tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2015 נפרד מאשתו השנייה, קתרין (קייט) אבוט-אנדרסון, איתה התחתן ב-15 ביוני 1999. לבני הזוג נולד ב-1997 בן פרדי, וב-1999 נולדה בתם מג.
ב-1987 התחתן דניס עם מירנדה קרול ממנה התגרש ב-1993.
ביולי 2008 הוענק לדניס תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת נורת'המפטון.
יו טה-יונג (נולד ב-14 במאי 1936) הוא סוציולוג, אינטלקטואל דרום קוריאני, לשעבר מרצה מן המניין בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון שבנגב, וסגן נשיא אוניברסיטת קונגוק שבדרום קוריאה.
כיום הוא יו"ר הקרן לכפר נוער עתידי, עמותה ללא מטרת רווח.
יו ידוע בתור אישיות נכבדת בדרום קוריאה בהיותו יזם ומוביל תוכנית העבודה של תנועת הכפר החדש בקוריאה בשנות ה-70, תנועה שהייתה לאחת מאבני הדרך בצמיחתה הכלכלית של קוריאה הדרומית ול"נס על נהר האן".
לאחר שהוזמן על ידי מלך דנמרק, פרדריך התשיעי, ללמוד ולחקור אודות מודלים כפריים בסוף שנות ה-60, משנת 1972 החל לעבוד בבית הכחול כאחראי והארכיטקט של תנועת הכפר החדש, בהמלצתו של הנשיא דאז פארק ג'ונג-הי.
תנועת הכפר החדש רדפה אחר החזון של התעוררות האומה, בהתבסס על הרוח החלוצית היהודית שהפכה את המדבר למדינת ישראל ועל אחדות העם הדני ששינתה את דנמרק למדינת רווחה בינלאומית.
אף על פי שמעודו לא היה פוליטיקאי, הצלחתו והשפעתו הניכרת של יו בהנחלת עיקרי הכפר החדש התאפשרו בזכות האמון המוחלט שנתן בו הנשיא פארק.
יו היה ד"ר לסוציולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בסוף שנות ה-70, ובעל תואר שני ושלישי מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
יו נולד בשנת 1936 במחוז צפון ג'ולה בקוריאה, שהייתה קולוניה של יפן באותה תקופה.
קוריאה הייתה אז מדינה ענייה דלת משאבים, ובילדותו חווה רעב מתמשך לצד עבודה פיזית מפרכת על בסיס יומיומי.
בעודו רואה את קשיי העם הקוריאני וחווה זאת על בשרו כנער, נוצר בו חזון עתידי להתחדשות הכפרים הקוריאניים.
בשנת 1953 הודות לתמיכה כלכלית של בית משפחה אמיד בו לימד כמורה פרטי, הצליח לסיים את לימודיו בחט"ב בגיל 18. אחרי שעבר לסיאול, בירת דרום קוריאה, תוך כדי עבודות מזדמנות כמו הברקת נעליים, מסירת עיתונים ומכירת גלידות, השלים את לימודי חט"ע.
בשנת 1957 התקבל כסטודנט לאוניברסיטת קונגוק שבסיאול, שלימים יהיה סגן נשיאה.
בזמן שהתחבט בעניין לימודים אקדמיים מחוץ לקוריאה, יו מצא מתוך ספרו של פרופ' יו דאל-יונג "אל היסטוריה חדשה" כי דנמרק הצליחה להפוך את כפריה העניים למדינת רווחה מובילה בעולם.
בגלל הרצון לשנות את מצב העגום בקוריאה הוא מחליט לעבור ללימודים בדנמרק, מדינה רחוקה ללא כל קשר דיפלומטי עם קוריאה.
יו הבין כי עליו לכתוב לאדם הבכיר ביותר, ועל כן מחליט לשלוח את מכתבו למלך דנמרק פרדריך ה-9. כיוון שלא הכיר את כתובת המלך, שלח את המכתב בלי הכתובת מתוך ביטחון כי על הדוור הדני הממוצע לדעת זאת.
לאחר חודש ימים, יו מקבל תשובה מארמון המלוכה דרך מכתב משר החוץ הדני: "ממשלתנו תדאג לך שתוכל ללמוד כל תחום שתבחר, בכל מקום שתחליט, בכל תקופה שתרצה." כך בשנת 1968, בהיותו בן 31, הוא עובר ללימודים בדנמרק דרך מלגה ותמיכה של הממשלה הדנית.
למרות לימודיו בדנמרק על מדינות הרווחה ותנועות העם, יו הרגיש כי אינו יכול לחוות מבחינה פרקטית את השינויים שחלו בדנמרק, שכבר הייתה אז מדינת רווחה מפותחת.
הוא תיאר זאת במשפט "כמו לראות שרטוטים ובניינים גמורים".
בעקבות זאת, יו מחליט לעבור ללימודים במדינת ישראל שהייתה אז מלאה בתנועות ופעילות התיישבות לדוגמת הקיבוצים.
גם הפעם, הוא שולח את מכתבו לאישיות בכירה, נשיא מדינת ישראל דאז, זלמן שזר שמזמין אותו ללימודים בארץ תחת סבסוד מלא של טיסות, דמי מחייה, ביטוח ולימודים מצד ממשלת ישראל.
לאחר שובו מישראל בשנת 1971, עבד כאחראי על חינוך והתיישבות באוניברסיטת קונגוק כאורח כבוד של פרופ' יו סוק-צאנג, מייסד האוניברסיטה.
בהיותו מומחה כפרי ברשות השידור של ה-KBS, הוא מקבל שיחת טלפון מהונג סונג-צ'ול, המזכיר הכללי, ממשרד המזכירות הנשיאותית של הבית הכחול.
הוא התבקש לייעץ על פרויקטים של פיתוחים כפריים ולהציג את חזונו בכפר הקוריאני דרך יישום מודלי הפיתוח של המדינות המפותחות בהן ביקר.
הנשיא פארק ג'ונג-הי הפציר בו לפרוש מההוראה באוניברסיטה ולהתחיל לעבוד בבית הנשיא בהקדם, אך הוא סירב בהסבר כי "יש לי סטודנטים ללמד".
בבוקר למחרת, רק לאחר בקשה מיוחדת שנשלחת ממשרד הנשיא וממשרד החינוך במקביל לנשיא וחבר הנאמנים של אוניברסיטת קונגוק, יו נענה בחיוב.
בינואר 1972 הוא מונה על ידי הנשיא פארק ג'ונג-הי כראש תנועת הכפר החדש, תנועת חדשנות כפרית שאפתנית ששיתנה את פני דרום קוריאה כולה.
כמוביל התוכנית היה אחראי להנחת היסודות בימיה הראשונים של התנועה, שלימים הופכת לאחת מתוכנית "זיכרון עולם" של אונסק"ו.
על סמך המחקר המקיף והניסיון שלו בדנמרק ובישראל, הציע רעיונות ומהלכים אסטרטגיים, והנשיא פארק שראה את הפוטנציאל שבו נתן גב מלא ביישום רעיונותיו.
שלושת יסודות הליבה של תנועת הכפר החדש שהציע יו, "שקדנות, יצירה עצמית ועזרה הדדית", שמורים כיום במוזיאון הכפר החדש בכתב ידו האישי של הנשיא פארק.
אף על פי ששובץ ברשימת השרים במשטר פארק, סירב להיות פוליטיקאי מאחר שרצה להמשיך את לימודיו.
הוא ביקש שנית מממשלת ישראל לסייע לו בקבלת מלגה ללימודים מתקדמים באוניברסיטה ישראלית.
לאחר שנענה בחיוב, עוזב את קוריאה הדרומית ומאז יולי 1973 למד סוציולוגיה כפרית באוניברסיטה העברית שבירושלים.
את לימודי התואר השני והשלישי בסוציולוגיה סיים בהצטיינות לאחר 4 שנות מחקר בלבד, הישג יוצא דופן באותה תקופה.
לאחר מכן, הוזמן מאוניברסיטת בן-גוריון שבנגב להיות מרצה מן המניין בחוג לסוציולוגיה, והיה לאסייתי הראשון בתפקיד.
פרופ' יו לימד בעברית קורסים בנושאי סוציולוגיה כפרית, היסטוריה ופוליטיקה של קוריאה והרצה בפני אלפי סטודנטים ישראלים.
בשנת 1978, עזב את חייו המובטחים בישראל וחזר לקוריאה על מנת להמשיך לתרום את חלקו בשיקום הכפרים שלה.
מאז 1978 היה לפרופסור חבר באוניברסיטת קונגוק ולמנהל מכון המחקר כפר החדש בקוריאה.
מפברואר 1993 ועד אוגוסט 1994 כיהן כסגן נשיא אוניברסיטת קונגוק.
אחרי יציאתו לגמלאות בשנת 2002 הקים את קרן כפר הנוער העתידי שתומך בתלמידים מתקשים מרקע סוציו-אקונומי נמוך דרך מתן מלגות לימודים.
את הקרן ייסד מנכסיו האישיים שצבר ממכירת ספריו והרצאותיו יחד עם התרומות שקיבל מצד תורמים חיצוניים.
יו ויימן הווארד השלישי הוא קצין בדימוס בדרגת אדמירל משנה בצי ארצות הברית, בתפקידו האחרון כיהן כמפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של צי ארצות הברית.
הווארד הוא בנו של אדמירל בצי ארצות הברית.
הוא למד בתיכון באלכסנדריה שבווירג'יניה, וב-1990 סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים באקדמיה הימית של ארצות הברית, במהלכם היה חבר בנבחרת החתירה של המוסד והתגייס לצי.
הוא התנדב ליחידת אריות הים ונהיה ללוחם וקצין ביחידה.
לאחר שנדחה פעמיים בניסיונותיו להתקבל לצוות 6 של אריות הים, התקבל ליחידה ב-1998 והוצב בפלגה הירוקה ולאחר תשעה חודשי הכשרה עבר לשרת בפלגת המבצעים האדומה.
הוא היה מראשוני הלוחמים שנשלחו לאפגניסטן לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001. ב-2006 מונה למפקד הפלגה האדומה שלחמה תחת פיקודו במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן.
ב-2015 קודם לדרגת אדמירל משנה ומונה לקצין המבצעים והנספח הצבאי בסוכנות הלאומית למודיעין חזותי וגאוגרפי.
ב-2016 מונה לעוזר מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
באוגוסט 2018 מונה למפקד המבצעים המיוחדים של פיקוד מרכז של ארצות הברית.
ב-2020 מונה למפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של צי ארצות הברית.
כיהן בתפקיד עד פרישתו באוגוסט 2022.
הווארד בוגר תואר שני בביטחון לאומי ומשאבים לאומיים בדגש על חלל ממכללת המלחמה של הצי, הוא בעל תואר שני במנהל עסקים במסגרת תוכנית TRIUM (מיזם משותף של אוניברסיטת ניו יורק, בית הספר לכלכלה של לונדון ובית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז)
מריו גוטי גידן מימס , ידוע בשם הבמה יו גוטי (Yo Gotti), הוא ראפר אמריקאי.
יו גוטי נולד בממפיס שבטנסי.
הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו בסביבות גיל 14, תחת שם הבמה ליל יו (Lil Yo).
בין השנים 2000 ל-2006, הוציא גוטי אלבומים באופן עצמאי, בהם Life אשר יצא לאור בשנת 2003, אשר זכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה.
בתחילת שנת 2012, הוציא גוטי את אלבום האולפן השישי והמסחרי הראשון שלו, Live from the Kitchen.
מתוך האלבום, יצא הסינגל המוביל "We Can Get It On", שהגיע בשיאו למקום ה-22 במצעד שירי הראפ.
האלבום עצמו הגיע בשיאו למקום ה-13 במצעד הבילבורד 200. כמו כן, האלבום צבר למעלה מ-36 אלף מכירות בארצות הברית.
ב-2013 הוציא את אלבום האולפן השביעי שלו, I Am.
מתוך האלבום יצא הסינגל "Act Right" אשר זכה להצלחה רבה ואף הוכתר כ"סינגל זהב" על מכירת 500,000 עותקים בארצות הברית.
גם האלבום עצמו זכה להצלחה נאה כאשר הועמד לפרס "אלבום השנה" של פרסי ההיפ הופ של ה-BET, ואף זכה במעמד "אלבום זהב" מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
ב-2015 הוציא את הסינגל הראשון מתוך אלבומו השמיני, "Down in the DM".
השיר היה ללהיט, תוך שהגיע בשיאו למקום הרביעי במצעד הבילבורד הוט 100, והוכתר כסינגל פלטינה כפולה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
כמו כן, יצאה לאור גרסת רמיקס לשיר בהשתתפותה של הראפרית ניקי מינאז'.
בשנה שלאחר מכן, ב-2016, יצא אלבומו השמיני של גוטי, The Art of Hustle.
האלבום זכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה, הגיע למקום הראשון במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ, ואף הוכתר כ"אלבום זהב" על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
ב-2017, הוציא את הלהיט "Rake It Up", בהשתתפות המפיק מייק ויל והראפרית ניקי מינאז'.
השיר הגיע בשיאו למקום הראשון במצעד השירים הקצביים של בילבורד, ובכך הפך לשירו הראשון של גוטי לעשות זאת.
כמו כן, הסינגל זכה במעמד פלטינה משולשת, על מכירת 3 מיליון עותקים בארצות הברית.
בהמשך השנה, הוציא את אלבומו התשיעי, I Still Am.
האלבום היה לאלבומו השלישי של גוטי אשר הגיע לעשירייה הפותחת של מצעד הבילבורד 200, תוך שהגיע למקום השישי.
ב-2019, השתתף ברמיקס לשירו של הזמר חאליד, "Talk", לצידה של הראפרית מייגן די סטליון.
הרמיקס זכה להצלחה רבה, תוך שהגיע ל-9 מיליון השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
ב-2020 הוציא את אלבומו העשירי, Untrapped.
האלבום כלל את הסינגל "Pose" בהשתתפותו של הראפר ליל עוזי ורט, אשר זכה להצלחה רבה ואף לרמיקס בהשתתפותה של הראפרית מייגן די סטליון.
האלבום עצמו זכה להצלחה נאה אף הוא, תוך שהגיע למקום העשירי במצעד הבילבורד 200.
יו האווי הוא סופר אמריקאי שכותב ספרים בסוגה מדע בדיוני.
יו האווי נולד בשנת 1975 בשארלוט וגדל במונרו.
לאחר סיום בית הספר הוא עבד בחנות ספרים, כספן, טכנאי קול ועבודות שונות נוספות.
בשנת 2011 הוא כתב סיפור קצר ראשון Wool.
הספר הופץ באמזון תוך שימוש במערכת Kindle.
לאור ההצלחה, האווי המשיך לכתוב סיפורים נוספים שהפכו לסדרת ספרים המכונה Silo.
בשנת 2013 אוסף סיפורים מסדרה זו תורגמו לעברית ופורסמו בספר 144 קומות.
בשנת 2023 החלה להיות משודרת סדרת הטלוויזיה סילו המבוססת על סדרת הספרים.
בשנת 2012 הוא עשה עסקה עם הוצאה לאור גדולה להפצת ספרים שלו.
במקביל הוא נתן רשות לסופרים נוספים לכתוב ספרים לסדרה זו.
בנוסף לסדרת Silo יו האווי כתב יצירות שניתן לאגד לסדרות נוספות.
בשנת 2015 יו האווי עזב את ביתו בפלורידה ועבר לדרום אפריקה.
הוא בנה יאכטה ובכוונתו לגור בה תוך מעבר ממקום למקום וכתיבת ספרים.
יו הנרי ברקנרידג' היה צייר ומדריך אמנות אמריקאי, שדגל בתנועות האמנותיות מהאימפרסיוניזם ועד המודרניזם.
ברקנרידג' לימד במשך יותר מארבעים שנה באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, והפך לדיקאן של בית הספר בשנת 1934. הוא גם לימד בשנים 1920 עד 1937 בבית הספר שלו לאמנות בגלוסטר, מסצ'וסטס.
ברקנרידג' נולד ב-6 באוקטובר 1870 בליסבורג, וירג'יניה.
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, שם הכיר לראשונה את ויליאם אדמונדסון.
בשנת 1892, נסע לפריז שם למד אצל ויליאם בוגרו.
הוא טייל באירופה עם עמיתו ולטר אלמר סקופילד.
בשנת 1894 כשחזר לפילדלפיה החל את דרכו באקדמיה לאמנויות יפות (פנסילבניה), שם לימד במשך יותר מארבעים שנה.
בשנת 1895, הוא התחתן עם רוקסאן גרייס הולם ובאותה שנה השיג מדליית ארד בתערוכה בינלאומית באטלנטה.
בשנת 1898 ייסד יחד עם הצייר תומאס פולוק אנשוץ את בית הספר דארבי, בית ספר לציור בקיץ שהוקם בדארבי, שם לימד עד 1915.
בשנת 1900, הוא זכה לציון מכובד במהלך התערוכה העולמית של פריז.
בשנת 1901 זכה במדליית ארד בתערוכה הפאן אמריקאית בבאפלו.
הוא השתתף בתערוכה העולמית של סן לואיס במיזורי בשנת 1904.
בשנת 1909 ערך טיול שני עם שופילד לאירופה, שם נחשף לאמנות מודרנית.
בשנת 1910 זכה במדליית ארד בתערוכה הבינלאומית בבואנוס איירס.
הוא קיבל מדליית זהב ביריד העולמי של פנמה-פסיפיק בסן פרנסיסקו בשנת 1915. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, ייסד בית ספר קיץ משלו בגלוסטר.
הוא ידוע הן בפעילותו כצייר פורטרטים, אותם הוא ביצע על מנת להתפרנס מאמנותו כשהוא מצייר בסגנון אקדמי.
כמו כן התפרסם בזכות ציורי נוף וסצנות ז'אנר בסגנון אימפרסיוניסטי וסגנון פוסט-אימפרסיוניסטי.
ברקנרידג' פתח בית ספר לאמנות משלו בגלוסטר, מסצ'וסטס, שם לימד מדי שנה שיעורי קיץ בין השנים 1920 עד 1937.
לאחר מות אשתו, נישא לאחת מתלמידותיו, דורותי דוזייר, בשנת 1935.
ברקנרידג' הציג באופן נרחב משנת 1896 ועד מותו במועדון האמנות של פילדלפיה ולקראת סוף חייו, בשנת 1934, במוזיאון וויטני.
הוא נפטר ב-4 בנובמבר 1937 בפילדלפיה.
יצירותיו נשמרות באקדמיה האמריקאית לאמנויות בניו יורק, במוזיאון לאמנות במחוז לוס אנג'לס, במוזיאון לאמנות בפילדלפיה, בחברה ההיסטורית של פנסילבניה.
החברה והאקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה בפילדלפיה, המוזיאון הציבורי של רידינג בווסט רידינג, מוזיאון האמנות של סוופ בטרה הוט, מוזיאון האמנות בניו יורק ועוד מוזיאונים וגלריות.
יו הר הוא מטפס סלעים, מהנדס וביופיזיקאי אמריקאי.
הר הוא הצעיר מבין חמישה אחים למשפחה מנוניטית מלנקסטר, פנסילבניה.
הוא היה מטפס הרים עוד מצעירותו.
עד גיל שמונה טיפס לגובה 3.5 ק"מ בהר טמפל בהרי הרוקי הקנדיים.
בגיל 17 הוכר כאחד המטפסים הטובים ביותר בארצות הברית.
בינואר 1982, לאחר שטיפס במסלול קרח קשה בגיא הנטינגטון על הר וושינגטון בניו המפשייר, נקלעו הר וחברו המטפס ג'ף באצר (Batzer) לבליזארד ואיבדו את חוש ההתמצאות.
הם ירדו למפרץ הגדול (Great Gulf) שבו שהו שלושה לילות בטמפרטורה של 29 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
עד שחולצו סבלו מכוויות קור קשות.
היה צורך לקטוע את שתי רגליו של הר מתחת לברכיים.
בן לווייתו איבד את תחתית רגלו השמאלית, את בהונות רגלו הימנית ואת אצבעות ידו השמאלית.
במהלך ניסיון החילוץ נהרג המתנדב אלברט דו (Dow) במפולת שלגים.
הר עבר חודשים של ניתוחים ושיקום.
הרופאים אמרו לו שלא יוכל לטפס שוב על הרים לעולם, אך באמצעות תותבות מיוחדות שתכנן, יצר הר כפות רגליים תותבות עם קשיחות אצבעות גבוהה, שאפשרו לעמוד על קצות סלע ברוחב מטבע, וכפות רגליים משובצות טיטניום שסייעו לו בעלייה על קירות קרח תלולים.
הוא השתמש בתותבות אלו כדי לשנות את גובהו וזאת כדי להימנע מתנוחות גוף קשות וכדי לבצע אחיזות ידיים ורגליים שלא היו בעבר בהישג יד.
גובהו יכול לנוע בין חמישה לשמונה רגל.
כתוצאה מהשימוש בתותבות, הר טיפס ברמה מתקדמת יותר מאשר לפני התאונה, מה שהפך אותו לאדם הראשון עם קטיעה נרחבת שביצועיו בספורט שווים לאלו של בעלי יכולת ברמה עילית.
ליו הר יש שתי בנות, אלכסנדרה וסייג'.
בהנחייתה והדרכתה של אמם, הסופרת פטרישיה אליס הר, שתי הבנות הן מטיילות בעלות השגים.
הישגי הטיולים הראשונים של אלכס מתוארים בספר הזיכרונות של פטרישיה, Up: A Mother and Daughter's Peakbagging Adventure (Broadway Books, אפריל 2012).
לאחר קריירת הטיפוס שלו, קיבל הר תואר ראשון בפיזיקה בקולג' המקומי שלו, אוניברסיטת מילרסוויל, ותואר שני בהנדסת מכונות ב-MIT, ולאחר מכן תואר דוקטור בביופיזיקה מאוניברסיטת הרווארד.
בעודו עובד על פוסט דוקטורט ב-MIT בנושא מכשירים ביו-רפואיים, הר החל לעבוד על תותבות ואורתוזות מתקדמות לרגליים, מכשירים שמחקים את הפונקציונליות של הרגל האנושית.
הר הוא פרופסור במעבדת המדיה של MIT, שם הוא מנהל את קבוצת המחקר "ביומכאטרוניקה" ומנהל שותף במרכז MIT לביוניקה קיצונית.
הוא מתמקד בפיתוח מערכות רובוטיות לבישות המשרתות את הגברת היכולת הפיזית האנושית.
רוב מה שהוא מעצב לא נועד לשימושו, אלא לאחרים שהוא יכול להתייחס לקשייהם על רקע מצבו וניסיונו.
הר פרסם למעלה מ-120 מאמרים שעברו ביקורת עמיתים בתחום מדעי השיקום והוא בעל (או מחזיק שותף) יותר מ-100 פטנטים הקשורים למכשירי עזר, כולל לברך מלאכותית הנשלטת על ידי מחשב, (שם מסחרי - Rheo Knee), אורתוזיס קרסול-רגל פעיל, ותותבת קרסול-רגל מופעלת הראשונה בעולם.
מכשירים אלה מקדמים תחום מתפתח של הנדסה המיישמת עקרונות של ביומכניקה ובקרה עצבית כדי להנחות את העיצובים של מכשירי שיקום וחיזוק אנושיים.
המטרה היא לשקם אנשים שעברו קטיעת גפיים או שסבלו מפתולוגיה, וכן להגביר את היכולת הגופנית האנושית עבור אנשים עם פיזיולוגיה רגילה.
בשנת 2007, הוענק להר פרס היינץ השנתי ה-13 לטכנולוגיה, כלכלה ותעסוקה.
הוא חתן פרס המנהיגות של מכניקה פורצת דרך (2005).
הר היה חבר בצוות של שבעה מומחים לביומכניקה ופיזיולוגיה משש אוניברסיטאות שביצעו מחקר על המכניקה של להבי הריצה של אוסקר פיסטוריוס.
האתלט הדרום אפריקאי הוא קטוע רגליים ונאסר עליו, על ידי איגוד האתלטיקה הבינלאומי (IAAF), לרוץ בתחרויות, שכן מחקר קודם הראה שהלהבים העניקו לו יתרון תחרותי.
חלק מהתוצאות הללו הוצגו לבית המשפט לבוררות לספורט (CAS) בלוזאן במאי 2008 על ידי הר ועמיתו רוג'ר קראם, מה שהביא לביטול האיסור.
כך התאפשר לפיסטוריוס להפוך לרץ הנכה הראשון שרץ מול ספורטאים כשירים באירוע אולימפי.
ממצאי הניסויים של הצוות פורסמו בגיליון 18 ביוני 2009 של Journal of Applied Physiology.
סיפורו של הר סופר על ידי אליסון אוסיוס בספר "העלייה השנייה: סיפורו של יו הר"; בערוץ דיסקברי; ובסרט של נשיונל ג'יאוגרפיק משנת 2002 , Ascent: The Story of Hugh Herr .
הר הופיע ב-25 במרץ 2012 בסי-אן-אן בתוכנית The Next List.
1983 - Vandals, גאנקס (Gunks), פלורידה, עם לין היל וראס קלון, מקום ראשון בחוף המזרחי.
1984 - פחד במה, Cathedral Ledge, נורת' קונוואיי, ניו המפשייר,, North Conway, NH.
1986 - Ride of the Valkyries קיירנו קראג, לייוונוורת', וירג'יניה.
יו ויליאם ויליאמס היה צייר נוף סקוטי.
ויליאמס נולד על סיפון ספינתו של אביו, קפטן ויליאמס, בזמן שהיה בדרכו לאיי הודו המערבית.
אמו, "מיס לואיס", נפטרה ב-1782, ואביו, כיוון שלא היה מסוגל לטפל ביו בן התשע, הותיר אותו בטיפולו של לואי רופיני, יצרן טקסטיל בדלקית'.
רופיני עודד את יו להפוך לצייר.
במשך כמה שנים הוא התרכז בנופי ההיילנד.
סיבוב לימודים באיטליה וביוון, ממנו חזר ב-1818, מומן על ידי חבר הפרלמנט ויליאם דאגלס, אמן חובב, שגם ליווה אותו.
הסיור העניק ליצירתו את האופי המסוים שלו, והקנה לו את הכינוי "ויליאם היווני".
בשנת 1822 ערך ויליאמס תערוכה של צבעי מים, המבוססת על סיורו.
התערוכה זכתה להצלחה גדולה, חורבותיו וסצנותיו המפורסמות של ההיסטוריה היוונית השתלבו בטעם התקופה.
ב־1808 ויליאמס היה חבר מייסד באגודת ציירי צבעי המים, עם אנדרו וילסון, ומקורב של המוסד המלכותי, אדינבורו.
לקראת סוף ימיו גילה עניין במיזוג האגודות המוצע של האקדמיה הסקוטית ומקורבי האמנים של המוסד, הסדר שהושלם חודש לאחר מותו.
הוא נבחר לעמית של החברה המלכותית של אדינבורו בשנת 1823.
הוא מת בביתו, ב-23 ביוני 1829. הוא קבור בקנונגייט, אשתו רובינה מילר נפטרה ב-1874.
ויליאמס היה פעיל מאז תחילת שנות ה-90 (המאה ה-18) עם היצירה המתועדת המוקדמת ביותר משנת 1792. בשנת 1802 פורסם תחריט לאחד הציורים שלו של טירת הרמיטאז', רוקסבורגשייר, כחזית לספרו של סר וולטר סקוט.
בשנים 1811–1812, ויליאמס פרסם שישה תחריטים גדולים של סצנות בצפון, בעוד שרבים מהרישומים הטופוגרפיים המוקדמים שלו הופיעו במגזין Scots.
דיווח על מסעותיו בדרום אירופה, הופיעו בשני כרכים בשנת 1820. הדיווח נכתב בצורה של מכתבים, והוקדש לג'ון תומסון, כוונת היצירה הייתה תיאורית של נוף, ועמים כפי שנראו לו.
האיורים נחרטו על ידי William Home Lizars מציורים של המחבר.
בין השנים 1827 ו-1829, ויליאמס פרסם "מראות נבחרים ביוון" מספר חוברות שכל אחת מהן הכילה שישה לוחות.
בזמן שצייר הוא השתמש בעיקר בצבעי מים, במריחות רחבות של צבע שקוף על פני רישום עיפרון קפדני.
עבודתו נרכשה על ידי הגלריה הלאומית של סקוטלנד ומוזיאון דרום קנזינגטון.
ניתן למצוא יצירות נוספות באוספים ציבוריים רבים בבריטניה וברחבי אירופה.
זמן קצר לאחר שובו מהמזרח ב-1827, נישא ויליאמס למיס רובינה מילר העשירה מגארנוק.
בני הזוג היו פעילים ופופולריים בחברה הגבוהה של אדינבורו.
ב-1829 מת ויליאמס לאחר התקף מחלה קשה שפקדה אותו בשנה הקודמת.
הוא נקבר בחצר הכנסייה קאנונגייט, אדינבורו ב-22 ביוני.
"יו יה" הוא שיר רוק שכתבו דני סנדרסון ואלון אולארצ'יק, הלחינו סנדרסון ויצחק קלפטר וביצעה להקת כוורת.
השיר נכלל באלבומה הראשון של הלהקה, "סיפורי פוגי", שיצא לאור בנובמבר 1973. השיר בוצע לראשונה מול קבוצות של חיילים.
לקראת סיבוב ההופעות של הלהקה בארצות הברית ב-1976, חיבר סנדרסון גרסה לועזית לשיר.
מילות השיר "יו יה" כוללות ארבעה סיפורים קצרים היתוליים, שבסופם באים ביטויים או פתגמים:
הסיפור הראשון מדבר על אסיר שעומד להיענש בעונש מוות על כיסא חשמלי.
הוא תוהה האם הוא יוכל לשבת על כיסא אחר ולהינצל, ומשתמש בביטוי "משנה מקום משנה מזל".
הסיפור השני מספר על דוור שפוטר מעבודתו כיוון שלקח מכתבים לא לו, ומשתמש בביטוי "יש סוף לכל דוור", פרפרזה לביטוי "יש סוף לכל דבר".
הסיפור השלישי מספר על אדם עצל עד כדי כך ש"התעצל לנוח", שהלך לנמלה אך לא למד ממנה דבר ואף סבל מכך ("היה...
חוזר בלי מצב רוח"); זאת מאחר שבטיפשותו פעל רק לפי הנחית החלק הראשון של הפתגם (כי את חלקו השני לא הכיר): .
הסיפור הרביעי מספר על שני אנשים שבאו לעזרתו של איש שעמד לטבוע (מה שאינו מפתיע לנוכח העובדה ש"למד שחיה בהתכתבות", הגם ש"אצל מציל ידוע"), וטבעו אף הם.
הסיפור משתמש בביטוי "טובעים השניים מן האחד", פרפרזה לביטוי "טובים השניים מן האחד".
ב-1982 הוציאו חברי להקת תיסלם גרסת כיסוי של השיר במסגרת האלבום תיסלם 2.
ב-2010 ביצעה הזמרת דיאנה גולבי את השיר במסגרת התכנית כוכב נולד.
כל חברי כוורת (למעט פניגשטיין שלא המשיך בתחום המוזיקה לאחר פירוק הלהקה) נוהגים לבצע את השיר בהופעות הסולו שלהם.
בנובמבר 1973 נכנס השיר למצעד "הגל הקל", וב-24 בדצמבר הגיע לראש המצעד, ושבוע עמד בראשו.
יו מנסון דורסי היה עורך דין, משפטן ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-62 בשנים 1917–1921. דורסי ידוע בשל היותו התובע במשפטו של ליאו פרנק ב-1913, שנרצח במסגרת מעשה לינץ' בעקבות המתקת עונש המוות שנגזר עליו למאסר עולם.
בשנים 1935–1948 כיהן דורסי כשופט בבית המשפט הגבוה באטלנטה.
יו דורסי נולד בפאייטוויל שבג'ורג'יה כבנם של שרה מטילדה (לבית בנט) ורופוס ט' דורסי.
ב-1879, בגיל שמונה, הוא עבר עם משפחתו לאטלנטה.
אביו היה שופט, ולאחר המעבר לאטלנטה הקים את משרד עורכי הדין "רייט ודורסי" בשותפות עם השופט ויליאם רייט.
דורסי התחנך בבתי ספר מקומיים באטלנטה.
הוא למד גם במשך שנה בבית ספר בהארטוול, ג'ורג'יה, לפני ששב לאטלנטה.
ב-1893 סיים דורסי לימודי תואר בוגר אוניברסיטה באוניברסיטת ג'ורג'יה.
לאחר שלמד משפטים באוניברסיטת וירג'יניה, התקבל ללשכת עורכי הדין בפאייטוויל.
ב-1895 הצטרף דורסי למשרד עורכי הדין של אביו באטלנטה.
יחד עם ארתור היימן היה לשותף במשרד, ששמו שונה ל"דורסי, ברוסטר, האוול והיימן".
לאחר מות אביו ב-1909, היה דורסי לראש המשרד, תפקיד אותו הוא אייש עד לפרישתו מהמשרד באוגוסט 1916.
ב-1910 מונה דורסי על ידי מושל ג'ורג'יה ג'וזף מקי בראון כתובע הכללי של המחוז השיפוטי של אטלנטה, לאחר מותו של צ'ארלס ד' היל.
ב-1913 היה דורסי התובע במשפטו של ליאו פרנק, שהואשם ברצח פועלת ייצור צעירה בשם מרי פייגן.
לאחר שהשיג הרשעה על רקע סיקור תקשורתי אינטנסיבי, זכה דורסי לפרסום.
פרנק, שהיה יהודי-אמריקאי מברוקלין, נרצח בסופו של דבר במעשה לינץ' חודשיים לאחר שהמושל ג'ון סלייטון המתיק את עונש המוות שנגזר עליו למאסר עולם.
ניצחונו של דורסי במשפט פרנק תרם לפופולריות הפוליטיות שלו.
ב-1 באוגוסט 1916 הוא התפטר מתפקידו כתובע ונבחר כמושל ג'ורג'יה, תפקיד בו הוא כיהן שתי תקופות כהונה רצופות בשנים 1917–1921.
הרגע שככל הנראה היה הראוי ביותר לציון בתקופת כהונתו של דורסי כמושל היה ב-22 באפריל 1921, כאשר הוא נשא נאום שכותרתו "הצהרה מהמושל יו מ' דורסי בנוגע לכושים בג'ורג'יה".
הנאום נישא לקראת תום כהונתו כמושל, וזמן קצר קודם לכן הוא נוצח במרוץ הבחירות למושב בסנאט של ארצות הברית על ידי בעל בריתו לשעבר תומאס א' ווטסון, שבאותו זמן כבר היה תומך של העליונות הלבנה.
בנאומו הזכיר דורסי שורה של מעשי התעללות של לבנים נגד אפרו-אמריקאים בג'ורג'יה, כולל מעשי לינץ', גירושים, יחסי עבודה דמויי עבדות, ואכזריות פיזית.
"נראה לי שאנו כאנשים ניצבים כנאשמים בפני העולם", הוא אמר.
"אם האשמות אלו צריכות להמשיך, הן האל והן האדם יגנו בצדק את ג'ורג'יה באופן חמור יותר מהאופן שהאדם והאל גינו את בלגיה ואת לאופולד על הזוועות בקונגו".
היו אלו הודאות מדהימות מפיו של כל מושל דמוקרטי לבן בדרום של חוקי ג'ים קרואו, לא כל שכן מפיו של מי ששמו עלה לתהילה בעקבות תיק התביעה של ליאו פרנק.
יורשו בתפקיד שכבר נבחר, תומאס הארדוויק, כינה את הנאום "השמצה מתועבת כלפי המדינה".
היסטוריונים חלוקים בדעותיהם בנוגע למניעיו של דורסי, החל מרצון כנה לרפורמות, דרך האטת השלבים המוקדמים של ההגירה הגדולה, ועד לשיפור תדמיתה של ג'ורג'יה בעיני הקפיטליסטים בצפון.
ב-1926 מונה דורסי כשופט בחטיבה האזרחית באטלנטה.
בשנים 1935–1948 הוא כיהן כשופט בבית המשפט הגבוה במחוז השיפוטי של אטלנטה.
ב-1911 נשא דורסי לאישה את אדאיר וילקינסון מולדוסטה.
אחותו של דורסי, שרה, נישאה ללותר רוסר הבן, בנו של לותר רוסר שהיה ראש צוות ההגנה במשפטו של ליאו פרנק.
יו דורסי נפטר באטלנטה ב-11 ביוני 1948. הוא נטמן בבית הקברות וסטוויו שבעיר.
במשך השנים, הסיפור הדרמטי של משפטו של ליאו פרנק ומעשה הלינץ' שהתרחש בעקבותיו, תואר ביצירות רבות.
סדרת הטלוויזיה מ-1964 "דיוקנאות באומץ" (שהתבססה על ספר פרי עטו של ג'ון פיצג'רלד קנדי) הקדישה לו פרק.
במיני-סדרה מ-1988 הרצח של מרי פייגן גולמה דמותו של דורסי על ידי ריצ'רד ג'ורדן.
במחזמר בברודוויי המצעד, הליהוק המקורי לדמותו של דורסי היה של הרנדון לאקי.
יו דואק רנקין, באנגלית: Hugh Doak Rankin (2 ביולי 1878 - 3 בינואר 1956) היה אמן אמריקאי שאייר את מגזין המדע הבדיוני Weird Tales בשנות ה-20 וה-30.
יו קופ נולד בלודה, אילינוי, בנם היחיד שנותר בחיים של ויליאם קופ ואלן רנקין קופ.
כשהוריו נפרדו, אלן ויו נסעו לגור במינכן וללמוד אמנות.
ב-28 ביוני 1897, אביו הלך לבית אשתו כדי לגרום לה לחתום על מסמך המאשר את פיוסם.
לאחר מכן הוא תקף את משפחתה של אשתו בסכין גילוח ובאקדח.
סבו ואמו של רנקין נפצעו באירוע.
המשטרה התערבה ועצרה את קופ.
לאחר אירוע זה, יו קופ התרחק ממשפחת אביו ושינה את שמו ליו דואק רנקין.
הוא שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
יו קופ התחיל מוקדם להציג כאמן - בהיותו נער, פסל הפאנל שלו של "המירוץ" סוסים דוהרים דרך משוכות הוצג בחדר הילדים של בניין הנשים בתערוכה העולמית בשיקגו ב-1893. לאחר התערוכה, הוא קיבל 300 דולר להמשך לימודי האמנות שלו.
כבוגר, יו רנקין יצר איורים לעיתונים באוהיו ובשיקגו, לפני מלחמת העולם הראשונה.
הוא נודע בעיקר בזכות השערים ואיורים למגזין ל-Werd Tales החל משנת 1927. לפעמים הוא חתם על עבודתו "ה.ר".
או השתמש בשמו האמצעי - דואק.
הוא אייר יצירות של סופרים אמריקאים.
עיקר יצירותיו של רנקין הייתה כמאייר לשערים של סיפורי מדע בדיוני.
סגנונו של רנקין כונה "עבודת אר-דקו מוזרה, דמיונית - כמעט מופשטת " שנים רבות לאחר מכן.
הוא גם תרם לצעצוע לילדים, "Ziggity-zoo", שכלל "רישומים של חיות עם ראשים מתחלפים".
לאחר מות אימו, הוא התגורר בשיקגו עם סבתו מצד אמו, סוזנה רנקין, ואחותה של אמו, לואיזה, ובעלה פול אי.
הרמס, הוא עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה, שם הוא נפטר בשנת 1956. הוא היה בן 77 שנים.
כותיק מלחמת העולם הראשונה, שרידיו נקברו בבית הקברות הלאומי פורט רוזקרנס בסן דייגו.
שמו נוסף גם למצבה של אמו במחוז לוגן, אילינוי.
יו האנאגורומה (ביפנית: 花車優; נולד ב-28 בינואר 2000) הוא שחיין יפני, סגן אלוף עולם (בודפשט 2022) במשחה ל-200 מטר חזה.
באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס שנערכה באוקטובר זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:11.63 דקות, ובמדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב.
סגן אלוף עולם במשחה ל-200 מטר חזה
באליפות העולם שנערכה ביוני בבודפשט שבהונגריה זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:08.38 דקות, אחרי זאק סטבלטי-קוק מאוסטרליה (2:07.07 דקות) ויחד עם אריק פרשון משוודיה.
באוניברסיאדת צ'נגדו שנערכה באוגוסט זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:10.31 דקות, ובמדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
יו ג'ון "פאט" קייסי היה קצין בצבא ארצות הברית בדרגת מייג'ור גנרל.
ב-1918 סיים את לימודיו ב והשתתף בכיבוש חבל הריין במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן למד ב וקיבל תואר דוקטור בהנדסה.
בראשית מלחמת העולם השנייה היה מעורב בתוכנית הבנייה העצומה.
ההישג הבולט ביותר שלו היה מעורבותו בעיצוב הפנטגון, בניין המשרדים הגדול ביותר בעולם.
קייסי שירת כמהנדס הראשי של גנרל הצבא דאגלס מקארתור במהלך המערכה בגינאה החדשה, המערכה בפיליפינים (1944–1945) והכיבוש האמריקאי של יפן.
בקרב לייטה היה ראש פיקוד התמיכה של הצבא, שהיה אחראי על כל פעילויות הבנייה והלוגיסטיקה במרחב הקדמי.
הוא קיווה להיות המהנדס הראשי של חיל ההנדסה, אבל הנשיא הארי טרומן פסח עליו.
ב-1949 סיים את שירותו הצבאי.
מאוחר יותר היה יושב ראש רשות התעבורה של העיר ניו יורק בין השנים 1953 ל-1955.
יו ויליאמסון היה אב מייסד, רופא ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר כחתום על חוקת ארצות הברית וכמי שייצג את קרוליינה הצפונית בוועידת החוקה.
ויליאמסון היה מלומד בעל שם בינלאומי.
למדנותו הביאה אותו למגע עם כמה מהאינטלקטואלים המובילים בעניין הפטריוטי, ובתמורה, עם התסיסה של רעיונות פוליטיים שבסופו של דבר קיבלו ביטוי בחוקה.
במהלך המהפכה האמריקאית, ויליאמסון תרם את כישרונותיו כרופא וכמדען טבע למאמץ המלחמה האמריקאי.
חוויותיו באותו אירוע בולט של דורו הפכו את המלומד הגאון לפוליטיקאי מיומן ולמנהיג נחוש במערכה לממשל לאומי יעיל.
מנהיגותו באה לידי ביטוי לא רק בוועידה בפילדלפיה, אלא גם, באופן מובהק, במהלך דיוני האשרור בקרוליינה הצפונית.
הקריירה של ויליאמסון מדגימה את חוסר השורשים שאפיין את חייהם של אמריקאים רבים אפילו במאה ה-18. כאחד שנולד באזור הספר, הוא חי במשך תקופות משמעותיות בחייו הארוכים בשלושה אזורים שונים במדינה.
הניידות הזו תרמה ללא ספק לפיתוח השקפתו הלאומית, השקפה שהתחזקה על ידי שירות בזמן מלחמה עם כוחות צבא בין-מדינתיים ומחוזקת על ידי האינטרסים של הנוטעים והסוחרים שהיוו את אזור הבחירה שלו בקרוליינה הצפונית.
חוויותיו שכנעו אותו שרק שלטון מרכזי חזק יוכל להגן ולטפח כראוי את העתיד הפוליטי, הכלכלי והאינטלקטואלי של האומה החדשה.
ויליאמסון נולד ב-5 בדצמבר 1735 בעיר וסט נוטינגהאם, במה שהיה אז אזור הגבול של פרובינציית פנסילבניה.
בריאותו השברירית כנער הכבידה על תחילת הקריירה שלו בעסקי הלבוש של המשפחה.
הוריו שלחו אותו במקום זאת לאקדמיה החדשה בלונדון של פרנסיס אליסון וב-1754 לקולג' של פילדלפיה (אוניברסיטת פנסילבניה של ימינו).
ויליאמסון סיים את לימודיו בכיתה הראשונה של בית הספר, ב-17 במאי 1757, חמישה ימים לפני מותו של אביו.
לאחר שלימד באקדמיית פילדלפיה, ויליאמסון למד תאולוגיה עם שכנו מווסט נוטינגהאם, הכומר סמואל פינלי (לימים נשיא הקולג' של ניו ג'רזי, אוניברסיטת פרינסטון של ימינו).
הוא עבר לקונטיקט והשיג רישיון מטיף, אך התפכחותו ממחלוקות סיעות בתוך הכנסייה הפרסביטריאנית ובריאות לקויה הביאו אותו לנטוש את הקריירה במשרד.
עם השלמת תואר שני בפילדלפיה בשנת 1760, ויליאמסון הצטרף לפקולטה כפרופסור למתמטיקה.
בהסבת קריירה נוספת ארבע שנים מאוחר יותר, פנה ויליאמסון ללימודי רפואה ודוקטרינות.
לאחר שבילה שנה באוניברסיטת אדינבורו, הוא סיים את לימודי הבגרות ב-1760 באוניברסיטת אוטרכט בהולנד, כתב תזה קצרה, וקיבל את התואר הרפואי שלו ב-6 באוגוסט 1764. הוא חזר לפילדלפיה כדי לפתוח קליניקה פרטית.
במקביל, הוא המשיך במספר פרויקטים מדעיים וחינוכיים עצמאיים, ועבודתו בתחומים אלו הביאה בסופו של דבר לחברות בחברה הפילוסופית האמריקאית וכן לשבחים בחוגים האינטלקטואלים של אירופה.
העניין במדע ובחינוך הוביל בעקיפין את ויליאמסון לפוליטיקה ולעניין הפטריוטי.
הוא הפליג לאנגליה בשנת 1773 כדי לגייס כספים לפרויקט חינוכי מקומי, ועצר בדרך בבוסטון.
שם הוא היה עד למסיבת התה המפורסמת של בוסטון, שבה פטריוטים לבושים כמו אינדיאנים אמריקאים השמידו מטען של תה במחאה על מס פרלמנטרי שנאכף באותה העת על סחורות מיובאות.
בהגיעו ללונדון הוא זומן בפני המועצה החסית להעיד על מעשה המרד הזה ועל ענייני הקולוניאליזם בכלל.
ויליאמסון הגיע לבגרות פוליטית במהלך המפגש הזה.
בתגובה לשאלות של חברי המועצה, שהיו בתהליך של גיבוש צעדי ענישה נגד מסצ'וסטס, הוא הזהיר בבוטות שדיכוי יעורר מרד.
לאחר מכן המשיך והביע את הטיעון שהפך לליבה של עמדת הפטריוטים: האמריקנים זכאים למלוא הזכויות של האנגלים, כולל ייצוג בהחלטות הממשל האנגלי.
עדות זו הביאה אותו לידיעת אמריקאים אחרים בלונדון.
עניין הדדי בעניינים מדעיים חיזק קשרי עבודה מוצקים עם בנג'מין פרנקלין, ועד מהרה מצא את עצמו ויליאמסון מצטרף למדען האמריקני המפורסם ואחרים בבקשת תמיכה בקרב אותם אנגלים אשר, בניגוד לממשלתם שלהם, אהדו את הטענות האמריקאיות.
ויליאמסון המשיך להולנד שם, תוך ניצול הכיסוי שהעניק נוכחותו בפגישות בנושאים מדעיים וחינוכיים, הוא ארגן פרסום של עלונים ומאמרים אחרים שתמכו בעניין הפטריוטי.
בעודו שם נודע לו שהמושבות הכריזו על עצמאותן.
הוא מיהר לחזור לפילדלפיה בתחילת 1777 והתנדב לשירות במחלקה הרפואית של הצבא הקונטיננטלי.
המחלקה לא נפתחה באותה העת, אז ויליאמסון החליט לכונן שותפות עם אח צעיר לייבוא תרופות וחפצים נדירים אחרים מאיי הודו המערבית דרך המצור הבריטי.
מתוך אמונה שהוא יכול לתרום בצורה הטובה ביותר למאמץ המלחמתי על ידי שימוש באנשי הקשר ובמוניטין שלו בצורה זו, ויליאמסון הפך את אדנטון, קרוליינה הצפונית, לבסיס הפעילות שלו.
ההתיישבות בקרוליינה הצפונית הובילה עד מהרה להקמת מרפאה שתשרת את בעלי המטעים והסוחרים של האזור.
פעילויות שונות אלו הביאו את ויליאמסון לתשומת לבם של המנהיגים הפוליטיים של קרוליינה הצפונית.
מול האיום של פלישה בריטית לאזור מהים ומהבסיסים בפלורידה, בית המחוקקים של המדינה הצביע על גיוס כוח של 4,000 איש כדי לסייע לקרוליינה הדרומית.
כאשר המושל ריצ'רד קאסוול, בדרגת מייג'ור גנרל, יצא לשדה הקרב בראש החיילים-האזרחים הללו, הוא מינה את ויליאמסון לשמש כרופא והמנתח הכללי של המדינה, תפקיד בו כיהן ויליאמסון עד סוף המלחמה.
המצור על צ'ארלסטון ב-1780 היווה תבוסה קשה עבור הכוחות האמריקאים וסימן את סיומו של השלב הראשון באסטרטגיית מלחמה בריטית חדשה.
לפי אסטרטגיה זו הכוחות הבריטיים ימשיכו לרתק את הצבא הראשי של הגנרל ג'ורג' וושינגטון בצפון בעוד שצבא מלכותי בפיקודו של גנרל צ'ארלס קורנווליס יתקדם צפונה.
תוך שימוש בסוואנה, ג'ורג'יה וצ'ארלסטון כבסיסי הפעילות שלהם, הבריטים ציפו שהיחידות הסדירות שלהם יתקדמו דרך קרוליינה הצפונית ווירג'יניה בעוד מיליציה המורכבת מלויאליסטים מקומיים אבטחה אזורים שנכבשו על ידי הכוחות הסדירים.
אם הייתה מצליחה, אסטרטגיה זו הייתה מביאה לכיבוש המושבות מדרום.
כדי להתמודד עם מאמציו של קורנווליס, הקונגרס הקונטיננטלי שלח את הורשיו גייטס לפקד על כוח קטן המורכב מדיוויזיה של כוח קונטיננטלי, יחידות של קאסוול מקרוליינה הצפונית וקבוצה של יחידות מיליציה של וירג'יניה שנאספו בחופזה.
גייטס ניסה לתקוף את הבסיס הקדמי הבריטי ליד קמדן, קרוליינה הדרומית, אך יחידות המיליציה העייפות שלו, שעדיין היו בתהליכי גיבוש כשהקרב החל, כותרו, והאמריקאים ספגו תבוסה נוספת.
ויליאמסון, שהיה עד לאסון, התנדב לעבור מאחורי קווי האויב כדי לטפל בפצועים האמריקאים.
הוא בילה חודשיים במשימה הזו.
כאשר אבעבועות שחורות איימו על מחנה הכליאה, הוא התווכח בתקיפות עם קורנווליס וקצינים בריטים אחרים על השיטה הנכונה להילחם במחלה.
ההתמדה והמוניטין המדעי שלו השתלמו.
הבריטים מילאו אחר עצתו, ומגפה נמנעה.
בסתיו 1780 חזר ויליאמסון לשדה הקרב.
מייג'ור גנרל נתנאל גרין, מחליפו של גייטס, החל בקמפיין המבריק שלו לכבוש מחדש את הדרום באמצעות מאמצים משותפים של כוח קונטיננטלי ומיליציות.
בעוד הכוח העיקרי שלו נלחם בבריטים בסדרה של קרבות, אנשי המיליציה התרכזו בבחירת מוצבים קטנים ובפלוגות אויב מבודדות.
פרנסיס מריון, שכונה "שועל הביצות", ואחרים שפעלו בעיקר בקרוליינה הדרומית זכורים בעיקר בשל סוג זה של לוחמת גרילה, אך גם יחידות של קרוליינה הצפונית אימצו את הטקטיקות הללו.
ויליאמסון צורף לכוח בפיקודו של בריגדיר גנרל אייזק גרגורי שתפקידו היה להגביל את הפעילות הבריטית במזרח קרוליינה הצפונית.
גרגורי הקים את בסיסו במרחבים העצומים של הביצה העגומה, שם יכול היה לרתק את הבריטים בווילמינגטון מבלי לסכן את כוחו הקטן.
החידושים הנועזים של ויליאמסון ברפואה מונעת, במיוחד מאמציו המאומצים להחדיר לכוחות את החשיבות של תברואה ודיאטה, שמרו על הפיקוד כמעט נקי ממחלות במהלך ששת החודשים שבהם אכלסו את הביצה - הישג נדיר בלוחמה של המאה ה-18.
ב-1782 נבחר ויליאמסון לבית התחתון של בית המחוקקים של קרוליינה הצפונית, שם כיהן במשך כמה קדנציות.
הוא ישב בוועדות רבות, כולל זאת שהוקמה להסדרת זכויות חיילים משוחררים, והוא חיבר את חוק זכויות היוצרים של המדינה.
הוא נבחר לכהן בקונגרס הקונטיננטלי ב-1782. מינוי לגוף לאומי זה ייצג התקדמות פוליטית טבעית עבור ויליאמסון, שהתפתח לאחד ממובילי הפדרליזם.
חוויותיו במהלך המהפכה, במיוחד חשיפתו לצורך הדוחק בשיתוף פעולה בין-מדינתי במהלך המערכות 1780 ו-1781 בקרוליינות, שכנעו אותו בחשיבות הצבאית של ממשל לאומי חזק.
עניין זה גדל כשהגיע לממש את התועלת הכלכלית שעשויה להיווצר מההתאחדות הבין-מדינתית המחייבת.
בשנת 1786 בחרה קרוליינה הצפונית בוויליאמסון להשתתף באמנת אנאפוליס, פגישה שנקראה ליישב שאלות כלכליות המשפיעות על מדינות המיד-אטלנטיק.
אף על פי שהגיע מאוחר מדי כדי למלא תפקיד בהליכים של מרילנד, הוא היה מוכן לדון בנושאים בין-מדינתיים בשנה שלאחר מכן כאשר מדינתו מינתה אותו כנציג בוועידת החוקה בפילדלפיה.
ויליאמסון, משתתף נאמן בכנסים, התאכסן אצל אלכסנדר המילטון וג'יימס מדיסון, שניים מהמנהיגים הלאומנים הידועים ביותר במדינה.
קומתו האינטלקטואלית והרקע הבינלאומי הניעו אותו גם לתפקיד מנהיגותי במשלחת קרוליינה הצפונית.
יכולת העבודה הקשה וההומור הטוב המולד שלו הפכו אותו לבעל ערך רב עבור הפדרליסטים כשהם פיתחו את הפשרות הפוליטיות הרבות הנחוצות לקונצנזוס על מכשיר הממשל החדש.
ב-11 ביולי 1787, ג'יימס וילסון מפנסילבניה הציע את הפשרה של שלושת החמישיות.
ההצעה הזאת לא התקבלה (4:6), אבל הצעה דומה מהותית התקבלה יומיים לאחר מכן.
ויליאמסון, כמו אבות מייסדים רבים אחרים, התנגד למוסד העבדות.
זמן קצר לפני דחיית הוועידה כתב ויליאמסון סדרה של מכתבים פומביים להגנה על מערכת פדרלית חזקה.
"מכתבי סילביוס" אלה התייחסו לרבים מהדאגות המעשיות של מדינתו, שבה החקלאים הכפריים, ולעיתים קרובות מוכי החובות, העדיפו תקנות ממשלתיות מינימליות, בעוד שקבוצת בעלי המטעים המסחריים מאזור החוף רצתה כלכלה המוסדרת בקפדנות על ידי ממשלה מרכזית.
תוך שימוש בדוגמאות פשוטות, ויליאמסון הסביר לשתי הקבוצות את הסכנות הכפולות של כספים אינפלציוניים ושל מיסים שיעכבו את צמיחת הייצור המקומי.
הוא קרא לתושבי קרוליינה הצפונית לתמוך בחוקה כבסיס לשגשוגם העתידי.
תהליך האשרור, הוא הסביר, יחליט אם ארצות הברית תישאר "מערכת של טלאים וסדרה של אמצעים" או תהפוך ל"אומה הפורחת, העצמאית והמאושרת ביותר על פני כדור הארץ".
לאחר הדחייה בפילדלפיה, חזר ויליאמסון לניו יורק כדי להשתתף בישיבות הסיום של הקונגרס הקונטיננטלי וכדי לשמש כאחד הסוכנים המסדירים את חשבונותיה של קרוליינה הצפונית עם הגוף הזה.
חובות אלו גרמו לו להחמיץ את ועידת הילסבורו, שם קרוליינה הצפונית שקלה לראשונה את החוקה ודחתה אותה, אך הוא מילא תפקיד מרכזי בוועידה שנייה שהתכנסה בפייטוויל ב-1789. כאן הוא השתתף במאמץ מוצלח לגייס תמיכה לחוקה.
ויליאמסון נבחר לקונגרס הפדרלי הראשון.
הוא כיהן שתי קדנציות לפני שפרש והשתקע בעיר ניו יורק, שם המשיך לעסוק במגוון רחב של תחומי עניין מלומדים.
הוא כתב רבות על מחקריו, הצטרף למספר רב של חברות מלומדות ותרם לארגוני צדקה רבים.
הוא גם שימש כאחד מהנאמנים המקוריים של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
תומאס ג'פרסון תיאר את תפקידו של ויליאמסון בוועידת פילדלפיה במונחים הבאים: "הוא היה חבר שימושי, בעל מוח חריף, קשוב לעסקים, ובעל רמה גבוהה של למדנות".
ויליאמסון נישא למריה אפתורפ בינואר 1789; היא נפטרה לאחר לידת ילדם השני בשנת 1790. נולדו להם שני בנים, שניהם מתו צעירים (המבוגר בגיל 22 ב-1811, הצעיר, זמן קצר לאחר מכן, על פי הזיכרונות של יו ויליאמסון לפי הוסאק).
ויליאמסון היה פרסביטריאני, אם כי כמה מקורות זיהו אותו כדאיסט.
ב-22 במאי 1819 נפטר ויליאמסון בפתאומיות בעיר ניו יורק, בגיל 83, בעודו נוהג במרכבתו; הוא נקבר בעיר ניו יורק בחצר הכנסייה טריניטי ליד קברו של אלכסנדר המילטון.
מחוז ויליאמסון, טנסי, נקרא על שמו, ולאחר מכן, מחוז ויליאמסון, אילינוי, נקרא על שם מחוז ויליאמסון, טנסי.
רחוב ויליאמסון במדיסון, ויסקונסין נקרא על שמו.
ויליאמסון נבחר לחבר באגודת העתיקות האמריקאית בשנת 1813.
יו הירקאווה (ביפנית: 平河 悠; נולד ב-3 בינואר 2001 בקאשימה שבסאגה, יפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת בריסטול סיטי ובנבחרת יפן.
הירקאווה שיחק במחלקות הנוער של מיירין JSC ו-FC רבונה, ובהמשך שיחק עבור בית הספר סאגה היגאשי ואוניברסיטת יאמאנאשי גאקוין.
בשנת 2021 הצטרף למצ'ידה זלביה מליגת המשנה היפנית.
בתום עונת העפיל עם המועדון לליגת העל היפנית.
בסך הכל ערך 70 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע עשרה שערים.
ב-9 ביולי 2024 הושאל לבריסטול סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ למשך עונת 2024/2025. ב-31 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–4 לדרבי קאונטי במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
ב-19 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על מידלסברו במסגרת המחזור העשירי בליגה.
ב-24 בפברואר 2025 חתם על חוזה קבוע לשלוש שנים במועדון, החל מ-1 ביולי.
הירקאווה נכלל בסגל נבחרת יפן עד גיל 23 לטורניר גביע אסיה עד גיל 23 לשנת 2024, וערך שש הופעות בטורניר, בו זכתה נבחרתו.
נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של יפן לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024), וערך הופעה אחת בטורניר.
נבחרת יפן עד גיל 23
ג'יימס יו קאלום לורי הוא שחקן אנגלי, זוכה פרס גלובוס הזהב, במאי, מוזיקאי, זמר, קומיקאי, וסופר.
ידוע בזכות הקומדיות הטלוויזיוניות שעשה עם סטיבן פריי, "קטעים עם פריי ולורי" וג'יבס וווסטר, ובזכות תפקידיו ב"הפתן השחור" ובסדרת הדרמה "האוס".
לורי נולד וגדל באוקספורד, למד ב"דראגון סקול" ובאיטון ואחר כך למד ארכאולוגיה ואנתרופולוגיה בקולג' סלווין בקיימברידג'.
אביו שהיה רופא, זכה בצעירותו במדליית זהב אולימפית בחתירה, ולורי שהעריץ את אביו ושאף ללכת בעקבותיו עסק גם הוא והצטיין בעצמו בחתירה בתקופת לימודיו.
ב-1980 השתתף לורי בתחרויות חתירה של אוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג', אך נאלץ לפרוש לחלוטין מהעיסוק בספורט הזה עקב מחלה שהשביתה אותו מפעילות במשך חודשים רבים (פרישה שגרמה לו לחפש לעצמו תחביב חלופי, והביאה אותו בסופו של דבר אל ה-Cambridge Footlights).
בשנה הראשונה באוניברסיטה יצא עם אמה תומפסון, מי שהפכה בסופו של דבר לשחקנית ותסריטאית ידועה בפני עצמה.
בין היתר בזכות עידודה, הצטרף לורי למועדון הדרמה של האוניברסיטה Cambridge Footlights, וב-1981 אף היה לנשיא המועדון.
ב-1980, במסגרת העבודה על מופע סוף השנה של המועדון (שבהמשך הוצג וזכה בפרס ראשי במסגרת הפסטיבל באדינבורו), פגש והחל לשתף פעולה עם סטיבן פריי שהיה לימים לחבר אישי קרוב ולשותפו במספר תוכניות טלוויזיה מצליחות (חלקן הפכו לחלק מנכסי צאן הברזל של הטלוויזיה הבריטית).
בשנים 1989–1995 השניים כתבו בעצמם וכיכבו בתוכנית מערכונים סאטירית משלהם שכונתה "קטעים עם פריי ולורי", ובשנים 1990–1993 כיכבו בסדרת הטלוויזיה "ג'יבס וְווּסטר", עיבוד לספריו של פ.
וודהאוס "סיפורי ג'יבס" (לורי גילם את דמותו של ברטי ווסטר מעסיקו של ג'יבס, בתפקיד זה באו לידי ביטוי גם כשרונותיו כזמר וכפסנתרן), ואף בסדרות "הפתן השחור" של רואן אטקינסון (שבחלק מהן גילם לורי את הדמות הקומית "הנסיך ג'ורג'" ואת הדמות הקומית-טראגית "סגן ג'ורג'").
בסדרות בהן שיתף פעולה עם סטיבן פריי, גילם לורי בעיקר דמויות קומיות.
בהמשך הקריירה שלו הרחיב לורי את מגוון הדמויות שגילם בקולנוע ובטלוויזיה, ובנוסף לדמויות קומיות החל לקחת על עצמו גם תפקידים דרמטיים והשתתף בסרטי דרמה כמו "החברים של פיטר" ודרמה תקופתית כמו "על תבונה ורגישות".
תפקידים נוספים בקולנוע היו בסרטים "מייבי בייבי", וסרטי "סטיוארט ליטל" ו-"101 כלבים וגנבים" שהחלו את החשיפה של לורי לקהל אמריקאי.
בשנת 1998 הופיע לורי בהופעת אורח קומית בסדרה חברים.
משנת 2002 הופיע לורי בתפקידי אורח דרמטיים בסדרות דרמה טלוויזיוניות, כמו "ספוקס" של ה-BBC.
ב-2003 השתתף וביים בסדרת הדרמה הקומית "ארבעים ומשהו".
לורי גילם את תפקיד "האוס" במשך שמונה שנים רצופות, במהלכן היה מועמד ואף זכה על תפקיד זה בפרסים רבים, לרבות – חמש פעמים מועמדות אישית לפרס אמי (בנוסף על מועמדות של הסדרה כולה), ארבע מועמדויות ובשנים 2005 ו-2006 אף שתי זכיות בפרס גלובוס הזהב, וב-2008 בפרס גילדת שחקני המסך.
לרמת המשחק יוצאת הדופן של לורי ולמשמעת העבודה שלו הייתה תרומה גדולה להצלחה של הסדרה ברחבי העולם, אבל ההשפעה של לורי על ההתפתחות של הסדרה לא התמצתה בכך, והוא היה מעורב גם בתהליכי קבלת החלטות של הפקת הסדרה, ואף ביים בעצמו שניים מהפרקים שלה.
לורי לא הזדרז לקחת על עצמו עבודות משחק חדשות אחרי "האוס".
הסנוניות הראשונות היו תפקיד משנה קטן בסדרת הטלוויזיה VEEP והשתתפות בסרטי הקולנוע הבאים – תפקיד משנה בסרט Mister Pip, תפקיד ראשי בדרמה רומנטית לא שגרתית בשם The Oranges, ותפקיד משנה בסרט Tomorrowland (לצידו של ג'ורג' קלוני).
ב-2024 לוהק לתפקיד "אריק פיטרסון" בדרמת-האקשן הישראלית "טהרן".
בשנים 2010–2014 הגשים לורי חלום ישן שלו, ואחרי שנים רבות של פעילות בתחום המוזיקה כתחביב (לרבות השתתפויות במסגרות של הופעות צדקה לסוגיהן), ושימוש אגבי בכישרון וביכולות המוזיקליות שלו במסגרת קריירת המשחק שלו, החל פועל כמוזיקאי בלוז מקצועי.
לורי הוא פסנתרן מחונן מילדות, עם הכשרה מוזיקלית שהייתה בעיקרה אוטודידקטית.
את רוב הקרדיט ליכולותיו בהקשר זה זוקף לורי לזכותו של המוזיקאי, היוצר והפסנתרן מק רבנבאק, הידוע כד"ר ג'ון , אותו הוא מחשיב למורו ורבו בתחום.
הפסנתר הוא כלי הנגינה (והביטוי המוזיקלי) המועדף והמרכזי מבחינתו, אך לורי שולט גם בנגינה על כלי נגינה נוספים, ביניהם – גיטרות מסוגים שונים, מפוחית פה וכלי הקשה וקצב מסוגים שונים.
ללורי יש יכולות ומקוריות גם בתחום הקולי (הקול הבסיסי שלו הוא בריטון, אבל הוא שר בדר"כ גבוה יותר), ויש לו יכולת מוכחת לספר סיפור באמצעות שירה קולית.
במסגרת ההקלטות וההופעות הללו זכה לורי לשיתוף פעולה גם מצד מוזיקאים ותיקים מהשורה הראשונה של מוזיקאי הבלוז והג'אז, ביניהם: הפסנתרן והמעבד המוזיקלי Allen Toussaint , נגן כלי הנשיפה והמפיק המוזיקלי Chris Barber , היוצר Taj Mahal , היוצר והפסנתרן ד"ר גון , הזמר טום ג'ונס והזמרת Irma Thomas .
ב-1996 פרסם לורי ספר ראשון בשם "מכירת חיסול", ספר מתח הומוריסטי (בהומור שתואר על ידי הביקורות כוודהאוסי), שהיה לרב מכר, והזכויות בגינו אף נמכרו לצורך הפקת סרט (אך הפרויקט לא יצא בסופו של דבר אל הפועל).
הספר תורגם לעברית בשנת 2012 ויצא לאור בעברית בשם "מכירת חיסול".
ביוני 1989 התחתן לורי עם אשת התיאטרון ג'ו גרין.
לזוג שני בנים ובת והם גרים בצפון לונדון.
באוקטובר 2016 הונצח לורי בכוכב משלו בשדרת הכוכבים בהוליווד (ובין נושאי הדברים החמים בטקס היו סטיבן פריי חברו ושותפו משכבר הימים ודייוויד שור, היוצר והכותב הראשי של הסדרה "האוס").
בסוף שנת 2017 הוענק ללורי תואר האבירות קצין (CBE) ממלכת אנגליה.
לורי הוא אתאיסט מוצהר, וזוקף עובדה זו לזכותו של אביו, ממנו קיבל לדבריו, עוד מילדות, יראת כבוד עמוקה כלפי כל מה שהוא מדעי, אמפירי וניתן להוכחה.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1981 The Cellar Tapes תפקידים שונים כתיבה 1982 There's Nothing to Worry About!
ד"ר ג'יימס ניקלסן מיני-סדרה 2023 כל האור שאיננו רואים All the Light We Cannot See אטיין לבלנק מיני-סדרה 2024 טהרן אריק פיטרסון סדרה של כאן 11 TBA The Wanted Man פליקס קרמייקל סדרה עתידית של אפל TV פלוס
Aliens ד"ר ג'וק מועמדות לפרס אנני לדיבוב הטוב ביותר B.O.B's Big Break סרט קצר Monsters vs.
יו צ'ארלס סטוקוול היה גנרל בריטי.
המפקד השני, בתקופת פעילותה בארץ ישראל, של דיוויזיית הצנחנים הבריטית שהופעלה נגד היישוב, בתקופת המאבק להקמת מדינת ישראל, ומי שמילא תפקיד חשוב במהלך כיבוש חיפה על ידי כוחות ההגנה בראשית מלחמת העצמאות.
יו צ'ארלס סטוקוול נולד בבריטניה ב-3 ביוני 1903, והתגייס לצבא הבריטי בשנת 1923 ושירת במערב אפריקה.
בשנים 1935–1938 שירת כמדריך בבית הספר ללוחמה זעירה בבסיס ליד העיר נת'ראבון בדרום אנגליה (בסיס המשמש עד היום כבסיס צנחנים).
בשנים 1938 עד 1940 שירת בחטיבה המלכותית של ויילס.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לנורווגיה באביב 1940 לחם סטוקוול במסגרת כוח המשלוח הבריטי שחש לעזרת הנורווגים.
בשנים 1942–1943 היה סטוקוול מפקד החטיבה הבריטית של מזרח אפריקה.
בין השנים 1943 ל-1946 שירת כמפקד החטיבה ה-29, ולאחר מכן כמפקד הדיוויזיה ה-82 (מערב אפריקה) בגבול הודו-בורמה.
בשנת 1946 חזר לבריטניה ומונה למפקד הדיוויזיה ה-44 (מחוזות הבית), ובשנת 1947 נתמנה סטוקוול למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-6, שאנשיה פעלו בארץ ישראל החל מתום מלחמת העולם השנייה לדיכוי מאבקו של היישוב נגד שלטונות המנדט הבריטי.
אנשי החטיבה, כחיילי צנחנים, חבשו כומתות אדומות וזכו בפי אנשי היישוב לכינוי "כלניות".
סטוקוול הגיע לארץ ישראל ב-19 באוגוסט 1947 והחליף את מפקדה הקודם של הדיוויזיה, הגנרל אריק לואי בולס.
כניסתו לתפקיד מפקד הדיוויזיה הייתה כבר לאחר שיא פעולותיה של הדיוויזיה נגד היישוב וארגוני המחתרת, השבת השחורה, "מבצע כריש" וכל המעצרים ההמוניים וחיפושי הנשק.
היה זה הזמן שבו מאבקו של היישוב עבר לשלב המדיני ולאחר הגיעה לארץ של ועדת החקירה של האו"ם לעניין ארץ ישראל והחל התהליך שבהמשכו קיבלה עצרת האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 את תוכנית החלוקה.
עם קבלת תוכנית החלוקה ותחילתה של מלחמת העצמאות שינה הצבא הבריטי את היערכותו בארץ ישראל.
הצבא, שכוחו עמד אז על כ-100,000 חיילים, התרכז ב-5 אזורים: דיוויזיית חיל רגלים אחת שמרכזה בצריפין חלשה על אזור הדרום, דיוויזיית חיל רגלים נוספת שמרכזה ברפיח חלשה על אזור רצועת עזה, חטיבת חיל רגלים שמרכזה בירושלים חלשה על מזרח הארץ.
במקביל החל פינוי כוחות בריטיים מארץ ישראל, חלקם בדרך היבשה למצרים וחלקם דרך הים מנמל חיפה.
כשמפקדתו בחיפה נטל הגנרל סטוקוול חלק חשוב במהלך כיבוש העיר על ידי כוחות ארגון "ההגנה".
ב-21 באפריל 1948 הודיע סטוקוול לנציגי היהודים והערבים שכוחותיו עומדים לפנות את עמדותיהם בעיר ולהתרכז במובלעת בשטח נמל חיפה ובמספר מחנות מדרום לעיר, וכי לא יתערבו יותר בעימותם שבין היהודים והערבים.
פקודתו זו ניתנה על מנת להגן על נמל חיפה שהיה חיוני לתהליך הפינוי של הכוחות הבריטיים מארץ ישראל, ורצונו של סטוקוול למנוע מכוחותיו הסתבכות במלחמה שבין היהודים לערבים.
המהלך הבריטי נתן את האות לכוחות "ההגנה" והם החלו בהתקפה ובתוך יממה, ב-22 באפריל, כבר שלטו שליטה מלאה בכל רחבי העיר חיפה.
חיפה הערבית, ובה אוכלוסייה אזרחית רבה, בותרה לשלושה חלקים שכותרו על ידי כוחות "ההגנה".
בתיווכו של הגנרל סטוקוול, התקיימה פגישה בין נציגי היהודים לנציגי הערבים.
הערבים נדרשו על ידי היהודים להיכנע, למסור את נשקם ולהסגיר את הלוחמים הזרים שבקרבם.
הערבים דרשו פסק זמן להתייעצות, שלאחריה שבו והודיעו כי הם מעדיפים לעזוב את העיר, על פני כניעה ליהודים.
ראש העירייה שבתי לוי הפציר בנציגים הערבים שלא לעזוב את העיר.
נציגי הערבים לא נעתרו לו ובימים שלאחר מכן פונו רוב תושבי חיפה הערבים, חלקם דרך הים ללבנון וחלקם דרך היבשה לנצרת.
לאחר שאחרוני הכוחות הבריטיים עזבו את ארץ ישראל, ב-30 ביוני 1948, חזר סטוקוול לבריטניה ושירת במספר תפקידים: בין השנים 1948 ל-1950 היה למפקד האקדמיה הצבאית סנדהרסט; בשנים 1951–1952 כמפקד הדיוויזיה ה-3 באזור תעלת סואץ; בשנים 1952–1954 כמפקד פיקוד מלאיה (כיום מלזיה) ובשנים 1954–1956 שירת סטוקוול כמפקד הקורפוס ה-1 בגרמניה.
בשלהי שנת 1956, לאחר שנשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר הלאים את תעלת סואץ, יצא כוח משולב בריטי - צרפתי למבצע כיבוש התעלה (במקביל ובתיאום עם מבצע קדש של צה"ל).
במסגרת המבצע שנקרא מבצע מוסקטר, שימש הגנרל סטוקוול כמפקד כוחות הקרקע.
המבצע נכשל והכוחות האנגלו-צרפתיים עזבו את אדמת מצרים.
באוגוסט 1957 הועלה סטוקוול לדרגת גנרל, בשנים 1957–1960 שירת סטוקוול במשרד המלחמה הבריטי, ובשנת 1960 נתמנה לסגן המפקד העליון של הכוחות המשולבים באירופה.
בשנת 1964 פרש הגנרל סטוקוול לגמלאות.
סר יו מונטגומרי נצ'בול-האג'יסן היה דיפלומט בריטי ששימש שגריר בריטניה בטורקיה בימי מלחמת העולם השנייה.
בשל רשלנותו נגרמה דליפת המידע החמורה לידי הגרמנים, שהייתה ביסודה של פרשת הריגול הידועה בשם פרשת ציצרו.
יו נצ'בול-האג'יסן נולד באנגליה לכומר אנגליקני.
נצ'בול-האג'יסן התחנך באיטון ולמד באוניברסיטת אוקספורד, בה קיבל תואר ראשון במדעי הרוח בשנת 1907. הצטרף לשירות החוץ הבריטי ובשנת 1926 נתמנה לקונסול בבריסל.
בשנת 1930 נתמנה לציר בארצות הבלטיות ובשנת 1934 נתמנה לציר באיראן.
בשנת 1936 הוענק לו תואר אצולה.
בין השנים 1936 ו-1938 שירת כשגריר בריטניה בסין.
היה זה בתקופה הקריטית בתולדות סין, לאחר פלישת צבא יפן לאזור מנצ'וריה בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה.
בשנת 1939, השנה בה פרצה מלחמת העולם השנייה, הגיע סר יו לטורקיה לכהן בה כשגריר בריטניה.
הייתה זאת, בלי שידע על כך אז, התקופה המכריעה בחייו.
סר יו מילא תפקידו כשגריר בבניין השגרירות ששכן באנקרה, בירת טורקיה, ואילו מענו הפרטי שכן במקום נפרד מן השגרירות.
בשנת 1942 קיבל השגריר לעבודה במענו, כשרתו האישי, נתין טורקי יליד אלבני בשם אליאסה בונזה.
בניגוד לכללי הביטחון לא ערכו הבריטים לשרת בדיקה לקביעת סיווגו הביטחוני, שאילו הייתה נערכת הייתה פוסלת אותו מלקבל את התפקיד, בשל הרקע האישי שלו כמי ששירת קודם לכן כשרתו של הקונסול הגרמני, אשר פיטר אותו לאחר שמצא אותו מעיין במכתביו האישיים של הקונסול.
סר יו התרשל רבתי כאשר היה נוהג לקחת עמו מסמכים חסויים מן השגרירות למעונו ולהחזיקם בכספת.
השרת עשה תבנית שעווה ממפתח הכספת והכין לעצמו מפתח נוסף, בו השתמש בעת שהשגריר נעדר מביתו, צילם את המסמכים והציעם בשנת 1943 למכירה לנספח בשגרירות גרמניה באנקרה.
הגרמנים שילמו לו עבור המסמכים סכומי עתק (שלימים, לאחר המלחמה, נתברר כי היו מזויפים).
המסמכים כללו התכתבויוית של השגרירות וכן דוחות משלוש הוועידות הגדולות של בעלות הברית, שנערכו בשנת 1943 במוסקבה, בקהיר ובטהראן, בהן דנו בעלות הברית באסטרטגיה שלהן להמשך המלחמה ובמאמציהן לגרור את טורקיה לצדן במלחמה.
במסמכים לא נזכרה במפורש תוכנית הפלישה לנורמנדי, אולם עלה מהם כי הפלישה ללב אירופה לא תהיה מן הבלקנים אלא ממערב אירופה.
אליאסה באנזה התפטר מתפקידו כשרתו של סר יו באפריל 1944, כאשר חשש כי מזכירתו של הנספח הגרמני לו מסר את צילומי המסמכים, שערקה אז לבעלות הברית, תחשוף את זהותו.
בשנת 1944 סיים אף סר יו את תפקידו באנקרה ועבר לכהן כשגריר בריטניה בבלגיה, שם שירת עד שפרש לגמלאות בשנת 1947.
הפרשה הגיעה לידיעת הציבור בשנת 1950, כאשר הנספח הגרמני, לידיו מסר באזנה את הצילומים, פרסם אותה בספרו "מבצע ציצרו".
אז גם נתגלה כי שם הקוד שנתנו הגרמנים לבאזנה היה "ציצרו".
בשנת 1952 הוקרן סרט קולנוע על הפרשה בשם "חמש אצבעות" בכיכובו של ג'יימס מייסון והפרשה זכתה להד עולמי.
באזנה עצמו צץ מחדש במערב גרמניה בראשית שנות השישים והגיש תביעה כנגד ממשלת מערב גרמניה לתשלום דמי הריגול ששולמו לו על ידי הנאצים בשטרי כסף מזויפים.
במפתיע פסק בית המשפט הגרמני בזכותו, והורה לשלם לו סכום צנוע.
באזנה פרסם את סיפורו בספרו "אני הייתי ציצרו" שראה אור בשנת 1962.
למרות התנהגותו הרשלנית של השגריר שגרמה לדליפה הביטחונית החמורה בפרשת ציצרו, לא נשא סר יו בתוצאות.
גילו, מעמדו כוותיק בשירות הדיפלומטי ותואר האצולה שלו, כל אלה עמדו לו והוא לא הועמד בפני הליך משפטי כלשהו.
סר יו העלה את זכרונותיו על הכתב בספרו "דיפלומט בשלום ובמלחמה" שיצא לאור בשנת 1949. סר יו נצ'בול-האג'יסן נפטר בשנת 1971 בהיותו בן 85 שנים.