקו אותן למתיישבים פרוטסטנטיים שהגיעו מאנגליה ומסקוטלנד.
הנרי השמיני, מוביל הרפורמציה באנגליה, התקשה להשיג הכרה בין-לאומית לשלטונו החדש באירלנד, מאחר שאף אחת מהמדינות הקתוליות לא הסכימה להכיר בו או ביורשו אדוארד כמלכי אירלנד בשל פרישתו מהכנסייה הקתולית.
לעומתם, המלכה מרי, שהייתה קתולית, הוכרה כמלכת אירלנד על ידי האפיפיור פאולוס הרביעי.
האירים הקתולים, שהיו לרוב המוחלט בממלכה, הופלו בשיטתיות בכל תחומי החיים על ידי הפרוטסטנטים, שידם הייתה על העליונה במושכות השלטון.
אפליה זו הייתה המניע העיקרי לפריצתם של עימותים אלימים רבים בין הצדדים לאורך שנות קיום הממלכה – מלחמות הקונפדרציה האירית (1641–1653), המלחמות הוויליאמיות (1686–1691), מהומות ארמה (1780–1800) והמרד האירי של 1798.
האפיפיור אדריאנוס הרביעי הוציא את הבולה האפיפיורית "Laudabiliter" בשנת 1155, וזו העניקה להנרי השני, מלך אנגליה את התואר לורד אירלנד ואת ההיתר לפלוש לתחומי האי.
בתמורה, נדרש המלך הנרי להפריש פני אחד לאפיפיור בעבור כל משק בית ממנו גבה מיסים באירלנד.
הבולה אושרה מחדש על ידי האפיפיור הבא, אלכסנדר השלישי.
לאחר שהאפיפיור קלמנס השביעי נידה את הנרי השמיני, מלך אנגליה ב-1533, נוצרה בעיה חוקתית עם השלטון האנגלי באירלנד, מאחר שזה נוצר בסמכות וברשות הוותיקן.
הנרי הכריז על ניתוקה של אנגליה מהכנסייה ומהאפיפיור ועל עצמו כראש הכנסייה האנגליקנית.
הוא הוציא דרישה מהוותיקן לבטל את נישואיו הראשונים עם קתרין מאראגון, ולאחר שסורב, הוא עצמו סירב להכיר בהמשך שלטונה הסמלי של הכנסייה הקתולית באירלנד, ונודה בשנית ב-1538 על ידי האפיפיור פאולוס השלישי.
חוק המאשרר את שלטונו באירלנד הועבר בפרלמנט האירי.
לאחר כישלון המרד של תומאס פיצג'רלד, רוזן קילדייר העשירי בשנים 1534–1535, הצליח המשנה למלך, לאונרד גריי, להכניע מספר שבטים איריים, להשתלט על אדמותיהם ולהטיל עליהם את שלטונו.
עד 1540, הייתה רוב אירלנד במצב של שלום, תחת משטרו ומנהלו של המלך מטירת דבלין.
המלך הנרי הוכרז כמלכה של אירלנד לאחר העברתו של חוק הכתר של אירלנד 1542, אך רוב מדינות אירופה לא הכירו בו, או בבנו אדוארד כמלכים הרשמיים של אירלנד.
לאחר מותו של אדוארד ועלייתה לשלטון של המלכה מרי, הכיר האפיפיור בבולה אפיפיורית שהוציא ב-1555 במלכותה ושלטונה גם על אנגליה וגם על אירלנד.
האוניה הפרסונלית בין שתי הממלכות אושרה בחוק קאנוני.
ב-1593, הוביל יו או'ניל, רוזן טיירון קואליציה של מנהיגים איריים וממלכת ספרד כנגד השלטון האנגלי, במה שנודע לאחר מכן כמלחמת תשע השנים.
סדרת ניצחונות איריים הביאו את השלטון האנגלי באירלנד לנקודת שבירה בתחילת 1600, אך מתקפת נגד מחודשת של המשנה למלך, צ'ארלס בלונט, אילצה את או'ניל להיכנע ב-1603. עם השלמת ההשתלטות האנגלית על שטח רוזנות טיירון, הושלם הכיבוש האנגלי של אירלנד.
בשנת 1603 הפך ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד לג'יימס הראשון, מלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד באוניה פרסונלית.
הסדר הפוליטי בממלכה החדשה הופרע במהרה עם פריצתה של מלחמות שלוש הממלכות ב-1639, אשר חלקה האנגלי נודע כמלחמת האזרחים האנגלית.
המלחמה הכוללת התנהלה בין כוחות שונים משלוש הממלכות – חלקם תמכו בהקמת רפובליקה, חלקם היו נאמנים למוסד המלוכה וחלקם היו בעלי שאיפות עצמאות.
בעקבות המלחמה, המלך צ'ארלס הוצא להורג ובנו צ'ארלס הוגלה, הכוחות האיריים והסקוטים הובסו והוקם ממשל רפובליקני בראשותו של ה"לורד פרוטקטור" – אוליבר קרומוול, שנמשך עד למותו בשנת 1660. לאחר מותו של קרומוול התרחשה באנגליה הרסטורציה בראשותו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה, אשר השיבה את המלוכה לשלטון.
בעקבות העברתם של סדרת שינויים חוקתיים בפרלמנט האירי ב-1782, קיבל הפרלמנט חירות חקיקתית גבוהה יותר.
באותה התקופה הוא נודע בתור "הפרלמנט של גרטן", על שמו של המנהיג האירי העיקרי של התקופה, הנרי גרטן.
למרות חופש החקיקה של הפרלמנט, הזרוע הביצועית המשיכה להיות בשליטת המלך והממשלה בלונדון.
בעקבות המרד האירי של 1798 וחבירתם של האירים לאויבת נפשה של בריטניה – צרפת, עלו דרישות במסדרונות הפרלמנט הבריטי להביא את אירלנד תחת שלטון בריטי מלא ולאחדה לתוך ממלכת בריטניה הגדולה.
ואכן, בשנת 1800 עבר חוק האיחוד של 1800 הן בפרלמנט האירי והן בפרלמנט הבריטי, והביא לביטולה של ממלכת אירלנד ולאיחודה לתוך הכתר הבריטי החל מה-1 בינואר 1801 וליצירת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
הפרלמנט האירי בוטל, אך המשנה למלך נותר במושבו בדבלין עד למתן העצמאות לאירלנד בשנת 1922. הקשר בין אירלנד לכתר הבריטי נשמר, בצורה מסוימת, עד שבוטל באופן מוחלט בשנת 1949.
קתולים ופורשי הכנסייה הפרוטסטנטית – בעיקר פרסביטריאנים, בפטיסטים ומתודיסטים לא הורשו להיות חברי הפרלמנט האירי החל מ-1693, וזכויותיהם האזרחיות הוגבלו בסדרת חוקים שהועברו בפרלמנט וכונו "חוקי העונשין".
מעבר לזאת, נשללה מהם אף זכות ההצבעה לפרלמנט בין השנים 1728 ו-1793, עת הושבה להם, אך הקתולים המשיכו להיות מודרים מהפרלמנט וממשרות ציבוריות בממלכה.
כשהמלך הנרי השמיני נודה על ידי הכנסייה הקתולית ב-1538, הוא הקים את הכנסייה האנגליקנית, אליה הצטרפו רוב הבישופים האיריים להקמת השלוחה האירית שנקראה "הכנסייה של אירלנד".
אולם, הכמורה והמאמינים האיריים לא הלכו בעקבותיהם.
הבישופים האירים לא נודו כמו המלך האנגלי, והם המשיכו לשלוט במוסדות הכמורה בכנסיית המדינה האנגליקנית החדשה.
חוקי המדינה החלו להיטיב יותר עם תושביה הפרוטסטנטים ולהדיר את רגליהם של הקתולים, ועל כן, תושבי אירלנד תמכו בהכתרתה של מרי הראשונה, מלכת אנגליה הקתולית ב-1553 ובניסיונותיה לשוב לחיק הוותיקן, כיוון שהאמינו שהיא תטיב איתם יותר מקודמיה.
ב-1558 עלתה לשלטון המלכה הפרוטסטנטית אליזבת, וזו שרדה את נידוי האפיפיור, וכך גם כל השליטים שהיו לאחריה, שמלבד אחד מהם, כולם היו אנגליקנים.
על אף הקמתה של כנסייה רשמית פרוטסטנטית באירלנד, רובה המוחלט של האוכלוסייה נותר קתולי אדוק, על אף היתרונות הפוליטיים והכלכליים של חברות בכנסיית המדינה.
על אף המיעוט המספרי של חבריה, נותרה הכנסייה של אירלנד כנסיית המדינה הרשמית עד לפירוקה ב-1871 על ידי ויליאם גלאדסטון, ראש ממשלת בריטניה שהיה תומך של תושביה הקתולים של אירלנד.
מורשתה של ממלכת אירלנד ממשיכה להוות סלע מחלוקת כבד ביחסי אירלנד–הממלכה המאוחדת עד לימינו בשל המאבק האתני המתמיד בין התושבים האיריים הילידיים לבין המתיישבים האנגלים והסקוטים שהובאו לאירלנד והועדפו על ידי הממשל באנגליה ולאחריה בבריטניה.
השלטון נתן עדיפות לתרבות האנגלית (המשפט, השפה, קוד הלבוש והדת) על פני התרבות והשפה האירית, אותם ניסו האירים לשמר בכל כוחם אך לא תמיד הצליחו (למשל, במקרה של השפה אירית).
האנגלים ראו והציגו את התרבות והשפה האירית כ"ברבריות" ו"פראיות", ואלה שהשתמשו בהם נתפסו על ידם כשווים פחות ודחויים.
החל מהפלישה האנגלו-נורמנית לאירלנד ועד להקמת הממלכה, שמרו הברונים הנורמנים באירלנד נאמנות למלך האנגלי, גם אם כי להלכה בלבד.
אולם, הממלכות האיריות העצמאיות הוסיפו להתקיים לצידם, וזאת עד להקמתה של ממלכת אירלנד – כשכל האי הובא תחת שלטון אנגלי מרכזי בדבלין.
הקמת הממלכה מציינת את התחלתה של האפליה הממוסדת כנגד הקתולים ויישוב אירלנד, תוך צירופה לתחומי האימפריה הבריטית (ואכן, אירלנד מכונה רבות "המושבה האנגלית הראשונה").
התושבים והכמורה הקתוליים נרדפו בממלכה החדשה באופן פעיל על ידי האנגלים וחוקקו כנגדם סדרה של חוקים מפלים.
יש באירלנד הטוענים כי בתקופה הטיודורית פעל וקידם הממשל האנגלי במדיניותו אלמנטים של רצח עם כלפי האוכלוסייה האירית הילידית, וכי בתקופת יישוב אירלנד האוכלוסייה המקומית הוחלפה במהלך של טיהור אתני במתיישבים פרוטסטנטיים, אשר תוצאותיו מורגשים עד היום ביחסים בין הקבוצות השונות באירלנד.
חלק מהתושבים האירים, ובהם מנהיגיהם, אולצו לנוס מאירלנד בעקבות הפסדים שנחלו במלחמות כנגד השלטון האנגלי (מנוסת הרוזנים, מנוסת אווזי הבר), או שאולצו לעוזבה בתקופת אוליבר קרומוול ולהפוך למשרתים חוזיים בקריביים, לאחר שאדמתם הוחרמה וניתנה למתיישבים האנגלים.
אירים רבים גם בחרו לברוח מבתיהם וממדינתם בעקבות היחס המפלה מצד השלטונות, בעיקר לארצות הברית ולקנדה, אך גם למדינות רבות נוספות.
מן הצד השני, יש הטוענים כי יחסה של אנגליה כלפי האירים היה מוצדק, וכי יחס מועדף כלפי תושבים שהסכימו לאמץ את השפה והמנהגים של המדינה השלטת היה נפוץ מאוד באותה התקופה, במיוחד באזור פריפריאלי כל כך של אירופה.
בנוסף, יש המבליטים את העובדה כי בתקופת הממלכה, האוכלוסייה, התשתיות והכלכלה באירלנד צמחו באופן שאינו ניתן לערעור בהשוואה לתקופות שקדמו לה.
ממלכת אסטוּריאס (Kingdom of Asturias, לטינית: Asturum Regnum) הייתה הישות הפוליטית הנוצרית הראשונה שקמה בחצי האי האיברי לאחר נפילת הממלכה הויזיגותית.
ממלכת אסטוריאס קמה כתוצאה מהמרד שהנהיג פלאגיוס, ושבעקבות קרב קוֹבאדוֹנגָה הפך את אזור צפון-מערב חצי האי האיברי לממלכה נוצרית עצמאית.
ממלכת אסטוריאס התקיימה עד ל-925, אז העביר המלך פרואלה השני את מרכז הממלכה לעיר לאון וייסד ממלכה חדשה בשם ממלכת לאון.
גאוגרפים מהעת העתיקה מביאים תיאורים סותרים בנוגע לתיאור האתני הנ"ל.
תלמי אמר כי אזור ישובם של האסטורים התפשט לאורך האזור המרכזי של אסטוריאס של היום, בין הנהרות נאוויה וסלה, וכי זה היה הגבול עם הקנטברים.
גאוגרפים אחרים ממקמים את הגבול בין האסטורים לקנטברים יותר מזרחה: יוליוס הונוריוס קבע בספרו "קוסמוגרפיה" שמעיינות נהר האברו היו ממוקמים בארץ האסטורים (sub asturibus).
עם זאת, הגבולות האתניים בהרים הקנטברים לא היו משמעותיים בזמן ההוא, כיוון שכל השבטים הללו נבלעו תחת הכיבוש הרומי והיוו למעשה יחידה מינהלית ותרבותית אחת.
מצב זה החל להשתנות בתקופת האימפריה הרומית המאוחרת ותחילת ימי הביניים, כאשר זהות אסטורית החלה להיווצר בהדרגה: המאבק שנמשך מאות בשנים נגד הרומאים, הויזיגותים, והונדלים יצר זהות אחת משותפת בין העמים ששכנו בהרים הקנטברים.
תוצאות בדיקת תיארוך פחמן הראו שהחומה הוקמה בסביבות השנים 675–725 לספירה, כאשר נערכו שני מסעות צבאיים נגד האסטורים: הראשון, בראשותו של המלך הויזיגותי ואמבה; והשני, של המושל המוסלמי מוסא אבן נוסייר בתקופת הכיבוש המוסלמי של חצי האי האיברי.
הזהות האסטורית שהחלה להיווצר בהדרגה הביאה ליצירתה של ממלכת אסטוריאס אחרי הכתרת פלאגיוס והניצחון על המוסלמים בקרב קובאדונגה.
על פי ה"כרוניקה אלבלדנסה" (Chronica Albeldense) שבה מצוי תיאור של הקרב בקובאדונגה, - "ההשגחה העליונה הביאה אלינו את מלך אסטוריאס".
הממלכה נוסדה על ידי פלאגיוס (Pelagius), שייתכן שהיה אציל ויזיגותי, אשר חזר לארצו לאחר קרב גואדאלטה שם הוא נבחר כמנהיג האסטורים ולאחר מכן הוא ייסד את ממלכת אסטוריאס.
עם זאת בהתחלה לא הייתה ממלכתו של פלאגיוס יותר מסיסמת קרב שבה השתמשו כוחות הגרילה הקיימים במלחמה נגד המוסלמים.
עם התקדמות הכיבוש המוסלמי בחצי האי האיברי, הערים הראשיות והמרכזים המנהליים נפלו לידם של הכוחות המוסלמים.
השליטה באזורים המרכזיים והדרומיים, כמו עמק גואדלכביר והאברו כמעט ולא הציבו מכשול בפני הכובשים אשר הותירו על כנם את המבנים המנהלתיים הוויזיגותים שהקימו עוד הרומאים בזמנם.
עם זאת, באזור ההררי הצפוני של הארץ כמעט ולא היו קיימים מרכזים עירוניים ולכן ההכנעה של העמים הילידים באזור התבצעה עמק אחרי עמק.
לא אחת נקטו כוחות מוסלמיים בשיטה של לקיחת בני ערובה כדי להבטיח את השקט באזורים החדשים שנכבשו.
אחרי ההתקפה הראשונה של טאריק, אשר ב-711 הגיע עד לטולדו, המשנה למלך מוסא בן נציר חצה בשנה שלאחר מכן את מצר גיברלטר והחל במבצע כיבוש רחב בחצי האי האיברי שכלל בין היתר את מרידה, טולדו, סרגוסה, ולרידה.
בשלב האחרון של מבצע כיבוש זה הגיע בן נציר לצפון מערב חצי האי שם הוא השיג שליטה על אזור לוגו וחיחון.
בחיחון הוא הציב חיל משמר ברברי קטן בפיקודו של מושל, מונוזה, שמשימתו הייתה לבסס את השליטה המוסלמית על אסטוריאס.
כדי להבטיח את כניעות האזור, מספר אצילים (ויש הטוענים כי פלאגיוס היה ביניהם, אך לטענה זו אין מקור ידוע) נלקחו בשבי מאסטוריאס לקורדובה.
זהותו של פלאגיוס, עם זאת, נותרה שאלה בלתי פתורה, וזוהי רק אחת מהתאוריות באשר למוצאו.
מנהיג האסטורים, שהיסטוריונים לא בטוחים בזהותו עד היום, התגורר בברס (Bres, במחוז פילוניה) ומונוזה שלח את כוחותיו לשם תחת הנהגתו של גנרל אל-קאמה.
לאחר שהגיע לאוזנו הידיעה על בוא המוסלמים, פלאגיוס ורעיו חצו בחופזה את נהר פילוניה וצעדו לכיוון הר אֵיאוּסֶוָה, שם הם מצאו מקלט באחת המערות, קובאדונגה, שם הציבו מארב לכוח המוסלמי, וחיסלו אותו בקרב.
הקרב מתואר במקורות נוצריים בממדים אפיים, ואילו מקורות מוסלמיים מתייחסים אליו כאל תקרית פעוטה בלבד.
ההשערה המקובלת היא שהלוחמים המוסלמים הותקפו מהצוקים ואז נסוגו חזרה לתוך העמקים לכיוון חיחון, שם חוסלו רובם.
הניצחון - שהיה קטן בממדיו, שכן רק מספר קטן של חיילים ברברים היו מעורבים בו - הביא לפלאגיוס יוקרה גדולה שהציתה בתורה אסטורית התקוממות רחבת ממדים.
תחת הנהגתו של פלאגיוס, ההתקפות על הברברים התגברו.
מונוזה הרגיש שהוא מבודד באזור עוין, החליט לנטוש את חיחון ועבר לרמה (המֶסֶטַה) דרך נתיב המֶסַה, אך הוא התגלה לבסוף ונהרג.
כאשר פלאגיוס הצליח לגרש את המורים מהעמקים המזרחיים של אסטוריאס, הוא תקף את העיר לאון, שהייתה העיר המרכזית בצפון מערב חצי האי האיברי, ולאחר שהשיג שליטה על מעברי ההרים, הצליח לבודד את האזור מהתקפה מורית אפשרית.
פלאגיוס המשיך לתקוף את הברברים שנשארו מצפון להרים האסטורים עד לנסיגתם.
בחפירות ארכאולוגיות שנעשו בשנים האחרונות בהר הומון ובלה קאריסה (ליד עמקי הווארנה ופאחרס) נמצאו ביצורים המתוארכים לסוף המאה השביעית ותחילת המאה השמינית.
ביצורים אלו כללו מגדלי שמירה, וחפיר ברוחב של כמעט שני מטרים, אשר ייתכן בהם הבנייה וההגנה נעשו על ידי אלפי חיילים.
דבר זה כמובן הצריך רמה גבוהה של ארגון ומנהיגות תקיפה, וייתכן שזו נעשתה על ידי פלאגיוס בעצמו.
מסיבה זו המומחים מביאים בחשבון כי ייתכן ובניית הביצורים נעשתה במטרה למנוע מהמורים להיכנס לתוך אסטוריאס דרך מעברי ההרים במסה (Mesa) ובפאחרס (Pajares).
אחרי ניצחונו של פלאגיוס בקרב קובאדונגה, נוצרה ישות טריטוריאלית קטנה בהרי אסטוריאס שנהפכה לבסיס עליו הוקמה ממלכת אסטוריאס, אלא שהיא לא הייתה שווה במעמדה לממלכה הוויזיגותית.
פלאגיוס לא נטל לעצמו את התואר "מלך (Rex), אלא "נסיך" (Princeps = נסיך בלטינית), שהיה מקובל יותר בין העמים הילידיים של צפון ספרד.
התואר "מלך" (Rex) לא התבסס עד לתקופת אלפונסו השני.
למעשה, ממלכת אסטוריאס החלה כמנהיגות על העמים ששכנו לאורך החוף הקנטברי ואשר התנגדו לשלטון הרומאים כמו שהתנגדו מאוחר יותר לשלטון הוויזיגותים ואשר לא היו מוכנים להיכנע לתכתיבים של הח'ליפות האומיית.
מהגרים מהדרום שברחו מאל-אנדלוס הביאו להשפעה גותית על הממלכה האסטורית.
במהלך העשורים הראשונים, השליטה האסטורית על אזורי הממלכה השונים עדיין הייתה רופפת ולכן היה צריך לחזק אותה ללא הרף באמצעות בריתות זוגיות עם משפחות חזקות אחרות מצפון חצי האי האיברי.
כך, פלאגיוס השיא את ביתו, ארמסינדה, לאלפונסו, בנו של פטר מקנטבריה, האציל המוביל בדוכסות הוויזיגותית קנטבריה שהייתה עצמאית.
את בנו פאבילה השיא לפרויליובה.
לאחר מותו של פלאיו בשנת 737, בנו פבילה (או "פאפילה") נבחר למלך, אולם תקופת שלטונו הייתה קצרה (שנתיים בלבד) עד שהוא מת בתאונת צייד.
התוצאה המיידית הייתה שהשלטון על אסטוריאה עבר לידי גיסו, שליט התחום העצמאי השכן, באמצעות ברית נישואין לאחותו של פבילה.
הקשרים הנשיים וזכויות הירושה עדיין כובדו, ובמקרים מאוחרים יותר יעברו מהנשים גם לבעליהן.
פלאיו ייסד באסטוריה שושלת ששרדה עשרות שנים והרחיבה בהדרגה את גבולות הממלכה, עד שכללה את כל צפון מערב איבריה.
אלפונסו הראשון עלה לכס המלוכה לאחר פאבילה תודות לנישואיו עם בתו של פלאגיוס, ארמסינדה.
הכרוניקה האלבלדנזית מתארת כיצד הגיע אלפונסו לממלכת אסטוריאס לאחר קרב קובאדונגה כדי להינשא לארמסינדה.
מותו של פאבילה אפשר לאלפונסו לרשת את הכס, וכן גם אפשר את העלייה לשלטון אחת המשפחות הוויזיגותיות החזקות ביותר: בית קנטבריה.
עם זאת, אלפונסוס ראה בעצמו שליט אסטורי ולא איחד את הממלכה עם ההמלכה הוויזיגותית.
תחילה עבר אלפונסו לחצר המלכות בקאנגס דה אוניס, והחל בהתפשטות הטריטוריאלית של הממלכה הנוצרית הקטנה ממושבו בפיקוס דה אירופה, בהתקדמו מערבה לגליסיה ודרומה בהתקפות חוזרות ונשנות בעמק הדורו.
תוך כדי כך, הוא כבש ערים וכפרים והעביר את יושביהם צפונה לאזורים בטוחים יותר.
דבר זה הוביל להתרוקנות הרמה מתושביה, אשר יצרה את המדבר של עמק הדוארו וכך, לשיטתו של קלאודיו סאנצ'ס-אלבורנוס, שימשה כמגן בפני התקפות מוריות אפשריות.
תאוריה זו מוטלת בספק כיום, לפחות לגבי גודלה.
ישנם שני טיעונים המשמשים כדי להפריך אותה: ראשית, הטופונימיה הקטנה נשמרה בהרבה מחוזות; שנית, ישנם הבדלים ביולוגיים (כמו ב-DNA לדוגמה) ותרבותיים בין תושבי האזור הקנטברי לתושבי הרמה המרכזית.
מה שנכון הוא שבמחצית הראשונה של המאה השמינית היה תהליך של גידול באוכלוסייה הכפרית שהביא לדלדול ונטישה של חיי העיר, וכן ארגון האוכלוסייה על בסיס קהילות קטנות של רועים.
להתהליך זה היו מספר גורמים: נפילתה המוחלטת של מערכת הייצור המבוססת על עבדות ושמוצאה מימי האימפריה הרומית המאוחרת, התרבות המגפות באזור, ונטישת הגדודים הברברים את אל-אנדלוס בעקבות המרד הברברי בשנים 740–741. כל הסיבות האלו הובאו ליצירת אזור שהיה מאוכלס בדלילות ושבידד את ממלכת אסטוריאס מהתקפות מוריות והביא להתחזקותה ההדרגתית.
המערכות של המלכים אלפונסו הראשון ופרואלה בעמק הדוארו קרוב לוודאי לא היו שונות מהפשיטות של האסטורים בתקופה הפרה-רומאית.
ההתפשטות הראשונית של ממלכת אסטוריאס הייתה בעיקר בתוך הטריטוריה הקנטברית (מגליסיה לארץ הבסקים) ורק בתקופתם של אורדוניו הראשון ואלפונסו השלישי, החלה ממלכת אסטוריאס לנקוט בצעדים משמעותיים כדי להתפשט לכיוון השטחים שנמצאים מדרום להרי קנטבריה.
פְרוּאֶלָה הראשון, בנו של אלפונסו הראשון, חיזק את אחיזתו בשטחים שכבש אביו וכן הרחיב אותם בעצמו; אך הוא נרצח על ידי בני אצולה אשר היו מקושרים לבית קנטבריה.
מקורות כתובים הם תמצות של ימי מלכותם של אאורליוס, סילו, מאורגטוס, וורמונדוס הראשון.
בדרך כלל תקופה זו, שמתוארכת בין השנים 768–791, נחשבת כתקופה שבה חוסר במקורות, וייתכן שהיא מצביעה על נסיגה של הממלכה.
מספר היסטוריונים אף כינו אותה "תקופת המלכים העצלים", שכן נוצר רושם כי לא נעשו שום פעילויות צבאיות נגד אל-אנדלוס.
עם זאת, בתקופה זו היו שינויי צורה פנימיים חשובים ביותר ורלוונטיים להיסטוריה של ממלכת אסטוריאס.
כולם היוו בסיס, בכל המובנים, להתחזקותה והתפשטותה של ממלכת אסטוריאס בעתיד.
ראשית, המרד הפנימי הראשון, הונהג על ידי מאורגטוס (783–788), התרחש בשנים הללו.
המרד הדיח את אלפונסו השני מכס המלוכה (למרות שהוא חזר למלוך בשנים 791–842), והתחיל סדרה של מרידות שמנהיגיהן היו אדונים פאודלים שהתעשרו והתחזקו עקב ההתפתחות הכלכלית באזור, וניסו להדיח את משפחת המלוכה השולטת שמוצאה מפלאגיוס.
המרידות החשובות של נפוסיאנו, אלדרואיטו, ופיניולו, התרחשו בזמן שלטונו של רמירו הראשון (842-850), ונעשו על רקע ההתפתחות הכלכלית, חברתית, פוליטית, ותרבותית בממלכת אסטוריאס במאה השמינית והתשיעית לספירה.
שנית, מרידות שכנות על ידי בסקים וגליסים נכשלו, ובוטלו על ידי המלכים האסטורים.
מרידות אלו, בתורן, ניצלו את המרידות הפנימיות בחלקים המרכזים והמזרחיים של אסטוריאס, וכן, ספקו עזרה לטוען לכתר זה או אחר: פעם בצורת מתן מקלט לאלפונסוס השני באדמות אלאבה, לאחר מנוסתו; פעם בעזרה למרד של מקצת האזורים האסטורים; ובפעם אחרת בהיענות של הגליסים למרותו של רמירו הראשון.
לבסוף, עדויות אחרות מצביעות על התפתחויות פנימיות חשובות בממלכת אסטוריאס באותו הזמן.
מרידות של עבדים משוחררים התרחשו בזמן מלכותו של אאורליוס.
יחסי הבעלות בין אדונים ועבדים התפוגגו בהדרגה.
עובדה זו, בנוסף לגידול בתפקידו של היחיד והמשפחה המצומצמת והפגיעה שנוצרה כתוצאה מכך בתפקיד שמילאה המשפחה המורחבת עד לאותו הזמן, היא עוד אות לכך שחברה חדשה החלה להיווצר באסטוריאס בסוף המאה השמינית ותחילת המאה התשיעית.
את פְרוּאֶלָה (758–768) ירש אאורליוס (768-774), נכדו של פטרוס, דוכס קנטבריה, אשר ייסד את חצר המלוכה באזור אשר בשליטת לאנְגְרֵאוֹ (כיום מחוז סן מרטין דל ריי אאורליו).
סילו (774-783) ירש את אארליוס לאחר מותו, והעביר את חצר המלכות לפראביה, ולאחר מכן הוא נשא לאישה את אדוסינדה, אחת מבנותיו של אלפונסו הראשון, ולפיכך גם נכדתו של פלאגיוס.
אלפונסו השני נבחר להיות מלך לאחר מותו של סילו, אך מאורגטו (שעל פי האגדה היה לפי האגדה, בנו הממזר של אלפונסו מאישה מורית) ארגן אופוזיציה חזקה והכריח את המלך החדש לסגת לאדמות באזור אלאבה (אימו של אלפונסו, מוניה, הייתה בסקית).
ממקום זה הוא החזיק בכס האסטורי.
למרות השם הרע שההיסטוריה ייחסה לאלפונסו, הוא היה ביחסים טובים עם הנזיר ואיש הכנסייה באטוס מליאבנה, שהיה הדמות התרבותית החשובה ביותר בממלכה באותו הזמן.
אלפונסו תמך בו נגד הזרם הדתי שדגל באדופציאניזם (האמונה שישו היה בנו המאומץ של האל).
את אלפונסו ירש ורמונדוס הראשון, אחיו של אאורליוס, אשר כונה "הדיאקון", למרות שנדר רק נדרים זוטרים.
ורמונדוס ויתר על כס המלוכה לאחר מפלה צבאית, וחי במנזר עד מותו.
רק בתקופתו של אלפונסו השני (791-842) החלה ממלכת אסטוּריה להתבסס' עם ההכרה באלפונסו כמלך אסטוריאס על ידי קרל הגדול מחד, והאפיפיור מאידך.
אלפונסו השני כבש את גליסיה ואת ארץ הבסקים.
בתקופתו הוכרז כי נמצאו השרידים הקדושים של השליח יעקב בן זבדי בגליסיה, בסנטיאגו דה קומפוסטלה.
לאחר ההכרזה החלו לעלות לרגל צליינים מכל רחבי אירופה ובכך לפתוח נתיב תקשורת בין הממלכה האסטורית המבודדת לשטחי האימפריה הקרולינגית ומעבר לכך.
עיר הבירה הראשונה של הממלכה הייתה קאנגס דה אוניס.
לאחר מכן, בתקופתו של סילו, עברה עיר הבירה לפראביה.
אלפונסו השני בחר באוביידו כעיר הבירה של הממלכה.
הממלכה נודעה כממלכת אסטוריאס עד 924, אז היא נהפכה לממלכת לאון.
ממלכת אסטוריאס הייתה, בתקופת יסודה, תגובה ילידית של האסטורים והקנטברים לפלישה הזרה.
עמים אלו לחמו ברומאים במלחמות הקנטברים, ובתחילה התנגדו לכל ניסיון של רומאיזציה.
אומנם הם שימרו רבים מהמאפיינים של התרבות הפרה-רומאית, אבל שפתם הקלטית אבדה להם לטובת הלטינית.
ממלכת אסטוריאס נחשבת למולדת סגנון האדריכלות הימי-ביניימית האירופאית: האדריכלות האסטורית הפרה-רומנסקית.
סגנון זה של אדריכלות נוצר בימי מלכותו של רמירו הראשון.
הממלכה הקטנה הייתה אבן דרך במאבק נגד המינות האדופציאניסטית, עם איש הכנסייה באטוס מליאבנה.
בזמנו של אלפונסו השני, המקום הקדוש בסנטיאגו "התגלה".
הצליינות לסנטיאגו, דרך סנטיאגו הייתה לעורק תקשורת מרכזי לאורך אירופה, וצליינים רבים שעברו בה תרמו לכלכלת האזור ופריחתו כשעברו דרך אסטוריאס במסעם לסנטיאגו דה קומפוסטלה.
ממלכת אסקס (באנגלית עתיקה: Ēast Seaxna Rīce ובלטינית: Regnum Orientalium Saxonum, "ממלכת הסקסונים המזרחיים" – "Ēast" פירושו מזרח באנגלית עתיקה) הייתה אחת משבע ממלכות ההפטרכיה.
הממלכה נוסדה בשנת 500 לערך, וכללה את שטחי המחוזות אסקס, הרטפורדשייר ומידלסקס של ימינו.
ממלכת אסקס השתרעה בין הנהר סטואר וממלכת מזרח אנגליה בצפון, לבין נהר התמזה וממלכת קנט בדרום, במזרחה גבלה הממלכה בים הצפוני ובמערבה בממלכת מרסיה.
בתחום הממלכה היו שרידי העיר הרומית של קולצ'סטר והעיר לונדון - בירת פרובינקיית בריטניה.
מחוז אסקס של ימינו שמר על הגבולות ההיסטוריים הצפוניים והדרומיים של הממלכה, אולם ממערב שטחי המחוז קטנים יותר, בשל אובדן שטחים של הממלכה לממלכת מרסיה במהלך המאה השמינית.
ממלכת אסקס לא מוזכרת בכרוניקות הקדומות, ועל כן ידועים פרטים מועטים בלבד על ממלכה זו.
הממלכה התפתחה מאיחודן של ממלכות קטנות שקמו לאחר עזיבת הרומאים בראשית המאה החמישית.
העדויות ההיסטוריות מהתקופה מאזכרות מספר מלכים שמלכו אחד אחרי השני, או לעיתים יחדיו (כאשר ייתכן שהם משלו על חלקים שונים של הממלכה).
בדה מציין כי לאחר מותו של סאברט, בשנת 616 נמלט מליטוס מלונדון בשל לחץ של בניו של סאברט, אשר החזירו את דת הממלכה לפגניות.
ממלכת אסקס התנצרה בשנית בתקופת שלטונו של סיגברט הטוב, בעקבות פעילותו המיסיונרית של קד הקדוש, אולם שבה להיות פגנית בשנת 660 בתקופת שלטונו של סוויתהלם.
סוויתהלם המיר דתו לנצרות בשנת 662 אולם נפטר בשנת 664. שני בניו, סיגהרה וסאבי ירשו אותו.
מגפה שפגעה בממלכה באותה עת הביאה לעזיבת הדת הנוצרית ושיבה לפגניזם.
צעד זה הביא לכיבוש הממלכה על ידי וולפיר, מלך מרסיה.
תבוסת מרסיה וכיבושה בשנת 825 על ידי אגברט, מלך וסקס הביא לאיחוד השטחים לתוך ממלכת וסקס והיעלמותה של ממלכת אסקס.
ממלכת אנגליה הנורמנית היא אנגליה בתקופת שלטון הנורמנים, תקופה שהתקיימה בין השנים 1066 ל-1154. במהלכה תקופה זו שינו הנורמנים את אופי הממלכה, את חוקיה ומנהגיה וכול זאת על ידי שמירת שלטון יציב באופן יחסי.
לאחר מאה וחמישים שנה של התיישבות בנורמנדי, נפלה בידי הנורמנים הזדמנות להרחיב את ממלכתם.
המלך האנגלי אדוארד המודה (1004 - 5 בינואר 1066) שהיה חסר בנים החליט להעביר את הממלכה האנגלית לשלטונו של אחיינו גיום השני, דוכס נורמנדי, הלוא הוא ויליאם "הממזר".
הרולד גודווינסון שהיה המושל של מחוז וסקס העשיר ואחד המועמדים הבולטים לכתר הפליג לנורמדי לבשר לוויליאם את הבשורה.
כאשר חזר הרולד לאנגליה הוא החליט לקחת את השלטון בכוח והכתיר את עצמו למלך ביום הלווייתו של אדוארד.
ויליאם זעם על מעשהו של הרולד וגייס מייד צבא כדי להפליג אל מעבר לתעלה האנגלית לכיוון לונדון.
אולם הרוחות בעונה זו של השנה (היה זה חודש ינואר) לא היו לטובתו והוא נאלץ להמתין לסתיו.
בסוף ספטמבר השתנו הרוחות וצבאו של ויליאם שכלל לפי ההערכות 700 ספינות עשה את דרכו לכיוון דרום אנגליה.
ב-25 בספטמבר כשלושה שבועות לפני נחיתת ויליאם והנורמנים בחופי אנגליה, התקיימה פלישה דנית אל האי האנגלי באזור היישוב סטמפורד ברידג', בחוף המזרחי של אנגליה בחבל יורקשייר.
הרולד שהיה מלך אנגליה עלה עם חייליו כדי ליירט את הפולשים בדיוק כאשר ויליאם ואנשיו החלו לנוע לכיוון דרום האי.
סטמפורד נמצאת כ-400 קילומטר ממקום נחיתת הנורמנים בחוף אנגליה.
כוחותיו של הרולד, שהיו מותשים מהמסע מלונדון לכיוון סטמפורד והלחימה שם, לא היו רעננים מספיק כאשר הגיעו להייסטינגס לאחר המסע המפרך.
ב-14 באוקטובר לאחר ליל פרוע של משתה, התייצבו זה מול זה הצבאות הנורמנים והסקסונים.
שני הצבאות מנו כ-7,000 לוחמים כל אחד, כאשר לנורמנים היו גם פרשים.
הסקסונים התבססו בראש גבעה נמוכה ורחבה ואילו הנורמנים עמדו ממולם בחלק הנמוך של הגבעה כך שהסקסונים נהנו מיתרון, בעיקר בתחום הקשתים שחיציהם עברו מרחק רב יותר.
הקרב היה שקול לאורך מרבית היום ולא ניכר כי אחד מהצדדים מוביל.
אחר הצהריים חל שינוי מגמה והנורמנים החלו נסוגים.
הסקסונים שראו את נסיגתם של הנורמנים החלו שוברים את שורות ההגנה שלהם במרדף אחר הנסוגים.
הפרשים הנורמנים פרצו לפרצה שנותרה בחומת ההגנה הסקסונית ומעתה ואילך היה הקרב ברובו בידי הנורמנים.
עדויות היסטוריות מספרות על טבח גדול שביצעו הנורמנים בסקסונים אשר כלל השחתת גופות.
הקרב הסתיים לפי העדויות של ההיסטוריונים ולפי שטיח באייה בנפילתו של המלך הסקסוני הרולד, מחץ שפילח את עינו.
שטיח באייה הוא המקור הציורי הטוב ביותר אשר מספר בפרוטרוט את אירועי הקרב ואת אשר הוביל לו, יצירה זו שנעשתה בסביבות שנת 1087 כנראה על ידי הבישוף אודו שהיה אחיו למחצה של ויליאם, מוצגת בעיר באייה בצרפת והעתק שלה מוצג באנגליה.
לאחר קרב הייסטינגס נהגו הנורמנים ביד קשה כנגד האצולה הסקסונית וחיסלו רבים ממנה, זאת כדי שלא תהיה אופוזיציה לשלטונם.
הנורמנים וצאצאיהם, שמנו בכל האיים הבריטיים סך הכול כ-20,000 נפש, החליפו את האנגלו-סקסונים כקבוצה השלטת באנגליה ולאחר תקופה של טינה ומרי התמזגו לבסוף שתי הקבוצות, הנורמנים והאנגלו-סקסונים עד שהחלו הנורמנים לקרוא לעצמם אנגלו-נורמנים.
בעזרת הנאמנים האנגלו-סקסים הצליחו הנורמנים לכבוש את סקוטלנד, ויילס ואירלנד.
אחת הסיבות לכך שהאנגלו-סקסים לא התנגדו יתר על המידה לשלטון הנורמנים הייתה העובדה שהנורמנים שימרו מוסדות מסורתיים, כולל מערכת המשפט הבין-אישית והמקומית, זאת בנוסף לפעילות הנורמנים הבלתי מפסקת לחיסול מוקדי הכוח של המתנגדים.
במהלך מלחמת מאה השנים במאה ה-14 זיהו צאצאי הנורמנים את עצמם יותר ויותר כאנגלים והשפות האנגלו-נורמנית והאנגלו-סקסונית התמזגו ליצירת האנגלית התיכונה.
ממלכת אויו (Oyo) היא אימפריה שהתקיימה בין המאה ה-15 למאה ה-19 בדרום מערב ניגריה של היום.
הממלכה הייתה אחת מממלכות עמי היורובה (Yoruba) שקמו באותה תקופה סביב נהר הניגר, ובשיא תקופת כיבושיה, במאה ה-17, הייתה הגדולה והמשפיעה מביניהן.
על פי המסורת, ממלכת אויו הוקמה על ידי האב הקדמון של עמי היורובה, אוראנמיאן.
עובדה זו תרמה לחוזקה של הממלכה.
בירתה הראשונה של הממלכה הייתה אויו אילה (Oyo Ile) ששכנה במרחק 450 ק"מ מהחוף.
הממלכה החלה להתחזק בעקבות השימוש בסוסים שהגיעו ממדינות ההאוסה מצפון במאה ה-16. חיל פרשים חזק אפשר לה כיבושים רבים באזורים שמדרום לה.
כיבוש עיר החוף ווידה (Whyda) אפשר את השתלבותה של אויו בסחר הטרנס-אטלנטי.
מלך האויו נקרא אלפין (Alaafin) והוא נחשב לנציג הכוחות העל טבעיים עלי אדמות.
בנוסף, פעלה גם מועצת האויו מסי (מועצת ראשי משפחות עיר הבירה), בראשה עמד הבשורון (Bashorun), שהיה גם מפקד הצבא.
האויו מסי היוו כוח מאזן ומגביל לכוחו של המלך.
המלך ומפקד הצבא נבחרו על ידי המועצה, ובכוחה היה להדיח את המלך על ידי דרישה להתאבדותו.
המועצה יכלה להביע את התנגדותה להחלטות המלך על ידי היעדרות מטקסים ודחיית תפקידים שהוצעו לחבריה.
עוצמתה הצבאית של ממלכת אויו נבעה מחיל הפרשים שלה.
לוחמיה השתמשו בעיקר בחצים וקשתות, חרבות וחניתות.
לצבא לא היה צורך ברובים.
חיל הפרשים נועד לא רק לכיבושי שטחים אלא גם לפשיטות שנועדו לחטיפות של מקומיים לצורכי סחר עבדים.
העובדה שהבשורון היה אחראי על הצבא גרמה למתחים ששררו בין האלפין לבשורון, ובעקבותיהם גם התפוררה הממלכה.
ממלכת אויו קיימה את פולחן עמי היורובה.
בין האלים להם סגדו היו שנגו (Shango) אל הרעם ואוגון (Ogun) אל הברזל.
מרכז הפולחן היה באיפה (Ife), שם ישב כהן הדת "האוני" (Oni).
לפי אמונתם, עם מותו, עובר האדם לעולם הבא, ממנו הוא מסוגל להשפיע על העולם הזה.
על מנת לפייס את המתים, נהגו להקריב קורבנות בקברי בני משפחה.
מיקומה של הממלכה, מדרום לערבה ובגבול הצפוני של אזור היער, סייע בהתפתחותה הכלכלית והצבאית.
אויו הייתה למרכז מסחרי שקישר בין הסחר הטרנס-סהרי לסחר הטראנס אטלנטי.
בנוסף, מיקומה גרם לה להיות חשופה להשפעות מן הצפון וליישמן (לדוגמה – חיל הפרשים של צבאה וחדירת דת האסלאם לתוך האימפריה).
כלכלתה של אויו התבססה על סחר חליפין.
תמורת עבדים, קיבלה מאירופה נשק, אריגים, ברזל, חוטי נחושת ואגוזי קולה.
התבססות כלכלתה על סחר עבדים היוותה סיבה עיקרית להתמוטטותה.
לקראת סוף המאה ה-18 נחלשה ממלכת אויו.
כוחה הצבאי ירד בעקבות בעיות בתחזוקת הסוסים.
בנוסף, ביטול סחר העבדים בשנת 1807 גרם להיחלשות כלכלית.
גורם נוסף להתפוררות הממלכה היה חוסר היציבות השלטונית שנבעה ממתחים ששררו בין האלפין לבשורון ולאויו מסי.
אלו הביעו אי אמון במלך ודרשו את התאבדותו בהתאם למסורת.
כמו כן, מלחמות וכיבושים מבחוץ פוררו את הממלכה.
במאה ה-18 אירעו מספר מרידות בתוך הממלכה; ערי היורובה ניצלו את חולשת האויו, השתלטו על הסחר באזור החוף וכך התחזקו כלכלית והשתחררו משלטונה.
אחד הכפרים שהפכו לעצמאיים היה אוקה-אודן, שהתפרסם לאחר שנכבש בשנת 1848 על ידי צבא ממלכת דהומיי ושרה פורבס בונטה נפלה בשבי, ומאוחר יותר אומצה על ידי המלכה ויקטוריה.
האירוע שגזר את דינה של הממלכה היה, כיבושה של עיר הבירה בידי הפולאני כחלק ממסעות הג'יהאד.
עיר הבירה עברה לאיבדן (Ibadan), כ-120 ק"מ דרומה ועימה נדדו השלטון ופליטי העיר.
מעבר זה סימן את סופה של הממלכה.
ממלכת אור הירח הוא סרט דרמה קומית מז'אנר סרטי ההתבגרות, בבימוי וס אנדרסון, במאי קולנוע אמריקאי.
הסרט פתח את פסטיבל קאן 2012 וזמן קצר לאחר מכן הופץ בישראל על ידי רשת לב.
צמד ילדים מאוהבים (ג'ארד גילמן וקארה היווארד, שניהם בהופעת בכורה קולנועית) מחליטים לברוח יחדיו.
בעקבותיהם יוצאים אדוארד נורטון (ראש שבט צופים), ברוס ויליס (שוטר האי), ביל מארי ופרנסס מקדורמנד (הורי הילדה) וטילדה סווינטון (נציגת שרותי הרווחה).
בספטמבר 1965, על האי הבדיוני ניו פנזנס אשר בניו אינגלנד סאם שאקוסקי (ג'ארד גילמן), יתום בן 12, משתתף במחנה צופים בראשותו של המדריך רנדי וורד (אדוארד נורטון).
סוזי בישופ (קארה היווארד), בת גילו של סאם, חיה על האי יחד עם הוריה וולט (ביל מארי) ולורה (פרנסס מקדורמנד) ושלושת אחיה הקטנים.
סאם וסוזי, שני ילדים אינטליגנטיים ובוגרים לגילם, נפגשו לראשונה שנה קודם לכן במהלך הצגת התיאטרון בכנסייה ומאז החלו להתכתב ביניהם.
במהלך התכתבותם חולקים סוזי וסאם את חייהם, תחביביהם ותחושותיהם ובסופו של דבר מחליטים לכרות ברית סודית ולברוח יחדיו.
סאם וסוזי נפגשים, מטיילים, מקימים מחנה ודגים באגם.
בינתיים, המדריך וורד שולח את חבריו של סאם לקבוצת הצופים לחפש אחריו.
כאשר הם מוצאים אותו מתפתחת קטטה בין סאם לקבוצת הצופים, ובמהלכה פוגעת סוזי במספריים שלה בצופה ופוצעת אותו.
חניכי הקבוצה נמלטים במהרה עם הצופה הפצוע וסאם וסוזי ממשיכים בדרכם.
הם מגיעים אל מפרץ שהם מכנים "ממלכת אור הירח".
הם מתמקמים שם, מקימים מחנה ושוחים בים.
מאוחר יותר, בזמן שבגדיהם מתייבשים, סוזי מפעילה את פטיפון הסוללות שהביאה איתה וביחד שניהם רוקדים בבגדיהם התחתונים לצלילי השיר Le Temps de l'Amour של הזמרת פרנסואז ארדי ומתנשקים.
בבוקר למחרת מתעוררים סאם וסוזי באוהל שהקימו ומגלים שמשפחתה של סוזי, המדריך וורד וחניכיו וקפטן דאפי שארפ, שוטר האי (ברוס ויליס) גילו את מקום הימצאם.
הוריה של סוזי לוקחים אותה לביתה ואילו סאם נלקח תחת חסותו הזמנית של קפטן שארפ, כיוון שמשפחתו האומנת לא רוצה בו יותר מפאת היותו "ילד מופרע רגשית" לטענתם.
בזמן שהותו של סאם אצל קפטן שארפ מתקשרת נציגת שירותי הרווחה (טילדה סווינטון) אל תחנת המשטרה של האי, בניסיון לשכן את סאם בבית יתומים וכדי לבחון את האפשרות לטפל בו בעזרת הלם חשמלי.
בינתיים, חבריו לקבוצת הצופים של סאם מחליטים לעזור לו על מנת שייפגש עם סוזי ויקבל עזרה.
הם שטים בסירות אל האי השכן סנט ג'ק ווד, על מנת לקבל את עזרתו של הדודן בן (ג'ייסון שוורצמן), קרוב משפחה מבוגר של אחד מחבריו לקבוצת הצופים של סאם החבר במחנה הצופים של האי, פורט לבנון, שמנוהל בידי המפקד פירס (הארווי קייטל).
בן מחליט כי האפשרות הזמינה הטובה ביותר היא להעלות את סם וסוזי על סירה שמפליגה מן האי כדי שסאם יוכל לעבוד כחבר צוות בסירה ולהתחמק משירותי הרווחה, אך לפני שסאם וסוזי עוזבים הם מחליטים להינשא זה לזה.
הדודן בן עורך את טקס ה"חתונה" בכנסייה של המחנה.
בסופו של דבר, סאם וסוזי אינם מצליחים להגיע אל הסירה והם נרדפים על ידי הוריה של סוזי, קפטן שארפ, שירותי הרווחה וצופי מחנה פורט לבנון, שפועלים בפקודתו של המדריך וורד.
סערה עזה ומבול פתאומי מכים באזור.
בינתיים, סאם וסוזי מגיעים לכנסייה שבה נפגשו לראשונה, אך נציגת שירותי הרווחה והוריה של סוזי מגיעים לשם גם הם.
חבריו לקבוצת הצופים של סאם עוזרים לזוג להתחמק ולהגיע אל צריח הכנסייה.
כשסאם וסוזי מבינים כי הם מוקפים וייתכן שלא יתראו יותר, הם מקבלים את ההחלטה לקפוץ יחד מן הצריח, אולם קפטן שארפ עוצר בעדם ברגע האחרון.
בסוף הקיץ, סוזי יושבת בביתה וקוראת ספר וסאם יושב בסמוך אליה ומצייר את מפרץ "ממלכת אור הירח".
סוזי ושלושת אחיה נקראים אל ארוחת הערב, וסאם יוצא דרך החלון אל קפטן שארפ, האפוטרופוס החוקי שלו, ואומר לסוזי כי יראה אותה מחר.
סוזי מפריחה לעברו נשיקה באוויר ויוצאת מן החדר.
הסרט זכה לביקורות מעולות ממבקרי הקולנוע.
אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק לסרט דירוג משוקלל של 95%.
בסוף השבוע הראשון בארצות הברית הוקרן הסרט בארבעה בתי קולנוע בלבד והכניס 669,486$, סכום שיא לסרט בהפצה מוגבלת שאינו אנימציה.
ממלכת אלבניה (באלבנית: Mbretëria Shqiptare) הייתה מלוכה חוקתית בחצי האי הבלקני, בטריטוריה בו התקיימה אלבניה, בין השנים 1928–1939.
ב-1912, לאחר מלחמת הבלקן הראשונה הוכרזה אלבניה כמדינה עצמאית ומשטרה היה רפובליקני.
ב-1925 נבחר לנשיא אהמט זוגו, שהכריז על עצמו, ב-1928, כזוגו הראשון, מלך אלבניה ועל ארצו כממלכה חוקתית.
כיבוש זה שם קץ לעצמאות אלבניה, המלך הודח וויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה הוכרז גם כמלך ממלכת אלבניה החדשה (שהייתה בפועל מדינת בובות של האיטלקים).
בעוד הרדיו האלבני שידר בעקשנות ששום דבר לא קורה, אולם החדשות על האולטימטום האיטלקי התפשטו ברחב הממלכה התפשטו ממקורות לא רשמיים, מה שהפך את האזרחים לחשדנים.
עד כדי כך היו גבוהים החשדנות והפחד עד שכאשר ב-5 באפריל כאשר חדשות לידת בנו של המלך בושרו בטירנה בידי תותחים, אנשים יצאו מבוהלים בהמונים לרחובות משוכנעים שמדובר כבהתקפה איטלקית.
בעוד המלך זוגו שידר לאומה שהוא יתנגד לכיבוש איטלקי.
נערכה הפגנה מול השגרירות האיטלקית, במהלכה הצהירו ההמונים ש-"רק על גופותינו יעברו האיטלקים".
החיילים האיטלקים מאוחר יותר שילמו כבוד לחיילים האלבנים בשקודר, שהצליחו להאט את התקדמותם במשך יום שלם.
לאחר סיום הפלישה, הוקמה מדינת בובה אלבנית שנשלטה על ידי האיטלקים עד 1943 כאשר איטליה הכריזה על כניעה לבעלות הברית והגרמנים פלשו וכבשו את אלבניה ושלטו בה עד 1944.
כדי לחפות על ההפסדים שלהם, האיטלקים סילקו בזריזות גופות החיילים האיטלקים שנהרגו בדורס, וניקו את סימני הדם.
במקביל, תנועה פרטיזנית עממית בראשות אנוור הודג'ה נלחמה כנגד הכובשים.
אמורו הייתה ממלכה אמורית קטנה, ששכנה באזור של לבנון וסוריה של היום בין המאות ה-13-14 לפנה"ס.
אזכורים של הממלכה מופיעים בתעודות אל-עמארנה, תעודות ממצרים העתיקה מימי השושלות ה-18 וה-19, וכן תעודות שנמצאו בחתושש בירת האימפריה החתית.
על פי תעודות אלה שטחה של אמורו כלל את הרי הלבנון והשפעתה הגיעה גם לערי הנמל צוּמוּר ואַרְוָד.
במזרח הגיעה שליטתה בחלק מהתקופות עד תדמור.
בירתה של הממלכה אינה ידועה, אבל על פי מכתבי אל עמארנה, מרכזה היה בהרי הלבנון.
ייחודה של הממלכה בתקופה זו היה שהיא השתרעה על פני שטח רחב יותר מאשר ערי הממלכה הכנעניות בתקופה זו.
ייתכן והממלכה הייתה שריד לממלכה קדומה יותר שהתקיימה באזור בשם זה במאה ה-18.
מיקומה של הממלכה על דרכי המסחר בחלקה המערבי של מסופוטמיה, הביא למאבקים בין האימפריה החתית והאימפריה המצרית על שליטה בממלכה.
בתקופת שלטונו של אמנחותפ השלישי הממלכה הייתה בתחום שלטונה של מצריים.
אמנחותפ יצא למסעות כיבוש צפונה לאזור סוריה, והממלכה נכנסה תחת השפעתו.
בעקבות התחזקותה של האימפריה החתית גדלה השפעתה בממלכת אמורו.
בתקופת שלטונו של אחנתון התרופפה שליטת מצרים באזור, שבעקבותיו עברה אמורו לשליטת החתים.
סתי הראשון יצא למסעות כיבוש לסוריה לחיזוק שלטון מצרים באזור והחזירה תחת שליטת מצרים.
הקרב המכריע על השליטה של הממלכות באזור התנהל בשנת 1274 לפנה"ס, בקרב קדש בין שליט מצרים רעמסס השני ובין השליט החיתי מוותליש השני.
על פי הסכם השלום שנחתם בין שני הצדדים, השליטה על ממלכת אמורו, עברה לידי החתים.
בכתובות רעמסס השלישי על מקדשו במדינת האבו המספרות על ניצחונו על גויי הים, מתוארים גם כיבושיהם כולל כיבוש ממלכת אמורו.
הכתובת אומרת: ומכאן שעל פי הכתובת ממלכת אמורו חרבה ביחד עם החתים וממלכות נוספות בעקבות פלישת גויי הים, כנראה במשבר תקופת הברונזה המאוחרת במאה ה-12 לפנה"ס.
המלכים הראשונים של הממלכה היו בעלי שמות שמיים-מערביים.
המלך עַבְּדי-אַשירתָה (Abdi-Ashirta) מלך במאה ה-14 לפנה"ס.
על פי מכתבי אל עמרנה, הוא היה במאבק עם ריבהדה (Rib-Hadda) מלך גבל כשניסה לנכס לממלכת אמורו שטחים על חשבון גבל.
בנו עַזירוּ (Aziru) שמלך אחריו המשיך במאמצי ההתרחבות של הממלכה.
על פי מכתבי אל עמרנה הוא כבש את צומור והסגיר את ריבהדה לידי מלך צידון, הסגרה שהביאה למותו.
בעקבות כך נקרא עזירו על ידי אחנתון למצרים כדי לתת דין וחשבון על מעשיו.
הוא עוכב שם קרוב לשנה.
בתקופת מעצרו במצרים סבלה הממלכה מפלישות של שבטי הסותו.
בנו של עזירו במכתב אל עמרנה מס 169, מתלונן על הנזק שנגרם לממלכה בעקבות מעצרו של אביו במצרים בכותבו "וכל הארצות וכל חיילי הסותו אמרו כך", .
בזמן שהוא עוכב במצרים, המשיכה האימפריה החתית בכיבושיה עד כדי איום על אמורו.
בעקבות כך כרת עזירו ברית עם שופילוליומש הראשון והעביר את תמיכתו לחתים וממלכת אמורו הפכה למדינת חסות חתית.
השליטה של החתים בממלכה התקיימה עד מסעו של סתי הראשון.
המלכים המאוחרים יותר הם בעלי שמות חורים-חיתיים, כגון תוּפּ-תֶשוּפּ ובֶּנְתישינַה.
שינוי זה משקף את השינוי האתני שחל באוכלוסיית הממלכה.
המלך האחרון הידוע של הממלכה היה שאושגאמווה, שהיה בנו של בנתשינה.
הוא מלך בסוף המאה ה-13 לפנה"ס, ונשא לאישה את אחותו של השליט החתי תודחליאש הרביעי.
ממלכת אוקיאנה היא סדרת אנימציה אוסטרלית משנת 2000. הסדרה היא סדרת-בת ל"ילדת הים".
בישראל הסדרה שודרה בטלוויזיה החינוכית בשנת 2002 עם שיר פתיחה בביצוע אסתר אתי קסטרו.
בכוכב אוקיאנה ישנם ארבעה קריסטלים שנותנים חיים עליהם שמרו הלווייתנים שומרי התקווה.
המכשף הרשע גלייל גונב את אחד הקריסטלים ומשנה לרעה את הטבע.
בעקבות כך נרי, נסיכת אוקיאנה, נדרשת כעת לחפש את הקריסטל על מנת להחזיר את האיזון לטבע.
נרי - הנסיכה של אוקיאנה, אחייניתו של המלך נמון.
מתגלה בהמשך, שהיא באה מפשוטי העם, ולא נולדה כבת מלוכה.
צ'ובה - הנסיך של ממלכת בנדור שנהרסה על ידי גלייל.
זארדור - מנהיג הדו-חיים השומרים.
גלייל - מכשף אשר גונב את אחד הקריסטלים ומשנה לרעה את הטבע, במספר פרקים משתלט על המלך נמון.
המלך נמון - דודה של נרי ומלכה של אוקיאנה.
ליזייה- המנהיג הזקן של בני המערות.
אלגר - מפלץ מעופף, עוזרו של גלייל אשר יכול להקפיא בעזרת העיניים.
מוזה - מפלץ מעופף חסר רגליים, היה מעוזריו של גלייל אבל עבר לצד הטובים, לאחר שגילה שגלייל הרג את הוריו והשאיר אותו תחת חסותו.
מנדרול - לווייתנית זקנה השומרת על מקדשה עם שני שומרי התקווה, מכונה גם "הלווייתנית הקדושה".