tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי הביקורת של שרון שלו, ההאנשה של הצעצועים מצליחה לגרום לילדים לקבל נחמה ותמיכה מחיבוק של דובי ברגעים שקשה להם.
בסוף הסיפור המפלצת בכלל נעזרת ברותי, שבכלל פחדה ממנה ברגע הראשון.
יש המון מפלצות חמודות שלא מזיקות, ועכשיו הגיע הזמן שילדים יבינו את זה.
עוד משהו נוסף וחשוב על פי הביקורת–המון פעמים קורה שדווקא הדבר שאנחנו הכי מפחדים ממנו, בכלל לא מזיק ואפילו מפחד יותר מאיתנו.
לפי ד"ר ליאור גרנות, פעולת החיבוק של המפלצת – שמשתלבת בטבעיות בתוך חרוזים יפים בכתיבה, איורים מרהיבים (שאיירה המאיירת נטלי וקסמן שנקר) ושורות קצרות – היא לא פחות ממדהימה וחכמה.
מה ששירה גפן באה למסור לנו זה שהדבר המאיים הוא דווקא המאוים בעצמו: אותו דבר שמייצג עבורנו פחד הוא גם מפחד וצריך חום והגנה.
באופן סותר, רק ברגע שאנו יכולים להיות מספיק אמיצים כדי לאמץ אלינו את הדברים שאנחנו מפחדים מהם– הפחד יכול להיחלש קצת ולהיות שקט בזרועותינו.
עוד מוסיפה גרנות, כשנהיה מספיק אמיצים וחזקים להתבונן בפחדינו, להסתכל אליהם בעיניים, ולהכניס אותם לאזורים הכי עמוקים בנפשנו (המוצגים בסיפור דרך המיטה והחלומות) – הם יפסיקו לאיים עלינו.
גרנות טוענת שאם כך, הדרך להתמודד עם החרדות היא לא באמצעות הכחשה וניסיונות להעלים אותה (כפי שמציעה הֵאֵם בסיפור), אלא באמצעות התקרבות אל החרדה, התיידדות, ואפילו חיבוק שלה.
על פי דוקטור ליאור גרנות, באמצעות טיפול ביבליותרפיה נוכל לחבק את החרדות הכי גדולות, לתת לַפחד להתקיים ולא להתכחש לו, לכתוב מונולוג בשמו, לדבר כמו הדמות של המפלצת – שהיא בעצמה מפחדת ואנחנו מפחדים ממנה.
"לילה כיום יאיר" הוא שיר של הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי.
השיר נכתב והולחן על ידי בנאי, הופק בידי אמיר צורף ויצא לאור ב-22 ביוני 2009 בתור הרצועה השלישית מתוך אלבום האולפן הרביעי של בנאי, "לילה כיום יאיר", על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
השיר נכתב והולחן על ידי בנאי בדירתו ברמת גן.
הוא הופק בידי אמיר צורף ויצא לאור ב-22 ביוני 2009 בתור הרצועה השלישית ושיר הנושא מתוך אלבום האולפן הרביעי של בנאי, "לילה כיום יאיר", על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
המילים "לילה כיום יאיר" לקוחות מתהילים קל"ט (): .
בשנת 2021 ביצע המוזיקאי שי צברי גרסה לשיר "לילה כיום יאיר" אשר הופקה ועובדה בידי דידי ארז, והיוותה את שיר הנושא לסדרה "ספק סביר" של כאן 11. בדצמבר 2023 בוצע השיר על ידי אביתר יחד עם חברי תוכנית הבידור "זהו זה!" בביצוע שעובד והופק בידי אמיר לקנר.
כמו כן, גם להקת הפאנק טברנק ביצעה גרסת כיסוי לשיר.
בשיר שר אביתר על הקרב הפנימי שבתוכו תוך שהוא משתמש במטפורה של קרב בין בור למים כשהוא אומר: .
על פי זוהר צלח מ"מאקו", "הבור" עליו מדבר בנאי הוא התקופה המוקדמת בחייו - אשר באה לידי ביטוי באלבומו הראשון, "אביתר בנאי".
בן שלו מ"הארץ" כתב כי שילוב המפוחית ברוח הלהקה הבריטית "The The" היא הברקת עיבוד, וכי המשפט: מספר בלשון דרמטית לא אופיינית את סיפורו של האלבום כולו.
גם הוא וגם עינב שיף מ"וואלה!" הסכימו כי זהו אחד מהשירים המעולים ביותר באלבום, וירדן אבני מרדיו הקצה אף כתב כי זהו אחד השירים החשובים ביותר בקריירה של בנאי.
"לילה לא שקט" הוא סרט סלאשר אמריקאי משנת 2025, שנכתב ובוים בידי מייק פי.
הסרט הוא רימייק לסרט המקורי משנת 1984, ובו מככב רוהאן קמפבל בדמותו של בילי צ'פמן, לצדם של רובי מודין, דייוויד לורנס בראון, דייוויד טומלינסון ומארק אצ'יסון.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל "Fantastic Fest" ב-21 בספטמבר 2025, ועתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-12 בדצמבר 2025 בהפצת חברת "Cineverse".
לאחר שהיה עד לרצח הוריו בערב חג המולד, בילי גדל והופך מדי חג מולד לרוצח סדרתי דמוי-סנטה קלאוס שמחסל פורעי-חוק בדרכים מקוריות ואכזריות.
אך עולמו מתערער כאשר פאם, צעירה מסתורית, נכנסת לחייו.
רוהאן קמפבל – בילי צ'פמן
סרט זה מהווה רימייק שני לסרט המקורי משנת 1984, לאחר העיבוד המחודש "לילה שקט" שביים סטיבן סי.
מילר ועלה לאקרנים בשנת 2012. מילר ציין באותה עת כי הוא מצפה להפיק סרט המשך והביע בפני אתר "Dread Central" את נכונותו לשוב לביים אם הסרט יזכה להצלחה מסחרית.
עם זאת, על אף שנערכו דיונים בין המפיקים למילר על המשך עלילתי רחב היקף יותר, כישלונו הכלכלי של הסרט מנע את מימוש התוכניות.
בתחילת 2020 הציע הבמאי ג'ו בגוס רימייק חדש לסרט, שבמרכז עלילתו עמד סנטה רובוטי היוצא משליטה, אך ההצעה נדחתה כיוון שחרגה יתר על המידה מחומר המקור.
במרץ 2021 נמסר כי ההפקה מתבצעת בשיתוף "Orwo Studios" ו-"Black Hanger Studios", ששיתפו פעולה קודם לכן בהפקת "שובו של הג'יפרס קריפרס".
סקוט שנייד ודניס וייטהד, ששימשו כמפיקים בפועל בסרט המקורי, צורפו לצוות ההפקה כמפיקים יחד עם אנתוני מאסי, ג'ייק סיל, ג'יימי ר.
על אף שבאותו שלב טרם הוכרזו במאי או תסריטאי, האולפן הציב יעד להפצה בשנת 2022. באוקטובר 2022 אישר שנייד כי הפיתוח נמשך, וכי נשכר תסריטאי חדש ששמו לא פורסם.
בנובמבר 2024 חודש הפיתוח, הפעם ללא מעורבותם של "Orwo" ו-"Black Hanger".
נלסון צורף לפרויקט, בעוד בראד מיסקה מאתר "Bloody Disgusting" וברנדון היל מונו למפיקים בפועל.
חברת ההפצה "Cineverse" קבעה מועד הפצה משוער לשלהי שנת 2025.
החיפושים אחר אתרי צילומים החלו בפברואר 2025 בעיירות סלקירק, קרמן, סטונוול ושטיינבך, בעוד הליהוק התקיים בעיר ויניפג.
באפריל 2025 לוהק רוהאן קמפבל לגילום דמותו של בילי צ'פמן, אותו גילם במקור רוברט בריאן וילסון.
באותו חודש הצטרפו לצוות השחקנים גם רובי מודין, מארק אצ'יסון, דייוויד לורנס בראון ודייוויד טומלינסון, כאשר דווח שמודין תגלם עמיתה לעבודה של בילי שהוא מאוהב בה נכזבות.
צילומי הסרט החלו ב-17 באפריל 2025 בוויניפג, קנדה, כשעליהם הופקד צלם הקולנוע ניק יונקרספלד.
בכורת הסרט התקיימה ב-21 בספטמבר 2025 כהקרנה סודית במסגרת פסטיבל "Fantastic Fest".
הסרט עתיד לצאת להקרנה מסחרית בבתי הקולנוע בארצות הברית ב-12 בדצמבר 2025 בהפצת חברת "Cineverse".
בפברואר 2025 רכשה חברת-הבת "Sixth Dimension" מבית "StudioCanal", המתמחה בסוגות קולנועיות נישתיות, את זכויות ההפצה הבינלאומיות לסרט – מהלך שהיה הרכישה הראשונה של המותג החדש.
"StudioCanal" תפיץ את הסרט ישירות בבריטניה, אירלנד, צרפת, גרמניה, אוסטרליה, ניו זילנד, בנלוקס ופולין, וכן תטפל במכירות לשווקים נוספים במסגרת שוק הקולנוע האירופי.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes" קיבל הסרט את הציון 86% על סמך 14 ביקורות.
לִילָה עזאם זָנגָאנֶה היא סופרת שנולדה וגדלה בפריז להורים איראנים גולים.
היא מחברת הספר "המכשף: נבוקוב ואושר" (The Enchanter: Nabokov and Happiness) (הוצאת פינגווין, 2011).
זאנגנה הייתה חברה בחבר השופטים של פרס מאן בוקר לסיפורת, בשנת 2017. בשנת 2021 פרסמה זנגאנה מאמר ארוך בספר "לוליטה בחיים שלאחר המוות " (Lolita in the Afterlife) ( הוצאת וינטג', (Vintage Books) 2021).
זנגנה נולדה להורים גולים איראנים שברחו לפריז כשהייתה בת שנתיים, בעקבות המהפכה האסלאמית בשנת 1979. היא למדה ספרות ופילוסופיה בבית הספר הגבוה להכשרת מורים למדעי הרוח והספרות (École normale supérieure de lettres et sciences humaines) ועברה לארצות הברית כדי להיות עמיתת הוראה בספרות, קולנוע ושפות רומאניות באוניברסיטת הרווארד.
בהמשך, למדה באוניברסיטת קולומביה וקיבלה תואר שני ביחסים בינלאומיים.
היא דוברת שבע שפות: אנגלית, צרפתית, פרסית, ספרדית, איטלקית, רוסית ופורטוגזית.
בשנת 2002 החלה לכתוב מאמרים ספרותיים, ראיונות ומאמרים למגוון עיתונים אמריקאים ואירופאיים, ביניהם הניו יורק טיימס, PEN America , The Paris Review, לה מונד ולה רפובליקה.
בין היתר היא ראיינה את חורחה סמפרון ואת אומברטו אקו.
בשנת 2006 היא הוציאה לאור את האנתולוגיה "אחותי, שמרי על צעיפך; אחי, שמור על עיניך: קולות איראניים לא מצונזרים".
הקובץ מציג מאמרים, ראיונות וטקסטים של סופרים, אמנים, פילוסופים ויוצרי קולנוע איראנים במגוון נושאים, וסיפק תובנות שלא היו מוכָּרות עד אז במערב.
ספרה הראשון, "המכשף: נבוקוב והאושר", התקבל בהתלהבות על ידי מבקרים וסופרים כמו אורהאן פאמוק וסלמאן רושדי.
דימטרי, בנו של נבוקוב, שיבח את זנגאנה על כתיבתה וסגנונה האלגנטי.
הספר פורסם בארצות הברית, בריטניה וכן תורגם לשפות אחרות והופץ בצרפת, הולנד, איטליה, ספרד, רוסיה, גרמניה, טורקיה, סין, לבנון, איראן ובברזיל.
היא כותבת ומתגוררת בניו יורק ועסוקה בכתיבת הרומן החדש שלה, Exit Paradise.
חברה בהנהלה של "ועדת ההצלה הבינלאומית" (The International Rescue Committee - IRC) במשך 12 שנים.
חברה בוועדה המייעצת של קרן "Lunchbox Fund", ארגון ללא מטרות רווח המספק ארוחה יומית לתלמידים בבתי ספר בעיירה סווטו, דרום אפריקה, עד סוף 2011.
היא שגרירה עולמית של "סִפריות ללא גבולות" וכן חברת דירקטוריון של Narrative4, ארגון בינלאומי לחילופי סיפורים.
הספר "המכשף: נבוקוב והאושר" קיבל את פרס רוג'ר שאטאק לביקורת, המוענק מדי שנה על ידי המרכז לסיפורת, לשנת 2011.
ועדת פרס מאן בוקר מינתה אותה לשופטת בקטגוריית "הישגים בספרות בינלאומית" לשנת 2017.
לילה טוב שלומפי הייתה תוכנית לילדים ששודרה בערוץ 2 הניסיוני ב-1990–1993. תוכנית זו התבססה על תוכנית דומה בשם "דודו מספר לגולו".
את התוכנית הגישו לסירוגין ציפי שביט ושלמה ארצי.
שמו של שלומפי מבוסס על השמות הפרטיים של מנחי התכנית שלמה וציפי בהתאמה.
ציפי שביט ושלמה ארצי הקריאו סיפורים לפני השינה לבובה (ממין זכר) בשם שלומפי בדיבובה של עירית שילה.
עקב הצלחת התוכנית יצאו קלטות וידאו הכוללים את סיפורי הסדרה.
בתוכנית "העולם הערב" ישנם 2 מערכונים המהווים פארודיה על הסדרה בו ארז טל מקריא סיפור לשלומפי.
במערכון הראשון שלומפי נראה כעבריין ובמערכון השני שלומפי חזר בתשובה.
בשתי הפארודיות שלומפי הופעל על ידי אברי גלעד.
לילונגווה היא עיר הבירה של מלאווי, בירת אזור המרכז והעיר המאוכלסת ביותר במדינה.
על פי תחזית רשמית לשנת 2023, התגוררו בעיר כ-1.16 מיליון תושבים לעומת 989,318 תושבים על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2018. העיר משמשת כבירת מחוז המרכז, לאורך נהר ה, ליד משולש הגבולות בין מלאווי, מוזמביק וזמביה.
העיר מהווה מרכז כלכלי ותחבורתי חשוב במרכז מלאווי.
לילונגווה הוקמה לראשונה כ (כהתנחלות מגודרת לגידול מקנה וצאן) על ידי המנהיג המקומי בשם נג'ווה (Njewa) בשנת 1902. בשנת 1904 המקום הפך למרכז מנהלי.
בשנות העשרים של המאה העשרים, מיקומה של ההתנחלות בצומת של כמה כבישים מרכזיים הגביר את חשיבותה כשוק חקלאי אזורי של כל המרחב הפורה שסביבה.
לילונגווה שהייתה תחנת מסחר, הוכרה באופן רשמית כעיר בשנת 1947. לאחר שמלאווי זכתה בעצמאות בשנת 1964, הנשיא קאמוזו בנדה שכנע את קהילת התורמים הבינלאומית בצורך בבירה מרכזית במדינה בגלל המרחקים הגדולים בין צפון לדרום במלאווי.
העיר התפתחה במידה רבה כפי שתוכננה על לוח השרטוט.
לילונגווה התפתחה יותר ויותר למרכז סחר חשוב באזור המרכז של מלאווי.
בשנת 1965, הנשיא הראשון של מלאווי, הייסטינגס באנדה, בחר בעיר כעוגן צמיחה כלכלית של צפון ומרכז מלאווי.
לילונגווה הפכה לבירת מלאווי בשנת 1975, והחליפה את הבירה הקודמת .
היא הוכרזה כמושב הממשלה בשנת 1994. משרדי הממשלה האחרונים הועברו ללילונגווה בשנת 2005.
פרויקטי הפיתוח של שנות השבעים והשמונים של המאה העשרים כללו את הקמת , המשרת את העיר; חיבורי רכבת ל ממזרח וגבול זמביה ממערב; אזורי התעשייה בחלק הצפוני של העיר; והוכנה תוכנית חקלאית לאדמות הטבק הפוריות של אזור המרכז.
אוכלוסיית לילונגווה חוות צמיחה מהירה בקצב גידול שנתי של 4.3%.
בשנת 2010 נחנך בניין הפרלמנט החדש, שנבנה בעזרת סינים.
לגרמניה, צרפת, ארצות הברית, מוזמביק, בריטניה וזמביה יש שגרירויות בעיר.
בנוסף, רוב הארגונים הלא ממשלתיים הפעילים במלאווי וארגונים בינלאומיים אחרים, ממוקמים בעיר.
הבירה לילונגווה מנוהלת על ידי מועצת העיר לילונגווה, הנשלטת על ידי מפלגת הקונגרס המלאווי.
הפרלמנט – האספה המכוננת של מלאווי, יושב בלילונגווה.
על פי נתוני האו"ם, אוכלוסיית לילונגווה גדלה מ-4,000 בשנת 1950 ל-1,162,500 בשנת 2023. גידול האוכלוסייה מונע על ידי התגברות היציאה מהכפרים בשילוב עם עיור גובר.
צמיחה מהירה זו גרמה להתפתחות שכונות עוני ברחבי העיר.
בשנת 2050 צפויים להתגורר בלילונגווה 4.3 מיליון תושבים.
על פי מפקד האוכלוסין שהתקיים בשנת 2018, 42.28% מאזרחי לילונגווה היו מבני צ'ווה הם מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר.
הקבוצה האתנית השנייה בגודלה בעיר היו בני עם 17.13% מהאוכלוסייה.
לילונגווה ממוקמת בדרום מערב המדינה, 100 קילומטרים ממערב לאגם מלאווי ובסביבות 60 קילומטרים מזרחית לגבול עם מוזמביק וזמביה.
היא ממוקמת מעל השבר הסורי אפריקני, באוכף שברמה, במרכז מלאווי לאורך נהר לילונגווה.
העיר בנויה בגובה של 1,050 מטרים מעל פני הים והיא גם בירת אזור המרכז, באחד משלושת האזורים המנהליים הגדולים במדינה.
לילונגווה מחולקת לעיר החדשה והעיר העתיקה.
בעיר החדשה ישנם מלונות, שגרירויות, מוסדות ממשלתיים ומשרדים ואילו בעיר העתיקה ישנם שווקים, תחנות אוטובוס, בתי קפה ומסעדות.
החנויות המודרניות של העיר החדשה מנוגדות לרחובות ולשוקי החומות של העיר העתיקה.
לילונגווה מתאפיינת באקלים סובטרופי לח (Köppen: Cwa) הגובל באקלים תת-טרופי (Köppen: Cwb), הקיץ חמים ונעימים וחורפים קלים.
בשל הגובה, הטמפרטורות נמוכות מהצפוי לעיר הממוקמת באזורים הטרופיים.
בלילונגווה ישנה עונת מונסון קצרה שנמשכת מדצמבר עד מרץ, חורף יבש ארוך הנמשך מאפריל עד אוגוסט, וקיץ חם שנמשך בין ספטמבר לנובמבר.
עם זאת, בעיר ישנם גשמים כבדים במהלך עונת המונסון, הגשמים היורדים מגיעים לכמות של 200 מילימטרים של גשם בחודש במהלך החודשים הכי רטובים.
בעוד העיר בלנטייר היא הבירה המסחרית של מלאווי, כלכלת לילונגווה נשלטת על ידי הממשלה ומוסדות ציבור.
אזור התעשייה קננגו, בצפון העיר, הוא אזור התעשייה העיקרי, שבו מתקיימות תעשיות, עיבוד מזון, אחסון ומכירת טבק, אחסון תירס ופעילויות אחרות הקשורות לתעשייה הקלה.
הטבק בגדל במשורי רמת לילנגווה, הוא היצוא החשוב ביותר במלאווי.
בסיוע פיתוח גרמני נבנה ליד העיר סילו התבואה המרכזי של מלאווי.
המסחר בלילונגווה נשלט על ידי הודים שהותר להם להתיישב בעיר.
אוצר המדינה, הבנקאות, המסחר הקמעונאי, הבנייה, התחבורה, המנהל הציבורי, התיירות וייצור הטבק הם הפעילות הכלכלית העיקרית בעיר.
76% מאוכלוסיית לילונגווה חיים ביישובים לא פורמליים, העוני בעיר עומד על 25% והאבטלה על 16%.
שירות המדינה מעסיק כ-27% מכלל העובדים הפורמליים בעיר, בעוד 40% עובדים במגזר הפרטי ו-2% הם עצמאיים.
נמל התעופה הבינלאומי קאמוזו (LLW) ממוקם מצפון לעיר.
הוא ממוקם כ-7 קילומטרים ממרכז העיר (מרובע העסקים המרכזי).
נמל התעופה הבינלאומי קאמוזו הוא נמל התעופה הוותיק ביותר במדינה.
ישנם שירותי אוטובוסים סדירים מלילונגווה לבלנטייר, זומבה, ומזוזו.
בנוסף גם אוטובוסים בינלאומיים לדרום אפריקה, זמביה וטנזניה זמינים מדי יום.
רשת הכבישים הראשית במלאווי כוללת את כביש M1 בציר צפון – דרום (M1), כביש הטבעת הפנימי של העיר, כביש הטבעת החיצוני, מסדרון נקאלה (חלק מהמעקף המערבי), כבישים רדיאליים וכביש הגישה לנמל התעופה הבינלאומי קאמוזו (KIA).
כביש הטבעת הפנימי מתחבר לכביש M1 ולכבישים ראשיים אחרים המשרתים את אזורי המסחר/הניהול באזורי העסקים המרכזיים (CBD).
כביש הטבעת החיצוני משרת את התנועה הקשורה לתעשייה ומונע מעבר כלי רכב כבדים דרך האזור הבנוי הראשי של העיר.
ממערב קו הרכבת סנה עובר לכיוון זמביה, וממזרח קו הרכבת סנה עובר לסלימה.
אוניברסיטת מלאווי נוסדה בשנת 1964.
בעיר ישנם 38 בתי ספר פרטיים ו-66 בתי ספר יסודיים ציבוריים עם סך של 103,602 תלמידים וכן 29 בתי ספר תיכוניים עם 30,795 תלמידים.
בלילונגווה נמצאת המכללה החקלאית והסמינר התאולוגי הבפטיסטי של מלאווי, מרכז הכשרה לכמרים בפטיסטים.
בתחילת שנת 2017 נפתח האצטדיון הלאומי החדש בעיר בנפח של 40,000 מקומות ישיבה.
האצטדיון נבנה בעזרת הלוואה של 70 מיליון דולר מממשלת הרפובליקה העממית של סין.
האצטדיון נקרא: "האצטדיון הלאומי בינגו".
אצטדיוני הכדורגל האחרים כוללים את אצטדיון סילבר, אצטדיון צ'יו ומגרש ננקאקה.
כדורסל משחקים במספר מכללות ומוסדות פרטיים אחרים.
תחומי ספורט נוספים בלילונגווה כוללים את איגוד הרוגבי הממוקם בעיר, עם מספר קבוצות שמתחרות ביניהן.
השוק ברחוב מלנגלנגה תוסס מאוד.
חנויות הודיות נמצאות בעיר העתיקה.
מדרום מערב לעיר נמצא הר , אזור העשיר במיני ציפורים.
במורדות העליונים של הרי לילונגווטל ישנם אזורים עם יער גשם צפוף ושיחי פרוטיאה.
אטרקציה תיירותית נוספת הם מכרזי הטבק.
בין העיר העתיקה למרכז החדש, נמצא פארק חיות שבו חיים צבועים ותנינים.
לילהאמר (בנורווגית: Lillehammer) היא עיירה בנורווגיה.
פירוש השם: "פטיש קטן", כלומר שאליו נקשרות הסירות.
זוהי העיירה הגדולה במחוז ינלנה.
תושביה הראשונים הגיעו בתקופת הברזל, ובמאה ה-19 שימשה כמרכז מסחר אזורי.
עיריית לילהאמר פעילה משנת 1838. לעיירה נוף ציורי המורכב מבתי עץ ישנים על רקע הררי, המשקיפים על גדות אגם המיוסה ונהר הגודברנדסדלסלאגן.
הסופרת זוכת פרס נובל סיגריד אונדסט התגוררה בה.
העיירה התפרסמה לאחר שהתקיימו בה אולימפיאדת החורף ה-17 ב-1994, ואירוויזיון הילדים ב-2004.
בשנת 1973 נרצח בלילהאמר המלצר אחמד בושיקי על ידי המוסד במסגרת מבצע זעם האל, כאשר נחשד בטעות כעלי חסן סלאמה לאחר שבכיר באש"ף מסר לו ניירות.
בשנת 2016 אירחה העיירה את משחקי החורף האולימפיים לנוער ה-2.
לילות בוגי הוא סרט משנת 1997. שנכתב, הופק ובוים על ידי פול תומאס אנדרסון.
הסרט מספר את סיפור עלייתו ונפילתו של כוכב פורנו צעיר בתעשיית הפורנו של סוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. הסרט מבוסס בחופשיות על חייו של שחקן הפורנו ג'ון הולמס, אם כי הדמות הראשית שונה ממנו במספר מאפיינים.
הסרט מציג את סיפורה של תעשיית סרטי הפורנוגרפיה בקליפורניה כפי שהיא נראית דרך הדמות הראשית בסרט - שחקן פורנו צעיר בשם אדי אדמס (בגילומו של מרק וולברג) המתחיל את צעדיו הראשונים בתעשייה בשנות ה-70 המאוחרות.
הסרט מתחיל במפגש במועדון לילה בין בחור צעיר ונפל-תיכון בשם אדי אדמס, ובין במאי פורנו בשם ג'ק הורנר (בגילומו של ברט ריינולדס).
הורנר מתפעל מגודל איברו של אדמס ומגייס אותו לאימפריית הפורנו שלו.
אדמס משנה את שמו לשם הבמה "דירק דיגלר" ("הפגיון החודר").
דירק זוכה להצלחה מסחררת בתעשייה והופך לכוכב.
יחד עם חברו למסך, ריד רוטשילד (בגילומו של ג'ון ס.
ריילי) ושותפתו הקבועה לסרטים, אמבר וייב (בגילומה של ג'וליאן מור), סרטיו זוכים בפרסים והוא עצמו הופך לאדם אמיד המבזבז את כספו על דירה מפוארת, בגדים ומכונית שברולט קורבט אדומה וראוותנית.
רבים מבני החבורה מתמכרים לסם הקוקאין.
נראה כי חייו, חיי פטרונו, הורנר, וחייהם של שאר חבריו השחקנים אינם יכולים להיות טובים יותר.
הם מרגישים שהם נמצאים על פסגת העולם ושום דבר אינו יכול לערער זאת.
אך כל זאת עתיד להשתנות עם בואן של שנות ה-80. אימפריית הפורנו של הורנר מתחילה לקרוס עקב כליאתו של המשקיע הראשי שלו, "קולונל ג'יימס", באשמת פדופיליה.
כוכביו עוזבים בזה אחר זה בחיפוש אחר קריירה אלטרנטיבית.
כניסתם הנרחבת של מכשירי הוידאו לבתי-אב רבים פוגעת קשות בז'אנר הפורנו הקולנועי.
סיבות אלו מכריחות את הורנר לצלם סרטים נמוכי-תקציב עם שחקנים חובבים בעלי דרישות שכר נמוכות.
גורלם של שאר הכוכבים לא שופר עליהם: אמבר מפסידה במאבק משמורת מול בעלה לשעבר.
דירק, בהתקף אלימות מונע קוקאין, עוזב את הורנר, וריד מצטרף אליו.
השניים מקימים להקת רוק, אך נכשלים ומסתבכים פיננסית.
דירק מתדרדר לזנות ומוצא את עצמו מותקף ברחוב על ידי חבורת הומופובים אלימים.
הוא וריד מנסים להערים על מכר שלהם, סוחר סמים, ולמכור לו סודה לשתייה בתור הרואין.
העסקה מסתבכת לקרב יריות והשניים יוצאים מכך בחיים בעור שיניהם (ההשראה לחלק זה של הסרט בא מרציחות וונדרלנד בהן היה מעורב ג'ון הולמס).
בסופו של הסרט חוזרים דירק ושאר הדמויות לביתו של ג'ק, שם הם ממשיכים לחיות את חייהם בכעין גרסה מוזרה לתא משפחתי.
מארק וולברג - אדי אדמס / דירק דיגלר
ג'וליאן מור - מגי / אמבר ווייבס
ברט ריינולדס - ג'ק הורנר
דון צ'ידל - באק סוופ
מייסי - ביל "ליטל ביל" ת'ומפסון
הת'ר גראהם - ברנדי / רולר-גירל
ניקול ארי פרקר - בקי ברנט
פיליפ סיימור הופמן - סקוטי ג'יי
לואיס גוזמן - מוריס רודריגז / טי.
פיליפ בייקר הול - פלויד גונדולי
תומאס ג'יין - טוד פארקר
רוברט רידג'לי - הקולונל ג'יימס
רוברט דאוני סיניור - ברט
נינה הארטלי - אשתו של ליטל ביל
מלורה וולטרס - ג'סי סנט וינסנט
אלפרד מולינה - רהאד ג'קסון
ריקי ג'יי - קרט לונגג'ון
ג'ואנה גליסון - אמא של דירק
לורל הולומן - שריל לין
מייקל פן - ניק המהנדס
כאמור, הסיפור מבוסס על סיפור חייו של ג'ון הולמס.
דמויות נוספות מהסרט מבוססות על דמויות אמיתיות מחייו של הולמס.
אנדרסון כתב את התסריט לסרט בהשפעת כתבה בעיתון ה"רולינג סטון" בשם "השטן וג'ון הולמס", שפורסמה ב-1989.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר.
ברט ריינולדס היה מועמד לפרס שחקן המשנה הטוב ביותר, ג'וליאן מור הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר ופול תומאס אנדרסון היה מועמד לפרס התסריט הטוב ביותר.
לסרט יצאו שני פסקולים, האחד ב-1997 והשני ב-1998.
לילות אוגוסט החמים הוא אירוע חגיגי של תצוגת מכוניות ישנות ומופעים של מוזיקת רוק המתקיים ברינו, נבדה.
לילות אוגוסט החמים הוא אירוע המתקיים מדי שנה בתחילת חודש אוגוסט בעיר רינו ועיקרו תצוגה רבת משתתפים של מכוניות ישנות משופצות ששנת היצור שלהן היא לכל המאוחר שנת 1972. האירוע הזה מתקיים בעיר משנת 1986, והוא מהווה חלק מאירועי הקיץ המאורגנים ברינו שהיא עיר תיירות.
ב-2006 השתתפו באירוע כ-5500 מכוניות, שהגיעו לתצוגה מ-36 מדינות שונות בארצות הברית.
סביב האירוע מתקיימות הופעות של מוזיקת רוק, מופעלים דוכנים של מזון מהיר ודוכנים המוכרים מוצרים לאחזקת ושיפוץ מכוניות.
בעלי המכוניות גאים להציג אותן: פותחים מכסי מנוע ודלתות, מציגים אלבומי תמונות של המכוניות לפני השיפוץ ואחרי, ויושבים בגאווה על כיסאות מתקפלים ליד המכוניות.
בעיר מתקיימת גם מכירה פומבית של מכוניות בה נוטלים חלק כ-800 כלי רכב הנמכרים ברובם במחיר הגבוה מחמישים וחמישה אלף דולר למכונית.
המכוניות נראות מטופחות מאוד ומבריקות, וחלקים רבים עשויים מפלדת אל-חלד.
התצוגה נערכת במספר מגרשי חנייה גדולים שהוכנו לשם כך לפני האירוע, וכן במרכז העיר.
המכוניות גם נוסעות בכבישי העיר ובעיקר במרכז, להנאת העוברים והשבים.
ההערכה היא כי מספר המתעניינים באירוע כולל כשבע מאות אלף משתתפים ומבקרים.
"A Hard Day's Night" (לילה של יום מפרך) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1964 שבו מככבים חברי להקת הביטלס.
הסרט, בבימויו ריצ'רד לסטר לפי תסריט של אלן אואן, הוא קומדיה מוזיקלית המציגה יום טיפוסי לכאורה בחייה של הלהקה, בשיאה של תופעת הביטלמניה.
"A Hard Day's Night" היה הסרט הראשון שבו השתתפו חברי הביטלס והקרנת הבכורה שלו התקיימה בבריטניה ב-6 ביולי 1964. "A Hard Day's Night" הוא גם שמו של אחד מאלבומי הלהקה המכיל את פסקול הסרט, ושמו של אחד משיריה.
הסרט נבחר על ידי השבועון טיים מגזין למקום 55 בין "100 הסרטים הגדולים ביותר בכל הזמנים".
שם הסרט נטבע על פי ביטוי של רינגו סטאר לתיאור ליל הקלטות ארוך.
בישראל שווק הסרט תחת השם "ארבעת המופלאים".
הסרט מציג יום בחייהם של חברי הביטלס בסגנון מוקומנטרי.
חברי הביטלס, ג'ון לנון, פול מקרטני,
ג'ורג' האריסון ורינגו סטאר, נראים בסרט כשהם בורחים ממעריצים, עורכים חזרות לקראת הופעה, מתראיינים לעיתונות ומופיעים מול קהל.
ה"סבא" של פול מקרטני נוסע ביחד עם הלהקה, ומדכא את רינגו, שבורח, והלהקה מנסה לחפש אותו.
בעוד שהכוונה המקורית הייתה לתעד את חיי הביטלס בתקופת ההופעות האינטנסיביות שלהם, דמות הסבא הוכנסה על ידי התסריטאי אואן על מנת ליצור סצנות ומצבים הומוריסטיים ופרועים.
אואן בנה לשון שנונה של דיאלוגים שהתבססה על שנינותם הטבעית של חברי הלהקה, בעיקר ג'ון, כפי שהתבטאה בעשרות מסיבות עיתונאים ועל סגנון ליברפולי אותנטי.
עם זאת, חלק משורות התסריט שונו תוך כדי חזרות לפי הצעותיהם של חברי הלהקה, על מנת לשוות להם צליל אותנטי יותר.
בנוסף לחברי הביטלס מופיעים בסרט הקומיקאי הבריטי וילפריד ברמבל (Wilfrid Brambell) בתפקיד סבא של פול; נורמן רוסינגטון (Norman Rossington) בתפקיד מנהלם הבדיוני של הביטלס (לפי דמותו של בריאן אפשטיין); ויקטור ספינטי (Victor Spinetti), המופיע בסרטים נוספים שעשו הביטלס, מגלם במאי טלוויזיה נלעג והיסטרי שחברי הלהקה מטריפים עד אובדן עשתונות.
בריאן אפשטיין האמיתי מופיע בסרט בתפקיד קטן כניצב ללא קרדיט בלובי המלון בו משתכנים חברי הלהקה.
ג'ורג' האריסון נפגש על הסט עם אשתו לעתיד, פאטי בויד, המגלמת תלמידת תיכון הנפגשת עם הביטלס ברכבת.
הסרט הפתיע את רוב המבקרים.
באותה תקופה ראו אור מספר "סרטי נעורים" דלי עלילה וחסרי ערך אמנותי.
הנטייה הייתה לשייך גם את "לילה של יום מפרך" לסוגה נחותה זו.
אולם האיכות האמנותית של הצילום, הרעננות והטבעיות של חברי הלהקה, הבימוי של לסטר והכתיבה של אואן הפתיעו את מבקרי הקולנוע שרבים מהם באו לקלל ויצאו מברכים.
מבקרי תרבות העריכו את האמירה המרדנית של הסרט כנגד הסדר המעמדי בבריטניה, כנגד הכבוד שנדרשו האזרחים לרחוש לערכים צבאיים ולאומיים וכנגד ההתייחסות של הדור המבוגר לדור הצעירים וחוסר ההבנה של האינדיבידואליזם המתפתח והיצירתי של הדור הצעיר.
בשנת 1965 היה מועמד "לילה של יום מפרך" לזכייה בשני פרסי אוסקר: עבור הפסקול הטוב ביותר ועבור התסריט הטוב ביותר.
באותה שנה זכו ג'ון לנון ופול מקרטני בפרס גראמי עבור הפסקול של הסרט.
כמו כן היו מועמדים כל חברי הלהקה בקטגוריית "השחקן המבטיח ביותר לתפקידים ראשיים בקולנוע" (Most Promising Newcomer to Leading Film Roles) מטעם האקדמיה הבריטית לקולנוע (BAFTA).
אתר Rotten Tomatoes מציין את הסרט כבעל 100% ביקורות חיוביות ומציין שהוא עובר את מבחן הזמן שחלף מאז הפקתו ונותר רענן, רלוונטי ומהנה כשהיה.
המילה "ביטלס" אינה נזכרת בסרט אפילו פעם אחת.
הזמר פיל קולינס הופיע בצעירותו כניצב בסרט וניתן לראותו בין קהל המעריצים של הביטלס בסצנת ההופעה.
לילו גוּמפֶּרץ-בּיאָטוּס (Lilo Gumpertz-Beatus; 1914 - ?) הייתה פסלת ישראלית ילידת גרמניה.
למדה אמנות בבית הספר למלאכת מחשבת בפרנקפורט ואחר-כך במינכן, ציריך ופריז.
בשנת 1933 עלתה לארץ ישראל.
בשנת 1939 זכתה גומפרץ-ביאטוס בפרס דיזנגוף על פסלהּ "ראש".
"לילות לבנים" הוא אלבום האולפן השביעי של מוזיקאי הרוק הישראלי אביב גפן והחמישי של להקת התעויוט.
האלבום ראה אור במרץ 1999, ולווה בסיבוב הופעות שנפתח בקיץ של אותה השנה.
האלבום הוכתר כאלבום פלטינה עם מכירות של למעלה מ-40,000 עותקים.
"לילות לבנים" ליווה את הפרידה המתוקשרת של גפן מאשתו לשעבר אילנה ברקוביץ', ומרבית השירים עוסקים בפרידה ובאהבה נכזבת.
כמעט כל הסינגלים שיצאו לתחנות הרדיו הפכו ללהיטים גדולים, ביניהם "רומיאו ויוליה", "מקסיקו", "השיר שלנו" ו"לילות לבנים".
סינגל נוסף שזכה להשמעות מעטות יותר היה "שתיקה".
השיר "השיר שלנו" יצא כסינגל לתחנות הרדיו כבר בסוף יולי 1998, זכה להצלחה גדולה והגיע למקום ה-13 במצעד השנתי תשנ"ח 1998 של רשת ג' כאשר הוא צועד 3 שבועות במקום הראשון במצעדים השבועיים.
שאר הסינגלים שוחררו זה אחר זה, לפני ועם יציאת האלבום וכבשו את תחנות הרדיו, כאשר כמעט מגיעים למקום הראשון במצעדים השבועיים של רשת ג' פרט ל"לילות לבנים".
ניר צדקיהו - תופים (1)
מעיין הירשביין - קולות רקע (1, 14)
עדי קוזלובסקי - קולות רקע (1, 14)
נורית גפן - קולות רקע (3)
אילן בן עמי - גיטרה (7)
ברוך בן יצחק - גיטרת 12 מיתרים (13)
רן ברלב - גיטרת סלייד (13)
יוני סילבר - סקסופון (13)
לילה של אלופים היא תחרות פיתוח גוף הנערכת בכל שנה בניו יורק.
התחרות לילה של אלופים החלה בשנת 1978 והיא נחשבת לאחד מהאירועים היוקרתיים בין אירועי פיתוח הגוף המקצועיים.
חמשת הפיינליסטים בתחרות מוכשרים אוטומטית לתחרות מר אולימפיה.
במקור התחרות נערכה לגברים בלבד, אך בשנת 2003 הוספה תחרות פיתוח הגוף לנשים, ותחרות תזונה וכושר התווספה.
לילה של אלופים ממשיכה בשנת 2004 עם תחרות פיתוח הגוף אך תחרות תזונה וכושר בוטלה.
בשנת 2005 הוחלף שם התחרות ל"New York Pro" (בתרגום חופשי: המקצוען של ניו יורק), תחרויות תזונה וכושר התקיימו תחת השם הנ"ל מאז 2002 אך שתיהן התקיימו כאירועים נפרדים לחלוטין בתאריכים שונים.
לילות כביריה (באיטלקית: Le notti di Cabiria) הוא סרט קולנוע איטלקי מ-1957 בבימויו של פדריקו פליני.
נחשב לאחד מסרטי הנאו-ריאליזם האיטלקי האחרונים ולמבשרי המעבר לדור החדש של הקולנוע האיטלקי.
רעייתו של פליני, ג'ולייטה מסינה, מגלמת בסרט פרוצה תוססת אך תמימה בשם כביריה העובדת באוסטיה, נכון לאותה תקופה פרבר מוזנח בעיר רומא של אחרי מלחמת העולם השנייה.
השם "כביריה" נשאל משמו של הסרט האילם "כביריה" מ-1914, בעוד שהדמות עצמה לקוחה מתוך אחת הסצנות מתוך סרט מוקדם יותר של פליני, "השייח הלבן".
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, ופליני ומסינה זכו בפרסים על עבודתם בסרט בפסטיבל קאן.
הסרט עוסק בחיפושיה של כביריה אחרי אהבה שמסתיימים לעיתים קרובות בשברון לב.
היא מנוצלת בידי כמעט כל הסובבים אותה, עד שהיא פוגשת בגבר שמבטיח לה עתיד מהוגן ומתאהבת בו לחלוטין.
לאחר סדרה נוספת של אירועים משפילים, כביריה נותרת פגועה אך בהיותה חיובית מטבעה, רוחה אינה נשברת.
"לילות כביריה" נחשב לסמן של תקופת מעבר של פליני, שבתחילת דרכו היה מיוצריו של "רומא עיר פרזות", מן הזרם הנאו-ריאליסטי הקודר לעשיית סרטים "זוהרים" וחופשיים ויזואלית יותר כמו "לה דולצ'ה ויטה".
לילות מריאנה (בספרדית: Mariana de la Noche; באנגלית: Mariana of the Night) היא טלנובלה מקסיקנית שהופקה בשנת 2003 על ידי חברת טלוויסה.
הסדרה היא גרסה מחודשת לטלנובלה בעלת אותה שם משנת 1975. כוכבי הטלנובלה הם: אלחנדרה בארוס, חורחה סלינס, ואילו אנחליקה ריברה וססר אבורה בתור האנטיגוניסטים.
מריאנה מונטנגרו היא אישה צעירה, יפה וטובת לב שקללה רובצת על ראשה בשל העובדה העובדה ששני גברים מתו לאחר שהתאהבו בה.
כאשר מריאנה מתחילה להתראות עם חביאר מנדיאטה, זה עושה תאונה עם רכבו ומת.
לאחר דבר זה, מריאנה חשה אשמה ומחליטה ללבוש בגדים שחורים ולוותר על האהבה לנצח.
מריאנה גרה עם אביה, אטיליו מונטנגרו, איש מרושע אשר הוא בעל המכרות שיש בכפר.
לאטיליו יש שתי אחיות: האחות המבוגרת, איסבל, היא אישה מתחשבת וטובת לב, אשר גידלה את מריאנה ואחותה צ'אצ'י מאז שאמן נפטרה, ואילו האחות הצעירה, מרסיה, היא ההפך הגמור מאיסבל, מרסיה היא אישה קרת לב ומתנשאת, אשר מעולם לא ידעה לאהוב גבר בחייה.
היא מנהלת את המכרות אשר בבעלות אטיליו והיא ידועה בכוחניות שלה.
יום אחד, מגיע לכפר איש מסתורי ונאה בשם איגנסיו לוגו נבארו, אשר בא לנקום באטיליו מונטנגרו, שכן אותו אדם גרם למותם של בני משפחתו.
בהגיעו לכפר, איגנסיו נתקל במריאנה, ושניהם מתאהבים מהרגע הראשון, אך אהבתם נתקלת בהמון קשיים שמציבים להם אטיליו ומרסיה.
אלחנדרה בארוס - מריאנה מונטנגרו
חורחה סלינס - איגנסיו לוגו נבארו
אנחליקה ריברה - מרסיה מונטנגרו
ססר אבורה - אטיליו מונטנגרו
פטריסיה נבידד - יאדירה דה גררו
אדריאנה פונסה - צ'אצ'י מונטנגרו
רנה סטריקלר - קמילו גררו
אלמה מוריאל - איסבל מונטנגרו
מריה רוחו - לוקרסיה ורגאס
חוסה קרלוס רואיז - איסידרו ואלטיירה
פטריסיה רייס ספינדולה - מריה לולה
ראול רמירז - האב פדרו
אאורורה קלבל - אמא לופה
איגנסיו גוואדלופה - מדיומונדו פארמו
ארתורו מונוז - מקס מוראחה
אליידי נונייס - מיגלינה דה פארמו
דניאל קונטיננט - חואן פבלו גררו
מרג'ורי דה סוסה - קרול
רפאל רוחאס - חררדו מונטיאל
אספרנסה רנדון - וילמה אולברה
ולנטינו לאנוס - חביאר מנדיאטה
חיימה לוסאנו - אלאדיו גונזלס
בנחמין איסאלס - ליבוריו הרננדס
רוברטו בלנדון - איוון לוגו נבארו
לילו וסטיץ' הוא סרט הנפשה של חברת וולט דיסני שיצא לאקרנים במהלך שנת 2002. הסרט זכה להצלחה מסחרית רבה ולביקורות חיוביות רבות.
על אי טרופי ושופע מקבוצת איי הוואי, ילדה קטנה ובודדה בשם לילו מאמצת כלב קטן ותמים לכאורה שנפל מכוכב אחר.
לילו קוראת ל"כלב" שלה סטיץ', למרות שאינה יודעת שהוא עבר ניסוי גנטי ועבר לכדור הארץ.
סטיץ' נשאר עם לילו מפני שהיא משמשת בשבילו מגן אנושי (לא במודע אצל לילו) כדי לחמוק מציידי הגולגולות מהחלל החיצון, ג'ומבה ופליקלי, שבאו ללכוד אותו ולהחזיר אותו למקום שממנו ברח.
בסופו של דבר רק האמונה הבלתי מעורערת של לילו במילה "אוהנה", שפירושה "משפחה אוהבת", היא המילה שנותנת לסטיץ' דבר שלא חווה בחייו - אהבה.
לילו – ילדה בת 7 שאימצה את סטיץ' ככלב.
הוריה נספו בתאונה, לכן היא גרה בביתה עם אחותה בת ה-17 נאני.
היא מאמינה בחשיבות האוהנה, שפרושו משפחה.
סטיץ' – ניסוי גנטי מספר 626 (עקב טעות, בגרסה העברית של הסרט, רק בסרט הראשון, מספרו הוא 636) שיצר ג'ומבה ג'וקיבה למען השתלטות על הגלקסיה.
הפך לנחמד יותר כשהתחיל לאהוב את לילו.
הוא לא מדבר הרבה אך יש לו את היכולת.
חזק מאוד, יכול לראות רנטגן, רוקו חומצה ומטפס על קירות.
גנתו – חייזר לווייתני, ענק ומוזר העובד בשביל יושבת ראש האיחוד הגלקטי.
נשלח גם כן לתפוס את סטיץ' אבל נכשל תמיד במשימותיו
ג'ומבה ג'וקיבה – מדען, מרושע לשעבר.
בתקופה בה היה מרושע יצר מאות יצורים גנטיים למען השתלטות על כוכבים.
עבד פעם כמדען הסיפון הגלקטי.
הוא הודח מתפקידו כשנתגלה סטיץ'.
הפך לטוב כשעבר להשתכן עם לילו.
בסוף הסרט הראשון אף שיפץ את ביתה לאחר המהומה עם פליקלי, איתו ועם סטיץ'.
וונדי פליקלי – חייזר בעל עין אחת, לשון מפוצלת ושלוש רגליים.
הצטרף למסע שמטרתו למצוא את סטיץ' ולכלוא אותו, אך ורק כדי לפקח על ג'ומבה שלא יעבור על החוקים.
פליקלי נוהג להתלבש כאשה, להתאפר ולחבוש פאות שונות.
ככל הנראה הוא דמות הדראג-קווין המצוירת הראשונה של דיסני.
נאני – אחותה הגדולה של לילו.
לא ממש מחבבת את סטיץ'.
ידידתו של נער גולש יליד הוואי בשם דייוויד.
מחליפה עבודות בעקבות קשיים עם לילו.
דייוויד - החבר הגולש של נאני, במקצועו להטוטן אש במסעדה בה נאני עבדה.
דייוויד מאוהב בנאני ובסרט הראשון היא לא מעוניינת בו, לאחר פיטוריה של נאני מהמסעדה בה עבדה דייוויד מסדר לה עבודה חדשה.
דייוויד עוזר תמיד ללילו ונאני, לילו אוהבת את דייוויד מאוד וגם סטיץ'.
הרבה דברים יסודיים שהיו בגרסאות הראשונות שיצרו הכותבים לסרט נמחקו או השתנו.
במקור סטיץ' היה ראש ארגון פשע בין-גלקטי, בזמן שג'ומבה היה אחד משותפיו לשעבר שהמועצה הבין-גלקטית שלחה כדי לתפוס את סטיץ'.
במקור סטיץ', נאני, ג'ומבה ופליקלי טסו בבואינג 747 דרך מרכז העיר הונולולו כדי להציל את לילו.
בעקבות פיגוע התאומים, שינו את הנוף להרי קאואיי.
כמו כן, החליפו את המטוס בחללית של ג'ומבה.
עוד סצנה שיצאה מהעריכה, הייתה סצנה שבה לילו שמנסה להפוך את סטיץ' לאזרח למופת.
היא מזהירה תיירים על החוף על התקרבות צונאמי תוך ניצול קריאות צופרי האזעקה, כשהיא בעצם ידעה שהם פעלו לשם בדיקה.
הסצנה המקורית שבה ג'ומבה תוקף את הבית של לילו היה אלים מדי על פי מבחן הקהל, ולכן הוא הוחלף לגרסה יותר קומית.
הייתה גם סצנה שבה לילו הציגה בפני סטיץ' את פאדג' (דג אהוב עליה), מקרה שבסופו סטיץ' גורם למותו של הדג.
לילו קוברת את הדג בקבר של הוריה, וסטיץ' לומד להבין טוב יותר את ההשלכות למעשיו, וגם מקבל מושג טוב יותר על המשמעות של מוות.
עוד סצנה שהוסרה הייתה סצנה שבה נאני מביאה פיצה לחדר של לילו, ולילו מספר סיפור לפני השינה לבובה ולאחותה על דוב ידידותי ומסריח.
הסיפור הוחלף בשיחה בין נאני ללילו על המשפחה שלהם, כי במבחני הקהל ראו שהצופים נוטים לטעות ולחשוב שנאני היא אמא של לילו.
בסצנת המשפט המקורי שפותח את הסרט, שופטים את סטיץ' בזמן שג'מבה לא מופיע.
הסצנה הזו הוחלפה בסצנה שבה שופטים את ג'ומבה על כך שיצר את סטיץ'.
בעקבות ההצלחה הגדולה של הסרט, יצא בשנת 2003 סרט המשך בשם "סטיץ': הסרט", שמהווה מעין פיילוט לסדרת טלוויזיה בשם לילו וסטיץ', ששודרה מ־2003 עד 2006. בשנת 2005 יצא הסרט לילו וסטיץ' 2 - הגליץ' של סטיץ', שמבחינה עלילתית הוא למעשה ההמשך הישיר לסרט הראשון.
בשנת 2006 יצא סרט המשך שלישי בשם לירוי וסטיץ' שסוגר את עלילת סדרת הטלוויזיה.
שלושת סרטי ההמשך יצאו ישירות למדיה ביתית (Direct-to-video).
מלבד הסדרה הנ"ל, יצאה בשנת 2008 סדרת אנימה בשם סטיץ'!
המבוססת על הדמויות, ששודרה במשך שלוש עונות, עד שנת 2011, ושהיא הפקה של השלוחה היפנית של אולפני דיסני.
ב-2025 יצאה לאקרנים גרסת לייב אקשן לסרט בשם "לילו וסטיץ'", בבימויו של דין פליישר קמפ.
לילו וסטיץ' 2 - הגליץ' של סטיץ' הוא סרט הנפשה שהופק על ידי אולפני דיסניטון, זהו המשך לסרט "לילו וסטיץ'".
מבחינה עלילתית הוא המשך ישיר לסרט הראשון.
לפניו יצא לאור ב־2003 סטיץ': הסרט, שמהווה מעין פיילוט לסדרת הטלוויזיה שהתחילה באותה שנה, אך כרונולוגית הם מתרחשים כולם אחרי לילו וסטיץ' 2.
לילו מתכוננת לתחרות ההולה הגדולה בהוואי, תחרות שאמה זכתה בה כשהייתה בגילה.
סטיץ' סובל מגליצ'ים שגורמים לו להתנהג בצורה רעה, הגליצ'ים נגרמים בגלל שבמהלך יצירתו של סטיץ' המשטרה פרצה למעבדה והפריעה להשלמת התהליך.
למרות רצונו של סטיץ' לעזור ללילו למצוא רעיון ולזכות בתחרות הוא עושה ההפך.
הפסקול הוקלט ב-D23 והופץ על ידי חברת וולט דיסני.
הסינגל "He Mele No Lilo" מהסרט הקודם נכלל גם בפסקול זה.
לילות לבנים הוא הכינוי המקובל לתופעה המתרחשת בשיא הקיץ באזורים הקרובים לחוגי הקוטב, ואשר במהלכה השמש שוקעת מתחת לקו האופק למשך פרק זמן קצר, ועל כן חשיכה של ממש איננה משתררת כלל ועיקר.
התופעה מתרחשת לפרקי זמן שונים בכל קווי הרוחב שמצפון ל-60° צפון ועד לקוטב הצפוני, ומדרום לקו הרוחב 60° דרום ועד לקוטב הדרומי.
ברחבי העולם מתקיימים פסטיבלים עירוניים שונים המכונים בשם זה או בשם דומה, ואשר עיקרם בפעילויות שונות המתקיימות משך כל הלילה.
הפסטיבל הידוע בהם הוא פסטיבל הלילות הלבנים (Белые ночи) והוא מתרחש בתקופה זו של השנה בסנקט פטרבורג שברוסיה.
האירוע זכה לשמו בעקבות סיפור קצר בשם זה שנכתב ב-1848 על ידי פיודור דוסטויבסקי.
באיטליה ובצרפת משמש הביטוי כמטפורה לבילוי לילי ממושך.
אף בישראל המושג נפוץ ומתאר לילה שיש בו פעילות רצופה ללא שינה.
כך למשל 'לילה לבן' בעגה הצה"לית הוא לילה שבו החיילים אינם הולכים לישון.
הסרט לילות לבנים של פטר מוסטובוי מתעד תופעה זו.
לילה קדרובה (; 9 באוקטובר 1918 – 16 בפברואר 2000) הייתה כוכבת קולנוע רוסייה, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1964 על תפקידה בסרט "זורבה היווני" וזכתה בפרס טוני על תפקידה בעיבוד הבימתי לסרט.
בשנת 1922 משפחתה עזבה את רוסיה הסובייטית ובשנת 1928 היא עברה לצרפת.
בשנת 1932 הצטרפה קדרובה לתיאטרון האמניות המרכזי שיה מבוסס על השחקנים ממוצא רוסי.
את קריירת המשחק שלה החלה קדרובה במספר סרטים צרפתיים.
בשנת 1964 שיחקה לראשונה בסרט "זורבה היווני" המבוסס על ספרו של ניקוס קאזאנצאקיס בתפקיד מאדאם הורטנס המכונה "בובולינה" שבצעירותה הייתה זונת צמרת.
על תפקידה בסרט קיבלה קדרובה את פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר והפכה לשחקנית הרוסיה הראשונה ולמעשה היחידה עד היום שזכתה בפרס האוסקר על משחק.
ב-1972 השתתפה בסרטו של מנחם גולן "הבריחה אל השמש".
בשנת 1983 הופיעה קדרובה בגרסת המחזה לספר "זורבה היווני" וגילמה בו את הדמות אשר הקנתה לה את פרס האוסקר.
על תפקידה במחזה זכתה קדרובה בפרס הטוני וב"פרס דרמה דסק" היוקרתי.
בשנת 1988 שיחקה בסרטו של רוברט הופמן "Some Girls".
ב-16 בפברואר שנת 2000 נפטרה קדרובה בביתה שב סאלוט סט.
לילו וסטיץ': הסדרה היא סדרת טלוויזיה מונפשת המהווה ספין אוף לסרט "לילו וסטיץ'", שנוצרה על ידי ג'ס ווינפלד והופקה על ידי Disney Television Animation.
הסדרה שודרה במשך כ-2 עונות, מ-20 בספטמבר 2003 ועד 29 ביולי 2006. הסרט "לירוי וסטיץ'" משמש כסיום הסדרה, ובפרט של העלילה הראשית של הזיכיון עליה היא מבוססת.
לילו וסטיץ' ממשיכים ללכוד ניסויים גנטיים מסוכנים שיצר המדען ג'ומבה ג'וקיבה, שהפך לטוב.
הם נזהרים מפני גנטו, החייזר הלווייתני הענק, העובד עבור הגרביל המרושע המסטרוויל.
המסטרוויל, שכלוא בכלא הגלקטי, רוצה ללכוד את כל הניסויים, להשתחרר מהכלא ולהפוך למלך העולם.
הסדרה מתרחשת בהוואי, באי קוואי, בעיר קוקוואה.
עוזרת לסטיץ' לתפוס את כל אחיו הניסויים הגנטיים שלא יפילו הרס על העולם.
ג'ומבה ופליקלי החייזרים משתכנים אצליהם כדוד ודודה.
קוראת לכל ניסוי בשם מתאים (למשל, לניסויים גנבים קראה בוני וקלייד).
סטיץ' – ניסוי גנטי מספר 626
26 שיצר ג'ומבה ג'וקיבה למען השתלטות על הגלקסיה.
הפך לטוב כשהתחיל לאהוב את לילו.
מציל את אחיו הניסויים מפני החייזר גנטו.
חזק מאוד, יכול לראות רנטגן, ומטפס על קירות.
גנטו – חייזר לווייתני ומוזר העובד בשביל הגרביל המרושע המסטרוויל לאחר שהדיחוהו מתואר קפטן הסיפון הגלקטי.
מנסה לתפוס ניסויים גנטיים ולהעביר אותם לאדונו המסטרוויל.
הוא עצמו בעל ניסוי פרטי בשם 625, שמסוגל ליכולות של סטיץ אבל עצלן.
כשהיה למרושע יצר מאות יצורים גנטיים למען השתלטות על כוכבים.
מתחזה לדודה של לילו כשחובש כובע ועונד שפם מלאכותי.
אוהב מאוד את תחום האופנה.
בכדור הארץ מתחזה לדודתה של לילו כשהוא לובש שמלה ופאה.
ידידה של נער גולש הוואי בשם דייוויד.
עובדת בביקתת השכרת ציוד הגלישה ולאחר מכן במלון "ציפורי גן-עדן".
625/רובן – הניסוי הצהוב העצלן של גנטו.
מסוגל לאכול כל סוג של סנדוויץ'.
לא מסוכן, אבל מסוגל ליכולות של סטיץ'.
במהלך הסרט "לירוי וסטיץ'" קיבל את השם "רובן" שזהה לשם של כריך רובן.
המסטרוויל – גרביל מרושע הכלוא בשבי הגלקטי.
הצליח לפרוץ את מערכות השבי והפך את כיסאו למשרד.
כאשר פונים אליו כ-"גרביל המסטרביל", מתרגז וצועק "זה המסטרוויל!
באחד מן הפרקים נראה העתיד בשלטונו של המסטרוויל, וקוקואה נקראה "המסטרוויל וויל", כנראה מבלבול.
מירטל – ילדה ממושקפת בגילה של לילו.
קיוני – הנער הג'ינג'י שעליו דלוקה לילו במהלך העונה השנייה.
אביו הוא מנהל המלון "ציפורי גן-עדן".
דייוויד – הגולש הצעיר המאוהב בנאני.
באחד מפרקי הסדרה לילו מנסה שדייוויד ונאני יתחתנו כדי שיהיה לה "אבא" (כי הוריה מתו).
הדיבוב העברי בוים על ידי אפרת קרצמן והופק על ידי אסנת סדן
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית שידור ראשוןשידור אחרון13920 בספטמבר 200328 בפברואר 20042265 בנובמבר 200429 ביולי 2006
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקורי11ריצ'טרRichter20 בספטמבר 200322פאנטאסמוPhantasmo27 בספטמבר 200333קליפClip4 באוקטובר 200344אדון סטנצ'יMr.
Hasagawa's Cats19 במאי 200623-באייסAce6324-אגליטץ'Glitch23 ביוני 200624-בוופסWoops6425סנאפוSnafu6526לינקLink29 ביולי 2006
לילו וסטיץ' הועלתה על המסך באמצע תור הזהב של סדרות האנימציה של דיסני.
הפקה זו יצאה לאקרנים בשנת 2009 והיא מהווה סדרת ספין אוף לסדרה המקורית.
בסדרת הספין אוף מסופר כי לילו קיבלה "חבר" חדש, מה שגורם לסטיץ' להיות לא רצוי ואף לחזור להתנהג כפרא.
לאחר שהוא וג'ומבה נשאבים לחור שחור, ג'ומבה נתקע על אסטרואיד סמוך לכוכב הלכת שבתאי ופוגש שם את פליקלי מהעתיד, ואילו סטיץ' מגיע ליפן, שם הוא פוגש את אלופת הקראטה יונה.
הוא מגלה שם את אבן הקסמים שיכולה לתת לו כוח על טבעי, אך בשביל זה עליו לעשות 43 מעשים טובים.
סדרה זו צוירה באולפני "דיסני יפן" לכן סוג האנימציה, הדיבור והמעברונים דומה לאנימה יפני.
סדרה זו שודרה לראשונה בארץ ב-1 באוגוסט 2010.
לילות טלדגה: הבלדה על ריקי בובי הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2006 בבימויו של אדם מקיי ובכיכובו של ויל פרל.
הסרט יצא לאקרנים ב-4 באוגוסט 2006.
ריקי בובי (ויל פרל) הוא נהג מרוצים מוביל ב-NASCAR.
ריקי גדל בצפון קרוליינה וחלם כל חייו להיות נהג מרוצים כמו אביו (גרי קול), אשר עזב אותו בילדותו.
ריקי בובי נמצא בפסגת הקריירה, חי באחוזה ענקית, נשוי לאישה יפה ואב לשני בנים.
השותף הנאמן שלו במרוצים וחברו מילדות קאל נוטון ג'וניור (ג'ון סי.
ריילי), מסייע לו באופן קבוע לנצח בכל המרוצים.
הצמד, אשר ידועים על ידי המעריצים שלהם בתור "Shake and Bake" נוהגים בקביעות לבצע תמרון מיוחד שמסייע לריקי לנצח ולקאל להגיע למקום השני בכל המרוצים בהם הם משתתפים.
נהג הפורמולה 1 הצרפתי וההומוסקסואל ז'אן ג'ירארד (סשה ברון כהן) מצטרף ל-NASCAR ומתחיל להתחרות במרוצים השונים נגד ריקי, בעודו נחוש להביס ולהשפיל אותו.
במהלך אחד המרוצים נגד ג'ירארד, ריקי מעורב בתאונה חמורה.
על אף שריקי יוצא מהתאונה כמעט ללא פגע, בעקבות הטראומה מהתאונה הוא מאבד את האומץ והרצון לנצח, ובעקבות כך הוא מאבד בהמשך את עבודתו, ואת אשתו אשר לוקחת את כל הונו והילדים ומתחתנת עם חברו הטוב קאל.
ריקי המוכה והמושפל עובר לגור עם אימו ועובד בשליחויות פיצה.
לאחר שתי תאונות רצופות עם שוטר רישיון הנהיגה שלו נשלל והוא נאלץ לבצע שליחויות על אופניים וברכבות.
אביו של ריקי חוזר לחייו של ריקי במפתיע ומסייע לו לחזור למסלול המרוצים.
במירוץ האחרון ריקי וג'ירארד מתנגשים, וממשיכים את המרוץ ברגל.
ריקי חוצה את קו הסיום ראשון, אבל בגלל ששניהם יצאו מרכביהם, הם נפסלים, וקאל, שסיים שלישי, זוכה במירוץ.
ריקי בובי (מגולם על ידי ויל פרל) - נהג מרוצים בנאסקאר וגיבור הסרט.
בילדותו חלם להיות נהג מרוצים מפורסם כמו אביו ואימץ את המנטרה "אם אתה לא ראשון, אתה אחרון", מה שדרבן אותו בהמשך לנצח במרוצים.
מתחתן עם קרלי ולשניים נולדים שני ילדים, אך בהמשך הם מתגרשים וריקי מתחיל לצאת עם סוזן.
קאל ניוטון ג'וניור (מגולם על ידי ג'ון סי.
ריילי) - נהג מרוצים בנאסקר וחברו הטוב ביותר של ריקי.
מקנא בריקי ומבקש ממנו באופן תדיר שריקי ייתן לו פעם אחת לנצח, אך ללא הצלחה.
גונב את קרלי מריקי ובסוף הסרט נשאר איתה.
ז'אן ג'ירארד (מגולם על ידי סשה ברון כהן) - נהג פורמולה 1 צרפתי והומוסקסואל.
יריבו המושבע של ריקי בובי.
נהג מרוצים שהביס את ריקי בובי ורוצה שיביס אותו בחזרה כדי שיוכל לפרוש ולאמן דרקוני קמודו בצילון.
בובי קרלי (מגולמת על ידי לזלי ביב) - אשתו של ריקי.
אישה שטחית שמעוניינת רק בכסף ופרסום.
ריס בובי (מגולם על ידי גארי קול) - האב האלכוהוליסט של ריקי.
ידוע בזכות הוללות סמים שערך כשהיה צעיר.
לוסי בובי (מגולמת על ידי ג'יין לינץ') - אימו של ריקי.
נוצריה שמרנית שמחנכת את ילדיו של ריקי.
סוזן (מגולמת על ידי איימי אדמס) - העוזרת של ריקי.
מתאהבת בריקי ומסייעת לו בהמשך לחזור להיות נהג מרוצים.
לוציוס וושינגטון (מגולם על ידי מייקל קלארק דאנקן) - חבר קרוב של ריקי ומנהל הצוות שלו.
ווקר וטקסס ריינג'ר בובי (יוסטון טאמלין וגרייסון ראסל) - שני בניו של ריקי.
מתייחסים בהתחלה לריקי בצורה מזלזלת בעקבות חינוך לקוי, אך בהמשך בזכות לוסי, הם הופכים לילדים טובים ומכבדים.
גרגורי (מגולם על ידי אנדי ריכטר) - בן הזוג של ג'ירארד, מאלף כלבים.
לילות מוסקבה הוא אחד השירים הרוסיים המפורסמים ביותר בתקופת שלאחר מלחמת העולם השנייה והידועים ביותר בעולם.
השיר הושמע לראשונה בשנת 1955.
השיר נכתב על ידי המלחין וסילי סולוביוב-סדוי והמשורר מיכאיל מטוסובסקי.
השם המקורי היה "לילות לנינגרד".
מכיוון ששיר שולב בסרט תעודה על מחוז מוסקבה, מחברי השיר הסכימו לשנות את שמו ולהתאים את המלל.
השיר הוצע לביצוע למארק ברנס אך הוא סירב.
לאחר השמעה ראשונה של השיר ברקע של סרט השיר הושמע גם ברדיו אך לא היו תגובות מיוחדות ולא היה ברור מה יהיה עתיד השיר.
השיר החל להיות פופולרי לאחר שהושמע במסגרת תחרות שירה של פסטיבל הנוער והסטודנטים השישי שנערך במוסקבה.
השיר נקלט ומאז הפך להיות ללהיט.
המבצע המפורסם ביותר של השיר הוא השחקן והזמר הרוסי ולדימיר טרושין (Влади́мир Тр́ошин) בשנת 1958 המנגינה הושמעה בהופעה של ואן קלייברן וזכתה להצלחה אדירה.
בשנת 1965 צולם סרט מצויר במהלכו השיר מושמע ברוסית, צרפתית, גרמנית וספרדית.
תחילת המנגינה הייתה במשך שנים אות של אחד תחנות הרדיו הפופולריות של ברית המועצות.
רוסית עברית תעתיק לטיני<div style="direction: ltr;">
הגנים נמים, אין שומעים איוושה
התוכלו לדעת כמה לי יקרו
הנהר זורם, נע וגם לא זע
שיר עתיק נשמע ואינו נשמע
מה את, יקרה שלי, מסתכלת בחשדנות
תוך הטיית ראשך כה נמוך.
יקרה שלי, אל נא תשכחי
לילה שקט, לילה קדוש (במקור בגרמנית: Stille Nacht, heilige Nacht; באנגלית נקרא Silent Night) הוא שיר חג מולד מסורתי ופופולרי שהולחן בשנת 1818 על ידי פרנץ קסאוור גרובר למילותיו של יוזף מור, בעיירה הקטנה אוברנדורף ביי זלצבורג (Oberndorf bei Salzburg) שבאוסטריה.
לאורך השנים השיר תורגם ליותר מ-140 שפות שונות ברחבי העולם, הוקלט על ידי מספר גדול של זמרים בז'אנרים מוזיקליים רבים ומגוונים, והוא אחד משירי חג המולד הפופולריים ביותר של כל הזמנים.
השיר בוצע לראשונה בערב חג המולד של שנת 1818 בכנסיית ניקולס הקדוש בעיירה אוברנדורף שבאוסטריה.
הכומר הצעיר יוזף מור עבר לעיירה שנה אחת לפני כן.
מור כתב את מילות השיר עוד בשנת 1816.
המנגינה הולחנה על ידי פרנץ קסאוור גרובר, מנהל בית ספר ונגן עוגב מהכפר הסמוך ארנסדורף.
לפני ערב חג המולד מור העביר את מילות השיר לגרובר וביקש ממנו שילחין מנגינה לשיר על מנת שהשיר יבוצע בכנסייה בערב חג המולד.
השיר בוצע לראשונה במיסה שנערכה בליל 24 בדצמבר 1818.
להלן רשימה חלקית של אמנים בולטים שביצעו גרסאות משלהם לשיר זה לאורך השנים:
סיימון וגרפונקל (שהפכו אותו לשיר מחאה נגד אלימות ומלחמת וייטנאם באמצעות הוספת קריינות של חדשות ברקע השיר)
לילות ביירות הוא קינוח לבנוני מבוסס על פודינג וסולת, המוגש לרוב באירועים מיוחדים, חגים ובסיום צום הרמאדן.
בקינוח נעשה שימוש במרכיבים לא נפוצים, כמו המסטיקא, שרף מעץ אלת המסטיק ובמי זהר.
שכבה ראשונה - פודינג סולת
שכבה שנייה - קצפת מתקתקה
שכבה שלישית - סירופ ופיסטוקים (לעיתים גם עם עלי ורדים)
לילה קז'דאן (נולדה ב-1980) היא יהודיה ילידת קנדה, הרבה האורתודוקסית הראשונה בהיסטוריה, מונתה לתפקיד בשנת 2016.
קז'דאן נולדה בקנדה בגיל 8 עברה עם משפחתה לאוטווה.
למדה גם בישראל במדרשת לינדנבאום.
היא הוסמכה בישיבת מהר"ת בניו יורק במסגרת תוכנית שיזם הרב אבי וייס המשתייך לצד הליברלי של זרם האורתודוקסיה המודרנית.
ב-2016 שכר את שירותיה המרכז היהודי החופשי בניו ג'רזי שמשתייך לזרם האורתודוקסיה המודרנית, כדי שתצטרף לצוות ההנהגה הרוחנית שלהם.
בחודש מאי 2016 היא מונתה למשך חמישה שבועות לתפקיד רב בבית הכנסת "שירה חדשה" במלבורן, אוסטרליה.
החל משנת 2016 מכהנת קז'דאן כרבה של בית הכנסת וולנאט סטריט בצ'לסי, מסצ'וסטס.
"לילה שקט עבר על כוחותינו בסואץ" הוא שיר שכתב, הלחין וביצע מאיר אריאל.
השיר נכתב מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים מתוך חוויותיו האישיות של אריאל, ויצא לאור בשנת 1984 באלבומו "...וגלוי עיניים".
מאיר אריאל היה לוחם בחטיבת הצנחנים.
לאחר מלחמת ששת הימים כתב את השיר "ירושלים של ברזל" על בסיס השיר "ירושלים של זהב", לאחר שהשתתף בקרבות לכיבוש ירושלים.
במלחמת יום הכיפורים שירת אריאל במילואים בסיני במסגרת גדוד 416 של חטיבת הצנחנים 247. בתקופה בה ישב הגדוד באזור העיר סואץ לאחר הפסקת האש, כתב את השיר.
במהלך המלחמה הגיע דורי בן זאב, חברו של אריאל, לסואץ כדי להקליט תוכנית לגלי צה"ל.
בהקלטה ביצע אריאל ארבעה שירים שכתב, וביניהם גם שיר זה.
לדברי מאיר אריאל הוא קרא את הספר "איים בזרם" בעת שירות המילואים עד לנקודה מסוימת, עלה לשמירה, ולאחר מכן כתב את השירה והמשיך בקריאת הספר.
לדבריו השיר הוא "צילום אותנטי של מצב שהייתי בו, היחיד אולי שאני יכול להצביע עליו מכל השירים שכתבתי".
בשנת 1975 הוציא אריאל תקליט שדרים לשיר, אך השיר לא נכנס לתקליטו הראשון של אריאל "שירי חג ומועד ונופל".
בשנת 1984 נכלל השיר באלבום השני שהוציא אריאל "...וגלוי עיניים".
בהקלטה זו נוספה בסוף השיר מספר שורות באנגלית בסוף השיר בו נקרא הנמען לחזור הביתה, וכן השורה "לילה שקט עבר על כוחותינו בצידון" המתייחסות למלחמת לבנון הראשונה.
השיר בוצע ברבים מערבי המחווה השנתיים שנערכו לזכרו של אריאל.
במופע שנערך בשנת 2000 ותועד על גבי האלבום "עם הגב לים", שר אותו אהוד בנאי.
במופע שנערך ב־2001 ותועד באלבום "ערב כחול עמוק" שרה את השיר מיקה קרני.
הדובר בשיר הוא חייל בשירות מילואים צבאי.
הוא מספר על חוויותיו כחייל ובנוסף מספר את תמצית הספר "איים בזרם" שכתב ארנסט המינגוויי ויצא לאור בשנת 1970, ומהדורה עברית בתרגומו של אהרון אמיר יצאה בשנת 1972.
ארבעת הבתים הראשונים של השיר מוקדשים לסיפור אודות תומאס האדסון שכתב המינגוויי.
בהמשך עובר הדובר לדבר על עצמו: הוא מספר על המתרחש בשמירה, על מה שהוא רואה במשקפת ועל דיווח על חוליית אויב, עד שמגיע חייל אחר להחליף אותו.
בסיום השיר חוזר הדובר אל הסיפור.
בשיר מוזכר השיר "לך לך" של הפרברים ("ולך לך שרים לי במצעד הפזמונים, הייתי טס לא רק הולך מכאן כעת")
בהופעות היה מספר מאיר אריאל בהקדמה לשיר את הרקע לשיר, הכולל את הווי החיילים בסיני.
בשנות מלחמת ההתשה נהג "קול ישראל" להשתמש לעיתים ביומני החדשות ובחדשות עצמן בצירוף המילים "לילה שקט עבר על כוחותינו ..."
לילה קשוח (מאנגלית: Rough Night) הוא סרט קומדיה שחורה אמריקאי משנת 2017, שביימה לוצ'יה אניילו בסרט הביכורים שלה כבמאית.
את התסריט כתבה אניילו יחד עם פול וו' דאונס.
במרכז העלילה חמש חברות החוגגות במסיבת רווקות שיוצאת משליטה כשהחשפן שהזמינו נהרג בתאונה במהלך המסיבה.
בתפקידים הראשיים משחקים סקרלט ג'והנסון, קייט מק'קינון, ג'יליאן בל, אילנה גלייזר, זואי קרביץ ופול וו' דאונס.
שחקנים אורחים: טיי בארל ודמי מור.
הצגת הבכורה התקיימה בניו יורק ב-12 ביוני 2017. הסרט יצא לקהל הרחב בארצות הברית ב-16 באותו חודש בהפצת "סרטי סוני" ו"סרטי קולומביה", וקיבל ביקורות מעורבות.
בשנת 2006, ארבע חברות סטודנטיות באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, משחקות פינג-פונג בירה במסיבת ליל כל הקדושים: ג'סיקה "ג'ס" ת'אייר, חברתה הטובה אליס הנוירוטית, ובנות הזוג פרנקי ובלייר.
אחרי המסיבה, הבנות נפרדות מג'ס הנוסעת ללמוד סמסטר אחד באוסטרליה.
כעבור עשר שנים (2016): ג'ס היא פוליטיקאית ומועמדת לסנאט בקרוליינה הדרומית, אך לא מצליחה לעורר אהדה בקרב ציבור הבוחרים; אליס היא גננת ומכורה למין; פרנקי היא אקטיביסטית אנרכיסטית עם שתי הרשעות פליליות ומאסר על תנאי, ובלייר היא מתווכת נדל"ן שנמצאת בעיצומו של סכסוך משמורת עם הגרוש שלה.
לרגל נישואיה הקרובים של ג'ס עם ארוסה פיטר, ארבע החברות מתאחדות לסוף שבוע בוילה על החוף במיאמי, באדיבותה של תורמת למסע הבחירות של ג'ס.
אליס, אובססיבית ותלותית ביחסה אל ג'ס, מארגנת מסיבת רווקות לפרטי-פרטים.
במיאמי מצטרפת אליהן פיפה, חברתה האוסטרלית של ג'ס מתקופת לימודיהן יחד, ומעוררת את קנאתה של אליס המנסה ללא הרף לחבל בקשר בין ג'ס לפיפה.
המפגש המחודש בין בלייר לפרנקי מעורר אצל השתיים רגשות מעורבים על רקע זוגיותן בעבר.
בווילה הסמוכה מתגוררים ליאה ופייטרו, זוג היפים מזדקנים ש"נדלקים" על בלייר ומביעים עניין ביחסי מין איתה בשלישייה.
החמש יוצאות לבלות בריקודים, שתייה וקוקאין.
פרנקי מחליטה להפתיע את ג'ס ומזמינה דרך האינטרנט חשפן שמגיע לווילה (בהמשך עולה ששמו ג'יי).
סגנונו הבוטה מרתיע את ג'ס שדוחה אותו, ואליס מנצלת את ההזדמנות ומזנקת עליו.
הכיסא מתהפך, ראשו של ג'יי נחבט בפינת הקמין והוא נהרג.
בעוד הן אחוזות פאניקה ומנסות להתעשת, פרנקי מתוודה שזה לא חשפן, אלא ג'יגולו שהיא הזמינה בקרייגסליסט, כך שלמעשה הוא זונה.
פיטר מתקשר לג'ס לדרוש בשלומה, היא מתחילה לספר לו על ה"חשפן-זונה" ושהיא מבולבלת, אך פרנקי חוטפת ממנה את הטלפון כדי שלא תחשוף את הפשע, ובלייר מחרימה את הטלפונים של כולן כדי שאף אחת לא תוכל להתקשר בטרם יחליטו על צעדיהן.
פיטר מבין מהשיחה הקטועה שג'ס ביטלה את החתונה.
חבריו משכנעים אותו לנסוע עוד באותו לילה מקרוליינה הדרומית למיאמי להחזיר אותה אליו.
על מנת שיוכל לנהוג ברציפות ללא עצירות, פיטר מצטייד במלאי חיתולים למבוגרים, גלולות אמפטמין ממריצות ומשקה אנרגיה, ויוצא במכוניתו למיאמי.
פרנקי ובלייר יוצאות לקנות טלפון סלולרי לא מזוהה בתשלום מראש.
בינתיים בווילה, ג'ס, אליס ופיפה מכסות בשמיכות את קיר הזכוכית, ותוך כדי שיחה ביניהן מתחוור לאליס שג'ס נוהגת לשוחח עם פיפה בסקייפ, אך מתחמקת מאליס.
כשפרנקי ובלייר חוזרות עם הטלפון, הן מתקשרות לדוד של בלייר, עורך דין פלילי מפורסם שמסביר שמכיוון שהן הזיזו את הגופה, הן צפויות ל-15 שנות מאסר בגין הריגה ושיבוש זירת פשע, אך רומז ש"אם אין גופה – אין משפט".
הן מוציאות ממרתף הבית אופנוע ים ומטביעות את הגופה.
לפתע רואה אליס שעל הבית של ליאה ופייטרו מותקנות מצלמות אבטחה שצילמו אותן בשעת מעשה.
באין ברירה, בלייר נשלחת ומפתה את ליאה ופייטרו לקיים מגע מיני סוער בשלישייה על החוף מול המצלמות, בתואנה שזו הפנטזיה שלה.
כאשר היא מבקשת מהם את הקלטת למזכרת, מתברר שהמצלמות כלל לא פועלות.
רגועות, החמש מנקות את הבית כדי להעלים את הראיות, ויוצאות לצילום קבוצתי על החוף לפני עזיבת הווילה, ואז מתברר שגלי הים שטפו את הגופה חזרה אל החוף, וכעת עליהן לחשוב על רעיון חדש להעלים אותה.
בעודן שוקלות אפשרויות, מגיע לבית שוטר.
השוטר מתחיל לעשות עליה חיפוש, אך כאשר הוא חופן את שדיה, היא משתמשת בתרגיל קרב מגע שגורם לשוטר לאבד את הכרתו.
אז מתברר שהשוטר הוא למעשה החשפן שפרנקי הזמינה, ששמו סקוטי, וכעת לא מובן מי הוא הבחור המת.
הן מכניסות את סקוטי חסר ההכרה לאחד מחדרי השינה בקומה העליונה, מעמיסות את הגופה על מכונית הסמארט שלו ונוסעות להשליך את הגופה ב"ביצת התנינים" (שמורת תנינים בפארק אוורגליידס בפלורידה), אך המכונית עולה על פס האטה ומתפרקת מחמת המשקל והמהירות, והן חוזרות לווילה חפויות ראש.
מחילופי דברים כעוסים ביניהן, אליס מבינה שג'ס הזמינה את בלייר ופרנקי למסיבת המתנות שלפני החתונה , אך לא הזמינה אותה.