tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבריטניה היו רבים שהאמינו כי על המדינה להתרכז בענייניה הפנימיים, ולעזוב חלקים מהמושבות מעבר לים אשר גוזלות משאבים כלכליים רבים ואינן מביאות תועלת מרובה.
החלטת האו"ם על חלוקת הארץ ותום תקופת המנדט
הבריטים, שהיו נתונים בין הדרישות הסותרות של היהודים והערבים בנוגע לגורל הארץ, החליטו לבסוף להעביר את ההחלטה לארגון האומות המאוחדות.
להחלטה זו היו מספר סיבות: לאחר מלחמת העולם השנייה נקלעה בריטניה למשבר פיננסי חמור כתוצאה מהאבדות הקשות בנפש וברכוש שספגה במהלך המלחמה.
מושבותיה מעבר לים היוו נטל כלכלי על קופת המדינה, והנסיגה מהן נועדה לחסוך בהוצאות החזקת הפקידות והצבא שם, ולהחזיר לבריטניה כוח אדם שיתרום לשיקום החברה ושוק העבודה הבריטי.
ההחלטה על יציאת הבריטים מארץ ישראל הייתה חלק מתהליך כולל ונרחב של התפרקות הקולוניאליזם הבריטי לאחר מלחמת העולם השנייה.
האימפריה הבריטית החלה בתהליך הדרגתי של התפנות מרצון, ובתוך פרק זמן קצר עזבה בריטניה את הודו (1947), בורמה (מיאנמר), ציילון (סרי לנקה) ומקומות נוספים בשליטתה.
בארץ ישראל היו קרוב למאה אלף חיילים ואנשי מינהל בריטים, ובנוסף, פעילות המחתרות והתמשכות הסכסוך היהודי-ערבי, יחד עם בעיית הפליטים היהודים המאיסו על הבריטים את השהות בארץ.
כך או כך, לאחר המלחמה, הבריטים תכננו לעזוב את הארץ ולהכריז על סיום המנדט, וחיפשו דרך מכובדת לעשות זאת, תוך גרימת נזק מזערי לעצמם ולתושבי הארץ.
להיסטוריונים מאיר זמיר ועזרא נשרי דעה אחרת על האינטרסים של הבריטים במזרח התיכון ועל התוכנית הבריטית בתש"ח, וכפועל יוצא על פעולותיהם בשטח.
כפועל יוצא של האסטרטגיה הזאת שקד קלייטון על הקמת שתי קואליציות פלישה ערביות לארץ ישראל במחצית השנייה של 1947 ותחילת 1948 לסיכול תוכנית החלוקה ונגזרותיה - עלייה יהודית של פליטי השואה.
עזרא נשרי מסכים עם זמיר על התוצאה של המדיניות הבריטית.
אולם, בדוקטורט בשנת 2016, ובספרו בשנת 2019, על בסיס קריאת מסמכי ארכיון בריטיים, הראה כי המהלכים הבריטיים שהביאו לפלישת צבאות ערב במלחמת השחרור נקבעו בהחלטות ראשי ממשלת הלייבור בלונדון ולא היו סטייה של אנשי המודיעין והצבא במזרח התיכון מהמדיניות הרשמית.
למעשה, ביולי-אוגוסט 1947 גברה בממשלת הלייבור ידה של קבוצת בווין (על קבוצת אטלי), שדרשה, דווקא על רקע פינויה של הודו, את חיזוק האחיזה הבריטית במזרח התיכון.
על רקע זה יש להבין את פעילותו של קלייטון באזור בכפוף לבווין ולשר ההגנה.
משנראה כי המנדט מתקרב לסיומו, ניסה ארגון האומות המאוחדות, כיורשו של חבר הלאומים, לפתור את המתיחות האתנית שהלכה וגברה בארץ בין תושביה היהודים והערבים.
על מנת לבחון את פתרון הבעיה, מינה האו"ם ועדה מיוחדת לעניין ארץ ישראל - ועדת אונסקופ, אשר כללה נציגים מארצות שונות.
כדי לתת להחלטות אופי נייטרלי, לא הייתה מיוצגת בה אף אחת מן המעצמות הגדולות.
ועדת אונסקופ בחנה שתי הצעות מרכזיות.
לפי הראשונה בהן, המאמצת את עקרון החלוקה שנוסח לראשונה במסקנותיה של ועדת פיל, ארץ ישראל הייתה עתידה להתחלק לשתי מדינות, ערבית ויהודית, כשהבירה, ירושלים וסביבותיה, תהיה תחת מנדט בינלאומי.
ההצעה השנייה הייתה ליצור מדינה פדרלית דו-לאומית.
רוב אנשי הוועדה תמכו בהצעה הראשונה, שנודעה בשם תוכנית החלוקה, וזו אומצה על ידי מליאת האו"ם, על מנת שתיושם עם סיום המנדט.
עצם התמיכה הספיקה לממשלת בריטניה להחליט ב־20 בספטמבר 1947 על יציאה מארץ ישראל.
ההחלטה, החלטה 181, התקבלה על ידי האו"ם ב-כ"ט בנובמבר (29 בנובמבר) 1947. ב־4 בדצמבר החליטה ממשלת בריטניה כי המנדט יתום ב־15 במאי 1948.
הסוכנות היהודית, אשר תפקדה כממשלה-בפועל של היישוב, תמכה בתוכנית, וכך גם רוב היהודים.
עד היום מציינים במדינת ישראל את כ"ט בנובמבר, יום קבלת ההחלטה באו"ם, בתור יום שמחה, וכאחד התאריכים החשובים בתולדות העם היהודי.
לעומת זאת, התוכנית נדחתה על ידי ההנהגה הערבית, ועל ידי רובו המוחלט של הציבור הערבי.
דחיית התוכנית הייתה מלווה במאבק מזוין כנגד היישוב היהודי מצד הארגונים הערביים המקומיים שנעזרו בכוחות מתנדבים מארצות ערב.
המאבק כלל פיגועים ובעיקר מלחמה על צירי התחבורה.
בשלב מאוחר יותר, עם חדירת כוחות מתנדבים מארצות ערב השכנות, נעשו גם ניסיונות השתלטות על יישובים.
חלק מן הציבור היהודי, כמו אנשי הארגון הצבאי הלאומי שבראשות מנחם בגין, דחה את תוכנית החלוקה.
אך דעה זו הייתה במיעוט ורוב היישוב קיבל אותה בחגיגות.
מנגד, לאחר הצהרת גרומיקו בעצרת האו"ם, תמך הפלג הערבי של התנועה הקומוניסטית בארץ (שהיה, כמו הפלג היהודי, עושה דברה של ברית המועצות) בתוכנית החלוקה.
בין התומכים המובהקים ממפלגה זו היה אמיל חביבי.
הבריטים שנמנעו בהצבעה על תוכנית החלוקה, בחרו לא לשתף פעולה עם ועדת החמישה שהוקמה בידי האו"ם, כדי לאפשר העברה מסודרת של המנדט הבריטי לידי היהודים והערבים, ועמל ארגוני ופקידותי רב ירד לטמיון.
עם ראשית מלחמת העצמאות ופרוץ מעשי האיבה בין הערבים ליהודים לאחר החלטת החלוקה, המשיכו הבריטים להילחם בהעפלה, והקפיאו כספים של הסוכנות היהודית, שהיו מופקדים בבנקים באנגליה.
בפברואר 1948 הודיעה בריטניה על הוצאת הלירה הארץ ישראלית מגוש הסטרלינג.
הן היהודים והן הערבים האשימו את הבריטים בכך שהם מסייעים לצד השני, אך למעשה התדלדלות כוחותיהם גרמה לכך שמעורבותם בשמירת הסדר פחתה והלכה והם התרכזו בהגנה על עצמם.
כך למשל, כוחות צבא ההצלה ערכו ניסיונות לכיבוש טירת צבי בפברואר 1948 ומשמר העמק באפריל, תוך שימוש בתותחים.
מצד שני, לא מנעו הבריטים את כיבוש הערים המעורבות: טבריה, צפת וחיפה וכן את כיבושם של כפרים ערביים רבים, בידי היהודים, והתערבו מעט רק ביפו.
למעשה, הם התרכזו יותר ויותר בשמירת צירי הפינוי, והתערבו רק משאלה עמדו בסכנה, לדעתם.
בכל זאת, לעיתים מצאו עצמם הבריטים מעורבים בתקריות אש שונות משני הצדדים.
בחודשים ינואר-מאי 1948 נהרגו 144 בריטים.
הבריטים החליטו לסיים את המנדט בשעת חצות שבין 14 במאי ל-15 בו, כאשר הנציב העליון הוריד את דגל בריטניה בנמל חיפה.
ביומו האחרון של המנדט הבריטי, ב-14 במאי 1948 הכריז דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל, ופרסם צווים ראשונים להחלת השלטון החדש החל מחצות הלילה.
גם לאחר סיומו הרשמי של המנדט המשיכו הבריטים להחזיק במובלעת צבאית סביב לאזור חיפה במחנות באזור א-טירה, קריית מוצקין, מחנה המעצר בעתלית, בסיס רמת דוד, שדה התעופה חיפה ונמל חיפה.
אחרוני החיילים הבריטים עזבו את המובלעת שבצפון הארץ ב-30 ביוני 1948. כן פינו הבריטים ציוד וחיילים למחנות באזור רפיח, משני עברי גבול ארץ ישראל ומצרים, אותם סיימו לפנות עד 26 ביולי.
המנדט ופעולות איבה כנגד יהודים
שלטונות המנדט הבריטי היו צריכים להתמודד מול פעולות איבה שגורמים שונים בשני הצדדים, יהודים וערבים, נקטו כלפיהם בתקופות שונות.
שני הצדדים טענו כי הבריטים משתפים פעולה עם הצד השני, ועוינים כלפיהם.
הערבים טענו כי הבריטים הביאו את היהודים לארץ כחלק ממדיניותם האימפריליסטית.
היהודים טענו כי הבריטים לא עושים די למימוש הצהרת בלפור.
ספר ההגנה מציג את טענות הצד היהודי: .
הבריטים סגרו את שערי הארץ מצד הים, משם הגיעו בעיקר מעפילים יהודים,
במשטרת המנדט שירתו בריטים שהגיעו מעבר לים לצידם של מתגייסים מקומיים, יהודים וערבים.
עם פרוץ מעשי האיבה בין הצדדים, התפוררה בהדרגה המסגרת המשותפת.
היו אף מקרים בהם ערבים ערקו מהמשטרה הבריטית כדי לקחת חלק בפעולות טרור נגד יהודים.
היו גם מקרים בהם יהודים התחפשו לשוטרים בריטים וביצעו פעולות חבלה נגד האוכלוסייה הערבית.
לפחות ארבע התקפות טרור באמצעות מכוניות תופת כנגד אזרחים יהודים בוצעו תוך זמן קצר, בין 1 בפברואר 1948 ל-23 במרץ 1948.
המחתרות העבריות ייחסו לשוטרים בריטיים מעורבות ישירה בשתיים מן המתקפות:
ב-1 בפברואר התפוצצה מכונית תופת ברחוב הסולל (לאחר קום מדינת ישראל: רחוב החבצלת) ליד בניין העיתון הפלסטיין פוסט, עיתון יומי בבעלות יהודית בשפה האנגלית.
הבניין נהרס, מכונות הדפוס עלו באש, ורבים נפצעו.
מחקירת האירוע הסיקה הנהגת היישוב כי שוטרים ערבים בריטיים היו מעורבים.
ב-22 בפברואר 1948 נערך הפיגוע ברחוב בן-יהודה, שבו התפוצצה מכונית תופת ברחוב בן יהודה, וגרמה למותם של 58 אנשים ולפציעתם של 130. את הפיגוע ערכו עריקים מהצבא הבריטי, בתמורה לתגמול כספי שהובטח להם על ידי חאג' אמין אל-חוסייני.
ב-29 בפברואר 1948 פרקו הבריטים את נשקם של לוחמי ההגנה בבית החרושת "היוצק" (פרשת היוצק) במבואות תל אביב וסמוך לאחר מכן, נרצחו עשרה מהם על ידי ערבים.
נוסחו של כתב המנדט הכיר בקשר ההיסטורי של העם היהודי לארץ ישראל וחזר על עקרונות הצהרת בלפור שעיקרן הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
כתב המנדט אושר על ידי חבר הלאומים ב-24 ביולי 1922, ובו נקבע, בין היתר, כי "אף שטח ארץ-ישראלי לא יינתן לצמיתות או בחכירה לממשלתה של מעצמה זרה כלשהי ולא יושם באופן כלשהו תחת שלטונה", וכי "ממשלת ארץ-ישראל תעודד...
התיישבות צפופה של יהודים על קרקע, לרבות אדמות מדינה ואדמות שוממות שאינן דרושות למטרה ציבורית".
השלטון הבריטי קבע כי שמה הרשמי של הארץ באנגלית יהיה "Palestine", בהתאם למסורת אירופית רבת שנים של שימוש בשם זה שראשיתה בפרובינקיה סוריה-פלשתינה הרומית.
כמו כן הוחלט כי השמות בעברית ובערבית יהיו הגרסאות המסורתיות של השם הלטיני Palaestina בשפות אלו, בהתאמה: "פלשתינה" בפ"א דגושה, ו"فلسطين" (פילסטין) בפ"א רפויה.
ברם, ההנהגה היהודית העדיפה את השם "ארץ ישראל" וביקשה שהארץ תיקרא במסמכים מנדטוריים רשמיים כתובים עברית בשם זה, ולפיכך נקבע כפשרה שהשם הרשמי בעברית יהיה "פלשתינה (א"י)".
ההנהגה הערבית טענה כי פשרה זו מנוגדת לתנאי המנדט ודרשה כי גם לשם הערבי הרשמי יתווסף מונח ערבי מסורתי (כגון "סוריה הדרומית"), אך הבריטים דחו דרישה זו.
שלטונות המנדט החילו מערכת חוקים שהתבססה הן על המג'לה והן על דבר המלך במועצה על ארץ ישראל, 1922. סימן 46 קבע כי במקרה שאינו מוסדר בחקיקה העות'מאנית, ישפטו בתי המשפט בהתאם למשפט המקובל ודיני היושר האנגליים.
במהלך השנים הוציא הנציב העליון פקודות בתחומים שונים אשר החליפו את החוקים העות'מאנים.
מערכת החוקים הייתה אחידה עבור כל האזרחים והתושבים בפלשתינה-א"י (למעט כוחות השלטון הבריטיים שהיו כפופים למערכת חוקים מקבילה).
הוקמה רשת בתי משפט, שבעיקרה נותרה זהה גם אחרי קום המדינה.
בתי המשפט בישראל המשיכו אף לשפוט על פי החוקים המנדטוריים, אלא אם אלו הוחלפו או תוקנו בידי מועצת המדינה הזמנית או מאוחר יותר הכנסת.
עד היום קיימות תקנות מימי המנדט בחוק הישראלי, כגון חלקים נרחבים מהחוקים לשעת חירום.
את השלטון האזרחי בפלשתינה (א"י) ניהלו הבריטים על פי "חוק השיפוט לארצות נכר" האומר כי "דבר המלך במועצה" בהתייחסו לפלשתינה (א"י) הוא האסמכתא השלטונית והתקנות שתוקנו על פיו הן הכללים והנורמות, כלומר החוקים על פיהם יוסדרו היחסים בין השלטון לאזרחים ובין האזרחים לבין עצמם.
ממשלת המנדט הוציאה לאור עיתון רשמי אשר היה קרוי "העיתון הרשמי של ממשלת פלשתינה (א"י)".
העיתון כלל מידע על פעילות ממשלת המנדט בארץ-ישראל.
הנציב העליון הראשון היה היהודי הרברט סמואל.
מעשית היה כפוף למשרד המושבות הבריטי ולשר המושבות כנציגו של המלך.
סמכות הנציב העליון כללה הוצאת צווים, פקודות ותקנות שנועדו להסדיר את השלטון ואת חיי האזרחים.
בנוסף, היה הנציב הסמכות למינוי שופטים.
ג'ון ורקר, הוויקאונט השישי מגורט (לורד גורט) (1944)
בתקופת המנדט חולקה הארץ למחוזות שגבולותיהם השתנו לעיתים.
החלוקה האחרונה שנערכה בשנת 1946 קבעה שישה מחוזות ו-16 נפות:
כל מחוז נוהל על ידי מושל המחוז (District Commissioner) שהיה לרוב קצין בצבא הבריטי.
כל נפה נקראה על פי העיר המרכזית בה, ונוהלה בידי עוזר מושל המחוז (Assistant District Commissioner) שנעזר בקצין המחוז (District Officer).
הקצין האזורי היה ערבי או יהודי, לפי הרוב האתני שהרכיב את אוכלוסיית הנפה.
בשנת 1922 ערכו הבריטים את מפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל שהיה ראשון בתקופת שלטונם.
אחרי מפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל, גדלה האוכלוסייה ל-1,036,339 אנשים, מהם כ-750,000 מוסלמים, 175,000 יהודים, כמחציתם עולים מפולין, וכתשעים ואחד אלף נוצרים.
בשנת 1936 העריכה הסוכנות היהודית כי גודל האוכלוסייה היהודית כ-260,000 יהודים מתוכם כ-100,000 גרים בתל אביב.
לא נערכו מפקדים נוספים, אולם שלטונות המנדט הכינו בתחילת 1946 אומדן של האוכלוסייה בסוף שנת 1945, סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל, האומדן התבסס על רישומי לידות, פטירות, והגירה.
עם זאת, מרכיבים רבים, כהגירה בלתי ליגאלית (יהודית וערבית), ניתן היה להעריך רק בקירוב.
86% מהעולים היהודים שעלו לארץ ישראל בתקופת המנדט הגיעו אליה מאירופה.
התארגנות היישוב היהודי בזמן המנדט
תקופת המנדט הייתה תקופה של עיצוב היישוב היהודי והתארגנותו.
היישוב היה מאורגן כך, שעם תום תקופת המנדט, היו רבים מהמוסדות הנדרשים לצורך פעולתה של מדינה עצמאית כבר קיימים ופועלים מזה שנים.
מוסדות נבחרים – בשנת 1927 אושרו המוסדות היהודים הנבחרים בשם הקיבוצי "כנסת ישראל".
המדובר היה בשלושה מוסדות – "אספת הנבחרים" מעין פרלמנט של יהודי הארץ.
"הוועד הלאומי" – הזרוע המבצעת של אספת הנבחרים, ו"הרבנות הראשית".
גופים אלו עסקו בכל אותם נושאים הדרושים להסדרת חיי היום יום, כגון סעד, חינוך, תרבות ושירותי דת.
הסוכנות היהודית – על פי הצהרת בלפור, הממשלה הבריטית תקיים מגעים עם "סוכנות ראויה" של יהודי העולם.
בשנת 1929 הוקם גוף ייצוגי ששמו "הסוכנות היהודית", אשר איחד כמה גופים קיימים כגון "ועד הצירים", "המשרד הארצישראלי", "הוועד הפועל הציוני" ועוד.
הסוכנות היהודית פעלה במיוחד בתחומי העלייה, הקליטה וההתיישבות, והייתה מעין "משרד החוץ" של המדינה שבדרך.
ההסתדרות – בשנת 1920 הוקמה "ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל".
תפקידה של זו היה כפול.
ראשית, שימשה כאיגוד מקצועי חזק לעובד היהודי.
שנית, יצרה מקורות תעסוקה, וגופים כלכליים רבים כחברות בנייה, חברת ביטוח, הוצאה לאור של עיתון ועוד, שהיו דרושים לפיתוח המדינה, וליצירת מקומות תעסוקה.
כן דאגה ההסתדרות לרווחת העובדים (באמצעות "משען") ולבריאותם (באמצעות קופת חולים כללית).
ההגנה – על אף תפקידן ההיסטורי החשוב של המחתרות האחרות, עיקר התרומה לבניין הכוח הצבאי של המדינה שבדרך הייתה של מחתרת "ההגנה", שהיוותה את אבן הבניין העיקרית ממנה נבנה צבא ההגנה לישראל לאחר קום המדינה.
הבריטים שלטו בארץ למעלה משלושה עשורים והשאירו חותם ברור על אופייה וגם על דמותה של מדינת ישראל לעתיד לבוא.
השפעה זו באה לידי ביטוי במספר תחומים:
תשתיות – הבריטים השקיעו משאבים רבים בתשתיות תחבורתיות שאפשרו ניעות משופרת ברחבי הארץ וחיבורה לארצות השכנות; הפיתוח העניק להם יתרון שלטוני ואסטרטגי בארץ, ובאמצעותו סופקה תעסוקה לתושבים.
במיוחד ניכרה בנייה של תשתיות תעבורה בפתחן של הערים הגדולות תל אביב וירושלים והרחבת מסילות ברזל ופיתוח מערכת רכבות.
חותמו של הפיתוח הבריטי ניכר בעשורים הראשונים של מדינת ישראל, למשל בנמל חיפה שנשאר נמלה המרכזי של ישראל עד הקמת נמל אשדוד.
סדרי שלטון ומשפט – הבריטים הנהיגו מערכת שלטון מסועפת הבנויה על עקרונות ניהול וארגון מודרניים.
מדינת ישראל ירשה הרבה מעקרונות המשפט המנדטורי האנגלי לתוך מערכת המשפט שלה לאחר קום המדינה, כולל החקיקה בתחום התכנון והבנייה, שהחלה בארץ-ישראל עם כינון המנדט.
פיתוח ירושלים – הבריטים קבעו את ירושלים כבירת הארץ, כהמשך להיותה בירת סנג'ק ירושלים העות'מאני ולהיותה בירת ממלכת ירושלים בתקופת הצלבנים, והשפיעו על עיצוב נופה לדורות, כאשר תיקנו את התקנה המחייבת לבנות בניינים מצופי אבן בירושלים.
צה"ל – מיקום בסיסי צה"ל, כגון תל השומר וצריפין, מקורו בבסיסים בריטיים שהוקמו במקום; וכן חלק נכבד מהקצינים הבכירים ביותר בצה"ל לאחר הקמתו רכשו את עיקר ניסיונם הצבאי במסגרת הצבא הבריטי, ועובדה זו הביאה להשפעת המורשת הבריטית על עיצוב דפוסיו של הצבא החדש.
חללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל
במהלך כיבוש סיני וארץ ישראל ובשנות המנדט הבריטי איבדה האימפריה הבריטית 14,493 חיילים: 12,197 - ממלחמת העולם הראשונה, ועוד 2,296 מתום מלחמת העולם הראשונה, עד תום המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
לפי נתוני "הוועדה האימפריאלית", הממונה על הנצחת זכרם של חיילי האימפריה הבריטית, עולה כי מספר חללי המלחמה (1914–1918) שנקברו בבתי הקברות הצבאיים הוא 12,197: מזה 75% בריטים, 6% מהראג' הבריטי ו-6% מאוסטרליה וניו זילנד.
עוד קבורים בבית הקברות 1,025 חיילים שמתו בפעילות בלתי-מלחמתית.
בקפלות זיכרון הוצבו לוחות זיכרון ל-3,647 חללי מלחמת העולם הראשונה ועוד 28 לוחות זיכרון לאלה שמתו לאחר מכן.
סך הכול הונצחו 13,350 חללי מלחמה.
יוצא כי חלק מהחללים שנקברו בבתי הקברות הונצחו גם בקפלות שהיו רק בבתי הקברות בירושלים וברמלה.
בבתי הקברות הוטמנו גם חיילים בריטיים שנהרגו לאחר מלחמת העולם הראשונה, בין השאר בזמן המרד הערבי הגדול, וכתוצאת מפעולות תנועת המרי העברי ובמלחמת העולם השנייה - סך הכול 2,296 חללים, מתוכם 1,933 בריטים.
מבין הסך הכולל היו 561 חיילים שמתו בפעילות בלתי-מלחמתית.
המנגליסטים הוא סרטם של יוסי מדמוני ודוד אופק, צלם שי גולדמן ותמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
הסרט יצא לבתי הקולנוע בשנת 2003.
"המנגליסטים" מספר את סיפורה של משפחה ישראלית ממוצא עיראקי שאינה מצליחה להכות שורש אמיתי בישראל.
הסרט זכה בפרס התסריט בפסטיבל מר דל פלאטה (ארגנטינה), פרס הסרט הזר בפסטיבל יוסטון, פסטיבל וושינגטון ובפסטיבלים רבים נוספים, והשתתף בעשרות רבות של פסטיבלים.
בנוסף היה מועמד לפרס אופיר.
הסרט נפתח בחגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל, שמשפחת עידה מתכוננת לחגיגה.
בעוד הבשר נצלה על האש, חוזר הסרט אחורה בזמן, לסיפורים של כל אחד מבני המשפחה, שמשתלבים אלה באלה.
הוא כולל ארבעה סיפורים של כל אחד מבני המשפחה, כשכל סיפור מאיר את שאר הסיפורים באור חדש.
אבי המשפחה חיים, יוצא לניו יורק על מנת למצוא ידיד נעורים מתקופת המחתרת הציונית בעיראק, בעוד אשתו נעימה, מחדשת קשר עם עזרא, אהוב נעוריה מבגדאד.
גם בני הדור השני, הילדים תקווה ואלי מייצגים הוויה של תלישות כשהכמיהה לצאת מישראל ו"לעשות את זה" בחוץ לארץ היא שמפעילה אותם.
הסרט מציג את החברה הישראלית-מזרחית כחברת מהגרים שעברה מול ארץ המוצא אינו פתור, ולכן אינה יכולה להכות שורש אמיתי בישראל.
שחקנ/יתדמות ויקטור עידה חיים ריימונד אבקסיס נעימה מכרם ח'ורי עזרא ישראל ברייט אלי דאנה איבגי תקווה גילי סער רחל / הדס יגאל עדיקא גדעון
המן הוא דמות המוזכרת בקוראן שש פעמים, כידידו של פרעה, וחוטא בזמנו של משה.
בסורת סיפור המעשה, היא סורה 28, בפסוק 36-38 מוזכר הסיפור הבא, המבוסס, כפי הנראה, על סיפורו המקראי של משה ועל סיפור מגדל בבל:
מקורות אסלאמיים בני ימינו, שנתנו דעתם על השוני בין סיפור המן האגגי שבמגילת אסתר לבין סיפור המן שבקוראן, טוענים כי המן שבקוראן הוא דמות אמיתית שחייתה בזמן הפרעונים, ואילו המן המקראי הוא דמות אלגורית, המבוססת על עיוות הסיפור בהמן הפרעוני.
ד"ר אהרן בן-שמש טען כי "המן" הוא כינוי לכל צורר ישראל שכנראה היה רווח בין יהודי מדינה.
המנדולינה של קפטן קורלי הוא רומן מאת הסופר לואי דה ברנייר שנכתב ב-1994. הספר זיכה אותו בפרס הסופרים הבריטים לספר הטוב ביותר לשנת 1995. בישראל יצא לאור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר בשנת 2000 בתרגומה של מרים יחיל-וקס.
אירועי הספר מתרחשים בשנת 1941, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
בעת פלישת האיטלקים ליוון, חייליו של קפטן אנטוניו קורלי מתמקמים באי קפלוניה.
תושבי הכפר, הסולדים מנוכחותם של הפולשים, עושים הכל כדי לפגוע בהם.
אחת מתושבי הכפר היא פלגיה, בתו של דוקטור יאניס, רופא הכפר, המאורסת לדייג שהתגייס למלחמה ולא משיב למכתביה.
למרות המלחמה, מתחבבים לבסוף החיילים האיטלקים, ובראשם הקפטן שובה הלב בעל המנדולינה, על ליבם של התושבים.
בין פלגיה לבין הקפטן מתפתח סיפור אהבה, שנקטע בעקבות הטבח שעורכים הגרמנים בחיילים האיטלקים.
אנטוניו, שניצל בזכות חברו שהגן עליו בגופו, נמלט מן האי באמצע הלילה, על גבי סירה ובכך ניתק באחת הקשר בינו ובין פלגיה.
בחלוף השנים, חייה של פלגיה אחרי המלחמה מלאים בקשיים, איתם היא נאלצת להתמודד, כשאחד מהם הוא אימוץ תינוקת שננטשה בפתח ביתה.
לאחר שנים, כשגדלה, נישאת בתה המאומצת של פלגיה ומביא לעולם ילד.
בילדותו, מוצא הילד את המנדולינה של הקפטן האהוב ולומד להשתמש בה.
יום אחד, פוגש אנטוניו את הילד, שמוביל אותו לפגוש את סבתו, פלגיה.
בהיפגשם, משתחרר הזעם העצור, שנכלא בנפשה של פלגיה לפני שנים, בשטף של צעקות על הקפטן שנטש אותה באחת באותו הלילה שבו נמלט.
הקפטן, שחש שנפשו נקשרה בנפשה של פלגיה ומצר על העוול שגרם לה, מנסה מנגד להסביר את התנהגותו לפלגיה, לפייסה ולישר את ההדורים.
לבסוף מתרצה פלגיה והיא והקפטן מתחילים, שוב, את דרכם מחדש.
סרט המבוסס על הספר יצא לאקרנים בשנת 2001, בבימויו של ג'ון מאדן ובכיכובם של ניקולס קייג', פנלופה קרוז, ג'ון הרט, כריסטיאן בייל.
הֵמַנְגיוֹמָה היא גידול שפיר ועדין של תאים אנדותליים, הבנוי מסֶבֶך כלי דם דקים מורחבים שאינם ממלאים תפקיד בפעילות התקינה של הגוף.
היא מופיעה בדרך כלל בשבועות הראשונים של החיים וגדלה במהירות רבה במהלך ששת החודשים הראשונים.
בדרך כלל, הצמיחה מסתיימת סביב שנים-עשר חודשים ומתחיל תהליך היעלמות.
חצי מהמנגיומות הילדים נעלמות עד גיל חמש, 70% עד גיל שבע, ורוב היתר עד גיל שתים עשרה.
במקרים חמורים יותר ההמנגיומות עלולות לגרום נזק לרקמות ולעיתים יש צורך בהתערבות כירוגית או תרופתית.
בינקות, הן הגידול הנפוץ ביותר.
המילה "המנגיומה" מגיעה מהמילה היוונית haema- (αίμα), "דם"; ו-angeio (αγγείο), "כלי מעביר"; -oma (-ωμα), "גידול".
הטרמינולוגיה המשמשת להגדרה, תיאור וקיטלוג של אנומליות בכלי דם וגידולים אבּ-נורמליים המורכבים מכלי דם, השתנתה.
המונח "המנגיומה" שימש במקור לתיאור כל מבנה דמוי גידול, שהיה בעת או לאחר לידה או שהופיע מאוחר יותר בחיים.
מוליקן ואחרים אפיינו תנאים אלו לשתי משפחות: אחת של גידולים שנעלמים עצמאית והשנייה של עיוות צורני קבוע, שאינו עובר, המשלב כלי דם, הקיים כבר בלידה.
החשיבות של אבחנה זו היא שניתן להבחין בשלב מוקדם בחיים בין פגיעות פתירות לבין אלו הקבועות.
פגיעות קבועות כגון "כתם יין" (Port-wine stain) ומסה של ורידים נפוחים (venous malformations).
הקיטלוג של מוליקן קיבל אישור נרחב לאחר גילוי Glut-1.
המנגיומות קשורות למחזור הדם, ומראן תלוי במיקום ההופעה.
המנגיומות על העור דומות בצבען לתותים בשלים, ולכן מכונות "המנגיומות תות" .
כאשר הן צמודות ומתחת לעור, הן נראות כהתנפחות כחולה.
באיברים פנימיים הן נפוצות בעיקר בכבד, בבית הקול ובמעי הגס והדק.
במרבית המקרים המנגיומה נעלמת לאחר כמה שנים ללא התערבות.
חלקן נוצרות בהתפתחות העוברית ומכונות "המנגיומות עובריות"; הנפוצה שבהן, המנגיומה אינפנטילית, מופיעה במהלך השבועות הראשונים של החיים.
פעמים רבות קורה שהמנגיומה אינפנטילית מזוהה בטעות כשריטה או חבורה, והאבחון כהמנגיומה הופך ברור עם הגדילה.
המנגיומות הם הגידול הנפוץ ביותר בקרב ילדים, ומופיע אצל כ-10% מהילדים באוכלוסיות מערביות (ופחות בקבוצות אתניות אחרות).
לנקבות סיכוי של פי 3 עד 5 לפתח המנגיומה מאשר זכרים.
המנגיומות נפוצות יותר בהריונות של תאומים ולידות מוקדמות.
כ-80% מההמנגיומות הם על הפנים, הצוואר, או הגפיים.
המקום הנפוץ ביותר אחריהם להמנגיומה הוא הכבד.
אצל תינוקות הן מופיעות קצת לאחר הלידה, ושונות מתופעות אחרות של כלי דם.
הן מגיעות לגודלן המרבי לאחר כ-5 חדשים.
כיום לא ידוע מה גורם להמנגיומה; אולם, מספר מחקרים מציעים אפשרות שאסטרוגן משפיע על גידול של המנגיומה.
בשנת 2007, פרסום של מעבדת כירורגיית ילדים בסטנפורד הצביע על כך כי היפוקסיה מקומית של רקמה עדינה יחד עם סירקולציה מוגברת של אסטרוגן לאחר לידה עלולה להיות מאיץ להיווצרות המנגיומה אצל תינוקות.
ישנה השערה שהוצגה על ידי חוקרים באוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת ארקנסו שהשליה האימהית יוצרת תסחיף בדרמיס של העובר במהלך ההיריון, היוצר המנגיומה.
עם זאת, חוקרים באוניברסיטת דיוק ערכו ניתוח גנטי של "סְנִיפּ" ברקמת המנגיומה שפירה בהשוואה לדנ"א של האם על מנת לסתור את ההשערה הזאת.
מחקר נוסף נדרש כדי להבין את האופי הממאיר של גדילת המנגיומה (בזמן גדילתה המוגבל).
תחת המיקרוסקופ, המנגיומה היא מקבץ של נימים קפילריים צפופים וסבוכים.
כלי דם מלאים המופרדים על ידי רקמה מחברת דקה.
החלל הפנימי שלהם עשוי להיות פקוק וסדור.
לעיתים ניתן להבחין בהמוסידרין (ברזל מחומצן מגורען בגוון חום) עקב קרעים אפשריים בכלי דם קטנים.
Glut1 הוא אינדיקטור אימונוהיסטוכימי מובהק להמנגיומה ומאפשר להבדילה מבעיות תפקודיות של כלי דם.
ישנם ארבעה סוגים של המנגיומה:
שטחית – מופיעות כבליטה או כתם אדום המזכיר בצבעו את תות השדה
פנימית – בדרך כלל בכבד, מוח, מעי, ריאות ולשון
משולבת (הכוללת רכיבים שטחיים ועמוקים)
הרוב המכריע של המנגיומות אינן גורמות סיבוכים כלשהם.
המנגיומות עלולות להיפתח על פני העור וליצור כִּיב.
אם הכיב עמוק, במקרים נדירים דימום משמעותי עלול להתרחש.
כיב פנימי עמוק יכול להיות כואב ובעייתי.
אם המנגיומה מתפתחת במיתרי הקול, עלולים להיות קשיי נשימה.
המנגיומה יכולה לגדול ולחסום את אחת העיניים, או לגרום לעין עצלה.
לעיתים רחוקות מאוד, המנגיומה גדולה מאוד יכולה לגרום אי ספיקת לב עקב כמות הדם שחייב להיות שאוב לכלי הדם העודפים.
נגעים סמוכי עצם יכולים לגרום לשחיקה של העצם.
מרכיב התלונות השכיח ביותר על המנגיומות, נובע מסיבוכים פסיכו-סוציאליים: המצב יכול להשפיע על מראה האדם, ויכול לעורר תשומת לב ותגובות לא רצויות.
בעיות מסוימות עלולות להתרחש אם השפתיים או האף מעורבים, שכן עיוות המנגיומי קשה לטיפול בניתוח.
פוטנציאל הפגיעה הפסיכולוגית גדל מגיל בית הספר ואילך.
לכן יש הממליצים לשקול טיפול לפני גיל בית ספר, אם שיפור ספונטני לא קרה עד אז.
ילדים גדולים סגמנטלי המנגיומות של הראש והצוואר יכול להיות מזוהה עם תסמונת המכונה "PHACES syndrome".
רוב ההמנגיומות נוטות להיעלם ללא טיפול, ומשאירות עקבות מינימליים או ללא סימנים גלויים כלל אחרי שנעלמו, אולם הליך ההצטמקות עלול לקחת שנים רבות.
המנגיומות גדולות יכולות להשאיר שינויים בגוון ומרקם העור, הנובעים ממתיחה שלו על ידי ההמנגיומה.
כאשר המנגיומות מפריעות לראייה תקינה, לנשימה, או גורמים באופן משמעותי לפגיעה קוסמטית (נגעים בפנים, בפרט באף ובשפתיים), הן בדרך כלל מטופלות.
הטיפול צריך להינתן בהקדם האפשרי על מנת לקבל תוצאה מוצלחת.
עד לאחרונה הטיפול הנפוץ היה באמצעות הורמון סטרואידי, קורטיקוטסטרואיד, אולם כיום ישנם טיפולים אלטרנטיביים.
ניסוי אקראי הראה כי חוסם בטא פרופראנולול הפחית משמעותית המנגיומות בתינוקות.
היעילות של פרופראנולול מרבית בתוך שישה חדשים מהופעת ההמנגיומה.
הטיפול התגלה לראשונה בשנת 2008 על ידי קבוצה צרפתית והראה אחוזי הצלחה גבוהים.
הטיפול המקומי על ידי חוסם בטא "טימולול" (בצורת ג'ל) משמש להמנגיומות קטנות בעור הפנים, אשר לא מצדיקות טיפול מערכתי.
טיפול אחר כולל שימוש באינטרפרון או וינקריסטין.
אלו עלולים להישקל כאשר טיפול ראשוני לא עוזר.
הסרה כירורגית לפעמים מומלצת, במיוחד אם חל עיכוב בתחילת הטיפול, ושינויים מבניים הפכו להיות בלתי הפיכים.
עלול להיות דרוש ניתוח כדי לתקן עיוות של תווי פנים, שוב במקרה של טיפול לקוי או כשל מוקדם בהתערבות רפואית.
חסימה של דרכי הנשימה לעיתים קרובות מצריכה טרכיאוסטומיה: החדרת מעבר חיצוני של דרכי הנשימה דרך החלק הקדמי של הצוואר לתוך קנה הנשימה מתחת למקום החסימה.
נגעים קטנים לפעמים מטופלים עם הזרקה של סטרואידים ישירות לתוך הנגע.
מאז כניסתו של טיפול חוסם בטא טיפול, שימוש בשיטה זו יש ירד משמעותית.
לייזר פיגמנטי (Pulsed dye laser) יכול להיות שימושי עבור נגע שטוח חיצוני בשלב מאוד מוקדם, אם הם מופיעים באזור משמעותי קוסמטית או לנגעים אשר שאריות כלי דם גם לאחר הטיפול.
נגעים מתחת לעור אינם מגיבים לטיפול לייזר.
כיבים בדרך כלל ירפאו עם תרופות מקומיות תחת השגחה רפואית.
טיפול לייזר ניתן בדרך כלל אם הכיב אינו מגיב לטיפול רפואי.
המנדט הבריטי על מסופוטמיה היה הצעה למנדט חבר הלאומים מדרג A של בריטניה על אזור עיראק (המחוזות העות'מאניים לשעבר בגדאד, מוסול ובצרה).
הצעת המנדט גובשה במסגרת ועידת סן רמו ב-25 באפריל 1920, על בסיס הסכם סייקס–פיקו.
המנדט התקיים דה יורה מ-10 באוגוסט 1920 ועד ה-3 באוקטובר 1932, שלטון בריטי ישיר התקיים רק עד סוף 1922, ומאז הייתה עיראק מונרכיה אוטונומית דה פקטו.
מיד לאחר ועידת סן רמו פרצה בבגדד התקוממות נגד השלטון הבריטי, שפשטה ברחבי עיראק ונטלו בה חלק קצינים לשעבר בצבא האימפריה העות'מאנית, סוכנים צרפתים, לאומנים מן התנועה הלאומית הערבית וכן כורדים בצפון עיראק ששאפו לעצמאות.
ההתקוממות דוכאה על ידי כוחות מצבא הודו הבריטית בפיקודו של ארנולד וילסון והגיעה לסיומה באוקטובר בפעולות האלימות נהרגו 2,300 חיילים בריטים וכ-8,400 ערבים מקומיים.
ב-11 ביולי 1920 החל להתפשט בעיראק מרד אנטי-בריטי מקיף.
שבטי הח'זאעל, שבאזור שאמיה, פתחו במרד, לאחר שהמושל הבריטי בנג'ף דחה "תביעה לעצמאות".
בסוף נובמבר 1920 הגיע המרד לקצו עם כניעת "הממשלה המהפכנית הזמנית" בעיר נג'ף, אם כי מהומות ומרידות בודדות נמשכו עד ראשית 1921.
האמנה הפרנקו-בריטית בעניין מספר עניינים הקשורים למנדטים על סוריה ולבנון, ארץ ישראל ומסופוטמיה מדצמבר 1920 הסדירה את קו הגבול שבין עיראק, תחת המנדט הבריטי על מסופוטמיה, לסוריה תחת המנדט הצרפתי על סוריה.
ההצעה הבריטית, שהוגשה לחבר הלאומים בדצמבר 1920 והתבססה על שלטון בריטי ישיר, הייתה עדיין בשלב של טיוטה, כאשר החליטו הבריטים לחזור בהם במסגרת ועידת קהיר.
בוועידה זו דחף שר המושבות וינסטון צ'רצ'יל להמלכת מלך נאמן לבריטים מן השושלת ההאשמית על השטח, כתחליף לשלטון מנדטורי ישיר, כצעד להרגעת האזור לטווח ארוך.
מאחורי היוזמה ניצבה גרטרוד בל, שגם שירטטה את גבולות הטריטוריה.
ב-23 באוגוסט 1921 הוכרז פייסל "מלך עיראק", ובספטמבר 1921 גיבש חבר הלאומים את טיוטת המנדט על עיראק.
בנובמבר 1921 הודיעה ממשלת בריטניה לחבר הלאומים, כי במקום לקבל לידיה את כתב המנדט על עיראק, היא תנסה להגיע להסכם אנגלי-עיראקי.
ביולי 1922 אישר חבר הלאומים את הסדרי המנדט הבריטי על עיראק, וב-10 באוקטובר 1922 נחתם ההסכם האנגלו-עיראקי אשר אושרר על ידי הפרלמנט העיראקי בשנת 1924. בריטניה הכירה בריבונות עיראק וזו, מצידה, הותירה את ניהול יחסי החוץ שלה וכלכלתה לבריטניה.
במהלך תקופת השלטון הבריטי הישיר בעיראק כיהן פרסי קוקס כנציב עליון ולאחר מכן כיהן במשרד זו ארנולד וילסון.
לאחר חתימת ההסכם אירעו מספר התפתחויות, שהעיקרית שביניהן היא גילוי שדות נפט גדולים והענקת הזיכיון להפקת הנפט לחברת הנפט העיראקית, תאגיד בשליטה בינלאומית ובריטית.
הסדר המנדט, שלא בוטל במפורש על ידי ההסכם משנת 1922, נראה מיושן.
הצדדים החלו בסוף שנות העשרים במשא ומתן לכריתת הסכם חדש בין הממשלה הבריטית ובין ראש הממשלה הפרו בריטי נורי סעיד.
ב-1927 הוחלף הנציב העליון הבריטי בעיראק, סר הנרי דובס (מאנשי "האסכולה ההודית" בקולוניאליזם הבריטי), בסר גילברט קלייטון (מאנשי "האסכולה המערבית").
ב-1930 נחתם ההסכם החדש, ההסכם האנגלו-עיראקי (1930).
הסכם זה ביטל את המנדט, והעניק לעיראק עצמאות מלאה.
על פי ההסכם היה על בריטניה לפעול לקבלת עיראק כמדינה עצמאית לחבר הלאומים, והדבר אכן בוצע בשנת 1932.
המנגנון (בפורטוגזית: O Mecanismo) היא סדרת טלוויזיה פוליטית ברזילאית שנוצרה על ידי חוסה פדיליה ואלנה סוארס, בבימוי פדיליה, פליפה פראדו ומרקוס פראדו ונכתבה על ידי אלנה סוארז.
הסדרה מתארת את מבצע שטיפת רכב, כאשר צוות משימה של המשטרה הפדרלית חושף תוכנית שחיתות נרחבת בה היו מעורבים ממשלת ברזיל וכמה חברות הנדסה בולטים.
פרקי העונה הראשונה של הסדרה הועלו במלואם ב-23 במרץ 2018 ברחבי העולם ברשת נטפליקס.
ב-28 במאי 2018, הסדרה חודשה לעונה שנייה.
העונה השנייה עלתה לראשונה ברשת נטפליקס ב-10 במאי 2019.
מרקו רפו (סלטון מלו), הוא איש המשטרה הפדרלית שחוקר באובססיבית מקרה שוחד.
כשהוא פחות מצפה לכך, הוא וחניכתו ורנה קרדוני מוצאים עצמם שקועים באחת מחקירות ההסחה והלבנת ההון הגדולות ביותר בתולדות ברזיל.
רמת הפרשייה היא כה גדולה עד כי מהלך החקירות משנה לחלוטין את חייהם של כל המעורבים.
באפריל 2016 הודיעה נטפליקס כי תפיק סדרה מקורית, שתעקוב אחר חקירות מבצע "שטיפת מכוניות".
הסדרה הופקה על ידי חוסה פאדיליה, מרקוס פראדו וחברת ההפקה Zazen Produções ונכתבה על ידי אלנה סוארס וסופיה מלדונאדו.
את הסדרה ביימו חוסה פאדיליה, פליפה פראדו, מרקוס פראדו ודניאל רזנדה.
הפקת "המנגנון" החלה במאי 2017. אתרי הצילום כללו את הערים סאו פאולו, ריו דה ז'ניירו, קוריטיבה וברזיליה.
קווי דמיון עם האירועים האמיתיים
למרות התיאור החוזר ונשנה בתחילת כל פרק, לפיו התסריט מבוסס באופן רופף על סיפור אמיתי, עם דמויות ואירועים המותאמים לאפקט דרמטי, דמויות וחברות רבות המתוארות (אך לא כל העובדות הנוגעות להן) ניתנות לייחוס בקלות לאנשים וחברות שהיו מעורבים בפועל במבצע שטיפת מכוניות.
שנה פרס קטגוריה מועמד/ים תוצאה הערות 2018 פרסי טריילר הזהב טריילר הזהב הטריילר הזר הטוב ביותר 2018 פרסי התאחדות מבקרי האמנות של סאו פאולוהבמאי הטוב ביותרחוסה פדיליה 2019Associação Brasileira de Cinematografiaצילום הטלוויזיה הטוב ביותרפרק: Juízo Final (Doomsday)
המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון התקיים לאחר כיבוש שטחי האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה.
השליטה בשטחים אלו הוכרה רשמית על ידי שיטת המנדטים של חבר הלאומים.
המנדט נמסר לצרפת באופן רשמי ב-29 בספטמבר 1923, והסתיים בשנת 1943 לאור הקמת המדינות העצמאיות של סוריה ולבנון.
הכוחות הצרפתיים עזבו לבסוף בשנת 1946.
שיטת המנדטים של חבר הלאומים נועדה ליצור שליטה זרה על טריטוריה מסוימת עד שאזרחיה יוכלו להקים מדינה עצמאית, והמנדט "יתפוגג" מעצמו לאחר מכן.
הבריטים קיבלו את המנדט על ארץ ישראל (כולל עבר הירדן) והמנדט על מסופוטמיה, והצרפתים קיבלו את אזורי סוריה ולבנון ואלכסנדרטה (כפי שהוסכם בין בריטניה וצרפת בהסכם סייקס–פיקו).
בפועל, הממשל הצרפתי התערב לעיתים תכופות באזורים הללו והיחס היה יותר כאל קולוניה (שלטון ישיר) מאשר אל מנדט (שלטון רך יותר).
סוריה מסוף מלחמת העולם הראשונה ועד השלטון המנדטורי הצרפתי
בשנות מלחמת העולם הראשונה היה עתיד האזור כולו (בין מצרים לטורקיה של היום) נתון לשורה של הבטחות והסכמים סותרים בין צרפת לבריטניה (סיכומים בכתב בברית לונדון, הסכם סייקס–פיקו וכן סיכומים בין לויד ג'ורג' לז'ורז' קלמנסו), ובין האחרונה לעוד גורמים (פייצל הראשון - מכתבי חוסיין-מקמהון וכן התנועה הציונית - הצהרת בלפור).
לאחר מלחמת העולם הראשונה האימפריה העות'מאנית התפרקה.
ב-1 באוקטובר 1918 הגיע פייסל הראשון מהשושלת ההאשמית לדמשק והקים בה ממשלה ערבית עצמאית סורית.
בביירות הוקמה "ממשלה מקומית" מטעמו של פייסל.
שליחו, שוכרי אל-איובי, כונן מחדש בעיירה בעבדא (בירתה בעבר של ה"מותצרפיה" הלבנונית) את "המועצה המנהלית של לבנון".
אולם ב-7 באוקטובר 1918 הגיע הצי הצרפתי לנמל ביירות, וב-8 באוקטובר הגיע לביירות גם הצבא הבריטי.
ב-23 באוקטובר הקימו הבריטים באזור מנהל צבאי זמני (O.E.T.A, ראשי תיבות: "מנהל השטחים שנכבשו מהאויב"), והגנרל אדמונד אלנבי חילק אותו לשלושה חלקים, דרום, מזרח ומערב, והפריד בכך בין לבנון לכל שאר סוריה.
הממשלה המקומית שהוקמה מטעמו של פייסל בלבנון, גורשה, והשטח הוכרז אזור מנהל צבאי ("O.E.T.A מערב"), שמתוקף הסכם סייקס–פיקו היה מיועד לשליטה צרפתית.
באוקטובר 1918 מונה פרנסואה ז'ורז'-פיקו לנציב עליון בלבנון.
ב-7 בנובמבר 1918 נמסרה לפרסום בעיתוני ארץ ישראל, סוריה ועיראק "ההצהרה הבריטית-הצרפתית", שהדגישה את זכותם של תושבי האזור לעצמאות ולהגדרה עצמית.
בדצמבר 1918 נערכו שיחות בין ראשי הממשלות דייוויד לויד ג'ורג' וז'ורז' קלמנסו, בהן הוחלט כי סוריה תהיה תחת שליטתה של צרפת.
ב-13 בספטמבר 1919 נערך "הסכם דוביל" בין לויד ג'ורג' לקלמנסו על פינוי הצבא הבריטי מסוריה ומסירת שטחיה לצרפתים.
הבריטים המשיכו לקיים באזור זה נוכחות סמלית, אך לא התערבו במהלכי הצרפתים, ובנובמבר 1919 פינו את צבאם משטחי סוריה ולבנון.
מאוגוסט 1919 שהתה בפריס משלחת מרונית, שהעלתה את תביעת העדה המרונית למדינה נפרדת בגבולות נרחבים.
ב-8 באוקטובר 1919 הבטיח ז'ורז' קלמנסו, ראש ממשלת צרפת, כי לבנון תתקיים כמדינה נפרדת, ומינה את הגנרל אנרי גורו לנציב עליון של סוריה ולבנון.
בנובמבר-דצמבר 1919 נועדו קלמנסו ופייסל בפריס, ובינואר 1920 הגיעו להבנה: פייסל הסכים להכיר בלבנון נפרדת, בגבולות מצומצמים ותחת מנדט צרפתי, וכן לחסות צרפתית לממשלתו שבסוריה.
אולם בעקבות חילופי שלטון בצרפת בינואר 1920, אימצה הממשלה הצרפתית החדשה מדיניות קולוניאלית אגרסיבית בלבנון.
בעקבות זאת, הפעילו הלאומיים בסוריה לוחמי גרילה אנטי-צרפתיים בשטחי לבנון (בין היתר באצבע הגליל, שם היו מאורעות תל חי).
ב-8 במרץ 1920, משנודע כי ועידת סן רמו עומדת לאשר לצרפת את המנדט על סוריה ולבנון, הכריז הקונגרס הלאומי הסורי על עצמאותה של סוריה, על ריבונותה בגבולותיה הרחבים ועל פייסל כמלך סוריה, והוקמה הממלכה הערבית של סוריה.
ב-25 באפריל 1920 מסרה ועידת סן רמו לצרפת את "המנדט על סוריה ולבנון" באופן רשמי.
ב-1920 שלחו הצרפתים כוחות ללבנון, והבריטים, שהממלכה הסורית פעלה בחסותם, התפנו משם כדי לממש את הבטחתם.
פייסל לא ויתר, ושלח את צבאו להיאבק בצרפתים.
ב-10 ביולי 1920 חברו מרונים חברי "המועצה המינהלית של לבנון" למוסלמים סוניים שחתרו לברית עם דמשק נגד צרפת, וחתמו על איגרת לפייסל, ובה תמיכה במלכותו העצמאית.
החותמים נעצרו תוך יומיים בפקודת הגנרל הצרפתי אנרי גורו.
ב-14 ביולי 1920 שלח הגנרל אנרי גורו אולטימטום לממשלה בדמשק, ומבלי להמתין לתשובה, נתן פקודה לצבא הצרפתי להתקדם לעברה.
פייסל פיזר את הקונגרס והצבא, וב-20 ביולי קיבלה ממשלתו את תנאי האולטימטום הצרפתי, אך לקראת סיום מלחמת סוריה-צרפת, ב-24 ביולי 1920 הובסו הכוחות הלאומיים הסוריים בקרב מייסלון, וב-25 ביולי נכנס הצבא הצרפתי לדמשק.
הצרפתים אפשרו לו לצאת את דמשק בכבוד, אך דנו למוות 32 מראשי הלאומיים, ורבים אחרים נאסרו.
לאחר מכן קיבל הכיבוש הצרפתי של סוריה גושפנקא של מנדט חבר הלאומים.
ראשית, נוצרה המדינה החדשה לבנון הגדולה.
שטח המנדט שנמסר לאחריותה של צרפת, כלל ארבעה וילאייטים עות'מאניים: חלב, דיר א-זור, ביירות (להוציא חלק מצפון ארץ ישראל שנותר בידי המנדט הבריטי) ודמשק.
ב-1 בספטמבר 1920 חילקו הצרפתים את שטחי המנדט בסוריה לשלוש "מדינות": מדינת דמשק, מדינת חלב, ומדינת לטקיה ("הטריטוריה העלווית").
ב-1 בספטמבר 1920 הכריז הנציב העליון הצרפתי, הגנרל אנרי גורו, בטקס בביירות על הקמת "מדינת לבנון הגדולה".
ב-23 בדצמבר 1920 נחתם הסכם בריטי-צרפתי, שקבע סופית את הגבול בין ארץ־ישראל לבין סוריה והלבנון, כאשר "אצבע הגליל" נותרה בשטח המנדט הבריטי.
במרץ 1921 כוננו הצרפתים את מדינת ג'בל א-דרוז שבהר הבשן כאוטונומיה תחת שלטון המנדט.
ב-20 באוקטובר 1921 נערך "הסכם פרנקלין-בויון" (שרי החוץ של צרפת וטורקיה), בו נקבע הגבול שבין טורקיה לסוריה.
בין צרפת לממשלת אתאתורכ הוסכם כי סנג'ק אלכסנדרטה יישאר בסוריה, אך צרפת תנהיג בו הסדרים אוטונומיים, שיתנו ביטוי למיעוט (לגרסת טורקיה: לרוב) דובר הטורקית.
כל אחת מהישויות המדינתיות החדשות נשלטה בידי "נציג" של הנציב העליון הצרפתי, שהחזיק בסגל מינהלי לפי הדגם של המינהל המרכזי בביירות.
מתחתיו מינו הצרפתים מושל מקומי שכונה "ואלי".
הוא היה כפוף לנציג באופן מלא, וסייעה לו מועצה שמונתה בידי הנציג.
גם חלוקת המשנה של המדינות עצמן נעשתה על בסיס החלוקה המינהלית העות'מאנית.
המדינות חולקו לסנג'קים, שבראש כל אחד מהם עמד "מותצרף".
על-פי אותו דגם נעשתה גם החלוקה המינהלית לנפות ולרשויות נוספות.
התקציב המנדטורי היה מאוחד לסוריה וללבנון, ו-47% ממנו הופנו ללבנון.
הלאומיים הסוריים ראו בחלוקת סוריה לישויות פוליטיות שונות, ביטוי לקולוניאליזם על פי העיקרון "הפרד ומשול", וטענו בין היתר כי הצרפתים יצרו את "לבנון הגדול", את "מדינת העלווים" ואת "חבל אלכסנדרטה" כרצף טריטוריאלי שתכליתו לנתק את פנים-סוריה מן החוף.
כדי להפחית את הבזבוז הכספי הנובע מהחזקת מנגנוני ממשל כפולים, ביוני 1922 הכריז הנציב העליון אנרי גורו על כינונה של "פדרציה" סורית, שכללה את מדינת דמשק, מדינת חלב והטריטוריה של העלווים, שהוכרזה עתה "מדינה".
ביולי 1922 אישר חבר הלאומים את הסדרי המנדט הצרפתי על סוריה ולבנון.
במרץ 1923 בוצע ההסכם מדצמבר 1920 בין בריטניה לצרפת בנוגע לגבול שבין סוריה לארץ־ישראל.
ב-9 במאי 1923 החליף מקסים וייגאן את אנרי גורו כנציב העליון.
הוא התיר בחירות למועצות של ה"מדינות" השונות, והן נערכו ביוני 1923.
בספטמבר 1923 אושרר סופית בחבר הלאומים "המנדט הצרפתי על סוריה ולבנון".
בינואר 1924 שמעו הנציגים החלביים כי הצרפתים עומדים להפריד את חבל אלכסנדרטה האוטונומי ממדינת חלב ולספח אותו למדינת העלווים, ובעקבות זאת החליטה המועצה הפדרלית על התבטלותה, ועל איחוד של שלוש המדינות.
אולם השלטון הצרפתי לא אישר את הכרזת האיחוד כלשונה, וב-26.6.1924 הודיע על איחוד בגרסתו, שלא כלל את מדינת ג'בל א-דרוז ואת מדינת העלווים, אלא של דמשק וחלב ואליהם צורף חבל אלכסנדרטה במעמדו האוטונומי.
המועצות הייצוגיות אוחדו למועצה אחת, שמוקמה בדמשק, בירת הקבע של "מדינת סוריה".
בנובמבר 1924 התפטר הנציב וייגאן (כיהן עד 1 בינואר 1925) ובמקומו מונה מוריס סראי, שהגיע לביירות בינואר 1925. בסוף 1926 הגיע לביירות הנציב העליון החדש, אנרי פונסו .
סוריה ולבנון תחת השלטון המנדטורי
במהלך תקופת המנדט הצרפתי, האליטה המקומית הסורית מהתקופה העות'מאנית שמרה על מעמדה, ותפקדה כגורם מתווך בין השלטונות הצרפתיים לבין האוכלוסייה המקומית.
ב-1929 מנתה אוכלוסיית שטחי המנדט הצרפתי 2.139 מיליון נפש, מתוכם 1.593 מיליון מוסלמים.
בעוד שהצרפתים היו מפיציו הנמרצים ביותר של חינוך מודרני בתהליכי המודרניזציה במזרח התיכון במאה ה-19, בתקופת המנדט שלהם בסוריה הם חדלו לטפח את רשת החינוך, כדי שלא תצמיח מתוכה לאומיים מקומיים.
ב-1920 היו בסוריה רק שני בתי ספר תיכוניים.
לאורך תקופת המנדט נותרה רשת החינוך הציבורית בסוריה משנית בהיקפה לחינוך שהתנהל במסגרות הפרטיות והעדתיות.
הם עשו ככל שביכולתם שלא להרחיב את החינוך ואת השימוש היומיומי המודרני בשפה הערבית.
הם הכניסו לרשת החינוך הציבורי את השפה הצרפתית, החדירו אותה בהרחבה לתוכנית הלימודים ושמו אותה על בסיס שווה לערבית מבחינת הדרישות והבחינות.
ב-1931 רק 28% מתושבי סוריה ידעו קרוא וכתוב.
ספרי הלימוד בבתי הספר, הנחילו לתלמידים תודעה מצומצמת ביותר בדבר הקשר לארצות ערב האחרות באזור.
המדיניות הצרפתית חתרה לנתק את סוריה מזיקותיה האזוריות, המסורתיות האסלאמיות והערביות המודרניות.
החלוקה הפנימית של סוריה ל"מדינות" נועדה בראש ובראשונה להילחם בלאומיות.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזו הצרפתים על משטר חירום ושלחו לדמשק את הגנרל מקסים וייגאן כמפקד "צבא הלבאנט" וזירת הים התיכון, והוא ייצב את השלטון.
במאי 1940 הוא חזר לפריז לשמש כרמטכ"ל.
לאחר הכניעה לגרמניה והקמת משטר שיתוף הפעולה של ממשלת וישי, הורה למחליפו בסוריה, הגנרל מיטלהאוזר, לקבל את תנאי הכניעה לגרמניה, ומיטלהאוזר הכריז על כך ב-28 ביוני 1940. עתה נסגר הגבול בין סוריה לארץ ישראל.
סוריה ולבנון נותרו תחת שלטון ממשלת וישי מיוני 1940 עד יוני 1941. בנובמבר 1940 מונה הגנרל אנרי פרנאן דנץ למושל.
בינואר 1941 הכריז שוכרי אל-קוותלי על שביתה כללית ובמרץ 1941 העלה את תביעותיו הלאומיות: הוא דרש מממשלת וישי הכרה מיידית בעצמאות סוריה ואשרור חוזה 1936, ביטול צנזורה, שחרור אסירים וכינונה של ממשלה ייצוגית.
באפריל 1941 ביטל דנץ את מערך הדירקטורים המחוזיים של סוריה ומינה ממשלה לאומית, שבראשה הועמד ח'אלד אל-עט'ם, שכיהן במשך שנתיים.
במאי 1941 התחולל בעיראק מרד רשיד עאלי אל-כילאני נגד הבריטים.
ממשלת וישי הורתה לגנרל דנץ להתיר למטוסים גרמניים לתדלק בסוריה בדרכם לצפון עיראק.
בעקבות מעברם של המטוסים בסוריה וחתימת הסכם בין גרמניה הנאצית לממשל וישי על שיתוף פעולה צבאי פעיל, הגיבו הבריטים בהפצצת שדות התעופה הסוריים והתכוננו לפלישה.
הבריטים חששו כי סוריה ולבנון יהפכו לבסיס גרמני פעיל כנגדם, וב-8 ביוני 1941 יצאו כוחות חבר העמים הבריטי וכוחות צרפת החופשית למבצע לכיבוש סוריה ולבנון.
ב-8 ביוני, יום הפלישה, פרסם הגנרל הצרפתי ז'ורז' קאטרו, נציגו של שארל דה גול, כרוז לתושבי סוריה ולבנון: "אני מבטל בזאת את המנדט ומכריז שאתם חופשיים ועצמאיים.
מכאן ואילך אתם עמים ריבוניים ועצמאיים.
מעמדכם הריבוני והעצמאי יעוגן בחוזה אשר יגדיר את יחסינו ההדדיים".
המלחמה בסוריה ובלבנון הסתיימה בכיבוש שטחי המנדט, ובהחלת שלטון אנשי צרפת החופשית במקום זה של צרפת של וישי.
בשורה של הסכמים בין בריטניה וצרפת, שהאחרון בהם נחתם ב-7 באוגוסט 1941, הכירה בריטניה באינטרסים ההיסטוריים של צרפת בלבאנט.
הגנרל קאטרו חזר לכהן כנציב העליון, והממשל הצרפתי התארגן מחדש, בגיבוי של כוח צבאי צרפתי ושל "הכוחות המיוחדים" המקומיים שתחת פיקוד צרפתי.
גם הבריטים נשארו בתחום המנדט הצרפתי, במשך כל תקופת המלחמה, אולם הם הציבו את אנשיהם בדרגה של נציגים דיפלומטיים בלבד.
בספטמבר 1941 חזר קאטרו על הצהרתו בדבר ההכרה הצרפתית בזכויות סוריה ולבנון לעצמאות וטען כי רק מצב המלחמה הוא זה שמעכב את מימוש הזכויות הללו.
קאטרו החל לקדם מדיניות של הישענות על הגורמים ששיתפו פעולה עם צרפת עוד משנות ה-20: בלבנון – האגף הלאומי המרוני בהנהגת אמיל אדה, ובסוריה – "המתונים", יריבי "הגוש הלאומי".
בתוקף סמכותו כנציב העליון, ובמצב של השעיית החוקות, אותו ירש משלטון וישי, מינה עוד בקיץ 1941 את תאג' א-דין אל-חסני לנשיא סוריה.
ב-26 בנובמבר 1941 הכריז קאטרו על עצמאות לבנון.
בינואר 1943, כשמת הנשיא אל-חסני, הכריזו הצרפתים על החזרת החוקה הלבנונית מ-1926 והסורית מ-1930. קאטרו מינה לנשיא סוריה את "המתון" עטא אל-איובי, ולנשיא לבנון את אלפרד נקאש.
עם הכרזת החוקות, הוחלף תוארו של קאטרו ל"נציג כללי".
קאטרו חזר לאלג'יריה ובמקומו מונה דיפלומט מקצועי.
בינואר 1943 הכריזו הצרפתים גם על בחירות בקיץ אותה שנה.
לאחר הבחירות בסוריה ובלבנון, החלו ממשלת "הגוש הלאומי" בדמשק ו"הגוש החוקתי" ובעלי בריתו בביירות, לתאם את מדיניותם מול צרפת.
מתחילת אוקטובר 1943 גובשה אסטרטגיה להשתמש בחוקות הפרלמנטריות כדי לממש את התביעות לעצמאות מלאה.
שני הגושים קבעו כי הממשלות והפרלמנטים יאשררו את החוקות המחודשות ללא הסעיפים הקובעים את זכות הווטו של הצרפתים.
ב-9 בנובמבר 1943 אישר בשארה אל-ח'ורי את הנוסח החדש, תוך התעלמות מאיומי הצרפתים.
בעקבות זאת עצרו אותו הצרפתים כעבור יומיים, ומינו במקומו לנשיא לבנון את יריבו אמיל אדה.
ב-11 בנובמבר 1943, עצרו כוחות צרפת החופשית מנהיגים לבנוניים בולטים וכלאו אותם במצודת ראשיא.
בין מנהיגים אלו היו: בשארה אל-ח'ורי, ריאד א-סולח, פייר ג'ומאייל, כמיל שמעון ועאדל עוסיראן .
אולם הנוער הלבנוני נרתם למאבק, התקיימה שביתה כללית, והוכרז על ממשלת מרי זמנית.
מאסר המנהיגים הביא לעניין בינלאומי נרחב וללחץ על הצרפתים שהביא לשחרור המנהיגים.
בעקבות אולטימטום בריטי, ב-22 בנובמבר 1943 נאלצו הצרפתים להדיח את אמיל אדה ולהחזיר את ממשלת "הגוש החוקתי", ויום זה הפך ליום העצמאות הרשמי של הרפובליקה הלבנונית.
ב-1 בינואר 1944 הוכרה סוריה כרפובליקה עצמאית.
בינואר 1944 הלכה ממשלת "הגוש הלאומי" בדמשק בדרכה של ממשלת לבנון, והנשיא אל-קוותלי אישר נוסח חדש לחוקה, ללא סעיף 116 שאפשר לצרפתים להטיל וטו על כל החלטה של הפרלמנט והממשלה.
הצרפתים נמנעו הפעם מלהגיב בכוח.
ב-1944 בוטלה האוטונומיה הנפרדת של הר הבשן ואזור העלווים.
לאורך שנת 1944 פעלו ממשלות סוריה ולבנון כגופים ריבוניים, בין היתר החלו לקשור קשרים בינלאומיים.
בסוף אוגוסט 1944 חזר דה-גול לפריז לאחר שחרורה, ודרש לחתום על חוזים עם סוריה ולבנון, שיבטיחו את האינטרסים והמעמד המיוחד של צרפת.
אולם אל-קוותלי סירב להיכנס למשא ומתן לפני שיפונו כל הכוחות הזרים מאדמת סוריה.
בפברואר החלו שיחות עם צרפת, אולם הן הגיעו למבוי סתום.
במאי 1945 החליט דה-גול לשלוח צבא מתוגבר לסוריה, וב-19 במאי פרצו קרבות בדמשק שנמשכו עד 31 במאי, שגבו, לפי אחד האומדנים, כ-400 הרוגים וכ-1,500 פצועים בצד הסורי.
כמו כן, בניין הפרלמנט בדמשק נהרס.
האש הופסקה רק בעקבות איגרת קשה מצ'רצ'יל לדה-גול ולחץ אמריקני.
בדצמבר 1945 הסכימו הבריטים והצרפתים על פינוי צבאותיהן מסוריה ומלבנון.
שתי המדינות התקבלו ל כמדינות עצמאיות.
פינוי הכוחות הזרים הושלם בלבנון באוגוסט 1946.
המנדט – הימים בהם שלטו הבריטים בארץ ישראל היא מיני-סדרה היסטורית-דוקומנטרית המשודרת בתאגיד השידור הישראלי.
הסדרה מגוללת את שורשי הסכסוך הישראלי-פלסטיני בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
הסדרה מבוססת על קטעי ארכיון שלא שודרו (בעיקר חומרי גלם מהסדרה עמוד האש), על פרוטוקולים סודיים של ועדת פיל, ועל ראיונות עם היסטוריונים ישראלים, ערבים ובריטים.
קריין הסדרה הוא השחקן אוהד קנולר.
מספר הפרקשם הפרקתאריך שידור מקורי1קונפליקט צריך זירה27 באוקטובר 20222משכנים לאויבים3 בנובמבר 20223אימפריות נופלות10 בנובמבר 2022
פרופ' מוטי גולני (אוניברסיטת תל אביב) – מומחה מוביל בסדרה
פרופ' מוסטפא כבהא (האוניברסיטה הפתוחה) – מומחה מוביל בסדרה
פרופ' אביבה חלמיש (האוניברסיטה הפתוחה)
פרופ' פני סינאנגולו (אוניברסיטת ווייק פורסט)
ד"ר סטיבן ווגנר (אוניברסיטת ברונל)
פרופ' מתיו יוז (אוניברסיטת ברונל)
פרופ' רונן יצחק (האקדמית גליל מערבי)
ד"ר ווליד שומלי (אוניברסיטת בית לחם)
פרופ' אשר ססר (אוניברסיטת תל אביב)
פרופ' מוסטפא אחמד עבאסי (המכללה האקדמית תל-חי)
ד"ר אלדד חרובי (ארכיון בית הפלמ"ח)
המנגינה שלא נגמרה הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1955 בבימויו של קרטיס ברנהרדט, עם אלינור פארקר וגלן פורד בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על האוטוביוגרפיה של זמרת הסופרנו האוסטרלית מרג'ורי לורנס שהקריירה הבינלאומית שלה נקטעה לאחר שלקתה בפוליו.
שירתה של אלינור פארקר בסרט מדובבת על ידי זמרת הסופרנו איילין פארל .
אלינור פארקר הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
סוניה לביין וויליאם לודוויג זכו בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
הלן רוז הייתה מועמדת לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
קרטיס ברנהרדט היה מועמד לפרס פרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בסרט יש קטעים מלה בוהם, כרמן, דון קרלו, הטרובדור, מאדאם באטרפליי, שמשון ודלילה, דמדומי האלים, טריסטן ואיזולדה ועוד.
מרג'ורי לורנס היא נערה בת 17 שגדלה בחווה חקלאית באוסטרליה ביחד עם אחיה סיריל (רוג'ר מור) ואביה ביל (ססיל קלאוויי).
היא לומדת שירה אופראית ובתחרות על מלגה ללימודים בפריז היא זוכה במקום ראשון לאחר ששרה אריה מתוך דון קרלו.
בפריז היא מתקבלת ללימודים אצל מאדאם ז'ילי (אן קודי) שמבחינה בכישרונה.
כאשר אביה ביל מת והיא רוצה לחזור לאוסטרליה מסדרת לה מורתה תפקיד ראשי בהפקה של לה בוהם באופרה של מונטה קרלו.
היא זוכה בהצלחה גדולה ומוזמנת להופיע באופרה של פריז בתפקיד כרמן באופרה של ביזה.
גם כאן היא זוכה לתשואות ולפרסום.
היא ממנה את אחיה סיריל לסוכן שלה.
שם היא פוגשת רופא אמריקאי בשם תומאס קינג (גלן פורד) שנמצא בשנת מחקר בסורבון.
הם מבלים זמן קצר ונפרדים.
היא מוזמנת למטרופוליטן אופרה שם היא מופיעה בתפקיד הראשי של ברונהילדה בדמדומי האלים של ריכרד וגנר ומתעקשת לרכב על סוס לתוך הלהבות.
שם היא נפגשת שוב עם תומאס והרומן ביניהם מתחדש עד שהיא מסכימה להתחתן ולוותר על חלק מהקריירה שלה.
היא נדרשת מהנהלת המטרופוליטן להצטרף לסיור קונצרטים בארגנטינה להפקת טריסטן ואיזולדה.
במשך החזרות היא מתמוטטת ולוקה בשיתוק בגלל פוליו.
היא נהפכת לנכה על כסא גלגלים כשתומס והמטפלת קלרה (אוולין אליס) דואגים לה.
היא סובלת מדיכאון ומנסה להתאבד בבליעת כדורי שינה אך תומאס מציל אותה ברגע האחרון.
ד"ר אד רייסון (פיטר לידס), עמיתו של תומאס מציע לה להופיע בפני חיילם פצועים המוגבלים כמוה והיא מסכימה.
היא מופיעה בפני חיילים על כיסא גלגלים ושרה להם שירים כמו מעבר לקשת בענן ווולסינג מתילדה.
מרג'ורי מגלה מחדש את הביטחון וההנאה שלה בשירה וממשיכה לבדר את החיילים מעבר לים, ואז חוזרת למטרופוליטן לשיר בהפקה של טריסטן ואיזולדה שהועלתה לכבודה כדי להתאים את הנכות שלה להופעה.
לבסוף משכנע אותה תומאס להופיע שוב במטרופוליטן בתפקיד ראשי בטריסטאן ואיזולדה.
מרג'ורי מופיעה בנוחות רבה ואפילו מצליחה לעשות כמה צעדים מהוססים כשתומס וסיריל מתבוננים בה באהבה מהצד והיא זוכה לתשואות נלהבות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאלינור פארקרמרג'ורי לורנסגלן פורדד"ר תומאס קינגרוג'ר מורסיריל לורנסאח של מרג'וריססיל קלאווייביל לורנסאבא של מרג'וריפיטר לידסד"ר אד רייסוןאוולין אליסקלרהמטפלתאן קודימאדאם ז'ילימורה לפיתוח קולפרד קלארקקולונל מורלנדתובע צבאיג'יימס דייויקולונל הרברט ווייטסניגור צבאי
המנגנון היא תוכנית ראיונות ופודקאסט בהגשת העיתונאי שאול אמסטרדמסקי, המשודרת בכאן 11 מאז ינואר 2023.
בכל פרק אמסטרדמסקי מראיין במשך כחצי שעה אנשי ציבור ישראליים.
רבים מהראיונות עוסקים ביוקר המחיה, יחסי חרדים-חילונים, הרפורמה המשפטית בישראל (2023), יחסי ממשלה-דרג מקצועי, מלחמת חרבות ברזל ועתידה הביטחוני של מדינת ישראל.
רצף פרקים זה שודר ב-2023 במהלך הניסיונות לחוקק את הרפורמה המשפטית ועד לפרוץ מלחמת חרבות ברזל.
רבים מהפרקים (אך לא כולם) עסקו ברפורמה, יחסי חרדים-חילונים ובמינהל ציבורי תקין.
מספר הפרקשם המרואיינ/תתפקיד המרואין בהקשר הריאיוןנושאים מרכזיים1שמחה רוטמןחבר הכנסת, יו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט.
רצף פרקים ששודר במהלך מלחמת חרבות ברזל, ורוב הפרקים עסקו בישירות או בעקיפים במלחמה ובהשלכותיה.
גם פרק 52 מסווג כחלק מה"מנגנון במלחמה", על אף שלא שודר ברצף עם שאר הפרקים.
רצף הפרקים 47-49 נקרא "המנגנון של המחר", ותואר על ידי כאן כ"פרויקט מיוחד עם דמויות מובילות מכל חלקי החברה בישראל שעונות על השאלה – איך בונים שפה משותפת לישראל שאחרי המלחמה".
פרק 52 עלה בשבוע הראשון של מבצע עם כלביא וסווג כחלק מ"המנגנון במלחמה".
לשאר הפרקים אין סיווג מיוחד.
מספר הפרקשם המרואיינ/תתפקיד המרואין בהקשר הריאיוןנושאים מרכזיים47יונתן שמריזאחיו נחטף לעזה ב-7 באוקטובר ונהרג בשוגג מאש צה"ל.
ממובילי טקס הזיכרון הלאומי של משפחות 7 באוקטובר, והקים את תנועת קומו.פילוג מדומין בעם.48אל"ם (במיל') חזי נחמהמקים פורום מפקדים ולוחמים במילואים.הכרעת אויבי ישראל, ובפרט תוכנית האלופים להכנעת חמאס.
כולל הסכסוך הישראלי-פלסטיני ומלחמת חרבות ברזל, חוק הגיוס.
המנדט על הנכסים הגרמניים באוקיינוס השקט שמצפון לקו המשווה (ביפנית: 委任統治地域南洋群島; ידוע גם בשם המנדט על הימים הדרומיים או המנדט היפני על איי האוקיינוס השקט) היה מנדט שניתן ליפן מחבר הלאומים, בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
המנדט כלל את האיים בצפון האוקיינוס השקט שהיוו חלק מגינאה החדשה הגרמנית עד שנכבשו במהלך המלחמה על ידי יפן.
היא המשיכה לשלוט באיים מתוקף המנדט שקיבלה, עד מלחמת העולם השנייה, אז נכבשו האיים על ידי ארצות הברית.
לאחר המלחמה, הפכו האיים לטריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט ונשלטו על ידי ארצות הברית.
כיום, האיים מחולקים בין פלאו, איי מריאנה הצפוניים, מיקרונזיה ואיי מרשל.
העניין היפני באיי האוקיינוס השקט החל במאה ה-19, עוד בטרם הרחיבה יפן את האימפריה שלה לקוריאה וסין.
ב-1875, כלי שיט של הצי הקיסרי היפני החלו להתאמן באזור.
ב-1887, שיגה שיגטקה, כתב שהתלווה לשיט באזור, פרסם את ספרו: "המצב הנוכחי של הימים הדרומיים", וזוהי הפעם הראשונה בה פורסם ביפן סיפורה של מיקרונזיה.
שלוש שנים מאוחר יותר, שיגטקה החל לקדם את סיפוח האזור, בטענה שמעשה כזה "ירומם את הרוח ההרפתקנית בגזע היפני המדוכא".
חרף העניין שגילה הציבור באימפריאליזם באותם ימים, לא הממשלה ולא הצי נקטו בכל פעולה לקידום הרצון הזה.
במקום זאת, ראשית הנוכחות היפנית באזור הייתה באמצעות דייגים וכלי סוחר, חרף האתגרים שהוצבו להם מצד הגרמנים.
למרות שהתמיכה הציבורית בהתרחבות דרומה דעכה בראשית המאה ה-20, קבוצה של אינטלקטואלים, אנשי עסקים וקצינים המשיכו לקדם את הרעיון.
אחד התומכים, חבר הדיאט, טקיושי יוסבורו הכריז כי העתיד של יפן "טמון לא בצפון, אלא בדרום, לא ביבשת, אלא באוקיינוס", וכי המשימה הגדולה היא "להפוך את האוקיינוס השקט לאגם יפני".
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כללה האימפריה היפנית את טאיוואן, קוריאה, איי ריוקיו, סחלין, האיים הקוריליים ולו'שונקואו.
מדיניות "ההתפשטות דרומה" קבעה כי דרום–מזרח אסיה ואיי האוקיינוס השקט הם בעלי הערך הפוטנציאלי הרב ביותר לאימפריה היפנית, להתרחבות כלכלית וטריטוריאלית.
הברית בין בריטניה ויפן שנחתמה ב-1902 נועדה בעיקר כדי לשרת את האינטרסים של שתי המדינות לבלום את ההתפשטות הרוסית.
בין סעיפיה, קראה הברית לשתי המדינות לתמוך אחת בשנייה במלחמה רב מדינתית, אם כי לא חייבה זאת.
ב-1914, שעות בודדות אחרי פרוץ המלחמה באירופה, פנתה יפן לבריטניה והציעה לה שתכריז מלחמה על גרמניה, אם תאפשר לה להשתלט על הטריטוריה הגרמנית בדרום האוקיינוס השקט.
בריטניה נענתה ושלחה ליפן בקשה רשמית בסיוע בהשמדת הצי הגרמני שביצע פשיטות במימי סין, ויפן אכן שלחה אולטימטום לגרמניה ובו דרשה ממנה להסיג את כוחותיה מסין, איי מרשל, איי מריאנה ואיי קרוליין.
האולטימטום לא זכה למענה, וב-23 באוגוסט 1914, יפן הכריזה מלחמה על גרמניה.
בסתיו 1914, ערכה יפן מבצע משותף עם בריטניה במצור על צ'ינגדאו.
במקביל, הצי היפני עסק בהשמדת הצי הגרמני במזרח אסיה וכן בהגנה על נתיבי הסחר של בעלות הברית באוקיינוס השקט וההודי.