tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת כהונתו כשר משפטים נאלץ צדוק להתמודד עם פרשיות של שחיתות שלטונית שהעיבו על הממשלה, בהן פרשת השר אברהם עופר שנחשד בפלילים והתאבד, פרשת אשר ידלין, מועמדו של רבין לנגיד בנק ישראל שהורשע בשוחד, ופרשת חשבון הדולרים של לאה רבין.
בעניין החוקה למדינה, טען כעבור שנים שעל סמך ניסיונו, מי שינסה לחוקק חוקה כוללת שתפתור את כל הנושאים, נועד מראש לכישלון.
במישור המדיני טען שההתנחלות בסבסטיה היא כמו "אלטלנה של 75'" והתנגד להתיישבות בהתנחלויות, אולם כפשרה עם המתנחלים מצא את הניסוח המשפטי שאפשר להם מגורים במחנות צה"ל בשטחים.
שמו נקשר לתרגיל המבריק ב-1976, כשיעץ לרבין לפטר את שרי המפד"ל עקב הימנעותם בהצבעת אי אמון ולהקדים את הבחירות, הליך שהוביל בסופו של דבר למהפך הפוליטי של מנחם בגין.
מספר חודשים לאחר מכן, בתחילת ינואר 1978, התפטר מהכנסת וחזר לעסוק בעריכת דין ובפעילות ציבורית ופוליטית.
בין פעילויותיו הציבוריות: מרצה באוניברסיטה העברית ויו"ר הוועד הפועל שלה, סגן נשיא האגודה לזכויות האזרח, יו"ר הוועד הפועל של אוניברסיטת בן-גוריון ונשיא מועצת העיתונות.
כנשיא מועצת העיתונות (בשנים 1993-1999), הוביל צדוק לאימוץ תקנון אתיקה חדש שחל כיום על כלי התקשורת הישראליים והביא להקמת בית-דין לאתיקה.
כמו כן, שימש יושב ראש הוועד המנהל של המכון הישראלי לדמוקרטיה.
במרץ 1988 השתתף במפגש ישראלי-פלסטיני בבריסל, בו הציג לראשונה חנא סניורה מטעם אש"ף, תוכנית שלום, הכוללת הכרה הדדית והקמת מדינה פלסטינית מפורזת בקווי 1967.
בשנת 1992 מונה על ידי ראש הממשלה ושר הדתות יצחק רבין לעמוד בראש הוועדה הציבורית לבדיקת המועצות הדתיות ותפקודן.
הוצאת מכרזים לקבלנים, כך שתושג "הפרטה" של שירותים אלו.
רוב המלצות הוועדה לא יושמו.
בשנת 1996 מונה לעמוד בראש הוועדה הציבורית לחוקי העיתונות.
הוועדה הגישה את מסקנותיה בשנת 1997 ובמסגרתן המליצה, בין היתר, לבטל את הצורך ברישיון כדי להוציא לאור עיתון ולאסור בחוק מתן הוראה לעיתונאי להפר את כללי האתיקה.
ככלל, הוועדה נטתה להמליץ על צמצום החקיקה המגבילה בנושאי חופש הביטוי ולהחמיר את החקיקה בנושאי ריכוזיות ובעלויות צולבות בתחום העיתונות.
צדוק מת מהתקף לב במהלך ביקור בגרמניה בגיל 89. אחרי פטירתו אמר עליו יוסי שריד כי הוא היה "מענקי הדעת של מפלגת העבודה" ושהוא וחבריו הרבו להיוועץ בו "מתוך הערכה עצומה לשיקול הדעת שלו, ההגיוני וההגון".
על שמו רחובות בשכונת "כוכב-הים" בנתניה,, ברחובות ובתל אביב-יפו.
הרב חיים יעקב גולדוויכט (ד' באלול ה'תרפ"ה, 24 באוגוסט 1925 – ז' באדר א' ה'תשנ"ה, 6 בפברואר 1995) היה רב ישראלי ממייסדי ישיבת כרם ביבנה, ישיבת ההסדר הראשונה בארץ ישראל, וראש הישיבה הראשון שלה.
קיבל בשם "איגוד ישיבות ההסדר" את פרס ישראל לשנת ה'תשנ"א.
נולד בחצר שטרויס שבירושלים, לרב ישראל אלעזר גולדוויכט, חסיד בויאן, דור תשיעי בירושלים.
למד בתלמוד תורה עץ חיים ובישיבת עץ חיים בראשות הרב איסר זלמן מלצר, תוך כדי כך שהוא מקיים קשרים הדוקים עם הרב יצחק זאב סולובייצ'יק.
בהמשך למד בישיבת סלבודקה בבני ברק, בראשות הרב אייזיק שר, ונעשה קשור לחזון איש, איתו למד רבות והתייעץ בעניינים שונים.
נישא לרחל מרים ברקוביץ שעלתה לארץ ישראל לאחר השואה בפתח תקווה.
בתחילת שנות ה-50, התחילה התעוררות תורנית בציבור הדתי לאומי, בעקבות הקמת ישיבת כפר הרא"ה של הרב משה צבי נריה כעשר שנים קודם לכן.
עד אז, הישיבה הדתית לאומית היחידה הייתה ישיבת מרכז הרב.
בוגרי כפר הרא"ה הקימו ישיבות שהפכו מיד לאחר הקמתן לחרדיות: ישיבת כנסת חזקיהו, ומאוחר יותר (אחרי הקמת "כרם ביבנה") גם ישיבת הנגב (עזתה).
צעדים אלו גררו ביקורת רבה הן מצד חוגי המזרחי והן מצד התלמידים, בטענה שבמקום לבנות עולם תורה דתי לאומי עוזבים הבוגרים את הציבור שממנו באו.
בעקבות כך, גובשה אז קבוצה של שנים עשר בוגרי ישיבת כפר הרא"ה, עם המדריך שלהם, הרב חיים דרוקמן, במטרה להקים ישיבה דתית לאומית.
מנהיגי המזרחי פנו אז אל הרב גולדוויכט, אשר גר אז בבני ברק בשכנות לחזון איש, בבקשה שייקח על עצמו את ראשות הישיבה.
הרב גולדוויכט התייעץ עם החזון איש, שביקש ממנו לחכות עוד שנה, ובסופה ולהחליט על צעדיו.
כאשר חזר הרב גולדוויכט לביתו וסיפר לאשתו על בקשת החזון איש, פנתה אשת הרב, הרבנית מרים, לחזון איש, ושטחה בפני החזון איש את עוניים הקשה והבלתי נסבל.
לאחר שמיעת דבריה נתן החזון איש אישור למהלך.
לעומתו, הרב מבריסק התנגד בחריפות להליכתו לישיבה של המזרחי.
בסופו של דבר קיבל הרב גולדוויכט את ההצעה ובחודש מרחשוון ה'תשי"ד (1953) פתח את הישיבה כרם ביבנה.
הוא עמד בראשה 40 שנה, עד שנת תשנ"ג (1993), אז פרש מראשות הישיבה בשל מחלת הלב שלו שהחריפה.
בשנתו האחרונה גר בירושלים ליד בתו וחתנו בשכונת ארזי הבירה ובז' באדר א' ה'תשנ"ה נפטר מדום לב.
בנו הרב יוסף מכהן כר"מ בישיבת אור ישראל לצעירים בעיר פתח תקווה.
בתו הרבנית לאה מיירניק (נפטרה כ"ו תמוז תשע"ז) לימדה במשך כשבע שנים כמורה בבית הספר 'חורב', כמו כן הדריכה כלות לפני חתונתן, ואף עסקה ביחד עם בעלה בטיפול בבעיות בשלום בית במגזר הדתי והחרדי.
מסרה הרצאות בנושאים שונים כמו חינוך ילדים ו'שלום בית' וסביב מועדי ישראל.
בעלה הרב משה שמעון מיירניק, כיהן כראש כולל "תפארת שרגא" בירושלים במשך עשרים וחמש שנה, ולאחר פטירתו בג' סיוון תשס"ו הוציאו בני המשפחה תחת ניצוחה מכתביו את ספרי 'שמועות משה' על מועדי ישראל, שני חלקים, על הלכות תשובה להרמב"ם, וכן כרך על ההגדה של פסח.
ו'התבוננות ומעשה', שני חלקים, מאמרי התבוננות בהשקפה יהודית וכן הספר רב המכר 'פרקי חינוך' על חינוך הילדים בדורנו.
אחיינו, הרב מאיר גולדוויכט הוא מראשי הישיבה בישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
הרב גולדוויכט אחז בהשקפת עולם ליטאית, מבחינת מרכזיות מצוות תלמוד תורה בחיי הפרט ובחיי העם.
הוא רצה שישיבתו תדמה בכל דבר ועניין לישיבות החרדיות, מבחינת מתכונת הלימודים ועולם הערכים של הבחורים שלמדו בה.
לגבי מסלול ה"הסדר" היה תמיד נוהג לומר: "אנחנו לא 'ישיבת הסדר', אנחנו 'ישיבה עם הסדר'".
כלומר: מי שרוצה לשרת בצבא – יורשה לו, אבל הישיבה עצמה היא "שטח נקי" ללימוד תורה.
בעניין זה היה לו ויכוח עם כמה ראשי ישיבות הסדר אחרים, שראו את ההסדר כעניין שהוא "לכתחילה", כאשר הרב גולדוויכט ראה אותו כ"דיעבד".
היה מקורב גם לרבי מנחם מנדל שניאורסון, הרבי מלובביץ', והיה מתייעץ עמו בנושאי הלכה והשקפה.
כך למשל הרבי יעץ לו שבנו ימשיך ללמוד בכולל פוניבז'.
הרב גולדוויכט נחשב בילדותו כאחד מעילויי ירושלים, ובהיותו ב"חדר" של ישיבת עץ חיים "קפץ" שתי כיתות.
כבחור צעיר היה יוצא ובא בבתיהם של שועי ירושלים והיה אהוב מאוד עליהם מחמת כשרונותיו וידיעותיו הבלתי רגילות, ולא אחת מצוטטות שאלותיו ותשובותיו החריפות בכתביהם, למשל הרב זליג ראובן בנגיס, הרב צבי פסח פרנק, ואחרים.
חלק משיחותיו כונסו בספרים "אסופת מערכות", שהראשון שבהם יצא בחייו על ידי תלמידו הרב שלמה גמרא.
לאחר ההצלחה של הפרסום הראשון, נתבקש הרב יעקב ב.
פרידמן, אשר כתב באותה עת בעיתון החרדי "יתד נאמן", להמשיך את הסדרה.
הרב פרידמן הוציא ספרים על המועדים, פרקי אבות, והגדה של פסח.
הסגנון בו כתב פרידמן את שיחותיו של הרב גולדוויכט, גרר ביקורת בשל השפה הנמלצת ופיתולי הלשון, בניגוד לדרך ההבעה הפשוטה שאפיינה את שיעוריו ושיחותיו של הרב גולדוויכט.
למרות זאת, סמך הרב גולדוויכט את ידיו על עריכתו של פרידמן.
ולאחר פטירתו של הרב גולדוויכט עברה עריכת ספריו לידי חתנו הרב משה מירניק שהוציא את החלקים על החומשים ואף ערך מחדש חלק מהספרים על המועדים.
חיים יזרעאלי (יזראליט, 1891 – י"ט באב תרפ"ט 25 באוגוסט 1929) היה רופא המושבה באר טוביה ונרצח בה במאורעות תרפ"ט.
יזרעאלי נולד למשפחה עשירה בפלך מינסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
אביו הַגביר רצה לראותו כרב בישראל ובגיל 15 נכנס חיים לישיבת טלז ונמנה עם טובי תלמידיה.
בגיל 18 למרות התנגדות הוריו החליט לעזוב את הישיבה וחיי האברכות.
הוא עבר למינסק ובמשך שנה של לימודים אינטנסיביים קיבל תעודת בגרות.
הוא החליט ללמוד רפואה ונתקבל לאוניברסיטת ברלין.
בשנת 1912 סיים את לימודי הרפואה בברלין וחזר לרוסיה שם עמד בהצלחה בבחינה הממשלתית.
במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הרוסי ושימש בחזית כרופא צבאי בדרגת קפיטן.
לאחר המלחמה התיישב בעיר סארנה בפלך ווהלין ועבד שם כרופא.
ב-1920, התיישב בעיר קובל שבווהלין, נישא לבת משפחת פלץ מהעיירה מלניצה ונולד לו בן.
בשנים אלו החל לאמץ את הרעיון הציוני.
שימש ראש הציונים הכללים בעיר והנהיג את התנועה הציונית-תרבותית.
בשנת 1922 עלה ארצה עם משפחתו.
בתחילה עבד ברמלה וטיפל ביהודים וערבים.
בסוף שנת 1923 נתבקש לעבור לעזה ששם הייתה קהילה יהודית קטנה שהייתה זקוקה לרופא יהודי.
הוא פעל רבות בקרב ערבים שהיוו רוב בין תושבי העיר, סייע לקהילה היהודית הקטנה והשתתף בייסוד "בנק הלוואה וחסכון" בעזה.
הוא רכש לו מכונית פורד ובה היה מבקר את חוליו הערבים בכפרי הסביבה.
באותה תקופה בהשפעת כיבוש עמק יזרעאל וייבוש הביצות הוא שינה את שמו ליזרעאלי.
בסיוריו ברחבי הדרום והנגב הגיע למושבה באר טוביה שהייתה המושבה היהודית הקרובה ביותר לעזה.
הוא רכש בית וחלקת אדמה ובחודש מאי 1924 קבע את משכנו ומקום עבודתו בבאר טוביה.
הוא טיפל ברפת ובגן שלו והיה גורם מרכזי במושבה ולמעשה היה ה"מוכתר" הבלתי רשמי של באר טוביה.
בשנים לפני מאורעות תרפ"ט שררו יחסי שכנות טובים בין איכרי באר טוביה וערביי הסביבה.
דבר לא רמז על הפורענות הממשמשת ובאה.
ביום פרוץ המאורעות בירושלים, ב 23 באוגוסט 1929 נרגמה מכוניתו של ד"ר יזרעאלי בעברו בכפר מסמיה.
הכול הכירו את מכונית הרופא ומעשה זה נגד האדם שסימל את המשותף בין שני העמים זיעזע את הרופא והוא אמר לאשתו כי "דבר חמור עומד לקרות ויש להתכונן לקראת הבאות".
ביום ראשון ה-25 באוגוסט 1929 נתגלו על ידי התצפיתנים אלפי ערבים צועדים לקראת המושבה וצועקים "עליהום" ושני רוכבי סוסים עם דגלים מלהיבים אותם.
במושבה היה ארגז נשק חוקי שהיה נעול וחתום בחותמת הממשלה המנדטורית מאז מאורעות 1921 והיה מיועד לפתיחה רק בעת חרום.
ד"ר יזרעאלי הורה לפתוח את הארגז שבו נמצאו 6 רובים.
הוא הורה לרכז את כל אנשי המושבה ברפת במושבה שהייתה מבנה אבן גדול שהוכשר להגנה לאחר מאורעות 1921 על ידי פתיחת חרכי ירי, אשנבי תצפית ודלת ברזל עם בריח למניעת פריצה.
ד"ר יזרעאלי הכין תחבושות וציוד.
הוא הריץ שני שליחים במכוניתו לרחובות אך משה סמילנסקי, האחראי להגנת רחובות, השיב להם שאין לו די נשק להגן על רחובות ולכן לא יוכל לעזור להם.
כאשר הגיעה הידיעה כי לא תגיע כל עזרה למושבה, עלתה המתיחות ברפת הנצורה.
כמה מהנשים פנו אל ד"ר יזרעאלי בדרישה שייתן להן רעל, שלא תיפולנה בידי הערבים.
ד"ר יזרעאלי סירב, אולם הודיע שכולם יגנו על הנשים והילדים וברגע האחרון אם לא יהיה מוצא אחר, הם ישתמשו ברוביהם בכדורים האחרונים כדי להציל את כבוד נשותיהם.
אולם, אמר ד"ר יזרעאלי, "אנחנו לא נמכור אתכן בזול".
ד"ר יזרעאלי והמגינים עמדו בחצר הרפת.
אז הציתו הערבים את בתי העץ של המושבה.
להבות האש נראו עד רחובות וראשון לציון.
באותו רגע נתגלו המגינים לערבים וד"ר יזרעאלי שלבש מדים לבנים ובלט בשטח נפגע מכדור שפילח את ליבו ומת במקום.
שאר המגינים הצליחו בחיפוי חבריהם מהרפת להיכנס לרפת ולסגור את הדלת.
כל הלילה הגנו המגינים על אנשי המושבה ברפת.
הערבים היו עסוקים בעיקר בביזה.
לקראת בוקר הופיעו מספר אווירונים והחלו לירות על ההמון שעסק בביזה.
בין רגע נעלם האספסוף מהמושבה.
הבריטים פינו את התושבים לגדרה אך סירבו לפנות את גופותיהם של ד"ר יזרעאלי ואיכר נוסף והגופות התגוללו בחוץ במשך 10 ימים בחום של חודש אוגוסט.
רק כעבור 10 ימים חזרו מספר צעירים בליווי שוטרים בריטיים ובחשיכה, לאור פנסי מכוניות, נחפרו שני קברים.
על מצבתו הבולטת של ד"ר יזרעאלי בבית הקברות בבאר טוביה כתוב :"לנפש הקדוש והטהור ד"ר חיים ב"ר שמחה-לייב יזרעאלי שנרצח בעמדו בחזית פה בבאר טוביה ביום י"ט מנחם אב תרפ"ט.
הרב חיים יהושע קוֹסוֹבְסקי (בכתיב יידי: קאסאווסקי; בכתב לטיני: Kasovsky; ד' בטבת תרל"ג, 3 בינואר 1873 – כ"ה באייר תש"ך, 22 במאי 1960) היה רב ומחבר ספרים ומאמרים שונים.
את חינוכו המוקדם קיבל בתלמוד תורה עץ חיים, שבו הורה אביו, הרב אברהם אבלי קוסובסקי שהיה גם הראב"ד הראשון של בית הדין האשכנזי בעיר העתיקה.
אמו הייתה אטל הנא בת הרב משה זאב פיינשטיין (נכד ר' מאיר מאפטא, יש להבדיל בינו לבין הרב משה פיינשטיין שהיה מגדולי התורה בארצות הברית).
הצטיין בשקידתו, בידיעותיו הרבות ובתפיסתו המהירה ונחשב ל"עילוי" נדיר בין ה"עילויים", עד כי יחדו לו חדר בעלית הגג של בית הכנסת "החורבה" שיוכל ללמוד לבדו באין מפריע.
בשלוש שנותיו הראשונות של הסמינר העברי הכללי למורים, לימד תלמוד.
היה מורה לתורה ושפה עברית של אלתר לוין.
בגיל 20 פרסם מאמרים בכתבי עת שונים, שעסקו בנושאים כמו השפה העברית, דקדוק עברי וגאומטריה, ובנושאים שונים בתלמוד.
בשנת 1899 פרסם את ספרו "יד הלשון", ובשנת 1908 פרסם את ספרו "תורת החשבון".
כמו כן פרסם את הספרים "תושיה" ו"החוט המשולש" ועוד מאמרים שונים.
היה בין הפעילים לדיבור עברית בעיר העתיקה.
הוא היה בין המצטרפים הראשונים לתנועה הציונית בירושלים ותמך בתוכנית אוגנדה.
ראה בהקמת מדינת ישראל ראשיתה של גאולה אך לא גאולה שלמה, מפני שהעיר העתיקה נותרה בידי הירדנים, אף על פי שסבר שירושלים העתיקה הייתה בכלל באזור שכונת תלפיות.
נתמנה בתרפ"ה (1924), לעובד מדעי במקצוע התלמוד, במכון למדעי היהדות של האוניברסיטה העברית מראשיתה, אך אחרי שנתיים נאלץ לפרוש בגלל חוסר תקציב.
יש עדות שהוסיף לשמו את השם 'בן-ציון' על חיבתו לירושלים.
לבנו נתן את השם 'בנימין' על שם בנימין זאב הרצל.
חיבה גדולה הייתה לו ללשון הקודש, ועל כן הוציא ספר ללימוד השפה - 'יד הלשון', בלא שהייתה לו הכשרה מקצועית או אקדמאית בבלשנות.
הקפיד לדבר בלשון הקודש גם בענייני חולין, דבר שלא היה מצוי בעיר העתיקה של ירושלים בזמנו (האשכנזים דיברו ביידיש).
התפלל בבית הכנסת אהל יצחק.
משפחתו מעולם לא נזקקה ל"חלוקה" - ביתו "קורץ מצור מחצבת העבודה".
את עיקר פרסומו קנה הרב קוסובסקי בשל הקונקורדנציות שחיבר, למשנה, לתוספתא, לתרגום אונקלוס ולתלמוד הבבלי.
כבסיס לעבודתו פיתח הרב קוסובסקי סכמה מסוימת, אותה שמר בכספת במשך כל חייו, אשר שימשה אותו בסופו של דבר כ"מפתח" להכנת הקונקורדנציות.
כתיבת הקונקורדנציה נעשתה בעידודו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בעקבות מפגש שאירע בחתונה של אחד מבני משפחת הראי"ה קוק ביפו:בין המסובים היה גם ר' יעקב שכביץ, תלמיד חכם ואיכר, איש גדרה, שאף בשעת היותו רכוב על חמורו להלוך מגדרה לראשון לציון היה שונה בתורה ומעלה חידושי תורה.
שאמר: 'אוי מי יתן לנו קונקורדנציה למשנה דוגמת היכל הקודש למנדלקרן'.
רגע עמד הרב קוסובסקי, שתק.
יצא לחצר ומשחזר, אמר-נדר: 'הריני נוטל על עצמי...'את חיבור הקונקורדנציות לקח על עצמו בתנאים קשים.
ללא תמיכה כספית מכל מוסד שהוא.
רכש בית דפוס פשוט ביותר, והחל להדפיס לבדו את הכרך הראשון של הקונקורדנציה למשנה.
הופעת הקונקורדנציה בשנת 1914 גרמה לסנסציה בעולם המשכיל, ואז הוקמה ועדה על מנת לספק לקוסובסקי את האמצעים החיוניים להמשך עבודתו - שני הכרכים של "אוצר לשון המשנה", ששת הכרכים של הקונקורדנציה לתוספתא, וארבעת הכרכים של הקונקורדנציה לתרגום אונקלוס.
שמואל יוסף עגנון כתב: "על הקונקורדנציה של הרב קוסובסקי, חמישים בני אדם יצטרכו לעבוד חמישים שנה מה שאדם זה עושה יחידי, וכמה אלפים דינרי זהב יעלה לנו הדבר.
ומכאן יש אדם ומניחים אותו ואין נותנים לו לעשות עבודתו.
עד פטירתו בשנת 1960 הוציא קוסובסקי גם 24 כרכים של הקונקורדנציה לתלמוד, עד לאות מ"ם.
הרב קוסובסקי זכה להוקרה רבה על עבודתו.
הוא זכה פעמיים בפרס ביאליק לחכמת ישראל – בשנים 1934 ו-1952 (במלאת לו 80).
כמו כן זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית (למחקר) ב-1943 וב-1946 (פרס כבוד).
בשנת 1952 קיבל תואר עמית כבוד מבית המדרש לרבנים באמריקה, ובשנת 1958 נמנה עם מקבלי התואר "אזרח כבוד של ירושלים".
נשא לאישה אישה בשם גיטל, אך לא היו להם ילדים.
בצער רב הוא גירש אותה ונשא לאישה אישה שנייה בשם פנינה.
מסופר שר' חיים יהושע המשיך לדאוג לפרנסת אשתו הראשונה.
הסנדק של בנו הבכור מאשתו השנייה היה אביו הישיש ר' אבלי, שכבר היה כבן 108 שנים.
מאשתו השנייה נולדו לו שמונה ילדים, ביניהם משה קוסובסקי שכתב את הקונקורדנציה לתלמוד הירושלמי, ובנימין קוסובסקי שהמשיך את מפעלו של אביו באוצר לשון התלמוד הבבלי.
נפטר ב-22 במאי 1960, ונקבר בהר המנוחות.
לאחר מותו המשיך והשלים בנו בנימין את הקונקורדנציה לתלמוד בבלי.
בנו משה המשיך אף הוא במפעל אביו, וערך וסידר את הקונקורדנציה לתלמוד הירושלמי.
בתו נישאה לאריה איבצן, שהיה המפכ"ל השמיני של משטרת ישראל.
שם אחד הרחובות בשכונת קריית משה בירושלים שבה התגורר הוסב על שמו, וכך גם רחוב בשכונת בבלי בתל אביב, כהמשך לרחוב "בני דן".
ספר מעייני הישועה: עם פנים מאירות חידושי הלכות על מסכת בבא קמא ונלווה אליו כלל בחלוקת תביעות אינן משתוות, ירושלים, י"ד פרומקין, תרנ"ז, 1896.
ספר מעייני הישועה: חדושי הלכות על מסכת בבא בתרא, ירושלים, הרא"ם לונץ, תר"ע, 1909.
ספר יד הלשון: חבור כולל כללי הדקדוק וההגיון ע"פ שיטה חדשה, ירושלים, דפוס ישראל דוב פרומקין, תרנ"ט, 1898.
תורת החשבון: המחלקה הראשונה (בלשון המשנה), ירושלים, תרס"ח, 1907.
מבשרת ירושלים: פירוש קצר על פי הפשט וציונים לתלמוד ירושלמי, מוציא לאור אברהם משה לונץ, תרס"ג, 1902.
אוצר לשון התלמוד, ירושלים, תשי"ב, 1951.
ספר התושיה, ירושלים, דפוס י.נ לעווי.
מפתח לתורה: קונקורדנצא לחמישה חומשי תורה: כל המילים שבתורה בציון המילים שכנגדן באונקלס, ירושלים, דפוס רפאל חיים כהן, תרצ"ט, 1938.
אוצר לשון התוספתא: ספר המתאימות <קונקורדאנצא> לשישה סדרי התוספתא, ירושלים, דפוס עברי, תרצ"ג-תשכ"א (1932–1960).
אוצר התרגום: קונקורדנציא לתרגום אנקלוס, ירושלים, מוסד הרב קוק, ת"ש, 1939.
אוצר לשון המשנה: ספר המתאימות קונקורדנציה לשישה סדרי משנה, תל אביב, הוצאת מסדה, 1967.
אוצר לשון תרגום אונקלוס: קונקורדנציה מיוסדת של התרגום שנדפס בברלין תרמ"א-תרמ"ד (1880–1884), ע"פ נוסחא בחומש סביוניטה שי"ז, (1556), ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ו, 1985.
שעור בהסתכלות בסגנון התלמוד: מתוך עבודת סדור...הקונקורדנציא התלמודית, חיים יהושע קוסובסקי בהשתדלות הרה"ג יונתן בנימין הלוי איש הורוויץ, ירושלים, תרפ"א,1921, ועד פקידי ואמרכלי ארץ הקדושה מעי"ת אמשטרדם.
ספר חוט המשולש בסוגיות ושמעתות...שואל ומשיב ח.י.
קוסובסקי בסברים ישרות - אדמ"ור ר'ישראל מסלנט, אדמ"ור ר' יצחק ליפקין, ר' זאב וולף ליפקין, ירושלים, תרס"ד, 1903, דפוס אברהם משה לונץ.
ספרים שנכתבו על מפעל הקונקורדנציות
מפעלו של הרב י"ח קוסובסקי : דעות רבנים, חוקרים וסופרים על הקונקורדנציות, תל אביב, תרצ"ז, 1936, הוועד למען הקונקורדנציות בארץ-ישראל.
חיים יחיאל הלוי בורנשטיין (בכתיב מיושן: בארנשטיין; 15 ביוני 1845 – 14 באוגוסט 1928) היה חוקר, תוכן, כרונולוג ומתרגם.
תרגם את המחזה "המלט" לעברית.
בורנשטיין נולד לשמואל בורנשטיין בא' בסיוון ה'תר"ה (1845) בוורשה בירת פולין הקונגרסאית.
אמו, חנה לבית כהן, הייתה בת אחיו של רבי אלעזר הכהן כ"ץ מסוכטשוב (מהרא"ך).
במשך תקופה שימש מנהל חשבונות בבית חרושת לסוכר בכפר מנישב.
משנת ה'תרמ"א (1881) כיהן כגזבר ועד בית הכנסת הגדול בוורשה, ובתרמ"ו (1886) התמנה למזכיר הוועד.
בגיל 42 חלה במחלת עיניים קשה, שהתגברה משנה לשנה, ולעת זקנתו היה כמעט עיוור.
מת בכ"ח באב ה'תרפ"ח (1928), ונקבר בבית הקברות היהודי הישן בוורשה.
את הנוסח הכתוב על המצבה כתב בעצמו.
מחקרו של בורנשטיין יצא מתוך נושא לוח השנה העברי, על כל תתי-הנושאים הקשורים אליו והמסתעפים ממנו, כמו אורך היום, החודש והשנה והגדרתם, מולדות, תקופות, עיבורים, מחזורי שמש וירח, קביעות ודחיות ועוד, ועל כל ההיסטוריה של ההתפתחות האנושית בחקר התכונה (אסטרונומיה) ומהלך גרמי השמים.
המחקר התפתח לחקר לוחות שנה של עמי קדם והתפתחותם, ולנושאי כרונולוגיה והיסטוריה רבים לפרטיהם.
בורנשטיין היה מן החוקרים הראשונים שעסקו בחקר תעודות הגניזה הקהירית לאור הנושאים שאותם הרבה לחקור – הלוח והכרונולוגיה.
חקירותיו הרבות הובילו אותו למסקנה כי לוח השנה העברי נחתם סופית בתקופת הגאונים ולא בזמן האמוראים.
את העדויות לכך הוציא מן הגניזה הקהירית.
ספר מיוחד הוציא בורנשטיין על מחלוקת רב סעדיה גאון ובן מאיר בנושא קביעת לוח השנה בשנים ד'תרפ"ב–ד'תרפ"ד.
חקירותיו בנושא התפתחות הלוח והתגבשותו המשיכו להניב מאמרים רבים, ארוכים ומפורטים, שאותם פרסם בכתבי עת ובספרי זיכרון, בעיקר בכתב העת "התקופה".
בורנשטיין הביא במחקריו ציטוטים רבים, ממקורות היהדות ומחוצה להם, וציטט גם את החוקרים שקדמו לו בחקר הנושאים שבהם הוא דן, ותוך כדי כך נושא ונותן בדבריהם בעברית משובחת וקולחת, המתובלת בחישובים סבוכים, לפי הצורך.
מספרים על חיים נחמן ביאליק, שהיה מתפאר שהוא קורא 'אפילו' את מאמרי בורנשטיין ב"התקופה", אף שהודה שלא הבין בהם הכל, אלא שנמשך אחרי "הקסם הלשוני שבדבריו".
בין החוקרים המצוטטים על ידו נמצאים פרידריך קארל גינצל, אדוארד מאהלר, אידלר, וייסבאך ועוד רבים.
את דבריהם ומסקנותיהם הוא העמיד כנגד הביקורת, אם לדחות ואם לקבל, תוך שהוא מביא מקורות רבים לדבריו.
מנהגו, לפי עדות מקורביו, לברר כל מסקנה ולנפות אותה טרם פרסומה.
במחקריו ירד לפרטי פרטים ונגע בנקודות שנזנחו בידי כל החוקרים שקדמוהו.
חברו למחקר היה צבי הירש יפה, שחיבר ספר להרצאת חקירותיו – קורות חשבון העיבור.
יפה היה גר בוורשה ועבר לרוסיה, והקשר ביניהם התבצע באמצעות מכתבים.
תלמיד וחבר במקצוע זה היה לו גם אברהם אריה עקביא.
בספרו "אגן הסהר" (סימן כ"א), טוען הרב חיים צימרמן למגמתיות ושגיאות של בורנשטיין ושל יפה בעניין מחלוקת רס"ג ובן מאיר.
יצירה שעבד שנים רבות על תרגומה היא המחזה "המלט" של שקספיר.
התרגום נדפס תחילה ב"הצפירה", ורק אחרי למעלה מ-20 שנה, בשנת תרפ"ו (1926), הוציא אותו בורנשטיין לאור כספר בצירוף מבוא גדול וביאורים ביקורתיים והיסטוריים מפורטים.
הוציא לאור גם חוברת בשם "מזמרת הארץ", שבה תרגום כמה שירים מאת גדולי משוררי פולין, ובהם אדם מיצקביץ', יוליוש סלוואצקי ואחרים.
"פליטה מני קדם או שרידי קביעת שנים מדור עזרא ונחמיה", בתוך: זיכרון לאברהם אליהו הרכבי, פטרבורג: תרס"ט.
מאמר חקרי עולמים – חשבון תקופות ומולדות, ורשה: תרפ"ז.
"התקופות והתפתחותן", בתוך ספר זיכרון לשמואל אברהם פוזננסקי, ורשה: תרפ"ז.
נוסף על כך פרסם שורה של מאמרים ארוכים ומפורטים בכרכים של כתב העת "התקופה", כרכים: ד', ו', ח', ט', י"א, י"ד–ט"ו, ט"ז, כ'.
"שימת עין על דבר ידיעת הרב רבי שניאור זלמן מלאדי בחכמת ההנדסה, התכונה והטבע, בתוך: הרב מלאדי ומפלגת חב"ד, כרך ב, ורשה: הוצאת תושיה, תרע"ג.
המלט, נסיך דניה, מאת וו.
שקספיר (מתורגם מאנגלית עם מבוא והערות, מאת ח.
בורנשטיין), ורשה: הוצאת המתרגם, תרפ"ו–1926).
מזמרת הארץ: תרגום שירים מגדולי משוררי פולין
חיים יהודה (ליאון) רוֹת היה פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת מנצ'סטר, ושימש רקטור האוניברסיטה העברית.
חיים יהודה רות גדל בבית אמיד ושומר מסורת, למד בבית הספר לבנים הפרטי הוותיק של לונדון (City of London School), שם למד גם לטינית ויוונית עתיקה.
אביו שכר לארבעת בניו מורה פרטי שלימד אותם את מקצועות היהדות וכן ספרות עברית ודיבור עברי.
אחיו הצעיר, בצלאל ססיל רות (Cecil Roth; 1899–1970), הפך לימים למרצה להיסטוריה יהודית באוניברסיטת אוקספורד.
את לימודיו הגבוהים עשה חיים יהודה רות באוניברסיטת אוקספורד, שם למד בשני חוגים במקביל: האחד היה בתוכנית הלימודים הקלאסית של אוקספורד, שם למד ספרות ופילוסופיה של העת העתיקה וכן פילוסופיה חדשה; השני היה החוג ל"עברית בתר-מקראית".
הלימודים במסגרת דו-חוגית זו הייתה תופעה נדירה באותם ימים, והצריכה אישור מיוחד.
בהמשך היה מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת מנצ'סטר בשנים 1923–1928. בשנת 1928 עלה לארץ ישראל, והיה לפרופסור הראשון שהופקד על הקתדרה על שם אחד העם באוניברסיטה העברית ואחד משני המורים הראשונים לפילוסופיה באוניברסיטה.
בשנים 1940–1943 כיהן כרקטור האוניברסיטה העברית.
במקביל תמך בהקמת מדינה דו-לאומית יהודית-ערבית דמוקרטית.
אכזבתו מרעיון חלוקת הארץ ומהקמת מדינת ישראל כמדינה היהודית גרמה לפרישתו לפנסיה מוקדמת מהאוניברסיטה העברית ולהגירתו מישראל בשנת 1953, אז שב ללונדון.
פרסם ספרים העוסקים בדקארט, בשפינוזה וברמב"ם, כן פרסם ספרים בנושאי הגות יהודית, וניסה לשלב אותה בפילוסופיה הכללית.
הוא פרסם גם ספרים פופולריים בעברית בנושאי חינוך ודמוקרטיה.
החל משנות ה-30 של המאה ה-20 פרסם ספרי מדע פופולרי בהוצאת ראובן מס בנושאי פילוסופיה, והללו זכו למהדורות רבות.
הוא ייסד את סדרת "ספרי מופת פילוסופיים, מיסודו של חיים יהודה רות" – תרגומי הטקסטים החשובים בפילוסופיה לעברית – ותירגם בעצמו שישה ספרים של אריסטו.
סדרה זו ממשיכה לצאת לאור עד היום.
רות, שהיה אדם עשיר, היה תורם את כל משכורתו מהאוניברסיטה לסדרת ספרי המופת.
נפטר בניו זילנד ב-1963, כששהה שם לצורך סדרת הרצאות.
נבחר כחבר בלגיון הכבוד הצרפתי.
נבחר כחבר באקדמיה הבריטית ב-1948. זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת ב-1945 על תרגום תורת המידות של אריסטו.
זכה בפרס ירושלים לחכמת ישראל על שם דוד ילין ב-1950 על ספרו "החינוך וערכי האדם".
לזכרו של אחד העם: מחקרים בפילוסופיה של היהדות, ירושלים: חברה להוצאת ספרים על יד האוניברסיטה העברית, תרצ"ז.
למוד גבוה וחנוך הדור, תל אביב: האוניברסיטה העברית על ידי הוצאת יבנה, תש"ד.
מפי עליון: פרקים מתוך ספר הספרים / מלקטים ומסדרים על ידי חיים יהודה רות.
ילקוט הדעות והמדות: פרקים מתוך ספרות המחשבה והמוסר של עם ישראל מתקופת בית שני עד המאה העשרים / לקט, סדר וערך חיים יהודה רות, ירושלים: ר' מס, תש"ו-1938.
שבעה פרקים על אנגליה ודרכי הדימוקרטיה האנגלית, תל אביב: יבנה, 1945.
כיצד צמחה הפילוסופיה, תל אביב: הוצאת עלה, תש"ז.
דינא דמלכותא: לחנוך האזרח במדינת ישראל, ירושלים: הסתדרות המורים העברים בא"י, תש"ח.
שלטון העם על ידי העם: רעיונות יסוד בדימוקרטיה, תל אביב: יבנה, תש"ט-1949.
החינוך וערכי האדם: פרקים בהשתלשלות הרעיון ההומניסטי בחינוך, תל אביב: דביר.
מורה דרך בפילוסופיה החדשה, ירושלים: ר.
מורה דרך בפילוסופיה היונית, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1969
על חנוך האזרח: קובץ הרצאות, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"י.
לביסוס הדימוקרטיה, חיפה: בית הספר הריאלי העברי, תשי"ד.
הדת וערכי האדם: מבחר מאמרים (ליקט: צבי אדר), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"ג.
שפינוזה (תרגם מאנגלית: יוסף אור), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"ד, תשל"ט 1979.
מורה דרך בתורת המדינה, ירושלים: ר.
ספר מלות ההגיון / לר' משה בן מיימון; בהעתקת ר' משה בן שמואל ן' חבון; ערוך ומפורש על ידי ח"י רות; הושווה עם קטעי כתבי-היד של המקור הערבי על ידי ד"צ בנעט) ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס.
המדות לניקומאכוס: והם דברי אריסטו על התכלית המוסרית ועל דרכי החנוך המוסרי המדות לאריסטו: והם דברי אריסטו על התכלית המוסרית ועל דרכי החנוך המוסרי (תרגם מיוונית: ח"י רות), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס.
הפוליטיקה לאריסטו: ספר 1: והוא, דברי אריסטו על מקור המדינה, ועל העבדות, הרכוש וסדור הבית; ספר 2: א-ה על השותפנות שבמדינה לאפלטון (תרגם מיוונית: ח"י רות), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס.
המטפיזיקה / והוא דברי אריסטו על הפילוסופים שקדמו לו / (תרגם מיוונית: ח"י רות), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס.
הרב חיים יעקב שפירא (תקצ"ב (1832) – כ"א בסיוון תרס"ח (1908)) היה רב ודיין בקובנה, ולאחר עלייתו לארץ ישראל אב בית דין בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים.
נולד בליטא לר' יצחק מנחם זונדל שפירא, שהיה רבה של העיירה איליה ובנו של הרב אריה לייב שפירא (ר' לייבלי קובנר), שהיה רב העיר קובנא.
משפחתו התייחסה לרש"י, שייחוסו מגיע עד דוד המלך.
בגיל צעיר התייתם מאביו וגדל אצל סבו.
בבגרותו שימש כמורה הוראה ודיין בקובנא לצד הרב יצחק אלחנן ספקטור.
בשנת תרנ"א (1891) עלה לארץ ישראל יחד עם רעייתו אסתר ליבא (בתו של הרב בן ציון זקהיים) ונכדתו גיטל מלכה (בת בנו הרב דוד שפירא) והתיישב בירושלים.
בירושלים התמנה כחבר בית הדין האשכנזי פרושי, ומאוחר יותר התמנה כאב בית הדין.
שימש גם כאחד מחברי הנהלת ישיבת אוהל משה של הרב יהושע לייב דיסקין ובמספר מוסדות חסד נוספים.
נפטר בכ"א בסיוון תרס"ח (1908) בירושלים ונקבר בבית הקברות הר הזיתים.
היה נשוי לאסתר ליבא (לבית זקהיים).
הרב דוד (תרי"א, 1851 – ד' באייר תרצ"ו, 1936) נישא לראשע ראשגולין (ראשיגולסקי).
ממלא מקום אביו כרב ומורה הוראה בקובנה ובגרינרבורג.
נקבר בבית הקברות היהודי בקובנה.
חתניו: הרב צבי פסח פרנק והרב אריה לוין.
בנו: הרב שלמה יצחק שפירא – ספרא דדיינא בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים ואביו של הרב שמואל שפירא, מזקני רבני ברסלב.
הרב משולם זלמן (נולד ב-1855) - היה נשוי לחנה רייזל ראשגולין (ראשיגולסקי), נפטר בחיי אביו, בירושלים בי"ד בכסלו תרס"ד, 1903).
בנותיו: שיינה גיטל – נישאה לרב מרדכי דוד לוין, לאה מרים – נישאה לרב יצחק יעקב ילין, שרה מלכה – נישאה לרב יעקב יוסף דזימיטרובסקי, ועטיל נישאה ללייב ויטנברג.
בניו: זונדל שפירא, שמואל אהרון שפירא והרב בן ציון שפירא.
אחיינו (בן אחיה של אשתו) היה הרב והמשורר הלל בבלי.
בתו שיינא מלכה שפירא – הייתה כותבת בכתבי העת תחת השם "ש.מ.ש.", נישאה לרב יהוסף רלב"ג בנו של הרב אליעזר דן רלב"ג, ראש ישיבת עץ חיים בירושלים.
ניניה הם הרב אריה רלב"ג ראש בית הדין של אגודת הרבנים, רב קהילת "אהבת ישראל" של ישראל הצעיר בברוקלין שבניו יורק, ומראשי מערכת הכשרות משולש K.
והרב יהוסף גדליה רלב"ג חבר בית דין רבני חב"ד ואיש ציבור, רבה של שכונת קריית יובל בירושלים.
הרב חיים יעקב לוין (כ"ה באב תרע"א, 19 באוגוסט 1911 – כ"ב באב תשנ"ג, 9 באוגוסט 1993) היה רב בסיאטל וג'רזי סיטי, ארצות הברית, ולאחר מכן רבה של פרדס חנה.
חתן פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תש"ד–תש"ה.
נולד בירושלים לרב אריה לוין ולציפורה-חנה (לבית שפירא).
למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים בירושלים, ובבחרותו למד בחברותא עם הרב שלמה זלמן אוירבך.
בשנת תרצ"א נסע ללמוד בישיבת כנסת בית יצחק אצל הרב ברוך דב ליבוביץ בהמלצת הרב איסר זלמן מלצר ובעידוד הרב קוק.
ראש הישיבה שלח אותו לבריסק ללמוד גם אצל הרב יצחק זאב סולובייצ'יק.
בשנת תרצ"ג, לאחר שחזר לארץ מישיבת קמניץ, נסמך לרבנות על ידי רבותיו, הרב קוק והרב מלצר, וכן על ידי הרב צבי פסח פרנק והרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
בשנת תרצ"ה נישא לשלומית, בת הרב יהודה לייב לוין, רב בלונדון.
בשנת תרצ"ז, בהיותו בן 26, הוציא לאור את ספרו "חיל המקדש" על סדר קדשים.
בשנת תרצ"ח עבר לארצות הברית וכיהן ברבנות בסיאטל במדינת וושינגטון.
הרב אהרן קוטלר התאכסן בביתו תקופה ארוכה עם הגעתו לארצות הברית, וביקש ממנו לפתוח עמו ישיבה.
הרב לוין סירב במשך זמן מליטול על עצמו משרה כזו, אך סייע לרב קוטלר במשימה זו.
בסופו של דבר ייסד הרב לוין את "ישיבת רבי חיים עוזר" על שם הרב חיים עוזר גרודזנסקי.
בשנת תש"ד הוציא לאור את החלק הראשון של ספרו "חיל המלך" על ספר משנה תורה של הרמב"ם, שעליו זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנים תש"ד-תש"ה.
בשנת תש"ט מונה לכהונת רבה של קהילת "אגודת שלום" בג'רזי סיטי בניו ג'רזי.
במשך השנים הוצע לו לכהן ברבנות של ערים גדולות בישראל, כולל ירושלים, אך הוא סירב.
הרב הראשי לישראל יצחק אייזיק הלוי הרצוג ביקש לצרף את הרב לוין לדייני בית הדין הרבני הגדול, ולאחר פטירת הרב הרצוג בשנת תשי"ט אף עלה שמו כמועמד לתפקיד הרב הראשי.
הרב לוין סירב להצעות אלה.
הוא נענה להצעת הרבנות של פרדס חנה-כרכור, לאחר פרישת הרב האשכנזי הקודם הרב יהושע זליג דיסקין, והחל לכהן במשרה זו חודשים מספר לאחר פטירת אביו הרב אריה לוין, משנת תשכ"ט (1969) עד פטירתו.
הרב בנימין בנג'י - רב בית הכנסת אחדות ישראל בירושלים.
הרב אברהם יצחק - שימש כרב קהילה בפילדלפיה.
דוד - שימש ראש מועצת פרדס חנה.
אביו של אל"ם יהודה לוין.
חיל המקדש - על מסכתות מסדר קדשים שבתלמוד הבבלי, ירושלים תרצ"ז.
הכרך כולל ביאורים במסכתות זבחים, מנחות, חולין, בכורות, ערכין ותמורה.
יצא לאור בשנית על ידי משפחתו ביום השנה לפטירתו.
חיל המלך על משנה תורה של הרמב"ם.
החלק הראשון (סיאטל תש"ד) עוסק בהלכות ערכין וחרמים, והחלק השני (ג'רזי סיטי, תשי"ג) בהלכות שבועות, שניהם מספר ה"הפלאה".
הכרכים יצאו בציווי אביו, לעילוי נשמת אמו.
פירוש על הספר ראש מילין של הרב קוק - נמצא בכתב יד
חיים יעקב קרישבסקי (לעיתים בכתיב קריטשעווסקי, קרי קריצ'בסקי; כ' בכסלו תקצ"ט, 1839 - י"א בכסלו תר"ע, 1909) היה איש העלייה הראשונה, חסיד חב"ד שומר מצוות, שחבר לבילויים בראשון לציון וניהל כרמים ושדות, וכמו כן היה מגואלי אדמות סג'רה ומראשוניה.
היה אבי משפחת קרישבסקי, שכמה מצאצאיה תפסו משרות ציבוריות חשובות ביישוב היהודי בארץ ישראל ובמדינת ישראל.
חיים יעקב קרישבסקי נולד בכפר קוטובקה שבפלך יקטרינוסלב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), למרדכי ולאיטה (לבית אמציסלבסקי).
דודנו ד"ר יצחק ד'ארבלה (אמציסלבסקי) חקר את שורשי משפחתו ולדבריו גילה כי ראש משפחת אמציסלבסקי וראש משפחת קרישבסקי היו דודנים ומוצאם המשותף הוא ממשפחה ספרדית בשם דה-לטס.
בצעירותו קיבל חינוך תורני ולמד בחדר ובישיבה.
בבחרותו נישא לרחל לאה בת גרשון וחנה חסיה טפלינסקי.
בשנת תרמ"ד (1884) התאלמן מאשתו, והוא נישא בשנית.
משתי נשותיו נולדו לו שבעה ילדים.
כעבור זמן גמלה בלבו החלטה לעלות לארץ ישראל, אולם אשתו השנייה התנגדה לרעיון ובעקבות זאת גרש אותה.
הוא חיסל את עסקיו ברוסיה ובשנת תרמ"ח (1888) עלה לבדו לארץ ישראל.
ששת ילדיו נשארו ברוסיה, וכעבור זמן הצטרפו אליו.
עם בואו התיישב קרישבסקי בראשון לציון.
הוא התגורר בבית דודנו יהודה לייב אמציסלבסקי, ששב לרוסיה, וניהל את השדות והכרמים שלו ושל אחיו הרופא ד"ר יצחק ד'ארבלה, שבשל עיסוקו שהה בירושלים.
למרות היותו חסיד אדוק, מצא קרישבסקי שפה משותפת עם צעירי המייסדים במושבה ועם הבילויים בני גדרה, ואלה היו באים אליו במוצאי שבת לשמוע את זמירותיו.
בשנת תרמ"ט (1889) השתתף עם דודניו ד"ר ד'ארבלה ואלכסנדר אפטקמן (היה נשוי לרוזה אמציסלבסקי) ברכישת אדמת סג'רה, והתיישב במקום.
במשך תקופה התגורר באוהל והיה מעבד את הקרקע במו ידיו, ובכל סוף שבוע היה הולך רגלי לטבריה לטבול במקווה לכבוד שבת.
כעבור זמן נטשו האחרים את המקום בשל תנאיו הקשים, וקרישבסקי נותר לבדו.
הערבים תושבי המקום החשיבוהו לאיש קדוש ולא זו בלבד שלא נגעו בו לרעה אלא אף שמרו עליו מפני גנבים ושודדים.
כשנחלש וחלה התעקש להמשיך בעבודתו, ובניגוד לרצונו הובל על אלונקה לראשון לציון.
כשהחלים שב לנהל את הקרקעות והכרמים של קרוביו.
הללו נתנו לו חלקת קרקע שגבלה בבית הכנסת והוא נטע בה כרם ענבים, זיתים ושקדים.
בהיותו בראשון לציון כתב מכתבים לבנו הבכור מרדכי בהם תיאר בהתלהבות את חייו בחברת בני המקום, וקרא לו להחיש את עלייתו ארצה.
עם זאת, הוא לא התעלתם מן הקונפליקט של חיים דתיים בחברת מתיישבים שלא כולם הקפידו על שמירת מצוות.
באחד ממכתביו הוא מספר על מורה בגדרה שהביא עמו ספרי לימוד חדשים ברוח התקופה, וכשנכנס אחד המתיישבים, איש שומר מצוות, וראה את הספרים, קרא: "רצוננו ללמד את בנינו תורה כפי שניתנה לנו על ידי משה רבנו, והספרים הללו לא ייזכרו ולא ייפקדו".
נשא אישה שלישית בשם טיליה, בת יוסף דב וטובה ורשבסקי, ממשפחה חסידית מצפת.
מנישואין אלו נולדה בתו יהודית איטה.
נפטר בירושלים בי"א בכסלו תר"ע ונקבר בבית הקברות הר הזיתים, ליד קברו של הרב שניאור זלמן, "הגאון מלובלין".
הרופא ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי
ציפורה צילה (ססיל) עמיאל, אף היא למדה רפואה ושימשה כמיילדת בירושלים.
נישאה לאברהם (אלברט) עמיאל (1875 - 1938), יליד קזבלנקה שבמרוקו, בן לאחת המשפחות היהודיות העשירות במרוקו.
בשנת תרל"ה (1875), בהיותו בן חצי שנה, עזבה משפחתו המסועפת את מרוקו באונייתה הפרטית והתיישבה בירושלים.
הוא התייתם מאביו בגיל צעיר, ולאחר שגם סבו נפטר נתמנה אהרן שלוש, אבי משפחת שלוש, לאפוטרופוס שלו.
את נכסי המשפחה בעיר העתיקה תרם הסב לכולל המרוקני, ולעמיאל לא נותר הרבה מעושרה של משפחתו.
נישואיו לבתו של קרישבסקי נתקלו בקשיים, מאחר שבאותם ימים לא היו נהוגים נישואים בין בני העדה האשכנזית לבין בני העדה הספרדית.
אחת הסיבות שהסירה את ההתנגדות הייתה נדיבותו של בן-דודו שלמה עמיאל אשר בשנת תרנ"ד (1894) נתן ערבות של מאה לירות טורקיות זהב כדי לשחרר מהכלא עד לערעור את אליעזר בן-יהודה שנאסר בעקבות הלשנה של חוגים בעדה החרדית בירושלים.
כעבור שנים ניהל עמיאל את מחסן כלי הנגינה בירושלים של קרוב משפחתו משה הופנקו.
בתם של ציפורה צילה ואלברט עמיאל, שמחה (סימי), נישאה לשופט יצחק אולשן.
בתם השנייה, יהודית, נישאה לראול קרישבסקי (עמי), בן דודה ד"ר משה קרישבסקי.
ראול היה סוחר מצליח במצרים ואחר כך בירושלים, ונודע בספרייתו העשירה שהייתה עמוסה בספרי ארכאולוגיה והיסטוריה.
בנם מימון עמיאל היה מראשוני שחקני הכדורגל בארץ ישראל, שיחק במכבי חשמונאים ירושלים ואף השתתף בשני משחקי גמר הגביע הראשונים.
ברכה הירשפלד (1881 - 1961), עלתה ארצה בשנת 1896 עם ד"ר הלל יפה ששהה אז בפעילות ציונית באודסה.
בירושלים גרה בבית אחיה מרדכי, ובאמצעותו הייתה מבאי משפחת אליעזר בן-יהודה.
הייתה גננת בבית הספר לבנות של "אגודת אחים" (המכונה "בית הספר של מיס לאנדוי").
בשנת תרס"א (1901) נישאה לצבי הירשפלד מראשון לציון, שניהל את משק רוחמה בנגב בשנותיו הראשונות.
דודתו של צבי, בתיה הירשפלד, הייתה נשואה לאחיה של ברכה, ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי.
לאחר מותו הפתאומי של בעלה, בשנת תרע"ח (1918), החליפה אותו בניהול המשק.
בראשון לציון הייתה פעילת ציבור, ובשנים תרפ"ב-תרצ"ו הייתה חברה במועצה המקומית.
צאצאיה: רחל לאה, אשת יעקב ברכמן מראשון לציון; עליזה גרונה, אשת אריה תגר, ראש עיריית אשקלון לשעבר; מאיר אליהו הירשפלד מראשון לציון; ויעקב חיים הירשפלד.
דוד קרישבסקי, בנו של חיים יעקב קרישבסקי מאשתו השנייה.
עלה ארצה עם אחותו ברכה הירשפלד.
יהודית איטה, אשת מתתיהו בן ארי
חיים יַסְקי (יאסקי) (28 בנובמבר 1896 – 13 באפריל 1948) היה רופא עיניים ביישוב ומנהלו הראשון של בית החולים הדסה.
יסקי נולד בעיר קישינב שבבסרביה, אז באימפריה הרוסית.
אביו היה יצואן תבואה, ובבית ביקרו סוחרים וימאים ממדינות רבות.
הבית היה ציוני, ויסקי למד עברית מגיל צעיר על ידי מורים פרטיים, בהם הסופר אליעזר שטיינמן.
בהמשך למד בגימנסיה באודסה והיה פעיל בסקציה הימית של תנועת "מכבי".
בשנת 1915 התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת אודסה, שם היה פעיל בארגון הסטודנטים הציוני "החבר", ונאסר עקב כך למספר חודשים.
בתקופת מהפכת אוקטובר ב-1917 השתתף לצד המהפכנים, ומיד לאחר מכן נשא לאשה את פניה לבית גרודצקי.
בסוף 1918 הצטרף לצבא האדום ונלחם בחזית רומניה.
עקב כיבוש דרום רוסיה על ידי הצבא הלבן בפיקודו של אנטון דניקין, ובהמרצת מאיר דיזנגוף שביקר באודסה והרצה בפני היהודים על המצב בארץ ישראל, החליט יסקי לעלות לארץ ישראל.
יסקי ורעייתו עלו לארץ ישראל על סיפון האנייה "רוסלאן" בסוף שנת 1919 יחד עם ההיסטרויון יוסף קלוזנר, הצייר יצחק פרנקל וחברת הכנסת לעתיד רחל קגן.
הוא עלה בטרם סיים את לימודי הרפואה וללא תעודת רופא; לפיכך, לא הוכר כרופא בארץ ישראל, ובמשך שנתיים השתכר כשומר וכמפקח סניטרי בשכונות היהודיות של יפו.
בשנת 1920 גייסו בני משפחתו כסף על מנת שיוכל לסיים את לימודיו באוניברסיטת ז'נבה ולהתמחות ברפואת עיניים, תחום שהיה אחד הבעייתיים באותה עת בארץ ישראל.
בתחילת שנות העשרים, הקים הד"ר הלל יפה בחיפה, את סניף הסתדרות הרופאים שמנה שישה חברים, ובהם ד"ר נחום שימקין, ד"ר חיים יסקי, ד"ר ברוך ניסנבוים, ד"ר לייב עפרון, וד"ר יצחק גליקר.
בשנת 1924 נתמנה כממלא מקום מנהל מחלקת העיניים בבית החולים הדסה בתל אביב ויצא לסקר מחלת הגרענת במושבות יהודה.
על פי מסקנותיו הכין תוכנית טיפול ומעקב, שזכתה לאמונה של הנרייטה סולד ולמימון נשות הדסה.
כך הפך לרופא נודד שפרש תשתית רפואת עיניים בכל נקודות היישוב העבריות, כשהוא רכוב על סוס או חמור.
בשנת 1925 נסע במימון נשות הדסה להשתלם ברפואת עיניים וברפואה ציבורית בצרפת, באוסטריה, בגרמניה ושווייץ.
הוא נפגש עם רופאים ואנשי אקדמיה וביקר בבתי חולים מודרניים.
לאחר שהרצה בכס לגרענת בצרפת התקבלו שיטותיו לטיפול במחלה במושבות צרפת.
בשנת 1927 חזר לארץ ישראל, התמנה למנהל מחלקת העיניים והחל לעסוק בעבודה קלינית שיטתית ובניהול מרפאה.
בין 1928 ל-1931 שימש כמנהל אדמיניסטרטיבי של הדסה בארץ ישראל, עקב פיטוריו של מנהל "הדסה", הרופא האמריקאי ד"ר בלוסטון, שהגיע לסכסוך מר עם קופת החולים הכללית של ההסתדרות.
ב-1932 נסע יסקי לארצות הברית לשם השתלמות ברפואה ציבורית, מינהל ציבורי וניהול בתי חולים.
הוא נפגש עם הוועד המנהל של נשות הדסה והציע להקים בית חולים אוניברסיטאי בשיתוף האוניברסיטה העברית.
בשנת 1933 נפגש בפראג עם מנחם אוסישקין במסגרת הקונגרס הציוני בנוגע לאיתור ורכישת קרקע לבית החולים.
בשנת 1935 התמנה ליו"ר ועדת ההקמה של בית החולים, בעת המרד הערבי הגדול של השנים 1936–1939 הוטל עליו גם ניהול מצב החירום.
בשנת 1938 נפתח בית חולים הדסה הר הצופים ויסקי היה למנהלו.
בשנת 1944 נסע לוועידת נשות הדסה בארצות הברית והצליח לרתום אותן לתמיכה בהקמת בית ספר לרפואה, להרחבה ניכרת של בית החולים, ולהרתמות למתן טיפול רפואי לעולים חדשים, כחלק מלקחי מלחמת העולם השנייה.
עשרה ימים לפני פסח תש"ח, 13 באפריל 1948, נסע יסקי ב-שיירת הדסה עם עוד כמאה עובדי הדסה אל הר הצופים, בשיירת משוריינים.
אל השיירה נפתחה אש, ו-78 מנוסעיה, בהם חיים יסקי, נהרגו.
הוא נקבר עם כל חללי השיירה בבית הקברות בסנהדריה.
בית החולים הישן, "הדסה", בעיר העתיקה בבאר שבע, נקרא על שמו לפני שעבר לאתר ולמבנה החדש שכיום מצוי בו בית החולים סורוקה.
על שמו גם מרפאה של קופת חולים כללית בשכונה ד' בבאר שבע, ורחוב בשכונת הר הצופים בירושלים, בסמוך לבית החולים.
חיים יונה גוּרלַנד (גורלאנד; בראשי תיבות: חיו"ג; ברוסית: Хаим Иона (Иона Ильич) Гурлянд; ליל י"ד באדר ה'תר"ג, 15 במרץ 1843, קלֶצק, רוסיה הלבנה – 14 במרץ 1890, אודסה) היה סופר וביבליוגרף עברי, מחנך ורב ממשלתי יהודי-רוסי.
חיים יונה גורלנד נולד בשנת 1843 במשפחה יהודית בעיר קלֶצק שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
בגיל 10 החל ללמוד בישיבה בווילנה, שם הוסמך לרבנות בשנת 1860. הוא המשיך לימודיו באוניברסיטת סנקט פטרבורג, במסגרת הפקולטה לפילולוגיה, והקדיש את זמנו ללימוד שפות שמיות בהנחיית פרופ' דניאל חבולסון.
במהלך לימודיו באוניברסיטה כתב גורלנד דיסרטציה על השפעת הפילוסופיה הערבית על רמב"ם.
על עבודה זו זכה במדליית זהב.
בשנת 1864, עם השלמת התואר הראשון, הקדיש גורלנד את זמנו לחקר אוסף הכתבים הקראים של אברהם פירקוביץ' אשר נשמר בספרייה הלאומית הרוסית.
תוצאות מחקרו סוכמו בספר ברוסית על מרדכי כומטינו (מחשובי ההוגים היהודים בביזנטיון במאה ה-15, בעל הביאור ליסוד מורא) ובני זמנו.
על עבודתו זו קיבל גורלנד תואר מגיסטר (תואר שני).
עם השלמת תוארו זה קיבל משרת אחראי על הקטלוג של הכתבים העבריים בספרייה הקיסרית.
בשנת 1869 עבר ליקטרינוסלב, שם קיבל משרת בוחן באחד המחוזות.
בשנת 1873 מונה למפקח על כל המכללות למורים בז'יטומיר, משרה שבה החזיק משך שבע שנים.
בשנת 1880, לאחר שחלה, הוא עבר לגרמניה, שם החלים במשך שלוש שנים.
בשובו לרוסיה התיישב באודסה וייסד שם מכללה ללימודים קלאסיים ומדעיים בת שמונה כיתות לימוד.
השיעורים במכללה כללו אף קורסים בהיסטוריה יהודית וספרות עברית.
בשנת 1888 נבחר גורלנד למשרת רב מטעם של אודסה.
הוא מת ב-14 במרץ 1890. אחיו, יעקב גורלנד, היה רב העיר פולטבה ומחבר הספר "כבוד הבית" על זרם רבני וילנה.
גנזי ישראל בס"ט פיטורבורג: או אספת מאמרים וספרים קטנים...
על עניינים שונים יסודתם בקורות בני ישראל, בתורתם, דתם ובחכמתם העברית, מעשי ידי זקני החכמים הרבניים והקראיים, נעתקים מאוצר ...
כ"י שרכשה הממשלה הרוסיה מבני מקרא לבית פרקאוויטש / הוציאם לאור ח"י גורלאנד, ליק – ס"ט פיטרסבורג: ח"י גורלאנד, תרכ"ו 1865-תרכ"ח 1867.
לקורות הגזרות על ישראל, קרקוב וכו': דפוסים שונים, תרמ"ז–תרנ"ג 1893 (7 כרכים).
(מהדורה נוספת: ירושלים: הוצאת קדם, תשל"ב 1972.)
הרב חיים יעקב נפתלי זילברברג (כונה: ר' נפתלי וירשובר; תר"י, 1850 – י"ג באדר תר"ץ, 1930) היה מו"צ בוורשה, נודע כמו"ל ספרי מהרא"ל צינץ.
נולד בפולין, בנו של הרב אברהם בנימין זילברברג, רב ואב"ד קוטנא ווירשוב.
היה מתלמידי רבי ישראל מסלנט ורבי יוסף דב סולובייצ'יק מבריסק.
היה מקורב לנצי"ב מוולוז'ין ולחפץ חיים, וכמו כן נסע לרבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב ולאדמו"ר בעל השפת אמת מגור.
נישא למאניה בת רבי שמריה יוסף קלפפיש, אחיו של הרב שמואל זנוויל קלפפיש ראב"ד ורשה, ושימש במשך שנים רבות כמו"צ בוורשה.
הרב זילברברג חיבר חיבורים תורניים רבים, אך רק מעט מהם הוציא בחייו.
לאחר פטירתו עסק בהדפסתם בנו הרב מיכאל משה יהודה זילברברג.
ערך לדפוס את כתבי אביו וסבו.
כסבו אף הוא עסק בתורת רבי עקיבא איגר והחל בהכנתו לדפוס של ספרו של רבי עקיבא איגר "דרוש וחידוש – תנינא".
את הספר השלים והוציא לאור נכדו הרב אברהם בנימין זילברברג בוורשה בשנת תרצ"ב.
במשך שנים רבות הקדיש חלק נכבד מזמנו לביאורם ולהוצאתם לאור של ספרי מהרא"ל צינץ, שלפני מותו הבטיח בכתב ידו: "מי שישתדל בהדפסת ספריי אהיה לו למליץ".
לאחר מותו המשיך בכך נכדו הרב אברהם בנימין זילברברג.
בנו, הרב מיכאל משה יהודה זילברברג, ילדיו:
הרב אברהם בנימין זילברברג, מו"ץ בוורשה ולאחר מכן רב ואב"ד בפיטסבורג, פנסילבניה
הרב יצחק יוסף זילברברג, רבן של פינטשנוב, וונסוב וקרסנשילץ בפולין, מחבר הספר "עצי זית".
חתנו של הרב מאיר דן פלוצקי
שרה, אשת הרב אליעזר לוין אב"ד נדרזין, בנו של רבי נפתלי אמסטרדם
ילדים נוספים: שפרה מרים ויחיאל שטרנברג; ישכר יהונתן זילברברג, שמעון זאב זילברברג, וגיטל חיה קיילא
בתו, סימה אשת הרב יצחק אוירבך
בנו, הרב יואל יצחק זליג זילברברג (נפטר י"ד סיון התש"ו) מחבר "פרי החיים"
הרב יהונתן זילברברג רב באלבמה ובקליבלנד שבארצות הברית, ובסוף ימיו בישראל
בנו, ר' חנוך הניך זילברברג, תל אביב
דרכי חיים – איגרת מוסר, פירוש תפילה וצוואה
באר חיים - על סדר מועד
זיכרון חיים - על סדר נשים
ענפי זית - על סדר נזיקין
ענפי זית - על מסכת שבועות, ורשה, תרצ"ב
תורת חיים - על סדר קדשים
תורת חיים - על השולחן ערוך
תורת חיים - על הרמב"ם
ציון לנפש חי – על התורה
דעת הרבנים – נגד תנועת הציונות והמזרחי
הרב חיים יוסף אקרמן (נולד בכ' בתמוז תשי"ד, 21 ביולי 1954) הוא פוסק הלכה, רב קהילה וראש ישיבה גדולה בביתר עילית.
נולד בישראל, בנם של בן ציון וצביה.
למד בישיבת היישוב החדש ובישיבת גרודנא.
נישא ליוכבד, בתו של הרב יצחק גרינברג, שהיה המשגיח הראשון של ישיבת כנסת חזקיהו, בהיותה בזכרון יעקב.
בשנת תשמ"ח זכה ב"פרס כתר תורה" מטעם קרן אברהם הכהן.
כיהן כר"מ בישיבת ברכת משה כשהייתה בשכונת גבעת שאול בירושלים וכראש ישיבה בישיבת אור שמואל.
היה מצוות המייסדים של הישיבה לצעירים "פני יהושע", שבה היה ר"מ במשך כ-15 שנה.
בשנת תשס"א בסיוע הרב שלום וילנסקי ראש מוסדות הדרת ירושלים שעמד גם מאחורי ישיבת ברכת משה, ייסד את הישיבה הגדולה "הישיבה הגדולה ביתר עילית," ולאחר שלושה חודשים ייסד גם את הישיבה הקטנה "מדרש יחיאל" בביתר עילית.
בסוף שנת תשע"ד התפלגה הישיבה הגדולה ובתחילת שנת הלימודים תשע"ה הודיע על פרישתו ופתיחת ישיבת חדשה.
עימו פרשו רוב תלמידי הישיבה הישנה לישיבה החדשה.
בישיבה הקטנה הוא מסר שיחות בחודש אלול ולאחר מכן עזב.
לאחר חודש נסגרה הישיבה הקודמת "מרכז התורה" ונשארה רק "הישיבה הגדולה ביתר עילית" שעברה למקום חלופי בסמיכות מקום.
בשנת תשע"ג ייסד את הקובץ התורני-הלכתי על המדוכה ושם הובאו ממנו במשך השנים פסקי הלכה ואקטואליה.
בשנת תשפ"א סבל מסוכרת שגרמה לו לסיבוכים שונים ואף לקטיעת כף רגלו.
כיום הוא הולך בכוחות עצמו לאחר תקופת שיקום.
מתגורר סמוך לישיבה בביתר עלית.
משמש גם כרב בית הכנסת בית משה בגבעה א' בביתר עילית.
הרב חיים יהושע הלברשטאם הוא אדמו"ר קהילת 'ויואל משה סאטמאר מונסי, ניו יורק,
נולד לרב יעקב יוסף הלברשטאם, האדמו"ר מבית חיים יהושע.
נקרא על שם סבו, בנו של הרב בן-ציון הלברשטאם.
אמו הייתה בתו של הרב אהרן טייטלבוים (הראשון).
הרב חיים יהושע הוא בן יחיד להוריו.
לאחר שהתחתן עם הנדל, בת הרב משה טייטלבוים האדמו"ר מסאטמר, עבר להתגורר בבורו פארק.
במשך שבע עשרה שנה סירב לבקשת חותנו לקבל את משרת הרבנות במונסי, בנימוק שטרם הצליח להביא ילדים.
עם לידתה של בתו הראשונה בשנת תשנ"ו (1996) קיבל את התפקיד.
על אף תוארו אב"ד סאטמר מונסי הוא נוהג בפועל כאדמו"ר, בכך שהוא מקבל קוויטלך, לובש קאפטן צבעוני ועורך טישים.
הרב הלברשטאם עומד בראש קהילה של כ-500 משפחות במונסי.
הוא הקים במקום ישיבה גדולה עצמאית, כדי להימנע ממעורבות במחלוקת בין האחים בחסידות סאטמר.
לקהילתו ישנם תלמוד תורה ובית ספר לבנות שבהם יחד כ-2500 תלמידים.
גם יש לו ישיבה קטנה ומתיבתא שבהם יחד כ-300 תלמידים.
לאחר פטירתו של חמיו, מזוהה קהילתו עם הרב זלמן לייב טייטלבוים.
חיים ילין (בליטאית: Jelinas Chaimas; ברוסית: Елин Хаим Лейзерович; 7 בנובמבר 1912 – 1944) היה סופר ומפקד הארגון האנטי-פשיסטי בגטו קובנה, ליטא.
חיים ילין נולד בעיירה וילקי (Vilkija), (אז באימפריה הרוסית; כיום בליטא באזור המוניציפלי של העיר קובנה, 25 ק"מ צפון מערבית אליה).
הוריו, לייזר (אליעזר) ילין ואסתר ריבל, היו מורים בבית הספר העברי שבעיירה, ששפת ההוראה בו הייתה עברית (דבר שנחשב בשנים ההן למפעל חלוצי ומתקדם ), כך גם בביתו שפת הדיבור הייתה עברית.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גורשו יהודי ליטא, לפי צו של רמטכ"ל צבא רוסיה מ-1915, לעורף הרוסי, והמשפחה טולטלה בדרכים עד אשר התמקמה בעיר וורונז' (רוסיה, כ-1,100 ק"מ מעיירתם בליטא).
שם פקדו אותם מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה.
בעקבותיהן שינה האב, אליעזר, את השקפותיו באורח ניכר, וכך גם את שמו, ובביתם נשמעה יותר ויותר שפת היידיש.
המשפחה שבה מרוסיה לליטא ב-1921, והשתקעה בקובנה.
עם שובם, ייסד האב ספרייה יהודית-כללית בעיר, שפעלה ליד ה"קולטור-ליגע" (הליגה לתרבות).
במרוצת השנים הייתה ה"ליגה", מטעמי חוק ורישוי, לחברת "ליבהאבער פון וויסן" (חובבי דעת).
הספרייה, למעשה, הפכה מרכז תרבותי, יהודי מודרני (יידשאי), ושמה יצא את גבולות קובנה.
היו קבועים בה חדר קריאה, מרכז למכירה ולהפצה, שבא במגע עם הוצאות הספרים היהודיות הגדולות בעולם, נערכו בה דיונים ופעילויות ספרותיות ענפות, והיא שמשה מקום מפגש לאמנים וסופרים.
חיים ילין התחנך וגדל בין הספרים, וזכה בפי חבריו לכינוי "הספר".
בוורונז' החל את לימודיו בשפה הרוסית, בקובנה עבר ליידיש, אך מכיוון שלא היו בבית ספרו ארבע הכיתות האחרונות, נכנס לגימנסיה הריאלית העברית, שם למד בעברית (עד 1932).
נוסף לכך, לימודיו באוניברסיטה הליטאית בקובנה, בפקולטה לכלכלה, היו על טהרת הליטאית (1934–1938).
ככל הנראה היה פעיל בתנועת "הנוער הציוני החלוצי" (נצ"ח).
אחר כך התקרב לחוגי המפלגה הקומוניסטית הבלתי חוקית, ופעל לטובתה בימי לימודיו באוניברסיטה.
ילין החל בפרסום ביקורות תיאטרון על הופעותיהן של הלהקות היהודיות בקובנה.
מכתיבה על נושאים אלה עבר בהדרגה לדיווחים ותיאורים של חיי הרחוב והשוק, העיירה והכפר, ובעיקר – על מצבו הקשה של הפועל.
הוא היה מהחברים הפעילים ביותר של קבוצת הסופרים הצעירים השמאליים, וכן פעיל מאוד בארגונם של קבצים ספרותיים וערבי תרבות בנושאי ספרות מתקדמת, תיאטרון, מוזיקה ושירה.
בין השאר השתתף ילין בקביעות ביומון היידישיסטי "פאלקסבלאט", ובירחון "שטראלן" שהופיע בהוצאת הקומוניסטים.
במסגרת פעילותו הספרותית-ציבורית, יצא ב-1937 לוועידת התרבות היהודית בפריז.
בכנס זה הוקם האיגוד התרבותי-יידישיסטי "איקו"ף", וילין נמנה עם נציגיו בליטא.
ביוני 1940 סופחה ליטא לברית המועצות, כהמשך להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
תקופת הכיבושי הסובייטי הקצרה נראתה, בעיני היהודים הסוציאליסטים, כהזדמנות להגשמת אידיאל קומוניסטי.
המשטר החדש העניק ליהודי ליטא שוויון זכויות, סיכויי תעסוקה והשכלה.
יהודים רבים השתלבו במשטר בתפקידים שונים.
בזמן זה שימש ילין כמשנה למנהל המשרד הממלכתי לפוליגרפיה, העוסק בכל ענייני הדפוס.
ב-24 ביוני 1941 גרמניה הנאצית כבשה את קובנה.
ילין ומשפחתו ניסו להימלט לתוככי ברית המועצות, אך נתפסו על ידי הגרמנים.
הם שוטטו זמן מה בדרכים וביערות וסופו של דבר הגיעו חזרה לקובנה ונכנסו לגטו.
שם, הסתתר ילין בשם הבדוי "קאדיסון" וגם הסווה את מראהו מחשש שיבואו לחפש אחריו בגלל תפקידו הבכיר בשלטון הסובייטי.
עד אוקטובר 1941 הגרמנים ערכו מספר אקציות, בסופן נותרה פחות ממחצית הקהילה היהודית בקובנה, שמנתה קודם לכן כ-40,000 נפש.
ידוע על שלוש חבורות מחתרתיות-קומוניסטיות שהחלו לפעול בגטו בסתיו 1941. ילין נמנה עם ראשיה של אחת מהן, אשר עסקה בעיקר באיסוף ידיעות על החזיתות, הגשת סעד לוותיקי התנועה הקומוניסטית, וטיפול בילדיהם של קומוניסטים שנעדרו.
כמו כן, ילין לקח על עצמו כבר מראשית הפעילות, את המשימה של יצירת הקשר עם גורמים מחוץ לגטו, ולמעשה עד מותו חיפש קשרים עם פרטיזנים ביערות מחוץ לגטו, במטרה לצרף לשורותיהם יהודים מהגטו.
בדצמבר 1941 התאחדו הקבוצות הקומוניסטיות השונות בגטו לכדי "הארגון הלוחם האנטי-פשיסטי".
על אף שלחימה ומחתרת לא היו נושאים הקרובים לליבו של ילין – בשעתו, אף נפסל מלשרת בצבא הליטאי מפאת בריאותו, הוא התמנה למפקדו של הארגון.
במעמד הקמתו, הוגדרה מטרות הארגון – "אין אנו מפקירים את הגטו, אך מטרתנו הראשית היא – מאבק גלוי בתוך שורות הפרטיזנים".
ואכן, חברי הארגון ביצעו פעולות חבלה רבות ומגוונות, בעיקר באתרי העבודה אליהם נשלחו יהודים לעבודות כפייה (תחנת הרכבת, המנסרה וכו'), הם אגרו נשק וחומרי נפץ, הקימו תא של אנשי רפואה ועוד.
באביב 1942, כנראה, הוקם 'מצו"ק' (מרכז ציוני ויליאמפולה-קובנה), שריכז ותיאם את פעולתן של כל המחתרות הציוניות שפעלו בגיטו.
הארגון פעל בקשר הדוק עם האלטסטנארט ובישיבותיו ישבו לעיתים היו"ר, ד"ר אלקס וסגנו, עו"ד גרפונקל.
בקיץ 1943, התעוררה היוזמה לשיתוף פעולה בין המצו"ק לקומוניסטים, ובעקבותיה הוקם מטה משותף עבור כלל הפעילות המחתרתית.
בתחילת 1943, לאחר מאמצים רבים ליצירת קשרים, התחברו חברי ה"ארגון האנטי-פשיסטי" למחתרת הליטאית "איגוד למלחמה בפאשיזם בליטא", ובהובלת ילין, הוחלט על שיתוף פעולה הדוק.
נעשו שני ניסיונות להקמת בסיס פרטיזנים ביערות בסביבת קובנה, אולם אלו נכשלו, דבר שמחד, הביא להתפוררותו של ה"איגוד" הליטאי, אך מאידך, תרם לניסיונו של ה"ארגון", והניע אותם לחיפוש קשרים נוספים.
פעילות זו נמשכה לאורך ספטמבר – אוקטובר 1943, ובמהלכה יצאו שלוש קבוצות סיור ליעדים שונים, אולם פעילותן לא הביאה תוצאות של ממש.
בספטמבר 1943 יצא ילין לווילנה, בעקבות מכתב שהגיע לגטו, על מנת ליצור קשר עם הצנחנית גסיה גלזר ("אלבינה"), שליחתו של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ליטא, שפעלה במוסקבה.
במפגש עימה קיבל ילין הזמנה אל אחד מבסיסי הפרטיזנים במזרח ליטא, והשניים יצאו ליערות רודניקי (Rūdninkai).
בבסיס הפרטיזנים שהה ילין כשבועיים בהם עבר הכשרה מהירה והצטרף למספר מבצעים.
בזמן שהותו של ילין ביערות רודניקי נהגתה התוכנית, שהייתה ניסיון נועז אך כושל להקמתו של בסיס פרטיזנים חדש ביער "אוגוסטובה", כ-150 ק"מ דרום מערבית לעיר (בגבול פרוסיה-פולין).
עם חזרתו לגטו החל ילין יחד עם חבריו לארגון במסע שכנוע על מנת להביא את המטה המשותף להכריע לטובת המבצע, דבר שאכן הושג לאחר דיונים רבים.
חלקו הראשון של המבצע היה בתחילת אוקטובר 1943. קבוצת חלוץ אשר מנתה כ-20 איש יצאה בדרכה ליערות, אולם בעקבות קשיים אשר נתקלה בהם בדרך, החליטו לשוב אל העיר.
עד סוף אוקטובר הוקמו מספר קבוצות נוספות אשר עשו דרכן אל היער, אולם כולן, למעט אחת, סופן שנכשלו במשימתן.
אותה קבוצה אחת, שניים מאנשיה הצליחו להגיע ליער, אך נוכחו לדעת כי אין הוא מתאים להקמת בסיס פרטיזנים, וכך שבו לגטו.
הערכות נסבות סביב כ 100 איש אשר לקחו חלק בכישלון מר זה.
למרות כישלונו של מבצע "אוגוסטובה", ניסיונותיו של ילין לחדש את הקשר עם הפרטיזנים ביערות רודניקי לא חדלו, ואכן, באמצע נובמבר, הוא הצליח ליצור קשר עם פרטיזן ליטאי-רוסי, ראדיונוב, אשר עסק בהקמת מחתרת קומוניסטית ביערות, והביע נכונותו לקלוט לשורותיו קבוצות לוחמים יהודים מן הגטו.
ילין, שעד כה שמר על ניסיון זה בסוד גמור, שיתף את המטה המשותף של המחתרות, ובכך פתח דף חדש בתולדות התנועה הלוחמת בגטו קובנה.
ניסיונות העבר לימדו כי לא ניתן להגיע לבסיסי הפרטיזנים ברגל, והיה ברור כי הדרך היחידה היא בעזרת כלי רכב.
אולם המרחק, כ-160 ק"מ בעיצומה של המלחמה, היה בעיה קשה.
מכאן, מרב המאמצים היו למציאת פתרונות לקשיים שמסע כזה זימן.
ילין היה הגורם המניע והחלוץ שבפעולה זו.
בגטו קובנה הוחל במבצע חשאי בהובלת מצו"ק, להכשרת לוחמים שיסעו ליערות.
נערכו מגביות לגיוס כסף, נרכש נשק, בתי המלאכה בגטו ייצרו מדים וחגור, הלוחמים המיועדים עברו אימונים בנשק בתוך הגטו.
נמצאו כלי רכב והוכנו סיפורי כיסוי ותעודות מזויפות להברחת צעירים ליערות הפרטיזנים בגלוי, מתחת לאפם של הגרמנים.
והוא שהוביל, בהצלחה, את הקבוצה הראשונה ליער.
עד אמצע מרץ 1944, שבע קבוצות כאלו יצאו מן הגטו וחברו לשורות הפרטיזנים ביערות ולמשימות ההתנגדות השונות, כאשר ילין הוא המארגן העיקרי שלהן.