tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גופים חילוניים ארגנו הפגנה נגדית בעד בית המשפט בגן סאקר בעיר, בה השתתפו על פי הערכות המשטרה כ-50 אלף איש.
האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת תל אביב ביטלו חלק מההרצאות ביום ההפגנה על מנת לאפשר לסטודנטים להשתתף בהפגנה זו.
הפגזת החוף הסורי במלחמת 1973 הייתה סדרת תקיפות שנערכו בלילה שבין 10 ל-11 באוקטובר, בלילה החמישי של מלחמת יום הכיפורים.
במהלכן הופגזו יעדים צבאיים ואסטרטגיים סוריים על ידי ספינות סער ישראליות.
לאחר שהסורים שיגרו ב-8 באוקטובר רקטות סובייטיות מסוג פרוג-7 לעבר בסיס חיל האוויר רמת דוד ומגדל העמק, החליטה הממשלה על בצוע תקיפות עומק בסוריה בעלות אופי חמור יותר מאשר פגיעה בשדות התעופה ומתקנים צבאיים.
בצהרי יום שלישי, 9 באוקטובר תקף חיל האוויר את בניין המטכ"ל הסורי ובניין מפקדת חיל האוויר הסורי בדמשק.
לאחר קרב לטקיה שנערך בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר, והסתיים בניצחון לחיל הים הישראלי, נמנעו כלי שיט של חיל הים הסורי להתרחק מהחוף.
גם לאחר הטבעת שלש ספינות טילים, מקשת וטרפדת, עדיין נותרו לחיל הים הסורי כלי שיט רבים.
כשמונה ספינות טילים נמצאו בנמל הצי הסורי במינת אל-ביידה וחלקן פוזרו בנמל טרטוס ונמל לטקיה.
כלי השיט הסורים נשארו בתוך הנמלים או בצמוד לחוף.
על מנת להגן על עצמם העגינו הסורים אוניות סוחר ממדינות זרות מחוץ לפתחי הנמלים.
למודיעין הימי לא היה מידע על כך ולא נלקח בחשבון בשלב התכנון.
בהתאם לשינוי באופי הלחימה כנגד סוריה, הוחלט במטה הכללי לפגוע במתקנים אסטרטגיים לאורך החוף הסורי באמצעות הפגזה של חיל הים ובכך גם לרתק שתי חטיבות שהיו פרושות באזור החוף ולמנוע מהן להישלח לאזורי הקרבות.
התכנון כלל לתקוף באזור החוף הסורי שלוש מטרות: המעגן הצבאי במינט אל ביידה, נמל לטקיה וחוות מכלי הדלק בבניאס
תפישת הלחימה ותורת הקרב לספינות סער הנחתה לתת עדיפות להשמדת כלי שיט של הצי הסורי שיפגשו במהלך התקיפה.
על מפקד השייטת אל"ם מיכאל ברקאי כמפקד בכיר בים הוטל להפגיז את נמלי מינת אל-ביידה ולטקיה.
נמל לטקיה – ברקאי פיקד ישירות על הכח שיפגיז את נמל לטקיה.
לכך הוקצו שלוש ספינות סער: אח"י חץ (סער 3) בפיקוד רס"ן משה אורון כספינת פיקוד, אח"י חיפה (סער 2) בפיקוד רס"ן שמואל שריג ואח"י חרב (סער 3) בפיקוד סרן שמואל פרס.
מעגן מינת אל-ביידה - על סא"ל גדעון רז הוטל להפגיז את המעגן הצבאי במינת אל-ביידה.
לפיקודו הועמד כח שכלל את אח"י געש (סער 3) בפיקוד רס"ן אריה שפר ואת אח"י סופה (סער 3) שהייתה בפיקודו של רס"ן יצחק שמיר.
מטרת הפגזה בעדיפות משנית הייתה מפקדות מחבלים במחנה בורג' אל אסלאם.
מסוף דלק בניאס –על סא"ל אלי רהב הוטל להבעיר את מכלי הדלק במסוף בניאס.
הכח שהוקצה לכך כלל את שתי הספינות מדגם סער 4: אח"י רשף בפיקוד רס"ן מיכה רם כספינת פיקוד ואח"י קשת בפיקוד סרן דוד הרפזי כספינה בת זוג.
על אח"י רשף נמצאו שלושה מפקדי חיל הים בעבר ובעתיד: אלוף שלמה אראל שהצטרף כאורח, רס"ן מיכה רם מפקד הספינה וסרן אלכס טל שימש כקצין גשר במינוי חירום.
נמל טרטוס – אף כי היה ידוע על הימצאותן של ספינות טילים בנמל טרטוס ועל קיום מכלי דלק בסביבתו, לא נקבעה משימה בשלב התכנון ולא הוקצה כוח לפעול נגדן או לאבטח כנגד פעילותן.
ב-10 באוקטובר בשעה 16:00 יצאו חמש הספינות בפיקוד מיכאל ברקאי מפקד שייטת ספינות הטילים בספינה המובילה אח"י חץ (סער 3) מנמל חיפה.
ההפלגה צפונה בוצעה בחשאיות בנתיב עוקף ללא הפעלת מכ"ם או קשר.
בניסיון לחמוק מגילוי של אוניית הביון הסובייטית ששהתה מול חיפה.
הספינות הישראליות הפליגו מערבה עד שיצאו מטווח הגילוי של אניית הביון ואז פנו צפונה לכוון החוף הקפריסאי.
גירוד החוף הקפריסאי לכיוון צפון מזרח עד מעבר לכף אנדריאס, שם פנו מזרחה לכוון גבול טורקיה – סוריה.
ההפלגה בוצעה ב צמוד טווח בין הספינות 50 מטר.
בשלב התנועה באור יום נתגלה מטוס העוקב אחרי הכח בתנועתו והמודיעין הימי דיווח שהכח התגלה.
ההתקרבות לחוף נעשתה מאזור הגבול עם טורקיה.
בקרבת החוף הסורי פנו הספינות דרומה והפליגו בטווח של כ – 2000 מטר מהחוף, במרווח של ק"מ אחד ביניהן, הים היה שקט מאוד, הייתה רוח מזרחית קלה.
למרות הלילה האפל ניתן היה להבחין בבירור בקו החוף הסורי ובהרים שמזרחית לו.
לאחר חצות בוצעה הפעלת מכ"מים וכל הכח נערך לירי בתותחים על המטרות בחוף לפי חלוקת מטרות מוקדמת.
בטווח 10 ק"מ מלטקיה החלו סוללות החוף הסוריות בירי מקבצים של 4 פגזים.
הנפילות היו קרובות ובמקרים אחדים נרטבו הספינות מנדי המים.
בשעה 01:30 הגיעו שלושת הסטי"לים חץ, חיפה וחרב לעמדות הירי ופתחו באש על המטרות בנמל.
תוך כדי הפגזה יצאו סטי"לים סוריים אל פתח הנמל ושיגרו שמונה טילי סטיקס לעבר הסטי"לים הישראלים ושבו לתוך הנמל.
הטילים הסוריים החטיאו, טיל אחד נפגע מירי מקלע 0.5 מאח"י חץ (סער 3).
בשלב זה נורו טילי גבריאל ישראליים לעבר הסטי"לים הסוריים חלק מהטילים סבלו מתקלות והחטיאו.
הטווח הקרוב אפשר ירי תותחים לעבר אחד הסטי"לים הסוריים.
סטי"ל סורי אחד נפגע אך לא טבע.
החל מהשעה 02:00 שוב התפנו הסטי"לים הישראלים להפגיז מטרות בנמל לטקיה ובחוות המכלים לידו.
בעת ההפגזה נפתחה אש אינטנסיבית אל הסטי"לים הישראלים אך לא פגעה בהם.
בחילופי הירי נפגעו מתקנים בנמל.
שתי אוניות אזרחיות: היפנית 'ימאשירו מארו' ואניה יוונית, נפגעו מטיל גבריאל.
הירי הישראלי נפסק בשעה 02:40.
מפקד הכח אל"ם מיכאל ברקאי ניהל את הפעילות האופרטיבית והטקטית מה הנמצא בבטן הספינה, ליד מכשירי המכ"ם והגילוי של ספינת הפיקוד.
משלב גילוי האויב עקב הטווחים הקצרים מהחוף התפתח קרב פנים אל פנים כשכל מפקד ספינה מבצע את הלחימה של ספינתו בצורה הטובה ביותר.
אח"י חץ (סער 3) ספינת הפיקוד
מפקד הספינה רס"ן משה אורון מהגשר.
קיבל דיווחים מיחידת בינה רשתית שהייתה בספינה.
בהתקרבות לנמל לטקיה נתגלתה ספינת טילים סורית.
אח"י חץ שיגרה אליה שלושה טילי גבריאל.
שניים ראשונים נפלו למים והשלישי לא נשלט ואבד בגלל תקלת מערכת.
רס"ן אורון עלה לגשר הפיקוד והמשיך בפעילות עם תותח אוטו מלרה 76 מ"מ.
הייתה לו הערכה של פגיעה והטבעה של סטי"ל מדגם אוסה סורי.
אך למעשה הסטי"ל הסורי נראה מתחבא בחסות אוניית סוחר.
רס"ן אורון הבחין שמשוגרים אל אח"י חץ (סער 3) 8 טילי סטיקס וניהל את הפעולות נגד הטילים.
תוך כדי התגוננות היו מספר פעמים של כמעט התנגשות עם אח"י חיפה (סער 2) והוא נאלץ לפנות חזק כדי למנוע זאת.
התותח של אח"י חץ (סער 3) היה היחידי בשייטת ספינות הטילים שלא סבל מתקלות.
הוא הופעל גם נגד טילי סטיקס עם סיכויי פגיעה נמוכים.
טיל סטיקס אחד הופל על ידי מקלע 0.5 בצד ימין.
לאחר שלב ההתגוננות מטילים הפגיז ב-50 פגזי 76 מ"מ את נמל לטקיה.
ניסיון להפגיז את מכלי הדלק הופסק עקב הפגזה כבדה של סוללות החוף ונפילות קרובות.
במהלך התנועה הפליגה אח"י חרב (סער 3) ב כ–50 מטר מאחורי השובל של ספינת הפיקוד אח"י חץ (סער 3), עם ההתקרבות נפתחה אש מסוללות תותחי החוף.
הספינה הגבירה למהירות מרבית ופזרה הטעיות מכ"ם קרובות ושינתה קורס עם כל יציאת ירי מהחוף.
תוך כדי התחמקות מסוללות החוף בוצע ירי בתותח לכיוון בסיס הצי הסורי בלטקיה.
הירי החל בטווח 10 ק"מ ונסגר עד טווח של 4 ק"מ.
במהלך הירי היו תקלות בתותח אוטו מלרה 76 מ"מ.
שני טכנאי הנשק של הספינה היו קופצים לסיפון נכנסים לכיפה, מרביצים וחובטים לשחרור והתותח היה חוזר לירות.
אח"י חרב הבחינה ביציאת ספינות טילים מנמל לטקיה ובירי טילי סטיקס בטווח שלפי ידיעות המודיעין הוא מתחת לטווח המינימום.
למרות זאת הופעל נוהל התגוננות מטילים.
הספינה ירתה 3 טיל גבריאל על שתי ספינות אויב.
מעוף הטילים היה תקין והובחן פיצוץ בכיוון ובטווח המטרה אך מכ"מי ספינות הטילים הסוריות המשיכו לפעול.
פרס דיווח למפקד הכח ברקאי את הערכתו שהפגיעות היו באוניות סוחר אליהן נצמדו ספינות האויב.
ממש לקראת היציאה נורה טיל גבריאל ממוצב 4, דלת הארגז נפתחה והטיל לא יוצא.
במקום זאת המוצב הצטודד בלא הפסקה ולכן החשמל למשגר נותק והירי בוטל.
להערכת מפקד הספינה שמואל פרס היה הסיכון בקרב הזה גבוה יותר משאר הקרבות ודמה יותר לפעולת קומנדו מאשר לקרב ימי סדור.
ספינה שלישית בכח לטקיה הייתה אח"י חיפה (סער 2).
בשלב התנועה נצמדה לירכתי אח"י חרב (סער 3) כשלישית בכח.
בהתקרבות ללטקיה ביצעה פיזור מטרות הטעיה לכיוון מערב.
בשלב תקיפת טילי הסטיקס ביצעה את נוהל ההתגוננות.
טיל אחד נפל 200 מטר מהספינה, זוג טילים חלף מימין ומשמאל וטיל נפל קרוב מאוד והורגש זעזוע חזק בספינה.
לאחר הפיצוץ מכיוון צפון לא היה קשר עם אח"י חיפה.
בספינות האחרות היה חשש כבד לשלומה ולא ניתן היה להבחין בה במכ"ם וגם לא בעין.
כעבור דקות מורטות עצבים נשמע קולו של שריג בקשר ורווח לכולם.
תוך כדי הירי נגד הטילים היה מעצור בתותח הקדמי והתגלה פגז 40 מ"מ עקר.
נורה טיל גבריאל על מטרה בטווח 7 ק"מ.
הטיל נראה פוגע ומכ"ם ספינת הקומאר כבה.
התגלתה מטרה מהירה בקרבת החוף נעה צפונה שזוהתה כטרפדת מסדרת קומסומולץ (K-123).
הספינה ירתה עליה בתותחי 40 מ"מ ואחר כך גם טיל גבריאל שהתפוצץ כנראה על החוף.
אח"י חיפה (סער 2) הייתה בטווח 4 ק"מ לחוף הסורי ומופגזת כל אותו זמן מתותחי החוף.
לשריג נראה שאין תועלת בהימצאותו וביקש את אישור המש"ט להתרחק.
בהתרחקות פיזר הטעיות מכ"ם לצפון ולדרום.
הניסיון להפתיע את הסורים בהפלגה חשאית עוקפת והגעה ליעדים מצפון, צלח חלקית.
התברר שהם היו ערוכים בכוננות מגננה מוגברת, ופתחו על הכח באש תותחי חוף צפופה למדי.
תמרון הספינות במהירות גבוהה ובזיגזגים היה יעיל כנגד ירי התותחים מוכווני המכ"ם מסוללות החוף.
ירי הטילים לעבר הכח הישראלי על ידי ספינות הסוריות מפתח הנמל היה צפוי.
פעולות הנוהל נגד טילים היו יעילות.
המלחמה נמשכה ולקרב לא נעשה תחקיר.
צוות הפקת לקחי מלחמה בראשותו של אלי לוי תיחקר את המשתתפים והוציא דו"ח פרטני.
מפקד השייטת מיכאל ברקאי אמר שאינו יכול לתאר את ההתרחשויות הרבות שקרו בקרב הזה.
אחת ממסקנותיו הייתה שהחשוב ביותר שהמפקדים יענו בקשר בקולם.
הפגזת נמל מינת אל ביידה
הכח המיועד להפגזת מינת אל ביידא יצא מנמל חיפה יחד עם הכח העיקרי.
בדרך צפונה ארעה תקלת מנוע באח"י סופה (סער 3) המפל"ג גדעון רז עבר ממנה לאח"י געש (סער 3).
התנועה הייתה באותו נתיב של כח לטקיה במרחק כ-5 מיל מאחוריו, אח"י געש (סער 3) מובילה ואח"י סופה (סער 3) בעקבותיה.
במגמה לתקוף את שני הבסיסים הסוריים בו זמנית.
זוג הסטי"לים הגיע סמוך לחוף בטווח 1 ק"מ ביניהם ובטווח 11 ק"מ פתח באש על מתקנים בו.
נקלט דיווח מכח לטקיה על ירי טילי סטיקס אך בגלל צורת קו החוף היו מוסתרים ולא היה עליהם איום.
נקלטו מכמ"י בקרת אש מהחוף הסורי.
הטווח לחוף נסגר ל-6 ק"מ ועל הכוח הישראלי נפתחה אש יעילה.
הובחנו נפילות קרובות לספינות שהתרחקו עד טווח 17 ק"מ, חזרו ונכנסו להפגזה מספר פעמים.
בעיקר לאזור בסיס הצי ורציפי הנמל.
בשלב זה דרש מפקד השייטת להפגיז את מכלי הדלק בלטקיה.
הספינות התקרבו וחטפו אש יעילה.
באח"י סופה (סער 3) קרתה תקלה בתותח ואח"י געש (סער 3) הצליחה לירות מספר פגזים ביעילות נמוכה.
הגיעה פקודת יציאה ממפקד השייטת.
אח"י סופה (סער 3) בפיקוד רס"ן יצחק שמיר המשיכה בתנועה עם שלושה מנועים עד שהצוות התגבר על התקלה במנוע הרביעי וכך המשיכה כספינה בת זוג.
בכניסה להפגזה פתחה טווח 1 ק"מ מהספינה המובילה.
לאחר כ-14 פגזים ארעה תקלה בתותח.
פגזים התפוצצו מעל אח"י סופה ורסיסים נפלו על הסיפון.
התקלה תוקנה והירי חודש תוך כדי התחמקות.
סך הכל ירתה הספינה כ-80 פגז.
חוות המכלים של בניאס (סוריה) נמצאת על צלע ההר וצפויה להראות היטב מהים.
הכח שיצא למשימת הפגזת מכלי הבניאס כלל את שתי הספינות מדגם סער 4 שהפליגו בנפרד מכח לטקיה.
התוכנית הייתה להגיע בצורה דיסקרטית ללא הפעלת קשר ומכ"ם ועם הכניסה לטווח גילוי מכ"מי החוף לסגור מהר לטווח תותחים.
לא תוכנן תיאום עם כח לטקיה בשלב הטקטי.
בעת התנועה לחוף נתקבלה דרישה מהמש"ט יומי ברקאי להציב מטרות מכ"ם לכיוון לטקיה.
רהב שמח על ההזדמנות לסייע ובלי היסוס נורו רקטות הנושאות את מטרות ההטעיה.
מטרות הטעיה שיועדו להטעות את הסורים בלטקיה שימשו מוקד משיכה גם לזוג הספינות שהיו בנמל טרטוס.
עם התקרבות הכח לבניאס התגלו מדרום לו שתי ספינות קומאר שיצאו מנמל טרטוס.
המצב הטקטי חייב לתת עדיפות ללחימה כנגד האויב בים.
אך משימת הבערת מסוף הדלק בבניאס הייתה בעלת חשיבות.
למרות שתורת הקרב מגדירה זוג ספינות כיחידת הלחימה, בהתחשב בעצמת האש הגדולה של ספינות הסער 4, חילק רהב את המשימות בין הספינות והורה לאח"י קשת להתקרב לחוף, להיערך להפגזת המכלים, אך להמתין עם הפתיחה באש.
ואח"י רשף פנתה אל מול הקומארים תוך חידוש מטרות הטעיה בשאיפה להגיע לטווח ירי.
שתי ספינות הקומאר מטרטוס ירו ארבעה טילי סטיקס שעברו בקרבת הכח הישראלי אך לא פגעו ונפלו לים.
לאחר הירי פנו הקומארים הסוריים חזרה לנמל טרטוס.
לאחר שהשתחררו ממשקל הטילים הצליחו הקומארים לפתח מהירות גבוהה.
אח"י רשף שמהירותה המרבית 35 קשר רדפה כדי להגיע לטווח ירי גבריאל (טיל).
הטווח נסגר באיטיות אך הקומארים נכנסו לתוך הנמל לפני שנסגר הטווח לירי טיל גבריאל.
בסיום פעולות ההתגוננות מטילי סטיקס פתחה אח"י קשת בירי מתותחיה ופגעה במכלי הדלק בחוף שהחלו לבעור ונראו היטב.
אח"י רשף חזרה לכיוון הבניאס וירתה גם היא על המכלים.
כשמונה עד עשרה מכלי דלק הובערו.
נראו פגיעות במכלים נוספים שלא בערו.
אף כי חיל הים הסורי מתפאר במידה רבה שצדק על הצלחתו למנוע נזק רב יותר.
חיל הים הישראלי זוקף לעצמו הצלחה בחיזוק מגמת ההתבצרות של הסורים ומניעת יציאתם לפיגועים בשיט בים התיכון, הבערת טרמינל הדלק בבניאס נראתה לכל אורך החוף ושספינותיו שבו בשלום מתקיפה מסוכנת ביותר.
הוצאת תחמושת – בכח הישראלי הייתה 8 טילי גבריאל, 466 פגז 76 מ"מ.
פגיעות - הופגזו ונפגעו מתקנים בשני נמלי ים סוריים.
לפי הערכה ראשונית נפגעו 3 סטיל"ים סוריים.
אך המודיעין הימי לא נתן לכך אישור.
שתי אוניות סוחר שהועמדו בעגינה מתוכננת כדי לשמש מגן ומסתור בפתח נמל לטקיה נפגעו.
חוות מכלי דלק בבניאס הובערה.
הניסיון להבעיר את חוות המכלים בטרטוס כמשימה נוספת לא הצליח.
התגברות על תקלות - מדיניות ההתחמשות המהירה של חיל הים הוכיחה עצמה בדרך כלל עם ספינות סער בכמות סבירה ומערכות גילוי, נשק ולוחמה אלקטרונית מתפקדות.
אך לאבטחת האיכות הנמוכה היה מחיר של תקלות שהופיעו בזמנים קריטיים והשביתו מערכות תוך כדי הקרבות.
צוותי הספינות התגברו על תקלות במהלך ההפלגה ומפקדים נדרשו לפתרונות יצירתיים.
בראית הסורים נטלו בו חלק 5 ספינות טילים ושני גדודי תותחי חוף.
הערכת הסורים את הכח הישראלי הייתה מוגזמת וכללה: 4 ספינות טילים, 4-6 טרפדות, צוללת אחת או שתיים, 4-6 מסוקים ועוד חמישה כלי שיט בלתי מזוהים.
כבר בשעה 23:00 התגלו מטרות בלתי מזוהות בים מול לטקיה ומול טרטוס והצי הסורי נכנס לכוננות.
בשעה 01:00 נתגלו קבוצות מטרות ודווח על פיצוצים בים.
שלוש ספינות טילים פתחו באש ודיווחו כי פגעו במטרותיהן.
לאחר כניסת ספינות הטילים לנמל לטקיה החלו תותחי החוף להפגיז את הספינות הישראליות בגזרה שניסו ללא הצלחה להבעיר את מכלי הדלק.
בגזרה הדרומית שגרו ספינות הטילים מטרטוס טילי סטיקס לעבר מטרות שנראה להם שאחת הוטבעה.
ולאחר מכן נסוגו לנמל טרטוס שספינה ישראלית דולקת אחריה אך תותחי החוף שפתחו באש הפריעו לישראלים לפגוע במכלי הדלק בטרטוס.
עם זאת התברר כי מכלי הבניאס הופגזו מהים והחלו לבעור.
מהצד הסורי הוגדר כקרב הגדול ביותר במלחמה.
הסורים מגדירים את הצלחתם בכך שהמטרות התגלו בזמן סביר והותקפו בטילים.
בלחימה שולבו בהצלחה תותחי החוף שחיפו על נסיגה לנמלים.
ואף כי הישראלים ריכזו כח ניכר הצליח לבצע רק חלק קטן ממשימותיו.
נפתחה אש מתותחי החוף הסורים על הסטי"לים הישראלים שלא נפגעו.02:43-02:00אח"י רשף ואח"י קשת הפגזת מכלי הבניאסתוך כדי התחמקות מתותחי החוף.
02:43אח"י חיפה ירי טילים על מטרה במפרץ לטקיהנראו פגיעות02:55כל הכוח התרחקות מהחוף ותנועה דרומההתותחים הסורים ממשיכים בירי מחוץ לטווח.03:04-02:59אח"י קשתשרפה בחדר מכשירים, אח"י רשף מעבירה מכשירי כיבויתנועה חזרה לנמל חיפה
ועידת הרייכסלייטרים והגאולייטרים של המפלגה הנציונל-סוציאליסטית ב-12 בדצמבר 1941 הייתה ישיבה בהשתתפות פקידים בכירים וראשי מחוזות ב שנערכה ביום האמור בברלין.
מספר היסטוריונים סברו שבישיבה הזו נתן אדולף היטלר פומבי להחלטתו להשמיד את יהדות אירופה, ולכן היא מהווה את ציון הדרך בו הורה על "הפתרון הסופי", אם כי רוב החוקרים דוחים טענה זו.
כינוס הגאולייטרים והרייכסלייטרים של המפלגה היה אחד הפורומים היוקרתיים ביותר (אך חסרי החשיבות הממשית בכל זאת) בממשל הפנימי הכאוטי של גרמניה הנאצית, שבו תהליך קבלת החלטות אחיד או מדרג סמכות ברור לא היו בנמצא, והיטלר, מוקף בכמה מקורבים בכירים, הפריד ומשל ביעילות משתנה בין סוכנויות ופקידים מתחרים שתחומי אחריותם חפפו.
הפגישה האמורה נקראה ב-9 בדצמבר 1941, ונועדה להתקיים בתחילה ב-10 בו.
היא נדחתה פעמיים בו ביום, ל-12 בחודש.
הפגישה נפתחה לבסוף בשעה ארבע אחר הצהריים ונסתיימה בשבע, ונערכה בחדר האוכל בחדריו הפרטיים של היטלר בלשכת הקאנצלר הישנה, ברחוב וילהלמשטראסה 77 בברלין.
כחמישים או שישים איש היו אמורים לנכוח בפגישה, ראשי המחוזות וראשי הארגון של מפלגת השלטון.
אין פרוטוקול של הוועידה, ולכן אין אפשרות לקבוע בוודאות מי נכח, אך כמעט ואין ספק שלצד היטלר נמצאו במקום גם היינריך הימלר, יוזף גבלס, מרטין בורמן, פיליפ בוהלר, אלפרד רוזנברג, הנס פרנק, ארתור גרייזר, פריץ ברכט, פריץ זאוקל, הינריך לוזה ואריך קוך.
הרמן גרינג וריינהרד היידריך לא נכחו בוודאות.
התיעוד המקיף היחיד של הוועידה מצוי ביומנו של גבלס, שכתב על כך למחרת היום, ב-13 בדצמבר.
לדברי גבלס, היטלר פתח בהבעת שמחה על פרוץ המלחמה בין יפן וארצות הברית, שסיפקה לו עילה להכריז בעצמו מלחמה נגד אמריקה ב-11 בחודש.
היטלר הסביר כי מזה חודשים שרצה בכך, משום שבלעדי כן לא הייתה אפשרית לוחמת צוללות בלתי-מוגבלת נגד בריטניה והטבעת כל ספינה שנשאה אספקה אליה, אך דעת הקהל הגרמנית הייתה מגיבה באופן שלילי למלחמה בארצות הברית ללא עילה או צידוק מספקים.
היטלר הוסיף ש"העימות במזרח אסיה נפל לחיקנו כמו מתנה" ושעתה, האינטרסים של 'הגזע הלבן' מול 'הגזע הצהוב' האסיאתי יצטרכו להיות מושעים' משום שהאינטרס הלאומי הגרמני קודם להם.
לאחר מכן עבר להרצות על הנסיבות החמורות בחזית הסובייטית, ועל ההכרח להסיג את הצבא מסביבות מוסקבה, להגביל את המאמץ הצבאי בחורף בעיקר ללנינגרד ולסבסטופול, ולהתכונן למתקפה רבתי חדשה בקיץ 42' שתביא את הצבא הגרמני עד להרי אורל.
כמו כן, הצהיר היטלר על אמונתו בגורל, ובכך שהכישלונות שספג הוורמאכט במזרח גם הם היו לטובה: מאחר שנקודת התורפה העיקרית הייתה קווי האספקה, הרי שניצחון במוסקבה היה מאריך את אותם קווים במאות קילומטרים וגורר סיכון חמור עוד יותר.
לאחר מכן עבר לסקירת המתרחש בצפון אפריקה, תוך שהוא מותח ביקורת חריפה על האיטלקים, אותם ראה כבעלי-ברית עלובים שביצעו שגיאות צבאיות חמורות.
בנוסף, אמר לגאולייטרים שיש לשמר את המוראל הלאומי גם באמצעות מיזמי רווחה נרחבים, ושהכלכלה הגרמנית צריכה לנצל את שבויי המלחמה ואזרחי השטחים שנכבשו בתור עבדים.
היטלר התווה, בקווים כלליים, תוכנית לשיקום ול"סדר חדש" לאחר המלחמה (להערכתו, בסוף המערכה הייתה גרמניה צפויה להיות בחוב של עד כ-300 מיליארד רייכסמארק) שנועדה להתבסס על ביזה ושעבוד נרחבים.
מרחבי ברית המועצות האירופית נועדו להיות "הודו שלנו" ולעבור קולוניזציה מלאה בידי העמים הנורדיים בתוך שלושה-ארבעה דורות; אירופה משופרת ומחודשת, כקהילייה אורגנית, נועדה לקום לאחר המלחמה בהנהגת גרמניה.
היטלר תהה גם אודות שאלת הכנסייה בעתיד, תוך שהוא מעיר כי ישנו ניגוד בסיסי בין השקפת הנצרות להשקפה ההירואית הגרמאנית, כי אומץ ליבם של היפנים ושל הצבא האדום מוכיח כי אין צורך בנצרות כדי להיות לוחם אמיץ הנכון להקרבה, ומהרהר אודות האפשרות שהנאציזם יהווה מעין דת חלופית.
הוא חתם את דבריו, לפי גבלס, בכך שאין סיבה לדאגה על אף הנסיבות הקשות, ושהם שולטים במצב.
במרוצת דיווחו של גבלס ישנו גם קטע קצר (שמונה שורות, בטקסט המקור, מתוך כשישה עמודים) אודות אמירותיו של היטלר לגבי היהודים:
ההיסטוריון כריסטיאן גרלאך טען ב-1997, בהתבסס על הממצאים המפורטים למעלה ועוד שכמותם, שכניסת ארצות הברית למלחמה ב-7 בדצמבר היא זו שהביאה את היטלר להחליט על רצח עם כולל של היהודים.
בראיית העולם שלו, המלחמה באירופה הפכה למלחמת עולם של ממש, כל אפשרות לנצל את היהודים כבני-ערובה לצורך הרתעת יהדות ארצות הברית כדי שתשפיע על הממשל לשמור על השלום נגוזה, והיהודים בשטחי השליטה הגרמניים יכלו עתה רק לשמש כחבלנים וגיס חמישי בשירות האויב.
סברתו של גרלאך התקבלה על ידי מעט חוקרים אחרים.
מתנגדיו הצביעו על חוסר החשיבות של הפורום שלא הצדיק העברת החלטה כזאת דווקא שם, על האופי המעורפל והגחמני של תהליך קבלת ההחלטות במשטר הנאצי, ובעיקר על כך שהראיות שהביא היו קלושות וניתן היה לפרש אחרת את דברי הפקידים שציטט.
העובדה שגבלס כמעט ולא התייחס לאמירה אודות היהודים ביומנו, ומעולם לא הזכירה אחר כך, הובאה כדוגמה אחת מני רבות.
גץ עלי ורבים אחרים סברו שמעולם לא ניתנה הוראה יחידה ומפורשת על ידי היטלר, שהתאפיין בדרך כלל ברטוריקה מעורפלת ועמומה, שהותירה מרווח רב לדרגים הממונים לגבש החלטות.
הפגזת קגושימה, ידועה גם בשם מלחמת אנגלו-סצומה (ביפנית: 薩英戦争) התרחשה בין ה-15 באוגוסט ל-17 בו 1863, ביפן של תקופת אדו.
היפנים ירו מסוללת תותחי חוף על שייטת של הצי המלכותי הבריטי שעגנה מול העיר קגושימה, ובתגובה הפגיזה השייטת את העיר.
השייטת הבריטית נמצאה במקום בניסיון לאלץ את הדאימיו של האן סצומה לשלם את הפיצויים שהוטלו עליו בעקבות תקרית נממוגי מ-1862, בה תקפו סמוראים מההאן ארבעה נתינים בריטיים, והרגו אחד מהם.
בעקבות תקרית נממוגי ב-14 בספטמבר 1862, דרש הממונה על היחסים הבריטי, לוטננט-קולונל אדוארד ניל, משוגונות טוקוגאווה התנצלות ופיצויים בסך 440,000 לירה שטרלינג, שהיוו שליש מההכנסות השנתיות של השוגונות.
לאחר שהשוגונות התחמקה מהתשלום איים ניל בהפגזת אדו.
כמו כן, דרשה בריטניה מסצומה לעצור ולשפוט את התוקפים, ולשלם 25,000 לירה שטרלינג כפיצויים לשורדים ולמשפחתו של ההרוג.
ממשלת השוגון, שרצתה להימנע מעימות אלים עם המעצמות הזרות, נשאה ונתנה עם צרפת ובריטניה ב-2 ביולי 1863, התנצלה ושילמה את הפיצויים.
האן סצומה סירב לשלם את הפיצויים, ואף לעצור או לשפוט את התוקפים, בטענה שחוסר הכבוד שהפגינו הבריטים כלפי הדאימיו הוא פשע שדינו מיתה מיידית.
מבחינה משפטית, לא היה תוקף לטענתם מכיוון שנתיני המעצמות הזרות ביפן באותה עת נהנו מזכויות אקסטריטוריאליות.
לפיכך, לא היה החוק היפני תקף לזרים.
זאת ועוד, מבחינה פוליטית לא יכלה ממשלת סצומה להיכנע לדרישות הבריטים בתקופה של רגשות אנטי-קולוניאליים, בה עמד האן סצומה במרכז.
בריטניה, מבחינתה, רצתה להפוך את סצומה לדוגמה לכל מרכזי פעילות האנטי-זרים ביפן.
תקיפות זרים התרחשו בכל רחבי יפן, וזכו לעידוד הקיסר קומיי, בפרסמו ב-1863 צו קיסרי שקרא לסילוק הזרים.
המעצמות האירופאיות החליטו להגיב על תקיפות אלה בכוח צבאי: לפני כן ספגו ספינות הולנדיות, אמריקאיות וצרפתיות אש מתותחי ים בחולפן במצר שימונוסקי, והמעצמות איחדו כוחות בשייטת שהפגיזה את העיר, ושמה קץ להתקפות מהחוף.
לאחר משא ומתן כושל שנמשך למעלה משנה, החליטו הבריטים לצאת לפעולה.
לפי הוראות הממשלה, הורה ניל למפקד הצי הבריטי במזרח הרחוק ובסין (שעגן באותה עת ביוקוהמה) להפליג לקגושימה ולאלץ את היפנים לשלם.
כששמעה על כך ממשלת השוגון היא שיגרה לניל בקשה לדחיית יציאת השייטת בטענה שההתקפה תבטל את כל ההישגים שהשיגו הבריטים עם השוגונות.
על אף המחאה מצד השוגונות, יצאה השייטת מיוקוהמה ב-6 באוגוסט.
את השייטת הרכיבו אוניית הדגל הפריגטה אה"מ "יוריאלוס", "פרל", "פרסאוס", "ארגוס", "קוקט", "רייסהורס" ו"האבוק".
השייטת הפליגה לקגושימה ועגנה במפרץ קינקו מול העיר ב-11 באוגוסט.
נציגי סצומה עלו על אוניית הדגל והחליפו איגרות עם הבריטים, שדרשו את סיום התקרית בתוך עשרים וארבע שעות, אך הנציגים נמנעו מלתת תשובה.
כשפג האולטימטום, פנתה הדיפלומטיה את מקומה לפעולה צבאית.
הבריטים החליטו להפעיל לחץ על סצומה והשתלטו על שלוש ספינות סוחר אותן רכש ההאן ממדינות זרות, והתכוונו להשתמש בהן כערובה.
בתגובה ירו חיילי סצומה על הספינות הבריטיות מתותחי החוף שלהם.
בתגובה לכך בזזו הבריטים את הספינות של סצומה והעלו אותן באש.
לאחר כשעתיים, שכן הם לא ציפו לחילופי אש עם סצומה, התארגנו הספינות הבריטיות במבנה התקפי והפליגו לאורך החוף תוך שהן מפגיזות את קגושימה.
הספינה "האבוק" אף העלתה חמש ג'ונקות מאיי ריוקיו באש.
מכיוון שממשלת ההאן חזתה את התגובה הבריטית ניתנה הוראה לפנות את העיר מתושביה, ולפיכך גבתה ההפגזה את חייהם של חמישה אנשי סצומה.
בצד השני נהרגו אחד-עשר בריטים, בהם מפקד אוניית הדגל וסגנו.
הנזק לרכוש, לעומת זאת, היה רב: כחמש מאות בתי עץ בקגושימה נשרפו, שלוש ספינות סוחר טובעו וחמש ג'ונקות נשרפו.
סיום האירוע אפשר ליפנים להציל את כבודם, ואף נחשב לניצחון, בהתחשב במניין ההרוגים.
לאחר התקרית לוותה ממשלת סצומה 25,000 לירות שטרלינג ממשלת השוגון על מנת לשלם את הפיצויים.
התוקפים מעולם לא עמדו למשפט, אך תשלום הפיצויים הספיק לבריטים על מנת לשכך את כעסם וסלל דרך לחתימת חוזה סחר בין סצומה לבריטניה, במסגרתו רכשה ממשלת סצומה ספינות מלחמה.
תקרית זו סייעה למעשה להתחממות היחסים בין ההאן לבריטניה, שלאחר מכן, במלחמת בושין, הפכו לבעלות ברית.
ההפגנות בירוואן התקיימו ב-24 באפריל 1965 בעיר ירוואן שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית שהייתה אז חלק מברית המועצות, לציון חמישים שנה לרצח העם הארמני.
הפגנות אלה נחשבות כצעד הראשון ולתחילת מאבקו של העם הארמני בדרישה להכרה של אומות העולם ברצח העם הארמני על ידי האימפריה העות'מאנית, שאירע בשנת 1915. ב-24 באפריל 1915 עצרה ממשלת הטורקים הצעירים כ-250 אינטלקטואלים ומנהיגים ארמנים באיסטנבול, אירוע שסימל את תחילת הרצח ולפיכך הפך ליום סמלי להנצחתו.
ההפגנה, שהחלה כמחאה עממית, הפכה עד מהרה להפגנה סוערת ומהומות, שבעקבותיהן נעצרו מפגינים.
הפגנה זו הייתה הראשונה מסוגה שהתקיימה בכל רחבי ברית המועצות.
השתתפו בה כ-100,000 איש, שהפגינו במשך 24 שעות מול בניין האופרה של ירוואן (Yerevan Opera Theater) לציון 50 שנה לרצח העם, בדרישה שהשלטון הסובייטי יכיר ברצח העם הארמני שנעשה על ידי האימפריה העות'מאנית, ובדרישה להקמת אתר זיכרון בעיר הבירה ירוואן שינציח את זכרם של הקורבנות.
ההפגנות התקיימו מחוץ לבניין האופרה בכיכר החרות, בעת שבתוך המבנה ציינו פקידים ונכבדים ארמנים את הרצח באירוע שקט וסולידי.
בהפגנה הונפו כרזות שקראו לתת פתרון לבעיה הארמנית וכן כרזות לאומניות שעסקו בשטחים הנתונים במחלוקת עם מדינות שכנות כמו נגורנו קרבאך ממזרח, נחיצ'יבאן בדרום מערב, ושטחים ממערב ארמניה.
המפגינים קראו גם קריאות כמו "האדמה שלנו, האדמות שלנו".
הפגנה הגדולה הייתה תחילת ההתעוררות הציבורית הראשונה של התודעה הארמנית בארמניה הסובייטית.
בעקבות ההפגנות החליט הקרמלין, בשיתוף שלטונות ארמניה ואנשי הכנסייה הארמנית, להקים אתר הנצחה בהתאם לדרישת המפגינים.
אתר ההנצחה הוקם על גבעה המשקיפה על ירוואן שנקראת Tsitsernakaberd.
מהגבעה ניתן לראות את הר אררט השוכן בטורקיה.
אתר ההנצחה כלל שלוש אנדרטאות זו לצד זו: אנדרטה בצורת אובליסק, אנדרטה בצורת חרוט קטום וקיר הנצחה.
ליד האנדרטאות הוקם בשנת 1995, לאחר התפרקות ברית המועצות, המוזיאון לרצח העם הארמני שהוא חלק ממתחם ההנצחה.
ההפגנה בירוואן סימנה את תחילתן של הפגנות רבות דומות שנערכו ברחבי העולם במקומות שבהם יש קהילה שמוצאה ארמני.
ההפגנות ממשיכות להתקיים לאורך השנים בדרישה להכרת אומות העולם ברצח העם הארמני.
אתר ההנצחה הפך להיות חלק מכללי הטקס הדיפלומטיים בעת ביקור משלחות זרות בארמניה.
בכל שנה, ב-24 באפריל, שהוכרז כיום הזיכרון לרצח העם הארמני והוא יום חג לאומי בארמניה, מתקיים מצעד שבו משתתפים עשרות אלפי אנשים ההולכים לכיוון אתר ההנצחה כדי להניח זרי פרחים ליד אש התמיד באנדרטת החרוט.
הפגזת ירמות' ולואוסטופט, שבחופה המזרחי של אנגליה, נערכה ב-25 באפריל 1916 על ידי הצי הקיסרי הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ההפגזה בוצעה על ידי שייטת סיירות מערכה, מלווה בסיירות קלות ובמשחתות.
לבד מגרימת נזק לערים אלה, ששימשו בסיס לצי הבריטי, מטרת ההתקפה הייתה משיכת חלקים מן הצי המלכותי הבריטי לקרב בתנאים נוחים לגרמנים, וכן סיוע לאירים, אשר מרדו באותה עת בבריטים (מרד חג הפסחא).
להפגזה נלוותה התכתשות בין הצי הגרמני לבריטי, שלא היו לה השלכות משמעותיות.
בעת מלחמת העולם הראשונה נהנה הצי הבריטי מיתרון גדול על הצי הגרמני, מה גם שהבריטים הקפידו לשמור חלק גדול מספינותיהם מרוכזות בכל נקודת זמן.
נראה היה, אם כן, שכדאי לצי הגרמני להימנע מעימות ישיר בים הפתוח עם הבריטים, כיוון שאז עשוי לבוא יתרון זה לידי ביטוי.
מסיבה זו גם נתן הקייזר וילהלם השני הוראה בהתאם, שאסרה על הצי הגרמני להגיע לעימות מקיף עם הצי הבריטי שלא בקרבת חופי גרמניה.
במקום זאת בחר הצי הגרמני בפעולות לחימה עקיפות, בהן לוחמות קבוצות קטנות יחסית של ספינות, ופשיטות על חופי בריטניה היו אחת מדרכי הלחימה האלה.
נוספה לכך התקווה שהבריטים יפזרו חלק מספינותיהם לצורך הגנת מטרות אפשריות לפשיטה, במקום לרכזן.
כן הגרמנים קיוו שספינות בריטיות שירדפו אחר הפושטים, יתעמתו עם הגרמנים סמוך לחופיהם של האחרונים, ובתנאים עדיפים לגרמנים.
כמו כן, באביב 1916, הגרמנים סברו שחלקים גדולים מן הצי הבריטי נמצאים מחוץ לחופי האי הבריטי: כוח אחד, דרומי, בהופדן (Hoofden), סמוך לחוף ההולנדי, ומדרום לשרטון דוגר, וכוח אחר, צפוני, סמוך לנורווגיה.
כך, קיוו הגרמנים, יהיה קל יותר לתוקפים לחמוק בדרך אל יעדם.
כן, במקרה של היתקלות, קל יהיה להתמודד עם חלקיו השונים של הצי הבריטי בעודם מפוצלים, ולהתעמת עם כל חלק בנפרד.
בפועל, לאחר סדרת תאונות, בהן התנגשו מספר ספינות בריטיות זו בזו, נטשו הבריטים את תוכניתם לפעולה בצפון, והספינות האמורות חזרו למימי בריטניה, לסקפה פלו ולרוסיית' (Rosyth) שבחופה המזרחי של סקוטלנד.
גרייט ירמות' (Great Yarmouth) אשר בנורפוק, המכונה בפשטות ירמות', הייתה בסיס צוללות של הצי המלכותי, ואילו לואוסטופט (Lowestoft) אשר בסאפוק, מעט דרומה משם, הייתה בסיס לשולות מוקשים ולמקשות (זורעות מוקשים).
תאריך ההתקפה תוזמן כך שתיערך בד בבד עם מרד חג הפסחא באירלנד, ובכך הגרמנים נענו לבקשות המורדים לסיוע.
כן נערכה התקפה של שש ספינות אוויר 'צפלין' בלילה שקודם יום ההתקפה.
אלה הטילו פצצות על נוריץ' (Norwich), האריץ' (Harwich), איפסוויץ' ולינקולן, ללא אבדות לעצמן.
עם תום ההפצצה הן נועדו לסייע בתצפית לספינות התוקפות.
הכוח הגרמני בכללותו, בפיקודו של אדמירל ריינהרד שר כלל 22 אוניות מערכה וסיירות מערכה, חמש אוניות מערכה ישנות יותר, 12 סיירות קלות ו-48 משחתות.
להתקפה עצמה יועד רק חלק מכוח זה, עליו פיקד ויצה-אדמירל פרידריך בודיקר (Bödicker).
הכוח התוקף כלל חמש סיירות מערכה: 'זיידליץ' (Zeydlitz), 'ליצו' (Lützow), 'דרפלינגר' (Derfflinger), 'מולטקה' (Moltke) ו'פון דר טאן' (Von der Tann), ארבע סיירות קלות וכן כוח משחתות.
שאר הכוח הגרמני נותר כגיבוי למקרה שהתוקפים יתקלו בכוח בריטי עדיף.
כן שלחו הגרמנים מספר צוללות לזירת ההתרחשויות, ובנוסף, נקטו באמצעים כמו מיקוש ושיגור צוללות, כדי לשבש את הגעתו של כוח ימי בריטי מכיוון סקוטלנד, שם עגן בדרך כלל רובו הגדול של הצי הבריטי.
מן הצד הבריטי, ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול"), הכוח הימי החזק בעולם באותה עת, עגן בסקפה פלו וברוסיית'.
קרוב יותר לזירת ההתרחשויות, בהאריץ', עגן 'כוח האריץ' ' בפיקודו של האדמירל רג'ינלד טירוויט (Tyrwhitt), ובו שלוש סיירות קלות ו-18 משחתות.
הבריטים קבלו ידיעות על הפלגת הכוח הגרמני ב-24 באפריל בצהרים, סמוך לצאתו, ובערב אף גילו את יעדו, באמצעות יירוט מברק של הצי הגרמני.
כוחות צי בריטיים, הן בסקפה פלו, הן בהאריץ', הועמדו בכוננות לקראת ההתקפה הגרמנית הצפויה, וקיבלו פקודות לנוע דרומה וצפונה, בהתאמה, לקראת התוקפים.
נוסף לאלה היו לבריטים בזירה שש צוללות שבסיסן היה ירמות', ושש נוספות בהאריץ'.
הספינות הגרמניות יצאו למשימתן בצהרי יום 24 באפריל 1916, ועשו דרכן ליעדן תוך עקיפת שדות מוקשים בריטיים.
בשעה 16:00 סיירת המערכה 'זיידליץ', אשר שימשה ספינת הדגל של האדמירל בדיקר, עלתה על מוקש צפונה מערבה לנורדרני (Norderney או Nordeney) שבאיי פריזיה המזרחית, בשטח שביממה הקודמת נוקה ממוקשים, ו-11 איש נהרגו.
הספינה, אליה חדרו כמויות גדולות של מי ים, ניזוקה קשות, מהירותה הוגבלה ל-15 קשר, והיא נאלצה לחזור לבסיסה בנהר היאדה (Jade), מלווה בשתי משחתות ובצפלין.
האירוע גרם לעיכוב: מפקד הכוח עבר לסיירת המערכה 'ליצוב', ויתרת הכוח שינתה את נתיבה כדי להימנע ממוקשים ומצוללות בריטיות.
ב-25 באפריל, בשעה 3:50, לפנות בוקר, הבחין טירוויט בכוח הגרמני.
למרות העדיפות הגרמנית המוחצת, הוא ניסה למשוך את הכוח הגרמני ממטרתו לכיוון הכוח הבריטי שבפיקודו, אלא שהסיירות הקלות הגרמניות המשיכו לכיוון יעדן המקורי.
ב-4:10, סיירות המערכה הגרמניות פתחו באש
על לואוסטופט מטווח של 10-13 ק"מ.
במשך עשר דקות הן הרסו כ-200 בתים ושתי עמדות תותחים בריטיות, וגרמו לשלושה הרוגים ו-12 פצועים.
משם הכוח הגרמני פנה צפונה לגרייט ירמות', אותה התקשה לאתר בשל ערפל.
כן הטביעו הגרמנים שתי סירות פטרול בריטיות ושבו את צוותיהן.
טירוויט, שניסיונו להטות את הגרמנים ממטרתם לא צלח, הפנה פניו אל עבר הגרמנים וב-4:30 הגיע לטווח מגע עם הסיירות הקלות הגרמניות.
ב-4:40,מ סיירות המערכה, אשר הספיקו לירות רק מספר מועט של פגזים על ירמות', פנו לסייע לסיירות הקלות, שמצידן ניסו לתמרן את הבריטים לכיוון סיירות המערכה.
ב-4:45, טירוויט הבחין בסיירות המערכה בטווח של כעשרה מייל (כ-16 ק"מ) מצפונו, ולנוכח עליונותם המוחצת של הגרמנים, פנה דרומה בכוונה להתרחק.
סיירות המערכה הגרמניות פתחו באש על כוח האריץ'.
אחת הסיירות הקלות, 'קונקסט' ('כיבוש', Conquest), נפגעה ונגרמו לה אבדות: 25 הרוגים ו-13 פצועים.
כן נפגעה בחדר הדוודים המשחתת 'לארטס' (Laertes), ואבדותיה היו הרוג אחד וחמישה פצועים.
סיירת קלה נוספת נפגעה קלות.
לאחר 13 דקות של התכתשות סבו הגרמנים, כאשר הבריטים יצאו אל מחוץ לטווח תותחיהם, ואשר חששו שכוח בריטי עדיף עושה דרכו לזירה, פנו למימי הבית, ובדרכם חברו לכוח החיפוי.
בכל אותו הזמן עשה ה"גרנד פליט" את דרכו דרומה, אולם היה רחוק מכדי להתערב, וגם תנאי ים קשים האטו את התקדמותו, וב-12:30 פנה חזרה לסקוטלנד.
טירוויט ניסה עוד מספר שעות להגיע למגע עם הכוח הגרמני, עד שב-8:40 קיבל פקודה מהאדמירליות לחדול.
למרות שכללית, לא ניצלו הגרמנים את עדיפותם המקומית הגדולה כדי להכות משמעותית בבריטים, הפגזת ירמות' ולואוסטופט העלתה את המוראל של הצי הגרמני, ובעקבות זאת העזתו גברה.
בעקיפין הוביל הדבר לקרב יוטלנד, הקרב הימי הראשון בו העזו הגרמנים לצאת להתמודדות בקנה מידה גדול עם הבריטים.
מן הצד הבריטי, הביאה ההפגזה לתגבור כוחות הצי המאבטחים את חופה המזרחי של אנגליה, שכבר היה יעד למספר תקיפות דומות, כמו הפשיטה על ירמות' והפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי.
הדבר התאפשר, בין השאר, כיוון שבשלב זה של המלחמה הבריטים הצטיידו בספינות במספר שדי היה בו לאפשר עמידה במטלה נוספת זו.
הפגזת פפאטה (Papeete), עיר נמל בטהיטי בירת פולינזיה הצרפתית, בוצעה על ידי הסיירות המשוריינות 'שרנהורסט' (Scharnhorst) ו'גנייזנאו' (Gneisenau) מן הצי הקיסרי הגרמני ב-22 בספטמבר 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בהפגזה איבדו הצרפתים ספינת תותחים וספינת משא.
כן נגרם לאי טהיטי נזק כלכלי רציני.
לגרמנים לא נגרמו אבדות, אולם ההפגזה חשפה את מיקומם, ובנוסף, הוצאת התחמושת בעת ההפגזה השפיעה לרעה על יכולת הלחימה של ספינותיהם בהמשך דרכן.
מטרתם העיקרית של הגרמנים, השתלטות על מאגרי הפחם במקום, לא הושגה, כיוון שאלה הושמדו על ידי הצרפתים עם תחילת ההפגזה.
הכוח הימי הגרמני באזור האוקיינוס השקט היה צי מזרח אסיה הגרמני בפיקודו של תת-אדמירל הרוזן מקסימיליאן פון שפה.
תחילת מלחמת העולם הראשונה מצאה צי זה מפוזר במשימות שגרתיות ברחבי האוקיינוס.
עם החל מעשי האיבה, בתחילת אוגוסט 1914, עמד בסיס הבית של הצי בסכנה בשל המצור על צ'ינגדאו.
כיוון שכך, ריכז פון שפה את רובו של הצי באי פאגאן שבאיי מריאנה הצפוניים (אז בשליטת גרמניה, כיום בשליטת ארצות הברית), שם הוטענו הספינות בפחם.
ריכוז זה כלל את הסיירות המשוריינות 'שרנהורסט' ו'גנייזנאו', אשר היוו את עיקר כוח האש של הצי, עם שמונה תותחי 210 מ"מ, שישה תותחי 150 מ"מ, 18 תותחי 88 מ"מ וארבעה צינורות טורפדו בכל אחת.
עימן היו סיירת קלה, סיירת עזר (ספינת סוחר חמושה) ומספר נושאות פחם.
ספינה אחרת, הסיירת הקלה אמדן, נפרדה עוד קודם לכן מצי מזרח אסיה, ועשתה דרכה אל האוקיינוס ההודי.
לאחר המפגש בפאגאן הצי התפצל לזמן-מה לצורך ביצוע משימות שונות.
הספינות נועדו להפגש שוב באי הפסחא, ולעשות דרכן מזרחה, במגמה לעזוב את האוקיינוס השקט.
'שרנהורסט' ו'גנייזנאו' ניסו בתחילה ליירט את צי מדינות ההסכמה אשר חיפה על כיבוש סמואה הגרמנית, אולם איחרו להגיע לאיים: צי מדינות ההסכמה עזב את סמואה ב-11 בספטמבר, הסיירות הגרמניות הגיעו שלושה ימים אחר כך, ובנוסף, דבר הגעתן לאזור סמואה נודע לצרפתים.
לנוכח עליונותן הכללית של מדינות ההסכמה בזירת האוקיינוס השקט, החליט פון שפה להניח לסמואה, ובמקום זאת, לפשוט על נמל פפאטה שבאי טהיטי, מקום בו, בין היתר, אוחסנו כ-5,000 טון פחם, עליהם רצה פון שפה להשתלט, כדי לתדלק בהם את ספינותיו.
מטרות אחרות לפשיטה המיועדת היו גרימת הרס לנמל של מדינות ההסכמה, וכן העלאת המוראל של צוותי הספינות, אשר השתוקקו לפעולה.
הכוח הצרפתי בפפאטה מנה 25 חיילים ילידים ועוד 20 אנשי מיליציה.
לא היו במקום ביצורים כבדים ולא קשר רדיו.
כדי לחזק את הגנת המקום, פורקו מספינת המשמר שעגנה בנמל תותח 100 מ"מ ומספר תותחים של 65 ו-37 מ"מ, והוצבו בעמדות על החוף.
מספר תותחי 37 מ"מ אחרים הורכבו על משאיות שהוסבו למעין משוריינים מאולתרים.
כן צורפו לכוח ההגנה על המקום כ-160 מלחים ונחתים, אשר אומנו בהתאם.
על ספינת המשמר נותרו תותח 100 מ"מ וצוות של עשרה מלחים.
כל אלה היו נחותים לאין שיעור בהשוואה לכוח האש העצום של 'שרנהורסט' ו'גנייזנאו', וגם מספר מלחיהן של אלה האחרונות עמד על כ-1,500, די והותר כדי לשגר כוח נחיתה.
ב-22 בספטמבר 1914, בשעה 7:00 בבוקר, גילתה תצפית צרפתית שתי סיירות בלתי מזוהות קרבות לנמל פפאטה, וניתן אות אזעקה.
בנוסף, נורו שלושה פגזי תותח כאיתות לסיירות שעליהן להזדהות.
הסיירות הניפו דגלים אשר זיהו אותן כספינות גרמניות, השיבו בירי פגז, ואותתו למגינים דרישה להיכנע.
הדרישה נענתה בסירוב, וכיוון שכך, החלו הסיירות להפגיז את הסוללות שעל החוף ואת העיר, מטווח של כשישה ק"מ, בעוד הצרפתים עונים באש לא יעילה.
במקביל, הצרפתים העלו באש את מאגר הפחם, והחלו בפעולות חבלה בספינות שבנמל, שכללו את ספינת המשמר הצרפתית, ועוד ספינת סוחר גרמנית שנתפסה מספר ימים קודם לכן, לבל יפלו אלה בידי הגרמנים העדיפים לאין ערוך.
כיוון שהתקשו לאתר את מקום הסוללות שעל החוף, הפנו הגרמנים בהמשך את אשם לספינות שבנמל שעדיין צפו, ועד מהרה הטביעו אותן.
בעיר, שרוב תושביה ברחו ממנה, פרצו שרפות.
כיוון שמאגר הפחם עלה באש, ובשל סכנת מיקוש בנמל, החליט פון שפה שלא להנחית כוחות במקום, והורה על נסיגה.
בכל מקרה, לא היה בכוח הגרמנים להחזיק במקום, אפילו היו משתלטים עליו, לנוכח יחסי הכוחות הכלליים באזור.
העיר פפאטה נפגעה קשות מן ההפגזה.
בין היתר, שני גושי בניינים נשרפו כליל.
שני אנשים נהרגו בהפגזה, מספר שיכול היה להיות גבוה יותר אילולא ברחו רבים מהעיר בהחל האש.
מקרב אנשי הצבא בשני הצדדים לא היו אבדות.
כתגובת-מה, הצרפתים באי החרימו רכוש גרמני, ואזרחים גרמנים נעצרו והועבדו בשיקום הנזקים.
בין אותם גרמנים שנעצרו, היו סוחרים גרמנים שעסקו בשיווק קופרה, ומעצרם הוביל בעקיפין לירידה במחיר מוצר זה, שחשיבותו הייתה רבה בכלכלת איי האוקיינוס השקט.
שתי הסיירות הגרמניות עשו דרכן לאי נוקו היווה (Nuku Hiva) שבקבוצת איי מרקיז, אף הם בפולינזיה הצרפתית, למפגש עם מספר אוניות מהשייטת, להצטיידות ולנופש.
משם המשיכו הספינות לאי הפסחא, ופגשו שם את יתר השייטת.
שמועות אודות חזרת הגרמנים, שלמעשה עשו דרכם אל האוקיינוס האטלנטי, גרמו לבהלה בפפאטה מספר שבועות לאחר עזיבתם.
לאחר איחודה, הכתה השייטת הגרמנית בבריטים בקרב קורונל, אך לאחר מכן הושמדה למעשה בקרב איי פוקלנד.
באותו קרב סבלו הסיירות הגרמניות ממחסור בפגזים, וכיוון שלא יכלו להתחמש מחדש, מסתבר שלפגזים שנורו על פפאטה לא היה תחליף.
זאת, יחד עם חשיפת מיקומה של השייטת בעבור גרימת נזק למטרה משנית יחסית, מצביעים על טעות בשיקול הדעת בעת ההחלטה על הפגזת פפאטה.
שרידי השייטת הוכו מאוחר יותר בקרב מאס א טיירה.
בשל אינפורמציה מוטעית על פעולותיו, המפקד הצרפתי של פפאטה, לייטננט (סגן) מקסים דסטרמו (Destremeau) נעצר, הובל לצרפת, ומת ממחלה בדרכו.
כשהתבררו העובדות לאשורן, זכה דסטרמו לאחר מותו בתואר לגיון הכבוד.
הפגנת החרדים נגד גיוס בני ישיבות לצה"ל (המארגנים כינו אותה "עצרת המיליון") הייתה הפגנת מחאה ועצרת תפילה שהשתתפו בה מאות אלפי חרדים, בראשות מנהיגי היהדות החרדית בישראל.
משתתפי ההפגנה מחו נגד הצעת חוק שגובשה בוועדת שקד, שנועדה לחייב חלק מבחורי הישיבות והאברכים להתגייס לצה"ל ולשירות אזרחי.
ההפגנה התקיימה בשטח רחב, מאזור הכניסה לירושלים עד לרחוב מלכי ישראל ורחוב ירמיהו, ביום ראשון, ראש חודש אדר ב' תשע"ד, 2 במרץ 2014. במקביל התקיימו אירועים דומים בכמה ריכוזי חרדים בעולם.
עשרה ימים לאחר קיום ההפגנה אושרו בכנסת, ברוב גדול של חברי הקואליציה, החוקים העוסקים בעידוד גיוסם של בני ישיבות.
נושא גיוסם של בני הישיבות החרדים מוסדר באופן חלקי עוד מראשית המדינה.
מאז 1977 ניתן ללא הגבלה דיחוי לבני ישיבות מגיוס על ידי שר הביטחון, שהשתמש לכך בסמכות חוקית שהוקנתה לו מכוח חוק שירות ביטחון לפטור חייבי גיוס משירות.
עתירה לבג"ץ כנגד הסדר זה הובילה לפסיקה ב־1998 כי הסמכות המוקנית לשר הביטחון בחוק לא נועדה לפטור בהיקפים כה גדולים, כפי שהגיעו בסוף שנות ה־90, וכי נושא זה נדרש לחקיקה בכנסת.
בעקבות פסיקת בג"ץ מונתה ב־1999 ועדה ציבורית בראשות השופט צבי טל.
מסקנותיה הובילו ב־2002 לחקיקת חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם ("חוק טל"), שהסדיר בחוק את דחיית גיוסם של בני הישיבות שתורתם אומנותם.
החוק נחקק כהוראת שעה לחמש שנים, והוארך ב־2007 בעוד חמש שנים.
בג"ץ פסק ב־2012 כי אין להאריך שוב את תוקפו של החוק בקיץ 2012, משום שהוא אינו שוויוני.
בעקבות פקיעת החוק נוצר מצב לפיו חלה חובת גיוס לצה"ל על כל בני הציבור החרדי מתוקף חוק שירות ביטחון, וסנקציות פליליות על מי שיסרב להתגייס (מאסר של עד 5 שנים), אך בפועל חוק זה לא נאכף כלפי בני הציבור החרדי, עקב שימוש בסמכותו של שר הביטחון לעכב את הגיוס.
לאחר כמה ניסיונות לגבש חוק חדש שלא צלחו (כדוגמת ועדת פלסנר), הוקמה ועדת שקד, בראשות ח"כ איילת שקד, להגברת השוויון בנטל באמצעות חקיקה.
במהלך דיוניה (שטרם הסתיימו בזמן ההפגנה) גיבשה הוועדה הצעות להגדיר יעדי גיוס שנתיים עבור המגזר החרדי, תוך כוונה להטיל חובת גיוס כללית החל מ־2017 אם יעדים אלה לא יושגו.
במקרה זה תכלול חובת הגיוס אפשרות להטלת סנקציות כלכליות ופליליות על בחורי הישיבות שלא יתגייסו, וגם סנקציות כלכליות על ישיבה שלא תספק את כמות המתגייסים הנדרשת.
נקראו להשתתף בעצרת כל בחורי הישיבות והגברים החרדים בישראל.
בעצרת השתתפו גם נשים וילדים.
קבוצה של רבנים מהזרם החרד"לי פרסמה כרוז הקורא לציבור הציוני דתי להשתתף בעצרת.
רבנים אחרים מהציבור הדתי-לאומי, קראו שלא להשתתף בה.
היו רבנים שהזדהו עקרונית עם מטרת ההפגנה אך הורו שלא להשתתף בה בשל ביטויים קשים של מארגניה כנגד מדינת ישראל.
חלק מהרבנים שקראו להשתתף בעצרת חזרו בהם בבוקר האירוע, בעקבות התקפה חריפה של העיתון "יתד נאמן" כלפי הרב חיים דרוקמן, על רקע התנגדותו להשתתפות בהפגנה.
ביום ההפגנה סגרה משטרת ישראל את כביש 1 ממחלף לטרון לכניסת כלי רכב פרטיים לירושלים מהשעה שתים עשרה בצהריים ועד שעות הערב.
החל מהשעה שתיים חסמה המשטרה רחובות ראשיים באזור ההפגנה, כולל אזור הכניסה לירושלים.
התחבורה הציבורית הפנימית והבין-עירונית בירושלים פעלו באופן מצומצם.
הארגון הלוגיסטי נעשה על ידי אנשי מפלגות ש"ס ויהדות התורה, שגם מימנו את ההוצאות הקשורות בעצרת.
ההפגנה אורגנה תחת השם "עצרת המיליון".
על פי הערכות המשטרה השתתפו בה כ-300 אלף איש.
לטענת המארגנים היו בה יותר מחצי מיליון.
חבר הכנסת משה גפני טען כי מספר המשתתפים הוא כ-600 אלף ותיאר את ההפגנה כהצלחה רבה.
המפגינים עמדו לאורך הרחובות שדרות שז"ר (בנייני האומה), יפו, ירמיהו, שרי ישראל ומלכי ישראל, וכן ברחובות הסמוכים באזור.
חלק מרחוב יפו הוקצה עבור ציבור הנשים שהשתתף בהפגנה.
במהלך ההפגנה חולקו והונפו שלטים עם סיסמאות בזכות לימוד התורה ונגד רדיפת הציבור החרדי.
הסלוגן ששימש כסמל העצרת היה "התורה הקדושה תנצח".
בעצרת נאמרו אחד עשר מזמורי תהילים, שעשרה מתוכם הם לפי סדר שסידר השל"ה, וכן תפילת השל"ה, ועוד סליחות ותחנונים.
אף על פי שהעצרת חלה בראש חודש, שבו אין אומרים סליחות ותחנונים, פסק הרב שמואל הלוי ואזנר שמותר לומר בה סליחות, עקב "הגזירות הקשות שניחתות על שומרי התורה על ידי השלטון בארץ ישראל".
בעצרת נישאה גם תפילת "ועננו בורא עולם", בעקבות הבצורת של חורף 2013–2014.
בהפגנה השתתפו רבים ממנהיגי הציבור החרדי, ובהם הרבנים הליטאים הרב אהרן לייב שטיינמן, הרב חיים קניבסקי והרב שמואל אוירבך, הרבנים הספרדים הרב חכם שלום כהן והרב שמעון בעדני, האדמו"רים מגור, בעלזא וויז'ניץ, וחברים נוספים במועצות גדולי התורה ובמועצת חכמי התורה.
כמו כן השתתפו בה רבני העדה החרדית ובראשם הרב יצחק טוביה וייס, הרבנים הראשיים לישראל הרב דוד לאו והרב יצחק יוסף, וכן אדמו"רים, רבנים ואישי ציבור.
בהפגנה השתתפו גם קבוצות קטנות ורבנים מהציונות הדתית, בהם הרב שמואל אליהו והרב יעקב שפירא.
בעצרת לא הייתה במה מרכזית לרבנים ולאדמו"רים (שהתקבצו בנפרד יחד עם חסידיהם במקומות מוגדרים), אלא רק לחזנים שקראו את פרקי התהילים והסליחות.
בסיום ההפגנה בירך הרב ברוך מרדכי אזרחי בקול, ואיתו הציבור, את ברכת חכם הרזים, (ברכה מיוחדת שנתקנה לרואה שישים ריבוא יהודים), את הסליחות אמר המקובל הרב דוד בצרי, התקיים מעמד קבלת עול מלכות שמים על ידי הרב ראובן אלבז והוקראה הכרזת ההפגנה .
לאחר מכן הושמע השיר "אני מאמין".
הציבור התפזר תוך כדי שירה וריקודים כשברקע נשמעה מוזיקה חסידית, ורבים מן המשתתפים רוקדים במעגלים.
בהפגנה לא נישאו נאומים, אך בסופה הוקראו הצהרות שהתקבלו על ידי מועצות גדולי התורה ומועצת חכמי התורה:
קריאה שלא לקדם את התיקון לחוק שירות ביטחון העוסק בגיוס לצה"ל של תלמידי הישיבות ואברכי הכוללים.
קריאה לתלמידי הישיבות והכוללים לא להתגייס לצה"ל ולא להיכנע לפיתויים ולעונשים כל שהם, ובפרט לא לשתף פעולה עם תוכניות גיוס מיוחדות של צה"ל לציבור החרדי.
אזהרה לממשלה ולראש הממשלה שלא לגרור את הציבור למאבק בענייני דת ומדינה, שעלול לגרום למרי אזרחי ולמלחמת אחים.
קריאה להמשיך את הסטטוס קוו בכל הקשור לדחיית שירותם של תלמידי הישיבות ולחדול מההתנכלויות כלפי הציבור החרדי.
קריאה לכלל הציבור שומרי התורה להתחזק בלימוד התורה ושמירת המצוות, שהם הערובה היחידה להמשך קיומו של עם ישראל.
במקביל להפגנה בירושלים, נערכו הפגנות בריכוזים חרדיים בלונדון, מנצ'סטר, אנטוורפן ושווייץ, בהשתתפות אלפי חרדים.
שבוע לאחר מכן, התקיימה הפגנת מחאה נוספת במנהטן שבניו יורק, בהשתתפות רבבות חרדים.
הפגנות יוצאי אתיופיה הן סדרת הפגנות שנערכו בישראל על ידי ישראלים יוצאי אתיופיה ובהמשך גם על ידי צאצאיהם.
בעשורים הראשונים התרכזו המחאות בעניין עליית יהדות אתיופיה וההכרה בה.
בהמשך, הופנו המחאות כנגד גזענות, ואלימות משטרתית.
באפריל 1974 יצא ועד הפעולה להצלת יהודי אתיופיה בקריאה לממשלת ישראל ולארגונים היהודים בתפוצות להיחלץ להצלתה של הקהילה היהודית באתיופיה הנתונה למצוקת רעב ולהתקפות.
בהתאם נערכה אספת מחאה בתל אביב ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
ב-7 בינואר 1979 התרחשה הפגנה למען עליית יהודי אתיופיה ויישום הנתיב הסודאני וזאת לאחר פגישה של ראשי התאחדות יהודי אתיופיה בישראל עם ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, יומיים לפני כן.
בדצמבר 1981 עשרות מיוצאי אתיופיה ערכו צעדת מחאה מקיבוץ צובה אל משכן הכנסת בדרישה להעלות את יהודי אתיופיה לישראל.
לטענת משה בר-יודא הופסקו הפגנות אלה לבקשת מזכירו הצבאי של מנחם בגין, אפרים פורן, מחשש כי ההפגנות ישבשו את הטסת יהודי אתיופיה ממדבריות סודאן.
בספטמבר 1990 הפגינו מאות מיוצאי אתיופיה מול משרד ראש הממשלה בתביעה להעלות 18 אלף יהודים שתרכזו באדיס אבבה, ובינתיים לשלוח סיוע רפואי נוכח התמותה הגוברת של הממתינים לעלייה.
המפגינים חסמו את התנועה למספר שעות.
השוטרים, אשר הזדהו עם המחאה, נמנעו מלפזר את המפגינים.
שר הקליטה יצחק פרץ אמר למפגינים כי "שערי רוסיה היו נעולים מעל 70 שנה – והם ממתינים מספר חודשים", המפגינים השיבו בזעם כי "הם ממתינים כבר 2,500 שנה".
בתום ההפגנה נפגשו נציגי המפגינים עם מזכירו הצבאי של ראש הממשלה עזריאל נבו.
פעילי העדה הודיעו כי אם לא יהיה שיפור במצב – הם יוציאו אלפים לרחובות.
באוגוסט 2013 עם תום מבצע כנפי יונה, תנועת המחאה מטה המאבק להעלאת יהודי אתיופיה קיימה הפגנה מול משרד ראש הממשלה במחאה על סגירת העלייה, שכללה כ-700 מפגינים.
בנובמבר 2016 כמחאה על הקפאת החלטת הממשלה להעלאת שארית יהודי אתיופיה, מטה המאבק יצא ב"צעדת החירות" יחד עם מספר חברי הכנסת ברחבי ירושלים, שכללה כ-1,500 מפגינים.
במרץ 2018, כמחאה על עיכוב המשך העלייה, הפגינו מאות מפעילי המאבק מול הכנסת, בהפגנה השתתפו חברי הכנסת.
ב-29 ביולי 2018 הפגינו אלפים מול משרד ראש הממשלה נגד העיכוב במימוש החלטות הממשלה בנוגע לעלייה מאתיופיה.
הכרה ביהדות אתיופיה והדרישה לגיור לחומרה
בשנת 1973 אישר הראשון לציון עובדיה יוסף פסיקות רבניות קודמות אודות יהדותם של ביתא ישראל ועודד את עלייתם.
עם זאת, בדומה לרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג לפניו, נדרש מרן יוסף להתמודד עם חששו של רדב"ז כי קידושיהם של ביתא ישראל תקפים בעוד שנוסח הגט המשמש אותם אינו תואם את תיקוני חז"ל, מצב המעורר חשש לקיומם של ממזרים בקרב ביתא ישראל.
הרב הרצוג התיר ספק הלכתי זה באמצעות הוספת ספק נוסף על גביו לגבי כשרות הליך הגיור שנהגו ביתא ישראל לעשות למצטרפים אליהם.
פתרון הלכתי זה אפשר לחתן את העולים מאתיופיה עם שאר הציבור היהודי בישראל, אולם היה כרוך בהליך של גיור לחומרא, הכולל טבילה במקווה והטפת דם ברית, ללא ברכה מאחר שכל ההליך נעשה מחמת הספק בלבד.
ראשוני העולים מאתיופיה ובהם העולים מאזור תיגראי עברו גיור לחומרא ללא תרעומת.
עם התגברות העלייה מאזור בגמדר במבצע משה התעוררה תחושת השפלה בקרב חלק מהעולים מכך שגיירו אותם בלא ידיעתם ובניגוד לרצונם, במסווה של חיסון רפואי.
תרמו לתחושות אלה חשיפת מבושיהם של הגברים והדרישה לטבול כלפי ציבור שהקפיד על טהרה בחומרה יתרה מכפי שהייתה נהוגה בישראל.
בעקבות זאת קיימה קבוצת עולים בהנהגת אדיסו מאסלה הפגנות ממושכות מול בניין הכנסת ומול מועצת הרבנות הראשית בהיכל שלמה בחודשים מרץ-אוקטובר 1985. הפגנות אלה תוארו בשיר עבודה שחורה הפותח את האלבום אהוד בנאי והפליטים.
ב-2 באוקטובר 1985 נאם ראש הממשלה שמעון פרס בפני המפגינים והבטיח לטפל במשבר הגיור.
לפי עדותו של משה בר-יודא, ציפו המפגינים כי הבטחת ראש הממשלה תקוים בדומה להחלטות הקיסר באתיופיה, ולכן הפרת ההבטחה הממשלתית הביאה להסלמה בהפגנות לכדי שביתת רעב באורך 32 יום.
באותה העת עלה לישראל ליקה כהנת הדנה טקויה, שהוביל קו מתון של הידברות מול הרבנות הראשית, הגיע עמה להסכמה וקרא למפגינים לשוב לביתם.
מאמציהם של טקויה, בר-יודא והמפגינים הביאו להפסקת הטפת דם הברית, אולם מונה רשם נישואין ארצי לבדיקת יהדותם של בני זוג בעת רישום נישואין.
ביולי 1989 נערכה מחאה מול הכנסת על ידי עשרות מיוצאי אתיופיה, כנגד הרבנות הראשית ומשרד הדתות בתביעה לאפשר לבני העדה להינשא ללא טבילה.
לטענת המוחים מאות זוגות שנישאו לפי מנהגי העדה – אינם מוכרים כנשואים על ידי המדינה.
מחאות אלו הביאו בהדרגה לידי הסרת דרישות הרבנות דה–פקטו מבלי שהרבנות שינתה את דרישתה באופן רשמי.
חוות-דעת הלכתית של הרב מנחם ולדמן משנת 1990 ופסיקה הלכתית של הראשון לציון שלמה משה עמאר משנת 2003 ביטלו את החשש לממזרות בקרב ביתא ישראל, מאחר קידושיהם ממילא אינם תקפים להלכה.
בשנת 1991 פסק הרב משה פיינשטיין כי מבחינת הדין העולים מאתיופיה "אינם באיסור ממזרות...
שהרי יש בהם כמה וכמה ספקות", אף כי הוסיף לעמוד על הדרישה לגיירם, לצד החובה לקרב אותם לכלל עם ישראל.
כהני ביתא ישראל בישראל לא קיבלו מעמד רשמי עם הגיעם לישראל, גם בגלל הטלת הספק ביהדותה של קהילת יהודי אתיופיה כולה.
באתיופיה הכהנים הנהיגו את הקהילה, הורו לציבור כיצד לנהוג בדרכי התורה, ערכו חתונות, לוויות, גירושים ושחיטה.
עם הגעתם לישראל לא הכירה הרבנות בטקסים שערכו הכהנים וחתרה לערער את מעמדם.
בסתיו 1992 ארגנו קבוצות של פעילים ישראלים אתיופים סדרת הפגנות בדרישה להכרה בכהנים כעורכי טקסים דתיים על ידי המדינה וכן לשלם להם שכר כרבני קהילות.
פרשת הדם נוגעת למדיניות מפלה שהונהגה בחשאי בשירותי הדם של מגן דוד אדום בין השנים 1984–2017. על-פי המדיניות, שלא הובאה לידיעת משרד הבריאות והוסתרה מן התורמים עד חשיפתה בשנת 1996, הושמדו כמעט כל מנות הדם שנאספו מעולים מאתיופיה ומצאצאיהם.
יישום המדיניות באופן גורף כלפי קבוצה אתנית שלמה עורר ביקורת קשה בציבור הישראלי, בתקשורת העולמית ובספרות המדעית.
שתי ועדות ציבוריות מתחו ביקורת על שירותי הדם של מד"א והמליצו על ביטול מדיניות ההחרגה, בשנת 1996 ובשנת 2015, אולם זו בוטלה בפועל רק ביולי 2017. פרשת הדם עוררה שלושה גלים עיקריים של מחאה ציבורית: הראשונה עם חשיפתה בשנת 1996, השנייה בשנת 2006 והשלישית בשנת 2013.
ב-24 בינואר 1996 פרסם העיתונאי רונאל פישר בעיתון מעריב כי מנות דם הנתרמות על ידי עולים מאתיופיה מועברות להשמדה.
החשיפה, תחת הכותרת "שקר הדם האתיופי", עוררה תחושות זעם ועלבון ממספר טעמים:
העובדה שהתייחסו לכל כהי העור, בין אם נולדו בישראל או באתיופיה, כקבוצת סיכון בריאותית.
העובדה ששרותי הדם של מד"א פרסמו את שיעורי הנשאות של נגיף HIV בקרב ילידי אתיופיה, מבלי לפרסם נתונים דומים עבור מחלות זיהומיות בקרב ילידי ישראל, ברית המועצות, ברזיל וצרפת.
העובדה שהסתירו מהתורמים את הכוונה להשמיד את תרומת דמם מבלי להשתמש בה.
הזיקה שנוצרה בין החלטה זו לבין פרשיות אחרות הנוגעות לעלייה מאתיופיה, בהן ההמתנה הממושכת לעלייה לישראל שגבתה את חייהם של אלפי יהודים במחנות בסודאן, והטלת הספק ביהדותם של העולים מאתיופיה על ידי חלק מהממסד הדתי והפוליטי.
תחושת ההשפלה משפיכת דם העולים, שחשו כי 'דמנו הוא נשמתנו' (ביטוי באמהרית הנגזר מהביטוי המקראי ) וכי דמם הופקר.
חשיפת פרשת הדם ותגובות שרותי הדם של מד"א הובילו ביום ראשון, 28 בינואר 1996, להפגנה של בין שמונת אלפים לעשרת אלפים עולים מאתיופיה מול משרד ראש הממשלה בירושלים.
הם נשאו שלטים כגון "לא ניתן דמנו הפקר", "עם אחד, דם אחד", "אנחנו שחורים אבל הדם שלנו אדום", "אנחנו יהודים כמוך: עצרו את האפרטהייד הגזעני".
המשטרה, שהעניקה רישיון להפגנה של 850 איש, לא תגברה את כוחותיה למול המפגינים הרבים, לאור ניסיונה בהפגנות השקטות של עולי אתיופיה בשנות השמונים והתשעים.
השוטרים במקום ניסו לפזר את אלפי המפגינים בעזרת אלות וזרנוקי מים, אך משמקצת המפגינים יידו לעברם אבנים עברו לירי כדורי גומי ורימוני גז מדמיע.
41 שוטרים ולמעלה מעשרים מפגינים נפצעו בהפגנה, בה ניזוקו כמעט כל המכוניות בסביבת משרד ראש הממשלה.
הן המפגינים והן השוטרים השוו בין אלימות המפגינים והשוטרים לבין פיזור הפגנות אלימות בימי האינתיפאדה.
החוקר אורי בן אליעזר טען כי השמדת מנות הדם הייתה עבור ישראלים אתיופים צעירים רגע הפכו לקבוצה המובדלת על בסיס גזע בחברה הישראלית.
ח"כ פרופ' יורם לס, מנכ"ל משרד הבריאות לשעבר וחבר הכנסת בעת חשיפת הפרשה, טען כי מדיניות ההשמדה היא "גזענית וחסרת הצדקה מדעית".
לדבריו, שיעור ההידבקות באיידס גבוה בהרבה בארצות הברית מאשר בישראל ובכל זאת איש מעולם לא שקל למנוע מיהודים אמריקאים לתרום דם.
פרופ' לס הוסיף וטען כי "אי אפשר להעליב אנשים ולהונות אותם על ידי לקיחת דם מוורידיהם והשלכתו לאשפה".
גלי הביקורת אודות מדיניות מד"א חדלו כעבור חודש, בעקבות סדרת פיגועי התאבדות שפקדו את ערי ישראל בחודשים פברואר-מרץ 1996.
בעיצומה של ההפגנה זומן מארגנה אדיסו מאסלה ללשכת ראש הממשלה שמעון פרס, שהבטיח לו להקים ועדת חקירה ממלכתית שתבחן את פרשת הדם לצד שאר היבטי היחס המפלה כלפי יהודי אתיופיה.
"השגנו ביום אחד מה שלקח לתימנים ארבעים שנה להשיג!" זעק מאסלה בפני המפגינים בצאתו מן הפגישה, כשהוא מתייחס לוועדת החקירה הממלכתית שהוקמה בשנת 1995 לחקירת פרשת ילדי תימן.
בפועל הוקמה ועדת בירור ציבורית בעלת סמכויות מוגבלות יותר, בראשות הנשיא לשעבר יצחק נבון.
בתחקיר עיתונאי שפרסמה חברת החדשות של ערוץ 2 בתאריך 31 באוקטובר 2006 נחשף כי לא נעשה שימוש בתרומות הדם של עולים מאתיופיה.
בעקבות התחקיר התחדשו ההפגנות אודות פרשת הדם, הפעם בהובלת צעירים שהוריהם עלו מאתיופיה.
בעקבות המחאה הבטיח שר הבריאות יעקב בן יזרי להקים ועדה מקצועית שתבחן כיצד ניתן לפתור את הסוגיה, אולם זו לא הוקמה בפועל.
עם זאת הביאה המחאה לעדכון הנחיות מד"א ב-15 באפריל 2007, כך שילידי ישראל שהוריהם עלו מאתיופיה יוכלו לתרום דם, בדומה לשאר ילידי ישראל.