tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא בוגר הגימנסיה העברית "הרצליה".
התגייס לצה"ל ב-1950 במחזור הראשון של העתודה האקדמית, למד הנדסה אזרחית בטכניון והתמחה בבניית שדות תעופה, קיבל את תואר המהנדס ב-1954.
לאחר לימודיו הצטרף לחיל ההנדסה, שימש קצין כבישים ובמבצע קדש היה חבר בצוות הכנת הדרכים בסיני, בעקבות קרב המיתלה נדרש להכשיר מסלול נחיתה והמראה לפינוי הנפגעים.
ב-1958 מונה למפקד יחידת בינוי בבסיס חיל האוויר וב-1962 מונה לקצין הנדסה של גייסות השריון.
ב-1963 יצא לאתיופיה כחבר במשלחת סיוע ישראלית שהקימה בין השאר שדות תעופה במדינה.
ב-1967 מונה לקצין הבינוי של חיל האוויר, בעקבות כיבוש סיני במלחמת ששת הימים, הקים והכשיר צה"ל בסיסים ושדות תעופה בחצי האי בניצוחו של בן דב, בהם בסיס עציון, רפידים, אל עריש, שדה אופיר, ביר תמדה.
ב-1972 מונה לקצין הנדסה ראשי, הוא מילא תפקיד זה במהלך מלחמת יום הכיפורים, פיקד על הובלת גשר הגלילים במבצע אבירי לב, כשהוא בג'יפ יחד עם קצין הנדסה מאוגדה 143, אהרון טנא, עם ההכרזה על הפסקת האש הקים את אגד הצליחה .
לאחר שחרורו שימש מנהל בחטיבת המתכת של קונצרן כור, יו"ר מפעל יובל-גד של כור, יו"ר המוסד המאוחד לענף הבנייה, מנהל פרויקטים בחברת אזורים ובכלל תעשיות, יזם את בניית שכונת נווה רום ברמת השרון, שימש יועץ לרשות הנמלים והרכבות.
בפעילותו ההתנדבותית כיהן בחבר הנאמנים ובוועד המנהל של הטכניון, חבר המועצה הציבורית של עמותת אומ"ץ, חבר הנהלה ויו"ר עמותת א.ל.ה-אגודה למען האזרחים הוותיקים ברמת השרון, ממלא מקום ראש מטה משק לשעת חירום בעיר.
נפטר ב-27 בינואר 2017 ונטמן בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
היה נשוי לאילנה ואב לשני בנים ובת.
בנו הבכור היה יואב בן דב.
רבי יצחק בן וואליד (מכונה מהריב"ו או הנר המערבי; 1777, תקל"ז – 9 בפברואר 1870, ט' באדר תר"ל) היה מקובל מגדולי רבני מרוקו, אב בית הדין ורבה של קהילת יהודי תטואן במשך כ-40 שנים.
נולד בשנת 1777 בעיר תטואן לרב שם טוב, בן למשפחת רבנים.
נקרא על שם סבו רבי יצחק.
עוד לפני שהגיע לגיל מצוות שקד על לימודי התורה.
בצעירותו התייתם מאביו והוא ומשפחתו חיו בדוחק רב.
וכלכלת הבית הוטלה על אימו שעבדה ויגעה על הבאת לחם לביתה מרובה הילדים.
באחד הימים כשעמדו על חרפת רעב נאלצה אימו למכור את הש"ס של אביו כדי לקנות לחם לילדיה הקטנים.
רבי יצחק הצעיר שראה את עצבונה של אימו החליט לעשות כל שביכולתו כדי לקנות את הש"ס של אביו בחזרה וכך עשה, אסף פרוטה אחר פרוטה עד שהצליח להשיב לאימו את ספריו של אביו שנפטר.
בגיל 17 גילה בקיאות וידע רב בתורה ובהלכה.
בגיל 18 נשא לאישה בת למשפחת רבנים אשר ילדה את בנו הבכור, אולם תוך זמן קצר נפטרה והותירה אותו עם בנו הקטן.
לאחר מספר שנים נשא לאישה את שמחה, בתו של רבי וידאל ביבאס.
התפרנס מכתיבת שטרות וחי בעוני.
עם זאת, החזיק בספרייה מכובדת שכללה ספרים נדירים.
רבי יצחק בן וואליד סירב למשרות שונות שהוצעו לו, וכן כאשר פנו אליו אנשי העיר תטואן לשמש כרבם, סרב.
לאחר הפצרות רבות מצד אנשי קהילתו, נדד לגיברלטר.
קהילתו שלחה אחריו שליחים על מנת להחזירו לעירם, והתעקשו שיבוא לשמש להם כרב.
לאור בקשותיהם החוזרות קיבל את הכהונה ושימש כרב העיר וכאב בית הדין במשך 40 שנה.
הוא התגלה כמנהיג בעל שיעור קומה ודאג לבני קהילתו ולעניים יתומים ואלמנות בפרט.
רבי יצחק ביסס כמה ממנהגי עירו תטואן, תוך שהוא מזכיר את דבריהם של רבני העיר הקודמים, כדוגמת רבי יעקב הלוי ורבי חסדאי אלמשונינו.
בשנת 1868 פנה במכתב ביחד עם רבי יצחק נהון למשה מונטיפיורי בבקשה לסיוע אל מול האלימות כנגד יהודים במרוקו, עקב רצח אכזרי של שתי נשים יהודיות בתטואן.
מבן תלמידיו נמנה רבי ישעיה בן נאים אביו של רבי רפאל חיים משה, ובנו הוא הרב יוסף בן וואליד, מחבר הספר 'שמו יוסף'.
בלט באהבת ארץ ישראל, והתעניין במצב היהודים השוכנים בה.
כמו כן, תרם ביד רחבה לאנשים שהגיעו מארץ ישראל.
בשנת תרכ"ב (1862), עלה לארץ והתיישב בחיפה עם משפחתו, למרות הפצרות רבני ירושלים ובתוכם הראש"ל רבי חיים דוד חזן שיתיישב בירושלים.
לאחר זמן קצר חזר לתטואן.
הם קיימו את תנאיו בעודו בחיים, אולם לאחר פטירתו הפרו את התנאים, ורבני העיר התרו בהם ללא הועיל.
הרב גם רשם את יוצאי חלציו ללימודים ברשת לרכישת השכלה בשפות ומדעים.
בשנת ה'תר"ל, בהיותו בגיל 93, נחלש כוחו, לאחר שחלה במשך שלשה שבועות, (בתקופה זו התקיים מניין בביתו), נפטר בט' אדר עם כניסת השבת נפטר בעת שאמר ומלמל את הפסוק: "מזמור שיר ליום השבת".
נטמן בעירו תטואן וקברו נודע כאתר עלייה לרגל וביום השנה לפטירתו היו באים המונים להתפלל להשתטח על קברו.
בשנים האחרונות מתקיימת הילולא במקום.
ציווה בצוואתו שכאשר ילוו את מיטתו לא יקראו לו בתארים אלא רק רב ודיין, וכן השביע את קרוביו שלא יכתבו על מצבתו דבר, ואף לא את שמו.
ואת בניו ציווה שימשיכו במעשי צדקה.
כמו כן ביקש לפני פטירתו, שיכריזו בשמו שהוא מבקש מחילה אם פגע במישהו.
רבי יצחק בן וואליד כתב מספר חיבורים.
המפורסם שבהם הוא שו"ת "ויאמר יצחק".
לדעת כמה היסטוריונים, בספר "ויאמר יצחק" טמון מידע רב אודות ההיסטוריה הכלכלית, החברתית והדתית של יהודי תטואן.
כמו כן מופיעים בו טקסטים נדירים בשפת החכיתיה (הניב הצפון אפריקאי של לאדינו).
רבי יצחק החזיק בספרייה מכובדת שכללה ספרים נדירים.
ספריה זו וספרית בית מדרשו מצויות כעת בירושלים ביד אספן פרטי.
מספר מוסדות לימוד תורה נקראים על שמו בארץ שהגדול ביניהם "תולדות יצחק" השוכן בהר נוף שבירושלים.
הרחוב בו גר במלאח של תטואן נקרא על שמו, וביתו, שנשמר בשלמותו, כיום משמש כמוזיאון לתולדותיו.
שנים רבות פעל בית הכנסת יצחק בן ואליד.
לרבי יצחק היה מקל הליכה שעבר מדור לדור במשפחתו, וידוע בסגולותיו הרבות בריפוי מחלות ובייחוד כסגולה ללידה קלה.
מטה זה שמור אצל אחת מנינותיו בארץ ישראל באזור המרכז.
יצחק בן ימיני (1898 – 8 במרץ 1951) היה עורך דין שפעל בארץ ישראל בתקופת היישוב ולאחריה בראשית תקופת מדינת ישראל.
יצחק בן ימיני נולד ביקטרינבורג שבהרי אורל ברוסיה (אז חלק מהאימפריה הרוסית).
אביו בנימין קלין היה מהנדס ופעיל ציוני.
אמו רחל הייתה בתו של יעקב שפטוביצקי שהיה תעשיין באזור אוקראינה.
קיבל חינוך יהודי ועברי, למד בגימנסיה בעיר הולדתו ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטאות סנקט פטרבורג וטומסק.
היה פעיל בתנועת צעירי ציון.
בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה הגיע בשנת 1921 לעיר ולדיווסטוק שבהמזרח הרחוק בה עסק בעריכת דין.
בשנת 1922 עלה יצחק בן ימיני לארץ ישראל והתיישב בתל אביב, עבד כפועל בפרדסים והיה חבר בהסתדרות הפועלים החקלאיים.
ב-1923 התכונן לבחינות לעורכי דין זרים.
ב-1924 עבר את הבחינות בהצלחה והחל לעסוק בעריכת דין בתל אביב.
באותה שנה הצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית והיה ממייסדי ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר).
היה פעיל בבית"ר ולאחר מכן בהסתדרות העובדים הלאומית.
כמו כן היה פעיל בעיריית תל אביב.
בשנת 1929 יצא בן ימיני להשתלם במשפטים באוניברסיטת לונדון.
בשנת 1931 היה בן ימיני ציר הצה"ר בקונגרס הציוני ה-17 בבזל.
בשנת 1933 קיבל יצחק בימיני את התואר "בריסטר" (תוארו של עורך דין שמוסמך להופיע בבתי המשפט באנגליה, להבדיל מ"סוליסיטור" שהוא עורך דין המוסמך לעסוק בכל פעילות משפטית אחרת)ונתקבל כחבר באיגוד עורכי הדין הבריטי (ה-Bar).
באותה שנה חזר בן ימיני לארץ ישראל והחל לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1934 נענה בן ימיני לבקשתו של זאב ז'בוטינסקי להשתתף בהגנה על צבי רוזנבלט במשפט רצח ארלוזורוב, לצידו של הוראס סמואל הסניגור הראשי של הנאשמים.
הנאשם השני במשפט היה אברהם סטבסקי אותו יצג, לצידו של הוראס סמואל, עורך הדין יוסף קייזרמן.
שבתי טבת בספרו "רצח ארלוזורוב" כתב כי בן ימיני הפך למעשה למזכירו האישי של סמואל.
בפסק דינו שניתן ב-8 ביוני 1934 זיכה בית המשפט את רוזנבלט אך הרשיע, ברוב דעות, את סטבסקי וגזר עליו עונש מוות.
בערעור בבית המשפט העליון מנדטורי זוכה גם סטבסקי.
בשנות המאבק על הקמת מדינת ישראל היה בן ימיני פעיל באצ"ל.
לאחר הקמת המדינה היה בן ימיני במרכז תנועת החרות.
בשנים 1949-1950 היה סנגורו של דוד יעקובוביץ שהואשם ברצח ואונס בגן מאיר.
לאחר ההרשעה וגזר דין המוות שנגזר על יעקובוביץ הגיש ערעור לבית המשפט העליון אך נפטר לפני שמיעתו.
יצחק בן ימיני נפטר ב-8 במרץ 1951, נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
יצחק (ז'ק) בן דוד (1931 - 25 במאי 2007), היה רוכב אופניים ישראלי, אלוף ישראל במרוץ אופני כביש (1960) שהשתתף באולימפיאדת רומא (1960) במדי נבחרת ישראל.
בן דוד נולד בשנת 1931 וגדל במרוקו.
לאחר שעלה לישראל הוא התגורר ברחובו והתאמן והתחרה בקבוצות האופניים של הפועל נהריה, הפועל אשקלון ביחד עם הנרי אוחיון, אף הוא אלוף ישראל במרוץ אופני כביש והפועל נהריה.
בשנת 1960 זכה בן דוד באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש.
באולימפיאדת רומא (1960) השתתף בן דוד במרוץ הכביש יחד עם חברו לאגודה, הנרי אוחיון.
לאחר שמשקפיו נפלו ובניסיון למצוא אותם הוא רכב בכיוון ההפוך ונפסל על ידי שופטי המרוץ.
במהלך הקריירה הענפה שלו השתתף במרוצים רבים והתחרה עד גיל 70.
בשנת 2007 נפטר בן דוד לאחר ניתוח שעבר בברך שאמור היה לאפשר לו לחזור ולרכב על אופניים, אלא שהתקף לב ושבץ לאחר הניתוח הביאו למותו.
יצחק בן ארי (22 בינואר 1924 - 24 במרץ 2004) היה דיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר ישראל בדנמרק ובגרמניה המערבית.
בן ארי נולד בווינה שבאוסטריה בשם ארווין רינדנר.
למד בגימנסיה הקלאסית, וסולק ממנה בעקבות האנשלוס.
הוא עלה לארץ ישראל ב-1939 במסגרת עליית הנוער ולמד בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
התגייס למשטרת המנדט, שירת כנוטר בגבול הצפון ובמחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט בירושלים, בה היה ממונה על הפעלת עובדים יהודיים.
במקביל הוא שימש סוכן של הש"י וקיבל את הכינוי המחתרתי "מיקי" שהמשיך ללוות אותו לאורך חייו.
לאחר הקמת המדינה שירת במשטרת ישראל בדרגת עוזר מפקח מחוזי במחוז תל אביב וירושלים והיה שליח המשטרה לארגון האינטרפול בפריז.
ב-1958 גויס למוסד על ידי יעקב כרוז, ראש אגף "תבל" האמון על הקשרים הדיפלומטים והמודיעיניים של הארגון.
הוא שימש שליח המוסד ומשרד החוץ בשגרירות ישראל באדיס אבבה שבאתיופיה, שימש מפקח קונסולרי בנציגויות ישראל במזרח אפריקה וראש מחלקת אפריקה.
לאחר מכן שירת כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בפריז ושירת בתפקידים בכירים במוסד.
ב-1971 מונה לציר בשגרירות ישראל בבון שבמערב גרמניה, כיהן בתפקיד במהלך טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
ב-1975 מונה לשגריר ישראל בדנמרק וכיהן בתפקיד עד 1978. לאחר שובו שימש מנהל מחלקת אירופה 2 באגף מערב אירופה במשרד החוץ וראש לשכת מנכ"ל המשרד.
ב-1981 מונה לשגריר ישראל במערב גרמניה.
כיהן בתפקיד עד 1989 ופרש לגמלאות.
רבי יצחק בן מאיר (המכונה בדרך כלל ריב"ם, ר"י בר"מ, ולעיתים רחוקות רבי יצחק צרפתי) היה פרשן התלמוד, פייטן ומבעלי התוספות, נכדו של רש"י.
ריב"ם היה בנם של רבי מאיר בן שמואל "אבי הרבנים" ויוכבד בת רש"י, ואחיהם של רשב"ם, רבנו תם ור' שלמה.
ייתכן שאחד מהם הוא החכם המוזכר בתוספותיו של רבינו שמשון משאנץ בשם ר' שלמה גיסו של ר"י הזקן, ואולי הכוונה אינה לבנו של ר' יהודה ב"ר יום טוב אלא לבנו של ריב"ם, שהיה אחיה החורג של אשתו של ר"י.
רבי יצחק בן מאיר היה מגדולי דורו, לצד אֶחָיו נכדי רש"י; בין היתר למד אצלו גם אחיינו הצעיר רבי יצחק, שכונה לימים ר"י הזקן והפך לגדול הדור בצרפת.
אין פרטים רבים הידועים על תולדות חייו.
ריב"ם נפטר בגיל מוקדם, בחיי אביו ואמו; עם פטירתו קונן עליו אחיו רבנו תם:
אלמנתו של ריב"ם נישאה לרבי יהודה ב"ר יום טוב מפלייזא, קרובו הצעיר של בעלה הראשון (ר' יהודה היה נכדו של הריב"ן חתן רש"י, וריב"ם היה בנו של רבינו מאיר חתן רש"י).
בתו של ר' יהודה ב"ר יום טוב נישאה מאוחר יותר לר"י הזקן, וכך הפכה אלמנת רבו ריב"ם לחמותו של ר"י, שהיה דן איתה במנהגיו של רבו ריב"ם, וכדברי ר"י:
ריב"ם חיבר תוספות למסכתות רבות, והוא מוזכר פעמים רבות בתוספות שנדפסו על הש"ס.
בנוסף שלח ידו בפיוט, בדומה לאחיו רבנו תם, והשתמרו ממנו כיום כמה פיוטי סליחות (כמו הפיוט "ישראל עמך תחינה עורכים").
רבי יצחק ב"ר דוד מיאנוב וגאיה (לפני ה'ת"ן, 1690 - ~ה'תק"א, 1741) היה רב וראש ישיבה אשכנזי בפולין ובמוראביה, מחבר הספר פני יצחק זוטא.
נולד לרב דוד מאזרוב ולרחל בת "הראש הרב שמריה" שהיה צאצא של רבי שלום שכנא מלובלין.
למד אצל הרב בנימין זאב הלוי הורוויץ שהיה ראש בית דין בקראקא ולימים אב"ד ואדיסלאב, מחבר שו"ת פנים חדשות.
בשנת ה'תס"ח, 1708 למד בפראג ושמע דברי תורה מהרב נפתלי כ"ץ, וכנראה למד גם אצל הרב גבריאל עשקלס מניקלשבורג.
נישא להנדל והתגורר זמן מה בשדה חדש.
בהמשך התמנה כרבה של יאנוב הסמוכה ללבוב ועמד בראש הישיבה שם.
בתקופת יאנוב הוציא לאור את ספרו "פני יצחק זוטא - חלק ראשון" (אמסטרדם תצ"א).
אחד מילדיו נישא עם אחד מילדיו של רבי שלמה מפינטשוב.
בשנת ה'תצ"ה, 1735, התמנה כרבה של גאיה שבמחוז מוראביה הדרומית ובה כיהן עד פטירתו בשנת ה'תק"א, 1741.
ספרו "פחד יצחק" לא נדפס, אך כתב היד שלו שרד וחלקים מהספר פורסמו בכתבי עת תורניים.
הוא הניח אחריו מספר בנים, אחד מהם, הרב בנימין זאב "וולפיש", כיהן מספר שנים לאחר פטירתו כרבה של גאיה (תקי"ט, 1759 - תקכ"ז, 1767) ואחר כך כיהן כרבה של ביזנץ, כנראה עד סוף ימיו.
בן אחר, דוד, היה אף הוא למדן וחלק מחידושיו משוקע בספרי אביו.
רבי יצחק בן יעקב די לאטיש היה מלומד יהודי בפרובנס במאה ה-14, מחבר הכרוניקה "תולדות יצחק" שחלקה המפורסם בשם "שערי ציון" המבוסס על "סדר הקבלה" לרבי מנחם המאירי מהווה מקור חשוב לתולדותיהם של חכמי פרובנס בדורו ובדור שלפניו.
מלבד ספרו זה שאותו חיבר בשנת 1340, כתב גם פירוש לחמשה חומשי תורה בשם "קריית ספר".
ומפורסם בהפסק דין שהתיר לדפוס ספרי קבלה והפסק מודפס בהקדמה לזוהר דפוס מנטובה והפסק מוזכר גם בספר אמונת חכמים להרב אביעד שר שלום בזילה פרק כא
רבי יצחק בן יעקב די לאטיש היה נכדו של רבי יצחק בן יהודה די לאטיש בן דורו ומכרו של הרשב"א, וכנראה נינו של רבי יהודה בן יצחק די לאטיש, מחברם של חיבורים רבים ובהם פירוש לרוב מסכתות התלמוד והמשנה.
מתיאורים בכתביו עולה כי היה נכדם של רבי משולם ב"ר משה ב"ר יהודה מבדרש ושל רבי אליעזר מטרשקון ובנו רבי עמנואל מטרשקון.
כן היה בן דודו של רבי גרשון מבדרש מחבר ספר השלמן.
כיהן כמפקד חטיבת יפתח, מפקד חטיבת פארן, מפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי ומפקד גדס"ר גולני.
נהרג כמפקד חפ"ק מח"ט חטיבת גולני בקרב בשג'אעייה במלחמת חרבות ברזל.
בן בשט נולד לעדנה ורפי וגדל בנווה צוף.
למד בישיבת בני עקיבא נחלים ובמכינה קדם-צבאית קשת יהודה (מחזור ז'), ולאחר מכן התגייס לצה"ל, שובץ בחטיבת גולני, והתקבל ליחידת אגוז.
בסיום הקורס שב ליחידת אגוז ומונה למפקד צוות.
בהמשך שימש כמפקד פלוגת טירונים של אגוז בבא"ח גולני.
לאחר מכן שימש מפקד פלוגה מסייעת בגדוד 51. בהמשך עבר לשרת ביחידת שלדג, ושימש במספר תפקידי פיקוד.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד יחידת אגוז, ושימש בתפקיד בין היתר במבצע צוק איתן.
במהלך המבצע החליף זמנית את מפקד היחידה, יונתן רום, לאחר פציעתו.
בינואר 2015 הועלה לדרגת סא"ל, מונה למפקד גדס"ר גולני, ושימש בתפקיד עד 22 ביוני 2016. לאחר מכן שימש מפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי בין השנים 2016–2018. ב-22 באוגוסט 2018 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת שגיא.
במהלך תפקידו, ב-28 בנובמבר 2018, החטיבה נסגרה, והוקמה במקומה תחת פיקודו חטיבת פארן.
בתפקיד זה שירת עד 18 באוגוסט 2020. לאחר מכן מונה למפקד צוות בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים בין השנים 2020–2021. ב-8 באוגוסט 2021 מונה למפקד חטיבת יפתח, תפקיד שמילא עד ספטמבר 2023.
לאחר סיום תפקידו היה בתהליך פרישה משירות קבע.
עם פרוץ מתקפת ה-7 באוקטובר 2023 הגיע לעוטף עזה יחד עם אלוף-משנה (מיל') יאיר הירש.
בקיבוץ בארי חברו לכוח מיחידת הניוד 444, שהפעיל טיגריס ממוגן, ונטלו חלק בפעולות חילוץ של אזרחים מבתיהם והעברתם לאזורים בטוחים במהלך הלחימה.
לקראת התמרון ברצועת עזה התנדב לפקד על החפ"ק של מח"ט גולני, יאיר פלאי, במסגרת הלחימה ברצועת עזה.
בן בשט נפל בקרב בשג'אעייה שבמזרח רצועת עזה יחד עם עוד תשעה לוחמים.
היה נשוי לאדר ואב לארבעה.
התגורר במושב שדה יעקב שבעמק יזרעאל.
הובא למנוחות בבית העלמין בכפר תבור.
רבי יצחק בן יהודה היה ראש ישיבה במגנצא במאה ה-11, מרבותיו של רש"י.
נולד כנראה סביב שנת 1010. בעל העיטור מכנהו "צרפתי", ומכאן יש שהסיקו שמוצא משפחתו מצרפת.
לעומת זאת, החיד"א כינהו "אשכנזי" ויש שטענו שלא ניתן להוכיח מכינויים אלו דבר על מוצאו.
ישנם מקורות שמצביעים על קרבה משפחתית בינו לבין רש"י.
למד בצעירותו מפי קרוב משפחתו רבנו גרשום מאור הגולה במגנצא, אך גם מרבי אליעזר הגדול בן יצחק ולפי מקורות מסוימים גם מרב האי גאון ברומא.
לאחר פטירת רבי יעקב בן יקר בשנת 1064 (ד'תתכ"ד), החל לשמש כראש הישיבה.
שמעו יצא למרחוק, והוא נשאל שאלות אף מבוהמיה וצפון צרפת.
תוארי הכבוד שכינו אותו שואליו מעידים על מעמדו הרם: "רבינו הקדוש", "נהרא דרקיעא וכוכב שפרפרא" ועוד.
לפי ספר יוחסין נפטר בשנת ד'תת"ל (1070), וכמוהו כתבו מספר חוקרים.
יש שתיארכו את פטירתו לשנת 1080 (ד'תת"מ).
בנו רבי יהודה היה מחכמי הישיבה במגנצא, וחכמי מגנצא נעזרו בו לשחזר ממנהגי אביו, ונהרג עם אשתו יהודית ובנם יצחק בגזירות תתנ"ו.
רש"י - למד בישיבתו למשך תקופה לא ארוכה, והושפע ממנו פחות משהושפע מרבותיו האחרים.
רש"י מצטטו פעמים רבות והתכתב עמו בהלכה.
הוא מכנהו "מורי צדק" ו"רבנו הרב הגדול", אך לפעמים חולק עליו.
רש"י אף הגיה חלקים מספר התלמוד שלו מספרו של ר' יצחק.
עם זאת, רש"י לא נמנע מלחלוק עליו, ופעם אחת אף חזר בו ר' יצחק בעקבות דברי רש"י.
רבי אליקים בן משולם הלוי.
בני מכיר - מחברי הספר "מעשה המכירי", בו מובאות הנהגות רבות מאוד מרבי יצחק.
רבי יצחק בן אשר הלוי (ריב"א) - ראשון בעלי התוספות באשכנז.
רבי יצחק נמנה עם גדולי המשיבים באשכנז במאה האחת-עשרה.
כ-65 תשובות שהגיעו לידינו ממקורות שונים מיוחסות בוודאות אליו, דרך ספרי תלמידי רש"י, מעשה המכירי של בני מכיר ו"מעשה הגאונים".
רוב התשובות נכתבו לרש"י ולבני מכיר.
רבים מהנהגותיו ופסקיו תועדו על ידי תלמידיו.
יש חוקרים הסבורים שר' יצחק ובית מדרשו לקחו חלק פעיל בכתיבת פירוש התלמוד המיוחס לרבנו גרשום מאור הגולה, ויש המפקפקים בכך, אך מכל מקום ישנן עדויות ברורות שבבית מדרשו נכתבו פירושים לרוב הש"ס.
פירושו היה לעיני תלמידו רש"י שהשתמש בו במספר מקומות.
נוסחאות התלמוד שלו נחשבו למדויקות גם בדורות שלאחריו, והן שימוש את רש"י להגהת התלמוד.
בתשובותיו העמיד את חשיבות המנהג שתקפו כהלכה ממש.
בשונה מחכמי מגנצא בתקופתו, אין לנו ידיעות על עיסוקו בפרשנות המקרא ובכתיבת פיוטים.
ממספר מקורות, רואים שהיה זהיר ומחמיר בפסיקותיו, למשל בעניין יין נסך או בעניין אפיית פת עם בשר או גבינה בתנור, והוא אף כתב: "שמצווה להחמיר ולגדור גדר ולעשות סיג לדבר".
כמו כן, ייחס חשיבות רבה לשמירה על מנהגים: "מצווה להחזיק מנהג ראשונים בכל מה שהאדם יכול להחזיק...
סבר שיש תוקף מן התורה לציות לתקנות הקהל.
הוא העצים את המרכזיות של התלמוד הבבלי באשכנז ביחס לתלמוד הירושלמי, ואף נתן מקום מרכזי לתשובות גאוני בבל.
יצחק (גוליבר) בן מנחם (כ"ט בסיון תרפ"ט, 7 ביולי 1929 - כ"ז בכסלו תשט"ז, 12 בדצמבר 1955) היה לוחם ומפקד בחטיבת הצנחנים ויחידה 101 נהרג במוצב נוקייב במבצע כנרת.
כשנה לאחר מותו יצא צה"ל למבצע גוליבר, פעולת תגמול במטרה לתקוף את מצודת המשטרה הירדנית בע'רנדל שבערבה (מול קיבוץ יהל) ומספר מבנים סביבה.
מבצע זה נקרא על שמו של בן מנחם.
יצחק בן מנחם נולד וגדל ברמתיים, בן יחזקאל וגיטה מראשוני המתיישבים ברמתיים.
הוא למד בבית הספר העממי ע"ש יוסף אהרונוביץ.
את לימודיו בבית ספר סיים בכתה ט'.
עבר לכפר סבא וסיים שם את כיתה י' והצטרף לשורות "הפועל" כפר-סבא.
שיתף עצמו בתחרויות מטעם בתי-הספר.
השיג שיא ארצי בזריקת משקולת והצטרף אל שורות הגדנ"ע.
משסיים את השביעית והשמינית בבית חינוך תיכון בתל אביב, ניסה לנוטרות, אך הבריטים חדלו מכבר לגייס בחורים נוספים.
ב-12 בדצמבר 1947 הצטרף לחי"ש השריון, תחת פיקודו של אריק שרון, כמפקד כיתה.
בן מנחם השתתף במלחמת העצמאות בקרבות שונים ונודע כאחד המפקדים הנועזים בצה"ל.
בחטיבת אלכסנדרוני: הוא השתתף במארבים נגד השיירות הערביות שנעו לכיוון יפו.
עקב תחילת ההשתלטות הערבית החמושה על מחנה תל השומר (במסווה של עובדים) הוחלט לכבוש את המחנה על ידי כוחות חטיבת אלכסנדרוני.
בתחילה נשלח סיור מוסווה של גדוד 33, וב-15 באפריל 1948 פרצו שתי פלוגות מגדודים 33 ו-32 אל המחנה.
המחנה הגדול נכבש עד סופו של אותו היום, פרט למובלעת צרה בדרום שנכבשה במהלך מבצע חמץ, כשבועיים מאוחר יותר.
בסופו של הקרב נמנו לכוחות אלכסנדרוני שלושה הרוגים, לעומת עשרות ערבים שנהרגו במהלך הקרב ובמהלך ניסיון להתקפת-נגד.
בקרב שימש בן מנחם כמקלען והפך בעזרתו משאית התגבורת שהגיעה למקום.
לקרב זה יצא בן מנחם כמקלען בפלוגה ב' בגדוד 32, בחטיבת אלכסנדרוני.
בכנס לאחר הקרב הביע בן מנחם ביקורת חריפה על התנהלות הקרב מול הפיקוד הבכיר של צה"ל.
ביוני 48 הצטרף כמ"כ ומקלען לגדוד 89 הגדוד הקומנדו של סא"ל משה דיין, גדוד שהורכב מטובי הלוחמים, מתנדבים כולם, עם גדוד זה השתתף במבצע דני ובמבצע עין.
בגיל 19 נבחר כחבר משלחת צבאית לארצות הברית כדי לייצג את המדינה וצה"ל במפגשים עם יהדות ארצות הברית.
עבר קורס קצינים ושירת כמפקד מחלקה בגדוד 9, במשלטים בבית גוברין ובאמציה.
באחד הסיורים עלה הזחל"מ שלו על מוקש והוא נפצע בעיניו, אך המשיך לפקד על הכוח שהמשיך ברגל עד שובו לבסיס, שם טופל וראייתו חזרה.
בשלב זה השתחרר בן מנחם מהצבא ולמד משפטים באוניברסיטה העברית במשך שלוש שנים במהלכם שירת במילואים בתור מפקד פלוגה בגבעתי, בהמשך עבר קורס מג"דים.
במקביל סייע ליחידה 101 והשתתף בפעולות בהן מבצע נבי סמואל (הפעולה שבעקבותיה הוקמה ה-101) ובפעולות באזור נס הרים כאיש מילואים.
בינואר 1954 חזר לקבע בדרגת סרן בתור מדריך בקורס מפקדי פלוגות.
בתחילה, לא רצה להצטרף לגדוד הצנחנים בגלל משבר יחסים אישי בינו ובין אריאל שרון, אולם בפעולה נגד מוצב 100 (מצפון לכיסופים) ביקש ממוטה גור, שהיה חניכו בקורס מ"פים, להשתתף בפעולה כרץ אישי.
בסופו של דבר, פלוגתו של גור השתתפה רק ככוח עתודה, אך בן מנחם השתתף כרץ אישי של אהרון דוידי - סמג"ד 890 שפיקד על הפעולה.
לאחר פציעת גור במבצע אלקיים, התגבר בן מנחם על סלידתו האישית משרון והצטרף בהסכמת שרון לגדוד הצנחנים והחליף את גור בפיקוד על פלוגה ד' בגדוד 890.
מבצע עלי זית (פעולת כנרת): ב-11 בדצמבר 1955 פשט כוח של צה"ל על מוצבים סוריים בחופה המזרחי של הכנרת, בתגובה להתנכלויות סוריות לדייגים בכנרת.
כ-50 חיילים סורים נהרגו וכ-30 נשבו.
בן מנחם פיקד על כוח משימה ד' - פלוגה מגדוד 771 (גדוד המילואים של חטיבת הצנחנים) ומשימתו: כיבוש מוצב כפר עקיב שלחוף הכנרת.
לאחר שנחת מהים באזור הכפר, נע הכוח אל נקודת הזינוק להתקפה והגיע שבע דקות לפני שעת השין.
פטרול סורי שלא הבחין בחיילים התקרב לכוח ואז אחד הצנחנים פלט כדור כמו כן נשמעה אש מכורסי במצב זה החליט גוליבר, לפתוח בקרב מוקדם מהמתוכנן.
הכוח הישראלי תקף את מבני המגורים במוצב הסורי.
בזמן הקרב נהרג בן מנחם לאחר שנפגע מרימון סורי שהתגלגל לעברו.
את הפיקוד נטל סגנו, טיבי שפירא.
חלק מהחיילים הסורים ברחו מהמוצב עם תחילת הלחימה.
בשעה 10:15 הסתיים הקרב והוחל בריכוז פצועים, שבויים ושלל.
בסיום הקרב על מוצב כפר עקיב היו לצה"ל 2 הרוגים ו-2 פצועים.
לסורים היו 9 הרוגים ו-2 חיילים שנלקחו בשבי.
בכלל המשימה אבדות צה"ל 8 הרוגים ו-19 פצועים.
לסורים: 54 הרוגים וכ-35 פצועים.
בן מנחם הועלה לדרגת רב-סרן ונקבר בחלקה הצבאית בבית-הקברות האזורי המשותף לרמות השבים, רמתיים וכפר מל"ל .
בשנת 1956 הוצא לזכרו ספר בשם "אדם ולוחם".
בספרו של אורי מילשטיין, "מלחמות הצנחנים" הועלה זכרו.
משנת 1958 נערך במשך שנים מרוץ הצנחנים ע"ש גוליבר בהשתתפות טובי הרצים בישראל.
בהוד השרון, הרחוב שבו התגורר בילדותו בשכונת רמתיים, נקרא רחוב הגיבור.
רבי יצחק בן ישראל היה ראש ישיבת בגדד ומחבר פיוטים בתקופת הראשונים, במחצית הראשונה של המאה ה-13. אחד מפיוטיו הידועים הוא אֶתְוַדֶּה עַל עֲבֵרוֹת קַלּוֹת וַחֲמוּרוֹת, שנאמר בנוסח הספרדים בסליחות.
רבי יהודה אלחריזי כתב עליו (לאחר ביקורו בבגדד, לצד דברי ביקורת על שירתו): "מבחר משורריהם רבי יצחק בר ישראל ראש הישיבה, קצת שיריו חזקים וטובים".
"ממבחר חכמיהם וחסידיהם רבי יצחק.
בעל נפש יקרה ודרכו דרך ישרה".
שירתו אינה בנויה במשקל השירה הספרדית.
השירים שהשתמרו ממנו הם בעיקר וידויים ותוכחות.
מהרח"ו מביא בשער הכוונות שהאר"י לא היה אומר את הווידויים שחיברו רבי יצחק בן ישראל, וגם לא את שאר הפיוטים המאוחרים (אלא רק פיוטים קדומים כגון אלה שחיבר רבי אלעזר בירבי קליר).
על כך מעיר רבי שמואל ויטאל שאביו היה אומר את הווידויים האלה כשהיה שליח ציבור.
יצחק בן מנחם (15 בפברואר 1903 - 12 בנובמבר 1969) היה צייר ישראלי איש הקיבוץ.
יצחק בן מנחם נולד בוורשה שבפולין הרוסית בשנת 1903. בנעוריו היה פעיל בתנועות הנוער הציוניות "השומר הצעיר" ו"החלוץ".
בשנת 1924, לאחר שלמד אמנות בפולין, עלה לארץ ישראל במסגרת קבוצת "אלזס" והיה ממקימי קיבוץ משמר העמק.
בשנת 1935 ייסד יחד עם אברהם (טושק) אמרנט את "ארגון הציירים והפסלים של הקיבוץ הארצי", שעסק בארגון הדרכות לאמנים ובארגון תערוכות.
למרות שעיקר יצירתו היה בתחום הציור והרישום, בן יצחק עסק במדיה שונות ובהן חיתוך עץ, פיסול קרמי וקדרות.
בנוסף, יצר דקורציות עבור אירועי הקיבוץ השונים.
נושאי עבודותיו התמקדו בתיאור דמות האדם העובד ובתיאורי נוף בסגנון פוסט אימפרסיוניסטי.
יצירה של בן מנחם נמצאת באוסף הכנסת.
יצחק בן מנחם נפטר ב-12 בנובמבר 1969 ונקבר בבית קברות משמר העמק, שהיה המקום בו התגורר.
רבי יצחק בן יהודה הלוי היה פרשן מקרא ובעל תוספות צרפתי.
חי בשאנץ, כנראה, במחצית השנייה של המאה ה-13.
היה תלמידו של רבי חיים מפלייזא, אשר יש שמזהים אותו עם רבי חיים פלטיאל.
חיבורו "פענח רזא" על חמישה חומשי תורה מכיל פרשנות על דרך פשט כמו גם על דרך נוטריקון וגימטריאות.
בספרו הוא מצטט מתורתם של רבו רבי חיים מפלייזא, רבי יוסף קרא, רבי יוסף בכור שור, רבי אלעזר מגרמייזא, רבי יהודה החסיד, ועוד בעלי תוספות רבים.
ה"פענח רזא" נדפס לראשונה בפראג בשנת 1607, מתוך כתב יד, בתוספת הערות והוספות של רבי יצחק כ"ץ מפראג.
כתבי יד נוספים נמצאים בספרייה הבודליינית ובספריות אחרות באירופה.
רבי יצחק כתב גם כן תוספות על התלמוד, והוא נקרא "בעל תוספות משאנץ".
יצחק בן אליעזר היה רב גרמני שחי בוורמס בערך בשנים 1460–1480, מתלמידי רבי משה בן אליעזר הדרשן, ומחבר "ספר הגן".
רבי יצחק חיבר בגרמנית ספר מוסר בשם "ספר הגן" (קרקוב, ה'של"ט בערך).
הספר מחולק לשבעה חלקים לפי ימות השבוע.
הספר תורגם לעברית על ידי רבי משה שערטילש ב"ר יששכר, ונדפס לאחר מכן יחד עם "ספר הדרכה" של רבי יוחנן לוריא, בפראג (ה'שנ"ז, ה'שע"ב) ובאמסטרדם (ה'תכ"ג, ה'תע"ג).
רבי יִצְחָק אַבּוּלְעָפְיָה היה מחכמי ומנהיגי הקהילה היהודית בטבריה, מחליפו של חיים אבולעפיה בהנהגת חצר היהודים בטבריה.
נולד, כנראה, בצפת, בנם הבכור של רחל וחיים אבולעפיה.
בילדותו עבר לאיזמיר עם אביו, שכיהן שם כרב הקהילה, ועלה עמו לארץ ישראל בשנת 1740 לאחר קריאתו של דאהר אל-עומר להקים מחדש את היישוב היהודי בטבריה.
בשנת 1743 יצא בשליחות קהילתו, בין היתר לסוריה.
בראשית שנת 1744, עת שהה בדמשק, נקרא על ידי אביו חזרה לטבריה להחליפו בראשות הקהילה.
מצוטט כי התברך על ידי אביו בברכת "חזק ואמץ בעד עמנו ובעד עיר אלוהינו".
זמן לא רב לאחר מכן נפטר חיים אבולעפיה, ויצחק התמנה תחתיו לראשות הקהילה על ידי דאהר אל-עומר, ואותה הנהיג יחד עם אחיו, יששכר אבולעפיה.
בנו, חיים נסים אבולעפיה, היה אף הוא רב בטבריה והראשון לציון.
אבולעפיה חיבר פירוש על ספר יראים מאת רבי אליעזר ממיץ בשם "פחד יצחק".
רבי יצחק בן שלמה הישראלי היה רופא, פילוסוף ופרשן מקרא יהודי בתקופת הגאונים.
נפטר בסביבות שנת 950. יליד מצרים.
שימש כרופא בחצרות השליטים באיפריקיה ובמצרים.
שמו התפרסם לתהילה, ורבים, יהודים וערבים למדו ממנו את חכמת הרפואה, בהם דונש בן תמים, ואבו געפאר אבן אל ג'זאר.
כתביו התפרסמו באירופה לאחר שתורגמו מערבית ללטינית על ידי קונסטנטינוס האפריקאי.
חיבר שמונה ספרים בערבית בנושא רפואה, שתורגמו בימי הביניים לעברית, ספרדית ולטינית ושימשו ספרי יסוד ללימודי רפואה באוניברסיטאות אירופה במשך תקופה ארוכה.
התפרסם גם בזכות חיבוריו בפילוסופיה.
חיבר את "ספר ההגדרות" ו"ספר היסודות", ופרסם פירוש לספר יצירה.
חיבר בערבית גם ספרים בתורת ההגיון, בפיזיקה ועוד.
הוא היה מהראשונים בפילוסופיה היהודית שבהגותם ניסו לפשר בין תורת אריסטו והנאופלאטוניזם לבין אמונת האחדות הישראלית.
הישראלי עמד גם בקשרים עם גדולי בני דורו כגון ר' סעדיה גאון ששאל ממנו שאלות.
באיגרת שכתב הרמב"ם, בה הוא מונה את קודמיו בפילוסופיה, הוא מתייחס אל הישראלי בזלזול, כאל רופא בלבד.
החוקר אליקים כרמולי, הסיק כי "יצחק" אותו מתקיף אברהם אבן עזרא בחריפות בהקדמה לפירושו לתורה, הוא יצחק בן שלמה הישראלי.
ראב"ע גם מביא דברי ובשם "היצחקי" ולועג לדבריו.
מצד שני, הישראלי זכה לשבחים מפי פרשני מקרא אחרים בני זמנו ואחריו.
הוא כתב כמה ספרים הנמצאים בשלמותם רק בעברית אחד מהם הוא אלאעתמאר והוא ספר על הרפואות הנפרדות.
הישראלי הגדיר את הפילוסופיה כהתקרבות לאלוהים.
הוא הדגיש את אמונתו בבריאת העולם יש מאין.
לדידו סיבת העולם היא חכמתו וטובו של הבורא שרצו להתגלות בעולם.
העצמות העליונה היא השכל וממנה השתלשלות של שכל- טבע- נפש, עד העולם הגשמי.
הוא החזיק בתורת היסודות של אריסטו וסבר שהנפש היא סובסטנציה שאינה תלויה בגוף.
תכלית האדם הוא הכרת האמת.
ומעשים טובים שבעבורם יבוא על שכרו.
הגמול הוא התחברות הנפש האלוהית עם הנפש העליונה עד "האור האלוהי".
החיזיון הנבואי בחלום הוא הופעת השכל לצורות דמות ממוצעת בין גשמיות לרוחניות כדי שיוכל הדמיון לקבלם.
בדברי הנביאים באה האמונה בטהרתה למשכילים, ובעיטוף חושני להמונים.
יצחק בנימיני (נולד ב-12 באפריל 1968) הוא דוקטור לפילוסופיה, עורך הוצאת רסלינג, מלמד ב"בצלאל".
יצחק בנימיני נולד בשכונת קריית שלום בתל אביב, לזיוה ויוסף בנימיני, עולים מאיראן, הבכור מבין ארבעה ילדים.
לאחר סיום שירותו בצה"ל למד באוניברסיטת תל אביב, וקיבל תואר ראשון בהיסטוריה כללית ו-BA כללי במדעי הרוח.
המשיך את לימודיו לתואר שני במדע הדתות.
עבודת הגמר שלו "הריטואל הפאוליני וכינון קהילת הבנים - קריאה פסיכואנליטית - לאקאניאנית במכתבי פאולוס" נעשתה בהנחיית ד"ר מיכאל מאך ופרופ' אורי הדר.
יחד עם עידן צבעוני החל להוציא לאור את כתב העת "רסלינג", ממנו התפרסמו 8 גיליונות.
לאחר מכן השניים הקימו, בעקבות כתב העת, את הוצאת הספרים האקדמאית "רסלינג", אותה הם מנהלים במשותף.
בנוסף, הוא ערך בהוצאה את הסדרות "ליבידו" - סדרה לתרגום ו"פֶטיש" - סדרה לביקורת התרבות, והיה העורך המדעי של סדרת כתבי זיגמונד פרויד.
את עבודת הדוקטורט שלו כתב בבית הספר לפילוסופיה ובמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב, בנושא "ז'אק לאקאן והשיח היהודי-נוצרי", בהנחיית פרופ' רבקה פלדחי וד"ר מיכאל מאך.
לימד באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומלמד באוניברסיטת בר-אילן ובאקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
תחומי מחקר העיקריים שלו עוסקים בין היתר בתאוריה הפסיכואנליטית של פרויד ולאקאן - וההקשרים שלה לדת (בעיקר הדת היהודית והנוצרית), שאלת המזרחיות, המרחב הפוליטי הישראלי, והקשר בין התאולוגיה לסובייקט המסך.
בראיון לאסף ליברמן בספטמבר 2023 על ספרו "להיות מזרחי" אמר בנימיני, כי דמות המזרחי בשיח הפוליטי מושתתת על סטריאוטיפים.
אך למעשה, רב השוני בין הקהילות המזרחיות.
הזהות המזרחית שלו עצמו היא דינמית, נמחקת ונבראת מחדש בגרסה שונה.
לא נכון לראות מזרחים משכילים כמשתכנזים.
לטענת בנימיני, נעשה שימוש בסבל המזרחים שהיה וישנו להנעת המהפכה המשפטית, אך אין קשר ביניהם.
הטענה שהמזרחים יושבים על ספסל הנאשמים יחד עם פוליטיקאים שהצביעו להם מזכירה לו דיבור מכליל אנטישמי ופוגעת בו.
בנימיני נמנה עם מקימי הסמינר לפילוסופיה קונטיננטלית של המכון לתרבות צרפת, ומשתתף בו כמרצה.
יורד במלצ'ט יורד ביוהנס פסיון, ספר שירה, הוצאת גוונים, 1998.
עבד, התענגות, אדון, על סאדיזם ומזוכיזם בפסיכואנליזה ובביקורת התרבות, עורך שותף יחד עם עידן צבעוני, הוצאת רסלינג, 2002.
מה רוצה הגבר?, 8 מסות פסיכו-תאולוגיות, הוצאת רסלינג, 2003.
פאולוס והולדת קהילת הבנים, הוצאת רסלינג, 2007.
השיח של לאקאן, הספר מתבסס על עבודת הדוקטורט של בנימיני, הוצאת רסלינג, 2009.
צחוק אברהם, פירוש לספר בראשית כתאולוגיה ביקורתית, הוצאת רסלינג, 2011.
סובייקט ־ מסך, על האנושי כצופה במרחב הטכנו־תאולוגי, הוצאת רסלינג, 2018.
תאולוגיה ביקורתית, בסבך המונותיאיזם, הוצאת רסלינג, 2022.
להיות מזרחי, אוטוביוגרפיות מושגיות הוצאת רסלינג, 2023.
יצחק פְריץ בער (קרי: בֶּר; בגרמנית: Baer) (ט"ז בטבת ה'תרמ"ט, 20 בדצמבר 1888 – ד' בשבט תש"ם, 22 בינואר 1980) היה היסטוריון יהודי גרמני וישראלי, מגדולי החוקרים של היהודים בספרד הנוצרית בימי הביניים, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחתן פרס ישראל לשנת תשי"ח.
יצחק פריץ בער נולד ב-1888 בקהילת הלברשטאדט שבגרמניה, שם גדל, כבן למשפחה יהודית אורתודוקסית אמידה.
הוא קיבל חינוך משלים אורתודוקסי, למד תורה ומשניות בבית הספר היהודי ולאחר מכן בבית המדרש המקומי ואצל רב העיר.
למד בגימנסיה ורכש השכלה אירופית הומניסטית, שם למד על בוריין שפות קלאסיות ואירופיות.
לאחר מכן למד פילוסופיה, היסטוריה ופילולוגיה קלאסית באוניברסיטאות ברלין, שטרסבורג ופרייבורג.
אוניברסיטת פרייבורג הייתה אז מרכז בעל שם עולמי ללימודי היסטוריה.
מורו היה ההיסטוריון הקתולי היינריך פינקה , שתחת כנפיו פנה לעסוק ביהודי ספרד.
אויגן טויבלר, מלומד גדול בתולדות המקרא והבית השני, פתח לבער אשנב לגישה המדעית הביקורתית של לימודי היהדות.
בער פרסם את הדוקטורט שלו ב-1913 תחת הדרכתו של פינקה.
נושא הדיסרטציה היה יהודי אראגון.
במלחמת העולם הראשונה שירת בחיל התותחנים הגרמני שבחזית המזרחית.
במהלך שירותו הצבאי הבין שהמקום ליהודים הוא בארץ ישראל, וזאת הייתה התקופה בה הפך לציוני.
בשנת 1919 הוא החל לעבוד במחיצתו של אויגן טויבלר, שהקים את האקדמיה למדעי היהדות בברלין, שם פגש את רוזה האורוויץ, עמה התחתן.
בער כתב ב-1922 ספר שלא ראה אור על יהודי דוכסות קלווה בצפון גרמניה במאות ה-18 וה-19. לאחר סיום כתיבת הספר שב למחקרו על תולדות יהודי ספרד.
בשנים 1925 עד 1926 שקד על ליקוט חומר ולצורך כך שהה פעמים מספר בארכיוני ספרד.
בשנת תר"ץ (1930) עלה בער לארץ ישראל, עם אשתו ושלושת ילדיהם.
ב-1929 הוציא לאור כרך תעודות שנושאו יהודי אראגון ונווארה.
עבודה זו הוחזקה כיצירת מופת והציבה את בער בשורה אחת עם גדולי מדעני היהדות של דורו.
העבודה הקנתה לו מ-1930 משרת הוראה בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית שבראשו הועמד, כמרצה להיסטוריה יהודית בימי הביניים.
בנוסף לכך כיהן במשך שנים לא מעטות (1932–1945) כפרופסור לימי הביניים בתחום ההיסטוריה הכללית ולא רק היהודית גרידא.
בער היה מעורכי "הספרייה ההיסטוריוגרפית" ו"ספר היישוב" ומהעומדים בראשה של החברה ההיסטורית הישראלית.
הוא אף משני האבות המייסדים (בצוותא עם בן-ציון דינור) ועורכו של "ציון" רבעון לחקר תולדות ישראל היוצא לאור מטעם החברה ההיסטורית הישראלית.
יצחק בער הוציא בשנת 1936 את ספר תעודות האינקוויזיציה ויהודי קסטיליה.
בפרק זמן זה חיבר ערכים מרובים על יהודי ימי הביניים ויהודי ספרד באנציקלופדיה יודאיקה הגרמנית.
מחקרו של בער מתאפיין בנטייה להדגיש את הזרמים התת-קרקעיים הצפונים ביהדות, אשר מתגלמים ברוח האומה אותם היא רותמת על מנת להגשים את מטרותיה.
הוא אף ראה השפעת גומלין הדדית בין ההיסטוריה הכללית ליהדות ולהפך.
ב-1936 ראה אור ספרו בגרמנית "גלות" (בעברית הודפס רק לאחר מותו), המתאר את משמעות הגלות בעיניהם של היהודים ומתנגדיהם מדמדומי תקופת הבית השני ועד לעת החדשה.
זאת על רקע המאורעות ההיסטוריים בהם צמחה.
בשנות השלושים חקר בער ופרסם אודות היצירה הרוחנית של יהודי ספרד, התסיסה המפעמת בקרבם וספרות הווכחנות הדתית.
העסיקה אותו בעיקר אישיותו רבת הפנים של המומר אבנר מבורגוס.
בשנת 1938 השלים בער את הנוסח הגרמני של יצירתו המונומנטלית והקאנונית "תולדות היהודים בספרד הנוצרית".
בעם עובד הופיע הספר בשנת 1945. מהדורה מורחבת ומתוקנת התפרסמה בשנת 1959. הספר אף ראה אור באנגלית ובספרדית.
זוהי עבודה אנציקלופדיסטית המקיפה את כל מכלול חיי היהודים על אדמת ספרד הנוצרית בפרק זמן של כארבע מאות שנה.
הספר הקיף את היבטי היהודים בספרד בתחומים שונים כגון: הקהילה, ארגון והיררכיית המעמדות בה, כלכלה ודמוגרפיה, עלילות דם, אינקוויזיציה פרעות וגירוש, מעמדם החוקי והחברתי של היהודים בקרב המדינה והחברה הנוצרית, כלכלה ומיסוי.
בספרו הבליט בער את רציפותה של ההיסטוריה היהודית כחלק אינטגרלי הנטוע בהיסטוריה הכללית, בין הנצרות והאסלם.
בער ראה בעזרא הסופר כמשתית יסודות הבניין של החברה היהודית אשר נשתמרה מאז ראשיתו של הבית השני.
הגלות היא תוצרת הברית בין הקיסרות הרומית לכנסייה הנוצרית.
הגלות הייתה מאורע טראגי בדברי ימי האומה.
היהודים היו עתירי שאיפות מדיניות, שהנוצרים היו חפים מהן.
מסיבה זו התקרבו הנוצרים לקיסרות הרומית, עד שזו הפכה לבסוף את הדת הנוצרית לדת הקיסרות.
היהודים היו אזרחים מדרגה שנייה, ברוח תורתו של אוגוסטינוס בספרו עיר האלוהים, להשפיל את היהודים אך להותירם בחיים, שעל פיה נשק דבר.
בער לא ראה 'תור זהב' אצל היהודים בספרד המוסלמית, כפי שסברו חוקרים יהודים אחרים של התקופה, ולדעתו תרבות החצרנים היהודית שגשגה בשל השחיתות והמתירנות שפשתה בקרבם של השליטים ולא בגלל סובלנות מכוונת ומתודית.
בער ביכר בספריו את פשוטי העם וישרי הדרך על פני המשכילים והעשירים (האווראיסטים) שהתנצרו והתנכרו לאומה בין השנים 1391 עד 1415 והיו לה לרועץ, זאת לעומת העם הפשוט שנותר דבק בדת ובלאום והללו הצילוהו משמד.
לאחר סיום ספרו נטש בער את תחום יהודי ספרד בימי הביניים ופנה לחקור את חסידי אשכנז בימי הביניים ואת תקופת המשנה.
כבר בשנת תרצ"ח פרסם בכתב העת ציון מאמר מקיף על חסידות אשכנז, בו נוכחת השפעה נוצרית.
בניסיון לכפות את החסידות על חלק גדול מן העם שלא הסכים להתנתק מהעולם.
בער מדמה את רבי יהודה החסיד לפרנציסקוס מאסיזי.
הוא מאיר את הניגוד בין היהדות האשכנזית שמאורגנת באופן סדור ודמוקרטי, לבין היהדות הספרדית שינקה מלשדה של התרבות הערבית הרציונלית.
בער חיבר את מאמרו המהפכני "היסודות וההתחלות של ארגון הקהילה היהודית בימי הביניים" ובו הוא יצא כנגד הדעה כי הקהילה היהודית היא פרי הגלות וכי היא צמחה כבשר מבשרו של האורבניזם האירופי בימי הביניים.
לעומת זאת סובר בער כי הקהילה התפתחה עוד מימי הבית השני, והיא התקיימה באופן רציף במשך 1,300 שנים, עד לגיבושה שהגיע לשיאו בספרד.
לאחר פרסום מאמר זה בגיל שישים ושתיים חדל בער מעיסוקו בימי הביניים – משלח יד שבו נודע כגדול החוקרים בן העידן ההוא – והחל לחקור את תולדות הבית השני ותקופת המשנה.
גישתו הייחודית של בער התבטאה בהיסמכות על נוסח המשנה כמקור היסטורי עיקרי וראיית פילון האלכסנדרוני כמשמר מסורות נושנות, זאת תוך כדי התעלמות מוחלטת מכתבי יוספוס פלביוס וספרי הבשורות, מפאת היותם רוויי סתירות.
בכך הפנה אליו את חִצי ביקורת החוקרים.
במאמרו "ירושלים בימי המרד הגדול", בספרו "מחקרים ומסות בתולדות עם ישראל" (כרך ראשון, עמ' 153–216), ניסה בער להוכיח שסיפור המרד הגדול כפי שמופיע בחיבורו של יוספוס, "מלחמת היהודים", ובמיוחד סיפור מלחמת האחים בירושלים, הוא המצאה, ובעצם בנוי משאילות מתיאורי מלחמות אזרחים בחיבורים שונים בספרות הקלאסית, ובראשם יצירתו של תוקידידס.
בער טען שבניגוד לנאמר אצל יוספוס, כל בני העם נאבקו על שמירת אורח חייהם היהודי והצלת ירושלים והמקדש.
במאמרו "היסודות ההיסטוריים של ההלכה" ניסה בער לצייר תמונה של המדינה והחברה בישראל, זאת בנתחו את ההלכה והשוואתה עם חוקת יוון.
הוא כתב חמישה עשר מאמרים, בנסותו להתוות היסטוריה חברתית ודתית של ימי הבית השני.
בספרו "ישראל בעמים, עיונים בתולדות ימי הבית השני ותקופת המשנה וביסודות ההלכה והאמונה", תופש בער את התקופה ההלניסטית הקדם-חשמונאית, כעידן בו נוצרו ההלכות הראשונות שבבסיסן אידיאלים בעלי נופך מיסטי-סגפני-רוחני-של מות קדושים.
הלכות אלה פילסו את הנתיב שבדרכו פסעה החברה היהודית מכאן ואילך.
נעשו שני ניסיונות לבנות חברה תיאוקרטית ברוח העקרונות הללו: האחד במלכות החשמונאים והשני במרד הגדול.
יצחק בער נפטר ביום שלישי, 22 בינואר 1980, ד' בשבט ה'תש"ם.
בנו היה הכימאי התאורטי שלום בר.
1945 – פרס ביאליק לחכמת ישראל (מטעם עיריית תל אביב), על "תולדות היהודים בספרד הנוצרית"
1956 – פרס ירושלים לחכמת ישראל ולחינוך על שם דוד ילין, על "ישראל בעמים"
תשי"ח – פרס ישראל למדעי היהדות
1959 (תש"ך) – חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
תשכ"ד (1964) – פרס רוטשילד במדעי היהדות
ב-10 באפריל 2002, הנפיק דאר ישראל סדרה של 4 בולי דאר על היסטוריונים יהודים שעסקו בהיסטוריה של היהודים בגולה בתקופה שקדמה להקמת מדינת ישראל, בהם בול שהוקדש להנצחת זכרו של יצחק בער שעליו מופיע דיוקנו.
על השובל של הבול הופיעה הכתובית: "תולדות היהודים בספרד הנוצרית".
מחקרים ומסות בתולדות עם ישראל, ירושלים: החברה ההיסטורית הישראלית, תשמ"ו 1985.
גלות, תרגם מגרמנית: ישראל אלדד, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ם.
תולדות היהודים בספרד הנוצרית; מהדורה ב' מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, תשי"ט 1959.
ישראל בעמים: עיונים בתולדות ימי הבית השני ותקופת המשנה, וביסודות ההלכה והאמונה, ירושלים: מוסד ביאליק, תשט"ו 1955.
תולדות היהודים בספרד הנוצרית, תל אביב: עם עובד "דעת", תש"ה 1945.
יצחק בער, יהושע גוטמן, משה שובה (עורכים), ספר דינבורג: קבץ דברי עיון ומחקר מוגש לבן ציון דינבורג על ידי ידידיו וחבריו, ירושלים: בית המדרש למורים העברי בירושלים, תש"ט 1949.
ספר שבט יהודה / לרבי שלמה אבן וירגה; הגיה וביאר עזריאל שוחט; ערך והקדים מבוא יצחק בער, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ז.
שמואל אטינגר, סאלו בארון, בן-ציון דינור, ישראל היילפרין (עורכים), ספר יובל ליצחק בער: במלאת לו שבעים שנה, ירושלים: החברה ההיסטורית הישראלית, תשכ"א 1960.
שמואל אטינגר, חיים ביינארט, מנחם שטרן (עורכים), ספר זיכרון ליצחק בער (תרמ"ט-תש"ם), ירושלים: החברה ההיסטורית הישראלית, תשל"ט–תשמ"א.
יצחק בננסון (נולד ב-7 בפברואר 1954) הוא גאוגרף, ביולוג ומתמטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס שכיהן כראש החוג לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב.
יצחק בננסון נולד וגדל ביקטרינבורג שבהרי אורל (עד 1991 סְבֶרְדְלוֹבְסְק) ולמד לתואר הראשון והשני באוניברסיטת אורל בעיר.
עשה דוקטורט בביופיזיקה במודלים דינמיים של גנטיקת אוכלוסיות (population genetics), וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מוסקבה ב-1975. באותה תקופה עבד במכון לאקולוגיה של האקדמיה למדעים של רוסיה.
ב-1991 עלה לישראל והחל באותה שנה ללמד באוניברסיטת תל אביב.
עשה שנות שבתון באוניברסיטאות צפון-קונטיקט, רומא, טוקיו, ובאוניברסיטת ראדבאונד בניימכן שבהולנד.
מאז ספטמבר 2008 עד 2013 כיהן כראש החוג לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב.
בננסון זכה ביחד עם דוקטור ארז חטנה בפרס "מייקל ברייני" (Michael Breheny Prize) על המאמר הטוב ביותר לשנת 2007 בכתב העת Environment and Planning B.
יצחק בננסון נשוי לילנה לבית זפסקי ולהם שלושה ילדים.
תחום המחקר העיקרי של יצחק בננסון הוא דינמיקה מרחבית של מערכות מורכבות, אותן הוא חוקר בעזרת מודלים ומחקרי שטח.
היישומים הם באקולוגיה ובגאוגרפיה, בעיקר בתחום של גאוגרפיה חברתית העוסק בקשר בין האדם והסביבה.
בננסון חקר באופן נרחב דינמיקת אוכלוסין בעיר, כולל סגרגציה חברתית, אתנית וכלכלית, דינמיקה של שימושי קרקע, ומערכות תחבורה.
הוא מנסה לעשות פורמליזציה ליחסי אדם וסביבה.
מודלים של מערכות אקולוגיות מורכבות
מודלים אקולוגיים הוא תחום בו עסק בננסון ברוסיה והמשיך בישראל.
הוא עוסק במודלים אקולוגיים השייכים לתחום של איכות הסביבה - מודלים אינטגרטיביים שמנסים להבין דינמיקה כוללת של מערכת אקולוגית-חברתית-כלכלית באזור.
ברוסיה היה זה מודל של שינויים מרחביים שמתרחשים בחצי האי יאמאל (Yamal) בצפון סיביר, שם מועברות כמויות גדולות מאוד של גז טבעי ממרבצים שנמצאים בחלק הצפוני של חצי האי דרומה, בצינורות ענקיים בקוטר של מטר וחצי, דרך הטונדרה.
הצינורות החמים על הקרקע הקפואה גורמים להתמוססות ויוצרים מחסומים של מאות קילומטרים בלב חצי האי.
כיום מתחיל מחקר במסגרת האירופית FP7 , שהוא עורך ביחד עם דוקטור יצחק אומר ופרופסור טל סבוראי מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
המחקר הנערך בצפון הנגב בודק את פגיעות (vulnerability) האזור לשינויים הנובעים מתמורות אזוריות ומהתחממות גלובלית.
בין התחומים בהם עסק בננסון ברוסיה היה חקר מערכת מיוחדת להגדרת המין אצל למינגים (lemming).
בשני מינים של למינגים חלק מהנקבות הן בעלות כרומוזומים מיניים רגילים (XX) אך חלק הן בעלי הרכב כרומוזומי זכרי – XY.
אחד מבין המינים של סוג זה נפוץ מאוד והשני נדיר יחסית.
הוא בחן שאלה הנוגעת לתיאורית האבולוציה של מערכת הגדרת המין - מהן הסיבות שקבוצות עם כרומוזומים לא רגילים שורדות באוכלוסייה.
מסקנות מחקרו היו שהדבר תלוי בפרמטרים דמוגרפיים של המין.
דינמיקת אוכלוסין של יונקים קטנים
זהו ספר (Small Mammals Population Dynamics: Hypothesis, Theories, Models) שכתב בננסון (ביחד עם עמיתו Oleg Sadykov) ברוסית על דינמיקת יונקים קטנים – עכברים ואחרים בטבע.
בננסון ועמיתו גילו במחקרי שדה שיונקים קטנים "מטיילים" באופן יומיומי למרחקים גדולים בהרבה מאלו שצוינו במחקרים קודמים, ופיתחו מודל שמתאר את הפריסה המרחבית של אוכלוסיות היונקים הקטנים בהתאם לתנאי הסביבה.
במאמרים שכתבו בתקופת העבודה במכון לאקולוגיה בנו בננסון ועמיתיו מודלים של דינמיקת אוכלוסין של מינים נוספים, כגון שועלים, מין חשוב מבחינת הציד שהמודל ניסה לחזות את פריסתו המרחבית.
בננסון עוסק במחקר מנקודת מבטו של המודליסט, ומנסה לבדוק את מידת יישומו של תוכניות הפיתוח.
יחד עם עמיתיו הוא חוקר תוכניות פיתוח שנעשו בשנות השמונים, שהיו כבר אז ממוחשבות, ומשווה אותן עם הנעשה בשטח דרך צילומי אוויר ולוויין.
בנושא זה הוא עורך כעת שני מחקרים: האחד לגבי התפתחות יישובים ערבים בגליל, האם הם מתפתחים בהתאם לתוכניות או שהתוכניות מתעדכנות בהתאם להתפתחות השטח הבנוי.
מחקר שני, שנערך מטעם משרד הפנים, עשה בננסון ביחד עם דוקטור נורית אלפסי ודוקטור טל סבוראי מאוניברסיטת בן-גוריון.
הם ערכו בדיקה של התפתחות שימושי הקרקע במרכז הארץ בהשוואה למה שתוכנן.
מטרת המחקר - לנסח כללים לגבי אילו שימושי קרקע באמת מתרחשים לעומת השינויים שהיו מתוכננים, אילולא התרחשו.
ההבנה זו נחוצה על מנת פיתוח תוכניות בנות-ביצוע.
הנושא הכללי בו עוסק בננסון הוא מודלים גאוגרפיים ברזולוציה גבוהה (high-resolution spatial modeling).
ברזולוציה גבוהה לא עובדים עם "מייצג הממוצע" של תכונות, אלא עם אובייקטים, כגון יחידות קרקע, כלי רכב או משפחה, הממוקמים במרחב ומבטאים את תכונותיהם בקשת מלאה של הטרוגניות טבעית.
המודלים של סוג זה נקראים מודלים מבוססי סוכנים (agent-based modeling).
הסוכנים הם בדרך כלל ניידים והם יוצרים דינמיקה של מערכת "בעצמם".
למשל, פקקי תנועה נוצרים כאשר הפקק הוא אוסף של כלי רכב שלא יכול להתקדם.
במונחים אלה, השפעה עצמית היא מרכיב חשוב ברוב המערכות המורכבות והתהליך הזה נקרא ארגון עצמי (self-organization).
רוב המודלים מעדיפים להציג מערכות אמיתיות בצורה אגרגטיבית, אך ייצוג זה לא מאפשר הדמיה של התנהגות האובייקטים, כגון אנשים שמהגרים בעיר ממקום למקום או הולכי רגל ברחוב.
מודלים שעובדים עם האובייקטים כינו יצחק בננסון ופול טורנס בשם גיאוסימולציה Geosimulation, כלומר הדמיה של מערכות מרחביות מורכבות דרך הדמיית כללי התנהגות והשתנות של האובייקטים בסביבה הטרוגנית.
הגיאוסימולציה מתבססת על מערכת מידע גאוגרפי (ממ"ג).
גיאוסימולציה היא הנושא העיקרי בו עוסק בננסון מאז עלייתו לישראל.
הוא כתב ספר בתחום זה שרוב יישומיו הם בתחום העירוני.
תחום מחקר בו הרבה לעסוק בננסון הוא ניידות מגורים והיבדלות קבוצות אוכלוסייה בעיר - עד כמה יש סגרגציה, כולל סגרגציה כלכלית וסגרגציה אתנית.
בננסון ערך מחקרים ביחד עם פרופסור יובל פורטוגלי ודוקטור יצחק אומר.
הם בנו כמה מודלים של תפרוסת מרחבית בעיר, כולל מודל ניידות מגורים ביפו, שיש בה יהודים וערבים.
תחזית המודל התאימה למה שקרה בפועל במשך 50 השנים האחרונות.
לצורך כיול המודלים משתמש בננסון בנתונים מפורטים (ברזולוציה של בית ומשפחה) של מפקד האוכלוסין של 1995. בכיוון זה ממשיך בננסון לחקור את מידת הסובלנות של אנשים לשכנים "זרים" להם לפי דת, לאום או מצב כלכלי, ומצא כי שיעורם באוכלוסייה הוא 20%-30%.
בננסון לקח נתונים על רשת תחבורה ציבורית והתפלגות אוכלוסייה בגוש דן ובנה עליהם מודל שמאפשר השוואת זמני נסיעה ממקום למקום בתחבורה ציבורית: באוטובוס וברכבות.
על ידי כך הוא בודק נגישות למקומות עבודה ולמקומות ציבוריים לקבוצות חלשות של אוכלוסיית המטרופולין, פרויקט במימון משרד המדע.
בננסון, יחד עם דוקטור קרל מרטנס מאוניברסיטת ניימכן (אז יו"ר ארגון "תחבורה היום ומחר"), בדק את הסיבות לחוסר חנייה בתל אביב בשעות הלילה, וניסה להציע פתרון לבעיה במחקר משותף עם עיריית תל אביב.
בעיית החניה העיקרית של מטרופולין תל אביב היא ביקוש של תושבים לחנייה בחינם שהוא מעל להיצע המרחב.
מקומות חנייה לאורך רחוב ובחצרות אינם יכולים לכלול את כל כלי הרכב ויש עודף של עשרה אחוזי רכבים מעל לקיבולת המרחב העירוני.
בעיה זו נוצרת בעיקר על ידי רכבי תושבים ואפילו סילוק של כל רכבי המבקרים לא הביא להתאמה בין ביקוש והיצע.
על מנת להקטין את שיעור מחזיקי כלי הרכב ב-10%, הציעו החוקרים שכל בעלי הרכב בתל אביב ישלמו מעט על חניה בלילה והכסף יינתן לאחד מעשרה שמוותר על מכוניתו הפרטית.
מעשית אפשר ליישם הצעה זו על ידי ביטול הארנונה למי שמוותר על תו החנייה האזורי.
יצחק בננסון עורך מחקר ארכאולוגי ביחד עם אשתו ילנה זפסקי ועם פרופסור ישראל פינקלשטיין.
הם מנסים להבין כיצד חישב האדם נפח של קנקנים לפני 2000-2500 שנה.
לפי ממצאים ארכאולוגיים ידע האדם באותה עת לבנות קנקנים גדולים מאוד (40-50 ליטר) בדיוק של 2-4%.
מדידת הקנקנים ביחידות אורך ונפח האופייניים לתקופת הברזל הביא חוקרים לניסוח כללים אמפיריים המאפשרים למדוד את נפח הקנקן המלא.
ייתכן שכללים אלו שימשו סוחרים וקונים בתקופה זו.
יצחק בָּקוֹן (29 במאי 1919 – 24 במאי 2013) היה חוקר ספרות עברית ויידית ישראלי ופרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בקון נולד בערב שבועות תרע"ט (1919) בעיירה כשאנוב שבגליציה, פולין, בן זקונים להירש-לייב ורחל-פייגה, ואח לחמישה.
כשהיה בן חצי שנה עברה המשפחה לברלין, ובשנת 1923 חזרה לפולין והשתקעה בעיירה קשנוב.
החיים התנהלו על מי מנוחות עבור משפחת בקון, בעיקר בזכות הכבוד הרב לו זכה הירש לייב מתוקף מעמדו כחזן מפורסם.
בהיותו בן שמונה, נפטר אביו מסרטן.
ב-1939, עם הכיבוש הנאצי של פולין, החליט בקון, שהיה אז בן עשרים, לגנוב את הגבול לברית המועצות.
חציית הגבול צלחה, אולם בקון נתפס על ידי שלטונות ההגירה הסובייטים והושלך לגולאג ברפובליקה הקארלופינית עקב היותו מהגר בלתי חוקי.
הוא עבד בגולאג במשך שנתיים.
עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941, זכו אזרחים פולנים לחנינה במסגרת הסכם בין הגרמנים לראש הממשלה הפולני הגולה בלונדון, ובקון שוחרר לאזור אוזבקיסטן.
במסגרת זאת הועבר לקולחוז באזור הררי מרוחק, שבו עבד בגידול חזירים עבור הצבא הרוסי.
מאוחר יותר באותה שנה, שימש כמסגר בנפחיה של בית חרושת לאריגים.
הוא עבר טירונות וצורף לגדוד נ"מ כחלק מיחידות "החזית האוקראינית השנייה", אשר התקדמו מערבה לפולין דרך אוקראינה.
בקון מונה לאפסנאי הגדוד, ולקראת סוף המלחמה, כשהרוסים נכנסו לפולין והתקרבו לקרקוב, הועלה לתפקיד אחראי האספקה הכללי.
מינוי זה אפשר לו להסתובב באופן חופשי יחסית, והקל עליו לערוק מן היחידה, שהייתה מיועדת לחזור לרוסיה.
עם תום המלחמה ועריקתו מהצבא נסע בקון ללודז', שהייתה מרכז הפליטים היהודים בפולין, ובעקבות פגישות עם שליחים מארץ ישראל – נציגי המפלגות הציוניות, נזרע זרע הרעיון לעלות ארצה ולהצטרף לקיבוץ.
בין אלפי הפליטים בלודז' פגש באקראי את אחותו מירל, שאותהּ לא ראה זה שש שנים.
שאר משפחתו, מלבד אחיו הגדול משה, נספתה במחנות ההשמדה.
ימים אלו התאפיינו עבור בקון, כמו עבור ניצולים רבים אחרים, במעבר קדחתני בין ערי האזור, שאותן לא ראה מאז היה נער.
בעת שהייתו בקרקוב פגש את רבקה, לימים אשתו.
יחד הצטרפו לקבוצת פליטי מחנות צעירים בשם "התחייה" שהתאגדה בעיר סוסנוביץ, והתעתדה לעלות ארצה ולהקים קיבוץ.
מסלול העלייה היה סבוך וארוך, וכלל המתנה ארוכה במחנות פליטים באירופה.
לבסוף, למרות הידיעות על איסור העלייה שהנהיגו הבריטים, החליטו חברי הקבוצה לנסות את מזלם בהעפלה, ובשנת 1946 הפליגו באונית המעפילים "לטרון", נתפסו ליד חופי הארץ על ידי הבריטים והוגלו לקפריסין.
במאי 1947 הגיעו יצחק ורבקה לנמל חיפה, ומשם הועברו למחנה הסוכנות היהודית בקריית שמואל, שבו שהו כחודש.
לאחר מכן עברו לקיבוץ עין גב, שהחליט לאמץ את קבוצת "התחייה".
הם גרו בעין גב במשך שנתיים, שבמהלכן עבד יצחק בחקלאות ובשמירה.
בזמן זה הספיקו יצחק ורבקה להיפצע שניהם בהגנה על הקיבוץ בזמן מלחמת העצמאות, וגם להינשא.
במאי 1949 עברו יצחק ורבקה ל"קיבוץ בוכנוואלד", שלימים נקרא "נצר סרני".
חברי הקיבוץ הצעיר כללו חברים שפרשו מגבעת ברנר (עקב סכסוך פוליטי), עולים חדשים ונוער ללא מסגרת חינוכית.
יצחק עבד במשך שלושה חודשים במכבסה, אולם במהרה התברר הצורך הדחוף בארגון בית ספר עבור הנוער בקיבוץ, ובמסגרת זאת נשלח להכשרת הוראה בסמינר הקיבוצים.
ב-1950 נפתח בית הספר של הקיבוץ, שכלל שתי כיתות, ובשתיהן לימד בקון.
יצחק התחיל את הקריירה האקדמית באוניברסיטת תל אביב, שבה כתב את הדוקטורט שלו.
לאחר מכן עבר לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מונה לפרופסור ולראש המחלקה לספרות עברית, וקיבל על עצמו את ראשות הקתדרה ליידיש.
עם פרישתו לגמלאות עבר ללמד באוניברסיטת בר-אילן.
בראשיתו, עסק המחקר הספרותי של בקון בי"ח ברנר ובגנסין, ולאחר מכן עבר לעסוק ביצירתו של ביאליק.
לאחר מכן התמקד בקון בחקר שירה דו לשונית (עברית-יידיש).
מחקריו, המאוגדים בכעשרים ספרים, מתאפיינים בשילוב בין ניתוח ספרותי והיסטורי, אשר מאפשר נקודת מבט מרעננת על יצירות מוכרות.
השכלתו הרחבה בספרות רוסית, יידית וגרמנית מספקת תשתית תרבותית עשירה למחקריו.
בקון היה נשוי כשישים שנים לרבקה, והתגורר עמה בקיבוץ נצר סרני.
ב-1952 נולד בנם היחיד, מתי (מתתיהו).
בקון נפטר בשנת 2013, ונקבר בבית העלמין בנצר סירני.
ברנר הצעיר א' – הוצאת הקיבוץ המאוחד
ברנר הצעיר ב' – הוצאת הקיבוץ המאוחד
עגנון הצעיר – הוצאת הקתדרה ליידיש, אוניברסיטת בן-גוריון
מבחר מאמרים על יצירתו של י.ח.
ברנר – הוצאת עם עובד
הצעיר הבודד בסיפורת העברית (1899–1908) – הוצאת פפירוס
בשנה הראשונה – הוצאת פפירוס
בין השורות – הוצאת פפירוס
מתוך החבורה – הוצאת פפירוס
פרקים בהתפתחות המשקל של השירה העברית – הוצאת מפעל השכפול
יוסף חיים ברנר: מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו הספרותית – הוצאת עם עובד
ברנר הצעיר; חייו ויצירותיו של ברנר עד להופעת "המעורר" בלונדון – הוצאת הקיבוץ המאוחד
ברנר בלונדון: תקופת "המעורר" (1905–1907) – הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון
ביאליק בין עברית ליידיש – הוצאת הקתדרה ליידיש, אוניברסיטת בן-גוריון
ברנר וגנסין כסופרים דו-לשוניים – הוצאת הקתדרה ליידיש, אוניברסיטת בן-גוריון
הפרוזודיה של שירת ביאליק – הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון
מנדלי; שלום עליכם: בחינה מחודשת – הוצאת המרכז ללמודי יידיש ע"ש רינה קוסטה, אוניברסיטת בר-אילן
דוד פוגל – המשורר כאמן "נסתר" – הוצאת כרמל
צופה הייתי בעינו של עולם – הוצאת כרמל
יצחק בר-יוסף (נולד ב-19 ביוני 1949) הוא סופר ישראלי.
בר-יוסף נולד בתל אביב לצפורה-פייגה לבית גרינפלד, בת היישוב הישן בירושלים, דור שמיני בארץ, ולסופר יהושע בר-יוסף, יליד צפת, דור שישי בארץ.
הוא אחיהם הצעיר של המחזאי והסופר יוסף בר-יוסף ושל חוקרת הספרות והמתרגמת בלהה רובינשטיין.
את ילדותו בילה בירושלים, צפת וחיפה, מקומות מגוריהם של אמו ואביו שחיו בנפרד.
בספרו האוטוביוגרפי "מזכרת אהבה" הוא מספר: .
בר-יוסף למד בתיכון עירוני ה' בחיפה, הוא בוגר החוג להיסטוריה של עם ישראל והחוג לתולדות התיאטרון, ומוסמך בחוג לספרות השוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1983–2008 היה חבר מערכת "ידיעות אחרונות".
ב-1995 זכה בר-יוסף בפרס קוגל מטעם עיריית חולון, וב-2003, 2011 בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
ספרו "מזכרת אהבה" יצא לאור בפראג ב-2007. סיפוריו תורגמו לשפות שונות ובהן אנגלית, רוסית, גרמנית, ספרדית, צרפתית, סינית וערבית.
גיבוריו של בר-יוסף מתמודדים עם גורלם וכמהים לאהבה, אך לעיתים קרובות הם נתונים במאבק שבין יאוש לתקווה, בין אשליה לאכזבה.
ספריו המאוחרים נוטים יותר למזג בין דמויות גרוטסקיות לדמויות מורכבות.
הוא מרבה לתאר את המרחב בספריו ורבים מסיפוריו הם סיפורי מקום, שמעלים תיאורים חיוניים, הן של מושבות ועיירות נידחות, והן של ערים כמו ירושלים, צפת, חיפה ותל אביב.
אפיונם של המקומות הללו מתוארים בלשון קולחת ובהירה.
היחסים שבין יצחק ואביו, יהושע בר-יוסף, עומדים במרכז ספרו האוטוביוגרפי, "מזכרת אהבה".
הספר עוקב אחר זיכרונותיו של הבן מאביו, הסופר הכריזמתי.