tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באירוע פאסטליין, שנערך ב-10 במרץ, עלי רשם את קרב החזרה שלו, כשצורף לקרב בין דניאל בריאן לבין קווין אואנס על אליפות ה-WWE; בקרב זה, בריאן שמר על האליפות בהצלחה.
יומיים לאחר מכן בתוכנית סמאקדאון, עלי ואואנס הפסידו בקרב זוגות לדניאל בריאן ורואן.
ב-26 במרץ, שם הבמה שלו קוצר לשם עלי.
ב-16 באפריל, עלי הפסיד לפין באלור בקרב שאינו היה על האליפות הבין יבשתית.
ב-30 באפריל, עלי ופין באלור ניצחו בקרב זוגות את אנדרדה ורנדי אורטון.
ב-7 במאי, עלי התחרה נגד אנדרדה בקרב שהסתיים ללא הכרעה בשל התערבות של רנדי אורטון.
שבוע לאחר מכן, עלי התחרה בקרב מרובע נגד אנדרדה, פין באלור ורנדי אורטון, שבסופו אנדרדה ניצח.
באירוע כסף בבנק, שנערך ב-19 במאי, עלי התחרה בקרב הכסף בבנק של הגברים, שבסופו ברוק לסנר ניצח.
יומיים לאחר מכן בתוכנית סמאקדאון, עלי ניצח את אנדרדה.
באירוע סמאקוויל, שנערך ב-27 ביולי, עלי כשל בניסיונו לזכות באליפות הבין יבשתית לאחר שהפסיד לשינסקה נקאמורה.
ב-30 ביולי בתוכנית סמאקדאון, עלי ניצח את נקאמורה בקרב שאינו היה על התואר.
שבוע לאחר מכן, עלי הפסיד לדולף זיגלר.
ב-27 באוגוסט, עלי ניצח את באדי מרפי בקרב שמינית הגמר של טורניר מלך הזירה.
ב-3 בספטמבר, עלי הפסיד לאליאס בקרב במסגרת רבע הגמר של טורניר מלך הזירה, וכתוצאה מכך סיים את דרכו בטורניר.
ב-24 בספטמבר, עלי נוצח על ידי שינסקה נקאמורה בקרב שאינו היה על האליפות הבין יבשתית.
באירוע גיהנום בכלוב, שנערך ב-6 באוקטובר, עלי נוצח על ידי רנדי אורטון.
ב-14 באוקטובר בתוכנית Raw, עלי הפסיד לאנדרדה.
שבוע לאחר מכן, עלי, רומן ריינס ושורטי ג'י ניצחו בקרב שלושה נגד שלושה את סזארו, המלך קורבין ושינסקה נקאמורה.
באירוע היהלום שבכתר, שנערך ב-31 באוקטובר, עלי לקח חלק בקבוצתו של האלק הוגאן לצד רומן ריינס, רוסב, ריקושט ושורטי ג'י וביחד הם ניצחו את קבוצתו של ריק פלייר (רנדי אורטון, המלך קורבין, שינסקה נקאמורה, בובי לאשלי ודרו מקינטייר).
שבוע לאחר מכן, עלי חבר לשורות שורטי ג'י וביחד הם נוצחו על ידי סזארו ושינסקה נקאמורה.
ב-13 בנובמבר, שם הבמה של עלי חזר להיות מוסטפא עלי.
יומיים לאחר מכן, הוא ושורטי ג'י ניצחו בקרב זוגות את דולף זיגלר ורוברט רוד.
ב-22 בנובמבר, עלי, שורטי ג'י ורומן ריינס הפסידו בקרב שלושה נגד שלושה למלך קורבין, דולף זיגלר ורוברט רוד.
ב-29 בנובמבר, עלי ניצח את דרו גולאק.
שבוע לאחר מכן, עלי ושורטי ג'י הפסידו בקרב הדחות זוגות מרובע אשר קבע את זהות המועמדים לאליפות הזוגות של סמאקדאון נגד הניו דיי באירוע TLC: שולחנות, סולמות וכיסאות.
ב-13 בדצמבר, עלי ושורטי ג'י הפסידו בקרב זוגות לריבייבל (דאש ויילדר וסקוט דוסון).
לאחר היעדרות מן המרקע, עלי חזר להופיע ב-20 ביולי בפרק של התוכנית Raw, כשחבר לשורות סדריק אלכסנדר וריקושט בניצחונם על בובי לאשלי, MVP ושלטון בנג'מין.
שבוע לאחר מכן, עלי הפסיד בקרב יחידים לבובי לאשלי.
ב-5 באוקטובר בפרק של התוכנית Raw, עלי נחשף כמנהיג קבוצת רטרביושן לאחר שהוא הורה לקבוצה לתקוף את קבוצת The Hurt Business במהלך הקרב שלו מול MVP, בצעד שהפך אותו לדמות הרעה בפעם הראשונה בקריירה שלו ב-WWE.
שבועיים לאחר מכן בתוכנית, עלי חשף שהוא היה ההאקר המסתורי ששלח מסרים נסתרים במשך חודשים במהלך פרקי התוכנית סמאקדאון.
באותו הערב, עלי וקבוצת רטרביושן הפסידו בקרב ארבעה נגד ארבעה לקבוצת The Hurt Business.
ב-9 בנובמבר, עלי רשם ניצחון על ריקושט.
ב-28 בדצמבר, עלי ניצח את ריקושט.
ב-1 בפברואר 2021, עלי הפסיד לאקסבייר וודס.
במופע המקדים לאירוע תא ההדחות, שנערך ב-21 בפברואר, עלי השתתף בקרב מרובע נגד אליאס, ג'ון מוריסון וריקושט, שבו המנצח בקרב התווסף לקרב משולש על אליפות ארצות הברית באירוע עצמו; בסופו של דבר, מוריסון הוא זה שהצמיד את עלי על מנת לנצח בקרב.
ב-1 במרץ, עלי גבר על רידל.
ב-15 במרץ ובמופע המקדים לאירוע פאסטליין, שנערך ב-21 במרץ, עלי כשל בניסיונו לזכות בתואר ארצות הברית לאחר שהפסיד לאלוף, רידל; לאחר הקרב האחרון מבין המקרים, עלי הביע את תסכולו להפסד כשגער בחבריו לקבוצת רטרביושן עד למצב שבו טי-באר ומייס ביצעו עליו את מהלך הצ'וקסלאם, במה שהוביל לסיום קיומה של הקבוצה.
מגוון פיודים; היעדרות וחזרה (2021–היום)
ב-29 במרץ בפרק של התוכנית Raw, המעשה הראשון של עלי לאחר פירוקה של קבוצת רטרביושן היה תקיפתו של דרו מקינטייר לאחר הקרב שלו עם ריקושט, צעד שגרם לקיום קרב בינו לבין מקינטייר, כשעלי לבסוף נחל הפסד.
זמן קצר לאחר מכן, עלי חידש את היריבות שלו עם ריקושט במסגרת התוכנית השבועית Main Event, שבה הם התמודדו זה מול זה בסדרת קרבות, כשהאחרון ביניהם היה קרב 2 מתוך 3 הכרעות, שבו עלי נחל הפסד.
בחודש יוני, עלי פצח בעלילה עם מנסור, כאשר הוא ניסה לשכנע אותו שיתר הכוכבים של ה-WWE הם "צבועים ורמאים אשר יעשו כל דבר כדי להשיג את מבוקשם".
שיכנוע זה הוביל לבסוף לקיום קרב בין השניים ב-5 ביולי בפרק של התוכנית Raw, שבו עלי יצא עם ידו על העליונה לאחר שזייף פציעת ברך.
שלושה שבועות לאחר מכן בתוכנית זו, השניים חברו זה לזה, כשביחד הם גברו על מייס וטי-באר, ניצחון שביסס את מעמדו כדמות הטובה.
עלי הועבר למותג סמאקדאון כחלק מהדראפט של שנת 2021. ב-11 באוקטובר בפרק של התוכנית Raw, עלי נזף במנסור ואף תקף אותו מאחורי הקלעים לאחר הפסדם לקבוצת The Hurt Business, תקיפה זו השיבה את דמותו בחזרה לרעה ולמעשה סיימה את השותפות שלו עם מנסור.
עלי הפסיד למנסור באירוע היהלום שבכתר, שנערך ב-21 באוקטובר.
בפרק העוקב של התוכנית סמאקדאון, עלי התמודד מול מנסור בקרב חוזר, שבו הוא פעם נוספת הפסיד.
שבוע לאחר מכן בפרק של תוכנית זו, עלי נוצח על ידי דרו מקינטייר ולאחר מכן נעדר מהופעות טלוויזיוניות.
ב-16 בינואר 2022, עלי ביקש באופן פומבי את שחרורו מהחוזה שלו בארגון, אך הוא נדחה על ידי וינס מקמהן.
מספר חודשים לאחר מכן, עלי חזר להופיע כחלק מפרק של התוכנית Raw, שהתקיים ב-25 באפריל, כאשר עשה זאת בתור הדמות הטובה ואף זכה לרשום ניצחון על המיז.
לעומת זאת, לאחר קרב זה הוא הותקף על ידי צ'אמפה.
ב-2 במאי, עלי הפריע לפינת ה-Miz TV של המיז, כשביקש קרב על אליפות ארצות הברית.
המיז נענה בחיוב להצעתו, אך הפך את הקרב ביניהם לקרב האנדיקאפ 2 נגד 1, שבו שותפו של המיז היה ת'יאורי.
עלי נוצח בקרב זה על ידי המיז לאחר שספג את מהלך הסיום של האחרון, הסקול קראשינג פינאלי.
באירוע גיהנום בכלוב, שנערך ב-5 ביוני, עלי כשל בניסיונו לזכות באליפות ארצות הברית לאחר שהפסיד לת'יאורי.
ב-3 באוקטובר, עלי נוצח על ידי בובי לאשלי בקרב שאינו היה על אליפות ארצות הברית של האחרון.
ב-17 באוקטובר, עלי התעמת עם סת' "פריקין" רולינס ואף תקף אותו.
ב-18 בנובמבר, עלי הפסיד לריקושט.
עלאם הוא הראשון ממוצא פקיסטני שהצטרף ל-WWE.
ב-25 בינואר 2017, לפני עליית התוכנית 205 לייב לאוויר, נמתחה על עלאם ביקורת על כך שאינו מציג את דגל פקיסטן.
בתגובה ציין: "לא אכפת לי מהלאום.
אני לא מתכוון לפגוע באף אחד, אני רק בא לציין שהלאום הוא לא מה שמגדיר אותנו, אלא הוא זה שמפריד בינינו".
ב-18 במאי 2019, ה-WWE שחררו סרט תיעודי על עלי אשר עקב אחר חייו בתוך הזירה ומחוצה לה בין התאריכים 30 באפריל 2019 ל-14 במאי 2019 כחלק מהסדרה Chronicle ששודרה בערוץ ה-WWE Network.
אליפות במשקל חצי כבד של JAPW (פעם אחת)
PWI דירג אותו במקום ה-55 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2019
מוסטרנסאבטו היא חברה בבעלות המדינה לתפעול תחבורה של אוטובוס נוסעים בפרברי מוסקבה עם תפוקה יומית של 2.3 מיליון נוסעים, היא מפעילה 1,224 מסלולים שונים באורך כולל של 33,800,000 ק"מ וכן 44 מסופי אוטובוסים ותחנות מסוף.
החברה מעסיקה 16,930 עובדים, מהם 8,482 נהגים ב-4,829 אוטובוסים והיא חולשת על 63% משוק האוטובוסים של מוסקבה.
להלן רשימת מסופי האוטובוסים בפרברי מוסקבה המופעלים על ידי מוסטרנסאבטו.
מוסטפא ספואן היה פסיכואנליטיקאי מצרי.
מוסטפא ספואן נולד באלכסנדריה והיה בנו של מורה וחבר באיגוד מקצועי, אשר בשנת 1924 נכלא למשך מספר שנים בשל פעילותו.
לאחר שלמד פילוסופיה באלכסנדריה, ולא הצליח להתקבל לאוניברסיטת קיימברידג' לאחר המלחמה, החל ספואן ללמוד פילוסופיה בפריז בשנת 1946. לאחר שהחל אנליזה עם מארק שלומברגר , הוא עבר הכשרה אנליטית אצל ז'אק לאקאן בשנת 1949.
ספואן השתתף בסמינרים של לאקאן בשנות החמישים המוקדמות של המאה ה-20, אף על פי שנאלץ להישאר במצרים למשך מספר שנים לאחר שנאצר עלה לשלטון.
הוא שב לצרפת בשנת 1959, ונשלח אל שטרסבורג על ידי החברה הצרפתית הפסיכואנליטית , שהקים לאקאן בשנת 1953, כאנליטיקאי המבצע גם הכשרה.
כך כתבה אודותיו ההיסטוריונית ופסיכואנליטיקאית אליזבת' רודינסקי, בעיתון הצרפתי הידוע Le Monde בתאריך 15 בנובמבר 2020, סמוך לפטירתו: "[ספואן] היה ידוע ומכובד בקרב העולם דובר-האנגלית ובאמריקה הלטינית, כמו גם בצרפת והעולם הערבי, [הוא היה] מחברן של עשרות עבודות חשובות בתאוריה והפרקטיקה הפסיכואנליטית."
ספואן נפטר בפריז ב-7 בנובמבר 2020, בגיל 99.
ספואן תרגם לערבית את הספרים פשר החלומות של פרויד, שזכה להצלחה מסחרית רבה מבירות ועד מרוקו, את הפנומנולוגיה של הרוח של גאורג וילהלם פרידריך הגל ואת שיח על השתעבדות מרצון של אטיין דה לה בואסי.
נוסף לכך, הוא תרגם לערבית מצרית את המחזה אותלו של שיקספיר.
מוסטפא אחמד עבאסי הוא היסטוריון, חוקר ומרצה בחוג ללימודים רב תחומיים ובתוכנית לתואר שני בלימודי הגליל, פרופסור חבר ודיקן הסטודנטים במכללה האקדמית תל-חי.
הוא עוסק בחקר ההיסטוריה החברתית של האוכלוסייה הערבית-פלסטינית בארץ ישראל משלהי התקופה העות'מאנית ועד לסיום המנדט הבריטי.
עבאסי בן למשפחה של אנשי דת סופים שמוצאה מצפת וג'ש, שהיו מראשי המסדר הרפאעי בצפת.
אחרון השיח'ים במסדר היה השייח' מוסטפא חאג' עלי עבאסי, שהיה סבו של עבאסי ואימאם הכפר ג'ש.
עבאסי למד לתואר הראשון ולתואר השני בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, שם השלים גם את הדוקטורט בשנת 2000. הוא מלמד בחוג ללימודים רב-תחומיים ובתוכנית לתואר שני בלימודי הגליל במכללת תל חי.
כיום הוא משמש כדיקן הסטודנטים במכללה.
הוא חבר במספר אגודות ואיגודים היסטוריים, בהם החברה ההיסטורית הישראלית, The European Association of Israel Studies, Association for Israel Studies, המועצה המדעית של מכון יד בן-צבי, והמכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן באוניברסיטת תל אביב.
עבאסי חוקר את השינויים החברתיים בערים הראשיות (צפת, טבריה, נצרת ועכו) וביישובים הערביים בגליל ואת ההיסטוריה של מלחמת 1948 באזור הגליל, בערים הראשיות ובעורף הכפרי.
עבאסי חקר את התפתחות המלחמה, מהלכיה ותוצאותיה בכל אחת מן הערים וביישובים השונים.
על החברה הערבית בגליל בתקופת המנדט הבריטי
על בסיס מחקר שערך ביחד עם פרופ' אמיר גולדשטיין נטען כי בניגוד למיתוס שאומץ על ידי ההיסטוריוגרפיה הציונית, כאמל חוסיין אפנדי שהיה מנהיג בקרב על תל חי, לא היה מי שהרג את טרומפלדור.
התנדבות ערביי ארץ ישראל לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה
עבאסי היה בין החוקרים הראשונים שבחנו באופן מעמיק את התנדבותם של ערבים מרחבי המזרח התיכון לצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
על אף תשומת הלב הרבה שהוקדשה לקשריו של המנהיג הפלסטיני השנוי במחלוקת החאג' אמין אל-חוסייני עם הנאצים, עבאסי מצא שערביי ארץ ישראל לא נענו לקריאתו לשתף פעולה עם היטלר.
בהסתמך על מסמך סודי של יחידת המודיעין של ארגון ההגנה, עבאסי מצא שבשנות ה-40 של המאה הקודמת, בעקבות אכזבתם מהישגי המרד הערבי ובעקבות מאמצי הפיוס של הבריטים, נוצרו שיתופי פעולה ראשונים בין יהודים ופלסטינים.
במהלך המחקר גילה גם שסבו התגייס לצבא הבריטי בשנת 1939, ככל הנראה בתגובה לרצח דודו, שהיה המוכתר של הכפר, אותו האשימו המורדים כי קיים קשרים עם הבריטים.
בעקבות הרצח התגייסו עשרות צעירים פלסטינים מכפר סעסע (היום קיבוץ סאסא) לצבא הבריטי.
עבאסי פרסם ספרים בעברית, אנגלית וערבית.
ערבים ויהודים בעיר מעורבת: צפת בתקופת המנדט 1918-1948, ירושלים יד בן-צבי, 2015.
טבריה ותושביה הערבים בימי השלטון הבריטי, 1948-1918, יד יצחק בן־צבי, 2021.
"הקהילה האלג'יראית בגליל משלהי השלטון העות'מאני עד שנת 1948", אופקים בגאוגרפיה 68–69 (תשס"ח), עמ' 56–72
"כיבוש נצרת: העיר הערבית ששרדה את המלחמה", עיונים בתקומת ישראל 20 (2010), עמ' 101–121
"לא לבדה בסבל: פרשת תל-חי וכינון הסדר בסוריה רבתי בשנים 1919–1920", בתוך: יעל זרובבל, אמיר גולדשטיין (עורכים), תל חי, 1920–2020: בין היסטוריה לזיכרון, יד יצחק בן צבי, 2020.
מוסטפא פאל הוא כדורסלן צרפתי המשחק בעמדת הסנטר באולימפיאקוס מליגת העל היוונית בכדורסל והיורוליג.
פאל בולט בגובהו, שעומד על 2.18 מטרים.
פאל החל את דרכו במקצוענית בפואטייה, עימה שיחק בשתי הליגות הראשונות בצרפת בין 2011 ל-2014.
בעונת 2014/15 הוביל את מונקו לאליפות הליגה הלאומית הצרפתית השנייה בכדורסל ולחזרה לליגה העליונה לראשונה מאז 1991, ונבחר לשחקן ההגנה של העונה לחמישיית העונה בליגה.
בעונה הבאה שיחק בשארקס דאנטיב והוביל את ליגת העל הצרפתית בחסימות.
הוא שיחק במדי לוס אנג'לס לייקרס בליגת הקיץ של ה-NBA 2016, ולאחר מכן חתם באלאן שאלון, עימה זכה באליפות צרפת בכדורסל והגיע לגמר היורופקאפ בו הפסידה לנאנטר, אך הוא זכה בתואר ה-MVP של הגמר.
בשני המשחקים של הגמר הוא העמיד ממוצעים של 14 נקודות, 7.5 ריבאונדים וחסימה אחת.
ב-13 ביולי 2017 חתם פאל בסאקאריה מליגת העל הטורקית בכדורסל, וב-26 ביולי 2018 חתם בלוקומוטיב קובאן מהליגה המאוחדת של VTB והיורוקאפ.
ב-21 ביולי 2019 חתם פאל בטורק טלקום מליגת העל הטורקית בכדורסל וליגת האלופות בכדורסל, ונבחר לחמישייה השנייה של עונת בליגת האלופות.
ב-2020 חתם באסוול ליון-וילרבאן הצרפתית מהיורוליג, ובמדיה זכה בדאבל של אליפות וגביע לצד בחירות לשחקן ההגנה של העונה ולחמישיית העונה בליגה, ול-MVP של הגביע הצרפתי בכדורסל.
ביוני 2021 חתם פאל באולימפיאקוס מליגת העל היוונית בכדורסל והיורוליג.
ב-28 בפברואר 2022 האריך את חוזהו בקבוצה עד 2025. הוא זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות ושלושה גביעים, וב-2023 נבחר ל-MVP של גמר הליגה ולחמישיית העונה.
ב-15 במרץ 2024, חודש לאחר שנבחר ל-MVP של הגביע, האריך את חוזהו בקבוצה עד 2027.
פאל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת בכדורסל במסגרת מוקדמות גביע העולם בכדורסל 2019, בהן העמיד ממוצעים של 7.1 נקודות ו-3.5 ריבאונדים למשחק.
ב-2021 ייצג את צרפת במשחקים האולימפיים וזכה במדליית כסף אולימפית לאחר שהגיע לגמר טורניר הכדורסל באולימפיאדת טוקיו (2020), בו הפסידה נבחרתו ל.
הוא סיים את הטורניר עם ממוצעים של 3.8 נקודות, 2.3 ריבאונדים, אסיסט אחד ו-0.5 חסימות.
הוא ייצג את צרפת גם ביורובאסקט 2022, בו הגיעה לגמר והפסידה ל, ובמונדובאסקט 2023, בו הודחה כבר בשלב הראשון.
פאל נולד בצרפת ומוצאו סנגלי, אך אין לו קשר משפחתי לכדורסלנים יוסופה פאל וטאקו פול, על אף שם משפחתם הזהה, גובהם הדומה ומוצאם האתני המשותף.
ב-2022 הוענק לו תואר אביר מסדר ההצטיינות הלאומי על זכייתו עם נבחרת צרפת במדליית הכסף באולימפיאדת טוקיו (2020).
מוסטפא נאמה הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת פאפוס מליגת העל הקפריסאית.
נאמה החל את הקריירה המקצוענית שלו ב-AS דואנס מליגת העל הסנגלית.
ב-3 ביולי 2018 חתם נאמה בפו מהליגה הצרפתית השלישית.
הוא ערך 56 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-27 ביוני 2020 חתם נאמה בפריז מליגת המשנה הצרפתית.
הוא ערך 69 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-31 באוגוסט 2022 חתם נאמה בפאפוס מליגת העל הקפריסאית.
ב-10 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–4 על אקריטס במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת .
ב-11 בנובמבר 2020 ערך נאמה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל, בניצחון 0–2 על נבחרת גינאה ביסאו במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021.
הוא היה חלק מסגל נבחרת סנגל בטורניר גביע אפריקה לאומות 2021 בשנת 2022, בו זכתה נבחרתו, אך לא שיחק בטורניר.
מוסטפא פור-מוחמדי (בפרסית: مصطفی پورمحمدی; נולד ב-9 במרץ 1960) הוא פוליטיקאי ותובע איראני שכיהן בתפקידים שונים בממשל האיראני.
הוא היה שר הפנים מ-2005 עד 2008 ושר המשפטים מ-2013 עד 2017. לפי הדיווחים, פור-מוחמדי מעורב בהוצאה להורג של אסירים ב-1988.
פור-מוחמדי נולד בקום ב-1960. עם זאת, על פי אירנ"א, שנת הולדתו הייתה 1959.
הוא למד פסיקה אסלאמית, ופילוסופיה אסלאמית בסמינר הגקאני בקום.
הוא השלים את השכלתו במשפט אסלאמי במשהד, קום ובטהראן.
הוא בעל תואר במשפטים ברמה ארבע ובמשפט אסלאמי, המקביל לדוקטורט.
פור-מוחמדי היה תובע של בית המשפט המהפכני בבנדר עבאס, קרמנשה ומשהד מ-1979 עד 1986. לאחר מכן שימש כתובע בבית המשפט המהפכני של הכוחות המזוינים באזורי המערב ב-1986.
הוא מונה לסגן שר המודיעין בשנת 1987 תחת שר המודיעין דאז חוג'ת אל-אסלאם עלי פלאחיאן במהלך כהונתו של הנשיא לשעבר אכבר האשמי רפסנג'אני.
הוא גם מונה למנהל מנהלת המודיעין הנגדי במשרד.
בשנים 1997 עד 1998 שימש פור-מוחמדי כמנהל מנהלת קשרי החוץ של המשרד.
כהונתו כסגן שר המודיעין הסתיימה ב-1999.
בנוסף, הוא שימש בפועל סגן שר ההסברה בין השנים 1997 ל-1999. הוא גם כיהן כחבר וראש חבר הנאמנים של המרכז למסמכי המהפכה האסלאמית.
הוא מונה על ידי המנהיג העליון, עלי ח'אמנאי לראש המחלקה הפוליטית והחברתית של משרדו ב-2003.
ב-24 באוגוסט 2005 מונה פור-מוחמדי לשר הפנים על ידי נשיא איראן דאז מחמוד אחמדינז'אד.
המג'לס אישר אותו כשר עם 153 קולות בעד.
במאמץ לשים קץ למצוקת הפליטים, השתתף פור-מוחמדי בפגישה של נציבות האו"ם לפליטים ב-10 באוקטובר 2006 בז'נבה, שווייץ.
הוא הודח מתפקידו בממשלת איראן במאי 2008. הוא פוטר לכאורה בגלל שהודיע למנהיג העליון, האייתוללה עלי ח'אמנאי על אי-הסדרים בבחירות ללא הסכמתו של אחמדינז'אד.
לאחר מכן מונה פור-מוחמדי לראש משרד הפיקוח הכללי של איראן.
הוא הכריז על מועמדותו לבחירות לנשיאות 2013 במרץ 2013 אך פרש לטובת מנוצ'הר מותכי.
ב-4 באוגוסט 2013, פור-מוחמדי מונה על ידי הנשיא החדש שנבחר חסן רוחאני לשר המשפטים ואושר ב-15 באוגוסט על ידי המג'לס.
ב-2 באוגוסט 2017 הוכרז שהוא לא יהיה חלק מהממשלה השנייה של רוחאני.
הוא התמודד בבחירות לנשיאות איראן 2024.
מוסטפא צ'מראן סאוואי (בפרסית: مصطفی چمران ساوهای; 2 באוקטובר 1932 – 21 ביוני 1981) היה פיזיקאי, פוליטיקאי, מפקד ולוחם גרילה איראני.
לאחר המהפכה האיראנית שימש כשר ההגנה הראשון של איראן, כחבר המג'לס וכמפקד מתנדבים צבאיים-למחצה במלחמת איראן–עיראק, במסגרת גוף שכונה "מטה הלחימה הבלתי סדירה".
הוא נהרג במהלך מלחמת איראן–עיראק.
צ'מראן נולד למשפחה דתית ב־2 באוקטובר 1932 בטהראן.
הוא קיבל חינוך דתי מידי האייתוללות טאלקאני ומורתזה מותח'רי.
צ'מראן למד בבית הספר התיכון אלבורז, ולאחר מכן סיים בתואר בוגר באלקטרומכניקה באוניברסיטת טהראן.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 עבר צ'מראן לארצות הברית לצורך לימודים גבוהים.
הוא השלים לימודי תואר שני באוניברסיטת טקסס A&M, ובהמשך קיבל תואר דוקטור בהנדסת חשמל ופיזיקת פלזמה בשנת 1963 מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בספרו Self-construction and Development כתב צ'מראן כי בשנות ה-60 הועסק כחוקר במעבדות נוקיה בל ובמעבדת ההנעה הסילונית של נאס"א (Jet Propulsion Laboratory).
בשנות ה-60 היה צ'מראן אחד ממנהיגי תנועת החירות של איראן, שבראשה עמד מהדי באזרגאן.
הוא נמנה עם הזרם הרדיקלי החיצוני של התנועה, יחד עם אבראהים יזדי, סאדק קוטבזאדה ועלי שריעתי.
בתום לימודיו נסע צ'מראן לקובה, שם עבר הכשרה צבאית.
בדצמבר 1963 עזב את ארצות הברית יחד עם סאדק קותבזאדה ואבראהים יזדי ונסע למצרים, שם עברו שלושתם הכשרה בלוחמת גרילה.
במהלך שהותם נועדו עם גורמים מצריים במטרה להקים ארגון אופוזיציה לשלטון השאה באיראן.
הארגון שנוסד כונה מאוחר יותר סאמא (SAMA) – הארגון המיוחד לאחדות ופעולה (SAMA – Special Organization for Unity and Action), וצ'מראן מונה לראש הזרוע הצבאית שלו.
בשובו לארצות הברית בשנת 1965 ייסד בסן חוזה קבוצת פעולה בשם "השיעה האדומה", שמטרתה הייתה להכשיר פעילים לוחמים.
אחיו, מהדי צ'מראן, היה גם הוא חבר בקבוצה.
בשנת 1968 הקים צ'מראן ארגון נוסף בשם "אגודת הסטודנטים המוסלמים של אמריקה" (MSA), שנוהל בידי אבראהים יזדי.
לארגון נוסדו סניפים גם בבריטניה ובצרפת.
בשנת 1971 עזב צ'מראן את ארצות הברית ועבר ללבנון, שם הצטרף למחנות של אש"ף (הארגון לשחרור פלסטין) ולתנועת אמל.
הוא היה בין הבולטים והמייסדים של התנועה האסלאמית המהפכנית במזרח התיכון, ועסק בארגון והכשרה של לוחמי גרילה וכוחות מהפכניים באלג'יריה, מצרים וסוריה.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון שיתף פעולה באופן פעיל עם מוסא א-סדר, מייסד תנועת אמל.
צ'מראן הצטרף לתנועה ונחשב ל"יד ימינו של א־סדר".
צ'מראן, יחד עם סאדק קותבזאדה, היה חלק מקבוצה שכונתה "המאפיה הסורית" בסביבתו של רוחאללה ח'ומייני.
בין קבוצה זו לבין הקבוצה היריבה שתמכה בלוב ועמדה תחת הנהגתו של מוחמד מונטזרי התנהל סכסוך פוליטי.
עם פרוץ המהפכה האסלאמית באיראן שב צ'מראן לאיראן.
בשנת 1979 שימש כסגן ראש הממשלה בממשלת המעבר בראשות מהדי באזרגאן.
באותה תקופה פיקד על מבצעי הצבא באזור כורדיסטן האיראנית, שם פרצו מרידות של האוכלוסייה הכורדית נגד ממשלת המעבר.
בין ספטמבר 1979 ל־1980 כיהן כשר ההגנה של איראן, והיה לשר ההגנה האזרחי הראשון של הרפובליקה האסלאמית.
במרץ 1980 נבחר צ'מראן למג'לס (הפרלמנט האיראני) כנציג מטעם מחוז טהראן.
במאי אותה שנה מונה לנציג האייתוללה במועצה העליונה לביטחון לאומי.
בשנת 1961 נשא מוסתפא צ'מראן לאישה אמריקאית בשם תומאס (פרוונה) היימן.
מנישואין אלו נולדו להם בת בשם רושן ושלושה בנים – רחים, עלי וג'מאל.
ילדיו מתגוררים בחוף המערבי של ארצות הברית; לאחר שמשפחתו היגרה ללבנון, שבה פרוונה לארצות הברית בשל נסיבות קשות, ונפרדה מצ'מראן בשנת 1973. הם לא חזרו להתגורר יחד עד לפטירתה בשנת 2009. צ'מראן נמנע מיצירת קשר נוסף עם ילדיו, מתוך אמונה שחייו נפרדו מחייהם.
לאחר שובו לאיראן, שלח לו אחד מילדיו קלטת שמע, אך הוא לא הגיב לפנייה.
במשך השנים לא פורסמו ראיונות עם אשתו וילדיו, עניין שעורר סקרנות מצד חוקרים וביוגרפים.
בשנת 1977 נישא צ'מראן בשנית לגד'ה ג'אבר, אזרחית לבנונית.
הנישואין נערכו בתיווכם של מוסא א־סדר ואיש דת בשם סייד ע'ראוי.
אחיו הבכור, עבאס צ'מראן, היה הדקאן האחרון של הפקולטה להנדסת חשמל באוניברסיטת שריף לטכנולוגיה לפני המהפכה, ונפטר לאחר מכן.
אח נוסף, מהדי צ'מראן, שימש בעבר כיו"ר מועצת העיר טהראן.
צ'מראן פיקד על יחידת חי"ר במהלך מלחמת איראן–עיראק ונפצע פעמיים ברגלו השמאלית מרסיסי פגז מרגמה.
על אף פציעתו, מיאן לעזוב את יחידתו.
הוא נהרג ב־21 ביוני 1981 באזור דהלאויה, מפגיעת פגז מרגמה בראשו, בעוד הקרבות נמשכו בחזית.
מותו נחשב בעיני גורמים מסוימים כ"מעורר חשד", ופרטים הקשורים לנסיבות האירוע נותרו לוטים בערפל.
קיימת סברה שהוא נהרג מירי דו צדדי של הכוחות האירניים.
צ'מראן נקבר בבית העלמין בהשט-א זהרה שבטהראן.
האייתוללה רוחאללה ח'ומייני תיאר את צ'מראן בפומבי כ"מצביא גאה של האסלאם".
לאחר מותו הוענק לו מעמד של גיבור לאומי, ומבנים ורחובות רבים באיראן ובלבנון נקראו על שמו, בהם גם דרך מהירה מרכזית.
בשנת 2012 פרסם מחסן עלווי פוּר ביוגרפיה של צ'מראן.
בשנת 2013 נקראה על שמו מין חדש של עש.
באותה שנה פרסם ניק רובינסון בבריטניה, ביוגרפיה באנגלית על צ'מראן בשם: "לא אורח חיים חדש עבור הצמאים לאנושיות!" (Not a New Lifestyle for Those Who Thirst for Humanity!).
בשנת 2014 יצא לאקרנים הסרט "צ'ה" (בפרסית: چ), בבימויו של אבראהים חאתמי-כיא, לכבודו של צ'מראן.
הסרט מתאר יומיים מחייו של צ'מראן לאחר המהפכה האסלאמית באיראן.
בשנת 2017 יצר הבמאי האיראני רזא מירכרימי סרט אנימציה על צ'מראן.
מוסטפא אחמד עבד אל-עזיז מוחמד שובייר הוא כדורגלן מצרי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אל-אהלי קהיר ובנבחרת מצרים.
שובייר גדל במחלקת הנוער של אל-אהלי קהיר, ובשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל המצרית.
ב-19 בנובמבר 2024 ערך שובייר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מצרים, בתיקו 1-1 נגד נבחרת בוטסואנה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2025.
שובייר הוא בנו של שוער נבחרת מצרים בעבר אחמד שובייר.
מוסין נגאן , הוא רובה בריח צבאי בעל מחסנית של 5 כדורים ששימש את כוחות האימפריה הרוסית, ברית המועצות אחריה ומדינות אחרות לאחר הפצת הרובה בעולם.
המוסין, שכונה גם "רובה שלוש השורות" (Трёхлинейная винтовка) על שום השיטה הרוסית הישנה למדידת קוטרם של כלי נשק, היה הרובה הראשון שהשתמש בתחמושת בקליבר 0.30 אינץ' ותחמושת 7.62x54R מ"מ.
הוא היה בשירות בדגמים שונים מ-1891 ועד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20, אז הוחלף על ידי הדרגונוב.
כרובה שירות, הוא הוחלף בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 על ידי ה-AK-47, רובה סער קלשינקוב.
לאחר הניסיון המר במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), בה נלחמו הרוסים ברובי ירייה בודדת כ"ברדן" ו"קרלה" כנגד העות'מאנים, שצוידו ברובי וינצ'סטר משוכללים, החלו הרוסים בשנת 1882 לפתח רובה מוזן מחסנית.
הם בחנו אפשרויות רבות, ביניהן דגמים משופרים של הברדן ודגמים שנוצרו על ידי יצרנים אירופיים אחרים.
סגן צעיר בשם סרגיי איבנוביץ' מוסין הציע תכנון משלו בקוטר "3 קווים" (מידה רוסית קדומה השווה 0.3 אינץ' או 7.62 מ"מ) שהתבלט כמוצלח לצד רובה של הבלגי לאון נגאן בקוטר 3.5 "קווים".
במבחנים שנערכו ב-1891 העדיפו הבוחנים חד משמעית את רובהו של נגאן ו-10 מתוך 14 חברי ועדת הבחירה בחרו בו.
עם זאת, לחץ ניכר להעדפת רובה מתכנון מקומי הביא לפשרה: רובהו של מוסין ייוצר עם מנגנון ההזנה של נגאן וכונה בסימן "1891" על שם אותה שנה.
היצור החל בשנת 1892 במפעלי הנשק בטולה, איז'בסק וססטרורייצק.
בשל יכולת הייצור המוגבלת של מפעלים אלו הוזמנו חצי מיליון רובים מחברה צרפתית בשם Manufacture Nationale d'Armes de Châtelleraut.
עד מלחמת רוסיה יפן בשנת 1904 היו כ-3,800,000 רובים בשירות הצבא הרוסי.
בין השנים 1891 ו-1910 יוצרו מספר תתי-דגמים משופרים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה סבלו הרוסים ממחסור חמור באמצעי ייצור ונשק, ולכן הזמינו שוב יותר מ-3 מיליון רובי מוסין-נגאן שיוצרו על ידי חברות נשק אמריקאיות.
מספרים גדולים של רובי מוסין-נגאן הגיעו כשלל לידי כוחות הגרמנים והאוסטרו-הונגרים והיו בשימוש כוחות עורפיים וכוחות הצי הגרמני.
פינלנד קנתה בשנות ה-20 של המאה ה-20 כמויות גדולות של רובים אלו מאוסטרו-הונגריה.
הרובה היה בשימוש נרחב בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה, אם כי ייצור רובים חדשים פחת במידה ניכרת.
עם ניצחונו של הצבא האדום הוקמה ועדה בשנת 1924 לבחינת מודרניזציה ברובה, שעד אז היה בשירות כבר כארבעה עשורים.
מסקנות הוועדה הובילו לייצור דגם 1891/30 שהותקנו בו כוונות מטריות עם מגן על הכוונת הקדמית, קוצר הקנה, הותקן כידון רובה חדש ונערכו שינויים נוספים.
עד 1945 יוצרו כ-17 וחצי מיליון רובים מדגם זה.
בשנת 1932 אומץ המוסין-נגאן גם כרובה צלפים, והיה בשימוש הצלפים של ברית המועצות במלחמת העולם השנייה.
וסילי זייצב התפרסם בשימוש בו, וסימו האוהא השתמש בווריאציה פינית שלו.
הרובה זכה למוניטין כעמיד ואמין ביותר, מדויק וקל לאחזקה.
דגמי מוסין-נגאן של צלפים הם פריט מבוקש בקרב אספנים, בעיקר בארצות הברית.
למרות היותו רובה פשוט וישן מאוד, הוא היה מדויק מאוד לזמנו ומסוגל לקבץ בדיוק של 1.0 דקת קשת, דיוק שגם היום עומד בתקן של רובי צלפים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הופסק ייצור הרובה, וברית המועצות הוציאה אותו מהשירות בהדרגה לטובת ה-SKS, ה-AK-47 (קלשניקוב) והדרגונוב.
הוא עדיין היה בשימוש בארצות רבות, ובהן מצרים (בה יוצר תחת השם "ריאד"), שם שימש את הצלפים המצריים בתעלת סואץ במלחמת ההתשה.
במלחמת רוסיה-אוקראינה הנשק ראה שימוש מחודש כנשק אישי של כוחות הרפובליקות המורדות במזרח אוקראינה, שנלחמות לצד רוסיה.
מוסיה טולמן (Mussia Tolman; 1903 – דצמבר 1997) הייתה ציירת יהודייה.
מוסיה טולמן נולדה באומן אוקראינה ב-1903. עלתה לארץ ב-1922 והתגוררה במטולה.
בגיל 19 החלה ללמוד ציור בבצלאל, ירושלים עד 1926. כשתעודת הגמר בידה היא עברה לפריז, שם החלה ללמוד בבית ספר לאמנות ופרסום.
בהיותה בפריז קשרה קשרי עבודה וחברות עם אמנים ואנשי רוח יהודים ובהם גוסטב קאהן, צייר סופר ומבקר אמנות.
טולמן התמחתה בעיקר בציור דיוקן, היא מיזגה בין המסורת הקלאסית של בצלאל והשפעת המודרניות של פריז בשנות ה-30. ב-1936 ציירה את דיוקן גוסטב קאהן ואת מאיר דיזנגוף בביקורו בפריז ב-1937. היא ציירה אף את דיוקנו של זלמן שניאור שהתגורר בפריז ואת דיוקנה של הפסלת חנה אורלוף.
ב-1931 השתתפה בתערוכה סלון הסתיו בפריז.
ב-1948 הקימה ביחד עם מאנה כץ, ז'אן אטלן ואמנים נוספים ארגון בשם "אמנות" שעזר לאמנים ישראלים בבואם לפריז.
מוסיה טולמן: 1903 – 1997 משכן לאמנות עין חרוד, אוצרת: גליה בר אור, מאי-יוני 2003
מוסיה ארד (נולדה בשנת 1945) היא משפטנית ישראלית.
ארד כיהנה כנשיאת בית המשפט המחוזי בירושלים משנת 2005 ועד פרישתה ב-2012.
נולדה בישראל לאליהו מני, שופט בית המשפט העליון, ולצפורה גמזו, אחותו של ד"ר חיים גמזו.
בשנות ה-60 למדה משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן הוסמכה כעורכת דין.
בשנת 1970 החלה לעבוד במשרד המשפטים בתפקידים שונים, בין השאר הייתה עוזרת בכירה ליועצים המשפטיים מאיר שמגר ואהרן ברק.
בסוף שנות ה-70 החלה לעבוד בפרקליטות המדינה והתמנתה כעוזרת בכירה לפרקליט המדינה גבריאל בך.
בשנת 1982 מונתה לשופטת בית משפט השלום בירושלים, וב-1990 מונתה לשופטת של בית המשפט המחוזי בירושלים.
בשנת 2001 מונתה לסגן נשיא של בית המשפט המחוזי בירושלים, וכעבור ארבע שנים, ביולי 2005, מונתה לנשיאתו וכיהנה בתפקיד זה עד נובמבר 2012. פרשה לגמלאות ב-3 ביוני 2013.
בשנת 1999 ישבה ארד בהרכב שהרשיע את אריה דרעי בקבלת שוחד.
בשנת 2002 פרסמה פסק דין תקדימי שבו הורתה למדינה לשחרר 35 סינים שנכלאו והוצאו נגדם צווי גירוש, ודרשה לעשות מאמץ למצוא להם מקומות עבודה ולאפשר להם לעבוד בישראל לפחות למספר חודשים.
בשנת 2007 ישבה בהרכב בית הדין למשמעת של שופטים שדן בעניינה של שופטת בית המשפט לעניינים מקומיים בחיפה הילה כהן, שהואשמה שערכה פרוטוקולים של דיונים שכלל לא התקיימו.
ארד הייתה בדעת מיעוט וסברה שעל כהן לסיים את תפקידה כשופטת.
באותה שנה עלה שמה של ארד לכותרות לאחר שהתערבה בשחרורה של עובדת זרה מן הפיליפינים שטיפלה בעבר בהוריה ונעצרה בידי משטרת ההגירה.
במשטרה טענו שארד ניצלה את מעמדה כדי להגן על העובדת ואף הטיחה בנציג משטרת ההגירה דברים שאינם הולמים את תפקידה.
ארד טענה כי מילאה את חובתה להגן על החלש והכחישה את הטענה על התבטאויות שאינן הולמות.
ארד הייתה שופטת בהרכב שזיכה את אהוד אולמרט בפרשת מעטפות הכסף, אבל בית המשפט העליון הרשיע את אולמרט בפרשה.
נשואה לפרופ' אילן ארד, מנהל מחלקת ילודים ופגים בבית החולים הדסה הר הצופים בירושלים.
למוסיה ולאילן ארד שלושה בנים, והם מתגוררים בשכונת רמות בירושלים.
ז'אן רוק המוכרת בעיקר בשם הבמה שלה מוסידורה , הייתה שחקנית, במאית ותסריטאית צרפתייה.
מוסידורה נולדה בפריז בשנת 1889. אמה הייתה פעילה פמיניסטית, ואביה סוציאליסט.
היא החלה לעסוק באמנות בגיל צעיר.
בגיל 15 כתבה את הרומן הראשון שלה, ובגיל 16 אימצה את שם הבמה שלה מתוך הספר "Fortunio" של תאופיל גוטייה, ושיחקה במחזה שכתבה חברתה הטובה, הסופרת קולט.
מוסידורה החלה את הקריירה הקולנועית שלה כבר בימיו הראשונים של הקולנוע הצרפתי.
הופעתה הקולנועית הראשונה הייתה בסרט Les miseres de l'aiguille של הבמאי רפאל קלאמור בינואר 1914. היא המשיכה בשיתוף פעולה עם הבמאי הצרפתי לואי פוייד ובשנת 1915 החלה לשחק בסדרת הסרטים המצליחה שלו "הערפדים" בתור זמרת הקברט אירמה ופ, ובהמשך כיכבה בסדרת הסרטים Judex.
מבקרים רבים שיבחו את "הערפדים" ואת "Judex" והכריזו עליהם כעל ראשית קולנוע האוונגרד.
מוסידורה נחשבת לאחת מדמויות הואמפ הבולטות, והיא השפיעה על דמויות ואמפ רבות נוספות, ביניהן על דמותה של תידה בארה.
מלבד משחק, מוסידורה כתבה הפיקה וביימה סרטים רבים.
מסוף שנות העשרה ועד תחילת שנות העשרים ביימה מוסידורה עשרה סרטים, כולם אבדו פרט לשניים: Soleil et Ombre משנת 1922 ו-La Terre des Taureaux משנת 1924, שניהם צולמו בספרד.
לאחר שקריירת המשחק שלה דעכה, התמקדה מוסידורה בכתיבה ובהפקה.
סרטה האחרון, La Magique Image, יצא בשנת 1950 והיה סרט מחווה ללואי פוייד.
מוסידורה נפטרה בפריז בשנת 1957 ונקברה בבית הקברות בבואה-לה-רואה.
מוסיה בוגרשוב (1903 – 9 במרץ 2000) הייתה ציירת שהשתתפה בכמה תערוכות חשובות בשנות ה-20 של המאה ה-20, בין היתר בשתי התערוכות בצריף "האהל" בתל אביב שנערכו בין השנים 1926–1928 ונתפסו כאירוע מכונן באמנות הישראלית וסימנו את מעבר המרכז האמנותי מירושלים לתל אביב.
מוסיה נולדה ברוסיה ועלתה ארצה עם הוריה ב-1906. אחותה הצעירה, רחל נולדה כבר בתל אביב-יפו.
זמן קצר לאחר מכן מתה אמן במהלך הריונה השלישי, והבנות נותרו יתומות.
אביהן, ד"ר חיים בוגרשוב (1876-1963), שהיה ממייסדי גימנסיה הרצליה, התחתן בשנית.
המשפחה גרה מאחורי הגימנסיה, ברחוב מונטפיורי 6 (היום מגדל שלום), ובחופשות הקיץ נהגו הבנות לבלות בעין גנים, אצל אחי אביהן, שם היה לו משק חקלאי.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נידון האב למוות על ידי הטורקים בגלל פעילות ציונית (אף כי הסיבה הרשמית הייתה שכלא נער ערבי) ונאלץ לברוח עם משפחתו לקהיר, שם פתח בית ספר עברי.
כאשר איים הקונסול הרוסי בקהיר לגייס אותו לצבא, ברחה המשפחה לברצלונה ואחר כך למדריד, שם חיו עד תום המלחמה, אז שבו בני המשפחה ארצה, והבנות השלימו את לימודיהן בגימנסיה הרצליה.
בשנת 1922 נסעה מוסיה בוגרשוב לפריז, שם למדה ציור אצל אותון פרייז (Othon Friesz) (1879-1949) - אמן-צייר צרפתי פוביסט ידוע.
באותה תקופה למדו בפריז ציונה תג'ר, חברתן הקרובה של האחיות, וחנה אורלוף, מכרה של המשפחה.
לפרנסתה עבדה מוסיה אצל מארי ואסילייבה (Vassilieva), ציירת, פסלת ומעצבת תיאטרון רוסייה, שהתפרנסה מיצירת בובות, אותן מוסיה הייתה צובעת.
את יצירותיה הציגה מוסיה בסלונים בפריז, הן בסלון העצמאיים והן בסלון הסתיו, ושמה מופיע באנציקלופדיה לאמנים צרפתיים Bénézit (תחת הכותרת "אסכולה פלשתינאית").
היא העריצה את ההרמוניה הצבעונית בציור הצרפתי, ומעל לכל את פול סזאן.
אף על פי ששהתה בפריז בתקופה שבה התפתח הסוריאליזם, תפיסתם לא עניינה אותה כלל, וסגנונה קרוב לאימפרסיוניזם ולפוביזם.
מוסיה חזרה ארצה, והציגה בתערוכת "מגדל דוד" ובתערוכות שהתקיימו בצריף ה"אהל" בשנים 1927 ו-1928.
בשנת 1928 התחתנה עם הרופא ברוך מני, יליד חברון שלמד בברלין וחזר ארצה.
היא הצטרפה לבעלה, שנסע לעבוד בקהיר כרופא חצר המלוכה, ושם חיו עד 1948. במשך הזמן איבדה בוגרשוב את הדחף לצייר והפכה ל"ציירת של סופי-שבוע", כדברי בנה, למרות כישרונה הרב.
מוסיכף היא תוכנית טלוויזיה לילדים בנושא מוזיקה קלאסית ומחול, בהנחייתה של ניצה שאול ובהשתתפות תזמורת סימפונט רעננה בניצוחו של ירוחם שרובסקי.
כל פרק בתוכנית עסק בנושא אחר כגון: חיות, צעצועים, סיפורים וכו' ובמהלכו הושמעו קטעים מיצירות קלאסיות שונות שהותאמו לנושא הפרק ובליווי שחקנים, ליצנים ורקדנים.
התוכנית מוסיכף שודרה בערוץ 2 תחת זכיינית השידור רשת בין השנים 1993–1994 והופקה על ידי אולפני הרצליה.
חלק מהפרקים של מוסיכף שוחררו בקלטות וידאו על ידי חברת קלסיקלטת, אשר כל קלטת מציגה שני פרקים נבחרים מתוך התוכנית.
מוסדיס (בליטאית: Mosėdis; בפולנית: Masiady) היא עיירה קטנה בצפון ליטא במחוז קלאיפידה, הידועה בעיקר בזכות המוזיאון ופארק האבן שלה.
האוסף במוזיאון נוסד על ידי ואקולס אינטס, ובהמשך התרחב לכל העיר.
בעיירה גם כנסייה קתולית בארוקית מהמאה ה-18.
בשנת 1959 נמנו בעיירה 655 תושבים.
מוסדיס מוזכרת במקורות לראשונה בשנת 1253 בקשר עם מסעות הצלב.
בהמשך כוסה האזור ביער, שבורא במאות ה-16 וה-17.
בעיירה עומדת כנסייה קתולית בסגנון בארוקי על שם מיכאל הקדוש.
בניית הכנסייה התחילה בשנת 1783, אולם הבנייה נסתיימה רק ב-1844. כיום מאכלס המקום בית ילדים של הכנסייה.
בשנת 1841 היוותה האוכלוסייה היהודית בעיירה אחוז גבוה מכלל האוכלוסייה.
לאחר הפלישה הנאצית ב-1941 נמחקה כליל ההתיישבות היהודית במקום.
רוב אלו שלא נרצחו במקום מתו מאוחר יותר בקרטינגה.
בשנת 1907 כילתה שרפה את מרבית העיירה.
בשנת 1962 שוב כילתה שרפה את מרבית העיירה.
סבטלנה פאוליוקאיטיא, רוכבת אופניים אולימפית
מוסיה (מרים) דייכס (Musia Dajches; 22 בפברואר 1921 – 27 ביולי 1980) הייתה רקדנית יהודיה ליטאית, שהתפרסמה כילדת פלא בסוף שנות ה-20 וראשית שנות ה-30 של המאה ה-20.
דייכס ואחיה התאום היו הצעירים מבין חמישה ילדים.
הם נולדו ברוסיה וזמן קצר אחר כך עברה המשפחה לוילנה שהייתה אז חלק מפולין.
בית המשפחה שימש מקום מפגש למוזיקאים, שחקנים ורקדנים יהודים וכך התגלה כשרונה בגיל צעיר מאוד.
היא החלה להופיעה על הבמה בווילנה בגיל חמש, ותוך זמן קצר התפרסמה והופיעה ברחבי פולין.
את הופעות יצרה בעצמה, ומה שייחד אותן היה הצגה של דמויות תוך שימוש בכשרון דרמטי ובמימיקה והבעות במנעד רגשי רחב.
בגיל שבע נסעה לפריז, שם השתלמה אצל הבלרינה אולגה פריאוברז'נסה וכעבור שנה יצאה בלווית אמה לסיבוב הופעות באירופה ועלתה על הבמות בפריז, לונדון וברלין וזכתה לפרסום רב.
ב-1932 הגיעה לארץ ישראל והופיעה בתל אביב ובמקומות אחרים.
את הופעותיה ליווה בפסנתר המלחין והפסנתרן נחום נרדי.
הופעתיה עוררו התרגשות רבה ביישוב והיו לחוויה בלתי נשכחת.
ביאליק הגיע להלל ולברך אותה ונשא אותה על כפיים.
עם שובה לפולין נמשכה ההצלחה והיא הופיעה בשני סרטים, Przeznaczenie ("גורל החיים") הפולני שם הופיעה בתפקיד של ילד ו-Calvaire d'enfants הפולני-צרפתי .
בגיל ארבע עשרה הפסיקה להופיע כדי שתוכל לסיים את הלימודים בגימנסיה, אך בשל המלחמה שפרצה, לעולם לא חזרה לרקוד.
במלחמת העולם השנייה הוכנסה עם משפחתה לגטו וילנה.
כל בני משפחתה, לרבות בעלה לו הייתה נשואה רק חודשים ספורים נרצחו בשואה.
לאחר חיסול הגטו הועברה דייכס לקייזרוואלד, מחנה ריכוז ליד ריגה, ושם נשלחה למחנה עבודה לנשים של חברת AEG.
הנאצים ששמעו על עברה כרקדנית, פגעו ברגליה כך שלא תוכל לשוב ולרקוד.
בהמשך הועבר המפעל על כל העובדות שבו לטורון שבפולין, שם הייתה עד לשחרורו על ידי הרוסים.
הקובץ לוחמת נשים שערך רפי ליבנה מכיל עדויות וסיפורים של כ-20 נשים שהיו יחד באותם המחנות ובהן גם עדותן של מוסייה דייכס ושל המשוררת רבקה באסמאן.
הסיפורים מתארים לצד החיים הקשים גילויים של חברות, הקרבה, עזרה הדדית והתעקשות על שימור חיי רוח ויצירה.
בין היתר עולה מהסיפורים כי דייכס הקימה 'בנק לחם' של איסוף מנת מזון נוספת מכל האסירות שיכלו להשיגו וחלוקתו לנצרכות ולחלשות כדי שיוכלו לשרוד.
לאחר שחרור המחנה בידי הצבא האדום חזרה דייכס לפולין שם נשאה בשנית.
מיד אחר כך ברחו בני הזוג לגרמניה והגיעו למינכן, שם נולדו להם זוג תאומים, בן ובת.
מאוחר יותר היגרו לניו ג'רזי בארצות הברית שם הייתה לארנולד בעלה חווה לגידול תרנגולות.
החל מ-1960, ביקרה דייכס מספר פעמים בארץ והחליטה שמקומה בישראל.
ב-1970 עלתה משפחתה והשתקעה בתל אביב.
דייכס השתלבה והפכה דמות בולטת בקרב יוצאי וילנה ואנשי תרבות היידיש.
היא כתבה שירים ביידיש שתורגמו לעברית בידי שושנה רצ'ינסקה וקובצו בספר כנפיים שמוטות שיצא אחרי מותה.
בתה של מוסיה דייכס היא המורה למשחק רות דייכס.
לאחר מותה הקימו כמה מחבריה את הוועד להנצחת זכרה של מוסיה דייכס.
הספר, בעברית, יידיש ואנגלית מכיל ביוגרפיה קצרה, תמונות וקטעי עיתונות מימי הופעותיה כילדה, כתבות וראיונות בעיתונות מביקוריה והשתקעותה בארץ, דברים לזכרה, שירים שכתבה וצילומים רבים.
בין הכותבים אפשר למצוא את אברהם ברוידס, עפרה בורלא-אדר, ברוריה אבידן, חיים גורי, רבקה באסמאן לאה אתגר, יונס טורקוב, אלכסנדר יהלומי ושושנה רצ'ינסקה.
ב-1990 העלתה להקת ענבל קטע שיצרה שרה לוי-תנאי לזכר דייכס.
מוזיקה הוא אלבום האולפן השישי של המוזיקאי הישראלי צביקה פיק.
את האלבום הוציאה לאור חברת התקליטים CBS ישראל ב-20 בדצמבר 1978.
האלבום יצא על רקע שינוי בתנאים שהציבה עבורו חברת התקליטים CBS ישראל בהפקת האלבום.
על השינויים אמר פיק כי הציבו עבורו תנאים טובים יותר: "הטכנאים הם אותם טכנאים, והנגנים - אותם הנגנים.
כל העסק הזה הוא פונקציה של תנאים טובים יותר, וגם זהו שיקול חשוב".
לטענתו של פיק, הוא הקפיד על שמירת השירים באלבום פשוטים, באומרו כי "החוכמה היא לעשות שיר פשוט", דווקא כשהמאזינים מחפשים תחכום בשיריו.
הטקסטים באלבום כוללים שלושה שירי משוררים כנתן יונתן ("שוב נתחיל מחדש", "נאסף תשרי"), אלכסנדר פן ("לא אני"), ושירים שכתבה אשתו בתקופה זו, הפזמונאית מירית שם אור, אותם פיק הלחין ועיבד לסגנון פופ.
לדבריו, בהלחנת שירי המשוררים באלבום, פיק ניסה "להעביר את השיר כפי שהוא מדבר" אליו.
האלבום זכה להצלחה מסחרית אדירה כבר בימים הראשונים לצאתו.
לפי דיווחי חברת CBS ישראל, האלבום נמכר בכ-20 אלף עותקים בשבועיים הראשונים לצאתו, ובכך קבע שיא כאלבום המהיר ביותר שהגיע להישג זה.
כמו כן, הצליח האלבום למכור כ-44,000 עותקים בשנה וזכה בתואר של תקליט פלטינה.
בסך הכול, מכר האלבום למעלה מ-100 אלף עותקים תוך פחות משנה.
בשנת צאתו של האלבום, זכה פיק בתואר "זמר השנה" במצעד העברי של תחנת הרדיו רשת ג'.
מרבית השירים מתוך האלבום הפכו ללהיטים ונכנסו למקומות גבוהים במצעדי הפזמונים, כשהבולטים ביניהם היו "נאסף תשרי" שזכה בתואר "שיר השנה" של רשת ג' ו"מרי לו" שדורג במקום השני במצעד הפזמונים השנתי של התחנה.
האלבום נחשב לאלבומו המצליח ביותר של פיק ולזה שהפך אותו לאחד הכוכבים הגדולים ביותר בפופ הישראלי, וסומן על ידי גופים שונים כאחד האלבומים המשפיעים ביותר על מוזיקת הפופ בישראל.
כל המילים: מירית שם-אור - חוץ מ-2 ו-5 (מילים: נתן יונתן) ו-6 (מילים: אלכסנדר פן)
צביקה פיק: שירה, לחנים, עיבודים והפקה מוזיקלית, גיטרה אקוסטית, פסנתר, סינתיסייזר
גרי אקשטיין, גיורא קנת: גיטרות חשמליות ואקוסטיות
מיכה מיכאלי, מוטי דיכנה: באס
חני בודגוב, צרויה להב: קולות
נגני התזמורת הפילהרמונית: כלי מיתר וקשת
מוסלמים הם המאמינים באסלאם, דת מונותאיסטית אברהמית שהחלה להתפתח במאה השביעית בחצי האי ערב תחת הנהגתו של הנביא מוחמד.
על פי המחקר העדכני ביותר, מספרם הכולל של המוסלמים כיום הוא כ-1.9 מיליארד, כרבע מאוכלוסיית העולם.
בכך הם מהווים את הקהילה הדתית השנייה בגודלה בעולם, אחרי הנצרות.
מרבית המוסלמים חיים במזרח התיכון וכמו כן בישראל , בצפון אפריקה, בדרום אסיה, ובדרום-מזרח אסיה.
רק כ-20 אחוזים מהם חיים בארצות ערב.
מוסלמים מהווים, נכון לשנת 2020, 18.0 אחוזים מן האוכלוסייה בישראל.
האסלאם נחלק לשני פלגים עיקריים: סונה (سُنّة), הנחשבת לאורתודוקסיה של האסלאם וכוללת כ-92 אחוזים מהמוסלמים, והשיעה (شيعة היא המילה הערבית לסיעה), שהתפצלה מהסונה עקב חילוקי דעות על הנהגת האסלאם לאחר מות הנביא מוחמד וכוללת כ-5 אחוזים מהמוסלמים.
בנוסף קיימים פלגים נוספים שמהווים כ-3 אחוזים מסך המוסלמים בעולם
מאז תקופת הרנסאנס עבר העולם המערבי, בפרט במערב אירופה, תהליך של חילון, שכלל, בין היתר, ניתוק של מוסדות הדת ממוסדות השלטון (מה שמכונה "הפרדת הדת מהמדינה").
תהליך זה החל להשפיע על העולם המוסלמי רק במאה ה-19, בעיקר עקב השפעתו של השלטון האירופי הקולוניאליסטי.
השפעת החילון התבטאה בסופו של דבר בהקמת מדינות לאום בעלות שלטון חילוני במזרח התיכון, באסיה ובאפריקה במהלך המאה ה-20 (בעיקר בשנות הארבעים ובשנות השישים של המאה).
אחת המדינות הראשונות שעברה תהליך זה היא טורקיה.
בשנות העשרים נערכו בה "רפורמות אטאטורק" שכללו, בין היתר, ביטול של הח'ליפות, דבר אשר השפיע על כלל המוסלמים במדינה.
בניגוד לאירופה, שבה רעיון הפרדת הדת מהמדינה מקובל כיום כמעט ללא עוררין, בעולם המוסלמי עדיין שורר מאבק חריף בין מצדדי החילוניות לאנשי דת.
מאז סוף שנות ה-70 של המאה ה-20 הקצין מאבקם של הזרמים הדתיים הרדיקליים, במיוחד האסלאמיזם, בשלטון החילוני במדינות רבות בעלות אוכלוסייה המשתייכת ברובה לדת האסלאם, בעיקר עקב שחיתות שלטונית, חוסר יציבות, ומצב כלכלי קשה.
במדינות כגון ישראל, לבנון, פקיסטן, סודאן וניגריה שורר מאבק בין קבוצות מוסלמיות לבין קבוצות שאינן מוסלמיות (הינדיות, נוצריות ואחרות) על מידת ההשפעה של האסלאם במדינה.
באלג'יריה התפתח מאבק עקוב מדם בין קיצוניים מוסלמים לאוכלוסייה חילונית, המושפעת מתרבותה של צרפת.
באיראן התחוללה בשנת 1979 המהפכה האיראנית, שבעקבותיה הודח השאה הפרסי, מוחמד רזא שאה פהלווי.
את פהלווי, שביסס את שלטונו על לאומיות פרסית חילונית ונתמך על ידי מדינות המערב, החליף מנהיג מוסלמי שיעי קיצוני - האימאם האייתוללה ח'ומייני.
בערב הסעודית שורר סטטוס קוו, שעל-פיו ההלכה האסלאמית לפי הפרשנות הווהאבית (פרשנות קיצונית בדרך-כלל) מכתיבה את חיי היומיום בממלכה, אולם אנשי הדת אינם מתערבים בענייני חוץ וביטחון, שמנוהלים על ידי השלטון המלוכני.
לפרשנות הווהאבית של ההלכה האסלאמית יש כיום השפעה רבה על מוסלמים בכל רחבי העולם, בעיקר בשל כוחה הכלכלי הרב של ערב הסעודית.
הדבר גורם להקצנה במדינות מוסלמיות אחרות, ואף מערער את הלגיטימיות של השלטון בערב הסעודית עצמה.
מסוף שנות השבעים החל הזרם הפונדמנטליסטי האסלאמיסטי להסתמן כזרם חזק ומוביל באסלאם.
הוא התחזק כמעט בכל מדינה בעלת אוכלוסייה מוסלמית וקנה לו תומכים בדרכים שונות, במיוחד באמצעות הקמת והפעלת שירותי רווחה שונים: בתי ספר, מרפאות, מפעלי הזנה וכיוצא באלה, הממומנים באמצעות אגודות צדקה.
התמיכה שזרם זה זוכה לה מסייעת לו בשאיפה לעצב מחדש את פניה של המדינה על פי תפיסותיו הדתיות.
על רקע זה אפשר לראות את המהפכה האסלאמית באיראן ואת פעילות האחים המוסלמים (אל-אח'ואן אל-מסלמון) במצרים ובישראל.
חלק מהארגונים האסלאמיים מזרם זה אחראים לטרור אסלאמי ופעולות אלימות, כגון ההתנקשות בנשיא מצרים אנואר סאדאת, ניסיון ההתנקשות ביורשו חוסני מובארכ, פיגוע מכוניות תופת באינדונזיה, פעילות ארגון הטרור הפלסטיני חמאס בישראל, השתלטות תנועת טליבאן וארגון הטרור אל-קאעדה על אפגניסטן, והשתלטות ארגון הטרור השיעי חזבאללה על דרום לבנון.
באפגניסטן של הטליבאן פוצצו את פסלי בודהה בבאמיאן שהיו קיימים אלפי שנים, בעקבות דין איסור עשיית פסלים ועבודת אלילים.
הוטלו הגבלות חמורות על נשים, ביניהן איסור להסתובב ללא גבר או להתאפר, וסנקציות אכזריות כלפי אלו שלא נשמעו לחוקים, כעקירת ציפורני נשים שנצבעו בלכה.
תחת משטר זה הוצאו אנשים להורג על עבירות קלות יחסית.
גם באיראן, משטרות הלכה סובבו בין האזרחים והשליטו את הלכות האסלאם, ובהן ניפוץ אסלות שירותים שהיו מכוונות לכיוון מכה, ומעצר ועונש מלקות לנשים שצבעו את שפתותיהן בליפסטיק.
פעולות אלה אינן נגזרות מן ההלכה המוסלמית באופן ישיר, אלא הן ביטוי להקצנה בפרשנות הניתנת לדיני ההלכה המוסלמית.
באיראן חלה התמתנות ניכרת במהלך שנות ה-90 בכל הקשור לחובות הדתיות המוטלות על כלל האזרחים.
שלטון הטליבאן זכה לגינויים גם מצד אנשי דת מוסלמים.
חלק מאנשי הדת במצרים ראו אף בהחמרות הנהוגות בזרם הווהאביה המקובל בערב הסעודית החמרות-יתר שאינן רצויות.
בעקבות הוצאת הספר "פסוקי השטן" ובו סאטירה על הנביא מוחמד ועל שליט איראן, אייתוללה ח'ומייני, בידי הסופר ההודי סלמאן רושדי בשנת 1989, הוציא ח'ומייני פסק הלכה הקורא להרוג אותו.
בשנות ה-2000 החל גל טרור אסלאמי נגד מדינות שונות.
שיאו של גל הטרור היה בפיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, בהם נרצחו כ-3,000 איש.
ארגון הטרור אל-קאעידה קיבל אחריות והשתמש באסלאם כדי להצדיק את הפיגועים.
במקביל, נפוצו ברחבי העולם המוסלמי פסקי הלכה המתירים פיגועי התאבדות נגד לא-מוסלמים, ובייחוד נגד אזרחים ישראלים (זאת בעקבות פריצת האינתיפאדה השנייה) ואמריקנים.
גל פיגועי ההתאבדות הקשים, והקצנתן של קהילות המהגרים המוסלמים באירופה , הביאו במערב להתפשטות תחושה של חשש מדת האסלאם, ונטען כנגדה שזו דת של אלימות הקוראת לטרור אסלאמי ורצח של חפים מפשע, ושואפת לחיסול המערב וחירויות האדם.
כל אלה, וכן הכרזתו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש על מלחמה בטרור, כמו גם המלחמות באפגניסטן (2001) ובעיראק (2003), היוו רקע להתעוררות רעיון התנגשות הציביליזציות (מלחמה כוללת בין הציוויליזציה היודאו-נוצרית לבין הציוויליזציה האסלאמית).
חכמי דת מוסלמים מתונים נאבקים בקיצונים המנצלים את האסלאם להצדקת הטרור ומגנים את פיגועי ההתאבדות וההתקפות נגד חפים מפשע בשם האסלאם.
בנוסף, הם מבקשים לקרוא למעשי הטרור שמבצעים קיצונים מוסלמים בשם "אסלאמיזם" ולא "טרור אסלאמי", על מנת למנוע האשמת האסלאם כולו בטרור.
במקביל, איש הדת הטורקי פטהוללה גילן יסד תנועה אסלאמית מתונה הדוגלת בשילוב דת וטכנולוגיה.
כתב העת "האקונומיסט" כינה את גילן "אחד האישים המוסלמיים החשובים בעולם"
קהילות מוסלמיות בעולם (לפי מדינות)
סך הכול במדינות אלה כמיליארד ו-451 מיליון מוסלמים.
הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי הוקם בשנת 1969, ברבאט שבמרוקו, במפגש מתואם של ראשי המדינות האסלאמיות, וכיום הוא מונה 57 מדינות חברות (כולל הרשות הפלסטינית), ובהן 22 מדינות ערב השייכות לליגה הערבית.
מטה הוועידה נמצא בג'דה שבערב הסעודית.
המדינות החברות בו החליטו פה אחד לשתף פעולה ביניהן מבחינה כלכלית ומבחינת משאבים כדי להשיג בצורה הטובה והברורה ביותר מספר מטרות בעלות חשיבות מרובה: הקטנת ה"אסלאמופוביה" של המערב, שימור המקומות הקדושים לאסלאם וסיוע לפלסטינים.
מוסלה (בבולגרית: Мусала) הוא הר אשר נמצא ברכס הרי הרילה פסגתו מגיעה לגובה של 2,925 והיא הגבוהה ביותר בבולגריה ובבלקן.
עד לשנת 2017 פעלה בפסגה תחנה מטאורולוגית.
השם נובע מהמילים בערבית מוס אללה (مصلى) שמשמעותם "בסמוך לאללה".
השם ניתן להר בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית בבולגריה.
שמו הקודם של ההר היה טנגרה.
פסגת מוסלה שוכנת בפארק הלאומי רילה ועל מדרונותיו התחתונים של ההר צומחים, בין השאר, אורן מקדוני ואשוח בולגרי.
מוסמך אוניברסיטה הוא תואר אקדמי שאוניברסיטה מעניקה לאדם שסיים מסלול לימודים אקדמי מתקדם, הכולל בדרך כלל גם התנסות במחקר.
תואר זה קרוי גם "תואר שני", משום שהוא השני בסדר הנפוץ של תארים אקדמיים שאדם יכול לקבל במסגרת אקדמית (לאחר תואר ראשון ולפני דוקטורט).
תואר זה מוכר גם בשמות ובקיצורים של התארים המקבילים לו ברחבי העולם: "מאסטר", .M.A, .M.B.A, .M.P.A,
.LL.M, .M.S ועוד, כאשר הקיצורים משתנים על-פי תחום הלימודים.
הלומד לתואר מוסמך, מכונה לעיתים, בטכניון ובחלק ממדינות העולם, "מגיסטר".
תואר "ד"ר לרפואה" (.M.D) הוא תואר שני מבחינה אקדמית, אף על פי שבוגריו נקראים "דוקטור".
בחלק מהאוניברסיטאות בישראל נהוגים שני מסלולים לתואר "מוסמך":
מסלול מחקרי עם תזה, שבסופו על הלומד לתואר להגיש עבודת מחקר מקורית.
מסלול מקצועי ללא תזה, שהלומד בו אינו נדרש להגיש עבודת מחקר.
מספר הקורסים שעל הסטודנט ללמוד במסלול ללא תזה גדול יותר מזה שבמסלולים עם תזה.
תואר שני ללא תזה אינו מאפשר המשך ללימודי דוקטורט, אלא לאחר השלמות המכשירות את התלמיד לעבודת מחקר עצמאית.
המועצה להשכלה גבוהה מאשרת לכל האוניברסיטאות הישראליות להעניק תואר מוסמך.
בין השנים 2010-2024 סיימו 38,091-39,590 בוגרים לתואר מוסמך בכל שנה באוניברסיטאות בישראל (לא כולל האוניברסיטה הפתוחה ומכללות אקדמאיות).
השם של תואר המוסמך תלוי בפקולטה (ולעיתים באוניברסיטה) שבה מוענק התואר.
להלן רשימה של חלק מתוארי המוסמך הקיימים בישראל:
- Master of Arts - תואר מוסמך באמנות.
התואר ניתן בדרך כלל בתחומים הבאים: פילוסופיה, מדעי החברה, פסיכולוגיה, לימודי שפות, היסטוריה, גאוגרפיה ותאולוגיה.
זהו תואר המוסמך הנפוץ ביותר.
- Master of Science - תואר שני במדעים מדויקים, מדעי החיים או בהנדסה (בהתאם להגדרת המוסד המעניק את התואר, פרה- דוקטורט)
- Master of Public Administration - תואר שני במינהל ציבורי / מדיניות ציבורית
- Master of Laws - תואר שני במשפטים
ניתן בתחומים הבאים: תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, מוזיקה, אמנות, ציור, פיסול, אמנות יצירה.
- Master of Music - תואר שני במוזיקה במגמות לביצוע
- Master of Social Work - תואר שני בעבודה סוציאלית
- Master of Public Health - תואר שני בבריאות הציבור
- Master of Real Estate - תואר שני בלימודי מקרקעין
מוּסמוּס (נהגה גם: מוּצמוּץ, בערבית: مُصْمُص, בתעתיק מדויק: מצמץ) הוא כפר ערבי בצפון-מזרח ואדי עארה הנכלל במעלה עירון.
הכפר משתרע משני צדי כביש 65, מזרח ומערב.
הכפר שוכן בגובה 366 מטר מעל פני הים, שטחו בתקופת המנדט הבריטי הגיע לכ-6,000 דונמים והוא השתרע באזורי אלרוחה ומארג' בן עאמר, אך כיום הוא אינו עולה על 400 דונמים.
הכפר נחשב לראשון מכפרי אום אל-פחם, ונבחרו הראשון היה חאג'י מחמוד איסמעיל.
כיום ענייניו מנוהלים על-ידי המועצה המקומית טלעת עארה (מעלה עירון) הכוללת ארבעה כפרים נוספים: זלפה, סאלם, מושיריפה ואל ביאדה.
בכפר מתגוררים כ-4,215 נפש, כולם מוסלמים-ערבים.
בכפר יש ארבע חמולות גדולות המחולקות לשכונות - אגבאריה, אבו שהאב, מחאגנה, שרקאוי.
המשורר והמתרגם ראשד חוסיין והאמן פואד אגבאריה נולדו בכפר זה.
במוצמוץ נמנו 222 תושבים במפקד האוכלוסין המנדטורי של 1922, ו-256 תושבים במפקד של 1931. בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל נכלל הכפר בהערכה של אום אל-פחם וסביבותיה.
במסגרת הסכם שביתת הנשק עם ירדן עבר הכפר לשליטת ישראל.
בשנת 1954 הוקם בכפר מסגד.
בשנת 1973 ביקש משרד הפנים להכריז במקום על מועצה מקומית, אך התושבים סירבו ועל-כן הכפר המשיך להיות חסר מעמד מוניציפלי במשך שנים רבות.
לבסוף כפר מוצמוץ הוכלל במועצה המקומית הערבית מעלה עירון ששוכנת באזור המשולש בשנת 1996.
לכפר קבוצת כדורגל, בני מוסמוס המשחקת בליגה ג'.
במסגרת תחרות גביע המדינה בכדורגל 2017/2018 הפתיעה הקבוצה כשניצחה את קבוצת בני לוד מהליגה הלאומית דאז.
מוסך דן היה מבנה בסגנון באוהאוס ששימש כמוסך של קואופרטיב "דן חברה לתחבורה ציבורית" ובו גם שכנו משרדי החברה בתחילת דרכה.
המוסך שכן ברחוב ארלוזורוב 17 בתל אביב, נבנה בין השנים 1933 עד 1934 ונפתח בחודש מרץ 1934.
בשנת 1923 החל לפעול בעיר קו האוטובוס הראשון של גלי אביב, שמסלולו החל ברחוב יהודה הלוי והסתיים במרכז בעלי מלאכה.
בשנת 1928 התאחד ארגון גלי אביב עם קואופרטיב "המעביר" והשירות החדש נקרא "גלי המעביר".
שכונת הפועלים י"א (שכונת "המעביר") הוקמה באמצע שנות השלושים עבור חברי הקואופרטיב על מגרש חולי בשטח של 43 דונם, ונבנתה סביב המקום בו פעל מוסך דן ברחובות פראג, וילנה ופרנקפורט בבתים פרטיים בני קומה אחת.
בנוסף לחברי קואופרטיב התחבורה, השתכנו במקום גם עובדי נמל תל אביב.
בלב השכונה הוקם בשנת 1933 מוסך לחברת 'המעביר - גלי אביב' שהשתרע על שטח של שמונה דונם.
קודם לכן, פעל מוסך החברה ברחוב הגדוד העברי בשכונת צ'לנוב ליד התחנה המרכזית הישנה בבניין שנשרף בשנת 1931 (ושומר לאחר מכן).
בשנת 1945 התאחדה חברת "גלי המעביר" עם חברת "שירות רגב" והחברה החדשה קיבלה את השם "דן".
בתוך המוסך גם פעלו משרדי הנהלת חברת "דן חברה לתחבורה ציבורית" כאשר החברה החלה את דרכה.
בשנות ה-60 פעל במקום בית ספר מקצועי למקצועות החשמל ואחריו בית ספר למכונאות וחשמלאות רכב.
בתוך מבנה המוסך פעלה גם ספריה קטנה עבור ילדי העובדים.
במרכזו של שטח המוסך עמד מגדל מים קטן ועליו שעונים.
לאחר הקמת המדינה נהרס המגדל כדי למנוע הפרעה לתנועה.
בשנת 1986 החליט קואופרטיב "דן" לסגור את המוסך ולבנות במקומו מרכז מסחרי עם מגדלי מגורים.
מאחר שעקב מיקומו במרכז העיר הוא סבל מקשיי גישה בנוסף ערך הנדל"ן באזור עלה.
"דן" פרסם מרכז לעסקת קומבינציה, במסגרתה היזם יבנה את הפרויקט ובתמורה אחוזים ממנו יישארו בבעלות הקואופרטיב.
במקום שטח המוסך רכש הקואופרטיב 20 דונם באזור התעשייה בחולון.
את המכרז ניהלה חברת "אמד", חברת הנכסים של חברי קואופרטיב "דן", במהלך שנת 1989 החל משא ומתן עם הקבוצה שזכתה במכרז, קבוצת יזמים ישראלים יחד עם איש העסקים האמריקני, מייקל שטיינהרט.
במקביל התנהל משא ומתן עם קבוצה שהוביל עורך הדין אייבי נאמן שכללה את חברת אפריקה ישראל להשקעות.
נאמן ניסה לשלב גם את דונלד טראמפ בפרויקט.
קידום פרויקט הבנייה במקום התעכב במשך שנים רבות, המוסך נסגר ביולי 1997, אך התנגדויות של השכנים עיכבו את אישור תוכנית הבנייה.
הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה אישרה את התוכנית באוגוסט 2005, לאחר התנגדותם של השכנים לגובה הבניין ולמספר יחידות הדיור התקבלה, ומספר הקומות המקורי, שעמד על 35, הופחת ל-29. בנוסף הופחת מספר יחידות הדיור מ-240 ל-190 דירות.
כן בוטלה תוכנית למבנה ציבורי.
עם זאת תושבי האזור המשיכו בהתדיינות משפטית כנגד הפרויקט, בין היתר עקב ההצללה שייצור המגדל, בעיית חנייה שייצור, וגישה לשטחים ציבוריים פתוחים וירוקים במתחם.
בניתיים השכיר הקואופרטיב את המגרש כחניון.
במאי 2008 הגיע הקואופרטיב להסדר עם התושבים שהתנגדו להקמת הפרויקט.
באוגוסט 2009 הוועדה המקומית בתל אביב אישרה תוכנית עיצובית מעודכנת למגדל.
ביוני 2011 התקבל היתר בנייה.
בקיץ 2013 החלה הקמת המגדל, ובנייתו נמשכה כחמש שנים.
המגדל שתוכנן על ידי משה צור פוצל לשני נפחים, שביניהם אטריום זכוכית שקוף.
לאורך דופן רחוב ארלוזורוב הוקם אגף נמוך ליניארי בן 3 קומות, המשלים את דופן הרחוב וכולל בתוכו שתי קומות מגורים מעל קומת קרקע, שהיא חלק מקומת הלובי הראשית של הפרויקט.
עיצוב הפנים של המגדל תוכנן על ידי פיצו קדם.
בשנת 2021 זכה הפרויקט בפרס בינלאומי של ה-CTBUH (המועצה העולמית לגורדי שחקים ובנייה עירונית) בקטגוריית מגדלי המגורים ומלונאות לשנת 2021. הדירות במגדל הן בין היקרות ביותר בתל אביב.
ב-2018 רכש איש העסקים משה ממרוד דירה במגדל תמורת 40 מיליון שקל.
בינואר 2021 דווח כי זוג עולים מארצות הברית רכש את כל הקומה ה-28 ברמת מעטפת, תמורת כ-84 מיליון שקל.