tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
– הנציבה העליונה לבריטניה (שגרירה) ויני קיאפ (Winnie Anna Kiap)
אונסק"ו – משלחת בראשות המזכירה הכללית אירינה בוקובה.
– נשיא המועצה האירופית דונלד טוסק, נשיא פרלמנט האיחוד האירופי מרטין שולץ, ושרת החוץ של האיחוד האירופי פדריקה מוגריני.
– המזכיר הכללי ינס סטולטנברג.
הלוויית לוי אשכול, ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל, נערכה ביום שישי, 28 בפברואר 1969, בחלקת גדולי האומה בהר הרצל שבירושלים, בנוכחות קהל רב.
הייתה זו הפעם הראשונה בה הובא ראש ממשלה או נשיא לקבורה בחלקת גדולי האומה.
ההלוויה התקיימה יומיים לאחר פטירתו של אשכול, אשר נפטר מהתקף לב בעודו מכהן בתפקיד.
לוי אשכול סבל ממחלת לב.
ב-3 בפברואר 1969 לקה בהתקף לב, ממנו החלים והחל לחזור בהדרגה לעבודתו כשהוא מקיים חלק מפגישות העבודה במעון ראש הממשלה.
בבוקר 26 בפברואר לקה שוב בליבו ובשעה 07:20 בבוקר, נפטר.
לצידו היו רעייתו מרים אשכול ורופאיו פרופסור משה רחמילביץ', ד"ר שטיינר וד"ר בראון.
אשכול הביע בפני מכריו את רצונו להיקבר בקיבוצו, דגניה ב'.
עם פטירתו התכנסה הממשלה לישיבה בה הכריעו השרים בעד ההצעה להביאו לקבורה בירושלים משום ש"יהיה בכך משום סמליות אם לוי אשכול ז"ל, אשר בימי כהונתו שוחררה ואוחדה ירושלים, יובא לקבורות בבירה".
בעקבות החלטתם זו יצאה משלחת שרים אל בית ראש הממשלה להתייעצות עם המשפחה ולקבלת הסכמתה.
עם תום ישיבת הממשלה, שרי הממשלה ובראשם נשיא המדינה זלמן שזר והרבנים הראשיים, יצאו אל בית ראש הממשלה לניחום המשפחה.
בשעות הצהריים הוצב הארון בכניסה לבית ראש הממשלה ולצדו משמר כבוד של משטרת ישראל.
בשעה 12 התכנסה הממשלה בשנית לישיבת אבל, בה מונה יגאל אלון לממלא מקום ראש הממשלה כשהוא יושב לצד כיסא ראש הממשלה המיותם.
הממשלה הכריזה על אבל לאומי שיחול מ-27 בפברואר בשעה שש בבוקר ועד תום מסע ההלווייה שיתקיים ב-28 בפברואר ובמהלכו יסגרו בתי השעשועים ברחבי המדינה.
שר הפנים משה חיים שפירא הורה על הורדת דגלי המדינה לחצי התורן.
ב-27 בפברואר בשעה שש בבוקר הועבר ארונו של אשכול מבית ראש הממשלה אל רחבת הכנסת.
הארון הוצב על כן גבוה שבחזיתו סמל מדינת ישראל ומשני צדיו נרות דולקים ומשמר כבוד של אנשי משמר הכנסת.
לאחר הגעתן של בנות המשפחה (בהיעדרה של בתו נועה אשכול שעשתה דרכה מארצות הברית), עברו מרבית חברי הכנסת על הארון ולאחר מכן, מהשעה שמונה בבוקר ועד חצות, ביקרו במקום אלפים רבים מרחבי הארץ.
במהלך היום בלטו בציבור המבקרים תושבים ערבים ממזרח ירושלים וכן נוכחותה של אלמנת ראש הממשלה מרים אשכול, שחזרה וניצבה לפני הארון מספר פעמים לאורך היום.
ב-28 בפברואר התקיים ברחבת הכנסת טקס האשכבה לקראת מסע הלוויה.
מהלך הטקס כלל מספר שלבים:
הרב הצבאי הראשי שלמה גורן נשא דברי תפילה ופתח בתפילת "שר וגדול נפל היום הזה בישראל".
הרב הראשי איסר אונטרמן נשא תפילת אשכבה וקרא מתוך פרק מ"ט של תהלים
אחיו של אשכול, בן ציון שקולניק, אמר קדיש
נשיא המדינה זלמן שזר נשא דברי הערכה לדמותו בנאום שנמשך כ-14 דקות
החזן הצבאי הראשי נשא תפילה
בסיום החלק הטקסי נישא הארון על ידי קצינים מצה"ל, משטרת ישראל ומשמר הגבול, ולצידם משמר כבוד של שמונה אלופי צה"ל.
הארון הועלה לרכב קומנדקר צבאי ויצא בדרכו לאורך הרחובות רוטשילד, קפלן, רופין והרצל.
המסע נעצר בסמוך ליד הרב הרצוג, שם נישאה תפילה קצרה ונאמר שוב קדיש על ידי האח בן ציון שקולניק.
בראש המסע צעד משמר כבוד של 60 צוערי קצונה.
במסע ההלוויה השתתפו כ-160 כלי רכב, מהם 30 אוטובוסים.
משעות הבוקר ולאורך הטקס ומסע הלווייה, ננקטו ברחבי ירושלים אמצעי ביטחון חסרי תקדים ולמעלה מאלפיים אנשי כוחות הביטחון הופקדו על שמירת הסדר.
מסע הלווייה נמתח לאורך שלושה קילומטרים ולאורכם הוצבו חיילי צה"ל לאורך הרחובות במרווחים של חמישה מטרים.
בנוסף, שוטרים חמושים של משמר הגבול הוצבו על גגות בתים לאורך המסלול והליקופטרים צבאיים חגו מעל שטח העיר.
עם הגעת המסע למתחם הר הרצל נישא הארון אל חלקת הקבר בידי שישה אלופי צה"ל (מרדכי הוד, אריאל שרון, ישראל טל, אהרן יריב, אברהם בוצר ושמואל איל) ושני ניצבי משטרת ישראל (יהודה פראג ואלי דקל).
ששת האלופים ניצבו משני צדי הקבר והטקס הרשמי החל:
יושב ראש הכנסת קדיש לוז נשא דברי פרידה ואמר כי "עם פטירתו של לוי אשכול חש אני כאילו מסתיימת תקופה גדולה בקורות שיבת ציון".
תפילת צידוק הדין נאמרה מפי הרב הצבאי הראשי שלמה גורן
הרב יצחק נסים ביצע את טקס הקריעה
החזן הצבאי הראשי נשא את תפילת אל מלא רחמים
דוד בן-גוריון נמצא בשנים האחרונות ביריבות קשה עם אשכול וסירב להשתתף בלוייתו.
בטקס הלוויה נכחו נציגים בדרגים פוליטיים ממספר מדינות:
: יושב ראש בית הנבחרים ויליאם אסטון
: מזכיר הבריאות, החינוך והסעד רוברט פינץ', תת-מזכיר המדינה ג'וזף סיסקו, קולונל מארק גראוול ובכירים נוספים, לרבות ידידו האישי של הנשיא ניקסון מקס פישר.
המשלחת האמריקנית הייתה הגדולה ביותר מקרב המשלחות הממלכתיות.
נוסף למשלחת הלאומית נכח גם הארווי רוטנברג כנציג מטעם מדינת ניו יורק.
: תת-שר החוץ ויושבת ראש מזכירות מפלגת הלייבור איירין ווייט וחבר בית הנבחרים בארנט ג'נר
: נשיא הבונדסראט פרופ' הרברט ווייכמן
: חבר הממשלה דלמיני (תוך כדי ביקורו בישראל)
: חברי הפרלמנט פיליפ גיבנס ופול מרטין האב
בגמר הטקס נורו שלושה מטחי כבוד וחיילות צה"ל הניחו על הקבר 47 זרי פרחים שנשלחו מטעם רשויות, מוסדות ואישים.
בחלקת הקבר הוצב חייל למשמר כבוד ובמהלך השבת נהרו אלפים אל חלקת גדולי האומה לחלוק כבוד לראש הממשלה.
יום ההלוויה מראשית הטקסים ברחבת הכנסת ועד תום הקבורה הועברו בשידור ישיר בקול ישראל ובטלוויזיה הישראלית.
עם פטירתו של אשכול הוזעקה לירושלים ניידת השידורים המיוחדת לשידורי שדה, אשר החלה להיערך בתל אביב לשידורים המיוחדים שתוכננו לחג הפורים.
תוכנית השידורים כולה, למעט מהדורות החדשות, בוטלה עד תום ימי השבעה.
חיי המסחר בתל אביב רבתי היו משותקים ביום ההלוויה ובשוק הכרמל סגרו רוכלים את דוכניהם עד גמר הלוויה.
מאות הצטופפו ליד חנויות אלקטרוניקה לצפייה בטקס.
עם פטירתו של אשכול החלו להתקבל מברקי ניחומים מנכבדים באזור רצועת עזה.
ראש עיריית אל עריש אף עמד בראש משלחת שהגיעה אל משרדי הממשל הצבאי ברצועה.
משלחות דומות בראשות שייח'ים ומנהיגי השבטים הבדואים הגיעו אל משרדי הממשלה הצבאי בחצי האי סיני.
עקב האבל בוטלו טקסי חג הקורבן שנועדו להיערך בכפרים הערבים שבגליל המערבי ובעיר עכו.
בבתי הספר התקיימו טקסי התייחדות ועקב ביטול שידורי הטלוויזיה הלימודית, בתי ספר הקשורים עמה בתוכנית הלימודים צפו בשידורי הטקסים.
ביחידות צה"ל השונות הודלק נר זיכרון והוקראה פקודת יום של הרמטכ"ל חיים בר-לב שעיקרה קרבתו של אשכול לצה"ל ולחייליו ושותפותו בבניין עוצמתו וכוח הרתעתו של הצבא: "ההתעצמות הרבה והפיתוח הניכר בחילות האוויר והשריון חלו בעת כהונתו כשר הביטחון.
בתקופה זו הוכן צה"ל למלחמה באיכות וברמה שבאו לביטוי עליון במלחמת ששת הימים".
לרגל הלווית אשכול הורד הדגל במרכז האו"ם לחצי התורן.
ממשלת ארגנטינה הכריזה על יום ההלוויה כיום אבל ודגל המדינה הורד לחצי התורן בכל מוסדות הציבור והצבא.
הלווציה (בהונגרית: Helvécia) הוא כפר גדול ויחסית חדש בנפת קצ'קמט שבמחוז באץ'-קישקון במרכז הונגריה.
האזור מיושב מאות שנים, אך היישוב עצמו הוקם רק בשנת 1952 והוכרז ככפר עצמאי לאחר שנפרד מקצ'קמט.
הלוויתן הוא סרט דרמה אמריקאי שבוים על ידי דארן ארונופסקי ונכתב על ידי סמואל ד.
האנטר, ומבוסס על מחזה באותו השם שכתב האנטר.
בסרט מככבים ברנדן פרייזר, סיידי סינק, הונג צ'או, סמנתה מורטון וטיי סימפקינס.
הסרט הוצג בבכורה עולמית במהלך פסטיבל הסרטים של ונציה בספטמבר 2022, ועלה לאקרנים ב-21 בדצמבר 2022. הוא זכה בשני פרסי אוסקר; פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, בו זכה ברנדן פרייזר, ופרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר.
המחזה עליו מבוסס הסרט מוצג בתיאטרון הקאמרי בשנת 2025 בכיכובו של דביר בנדק כ"הלוויתן".
צ'ארלי, גבר במשקל 272 ק"ג הנמצא בגיל העמידה, מנסה לחדש את הקשר עם בתו בת ה-17; שנים לאחר שנטש את משפחתו למען אהובו, שמת מאוחר יותר ואשר מותו גרם לצ'ארלי להתבוסס בבולמוס של זלילה כתוצאה מכאב ואשמה שחש.
ברנדן פרייזר – צ'ארלי, מורה לאנגלית הסובל מהשמנת יתר חולנית ומתבודד
סיידי סינק – אלי, בתו הביולוגית המנוכרת של צ'ארלי
הונג צ'או – ליז, אחות שהיא חברתו היחידה של צ'ארלי
סמנתה מורטון – מרי, גרושתו של צ'ארלי ואמה של אלי
טיי סימפקינס – תומאס, המגיע כמיסיונר נוצרי לדירתו של צ'ארלי
סאתיה סרידהרן – דן, שליח פיצה ממסעדה שצ'ארלי מזמין ממנה לעיתים קרובות
ב-11 בינואר 2021, נמסר כי חברת "A24" תפיק סרט על פי המחזה "הלוויתן", אותו יביים דארן ארונופסקי ובו יככב ברנדן פרייזר בתפקיד הראשי.
בפברואר 2021, נמסר על ליהוקן של הונג צ'או, סיידי סינק וסמנתה מורטון לצוות השחקנים; ובהמשך נמסר על ליהוקם של טיי סימפקינס וסאתיה סרידהרן לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו ב-8 במרץ והסתיים ב-7 באפריל 2021 בניובורג, ניו יורק.
באותו החודש, נמסר כי הסרט נכנס לשלב הפוסט-פרודקשן.
בריאיון ל"ניוזוויק" ביוני 2021, חשף פרייזר כי הסרט "כבר מוכן" וכי תפקידו בסרט כלל "המון איפור ותותבות."
הסרט הוצג בבכורה עולמית במהלך פסטיבל הסרטים של ונציה בספטמבר 2022 ועלה לאקרנים ב-21 בדצמבר 2022.
פרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהפרסי אוסקרהשחקן הטוב ביותרברנדן פרייזרשחקנית המשנה הטובה ביותרהונג צ'אוהאיפור ועיצוב השיער הטובים ביותראדריאן מור, ג'ודי צ'ין ואן מארי בראדליפרס באפט"א לקולנועהשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשיברנדן פרייזרהשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנההונג צ'אוהתסריט המעובד הטוב ביותרסמואל די.
האנטרהאיפור ועיצוב השיער הטוב ביותראן מארי בראדלי, ג'ודי צ'ין ואדריאן מורפרסי האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה הבינלאומיהשחקן הטוב ביותרברנדן פרייזרפרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאיהשחקן הטוב ביותרברנדן פרייזרהשחקן/שחקנית הצעיר/ה הטוב/ה ביותרסיידי סינקהתסריט המעובד הטוב ביותרסמואל די.
האנטרהאיפור ועיצוב השיער הטוב ביותרהלוויתןפרס גלובוס הזהבהשחקן הטוב ביותר - סרט דרמהברנדן פרייזרפרסי גות'הםההופעה הראשית הטובה ביותרברנדן פרייזרהופעת המשנה הטובה ביותרהונג צ'אופרסי גילדת המפיקים של אמריקההמפיק הטוב ביותר של סרטי קולנוע תיאטרלייםהלוויתןפרס סטלייטהשחקן הטוב ביותר בסרט קולנוע - דרמהברנדן פרייזרהתסריט המעובד הטוב ביותרסמואל די.
האנטרפרס גילדת שחקני המסךההופעה הטובה ביותר של שחקן בתפקיד ראשיברנדן פרייזרההופעה הטובה ביותר של שחקנית בתפקיד משנההונג צ'או
הלוח האנטולי הוא לוח טקטוני יבשתי המופרד מהלוח האירו-אסיאתי והלוח הערבי על ידי ההעתק הצפון-אנטולי וההעתק המזרח אנטולי בהתאמה.
רוב טורקיה ממוקמת על הלוח האנטולי, אך גם הים האגאי יוון, קפריסין ו-כרתים.
רוב רעידות האדמה הרבות וההרסניות שהתרחשו בטורקיה לאורך ההיסטוריה, התרחשו על גבולות הלוח הטקטוני הזה.
הלוח האנטולי נע מערבה ביחס ללוח הערבי שממזרח ומדְרום-מזרח לו, וגם ביחס ללוח האירואסיתי שנמצא מצפונו וממזרחו.
תנועה יחסית זו מערבה, נוצרת כתוצאה מהלחיצה ממזרח, של הלוח הערבי כנגד הלוח האירואסייתי, וכתוצאה מהעתק תנועה אופקית שמאלית של ההעתק המזרח אנטולי, ומהעתק תנועה ימנית של ההעתק הצפון אנטולי .
התנועה היחסית מערבה היא בקצב של כשלושה סנטינמר בשנה בממוצע רב שנתי.
ברם קצב זה של תנועה יחסית מערבה מיוחס בעיקר לתנועת ההסטה הימנית בהעתק הצפון אנטולי, בעוד שלאורך ההעתק המזרח אנטולי קצב התנועה היחסית מערבה הוא רק 1.5 סנטימטר בשנה.
הבדל זה בקצב התנועה לאורך שני ההעתקים, גורם לתנועה עם רוטציה בניגוד לכיוון השעון.
בדרומו של הלוח ובדרום מערבו, מתנגש הלוח האנטולי עם קרום אוקיאני עתיק ששרד מתחת לקרקעית הים התיכון, ויוצר שם תהליך של הפחתה, אך גם עם הקרום היבשתי של הלוח האפריקאי לאורך הקשת ההלנית והקשת הקפריסאית.
הלוויית שירי, אריאל וכפיר ביבס הייתה הלוויה שהתקיימה ב-26 בפברואר 2025, ובה הובאו לקבורה שירי ביבס ושני ילדיה אריאל וכפיר שנחטפו מקיבוץ ניר עוז לרצועת עזה במהלך הטבח בניר עוז ונרצחו בשבי חמאס מספר שבועות לאחר מכן.
כעבור מעל 500 יום גופותיהם הושבו לישראל במסגרת הסכם חמאס–ישראל בינואר-פברואר 2025, ומספר ימים לאחר מכן נערכה הלוויתם.
במהלך הטבח בניר עוז במתקפת שבעה באוקטובר ב-7 באוקטובר 2023, מחבלים פלסטינים חדרו לביתה של משפחת ביבס חטפו ממנו את שירי, עם ילדיה הקטנים אריאל בן ה-4 וכפיר בן ה-9 חודשים.
כפיר היה הצעיר ביותר מבין אלו שנחטפו מישראל לרצועת עזה במהלך המתקפה.
אב המשפחה, ירדן, נחטף קודם לכן בשטח הקיבוץ.
במהלך הטבח נרצחו הוריה של שירי, יוסי ומרגיט סילברמן, גם הם בני קיבוץ ניר עוז, וגופותיהם זוהו שבועיים אחר כך.
לאחר יותר מ-500 יום בשבי חמאס, גופותיהם של שירי ושני ילדיה הושבו לישראל במסגרת הסכם חמאס–ישראל בינואר-פברואר 2025. גופות הילדים הוחזרו ב-20 בפברואר, לצד גופתו של עודד ליפשיץ וגופה של אישה תושבת עזה.
ב-22 בפברואר הושבה לישראל גופתה של שירי.
חמאס טענו שהם נהרגו מאש צה"ל, אולם לאחר בדיקות שנערכו במכון לרפואה משפטית באבו כביר הודיע דובר צה"ל שהם נרצחו בידי שוביהם.
דבר הירצחם של האם ושני בניה עורר תגובות רבות ברחבי העולם.
ב־26 בפברואר 2025 נערכה הלוויית בני משפחת ביבס, במסע הלווייה מראשון לציון לבית העלמין בצוחר.
אל מסע הלוויה הצטרפו רבבות משתתפים, שנשאו עם דגלי ישראל, דגלים כתומים וצהובים, סמלי החטופים וכרזות תמיכה במשפחת ביבס.
במהלך מסע ההלוויה הופרחו בלונים כתומים.
הבלון סימל ילדוּת, והצבע הכתום את שיערם הג'ינג'י, שהפך לסימן ההיכר של המשפחה.
פעולת ההפרחה סימלה את הפרידה ועליית נשמתם השמיימה.
שירי וילדיה נקברו בארון משותף.
לבקשת ירדן ביבס, הושמעו בלוויה שירי הבי מטאל.
לשירי הקדיש את השיר "Roman Sky" של להקת אוונג'ד סוונפולד, ולכפיר ואריאל את השיר "I Thank you Child" של זאק ויילד.
בסיום ההלוויה הושמע השיר "Hold on to Memories" של להקת דיסטרבד, אשר סולנה, דייוויד דריימן, אף הביע את תנחומיו.
ב-24 בפברואר נערך בבואנוס איירס טקס זיכרון עוצמתי לזכרם של בני משפחת ביבס בהשתתפות אלפי אנשים ומשפחות חטופים, כשבמקביל הכריז נשיא ארגנטינה, חאבייר מיליי, על יומיים של אבל לאומי לזכרם של אריאל וכפיר.
באותו היום נערך גם טקס זיכרון במטה האו"ם בהשתתפות עשרות שגרירים ובכירים בקהילה הבינלאומית, אשר התייחדו עם זכר המשפחה וזכרו של עודד ליפשיץ.
ברחבי העולם כולו נשטפו מבנים איקוניים באור כתום כאות סולידריות.
בין המבנים הבולטים שהוארו היו פסל ישו בריו דה ז'ניירו, מגדל אייפל בפריז, האובליסק של בואנוס איירס, פירמידת טרנסאמריקה בסן פרנסיסקו, האמפייר סטייט בילדינג בניו יורק, שער ברנדנבורג בברלין ובניין עיריית לוס אנג'לס, שם גם נערכה עצרת זיכרון.
בנוסף, קבוצת הכדורגל מכבי ברלין עלתה למשחק ליגה במדים כתומים מיוחדים, כשעל גבם של כל השחקנים הופיע שם המשפחה "ביבס" במקום שמותיהם האישיים.
ההלוויה והאירועים שסביבה סוקרו בכלי תקשורת ברחבי העולם, בהם העיתון הגרמני בילד, העיתון הבריטי דיילי מייל והעיתון הצרפתי לה מונד.
באתר ה"לה רפובליקה" האיטלקי העבירו בשידור חי את מסע ההלוויה.
בישראל, משכן הכנסת ובית הנשיא הוארו בכתום לזכרם של שירי, אריאל וכפיר ביבס ועודד ליפשיץ, ומליאת הכנסת נפתחה בדקת דומיה.
להלוויה לא הוזמנו נציגי ממשלה או הכנסת.
שר החינוך קרא לבתי הספר לאפשר השתתפות מאורגנת של תלמידי תיכון במסע ההלוויה, תוך כיבוד בחירת התלמידים, וליווי רגשי סביב האירוע.
הלוח ההודי-אוסטרלי הוא (או היה) לוח טקטוני עיקרי.
הוא נמצא בתהליך של התפרקות לשניים או שלושה לוחות.
הוא מכיל את יבשת אוסטרליה, האוקיינוס שמסביבה, ומשתרע צפון-מערבה וכולל את תת-היבשת ההודית והמים הסמוכים.
הלוח נוצר על ידי מיזוג של הלוחות ההודיים והאוסטרליים לפני כ-43 מיליון שנה.
המיזוג התרחש כאשר הרכס המרכז אוקייני באוקיינוס ההודי, שהפריד בין שני הלוחות, הפסיק את פעילותו.
אוסטרליה-גינאה החדשה (יבשת אוסטרליה, גינאה החדשה וטסמניה), תת היבשת ההודית וזילנדיה (קלדוניה החדשה, ניו זילנד ואי נורפוק) הן כולן חלקים של יבשת-העל העתיקה גונדוואנה.
כאשר קרקעית האוקיינוס התפרקה לחלקים, מסות יבשתיות אלו התפצלו זו מזו, ולמשך זמן מה נחשבו מרכזים אלו רדומים, והתמזגו ללוח אחד.
עם זאת, מחקרים מתחילת המאה ה-21 מצביעים על כך שייתכן שכבר התרחשה הפרדת לוחות של הלוח ההודי-אוסטרלי.
הצד המזרחי של הלוח הוא הגבול המתכנס בתהליך הפחתה עם הלוח הפסיפי.
זה נוחת אל מתחת ללוח האוסטרלי ויוצר את שקע קרמדק ואת קשתות האיים טונגה ואיי קרמדק.
ניו זילנד ממוקמת לאורך הגבול הדרום-מזרחי של הלוח, אשר יחד עם קלדוניה החדשה מהווה את הקצוות הדרומיים והצפוניים של היבשה העתיקה זילנדיה, אשר נפרדה מאוסטרליה לפני 85 מיליון שנה.
החלק המרכזי של זילנדיה שקע מתחת לפני הים.
הגבול הדרומי של הלוח יוצר גבול של פתיחה עם הלוח האנטארקטי.
הצד המערבי מחולק ללוח ההודי, הגובל בלוח הערבי מצפון ובלוח האפריקאי מדרום.
הגבול הצפוני של הלוח ההודי יוצר גבול מתנגש עם הלוח האירו-אסיאתי, שיוצרים יחד את תהליך האורוגנזה הפעיל של הרי ההימלאיה והרי הינדו-כוש.
הצד הצפון-מזרחי של הלוח האוסטרלי יוצר גבול הפחתה עם הלוח האירו-אסיאתי באוקיינוס ההודי בין גבולות בנגלדש ומיאנמר, ומדרום-מערב לאיים האינדונזיים סומטרה ובורנאו.
לאורך רכס 90 מזרח הצפוני, מתחת לאוקיינוס ההודי, נראה כי קיים אזור חולשה שבו הלוחות ההודי והאוסטרלי מתרחקים זה מזה.
מבחינת מרכז היבשות של הודו ואוסטרליה, אוסטרליה נעה צפונה בקצב של 3 ס"מ בשנה יחסית להודו.
תנועה דיפרנציאלית זו הביאה לדחיסה של הלוח הקודם ליד מרכזו בסומטרה, ולאפשרות של חלוקה נוספת של הלוחות ההודי והאוסטרלי.
לוח שלישי, קטן, לוח קפריקורן, עשוי גם הוא להיפרד מהצד המערבי של הלוח ההודי, כחלק מהפירוק המתמשך של הלוח ההודי-אוסטרלי.
ואכן, ישנן ראיות טובות לכך שהלוח ההודי-אוסטרלי נמצא בתהליך של היפרדות ללוחות חדשים.
מחקרים אחרונים ועדויות מאירועים סייסמיים כמו רעידות האדמה באוקיינוס ההודי בשנת 2012, מצביעים על כך שייתכן שהלוח ההודי-אוסטרלי כבר התפרק לשניים או שלושה לוחות נפרדים, בעיקר עקב מאמצים שנגרמו מהתנגשות הלוח ההודי-אוסטרלי עם אירואסיה לאורך מה שהפך מאוחר יותר להרי ההימלאיה.
וכי ייתכן שהלוח ההודי והלוח האוסטרלי נפרדו כבר לפני 3 מיליון שנה לפחות.
מודלים עכשוויים מצביעים על כך שכיום קיים אזור דפורמציה בין הלוחות ההודי והאוסטרלי, כאשר נתוני רעידות אדמה ומערכות ניווט לווייניות עולמיות מצביעים על כך שהודו ואוסטרליה אינן נעות על אותם וקטורים בדיוק צפונה.
בבוא העת, יש הצופים שגבול מקומי מוגדר היטב יתחדש בין הלוחות ההודי והאוסטרלי.
מחקרים מראים שרכס תשעים המזרחי מכיל שברים פעילים לכל אורכו, כך שבעוד שההסבר הפשוט ביותר הוא שהלוחות ההודיים והאוסטרליים כבר נפרדו כאן, וייתכן שרק לוח קופריקורן נפרד מהם כעת.
הלוויית פאטרוקלוס הוא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי ז'אק-לואי דויד, שהושלם בשנת 1778 ומתאר סצנה מתוך האפוס היווני האיליאדה.
הציור מציג את גופתו של פאטרוקלוס מונחת עירומה על גבי מיטת קבורה, כאשר סביבו מתוארים לוחמים טרויאנים ויווניים, ובהם גם דמותו של אכילס הניצבת לצדו.
הקומפוזיציה מאורגנת בסגנון קלאסי, תוך שימוש בהבעות פנים דרמטיות ובתנוחות גוף המבטאות אבל ועוצמה.
הפרטים הגופניים המודגשים, יחד עם האופי התיאטרלי של הסצנה, ממחישים את שליטתו של דויד בציור היסטורי ואת העניין שלו במקורות קלאסיים.
הדגשת עקרונות הנאו-קלאסיציזם – הרמוניה, פשטות והחזרה לנושאים קלאסיים – מעניקה לסצנת ההלוויה אופי טקסי ומדוד.
הצבת אכילס, עטוף גלימה אדומה, לצד גופתו של פאטרוקלוס המתוחה על המוקד, יחד עם קהל מתאבלים ולוחמים שחלקם מביעים צער וחלקם מכינים את טקסי ההלוויה וההקרבות, יוצרת מתח בין רגש לפולחן מסודר.
עשן המוקדים וקווי הספינות ברקע מחזקים את תחושת הכובד ההיסטורי של מלחמת טרויה ומסגרים את הנרטיב ההומרי.
כך מתגבש עיבוד חזותי של רגע מכריע ב"איליאדה", הנשען על לשון חזותית קלאסית וקומפוזיציה.
הלוח העברי הוא לוח שנה המבוסס על שילוב מחזור הירח ומחזור השמש (לוח ירחי-שמשי) עם התחשבות בימות השבוע.
כל שנה מכילה בדרך כלל 12 חודשים (שנה פשוטה) ולעיתים 13 חודשים (שנה מעוברת) המתחילים כל אחד בסמוך למולד הירח.
המספר המשתנה של חודשי השנה שומר על הקבלה בין שנה עברית ממוצעת למחזור השמש.
אורך שנה פשוטה בלוח העברי הוא 353–355 ימים, ואורך שנה מעוברת הוא 383–385 ימים (בעוד מחזור השמש הוא בן כ-365 ימים).
היממה בלוח העברי מתחילה עם שקיעת החמה או צאת הכוכבים.
בעבר, נקבעו חודשי הלוח העברי על ידי בית דין לפי עֵדוּת-רְאִיָּה, אף שבית הדין ידע לחשב את מועד המולד האסטרונומי, מכיוון שהתורה מצווה לקדש את החודשים על-פי עדים (מצוות קידוש החודש).
כיום הלוח העברי הוא לוח מחושב.
המסורת מייחסת שינוי זה לתקנה של רבי הלל נשיאה בשנת ד'קי"ט (359 לספירה).
על-פי הלוח העברי נקבעים חגי ישראל ומועדיו.
במדינת ישראל הלוח העברי הוא לוח השנה הרשמי, לצד הלוח הגרגוריאני, המשמש כלוח השנה האזרחי הבין-לאומי.
ששת ימי החול בשבוע נקראים לפי מספרם: יום ראשון, שני, שלישי, רביעי, חמישי, שישי.
היממה בלוח השנה העברי מתחילה בשקיעת החמה או בצאת הכוכבים, ומסתיימת עם שקיעת החמה או עם צאת הכוכבים למחרת.
על פי המסורת היהודית, תחילת היום היא לעת ערב, והמקור לכך נלמד מספר בראשית, מסיפור בריאת העולם, בו נאמר בסיומו של כל יום: "וַיְהִי עֶרֶב, וַיְהִי בֹקֶר, יוֹם..." (יום שני, יום שלישי וכו'), ומכאן שהיום החדש מתחיל בערב.
שתחילת היום בשקיעת החמה למדים גם מן האמירה המפורשת לגבי יום הכיפורים, שתחילתו היא בערב:
כן ניתן ללמוד גם מן הכתוב בעניין חג המצות: בהשוואה לפסוקים האחרים: .
הנוהג לציין את תחילת היום בערב היה קיים בבבל העתיקה, ויש חוקרים הטוענים כי זה מקור המנהג.
במצרים העתיקה, לעומת זאת, היה נהוג לציין את תחילת היום עם זריחת השמש, וכן בלוח היוליאני.
על פי ההלכה, בעניינים הקשורים לבית המקדש, "הלילה הולך אחר היום", והיממה מתחלפת בזריחה.
מסתבר שהלוח הירחי-שמשי (שהיה נהוג ברוב ארצות המזרח התיכון אבל לא במצרים) הוא שקבע את התחלת היום בערב: התחלת החודש נקבעת על ידי ראיית ירח חדש בערב, ואם החודש מורכב מימים שלמים, גם הימים צריכים להתחיל בערב.
לדעת שמריהו טלמון, הצדוקים והבייתוסים (איסיים) אשר נהגו לפי לוח השנה במגילות קומראן, נקטו לגבי ימי השבוע בשיטה של תחילת היום עם בוקר, בניגוד לימי החגים בספר היובלים וימי הקרבנות במגילת המקדש ובמגילת מקצת מעשי התורה שמתחילים בערב.
פרופסור מאיר בר-אילן טוען שבטקס הנפת העומר האמירה "בא השמש?
בא השמש!" היא אמירה במסגרת הפולמוס עם הכיתות, שהמשיכו את המנהג הקדום של הלוח השמשי, ותחילת היום עם בוקר, אשר הוחלף בידי חז"ל בימי השלטון הסלאוקי לאחר אלכסנדר מוקדון.
הרשב"ם פירש את פסוקי "וַיְהִי עֶרֶב, וַיְהִי בֹקֶר..." שהגיע ערבו של יום, בסוף היום ולאחר שהיום "נהיה" או "נברא", והמשיך אל תוך הלילה עד הבוקר, להשלמת היממה.
החוקר והסופר משה מרדכי בן-דב הסביר שהרשב"ם פירש את פשוטו של מקרא, ואילו קביעת השבת מערב עד ערב, לפי הרשב"ם, נסמכת על מקורות אחרים בהמשך אותה פרשיה, ובמקומות אחרים בתורה, שמהם עולה שלמרות תחילת היום בבוקר, יש להתחיל את השבת והמועדים דווקא בערב, כמו הציווי על יום הכיפורים: .
לדעת בן-דב, עקב אי הבנת הדברים פירושו לא הודפס בחומשים, ואפילו במקראות גדולות הושמט חלק ניכר מפירושו בספר בראשית.
רבי אברהם אבן עזרא כתב את "אגרת השבת", חיבור שירי פולמוסי מחורז והתוקף עמדה זו.
יש הסבורים שחיבור זה הוא חלק ממלחמתו בקראים, אך יש הטוענים שהוא נכתב כביקורת על פירושי הרשב"ם שהגיעו לידיו.
בן-דב מביא בסוף מאמרו רשימת פסוקים בהם מוזכר היום והלילה, ומראה שהקדמת היום ללילה היא הדרך הרגילה להציג יממה, דוגמת "...וְהָגִיתָ בּוֹ יוֹמָם וָלַיְלָה...
בתחילת ספר יהושע, אלא אם כן מדובר ביגון ועצב, או בנושא שמירה מוגברת דוגמת "...וּפָחַדְתָּ לַיְלָה וְיוֹמָם וְלֹא תַאֲמִין בְּחַיֶּיךָ..." בפרשיית הברכה בהר גריזים והקללה בהר עיבל או "...תֵּרַדְנָה עֵינַי דִּמְעָה לַיְלָה וְיוֹמָם – וְאַל תִּדְמֶינָה!
ספרי הקבלה מביאים אף הם פירוש דומה לזה של הרשב"ם, ומדגישים את תערובת החושך בתוך אור היום בשעת ה"ערב", שהיא סיבת הבאת המושג "ערב" לפני מושג ה"בוקר" בתורה, ובביטוי "בֹקֶר" מתוקן עניין זה על ידי תערובת הבוקר החדש בתוך החושך אחרי היום הקודם.
רבי צדוק הכהן מלובלין, מחכמי תנועת החסידות, נתן ליום במקדש (המתחיל מהבוקר) משמעות ערכית, וטען שהמקדש מסמל את ההתבוננות מ'הצד הטוב' של החיים, ללא הצורך לעבור קודם דרך הרוע, ומצד שני מבלי להתעלם מקיומו של הרוע, הקיים סביב, אך בריחוק מאתנו:
החודש העברי מבוסס על מחזור שינוי מופע הירח, ממולד הירח, עבור במילואו, וכלה במולד הבא.
האופן שבו נראה הירח לצופה מכדור הארץ תלוי במיקומו של הירח ביחס לשמש, במיקומו ביחס לכדור הארץ ובמיקום שניהם ביחס לשמש.
משך הזמן בין מולד ירח אחד למשנהו נקרא "החודש הסינודי", ומשכו נובע הן מסיבוב הירח סביב כדור הארץ, והן מסיבוב כדור הארץ סביב השמש.
בטווח שנים גדול, האורך הממוצע של החודש הסינודי כשהוא נמדד ביממות ארציות מתקצר בשברירי שניות, היות שאורך יממה על פני כדור הארץ מתארך כתוצאה מפעולת כוחות הגאות והשפל.
בזמן קביעת הלוח (שנת ד'קי"ט – 359) היה החודש הסינודי הממוצע 29.5305934241163 (לפי חישוב התארכות היממה של יאן מיאוס).
כיוון שמספר הימים בחודש חייב להיות שלם, נקבע שהחודש העברי יכיל 29 ימים או 30 ימים.
חודש שאורכו 29 ימים נקרא "חודש חסר", וחודש שאורכו 30 ימים נקרא "חודש מלא".
אופן הקביעה האם חודש הוא חסר או מלא שונה בלוח העברי שעל פי הראייה מאשר בלוח העברי הקבוע הנהוג בימינו.
בלוח על פי הראייה, אורך החודש היה נקבע בסופו של החודש על פי השאלה האם בלילה של היום השלושים לחודש – בתום היום ה-29 לחודש – כבר נראה הירח של החודש הבא, והגיעו עדים על כך.
בלוח הקבוע, לעומת זאת, נקבע אורך החודש על פי תבנית שנקבעה מראש, חודש מלא וחודש חסר לסירוגין.
שני חודשים יוצאי דופן הם חשוון וכסלו, חודשים אלו הם בעלי אורך משתנה, לעיתים שניהם מלאים, לעיתים שניהם חסרים ולעיתים חשוון חסר וכסלו מלא.
אורכם נקבע לפי אורך השנה, שנקבע על פי זמן המולד הממוצע של חודש תשרי הקודם וזה שאחריו.
בשנה מעוברת, מוסיפים את חודש אדר א' כחודש מלא בן 30 ימים ואילו חודש אדר ב' מקביל לאדר הרגיל, שהוא בן 29 ימים בכל שנה.
הסיבות להשתנות אורכי חשוון וכסלו הן:
דחיית לא אד"ו ראש, הגורמת להוספת יום בשנה שעברה לחודש חשוון כנגד גריעתו בשנה הנוכחית או הבאה מחודש כסלו.
אורך החודש הממוצע הגדול מעט מ-29.5 יום, דבר הגורם להופעת שנים ארוכות יותר מהסדר הרגיל, שהוא 354 יום לשנה פשוטה ו-384 יום לשנה מעוברת.
את התוספת המצטברת מוסיפים לחודש חשוון.
שילוב שתי הסיבות גורם לכך שהסדר הרגיל מיושם רק בכ-29.6% מכלל השנים (כ-38.5% מהפשוטות וכ-14.3% מהמעוברות).
שמות החודשים המשמשים בימינו מקורם בשמות בבליים, שאומצו בתקופת גלות בבל בתקופות מוקדמות יותר ניתנו לחודשים העבריים שמות מספריים, כשניסן הוא החודש הראשון, ואדר הוא החודש השנים עשר.
במקרא, החודש בו יצאו בני ישראל ממצרים (החודש שנקרא כעת ניסן) הוא החודש הראשון:
הגרסאות העבריות של השמות הבבליים, המקובלים גם היום, מופיעות במגילת אסתר ובספר זכריה לצד מספור החודשים מניסן, ובספר עזרא ונחמיה ללא מספור:
בספר מלכים, בפרקים המתארים את בניית המקדש מצוינים שמות לא בבליים לכמה מהחודשים: "ירח האיתנים" לתשרי, "ירח בול" לחשוון ו"חודש זיו" לאייר.
שניים מהשמות האלה מופיעים גם בכתובות פיניקיות: "ירח אתנים" או "ירח אתנם" ו"ירח בל" (וייתכן שאף "ירח זיו", אך לא בוודאות).
הופעת שמות אלה במקרא נובעת מהשפעת הבנאים הפיניקים שהובילו את בניית בית המקדש, והשפיעו על המונחים שנכנסו לפרקים המתארים את הבנייה.
חז"ל ציינו משמעות לשמות אלה בהקשר לזמנם כגון שירח האיתנים הוא על שם אבות האומה שהם איתני העולם שנולדו בו.
ירח בול על שם המבול שהחל בחודש מרחשוון ושבו מתחילים הגשמים ויורדים לרוב.
פירוש אחר משום שבזמן זה העשב בלה בשדה ובוללין (מערבבים המספוא) לבהמה בבית.
ויש אומרים משהוא מלשון יבול בשל תקופת החרישה והזריעה.
בלוח גזר נמצאו רשומים שמונה חודשים.
יש המשערים שכאשר נרשם "ירחו" במקום "ירח", הכוונה לחודשיים.
אחרים חושבים שמדובר ברשימה חלקית, או בלוח שחלקו נהרס עם הזמן.
הדעות חלוקות גם על מילה נוספת בסיום הלוח: "אבי".
לפי השערת ה"חודשיים", החודשים הם:
יַרְחו אָסִ(י)ף – שני חודשי אסיף – תשרי וחשון (בדומה ל"חג האסיף – תקופת השנה" המופיע בתנ"ך).
יַרְחו זֶרַע – הזריעה בכסלו וטבת.
יַרְחו לֶקֶשׁ – שני חודשי זריעה מאוחרת – שבט ואדר.
יֶרַח קָצרוְ כִלָ(ה) – חודש קציר "כליות" החיטה – חודש סיוון.
יַרְחו זֶמֶר (או זמיר) – שני חודשים של בציר – תמוז ואב.
יֶרַח קֵץ (או קַיץ) – חודש הקיץ, קטיפת פירות הקיץ, למשל תאנים – חודש אלול.
סדר החודשים בלוח גזר הוא לפי השנה החקלאית שמתחילה בתשרי וכך גם תחילת השנה העברית כיום.
בעבר נהגו כמה ראשי שנים במקביל.
חלק משמות החודשים של הלוח הגרגוריאני בשפה הערבית מתאימים לשמות חודשי השנה העבריים, וחלקם השתרשו גם לטורקית:
השנה העברית כוללת חודשי לבנה שלמים, אך צריכה להיות תואמת את שנת החמה, ושחודש ניסן בה יצא באביב על פי האמור בתורה מספר פעמים, לדוגמה:
לשם כך מוסיפים חודש נוסף, הנקרא אדר א' כך שבשנה עברית זו, יש 13 חודשים.
עיבור השנה נעשה בכל פעם שהפער בין תחילת חודש ניסן לתחילת האביב מצטבר לכדי מחזור ירח שלם, ובכך חודש ניסן "שב" לאביב האסטרונומי.
"שנת חמה" היא משך הזמן שאורכת הקפה שלמה של כדור הארץ את השמש, והיא מכונה גם שנה טרופית.
בשנת חמה, לפיכך, לא נכנסים מספר חודשי לבנה שלמים, וגם לא מספר יממות שלם.
בשנה נדרש תנאי של אורך במספר ימים שלמים, ובשנה העברית – גם של חודשי לבנה שלמים, ומכאן – הצורך בלוח שנה בו אורך השנה אינו קבוע.
בשנה העברית הרגילה יש 12 חודשים (שנה פשוטה), אך אחת לשנתיים–שלוש (שבע שנים במחזור בן 19 שנה) חלה שנה מעוברת – שנה בת 13 חודשים.
הכינוי "שנה מעוברת" הוא מטפורה לאישה מעוברת, כלומר אישה בהיריון.
קביעת השנים המעוברות מכונה "עיבור השנה".
העיבור הוא, למעשה, הכפלתו של חודש אדר לאדר א' ואדר ב'.
עיבור השנה נעשה משום ששנת החמה ארוכה בכ-11 ימים מ-12 חודשי לבנה שלמים.
אילו כללה השנה העברית 12 מחזורי ירח בלבד, כמו בלוח השנה השרעי (האסלאמי), היה חג הפסח "נודד" מהאביב לעבר החורף, ומהחורף לכיוון הסתיו וכן הלאה.
הסיבה לכך היא כי מועד עונות השנה תלוי במיקומו של כדור הארץ יחסית לשמש – כלומר בשנת החמה בלבד.
מניין השנים בלוח העברי המודרני הוא חישוב מספר השנים שעברו על פי המסורת היהודית מבריאת העולם.
מניין זה מכונה בראשונים מניין יצירה.
יום בריאת אדם הראשון, על-פי המסורת היהודית, הוא א' בתשרי – 26 בספטמבר 3760 לפנה"ס.
מניין זה מתבסס, בעיקרון, על החיבור המכונה סדר עולם, או "סדר עולם רבה" המתאר את ההיסטוריה של העולם מאדם הראשון ועד תקופת הקיסר אדריאנוס, על פי פרשנותו לתנ"ך ומסורות שונות.
חיבור זה נזכר בתלמוד ומיוחס שם לתנא רבי יוסי בן חלפתא.
השימוש הקדום ביותר במניין השנים מאדם הראשון הידוע לנו הוא מהמאה הרביעית לספירה, ומניין זה היה מוכר בבבל לפחות עד המאה ה-13 לספירה.
מהמאה השמינית התחילו להשתמש בארץ ישראל במניין לבריאת העולם (שנה יותר ממניין השנים לאדם הראשון), ומניין זה נפוץ עם הזמן ברחבי העולם עד שהפך לבלעדי.
פעמים רבות נהוג להשמיט את מניין האלפים, שהרי ברור, לפי ההקשר, באיזה אלף מדובר.
במקרה זה יש המוסיפים את ראשי התיבות לפ"ק – לפרט קטן, כלומר ללא ציון האלפים.
במקרים אחרים יש המוסיפים את ראשי התיבות לפ"ג – לפרט גדול, כאשר מציינים את השנה במלואה, כולל האלפים.
בזמנים קדומים נהגו למנות את השנים לפי שנות השליט, השופטים והמלכים בתקופת המקרא, והמלכים והקיסרים בתקופת בית שני.
בימי המרד הגדול ומרד בר כוכבא מנו את השנים "לחירות ישראל" או "לחרות ירושלים".
לאחר חורבן בית שני היו שהשתמשו במניין לחורבן הבית.
מניין השטרות היה המניין הכללי הראשון בדברי ימי ישראל ובעולם כולו.
על אף שעם השנים הוא נדחק הצידה על ידי המניין לבריאת העולם, השימוש בו המשיך בחלק מן הקהילות למשך שנים רבות, במיוחד אצל יהודי תימן אשר נוהגים להשתמש במניין השטרות גם בימינו.
השנה הנוכחית היא שנת לבריאת העולם, שנת לשטרות, ושנת לחורבן הבית.
כל 7 שנים – שנת שמיטה (בשנה השביעית), וכל 7 שמיטות – שנת יובל (בשנה החמישים).
כיום נהוג החישוב ששנת שמיטה היא שנה שמספרה מתחלק ב-7 ().
אבל לדעת הרבה מהראשונים חשבון היובלות עדיין קיים.
שנת היובל לפי חשבון זה היא שנה ששארית חלוקתה ב-49 שווה 29 ().
מועדים אשר אינם קבועים מן התורה וקשורים לפעילויות האסורות בשבת, או ימי תענית האסורה אף היא בשבת, נדחים או מוקדמים אם הם חלים בשבת.
ישנם כמה יוצאים מן הכלל כמו תענית שריפת התלמוד, או שבת הגדול שנקבעה בשבת שלפני פסח ולא בי' בניסן.
בסוף תקופת בית שני נקבעו ראשי החודשים בהכרזה של בית הדין, לפי ראיית הירח ממש (בניגוד למצב בימינו, שבו הלוח מבוסס על חישוב מולד הירח הממוצע, חישוב שאינו חוזה את המולד האסטרונומי במדויק).
בסוף החודש העברי, הירח חשוך ואינו גלוי לעין, שכן חלקו המואר של הירח הוא צידו המרוחק מכדור הארץ.
(המצב הפוך לירח מלא.) הירח החדש, הנראה כסהר דקיק, שוקע זמן קצר לאחר שקיעת השמש, ומציין את ראשיתו של החודש החדש.
אם במהלך היום ה-30 בחודש התקבלה על ידי בית הדין הגדול עדות על ראיית סהר הירח של החודש החדש בסוף יום האתמול, נקבע היום ה-30 כראש החודש הבא.
אם לא, נדחה ראש החודש למחרת, ללא תלות בראיית הירח החדש, והחודש יהיה בן 30 ימים.
בכל מקרה, לא יהיה חודש שאורכו פחות מ-29 או יותר מ-30 יום.
במסכת ראש השנה מובאים תאורים של הלכות ומנהגים שנועדו לעודד את הציבור להגיע לבית הדין ולהעיד על ראיית הירח החדש, בעדות שנקראה "עדות החודש".
ההלכה קובעת שתיקון הלוח הוא מספיק חשוב כדי להתיר לעדים לחלל שבת על מנת להגיע לבית הדין ולהעיד לצורך קידוש החודש.
בית הדין היה בוחן את העדים בדרכים המקובלות של וידוא שאין סתירות בין עדויות העדים, כדי לבדוק את אמינותן, ובנוסף נעזרו חברי בית הדין בידע האסטרונומי שלהם, באמצעותו חישבו באיזה כיוון ובאיזו צורה ייראה הסהר החדש, כדי לאמת את עדויות הראייה של העדים.
כלל ברזל נקבע, כנראה על מנת למנוע פיצול בלוח, שההחלטה הסופית לגבי תאריך ראש החודש מסורה בלעדית בידי בית הדין הגדול, וכל קביעה שלו, אפילו התברר בדיעבד כי הייתה שגויה בעליל, ואפילו מוטעית בזדון, היא הקובעת לכל דבר ועניין.
ישנן דעות שבית הדין לא היה כובל עצמו אך ורק לעדות הראייה, אלא היה משתדל למנוע מחגים מסוימים לחול בימים מסוימים (ערב שבת, שבת, יום ראשון) על ידי פסילת העדים או אי קבלתם ובכך לגרום לעיבור החודש.
לאחר קביעת מועד ראש החודש, בית הדין היה מודיע ליהודים בכל רחבי ארץ ישראל וגם מחוצה לה, על מועד ראש החודש.
שיטה אחת להעברת הודעות הייתה הדלקת משואות שציינו את קביעת החודש החדש.
אך לאחר שהיו ניסיונות של כותים להעביר מידע שגוי, הועבר המידע באמצעות שליחים.
בנוסף לקביעת אורכי החודשים, בית הדין היה מתכנס כדי להחליט האם לעבר את השנה ולהוסיף בסוף השנה, בין חודש שבט לחודש אדר, חודש נוסף.
בית הדין היה מחליט לפי מספר שיקולים שכללו את החשבון האסטרונומי (מועד יום השוויון האביבי) והמצב החקלאי: מידת הבשלת השעורה בארץ, מצב פירות האילן.
לפי דעות מסוימות (כך דעת רס"ג, ורבנו חננאל) מאז ומעולם קבעו חודשים אך ורק על פי החשבון, וכל עניין עדות העדים וראיית הירח התחדשו בתקופת בית שני לאימות החשבון המקובל, וזאת כנגד טענות הבייתוסים ודומיהם.
רוב ההיסטוריונים גורסים כי שיטת התצפית והעדות ושיטת החישוב המתמטי-אסטרונומי שימשו זו בצד זו עד לימי הלל נשיאה.
עקב קשיים בפרסום מועדי ראשי החודשים, קבע בשנת 359 לספירה רבי הלל נשיאה (המכונה "הלל השני"), מצאצאי רבי יהודה הנשיא, את חשבונות לוח השנה העברי כפי שהוא מקובל עד לימינו.
מאז אין נוהגים לקדש ראשי חדשים לפי ראיית הירח אלא לפי חשבונותיו של רבי הלל.
אין עדות ישירה על תקנתו של הלל נשיאה, ולמדים עליה רק ממקורות מאוחרים: החיבור "ספר העיבור", מאת ר' אברהם בר חייא הנשיא, שנכתב במאה ה-12, ומאזכור בחיבורו של הרמב"ן "ספר הזכות".
מקורות אלה מתארכים את התקנה לשנת 670 לשטרות, שהיא שנת ד'קי"ט לבריאת העולם, המקבילה לשנת 358/9 לספירה.
אולם לאור העובדה שאין אזכורים מוקדמים יותר לתקנה, נראה שכללי הלוח היו ידועים רק לקבוצה מצומצמת של חכמים.
מניתוח של מסמכים שהתגלו בגניזת קהיר נראה שהכללים שקבע הלל שונו מספר פעמים ורק בסוף תקופת הגאונים התקבעו הכללים הנהוגים כיום.
בשנת 2016 פורסם קטע עם כללי לוח מגניזת קהיר המעיד על כך שבתחילת תקופת הגאונים עדיין היה חל ראש השנה ביום ראשון וכן כללי מילוי וחיסור החודשים חשוון וכסלו היו שונים.
בשנת 2018 פורסם מסמך נוסף שעל פיו נטען שכבר בשנת ד'ת"ק היו קיימים כל כללי הלוח הנוכחיים.
מכמה מקורות בתלמוד נראה שכבר בתחילת תקופת האמוראים עברו לקביעה על פי חשבון וכבר בתקופת התנאים היו תקופות שלא קבעו על פי הראיה.
חיזוק להנחה שהלל נשיאה הוא שהנהיג את חשבונות הלוח באמצע המאה ה-4 לספירה, עולה מכך שבתקופה זו נוצרה עילה לקביעת החשבונות עקב התחזקות הנצרות.
בוועידת ניקיאה, שהתכנסה בשנת 325, נקבעה ופורסמה השיטה לחישוב מועד חג הפסחא הנוצרי.
על פי המסורת הנוצרית נצלב ישו ומת ביום שישי שחל בערב פסח, וקם לתחייה ביום ראשון שאחריו.
הנוצרים הראשונים הקפידו להתאבל על ישו ביום שישי שבחול המועד, ולחגוג את תחייתו ביום ראשון שאחריו.
בוועידת ניקיאה הוחלט לבטל סופית את הקשר ליהדות שהתבטא בצורך לברר את מועד חג הפסח בקרב היהודים, ונקבע שחג הפסחא ייחגג ביום ראשון בשבוע שחל אחרי מילואו של הירח שנראה אחרי 21 במרץ, הוא יום השוויון בין היום והלילה (לפי הלוח הרומי שהיה נהוג אז, וגם לפי הלוח הגרגוריאני היום).
חשבונות הלוח העברי מתאמים למעשה בין שלושה מחזורי זמן: מחזור הירח החודשי שמקביל להשתנות צורת הירח ומסלולו עד לחזרתו לצורה ולמסלול המקורי, מחזור השמש השנתי שמקביל להשתנות אורכי היום והלילה, כלומר לארבע עונות השנה, ומחזור השבוע – שישה ימי עבודה ויום מנוחה.
כיוון שמחזורים אלו אינם חופפים, השילוב ביניהם מורכב למדי.
הפעלת הכללים לחישוב לוח השנה מאפשרת לראש השנה לחול סמוך לזמן שבו אפשרית ראיית הירח, בין שלושה ימים לפניה ליום אחד אחריה (כמעט תמיד חל ביום הראייה או עד שני ימים לפניו).
מצד שני, מועדו של ראש השנה יחול תמיד זמן קצר לפני או אחרי מועד שוויון היום והלילה בסתיו (בספטמבר או בשבוע הראשון של אוקטובר לפי הלוח הגרגוריאני).
מצד שלישי מועדו של ראש השנה לא יחול לעולם בימים א', ד', ו' (כך נמנע מיום הכיפורים למשל לחול סמוך לשבת).
יתרון נוסף של חשבונו של הלל הוא ביכולת לחזות את מועדי הלוח העברי שנים רבות מראש.
חלק מחכמי ישראל במהלך הדורות (ובהם הרמב"ם) הצדיקו את המעבר ללוח העברי הקבוע בכך שהכול הלכה למשה מסיני.
כלומר, גם קידוש החודשים לפי תצפית ועדות, וגם קידוש החודשים לפי חשבון (בזמן שאין סנהדרין, או בזמן שיש סנהדרין, כשנוצר צורך, למשל כאשר השמיים מעוננים למשך כמה ראשי חודשים ברציפות), הם מן ההלכות שניתנו למשה בסיני.
ישנן עדויות כי בזמנו של רס"ג (רב סעדיה גאון) פרצה מחלוקת גדולה בנוגע לקביעת היום בו יחול ראש השנה.
באותה תקופה היה רס"ג בדרכו מארץ ישראל לבבל ולא כיהן בשום תפקיד, אבל בדורות הבאים נחקק שמו כעיקרי במחלוקת.
בארץ ישראל, באותה תקופה, שימש בתפקיד ראש ישיבת גאון יעקב רבי אהרן בן מאיר.
ממכתבים שנתגלו בנושא ניתן ללמוד כי לבן מאיר הייתה מסורת שונה באשר ל-3 מכללי הדחיות.
ההבדל העיקרי היה נעוץ בדחיית "מולד זקן": לשיטתו, "מולד זקן" ידחה את א' תשרי רק אם המולד חל לאחר י"ח שעות ותרמ"ב (642) חלקים.
כתוצאה מכך גם דחיות ב'ט"ו תקפ"ט ו-ג"ט ר"ד, משתנות ונהפכות להיות ב'ט"ז קנ"א ו-ג"ט תתמ"ו.
ההבדל בא לידי ביטוי בשנים ד'תרפ"ב–ד'תרפ"ד.
מולד תשרי בשנת ד'תרפ"ב (שנה מעוברת) חל ביום רביעי 11 שעות ו-932 חלקים.
לפיכך על ראש השנה להדחות ליום חמישי לכל הדעות.
בשנת ד'תרפ"ג היה המולד ביום ג', 9 שעות ו-441 חלקים.
לשיטת רס"ג על ראש השנה להדחות בגלל 'ג"ט ר"ד', ואילו לשיטת בן מאיר (ג"ט תתמ"ו), אין לדחות את ראש השנה.
מולד תשרי בשנת ד'תרפ"ד חל בשבת, 18 שעות ו-237 חלקים.
שוב, לשיטת רס"ג יש לדחות את רה"ש ("מולד זקן") ואילו לשיטת בן מאיר, המולד "נופל" עדיין בטווח המותר, ועל כן אין לדחות את רה"ש.
לאחר דין ודברים קשים מאוד, הסתגר כל אחד מגדולים אלו בדעתו.
בן מאיר טען כי קביעת המועדים מסורה לאנשי וחכמי ארץ ישראל.
ואילו רס"ג טען לעומתו, כי אומנם כך היה בזמן שבית המקדש התקיים, אבל כאשר מחשבים את השנה ממילא בחשבון מתמטי, בלי קשר לעדים ולסנהדרין היושבת בירושלים, אין כל יתרון בעובדת היות בן מאיר חכם ארצישראלי.
ואומנם, באותן שנים נהגו קהילות ישראל בבבל ובארץ ישראל מנהגים שונים ביחס לימי המועדים.
הקהילות התאחדו ללוח אחיד בשנת ד'תרפ"ה, שבה לא הייתה מחלוקת בנוגע לקביעת הלוח.
ברבות השנים, גברה דעתו של רס"ג על דעת בן-מאיר ונותרה היחידה שלפיה נהגו ונוהגים כל קהילות ישראל בתפוצות לכוון את לוח השנה שלהם.
חוקרים שונים במאמרים רבים ניסו לעמוד על טיבה של מסורת בן מאיר, שכן בעוד שנראה כי עמדת רס"ג מעוגנת במסורות הידועות לנו, שיטת בן מאיר לא נזכרת בשום מקום אחר פרט אליו.
הגם שלא נתבררה עד תום שיטת בן מאיר, קרוב לוודאי שיש לקשור בינה ובין הגישה הארץ ישראלית שבניסן נברא העולם (ואכן, הלוחות שנשלחו על ידי בן מאיר כחלק מהפולמוס עם רס"ג נערכו על בסיס קביעת א ניסן של כל שנה ושנה).
ובוודאי שאין זה מקרה שמולד ניסן שנת א – ד-ט-תרמ"ב – צופן בחובו את תרמ"ב החלקים שדרש בן מאיר להוסיף לגבול המולד הזקן.
היו מי שטענו, שהוספת תרמ"ב החלקים למולד זקן בשיטת בן מאיר נועדה להתאים את הדחיות בחשבון המולדות הנהוג לדחיות שהיו נוצרות לפי חשבון מולדות אחר, כזה שהניח לו ל'עיקר' את מולד ניסן בשנה ראשונה ביום ד ו-ט שעות, וללא תרמ"ב החלקים.
הטענה המחודשת של בקהופר היא שלדעת בן מאיר כל עוד אין יהודים בקצה המזרח אין סיבה לדחות את קביעת ראש השנה במולד זקן.
קובעי ההלכה התקשו לאמץ הצעה זו מכמה סיבות:
עצם הגישה שדחיית זקן תהיה תלויה בקצה היישוב היהודי המזרחי היא חידוש: לפי גישה כזו קביעת השנים נתונה בידיהם של קהילה נידחת בקצה המזרח, שבהעתיקם את מקומם יידרש כלל העם היהודי לשנות את דחיית מולד זקן ואת קביעות השנה.
גם שרשרת ההנחות, לפיהן בן מאיר ידע על קיומה של קהילת קאיפנג, ידע שאין יהודים מזרחה משם (מה שקרוב לוודאי לא תמיד היה נכון), וידע את הריחוק במעלות שבין ירושלים לקאיפנג, נראית כתלויה באוויר.
אף בהנחה שדבריו נכונים לגבי המרחק במעלות בין קאיפנג ובין ירושלים כפי שטען, לא ברור מדוע בחר להתמקד בתרמ"ב (642) חלקים דווקא, ולא תש"כ (720) חלקים, המתאימים בדיוק ל-10 המעלות שלדברי הכותב לא חיו בהם יהודים.
הלוח המחושב מבוסס על מספר עקרונות:
השנים המעוברות נקבעות מראש על פי המחזור המטוני.
היינו 7 שנים מעוברות בכל מחזור של 19 שנים.
אורכי החודשים, למעט חשוון וכסלו, קבועים.
מספר הימים בשנה פשוטה הוא בין 353–355 ובשנה מעוברת בין 383–385. ההבדל מתבטא באורכי החודשים חשוון וכסלו, כלומר קיומם או אי קיומם של ל' בחשוון ול' בכסלו.
היום בשבוע בו חל ראש השנה נקבע על פי המולד הממוצע של חודש תשרי של אותה השנה, בהתחשב בכללי דחייה שונים
אורך השנה, וממילא אורכי החודשים חשוון וכסלו, נקבע על סמך מספר הימים בין ראש השנה של השנה הנוכחית לראש השנה של השנה הבאה.
בשנה טרופית יש כ-12.368 מחזורי ירח, ובכל 19 שנים טרופיות יש כ-234.997 מחזורי ירח, כלומר מספר כמעט שלם של חודשים סינודיים.
בלוח העברי הקבוע נקבע שבכל מחזור של 19 שנים יהיו 235 חודשים, 7 חודשים יותר משיש ב-19 שנים של 12 חודשים.
פירוש הדבר, שבכל מחזור של 19 שנים, המכונה "מחזור קטן", יש 7 שנים מעוברות.
חלוקת ב-19 נותנת עם שארית .
מספר ימי כל חודש וימי 'ראש חודש' בכל חודש
בלוח העברי הקבוע, מספר הימים בכל חודש קבוע מראש, למעט החודשים חשוון וכסלו שמספר הימים בהם משתנה בהתאם לאורך השנה.
הסיבה לבחירתם לביצוע התיקון היא מיקומם בתחילת השנה וריחוקם מהרגל הבא.
באופן כללי, אורך החודשים הוא 30 ימים ו-29 ימים לסירוגין.
בשנה מעוברת נוסף חודש אדר א' שבו 30 יום (ואז אדר הרגיל – 29 ימים – נקרא אדר ב').
לאחר חודש בן 29 יום, ראש החודש הבא יהיה בן יום אחד בלבד; לאחר חודש בן 30 יום, ראש החודש הבא יהיה בן יומיים, היום הראשון של ראש חודש זה יהיה ל' של החודש היוצא, ו'יומו השני' של ראש חודש יהיה א' של החודש החדש.
ראש חודש תמיד בן יום אחד: תשרי, שבט, ניסן, סיון, אב
ראש חודש תמיד בן יומיים: חשוון, אדר (שניהם בשנה מעוברת), אייר, תמוז, אלול
כסלו – יום אחד – אם נקבע חשוון ל-29 יום; יומיים – אם חשוון בן 30 יום.
טבת – יום אחד – אם נקבע כסלו ל-29 יום; יומיים – אם כסלו בן 30 יום.
ראש חודש יצא ביום בשבוע שלאחר ראש החודש האחרון (בר"ח שאחרי ר"ח של יומיים הולכים אחר ר"ח השני) לדוגמה אם ראש חודש חשוון הוא בימים שני–שלישי אז ראש חודש כסליו יהיה ביום רביעי (ואם הוא יומיים אז גם יום חמישי).
קביעת יום השבוע של ראש השנה על פי המולד הממוצע
כדי לקבוע את היום בשבוע שבו יחול ראש השנה, יש לחשב את מולד השנה הממוצע, כלומר היום והשעה בו אמור להתרחש מולד הירח של חודש תשרי, ואז לבדוק ארבעה תנאים בהם יש לדחות את יום ראש השנה.
היום ההלכתי המתמטי מתחיל בשעה 18:00 בשעון המקובל בימינו, כלומר 6 שעות לאחר צהרי היום במקום בו נקבעת השעה.
ההנחה הרווחת היא שזמן המולד נקבע לפי השעה המקומית בירושלים, שמקדימה את הזמן העולמי ב-2 שעות, 20 דקות ו-56.9 שניות.
השעה ההלכתית מחולקת ל-1080 חלקים שווים (כך שדקה היא בדיוק 18 חלקים וחלק הוא בדיוק שניות).
היום ההלכתי המבוסס על תצפית משתנה ממקום למקום ומיום ליום אבל כניסת ראש השנה (המבוססת על צאת הכוכבים, ולא תלויה בשעת מולד השנה) אכן נוטה לחול סביב השעה המודרנית 18:00 עקב הקרבה ליום שוויון הסתיו.
המולד הממוצע נקבע על ידי שני קבועים:
אורך מחזור הירח הממוצע – חישוב אסטרונומי של אורך מחזור מולד הירח, הזהה לחישובי הבבלים והיוונים הקדמונים.
עיקר – נקודת זמן מסוימת שבה חל מולד כלשהו וממנה מחשבים את שאר המולדות.
נהוג להשתמש במולד תוהו (נקרא גם מולד ב'ה'ר"ד) המוגדר כמולד תשרי של שנה אחת לפני בריאת אדם הראשון, זוהי נקודת זמן תאורטית הקודמת לבריאת העולם.
נקודה זו נקבעה בחישוב לאחור ליום השני בשבוע, 5 שעות ו-204 חלקים מתחילת הלילה (23:11:20 בשעה המקומית בירושלים).
את מספר החודשים M שעברו מאז מולד תוהו ועד ראש השנה של שנה Y ניתן לחשב בעזרת הנוסחה:
(כאשר היא פונקציית הערך השלם).
אורך מחזור הירח הממוצע נקבע להיות: 29 יממות, 12 שעות ו-793 חלקים של השעה (793 חלקים שווים ל-44 דקות ו-3/ שניות).
מקובל לציין פרק זמן זה באותיות: כ"ט י"ב תשצ"ג.
ערך זה של מחזור הירח הממוצע שווה ל- יממות.
כדי לקבוע את מולד השנה של שנה Y – כלומר היום שבו יחול מולד תשרי, מוסיפים למולד התוהו את מספר מחזורי הירח שעברו עד השנה שאותה מחשבים, אותם סימַנּו M, כפול אורך מחזור הירח אותו סימַנּו C.
כאשר R – מולד השנה.
ראש השנה של שנה Y יהיה ביום שבו חל המולד, או יידחה על ידי ארבעת התנאים המוכרים בחרוז:
מולד זקן – בל תדרוש,
ג"ט ר"ד – בשנה פשוטה: גרוש,
בט"ו תקפ"ט – אחר עיבור: עקור מלשרוש
מולד זקן: אם מולד ראש השנה (על פי החישוב) חל לאחר צהרי היום (כלומר, ברבע האחרון של היום העברי, אחרי השעה ה-18).
ג-ט-ר"ד: אם מולד ראש השנה נופל ביום שלישי (ג), אחרי תשע (ט') שעות ו-204 (ר"ד) חלקים, בשנה פשוטה.
ב-טו-תקפ"ט: אם מולד ראש השנה נופל ביום שני (ב), אחרי חמש עשרה (ט"ו) שעות ו-589 (תקפ"ט) חלקים, בשנה שאחרי שנה מעוברת.
לא אד"ו ראש: ראש השנה לא יחול בימים א', ד', ו' בשבוע.
ראש השנה יכול להידחות פעם אחת אם אחד משלושת התנאים הראשונים מתקיים ופעם אחת אם הוא אמור היה ליפול על ימי אד"ו בשבוע.
סך הכול דחייה של 0 עד יומיים.
הדחיות של השנה הנוכחית והבאה קובעות אם השנה הנוכחית תהיה חסרה, כסדרה, או שלמה.
לסיכום התהליך למציאת יום ראש השנה בפועל ואורך השנה הוא:
קובעים אם השנה מעוברת, לפי מקומה במחזור של 19 שנים.
מחפשים את היום שבו חל המולד הממוצע.
בודקים תנאים לפי שעת המולד:
בודקים שלא קיבלנו מולד זקן – שהמולד הוא לא אחרי צהרי היום.
בודקים שאין ג"ט ר"ד פשוטה – אם השנה היא פשוטה, שאין מדובר במולד ביום ג' בשעה ט' (9) ו-ר"ד (204) חלקים.
בודקים שאין בט"ו תקפ"ט אחר העיבור – אם השנה הקודמת הייתה מעוברת, שאין מדובר במולד ביום ב' בשעה ט"ו (15), ותקפ"ט (589) חלקים.
אם לפחות אחד מהם כן מתקיים דוחים ביום אחד.
בודקים שלא אד"ו – האם היום בשבוע כעת הוא יום א', ד' או ו'.
אם כן דוחים ליום המותר הבא.
חוזרים על פעולות אלה עבור השנה הבאה; אורך השנה הוא ההפרש בין א' בתשרי הנוכחי והבא.
ערך ממוצע של מולד הירח
קבוע אורך החודש הממוצע, של 29 ימים 12 שעות ו-793 חלקים או 29.5305941358 ימים, קרוב מאוד לחודש הסינודי שנמדד בימינו, הוא ארוך ממנו רק בכ-0.456 שניות.
חלק מהשוני נובע לא ממגבלות של החישוב הקדום אלא משינוי אסטרונומי, בעת קביעת הלוח ההפרש היה שולי בהרבה, בערך 0.061 שניות.
ההפרש בימינו גורם לתזוזת החודש העברי בכ-1.5679 שעות כל 1,000 שנים, הפרש שאיננו מביא לסטייה ניכרת בין קביעות הלוח העברי למציאות האסטרונומית והאקלימית.
המקור לקבוע הוא הגמרא במסכת ראש השנה:
על פי המסורת, דחייה זו נועדה לעקוף מספר בעיות הנובעות מההלכה:
הסיבות להימנעות מיום ד' ומיום ו': אם קובעים את ראש השנה ביום ד' או ביום ו', יום הכיפורים אשר מתחיל תשעה ימים אחר כך, יהיה ביום שישי, או ביום ראשון, שני ימים הצמודים לשבת (אחת לפני השבת ואחת אחריה).
נוצרות שתי בעיות כשיום הכיפורים צמוד לשבת:
לא יוותרו ירקות טריים לאכילה בתום צמד הימים השבת ויום הכיפורים, מפני שהן נלקטו יומיים קודם.
(בחגים אחרים הצמודים לשבת, מותר לבשל ביום החג, אך לא ביום הכיפורים).
אדם אשר נפטר ביום הראשון מתוך צמד הימים יום הכיפורים ושבת, לא יוכל להיקבר במשך יומיים, הנחשב 'חילול כבוד המת'.
הסיבה להימנעות מיום א': קיים איסור הלכתי לקיים את מנהג חביטת הערבות כשהושענא רבה חל בשבת, ועל מנת למנוע ביטול של מנהג זה, דאגו שהושענא רבה לא יחול בשבת.
יש הסבורים שגם בזמן שנהגו לקדש את החודש על פי הראייה, בית הדין היה משתדל למנוע מצב בו ראש השנה חל בימים רביעי ושישי, וקביעת הכלל בלוח המחושב רק קיבעה נוהג קדום זה והוסיפה עליו את הדחיה מיום ראשון.
ההנחה היא שדחיית מולד זקן נועדה לגשר על ההפרש בין זמן המולד (זמן קיבוץ המאורות, הזמן שבו הירח נמצא הכי קרוב לקו המחבר בין כדור הארץ לשמש) המחושב בלוח הקבוע לבין זמן הראייה הראשונה האפשרית.
הבעיה בעמדה זו היא שישנן פעמים רבות בהן הפער גדול מדי, ודחיית מולד זקן לא תעזור.
יתרה מזאת, מכיוון שהמולד המחושב המשמש בלוח הקבוע הוא המולד הממוצע, ההפרש בין המולד האסטרונומי לזמן אפשרות הראייה יכול להיות אף גדול יותר.
ייתכן, על כן, שדחיית "מולד זקן" נקבעה כזכר ללוח על פי הראייה או מסיבה אחרת לא ידועה.
הקדמה של דחיית מולד זקן ושתי הדחיות הנגררות תביא ליותר מקרים שבהם יראה הירח החדש יום לפני ראש חודש, מה שקורה כיום רק לעיתים נדירות בדחיית גטר"ד.
איחור של הדחיות יביא למקרים שבהם יראה הירח הישן בבוקר ראש חודש וכן שמולד שבט וכסלו יחולו במוצאי ראש חודש.
אם היו קובעים את החודשים בכל ימות השבוע היה ניתן לקבוע ראש חודש תמיד יום לאחר המולד, כדברי רבי זירא – "צריך שיהא לילה ויום מן החדש", ואז הראייה הראשונה הייתה תמיד בליל ראש חודש או במוצאי ראש חודש ובמקרים נדירים למחרת.
לכן, נדחה א' תשרי ליום רביעי, ומשם – ליום חמישי, והשנה תתקצר ל-354 ימים – שנה כסדרה.
מאותה סיבה דוחים את מולד בט"ו תקפ"ט שלאחר שנה מעוברת: אם המולד ביום שני, 15 שעות ו-589 חלקים, המולד שקדם לו היה ביום שלישי, 18 שעות בתוך היממה.
ושוב, בגלל "מולד זקן" ו"לא אד"ו ראש", נדחה את המולד ליום חמישי, ונותרנו עם שנה מעוברת בת 382 ימים בלבד, שחורג מגבולות אורכי השנה האפשריים (383–385).
לכן, נדחה את א' תשרי ליום ג' וממילא "תתארך" השנה לכדי 383 ימים, ותתאים למסגרת.
אורך השנה וקביעת ימי השבוע שלה
נקודות החופש בלוח העברי הקבוע לגבי משך שנה מסוימת הן שלוש:
קיומו או אי-קיומו של חודש אדר א' באורך של 30 יום
קיומו או אי-קיומו של יום ל' בכסלו
קיומו או אי-קיומו של יום ל' בחשוון (קיומו אפשרי רק בשנה בה קיים ל' בכסלו)
על כן, בלוח העברי הקבוע יש שנים בשישה אורכים שונים:
חסרה – שנה בת 353 יום לפשוטה ו-383 יום למעוברת, חשוון וכסלו מכילים 29 ימים
כסדרה – שנה בת 354 יום לפשוטה ו-384 יום למעוברת, בחשוון 29 ימים ובכסלו 30 ימים
שלמה – שנה בת 355 יום לפשוטה ו-385 יום למעוברת, בחשוון ובכסלו 30 ימים
נוסף על כך, יש ארבעה ימי שבוע אפשריים לתחילת השנה (לפי הכלל "לא אד"ו ראש"), ולא כולם מתאימים לכל אחד מאורכי השנה האפשריים, כי אילוץ "לא אד"ו ראש" חל גם על תחילת השנה הבאה.
מגבלות אלו, על היום בו חל ראש השנה ועל אורך השנים, מקטינות את מספר האפשרויות ל-14 סוגי שנים שונות, הנקראים גם "קביעויות".
נהוג לסמן את קביעויות השנים בשלוש אותיות המציינות את העוגנים שלהלן, המספיקים להסיק את לוח השנה כולו:
ב/ג/ה/ז – היום הראשון של ראש השנה.
ש/כ/ח – האם השנה שלמה, כסדרה או חסרה.
א/ג/ה/ז – היום הראשון של פסח, התלוי גם בעיבור השנה.
לדוגמה, הקביעות "בחג" מציינת שנה המתחילה ביום שני, היא חסרה, ופסח חל בה ביום שלישי.
מידיעת קביעות השנה ניתן לדעת את היום בשבוע בו חל כל אחד מהחגים ואת הפרשה הנקראת בכל אחת משבתות השנה.
כדי לדעת את הקביעות של שנה מסוימת יש לחשב את היום בשבוע של ראש השנה של השנה המסוימת ושל זאת שאחריה.
סוגים שונים של שנים מופיעים בלוח הקבוע בשכיחויות שונות.
כך למשל, הקביעות הכז מופיעה בכ-18% מהשנים לעומת הקביעות השא שמופיעה רק ב-3.3% מהשנים, כלומר אחת לשלושים שנה, בממוצע.
בטבלה שלהלן מובא חישוב של שכיחויות סוגי השנים.
הטור הימני מציג את השנים במחזור הקטן עבורם השורה מתייחסת ושני הטורים שאחריו מגדירים טווח של זמן בו חל המולד הממוצע.
הטור הרביעי מימין מגדיר את אורך הטווח והטור החמישי נותן את האחוז מסך כל השבוע (168 שעות) שהטווח מכסה.
בטור השישי מופיע סוג השנה והטורים האחרונים מציינים את השכיחות של הקביעות.
הטווח הקצר ביותר שבו יכולות לחול כל 14 הקביעויות הוא 18 שנים, זה קרה בין ד'תשמ"ה לד'תשס"ב.
מאחר שרוב המועדים נמצאים בין אדר לבין מרחשוון (שלאחריו), ובחלק זה בשנה קביעות החודשים אחידה – חודש מלא וחודש חסר, הרי שעל פי דחיית לא אד"ו ראש, אפשר לגזור גם את הקביעות הבאות:
לא בד"ו פסח: היום הראשון של פסח (ובהתאם לו גם תשעה באב) לא יחול בימים ב', ד', ו'.
לא אד"ו סוכות: היום הראשון של סוכות (וכן שמיני עצרת) לא יחול בימים א', ד', ו'.
לא אג"ו כיפור: יום הכיפורים לא יחול בימים א', ג', ו'.
לא גה"ז פסח שני: פסח שני (י"ד באייר) לא יחול בימים ג', ה', ז'.
לא גה"ז חג השבועות: חג השבועות לא יחול בימים ג', ה', ז'.
לא בד"ז פורים: פורים (דפרזים, י"ד באדר (במעוברת: י"ד באדר ב')) לא יחול בימים ב', ד', ז'.
לא בד"ז ל"ג בעומר: ל"ג בעומר לא יחול בימים ב', ד', ז'.
הכלל "לא אד"ו ראש" מביא לכך שרוב החגים יכולים לחול רק בארבעה מבין שבעת ימי השבוע.
חלק מהחגים (אלו שלפני מרחשוון וכסלו, שהם משתנים באורכם) תלוי במועד ראש השנה שלפניהם (כיפור, סוכות), וחלק (אלו שמאדר ב' ואילך) תלוי בראש השנה שאחריהם (פורים, פסח, שבועות).
יוצאים מן הכלל הם חנוכה, עשרה בטבת וט"ו בשבט שחלים בין מרחשוון לאדר, ולכן יכולים לחול בחמישה או בשישה מתוך שבעת ימי השבוע.
היום הראשון של חנוכה יכול לחול בכל יום בשבוע מלבד שלישי.
עשרה בטבת אינו חל בימים שני ושבת, וט"ו בשבט אינו חל בימים ראשון ושישי.
פורים מתנהג בעניין זה כשאר החגים כיוון שהוא חל תמיד באדר ב', ולא באדר א'.
חודש אדר ב' הוא קבוע באורכו ובמיקומו יחסית לראש השנה הבא אחריו.
לאור כל זאת, יש סימן לחישוב היום בשבוע של רוב המועדים בשנה מסוימת, בהינתן היום בשבוע של אחד מהם.
השיטה מוצגת במקורות על-פי ימי חג הפסח.
הסימן מתואר על פי צופן אתב"ש.
לכל יום משבעת ימי חג הפסח, שמסמנים באותיות א–ז (למשל – א' – יום ראשון של פסח, ב' – יום שני, וכן הלאה), יש חג שיחול באותו יום בשבוע:
א – תשעה באב הבא.
ג – ראש השנה הבא.
ד – קריאת / קנין / קילוס התורה או קץ המועדים (הכוונה ליום שמחת תורה הבא בחוץ לארץ, שהוא יום טוב שני של גלויות של שמיני עצרת).
ה – צום (יום כיפור הבא).
במקורות הקדומים הסימן מפסיק כאן או קודם, בתיקון חיבור העיבור של חנוך בן בחיי קוסטנטיני נעשה ניסיון להוסיף ז"ע ח"ס ט"ן, בדורות האחרונים הוסיפו:
יש מאנשי זמננו שמציינים שיום ז' של פסח מתאים גם לתאריך יום העצמאות שהתחדש בשנת ה'תש"ט (הכוונה ל-ה' באייר, ולא למועד יום העצמאות בפועל, שנדחה או מוקדם לעיתים קרובות).
אחרים מזכירים שהאות "ע" מתאימה גם למילה "עגל".
ועשיית העגל במדבר אירעה לפי המסורת בט"ז בתמוז, אותו היום בשבוע שבו חל ז' של פסח.
בנוסף יום קרבן עצים כלומר ט"ו באב יוצא ביום זה, ביום זה הפסיקו לכרות לבית המקדש עצים והביאו קורבן בגלל מועד זה.
הלוח העברי חוזר על עצמו כמעט במדויק מדי 13 מחזורים של 19 שנים, שהם 247 שנה (חסרות רק 50 דקות ו-5 חלקים).
חזרה דומה יש כעבור 216 מחזורים, שהם 4,104 שנים, ואז חסרה שעה אחת בדיוק.
השעות מצטברות לשבוע אחרי 168 פעמים (מספר השעות בשבוע) ורק אז יש חזרה מושלמת – בתום 36,288 מחזורים שהם 689,472 שנים.