tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא שטה באוקיינוס האטלנטי, בים התיכון, ובייחוד סביב חופי יוון.
השקפותיה הפוליטיות של אליזבת היו מורכבות ומתקדמות לזמנה.
למרות שלא החזיקה בתפקיד פוליטי רשמי, השפעתה על מדיניות הממלכה והיחסים הבינלאומיים הייתה משמעותית.
היא הייתה ידועה בדעותיה הליברליות והמתקדמות, ופעמים רבות התנגדה למדיניות השמרנית של בעלה.
אחד הנושאים המרכזיים שאליזבת קידמה היה שוויון זכויות.
היא פעלה לקידום זכויות המיעוטים באימפריה האוסטרו-הונגרית, במיוחד ההונגרים.
תמיכתה בהסכם ה"אוסגלייך" ב־1867, שהעניק אוטונומיה רבה יותר להונגריה, הייתה ביטוי מובהק להשקפותיה.
למרות שהשקפותיה הפוליטיות של אליזבת לא תמיד התקבלו בברכה בחוגי השלטון, השפעתה הייתה משמעותית ומתמשכת.
פעילותה הפילנתרופית של סיסי הייתה אחד ההיבטים המשמעותיים ביותר בחייה הציבוריים.
פעילותה התאפיינה במגוון רחב של יוזמות ופרויקטים, שהשפיעו על תחומים רבים בחברה.
אחד הפרויקטים המרכזיים שאליזבת הובילה היה הקמת בתי חולים ומרפאות ברחבי בוואריה ואוסטריה.
היא תרמה כספים רבים להקמת מוסדות רפואיים מודרניים, ופעלה לשיפור תנאי הטיפול והשירות הרפואי לאוכלוסייה הכללית.
בית החולים אליזבת בווינה, שנקרא על שמה, הוא עדות מתמשכת למורשתה בתחום זה.
סיסי מצאה עניין בהונגריה, שנשלטה אז בידי אוסטריה.
ביקורה הראשון במדינה היה בשנת 1857, יחד עם בעלה פרנץ יוזף ושתי בנותיהם.
היסטוריונים רבים סבורים כי בהונגריה מצאה אליזבת מפלט מאילוצי החצר האוסטרית הנוקשה.
היא התחברה לעם ההונגרי והחלה ללמוד את שפתו.
היא התנגדה לצעדי דיכוי שננקטו נגד מרד ההונגרים, ותמכה בנסיונותיהם להשגת ממשל עצמי.
ביומניה כתבה בגנות המונרכיה, שבה ראתה שיטה שאבד עליה הכלח.
עם זאת, היא ידעה שאמונותיה אלה לא יתקבלו היטב באוסטריה, מולדתה, ולכן צוותה שיומניה יתפרסמו בשווייץ, טריטוריה חיצונית לאוסטריה, וגם זאת רק שישים שנה לאחר מותה.
אליזבת, מצדה, זכתה להערכה ואהדה מצד ההונגרים, שראו בה דמות אהובה ומרדנית.
פטריק לי פרמור, שביקר בהונגריה בשנת 1934, תיאר את ההערצה לאליזבת כ"להט של אדמונד ברק למארי אנטואנט".
תמונותיה היו נפוצות בכל מקום, ואהבתה להונגריה ולהונגרים זכתה להערכה רבה, גם שנים רבות לאחר מותה.
הודות למאמציה נחתם הסדר הפשרה האוסטרו-הונגרית, אשר הוביל לייסוד הקיסרות האוסטרו-הונגרית המשותפת, ובשנת 1867 הוכתרו הקיסר ואשתו כמלכי הונגריה בכנסיית מתיאש שבבודפשט.
בהונגריה זכתה סיסי באהבת ההמונים ובהערצתם יותר מבמולדתה, שם היה הקיסר הדמות הנערצת.
הקיסר נטר לה טינה על שהתערבה בפוליטיקה, ואסר עליה להתערב בענייני הממשל לאחר מכן.
אליזבת, או בכינויה "סיסי", הייתה אייקון אופנה מוביל בתקופתה, והשפעתה על עולם האופנה והסגנון הייתה משמעותית ומתמשכת.
יופייה הטבעי, גזרתה הדקיקה וטעמה בבגדים הפכו אותה למודל לחיקוי עבור נשים רבות ברחבי אירופה.
אחד המאפיינים הבולטים ביותר בסגנונה של אליזבת היה שיערה הארוך והמרשים.
היא הקדישה שעות רבות לטיפוח שיערה, שהגיע עד לקרסוליה, ופיתחה סגנונות תסרוקת ייחודיים שהפכו לאופנתיים מאוד.
למשל, ה"קורונה" - תסרוקת מורכבת של צמות מלופפות סביב הראש - הפכה לסמל מזוהה עמה ואומצה על ידי נשות האצולה ברחבי אירופה.
בתחום הלבוש, אליזבת הייתה ידועה בטעמה המעודן ובהעדפתה לשמלות צמודות ומחוטבות.
היא הקפידה על מותניים צרים במיוחד, והשתמשה במחוכים הדוקים כדי להשיג את המראה הרצוי.
שמלותיה, שעוצבו על ידי מיטב האופנאים באירופה, היו לרוב בצבעים בהירים ועדינים, עם דגש על פרטים עדינים ורקמות מורכבות.
היקף המותניים של אליזבת נשאר קטן מאוד לאורך חייה, סביב 47-49.5 ס"מ.
הנסיך של הסן אף תיאר אותה כ"דקה כמעט בלתי אנושית".
סיסי פיתחה פחד עז מנשים שמנות, ושידרה פחד זה לבתה הצעירה, אשר נבהלה כאשר פגשה לראשונה את המלכה ויקטוריה.
אליזבת גם הייתה חלוצה בתחום הקוסמטיקה והטיפוח.
היא פיתחה שגרת טיפוח עור מורכבת, שכללה מסכות פנים ביתיות וקרמים מיוחדים.
השימוש שלה במוצרי טיפוח טבעיים, כמו תמציות צמחים ושמנים אתריים, השפיע על התעשייה כולה, והוביל לפיתוח מוצרים חדשים.
אליזבת הייתה גבוהה במיוחד לתקופתה - גובהה היה 1.73 מטר.
את רוב זמנה הקדישה לתרגילי התעמלות מפרכים, כדי לשמור על נעוריה וגזרתה.
עד כדי כך הייתה מחויבת לקיום שגרת התרגילים, עד שנהגה לקחת עימה את מכשירי ההתעמלות בנסיעותיה באוסטריה ובאירופה כולה.
כשאלה לא הספיקו, היא גזרה על עצמה צומות ואכלה רק מאכלים מסוימים, לרוב נוזליים.
אליזבת נהגה לאכול ארוחת ערב עם משפחתה, אך לאחר מות בתה, החלה להימנע מכך.
אם כבר אכלה איתם, היא אכלה במהירות ובכמויות קטנות מאוד.
כאשר משקלה איים לעלות על 50 ק"ג, היא נקטה ב"תרופת צום" או "תרופת רעב", שכללה צום כמעט מוחלט.
בשר עורר בה לעיתים קרובות גועל, ולכן היא נהגה לשתות מיץ מבשר בקר חצי נא או להקפיד על דיאטה של חלב.
היא שמרה על משקלה סביב 50 ק"ג במשך רוב חייה באמצעות דיאטה קפדנית ופעילות גופנית מאומצת, שכללה התעמלות ורכיבה על סוסים.
בשנותיה האחרונות, אליזבת הפכה חסרת מנוחה ואובססיבית עוד יותר, כשהיא שוקלת את עצמה עד שלוש פעמים ביום.
היא נהגה לעשות אמבטיות אדים תכופות כדי למנוע עלייה במשקל.
עם זאת, היו גם תקופות שבהן אליזבת חרגה מהדיאטה הקפדנית שלה, וייתכן שאלו היו סימנים של אכילה מוגזמת.
לדוגמה, בשנת 1878, היא הדהימה את חברותיה כאשר ביקרה במסעדה בסתר ושתתה שמפניה, אכלה עוף צלוי וסלט איטלקי וסיימה עם כמות גדולה של עוגה.
בשנת 1881, היא רכשה בית כפרי אנגלי ובנתה גרם מדרגות לולייניות מחדר הישיבה למטבח, כדי שתוכל להגיע למטבח בפרטיות.
וולטר ונדרייקן פרופסור לפסיכולוגיה, אף הצהיר כי "מסמכים רבים מתארים שוב ושוב את הפחד הניכר שלה מעלייה במשקל ואת השינויים הפסיכופתולוגיים הספציפיים לאנורקסיה נרבוזה".
בשל ההתנהגויות וההרגלים האלו כמו: הקפדה קיצונית על דיאטה ומשקל, פחד אובססיבי מעלייה במשקל, פעילות גופנית מופרזת, אכילה בסתר, ותפיסה מעוותת של דימוי הגוף, מקובל לייחס לה היום הפרעת אכילה, אולם בזמנו מנהגיה אלה לא התפרסמו ברבים וכלפי חוץ זכתה סיסי בהערצה ונחשבה לאשת המלוכה היפה בעולם.
בגיל 60, נסעה לבקר את הברונית רוטשילד ומשם נסעה לז'נבה.
בעת ששהתה סיסי במלון בז'נבה בשם בדוי וללא פמליה נרחבת, יצאה ב-10 בספטמבר 1898 מן המלון, שם נקרה על דרכה אנרכיסט איטלקי בשם לואיג'י לוקני.
בכוונת המתנקש היה לרצוח בן אצולה צרפתי, על מנת להסב את תשומת לב ההמונים למצבם הפוליטי, אך משזה לא הגיע למקום כמתוכנן, בחר המתנקש בסיסי, בהיותה בת אצולה אף היא.
כשנקרתה לדרכו, דקר אותה לואיג'י בפצירה, ופצע אותה קשות.
סיסי לא הייתה ערה לחומרת פציעתה ומתה כעבור שעה.
מות הקיסרית, ברצח שתוכנן עבור אדם אחר, עורר זעזוע באוסטריה, והפופולריות של הקיסר כאלמן המבכה את מות אשתו האהובה נסקה.
ההלוויה שנערכה לסיסי בווינה הייתה אירוע המוני.
סיסי נקברה בכנסייה בקריפטה הקיסרית, אחוזת הקבר של בני הבסבורג בווינה.
במחצית הראשונה של המאה העשרים הפך זכרה של סיסי למיתוס, שניתן להשוותו לזכרה של הנסיכה דיאנה כמאה שנים לאחר מכן.
דמות זוהרת של נסיכה עצמאית שחייתה את חייה כחפצה, התרחקה מחיי ארמון המלוכה וסיימה את חייה בצורה טרגית.
בשנות החמישים של המאה העשרים הופיע רומן רב מכר על חייה בשם "סיסי" מאת אליזבת בירנה, שתורגם לעברית ויצא לאור בשנת 1958 ומספר פעמים נוספות.
באמצע שנות החמישים הוסרטה באוסטריה טרילוגיה על חייה של סיסי בכיכובה של רומי שניידר, שבוימה על ידי הקולנוען האוסטרי ארנסט מרישקה והופקה על ידי אולפני ארמה בווינה.
סרטים אלה שופצו בגרסה צבעונית, והם מוצגים תכופות בטלוויזיה בארצות דוברות גרמנית.
בין השנים 1998-1997 הופקה סדרת האנימציה "סיסי הנסיכה" (בצרפתית, Princesse Sissi) אשר מבוססת על קורות חיה של הנסיכה.
בישראל, שודרה הסדרה לראשונה ב-2001-2000, בערוץ הילדים ובהמשך גם בערוץ ג'טיקס.
במהלך שנת 2004, ולרגל יום השנה ה-150 לחתונתם של אליזבת ופרנץ יוזף, נפתח בעיר וינה מוזיאון המנציח את תולדותיה של הנסיכה ומנסה להציג לקהל הצגה מאוזנת של דמותה, על המורכבות שבה.
בשנת 2015 יצאה סדרת אנימציה איטלקית המבוססת על קורותיה בשם "סיסי הקיסרית הצעירה".
בסדרה עצמה יש לה צמיד קסם שעמו היא מתקשרת עם בעלי החיים.
בספטמבר 2022 שודרה לראשונה המיני-סדרה "הקיסרית", מבית היוצר של נטפליקס בשפה הגרמנית.
את הנסיכה מגלמת דברים לינגנאו ואת בעלה הקיסר פרנץ יוזף מגלם פיליפ פרואסאן.
עם מותה הקים פרנץ יוזף את מסדר אליזבת לזכרה.
שיריה התפרסמו לבקשתה רק לאחר מותה, וחלק מההכנסות מהם מועבר לצדקה.
כיום, על פי החלטת קרן העיזבון, חלק זה מועבר לנציבות האו"ם לפליטים.
גשר אליזבת המפורסם מעל הדנובה, המחבר בין בודה לפשט, נקרא על שמה.
הגשר המקורי שנבנה בשנת 1903 נקרא על שמה, וכן גם הגשר שנבנה במקומו לאחר מלחמת העולם השנייה.
בארמון הופבורג שבווינה ישנו מוזיאון לזכרה הנקרא "מוזיאון סיסי".
אליזבת בארט בראונינג (מולטון) ; 6 במרץ 1806 - 29 ביוני 1861) הייתה אחת מהמשוררות הרומנטיות הבולטות באנגליה ובארצות הברית של התקופה הוויקטוריאנית.
המשוררת, שהצטיינה בכתיבה פורייה, ידועה הן בזכות המקום שתפסה בשירה האנגלית, והן בזכות קורות חייה, שבמרכזם עמדה מערכת היחסים הרומנטית בינה ובין מי שהפך מאוחר יותר להיות בעלה, המשורר רוברט בראונינג, שהיה צעיר ממנה בשש שנים.
מערכת יחסים זו הצמיחה את מחזור הסונטות המעולה: "סונטות מן הפורטוגזית".
בארט-בראונינג זכתה להצלחה גדולה כבר בחייה, והשפעתה על המשוררים הידועים, אדגר אלן פו ואמילי דיקנסון, הייתה גדולה.
בארט בראונינג נולדה ליד דרהאם שבאנגליה.
אמה הייתה מרי גרהאם-קלרק, ממשפחה עשירה מניוקאסל, שנישאה לאדוארד (מולטון) בארט בשנת 1805. למשפחתה היו מטעי סוכר נרחבים בג'מייקה מאז שנת 1655.
אליזבת הייתה הבכורה מבין שנים עשר הילדים שבמשפחתה.
היא קיבלה חינוך פרטי בביתה והחלה לכתוב שירה בגיל 4. כשהייתה בת 14 התפרסם אפוס ארוך שחיברה כשנה קודם לכן: "קרב מרתון".
אמה אספה את שיריה מגיל הילדות והנעורים, ובכך יצרה את אחד האוספים הגדולים ביותר של יצירות נעורים השייכות לסופר כלשהו בבריטניה.
ילדותה עברה עליה באושר, אך בגיל 15 היא לקתה כנראה במחלה שתקפה את עמוד השדרה, וסבלה כל חייה מכאבים כתוצאה מהמחלה.
בשנת 1832 עברה המשפחה לדבון, ומאוחר יותר ללונדון.
בארט בראונינג החלה לתרום מיצירותיה לכתבי עת שונים, ובשנת 1838 היא פרסמה את אוסף השירים הראשון שלה.
עקב מחלתה ומותו של אחיה בטביעה, פיתחה חרדה מפגישה עם זרים ובילתה שלוש שנים בטורקי, דבון.
ב-1844 היא פרסמה את אוסף השירים השני שלה.
בין השנים 1841 עד 1844 הרבתה אליזבת לכתוב שירה ועסקה רבות גם בהתכתבויות עם אנשים שונים, גם אם לא הרבתה להיפגש איתם.
היא הייתה ספונה בחדרה שבקומה השנייה, אך הפריון הספרותי שלה הביא לה הצלחה מרובה ומועמדות לתואר הנכבד של משורר לאומי (Poet Laureate of the United Kingdom) לאחר מותו של ויליאם וורדסוורת'.
בינואר 1845 קיבלה אליזבט בארט מכתב מרוברט בראונינג שהתפעל משירתה.
"אני אוהב את ספרייך בכל לבי ואני אוהב גם אותך" כתב לה המשורר הידוע, שהיה צעיר ממנה בשש שנים.
בתחילת הקיץ הם נפגשו, והחלה להתפתח ביניהם התכתבות ענפה, שהסתירה ממשפחתה.
הם נישאו בחשאי בספטמבר 1846, ואביה, בכעסו, הדיר אותה מהירושה.
שתיים מיצירותיה המפורסמות ביותר נכתבו בעקבות התאהבותם: "סונטות מן הפורטוגזית" (Sonnets from the Portuguese) - לקט של סונטת שנושאן אהבה ו-Aurora Leigh.
הסונטה המפורסמת ביותר מהלקט הפורטוגזי היא מס.
43 "כיצד אני אוהבת אותך" (How do I love thee)
אביה של אליזבת התעלם ממנה עד מותו, על אף מכתביה הרבים אליו.
היא עצמה תיארה את מותו כטריקת הדלת האחרונה בפניה.
בני הזוג עברו לגור באיטליה, שם זכתה אליזבת להכרה ולפרסום.
במהדורה השנייה של ספר השירים שלה פרסמה בארט בראונינג גם את שירי האהבה שלה והפופולריות שלה עלתה.
מעגל האמנים שהקיף אותם כלל את ויליאם מייקפיס תאקרי, הרייט ביצ'ר סטואו, ז'ורז' סאנד ורבים אחרים.
בגיל 43 ילדה אליזבט בארט בראונינג בן, לאחר ארבע הפלות טבעיות.
היא המשיכה לכתוב ולפרסם, אך בשנותיה האחרונות היא פיתחה עניין, עד כדי אובססיה, בספיריטואליזם ובפוליטיקה האיטלקית.
בשנת 1861 חלתה בהצטננות קשה ומתה.
אליזבט בארט-בראונינג הייתה המשוררת המוערכת ביותר בארצות דוברות האנגלית של המאה ה-19. מקוריותה בשיריה והאומץ שבו דנה בנושאים שונים זכו להערצה.
ביצירתה הראשונה (En Essay on Mind, with Other Poems) השתקפה התרשמותה העזה מהמשורר לורד ביירון והפוליטיקה היוונית.
היא התנגדה התנגדות נמרצת לעבדות והביעה זאת בשיריה, כמו למשל: The Runaway Slave at Pilgrim's Point.
היא פרסמה מאמרים בכתבי העת, בהם היא מביעה את דעותיה.
בסונטות מן הפורטוגזית היא כתבה שירי אהבה מקוריים ורומנטיים.
ב"אורורה ליי" היא הביעה את דעתה על מעמד האישה.
חלק מעבודתה של בארט בראונינג מכיל נושאים בעלי גוון דתי, ובמיוחד השירים המוקדמים.
היא התעניינה בדיונים תאולוגיים, למדה את השפה העברית וקראה בתנ"ך.
אליזבת בארט בראונינג הייתה פופולרית מאוד בחייה.
אדגר אלן פן הושפע משיריה והטמיע יסודות משיר אחד בפואמה הידועה שלו "העורב".
הוא כתב שההשראה הפואטית שלה היא מהגבוהות והחוש האמנותי שלה הוא טהור במהותו.
הוא הקדיש לה את הפואמה.
גם אמילי דיקינסון שאבה השראה מבארט בראונינג.
היא העריצה אותה כמשוררת וכאישה בעלת עקרונות הומניים.
במאה ה-20 הזניחו קמעה את שירתה, אך תנועות הנשים גילו מחדש את יצירתה, בה היא מגלמת נשים אוהבות ועובדות המגלות עצמאות מחשבתית.
בשנת 1989 יצא בעברית תרגום חדש של האוסף הידוע ביותר של בארט-בראונינג: "סונטות מן הפורטוגזית".
בשיריה באוסף זה נתנה אליזבת ביטוי לרגשות האינטימיים שלה ולתמורה שחלה בה בעקבות פגישתה והתכתבותה עם רוברט בראונינג.
הספר מכיל 44 סונטות, שכל אחת מהן מצטיינת במבע עדין ועומס של רגשות לצד הרהורים שונים.
וכך הפכה מערכת יחסים זו לאחת מפרשיות האהבים הידועות ביותר של עולם השירה והספרות.
(1989) סוניטות מן הפורטוגזית / אליזבט בארט-בראונינג.
מאנגלית - משה זינגר, ירושלים, כרמל
(2021) סונטות מהפורטוגזית, גרסה מקוונת דו־לשונית אנגלית-עברית, תרגמה מאנגלית עופרה עופר אורן
סוניטות מן הפורטוגלית, אליזבט ברט בראונינג, תרגם יצחק עקביהו, תחריטים אברהם אופק, כתב יצחק קולמן, הוצאת עקד 1964
אליזבת היא העיר הרביעית בגודלה בניו ג'רזי.
על פי מפקד האוכלוסין האמריקאי משנת 2020 מספר התושבים בעיר הוא 137,298.
אליזבת הוקמה בשנת 1664 על שם אשתו של סר ג'ורג' קרטרט, ושמה המקורי היה "אליזבת-טאון".
אדמותיה נרכשו אז מהאינדיאנים בדלאוור.
היא הייתה ההתיישבות הראשונה בקולוניה החדשה בארצות הברית, ועיר הבירה הראשונה של ניו ג'רזי.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית הותקפה פעמים רבות על ידי הבריטים מכיוון מנהטן או סטטן איילנד.
בשנת 1855 קיבלה אליזבת מעמד של עיר.
עם בואן של מסילות הברזל ופיתוח נמל סטטן איילנד בשנות השלושים של המאה העשרים, הובטחה לעיר צמיחה קבועה.
כלכלתה של אליזבת נשלטת עדיין על ידי ייצור, כולל מוצרי מזון, כימיקלים ומכונות.
העיר היא גם מרכז קמעונאות וטיפול בריאותי חשוב באזור.
מאז מלחמת העולם השנייה צמחו שירותי התחבורה באליזבת.
נמל אליזבת-ניוארק הוא אחד מהנמלים העמוסים ביותר בעולם, וכך גם נמל התעופה הבין-לאומי ניוארק ליברטי שחלקו נמצא בעיר אליזבת.
אליזבת, נסיכת הסן (Elisabeth von Hessen-Darmstadt, 1 בנובמבר 1864 – 18 ביולי 1918), הידועה גם בשם יליזבטה פיודורובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, הייתה נסיכה גרמנית מבית הסן העתיק ואשתו של סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו החמישי של הצאר הרוסי אלכסנדר השני.
הנסיכה אליזבת הייתה אחותה הגדולה של אלכסנדרה, הצארינה האחרונה של רוסיה (אשת הצאר ניקולאי השני), וכמוה גם היא נרצחה על ידי מהפכנים בולשביקים במהלך מהפכת אוקטובר.
אליזבת הייתה ידועה ברוסיה לא רק בשל יופייה הרב, אלא בעיקר בשל טוב לבה ועבודתה עם פשוטי העם העניים.
הנסיכה אליזבת אלכסנדרה לואיז אליס, שכינוייה במשפחה היה "אלה", נולדה בהסה שבגרמניה, בתם השנייה של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ואשתו אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
אמה בחרה לה את השם אליזבת לאחר ביקור במקדש בעיר מארבורג המקודש לאליזבת הקדושה, קדושה נוצרייה הנחשבת לאחת המייסדות של שושלת הסן.
אף על פי שהנסיכה הגיעה מאחד מבתי אצולה העתיקים והמכובדים ביותר בגרמניה, חיו היא ומשפחתה חיים פשוטים למדי ביחס לסטנדרטים המלכותיים.
ילדי המשפחה נהגו לנקות בעצמם את חדריהם, ואמם תפרה להם בגדים.
במהלך מלחמת שבעת השבועות בין אוסטריה לפרוסיה אליזבת נהגה להתלוות לאמה בביקוריה אצל חיילים פצועים.
בשל אמה, שהייתה חלק ממשפחת המלוכה הבריטית, שפתה הראשונה של אליזבת הייתה אנגלית, אולם עם אביה היא שוחחה בשפתה השנייה, גרמנית.
בשנת 1878 אחותה הגדולה של אליזבת, ויקטוריה, חלתה במחלת הדיפתריה.
שתי האחיות ישנו יחד באותו החדר, ולכן אמם מיהרה להוציא את אליזבת מהחדר המשותף ולשלוח אותה לסבתה.
בזכות כך הייתה אליזבת בת המשפחה היחידה שלא נדבקה במחלה; אחותה הצעירה ביותר, מרי, מתה מהמחלה בהיותה בת ארבע שנים בלבד.
חודש לאחר מכן אמה, שהייתה מותשת מהטיפול בילדיה החולים, נפטרה גם היא.
הנסיכה אליזבת נחשבה בתקופתה לאחת הנשים היפות ביותר באירופה, ובצירוף אישיותה הכובשת והאדיבה היא הפכה לאחת הרווקות המבוקשות ביותר בקרב נסיכי היבשת.
אחד ממחזריה הראשונים היה בן דודה הנסיך וילהלם, לעתיד וילהלם השני, קיסר גרמניה.
וילהלם היה תלמיד באוניברסיטת בון כשאליזבת הייתה נערה צעירה, ובסופי השבוע הוא נהג לבקר את דודתו אליס, אמה של אליזבת.
במהלך ביקורים אלו הוא התאהב בנסיכה היפהפייה, אולם אליזבת, שלא נמשכה אליו כלל, דחתה בנימוס את חיזוריו, מה שגרם לו לעזוב את לימודיו ולחזור לברלין.
מחזר אחר של אליזבת היה בן דודו של וילהלם, הנסיך פרידריך, לעתיד הדוכס הגדול של באדן.
המלכה ויקטוריה, סבתה של אליזבת, חיבבה מאוד את הנסיך הצעיר, ולכן התאכזבה מאוד כאשר אליזבת סירבה להצעותיו.
סבתו של פרידריך, הקיסרית אוגוסטה, ואמו לואיזה, נסיכת פרוסיה, כעסו מאוד על אליזבת, ולא סלחו לה במשך זמן רב על שדחתה את פרידריך.
לבסוף נפלה הנסיכה בקסמיו של נסיך רוסי מבית רומנוב, משפחה שגבריה נחשבו לגבוהים ויפים במיוחד.
דודתה הגדולה של אליזבת, מריה אלכסנדורבנה, קיסרית רוסיה, ביקרה לעיתים תכופות אצל קרוביה בהסן, והייתה מלווה בדרך כלל על ידי בניה הצעירים, סרגיי ופאבל.
אליזבת והנסיכים הכירו מילדותם, אולם לאחר מספר שנים בהן לא התראו, ראה אותה סרגיי בפעם הראשונה כאישה צעירה והתאהב בה.
בתחילה לא התרשמה הנסיכה אליזבת במיוחד מסרגיי, וסירבה להצעת הנישואים שלו, אולם לאחר שאמו ואביו נפטרו באותה השנה, השתנה יחסה אליו, משום שגם היא אבדה את אמה בגיל צעיר.
אליזבת וסרגיי החלו להתקרב זה לזה, וכשסרגיי הציע לה נישואים בפעם השנייה היא הסכימה, למרות התנגדותה של סבתה ויקטוריה.
סרגיי ואליזבת נישאו ב-15 ביוני 1884 בארמון החורף שבסנקט פטרבורג, והנסיכה אליזבת הפכה רשמית ליליזבטה פיודורובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
הזוג הצעיר התיישב בארמון בלוזלסקי-בלוזרסקי שבסנקט פטרבורג, ולאחר שסרגיי התמנה למושל מוסקבה בשנת 1892 הם עברו לגור באחד מארמונות הקרמלין.
אליזבת לא הייתה חייבת להמיר את דתה מהדת הלותרנית עליה גדלה לדת הרוסית אורתודוקסית אליה השתייכו בעלה ומשפחת המלוכה הרוסית, אולם היא בחרה מרצונה לעשות כן בשנת 1891 בעקבות ביקור בירושלים ודבר זה תרם לאהדת העם הרוסי אליה.
לבני זוג לא נולדו ילדים, אולם הם ערכו לעיתים קרובות מסיבות מיוחדות לילדים במעון הקיץ שלהם מחוץ למוסקבה.
בשנת 1902 הם הפכו להורים המאמצים של אחייניהם, מריה ודמיטרי, לאחר מות אמם, וגירוש אביהם מהמדינה.
הנסיך הגדול סרגיי נרצח בקרמלין ב-18 בפברואר 1905 על ידי מהפכן סוציאליסט בשם איוואן קלאייב.
אליזבת קיבלה את הבשורה באופן כה קשה, עד כי קרוביה חששו שתעבור התמוטטות עצבים.
אולם היא נרגעה במהרה, ואף ביקרה את קלאייב בכלא והפצירה בו לבקש חרטה על מעשיו, קלאייב סיפר לה שהם ניסו להתנקש בחיי בעלה שלוש פעמים ובכל פעם נסוגו מחשש פגיעה בה, כיוון שראו בה דמות מופת.
אליזבת אף ביקשה מאחיינה, הצאר ניקולאי השני, לחון את רוצחו של בעלה, אולם קלאייב סירב לקבל את החנינה ונתלה במאי 1905.
לאחר מותו של הנסיך סרגיי, לבשה אליזבת רק בגדי אבל והפסיקה לאכול בשר.
בשנת 1909 מכרה את כל תכשיטיה ודברי הערך שלה, ובכסף שקיבלה פתחה את מנזר מארפו-מרלינסקי במוסקבה, והפכה לאם המנזר.
במהלך השנים הבאות בנתה על אדמות המנזר בית חולים (בו שימשה כאחות), כנסייה, בית מרקחת ואף בית יתומים.
היא ונזירותיה ביקרו באזורים הקשים ביותר של העיר, שם עזרו לנזקקים.
לאחר מהפכת אוקטובר בשנת 1917, לא הפריעו המהפכנים הקומוניסטים את החיים במנזר, ואף סייעו לנזירות במשלוחי מזון.
אולם בשנת 1918 ציווה לנין על הצ'קה לעצור את הנסיכה ולגרשה ממוסקבה עם יתר משפחת המלוכה.
לנסיכה נאמר כי היא תישלח לדרום המדינה, שם תוכל לעבוד כאחות ולהיות עם יתר בני משפחתה.
אליזבת ציפתה במיוחד לפגוש שוב את אחותה, הצארינה אלכסנדרה, אולם עם הגיעה ליקטרינבורג היא לא הורשתה להיפגש עם המשפחה הקיסרית, שהייתה מוחזקת בבית מחוץ לעיר.
לאחר מספר ימים ביקטינבורג הצטרפו לאליזבת קרובים אחרים ממשפחת רומנוב: סרגיי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, יואן קונסטנטינוביץ', נסיך רוסיה, קונסטנטין קונסטנטינוביץ', נסיך רוסיה ואיגור קונסטנטינוביץ', נסיך רוסיה.
ב-20 במאי 1918 הם נשלחו לעיר אלפאייבסק שבמחוז סברדלובסק, שם שוכנו בבית ספר בקצה העיר.
ב-17 ביולי הגיעו לבית הספר מספר חיילי צ'קה, ששדדו מבני המשפחה את כל הכסף שהיה עליהם, והסיעו אותם למכרה ברזל מחוץ לעיר.
החיילים הכו את האסירים והשליכו אותם לתוך פיר המכרה, שעומקו הגיע ל-20 מטרים.
על פי עדותו של אחד הרוצחים אליזבת הושלכה ראשונה, אך היא ושאר בני משפחת רומנוב לא נהרגו מהנפילה למכרה.
בשל כך הוא זרק לתוכו רימון יד, אך לאחר שזה התפוצץ שמע את בני המשפחה שרים המנונים דתיים.
לפיכך הוא זרק פנימה רימון נוסף, אך גם זה לא הרג אותם.
לבסוף דחפו החיילים לתוך הבור כמות גדולה של ענפים ושיחים והבעירו אותם.
מספר חודשים לאחר מכן כבש הצבא הלבן את אלפאייבסק, שם מצא את גופותיהם של אליזבת ובני משפחתה שהוצאו להורג במכרה הנטוש.
החיילים גילו כי לאחר שאליזבת נפצעה מהנפילה לבור, היא הספיקה לחבוש את פצעיו של הנסיך יואן, שגופתו נמצאה חבושה לידה.
ראש הצבא הלבן באזור הורה לחייליו להוציא את הגופות מהמכרה ולקוברן בקתדרלה הסמוכה, אולם ביולי 1919, כשהצבא הלבן נסוג מהאזור בשל כיבושי הבולשביקים, הגופות הוצאו מקבריהן ונלקחו לעיר אירקוטסק, ומאוחר יותר לסין.
ב-3 באפריל 1920 נקברו גופות חברי בית המלוכה שנרצחו באלפאייבסק בחצר המיסיון הרוסי בבייג'ינג.
בהוראת אחותה של אליזבת, ויקטוריה, הוצאו עצמותיה של הנסיכה הגדולה מקברן, והובאו לירושלים, שם הן נקברו בפעם האחרונה בכנסיית מריה מגדלנה ב-15 בדצמבר 1920. כנסייה זו נבנתה בשנת 1888 לזכרה של מארי, נסיכת הסה, אשתו של הצאר אלכסנדר השני וכן דודתה הגדולה וחמותה של הנסיכה אליזבת.
אליזבת עצמה נכחה בטקס חנוכת הכנסייה, והביעה אז את רצונה לבלות את סוף חייה שם ולהקבר במקום.
היא נקברה בקריפטה יחד עם הנזירה המלווה הנאמנה לה סנטה ברברה וב-1981 הועברו שרידיהן בטקס חגיגי מהקריפטה לארונות זכוכית ושיש לבן המוצבים מאז לצידי במת הכנסייה.
בשנת 1981 הוכרזה הנסיכה אליזבת כקדושה על ידי הכנסייה הרוסית האורתודוקסית.
אליזבת: תור הזהב הוא סרט קולנוע בריטי משנת 2007. הסרט הוא סרט המשך לסרט אליזבת' מ-1998, וכמוהו, מהווה דרמה היסטורית אודות אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
הסרט מתמקד במאבקיה של אליזבת' כנגד ספרד, ובמאבקי הכוח בין המעצמות עד לפרשת הארמדה הספרדית.
הסרט זכה בפרס אוסקר בקטגוריית עיצוב התלבושות הטוב ביותר והיה מועמד לאוסקר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר עבור קייט בלאנשט על משחקה בתפקיד אליזבת'.
הסרט בוים על ידי שאקאר קפור והופק על ידי סרטי יוניברסל ו־Working Title Films.
התסריט נכתב על ידי ויליאם ניקולסון ומייקל הריסט.
צילומי הסרט נעשו בבריטניה ובצרפת.
קייט בלאנשט בתפקיד המלכה אליזבת הראשונה: הדמות המרכזית, מלכת אנגליה בתור הזהב, הידועה בחוזקה ובחושה הפוליטי.
קלייב אוון בתפקיד סר וולטר ראלי: חוקר והרפתקן שתופס את עינה של המלכה אליזבת, מה שמוביל למערכת יחסים רומנטית מורכבת.
ג'פרי ראש בתפקיד סר פרנסיס וולסינגהם: מנהל הריגול הנאמן והערמומי של אליזבת, המקדש עצמו להגנה על המלכה מאיומים.
סמנתה מורטון בתפקיד מרי, מלכת הסקוטים: בת דודתה ויריבתה של אליזבת, נכלאה בשל תביעתה לכס המלכות האנגלי.
אבי קורניש בתפקיד בס ת'רוקמורטון: גברת ממתינה (Lady-in-waiting) וידידה קרובה של המלכה אליזבת, שמסתבכת ברומן שערורייתי.
ג'ורדי מולה כמלך ספרד פיליפ השני: המלך הספרדי החזק המהווה איום משמעותי על אנגליה.
ריס איוואנס בתור רוברט רסטון: חבר נאמן בחצרה של אליזבת, המוטל עליו להגן עליה.
אדי רדמיין בתפקיד אנתוני באבינגטון: קתולי צעיר שמעורב במזימה נגד המלכה אליזבת.
טום הולנדר בתפקיד סר אמיאס פאולט: השגריר האנגלי בסקוטלנד, האחראי על החזקת מרי, מלכת הסקוטים בשבי.
דייוויד ת'רפול בתפקיד הווארד: חבר במועצה של אליזבת ויועץ מהימן.
אליזבת היא דרמה היסטורית בריטית משנת 1998, על אודות עלייתה של אליזבת הראשונה לכס המלכות והמכשולים שהיו בדרכה.
בסרט שיחקו: קייט בלאנשט, ג'פרי ראש, ג'וזף פיינס, כריסטופר אקלסטון, ריצ'רד אטנבורו וג'ון גילגוד.
בשנת 1558 המלכה הקתולית, מרי, חולה במחלה חסרת מרפא, כנראה מחלת הסרטן.
בהיעדר יורש, היא חוששת שממלכתה תועבר לשלטון אחותה למחצה, אליזבת, התומכת בדת הפרוטסטנטית.
היא דורשת ממנה להצהיר על נאמנותה לדת הקתולית, ומשאליזבת אינה מוכנה להצהיר על כך היא נכלאת במגדל לונדון, באמתלה של ניסיון לכאורה להתנקש במלכה.
עם מותה של המלכה מרי, אחותה אליזבת היא הבאה בתור לירושה ומוכתרת למלכה.
היותה אישה עצמאית ולא נשואה בתפקיד החשוב ביותר בממלכה היא דבר שאינו מקובל על רבים.
אף יועציה הקרובים עומדים על כך שתתחתן ומכירים לה שני חתנים פוטנציאליים: נסיך אסטוריאס, יורש העצר הספרדי, ויורש העצר הצרפתי שארל התשיעי, מלך צרפת.
אליזבת מסרבת להיכנע לתכתיבי החצר ולתכתיבים הפוליטיים, גם כאשר ממלכתה מאוימת במלחמה.
בהמשך היא שורדת ניסיונות להתנקשות בחייה, על ידי ירי חץ, ועל ידי הרעלה.
למרות תחושת הבדידות ואויביה הרבים מבית ומחוץ, עומד לצידה לורד רוברט דאדלי, המאוהב בה.
עם זאת, הוא מצטרף להתארגנות נגד חשאית, של תומכי פליפה השני, מלך ספרד, התומכים בנישואיה לכתר הספרדי, ובהחזרת הממלכה לידי הדת הקתולית, דבר שלדעתם ישרת את אנגליה ואת המלכה אליזבת.
כאשר מתגלה ההתארגנות מוצָאים הקושרים להורג באשמת בגידה.
עם זאת, את לורד רוברט היא משחררת.
הסרט מסתיים בכיתוב המתאר את תקופת שלטונה הממושך של אליזבת הראשונה, שהפכה את אנגליה למדינה החזקה והעשירה באירופה, ושלא נישאה לגבר עד יומה האחרון.
הסרט זכה לביקורות טובות, והיה מועמד ל-7 פרסי אוסקר שמתוכם זכה בפרס אחד.
בנוסף, קיבל 12 מועמדויות לפרסי באפט"א ושש זכיות ו-3 מועמדויות לפרסי גלובוס הזהב וזכייה אחת.
לתפקיד אליזבת נבחנו מספר רב של שחקניות - ניקול קידמן, קריסטין סקוט-תומאס, אמילי ווטסון, ז'ולייט בינוש, הלנה בונהם קרטר, פטסי קנזיט, קתרין זיטה-ג'ונס ולוסי לולס.
אך בלאנשט נבחרה לאחר אודישן בסידני.
ב-2007 יצא לאקרנים סרט ההמשך בשם "אליזבת: תור הזהב".
קייט בלאנשט - אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה
ג'פרי ראש - פרנסיס וולסינגהם
כריסטופר אקלסטון - תומאס הווארד, דוכס נורפוק הרביעי
ג'וזף פיינס - רוברט דאדלי, רוזן לסטר
קתי בורק - מרי הראשונה, מלכת אנגליה
אמילי מורטימר - קאט אשלי, האומנת של אליזבט בילדותה וחברתה הקרובה בבגרותה
אדוארד הרדוויק - הנרי פיצאלן, רוזן ארונדל
דניאל קרייג - ג'ון באלארד, חבר בקבוצת פורעים המעוניין להתנקש במלכה
ג'יימס פריין - אלברו דה לה קוואדרה, השגריר הספרדי
קלי מקדונלד - איזבל נוליס, אשת חצר
אנגוס דייטון - וואד, שר האוצר
ריצ'רד אטנבורו - סר ויליאם ססיל, יועץ ראשי למלכה אליזבט
ג'ון גילגוד - האפיפיור פיוס החמישי
פאני ארדן - מארי דה גיז, עוצרת ממלכת סקוטלנד בשמה של המלכה מרי
וינסנט קאסל - פרנסואה, דוכס אנז'ו
אריק קנטונה - מונסיור דה פוי
אמנדה ראיין – לטיס הווארד
קני דוטי – סר תומאס אליוט
אליזבת איידנבנץ הייתה מורה ואחות שווייצרית.
איידנבנץ היא חסידת אומות העולם על פעילותה להצלת ילדים בתקופת מלחמת העולם השנייה מאימת הנאצים.
ייסדה את בית היולדות של אלנא (בקטלנית: "La Maternitat d'Elna"; בצרפתית: "La Maternité Suisse d'Elne") בקרבת העיר פרפיניאן.
בין השנים 1936–1944 הצילה איידנבנץ בערך שש מאות תינוקות, רובם ילדים של רפובליקנים ספרדים, פליטים יהודים וצוענים שברחו מפלישת הנאצים.
איידנבנץ הייתה מורה בשווייץ ובדנמרק, עד הצטרפותה אל "Asociación de Ayuda a los Niños en Guerra", אגודה לסיוע לילדים במלחמה.
לאחר התמוטטות הרפובליקה הספרדית השנייה, ברחו גולים רפובליקנים רבים לצרפת, במיוחד לרוסיון, המחוז המכונה "קטלוניה הצפונית".
רבים מהם מתו מתת-תזונה או ממחלות; נשים הרות רבות הפילו את עובריהן לפני הלידה או מתו בלידה.
איידנבנץ הגיעה למדריד ב-24 באפריל 1937 כמתנדבת באגודת הסיוע, ובהמשך עברה לדרום צרפת.
היא הושפעה ממצבם של הנשים והילדים הפליטים, והחליטה להפוך אחוזה נטושה בעיר אלנא (Elna) לבית יולדות.
בתחילה הסתמכה הקבוצה על תרומות מאירופה, אך לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה תרומות אלו הופסקו, ופליטים רבים המשיכו להגיע לאלנא מצרפת ומרחבי אירופה.
רוב הפליטים היו נשים יהודיות שברחו מכיבוש הנאצים.
לכן, ממשלת צרפת של וישי הכריחה את הקבוצה להצטרף אל הצלב האדום ולשמור את מדיניות הנייטרליות.
משום כך, בית היולדות של אלנא לא היה יכול לגונן על פליטים מדיניים, שחלקם היו יהודים.
אך איידנבנץ החליטה להסתיר את זהותם של הפליטים, כדי לעקוף את החוק.
איידנבנץ ועמיתיה הוטרדו על ידי הגסטאפו ופעם אחת אף נאסרו.
בתקופה זו כ-600 ילדים ספרדים ו-200 יהודים מרחבי אירופה ניצלו בבית היולדות של איידנבנץ.
לאחר פרישתה לגמלאות, עברה איידנבנץ להתגורר באוסטריה, סמוך לווינה.
מאז 2002 ממשלות של כמה מדינות החלו להכיר בפועלה של איידנבנץ.
פורסמו מספר ספרים על בית החולים שלה.
בפסחא של שנת 2002 נפגשו מחדש כשישים ניצולים שאיידנבנץ סייעה להם, על מנת לכבד את "La Senyoreta" (הגברת).
ב-2002 קיבלה את תואר חסיד אומות העולם מממשלת ישראל.
כמו כן קיבלה אזרחות כבוד מהעיר אלנא.
ב-2006 זכתה בפרס של צלב ג'ורג' הקדוש מממשלת קטלוניה, וב-2007 זכתה בכוכב לגיון הכבוד מממשלת צרפת.
אליזבת צ'ייס אולסן היא שחקנית אמריקאית.
אולסן נולדה בשכונת שרמן אוקס שבלוס אנג'לס, קליפורניה ב-16 בפברואר 1989. אמה, ג'ארנט, היא רקדנית לשעבר ומנהלת אישית, בעוד שאביה, דייב, הוא סוכן נדל"ן.
אביה הוא מוצא נורווגי ואימה ממוצא צרפתי, גרמני ואיטלקי.
היא אחותן הצעירה של התאומות מרי קייט ואשלי אולסן, שהפכו לשחקניות מצליחות כילדות.
לאולסן יש גם אח גדול יותר, ג'יימס "טרנט" אולסן (נולד ב-1984).
הוריה התגרשו כשהייתה בת שבע, ואביהם נישא בשנית באותה שנה.
יש לה שני אחים למחצה: קורטני וג'ייק.
אולסן החלה לשחק כשהייתה בת ארבע, והופיעה בפרויקטים של מרי-קייט ואשלי, כולל סרט הטלוויזיה משנת 1994 "איך שהמערב היה כיף" .
כילדה, היא לקחה שיעורי בלט ומשחק ובילתה זמן במחנה תיאטרון מוזיקלי.
אולסן למדה בבית הספר קמפבל הול בסטודיו סיטי , קליפורניה.
לאחר מכן למדה בבית הספר לאמנויות על שם טיש באוניברסיטת ניו יורק (NYU), שם התמחתה בדרמה.
במהלך הלימודים, היא לקחה שיעורים בקבוצת התיאטרון אטלנטיק במנהטן.
היא גם בילתה סמסטר בבית הספר לתיאטרון ואמנות של מוסקבה ברוסיה, שם החלה להתייחס למשחק ברצינות רבה יותר מבעבר.
היא קיבלה תפקידי מחליפים בהפקה של המחזה "אבק" באוף-ברודוויי בשנת 2008 ובהפקה של המחזה "אימפרסיוניזם" בברודוויי בשנת 2009, מה שהוביל אותה להשיג סוכן.
אולסן סיימה את לימודיה ב-NYU בינואר 2013.
בשנת 2011 שיחקה אולסן בתפקיד הראשי הראשון בקריירה שלה במותחן הפסיכולוגי העצמאי "מרתה מרסי מיי מרלין".
באותה שנה, שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "על אהבה ואי הבנה".
בשנת 2013 הופיעה בסרטו של ספייק לי "שבעה צעדים" ושיחקה בסרט הדרמה הביוגרפי "הרוג את יקיריך" על ימי הקולג' של כמה מחברי דור הביט המוקדמים.
בשנת 2014 שיחקה בסרט "גודזילה".
באותה שנה לוהקה לגלם את דמותה של ונדה מקסימוף / מכשפת השני בסרט "קפטן אמריקה: חייל החורף" שביימו האחים רוסו כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול.
בשנת 2017 כיכבה לצד ג'רמי רנר במותחן הפשע "רוחות קרות" בתור סוכנת FBI צעירה ולא מנוסה שנשלחת לחקור מוות של צעירה מקומית בשמורה אינדיאנית מבודדת ומושלגת בויומינג.
באותה שנה שיחקה אולס לצד אוברי פלזה בסרט הקומדיה השחורה "אינגריד מאבדת את הצפון בתור טיילור סלואן ושיחקה את זואי בקומדיה "Kodachrome" שכתב ג'ונתן טרופר.
בשנים 2018–2019 גילמה אלמנה צעירה בשם לי שו בסדרת הרשת "Sorry for Your Loss" של שירות הסטרימינג "Facebook Watch"שמנוהל על ידי Facebook.
המבקרים סיקרו את הסדרה בחיוב, והופעתה של אולסן, שזיכתה אותה במועמדות לפרס בחירת המבקרים לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה, צוינה כ"מהממת", "ממושמעת וחדה", כמו גם "אוהדת בערמומיות".
הסדרה בוטלה בינואר 2020 לאחר כשתי עונות.
בשנת 2023 שיחקה במיני-סדרת הדרמה של HBO Max, "אהבה ומוות" בתפקיד קנדי מונטגומרי.
על תפקידה קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה.
בשנת 2024 שיחקה את כריסטינה בסרט הדרמה "שלוש בנותיו" של עזאזל ג'ייקובס לצידן של נטשה ליון וקארי קון שגילמו את אחיותייה.
בהמשך השנה, גילמה את מיה בסרט המותחן והמד"ב "המבחן" שהוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
אולסן והימש פאטל מגלמים זוג בעתיד הקרוב שעובר הערכה בת שבעה ימים כדי לזכות באפשרות להפוך להורים.
בשנת 2025 שיחקה בקומדיה הרומנטית "לנצח נצחים" שיצא לאקרנים בנובמבר בהפצתם של "A24".
בשנה זו גם דיבבה את דמותה של ונדה מקסימוף בסדרה המונפשת "הזומבים של מארוול" מבית מארוול קומיקס שעלתה לשידור בשירות "דיסני+".
אולסן מגדירה עצמה כאתאיסטית עוד מגיל 13, משום שהיא מאמינה ש"דת צריכה להיות אודות קהילה ולא משהו שצריך לקבוע את חירויות הנשים".
קו הבגדים של אחיותיה "אליזבת וג'יימס" נקרא על שמה ועל אחיה הגדול.
משנת 2011 עד 2014 אולסן הייתה בזוגיות עם השחקן בויד הולברוק.
אולסן התארסה למוזיקאי רובי ארנט, מהלהקה האמריקאית מילו גרין, ביולי 2019 לאחר שלוש שנות זוגיות.
השניים נישאו בסתר באותה שנה.
היא וארנט גרים בלוס אנג'לס.
יחד, הם כתבו יחד את ספרי הילדים "האטי הרמוני: בלש מודאג", שיצא לאור ביוני 2022, ואת "האטי הרמוני: ליל הפתיחה", שיצא לאור ביוני 2023.
שנהסדרהתפקידהערות1994איך שהמערב היה כיף ילדה באוטוסרט טלוויזיה של ABC2016היסטוריה שתויה נורמה קופפרק: "Siblings"2017HarmonQuestסטיריפדיבוב; פרק: "The Keystone Obelisk"2018–2019Sorry for Your Lossלי שותפקיד ראשי (2 עונות); 20 פרקים
גם מפיקה בפועל2021וונדה-ויז'ןוונדה מקסימוף / מכשפת השניתפקיד ראשי; 9 פרקים
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית במיני-סדרה או בסרט (2021)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2022)2023אהבה ומוותקנדי מונטגומרימיני-סדרה
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2024)מה אם...?וונדה מקסימוף / מכשפת השנידיבוב; 2 פרקים2025הזומבים של מארוולוונדה מקסימוף / מכשפת השנידיבוב; 3 פרקיםTBASeven Sistersסדרה עתידית של הולו
הנסיכה אליזבת תרזה מריה הלנה, הדוכסית מבראבנט היא יורשת העצר של בלגיה, בתם של פיליפ, מלך הבלגים ואשתו הנסיכה מתילדה, ונכדתם של אלברט השני, מלך בלגיה והמלכה פאולה.
הנסיכה צפויה להיות המלכה הבלגית הראשונה.
אליזבת נולדה בניתוח קיסרי בבריסל, בלגיה ב-25 באוקטובר 2001. היא נקראה על שם סבתו של סבה, הנסיכה אליזבת מבוואריה.
הוטבלה לנצרות ב-9 בדצמבר 2001 בטירת סיארגנון (Château Ciergnon), המשמשת כמעונה הרשמי בקיץ של משפחת המלוכה הבלגית, על ידי ארכיבישוף בריסל וראש הכנסייה הקתולית בבלגיה.
סנדקיה היו בן דודה הנסיך אמדאו (בנה של הנסיכה אסטריד) ודודתה הרוזנת הלנה ד'אודקם ד'אקוז (אחותה הצעירה של אמה).
אליזבת היא הבכורה מבין ארבעה ילדים שנולדו להוריה ולה שני אחים, הנסיך גבריאל (2003) והנסיך עמנואל (2005) ואחות, הנסיכה אלאונור (2008).
לאחר שב-1991 כעשר שנים לפני הולדתה בוטל בבלגיה חוק העדפת הבן הבכור היא נמצאת ראשונה בסדר הירושה לכתר על אף שיש לה אחים זכרים.
מצד אימה היא צאצאית של משפחות המלוכה של פולין שרבות מהן שלטו בעבר ברחבי מזרח אירופה, כגון רדזיוויל וזמויסקי והיא אף קרובת משפחה של נשיא פולין ברוניסלב קומורובסקי.
ב-2007 החלה אליזבת ללמוד בקולג' הישועי על שם ז'אן ברכמן הקדוש בבריסל שבו למדו גם בני דודיה.
זו פעם ראשונה שיורשת עצר של בלגיה רוכשת את חינוכה והשכלתה בשפה ההולנדית.
בנוסף, אליזבת לומדת מחול באקדמיה למוזיקה הלאומית של בלגיה.
ב-2006 היא מילאה באופן רשמי את חובתה המלכותית הראשונה כשלקחה חלק בחגיגות יום העצמאות.
בנוסף היא גם נכחה לצד אביה באירוע הפתיחה של מוזיאון המדע הבלגי והיא גם השתתפה בתחרות המוזיקה הנערכת מדי ארבע שנים בארמון המלכותי בבריסל.
ב-2009 נוסד בארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה המרכז הבלגי לחקר אנטארקטיקה על שם הנסיכה אליזבת.
ב-2018-2020 היא למדה בפנימייה יוקרתית בוויילס, השייכת לרשת ה-United World Colleges.
אליזבת אבג , הייתה מתנגדת לנאצים וחסידת אומות העולם מגרמניה.
לפני עליית הנאצים לשלטון בגרמניה
אבג הייתה בתו של עורך הדין הגרמני יוהאן פרידריך אבג ואשתו מרי קרולין אליזבת אבג.
היא נולדה בסטרסבור שבאלזס והתחנכה בהשראת מורשתו של אלברט שווייצר.
היא למדה בין השנים 1912–1916 באוניברסיטת שטרסבורג היסטוריה ולימודים קלאסיים וכן באוניברסיטת לייפציג, שם קיבלה את תואר הדוקטור לפילוסופיה.
בשנת 1924 עבדה כמורה להיסטוריה בבית ספר לבנות בברלין.
היא הייתה פעילה חברתית וקהילתית במזרח ברלין, בארגון למען צעירים וצעירות בעלי מוגבלויות.
היא הייתה בקשרים עם פעילים במפלגות השמאל הליברליות בגרמניה של ויימר.
אבג לחמה עם מורים וסטודנטים אחרים נגד אפליית הסטודנטים היהודיים במוסדות החינוך באזורה.
בשנת 1935, לאחר שסירבה להישבע את שבועת הנאמנות להיטלר, התעמתה עם מנהלת בית הספר, סומנה על ידי הרשויות ב"בלתי אמינה מבחינה פוליטית" והועברה ממשרתה.
היא הייתה בקשר עם קבוצת מתנגדי המשטר הנאצי של רובינסון ושטרסמן .
בשנת 1938 נחקרה על ידי הגסטפו על קשריה עם תאולוגים מתנגדי המשטר הנאצי.
בשנת 1941 השמיעה בכיתה בה לימדה ביקורת על המשטר הנאצי, ועקב כך אולצה לפרוש סופית מהוראה.
אבג הציעה עזרה לידידתה, אנה הירשברג, אך זו סירבה להצעת העזרה ובשנת 1942 גורשה לאושוויץ, שם נרצחה ב-1944. גירושה של הירשברג הניע את אבג למעורבות בסיוע ליהודים הנרדפים.
אבג הקשיבה לשידורי ה-BBC בסתר וכך למדה על רצח היהודים בשטחים הכבושים במזרח אירופה.
היא הסתירה 12 יהודים בדירה בה חיו אמה ואחותה ג'ולי.
אבג השתמשה בכרטיסי קיצוב המזון האישיים שלה, במטרה לשפר את תזונתם של יהודים אלה.
עוד מכרה אבג את תכשיטיה כדי לאפשר את הברחתו של יהודי לשווייץ.
בינואר 1943 ביקרה אבג יהודיה בשם ליזלוטה פרלס (Liselotte Perles) ואחייניתה בת התשע סוזי (Susie) שגורשו לבית יהודים בברלין, לאחר גירוש כל יושביהם היהודיים של בתי ילדים אחרים למחנות ההשמדה במזרח, ושכנעה אותה להסתתר עם אחייניתה.
פרלס ואחייניתה עשו כך, וניצלו מהגירוש שהתבצע זמן קצר לאחר מכן.
עם מכריה ושותפיה לסיוע ליהודים, רבים מהם קווייקרים, הסתירה אבג כ-80 יהודים - רובם זרים מוחלטים - או סייעה להסתרתם.
רובם של יהודים אלה ניצלו מרצח בשואה.
את פעילותה עשתה אבג למרות הסיכון שהיה כרוך בעובדה שחלק משכניה היו נאצים פעילים.
לאחר המלחמה עבדה אבג כמורה עד לפרישתה.
היא הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה והייתה פעילה בתנועה הקווייקרית בברלין.
חלק מהניצולים נותרו עמה בקשר גם לאחר המלחמה, וביקרו אותה במשותף בשנת 1957, לרגל יום הולדתה ה-75.
בשנת 1967 הכיר יד ושם באבג כחסידת אומות העולם.
בשנת 2004 נקרא רחוב על שמה בשכונת מואביט בברלין.
בכמה דיווחים ממסעו של פרנסיס דרייק, נזכרת בספטמבר 1578 נחיתה על אי סמוך לקצה של דרום אמריקה.
"אי אליזבת", כפי שנקרא בדין וחשבון של פרנסיס פלטשר, זוהה עם האי הנדרסון הצ'יליאני, האי הורנוס או גדת פקטולוס.
אי אליזבת אחר במצרי מגלן נקרא בשם על ידי דרייק, שתבע עליו חזקה לאנגליה ב-24 באוגוסט 1578.
ליתר בלבול בסוגיה, כל הארכיפלג של ארץ האש נקרא "האליזבתידס", או איי אליזבת.
חשיבותו של האי אליזבת היא בהיותו אחד מן התביעות הטריטוריאליות הראשונות של אנגליה בעולם החדש, לפני החזקה שתבע דרייק על ניו אלביון ב-1579 והחזקה שתבע האמפרי גילברט על ניופאונדלנד ב-1583.
אליזבת אן ביילי סיטון או אליזבת הקדושה (28 באוגוסט 1774 – 4 בינואר 1821) הייתה האישה האמריקאית הראשונה שעברה הליך קנוניזציה (הכרזה על אדם מת כקדוש) בכנסייה הקתולית.
היא הקימה את האקדמיה הקתולית הראשונה באמיצבורג מרילנד, אשר הייתה מיועדת לנשים, ומאוחר יותר יסדה את קהילת "אחיות החסד" קהילת האחיות הדתיות הראשונה.
סיטון נולדה בניו יורק כשנתיים לפני המהפכה האמריקאית, והיא בתם השנייה של דר' ריצ'רד ביילי וקתרין צ'רלטון, בני משפחות ממעמד סוציו אקונומי גבוה, אשר היגרו לאמריקה מיבשת אירופה.
אביה ממוצא צרפתי והוא שימש כקצין הבריאות הראשי של נמלי ניו יורק, והוא היה הפרופסור הראשון שקיבל תואר פרופסור מאוניברסיטת קולומביה.
אמה הייתה ביתו של כומר אנגלי ששירת כרקטור של כנסיית סנט אנדרו בסטטן איילנד במשך כ-30 שנים, שלימים הפכה לכנסייה האפיסקופלית, שם החלה אליזבת את התקרבותה לדת הנוצרית.
ב 1777 כשהייתה בת שלוש, נפטרה אמה של אליזבת', ככל הנראה כתוצאה מסיבוכים בלידתה של אחותה הקטנה קת'רין שנקראה על שם אימה ונפטרה גם כן כשנה מאוחר יותר.
אביה של אליזבת' נישא בשנית לשרלוט אמיליה ברקלי.
בין אליזבת' לאמה החורגת היו יחסים קרובים, ברקלי הייתה פעילה חברתית בכנסייה אליה השתייכה, ולעיתים קרובות לקחה אליזבת' חלק בפעילויות הצדקה בהם לקחה חלק ברקלי.
לזוג נולדו חמישה ילדים נוספים, אך נישואיהם הסתיימו בפרידה.
במהלך תקופת הגירושים נתקו אמה ואחיה החורגים של אליזבת' את הקשר איתה ועם אחותה הגדולה, אביה נסע ללמוד לימודי רפואה מתקדמים בלונדון ואליזבת' ואחותה נשארו בניו יורק והתגוררו עם בני משפחתם.
את התקופה הזאת תיעדה אליזבת' ביומניה והגדירה אותם כ"תקופת חושך בחייה" בהם הדגישה את תחושת הפרידה מאמה השנייה ואת תחושת האובדן על קשריה עם אחיה החורגים.
ביומנים אלו כתבה אליזבת' גם על תחביביה כגון טבע, מוזיקה ושירה, נגינה על פסנתר, רכיבה על סוסים ועוד.
כמו כן ביומנים אלו כתבה אליזבת' על שאיפותיה הדתיות, היא ציינה שמות של יצירות ספרותיות שקראה ואהבה ואף השתמשה ביומנים אלו להתבוננות פנימית באישיותה, כך שביומניה ניתן לפגוש לא מעט תכנים העוסקים באישיותה.
ב־25 בינואר 1794 נישאה לאיש העסקים ויליאם סיטון אשר עסק בסחר ימי, ולזוג נולדו חמישה ילדים.
בשנת 1803 נפטר ויליאם בעקבות מחלת השחפת בליבורנו, איטליה.
לאחר חזרתה מאיטליה לניו יורק, הצטרפה לקהילה הקתולית הצעירה, שכן רק שנים אחדות לפני - כן הוסרו ההגבלות על הכנסייה הקתולית בארצות הברית, ועל אף שמרבית הסובבים ניתקו קשרים עם המצטרפים לכנסייה הקתולית.
בשנת 1809 נענתה אליזבת' להזמנתו של הכומר מת'יו אורבין ועברה להתגורר במרילנד, מספר חודשים לאחר מכן היא הקימה את בית הספר "סנט ג'וזף" שהיה לאקדמיה הראשונה לנשים קתוליות בארצות הברית.
לאחר הקמת האקדמיה היא כונתה "האם סיטון", והמשיכה את פועלה בכנסייה הקתולית באירועי צדקה ותרומה.
כשנה לאחר מכן, היא הקימה את ארגון "אחיות החסד", ארגון נזירות אשר רכשו השכלה בסיעוד ופעלו בהתנדבות בקהילה ובבתי החולים.
היא ראתה את הארגון כחלק מקהילת "סנט וינסט דה פול" בצרפת, שעל בסיס רעיונותיה פיתחה אליזבת' את משנתה הדתית, ואף ראה עצמה חלק מקהילה זאת, אך לא יכלה להצטרף אליה באופן רשמי בעקבות האמברגו שהוטל על צרפת במסגרת המלחמות הנפוליאוניות.
בשנת 1810 הקימה עם הארגון את בית היתומים הראשון באמיסבורג.
בשנת 1821, בגיל 46, נפטרה אליזבת' ממחלת השחפת.
כיום היא קבורה בהיכל הלאומי "סנט אליזבת' אן סיטון" באמיצבורג, מרילנד.
בשנת 1830, הקימו הנזירות אשר היו חברות בארגון "אחיות החסד" את בית היתומים ובית הספר הראשונים באזור מערב מיסיסיפי, ואת בית החולים הראשון בסנט לואיס שנקרא על שמה.
כיום, שש קהילות קתוליות מייחסות לעצמן שורשים לארגון "אחיות החסד" אשר ייסדה באמיצבורג, בנוסף לקהילה המקורית.
כלל הקהילות מאורגנות תחת ארגון "Vincentian" והן ממוקמות בניו יורק, סנסנטי, אוהיו, הליפקס, ניו ג'רזי ופנסילבניה.
קהילת אחיות החסד ממשיכה את פעילויותיה כפי שראתה ברוחה סיטון, ואף הצטרפה באופן רשמי למסדר "סנט וינסט דה פול" והן כפופות אליהם מבחינה רעיונית.
בית הספר "האם סיטון באמיסבורג" הוא המוסד אשר ממשיך היום את פעילותה של האקדמיה אשר הקימה והוא ממוקם פחות מקילומטר ממקומה המקורי של האקדמיה והוא ממומן באמצעות תרומות.
ב 1856 הוקמה על ידי הבישוף של ניוארק וארגון אחיות החסד, ג'יימס רוזוולט ביילי, בן דודו של הנשיא תאודור רוזוולט אוניברסיטת סיטון הול, על שם דודתו.
האוניברסיטה פועלת בפנסילבניה עד היום, והיא תחת חסותן של ארגון אחיות החסד.
בשנת 1975 נחנך בלאס פינאס, הפיליפינים בית ספר על שמה, הפועל תחת משנתה הדתית והוא בית הספר הקתולי הגדול ביותר בעיר, כמו כן מספר רב של בתי ספר נקראים על שמה ברחבי ארצות הברית ומספר מבנים באוניברסיטאות שונות נקראים על שמה.
ב־17 במרץ 1963, הכריז האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה על אליזבת' כמבורכת, וב - 14 בספטמבר 1975, היא הוכרזה כקדושה על ידי האפיפיור פאולוס השלישי בטקס פומבי בכיכר פטרוס הקדוש, בקריית הוותיקן.
גם האפיפיור שם דגש על היותה האמריקאית הראשונה שהוכרזה כקדושה "מתוך כוונה לכבד את קרקעות הלאום מהן היא צמחה..."
היום הקדוש לזכרה נקבע ל-4 בינואר, והוא "יום אליזבת' הקדושה".
היא הוכרזה כקדוש הפטרון של יורדי הים.
אליזבת אלברטינה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן (; 4 באוגוסט 1713 – 29 ביולי 1761), הייתה נסיכה גרמנית, ואמה של שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ מלכת בריטניה.
אליזבת נולדה ב-4 באוגוסט 1713 בהילדבורגהאוזן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן, לארנסט פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, וסופיה אלברטינה, רוזנת ארבאך-ארבאך, בתו של גאורג לודוויג, רוזן ארבאך-ארבאך.
ב-5 בפברואר 1735 התחתנה אליזבת עם הדוכס קרל לודוויג פרידריך ממקלנבורג, נסיך מירוב, בנו הצעיר של אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ.
בשנת 1752 מת בעלה הדוכס קרל לודוויג פרידריך ממקלנבורג, נסיך מירוב, וחצי שנה מאוחר יותר מת אחיו אדולף פרידריך השלישי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ.
מכיוון שגיסה מת ללא ילדים, עלה בנה אדולף פרידריך הרביעי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ לשלטון במקומו, ומכיוון שהיה קטין שימשה אליזבת כעוצרת בשמו עד שבגר.
ב-29 ביולי 1761 מתה אליזבת בנוישטרליץ, וחודשיים לאחר מכן הוכתרה בתה שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ כמלכת בריטניה.
בשנת 1735 התחתנה אליזבת עם הדוכס קרל לודוויג פרידריך ממקלנבורג, נסיך מירוב.
לבני הזוג היו 10 ילדים:
אדולף פרידריך הרביעי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ (1738–1794)
אליזבת כריסטינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ (1739–1741)
סופיה לואיזה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ (1740–1742)
קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ (1741–1816)
ארנסט גוטלוב, דוכס מקלנבורג-שטרליץ (1742–1814)
סופיה שארלוטה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ (1744–1818), התחתנה עם ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת
גאורג אוגוסט, דוכס מקלנבורג-שטרליץ (1748–1785)
פלורנס נייטינגייל גראהם (31 בדצמבר 1881 – 18 באוקטובר 1966), אשר שמה העסקי היה אליזבת ארדן , הייתה אשת עסקים שייסדה וניהלה את אליזבת ארדן בע"מ ().
ארדן בנתה אימפריית קוסמטיקה שכללה 100 מכוני טיפוח יוקרתיים ברחבי ארצות הברית ואירופה.
המוצרים של חברת אליזבת ארדן נמכרו ב-22 מדינות.
היא הייתה הבעלים היחידים של אליזבת ארדן בע"מ, ובשיא הקריירה שלה, הייתה אחת הנשים העשירות בעולם.
פלורנס נייטינגייל גראהם נולדה ב-31 בדצמבר 1881 בוודברידג', אונטריו, קנדה למשפחה קשת יום.
ארדן סייעה בנעוריה בפרנסת המשפחה.
אביה, ויליאם גרהם, היה ממוצא סקוטי ואמה, סוזן, הייתה ממחוז קורנוול.
הם היגרו לקנדה בשנות השבעים של המאה ה-19. דודתה העשירה של אמה מימנה את חינוך ילדי המשפחה.
אולם, ארדן נשרה מבית ספר לסיעוד בטורונטו.
לראשונה ב-1918 לבנקאי, תומאס לואיס.
הנישואים הקנו לה אזרחות אמריקאית.
לואיס שימש כמנהל העסקי של החברה עד שהתגרשו ב-1935. ב-1942 היא התחתנה בשנית עם הנסיך מייקל אבלונוף (Prince Michael Evlonoff), אך הנישואים נמשכו רק שנתיים.
אליזבת ארדן החזיקה בדעות שמרניות ותמכה במפלגה הרפובוליקנית.
מעבר לעסקי הקוסמטיקה המשגשגים של ארדן, היא הייתה הבעלים של סוסי מרוצים.
באוקטובר 1966, ארדן נפטרה במנהטן משבץ לב.
היא קבורה בניו יורק, בשם אליזבת נ.
ארדן עזבה את קנדה הצטרפה לאחיה הבכור במנהטן, שם עבדה לתקופה קצרה כמנהלת חשבונות בחברת תרופות.
ארדן למדה במעבדות החברה רקיחת חומרים.
בהמשך עבדה בחברת קוסמטיקה אלינור אדייר.
לאחר שצברה מספיק ניסיון עזבה והחליטה להקים סלון קוסמטיקה.
בשנת 1909, ארדן הקימה שותפות עם אליזבת האברד.
אך השותפות החזיקה מעמד שישה חודשים.
גראהם, שרצתה שם מסחרי לעסק שלה לא ישתנה למרות פירוק השותפות, בחרה להשאיר את "אליזבת" כדי לחסוך כסף על השילוט בסלון ובחרה להוסיף את שם המשפחה, "ארדן".
כך נוצר השם המסחרי "אליזבת ארדן".
ארדן הקימה, ב-1910, את סלון הדלת האדומה בשדרה החמישית במנהטן, אשר נשאר מזוהה עם השם שלה, מאז.
ב-1914 היא שכרה כימאים להפיק קרם פנים ותחלבים.
אלו היו המוצרים הראשונים שהחברה ייצרה שהתרחבו לסדרה של 300 מוצרי טיפוח שונים.
ב-1915 פעילות החברה התרחבה מעבר לגבולות ארצות הברית והחלו להיפתח מכוני יופי ברחבי העולם: אירופה, דרום אמריקה ואוסטרליה.
ארדן לא רק שיווקה ומכרה מוצרי קוסמטיקה וטיפוח, בגישתה היא כללה הדרכה לשימוש במוצרים בצורה מיטבית לנשים.
אליזבת ארדן אחראית, במידה רבה, לשינוי בגישה לאיפור.
היא הפכה את האיפור למרכיב חשוב ואף הכרחי בהופעתה של אישה בעלת מראה נשי.
כאשר לפני כן האיפור היה, לעיתים קרובות, מזוהה עם המעמדות הנמוכים ונשים שעסקו בזנות.
היא שיווקה את האיפור כמוצר שמבטיח נעורים ומראה נאה והתמקדה בפלח השוק של בגיל נשים בגיל העמידה.
לימים כונתה ארדן "מלכת הקוסמטיקה האמריקאית".
בשנת 1930, "קרם הפלא 8 השעות" הושק על ידי החברה לטיפול בפגמים בעור והפך למוצר הנמכר ביותר של המותג מזה למעלה מ-70 שנה.
ב-1962, ממשלת צרפת העניקה ארדן את אות לגיון הכבוד כהוקרה על תרומתה של תעשיית הקוסמטיקה.
אליזבת אנה, נסיכת פרוסיה (Elisabeth Anne von Preußen, 8 בפברואר 1857 - 28 באוגוסט 1895) הייתה בתו של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה ורעייתו של פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג.
אליזבת אנה נולדה ב-8 בפברואר 1857 בפוטסדאם, לפרידריך קרל, נסיך פרוסיה, ולמריה אנה, נסיכת אנהלט, בתם של לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט ופרדריקה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה.
אביה, אחיינו של הקיסר וילהלם הראשון, היה גנרל-פלדמרשל בצבא הפרוסי ופיקד בהצטיינות על ארמיות במלחמת שבעת השבועות ובמלחמת צרפת–פרוסיה.
ב-18 בפברואר 1878 התחתנה אליזבת אנה עם פרידריך אוגוסט, נסיך הכתר של אולדנבורג, ובאותו יום גם התחתנה שרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתו של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה עם ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
החתונות היו האירועים הראשונים בפרוסיה מאז הקמת האימפריה הגרמנית, ובשל כך היה האירוע מאוד גדול.
נישואי השניים היו מאושרים, ולזוג נולדו שתי בנות.
ב-28 באוגוסט 1895 מתה אליזבת אנה בפולדה, והיא בת 38 בלבד.
לפני מותה בנה פרידריך אוגוסט ארמון חדש, ולאחר מותה קרא לו בשם "ארמון אליזבת אנה".
לאחר מותה התחתן בעלה עם אליזבת אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, ובשנת 1900 הוא הפך לדוכס גדול לאחר מות אביו פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג.
ב-18 בפברואר 1878 התחתנה אליזבת אנה עם פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ממנו נולדו לה שתי בנות:
סופיה שרלוטה, דוכסית אולדנבורג (1879–1964), התחתנה עם אייתל פרידריך, נסיך פרוסיה
אליזבת, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (; 26 במרץ 1826 – 2 בפברואר 1896) הייתה נסיכה גרמנית, ואשתו של פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג.
אליזבת נולדה ב-26 במרץ 1826 בהילדבורגהאוזן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ליוזף, נסיך הכתר של סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ולאמליה, דוכסית וירטמברג, בתו של לודוויג, דוכס וירטמברג.
בשינויים שחלו במדינות תורינגיה לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, קיבל סבה פרידריך, דוכס סקסוניה-הילבורגהאוזן את אזור אלטנבורג, והפך לדוכס סקסוניה-אלטנבורג.
בשנת 1834 מת סבה פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ואביה יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו.
שלטונו של אביה היה מאוד שמרני, ומשום כך נאלץ להתפטר במהלך מהפכות אביב העמים, ואחיו גאורג, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו.
ב-10 בפברואר 1852 התחתנה אליזבת עם פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ממנו נולדו לה שני בנים.
בשנת 1853 מת חמיה אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ופטר עלה לשלטון במקומו.
ב-2 בפברואר 1896 מתה אליזבת בביתה באולדנבורג, וכעבור 4 שנים מת גם בעלה פטר.
ב-10 בפברואר 1852 התחתנה אליזבת עם פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ממנו נולדו לה שני בנים:
פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג (1852–1931)
גאורג לודוויג, דוכס אולדנבורג (1855–1939)
אליזבת, נסיכת פרוסיה , הייתה אמו של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן.
אליזבת נולדה ב-18 ביוני 1815 בברלין, לוילהלם, נסיך פרוסיה, אחיו הצעיר של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, ומריה אנה, נסיכת הסן-הומבורג בתם של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג וקרולינה, רוזנת הסן-דרמשטדט.
ב-22 באוקטובר 1836 התחתנה אליזבת עם קרל, נסיך הסן, בנו של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן, ממנו נולדו לה 4 ילדים.
בשנת 1858 בנו בני הזוג בית מחסה לעניים, ובנוסף תרמו לצורך העניים 10,000 פלורינים.
בשנת 1862 התחתן בנה לודוויג עם אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ומאוחר יותר פרש גיסה לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן לאחוזתו בזיהיים, ואילו אליזבת ומשפחתה נשארו בארמון המלכותי בדרמשטאדט.
בשנת 1877 מת בעלה קרל, נסיך הסן, ושלושה חודשים מאוחר יותר מת אחיו לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן ללא ילדים, ובנה לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1884 השתתפה אליזבת בחתונת נכדתה ויקטוריה, נסיכת הסן עם לודוויג פון באטנברג, וב-21 במרץ 1885 מתה בביתה בדרמשטאדט.
ב-22 באוקטובר 1836 התחתנה אליזבת עם קרל, נסיך הסן, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן (1837–1892), התחתן עם אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, ולאחריה התחתן עם אלכסנדרינה הוטן-צ'פסקה
היינריך, נסיך הסן (1838–1900), התחתן עם הברונית קרוליין מנידה, ולאחריה התחתן עם הברונית אמילי מדורנברג
אנה, נסיכת הסן (1843–1865), התחתנה עם פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין
וילהלם, נסיך הסן (1845–1900), התחתן עם הברונית ז'וזפין מליכטנברג
אליזבת אמליה, ארכידוכסית אוסטריה (7 ביולי 1878 – 13 במרץ 1960; בגרמנית: Elisabeth Amalie Eugenia Maria Theresia Karoline Luise Josepha von Österreich), הייתה אחייניתו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה ואמו של פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין.
אליזבת אמליה נולדה ב-7 ביולי 1878 בעיר רייכנאו על הרקס, לקרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה, שהיה אחיו הצעיר של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ולאשתו השלישית מריה תרזה, נסיכת פורטוגל בתם של מיגל הראשון, מלך פורטוגל ואדליידה מלוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג.
ב-20 באפריל 1903 התחתנה אליזבת אמליה בווינה עם אלויס, נסיך ליכטנשטיין, ודודה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה הגיע לחתונה להראות שאלו נישואים לגיטימיים והוא מרוצה מהנישואים הללו.
פרנץ יוזף היה מרוצה מכך שהתחתנה עם נסיך במעמד ראוי, ולא עשתה כאחיה פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה שהתחתן בנישואים מורגנטיים עם סופיה, דוכסית הוהנברג.
אליזבת אמליה הייתה חובבת נהיגה מושבעת, והחזיקה באוסף של 31 מכוניות.
לצורך החזקת המכוניות, המירה אליזבת אמליה את האורוות של טירתה בהונגריה למוסכים.
בשנת 1923 ויתר בעלה אלויס, נסיך ליכטנשטיין על זכויותיו לרשת את נסיכות ליכטנשטיין לטובת בנם, ובשנת 1938 עלה בנם פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין לשלטון, לאחר מותו של פרנץ הראשון, נסיך ליכטנשטיין.
בשנת 1955 מת בעלה אלויס, וב-13 במרץ 1960 מתה אליזבת אמליה בביתה בוואדוץ.
ב-20 באפריל 1903 התחתנה אליזבת אמליה עם אלויס, נסיך ליכטנשטיין, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
אליזבת, נסיכת סקסוניה , הייתה בתו של יוהאן, מלך סקסוניה וסבתו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
אליזבת נולדה ב-4 בפברואר 1830 בדרזדן ליוהאן, נסיך סקסוניה, ולאמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה וקרולינה מבאדן.
ב-22 באפריל 1850 התחתנה אליזבת עם הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה, ממנו נולדו לה 2 ילדים.