tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן השתלם רישה במעבדה הכימית של מרסלן ברטלו ובמעבדה הפיזיולוגית של אלפרד וולפיאן בפקולטה לרפואה.
בנוסף עבד גם אצל קלוד ברנאר ואצל וורץ.
השתלם גם בבדיקות היסטולוגיות אצל שארל רובן וערך מחקרים על מערכת העיכול של הדגים בתחנה לביולוגיה הימית שבניהולו של פול בר (Paul Bert).
ב-1876 עבד לצד המנתח אלפרד ורניי (Verneuil).
רישה סיים את עבודת הדוקטור שלו למדעים בתחום הפיזיולוגיה בשנת 1878.נושא העבודה היה "מחקרים ניסויים בקליניקה בנוגע לכושר התחושה" (Études expérimentales en clinique sur la sensibilité),
התמנה מיד ל-professeur aggrégé לפיזיולוגיה לצידו של וולפיאן.
משנת 1883 לימד בעצמו קורס לפיזיולוגיה במסגרת הפקולטה לרפואה.
החל משנת 1887 ועד 1925 כיהן כראש הקתדרה לפיזיולוגיה בפקולטה לרפואה.
בשנת 1887 התמנה פרופסור ראש הקתדרה לפיזיולוגיה בפקולטה לרפואה ובשנת 1898 נבחר לאקדמיה לרפואה.
רישה היה למשך 24 שנה עורך כתב העת המדעי "Revue Scientifique" והחל מ-1917 היה עורך שותף לז'ורנל לפיזיולוגיה ולפתולוגיה כללית (Journal de Physiologie et de Pathologie Générale).
על סמך מחקריו במעבדה לפיזיולוגיה הוא פרסם מחקרים בתחום הפיזיולוגיה, הכימיה, הפתולוגיה הניסויית, הפסיכולוגיה הנורמלית והפתולוגית ובתחומים אחרים.
רישה ביצע מחקרים בתחום מנגנון ויסות החום אצל בעלי חיים הומיאותרמיים.
בשנים 1885–1895 חקר את המנגנונים - באמצעות נישום היתר (פוליפנאה) והצמרמורת - שדרכם בעלי החיים שנמנעת מהם ההזעה העורית, מתגוננים נגד התחממות-יתר.
בניסוייו במישור הטיפולים הניסויים בנובמבר 1888 הראה רישה כי דם בעלי חיים שחוזנו נגד זיהום עשוי לגונן מפני אותו זיהום.
תוך יישום עיקרון זה במקרה השחפת, ב-6 בדצמבר 1890 ביצע רישה את ההזרקה הטיפולית הראשונה של נסיוב דם (סרותרפיה) אצל אדם.
בשנת 1900 מצא שארל רישה כי תזונת חלב ובשר נא ("זומותרפיה") יכלה לרפא כלבים חולי שחפת.
בשנת 1901 מצא שאם הפחית את כמות המלח (נתרן כלוריד) במזון, חולי הכפיוןן יוכלו להוריד את המנות המועילות של אשלגן ברומיד מ-10 גרם ל-2 גרם בלבד.
גילויו את האנפילקסיס זיכתה אותו בפרס נובל בשנת 1913. אנפילקסיס היה המושג שהמציא רישה בשנת 1902 ככינוי לתגובה, לפעמים קטלנית, של הפרט, שעבר סנסיטיזציה על ידי הזרקה בשריר של קולואיד או חלבון או רעלן מסוים, להזרקה שנייה במנה קטנה של אותו חומר.
האנפילאקסיס בפרט והיווצרות נוגדנים בכלל תוארו על ידי רישה כ"זיכרון הומורלי של כל ההזרקות ושל כל הזיהומים הקודמים".
התגלית אירעה בעת קרוז מדעי לאיים האזורים, במימון הנסיך אלבר של מונקו, כשיחד עם פול פורטייה, הזריק רישה תמצית זרועות של שלפוחן מצוי לכלב.
כתוצאה של זריקה ראשונה זו לא קרה כלום.
לעומת זאת זריקה שנייה הייתה קטלנית.
תוצאה זו נוצרה עקב סנסיטיזציה לאותו חומר בעקבות הזריקה הראשונה.
האנפילקסיס היא חלק מתהליך חיסוני.
מאוחר יותר הוכיח גם קיומן של תופעות אנפילקסיס פאסיבי ואנפילקסיס in vitro.
הסתבר לו כי הזריקה של חומר חלבוני משנה עמוקות ולתמיד את ההרכב הכימי של נוזלי הגוף.
מחקר זה עזר להבנת רגישויות-היתר האימונולוגיות ומחלות כמו קדחת השחת, אסתמה ותגובות אלרגיות אחרות לחמרים זרים והסביר תופעות של הרעלה ומוות פתאומי שקודם היו בלתי מובנות .
כבר בשנת 1913 נכתבו בסוגיית האנפילקסיס מעל 4,000 תזכירים.
רוב מחקריו של רישה בתחום האנפילקסיס פורסמו בביטאון "Travaux du Laboratoire de la Faculté de Médicine de Paris (הוצאת Alcan בפריז, 6 כרכים בשנים 1890–1911).
הבולטים מבין מחקריו האחרים הם:
בתחום חקר השרירים והעצבים פרסם רישה בשנת 1879 שני מאמרים על הפיזיולוגיה של השרירים והעצבים אצל סרטנים.
תוך כדי ניסוייו על התחושה והשרירים במעבדתו של אטיין מארה הוא גילה כי שרירי הרגליים של הסרטנים מגיבים רק לגרויים חוזרים ונשנים בקצב מסוים ושאם ממשיכים בגרוי היקפם של כיווצי השרירים גדל, תופעה שהוא כינה addition latente (באנגלית latent summation חיבור לטנטי, או יותר מדויק- חיבור של השפעות לטנטיות).
אחרי שהתנסה בהיפנוזה וחקר במחלקות בתי החולים תופעות כמו סהרוריות, הזיות מושרות, אנסתזיה עם פיצול אישיות וכו', בשנת 1884 חיבר רישה Essai de Psychologie Générale - (מסה לפסיכולוגיה כללית).
ב-1885 הקים עם שארקו, פייר ז'אנה ותאודול ריבו את החברה הצרפתית לפסיכולוגיה פיזיולוגית.
ב-1889 היה למזכיר הכללי של הקונגרס הראשון לפסיכולוגיה הפיזיולוגית, לצידו של שארקו שהיה יושב ראש.
עם מוריס אנריו (Hanriot) גילה את כלורלוז, תכשיר נוגד כאבים שהיה בשימוש ברפואה הווטרינרית.
ב-1914 נבחר כחבר באקדמיה הצרפתית למדעים.
רישה היה גם בונה חופשי וחבר בלשכת "קוסמוס" של הבונים החופשים בפריז.
פרט לפעילותו המדעית התעניין רישה בפוליטיקה ובספיריטואליזם, בפסיכולוגיה, בפילוסופיה וסוציולוגיה, מימי לימודי הרפואה כתב מחזות, משלים ושירים בסגנון עתיק.
בפרשת דרייפוס ראה רישה דוגמה לעוות משפטי.
הוא תמך בעמדתו של הסופר אמיל זולה שניהל מאבק למען זיכויו של אלפרד דרייפוס.
כמו רופאים וביולוגים רבים בתקופתו האמין רישה ב"היגיינה של הגזע" ונמנה עם חסידי האאוגניקה.
לפי אידאולוגיה זו תמך בעיקור ובאיסור הנישואים אצל בעלי פיגור שכלי ועידוד ילודה אצל אנשים מחוננים.
כפי שציין הפסיכולוג גוסטב יהודה (Jahoda) האמין רישה גם באי שוויון הגזעים, למשל ב"נחיתות" השחורים,
השקפות מסוג זה באו לידי ביטוי בספרו "La Sélection Humaine ("ברירת המין האנושי") משנת 1919
בימי מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870 הקדים רישה את צו הגיוס כדי להילחם למען הגנת ארצו.
הוא ראה בפציפיזם סוג של אאוגניקה, אמצעי לשמירת הפוטנציאל העצום הטמון בבני אדם והעלול להיהרס במלחמות.
בשנת 1902 עמד רישה בראש משלחת פציפיסטית צרפתית קבועה כשהמזכיר הכללית שלה היה לוסיין לה פואייה.
פריצת מלחמת העולם הראשונה ב-1914 קוממה אותו.
כתב מספר מסות נגד המלחמה ולמען השלום, אחד מהם נקרא Coupables "האשמים" (1916).
הציע במקום השימוש במלחמות שבני הפלוגתא יפנו לבית דין לבוררות בינלאומי.
סבר שאחד הפתרונות הוא חקיקה משותפת אירופית.
בסיכום לספרו שצוטט קודם, בעמוד 265 כתב:
בעיצומה של המלחמה, בגיל 66 ערך סיור באיטליה, וברומניה, מדינות "אחיות לטיניות", וברוסיה, שבה היו לו תלמידים רבים, כדי לעודד את המאמצים לוותר על מנהג המלחמה.
בשובו לצרפת ביקר ביחידות צבאיות וחקר את תופעת ההלם הנפשי אחרי הפגזות.
בבית החולים הצבאי בלה קוט סנט אנדרה במחוז איזר יישם את שיטת הזומותרפיה (שימוש באכילת בשר נא) אצל חיילים שלקו בשחפת.
בעקבות ניסוייו של מארה על מעוף הצפורים, התחיל רישה להתעניין בתעופה.
בסביבות 1895 כידיד של משפחת ברגה, שניהלה מפעל עצמאי לאלקטרוטכניקה בעיר דואה, התחיל רישה לעורר את עניין בני המשפחה, האחים ז'אק ולואי ברגה, בבניית אווירונים.
הם אכן פיתחו מאוחר יותר כלי טיס נשלט עם המראה אנכית ומונע במנוע בנזין חזק (45–50 כוח סוס) מסוג "אנטואנט" V8, שהיווה פריצת דרך באותו זמן.
בשנת 1907 הצליחו לבנות אוטוג'ירו שהיה אחד המטוסים הניסויים הראשונים שהצליחו להתרומם מעל האדמה בכוחות עצמם.
האווירון הניסויי שתוכנן ונבנה על ידי האחים לואי וז'אק ברגה (Breguet) בשיתוף פעולה עם רישה נודע כ "ז'ירופלן ע"ש ברגה-רישה" (Breguet-Richet Gyroplane) ונוסה במגרשים הסמוכים למפעל של משפחת ברגה.
ב-24 באוגוסט או אולי ב-19 בספטמבר, לפי מחברים שונים, הוא התעלה לראשונה לגובה של 50 סנטימטר.
הז'ירולפן הצליח לאחר מכן להתרומם לגובה של 1.52 מטר ב-29 בספטמבר 1907. לואי ברגה ורישה הציגו אותו בפני האקדמיה למדעים וב-1908 הקימו ביחד חברה לבניית כלי טיס.
הז'ירופנים ברגה-רישה נחשבים בין מבשרי המסוקים.
רישה התעניין מאוד בפסיכולוגיה, לרבות בהיפנוזה.
העניין בתחומים אלה הביאו אותו גם לנושא ההתפיסה העל-חושית.
כמדען שיער כי קיים הסבר חומרי לתופעות המוגדרות כפאראפסיכולוגיות.
הוא סבר ש"ההסבר הפשוט ביותר והרציונלי ביותר ל"מטאפסיכיזם הסובייקטיבי" הוא לשער את קיומו של כושר לקוגניציה על-נורמלית...
המאפשר הפעלה של האינטליגנציה האנושית על ידי ויברציות מסוימות שאינן ממשפיעות על החושים הנורמליים".
מאוחר יותר כתב רישה על החוש השישי בו ראה כושר לתפוס ויברציות היפותטיות והוא דן בהשערה הזאת בספרו "חושנו השישי" (1928).
אף על פי שהאמין בתפיסה העל-חושית הוא שלל את החיים לאחר המוות או את קיומן של רוחות רפאים.
בשנת 1894 המציא את המונח "אקטופלזם" - חומר משוער המושלך מן הגוף של המדיום והיכול להסביר את הכושר העל-נורמלי של מדיומים מסוימים.
הוא שלל כבלתי מדעית את ההשערה הספיריטואליסטית כי ההסבר של כישורי המדיומים נוגע לרוחות רפאים.
"נראה לי בלתי זהיר, הוא כתב, לאמץ אתץ ההשערה הספיריטואליסטית...
היא נראית לי עדיין (לכל הפחות לעת עתה) כלא סבירה., מכיוון שסותרת (לפחות לכאורה) נתונים מדויקים ומוגדרים יותר של הפיזיולוגיה, לעומת זאת השערת החוש השישי שהוא מונח פיזיולוגי חדש, אינה סותרת במאומה את מה שלמדנו מן הפיזיולוגיה.
משום כל, אף על פי שבמקרים אחדים נדירים הספיריטואליזם מספק הסבר פשוט לכאורה, אינני מסוגל לקבל אותו.
לא היינו מבינים את ההיסטוריה של הוויברציות הבלתי ידועות הללו המיוצאים מן המציאות - מציאות שבעבר, מציאות בהווה או מציאות עתידית -ללא ספק היינו מעניקים להן חשיבות יוצאת דופן.
ההיסטוריה של גלי הרץ הוכיחה לנה את נוכחותן של ויברציות אלה בכל מקום בעולם החיצון, בלתי נתפסים לחושינו".
בשנת 1905 נבחר רישה ליושב ראש ה"חברה לחקר הנפש".
מתוך סקרנותו לגבי התופעות הנ"ל נכח רישה בביצועים של מספר "מדיומים" מפורסמים בתקופתו.
בשנת 1884 הוא התוודע ל"מדיום" אוזאפיה פלדינו באמצעותו של אלכסנדר אקסקוב.
בתחילת המאה ה-20 התפרסם, בין השאר, חואקין מריה ארגמסייה, שכונה "הספרדי בעלי עיני הרנטגן" על כי טען שהוא מסוגל לקרוא כתב יד או מספרים על קוביות המוסתרות בקופסאות מתכת.
רישה והפאראפסיכולוג גוסטב ז'לה (Geley) נכחו במופעי ארגמסייה והתשכנעו כי היו לו כוחות נפשיים אמיתיים.
בסופו של דבר בשנת 1924 חשף הרי הודיני כי היה מדובר בתרמית.
ארגמסייה ידע להעיף מבט דרך המחסום בעיניים ולהרים את שולי הקופסאות כך שיוכל להציץ לתוכן מבלי שאחרים ישימו לב.
בשנים 1905–1910 השתתף רישה בסיאנסים של המדיום לינדה גאזרה.
הוא טען שגאזרה היה מדיום אמיתי שידע לבצע תרגילי פסיכוקינטיקה - כלומר להזיז חפצים מרחוק.
הוא ראה איך חפצים שונים נעים לבד בתוך חדר הסיאנס.
עם זאת כבר בשנת 1911 נחשף סוד הצלחותיה של גאזרה גם כן הודות לתרמיות.
בעקבות גאזרה חקר רישה גם מדיומים אחרים כמו אווה קרייר, ויליאם אגלינטון, פסקל פורתוני, סטפאן אוסווייצקי ורפאל שרמן.
ג'וזף מקקייב סבר שרישה הלך שבי אחרי תרמיות של ה"מדיומים" אווה קרייר ואוזאפיה פאלאבינו (אצל האחרונה בשנת 1906, גם בחברתם של פייר ומרי קירי שהיו גם מרותקים מהנפלאות של המדיומים).
ההיסטוריונית רות ברנדון מתחה ביקורת על תמימותו של המדען לגבי המופעים הפאראפסיכולוגיים וטענה הוא טעה מתוך רצון להאמין וסירובו לקבל כל נתונים שסתרו את אמונתו.
רישה הקים בשנת 1890 את כתב העת Annales des Sciences Psychiques ששינה את שמו ב-1920 ל-
בשנת 1919 היה רישה ליושב ראש לשם כבוד של המכון המטאפסיכי הבינלאומי בפריז ובשנת 1930 נבחר ליושב הראש במשרה מלאה של המכון.
שארל רישה היה נשוי משנת 1877 לאמלי אוברי.
לזוג נולדו חמישה בנים - ז'ורז', ז'אק, שארל, אלבר ואלפרד - ושתי בנות - לואיז, אחרי הנישואים לואיז לנה (Lesné) ואדל, אחרי נישואיה אדל לה בר (le Ber).
שארל רישה הבן היה לימים, בדומה לאביו, פרופסור בפקולטה לרפואה בפריז וכך גם בנו - גבריאל רישה.
בימי הכיבוש הנאצי בצרפת נשלח שארל רישה הבן למחנה הריכוז בוכנוואלד.
גבריאל רישה (2014-1916) היה נפרולוג וחבר באקדמיה הצרפתית לרפואה.
רישה אהב לשחק שחמט, ברידג', Boules ואף המציא גרסה חדשה של משחק הקלפים "ויסט" שהוא קרא לה "גובפיש".
שארל רישה הלך לעולמו ב-4 בדצמבר 1935 בפריז.
1895-1912 - ערך לקסיקון לפיזיולוגיה (Dictionnaire de Physiologie)ב-9 כרכים.
1898 - חבר באקדמיה לרפואה בצרפת
1913 - פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה
1914 - חבר באקדמיה הצרפתית למדעים
1926 - הצלב של אות לגיון הכבוד של צרפת
שארל פרדינן, דוכס ברי , היה בנו השני של שארל העשירי, מלך צרפת, ואביו של אנרי החמישי, מלך צרפת.
שארל פרדינן נולד בוורסאי ב-24 בינואר 1778, כבנו השני של שארל פיליפ, אחיו הצעיר של מלך צרפת לואי השישה עשר.
אמו הייתה מריה תרזה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה ומריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד ומלכת סרדיניה, ובתם של פליפה החמישי, מלך ספרד ואליזבטה פארנזה, המלכה הרעיה של ספרד.
בשנת 1792, התגייס שארל פרדינן לצבא המהגרים של בן דודו, לואי ז'וזף, נסיך קונדה.
ביוני 1795, דודו, רוזן פרובאנס הכריז על עצמו כמלך, תחת השם לואי השמונה עשר.
בתחילת 1797, עבר שארל פרדינן לדוכסות בראונשווייג בתקווה להצטרף לצבא האוסטרי.
לאחר תבוסת אוסטריה, נאלץ שארל פרדינן לברוח, והם מצאו מקלט במיטאו, קורלנד, תחת חסותו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
בשנת 1801 עבר שארל פרדינן לבריטניה, שם התגורר במהלך 13 השנים הבאות, ואף קיים שם יחסים עם איימי בראון פרימן.
בשנת 1814 חזר שארל פרדינן לצרפת, יחד עם דודו לואי השמונה עשר, מלך צרפת ושאר משפחתו.
שארל פרדינן מונה למפקד הצבא, אולם לא הצליח לשמור על נאמנות חייליו, וכשחזר נפוליאון לצרפת, עזבו אותו חייליו והצטרפו לנפוליאון.
בשנת 1816 התחתן שארל פרדינן עם מריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי, בתו של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים, אך שניים מתו בינקותם.
ב-13 בפברואר 1820 נדקר שארל פרדינן על ידי מתנקש ביציאתו מבית האופרה, ומת למחרת.
כעבור 7 חודשים נולד בנו הרביעי אנרי, רוזן שאמבור, הידוע גם בשם אנרי החמישי, מלך צרפת.
בשנת 1816 התחתן שארל פרדינן עם מריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי, בתם של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
בנוסף נולדו לשארל פרדינן תשעה ילדים נוספים מחוץ לנישואין, מנשים שונות.
ארבעה מילדיו, ביניהם רוזן שאמבור, נולדו לאחר מותו.
שארל קאבורה הוא כדורגלן עבר בורקינאי ששיחק בעמדת הקשר בנבחרת בורקינה פאסו.
בשנת 2006 הוחתם בקבוצת ליבורן מהליגה השישית בצרפת.
לאחר כשנתיים ראשי קבוצת מארסיי מהליגה הראשונה בצרפת התרשמו מקאבורה והחתימו אותו בקבוצה.
בינואר 2013 חתם בקובאן קרסנודאר מהליגה הרוסית.
ב-25 באוגוסט 2015 הושאל ליריבה העירונית, קרסנודאר, עם אופציית רכישה.
עשרה חודשים לאחר מכן קרסנודאר מימשה את האופציות ורכשה את קאבורה עד שנת 2019.
קאבורה שיחק בנבחרת מאז 2006 ואף מוביל את טבלת ההופעות במדים הלאומיים עם 102 הופעות.
שארל-פרדינאן ראמי היה סופר ומשורר שווייצרי בשפה הצרפתית.
ראמי כתב רומנים, מסות ושירים שהתמקדו בתקוותיו ומאווייו של האדם.
ראמי שאף להגדרה מחדש של סוגת הרומן בעזרת השראה מצורות אמנות אחרות כמו הציור והקולנוע.
השתמש בכתיבתו בשפה הוולדזית המדוברת באזור הולדתו.
ראמי נחשב לפורה ולחשוב בין סופרי "שווייץ הרומנדית" (האזורים דוברי הצרפתית של שווייץ).
ראמי נולד לאמיל ראמי, בעל מכולת בעיר לוזאן בקנטון וו וללואיז לבית דאוול.
גדל בלוזאן ובאחוזה המשפחתית בשזו-סיר-לוזאן, במסורות של בני סאבויה (סבואה) והוולדזים המקומיים, דוברי הניב הוולדזי של האוקסיטנית.
מגיל 12 חלם להיות סופר, חלום שאמו עודדה.
בשנת 1895 סיים את בחינות הבגרות ובילה חצי שנה בגרמניה, בעיר קרלסרוהה.
למד ספרות קלאסית באוניברסיטת לוזאן, בה סיים תואר ראשון בשנת 1901.
לזמן קצר התפרנס כמורה במכללה ביישוב הסמוך אובון ואחר כך כמורה פרטי אצל משפחת הרוזן הרוסי מוריס פרוזור בויימאר בגרמניה.
בשנת 1903 עבר לגור בפריז, בנימוק שעליו להתכונן לכתיבת עבודת דוקטורט על יצירתו של המשורר הצרפתי מוריס דה גרן (1839-1810).
הוא חי בפריז עד מלחמת העולם הראשונה, אך נטש את רעיון הדוקטורט ולאורך כל התקופה הזאת ערך נסיעות רבות למולדתו, והיה מעורב בחיי התרבות שלה.
בשנת 1903 פרסם את קובץ השירים Le petit village (הכפר הקטן).
בשנת 1904 יחד עם הסופרים שארל-אלבר סנגריה וגונזאג דה ריינולדס והמשורר אנרי שפיס הקים את המגזין הספרותי "La Voile latine" (1911-1904) ששאף להגן על הלטיניות של שווייץ הרומנדית (הצרפתית) נגד "הגרמניזציה הזוחלת" "לגלות מחדש את נשמתה ואת גופה של המולדת באמצעות השקפה חדשה על האמנות ועל הספרות".
כתב גם בעיתונים "לה גאזט דה לוזאן", "ז'ורנל דה ז'נב", "לה סמן ליטרר" (La Semaine littéraire "השבוע בספרות") ו"פואייה רומאן" (Foyer romand - הבית הרומנדי).
בפריז חיפש ראמי את דרכו האישית לכתיבת רומן לירי.
העריץ את כתבי גוסטב פלובר וגי דה מופאסאן ופקד את הסלון הספרותי של אדואר רוד שפרש עליו את חסותו.
התעניין באמנות של פול סזאן ( L'Éxemple de Cezanne, 1914 הדוּגמה של סזאן) ואמנים אחרים.
ב-1913 התחתן ראמי עם הציירת סיסיל סלייה מנשאטל.
עם פרוץ מלחמת העולם ביוני 1914 חזר ראמי לשווייץ, בה חי חיים רחוקים מהזרקורים והמוקדשים לכתיבה.
עם שובו לשווייץ שינה את צורת כתיבתו.
נטש את הסיפור הכרונולוגי והליניארי, ארגן את הסיפור ב"תמונות", הציג נקודות מבט מרובות, הכניס כרוז מספר כמו במחזות היווניים, החליף את הגיבור המסורתי בקהילה שלמה.
ספרים אחרים כמו Salutation paysanne (ברכה כפרית) (1919), Terre du ciel (אדמת השמיים) (1921) Passage du poète (מעבר המשורר) (1923) ביקש לשקף את ההנאה שבפעילות היצירתית.
Les Circonstances de la vie (נסיבות החיים) היה מועמד לפרס גונקור.
נסיבות המלחמה הביאו בשנים 1918-1916 את המלחין הרוסי איגור סטרווינסקי שפעל בצרפת, להימלט לשווייץ.
המנצח השווייצרי ארנסט אנסרמה עשה לו היכרות עם ראמי ושיתוף הפעולה בין השניים הוליד יצירות שהפכו לנכסי צאן ברזל של התרבות: (Noces חתונה), (Renard שועל) שבהן ראמי השתתף רק בתרגום לצרפתית ובמיוחדHistoire du soldat מעשה בחייל שלבריתו נכתבה על ידו.
ב-1914 יחד עם אדמון ז'יליאר ופול בודרי ייסד ראמי (במקום "la Voile latine) את כתב העת לספרות "Les Cahiers vaudois" (מחברות ולדזיות).
גיליונו הראשון כלל את גילוי הדעת-מסה של ראמי "Raison d être" (1914), שבו, ברוח ה"רגיונליזם" שרווח בתקופה, ביקש להזדהות עם טבע אחד, אדמה אחת, מבטא אחד ושפה אחת.
עם זאת ראמי ראה באזור הולתדו מעין "צרפת בזעיר אנפין" העשוי לייצג את האוניברסלי שבמצב האדם.
ראמי העז להשתמש בסגנון יותר ויותר אישי תוך שימוש חופשי בשפה ובחיבור הנרטיב, דבר שמשך נגדו בקורת חריפה בעיקר בצרפת.
שיאה של תקופה זו בחיי הסופר הגיע בשלהי שנות ה-1920 כשכתב רומנים כמו L'amour du monde (אהבת העולם) (1925), או "La grande peur dans la montagne" (אימה בהר) (1926) שתורגם על ידי רמה איילון לעברית ב-2025 ויצא בהוצאת "ספריית רות".
ברומן ההר ההודף את חמדנות בני האדם מקבל ממדים של אל מן המיתולוגיה.
ב-1926 ערך הסופר יחד עם שני ידידים, העיתונאי פול בידרי והצייר אנרי בישוף, את "המסע הגדול" של חייו - בצרפת, כשתחנותיו העיקריות היו קלרמון-פראן, לה פוי-אן-ולה, ז'ואייז, נים, אוראנז', סן פיליסיין-אן-ויבארה, אנסי.
למרות העוינות הכללית כלפי הסופר בזירה הספרותית, אנרי פולאי הצליח בפריז לשכנע את ההוצאה לאור גראסה לפתוח שעריה לפניו, וכישרונו זכה להערכה מצד סופרים ז'אן פולאן, אנרי ברביוס, אנדרה ז'יד, ז'אן קוקטו, פול קלודל, לואי ארגון ואחרים.
בשנת 1926 המגזין הספרותי "Les Cahiers de la quinzaine" הקדיש לראמי גיליון שלם "בעד או נגד ש.פ.
בשנת 1929 הסופר עצמו לימד סנגוריה על סגנונו ב"מכתבו לברנאר גראסה".
אנרי-לואי מרמו סייע לו להפיץ טוב יותר את כתביו בשווייץ.
בשנים 1932-1930 ניהל ראמי כתב עת משל עצמו - Aujourd'hui (היום), אותו ערך יחד עם גוסטב רו.
כתיבתו של ראמי הגיעה למלוא הבגרות בסוף שנות ה-1920 ובתחילה שנות ה-1930 עם הספרים La Beauté sur la Terre ("יופי עלי אדמות", יצא בהוצאת עם עובד) (1927) Fête des vignerons (חג הכורמים)
גבורי ספרים אלה מגלמים את התכונות המיתיות הגדולות של האדם.
הסופר השתלט בהצלחה על סוגת הרומן הלירי, ודרכו הציג השקפה טרגית על האדם שרק המוות יכול להושיעו בסוף החיפוש.
(צורך בגדולה) (1937), שבהם חזר אל הנושאים המיתיים החביבים עליו - הטבע, האיכר, הסדר, החירות, הכסף, העבודה.
הסופר חקר את האמיתות הראשונות שאותן חובה להגן ולשמר.
בשנת 1937 עורר ראמי תרעומת רבה בקהל השווייצרי כשטען במכתבו למגזין "אספרי" ש"לא קיימת ישות רוחנית שווייצרית".
בשנים 1940–1941 מיוזמת המו"ל שלו בלוזאן, אנרי-לואי מרמו, עבר ראמי על כל אחד ואחד מכתביו וערך בהם שינויים, לקראת פרסום מכלול כתביו ב-20 כרכים.
אחרי מותו התווספו עוד 3 כרכים.
שארל פרדינאן ראמי נפטר בשנת 1947 בפילי (Pully), על יד לוזאן.
הובא לקבורה בכנסייה הפרוטסטנטית של סולנס.
כתביו השפיעו על כתיבתם של ז'אן ז'יונו ולואי פרדינאן סלין.
מנישואיו לסיסיל סלייה נולדה להם בת אחת, מריאן.
1912 - פרס ראמבר עבור הרומן "אמה פאש, צייר ולדזי"
1923 - פרס ראמבר עבור הרומן "מעבר המשורר"
הקרן הנושאת את שמו מעניקה את הפרס הגדול (גראן פרי) לספרות ש.פ.
1997 - הבנק של שווייץ הנפיק שטר של 200 פרנקים שווייצרים הנושא את דיוקנו.
2005 כתביו יוצאים לאור בסדרת La Pléiade של הוצאת גלימאר
מוזיקת במה ובלטים מאת איגור סטרווינסקי על לבריות שנכתבו או תורגמו על ידי ראמי:
החתונה - Les Noces (1917, בכורה ב-1923) "סצנות כורגרפיות עם מוזיקה וקולות" לפי טקסטים טקסיים רוסיים -לברית מאת סטרבינסקי עצמו שתורגמה לצרפתית על ידי ראמי; כורגרפיה מאת ברוניסלבה ניז'ינסקה
השועל Le Renard (1917-1916, בכורה- 1922) -אופרה-בלט מאת סטרבינסקי, על לברית מאת המלחין לפי מעשיות עממיות רוסיות מאת אלכסנדר אפאנסייב, בגרסה צרפתית של ראמי; כורגרפיה: ברוניסלבה ניז'ינסקה, יותר מאוחר מיכאיל פוקין.
מעשה בחייל - Histoire du soldat 1918, בכורה ב-1918, בבימוי ז'ורז' פיטואף) - יצירה תיאטרלית ל-3 שחקנים, ולהרכב כלים, מאת סטרבינסקי, על לברית מאת ראמי לפי מעשייה רוסית שבקובץ של אלכסנדר אפאנסייב
1905 - Aline (אלין), רומן ריאליסטי
1908 -Jean-Luc persécuté, תורגם לעברית ונמצא בקובץ ז'ן ליק הנרדף, ועוד סיפורים, תרגמה אליה גילדין, הוצאת דביר, 1977
1911 - Aimé Pache, peintre vaudois (אמה פאש, צייר ולדזי), רומן אוטוביוגרפי
(היו שלום להרבה גבורים וקטעים אחרים)
מהדורה חדשה ב- (ממלכת הרוח המרושעת)
-La Guérison des maladies מהדורה חדשה (ריפוי המחלות)
1920 - L'Histoire du soldat (תיאטרון מוזיקלי, מוזיקה מאת איגור סטרווינסקי):' (סיפור על חייל)
Terre du ciel (ארץ השמיים) מהדורה חדשה בפריז 1925 תחת הכותרת : Joie dans le ciel (שמחה בשמיים)
1923 -Passage du poète, רומן סימבוליסטי, נערך ותוקן והוצא תחת שם חדש על ידי המחבר ,Fête des Vignerons, 1929 (חג הכורמים)
(אהבת העולם) רומן סימבוליסטי, מהדורה חדשה ב- Éditions Plaisir de Lire.
1926 - La Grande Peur dans la montagne, אימה בהר, תרגמה והוסיפה אחרית דבר רמה איילון, ספריית רות, 2025
תורגם לעברית בשם יופי עלי אדמות על ידי מנשה לוין, הספריה לעם, עם עובד, 1966
( Remarques, Souvenirs sur Igor Strawinsky, Lettre à un éditeur, Seconde- Six, אוקטובר 1928 - מרץ 1929.-(שש מחברות:הערות, זיכרונות על איגור סטרווינסקי, מכתב למו"ל, מכתב שני)
: PUF, coll Sources, 2007, ()8 (אידות וקלנדות, חתונות ומעשיות רוסיות אחרות)
(מראות של ואלה) מאויר בצילומים
ראמי - משפטים רשומים בשעת קריאה)
(הרגעים הגדולים של המאה ה-20 הצרפתית)
(נובלות, רשימות, קטעים) 3 כרכים
(היום - אוז'ורדואי - מגזין ספרות בניהולם של ש.פ.
שארלוט אגלאה ד'אורליאן , הייתה בתו של פיליפ השני, דוכס אורליאן ואשתו של פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה.
שרלוט אגלאה נולדה ב-20 באוקטובר 1700 בפאלה רויאל, פריז, לפיליפ השני, דוכס אורליאן ולפרנסואז מארי דה בורבון, בתם של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ומאדאם דה מונטספן.
בשנת 1714 הועלתה ההצעה לחתנה עם לואי ארמנד השני, נסיך קונטי, בנו של פרנסואה לואי, נסיך קונטי, אולם סבה לואי הארבעה עשר התנגד לכך.
בשנת 1715 רצתה אמה לחתנה עם בן דודה לואי אוגוסט, נסיך דומבה, בנו של לואי אוגוסט, דוכס מיין, אולם שרלוט אגליי סירבה לכך.
בשנת 1718 ניהלה שרלוט אגלאה רומן עם ארמנד דה וינרו דו פלסי, ולאחר שהוא נעצר בשל השתתפותו בקונספירציית סלאמארה, היא ביקשה מאביה (שהיה אז עוצר של המלך לואי החמישה עשר בן השמונה) לחון אותו.
לבסוף, ב-11 בפברואר 1720 התחתנה שרלוט אגלאה עם פרנצ'סקו ד'אסטה, נסיך מודנה בנישואים באמצעות שליח, וב-21 ביוני נערך טקס הנישואים הרשמי במודנה, ונדונייתה עמדה על 1.8 מיליון ליברות.
זמן קצר לאחר החתונה חלתה שרלוט אגליאה באבעבועות שחורות ונטתה למות, ואף הוזמן אליה כומר שיתן לה את הסקרמנטים האחרונים, אולם במפתיע היא התאוששה ושבה לאיתנה.
מצבם הכלכלי של שרלוט אגלאה ובעלה לא שפר עליהם, ובשנת 1727 הם נסעו לתקופה קצרה לצרפת, שם היא הרגישה לא רצויה, ובשנת 1728 הם עברו להתגורר בגונובה.
במהלך מלחמת הירושה הפולנית נכבשה דוכסות מודנה על ידי הצבא הצרפתי, ובשל כך הם נאלצו לעבור לבולוניה.
בשנת 1734 הם נסעו שוב לפריז, אולם אמה ואחיה לא התייחסו אליה כלל.
במהלך שהותה בצרפת התגלע ויכוח בינה לבין אחותה לואיז אליזבת ד'אורליאן, אולם משפחתה צידדה באחותה והתייצבו נגדה.
אף על פי כן שרלוט אגליי העדיפה את החיים בצרפת, וניסתה להישאר שם כמה שיותר זמן.
בשנת 1737 מת חמיה רינלדו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה, ובעלה עלה לשלטון במקומו, אולם למרות זאת היחס אליה ממשפחתה לא השתנה.
בקיץ 1739 חזרה שרלוט אגלאה למודנה, ופתחה בטיפוח חצרה וחיי התרבות בה.
במהלך מלחמת הירושה האוסטרית ברחה שוב שרלוט אגליי לצרפת, ושהתה שם תקופה ארוכה, שבמהלכה היא חיתנה שתיים מבנותיה עם נסיכים צרפתיים, ותפסה עמדה פוליטית בחצר המלוכה.
לאחר תום מלחמת הירושה האוסטרית ביקש פרנצ'סקו שוב ושוב מאשתו לחזור אליו למודנה, אך שרלוט אגלאה הערימה שוב ושוב מכשולים על כך, משום שלא רצתה לוותר על החיים הזוהרים והנוחים בוורסאי.
כשחזרה לבסוף למודנה בשנת 1759, בעלה, שלא האמין שיראה אותה שוב, ניהל מערכת יחסים עם האלמנה מארזה סימונטי, תרזה די קסטלברקו.
הדוכסית נשארה רק חודשיים במודנה וחזרה לצרפת, שם היא בילתה את שנותיה האחרונות לפני שמתה כשהיא חולה וסובלת מדיכאון ב-19 בינואר 1761.
ב-11 בפברואר 1720 התחתנה שרלוט אגליי עם פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה, ממנו נולדו לה 10 ילדים:
מרק שארל סוריא היה רופא, ממציא וסוציאליסט אוטופיסט צרפתי.
סוריא נולד ביישוב פוליני במחוז ז'ורה כבן של הגנרל ז'אן-שארל סוריא, ששירת תחת שלטונו של נפוליאון.
משפחתו ייעדה לו קריירה צבאית, אך עקב פגיעה ברגלו בגיל 10 בתאונה או מזיהום פוליו, ויתר על כך.
במשך חייו נאלץ להתהלך בעזרת מקל.
יכולותיו בכימיה ובמכניקה הביאו אותו להתמקד בלימודי מדעים, טכניקה ובהמצאות.
בעת לימודי הכימיה במכללת ארק שבדול, מחוז ז'ורה, התוודע סוריא למספר תגליות שהביאו לפיתוח הגפרורים: מצית מבוסס מימן שהמציא ב-1827 גה-ליסאק וגפרור החיכוך של ג'ון ווקר.
אחרי ניסוי שערך מורו לכימיה, ניקולה (Nicolet), בדצמבר 1830, שבו אבקה מתערובת של אשלגן כלורט וגופרית בתוך מכתשת גרמה לפיצוץ, ערך סוריא בחדרו ניסויים רבים שהתלוו בתאונות, בפיצוצים, בכוויות ובהרס של ציוד מדעי.
בסופו של דבר הגיע סוריא למסקנה שכדאי להוסיף לתערובת המוזכרת גם זרחן לבן, שהיה עוזר להצתת התערובת אחרי חיכוך.
אחר כך הוסיף גם גומי ערבי כדי להחזיק את האבקות ביחד וטבל בה גם חתיכות עץ.
כך שכלל סוריא בשנת 1831 את גפרורי החיכוך שהמציא ג'ון ווקר.
הוא החליף בנוסחה של ווקר את האנטימון גופרית בזרחן לבן.
התערובת היציבה עם זרחן לבן יכולה הייתה להידלק אפילו אחרי חיכוך קל.
בשל גודלם הקטן, קלות השימוש בהם והעדר גזי הגופרית, הפכו גפרוריו של סוריא ללהיט ברחבי העולם.
כיוון שלא היו ברשותו 1,500 פרנק כדי לרשום פטנט על המצאתו, את הפטנט רשם הגרמני יאקוב פרידריך קאמרר.
אחרי קבלת מידע מהמורה לכימיה של סוריא, התחיל קאמרר בשנה הבאה בייצור התעשייתי של הגפרורים.
באנגליה ייצר ריצ'רד בל גפרורים מבוססי זרחן שכללו תערובת של גופרית אשלגן כלורט, אנטימון גופרית וזרחן.
גם ההונגרי יאנוש איריני נחשב לאחד ממציאי הגפרורים.
הוא החליף את האשלגן כלורט בתחמוצת עופרת.
גפרוריו נדלקו בצורה חלקה יותר ו"ללא רעש".
רק כעבור 55 שנה זכה סוריא להכרת המצאתו.
האקדמיה הלאומית הצרפתית לחקלאות, למלאכות יד ולמסחר העניקה לו בשנת 1887 מדליית כסף בזכות המצאתו.
סוריא סיים בהמשך לימודי רפואה באוניברסיטת בזנסון ועבד כרופא בכפר הכורמים סן-לוטן הקרוב לפוליני, מקום הולדתו.
הוא התגורר בבית שירש מאביו וטיפל בכפריים, כמעט בחינם.
הוא עסק גם בשירה ובאגרונומיה והיה חבר בכמה אגודות מדעיות.
כחסיד של שארל פורייה, הטיף להקמת קואופרטיבים, הציע - לשווא - את שירותיו בהוראת חקלאות, וניסה להוציא לפועל תוכנית להקמת קהילה חברתית "אוטופית" מבוססת על כמה יחידות אוטונומיות.
יחד עם אחיו הקים פלנסטר חקלאי נסיוני שבו הייתה בעלות משותפת על המשאבים.
ניסה בשותפות עם קבלן מקומי להפעיל מחצבת שיש לטובת האזור, אך נכשל, ואיבד חלק רב מנכסיו.
חי עד יום מותו מקצבה ממשלתית צנועה של 1,800 פרנק לשנה, הקשורה לחנות למכירת טבק שבבעלותו.
הנשיא ז'ול גרווי, שהיה שלמד איתו בפוליני, דחה את הצעת חבריו להעניק לו את עיטור לגיון הכבוד.
עם הזמן, בגלל רעילות הזרחן (למשל הפועלים בתעשיית הגפרורים לקו בנמק של הלסת הידוע כ-"phossy jaw") הוחלף חומר זה בגפרורים ונאסר בהסכם ברן בשנת 1906.
סוריא נפטר בשנת 1897 בכפר סן לוטן והובא שם לקבורה.
1887 - מדליית כסף של האקדמיה הלאומית לחקלאות, למלאכות יד ולמסחר
רחוב בעיירה דול נושא את שמו.
פסל שלו הוצב בכפר שבו עבד עד סוף חייו, סן-לוטן.
שארל סולפיס ז'ול שאנואן היה ז'נרל דה דיוויזיה בצבא צרפת, אשר שימש כמפקד הכוחות הצרפתיים שהשתתפו במלחמת בושין, ובהמשך כיהן כשר המלחמה של צרפת לתקופה קצרה במהלך פרשת דרייפוס.
שאנואן נולד בדיז'ון ב-18 בדצמבר 1835. אביו, סולפיס ז'ול שאנואן שימש כתובע ציבורי.
אמו נקראה מארי פלורה אנדרה.
ב-1851 הוא נרשם ללימודים ב, ולאחר מכן התגייס לצבא צרפת והוצב בחיל הפרשים.
הוא השתתף ב, וב-1856 נשלח לסין ולחם במלחמת האופיום השנייה.
ב-1867 הוא נשלח ליפן כמפקד הכח הצרפתי אשר נשלח בהוראת הקיסר נפוליאון השלישי לסייע לשוגון טוקוגאווה יושינובו במלחמת בושין.
עם זאת, ב-1868 נאלץ שאנואן לעזוב עם מרבית החיילים והיועצים הצרפתיים בהוראתו של הקיסר מוצוהיטו.
קצינים רבים (בייהם ז'ול ברונט) בחרו להישאר ולהילחם לצד השוגון, והגישו את התפטרותם מהצבא.
לאחר חזרתו מיפן, הוא שימש כנספח הצבאי של צרפת בסנקט פטרבורג ולאחר מכן בבייג'ינג, לפני שהוחזר לצרפת ופיקד על הדיוויזיה הראשונה במשך שמונה שנים.
ב-20 בספטמבר 1898 הציע ראש ממשלת צרפת אנרי בריסון לשאנואן לקבל את תפקיד שר המלחמה.
הייתה זו תקופה מתוחה ביותר מבחינה פוליטית.
הארץ הייתה מפולגת בין אלו שדרשו הענקת משפט חוזר לקצין היהודי אלפרד דרייפוס שנאשם בריגול על לא עוול בכפו, לבין אלו שלא רצו לאפשר משפט כזה.
בריסון, על אף שהאמין באשמתו של דרייפוס, רצה לערוך משפט חוזר, ושר המלחמה הקודם אמיל צורלינדן, לא אפשר לא לעשות זאת.
לפיכך הוא גרם להתפטרותו של צורלינדן ומינה את שאנואן במקומו.
אלא שאז הבין בריסון שנפל בפח, שכן שאנואן היה ידיד קרוב של צורלינדן והחל להתנגד בחריפות למשפט חוזר.
הוא עקף את בריסון כאשר מינה את צורלינדן למושל הצבאי של פריז ואפשר לו לאסור את ז'ורז' פיקאר, אחד מתומכיו הבולטים של דרייפוס.
נשיא צרפת פליקס פור הטיל על שארל דופוי את מלאכת הרכבת הממשלה החדשה, והוא מינה את אדווארד לוקרוי כשר המלחמה החדש.
הוא נפטר בבודמן ב-9 בינואר 1915 בגיל 79.
ב-21 בדצמבר 1870 הוא התחתן בפריז עם מרגריט פרוסארד, בתו של הגנרל שארל אוגוסט פרוסארד.
נולדו להם שלושה בנים, אשר שלושתם המשיכו בדרכו של אביהם והתגייסו לצבא.
שנים מהם התפרסמו ג'וליאן שאנואן אשר נודע כחוקר טבע, וז'אק שאנואן אשר הגיע לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה.
כמו כן היו להם שלוש בנות (הנרייט, ז'רמן ומדלן).
מועדון הכדורגל שארלוט , ובקיצור שארלוט , הוא מועדון כדורגל אמריקאי מהעיר שארלוט, שבקרוליינה הצפונית.
המועדון בבעלות דייוויד טפר, הוקם ב-17 בדצמבר 2019, והצטרף לליגת ה-MLS בעונת 2022. אצטדיון בנק אוף אמריקה משמש כאצטדיון הביתי של המועדון.
באזור שארלוט היו בעבר כמה קבוצות כדורגל מהליגות התחתונות, הראשונה שבהן הייתה קרוליינה לייטנין בשנות השמונים.
הלייטנין זכתה באליפות ה-ASL בשנת 1981, כששיחקה לעיני 20,163 צופים באצטדיון זיכרון הלגיון האמריקאי.
לאחר שהליגה התפרקה בשנת 1983, הקבוצה שיחקה עונה אחת כשארלוט גולד ב-USL ולאחר מכן הפסיקה את פעילותה והתפרקה.
הכדורגל המקצועני לא חזר לשארלוט עד להקמת שארלוט איגלס בשנת 1991, שהצטרפה ל-USISL בשנת 1993.
שארלוט הייתה ברשימת הערים המעוניינות להצטרף לליגת ה-MLS בשנת 1994, לפני עונת הבכורה של ליגה, אך לא זכתה בזכיינות.
שארלוט אף הייתה בין הערים שנחשבו כבית פוטנציאלי לקבוצת הרחבה בשנת 1996 ובשנת 1998, אך לבסוף ערים אחרות גברו עליה.
"מרכז הכנסים שארלוט" אירח בינואר 2004 את הסופרדראפט של ה-MLS ואת ועידת התאחדות מאמני הכדורגל הלאומית של אמריקה.
מאז שיפוץ אצטדיון בנק אוף אמריקה בשנת 2014, אירחה העיר מספר משחקי ידידות ומשחקים בינלאומיים, ביניהם במסגרת גביע הזהב של CONCACAF וטורניר גביע האלופות הבינלאומי, שהיו בעלי מספר צופים גבוה.
באזור יש גם אוכלוסייה גדולה המשחקת כדורגל, המתרכזת בעיקר בליגות חובבניות, שהובילו מאמצים אחרים להבאת קבוצה מקצוענית לשארלוט.
מועדון מקצועני נפרד, שארלוט אינדפנדנס, הוקם בשנת 2014 והחליף את האיגלס בליגה השנייה (הנקראת כיום USL צ'מפיונשיפ).
הקבוצה עברה לאצטדיון כדורגל קבוע בעיר מתיוס שבקרוליינה הצפונית, בשנת 2017. קבוצת הבעלות של האינדפנדנס הביעה את כוונתה לזכות בזיכיון לקבוצת הרחבה ב-MLS עם הקמת המועדון, והציעה שיפוץ גדול באצטדיון זיכרון הלגיון האמריקאי בשנת 2015 שיהפוך אותו לאצטדיון ייעודי לכדורגל.
הקבוצה שכרה חברת השקעות בספורט באוקטובר 2016 כדי לפרסם את הצעת ה-MLS שלה למשקיעים פוטנציאליים תוך הכנת תוכניות נוספות לאצטדיון.
הצעה נפרדת בשארלוט גובשה בסוף שנת 2016 על ידי מרקוס ג'י.
סמית מבעלי חברת ספידוואי מוטורספורטס (Speedway Motorsports), שבבעלותה ותחת הפעלתה נמצא בין היתר מסלול המרוצים "שארלוט מוטור ספידוואי" (Charlotte Motor Speedway), עם תמיכה של מנהיגים עסקיים מקומיים.
ההצעה הציעה לבנות אצטדיון חדש באתר של אצטדיון הלגיון האמריקאי עם 20,000 עד 30,000 מושבים שיעלה כ-175 מיליון דולר, כולל 87.5 מיליון דולר במימון מועצת העירייה ומועצת המחוז, והלוואה של 75 מיליון דולר לקבוצת הבעלות.
מועצת נציבות מחוז מקלנברג הצביעה 5–3 בעד תוכנית האצטדיון, ואילו מועצת עיריית שארלוט החליטה נגד קיום הצבעה בנושא לפני המועד האחרון להצעה ב-31 בינואר 2017.
סמית הגיש את ההצעה ללא תמיכת מועצת העיר, והסתמך במקומה על תוכנית המימון של נציבות המחוז.
כמה מאנשי הליגה סיירו בשארלוט ביולי 2017, אך מועצת העיר ונציבי המחוז ביטלו שניהם את ישיבותיהם במהלך הסיור.
שארלוט התמודדה גם עם תחרות מהצעה שהגישה ראלי, גם כן מקרוליינה הצפונית, שהייתה גם חלק מהרשימה של שתים עשרה הערים (אותן ראתה ה-MLS כמיקום פוטנציאלי לקבוצות הרחבה עתידיות) וזכתה לתמיכה מצד ממשלת מדינת קרוליינה הצפונית.
ממשלת מחוז מקלנברג הצביעה באוגוסט נגד תרומתם הכספית לפרויקט האצטדיון לטובת דחיית הנושא לעיריית שארלוט, אשר סירבה להצביע על הנושא.
ה-MLS צמצמה את רשימת המועמדים שלה בנובמבר 2017 לארבע ערים בלבד ושארלוט נשארה מחוץ לרשימה.
מנהל קרנות הגידור והמיליארדר דייוויד טפר הפך לבעלי קרוליינה פנתרס מליגת ה-NFL ביולי 2018, והביע את רצונו להביא קבוצת MLS לעיר שארלוט.
נשיא הקבוצה החדש של הפנתרים, טום גליק, היה בעבר מנהל התפעול של מנצ'סטר סיטי והיה מעורב גם במכרז ההתרחבות ל-MLS של קבוצת ניו יורק סיטי.
גליק מונה לאחראי על ארגון הצעת ההתרחבות ל-MLS של טפר, שקיים מספר פגישות עם גורמים בליגה לפני שנפתח חלון ההצעות הבא באפריל 2019.
טפר הציג הצעת התרחבות רשמית עבור שארלוט לליגה ביולי 2019, זמן קצר לפני פגישות עם פקידי הליגה וסיורים נוספים באצטדיון בנק אוף אמריקה.
טפר הודיע בספטמבר על תוכנית לשדרוג אצטדיון בנק אוף אמריקה הקיים כך שיתאים לקבוצת MLS, שיכלול מימון מהעירייה של עד 210 מיליון דולר.
טפר דן גם בבניית אצטדיון חדש עבור הפנתרס וקבוצת הכדורגל עם גג נע.
בנובמבר, נציב ה-MLS דון גרבר, הגדיר את שארלוט כמועמדת המובילה לזכייה בזיכיון להפעלת הקבוצה ה-30 בליגה, כשהוא שיבח את מאמציו של טפר ואת תוכניות ההצעה.
מועצת עיריית שרלוט אישרה בסוף חודש נובמבר 110 מיליון דולר למימון האצטדיון והזכיינות, תוך שימוש בהכנסות ממס אירוח.
מועצת הנציבים של ה-MLS התכנסה בתחילת דצמבר לדיון בהצעת שארלוט ואישרה את המשא ומתן הסופי עם טפר.
קבוצת ההרחבה הוענקה רשמית לשארלוט על ידי ה-MLS באירוע ב"מוזיאון המטבעה" ב-17 בדצמבר 2019, והוכרז כי הקבוצה תתחיל לשחק בשנת 2021. על פי הדיווחים, טפר שילם דמי הרחבה בסכום הקרוב ל-325 מיליון דולר, עלייה של 62.5 אחוזים בהשוואה לסכום ששולם על ידי ההצעות המוצלחות של סנט לואיס וסקרמנטו בתחילת השנה.
הקבוצה מכרה 7,000 מינויים לעונה ביממה הראשונה אחרי ההכרזה על הזכייה במכרז.
זוראן קרנטה, סקאוט מקצועי, מונה למנהל הספורטיבי של הקבוצה בדצמבר 2019. מאמן הראשי של קרוליינה דינמו לשעבר, מארק ניקולס, נבחר לתפקיד המנהל הטכני של המועדון בינואר 2020 וידריך את מערכת האקדמיה לנוער.
שארלוט החתימה את השחקן הראשון בתולדותיה ב-8 ביולי 2020, כאשר החתימה את הקשר הספרדי סרחיו רואיס אלונסו מראסינג סנטנדר.
ב-17 ביולי 2020, ה-MLS הודיעה כי עונת הבכורה של קבוצת ההרחבה של שארלוט תדחה בשנה ל-2022 עקב מגפת הקורונה.
אירוע ההכרזה על השם הרשמי נקבע ליוני 2020, אך עוכב חודש בעקבות מגפת הקורונה.
שם המועדון, "מועדון הכדורגל שארלוט", וסמלו נחשפו באמצעות שידור חי ברשתות החברתיות ב-22 ביולי 2020.
סמל המועדון עוצב על ידי "Doubleday & Cartwright" ומורכב מעיגול שחור עם מרכז בצבע "כחול קרוליינה".
הצורה, הדומה למטבע, והשימוש בלשון "הוטבע ב-2022" (Minted 2022) בסמל הן התייחסות לתעשיית הבנקאות בעיר ולמטבעת שארלוט ההיסטורית, הסניף הראשון של מטבעת ארצות הברית.
במרכזו כתר בעל ארבעה "ראשים", המסמנים את ארבע השכונות של "אפטאון שארלוט" (מתחם עסקים בעיר) ולכינוי העיר "עיר המלכה", שמקורו בעצם בשמה של שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ.
מארגני הצעת ההרחבה (ל-MLS) חתמו על הסכם רב שנתי עם "Ally Financial" ביולי 2019, בו "Ally Financial" תהיה נותנת החסות הראשית על מדי המועדון שאז היה עדיין ללא שם.
שארלוט משחקת באצטדיון בנק אוף אמריקה, אצטדיון פוטבול אמריקאי בן 75,525 מושבים, המשמש כביתה של קרוליינה פנתרס מליגת ה-NFL.
כדי להכין את האצטדיון למשחקי כדורגל, תוכנן שיפוץ גדול, אשר ימומן בחלקו על ידי העירייה, הכולל הקמת חדרי הלבשה חדשים ומנהרה ליציאת השחקנים במרכז המגרש.
שארלוט מתכננת להשתמש רק בטבעת המושבים התחתונה וב חלקים התחתונים של הקערה ובמועדון באצטדיון, תוך קיבולת כיפה בסביבות 40,000 מושבים.
המטה הראשי ומתקן האימונים של המועדון מתוכננים להיות ממוקמים באתר בו שכן בעבר "קניון איסטלנד", נכס הנמצא בבעלות העירייה.
המועדון נמצא בבעלות דייוויד טפר, מיליארדר, מנהל קרנות גידור ואיש עסקים.
הוא גם הבעלים של קבוצת קרוליינה פנתרס מליגת ה-NFL, אותה רכש בשנת 2018. טפר הוא הבעלים העשיר ביותר ב-NFL וגם ב-MLS, עם שווי נטו מוערך של כ-12 מיליארד דולר.
ארגון האוהדים המקומי הגדול ביותר, הגדולה ביותר, "Mint City Collective", הושק ביוני 2019 כדי לתמוך בהצעת ההרחבה ל-MLS.
הוא הוקם על ידי כמה מחברי "Roaring Riot", מועדון האוהדים של הפנתרס, והוא מונה כ-600 חברים החל מדצמבר 2019. ארגוני אוהדים נוספים כוללים את "Queen's Firm", שהוקם בשנת 2017, ואת "West End Collective".
דף החדשות והבלוג הלא רשמי הגדול ביותר הוא "Charlotte FC Today" היום, שצבר עוקבים רבים באינסטגרם.
תקופהחברת הלבשהספונסר ראשיהערות 2022–הווה אדידס Ally
דרג ניהולי דייוויד טפר בעלי המועדון טום גליק נשיא המועדון זוראן קרנטה מנהל ספורטיבי מארק ניקולס מנהל טכנידרג מקצועי מיגל אנג'ל רמירז מאמן ראשי
שארל קורם (צרפתית: Charles Corm; ) היה תעשיין, סופר ונדבן לבנוני.
הוא נחשב למנהיג תנועת הפיניקיזם שהציתה גל של לאומיות שהובילה לעצמאותה של לבנון.
במדינה שסועה בסכסוכים עדתיים, כוונתו של קורם הייתה למצוא שורש משותף לכל הלבנונים מעבר לאמונתם הדתית.
בגיל 40 הוא פרש מאימפריה עסקית מצליחה כדי להקדיש את זמנו לשירה ולכתיבה.
עם סיום לימודיו בגיל 18, נסע קורם לעיר ניו יורק, שם שכר משרד קטן בוול סטריט כדי לנהל עסקי יבוא ויצוא.
זמן קצר לאחר מכן השיג פגישה עם איל העסקים הנרי פורד, האיש העשיר בעולם באותה תקופה.
לאחר הפגישה, קורם שריין את סוכנות פורד מוטור לכל אזור המזרח התיכון בתקופה שבה פורד מוטור הייתה יצרנית הרכב היחידה בעולם.
בשיאה, האימפריה העסקית של קורם, שהייתה כולה תחת "שארל קורם ושות'", הייתה האימפריה העסקית הרב-לאומית הראשונה והגדולה במזרח התיכון, והעסיקה אלפי עובדים מטורקיה ועד איראן.
מפעליו הפכו לפרנסתם של אלפי משפחות ותרמו לפיתוח התשתיות והכבישים, מסילות ברזל וגשרים במדינות שעדיין לא הוקמו.
ב-1928 הוא תכנן, ללא הכשרה אדריכלית רשמית, את המטה של חברת פורד במזרח התיכון, שנקרא מאוחר יותר "בניין וגני קורם".
הבניין הוקם ב-1929 בביירות, לאחר מכן הפך לבית משפחת קורם.
זה היה גורד השחקים הראשון במזרח התיכון והמבנה הגבוה ביותר בלבנון עד 1967. הגנים חלשו על 14,000 מ"ר, והיו הגנים הפרטיים הגדולים ביותר בביירות, שכללו בשטחם מגוון שרידים אמנותיים וארכאולוגיים, כמו גם עצים אקזוטיים וצמחים נדירים.
כשבידו עושר רב, האיש שכונה "הטייקון הסורר" החליט להקדיש את חייו לספרות ולנדבנות בהגיעו ליום הולדתו ה-40.
אף שרוב הסופרים הלבנונים באותה תקופה כתבו בערבית, קורם כתב בעיקר בצרפתית.
אחת מתרומותיו בתחום היא "" (הביטאון הפיניקי), כתב עת שייסד ביולי 1919 והיווה השראה לעצמאותה של לבנון, ובו לקחו חלק סופרים רבים כמו סעיד עקל ומישל שיחא.
רושדי מעלוף, אביו של חבר האקדמיה הצרפתית והסופר אמין מעלוף, כתב: "שארל היה הראשון שהראה לנו איך לאהוב את לבנון, איך לזמר ולשיר את לבנון, איך להתהדר ולהגן על לבנון, ואיך להפוך לבוני-העל של לבנון הזאת".
קורם נחשב לאחד הסופרים המזרח-תיכוניים המשפיעים ועטורי הפרסים ביותר.
"La Montagne Inspirée" ("ההר הקדוש") שכתב זיכה אותו בפרס אדגר לשירה ב-1934. בנוסף, שארל, שאביו דאוד קורם היה מורה וחונך ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן הצעיר, תרגם לצרפתית את יצירת המופת האנגלית של ג'ובראן, הנביא.
אילת נפגש בביירות גם עם קורם, ממייסדי הפיניקיזם.
קורם ראה בתרבות הפיניקית התרבות היחידה שלבנון היא מולדתה, והשווה אותה לתרבות התנ"ך שהיא היחידה שארץ־ישראל היא מולדתה.
קורם היה חסיד של חוקרי הפיניקים היהודים יוסף הלוי ונחום סלושץ, ועקב אחרי התגליות הפיניקיות באוגרית, וכדי להפיץ את ידיעת התרבות הפיניקים בקרב הלבנונים הוא ייסד והוציא, כאמור, כתב עת בשם "" (הביטאון הפיניקי).
בהמשך, לאחר פרסום מסקנות ועדת פיל, ניסו קורם ונקאש ליצור קשר עם ארגונים יהודיים במטרה לרקום יחסים בין המדינה היהודית ללבנון העתידות לקום, ואף לשתף שיתופי פעולה כלכליים.
קורם סייע במימון מספר מבנים בלבנון, כולל הפרלמנט הלבנוני, המוזיאון הלאומי, הספרייה הלאומית ונקודות ציון אחרות במדינה בתקופה בה ללבנון המתהווה, שזה עתה השיגה עצמאות מצרפת, חסרו כספים.
הוא גם מימן באופן אישי את הביתן הלבנוני בתערוכה העולמית של ניו יורק ב-1939, ובעקבות כך העניק לו ראש העיר פיורלו לה גוארדיה אזרחות כבוד של ניו יורק.
חברו הקרוב של קורם, סעיד עקל, אמר:"שארל לא רק היה כוח מנחה מאחורי עצמאותה של לבנון, הוא גם עזר בהנחת היסודות החוקתיים של לבנון והשקיע מכספו בבניית ציוני הדרך הפוליטיים, החברתיים והתרבותיים הדרושים כדי לתמוך בחזוננו ללבנון.
במהלך השנים האלה, היה לי ברור מאוד ששארל לא דאג ביותר לכסף.
במקום זאת, תחושת מחויבות עמוקה כלפי מה שהוא אהב תגמלה אותו בהצלחה יוצאת דופן בעסקים ובספרות כאחד."
שארל קורם נולד ב-1894 בביירות, לבנון, לצייר הלבנוני המפורסם דאוד קורם (מוצג לעיתים כ"דייוויד קורם").
הוא סיים בהצטיינות את לימודיו בפקולטה למזרחנות באוניברסיטת סנט ג'וזף.
כדי לשרוד, הוא הקים עסק ליבוא ויצוא בברודוויי.
מכיוון ששפת אמו הייתה צרפתית, הוא נכח בקביעות באותה הופעה בברודוויי עד שלמד את יסודות האנגלית.
ב-1934, בגיל 40, הוא עזב את העסקים לחיים של ספרות ונדבנות.
בשל הצלחתו יוצאת הדופן בעסקים, ומאמציו הספרותיים עטורי השבחים מאוחר יותר, קורם נהנה מרשת קשרים בינלאומית מרשימה.
לדברי רושדי מעלוף, "לשארל הייתה הסגולה המדהימה להתיידד עם כל מיני אנשים בקלות.
לפעמים נדמה היה שאין מישהו שהוא לא מכיר.
זה העניק לו כוח עצום בעסקים, בספרות ובפוליטיקה.
בין אם באמצעות עסקים או אמנות, צ'ארלס בילה את חייו בבניית גשרים רבי עוצמה בין לבנון, שכונתה לעיתים קרובות באותה תקופה 'פריז של המזרח התיכון', לבין המערב".
זו הערצה שרבים, לבנונים וזרים כאחד, נשאו כלפי שארל קורם, והיא נוכחת ביותר במיסטיקה שלו".
קורם היה רווק במשך רוב חייו, אך לבסוף התחתן עם סמיה בארודי ב-1935. בארודי הייתה מיס לבנון ולקחה את המקום השני בתחרות מיס יוניברס ב-1934 בניו יורק.
לקורם ולאשתו נולדו ארבעה ילדים: דוד, חירם, וירג'יני ומדלן.
בנוסף למורשתו הספרותית הפורה שניתן למצוא כעת ברוב הספריות והאוניברסיטאות ברחבי העולם, שארל קורם הותיר אחריו את עזבון מהגדולים ביותר באזור.
La Montagne Inspirée (ההר הקדוש), זוכה פרס אדגר לספרות בשנת 1934
אזרח כבוד של ניו יורק, ארצות הברית.
מדליית הכבוד של האקדמיה הצרפתית 1950, צרפת.
המפקד הגדול של האקדמיה האמריקאית הבינלאומית, ארצות הברית.
המפקד הגדול של מסדר גרגוריוס הקדוש, קריית הוותיקן.
המפקד הגדול של המסדר הריבוני של כתר הקוצים, איטליה.
מפקד מסדר ההצטיינות האנושית, שווייץ.
מפקד האגודה ההומניטרית של בלגיה.
מפקד אגודת סנט סטפן לזכויות אדם, ארצות הברית.
קצין גדול של המסדר הלאומי של הארז, לבנון.
קצין גדול של אגודת המשוררים הצרפתית.
הקצין הגדול של האקדמיה רונסארד, צרפת.
קצין גדול ממסדר בריגיט הקדושה, שוודיה.
קצין גדול של המסדר האקדמי האיטלקי, איטליה.
מדליית זהב של ניו יורק לשירותים נכבדים, ארצות הברית.
מדליית זהב של ניוארק, ניו ג'רזי, ארצות הברית.
מדליית זהב של המסדר הלטיני, צרפת.
מדליית זהב של המסדר הקיסרי של אנדריי הקדוש, רוסיה.
מדליית זהב ממסדר סן ברנרדו, ברזיל.
מדליית זהב של המכללה הלאומית של אונטריו, קנדה.
שארל פול דה קימון היה גנרל בלגי אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1959–1963, וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין 1964–1968.
קימון שימש כמפקד בית הספר לטקטיקה של הכוחות המזוינים בשנים 1946–1947 וכמנהל בית הספר למלחמה בין השנים 1947–1948. בין השנים 1950–1951 היה מפקד גדוד התותחנים הראשון, ובין 1951–1955 היה ראש מחלקת המבצעים והגיוס של המטה הכללי.
בין השנים 1955 ו-1957 הוא היה מפקד הארטילריה של הקורפוס ה-1 שהוצב בגרמניה.
בשנת 1959 הוא שימש כמה חודשים כמפקד האקדמיה הצבאית המלכותית בבריסל.
ב-30 בנובמבר 1959 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
במקביל, ב-1962 הוא מונה ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו במקום ליימן למניצר.
ב-30 ביוני 1963 הוא הועבר מתפקיד ראש ההגנה.
בדצמבר של אותה שנה החליף אותו אדולף הויזינגר בתפקיד יו"ר הוועדה הצבאית של נאט"ו.
ב-1 באפריל 1964 פרש הויזינגר וקימון חזר לתפקיד, בו כיהן עד פרישתו שלו ב-1 ביוני 1968.
שארלבי דין קריק הייתה שחקנית ודוגמנית דרום אפריקאית.
ידועה בשל השתתפותה בסרט "ספּאד", בסדרת הדרמה "ברק שחור" ובסרט זוכה הפרסים "משולש העצבות".
דין-קריק נולדה בשנת 1990 בקייפטאון, דרום אפריקה לג'ואנה מילר ויוהאן קריק.
בשנת 2008 דין ושותפה לדוגמנות אשטון שנהג שרדו תאונת דרכים קשה.
פציעותיה כללו צלעות שבורות, מפרק כף יד שבור וריאה שקרסה.
היא אושפזה בבית החולים ועברה מספר ניתוחים מצילי חיים.
דין-קריק החלה לדגמן בגיל 6 בפרסומות וקטלוגים.
בגיל 12 חתמה בסוכנות אלפא מודלס, היא עזבה את בית הספר והועברה לחינוך ביתי בגיל 14. היא נהגה לנסוע ברחבי העולם בין קייפטאון, שם התגוררה עם משפחתה בטוקיו, ניו יורק ולונדון שם פיתחה את קריירת הדוגמנות שלה.
היא הופיעה על שערים של ווג, GQ וקוסמופוליטן, ועבדה עבור ענקיות אופנה כמו גוצ'י, יונייטד קולורס אוף בנטון וראלף לורן.
בעקבות תאונת הדרכים שעברה בשנת 2008 היא לקחה הפסקה מקריירת הדוגמנות.
בשנת 2010 פתחה בקריירה המשחק שלה בקולנוע ובטלוויזיה.
היא הופיעה בדמותה של אמנדה בסרט הקומדיה הדרום אפריקאי ספּאד (תפוח אדמה) ובסרט ההמשך, ספּאד 2. בשנת 2017 כיכבה בסרט האימה האמריקאי Don't Sleep.
בשנת 2018 כיכבה בסרט האמריקאי "ראיון עם אלוהים".
באותה שנה שיחקה בתפקיד סייונייד בשתי עונות של הסדרה "ברק שחור" המבוססת על סרט באותו שם, ששודרה ברשת The CW.
בשנת 2022 יצא בכיכובה הסרט השוודי "משולש העצבות" של הבמאי רובן אוסטלונד.
הסרט הוקרן בפסטיבל קאן וזכה בפרס דקל הזהב.
בנוסף היה הסרט מועמד לשלושה פרסי אוסקר בטקס פרסי האוסקר ה-95. הופעתה בסרט גררה שבחים, ונאמר כי היה זה אמור להיות התפקיד שהיה מהווה את פריצת הדרך עבורה.
דין הייתה מאורסת לדוגמן הדרום אפריקאי לוק וולקר איתו הייתה במערכת יחסים זוגית מאז 2018.
ב-29 באוגוסט 2022, דין אושפזה בבית חולים בעיר ניו יורק לאחר שחשה ברע.
בעוד שהתסמינים הראשוניים שלה היו קלים, מצבה הידרדר במהירות והיא מתה מספר שעות לאחר מכן.
היא הייתה בת 32. תוצאות הנתיחה שלאחר המוות שפורסמו ב-21 בדצמבר 2022 אישרו שהשחקנית מתה מאלח דם חיידקי, שנגרם על ידי חיידק טורף בשם קפנוציטופגה.
הטחול שלה הוסר לאחר תאונת הדרכים ב-2008, מה שהגדיל את הסיכון שלה ללקות בזיהומים חמורים.
מותה של דין התרחש זמן קצר לפני הפרסום הבינלאומי של הסרט משולש העצבות.
פיטר בראדשו מהגרדיאן כתב שהיא "הייתה כוכבת אמיתית בהתהוות.
[היה לה] סגנון מיוחד והיא הייתה הבטחה עצומה."
שנהסדרהתפקידהערות2017אלמנטריאישה יפהפרק: "High Heat"2018ברק שחורסייוניידתפקיד משנה, 9 פרקים
שַׁארְל רִיסְט היה כלכלן צרפתי.
הוא אחד הכלכלנים הצרפתים הגדולים בתקופתו, יחד עם , , ו.
הוא היה גם מורה וגם מומחה לעניינים כספיים.
הוא אחד מהוגי הדעות של וביצע משימות ייעוץ לממשלות במזרח אירופה, במיוחד ברומניה.
הוא גם היה הראשון שהקים מרכז מחקר כלכלי (IRES) בשנים 1934–1935 שכלל את בין חבריו.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא היה אחד התומכים האחרונים בתקן הזהב בקהילה הכלכלית.
ריסט היה אחיו של פרופסור .
הוא נישא לז'רמן מונו, בתו של ההיסטוריון ונכדתו של המהפכן הרוסי אלכסנדר הרצן.
באוניברסיטה, בהשפעת פרופסור ראול ז'ה (Raoul Jay), שהעביר קורס על איגודי עובדים באנגליה, הוא החל להתעניין בבעיות חברתיות שהיו אז נושא פופולרי בפקולטה למשפטים.
במהלך שהותו באנגליה כשהיה בן 18, הוא שהה זמן רב בביקור במרכזי צבא הישע.
קיבל תואר דוקטור למשפטים בשנת 1898, הוא כתב תזה על החוק האנגלי הראשון הנוגע לאחריות לתאונות ועוד אחת שכותרתה "יום העבודה של העובד הצרפתי".
סיים את לימודיו בכלכלה פוליטית בשנת 1899, הוא היה פרופסור לכלכלה פוליטית בפקולטה למשפטים של מ-1899 עד 1913. הוא שיתף פעולה מ-1903 או 1904 עם , שהיה פרוטסטנטי כמוהו, בכתיבת "היסטוריה של דוקטרינות כלכליות".
המהדורה הראשונה שלה הופיעה ב-1909. לעבודה זו הוא הקדיש את רוב זמנו במהלך שתים עשרה השנים שבהן שהה במונפלייה.
לאט לאט הוא נהיה מודע לכך שבעיות העובדים "תלויות בפיתוח כלכלי כללי, בפיתוח ההון ובפיתוח הרווח".
הוא היה מופתע במיוחד מהעובדה שהשגשוג של עשר השנים הראשונות של המאה ה-20 היה קשור לפיתוח מכרות הזהב של טרנסוואל.
גם בשנת 1913 כאשר קיבל משרה בפריז הוא עסק בעיקר בשאלות של מדיניות מוניטרית.
במהלך המלחמה הוא היה חלק מצוות ליכטנברגר שהפגיש מומחים בנושאי גרמניה.
מבחינתם מדובר בהסבר נכון ואובייקטיבי לממשלה ולמנהלים על המצב בגרמניה.
בצוות זה עסק ריסט באופן ספציפי יותר בשאלות הנוגעות לכספי מלחמה ושער החליפין.
הוא הופתע מהתעמולה שנעשתה הן בצרפת והן בגרמניה שמטרתה לקדם את השימוש בהמחאות במקום בשטרות על מנת להקל על הכספים הציבוריים, בעוד ש הראה ב-1912 את הזהות הכלכלית של שני אמצעי התשלום הללו, הרעיון לא עדיין הופץ לציבור הרחב באותה תקופה.
הוא דחף שניים מתלמידיו לשעבר, שהיו באותה עת אסירים בגרמניה, לנצל את הזמן הפנוי שלהם ולתרגם את הספר "מה זה כסף?" מאת , המחבר שהפך פופולרי את הביטוי: "אשראים יוצרים פיקדונות".
במאמר האוטוביוגרפי שהכין לעזור ליורשו במכון לכתוב את נאום ההומאז' שלו, הוא הכריז כי "זעם על ההצהרות של אנשים כמו ולואי-לוסיאן קלוץ, שניסו לגרום לציבור הצרפתי ולפרלמנט להאמין שקל להשיג סכומים אסטרונומיים במארקים של זהב".
בהקשר זה טען שיש להבין את ספרו של ג'ון מיינרד קיינס "ההשלכות הכלכליות של השלום" שהופיע אז "כגאולה אמיתית למי שיכול לחדור למציאות".
הוא חווה קושי אמיתי להעביר את זה דרך העיתונות לשווא ונאלץ להסתפק בפרסום טור על פיצויים בכתב העת Revue d'économique politique.
בשנים 1924 ו-1925 קרא שארל ריסט לייצוב הפרנק במאמרים שפרסם ב-Revue d'économique politique.
זה זיכה אותו במינוי בשנת 1926, על ידי , שר האוצר בקבינט של אריסטיד בריאן, כחבר בוועדת מומחים שבה הוא היה היחיד, עם , שלא היה בנקאי או תעשיין.
ב-23 ביוני 1926 קיבל ז'וזף קאיו, שר האוצר, את דו"ח המומחים וערך חילופים בהנהלת בנק צרפת , הבנק המרכזי של צרפת.
הוא מינה את לנגיד ואת ריסט למשנה לנגיד.
לאחר שממשלת בריאן הופלה במהירות, דו"ח המומחים ייושם על ידי רמון פואנקרה והוביל ב-1928 לפרנק פואנקרה.
בשנת 1928 הוא נבחר כחבר ב.
במהלך סיור הביקורים אצל מי שעתידים לבחור בו, הוא נתקל בעוינות מיוחדת של אנשי אקדמיה המתנגדים ל"ייצוב, שלדעתם היא נטישה שערורייתית".
בתקופה זו הוא גם ייצג את ועדת הפיצויים בבית הדין לבוררות בהאג שנוצרה על ידי תוכנית דוז ליישוב מחלוקות בין הוועדה לממשלת גרמניה.
לאחר שהרומנים ביקשו עזרה מבנק צרפת, הוא השתתף גם בשליחות לרומניה שנועדה לייצב את המטבע הרומני.
בסוף 1928 התפטר מבנק צרפת.
לאחר שהוחלף על ידי , הוא חזר ללמד.
ב-1931 הוא השתתף בשליחות פייר לאוואל לוושינגטון די.
בעוד מזכיר האוצר האמריקני אנדרו ויליאם מלון היה מעוניין לשמור על תקן הזהב, זה לא היה המקרה של לאוואל, שאמר לריסט: "אתה יודע, לא אכפת לי מתקן הזהב.
אתה יכול לשים מה שאתה רוצה בהודעה לעיתונות".
הוא ייצג את צרפת ב.
באפריל 1933, הוא ליווה את לארצות הברית, שם פגש את פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ביוני 1933, הוא היה הנציג של צרפת לוועידה הכלכלית העולמית בלונדון, שם הוא "הגן במרץ על השמירה על תקן הזהב למרות הנטישה המוחלטת של תקן זה על ידי הנשיא רוזוולט".
הוא לקח חלק פעיל בהחלטה של צרפת, הולנד ושווייץ לשמור על תקן זה.
דיונים עם נציגי מדינות דוברות אנגלית הם במקור ספרו "היסטוריה של דוקטרינות מוניטריות".
בשנת 1934, בתמיכת קרן רוקפלר, הוא ייסד את המכון למחקר כלכלי וחברתי (IRES).
ליונל רובינס נשא נאום במסגרת כנס ב-1934 על שיטה במחקר כלכלי.
, שעבד איתו, מציין שאף על פי שהוא היה אמור לגלם קפיטליזם לאומי ובינלאומי, "האינסטינקט שלו לקח אותו לרוב שמאלה".
ב-1936, הוא הפך, לבקשותיהם של לאוואל, אחר כך ולבסוף , לנשיא הוועדה לתיקון המכס, שם נתקל בהתנגדות עזה מצד תעשיינים, ומשרדי המכס והחקלאות.
המלחמה שמה קץ לעבודת הוועדה וחיזקה את הפרוטקציוניזם.
הוא הפך לנשיא ועדת פריז של הבנק העות'מאני ב-1937, תפקיד שמילא עד 1954. הוא היה גם סגן נשיא האוסטרי, מנהל ובנק , וכן חבר בוועדת הפיקוח של הבנק האוסטרי .
עם תחילת המלחמה הקים, לבקשת שר ההסגר, ועדה מייעצת האחראית לבחינת ההסגר.
הוא הבין מהר מאוד שזה יצטרך לכסות מספר קטן של מוצרים, כולל מתכות לא ברזליות כמו מוליבדן.
בתיאור הביוגרפי שלו הוא מציין שלמנהיגים היו אשליות רבות לגבי יעילות ההסגר.
בכל מקרה, במסגרת הארגון הצרפתי-אנגלי של ההסגר הוא נשלח לארצות הברית, שם התקבל על ידי מזכיר המדינה קורדל הול] והנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
הוא חזר לצרפת כדי לחזות בתבוסה הצרפתית.
במהלך המלחמה כתב את ספרו Précis des Mécanismes nationalaux ("סיכום מנגנונים לאומיים"), שהתפרש כשיצא לאור לאחר המלחמה "כווידוי דחוי על ליברליזם שאבד עליו הכלח".
הוא גם פרסם מהדורה חדשה של ההיסטוריה של הדוקטרינות הכלכליות שבה ביקר את התפיסה הקיינסיאנית של חיסכון.
בתקופה שלאחר המלחמה הוא מתח ביקורת על קרן המטבע הבין-לאומית, שלדעתו לא מכוונת ל"הקמה בין-לאומית מחדש של מטבעות" אלא להקמת "שותפות מוניטרית אנגלו-אמריקאית".
הוא גם נלחם במדיניות הכלכלית של ז'אן מונה, שאותו האשים בהטלת הגבלות גדולות מדי על צריכה והוצאות תקציביות גדולות מדי "בתירוץ של השקעה".
הוא סבר שהמדיניות שננקטה תוביל לתקציב בחוסר איזון מתמיד ול"נפילה שיטתית של הפרנק".
כאשר נפטר ב-1955, הקדיש לו ה-Revue d'Economie Politique גיליון מיוחד.
אז הוא נחשב, במילותיו שלו, כ"נציג של מה שאנו מכנים אורתודוקסיה בכלכלה פוליטית".
לדברי , שריסט היה הפרופסור לדוקטורט שלו, "ייעודו היה ללמד, לא מתוך טעם לכפות את מחשבותיו שלו - אף אחד לא היה ליברלי יותר מהמוח הגדול הזה, הניזון מהקלאסיקה והפילוסופים של המאה ה-18 - אלא משום שהוא האמין בכוחם של רעיונות".