tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בטבריה השקיע רבות בחינוך, בין היתר כמנהל תיכון הערב, לימד בקורסים למורים ולגננות, הקים חוגי תנ"ך למבוגרים, הרבה להרצות.
בשנת 1960 עברה המשפחה להתגורר בחיפה, בה קיבל על עצמו את ניהול בית הספר התיכון עירוני א', שהוקם באותה עת, כבית ספר יהודי-ערבי.
עובדת היות בית הספר מעורב – היוותה לצמריון אתגר, שמגמתו הייתה לקרב לבבות בין המגזרים, אך בהמשך חש אכזבה נוכח העובדה שלא נוצרו יחסים אמיתיים של אינטגרציה או שיתוף פעולה בין היהודים לערבים.
צמריון היה נתון בכל מאודו בעשייה החינוכית, בהוראה, במחקר, בכתיבה, בלימוד (כולל הרצאות לעם).
היה יו"ר ועד מנהלי הסמינרים למורים בישראל, חבר המועצה הפדגוגית המרכזית של הסתדרות המורים ועורך הרבעון הפדגוגי "החינוך".
תוך כדי עבודתו כמנהל וכמורה בסמינר גורדון, הורה גם, בזמנים שונים, לימודי מקרא בסמינר לוינסקי בתל אביב; ניסוח והיסטוריה באוניברסיטת חיפה; לימודי מקרא, היסטוריה ועיתונאות במחלקה ללימודים כלליים בטכניון, וכמו כן ריכז מטעם משרד החינוך והתרבות את החינוך היהודי הציוני בסמינרים הממלכתיים בישראל.
בשנת 1981 זכה בפרס החברה לחקר המקרא על מחקריו במקרא ועל הרצאותיו ופעולותיו להפצת המקרא.
בשנת 1983 קיבל את העיטור "יקיר טבריה" כאות הוקרה לפעילותו החינוכית ולמסירותו לעיר, כמו כן קיבל שלוש הרשמות ב"ספר הזהב" של הקרן הקיימת לישראל.
כאיש רב פעלים בעל עקרונות בחר צמריון לעסוק בפעילות ציבורית (לא פוליטית).
בטבריה ייסד את מועצת המורים למען הקק"ל בעמק הירדן ובטבריה.
לאחר מכן, בחיפה, היה חבר בוועדת הרפרטואר של אמנות לעם בחיפה, יו"ר ועדת פרס רופין של עיריית חיפה, חבר הנהלת איגוד בתי הספר המוניציפליים בישראל, חבר ועדת התרבות של עיריית חיפה, חבר אגודת שוחרי העברית בישראל, ובשנים 1977–1987, שימש יו"ר הסניף של החברה לחקר המקרא בחיפה.
צמריון שימש כחבר במשלחות של הסתדרות המורים, חבר בוועדות מטעם משרד החינוך, לרבות הוועדה להכשרת מורים בתשכ"ו.
הרצה בכנסים אזוריים וארציים מטעם רשויות מוניציפליות, החברה לחקר המקרא, הוועד הפועל של ההסתדרות, מועצות פועלים, התנועה הקיבוצית, "בני ברית".
היה חבר בארגון שארית הפליטה ברגן בלזן, חבר בוועדים ובמערכות להוצאות ספרים.
בנוסף שימש כחבר בארגון "חברי ההגנה"; יו"ר ועדת השופטים להענקת פרס עיריית חיפה ע"ש ד"ר ארתור רופין לשנת תשכ"ח, חבר ועד מנהלי הסמינרים בישראל, חבר ועדת התקנון למורי הסמינרים (מטעם מרכז המורים) ויו"ר מערכת השנתון להכשרת מורים מטעם משרד החינוך.
תוך כדי עבודתו ופעילותו, ובמקביל להרצאות שנתן באופן קבוע, כתב צמריון מאמרים וספרים רבים בתחומי עיסוקיו הנרחבים: כתב עשרות מאמרים בחקר המקרא, בנושאי חינוך, ציונות, מדיניות, דמוקרטיה ועיתונות.
השתתף ככותב מאמרים ופרקים בספרים שונים, וכתב שבעה ספרים בנושאי הוראה, חקר השואה, העיתונות של שארית הפליטה בגרמניה ותקופת ההשכלה באירופה.
נושא חקר השואה בער בעצמותיו ובליבו כנר התמיד, כמי שנותר יחיד מכל בני משפחתו שנספו בשואה בליטא.
בשנים האחרונות לחייו כתב שני ספרי יסוד על תקופת ההשכלה באירופה, שהתבססו על מחקר מקיף ויסודי של תקופה זו ועל מנהיגה משה מנדלסון.
כבקי בשפה הגרמנית ובתקופת ההשכלה, חדר בספרו הראשון בנושא זה לנשמת מנדלסון, והצליח להבהיר את הפילוסופיה שלו ואת קשריו עם חכמים יהודים ולא יהודים.
ספרו השני שיצא לאור סמוך לפטירתו : "המאסף – כתב העת המודרני הראשון בעברית", מהווה המשך לספר על מנדלסון.
כתב עת זה נוסד על ידי תלמידיו של מנדלסון, שרצו ללכת בדרכו, ונתנו ביטוי למשנתו.
כמו כן קובצו מאמריו בקבצים שונים מטעם ברית הצה"ר, ארגון שארית הפליטה של ברגן בלזן, החברה לחקר המקרא, אגודות סופרים, ומאמרים שלו בנושאי מקרא והיסטוריה קובצו בחוברות שהוצאו על ידי מחלקת החינוך של עיריית חיפה ומשרד החינוך והתרבות.
צמריון כתב ביקורות ספרים רבות שפורסמו בעיקר בביטאונים "הד החינוך", "החינוך", "בית מקרא" ו"האומה".
צמריון כתב גם מאמרים אקטואליים בעיתונות היומית בארץ ובתפוצות כמפורט:
בעברית בעיתונים "הבוקר", "הארץ", "המשקיף", "חרות", "ידיעות אחרונות", "דבר", "תשע בערב", "החברה", "הד החינוך", "החינוך", "ברקאי" (יוהנסבורג)) ועוד.
ביידיש, בעיתונים "אונזער וועלט", "ווידערגעבורט" ו"ישורון" (מינכן), "אונזער פראנט", "וואכנבלאט" (ברגן בלזן), "אונזער ציל" (לינץ), "בית ישראל" (בואנוס איירס), "אפריקאנער אידישע צייטונג" (יוהנסבורג) ועוד.
בגרמנית "בוללטין" (ברגן בלזן), "נויאה ולט" (מינכן) ו"אלגמיינה ווכנצייטונג דער יודן אין דויטשלאנד" (דיסלדורף) ועוד.
צמריון נהג לעיתים להשתמש בפסבדונימים, לרבות: אריאלי, בן-גדליהו, גאלופ, דניאל, הר-אל, הליו, ח"ן, ח.
נ., ישר, כהנא, מחץ, מרי, נורי, נץ, סאמ בודי, צץ, רוני, ראסיינר וכו'.
צמריון הפקיד את ארכיונו האישי בארכיון לחינוך יהודי באוניברסיטת תל אביב ושם אפשר לעיין בו.
משה האלפערין, וועג-ווייזער (מורי דרך), התש"ט 1949, הוצ' "אונדזער וועטלט", מינכן (ביידיש, עשר מסות על דמויות בספרות העברית ובציונות).
תורת החיבור (יחד עם ש.
אריאל) המכון העברי להשכלה בכתב בישראל, ירושלים, תשכ"ד – תשכ"ח (ארבע מהדורות)
העיתונות של שארית הפליטה בגרמניה כביטוי לבעיותיה, הוצ' ארגון שארית הפליטה (ברגן בלזן) בישראל, תל אביב, תש"ל
פרקי שואה ושארית, הוצ' ארגון שארית הפליטה (ברגן בלזן) בישראל, תל אביב, תשל"ה (בנספח פירוט של 47 פרסומי המחבר בנושאי השואה, שארית הפליטה והתפוצות עד לשנת תשל"ה)
משה מנדלסון והאידאולוגיה של ההשכלה, הוצ' מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, תל אביב, תשמ"ה
המאסף – כתב העת המודרני הראשון בעברית, הוצ' מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, תל אביב, תשמ"ח
תפקידו של מרכז מקצוע התנ"ך, הוצ' היחידה לחינוך על-יסודי במחלקה לחינוך ולתרבות של עיריית חיפה, תשכ"ה
שאלונים מודרכים בתולדות הרעיון הלאומי בישראל, הוצ' המחלקה להכשרת מורים במשרד החינוך והתרבות, ירושלים, תשכ"ה
נתיבות ברעיון הלאומי, מסות על הורים וזרמים היסטוריים, הוצ' א"א אריאלי, חיפה, תשל"ו
שלושה הוגים – רמב"ם, מנדלסון, אחד העם, הוצ' "רשפים", תל אביב, תשל"ט
היהדות בחינוכנו, הוצ' בית המדרש הממלכתי למורים ולגננות ע"ש א"ד גורדון, חיפה, תשל"ט, תש"ם (שתי מהדורות), בתוכו מאמרים בנושאי תנ"ך וחינוך.
לקט ממכתבי אב אל בנו, חיפה, תשל"ג, (בעריכתו, ממכתבי אביו גדליהו הלפרין אליו מליטא לישראל, בעברית, בתקופת טרום השואה ותחילתה)
חקר עמנו חוברת שהוצאה לזכרו במלאת שנה למותו ובה תמצית הרצאותיו במכון לחקר עמנו – המכון לחקר הפסיכולוגיה של העם היהודי בזמננו בארץ ובתפוצות.
"הגדול", קובץ לזכרו של זאב ז'בוטינסקי, הוצ' שלטון והילל, תל אביב, תש"ט, עמ' 122 – 125
"חינוך לשלמות", ערכי היהדות בחינוך התיכון, הוצ' איגוד בתי הספר התיכוניים בישראל, תשט"ז, עמ' 147 – 149
"שליח בבלזן", בלזן, הוצ' ארגון שארית הפליטה מהאזור הבריטי בישראל, 1958, עמ' 159 – 163
"חמישים שנות חיים יהודיים", חיפה – שנתון סופרי ועיתונאי יידיש בחיפה, תשכ"ה, עמ' 181 – 186 (ביידיש)
"גירוש האדם מגן-העדן", ספר זר-כבוד, קובץ מחקרים במקרא, ירושלים תשכ"ח, עמ' 333 – 354
"קווים להוראת החיבור", מתודיקה, הוצ' המחלקה לפדגוגיה של אוניברסיטת תל אביב, תשכ"ט, עמ' 140 – 148
"מנדלסון וחזון שיבת ציון", מחקרים בתולדות עם ישראל וארץ ישראל – לזכר צבי אבנרי, הוצ' אוניברסיטת חיפה, תש"ל, עמ' 259 – 266
"שתי מגילות ושני עמים – ובעיה אחת (הגיור המקראי באספקלריה הלכתית-היסטורית), ספר ברסלבי, כתבי החברה לחקר המקרא בישראל, ירושלים, תש"ל, עמ' 268 – 314
"על שלוש תחנות בחיי רובינשטיין", ספר ראובן רובינשטיין, הוצ' איגוד יוצאי ליטא בישראל, תל אביב, תשל"א, עמ' 93 – 102
"המורה והחברה הישראלית", החינוך בישראל – קובץ במלאת 25 שנה למדינת ישראל, בעריכת חיים אורמיאן, ירושלים, תשל"ג-1973 עמ' 337 – 344
"ירמיהו – האיש והנביא", ספר מאיר ולנשטיין, הוצ' החברה לחקר המקרא בישראל ואגודת תרבות במנצ'סטר, תשל"ט, עמ' 196 – 245
"למהות העונשים במקרא", ספר יעקב גיל, הוצ' החברה לחקר המקרא וסמינר גורדון, תשל"ט, עמ' 221 – 224
"האחריות האישית במקרא ובספר יחזקאל", ספר בן-ציון לוריא, תש"ם, עמ' 79 – 92
"טיפוח העברית ב'המאסף'", ספר ד"ר ברוך בן יהודה, מחקרים במקרא ובמחשבת ישראל, תשמ"א 1981 הוצ' החברה לחקר המקרא בישראל, תל אביב, עמ' 426 – 459
"בין אמונה למוסר", שלילה לשמה - כלפי ישעיהו ליבוביץ, בעריכת בן ירוחם וקוליץ, הוצ' אל השורשים ירושלים תשמ"ג-1983, עמ' 137 – 150
הערך "הוראת תורה שבעל פה", אנציקלופדיה חינוכית, משרד החינוך והתרבות ומוסד ביאליק, כרך ב', ירושלים, תשי"ט, עמ' 1084
הערך "הגימנסיה העברית בראסיין", יהדות ליטא, כרך ב', הוצ' עם הספר, עמ' 155 – 157
מאמרים בכתבי עת – רשימה חלקית
"לדרכה ולדמותה של האשה בהוראה", שנתון המוסדות להכשרת מורים וגננות במשרד החינוך והתרבות, ירושלים, תשכ"ט 1969 בעמ 52 – 62; עודכן ופורסם מחדש פעמיים: "האישה בחינוך ובהוראה", מעלות, אייר תשל"ד; "לדרכה ולדמותה של האשה בהוראה", החינוך, חשוון תשל"ט, עמ' 43 – 58
"על חינוכנו בשנות החמישים", שנתון המוסדות להכשרת מורים וגננות במשרד החינוך והתרבות, ירושלים, תשל"ג 1973 עמ' 75 – 86
"חובת החינוך לנוכח האכזבה מן המחקר", עיון ומעש, קובץ מאמרים של מורי סמינר גורדון, ירושלים תשל"ד 1974, עמ' 57 – 73
"מבחנים וציונים במסכת ההישגים הלימודיים", במת המפקח, סיוון תשל"ד, עמ' 51 – 62
"להוראת המקרא בבית הספר העל-יסודי", עיונים בחינוך, כסלו תשל"ה, עמ' 143 – 154
"עיתוני היידיש על אדמת גרמניה עם היעלם האחרון שבהם", בתפוצות הגולה, קיץ תשל"ה, עמ' 144 – 150
"טקסטים מושווים להבנת המקרא", בית מקרא, ניסן – סיוון תשל"ו, עמ' 347 – 360
"אחד העם – ניתוח ביקורתי ומסקנה חינוכית לימינו" (חמישים שנה לפטירתו), החינוך, אדר תשל"ז מארס 1977, עמ' 198 – 205
"לדמותה של העיתונות היהודית", בתפוצות הגולה, חורף תשל"ח 1978, עמ' 169 – 175
"החינוך במדינת ישראל – הישגים ובעיות", גשר, אביב-קיץ תשל"ח, עמ' 111 – 117
"חשיבותה של עיתונות אידיאית חינוכית ומרכזית", החינוך, סיוון תשל"ח עמ' 376 – 383
"המאבק בין הצנזורה למלה החפשית בישראל", טורים, טבת תשל"ט ינואר 1979, עמ' 78 – 87
"התמאטיקה של שירת 'המאסף'", עיון ומעש, קובץ מאמרים של מכללת גורדון, כרך ב' חיפה, תשמ"א 1981, עמ' 175 – 203
"היכולים באמת יהודים ונוצרים להיות שוב יחד?" בית מקרא, ירושלים תשמ"ב, עמ' 277 – 282
"לדמותו הציונית של מאכס נורדאו (ששים שנה למותו)", מעלות, ניסן תשמ"ג – מרץ 1983, עמ' 37 – 43
"קבוצות-המבצע הנאציות – והיהודים בשואה", גשר, סתיו תשמ"ד, עמ' 167 – 173
"כיצד להבחין בין נביאי אמת לנביאי שקר?", בית מקרא, תמוז-אלול תשמ"ד, עמ' 334 – 351
"יהודי העולם במאבקם המדיני למען נרדפי הנאצים", גשר, סתיו תשמ"ה, עמ' 115 – 121
"לקחים חינוכיים מדוגמאות חריגות במקרא", שבילי החינוך, חורף תשמ"ה, עמ' 95 – 105
"לקחים וערכים מתקופת השואה", שבילי החינוך, אביב, תשמ"ה, עמ' 147 – 154
"מדוע יש להתנגד למשטר מפלגתי בהסתדרות המורים?", שבילי החינוך, אביב-קיץ תשמ"ו, עמ' 149 – 160
"אלכה ואשובה אל אישי הראשון", בית מקרא, תמוז-אלול תשמ"ו, עמ' 293 – 297
"מוטיבים משותפים בספר יונה, במגילת-רות ובספר יהודית", בית מקרא, ניסן-סיוון תשמ"ז, עמ' 221 – 223
"המזמורים מ"ב – מ"ז בתהלים, והניגודים שבהם", בית מקרא, תמוז-אלול תשמ"ז, עמ' 296 – 298
"התפתחות החינוך בטבריה", מטוב טבריה גיליון מס.
"האם היה חיזוי השואה?" מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים, חוברת מס' 62, טבת תשמ"ח דצמבר 1987, עמ' 7 – 10
ביהדות מספר גישות לצמחונות ולטבעונות.
באופן כללי, היהדות מתייחסת לשתי קטגוריות של אכילת בשר: אכילת בשר הקורבנות שהוקרבו בבית המקדש כחלק מעבודת ה', שנחשבת למצווה מהתורה, לעומת אכילת בשר שאינו בשר קורבנות, המכונה "בשר חולין" או "בשר תאווה".
אין בתורה מצווה או איסור על אכילת בשר חולין, וההלכה מתירה אכילת בשר בעלי חיים כשרים שנשחטו והוכשרו כנדרש, כפי שכתוב בתורה: .
קיימות גישות שונות בשאלת מקומה הראוי של אכילת בשר חולין מבחינה מוסרית וערכית.
ישנם פרשנים והוגים יהודים שרואים ערך דתי בהימנעות מאכילת בשר בהווה.
לדעתם, היתר אכילת בשר הוא היתר לא אידיאלי שנועד להשביע את תאוותו של האדם, וישנה מעלה למי שנמנע מלהשתמש בהיתר זה, בפרט כאשר אפשר לקבל תזונה מלאה המבוססת על הצומח.
מנגד, יש הרואים בצמחונות חזון אוטופי שיתגשם בעתיד הרחוק (כנראה לאחר הגאולה), ומוסיפים שהימנעות מאכילת בשר בהווה, עלולה להזיק בכך שהיא מטשטשת את הבדלי הדרגות בין אדם לחיה, וכן יש באכילת בשר גם אידיאל קבלי של העלאת דרגת החי לדרגת המדבר.
מלבד הטעמים האידאולוגיים, יש הנמנעים מצריכת בשר למיניו מחשש לתקלות הלכתיות הקשורות לכשרות הבשר.
רוב הפרשנים גורסים כי זהו אישור לאכול את כל בעלי החיים.
אך יש גם שטענו כי מאז ומעולם היה מותר לאכול בשר ולא ייתכן שהציווי האלוהי השתנה.
התורה מתירה אכילת בשר כאשר נעשתה בו שחיטה כדין.
מפרשים אחדים הדגישו את הצורך בכוונה טהורה באכילת הבשר.
אכן, בתקופות בהן עבודת הקורבנות הייתה מתקיימת, נהגה החובה לאכול בשר קורבנות מסוימים, כגון קורבן פסח, וקורבן חטאת.
אך מאז שבטלה עבודת הקרבנות, בעקבות חורבן בית המקדש - אין חובה דתית לאכול בשר.
כמו כן ההלכה אוסרת גרימת צער לבעלי חיים שלא לצורך.
בשר שנאכל מבחירה מכונה במקורות בשר תאווה, .
הוא מותר בכל עת ובתנאי שהתקיימו התנאים הדרושים לכשרות האכילה של בשר אותו בעל חיים.
ייעוד המזון הצמחי לאדם ולבעלי החיים בימי בראשית
על פי הפרשנות המסורתית לספר בראשית, אלוהים המשיל את אדם הראשון על כל בעלי החיים, אך התיר לו לאכול מזון ממקורות צמחיים בלבד:
וכן פירשו גם פרשני התנ"ך מהראשונים, כגון רש"י, רמב"ן ורד"ק.
לעומתם יש מקורות החולקים על גישה זו.
בעלי התוספות, מפרשים שלאדם הראשון נאסר רק להמית בע"ח לצורך אכילה.
בשר של חיה שמתה מאליה או בכל דרך שבה לא נהרגה חיה הותר לו, והמדרש אכן מתאר שלאדם הראשון "היו מלאכי השרת צולין לו בשר ומסננין לו יין" אולם הגמרא ממשיכה "התם [שם] מדובר בבשר היורד מן השמים [שנברא דרך נס, ואינו בשר בעלי חיים כלל]".
לדעת הרלב"ג, המדרש לפיו אדם הראשון לא אכל בשר הוא רק משל ולהבין את המדרש כפשוטו זה "שקר עצום, ראוי שיברח ממנו כל בעל דעת"
התרת אכילת הבשר לבני נח
לפי כל הפרשנים לאחר המבול התיר אלוהים לנח ולצאצאיו גם אכילת בשר: ורק אכילת אבר מן החי נותרה אסורה.
יש בין הפרשנים התולים היתר זה בהידרדרות המוסרית של האנושות או בזכות שקנתה לה על בעלי החיים, החבים את קיומם לתיבת נח.
בגמרא מובא שלעתיד לבא יעשה הקדוש ברוך הוא סעודה לצדיקים מבשרו של לויתן, ושל בהמות, כעין זה מובא גם במדרש רבה.
אולם יש הטוענים שבאחרית הימים כל ברואי עולם יהיו טבעוניים, ואפילו בעל החיים.
ויש הסוברים שתהיה אסורה הריגת בעל חיים לשם אכילת בשרו (ובשל איסור נבלה יהיו מותרות רק נבלות של דגים וחגבים).
הידור מצוות צער בעלי חיים
לאורך התורה פזורות מספר מצוות הנוגעות להימנעות מגרימת צער לבעלי חיים.
בתורה שבעל פה אוחדו ופורטו מצוות אלה במסגרת הנקראת צער בעלי חיים, שמחד איננה כוללת שלילה גורפת של אכילת בשר או מוצרים שונים מן החי, אך נוגעת ליחס כללי לבעלי חיים כמו גם לרווחת נפשם טרם שחיטתם.
יהודים דתיים מסוימים מציינים ששאיפתם לעלייה רוחנית כוללת הידור למצוות צער בעלי חיים המתאפיין בהימנעות גורפת מאכילת בעלי חיים ואף מזונות מן החי בכלל.
הידור המצווה איננו הוספה על התורה הכרוך באיסור בל תוסיף ובל תגרע שכן מדובר במנהג אישי שכל יהודי מכלל ישראל יכול לבחור שלאמצו או לא לאמצו.
הרב יצחק פנגר סבור כי צמחונות כללית, הכוללת הימנעות מתוצרי בעלי חיים ולא רק מבשרם, היא הידור מצווה למצוות צער בעלי חיים.
הרב ציין כי אין לו ספק שיהודי המהדר מצוות צער בעלי חיים יקבל שכרו בשמים על מעשה זה.
במקרים נדירים יש יהודים דתיים הבוחרים בצמחונות או טבעונות מטעמי "פרישות" אישיים וכן מתוך שאיפה לצניעות (באופן מסורתי, אכילה עקבית של בעלי חיים קשורה בשפע ועושר חומרי בעוד שאכילת מזון צמחי קשורה בדלות וצניעות).
בולט בין רבני היהדות האורתודוקסית אשר אחד מטעמיו לבחירה בצמחונות היה פרישות הוא הרב הנזיר, מתלמידי הרב קוק.
מתואר בתלמוד הבבלי, שלאחר חורבן בית המקדש השני, יהודים רבים נמנעו מלאכול בשר ומלשתות יין, כביטוי לאבל, והשתתפות כביכול עם צער השכינה.
הסמליות שבדבר מתבטאת בתשובה שנתנו אנשים שנהגו כך לרבי יהושע בן חנניה ששאלם באשר לפשר הימנעותם: "נאכל בשר שממנו מקריבין על גבי מזבח, ועכשיו בטל?
נשתה יין שמנסכין על גבי המזבח, ועכשיו בטל?"
ביהדות התעוררו מספר זרמים עם גישות שונות למושגי הצמחונות והטבעונות, וחלקם אמצו אורחות-חיים המתאפיינים בהימנעות עקבית מאכילת בעלי חיים (לפחות כאשר האכילה היא לשם תענוג ולא לשם השרדות או מצווה).
יש יהודים המקפידים על צמחונות או טבעונות בנימוקים דתיים.
לעיתים הדבר נעשה כהידור למצווה למנוע צער בעלי חיים.
יש גם הבוחרים מכך מטעמי "פרישות" אישיים, משאיפה לצניעות, ומסיבות נוספות.
בתוך היהדות האורתודוקסית יש המצדדים בצמחונות או בטבעונות כל עוד אכילת הבשר איננה נדרשת מתוקף הקרבת קרבנות.
בשנת 2017 חתמו 70 רבנים מכל העולם ומכל זרמי היהדות על הצהרה הקוראת ליהודים לאמץ דיאטה טבעונית.
מנגד קיימים זרמים אחרים ביהדות בהם בולטת הגישה המובעת בפתגם "אין שמחה אלא בבשר ויין" לפיה הימנעות מאכילת בשר היא אחד ממנהגי האבלות של הימים שלפני תשעה באב.
הבשר ניתן בידי אלוהים ויש להודות לו על כך.
בפיוט לשבת "יום זה מכובד" ניתנת תודה לאל על שנתן לדבקים בו .
אחרים יצאו במאבק ניטש להבטחת שחיטה כשרה במדינות בהן נאסרה בטיעונים הומניטריים על מנת להבטיח ליהודים אספקת בשר, דגים וחלב בכל מקומות הימצאם.
צמחונות וטבעונות בזרמים יהודיים לא אורתודוקסיים
בתקופת בית שני היהדות הייתה מפוצלת למספר זרמים שנבדלו מאוד אחד מהשני בתפיסותיהם.
אחד מן הזרמים האלה היה האיסיים; שלושה היסטוריונים בני התקופה: פילון האלכסנדרוני, יוסף בן מתתיהו, ופליניוס הזקן טענו למשל כי אלו דמו לפיתגוראים של יוון העתיקה (אשר נמנעו מאכילת בעלי חיים בכלל) ואכן נמנעו מאכילת בשר בעצמם.
עם זאת, ישנו פולמוס בין היסטוריונים על דיוקן של טענות אלה.
הרב שמחה רוט מהזרם הקונסרבטיבי טוען כי יהודי דתי יכול להיות ואף רצוי שיהיה טבעוני.
לדבריו, שחיטה המונית טומנת בחובה אכזריות שאסורה על פי התורה, ובנוסף אכילת תוצרי בעלי חיים כפי שהיא נהוגה על ידי האדם המודרני, מזיקה לבריאות, ולפיכך מתוקף מצוות ונשמרתם מאוד לנפשותיכם, יש להסתייג ממנה.
זאת ועוד, שהימנעות ממזון מהחי מיטיבה עם הסביבה ותואמת את המשפט התורני "שלא תקלקל ותחריב את עולמי".
צמחונים וטבעונים אשר לא אוכלים מוצרים מהחי ומעוניינים להימנע מכל שימוש במוצרים מן החי, עומדים בפני מצוות המחייבות אותם לעשות שימוש במוצרים מהחי.
ספרי תורה, תפילין ומזוזות ומגילת אסתר חייבים להיכתב על קלף העשוי מעור בהמה, מעובד בעפצים.
כמו כן קיימת מצוות תקיעת שופר המצריכה שימוש בקרן, וכן מצוות ציצית המחייבת שימוש בצמר צבוע בתכלת.
יהודי שומר מצוות בעל אידאולוגיה צמחונית כזו יעדיף לרכוש תשמישי קדושה מיד שנייה או כאלה שנעשו מעור של חיה שמתה מוות טבעי.
במהלך השנים נוצרו מנהגי אכילת מאכלים בחגים שמקורם מהחי, בולטים בהם אכילת מאכלי חלב בחג השבועות, דבש בראש השנה, זרוע וביצה בקערת ליל הסדר.
צמחונות וטבעונות ביחס למצוות הקורבנות
ספר התורה הוא כתב הקודש העיקרי של היהדות ובתורה ישנם ציוויים מפורשים להקרבת קורבנות מסוימים מן החי בלבד, כמו קרבן התמיד (אשר על פי התורה אמור להישחט פעמיים ביום) או קרבן פסח כל שנה בחג הפסח.
הקורבנות המתוארים במקרא אף נזכרים בנוסח התפילה המקובל, ונתפסים כמשאת נפש לזמן הגאולה; כך למשל בכל תפילות העמידה מברכים את ברכת העבודה העוסקת בקרבנות: "וְהָשֵׁב הָעֲבוֹדָה לִדְבִיר בֵּיתְךָ", שמשמעותה היא השבת עבודת הקורבנות לחיים היהודיים.
כן גם בתפילות מוסף השונות מתפללים לבניין בית המקדש ולחזרת עבודת הקורבנות.
כך למשל בתפילת מוסף של שבת אומרים:
בתורה קיימות מצוות הקרבת קורבנות שברובם מחייבת גם את אכילתם.
על פי דעות שונות היהדות איננה פוסלת צמחונות או טבעונות כאורח חיים, כל עוד השימוש במוצרים מהחי אינם נדרשים לקיום מצוות, ומאחר שמאז חורבן בית המקדש השני בשנת 70 בטלה עבודת הקרבנות, אין סתירה בין הימנעות מאכילת מוצרים מהחי לבין היהדות.
קיימת ביהדות ציפייה לחידוש עבודת הקורבנות, המבוטאת למשל בברכת רצה ובתפילות מוסף.
חז"ל בתלמוד כותבים שכבר אדם הראשון הקריב קורבן מן החי.
גם על הבל, בנו של אדם הראשון נכתב בתורה שהקריב קורבן מן החי, וקורבנו אף היה מובחר יותר מהקורבן הצמחי של קין:
מנגד, יהודים טבעונים טוענים שבכל מקרה הועדף קורבנו של הבל משום שכוונתו הפנימית של הבל לרצות את האלוהים הייתה גדולה יותר מכוונתו הפנימית של קין, כך שאין קשר בין המקרים.
הספרות התורנית (כולל המדרש) כוללת בתוכה עיסוק בהקרבת קרבנות מן החי כמרכיב משמעותי בעבודת האל, עוד לפני ההיתר של אכילת בעלי החיים בימי נח וממילא מבחינת היהדות, בעת מתן תורה במעמד הר סיני ניתנה התורה כאשר חלק נרחב ממנה עוסק על מצוות הקורבנות.
הקורבנות כתחבולה להרחיק את ישראל מעבודה זרה
על מרכזיותה של עבודת הקורבנות ביהדות הקדומה, כבר בתנ"ך ישנן מקראות שלכאורה מפחיתים בחשיבות הקורבנות.
מאז חורבן בית המקדש השני, היהודים מנועים מקיום עבודת הקורבנות, והתפילה - העבודה שבלב, משמשת לה כתחליף.
הרמב"ם, בהתאם לגישתו לפיה תכלית האדם הוא ידיעת ה', והמצוות הן אמצעים לכך, אף מציע בספרו מורה נבוכים (פרק לב חלק שלישי), שתכלית הקורבנות היא הרחקה מעבירה; כשהעמים השכנים היו זובחים לאליליהם, לא היה ניתן להפריש את עם ישראל מעבודת אלילים בלי לספק לו עבודת קורבנות חלופית.
אך התורה צמצמה אותה למקדש בירושלים, למשפחת הכהנים, ובגדרים נוספים.
ההנחה כי מצוות ההקרבה מן החי יבוטלו
הוא הציע שהמקור בתורה לחידוש זה, הוא שהקורבנות מכונים בה "לחם", ולפיכך כשבשר בעלי חיים יפסיק להיחשב למזון, גם הקרבתו לאל תפסק.
חלק מהמצוות, כגון מצוות כיסוי הדם ומצוות ""שׁוֹר אוֹ כֶשֶׂב אוֹ עֵז כִּי יִוָּלֵד וְהָיָה שִׁבְעַת יָמִים תַּחַת אִמּוֹ", הוא פירש כמכווינות לחנך את האדם, בתחילה באופן נסתר, לכך שיש חיסרון מוסרי בשחיטת בעלי חיים.
מצוות אחרות, כגון איסור בשר בחלב ואיסור שעטנז הוא פירש כמחנכים להימנעות מניצול בעלי חיים אף ללא הריגתם.
עם זאת, למעשה באגרות שכתב לבנו, הוא הזהיר אותו מפני קיום אורח חיים צמחוני, ועודד אותו להתנסות בשחיטה.
צמחונות אובו-לקטו הוא סוג של צמחונות המתאפיין בצריכת מוצרים מהחי, כמו ביצים וחלב.
בשונה מצמחודגיים (צמחונים הצורכים דגים), אנשים צמחוני אובו-לקטו אינם צורכים דגים או פירות ים אחרים.
תזונה צמחונית אובו-לקטו טיפוסית עשויה לכלול פירות, ירקות, דגנים, אגוזים, זרעים, עשבי תיבול, שורשים, פטריות, חלב, גבינה, יוגורט, קפיר וביצים.
המינוח נובע מהמילה הלטינית lac שפירושה "חלב" (כמו "lacation", תַחֲלוּבָה), ovum שמשמעותה "ביצה", והמונח האנגלי "vegetarian", כך שהיא נותנת את ההגדרה תזונה צמחונית המכילה חלב וביצים.
בעולם המערבי, צמחוני האבו לקטו הם הסוג הנפוץ ביותר של צמחונים.
באופן כללי, כאשר משתמשים במונח "צמחוני", יש להניח שאותו הצמחוני הוא צמחוני "אובו-לקטו".
צמחונים של אובו-לקטו אוכלים לרוב היטב במסעדות ובחנויות, במיוחד באזורים מסוימים באירופה ובערי מטרופולין בצפון אמריקה.
הג'ייניזם אוסר על גרימת נזק לכל דבר שיש לו נשמה או חיים פוטנציאליים.
באופן מסורתי זה כולל ביצים וסוגים מסוימים של ירקות, כמו גם בעלי חיים, אך מוצרי חלב מותרים.
ג'נים הם אפוא לקטו-צמחונים, לא צמחונים אובו-לקטו.
בהינדואיזם, אנשים רבים גדלים כצמחונים אובו-לקטו או לקטו-צמחוניים.
הכנסייה הנוצרית של התנ"ך הייתה כת צמחונית נוצרית שנוסדה על ידי ויליאם קוהרד בשנת 1809. קוהרד היה אחד החלוצים הראשונים של האגודה הצמחונית שנוסדה בשנת 1847. הכנסייה הנוצרית התנ"כית קידמה את השימוש בביצים, חלב ודבש כנתון של אלוהים.
מזון ל"ארץ זבת חלב ודבש" ().
חסידי הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי רבים הם צמחוניים אובו-לקטו.
במשך למעלה מ־130 שנה המליצו אדוונטיסטים על תזונה צמחונית שעשויה לכלול מוצרי חלב וביצים.
בהודו, ביצים אינן נחשבות באופן כללי לצמחוניות; אלה העוסקים בצמחיית ביציות מתוארים לעיתים קרובות כ"יצרניות".
כדי להכיל זאת, מוצרים המכילים ביצים מסומנים במיוחד כדי להבדיל ביניהם ממוצרי מזון צמחוניים אחרים.
חלק מהיצרנים מייעצים באופן ספציפי שמוצריהם מכילים ביצים, אך לא בשר או מוצרים מן החי, כדי להימנע מלהקטין את העניין בקרב אלו המנהלים דיאטה אובו-צמחונית.
צמחונות וטבעונות לפי מדינה היא השוואה בין נוהלי תזונה צמחוניים וטבעוניים בין מדינות.
על ידי זאת ניתן לזהות תקני מזון, חוקים וגישות תרבותיות כלליות של תזונה צמחונית.
במדינות מסוימות יש מסורות תרבותיות או דתיות חזקות המקדמות צמחונות, כמו בהודו, בעוד שבמדינות אחרות יש דאגות אתיות חילוניות, כולל זכויות בעלי חיים, שמירה על איכות הסביבה ובריאות.
במדינות רבות, חוקי תיוג המזון מקלים על צמחונים לזהות מזונות התואמים לתזונה שלהם.
בבריטניה בשנת 2018 נאמד ניהול אורח חיים טבעוני בכ־7% מהאוכלוסייה הלאומית.
צמחונים, טבעונים וקטגוריות "חצימחונים" (חצי צמחונים) אחרות הוערכו בשנת 2018 בכ־25% מאוכלוסיית העולם.
כל האחוזים בטבלה הבאה הם הערכות גולמיות.
השכיחות של צמחונות מוסרית קפדנית באפריקה מדווחת כנמוכה מכיוון שרוב המזון המסורתי מורכב מבשר, בעוד שסקרים מדעיים חסרים.
במדינות בצפון אפריקה יש מסורת של בישול בסגנון צמחוני, כאשר מרוקו, אלג'יריה, לוב ותוניסיה קשורות במיוחד לסוג בישול זה הכולל קוסקוס וירקות מתובלים.
מהגרים הודים לאפריקה, במיוחד בדרום אפריקה, הביאו עימם צמחונות שתועדה כבר בשנת 1895 במחוז נטאל.
הכנסייה האורתודוקסית האתיופית מחייבת צום קבוע שבועי המחייב שמירה על תזונה צמחונית.
בשנת 2007, נתונים סטטיסטיים של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם הצביעו על כך שההודים היו בעלי שיעור צריכת הבשר הנמוך בעולם.
בהודו יש יותר צמחונים משאר העולם.
בהודו, צמחונות היא לרוב שם נרדף ללקטו-צמחונות.
מרבית המסעדות בהודו מבחינות בבירור ומשווקות את עצמן כ"לא צמחוניות", "צמחוניות" או "צמחוניות טהורות".
בדרך כלל יש שפע של מסעדות צמחוניות, ואפשר למצוא בדרך כלל אפשרויות צמחוניות רבות.
במטבח המסורתי לא משתמשים במרכיבים על בסיס בעלי חיים (למעט חלב ודבש) כמו שומן, ג'לטין ומלאי בשר.
הודו תכננה מערכת לסימון מאכלים העשויים רק מרכיבים צמחוניים, עם נקודה ירוקה בריבוע ירוק.
סימן של נקודה חומה בריבוע חום משדר כי נעשה שימוש בכמה מרכיבים על בסיס בעלי חיים (בשר, ביצה וכו').
מוצרים כמו דבש, חלב או נגזרות ישירות שלו מסווגים תחת הסימון הירוק.
על פי סקר משנת 2006, 31% מההודים צמחונים ואילו 9% נוספים צורכים ביצים (אובו-צמחונות).
בקרב הקהילות השונות, הצמחונות הייתה הנפוצה ביותר בקרב ברהמינים, לינגייט, קהילת וישנוב, קהילת ג'יין, ושכיחותה פחות בקרב מוסלמים (3%) ותושבי מדינות החוף.
סקרים אחרים שהובאו על ידי FAO ו־USDA מעריכים כי 40% מהאוכלוסייה ההודית הם צמחונים.
סקרים אלה מצביעים על כך שאפילו הודים שאוכלים בשר, עושים זאת לעיתים רחוקות, כאשר פחות מ־30% צורכים אותו באופן קבוע, אם כי הסיבות בעיקרן תרבותיות.
במדינות בהן צמחונות נפוצה יותר, צריכת החלב גבוהה יותר וקשורה להתמדה בלקטאז.
זה מאפשר לאנשים להמשיך לצרוך חלב לבגרות ולהשיג חלבונים המחליפים בשר, דגים וביצים באזורים אחרים.
סקר רשמי שערכה ממשלת הודו, עם גודל מדגם של 8858 ומסגרת המפקד בשנת 2011, הצביע על אוכלוסיית הצמחונים בהודו כ־28–29 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
בהשוואה לסקר דומה שנערך כמעט עשור קודם לכן, האוכלוסייה הצמחונית בהודו גדלה.
על פי סקר שפורסם בשנת 2014 על ידי הרשם הכללי בהודו, בראג'סטאן קיים האחוז הגדול ביותר של הצמחונים: 74.9%.
הגידול האחרון בענף הקמעונאות המאורגן בהודו נפגע גם הוא במחלוקת כלשהי, מכיוון שיש צמחונים שדורשים סופרמרקטים ללא בשר.
בשנת 2016 הודיע משרד התיירות, ממשלת הודו, על ההחלטה להעניק לסטודנטים, בכמה מהמוסדות לניהול בתי מלון, טכנולוגיית קייטרינג ותזונה יישומית (IHMCTANs), אפשרות לבחור רק בישול צמחוני.
IHMCTANs אלה ממוקמים באחמדאבאד, בופאל וג'איפור.
בשנת 2018 הודיעה המועצה הלאומית לניהול מלונות וטכנולוגיית קייטרינג (NCHMCT) כי כל IHMCTAN יציעו אפשרות צמחונית החל משנת 2018 ואילך.
בסין צריכת הבשר גדלה במהירות ואילו מספר קטן אך גדל של צעירים בערים גדולות הם טבעונים.
כ־4 עד 5 אחוז מהסינים הם צמחונים.
עם זאת, בסקר שערכו חוקרי SJTU, רק 0.77 אחוזים מהנשאלים הגדירו עצמם צמחונים.
סיני יליד, שנמצא בדרך כלל תחת התווית של הטאואיזם (אם כי זה נוטה לבלבל את הדת הילידית עם בית הספר לפילוסופיה דאואיסט, המיוצג על ידי לאוצו, צ'אנגצו ואחרים), הוא סוג של אנימיזם.
בדומה לדת השינטו ביפן, אף כי אסור להרוג ולאכול בעלי חיים הוא נחשב לטמא.
טקסטים סיניים קלאסיים הצביעו על תקופת הימנעות מבשר לפני התחייבות בעניינים בעלי חשיבות רבה או בעלי משמעות דתית.
עם זרם ההשפעות הבודהיסטיות, הצמחונות הפכה פופולרית יותר, אך יש הבחנה – הצמחונות הדאואיסטית מבוססת על תפיסת טוהר, ואילו הצמחונות הבודהיסטית מבוססת על הבסיסים הכפולים להימנע מהרג ולהכניע את הכפיפות של האדם לחושים.
בגלל זה, הגיעו שני סוגים של "צמחונות" - האחד בו אחד נמנע מאכילת בשר, והשני נמנע מאכילת בשר כמו גם שום, בצל ואוכלים אחרים בעלי טעם עז.
צמחונות שהושפעו על ידי בודהיזם זה ידוע ומתורגל על ידי כמה מאז המאה ה־7 לפחות.
בראשית המאה העשרים ראו כמה אינטלקטואלים הדוגלים בצמחונות כחלק מתוכנית הרפורמה שלהם בסין, ולא רק פוליטית.
ההוגה האנרכיסטי לי שיזנג, למשל, טען שמוצרי טופו וסויה הם בריאים יותר ויכולים להיות ייצוא רווחי.
ליאנג שומינג, פילוסוף ופעיל רפורמה, אימץ תזונה צמחונית בעיקרון, אך לא קידם אחת למען אחרים.
בשנים האחרונות חלה התחייה בערים בקרב מעמד הביניים המתהווה.
מחקר של משרד הבריאות הישראלי בשנת 2001 מצא כי 7.2% מהגברים ו־9.8% מהנשים היו צמחונים.
אף על פי שהצמחונות נפוצה למדי, כמות האחוזים של הצמחונים בפועל בישראל עשויה להיות נמוכה יותר – תעשיית המזון הישראלית העריכה אותה בכ־5%.
בשנת 2010, מחקר אחד מצא כי 2.6% מהישראלים היו צמחונים או טבעונים.
על פי סקר שערך העיתון גלובס וכן ערוץ 2 ב־2015, 8% מהאוכלוסייה בישראל היו צמחונים ו־5% טבעונים.
13% שוקלים להפוך לטבעונים או לצמחונים.
בסקר שהתפרסם באתר ynet ב-2016, רק 4.7% מהאוכלוסייה דיווחו שהם צמחונים ו-1.7% דיווחו שהם טבעונים.
תל אביב ניצחה את ברלין, ניו יורק וצ'נאי בתור היעד המוביל למטיילים טבעונים, על פי אתר האוכל האמריקאי The Daily Meal .
ב-1958 הוקם בישראל יישוב בעל אורח חיים צמחוני טבעוני - אמירים.
סימון מוצר כטבעוני או צמחוני לא מוכר בחוק בישראל, אם כי מוצרים רבים מסומנים בתו העמותה הישראלית "Vegan Friendly", וכך מזוהים בישראל כטבעוניים.
בשנת 2020, TheMarker פרסמו כי התחזיות צופות כי עד 2030 הטבעונים יהוו כ-10% מאוכלוסיית ישראל.
על פעילותה של עמותת ויגן פרנדלי בתחום המזון הטבעוני.
התזונה הצמחונית מסווגת במדינה זו כלקטו-צמחונות, צמחונות אובו-לקטו וטבעונות בכלל.
הסיבות לצמחונות כוללות השפעה של חברים ובני משפחה, דאגה מהתחממות כדור הארץ, סוגיות בריאותיות וניהול משקל, שיקולים דתיים, ורחמים לבעלי חיים, בסדר יורד של חשיבות.
אורז, פטריות, ירקות הם חלק מתמציות התזונה, מעורבב עם מגוון עשיר של תבלינים, קוקוס, ליים ותמרינד.
נזירים סיניים בודהיסטים הם צמחונים או טבעונים.
סינגפור היא גם המטה של רשת המזון המהיר הבינלאומית, הצמחונית, הראשונה בעולם, VeganBurg.
הקהילות הגדולות יותר של צמחונים וטבעונים בסינגפור הן החברה הצמחונית (VSS ) ו־SgVeganCommunity.
למקומות צמחוניים וטבעונים יש תפקיד פעיל בגסטרונומיה של סינגפור.
ישנם יותר מ־6,000 מקומות אכילה צמחוניים בטאיוואן.
חוקי תיוג המזון במדינה למזון צמחוני הם המחמירים ביותר בעולם, מכיוון שכ־2 מיליון תושבים טייוואים אוכלים אוכל צמחוני.
תנועה פופולרית של "יום צמחוני אחד בכל שבוע" הומלצה ברמה הלאומית, ובמישור המקומי, אפילו גופי ממשל מעורבים, כמו מועצת החינוך בעיר טאיפיי.
בתאילנד, ישנם יותר מ־908 מקומות אכילה צמחוניים.
ההגדרה של צמחונות ברחבי אירופה אינה אחידה, מה שיוצר את הפוטנציאל לתוויות מוצרים לא מדויקות.
ברחבי אירופה משתמשים במרכיבים שאינם צמחוניים במוצרים כמו בירה, יין (קליפות ג'לטין וסרטנים בין השאר) וגבינה (רנט).
מאז מאי 2009 הייתה גנט שבבלגיה העיר הראשונה בעולם עם "יום צמחוני" שבועי.
מחקר שסקר 2,436 אנשים בלגיים מצא כי "21.8% מהנשאלים האמינו שצריכת בשר אינה בריאה.
45.6% מהנשאלים האמינו כי עליהם לאכול פחות בשר." הסיבות העיקריות לכך שאנשים הביעו עניין בתזונה מבוססת צמחיים יותר היו מטעמים וטעמים הקשורים לבריאות.
מרבית הצמחונים הסקרנים חושבים שתעשיית הבשר מזיקה לכוכב הלכת, בעוד שיותר ממחצית מהלא-צמחונים שנסקרו אינם מסכימים עם הצהרה זו.
ברוב בתי הספר בערים בפינלנד מוצעות לתלמידים שתי אפשרויות, ארוחה צמחונית וארוחה לא צמחונית, בארבעה ימי לימודים בשבוע, ויום אחד בשבוע הם יכולים לבחור בין שתי ארוחות צמחוניות, לכיתות א' עד י"ב.
בבתי ספר תיכוניים ובאוניברסיטאות, בין 10 ל־40 אחוזים מהתלמידים העדיפו אוכל צמחוני בשנת 2013. צמחונות היא הפופולרית ביותר בבתי ספר לאומנויות תיכוניות בהן בחלק מבתי הספר למעלה ממחצית התלמידים היו צמחונים בשנת 2013.
צרפת לא ידועה כידידותית כלפי צמחונים שכן ארוחות הצהריים בבתי הספר הציבוריים חייבות להכיל "מינימום של 20% מהארוחות המכילות בשר ו־20% המכילות דגים, והשאר מכיל ביצה, גבינה או חלקים פנימיים." מחקר תיאבון מצא שנשים צרפתיות מקבלות יותר צמחונות מאשר גברים צרפתיים.
היה סכסוך בין טבעונים לחקלאים בדרום צרפת.
איגוד איכרים המכונה "ריאדינה קואורדינציה" דגל בצרפתים להמשיך לאכול בשר דרך הסיסמה "כדי להציל איכר עני, אכלו [אדם] טבעוני."
בשנת 1889, "קונגרס Veg הבינלאומי" הראשון נפגש בקלן, גרמניה.
בשנת 2016 התגלה בגרמניה כי בה יש את האחוז הגבוה ביותר של צמחונים (7.8 מיליון, 10%) וטבעונים (900,000, 1.1%) במערב המודרני.
סקר שנערך על ידי "פורסה " גילה גם כי כ־42 מיליון איש בגרמניה מזדהים כגמישים המכונים "צמחונים במשרה חלקית".
אנשי מקצוע בסוכנויות הגרמניות מעריכים כי עד 2020 למעלה מ 20% מהגרמנים יאכלו בעיקר צמחוני.
הסיבה לכך שהצמחונות נפוצה כל כך בגרמניה אינה מוסכמת על כך, אך נראה כי התנועה חוותה צמיחה רבה מהקידום בתקשורת והצעת אפשרויות נוספות שאינן בשריות.
ההיסטוריה המתועדת של הצמחונות החלה עם האגודה הצמחונית ההונגרית (HVS), שנוסדה בשנת 1883. במהלך תקופה זו, צמחונות הייתה פופולרית מכיוון שהעדיפו רעיונות ניו-אייג' ומערכות אמונה נגדית.
בשנת 1911 נפתחה המסעדה הצמחונית ההונגרית הראשונה ב־Vámház köút.
בשנות החמישים הפסיקה ה־HVS את הפעילות והצמחונות בתרבות הפופולרית פחתה.
הצמחונות ההונגרית קמה לתחייה מאוחר יותר בשנת 1989 עם נפילת הסוציאליזם.
"אחימסה אגודה צמחונית הונגרית של וספרם" נוסדה בסוף שנות ה־90.
מחקר הראה כי מספר הצמחונים מתוך אוכלוסייה של כמעט 16.5 מיליון איש גדל מ־560,000 בשנת 2004 ל-720,000 בשנת 2006. מספרם של "צמחונים חלקיים" גדל גם הוא במהירות; כ־3.5 מיליון אזרחים הולנדיים נמנעים מאכילת בשר כמה ימים בשבוע.
בשנת 2006 דווח כי מכירות תחליפי הבשר גדלה בשנה בכ-25% – מה שהפך אותו לאחד השווקים הצומחים ביותר בהולנד.
בסופרמרקטים ובחנויות, לעיתים יש צורך לקרוא את האותיות הקטנות על מוצרים על מנת לוודא כי אין מרכיבים שמקורם מהחי.
עם זאת, יותר ויותר, מוצרים צמחוניים מסומנים בשם "V-label" הבינלאומי, עליו מפקח האיגוד הצמחוני ההולנדי Vegetarisch Keurmerk.
בירת פולין, ורשה, נמצאת במקום ה־7 ברשימת הערים הטבעוניות המובילות בעולם שפורסמה על ידי HappyCow בשנת 2017.
בשנת 2007 נאמד מספר הצמחונים בפורטוגל בכ־30,000; לפחות כ־0.3% מהאוכלוסייה.
בשנת 2017 גדל מספר הצמחונים הפורטוגליים ל־120,000 המהווים 1.2% מהאוכלוסייה.
מוצרים טבעוניים וצמחוניים כמו חלב סויה, יוגורטי סויה, חלב אורז וטופו זמינים באופן נרחב בחנויות הגדולות ונמכרים ברחבי הארץ.
חסידי הכנסייה האורתודוקסית הרומנית מקפידים על צום במהלך מספר תקופות לאורך השנה הכנסייתית בסך רוב השנה.
כמיטב המסורת הרומנית האורתודוקסית, מסורים שומרים על תזונה ללא מוצרים מן החי בתקופות אלה.
כתוצאה מכך מאכלים טבעוניים נמצאים בשפע בחנויות ובמסעדות; עם זאת, רומנים עשויים שלא להכיר תזונה טבעונית או צמחונית כבחירת אורח חיים במשרה מלאה.
הצמחונות ברוסיה זכתה לראשונה להתבלטות בשנת 1901 עם פתיחתה של החברה הצמחונית הראשונה בסנט פטרסבורג.
הצמחונות החלה לגדול במידה רבה לאחר קריסת ברית המועצות בשנת 1991. צמחונים רוסים נמצאו בעיקר אלה בעלי אמון והשכלה.
ע"פ ארגון The Green Revolution, מספר המסעדות וחנויות המזון המיועדות באופן בלעדי, או חלקית, לצמחונים וטבעונים הוכפל יותר משנת 2011, עם סך כולל של 800 בסוף 2016.
האגודה הצמחונית הוקמה בבריטניה בשנת 1847. בשנת 1944 התפלגה כת מהקבוצה והקימה את החברה הטבעונית.
מחקר שנערך ב-2018 על ידי comparethemarket.com מצא שכ־7% מהבריטים היו טבעונים ואילו 14% היו צמחונים.
עם זאת, תוצאות המחקר נחקרות על ידי האגודה הטבעונית בבריטניה שגילתה שהמדגם מבוסס על 2,000 איש בלבד.
על פי הסקר הגדול יותר של האגודה הטבעונית, מספר הטבעונים גדל פי ארבעה מ-2014–2018; בשנת 2018 היו בבריטניה כ־600,000 טבעונים, שהם 1.16% מכלל האוכלוסייה הבריטית.
בנוסף לכך, 31% אוכלים פחות בשר – מסיבות בריאותיות או אתיות, ו־19% אוכלים פחות מוצרי חלב.
ההרשמות לקמפיין Veganuary כמעט הוכפלו בשנת 2019, כאשר 250,000 איש נרשמו.
על פי קנטר וורלדנפל, 29% מכל ארוחות הערב בבריטניה הן כיום טבעוניות או צמחוניות.
במהלך חודש ינואר 2018, קנה אחד מכל 10 קונים ארוחה מוכנה ללא בשר, מה שהגדיל את המכירות ב־15% בהשוואה לינואר 2017. מכירות הירקות, כמו תרד וחציל, עלו גם הם ב־43% ו־23% בהתאמה.
בשנת 2018, סקר שנערך על ידי אוניברסיטת דלהוסי, בראשות החוקרת הקנדית סילבין שרלבוייס, מצא כי 9.4% מהבוגרים הקנדים החשיבו את עצמם כצמחונים.
2.3 מיליון אנשים בקנדה הם צמחונים וזה גידול לעומת 900,000 לפני 15 שנה.
850,000 אנשים נוספים מזהים עצמם טבעונים.
מרבית הצמחונים בקנדה הם מתחת לגיל 35, כך ששיעור הצמחונות צפוי להמשיך לעלות.
זו עלייה מ־4.0% מהמבוגרים שהיו צמחונים, על פי מידע מ־2003.
בשנת 1971 אחוז אחד מאזרחי ארצות הברית תיארו את עצמם כצמחונים.
בשנת 2008 מצא האריס אינטראקטיב כי 3.2% הם צמחונים ו־0.5% טבעונים.
מכירות המזון הצמחוני האמריקני (תחליפי חלב כמו חלב סויה ותחליפי בשר כמו חלבון צמחי) הוכפלו בין 1998 ל־2003 והגיעו ל־1.6 מיליארד דולר בשנת 2003.
על פי דיווח ב-2017, מספר הצרכנים המתיימרים לטבעונים עלה בארצות הברית ל-6%.
בשנת 2015 סקר הסקר הארצי של האריס בקרב 2,017 מבוגרים בני 18 ומעלה מצא ששמונה מיליון אמריקאים, או 3.4%, אכלו תזונה צמחונית בלבד, וכי מיליון, או 0.4%, אכלו באופן טבעוני בהחלט.
ילדים אמריקאים רבים שהוריהם עוקבים אחר תזונה צמחונית עוקבים אחריהם בגלל סיבות דתיות, סביבתיות או אחרות.
בהערכה הראשונה של הממשלה לכמה ילדים נמנעים מבשר, המספר הוא בערך 1 לכל 200. סקר ה-CDC כלל ילדים בגילאי 0 עד 17 שנים.
על פי החוק האמריקני, אריזות המזון מוסדרות על ידי מנהל המזון והתרופות, ובאופן כללי יש לתייג אותן עם רשימת כל מרכיביה.
עם זאת, ישנם יוצאים מן הכלל.
לדוגמה, אין צורך לרשום מרכיבי עקבות מסוימים שהם "מרכיבים של מרכיבים".
באוסטרליה, חלק מהיצרנים שמכוונים לשוק הצמחוני מסמנים את מזונם באמירה "מתאים לצמחונים"; עם זאת, עבור מזונות המיועדים לייצוא לבריטניה, תיוג זה יכול להיות לא עקבי מכיוון שתמציות טעם ברשימות המרכיבים אינן צריכות לציין אם הן מקורן מן החי.
כיוון שכך, "טעם טבעי" יכול להיגזר ממקורות צמחיים או בעלי חיים.
ארגונים לזכויות בעלי חיים מקדמים תזונה טבעונית וצמחונית.
"השבוע הצמחוני" נמשך בין התאריכים 1–7 באוקטובר מדי שנה, וחברות המזון מנצלות את המספר ההולך וגדל של צמחונים על ידי הפקת חלופות ללא בשר של מנות פופולריות, כולל בנגרז אנד מאש וספגטי בולונז.
סקר שנערך ב־Newspoll ב־2000 (בהזמנת Sanitarium) מראה כי 44% מהאוסטרלים מדווחים על אכילת ארוחת ערב אחת ללא בשר אחת בשבוע, בעוד 18% אמרו שהם מעדיפים ארוחות על בסיס צמחי.
המינוח הניו זילנדי, בדומה למינוח באוסטרליה (ובמקרים מסוימים למינוח הישראלי), מתייחס לאנשים שאינם צורכים בשר ודגים, אך כן עשויים לצרוך חלב וביצים.
לעומת זאת, המונח "טבעוני" משמש לתיאור מי שלא אוכל או משתמש בתוצרי לוואי כלשהם של בעלי חיים.
בשנת 2002 היוו הצמחונים של ניו זילנד מיעוט של 1–2 אחוזים מכלל 4.5 מיליון התושבים במדינה.
עד 2011 רועי מורגן ריסירץ' טען שמספר הניו זילנדים שאוכלים תזונה צמחונית "כולה או כמעט כולה" עמד על 8.1%, וצמח ל־10.3% בשנת 2015 (עם מספר הגברים שגדל בעיקר, עלייה של 63% מ־5.7% ל־9.3%).
בניו זילנד קיימת תנועה מספיק חזקה לצמחונות, שיצרה ביקוש משמעותי מספיק להקמת מספר קמעונאים צמחוניים וטבעוניים.
מכיוון שניו זילנד ואוסטרליה פועלות יחד ליצירת תקני מזון נפוצים (כפי שניתן לראות בתקן המזון אוסטרליה ניו זילנד (FSANZ) ובקוד תקני המזון של אוסטרליה ניו זילנד), קיימת גם אי בהירות רבה סביב מרכיבי "הטעם הטבעי".
על פי סקר של נילסן בנושא העדפות המזון משנת 2016, הצמחונים מהווים 8% והטבעונים 4% מהאוכלוסייה ברחבי אמריקה הלטינית.
ברחבי היבשת יש אלפי מסעדות טבעוניות וצמחוניות.
בשנת 2004 טענה מארלי ווינקלר, נשיאת החברה הצמחונית הברזילאית, כי 5% מהאוכלוסייה צמחונים.
פי סקר שנערך בשנת 2012 על ידי המכון הברזילאי לחוות דעת וסטטיסטיקה ציבורית, 8% מהאוכלוסייה, או 15.2 מיליון איש, הזדהו כצמחונים.
בעיר סאו פאולו היו הכי הרבה צמחונים במונחים מוחלטים (792,120 תושבים), ואילו בפורטלזה היה האחוז הגבוה ביותר, 14% מכלל האוכלוסייה.
סקר חדש שנערך על ידי המכון הברזילאי לחוות דעת וסטטיסטיקה ציבורית בשנת 2018 הראה כי שיעור האוכלוסייה המזדהה כצמחונית עלה ל־14% (עלייה של 75% ביחס לשנת 2012), המייצגת 29 מיליון איש.
מארלי ווינקלר טוענת כי הסיבות המרכזיות לבירוא יערות האמזונאס הן גידול בעלי חיים נרחב (בעיקר בקר) וגידולי סויה, רובן לשימוש כבעלי חיים, ואחוז מזערי לעיבוד שמן מאכל (היות שצריכה ישירה של בני אדם לשימוש כאוכל כמעט זניח), טענות שידועות לרוב כבסיס.
כמו בקנדה, צמחונות הוא בדרך כלל שם נרדף לצמחונות אובו-לקטו, צמחונים הם לעיתים בטעות להניח להיות צמחודגיים (צמחונים שאוכלים דגים) או פולוטריארים שאוכלים בשר עוף או דגים, בהתאמה.
אף על פי כן, טבעונות ופרגניזם הפכו כעת למיינסטרים במדינה, ונמצאים כמעט בכל משפחה.
על פי הדיווחים, הצמחונים הברזילאים נוטים להיות עירוניים, מהמעמד הבינוני או הגבוה, וחיים במחצית הדרום המרכזית של המדינה.
מאז שנות התשעים, ובמיוחד מאז שנות ה־2010, הופיעו מאות מסעדות טבעוניות וצמחוניות בערים הגדולות במדינה.
צמח צרפתי (1624 – 1717) היה רב תוניסאי שכיהן כרב הראשי של תוניסיה וכיהן בבית הדין של תוניסיה.
בסוף ימיו הוא עבר לארץ הקודש ומת בירושלים בשנת 1717. זאת בעקבות פיצול בין קהילות גרנאס לטוואנסה, בו שניים מתלמידיו - אברהם טאיאב ויצחק לומברוזו (בהתאמה) - ירשו אותו בתפקיד הרב הראשי לתוניסיה.
תלמיד נוסף היה יורשו של טאיאב, מסעוד-רפאל אל-פאסי.
צרפתי מילא תפקיד חשוב בהחייאת לימודי היהדות בתוניסיה במאה ה-17. פסקי הדין והפרשנויות שלו אמנם לא פורסמו בכרך משלהם, אך עבודתו צוטטה על ידי תלמידיו ויורשיהם.
אחת האורטריות העתיקות בהארא, הרובע היהודי של תוניס, נקראה על שם צרפתי.
צמח רבינר (בבולגרית: Цемах Рабинер; 1862, זאגר, האימפריה הרוסית – 29 ביולי 1936, סופיה, ממלכת בולגריה) היה הרב הראשי האשכנזי ליהודי סופיה ופלובדיב.
בהמשך מונה על ידי הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה למטיף בקרב יהדות בולגריה.
רבינר היה גם סופר, עיתונאי, פובליציסט וחבר ההסתדרות הציונית בבולגריה.
צמח רבינר נולד בעיירה זאגר בשטחי האימפריה הרוסית אשר במאה ה-21 שוכנת בתחומי ליטא.
בן למשפחת רבנים, בנו של הרב דובר רבינר ונינו של הרב מרדכי רבינר.
הוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים בברלין ורכש תואר בפילוסופיה באוניברסיטת ברלין.
בהמשך, רכש דוקטורט באוניברסיטת היידלברג.
נושא הדוקטורט היה: מילים נרדפות עבריות במדרש ובתלמוד.
ב-1897 אישר ממלא מקום הרב הראשי ליהודי בולגריה, יקיר בקיש את הקמתה של קהילה אשכנזית נפרדת בסופיה, בירת בולגריה.
ב-1902 הוזמן רבינר לנסיכות בולגריה על ידי הקונסיסטוריה ומונה לרב הראשי האשכנזי של סופיה.
ב-1907 מונה גם לרב הראשי של הקהילה האשכנזית בפלובדיב.
רבינר למד לדינו, שלט בשפה וכתב מספר ספרים שהנודע מהם "לאס מאדרס ז'ודיאס דה לה איפוקה ביבליקה" (בעברית: האימהות היהודיות בעידן התנ"ך), יצא לאור ב-1913 בקונסטנטינופול.
בנוסף, שלט רבינר בגרמנית, בולגרית ועברית.
הוא פרסם ספרים ומאמרים רבים בעיתונות היהודית, והרצה בנושא השפה העברית במספר פורומים.
כמו כן שימש מורה לעברית בקהילות סופיה ופלובדיב.
ב-1914 התפטר הרב מרדכי אהרנפרייז מכהונתו כרב הראשי של יהודי בולגריה, לאחר מאבק איתנים מול התנועה הציונית בממלכה.
באוקטובר 1915 הצטרפה בולגריה למעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה והייתה שותפה לתבוסתן.
חוזה ניי השית על הבולגרים פיצויי עתק, גריעת שטחים וצמצום צבאם, והדבר הוביל למשבר כלכלי, פוליטי וחברתי שלא פסח על הקהילות היהודיות.
במלחמות הבלקן ובמלחמת העולם הראשונה נהרגו 991 מבני הקהילה היהודית (2.5% מכלל הקהילה), רבים מהנופלים היו אישים מרכזיים בקהילות היהודיות בערי בולגריה השונות, כך שבנוסף לנזק החומרי בעקבות המלחמה נגרמה פגיעה ממשית בניהול חיי הקהילות.
כבכל בולגריה החלה הגירה פנימית משמעותית מקהילות קטנות לערים בעלות קהילות גדולות ואיתנות יחסית כגון סופיה ופלובדיב, ו"התנתקות מהשרשים".
במקביל, הייתה הקהילה היהודית ללא מנהיג רוחני בולט, עניין שהוביל לתהליך חילון מהיר מאוד ועמוק, שהתבטא בין השאר בנישואים בין-דתיים וכן חלה עלייה בשיעור המרות הדת.
דוד פיפאנו היה הרב הבולט במדינה ומונה ב-1921 לממלא מקום הרב הראשי.
בהיותו רב מסורתי חסר שליטה בבולגרית, הוא חסר יכולת לפנות אל הדור הצעיר והמתבולל.
הקונסיסטוריה היהודית החליטה למנות מטיף מודרני, תפקיד שמוסד בקהילות רבות במאה ה-19 כדי לספק לציבור המחולן איש דת עמו יוכלו להזדהות, ובחרה בד"ר רבינר.
במסגרת תפקידו, נשלח לבחון את הסיבות להידרדרות בעיקר בערי השדה.
הוא הגיש דין וחשבון קשה, בו טען שקהילות רבות איבדו את צביונן היהודי, שיש מחסור ברבנים בעלי השכלה, ושמאמרים דתיים מופצים רק בשפת הלאדינו בה בשעה שגדל מאוד אחוז דוברי הבולגרית.
בקהילות הקטנות לא ניתן היה לממן מוסדות קהילה, מערכת חינוך יהודית ורב.
בעקבות הדו"ח, הנהיגה הקונסיסטוריה שיעורי תפילה מיוחדים בבתי הספר היהודיים, קבלות שבת קהילתיות בבתי הכנסת ושיעורי דת פרטיים לתלמידים שלא למדו במערכת החינוך היהודית.
במקביל, פעלה הקונסיסטוריה לארגון מחדש של בתי הדין והתירה הופעתם של עורכי דין כנציגי הצדדים בבתי הדין.
בנוסף, הוחלט למנות רב ראשי מקרב יהודי בולגריה אשר סיים סמינר גבוה לרבנים.
ב-1928 מונה הרב אשר חננאל לרב הראשי בסופיה.
רבינר היה חבר ההסתדרות הציונית בסופיה.
הוא נפטר ב-1936 בסופיה ונקבר בחלקה היהודית בבית הקברות המרכזי בסופיה.
צמחי בר למאכל בישראל הם צמחים הגדלים באופן טבעי ללא טיפוח אנושי, שחלקים שונים מהם ניתנים לאכילה על ידי בני אדם.
ישראל, בזכות מיקומה הגאוגרפי הייחודי ומגוון האקלים שלה, מאכלסת מגוון עשיר של צמחי בר למאכל - למעלה מ-140 מינים שונים הגדלים בחורשים, בבתות ובשטחים פתוחים.
ליקוט צמחי בר למאכל הוא מסורת עתיקה בארץ ישראל, המתוארת כבר במקורות התלמודיים והמשנה, ונמשכת עד ימינו בקרב קהילות שונות, במיוחד בקרב האוכלוסייה הערבית והבדואית.
בשנים האחרונות חלה תחייה בעניין בליקוט צמחי בר, הן מתוך עניין בצריכת מזון בריא ואורגני, והן מתוך רצון להתחבר לטבע ולמסורת המקומית.
ליקוט צמחי בר למאכל הוא אחד ממנהגי האוכל העתיקים ביותר של האדם.
טרם התפתחות החקלאות, לפני כ-10,000 שנה, היו כל בני האדם לקטים-ציידים שאספו את מזונם מהטבע.
גם לאחר המהפכה החקלאית והמעבר לישובי קבע, האוכלוסיות המקומיות המשיכו לאסוף צמחי בר כתוספת חשובה לתזונתן.
בארץ ישראל, ליקוט צמחי בר תועד במקורות רבים:
המקרא והמשנה - מזכירים צמחים כמו לוף, חלמית, עכובית (דרדר), אפר (גרגיר) ועוד כצמחי מאכל נפוצים
התלמוד - מתאר את חשיבותם של צמחי בר, במיוחד בשנת השמיטה, כאשר האיסור על גידולים חקלאיים הפך את צמחי הבר לחיוניים יותר
תקופת ימי הביניים - מקורות מתעדים שימוש נרחב בצמחי בר, הן למאכל והן למרפא
בקרב קהילות שונות בארץ ישראל התפתחו מסורות ליקוט ייחודיות:
האוכלוסייה הערבית והבדואית - שומרת על מסורת עשירה של ליקוט וזיהוי צמחי בר, עם ידע מפורט על עונות הליקוט, אופן ההכנה והשימושים הרפואיים
קהילות הבדואים בגליל - מכנים את שן הארי בשם "עילת" ומבשלים אותו באופן מסורתי עם בצל, לימון ושמן זית
יהודי כורדיסטן - שמרו על מסורת ליקוט והכנת צמחי בר, במיוחד רגלה ועכובית הגלגל
במערכות האקולוגיות הים-תיכוניות בישראל (חורשים, בתות ושטחים פתוחים) דווחו 142 מיני צמחי בר המשמשים כצמחי מאכל, משקה ותבלין באופן משמעותי.
צמחים אלו מהווים כ-12% ממכלול צמחיית הבר של החבל הים-תיכוני בישראל, המונה כ-1,200 מינים.
מתוך 142 המינים, תשעה מינים זוהו כבעלי השימוש הנפוץ ביותר והחשיבות הגבוהה ביותר:
צמחי בר מתאפיינים בדרך כלל בערכים תזונתיים גבוהים יותר מירקות תרבותיים.
הם עשירים בוויטמיןים, מינרלים, נוגדי חמצון ופיטוכימיקלים - תרכובות צמחיות בעלות סגולות מרפא.
מחקרים מדעיים הראו כי צמחי בר רבים מכילים:
ריכוז גבוה של ויטמין K - חיוני לקרישת דם ולבריאות העצמות
כלורופיל - במינונים גבוהים בעלים ירוקים
גלוקוסינולטים במשפחת המצליבים - בעלי פוטנציאל הגנה מפני סרטן
צריכת צמחי בר נחשבת כחלק חשוב מהתזונה הים-תיכונית המבוססת על שמן זית, יין והרבה ירקות, והנחשבת כבריאה במיוחד.
חלמית מצויה היא אחד הצמחים הנפוצים והאכילים ביותר בישראל.
גדלה כמעט בכל רחבי הארץ, במיוחד בשטחים מופרים, בצידי דרכים ובחצרות.
צמח עשבוני רב-שנתי ממשפחת החלמיתיים
עלים עגולים עם שיניים בשוליים
פרחים גדולים סגולים-ורודים עם פסים כהים
חלקים אכילים: כל חלקי הצמח אכילים - עלים, פרחים, פירות צעירים ("גבינונים"), ואפילו השורשים הצעירים.
עלים צעירים - לסלטים, מוקפצים, מבושלים כתרד
פירות לא בשלים ("גבינונים") - נאכלים ישירות או בסלטים, בעלי טעם עדין
ערך תזונתי ורפואי: החלמית עשירה בוויטמינים A ו-C, סיבים תזונתיים, סידן וברזל.
במסורת הרפואה העממית משמשת לטיפול בבעיות עיכול, שיעול ודלקות.
עכובית הגלגל היא קוץ רב-שנתי ממשפחת המורכבים, והיא אחד הצמחים המסורתיים והחשובים ביותר במטבח הערבי-פלסטיני.
צמח רב-שנתי בעל שורש עמוק
שושנת עלים קוצנית עם עורק ראשי ורוד בבסיס העלה
תפרחת מיוחדת עם פרחים כתומים וקוצים
בקיץ הצמח מתייבש ומתנתק מהשורש, מתגלגל ברוח ומפזר זרעים - ומכאן שמו "עכובית הגלגל"
שדרות העלים - החלק הנפוץ ביותר לליקוט
שורש (אם כי הצמח מוגן ומומלץ שלא לקחת שורש)
פירות טרום-פריחה - לאחר ניקוי מהקוצים
אופן הכנה: העכוב מנוקה מהקוצים, מבושל או מטוגן עם בצל, לימון ושמן זית.
במסורת המקומית מוכן כ"חביתת עכוב" (עם ביצים), או מבושל עם בשר ובלבן.
מעמד חוקי: עכובית הגלגל הוכרזה כצמח מוגן בשל קטיף מסיבי שסיכן את המין.
כיום מותר ליקוט לשימוש אישי במסגרת היתר שניתן על ידי רשות הטבע והגנים, אך אסור קטיף מסחרי.
הצמח מגודל גם באופן חקלאי.
שימושים רפואיים: במסורת הרפואה העממית משמש העכוב לטיפול בבעיות במערכת העיכול, מחלות כבד וכצמח כולגן.
מחקרים הראו פעילות אנטי-בקטריאלית ואנטי-אוקסידנטית.
עולש מצוי או שן הארי הוא צמח חד-שנתי בעל תפרחת צהובה מוכרת.
חלקים אכילים: עלים, שורש, גבעול, זרעים.
העלים הצעירים הם הטעימים ביותר - לפני שהצמח מתחיל לפרוח הם מתמרמרים.
ערך תזונתי ורפואי: העולש עשיר בוויטמינים A, B, C ו-K, סידן, ברזל, אשלגן ומגנזיום.
הוא נחשב לצמח הטוב ביותר לריפוי מחלות כבד ולניקוי מערכת הדם.
את הזרעים ניתן לקלות כתחליף קפה.
לוף ארץ-ישראלי הוא צמח רב-שנתי בעל פקעת, ממשפחת הלופיים, שגדל בחורשים ובמקומות מוצלים.
עלים בצורת חץ או רומח עם פטוטרת ארוכה
תפרחת ייחודית (מתחל) בצבע ארגמן כהה מבפנים
מפיק ריח של ריקבון למשיכת זבובים לצורך האבקה
חלקים אכילים: הפקעות והעלים הצעירים - רק לאחר בישול ממושך.
אזהרה חשובה: הלוף מכיל גבישי סידן בצורת רפידים (מחטים מיקרוסקופיות) הנורים בלחץ גבוה בעת נגיעה בתאי הצמח, וגורמים לצריבה עזה בפה ובלשון.
אכילת חלקי הצמח הטריים מסוכנת.
רק בישול ממושך והמתקה הורסים את חומרי הרעל ומאפשרים אכילה בטוחה.
שימוש היסטורי: בעבר גודל הלוף כגידול חקלאי בדומה לבצל ולשום.
הפקעות היו מקור מזון חשוב, במיוחד בשנת השמיטה.
אספרג החורש הוא מטפס רב-שנתי ממשפחת האספרגיים, הגדל בחורשים ובבתות הים-תיכוניות.
פילוקלדים - ענפים ירוקים קצרים וקשים דמויי מחטים המתפקדים כעלים, ערוכים בקבוצות של 3–6
חלקים אכילים: הגבעולים הצעירים והרכים שמציצים מהאדמה בתחילת החורף.
זוהי העונה היחידה ליהנות מהצמח, לפני שהוא מתקשה.
אופן שימוש: ניתן לאכול את הגבעולים הצעירים טריים, לחלוט במים 2–3 דקות, להוסיף לתבשיל או לקלות על גחלים.
יש בהם מרירות קלה שמוסיפה ארומה.
ערך תזונתי: האספרג עני בקלוריות ועשיר במינרלים.
בערבית מכונה בשם דומה ל"אספרגוס", ומשמש גם ברפואה העממית לטיפול במחלות בדרכי השתן.
חרדל לבן הוא אחד הצמחים הנפוצים ביותר בישראל, הממלא שדות שלמים בפריחה צהובה מרהיבה בחורף.
פרחים צהובים בעלי ארבעה עלי כותרת
חלקים אכילים: זרעים, עלים צעירים, פרחים.
שימושים: החרדל שימש כתבלין עוד מתקופת המשנה והתלמוד.
הרומאים פיתחו את ממרח החרדל, והיוונים גילו את תכונותיו הרפואיות.
כיום נעשים מחקרים על יתרונותיו בהקלה על כאבי שרירים.
הערה: ישנם צמחים נוספים הדומים לחרדל (בקבוקון, לפתית, חטוטרן) - רובם אכילים, אך חשוב לזהות נכון.
חוביזה היא צמח נפוץ ואהוב, המופיע כמעט בכל מקום בארץ.
ניתן לזהות אותה בקלות לפי עליה הירוקים המזכירים מניפה עגולה והפרי הקטן שדומה לחלה קטנה ומחודדת.
היא אכילה על כל חלקיה - עלים, גבעולים, פרחים וזרעים, ומכונה גם "קינואת בר מקומית".
סרפד או קורעני הוא צמח עשבוני רב-שנתי המכוסה בשערות עוקצניות המכילות חומצה פורמית הגורמת לצריבה.
אזהרה וטיפול: למרות הצריבה, קל מאוד לחלוט את הסרפד ולהפוך אותו למזון בטוח וטעים.
ניתן גם לקפל את העלה על הצד הלא מעקצץ (החלק התחתון), למעוך מעט ולאכול חי.
ערך תזונתי: כמו בשאר צמחי הבר הירוקים, גם בסרפד יש שפע של חלבון, כלורופיל וברזל.
גדילן מצוי או שן הקוץ הוא צמח קוצני גדול ממשפחת המורכבים, בעל עלים ירוקים עם פסים לבנים אופייניים.
תפרחת גדולה סגולה עם קוצים
חלקים אכילים: בעונה החורפית העלים המכוסים ברשת לבנה עדיין צעירים ורכים, וניתן לאכלם טריים או בתבשיל.
לקראת האביב הצמח הופך לקוץ קשה ולא ניתן לאכילה.
שימוש רפואי: הגדילן מפורסם כצמח מרפא לכבד, והשימוש בו נעשה באמצעות כמוסות בתעשיית התוספי תזונה.
צמחי הבר בישראל צומחים בעיקר בעונת החורף והאביב, בעקבות הגשמים.
כל צמח וצמח יש לו תקופת גידול ספציפית בה הוא אכיל ובעל הטעם הטוב ביותר:
תחילת חורף (נובמבר-דצמבר): ירוקים ראשונים - חוביזה, חרדל, תרד בר, גדילן צעיר
שיא החורף (ינואר-פברואר): חלמית, עולש, חסה בר, כף אווז, סרפד
סוף חורף-תחילת אביב (מרץ-אפריל): אספרג החורש (גבעולים צעירים), עכובית הגלגל, לוף
אביב (אפריל-מאי): פירות בר - שזיף בר, אזרור, תות עץ
לקראת הקיץ רוב הצמחים מתייבשים, אך ניתן ללקט פירות של אלון התבור (בלוטים) ועלי צמחים ארומטיים כמו מרווה ואזוב לייבוש.
כדי לשמור על המשאב הטבעי ועל הצומח, חשוב לנהוג בכללים הבאים:
זיהוי מדויק - לקטוף רק צמחים שזוהו בוודאות מוחלטת.
להיעזר במדריך כתוב או מדריך מקצועי
אל תקטפו את כל הצמח - לקחת מכל צמח מעט עלים ולהשאיר לו די לגדול ולהמשיך
הימנעות מקטיף צמחים מוגנים - כמו עכובית הגלגל (אלא במסגרת ההיתר), אזוב וצמחים נוספים
בחירת מקומות נקיים - להימנע מקטיף ליד כבישים, שדות מרוססים, או מקומות מזוהמים
שטיפה יסודית - לשטוף את הצמחים היטב לפני האכילה
כיבוד הטבע - לא להשאיר אשפה, לא לפגוע בסביבה
מספר צמחי בר מאכלים הוכרזו כצמחים מוגנים על פי חוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה.
עכובית הגלגל - מוגן בשל ליקוט מסיבי.
מותר ליקוט אישי לפי היתר
אזוב מצוי - (זעתר) מוגן משנת 1977, אך לאחרונה ניתן היתר לליקוט אישי
בשנת 2020 הנפיקה רשות הטבע והגנים היתר כללי לפגיעה בעכובית הגלגל לשימוש אישי, בתנאים הבאים:
מותר ליקוט בכל אזורי ישראל ויהודה ושומרון
חל איסור לפגוע בצמח בשמורות טבע, גנים לאומיים ושטחים מסוימים
מותר ליקוט עלים בלבד - לא שורשים או תפרחות
הליקוט חייב להיות לשימוש אישי בלבד - לא למכירה
כדי להפחית את הלחץ על אוכלוסיות הבר, מתפתחים בשנים האחרונות גידולים חקלאיים של צמחי בר מבוקשים:
עכובית הגלגל - מגודלת בחוות בגליל ובדרום
רגלה - מגודלת כגידול תרבותי במספר מקומות
צמחי תבלין - אזוב, מרווה, זוטה ועוד
הגידול החקלאי מאפשר לענות על הביקוש ללא פגיעה באוכלוסיות הבר.
זיהוי שגוי של צמחים עלול להיות מסוכן ביותר.
ישנם צמחים רעילים הדומים לצמחים אכילים, ולכן חיוני: