tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלה זכו להצלחה מוגבלת והאחריות הועברה לחיל האוויר המלכותי.
שיפוץ ממושך בבוסטון ובבריטניה הרחיק את שפילד מכלל פעולה עד לאחר תום המלחמה.
השיפוץ הושלם במאי 1946 ושפילד הגיעה לבסיס החדש שלה, המספנה המלכותית הימית במושבת המבצר הקיסרי של ברמודה, ב-30 באוגוסט 1946, לתפקיד אוניית דגל בתחנת אמריקה והודו המערבית.
הארנס, היה גם קצין המטה הראשי של המפקד העליון, תת-אדמירל סר אירווין גלני.
היא עזבה את ברמודה והתחנה, ב-26 באוקטובר 1948, לאנגליה, הוחלפה כאוניית הדגל בתחנת אמריקה והודו המערבית על ידי אה"מ גלאזגו.
ב-12 באוקטובר 1951, חזרה שפילד לברמודה שוב כאוניית הדגל של תחנת אמריקה והודו המערבית, והחליפה את אה"מ סופרב.
מיוני 1952 עד מאי 1953, המפקד שלה היה קפטן ג'ון אינגליס, שהפך להיות מנהל המודיעין הימי ביולי 1954. ב-1953 היא השתתפה בסקירת הצי כדי לחגוג את הכתרת המלכה אליזבת השנייה.
ב-18 באוקטובר 1954, היא הוחלפה כאוניית הדגל של תחנת אמריקה והודו המערבית על ידי אה"מ סופרב, ועזבה את ברמודה באותו יום ליציאה משירות בפורטסמות'.
היא נחשבה באופן נרחב כספינת מלחמה בריטית היסטורית וגדולה, המצדיקה שימור וסיירת ששמרה הרבה יותר על האופי וההתאמה של סיירת ממלחמת העולם השנייה בהשוואה לבלפסט המותאמת יותר.
עם זאת, עד 1966, בדיקה הראתה ששפילד התדרדרה יותר מדי בעתודה הבלתי מתוחזקת בפרהאם קריק ולא ניתן היה לשמר אותה.
הציוד שלה הוסר ברוזית' ב-1967 ואז היא נגרטה בפסלנה באותה שנה.
פעמון הספינה מנירוסטה, שנעשה על ידי הדפילד משפילד, נשמר וכיום תלוי בקתדרלת שפילד יחד עם סמל הקרב שלה.
אה"מ ראמיליס (באנגלית HMS Ramillies) הייתה אחת מחמש אוניות המערכה מסדרת רוונג' שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הן היו פיתוחים של אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת, עם הקטנת גודל ומהירות כדי לקזז עלייה בהגנה על השריון תוך שמירה על אותה סוללה ראשית של שמונה תותחי .
מאחר שהושלמה בסוף 1917, ראמיליס לא השתתפה בקרב במהלך המלחמה, שכן גם הצי הבריטי וגם הצי הגרמני אימצו אסטרטגיה זהירה יותר עד לזמן זה, בגלל האיום הגובר של מוקשים ימיים וצוללות.
ראמיליס בילתה את שנות ה-20 וה-30 בסירוגין בין הצי האטלנטי לצי הים התיכון.
בזמן ששירתה בים התיכון וים השחור בתחילת שנות ה-20, האונייה יצאה לטורקיה פעמיים בתגובה למשברים שנבעו ממלחמת יוון–טורקיה, כולל השריפה הגדולה של סמירנה ב-1922. היא גם ראתה מעורבות מוגבלת במהלך התערבות בעלות הברית במלחמת האזרחים ברוסיה.
למעט זה, הקריירה של האונייה בין המלחמות הייתה חסרת אירועים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, ראמיליס הוקצתה בתחילה לתפקידי ליווי בצפון האוקיינוס האטלנטי.
במאי 1940, היא הועברה לצי הים התיכון בזמן שהמלחמה עם איטליה התרחשה.
לאחר שהאיטלקים נכנסו למלחמה ביוני, הפציצה ראמיליס נמלים איטלקיים בצפון אפריקה, ליוותה שיירות למלטה ותמכה בפשיטה על טאראנטו בנובמבר.
האונייה חזרה לתפקידי הליווי של השיירות האטלנטיות ב-1941, במהלכה היא מנעה משתי אוניות המערכה מסדרת שרנהורסט לתקוף שיירה; היא גם הצטרפה לחיפוש אחר אוניית המערכה ביסמרק.
בסוף 1941 הועברה ראמיליס לצי המזרחי כשהמתח עם יפן גבר; בשנה שלאחר מכן, היא הייתה אוניית הדגל של הפלישה למדגסקר.
בעודה עוגנת שם, היא טורפדה וניזוקה קשות מצוללות ננסיות יפניות.
האונייה הועברה לתפקידי הפגזת חוף ב-1944, אותם ביצעה מאוחר יותר באותה שנה במהלך הנחיתות בנורמנדי ביוני והפלישה לדרום צרפת באוגוסט.
בינואר 1945 הוצאה אוניית המערכה השחוקה משירות ושימשה כספינת בסיס שהוצמדה למוסד האימונים אה"מ ורנון.
בסופו של דבר היא נגרטה ב-1948.
היא הונעה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני צילינדרים, תוך שימוש בקיטור מ-18 דוודי Babcock & Wilcox.
הטורבינות דורגו ב-40,000 כוחות סוס (30,000 קילוואט) ונועדו להגיע למהירות מרבית של 23 קשרים (42.6 קמ"ש).
האונייה הייתה מצוידת בשמונה תותחים נטעני מכנס (BL) 15 אינץ' (381 מ"מ) Mk I בארבעה צריחי תותחים תאומים, בשני זוגות ירי-על מלפנים ומאחור של המבנה, המסומנים 'A', 'B', 'X' ו-'Y' מלפנים לאחור.
12 מתוך 14 תותחים נטעני מכנס 6 אינץ' (152 מ"מ) Mk XII היו מותקנים בבתי תותחים לאורך הצד הרחב של כלי השיט באמצע האונייה; זוג התותחים הנותר הורכב על סיפון המקלט והם היו מוגנים על ידי מגני תותחים.
חימוש הנ"מ של האונייה כלל שני תותחי ירי מהיר (QF) 3 אינץ' (76 מ"מ) 20 cwt Mk I.
האוניות היו מצוידות בארבעה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ), שניים בכל צד רחב.
ראמיליס הושלמה עם שני מנהלי בקרת אש מצוידים במדי טווח 15 רגל (4.6 מטרים).
האחד היה מורכב מעל צריח הניתוב, מוגן על ידי חיפוי משוריין, והשני הוצב גבוה על תורן החצובה.
החימוש המשני נשלט בעיקר על ידי מנהלי בקרת האש שהותקנו בכל צד של פלטפורמת המצפן על התורן הקדמי לאחר שהותקנו באפריל 1917. בקצה האחורי של המבנה העילי הותקן מנהל בקרת טורפדו עם מד טווח של 15 רגל.
חגורת קו המים של האונייה נבנתה משריון מוצק של קרופ (KC) בעובי 13 אינץ' (330 מילימטרים) בין ברבטות 'A' ל-'Y' שהצטמצמה ל-4 עד 6 אינץ' (100 – 150 מילימטרים) לכיוון קצות האונייה, אך השריון לא הגיע לא לחרטום ולא לירכתיים.
מעל חגורת השריון הייתה רצועה של שריון בעובי 6 אינץ' שנמשך בין ברבטות 'A' ל-'X'.
צריחי התותחים היו מוגנים על ידי שריון KC בעובי 11 – 13 אינץ' (279 – 330 מילימטרים), מלבד גגות הצריח שהיו בעובי 4.75–5 אינץ' (121–127 מילימטרים) עבה.
עובי הברבטות נע בין 6–10 אינץ' (152–254 מילימטרים) מעל הסיפון העליון, אך בעובי של 4–6 אינץ' בלבד מתחתיו.
לאונייה היו מספר סיפונים משוריינים בעובי משתנה של 1–4 אינץ' (25–102 מילימטרים).
צריח הניתוב הראשי היה מוגן עם שריון בעובי 13 אינץ' בצדדים עם גג בעובי 3 אינץ'.
למנהל הטורפדו במבנה העילי האחורי היה שריון בעובי 6 אינץ' שהגן עליו.
האונייה צוידה בסיפוני טיסה שהותקנו על גגות צריחי 'B' ו-'X' בשנת 1918, שמהם יכלו לשגר מטוסי קרב ומטוסי סיור.
היא גם הייתה צוידה לטיפול בבלון פורח בערך באותו זמן.
באותה שנה, מטוס קרב מסוג סופווית' פאפ הוטס מסיפון הטיסה בצריח B לפחות פעמיים.
במהלך שנות ה-20 המוקדמות שוגר מטוס קרב מסוג פיירי פלייקאצ'ר מאותו סיפון טיסה.
בשנת 1927 הותקן מעוט מסתובב על הסיפון של ראמיליס.
הוא הוסר במהלך השיפוץ שלה בשנים 1929–1931. סיפוני הטיסה הוסרו בשנים 1932–1933. מעוט נוסף על גג צריח 'X' עד ספטמבר 1936 וכן עגורן לטיפול במטוס.
נוספו זוג נוסף של תותחי נ"מ בקוטר 4 אינץ', תותחי 6 אינץ' מסיפון המקלט הוסרו ונוסף מד טווח פשוט בזווית גבוהה מעל הגשר.
במהלך שיפוץ נרחב יותר בשנים 1933–1934, מנהל מערכת בקרת זווית גבוהה (HACS) Mk I החליף את מד הטווח הזווית הגבוהה בחלק העליון של הזיהוי ואחר החליף את מנהל הטורפדו מאחור.
זוג צריחים לתותחי 2 פאונד (40 מ"מ (1.6 אינץ')) Mk VIII "פום-פום" נוספו על במות ליד הארובה ומנהלי בקרת האש שלהם הותקנו על התורן הקדמי.
זוג צריחים מרובע עבור מקלעי נ"מ ויקרס 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ) נוספו ליד מגדל הניווט והתורן המרכזי שוחזר כחצובה כדי לתמוך במשקל ה-HACS השני.
בנוסף הוסרו צינורות הטורפדו האחוריים.
עד יוני 1938 הוחלפו הצריחים הבודדים של תותחי הנ"מ בצריחים תאומים, צינורות הטורפדו הקדמיים הוסרו, נוסף משרד לאיתור כיוון רדיו והמעוט הוסר.
השינויים בזמן המלחמה עבור אוניות המערכה מסדרת רוונג' היו מינימליים למדי.
זוג תותחי "פום-פום" בעלי ארבעה קנים נוספו בסוף 1941 על גבי צריחים 'B' ו-'X' וכן עשרה תותחי אורליקון 20מ"מ שהחליפו את צריחי ה-0.50 קליבר המרובעים.
עד 1943 הותקן בראמיליס מכ"ם אזהרה מוקדמת מסוג 279, מכ"ם חיפוש שטח מסוג 273, מכ"ם ירי מסוג 284B עבור התותחים הראשיים, זוג מערכות ירי נ"מ מסוג 285 ושני מכ"מים מסוג 282 עבור תותחי "פום-פום".
משבש טילים מונחה רדיו מסוג 650 נוסף לפני יוני 1944. כדי לחסוך במשקל ולפנות מקום נוסף לצוות הנוסף הנדרש לאייש את הציוד החדש כמו המכ"מים ותותחי האורליקון, הוסרו ארבעה תותחי 6 אינץ' ב-1943. באפריל אותה שנה, נוספו עוד 10 תותחי אורליקון ושלושה נוספים בשנים 1944–1945.
ראמיליס, הספינה הרביעית בשם זה ששירתה בצי המלכותי, הונחה במספנת ויליאם בירדמור והחברה בדלמויר ב-12 בנובמבר 1913. במהלך הבנייה התקבלה ההחלטה להתאים לכלי השיט בליטות נגד טורפדו, שכן גוף האונייה שלה היה הפחות גמור מבין אוניות הסדרה.
היא כונתה ראמיליס על שם קרב ראמיאי ב-1706 והושקה ב-12 בספטמבר 1916, אך היא פגעה במגלש ונפגעה קשות בתחתית גוף האונייה שלה ובהגאים שלה.
מכיוון שהמבדוקים היבשים בדלמויר לא היו ארוכים מספיק כדי להכיל את ראמיליס, היא נגררה למספנת גלדסטון בליברפול כדי לתקן אותה על ידי קאמל לירד.
אולם האונייה לא הייתה כשירה לשיט בים, ולכן בוצעו תיקונים זמניים בדלמויר לפני שניתן היה לגרור אותה לליברפול.
קפטן הנרי דאוטי מונה למפקדה ב-11 באפריל.
התיקונים הראשוניים הושלמו עד מאי 1917, והיא עזבה ב-7 במאי; היא עלתה על שרטון בדרך ונאלצה להיחלץ על ידי שמונה גוררות ב-23 במאי.
תאונות אלו עיכבו באופן משמעותי את השלמת האונייה בהשוואה לאניות האחיות שלה, והיא הייתה החברה האחרונה בסדרת רוונג' שנכנסה לשירות בצי הגדול.
קפטן פרסי גרנט החליף את דוטי ביולי והאונייה שובצה בשייטת אוניות המערכה הראשונה בספטמבר 1917. ראמיליס ערכה ניסויים ימיים נרחבים כדי לקבוע מהי ההשפעה של הבליטות על מהירותה ויציבותה, וכשהתברר כי הבליטות לא הפחיתו משמעותית את מהירותה ולמעשה שיפרו את היציבות, החליטה האדמירליות להתקין אותן על כל ארבע אחיותיה.
לאחר הפעולה ב-19 באוגוסט 1916, שבה איבד הצי הגדול שתי סיירות קלות בתקיפת צוללת גרמנית, אדמירל ג'ון ג'ליקו, מפקד הצי, החליט שאין לסכן את הצי בגיחות כאלה אלא אם כן צי הים הפתוח יעז לצאת לים הצפוני או שהמצב האסטרטגי יצדיק את הסיכון.
הצי הגרמני מצדו נשאר בנמל או התאמן בים הבלטי עד 1917, שכן שני הצדדים נטשו במידה רבה את הרעיון של קרב שטח מכריע בים הצפוני.
שני הצדדים פנו ללוחמה נייחת, הנחת שדות של מוקשים ימיים, וגרמניה חידשה את מסע לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת בתחילת השנה.
כתוצאה מכך, ראמיליס ושאר הצי הגדול לא ראו שום פעולה במהלך השנתיים האחרונות של המלחמה.
ב-1917 החלה בריטניה להפעיל שיירות סדירות לנורווגיה, בליווי כוחות קלים; הגרמנים פשטו על השיירות הללו פעמיים בסוף השנה, מה שגרם לאדמירל דייוויד ביטי, שהחליף את ג'ליקו בשנה הקודמת, לשלוח שייטות אוניות מערכה של הצי הגדול ללוות את השיירות.
צי הים הפתוח יצא לים ב-23 באפריל כדי לתקוף את אחת מהשיירות המלוות, אך לאחר שסיירת המערכה SMS מולטקה עברה תאונה מכנית קשה למחרת, הגרמנים נאלצו להפסיק את הפעולה.
ראמיליס ושאר הצי הגדול התייצבו ב-24 באפריל ברגע שהם יירטו אותות אלחוטיים מהמולטקה הפגועה, אבל הגרמנים הקדימו את הבריטים יותר מדי, ולא נורו יריות בין הצדדים.
ב-21 בנובמבר 1918, לאחר שביתת הנשק, כל הצי הגדול יצא מהנמל כדי ללוות את הצי הגרמני שנכנע למעצר בסקפה פלו.
לאורך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, ראמיליס פעלה בדרך כלל עם האוניות האחיות שלה, מלבד תקופות שבהן הן נותקו לצורך שיפוץ או מודרניזציה.
גרנט הוחלף על ידי קפטן ג'ון לוס ב-1 בפברואר 1919. באפריל הועברו האוניות לצי האטלנטי, עדיין כחלק משייטת אוניות המערכה הראשונה.
לאחר מכן הם צורפו לצי הים התיכון בתחילת 1920 לצורך פעולות בטורקיה ובים השחור כחלק מהתגובות של בריטניה למלחמת יוון–טורקיה ולמלחמת האזרחים ברוסיה, בהתאמה.
ב-16 במרץ, ראמיליס ואחיותיה רוונג', רויאל אוק ורויאל סובריין הנחיתו פלוגות של נחתים מלכותיים ומלחים כדי לסייע לצבא הבריטי בכיבוש קונסטנטינופול.
בתחילת החודש שלאחר מכן, נשלחו ראמיליס ורוונג' לגאורגיה כדי לפקח על המצב כאשר כוחות בולשביקים התקרבו לאותה מדינה.
לוס הוחלף בתורו על ידי קפטן אוברי סמית' ב-9 באפריל.
באמצע יוני הפגיזו ראמיליס ורוונג' כוחות לאומנים טורקים שהתקדמו לעבר איזמיט, כאשר ראמיליס ירתה 46 פגזים בקוטר 15 אינץ' ו-657 פגזים בקוטר 6 אינץ'.
האחיות גם הנחיתו פלוגות נחיתה של נחתים מלכותיים כדי לתגבר את חטיבת הרגלים ה-242 המגנה על העיר.
הם נתמכו על ידי מטוסים ימיים מפגסוס וארק רויאל.
מלחים מראמיליס עלו על סיירת המערכה יבוז סולטן סלים והכינו אותה לגרירה הרחק מאימזיט.
ראמיליס, רוונג' ורויאל סובריין חיפו על הנחיתות בתראקיה המזרחית בתחילת מתקפת הקיץ היוונית.
האוניות חזרו לצי האטלנטי באוגוסט.
שייטות אוניות המערכה ה-1 וה-2 התמזגו במאי 1921, כאשר ראמיליס וארבע אחיותיה יצרו את הפלגה הראשונה וחמש אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת היוו את הפלגה השנייה.
קפטן פרנסיס מיטשל קיבל את הפיקוד על האונייה ב-19 באוגוסט.
ראמיליס ושלוש מאחיותיה נשלחו שוב לצי הים התיכון בספטמבר 1922 במהלך המשבר בסמירנה שהגיע לשיאו בשריפה הגדולה של סמירנה עם סיומה של מלחמת יוון–טורקיה.
האוניות פעלו בעיקר בדרדנלים ובים מרמרה.
עם סיום המלחמה בנובמבר, האוניות היו חופשיות לחזור שוב לצי האטלנטי.
קפטן וילפריד נון החליף את מיטשל ב-20 באפריל 1924 לפני שראמיליס עברה שיפוץ ברוזית' ביוני.
ב-1 בנובמבר, הצי האטלנטי עבר ארגון מחדש שגרם לכך שאוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת נשלחו לצי הים התיכון ואוניות הפלגה הראשונה כוננו מחדש כשייטת אוניות המערכה הראשונה.
היא הושבתה לשיפוץ נרחב בדבונפורט בספטמבר 1926, שהסתיים ב-1 במרץ 1927, כאשר היא הושבה מחדש לשירות.
ראמיליס ואחיותיה הועברו לצי הים התיכון באוגוסט.
קפטן הוברט מונרו מונה למפקד האונייה ב-3 בפברואר 1928. באוגוסט וספטמבר השתתפה ראמיליס בתרגילי טורפדות ונגד צוללות.
היא השתתפה בתמרונים המדמים התקפת פתע בינואר 1929 ולאחר מכן בתרגילים משולבים עם הצי האטלנטי חודשיים לאחר מכן.
קפטן ברנרד פיירביין החליף את מונרו בסוף אפריל.
היא הפליגה ליפו בארץ ישראל המנדטורית באוקטובר בתקופת המאורעות בעיר.
ראמיליס עגנה לזמן קצר בנמל הגדול של מלטה בינואר 1930. היא יצאה לאלכסנדריה בספטמבר 1930 בתגובה להתפרעויות שם.
האונייה יצאה ביוני 1932 לשיפוץ נרחב נוסף בדבונפורט שנמשך עד אוגוסט 1934. בתחילת 1935, סדרות רוונג' וקווין אליזבת שוב החליפו עמדות, אם כי בשלב זה, השם האטלנטי שונה לצי הבית.
ב-16 ביולי, האוניות נכחו במהלך סקירת הצי בספיטהד לרגל יובל הכסף של המלך ג'ורג' החמישי.
ראמיליס התנגשה בטעות בספינת הקיטור הגרמנית אייזנאך בסערה במצר דובר ב-31 באוגוסט; החרטום שלה נפגע קלות בתקרית.
לאחר שיבוץ מחדש ב-22 בפברואר, היא הועברה לצי הים התיכון, אם כי תקופה זו הייתה קצרת מועד.
האונייה הועברה חזרה לצי הבית בחודש יולי לשימוש כספינת אימונים.
ב-9 באוגוסט, היא נכחה במהלך סקירת צי עבור המלך בפורטלנד.
לאחר סיומו, היא נשלחה לאלכסנדריה שבמצרים דרך גיברלטר, ונשארה שם עד אוקטובר, אז פרצה מלחמת העולם השנייה באירופה.
ב-5 באוקטובר 1939 נצטוותה ראמיליס לעזוב את אלכסנדריה כדי להצטרף לכוח הליווי הצפון-אטלנטי שבסיסו בהליפקס, נובה סקוטיה.
למחרת, הפקודה בוטלה, והיא הוחזרה במקום זאת לאלכסנדריה כדי להחליף את אוניית המערכה מלאיה בצי הים התיכון.
בנובמבר היא הועברה לעדן כחלק ממאמצי החיפוש אחר הסיירת הגרמנית הכבדה אדמירל גראף שפה.
ראמיליס ערכה ביקורים בנמל באוסטרליה בדרך לניו זילנד, כשהיא הגיעה לוולינגטון ב-31 בדצמבר, כדי להיפגש עם השיירה שהובילה גורמים של חיל המשלוח השני של ניו זילנד למצרים.
היא הייתה אוניית המערכה הראשונה שביקרה במדינה, ולביילי-גרומן הוצגה פיופיו מאורי (חצאית לוחם עשויה מפשתן מגולגל) על ידי ראש הנגאטי פונקה.
המתנה באה בעקבות מסורת שהוקמה בשנת 1913 על ידי סיירת המערכה ניו זילנד, שכן הפיופיו נועד להדוף נזקים מצוות האונייה בתנאי שהוא נלבש בזמן שהאונייה בסכנה.
ראמיליס ליוותה את השיירה לאוסטרליה שם היא תוגברה על ידי ספינות שנשאו יחידות של הכוח האימפריאלי האוסטרלי השני ולאחר מכן לעדן שם אוניית המערכה עזבה אותם כדי לחזור לאוסטרליה כדי לאסוף שיירת כוחות נוספת למזרח התיכון.
אדמירל גראף שפה מעולם לא נכנסה לאוקיינוס ההודי, ולכן ראמיליס הועברה בחזרה לשייטת הים התיכון במאי 1940, כאשר החלה לעלות ההסתברות של הצטרפות איטליה למלחמה בצד הגרמני.
בעקבות הכרזת המלחמה האיטלקית ב-10 ביוני החל הצי הבריטי בפעולות נגד עמדות איטלקיות ברחבי הים התיכון.
עד סוף יוני, ראמיליס הייתה עסוקה בליווי שיירות בים התיכון יחד עם רויאל סובריין ועם נושאת המטוסים איגל.
בתחילת יולי, לאחר שצרפת נכנעה לגרמניה ובעוד בריטניה ביקשה לנטרל את אוניות המערכה הצרפתיות בים התיכון לבל יילכדו בידי גרמניה ואיטליה, ניהל ביילי-גרומן משא ומתן עם מפקד אוניית המערכה לורן באלכסנדריה לפירוז אונייתו באמצעות פריקת דלק והסרת מכנסי העכוז מתותחיו.
ב-15 באוגוסט הפגיזה ראמיליס את הנמל האיטלקי ברדיה ואת פורט קאפוצו מחוץ לסולום עם אוניות המערכה מלאיה ווורספייט והסיירת הכבדה קנט.
מפציצים איטלקיים תקפו את הצי הבריטי אך הם לא הצליחו להשיג פגיעה כלשהי; אש נ"מ כבדה ומטוסי קרב מאיגל הפילו שנים עשר מטוסים איטלקיים.
האוניות ליוו שיירה למלטה בין 8 ל-14 באוקטובר; מזג אוויר גרוע הפריע למאמצי הסיור האיטלקיים והשיירה הגיעה למלטה ללא תקלות.
קפטן ארתור ריד החליף את ביילי-גרומן ב-27 באוקטובר.
האונייה הייתה חלק מהכוח שחיפה על סדרה של שיירות למלטה וליוון בתחילת נובמבר במהלכן הותקפה ראמיליס על ידי הצוללת האיטלקית פייר קאפוני כשהתקרבה לנמל הגדול ללא תוצאה.
לאחר מכן ליוותה אוניית המערכה את נושאת המטוסים אילוסטריוס כאשר פגעה בבסיס הצי האיטלקי הראשי בטאראנטו בליל 11 בנובמבר, תוך גרימת נזק חמור לצי הקרב האיטלקי.
כתוצאה מהפשיטה על טאראנטו ומשיכת חלק ניכר מצי אוניות המערכה האיטלקיות, לא היה עוד צורך בראמיליס כדי להתמודד עם כוחה של הצי המלכותי האיטלקי, ולכן היא הוקצתה מחדש לכוח הליווי הצפון-אטלנטי.
מאוחר יותר, ב-27 בנובמבר, היא צורפה לכוח H כדי ללוות שיירה אל מלטה במהלך קרב קייפ ספרטיבנטו, למרות שלא ראתה פעולה.
בדצמבר, היא חזרה לדבונפורט לשיפוץ, בליווי שיירה מגיברלטר לגרינוק, סקוטלנד, שנמשכה בין 17 בדצמבר ל-6 בינואר 1941.
ב-12 בינואר, ראמיליס יצאה לדרך להצטרף לליווי לשיירה מהליפקס לכיוון המזרח התיכון.
היא המשיכה בפעילות השיירה בצפון האוקיינוס האטלנטי עד אוגוסט, ובמהלך תקופה זו, היא ליוותה את שיירת HX 106 שנתקלה באוניות המערכה הגרמניות המהירות שרנהורסט וגנייזנאו ב-8 בפברואר.
אוניות המערכה הגרמניות החמושות קלות, מצוידות בתותחי , ובהתאם לפקודות להימנע מעימות עם אוניות ראשה של האויב, לא תקפו את השיירה כשהבינו שראמיליס הייתה בין ספינות הליווי.
ב-23 במאי, ראמיליס נותקה מתפקידי הליווי של שיירת HX 127 כדי להצטרף לחיפושים אחר אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק, למרות שהיא לא נתקלה בכלי השיט.
ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל ביקר באונייה ב-16 באוגוסט בהוולפיורדור, איסלנד, בזמן שחזר מוועידה במפרץ פלסנטיה, ניופאונדלנד, עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, שם חתמו על האמנה האטלנטית.
עם שובה לבריטניה, ראמיליס החלה בשיפוץ ממושך בליברפול שנמשך עד 20 בנובמבר.
באוקטובר 1941 החליטה האדמירליות שהאונייה תועבר לשייטת אוניות המערכה השלישית שהייתה אמורה להתבסס בקולומבו, ציילון; אליה הצטרפו שם שלוש אחיותיה שנותרו בשירות.
השייטת הוקמה בדצמבר וצורפה לכוח F.
עם תחילת מלחמת האוקיינוס השקט ב-7 בדצמבר, היה צורך בכוחות ימיים באוקיינוס ההודי כדי להגן על הודו הבריטית.
עד סוף מרץ 1942, הצי המזרחי הוקם בפיקודו של אדמירל ג'יימס סומרוויל.
למרות החוזק המספרי של הצי המזרחי, רבות מיחידותיה, כולל ארבע אוניות המערכה מסדרת רוונג', לא היו עוד ספינות מלחמה בקו החזית.
קידו בוטאי החזק של תת-אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, המורכב משש נושאות מטוסים וארבע אוניות מערכה מהירות, היה חזק משמעותית מהצי המזרחי של סומרוויל.
כתוצאה מכך, רק וורספייט המחודשת יכלה לפעול עם שתי נושאות המטוסים של הצי; ראמיליס, שלוש אחיותיה והרמס הורחקו מהקרב כדי ללוות שיירות באוקיינוס ההודי.
בסוף מרץ הודיעו מפענחי הקוד בלשכה המשולבת למזרח הרחוק, סניף של בלצ'לי פארק, לסומרוויל שהיפנים מתכננים פשיטה לאוקיינוס ההודי כדי לתקוף את קולומבו וטרינקומלי ולהשמיד את הצי שלו.
לכן הוא חילק את הצי שלו לשתי קבוצות: כוח A, שהורכב משתי נושאות המטוסים, וורספייט וארבע סיירות, וכוח B, שבמרכזו ראמיליס ואחיותיה ונושאת המטוסים הרמס.
הוא התכוון לארוב לצי של נאגומו בפעולה לילית, השיטה היחידה שבה חשב שהוא יכול להשיג ניצחון.
לאחר שלושה ימים של חיפושים אחר הצי היפני ללא הצלחה, חזר סומרוויל לאדו אטול, באיים המלדיביים, כדי לתדלק.
בעודו שם, קיבל סומרוויל דיווח שהצי היפני מתקרב לקולומבו שאותה הם תקפו למחרת, ב-5 באפריל, ולאחר מכן התקפות על טרינקומאלי ב-9 באפריל.
בעקבות הפשיטה הראשונה ב-5 באפריל, סומרוויל הסיג את ראמיליס ושלוש אחיותיה למומבסה, קניה, שם יכלו לאבטח את נתיבי השיט במזרח התיכון ובמפרץ הפרסי.
ארבע אוניות הסדרה רוונג' יצאו מאטול אדו מוקדם בבוקר ב-9 באפריל, לכיוון מומבסה; הם נשארו שם עד 1943.
סיפרט חזר לראמיליס בסוף אפריל כאדמירל משנה, מפקד כוח החיפוי לפלישה למדגסקר (מבצע צבת ברזל).
האונייה סיפקה פלוגת נחיתה של 50 נחתים מלכותיים שהועברו על ידי המשחתת אנטוני במהירות גבוהה על פני הגנות החוף של דייגו סוארס בקצה הצפוני של מדגסקר בחושך ב-6 במאי.
כשהם ירדו לנמל, הם כבשו את עמדת הפיקוד הארטילרית הצרפתית יחד עם הבסיסים שלה ומחסן הצי.
למחרת אוניית המערכה יצרה מגע עם סוללות החוף בחצי האי אורונג'יה, אך לאחר שספגו כמה מטחים של פגזי 15 אינץ', החליטו התותחנים הצרפתים להפסיק לירות.
ראמיליס נשארה שם במהלך הקרב על מדגסקר עד שחיל המצב הצרפתי נכנע בנובמבר.
ב-30 במאי, צוללות ננסיות יפניות ששוגרו על ידי הצוללות I-16 ו-I-20 תקפו את האוניות בדייגו סוארס.
אחת הצוללות הגמדיות קלעה פגיעה בראמיליס ממש לפני צריח A שלה בצד השמאלי.
הפיצוץ קרע חור גדול בגוף האונייה וגרם להצפות נרחבות, אם כי צוותי בקרת נזקים הכינו אותו במהירות והצפה נגדית מהירה מנעה ממנה לנטות בצורה גרועה.
למרות שהייתה שקועה ליד החרטום לאחר שפירקה את רוב התחמושת שלה, היא בכל זאת הצליחה להפליג לדרבן, דרום אפריקה, במהירות של 9–10 קשרים (17–19 קמ"ש).
האונייה עברה תיקונים זמניים בדרבן מיוני עד אוגוסט לפני שיצאה לדרך לדבונפורט, שם בוצעו תיקונים קבועים.
היא חזרה לשירות ביוני 1943, וביולי הגיעה לקילינדיני שבמזרח אפריקה, שם הצטרפה שוב לצי המזרחי; עד אז, היא הייתה אוניית המערכה היחידה שנותרה בתחנה.
קפטן ג'רבאס מידלטון קיבל את הפיקוד ב-23 באוגוסט.
היא עזבה ב-28 בדצמבר, לכיוון בריטניה, שם הוחזרה לתפקידה החדש כאוניית הפגזות חוף.
לאחר שהגיעה בינואר 1944, היא שובצה לצי הבית.
לאחר השלמת התיקון שלה בתחילת 1944 כדי להגביר את הגנת הנ"מ שלה, ראמיליס שובצה לכוח ההפצצה D, שתמך בצי הפלישה במהלך הנחיתות בנורמנדי ביוני.
יחד עם וורספייט, המוניטור רוברטס, חמש סיירות וחמש עשרה משחתות, פעל כוח ההפגזה ממזרח לחוף סורד, ותמך בכוח סער S.
לאחר התאספות באזור קלייד, הצטרף הכוח לצי הפלישה הראשי בבוקר 6 ביוני מול חופי צרפת.
שתי אוניות המערכה פתחו באש בסביבות השעה 05:30, ראמיליס כיוונה לעבר הסוללה הגרמנית ב-Benerville-sur-Mer.
זמן קצר לאחר מכן, יצאו שלוש סירות טורפדו גרמניות מלה האבר כדי לתקוף את קבוצת ההפגזות.
למרות שנורו הן על ידי ראמיליס ווורספייט כמו גם על ידי הסיירות, הכלים הגרמניים הצליחו להימלט לאחר שיגור חמש עשרה טורפדות לטווח ארוך.
שתי טורפדות עברו בין וורספייט לראמיליס, ורק כלי שיט אחד, המשחתת סוונר הנורווגית, נפגעה וטבעה.
אוניות המערכה חידשו את הפגזת סוללות החוף למשך שארית היום, ודיכאו את התותחים הגרמניים הכבדים, מה שאפשר לסיירות ומשחתות להתקרב פנימה כדי לספק תמיכה באש ישירה לכוחות המתקדמים.
ראמיליס ירתה 11 פגזים נגד סוללת בנרוויל בהצלחה ניכרת, עד כדי כך שהסוללה לא הראתה סימן חיים אחר הצהריים.
כתוצאה מכך בוטלה נחיתת הקומנדו המתוכננת לנטרולה.
צמד אוניות המערכה חזרו לעמדתם למחרת, הפעם בחברת אוניית המערכה רודני.
במהלך השבוע הבא, אוניות המערכה – כאשר רודני התחלפה עם אחותה נלסון – הפגיזו ללא הרף את ההגנות הגרמניות מול חופי הפלישה הבריטית והקנדית בחופי סורד, גולד וג'ונו.
במהלך תפקידי ההפגזה שלה מול חופי נורמנדי, ירתה ראמיליס 1,002פגזים מהסוללה הראשית שלה.
את התותחים השחוקים שלה היה צורך להחליף לאחר מכן בבסיס הצי המלכותי בפורטסמות'.
ביולי הועברה ראמיליס לים התיכון עם התאספות כוחות למבצע דרגון, הפלישה לדרום צרפת שהייתה אמורה להתרחש בחודש הבא.
ראמיליס הייתה אחת מחמש אוניות מערכה שתמכו בנחיתות, אוניות המערכה האמריקאיות נבדה, ארקנסו טקסס, ולורן של צרפת החופשית.
בשל הגעתה המאוחרת לים התיכון היא לא הצטרפה לקבוצת התמיכה בירי אלפא במלטה, במקום זאת היא הפליגה ישירות מאלג'יר לפגישה עם הקבוצה מול חופי צרפת בתחילת 15 באוגוסט.
ראמיליס הפגיזה בין 15 ל-28 באוגוסט.
ביום D, קבוצת התמיכה בירי אלפא ירתה בעיקר בסוללות חוף השומרות על גזרת הנחיתה אלפא, מסביב למפרץ סן טרופה.
ראמיליס ירתה עשרה פגזים לעבר הסוללה הכבדה מדרום לסן טרופה בשעה 06:15 ועשרים וארבעה פגזים לעבר הסוללה ליד קייפ קמאראט בשעה 06:54. לאחר מכן לא היה צורך רב בתמיכה נוספת שכן חיל הרגלים הפולש נע במהירות פנימה.
ב-17 באוגוסט עברה ראמיליס לגזרת סיטקה והפגיזה עמדות גרמניות באי פורט-קרוס.
בעזרת הדרכה של מטוס תצפית שטס מקווינסי (CA-71), היא השיגה שש פגיעות ישירות על המבצר של העיירה.
כוחות הקרקע פילסו את דרכם בלחימה מערבה לכיוון טולון.
תמיכה באש של כוח ההפגזה סייעה לכוחות צרפתים שכבשו מחצית מהעיר, אך הסוללות בחצי האי סן מנדריה המשיכו להחזיק מעמד.
הוחלט כי ייעשה מאמץ נחוש להרוס או לכבוש את המבצרים ב-25 באוגוסט ויום קודם לכן, קיבלה ראמיליס, שקיבלה פקודה להפליג לאלג'יר, פקודות לחזור לאזור ההתקפה.
כשהיא הגיעה מפורקרולס בשעה 14:00 ב-25 באוגוסט, היא הצטרפה ללורן ולמספר סיירות.
בלבול שרר בתחילה וראמיליס לא פתחה באש עד 16:40, ואז ירתה 16 פגזים לפני שהמטרות שלה הוסתרו בעשן.
כשהיא התחילה לירות בשעה 18:38, היא ירתה עוד 46 פגזים, קלעה מספר פגיעות והשתיקה שתי סוללות.
כמה סוללות המשיכו להחזיק מעמד וב-26 באוגוסט נמשכה ההפצצה.
ראמיליס ירתה 35 פגזים, קלעה פגיעות ישירות ולא ספגה אש בחזרה.
ב-27 באוגוסט היא ירתה 48 פגזים נוספים, מתוכם לפחות 34 נפלו בטווח של 50 יארד מסוללות המטרה שלה.
צוותי התותחים הגרמנים נכנעו למחרת.
ראמיליס שוחררה לבסוף מאזור התקיפה ב-29 באוגוסט.
ב-31 בינואר 1945, כשיכולת ההפגזה שלה כבר לא נדרשה, הצטמצמה ראמיליס לעתודה בפורטסמות'.
היא פורקה חלקית מנשקה והוסבה לספינת בסיס ב-15 במאי, לאחר הכניעה הגרמנית.
הספינה הוצמדה למוסד ההדרכה אה"מ ורנון, שם נודעה בשם ורנון III.
בדצמבר 1947, אוניית המערכה השחוקה הוכנסה לרשימת הסילוק והיא הועברה לתאגיד הברזל והפלדה הבריטי ב-2 בפברואר 1948 כדי להימכר לגרוטאות.
היא נלקחה לקיירניאן ב-23 באפריל ולאחר מכן נגרטה.
אחד מתותחי ה-15 אינץ' של ראמיליס נשמר וניתן לראות אותו מחוץ למוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון.
התותח הותקן על סיפון האונייה בשנת 1916 ונשאר במקומו עד 1941, אז הוסר והוכנס לאחסון.
התותח שימש בפעולות סביב ברדיה ובכף ספרטיבנטו.
הוא הותקן במיקומו הנוכחי בשנת 1968, יחד עם תותח מרוברטס.
פסל בירדמור נוצר על ידי טום מקנדריק כדי להנציח את עובדי מספנת בירדמור שנסגרה זה מכבר בדלמויר.
האמן, שנחשף ב-9 בספטמבר 2010, בחר להכתיר את הפסל בדגם של ראמיליס בגודל .
אה"מ רינואון הייתה האונייה המובילה של סדרה של סיירות המערכה של הצי המלכותי שנבנתה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היא הונחה במקור כגרסה משופרת של אוניות המערכה מסדרת רוונג'.
בנייתה הופסקה עם פרוץ המלחמה בטענה שהיא לא תהיה מוכנה בזמן.
אדמירל לורד פישר, עם מינויו ללורד הים הראשון, קיבל אישור להתחיל מחדש את בנייתה כסיירת מערכה שניתן לבנות ולהכניס לשירות במהירות.
מנהל הבנייה הימית (DNC), יוסטס טניסון-ד'איינקור, יצר במהירות עיצוב חדש לחלוטין כדי לעמוד בדרישותיו של אדמירל לורד פישר והבונים הסכימו לספק את האוניות תוך 15 חודשים.
הם לא ממש עמדו ביעד השאפתני הזה, אבל האונייה נמסרה כמה חודשים לאחר קרב יוטלנד ב-1916. רינואון, ואחותה אה"מ ריפאלס, היו אוניות הראשה המהירות ביותר בעולם עם כניסתן לשירות.
רינואון לא השתתפה בקרב במהלך המלחמה ושופצה פעמיים בין המלחמות; השיפוץ של שנות ה-20 הגדיל את הגנת השריון שלה וביצע שיפורים קלים יותר, בעוד שהשיפוץ של שנות ה-30 היה הרבה יותר יסודי.
האונייה נשאה לעיתים קרובות בני מלוכה בסיורים שלהם בחו"ל ושימשה כאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה בעת השיפוץ של הוד.
במהלך מלחמת העולם השנייה, רינואון הייתה מעורבת בחיפושים אחר אדמירל גרף שפה ב-1939, השתתף במערכה הנורווגית של אפריל-יוני 1940 ובחיפושים אחר אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק ב-1941. היא בילתה את רוב השנים 1940 ו-1941 כחלק מכוח H בגיברלטר, בליווי שיירות והיא השתתפה בקרב שלא הוכרע בקייפ ספרטיבנטו.
רינואון הוקצתה לזמן קצר לצי הבית וסיפקה כיסוי למספר שיירות ארקטיות בתחילת 1942. האונייה הועברה בחזרה לכוח H למבצע לפיד ובילתה חלק ניכר משנת 1943 בשיפוץ או בשינוע של וינסטון צ'רצ'יל וצוותו אל ומכנסים שונים עם מנהיגים שונים של בעלות הברית.
בתחילת 1944, רינואון הועברה לצי המזרחי באוקיינוס ההודי שם תמכה בהתקפות רבות על מתקנים שנכבשו על ידי יפן באינדונזיה ועל קבוצות איים שונות באוקיינוס ההודי.
האונייה שבה לצי הבית בתחילת 1945 והושמה בעתודה לאחר תום המלחמה.
אדמירל לורד פישר הציג לראשונה את דרישותיו עבור האוניות החדשות למנהל הבנייה הימית (DNC) ב-18 בדצמבר 1914, עוד לפני שהספינות אושרו.
הוא רצה חרטום ארוך, גבוה ומתרחב, כמו בפרה-דרדנוט אה"מ רינואון, אך גבוה יותר, ארבעה תותחי 15 אינץ' בשני צריחים דו-קניים, חימוש נגד טרפדת של עשרים תותחי מותקנים גבוה ומוגנים במגני תותחים בלבד, מהירות של 32 קשר באמצעות דלק נפט, ושריון בקנה מידה של סיירת המערכה אינדפטיגבל.
אולם תוך מספר ימים, פישר הגדיל את מספר התותחים לשישה והוסיף שני צינורות טורפדו.
שינויים קלים באומדן הראשוני נערכו עד 26 בדצמבר ותכנון ראשוני הושלם ב-30 בדצמבר.
במהלך השבוע שלאחר מכן מחלקת ה-DNC בחנה את החומר שנמסר עבור שתי סיירות המערכה והחליטה במה ניתן להשתמש בעיצוב החדש.
החומר השמיש הועבר לבנאים, שקיבלו מספיק מידע מהמחלקה של ה-DNC כדי להניח את שדרית שתי האוניות ב-25 בינואר 1915, הרבה לפני השלמת החוזים המשתנים ב-10 במרץ.
לרינואון היה אורך כולל של , רוחב של , ושוקע מקסימלי של .
טורבינות הקיטור שלה בראון-קרטיס עם הנעה ישירה תוכננו לייצר 112,000 כוחות סוס (84,000 קילוואט), שיעניקו לאונייה מהירות של 32 קשרים (59 קמ"ש).
עם זאת, במהלך ניסויים בשנת 1916, הטורבינות של רינואון סיפקו 126,000 כוחות סוס (94,000 קילוואט), מה שאפשר לה להגיע למהירות של 32.58 קשרים (60.34 קמ"ש).
האונייה נשאה בדרך כלל של מזוט, אך הייתה בעלת קיבולת מקסימלית של .
בתפוסה מלאה, היא יכלה להפליג במהירות של 18 קשרים (33 קמ"ש) לטווח של 4,000 מיילים ימיים (7,410 ק"מ).
האונייה הרכיבה שישה תותחי BL 15 אינץ' Mk I בקליבר 42 בשלושה צריחים דו-קניים המונעים הידראולית, המסומנים 'A', 'B' ו-'Y' מלפנים לאחור.
החימוש המשני שלה כלל 17 תותחים נטעני מכנס 4 אינץ' Mark IX, בחמישה צריחים תלת-קניים ושני צריחים חד-קניים.
בנוסף, האונייה הרכיבה זוג תותחי ירי-מהיר 3 אינץ' 20 cwt נגד מטוסים שהותקנו על סיפון המקלט לצד הארובה האחורית.
היא הרכיבה שני צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ), אחד מכל צד לפני הברבטה 'A'.
חגורת השריון בקו המים של רינואון של שריון מוצק קרופ הייתה בעובי באמצע האונייה.
צריחי התותחים שלה היו מוגנים עם לוחות בעובי עם גגות .
כפי שתוכנן, סיפוני הפלדה בעלי מתיחה גבוהה נעו בין בעובי.
לאחר קרב יוטלנד בשנת 1916, בזמן שהאונייה עדיין הושלמה, נוסף אינץ' נוסף של פלדה בעלת מתיחה גבוהה על הסיפון הראשי מעל המחסנים.
לרינואון הותקנה בליטה רדודה נגד טורפדו המשולבת בגוף האונייה אשר נועדה לפוצץ את הטורפדו לפני שהוא פוגע בגוף האונייה ולשחרר את הפיצוץ התת-מימי אל פני השטח ולא לתוך האונייה.
למרות תוספות אלו, האונייה עדיין הורגשה פגיעה מדי לאש צוללת, ורינואון הוחזרה למספנה ברוזית' בין 1 בפברואר לאמצע אפריל 1917 ונוסף לה שריון אופקי, במשקל של כ-, שנוסף לסיפונים מעל מחסני התחמושת ומעל גלגל ההיגוי.
סיפוני טיסה הותקנו על צריחי 'B' ו-'X' בתחילת 1918. האונייה נשאה מטוס קרב אחד ומטוס סיור.
רינואון הונחה על ידי פיירפילד בגובן, גלאזגו, סקוטלנד ב-25 בינואר 1915. האונייה הושקה ב-4 במרץ 1916 והושלמה ב-20 בספטמבר 1916, לאחר קרב יוטלנד בעלות של 3,117,204 ליש"ט.
היא שירתה בצי הגדול בים הצפוני במהלך השנתיים הנותרות של מלחמת העולם הראשונה.
רינואון שובצה בשייטת סיירות המערכה הראשונה למשך המלחמה, אך לא השתתפה בקרב במהלך המלחמה.
ב-12 בדצמבר 1917 יצאה רינואון לים עם גורמים אחרים בצי בניסיון לא מוצלח ליירט את מחצית שייטת המשחתות השלישית הגרמנית שהשמידו שיירה סקנדינבית ואת רוב מלוותיה מול חופי נורווגיה.
במשך שארית המלחמה סיירו הספינות בים הצפוני ללא תקלות.
גם רינואון וגם ריפאלס נכחו בכניעת צי הים הפתוח בסקפה פלו ב-21 בנובמבר 1918.
כשהצי הגדול פורק באפריל 1919, רינואון שובצה בשייטת סיירות המערכה של הצי האטלנטי.
ביוני היא שופצה לקראת סיור בקנדה, ניופאונדלנד וארצות הברית על ידי אדוארד, נסיך ויילס, ושני סיפוני הטיסה הוסרו.
מד הטווח החליף את מד הטווח בצריח 'Y' ומד טווח נוסף לתא המשוריין מעל מגדל הניווט.
מינואר עד מרץ 1920 שופצה רינואון בהרחבה כ"יאכטה מלכותית".
צריח תותחי ה-4 אינץ' האחורי שלה ושני תותחי הנ"מ בקוטר 3 אינץ' הוסרו כדי שניתן יהיה לבנות מגורים נוספים וסיפון טיילת.
על סיפון המקלט בין הארובות נבנה בית סיפון גדול.
בצד הימני נמצא מגרש סקווש ואילו בצד הימני היה בית קולנוע.
האונייה הפליגה במרץ לאוסטרליה וניו זילנד עם נסיך ויילס ופמלייתו ועשתה עצירות רבות בדרך.
היא חזרה לפורטסמות' באוקטובר והוצבה בעתודה בנובמבר.
רינואון נכנסה לשירות מחדש בספטמבר 1921 לסיור בהודו, הפיליפינים ויפן על ידי נסיך ויילס והפליגה מפורטסמות' באוקטובר.
האונייה חזרה לפורטסמות' ביוני 1922 והיא הוכנסה לעתודה בחודש שלאחר מכן.
האונייה החלה בשיפוץ באותו חודש בנוסח אחותה, אם כי נעשו שינויים בהתבסס על החוויות עם ריפאלס.
רצועה של שריון מחודד הותקן מתחת לחגורה הראשית כדי להסיט כל פגז שצלל מתחת לפני המים; עוביו היה 9 אינץ' בחלק העליון והצטמצם ל- בתחתית.
שריון הסיפון של האונייה חוזק בכבדות בסמוך לחללי המכונות ומחסני התחמושת שלה.
בין הסיפון העליון והראשי נוספו שני מחיצות אורכיות שנמשכו מבסיס מגדל הניווט ועד לקצה חדרי הדוודים.
הבליטות עובדו מחדש והתבססו על אלו ששימשו באוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת למרות שצינורות ריסוק שימשו רק ליד מחסני התחמושת.
הצריח המשולש של תותחי 4 אינץ' האחורי הוחלף.
סיפון הטיסה בצריח 'B' הוחזר ונוספה עמדת שליטה בזווית גבוהה (HACP) לחלק הקדמי.
זוג תותחי הנ"מ בקוטר 3 אינץ' ושני צריחי ה-4 אינץ' הבודדים שלה הוחלפו בארבעה תותחי נ"מ QF 4 אינץ' Mark V.
היה להם הנמכה מקסימלית של -5° והגבהה מקסימלית של 80°.
הם ירו פגזים סופר-נפיצים במשקל במהירות לוע של בקצב של עשרה עד חמישה עשר סבבים לדקה.
לתותחים הייתה תקרה מקסימלית של , אבל טווח יעיל הרבה פחות.
השיפוץ הוסיף רק להדחק האונייה ושלושה אינץ' לשוקע שלה ועלה 979,927 ליש"ט.
רינואון סיימה את השיפוץ בספטמבר 1926 והיא שובצה בשייטת סיירות המערכה עד שהאונייה נותקה כדי לשאת את הדוכס והדוכסית מיורק לאוסטרליה בין ינואר ליולי 1927. בנסיעה חזרה, חדר דוודים עלה באש ב-26 במאי, ושרף ארבעה מלחים לפני כיבויו.
עם שובה הצטרפה שוב לצי האטלנטי.
רינואון הפכה לאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה כאשר הוד עברה שיפוץ בין 1929 ל-1931. הוד חידשה את התפקיד כאוניית הדגל לאחר שנכנסה לשירות מחדש ורינואון עברה שיפוץ משלה.
מערכת בקרת זווית גבוהה Mark I (HACS) צוידה במנהל בקרת האש על גג החלק הקדמי שהחליף את מד הטווח הזווית הגבוהה ופלטפורמת מגדל הניווט הוגדלה כדי להכיל זוג צריחים Mark V לתותחי QF 2 פאונד Mark VIII.
צריחי ה-Mark V יכלו להנמיך ל-10° ולהתרומם למקסימום של 80°.
התותח Mark VIII 2 פאונד ירה פגזים במשקל במהירות לוע של למרחק של .
קצב האש של התותח היה כ-96–98 פגזים לדקה.
אולם רק צריח אחד היה זמין בתחילה, והוא, יחד עם מנהל בקרת האש שלו, הותקנו בצד הימני.
רינואון הסירה את הצריח המשולש של תותחי 4 אינץ' באמצע האונייה כדי לפנות מקום למעוט מטוסים שלא הותקן עד 1933. הצריח השמאלי Mark V של תותחי 2 פאונד הותקן לבסוף, אם כי ללא מנהל בקרת האש שלו, באותה שנה.
האונייה נשאה כעת מטוס צף פיירי III למטרות סיור.
רינואון התנגשה בהוד ב-23 בינואר 1935 בעת אימונים מול חופי ספרד.
הנזק לחרטום שלה תוקן באופן זמני בגיברלטר והאונייה הפליגה לפורטסמות' לתיקונים קבועים בין פברואר למאי.
קברניטי שתי האוניות הועמדו למשפט צבאי, וכך גם מפקד השייטת, אדמירל משנה סידני ביילי.
ביילי והקפטן של הוד טאואר זוכו, אך הקפטן של רינואון סוברידג' שוחרר מהפיקוד.
האונייה השתתפה בסקירת צי לרגל יובל הכסף של המלך ג'ורג' החמישי בספיטהד ב-16 ביולי.
יחד עם הוד, נשלחה רינואון לגיברלטר כדי לתגבר את צי הים התיכון במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה של 1935–1936 והועברה לאלכסנדריה בינואר 1936 שם שובצה בשייטת אוניות המערכה הראשונה.
היא חזרה הביתה במאי והצטרפה מחדש לצי הבית.
רינואון החלה בשיפוץ יסודי הרבה יותר בספטמבר 1936, בהתבסס על זה של אוניית המערכה אה"מ וורספייט.
המבנה והארובות שלה נהרסו עד לגובה הסיפון העליון, תרניה הוצאו והחימוש הראשי והמשני של האונייה הוסר.
נבנה מבנה עילי גדול של מגדל חסין ריסוק, ובראשו מגדל פיקוח של מנהל בקרת האש לחימוש הראשי ושני מנהלי בקרת אש HACS Mark IV.
התא המשוריין שהותקן בעבר מעל מגדל הניווט הותקן מחדש על המבנה האחורי.
המנועים והדוודים של האונייה הוחלפו בטורבינות גיר של פארסונס ושמונה דוודים תלת-תופים של האדמירליות הפועלים ב-400 PSI (2,758 קילו-פסקל; 28 קילוגרם-כוח.
זה חסך כ- של משקל ואפשר להמיר את שני חדרי הדוודים הקדמיים למחסני פגזים ושימושים אחרים.
הגנת הסיפון של רינואון שודרגה במידת מה על ידי הוספת שריון לא מוצק במקום בו לא התווסף קודם לכן והגנה על מחסני הפגזים 4.5 אינץ' החדשים.
כמו בריפאלס נבנו האנגרים לצד הארובה האחורי שלה והותקן מעוט בין הארובה האחורית למבנה העל האחורי.
צריחי התותחים בקוטר 15 אינץ' של האונייה שונו לתקן Mark I (N) כשההגבהה שלהם גדלה ל-30°.
20 תותחי QF 4.5 אינץ' Mark III דו-תכליתיים בצריחים תאומים של BD Mark II החליפו את כל תותחי ה-4 אינץ'.
שישה מצריחי התותחים, שלושה מכל צד, היו לצד הארובה הקדמית ואילו ארבעת הנותרים הורכבו לצד התורן הראשי.
לצריחי BD Mark II היו מגבלות הגבהה של -5° עד +80°.
התותחי מארק III ירה פגזים סופר נפיצים במשקל במהירות לוע של בתותח חדש.
קצב האש שלו היה 12 פגזים לדקה.
התותחים נשלטו על ידי ארבעה מנהלי בקרת אש Mark IV דו-תכליתיים, שניים הותקנו בחלקו האחורי של מבנה הגשר והשניים הנותרים על המבנה האחורי.
הם הזינו נתוני מעקב למחשב אנלוגי HACS Mark IV עבור מטרות בזווית גבוהה ושעון בקרת אש של Admiralty Fire Mark VII עבור מטרות זווית נמוכה.
כל תותח סופק עם 400 פגזים.
הותקנו שלושה צריחים Mark לתותחי VI 2 פאונד, שניים על פלטפורמה בין הארובות והשלישי בחלק האחורי של המבנה האחורי.
כל אחד צויד עם מנהל בקרת אש Mark III*.
כמו כן נוספו ארבעה צריחים למקלעי ויקרס 0.50 קליבר Mark III, שניים על המבנה הקדמי ושניים על המבנה האחורי.
צינורות הטורפדו השקועים הוסרו ונוספו שמונה צינורות טורפדו מעל לקו המים.
שיפוץ זה, ב-3,088,008 ליש"ט, היה יקר פי שלושה מהשיפוץ הקודם שלה.
רינואון הופעלה מחדש ב-28 באוגוסט 1939 כחלק מצי הבית.
בדומה לאחותה, היא בילתה את ספטמבר בסיורים בים הצפוני, אך הועברה לכוח K בדרום האוקיינוס האטלנטי באוקטובר כדי לסייע בחיפוש אחר הסיירת הכבדה אדמירל גרף שפה.
האונייה הצטרפה לכוח H בכף התקווה הטובה בנובמבר כדי למנוע מאדמירל גראף שפה לפרוץ לדרום האוקיינוס האטלנטי.
היא לא הצליחה בכך, אך הטביעה את רץ החסימה SS ואטוסי ב-2 בדצמבר.
היא נשארה בדרום האוקיינוס האטלנטי גם לאחר שאדמירל גראף שפה הוטבעה ב-17 בדצמבר ולא חזרה לצי הבית עד מרץ 1940. האונייה הפכה לאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה כאשר הוד עברה שיפוץ באותו חודש.
רינואון תמכה בכוחות הבריטיים במהלך המערכה בנורווגיה וירתה לעבר אוניות המערכה הגרמניות שרנהורסט וגנייזנאו ב-9 באפריל.
רינואון הבחינה באוניות הגרמניות וירתה ראשונה, אך היא נפגעה ראשונה משני פגזים בקוטר שפגעו בה רק במעט.
כמה דקות לאחר מכן היא פגעה בגנייזנאו עם פגז אחד בקוטר 15 אינץ' ופגז שני בקוטר 4.5 אינץ' שהפילו את מנהל בקרת האש הראשי של האונייה ופגעו במד הטווח בצריח 'A'.
האוניות הגרמניות היו מהירות יותר מרינואון במזג האוויר הסוער והצליחו להתנתק לאחר כ-90 דקות.
רינואון ירתה 230 פגזים מהחימוש הראשי שלה ו-1,065 פגזים מהחימוש המשני שלה במהלך הקרב.
האונייה הייתה בתיקון מ-20 באפריל עד 18 במאי וסיפקה חיפוי במהלך הפינוי מנורווגיה בתחילת יוני.
רינואון הועברה לכוח H בגיברלטר באוגוסט והחליפה את הוד כאוניית הדגל.
בנובמבר 1940 חיפה כוח H על נושאת המטוסים הקטנה אה"מ ארגוס כשהיא נשאה מטוסי קרב הוריקן לכיוון מלטה מעמדה דרומית לסרדיניה.
מאוחר יותר באותו חודש כוח H השתתף בקרב שלא הוכרע על קייפ ספרטיבנטו.
רינואון הפגיזה את ג'נובה ב-9 בפברואר 1941 עם השפעה מועטה.
כוח H ליווה שיירות הן בתוך הים התיכון ומחוצה לו במרץ-מאי 1941 לפני שזומנה לאוקיינוס האטלנטי לחפש את אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק.
האונייה יירטה את אוניית האספקה הגרמנית גונצנהיים, שנועדה לספק מחדש את ביסמרק, ב-4 ביוני.
רינואון וכוח H ליוו שיירה נוספת למלטה ביולי והאונייה חזרה הביתה לתיקון הבליטה הימנית שלה בחודש הבא.
בעוד שהתאריכים המדויקים אינם ידועים, האונייה קיבלה מגוון מכ"מים בשנת 1941, אולי במהלך השיפוץ הזה.
אלה כללו מכ"ם מסוג 284 לבקרת ירי עילי, מכ"ם ירי נגד מטוסים מסוג 285, מכ"ם אזהרה אווירי מסוג 281 ומכ"ם חיפוש עילי מסוג 271. שני צריחים עם תותחי "פום-פום" מרובעים הותקנו גם על גבי צריח 'B'.
רינואון הועברה לצי הבית בנובמבר כשהתיקונים שלה הסתיימו והפכה לאוניית הדגל של סגן מפקד הצי כאשר דיוק אוף יורק נותקה לקחת את וינסטון צ'רצ'יל לוועידת ארקדיה בוושינגטון הבירה, ב-9 בדצמבר.
היא סיפקה חיפוי לשיירות הנכנסות והיוצאות לברית המועצות בתחילת מרץ 1942. מוניטין הוחלפה כאוניית הדגל על ידי דיוק אוף יורק ב-3 באפריל, אך הפכה לאוניית הדגל של כוח W אשר הוקם כדי ללוות נושאות מטוסים להטסה למלטה באפריל-מאי.
רינואון הצטרפה מחדש לצי הבית לאחר שהמשימות הללו הושלמו, אך הועברה לכוח H באוקטובר 1942 כדי להשתתף במבצע לפיד.
היא חיפתה על הפלישה ועל שיירות המעקב נגד התערבות של הצי הצרפתי או האיטלקי.
רינואון חזרה לבריטניה כדי להשתקם מפברואר עד יוני 1943; המעוט והמטוס שלה הוסרו בזמן שההאנגר הוסב למכבסה ולבית קולנוע.
היא גם קיבלה סך של 72 תותחי אורליקון בקוטר 20 מ"מ נ"מ ב-23 צריחים תאומים ו-26 צריחים בודדים שהותקנו בין יולי 1942 לאוגוסט 1943. בינואר 1944 הוצב צריח תותחי "פום-פום" מרובע על הגג של צריח 'B' ותותחי ה-20 מ"מ שם הוצבו מחדש במקום אחר.
במהלך תקופה זו הותקנו גם מנהלי בקרת אש נוספים לתותחי הנ"מ הקלים עם מכ"מים מסוג 282. האונייה החזירה את וינסטון צ'רצ'יל וצוותו מוועידת קוויבק בספטמבר והעבירה אותם לוועידת קהיר בנובמבר.
היא הצטרפה מחדש לצי הבית בדצמבר, בדיוק בזמן כדי לעבור לצי המזרחי כמה שבועות לאחר מכן.
רינואון הגיעה לקולומבו בסוף ינואר 1944 שם הפכה לאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה הראשונה.
באפריל היא השתתפה במבצע קוקפיט, תקיפה אווירית נגד מתקני נמל ונפט בסבנג, ליד האי סומטרה.
האונייה הפגיזה מתקנים של הכיבוש היפני ב-Car Nicobar באיי ניקובר ופורט בלייר באיי אנדמן ב-30 באפריל – 1 במאי.
רינואון תמכה במתקפה האווירית נגד סורבאיה, ג'אווה (מבצע טרנסום) ב-17 במאי, כמו גם במתקפת ההמשך נגד פורט בלייר ב-21 ביוני.
לאחר תקיפה אווירית נוספת ב-25 ביולי על סבנג הפגיזה האונייה את העיר.
היא הפגיזה מתקנים באיי ניקובר בין 17 ל-19 באוקטובר.
ב-22 בנובמבר הוחלפה רינואון כאוניית הדגל על ידי אה"מ קווין אליזבת והאונייה החלו בשיפוץ בדרבן מדצמבר עד פברואר 1945.
רינואון חזרה לשירות במרץ שמא שאר האוניות הגרמניות הכבדות יבצעו גיחה אחרונה והגיעה לרוזית' ב-15 באפריל.
היא זכתה לשיפוץ קצר כאשר דאגה זו התבררה כהזויה והושמה בעתודה במאי 1945. היא פורקה חלקית מנשקה ביולי כאשר שישה מצריחי התותחים בקוטר 4.5 אינץ' שלה הוסרו לקראת הפעלת הצריחים הללו עם שלט רחוק.
האונייה אירחה פגישה בין המלך ג'ורג' השישי והנשיא טרומן ב-3 באוגוסט, כאשר האחרון היה בדרך הביתה על סיפון הסיירת הכבדה USS אוגוסטה.
ההחלטה להיפטר מהאונייה הוכרזה ב-21 בינואר 1948 והיא נגררה לפסלנה לצורך גריטה ב-3 באוגוסט.
היא הייתה סיירת המערכה הבריטית האחרונה שנגרטה, וגברה על פיוריוס בכמה ימים.
אה"מ ריפאלס הייתה השנייה מבין שתי אוניות בסדרה של סיירות המערכה של הצי המלכותי שנבנתה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הם לא ממש עמדו ביעד השאפתני הזה, אבל האונייה נמסרה כמה חודשים לאחר קרב יוטלנד ב-1916. ריפאלס, ואחותה אה"מ רינואון, היו אוניות הראשה המהירות ביותר בעולם עם כניסתן לשירות.
ריפאלס השתתפה בקרב מפרץ הלגולנד השני ב-1917, הקרב היחיד שבו השתתפה במהלך המלחמה.
היא שופצה פעמיים בין המלחמות; השיפוץ של שנות ה-20 הגדיל את הגנת השריון שלה וביצע שיפורים קלים יותר, בעוד שהשיפוץ של שנות ה-30 היה הרבה יותר יסודי.
ריפאלס ליוותה את סיירת המערכה הוד במהלך השייט של שייטת השירות המיוחד בשייט מסביב לעולם בשנים 1923 עד 1924 והגנה על הספנות הבינלאומית במהלך מלחמת האזרחים בספרד בשנים 1936 עד 1939.
האונייה בילתה את החודשים הראשונים של מלחמת העולם השנייה בציד אחר פושטות סחר גרמניות ורצי המצור.
היא השתתפה במערכה בנורווגיה באפריל עד יוני 1940 וחיפשה את אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק ב-1941. ריפאלס ליוותה שיירת חיילים סביב כף התקווה הטובה מאוגוסט עד אוקטובר 1941 והועברה לפיקוד הודו המזרחית.
היא שובצה בנובמבר לכוח Z, שהיה אמור להרתיע את התוקפנות היפנית נגד נחלות בריטיות במזרח הרחוק.
ריפאלס ובת זוגה, אוניית המערכה פרינס אוף ויילס, הוטבעו על ידי מטוסים יפניים ב-10 בדצמבר 1941 כאשר ניסו ליירט נחיתות במלאיה הבריטית.
בדצמבר 2023, הוקמה אנדרטה בחוף Teluk Cempedak, לזכרן של ריפאלס ופרינס אוף ויילס.
האנדרטה נחשפה על ידי המלך עבדאללה מפהנג.
הוא רצה חרטום ארוך, גבוה ומתרחב, כמו בפרה-דרדנוט אה"מ רינואון, אך גבוה יותר, ארבעה תותחי 15 אינץ' בשני צריחים תאומים, חימוש נגד טרפדת של עשרים תותחי 4 אינץ' (102 מילימטרים) מותקנים גבוה ומוגנים במגני תותחים בלבד, מהירות של 32 קשר באמצעות דלק נפט, ושריון בקנה מידה של סיירת המערכה אינדפטיגבל.
שינויים קלים באומדן הראשוני בוצעו עד 26 בדצמבר ותכנון ראשוני הושלם ב-30 בדצמבר.
הדחק האונייה היה 26,854 טונות ארוכות (27,285 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-31,592 טונות ארוכות (32,099 טונות) במעמס מלא.
האונייה נשאה בדרך כלל 1,000 טונות ארוכות (1,016 טונות) של מזוט, אך הייתה בעלת קיבולת מקסימלית של 4,289 טונות ארוכות (4,358 טונות).
האונייה הרכיבה שישה תותחי BL 15 אינץ' Mk I בקליבר 42 בשלושה צריחים תאומים המונעים הידראולית, המסומנים 'A', 'B' ו-'Y' מלפנים לאחור.
החימוש המשני שלה כלל 17 תותחי BL 4 אינץ' Mark IX, בחמישה צריחים משולשים ושני צריחים בודדים.
בנוסף, האונייה הרכיבה זוג תותחי QF 3 אינץ' 20 cwt נגד מטוסים שהותקנו על סיפון המקלט לצד הארובה האחורית.
חגורת השריון בקו המים של רינואון של שריון מוצק קרופ הייתה בעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) באמצע האונייה.
צריחי התותחים שלה היו מוגנים עם לוחות בעובי 7–9 אינץ' (178–229 מילימטרים) עם גגות 4.25 אינץ' (108 מילימטרים).
כפי שתוכנן, סיפוני הפלדה בעלי מתיחה גבוהה נעו בין 0.75–1.5 אינץ' (19–38 מילימטרים) בעובי.
לאחר קרב יוטלנד בשנת 1916, בזמן שהאונייה עדיין הושלמה, נוסף סנטימטר נוסף של פלדה בעלת מתיחה גבוהה על הסיפון הראשי מעל המחסנים.
לריפאלס הותקנה בליטה רדודה נגד טורפדו המשולבת בגוף האונייה אשר נועדה לפוצץ את הטורפדו לפני שהוא פוגע בגוף האונייה ולשחרר את הפיצוץ התת-מימי אל פני השטח ולא לתוך האונייה.
למרות תוספות אלו, האונייה עדיין הורגשה פגיעה מדי לאש צוללת, וריפאלס הוחזרה למספנה ברוזית' בין 10 בנובמבר 1916 ל-29 בינואר 1917 ונוסף לה שריון אופקי, במשקל של כ-504 טונות ארוכות (512 טונות), שנוסף לסיפונים מעל מחסני התחמושת ומעל גלגל ההיגוי.
ריפאלס הייתה אוניית הראשה הראשונה שהצטיידה בסיפון טיסה כאשר סיפון טיסה ניסיוני הותקנה על צריח 'B' בסתיו 1917. מנהיג הטייסת פרדריק רוטלנד המריא בסופווית' פאפ ב-1 באוקטובר.
סיפון טיסה נוסף נבנה על צריח 'Y' ורוטלנד המריא ממנה ב-8 באוקטובר.
האונייה נשאה מטוס קרב אחד ומטוס סיור.
ריפאלס הונחה על ידי ג'ון בראון, קליידבנק, סקוטלנד ב-25 בינואר 1915. האונייה הושקה ב-8 בינואר 1916 והושלמה ב-18 באוגוסט 1916, לאחר קרב יוטלנד.
ריפאלס החליפה את לאיון כאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה הראשונה למשך המלחמה.
במהלך 1917 האדמירליות הפכה מודאגת יותר מהמאמצים הגרמניים בים הצפוני לטהר נתיבים דרך שדות המוקשים שהונחו על ידי בריטניה שנועדו להגביל את פעולות צי הים הפתוח והצוללות הגרמניות.
פשיטה ראשונית על כוחות שליית מוקשים גרמניים ב-31 באוקטובר על ידי כוחות קלים השמידה עשר ספינות קטנות והאדמירליות החליטה על מבצע גדול יותר להשמדת שולות המוקשים והסיירות הקלות המלוות שלהם.
בהתבסס על דיווחים מודיעיניים החליטה האדמירליות ב-17 בנובמבר 1917 להקצות למבצע שתי שייטות סיירות קלות, שייטת הסיירות הראשונה בחיפוי של שייטת סיירות המערכה הראשונה המחוזקת (למעט רינואון) ורחוק יותר, אוניות המערכה של שייטת אוניות המערכה הראשונה.
האוניות הגרמניות, ארבע סיירות קלות של כוח הסיור II, שמונה משחתות, שלוש פלגות של שולות מוקשים, שמונה פורצות נתיבים (מכמורות מלאות שעם, המשמשות לפוצץ מוקשים מבלי לשקוע) ושתי מכמורות לסימון הנתיב הסוחף, זוהו בשעה 7:30 בבוקר, בצללית השמש העולה.
סיירת המערכה הקלה קורייג'וס והסיירת הקלה קארדיף פתחו באש בתותחים הקדמיים שלהם שבע דקות מאוחר יותר.
ריפאלס ניתקה זמן לא רב לאחר מכן ודהרה קדימה במלוא המהירות כדי לירות לעבר ספינות האויב.
היא פתחה באש בערך בשעה 9:00, השיגה פגיעה בודדת בסיירת הקלה SMS קניגסברג במהלך הקרב.
כאשר אוניות המערכה הגרמניות SMS קייזר ו-SMS קייזרין נצפו בסביבות השעה 9:50 הבריטים הפסיקו את המרדף וריפאלס חיפתה על נסיגתם, בסיוע ערפל כבד שירד בסביבות השעה 10:40. האונייה ירתה בסך הכל 54 פגזי 15 אינץ' במהלך הקרב והשיגה פגיעה אחת בסיירת הקלה קניגסברג שהפחיתה את מהירותה באופן זמני.
ב-12 בדצמבר 1917, ניזוקה ריפאלס בהתנגשות עם סיירת המערכה HMAS אוסטרליה.
האונייה נכחה בכניעת צי הים הפתוח בסקפה פלו ב-21 בנובמבר 1918.
ריפאלס החלה בשיפוץ גדול בפורטסמות' ב-17 בדצמבר 1918 שנועד לשפר באופן דרסטי את הגנת השריון שלה.
חגורת השריון הקיימת שלה בעובי 6 אינץ' הוחלפה בחגורה בעובי בלוחות שנעשו עודפים על ידי הסבת אוניית המערכה אלמירנטה קוקראנה (שהוזמנה במקור על ידי צ'ילה ונרכשה לאחר תחילת המלחמה) לנושאת המטוסים איגל.
השריון המקורי הותקן בין הסיפון הראשי לסיפון העליון, מעל השריון החדש.
ציפוי נוסף בעל מתיחה גבוהה נוספה לסיפונים מעל מחסני התחמושת.
הבליטה נגד טורפדו של האונייה הועמקה ועובדה מחדש בהתאם לזו שהותקנה על אוניית המערכה ראמיליס.
הבליטה כיסתה את גופה מחדר הטורפדו השקוע אל מחסן התחמושת "Y", שהתאים הפנימיים שלו היו מלאים בצינורות ריסוק.
הבליטות הוסיפו לרוחב שלה ו- לשוקע שלה.
השיפוץ הוסיף כ- להדחק שלה והעלה את גובהה המטאצנטרי ל- במעמס מלא.
נוספו גם שלושה מדדי טווח וכן שמונה צינורות טורפדו בתושבות תאומות על הסיפון העליון.
ריפאלס נכנסה לשירות מחדש ב-1 בינואר 1921 והצטרפה לשייטת סיירות המערכה של הצי האטלנטי.
בנובמבר 1923, הוד, מלווה בריפאלס ומספר סיירות מסדרת דני של שייטת הסיירות הקלות הראשונה, יצאו לשייט עולמי ממערב למזרח דרך תעלת פנמה.
הם חזרו הביתה עשרה חודשים מאוחר יותר בספטמבר 1924. זמן קצר לאחר חזרתה הוסרו שני תותחי הנ"מ של הספינה ושני צריחי תותחי ה-4 אינץ' היחידים שלה והוחלפו בארבעה תותחי נ"מ QF 4 אינץ' Mark V.
שייטת סיירות המערכה ביקרה בליסבון בפברואר 1925 כדי להשתתף בחגיגות ואסקו דה גאמה לפני שהמשיכה לים התיכון לתרגילים.
מגרש סקווש נוסף בצד הימני בין הארובות, וסאונה ואמבט קצף על הסיפון עבור הסיור של נסיך ויילס באפריקה ובאמריקה הדרומית שנמשך ממרץ עד אוקטובר.
עם שובה, היא שופצה מנובמבר 1925 עד יולי 1926 ונוספה לה עמדת שליטה בזווית גבוהה (HACP) לחלק הקדמי שלה.
מעוט קבוע החליף את הצריח המשולש של תותחי 4 אינץ' באמצע האונייה והאנגר נבנה בכל צד של הארובה האחורית כדי לאכלס שניים ממטוסי פיירי III של האונייה.
ניתן היה לשאת מטוס נוסף אחד על הסיפון ואחר על המעוט עצמו.
מעל כל האנגר הותקנו עגורנים חשמליים כדי לטפל במטוס.
ארבעת תותחי הנ"מ בקוטר 4 אינץ' הועברו, זוג אחד לצד הארובה האחורית בגובה גג ההאנגר והזוג השני לצד הארובה הקדמית על סיפון המצודה.
ארבעה אבות-טיפוס של תותחים דו-תכליתיים QF 4 אינץ' נוספו בצריחים Mark XVIII עם תותחים כפולים לצד התורן המרכזי.
שני צריחים Mark VI של תותחי 2 פאונד הותקנו על הרחבות של פלטפורמת מגדל הניווט לצד הארובה הקדמית.
מעל אלה נוספו זוג צריחים מרובעים Mark II* למקלעי 0.5 אינץ' ויקרס Mark III.
צריחים אלו יכלו להנמיך ל-10° ולהגביה למקסימום של 70°.
המקלעים ירו פגזים במשקל במהירות לוע של .
זה העניק לתותח טווח מקסימלי של כ-, למרות שהטווח האפקטיבי שלו היה רק .
ריפאלס קיבלה שני מנהלי בקרת אש לתותחי הנ"מ של מערכת בקרה גבוהה בזווית גבוהה, אחד Mark II בחלק הקדמי ואחד Mark I* המותקן על הדום מעל המבנה האחורי.
שני צינורות הטורפדו השקועים הוסרו והחללים הפנויים חולקו והפכו למחסנים.
ריפאלס שובצה לצי הים התיכון כשהיא נכנסה לשירות מחדש באפריל 1936. היא העבירה 500 פליטים מוולנסיה ומפלמה דה מיורקה למרסיי, צרפת בסוף 1936 לאחר תחילת מלחמת האזרחים בספרד.
האונייה נכחה סקירת צי לרגל הכתרת המלך ג'ורג' השישי בספיטהד ב-20 במאי 1937. ריפאלס נשלחה לחיפה ביולי 1938 כדי לשמור על הסדר במהלך המרד הערבי.
היא נבחרה להעביר את המלך והמלכה במהלך סיורם בקנדה במאי 1939 והיא שובצה בין אוקטובר 1938 למרץ 1939 לתפקיד זה.
תותחי הנ"מ התאומים בקוטר 4 אינץ' הוחלפו בשני תותחי Mark V נוספים ונוספו שני צריחי מקלעים נוספים בקוטר 0.50. המלך והמלכה נסעו בסופו של דבר על סיפונה של אוניית RMS אמפרס אוף אוסטרליה בזמן שריפאלס ליוותה אותם במחצית הראשונה של המסע.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, הייתה ריפאלס חלק משייטת סיירות המערכה של צי הבית.
היא סיירה מול החוף הנורווגי ובים הצפוני בחיפוש אחר ספינות גרמניות, כמו גם כדי לאכוף את המצור במשך החודשים הראשונים של המלחמה.
בתחילת המלחמה, הצריח המשולש של תותחי 4 אינץ' הוחלף עם צריח 8 קנים 2 פאונד.
בסוף אוקטובר היא הועברה להליפקס עם נושאת המטוסים פיוריוס כדי להגן על שיירות ולחפש פושטות סחר גרמנות.
ריפאלס ופיוריוס יצאו לפעולה מהליפקס ב-23 בנובמבר בחיפוש אחר אוניית המערכה הגרמנית שרנהורסט לאחר שהטביעה את סיירת הסוחר החמושה Rawalpindi, אך ריפאלס ניזוקה בים סוער בסערה ונאלצה לחזור לנמל.
ריפאלס ליוותה את השיירה שהביאה את רוב דיוויזיית הרגלים הקנדית הראשונה לבריטניה בין 10 ל-23 בדצמבר 1939 והוצבה מחדש לצי הבית.
בפברואר 1940, היא ליוותה את נושאת המטוסים ארק רויאל בחיפוש עקר אחר שישה רצי מצור גרמניים שפרצו מוויגו, ספרד.
על ריפאלס הוטל לתמוך בפעולות בעלות הברית במהלך המערכה בנורווגיה באפריל-יוני 1940. ב-7 באפריל, ריפאלס, יחד עם מרבית צי הבית, קיבלה הוראה לצאת לים כדי ליירט את מה שנחשב לעוד ניסיון לפרוץ לצפון האוקיינוס האטלנטי.
האונייה נותקה למחרת כדי לחפש ספינה גרמנית שדווחה על ידי המשחתת גלואווורם, אך המשחתת הוטבעה על ידי הסיירת הגרמנית אדמירל היפר לפני שריפאלס הגיעה אליה והיא קיבלה הוראה להיפגש עם אחותה רינואון דרומית לאיי לופוטן, מול החוף הנורווגי.
ב-12 באפריל, נצטוותה ריפאלס לחזור לסקפה פלו כדי לתדלק והיא ליוותה שיירת חיילים עם שובה.
בתחילת יוני נשלחה האונייה לצפון האוקיינוס האטלנטי לחפש פושטות סחר גרמניות ולא נטלה חלק בפינוי נורווגיה.
בליווי רינואון ושייטת הסיירות הראשונה, ניסתה ריפאלס ליירט את אוניית המערכה הגרמנית גנייזנאו כשהפליגה מטרונדהיים לגרמניה ביולי.
עד מאי 1941 ליוותה האונייה שיירות וחיפשה ללא הצלחה ספינות גרמניות.
ב-22 במאי, ריפאלס הוסטה מליווי שיירת WS8B כדי לסייע בחיפוש אחר אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק, אבל היא נאלצה להפסיק את החיפוש מוקדם ב-25 במאי מכיוון שכמות הדלק נגמרה.
האונייה שופצה ביוני-אוגוסט וקיבלה שמונה תותחים אוטומטיים אורליקון וכן מכ"ם ירי שטח מסוג 284. ריפאלס ליוותה שיירת חיילים סביב כף התקווה הטובה מאוגוסט עד אוקטובר והועברה לפיקוד הודו המזרחית.