tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכוחות תחת פיקודו של מונקה ביצעו פשעי מלחמה החל מימיה הראשונים של מלחמת העולם השנייה בחזית צרפת (שעליהם לא נתן את הדין), בהמשכה בחזית המזרחית (שבהם הורשע אך שוחרר שחרור מוקדם) ולקראת סיומה שוב בצרפת כנגד שבויים מצבא ארצות הברית (שעליהם שוב לא נתן את הדין).
מונקה נולד בליבק ב-15 במרץ 1911, ובשנת 1931 הצטרף למפלגה הנאצית, והיה מבין 120 החברים ב"משמר המטה" (Stabswache) של האס אס שהוקם בשנת 1933. בהמשך הוא פיקד בין היתר על דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה ועל כוחות ההגנה של "המבצר" בברלין (לשכת קנצלר הרייך והפיהררבונקר) בימי המלחמה האחרונים.
אישורו של מונקה להיטלר כי "המבצר" עומד ליפול בידי הכוחות הסובייטים היה הדבר הסופי שדחף את היטלר להתאבדותו.
לאחר המלחמה ריצה מונקה עשר שנים בכלא בברית המועצות.
כנגד מונקה היו מספר האשמות בגין פשעי מלחמה מצד בריטניה וקנדה אך הוא מעולם לא הועמד לדין.
הוא נפטר בשנת 2001 בגיל 90 בביתו בהמבורג.
וילהלם יֶרוּזָלֶם היה מורה, פילוסוף וסוציולוג אוסטרי יהודי.
וילהלם ירוזלם נולד בשנת 1854 בכפר דרֶניץ (Drenitz) שבבוהמיה, האימפריה האוסטרית (כיום דרז'ניצה (Dřenice), בצ'כיה), בנו של סוחר יהודי.
למד בישיבה עד גיל 12. עבר לעיר פראג ולמד שם בגימנסיה.
בהמשך הוא למד באוניברסיטה הגרמנית בפראג פילוסופיה קלאסית.
וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בגיל 24. עד 1885 היה מורה בבית ספר תיכון בניקולסבורג.
באותה שנה עבר לווינה ושם הורה לשונות קלאסיות ופילוסופיה בבית ספר תיכון ממלכתי.
מ-1891 כיהן כמרצה שלא מן המניין לפילוסופיה ופדגוגיה באוניברסיטת וינה; הוא לא קיבל דרגת פרופסור עד אחרי מלחמת העולם הראשונה, משום שלא היה מוכן לוותר על יהדותו.
ב-1919 היה בין מייסדי בית הספר "שֶנבְּרוּן" (Schönbrunner Schule) , בית ספר למורים ומחנכים שלימד בהתאם לעקרונותיו.
ב-1923 קיבל דרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת וינה, וזמן קצר אחרי כן נפטר.
בנו ד"ר אדמונד ירוזלם תרם לספרייה הלאומית בירושלים כתב יד של פרויד וכן חוברות והדפסות מיוחדות מעזבון אביו, בנושאי פילוסופיה, סוציולוגיה ויהדות.
בשנת 1972, לאחר מותו, תרמו אלמנתו ובתו לספרייה הלאומית של ישראל את ארכיונו של אביו.
ירוזלם עסק בעיקר בחינוך, ודרש רפורמות במערכת החינוך של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בנוסף לכך, הוא חקר את החינוך של העמים השונים באימפריה.
כתב מונוגרפיה על חינוך חרשים-עיוורים.
ב-1890 הוציא לאור מחקר פסיכולוגי על החרשת-עיוורת לורה ברידג'מן.
ירוזלם נחשב כמי שגילה את כשרונה של הלן קלר, הסופרת החרשת-עיוורת הידועה, שאיתה קיים התכתבות ולא פגשה מעולם.
הוא כתב מספר רב של ספרים שעסקו בחינוך, פילוסופיה וסוציולוגיה.
חלקם תורגמו לשפות רבות, בהן עברית ויידיש.
התפיסה הפילוסופית של ירוזלם נבעה מהאמפיריציזם ומהאבולוציוניזם של דארוין.
השימוש בתורה הביולוגית גנטית וביסוסה הפסיכולוגי של הלוגיקה נחשבו על ידיו כתנאי מוקדם לחידוש החשיבה הפילוסופית.
במרכז החשיבה הסוציולוגית שלו היה היסוד החברתי כמרכז ההכרה.
הוא היה מוכן להכיר במטאפיזיקה כדרך של חשיבה מדעית ופילוסופית, בתנאי שלא תיוחס לה ראיה מדעית.
התפיסה המטפאיזית של ירוזלם התבטאה ברעיון שאהבת האדם ואלוהים היא הדרישה העיקרית של תורת המידות היהודית.
וילהלם ירוזלם נישא לקטרינה פּוֹלַאק (Katharina Pollak) והיה אב לחמישה.
בנו ד"ר אדמונד ירוזלם (אדמונד מאיר ירושלם; 1879–1962), בעל השכלה בהיסטוריה, גאוגרפיה וספרות גרמנית, לימד משנת 1910 בית ספר תיכון למסחר בווינה (Neue Wiener Handelsakademie) והיה פעיל ציוני ומראשי "בני ברית".
ב-1939 עלה לארץ ישראל עם אשתו.
היה עורך מדור ההיסטוריה הכללית של האנציקלופדיה העברית.
בתו (נכדתו של וילהלם), לילי קליין ירושלם, עלתה לארץ ב-1935 והייתה מזכירתו של יהודה לייב מאגנס.
בתו אירנֶה ירוזלם (1882–1942), מורה לגרמנית וצרפתית בגימנסיה בווינה, נספתה בגטו לודז'.
בשנת 2006 נקרא על שמה רחוב בווינה.
פסיכולוגיה: ספר למוד למורים ולמתלמדים, עם 14 ציורים; תרגם: מ' ברכיהו (ברוכוב), תל אביב: מרכז המורים בא"י, תרפ"ג.
מבוא לתורת הפילוסופיה; מתֻרגם מהמהדורה האחרונה על ידי א"י שיינבוים, ירושלים – ברלין: מוריה ודביר, תרפ"ד 1923. (הספר בפרויקט בן-יהודה)
וילהלם מאוריץ קלינגספור (בשוודית: Wilhelm Mauritz Klingspor; 7 בדצמבר 1744 – 15 במאי 1814) היה רוזן שוודי בן לבית קלינגספור, משפחת אצולה חשובה בשוודיה.
קלינגספור היה גם איש צבא מוכשר שפיקד על הצבא השוודי במהלך המלחמה הפינית, ונטל גם חלק בכמה קרבות במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
וילהלם מריה הוברטוס לייבל היה צייר ריאליסט גרמני, שצייר בעיקר דיוקנאות וסצנות מחיי האיכרים.
אביו היה מנהל מקהלת הקתדרלה.
עד היותו לאמן, עבד לייבל כשוליית מסגר.
בשנת 1861 עבר הכשרה אמנותית אצל הצייר הרמן בקר.
בשנת 1864 עבר ללמוד במינכן.
בשנת 1869 נסע לפריז ופגש את אדואר מאנה, אך נאלץ לחזור לגרמניה בשנת 1870 בשל מלחמת צרפת–פרוסיה.
בשנת 1873 עזב את מינכן לאזור הכפרי של בוואריה.
גנרל וילהלם פון תומה היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון תומה נולד ב-11 בספטמבר 1891 בדכאו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1912 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-3 (הנסיך קרל מבוואריה), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
ב-2 באוגוסט 1914 הועלה לדרגת לויטננט, ובסוף 1914 נפצע במהלך הקרבות.
ב-28 בספטמבר 1914 מונה למפקד פלוגה 3 ברגימנט, וב-2 באוקטובר 1914 נפצע שנית.
ב-24 בינואר 1915 מונה לשליש הרגימנט, וב-12 באוקטובר 1915 נפצע בפעם השלישית.
ב-14 בדצמבר 1917 הועלה לדרגת אובר לויטננט ובתחילת מאי 1918 מונה למפקד פלוגת המקלעים ברגימנט.
ב-14 במאי 1918 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט.
ביולי 1918 נפל בשבי הצרפתי.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של המסדר הצבאי של מקס יוזף, אות הפציעה בכסף וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פון תומה ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-15 במאי 1921 מונה פון תומה למפקד פלוגה 6 ברגימנט הרגלים ה-19, וב-1 ביולי 1922 מונה לשליש הגדוד בגדוד הממונע ה-7 (הבווארי), עמו השתתף בדיכוי הפוטש במרתף הבירה של היטלר.
ב-27 בנובמבר 1923 מונה לתפקיד פיקודי בפלוגה 2 בגדוד הממונע ה-7 (הבווארי) ובמהלך עשר השנים הבאות השתתף בקורסי הכשרה רבים בנושא מלחמה ממוכנת.
בשנת 1924 השתתף בקורס להובלת כלי רכב משוריינים ומונה למפקד מחלקת אופנועים בתרגיל של רגימנט הפרשים ה-18. ב-1 בפברואר 1925 הועלה לדרגת האופטמן וב-1 באפריל 1925 מונה למפקד פלוגה 2 בגדוד הממונע ה-7 (הבווארי).
באוקטובר 1929 הועבר לקבוצת הפיקוד ה-2 ולאחר מכן הועבר לגדוד הממונע ה-3 (הפרוסי).
ב-1 בפברואר 1931 מונה לקצין המטה לתחבורה של הדיוויזיה ה-7 של הרייכסווהר (הבווארית).
מה-6 עד ה-31 באוקטובר 1931 השתתף פון תומה בקורס להכשרת מומחי נהיגה ברכב צבאי ובנובמבר 1931 השתתף בבחינה של מנוע מתוצרת קרופ בעל 100 כוח סוס בדיימלר-בנץ בברלין.
ב-1 באפריל 1934 הועלה פון תומה לדרגת מיור וב-1 באוגוסט 1934 הועבר לפיקוד היחידה הממונעת אורדרוף.
ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הפאנצר ה-4, וב-1 באוגוסט 1936 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
ב-23 בספטמבר 1936 מונה פון תומה למפקד כוח השריון של חיל המשלוח שנשלח לסייע ללאומנים במלחמת האזרחים בספרד.
הצוותים הגרמנים שימשו כיועצים, מדריכים ומכונאים ולא לקחו חלק פעיל בקרבות.
הצבא הגרמני רכש ניסיון רב ערך בלוחמה משוריינת במהלך מלחמת האזרחים והסיק מספר לקחים מהקרבות: פותחו שיטות לתיאום שיתוף הפעולה בין הטנקים לחיל האוויר; התברר ששריון הפאנצר סימן 1 דק מדי ושחימושו דל, ושלגרמנים דרוש ניסיון קרבי גדול יותר לפני שדיוויזיות הפאנצר יוכנסו לקרב.
פון תומה הועלה ב-1 באפריל 1938 לדרגת אוברסט.
הוא שירת בספרד עד ה-8 ביוני 1939, אז מונה לקצין מטה בברלין.
ב-1 באוגוסט 1939, חודש לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה פון תומה למפקד רגימנט הפאנצר ה-3. עם פרוץ המלחמה לחם פון תומה בראש הרגימנט במהלך המערכה בפולין כחלק מחטיבת הפאנצר ה-2 במסגרת דיוויזיית הפאנצר ה-2. ב-5 במרץ 1940 מונה לקצין מטה בOKH, המפקדה העליונה של כוחות היבשה של הורמאכט.
ב-1 באוגוסט 1940 הועלה פון תומה לדרגת גנרל מיור וביוני 1941 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-6, עימה לחם במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית.
ב-21 ביולי 1941 מונה פון תומה במקביל למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-17, שהייתה חלק מהקורפוס הממונע ה-46 ולאחר מכן חלק מהקורפוס הממונע ה-47 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, והשתתף עימה בכיתור הגדול בקייב.
ב-14 באוקטובר 1941 מונה פון תומה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-20, אותה הוביל במהלך הקרב על מוסקבה כחלק מהקורפוס הממונע ה-57 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית ולאחר מכן במסגרת הארמייה הרביעית.
ב-31 בדצמבר 1941 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, על פעולותיו.
בינואר 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-9 שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית.
בפברואר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-20, שהיה אף הוא חלק מארמיית הפאנצר הרביעית.
במרץ הועברה הדיוויזיה יחד עם הקורפוס ה-20 לארמיית הפאנצר השלישית.
ב-1 באוגוסט 1942 הועלה פון תומה לדרגת גנרל לוטננט וב-1 בספטמבר 1942 מונה למפקד קורפוס אפריקה.
ב-23 באוקטובר 1942 פתחו הבריטים במתקפה גדולה, שהייתה תחילתו של קרב אל-עלמיין השלישי, על כוחות מדינות הציר.
למחרת מת מפקד ארמיית הפאנצר הגרמנית-איטלקית, גנרל גאורג שטומה, מהתקף לב.
פון תומה מונה למפקד הארמייה למשך יומיים עד שארווין רומל חזר מגרמניה ונטל את הפיקוד על הארמייה.
ב-1 בנובמבר 1942 הועלה פון תומה לדרגת גנרל חיל השריון.
ב-4 בנובמבר נפל פון תומה בשבי הבריטים במהלך סיור בתל אל-ממפסרה.
לאחר נפילתו בשבי סעד ארוחת ערב עם גנרל ברנרד מונטגומרי, ולאחר מכן נלקח לסיור בפירמידות במצרים, לאחר שהביע צער על כך שיעזוב את מצרים ללא שיראה אותן.
במהלך שהותו בשבי נקטעה אחת מרגליו, ובמקומה צויד פון תומה ברגל תותבת.
הוא הובא לבריטניה ונכלא שם במחנות שהיו מיועדים לקצינים בכירים שנפלו בשבי.
במחנות אלו היו תנאים נוחים יחסית עבור השבויים, אך הבריטים התקינו בהם אמצעי מעקב.
במהלך השבי הוקלט פון תומה במהלך שיחה עם שבוי אחר, גנרל לודוויג קריוול.
השניים דנו בניסויים ברקטות שנערכו בבסיס קומרסדורף מערב, אותם ראה פון תומה במהלך ביקור במקום שכלל גם את פילדמרשל ולטר פון בראוכיטש, המפקד העליון של הצבא.
בעקבות המידע שהתקבל ביצעו הבריטים במאי וביוני 1943 גיחות צילום מעל מרכז הפיתוח בפנמינדה.
הצילומים שהתקבלו הראו תמונות ברורות של טילים שהיו בשלבי פיתוח במקום.
אלו היו הגרסאות הראשונות של מה שנודע אחר כך כטילי V-1 ו-V-2. לאחר שהממצאים המודיעיניים שכנעו את ראש-ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, ואת קבינט המלחמה שלו, הורו אלו על מבצע הפצצת פנמינדה, מבצע הידרה, באוגוסט 1943.
במהלך השבי הוקלט פון תומה אומר: "כל פצצה, כל חלק חומרי וכל חיי אדם שעדיין מתבזבזים במלחמה חסרת תוחלת זו, (הם) רע מאד.
היתרון היחיד שהמלחמה מביאה לנו, הוא...
הבאת הקץ של ממשלת הפושעים בת עשר השנים".
מאוחר יותר אמר: "זה יהיה חבל אם אחד מהם יירה.
צריך להטיל עליהם עבודת כפייה עד שיתפגרו".
בריגדפיהרר קורט מאייר, שהיה מפקד בוואפן אס אס ונשבה בבלגיה בספטמבר 1944, פגש את פון תומה במחנה וציין שהוא זוכה להערכה רבה מצד הבריטים, והקשר בינו לבין שומרי המחנה מעולה.
רגלו של פון תומה נקטעה ב-1946, כאשר עדיין היה בשבי הבריטי.
הוא שוחרר בסוף אותה שנה.
לאחר שחרורו התגורר פון תומה בדכאו.
ב-15 במרץ 1948 התחתן עם מריה-אליזבת רוזנת פון קילמנזג, אולם ב-30 באפריל 1948 מת בפתאומיות, והוא בן 56 שנים.
צ'רצ'יל העריך את פון תומה וציטט את דעותיו בנושאים אסטרטגיים בספריו על המלחמה פעמים רבות.
לאחר שפון תומה הוזמן לסעוד עם פילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי, העיר צ'רצ'יל: "אני מזדהה עם גנרל פון תומה: מנוצח, בשבי, ו...
(הפסקה ארוכה לצורך אפקט דרמטי) ארוחה עם מונטגומרי".
וילהלם פון אגלופשטיין (; 30 באוקטובר 1853 – 15 בספטמבר 1925), גנרל גרמני שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
פון אגלופשטיין נולד ב-30 באוקטובר 1853, בויימאר שהשתייכה לדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, למשפחת האצולה אגלופשטיין .
בשנת 1870 התגייס לצבא הפרוסי, ולחם בשורותיו במלחמת צרפת–פרוסיה.
בהמשך מילא פון אגלופשטיין תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1901 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הגרנדירים של המשמר ה-3 (אליזבת לודוויקה, נסיכת בוואריה).
בשנת 1902 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד חטיבת המשמר ה-3. בשנת 1906 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובשנת 1908 מונה למפקד הדיוויזיה ה-20. בשנת 1910 מונה למושל העיר שטרסבורג, והועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון אגלופשטיין למפקד קורפוס המילואים ה-8 שהיה חלק מהארמייה הרביעית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות.
בינואר 1915 הועבר פון אגלופשטיין לעתודת המילואים, ובשנת 1917 מונה לממלא מקום מפקד הקורפוס ה-6. לאחר המלחמה פרש פון אגלופשטיין לביתו, וב-15 בספטמבר 1925 מת בביתו שבוויימאר.
וילהלם פון טגטהוף היה אדמירל אוסטרי.
טגטהוף פיקד על הצי האוסטרי במהלך מלחמת שלזוויג השנייה ומלחמת אוסטריה–פרוסיה, ונחשב למפקד מוכשר בעל התמצאות טקטית ומנהיגות מעוררת השראה.
טגטהוף נולד ב-23 בדצמבר 1827 בעיר מרבורג, שבמחוז שטיריה באימפריה האוסטרית.
כיום שם העיר מריבור, והיא נמצאת בתחומי סלובניה המודרנית.
אביו, קרל פון טגטהוף, היה אוברסטלויטננט בצבא האוסטרי.
בשנת 1840 הוא התגייס לצי האוסטרי, ולמד באקדמיה הצבאית הימית בוונציה.
ב-23 ביולי 1845 הועלה לדרגת סקדאט , והשתתף בדיכוי ההתקוממות הוונציאנית כנג השלטון האוסטרי בין 1848–1849. הוא סיים את לימודיו ב-16 באפריל 1849, ובין מאי ואוגוסט של אותה שנה השתתף במצור על ונציה.
ב-16 ביוני 1851 הועלה לדרגת פרגטנלוטננט, וב-16 בנובמבר 1852 הועלה לדרגת קפטן-לוטננט.
בשנת 1854 הוא קיבל את הפיקוד הראשון שלו על הסקונר המלחמתי "אליזבת" (Elisabeth).
הוא תמך בהסבה של הצי האוסטרי מאוניות מפרשים לאוניות קיטור.
בשנת 1855 קיבל פיקוד על אוניית המשוטה "טאורוס" (Taurus), שסיירה בשפך הדנובה במהלך מלחמת קרים.
בשנת 1857 קודם לדרגת קורבטנקפטן, ופיקד על משלחת מדעית רשמית למחצה אל הים האדום.
במהלך שירותו הוא התבלט ביכולותיו הדיפלומטיות והארגוניות, ועל כן בדצמבר 1857 הועבר להיות קצין מטה.
בשנת 1858 הועבר לפקד על הקורבטה "ארכידוכס פרידריך" (Erzherzog Friedrich) שעגנה בחופי מרוקו.
בשנת 1859, טגטהוף פיקד על הקורבטה שלו במהלך מלחמת אוסטריה-סרדיניה, אשר במהלכה הוכיח הצי האוסטרי כי הוא מסוגל לגבור על הצי הצרפתי בכל הקשור לשליטה בים האדריאטי.
בפברואר 1864, במהלך מלחמת שלזוויג השנייה, קיבל טגטהוף פיקוד על שייטת אוסטרית קטנה אשר הפליגה בים הצפוני במטרה לסייע לכוחות החלשים של הצי הפרוסי כנגד הצי המלכותי הדני המעולה, אשר חסם את הגישות של פרוסיה אל הים.
ב-9 במאי התנגשו כוחותיו עם כוחותיו של האדמירל הדני אדוארד סואסון בקרב הלגולנד.
הקרב היה שקול פחות או יותר, אולם אוניית הדגל של טגטהוף "שוורצנברג" (Schwarzenberg), עלתה באש ונפגעה קשה במהלך קרב תותחים מטווח קרוב כנגד האוניות הדניות "נילס" (Niels), "ז'ואל" (Juell) ו"יוטלנד" (Jylland).
טגטהוף החליט להסיג את כוחותיו, וסואסון נאלץ לוותר על מרדף רק עקב אניות של הצי הבריטי ששמרו בקפדנות על הנייטרליות בהלגולנד (שהיה אז תחת שליטה בריטית).
למרות שבפועל הקרב היה ניצחון דני, הרי שהוא התקבל כניצחון באוסטריה בשל העובדה שהוא השיג את מטרתו והצי הדני נצטוה לחזור לקופנהגן.
היה זה הקרב האחרון בהיסטוריה שבו עשו שני הצדדים שימוש בספינות עץ, כמו גם הקרב הימי האחרון שבו הייתה מעורבת דנמרק.
ב-12 במאי טילגרף פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה אל טגטהוף, והעלה אותו לדרגת קונטראדמירל (מקביל לאדמירל ברוב הצבאות).
כמו כן העניק לו הקיסר את אות מסדר כתר הברזל.
ב-9 במאי 1866, מונה טגטהוף למפקד הצי האוסטרי.
ב-14 ביוני של אותה שנה, פתחו פרוסיה ואיטליה במלחמה כנגד אוסטריה.
החזית הגרמנית במלחמה זו, כונתה "מלחמת שבעת השבועות", בעוד החזית האיטלקית כונתה "מלחמת העצמאות האיטלקית השלישית".
טגטהוף לא ראה בצי הפרוסי איום, אולם חשש מהצי האיטלקי, אשר היה בעליונות מספרית ניכרת, ויצר איום על הצי האוסטרי בים האדריאטי, בעיקר באזור החוף הדלמטי.
עם הכרזת המלחמה של איטליה, הצי האוסטרי לא היה מוכן לה כלל.
שיתוף הפעולה הזמני עם פרוסיה שנתיים קודם לכן יצר באימפריה האוסטרית אווירה של רגיעה ו'סיום כל המלחמות', והתחושה הייתה שגם אם יש היגיון בטיפוח מוגבל של צבא קרקעי, ההוצאות הכספיות העצומות הכרוכות בבניית צי צבאי הן בבחינת בזבוז כספים משווע.
אשר על כן, רוב הספינות האוסטריות היו במצב מוכנות חלקי, ובאמצעם של תהליכי שיפוץ וחימוש שונים שנעצרו.
בנוסף, מספר תותחים ימיים כבדים שהוזמנו ממפעלי קרופ הפרוסיים נעצרו ולא סופקו לאוסטרים, כתוצאה מאמברגו צבאי של פרוסיה.
האיטלקים ביקשו לכבוש את האי ליסה, אשר שליטה בו הייתה מפתח חשוב לשליטה צבאית ומסחרית בים האדריאטי.
השייטת האיטלקית שהוכנה לצורך כך, הייתה תחת פיקודו של הרוזן פרסאנו, והיא מנתה 12 אוניות משוריינות ו-17 אוניות לא משוריינות, בעוד השייטת של טגטהוף כללה 7 אוניות משוריינות ו-11 לא-משוריינות.
האוסטרים נפלו מיריביהם גם במספר תותחי אוניותיהם (276 לעומת 121).
האיטלקים יצאו מנמל אנקונה לכיוון ליסה.
טגטהוף עגן אותה עת בפסאנה, אולם כשקיבל מידע על התקדמות הצי האיטלקי מיהר להפליג לכיוון ליסה.
ב-20 ביולי התנגש הצי של טגטהוף בצי של פרסאנו בקרב ליסה.
חרף הנחיתות המספרית זכה טגטהוף בניצחון מוחץ, שהקנה תהילת עולם לו ולצי האוסטרי.
הוא הועלה מיידית לדרגת ויצה-אדמירל, ועוטר בצלב הצבאי של מריה תרזה (Military Order of Maria Theresa).
חרף הניצחון בליסה, הניצחון הפרוסי בקרב קניגרץ הכריח את הקיסר לחתום על הסכם שלום, שבמסגרתו ויתרה אוסטריה לאיטליה על ונציה.
בעקבות כך, דחק טגטהוף בקיסר לפעול לסיפוח אוסטרי של עורף החוף הדלמטי, כדי להגן על בסיסיה הנותרים של אוסטריה מפני האיטלקים.
צעד זה הושלם רק בשנת 1908 עם הסיפוח של בוסניה והרצגובינה, זמן רב לאחר מותו של טגטהוף.
לאחר שבשנת 1867 הוצא להורג מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו (שהיה אחיו של קיסר אוסטריה), נשלח טגטהוף עם הפריגטה "נוברה" (Novara), כדי להביא את גופתו לווינה.
במרץ 1868, לאחר ייסודה של המונרכיה הכפולה שנודעה בשם "האימפריה האוסטרו-הונגרית", מונה טגטהוף למפקד של הצי החדש שהוקם, "הצי האוסטרו-הונגרי".
במקביל מונה לראש מחלקת הצי במיניסטריון המלחמה, והחזיק בשני התפקידים עד מותו.
חרף התנגדות של מפקדים אחרים בצי, טגטהוף יזם רפורמה מקיפה שנועדה להסב את כל האניות בצי האוסטרו-הונגרי לאניות משוריינות.
הוא נפטר בווינה מדלקת ריאות ב-7 באפריל 1871.
גנרל וילהלם פהרמבאכר היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פהרמבאכר נולד ב-19 בספטמבר 1888 בצווייבריקן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1907 התגייס פהרמבאכר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה הבווארי ה-4, ולחם בשורותיו במהלך המלחמה.
פהרמבאכר נפצע במהלך הקרבות, וב-22 במרץ 1918 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף פהרמבאכר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1931 מונה פהרנבאכר למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הארטילריה ה-7 (הבווארי), וב-1 בפברואר 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה לקצין מטה במשרד המלחמה.
ב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 במרץ 1938 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-35. ב-10 באוגוסט 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ה-5, וב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
עם פרוץ המלחמה היה פהרמבאכר מפקד הדיוויזיה ה-5, ופיקד עליה בחזית המערבית כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה.
במהלך המערכה על צרפת לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-12, ובשלב השני כחלק מהקורפוס ה-6 במסגרת הארמייה השנייה.
ב-8 בינואר 1942 פרש פהרמבאכר מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, וב-1 במאי 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-25 בצפון צרפת.
במהלך הפלישה לנורמנדי לחם פהרמבאכר עם הקורפוס שבפיקודו בניסיון לבלום את בעלות הברית, ולאחר מבצע קוברה התבצר בלוריאן עד סוף המלחמה, וב-10 במאי 1945 נכנע לצבא האמריקני.
בשנת 1950 שוחרר פהרמבאכר מהשבי, ועבר למצרים שם עבד כיועץ צבאי.
לאחר מכן חזר פהרמבאכר לגרמניה, והתגורר בגרמיש-פרטנקירכן עד למותו ב-27 באפריל 1970.
וילהלם לודוויג, דוכס וירטמברג (Wilhelm Ludwig von Württemberg 7 בינואר 1647 - 23 ביוני 1677), היה דוכס וירטמברג בין השנים 1674–1677.
וילהלם לודוויג נולד ב-7 בינואר 1647 בשטוטגרט, לאברהרד השלישי, דוכס וירטמברג ולאנה קתרינה מזאלם-קירבורג, בתם של יוהאן קזימיר, רוזן זאלם-קירבורג ודורותיאה מזולמס-לאובך.
בשנת 1674 מת אביו אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג, ווילהלם לודוויג עלה לשלטון במקומו.
ב-23 ביוני 1677 מת וילהלם לודוויג במפתיע, ובנו אברהרד לודוויג, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שאברהרד לודוויג היה רק בן שנה, מונה אחיו פרידריך קרל, דוכס וירטמברג-ויננטל כעוצר.
ב-6 בנובמבר 1673 התחתן וילהלם לודוויג עם מגדלנה זיבילה מהסן-דרמשטט, בתם של לודוויג השישי, רוזן הסן-דרמשטדט ומריה אליזבת מהולשטיין-גוטורפ, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
אברהרד לודוויג, דוכס וירטמברג (1676–1733)
מגדלנה וילהלמינה מווירטמברג (1677–1742), התחתנה עם קרל השלישי וילהלם, מרקיז באדן-דורלאך
וילהלם מרשל היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה.
מרשל נולד ב-30 בספטמבר 1886 באאוגסבורג שבקיסרות הגרמנית.
ב-1906 התגייס לצי הקיסרי הגרמני כצוער, ולאחר שהשלים את הכשרתו עבר לשרת באוניית המערכה הפרה-דרדנוט " לותרינגן".
ב-30 בספטמבר 1909 הוא הועלה לדרגת לויטננט צור זי, וכעבור שלוש שנים נוספות לדרגת אובר-לויטננט צור זי.
ב-30 במרץ 1912 הוצב על ספינת הסיור "היינה", וב-20 בנובמבר של אותה שנה לספינה "מווה".
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב באוניית המערכה "קרונפרינץ".
בתחילת 1916 הועבר לכוח הצוללות ועבר הכשרה כמפקד צוללת.
כדי לצבור ניסיון, פיקד מרשל במהלך יולי של אותה שנה על הטרפדת "T 37".
לאחר מכן נכנס לבית הספר לצוללות אותו סיים ב-26 בנובמבר של אותה שנה.
לאחר מכן הוא מונה למפקד הצוללות "UC-7" ו-"UB 105", ועד סוף המלחמה הטביע 40 ספינות בסך כולל של 117,910 טון.
ב-4 ביולי 1918 הוא עוטר ב"פור לה מריט" על הצלחתו.
עם סיום המלחמה ופיזורו של הצי הקיסרי, הצטרף מרשל לרייכסמרינה, וב-1 באוגוסט 1925 הועלה לדרגת קורבטנקפיטן.
ב-8 בספטמבר 1929 הוא מונה לקצין הראשון באוניית המערכה "שלזוויג-הולשטיין", וב-25 בפברואר 1930 הועבר למלא את אותו תפקיד על ה"הנובר".
ב-1 באוקטובר של אותה שנה הועלה לדרגת פריגטנקפיטן, וב-26 בספטמבר 1931 הועבר למטה בסיס הצי הים הבלטי.
ב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת קפיטן צור זי, וב-25 בספטמבר 1934 מונה למפקד המערכה "הסן".
ב-12 בנובמבר של אותה שנה הועבר לפקד על אניית המערכה זוטא "אדמירל שר".
ב-22 בספטמבר 1936 מונה לראש מחלקת המבצעים ב-OKM - הפיקוד העליון של הקריגסמרינה.
ב-1 באוקטובר של אותה שנה הועלה לדרגת קונטר-אדמירל.
ב-8 באוקטובר 1937, במהלך מלחמת האזרחים הספרדית, הוא מונה למפקד כוחות צי מול חופי ספרד.
ב-1 בנובמבר 1938 הועלה לדרגת ויצה-אדמירל, וב-29 באוקטובר 1939 מונה למפקד הצי (Flottenchef) - התפקיד השלישי במעלתו בצי הגרמני, המקביל למפקד צי הבית (Home Fleet) בצי הבריטי.
ב-1 בדצמבר של אותה שנה, קודם לדרגת אדמירל.
מרשל בחר לפקד אישית על הסיירות "שרנהורסט" ו"גנייזנאו", אשר נודעו בכינוי "האחיות המכוערות".
מרשל בחר את גנייזנאו כספינת הדגל שלו.
המטרה הייתה לפגוע באוניות בריטיות המשייטות באזור זה, להמשיך מערבה כדי לסייע לאוניית המערכה הגרמנית "דויטשלנד", שנתקלה בבעיות טכניות והייתה בדרכה חזרה לגרמניה ולהגן על אוניות סוחר גרמניות.
ב-23 בנובמבר נתקלו האוניות הגרמניות באוניית הסוחר החמושה "רוואלפינדי" (Rawalapindi) של הצי הבריטי.
מרשל דרש מהספינה הבריטית להיכנע, אך רב החובל של רוואלפינדי סירב.
מתוך צוות של 272 קצינים ומלחים ניצלו 38 איש, שנאספו על ידי האוניות הגרמניות.
סיירות המערכה הבריטיות "ריפאלס" ו"הוּד" הפליגו במהירות לאזור הקרב, אך סופה שהתחוללה באזור הסתירה את האוניות הגרמניות מהכוח הבריטי, והן הצליחו לחזור לווילהלמסהאפן ב-27 בנובמבר.
תחת פיקודו של מרשל, השתתפו "האחיות" במערכה בנורווגיה.
למטרה זו פיקד מרשל על שייטת אשר כללה את "האחיות" וכן את "אדמירל היפר", ארבע משחתות וחמש אוניות סיוע.
אחר הצהריים זיהתה שרנהורסט עשן במזרח.
הייתה זו נושאת המטוסים הבריטית אה"מ גלוריוס (Glorious), שהייתה מלווה במשחתות "אקסטה" ו"ארדנט".
הכוח הבריטי לא היה מוכן כלל לקרב; ובתוך שעה הטביעו האוניות הגרמניות את נושאת המטוסים ואת שתי המשחתות; 1,519 קצינים ומלחים, בהם אנשי צוות אוויר, טבעו בים, ורק 39 ניצלו על ידי אונייה נורווגית שאספה אותם מאוחר יותר.
חרף העובדה שהקרב היה ניצחון גרמני, הרי שהוא נחשב לכישלון כיוון ששרנהורסט נפגעה קשה, ובסופו של דבר הצליחו הבריטים להתפנות.
מרשל הודח מתפקידו בנימוק שמטרתו הייתה לפגוע בשיירות ולא להסתבך בקרב עם אוניות מלחמה בריטיות, והוא חרג מתפקידו.
ב-26 באוגוסט 1940 הוא מונה למפקח על החינוך של הצי, ובדצמבר 1941 למפקד קבוצת הצי הדרומית.
ב-23 במרץ 1942 הוענק לו הצלב הגרמני בזהב.
ב-12 באוגוסט של אותה שנה מונה למפקד כוחות הצי בחופי צרפת, וב-21 בספטמבר למפקד קבוצת הצי המערבית.
ב-1 במרץ 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל-אדמירל.
ב-20 באפריל של אותה שנה הוא פרש משירות פעיל, אולם הוחזר ב-4 ביוני 1944 כ"זונדרבאוולמכטיגטר" (סוכן מיוחד) מטעם הצי לדנובה, וב-24 בנובמבר של אותה שנה עזב שוב.
הוא הוחזר פעם שנייה ב-19 באפריל 1945 ומונה למפקד קבוצת הצי המערבית פעם שנייה.
עם סיום המלחמה הוא נלקח בשבי, ושוחרר רק ב-1947. הוא נפטר בעיר מלן ב-20 במרץ 1976 בגיל 89.
גנרל וילהלם פאליי היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ונהרג במהלך הפלישה לנורמנדי.
פאליי נולד ב-25 בספטמבר 1897 במץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-93 (אנהלט), עמו לחם במהלך הקרבות.
ב-25 באוגוסט 1915 הוא הועלה לדרגת לוטננט, ובשנת 1917 הוא הועבר לרגימנט המשמר ה-7. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פאליי לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-31 ביולי 1925 הוא הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-1 במרץ 1932 הועלה לדרגת האופטמן.
ב-15 באוקטובר 1935 הוא מונה לפקד הפלוגה ה-18 ברגימנט הרגלים ה-5, וב-1 באפריל 1936 הוא הועלה לדרגת מיור.
ב-1 באוגוסט 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-26 באוגוסט 1939 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-238.
עם פרוץ המלחמה היה פאליי מפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-238, אשר הוצב בחזית המערבית כחלק מהדיוויזיה ה-78, וב-13 בינואר 1940 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-433, אשר היה חלק מהדיוויזיה ה-164, ולאחר המערכה על צרפת נשלח לצרפת כחיל כיבוש.
במהלך המערכה בבלקן הוא לחם עם גדודו, וב-1 במרץ 1941 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-21 באפריל 1941 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-4, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עמו כחלק מהדיוויזיה ה-32. ב-26 בנובמבר 1941 הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוגוסט 1942 הוא מונה למפקד בסיס הדרכה לחיילי הרגלים.
ב-12 בספטמבר 1943 הוא מונה לסגן מפקד הדיוויזיה ה-36, וב-1 באוקטובר 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-330. ב-5 באוקטובר 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-246, וב-1 בדצמבר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-20 בינואר 1944 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-25 באפריל 1944 הוא מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-91. ב-1 במאי 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-6 ביוני 1944 הוא נהרג בעת שהיה בדרכו לרן, על מנת להשתתף במשחק מלחמה, על ידי כוחות צנחנים אמריקניים של הדיוויזיה המוטסת ה-82.
וילהלם פוקס היה קצין אס אס בדרגת שטנדרטנפיהרר (קולונל), מפקד איינזצגרופן סרביה, ובהמשך איינזצגרופן 3 בלטביה.
וילהלם פוקם נולד במנהיים, ורכש דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת לייפציג.
באפריל 1932 הצטרף למפלגה הנאצית ובדצמבר באותה השנה הצטרף ל-אס אס.
באפריל 1941 מונה למפקד איינזצגרופן סרביה.
ב-14 במאי 1941 השתתף בישיבת הפיקוד הגרמני בסרביה, אשר בעקבותיה הוחלט לטפל "בבעיה היהודית".
במסגרת תפקידו פיקד על רצח הנשים והילדים מקרב יהדות בלגרד במחנה סיימישטה.
בינואר 1942 הועבר מתפקידו בשל כשלים בהתמודדות מול כוחות של הפרטיזנים של טיטו.
בהמשך, הועבר לאזור לטביה, ושירת כעוזרו של מפקד האס אס והמשטרה.
ב-15 בספטמבר 1943 מונה למפקד "איינזצגרופן 3", אשר פעלה באזור ריגה.
ב-6 במאי 1944 מונה למפקד איינזצגרופן A.
באוקטובר 1944 הועבר לפקד על איינזצגרופן E בשטחי המדינה העצמאית של קרואטיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוסגר ליוגוסלביה, והועמד לדין על פשעי מלחמה.
ב-22 בדצמבר 1946 נגזר דינו למוות וב-24 בינואר 1947 הוצא להורג בבלגרד בתלייה.
בצעירותו היה פעיל קומוניסטי והצתטרף לצבא האדום של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
מאוחר יותר בתקופה שבין מלחמות העולם הפך לדמות בולטת בחיי התרבות של העיר הולדתו, טימישוארה, שהפכה אחרי שנת 1918 לחלק מרומניה.
הרומן שראשון שלו, בהונגרית, Brom-Delirium "ברום-דליריום" הייתה תיאור, שאותו שיבחו מבקרי הספרות, של סגנון החיים הבוהמי.
כמתנגד לפשיזם, חרש סטפר-טריסטיס את אירופה לאורכה ולרוחבה, והטיף לפציפיזם ולתמיכה בחבר הלאומים.
חי תקופה בצרפת, אבל לרוב בתנאי דר רחוב ונווד.
בסופו של דבר אחרי כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית, הצטרף להתנגדות, נעצר וככל הנראה נספה במחנה ריכוז נאצי.
וילהלם או וילמוש סטפר נולד ב-1899 בעיר טמשוואר או טימשוארה במשפחה ותיקה של סוחרים יהודים
, זמן קצר אחרי סיום מבחני הבגרות בגימנסיה הממלכתית בעיר, בגיל 18, התגייס סטפר בצבא האוסטרו-הונגרי והשתתף במלחמת העולם הראשונה כמתנדב בכוחות התותחנים בהחזית האיטלקית.
נלחם בקרבות הנהר איזונצו ובמיוחד בקרב השישי.
ב-1919 בעקבות מהפכת החרציות יצא סטפר לבודפשט, והתלהב ממסריה של מפלגה הקומוניסטית ההונגרית והתגייס לצבא האדום ההונגרי.
כשהתערבות הצבא הרומני שם קץ לניסוי קומוניסטי זה בשלהי אותה שנה, עזב סטפר את בירת הונגריה ויצא למסע ארוך ומיגע ברחבי מרכז אירופה.
בסופו של דבר שב לטמשוואר, שהפכה בינתיים לטימישוארה, חלק מרומניה רבתי.
התחיל לפרס בגרמנית בעיתון בגרמנית "Temeswarer Zeitung" (טמסווארר צייטונג) וכתב כתבות ומאמרים עבור העיתון פסטר לויד בבודפשט.
כמו כן עבד סטפר עבור שבועות התיאטרון "קומדיה" בהונגרית.
ב-1920 פרסם קובץ סיפורים בשם "ריטה".
בשנים 1920–1930 עבד עם היומון בהונגרית "Temesvári Hirlap" (טמשווארי הילרפ) ועם השבועון של אמיל בראזאי "A Toll".
ובשנים 1925–1926 כתב בשבועון תלת-הלשוני "דמוקרטיה".
סטפר נודע בחוגי הסופרים והאומנים, בין היתר בכישוריו כפובליציסט וכמספר סיפורים, הייתה לדמות פופולרית.
בשנת 1924 נסע לפריז, אחרי שחצה את ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים ואת איטליה, ושלח בדרך כתבות לעיתונים בטימישוארה.
התיישב בעיר ניס בצרפת והקים בה סוכנות נסיעות, אחר כך עבר לז'נבה ככתב של העיון הוינאי נוי פרייה פרס, אליו שלח ידיעות וכתבות ממושב חבר הלאומים.
מוקסם על ידי צרפת, נהג סטפר לבקר בה תכופות ופקד את חוגי הבוהמה הפריזאית.
חוויותיו מאותה תרופה עמד בבסיס הרומן שלו "ברום-דליריום" (1926) שפורסם בטימישוארה בהונגרית בשם העט "טריסטיס".
הספר כבש את לבם של אנשי הספרות המודרניסטים בבודפשט.
החל משנת 1928 עמד סטפר בראש האיגוד הספרותי "מועדון האומנים" בטימישוארה שחברו בו אינטלקטואלים מקומיים גרמנים, הונגרים, יהודים וסרבים
בשנת 1930 החליט סטפר-טריסטיס לעזוב את רומניה סופית ולהתיישב בצרפת.
החל משנת 1933 יחד עם התעוררות הסימנים המבשרים הראשונים למלחמה הבאה, הפך הסופר לתומך פעיל בחבל הלאומים.
תוך ניסיון לשוב לרומניה, השתהה זמן מה באיטליה הפשיסטית, בין היתר, במילנו ובורונה, בה נעצר בגין עבירת "נוודות", אחרי שנמצא ישן ברחוב, וחסר אמצעים אחרי ששוחרר, ביקש לשווא מהרשויות האיטלקיות להוביל אותו תחת ליווי לגבול היוגוסלבי.
זמן קצר לפני פריצת מלחמת העולם השנייה נעצר סטפר שוב בניס למשך 30 יום.
בימי המעצר כתב בצרפתית את רומנו השני "„Mon espace vital ("המחרב החיוני שלי", רמז לביטויו של היטלר "Lebensraum), שבו סיפר על הרפתקאותיו ונדודיו בעיקר באיטליה ובצרפת, הספר פורסם מיד בפריז.
כיוצא מעלילת הרומן, היה לסטפר קשר רומנטי באותם הימים עם צרפתייה, קלמאנס, שהבטיחה לחכות לו אחרי שיצא מן המעצר.
עמיתו מטימישוארה, הסופר והמשורר יוז'ף מליוס, תרגם את בספרו להונגרית תחת הכותרת "אידיליה האירופית" (1920, בהוצאת Korunk – תקופתנו).
מעט פרטים משארו על חייו של סטפר אחרי פריצת המלחמה.
יודעים שבשנת 1941 נעצר על ידי הגסטפו בתחנת רכבת בליון.
יש סבורים שהשתתף ב"רזיסטנס" או אולי נעצר רק בגלל מוצאו.
כעבור זמן קצר גורש למחנה ריכוז נאצי.
לא נמצא תיעוד על דבר מותו.
יצירותיו של סטפר לא זכו לפרסום ברומניה שלאחרי המלחמה, אם כי כמה טקסטים שלו תורגמו ופורסמו מחדש בשנות ההפשרה התרבותית היחסית שלאחרי 1964, במגזין הרומני לתרבות "Secolul XX (המאה העשרים) בבוקרשט.
האינטרס כלפי כתביו גדל, בין שאר, הודות למחקריה של מבקרת הספרות הרומנייה אדריאנה באבץ, פרופסור באוניברסיטת וסט של טימישוארה.
1939 – Mon espace vital, רומן, (בצרפתית), הוצאת Stock פריז
וילהלם מרטין לברכט דה וטה היה תאולוג גרמני-שווייצרי.
הוא נולד באולה, ליד ויימאר, שם אביו היה כומר.
הוא למד בגימנסיה בווימר, אז בשיא תהילתה הספרותית.
כאן הושפע רבות מיוהאן גוטפריד הרדר, שביקר לעיתים קרובות בבית הספר.
בשנת 1799 הוא החל ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת פרידריך שילר בעיר ינה, כאשר מוריו העיקריים היו יוהאן יעקב גריסבך והיינריך פאולוס .
פאולוס הנחיל לו את נטייתו לחקירה ביקורתית חופשית.
את עבודת המחקר הגיש בשנת 1804, ובמהלך זמן שהותו בינה, הוא היה בקשר קבוע עם יאקוב פרידריך פריס וקרל דייוויד אילגן , שכנראה הכיר לו את יוהאן סברין פאטר , חוקר שאת עבודתו העריץ, ובמובנים מסוימים, אף שכפל באופן עצמאי.
לאחר קבלת הדוקטורט, הוא מונה לפריבט-דוצנט בינה; בשנת 1807 קיבל תפקיד של פרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת היידלברג, שם היה תחת חסותו של יאקוב פרידריך פריס, ועזר לסדר את עבודתו; בשנת 1810 עבר לקתדרה באוניברסיטת פרידריך וילהלם שהוקמה בברלין, ושם התיידד עם פרידריך שליירמאכר.
עם זאת, הוא הודח מברלין בשנת 1819 מפני שכתב מכתב נחמה לאמו של קארל לודוויג זאנד , רוצחו של אוגוסט פון קוצבו.
עתירה לטובתו שהגיש סנאט האוניברסיטה לא צלחה, והוצא צו שפיטר אותו מתפקידו ואף גירש אותו מהממלכה הפרוסית.
הוא פרש לווימר, שם עסק בזמנו הפנוי בהכנת המהדורה שלו על מרטין לותר ובכתיבת הרומן Theodor oder die Weihe des Zweiflers(1822), בו הוא מתאר את השכלתו של כומר אוונגלי.
הוא החל להטיף, תחום בו היה פופולרי מאוד.
בשנת 1822 קיבל את כס הקתדרה התאולוגית באוניברסיטת בזל, שאורגנה מחדש ארבע שנים קודם לכן.
אף כי האורתודוקסים התנגדו נחרצות למינויו, דה וטה זכה במהרה להשפעה רבה הן באוניברסיטה והן בקרב העם באופן כללי.
הוא קיבל אזרחות שווייצרית והפך לרקטור האוניברסיטה, אשר חבה לו חלק גדול מחזרתה לגדולה, במיוחד בפקולטה לתאולוגיה.
דה וטה תואר על ידי יוליוס ולהאוזן כ"פותח העידן של הביקורת ההיסטורית על החומש." הוא הכין את הדרך להשערת התעודות.
אבל גם תרם תרומות יקרות ערך לענפים אחרים בתאולוגיה.
היה לו עניין אינטלקטואלי באמנות, ולמד מוזיקה ואדריכלות כנסייתית.
בשנת 1805 פרסם דה וטה מחקר על ספר דברים, והצביע על אופייה המיוחד של סדרת החוקים המופיעה בו.
דה וטה הגיע אפוא למסקנה שהספר עליו מסופר במלכים ב אינו אלא ספר דברים.
דה וטה התחתן שלוש פעמים, תחילה עם אברהרדין בואי, אחר כך הנרייט פריש, אלמנה, אמו של צ'ארלס בק , ובפעם השלישית בשנת 1833 עם סופי שטרקיזן, אלמנתו של כומר מברן אברהם רודולף פון מאי.
וילהלם מרסטרנד (בדנית: Wilhelm Marstrand; 24 בדצמבר 1810 – 25 במרץ 1873) היה צייר ומאייר, נולד בקופנהגן, דנמרק, הוא אחד האמנים הנודעים ביותר השייכים לתור הזהב של הציור הדני.
מרסטרנד למד בבית הספר המטרופוליטן של קופנהגן, אך לא היה לו עניין רב בספרים ועזב בגיל 16. כריסטופר וילהלם אקרסברג, צייר ופרופסור באקדמיה הדנית המלכותית לאמנות (Det Kongelige Danske Kunstakademi) בקופנהגן, היה ידיד קרוב של אביו של וילהלם, והמליץ על קריירה אמנותית עבור וילהלם הצעיר.
וילהלם כבר הראה כישרון אמנותי, והתמודד עם נושאים קשים כמו סצנות קבוצתיות עם דמויות רבות וקומפוזיציה מסובכת.
בגיל 16 החל מרסטרנד את לימודיו באקדמיה אצל אקרסברג, ולמד בבית הספר בין השנים 1826 עד 1833. אף כי תחומי העניין שלו היו בנושאי הז'אנר - תיאור חיי היומיום שצפה ברחובות קופנהגן, במיוחד בהבדלים המעמדיים, אבל עבר לציור היסטורי.
ציור היסטוריה הציג את הנושאים המפוארים הקלאסיים מהמיתולוגיה וההיסטוריה, ולא מחיי היומיום.
המסורות, וטעמם של מבקרי האמנות המסורתיים, העדיפו אותם.
לכן היה לו משהו לחתור אליו, למרות מיומנותו בתיאור נושאים צנועים יותר, וההנאה שהייתה לו להציג את ההמונים, את מראות העיר ואת ההומור והסיפורים שמאחורי ההמולה שבה.
כריסטיאן ווגפטרסן, סוחר יין של בית המלוכה הדני, ותומך באמנויות, הפך לפטרון חשוב עבור מרסטרנד בתקופה מוקדמת זו.
למרות הכרה הולכת וגוברת ביצירתו, מרסטרנד מעולם לא קיבל את מדליית הזהב של האקדמיה.
מדליה זו נחשקה לא רק בזכות היוקרה שבה, אלא גם משום שהיא נתנה גם מלגת נסיעה לקידום הכשרתו האמנותית של חתן הפרס.
ניסיונותיו של מרסטרנד לזכות במדליה לא צלחו הן בשנת 1833 עם "הבריחה למצרים" הנאו-קלאסית שלו וגם ב־1835 עם "אודיסאוס ונאוסיקא".
אבל קיבל שתי מדליות הכסף.
מדליית זהב הוא לא קיבל, אולם האקדמיה העניקה למרסטרנד מלגת נסיעה.
באוגוסט 1836 החל את הראשון מבין מסעותיו הרבים, בדרכו מגרמניה לרומא באיטליה, ועצר בדרך בברלין, דרזדן, נירנברג ומינכן.
באיטליה, שם שהה ארבע שנים, צייר תיאורים אידיאליים רבים של חיי היומיום, במיוחד חגיגות.
הוא חזר לאיטליה מספר פעמים, הביקור האחרון היה בשנת 1869.
ברומא בילה מדי שנה את חודשי הקיץ בעיירות והוקסם מאורחות החיים של העם האיטלקי.
הוא גילה נוף צבעוני, עליז ורומנטי, חדור אידיאל יופי חדש.
הוא גם צייר מספר פורטרטים במהלך השהות הראשונה באיטליה.
בין אלה פורטרטים של אמנים דנים נודדים אחרים, כמו כריסטן בוקקה ושותפו למסע יוהאן אדולף קיטנדורף.
מרסטרנד חזר לדנמרק בסוף 1841 ועצר בדרך במינכן ובפריז.
בדנמרק הוא ניסה ליישם את מה שלמד באיטליה.
הוא הפך לחבר באקדמיה לאמנות ב־19 ביוני 1843, לאחר שהגיש את הציור "ארסמוס מונטנוס" כיצירת הקבלה שלו.
הוא הפך לפרופסור באקדמיה בשנת 1848. הוא השתדל לתת לתלמידיו להתפתח על פי כישוריהם ותחומי העניין שלהם.
בין אלה היו שני ציירי סקיין הנודעים ביותר, פדר סוורין קרויר ומיכאל אנצ'ר, כמו גם קרל בלוך, קרל לודוויג יסן וקריסטיאן זהרטמן.
מרסטרנד לקח נושאים מהספרות והתיאטרון, כשהוא מציג סצנות מדון קישוט מאת סרוונטס, כמו גם מארסמוס מונטנוס, או מחזות אחרים של לודביג הולברג.
עבודותיו של הולברג יתנו למרסטרנד זרם אינסופי של השראה.
הוא גם המשיך לצייר ציורי ז'אנר, וליצור רישומים, קריקטורות ורישומים, ולכד את רוח תקופתו בסאטירה עדינה.
ב־8 ביוני 1850 התחתן מרסטרנד עם מרגריטה כריסטין וויידמן, עמה נולדו להם חמישה ילדים.
משפחתו הפכה למקור השראה חדש לאמנותו.
יש דמיון בפורטרטים שלו עם ילדים לאלו שנעשו על ידי קונסטנטין הנסן, בן זמנו, חבר וגם תלמידו של אקרסברג.
מרסטרנד חזר לציור דיוקנאות ברצינות רבה יותר בסוף שנות ה -50 של המאה ה-19 ומתאר כמה מדמויות המפתח של התקופה.
במהלך שנות ה -50 וה -60, ובמיוחד לאחר מות אשתו בשנת 1867, הוא פנה לנושאים דתיים.
הוא גם הקדיש תשומת לב מחודשת למיתולוגיה ולהיסטוריה.
הוא צייר שני ציורי קיר לקפלה של המלך כריסטיאן הרביעי בקתדרלת רוסקילדה בשנים 1864–1866, שניהם תרמו לתהילה המתמשכת של המלך הפופולרי הזה.
הוא צייר מזבח חשוב בכנסיית פאבור.
בשנת 1871, זמן לא רב לפני מותו, הוא העביר כמה ציורי קיר שהוזמנו לאולם החגיגות של אוניברסיטת קופנהגן.
במקביל, במהלך עשר השנים האחרונות לחייו, חלק מעבודתו נעשה אינטימי מאוד.
סדרת ציורים שנעשתה בשש השנים האחרונות לחייו מציגה אישה בעירום, בעוד שהאחרים היו נושאים דתיים מאוד, באופן פנימי יותר מהיצירה המונומנטלית.
מרסטרנד מונה למנהל של האקדמיה לאמנות במשך שתי תקופות: התקופה הראשונה בין השנים 1853–1857, השנייה מ־1863 ועד מותו.
באוקטובר 1871 מרסטרנד נפגע מדימום מוחי ושיתק חלקית, ואיבד חלק ניכר מכושר עבודתו לפני מותו בשנת 1873.
לבני דורו ולעוד כמה דורות, מרסטרנד היה בין הציירים הגדולים של דנמרק בכל הזמנים, אין ספק שהוא היה פרודוקטיבי מאוד ושלט במגוון מדהים של ז'אנרים - חוסר העניין שלו בציור נוף היה בולט.
ככל שהתקדמה המאה העשרים, עבודתו נעשתה פחות מוערכת מבחינה אמנותית ויצאה מהאופנה; לעומת זאת, נראה כי העשורים האחרונים מעניקים לו הערכה חדשה.
וילהלם מורגנר היה צייר ואמן גרפי אקספרסיוניסטי גרמני.
אביו היה מוזיקאי בלהקה צבאית, לימים הפך לעובד ברכבת.
אמו היה לה כשרון אמנותי והוציאה לאור ספר שירה קטן בשנת 1920. לאחר מות אביו בשנת 1892, היא נאבקה לפרנס את וילהלם ואחותו.
למרות נטיותיה וכישרונו, היא רצתה שהוא יהפוך לכומר פרוטסטנטי.
לאחר זמן קצר בלבד בגימנסיה המקומית, הם החלו לברר על שיעורי אמנות.
בשנת 1908, בעצתו של אוטו מודרסון, עבר למושבת האמנים בוורפסוודה, שם למד אצל הצייר האקספרסיוניסטי גאורג טאפרט, שהכיר לו את האמנות המודרנית ויצא למסעות ציור רבים.
טאפרט והוא ימשיכו להתכתב בקביעות למשך שארית חייו הקצרים של מורגנר.
הוא חזר לזוסט בשנת 1909, שם הקים סטודיו קטן והחל להציג.
בשנת 1910 הוא נסע לברלין לקחת עוד כמה שיעורים מטאפרט.
פרנץ מארק אמר כי הוא התרשם מעבודתו.
הרווארט ולדן פרסם כמה מיצירותיו ב"דר שטורם" .
לאחר מכן הוא הצליח להשתתף בתערוכות יוקרתיות של "הזצסיון החדש" בברלין, "הפרש הכחול" במינכן וה-Sonderbund בקלן.
באותה שנה הוא החל את שנת השירות הצבאי שלו.
אף שהם לא יכלו להכין ציורי שמן, הם המשיכו לייצר ציורים בצבעי מים ורישומים.
לפני שהסתיימה שנת החובה, החלה מלחמת העולם הראשונה והוא הוצב לחזית המערבית.
עד מהרה הוא אושפז בבית חולים בברלין כשהוא פצוע ברגלו.
ככל הנראה, הפציעה לא הייתה קשה, ולכן הוחזר לתפקידו, הפעם בחזית המזרחית, והועלה לדרגת סמל.
הוא גם קיבל את צלב הברזל.
לאחר אשפוז קצר נוסף בבית החולים הוא נשלח לבולגריה ולסרביה, שם עבד כשרטט.
הוא בילה את חופשת חג המולד בסוסט, ואז חזר לסרביה למספר חודשים לפני שנשלח לפלנדריה.
הוא נהרג בקרב ליד לנגמרק על ידי חיילים בריטים.
בשנת 1920 הפיק טאפרט קטלוג של יצירותיו שכלל 235 ציורים, 1,920 רישומים וצבעי מים ו-67 הדפסים.
הוא גם תבע את הזכויות לעבודות אלה עד שאמו של מורגנר נקטה צעדים משפטיים.
בשנת 1937 הכריז השלטון הנאצי על עבודותיו כ"מנוונות" ורבים מהם נתפסו.
שמונה הוצגו בברלין בתערוכה השנייה לאמנות מנוונת בשנת 1938.
האוסף הגדול ביותר (60 יחידות) מוצג בזוסט, שם בית משפחתו הפך למוזיאון (בית וילהלם מורגנר) בשנת 1962. פרס וילהלם מורגנר לאמנים צעירים נוסד בשנת 1953 על ידי העיר זוסט ובנק החיסכון זוסט.
וילהלם פון קולבאך היה צייר גרמני, שהיה ידוע בציורי קיר ותקרה גדולים עם תוכן היסטורי ואיורים ספרותיים.
וילהלם קולבאך נולד כשלישי מבין ארבעת ילדיהם של פיליפ קרל פרידריך קולבאך (1775–1846) ואשתו תרזה, אנגלברכט.
האב היה צורף ולימד את עצמו חריטת לוחות נחושת וציור בצבעי שמן.
לעיתים קרובות הוא שינה את מקום מגוריו והרגיש שהוא אמן שלא הובן כל חייו.
בשנת 1816 עברה המשפחה למילהיים, שם בתחילה מצא פיליפ קרל פרידריך עבודה כחרט במפעל הטקסטיל של יוהאן קספר טרוסט.
לאחר פיטוריו הסתדר עם עבודות אמנותיות מזדמנות ושיעורי רישום פרטיים, שלא היו פרודוקטיביים במיוחד, כך שילדותו של וילהלם קולבאך התאפיינה בעוני.
וילהלם קיבל את שיעורי האמנות הראשונים שלו מאביו ולמד מ־1822 כתלמידו של פטר פון קורנליוס באקדמיה בדיסלדורף.
הוא הודח משם בשנת 1826 בגלל סכסוך עם סטודנט אחר.
יחד עם חלק מחבריו לכיתה הוא הלך אחרי קורנליוס למינכן בשנת 1826, שם עבד בתחילה בציורי הקיר בכמה מקומות בעיר.
בשנת 1831 התחתן קולבאך עם בת הסוחר במינכן יוזפינה סוטנר (1809–1896).
נולדו להם ארבעה ילדים, שלוש בנות והצייר לעתיד הרמן.
בשנת 1835, לאחר מות בתו הבכורה ובתקופה קשה מבחינה אמנותית, יצא קולבאך לנסיעתו הראשונה לאיטליה, שהובילה אותו לוונציה.
שם יצר רישומים רבים של הנוף האיטלקי.
הוא מונה לצייר בית המלוכה על ידי המלך לודוויג הראשון מבוואריה בשנת 1837, והצליח לנסוע שוב לאיטליה מאוקטובר 1838 עד מאי 1839, הפעם לרומא.
משנת 1845 ואילך שהה בברלין פעמים רבות, ועבד עבור המלך פרידריך וילהלם הרביעי מפרוסיה כדי לפקח על ציור חדר המדרגות של המוזיאון החדש בברלין.
במקביל, הוא רכש וילה מפוארת במינכן שהפכה למרכז חברתי ואמנותי.
בשנת 1849 מונה למנהל האקדמיה לאמנות במינכן, היה גם חבר באקדמיות ברלין, דרזדן ובריסל.
בשנת 1863 התקבל כחבר זר באקדמיה לאמנות ובשנת 1870 נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
קולבאך נפטר מכולרה במגפת מינכן הגדולה בשנת 1874.
קברו של קולבאך נמצא בבית העלמין הדרומי העתיק במינכן.
בשנת 1830 הוא יצר את הציור נרנהאוס, ששוכפל ונודע בזכות התיאור הרגיש שלו של חולי נפש.
במקביל הוא עבד על עבודתו העצמאית הראשונה, שהושלמה בשנת 1831, כמו כן רישומים של פרידריך שילר, שהועתקו כתחריטים וליטוגרפיות, תרמו אף הם לתהילת כאמן הצעיר.
בערך באותה תקופה החל את עיצוביו המפורסמים הממחישים את ההיסטוריה של האנושות עבור המוזיאון החדש בברלין, שבוצעו על ידי תלמידיו והושלמו בשנת 1860. הם מורכבים משישה ציורי קיר, המייצגים את מגדל בבל, הומרוס והיוונים, חורבן ירושלים, קרב ההונים (Hunnenschlacht) - ציור שנתן השראה לסימפוניה ה-11 של פרנץ ליסט.
כמו כן יצר את כניסת הצלבנים בשערי ירושלים ועידן הרפורמציה.
חורבן ירושלים היה עותק של ציור שמן קודם, שזכה להערכה רבה של פרידריך וילהלם הראשון מפרוסיה, והיה אז כבר באוסף של לודוויג הראשון מבוואריה.
הציורים הגדולים האלה שכל אחת מהן כולל למעלה ממאה דמויות, הוקפו בקומפוזיציות משניות סך הכל יותר מעשרים ציורים.
הרעיון היה להתכנס סביב הדרמות ההיסטוריות בעולם כגורמי הציוויליזציה.
כך צוירו דמויות אלגוריות של אדריכלות ואמנויות אחרות, של מדע ותחומי ידע אחרים.
התצוגה שנבחרה הייתה דידקטית מרשימה לאורך גרם המדרגות הגדול במוזיאון החדש בברלין.
גרם המדרגות ניזוק קשות במהלך מלחמת העולם השנייה ונותרו רק עקבות מעבודתו של קולבאך.
דרכו הבולטת והראוותנית גם זיכתה אותו בעיסוק כמאייר ספרים.
בין העיצובים החקוקים שלו גלריית איורים לשייקספיר, וגלריה לגתה ועוד.
בקומפוזיציות גדולות כמו חורבן ירושלים וקרב ההונים, קולבאך מגלה דמיון יצירתי.
הוא משול למשורר דרמטי המספר את הסיפור, מתאר את האופי האנושי, תופס את הפעילות והסיטואציה, וכך כובש בסערה את עיני הצופה.
הסגנון אולי רעשני מדי פעם, אך האפקט הוא חזק.
בשנים האחרונות לחייו היה קולבאך בעיקר עסוק בעבודה על הציור המונומנטלי קרב סלמיס.
ויליאם פרדריק ריטשל היה בין תלמידיו.
וילהלם פון קולבאך היה מייסד משפחת ציירים מפורסמת, כולל בנו הרמן פון קאולבך (1846-1909), בן דודו פרידריך קולבאך (1822-1903) ובנו פרידריך אוגוסט פון קולבאך (1850-1920).
וילהלם מגנוס היה מתמטיקאי גרמני-אמריקאי שהתמחה בחקר אלגבראות לי, פונקציות אליפטיות וריצופים של המישור.
וילהלם מגנוס נולד בברלין ובשנת 1931 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת גתה בפרנקפורט בה הוא למד אצל מקס דן.
בשנים 1933–1938 הוא היה חבר סגל של האוניברסיטה.
בעקבות סירובו להצטרף לשורות המפלגה הנאצית הוא פוטר מהאוניברסיטה ולא היה יכול לקבל משרה אחרת במסגרת אוניברסיטאית, לכן הוא עבד ב"טלפונקן".
רק בשנת 1947 הוא התקבל לאוניברסיטת גטינגן ומונה לפרופסור.
בשנת 1948 וילהלם מגנוס היגר לארצות הברית והיה בין מובילי "Bateman Manuscript Project".
במקביל הוא לימד במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
בשנת 1950 הוא התקבל לאוניברסיטת ניו יורק ועבד בה עד לשנת 1973. בשנת 1978 הוא יצא לגמלאות והמשיך להתגורר בארצות הברית.
הוא הדריך סטודנטים רבים בעבודת הדוקטורט לרבות ג'ואן סילביה ליטל בירמן, אדנה גרוסמן וסיימור ליפשיץ.
הברון וִילְהֶלְם אֶמַנוּאֶל פוֹן קֶטְלֶר היה פוליטיקאי ותאולוג קתולי גרמני שכיהן כ, ושנחשב בין חלוצי הסוציאליזם הנוצרי.
תורתו החברתית הפכה למשפיעה במהלך תקופת האפיפיור לאו השלושה-עשר והאנציקליקה שלו Rerum novarum.
בשנת 1828 הוא סיים את ה (בחינת הבגרות) בבריג בשווייץ הרחק מביתו.
הוא למד תאולוגיה בגטינגן, ברלין, היידלברג ומינכן, והוסמך לכומר ב-1844. הוא החליט להקדיש את חייו לשמירה על המטרה של חופש הכנסייה משליטת המדינה.
החלטה זו הביאה אותו להתנגשות עם השלטון האזרחי, גישה שהוא הקפיד לשמר לאורך חיים סוערים ורווי אירועים.
קטלר היה דווקא איש עשייה מאשר חוקר, והוא התבלט לראשונה כסגן מחוז טקלנבורג וורנדורף באספה הלאומית של פרנקפורט, תפקיד שאליו נבחר ב-1848, ושבו הפך במהרה לבולט בשל פסקנותו, ראיית הנולד שלו, האנרגיה ודיבורו הרהוט.
בשנת 1850 הוא מונה לבישוף של מיינץ, בפקודת הוותיקן, תוך העדפתו על פני הפרופסור המהולל לאופולד שמידט מגיסן, שדעותיו הליברליות לא היו מקובלות על האפיפיור.
כשנבחר, סירב קטלר לאפשר לסטודנטים לתאולוגיה בדיוקסיה שלו להשתתף בהרצאות בגיסן, ובסופו של דבר ייסד סמינר אופוזיציוני בדיוקסיה של מיינץ.
הוא גם הקים מכונים דתיים של נזירים ונזירות, לעבודה בסוכנויות החינוך השונות שהקים, והוא עמל על הקמת בתי יתומים ובתים מוגנים.
בשנת 1851 הוא ייסד את , עם סטפני אמיליה סטארקנפלס דה לה רוש (Stephanie Amelia Starkenfels de la Roche).
ב-1861 פרסם קטלר ספר על פיוס בין קתולים לפרוטסטנטים בגרמניה, "חירות, סמכות וכנסייה" (Freiheit, Autorität, und Kirche).
בספר הוא הציע לייסד אגודת תפילה "לאיחוד המחודש של הנצרות".
קטלר היה מיודד עם , אישה לותרנית מהאצולה הפרוסית, שאכן ייסדה חברת תפילה כזו.
כאשר עלתה שאלת האלטעות של האפיפיור במסגרת ועידת הוותיקן הראשונה ב-1870, הוא התנגד לפרסום הדוגמה בטענה שפרסום כזה אינו מתאים.
אך לאחר הגדרת הדוגמה, הוא נכנע לצווים.
קטלר השתכנע שהדאגה לנשמותיהם של בני עדתו היא בלתי נפרדת מהצורך לדאוג לרווחתם החברתית.
ב-1863 הוא אימץ את דעותיו של פרדיננד לסל ופרסם את "בעיית הפועלים והנצרות" ("Die Arbeitfrage und das Christenthum").
בוועידת הבישופים בפולדה, שהיה בין מארגניה, התייחס לחובות הכנסייה למעמד הפועלים, וקרא לרפורמות של החקיקה למען ביטחונם של הפועלים במקרה של מחלה או זקנה.
בשנת 1858 הציב קטלר אתגר נגד המדינה בחוברת שלו על זכויות הכנסייה הקתולית בגרמניה.
הוא היה המתנגד החזק ביותר של המדינה ב"" שעורר הנסיך אוטו פון ביסמרק לאחר פרסום צווי הוותיקן, ובמידה רבה סייע לאלץ אותו מדינאי לחזור בו מההבטחה שנתן בפזיזות, לעולם לא "ללכת לקנוסה".
עד כדי כך התנגד הבישוף פון קטלר לביסמרק, שבשנת 1874 אסר על הכמורה שלו לקחת חלק בחגיגת יום השנה לקרב סדאן, והכריז על הריין כ"נהר קתולי".
הוא מת ב שבבוואריה עילית ב-1877.
במיינץ מציינים את "יום הפועלים" לכבוד הבישוף.
כנסיית הלב הקדוש (Herz-Jesu-Kirche) במיינץ נבנתה לכבודו של קטלר.
זן הפוקסיה "הברון דה קטלר" נקרא על שמו.
אחיינו של קטלר, , היה שליח גרמניה בסין ונרצח במהלך מרד הבוקסרים.
הוא מצוטט באנציקליקה Deus caritas est של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר על תפקידו במסורת החברתית הקתולית.
וילהלם פון טאנגן הנשטיין (בנורווגית: Wilhelm von Tangen Hansteen; 11 במאי 1896 – 6 בספטמבר 1980) היה גנרלמיור בצבא נורווגיה אשר שימש כמפקד הצבא הנורווגי הגולה במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחריה שימש כמפקד משמר המולדת הנורווגי וכמפקד הבריגדה הגרמנית.
הנשטיין נולד בכריסטיאניה (כיום אוסלו) ב-11 במאי 1896. הוא למד באקדמיה הצבאית הנורווגית ובאוניברסיטת אוסלו לפני שהתגייס לצבא נורווגיה.
בשנת 1936 הוא מונה לנספח הצבאי הנורווגי בפינלנד.
בתקופת מלחמת החורף בין פינלנד לברית המועצות, הנשטיין פעל לסייע לפינים בכל דרך אפשרית, ובאמצעותו נורווגיה הנייטרלית העבירה בחשאי ארטילריה ותחמושת לפינים.
זמן קצר לאחר תום המלחמה, פלשה גרמניה הנאצית לנורווגיה וכבשה אותה לאחר מערכה קשה.
ממשלת נורווגיה נמלטה ללונדון וניסתה לרכז תחת הנהגתה את שאריות הצבא הנורווגי שהצליחו להימלט מהארץ.
הנשטיין חזר מפינלנד ומונה למפקד הצבא הנורווגי.
באופן זמני הוא הועלה לדרגת גנרל.
ב-30 ביוני 1944 פרש הנשטיין מהתפקיד, שהועבר באופן סמלי לידי נסיך הכתר אולף.
הנשטיין מונה לסגנו של הנסיך, אולם המשיך לשמש כמפקד בפועל.
עם סיום המלחמה וחזרת הממשלה הגולה לנורווגיה, מונה הנשטיין למפקד משמר המולדת הנורווגי.
בין השנים 1947–1948 שימש כמפקד הבריגדה הגרמנית.
לאחר מכן המשיך למלא תפקידי ניהול ומטה בצבא עד פרישתו ב-1966 הוא נפטר באוסלו ב-6 בספטמבר 1980.
וילהלם ססנל (בפולנית: Wilhelm Sasnal, נולד ב-29 בדצמבר 1972) הוא צייר, צלם, אמן כרזות, מאייר ויוצר סרטים פולני.
הוא נחשב לאחד האמנים הפולנים העכשוויים הבולטים והמצליחים בעולם.
ב-1992 החל ללמוד אדריכלות באוניברסיטה לטכנולוגיה על שם טדאוש קושצ'ושקו בקרקוב.
לאחר סיום לימודיו עבד למשך זמן קצר בחברות פרסום בקרקוב ובמקביל צייר וייצר רומנים גרפים ווידאו ארט.
ססנל עוסק ברישום בעיפרון ובדיו, בצילום, בווידאו ארט ובציור.
הוא משתמש בעבודותיו במגוון אמצעיים וסגנונות.
נושאי ציוריו שונים ומגוונים: חפצים יום-יומיים, דיוקנאות של דמויות היסטוריות, נופים מעיר מגוריו קרקוב ותצלומים של חבריו ומשפחתו.
לעיתים משמשות תמונות מהאינטרנט ומהתקשורת כבסיס לעבודותיו.
בין המקורות האחרים שעליהם התבסס ניתן למצוא את רומן השואה הגרפי "מאוס: סיפורו של ניצול" מאת ארט ספיגלמן ותמונות מתוך הסרט התיעודי "שואה" משנת 1985 בבימויו של קלוד לנצמן.
במקביל למספר מוטיבים מרכזיים שחוזרים בעבודותיו לאורך השנים, הוא מתמיד לחדש בעבודתו הן בנושאים והן בסגנון.
גישתו בלתי צפויה ושיטות עבודתו נעות בין צמצום גרפי וסגנון דו-ממדי בנטייה איורית לבין תנועות מכחול שמדמות תנועה עצמאית.
ססנל נמנה עם הדור הצעיר של אסכולת "הציור האירופי החדש".
ססנל מתמקד בעבודותיו באחיזה של העידן הקומוניסטי בדמיון הפוסט-קומוניסטי.
מאז העשור השני של המאה ה-21 הוא עוסק באופן גובר בצילום וביצירת סרטים.
עבודותיו של ססנל נכללות באוספים של מוזיאון גוגנהיים, גלריה סאצ'י, מוזיאון טייט מודרן בלונדון והמוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק.
ב-1999 זכה ססנל בפרס גרנד פרי בביאנלה לציור בביילסקו-ביאלה וב-2003 זכה בפרס התוכנית "פגסוס" ששודרה בטלוויזיה הפולנית.
ב-2006 דורג במקום הראשון ברשימת 100 האמנים המבטיחים של כתב העת "פלש ארט," המוקדש לאמנות עכשווית.
באותה שנה גם זכה בפרס וינסנט ואן גוך הדו-שנתי לאומנות עכשווית באירופה.
ב-2014 הוא עוטר בצלב האביר של מסדר תחיית פולין כהוקרה על הישגיו יוצאי הדופן באומנות.
יוהאן וילהלם פון קראוזנק היה גנרל פרוסי אשר כיהן כראש המטה הכללי הפרוסי בין 1840–1848.
קראוזנק נולד בביירוית ב-13 באוקטובר 1774. אביו נפטר כשהיה בן חמש, והוא גדל בתנאים כלכליים קשים.
במרץ 1791 הוא התגייס לצבא נסיכות ביירוית ושרת כתותחן במבצר פלנסבורג.
בסוף אותה שנה, נמכרה הנסיכות לממלכת פרוסיה, וקראוזנק עבר לשרת בצבא הפרוסי.
ב-1794 הוא לחם במלחמת הקואליציה הראשונה.
ב-1806 הוא לחם במלחמת הקואליציה הרביעית, וב-21 בפברואר 1807 עוטר בעיטור הפור לה מריט.
ב-1808 הוא הועלה לדרגת מאיור.
ב-1809 הוא מונה למפקד גדוד.
ב-1812 הוא מונה למפקד מצודת גראודנץ.
ביוני 1813 הוא הוצב במטהו של הגנרל גבהרד לברכט פון בליכר ולחם עמו במלחמת הקואליציה השישית.
ב-1814 הוא מונה למפקד מבצר מיינץ.
ב-11 באפריל 1815 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור.
ב-2 באוקטובר של אותה שנה נוספו עלי אלון לעיטור הפור לה מריט שלו.
ב-29 בינואר 1829 הוא מונה לראש המטה הכללי הפרוסי.
ב-18 בינואר 1840 הוענק לו אות מסדר העיט השחור יחד עם תואר אצולה.
ב-13 במאי 1848 הוא סיים את תפקידו ופרש מהצבא.
הוא נפטר בברלין ב-2 בנובמבר 1850.
וילהלם פון וריקט (בפינית: Wilhelm von Wright; 5 באפריל 1810 – 2 ביולי 1887) היה צייר שוודי-פיני וחוקר טבע חובב.
וילהלם פון וריקט נולד בכפר המינלאחתי בקואופיו, פינלנד.
אבותיו היו סוחרים סקוטים שהתיישבו בנרווה במהלך המאה ה-17. אביו הנריק מגנוס פון וריקט היה מייג'ור בדימוס שהיה הבעלים של האחוזה המשפחתית, בהמינלאחתי.
שניים מאחיו, מגנוס פון וריקט (1805–1868) ופרדיננד פון וריקט (1822–1906) הפכו גם הם לציירים ומאיירים.
בהזמנתו של מגנוס, הוא נסע לשוודיה ב-1823, שם השתתף בהפקת ה-Svenska Fåglar רב הכרכים (סטוקהולם: C.
1828) עבור חוקר העופות השוודי נילס בונד.
עבודת היחיד החשובה ביותר שלו כללה את Skandinaviens fiskar (סטוקהולם: 1836–1857) מאת בנגט פרדריק פריז וקארל יעקב סונדבאל.
עבורם סיפק 60 איורים צבעוניים.