tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2013 גילם את ג'ק סמית - החיפושית האדומה בסדרת הטלוויזיה "חסמבה דור 3" שביים דני סירקין, ושיחק בסרט "החיים בינתיים" שכתבה אורית קימל וביים ענר פרמינגר ושיחק בסרט "הורה 79" שכתב וביים אלי כהן.
כמו כן הופיע בהפקות קולנוע זרות.
לדוגמה: "מזימות בירושלים" (1976), גילם את משה דיין בסרט הטלוויזיה "אישה ושמה גולדה" (1982) וסרטי הקולנוע לילדים "היפה והחיה" (1987), "החתול במגפיים" (1988) ו"המומיה".
דיבב במספר סדרות טלוויזיה מצוירות כגון "נילס הולגרסון" (רוסט והננס-מכשף) ו"מסיפורי המלך בבר" (בזיל).
שימש גם כעורך ומגיש בתוכניות רדיו, כמו מגזין אינטרנט ומוזיקה בתחנת 88FM, "כל צבעי הרשת" ברשת ב' של קול ישראל, ומגזין תרבות ברדיו לב המדינה.
גרבר זכה בפרסים רבים על מפעלו בתיאטרון.
כינור דוד בשנת 1977 על עיצוב דמות המכשפה בהצגה "שלושה הוצמך".
פרס משה הלוי מטעם עיריית תל אביב בשנת 1988.
פרס גוטליב וחיה רוזנבלום מטעם עיריית תל אביב בשנת 1992, על מגוון תפקידים.
פרס המשחק על שם אברהם בן יוסף בשנת 1998.
פרס התיאטרון הישראלי בשנת 2002 כשחקן השנה.
כמו כן נבחר כאיש השנה בתיאטרון מטעם ידיעות אחרונות וערוץ 2.
פרס מטעם בית ציוני אמריקה ועיריית תל אביב על תרומתו להומור היהודי.
פרס קרן תרבות אמריקה ישראל ע"ש רפאל קלצ'קין - 2002.
יקיר העיר תל אביב יפו, 2010.
פרס מפעל חיים בטקס פרס התיאטרון הישראלי 2012.
נובמבר 2012 אות הוקרה על תרומתו לתרבות הישראלית לאורך השנים מטעם איגוד אמני ישראל.
אחותו של גרבר, שרה (שריקה) גרבר, הייתה יקירת העיר תל אביב ואלמנתו של יוסף הרמלין, ראש השב"כ לשעבר.
בין השנים 1954– 1958 גרבר היה נשוי ליהודית קורן.
לאחר גירושיו מקורן גרבר יצא מהארון.
מ-1964 עד 1974 גרבר היה בזוגיות עם אריק סמית.
משנת 1983 גרבר היה בזוגיות עם השחקן רפי ויינשטוק, הצעיר ממנו ב-33 שנים, ושיחק איתו גם בסדרת הטלוויזיה "טיפול נמרץ".
ב-16 בפברואר 2016 לקה בשבץ מוחי, וכעבור שלושה ימים נפטר והוא בן 82.
לבקשתו, נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב הירקון 174.
יוסי דהאן (נולד ב-9 במרץ 1954) הוא פרופסור למשפטים וראש החטיבה לזכויות אדם במרכז האקדמי למשפט ולעסקים.
ממייסדי ויושב ראש מרכז אדוה, ממייסדי ועורכי אתר "העוקץ" ומלמד פילוסופיה באוניברסיטה הפתוחה.
תחום התמחותו הוא דיני עבודה, זכויות עובדים וצדק גלובלי, תאוריות של צדק חברתי, הזכות לחינוך וצדק חינוכי.
יוסי דהאן נולד במרוקו והגיע לישראל בשנת 1960, משפחתו התגוררה תחילה במעברת בית שמש ולאחר מכן במעברת בת-ים משם עברה לחולון שם סיים את לימודיו התיכוניים בבית ספר "קוגל".
דהאן למד לתואר ראשון בפילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1981-1988 נסע לארצות הברית ללימודים מתקדמים וסיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, נושא עבודת הדוקטור שלו היה: "שוויון פוליטי בתאוריות דמוקרטיות" בהנחיית תומאס פוגי וסידני מורגנבסר.
את התואר במשפטים סיים דהאן בשנת 1999 במכללה למנהל.
דהאן הוא פרופסור חבר בחוג למשפטים במרכז האקדמי למשפט ועסקים ברמת גן שם הוא משמש גם כראש חטיבת זכויות האדם.
הוא גם משמש כמרכז הוראה בפילוסופיה ומדע המדינה באוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2006 שימש כעמית מחקר במרכז לחקר צדק חברתי באוניברסיטת אוקספורד באנגליה ובשנים 2012-2011 כחוקר אורח במרכז טאוב באוניברסיטת ניו יורק.
דהאן הוא אחד ממייסדי "מרכז אדוה לחקר החברה בישראל" והוא מכהן כיושב ראש המרכז מאז היווסדו.
דהאן, יחד עם ד"ר יצחק ספורטא, הוא מייסד, עורך וכותב משנת 2003 של אתר הדעות "העוקץ", אתר העוסק בסוגיות פוליטיות, חברתיות, כלכליות ותרבותיות מזווית ביקורתית.
דהאן שימש כנציג ציבור מטעם העובדים בבית הדין הארצי לעבודה וכנציג ציבור במליאת רשות השידור.
החל משנת 2003 הוא חבר במועצת המערכת של כתב העת "תיאוריה וביקורת".
משנת 2005 עד לשנת 2009 שימש כיושב ראש קבוצות מחקר במכון ון ליר בירושלים בנושאי "זהות ומעמד" ו"צדק חברתי".
חבר ועד מנהל באגודה לצדק סביבתי בישראל, וחבר האספה הכללית והוועד המנהל של המרכז האקדמי למשפט ולעסקים.
דהאן שירת כחבר הצוות האקדמי המייעץ של שרת הרווחה אורה נמיר.
היה חבר במשלחת, מפגש טולדו, מזרחים ופלסטינים למען דיאלוג ישראלי-פלסטיני, יולי 1989. חבר במשלחת השיחות עם אש"ף בסטוקהולם ב-1990.
בשנים 1992 - 1993 עמד יחד עם פרופ' יוסי יונה, יצחק שפירא ויעל פישביין בראש צוות החינוך של "הוועדה המיוחדת לפיתוח חברתי", שפעלה במשרד ראש הממשלה יצחק רבין.
דהאן נמנה עם מייסדי הפורום לצדק חברתי ולשלום, שפעל בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים, בחסות המרכז הבינלאומי לשלום.
הפורום קיים תוכניות הכשרה למנהיגות קהילתית לאוכלוסיות מעורבות: יהודים וערבים, תושבי הערים ועיירות הפיתוח, ותיקים ועולים חדשים.
במסגרת פעילותו בפורום שימש דהאן, יחד עם פרופ' יוסי יונה, ראש ועדת ההיגוי האקדמית לתוכניות ההכשרה של הפורום.
דהאן היה ממייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית.
דהאן היה בעל טור דעות בעיתונים "על המשמר", "חדשות", וכיום הוא בעל טור דעה ב"ידיעות אחרונות".
חבר הוועד המנהל של הקרן החדשה לישראל.
דהאן הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
יוסי דהאן נשוי למירי, מעצבת גרפית, ואב לאיילת, נילי ונעם.
גרסה מורחבת ומעודכנת של הספר הכוללת פרק חדש על צדק ודמוקרטיה, יצאה לאור בשנת 2013 בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה.
הספר משמש טקסט מרכזי בקורס "תאוריות עכשוויות של צדק כלכלי וחברתי" של האוניברסיטה הפתוחה.
דהאן כתב את אחרית הדבר לספרו של רולס "צדק כהוגנות" שהופיע בתרגום לעברית בהוצאת עליית הגג ומשכל, בשנת 2011.
מאז שנת 2008 דהאן שותף לסדרת מחקרים, יחד עם דר' חנה לרנר מהחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, ודר' פאינה מילמן מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, העוסקים בזכויות עובדים במשפט הבינלאומי וצדק גלובלי.
פרויקט המחקר שהוא בעל אופי נורמטיבי ואמפירי מפתח תאוריה של חלוקת אחריות ועקרונות של הטלת אחריות שמטרתם להצדיק הגנה על זכויות עובדים בשרשרות ייצור גלובליות הנשלטות על ידי תאגידים כלכליים בינלאומיים.
פרויקט המחקר זכה במימון קרן המחקר הישראלית למדע - ISF.
במסגרת פרויקט מחקר זה פורסמו מספר מאמרים בכתבי עת משפטיים ופילוסופיים, ובתחילת שנת 2016 יצא לאור ספר מאמרים בעריכת החוקרים 'International Labor Rights and Global Justice בהוצאת קיימברידג'.
במסגרת מחקריו בחינוך פרסם דהאן סדרת מאמרים בכתבי עת ישראליים ובינלאומיים בנושא שוויון הזדמנויות והפרטה.
בין היתר, פרסם מספר מאמרים יחד עם פרופ' יוסי יונה מאוניברסיטת בן-גוריון העוסקים בתיאור וביקורת של אספקטים אידאולוגיים ונורמטיביים של רפורמות ניאו ליברליות הפוקדות את מערכת החינוך הישראלית ומערכות חינוך במדינות רבות בעולם מאז שנות השמונים של המאה הקודמת.
בשנים האחרונות עובד דהאן על ספר העוסק בבחינה נורמטיבית ואמפירית של שלש סוגיות, שוויון הזדמנויות הפרטה ולימודי ליבה.
הספר מתוכנן לצאת לאור בשנת 2015.
דהאן ערך יחד עם פרופ' הנרי וסרמן את הקובץ "להמציא אומה" בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה הספר כולל מאמרים העוסקים בתאוריות מודרניסטיות של לאומיות.
הספר יצא בשנת 2006 במסגרת סדרה בקורס "סוגיות בחקר הלאומיות" שבה יצאו לאור תרגומים לעברית של הספרים: "קהילות מדומיינות" מאת בנדיקט אנדרסון, "לאומים ולאומיות" מאת ארנסט גלנר ו"חשיבה לאומית והעולם הקולוניאלי: שיח משני?" מאת פרתה צ'טרג'י.
בשנת 2018 דהאן פרסם את ספרו "צדק חינוכי, הפרטה ומטרות החינוך" בהוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, סדרת הקשרי עיון וביקורת.
הספר המשלב ניתוח נורמטיבי בכלים פילוסופיים וניתוח אמפירי בכלים כלכליים, תרבותיים ופוליטיים עוסק בשלוש מחלוקות המעסיקות את מערכת החינוך בכל המדינות הדמוקרטיות ובכלל זה ישראל: פערי הישגים במערכת החינוך, אחריות המדינה ותהליכי הפרטה ומטרות החינוך במדינה דמוקרטית.
צדק חינוכי, הפרטה ומטרות החינוך
הספר משלב ניתוח נורמטיבי בכלים פילוסופיים וניתוח אמפירי בכלים כלכליים, תרבותיים ופוליטיים.
ספרו זה של דהאן ראה אור בהוצאת האוניברסיטה המשודרת בשנת 2007. גרסה מורחבת ומעודכנת של הספר הכוללת פרק חדש על צדק ודמוקרטיה, יצאה לאור בשנת 2013 בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה.
דהאן ערך יחד עם פרופ' הנרי וסרמן את הקובץ "להמציא אומה" בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה הספר עוסק בתאוריות מודרניסטיות של לאומיות, 2006.
עריכה של גיליון מיוחד על זכויות עובדים בעידן הגלובליזציה בכתב העת Law & Ethics of Human Rights יחד עם פאינה מילמן.
עורך אורח של גיליון מיוחד "על החינוך" של כתב העת "אלפיים" 2010.
תרגום של הספר של תומאס נייגל "מה המשמעות של כל זה?
מבוא קצר מאוד לפילוסופיה", הוצאת ספרי עליית הגג, ידיעות ספרים, 2008.
בנושא זכויות עובדים וצדק גלובלי:
יוסי דהאן, "המשפט בשירות ההפרטה: על אוטונומיה הורית ושוויון הזדמנויות", משפטים, כרך 43 (3) עמודים 1003-1065, 2013.
יוסי דהאן, שלומית בנימין, מוטי גיגי, שלומית ליר, מתי שמואלוף, נפתלי שם טוב, מהקמפוס לנמל: סיקור שביתות ושובתים בתקשורת הישראלית.
סוציולוגיה ישראלית, גיליון יד מס' 1 אוגוסט 2012. תשע"ב.
תרגום והערות בעברית לספרו של תומאס נייגל, מה המשמעות של כל זה?
: מבוא קצר מאוד לפילוסופיה.
תל אביב, פפירוס, אוניברסיטת תל אביב, 1994.
יוסי גנוסר (31 בדצמבר 1945 – 13 בינואר 2004) היה מבכירי שירות הביטחון הכללי, איש עסקים ומתווך שיחות השלום בין יצחק רבין ויאסר ערפאת.
נולד בשם אוסיה גינזבורג ב-31 בדצמבר 1945 בווילנה בירת ליטא הסובייטית.
בשנת 1957, כשהיה בן 12, עלה לישראל עם משפחתו.
התגורר ברמת גן, שם למד בתיכון אהל שם.
לאחר מכן, למד באוניברסיטה העברית בירושלים כלכלה ופילוסופיה.
בשנת 1968 התגייס לשב"כ, ושינה את שם משפחתו לגנוסר.
סיים אולפן ערבית כשפה שנייה ושלט ברהיטות בעברית, ערבית, רוסית ואנגלית.
החל ממאי 1970, עבד באגף לענייני ערבים בירושלים כאיש שטח במגזר הערבי.
ב-1972 עבר למרחב דרום, בו התקדם עד לראש צוות באגף החקירות.
ב-1975 מונה לראש מחלקה במטה השב"כ וב-1978 לראש מחלקה באגף האבטחה של הארגון.
ב-1979 מונה לסגן וממלא מקום ראש אגף החקירות וב-1981 לראש מרחב צפון.
בשנת 1984 יצא לשליחות בת שנתיים בצפון אמריקה כאחראי על תחום הביטחון בצפון ומרכז אמריקה.
עם שובו לישראל השתקע בכוכב יאיר.
ב-1979 נשלח לארצות הברית ללמוד את תחום הפוליגרף.
עבר קורס ארוך בצבא ארצות הברית וסיים בהצטיינות יתרה.
הוא הכניס את הפוליגרף לארץ ולשב"כ ככלי בעבודת החוקרים בשב"כ, וכתב את תורת הלחימה לשימוש בפוליגרף.
יעקב פרי כינה את גנוסר כ"הפוליגרפיסט הטוב ביותר שהיה בשירות".
בין היתר היה ראש המחלקה לסיכול פח"ע וריגול ערבי וראש מרחב צפון של השב"כ.
בתפקיד האחרון היה ממונה על בניית תשתית המודיעין של השב"כ בלבנון לאחר מבצע "שלום הגליל" וניהל מבצעי סיכול טרור רבים.
פרשת קו 300 ופרישתו מהארגון
ב-26 באפריל 1984 מונה, לבקשת יצחק שמיר, כנציג השב"כ בוועדת זורע, ועדת בירור שמונתה לחקר נסיבות מותם של שני מחבלים שהיו מעורבים בחטיפת אוטובוס "אגד", לאחר שנלקחו חיים לחקירת אנשי השב"כ.
אירועים אלו כונו פרשת קו 300.
בעת פרשת קו 300 היה גנוסר מפקד מרחב צפון בשב"כ, ולא נכח באירוע.
במהלך הישיבות, משהתפוצצה פרשת קו 300, הסביר גנוסר שהתבקש על ידי ראש השב"כ, אברהם שלום, להסתיר את מעורבות השב"כ בחיסול המחבלים, ולדווח לשב"כ על עדויות שעלו בדיוני הוועדה.
גנוסר הודה בכך ואמר כי שלום אמר לו שהדבר נעשה על דעת ראש הממשלה עצמו.
בסופו של דבר, קיבלו כל המעורבים בפרשה, ובכללם ראש השב"כ, גנוסר, היועצים המשפטיים ואנשי השב"כ שהיו מעורבים פיזית בהמתת המחבלים, חנינה מראש, מנשיא המדינה חיים הרצוג, בטרם להגשת כתב אישום או הרשעה.
גנוסר ביקש להימנע מקבלת חנינה, בטענה שהיא תכתים את מקבליה, אך בסופו של התרצה לאחר לחץ מחבריו בארגון.
לאחר הפרשה, גנוסר מונה לתפקיד חדש בשב"כ.
למרות זאת, לאחר זמן לא רב, הוא החליט לפרוש מהשב"כ, לאחר שהעריך כי בנסיבות שנוצרו לא יתמנה לתפקיד ראש הארגון.
עם פרישתו מינה אותו אריאל שרון ליו"ר מכון הייצוא, ותמונתו פורסמה בעיתונות בינואר 1987. התמונה זוהתה על ידי קצין צה"ל עיזאת נאפסו שהגיש באותו זמן ערעור לבית המשפט העליון על הרשעתו בריגול, כראש צוות החוקרים שהוציאו ממנו הודאת שווא בעינויים.
לטענת נאפסו, גנוסר נקט כלפיו בטקטיקות חקירה קשוחות, שהובילו אותו להודות גם בעבירות שאותן הוא לא עשה.
בדיקה חוזרת שנעשתה על ידי הפרקליטות בעקבות טענות נאפסו ומשבר האמון בין הפרקליטות והשב"כ בעקבות פרשת קו 300 מצאה כי נאפסו אכן עונה בחקירותיו וכי חוקרי השב"כ שיקרו בבית המשפט כאשר הכחישו את העינויים.
על גינוסר נמתחה ביקורת קשה לגבי אופן התנהלותו בחקירה, שבה חריגה מהפקודות על ידי קצין צה"ל הובילה להרשעת שווא בריגול חמור.
בעקבות הפרשה, הוקמה ועדת לנדוי אשר לראשונה קבעה כללים מוסדרים לשימוש בשיטות החקירה, הכוללות לחץ פיזי בחקירות השב"כ.
בהמשך פנה גנוסר לעסקים פרטיים.
בשנת 1992, תמך גנוסר ביצחק רבין ב, יחד עם יאנוש בן-גל, אורי אור ואפרים סנה.
ב, הוצב גנוסר במקום 53 של רשימת העבודה, אך לא נכנס לכנסת.
בשנת 1993 פסל בג"ץ את מינויו למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון נוכח מעורבותו בפרשת קו 300, אך הוא מונה ליושב ראש חברת הדיור הממשלתית "עמידר", תפקיד אותו מילא עד 1997.
ב-1998 עמד בראש ועדה ציבורית שהמליצה על רפורמה במערך שירותי הכבאות וההצלה, שעיקרה שינוי ארגוני והפיכתו ממבנה של איגודי ערים למערך ארצי, וכן הכפלת מספר הכבאים.
המלצות הוועדה יושמו לבסוף לאחר השרפה בכרמל.
משנת 1985, שימש גנוסר כשליח בין ראשי ממשלות ישראל לרשות הפלסטינית.
בשנת 1985, נשלח לשליחות לתוניס על ידי שמעון פרס להיפגש עם יאסר ערפאת.
בהמשך, פעל גנוסר כאיש קשר מטעם ראש הממשלה יצחק רבין ליאסר ערפאת.
בשנת 1992, מינה אותו יצחק רבין לתפקיד מתאם הפעולות לענייני השבויים והנעדרים.
בתקופה זו, הקפיא גנוסר את פעילותו העסקית, כדי למנוע ניגוד עניינים.
לגנוסר היו קשרים עסקיים הדוקים עם בכירים ברשות הפלסטינית, ולטענת העיתון "מעריב" הוא קישר אותם לבנקים בשווייץ ובעסקאות שונות.
כמו כן היה שותף עסקי קרוב של איש העסקים האוסטרי מרטין שלאף, ותיווך בינו לבין ראש הרשות יאסר ערפאת ויועצו הכלכלי מוחמד ראשיד.
בין השאר, דווח בעיתונות כי היה מעורב בהקמת קזינו אואסיס ביריחו.
בשנת 1999 שימש גנוסר יועץ לראש הממשלה אהוד ברק בשיחות על הסכם שארם.
בעקבות מעורבות זאת הוגשה עתירה לבג"ץ על ניגוד עניינים עקב קשריו העסקיים ברשות, אך העתירה נדחתה.
גנוסר השתתף בוועידת קמפ דייוויד, במסגרתה נערך משא ומתן בין ראש ממשלת ישראל, אהוד ברק ליושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת, בחסותו של ביל קלינטון.
בדצמבר 2002 נפתחה, בהוראת היועץ המשפטי לממשלה, חקירת משטרה נגד גנוסר, שהתמקדה בשאלה, אם גנוסר מסר מידע מטעה על קשריו העסקיים במסגרת העתירה לבג"ץ.
בנובמבר 2003 פרקליטת המדינה, עדנה ארבל, החליטה לסגור את תיק החקירה נגד גנוסר מחוסר אשמה.
היה נשוי בשנית לניצה (אמנית), ואב לארבעה.
בנו הבכור, , נהרג ב-1991 במהלך שירותו בצה"ל ברצועת עזה.
גנוסר נפטר בשנת 2004 בביתו שבכוכב יאיר מסרטן, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
יוסי גיספן (נולד ב-12 בדצמבר 1961 בשם יוסף סעדיה גיספן) הוא פזמונאי ישראלי, שמתמקד בעיקר בז'אנר הים-תיכוני.
בין השירים שכתב: "כשהלב בוכה", "מי שמאמין", "מונו", "עד סוף העולם", "אין עוד מלבדו", "חלום מתוק", "אתה תותח", "ערב טוב", "מלכת היופי שלי", "את המחר שלי", "מיליון סיבות", ולהיטים רבים נוספים.
גיספן נולד וגדל בשכונת התקווה שבתל אביב-יפו.
לאחר שירותו הצבאי עבד במשך מספר שנים כרפד.
בשנת 1990 הקליט אלבום בשם "כל הלילה לך".
שיר הנושא יצא לרדיו ונוגן פעמים רבות בתחנת הרדיו המיתולוגית "קול השלום" של אייבי נתן.
לאחר שחרור של 200 עותקים של האלבום כפיילוט, הבין שלא זה יעודו, עצר את הפצת האלבום וגנז אותו.
בשנת 1995 נפגע קשה בתאונת עבודה ובעקבות הפגיעה הוגבל בעבודתו ונשאר בחוסר מעש כשנה בביתו.
הזמן הפנוי שעמד לרשותו הביא אותו בשנת 1996 לכתיבת שיר לזמר בשם משה רודריגז (זמר די אלמוני שהוציא מספר אלבומים בשלהי שנות ה-90).
במהלך העבודה עם רודריגז פגש גיספן באולפן ההקלטות את מושיק עפיה, שבאותם ימים שר בסגנון טורקי.
עפיה ביקש מגיספן שיכתוב לו שיר, ובעצתו להשתמש בלחן יווני, כתב גיספן את השיר "סך הכל נשיקה", ללחן של ואסיליס קאראס.
השיר הצליח, ובעקבותיו פנה אליו המעבד ונגן הליווי של שרית חדד בנצי מור, והציע לו לכתוב לחדד שירים.
בשנת 2000 כתב לה גיספן את השיר "קח את הכול" ללחן של לופז רוס ובעקבות הלינץ' ברמאללה, ובשנת 2001 את השיר "כשהלב בוכה" ללחן של שמואל אלבז.
השיר הושמע רבות באמצעי התקשורת.
הייתה זו נקודת מפנה משמעותית בקריירה שלו ושל שרית חדד.
השיר זכה לעשרות גרסאות כיסוי, בהן של דוד ד'אור, מירי אלוני ונינט טייב.
באותה שנה כתב את "מיליון או דולר" לאייל גולן.
בשנת 2005 זכה גיספן בפרס שר התרבות ל"כותב השנה".
זכה בפרס אקו"ם להישג השנה למחבר לשנת 2010.
באותה שנה זכה גם לפרק מיוחד בתוכניתו של אמנון לוי "פנים אמיתיות" ולחיקוי בתוכנית הפופולרית ארץ נהדרת.
בפברואר 2011 החל להשתתף כשופט בתוכנית המציאות "אייל גולן קורא לך", והיה חלק קבוע מפאנל השופטים בכל ארבע העונות, עד שהתוכנית ירדה.
בשנת 2018 קיבל אות "יקיר הזמר העברי" מהשדולה לקידום זמר עברי, שבראשה עמדה סגנית יו"ר הכנסת ח"כ נאוה בוקר.
מאז דצמבר 2019 משתתף במוסף התרבות של רדיו תל אביב "המוסף עם זליג, קובי וגיספן" לצד זליג רבינוביץ' וקובי לוריא.
בנו אוראל, השתתף בתוכנית הכישרונות X FACTOR בעונתה הראשונה בישראל והוציא גם שלושה שירים: "כמעט רומנטי" שכתב אביו ללחן של תומר הדדי ואת "שיר המרעה" ו"כרגיל" שכתב, הלחין וביצע אוראל.
בשנת 2013 גיספן הצהיר שתפיסת עולמו מושפעת מחסידות ברסלב.
שימש כדירקטור באקו"ם מנובמבר 2015 למשך שנתיים ושבעה חודשים.
חבר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות ומדור המוזיקה במשרד התרבות משנת 2019, ומשנת 2023 גם במדור לריקודי עם ופולקלור ישראלי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש ב-2020 הוצב במקום החמישי ברשימת "ישראליסט - זכויותינו בקולנו" לכנסת.
בשנת 2024 זכה בפרס אקו"ם על שם אהוד מנור למפעל חיים.
לאייל גולן כתב את השירים "סרט שחור לבן" (לחן: רונן ירקוני), "מלכת היופי שלי" ו"שמועות", "זה אני", "יפיופה", "מיליון או דולר", "מי שמאמין", "לבדי", "שמרני אל", "דוהר לתוך הפקק", "שוב לאהוב", "ג'ונגל", "למות מקנאה" ועוד.
לשרית חדד את "קח את הכל", "כשהלב בוכה" ו"לראות את הכאב" (ללחניו של שמואל אלבז), את "אתה תותח" (לחן: טוליב קוליאב) ואת "אני לא מדונה" (לחן: צביקה פיק) ואת "יחד ננצח" ועוד.
לשלומי שבת את "אין עוד מלבדו" ללחן של תומר הדדי, את "עוד מחר" ללחן של תמיר קליסקי, השיר נכתב כמחווה לרלף קליין על תרומתו לספורט בישראל ובוצע לראשונה בערב שנערך לכבודו בערוב ימיו.
את השיר "שדה קטנה" ללחן של שלומי שבת ואת השיר "היידה" ללחן טורקי.
לעופר לוי כתב את "אני ואת", "אני חוזר", "לילה לא לילה" ואת "שאני איתך" שבוצע בדואט עם זהבה בן.
לזהבה בן כתב את "ללכת עם האור" (לחן: מיכאל וקנין), "שחק אותה קוסם" ו"חלק ממך" (לחנים: שמעון בוסקילה), "חיה בשבילך" (לחן: עדי לאון), ואת הדואט שלה עם עופר לוי "שאני איתך".
לישי לוי ועופר לוי את הדואט "רק את" ללחן של ארקדי דוכין ואת "ממני אלייך" ללחן של עדי לאון.
לשמעון בוסקילה את "את המחר שלי", "לא מוותר", "למה לי למה לך", "מה שהיה היה", "הנצח הוא קצר" ואת "איך את לא רואה" יחד עם מיכאל וקנין כולם ללחניו של שמעון בוסקילה ועוד.
לירדנה ארזי את "זמן של אולי" ללחן של בנו נסים גיספן.
לחיים משה ויואב יצחק את השיר "עד סוף העולם" (לחן: שמעון בוסקילה).
לליאור נרקיס את "ערב טוב לך", "דוקטור" את ילד (לחן: תומר הדדי את "אוהב" (לחן: עדי לאון) "תגידי" (לחן:שמעון בוסקילה), את "מילים לאהבה" (לחן: יוני רועה) שהשתתף בתחרות האירוויזיון, את השיר "החיים כמו סרט" ללחן של אלבז לפסטיגל ואת השיר "המלכה שלי" (לחן: ליאור נרקיס) ועוד.
לשלומי סרנגה את "הזמן הישן" ללחן של יהודה פוליקר, את "מונו" ללחן של דקלה, ואת המילים והלחן לשיר "כל הנשים יפות" ו"ברחוב החמלה" ללחן של בנט נסים גיספן.
ליואב יצחק את "גלגלי השנים", "מי יאהב אותך כמוני", "מיליון סיבות", "ואת מחכה לו" ועוד.
למרגלית צנעני את "אחותי" ואת "בשבילי אתה היסטוריה" ללחנים של צנעני.
לחיים משה את "שיכור מאהבה" ללחן של שמעון בוסקילה.
למשה פרץ כתב והלחין לאלבומו הראשון, את "התמזגות".
למושיק עפיה את "סך הכל נשיקה" (לחן: ואסיליס קאראס), "יש לי אותך" (לחן: סוטיס וולאניס) ואת הדואט "חלום מתוק" עם שלומי סרנגה שאתו פרץ עפיה למיינסטרים ועוד.
לירדנה ארזי וליאור נרקיס את השיר "ישראל שלי" ללחן של בנו אוראל גיספן.
השיר נכתב ויצא לאור, לכבוד חגיגות השבעים למדינת ישראל.
לשיר חובר ריקוד על ידי המרקיד והכוריאוגרף גדי ביטון.
השיר הצליח, הושר ונרקד בקהילות יהודיות, בכל רחבי העולם.
לאוריאל שלומי כתב והלחין את השיר "בכה כינור" את "ציפור בכלוב זהב" לזכרה של עופרה חזה, "רוח האהבה" ואת "לא נקשר".
לאיציק קלה ועומר אדם, את השיר "קסם" ללחן של איציק קלה.
לאטרף כתב את "מסחרה" ללחן של ויקטור אזוס.
לגיא זוארץ את השיר "אל תחשבי ששכחתי" ללחן של תומר הדדי.
השיר נכתב לזכרו של ארז שגיא אשר נפל במבצע צוק איתן.
ליזהר כהן את "למרות הכל" ללחן של תומר הדדי.
להרכב "שלושתנו" אשר חבריו הם: דורית ראובני, חנן יובל ואורי הרפז, את השיר "חייך אל החיים" ללחן של חנן יובל.
לנתנאל את "לומר את זה פשוט" ללחן של עדי לאון ואת "כלב בוכה" ללחן של בנו נסים גיספן.
לדודו אהרון את "ביוטיפול" ללחן יווני ואת "אין כמו אהבה" ללחן של דודו אהרון.
לצמד סטלוס ואורן חן את "שלך" ללחן של שמעון בוסקילה, את "הילד שביקשתי" את "אבינו מלכנו" "אני מת עלייך" ועוד.
לקובי פרץ את "מה קורה" שגם הלחין, את "בואי מתוקה" ללחן של שרית חדד ואת "חי איך שבא לי" ללחן טורקי.
לאורי פיינמן את "חבל שאת לא כאן" ללחן של איתי זילברשטיין, את "לילה מכושף" ללחן ארמני.
ו"קצת אהבה" ללחן של תומר הדדי.
לאבי פרץ את "קטנטנה" את "סודות הלילה" ואת "לך" ללחניו של אבי פרץ.
לנסרין קדרי ולמאור אשואל את שיר הגמר "כמעט לאהוב" באייל גולן קורא לך ללחן של עדי לאון.
ללירן טל את "אין סוף לאהבה" ללחן של שמעון בוסקילה.
לאסאלה יוסף את "מלכת הלבבות" ללחן של עדי לאון.
לאילן נורי את "ירח של חצות" שגם הלחין גיספן ואת "ארץ בראשית" ללחן של שמואל אלבז
לפיני חדד ונתי לוי את הדואט "אוהב אבל מציאותי" ללחן של נתי לוי.
לרגב הוד את "אין מחיר לאהבה" (לחן: מיקי גבריאלוב) ואת "אני לא מלך" ללחן של עדי לאון.
לאתי לוי כתב את "השחור והלבן" שיר מחאה חברתי ללחן של שמואל אלבז.
לזמר הטורקי אג'אר כתב את "בן יקר" ללחן טורקי.
לאליאל הילל את "את העולם שלי" ללחן של עדי לאון
לבני פרידמן את "הריני" ללחן של תומר הדדי
לגלית גיאת את "קח אותי" ללחן של מאור סבג
יוסי גל (נולד ב-1950) הוא דיפלומט ישראלי, כיהן כשגריר ישראל בצרפת ובהולנד ומנכ"ל משרד החוץ.
באוגוסט 1968 התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים, לאחר קורס קצינים שירת בגדוד 403. הוא נפצע במלחמת ההתשה מפגיעת רסיסי פגז מצרי.
לאחר החלמתו שימש קצין המודיעין וקצין המבצעים של הגדוד.
בשירות המילואים השתתף במלחמת יום הכיפורים כקצין ביחידת הסיור של עוצבת כידון.
גל בוגר תואר ראשון בסטטיסטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
החל את עבודתו בשירות החוץ בשנת 1975. תחילה שימש מנהל לשכת שגריר ישראל בארצות הברית עד 1981. בשנים 1985-1987 היה דובר שגרירות ישראל בוושינגטון.
בראשית שנות התשעים היה יו"ר ועד עובדי משרד החוץ.
לאורך השנים שימש בתפקידים דיפלומטיים שונים, בהם: מנהל לשכת שגריר ישראל בארצות הברית, סמנכ"ל הסברה במשרד החוץ (1993–1995), שגריר ישראל בהולנד בשנים 1995 עד 2000, ראש אגף עיתונות במשרד ראש הממשלה (עד 2001), סמנכ"ל לענייני כלכלה במשרד החוץ (2001–2006) ומשנה מדיני למנכ"ל (2006–2009).
עד ינואר 2011 כמנכ"ל משרד החוץ בממשלה ה-32 ולאחר מכן התמנה לשגריר ישראל בצרפת.
וכיהן בתפקיד עד 2015. הוא עוטר באות לגיון הכבוד בדרגת מפקד.
בתפקידיו כסמנכ"ל לענייני כלכלה וכמשנה מדיני למנכ"ל נשא גל באחריות בנושא המערכה המדינית מול הגרעין האיראני, בשדרוג יחסי ישראל והאיחוד האירופי, וריכז חלק מוועדות ההתדיינות בין ישראל לרשות הפלסטינית.
לאחר פרישתו ממשרד החוץ מונה לסגן נשיא האוניברסיטה העברית לקשרי חוץ ופיתוח משאבים.
יוסף יצחק (יוסי) גרין הוא מלחין וזמר חרדי אמריקאי-ישראלי, מגדולי היוצרים במוזיקה החסידית.
הלחין מאות שירים בעבור זמרים רבים, בהם לזמרים המצליחים ביותר במוזיקה החסידית.
מלחין גם ניגונים לחסידות מונקאטש.
נולד בישראל והתגורר בבני ברק.
בצעירותו היגר עם משפחתו לארצות הברית.
בבגרותו למד בישיבה בשכונת סטמפורד היל בלונדון, שם החל להלחין על "פסנתר ישן ושבור למחצה בעליית גג בבית משפחתו הקרובה".
בספרו 'מנגינת חיי' מספר גרין כי דודו ודודתו שהאזינו לאחד משיריו יצרו קשר עם המוזיקאי האנגלי יגאל צליק, שבא לביתם ולקח את גרין תחת חסותו.
באותה תקופה ניצח צליק על מקהלת הילדים פרחי לונדון, והוא ביקש מגרין שילחין שירים בעבור המקהלה.
גרין נענה להצעתו והלחין שלושה שירים שהופיעו באלבום הלהקה.
בשנת 1974 הקים צליק שלוחה ישראלית למקהלת הילדים – "פרחי ירושלים יד בזמר", וגרין הלחין לה את הלהיט "קול ברמה נשמע" שהופיע באלבום שהוציאה הלהקה.
גרין הלחין כ-1,000 שירים בעבור זמרים רבים, בהם לזמרים המצליחים ביותר במוזיקה החסידית: אברהם פריד, אוהד מושקוביץ, מרדכי בן-דוד, שלומי גרטנר, יעקב שוואקי, בני פרידמן, גד אלבז, דדי גראוכר, דודו פישר, יידל ורדיגר, ליפא שמלצר, מוטי שטיינמץ, נפתלי קמפה, שלום למר, שלמה כהן ורבים נוספים.
גרין הוציא סדרה של ארבעה אלבומים בשם "גוונים של גרין" עם לחנים מוכרים שלו, בעיבוד ושירה שלו, לצד זמרים נוספים.
בשנת 2008 הוציא גרין אלבום מקורי בשם התו השמיני, בו הלחין את כל השירים, והוא מבצע אותם לצד זמרים חרדים ידועים אחרים, ביניהם אברהם פריד, מרדכי בן-דוד, חיים ישראל ועוד.
גרין המשיך להוציא אלבומים מסדרת "התו השמיני", בהם גרסאות שלו לשירים ישנים שהלחין לצד שירים שהולחנו לאלבום.
באוקטובר 2009, זכה בתואר "מלחין העשור" במצעד העשור שערך רדיו קול חי.
באוקטובר 2014 הוציא אלבום בשם "אידיש נחת" ובו לחנים חדשים מבוצעים על ידו בליווי מקהלת ילדים, בו התפרסם השיר "התקבצו מלאכים" שהפך ללהיט.
בפברואר 2016 הוציא את החלק השני בסדרה – "סיבבן במצוות".
ביוני 2018 הוציא את החלק השלישי, ובדצמבר 2020 הוציא את החלק הרביעי – "אמונה וביטחון".
בשנת 2017 הוציא לאור ספר בשם "מנגינת חיי: השירים, הסיפורים, החידושים".
במשך תקופה פרסם טור אישי שבועי בעיתון "כל ישראל" מבית קו עיתונות, בשם "גוונים של גרין".
גרין גם נחשב למלחין בחסידות מונקאטש, הלחין כמאה ניגונים לבקשת האדמו"ר ששלח גם את המילים עליהם יהיה הלחן.
מעוז צור 1 – מונקאטש
מעוז צור 2 – מונקאטש
נא הקם מלכות דוד ושלמה - מונקאטש
ניגון הקפות 2 תשע"ח – מונקאטש
ניגון הקפות 3 תשע"ט שמחו – מונקאטש
ניגון הקפות 4 תש"פ – מונקאטש
ניגון הקפות 5 תשפ"א למען דעת– מונקאטש
ניגון הקפות 6 תשפ"ב אורך – מונקאטש
ניגון הקפות 7 תשפ"ג – מונקאטש
נפשנו חכתה לשם - מונקאטש
סימן טוב ומזל טוב - מונקאטש
עד הנה עזרונו 1 – מונקאטש
עד הנה עזרונו 2 – מונקאטש
עוד ישמע 4 – מונקאטש
עוד ישמע 5 – מונקאטש
פקודי השם ישרים – מונקאטש
צמאה לך נפשי 2 – מונקאטש
קה רבון עלם 7 - מונקאטש
קרוץ מחומר 2 – מונקאטש
שושנת יעקב 2 – מונקאטש
סדרת 'שבת עם סבא בעריש'
אידיש נחת "סיבבן במצוות" (2016)
אידיש נחת "מזמור שיר ליום השבת" (2018)
יוסי בן נון (נולד ב-5 במאי 1958) הוא פסנתרן ומלחין תיאטרון.
בן נון הוא בוגר תואר ראשון באקול נורמל סופרייר בפריז, בוגר תואר שני בבית הספר מנהטן למוזיקה.
הופיע כסולן עם כל התזמורות הסימפוניות בארץ.
הלחין וניהל מוזיקלית הצגות בתיאטראות רבים בארץ.
התיאטרון הקאמרי – "אשכבה", "נורה", "הבכיינים", "כטוב בעיניכם", "קברט חנוך לוין", "מעיין הכבשים" בשיתוף תיאטרון חיפה, "אמא קוראז'", "המלט", "היה או לא היה", "שמו הולך לפניו", "גפן בלאדי", "ג'וני הלך", "ינטל", "גטו", "איחש פישר", "האריסטוקרטים" ו"רומן משפחתי".
מנצח ומנהל מוזיקלי של "המפיקים", "כנר על הגג", "קברט", "קזבלן" ו"כימים אחדים".
הפקות משותפות של הקאמרי והבימה - "אנטיגונה", "המורדים" ו"שלוש אחיות".
תיאטרון בית ליסין – "מתנקשים", "עשו עליך פעם סרט", "אלטלנה", "חשמלית ושמה תשוקה", "יומנים", "אוליבר טוויסט", "הדוד וניה", "פרינסס מרי 7", "מלאכת החיים", "סוסים על כביש גהה", "אז בפראג", "בית מרקחת שטרנבלום".
התיאטרון העברי - "כנר על הגג", "צלילי המוזיקה", "רוחה'לה מתחתנת".
האופרה הישראלית - הלחין את שירי הילדים של חנוך לוין למופע פתיחת העונה באופרה הישראלית.
תיאטרון באר שבע – "כשאת אומרת לא", "בלדה ספרדית", "קומדיה של טעויות", "השחף", "דרך השלום".
תיאטרון חיפה – "מחיר הכבוד".
תיאטרון המדיטק – "אוזו ומוזו", "ציפור הנפש", "לרקוד עם אבא", "עלילות פרדיננד פדהצור בקיצור", "נחמן".
תיאטרון אורנה פורת – "הברווזון המכוער".
מועדון צוותא – "איש'ל ורומנצקה"
פסטיבל פליציה בלומנטל למוזיקה – ערבי שירי לורקה
ב-2007 הלחין את פסקול המוזיקה של סרט הטלוויזיה "וסרמן איש הגשם".
זוכה קרן שרת במשך 12 שנים ברציפות.
פרס מאיר מרגלית להלחנה לתיאטרון.
פרס התיאטרון הישראלי 2004, על הלחנת המוזיקה למחזה "הנאהבים והנעימים" של הבימה.
פרס מלחין השנה לילדים 2008.
פרס לנדאו של מפעל הפיס על הלחנה לבמה 2023.
יוסי גודארד (נולד ב-1 במרץ 1937) הוא סופר, עורך, במאי, תסריטאי ואיש תקשורת ישראלי.
גודארד נולד בירושלים וגדל בבת ים, בנו של יעקב גודארד.
הוא שם למד בבית הספר תחכמוני ובתיכון הדתי בית וגן.
את שירותו הצבאי עשה בנח"ל ובחטיבת הצנחנים והמשיך את מסלול הנח"ל כשהיה חבר בקיבוץ יפתח שבגליל העליון.
לאחר מכן עבר לירושלים, שם למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית.
אחיו הצעיר, מני ואשתו איילת חברי קיבוץ בארי, נרצחו במתקפת הפתע על הקיבוץ ב-7 באוקטובר 2023.
במקביל ללימודיו, החל לעבוד במחלקת הנוער של קול ישראל שאותה אף ניהל לאחר מכן.
תוכנית הרדיו הבולטת ביותר שערך גודארד בקול ישראל, היא "מירדף", אותה הפיק ב-1962 בשיתוף עם נקדימון רוגל.
"מירדף" חקרה את מסע בריחתו ומותו של יוסף לישנסקי איש ניל"י, המחתרת שסייעה לבריטים במלחמתם בעות'מאנים במלחמת העולם הראשונה.
בתוכנית חשפו לראשונה חברי ארגון השומר את החלטתם להרוג את לישנסקי.
בטרם שודרה התוכנית, החליטה הנהלת קול ישראל לגנוז אותה ולאסור את שידורה.
לאחר מאבק ממושך שנמשך שלוש שנים, הותרה לבסוף התוכנית לשידור בשנת 1965, וב-1966 זכתה בפרס התוכנית הדוקומנטרית הטובה ביותר.
מ-1964 ועד 1968 החליף את פנחס שדה בתפקיד סגן עורך עיתון הילדים הארץ שלנו.
בעיתון זה פרסם שני סיפורים בהמשכים שמאוחר יותר גם ראו אור בהוצאת מסדה: "קולות מסתוריים במדבר" ו"תעלומת קתרינה הקדושה".
ב-1968 שב לעבוד בקול ישראל וערך את תקליטי "קולות 20 שנה".
בהמשך אותה שנה, עם תחילת שידורי הטלוויזיה של רשות השידור, הצטרף לצוות ההקמה והחל לעבוד במחלקה הדוקומנטרית שלה.
כתסריטאי, במאי ומפיק, הוא ערך עשרות סרטים דוקומנטריים, בהם:
"חידה", מסע אל יהדות אתיופיה, 1972. הסרט זכה בפרס רשות השידור בשנת 1974.
"לאושוויץ ובחזרה", 1981 - ביקור חוזר במחנה ההשמדה עם ניצול.
הסרט זכה בפרס רשות השידור לתוכנית הדוקומנטרית הטובה של השנה.
"מות ימית", 1983 - תיעוד פינוי העיר ימית.
זכה בפרס סוקולוב ב-1985 ובפרס כינור דוד של העיתון "ידיעות אחרונות".
"שתי התחלות", 1985 - סיפורו של פצוע קשה מאש כוחותינו במלחמת לבנון הראשונה והניסיון לשקמו בעזרת רכיבה על סוסים.
"תעלומת מגילת הנחושת", 1998 - ניסיון לפענח את כתב החידה המסתורי של מגילת הנחושת מים המלח.
"עסק ביש" - סיפור העסק הביש של רשת הריגול הישראלית במצרים שגרמה לשערורייה פוליטית בישראל.
הסרט הופק על ידי המרכז למורשת המודיעין ובהוראת ועדת ראשי השירותים נאסר לשידור פומבי במשך 7 שנים, אז שודר בערוץ הראשון.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר באותה שנה.
"המלך והליצן", 1999 - בשיתוף עם אלעד דן.
סרט אנימציה מוזיקלי על הטרגדיה של גטו לודז'.
בהשתתפות השחקנים סשה דמידוב וליאוניד קנייבסקי.
הסרט זכה לציון לשבח בפסטיבל הסרטים בז'ירונה שבספרד והשתתף בפסטיבלים בניו יורק ובמוסקבה, שם נרכשו להפצה שלושת אלפים עותקים ממנו, על ידי רשת ספריות פושקין, בסיוע קרן סורוס.
"אנשים מברזל", 2001 - סרט על כמה ממשתתפי תחרות איש הברזל.
"קיבוץ – סוף", 2002 - בשיתוף ישראל וינר ובהגשת אילנה דיין.
הספד ופרידה מן הרעיון הקיבוצי הישן.
במהלך השנים, ניהל את המחלקה הדוקומנטרית בטלוויזיה כמו גם את מחלקת הדרמה והאומנויות.
במקביל, לימד בבית הספר לקולנוע מעלה.
בין סרטי הדרמה שכתב וביים:
"רצח תרתי משמע", 1990 בהשתתפות יעקב כהן, שלמה תרשיש ועמליה ליזרוביץ-הדר.
תעלומת רצח שפתרונה חבוי בתשבץ הגיון.
נכתב בשותפות עם עמוס נוי.
"רצח למהדרין", 1992 – תעלומת רצח בעולם החרדי.
סדרה בת 3 פרקים בהשתתפות: שרון אלכסנדר, שמואל בונים, סוהיל חדאד, שלמה תרשיש וריטה שוקרון.
נכתב בשיתוף עם עמוס נוי.
ברשות השידור יצר גם את סדרת הדרמה אנשים במיל ב-1984 שכתבו יהושע סובול ו-חגית רכבי ניקוליבסקי וביים אנטואן סאלח.
לאחר פרישתו מהעבודה ברשות השידור, שב לכתוב ספרי ילדים שאחד מהם (הינשוף שראה הפוך) אף זכה במקום הראשון במצעד הספרים של משרד החינוך לשנת 2008.
הכניסה לזרים אסורה (1998), שירים של ילד שובב (הוצאת עם עובד).
הינשוף שראה הפוך (2008), הוצאת הקיבוץ המאוחד.
ב-2016 תורגם לערבית בידי עלאא חליחל.
מעשה באפס (2009), הוצאת הקיבוץ המאוחד.
האי כלומפופו (2009), סיפור הפותח קובץ סיפורים על איכות הסביבה בספר הנושא שם זה.
הענן שהלך נגד הרוח (2011), הוצאת הקיבוץ המאוחד.
המרוץ אחר המדליה ההודית (2015), הוצאת הקיבוץ המאוחד.
אייר דני קרמן זכה בפרס משרד התרבות כספר מצטיין לבני נוער בשנת 2019.
למה לחסידות הלבנות כנפיים שחורות ולשחורות בטן לבנה (2017), הוצאת הקיבוץ המאוחד.
זכה בעיטור ספר האיורים המצטיין מטעם "הפנקס" ב-2017 ובמדליית זהב על האיורים מטעם המגזין האמריקאי "3x3 Illustration Annual".
גונבי הגבול (2018), ספר לבני הנעורים.
נבחר במקום שני במצעד הספרים של תלמידי כיתות ד-ז בשנת תש"ף
יוסף (יוסי) גולדשטיין (נולד בספטמבר 1947) הוא היסטוריון וביוגרף ישראלי, חוקר הציונות, פרופסור מן המניין באוניברסיטת אריאל.
יוסי גולדשטיין נולד בחיפה, שירת בצנחנים בשירות סדיר.
בשנת 1974 סיים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוג ללימודים רוסיים.
למד לתואר שני באוניברסיטה העברית וכתב תזה בהדרכת הפרופסורים גליה גולן ויעקב רואי, בנושא "יחסי ישראל-אש"ף, 1969-1964".
בשנת 1982 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על מחקר בנושא "התנועה הציונית ברוסיה 1904-1897", שנעשה בהדרכת הפרופסורים שמואל אטינגר ויונתן פרנקל.
בשנת 1984 הצטרף לסגל אוניברסיטת חיפה, והגיע לדרגת מרצה בכיר.
הוא פוטר בסוף ספטמבר 1999. מאז 1977 ועד 1992 נמנה עם סגל האוניברסיטה הפתוחה.
כיום הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי החברה והרוח, באוניברסיטת אריאל.
בניו הם העיתונאי תני גולדשטיין והמוזיקאי ג'וני גולדשטיין.
מחקריו של גולדשטיין מתמקדים בשלושה נושאים מרכזיים המשתלבים אלה באלה: תולדות היהודים בעת החדשה, תולדות הציונות ותולדות מדינת ישראל.
גולדשטיין מחלק במחקריו את תולדות היהודים בעת החדשה לחמש תופעות, השזורות האחת בשנייה, שאפיינו את התפתחותם מאז המחצית השנייה המאה ה-18: הגירה, אמנציפציה, מהפכה תרבותית, אנטישמיות וציונות.
כל אחת מהתופעות הללו השפיעה באורח דרמטי על התפתחותם.
בספרו: Jewish History in Modern Times פירט את התופעות הללו אחת לאחת.
ההגירה שינתה את הפזורה היהודית, ודחפה, במאתיים השנים האחרונות, להזזת מרכזם העיקרי של היהודים, ממזרח אירופה, מרוסיה ומפולין, לארצות הברית ולמדינת ישראל.
הסיבות להגירה, על פי גולדשטיין, קשורות להתפתחותם הכלכלית של היהודים, לשוויון הזכויות לו זכו, לאנטישמיות המודרנית, לכינונה של התנועה הציונית ולהקמת מדינת ישראל.
את תופעת ההגירה הסביר גולדשטיין, מלבד בספרו הנ"ל, גם בספריו שיצאו לאור באוניברסיטה הפתוחה, שבהם ניתנו הסברים להתפתחות יהודי ארצות הברית, לציונות בראשיתה, לאנטישמיות, ולשילוב בין דת ולאומיות בחברה היהודית.
האמנציפציה, שוויון הזכויות לו זכו היהודים במדינות אירופה מאז המהפכה הצרפתית, והמהפכה התרבותית שעברו בעקבות זאת, דחפו להתערותם בחברה האירופית והאמריקאית.
פריין המרכזי היה בחילונה של החברה היהודית, שהחלה עוד בתקופת ההשכלה במחצית הראשונה של המאה ה-18, אך הפכה ללב ההוויה היהודית, החברתית-תרבותית, במהלך המאה העשרים, עם הפיכתו של הזרם האורתודוקסי הדתי למיעוט בחברה היהודית.
האנטישמיות המודרנית מוסברת על ידי גולדשטיין כתופעה הקשורה בשלושה תהליכים:
עברם ההיסטורי, פיזורם בגולה ועיסוקם הכלכלי, לצד השלכות המפגש בין הדת הנוצרית ליהודית;
המודרניזציה של החברה האירופית, ובמיוחד תופעות הקשורות בה, שהתחזקו מאז שנות השבעים של המאה ה-19 - דוגמת התגברות תופעת החילון, המחקר המדעי והדמוקרטיזציה של החברה האירופית;
התפתחויות דרמטיות בחברה היהודית, הקשורות לעיסוקם הכלכלי של היהודים ולתופעת החילון.
כל אלה ביחד היוו בסיס לאנטישמיות המודרנית, שהגיעה לשיאה בשואת יהודי אירופה במלחמת העולם השנייה.
עליית הציונות והצלחתה הדרמטית מוסברת על ידי גולדשטיין כחלק מההתפתחות הלאומיות האירופית וכינונן של תנועות לאומיות מודרניות מאז המהפכה הצרפתית, לצד התפתחותם הכלכלית הייחודית של היהודים והאנטישמיות המודרנית.
התופעות הללו גרמו לכינונה של "חיבת ציון", התנועה הלאומית היהודית הראשונה, ולתנועה הציונית מיסודו של תיאודור הרצל.
הקמת התנועה הציונית, לצד תופעת ההגירה, החילון והאנטישמיות, דחפו ליישומו בפועל של הרעיון הציוני עם הקמת מדינת ישראל.
קורפוס אחר במחקריו של גולדשטיין קשור לתולדות הציונות בראשיתה, תוך דגש על התנועה הציונית שהתפתחה במזרח אירופה.
לטענתו, הבסיס לתנועה הלאומית היהודית נוצר דווקא באימפריה הרוסית הצארית.
אין ספק שתיאודור הרצל, בן טיפוחיה של התרבות היהודית-גרמנית-מרכז אירופאית, בפעילותו לכינון ההסתדרות הציונית, הוא זה שייסד את התנועה, שבסופו של דבר היוותה את הבסיס להתפתחותה של הציונות ולכינונה של מדינת ישראל.
אך מרבית חברי התנועה באו מרוסיה ועיקר פעילותה נעשתה שם.
מנהיגיה, מאז הרצל, מחיים ויצמן ועד דוד בן-גוריון, נולדו וגדלו באימפריה הצארית.
תרבות תחום המושב הייתה נטועה בהם עמוקות.
בתשעה ספרים שפרסם, ובעשרות מאמרים, תיאר גולדשטיין, מזוויות שונות, כיצד התפתחותה של הציונות ברוסיה הפכה את אותה תנועה לזו שהובילה בסופו של דבר לכינונה של מדינת ישראל.
בדוקטורט שכתב על התנועה הציונית ברוסיה בראשית דרכה, בספר שפרסם בעקבותיו ובעשרות מאמרים, הוא תיאר את הסיבות להתפתחות הציונות ברוסיה מאז כינון התנועה, האידאולוגיה שאמצו חבריה, ובמיוחד תרומתם להסתדרות הציונית.
בלב התזה שפיתח, הסביר כי התפתחות התנועה, דווקא בתחום המושב ברוסיה, נבעה מתהליכים חברתיים וכלכליים ייחודיים של היהודים שהתגוררו שם.
זאת לצד ההתייחסות הייחודית של השלטון הצארי ליהודים, שאותה פיתח גולדשטיין בספרו "תזכיר לופוחין".
עוד ביקש להוכיח במחקריו, כי מאז כינון התנועה הציונית התפתחה אידאולוגיה ציונית מיוחדת לציוני רוסיה – "ציונות מעשית" – שנבדלה מ"הציונות המדינית" של הרצל.
אותה אידאולוגיה יהודית מזרח אירופאית, היוותה תוצר חברתי ותרבותי ומנהיגותי, שהתפתחה מתוך הקהילה היהודית שם.
בביוגרפיה שכתב על מנחם אוסישקין, הבולט ביו המנהיגים הציוניים הרוסיים אז, ובמאמרים רבים, מצויים ההסברים המבדילים בין שתי האידאולוגיות, כמו גם פרוט פעילותם המעשית והפוליטית של "הציוניים המעשיים".
ובאותו הקשר, בביוגרפיה שכתב גולדשטיין על אחד העם, בספרו "אחד העם והרצל" ובמאמרים רבים, מצא גולדשטיין כי ההבדלים התרבותיים, שנוצרו בין חברי התנועה הרוסיים (האוסטיודן), לבין אלה של הציונים במרכז אירופה, בראשות הרצל (וֶסטיודן), יצרו חיץ תרבותי עמוק ביניהם.
הוא בא לידי ביטוי מובהק במשבר פוליטי עמוק שהתרחש סביב "תוכנית אוגנדה".
הקורפוס השלישי במחקריו של הפרופסור גולדשטיין מוקדש לתולדות מדינת ישראל בראשיתה.
במרכזם עומדות שבע ביוגרפיות על אישים מרכזיים שחיו בראשית ימיה של המדינה: שלושה ראשי הממשלה: לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין, שכיהנו בשנים 1963–1995; וארבע ביוגרפיות נוספות על אישים בולטים בפוליטיקה (ח"כ יוסף תמיר), בכלכלה (ד"ר יעקב ארנון), בתעשייה (אלי הורביץ) ובמדע במדינת ישראל (פרופ' מיכאל סלע).
ביגוגרפיות אלו מאפיינות את ייחודיותם ההיסטורית של מושאי המחקר.
גולדשטיין דן באופן שבו כיצד עוצבה והתפתחה אישיותם, בצמתים ההיסטוריים המרכזיים שעברו ובתרומתם לחברה הישראלית.
באמצעות זאת הסביר את התהליכים ההיסטוריים המרכזיים שעבר היישוב היהודי בארץ ישראל לפני קום המדינה ולאחריה.
במסגרת מחקריו של גולדשטיין, ולנוכח תפיסת עולמו הפדגוגית, הוא מצא, שחלק משליחותו כהיסטוריון היא כתיבת ספרי לימוד.
זו הסיבה שבשלושים וחמש השנים האחרונות (1977–2012) כתב ספרי לימוד רבים, לכל הרמות והגילים, למן נערים בחטיבת הביניים, עבור לתלמידי בתי ספר תיכון וכלה לסטודנטים לתואר הראשון.
בסך הכל כתב גולדשטיין למעלה מ-50 ספרים ופִרסם למעלה ממאה מאמרים אקדמיים בכתבי עת מדעיים.
גולדשטיין (הקדים, ערך והעיר), דת ולאומיות בתנועה הציונית, 1881--1912, האוניברסיטה הפתוחה, 1982 (395 עמ').
גולדשטיין, שנאת ישראל ואנטישמיות, כרכים א-ה, 1986-1987.
גולדשטיין, תזכיר לופוחין, הוצאת מרכז דינור, האוניברסיטה העברית, ירושלים 1988 (188 עמ') (מהדורה מדעית).
גולדשטיין, בין ציונות מדינית לציונות מעשית, התנועה הציונית ברוסיה בראשיתה, הוצאת מאגנס, הוצאת הספרייה הציונית, ירושלים 1991 (256 עמ', כריכה עבה).
גולדשטיין, בין ציונות מדינית לציונות מעשית, התנועה הציונית ברוסיה בראשיתה, הוצאת מאגנס, הוצאת הספרייה הציונית, ירושלים 1991 (256 עמ', כריכה רכה).
גולדשטיין, היסטוריה של המאה העשרים, העולם והיהודים בדורות האחרונים, 1880--1914, מרכז זלמן שזר, ירושלים 1992 (370 עמ').
גולדשטיין, אחד-העם, ביוגרפיה, הוצאת כתר, ירושלים 1992 (511 עמ').
גולדשטיין, אוסישקין, ביוגרפיה, חלק א', הוצאת מאגנס, ירושלים 1999 (308 עמ').
גולדשטיין, אוסישקין, ביוגרפיה, חלק ב', הוצאת מאגנס, ירושלים 2001 (240 עמ').
גולדשטיין, הבגידה בארץ הבחירה, הוצאת "כתר", ירושלים 2002 (272 עמ').
גולדשטיין, אשכול, ביוגרפיה, הוצאת כתר, ירושלים 2003 (789 עמודים).
גולדשטיין, רבין, ביוגרפיה, הוצאת שוקן, תל אביב 2006 (590 עמ').
גולדשטיין (ערך), מנהיגות בעתות מלחמה, יד חיים ויצמן, משרד הביטחון, ההוצאה לאור, 2008 (229 עמ').
גולדברג, הלאומיות, ראשית הדרך, ספר לימוד לחטיבה העליונה, מרכז זלמן שזר, ירושלים 2008.
סעדון) בונים מדינה במזרח התיכון, הלאומיות ב', ספר לימוד לחטיבה העליונה, מרכז זלמן שזר, ירושלים 2009.
גולדשטיין (ערך), יוסף דעת, מחקרים בהיסטוריה יהודית מודרנית מוגשים לפרופ' יוסף שלמון לחג יובלו, אוניברסיטת באר שבע, 2010.
יוסי גולדשטיין, אריה דיין, קראו לו יאפ, יעקב ארנון, בין אמסטרדם לירושלים, תל אביב 2010 (262 עמ').
גולדשטיין, אחד העם והרצל: המאבק על אופייה הפוליטי והתרבותי של הציונות בצל "פרשת אלטנוילנד", הוצאת מרכז דינור, ירושלים, מרכז זלמן שזר, ירושלים 2011 (237 עמ').
גולדשטיין, אלי הורוביץ, שוקן, תל אביב וירושלים, 2012.
גולדשטיין, גולדה ביוגרפיה, אוניברסיטת בן-גוריון 2012 (649 עמ').
גולדשטיין, אנו היינו הראשונים: תולדות חיבת ציון 1881–1918, מוסד ביאליק, ירושלים, 2016.
גולדשטיין, באומץ ובנחישות – סיפורו של גרשון זלקינד, ידיעות ספרים, 2019.
גולדשטיין, בן-גוריון: ביוגרפיה, 2 כרכים, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 2019.
מנחם פורטוגלי, פרופ' יוסף גולדשטיין וד"ר אופירה גראוויס קובלסקי, המפלגה הליברלית בישראל: לידתה, פועלה וניצחון דרכה, המכון לחקר החברה והכלכלה, 2020.
גולדשטיין, פרס: ביוגרפיה, 2 כרכים, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 2025.
יוסף (יוסי) ברודני (נולד ב־15 בינואר 1971) הוא ראש העיר גבעת שמואל משנת 2008.
נולד בעיר חדרה לאנשי חינוך.
היה חניך בתנועת הנוער בני עקיבא ובהמשך מדריך ולמד במדרשית נעם בפרדס חנה ובישיבת ההסדר כרם ביבנה.
לאחר שנתו הראשונה במסלול פרש ממנו והתגייס לשירות מלא בחטיבת הצנחנים, בה נעשה מפקד מחלקה ובהמשך מפקד פלוגה מסייעת בגדוד 202 בדרגת רב־סרן.
בשנת 1996 השתחרר מצה"ל, ולמד תואר ראשון במשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה ותואר שני בנדל"ן במכללת נתניה.
בין השנים 2003–2008 היה יו"ר הדור הצעיר של המפד"ל וחבר מועצת העיר גבעת שמואל.
בשנת 2008 ניצח את ראש העיר הקודם זמיר בן ארי ונבחר לראשות העיר.
עם היבחרו לראשות העיר עזב את המפד"ל והתפקד למפלגת השלטון הארצית – הליכוד.
בנובמבר 2013 נבחר בשנית לראשות העיר ללא מתחרים ובאוקטובר 2018 נבחר בשלישית ברוב של כ־60% מול שלושה מתחרים.
בפברואר 2019 היה מועמד מוביל לראשות מפלגת הבית היהודי, אך לבסוף בחרה המועצה הציבורית לתפקיד את הרב רפי פרץ.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25, חזר ברודני מחברותו בליכוד לגלגולו החדש של המפד"ל – הבית היהודי, ובהמלצת יו"ר המפלגה חגית משה, אשר בחרה שלא להתמודד לכנסת, מרכז המפלגה בחר בו, להובלת רשימת המפלגה בבחירות.
המפלגה התמודדה עם ימינה בראשות איילת שקד וברודני הוצב במקום ה־2 ברשימה המאוחדת.
בבחירות המקומיות של 2023, שנדחו בהמשך ל-2024 נבחר בפעם הרביעית לראשות העיר לאחר שקיבל פעם נוספת כ-60% מהקולות, הפעם מול 4 מועמדים, ורשימתו זוכה ב-5 מנדטים.
באוגוסט 2024 הכריז על הצטרפותו למפלגת ישראל ביתנו.
במרץ 2013 נבחר לרשימת מאה המשפיעים במגזר הדתי-לאומי של מקור ראשון.
נשוי לעינת, מורה, ואב לארבעה ילדים.
יוסי גבני (נולד ב-4 בינואר 1982) הוא קומיקאי וסטנדאפיסט ישראלי.
גבני נולד וגדל בבת ים, למד באורט הבונים בעיר במגמת תקשורת.
בצה"ל שירת בסטי"לים, ולאחר מכן שירת בתור מפקד קורס קשר ימי בבה"ד חיל הים.
גבני התפרסם לראשונה בתוכנית המציאות "האקדמיה לצחוק" ששודרה בערוץ 2 בשנת 2004. בתחרות היה חלק מהצמד "יוסי וטירן" (יחד עם טירן ביבי).
יוסי וטירן הגיעו לגמר התוכנית וסיימו במקום השני.
לאחר התוכנית, במקביל להופעות בצמד, למד קופירייטינג והיה קופירייטר בנפתלי-אברהם, זרמון גולדמן, ויהושע\TBWA.
ב-2006 פורק הצמד "יוסי וטירן" וב-2007 החל גבני להתנסות בסטנדאפ לבדו.
בתחילת דרכו הופיע במספר תוכניות טלוויזיה כגון "עובר כל גבול", "ערב אדיר" ועוד.
בין בשנים 2012–2014 הופיע בשלוש העונות של תוכנית הטלוויזיה "מחוץ לחוק" המשודרת בערוץ הוט קומדי סנטרל.
בשנת 2014 החל להופיע כסטאנדפיסט בתוכנית הילדים "הצחוקיה" המשודרת בערוץ ניקלודיאון.
בתחילת 2015 הקים גבני יחד עם גיורא זינגר ועומר בורשטיין את צוות "בערך", צוות קומי שמפיק סרטונים מצחיקים ברשת.
ב-2016 הוביל ביחד עם חברי הצוות הקומי "בערך", קמפיין אינטרנטי של "ספרייט".
ב-2018 עלתה לאוויר הקומדיה "קיסריה אקספרס" אותה כתב ויצר גבני יחד עם שותפיו ליצירות עומר בורשטיין וגיורא זינגר, והם משחקים שם בתפקידים ראשיים יחד עם אסף אטדגי.
גבני נשוי לכרמל ואב לבן ובת.
יוסף (יוסי) גז (נולד ב-23 בדצמבר 1954) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד חטיבה 5, מפקד חטיבת יהודה, סגן מפקד אוגדת עזה, ונספח יבשה בארצות הברית.
גז נולד בחיפה, גדל במעברת שפרעם ובקריית אתא.
התגייס לצה"ל באוגוסט 1973 והחל שרותו כלוחם בסיירת גולני וכקצין בחטיבת גולני.
בפיקודו של גז הוסבה חטיבה 5 לחטיבת חיר"מ ונטלה חלק בלחימה באזור יהודה ושומרון, רצועת עזה, וגבול הצפון.
שימש מפקד חטיבת יהודה וסגן מפקד אוגדת עזה.
במהלך מהומות מנהרת הכותל ב-1996 היה בחפיפה עם מחליפו נביה מרעי שנהרג מאש צלפים.
בתפקידו הבא שירת כקצין אג"ם פיקוד הדרום.
ב-1999 מונה לנספח יבשה בארצות הברית.
על תפקיד זה זכה לקבל את אות לגיון ההצטיינות של צבא ארצות הברית.
השתחרר משירות הקבע ביוני 2002.
לאחר שחרורו מצה"ל, עבד בשנים 2002–2011 בחברת רפאל.
שימש ראש קו השבחת רק"ם, עמדות נשק ומשגרים, ולאחר מכן סגן-נשיא "רפאל USA" במרילנד.
בתפקידו זכה לקבל את פרס השיווק של חברת רפאל.
הוא בעל חברת שיווק ופיתוח עסקי בארצות הברית וסגן נשיא חברת Mistral.
גז בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה ובעל תואר שני במדע המדינה, גם כן, מאוניברסיטת חיפה.
הוא בעל תואר MBA מאוניברסיטת מנצ'סטר (לימים הקריה האקדמית אונו) וכן, בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל והמכללה לפיקוד ולמטה של צבא בריטניה.
יוסף שלמה (יוסי) דגן (נולד בי' באב ה'תש"ם, 23 ביולי 1980) הוא פוליטיקאי ישראלי המשמש כראש המועצה האזורית שומרון החל מאוגוסט 2015.
יוסי דגן גדל בשכונת פרדס כץ בבני ברק.
בכיתה ט' עבר עם משפחתו לשבי שומרון.
הדריך ב"בני עקיבא" והצטרף ל"נוער מולדת", שימש כיו"ר נוער מולדת והיה בקשר הדוק עם ראש המפלגה רחבעם זאבי.
דגן הוא בוגר מחזור א' של הישיבה התיכונית דרכי נועם בפתח תקווה ולאחר מכן גם של ישיבת ברכת התורה.
למד תקופה קצרה בישיבת ניר קריית ארבע.
שירת בצה"ל והוא בדרגת סרן במילואים.
הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן והוא מגשר מוסמך.
לאחר סיום שירותו הצבאי היה ממקימי הגרעין הדתי בהתנחלות שא-נור שבצפון השומרון.
שא-נור הוקם ככפר אמנים ולאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה עזבו רוב התושבים את המקום ודגן יחד עם חברו אריאל פרל הקימו את גרעין המשפחות שהביא לגדילת ההתנחלות מחדש עם עשרות משפחות.
גן ומעון נפתחו, וכן מכולת, גלריית האמנות נפתחה מחדש ועשרות אלפי מטיילים הגיעו וסיירו ביישוב ובכל צפון השומרון.
במקביל פעל דגן עם קבוצת חברים, בהם שולי הר מלך, לחיזוק הגרעין הדתי שעלה לחזק את היישוב חומש, ואף יזם יחד איתם את הקמתה של ישיבה חקלאית לחיזוק המקום.
שולי הר מלך נרצח על ידי מחבל בסיומה של שיחת טלפון עם יוסי דגן, אותה קיימו כששולי ורעייתו לימור נסעו ברכבם מבית הוריו של הר מלך לביתם בחומש.
לאחר ההכרזה על תוכנית ההתנתקות על ידי ראש ממשלת ישראל אריאל שרון, שימש דגן כעוזר מנהל מטה המתנגדים לתוכנית לקראת משאל מתפקדי הליכוד, שבו רוב המתפקדים הצביעו נגד יישום התוכנית.
דגן הפך לאחד המובילים בקרב נגד פינוי היישובים.
למרות תוצאות ההצבעה והתחייבותיו של שרון, תוכנית ההתנתקות יצאה לפועל, ודגן הוביל את המאבק נגד הפינוי בצפון השומרון, עד ליום הפינוי עצמו, בו התבצרו דגן וחבריו ליישוב על גג המצודה העתיקה בשא-נור, יחד עם הרב דב ליאור, ח"כ פרופ' אריה אלדד, ח"כ לשעבר אליקים העצני, ח"כ יחיאל חזן ורבנים נוספים.
האחרונים שפונו במסגרת תוכנית ההתנתקות, היו המתבצרים על גג המצודה בשא-נור ואנשים נוספים בחומש הסמוכה.
"חומש תחילה" והמאבק לשיבה ליישובים
לאחר יישום התוכנית ומלחמת לבנון השנייה היה דגן ממקימי מטה הפעולה "חומש תחילה" ביחד עם אנשי מילואים שחזרו מהמלחמה, מטרתו של הארגון הייתה להחזיר את ההתיישבות היהודית ליישובי צפון השומרון שפונו אך נותרו בשטח בשליטה צבאית ישראלית.
"חומש תחילה" הורכבה מגרעין של למעלה מ-40 משפחות מחומש ומשא-נור, וסביבן כ-11 ארגוני ימין חוץ פרלמנטריים.
הארגון קיים תהלוכות ענק לחומש, תוך שבירת האיסור להגיע ליישובים שפונו.
דגן הוביל גם בתפקידו את הדרישה לביטול תחולת חוק ההתנתקות מיישובי צפון השומרון, ולחזרה ליישובים שפונו, וזאת באמצעות ארגון אירועים המוניים, עבודה פרלמנטרית וכתיבת מאמרים.
במרץ 2023 בוטל החוק באופן רשמי, ובמאי אותה שנה הוקם מבנה קבע לישיבת חומש, מבנה הקבע הראשון בשטחים שפונו בהתנתקות.
דגן נבחר למועצה האזורית שומרון כנציג שבי שומרון ב-2007 וב-2012. אחרי הבחירות שנערכו בשנת 2012 מונה לסגנו של ראש המועצה האזורית שומרון, גרשון מסיקה, והיה אחראי על תחומי החינוך, המתנ"סים וההסברה.
במסגרת הסיסמה שטבע: "האויב הגדול של ההתיישבות הוא הבורות", ייסד דגן ועמד בראש מערך ההסברה האסטרטגי של השומרון בישראל ובחו"ל.
הוא ייסד ועמד בראש מערך ההסברה של המועצה האזורית שומרון שמפעילה סיורי אח"מים, את מיזם "שומרון – נעים להכיר" ויחידת קשרי החוץ שבמסגרתם הגיעו לסיורים בשומרון למעלה מ-1,500 מעצבי דעת קהל בציבוריות הישראלית.
בשנת 2008 היה אחד ממייסדי ועד מתיישבי השומרון.
יוסי דגן הקים בשנת 2009 יחד עם חבריו יוני הישראלי ויעקב וינברגר את קבוצת "הליכוד שלי – קבוצת ההתיישבות בליכוד", המונה כעשרת אלפים מתפקדים ונחשבת לקבוצת המתפקדים הגדולה בליכוד.
דגן הוא חבר מרכז הליכוד מאז שנת 2012.
יוסי דגן נחשב לדמות מרכזית במחנה הלאומי וגורם משפיע במערכת הפוליטית, בין השאר בשנת 2016 שימש כמתווך בין ראש הממשלה בנימין נתניהו לבין אביגדור ליברמן והביא לצירוף ליברמן וסיעתו לממשלה ובכך מנע את כניסתה של המחנה הציוני בראשות יצחק הרצוג וציפי לבני.
דגן נחשב מקורב לנתניהו למרות שניהל נגדו מספר מאבקים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25, השיק את קמפיין V22 (כאנטיתזה לקמפיין V15) להבאת מצביעי ימין בכלל, ומצביעי ליכוד בפרט, להצביע בבחירות.
דגן פעל, עוד מימיו כחבר מועצה, לחיזוק הקשר של אישים שונים ברחבי העולם עם השומרון.
דגן נפגש עם פוליטיקאים רבים הן מהפרלמנט האירופאי והן מארצות הברית.
פעמים רבות הוא אף מביאם לסיורים בשומרון.
במסגרת זו, הקים דגן שדולה רשמית למען יו"ש בפרלמנט האירופי והיה שותף בהקמת שדולת מסחר ליהודים ופלסטינים ביו"ש.
במסגרת השדולות מתקיימים מפגשים, סיורים וכנסים.
כך, במסגרת פעילות ההסברה הצטרפה הנערה אילה שפירא, שנפצעה קשה בפיגוע בקבוק תבערה בחודש דצמבר 2014, לכנס הסברה בפרלמנט האירופי, והשייח' תמימי מרמאללה לכנס הסברה נגד קמפיין החרם במדריד, כנס במהלכו התפרעו עשרות פעילי BDS וניסו לתקוף את דגן והשייח'.
בעקבות זאת הוצמדה אבטחה לדגן ולחברי המשלחת כל זמן שהותם בספרד.
במסגרת פעילות ההסברה דגן נאם פעמיים בכנסים בפרלמנט האירופי וכן מספר פעמים בקונגרס בוושינגטון.
דגן נחשב לבעל קשרים רבים בבית הלבן ולבעל קשר חזק במפלגה הרפובליקנית, בעיקר בקרב מנהיגים אוונגליסטים, דבר שהפך להיות אסטרטגי עם היבחרו של דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית.
דגן השתתף בקמפיין הבחירות של דונלד טראמפ בשנת 2016 - בהסברה מול הישראלים בעלי האזרחות האמריקנית ומול הנוצרים האנגלווסטים.
לאחר היבחרו של טראמפ הוזמן דגן כאורח רשמי להשבעה של טראמפ והיה לראש המועצה הראשון שמקבל הזמנה רשמית כזו.
במהלך 2019 ו-2020 הפעיל את כל כוחו הפוליטי בישראל ובארצות הברית למען סיפוח יהודה ושומרון.
דגן אף טס במשלחת של מועצת יש"ע לוושיגנטון, להכרזת הנשיא טראמפ וראש הממשלה נתניהו על "תוכנית המאה", לשם קידום סיפוח יהודה ושומרון ולהבהיר כי לא תקום מדינה פלסטינית ביו"ש.
ראשי מועצת יש"ע נועדו בעת שהותם בוושינגטון פעמיים עם נתניהו בבלייר האוס בבית הלבן, וכן נועד עם גורמים בכירים בממשל ארצות הברית בנושא.
במהלך כהונתו נחתמו, לראשונה בתולדות ההתנחלות ביו"ש, בריתות ערים תאומות והסכמי שיתוף פעולה כלכלי.
כך נחתמו הסכמים עם העיר המפסטד (פייב טאונס) בניו יורק, מדינת טקסס, חבל ולטלינה בצפון איטליה, הוויז בהונגריה.
כמו כן בדצמבר 2020 הכריז יחד עם אנשי עסקים בדובאי וחברת האחזקות fam, המוערכת בלמעלה משלושה מיליארד שקל, על הסכם שיתוף פעולה כלכלי ליצוא יין, דבש, שמן זית וטחינה מתעשיינים בשומרון לאיחוד האמירויות.
בשנת 2023 פעל דגן לחיזוק יחסי הרומנית עם ישראל, שהכריזה על תמיכתה הזכותה של ישראל לבנות מעבר ל.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024 פעל דגן בארצות הברית למען ניצחונו של דונלד טראמפ, וזמן קצר לאחר ניצחונו של טראמפ בבחירות - הוזמן דגן לטקס ההשבעה.
בזמן שהותו, הקים יחד עם 20 חברי קונגרס שדולה למען יהודה ושומרון.
בנוסף, פעל לביטול הסנקציות על מתיישבים ופעילי ימין שהטיל ביידן.
לאחר שגרשון מסיקה השעה עצמו מתפקיד יו"ר מועצה אזורית שומרון עקב חלקו בפרשת השחיתות בישראל ביתנו, מונה דגן לממלא מקומו.
מסיקה חתם על הסכם עד מדינה והתפטר במאי 2015 מתפקידו.
דגן נבחר באוגוסט 2015 לראשות המועצה בבחירות מיוחדות כשהוא מנצח את שריה דמסקי מאלון מורה ברוב של 63.1%.
בבחירות לרשויות המקומיות אוקטובר 2018 התמודד דגן מול מסיקה ומול פול גולובנבסקי.
במהלך המירוץ דגן ומסיקה פנו לבוררות אצל הרב שמואל אליהו שקבע שעל מסיקה לפרוש מהמירוץ.
בבחירות ניצח דגן את גולובנבסקי ברוב של 81.19% (13,148 מהקולות), ונבחר לכהונה שנייה.
לאחר רצח בני הזוג נעמה ואיתם הנקין בחג סוכות 2015, הקים מאהל מחאה ליד בית ראש הממשלה בירושלים, בדרישה להעניק אישור לתוכניות בנייה, תב"עות, ליישובים הסמוכים למקום הרצח, והחזרת הביטחון לתושבי השומרון.
אוהל המחאה הוקם מיד לאחר הלווית בני הזוג ואליו הגיעו להביע תמיכה, בצורה תקדימית להפגנה מחוץ לבית ראש הממשלה, רוב שרי הממשלה.
לאחר 12 ימים של מחאה הושג הסכם בין ראש הממשלה נתניהו ליוסי דגן, ובמסגרתו אושרו 15 תוכניות מתאר (תב"ע) להתנחלויות, בהן איתמר, רחלים, יקיר, עלי זהב, אלמתן, סנסנה ותומר.
כמו כן, אושרה סלילת כביש עוקף נבי אליאס בעלות 56 מיליון ₪, שנחנך במהלך 2018.
בשנת 2016 היה דגן המתווך בין ראש הממשלה בנימין נתניהו לתושבי עמונה במשבר סביב פינוי המאחז, והביא להקמת ההתנחלות החדשה עמיחי.
בנובמבר 2017 הוביל דגן מחאת ראשי רשויות יחד עם משפחות שכולות שיקיריהן נרצחו בכבישי יו"ש מול בית ראש הממשלה, תוך שביתת שבת ורעב בדרישה לסלול כבישים עוקפים ולשפר את מרכיבי הביטחון ביו"ש.