tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחבר סדרת הספרים בית יעקב וראש ישיבת רבינו שלמה קלוגר בניו יורק.
נולד ברדומישל ויילקי לרב אליעזר בן ניסן פלנצגרבן, הוא למד אצל הרב שמואל אנגל רבה של העיר, והיה חסידו של האדמו"ר ר' אברהם חיים מפלאנטש.
נישא לרוזה בת יעקב בק מקולבסוב (נפטרה ה' בטבת תשל"ד).
לאחר נישואיו התגורר ברדומישל, הוא שימש ר"מ בבית המדרש המקומי והתפרסם בבתי המדרש בגליציה כלמדן, כמתמיד וכעילוי.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה הוזמן בידי הנהלת ישיבת רבינו שלמה קלוגר בניו יורק לבוא לכהן בה, הוא היגר לארצות הברית ב-1920, והשתקע בניו יורק.
עם הגיעו התמנה כראש הישיבה.
במקביל כיהן כרב בקהילת "שארית עדת ישראל" בניו יורק.
בתו גיטה נישאה בראשית שנות ה-50 לרב אשר ישעיה פרנקל.
הוא היה מחמיר מאוד בענייני כשרות, אכל רק בשר עוף משחיטה פרטית, ורק דברים שבושלו על ידי אשתו.
הוא היה גם גבאי צדקה עבור כולל חיבת ירושלים.
סדרת ספריו "בית יעקב" עוסקת בסיווג נושאים רבים לפי מקור חיובם מדאורייתא או מדרבנן; היא ראתה אור בניו יורק בין השנים תש"ט-תשכ"א (1949–1961).
ספרו "עולת שבת" עוסק במלאכות שבת, הוא הספיק להדפיס רק את חלקו הראשון (ניו יורק תשכ"ה, 1965).
נפטר בכ' בסיוון ה'תשכ"ה, 20 ביוני 1965, ונקבר בבית הקברות בית דוד באלמונט .
הרב יעקב יצחק זלינגר (ה'תש"ו,1946 - י"ז באב תשע"ו,21 באוגוסט 2016) היה ראש ישיבת תורת אמת - קמניץ בברוקלין, ניו יורק.
בישיבת תורת אמת - קמניץ
נולד בשכונת בורו פארק בברוקלין, לרב אשר זעמיל ומאשה זלינגר.
למד בתלמוד תורה שעל ידי ישיבת תורת אמת בבורו פארק ובישיבת קמניץ בוודרידג' שבהרי ניו יורק, בראשה עמד הרב לוי קרופני אליו היה מקורב.
בבחרותו התייתם מאמו ומנהל הישיבה, הרב שמעון סגל, קירב אותו ודאג לצרכיו.
נשא לאישה את ביתו של הרב מרדכי סוויצקי, רב בבוסטון ולאחר נישואיו התגורר בוודרידג' והמשיך ללמוד בכולל אברכים שבישיבה.
לאחר שישיבת קמניץ עברה לעיר ניו יורק הוא עבר להתגורר בסמיכות לישיבה.
לאחר פטירת הרב קרופני התאחדה ישיבת קמניץ עם ישיבת תורת אמת לישיבה שנקראה ישיבת תורת אמת - קמניץ.
הרב זלינגר מונה לעמוד בראשה.
לאחר שהישיבה עברה לפלטבוש למדו בה גם בעלי בתים מהשכונה.
למרות כהונתו כראש ישיבה היה בקי גם בפסקי הלכה ובצעירותו נבחן אצל הרב משה פיינשטיין על השולחן ערוך.
בגיבויים של חברי מועצת גדולי התורה ניהל מאבק במקימי טורו קולג' במונסי ובמקומות אחרים בארצות הברית בשל הרצון לשלב לימודים תורניים ואקדמיים ושכנעם לא להקים את המוסד במתכונת זו.
לבקשת הרב יעקב ישראל קניבסקי והרב שך גייס כספים אצל נדבנים אמריקאים לצרכים בישראל.
אחד ממקורביו, יוסף שאול גרוס, הפסיק לתרום לטדי קולק בעת שתכנן קולק לבנות את אצטדיון שועפאט בצפון ירושלים, תכנון שגרר התנגדות חרדית.
ב-1984 התחוללה פרשיית חפירות הקברים בעבודות להרחבת מלון גני חמת בטבריה, הרב זלינגר שהה אז בישראל והיה ממקימי הוועד למען קדושת קברי הקדמונים שניהל את המאבק בתוכנית.
בתשמ"ה (1985) בעת שהקימו הרב קניבסקי והרב שך את העיתון יתד נאמן סייע בהשגת הלוואות ותרומות עבורו יחד עם אחיו.
נפטר בניו יורק בי"ז באב תשע"ו (21 באוגוסט 2016).
נקבר בבית הקברות בהר הזיתים בסמוך לקבר בנו שנהרג בצעירותו בתאונת דרכים.
חתנו הרב מרדכי אפין, מראשי ישיבת תורת אמת בניו יורק
חתנו הרב זלמן וינשטוק, ראש כולל בישיבת ליקווד
הרב יעקב ישראל זובר (זובער; עשרה בטבת ה'תרנ"ו, 27 בדצמבר 1895 – י"ד בטבת ה'תשי"ג, 1 בינואר 1953) היה חסיד ושליח חב"ד בעיירות אחדות ברוסיה ובגאורגיה.
הוא שימש כשוחט ורב בקהילת עדת ישראל בסטוקהולם בשנים 1935–1947 וכן עמד בראש ועד לתקנת עגונות לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן המשיך כרב בבוסטון מ-1949 ועד פטירתו.
יעקב ישראל זובר נולד בעיירה שצעדרין שבפלך מינסק באימפריה הרוסית, לרב מנחם מנדל זובר, שהיה ראש ישיבה בעיר ז'לובין.
זובר למד בקיבוץ בוברויסק תחת הנהלת האדמו"ר הרב שמריה נח שניאורסון.
בהמשך למד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ', והיה אחד ה"חוזרים" על דברי האדמו"ר הרש"ב מחב"ד-ליובאוויטש.
הוא היה מקורבו של האדמו"ר ונשלח על ידו לשליחויות שונות.
באותה תקופה, זובר התקרב לרב יוסף רוזין ומאז החשיב אותו לרבו.
זובר הוסמך להוראה בשנת ה'תרפ"ב, 1922, בידי הרבנים משה מרדכי עמרמי, מנחם מנדל פריידין, מנחם מנדל זק ואחרים.
באותה שנה גם נישא לזלאטא, נכדתו של הרב אברהם אורינסון, רב העיירה בבינוביץ'.
הוא כנראה גם שימש תקופה קצרה ברבנות סטרשין שבפלך מוהילוב.
הרב יעקב זובר נשלח בידי הרבי הריי"ץ מחב"ד לעיר סצ'חרה שבגאורגיה, ופעל שם רבות בבניית מקוואות, והעביר שיעורי לימודי תורה, ופעילות דתית נוספת שהייתה חתרנית תחת השלטון הסובייטי במדינה באותם ימים.
בשנת ה'תר"צ, 1930, היגר הרב לריגה שבלטביה ושימש כמשפיע בקהילת חב"ד המקומית בבית האדמו"ר מחב"ד שגר באותם ימים בעיר.
בשנת ה'תרצ"ב, 1932, עבר להתגורר בסטוקהולם שבשוודיה ובה עבד כשוחט וכרב קהילת 'עדת ישראל'.
הוא פעל במסגרת תפקידו נגד חוק השחיטה בשוודיה שהחל בשנת ה'תרצ"ה (1935), נאבק בהתבוללות ופעל לתיקון בתי קברות יהודיים וייסוד שיעורי תורה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פעל להשגת ויזות מקונסול הולנד בשוודיה עבור בחורי ישיבות רבים מפולין וליטא.
באמצעות הויזות יהודים רבים ניצלו משואת יהודי אירופה ונמלטו לשאנגחאי ולאיים אחרים בשליטה הולנדית.
לאחר המלחמה פעל למען שארית הפליטה שהגיעה לשוודיה ולצד הרב שלמה דוד כהנא והרב יחזקאל אברמסקי עמד זובר בראש ועד לתקנת עגונות מלחמת העולם השנייה בשוודיה וסקנדינביה.
בשנת תש"ז (1947) זובר עזב את שוודיה, היגר לארצות הברית והתיישב בבוסטון.
שם שימש כרב בית הכנסת חב"ד, וניהל את ישיבת אחי תמימים בבוסטון.
עם הגיעו לבוסטון, בשנת תש"ח (1948), הקים הרב יעקב ישראל זובר את הוצאת 'מאורי אור דבוסטון', שנועד להדפסת כתבים וחידושי תורה מגדולי הרבנים שנותרו לאחר המלחמה.
הוא היה חבר אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה, מזכיר ועד הרבנים בבוסטון, והיה לאחד הרבנים החשובים והפעילים באותה עיר.
הרב יעקב ישראל זובר נהרג על ידי שיכור בבוסטון בשנת י"ד בטבת תשי"ג.
חיבר קונטרסים שונים בנושאי שחיטה ותקנת עגונות (לימים נדפסו בספרו זכרון יעקב).
מאורי אור, והוא קיצור שולחן ערוך על יורה דעה מאת הרב יצחק אייזיק שור (אב"ד בוקרשט), עליו נוספו הערות וחידושי תורה בתוספת המרובה על העיקר.
שו"ת זכרון יעקב, יצא לאור בהוצאת מוסד הרב קוק בשנת תשל"ה (1975), בעריכת ר' מנשה רפאל להמן.
השו"ת נושא בתוכו שאלות פרקטיות הנוגעות לחיי זמנו כגון "שעון חשמלי העשוי לכבות את העששיות בשבת", "התזת הראש על ידי שחיטה בבת אחת", "מקווה מודרנית על ידי משאבה", וגם בנושאי "הלוואה, מקח וממכר בזמן פיחות מטבע".
השו"ת מכיל גם שאלות ותשובות מגדולי דורו עמהם נשא ונתן בהלכה, כמו הרב יוסף רוזין, הרב חיים עוזר גרודזנסקי, הרב שלמה דוד כהנא.
שו"ת גפן ישראל, יצא לאור בבני ברק בשנת תשע"ט.
מלבד תשובות בהלכה, כלולים בספר דרשות והספדים שאמר בפני הציבור, קונטרס תקנת עגונות השואה, ותולדות חיי המחבר.
הרב יעקב ישראל הופקוביץ (נולד בכ"א בתמוז תשי"ב, 14 ביולי 1952) הוא סופר, מחבר ספרי ילדים ומו"ל.
יעקב הופקוביץ נולד בישראל לרבי ישעיהו ולאה הופקוביץ.
לאחר נישואיו היה אברך בכולל אברכים.
הרב הופקוביץ הוציא לאור קרוב ל-300 ספרים בעברית, בעיקר לציבור החרדי.
הוא מתמקד בספרות ילדים, והתפרסם בעיקר בשל סדרת ספרי פרשת השבוע הפרשה מספרת לי.
הפרשה מספרת לי - 5 כרכים על פרשת השבוע לגיל הרך.
פרשת השבוע לילדיי ישראל - 5 כרכים על פרשת השבוע לילדים בוגרים.
מדרשי הנ"ך לילדי ישראל - 10 כרכים על הנביאים כתובים.
אור עולם - 5 כרכים ו89 חוברות על צדיקי ומאורי הדורות.
סיפורי צדיקים על מידות ומעשים טובים - 6 כרכים.
מועדי השנה - 2 כרכים.
השנה מספרת לי - סדרת ספרים לגיל הרך על חגי תשרי, חנוכה.
הרב יעקב יצחק וולגלרנטר (1900–1966) היה איש חינוך מרכזי וממנהיגי הקהילה היהודית האורתודוקסית של טורונטו; מראשוני תנועת "המזרחי" בקנדה.
במשך 25 שנה היה מנהל בית הספר האורתודוקסי "תלמוד תורה עץ חיים" בטורונטו וייסד שם גם את סניף תנועת הנוער "השומר הדתי" בטורונטו (לימים התמזגה עם תנועת בני עקיבא).
במשך עשרים שנה שימש גם ככתב העיתון הציוני דער יוד בקנדה.
בצעירותו בפולין היה ממייסדי רשת החינוך החרדית לנשים "בית יעקב", ובין מקימי ארגון צעירי אגודת ישראל.
יעקב יצחק וולגלרנטר נולד בעיירה צ'ארשניצה (Charschniza), פולין, למשפחה חסידית מיוחסת: הוא היה נצר ישיר (דור שישי), דור אחר דור, של החוזה מלובלין ומצד נוסף התייחסה משפחתו גם לתלמידו של החוזה, הרב איתמר וולגלרנטר מחבר הספר "משמרת איתמר".
בשנת 1921 בוורשה הוא הוסמך לרבנות.
שנה לאחר מכן היגר עם הוריו, אשתו ובנו הקטן לטורונטו, קנדה, שם הוזמן אביו, הרב ישראל אלעזר וולגלרנטר, על ידי קהילת יוצאי אוסטרובצה המקומית, לשמש חזן, שוחט ובודק.
תחילה סייע לאביו בתפקידי השחיטה אך במהרה השתלב בהוראה בתלמוד התורה המקומי "עץ חיים", עד שהפך למנהל המוסד החינוכי והתמיד בתפקיד זה עד לפרישתו לגמלאות.
בשנים 1950–1966 שימש גם כדרשן הקבוע בקהילת "תורת אמת" שעל יד המוסד החינוכי בניהולו.
היה בין היוזמים שהביאו למינויו (בשנת 1938) של הרב יעקב קמנצקי לראש ישיבה בטורונטו.
נודע כאספן ספרים גדול, וספרייתו הפרטית נחשבה כגדולה יותר בקנדה בתחומי ספרי הקודש והיהדות.
פרסם כתבות ומאמרי עיתונות רבים ביידיש, לא רק ב"דער יוד" שם שימש נציג העיתון בקנדה, אלא גם בעיתון היידיש המקומי, "דער יידישער זשורנאל".
יעקב ירקוני (20 במאי 1945 – 6 ביוני 1967) היה קצין בפלוגת סיור של חטיבת שריון, שלחם בחזית המצרית במלחמת ששת הימים ונפל בקרב רפיח.
על פעולתו בימי המלחמה עוטר ירקוני בעיטור המופת.
יעקב ירקוני נולד בקיבוץ נען.
היה חובב אמנות, מוזיקה וארכאולוגיה וחבר בתנועת הנוער העובד.
הוא גויס לצה"ל באוגוסט 1964. תחילה שירת בגדוד החרמ"ש 9 של חטיבה 7 ובהמשך עבר לשרת בפלוגת הסיור של החטיבה.
לאחר שסיים קורס קצינים הוצב שוב בפלוגה זו.
ביום הראשון למלחמה השתתפה פלוגת הסיור בפיקודו של סרן אורי אור בקרב החטיבתי מול הצבא המצרי באזור צומת רפיח, המצוי כ-5 קילומטרים מערבית לכרם שלום.
ירקוני שימש כמפקד מחלקת ג'יפים בפלוגה.
במהלך הקרב על צומת רפיח נפצע מקליע בידו.
לאחר מכן נאלץ הצוות שלו להסתער דרך שדה מוקשים על מוצב פלוגתי מצרי.
ירקוני ירה מעל הג'יפ שלו במקלע בינוני עד שחל בו מעצור.
אז ירד ירקוני מהג'יפ, נכנס לתעלה במוצב המצרי וטיהר גזרה ממנה באש של תת מקלע עוזי.
כשרצה לצאת מהתעלה נורה בגבו על ידי פצוע מצרי.
חבריו לפלוגה פינו אותו תחת אש לקבלת טיפול רפואי.
ביום שלמחרת פציעתו מת ירקוני מפצעיו.
הוא היה אחד משישה עשר חללי פלוגת הסיור במלחמה ואחד מחמשת חלליו במלחמה של קיבוץ נען.
יעקב ירקוני היה בן 22 במותו.
הוא נקבר בקבורת חירום בבית הקברות הצבאי קריית שאול ולאחר זמן הועבר ארונו לקבורה בקיבוצו.
על פעולתו בקרב עוטר ירקוני בציון לשבח מטעם אלוף פיקוד הדרום.
בשנת 1973 הומר הצל"ש לעיטור המופת.
שמו של ירקוני הונצח על גבי מספר אנדרטאות, וביניהן אנדרטת הנופלים מקיבוץ נען, אנדרטת יד לשריון בלטרון ואנדרטת אוגדת הפלדה ליד כרם שלום.
דברים לזכרו של ירקוני נכתבו בשני ספרים ובשתי חוברות שיצאו לאור לאחר המלחמה.
סיפור הקרב שלו ושל פלוגת הסיור נכלל בספר חשופים בצריח מאת שבתי טבת.
הרב יעקב בן יוסף ישראל (1819 מונסטיר, האימפריה העות'מאנית – 2 באוקטובר 1889, מונסטיר, האימפריה העות'מאנית) היה הרב הראשי ליהודי מונסטיר מ-1854 ועד למותו.
נודע בפעילותו מול משה מונטיפיורי לסיוע לקהילתו, לאחר שרפת הענק שכילתה את הרובע היהודי ב-1863.
יעקב ישראל נולד במונסטיר (בימינו העיר ביטולה אשר במקדוניה הצפונית) למשפחת רבנים.
למד בירושלים והוסמך לרבנות על ידי הרב ניסים שמואל יהודה ארוואץ בעל "דרכי איש" אשר היה רבו המובהק.
אברהם אשכנזי ורחמים שאלתיאל יעקב ניניו (בן דודו של יעקב שאלתיאל ניניו), היו בני חברותא של הרב ישראל בעת לימודיו.
לאחר הסמכתו שב למונסטיר וכיהן כדיין בבית הדין הרבני בעיר.
שמו מופיע בפסיקות של בית הדין החל מ-1849. בראשית 1854 התמנה יעקב ישראל לרב הראשי של יהודי מונסטיר.
יעקב ישראל נודע כרב ופוסק שמרן.
ב-1860 הגיע למונסטיר המיסיונר אפרים אפשטיין והחל לפעול בקרב הקהילה להמרת דתם של מי מבניה.
הרב יעקב ישראל נפגש עם אפשטיין וניהל עמו ויכוח תאולוגי על סמכותו של התלמוד, הפילוסופיה של הרמב"ם וחוזקה של המסורת.
אפשטיין מתאר את ביקורו אצל הרב ואת ביקור הגומלין בביתו של הקונסול האנגלי כנעים ומנומס.
הוא מציין כי היחס אליו היה ידידותי, אף על פי שמטרת הגעתו הייתה ברורה.
ניכר שהרב היה בעל ביטחון עצמי ולא חשש מפועלו, שכן שליחותו של אפשטיין לא הצליחה והוא עזב את העיר.
ב-14 באוגוסט 1863 פרצה שרפת ענק במונסטיר אשר החריבה לחלוטין את הרובע היהודי וכ-3,000 מבני הקהילה נותרו ללא קורת גג.
ב-20 באוגוסט פנו בכתב הרב יעקב ישראל ונכבדי הקהילה למשה מונטיפיורי בבקשת עזרה.
עוד מצוין כי הרב יעקב ישראל עסק למחייתו גם במתן הלוואות בריבית.
יעקב ישראל נפטר במונסטיר ב-1889 ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר.
פגעי הזמן והמלחמות שפקדו את העיר גרמו נזק לבית הקברות, ומצבת קברו של הרב אבדה.
לאורך השנים רווחה דעה שהרב עלה לירושלים ובה נפטר.
הנחה מוטעית זו הופיעה גם בכתבים היסטוריים אודות הקהילה.
החל מ-2015 מתבצע פרויקט לחישוף ושיקום בית הקברות היהודי בביטולה, אשר עם יוזמיו נמנה שגריר ישראל למקדוניה הצפונית דאז, דן אורין.
במסגרת הפרויקט התגלתה מצבת קברו של הרב יעקב ישראל ועליה כיתוב בעברית.
ישמח ישראל (בלגרד, 1896) - הספר נכתב בלאדינו והוא סידור תפילה הכולל פרקי הלכות ומנהגי תפילה.
יגל יעקב (בלגרד, 1900) - הספר נכתב בלאדינו וכולל תיקון חצות, וקטעי תפילות ופיוטים שחיבר יעקב ישראל.
כתביו הובאו לדפוס על ידי בניו של הרב יעקב ישראל.
הרב יעקב ישראל פוֹזֶן (אפריל 1934, י"א באייר ה'תרצ"ד - 12 בפברואר 2024, ג' באדר א' ה'תשפ"ד) היה אב"ד בבית הדין של הרב נסים קרליץ בבני ברק, מרבני חוג חזון איש ורב הקהילה החרדית-ליטאית בזכרון יעקב.
נולד בגרמניה לרבי אליעזר פוזן דיין בן למשפחת דיינים ולחולדה, בילדותו נשלח במסגרת קינדר-טרנספורט לאנגליה, אביו אשר נרדף על ידי הנאצים בשל היותו רב הצליח להגיע גם הוא לאנגליה והתאחד עם משפחתו, הרב פוזן לא למד בבית ספר רשמי.
בהמשך חייו למד בישיבת גייטסהד, ולאחר מכן בישיבת סלבודקה.
הרב פוזן חזר לאנגליה ונשא את אבלין לבית שוואב, לאחר נישואיו (בערך בתשכ"ג) חזר לישראל, תקופה מחייו גר במרוקו מכיוון שאשתו ניהלה בית ספר מקומי.
עם ייסודו של בית דין צדק בני ברק על ידי הרב נסים קרליץ צורף להרכב הדיינים.
בהמשך מונה לעמוד כאב"ד בראש הרכב דיינים בבית הדין.
הרב פוזן שימש גם כרב הקהילה בזכרון יעקב והשתייך לחוג חזון איש - תלמידי רבי חיים גריינמן.
בעשור האחרון לחייו עבר שבץ מוחי ובעקבות כך שכח חלק מתלמודו.
נפטר בג' באדר א' תשפ"ד ונקבר בבית הקברות שומרי שבת.
לרב פוזן ולאשתו אבלין 16 ילדים: 11 בנים ו-5 בנות.
כמה מהם המשיכו חלק מתפקידיו, אחרים מכהנים בתפקידים נוספים.
בנו בכורו הרב אליהו נישא לביתו של הרב יחזקאל ברטלר, מכהן כאב"ד בבית דין צדק בני ברק.
בנו הרב ראובן מרבני חוג חזון איש וממלא מקום אביו ברבנות הקהילה החרדית בזכרון יעקב.
בנו הרב בנימין הוא ראש כולל, ודיין בבית דין צדק בני ברק
בנו הרב אריה נישא לביתו של הרב יהודה שפירא, משמש כמשגיח רוחני בישיבת סלבודקה.
הרב פוזן נהג בחומרא כלפי עצמו אך לשואלים ענה כשורת הדין והודיע להם את אפשרויות החומרא.
סבר שיש עדיפות לעיון ופסיקה עצמאית על ידי כל אדם המסוגל לכך על פני התייעצות עם רבנים.
פסיקתו הייתה עצמאית ומקורית וההיגיון היה רכיב דומיננטי בנימוקיה, עם זאת לא פרץ את גבולות הפסיקה המסורתית והתאים את דבריו אליה.
מפסקיו: התיר לחייל לחלל שבת לשם אספת גופות מפני ששמירת המורל נחשב לפיקוח נפש, ואף התיר לחייל לבצע בדיקת קשר מפני שבענייני מלחמה אין לשנות מהנוהל הקבוע.
הרב ד"ר יעקב ישראל כרמי (או: קרמי; 2 בספטמבר 1767 – 12 באוגוסט 1849, כ"ד באב ה'תר"ט, רג'ו אמיליה) היה רבה של יהדות רג'ו אמיליה שבאיטליה ונציג מחוז קרוסטלו באספת נכבדי היהודים שכינס נפוליאון בפריז.
מכתביו לקהילה היהודית בעירו היוו מקור חשוב לידיעות ההיסטוריות על חלקם של יהודי איטליה באספה.
נולד -2 בספטמבר 1767 ברג'ו לידידיה.
למד במודנה ובפרארה אצל הרב יעקב משה עייאש, ושם הכיר גם את חננאל (Graziadio) ניפי, שהיה לחברו הקרוב.
בשנת 1799 נלקח כבן ערובה בידי האוסטרים בשל אהדתו לצרפתים.
ב-1801 נישא לאסתר מינרבי; לשניים נולדו שני בנים: ידידיה ויהודה.
ב-1812 הציע להקים תיכון יהודי.
נבחר לכהן כרבה של רג'ו, וכיהן בתפקיד עד יום מותו, בשנים עשר באוגוסט 1849.
בשנת 1806 נשלח על ידי ראשי הקהילה בעירו, במקום משה דה פואה, לייצג את מחוז קרוסטלו בסנהדרין של פריז.
כרמי שלח דוחות לקהילה ששלחה אותו על קורותיו באספה בפריז.
הקהילה היהודית ברג'ו אמיליה יחד עם אנדרה בלטי פעלו להוצאת מכתביו לאור.
המכתבים מכילים סקירה וביקורות של כרמי על המתרחש באספה ועל פעולות הצירים והממשלה ועל כוונותיהם.
בדבריו הוא מביע לא אחת ביקורת על החלטותיהם של מנהיגי האספה.
בפריז קיבל גם את התואר דוקטור.
רבי יעקב יצחק יוּטֶס (בכתיב נוסף: יוטעש; ב' באייר תקע"ו, 30 באפריל 1816 – ט"ו בניסן תרמ"ו, 20 באפריל 1886) היה תלמיד חכם, ראש ישיבה, דיין ופוסק.
שימש בבית דין לבוב ומנהיג קהילה, מן הדמויות הבולטות ביהדות גליציה בדורו.
נולד בלבוב ביום ב' באייר תקע"ו (1816), בן יחיד לאביו הגביר רבי מאיר אריה ליבוש יוטעס ומלכה.
בביתו קיבל חינוך תורני וכללי.
בזכות כישרונותיו נחשב כבר בצעירותו לאחד מגדולי תלמידי החכמים בדורו.
מבלי ללמוד בבתי ספר מסודרים השלים את ידיעותיו במדעים בלימוד עצמי, נבחן באוניברסיטת לבוב וקיבל תואר אקדמי בפילוסופיה, דבר שהיה נדיר בקרב חכמי דורו.
לאחר פטירתו של רבי יעקב משולם אורנשטיין, בעל "ישועות יעקב", הוצעה לו רבנות לבוב, בהיותו מקובל הן על הציבור החרדי והן על השלטונות, שדרשו מבעל המשרה תואר אקדמי.
הוא סירב להצעה זו, וכן דחה כתבי רבנות מקהילות גדולות נוספות בגליציה (סטרי, ופשמישל), מתוך ענווה וסירוב להשתמש ב"כתרה של תורה".
עם זאת היה פעיל מאוד בחיי הקהילה, שימש כפרנס ונמנה עם הנהגתה.
כל ימיו שילב תורה עם עיסוק במסחר בדים, ונודע במידותיו הנאצלות וברוח הסובלנות שאפיינה אותו, אשר קירבה אליו הן חסידים והן משכילים.
שנים רבות היה נשיא עדת לבוב ומשגיח על בית הקברות בעיר, ובתקופה מסוימת אף כיהן כנשיא־משנה לענייני כספי ארץ ישראל.
בביתו של יוטעס התקיימו חוגי לימוד קבועים, שבהם הרביץ תורה ברבים ולימד תלמידים ואברכים.
אף זכה לאות הוקרה מן הקיסר פרנץ יוזף הראשון.
בספרייתו הייתה מגילת יוחסין בכתב־יד קדום, שעברה בירושה במשפחתו מדורות קודמים, והוא ייחס את מוצאה למשפחת אלטשולר
נפטר בלבוב ביום הראשון של פסח – ט"ו בניסן תרמ"ו (1886), והובא לקבורה למחרת.
נשא תחילה את בתו של זלמן מדרוהוביץ' ונתגרש.
ונשא את אסתר, בת חיים יצחק בירנבוים ומירל, שנפטרה בצעירותה.
לפני שנת ה'תר"ח נשא את גיטל, בת יעקב שמואל רפפורט אחיו של שלמה יהודה רפפורט (שי"ר), שעמו עמד בקשרי מכתבים.
בנו היחיד היה שאול יוטעס, אשר מסר את ספריית אביו לקהילת לבוב.
בתו בריינדל נפטרה בבוצ'אץ' כארבעה חודשים לאחר נישואיה (כ"ט בתשרי תרכ"ה).
נולד בזלוטשוב שבגליציה (בפולין דאז) לחיים כ"ץ, מעסקני בית יעקב ואגודת ישראל.
כ"ץ, שאביו השתייך לחסידות סטרטין, היה קרוב לבית רוז'ין והשתייך לחסידות צ'ורטקוב, ולמד בישיבת חכמי לובלין, הצטרף לצעירי אגודת ישראל בעיר מגוריו ונבחר למוסדות "צעירי אגודת ישראל" ואגודת ישראל בגליציה.
התארס עם רעייתו בלומה לבית דרוק בשנת 1932, אולם לגודל אהבתם לארץ ישראל לא רצו להתחתן מחוץ לארץ ישראל מחשש שישתקעו שם, ולכן המתינו זמן רב עד שיקבלו אישורי עלייה לארץ ישראל.
בשנת 1934 כשנתקבלו האישורים המיוחלים החליטו בני הזוג להינשא.
ואכן החתונה התקיימה ביום שישי, כאשר ביום ראשון שלאחר מכן כבר היו על האוניה לארץ ישראל.
מיד לאחר עלייתו לארץ ישראל החל לעסוק בפעילות ציבורית.
הוא התיישב בחיפה, עזר לעולים בתנועת ההעפלה לא"י לפני קום המדינה ולאחר קום המדינה המשיך בפעילות קליטת העולים.
היה יורד לנמל חיפה על מנת לקבל את העולים הרבים שהגיעו באניות.
לבד מקבלת הפנים הוא דאג לכל מחסורם.
פליטים רבים השתכנו בביתו שברחוב הרצל בחיפה עד שנמצאה להם קורת גג.
גם לאחר קום המדינה ואף לאחר שמונה לחבר הכנסת נהג בעממיות, ונהגו להתארח אצלו אנשים רבים שהזדמנו לעיר.
היה מזכיר סניף פא"י בחיפה, מנהל מחלקת הקליטה של פא"י בצפון הארץ, פעיל ב"מגבית ההצלה" של היישוב וחבר ועדת המצב וועדת הגיוס בימי מלחמת העצמאות.
בין השנים 1950–1967 כיהן כחבר מועצת העיר חיפה וכחבר הנהלתה (משנת 1951).
בשנים 1951–1959, כאשר כיהן כסגן ראש העיר חיפה, תחת ראש העיר אבא חושי, למרות חילוקי הדעות הקשים שהיו לו עם חושי, בעיקר בנושאי דת, העריך אותו מאוד אבא חושי.
בזכות מאבקיו, בהיותו חבר בעירייה, הוקמו מבני-ציבור רבים בעיר לציבור החרדי שהלך וגדל.
ביניהם ניתן למצוא את בית הספר "שערי תורה" (נכון ל-2021, משמש בי"ס דתי לעולים מחבר המדינות), ותיכון "בית יעקב" (כיום משמש כמתנ"ס חרדי).
כמו כן, בזכות מאבקיו הרבים נשמר הסטטוס קוו בחיפה: תחבורה ציבורית פועלת בשבת במינון נמוך והכרמלית והתיאטרון העירוני סגורים בשבת לגמרי.
שימש כחבר כנסת בשנים 1955–1967, בכנסות השלישית והרביעית מטעם החזית הדתית התורתית ובכנסות החמישית והשישית מטעם פועלי אגודת ישראל.
היה חבר בוועדת הפנים בכנסת הרביעית ובוועדת העבודה והרווחה בכנסת החמישית.
כ"ץ נפצע בתאונת דרכים בשד' הרצל בירושלים בדרכו מהכנסת לבית וגן, ומת מפצעיו לאחר יומיים של אשפוז, ביום חמישי בלילה, אור לכ' בכסלו ה'תשכ"ח, 21 בדצמבר 1967, מספר ימים לפני יום הולדתו ה-61. הוא הובא לקבורה בבית הקברות חוף הכרמל.
ראש העיר, אבא חושי, הגיע לנחם והבטיח שתוקם ישיבה לזכרו.
בתו חנה נישאה לרב שרגא דוד כ"ץ, ראש ישיבת "משכן יעקב", ורב שכונות הכרמל בחיפה עד לפטירתו בחג החנוכה תשפ"ב.
בנו הוא העסקן החיפאי הידוע הרב מאיר כ"ץ שעסק רבות בפעילות ציבורית כמנהל סניף לב לאחים בצפון, עד לפטירתו בחג השבועות תשע"ג.
בתו יונה נישאה לרב יעקב אהרון לוי, ששימש כראש כולל בית יצחק הלוי בירושלם וכיו"ר המועצה הדתית בירושלים והיה מזקני חסידי סוכטשוב בעת פטירתו.
בתו נחמה נישאה לרב מרדכי כץ נכד לאדמור"י חסידות זוועהיל.
בתו נעמי נישאה לפרופסור אהרן אליהו איגוס (בן למשפחת איגוס), אחד מנכדיו הוא הרב חיים כ"ץ, ראש ישיבת "משכן יעקב" ורב שכונות בחיפה, אחד מניניו העיתונאי קובי בורנשטיין שגם קרוי על שמו
יעקב כ"ץ (15 בנובמבר 1904 – 20 במאי 1998) היה חוקר תולדות עם ישראל, היסטוריון, סוציולוג ומחנך ישראלי, חתן פרס ישראל.
עסק בחקר יהדות אירופה בעת החדשה, ובפרט בתגובת החברה היהודית לעולם המודרני ובהתבססות התנועה האורתודוקסית והתנועה הרפורמית.
כ"ץ נולד במגיארגנץ' - כפר קטן במערב הונגריה, ילד שלישי מתוך שישה לאחת המשפחות היהודיות הבודדות בכפר הנידח.
סבה של אמו היה אחיו של מהר"ם שיק, וכ"ץ עצמו נקרא על שם דודה הרב יעקב סניידרס מראאב.
רוב התושבים בכפר היו איכרים עניים, שהועסקו על-ידי בעלי אחוזות פיאודלים, ואילו היהודים עסקו במסחר, כולל אביו.
הוא נשלח לבית־ספר יסודי פרוטסטנטי.
את החינוך יהודי למד מהשוחט שהיה מופקד, כנהוג בקהילות קטנות, גם על תלמוד תורה.
בגיל 12 עבר ללמוד בעיירה רחוקה יותר, צלדמלק.
בתקופה זו התגורר אצל משפחה מארחת ושב מדי מספר שבועות הביתה לשבתות וחגים.
אירועי מלחמת העולם הראשונה הביאו אותו לעבור בגיל 16 לעיר גיור (Győr), שם למד בישיבה.
משם עבר ללמוד כשנתיים בישיבה אשר בקהילת אויהעל עד שהגיע בשנת 1925 לישיבת פרשבורג, הסמינר האורתודוקסי הראשי בכל הונגריה הישנה.
במקביל ללימוד בישיבה זו, קרא ספרות כללית, עיין בדרמות של פרידריך שילר, ביומניו של תיאודור הרצל, במחזהו של הנריק איבסן "פר גינט", כתבי אחד העם ועוד.
מאמר ראשון כתב ב-1927 לעיתון האורתודוקסי מבודפשט Zsidó Ujság.
היה זה מאמר מחאה בעקבות ידיעה על שדיין הקהילה ששב מביקור בארץ ישראל מבקש כי יהודי הונגריה יתרחקו מפעילות ציונית או מעין-ציונית.
המאמר הועתק על ידי העיתון הציוני של הונגריה Zsidó Szemle ששיבח את היהודי הכפרי שגילה הבנה עמוקה יותר לצורכי הזמן ממנהיגי האורתודוקסיה.
עורך העיתון ביקשו מכ"ץ להמשיך ולכתוב מאמרים.
בברטיסלבה שמע כ"ץ את נאומיהם של הרב מאיר ברלין (בר-אילן), נחום סוקולוב וזאב ז'בוטינסקי.
באביב 1928 הגיע לפרנקפורט לישיבת "עדת ישורון", שבראשה עמד באותה עת יוסף ברויאר, אחד מבניו של מייסד הישיבה שלמה ברויאר.
במקביל החל להתכונן לבחינת בגרות, ולאחר שעמד בה בהצלחה המשיך ללמוד באוניברסיטת פרנקפורט.
כ"ץ העיד כי באותה תקופה, אף שלא היה בקיא במדעי היהדות, תהה מדוע לא חוברה היסטוריה של היהדות ברוח האורתודוקסיה, והבין שראיית המסורת כנתונה להתפתחות ולהשפעה מתוך הזמן והמקום שהתקיימה בו – מערערת למעשה את תוקפה הדתי.
הוא נשא אז הרצאה קצרה, בה השווה בין תפישת התפתחות (Entwicklung) להתגלות (Entfaltung) של היהדות, ולימים כתב באוטוביוגרפיה שלו כי אף שלא ידע זאת אז, התקרב לעמדות האסכולה ההיסטורית מיסודו של זכריה פרנקל.
את עבודת הדוקטורט הגיש באביב 1934 בנושא התבוללות יהודי גרמניה.
לפרנסתו עסק במתן שיעורים פרטיים ביהדות ובתלמוד לבני משפחת הרב ברויאר ולאחרים, ובנסיבות אלה הכיר את אשתו לעתיד גרטי-בינה לבית בירנבוים.
הם נישאו בירושלים בשנת 1936. קודם לעלייתו לארץ ישראל שהה שנה בלונדון במטרה להשתלם בלשון האנגלית.
עם הגעתו לארץ ישראל ב-1936 התגורר בתל אביב, שם עבד בעבודות הוראה מזדמנות, ומאוחר יותר קיבל משרת מורה בבית הספר "מוריה".
לאחר מכן (1945 – 1950) שימש מורה ומנהל בסמינר למורים ולגננות, לימים "מכללת תלפיות".
בתקופת עבודתו כמורה פרסם מאמרים בנושאים חינוך, פסיכולוגיה ופדגוגיה.
באותה תקופה שקד על חיבור ספר היסטוריה לבתי הספר היסודיים.
הספר "ישראל והעמים" על ארבעת כרכיו יצא לאור בשנים 1945–1949, ושימש במשך עשרות שנים כספר לימוד היסטוריה בבתי ספר יסודיים, בעיקר של הזרם הדתי.
המאמר המחקרי הראשון שכתב לאחר עלותו לישראל, "נישואים וחיי אישות במוצאי ימי הביניים", פורסם בכתב העת "ציון" בשנת 1944. המאמר משך את תשומת לבו של פרופ' בן-ציון דינור, ששמע גם על עבודת הדוקטורט שלו.
בעקבות קשריו עם דינור הוא הוזמן ב-1949 לעבוד ברבע משרה כמרצה זוטר במחלקה לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים.
עם קליטתו באוניברסיטה העתיק ב-1950 את מגוריו לירושלים.
כ"ץ הודה שנהג בחוסר אחריות כשעזב משרה מלאה בת"א לטובת משרה חלקית וזוטרה בירושלים, כשמוטלת עליו פרנסת אשתו ושלשת בניו, אך הפיתוי לעסוק במחקר וההזדמנות להשתלב בחיים האקדמיים הם שהכריעו.
כ"ץ שימש מרצה בחוגים לחינוך, סוציולוגיה והיסטוריה של עם ישראל.
בשנת 1958 ראה אור ספרו "מסורת ומשבר".
בספר זה שאל כ"ץ את המושג הדורקהיימי "חברה מסורתית" לגבי החברה היהודית בעת החדשה המוקדמת, ועשה לראשונה שימוש בכלים סוציולוגיים בחקר ההיסטוריה היהודית.
הספר נחשב עד היום לספר יסוד בתחום ההיסטוריה היהודית בעת החדשה.
הוא ראה אור במספר מהדורות, ואף תורגם לאנגלית, גרמנית, רוסית והונגרית.
בשנת 1959 היה יעקב כ"ץ לפרופסור מן המניין.
בין השנים 1959–1963 שימש דיקן הפקולטה למדעי החברה.
עם סיום תפקידו כדיקן יצא לשבתון, ושימש פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1969–1972 כיהן כרקטור האוניברסיטה העברית, ובמשך עשר שנים (1971-1961) שימש חבר המועצה להשכלה גבוהה.
כל אותן שנים המשיך לכתוב ולפרסם מאמרים וספרים.
בשנים הבאות הרבה לחקור ולפרסם והמשיך לקחת חלק פעיל בחיים האקדמיים.
בין השאר השתתף והרצה בכנסים ובסדנאות מחקר בארץ ובעולם.
כמות פרסומיו מאז יצא לגמלאות ועד למותו עלתה על זו שפרסם במהלך השנים שבהן לימד באוניברסיטה.
ספריו ומאמריו ראו אור במספר רב של שפות: עברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, רוסית, יפנית והונגרית.
בשנה האקדמית 1973–1974 שימש שוב פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד.
בשנים הבאות הסכים לשמש פרופסור אורח רק לתקופות קצרות.
כך עשה באוניברסיטת לוצרן שבשווייץ, באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וכן באוניברסיטת קולומביה ובישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
הקהילה האקדמית בישראל ומחוצה לה הכירה בחשיבותם של ספריו ומחקריו, ואף הוענקו לו אותות הוקרה רבים.
בין השאר נבחר בשנת 1974 לחבר כבוד (תושב חוץ) של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, בשנת 1979 קיבל את פרס קפלון כמו כן הוענק לו התואר דוקטור לשם כבוד באוניברסיטאות בישראל ומחוצה לה.
בשנת 1980 זכה בפרס ישראל למדעי היהדות.
בשנים 1981–1992 שימש יו"ר מכון ליאו בק בירושלים.
פעילות המכון בחקר תולדות יהודי גרמניה חפפה את התעניינותו המדעית.
במהלך הקריירה האקדמית שלו בישראל ומחוצה לה הדריך עשרות תלמידים בכתיבת עבודת דוקטור.
תלמידיו ותלמידי תלמידיו ממלאים תפקידים מרכזיים במחקר ובהוראה של ההיסטוריה היהודית בארץ ובעולם.
מרכז זלמן שזר מעניק מדי שנה מלגה לחוקרים בתחום תולדות עם ישראל, הקרויה על שמו של יעקב כ"ץ.
גם כשעבר את שנתו התשעים המשיך בפעילות מגוונת.
בשנה זו יצא לאור ספרו "הקרע שלא נתאחה", והוא הוזמן להיות "עמית נלווה" במכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית.
כמו כן הוסיף לפרסם מאמרים בעיתונות ובכתבי עת.
כ"ץ התעניין באורח תדיר בפוליטיקה ובחברה בישראל, ולעיתים הגיב באמצעות מאמר לעיתון או במכתב למערכת.
עיקר תגובותיו התייחסו לשאלות דת ומדינה ולנושאי הלכה.
ספריו ומאמריו מצוטטים לרוב, וכפי שאמר לפני פטירתו: "המצבה הטובה ביותר לאדם היא ספריו".
סיפור חייו נמצא בספרו האוטוביוגרפי "במו עיני".
יעקב כ"ץ נפטר בגיל 93, שבועות אחדים לאחר שסיים לכתוב את ספרו האחרון "עת לחקור ועת להתבונן".
עבודתו של כ"ץ היא רחבת היקף, ומתפרשת על נושאים רבים.
תחום התמחותו של כ"ץ היה תולדות עם ישראל, תוך התמקדות בהבטים הבאים:
היהדות בימי הביניים ובעת החדשה.
מבנה החברה היהודית והשפעת החסידות, ההתבוללות והאמנציפציה על מבנה זה.
יחסי נוצרים ויהודים בימי הביניים ובעת החדשה.
חידושו המרכזי של כ"ץ נגע לאופן בו תפס את האורתודוקסיה היהודית.
הוא נכנס לתחום זה בשלב מאוחר יחסית של עבודתו האקדמית, במידה רבה לאחר שנחשף אליו בעקבות עבודותיו של תלמידו משה סמט, שכתב על כך גם את עבודת הדוקטורט שלו בהנחיית כ"ץ.
לטענת שני החוקרים, כמו גם לטענת היסטוריונים רבים אחרים (שכ"ץ היה המוביל שבהם), האורתודוקסיה איננה המשכה הישיר של היהדות המסורתית, אלא היא חידוש של ראשית המאה ה-19, אשר בא כתגובת נגד לתהליכי המודרניזציה – חילון מצד אחד, ותנועת רפורמה דתית מצד שני.
בתגובה לתנועת ההשכלה, בסוף המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19, נטו רבים ביהדות גרמניה ללכת בעקבות היהדות הרפורמית בתחומים של אמונה וקיום ההלכה.
בתגובה לכך, היהדות האורתודוקסית ביצרה את חומות הקהילה הדתית על ידי פסיקה נוקשה ושמרנית, אשר ביקשה בכך להרחיק כל סממן של חדשנות.
החת"ם סופר, מי שנחשב בעיני רבים כמייסד האורתודוקסיה, ניסח זאת על ידי הכלל: "חדש אסור מן התורה" (בהשאלה, תוך שהוא משנה את משמעותו ומוציא אותו מהקשרו המקורי).
כך, על פי בקורתו המרומזת, הפכו "איסורים מסופקים - לאיסורים ודאיים, מנהגים פשוטים לגזירות חז"ל, וגזירות חז"ל - לעברה מדאורייתא"
כ"ץ תמך בפשרה טריטוריאלית והקמת מדינה פלסטינית לצד ישראל.
הוא היה מבקר חריף של גוש-אמונים ובריאיון עיתונאי גרס כי:.
הספר "ישראל והעמים" על ארבעת כרכיו יצא לאור בשנים 1945–1948 כספר לימוד לבתי הספר היסודיים.
מהדורה חדשה של הספר ב-3 כרכים ובשיתוף משה הרשקו יצאה ב-1962. התאמה לתוכנית הלימודים של משרד החינוך הביאה לעדכון נוסף של הספר, הפעם בשיתוף הפרופ' צבי בכרך במהדורה חדשה שיצאה ב-1978. הספר על מהדורותיו נלמד במשך עשרות שנים בבתי הספר היסודיים, בעיקר באלה של החינוך הדתי.
הספר תורגם לשפות: גרמנית ויפנית.
ספר זה מתאר את חיי החברה היהודית בדורות שלפני החסידות וההשכלה ובזמן הסמוך לתנועות אלו, בפולין, ליטא ובארצות גרמניה.
כ"ץ העלה במחקר היסטורי מקורי זה את המתח בין "מסורת" ל"משבר" שממשיך ומלווה את היהדות (ולא רק אותה) עד ימינו.
הספר תורגם לשפות: אנגלית, גרמנית, רוסית, הונגרית וצרפתית.
בין יהודים לגויים, הוצאת מוסד ביאליק, 1961. (מהדורה נוספת ב-1999).
בספר זה מבקש כ"ץ לענות על השאלה, מה היו הכוחות שסייעו ליהודים להחזיק באמונתם ולמסור נפשם עליה על אף לחצם של הנוצרים.
הוא עוקב אחר יחסי היהודים והגויים במשך הדורות, מגיע לתקופת המפנה בימי משה מנדלסון, ומסיים בניתוח תשובותיהם של חברי הסנהדרין בפאריס על שאלותיו של נאפוליאון בעניין יחס היהודים לבני ארצם ולמדינתם בתנאים החדשים.
הספר תורגם לשפות: אנגלית, צרפתית ורוסית.
בונים חופשים ויהודים, הוצאת מוסד ביאליק, 1968. בונים חופשים ויהודים נחשדו בעיני אויביהם בקונספירציה נגד עמי העולם שבקרבם הם יושבים.
כ"ץ מבקש בספר זה לענות על השאלות הבאות: מה פירנס חשדות אלה, ומה בכלל טיבה של תנועת הבונים החופשים, הנחשבת לארגון סתרים למחצה?
מה היה היחס בין הבונים החופשים גופם ליהודים?
האם נתקבלו יהודים בלשכות הבונים החופשים ומה תפקיד מילאו בהן?
תוצאות המחקר מגלות עובדות חדשות, כגון שאיפת יהודים ממחצית המאה ה-18 והלאה להתקבל בלשכות הבונים החופשים ועל הקשיים שנתקלו בהם, בייחוד בגרמניה.
תורגם לשפות: אנגלית, צרפתית ויפנית.
לאומיות יהודית, הוצאת הספרייה הציונית, 1979. ספר זה הוא אסופה של מאמרים בנוגע ללאומיות היהודית המודרנית ובנוגע ליחסה לדת ולמסורת.
לספר שלושה שערים: הרעיון הציוני במבחן התגשמותו הלכה למעשה, הדת והמסורת במבחן ההתגשמות של הציונות, וההתפתחות של ההיסטוריוגרפיה היהודית החדשה ושל דרכי החקר של מדעי היהדות.
בין השאר עוסק ספר זה במושג 'מבשרי הציונות', ועל בסיס טיעון סוציולוגי מסביר כ"ץ מדוע לא כל מי שדיבר על ציונות ראוי לתואר 'מבשר ציונות', שכן הציונות החלה להשיג הישגים רק מהרגע בו הפך הרעיון לגרעין התגבשות שחולל שינוי במציאות.
שנאת ישראל, הוצאת עם עובד, 1979. בספר זה מלווה כ"ץ את עלית האנטישמיות המודרנית בארצות גרמניה, צרפת, ואוסטריה-הונגריה, שם התרחש תהליך האמנציפציה.
בארצות אלה נראה היה כאילו עומדת שנאת ישראל העתיקה להיעלם יחד עם כל שרידי הבורות והבערות של ימי הביניים.
בספר זה מבקש כ"ץ לענות על השאלה, כיצד ומדוע המציאות טפחה על פניהם של טובי המשכילים, יהודים ושאינם יהודים.
כמו כן הוא מבקש להשיב כיצד הגיעו הדברים לבסוף להגברת השנאה שסופה היה החרמה והשמדה.
גוי של שבת, הוצאת מרכז זלמן שזר, 1984. בספר זה עוסק כ"ץ במושג גוי של שבת.
הלכה וקבלה, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1984. בספר זה עוסק כ"ץ ביחסי הלכה והקבלה.
הוא עוסק בנושאים: יחס היהודים לסביבה הגוית, שלטון הקהילה בחיי היחיד והרבים, מעמד האישה במשפחה.
ריכארד ואגנר בסבך האנטישמיות, הוצאת מרכז זלמן שזר, 1986. בספר זה בודק כ"ץ את תופעת האנטישמיות של ריכרד וגנר במסגרת הזמן בה פעל - תקופה שקדמה לעליית האנטישמיות המודרנית.
ואגנר מתגלה כשונא ישראל ארסי גם בשעתו, אלא שאין מכאן תשובה על מידת השפעתו ואחריותו על מה שהתרחש לאחר זמנו.
תורגם לשפות: אנגלית, צרפתית וגרמנית.
היציאה מן הגטו, הוצאת עם עובד, 1986. בספר זה עוקב כ"ץ אחר תהליך יציאת היהודים מן הגטו.
תהליך זה משמעו עזיבת מסגרת הקיום הסגורה והמצומצמת בשולי החברה הכללית שבה היו נתונים מאז ימי-הבינים, והיכללותם כיחידים וכקבוצות בחברה הסובבת.
תהליך זה עבר בתחילה בקהילות היהודיות שבמערב אירופה.
תורגם לשפות: אנגלית, צרפתית, גרמנית והונגרית.
במו עיני, הוצאת כתר, 1989. אוטוביוגרפיה של כ"ץ.
ההלכה במיצר, הוצאת מאגנס, 1992. בספר זה בוחן כ"ץ פרשיות מרכזיות שניצבו על דרך התהוותה של האורתודוקסיה בעת החדשה.
המאמרים הכלולים בספר מצביעים על הקשיים של בעלי ההלכה משנשתנה המצב הפוליטי, החברתי והרוחני, במעבר מימי הביניים אל העת החדשה.
מסקנתו של כ"ץ היא שאין לראות באורתודוקסיה המשך ישיר של היהדות בימי הביניים אלא יצירה היסטורית חדשה.
הקרע שלא נתאחה, הוצאת מרכז זלמן שזר, 1994. הספר עוסק בפילוג שבין האורתודוקסים ליריביהם בשנות ה-70 של המאה ה-19: הקרע ביהדות הונגריה ופולמוס הפרדת הקהילות בגרמניה.
עת לחקור ועת להתבונן, הוצאת מרכז זלמן שזר, 1998. זהו ספרו האחרון של כ"ץ.
בספר זה עוקב כ"ץ אחר קהילות ישראל שישבו בארצות הנוצרים מאז ראשיתם של ימי הביניים ועד לדורות האחרונים.
התבוננות זו מתמקדת בגלגוליהן של שתי תופעות נמשכות והולכות: המתח שבין היהודים לבין האומות הנוצריות והחתירה של היהודים לשמר ולקיים את זהותם הקיבוצית.
לדעת כ"ץ, בשתי תופעות אלה נעוצים השורשים ההיסטוריים של השואה ושל הקמת מדינת ישראל.
שני הפרקים האחרונים של החיבור עוסקים ב'שואה והיישוב בארץ ישראל' וב'מדינת ישראל - הישגיה ומחדליה'.
עמנואל אטקס ויוסף שלמון (עורכים), פרקים בתולדות החברה היהודית בימי הביניים ובעת החדשה, ספר יובל לכבוד פרופסור יעקב כ"ץ, הוצאת מאגנס, ירושלים תש"ם.
יעקב כהן (27 בספטמבר 1958 – 2 בנובמבר 2024) היה שחקן, קומיקאי, סטנדאפיסט, מנחה טלוויזיה ומדבב ישראלי, מהאמנים הבולטים בתיאטרון ובבידור הישראלי.
כהן נולד ב-1958 במקנס שבמרוקו למשפחה בת אחת עשרה נפשות.
בשנת 1964, כאשר היה בן שש, עלה לישראל יחד עם משפחתו.
הוא גדל בעיר מגדל העמק.
בשנת 1977 סיים את לימודיו בבית הספר אורט רוגוזין אשר במגדל העמק.
בשנת 1984 סיים את לימודיו במחזור כ"ב של בית הספר למשחק בית צבי במחזור שכלל בין היתר את אודיה קורן, עידית טפרסון, וענת וקסמן.
קריירת התיאטרון הענפה של יעקב כהן כוללת הצגות בתיאטראות ובפסטיבלים ישראלים רבים וכמו גם בז'אנרים שונים לאורך ארבעה עשורים.
ההצגה הראשונה של כהן בתיאטרון הקאמרי הייתה ב-1986 בהצגה "חוות החיות" בבימויו של גדי רול, אשר הייתה עיבוד לנובלה של ג'ורג' אורוול.
באותה השנה הוא שיחק גם בהצגה "אני לא רפופורט" מאת הרב גרדנר, ובבימויו של היי קיילוס.
כמו כן, באותה השנה הוא גם גילם קברן ומשרת בהצגה "יאקיש ופופצ'ה" שכתב וביים חנוך לוין, ושיחק בהצגה "החילוני האחרון" שכתב וביים שמואל הספרי.
ב-1988 גילם משרת בהצגה "נכנע ומנוצח" שכתב וביים חנוך לוין.
ב-1990 גילם את ללקו בהצגה "המתלבט" שכתב וביים חנוך לוין.
ב-1996 גילם את אחד מהתאומים דרומיו בהצגה "קומדיה של טעויות" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן.
באותה שנה גילם את חפץ בהצגה "חפץ" מאת חנוך לוין שביים אילן רונן.
ההצגה הראשונה של כהן בתיאטרון הבימה הייתה בשנת 1998 בהצגה "בוסתן ספרדי" מאת יצחק נבון ובביומו של צדי צרפתי בה הוא גילם את מושון קסטל.
בשנת 2000 גילם את הדמות הספרותית הערבית נאסר א-דין בהצגה "נאסר א-דין" מאת דן אלמגור ואשר בוימה גם על ידי צדי צרפתי.
בשנה שלאחר מכן גילם את צ'רלי מלכה בהצגה "אבנים בכיסים" מאת מארי ג'ונס ובבימויו של דן רונן.
בשנת 2003 גילם את מיכאל (מישל) אנרי-סומו בהצגה "קופסה שחורה" בבימויו של חנן שניר, אשר הייתה עיבוד לרומן של עמוס עוז.
בשנת 2004 ביים ושיחק בהצגת היחיד "אני והוא" מאת מור פרנק ומיכל ורד, אשר עסקה בחייו של שייקה אופיר.
ההצגה הועלתה במקור בשנת 2000 בפסטיבל תיאטרונטו להצגות ליחיד.
בשנת 2005 גילם את נמרוד שחר בהצגה "מבקר המדינה 2005" מאת אילן חצור ובבימויו של אילן רונן.
בשנת 2007 כהן גילם את הוק קולבורן בהצגה "הנהג של מיס דייזי" מאת אלפרד יורי ובבימויו של איציק ויינגרטן.
בשנה שלאחר מכן גילם את פליקס אונגר בהצגה "הזוג המוזר" מאת ניל סיימון ובבימויו של משה נאור.
בשנת 2010 גילם את פרנסואה פיניון בהצגה "ארוחה עם אידיוט" מאת פרנסיס וובר ובבימויו של משה קפטן.
בשנת 2012 גילם את שיילוק בהצגה "הסוחר מוונציה" מאת שייקספיר ובבימויו של אילן רונן.
בשנת 2014 גילם את הרפגון בהצגה "הקמצן" מאת מולייר ואשר בוים גם על ידי אילן רונן.
באותה השנה גילם גם את אבא גוריו בהצגה "אבא גוריו", על פי הרומן באותו השם מאת אונורה דה בלזאק, אותו עיבדה שחר פנקס וביימה שיר גולדברג.
בשנת 2017 שיחק בהצגה "הצמה של אבא" לצד רובי פורת-שובל.
בשנים 2018 ו-2019 גילם את קדוש, אביה של מיקה, במחזמר "מיקה שלי", אשר התבסס על מחזה מאת גדי ענבר שהכיל את שיריו של יאיר רוזנבלום.
בשנת 2019 שיחק בהצגות "יש רופא באולם" ו"החולה המדומה".
בשנת 1984 הוא שיחק בתיאטרון באר שבע בהצגה "ברכה" מאת מוטי בהרב אשר הייתה בבימויו של תום לוי.
באותה השנה, הוא שיחק גם בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער בהצגות "פו הדב" ו"מלכות דוד" מאת משה סלח אשר נוצרה על פי ספר בעל אותו שם מאת יהודה בורלא.
בשנת 1985 שיחק בתיאטרון הספרייה בהצגה "מתי ומילי" מאת פולקר לודביג שביימה ציפי פינס, ובהצגה "מר סליק" מאת ליליאן אטלן שביים דוד ברגמן.
באותה שנה הוא שיחק גם בתיאטרון חזית של מוטי בהרב בהצגה "החוק לדרמה" שכתב וביים מוטי בהרב.
בשנת 1987 שיחק פעם נוספת בתיאטרון חזית בהצגה "סנג'ר" אותה גם כתב וביים מוטי בהרב.
בשנת 1986 שיחק בהצגה "גבר בודד במלכודת" מאת רובר תומא ובבימויו של איתמר בילו.
בשנת 1987 שיחק בהצגה "תרנגול כפרות" מאת אלי עמיר ובבימויו של רזי אמיתי.
בשנת 1988 שיחק בפסטיבל עכו בהצגה "היה כבר עדיף להישאר בחיים" שכתב וביים אהרון הרצוג.
על משחקו בהצגה זו זכה כהן בפרס השחקן המצטיין.
באותה השנה שיחק כהן גם באופרה הישראלית החדשה באופרה "הספר מסביליה".
בשנת 1990 שיחק בתיאטרון בית ליסין בהצגה "בוז לירח" "בוז לירח" מאת פאול סלאבולפס ובבימויו של איציק ויינגרטן.
בשנת 2014 שיחק בתיאטרון השעה הישראלי בה גילם את דמותו של סאלח שבתי בהצגה "סאלח שבתי" אותה כתב אפרים קישון וביים גדי צדקה.
בשנת 2021 שיחק בתיאטרון העברי בו הוא גילם את ברוך ג'מילי בהצגה "ברוך ג'מילי" שכתב וביים גדי צדקה.
הופעותיו בתיאטרון המסחרי כוללת תפקידים במספר מחזות זמר פופולריים: בשנת 2003 גילם את ג'ים במחזמר "תום סוייר והאקלברי פין" שכתבה סמדר שיר וביים משה קפטן.
בשנת 2005 גילם את המלך במחזמר "נסיך האגדות" שכתבה סמדר שיר וביים צדי צרפתי.
בשנת 2009 גילם את מר וגה במחזמר "זורו" שכתב סטיבן קלארק וביים משה קפטן.
בשנת 2010 גילם את חמור במחזמר "שרק" שכתב דייוויד לינדזי אבייר וביים עוז מורג.
בשנת 2011 גילם גנב במחזמר "שכחו אותי בבית" (המבוסס בחופשיות על ארבעת סרטי "שכחו אותי בבית") שכתב אסף אשתר וביים אודי גוטשלק.
בשנת 2015 גילם את יוסל'ה במחזמר "יוסל'ה קמצן קדוש" שכתב שי להב, ביים אורי אומנותי והפיקה איילת ריפס.
בנוסף לכך, בשנת 2017 שיחק בתיאטרון המסחרי בהצגה "סולם יעקב".
בשנת 2023 שיחק בתיאטרון חיפה בהצגה "המחיר" מאת ארתור מילר.
כהן החל לעסוק בסטנד-אפ בסוף שנות ה-80. בעיניי רבים, נחשב כהן לאחת מאבני היסוד של אמנות זו בישראל.
ההומור שלו עסק בין היתר באנקדוטות אישיות, בפערים החברתיים בחברה הישראלית, במערכות יחסים ובחוויות טיפוסיות בחיי היום יום בישראל.
הוא היה ידוע בשנינותו החדה ובכישורי האלתור.
לאורך השנים הצליח לגבש קהל מעריצים נאמן והפך לאחד הסטנדאפיסטים המצליחים בישראל.
בשנת 2023 העלה בתיאטרון חיפה את מופע הסטנד-אפ האחרון שלו שנקרא "הסטנדאפיסט".
הופעת הבכורה של כהן בטלוויזיה הייתה בשנת 1986 כאשר גילם פורץ בקומדיית המצבים הישראלית "קרובים קרובים".
בשנת 1988 השתתף במספר שחזורים בתוכנית "בשידור חוקר".
בשנת 1989 גילם את אליקא בן ריבי בסרט הטלוויזיה "כתר בראש" שבוים על ידי רם לוי על פי תסריט מאת אפרים סידון שנוצר על פי מחזהו של יעקב שבתאי.
באותה שנה שיחק בסרט הטלוויזיה "רותי נעים" שבוים על ידי אמנון רובינשטיין על פי תסריט מאת איתן גרין.
בשנת 1990 השתתף בסדרת הטלוויזיה לילדים ולנוער "קריאת כיוון" בהנחיית רוני פינקוביץ', בקטע שהתבסס על תסריט מאת חיים אידיסיס ואשר בוים על ידי יצחק חלוצי ושלמה אלברט.
בשנת 1991 כהן השתתף בתוכנית "מבראבא עד החידקל" שבוים על ידי שחר סגל על בסיס תסריט מאת שלמה בראבא.
בשנה שלאחר מכן השתתף בדוקו-מדיה "י.
שוורץ ומלחמתו בחיים" אשר בוים גם על ידי שחר סגל על בסיס תסריט שנכתב בשיתוף פעולה בין שלמה בראבא ושחר סגל.
בשנת 1997 גילם את ראובן בסרט הטלוויזיה "אישה מרציפן" אשר בוים על ידי איתן גרין על פי תסריט מאת מירב בן-גוריון.
בשנים 2007 ו-2008 כהן מילא את מקומו של אורי גוטליב כמנחה תוכנית הבידור "עד כאן" בערוץ 15 של חברת הטלוויזיה בלוויין yes.
בשנת 2009 הוא החל להתארח בתוכנית הטלוויזיה "צחוק מעבודה".
בשנת 2010 הוא הנחה את התוכנית הקומית "קומדי בר" בערוץ 2 (רשת).
בשנים 2010 עד 2014 גילם את עמוס פארוקי בסדרת הטלוויזיה "הבורר" אותה ביים שי כנות וכתב רשף לוי.
ב-2012 גילם את ציון בסרט הטלוויזיה "טור אחד לחלום" אשר כתב וביים אלון שרביט.
בשנה שלאחר מכן גילם את הרב כהן בסדרת הטלוויזיה "שנות ה-80" שבוימה על ידי קובי חביה ואותה כתבו מני אסייג, שלום אסייג וליאור פריד.
במרץ 2013 החל להנחות את תוכנית הבידור והאירוח "מחר שבת" לצד שמואל וילוז'ני בערוץ הראשון.
בשנת 2014 גילם את חוזה העתידות עזרן בסדרה "נויורק".
ב-2019 שיחק בסדרה "הנערים" של רשת HBO.
בשנת 2021 שיחק תפקידים שונים בסדרות "היורשת" ו"העיר הטובה".
בשנת 2023 גילם את מיכה בסדרה "שישה אפסים" ששודרה בערוץ כאן 11 וגילם את סבא אליהו בסדרה "בני מצווה" ששודרה בערוץ כאן חינוכית.
עד פטירתו לפני עונה 3.
הופעת הבכורה של כהן בקולנוע הייתה ב-1985 כאשר הוא שיחק בסרט הקצר "שפם" בבימויו של יששכר וישניא.
בשנת 1987 גילם את בבר בסרט הקולנוע "אבא גנוב" בכיכובו של יהודה ברקן ובבימויו של ינקול גולדווסר.
בשנת 1989 חזר לגלם את התפקיד בסרט ההמשך, "אבא גנוב 2" בבימויו של אבי כהן.
בשנת 1990 השתתף בסרט המותחן "רצח תרתי משמע", אותו כתב וביים יוסי גודארד.
בשנת 1991 כהן השתתף בסרט הפעולה האמריקני "מחץ הדלתא 3" ובסרט הדרמה הישראלי "זמן אמת".
בשנת 1992 שיחק בסרט הפרודי הישראלי "כבלים" בבימויו של צבי שיסל.
בשנת 1994 כהן גילם את שלמה בסרטו של שמואל הספרי "שחור".
בשנת 1998 גילם את מוריס בסרט הסטודנטים שכתב וביים שרון עמרני "ל"ג בעומר".
ב-2011 גילם את הרב גושן בסרט "מבול" שכתב וביים גיא נתיב.
בשנת 2015 שיחק בסרט "הקפות".
בשנת 2017 שיחק בסרטו של מתן יאיר "פיגומים".
ב-2018 שיחק בסרטו של אלירן מלכה "הבלתי רשמיים".
ב-2022 שיחק בסרטו של ארז תדמור "ילדים של אף אחד".
כהן דיבב את דמותו של "תקע" בפרסומות "שקע ותקע" של חברת החשמל.
כהן היה נשוי לאמנית טירנית ברזילי (התחתנו ב-1997).
לבני הזוג היו שני ילדים משותפים והם התגוררו בתל אביב.
בשלב מסוים חזר בתשובה יחד עם משפחתו והחל להקפיד לשמור שבת.
לאחר שאימו נפטרה הוא החל לחבוש כיפה מתחת כובע, הפסיק להופיע בשבתות, לבש ציצית והכניס את ילדיו לחינוך דתי.
הוא התייחס בראיון לחזרתו בתשובה ואמר "נעשה לי סדר בחיים.
פעם הייתי עובד ברצף, אין יום ואין לילה.
זה נותן לי שקט נפשי".
בראיון שהעניק לרשף לוי בתוכנית "הסטנדאפיסטים" ב'קשת 12' ציין כהן כי "האמונה באלוקים עוזרת בהמון דברים".
ביולי 2023 חשף כהן לראשונה בפומבי ששמונה שנים קודם לכן, אובחן כחולה במחלת פרקינסון.
אף על פי ששמר על שגרת טיפולים בפרקינסון, כהן נפטר ממחלה אחרת ב-2 בנובמבר 2024, בהיותו בן 66, ונטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
פרס לשחקן מצטיין בפסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אחר עבור עיצוב הדמות בהצגה "היה כבר עדיף להישאר בחיים" (1988)
פרס קלצ'קין עבור היותו עובד מצטיין של תיאטרון הבימה
פרס מיוחד במלאת עשר שנים ויותר מ-1000 הצגות של המחזמר "בוסתן ספרדי" בכיכובו (2008).
יעקב (יענק'ל) כהן (נולד ב-13 ביולי 1953) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-17 מטעם סיעת יהדות התורה.
כהן נולד בבני ברק למשפחה של חסידי גור ולמד במוסדות של החסידות.
כהן נבחר לוועידה הארצית של אגודת ישראל בבחירות במפלגה ב־1976.
בין השנים 1980 – 2001 ניהל את בית יעקב של חסידות גור בבני ברק.
מ-1989 היה מנהל מוסדות "מאור ישראל".
מאוחר יותר שימש כיו"ר איגוד מנהלי הישיבות ומוסדות החינוך בארץ ישראל, וכחבר בהנהלת עיריית בני ברק.
בשנת 2006 נבחר לכנסת ה-17 מטעם יהדות התורה.
הוא כיהן כחבר בוועדת הכלכלה ובוועדת המדע והטכנולוגיה ועמד בראש השדולה לצמצום הפערים החברתיים.
במהלך כהונתו בכנסת יזם את תיקון מס' 79 בחוק התכנון והבניה, אשר נועד לקצר את הליכי הרישוי של בניית המרחבים המוגנים ל-30 ימים, ולפטור אותם מהיטל השבחה.
כהן התפרסם כאשר ביולי 2007, במהלך ויכוח חריף עם עורך הדין אמנון דה הרטוך ממשרד המשפטים, סטר האחרון לכהן, לאחר שלפי טענתו, האשים אותו שהוא "יותר גרוע מהגרמנים".
דה הרטוך התנצל והועבר לתפקיד אחר.
לאחר מכן הוחלט להגיש נגדו כתב אישום בכפוף לשימוע, והאירוע הסתיים בעסקת טיעון שכללה נזיפה חמורה ופיטורים.
האירוע הביא לתשומת לב הציבור את המאבק הארוך בין חבר הכנסת כהן ועמיתיו בסיעת יהדות התורה נגד הפיקוח על תקציבי החרדים, שלדבריהם נעשה בנוקשות מגמתית.
לפי הסכם רוטציה שנחתם בין המפלגות המרכיבות את יהדות התורה, אגודת ישראל ודגל התורה, התפטר כהן מהכנסת ב־29 ביולי 2008 לטובת נציג דגל התורה אורי מקלב.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הוסר שמו של כהן מרשימת יהדות התורה לכנסת, ואברהם לייזרזון החליפו כנציגה השני של הסיעה המרכזית ברשימה.
יעקב כָּהָן (כהאן; 26 ביוני 1881, סלוצק – 20 בנובמבר 1960, תל אביב) היה משורר ישראלי, מחזאי, מתרגם, סופר ובלשן עברי, פעמיים חתן פרס ישראל.
יהודי יליד בלארוס, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
חי שנים רבות בפולין, עד שעלה לארץ ישראל ב-1934. הוא היה ציוני מגיל 16 ומאוחר יותר הצטרף לציונות הרוויזיוניסטית.
יעקב כהן נולד בעיירה סלוצק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), במשפחה של סוחרים אמידים - בנימין כגן (כהן) ואשתו, פסיה לבית ונדרובסקי.
הוא בילה את ילדותו בפולין הקונגרסאית, בעיר זגייז', הקרובה ללודז'.
הוא למד ב"חדר המתוקן" שהקים בזגייז' הסופר יעקב בנימין קצנלסון ("י.בן-ימיני"), אביו של יצחק קצנלסון.
מגיל 13–14 היה כהן אוטודידקט.
בשנים 1909-1903 למד כהן באוניברסיטאות ברן, מינכן ופריז.
ב-1909 הוא סיים עבודת דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת ברן.
בתום הלימודים הוא שב לפולין.
פעילותו הציונית וכמחנך וסופר בעברית
החל משנת 1897 הצטרף באופן פעיל לתנועה הציונית.
הוא נמנה עם מייסדי הארגון בני ציון בסלוצק.
פעל בעקביות למען הפצת השפה העברית כשפה מדוברת ובשנים 1914-1910 עמד בראש החברה לתרבות וללשון עברית בברלין.
בשנים 1927-1917 עבר כמפקח על לימוד העברית והיהדות בבתי הספר התיכונים היהודים שהקים מרקוס בראודה ואחר כך בשנים 1933-1927 לימד שירה עברית של ימי הביניים וספרות עברית חדשה במכון ליהדות בוורשה.
בעת שהותו בוורשה היה כהן חבר בוועד המרכזי של הארגון "תרבות".
כהן פרסם שירים החל משנת 1900. שירו הראשון שנחשב בעיניו יצא לאור בשנת 1901 בכתב העת "הדור" בעריכתו של דוד פרישמן.
הוא התגורר שנים רבות ברחוב ביאליק בתל אביב.
בימי חייו כתב שירה, סיפורים קצרים, מחזות, תרגומים ושירי ילדים.
כהן היה חבר ועד הלשון העברית משנת תרצ"ו (1936) וחבר האקדמיה ללשון העברית מיום ייסודה ושימש סגן נשיא האקדמיה בשנים תשט"ז–תשכ"א, חבר ועד המינוח והוועדות לתעתיק ולדקדוק.
בשנת 1934 עם הקמת בית החולים אסותא המשוררים ד"ר שאול טשרניחובסקי ויעקב כהן נתנו לבית החולים את השם, בהתייעצות משותפת.
בעקבות פרעות קישינב ב-1903 כתב כהן את שירו "שיר הבריונים", שזכה ללחן מאת אברהם צבי אידלסון (שאף ביצע אותו).
פזמונו "בדם ואש יהודה נפלה בדם ואש יהודה תקום" היה לסיסמת "השומר", לאחר מכן להמנון "ברית הבריונים" ולימים שיר רוויזיוניסטי מושר ומוכר.
שירו "שיר הצבאות" היה להמנונה של התנועה הדתית-לאומית ברית החשמונאים.
כהן היה פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית, והיה מאנשי הצה"ר.
בשל המחלוקת על דרכהּ של התנועה מול עמדת זאב ז'בוטינסקי, חבר כהן ב-1933 אל מאיר גרוסמן להקמת מפלגת המדינה העברית.
כהן היה חבר פעיל של אגודת הבונים החופשיים בלשכת ברקאי ואח כבוד בלשכה הגדולה של ארגון זה.
הוא פרסם בכתבֿ העת "הבונה החופשי" ומעריכים שמוטיבים מאסוניים מופיעים ביצירתו, בעיקר בטרילוגיה שלו על שלמה המלך וביצירות על חיי האלמוות.
בשנת 1938 זכה בפרס ביאליק לספרות יפה על ספרו "ליד הפירמידות".
כהן תרגם מגרמנית את החלק הראשון של פאוסט, את טורקוואטו טסו ואת איפיגניה בטאוריס ליוהאן וולפגנג פון גתה ומבחר שירים של היינריך היינה.
על מלאכת התרגום זכה פעמיים בפרס טשרניחובסקי: בשנת 1945 על פאוסט ובשנת 1958 על שירי היינה.
כהן כיהן כנשיא PEN, "האיגוד הבינלאומי למשוררים, סופרים ומחזאים".
בשנת 1953 וב-1958 זכה בפרס ישראל לספרות יפה.
כהן נפטר ב-20 בנובמבר 1960 בבית החולים בילינסון לאחר מחלה ממושכת ונקבר בהר המנוחות בירושלים על פי צוואתו.
על שמו רחוב בבאר שבע, בקריית חיים, ברמת גן וברמת השרון.
ספריית אריאל בבית אל על הוקמה לזכרו.
כתבי יעקב כהן, הוצאת דביר, 1960
"בלוז", מחזה בן שלוש עלילות, 1944
פאוסט, חלק ראשון / י"ו גטה
טרקבטו טסו: חזיון / י"ו גטה; עם מבוא מאת פ' לחובר; ורשה: א' שטיבל
בנימין הרשב, שירת התחייה העברית: אנתולוגיה היסטורית-ביקורתית - כרך א', האוניברסיטה הפתוחה - מוסד ביאליק, 2000
יעקב כתריאל (נולד ב-20 בפברואר 1945) הוא פרופסור אמריטוס לכימיה בטכניון בחיפה וכיהן כראש החוג לכימיה במוסד האקדמי נצרת.
מאז 2018 מלמד בשלוחת הטכניון בגוונגדונג, סין.
סיים לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון ע"ש חיים גרינברג קריית טבעון בשנת 1963. בן מחזורו של פרופ' יוסף שלזינגר.
למד בטכניון - תואר ראשון קיבל בשנת 1967, תואר שני בשנת 1970, תואר שלישי בשנת 1972.
המחקרים שלו מתרכזים בתחומים השונים של כימיה תאורטית.
פעיל שמאל רדיקלי, פעיל למען אזרוח החברה הישראלית והקטנת משקלו של הצבא במסגרת תנועת פרופיל חדש, ומראשי הפעילים למען שחרורה של טלי פחימה.
כתריאל מפגין קבוע כנגד גדר ההפרדה בבילעין, מיוזמי העצומה של אקדמאים ואנשי חינוך לשרת החינוך לימור לבנת כנגד הכנסת קציני צה"ל למערכת החינוך.
יעקב כהן (נולד ב-25 בספטמבר 1956) הוא כדורגלן עבר ישראלי שאת החלק החשוב בקריירה שלו עשה כמגן שמאלי בהפועל באר שבע איתה זכה בשתי אליפויות.
שיחק במדי נבחרת ישראל ובמדי קבוצת ברייטון האנגלית.
היה הכדורגלן הבאר שבעי הראשון אשר גדל במועדון ושיחק בליגה זרה.
החל את הקריירה בקבוצת הנוער של הפועל "השלושה" באר שבע כבר בגיל 13 ושיחק בתפקיד קשר שמאלי במשך ארבע עונות.
זכה עם קבוצת הנוער באליפות ליגת הנוער.
בשנת 1974, עונת האליפות הראשונה של הפועל באר שבע, בעת שהיה בן שבע עשרה וחצי, צורף לקבוצת הבוגרים ותופקד כמגן שמאלי מאחר שחיים יהודה, המגן השמאלי הקבוע, היה מצוי באותה עת בסכסוך על רקע כספי עם המועדון.
מאמן הקבוצה, אמציה לבקוביץ', יישם בהצלחה רבה טקטיקה של שני מגינים תוקפים, שהייתה אז נחלת נבחרות וקבוצות אירופאיות בלבד.
בבאר שבע מילאו תפקיד זה שני מגינים מהירים, טכניים ובעלי יכולת התקפית: אורי בנימין באגף הימני ויעקב כהן באגף השמאלי.
כאמור, שינוי זה זכה להצלחה רבה והיה אחד מהסיבות העיקריות לזכייתה של הקבוצה בשתי אליפויות רצופות.
כהן הצטיין בשילוב של משחק מהיר ואלגנטי ובמסירות מדויקות.
נחשב גם למגן עקשן שסירב לוותר לאחר איבודי כדור.
ב-1979 קיבל הצעה מהקבוצה האנגלית ארסנל להצטרף לשורותיה.
הפועל באר שבע סירבה לשחרר אותו וכהן נכנס לשנה של הסגר בה היה מנוע לשחק בקבוצה כלשהי ובנבחרת.
ב-1981 הוא הפך לשחקן חופשי והחל להתאמן בארסנל.
לטענתו, באותה עת היה הסגל בארסנל עמוס בכוכבים ובהם אף המגן השמאלי של נבחרת אנגליה, קני סנסום.
ועקב חששו של כהן שלא יזכה כלל לשחק, הוא העדיף לחתום בקבוצה זוטרה בליגה האנגלית העליונה.
קבוצת ברייטון, שרכשה גם את כדורגלן מכבי נתניה, משה גריאני, הציעה לו חוזה והוא החליט לחתום עליו.
עקב קשיים בהשגת רישיון עבודה באנגליה הוא החל לשחק רק במחצית העונה.
במשך שנה שיחק כהן לחלופין בהרכב הראשון ובקבוצת המילואים ולא זכה להצלחה גדולה.
ב-1981 קיבל הצעה לחוזה נדיב מאיש העסקים שלום גניש, שקנה את קבוצת בית"ר תל אביב, והחליט לשוב ולשחק בישראל.
לאחר ששיחק בבית"ר תל אביב עבר למכבי תל אביב, ומשם להכח מכבי רמת גן, ואחר כך להפועל תל אביב, עמה זכה באליפות בעונת 1985/1986 תחת הדרכתו של דוד שווייצר.
לאחר מכן שב לבית"ר תל אביב, ולבסוף עבר למכבי פתח תקווה, שם שיחק עד שפרש ממשחק פעיל בשנת 1989.
ב-4 בפברואר 1976 ערך כהן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, בהפסד 0–1 לנבחרת דנמרק.
כהן השתתף במשחקי הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1978 ובמוקדמות מונדיאל 1982. בסך הכול שיחק ב-19 משחקים בין ארציים וכבש שער אחד (בניצחון 2–0 על דנמרק בפברואר 1978).
משחקו האחרון במדי הנבחרת היה משחקה האחרון במוקדמות מונדיאל 1982, ב-18 בנובמבר 1981, בהפסד 0–1 לנבחרת צפון אירלנד באצטדיון וינדזור פארק בבלפסט.
לאחר פרישתו מכדורגל, הצטרף כהן לעסק המשפחתי מאפיית "בית הבאגט" בבאר שבע.
יעקב דב כץ (נכתב גם כ"ץ) המכונה "כֶּצָלֵ'ה" (נולד בכ"ח באלול ה'תשי"א, 29 בספטמבר 1951) הוא מראשוני גוש אמונים, ממייסדי היישוב בית אל, מוסדות קריית ישיבת בית אל, ערוץ 7 והעיתון "בשבע".
היה חבר הכנסת ה-18 מטעם תקומה, בראש רשימת האיחוד הלאומי.
בשנתיים הראשונות לכהונתה של הכנסת ה-18 היה יו"ר הוועדה לבעיית העובדים הזרים.
כיום הוא יו"ר מועצת המנהלים של קבוצת ערוץ 7.
כץ נולד בירושלים, והוא דור חמישי בארץ מצד אמו.
אביו הוא יליד ורשה שעלה לארץ ישראל בשנות השלושים.
למד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה ובישיבת מרכז הרב.
בשנת 1970 התגייס לצה"ל ושירת בסיירת שקד.
בשנת 1972 סיים בהצטיינות קורס קצינים, ושימש כסגן מפקד פלוגה בסיירת שקד.
במלחמת יום הכיפורים 1973 היה בקבוצה של כשנים עשר אנשי סיירת במילואים בפיקודו של אמציה חן שביצעו מבצעים במסגרת אוגדתו של אריאל שרון.
ביום השמיני למלחמה יצא הכוח לאתר כוחות מצריים שנחתו במסוקים באזור ההיערכות לצליחת התעלה.