tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גולת הכותרת היה חידוש הבניין ההיסטורי שכלל שחזור העיצוב המקורי לרבות הסרת התוספת המאוחרת, הקמת בית קפה סטודיו בחזית הפונה אל גן הפסלים ששודרג קודם לכן, הרחבת חנות המוזיאון, שדרוג מתחם הקבלה והקופות.
במסגרת החידוש הוקם המרכז החווייתי ע"ש יונס וסוריאה נזריאן, שכולל גלריה לתערוכות לכל המשפחה וסדנאות יצירה והפעלות אינטראקטיביות לילדים ולמבוגרים.
לנדאו סיימה את תפקידה במוזיאון תל אביב לאמנות בדצמבר 2018, בשנה בה המוזיאון הגיע לראשונה ליותר ממיליון מבקרים.
בשנת 2020 הקימה לנדאו יחד עם איש העסקים ואספן האמנות סטיב נסימה את גלריית האמנות "נסימה־לנדאו" בתל אביב.
נסימה הוא מייסד הגלריה ולנדאו היא המנהלת האמנותית.
כוונתם של לנדאו ונסימה שהגלריה תשמש כבסיס לחשיפה ותצוגה של אמנים מתחילים ומבוססים כאחד.
לנדאו שימשה אוצרת חיצונית בתערוכתה של האמנית היפנית יאיוי קוסאמה שנערכה במוזיאון תל אביב מנובמבר 2021 עד מאי 2022.
בספטמבר 2023 מונתה לממלאת מקום מנהל מוזיאון ישראל למשך שנה הקרובה, במקביל לאיתור מנהל או מנהלת קבועים.
לנדאו תהיה אחראית על נושאי התוכן והאוצרות, גיוס משאבים וקשר עם התורמים הבינלאומיים.
לנדאו נשואה ליורם פלדחי; אמא לבן ובת.
1980 - אוסף פינס: ציורים והדפסים סיניים ויפניים
1980 - מתיאס גריץ: פסול ארכיטקטוני
1985 - שלושה פסלים בריטיים: ריצ'רד דיקון, ג'וליאן אופי, ריצ'רד ונטוורת
1986 - ג'ני הולצר וברברה קרוגר
1988 - אוסף מוזיאון ואן-אבה, איינדהובן, הולנד
1989 - 1990, כריסטיאן בולטנסקי: ללמוד את החשכה
1990 - חדר הישיבות: הצבת וידאו של האמן הספרדי אנטוניו מונטאדאס,
1995 - זמן הווה 2: רכישות חדשות באמנות עכשווית
1996 - סימנים: אמנים יוצרים ברחבי ירושלים
1997 - קאצ'ו: הדיבור על המובן מאליו מעולם לא הסב לנו הנאה.
1999 - עור ראשון ועור אחרון - פני השטח והנראה באמנות העכשווית
2002 - בגד כפל, ינקה שוניברי
2003 - נדקו סולקוב: אמן-אורח
2004 - תמונות קצרות - אמנות וידאו וצילום
2005 - דמדומים: על יופי סמוי באמנות עכשווית
2006 - חדרים אחרים, קולות אחרים: אמנות עכשווית מאוספי Frac
2006 - 2007, בכורה: רכישות חדשות של אמנות עכשווית
2007 - 2008, תוצרת סין: אמנות עכשווית מאוסף אסטלה
2009 - תערוכה שנייה - אמנות עכשווית מאוספי מוזיאון ישראל, ירושלים, בית מאני לאומי, תל אביב
2010 - איגוד מערבי: סירות קטנות
2010 - חדש באוסף, מוזיאון ישראל
2011 - כריסטיאן מרקליי: השעון
2011 - 2012, פנס הקסם: רכישות חדשות של אמנות עכשווית
2012 - יוזף בויס | טדאוש קנטור: לשם ובחזרה
2012 - חדש באוסף, מוזיאון ישראל
1983–1984, אוסף פינס ציורים והדפסים סיניים ויפניים
2013 - WANTED מבחר עבודות מאוסף מוגרבי
2014 - ויק מוניס: תמונות מכל דבר
2014 - בשיחה: מבחר יצירות עכשוויות (אנט מסאז'ה, פרנץ ארהרד, וולטר אלמגרין&דסוג'סט, מתיו דיי ג'קסון, אן הררי ומיכה אולמן)
2016 - אידסה הנדלס: דובב שפתי ישנים (ביתן הלנה רובינשטיין)
2017 - אדום על צהוב (מבחר מאוסף פרטי)
2017–2018 - מבחר עבודות מאוספי המוזיאון - Dead End
2018 - כריסטיאן מרקליי: השעון
2018–2019 - זמנים מודרניים: יצירות מופת ממוזיאון פילדלפיה לאומנות
2003, בגד כפל, ינקה שוניברי, הלסינקי
2003, בגד כפל, ינקה שוניברי מילנו
פעילות בפורומים מוזיאליים בין לאומיים
עסקה בפעילות בין לאומית בוועידות ECOM (איגוד המוזיאונים הבין לאומי, תחת חסות אונסק"ו) והייתה חברה פעילה בתת-הוועדה CIMAM לאומנות עכשווית.
סוזן נב היא שחקנית אנגלייה.
נב הופיעה בטלוויזיה הבריטית בעיקר בשנות ה-60 של המאה ה-20. בין הופעותיה שיחקה בתפקיד ראשי בסדרה של ה-BBC "דיוקנה של גברת", עיבוד לרומן באותו שם מאת הנרי ג'יימס.
ב-1962 זכתה להכרת הקהל בתפקיד את'ל בראון בסדרה המבוססת על ספרי "ויליאם" מאת ריצ'מל קומפטון.
היא שיחקה בתפקידים ראשיים בסדרת הדרמה "Smuggler's Bay" משנת 1964, ובעיבוד לרומן "הגיבן מנוטרדאם" מ-1966. הפריצה שלה הייתה ב-1967 כששיחקה בתפקיד הולי פורסייט בהפקה המצליחה של ה-BBC "ההגדה לבית פורסייט".
אחרי הופעתה בסדרה "דיוקנה של גברת" המשיכה נב לשחק בדרמות טלוויזיוניות, בהן עיבודים לרומנים קלאסיים כגון "בל אמי" (1971).
עוד שיחקה בתפקיד מרי, אשתו של קומנדר סטרקר בסדרת המדע בדיוני "UFO" בשנים 1970 ו-1971.
בהמשך חייה עבדה נב כמורה לדרמה.
סוזן אליס ויילד היא פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קהיליית פנסילבניה.
היא נבחרה לראשונה לקונגרס בנובמבר 2018, ותחילה ייצגה את מחוז הקונגרס ה-15 של פנסילבניה מאז ועד התכנסות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, אז החלה לייצג את מחוז הקונגרס השביעי.
ויילד נולדה בראשית יוני 1957, בתם של נורמן לית' וסוזן סטימוס אליס.
אמה הייתה עיתונאי, בעוד אביה שירת בחיל האוויר של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה.
היא נולדה בבסיס חיל האוויר האמריקאי בוויסבאדן ששכן אז בגרמניה המערבית, בשעה שאביה הוצב שם במסגרת שירותו הצבאי.
בצעירותה התגוררה בצרפת, בקליפורניה, בניו מקסיקו ובוושינגטון הבירה.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1976 התנדבה ויילד במטה הבחירות של ג'ימי קרטר.
בשנת 1978 השלימה לימודי תואר ראשון באמריקן יוניברסיטי.
לוויילד תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, שם סיימה את לימודיה ב-1982.
ב-1999 הייתה ויילד שותפה במשרד עורכי הדין "גרוס מקגינלי" (Gross McGinley).
בשנת 2013 התמודדה לנציבות מחוז ליהיי, אם כי הפסידה בבחירות הכלליות, אך ב-7 בינואר 2015 החלה לכהן כפרקליטה הראשונה של עיריית אלנטאון.
היא גברה עליו ברוב של 53.4% מקולות הבוחרים.
באותו היום התמודדה ויילד במקביל בבחירות מיוחדות למילוי מקומו של דנט, אשר התפטר בחודש מאי, לכן הושבעה כבר ב-27 בנובמבר 2018, ימיו האחרונים של הקונגרס ה-115 של ארצות הברית.
בכך צברה ותק של חודשיים משאר עמיתיה שנבחרו בבחירות 2018. עם השבעתה לתפקיד, הפכה ויילד לדמוקרטית הראשונה שייצגה את עמק ליהי מאז 1999. בבחירות אלה נמנתה בין ארבע הנשים שנבחרו לקנוגרס מפנסילבניה, לצד מרי גיי סקנלון, מדליין דין וכריסי הולאהן.
ויילד היא מבקרת חריפה של נשיא ברזיל ז'איר בולסונארו, והאשימה אותו כבעל דעות "ימניות קיצוניות, מיזוגניות, קסנופובית והומופוביות".
בבחירות 2024 הפסידה את מושבה בבית הנבחרים למועמד הרפובליקני ראיין מקנזי.
כהונתה תמה עם התפזרות הקונגרס ה-118 של ארצות הברית בינואר 2025.
סוזן ז'ונה-לין ז'ורז'י פויג'רסקוס (; נולדה ב-27 ביולי 1976) ידועה בשם הבמה שלה, סוזן ז'ורז'י, היא זמרת דנית–אנדורית.
ז'ורז'י ייצגה את אנדורה באירוויזיון 2009.
ז'ורז'י הייתה חברה בלהקה "Me & My" יחד עם אחותה פרנילה.
ב-2007, הלהקה הגיעה למקום השישי בקדם הדני לאירוויזיון 2007, עם השיר "Two Are Stronger Than One".
באותה שנה, מסרה את הניקוד הדני באירוויזיון 2007. ב-4 בפברואר 2009, ז'ורז'י זכתה בקדם האנדורי לאירוויזיון 2009, ונבחרה לייצג את מדינתה באירוויזיון, עם השיר "La teva decisió (Get a Life)".
ג'ורג'י הגיעה בחצי הגמר למקום ה-15 עם 8 נקודות, ולא העפילה לגמר.
ז'ורז'י התחתנה ב-10 בספטמבר 2011. ז'ורז'י עברה לאנדורה ב-1995, והיא מדברת דנית, אנגלית, גרמנית וקטלאנית.
סוזן ופרן (Susan and Fran) הן צמד זמרות, סוזאן דבור כוגן (Susan Devor Cogan) ופרן ליברמן אבני (Fran Liberman-Avni), שפעל בישראל בשנים 1971–1975.
שירתן התאפיינה בהרמוניה קולית ובנגינת גיטרות בסגנון הפולק האמריקני, שפרח באותן שנים בצפון אמריקה.
הן שרו משירי משוררים עבריים ושירי עם בריטיים מתורגמים.
משיריהן המפורסמים: "ציפור שנייה" ("ראיתי ציפור רבת יופי"), "דרך ישנה", "לילות לילך", "לא דיברנו עוד על אהבה".
סוזן ופרן עלו לישראל ממונטריאול קנדה, כל אחת בנפרד.
פרן ליברמן, לימים פרן ליברמן אבני, עלתה לישראל ב-1966, הופיעה עם לוליק ואמנים נוספים, עבדה עם נעמי שמר, ואף הקליטה עבור קול ישראל.
היא הייתה חברה ב"צמד העלמות" עם ג'ודי סילבר, והן הקליטו את "שיר עד – על שלושה דברים" (מילים: לאה גולדברג, לחן: שייקה פייקוב) ואת "תפילת הדייג" (מילים: נתן יהונתן, לחן: נחום היימן).
סוזן דבור, לימים סוזן דבור קוגן, עלתה לישראל מקנדה עם הוריה ב-1967, והייתה סטודנטית לאמנות בבצלאל.
הן הכירו ב-1971 ביוזמת האמרגן פרדי כהן.
הן החלו להופיע כצמד, בעיקר במועדון "המערה" ביפו, ויצרו וביצעו שירים מקוריים בסגנון פולק.
הן זכו להכרה בעקבות ערב שירי משוררים הראשון שנערך כהפקה של גלי צה"ל ב-1972. באותו ערב הן ביצעו לראשונה את "ציפור שנייה" (מילים: נתן זך, לחן: מישה סגל).
ב"ערב שירי משוררים" השני בשנת 1973, ביצעו את השיר "לילות לילך" (מילים: חיים לנסקי, לחן: סוזן דבור).
ב-1972 הופיעו בהופעות משותפות עם מתי כספי, שלמה גרוניך ושלומית אהרון.
באותה שנה השתתפו בסרט הקולנוע הטרמפיסט, ושרו בו גרסה אנגלית לשירן "העץ הירוק".
אלבומן הראשון "אמש" (1973) כלל בן השאר את השירים "לא דיברנו עוד על אהבה" (מילים: אהוד מנור, לחן: מתי כספי) ו"סוסי הפרשים" (מילים: אמיר גלבוע, לחן: מתי כספי ושלמה גרוניך), "העץ הירוק", "כשיבוא ילדי" (מילים: שמרית אור, לחן: סוזן דבור), "דרך ישנה" (מילים: דודו ברק, לחן: שייקה פייקוב), "אבן טובה".
באלבום הן שרו את השיר "מישהו" באנגלית וגרסה העברית לשירה של ג'וני מיטשל Chelsea Morning ("בוקר בצ'לסי").
הן התארחו בתוכנית הרדיו "צריך לשמור על כושר" ששודרה במסגרת הסדרה "דו רה ומי עוד?" בקול ישראל בשירי עם בריטיים מתורגמים.
בשנת 1973 הן חברו לצמד הדודאים.
כרביעייה, הם הוציאו אלבום בשם "קשת בענן" ויצאו יחד לסיבוב הופעות ברחבי הארץ.
באלבום הזה הם ביצעו בין השאר את "ולא יישאו עוד חרב" (מילים: יעקב שבתאי, לחן: יוהאן סבסטיאן באך- כוראל מתוך "מתאוס פסיון").
באותה שנה הן השתתפו בתוכנית הטלוויזיה המוזיקלית של דן אלמגור "הצועני השורק".
הן ביצעו גרסה עברית לשיר Puff, the Magic Dragon, בשם "פאף דרקון הקסם" בתרגומו של דן אלמגור.
באמצע שנות ה-70 נפרדו דרכיהן של השתיים והן חזרו לקנדה.
ב-1985 הן שבו לסיבוב הופעות בארץ, ושירי סיבוב ההופעות מאותה שנה מופיעים באלבום "שושנים", שבו השיר "אדמה" שבוצע גם על ידי עפרה חזה.
הן חזרו לישראל שוב לסיבוב הופעות ב-2003, אחריו הוציאו אלבום כפול נוסף, בעברית ובאנגלית, בשם "בחמלת הלבנה".
בקנדה, המשיכה כל אחת מהן בפעילות עצמאית והן מופיעות ביחד ברחבי צפון אמריקה.
סוזאן כוגן (דבור) הוציאה את אלבומה Gypsy Hill באנגלית ובעקבותיו גם ערכה סיבוב הופעות ברחבי קנדה.
"בחמלה לבנה" (גרסה עברית וגרסה אנגלית) – 2005
סוזן לה פלש פיקוט הייתה רופאה ומהפכנית אינדיאנית בסוף המאה ה-19. היא זוכה להכרה נרחבת כאחת מהילידים הראשונים, והאישה הילידית הראשונה, שקיבלה תואר רפואי.
היא פעלה למען בריאות הציבור ולמען הקצאת קרקע רשמית וחוקית לבני שבט אומהה.
פיקוט היתיה רפורמטורית חברתית פעילה וגם רופאה.
היא פעלה על מנת למנוע שתייה בשמורה שבה עבדה כרופאה, כחלק מתנועת המתינות של המאה ה-19. בנוסף פעלה למניעה ולטיפול בשחפת, שאז לא היה לה תרופה, כחלק ממסע הסברה לבריאות הציבור.
היא גם פעלה כדי לעזור לאומהה אחרים לנווט את הבירוקרטיה של המשרד לענייני הודו ולקבל את הכסף המגיע להם עבור מכירת אדמתם.
סוזן לה פלש נולדה ביוני 1865 בשמורת אומהה במזרח נברסקה.
הוריה היו אומהה מבחינה תרבותית עם מוצא אירופאי ילידי וחיו במשך פרקי זמן מעבר לגבולות השמורה.
אביה של סוזן, ג'וזף לה פלש, הנקרא גם עין הברזל, היה ממוצא פונקה וקנדי צרפתי.
הוא התחנך בסנט לואיס, מיזורי, אך חזר לשמורה כאדם צעיר.
הוא הזדהה מבחינה תרבותית כאומהה.
בשנת 1853 הוא אומץ על ידי הצ'יף ביג אלק, שבחר בו כיורשו, ובסביבות 1855 לפלשה הפך למנהיג הראשי של שבט אומהה.
עין הברזל ניסה לעזור לעמו על ידי עידוד מידה מסוימת של התבוללות, במיוחד באמצעות מדיניות הקצאת הקרקע, שגרמה לחיכוכים מסוימים בקרב האומהה.
אמה של סוזן, מרי גייל, הייתה בתם של ד"ר ג'ון גייל, מנתח לבן של צבא ארצות הברית שהוצב בפורט אטקינסון, וניקומי, אישה ממורשת אומהה/ אוטו / איווה.
גייל הייתה גם בתו החורגת של סוחר הפרוות והמדינאי הבולט של נברסקה פיטר א.
כמו בעלה, מרי גייל הזדהתה כאומהה.
אף על פי שהיא הבינה צרפתית ואנגלית, היא סירבה לדבר שפה אחרת מלבד אומהה.
אחיה למחצה המבוגר פרנסיס לה פלש, שנולד ב-1857 לאשתו השנייה של אביה, הפך מאוחר יותר לכאתנולוג, אנתרופולוג ומוזיקולוג (או אתונומוזיקולוג), שהתמקד בתרבויות האומהה והאוסאז'.
ככל שגדלה, לה פלש למדה את מסורות מורשתה, אבל הוריה הרגישו שטקסים מסוימים יזיקו בעולם הלבן.
הם לא נתנו לבתם הצעירה שם ממורשת האומהה ומנעו ממנה לקבל קעקועים מסורתיים על מצחה.
היא דיברה אומהה עם הוריה (במיוחד עם אמה), אך אביה ואחותה הבכורה סוסט עודדו אותה לדבר אנגלית עם אחיותיה, כדי שתשלוט בשתי השפות.
בילדותה, לה פלש הייתה עדה למוות של אישה הודית חולה לאחר שרופא לבן סירב לטפל בה.
מאוחר יותר היא ציינה את הטרגדיה הזו כהשראה שלה להתאמן כרופאה, כדי שתוכל לספק טיפול לאנשים שחיים איתה בשמורת אומהה.
החינוך של לה פלש החל מוקדם, בבית הספר למיסיון בשמורה.
הוא נוהל תחילה על ידי הפרסביטריאנים ולאחר מכן על ידי הקווייקרים, לאחר חקיקת " מדיניות השלום " של הנשיא יוליסס ס.
גרנט בשנת 1869. בית הספר היה פנימייה שבה לימדו את הילידים חינוך אמריקאי אירופאי על מנת להטמיע אותם בחברה הלבנה.
לאחר מספר שנים בבית הספר למיסיון, לה פלש עזבה את השמורה לאליזבת, ניו ג'רזי, שם למדה במכון אליזבת במשך שנתיים וחצי.
היא חזרה לשמורה ב-1882 ולימדה בבית הספר של הסוכנות.
היא עזבה שוב ללמוד במכון המפטון בהמפטון, וירג'יניה, מ-1884 עד 1886. מבחינה היסטורית הוא הוקם כמכללה לשחורים לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית, אך הפך ליעד גם לסטודנטים אינדיאנים.
לה פלש למדה בהמפטון עם אחותה מרגריט, אחיה החורג קארי ועשרה ילדים נוספים מאומהה.
הבנות למדו מיומנויות עקרות בית והבנים למדו מיומנויות מקצועיות כחלק מהמיומנויות המעשיות שקודמו בבית הספר.
בזמן שלה פלש הייתה סטודנטית במכון המפטון, הייתה לה מערכת יחסים רומנטית עם גבר צעיר משבט הסיו בשם תומאס איקיניפי.
היא כינתה אותו בחיבה כ"TI", אך ניתקה את מערכת היחסים עמו לפני שסיימה את לימודיה בהמפטון.
לה פלש סיימה את לימודיה בהמפטון ב-20 במאי 1886 והייתה בעלת הציון השני בטיבו במחזור.
כמו כן, הוענק לה פרס דמורסט, המוענק לבוגרת המסיימת שזוכה לציוני הבחינה הגבוהים ביותר במהלך השנה הצעירה.
בוגרות של מכון המפטון קיבלו בדרך כלל עידוד ללמד או לחזור לשמורה שלהן ולהפוך לנשים ולאמהות נוצריות.
לה פלש החליטה בשנת 1886 להגיש בקשה לבית הספר לרפואה.
אף על פי שנשים היו לעיתים קרובות מרפאות בחברה ההודית של אומהה, זה היה נדיר שאישה מהתקופה הוויקטוריאנית בארצות הברית הולכת לבית ספר לרפואה.
בסוף המאה ה-19, רק כמה בתי ספר לרפואה קיבלו נשים.
לה פלש התקבלה לקולג' הרפואה לנשים בפנסילבניה (WMCP), שהוקם ב-1850 כאחד מבתי הספר הבודדים לרפואה בחוף המזרחי לחינוך נשים.
אולם בית הספר לרפואה היה יקר והיא לא יכלה להרשות זאת לעצמה.
היא פנתה לעזרה לחברת המשפחה אליס פלטשר, אתנוגרפית ממסצ'וסטס שהייתה לה רשת רחבה של קשרים בתוך ארגוני רפורמות נשים.
לה פלש עזרה בעבר לאחותה של פלטשר להבריא בעקבות התלקחות של שיגרון דלקתי.
פלטשר עודד את לה פלש לפנות לאגודה ההודית של קונטיקט, שלוחה מקומית של האגודה הלאומית לנשים הודיות (WNIA).
ה-WNIA ביקש "לתרבת" את האינדיאנים על ידי עידוד ערכים ויקטוריאניים ביתיים בקרב נשים הודיות, ונתן חסות למטרוניות שדה שתפקידן היה ללמד נשים אינדיאניות "ניקיון" ו"יראת שמים".
לה פלש, במכתבה לאגודה ההודית של קונטיקט, תיארה את רצונה להיכנס לבתי אנשיה כרופאה וללמד אותם היגיינה וכן לרפא את מחלותיהם; זה היה בקנה אחד עם המעלות הוויקטוריאניות של ערכי הביתיות שהאגודה רצתה לעודד.
האגודה מימנה את הוצאות בית הספר לרפואה של לה פלש, וכן שילמה עבור דיור, ספרים ואספקה אחרת שלה.
היא נחשבת לאדם הראשון שקיבל סיוע לחינוך מקצועי בארצות הברית.
העמותה ביקשה שתישאר רווקה במהלך לימודיה בבית הספר לרפואה ובמשך מספר שנים לאחר סיום לימודיה, כדי להתמקד בעיסוקה.
ב-WMCP לה פלש למדה כימיה, אנטומיה, פיזיולוגיה, היסטולוגיה, מדעי התרופות, מיילדות ורפואה כללית, וכמו בני גילה, עשתה עבודה קלינית במתקנים בפילדלפיה לצד סטודנטים ממכללות אחרות, גברים ונשים כאחד.
בזמן שלמדה בבית ספר לרפואה, לה פלש שינתה את המראה שלה.
היא החלה להתלבש כמו חבריה הלבנים לכיתה וסידרה את שערה בצורת לחמנייה על ראשה כפי שהם התלבשו.
לאחר השנה השנייה של לה פלש בבית הספר לרפואה, היא נאלצה לחזור הביתה כדי לעזור למשפחתה, שרבים מהם חלו עקב התפרצות חצבת.
מחלה זו עלולה להיות קשה עבור מבוגרים וילדים כאחד.
במהלך שאר לימודיה, היא הייתה כותבת מכתבים הביתה עם עצות רפואיות.
היא סיימה את לימודיה בראש כיתתה ב-14 במרץ 1889, לאחר מסלול לימודים קפדני בן שלוש שנים.
ביוני 1889 הגישה לה פלש מועמדות לתפקיד רופאה ממשלתית בבית הספר ההודי של סוכנות אומהה; התפקיד הוצע לה פחות מחודשיים לאחר מכן.
לאחר סיום לימודיה, היא יצאה למסע הרצאות לבקשת האגודה ההודית של קונטיקט, והבטיחה לקהל הלבן שההודים יוכלו להפיק תועלת מהציוויליזציה הלבנה.
היא שמרה על קשריה עם האגודה לאחר הלימודים לרפואה.
הם מינו אותה כמיסיונרית רפואית לאומהה לאחר סיום הלימודים, והאגודה מימנה עבורה רכישת מכשירים רפואיים וספרים במהלך שנותיה הראשונות של עיסוק ברפואה בנברסקה.
לה פלש חזרה לשמורת אומהה ב-1889 כדי להיכנס לתפקידה כרופאה בפנימייה הממשלתית בשמורה, המנוהלת על ידי המשרד לענייני הודו.
שם היא הייתה אחראית ללמד את התלמידים על היגיינה ושמירה על בריאותם.
אף על פי שהיא לא הייתה מחויבת לדאוג לקהילה הרחבה יותר, בית הספר היה קרוב יותר לאנשים רבים מאשר סוכנות השמורה הרשמית, ולה פלש מצאה את עצמה דואגת לרבים מחברי הקהילה כמו גם לילדים של בית הספר.
ללה פלש היו לעיתים קרובות ימי עבודה של 20 שעות והיא הייתה אחראית על למעלה מ-1,200 אנשים.
מהמשרד שלה בפינה בחצר בית הספר, עם הציוד שסיפקה האגודה ההודית של קונטיקט, היא עזרה לאנשים עם בריאותם אך גם במשימות ארציות יותר, כמו כתיבת מכתבים ותרגום מסמכים רשמיים.
היא זכתה לאמון נרחב בקהילה, עשתה ביקורי בית וטיפלה בחולים עם שחפת, שפעת, כולרה, דיזנטריה וטרכומה.
המשרד הראשון שלה, שהיה בגודל 12 על 16 רגל בלבד, שימש כמקום מפגש קהילתי.
במשך כמה שנים היא נסעה בשמורה וטיפלה בחולים, במשכורת ממשלתית של 500$ לשנה, בנוסף ל-250$ מהאגודה הלאומית לנשים הודיות על עבודתה כשסיונרית רפואית.
בדצמבר 1892 היא חלתה מאוד, והייתה מרותקת למיטה במשך מספר שבועות.
היא נאלצה לקחת חופש ב-1893 כדי לטפל באמה החולה וגם כדי לשקם את בריאותה.
היא התפטרה ב-1893 כדי לטפל באמה הגוססת, תוך שהיא שמה חובות משפחתיות לפני עבודתה הציבורית בסדר העדיפויות שלה.
ב-1894, לה פלש נפגשה והתארסה עם הנרי פיקוט, אינדיאני משבט הסיאו מסוכנות ינקטון.
הוא היה נשוי בעבר והתגרש מאשתו.
רבים מחבריו ומשפחתו של לה פלש הופתעו מהרומן, אך השניים נישאו ביוני 1894.
לפיקוט ולבעלה היו שני בנים: קאריל, ילידת 1895 או 1896, ופייר, יליד 1898. פיקוט המשיכה לעסוק ברפואה לאחר לידת ילדיה, תלויה בתמיכת בעלה כדי לאפשר זאת.
זה היה יוצא דופן עבור נשים מהתקופה הוויקטוריאנית, שבדרך כלל ציפו מהן להישאר בבית לאחר הנישואין כדי להיות אמהות במשרה מלאה.
פיקוט טיפלה הן באומהה והן בחולים לבנים בעיירה בנקרופט ובקהילות שמסביב.
במידת הצורך, פיקוט אפילו הייתה לוקחת את ילדיה לביקורי בית איתה לפעמים.
בנוסף לטיפול בבעיות הרפואיות המיידיות של אנשיה, פיקוט ביקשה לחנך את הקהילה שלה לגבי רפואה מונעת ובעיות בריאות ציבוריות אחרות, כולל מתינות.
אלכוהוליזם היה בעיה רצינית בשמורת אומהה, ואישית עבור פיקוט: בעלה הנרי היה אלכוהוליסט.
לבנים חסרי מוניטין השתמשו באלכוהול כדי לנצל את תושבי אומהה תוך כדי ביצוע עסקאות קרקע.
פיקוט, כרופאה וחברה בולטת בקהילה, הייתה מודעת היטב לנזק שגרמו מנהגים כאלה.
לה פלש תמכה באמצעים כגון כפייה וענישה כדי להניא אנשים מצריכת אלכוהול בתוך קהילת אומהה.
תחת שלטונו של אביה, הונהגה מערכת משטרה חשאית שתמכה בענישה גופנית כדי להטיל משמעת על אלו שצרכו אלכוהול.
פיקוט פעלה נגד אלכוהול, נתנה הרצאות על סגולות המתינות ואימצה גם מאמצי כפייה, כמו איסור.
בתחילת שנות ה-90, היא פעלה למען חוק איסור במחוז ת'רסטון, שלא עבר, בין השאר בגלל סוחרי אלכוהול חסרי מצפון שניצלו את אומהה האנאלפביתית בכך שהעבירו להם כרטיסי הצבעה עם "נגד איסור" עליהם.
מקורות אחרים טוענים שהגברים ההודים שוחדו במשקאות חריפים מגברים לבנים.מאוחר יותר, היא הפעילה לחצץ למען הצעת חוק Meilklejohn, שתוציא מחוץ לחוק מכירת אלכוהול לכל בעל קרקע שרכושו עדיין הוחזק בנאמנות על ידי הממשלה.
חוק Meiklejohn הפך לחוק בינואר 1897, אך התברר שכמעט בלתי אפשרי לאכוף.
פיקוט המשיכה להילחם באלכוהול עד סוף חייה, וכאשר דת הפיוטה הגיעה לשמורת אומהה בתחילת שנות ה-1900, היא קיבלה אותה בהדרגה כאמצעי להילחם באלכוהוליזם, שכן רבים מבני דת הפיוטה הצליחו להתחבר מחדש.
עם המסורות הרוחניות שלהם ודוחים שאיפות אלכוהוליות.
תברואה, שחפת ורפורמות אחרות בבריאות הציבור
מעבר למתינות, פיקוט עבדה על נושאי בריאות הציבור בקהילה הרחבה יותר, כולל היגיינת בתי ספר, תברואה של מזון ומאמצים להילחם בהתפשטות השחפת.
היא כיהנה במועצת הבריאות של העיירה וולטיל Walthill, והייתה חברה מייסדת באגודה הרפואית של מחוז ת'רסטון ב-1907.
פיקוט הייתה גם יו"ר ועדת הבריאות הממלכתית של הפדרציה של נברסקה של מועדוני נשים במהלך העשור הראשון של המאה ה-20.
כיו"ר, היא עמדה בראש המאמצים לחנך אנשים בנושאי בריאות הציבור, במיוחד בבתי הספר, מתוך אמונה שהמפתח למלחמה במחלות הוא חינוך.
מאז לימודיה בבית הספר לרפואה, היא גם פעלה למען בניית בית חולים בשמורה.
הוא הושלם לבסוף ב-1913 ולאחר מכן נקרא לכבודה
זה היה בית החולים הראשון במימון פרטי בהזמנה.
מסע הצלב החשוב ביותר שלה היה נגד שחפת, שהרגה מאות מבני אומהה, כולל בעלה הנרי ב-1905.
ב-1907 היא כתבה למשרד ההודי כדי לנסות לשכנע אותם לעזור, אך הם דחו אותה, בטענה שיש חוסר במימון.
מכיוון שעדיין לא הייתה תרופה זמינה, פיקוט דגלה בניקיון, באוויר צח והדברת זבובי הבית, שנחשבו כנשאים עיקריים של שחפת.
נכונותה של פיקוט לעסוק בפעולה פוליטית הועברה לתחומים אחרים מלבד בריאות הציבור.
לאחר מותו של בעלה, היא הפכה פעילה יותר ויותר בקמפיינים נגד הארכת תקופת האמון לאומהה.
היא הייתה נציגת שר הפנים, במחאה על שינויים בפיקוח על האומהה.
סוגיית הקצאת הקרקע עלתה שוב כאשר בעלה של פיקוט, הנרי, מת ב-1905.הוא השאיר לה ולשני בניהם, פייר וקריל, כ-185 דונם של אדמה בדקוטה הדרומית, אך התעוררו סיבוכים בתביעה ובמכירתה.בזמן מותו של הנרי, האדמה עדיין הוחזקה בנאמנות על ידי הממשלה, וכדי לקבל את הכספים ממכירתה, היו על יורשיו להוכיח כשירות.
לקטינים, כמו בניה של פיקוט, היה צריך להיות אפוטרופוס חוקי שיוכל להוכיח כשירות מטעמם.
תהליך השגת הכספים המגיעים להם היה ארוך ומפרך, ופיקוט נאלצה לשלוח מכתב אחר מכתב למשרד ההודי כדי לגרום להם להכיר בה כאדם מוכשר כדי לקבל את חלקה בירושה, אשר ר' ג'יי טיילור, הסוכן בשמורת ינקטון, הצליח להעניק לה לבסוף ב-1907, כמעט שנתיים לאחר מות בעלה
עם זאת, השגת הירושה של ילדיה התגלתה כמאבק קשה יותר.
קרוב משפחה אחר, פיטר פיקוט, היה האפוטרופוס החוקי של אדמת בניה, מכיוון שהיא הייתה במדינה אחרת, אך הוא סירב להסכים למכירת הקרקע.
פיקוט הגיבה בהפצצת הנציבה לופ, ראש המשרד ההודי, במכתבים, וציירה את פיטר פיקוט כשכור ואת ר.
ג'יי טיילור כבלתי מתפשרת וחסרת יכולת, תוך שהיא מגישה לעצמה תיק כמנהלת הטובה ביותר של כספי בניה.
הפעם, מכתביה זכו לתשומת לב, והמשרד ההודי השיב לה תוך שבוע מהמכתבים המקוריים, והודיע לה שטיילור קיבלה הוראה להתעלם מההתנגדויות של פיטר פיקוט.
פיקוט השקיעה את הכסף הזה בנכסים להשכרה, והצליחה להשתמש בהכנסה הזו כדי לפרנס את עצמה ואת בניה.
עם זאת, זה לא היה סוף המאבקים שלה עם הבירוקרטיה של הממשל הפדרלי.
ילדיה ירשו אדמות מכמה מקרובי משפחתו של בעלה, והיא נכנסה לקרב נוסף עם הבירוקרטיה, שהסתיים בצורה חיובית ב-1908.
המאבקים של פיקוט עם הבירוקרטיה של ההקצאה נמשכו בשם חברים אחרים בקהילה שלה.
בתפקידה כרופאה, פיקוט זכתה באמון הקהילה שלה, ותפקידה כמנהיגה מקומית התרחב מכותבת מכתבים/מתורגמנית למגנה של האינטרסים של אדמות אומהה.
היא ביקשה לעזור לאומהה אחרים שרצו למכור את אדמותיהם ולהשיג שליטה על הכספים המגיעים להם, והיא גם ניסתה לסייע בפתרון מצבים שבהם לבנים ניצלו אינדיאנים שבחרו להשכירר אדמות.
תוך כדי עבודה זו, היא נעשתה יותר ויותר מודעת וזועמת על הונאת הקרקעות שביצע סינדיקט של גברים בשמורת אומהה וסביבתה.
פיקוט התמקדה בסינדיקט, שהורכב משלושה גברים לבנים ושני אומהה שהונו קטינים מירושותיהם בתפנית מוזרה, פיקוט, שבילתה חלק ניכר מחייה בהכרזה כי לאומהה יש את אותה יכולת ל"ציוויליזציה" כמו לכל אדם לבן, כתבה למשרד ההודי בשנת 1909 כדי לומר שחלק מאנשיה אינם מוכשרים מכדי להגן עליהם.
עצמם נגד הרמאים ולכן נזקקו לאפוטרופסות המתמשכת של הממשל הפדרלי.
פיקוט הייתה חלק מתנועה בקרב אומהה שהתנגדה לגיבוש זה, והשתמשה במכתבים ובכתבות עיתונות ביקורתיות קשות כדי להעביר את דבריה לבירוקרטיה של ה-OIA.
היא טענה כי הגיבוש המיותר שנוצר על ידי האיחוד אינו אלא נטל נוסף על אומהה והיווה הוכחה נוספת לכך שה-OIA התייחס אליהם כמו ילדים, ולא כאזרחים המוכנים להשתתף בדמוקרטיה.
היא המשיכה לעבוד למען קהילתה עד סוף חייה, אם כי נראה היה שהרבה מזה היה לשווא, שכן אנשיה איבדו הרבה מאדמות אבותיהם והפכו תלויים יותר, לא פחות, ב-OIA.
פיקוט סבלה במשך רוב חייה ממחלה כרונית.
בבית הספר לרפואה, היא הייתה מוטרדת מקשיי נשימה, ואחרי כמה שנים שעבדה בשמורה, היא נאלצה לקחת הפסקה כדי להחלים את בריאותה בשנת 1892, כיוון שסבלה מכאבים כרוניים בצווארה, בראשה ובאוזניה.
היא החלימה אך חלתה שוב ב-1893, לאחר שנפילה מסוס הותירה אותה עם פציעות פנימיות משמעותיות.עם הזמן, מצבה של פיקוט גרם לה להתחרש.deaf.
ככל שפיקוט הזדקנה, בריאותה ירדה, וכאשר נבנה בית החולים השמורה החדש בוולטהיל ב-1913, היא הייתה חלשה מכדי להיות המנהלת היחידה שלו.
בתחילת מרץ 1915 היא סבלה מאוד ומתה.
למחרת נערכו שירותי הן של הכנסייה הפרסביטריאנית והן של פרק האמטיסט של מסדר כוכב המזרח.
מסרטן העצמות ב-18 בספטמבר 1915.היא קבורה בבית הקברות בנקרופט, בנקרופט, נברסקה ליד בעלה, אביה, אמה, אחיותיה ואחיה למחצה.
בניה של פיקוט המשיכו לחיות חיים מלאים.
קאריל פיקוט עשתה קריירה בצבא ארצות הברית ושירתה במלחמת העולם השנייה, ולבסוף התיישבה באל קאג'ון, קליפורניה.
פייר פיקוט התגורר בוולטהיל, נברסקה, במשך רוב חייו והקים משפחה של שלושה ילדים
בקריירה שלה, פיקוט שירתה למעלה מ-1,300 חולים בשטח של 450 מייל רבוע.
בית החולים השמורה בוולטהיל, נברסקה, כיום מרכז קהילתי, נקרא על שם פיקוט והוכרז כנקודת ציון היסטורית לאומית ב-1993. בית החולים הוגדר גם כאחד מ-11 המקומות בסכנת הכחדה של 2018 על ידי הקרן הלאומית נמשכות עבודה לגיוס כספים לשיקומו
בית ספר יסודי במערב אומהה נברסקה נקרא על שם פיקוט
ב-17 ביוני 2017, יום השנה ה-152 להולדתה, גוגל פרסמה גוגל דודל לכבוד פיקוט.
בשנת 2018, חזה של פיקוט נחנך במרכז התחבורה מרטין לותר קינג ג'וניור בסיו סיטי.
בשנת 2019, פסל של לה פלשה הוקדש כחלק מפארק המורשת של אוניברסיטת המפטון.
ב-11 באוקטובר 2021, יום העמים הילידים המוכר רשמית הראשון של נברסקה, פסל ברונזה של ד"ר סוזן לפלשה פיקוט נחשף על ידי צאצאיה בקניון המאה של לינקולן.
בנג'מין ויקטור יצר את הברונזה של פיקוט.
הוא אותו אמן שיצר את הפסל Chief Standing Bear שיושב כעת בקניון Centennial, וגרסה נוספת שלו ניצבת באולם הפסלים בוושינגטון די.סי.
סוזן מ' גאסר היא ביולוגית שעיקר עיסוקה הוא בגנום ב-DNA ובאינזימים.
רוב הפעילות האקדמית שלה התקיימה באוניברסיטת בזל.
בין היתר היא חקרה את הקיפול ארוך הטווח של הגנום בזבובים ובתאים אנושיים.
בנוסף, היא חקרה את ההשפעה של ארגון גרעיני על תפקוד הגנום.
סוזן מ גאסר נולדה בשנת 1955 באורגון שבארצות הברית.
היא החלה את לימודיה האקדמיים באוניברסיטת שיקגו, והשלימה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת בזל בשווייץ.
במהלך השנים 1986 עד 2001 הנהיגה קבוצת מחקר ב"מכון השווייצרי לחקר סרטן ניסיוני" שם חקרה את ההשפעה של ארגון גרעין התא על תפקוד הגנום והקשר של השפעה זו לסרטן.
בשנים 2004 עד 2019 סוזן ניהלה את מכון פרידריך מישר למחקר ביו - רפואי.
היא כתבה מעל 250 מאמרים וסקירות.
בין הפרסים שהיא קיבלה ישנם פרס מכון ויצמן לנשים לשנת 2013, פרס INSERM הבינלאומי לשנת 2011, פרס אוטו נאגלי ופרס גרגור מנדל לשנת 2006.
סוזן מ גאסר התעמקה בשלושה נושאים עיקריים בגנום, בדנ"א ובאינזימים.
הרבה מהניסויים שהיא ערכה היו בשמרים ובזבובי פירות.
היא הנהיגה מספר קבוצות מחקר ומעבדות וחקרה בעזרת קבוצות מחקר אלה נושאים רבים תחת שלושת התחומים בהם היא התעמקה.
האינטראקציה הזו עוזרת לשמור על טלומרים (החלק הכי חיצוני של הכרומוזום, בחלק זה המידע שבגנים פחות חשוב, חלק זה מגן על מרכז הכרומוזום שם המידע שנמצא יותר חשוב), לגבש אזורים בדנ"א ולהפוך אותם לדחוסים יותר (הטרוכרומטין) ועל ידי כך למנוע תהליכי הזקנות ומוטציות בתאי השמרים.
המחקר מציע מודל להשתקת תעתוק בשמרים שעשוי להיות שימושי גם עבור אורגניזמים אחרים.
במקרה ומבנה זה יעבוד גם על בני אדם יהיה ניתן למנוע בעזרתו הזדקנות ומחלות כמו סרטן.
טיפול בבעיית של שבירה כפולה של גדילי דנ"א
שבירה כפולה של גדילי דנ"א היא מצב בו בשני הגדילים של הדנ"א חסר בסיס חנקני, מצב זה הוא בעייתי כי הוא יוצר מוטציה שקשה מאוד לתקן, מה גם שזה פוגע בהמשך הרצף של הדנ"א.
INO80 הוא קומפלקס שתפקידו לעצב מחדש נוקלאוזומים (תת-יחידה בסיסית ברצף הכרומטין) המכילים את החלבונים Arp8 ו-Arp5. מחסור בקומפלקס INO80 גורם לפגמים בתעתוק.
הנוקלאוזום פגיע במיוחד במקרה של חשיפה לחומרים המזיקים לדנ"א ובמקרה של פירוק בשני הגדילים (Double Strand Breaks).
בניסוי לקחו דנ"א עם בעיית פירוק בשני הגדילים וטיפלו בו באמצעות חיסוני כרומטין.
ניתן לראות ש-INO80 והחלבונים, Arp5 ו-Arp8 מגויסים למקרה של פירוק בשני הגדילים.
בסיכומו של דבר הניסוי מראה כי תיקון כרומטין בתיווך INO80 באזור בו יש פירוק בשני הגדילים בדנ"א, מקל על התיקון של הפירוק.
סוזן רנדי וסלר היא פרופסור לגנטיקה המכהנת באוניברסיטת קליפורניה ריברסייד.
תחום מחקרה הוא גנטיקה מולקולרית של צמחים.
סוזן וסלר נולדה בעיר ניו יורק.
בשנת 1970 סיימה את תיכון ברונקס למדעים.
לאחר לימודי התיכון סיימה תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת סטוני ברוק והשלימה את לימודי הדוקטורט בביו כימיה בשנת 1980 מאוניברסיטת קורנל.
בשנים 1980–1982 שהתה בלימודי פוסט דוקטורט שלה במכון קרנגי למדע בוושינגטון.
במסגרת לימודיה אלה הכירה את פרופסור ברברה מקלינטוק אשר זכתה בפרס נובל על גילוייה את האלמנטים הניתנים להעברה transposable elements) (המכונים טרנספוזונים).
מחקרה של ברברה מקלינטוק ריתק את סוזן וסלר והוביל אותה להתמקד בתחום מחקר זה בקריירה האקדמית שלה.
בשנת 1983 עברה ללמד ולחקור באוניברסיטת ג'ורג'יה עד לשנת 2010 שאז עברה ללמד ולחקור באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד שם גם ממוקמת המעבדה על שמה.
בשנת 2006 מונתה לחוקרת במכון הווארד יוז למחקר רפואי.
כאמור, תחום המחקר של סוזן וסלר הוא גנטיקה מולקולרית של צמחים.
היא התמקדה במחקרה בבחינת תפקידם של האלמנטים הניתנים להעברה ביצירת מגוון גנטי בצמחים.
האלמנטים הניתנים להעברה מכונים טרנספוזונים.
טרנספוזונים הם רצפי DNA ניידים, שאינם גנים, היכולים לנוע בתוך הגנום של אותו תא.
הם עשויים לגרום למוטציה ובכך לשנות את הזהות הגנטית של התא.
תהליך הטרנספורמציה שגורמים הטרנספוזונים מוביל לשכפולם.
תרומתה המדעית של סוזן וסלר בתחום הטרנספוזונים היא בשני מישורים: האחד הוא גילוי תת-קבוצה של טרנספוזונים שלא היה ידוע והשני הוא הבנת היקף פעילותם של הטרנספוזונים בצמחים.
תת הקבוצה אותה גילתה סוזן וסלר נקראת הנמצאים בגנום של בעלי חיים וצמחים.
ייחודה של קבוצה זו היא שמדובר בטרנספוזונים שאינם מקודדים (מייצרים חלבון) בעצמם על אף שהם עצמם נמצאים באזורים מקודדים.
המשמעות היא שטרנספוזונים אלה מתפקדים כבקרים המשפיעים על בחירת גנים שיעברו קידוד (ייצור חלבון).
בנוסף, מחקריה מסבירים כיצד טרנספוזונים בצמחים מייצרים מגוון גנטי ושכפולים רבים מבלי לפגוע בצמח בו הם פועלים (בעיקר בצמחי תירס).
היא הוכיחה במעבדתה כי טרנספוזונים אינם הגורם העיקרי למוטציות בתירס אלא רטרוטרנספונדים ובכך תרמה להבנת פעילותם של הטרנספוזונים בצמחים.
בנוסף לתרומתה המדעית, מעבדתה של סוזן וסלר הייתה חלוצה ומייסדת שימוש באנליזה מחשבית (big data) לזיהוי טרנספוזונים ברצפים גנטים.
השימוש בכלי חישובי זה נדרש, שכן הוא מסייע בזיהוי טרנסופוזונים רבים, עורך ביניהם השוואות, מאתר מוטציות ומסייע בהבנה עמוקה יותר של פעילותם והשפעתם על הגנום בו הם פועלים.
סוזן וסלר תרמה מאוד גם בתחום הפדגוגי.
היא פרסמה, יחד עם מחברים נוספים, ספר יסוד לימודי (text book) בתחום הגנטיקה שנקרא: "הקדמה לאנליזה גנטית" המשמש כלי עזר ומדריך לסטודנטים הנחשפים לראשונה לחקר הגנטיקה בכלל וחקר טרנספוזונים בפרט.
כמו כן, פרסמה ספר בתחום עיסוקה שנקרא: "מוטציה של תירס", (mutations of maize) שזכה להתייחסות רבה בקרב העוסקים בתחום.
נבחרה כחברה זרה בחברה המלכותית, 2017
נבחרה כחברה בחברה הפילוסופית האמריקאית, 2013
מזכירת האקדמיה האמריקאית הלאומית למדעים , 2011
נבחרה כחברה באקדמיה האמריקאית לאומנות ומדעים, 2007
חברה בלשכה האמריקאית להתקדמות המדע , 2006
יועצת האקדמיה האמריקאית הלאומית למדעים , 2004
נבחרה כחברה באקדמיה האמריקאית הלאומית למדעים , 1998
פרס מצוינות במדע של הפדרציה האמריקאית לביולוגיה ניסיונית, 2012
פרס סטפן היילס של האגודה האמריקאית לחקר הביולוגיה של הצמח, 2011
סוזן זיידלמן היא מועמדת לפרס אוסקר וסזאר בתור במאית קולנוע, מפיקה וסופרת אמריקאית.
היא נודעה לראשונה עם "רסיסים" (1982), הסרט העצמאי האמריקאי המוקדם ביותר שהוקרן בתחרות בפסטיבל קאן.
בסרט הבא שלה, "סוזאן סוזאן" (1985), כיכבה הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה; הוא נבחר כאחד מ-100 הסרטים הגדולים ביותר שביימו נשים על ידי .
בסרטה "אישה שטן" (1989) כיכבה מריל סטריפ בתפקיד הקולנוע הקומי הראשון שלה.
סרטיה הבאים של זיידלמן מאופיינים בסוגות כמו קומדיה ודרמה, עם התייחסויות פופ-תרבותיות והתמקדות בנשים כגיבורות.
היא גם עובדת בטלוויזיה וביימה את פרק הפיילוט של "סקס והעיר הגדולה".
בשנת 1985 יצא הקליפ של הלהיט הבין-לאומי "Into the Groove", אותו ביימה (בתור הבמאית של "סוזאן סוזאן").
סוזן מקדואל אייקינס הייתה ציירת וצלמת אמריקאית.
עבודותיה הוצגו לראשונה באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, שם הייתה סטודנטית.
היא זכתה בפרס מרי סמית' ב-1879 ובפרס צ'ארלס טופאן ב-1882.
אחד ממוריה היה האמן תומאס אייקינס, שלימים הפך לבעלה.
היא יצרה דיוקנאות וציורי טבע דומם.
היא הייתה ידועה גם בצילום שלה.
אייקינס הייתה החמישית מבין שמונה ילדיו של ויליאם ה.
מקדואל, חרט וצלם בפילדלפיה, שגם היה צייר מיומן.
הוא העביר לשלושת בניו וחמש בנותיו את התעניינותו הפילוסופית והאמנותית.
גם סוזן וגם אחותה, אליזבת, גילו עניין מוקדם באמנות, ועודדו על ידי אביהם.
סוזן קיבלה סטודיו בעליית גג עבור יצירות האמנות שלה.
מלבד כישרונותיה האמנותיים, היא הייתה גם פסנתרנית מוכשרת.
היא הייתה בת 25 כשפגשה את תומאס אייקינס בגלריה שם הוצג ציורו "קליניקת גרוס" בשנת 1876. הוא הוצג גם בתערוכת המאה של פילדלפיה.
בניגוד לרבים, היא התרשמה מהציור והחליטה ללמוד אצלו באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, בה למדה במשך שש שנים.
באותה תקופה נחשבה האקדמיה לאמנויות של פנסילבניה לבית הספר הטוב ביותר לאמנות בארצות הברית.
לפני שלמדה אצל אייקנס, היא למדה אצל כריסטיאן שוסלה.
אצל אייקינס, היא אימצה סגנון ריאליסטי דומה לשלו.
היא זכתה בפרס מרי סמית' הראשון בשנת 1879 על דיוקן של ג'נטלמן וכלב.
אחותה, אליזבת, למדה גם היא באקדמיה החל מ-1876. סטודנטיות אחרות לאמנות כללו את מרי קאסאט, ססיליה בו, אמילי סארטיין ואליס ברבר סטפנס.
הן קיבלו חינוך טוב באמנות, אך הוגבלו מלצייר דוגמנים עירומים.
במהלך תקופתה כסטודנטית, היא עבדה באקדמיה, ומשכה לשילובן של אמניות בשיעורי רישום החיים של דוגמניות עירומות.
היא נישאה לתומאס אייקינס ב-1884. כמנהל האקדמיה של פנסילבניה לאמנויות יפות, אייקינס קיבל את ההחלטה להשתמש בדוגמניות עירום לנשים ולגברים בשיעורי ציור של סטודנטים משני המינים.
כתוצאה מכך הוא התבקש להתפטר שנה לאחר נישואיהם.
אף שהייתה לו תמיכה מכמה משפחות וחברים, זה היה אירוע משנה חיים שהשפיע על מערכות היחסים ועל ההתלהבות של בני הזוג אייקנס מהחיים.
סוזן אייקנס בילתה את רוב זמנה בתמיכה בקריירה של בעלה, אירחה אורחים וסטודנטים, ותמכה בו בנאמנות בזמנים הקשים שלו באקדמיה, אפילו כשכמה מבני משפחתה יצאו נגדו .
סוזן אייקינס ציירה דיוקנאות, שרבים מהם כללו בני משפחה וסצנות מחיי הבית.
בין 1876 ל-1882, הציגה סוזן אייקינס את עבודותיה באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה.
בזמן שהייתה נשואה, אייקינס ציירה רק באופן ספורדי.
לשניהם היו אולפנים נפרדים בביתם.
היא חלקה את התשוקה לצילום עם בעלה, הן כצלמים והן כמצולמים.
היא גם הצטלמה בעירום לרבות מהתמונות שלו וצילמה אותו.
בשנת 1898 היא הפכה לחברה והציגה את עבודותיה בסלון הצילום בפילדלפיה, כולל ילד עם בובה, אחד מתצלומיה הטובים ביותר.
היא הציגה ב-1905 באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה.
על ציוריה, תומאס אייקינס אמר עליה שהיא יותר מיומנת בצבעים ממנו ושהיא "הציירת אישה הטובה ביותר שהוא ראה אי פעם".
לאחר מותו של תומאס אייקינס ב-1916, היא חזרה לצייר, עבדה כמעט כל יום, והוסיפה במידה ניכרת לתפוקה שלה.
ציוריה נעשו בסגנון שהפך לחם, משוחרר ובהיר יותר בגוון.
אייקינס נפטרה ב-27 בדצמבר 1938 בפילדלפיה, פנסילבניה, ולאחר מכן ערבבו את אפרה עם זה של בעלה.
אפר בני הזוג אייקנס נקבר בבית הקברות Woodlands בפילדלפיה בקבר לא מסומן בחלקה של משפחתה.
מצבה על קברם הותקנה בשנת 1983 על ידי תורם אנונימי.
רק 35 שנים לאחר מותה, ב-1973, הציגו את התערוכה הגדולה הראשונה שלה באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה.
ב-1976, עבודתה נכללה בתערוכת האמניות של המאה התשע-עשרה במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית.
בספטמבר ואוקטובר 1977, נערכה תערוכה של הצילומים והציורים של סוזן, אחותה אליזבת ובעלה תומא ס ברואנוק, וירג'יניה בבית הספר נורת' קרוס.
סוזן רניה סטיבן הייתה שחקנית בריטית.
בנעוריה החלה לגלם תפקידים בטלוויזיה ולאחר מכן עברה לשחק בעיקר בסרטי בי מובי.
בסך הכל, הופיעה סטיבן ב-20 סרטי קולנוע.
ב-1952 נישאה ללורנס ווארד, אך התגרשה ממנו ב-1956. כעבור שנה, ב-1957 נישאה בשנית לבמאי ניקולס רוג.
ב-1977 התגרשו השניים לאחר 20 שנה.
סוזן זירינסקי (נולדה ב-3 במרץ 1952) היא עיתונאית ומפיקה אמריקאית, זוכת פרס אמי לבידור בפריים טיים.
זירינסקי הייתה נשיאת מערכת החדשות של רשת הטלוויזיה האמריקנית CBS News מינואר 2019 ועד אפריל 2021. בשנים 1996–2019 הייתה המפיקה בפועל של התוכנית "48 שעות".
בשנת 2003, היא זכתה בפרס אמי לבידור בפריים טיים כמפיקה של הסרט התיעודי "11 בספטמבר", ששודר ב-CBS ב-2002. בשנת 2013, זירינסקי זכתה בפרס מפעל חיים מטעם פרסי הטלוויזיה והקולנוע הבינלאומיים.
כנשיאת חדשות CBS וכמפיקה בכירה, זירינסקי ניהלה את שידורי CBS News והייתה אחראית על איסוף החדשות של החטיבה בכל הפלטפורמות, כולל חטיבת הטלוויזיה, חטיבת הרדיו, אתר האינטרנט ועוד.
זירינסקי היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד נשיאה ומפיקה בכירה ב CBS News.
זירינסקי נולדה בניו יורק וגדלה בנפונסיט, קווינס.
אמה עבדה בתחום בריאות הנפש והייתה המייסדת של בית החולים Gracie Square Hospital במנהטן ואביה עסק בתחום הנדל"ן.
בתוך המרכז הרפואי בית ישראל נמצא 'מרכז ריצ'רד וסינתיה זירינסקי להפרעה דו-קוטבית', הקרוי על שם הוריה בשל תרומתם הפילנתרופית.
בשנת 1984 היא נישאה לג'וזף פיירונין ב-1984, גם הוא עיתונאי במקצועו וזוכה פרס אמי.
הזוג סיקר יחד את אירועי כיכר טיין-אן-מן.
בשנת 1996 השניים אימצו תינוקת מסין.
זירינסקי סיימה את לימודיה בבית הספר לתקשורת באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון הבירה ולאחר מכן החלה בקריירת עיתונות וטלוויזיה.
בשנת 1972, כשהייתה זירינסקי בת 20 במהלך לימודיה באמריקן יוניברסיטי, הצטרפה לצוות חדשות CBS בוושינגטון.
היא עבדה כפקידת הפקה בסופי שבוע.
בשנה האחרונה ללימודיה באוניברסיטה, היא עזרה בכתיבה בנושא פרשת ווטרגייט ולאחר סיום לימודיה היא המשיכה לעבוד בתפקידים שונים ב CBS.
במשך למעלה מעשור זירינסקי הייתה אחראית ב CBS על סיקור הבית הלבן ועשתה זאת למעלה מעשור.
במהלך תקופה זו היא התמחתה גם בסיקור קמפיינים פוליטיים ומשימות מלחמה.
במלחמת המפרץ היא נסעה עם דן ראד'ר לכווית שם הפיקה את החדשות, וראד'ר עצמו דיווח בשידור חי מכווית סיטי.
זירינסקי הייתה מפיקה בכירה של "48 שעות" והפיקה גם חדשות מתפרצות עבור CBS News.
ב-1 במרץ 2019, זירינסקי מונתה לנשיאה הראשונה ולמפיקה בכירה של חדשות CBS, והחליפה את דייוויד רודס.
רודס ורשת CBS מסרו כי רודס יפרוש מתפקידו כנשיא CBS News על רקע ירידה ברייטינג והשלכות הגילויים מחקירה של טענות להתנהגות מינית בלתי הולמת נגד גורמים ב-CBS News.
היא קיבלה את המשרה לראשונה בשנת 2011, אך בתחילה סירבה משום שלא רצתה להתרחק מעבודת ההפקה שהיא אהבה.
זירינסקי מתוארת כאייקון תקשורתי ופורצת דרך והיא האישה השנייה שמונתה לתפקיד של מנהלת רשת חדשות בטלוויזיה.
תחום העיסוק שלה סובל ממחסור במנהלות נשים.
ניתן לראות שבמהלך 167 שנים, בניו יורק טיימס הייתה רק אישה אחת בניהול כזה ואף לא אחת בוושינגטון פוסט ובוול סטריט ג'ורנל.
ב NBC הייתה מנהלת אישה אחת וכך גם בפוקס ניוז.
ב USA Today היו שלוש עורכות בכירות, כולל העורכת הראשית הנוכחית ניקול קרול.
במהלך השנים, זירינסקי עבדה עם בכירים רבים בתחום הגשת החדשות, בין היתר דן ראד'ר, לסלי סטאהל ואד בראדלי.
זירינסקי אמרה שמעולם לא שכחה אותם ושבמשרדה תלויות התמונות של שלושתם.
בתפקידה כנשיאה ומפיקה בכירה בחדשות CBS, היא מתוארת כמי שצריכה "לנקות אחרי הרעים" להשיב את האמינות ב-CBS, לשפר את הרייטינג של תוכניות החדשות שהרייטינג שלהן צנח, ולשרטט את עתיד חדשות CBS.
סוזן זירינסקי היא נשיאת אולפני "See It Now" אותם ייסדה בשנת 2021 לאחר שעזבה את תפקידה ב CBS.
האולפנים הם חלק מחברת Paramount Global.
בשנה הראשונה לפעילות האולפנים הופקו במסגרתם 51 שעות של תוכן תעודה מקורי, בעיקר עבור שירות הסטרימינג Paramount+.
שני פרויקטים שלה זיכו אותה בפרס פיבודי למצוינות: "11 בספטמבר" (2002) סרט תיעודי על מרכז הסחר העולמי מנקודת מבטם של לוחמי אש, ו "48 שעות: גיבורים תחת אש".
בשנת 2023 זירינסקי קיבלה את פרס השירות לתיקון הראשון לחוקה מטעם קרן הרדיו, הטלוויזיה והחדשות הדיגיטליות.
זירינסקי זכתה בפרס אמי לחדשות וסרטים דוקומנטריים על עבודתה בכמה סדרות.
זכתה בפרס אדוארד מורו בשנת 2010 על הסרט "48 שעות: הילדים האבודים".
בשנת 2013 ז'ירינסקי זכתה בפרס מפעל חיים מטעם פרסי הטלוויזיה והקולנוע הבינלאומיים.
סוזן חזן היא אוצרת מוזיאונים הפועלת בירושלים, ישראל.
במרבית הקריירה שלה שימשה כאוצרת במוזיאון ישראל, ונודעה בקידום תחום הנגישות הדיגיטלית למוזיאונים, במיוחד באמצעות מוזיאונים וירטואליים.
חזן הייתה אוצרת בכירה למדיה חדשה וראש משרד האינטרנט במוזיאון ישראל בין השנים 1991 ל-2020. חזן הפיקה ופיתחה את אתר האינטרנט הראשון של המוזיאון מאמצע שנות ה-90. היא גם מילאה תפקיד מרכזי בפרויקט דיגיטלי שנועד להפוך את מגילות ים המלח לנגישות יותר ברחבי העולם בשפות שונות.
משנת 2004 חזן מובילה את סדרת הכנסים EVA/MINERA בירושלים, שעסקה בוויזואליזציה אלקטרונית ובאמנויות.
היא גם כיהנה כיו"ר איגוד רשת Europeana בין השנים 2021 ל-2023, במטרה להנגיש אוספי מוזיאונים ברחבי אירופה באופן מקוון, כולל יוזמת הבאוהאוס האירופי החדש של הנציבות האירופית .
מאז 2019, חזן מכהנת כמנכ"ל Digital Heritage, ישראל.
סוזן פולגאר (בהונגרית: Polgár Zsuzsa; נולדה ב-19 באפריל 1969) היא שחמטאית יהודייה-הונגרייה-אמריקאית ילידת הונגריה בדרגת רב-אמן.
אלופת העולם בשחמט לנשים בין השנים 1996–1999, חברה בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
סוזן (או ז'וז'ה) פולגאר החלה לשחק שחמט בגיל 4. אביה, לאסלו פולגאר, לימד ואימן אותה ואת שתי אחיותיה הצעירות (יהודית וסופיה).
הוא חינך את שלוש הבנות להיות ילדות פלא, ולימד אותן בין השאר את השפה הבינלאומית אספרנטו.
היא הייתה בת 4 כשזכתה באליפות עיר הולדתה בודפשט לילדות עד גיל 11 ובת 12 כשזכתה באליפות העולם לבנות עד גיל 16.
בילדותה ביקר בבית הקיץ של המשפחה אלוף העולם לשעבר בובי פישר.
סוזן ואחיותיה שיחקו איתו שחמט בגרסה אקראית פרי המצאתו.
ב-1984 הייתה סוזן לאשה מספר אחת בעולם לפי דירוג הפיד"ה, אך הישג זה נלקח ממנה באופן מלאכותי כשהגוף המנהל את עולם השחמט הוסיף למתחרותיה נקודות, בטענה שתוצאותיה מוטות כלפי מעלה מאחר שהיא נהגה לשחק בטורנירים עם גברים בעוד יריבותיה משחקות נגד נשים בלבד.
תקפותו הסטטיסטית של החישוב עוררה מחלוקת בקרב קהילת השחמט ורבים ייחסו את המהלך ללחץ סובייטי.
בינואר 1991 הייתה לאשה הראשונה שזכתה בתואר רב-אמן בשחמט הכללי (או רב-אמן "לגברים").
לפניה הוענק התואר לשתי אלופות עולם לנשים שלא עמדו בקריטריונים הרגילים.
אחותה הקטנה יהודית הייתה האשה השנייה לעשות זאת, בסוף אותה שנה.
ב-1992 זכתה באליפות העולם לנשים בשח בקצב בליץ וב-1996 זכתה באליפות העולם לנשים בשחמט.
התואר נלקח ממנה ב-1999 לאחר מחלוקת בינה לבין הפיד"ה לגבי תנאי ההתמודדות בינה לבין הטוענת לכתר.
לאחר שהיגרה לארצות הברית והייתה לשחקנית המובילה שם, החלה פולגאר בפעילות ענפה בתחום.
בין השאר היא מארגנת טורניר שנתי המפגיש את אלופות המדינות השונות בארצות הברית, כותבת ספרי הדרכה ומנהלת מרכז שחמט הקרוי על שמה בעיר מגוריה ניו יורק.
עם זאת, היא לא פרשה ממשחק פעיל, וב-2004 היא הובילה את נבחרת ארצות הברית (שכללה גם אירינה קראש, אנה זטונשקי וג'ניפר שהדה) למדליית כסף אולימפית חסרת תקדים, תוך כדי שהיא דוחקת את נבחרת רוסיה החזקה למקום השלישי בלבד.
ביולי 2005 קבעה מספר שיאי גינס במשחק הסימולטני הגדול ביותר אי פעם.
היא שיחקה במשך שש עשרה שעות נגד 1131 יריבים (326 בעת ובעונה אחת) מתוכם השכילו לגבור עליה רק 3.
היא ייצגה את הונגריה ב-3 אולימפיאדות וארצות הברית באולימפיאדה אחת.
היא לא הפסידה שום משחק באף אולימפיאדה שבה השתתפה.
שנה מיקום המתמודד השני תוצאה1987 פריז אוליביה רנה 2.5 מ-6 הפסד1993 מונטה קרלו ננה יוסליאני 4 מ-8 תיקו1995 סנקט פטרבורג מאיה צ'יבורדנידזה 5.5 מ-7 ניצחון1996 Jaen קסי הון 8.5 מ-13 ניצחון - אלופת העולם
בשנת 2007 החלה לעבוד כמאמנת נבחרת הגברים של אוניברסיטת טקסס טק בארצות הברית.
הקבוצה בהנהגתה זכתה באליפות המכללות האמריקאיות בשנים 2011 ו-2012. לאחר הזכייה באליפות השנייה הודיעה פולגאר כי הקבוצה כולה תחת שרביטה תעבור לאוניברסיטת ובסטר בסנט לואיס.
סימן אגדסטין (בלבן) - סוזן פולגאר
כאן טעותו של הלבן היא פתיחת אגף המלכה והתקדמות הרגלים ולאחר מכן הצרחה גדולה תוך חשיפת המלך לסיכון רב.
סוזן אביגייל סרנדון היא שחקנית קולנוע אמריקאית, זוכת פרס האוסקר ופרס באפט"א ופעילה חברתית ופוליטית למען קידום זכויות אדם.
בשנת 1999 היא מונתה לשגרירת רצון טוב מטעם יוניצ"ף, והיא אף זכתה בפרס על פעילותה ההומניטרית למיגור הרעב בשנת 2006.
תחילת הקריירה של סרנדון החלה בסרט "ג'ו" (1970) ובאופרת הסבון "A World Apart".
ב-1975 היא הופיעה בסרט הפולחן "מופע הקולנוע של רוקי".
היא הייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידיה בסרטים "אטלנטיק סיטי" (1980), "תלמה ולואיז" (1991), "השמן של לורנצו" (1992) ו"הלקוח" (1994), היא זכתה בפרס על משחקה בסרט "גבר מת מהלך" (1995).
בנוסף, היא זכתה בפרס באפט"א על תפקידה בסרט "הלקוח" ובפרס גילדת שחקני המסך על תפקידה בסרט "גבר מת מהלך".
סרנדון החלה את דרכה בברודוויי במחזה "An Evening with Richard Nixon" (1972).
היא חזרה לתיאטרון בשנת 2009 בחידוש של "המלך עומד למות".
סרנדון הייתה מועמדת ארבע פעמים לפרס אמי, בין היתר על תפקידיה בסדרות הטלוויזיה "חברים" ו"מלקולם באמצע" ובסרטי הטלוויזיה "Bernard and Doris" (2006) ו"You Don't Know Jack" (2010).
נולדה בשם סוזן אביגייל טומלין (Suzan Abigail Tomalin) בניו יורק, גדלה במשפחה קתולית גדולה בת 9 ילדים.
בתום לימודיה התיכוניים למדה משחק באוניברסיטה קתולית בוושינגטון הבירה.
ב-1969 הלכה לאודישן לתפקיד הראשי בסרט "ג'ו", עם בעלה, כריס סרנדון.
היא אומנם לא נבחרה לתפקיד, אך גילמה תפקיד משמעותי בסרט, כבתו ההיפית של איש עסקים בכיר הנעדרת מן הבית.
סרנדון לא ניצלה את הצלחת סרטה הראשון, ובהמשך הופיעה בכמה סרטי טלוויזיה זניחים עד אשר הגיעה תפקידה המשמעותי הראשון, בקומדיה השנונה ועתירת התשבחות של בילי ויילדר, "כותרת ראשית" (1974).
בסרט היא גילמה את התפקיד הנשי הראשי, לצד שני השחקנים הגדולים ג'ק למון ווולטר מתאו.
שנה אחר כך הופיעה על מסכי הקולנוע בדרמה של ג'ורג' רוי היל "ואלדו פפר הגדול" לצד רוברט רדפורד ובסרט הפולחן "מופע הקולנוע של רוקי", בה גילמה את ג'נט וייס.
מכאן הייתה סרנדון לכוכבת גדולה בהוליווד, והופיעה בסרטים כמו "אטלנטיק סיטי" (מועמדות ראשונה לפרס האוסקר, 1980), "המכשפות מאיסטוויק" ו"מעריצה צמודה" (שניהם מ-1986).
ב-1991 היא כיכבה בתפקידה הידוע מכל, בסרט הפולחן של רידלי סקוט "תלמה ולואיז".
היא גילמה את לואיז, מלצרית בשנות הארבעים לחייה, היוצאת למסע פרוע ברחבי ארצות הברית יחד עם חברתה תלמה (ג'ינה דייוויס).
על תפקידה זה היא קיבלה מועמדות שנייה לפרס האוסקר.
שנה אחר כך קיבלה מועמדות נוספת לפרס, על תפקידה בדרמה הרפואית "השמן של לורנצו", כמו גם על "הלקוח".
אולם היא זכתה לבסוף בפרס האוסקר ב-1996 על תפקידה כנזירה המפתחת מערכת יחסים עם אסיר נידון למוות בסרט "גבר מת מהלך".
את הסרט ביים בן זוגה, טים רובינס, אך את תפקיד הנידון למוות נתן לשון פן.
סוזן סרנדון התארחה בעונה השביעית של הסדרה "חברים" בתפקיד סיסיליה מונרו, דיווה וכוכבת אופרת הסבון "ימי חיינו".
באותו הפרק גילמה אווה אמורי, בתה האמיתית של סרנדון, את בתה של סיסיליה מונרו.
במסגרת העלילה סרנדון שיחקה באופרת הסבון לצידו של ג'ואי טריביאני (מאט לבלנק), ואף מנהלת עמו רומן, קשר שמוביל לסיבוכים בקריירה שלו.
בשנת 2017 משתתפת בסדרת האנתולוגית "אויבות", שנוצרה ונכתבה על ידי ראיין מרפי, לצידה של ג'סיקה לאנג כבת דמותה של בטי דייוויס.
היא הייתה קריינית בסרט "מדריך השורד לבתי כלא".
תפקידיה לאחר הזכייה באוסקר היו לרוב בסרטים קטנים.
היו לה הופעות אורח טלוויזיוניות במספר סדרות, בהן "חברים" ו"מלקולם באמצע", עליהן קיבלה מועמדות לפרס אמי בשנים 2001–2002, בקטגוריית הופעת האורח הטובה ביותר.
בראשית שנות האלפיים עשתה מעין קאמבק כשהופיעה בסרטים "מייל לאורך הירח", "לא דופקות חשבון", "הנרקוד?", "אלפי" ו"אליזבט טאון".
בנוסף, הופיעה סרנדון ב-2003 בתשדיר שירות התומך בזכויות ההומואים והלסביות.
שנתיים אחר כך היא הנחתה במופע הגרנדיוזי לייב 8 באדינבורו, סקוטלנד וכמו כן השתתפה בטקס הפתיחה של אולימפיאדת החורף טורינו 2006, כשהיא נושאת בידה את הדגל האולימפי לצד השחקנית סופיה לורן, הסופרת איזבל איינדה וספורטאיות עבר זוכות מדליות אולימפיות.
בין אוקטובר לדצמבר 2023, סרנדון הייתה מעורבת במספר פעילויות ציבוריות הקשורות למלחמת חרבות ברזל.
באוקטובר היא חתמה יחד עם 54 אמנים ואישים בתעשיית הבידור האמריקאית על מכתב פתוח לנשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, הקורא להפסקת אש מיידית ברצועת עזה ובישראל ולהקלה במשבר ההומניטרי, כולל שחרור בני ערובה והבטחת גישה לסיוע הומניטרי.
בנובמבר השתתפה בהפגנה פרו-פלסטינית בניו יורק, בה טענה כי ישראל מבצעת פשעי מלחמה, וכי מעשי הטבח שביצע ארגון הטרור חמאס התרחשו, לטענתה, "עקב מה שעשו לעם הפלסטיני 75 שנה".
על כך הוסיפה כי "יש הרבה מאוד שמפחדים להיות יהודים בזמנים האלה, ומקבלים טעימה לאיך זה מרגיש להיות מוסלמי בארצות הברית".
בעקבות זאת הודיעה סוכנות השחקנים שלה כי היא מפסיקה לייצג אותה.
בדצמבר היא פרסמה התנצלות פומבית ברשת החברתית אינסטגרם, והכירה בכך שהניסוח שלה היה "טעות איומה".
בהמשך, הצטרפה לוועדת ההיגוי של "משט סומוד הבין-לאומי" והביעה מחאה על מעצרו של מחמוד ח'ליל , סטודנט פלסטיני ופעיל מרכזי במחאות נגד ישראל, על ידי רשויות ההגירה האמריקאיות.
על סט צילומי הסרט "מעריצה צמודה", הכירה את השחקן טים רובינס שכיכב לצידה; עמו הייתה בזוגיות מ-1986 ועד 2009, ולהם שני בנים משותפים, ג'ק רובינס והשחקן מיילס רובינס.
לה בת נוספת מזוגיות עם הבמאי האיטלקי פרנק אמורי באמצע שנות ה-80, השחקנית אווה אמורי.
סוזן תמים הייתה זמרת ושחקנית לבנונית שיעית.
חייה היו רצופים שערוריות מתוקשרות, וביולי 2008 נמצאה מתה בדירתה שבדובאי.
משטרת דובאי מסרה כי מדובר ברצח.
סוזן תמים נולדה בשם סוזן עבד אלסתאר תמים בביירות למשפחה מוסלמית שיעית, ולה אח אחד.
תמים למדה רוקחות אך לא סיימה את התואר.
את קריירת הזמר החלה בשנת 1996 עם השתתפותה בתוכנית המציאות "סטודיו אל-פאן", תוכנית לגילוי כישרונות, מהנצפות ביותר באותה התקופה.
תמים זכתה בתוכנית ובעקבות זאת נהנתה מפרסום רב בלבנון.
באותה התקופה ביצעה תמים שירים ערביים קלאסיים וטרב.
בשנים מאוחרות יותר התמקדה בעיקר במוזיקת פופ.
תמים הוציאה אלבום אחד, "סאכּן גלבי", בשנת 2002. אלבום זה הצליח ביותר ומספר שירים מאלבום זה היו ללהיטים בעולם הערבי, והיא הוחתמה בחברת התקליטים רותאנה, חברת התקליטים הידועה והמובילה בעולם הערבי.
באותה התקופה, תמים אף עסקה מעט בדוגמנות.
בשנים שלאחר צאת אלבומה הראשון היא עבדה על חומרים לאלבומה השני.
הסינגל הראשון מהאלבום העתידי יצא בשנת 2006 והוקדש לזכרו של רפיק אל-חרירי, ראש ממשלת לבנון לשעבר, שנרצח בשנת 2005. שיר זה היה השיר האחרון שתמים הקליטה לפני מותה.
נוסף על הצלחתה המוזיקלית, זכתה תמים לפרסום גם בעקבות פרשיות אהבים מתוקשרות.
כך, למשל, ידועה פרשת "הנישואים הכפולים".
תמים נישאה לבעלה השני טרם הסתיימו הליכי הגירושים מבעלה הראשון וכך נוצר מצב בו הייתה נשואה לשני גברים בו-זמנית.
מערכת היחסים עם בעלה השני, המפיק הלבנוני עאדל מתוק, אשר היה גם אמרגנה, כשלה גם היא והסתיימה בגירושים ותביעה משפטית מצד הבעל, אשר גרמה, בין היתר, להפסקת צילומי הקליפ של הזמרת.
לאחר גירושיה השניים עזבה תמים את לבנון.
היא התגוררה זמן מה בצרפת ולאחר מכן עברה לקהיר, שם השתתפה במספר סרטים מצריים שלא נחלו הצלחה.
בשנותיה האחרונות החלה תמים להתרחק מעולם הבידור ומאורח החיים הבוהמי.
היא המעיטה בהופעות, חדלה מראיונות והופעות תקשורתיות ואף הסתגרה בביתה שבאיי התמרים, בדובאי שבאיחוד האמירויות הערביות.
ב-28 ביולי 2008 נמצאה תמים בדירתה כשהיא ללא רוח חיים.
אף שנפוצו שמועות כי מצבה הנפשי של הזמרת ירוד והיא ככל הנראה שקעה בדיכאון, משטרת דובאי העריכה כי לא מדובר בהתאבדות אלא דווקא ברצח, היות שעל גופתה נמצאו סימני אלימות.
הערכה זו אומתה כאשר משטרת דובאי עצרה אזרח עיראקי בחשד לרצח.
מותה של הזמרת עורר סערה בעולם הערבי וסוקר בהרחבה בכלי התקשורת הערביים ואף בתקשורת העולמית.
הנושא זכה לדיון גם בפורומים ואתרים ערביים באינטרנט.
מעריצים רבים האשימו ברצח הזמרת את בעלה לשעבר, אשר לטענתם "מירר את חייה" מאז גירושיהם, אך ב-2 בספטמבר 2008 הודיע התובע הכללי של מצרים על העמדתו לדין של איש העסקים המצרי השאם טלעת מוסטפא , בחשד למעורבות ברצח.
לטענת הרשויות במצרים, מוסטפא, אשר ניהל קשר עם תמים, שכר את שירותיו של שוטר מצרי בדימוס והורה לו לרצוח את תמים, לאחר שזו ניתקה את הקשר עמו.
ב-21 במאי 2009 הורשעו השניים ברצח ונגזר עליהם עונש מוות.
ביוני 2017, נשיא מצרים א-סיסי, חנן את מוסטפא.
בשנת 2017 הבמאי ומפיק שוודי טאריק צאלח צילם סרט בהשערת הפרשה של סוזן תמים.
סוזן אליזבת רייס היא דיפלומטית ופקידת ממשל אמריקאית, ששירתה כמנהלת המועצה למדיניות פנים של ארצות הברית .
כיהנה כיועצת לביטחון לאומי של נשיא ארצות הברית ברק אובמה בשנים 2013–2017, כשגרירת ארצות הברית באו"ם משנת 2009 ועד לשנת 2013 וקודם לכן כיועצת למדיניות חוץ ויועצת לענייני אפריקה של מזכירת המדינה מדליין אולברייט.
סי., בתם של אמט רייס, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת קורנל ונגיד בבנק הפדרלי, ושל לואיס דיקסון פיט, בת למהגרים מג'מייקה, מנהלת בחברות עסקיות.
אביה החורג של רייס היה עוזר מזכיר ההגנה של ארצות הברית ויו"ר ועדת הקונגרס לתקציב.
למדה בבתי ספר יוקרתיים בוושינגטון: בית הספר היסודי בובואר, ובתיכון לבנות הקתדרלה הלאומית.
בתיכון הייתה רייס ספורטאית מצטיינת וכן כיהנה כיו"ר מועצת התלמידים.
רייס שיחקה בתפקיד רכזת בנבחרת הכדורסל של התיכון וזכתה בכינוי "Spo".
רייס סיפרה כי בצעירותה הוריה לימדו אותה "לעולם לא להשתמש בגזע של אדם כיתרון או כתירוץ".
היא סיימה תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת סטנפורד ב-1986, וזכתה במלגת רודז ללימודים באוניברסיטת אוקספורד, בה סיימה תואר שני ודוקטורט ביחסים בינלאומיים ב-1990. עבודת התזה שלה עסקה במאבק לעצמאות מהשלטון הלבן ברודזיה.
בזמן לימודיה הייתה פעילה במאמצים לקדם חרם כלכלי על דרום אפריקה במאמץ נגד שלטון האפרטהייד, כמו כן שימשה יועצת לענייני חוץ בצוותו של מייקל דוקאקיס במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988.