tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפקד הטייסת אז היה עמיקם נורקין, לימים מפקד חיל האוויר.
ב-19 בפברואר 2004 נחתו בבסיס רמון שני מטוסי ה–F-16I ("סופה") הראשונים של חיל–האוויר, ונקלטו בטייסת.
טייסת 144, המכונה גם "טייסת עוף החול" (בעבר כונתה "טייסת שומרי הערבה") היא טייסת כלי טיס בלתי מאוישים המפעילה את ה"ניצוץ" בחיל האוויר הישראלי.
הטייסת הפעילה בעבר מטוסי קרב.
בגלגוליה השונים לאורך השנים הפעילה הטייסת מטוסי נשר, כפיר ו-F-16A/B ("נץ").
הטייסת הוקמה ב-1972 בעציון, כנף 10 של חיל האוויר, שבצפון מזרח סיני, לא רחוק ממפרץ אילת.
המטוסים הראשונים שנקלטו בטייסת "שומרי הערבה" היו מטוסי נשר שהיה מטוס הקרב הראשון שייצרה התעשייה האווירית לפי תוכניות של המטוס הצרפתי מיראז' 5.
שישיית המטוסים הראשונה נחתה בשדה עציון בתאריך 6 בספטמבר 1972.
הגעתם של חמישים מטוסי מיראז' 5 נבלמה עקב האמברגו שהטילה ממשלת צרפת על סחר בנשק עם ישראל ב-1967. הדבר האיץ את מהלך פיתוח מטוס הנשר בתעשייה האווירית, כדי למלא את הצורך המבצעי של חיל האוויר.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על הטייסת סא"ל מנחם שרון.
במהלך המלחמה הפילה הטייסת 44 מטוסי אויב, ללא אובדן מטוסים וללא אבדות בנפש.
בתחילת 1982 הושלמה בנייתו של בסיס עובדה החדש, מרחק של מספר קילומטרים מעציון, בשטח ישראל, בתוך בקעת עובדה.
בסיס זה וכן בסיסי רמון ונבטים נבנו על ידי ארצות הברית כפיצוי לפינוי סיני על שטחי האימון העצומים שבו, ועזיבת ארבעה שדות תעופה: איתם, רפידים, אופיר ועציון.
טייסת 144 עברה למשכנה החדש שבערבה כשהיא מצוידת במטוסי הכפיר C-2, שהיו פיתוח המשך למטוס הנשר.
באמצע שנות השמונים הגיע הכפיר המשופר C-7 לטייסת "שומרי הערבה".
ב-1988, לאחר הקיצוצים הגדולים בכוח הצבאי, החליטו לסגור את בסיס עובדה ככנף מבצעית ובית הספר למקצועות התעופה (ביסמ"ת) הועבר לבסיס החדש.
טייסת 144 יחד עם אחותה טייסת 149, הצפינו למשכנן החדש בבסיס חצור.
שם תפשו את מקומן של שתי טייסות כפיר שנסגרו זה עתה, טייסת 113 וטייסת 254.
טייסת 144, שהייתה האחרונה להפעיל את הכפיר, נבחרה להיות טייסת ה-F-16A/B ("נץ") האחרונה של החיל, כאשר ב-1994 החלו להגיע אליה המטוסים, מתנת ארצות הברית עבור המאמץ הישראלי לשלום ולביצור ביטחון המדינה, שהסכימה לוותר על שטחים תמורת שלום.
אז תמו 18 שנות ה"כפיר" בחיל האוויר ונפתח עידן ה"נץ" של הטייסת, שנמשך קצת יותר מעשור נוסף.
בסוף שנת 2005 נסגרה הטייסת.
באוגוסט 2022 נפתחה הטייסת מחדש בבסיס חצור, כטייסת כטמ"ם.
הטייסת היא הטייסת הראשונה המפעילה את ה"ניצוץ" - כטמ"ם חדש בחיל האוויר, כחלק ממערך "ענני סערה" אשר עתיד לקום בצה"ל ומשותף לזרוע האוויר ולזרוע היבשה.
סגירת מערך מטוסי הנץ בח"א.סא"ל ע'אוגוסט 2022 – הווההקמת הטייסת מחדש כטייסת כטמ"ם
הסמלים עוצבו על ידי הגרפיקאי רענן וייס.
לסמל הראשון שהופיע ב-1972 היה דמיון מסוים לסמל של חיל האוויר האמריקאי.
טייסת 200, המכונה גם "טייסת המל"טים הראשונה", היא טייסת כלי טיס מופעל מרחוק (כטמ"ם) בחיל האוויר הישראלי.
כיום מפעילה הטייסת כטמ"ם מסוג הרון־1 ("שובל") מבסיס חצור.
במהלך מלחמת סיני הופעלה טייסת 200 כטייסת זמנית ישראלית־צרפתית בבח"א לוד שהורכבה מ־18 מטוסים מטייסות EC.3/1 ,EC.2/1 ,EC.1/1 ו־ER.4/33 של כנף הקרב 1 מבסיס סיינט דיזיאר.
על המטוסים נצבעו סמלי חיל האוויר הישראלי וכן פסי זיהוי בצהוב-שחור שנועדו לזהות את המטוסים הישראליים, הבריטיים והצרפתיים.
תפקידו הרשמי של הכח היה להגן על שמי ישראל מפני חדירות של מפציצי איליושין Il-28 הסילוניים המצריים, אך הכח העוסק בפועל במשימות נוספות.
טייסת 200 הוקמה ב-1971, בבסיס פלמחים, עם קליטתם של כטב"מי הפיירבי מדגם 147I ("מבט"), ולמפקדה הראשון מונה סא"ל שלמה ניר.
הפיירבי הופעל על ידי הטייסת במשימות צילום אוויר שנועדו לשם מעקב אחר תנועת סוללות טילי הקרקע-אוויר של המצרים באזור תעלת סואץ.
באוקטובר אותה שנה הצטרפו לכטב"מי הפיירבי כטב"מי המטרה MQM-74A צ'אקר ("תלם") שנועדו להעסיק את טילי הקרקע-אוויר ואת תותחי הנ"מ של האויב, ולהקל על מטוסי הקרב לזהות את הסוללות ולהשמיד אותן.
כטב"מים אלו הופעלו על ידי הטייסת גם במלחמת יום הכיפורים ב-1973.
ב-1975 קלטה הטייסת חמישה כטב"מי פיירבי 1 ("שדמית") שנועדו לאימוני ירי, ולהטעיות מערכות מכ"ם ונ"מ.
ב-1979 קלטה הטייסת את כטב"ם הסקאוט ("זהבן") ששימש לצילום אוויר והיה בעל יכולת לשדר את התמונות בזמן-אמת לתחנה הקרקעית.
הסקאוט הופעל בהצלחה במלחמת לבנון הראשונה ולאחריה.
במהלך גיחת צילום בגבול סוריה-לבנון, שערך כטב"ם פיירבי של הטייסת במאי 1981, ניסה מטוס מיג 21 סורי להפילו, מפעיל הכטב"ם ביצע סדרת תמרונים עד שהמיג איבד שליטה והתרסק.
הטייסת קיבלה תעודת הפלה והיה זה האירוע הראשון בעולם בו מופל מטוס מאויש על ידי כטב"ם.
ב-1992 קלטה הטייסת את כטב"ם הסרצ'ר ("חוגלה") המיועד לצילום אוויר, וביוני 1998 קלטה את הדגם המשופר יותר, הסרצ'ר 2 ("כוכב לבן") אשר יצא משימוש בשנת 2007 עם קליטת מטוס מדגם "הרון 1" ("שובל") כפלטפורמה העיקרית בטייסת.
בשנת 2008 זכתה הטייסת בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות בלחימה.
החל משנת 2016 פועל במסגרת הטייסת גף סיורי ים (גס"י).
הגף, שהשתייך בעבר לטייסת 120, הוא יחידה הפועלת מבסיס חצור, אך שייכת לחיל הים.
היחידה מבצעת את משימותיה על ידי כטמ"מ מסוג "שובל ים".
בעבר הפעיל הגף את מטוסי הסי סקאן, אך אלה הוצאו משירות מבצעי בתחילת ינואר 2017.
ב-25 בנובמבר 2021 הוענק לטייסת אות הערכה מבצעי מטעם הרמטכ"ל על פעילותה במב"ם.
בינואר 2023, עברה הטייסת מבסיס פלמחים לבסיס חצור, כחלק מהשינוי במבנה הארגוני של חיל האוויר.
במלחמת חרבות ברזל נטלה הטייסת תפקיד משמעותי והיא זוקפת לזכותה הריגה מהאוויר של מחבלים רבים, רובם בגזרת עזה והיתר בדרום לבנון או ביהודה ושומרון (נכון לאוגוסט 2024).
היא השתתפה במבצעי חילוץ חטופים כמו מבצע ארנון ומבצעי חילוץ נוספים.
טייסת 133, המכונה גם טייסת "אבירי הזנב הכפול", היא טייסת מטוסי קרב בחיל האוויר הישראלי.
כיום מפעילה הטייסת מטוסי F-15A/B/D איגל ("בז") מבסיס תל נוף.
מלחמת יום כיפור ולקחיה, בצד אספקת מטוסים ואמל"ח מתקדם למדינות האויב סביב ישראל גרמו לצורך מבצעי בהצטיידות במטוס קרב מתקדם.
הצטיידות מדינות ערב במטוסים החדישים כללה גם חימוש מודרני כולל טילי אוויר-אוויר.
כן נקלטו במדינות המזרח התיכון סוללות טילי קרקע-אוויר חדישות שנועדו לפגוע בעליונות האווירית של ישראל ובחופש פעולתו של חיל-האוויר.
המקור היחיד לרכש מטוסי קרב מתקדמים באותן שנים, הייתה ארצות הברית.
חברת "מקדונל דאגלס" פיתחה תשובה למטוס הקרב הרוסי מיג-25 שנחשב אז לטוב מסוגו בעולם, המטוס האמריקני 15-F של חברת מקדונל-דאגלס וה-14-F מתוצרת "גראמן" היו מטוסי קרב מתקדמים שנכנסו לשירות בארצות הברית ונתנו מענה לצורך המבצעי.
ישראל פנתה לארצות הברית וביקשה לרכוש אחד משני סוגי המטוסים, לאחר שנתקבל אישור בדרגים המדיניים, והושלמו ההליכים במפקדת חיל האוויר נמשכה פעילות המטה בהכנות ליציאת משלחת לארצות הברית לצורך בחינה והמלצה איזה משני המטוסים (אם בכלל) מתאים לצורכי חיל האוויר ועונה על הצורך המבצעי.
צוות של טייסים ומהנדסים ביקר בארצות הברית בחודשי אוגוסט-אוקטובר 1974. הטייסים שבמשלחת טסו ב-18–20 בספטמבר 1974 מספר טיסות במטוסי 14-F ו-15-F דו מושביים.
חברי המשלחת בחנו את שני המטוסים ואת מידת התאמתם לצרכיה המבצעיים של ישראל.
המידע שנאסף עובד, ובאוקטובר 1974 חזרו ארצה אנשי המשלחת והמליצו פה אחד על רכישת מטוסי 15-F.
המלצתם התבססה על התאמתו של המטוס ועל כושרו להכריע את היריב בקרבות אוויר במתכונת שהייתה מקובלת אז.
יתרונו של המטוס בתמרון, תכונות הטיסה שלו בצירוף מערכות הנשק שהותקנו בו אפשרו לטייס להכתיב את מהלך הקרב ולהגיע להכרעה כנגד כל אחד מסוגי המטוסים שהיו בחילות האוויר של מדינות העימות.
המשלחת המליצה להצטייד בסד"כ של 25 מטוסים.
ה-15-F היה מטוס בעל כושר תמרון טוב משל כל מטוס אחר, מצויד בשני מנועים רבי עוצמה, עם יכולת לטוס לטווח רחוק, תכונה שנוצלה אכן בהצלחה במהלך שירותו המבצעי.
המטוס תוכנן אמנם כמטוס לעליונות אווירית, אולם הצטיין גם ביכולת לתקוף מטרות קרקע, הוא צויד במכ"ם רב-משימתי יעיל בטווחים רחוקים וביכולת לשאת אמל"ח מתקדם ומגוון למטרות אוויר-אוויר ואוויר-קרקע.
מפקד חיל-האוויר, אלוף בני פלד, קיבל את המלצת הצוות, וכבר בסוף 1974 החלה עבודת מטה קדחתנית לקליטת המטוס בחיל.
הוחלט כי המטוס החדש יקרא בעברית "בז" ונקבע כי קליטת מטוסי הבז תתבצע בתל-נוף.
בעקבות דרישת ישראל להקדים את אספקת המטוסים, הוחלט כי ארבעת מטוסי קדם-סדרה שייצורם הושלם, יסופקו לישראל לפני תום 1976. יתר המטוסים, מייצור סדרתי, תוכננו להיקלט בשנת 1977. עסקת ההצטיידות, שנחתמה במחצית פברואר 1976, כללה גם טילי אוויר-אוויר מתבייתי חום מסוג סיידווינדר J, טילי אוויר-אוויר מונחי מכ"ם AIM-7F ופריטי חימוש נוספים.
בהוראת התכנון נקבע כי ביוני 1976 ייצאו לארצות הברית מפקד הטייסת המיועד איתן בן-אליהו וארבעה טייסים בני צינקר, משה מלניק, יואל פלדשו ושאול סיימון, ללימוד המטוס, כדי להיכנס לכשירות מבצעית אוויר-אוויר מיד עם קליטת המטוסים הקדם-סדרתיים.
באוקטובר 1975 יצאה לארצות הברית משלחת ואנשיה סיירו בבסיס חא"א רייט-פטרסון ואספו מידע בנושאי תפישת אחזקה, הצטיידות, לוגיסטיקה, שינויים במטוס, הדרכת צוות קרקע ועוד.
נערכו ביקורים במפעל מקדונל-דאגלס בסנט-לואיס, בבסיס חא"א לוק, בפנטגון ובנספחות בוושינגטון.
סכום העסקה היה כ-653 מיליון דולר.
ב-1 אפריל 1976 הוקמה טייסת הבז הראשונה, טייסת 133. למפקדה הראשון של הטייסת מונה סא"ל איתן בן-אליהו ולסגניו מונו בני צינקר ומשה מלניק.
ב-10 בדצמבר 1976 קלטה הטייסת את שלושת מטוסי ה-F-15A הראשונים שהגיעו לישראל.
טבילת האש הראשונה של הטייסת הייתה במבצע ליטני במרץ 1978, במהלכו פיטרלו מטוסי הטייסת בשמי ישראל וחיפו על כוחות צה"ל בפעולתם בדרום לבנון.
לא נרשמה לטייסת תקרית אווירית במהלך המבצע.
ב-27 ביולי 1979 רשמה הטייסת היסטוריה כשמטוס F-15A שלה השיג הפלת בכורה עולמית של מטוס מיג-21 סורי.
ההפלה התרחשה במהלך קרב אוויר שהתפתח בין מטוסי F-15 מטייסת 133 ומטוסי כפיר מטייסת 101 לבין מטוסי מיג-21 סוריים.
שתי רביעיות מיגים סוריים התקרבו במגמת יירוט אל מטוסי F-4 פנטום ("קורנס"), A-4 סקייהוק ("עיט") וכפיר בזמן שתקפו מטרות מחבלים בדרום לבנון - בדאמור, מזרעת חזרן ובסיס מחבלים צפונית לצור.
הפלת הבכורה של ה-F-15 נזקפת לרס"ן משה מלניק, שביצע אותה באמצעות טיל פיתון 3 ב"בז" מספר זנב 663 שכינויו "המדליק".
מיג-21 חמישי שהופל בקרב נזקף לזכותו של מטוס כפיר שרשם גם הוא הפלת בכורה.
ב-24 בספטמבר 1979 ביצעו שני מטוסי F-4 פנטום גיחת צילום בשמי לבנון.
זוג מטוסי מיג-23 סוריים ניסו ליירטם ושיגרו לעברם שלושה טילי אוויר-אוויר.
בעקבות האירוע התקבלה החלטה בחיל האוויר להכין מארב למטוסים הסורים.
הכוונה הייתה לבצע את המשימה בשנית, אך הפעם בליווי צמוד של זוג מטוסי F-15 ופטרול של מטוסי F-15 נוספים בגובה נמוך מעל לים.
הבקרה הסורית הזניקה זוג מטוסי מיג-21 ליירט את מטוסי הצילום.
עם גילוי מטוסי המיג פנו זוג מטוסי הפנטום המצלמים דרומה לפי מילת קוד, ומטוסי ה-F-15 המלווים פתחו בקרב אוויר עם המיגים.
ארבעה מיגים נוספים הוזנקו ליירוט.
במהלך הקרב, שנערך שישה מייל דרומית-מזרחית לביירות ונמשך דקה ו-17 שניות, הפילו מטוסי ה-F-15 של הטייסת את ארבעת מטוסי המיג-21 הסוריים.
ב-24 באוגוסט 1980 ביצעו זוג מטוסי F-4 פנטום ("קורנס") משימת צילום בשמי סוריה.
בתגובה הזניקו הסורים שני זוגות מטוסי מיג-21 ליירוטם.
במהלך קרב אוויר שהתפתח בין המיגים לבין מטוסי F-15 מהטייסת ומטוסי כפיר, שחיפו על המטוסים המצלמים, הופל מיג אחד.
ב-31 בדצמבר 1980 הזניקו הסורים עשרה מטוסים בתגובה לתקיפת בסיסי מחבלים באזור אל-חוש ובתל אל-רווידס ליד אל-נבטיה, על ידי מטוסי F-4 פנטום ("קורנס"), A-4 סקייהוק ("עיט") וכפיר.
בקרב אוויר שהתפתח בין מטוסי F-15 מטייסת 133 לבין שני מטוסי מיג-21 סוריים, הופלו שני המיגים.
הפלת בכורה עולמית של מיג-25
ב-13 בפברואר 1981 שוב רשמה הטייסת היסטוריה כשמטוס F-15A שלה השיג הפלת בכורה עולמית של מטוס מיג-25 סורי.
המיג-25 שהופנה לעבר גיחת צילום של חיל האוויר, הופל על ידי מפקד הטייסת, סא"ל בנימין צינקר, באמצעות טיל AIM-7 ספארו ב"בז" מספר 672 שכינויו "טורנדו".
המטוסים המלווים נשאו טילי אוויר-אוויר, פודי לוחמה אלקטרונית ומכלי דלק תצורתיים.
לקראת הגעת מטוסי ה-F-16A ליעד, התפצלו מטוסי ה-F-15A המלווים - זוג אחד פנה מעט דרומה על מנת לתת מענה לאיום אפשרי שיגיח מהבסיסים הדרומיים, זוג נוסף פנה מעט צפונה וזוג שלישי פיטרל בקרבת הגבול הסורי.
המשימה הושלמה מבלי שהוזנקו מטוסי אויב לעבר המטוסים הישראלים ששבו בשלום לבסיסם.
הטייסת המשותפת פעלה במהלך המלחמה, וב-13 ביוני, לאחר הפסקת האש עם סוריה שהושגה ב-11 ביוני, נפרדה טייסת 106 מ-133 ונפתחה כטייסת עצמאית.
במלחמה הפילו מטוסי הטייסת כ-30 מטוסי מיג-21 ומיג-23 סוריים.
ב-15 בינואר 1991 פקע האולטימטום שהציב האו"ם לעיראק בעקבות פלישתה לכווית, ב-2 באוגוסט 1990. מאז ועד ל-12 בפברואר אותה שנה, השתתפו מטוסי הטייסת, לצד מטוסי טייסת 106, במשימות פטרול בשמי ישראל והגנה על שטחה עקב חשש לניסיונות חדירה של כלי טיס עיראקיים לישראל.
מטוסי ה-F-15 של הטייסת, כמו גם מטוסי טייסת 106, הושבחו במסגרת תוכנית "בז 2000" ("בז משופר" או בזמ"ש) שהחלה בשנת 1995 והסתיימה ב-2005. במסגרת התוכנית שודרגה אוויוניקת המטוסים.
ההשבחה כללה בין היתר שדרוג של תא הטייס ותצוגות המכ"ם, החלפת מחשב בקרת אש, התקנת מערכת ניווט לווינית מבוססת GPS ועוד.
בין מפקדי הטייסת נמנים: איתן בן-אליהו (מפקדה הראשון), בני צינקר (1981-1979), משה מלניק (מבצע אופרה, מלחמת לבנון), עמירם אליאסף (1983–1985), מיקי לב (מבצע רגל עץ), , אבי מאור (מלחמת המפרץ), איתי אלון (מבצע ענבי זעם)
טייסת 123, המכונה גם "טייסת ציפורי המדבר" (כונתה בעבר: "טייסת הבֵּלים הדרומית"), היא טייסת מסוקי סער בחיל האוויר הישראלי.
עיקר פעילותה השוטפת של הטייסת הוא בתובלה וחילוץ של לוחמים, חילוץ מטיילים אבודים ופינוי נפגעי תאונות דרכים.
הטייסת הוקמה ב-10 במרץ 1965 והפעילה מסוקי בל 47G-2. הטייסת פעלה מבסיס תל נוף ושימשה כטייסת אימון המסוקים של בית הספר לטיסה.
מאוחר יותר הוסבה הטייסת למסוקי בל 205 ועברה, בחודש אוגוסט 1969, לבסיס חצרים.
בשנת 1978 החליפה הטייסת את מסוקי הבל-205 במסוקי בל 212 ("אנפה"), ששירתו בטייסת עד שנת 2002.
במלחמת יום הכיפורים פעלה הטייסת בעיקר בחזית הדרום.
אחד ממסוקיה הופל באש נ"מ מצרית וכל צוותו למעט טייס המשנה, נהרג.
במלחמת שלום הגליל איבדה הטייסת שני מסוקים: אחד הופל על ידי אש נ"מ של המחבלים בנבטייה ושני נתקל בחוטי חשמל בטיסה מבצעית ליד אגם קרעון והתרסק.
ב-24 בספטמבר 1984 התרסק מסוק "אנפה" של הטייסת בנחל בזק בעת אימון מרדף עם כוח מבסיס האימונים של חטיבת גולני.
בתאונה נהרגו שני הטייסים, מכונאי מוטס ושני לוחמי גולני.
ב-8 באוגוסט 2002 נפתחה הטייסת מחדש בבסיס חצרים כטייסת מסוקי סיקורסקי UH-60 בלק הוק, "ינשוף".
חמשת המסוקים הראשונים של הטייסת הגיעו לישראל בתחילת החודש בבטנו של מטוס C-5 גלקסי של חיל האוויר האמריקני שנחת בבסיס נבטים.
טייסת 123 היא טייסת הבלק-הוק השנייה שנפתחה בישראל לאחר טייסת 124 המוצבת בבסיס פלמחים.
הטייסת קיבלה ציון לשבח מהרמטכ"ל על פעילותה במלחמת לבנון השנייה.
ב-2015 הוחלט להעביר את הטייסת לבסיס פלמחים.
ב-15 ביולי 2015 עברה הטייסת מבסיס חצרים לבסיס פלמחים.
הטייסת הפעילה בעבר את המסוקים הבאים: בל-212, בל-205, בל-47, וגם סיקורסקי S-58 שהושאלו מטייסת 124.
בין מפקדי הטייסת: דן ברוס (מפקד הטייסת במלחמת יום הכיפורים), אמיתי חסון, אמנון אורון, ראובן לוי, עופר בן-פרץ, ישראל יהלום, אורי מנור, מוטי רגב, יעקב רשף (מלחמת לבנון), שמואל אלדר (1984-1986), מיקי בר, אלכס דן, ערן כהן, אבנר בלקנאי (2003-2005).
ב-29 באוקטובר 2023 בצעה טייסת 123 את החילוץ המוסק הראשון מתחילת התמרון הקרקעי במלחמת חרבות ברזל.
ב-11 בספטמבר 2024, התרסק מסוק "ינשוף" תוך כדי נחיתה ברפיח, בעת הגעה לחילוץ לוחם הנדסה קרבית.
בהתרסקות נהרגו שני לוחמים ונפצעו שמונה נוספים.
המסוק שהתרסק שייך לטייסת 124, אך הוחזק בכוננות חילוץ לגזרת רפיח, עם צוות של טייסת האחות 123.
בסמל הטייסת משולבת האות B האנגלית, האות הראשונה בשם החברה Bell, יצרנית המסוקים שהופעלו בטייסת בעבר.
טייסת 193, המכונה גם "טייסת מגיני המערב", כינויה גם "טייסת הים היחידה", הייתה טייסת מסוקי סיור ימי בחיל האוויר הישראלי המיועדת לביצוע משימות סיוע לחיל הים הישראלי ופועלת בשיתוף פעולה הדוק עם שייטת ספינות הטילים.
טרם סגירתה, הפעילה הטייסת מסוקי יורוקופטר AS-565 פנתר ("עטלף").
הטייסת הייתה מוצבת בבסיס רמת דוד אך מסוקיה יכלוֹ לפעול גם מספינות טילים (סטי"ל) מסוג סער 5 וסער 6 הכוללות מנחת מסוקים.
בעת שמסוק של הטייסת שוהה באוויר הוא נמצא תחת אחריותו של חיל האוויר ובעת שהוא שוהה על סטי"ל הוא תחת אחריותו של חיל הים.
טייסת 193 הוקמה ב-12 באוגוסט 1987 כטייסת מסוקי יורוקופטר HH-65 דולפין שהועברו אליה מטייסת 124 ("החרב המתהפכת") שם נקלטו תחילה, מפקדה הראשון ומקימה היה משה אררט.
השתתפות בקרב ימי - גילוי כלי שיט וזיהוי עבור ספינות חיל הים
הכוונת ספינות חיל הים לעבר מטרות מעבר לאופק
הכשרת צוותי האוויר והקרקע של הטייסת ושמירת כשירותם
הדרכת צוותי הים המסייעים בתפעול המסוק
צוות המסוק כלל טייס וטייס משנה, ובעת הפעלה מספינת טילים גם מכונאי מוטס.
בעת משימות ימיות כלל צוות המסוק גם קצין חיל הים, בתפקיד קצין סיור מוסק (קס"ם).
שני מסוקי HH-65A נרכשו במימון תקציבי חיל הים לצורך הגדלת אופק המכ"ם של כלי השיט של חיל הים ולסיוע בטיווח מטרות ימיות.
יכולת זו נדרשה בעקבות הצטיידות חיל הים בטילים נגד ספינות ארוכי טווח מסוג "הרפון", המסוגלים לפגוע במטרות שנמצאות מעבר לטווח הגילוי של מכ"ם ספינות הטילים של חיל הים.
בנוסף, נועדו המסוקים לשמש למשימות ימיות שונות כגון חילוץ, תצפית ואיכון מטרות ימיות, וכן לסייע בפעילות הביטחון השוטף בעקבות פעולות טרור שביצעו מחבלים שהגיעו לישראל בדרך הים, כפי שאירע בפיגוע במלון סבוי ובפיגוע כביש החוף.
צוות לקליטת המסוק הוקם בחיל האוויר בראשית 1983 וב-26 ביולי 1985 קלטה טייסת 124 בבסיס פלמחים את שני המסוקים (מספרי זנב 901 ו-905).
המסוקים היו יכולים לפעול מספינות סער 4.5 חוחית שכללו מנחת מסוקים.
המסוקים, שזכו לשם דולפין, הופעלו בגף נפרד שהפך ב-12 באוגוסט 1987 לטייסת נפרדת, טייסת 193. בתחילה פעלו המסוקים בצבעי אדום ולבן, צבעי משמר החופים, אך בהמשך נצבעו מחדש בצבעי כחול ואפור.
הפעילות המבצעית הראשונה של הטייסת הייתה במבצע "איש הגשם 2", באפריל 1989. במבצע זה השתתף מסוק "דולפין" של הטייסת במשימת חיפוש אחר מחבלים בים.
הטייסת פעלה בשיתוף עם ספינת חיל הים אח"י גאולה ומטוס "שחף" מטייסת 120 ("הבינלאומית").
ב-20 בדצמבר 1989 הוחלט בדיון מטה בראשות מפקד חיל האוויר האלוף אביהו בן-נון, לסגור את הטייסת, ולהחזיר את זוג המסוקים שלה לטייסת 124 בבסיס פלמחים שם יופעלו במסגרת של גף החל מיולי 1990.
לאחר סגירת טייסת 190 ("מגע הקסם") כטייסת מסוקי MD500 דיפנדר ("להטוט") בבסיס רמת דוד הוחלט, בין היתר, לפתוח את טייסת 193 מחדש בבסיס רמת דוד ולהעביר אליה את מסוקי ה"דולפין".
בשנת 1994 אישר הרמטכ"ל רב-אלוף אהוד ברק את החלפת מסוקי ה-HH-65A, שסבלו במהלך שירותם בצה"ל מתקלות רבות, במסוק ימי מתקדם יותר מסוג AS-565 פנתר, מתוצרת חברת יורוקופטר.
במסוקים הוכנסו מספר שינויים שנועדו להתאמתם לצורכי חיל האוויר הישראלי.
בין השאר, הותקנו על המסוקים אמצעי הגנה שכללו משגרי מוץ ונורים ומערכת לוחמה אלקטרונית.
ב-12 באוגוסט 1996 הגיעו לישראל זוג מסוקי ה-AS-565 פנתר, שקיבלו את הכינוי "עטלף", הראשונים (מספרי זנב 882 ו-885) מתוך חמישה שנרכשו בעלות של כ-9 מיליון דולר למסוק.
המסוקים הוטסו מארצות הברית במטוס מטען כשהם מפורקים בארגזים.
כשבועיים לאחר הגעתם הורכב אחד מהם והחל לטוס.
קליטה רשמית של ה"עטלף" וכשירות מבצעית
ב-13 במרץ 1997 קלטה הטייסת את מסוקי ה"עטלף" החדשים בטקס רשמי במעמד מפקד חיל האוויר האלוף איתן בן-אליהו.
במהלך חודש ספטמבר 1997 עברה הטייסת ביקורת כשירות של מחלקת מבצעים בהצלחה, והוכרזה מבצעית.
במקביל הוצא מסוק ה"דולפין" היחיד שנותר (מספר 901) מהשירות ונמכר למשמר החופים האמריקאי שם קיבל את מספר זנב חדש - 6958 והוסב לדגם HH-65B ואחרי זה הוסב בשנית לדגם HH-65C.
ב-5 במאי 2001 נטלה הטייסת חלק בלכידת הספינה "סנטוריני" שיצאה מצפון לבנון אל עבר רצועת עזה כשהיא נושאת אמצעי לחימה רבים שיועדו לפלסטינים.
ב-21 במאי 2003 נטלה הטייסת חלק בלכידת הספינה "אבו חסן" ששייטה בים התיכון בדרכה מלבנון לרצועת עזה.
הטייסת פעלה לצד גף סיורי ים בטייסת 120 המפעילה מטוסי שחף ובשיתוף פעולה עם שייטת הסטי"לים באיתור ומעקב אחר הספינה, וכן ליוותה את כוח שייטת 13 במבצע ההשתלטות על הספינה שבוצע בהצלחה.
על הספינה נתפס איש חזבאללה חמאד מסלם מוסאבו ע'מרה ואיתו אמצעי לחימה וחומרי הדרכה רבים שיועדו לפלסטינים.
ב-14 ביולי 2006, בסביבות השעה 20:30, בעת שפעלה מול חופי ביירות במלחמת לבנון השנייה, נפגעה אח"י חנית בחלקה האחורי, מטיל נגד ספינות מדגם C-802 ששוגר על ידי החזבאללה.
הטיל פגע במנוף שנמצא בירכתיים, התחמש, אך לא חדר את מבנה המנוף העשוי פלדה והחליק.
אש פרצה במדור ירכתיים ימין מתחת למנחת המסוקים, וארבעה חיילים נהרגו.
שניים מההרוגים היו אנשי הטייסת: רס"ר , ששימש כאחראי על הדרכה ומכונאי מוטס בטייסת, וסמ"ר , ששימש כטכנאי אוויוניקה בטייסת.
מסוק "עטלף" שהיה על המנחת ניזוק כתוצאה מפגיעת הטיל והוצא מסד"כ הטייסת לצורך תיקונים.
ב-11 באוגוסט 2008 נערך בבסיס רמת דוד טקס לציון חזרתו של המסוק, אשר עבר סדרת תיקונים ובדיקות בטייסת תחזוקה של הבסיס.
ב-2015 הוזמנו שמונה מסוקי סיקורסקי SH-60F "סיהוק" מעודפי הצי האמריקני.
הטייסת בבסיס רמת דוד נסגרה באוגוסט 2025 והמסוקים החדשים צפויים להגיע בשנת 2026, כאשר הגף החדש יוקם בבסיס פלמחים.
תאונת מסוק "דולפין" מספר 905
ב-16 בספטמבר 1996, במהלך אימון לילי משותף עם שני סטי"לים, התרסק מסוק "דולפין" מספר 905 בים התיכון, כ-12 מיל מול חופי נהריה.
בהתרסקות נספו שלושת אנשי הצוות: מפקד הטייסת, הקברניט סא"ל , טייס המשנה, סרן , וקצין הסיור המוסק (קס"מ) של חיל הים, סרן .
בחיפושים שנערכו נמצאה עוד באותו לילה גופתו של סרן שחק.
כעבור ארבעה חודשים, בינואר 1997, אותרה גופתו של סא"ל בכר.
גופתו של סרן גרביה לא נמצאה עד עצם היום הזה.
ב-3 בינואר 2022 התרסק מסוק "עטלף" עם שלושה אנשי צוות מול חופי חיפה בקרבת המכון לחקר ימים ואגמים.
שני הטייסים סא"ל ארז שחייני ורס"ן חן פוגל נהרגו.
קצין הסיור המוסק מחיל הים סרן רון בירמן נפצע בינוני וחולץ על ידי השיטור הימי.
תחקיר חיל האוויר העלה שהתאונה נגרמה עקב תקלה טכנית במנוע המסוק.
סמל הטייסת עוצב על ידי הגרפיקאית אורנה שפע, לבקשת אחיה ומפקד הטייסת הראשון, סא"ל משה אררט.
הסמל שהיא עיצבה גבר על כל הצעות הגרפיקאים של חיל-האוויר.
בסמל מוצג דג מסוג "מנטה ריי" שתנועת הריחוף שלו במים מייצגת את השילוב של טיסה ושייט.
טייסת 131, המכונה גם "טייסת אבירי הציפור הצהובה" (כונתה בעבר: "טייסת הציפור הצהובה") היא טייסת תובלה בחיל האוויר הישראלי.
הטייסת מפעילה מטוסי C-130 הרקולס ("קרנף") מבסיס נבטים.
הטייסת הוקמה במהלך מלחמת יום הכיפורים, ב-14 באוקטובר 1973 בבסיס לוד, בעקבות קליטת 12 מטוסי C-130 הרקולס ("קרנף"), שהוצאו מסדר הכוחות של חיל האוויר האמריקאי ונמסרו לרשות חיל-האוויר הישראלי כסיוע מלחמתי.
12 המטוסים הנ"ל הצטרפו אל שני "קרנפים" שהופעלו קודם למלחמה על ידי טייסת 120 ("טייסת הבינלאומית") של חיל האוויר.
מפקדה הראשון של הטייסת היה סא"ל דוד פורת.
הקרנפים נכנסו מיד למעגל הלחימה.
בשלב ראשון ביצעו "רכבת אווירית" להעברת נגמ"שים לסיני ההטסה החלה בליל ה-15 באוקטובר והסתיימה בבוקר ה-16 באוקטובר.
הצוותים ביצעו 26 גיחות בפרק זמן קצר, בתוכן משימות תובלת כוח אדם וציוד, ופינוי נפגעים.
ב-25 בנובמבר 1975, במהלך תרגיל שיתוף פעולה עם כח חי"ר, פגע קרנף מס' 203 בפסגת ג'בל הילאל שבסיני כשהוא עמוס בנגמ"ש, 11 לוחמים ו-9 אנשי-צוות.
כל נוסעיו והצוות נספו .
בחודש יולי 1976 השתתפו ארבעה מטוסי הרקולס של הטייסת במבצע אנטבה.
את מבנה המטוסים הוביל מפקד הטייסת, סא"ל יהושע שני.
משנת 1982 השתתפה הטייסת במבצעים חשאיים (מבצע אחים) להעלאת יהודי אתיופיה מסודאן.
עקב רעידת אדמה ב-7 בדצמבר 1988 בארמניה, החליטה ממשלת ישראל להעניק סיוע הומניטרי לנפגעי הרעש.
שתי טייסות הקרנף הוזנקו לסייע במשלוח צוותי חילוץ ורפואה.
ב-16 באפריל 1991 המריא קרנף עם צוות משותף מטייסת 131 וטייסת 103 ("טייסת הפילים") לדיארבקיר שבטורקיה, כשבבטן המטוס משלוח הכולל ציוד רפואי עבור הפליטים הכורדים.
בימים 25-24 במאי 1991 השתתפה הטייסת במבצע שלמה להעלאת יהדות אתיופיה לישראל.
ב-9 גיחות שביצעה הטייסת הובאו 1,482 עולים, מעל 10% מכ-14,500 עולים שהובאו במבצע.
אחד מקרנפי הטייסת המריא מהשדה באדיס אבבה עם שלושה מנועים בלבד, עקב תקלת מנוע שארעה בעת ניסיון ההמראה הראשון.
מבצע הומניטרי נוסף שהטייסת השתתפה בו הוא הטסת עזרה רפואית ומזון לפליטים בגבול רואנדה-זאיר, בין 24 ביולי ל-2 בספטמבר 1994, בעקבות רצח העם ברואנדה.
במסגרת המבצע טסו טייסות הקרנף 16 גיחות במהלכן הוטסו 160 טון מטען.
ב-25 באוגוסט 2008 עברה הטייסת לבסיס נבטים שבנגב כחלק מהעברת בסיס לוד לבסיס לנבטים.
ב-18 ביולי 2012 הוזנקה הטייסת לחילוץ הפצועים הישראלים לאחר הפיגוע בבורגס שבבולגריה.
באוגוסט 2013, קלטה הטייסת את צוותי הטיסה ומטוסי טייסת הפילים, לאחר שזו הודממה זמנית.
ב-2015 החל צה"ל, בשיתוף התעשייה האווירית לישראל, בהשבחת ממטוסי ה"קרנף" לדגם משופר: "קרנף אוויוני".
ההשבחה כוללת קוקפיט (תא טייס) חדש, הותקנו מנועים משופרים, נוספו מערכות שליטה ובקרה מתקדמות, נוספה תצוגת קסדה עילית, שודרגו המערכות בעלות היכולות המיוחדות והוחלפו מערכות נוספות, ביניהן מערכת הניווט והטייס האוטומטי.
טייסת 122, המכונה גם "טייסת הנחשון" (כונתה בעבר: "טייסת הדקוטה" או "טייסת הדקוטות"), היא טייסת מטוסי ריגול, ביון ובקרה בחיל האוויר הישראלי.
הטייסת נחשבת כחלק משמעותי מהמערך האסטרטגי של חיל האוויר בעומק ובמעגל שלישי, ורוב פעולותיה במעגלים אלו מבוצעות תחת מעטה חשאיות.
טייסת 122 הוקמה ב-1 ביוני 1971 בבח"א 27, כטייסת DC-3 דקוטה וכונתה "טייסת הדקוטה".
המשימות שיועדו לה כללו תובלה, סיור ומשימות מיוחדות נוספות.
בתחילת שנת 1974 החליט חיל האוויר הישראלי לרכוש מצבא ארצות הברית שני מטוסי OV-1D מוהוק למשימות סיור ואיסוף מודיעין שנועדו לסייע בפיקוח על הסכמי הפרדת הכוחות עם מצרים וסוריה.
באוגוסט 1974 הצטרפו מטוסי המוהוק למטוסי הדקוטה בטייסת 122. מטוס המוהוק, שזכה בחיל האוויר הישראלי לשם "עטלף", היה מצויד במצלמה אופטית אלכסונית, חיישן תת-אדום ומכ"ם צד.
המידע הנקלט בחיישניו של המטוס הועבר בזמן אמת לתחנה קרקעית לצורך פיענוח.
ב-10 ביולי 1980 התרסק מטוס דקוטה של הטייסת על צלע הר עריף בהר הנגב, עקב ראות לקויה, בעת אימון ניווט בגובה נמוך.
בתאונה זו נהרגו ארבעה אנשי צוות.
במרץ 1982, בעקבות תאונת עבודה של שני מכונאים שגרמה לכוויה קשה של אחד מהם ושריפת אחד משני מטוסי המוהוק, הוחלט להוציא גם את המוהוק השני משירות.
במלחמת לבנון הראשונה ביצעו מטוסי הדקוטה של הטייסת משימות תובלה, פינוי נפגעים, לוחמה אלקטרונית וממסר.
הלוחמה האלקטרונית בוצעה על ידי יחידה 555 בגף "כוכב חמה" בטייסת, הן על ידי מטוסי ערבה מותאמים ל"א (דגם שקיבל את הכינוי "כוכב חמה") והן על ידי מטוסי דקוטה שהותקנו במערכות ל"א.
ב-30 באוקטובר 1983 קלטה הטייסת את ראשוני מטוסי הערבה (דגם 201), וכחצי שנה מאוחר יותר, באפריל 1984 ערכה את קורס האימון המבצעי הראשון במטוס החדש.
ב-1987 החלה הטייסת לקלוט מטוסים מהדגם המתקדם יותר של הערבה, דגם 202A.
קליטת המטוסים המשופרים נמשכה עד 1989.
ב-3 באוגוסט 2000 הוצאו מטוסי הדקוטה משירות בחיל האוויר הישראלי וב-30 בינואר 2001 נערך טקס פרידה רשמי מהם.
שנים אחדות לאחר מכן, הוצאו משירות גם מטוסי הערבה והטייסת הודממה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה, בעוד על מטוסי הטייסת עדיין לא הוכרזה מבצעיות רשמית, הטייסת השתתפה באופן בלתי פוסק בלחימה ופיתחה תורת לחימה ויכולות תוך כדי המלחמה.
עם חלוף השנים, ולאחר קליטת מטוסי נחשון-שביט בטייסת, בשנת 2006 נחת בארץ ראשון המטוסים מסוג גאלפסטרים G550, שלאחר הסבה והתקנות בתעשייה האווירית (אלתא) הפכו למטוסי נחשון-עיטם.
בשנת 2007 נקלט ה"עיטם" בטייסת והחל את שירותו המבצעי.
המטוסים אמנם מבוססים על פלטפורמה דומה לקודמיהם, אך מערכות המשימה והאמל"ח עליהם שונה ועיקרו מכ"ם, יכולות בקרה ושליטה ויכולות נוספות.
בשנת 2012 זכתה טייסת 122 בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
בשנת 2015 השתתפה הטייסת במשלחת ההומניטרית לנפאל, לאחר רעידת האדמה שפקדה אותה.
בפעולה זו הוחזרו לישראל תינוקות פגים ישראליים שהיו בנפאל עם הוריהם והובהלו חזרה למולדת על ידי מטוס נחשון של הטייסת.
בשנת 2019 מונתה סא"ל ג' לפקד על הטייסת, והייתה לאישה הראשונה בחיל האוויר שמפקדת על טייסת טיסה.
בשנת 2020 הובילה הטייסת מטס היסטורי מעל שמי גרמניה, בו עבר מבנה של מטוסי קרב ישראליים וגרמניים, מובלים על ידי מטוס נחשון של טייסת 122, מעל שמי מחנה דכאו ומעל מקום חטיפתם של ספורטאי אולימפיאדת מינכן.
בקוקפיט הנחשון המוביל נכחו מפקד חיל האוויר הישראלי, מפקד חיל האוויר הגרמני ומפקדת הטייסת דאז.
באפריל 2021 החלה קליטתו בטייסת של מטוס גאלפסטרים G550 חדש שכינויו "אורון", ובו מותקנות מערכות מתוצרת ישראלית.
יכולותיו של מטוס זה חדשניות, ייחודיות ומולטידיסיפלינריות.
פרטים ויכולות אלו אינן מותרות בפרסום לאור סיווגן הגבוה.
יחידת מעוף רחב פועלת בשיתוף פעולה עם הטייסת ואוספת מודיעין באמצעות מטוסי השביט שלה.
באוקטובר 2021 זכתה הטייסת בפרס מפקד חיל האוויר על יוזמה וחדשנות מבצעית.
בנובמבר 2021 הוחלט להעניק לטייסת אות הערכה מבצעי מטעם הרמטכ"ל על פעילות מבצעית מסווגת במב"ם.
ב-20 ביולי 2024 השתתפו מטוסי הטייסת במבצע יד ארוכה, תקיפת נמל חודיידה שבתימן.
ביוני 2025, הטייסת לקחה חלק במבצע עם כלביא ומטוסיה טסו מעל איראן במטרה לייצר בנק מטרות ולאיסוף מודיעין עבור חיל האוויר.
בספטמבר 2025 הוענק לטייסת פרס ביטחון ישראל.
כיום משרתת כמפקדת בסיס (גם כאן, לראשונה)סא"ל א'2022–מפקד הטייסת בעת מלחמת "חרבות ברזל"
מטוס מסוג גאלפסטרים G-550. משמש כפלטפורמה מוטסת של בקרת 'אוויר קרקע' לסריקת שטחים נרחבים.
אוסף מודיעין בזמן אמת ומהווה רכיב קריטי בהגנה על כוחות בתמרון.
בטייסת פועל מטוס ה"עיטם", מטוס מסוג גאלפסטרים G-550 בתצורת בקרה אווירית, הפועל בשילוב עם מערך הבקרה בחיל האוויר הישראלי כמעין "יב"א מעופפת".
פעילות המטוס מרחיבה את טווח הכיסוי של היב"אות הקרקעיות, המוגבלות על ידי טופוגרפיית הקרקע, ובכך מאפשרת לצפות במרחבים רחוקים יותר.
מערכות המטוס פותחו באלתא מערכות והן כוללת מכ"ם ייעודי ייחודי לזיהוי מטרות בגזרה של 360 מעלות, מערכת גילוי מקורות פולטי קרינה ומערכות הגנה עצמית על המטוס.
במטוס טסים יחד עם צוותי האוויר גם בקרים מוטסים המגיעים לטייסת מאחת היב"אות במערך הבקרה.
מטוס השביט הוא מטוס איסוף מודיעין צבאי לניטור ספקטרום אלקטרומגנטי.
סמל הטייסת המקורי הוא וריאציה לפיל קטן מעופף.
בגרסתו החדשה, הסמל מייצג את עידן הנחשון הטומן בחובו משימות מורכבות, טיסה במהירויות גבוהות במעגלים קרובים ורחוקים.
הסמליל מכוון לנקודת מכוון ברורה, תנועתי וחד, מתקדם בכיוון ברור, ומייצר פסי התעבות סילוניים.
הסמל חודש בשנת 2021, במסגרת תהליך התחדשות הטייסת, שחגגה 50 שנים להיווסדה וקיבלה לזרועותיה את מטוס ה"אורון".
טייסת 124 המכונה גם "טייסת החרב המתהפכת" היא טייסת מסוקי סער של חיל האוויר הישראלי, המוצבת בבסיס פלמחים.
טייסת זו היא טייסת המסוקים הראשונה של חיל האוויר.
ממשימות הטייסת: תובלה כללית, פינוי נפגעים, חיפוש והצלה, חילוץ טייסים נוטשים, ומשימות תובלת סער בשיתוף עם יחידות מובחרות, הטייסת לקחה חלק בכל מלחמות ישראל ממלחמת ששת הימים וכן במבצעים מיוחדים בין המלחמות.
המסוקים הראשונים הגיעו לטייסת במאי 1951. אלו היו אבות טיפוס של מסוקי ה"הילר 360" התלת-מושבי אשר הגיעו לבחינה וניסיון, אך היו מיושנים ובמצב תחזוקתי ירוד.
ב-3 בנובמבר 1956, שלושה ימים לפני סיומו של מבצע "קדש", נקלטו שני מסוקי סער ראשונים מסוג סיקורסקי S-55 כגף בטייסת 100 תחת פיקודו של סרן אורי ירום.
ב־25 ביולי 1957 קלט הגף גם מסוק בודד מדגם אלואט-II.
ב־1 בינואר 1958 הפך הגף לטייסת עצמאית בשם טייסת 124 בפיקודו של סרן אורי ירום בבסיס תל נוף.
באותה שנה קלטה הטייסת עוד מסוקי סיקורסקי S-58 וכן עוד שלושה מסוקי אלואט-II.
בשנת 1962, כמחווה של שר ההגנה הגרמני פרנץ יוזף שטראוס, הגיעו לטייסת 24 מסוקי סיקורסקי 58-S חדישים.
בינואר 1953 נערך החילוץ המוסק הראשון של חיל-האוויר על-ידי גף "החרב המתהפכת", כאשר ספינת שוטרים התהפכה מול חוף נהריה בים סוער.
שני השוטרים הצליחו להגיע לאי סלעים קטן מול החוף וחולצו על ידי מסוק הילר 360.
מבצעים ראשונים עם סיירת מטכ"ל
במהלך שנות ה-60 השתתפה בסדרת מבצעים לאיסוף מודיעין בעומק מצרים:
מבצע חלוץ בוצע בלילה שבין 10 ל-11 באוגוסט 1963. כח של סיירת מטכ"ל הונחת למשימה מודיעינית.
מבצע שרקרק בוצע בלילה שבין 4 ל-5 במרץ 1964. כוח של סיירת מטכ"ל הונחת למשימה מודיעינית.
מבצע שלדג בוצע בלילה שבין ה-13 ל-14 בנובמבר 1964. כוח של סיירת מטכ"ל הונחת למשימה מודיעינית.
מבצע כחל בוצע בליל 1-2 בדצמבר 1965. כוח של סיירת מטכ"ל הונחת למשימה מודיעינית.
לרבים ממשתתפי מבצעים אלה, הן מטייסת 124 והן מסיירת מטכ"ל, הוענקו ציונים לשבח ועיטורים.
ב-4 בפברואר 1966 פרצה שרפת ענק בבית צים בתל אביב.
מסוק S-58 של הטייסת הוזנק וחילץ 30 ניצולים מגג הבניין.
במלחמת ששת הימים השתתפה הטייסת במבצעי הטסה ואיגוף אנכי לכיבוש אום כתף, שארם א-שייח' וראס סודר בסיני, וכן מבצע הנחתה לכיבוש דרום רמת הגולן ב־11 ביוני 1967.
במלחמת ההתשה, לאחר מלחמת ששת הימים, החלה הטייסת בפריסת גפים קבועים ברמת דוד בצפון וברפידים ובשארם-א-שייח בסיני, ופינתה נפגעים רבים מגזרת סיני.
בליל 21–22 באוקטובר 1967 לקחה הטייסת חלק בפינוי נפגעי המשחתת אילת יחד עם טייסת 114. החילוץ האווירי הופעל מבסיס אל עריש בפיקוד רב"ט ברכה ליכטנברג אשר הייתה עד זמן קצר קודם לכן פקידת מבצעים בטייסת 124.
בדצמבר 1967 ובשנת 1968 החלה הטייסת לקלוט את מסוקי בל-205 שהיו מסוקי תובלה בינוניים אשר החליפו את מסוקי ה־S-58.
בשנים 1967–1968 ביצעה הטייסת מרדפים מוסקים רבים בבקעת הירדן.
במבצע "אירון", ב־1 בדצמבר 1968, הנחיתו מסוקי בל-205 של הטייסת מטעני חבלה מסוג "מזלף" על גשרי כביש וגשר מסילת רכבת בירדן ופוצצו אותם.
בהמשך אותו החודש לקחה הטייסת חלק גם במבצע "תשורה" בביירות, במסגרתו פשטו כוחות סיירת מטכ"ל וצנחנים בפיקודו של רפאל איתן על שדה התעופה הבין-לאומי ביירות, והשמידו 14 מטוסי נוסעים של חברות תעופה ערביות.
ב־1 ביולי 1969 השתתפו 2 מסוקים מהטייסת במבצע "בוסתן 25א" באזור ראס זעפרנה במצרים.
ב־22 בינואר 1970 השתתפו 2 מסוקים מהטייסת במבצע "רודוס" לכיבוש האי שדואן בכניסה למפרץ סואץ.
במלחמת יום הכיפורים היו מסוקי הטייסת פזורים בגפים בכל רחבי הארץ, מאבו רודס ושארם-א-שייח בדרום סיני, דרך רפידים במרכז סיני ועד מחניים ורמת הגולן בצפון.
החל מ־22 באוקטובר 1973 ועד ל־5 במרץ 1974 הפעילה הטייסת גף בשדה התעופה פאיד, אשר נכבש במהלך המלחמה.
עיקר פעילותה של הטייסת במלחמה התמקד בחילוץ פצועים, במרדפים ברחבי סיני, חיפוש והצלה, ותובלת מפקדים.
במהלך המלחמה פינתה הטייסת 890 נפגעים וחילצה 25 אנשי צוות-אוויר, כמו גם ארבעה טייסי אויב.
ב-11 באוקטובר 1973 נהרג הטייס בניסיון חילוץ טייס נוטש ברמת הגולן.
אחד מלקח מלחמת יום הכיפורים היה הצורך להחליף את מטוסי הבל-205. הסתבר כי אין די בדחף שמספק מנועו היחיד של הבל-205, בשל תנאי החום בישראל והצורך להפעיל את המסוק גם באזורים גבוהים וחמים, כמו בחצי האי סיני ובחרמון.
בשל כך החל חיל האוויר הישראלי לחפש מסוק אחר.
הדגם שנבחר היה הבל-212 (אנפה), מסוק אזרחי דו מנועי שהיה פיתוח ושדרוג של הבל-205. שני המסוקים הראשונים הגיעו לישראל ביוני 1975 ובתוך כשנה הגיעו לארץ כל המסוקים שנרכשו.
עד לתחילת ינואר 1976 הועברו כל מסוקי הבל-205 של טייסת 124 לטייסת 123 ובזאת תם עידן הבל-205 בטייסת 124 שארך כ-8 שנים והחל עידן האנפה שנמשך כ-23 שנים.
מבצע ליטני נערך בחודש מרץ 1978 ובו חדר צה"ל לאזור הדרומי של לבנון עד נהר הליטני, במבצע ליטני ביצעה הטייסת עשרות גיחות לחילוץ ופינוי נפגעים וכן לתובלת כוחות ומפקדים.
מבצע שלכת היה מבצע פשיטה של צה"ל שנערך בלילה שבין 8 ל-9 ביוני 1978, ובו פשטו לוחמים מחטיבת הצנחנים ומשייטת 13, שהובלו ליעדם בספינות שייטת ספינות הטילים, על בסיס מחבלים בלבנון.
פינוי פצועים מחוף לבנון לספינת חיל הים עליה קיבלו טיפול ראשוני וממנה לארץ נעשה על ידי מסוק אנפה של טייסת 124.
מעבר מבסיס תל נוף לבסיס פלמחים
ב-23 באוגוסט 1981, נפרדה הטייסת מבסיס הקמתה, תל-נוף, ועברה למשכנה החדש: בסיס פלמחים.
מלחמת לבנון הראשונה (שלום הגליל)
במלחמת לבנון הראשונה ביצעה הטייסת גיחות לחילוץ ופינוי נפגעים וכן לתובלת כוחות ומפקדים.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 חיפש חיל הים הישראלי מסוק ימי למשימות הגדלת אופק המכ"ם של כלי השיט של חיל הים ולסיוע בטיווח מטרות ימיות.
ב-1983 הודיע חיל הים על הבחירה במסוקי HH-65 מתוצרת חברת איירוספסיאל הצרפתית ויורוקופטר (כיום איירבוס הליקופטרס) האירופית.
שני מסוקים סופקו ב-26 ביולי 1985. תחילה הופעלו המסוקים על ידי טייסת 124 בבסיס פלמחים.
המסוקים, שזכו לשם דולפין, הופעלו בגף נפרד שהפך ב-12 באוגוסט 1987 לטייסת נפרדת, טייסת 193 (מגיני המערב).
ב-20 בדצמבר 1989 הוחלט לסגור את טייסת 193, ולהחזיר את זוג המסוקים שלה לטייסת 124 בבסיס פלמחים שם יופעלו במסגרת של גף החל מיולי 1990.
בשנת 1993 נפתחה טייסת 193 מחדש בבסיס רמת דוד ומסוקי ה"דולפין" הועברו אליה חזרה מטייסת 124.
בתקופת האינתיפאדה הראשונה לקחה טייסת 124 חלק פעיל בפעילות המבצעית השוטפת של צה"ל כולל פעולות לפיזור הפגנות, תוך שימוש באמצעים חדשים שפותחו במיוחד לצורך זה, ובהם: מערכת להטלת אבני חצץ קטנות (מערכת סגריר-אבא), מערכת להטלת רימוני עשן וגז מדמיע ומערכת להתזת צבע.
כמו כן שימשו המסוקים למצוד אחר מבוקשים ופעולות חילוץ ופינוי פצועים.
מבצע מרכבות האלים היה מבצע צבאי שבוצע על ידי סיירת צנחנים ולוחמים מסיירת יעל.
מטרת המבצע הייתה למלכד ציר תנועה כמה קילומטרים מצפון לגבול רצועת הביטחון ברכס ביר א-זהר.
הכוח יצא למבצע ב-14 במאי 1997, בהתקלות עם אנשי החזבאללה היו לכוח הרוגים ופצועים.
ומסוק ינשוף מטייסת 124 ובו צוות של יחידה 669, בליווי מסוקי קרב צפע, הגיע וחילץ את הפצועים ואת ההרוג.
בהתקלות שנייה שוב היו הרוגים ופצועים.
מסוק ה"ינשוף" שחילץ את הפצועים מן המארב הראשון שב לשטח לבנון וחילץ את ההרוגים והפצועים מן ההתקלות השנייה.
לאחר פינוי הפצועים הוחלט על חילוץ של הכוח כולו על ידי מסוק יסעור.
צוות מסוק ה"ינשוף", שהכיר את השטח, הציע להיכנס שוב (פעם שלישית!) ולחלץ את החיילים, למרות מספרם הגדול יחסית שחרג ממגבלות המסוק.
מסוק ה"ינשוף" הצליח לפנות את כל הכוח לשטח ישראל בחיפוי מסוקי קרב ובסיוע מזל"ט.
על פעולות אלה הוענק צל"ש מח"א לצוות המסוק.
מבצע חוק וסדר היה מבצע צבאי שנערך על ידי צה"ל ב-2–4 במאי 1988, ובמסגרתו פשטו כוחות צנחנים, הנדסה ושריון על בסיס מחבלי החזבאללה בכפר מיידון שבדרום לבנון.
בשלב מסוים נפצע קשה מפקד הפלוגה רס"ן .
הוזנק מסוק חילוץ מטייסת 124. צוות המסוק נחת תחת אש כמה מאות מטרים מערבית למתחם ופינה את מזרחי לבית החולים רמב"ם בחיפה, תוך שהוא מבצע בדרך נחיתת חרום במנחת גיבור לצורך ניתוח חירום.
24 שעות אחרי הגעתו לרמב"ם נפטר ציון מזרחי ז"ל.
הפיגוע בקו 405 אירע ביום חמישי, 6 ביולי 1989, ובו נרצחו 16 נוסעי אוטובוס "אגד" בקו 405, באמצעות דרדורו לתהום בידי מחבל בסמוך לקריית יערים.
מסוקי "אנפה" מטייסות "ציפורי המדבר" ו"החרב המתהפכת" חברו למסוק יסעור במשימת חילוץ הנפגעים.
תפקידן של האנפות היה להעלות את הפצועים מהוואדי ולהעבירם אל היסעור שהעביר אותם לבתי-החולים.
המסוקים טסו הלוך וחזור, מתדלקים ושבים לזירת האירוע.
האנפות היו גם אלו שפינו מזירת הפיגוע את גופות ההרוגים.
בחודש אוגוסט 1994 נקלטו בטייסת 10 מסוקי "בלק הוק" UH-60A, שהיו בשירות הצבא האמריקאי, מתוצרת חברת סיקורסקי.
צוות ההקמה לקליטת המסוקים החדשים, כלל 10 טייסים מטייסות שונות.
בראש הצוות עמד רס"ן יוסי חצור, אשר לימים מונה למפקד הטייסת.
הפעילות המבצעית הראשונה של מסוקי ה"ינשוף" הייתה במבצע "ענבי זעם".
בשנת 2002 הגיעו מסוקים נוספים כחלק מעסקת רכש של חיל האוויר הישראלי מדגם המתקדם יותר "בלק הוק" UH-60L - "לימה", כאשר היא עוזרת לטייסת 123 (טייסת ה"בלק הוק" השנייה בחיל) לקלוט את המסוקים, בהכנת חייליה והטייסת כולה.
ב-3 בינואר 2002 לפנות בוקר, שייטה האונייה העמוסה בנשק קארין איי בין ערב הסעודית לסודאן.
מסוקים של טייסת 124, בהובלת מפקד הטייסת אלכס דן, הגיעו אל מעל האונייה ומתוכם השתלשלו אל סיפון האונייה לוחמי שייטת 13 וכוח סילוק פצצות מיחידת יהל"ם.
הלוחמים השתלטו על הספינה ואנשי צוותה תוך כשבע דקות
במלחמת לבנון השנייה ביצעה טייסת 124 עשרות טיסות חילוץ נפגעים משטח לבנון.
רוב הפינויים בוצעו מתוך שדה הקרב, כשהמסוקים חשופים לאש האויב.
על פעילות זו הוענק לטייסת צל"ש הרמטכ"ל.
כמו כן הוענק צל"ש מפקד חיל האוויר למספר אנשי צוות אוויר שנטלו חלק בחילוצים שונים.
ביומים הראשונים של מלחמת חרבות ברזל עסקה הטייסת בחילוץ נפגעים והטסת כוחות למשימות שונות.
כלקח מרכזי מהמבצעים הקודמים בעזה פותחה שיטת פינוי חדשה שהפחיתה באופן ניכר את אחוז תמותת החיילים הפצועים שחולצו.
משיעור של 15% במלחמת לבנון השנייה, לפחות מ-7% במלחמת חרבות ברזל.
בששת החדשים הראשונים של המלחמה בוצעו (על ידי כל טייסות המסוקים בחיל האויר) כ-950 פינויים במסוק מהרצועה.
הזמן הממוצע של פינוי פצוע מהרצועה הגיע לשעה ושש דקות מרגע הפציעה ועד להגעה לבית החולים.
ב-8 ביוני 2024, במבצע ארנון לחילוץ 4 חטופים, הטיס מסוק מהטייסת את החטופה נועה ארגמני מחוף עזה לבית החולים שיבא.
ב-2 בספטמבר 2007 הוענק צל"ש הרמטכ"ל לטייסת 124 על פעילותה בפינוי נפגעים במהלך מלחמת לבנון השנייה.
תיאור המעשה המלא בהערת השוליים.
באפריל 1973 הוענק עיטור העוז לרס"ן כוכב הס, על שהמשיך תחת אש במשימת חילוץ טייס שצנח.
באפריל 1973 הוענק עיטור העוז לסרן יהודה פרי (פריצקר), על שהמשיך תחת אש במשימת חילוץ טייס שצנח
באפריל 1973 הוענק עיטור המופת לרס"ן אורי ירום, על הובלת כוח של סיירת מטכ"ל למצרים.
באפריל 1973 הוענק עיטור המופת לרס"ן חיים נוה, על הובלת כוח של סיירת מטכ"ל למצרים.
באפריל 1973 הוענק עיטור המופת לסרן רפאל סברון, על הובלת כוח של סיירת מטכ"ל למצרים.
באפריל 1973 הוענק עיטור המופת לרס"ן אליעזר כהן, על הובלת כוח של סיירת מטכ"ל למצרים.
באפריל 1973 הוענק עיטור המופת לרס"ן אמיתי חסון, על הובלת כוח של סיירת מטכ"ל למצרים.
באפריל 1973 הוענק עיטור המופת לרס"ן נדיר סגל, על הובלת כוח של סיירת מטכ"ל למצרים.
אפריל 1973 הוענק עיטור המופת לסגן מנחם שגיא, על הובלת כוח של סיירת מטכ"ל למצרים
אפריל 1973 הוענק עיטור המופת לסגן מאיר בר, על הובלת כוח של סיירת מטכ"ל למצרים
באפריל 1973 הוענק עיטור המופת לרס"ל דן סלע, על הובלת כוח של סיירת מטכ"ל למצרים
באפריל 1973 הוענק עיטור המופת לרס"ל אשר אתרוג, על הובלת כוח של סיירת מטכ"ל למצרים
באפריל 1973 הוענק עיטור המופת לרס"ל מרדכי ניסן, על הובלת כוח של סיירת מטכ"ל למצרים
בשנת 1964 הוענק צל"ש הרמטכ"ל לסרן רפאל סברון על ביצוע משימה בכישרון ובדקדקנות תוך התגברות על תקלות ומכשולי טבע.
בשנת 1965 הוענק צל"ש הרמטכ"ל לרס"ן כוכב הס על ביצוע משימה קשה ומסובכת בצורה מופתית תוך משמעת ודיוק מרבי.
בשנת 1964 הוענק צל"ש הרמטכ"ל לרס"ן חיים נוה על ביצוע מעולה של משימה בכישרון, בדייקנות ובקור רוח.
בשנת 1965 הוענק צל"ש הרמטכ"ל לרס"ן חיים נוה על ביצוע משימה קשה ומסובכת באחריות, בשיקול דעת וללא דופי.
בשנת 1967 הוענק צל"ש הרמטכ"ל לרס"ן חיים נוה על גילוי אחריות, דיוק, דבקות במטרה ועמידה במשימה בהצלחה מלאה.
על פעולות החילוץ במבצע מרכבות האלים (ב-14 במאי 1997) החליט מפקד חיל האוויר האלוף איתן בן אליהו להעניק ציון לשבח לצוות המסוק ולרופא סרן (מיל') פרופ' דורון הלפרין מיחידה 669. כמו כן הוענקו תעודות הערכה לשני מחלצים ולחובש מיחידה 669.
בספטמבר 2007 הוענק צל"ש מפקד חיל האוויר האלוף אליעזר שקדי למפקד המסוק אל"ם (מיל') שרון, לסרן אורי טייס המסוק ולסרן דני, המכונאי המוטס על חילוץ פצועים שנפגעו בקרב בבינת-ג'בייל ב-26 ביולי 2006. היה זה החילוץ הראשון במלחמת לבנון השנייה שנערך מתוך שדה הקרב באור יום מלא, תוך סיכון גבוה ביותר.
ברכה ליכטנברג אטינגר, סמלת תורנית בדרגת רב"ט מבסיס אל עריש (ולפני כן פקידת מבצעים בטייסת 124) יזמה ופיקדה על הפינוי האווירי של נפגעי המשחתת אילת במבצע ההצלה הנועז במשך למעלה מ-13 שעות.
חיל האוויר הכיר פומבית במעשה הגבורה שלה לאחר 51 שנה, ובאוגוסט 2020 הוענק לה אות הוקרה ממפקד חיל האוויר אלוף עמיקם נורקין.
טייסת 201, המכונה גם "האחת", היא טייסת מטוסי קרב בחיל האוויר הישראלי.
במהלך מלחמת סיני ב־1956 הוקמה טייסת 201 כטייסת זמנית ישראלית־צרפתית.
הטייסת כללה כללה טייסי קרב צרפתיים שהיו אמורים להטיס מטוסי מיסטר של חיל האוויר הישראלי בשעת חירום מפני שלחיל האוויר הישראלי לא היו מספיק טייסי מיסטר מאומנים.
הקמת הטייסת במהלך מלחמת ההתשה
הטייסת הוקמה ב-17 באוגוסט 1969 בעיצומה של מלחמת ההתשה, כטייסת ה-F-4 פנטום ("קורנס") הראשונה של חיל האוויר, בבסיס חצור תחת פיקודו של רס"ן שמואל חץ.
ב-5 בספטמבר קלטה את רביעיית מטוסי הפנטום הראשונים שקיבל חיל האוויר הישראלי.
כשבועיים לאחר הגעת המטוסים החדשים, כבר החלה הטייסת להשתלב בפעילות מבצעית, כאשר זוג מטוסים הוזנק לסיור יירוט באזור שארם א-שייח'.
בהדרגה נקלטו בטייסת מטוסי פנטום נוספים שהגיעו מארצות הברית, אשר השתתפו עם הגיעם בעומס משימות הסיור, ההפצצה והיירוט בחזית המצרית.
בתקופה זו נערכו בטייסת הדרכות רבות לטייסים ולנווטים שיועדו להיקלט בה, פעילות אשר יחד עם משימות הלחימה השוטפות, יצרה עומס עבודה כבד בטייסת.
ב-11 בנובמבר נזקפה לטייסת הפלה ראשונה, כאשר זוג מטוסי פנטום הוזנק מבסיס חצור, לסיור באזור ג'בל עתקה.
בקרב אוויר שהתפתח עם מטוסי יירוט מצריים, הפילו סרן והנווט רס"ן אחיקר אייל (לוס), מטוס מיג 21 בטיל אוויר-אוויר.
הייתה זו הפלת בכורה למטוס הפנטום בשירות חיל האוויר הישראלי.
חנקין ולוס השתייכו לטייסת 69 ("הפטישים"), שזה עתה נפתחה כטייסת פנטום שנייה בחיל האוויר הישראלי, אך הם הטיסו מטוס של טייסת 201 (קורנס מספר 608) מאחר שטייסת 69 טרם קלטה את מטוסי הפנטום.
הטייסת השתתפה בסדרת "מבצעי פריחה" המוצלחים לתקיפת מטרות בעומק מצרים, שהחלה בינואר והסתיימה באפריל 1970. המבצעים יצרו אווירת חירום במצרים, וגרמו לנשיאה לפנות אל ברית המועצות בבקשות דחופות להצבת חיל משלוח סובייטי על אדמת מצרים, שיסייע לה להתמודד עם התקפות חיל האוויר הישראלי.
בראשית שנת 1970 החלה ברית המועצות בשילוח חיל משלוח גדול למצרים לשם הדיפת המתקפות של חיל האוויר הישראלי, בעיקר באמצעות הקמת מערך הגנה אווירית צפוף שהלך והתרחב מזרחה.
חיל האוויר הישראלי בכלל וטייסות הפנטום בפרט, ביצעו גיחות רבות לעצירת הפריסה.
ב-18 ביולי הוביל מפקד הטייסת שמואל חץ, שמונה מטוסי פנטום לתקיפת סוללות טילי קרקע-אוויר בחזית תעלת סואץ.
טילים רבים נורו לעבר מטוסי הפנטום במהלך התקיפה, מהם נפגעו מטוסיהם של חץ ונווטו מנחם עיני, ושל אביהו בן-נון ונווטו .
מטוסו של חץ נפגע והתפוצץ.
חץ הצליח לפלוט את הנווט עיני, אך לא הצליח לנטוש בעצמו ונהרג.
אביהו בן-נון הצליח להגיע עד רפידים וביצע נחיתת אונס.
מפקד חיל האוויר, האלוף מוטי הוד, הציע לרן רונן (פקר) לקבל את הפיקוד על טייסת 201 במקומו של חץ.
פקר, טייס "מיראז' 3" שמעולם לא טס בפנטום, הסכים מיד.
הוא שיקם את רוח הלחימה של הטייסת, והובילה לגיחות תקיפה אינטנסיביות במלחמה נגד מערך טילי קרקע-אוויר.
אחד ממבצעי התקיפה הזכורים, מבצע שיער 265, ב-3 באוגוסט 1970, הסתיים בהפלה של מטוס מעל שטח מצרים ופגיעה קשה במטוס נוסף.
תוצאות המבצע המחישו את הקשיים בהתמודדות של הטייסת בפרט, וחיל-האוויר בכלל, במערכי הנ"מ של המצרים והסובייטים במלחמת ההתשה ולאחר מכן במלחמת יום הכיפורים.
בתקופת הרגיעה בין מלחמת ההתשה למלחמת יום הכיפורים הפילה הטייסת בקרב אוויר במצרים שני מטוסי מיג 21. בקרב אוויר נוסף בסוריה, ב-21 בנובמבר 1972, הפילה הטייסת שני מטוסי מיג-21. כמו כן בוצעו תקיפות רבות, בעיקר נגד בסיסי מחבלים בסוריה ובלבנון.
טיסה 114 של ליביאן איירליינס חדרה ב-21 בפברואר 1973 לתחום האווירי של ישראל מעל חצי האי סיני בשל טעות ניווט.
המטוס, שהמריא ב-10:30 מטריפולי שבלוב לקהיר, הופל על ידי שני מטוסי פנטום של הטייסת.
108 מתוך 113 נוסעיו ואנשי צוותו נספו בהתרסקות.
להפלה זו היו השלכות על תפקודם של מפקד הטייסת יפתח זמר וטייסים נוספים, במלחמת יום הכיפורים.
במלחמת יום הכיפורים נשאה הטייסת בנטל תקיפת סוללות טילי קרקע-אוויר, מפקדות, מרכזי קשר וכוחות קרקעיים כמו גם בקרבות אוויר במצרים ובסוריה.
במלחמה ספגה הטייסת אבדות כבדות כאשר שבעה אנשי צוות אוויר נהרגו וארבעה-עשר נפלו בשבי.
למרות האבדות, עמדה הטייסת במשימותיה וכן הפילה 32 מטוסי אויב, יותר מכל הטייסות האחיות.
הטייסת השתתפה במבצע דוגמן 5 לתקיפת הטילים ברמת הגולן (בו ספגה חלק גדול מאבדותיה), במבצעי מפצח להשמדת הטילים במצרים, בתקיפות עומק אסטרטגיות בהן מתקני בנהא, בתקיפות שדות תעופה, בהן הבינלאומי של דמשק ואל-מאזה בסוריה ומנצורה וכותמיה במצרים, תקפה את תחנת הכוח באל-חמה, הסמוכה לדמשק ואת מתקני הדלק בצפון סוריה.
קושי המשימות שבהן נשאה הטייסת נבע מהגורמים הבאים:
הטייסת ביצעה גיחות תקיפה רבות באזורים המוגנים בצפיפות בטילים ובנ"מ קני, זאת בניגוד לתורת הלחימה של חיל האוויר ששואף לסייע לכוחות הקרקע רק לאחר השמדת סוללות הטק"א.
הטייסת שהייתה מוצבת בבסיס חצור נדרשה לבצע לסירוגין משימות ברמת הגולן ומעבר לתעלת סואץ, בשני מתארים שונים וללא הכנה מספקת.
ביטוי בולט לקושי היה במבצע דוגמן 5 ביומה השני של המלחמה, בו לא השתתפו יחידות ל"א כמתוכנן ולא היה מודיעין עדכני על כך שסוללות הטילים הניידות הסוריות נטשו את העמדות אותן יצאו המטוסים להשמיד, כאשר הנתיב שנקבע לטייסת היה המרכזי, שהיה כבוש על ידי הכוחות הסורים.
בפרוץ המלחמה היה מפקד הטייסת, סא"ל יפתח זמר, בחו"ל.
את הטייסת הוביל בשלושת הימים הראשונים, עד חזרתו של זמר, רס"ן רון חולדאי, סגן מפקד טייסת א'.
לאחר חזרתו של זמר לישראל הוא יצא לגיחה מבצעית, אשר במהלכה נפגע המטוס.
זמר והנווט, יצחק אמיתי (ז'טלני), צנחו בשלום, אך זמר נפגע בגבו ולא יכול היה להמשיך לטוס.
אל הטייסת הוזעק ממטה חיל האוויר ראש מדור תקיפה, רס"ן איתן בן-אליהו, סמ"ט א' הקודם (לפני חולדאי).
בן-אליהו נטל את הפיקוד על הטייסת והמשיך והוביל אותה במלחמה.
בתום המלחמה המשיך במינוי קבוע כמפקד הטייסת.
במבצע ליטני נטלה הטייסת חלק בתקיפות וסייעה לכוחות הקרקע, כמו כן ביצעה גיחות תקיפה ופטרולי יירוט.
במלחמת לבנון הראשונה השתתפה הטייסת תחת פיקודו של אבי ברבר במבצע ערצב-19 להשמדת סוללות טילי הקרקע-אוויר הסוריות בלבנון וכן ביצעה גיחות פטרול יירוט, סיוע ואמנעה.
מעבר לתל נוף וקליטת מטוסי "קורנס 2000"
בעקבות שינויי היערכות בחיל, הועברה הטייסת ב-19 ביוני 1988 לבסיס תל נוף.
ב-9 באפריל 1989 נקלט מטוס "קורנס 2000" הראשון בטייסת.
201 הייתה הטייסת הראשונה שקלטה את מטוס הפנטום המשודרג לאחר שעבר השבחה בתעשייה האווירית.
מפקדה באותה תקופה היה סא"ל ישראל (רליק) שפיר.
בזכות השיפורים שהוכנסו במנועיו ובמערכות האוויוניקה שלו, עבר הפנטום בשירות חיל האוויר הישראלי את רוב מקביליו ברחבי העולם, בשנות תפעול ובביצועים והוצא משירות רק בשנת 2004. בפברואר 2004 החלו להגיע לחיל האוויר מטוסי ה"סופה".
פתיחת הטייסת מחדש כטייסת F-16I
ב-9 ביולי 2008 נפתחה הטייסת מחדש כטייסת F-16I ("סופה") בבסיס רמון.
טייסת 201 היא הטייסת הרביעית והאחרונה (אחרי 253, 119 ו-107) שקלטה את מטוסי ה"סופה" ש-102 מסוגם נרכשו בעסקת "פיס מרבל 5" (Peace Marble V).
ב-10 בפברואר 2018 הופל מטוס F-16I של הטייסת על ידי טיל קרקע אוויר במהלך יום קרבות בין ישראל וסוריה.
טייסת 135, המכונה גם "טייסת מלכי האוויר", הייתה טייסת תובלה קלה בחיל האוויר הישראלי, שפעלה בין השנים 1974-2018. מתפקידי הטייסת: תובלת מפקדים וקצינים, לוחמה אלקטרונית ואיסוף מודיעין.
עד סגירתה הפעילה הטייסת במקביל שלושה סוגי מטוסים:
"חופית" (בוננזה A36), למשימות תובלה קלה, חוזי, צילום וסיור אווירי;
"צופית" (ביצ'קראפט קינג אייר B-200), למשימות תובלה קלה, תצפית, ממסר ומשימות להדרכת חניכי הקא"ם (קורס אימון מבצעי) הקיים בטייסת;
"קוקיה" (ביצ'קראפט קינג אייר RC-12D/F), למשימות מודיעין אוויר, מודיעין אלקטרוני, לוחמה אלקטרונית וסיור.
חלק ממטוסי הטייסת היה צבוע בצבעי הסוואה אפורים הדומים למטוסי הבז וחלק בסכימות צבע אזרחיות.
הטייסת הוקמה בבסיס שדה דב הממוקם בצפון העיר תל אביב-יפו בשנת 1974, לאחר פיצולה מתוך טייסת 100 בעקבות לקחי מלחמת יום הכיפורים.
הטייסת נסגרה והתאחדה ביחד עם טייסת 100 בינואר 2019, לקראת סגירת בסיס שדה דב והמעבר לבסיס חצור.
הטייסת הוקמה ב-1 במאי 1974, ונקראה "טייסת התובלה הקלה".
מאז היא בצעה משימות רבות, בהן תובלת מפקדים וקצינים בישראל ומחוצה לה, משימות ממסר, לוחמה אלקטרונית ואיסוף מודיעין, כמו גם משימות הדרכה רבות, בהן הטסת נווטים במהלך קורס הטיס בבית הספר לטיסה והכשרת טייסים מכל החיל על 3 סוגי מטוסיה.
הקמתה נעשתה בתהליך זריז, וללא מכשולים ביורוקרטיים רבים, כחלק מהפקת הלקחים לאחר מלחמת יום הכיפורים.
מפקד חיל האוויר באותה התקופה, האלוף בני פלד, החליט כי החיל זקוק לטייסת שתוכל לבצע משימות תובלה בכל התנאים.
בנוסף, גדל הסד"כ בטייסת הגמל המעופף (טייסת 100), והוחלט לפצלה, ולייעד לטייסת מלכי האוויר את משימות התובלה והסיור.
מטוסי העגור והדרור נותרו בטייסת הגמל המעופף, ואילו מטוסי הססנה והאיילנדר עברו לטייסת "התובלה הקלה".
כחצי שנה לאחר סיום מלחמת יום הכיפורים נשלחו זוג טייסים לארצות הברית ועברו הסבה על מטוס הזמיר (80-B קווין אייר).
במהלך מבצע ליטני, בשנת 1978, ביצעה הטייסת 88 גיחות סיור ו-35 גיחות תובלה.
בימי המשא ומתן לשלום עם מצרים, ביצעה הטייסת טיסות תובלה לחברי צוות המשא ומתן במטוסי זמיר לקהיר ולאלכסנדריה.
ב-30 ביולי 1982 הוגדרו משימותיה של הטייסת מחדש בעקבות הכוונה לרכוש מטוסי ביצ'קראפט RC-12D "גארדרייל" למשימות מודיעין.
המטוסים החדשים נקלטו בטייסת בנובמבר 1984 וזכו לכינוי העברי "קוקיה".
משנת 1985 מבצעת הטייסת משימות מבצעיות באמצעות הקוקיה.
לאורך השנים קלטה הטייסת מטוסים חדשים רבים; בשנת 1995 הוחלפה הצסנה במטוס הפשוש (TB-20 טרינדד), ובשנת 2002 הוחלף הזמיר במטוס הצופית.
את הפשוש החליפה החופית בשנת 2004, והיא שימשה את הטייסת עד לסגירתה בשנת 2018.
לאורך שנות פעילותיה, עברה הטייסת סוגי מטוסים רבים ומגוונים, הפגינה הישגים מרשימים, כגון הטייסת שביצעה את מספר שעות הטיסה הגדול ביותר בחיל.
בעוד שמרבית הטייסות עוסקות באימונים, טייסת מלכי האוויר ביצעה פעילות מבצעית לטובת ביטחון המדינה השוטף, בכל הגזרות.
בשנת 2004, פנתה הטייסת לקהל הרחב בבקשה להציע לה שם חדש, ובתוך מספר חודשים אמצה לעצמה את שמה הנוכחי "טייסת מלכי האוויר", שאכן ייצג אותה בצורה הולמת, הודות למטוסיה המיוצרים בחברת "קינג אייר" (שתרגומה בעברית הוא "מלך האוויר"), והודות להחזקתה בשיא שעות הטיסה במשך שנים רבות.
הגף הטכני של הטייסת, שהיה אחראי לתחזוקת המטוסים ולהכנתם לגיחות, היה משותף גם לטייסת 100 ("טייסת הגמל המעופף").
הטייסת נסגרה בדצמבר 2018 ואוחדה חזרה לתוך טייסת 100.
תהליך ההכשרה היה בטייסת ארוך וממושך, שכן הוא כלל הסבה על שלושה מטוסים שונים.
כל אנשי צוות האוויר שסיימו את קורס הטיס במערך התובלה הגיעו לטייסת מלכי האוויר לקא"מ של מספר חודשים.
במהלכו עברו קורס אנגלית לתעופה, וכן טסו על מטוס הצופית.
בסוף הקא"מ, חולקו החניכים: חלקם נשארו בטייסת, וחלקם הוצבה בטייסת הגמל המעופף.
עם ההצבה בטייסת, החלו בהסמכה על קוקיה ולאחר מכן על חופית.
לאחר סיום תהליך ההסמכה בטייסת, הטייסים הצעירים התפתחו לתפקידי מדריכים, או הוסבו למערך התובלה הכבדה (מטוסי הבואינג 707 ("ראם") ה-C-130 הרקולס ("קרנף") והגאלפסטרים V ("נחשון").
לאחר סגירת הטייסת, והאיחוד עם טייסת 100 בשנת 2019 הקא"מ הועבר גם כן לטייסת 100.
סגירת מערך פלטפורמת הקוקיות, והאיחוד עם טייסת 100 לקראת המעבר לבסיס חצור.לאחר מכן, נהיה מפקד טייסת 100 המאוחדת.
טייסת 160, המכונה "טייסת ציידי הצללים" היא טייסת בחיל האוויר הישראלי, המפעילה כלי טיס בלתי מאוישים החל משנת 2018. בעבר הייתה טייסת מסוקי קרב.
טרם סגירתה ב-2 באוגוסט 2013, הפעילה הטייסת מסוקי AH-1 קוברה ("צפע") מבסיס פלמחים.
בעבר כונתה "טייסת המסק"ר הראשונה" וגם "טייסת הקוברות הראשונה" וגם "טייסת הקוברות הדרומית".
בעקבות מלחמת יום הכיפורים, הוחלט בצה"ל להצטייד במסוקי קרב שיוכלו לתת מענה מהיר למתקפת פתע של כוחות שריון.