tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגרסה העברית של סדרת האנימציה "המומינים" דיבב עמי טראוב את קולו של מומינאבא.
מומינאבא מתגורר בעמק המומינים יחד עם אשתו (מומינאמא) ובנו (מומינטרול).
מומינאבא הוא בעל רוח נעורים והרפתקנות, ויחד עם זאת- גאה להיות ראש המשפחה.
הוא חולמני ונהנה מהרהורים פילוסופיים, ותמיד רוצה להיות במרכז העניינים כשמשהו מפתיע קורה בעמק המומינים.
מומינאבא מחשיב את עצמו כבעל ידע וכמומחה בתחומים רבים, ותמיד משיא עצות לאחרים.
מומינאבא מוכן לעשות הכל למען המשפחה.
הוא נהנה לחיות בעמק המומינים, והוא סקרן ומוכן לנסות דברים חדשים.
הוא תמיד פתוח להרפתקאות, ולמזלו הן אכן נקרות בדרכו.
מומינאבא אוהב סודות, למרות שלא תמיד מצליח לשמור אותם לעצמו.
הוא מאוד אוהב ים, ומאמין שהוא בעצמו מלח ודייג מוכשר.
מומינאבא נרגע בעת עישון מקטרת.
הוא אוהב לשתות ויסקי בחברתם של חברים מפוקפקים, ונהנה להתפלסף על נושאים משמעותיים בחיים.
לעיתים קרובות הוא רושם את מסקנותיו.
הוא ננטש על סף בית יתומים בילדותו, ובנעוריו החליט לברוח ועבר הרפתקאות מרתקות, עליהן אוהב לספר בכל הזדמנות.
יום אחד נטל את עטו הנובע והחל בכתיבת זכרונותיו (המתוארים בספר "זכרונותיו של מומינאבא").
ניתן לזהות את מומינאבא לפי כובע הצילינדר השחור ומקל ההליכה.
אנו פוגשים במומינאבא בספר המומינים הראשון "המומינים והשיטפון הגדול", ושם מספר לראשונה אודות האירועים המרגשים מתקופת נעוריו המתוארים בזיכרונותיו הכתובים.
שמו של מומינאבא בגרסה השוודית המקורית הוא "Muminpappan".
פירוש המילה "pappan" בשוודית הוא "אבא של".
מומינאבא הוא אביו של מומין.
מומינאמא (בשוודית: Muminmamman, בפינית: Muumimamma) היא דמות ספרותית בסדרת ספרי המומינים מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסון.
מומינאמא מופיעה כמעט בכל ספרי המומינים.
בגרסה העברית של סדרת האנימציה "המומינים", אשר זכתה לפופולריות רבה בישראל, ליליאן ברטו, חני נחמיאס, רותי הולצמן ורמה מסינגר דיבבו את קולה של מומינאמא.
מומינאמא מתגוררת בעמק המומינים יחד עם בעלה (מומינאבא) ובנה (מומינטרול).
מומינאמא היא רגועה, מתחשבת ומאורגנת, ולא מניחה לאיש להרגיזה.
היא שומרת על בית המומינים כמקום בטוח וחם למשפחה ולמבקרים ומכניסת אורחים יוצאת מן הכלל.
מומינאמא מחנכת את משפחתה בשקט כה רב, עד כי הם בקושי מרגישים שהם מושגחים על ידי מישהו.
היא פועלת כדי שכולם יהיו מאושרים.
היא מכבדת את האינדיבידואליות של כל פרט, אך תתערב אם מישהו יעשה דבר מה לא בסדר.
היא לא מוטרדת מטעויות שאנשים עושים, כי מאמינה שהלמידה מניסיון היא בעלת הערך הרב ביותר.
מומינאמא מסוגלת לרקוח תרופות פלא מספר שהורישה לה אמה, מומינסבתא.
היא אם נאמנה והבשלנית הטובה ביותר בעמק.
מומינאמא תמיד מוכנה לעזור ולנחם את בני המשפחה ואת כל מכריה.
תושבי עמק המומינים בוטחים בה, כי היא לעולם לא מגלה את סודותיהם של אחרים.
מומינאמא נוהגת לבקש לדעת את מועד יום ההולדת של כל תושבי עמק המומינים.
כל יצור צעיר בסביבה מגיע למומינאמא ביום הולדתו כדי לבחור דבר מתיקה.
הודות למומינאמא, כל יום בבית המומינים עובר בצורה שוטפת.
היא מוצאת פתרונות אפילו לדילמות הקשות ביותר, ותמיד מסוגלת לראות את חצי הכוס המלאה.
כשמומינאבא ישבור בטעות צלחת, מומינאמא תאמר: "מזל שהיא נשברה, היא הייתה כה מכוערת."
כשמומינאמא חפצה ברגע לעצמה היא יוצאת לאסוף צדפות ולהכין סירות מקליפת גזע עץ.
מדי פעם היא יוצאת מהבית לפרק זמן קצר ועוברת הרפתקאות מעניינות.
בצעירותה הייתה הרפתקנית כמו בנה ובעלה.
מומינאמא לובשת חלוק מפוספס ותמיד נושאת עמה תיק-יד.
כשהיא מאבדת את תיקה חייה מתהפכים, כי בתוך התיק נמצאים כל מיני דברים חשובים למקרי חרום - כמו חוטי ברזל, סודה לשתייה וממתקים.
כשהיא מוצאת את התיק, היא מארגנת מסיבה ענקית עם נאומים וזיקוקים.
שמה של מומינאמא בגרסה השוודית המקורית הוא "Muminmamman".
פירוש המילה "mamman" בשוודית הוא "אמא של".
מומינאמא היא אמא של מומין.
דמותה של מומינאמא מושפעת מאמה של טובה ינסון, סיגנה האמרסטן-ינסון (Signe Hammarsten-Jansson).
סיגנה הייתה בין השאר מעצבת גרפית ואמנית, ועיצבה 220 בולים פיניים בקירוב.
מומינאבא והים (בשוודית: Pappan och havet) הוא ספר ילדים שנכתב על ידי הסופרת השוודית-פינית טובה ינסון.
הספר הוא השמיני בסדרת המומינים ויצא לאור ב-1965 בהוצאת "Schildts Förlags Ab".
מומינאבא, משועמם וחש צורך בהרפתקאה חדשה, ומחליט לצאת עם משפחתו למסע למגדלור מרוחק.
כשמשפחת מומין מגיעה למגדלור הם מגלים כי זהו מקום שומם ומבודד, בו התושב היחיד הוא דייג שלא מעוניין בחברה.
מומינטרול מפתח מערכת יחסים עם הגרוק.
לפי מפה המופיעה בספר, המגדלור ממוקם כביכול בפינלנד כאשר ליד המגדלור מצוינות הקוארדינטות - .
בפועל, קואורדינטות אלו הן של מקום בלב ים בארכיפלג פורבו שבמפרץ פינלנד הנמצא במרחק של 5.5 ק"מ מהאי קלובהארון (Klovharun), בו היה בית הנופש של ינסון.
הספר זכה לשלושה עיבודים טלוויזיוניים לאורך השנים:
3 פרקים מתוך סדרת אנימציית סטופ מושן פולנית בשם "Opowiadania Muminków" (פרקים 73, 74 ו-75).
2 פרקים מסדרת האנימציה היפנית "המומינים" (פרקים 25 ו-26).
2 פרקים של "עמק המומינים" (פרקים 10 ו-11 של העונה השנייה).
מומינטרול (בשוודית: Mumin או Mumintrollen; בפינית: Muumipeikko) היא רצועת קומיקס שנוצרה על ידי המאיירת הפינית-שוודית טובה ינסון ואחיה לארס ינסון, אשר מתמקדת בעלילותיהם של דמויות המומינים.
בעקבות פנייה אישית מעורך העיתון אטוס וירטאנן, אשר היה ידיד של ינסון, החלה ינסון לייצר את רצועת הקומיקס "Mumintrollet och jordens undergång" (מומינטרול וסוף העולם).
פרויקט זה אשר הופק בין השנים 1947 ל-1948 עבור מדור הילדים של העיתון הפיני-שוודי "Ny tid".
באותה העת פורסמו שתי רצועות חדשות מדי שבוע, והרצועות היוו בעיקר עיבוד לספר "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים".
בשנת 1952 המו"ל הבריטי של ינסון צ'ארלס סוטון העלה בפני ינסון את ההצעה לצייר רצועת קומיקס של המומינים.
סוטון רצה שהקומיקס יכיל סאטירה חברתית ויפנה למבוגרים.
ינסון קיבלה את ההצעה בחיוב.
סדרת קומיקס זו פורסמה באופן קבוע בעיתונות בין השנים 1954 עד 1975. טובה ינסון איירה וכתבה את כל רצועות הקומיקס בין השנים 1954 - 1957. רצועת הקומיקס היומית הופקה בתחילה באופן בלעדי עבור השוק הבריטי - הקומיקס הופיע לראשונה בשנת 1954 בעיתון הלונדוני הפופולרי "Evening News".
בשלב מסוים החל הקומיקס להופיע גם בעיתונים והמגזינים הסקנדינביים.
הרצועות נוצרו במקור בשפה האנגלית אך תורגמו גם לשפות אחרות לאורך השנים.
בשיא הצלחתו הקומיקס פורסם ב-120 מגזינים ועיתונים - מה שהפך אותו לרצועת הקומיקס הפינית המצליחה ביותר.
בין השנים 1957–1959 טובה ינסון הפיקה את רצועת הקומיקס בשיתוף פעולה עם אחיה לארס ינסון אשר בתחילה היה מעורב בכתיבת העלילה של רצועת הקומיקס.
לבסוף ויתרה ינסון על רצועת הקומיקס היומית כיוון שהעבודה האינטנסיבית על רצועות הקומיקס לא הותירו לה זמן לצייר ולכתוב ספרים.
בעקבות כך אחיה לארס לקח את העסק לידיו והמשיך ביצירת רצועות הקומיקס של המומינים משנת 1959 עד 1975, תוך שימור הסגנון והאווירה.
הקומיקס "מומניטרול" פורסם בעיתונים בפעם האחרונה ב-16 באפריל 1975.
הגואנצ'ים, תושביהם הקדומים של האיים הקנריים, נהגו לחנוט את מתיהם.
המומיות הגואנצ'יות התגלו לראשונה במערות בארבעה מתוך שבעת האיים הקנריים.
מספרן המשוער של המומיות נאמד באלפים, וכיום נשארו רק מעט מהן, רובן באוספים של מוזיאונים.
משערים שהמומיות נוצרו לפחות לפני כ-1,400 שנה, אולם אין הרבה מחקר עליהן משום שרבות נלקחו או נעלמו במהלך השנים, במיוחד במאה ה-16.
מנהג זה נועד לשמר את גופתו של המת באמצעות טכניקות חניטה דומות לכאלה שנעשו בתרבויות עתיקות אחרות.
מטרת החניטה, על פי אמונתם הדתית הייתה מתוך מטרה להגן על הגוף וכן לסמל את מעמדו החברתי של המת.
ככל הנראה הגאונצ'ים חנטו את בני המעמד הגבוה בלבד.
שיטתם של בני האי טנריפה הייתה המושלמת ביותר, משום שהמומיות שלהם הם השמורות ביותר באיים ובספרד.
מחקרים עדכניים טוענים כי תרגול החניטה התרכז בטנריף, בעוד שבאיים אחרים הוא נשמר בגלל גורמים סביבתיים.
התהליך היה נפרד מגדרית: נשים חנטו נשים וגברים חנטו גברים.
הגואנצ'ים השתמשו בשלוש שיטת חניטה שונות:
שימוש בחומרים מיוחדים עבור חניטת הגופה, כמו אדמה ואבן, סוגים שונים של שומן צמחי ושומן מוצק.
בכל שיטה יובשו תחילה המומיות באור השמש.
בסופו של התהליך נעטפו המומיות בעורות עיזים – מספרם של העורות גדל בהתאמה לחשיבותה החברתית של הגופה.
לאחר מכן הוצב במערה לוח מיוחד שאטם אותה, ולבסוף הוקמה חומה.
כל העזרים הללו עזרו להבטיח את שימורה של המומיה.
בדומה למומיות רבות, גם מומיות אלו נוצלו בידי אנשים שונים, ולפיכך לא רבות נותר היום.
חלק גדול מהמומיות נמכרו לאחר ריסוקן לאבקה בתור תרופה בשם לכאבי בטן של רופאים בימי הביניים.
מומיות אלו היוו תחליף למומיות המצריות שאזלו במהלך השנים.
במוזיאון הארכאולוגי של טנריפה מוצגות כמה מן הגופות (בהן מומיית סן אנדרס), שהיו במשך מאות בשנים באירופה מושא לסקרנות מדעית ונושא לאוספים.
המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה במדריד מציג מומיה גואנצ'ית.
השרידים החנוטים העתיקים ביותר של האיים הקנריים מתוארכים למאה השלישית לספירה ונמצאו בטנריפה.
מומיית סן אנדרס היא מומיה השייכת לתרבות הגואנצ'ים, תושביו הקדומים של האיים הקנריים.
ייחודה של המומיה היא בכך שהיא אחת מהמומיות היותר שמורות: גבר בסביבות 25-30 שנים, עטוף ב-6 רצועות של עורות עזים.
המומיה נמצאה במערה בגיא סמוך לכפר סן אנדרס.
האזור של האי טנריפה בו נמצאה המומיה, רכס אנאגה, הוא אזור עשיר בממצאים ארכאולוגיים.
משערים שהמומיה היא של אחד ממלכי הגואנצ'ים או דמות מובילה באותה תקופה בחברה הגואנצ'ית.
שנת הגילוי המדויקת של המומיה אינה ידועה.
המומיה הייתה מוצגת במוזיאון העירוני של סנטה קרוז בטנריפה, עד שב-1958 היא הפכה לחלק מהאוסף במוזיאון הארכאולוגי של טנריפה, והיא נחשבת למומיה השמורה ביותר מבין הנמצאות שם.
בפיזיקה כימית, מומנט הדיפול של פלואורופור מאפיין קוטביות חשמלית מולקולרית של הרכב כימי פלואורסצנטי ברמת אנרגיה מסוימת, בדרך כלל כאשר הוא נתון בתמיסה ואינו מהווה את הממס.
מומנט הדיפול של פלואורופור מסומן ב- או ב- כאשר היא הרמה האנרגטית של הפלואורופור.
לאינטראקציה בין הפלואורופור לממס השפעה רבה על התכונות הספקטראליות של הפלואורופור.
ישנן כמה גישות לתיאור אינטראקציה זו, כאשר העיקרית שבהן מייחסת לפלואורופור מרחב כדורי אפקטיבי עם מקדם דיאלקטרי נתון.
במקרה כזה, משוואת ליפרט-מטגה מסבירה באופן חלקי את אפקט הקוטביות החשמלית של הפלואורופור, אך לא לוקחת בחשבון כל אינטראקציה כימית חיצונית כאשר קיימת אחת כזו.
בכל מקרה, האינטראקציה הכללית בין פלואורופור לממס היא נושא יחסית מורכב ואיננו מוסבר באופן מלא על ידי תאוריה יחידה.
מצבים אנרגטיים של פלואורופור בתמיסה
פלואורופור הנתון בתמיסה מושפע ממנגנונים היכולים לגרום לעירור אנרגטי, למשל עירור תרמי.
העירור התרמי והתדירות בה הוא מתרחש תלויים בטמפרטורת התמיסה.
דרך נוספת לעורר פלואורופור היא על ידי הקרנת פוטון בעל אורך גל השייך לספקטרום הבליעה של הפלואורופור.
במקרה כזה, הפוטון יכול להיבלע על ידי הפלואורופור ולעוררו ברמת האנרגיה, בדרך כלל מרמת היסוד אל רמה ויברציונית כלשהי של .
בליעת האור על ידי הפלואורופור איננה איזוטרופיות.
ההסתברות לבליעה של פוטון על ידי הפלואורופור תלויה בכיוונו של מרכיב השדה החשמלי של אותו פוטון ביחס לכיוונו של מומנט הדיפול של הפלואורופור.
כאשר כיוונו של השדה החשמלי מקביל לכיוונו של , מתקיימת בליעה מקסימלית, ובלבד שאורך הגל של הפוטון המוקרן שייך לספקטרום הבליעה של הפלואורופור.
כאשר כיוונים אלו מאונכים זה לזה, לא תהיה בליעה כלל.
לאחר עירור של הפלואורופור (בכל דרך שהיא), נניח אל אחת הרמות הויברציונית של , הפלואורופור מתייצב על רמת טריפלט (בין ל- ).
הזמן בו הפלואורופור נמצא באותו מצב טריפלט נקרא זמן החיים של הפלואורסצנציה ובתום זמן זה הפלואורופור חוזר למצב היסוד תוך פליטת פוטון.
במקרה של עירור אופטי, מודל ליפרט-מטגה מתאר (בקירוב) בצורה יחסית פשוטה את האינטראקציה של הפלואורופור בממס עם השדה האלקטרומגנטי.
כאשר פלואורופור ממוקם באזור בו שורר שדה אלקטרומגנטי, אלקטרונים של מולקולת הפלואורופור נמצאים באינטראקציה עם השדה החשמלי של האור.
אלקטרונים אלו מוגבלים לתנועה במרחב המולקולה, אך קיים כיוון מסוים בו תנועת האלקטרונים חופשית יותר.
זהו כיוונו של מומנט הדיפול החשמלי של הפלואורופור.
האינטראקציה בין הממס לפלואורופור משפיעה על הפרשי רמות האנרגיה בהן יכול להימצא הפלואורופור.
כאשר פלואורופור נמצא במצב האנרגטי הנמוך שלו, הוא בעל מומנט דיפול קבוע (בערכו) שכיוונו נקבע על ידי הרוטציה המרחבית.
כאשר מקרינים את הפלואורופור בספקטרום הבליעה שלו, הפלואורופור יכול לעלות ברמת האנרגיה וכתוצאה ממנגנונים דינמיים הכרוכים בכך הוא משנה את מומנט הדיפול שלו.
מומנט זה הוא מומנט דיפול מולקולרי זמני, וערכו ברמה המעוררת בדרך כלל גבוה יותר מאשר ערכו במצב היסוד.
זמן קצר לאחר שהפלואורופור מתקבע על מומנט הדיפול ברמה המעוררת, הוא חוזר למצב היסוד תוך פליטת פוטון באורך גל ארוך יותר מאורך הגל של הפוטון הנבלע.
הפער בין אורכי הגל קיים כיוון שתהליך הפליטה של האור מהפלואורופור איננו אלסטי והמנגנונים הדינמיים אשר היו כרוכים בו פיזרו אנרגיה שאינה קרינתית, כך שאנרגיית הפוטון הנפלט נמוכה יותר.
הקשר בין אורכי הגל, הנבלע והנפלט, ניתן לתיאור בקירוב על ידי משוואת ליפרט-מטגה.
משוואת ליפרט-מטגה מתארת בקירוב את התלות של היסט סטוקס במאפייני החומר ובמומנט הדיפול של הפלואורופור.
ההפרש (בקירוב) בין מספרי הגל הנבלע והגל הנפלט מפלואורופור לפי מודל משוואת ליפרט-מטגה הוא:
בתיאור הנ"ל מניחים כי הפלואורופור המעורר איננו משנה את כיוון מומנט הדיפול ביחס למצב הקודם, אלא רק את גודל המומנט.
אולם, ישנם מקרים שהנחה זו איננה מתקיימת.
במצבים כאלו ניתן להשתמש במשוואה דומה עבור היסט סטוקס כאשר הזווית בין מומנטי הדיפול היא ואז מתקיים בקירוב הקשר:
מומנט התמד פולרי מנורמל או פקטור מומנט התמד הוא גודל פיזיקלי חסר יחידות המתאר את התפלגות המסה בגרמי שמים כמו כוכבי לכת או ירחים.
לגודל זה ישנו שימוש רב במדעים פלנטריים והוא מסומן לרוב כ־MoI או כ־NMoI.
נניח גוף פלנטרי בעל מומנט התמד בצירים הראשיים , אז מומנט התמד פולרי מנורמל מוגדר כ:
כאשר M זו מסת הגרם ו־R זה הרדיוס הממוצע של הגרם.
עבור גרם כדורי לחלוטין בעל צפיפות אחידה נקבל NMoI=0.4. בגרם שמים שעבר בידול כבידתי, תהליך בו חומר כבד יותר שוקע אל מרכז הגרם וחומרים קלים צפים למעלה מתקבלות שכבות בעלות צפיפות שונה (בדומה לגלעין כדור הארץ).
לפקטור מומנט התמד ישנה חשיבות גבוהה מקביעת קיום ליבה בכוכב הלכת, כיוון שככל שיש יותר חומר צפוף במרכז הגרם, כך נקבל NMoI רחוק יותר מ־0.4. מה שחושב במיוחד בגודל זה הוא שהוא אינו מושפע כלל ממסת הגרם, אלא רק מצורתו והרכבו הפנימי.
מומנט התמד פולרי מנורמל אינו נמדד ישירות, אלא מוסק על סמך מדידות ערכים של סיבוב עצמי של כוכב לכת, לרבות נטיית ציר הסיבוב ונקיפה וערכים כבידתיים (מקדמים של ספריות הרמוניות הקשורות לשדה כבידה).
למומנט התמד מנורמל ישנה חשיבות גובהה כאילוץ מחייב בבניית מודלים מתמטיים המדמים את המבנה הפנימי של כוכב הלכת או ירח.
פרופיל הצפיפות, כלומר צפיפות כפונקציה של רדיוס במודל צריך להיות כזה שמומנט התמד הכללי המחושב יסתדר עם הערך הנמדד במציאות.
אחד הקירובים השימושיים לקביעתו של מומנט התמד מנורמל הוא משוואת דריוון־רדו (Darwin–Radau equation) הקובעת:
כאשר נקרא "פרמטר ד'אלמבר", f זו פחיסות ו־ הוא פרמטר רדו הנתון על ידי:
כאשר q הוא פקטור גאודינמי הנתון על ידי:
היא מהירות זוויתית של סיבוב עצמי ו־ היא הפחיסות הנתונה על ידי:
כאשר הוא רדיוס בקו המשווה ו־ הוא רדיוס בקוטב.
הוא אחד הפרמטרים החושבים לתיאור התפלגות המסה בכוכב לכת, והוא חיוני לתיאור הפחיסות שלו.
קיים קשר בין גודל זה לבין מומנט התמד מנורמל:
כאשר נקרא "פרמטר סיבוב קטן".
אחד המודלים הפשוטים ביותר לתיאור של כוכב לכת בעל ליבה ומעלה אטמוספירה משמעותית היא בתור גוף ספרי דו־שכבתי, בו השכבה הפנימית, הליבה היא בעלת צפיפות ורדיוס וצפיפות השכבה החיצונית, האטמוספירה היא ורדיוס האטמוספירה (כלומר כוכב הלכת כולו) הוא .
במקרה כזה, מומנט התמד פולרי מנורמל נתון על ידי:
+ מומנט התמד פולרי מנורמל
מומנטים כבידתיים הם סדרה של קבועים חסרי ממדים המתארים את התפלגות המסה בגרם שמיים, כגון כוכב לכת, כוכב או ירח.
קבועים אלו ניתנים למדידה אמפירית ולחישוב לפי הנוסחה:
למומטים אלו ישנה חשיבות גובהה במדעים פלנטריים, מכיוון שהם משקפים היטב את המבנה הפנימי של גרם השמיים.
ניתן להתייחס למסת הגרם כ-.
הגופים הנחקרים הם בקירוב טוב גופי סיבוב ולכן מניחים סימטריה גלילית.
בנוסף, מניחים לרוב סימטריה בין ההמיספירה (חצי כדור) העליונה לתחתונה, דבר המאפס את כל המומנטים האי-זוגיים:
הנחה זו לאו דווקא נכונה ובמציאות נמדד עבור צדק, אך גודלו המדוד קטן במספר סדרי גודל משגיאת המדידה ולכן הוא מוזנח לרוב בחישובים.
לרוב הגודל המשמעותי באמת לצורכי אפיון הגרם הוא הניתן לחישוב קל יחסית לפי הנוסחה:
כאשר הוא רדיוס בקו המשווה ו- הוא רדיוס בקוטב.
שני רדיוסים אלו שונים עקב פחיסות של הגרם, כמפורט בהמשך.
ל קוראים לעיתים "פקטור צורה דינמי"( "dynamic form factor").
מומנטים אלו נמדדו על ידי גשושיות שנשלחו לחקור את ענקי הגזים במערכת השמש.
במקרה של סימטריה כדורית, למומנטים כביתיים אין משמעות והפוטנציאל הכבידתי נתון על ידי .
כאשר M היא מסת הגרם, G הוא קבוע הכבידה וr הוא המרחק ממרכז הגרם.
זה קירוב מקובל לרוב לעבור כוכבים, כאשר מזניחים את הסיבוב העצמי של הכוכב.
עבור ירחים וכוכבי לכת, קירוב זה אינו משקף היטב את הפיזיקה מכיוון שהסיבוב העצמי שלהם יכול להיות מספיק מהיר בשביל לגרום לפחיסות בצורתם.
במקרה כזה, הפוטנציאל הכבידתי נתון על ידי:
מומנט ראשון של שטח מכונה גם מומנט סטטי, הוא ביטוי מתמטי הכולל מכפלה של שטח במרחק מציר.
לרוב משמש לחישוב מרכז מסה ומאמצי גזירה.
יחידת המידה של המומנט הראשון של השטח בתקן SI הוא מטר בשלישית (m3).
המומנט מאפיין את התנגדות השטח לכפיפה, ומסומן באות Q או S.
נגדיר אלמנט אינפיניטסימלי משטח A ונסמן אותו כ-dAi.
נסמן נקודה xi ו-yi ונסכום את המרחק בינה לבין ציר ה-X וציר ה-Y בהתאמה במרכז המסה.
בהתאם, עבור גוף סימטרי בציר ה-x:
Qj,x מומנט סביב ציר X, כאשר j הוא המרחק מציר ה-y הנייטרלי.
dA - אלמנט שטח מעל ציר j;
y - מרחק מנקודת מרכז השטח A מהציר הנייטרלי.
מומיית מערת הרוח היא המומיה האנושית הקדומה ביותר שנמצאה בצפון אמריקה.
המומייה התגלתה בשנת 1940 במערת הרוח, כ-21 ק"מ מזרחית לפאלון, נבדה, שבארצות הברית, על ידי בני הזוג הארכאולוגים, סידני וג'ורג'יה וילר.
המומיה שנבדקה שייכת לגבר כבן 40 וניתוח השרידים הראה דמיון גנטי לאנשים הילידים בצפון ודרום אמריקה ובשנת 2016 הוחזרו השרידים לשבט פאלון פאיוט-שושון שבנבאדה.
המומיה של מערת הרוח הייתה אחת הראשונות שתוארכו באמצעות ספקטרומטר.
גילויו וניתוחו העניקו תובנה רבה ומוטיבציה למחקר נוסף על הכרונולוגיה של האגן הגדול המערבי.
בני הזוג וילר, שעבדו בוועדת הפארקים של מדינת נבדה, בחנו אתרים ארכאולוגיים אפשריים למניעת אובדן ממצאים ארכאולוגים עקב כריית גואנו.
עם כניסתם למערת הרוח גילו שרידים של שתי מומיות עטופים באריג עשוי .
קבוצה אחת של שרידים, קבורים עמוק יותר מהשני, מומייה אחת חנוטה חלקית (הראש וכתף ימין).
מומייה שנייה אף היא חנוטה חלקית (מומיה של מערת הרוח בפועל) עליה מוקסינים ושמיכה מעור ארנב בתנוחת קבורה.
הארכאולוגים, בסיוע התושבים המקומיים, חילצו בסך הכל שישים ושבעה חפצים מהמערה.
פריטים אלה נבדקו במוזיאון המדינה של נבדה, שם הוערכו בתחילה שהם בני 1,500 עד 2,000 שנה.
הם הופקדו במתקן האחסון של מוזיאון מדינת נבדה בקארסון סיטי, שם שהו במשך חמישים וארבע השנים הבאות.
מערת הרוח נמצאת בגובה של 4,154 רגל למרגלות הרי הסטילווטר, מצפון-מזרח לפאלון שבנבאדה.
קווי דמיון ביולוגיים בין שרידים שנמצאו במערת הרוח הראו קשר הדוק עם שרידים ארכאולוגים שנמצאו באזור.
בשנת 1996 בחן האנתרופולוג ריברסייד ר'ארבי טיילור מאוניברסיטת קליפורניה שבע עשרה מהממצאים של מערת הרוח באמצעות ספקטרומטריית מסה.
התוצאות הראו כי המומיה הייתה בת כ-9,400 שנים, עתיקה יותר מכל מומיה צפון אמריקאית שהייתה ידועה בעבר.
חוקרים מעריכים שמותו של אדם זה אירע בערך בשנת 7420 לפני הספירה.
הממצאים פורסמו ברבעון ההיסטורי של נבדה בשנת 1997 ומשכו תשומת לב משמעותית מהקהילייה המדעית ברחבי העולם.
במרץ 1997 טענו בני שבט פאלון פאיוט-שושון לבעלות על הממצאים.
בשנת 2000 לא הצליח מחקר גנטי נוסף לקבוע זיקה מוחלטת של השרידים.
בספטמבר 2006 הכריע בית המשפט המחוזי של מחוז נבדה בארצות הברית בתביעה של שבט פאלון פאיוט-שושון ואמר כי הלשכה לניהול קרקעות טעתה בדחיית ראיות ללא הסבר מלא.
צו בית המשפט החזיר את הנושא לוועדה המחוזית לעיון מחדש של הראיות.
באוקטובר 2015 אסף אסקה וילרסלב, מנהל מכון למחקר גנטי באוניברסיטת קופנהגן, דגימות עצם ושיניים מהשרידים באישור שבט פאלון פאיוט-שושון.
ניתוח DNA הצביע על כך שהשרידים דומים לקבוצות ילידים בצפון ודרום אמריקה.
ב-22 בנובמבר 2016 הוחזרו השרידים לשבט.
וילרסלב השתתף בקבורת השרידים בשנת 2018 על ידי בני השבט.
בנובמבר 2018 דיווחו חוקרים כי רצף ה-DNA של השרידים שימש במחקר אודות פלאו-אינדיאנים.
מומנט מוסיקלי הוא קובץ של ארבעה סיפורים קצרים מאת יהושע קנז שיצאה לאור בשנת 1980 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
זהו ספרו השלישי של קנז, והוא נחשב לאחת מיצירותיו הבולטות וזכה לניתוחים ספרותיים רבים.
ארבעת הסיפורים פורסים רצף אוטוביוגרפי שתחילתו בילדות המוקדמת במושבה ב, המשכו בחיפה בזמן המנדט הבריטי וסיומו בנעורים, שוב במושבה, בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
יצירתו הבולטת של קנז, "התגנבות יחידים", נוצרה כפרק החמישי של רצף אוטוביוגרפי זה.
בארבעת הסיפורים בוחן הסופר את התהוותו של ה'אני הפרטי' ואת הבשלתה של העצמיות הנפרדת.
ובמקביל, את יחסיו עם הזולת: הוריו, ידידיו בילדותו והחבורה בנעוריו.
שם הספר הוא כשם הסיפור השלישי שבו.
המומנט המוזיקלי המדובר הוא ככל הנראה אחד משישה מומנטים מוזיקליים לפסנתר מאת פרנץ שוברט.
יצירה זו נזכרת פעם אחת בלבד בסיפור וכמעט באקראי.
וזאת לעומת יצירתו של ארכאנג'לו קורלי, "לה פוליה" - התופסת מקום משמעותי בסיפור.
בפתח הספר יש הקדשה "לזכר חברי משה נתן" (העיתונאי והמבקר, משה נתן, שהיה ידיד קרוב של קנז).
הסיפור עוסק בילדותו המוקדמת של המספר בימים שלאחר מות סבו ותגובות משפחת וסביבת הילד לאירוע.
עלילת משנה סובבת סביב דמותו של מחדש שמיכות ומזרנים העוקב אחרי שני אנשים נודדים המציגים מופע אטרקציה של תרנגולת בעלת שלוש רגליים.
שני צירי העלילה נפגשים בעת שהילד צופה במופע שמשתבש בשערורייה.
הסיפור עוסק בילדותו של המחבר בהיותו בערך בן שש, בחיפה המנדטורית בזמן מלחמת העולם השנייה, ובעיקר ביחסי החברות-איבה שלו עם הנריק - בן גילו, בן למשפחת פליטים.
סודו של הנריק הוא בכך שהוא עוקב בסתר אחרי אחותו הבוגרת והיפה, ואנדה, המבלה עם חיילים בריטיים.
הסיפור עוסק בחינוכו המוזיקלי של המספר, מילדותו בחיפה בעת שהחל ללמוד נגינה בכינור בקונסרבטוריון דוניה ויצמן (בהנהלת גיטה דוניה-ויצמן המוזכרת בסיפור), המשך בלימודים במושבה אצל המורה אלפרדי, עד אשר הוא מחליט כנער צעיר לפרוש מהנגינה.
לאורך הסיפור נבחנים יחסי המחבר עם הוריו, מוריו, חבריו ועם עולמו הפנימי בכלל והמוזיקה בפרט.
הנובלה נכתבה בפריז בנובמבר 1978 ומוקדשת למתרגמת נילי מירסקי (2018-1943).
שמה שאול משורה בבית השישי בשירו של נתן אלתרמן, "אִגרת" ("כוכבים בחוץ").
הסיפור עוסק בגיל הנעורים המתקדם, בכיתה י"א, וביחסיו של המחבר מול ארבעת חבריו הקרובים וביחסם אל גיבור הסיפור - בן כיתתם הבוגר, פסח, נער חריג המגיע ממשפחת מצוקה המתגוררת מחוץ למושבה.
עיקר הסיפור מתרחש במחנה גדנ"ע אליו יוצאת הכיתה.
הספר זכה לביקורות חיוביות במיוחד.
חוקרת הספרות, זיוה שמיר, תיארה לאחר יציאת הספר את הסיפורים במילים: "כל אחד מהם מגבש פיסת חיים, מצרפה ומזקקה, עד שהיא עומדת לעצמה כאבן-חן נדירה ומלוטשת.".
עוד מציינת שמיר את סגנונו של קנז בסיפורים אלו כנוטה אחר הסגנון הצרפתי הקלאסי - פיוטי, בדומה לסגנונו של אנטול פראנס.
שנתיים לאחר יציאת הספר, כתב חוקר הספרות, אברהם בלבן, כי ארבעת הסיפורים "הם מסיפורי ההתבגרות היפים ביותר שראו אור בעברית".
בלבן עוסק בביקורתו, בין היתר, בשיגעון כפי שהוא מצטייר בספריו המוקדמים של קנז, ורואה ב"מומנט מוסיקלי" מעבר של השיגעון אל המישור האחורי.
אולם גם במישור האחורי קיים הקונפליקט בין השיגעון ובין השפיות כאשר השיגעון מאיים לפורר את העולם המוכר.
אבנר הולצמן מזהה בספרו השלישי של קנז ערוץ חדש.
ארבעת הסיפורים, אליהם הוא מצרף את הנובלה המאוחרת של קנז: "נוף עם שלושה עצים", מציגים שלבים שונים בצמיחתו של גיבור אחד, המתחילים בילדותו ונמשכים עד התבגרותו כנער.
הסיפורים, המסודרים על פי רצף הזמן, ממחישים את שלבי ההתערערות של עולמו התמים של הילד.
העולם החדש נשלט על ידי הרוע, השיגעון והמוות.
לקראת סופו של כל סיפור מתקיימת התפרצות יצרית בריש גלי.
גם אם העולם החדש מעורר בילד אימה ומשיכה לסירוגין, הוא מתאים את עצמו אליו.
קיימים בסיפורים מאבקי כוח, פנייה לעזרת ההורים לצורכי חסות וביטחון וגילויים של עולם הארוס בצורה וולגרית ובוטה.
"אלה סיפורים ריאליסטיים-ליריים", מסכם הולצמן, "המשלבים בין תיאור דייקני ואמפתי של מציאות חיצונית על כל דקויותיה לבין חקירה עצמית רגישה ואינטנסיבית.
מתחת לפני השטח שלהם, הפשוטים לכאורה, רוחשת מערכת מורכבת של קישורים והקבלות בין הפרטים.
רשת עשירה במיוחד של מוטיבים ואזכורים ישירים ועקיפים נוגעת לעולם האמנות, לחוויית היצירה והקליטה של אמנות, לדיוקנו של האמן, לקשר בין אמנות למציאות ולערגה ליופי המוחלט – אף אלה נושאים החוזרים ברוב ספריו"
הסופרת רונית מטלון שכחוקרת ספרות עסקה לא מעט ביצירתו של קנז, רואה בראייה ובהתבוננות כנקודה מרכזית בסיפורי "מומנט מוסיקלי": "קשה, כך נדמה לי, להגזים בחשיבות ובמרכזיות שתופסים המבט, העין הרואה והמראֶה.
"האני המתבונן" בסיפורים הוא רק נקודת פתיחה שממנה מתחילים לבדוק את ההתבוננות כשלעצמה ...
"העין המתבוננת" שמציב קנז בסיפוריו היא הכול חוץ מנייטרלית ...
היא פולשנית, עיקשת, מעורבת, חסרת גבולות, היא פוגעת ונפגעת בלי הרף, משנה את האובייקט שעליו היא מביטה ומשתנה בעצמה, ולעיתים היא ממש ברוטאלית.
אריק גלסנר מונה את "מומנט מוסיקלי" כאחת משלוש היצירות שהפכו את יהושע קנז לבכיר הסופרים בזמנו.
שתי היצירות האחרות הן ספריו: "התגנבות יחידים" ו"בדרך אל החתולים".
ב־1987 עובד הסיפור "סודו של הנריק" על ידי רותי פרס לסרט קולנוע בשם "אחותו של הנריק" וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר מטעם המכון הישראלי לקולנוע.
הנובלה "בין לילה ובין שחר" עובדה למחזה על ידי גור קורן.
ההצגה הועלתה על ידי תיאטרון גשר במרץ 2012 בבימויו של סלבה מלצב, ובכיכובם של דניאל צ'רניש, קארין סרויה, גניה סנופ, רות רסיוק, מיכאל גמליאל, חן נוכר וגור קורן.
מומיות הוא סרט קולנוע ספרדי בהנפשה ממוחשבת בשפה האנגלית משנת 2023. הסרט, בבימויו של חואן ז'סוס גרסיה גלוצ'ה, נעשה על פי תסריט של חוויאר לופז בארירה וג'ורדי גאסול, וסיפור מאת גאסול.
בעיר תת-קרקעית, המומיות של מצרים העתיקה קמות לתחייה וממשיכות לנהל חיים רגילים.
הן נבדלות מאנשים חיים רק כאשר הן מוארות באור חזק.
בתו, הנסיכה נפר, מואסת בחיים המשעממים בארמון המלוכה וחולמת להיות זמרת.
לרוע מזלה, היא משודכת בטעות לתות, רוכב סוסים (גלדיאטור) מהולל לשעבר, וכיום מטפל באחיו הקטן סקהם.
גם נפר וגם תות לא מרוצים מהשידוך, אולם נאלצים לקבל אותו בלית ברירה.
טבעת הנישואים שלהם נגנבת בידי לורד קרנבי, ארכאולוג בריטי חסר מצפון, והם נאלצים לצאת למסע אל לונדון של המאה ה-21 כדי להחזיר אותה.
קארינה פאסיאן - נפר (שירה)
סיליה אימרי - אמא קרנבי
יו בונוויל - לורד סילבסטר קרנבי
שקה - אד (מפיק מוזיקלי)
אוליבר לידרט - זמר ראשי באופרה "אאידה"
רייצ'ל אדדג'י - זמרת ראשית באופרה "אאידה"
צביקה פורמן - סילבסטר קרנבי
דן שצברג - פרעה / דניס
גדי לוי - דני / כומר
אורלי קטן - אמא קרנבי
דדי זהר - אד / רמדס
עידן זילברמן - מנהל במה
מומיו (לעיתים נקרא גם שילג'יט, מסנסקריט: शिलाजीत) הוא תוצר אורגני-מינרלי ממקור ביולוגי בעיקר, שנוצר בסלע באזורים הרריים.
הוא מכיל למעלה מעשרים יסודות, בין היתר סידן, מגנזיום, נתרן, כרום וברזל וכן מתכות כבדות המסוכנות לאדם, ובהן עופרת.
ניתן למצוא מרבצים של מומיו באזורים שונים בעולם, בין היתר בקווקז, רוסיה, הודו, מונגוליה, נפאל, אפגניסטן ומדינות צפון מזרח אפריקה.
לחומר הזה יש שמות שונים ברחבי העולם.
מחקר מטעם מרכז חקר גאוגרפי מרכזי של המדינה הראה שמרבצים של החומר נדירים מאוד, וכמות החומר במאגרים אלו מוגבל.
הוא נמצא בסלע אבן גיר, סלע מותמר וסלע משקע במרכז אסיה, רפובליקת טובה, ימת באיקל, קווקז ואזורים נוספים.
התצורה של המומיו הגולמי היא גושי עפר ואבן המרוחים החומר דביק בצבעי חום כהה-שחור, הניתן למצוא בדרך כלל בסלע באזורים הרריים גבוהים.
הוא נפוץ בעיקר באזורים אלו: רכס הרי הימלאיה, הרי פמיר (בעיקר באזור גורנו-בדחשאן וטג'יקיסטן), קאראקוראם, פרובינציית גילגיט-בלטיסטן בפקיסטן, נפאל, בהוטן, הרי הקווקז ברוסיה, הרי אלטאי, מרכז אסיה, איראן, מונגוליה ודרום פרו, שם הוא נקרא Andean shilajit.
ישנה דעה רווחת שהמומיו נוצר כתוצאה מפירוק של סלעי נפט על ידי מיקרואורגניזמים.
ההרכב הכימי של החלק האורגני של התמצית (כ-50% פחמן ו-10% מימן) תומך בהשערה הזו למקור של המומיו.
על פי ניתוח אחר מקור המומיו הוא צמחי, וככל הנראה, הוא תוצר פירוק איטי מאוד של חומר צמחי.
חלק מהחוקרים משערים שהמומיו מיוצר על ידי פירוק או אידוי של חומר צמחי מלטקס ושרף מצמחים שונים (Euphorbia royleana ו־Trifolium repens) במשך תקופה של עשרות מיליוני שנים.
למרות שהמומיו מכונה לעיתים גם זפת מינרלית או שרף, למעשה הוא אינו אף אחד מהם.
בדומה לזפת או שרף, גם הוא צמיג ביותר, צבעו חום כהה מאוד ואף שחור, אך בניגוד לזפת ושרף המומיו מסיס במים בקלות אך אינו מסיס באתנול.
הוא מכיל יותר מ-20 יסודות, בין היתר: סידן, מגנזיום, נתרן, עופרת, כרום.
הוא מכיל גם אלקאן, מוצקים, חלבונים, פחמימות, חומצות אמינו, חומצות שומן ואלכוהול.
תכולת המינרלים בו היא 15-20% יחד עם יסודות קורט כולל סלניום.
דגימות של החומר נחקרו בשיטות אנליטיות:
5.1 יחידות מסה אטומיות מאוחדות בחומר שנאסף בהרי ההימלאיה
8 יחידות בחומר שנאסף בהרי אלטאי
7.5 יחידות בחומר שנאסף בטיין שאן.
מבדיקה של החומר עלה שהוא מכיל מרכיבים מולקולריים, חומצות שונות ותרכובת כימית פשוטה דימר.
בבדיקות נוספות נמצאו מתכות כבדות ובהן עופרת שהן מסוכנות לאדם.
מאז ימי קדם המומיו היה מרכיב המשמש ברפואה העממית בכל מיני אזורים בעולם: אפגניסטן, הודו, איראן, סין, פקיסטן, נפאל, מרכז אסיה וטיבט.
השתמשו בו ברפואה עממית עתיקה וברפואה אלטרנטיבית כבר יותר מארבעת אלפים שנה.
ההשפעות המרפאות שלו למחלות שונות מוזכרות בכתבים של אריסטו, אל-ראזי, אל-בירוני, אבן סינא ואחרים.
בכתביו של ד'הרבלו, מזרחן ממוצא צרפתי, נמצא תיעוד משנת 1821 בו נכתב שהפרסים השתמשו בחומר שנקרא mumiay או mummy כתרופה חזקה לטיפול בשברי עצמות ומחלות.
במזרח אסיה השתמשו בו ברפואה עממית-אלטרנטיבית (איורוודה, רפואה סינית ורפואה טיבטית).
הוא נמכר גם בצורה של תמצית יבשה וגם כמרכיב שהוא חלק מתוספי תזונה.
למרות שהמומיו נפוץ יחסית בשימוש ברפואה עממית, אין ראיות טובות לכך שיש לו השפעות מועילות כלשהן על בריאות האדם ומחקרים מצביעים על סכנה בצריכתו, בשל הימצאות מתכות כבדות ובהן עופרת, המסוכנות לאדם.
מומין (ביפנית: ムーミン) היא סדרת אנימה יפנית שהופקה על ידי אולפני האנימציה Tokyo Movie (כיום TMS אינטרטיינמנט) ו-Mushi Productions, והיא בוימה על ידי מסאקי אוסומי, נובורו אישיגורו, סאטושי דזקי, ריוסוקה טקהאשי ורינטארו.
הסדרה שודרה במקור ברשת פוג'י טי וי מ-5 באוקטובר 1969 ועד 27 בדצמבר 1970, וכללה בסך הכל 65 פרקים.
הסדרה מבוססת באופן רופף על סדרת ספרי המומינים מאת הסופרת הפינית טובה ינסון, בניגוד לעיבודי האנימה המאוחרים יותר של הסדרה שהיו נמנים במיוחד לחומר המקור.
למרות ההבדלים מחומר המקור, הסדרה זכתה לפופולריות רבה ביפן כאשר היא שודרה והיא סייעה לבסס את הפופולריות המתמשכת של המומינים ביפן.
הסדרה מתמקדת בהרפתקאותיהם של מומינטרול וחבריו בעמק המומינים, מתארת את חיי היומיום שלהם, החברויות שלהם ומפגשים עם יצורים מסתוריים שונים.
התוכנית הייתה מבוססת באופן רופף על ספריה של ינסון, והיא כללה דמויות וקווי עלילה שלא היו קיימים בסדרת הספרים של ינסון.
מומינטרול (ムーミン) - הדמות המרכזית בסדרה.
יחד עם חבריו יוצא להרפתקאות שונות.
סנופקין (スナフキン) - חברו של מומינטרול.
סנופקין הוא נווד שמתגורר באוהל בעמק המומינים.
בניגוד למקור, בניגוד לסדרת הספרים המקורית בעיבוד זה הוא מנגן בגיטרה במקום במפוחית.
סנורקה (スノークの娘) - חברתו של מומינטרול.
יש לה שיער ורוד והיא עונדת צמיד זהוב על רגלה השמאלית.
היא גרה עם אחיה סנורק.
מומינאמא (ムーミンママ) - אמו הנבונה והאכפתית של מומינטרול.
היא זכתה בתחרות יופי בצעירותה.
מומינאבא (ムーミンパパ) - אביו של מומינטרול.
חובש כובע צילינדר ומעשן מקטרת.
בניגוד לסדרת הספרים המקורית, בהם הוא הרפתקן שטייל רבות בעולם, בעיבוד זה הוא ממעט לטייל.
סנורק (スノーク) - אחיה האינטליגנטי, המשכיל והיהיר של סנורקה.
מאי הקטנה (小さなミィ) - ילדה נערית שובבה וחסרת פחד.
בימבל (ミムラ姉さん) - אחותה הגדולה של מאי הקטנה אשר מרבה לגונן עליה.
בניגוד לסדרת הספרים המקורית בעיבוד זה בימבל מכורה לאלכוהול והיא לא מסוגלת להפסיק לצחוק כאשר היא משתכרת.
סניף (スニフ) - חברו הפחדן אך טוב הלב של מומינטרול.
מר המיולין (ヘムレンさん) - קשיש בעלי ידע רב על צמחים ובעלי חיים והתחביב העיקרי שלו הוא איסוף בולים.
בעוד שבסדרת הספרים המקורית מר המיולין הוא זקן אקסצנטרי שמתעניין רק במחקר ובתחביבים שלו, בעיבוד זה הוא הפך לזקן חביב וידען.
עכבר המושק (じゃこうねずみ) - פילוסוף מדוכא אשר מבלה את רוב זמנו בשכיבה בערסל, והרהור על מהות החיים.
סרח (スティンキー) - יצור שחי בהרים הבודדים ותמיד רעב.
בעוד שבקומיקס המקורי הוא היה נבל שמרבה לגנוב ולהונות, בעיבוד הזה הוא בעיקר יצור מוזר שחי ביער.
השוטר (ヘムル署長) - השוטר היחיד בעמק המומינים.
זו הייתה דמות מקורית בעיבוד האנימה הזה.
הסדרה הייתה העיבוד המונפש הראשון לסדרת ספרי המומינים שהופק ביפן.
היא נוצרה ללא מעורבות ישירה של טובה ינסון, שלימים הביעה חוסר שביעות רצון מהסדרה משום שהייתה יותר אפלה ודרמטית בהשוואה לסדרת הספרים.
סדרת האנימה של המומינים שהופקו מאז ואילך היו קרובות יותר לסדרת הספרים.
מוֹן בּלָאן , מונטה ביאנקו (באיטלקית: "הר לבן") או לה דאם בלאנש ("הגברת הלבנה" בצרפתית), הוא ההר הגבוה ביותר בהרי האלפים ובאגן הים התיכון, וכן ההר השני בגובהו באירופה.
גובהו מוערך בכ-4,808 מטרים, אך הוא משתנה משנה לשנה במספר מטרים, בהתאם למצב האקלים אשר משפיע על כמות השלג בפסגתו.
חלק אחד של המון בלאן נמצא בשטחה של צרפת, במחוז סבואה עילית וחלקו האחר באיטליה במחוז ואל ד'אוסטה.
שלוש העיירות המקיפות את המון בלאן הן קאורמיור (Courmayeur) האיטלקית וסן ז'רווה ל'בן (Saint-Gervais-les-Bains) ושאמוני (Chamonix) הצרפתיות (האחרונה אירחה את משחקי החורף האולימפיים הראשונים בהיסטוריה).
בין שאמוני וקאורמיור מחבר רכבל העובר דרך רכס ההרים.
בשנים 1957–1965 נחפרה מנהרת המון בלאן המחברת בין קורמאיור לשאמוני.
אורכה של המנהרה 11.6 קילומטרים והיא אחד מנתיבי התחבורה העיקריים שבהם חוצים את האלפים.
המון בלאן הוא מההרים המפורסמים בעולם ואתר פופולרי מאוד בקרב מטפסי הרים וחובבי סקי.
בנוסף הוא מושך אליו תיירים בשל נופיו המרהיבים ומקיף אותו טרק פופולרי - סובב מון בלאן.
הראשונים שהגיעו לפסגתו היו ז'אק באלמה וד"ר מישל-גבריאל פקאר ב-8 באוגוסט 1786. כיבוש הפסגה בוצע במסגרת פרס אשר הובטח לראשון שעולה לפסגה על ידי הפיזיקאי ומטפס ההרים הורס בנדיקט דה-סוסור.
הכיבוש נחשב לתחילתו של עידן טיפוס ההרים המודרני.
האישה הראשונה שהעפילה לפסגה הייתה מארי פאראדיס ב-1808.
כיום עולים לפסגה כ-20,000 מטפסים ותיירים כל שנה.
הטיפוס עצמו נחשב ליחסית קל מבין פסגות ה-4,000 מטר, אם כי ארוך, למיטיבי לכת אשר מורגלים לשהיה בגובה רב.
תחילת רוב מסלולי הטיפוס היא בתחנת הרכבל על פסגת ההר מחט הצהרים כ-1,000 מטר מתחת לפסגה.
המסלולים דורשים ידע מוקדם וניסיון בטיפוס הרים ומחייבים שימוש בציוד ייעודי ובמדריכים מקצועיים.
מאז המהפכה הצרפתית והשינוי הגאוגרפי, השלטוני והחברתי שעברה צרפת בעקבותיה, ישנה מחלוקת בשאלה למי שייכת הפסגה.
בשנים 1416–1792, רכס המון-בלאן היה שייך לדוכסות סבויה).
בשנת 1723, דוכס סבויה, ויטוריו אמדאו השני, קיבל לידיו את ממלכת סרדיניה העתידה להצטרף לאיטליה במסגרת איחודה במאה ה-19. בספטמבר 1792, צבא המהפכה הצרפתית האחראי על האלפים (Army of the Alps) השתלט על סבויה ללא התנגדות רבה.
הצבא הקים את מחוז המון-בלאן.
במסגרת הסכם השלום בשנת 1796 העביר ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה, את האחיזה בסבויה וניס לידי צרפת.
בהסכם, כמו כן, רשום כי הגבול אמור להיות נראה הן משאמוני והן מקאורמיור, כאשר הפסגה אינה נראית מקאורמיור.
המסמך עצמו והמפות הנלוות נמצאות בשימוש עד היום על ידי שלטונות צרפת ואיטליה.
בהר אירעו שתי תאונות אוויריות קטלניות, שתיהן של חברת התעופה ההודית אייר אינדיה, טיסות מספר 245 (ב-1950) ו-101 (ב-1966).
בשני המקרים התאונות קרו עקב טעויות טייסים אשר לא חישבו נכון את קצב הירידה לקראת נחיתה בנמל התעופה של ז'נבה.
על סיפון טיסה מספר 101 שהה הומי ג'נהאנגיר באבא אשר היה אבי תוכנית הגרעין ההודית.
ב-1946 החלו עבודות הקידוח למען בניית מנהרה מתחת לרכס אשר מקשרת את העיירות שאמוני וקורמאיור.
המנהרה נחנכה בשנת 1965 ומהווה אחד מנתיבי התחבורה החשובים באלפים.
בשנת 1999 עלתה משאית באש בתוך המנהרה.
כתוצאה מהתפשטות הלהבות בתוך המנהרה ומחסור חמור באמצעי בטיחות, קיפחו 39 אנשים את חייהם.
המנהרה נפתחה שוב רק כעבור 3 שנים אחרי שיפוצים ושיפורי בטיחות נרחבים.
פסגת ההר היא כיפה העשויה קרח ושלג בעלי עוביים משתנים, עובדה המקשה על קביעת גובה הפסגה המדויק של המון-בלאן.
למרות זאת, חישובים ומדידות רבות של הפסגה נעשו לאורך השנים ובמשך תקופה ארוכה הגובה הרשמי של ההר היה 4807 מטרים (15,771 רגל).
בשנת 2002, ה-IGN (המכון הגאוגרפי הצרפתי) יחד עם קבוצת מומחים ובעזרת טכנולוגיית GPS מדדו וקבעו כי גובה הפסגה 4807.4 מטר (15,772 רגל ו-4 אינץ').
לאחר גל החום של שנת 2003, שפקד את אירופה ובמיוחד את צרפת (הקשה מאז 1540), משלחת גדולה של מדענים מכמה מדינות באירופה ובשיתוף עם IGN עלו להר ב-6 וב-7 בספטמבר ומדדו מחדש את הפסגה.
כמו כן נקבע כי הפסגה נמצאת במרחק 75 סנטימטרים (30 אינץ') מהמדידה של 2002.
גובה הפסגה הארצית (אבן עצמה, לא מעטה השלג והקרח) נקבע בגובה 4792 מטרים (15,722 רגל) ובמרחק של 40 מטרים מהפסגה מכוסת הקרח והשלג.
רכס המון-בלאן גובה חיים של כמאה מטיילים ומטפסי הרים מדי שנה.
ישנם מספר מסלולי טיפוס אל הפסגה:
המסלול הנפוץ ביותר הוא Voie Des Cristalliers, הידוע בכינויו Voie Royale (הדרך המלכותית).
המסלול מתחיל מסן ז'רווה ל'בן (Saint-Gervais-les-Bains) ממנה לוקחים חשמלית ל-Nid dAigle.
הטיפוס עצמו מתחיל מהליכה בכיוון מלונית-מקלט Refuge de Tete Rousse דרך מעבר ה-Gouter Corridor אשר נחשב למסוכן שכן בו מתרחשות מפולות סלעים תכופות.
ההליכה בלילה אסורה והמטיילים עוצרים ללון בבקתת Gouter .
ביום למחרת, המטפסים עוברים את הר גויטר, לנים בבקתת Vallot ועוברים את L'arrete des Bosses בדרכם לפסגה.
המסלול מתחיל משאמוני ממנה לוקחים את הרכבל אל Col du Midi.
ביום למחרת הטיפוס עובר דרך ההרים Mont Blanc du Tacul ו-Mont Maudit.
המסלול משמש בעיקר לירידה לכיוון שאמוני.
אחרי חציית קרחון ה-Miage, המטפסים לנים במקלט Gonella.
מסלול הקרחון Miage — Bionnassay — Mont Blanc נעשה בדרך כלל בשלושה ימים מלאים.
כאשר הלילה הראשון עובר בבקתת Conscrits והשני ב-Durier.
ביום צלול ניתן לראות מפסגת המון-בלאן את הרי היורה, הרי הווז', היער השחור, ו-Massif Central.
8 באוגוסט 1786 - הטיפוס המוצלח הראשון לפסגה על ידי ז'אק באלמה וד"ר מישל פאקאר.
1787 - העלייה הרביעית על ידי המדען האנגלי (לימים קולונל) Mark Beaufoy.
יולי 1808 - הכיבוש הראשון של הפסגה בידי אישה.
מארי פאראדיס עולה בהדרכתו של ז'אק באלמה.
יולי 1838 - העלייה השנייה של אישה לפסגה, הנרייטה ד'אנוויל.
1886 - תאודור רוזוולט, נשיא ארצות הברית לעתיד, מוביל משלחת לפסגה.
Achille Ratti העתיד להיות האפיפיור פיוס האחד עשר.
1960 - הטייס הנרי ג'יראד מנחית מטוס על פסגת המון-בלאן שאורכה 30 מטר בלבד.
1990 - נקבע השיא לטיפוס המהיר ביותר לפסגה.
השווייצרי פייר אנדרה גובה יוצא מהעיירה שאמוני ומגיע לפסגה וחוזר כעבור 5 שעות, 10 דקות ו-14 שניות בלבד.
30 במאי 2003 - הספורטאים האלפיניים Stéphane Brosse ו-Pierre Gignoux ניסו לשבור את השיא אך חזרו כעבור 5 שעות ו-15 דקות.
13 באוגוסט 2003 - שבעה צנחני רחיפה צרפתיים נוחתים על הפסגה מגובה 5,200 מטר.
8 ביוני 2007 - האמן הדני מרקו אווריסטי כיסה את הפסגה עם בד אדום ותלה דגל ורוד עם הכיתוב "Pink-State" במטרה להגביר מודעות לאיכות הסביבה.
13 בספטמבר 2007 - קבוצה של 20 איש הקימו ג'קוזי בפסגה.
29 במאי 2009 - האלופה האולימפית בסנואובורד קארין רובי וחברה נהרגו בנפילה אל תוך סדק בקרחון בו ירדו מהפסגה.
19 באוגוסט 2012 - 50 צנחני רחיפה נחתו על הפסגה ושברו את השיא משנת 2003.
11 ביולי 2013 - נשבר שיא העלייה והירידה מהפסגה על ידי Kilian Jornet Burgada אשר עשה זאת ב-4 שעות, 57 דקות ו-40 שניות.
27 ביולי 2014 - שני מטפסי הרים מקצוענים מאירלנד נפלו אל מותם מגובה 200 מטר.
13 באוגוסט 2014 - נמצאו גופות חמישה מטפסים והמדריך שלהם ליד פסגת ההר Aiguille d'Argentiere אשר גובהה 3,900 מטר.
9 בספטמבר 2018 - לראשונה, מטפס ישראלי, אליה זמור, מטפס סולו וצונח מהפסגה.
La Roue (הגלגל, 1923) - הסרט הראשון על האזור של דרום מזרח צרפת הכולל את המון-בלאן באורך של 273 דקות.
La Terre, son visage סרט דוקומנטרי משנת 1984 המתאר את חציית הרכס ממערב למזרח.
רכס המון-בלאן בתהליכי כניסה להכלל ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו מכיוון שהוא היווה את מיקום הלידה של טיפוס ההרים המודרני.
על מנת להכלל ברשימה זו על צרפת, שווייץ ואיטליה להגיש בקשה לאונסק"ו ביחד.
המון בלאן הוא אחד המקומות הכי מתוירים בעולם ומכיוון שכך ארגונים רבים רואים בו כמצוי תחת איום סביבתי.
בשנת 2002 ארגון האוגר בתוכו את כל הארגונים הסביבתיים למען הרכס הוציאו לאור את הספר Le versant noir du mont Blanc (המדרון השחור של מון-בלאן), המציף את שלל הבעיות המאיימות על ההר והצורך הדחוף לשמור עליו.
בשנת 2007, הוקמו שני תאי השירותים הגבוהים ביותר באירופה על ההר (בגובה של 4,260 מטר).
התאים הועלו על ידי מסוק ומטופלים בעזרת מסוקים.
תאי השירותים משרתים כ-30,000 מטפסים וגולשי סקי מדי שנה.
ההתחממות העולמית גורמת להפשרה של שלגים וקרחונים, דבר אשר גורם להגדלת כמות מפולות השלג המתרחשות על ההר וגורמות להגברת הסיכון בטיפוס על ההר.
מוֹן (Mon) או קא-מוֹן (Kamon) הם סוגי סמלים ביפן.
מוֹן מתייחס לכל סמל, בעוד קאמוֹן משמעותו סמל משפחתי.
ה-מוֹן מורכב מטבעת המקיפה דוגמה אשר ברוב המקרים היא גרסה מסוגננת של עיצוב יפני מסורתי (למשל נוצות, פרחים או במבוק).
אמנים עשויים לבחור עצם המסמל את אמנותם.
למשל, גיישה עשויה לבחור במניפה.
ה-מוֹן והקאמוֹן נחשבים לגרסה היפנית של השלטים ההרלדיים הנפוצים בתרבות המערבית וזאת מכיוון שבשתי התרבויות משויכים הסמלים למשפחה מסוימת או לאדם בודד אשר זכו בהכרה ציבורית כבעלי סטטוס גבוה.
בקרב המעמד השולט ביפן, ניתן ללבוש את ה-מוֹן בקימונו משני צידי החזה, על שני השרוולים ו/או באמצע הגב.
אצל לוחם ה-מון יכול להתנוסס על שריון החזה, הקסדה, על הדגלים או במספר מקומות אחרים.
מוֹן עשוי להופיע גם על אוהלים, מניפות, תיבות אוצרות ושאר חפצים בעלי חשיבות.
נשים לא מחויבות לשאת מוֹן השייך לבעלן או אביהן.
במקום זאת, הן רשאיות לשאת מוֹן מלפני הנישואים, וכן אף להורישו לבנותיהן.
לבישת המוֹן מוסיפה לקימונו נופך של רשמיות.
לקימונו מותר לצרף מוֹן אחד, שלושה או חמישה.
ה-מוֹן לא חייב להיות רשמי במיוחד, אך ככל שהוא בולט יותר לעין כך חשיבותו הרשמית גדלה.
בצורה זו יכולה האישה להתאים את מידת הטקסיות של הופעתה לנסיבות.
השימוש במוֹן נדיר בימינו, אם כי כמעט לכל משפחה יפנית מודרנית יש אותו.
במקום, משתמשים היפנים באִינקן (Inkan) - הגרסה המזרחית להטבעת חותם אישי - למטרות רשמיות ועסקיות.
למרות זאת עדיין ניתן לראות בתים ישנים וחנויות מסורתיות שבאדריכלות שלהם משולבים מוֹן.
אריזות של דברי מזון מקושטות לעיתים במוֹן על מנת להשוות להן מראה אלגנטי.
מון וַנטו הוא הר בחבל פרובאנס בדרום מזרח צרפת, המתנשא לגובה של 1910 מ' מעל פני הים.
ההר, הידוע בכינויו "הענק של פרובאנס", מפורסם בשיפוע התלול של הדרך העולה אליו: ההעפלה אליו היא לאורך כ-16 קילומטר, עם שיפוע ממוצע של כ-8%.
אל פסגת ההר מעפילים רוכבי אופניים בתחרות הטור דה פראנס ותחרויות אופני כביש אחרות כמו דופינה ליברה.
עלייה זו מדורגת ב"טור דה פראנס" "Hors catégorie" ("מחוץ לקטגוריות"), מונח שנקבע לעליה קשה במיוחד.
ההר זכה לשם בתחום האופניים לאחר שרוכב בריטי, טום סימפסון, מת במהלך ההעפלה עליו, ככל הנראה משילוב של מכת חום, אלכוהול וסמים.
פרסום נרחב קיבלה גם ההתמודדות שנערכה על ההר בין מרקו פנטאני ובין לאנס ארמסטרונג בטור דה פראנס בשנת 2000. מרקו פנטאני ניצח בקטע, אך בעקבות טענות כי ארמסטרונג הניח לפנטאני לנצח, החלו חילופי האשמות בין שני הרוכבים.
בטור דה פראנס בשנת 2016, מספר ק"מ לסיום הקטע, אופנוע צילום עצר בפתאומיות עקב קהל שחסם את הכביש, ושלושה רוכבים מועמדים בכירים בדירוג הכללי, ביניהם כריסטופר פרום, שלבש באותה עת את החולצה הצהובה של מוביל הטור, התנגשו בו ונפלו.
אופניו של פרום נהרסו, והוא רץ מרחק של כ-300 מטר עד שניתנו לו אופניים חדשים.
עיכוב זה גרם לו להפסיד את החולצה הצהובה.
לאחר סיום הקטע, קיבלו מארגני הטור החלטה לתת לשלושת הרוכבים שנפלו בתקרית: פרום, ריצ'י פורט ובאוקה מולמה, את זמן הסיום של הראשון מביניהם שהגיע אל קו סיום הקטע, באוקה מולמה.
החלטה זו גרמה לפרום לשמור על החולצה הצהובה, בה המשיך להחזיק עד סיום המרוץ בפריז.
מנצחי קטעים בטור דה פראנס שהסתיימו במון ונטו
2009 - חואן מנואל גראטה
2025 - ולנטן פארה פנטרה
מון-סן-מישל הוא אי גאות הסמוך לחופי נורמנדי וברטאן בצרפת.
האי נמצא כקילומטר אחד מהחוף, על שפך נהר ה.
פעמיים ביום הוא הופך לחלק מהיבשה בשל תופעת גאות ושפל קיצונית המאפיינת אזור זה.
על האי מצויה עיירה היסטורית קטנה בעלת אותו השם, ומנזר המזדקר בראש ההר מצוי במרכזו של האי.
כיום שייך האי לקומונה הצרפתית "מון-סן-מישל", הנמצאת במחוז מאנש של חבל נורמנדי תחתית.
האוכלוסייה הקבועה במקום מונה כ-30 תושבים (2018).
בתקופה הפרהיסטורית היה המפרץ כולו מכוסה במים, ואלה נסוגו במהלך השנים ואפשרו לסחיפה לעצב את הנוף החופי במשך מיליוני שנים.
מספר גושים של גרניט או גרנולית הגיחו מהמפרץ לאחר שעמדו בסחיפה של האוקיינוס טוב יותר משאר הסלעים בסביבה.
גושים אלו יצרו לבסוף את גוש הסלע המסיבי שנקרא מאוחר יותר "מון-סן-מישל", המתנשא לגובה של 80 מטר.
אזור זה של חופי צרפת מאופיין בגאות ושפל בעלי משרעת גדולה במיוחד.
מכיוון שמי האוקיינוס הקרובים ליבשה רדודים במיוחד, שינוי של מטרים בודדים במפלסם הופך את המקום לאי ולסירוגין מאחד אותו חזרה עם היבשה.
בעבר חובר האי ליבשה על ידי גשר אדמה טבעי שהיה מכוסה במים בשעות הגאות ומבודד את האי.
אולם האופי המבודד של מון-סן-מישל נהרס במהלך השנים, שכן המישורים החופיים מסביב לאי יובשו כדי ליצור שטחי מרעה.
בנוסף, בשנת 1879 חוזק גשר האדמה והפך לדרך של ממש, ובשנות ה-80 נסלל כביש על גבי סוללה מוגבהת, שיצר חיבור קבוע בין האי ליבשה.
לאחר שהתברר כי הכביש פגע בסחף הטבעי הקיים במפרץ, נהרס הכביש ובמקומו נבנה גשר על גבי כלונסאות.
בנוסף, לצורך סחיפת הקרקע חזרה אל הים, שונה משטר הזרימה של הנהר על ידי בניית סכר האוגר את המים, ומזרים אותם בעוצמה חמש פעמים ביממה, כדי לסחוף את הקרקע אל תוך הים.
תופעה מדאיגה נוספת היא שקיעה איטית של הסלע אל תוך הקרקע הבוצית, אשר נתגלתה בשנים האחרונות בלבד.
עוד לפני הופעת הנצרות בצרפת היה האי ככל הנראה מקום פולחן עתיק בזכות ייחודו הטבעי והמעט מיסטי של המקום.
האי שימש נקודה אסטרטגית חשובה מאוד מימי השלטון הרומי בצרפת ועד המאה ה-20. הוא נכבש על ידי הפרנקים במאה ה-7. בתחילת המאה ה-8, בתקופתו ובהרשאתו של כילדבר השלישי, החלה בנייתו של המנזר לכבוד המלאך מיכאל (סן מישל).
לפי האגדה, מיכאל הופיע לפני אובר הקדוש, הבישוף של אווראנש בשנת 708 וציווה עליו לבנות כנסייה על האי הסלעי.
אובר התעלם מהוראתו של המלאך עד שמיכאל צרב חור בתוך גולגולתו בעזרת אצבעו.
בשנת 933 קיבל הסלע חשיבות אסטרטגית כשוויליאם הראשון, דוכס נורמנדיה סיפח את האזור כולו לדוכסות נורמנדי.
האי הורחב על ידי הנורמנים והפך למבצר שהיווה מכשול מאתגר בחזית האנגלית.
בנייה זו והתעצמות האי מונצחת בשטיח באייה, המתאר גם את פלישת הנורמנים לאנגליה בשנת 1066. אחת הסצנות בשטיח מתארת שני חיילים נורמנים הנלכדים בחול הטובעני שמסביב לאי.
הפטרונות של הדוכסות מימנה את הארכיטקטורה הנורמנית המרהיבה ששימשה לבניית המנזר במאות הבאות.
במהלך כיבוש אנגליה על ידי ויליאם הכובש דוכס נורמנדי, נתן מנזר מון-סן-מישל את תמיכתו לדוכס בתביעתו לכתר האנגלי.
בתמורה לכך העניק להם ויליאם נכסים ושטחים נרחבים בצד האנגלי של התעלה.
אחד הנכסים הללו היה אי במערב קורנוול שעוצב כתאום למון-סן-מישל וקיבל את השם "גבעת סנט מייקל".
במהלך מלחמת מאה השנים ניסו האנגלים לכבוש את האי מספר פעמים אך ללא הצלחה.
ניסיון המצור בשנים 1423-1424 כשל אף הוא, והתותחים האנגלים שלקחו בו חלק מוצגים עד היום בכניסה אל העיר.
הפופולריות של האי כיעד עלייה לרגל דעכה עם הרפורמציה הפרוטסטנטית, ועד המהפכה הצרפתית כבר כמעט ולא היו נזירים במקום.
המנזר נסגר והפך לכלא שנועד במקור להחזיק מתנגדים מהכמורה למשטר הרפובליקאי.
במהלך המאה ה-19 היה המקום מוזנח והעיירה הלכה והתרוקנה מתושביה.
בעקבות לחצים פוליטיים אותם יזם הסופר ויקטור הוגו, נסגר בית הכלא ב-1863, וב-1874 הוכרז האתר כמקום לשימור.
בעת הפלישה לנורמנדי ב-1944 נותר מון-סן-מישל כאחד המקומות הבודדים בחבל נורמנדי שלא נפגע בקרבות.
ב-1979 הכיר אונסק"ו באי כולו כאתר מורשת עולמית, והאתר כיום הוא האטרקציה השלישית המתוירת ביותר בצרפת אחרי מגדל אייפל וארמון ורסאי.
אחד השיקולים להכרזת המקום כאתר מורשת שימור עולמית הוא ריבוי שכבות הבנייה על האי, אשר יצרו לאורך היסטוריית בנייה של כאלף שנים מראה כולל של אי שנדמה כי צויר או נלקח מעולם אחר.
שילובו של המנזר הגותי בעל הצריח המחודד עם הבנייה הצפופה שלמרגלותיו, חומות העיר וצורת האי עצמו, סיפקו השראה אמנותית רבה לציירים ואדריכלים רבים לאורך ההיסטוריה, בהם הצייר מאוריץ קורנליס אשר והאדריכל אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק.
המנזר, שנבנה במאה ה-10, היה מנזר נורמני קטן וצנוע יחסית.
במאה ה-11 נבחר האדריכל האיטלקי גוליילמו דה וולפיאנו לתכנן כנסיית מנזר גדולה יותר על פסגת ההר.
המבנה שנבנה במהלך מאה זו היה כנסייה רומנסקית אשר הטרנספט שלה נבנה באופן נועז ביותר על מצוקי ההר יחד עם תמיכות מתאימות.
בסמוך לכנסייה נבנו מבנים נוספים אשר שימשו את המנזר, וחלקם נבנו בקומות תוך ניצול אופטימלי של הטופוגרפיה הטבעית.
במאה ה-12 נבנתה חזית חדשה והכנסייה הורחבה למבנה גותי.
על הכנסייה מתנוסס בצריח מחודד המגיע לגובה של 170 מטרים מעל פני הים ובקצהו פסל המלאך מיכאל.
קומפלקס המנזר, הכולל גם מגורים, חדר אוכל ומספר בתי תפילה, נבנה במהלך ימי הביניים דרך שינויים בבינוי והוספת תמיכות.
הקומפלקס כולל גם קלויסטר ורחבת כניסה לכנסייה, אשר נבנו מעל חללים שימושיים אחרים.
המבנה כולל מעין מעלית חיצונית עתיקה להעלאת מטענים המופעלת על ידי גלגל עץ ענקי, שהונע על ידי שני אנשים שפסעו בתוכו, ומשך בעזרת שרשראות ברזל עגלה, לאורך שיפוע חלק תלול מאוד שנבנה מלבנים.
כיום נעשית אספקה למקום באמצעות מעלון משאות ולחלקים העליונים גם באמצעות מסוקים.
העיירה שלמרגלות המנזר בנויה סביב רחוב אחד ראשי המתפתל ומגיע אל המנזר.
בתי המגורים והעסקים העתיקים הנמצאים בה ורחובותיה וסמטאותיה הצרות נבנו אף הם בשכבות שונות במעלה ההר ומושכים אליהם שלושה מיליון תיירים מדי שנה.
מונא אל-חוסיין היא המלכה האם של ממלכת ירדן, שהייתה אשתו השנייה של חוסיין, מלך ירדן.
היא אמו של עבדאללה השני, המלך הנוכחי של ירדן מהשושלת ההאשמית.
היא בריטית מלידה, ושינתה את שמה והתאסלמה עם נישואיה.
נולדה בשם אנטואנט "טוני" אבריל גרדינר בצ'ילמונדיסטון, סאפוק שבאנגליה, למשפחה בריטית נוצרית.
בילדותה למדה בקואלה לומפור בבית ספר בריטי עד עזיבת הבריטים את מלזיה.
בזמן עבודתה בסט הסרט הבריטי "לורנס איש ערב" היא פגשה במלך חוסיין, שבא לסט מדי פעם כדי לבדוק מה שלום חייליו ששימשו כניצבים בסרט.
אנטואנט גרדינר נישאה לחוסיין מלך ירדן ב-25 במאי 1961 בבירת ירדן, עמאן.
עם נישואיה לחוסיין היא שינתה את שמה והתאסלמה.
בשנות נישואיהם נולדו לזוג ארבעה ילדים:
1. המלך עבדאללה (נולד ב-1962) - מלך ירדן הנוכחי
ב-21 בדצמבר 1972 מונא התגרשה מחוסיין, אך שמרה על תוארה כ"נסיכת ירדן" והמשיכה להתגורר בה.
מונא עסקה בפיתוח הסיעוד בירדן, והקימה את קרן המלגות לסיעוד על שמה.
בשנת 1962 הקימה את "מכללת הנסיכה מונא לסיעוד", כיום "מכללת הנסיכה מונא למקצועות סיעוד ומקצועות הבריאות".
מומנטום דמוגרפי או מומנטום ביולוגי הוא תופעה דמוגרפית שבה באוכלוסייה מסוימת, למרות ששיעור הפריון יורד בחדות (נשים יולדות בממוצע פחות ילדים), יש עלייה בכמות הלידות הכוללת באוכלוסייה, בגלל התפלגות הגיל הצעיר של האוכלוסייה, ומכאן שהריבוי הטבעי ממשיך לעלות.
הדמוגרף הקנדי נתן קיפיץ הסביר כי "התופעה מתרחשת מכיוון שתקופה של פוריות גבוהה הביאה לשיעור גבוה של נשים בגילאי הפוריות, ואלה מבטיחות שיעורי ילודה גולמיים גבוהים הרבה אחרי שהשיעורים הספציפיים לגיל ירדו."
תהליך התיעוש ומודרניזציה שעובר העולם מאז המהפכה התעשייתית כולל גם השפעות חברתיות ודמוגרפיות.
בכל אוכלוסייה שעוברת תהליך מודרניזציה ניתן להבחין בתהליך של תמורה דמוגרפית: בשלב הראשון יורד שיעור התמותה ותוחלת החיים עולה.
בשלב זה האוכלוסייה גדלה בקצב מהיר.
בשלב השני, שיעור הפריון (מספר הילדים הממוצע לאישה) יורד, אך שיעורי הילודה נשארים גבוהים משיעורי התמותה.
בתקופת המעבר בין השלבים, הרכב האוכלוסייה הוא צעיר, והילדים והנוער מהווים אחוז ניכר ממנה.
כאשר מגיעים הילדים לגיל הפריון האוכלוסייה עדיין גדלה.
במילים אחרות, הרכב האוכלוסייה מפצה על הירידה בשיעור הפריון, משום שלמרות שאישה יולדת פחות ילדים יש יותר ויותר נשים שנכנסות למעגל הפריון כך ששיעור הילודה הכולל נשמר.
ככל שהאוכלוסייה צעירה יותר כך המומנטום יימשך שנים רבות יותר.
רק בשלב השלישי נצפית ירידה בשיעור הריבוי הטבעי.
בסופו של דבר, כאשר המומנטום מסתיים, האוכלוסייה עתידה להתייצב, ואף, כפי שקורה במדינות אירופאיות מסוימות, לעמוד על מאזן שלילי, בו יותר אנשים נפטרים מאלו שנולדים.
בישראל מושג המומנטום הדמוגרפי מתקשר בעיקר לערביי ישראל.
במאה ה-21 ערביי ישראל הגיעו לשלב השני שבו שיעור הפריון יורד, אך מבנה הגילים מתאים לאוכלוסייה צעירה: 40% מהאוכלוסייה הערבית בישראל נמצאת מתחת לגיל 18 (2009).
לפיכך, צפוי שיעור הילודה הכולל של ערביי ישראל להישמר ויכול אף לגדול גם אם לא מתחשבים כלל בשיעור הפריון של אישה ערבייה בישראל.
ברבות ממדינות אירופה מתרחש תהליך דמוגרפי של מומנטום דמוגרפי שלילי, כלומר מבנה הגילים באוכלוסייה מתאים לאוכלוסייה זקנה ולכן גם אם שיעור הפריון של אישה יגדל האוכלוסייה תמשיך לקטון כי אין מספיק נשים בגיל הפריון.
במקרים כגון אלו, בשל המחסור באזרחים בגיל היצרנות, נוטות מדינות רבות לעודד הגירה חיצונית לשם איוש התפקידים הדורשים צעירים למילואם.
מומנשאנץ (Mummenschanz) היא להקת פנטומימה שווייצרית העושה שימוש במסיכות ובתחפושות סוריאליסטיות.
הלהקה נוסדה בשנת 1972 בידי ברני שירש (Schürch) ואנדרס בוסאר (Bossard; 9 באוגוסט 1944 - 25 במרץ 1992) השווייצרים ופלוריאנה פראסטו (Frassetto) האמריקאית-איטלקייה.
חברים נוספים בקבוצה לאורך השנים הם רפאלה מטיולי (Mattioli) האיטלקייה, יאקוב בנטסן (Bentsen) הדני והמנהל הטכני יאן מריה לוקאס (Jan Maria Lukas).
הקבוצה החלה להתגבש עת למדו שלושת מייסדיה בפריז בהנחייתו של ז'אק לקוק (Jacques Lecoq) וברומא תחת רוי בוזייה (Roy Bosier).
לאחר תקופת התנסות בת כשלוש שנים הוקמה הלהקה ב-1972 במטרה "ליצור שפה תיאטרלית לא-מילולית שתחצה גבולות מסורתיים של לאומיות ותרבות".
פריצתם הראשונה הייתה בפסטיבל אביניון ב-1972, ובשנה שלאחר מכן יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בינלאומי בארצות הברית, קנדה ואמריקה הדרומית.
במשך שלוש שנים (1977-1979) הופיעה הלהקה בתיאטרון ביז'ו (Bijou) בברודוויי.
בשנת 1980 הפיקה הלהקה את תוכנית הטלוויזיה La Pomme, שזכתה בפרס ורד הזהב במונטרה.