tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן כיהן כדירקטור ב-Leumi Re, בבנק ערבי ישראלי ודירקטור ויו"ר דירקטוריון לאומי פרטנרס בין השנים 2011–2012.
בשנת 2013 מונה לתפקיד ראש החטיבה העסקית-מסחרית בבנק לאומי, ובהמשך גם ליו"ר דירקטוריון "לאומי-טק".
בשנת 2018 עזב את בנק לאומי ומונה למנכ"ל חברת איי.די.איי (IDI), חברת ביטוח, אשר בבעלותה המותגים "ביטוח ישיר", ו"ביטוח 9".
במקביל, בשנת 2024 היה חבר מטעם משרד האוצר בוועדת נגל לבחינת תקציב הביטחון.
הבר מכהן כיו"ר הוועד המנהל של עמותת "ידידי עתידים" הפועלת לקידום בני נוער מהפריפריה הגאוגרפית והחברתית בישראל, לטובת השתלבותם בתפקידים משמעותיים בצה"ל, בלימודים אקדמיים ובכלכלה הישראלית וכן חבר הוועד המנהל בקרן סטף לחינוך ליצירה ויזמות לתעשייה ובמכון אהרן למדיניות כלכלית באוניברסיטת רייכמן.
קובי VI הוא פסל חוץ שיצר האמן האמריקאי דייוויד סמית.
היצירה מייצגת שלב מאוחר ובשל בקריירה שלו, שבו פנה לשימוש בחומרים תעשייתיים ולחקר צורות מופשטות בהשראת גוף האדם.
בפסל מוצג בגן האמנות ע"ש בילי רוז במוזיאון ישראל.
סמית גדל בסביבה של עבודה עם מתכת, בהיותו בן למשפחת נפחים.
בהמשך דרכו עבד גם כרַתך בתעשיית הרכב, ניסיון שהעניק לו היכרות מעמיקה עם תכונות החומר.
הפלדה, שהייתה הבסיס לרבות מיצירותיו, ריתקה אותו בשל עוצמתה, ריבוי השימושים בה והקשר שלה לתנועה, אך גם בשל אופייה הקשוח והמאיים.
את יחסו זה סיכם באמרה כי החומר "יפה כל־כך...
בפסל "קובי VI" שילב סמית שבעה אלמנטים גאומטריים בעלי קווים ישרים, שהורכבו לכדי דמות אדם גדולה הנראית צועדת.
החומר – פלדת אל־חלד מלוטשת – עוצב כך שיקלוט את תנאי התאורה המשתנים ויחזיר אותם בהשתקפויות מגוונות.
פני השטח, המעובדים בדגמים אקראיים, יוצרים תחושה מתחלפת בהתאם למזג האוויר ולשעת היום.
בדרך זו נוצר רושם שהפסל משתנה ללא הרף ונמצא בדיאלוג מתמיד עם סביבתו.
סדרת קובי היא קבוצת פסלי פלדת אל־חלד הבנויים מקוביות, גופים מלבניים וצילינדרים עם כיפות כדוריות או שטוחות בקצותיהם.
יצירות אלו הן מן האחרונות שהשלים הפסל דייוויד סמית.
האמן נהרג בתאונת דרכים ב־23 במאי 1965, זמן קצר לאחר השלמת קובי XXVIII, שייתכן שהיה או לא היה הפסל האחרון שתכנן ליצור בסדרה זו.
פסלי הקובי נחשבים לניסיונותיו האחרונים של סמית במסגרת החתירה לצורה פשוטה ומופשטת יותר של הבעה אמנותית.
כדוגמה למודרניזם, הם מייצגים יצירות מונומנטליות מחומרים תעשייתיים – מגמה שאפיינה חלק גדול מן הפיסול בתקופה זו.
אף על פי שפסלי הקובי הם יצירות מופשטות המורכבות מצורות גאומטריות, יש בהם דו־משמעות צורנית.
לדוגמה, הפסל קובי i VI נראה כמי שעומד על זוג רגליים משולבות.
בדומה לאמנים מופשטים אקספרסיוניסטים רבים, החזיק סמית ביכולת לעבור בקלות בין סגנון מופשט לבין סגנון פיגורטיבי.
תהליך עבודתו כלל גם חזרה לסירוגין בין שלבי פיתוח שונים בתוך אותו סגנון או סדרה, כפי שניכר בפסלי הקובי.
פסלים אלה גם לא הושלמו בסדר מספרי עוקב, כפי שנחשף בכתובות שסמית ריתך לבסיס כל אחד מהם.
כיום, מרבית פסלי הקובי נמצאים באוספים מוזיאליים מרכזיים ברחבי העולם, ובהם מוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, טייט מודרן בלונדון ומכון האמנות של שיקגו.
בשנת 2005 נמכר "קובי" XXVIII בבית המכירות סותבי'ס תמורת 23.8 מיליון דולר, במחיר שיא ליצירת אמנות עכשווית שנמכרה במכירה פומבית.
"יצירה נדירה להפליא זו הייתה פסגת קריירה בת ארבעה עשורים", אמר טוביאס מאייר, מנהל תחום האמנות העכשווית העולמית של סותבי'ס והמכריז במכירה.
סמית ראה בעבודותיו יצירות אישיות, שאינן מסתפקות בהיבט צורני בלבד אלא פונות גם לרגשו של הצופה.
הוא הדגיש כי פסליו זקוקים למעורבות אנושית אמיתית, ובמקרה של "קובי VI" ביקש לעורר תחושת הזדהות אינטואיטיבית עם הדמות המופשטת.
קובי היא סדרת טלוויזיה מונפשת ספרדית שהופקה על ידי הוועדה המארגנת האולימפית של ברצלונה 92 ו-BRB אינטרנסיונל.
עם בימוי יצירתי ואמנותי של חאבייר מריסקל, תסריט מאת טריסיקל ומוזיקה מאת חאבייר קפלאס, היא מספרת את הרפתקאותיהם של קובי, הקמע הרשמי של אולימפיאדת הקיץ בברצלונה 1992, חברתו פטרה, הקמע הרשמי של המשחקים הפראלימפיים בברצלונה של קיץ 1992, וקבוצת חבריהם.
קובי מתגורר במצפה הכוכבים בגבעת טיבידאבו בברצלונה, יחד עם חברתו פטרה וקבוצת חברים הם חווים הרפתקאות גדולות לפני ובמהלך אולימפיאדת הקיץ בברצלונה והמשחקים הפראלימפיים בברצלונה של שנת 1992, שם הם מתמודדים עם תוכניותיו של הנבל דוקטור נורמל ועוזרו טמינו.
הסדרה נוצרה במטרה לקדם את המשחקים שיתקיימו בברצלונה בשנת 1992. הסרט, שהופק על ידי הוועדה המארגנת האולימפית של ברצלונה 92 (COOB 92) ו-BRB אינטרנסיונל, הוקצה לו תקציב של 350 מיליון פזטות.
הציורים וההנפשה נוצרו על ידי BRB אינטרנסיונל עצמה במדריד, למעט כמה פרקים שהונפשו על ידי אולפן Jade Animation בסין, תחת ניהולו היצירתי והאמנותי של חאבייר מריסקל עצמו, המעצב בפועל של הקמעות הרשמיים.
הסטודיו שלו היה אחראי על העיצוב של כל הדמויות ושליטה על יצירת ההנפשה.
הסדרה, הכוללת 26 פרקים בני חצי שעה, עם שלושה סיפורים קצרים כל אחד, המתמקדת בקהל ילדים בגילאי חמש עד שתים עשרה, כוללת עלילה פשוטה המשתמשת בסוריאליזם כדי לעודד את דמיונם של ילדים, שנכתבה על ידי חברי להקת התיאטרון טריסיקל.
הסדרה, שתוכננה במקור להיות משודרת בספרד ב- Televisión Española (TVE), שודרה בגופי השידור האזוריים השונים שהיו חלק מפדרציית הארגונים האזוריים לרדיו וטלוויזיה (FORTA) בשטחיהם, בדיבוב לשפה המתאימה, בין סוף 1991 ל-1992. זכויות השידור נרכשו מאוחר יותר על ידי עשרים וארבעה ערוצי טלוויזיה ברחבי העולם, כולל TVE.
בישראל, הסדרה שודרה בערוץ הילדים בשנת 1992.
יחד עם סדרת הטלוויזיה, יצאה סדרה של שישה אלבומי קומיקס, המשלבים את עלילותיהם של מספר פרקי טלוויזיה שונים יחד ליצירת סיפור ארוך ורציף.
הם פורסמו על ידי הוצאת פלאזה וג'נס בספרד בספרדית ובקטלאנית.
קובי ניב (נולד ב-8 בנובמבר 1947) הוא סאטיריקן, תסריטאי, סופר ומבקר אמנות ישראלי.
בתחילת שנות השבעים למד פסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
באותה עת החל לכתוב טורים סאטיריים בשבועון הסטודנטים "פי האתון".
לאחר-מכן ייסד וערך מדור סאטירי באותו עיתון, ובו כתבו בין השאר גם אפרים סידון, ב.
מיכאל, וחנוך מרמרי, שבהמשך כתבו יחד עם ניב את המדור הסאטירי "ZOO הארץ" בשבועון "העולם הזה" (ובו חידש את הביטוי "יורים ובוכים" שהפך למטבע לשון).
במקביל ייצרו מפוע קברט סאטירי, בהפקת תיאטרון בימות שלה במועדון התיאטרון.
ב-1975 הוציאה החבורה לאור ספר סאטירי בשם "Zoo ארץ zoo?", שאויר בידי דודו גבע.
בעקבות הצלחותיהם נקראו ניב, מרמרי, סידון ומיכאל על ידי מפיק הטלוויזיה מרדכי קירשנבאום להפיק עבורו מגזין סאטירי, וכך נולדה התוכנית הסאטירית הנודעת "ניקוי ראש".
עם רדתה של התוכנית, פנה ניב לעבוד בטלוויזיה החינוכית, שם כתב את הפרקים הראשונים של התוכנית זהו זה!, שברבות הימים הפכה לתוכנית הומור וסאטירה פופולרית.
ניב כתב שנים ארוכות ל"זהו זה!", ובין השאר כתב שם את פינת הטיולים של יאצק (שלמה בר-אבא), ואת פינת הלשון "סערה בכוס תה" (ממנה זכור הביטוי "זה לא אני, זה פופטיץ" כסמל לבירוקרטיה).
בסוף שנות השבעים היה ניב שותף בכתיבת התסריט (במיוחד הדיאלוגים) לסרטו של ג'אד נאמן "מסע אלונקות".
בהמשך דרכו בעיתונות הכתובה כתב ניב מדור סאטירי במוסף "הארץ", ולאחר מכן החל לפרסם ביחד עם דודו גבע רצועות קומיקס במקומוני רשת שוקן - "אהלן וסהלן" ב"כל העיר" הירושלמי ו"יוסף ואחיו" ב"העיר" התל אביבי.
ניב וגבע פרסמו יחדיו ארבעה ספרי קומיקס - "ספר מגוחך", "בנו של מגוחך", "מגוחך בעורף האויב", ו"אהלן וסהלן במערב הפרוע", ושלושה ספרי ילדים - "ברטה השמנה", "עצרת הינשופים" ו"הפיל מניו-יורק".
ניב כתב בעצמו שני ספרי ילדים נוספים, שאוירו בידי אורה איל - "אבא סבבה" ו"האשה הכי כועסת בעולם", וכן את "ספר הלא נכון", שאייר נעם נדב.
כמו כן, כתב ניב על פי ספרו של יוסי אלפי את הצגת הילדים המוזיקלית "המלך הלך לישון" - אודות מלך שהלך לישון ושריו, יועציו ונתיניו אינם יודעים מה לעשות - שזכתה ב"פרס כינור דוד".
בשנות השמונים כתב ניב בעיתון "חדשות" טור פמיניסטי, שאסופה ממנו יצאה לאור בשנת 1991 בספר "פמיניסט".
הוא כתב וערך מדורים סאטיריים בעיתונים רבים, וכמו כן יזם, הקים וערך את מוסף הפנאי "עכבר העיר" המצורף למקומון "העיר".
מאז ראשית שנות השמונים מלמד תסריטאות בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
החל משנת 2000 שימש כראש מגמת התסריטאות, וב-2009 הוחלף על ידי אסף צפור.
כמו כן, בשנת 1989 היה בין צוות מייסדי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ושימש בו כמורה לתסריטאות, העביר קורסים בנושא קולנוע ותסריטאות ב של המכללה האקדמית בית ברל וגם באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ב-1986 העלתה קבוצת תיאטרון נוה צדק את מחזהו הסאטירי "קרמבו בעורף האויב".
ניב כתב את התסריט לסרט "ארץ חדשה" שיצא לאקרנים ב-1994 ואת התסריט לסרט "שואה טובה" לפי סיפור מאת גבריאל (פטיה) דגן.
בתחילת שנת 2014 יצא לאור ספר הפרוזה הראשון שלו, "החיים קשים, הא?".
בדצמבר ראה אור ספרו "בזרוע נטויה ובעין עצומה - הקולנוע הישראלי מביט לאחור אל מלחמת לבנון", המנתח את הסרטים "לבנון", "בופור" ו"ואלס עם באשיר".
בראשית 2024 התפרסם ספרו "אי.טי ואמנות הקולנוע" כספר דיגיטלי, הניתן להורדה בחינם, באתר ע-ברית.
ב-2016 יצא לאור ספרו "שטנה", שהוא לקט של קללות, נאצות, איחולי־מוות ואיומים ברצח שקיבל ניב בפייסבוק.
ב-2019 יצא לאור ספרו "בסוף כולם נמותו" - רומן דיסטופי, שהיה בין 12 המועמדים הסופיים לפרס ספיר 2019. במאי 2020 יצא לאור בהוצאת "פרדס" ספרו "אהבה קטלנית 977" וביוני 2021 יצא בהוצאת "מרום תרבות ישראלית" הרומן "שיתוק ילדים".
היה מבקר התיאטרון של היומון הכלכלי "גלובס", כתב במדור "דעות" של העיתון "מעריב" וכיום כותב אחת לשבוע במדור "דעות" של עיתון "הארץ".
בשנת 2025, יצא לאור ספרו אבדה תקותנו, מיטב מאמרי בעיתון האר.
היה נשוי לבמאית ומנחת הטלוויזיה אורנה בן דור, ולהם בן ובת, וכן לעורכת הראשית של הוצאת הספרים "כתר", עינת ניב, וגם להם בן ובת.
כיום הוא בן זוגה של הסופרת מאיה לביא.
יעקב (קובי) מחט (נולד ב-19 במרץ 1973) הוא במאי, מפיק, תסריטאי, שחקן ומנחה טלוויזיה ישראלי.
מחט נולד וגדל בתל אביב.
שם משפחתו "מחט" הוא עברות של שם משפחת סבו שעל שמו הוא נקרא, יעקב נודלמן, ציוני בן העלייה השנייה שעלה מהאימפריה הרוסית.
ב-1991 התגייס לצה"ל כלוחם חיל השריון ושירת כמפקד טנק.
מחט בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה ותואר שני בהתנהגות ארגונית ומנהל עסקים, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
מחט כתב, בין היתר, קומדיות טלוויזיוניות כמו "זבנג!" ו"כוכבי השכונה" עם אבי גרייניק ועידן אלתרמן ומספר פרקים לסדרה "שמש".
בשנת 2000 הצטרף לצוות מנחי ערוץ הילדים ונמנה עם מנחי "ששטוס", "המגנט", "הדיבורית" ו"האולפן היומי".
שיחק בסדרות ערוץ הילדים "לחיי הערבה", "ברוכים הבאים לבית ספר חגבים" ו"הצלצול הוא בשבילי".
בשנת 2001 השתתף בסרט הילדים "ורק אני לא" המבוסס על שיריו של יהודה אטלס.
מחט השתתף בפסטיגל 2001 עם השיר "חולה על הטלוויזיה שלי".
בשנת 2002 שיחק במחזמר "קטנטנות".
בשנת 2004 השתתף בסדרה "הפיג'מות".
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 מחט הנחה את שידורי הכדורגל בימי שבת בערוץ צ'רלטון, פינת ספרים בתוכנית האירוח של אודטה שוורץ ושעשועון בערוץ 2.
בשנים 2005–2007 גילם את דמותו של יואל שוורץ בסדרת הנוער "השמיניה".
כמו כן באותה השנה שיחק בסדרה "דאוס" גילם את בן ציון חוקר.
במהלך 2010 שיחק בסדרת הדרמה "עספור", והחל להנחות לצד אפרת אנזל את תוכנית הבוקר "לחיות טוב" בערוץ 2. באותה השנה ביים את הצגת הילדים "יובל המבולבל - צחוק של ילד".
בשנת 2011 הגיש את התוכנית "המקום האמיתי" עם טל מוסרי, רוני דואני, דנה פרידר, עודד פז ודון לני גבאי.
באותה השנה גם ביים והפיק את סדרת הילדים "המכולת של הדוד חיים" ל-yes, ואת קלטת הילדים "מיקי" שזכו להצלחה גדולה.
מאז ביים והפיק הפקות ילדים רבות, בהן "רוי בוי", "יניב המגניב", "מאיה פפאיה", וגם את העונות החדשות יותר של "מיקי" ו"הדוד חיים", "גיבורי האור" ועוד.
בשנים 2011־2012 שיחק בעונה הראשונה והשנייה של סדרת הנוער "אליפים" ששודרה בערוץ הילדים, גילם את פיני המדריך של האליפים.
בתחילת ינואר 2012 פרש מחט מערוץ הילדים לאחר 12 שנים שהנחה בו.
בנובמבר 2012 החלה בערוץ 2 שידורה של התוכנית "אספת הורים" בהנחייתו של מחט לצד פרופסור עמוס רולידר ושרון צונץ.
ובאותה שנה החל להנחות תוכנית ייעוץ גם כן בערוץ 2 בשם "זמן משפחה".
כמו כן באותה שנה החל להשתתף בעונה השלישית של סדרת הדוקו-ריאליטי "TLV - עושים את תל אביב" כמורה למשחק של נדב קרני.
ב-2014 ביים את סרט הקולנוע לילדים "גויאבות" בכיכובם של חנה לסלאו, יובל שם טוב, חיים אוסדון, והסרט יצא לאקרנים בקיץ 2015.
ב-2015 ביים את הסדרה "מיקי בספארי" עבור שירות ה-VOD של yes.
ב-2016 ביים את סרט הקולנוע לילדים "האוצר מעבר לנהר".
ב-2017 ביים את סרט הקולנוע לילדים ולנוער "ג'סטה", בכיכובם של נאיה פדרמן, און רפאלי ומתן לקס.
בנובמבר 2017 החל להגיש בערוץ רשת 13, לצידן של יעל בר זוהר ודנה פאן-לוזון, את תוכנית הבוקר "העולם הבוקר: החיים הטובים" ובאותו חודש, עבר להגיש באותו ערוץ עם בר זוהר את התוכנית "הערב".
ב-2018 ביים את סרט ההמשך "עד הקצה - ג'סטה 2" לסרט הקולנוע שביים כשנה קודם לכן.
בנוסף ב-2018 ביים והפיק בתוכנית "בלגאניקס", ובסדרה "מיקי בקרקס".
ב-2019 ביים את סרט הקולנוע לילדים ולנוער "פול גז", בכיכובם של תובל שפיר, נאיה בינשטוק וזהר ליבה.
ב-2021 ביים את הסרט "פול ספיד" בכיכובם של אקי אבני וחן אמסלם.
שנתיים אחר כך, הוא ביים את סדרת הטלוויזיה "פול ספיד" - ספין אוף לסרטים "פול גז" ו"פול ספיד".
ב-2018 החל להנחות את התוכנית "הדוח היומי" ברשת 13. בפברואר 2024 החל להנחות, גם כן ב"רשת 13", את המגזין הכלכלי "מאחורי הכסף" במקומו של דני רופ, שעבר לערוץ 14.
ביוני 2024 החל להנחות תוכנית חדשה של רשת 13, "שואו טיים" לצידה של עדי הימלבלוי.
מחט נשוי לענת גזית ולהם שני ילדים.
קובי מידן (נולד ב-27 באפריל 1958) הוא מנחה טלוויזיה, מתרגם, מדבב, משורר, קריין ושדרן רדיו ישראלי.
מידן נולד בשם יעקב יחיאל מנדלבוים להרצל וזהבה, גדל והתחנך בנתניה.
את דרכו בתקשורת החל מידן במסגרת שירותו הצבאי בגלי צה"ל בשנת 1976. הוא הגיש את המצעד הלועזי בתחנה והיה בין צוות המגישים הראשונים של התוכנית "נכון לעכשיו".
לאחר שירותו הצבאי למד ספרות עברית ופסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון.
הוא המשיך לתואר שני בפסיכולוגיה, אותו לא סיים.
לאלבום הבכורה של להקת תיסלם, "רדיו חזק" (1981), תרגם את השירים "תפסיק לכוון אלי", ו"מעשנים ביחד".
לאחר עזיבתו את הרדיו עבר לטלוויזיה והנחה את תוכנית הטלוויזיה של הטלוויזיה החינוכית "רואים 6/6" לצד אורלי יניב, ארז טל ומרב מיכאלי לאחר מכן הנחה את "מצב הרוח" בערוץ הראשון לצידה של כרמית גיא.
השתתף בתוכנית הסאטירה הישראלית "העולם הערב" ששודרה בערוץ 2 הנסיוני בין השנים 1990–1993.
שב לרדיו בשנת 1993 וחזר להגיש את "נכון לעכשיו" במקום רפי רשף.
לימים הצטרף אליו אברי גלעד והשניים הגישו את התוכנית עד שנת 1998.
בשנות התשעים השתתף בדיבוב סדרות מצוירות שונות, כגון "גברת פלפלת" (שם דיבב את "מר פלפל"), "טאו טאו" ו"קיד וידאו" (שם דיבב את "וויז").
בנוסף קריין בעברית את סדרת קלטות הווידאו "סיפורים מוזיקליים קלאסיים" שיצא לאור בישראל בהפצה על ידי קלסיקלטת.
בשנת 1996 החל להנחות את תוכנית הראיונות "פגישה לילית" בערוץ 2 תחת זכיינית השידור טלעד.
התוכנית נחלה הצלחה, ושודרה במשך תשע עונות עד שנת 2005. במהלך עונות התוכנית ראיין מידן דמויות מוכרות רבות בחברה הישראלית.
כמו כן זכור ראיון בלעדי של מידן עם השחקנית ג'יין פונדה בשנת 2002, וראיון היציאה מהארון של קורין אלאל ב-2001. בשנת 1999 הנחה יחד עם אברי גלעד את תוכנית הבידור "אברהם ויעקב", אשר כללה פינה קומית קבועה של אבי גרייניק ועידן אלתרמן.
התוכנית נחלה הצלחה ושודרה עד שנת 2000.
בשנת 2004 החל מידן להנחות סדרת ספיישלים בערוץ השני תחת הכותרת "המבחן של ישראל".
במהלך התוכניות בחנה התוכנית את הצופים בבית סביב נושאים כמו תחבורה, אינטליגנציה וידע בנושאי מדינת ישראל.
לצד מידן הנחו בדרנים כמו רמי ורד ושלום אסייג, והשתתפו במבחנים דמויות מוכרות.
בשנת 2006 החל להנחות את תוכנית הבוקר של ערוץ 10 "כל בוקר" לצד לינוי בר-גפן, ובמקביל, הנחה וערך את "הבטחנו זה לזו", סדרת תעודה שעסקה בתופעת הגירושין.
החל מיוני 2010 ועד ליוני 2014 הגיש את תוכנית הראיונות "אנשים בלילה" בגלי צה"ל, עליה זכה בפרס מפקד גלי צה"ל לשנת 2011. בדצמבר של אותה שנה החל להנחות את תוכנית הראיונות "חוצה ישראל" בטלוויזיה החינוכית, לאחר פרישתו של רינו צרור.
התוכנית בהגשתו זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לתוכנית הראיונות הטובה ביותר בשנים 2010, 2014, 2015 ו-2016.
ממרץ 2015 עד מרץ 2017, מידן הגיש משדרים של האוניברסיטה המשודרת בגלי צה"ל בפורמט חדש שכלל שיחה בין מגיש לאיש אקדמיה, במקום הרצאה.
מידן הגיש את הקורס "מבוא ל..." שעסק בפמיניזם, טקסטים מכוננים ומוות.
מידן שימש כקריין בסדרת התעודה "כוכב האדם".
בעשור השני של המאה ה-21, מידן עוסק גם בקריינות לפרסומות.
בנוסף, הוא מלמד ומעביר את סדנת הריאיון הרדיופוני בבית הספר לעיתונאות "כותרת" ומשמש כמרצה ב"אסכולות" במגוון תחומי דעת.
מידן מגיש גם את הפינה "כה אמרו חכמינו" עשר דקות לפני השעה שש בגלי צה"ל.
במרץ 2018 החל להגיש בערוץ כאן 11 בימים שני וחמישי מגזין תרבות אישי בשם "סוכן תרבות" הכולל ראיונות עומק, דיוני רוחב (פאנלים), כתבות חוץ, פרשנויות, ביקורות והמלצות בתחומי היצירה והדעת בארץ ובעולם.
בסוף מרץ 2018 פרסם מידן פוסט ובו כתב "היום אני מתבייש להיות ישראלי" בהקשר לאירועי צעדת השיבה הגדולה.
בעקבות הפוסט קרא השר ליברמן לפיטוריו מגלי צה"ל.
מנגד נשמעו קריאות נגד השעייתו או פיטוריו של מידן מפוליטיקאים ועיתונאים משני צדי המפה הפוליטית דוגמת רזי ברקאי, שרון גל ובצלאל סמוטריץ'.
נחמן שי טען שאין לפטרו אך ראוי להפסיק בזמן זה את שידוריו כדי לצנן את הרוחות.
ארגון העיתונאים יצא בחריפות נגד הרעיון לפטרו.
מפקד גלי צה"ל קיים שיחת הבהרה עם מידן והחליט שלא לנקוט בצעדים כלשהם כלפיו.
עם זאת, בעקבות אותו פוסט, בוטלה השתתפותו כמנחה טקס יום הזיכרון בראשון לציון.
בשנת 2020 הנחה את התוכנית "אחרי נעילה" בכאן 11, בה התקיים דיון באולפן לאחר שידור כל פרק בסדרה "שעת נעילה", העוסקת במלחמת יום כיפור.
מידן נשוי לתמר, אשת מחול ובתה של הרקדנית והכוריאוגרפית רנה שיינפלד.
קובי מידן, בית חרושת לשירים, איורים: דוד פולונסקי, זמורה ביתן, 2003
עוד רוחה אותי רודפת, מאת קטי רויפי, תרגום - קובי מידן, כנרת זמורה-ביתן, 2006
ספר הכמיהה, מאת לאונרד כהן, תרגום מאנגלית - קובי מידן, כנרת זמורה ביתן, 2007
הגביהו את קורת הגג, נגרים, סימור - הקדמה, מאת ג'רום דייוויד סלינג'ר, מאנגלית - קובי מידן, מחברות לספרות, אור יהודה, 2006
השירים, מאת לאונרד כהן, תרגום - קובי מידן, כנרת זמורה ביתן, 2009
תולה רואה ירח מלא, מאת קווין הנקס, אחוזת בית, 2010
אני, נלסון מנדלה: שיחות עם עצמי, מאת נלסון מנדלה, אחוזת בית, 2013
קובי (יעקב) לוריא (נולד ב-5 במרץ 1949 בתל אביב) הוא פזמונאי ומלחין ישראלי.
השיר הראשון שכתב, הלחין ואף ביצע לוריא היה "שיר פשוט" (1980).
בהמשך כתב ללהקת "סרט" של גרי אקשטיין, וכתב את השירים "יא ליל" ו"שיר הסלנג" ללהקות צבאיות, "הם בזמר הזה" למתי כספי (ללחן של סשה ארגוב), "בוא שיר עברי" לדודו אלהרר, "מז'ור מינור" לגילה חסיד, "אמרת אמרת" ליהודית רביץ, "סלסלה" לגשש החיוור ו"כנפיים" ללהקת חיל האוויר.
שיר זה מלווה את כל טקסי הענקת הכנפיים לבוגרי קורס הטיס מאז כתיבתו (ב־1986) ועד היום.
לוריא כתב קטעים מוזיקליים וקומיים רבים לטלוויזיה, לתוכניות כמו סיבה למסיבה (כולל "עם אחד שר אחד", פרודיה על "עם אחד שיר אחד") ושעה טובה, פינות רבות לתוכנית "זהו זה!", וכן חיבר מספר שירי ילדים עבור סדרת הטלוויזיה "פרפר נחמד".
כן כתב את תוכנית הטלוויזיה "שלמה בראבא מנצח" עם שלמה בראבא והתזמורת הסימפונית תל אביב.
בשנת 1999 זכה לוריא בפרס אקו"ם (נוצת-הזהב) על יצירתו המוזיקלית "הדיבוק מכה שנית".
לוריא כתב מחזה על גטו טרזין בשם "לחיי החיים" שהוצג בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
הוא תרגם ועיבד את המחזמר "פצצת תום", וחיבר את המחזה ביידיש לתיאטרון היידישפיל, "דז'יגאן ושומאכר לנצח".
בשנת 2006 ערך והגיש בגלי צה"ל את הסדרה "השירון עשה היסטוריה", ששילבה בין שירים לסיפור ההיסטוריה הציונית (את הסדרה ערך יורם רותם).
הסדרה זיכתה את לוריא בפרס מפקד גלי צה"ל.
בעקבות הסדרה החל להופיע בהרצאות מוזיקליות המשלבות היסטוריה וסיפורים מאחורי השירים.
בעשור השני של המאה ה-21 הוא החל לשתף פעולה עם בית שלום עליכם בהחייאת שירי היידיש וסיפור תרבות היידיש העומדת בסכנת הכחדה, באמצעות השירים.
לוריא פרסם כמה מאמרים בכתב העת "דווקא" ובכתב העת של הסתדרות המורים.
בעקבות המחזה "לחיי החיים" חקר והפיק לוריא בשיתוף עם "בית טרזין" ועם "יד ושם" והמעבד משה זורמן תקליטור ששחזר את שירי קארל שוונק "מלך הקברט של גטו טרזין".
התקליטור, בשפת המקור, צ'כית, יצא לאור בביצוע ניצולים שחלקם הופיעו על במת הגטו, שסייעו לשחזר ולהציל חלק מן החומר.
מאז תחילת העשור השני של המאה ה-21 עיקר פעילותו היא בכתיבת שירי מחאה.
תחילה עבד עם שייקה לוי לו כתב את "נומי ארץ" בעקבות המחאה החברתית בשנת 2011, את "שיר לא מזרחי" על השתלטות הזמר המזרחי ואת "שירת נשים" כשיר מחאה על הדרת נשים.
ברוח זאת כתב לוריא גרסה מחודשת לשיר "כנפיים" עם בית הכתוב בלשון נקבה, ומוקדש לטייסות.
השיר המשופר הושמע לראשונה במסדר כנפיים.
כן כתב והלחין לדני ליטני שיר מחאה בשם "הפרעת קשב" (תודה לאל, אני חירש), לדורי בן זאב כתב את השיר הסאטירי "בארץ אחת" (השיר על הקוסם שידע לדבר מבלי לומר כלום) ובו ביקורת על ראש הממשלה.
בהמשך הקים הרכב מוזיקלי בשם "הלובי של קובי" כמסגרת לשירי מחאה אותם כתב והלחין.
במסגרת זאת הוציא את השיר על היורדים לברלין ("גרה בברלין") שהוא מבצע עם רעות יהודאי.
"אין לי דרכון שני" בביצוע שייקה לוי על הבהלה לדרכון זר, "שיר ערש לטייקון" עם הסולנית גילה חסיד כנגד הטייקונים, "מסרב לשנוא" הקורא לפיוס בין ישראלים ופלסטינים ו"ראש הממשלה ובעלה" -שיר על משפחתו של בנימין נתניהו.
קובי לוריא הוא אביו של שאול לוריא, סולן להקת המטאל "קין והבל 90210".
קובי מוסא (נולד ב-19 באפריל 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן הימני.
מוסא שיחק מאז שנת 2000 עד 2008 במכבי תל אביב, למעט בעונת , שבה הושאל לקבוצת מ.ס.
מוסא שיחק עם מכבי תל אביב בשלב הבתים של ליגת האלופות בעונת .
במהלך משחק הדרבי התל אביבי, שנערך במחזור האחרון של עונת , היה מעורב מוסא באירוע בלתי ספורטיבי, כאשר בעט באחד מאוהדי הפועל תל אביב שפרץ למגרש בזמן המשחק.
בגין המקרה, נענש מוסא בהרחקה מארבעה משחקים בפועל.
בשנת 2008 עבר מוסא לשחק בהפועל רמת גן, ובעונתו הראשונה בקבוצה העפיל עמה לליגת העל.
לאחר עונה אחת בליגת העל עבר להפועל אשקלון, ובינואר 2011 חתם בהפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית כחלק מחיזוקה לקראת המשך המאבקים על עליית הליגה בעונת .
מוסא היה שותף לעליית הליגה, אך נשר עם הקבוצה לליגה הלאומית בעונת בתום מאבקי הישרדות ממושכים.
ב-12 ביולי 2012 חתם מוסא בהפועל רמת השרון.
בתום עונתו השנייה במועדון ירד עמה לליגה הלאומית.
לקראת עונת חתם בקבוצת הפועל פתח תקווה, העולה החדשה לליגת העל, ובתום העונה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-13 בספטמבר 2015 חזר להפועל רמת השרון מהליגה הלאומית.
ב-3 באפריל 2008 נישא מוסא לאלינור.
ב-17 בפברואר 2017 הונח תחת רכבו של מוסא מטען חבלה רב עוצמה, אשר התגלה בטרם התפוצץ.
בהנחת המטען הורשע העבריין אבנר הררי.
קובי סלע (נולד בג' בסיוון תשכ"ט, 1969) הוא שדרן רדיו ישראל-חרדי, עיתונאי ואיש יח"צ, העוסק בייעוץ לחברות ועסקים ובמוזיקה.
למד בישיבת תורת חיים בבני ברק, בישיבת עטרת ישראל בירושלים, בישיבת מאור ישראל בקריית גת ובישיבת מיר בירושלים.
שירת בצה"ל כסמ"ר בחטיבת בנימין, הפסיק את שירות המילואים שלו בעקבות ההתנתקות.
סלע החל להגיש ברדיו מגיל תשע ככתב זעיר ברשת א'.
אחר כך הגיש והפיק תוכניות בגלי צה"ל בהתחלה אצל אברי גלעד וארז טל ובהמשך בפינות שונות בתחנה.
בתשנ"ב, לאחר נישואיו החל לעבוד כמגיש ב"אוניית ארץ הצבי" של ערוץ 7, שם הגיש את התכנית "שירים במעלות" - המצעד החסידי של ערוץ 7 שהתגלגל בהמשך לקול חי מיוזיק.
התכנית שודרה למעלה מ-1300 שבועות.
בערוץ 7 הגיש תוכניות צרכנות שונות ביניהן "מילה בסלע" "חברים בצלחת" (מעל מאה פרקים) ועוד.
הגיש עם מנחם טוקר במשך שנה וחצי את התוכנית "קבלייט שבת" ברדיו תל אביב, התכנית שודרה עד ינואר 2010.
כתב על מוזיקה חסידית בעיתון הדתי "בשבע".
כתב גם בירחון לצעירים "עשרה+" ובשבועון החרדי "בקהילה".
הוא הגיש גם את התוכנית האקטואלית לחרדים "סידיש".
ב-2015 החל לשמש כדובר קבוצת בשבע.
בשנת 2004 השתתף בתוכנית המציאות "סוף הדרך", שהופקה בשיתוף עם צו פיוס.
בשנת 2007 הקים סלע את "קובי סלע, יחסי ציבור ותקשורת כהלכה", חברה המתמחה ביח"צ ותקשורת למגזר החרדי והדתי.
החברה התמזגה ב-2012 לתוך משרד הפרסום "גל אורן".
בשנת 2010 הצטרף קובי לצוות קול ברמה כמגיש המצעד החסידי-מזרחי 'הטבלה'.
התכנית פעלה עד סוף 2012.
בשנת 2011 שימש קובי כחלק מהוועדה המקצועית בתוכנית "בית ספר למוזיקה" בערוץ 2.
סלע התמודד בבחירות 2018 למועצת בית אל ברשימת "יחד".
כיום סלע מנהל את משרד היח"צ שבבעלותו 'קוביס' הממוקם בקניון רמות, מגיש ברדיו קול חי את התוכנית 'קוביס מוקיר שבת' המשודרת בימי שישי, עורך את מדור המוזיקה בערוץ 7 וממשיך להגיש את המצעד החסידי שירים במעלות.
יאקובה פרנסיסקה מריה "קובי" סמולדרס היא שחקנית ודוגמנית קנדית.
ידועה בעיקר בזכות גילומה של רובין שרבטסקי בסיטקום "איך פגשתי את אמא" (2005–2014) ברשת CBS, ובתור הסוכנת מריה היל ב.
סמולדרס נולדה ב, קולומביה הבריטית שבקנדה לאב הולנדי ואם אנגלייה; יש לה ארבע אחיות.
היא נקראת על שם הדודה רבתא שלה, יאקובה, אשר נתנה לה את שם החיבה "קובי".
בגיל צעיר עברה עם משפחתה להתגורר בעיר ווייט רוק , קולומביה הבריטית, ולאחר מכן עברה עימם לשכונת ווסט פוינט גריי האמידה בצפון מערב ונקובר.
בילדותה הייתה חברה באגודת המדריכות והצופות העולמית לגילאי 7 - 10. בצעירותה שאפה סמולדרס להיות ביולוגית ימית.
היא התעניינה בתיאטרון במהלך לימודי התיכון שם שיחקה בהצגות בית הספר ואף למדה תקופה קצרה באוניברסיטת ויקטוריה עד שפרשה לטובת קריירת משחק במשרה מלאה.
בנעוריה חתמה בסוכנות דוגמנות והחלה לדגמן ברחבי העולם, ובין היתר בניו יורק, פריז, מילאנו, ברלין, אתונה, טוקיו ואפריקה.
בשנת 2002 קיבלה את תפקיד המשחק הראשון שלה כאורחת בסדרת המדע הבדיוני "ג'רמייה" של רשת Showtime; לאחר מכן היא הופיעה במספר הופעות בטלוויזיה, בין היתר בסדרות "מרוץ לאתמול", "סמולוויל", "אנדרומדה" ואף תפקיד חוזר בסדרה "ישנן בנות".
בשנת 2003 לוהקה לתפקיד הראשי הראשון שלה בסדרה "Veritas: The Quest" של רשת ABC, אשר נמשכה עונה אחת ובה היא הופיעה בכל 13 הפרקים.
בשנים 2005–2014 היא כיכבה בתור אחת הדמויות הראשיות בסדרת קומדיית המצבים "איך פגשתי את אמא" של רשת CBS, את דמותה של כתבת החדשות רובין שרבטסקי, התפקיד הידוע ביותר שלה והתפקיד הקבוע השני שלה בסדרת טלוויזיה.
התוכנית נמשכה תשע עונות, וזכתה בעשרה פרסי אמי.
ב-2012 היא שיחקה בסרט "Grassroots".
ב-2013 היא שיחקה בסרט הקומדיה "הטעות הגדולה" לצד וינס ווהן ובסרט "מקום מבטחים".
בשנת 2012 שיחקה בסרט גיבורי-העל של מארוול "הנוקמים" בתור מריה היל - סוכנת וסגניתו של ניק פיורי.
והיא שבה לגלם את התפקיד בעוד הפקות מבית היקום הקולנועי של מארוול: בסרט "קפטן אמריקה: חייל החורף" (2014), בסרט "הנוקמים: עידן אולטרון" (2015), במספר פרקים בסדרה "סוכני ", בסרט "הנוקמים: מלחמת האינסוף" (2018), בסרט ההמשך שלו "הנוקמים: סוף המשחק" (2019), ובסרט "ספיידרמן: רחוק מהבית" (2019).
בשנת 2014 היא דיבבה את דמותה של וונדר וומן בסרט האנימציה "סרט לגו" וב-2019 חזרה לדבב את הדמות בסרט לגו 2: החלק השני.
בשנת 2015 היא כיכבה בסרט "Results" לצד גיא פירס ובסרט הדרמה "בלתי צפוי" לצד אנדרס הולם.
בשנת 2016 היא כיכבה כרס"ן סוזן טרנר בסרט הפעולה "ג'ק ריצ'ר: אין דרך חזרה" לצד טום קרוז (סרט ההמשך ל"ג'ק ריצ'ר").
בנוסף בשנה זו, היא גילמה את רובי בסרטה של קליאה דובאל "ההתערבות".
כמו כן, היא דיבבה את אנני בסדרת האנימציה "אנימלס" של רשת HBO.
בשנת 2017 גילמה את האמא בסדרה מבית נטפליקס "סדרה של צרות" בה מככב ניל פטריק האריס.
כמו כן, היא כיכבה גם בסרט הקומי "Literally, Right Before Aaron" לצד ג'סטין לונג.
בנוסף, היא דיבבה את כלב טבע בסדרת האנימציה "טבע של חתול" של רשת PBS, בה מככב בעלה.
בשנים 2017–2019 שיחק סמולדרס בסדרה "חברים מהקולג'" מבית נטפליקס, בתור ליסה טרנר.
הסדרה בוטלה כעבור שתי עונות.
בשנת 2022, היא שבה לתפקידה בתור רובין שרבטסקי בפרק סיום של סדרת הספין-אוף "איך פגשתי את אבא" המשודרת בשירות הסטרימינג הולו.
בינואר 2009 היא התארסה לשחקן והקומיקאי האמריקאי טרן קילם לאחר שנפגשו במסיבה של חבר משותף ארבע שנים קודם לכן.
הם נישאו ב-8 בספטמבר 2012 בטקס שנערך בסולבנג (אנ'), קליפורניה.
יש להם שתי בנות; ילידות 2009 ו-2015, והם מתגוררים בשכונת היוקרה פסיפיק פליסיידס (אנ') בלוס אנג'לס, הממוקמת כ-32 ק"מ מערבית למרכז העסקים הראשי של לוס אנג'לס.
ב-2015 סמולדרס חשפה שהיא סבלה מסרטן השחלה בגיל 25, תוך כדי צילומי העונה השלישית של "איך פגשתי את אמא" ב-2007. היא עברה ניתוח כדי להסיר שני גידולים מהשחלות שלה, אולם הסרטן הספיק להתפשט לבלוטות הלימפה שלה מה שהצריך ממנה לעבור מספר ניתוחים נוספים במהלך השנתיים שלאחר מכן.
באוגוסט 2019 דיווחה סמולדרס על הפוגה.
בשנת 2020 סמולדרס קיבלה אזרחות אמריקאית, תוך שהיא שומרת על אזרחותה הקנדית.
היא הצהירה שחלק מהמניע שלה להפוך לאזרחית אמריקאית נובע מהבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020.
+שנהמחזהתפקידהערות2010Love, Loss, and What I Woreצוות שחקנית ראשיתיאטרון ווסטסייד (אנ'), אוף ברודוויי
10 ביוני 2010 - 26 ביוני 20102017Present Laughterג'ואנה לייפיטתיאטרון סנט ג'יימס (אנ'), ברודוויי
קובי מימון (נולד ב-28 בינואר 1956) הוא איש עסקים ישראלי, בעל החזקות רבות בתחום חיפושי הנפט והגז הטבעי ובתחום הנדל"ן בישראל ובעולם.
מימון דורג במקום ה-54 ברשימת 500 העשירים של ישראל של העיתון "TheMarker" לשנת 2020 עם הון בשווי 1.1 מיליארד דולר.
במשך שנים רבות הייתה מיוחסת למימון השליטה בחברת אקויטל, חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב ומחזיקה במגוון רב של עסקים בתחום התשתיות והנדל"ן, כדוגמת נצבא (המחזיקה בבעלות על תחנות מרכזיות) ואיירפורט סיטי.
מימון היה ידוע כמי שמקפיד לעבוד בחשאיות ככל שניתן.
רוב הנכסים הקשורים אליו אינם רשומים ישירות על שמו אלא דרך חברות אחרות (באמצעות שותפו חיים צוף), וחלקן הגדול לא רשום בישראל.
בנובמבר 2019, עברה השליטה בקבוצה באופן רשמי למימון, לאחר שהודיע שרכש 50% מ"יחק השקעות", שותפות פרטית השולטת ב"אקויטל".
הוריו של קובי מימון עלו מלוב מעט אחרי קום המדינה והתגוררו במעברת מחנה ישראל (ששכנה בסמוך לשטח שעליו נמצא כיום מתחם איירפורט סיטי שבבעלותו של מימון); משם עברו לפתח תקווה בה גדל.
אביו של מימון היה פועל במפעל "קרגל" לקרטון ופעיל בתנועת החרות ואמו הייתה עקרת בית.
מימון התגייס לשייטת 13, אך לא סיים את המסלול ועבר לשרת בחיל המודיעין.
מימון נמשך לעסקים כבר מגיל צעיר, בשנת 1973 כשהיה בן 16 הפסיק את לימודיו התיכוניים בתיכון "עמל" ויחד עם חברו חיים צוף החל למכור תמונות שמן מבית לבית.
התמונות צוירו בידי ציירים סיניים בהונג קונג אך נמכרו בישראל ברמאות בטענה שאלו יצירות ישראליות יקרות שנמכרות בזול כיוון שמקורן בצייר שנקלע למצב כלכלי קשה או מגלריה שפשטה רגל.
במשך הזמן החל להעסיק נערים אחרים תחתיו במכירת התמונות גם במהלך שירותו הצבאי המשיך בשיווק התמונות.
לאחר השחרור החליט לנסוע להונג קונג כדי לייבא את התמונות בעצמו והחל בהקמת עסק (יחד עם חיים צוף) שייצר את התמונות, ושיווק אותן באמצעות אלפי סוכנים (רובם ישראלים צעירים יוצאי צבא) ברחבי העולם, בעיקר באירופה, בארצות הברית וביפן.
המטה של העסק הוקם בהולנד, שם התגורר במשך השנים וקיבל אזרחות הולנדית.
בשנות ה-80 התפתחו עסקי התמונות והכניסו כסף מזומן רב, דבר שאפשר את כניסתו של מימון לענף ההלוואות בשוק האפור.
כך גם התאפשר לו להשתלט על נכסים של חייבים.
באותה עת גם הסתבך עם רשויות המס שעצרו אותו ואת צוף בקשר להעלמות מס.
בשנת 1995 התברר שהחברה נקלעה לקשיים והפסידה 66 מיליון שקל מפעילותה בעסקי מימון.
בשנת 1997 נמלט מישראל יובל רן, בעל השליטה בחברה.
בדיעבד התברר (על פי טענת מפרק החברה) כי יובל רן פעל בשותפות עם קובי מימון וחיים צוף באחת העסקאות, כאשר הוא קנה את אשכול חברות הנפט ישראמקו, נפטא ויואל, ובהמשך מכר אותם לקובי מימון, תמורת 3 מיליון דולר בלבד.
ב-2010 שווי החברות היה כמיליארד דולר.
בפברואר 2002 רכש מימון באמצעות חברת נפטא מקבוצת יואל את מניות השליטה בחברת נצבא מידי אגד.
בספטמבר 2006 השלים מימון את רכישת מלוא השליטה בחברה.
כאשר כל המניות הנותרות ב"נצבא התנחלות", שהיו בבעלות חברי אגד, נמכרו לאיירפורט סיטי, חברת בת של נפטא מקבוצת יואל, בתמורה ששיקפה שווי של כ-1.1 מיליארד ש"ח לחברה.
מימון טוען מזה שנים רבות שאינו קשור לשליטה בחברת נצבא.
עם זאת, באוגוסט 2017 קבע שופט בית המשפט המחוזי בנימין ארנון כי מימון הוא אכן בעל השליטה בחברה.
מאז שנת 2010, מתנהלת חקירת רשות המיסים נגד מימון בחשד להעלמת מס.
במהלך 2021 רכשה נצבא, שבשליטת קובי מימון וחיים צוף, כ-50% מהשליטה על חניון כיכר אתרים.
מימון מקורב לשר האוצר לשעבר משה כחלון ולשר הרווחה לשעבר חיים כץ, וכן ליו"ר מפלגת ש"ס לשעבר אלי ישי, מאז רכש את העיתון "יום ליום", ביטאונה של מפלגת ש"ס.
מימון רכש את העיתון בשנת 2003, והעביר את מערכת העיתון למטה קבוצת אקויטל שבבעלותו ברחוב גרניט בפתח תקווה.
ב-19 בנובמבר 2010 נפגש מימון עם שר האוצר יובל שטייניץ כדי לדון בהשלכות מסקנות ועדת ששינסקי על המשך פיתוח מאגרי הגז הטבעי שממוקמים מול חופי ישראל.
במאי 2015, עם מינויו של כחלון לשר האוצר, הודיע האחרון שלא יעסוק בענייני משק הגז, עקב קשריו עם מימון.
קשריו עם חיים כץ החלו בשנת 1998, כאשר כץ ייסד את סיעת "עוז" בהסתדרות, שזכתה ב-15.7% מקולות חברי ההסתדרות, ואחר כך התאחדה עם סיעת "עוגנים" בראשות היו"ר עופר עיני.
מטה סיעת "עוז" פעל ממטה קבוצת אקויטל ברחוב גרניט 8 בפתח תקווה.
כץ מצידו רכש מניות בחברות קבוצת אקויטל.
קשרים אלו סיבכו את כץ בשתי פרשות.
חשד שגרף רווחים באמצעות שימוש במידע פנים, על פיו רכש כץ מניות בחברת נצבא, טרם פרסום דיווח על מיזוג הפעילות של נצבא ואיירפורט סיטי, וחשד שקידם הצעת חוק שפעלה לטובת קבוצת אקויטל.
מימון היה נשוי לכרמלה וילנסקי מימון במשך כ-25 שנים ולהם שלושה ילדים.
במשפט הגירושים שלו העיד לטובתו משה כחלון.
ביולי 2020, העביר מימון את אחזקותיו בקבוצת אקויטל לשלושת בניו: אורי, ניר ודן מימון, השלושה הפכו הנהנים מנאמנות שהקים אביהם בגיברלטר המחזיקה במניות אקויטל ובחברה האם, יחק השקעות.
רישום חלקי של מבנה ההחזקות של קובי מימון לפני יישום חוק הריכוזיות, המחייב לצמצם את פירמידות השליטה בבורסה למבנה של עד שתי שכבות של חברות ציבוריות עד לסוף 2019 (בפועל המבנה מורכב יותר מאחר שיש בו החזקות צולבות רבות, לדוגמה: לחברת הבת יואל אחזקה של 8% בחברת האם אקויטל):
ירושלים אויל אקספלוריישין בע"מ (37%) (כלולה במדד תל אביב 125)
חברת פוליגון (בה מכהן מימון כיו"ר) היא החברה הציבורית היחידה שבה מוגדר קובי מימון באופן רשמי כבעל מניות (10%).
שותפו גיל הוד מחזיק בכ-35% נוספים.
בדצמבר 2017, בנו בן ה-21 של מימון - ניר, מונה לדירקטור בפוליגון.
בספטמבר 2021, בעלי מניות המיעוט בחברה פתחו במאבק נגד התנהלות דירקטוריון החברה, ודרשו להחליף את כל חבריו, בהם בניו של מימון - אורי וניר מימון.
לטענתם הם פועלים משיקולים זרים שאינם עולים עם טובתה של החברה.
פוליגון נדל"ן בע"מ (חברה ציבורית)
פאוור סנטר חדרה ("מרכז MIXX")
קובי מויאל (נולד ב־12 ביוני 1987) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
מויאל מזוהה עם קבוצת נעוריו, בית"ר ירושלים, ולזכותו הופעה אחת במדי נבחרת ישראל.
מויאל שיחק במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים, ובעונת 2005/2006 זכה עם קבוצת הנוער בגביע המדינה.
בעונת 2006/2007 היה שותף לזכייתה של הקבוצה הבוגרת באליפות המדינה, כשבמקביל זכה עם קבוצת הנוער בדאבל.
בעונת 2007/2008 הושאל מויאל להפועל כפר סבא, ועמה ירד בתום העונה לליגה הלאומית, ובעונת 2008/2009 הושאל לבני יהודה תל אביב.
לקראת עונת 2009/2010 חזר לבית"ר ירושלים והפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה.
ב-12 באוגוסט 2013 חתם מויאל בקבוצת שריף טירספול, אלופת ליגת העל המולדובית, במדיה שיחק עונה אחת וזכה עמה באליפות ובסופר-קאפ המקומי והשתתף עמה בשלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-2 ביוני 2014 ערך מויאל את הופעתו היחידה בנבחרת ישראל, כשנכנס כמחליף במשחק ידידות מול נבחרת הונדורס.
ב-28 ביולי 2014 חזר מויאל לישראל וחתם על חוזה לשנתיים במכבי חיפה.
בדצמבר 2014 נפצע במהלך משחק גמר גביע הטוטו מול מכבי תל אביב, ולא חזר לשחק עד תום העונה.
מויאל עבר תהליך שיקום ארוך ושב במהלך עונת 2015/2016 לכשירות ואף שותף בהרכב מכבי חיפה.
בסוף אותה עונה זכה עמה בגביע המדינה, ועם תום חוזהו שוחרר מהמועדון.
ב-16 ביוני 2016 חזר מויאל לקדנציה שנייה בבית"ר ירושלים כשחתם על חוזה לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת.
בעונת 2016/2017 לא זכה מויאל לדקות משחק רבות מדי הקבוצה, והוא תופקד בעיקר כשחקן ספסל.
ב-12 ביוני 2017 שוחרר מויאל מהמועדון, וב-21 ביוני חתם בניו יורק קוסמוס מה-NASL האמריקנית לחצי עונה.
ב-28 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בה כבש את שערו הראשון בקבוצה ובישל שער נוסף בניצחון 3–1 על מיאמי.
מויאל ערך 10 הופעת ליגה במדי הקבוצה, אך בתחילת 2018 בוטלה העונה הבאה של הליגה והוא עזב את המועדון.
ב-11 באוקטובר 2018 חתם מויאל בהפועל קטמון ירושלים מהליגה הלאומית.
במשחק הבכורה שלו, נגד הפועל מרמורק, הבקיע מויאל את שערו היחיד במדי הקבוצה, ובסך הכל ערך 19 הופעות בעונת 2018/2019, ובסופה עזב את המועדון.
ב-21 ביוני 2021 הודיע מויאל על פרישה ממשחק פעיל בגיל 34.
יעקב (קובי) מור (נולד בשנת 1952) הוא איש מנהל ישראלי.
בין השנים 2007–2012 שימש מנכ"ל רשות שדות התעופה.
מור החל לעבוד ברשות שדות התעופה בשנת 1976, ומאז שימש בתפקידים שונים.
במשך שנים הוא ניהל את שדות התעופה עובדה ואילת.
הוא עמד בראש חטיבת התפעול ומבצעי הקרקע בנמל התעופה בן-גוריון, והקים בו את אגף השירות לנוסע ואת המחלקה למניעת עבירות.
בתפקידו האחרון היה מנהל נמל התעופה בן-גוריון.
בשנת 2004, לאחר עשרים ושמונה שנות פעילות, פרש מור מרשות שדות התעופה.
בשנת 2005 התמנה למנכ"ל עיריית גבעתיים.
בדצמבר 2007 נבחר מור על ידי שר התחבורה שאול מופז למנכ"ל רשות שדות התעופה, כמחליפו של המנכ"ל הקודם גבי אופיר.
בתקופת כהונתו של מור הושם דגש על כניסת רשות שדות התעופה לעידן הטכנולוגי, והוספת אמצעים טכנולוגיים לשיפור הבטיחות בנמל התעופה בן-גוריון.
אחד החידושים היה השימוש במערכת הזיהוי הביומטרי.
באוקטובר 2011 ביקש לפרוש לאחר תום קדנציה בת ארבע שנים, ובאפריל 2012 סיים את תפקידו.
כיום משמש מור כמנהל מינהל פיתוח הקרקע, בקרן הקיימת לישראל.
מור נשוי בשנית לדוריס, לשעבר מנהלת אגף הרווחה בעיריית מודיעין, ואב לחמישה.
קובי חיון (נולד ב-1950) הוא טייס קרב בחיל האוויר הישראלי.
לאחר שחרורו מצה"ל בדרגת אל"ם השתלב בעסקים בין היתר כמנכ"ל ברגר קינג ובזק בינלאומי.
חיון נולד בתל אביב, התגייס לצה"ל בשנת 1968 והתנדב לקורס טיס.
בשנת 1971 במהלך קורס הטיס הטיס מטוס אוראגן והיה מעורב בתאונת טיסה שבה התנגש עם מטוס אחר ונאלץ לנטוש את מטוסו.
לאחר הקורס שימש כמדריך טיסה והוצב בהצבת חירום כטייס F-4 פנטום בטייסת 201. ב-7 באוקטובר 1973, יומה השני של מלחמת יום הכיפורים השתתף במבצע דוגמן 5 שבמהלכו נפגע מטוסו באש נ"מ.
חיון הצליח להטיס את מטוסו הפגוע חזרה לשטח ישראל ונאלץ לנטוש אותו, לאחר ששני מנועיו כבו, באזור צפת.
בבוקר 11 באוקטובר 1973, יומה השישי של המלחמה, השתתף בהפצצת גשר בנהא שממוקם בעומק הדלתא המצרית כחלק מרביעייה שאותה הוביל איתן בן-אליהו.
לאחר ההפצצה הזניק חיל האוויר המצרי 12 מטוסי ירוט מדגם מיג 21 שארבו למבנה הפנטומים בדרכם חזרה מההפצצה ובקרב האוויר שהתפתח נפגע מטוסו של חיון ובער.
חיון והנווט, אורי ערד, נטשו את המטוס זמן קצר לפני שהתרסק אל תוך כפר מצרי.
לאחר צניחתו בחצר אחד מבתי הכפר ביצעו בו בני הכפר לינץ' ופצעו אותו קשה בעזרת כלים חקלאיים.
לאחר מכן הועבר לכלא עבסיה בקהיר שבו עבר חקירות בעינויים.
הוא הוחזר מהשבי לאחר כשבעה שבועות במצב גופני ירוד כשהוא מרותק לכסא גלגלים.
בישראל אושפז ולאחר מכן עבר שיקום.
לאחר 20 חודשים מאז חזרתו מהשבי חזר לטוס כמדריך.
לאחר כארבע שנים מחזרתו מהשבי חזר לטיסה מבצעית בטייסת.
בשנת 1991 השתחרר חיון מצבא קבע בדרגת אל"ם לאחר שכיהן כראש מחלקת ביקורת יחידות צה"ל.
בתחילה ניהל עסקים בתחום המזון.
הקים את רשת המזון ברגר קינג ישראל וכיהן כמנכ"ל במשך 8 שנים.
לאחר שנים אחדות כיהן כמנכ"ל בזק בינלאומי עד לפרישתו בשנת 2003. משמש דירקטור ומנכ"ל בחברות שונות בענף המזון ובענף התעופה.
חיון מתגורר בתל אביב נשוי לדפנה ולהם שלושה ילדים.
קובי מאור (נולד ב-23 בדצמבר 1977) הוא שחקן, תסריטאי, וסטנדאפיסט ישראלי.
נולד בשם יעקב מרציאנו וגדל בירושלים.
בוגר בית הספר התיכון "אורט אולייסקי".
בוגר בית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי" (2004), וסדנת רותי דייכס למשחק מול מצלמה.
הוא נשוי לדנה ואב לשני ילדים.
משנת 2011 עד שנת 2021, גילם את מני חסון בנם של סילבן ורחל חסון, בסדרה הקומית "סברי מרנן" במסגרת שידורי קשת בערוץ 12.
משנת 2013 משחק בסדרה הקומית "חברות" של ליטל שוורץ כניסים חכם בעלה של פזית (לירית בלבן).
בסדרה "מטומטמת" של בת חן סבג מגלם "ריבי" טראנסג'נדרית ב-HOT3.
ב "טקסי דרייבר" שיחק את "חרא" (מיכה לילך), מהתפקידים הראשיים בסדרה.
בסדרה "כפולה" המשודרת ב־KidZ, מגלם את אבא של נועה קירל, לצד שלום אסייג, עפר שכטר ואחרים.
דיבב את בנימין נתניהו בסאטירה של ערוץ כאן 11 "מדינת הגמדים".
בתוכנית הסאטירה "זה המצב" בערוץ 2 (רשת), בהשתתפותם של ירון ברובינסקי, מולי שולמן, אסף פריינטא, גיתית פישר ואחרים.
בערוץ הילדים "סופשלי" בכיכובם של שחר חסון, זאב רווח, עדי הימלבלוי ואחרים.
בדרמת הפשע "עספור" ב־HOT בתפקיד משטאווה, יד ימינו של קובי (אביב אלוש).
"פרופיל 64" בערוץ 10 גילם את רס"ר רצאבי.
"השועלים" בתפקיד ראשי, מנחם, מנהל המשמרת.
שיחק בסדרה הקומית "כאן גרים בכיף" בערוץ 10 בתפקיד קובי, חברו של יאיר (גיא לואל) ושותפו לעסק.
סדרת הנוער "סוסי פרא" בערוץ זום, גילם את דמותו של אליקו אביטל, אביו של נתי אביטל (דניאל גד) מאור משחק לצד כוכבי נוער מוכרים כגון: דניאל גד, יון תומרקין, ניב סולטן, שירה נאור ואחרים.
ילדות רעות בתפקיד קובי לוי, אחיו של שימי (אורי בנאי) שמנהל רומן סודי עם סוזי (אוולין הגואל).
תפקידי אורח בסדרות: דאוס ערוץ הילדים, "שולץ" בתוכנית הבידור של רועי בר-נתן, "החיים זה לא הכל" ורמזור", "בובה של לילה" בערוץ הספורט, "הפיג'מות" בערוץ הילדים, "70 מיליון סיבות לעושר" בערוץ 2, משפחה שולטת" ערוץ הילדים למנויי Yes, "בנות הזהב" בתפקיד אבשה, בנה של שוש.
בשנת 2019, שיחק בתוכנית הראליטי 2025 את ראש העיר - מר בלאק.
בשנת 2019, התחיל לשחק את המספר בסדרת "בת אל הבתולה" של חברת HOT.
בשנת 2021 שיחק בסדרה מלכת היופי של ירושלים שמבוססת על ספר בעל אותו השם.
באותה שנה השתתף בתוכנית הריאליטי "הישרדות VIP 4", והודח עשירי ביום-23 למשחק, והפך למושבע הראשון.
בתיאטרון הבימה: גבעת חלפון אינה עונה בתפקיד ויקטור חסון, הצמה של אבא, ז'ק, פאניקה, החייל האמיץ שוייק, ליזיסטרטה, סופה של בדיחה.
בתיאטרון הקאמרי: המלט, בית ספר לנשים, משרתם של שני אדונים, זה הים הגדול.
בתיאטרון בית ליסין: תמונות יפואיות, חלום ליל קיץ
תיאטרון צוותא: מלחמה - אופרת רוק.
תיאטרון אורנה פורת: הלילה הזה.
תיאטרון מדיטק: שמשון בר לשון.
בתיאטרון הספרייה: "עד התביעה", כשאנו המתים מתעוררים, מקבת', קייטנים, הקרון, קאמיל, האחים קרמזוב, דירתה של זוויה, ניקולס ניקלבי, טלמכוס קליי, הצל, יוסף וכתונת הפסים האריה, המכשפה וארון הבגדים, משחקי חופשה, הצודקים, כולם היו בני, הים, מסעותיו של פרישון, אמדיאוס, גברים צריכים לבכות, נשות וינדזור העליזות וריצ'רד השני.
ב-2006 שיחק בסרט ידיים קשורות בבימויו של דן וולמן.
ב-2007 שיחק בסרט וסרמיל שביים מושון סלמונה.
ב-2009 השתתף בסרט אצבע אלוהים בבימויו של יגאל בורשטיין.
ב-2010 שיחק בסרט חצי טון ברונזה שכתב וביים יפתח חוצב לצידם של מיכאל הנגבי ושלמה בראבא.
ב-2014 שיחק בסרט כיפה אדומה בבימויו של ארנון צדוק.
באותה השנה השתתף בסרט הדילרים בבימויו של עודד דוידוף, לצד איתי תורג'מן, אלון אבוטבול, יובל שרף וצחי גראד.
ב-2014 שיחק בסרט שושנה חלוץ מרכזי בבימויו של שי כנות תחת השם קובי מורן.
ב-2015 השתתף בסרט הדרמה סוף עידן התמימות שכתבה וביימה וידי בילו.
ב-2017 שיחק בסרט להציל את נטע, סרט של ניר ברגמן בכיכובם של רותם אבוהב, בני אבני, ועירית קפלן.
ב-2021 שיחק בסרט "הרפסודה" בתפקיד משנה בתור ראובן כספי אבו של עידו.
בשנת 2008 דיבב בסרט וול-E את קולו של הקפטן.
בשנת 2016 דיבב בסרטים: זוטרופוליס קולו של פיטר מוסברידג' / עכבר מנהל עבודה), החיים הסודיים של חיות המחמד (קולו של דיוק), אנגרי בירדס - הסרט (קולו של לאונרד).
הוא שב לדובב את דמותו של לאונרד גם בסרט ההמשך "אנגרי בירדס - הסרט 2" בשנת 2019.
יעקב (קובי) לוי (נולד בד' בתמוז תשי"ט, 10 ביולי 1959) הוא עיתונאי, סופר ואיש חינוך ישראלי, חבר מועצת העיר נתניה לשעבר.
נולד וגדל במשפחה חילונית במושב בית הלוי, בן למשה ואסתר.
שירת בצה"ל בחטיבת הנח"ל, שימש ככתב בעיתון "במחנה".
עבד כעיתונאי בידיעות אחרונות ובמסגרת עבודתו נשלח לסקר סמינר של ארגון ערכים, כשלדבריו ההנחיה שקיבל הייתה לעשות מסמינר זה לעג וקלס.
בשהותו בסמינר זה חזר בתשובה, ואת הכתבה ששלח לעיתון נמנע העיתון מלפרסם.
כשהוקם העיתון "יתד נאמן" מונה לוי לעיתונאי ועורך לילה, ולאחר מכן המשיך בתפקידו כעיתונאי בעיתון יום ליום.
לוי תושב נתניה, מנהל בית ספר חרדי וכיהן כחבר מועצת העיר נתניה.
בבחירות שהתקיימו באוקטובר 2003 התמודד במשותף עם תנועת דגל התורה תחת השם "דגל הרווחה", ובבחירות שהתקיימו בנובמבר 2008 התמודד עצמאית למועצה וכן התמודד מול מרים פיירברג על ראשות העיר.
לוי פרסם סדרת ספרים פופולרית המכילה בעיקר סיפורי אמונה וחזרה בתשובה.
חלק מסיפוריו פורסמו ביתד נאמן, בו כתב סיפור שבועי במדור בשם "קוטף סיפור".
בעבר כתב טור אישי באתר האינטרנט "כאן נעים".
בעבר שידר תוכנית לילית ברדיו קול ברמה בשם "חכמים בלילה".
הוא הגיש טור אישי שבועי בעיתון "כל ישראל" מבית קו עיתונות במשך כמה חודשים.
הגיש תוכנית סיפור בשם "קוטפים סיפור" באתר הידברות.
כיום כותב שני מדורים בעיתון יום ליום.
בשנים האחרונות מרבה לתקוף את הטכנולוגיה האינטרנטית וחיבר כמה ספרים המתארים את סכנות האינטרנט וכל מכשירי הטכנולוגיה הספר מעוטר באיורים של הצייר יוני גרשטיין.
בנוסף הקים ארגון בשם "הצלת חיים", הכולל קו טלפון בו הוא מדבר בקביעות נגד פגעי הטכנולוגיה.
הוא שולל אף את השימוש באינטרנט כשר בכל דרך אפשרית, גם דרך מכשירים חסומים שיש בהם רק אימייל או Waze.
דרך ארגונו הוא מפיץ ספרים ועלונים נגד האינטרנט והטכנולוגיה.
אפקט האבן והשלולית - העיתונאי 2
אבנים מן השמיים - העיתונאי 3
הכבשה השחורה - העיתונאי 4
סליחה בגשם - העיתונאי 5
כאן לא אניפולי - העיתונאי 6
הקב"ה לא חייב לתת לך...
קוטף סיפור - הראשון בסדרת "קוטף סיפור"
הסיפור הענק של פרדי גוטסמאייר - קוטף סיפור 2
החללית התרסקה-האוניה הפליגה - קוטף סיפור 3
מחלקה ראשונה ביחד עם עמיתו אברהם פיגנבוים.
הסיפורים שלעולם לא יכולים להיות
לקדש שם שמים - ביוגרפיה על הרב אברהם רביץ.
איש חֶסֶד היה - ביוגרפיה על הרב שמואל יצחק שטרן.
נסיעתא דשמיא - סיפורים מיומנו של איש העסקים ברוך אליעז.
הבריחה מאיראן - קומיקס לילדים
רב המכר עצות לסופרים מתחילים של דן השפן - לילדים
ועוד 24 סיפורים מן המיסטיקה השמיימית
השטייטל מה שקרה בעיירה (בהוצאת מלכות וקסברגר)
התפילין שהצילו רבבה קומיקס באיורו של יואל בר לב - הראשון בסדרת "קוביקס"
דג חי או דג net סיפורים על סכנות האינטרנט
הרפתקאות פייפר מגדנות ביער התירוצים
צביקי צחיקי שירים מבעד למשקפיו של צביקי צחיקי
ירוחם אוהב ציפורים ועוד 25 סיפורים
התהום על סכנות האינטרנט והסמארטפונים
העוגן על יציבות ועוצמות בעולם הניסיונות
עזה כמוות אהבה סיפורים שהייתי מעדיף לא לכתוב
חלק מספריו זמינים לקריאה בתוכנה התורנית תורת אמת.
בנו עורך הדין משה לוי, כיהן כחבר מועצת העיר נתניה עד 2024.
בנו יונתן לוי, סוכן ביטוח של פספורטכארד ואושיית רשת בוואטסאפ.
קובי (יעקב) סיט (נולד ב-14 באפריל 1975) הוא מפיק ויוצר בתעשיית הטלוויזיה והתרבות הישראליים.
יוזם, מפיק ותסריטאי שותף של סדרת התעודה "אייכמן – ההקלטות האבודות", זוכת חמישה פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה (2022).
מכהן כמנכ"ל לשכת המסחר ישראל-קנדה ומשמש כמפיק הראשי וכמנהל האומנותי של פסטיבל עין גב.
את שירותו הצבאי עשה בחיל החינוך כראש צוות הפיתוח של יחידות ההסברה הניידות בצה"ל.
עם שחרורו, מונה לעורך הראשי של כתב העת למחשבים WIZ (1995).
בשנים 1998–2000, נמנה עם צוות מנחי תוכנית המחשבים "זומביט" של הטלוויזיה החינוכית.
יזם את הקמתו של הקורס ללימודי משחקי מחשב ורשת בבית הספר לתקשורת "חשיפה" של "האוניברסיטה הפתוחה".
תיעוד ההיסטוריה והתרבות של העם היהודי והחברה הישראלית במדיות השונות
מראשית שנות ה – 2000, עוסק קובי סיט בתיעוד ובהפקת פרויקטים העוסקים בהיסטוריה ובתרבות של העם היהודי והחברה הישראלית, רובם במסגרת "אליס תקשורת" שייסד.
בשנת 1957 נערך ריאיון עם אדולף אייכמן בבואנוס איירס, על ידי העיתונאי הנאצי, ממוצא הולנדי וילם סאסן שהוקלט על גבי סרטי הקלטה.
במהלכו נשמע אייכמן, בין היתר, מתאר את פשעי המלחמה שביצע במהלך מלחמת העולם השנייה.
סיפור סלילי ההקלטות ותוכנן, הסותר את גרסתו של אייכמן במשפט שנערך בשנת 1961, אותר על ידי קובי סיט במהלך עבודתו על הסרט התיעודי "אהיה להם לפה" על חייו ופועלו של גדעון האוזנר, התובע הכללי והיועץ המשפטי לממשלה במשפט ההיסטורי.
בעקבות זאת, המשיך סיט בתחקיר מעמיק בנושא, יזם הפקת סדרת תעודה סביב ההקלטות האבודות וגייס לשם כך את הבמאי יריב מוזר.
איתור ההקלטות בארכיון הלאומי בקובלנץ, גרמניה על ידי תחקירן הסדרה, לוקאס ויינביר, הוביל לחשיפת 67 סלילים ולאישור שימוש בהם לטובת הפקת סדרת התעודה "אייכמן – ההקלטות האבודות".
תוך כדי האזנה לסלילים שנמצאו, התגלתה הודאה מפתיעה של אייכמן בעיסוקו בהשמדה.
כאן – תאגיד השידור הישראלי, תדמור אנטרטיימנט וחברת MGM חברו להפקה שנמשכה במשך כשנתיים בתקופת הקורונה, בישראל, ארצות הברית, ארגנטינה, גרמניה, אוסטריה, הונגריה וצרפת.
במסגרת ההפקה נצבעו כל חומרי הארכיון בסדרה ותורגמו תמלילי הסלילים.
הסדרה זכתה בחמישה פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה – צילום, עריכת וידאו, בימוי, תחקיר ופרס סדרת התעודה הטובה ביותר לשנת 2022. גרסת הסרט פתחה את פסטיבל דוקאביב 2022.
ב – 31.01.2023 הודיעה ענקית התקשורת, אמאזון פריים וידאו, כי תרכוש את זכויות השידור הבלעדיות של הסדרה וכך הייתה "אייכמן ההקלטות האבודות" לסדרת הטלוויזיה הישראלית הראשונה שנרכשה על ידה, תחת השם: The Devil's Confession: The Lost Eichmann Tapes.
"אייכמן – ההקלטות האבודות" (2022)
"בכל זאת אינני נפרד" – הטקס המרכזי לציון יום השואה והגבורה (2019–2022)
כמנהל האומנותי וכמפיק הראשי של פסטיבל עין גב: "הלהקות חוזרות – 70 לישראל"; "הללויה – קובי אשרת"; "תקוות ימיי – שייקה פייקוב"; "בואו נעשה לנו חג" – חייו ויצירתו של יגאל בשן; ארבעים לתוכנית הרדיו "ארבע אחרי הצהריים"
שישים לישראל (יום שידורים) (2008)
"שבוע השיר הישראלי" – סדרת מופעי פארק והדרן: "מילים: אהוד מנור"; "לשיר איתך שושנה דמארי"; לך ירושלים; "הפילהרמונית בשיר ישראלי"; "נחום היימן – הדרן"; "הקאמרי בשיר ישראלי" (2005–2007).
קובי ליאון (נולד ב-25 במאי 1976) הוא ספורטאי נכים ישראלי, בעל מדליית כסף פאראלימפית.
בשירותו הצבאי ביחידת אגוז בלבנון נפצע ב-1996 כאשר הצוות שלו עלה על מטען צד.
ליאון הוגדר כנכה מהחזה ומטה ולאחר שיקום החל להתאמן בבית הלוחם תל אביב ולהוביל בתחום מרוצי אופני יד.
ב-2010 השתתף באליפות העולם לנכים בקנדה וזכה במקום השלישי במרוץ כביש (34.2 ק"מ בזמן של 1:29:10 שעות) ובמקום הרביעי במרוץ נגד השעון.
בהמשך אותה שנה השתתף בתחרות בין-לאומית באוסטריה וזכה במקום הראשון במרוץ כביש (34 ק"מ בזמן של 1:27:33 שעות) ובמקום השני במרוץ נגד השעון (13 ק"מ בזמן של 28.33 דקות).
בתחרות בין-לאומית בצרפת (2011) הגיע למקום החמישי.
ב-2011 השתתף באליפות העולם בדנמרק וזכה המקום השני במרוץ נגד השעון ובמקום השלישי במרוץ כביש.
ב-2012 השתתף ליאון בגביע העולמי במרוצי אופני יד שנערך באיטליה.
הוא הגיע במקום השני במרוץ נגד השעון (14 ק"מ בזמן של 26.19 דקות) ובמקום השלישי במרוץ הכביש (48.8 ק"מ בזמן של 1:26:25 שעות).
ב זכה במדליית כסף במרוץ נגד השעון.
במרוץ הכביש לא סיים את המרוץ עקב תקר בגלגל.
באותה שנה השתתף במרוץ סבב עולמי בספרד וזכה במקום הראשון במרוץ נגד השעון ובמקום השלישי במרוץ כביש כקב זאת הוביל את הסבב העולמי.
ליאון נשוי ליפית ואב לשלושה ילדים.
יעקב (קובי) כהן (נולד ב-1960) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, כיהן כמפקד מחוז ש"י.
כהן שירת במשטרה כסייר במרחב ירקון, כמפקד תחנת באר שבע, כיהן כראש מחלקת מבצעים באגף המבצעים בתקופת יישום תוכנית ההתנתקות, בתחילת 2007 מונה למפקד מרחב שומרון.
ביולי 2007 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב שרון, בספטמבר 2009 מונה לסגן מפקד מחוז הדרום, בעקבות מינויו של יוחנן דנינו למפכ"ל שימש כמפקד בפועל של המחוז למשך מספר חודשים.
בתפקידו הבא שירת כסגן מפקד מחוז ש"י, לאחר מינויו של עמוס יעקב למפקד משמר הגבול כיהן כמפקד המחוז בפועל ובמאי 2013 קודם לדרגת ניצב וקיבל מינוי קבע כמפקד המחוז.
בינואר 2015 נחקר במח"ש במהלך פרשת הניצבים, בחשד לקשר פסול עם פקודה שלו וקבלת החלטות בעניינה תוך ניגוד עניינים.
בעקבות זאת הודיע על פרישתו מתפקידו ותיק החקירה שלו נסגר.
קובי מימון (נולד ב-3 ביוני 1980) הוא סטנדאפיסט, קומיקאי ושחקן ישראלי.
מימון גדל בנתניה למשפחה עולה לוב, את שירותו בצה"ל עשה בחיל האוויר.
לאחר שירותו הצבאי בין השנים 2001–2004 היה בצוות הבידור של מלון "קלאב אין" באילת של רשת קלאב הוטל.
במקביל הופיע במופעי סטנדאפ במלונות ברחבי העיר, ובכך צבר את הניסיון שלו כקומיקאי.
בשנת 2004 הופיע לראשונה בטלוויזיה בתוכנית הריאליטי "האקדמיה לצחוק" בערוץ ביפ בשלב האודישנים, אותם לא עבר.
בשנת 2007 הגיש פינת סטנדאפ קבועה בתוכנית האירוח של שלישיית מה קשור, אשר שודרה בערוץ הוט 3. במהלך השנים 2008–2012 השתתף מימון בכל שבע העונות של התוכנית "צחוק מעבודה", תוכנית סטנדאפ בהנחיית שלום אסייג ובהשתתפותם של סטנדאפיסטים ובדרנים נוספים.
בין ה-4 ל-6 במרץ 2015 ביצע מימון הופעת סטנדאפ שנמשכה 42 שעות ו-20 דקות, אולם ההישג לא נרשם בספר השיאים של גינס בשל מה שהוגדר מצד אנשי ספר השיאים כ"היעדר ראיות".
מימון הוא אחד הסטנדאפיסטים הכי גבוהים בעולם והוא מתנשא לגובה של 1.96 מטר.
בשנת 2011 הנחה את התוכנית הקומית "האוניברסיטה", ששודרה בערוץ הוט קומדי סנטרל.
באותה שנה השתתף בתפקיד אורח בסדרה "גבוה וגרינבאום" ששודרה בערוץ 2.
במהלך השנים 2011–2012 השתתף בשתי עונות של תוכנית המערכונים "הפרויקט הירוק" ששודרה בערוץ הוט קומדי סנטרל (בה השתתפה גם אשתו, קרן שיניוק).
בשנת 2013 החל לשחק בתפקיד מרכזי בקומדיית המצבים "חברות" בערוץ 10, בה הוא מגלם את דמותו של ארז שלם עד שנת 2018. בשנים 2014–2015 השתתף בשתי עונות של סדרת הדרמה קומית "זגורי אימפריה" ב-HOT, בה גילם את אחד התפקידים הראשיים בסדרה, את דמותו של אבי זגורי.
ב-2014 השתתף כשחקן אורח בסרט "מיתה טובה" לצדם של זאב רווח ולבנה פינקלשטיין.
בחנוכה אותה שנה שיחק במחזמר "101 כלבים דלמטיים", בבימויו של צדי צרפתי ולצדם של חני נחמיאס, מיקי קם, אורנה ומשה דץ, ירון ברלד ודנה אינטרנשיונל.
בשנת 2015 שיחק בתפקיד ראשי בסדרה "פרודים" גילם את רני פדידה.
והשתתף בתוכנית הבידור "מלחמת המינים" ששודרו שניהם בערוץ 2 של רשת.
בשנת 2017 השתתף בתוכנית "המלון של פיני", ששודרה בערוץ הילדים, בתפקיד שלומי (בלוטה) לוי.
משנת 2018 מימון מככב בסדרת הטלוויזיה הקומית "חיים שלי" על חייו, כשהוא ומשפחתו משחקים את עצמם בתפקידים הראשיים.
הסדרה עלתה בערוץ 13 של הזכיינית "רשת" במהלך חודש מאי בשנת 2018.
בשנים 2019–2020 שיחק בסדרת הנוער "התחנה" את דודי, מנהל התחנה.
החל משנת 2020 משחק בסדרת הנוער "ספיידרז" את נוח.
באותה שנה החל להשתתף בתוכנית "קובי וליטל החיים עצמם" משודרת בערוץ 13.
בשנת 2021 השתתף בסדרת הטלוויזיה "מותק בול באמצע" ששודרה בכאן 11, בתפקיד אגוז בזלת -יו"ר מפלגת בול באמצע.
בשנת 2023 השתתף בתוכנית "רוקדים עם כוכבים" והודח שביעי.
באותה שנה הנחה את השעשועון "פאסוורד" ברשת 13.
בשנת 2024 הופיע בסדרה "מתוקים" בערוץ טין ניק, בתפקיד האבא של משפחת תמרי.