tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבל בארת ציין כי למצער לא היה די בכך, והמשיל זאת באמצעות הרבים שסירבו לקבל את ישו בימי חייו.
היה צורך גם שהדבר ייקלט בתודעה הסובייקטיבית של האדם, ותפקיד זה מילאה רוח הקודש ששרתה על המאמינים.
פן אחר שעסק בו היה שאלת חירותו של האל והיחס בינה לשאלת ההועדה-מראש.
בארת ינק מהמסורת הקלוויניסטית וייחס חשיבות גדולה לנושא ההועדה; הוא דחה את הנטייה להתעלם מהנושא או לנסות לטעון שהבורא אוהב את כולם במידה שווה וללא אפליות ולכן לא באמת מבחין בין חוטאים לצדיקים, או בין נבחריו לאחרים.
יחס נינוח כזה הפך, בעיניו, את האל למין יצור שוחר-טוב ועמום ללא אמירה ממשית.
מאחר שהיה ריבון מוחלט ואכן קיים הבדל חד בין טוב לרע, הכריז בארת שאין ספק שהאל בחר להושיע חלק וגם לארור ולשלוח לגיהנום אחרים.
אבל ההוגה שילב סוגיה זו בקביעה שבאהבתו האינסופית והבלתי-מותנית, אלוהים בחר להתגלם בישו ולגאול את בני-האדם כולם: מאחר שישו נטל על עצמו את חטאי הכלל, וסבל ומת לשם כך, הוא היחיד שבאמת "נדחה" וקולל.
בשל הנס של קיומו, נפתחה לכל האנושות הדרך לגאולה, גם אלו שבחרו להתעלם מכך ולחיות בחושך.
כך שימר בארת את רעיון ההועדה-מראש וגם ריכך אותו לגמרי, עד כדי כך שמבקריו האשימוהו באוניברסליזם ובמתן לגיטימציה ללא-נוצרים.
קרל אלכסנדר, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך היה הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך בין השנים 1853–1901.
קרל אלכסנדר נולד ב-24 ביוני 1818 בויימאר שהשתייכה לדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, והיה בנם השני של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך ומריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
קרל אלכסנדר היה בידידות קרובה עם פאני לוואלד והנס כריסטיאן אנדרסן, אולם כשפרצה מלחמת שלזוויג הראשונה ניתק עמם את הקשרים.
ב-8 ביולי 1853 מת אביו קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, וקרל אלכסנדר עלה לשלטון במקומו, אולם דחה את טקס ההכתרה ליום ההולדת של יוהאן וולפגנג פון גתה ב-28 באוגוסט.
קרל אלכסנדר שיפץ את טירת וארטבורג, והיה פטרונם של ריכרד וגנר ופרנץ ליסט.
בשנת 1860 ייסד קרל אלכסנדר את בית הספר לאמנות - הדוכסות הגדולה של ויימאר, ומינה למנהליו את ארנולד בקלין, פרנץ פון לנבאך וריינהולד בגאז.
ב-5 בינואר 1901 מת קרל אלכסנדר, ובמקומו עלה לשלטון נכדו וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, מאחר שבנו מת עליו בחייו.
ב-8 באוקטובר 1842 התחתן קרל אלכסנדר עם סופיה, נסיכת הולנד, בתם של וילם השני, מלך הולנד ואנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
קרל אַמסון יואל היה סוחר טקסטיל גרמני יהודי, בעליה של חברת Joel Macht Fabrik.
הוא סבם של המנצח והמוזיקאי בילי ג'ואל.
יואל, בנו של סוחר טקסטיל, ייסד בשנת 1928 בנירנברג חברה להזמנת מוצרי טקסטיל וביגוד בדואר.
שנה לאחר מכן החל הייצור.
חברתו של יואל הפכה במהרה לאחת המובילות בתחומי מכירות בדואר בגרמניה (יחד עם Quelle-Schöpflin).
לאחר עליית הנאצים לשלטון (1933) הופלה יואל על ידי המנהיגים האזוריים של המפלגה הנאצית, במיוחד יוליוס שטרייכר.
לכן העביר יואל את החברה לברלין הבירה בשנת 1934, ושם שכר אתר למפעל בוודינג והתקין מכונות אריזה חדשות; מחלקת התפרים נותרה בנירנברג.
עם התגברות האפליה (למשל, חיוב סימון משלוחים באות "J" כסמל ליהודי), ועם התגברות האריזציה, נאלץ יואל למכור את החברה ליוזף נקרמן ב-1938. התשלום המקורי של 2.3 מיליון רייכסמארק הופחת על ידי נקרמן ל-1.1 מיליון רייכסמארק.
הכסף הועבר לנאמנות לבנק הארדי ושות' (.Hardy & Co) בברלין.
ביולי 1938 היגרו יואל ואשתו מטה לשווייץ, שם למד בפנימייה בנם הלמוט (שנקרא מאוחר יותר הווארד), לימים אביו של בילי ג'ואל.
כמי כסוּוג כ-"Devisenausländer" (מהגר מטעמים כלכליים) לא יכול היה יואל לקבל גישה אל חשבון הנאמנות בברלין.
באוגוסט 1938 נאסרה חזרתו ובספטמבר הוחרמו יתר עסקיו.
דרך צרפת ואנגליה הפליגו בינואר 1939 לקובה ומשם הגיעו לארצות הברית, שם פתח יואל עסק חדש ב-1942.
ב-1957 קיבל יואל פיצוי של 2 מיליון מארק גרמני מנקרמן עבור חברתו.
באותה תקופה הייתה בבעלותו של נקרמן החברה המשגשגת ביותר בגרמניה להזמנות בדואר.
באר (20 במאי 1885 – 26 ביוני 1956) היה סופר גרמני-ישראלי, עובד סוציאלי וסוכן ביטוח, סופרג'יסט ופעיל בני ברית.
היה האיש הראשון בהיסטוריה שעשה ניתוח להתאמה מגדרית, בדצמבר 1906.
באר נולד כמרתה באר בעיירה ארולזן, שבגרמניה להורים ברנהרד ולינה באר.
בלידתו לא הצליחה המיילדת לקבוע את מינו, ולאחר התייעצות עם רופאים החליטו הוריו לגדלו כילדה.
בילדות הוא למד להסוות את הגוף השונה שלו מילדים אחרים, להתאים את ההתנהגות שלו למצופה ממנו ולשחק עם הבנות בכיתה.
ואולם, כשבגר, והתקשה בשיעורי הסריגה, הוא נודה ממשחקי הבנות.
כאדם אינטרסקס הזדהה באר לפעמים כגבר הטרוסקסואל ולפעמים כאישה לסבית.
ב-1903 עבר להמבורג, שם הכיר את אדוארד לוינסון, מוציא לאור של שבועון יהודי ופעיל מרכזי במאבק נגד סחר בנשים יהודיות לצורכי זנות.
במהרה, הפך גם באר לפעיל מרכזי בתחום, והחל להרצות בכל רחבי גרמניה.
שמו החל להיות מוכר כעיתונאי ודובר רהוט בתחום.
באותה העת, חי כאישה לסבית שמזדהה כגבר ופעילה נגד סחר בנשים.
ב-1904 החל לדבר על עצמו בלשון זכר בפומבי.
בערך באותה תקופה הכיר את ביילה היילפרין איתה ניהל מערכת יחסים.
מכיוון שהיילפרין הייתה נשואה, הם החליטו להתאבד יחד, אך באר עבר תאונה קשה לפני שהספיקו להתאבד יחד.
במהלך השיקום, התוודה בפני אחד מרופאיו על הזדהותו המגדרית, וזה הפנה אותו להתייעץ עם ד"ר מגנוס הירשפלד.
בעצתו של הסקסולוג הנודע ד"ר מגנוס הירשפלד, נותח באר בברלין בשנת 1906, והמשיך את חייו במגדר הגברי.
החברים הוותיקים קיבלו אותו מחדש לחבורה והוא נטמע בחוג חברתי של יהודים אינטלקטואלים, שחלקם הכירו אותו עוד לפני הניתוח לשינוי המין.
הניתוח המדויק שעבר על ידי ד"ר הירשפלד אינו ידוע, שכן המכון של ד"ר הירשפלד נשרף על ידי הנאצים, ובין היתר נשרף גם תיקו הרפואי של באר.
באוקטובר 1907 נישא לחנה ביילה היילפרן, לאחר שהתגרשה מבעלה; במרץ 1909 נפטרה אשתו בברלין מדלקת ריאות.
זמן קצר לאחר מותה הוא התחתן עם אלזה מקס.
ב-1 בינואר 1911 הוא קיבל משרה של קונסול לחיי היהודיים בברלין, ובדצמבר 1920 התמנה לתפקיד ראש הלשכה בברלין של בני ברית.
ב-19 באפריל 1937 פשט הגסטפו על משרדי בני ברית ועצר את באר, שהיה אז דמות מרכזית בחברה היהודית.
לאחר שנחקר ועבר עינויים, הוא מכר בזול את דירתו ואת רכושו והיגר עם רעייתו לארץ ישראל, בשנת 1938.
בארץ, עבד כסוכן ביטוח ומנהל חשבונות, והתגורר בבת ים.
הוא שמר על חיים אלמוניים.
הוא ניהל רומן עם מזכירתו גיטלה פיש, אשר עברה להתגורר עמו ועם אשתו וחיה עמם בשלישייה.
ב-1947 נפטרה אלזה אשתו השנייה.
שלוש שנים לאחר מכן הוא נישא, בשלישית, לפיש.
באר נפטר בשנת 1956 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב, תחת השם קרל מאיר באֵר.
בשנת 1907 פרסם באר אוטוביוגרפיה חצי-בדיונית, בשם – "חיי גבר כנערה" (Aus eines Mannes Mädchenjahren).
היא זכתה להצלחה רבה ולשני עיבודי ראינוע.
הוא חתם בשם העט N.O.
קרל בלינד היה מהפכן גרמני וסופר שיצירותיו עסקו בפוליטיקה, היסטוריה, מיתולוגיה וספרות גרמנית.
קרל בלינד נולד במנהיים, אז חלק של הדוכסות הגדולה של באדן.
הוא למד באוניברסיטת היידלברג, סולק ממנה ונעצר בעקבות האשמות בפעילות מהפכנית.
בשנת 1848 הוא לקח חלק פעיל באירועי המהפכה הבאדית.
לאחר דיכוי המהפכה הוא נעצר ונשפט ל-8 שנות מאסר.
לאחר שמונה חודשים הוא שוחרר ועבר לפריז.
בהמשך הוא גורש מצרפת והחל משנת 1852 התגורר בלונדון.
בהיותו בלונדון היה בקשר עם פעילים מהפכנים שונים.
בשנת 1867 הוא קיבל חנינה מממשל הדוכסות.
בלינד התחתן בשנת 1849 לאלמנה שכבר היו לה ילדים.
בנה פרדיננד ניסה להיתנקש באוטו פון ביסמרק והתאבד בכלא.
בתה מתילדה בלינד הייתה למשוררת מצליחה.
גנרל קרל אייבל , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
אייבל נולד ב-23 ביולי 1891 בגויזרן, אוסטריה עילית, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, והצטרף לרגימנט הלאנדווהר ה-21, ולחם בשורותיו במהלך המלחמה.
על פעולותיו בקרבות קיבל אייבל עיטורים רבים, ואף הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה נשאר אייבל בצבא אוסטריה, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, ואף הועלה לדרגת מיור.
לאחר האנשלוס הצטרף אייבל לוורמאכט, ומונה בסתיו 1938 למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-132, וב-1 בינואר 1939 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
במהלך המערכה בפולין לחם אייבל עם גדודו כחלק מהדיוויזיה ה-44, וקיבל על פעולותיו את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
באביב 1940 מונה אייבל למפקד הרגימנט ה-132, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עמו כחלק מהדיוויזיה ה-44 ואף כבש את העיר שיניולה, ועל כך קיבל ב-15 באוגוסט 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
לאחר מכן נשאר אייבל עם יחידתו בצרפת, ומאוחר יותר הועבר לסלובקיה, וב-1 בפברואר 1941 הועלה לדרגת אוברסט.
במהלך מבצע ברברוסה לחם אייבל עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-44 במסגרת הקורפוס ה-29, ועל פעולותיו בז'יטומיר ובאומן קיבל ב-31 בדצמבר 1941 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-10 בינואר 1942 מונה אייבל למפקד הדיוויזיה ה-385, ולחם עמה באזור פולוצק ורוסלאבל, כחלק מהארמייה הרביעית.
הדיוויזיה לחמה במתקפת הקיץ הגרמנית, כחלק מהארמייה השנייה ומארמיית הפאנצר הרביעית לסירוגין באזור וורונז', ובדצמבר 1942 הועברה הדיוויזיה לאזור סטלינגרד, שם לחמה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-24. ב-19 בדצמבר 1942 הועלה אייבל לדרגת גנרל לוטננט, וקיבל על פעולותיו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בינואר 1943 הועבר אייבל לעתודת המילואים, וב-20 בינואר מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-24 שלחם באותה עת בקרבות קשים באזור הדון.
הקורפוס ספג אבדות כבדות, ומשום כך יצא אייבל למחרת לסייר בקווים הקדמיים של הקורפוס.
במהלך סיורו נתקל אייבל בחיילים איטלקים, ובגלל הערפל הכבד הם חשבו אותו לרוסי ופתחו עליו באש.
אייבל נפצע קשות מרסיסי רימון יד שהוטל עליו, וכעבור כמה שעות מת בכפר ניקולאייבקה, כתוצאה מאובדן דם.
לאחר מותו הועלה אייבל ב-1 במרץ 1943 לדרגת גנרל חיל הרגלים.
קרל ריצ'רד גוסטאב אליגר (7 במרץ 1901 - 31 באוקטובר 1977) היה תאולוג גרמני פרוטסטנטי.
אליגר נולד בהפנס (היום חלק מוילהלמסהאפן).
קיבל דוקטורט מאוניברסיטת מינסטר בשנת 1927 והוסמך להוראה אוניברסיטאית (Habilitation) בשנת 1929. בשנת 1934 הוא מונה לעוזרו של אלברכט אלט באוניברסיטת לייפציג והחל משנת 1937 היה מרצה בפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת טיבינגן.
בשנת 1950 מונה שם לפרופסור בקתדרה לתנ"ך.
בתפקיד זה כיהן עד צאתו לגמלאות בשנת 1968. הוא כתב מאמרים ופירושים שונים על ספרי התנ"ך.
בין השאר הוא העלה השערות לגבי זיהוי אתרי התנ"ך.
עוד בטרם החפירות בתל עירני הוא שיער עם גאלינג, בניגוד לעמדתו של ויליאם פוקסוול אולברייט שהייתה העמדה הרווחת, שתל עירני איננו גת פלשתים, בגלל שטחו הקטן של החלק המוגבה של התל, ושיש לזהות את גת בתל צָפִית.
לימים החפירות בתל חזקו את עמדתו שנהייתה העמדה המקובלת.
בשנת 1966 הוציא לאור פירוש על ספר ויקרא בה טען שפרקי הקדושה בסוף הספר (ויקרא י"ז - כ"ו) מאוחרים לשאר הטקסטים של המקור הכהני, בניגוד לעמדה שרווחה עד אז שפרקי הקדושה קדומים לשאר הטקסטים של המקור הכהני.
עמדתו אומצה על ידי רוב החוקרים בתחום.
בין השנים 1977-1967 ערך את סדרת הביבלייה הבראיקה שטוטגרטנזיה, יחד עם וילהלם רודולף ואחרים.
בהתעסקותו בספר ישעיהו טען אליגר, בניגוד לרבים מעמיתיו, לאחדות פרקי ישעיהו השלישי, ואף טען שהנבואה על עבד ה' בפרק נ"ג היא של ישעיהו השלישי.
קרל סליאן אייקן הוא איש עסקים מיליארדר יהודי-אמריקאי, משקיע ונדבן.
מייסד ובעלים של הקונצרן הרב-תחומי אייקן אנטרפרייזס שבאמצעותו הוא שולט בתאגידים רבים, על חלקם השתלט בהשתלטות עוינת.
לפי המגזין פורבס היה שוויו הנקי של אייקן בשנת 2017, 16.6 מיליארד דולר, עובדה שהציבה אותו במקום ה-26 ברשימת 400 עשירי תבל של פורבס.
נכון לדצמבר 2025, הונו מוערך ב-4.2 מיליארד דולר.
לאחר בחירת דונלד טראמפ כנשיא ארצות הברית שימש אייקן יועץ כלכלי מיוחד לנשיא לענייני רגולציה, אך פרש ב-2017 בשל חשש לניגודי אינטרסים.
קרל אנטון אוגוסט, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק , היה נסיך גרמני וסבא רבא של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
קרל אנטון אוגוסט נולד ב-10 באוגוסט 1727 במרבורג, לפטר אוגוסט, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק ולסופיה, רוזנת הסן-פיליפסטאל, בתם של פיליפ, רוזן הסן-פיליפסטאל וקתרינה אמליה מזולמס-לאובאך.
ב-30 במאי 1754 התחתן קרל אנטון אוגוסט עם שרלוטה, רוזנת דוהנה-שלודיין, בתם של אלברכט כריסטוף, רוזן העיר דוהנה-שלודיין וסופיה הנרייטה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, ממנה נולד לו בן אחד:
פרידריך קרל לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק (1757–1816)
ב-12 בספטמבר 1759 נהרג קרל אנטון אוגוסט במהלך קרב קונרסדורף, ובשל כך לאחר מיתת אביו בשנת 1775 ירש בנו פרידריך קרל לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק את הדוכסות.
קרל אמיך, נסיך ליינינגן הוא אחד הטוענים לכתר האימפריה הרוסית, בשם ניקולאי השלישי, קיסר רוסיה.
קרל אמיך נולד ב-12 ביוני 1952 באמורבאך, לאמיך קיריל, נסיך ליינינגן ולאיליקה, דוכסית אולדנבורג, בתם של ניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג והלנה, נסיכת ולדק ופירמונט.
קרל אמיך הוא צאצא של המלכה ויקטוריה והצאר אלכסנדר השני, וכן צאצא של מלכי שוודיה מבית ואסה, וצאצא של שני אחיה למחצה של המלכה ויקטוריה, קרל, נסיך ליינינגן ופאודורה, נסיכת ליינינגן.
ב-8 ביוני 1984 התחתן קרל אמיך עם מרגריטה, נסיכת הוהנלוהה-אהרינגן, ממנה נולדה לו בת אחת, אולם היא נהרגה בתאונת דרכים בשנת 1989. ב-24 במאי 1991 הוא התחתן עם גבריאלה רנטה טייסן, שאף ממנה נולדה לו בת אחת, ובשל נישואיו בנישואים מורגנטיים, נישל אותו אביו מירושתו.
כמו כן, בשל היותו צאצא של ג'ורג' השני, מלך בריטניה, דרך נכדתו אוגוסטה, נסיכת בריטניה הגדולה, הוא היה חלק מסדר הירושה לכתר הבריטי, אולם בשל נישואיו לקתולית הוא איבד את מקומו בסדר הירושה בשל חוק ההסדר 1701, ורק בשנת 2015 הוא קיבל את מקומו בחזרה.
בשנת 1998 התגרשו השניים, וב-7 ביוני 2008 הוא התחתן עם הרוזנת איזבל פון אונד צו אגלופשטיין, ממנה נולד לו בן אחד.
בשנת 2000 הגיש קרל אמיך תביעה נגד משפחתו על זכויותיו לרשת חלק מנכסי המשפחה, וטען שבשל הלחץ שהפעילה עליו משפחתו, אשתו התגרשה ממנו, התאסלמה, ועברה להתגורר עם אגא חאן הרביעי.
בשנת 2013 המיר קרל אמיך את דתו לנצרות אורתודוקסית, והכריז על עצמו כראש בית רומנוב, מתוקף היותו נכד של מריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ונטל לעצמו את השם ניקולאי השלישי, קיסר רוסיה.
קרל אמיך, בסיועו של אנטון בקוב, הודיע על כוונתו לקנות חלקת קרקע בת 80 דונם במונטנגרו, וכן קנה כמה איים מקיריבטי ומגמביה, שיהוו את השטח לקיסרותו החדשה.
בנוסף תמך במיזם הכס האימפריאלי שיזם איש העסקים אנטון באקוב, יושב ראש המפלגה המונרכיסטית.
ב-8 ביוני 1984 התחתן קרל אמיך עם מרגריטה, נסיכת הוהנלוהה-אהרינגן, ממנה נולדה לו בת אחת:
ססיליה, נסיכת ליינינגן (נולדה ב-1988)
ב-24 במאי 1991 הוא התחתן עם גבריאלה רנטה טייסן, שאף ממנה נולדה לו בת אחת:
תרזה אנה אליזבת, נסיכת ליינינגן (נולדה ב-1992)
ב-7 ביוני 2008 הוא התחתן עם הרוזנת איזבל פון אונד צו אגלופשטיין, ממנה נולד לו בן אחד:
אמיך, נסיך ליינינגן (נולד ב-2010)
קרל אלכסנדר, נסיך טורן וטקסיס החמישי היה נסיך טורן וטקסיס החמישי, מ-13 בנובמבר 1805 עד מותו, ובנוסף כיהן כאחראי על הדואר הקיסרי (Generalpostmeister) עד התפטרותו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
קרל אלכסנדר נולד ב-22 בפברואר 1770 ברגנסבורג, לקרל אנזלם, נסיך טורן וטקסיס הרביעי ולאוגוסטה, דוכסית וירטמברג, בתם של קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג ושל מריה אוגוסטה, נסיכת טורן וטקסיס.
הוא למד באוניברסיטאות שטרסבורג, וירצבורג, ומיינץ ולאחר מכן יצא לטייל באירופה.
בשנת 1797 הוא מונה לנסיך הכתר של הנסיכות, ותפס את מקום אביו שהיה חולה בדיאט של הרייך ברגנסבורג.
קרל אלכסנדר עבד גם עבור חברת הדואר הקיסרית של טורן וטקסיס, אשר איבדה חלק מהכנסותיה, בשל אובדן הדרגתי של נחלות כתוצאה מהמלחמות הנפוליאוניות.
אחרי פירוק האימפריה הרומית הקדושה, המשיכה חברת הדואר של טורן וטקסיס לשרוד כחברה פרטית.
מאז 1806 הפעיל קרל אלכסנדר את חברת הדואר טורן וטקסיס בכמה ממדינות הקונפדרציה של הריין, כגון באדן, בוואריה ווירטמברג.
עם זאת, בבוואריה הולאמה מערכת הדואר שנתיים מאוחר יותר.
לאחר קונגרס וינה השתלט קרל אלכסנדר על שירותי הדואר ההסיאני והתורינגי, כמו גם אלה של ברית ערי הנזה, הערים ברמן, המבורג, ליבק ושפהאוזן.
מ-1820 החלה החברה לשגשג שוב, ואז החל קרל אלכסנדר לרכוש כמויות גדולות של אחזקות בנדל"ן.
על פי חוקי הקונפדרציה של הריין, הוסכם בין נפוליאון בונפרטה ונסיכי הקונפדרציה של הריין, כי נסיכות טורן וטקסיס תאבד את עצמאותה, ושטחיה נמסרו בשנת 1806 למלך וירטמברג ולנסיכי הוהנצולרן-זיגמרינגן.
בתמורה, בית טורן וטקסיס קיבל את המנזר הקיסרי סנט אמראם ושטחים באזור רגנסבורג.
קרל אלכסנדר קיבל גם בתור ראש המשפחה של בית טורן וטקסיס, נחלות בפרוסיה, שהשתייכו קודם לכן לדוכסות ורשה.
בשנים 1822/23 קנה מהרוזן קינסקי ואחרים את טירת ריכנבורג בבוהמיה.
ב-15 ביולי 1827 מת קרל אלכסנדר בארמון טקסיס בדישינגן, ובנו מקסימיליאן קרל, נסיך טורן וטקסיס השישי ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-25 במאי 1789 התחתן קרל אלכסנדר עם תרזה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ, בתם של קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ושל פרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, בנוישטרליץ, דוכסות מקלנבורג-שטרליץ, ממנה נולדו לו שבעה ילדים:
שרלוטה לואיזה, נסיכת טורן וטקסיס (1790)
לואיזה פרדריקה, נסיכת טורן וטקסיס (1798)
מריה סופיה דורותיאה, נסיכת טורן וטקסיס (1800–1870)
מקסימיליאן קרל, נסיך טורן וטקסיס השישי (1802–1871)
פרידריך וילהלם, נסיך טורן וטקסיס (1805–1825)
קרל אמיל לוונהאופט "הזקן" (בשוודית: Charles Emil Lewenhaupt; 28 במרץ 1691 – 4 באוגוסט 1743) היה גנרל שוודי אשר התבלט במהלך המלחמה הרוסית-שוודית (1741–1743).
לוונהאופט נולד ב-28 במרץ 1691 בסטוקהולם בירת שוודיה.
אביו היה הרוזן קרל גוסטף לוונהאופט ואמו הייתה הרוזנת אמליה קוניגסמרק.
בגיל 16 הוא נכנס התגייס לצבא הרפובליקה ההולנדית שם הגיע לדרגת קפטן בשנת 1709. שנה לאחר מכן הוא עזב את הצבא ההולנדי והתגייס לצבא שוודיה.
הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ולחם במהלך המלחמה הצפונית הגדולה.
בשנת 1720 התחתן לוונהאופט עם ביאטה קרונהאלם.
לזוג נולד בן אחד, קרל אמיל לוונהאופט הצעיר.
בשנת 1722 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
במקביל לקריירה הצבאית, הוא פיתח גם קריירה פוליטית.
הוא היה חבר בריקסדאג והשתייך למפלגת הכובעים.
הוא נמנה בין הגורמים הבולטים בהחלטתה של שוודיה לצאת למלחמה כנגד האימפריה הרוסית בשנת 1741. מלחמה זו ידועה בשם המלחמה הרוסית-שוודית (1741–1743), והיא התרחשה במקביל למלחמת הירושה האוסטרית אשר בה צידדה שוודיה בצרפת ופרוסיה, בעוד רוסיה צידדה בבריטניה ואוסטריה.
לוונהאופט מונה למפקד הכוחות השוודיים בפינלנד (במקום קרל קרונשטאדט שהתנגד למלחמה), ופיקד על פלישת הצבא השוודי לרוסיה.
המלחמה הסתיימה בכישלון שוודי צורב.
לאחר המלחמה, ב-20 ביוני 1743, נידון לוונהאופט למוות על רקע ביצועים גרועים והתנהלות רשלנית לאורך המלחמה.
ההוצאה להורג נקבעה ל-20 ביולי, ובהמשך נדחתה ל-30 ביולי.
בנו של לוונהאופט הצליח להבריח אותו מכלאו יחד עם קבוצת תומכים, והוא ניסה לברוח לדנציג בסירה.
עם זאת, הוא נתפס וראשו נערף בסטוקהולם ב-4 באוגוסט.
קרל אמיל פרנצוז היה סופר ופובליציסט יהודי בשפה הגרמנית, שפעל בבודפשט, וינה וברלין.
פרנצוז נולד בקרבת צ'ורטקוב, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום באוקראינה.
מוצא משפחתו מגולי ספרד, שהגיעו לארצות השפלה ולבסוף התיישבו בחבל לורן הצרפתי.
ב-1770 הקים אחד מאבותיו של פרנצוז מפעל עבור משפחתו במזרח פודוליה, אז חלק מממלכת הבסבורג, וכשחויבו היהודים לאמץ לעצמם שמות משפחה, הם קראו לעצמם "פרנצוז" על שם המדינה ממנה הגיעו, צרפת, למרות שהם ראו עצמם גרמנים.
אביו של קרל אמיל, היינריך פרנצוז, רופא נכבד בצ'ורטקוב, נחשב לזר - עבור האוקראינים והפולנים המקומיים הוא נחשב גרמני, עבור הגרמנים הוא נחשב יהודי ועבור היהודים הוא נחשב מתבולל בגלל רעיונותיו הנאורים.
האב נפטר כשקרל אמיל היה בן 10, ולאחר מותו עברו הילד ואמו לצ'רנוביץ.
פרנצוז גדל בסביבה רב-תרבותית, השפות הראשונות שדיבר היו פולנית ואוקראינית, שלמד מהמטפלת שלו.
בית ספרו הראשון היה בית ספר של הדומיניקנים, בו למדו בפולנית ובלטינית וקיבל גם שיעורים פרטיים בעברית.
בצ'רנוביץ למד בגימנזיום הגרמני וסיים אותו בהצטיינות ב-1867. חברו ללימודים היה מיכאי אמינסקו, איתו היו לו מחלוקות, אך גם שיתופי פעולה, שניהם כתבו שירים לזכר המורה שלהם, ארון פומנול, אמינסקו ברומנית ופרנצוז בגרמנית.
פרנצוז למד משפטים באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטה של גראץ, אך בחר לא לעסוק בעריכת דין ולו כי דרכם של יהודים אל כס המשפט הייתה חסומה על כן בחר לעסוק בעיתונאות, תחילה בבודפשט ולאחר מכן בווינה, עבור כתב העת נויה פרייה פרסה.
ב-1877 נשא לאישה את אוטיליה בנדיקט, קרובת משפחה של עורכו, מוריץ בנדיקט ומ-1886 עברו לגור בברלין, בירת גרמניה, שבאיחודה תמך.
פרנצוז הטיף לגרמניזציה של היהודים, בעיניו התרבות הגרמנית המיוצגת על ידי שילר מהווה מטרה נאה לשאוף אליה.
האזור ממנו הוא בא - גליציה, פודוליה ובוקובינה - היה החלק העני יותר והפחות מפותח באימפריה האוסטרו-הונגרית ושם חיו מרבית יהודי האימפריה.
הוא קיווה שהגרמניזציה תפתח ליהודים צוהר לקדמה ולשיפור מצבם הכלכלי.
ביצירותיו עסק רבות בחיי תושבי אזורים אלה.
תיאור לא מחמיא של הרומנים בספרו Aus Halb-Asien גרר כעס אצל חברו לשעבר לספסל הלימודים, מיכאי אמינסקו, שביקר אותו בחריפות, בטענה שאי ידיעת השפה הרומנית היא הסיבה לבורותו לגבי הרומנים.
פרנצוז ביקר גם את היחס הנוקשה של הממסד היהודי הרבני כלפי היהודים החופשיים יותר ועסק בכך רבות ביצירותיו.
מושקו מגדוד פארמה Moschko von Parma (1880)
הליצן Der Pojaz (1893) - פורסם רק לאחר מותו.
חטאת הכיפורים, תרגם שמואל ליב ציטרון, בפרויקט בן יהודה
מושיע ורב, תרגם שמואל ליב ציטרון, בפרויקט בן יהודה
במאי 2017, במרכז העיר צ'ורטקוב, הוסר הלוט מעל פסלו של קרל אמיל פרנצוז.
קרל היינריך בלוך היה צייר דני.
עבודותיו העוסקות בחייו וביסוריו של ישו נערצות על ידי הכנסייה המורמונית.
קרל היינריך בלוך נולד בקופנהגן בירת דנמרק ליורגן בלוך, סוחר משי ואריגים, ולאידה אמילי אוליריקה הנרייט ויצמן.
הוא התחנך כנוצרי לותרני, ושמר על אמונתו זאת לכל אורך חייו.
הוריו תכננו עבורו קריירה של קצין בצי, אך קרל בלוך התעניין בציור בלבד ושאף להפוך לאמן בתחום זה.
בשנת 1849 נכנעו הוריו לבקשותיו, והרשו לו לעסוק בציור בזמנו הפנוי במסגרת האקדמיה המלכותית הדנית לאמנות (Det Kongelige Danske Kunstakademi).
בשנת 1855 התקבל בלוך ללימודים באקדמיה לאמנות שם למד תחת הנחייתו של וילהלם מרסטרנד (Wilhelm Marstrand).
בשנת 1859 הוא זכה למלגה שנועדה לממן נסיעות לימודים לחו"ל.
הוא ניצל את כספי המענק לסיורים בהולנד, צרפת ואיטליה בחברת ידידו הקרוב, הצייר אנטון דורף (Anton Dorph).
בתקופה זו גברה הערצתו לרמברנדט שהפך למקור חשוב בדחף שאחז בבלוך להתפתח כאמן.
מומחים מבחינים בהשפעה שהייתה לרמברנדט על עבודותיו של בלוך.
משנת 1859 עד שנת 1866 התגורר בלוך באיטליה וביקר בין השאר בסורנטו ובנאפולי, אך קבע את מושבו ברומא, שם יצר עבודות מרהיבות בהשפעת הציירים האיטלקים הגדולים.
עבודותיו המוקדמות מכילות מראות יום יום מאזור הכפר.
תקופה זו חשובה להתפתחות הסגנון ההיסטורי שלו.
בשנת 1864 ביקר באתונה, יוון.
הצלחתו הראשונה הגדולה הייתה בהצגת יצירתו "פרומתאוס המשוחרר" בשנת 1865 בקופנהגן.
לאחר מות מורו מרסטרנד השלים את העיטור של תקרת אולם הטקסים באוניברסיטת קופנהגן.
בלוך היה ידידו של הסופר הדני האנס כריסטיאן אנדרסן.
במכתב משנת 1866 כותב אנדרסן לבלוך: "הודות לאמנותך נוסף בכל פעם שלב חדש בסולם יעקב שלך לעבר הנצחיות".
בלוך פגש את רעייתו לעתיד, אלמה טרפקה, ברומא, שם נישאו במאי 1868. הם ניהלו חיי משפחה מאושרים עד למותה בטרם עת בינואר 1886. מות אשתו גרם לבלוך סבל רב כשנותר לבדו עם שמונת ילדיהם.
פטרון האמנות הדני, יצרן הבירה, יעקובסן J.C.
יצירות אלה הפכו אותו לאמן מבוקש ביותר בתחום זה, והוא הוזמן ליצור עבודות כאלה בעוד 8 כנסיות ברחבי דנמרק ושוודיה.
עבודותיו אלה כלולות בין מיטב יצירותיו והפכו למקור פופולרי מאוד לגרסאות ולחיקויים.
בשנת 1865 התקבל כחבר לאקדמיה המלכותית הדנית לאמנות.
בשנת 1871 מונה למשרת פרופסור באקדמיה לאמנות.
בין השנים 1873 – 1883 שימש לסירוגין כחבר מועצה באקדמיה.
הוא הפך עם הזמן לאחד מציירי הדיוקנאות הטובים ביותר באירופה.
בשנת 1888 הוצג דיוקן עצמי שלו בגלריית האופיצי בפירנצה.
משנת 1888 עד מותו בשנת 1890 שימש כסגן נשיא האקדמיה הדנית לאמנות.
בלוך עוטר במדליית מסדר האבירים הדני דננברוג (Order of the Dannebrog).
הוא נפטר ממחלת הסרטן ב-22 בפברואר 1890. בהספדים לאחר מותו תואר כאמן הדני הגדול ביותר באותה עת.
כחצי מאה לאחר מותו גילתה הכנסייה המורמונית את עבודותיו והחלה לעשות בהן שימוש רב בפרסומיה המגוונים ובכל מוסדותיה ברחבי העולם.
בסרטים שהפיקה הכנסייה על חייו של ישו נעשה שימוש בולט בציוריו של בלוך כמודל לעיצוב הצבעים, האור, ההעמדה ותנועת השחקנים ברבות מהסצנות.
בשנת 1945 רכש מוזיאון האמנות של אוניברסיטת בריגהאם יאנג את יצירתו של בלוך "ישו המרפא בבריכת חסדא", בסיועו של הצייר הדני אמריקאי סורן אדסברג (Soren Edsberg) חבר הכנסייה המורמונית.
היצירה מוצגת במוזיאון שנמצא בעיר פרובו (Provo) במדינת יוטה בארצות הברית.
לאור השימוש הרב שנעשה בעבודותיו של בלוך במדיה המורמונית, פנתה הכנסייה בראשית שנות ה-90 למוזיאון טירת פרדריקסבורג בבקשה לאפשר צילום מחדש של עבודותיו של בלוך מהקפלה המלכותית.
על מנת להשיג תצלומי איכות בתאורה מתאימה התיר המוזיאון להוריד את התמונות מקירות הקפלה.
בהזדמנות זאת התמונות נוקו והושב לצבעיהן הברק שהתעמעם בחלוף למעלה ממאה שנים מאז יצירתן.
יצירה נוספת, "חייל רומאי לועג לישו", נרכשה על ידי המוזיאון מאוסף פרטי בשנת 2005. במוזיאון מוצגים גם תצריבים (etching) רבים מיצירותיו של בלוך.
בשני העשורים האחרונים לחייו התמחה בלוך גם בטכניקת התצריב.
הוא למד מקרוב את עבודותיו של רמברנדט בתחום זה.
הודות למחקרו הקפדני עלה בידיו לשכלל את שליטתו באור ובצל ברישומיו.
בזכות הישגיו אלה צבר מוניטין רב בתחום ההדפסים.
הוא פנה ליצירת תצריבים מתוך מחשבה שהם הולמים יותר לביטוי רגשות כאב ברישומיו על סבלו של ישו.
עבודות התצריב שלו, שכמה מהן הודפסו בכ-2,000 עותקים, הפכו מבוקשות ביותר וקשות להשגה במאה השנים שלאחר מותו.
עבודות רבות ממכלול יצירתו של בלוך הוצגו בתערוכות רבות, הן בחייו והן לאחר מותו, בדנמרק וברחבי אירופה, בין השאר בפריז, רומא, וינה, ברלין ולונדון.
יצירות רבות שלו מוצגות כיום במוזיאונים ברחבי העולם.
בחייו זכה בלוך להערכה רבה כאמן מצליח אך נשכח לאחר מותו, ובייחוד עם הופעת האימפרסיוניזם.
למרות העובדה שרק בשלב מאוחר בחייו הוא החל לעסוק בנושאים מהברית החדשה, בלוך נחשב כיום בעיני רבים כפרשן החזותי החשוב ביותר של המאורעות בחייו ובמותו ישו.
קרל בופ היה היסטוריון למתמטיקה גרמני.
בופ למד באוניברסיטת שטרסבורג ובאוניברסיטת היידלברג תחת הדרכתו של מוריץ קנטור.
בשנת 1906 הוא הוסמך להוראה אוניברסיטאית עם עבודה על חתך חרוט של גרגואיר דה סנט וינסנט, ובשנת 1915 הוא מונה לפרופסור בהיידלברג.
כיורשו של מוריץ קנטור לימד היסטוריה של המתמטיקה, חשבון פוליטי וביטוח.
תחום העניין המיוחד של בופ היה מחקרים אודות יוהאן היינריך למברט.
הוא ערך את היומן (Monatsbuch) של למברט, את חילופי מכתביו עם לאונרד אוילר ועם אברהם גוטלף קסטנר וכן ערך את כתביו הפילוסופיים.
בופ כתב מאמרים היסטוריים רבים, כולל שני מחקרים על ההיסטוריה של פונקציה אליפטית, ופרסום מחודש של מאמר מאת ניקולה פאטיו דה דוילייה על הסיבה לכבידה.
בהשגחתו נכתבו עבודת גמר של תלמידים רבים.
קרל בארי שארפלס הוא כימאי אמריקאי וזוכה פרס נובל לכימיה (פעמיים) 2001 ו- 2022, הידוע בעבודתו בנושא תגובות סטריאו-סלקטיביות וכימיה של קליקים.
שארפלס נולד ב-28 באפריל 1941 בפילדלפיה, פנסילבניה.
הוא סיים את לימודיו לתואר הראשון בשנת 1959, והמשיך את לימודיו בקולג' דרטמות', וסיים בתואר שני בשנת 1963. ותואר דוקטור בכימיה מאוניברסיטת סטנפורד בשנת 1968. הוא המשיך בעבודות פוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד (1968–1969) ובאוניברסיטת הרווארד (1969–1970).
הוא מחזיק בתפקיד הפרופסור בכימיה של W.
Keck במכון סקריפס למחקר מאז שנת 1990.
שארפלס פיתח תגובות חמצון סטריאו-סלקטיביות, והראה כי ניתן לזרז את היווצרות מעכב בעל עוצמה פמטומולרית על ידי האנזים אצטילכולין אסטראז, החל באזיד ואלקין.
הוא גילה כמה תגובות כימיות שהפכו את הסינתזה הא-סימטרית ממדע בדיוני לשגרה יחסית, כולל אמינוהידרוקסילציה, דיהידרוקסילציה ואפוקסידציה א-סימטרית חדה.
בשנת 2001 הוא זכה בחצי מפרס נובל לכימיה על עבודתו בתגובות חמצון מזרזות כיראליות.
המחצית השנייה של פרס השנה חולקה בין ויליאם ס.
נואלס וריוג'י נויורי (על עבודתם בנושא הידרוגנציה סטריאו-סלקטיבית).
את המונח "כימיה של קליקים" טבע שארפלס בשנת 1998, ותואר לראשונה על ידי שארפלס, הרטמות קולב ומ.ג.
פין במכון המחקר Scripps בשנת 2001. זה כולל קבוצה של תגובות סלקטיביות מאוד, אקסותרמיות המתרחשות בתנאים קלים; הדוגמה המוצלחת ביותר היא אלקין האוזין האוסגן המחזור ליצירת 1,2,3-טריאזולים.
שארפלס הוא חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2001 ולשנת 2022.
הוא זכה בפרס וולף לרפואה לשנת 2001 יחד עם הנרי ב.
קגן וריוז'י נויורי "על עבודתם החלוצית, היצירתית והחשובה ביותר בפיתוח קטליזה אסימטרית להכנת מולקולות כירליות, המגביר באופן משמעותי מאוד את היכולת האנושית ליצור תרכובות חדשות בעלות חשיבות עקרונית ומעשית".
בשנת 2019 הוענקה לשארפלס מדליית פריסטלי, הכבוד הגבוה ביותר של האגודה האמריקנית לכימיה, על "המצאת שיטות חמצון קטליטיות, אסימטריות, הרעיון של כימיה של קליקים ופיתוח הגרסה המזרזת נחושת של תגובת מחזור האזיד-אצטילן."
הוא בעל תוארי כבוד מהמכון המלכותי לטכנולוגיה (1995), האוניברסיטה הטכנית במינכן (1995), האוניברסיטה הקתולית בלוביין (1996) ואוניברסיטת וסליאן (1999).
שארפלס התחתן עם יאן דוזר בשנת 1965 ולהם שלושה ילדים.
הוא התעוור בעין אחת במהלך תאונת מעבדה בשנת 1970, זמן קצר לאחר שהגיע ל-MIT כעוזר פרופסור.
קרל לודוויג נואה באנצר היה צייר, פרופסור באוניברסיטה וסופר אמנות שהושפע מאוד מהאימפרסיוניזם.
לאחר מות האב, העבירה אמו את המשפחה למרבורג, שם למד בגימנסיה היוקרתית פיליפינום.
בהמשך למד באקדמיה לאמנויות בברלין.
ב-1884 וב-1885 הוא היה בשוולם, שם עבד עם הצייר וילהלם קלאודיוס, מדרזדן.
הוא בילה גם בטרייזה, וצייר דיוקנאות של נכבדים מקומיים ואנשים בתלבושת מסורתית.
אשתו הראשונה, קלייר, נפטרה בשנת 1887, וילדה את בנם ארנולד.
לאחר מותה נסע לוילינגהאוזן, שם התיידד עם האמנים הרמן קטלהון ואדולף לינס.
הוא היה חוזר לשם מדי קיץ במשך שנים רבות.
בשנת 1890 שהה בפריז מספר חודשים.
בשנה שלאחר מכן הוא היה בדרזדן.
בשנת 1893 הוא נסע למסע לימודים ממושך עם וילהלם גאורג ריטר, וביקר ברחבי מרכז גרמניה.
לאחר שלא הצליח למצוא רעיונות מתאימים לעבודתו, חזר לוילינגסאוזן.
בשנת 1896 פורקה ונבנתה מחדש כנסיית העץ הישנה במרבורג, שתשמש אותו כסטודיו.
באותה שנה הוא מונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות של דרזדן.
בנישואין אלה נולדו חמישה ילדים, ביניהם מריגארד באנצר, מאיירת ספרי ילדים שנישאה לקריקטוריסט E.
Plauen, וקרל פרנסיס באנצר (1900–1945), שגם הפך לצייר.
קרל פרנסיס, היה אביו של השחקן כריסטוף באנצר והמוזיקאי קלאוס באנצר.
משנת 1903 הוא היה חבר בהתאחדות האמנים הגרמנים.
שנה אחר כך, השתתף בתערוכה הראשונה שלהם עם הזצסיון במינכן.
בשנת 1909 הפך קורט שוויטרס לאחד מתלמידיו.
בשנת 1918 הוא מונה למנהל בית ספר לאמנות בקאסל, תפקיד אותו מילא עד 1923.
הוענקה לו מדליית גתה לאמנות ומדע בשנת 1937. באותה תקופה, הפרסים נבחרו באופן אישי על ידי אדולף היטלר שנתיים לאחר מכן, הוא היה מועמד לפרס הלאומי הגרמני לאמנות ומדע.
את ביקורו האחרון בוילינגסאוזן הוא קיים ממש לפני מותו, בשנת 1941.
בית ספר בזיגנהיין נושא את שמו.
בשנת 2015 הוקם בחצר בית הספר פסל של דמותו, שיצר אוולד רומף .
קרל ארפ היה צייר נוף גרמני.
קרל ארפ ידוע בעיקר כצייר נוף, חבר מייסד בקואופרטיב האמנות שלזוויג-הולשטיין ונציג בית הספר לציור של ויימאר.
משנת 1886 למד ארפ אצל תאודור האגן ולאופולד פון קלקרוט בבית הספר לאמנות בוימאר.
לאחר מכן, ואז בילה כמה שנים באיטליה.
הוא נחשב לאחד הנציגים העיקריים של גישת - "plein air" , כלומר של ציור בחוץ.
בשנת 1891 הוא חזר ללימודיו בויימאר, אך עזב את בית הספר לאמנות בשנת 1894 ללא תואר לאחר מכן עבד במקומות שונים, כולל בקיל ובויימאר, ערך טיולים רבים.
בשנת 1912 הוענק לו תואר פרופסור.
ארפ לימד בקיל ובויימאר והציג תערוכות במינכן, ברלין ודיסלדורף.
עבודותיו של ארפ הן בדרך כלל ציורי שמן וצבעי מים של נופים גרמניים עם מוטיבים מביתו בשלזוויג-הולשטיין - הוא צייר בגוטמונד בשנת 1892 - ופיורד קיל, כמו גם ממסעותיו לדרום גרמניה, האלפים ואיטליה.
ארפ היה בן דודו של הצייר, הפסל והמשורר הנס ארפ, והיו לו קשרי ידידות עם כריסטיאן רולפס.
במהלך מלחמת העולם השנייה נקראה על שמו ספינה, שהוטבעה על ידי חיל האוויר מול דנקירק והפכה שוב לכשירה לשיט.
קרל אדוארד פרדיננד בלשן היה צייר נוף גרמני ופרופסור באקדמיה לאמנויות, ברלין.
סגנונו הייחודי אופייני לאידיאלים הרומנטיים של יופי טבעי.
אביו היה פקיד מיסים זוטר מרגנסבורג.
הוריו לא יכלו להרשות לעצמם לשלם עבור השכלה אמנותית ולכן הוא היה פקיד בנק ועסק במקצוע זה עד 1822, אז התעניינותו ההולכת וגוברת באמנות הובילה אותו לאקדמיה בברלין.
לאחר נסיעה קצרה בדרזדן ובשווייץ הסקסונית, חזר לברלין וקיבל תפקיד של מעצב בתיאטרון המלכותי באלכסנדרפלאץ.
אבל מאוחר יותר באותה שנה הוא פוטר מהתיאטרון בגלל סכסוך מתמשך עם הזמרת הנרייט סונטאג.
הוא התחתן בשנת 1824 והיה חבר באגודת האמנים בברלין בשנת 1827.
לאחר מכן, הוא ניסה לפרנס את עצמו כאמן עצמאי.
בשנת 1828 הוא ערך מסע לימודי לים הבלטי, ואחריו נסיעה לאיטליה שהפיקה מאות רישומים שעובדו אחר כך בסטודיו שלו בברלין.
הוא התרשם עמוקות מהנופים שם ושינה את כל אופן הציור שלו כדי לשקף את מה שראה.
בשנת 1831, על פי המלצתו של קארל פרידריך שינקל, הוא מונה לפרופסור לציור נוף באקדמיה בברלין.
למרות מינוי זה, המלך פרידריך ויליאם השלישי הזמין את בלשן לצייר את פנים בית הדקלים ליד פוטסדאם, סצנה פנימית ולא נוף חיצוני.
בשנת 1835 הוא הפך לחבר מלא באקדמיה ויצא למסע לימודים לפריז ואז הופיעו הסימפטומים הראשונים למחלת הנפש שלו.
מצבו התדרדר והוא סבל מהתקפי דיכאון קשים שאילצו אותו לצאת לחופשה מהאקדמיה בשנת 1836. בשנה שלאחר מכן הוא נאלץ להתאשפז בבית חולים.
הוא הצליח לעשות טיול אחרון לדרזדן, שם יצר את הציורים האחרונים שלו.
הוא נפטר כעבור ארבע שנים, במצב של מחלת נפש מוחלטת.
הוא נקבר בבית העלמין אך המיקום המדויק לא ידוע.
הוא מונצח בלוחית על קיר בית העלמין.
רחוב, פארק ובית ספר יסודי בקוטבוס נקראו על שמו.
בשנת 2008 הפך מבנה בית הספר לחלק ממרכז קניות מרכזי.
הוא היה אחד הציירים האירופאים הראשונים שייצג את התיעוש המוקדם כחלק מנופיו.
פרופסור קרל וילם הנדריק בושוף היה מייסד אורניה וחתנו של ראש ממשלת דרום אפריקה לשעבר, הנדריק פרוורד.
קרל וילם הנדריק בושוף נולד ב־9 בנובמבר 1927 בחוות דרונפונטיין (Doornfontein) ליד נילסטרום (כיום מודימולה) שבפרובינציית טרנסוואל.
הוא היה ילדם השני של וילם סטרנברג בושוף ואנה מריה (אנני) בושוף.
אנני הייתה אשתו השנייה של וילם וקרל היה אחד משבעת ילדיהם.
בושוף למד תאולוגיה באוניברסיטת פרטוריה והשיג את תואר בוגר בשנת 1948. בשנת 1951 הוא קיבל את הדוקטורט שלו בתאולוגיה ומיד לאחר מכאן יצא לשליחות מיסיונרית באור הספר של דרום אפריקה.
הוא דיבר בשפה הספדית (צפון סאות'ו) בצורה שוטפת ושימש כראש הנציגות המסיונרית של הכנסייה הרפורמית ההולנדית.
בשנת 1967 הקים את המחלקה למשימה ולימודי דת בפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת פרטוריה.
אשתו של בושוף אנה, לה נישא בשנת 1954, נפטרה בשנת 2007, היא הייתה בתו של ד"ר הנדריק וביחד הם הולידו שבעה ילדים.
משנת 1981 עד 1989 בושוף היה מנהיג תנועת הווטרקר והיה חבר כבוד בארגון זה.
הוא היה גם יו"ר האפריקאנר ברודרבונד (בין השנים 1980–1983) וגם יו"ר הלשכה לענייני גזע בדרום אפריקה בין השנים 1970 ל-2007. הוא היה גם מנהיג חזית החירות פלוס בכף הצפוני מאז שנת 1994, עד שבנו נבחר במקומו לתפקיד.
בשנת 1988 הקים בושוף את הקרן האפריקאנרית החופשית ("Afrikanervryheidstigting"), המכונה גם "אבסטיג" (Avstig).
העקרונות הבסיסיים של אבסטיג מבוססים על הרעיון ששלטון ממשלת הרוב השחור הייתה בלתי נמנעת ושממשלת המיעוט הלבנה אינה יכולה להיות מוצדקת מוסרית.
אפוא על האפריקאנרים להקים אומה משלהם, או מדינת לאום, בחלק קטן יותר של דרום אפריקה.
בשנת 1990. הוא היה ממקמי היישוב אורניה במטרה שיהיה הבסיס למדינת לאום אפריקאנרית עתידית.
בושוף היה נשיא תנועת אורניה עד שנת 2007, אז הוחלף על ידי בנו, קרל בושוף הרביעי.
בושוף נפטר ממחלת הסרטן ב־16 במרץ 2011 בגיל 83. בתחילה אובחן כחולה בסרטן המעי אך הסרטן התפשט לאיבריו האחרים כשבועיים לפני מותו.
קרל אייטל היה אמן אמריקאי, שבנה את המוניטין שלו בציורים ורישומים של נושאי מדבר בדרום מערב ארצות הברית.
כשהוא היגר לארצות הברית בשנת 1885, הוא התיישב בפאלם ספרינגס, קליפורניה בשנת 1903. למרות ההצלחה כאמן, הוא חי כסגפן ומת בעוני.
קרל אייטל נולד כקרל אדולף וילהלם אייטל במייכינגן (כיום במדינת באדן-וירטמברג, ליד שטוטגרט), לטוסנלדה (לבית שמיד) ופרידריק הרמן איטל, כומר לותרני בממלכת וירטמברג, גרמניה.
אייטל התחנך בגימנסיה הגרמנית והתאהב במערב ארצות הברית בזמן שקרא את עבודותיו של אלכסנדר פון הומבולדט, אותם מצא בספרייה המלכותית של שטוטגרט.
בין השנים 1880 עד 1884 למד יערנות בטיבינגן ואז גויס לצבא הגרמני.
הוא נסע לראשונה לארצות הברית בשנת 1885 ועבד בחווה בקנזס מאוחר יותר עבד בבית מטבחיים במשך 18 חודשים כדי להתפרנס.
בשנת 1891 קרא מאמר על אזור פאלם ספרינגס והחליט לבקר במדבר קליפורניה.
אייטל חזר לגרמניה ללמוד אמנות במשך 18 חודשים (1897–1898) בבית הספר המלכותי לאמנות בשטוטגרט ואז היגר שוב לארצות הברית.
הוא רצה להיות קאובוי, ועבד בעמק סן חואקין ובשנת 1903 השתקע בפאלם ספרינגס.
הוא גר בבקתות קטנות שבנה בעצמו.
לעיתים קרובות טייל במדבר קולורדו.
באחד ממסעותיו כמעט נעשה לו לינץ' שנחשד כגנב סוסים וב־1918, איימו עליו כמרגל גרמני.
בעודו חי בעוני וכאמן רעב, טייל ברחבי דרום מערב אמריקה וליוו את הסופר ג'יי סמיאוטון צ'ייס והצייר ג'ימי סווינרטון במסעותיהם.
שימש כמדריך של ג'ורג' וורטון ג'יימס ואייר את שני הכרכים של ג'יימס "פלאי מדבר קולורדו".
העבודה הייתה מוצלחת וזכתה לביקורות חיוביות.
שיתוף הפעולה על הספר נמשך בין השנים 1903–1907. האיורים של אייטל שימשו גם את ג'יימס במאמרו משנת 1906 "המדבר בקולורדו: כפי שגנרל קיארני ראה זאת".
בשנת 1908 אייטל הציג כמה עבודות בפסדינה וגם תכנן לבנות בונגלו בביומונט, קליפורניה.
ובשנת 1909 הוצגו עבודותיו במקומות מרכזיים ובגלריית קנסט בלוס אנג'לס.
מאוחר יותר, בשנת 1911, הוא תרם 21 ציורי אמנות ריאליסטיים לספרו של צ'ייס, על עצים בהרי קליפורניה.
מלבד עבודתו באיור ספרים תרם אייטל (הן רישומים והן מאמרים) לכתבי העת הטובים ביותר, כולל לוס אנג'לס טיימס ובמשך כמעט 14 שנה, לניו יורקר סטטס-צייטונג.
כמו אמנים רבים בדרום-מערב, הסגנון של אייטל היה אימפרסיוניסטי.
רישומיו לעצים מחטניים של הרי קליפורניה ומראות מדבר קולורדו היו מפורטים במיוחד וכללו חיות מדבריות כזוחלים מדבריים ובקר.
אייטל תיאר את חייהם של הילידים בני נאוואחו, הופי, קאווילה, סראנו וקמיה, כולל נופים של שמונה הפואבלו הצפוניים בניו מקסיקו בסן אילדפונסו, לגונה, טסוק וטאוס פואבלו.
יחד עם חוקר הטבע אדמונד סי ייגר, והסופרים צ'ייס וצ'ארלס פרנסיס סונדרס, היה אייטל חבר במה שפרופסור פיטר ווילד מאוניברסיטת אריזונה כינה "אחווה יצירתית" שחי בפאלם ספרינגס בראשית המאה העשרים.
במהלך השנים ההם אייטל שימש כ"דמות הרוחנית" שלהם.
גם לאחר שייגר עזב להשלים את לימודיו וצ'ייס התחתן עם איזבל ווייט (1917), החליפו השלושה לעיתים קרובות מכתבים.
אייטל נשאר בפאלם ספרינגס, מרושש, וסווינרטון היה קונה עבורו ציוד אמנות.
מאוחר יותר הפך אייטל למתבודד.
קרל איזידור בק או כפי שנקרא בהונגריה קארוי בק (בהונגרית: Beck Károly; באיה, 1 במאי 1818 – וינה, 10 באפריל 1879) היה משורר יהודי-הונגרי-אוסטרי-גרמני, אחיו של הצייר וילמוש בק.
קארוי בק נולד במשפחת סוחרים יהודית, אך המיר את דתו ללותרניזם עוד בצעירותו.
בניגוד לכוונות אביו, הוא לא הצטרף לניהול העסק, אלא אחרי סיום לימודיו בתיכון בבאיה נסע לווינה, שם למד רפואה.
אחרי זמן קצר עזב את האוניברסיטה ועבר ללייפציג ונרשם לפקולטה למדעי הרוח.
שם עסק באופן פעיל בספרות יפה, ובמדעים הומניים.
בשנת 1841 חזר לפשט וגר עם הוריו, שבינתיים עברו לעיר מבאיה.
בשנת 1843 נסע שוב לווינה, שם נפגש והתיידד עם ניקולאוס לנאו.
בשנת 1844 הוא עבר לברלין כדי לספק את רצונו לרכוש ידע.
באביב 1846 חזר להונגריה ונפגש עם המשורר ההונגרי שנדור פטפי, שאת שיריו כבר הכיר.
הפגישה נערכה כנראה בעזרת קרל מריה קרטבני.
ב-1861 וב-1862 הוא כבר קיים ערבי קריאה משיריו בדרזדן, בוויימאר ובברלין.
לפי מגזין "האופנה של פשט" (Pesti Divatlap) גיליון 15 בשנת 1846 בק רצה לתרגם לגרמנית כרך משיריו של פטפי.
הוא היה בטוח שלפחות 5,000 עותקים מהספר המתוכנן יימכרו בחו"ל.
בק עצמו תיאר מאוחר יותר את המפגש שלו עם פטפי בפירוט ובצבע ב-Berliner National-Zeitung ב-1864. מאמרו זה פורסם אז גם על ידי העיתונים הגרמניים וההונגרים בפשט.
קארוי בק החזיק ברשותו את קורות חייו בשפה הגרמנית של שנדור פטפי.
לדבריו, המשורר מסר לו אותם ככרטיס זיכרון כאשר ליווה אותו פעם למסעו באניית קיטור.
ביוגרפיה זו הגיעה לרשותו של שאנדור פישר לאחר מותו של בק, שצירף ממנה עותק לעבודתו על פטפי.
הוא ידע הונגרית היטב, אך לא למד את שפת מולדתו עד כדי כך שהיה יכול לכתוב שירה בהונגרית.
קארוי בק התיישב בווינה לאחר מהפיכת 1848 בהונגריה.
בשנת 1855 ערך את השנתון הספרותי Frische Quellen בפשט.
השנתון הופיע פעם אחת בעשר חוברות.
בשנת 1857 פרסם בווינה כתב עת ספרותי בשם "Gesellschafter in Wien", אך הפרסום הופסק כעבור חצי שנה.
לעיתים רחוקות, אך הוא כתב גם בהונגרית, למשל בשנת 1862 ב"מראה של הארץ" (Ország Tükre).
בשנותיו האחרונות חי במצוקה גדולה ונהנה מהפרסים של "אגודת שילר" הגרמנית, של ה"קונקורדיה" הוינאית ומקצבות חסד של המדינה.
בחורף 1878–1879 היה צריך לערוך עבורו מגבית.
בשנותיו הצעירות היה מהפכן עז, אחד המטפחים הפאתטיים של הליריקה הפוליטית הגרמנית, משורר מוכשר.
הוא הציג את חיי העם ההונגריים לקוראיו בתחרות עם לנאו.
(Jankó, der ungarische Rosshirt, 1841) הוא כתב גם על צער יהודי ועל האידיאלים הסוציאליסטים בעבודותיו.
לאחר שעזב את דת אבותיו, גם תפיסתו הפוליטית הרדיקלית התמתנה.
כתביו הפואטיים מפרשים את חייה הלאומיים ואת רוחה של הונגריה.
קרל הרמן ארנדט היה גנרל בוורמאכט אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
ארנדט נולד ב-10 במרץ 1892 בגרוסקאואר.
מאפריל 1908 למד ארנדט בוולאו, ובהמשך למד בבית הספר לקצינים בפוטסדאם.
ב-1 באוקטובר 1911 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט הרגלים ה-46 ("גרף קירכבאך" - שלזיה התחתית ה-1).
עם הרגימנט השתתף במלחמת העולם הראשונה, בה נפצע מספר פעמים.
על הישגיו הוענק לו עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה ושנייה ואות הפציעה בכסף.
ב-18 בספטמבר 1918 הוא נלקח בשבי על ידי הבריטים בחזית המערבית, ממנו שוחרר ארנדט ב-20 במרץ 1919, לאחר תום המלחמה.
לאחר חזרתו הביתה, הצטרף ארנדט לרגימנט פולקסווהר ה-5 כקצין פלוגה באוגוסט 1919, שם הועסק כסגן מפקד פלוגה מדצמבר 1919 ועד שהועבר לרייכסווהר.
ב-15 בפברואר 1920 הוא הועבר לרגימנט הרובאים ה-105 של הרייכסווהר ושלושה חודשים לאחר מכן לרגימנט הרובאים ה-9. ב-1 באוקטובר 1920 הועבר לרגימנט הרגלים ה-8. לאחר קידומו להאופטמן ב-1 בנובמבר 1928, הוא מונה למפקד הפלוגה ה-3 בפרנקפורט על האודר ב-1 בפברואר 1929.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, ארנדט פיקד על הגדוד ה-2, רגימנט הרגלים ה-68 של הדיוויזיה ה-32. ב-15 בפברואר 1940 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-511 וב-20 באוקטובר 1940 הועלה לדרגת אוברסט.
בחזית המזרחית זכה ארנדט בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-23 בינואר 1942. ב-10 בינואר 1943 מונה למפקד הדיוויזיה ה-293, וב-ב-10 במרץ 1943 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
ארנדט שוחרר מהשבי ב-5 ביולי 1947. לאחר שחרורו הוא התגורר בלאנגנהולטהאוזן על למותו ב-30 בדצמבר 1981.
קרל אדוארד ביילי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-31 בשנים 1937–1941, ולפני כן, החל מ-1935, כתובע הכללי של ארקנסו.
קרל ביילי נולד בעיר ברני שבמחוז סטודרד שבדרום-מזרח מיזורי.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים וסיים את לימודי התיכון בעיר קמפבל שבמיזורי ב-1912.
ביילי קיווה להתקבל ללימודים באוניברסיטת מיזורי שבעיר קולומביה, אך לא עלה בידו לממן את לימודיו.
ב-1915 הוא למד בקולג' לעסקים צ'יליקוטי, שם הוא למד הנהלת חשבונות.
לזמן מה הוא עבד בחברת רכבות בטקסס ומאוחר יותר פתח בית קפה בקמפבל.
הוא גם שימש כסגן גובה המס במחוז דנקלין שבמיזורי.
ב-1917 עבר ביילי לוואונה שבמחוז פוינסט, ארקנסו, שם עבד כקופאי והמשיך בעבודה זו בעיר טרומן ובעיר אוגוסטה הסמוכות.
ביילי למד משפטים וב-1923 התקבל ללשכת עורכי הדין של ארקנסו, וב-1925 פתח משרד עורכי דין פרטי.
הוא שימש כסגן התובע של המחוז השיפוטי השישי של ארקנסו בשנים 1927–1931. לאחר מכן ועד 1935 הוא שימש כתובע.
ב-1934 נבחר ביילי למשרת התובע הכללי של ארקנסו, תפקיד בו הוא כיהן במשך שנתיים.
ב-1936 נעצר המאפיונר לאקי לוצ'יאנו בהוט ספרינגס, ארקנסו, והציע לביילי שוחד של 50,000 דולר אם הוא לא יסגיר אותו למדינת ניו יורק.
ב--1936 נבחר ביילי לתקופת כהונתו הראשונה מבין שתיים כמושל ארקנסו.
בבחירות הכלליות הוא הביס בקלות את המועמד הרפובליקני אוסרו קוב שייצג את מחוז מונטגומרי בבית הנבחרים של ארקנסו בשנים 1927–1930. קוב ניהל מסע בחירות אקטיבי בו הוא טען שהעובדה שהוא נולד בארקנסו, בעוד שביילי נולד במיזורי, הפכה אותו ל"איש הצפון".
סגנו של ביילי היה רוברט ב.
ממשל ביילי הקים ספרייה מדינתית, פיתח מערכת לגמלאים והקים את תחנת הניסיונות החקלאית הראשונה במדינה בבייטסוויל.
במהלך תקופת כהונתו הוקמה מחלקת הרווחה הציבורית וארקנסו נהייתה זכאית לקבלת סיוע מתוכניות הרווחה הפדרליות.
ביילי תמך בתוכניות הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
במהלך תקופת כהונתו, הוקמה משטרת המדינה של ארקנסו ונחקקו חוקי השירות הציבורי, הראשונים במדינות הדרום.
ב-1937 נפטר הסנאטור ג'וזף טיילור רובינסון, וביילי ניסה להיבחר כמחליפו.
הוא נבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד על ידי ועידת המפלגה המדינתית, שבה הייתה לו שליטה.
אף על פי כן, כאשר הוא התמודד על משרת המושל, הוא הבטיח שהוא יביא החלטות על בחירת בעלי תפקידים כאלו להצבעת הציבור.
יריביו הפוליטיים במפלגה הדמוקרטית הריצו מועמד עצמאי לכאורה, שמתח ביקורת על הפרת ההבטחה של ביילי.
בבחירות נוצח ביילי בהפרש גדול על ידי ג'ון א.
בבחירות לתקופת כהונתו השנייה כמושל ב-1938 ניצח ביילי בהפרש של 91.4 מול 8.6 אחוזים את המועמד הרפובליקני צ'ארלס פ.
ב-1940 הוא ביקש להיבחר לתקופת כהונה שלישית, אך נוצח על ידי יריבו במפלגה הומר מרטין אדקינס.
לאחר תום כהונתו כמושל, שימש ביילי כשדלן לטובת חברת רכבות ולימד משפטים באוניברסיטת ארקנסו בפאייטוויל.
ב-1942 הוא ייסד את חברת קרל ביילי, זכיינית של חברת ייצור הציוד International Harvester, שמכרה ציוד חקלאות חדשני.
ביילי נשאר פעיל בפוליטיקה והמשיך להיות בעל השפעה מסוימת.
ב-1944 התמודד ג'יימס ויליאם פולברייט, לשעבר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, שפוטר על ידי המושל הומר מרטין אדקינס מתפקידו כנשיא אוניברסיטת ארקנסו, מול אדקינס בבחירות על מושב בסנאט של ארצות הברית.
ביילי תמך בפולברייט, שהביס את אדקינס ושני יריבים נוספים, ולאחר מכן כיהן בסנאט עד אשר ב-1974 הובס על ידי עמיתו הדמוקרטי, דייל במפרס.
קרל ביילי נפטר בליטל רוק כתוצאה מהתקף לב ב-23 באוקטובר 1948. הוא נטמן בבית הקברות רוזלון שבעיר.
בניין חברת קרל ביילי שברחוב ברודוויי בליטל רוק רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשל משמעותו האדריכלית.
בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ארקנסו מעניק מלגות על שמו של ביילי.
קרל אמיל אופהוף (17 במרץ 1885, בוויטן – 21 באוגוסט 1971, וורפסוודה) היה צייר וסופר גרמני שפעל במושבת האומנים וורפסוודה.
אופהוף, בן למשפחה מרובת ילדים וענייה, עבר הכשרה כסוחר בסיטונאות טקסטיל בהנובר, ובמקביל ניסה את כוחו בכתיבת שירה.
במשך כמה שנים עבד במקצועו, אך חש משיכה הולכת וגוברת אל האמנות, ולבסוף פנה אל הציור.
הוא התפטר מעבודתו והועסק באופן זמני במוזיאון פולקוונג .
שם קיבל אופהוף את הכשרתו כאמן תחילה בהדרכת כריסטיאן רולפס, ולאחר מכן במסעות לימודיים לבלגיה, להולנד ולצרפת.
רולפס סייע לאופהוף להגיע לפריז וללמוד אצל אנרי מאטיס.
לאחר שובו הביתה כתב אופהוף את מחזהו הראשון, שעורר שערורייה והוסר מן הבמה מיד לאחר הצגת הבכורה.
בעקבות הזמנה מהיינריך פוגלר הגיע אופהוף לוורפסוודה, ובשנת 1911 החליט להשתקע במקום.
בתחילה עבד בסטודיו שבחוות ברינְיֶסהוֹף (Brünjeshof), שבו עבדו לפניו פאולה מודרזון-בקר והפסלת קלרה וסאטהוף .
בשנת 1913 נישא, וחמותו רכשה את חוות בריניסהוף והעבירה אותה לבעלותם של בני הזוג הצעיר.
השניים החלו בעבודות שיפוץ ראשונות ובהקמת הגן.
אופהוף הפך מעורב בחיים החברתיים של קהילת האמנים של המושבה, הוא ביים אחד ממחזותיו בתיאטרון הגן של פוגלר, וחוותו שלו הפכה למקום מפגש לנגינה ולדיונים.
בהמשך פנה אופהוף לאומנות הפיסול, בין השאר בהשראת שכנו דאז, ברנהרד הטגר.
אשתו נפטרה מזיהום לידה לאחר הולדת ילדם השני.
אפוהוף נישא מחדש בשנת 1921. מנישואיו השניים נולדו שלושה ילדים, ובנוסף היה לו ילד מחוץ למסגרת הנישואין.
יחד עם אחיו פריץ אופהוף – צייר וגרפיקאי – ועם הסופר לודוויג טיגל , ייסד אופהוף את "קהילת היצירה וורפסוודה" (Werkgemeinschaft Worpswede), אשר בין השנים 1920–1924 הוציאה לאור ספרים מהודרים ויקרים, מלווים באיורים גרפיים אקספרסיוניסטיים.
בנוסף לציורים, איורים ותחריטים, אופהוף פרסם עשרות מאמרים, רומנים ושירים, ביניהם "סיפורים מטויפלסמור (ביצת השטן)" (Geschichten aus dem Teufelsmoor), כמו גם מונוגרפיות שהוקדשו בין השאר לאמנים שפעלו בוורפסוודה, פאולה מודרזון-בקר וברנהרד הטגר, כמו גם למורהו כריסטיאן רולפס.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוגדר אופהוף כחייל "בלתי כשיר לשירות".
בשנים הראשונות שלאחר המלחמה השתתף, יחד עם היינריך פוגלר, במאבק למען הקומוניזם, אולם אחר כך התאכזב, התרחק מפוגלר, ומ־1923 אף נמנה עם מתנגדיו.
עם עליית הנאציונל-סוציאליזם פיתח אופהוף הזדהות עם התנועה ואימץ את השקפת העולם שלה.
לצד פריץ מקנזן, היה מן הכוחות הבולטים ב"יישור הקו" האידאולוגי של מושבת האומנים וורפסוודה עם השלטון החדש.
בשנת 1934 מונה אופהוף לנציג המקומי של הארגון הנאצי כוח באמצעות שמחה, בעל הסמכות להחליט מהי אמנות ראויה, ומהי אמנות מנוונת.
ברבות השנים העיד שהוא עצמו קבר באדמת החווה כמה מיצירותיו בשנת 1934, מחשש לחיפוש בביתו והגדרת כלל יצירתו כמנוונת על ידי השלטון, בדומה למה שקרה לשכנו ברנהרד הטגר.
על אף שהגן נחפר כולו בשנים שלאחר המלחמה, יצירות אלו לא נמצאו מעולם.
ובכל זאת, ועל אף מעמדו, כמה יצירות שלו הוחרמו בשנת 1937 ממוזיאונים, וכמה מעבודותיו המוקדמות הוצגו בתערוכת האמנות המנוונת שנועדה להוקיע יצירות ממין זה.
במסגרת המפלגה הנאצית הגיע לדרגת מנהיג המחוז, והיה חבר מועצה בארגון האגודה הנורדית - ארגון שדגל ברעיון של עליונות ה"גזע הנורדי" ומטרתו הייתה להפיץ את הרעיונות הללו בגרמניה, ולנסות להשפיע על דעת הקהל במדינות ה"נורדיות" דרך קשרים תרבותיים.
הופהוף המשיך להתגורר בוורפסוודה בזמן המלחמה ואולי לכן גם הפך לסמל של הנאציזם בכפר.
ייתכן שזאת תוצאה של כך שהוא התושב היחיד של וורפסוודה שנפגע בגל הראשון של תהליך השחרור מהנאציזם - בהוראת האמריקנים הוא נעצר עם תום המלחמה, ביוני 1945, ונכלא עד לנובמבר 1946.
לקראת סוף המלחמה נהרסה חוות בריניסהוף בשרֵפה, ונבנתה מחדש רק בשנת 1947. אופהוף חזר לגור שם והסתגר בבית הסטודיו שבגנו, עד סוף ימיו.
קרל גוסטב יונג היה פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי שווייצרי, מתלמידיו הבולטים של זיגמונד פרויד.
יונג היה אחד הפסיכולוגים המפורסמים ומוכרים של המאה ה־20. התיאוריה של יונג הטביעה את חותמה לא רק על תחום הפסיכותרפיה, אלא גם על האמנות ומדעי הרוח.
בין המושגים שטבע יונג ניתן למצוא את האינדיבידואציה – התהליך הפסיכולוגי המתמשך של בידול העצמי מתוך האלמנטים המודעים והלא מודעים של כל פרט.
יונג ראה בכך המשימה ההתפתחותית העיקרית של הפרט.
מושגים נוספים הם ארכיטיפים, אנימה ואנימוס, הלא מודע הקולקטיבי, וטיפוסים מופנמים ומוחצנים.
קרל גוסטב יונג נולד ב-1875 בקסוויל, תורגאו שבשווייץ, למשפחה נוצרית אדוקה ודלת אמצעים.
האב, לפאול אכילס יונג היה כומר שווייצרי, ואימו, אמילי פרייסוורק, אשר טענה כי יכלה לתקשר עם ישויות מיסטיות.
ליונג הייתה אחות צעירה ממנו בתשע שנים, יוהאנה גרטרוד.
כשהיה יונג בן ארבע עברה המשפחה להתגורר בבזל.
מדי שבוע יונג הלך להתפלל בכנסייה השייכת לזרם הכנסייה המתוקנת השווייצרית, אשר התפצלה מהכנסייה הלותרנית בנצרות הפרוטסטנטית.
יונג היה ילד שקט ומופנם שרוב זמנו התבודד והרבה בניתוחי צורות ההתנהגות של הסובבים אותו, בעיקר הוריו.
בילדותו המוקדמת פיגר בלימודיו והתמרמר על בית ספר, עד אשר כמעט לקה בנוירוזה ולא פעם התעלף במהלך שיעורים.
עם הזמן, כאשר אביו החל להביע דאגה מפני ביצועיו, שינה יונג את גישתו והרבה לשקוד על לימודיו, בעיקר, בקריאה ממושכת באופן עצמאי.
יונג מצא בעת קריאתו עניין מיוחד בפילוסופיה וכתבים דתיים.
בסיום לימודיו בבית הספר התיכון, ולאחר שהחליט שאינו מעוניין להמשיך בדרכה של משפחתו בחיי דת, החל יונג ללמוד רפואה באוניברסיטת בזל.
בהמשך עבר ללמוד באוניברסיטת ציריך וב-1902 סיים את חוק לימודיו וניתנה לו תעודת הסמכה רפואית.
יונג החל לעבוד בבית חולים פסיכיאטרי שאותו ניהל הפסיכיאטר אויגן בלוילר, מאבות חוקרי ההפרעות הנפשיות, שהיה בנוסף לכך גם המנחה של יונג בעבודת הדוקטורט.
בעבודתו בבית החולים, יונג שם לב כיצד מילים מסוימות השפיעו על התגובות המנטליות של המטופלים, ומתוך כך העריך את הקיום של השפעות תת-מודעות שמתגלות בהקשר לנושאים שונים.
כעבור מספר שנים של עבודה בחסות בלוֹילר, יונג פתח קליניקה עצמאית בראשותו והחל להתפרסם בעבודתו המקצועית עם מטופלים.
יונג החל לקרוא בעבודותיו של זיגמונד פרויד, ולאחר חליפת מכתבים קצרה ביניהם נפגשו השניים בווינה.
פרויד היה פסיכולוג ונוירולוג יהודי-אוסטרי, אבי הפסיכואנליזה ואחד ההוגים החשובים ביותר בתחום תורת האישיות.
בפגישתם הראשונה ב-1907 התדיינו השניים במשך 13 שעות רצופות.
הקשר ביניהם התהדק, ולאחר זמן קצר בחר פרויד ביונג כממשיך דרכו.
חלק מהתלהבותו של פרויד מיונג נבעה מפרסומיו המדעיים, שבהם טען כי עבודתו ומחקריו הקליניים הביאו אותו למסקנה כי יש אמת רבה ברעיונותיו של פרויד בדבר תהליכים נפשיים לא מודעים.
יונג היה נשיאו הראשון של "איגוד הפסיכואנליטיקנים הבין-לאומי".
השניים נהגו להיפגש לעיתים קרובות, יצאו למסעות מסביב לעולם והרצו ביחד, ובנוסף גם ניסו לפענח את החלומות האחד של השני והתדיינו על פיתוח המחקרים שלהם.
במשך תקופה ארוכה, כשיונג השתתף בכנסים שארגן פרויד, יונג היה הפסיכולוג הלא-יהודי היחיד, כל השאר היו יהודים.
בראשית דרכו נטה יונג למדעים המדויקים, אך במאמציו להבין את הנפש ובמיוחד את נפשו שלו, הוא הסיק כי בחקר נבכי נפש האדם לא תצלח המתודה המדעית הקלאסית.
מתוך כך נוצר קרע עמוק בינו לבין פרויד.
הקרע בין השניים הושפע גם מהפרש הגילאים והניסיון שלהם, שבעקבותיו התפתחה ביניהם מערכת יחסים המזכירה אב ובן או מחנך ותלמיד, דבר שיונג התקשה לקבל, בהתחשב בפרסומו וניסיונו, שקירב אותו למעמדו של פרויד.
בשנת 1912 פרסם יונג את "הפסיכולוגיה של הלא-מודע", שבו הוא פירש בצורה שונה מזו של פרויד את הפסיכואנליזה.
פרסום זה גרם לקרע עם פרויד, ולפיתוח גישה עצמאית שמכונה "פסיכולוגיה אנליטית".
ליונג נראתה מצומצמת למדי דבקותו של פרויד בתאוריה המינית, במודל הסדור והמובנה של הנפש ותהליכיה.
לבסוף הקרע ביניהם גרם לניתוק היחסים ב-1913.
הנתק מפרויד הוביל לכך שרוב ההוגים הפסיכיאטרים גם כן נמנעו מליצור קשר עם יונג, וב-1914 הוא פרש מאיגוד הפסיכואנליטיקנים הבין-לאומי.
יונג ביקר בממלכה המאוחדת ונאם בכנסים של אגודת הפסיכיאטרים בלונדון שנערכו לאורך מספר חודשים.