tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרנקו הכין טיוטת תסריט ליצירה, שלה קרא במקור "הנחש הירוק", שיש בה שילוב יסודות הלקוחים מן המלך ליר, היפה והחיה (סיפור שאת הכוריאוגרפיה בשבילו יצר לסדלר'ס ולס בשנת 1948) והסיפור האוריינטלי שמאדאם ד'אולנוי פרסמה בשם "נחש ירוק" בצרפתית.
קרנקו כתב רשימת ריקודים, שבה תיאר בפשטות את הפעילות ואת משך הזמן הכולל לכל אחד מהם, ואז מסר אותה לבריטן להלחנת המוזיקה, שהייתה בסופו של דבר ל"נסיך הפגודות".
קרנקו כתב ופיתח רביו מוזיקלי בשם "קרנקס", שנפתח בלונדון בדצמבר 1955, עבר לתיאטרון וסט אנד במרץ של השנה הבאה, ונשאר על הבמה למשך 223 הצגות.
את המוזיקה הלחין ג'ון אדיסון והמבצעים היו שלושה זמרים, אנתוני ניולי, אני רוז ויו בריאנט ורקדן אחד, ג'ילברט ורנטו; הרביו עבר לתיאטרון ביז'ו בתיאטראות ברודוויי במנהטן.
קרנקו המשיך בתבנית של "קרנקס" ברביו חדש "קרנקס החדש", שנפתח בתיאטרון הלירי המרסמית' ב-26 באפריל 1960, עם מוזיקה מאת דייוויד לי וצוות שכלל את ג'יליאן לין, קרול שלי וברנרד קריבינס, אבל לא השיג אותו רושם כקודמו.
ב-1960 ביים קרנקו את ההפקה הראשונה של האופרה "חלום ליל קיץ" מאת בריטן, בפסטיבל אלדבורו.
בבכורה של האופרה בקובנט גארדן בשנה שלאחריה לא הוזמן קרנקו לביים, וג'ון גילגוד הובא למשימה.
בעקבות תביעה שהוגשה נגדו באשמת פעילות הומוסקסואלית, יצא קרנקו מאנגליה אל שטוטגרט.
הוא התמנה ב-1961 למנהל בלט שטוטגרט, ואסף קבוצה של רקדנים מוכשרים, בהם מרסיה היידי, אגון מדסן, ריצ'רד קראגון, בירגיט קייל וסוזן האנקה.
בין הכוריאוגרפיות שיצר בהמשך היו רומיאו ויוליה מאת שייקספיר, למוזיקה מאת פרוקופייב ב-1962, "אונייגין" ב-1965, עיבוד של הנובלה בחרוזים יבגני אונייגין מאת אלכסנדר פושקין, למוזיקה מאת צ'ייקובסקי (בעיקר "העונות"), בתזמור קורט-היינץ שטולץ, אילוף הסוררת מאת שייקספיר ב-1969, "Brouillards" ב-1970, "כרמן" ב-1971 (למוזיקה מאת וולפגנג פורטנר ווילפריד שטיינברנר, ו"עקבות" ב-1973.
יצירותיו של קרנקו תרמו רבות להצלחה הבינלאומית הבלט הגרמני, החל בהופעת אורח במטרופוליטן אופרה בניו יורק ב-1969. בשטוטגרט, הזמין קרנקו את קנת מקמילן לעבוד עם הלהקה, ומקמילן יצר בשבילה ארבעה בלטים בתקופת חייו של קרנקו וחמישי, "רקוויאם" כמחווה לאחר מותו.
ביוזמת קרנקו ייסדה הלהקה בית ספר לבלט משלה ב-1971; המוסד נקרא על שמו, "John Cranko Schule" ב-1974. העוזרת והכוריאולוגית שלו, ז'ורז'ט צינקירידס, שימרה את עבודותיו בכתב התנועה של בנש.
בשנת 1973 נחנק קרנקו למוות עקב תגובה אלרגית לגלולת שינה, שנטל בטיסת שכר טרנסאטלנטית מפילדלפיה לשטוטגרט, יומיים אחרי שהלהקה השלימה סיור מוצלח בארצות הברית באקדמיה למוזיקה של פילדלפיה.
המטוס נחת נחיתת חירום בדבלין, שם נקבע מותו של קרנקו בהגיעו לבית החולים.
ב-2007 חגג בלט שטוטגרט את מה שהיה אמור להיות יום הולדתו ה-80 של קרנקו בפסטיבל קרנקו.
הבלט "וולונטריס" מאת גלן טטלי נוצר לזכרו.
אגודת ג'ון קרנקו בשטוטגרט, שנוסדה בשנת 1975, מקדמת ידע בבלט וביצירתו של קרנקו, תומכת במופעים וברקדנים מוכשרים, ומעניקה מדי שנה פרס על שמו.
ג'ון ראסל היה צייר אנגלי שנודע בעבודות הפורטרט שלו בשמנים ובפסטלים, כסופר ומורה לטכניקות ציור.
ראסל נולד בגילדפורד, סארי, בנו של מוכר ספרים ומדפיס שארבע פעמים היה ראש העיר.
אביו היה אמן, וצייר ופרסם שתי תצוגות של ציורי נוף של העיר גילדפורד.
ראסל גילה נטייה חזקה לאמנות.
הוא התאמן אצל פרנסיס קוטס, אחד מחלוצי ציור הפסטל האנגלי.
כמו קוטס, גם הוא העריץ של רישומי הפסטל של רוזלבה קארירה.
בגיל 19 המיר את דתו למתודיזם, שהיה הגורם למתיחות עם משפחתו ועם מורו.
הוא לא הסתיר את נטיותיו האוונגליסטיות העזות וניסה להטיף להן בכל הזדמנות.
ראסל הקים סטודיו משלו, בלונדון, בשנת 1767. הוא הוצג בפני סלינה, הרוזנת מהנטינגדון, שניסתה ללא הצלחה לשכנע אותו לוותר על הציור וללמוד בקולג' להכשרת כמרים מתודיסטים שלה שבויילס.
ב-5 בפברואר 1770 נשא לאישה את האנה פאדן, בתו של מוכר הדפסים ומפות בצ'רינג קרוס, שאותה המיר לדתו.
הם גרו ברחוב מורטימר מס' 7, כיכר קוונדיש, לשם הוא עבר ב-1770.
בשנת 1772, הוא כתב את הספר "אלמנטים של ציור עם עפרונות צבעוניים", עד אז זכה במענקים עבור רישומיו מהחברה המלכותית לאמנויות (RSA) ב-1759 וב-1760, ונכנס לבית הספר לאמנות של האקדמיה המלכותית לאמנויות (RA) ב-1770. שם זכה במדליית זהב עבור רישום דמות.
הוא הציג 330 יצירות באקדמיה בין 1769 ועד למותו.
בשנת 1770 צייר ראסל את איש הדת המתודיסטי, ג'ורג' ווייטפילד ואת הפילנתרופ לעתיד ויליאם וילברפורס, שהיה רק בגיל אחת-עשרה.
ב-1771, הוא הציג דיוקן של צ'ארלס וסלי באקדמיה המלכותית, וב-1772 צייר את סלינה הייסטינגס, הרוזנת מהנטינגדון בפסטל.
באותה שנה הוא נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית.
בשנת 1788, נבחר ראסל לאקדמאי מלכותי, באותה שנה צייר את דיוקנו של חוקר הטבע סר ג'וזף בנקס.
בשנת 1789, הוא הוזמן לצייר את הרופא המלכותי פרנסיס וויליס.
בשנת 1790, הוא מונה לצייר עפרון (פסטל) של המלך ג'ורג' השלישי.
הוא צייר את המלכה שארלוט, הנסיך מוויילס והדוכס מיורק.
עם חסות מלכותית כזו, הוא פיתח קהל לקוחות גדול.
ראסל היה איש בעל אמונה דתית עמוקה, חסיד אדוק של ג'ורג' ווייטפילד.
הוא החל לכתוב יומן מפורט והמשיך לכתוב בו עד מותו.
הוא היה ביחסים טובים עם סר ג'ושוע ריינולדס, איתו סעד באקדמיה ובמועדון הספרותי (נקרא היום, המועדון).
הוא תיעד אירועים שבהם היה וכן את המצוירים שלו.
מבין שנים עשר ילדיו (מתוכם ארבעה מתו בינקותם), ויליאם ראסל (1780–1870), הציג דיוקנאות באקדמיה המלכותית מ-1805 עד 1809. שתיים מבנותיו של ג'ון ראסל, אן ראסל וג'יין ראסל הפכו גם הן לאמניות.הוא מת בהאל ב-1806 לאחר שחלה בטיפוס.
ניתן לצפות בעבודותיו של ראסל בגלריות רבות בבריטניה וברחבי העולם, אך האוסף הגדול ביותר מוחזק על ידי גלריית האומנות בבית גילדפורד.
ראסל התעניין באסטרונומיה והכין את מפת הירח, אותה חרט על שני לוחות שיצרו כדור המראה את פני הירח הנראה.
הוא גם המציא מנגנון להצגת הופעות הירח, שאותו כינה "סלנוגרפיה".
רישום הפסטל הגדול והמפורט ביותר של ראסל של פני הירח (1793–1797) הוא "הייצוג המוקדם והנאמן ביותר של הירח".
כמה מהדיוקנאות הטובים ביותר שלו היו של המדענים המוערכים של התקופה, כמו חברו ויליאם הרשל, שאותו תיאר אוחז במפת כוכבים המראה את גילויו של אורנוס.
הרשל היה זה שסיפק את הטלסקופ החזק שראסל השתמש בו לתצפיות על פני הירח.
ג'ון ולבורן רוט היה אדריכל אמריקאי שהתמקם בשיקגו עם דניאל ברנהם.
הוא היה ממייסדי אסכולת שיקגו.
שניים מבנייניו הוגדרו כ; אחרים זכו לציוני דרך בשיקגו ונרשמו במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
בשנת 1958, הוא זכה, לאחר מותו, במדליית הזהב של AIA.
ג'ון ולבורן רוט נולד בשנת 1850 בלומפקין , ג'ורג'יה, בנם של סידני רוט, בן האצולה הדרומית (Planter class), ואשתו, מרי הארווי קלארק.
הוא נקרא על שם דודו מצד האם, .
רוט גדל באטלנטה, שם התחנך לראשונה בבית.
כשאטלנטה נפלה לידי האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, אביו של רוט שלח אותו ושני נערים נוספים על ספינת קיטור לבריטניה, שם לאביו, סידני, היה עסק לספנות שבסיסו בליברפול, אנגליה.
אמו ואחותו נסעו לקוטברט, ג'ורג'יה .
בעודו בליברפול, רוט למד בבית הספר קלייר מאונט.
נאמר כי עבודת העיצוב המאוחרת שלו הושפעה מעבודתו החלוצית של אדריכל ליברפול , שתכנן ובנה את שני הבניינים הראשונים בעולם עם קונסטרוקציית מתכת וקירות מסך זכוכית, Oriel Chambers (1864) ורחוב קוק 16 (1866).
לאחר חזרתו של רוט לארצות הברית, הוא קיבל ב-1869 תואר ראשון מאוניברסיטת ניו יורק.
לאחר סיום הלימודים, הוא החל לעבוד כשוליה ללא שכר אצל האדריכל ג'יימס רנויק הבן .
מאוחר יותר הוא החל לעבוד בתפקיד עם ג'ון באטלר סנוק בניו יורק.
בזמן שעבד עבור סנוק, רוט היה מפקח בנייה בגרנד סנטרל דיפו המקורי, שקדם לתחנת גרנד סנטרל של וורן ו-ווטמור.
רוט הושפע מאוד מהאדריכלות של הנרי הובסון ריצ'רדסון .
ב-1871 עבר רוט לשיקגו, שם הועסק כשרטט ב.
שם פגש את דניאל ברנהם ושנתיים מאוחר יותר ב-1873 הקימו הצעירים את משרד האדריכלים ; הם עבדו יחד 18 שנים.
במהלך השפל הכלכלי של 1873, רוט הרוויח הכנסה נוספת מעבודות עם חברות אחרות וכנגן עוגב בכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה.
ג'ון רומולוס ברינקלי (לימים ג'ון ריצ'רד ברינקלי; 8 ביולי 1885 – 26 במאי 1942) היה רופא אליל אמריקאי.
לברינקלי לא הייתה השכלה מוסמכת כרופא, והוא קנה את התואר הרפואי שלו מ"מפעל תעודות".
ברינקלי נודע כ"רופא בלוטות העיזים" לאחר שהשיג תהילה ועושר רב באמצעות השתלת אשכי עיזים בבני אדם.
למרות שבתחילה קידם ברינקלי את ההליך הזה כאמצעי לריפוי הפרעה בזקפה, מאוחר יותר הוא טען שהטכניקה היא תרופת פלא למגוון רחב של מחלות גבריות.
ברינקלי הפעיל מרפאות ובתי חולים במספר מדינות בארצות הברית, והצליח להמשיך לעסוק ברפואה במשך כמעט שני עשורים למרות שהטכניקות שלו נשללו על ידי הקהילה הרפואית.
ברינקלי היה גם מחלוצי הרדיו, שהחל את עידן תחנות ה-border ckaster המקסיקניות (תחנות אמריקניות המשדרות לקהל אמריקני באמצעות משדרים ממקסיקו, וכך עוקפות רגולציית רדיו אמריקנית).
למרות שנשללו ממנו רישיונו לעסוק ברפואה בקנזס ובכמה מדינות אחרות, ברינקלי, שנחשב לדמגוג אהוב על מאות אלפי אנשים בקנזס ובמקומות אחרים, בכל זאת התמודד פעמיים למשרת מושל קנזס, ובאחת מהפעמים כמעט ונבחר לתפקיד.
עלייתו של ברינקלי לתהילה ולעושר הייתה מהירה כמו נפילתו בסופו של דבר.
בשיא הקריירה שלו הוא צבר מיליוני דולרים, אבל הוא מת כמעט ללא פרוטה כתוצאה מהמספר הרב של תביעות רשלנות והונאה שהוגשו נגדו.
ג'ון רוברטסון ריד היה צייר סקוטי שבילה את חיי עבודתו המוקדמים בסארי, ולאחר מכן מתחילת שנות ה-80 בקורנוול בדרום מערב אנגליה הפראי.
הוא הפך לנשיא אגודת האמנים הבריטיים ב-1886 ושל אגודת הפסלים, והציירים ב-1898. תפקידים אלה העניקו לו כניסה לחברה הלונדונית, ומתחילת שנות ה-1900 הפך את לונדון לביתו.
בשנותיו המאוחרות של ריד, סר ווינסטון צ'רצ'יל הצעיר נהג לצייר בחוץ בחברת ריד.
הוא התאמן אצל ג'ורג' צ'למרס וויליאם מקטאגרט.
סגנונו הבוגר הושפע מנושא הציור של הנטורליזם הכפרי (סר ג'ורג' קלוזן) והריאליסטים הצרפתים (ז'ול בסטיאן-לפאז') והוא גם הושפע מעט מהאימפרסיוניזם.
הוא מצא את ההצלחה הראשונה עם סצנות טבעיות באזור הכפרי של סארי, והיה בולט באותה תקופה בציור הסצנות במקום עצמו, תוך שימוש באנשים מקומיים שכירים שהופיעו בסצנה.
הוא גם צייר סצנות בולטות של משחקי קריקט כפריים, שאחת מהן מכילה פרטים המעניינים היסטוריונים של הספורט.
זהו משחק קריקט כפרי, שצויר בשטח בחלק האחורי של בית הבאר, בווסט סאסקס.
גם אחיותיו, ליזי ריד ופלורה מקדונלד ריד (1879–1929 לערך), היו אמניות.
ריד היה דודו רבא של סר נורמן ריד, מנהל גלריית טייט.
ג'ון סטניפורד רובינסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא התבלט ביותר בשירותו כמושל ורמונט ה-22, בשנים 1853–1854.
רובינסון נולד בבנינגטון, ורמונט, והיה בנם של נייתן רובינסון וג'רושה סטניפורד.
המושל וחבר הסנאט של ארצות הברית מוזס רובינסון היה סבו, והסנאטור ג'ונתן רובינסון ויו"ר בית הנבחרים של ורמונט סמואל רובינסון היו דודיו הגדולים.
הוא סיים את לימודיו ב-1824 בוויליאמס קולג', למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1827. באוקטובר 1847 נישא לגברת ג'ולייט סטניפורד רובינסון, אלמנתו של ויליאם רובינסון.
רובינסון פתח משרד עורכי דין משלו בבנינגטון והמשיך לעסוק בכך עד מותו.
הוא כיהן בתפקידים מקומיים כולל שופט השלום, והיה חבר בבית הנבחרים של ורמונט בין השנים 1832–1833 ובסנאט של ורמונט בין השנים 1838–1840. השאיפות הפוליטיות של רובינסון סוכלו על ידי התפצלות המפלגה הדמוקרטית על רקע עבדות.
לאחר 1848, המפלגה הדמוקרטית של ורמונט התפצלה בין הדמוקרטים הרגילים והדמוקרטים נגד העבדות, שהצטרפו לאנשי ויגים וחירות נגד העבדות כדי להקים את מפלגת האדמה החופשית.
רובינסון היה המועמד של הדמוקרטים לתפקיד המושל ב-1851, אולם סיים במקום השלישי אחרי המועמדים הוויגים ומפלגת האדמה החופשית.
ב-1852 הוא מונה שוב כמועמד הדמוקרטים וסיים שני; אף מועמד לא קיבל רוב מהקולות, והבחירות עברו לאספה הכללית של ורמונט, שבחרה בארסטוס פיירבנקס.
הוא הגיע שוב למקום השני בבחירות של 1853, אך שוב אף מועמד לא קיבל רוב.
לאחר מספר הצבעות ללא תוצאה במהלך חודש אוקטובר, בית המחוקקים בחר ברובינסון על פני פיירבנקס, לאחר שמספר מחוקקים של מפלגת האדמה החופשית שתמכו בלורנס בריינרד העבירו את תמיכתם לרובינסון.
הוא כיהן בין השנים 1853–1854, ובכך היה המושל הדמוקרטי הראשון של ורמונט ונשאר הדמוקרט היחיד שנבחר לתפקיד המושל במשך 110 השנים הבאות.
רצף הניצחונות הרפובליקני הסתיים כאשר הדמוקרט פיליפ ה.
הוף זכה בתפקיד המושל ב-1962.
ב-25 באפריל 1860, בזמן שרובינסון כיהן כיו"ר משלחת ורמונט לוועידה הלאומית הדמוקרטית בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, הוא מת מאפופלקס (שבץ).
הוא נקבר בבית הקברות אולד בנינגטון בבנינגטון, ורמונט.
ג'ון מקרקן רובינסון היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אילינוי בין השנים 1830–1841.
רובינסון נולד ב-10 באפריל 1794 ליד ג'ורג'טאון, קנטקי, למד בבתי הספר הציבוריים וסיים את לימודיו באוניברסיטת טרנסילבניה בלקסינגטון.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בכרמי, אילינוי ב-1818. הוא היה שופט של בית המשפט העליון של אילינוי, ושימש כגנרל במיליציה של המדינה.
הוא נבחר בשנת 1830 כג'קסוניאני (לימים דמוקרטי) לסנאט האמריקני כדי למלא את המקום שהתפנה בשל מותו של ג'ון מקלין.
במהלך כהונתו בסנאט היה יו"ר הוועדה להצעות חוק מוגמרות (הקונגרס ה-22) וחבר בוועדות למיליציה (הקונגרסים ה-22 עד ה-24) ולדרכי הדואר והדואר (הקונגרסים ה-24 עד ה-26).
רובינסון נבחר לשופט בית המשפט העליון של אילינוי בשנת 1843 וכיהן עד מותו חודשיים לאחר מכן, ב-25 באפריל 1843, באוטווה, אילינוי.
הוא נקבר בבית הקברות הישן, כרמי, אילינוי.
ג'ון ראטלדג' הבן היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית.
ראטלדג' נולד בשנת 1766 בצ'ארלס טאון בפרובינציית קרוליינה הדרומית, והיה בנו של ג'ון ראטלדג', שהיה נשיא קרוליינה הדרומית, מושל קרוליינה הדרומית, חבר הקונגרס הקונטיננטלי, מסדר ועידת פילדלפיה של חוקת ארצות הברית, ושופט של בית המשפט העליון של ארצות הברית, ואחיינו של אדוארד ראטלדג', חבר נוסף של הקונגרס הקונטיננטלי מקרוליינה הדרומית.
ג'ון הצעיר קיבל הדרכה פרטית וגם למד בבית ספר בצ'ארלסטון ובפילדלפיה.
הוא למד משפטים עם אביו, התקבל ללשכת עורכי הדין בסביבות 1787 ועסק בעריכת דין בצ'ארלסטון; הוא גם היה בעל מטעים.
מ-1794 עד 1797, הוא היה חבר בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית.
הוא הועלה לדרגת מייג'ור ובשנת 1804 קיבל את הפיקוד על הגדוד ושימש כמפקדו במלחמת 1812. הוא פיקד על הבריגדה השביעית משנת 1816 ועד מותו ב-1 בספטמבר 1819 בפילדלפיה, פנסילבניה.
יחד נולדו להם שבעה ילדים.
בשנת 1804 הוא תפס את אשתו ברומן אסור עם ד"ר הוראס סנטר.
הוא פצע אנושות את ד"ר סנטר בדו-קרב.
הוא ושרה מוטה חתמו על מכתבי הגירושין ב-1809 וחיו בנפרד למשך שארית חייהם.
במקרה מסקרן שהתרחש בשנת 1801, נשלח מכתב לנשיא תומאס ג'פרסון ממישהו שהתחזה לניקולס ג'פרוי, צורף מניופורט, רוד איילנד.
המכתב כלל האשמות נגד אזרחים ומחזיקי משרות רבים, וטען כי "ניקוי הכרחי, ולא נוכל להיות נקיים אלא אם תטהר את האורווה של אוגיאס לחלוטין." ג'פרוי קיבל מענה מג'פרסון, אך פקפק באמינותו והכחיש שכתב אי פעם לנשיא.
הסנאטור כריסטופר אלרי, תושב מקומי, אישר את אמינות המכתב ואמר כי הוא כנראה החרים אותו להחזרה לג'פרסון.
אלרי מצידו האשים את ראטלדג', שגם הוא היה תושב ניופורט באותו זמן, בזיוף המכתב הזה ומכתב נוסף מג'פרוי.
"מכתבי ג'פרוי" הללו פורסמו מאוחר יותר בעיתון Newport Rhode-Island Republican ב-18 בספטמבר 1802, תחת הכותרת "מכתביו של ראטלדג' לנשיא ארצות הברית".
כפי שצוין במאמר, על אף שג'פרוי שלט בצורה מסוימת באנגלית מדוברת, נטען כי ספק אם היה מסוגל לכתוב "אפילו משפט אחד בשפה בצורה נכונה".
לאחר סדרה של האשמות ותצהירים, ראטלדג' אתגר את אלרי לדו-קרב, אך אלרי סירב.
בתגובה, ראטלדג' תקף את אלרי בינואר 1803, "היכה אותו בפומבי במקל ומשך אותו באפו ובאוזניו".
אף על פי שראטלדג' טען בתוקף לחפותו בפרשה, הוא החליט לא להתמודד מחדש בבחירות בשנת 1803 בשל הפרסום השלילי.
רודג'רס הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כסגן המושל ה-82 של מדינת ורמונט מאז ינואר 2025. רודג'רס הוא חבר המפלגה הרפובליקנית.
טרם היבחרו לסגן המושל כיהן כחבר האספה הכללית של ורמונט, תחילה כחבר בית הנבחרים של ורמונט ולאחר מכן כחבר הסנאט של ורמונט, מטעם המפלגה הדמוקרטית.
רודג'רס נולד בסנט ג'ונסברי (St.
Johnsbury) שבוורמונט, וגדל בחווה חקלאית לגידול בקר לחלב של משפחתו בגלובר, ורמונט, שם הוא מתגורר גם בהווה.
בשנת 1983 השלים את לימודיו התיכונייפ בבית הספר סייקרד הארט שבניופורט בוורמונט.
בשנת 1985 השלים לימודי תעודה במכללה הטכנולוגית-מקצועית של ניו המפשייר בברלין שבניו המפשייר.
לאחר סיום לימודיו הגבוהים הקים רודג'רס את חברת ".JS Rodgers Masonry Inc" העוסקת בעבודות בניית אבן יבשה ועבודות חפירה.
בשנת 2002 נבחר רודג'רס לראשונה אל האספה הכללית של ורמונט.
ב-8 בינואר 2003 החל לייצג את מחוז הבחירה הראשון אורלינס-קלדוניה בבית הנבחרים של ורמונט.
כנציג אזור "ממלכת הצפון-מזרח" (Northeast Kingdom) הכפרי והשמרני יחסית, רודג'רס החזיק בעמדות ייחודיות בנושאים מסוימים שהיו מנוגדות לעמדות המפלגה הדמוקרטית, בה היה חבר עד שנת 2024. הוא נודע בהתנגדותו הנחרצת לחוקי פיקוח על נשק, והיה אחד ממתנגדיו הבולטים של חוק בקרת הנשק המשמעותי הראשון שהתקבל בוורמונט.
ב-2012 נבחר אל הסנאט של ורמונט מטעם מחוז אסקס-אורלינס.
הוא כיהן כחבר הסנאט בין השנים 2013–2021. בבחירות 2018 התמודד לתפקיד מושל ורמונט בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית.
הוא גרף 36.7% מהקולות ולא נבחר למועמדות.
בשנת 2020 הציג רודג'רס חוק שעורר מחלוקת בוורמונט משהציע לאסור שימוש בטלפון נייד על תושבים מתחת לגיל 21.
במאי 2024 הכריז רודג'רס על מועמדותו לתפקיד סגן מושל ורמונט מול סגן המושל המכהן דייוויד צוקרמן.
מאוחר יותר, ב-13 באוגוסט אותה שנה, נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד, וקיבל את תמיכתו של המושל הרפובליקני המכהן פיל סקוט.
רודג'רס מחשיב את עצמו כרפובליקני מתון, והצהיר כי לא יצביע עבור מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות 2024. ב-5 בנובמבר 2024 זכה רודג'רס במרב קולות הבוחרים עם 46.2% לעומת 44.6 האחוזים שגרף צוקרמן.
מועמד "מפלגת החירות והשלום של ההרים הירוקים" איאן דיימונדסטון סיים במקום השלישי עם 3.7% מהקולות.
מכיוון שחוקת ורמונט דורשת רוב מוחלט (מעל 50%) לבחירת סגן המושל, האספה הכללית של ורמונט נדרשה להצביע ב-9 בינואר 2025 כדי לקבוע את זהות המנצח.
אמנם צוקרמן הודה בהפסדו ב-7 בנובמבר 2024, אך לא הצהיר אם יתמודד על התפקיד בהצבעה של האספה הכללית בינואר.
אף על פי שהאספה הכללית מאשרת מאז 1976 את המועמד שזכה ברוב קולות הבוחרים, דיימונדסטון קרא לאספה לבחור בצוקרמן בטענה כי רוב המצביעים תמכו בשני המועמדים הליברליים יותר במרוץ.
בשעה שהודה בתבוסתו, הביע צוקרמן תמיכה בטענתו של דיימונדסטון ואמר כי יפנה את תשומת ליבם של המחוקקים לעובדה זו, אך ציין כי לא ינהל "מאמץ משמעותי" למען עצמו וכי מטיל ספק בהחלטת האספה הכללית לבחור בו.
ב-9 בינואר 2025 נבחר רודג'רס באורח רשמי לתפקיד סגן המושל ה-85 של ורמונט בהצבעה של 158 בעד מול 18 נגד, והושבע לתפקיד.
ג'ון ראגלס היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת מיין, שכיהן בתפקידים בולטים במוסדות המשפט והחקיקה של המדינה, ולאחר מכן כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
ראגלס נולד ב-8 באוקטובר 1789 בעיר וסטבורו שבמסצ'וסטס.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים המקומיים, וב־1813 השלים את לימודיו באוניברסיטת בראון שברוד איילנד.
לאחר מכן למד משפטים, וב־1815 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בעיר סקווהיגן שבמחוז מיין.
שנתיים לאחר מכן עבר להתגורר בעיר תומסטון.
בשנת 1823 נבחר ראגלס לבית הנבחרים של מיין, שם כיהן עד 1831, ואף כיהן כיושב ראש הבית בשנים 1825–1829 ושוב בשנת 1831. לאחר מכן התפטר מתפקידו כדי להתמנות כשופט בבית המשפט העליון של מיין, תפקיד שבו כיהן עד 1834.
האספה המחוקקת של מיין בחרה בראגלס לסנאט של ארצות הברית מטעם הפלג "הג'קסוניאני" של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, כמחליפו של פלג ספראג שהתפטר.
בהמשך נבחר לתקופת כהונה מלאה שהחלה ב־4 במרץ 1835, ובסך הכול כיהן בסנאט מ־20 בינואר 1835 עד 3 במרץ 1841. הוא לא הצליח להיבחר מחדש בבחירות של 1840.
במהלך כהונתו בסנאט שימש ראגלס כיו"ר ועדת הפטנטים ומשרד הפטנטים (הקונגרס ה־25), וב־1836 ניסח את החוק לארגון מחדש של משרד הפטנטים הפדרלי.
בזכות פעילותו בתחום זה נודע בכינוי "אבי משרד הפטנטים האמריקאי".
ראגלס עצמו היה גם ממציא ובעל הפטנט האמריקאי הראשון במערכת המספור החדשה – פטנט מספר 1, שהונפק ב־13 ביולי 1836. ההמצאה עסקה בגלגל רכבת שתוכנן להפחית את השפעות מזג האוויר על המסילה.
הפטנטים שניתנו לפני כן, שכונו "פטנטי X", נשרפו בשריפה שאירעה במשרד הפטנטים, ולאחר מכן החלו במספור מחדש מהתחלה – כך שראגלס קיבל את הפטנט הראשון במערכת זו.
ראגלס היה דמוקרט שמרן שהתנגד להשפעת תנועת הלוקו־פוקו בממשלו של הנשיא מרטין ואן ביורן.
בשנת 1840 כתב מכתב פומבי שבו הביע התנגדות למדיניות מפלגתו ותמך במועמד המפלגה הוויגית ויליאם הנרי הריסון, שאותו תיאר כאדם בעל "פטריוטיות נאורה, חכמה מעשית, ועקרונות רפובליקניים יציבים", בעודו מגנה את מדיניות ואן ביורן כ"מהלכים הרסניים לעסקים וליזמות של העם".
לאחר פרישתו מהפוליטיקה, שב ראגלס לעסוק בעריכת דין בעיר תומסטון.
הוא המשיך להמציא המצאות שונות, ונודע גם כסופר פוליטי ונואם מוכשר.
ראגלס היה אדם עשיר; הוא ואשתו מרגרט ג'ורג' ראגלס התגוררו בבית הגדול ביותר ברחוב הראשי של העיר.
הוא נפטר ב-20 ביוני 1874, חודשים אחדים לפני יום הולדתו ה־85, ונקבר בבית העלמין אלם גרוב.
ג'ון רואן היה פוליטיקאי ושופט אמריקאי בן המאה ה-19 ממדינת קנטקי.
משפחת רואן עברה מפנסילבניה לגבול המערבי של קנטקי בילדותו.
לאחר מכן הם השתקעו בעיירה בארדסטאון, שם למד רואן משפטים אצל התובע הכללי לשעבר של קנטקי, ג'ורג' ניקולס.
הוא היה נציג בוועידה החוקתית של המדינה בשנת 1799, אך הקריירה הפוליטית המבטיחה שלו כמעט נהרסה כאשר הרג אדם בדו-קרב שפרץ בעקבות ויכוח שיכורים במהלך משחק קלפים.
על אף שהציבור התנגד לו, השופט קבע כי אין די ראיות כדי להרשיעו ברצח.
בשנת 1804 מינה אותו המושל כריסטופר גרינאפ למזכיר המדינה, ומאוחר יותר שירת בבית הנבחרים של קנטקי ובבית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנת 1819 מונה רואן לבית המשפט לערעורים של קנטקי, ושירת בו עד שהתפטר בשנת 1821. ב־1823 נבחר שוב לבית המחוקקים של המדינה.
בעקבות המשבר הכלכלי של 1819, הפכה קנטקי למדינה מוכת חובות, ורואן נעשה למנהיג קבוצת מחוקקים שפעלה להעברת חוקים שיקלו על בעלי החוב.
הוא האמין בעליונות רצון העם ותקף בחריפות את בית המשפט לערעורים שפסק כי חוקים אלו אינם חוקתיים.
רואן הוביל ניסיון להדיח את השופטים שהתנגדו לחקיקה, וכשנכשל בכך – הנהיג תנועה לביטול בית המשפט הקיים ולהקמת בית משפט חדש תחתיו, מה שהוביל למחלוקת הידועה בשם "פרשת בית המשפט הישן ובית המשפט החדש".
תומכי ה"בית החדש" בבית המחוקקים בחרו בו לסנאט של ארצות הברית בשנת 1824. במהלך כהונתו עלתה המפלגה הוויגית החדשה לשלטון בבית המחוקקים המדינתי, ובתום כהונתו ב־1831 החליפה אותו המפלגה במייסדה, הנרי קליי.
לאחר כהונתו בסנאט חזר רואן לקנטקי, שם שימש כנשיא הראשון של המכון הרפואי של לואיוויל ושל החברה ההיסטורית של קנטקי.
בשנת 1840 מונה כחבר בוועדה שחקרה תביעות קרקע של אזרחים אמריקאים נגד מקסיקו, אך התפטר ממנה בשנת 1842 עקב בריאותו הרופפת.
הוא נפטר ב־13 ביולי 1843 ונקבר באחוזתו "פדרל היל" שבבארדסטאון.
על פי המסורת, המלחין סטיבן קולינס פוסטר, שהיה קרוב משפחה רחוק של רואן, הושפע מביקור באחוזה זו בשנת 1852 וכתב בעקבותיה את הבלדה "My Old Kentucky Home".
עם זאת, היסטוריונים מאוחרים יותר לא הצליחו להוכיח שפוסטר אכן ביקר במקום.
כיום האחוזה נמצאת בבעלות מדינת קנטקי ומהווה את מוקד הפארק המדינתי "My Old Kentucky Home".
ג'ון רואן נולד ב־12 ביולי 1773 ליד גרינסבורג שבמחוז יורק, פנסילבניה.
הוא היה בנם הבכור של ויליאם רואן וספיבילה (או סיביל) קוטשאל רואן.
בגיל צעיר עברה משפחתו מערבה, תחילה לווילינג שבווירג'יניה (כיום בווירג'יניה המערבית), ולאחר מכן לקנטקי, שם התיישבו בבארדסטאון – אחת ההתנחלויות הראשונות באזור.
רואן למד בבתי הספר המקומיים ולאחר מכן למד משפטים אצל עורך הדין ג'ורג' ניקולס, שהיה התובע הכללי הראשון של מדינת קנטקי ואחד ממנסחי החוקה שלה.
לאחר סיום לימודיו הוסמך לעריכת דין ופתח משרד בבארדסטאון.
בשנת 1799 ייצג את מחוז נלסון בוועידה החוקתית השנייה של קנטקי, שנועדה לעדכן את חוקת המדינה הראשונה.
באותה תקופה נחשב רואן לעילוי אינטלקטואלי, אך גם למוחצן, חד לשון ובעל מזג חם — תכונות שעמדו לו לרועץ בקריירה הציבורית בהמשך.
לאחר מכן התרחש האירוע הדרמטי שהותיר כתם על שמו: במהלך משחק קלפים בבית מרזח בבארדסטאון פרץ ויכוח בין רואן לבין אדם בשם ד"ר ג'יימס צ'יימברס.
הוויכוח הידרדר לדו-קרב, ובמהלכו הרג רואן את יריבו.
הוא נעצר ונשפט על רצח, אך זוכה מחוסר ראיות לאחר שמשפטו עורר הדים רבים בקנטקי.
למרות הפגיעה בתדמיתו הציבורית, המשיך רואן בקריירה הפוליטית.
בשנת 1804 מינה אותו מושל קנטקי כריסטופר גרינאפ למזכיר המדינה — תפקיד שבו החל את דרכו הציבורית הרשמיות.
לאחר שמילא את תפקיד מזכיר המדינה של קנטקי בשנים 1804–1806, נבחר ג'ון רואן לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ושירת בקונגרס ה-12 בין השנים 1807–1809. בתקופה זו נודע כפרלמנטר שנון ובעל כושר דיבור מרשים, אך גם כאדם תקיף ובלתי מתפשר.
הוא לא נבחר לכהונה שנייה, ובמקומה שב לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1813 נבחר לבית הנבחרים של קנטקי, שם כיהן שוב בשנים 1813–1817. לאחר מכן מונה לשופט בבית המשפט לערעורים של המדינה, התפקיד השיפוטי הבכיר ביותר בקנטקי, שבו כיהן בין השנים 1819–1821. רואן נודע בפסיקותיו העצמאיות ובגישתו האינטלקטואלית החריגה לעומת עמיתיו.
בשנת 1822 נבחר שוב לבית הנבחרים המדינתי, ובשנה שלאחר מכן נבחר לסנאט של ארצות הברית, שם כיהן מטעם קנטקי בשנים 1825–1831. במהלך כהונתו בסנאט נמנה עם מתנגדי הגישה של הנרי קליי והמפלגה הלאומית הרפובליקנית, ותמך בזכויות המדינות ובגישה אנטי-פדרליסטית מתונה.
הוא לא נבחר מחדש לאחר תום כהונתו.
לאחר שובו לקנטקי, כיהן שוב כחבר בבית המחוקקים המדינתי בשנים 1838 ו-1841.
בשנת 1843 מונה לנשיא החברה ההיסטורית של קנטקי, תפקיד שבו המשיך לעסוק במחקר היסטורי וכתיבה עד יומו האחרון.
ג'ון רואן נישא לאן לי, בתו של הקולונל ויליאם לי – מראשוני המתיישבים בלואיוויל ואחייניתו של מושל קנטקי הראשון, אייזק שלבי.
נישואיהם חיברו בין שתי משפחות חשובות ובעלות השפעה במדינה.
לזוג נולדו ילדים אחדים, ובהם ג'ון רואן הבן, ששירת כחבר בבית הנבחרים של קנטקי.
ביתו של רואן, "Federal Hill", שנבנה על ידיו בהרדסבורג שבמחוז נלסון, נחשב לאחד המבנים המרשימים ביותר בקנטקי במאה ה־19. הבית נותר ביד המשפחה לאורך דורות, ומסורת מקומית קושרת אותו לשיר הפולקלור המפורסם "My Old Kentucky Home" – ההמנון הרשמי של המדינה.
רואן נודע כאדם תרבותי, בעל השכלה רחבה, דיבור רהוט וחיבה לשירה ולספרות.
עם זאת, טבעו התקיף ולעיתים גאוותו גרמו לעימותים רבים במהלך חייו הציבוריים.
הוא היה דמות מרכזית בזירה הפוליטית והמשפטית של קנטקי במשך למעלה משלושים שנה, ונחשב לאחד האישים הבולטים של דורו.
ג'ון רואן נפטר בברדסטאון שבקנטקי, ב־13 ביולי 1843. הוא נקבר באחוזת משפחתו ב־Federal Hill, שלימים הפכה לאתר ההיסטורי My Old Kentucky Home State Park – יעד תיירותי מוכר המשמר את זכרו.
ג'ון מרשל רובשן , היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, אשר ייצג את קנטקי הן בסנאט של ארצות הברית והן בבית הנבחרים של ארצות הברית.
רובשן נולד ב-2 בינואר 1873 בברלין שבקנטקי.
הוא למד ב-National Northern University (כיום אוניברסיטת אוהיו הצפונית) בעיירה איידה שבאוהיו, וב-Holbrook College בנוקסוויל שבטנסי.
הוא השלים את לימודיו ב-National Normal University בלבנון, אוהיו.
בשנת 1900 קיבל תואר במשפטים מ-Centre College בדנוויל, קנטקי.
רובשן לימד בבתי ספר ציבוריים במשך כמה שנים, וכן במכללת יוניון שבעיר ברבורוויל, קנטקי.
הוא עסק בעריכת דין בברבורוויל ואף כיהן כנשיא הבנק First National Bank of Barbourville.
רובשן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית לקונגרס ה־66 ולחמישה קונגרסים רצופים אחריו, וכיהן מ־4 במרץ 1919 ועד 10 בינואר 1930, אז התפטר כדי לכהן בסנאט.
הוא כיהן כיו"ר ועדת המכרות והכרייה (בקונגרסים ה־68 עד ה־71).
ב־9 בינואר 1930 מונה לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית כדי לאייש את מושבו של פרדריק סאקט שהתפטר, וכיהן בסנאט מ־11 בינואר 1930 עד 30 בנובמבר 1930. הוא התמודד בבחירות לאותו מושב באותה שנה, אך לא נבחר.
לאחר שעזב את הסנאט שב לעסוק בעריכת דין, ובהמשך נבחר מחדש לבית הנבחרים בקונגרס ה־74 ולשישה קונגרסים נוספים, וכיהן מ־3 בינואר 1935 ועד מותו בברבורוויל שבקנטקי, ב־17 בפברואר 1948. הוא נקבר בבית העלמין של ברבורוויל.
ג'ון רודריק מקפירסון היה איש עסקים, ממציא ופוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, אשר ייצג את מדינת ניו ג'רזי בסנאט של ארצות הברית במשך שלוש כהונות, בין השנים 1877–1895.
מקפירסון נולד ביורק שבניו יורק, ב־9 במאי 1833. הוא למד בבתי הספר הציבוריים בעיר ולמד גם באקדמיית ג'נסיו.
לפני מעברו לניו ג'רזי עסק בחקלאות, בגידול בעלי חיים ובקצבות.
בג'רזי סיטי הפך לסוחר בעלי חיים ובעל בתי מטבחיים בולט.
כממציא, תכנן ושיפר מכשירים ותהליכים שנועדו לשפר את היעילות והניקיון בבתי מטבחיים, ורבים מהם אומצו כסטנדרטים בתעשיית הבשר.
בנוסף שימש דירקטור או נושא משרה בכמה בנקים, וכן נשיא חברת הגז 'People's Gas Light Company' של ג'רזי סיטי.
בפוליטיקה שירת כחבר מועצת העיר בין השנים 1864–1870, ונשיא המועצה במשך שלוש שנים.
בין השנים 1872–1876 כיהן כחבר הסנאט של ניו ג'רזי.
בבחירות 1876 שימש אלקטור נשיאותי מטעם המפלגה הדמוקרטית והצביע עבור סמואל טילדן ותומאס הנדריקס.
מקפירסון כיהן כסנאטור מ־4 במרץ 1877 ועד 3 במרץ 1895. הוא היה יושב ראש ועדת ענייני הצי בקונגרס ה־46 ושוב בקונגרס ה־53. היה ציר בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1884, ובסופו של דבר תמך בגרובר קליבלנד, שנבחר לנשיא.
בהמשך הסתייג מקליבלנד בתקופת כהונתו השנייה, בשל מחלוקות על מינויים פדרליים בניו ג'רזי.
לאחר עזיבת הסנאט ניהל את חברת 'Western Stockyard Company' ממשרד בניו יורק.
בשנת 1897 ניסה שותף לשעבר לירות בו בעקבות סכסוך עסקי ישן, אך התוקף זוכה מניסיון רצח.
מקפירסון נפטר ב־8 באוקטובר 1897 בג'רזי סיטי ונקבר בבית הקברות אוק היל בוושינגטון די.
בשנת 1868 נישא לאדלה ג'יין גרגורי.
לאחר מותו ירשה אשתו את הונו, שהוערך בכ־500,000 דולר.
בצוואתה שינתה את חלוקת הירושה, והקדישה את רוב ההון לאוניברסיטת ייל, דבר שהוביל למחלוקות משפטיות לאחר מותה.
ג'ון רידלי סטרופ היה פסיכולוג אמריקאי.
סטרופ נולד חמישי מבין שישה אחים, בקהילת חוואים סמוך לטנסי, ארצות הברית.
עקב בעיות בריאות בגיל צעיר הוא היה פטור מעבודות פיזיות בחווה בניגוד לשאר משפחתו.
לאחר סיום לימודי התיכון החל סטרופ ללמוד בקולג' בשם "ג'ורג פיבודי" בנשוויל שם קיבל בשנת 1933 דוקטורט בפסיכולוגיה.
בשנת 1935 פרסם את מחקרו המפורסם על שיום צבעים, בו הציג אפקט שלימים נודע בשם אפקט סטרופ.
סטרופ היה מאמין נוצרי אדוק, ולצד הוראת הפסיכולוגיה בקולג' לימד גם תנך ותאולוגיה.
ג'ון ריס-דייוויס הוא שחקן קולנוע ולשי מועמד פרס אמי.
מוכר לרבות בזכות תפקידיו בטרילוגיית "שר הטבעות", בסדרת סרטי "אינדיאנה ג'ונס" ובסדרה הבדיונית "גולשים בזמן".
דייוויס נולד בסולסברי, וילטשייר שבמערב אנגליה לזוג הורים ממוצא וולשי.
את מרבית ילדותו בילה דייוויס בבית אימו שבאמנפורד.
את השכלתו רכש דייוויס באוניברסיטת מזרח אנגליה.
לאחר מכן זכה דייוויס במלגה שאפשרה לו ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
דייוויס החל את קריירת המשחק שלו בשנת 1975 בדרמה הקומית הביוגרפית המבוססת על ספרו של קוונטין קריספ "ערום בשירות הציבור".
הוא התפרסם לראשונה ב-1976 כשגילם את דמות מפקד המשמר הפרטוריאני, נוויוס סוטוריוס מקרו בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC, אני, קלאודיוס.
ב-1980 שיחק דייוויס בסדרת הדרמה ההיסטורית זוכת 3 פרסי גלובוס הזהב "שוגון", על תפקידו בסדרה היה דייוויס מועמד לפרס אמי.
דמות ידועה נוספת אותה גילם דייוויס הייתה בסרט ה-15 בסדרת "סרטי ג'יימס בונד", "007 באזור המסוכן".
בסרט גילם דייוויס את דמותו של גנרל לאוניד פושקין, ראש סוכנות הק.ג.ב.
בסוף שנות ה-80 השתתף דייוויס בסרט השלישי ב"סדרת סרטי אינדיאנה ג'ונס", "אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון".
בסרט חובר סלאח לג'ונס ולאביו ד"ר הנרי ג'ונס (שון קונרי) במטרה למצוא את הגביע הקדוש, ולמנוע מהנאצים להשתלט עליו.
בנוסף שיחק דייוויס בסדרת הדרמה "תקוות גדולות" המבוססת על הרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 פתח דייוויס בקריירת דיבוב משחקי מחשב, החל בהמשכון הרביעי של הרצון לעוצמה (סדרת משחקים) ובהמשך משחקים כגון Dune 2000 (שזכה להורדת כוכב באחד המגזינים עקב השתתפותו בו כ"יצאנית מולטימדיה").
במקביל התפרסם בעיקר בזכות דמותו הראשית בסדרה הבדיונית "גולשים בזמן" בה גילם את דמותו של פרופסור מקסימיליאן ארתורו, מרצה לפיזיקה של גיבור הסדרה קווין מלורי (ג'רי אוקונל).
דייוויס עזב את הסדרה אחרי העונה השלישית לאחר ביקורת חריפה נגד שינויים דרמטיים שהרשת רצתה, האיכות הרדודה של התסריטים ונגד המפיק בפועל דייוויס פקינפה.
בשנת 2001 נבחר דייוויס על ידי פיטר ג'קסון לתפקיד בסרט הפנטזיה זוכה 4 פרסי אוסקר "שר הטבעות: אחוות הטבעת", בסרט גילם דייוויס את דמותו של הגמד גימלי, המתנדב ללוות את ההוביט פרודו בגינס, כנציג הגמדים, במסעו להשמיד את הטבעת האחת.
בשנה שלאחר מכן השתתף דייוויס בתפקיד כפול בחלק השני, זוכה שני פרסי האוסקר בטרילוגיה "שר הטבעות: שני הצריחים", מלבד גילומו של גימלי דיבב דייוויס גם את דמותו הספרותית של זקן-עץ מנהיג האנטים, עץ עתיק מאוד שיודע לדבר אשר פוגש את פיפין ואת מרי בעת מנוסתם מהאורקים.
יחד עם אנטים אחרים הוא תוקף את סרומן במשכנו.
ב-2003 שיחק דייוויס את דמותם של גימלי וזקן-עץ בחלק האחרון ב"טרילוגיית סרטי שר הטבעות","שר הטבעות: שיבת המלך".
הסרט זכה ב-11 פרסי אוסקר וגרף למעלה ממיליארד דולרים.
דייוויס נשוי משנת 1966 למתורגמנית סוזן ווליקנסון, לזוג שני בנים: בן וטום.
בתחילת שנות ה-80 נפרד דייוויס מאשתו אולם הם לא התגרשו רשמית ונשארו נשואים עד מותה בשנת 2010.
משנת 2004 גר דייוויס עם ליסה מנינג, מנחת טלוויזיה לשעבר, להם ילדה אחת בשם מאיה.
רוברט ג'ון ריגנס, הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL.
ריגנס שיחק עבור ניו יורק ג'טס ו-וושינגטון רדסקינס ונודע בכינויים "הדיזל" ו-"חזיר של כבוד" שדבק בו בעקבות שיתוף הפעולה עם קו ההתקפה של הרדסקינס שכונה "החזירים".
בשנת 1992 נכנס להיכל התהילה של ה-NFL.
ריגנס שיחק פוטבול באוניברסיטת קנזס, בה למד עיתונאות.
ב-1968 הוביל ריגנס את קנזס לזכייה באליפות חטיבת שמונה הגדולות.
קבוצתו העפילה למשחק האורנג' בול של אותה שנה ובו הפסידו לאוניברסיטת מדינת פנסילבניה.
ב-1970, עונתו האחרונה במכללה, ריגנס רץ 1,131 יארדים כוללים ושבר את שיא המכללה בטאצ'דאונים.
ריגנס סיים את קריירת המכללות שלו עם 2,659 יארדים כוללים בריצה.
ריגנס נבחר בסיבוב הראשון בדראפט של שנת 1971 על ידי ניו יורק ג'טס.
ריגנס היה לרוקי הראשון בג'טס שהוביל בסטטיסטיקה בריצה ובתפיסה יחדיו.
בנוסף ב-1975 נבחר ריגנס למשחק הפרובול.
ב-1976, ריגנס חתם עם וושינגטון רדסקינס על חוזה לארבע שנים בסך 1.5 מיליון דולר.
לפני עונת 1980 עזב ריגנס את הרדסקינס.
ריגנס שהוחתם על חוזה ברדסקינס לא יכל לשחק בקבוצה אחרת ולא שיחק כלל בכל עונת 1980. ב-1981 עם הצטרפותו של המאמן ג'ו גיבס חזר ריגנס לשחק שוב עבור הרדסקינס.
בעונת 1982 זכו הרדסקינס בסופרבול הראשון שלהם.
ריגנס נבחר לMVP של המשחק.
ריגנס פרש בסוף עונת 1985 ובשנת 1992 נכנס להיכל התהילה של ה-NFL.
ג'ונתן סאות'וורת' "ג'ון" ריטר היה קומיקאי ושחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, זוכה פרס אמי ופרס גלובוס הזהב.
נודע בעיקר בזכות גילום דמותו של ג'ק טריפר בקומדיית המצבים המצליחה "שלושה בדירה אחת", ואת פול הנסי בסיטקום "8 כללים פשוטים".
ריטר נולד בברבנק, קליפורניה שבארצות הברית למשפחה נוצרית.
אביו הוא שחקן הקולנוע וזמר הקאנטרי טקס ריטר, ואימו היא דורות'י פיי, שהייתה אף היא שחקנית.
הוא למד בבית הספר התיכון של הוליווד, ובמהלך לימודיו כיהן כנשיא מועצת התלמידים.
לאחר מכן המשיך ללימודי פסיכולוגיה ואדריכלות באוניברסיטת דרום קליפורניה.
הופעת הבכורה הקולנועית של ריטר הייתה ב-1971, בקומדיה "קוף קובע בטלוויזיה", לצדו של קורט ראסל.
בשנים 1976–1972 גילם את דמותו של הכומר מת'יו פורדוויק בחמש העונות הראשונות של הסדרה "משפחת וולטון".
באותן שנים הופיע בתפקידי אורח בסדרות ידועות כגון "מ.א.ש", "הוואי חמש-אפס", "קוג'אק", "ברנבי ג'ונס", "רחובות סן פרנסיסקו" ו"רודה", וכן הופיע על במת התיאטרון במספר מחזות.
ריטר הפך לכוכב בינלאומי בעקבות גילום דמותו של ג'ק טריפר בקומדיית המצבים המצליחה של רשת ABC, "שלושה בדירה אחת".
הסדרה עלתה לשידור בארצות הברית ב-15 במרץ 1977, התבססה על קומדיית המצבים הבריטית "Man About the House", ועסקה בגבר ובשתי נשים שחולקים דירה משותפת בסנטה מוניקה, קליפורניה.
כדי שבעל הבית יאפשר לג'ק טריפר לגור בדירה עם שתי הנשים, נאלץ טריפר להתחזות להומוסקסואל.
שתי השותפות המקוריות של טריפר היו ג'נט ווד (בגילומה של ג'ויס דה ויט) וכריסי סנואו (בגילומה של סוזאן סאמרס).
בעונות המתקדמות של הסדרה כריסי עזבה, ובמקומה נכנסו לסדרה בת דודתה סינדי סנואו ולאחר מכן טרי אולדן.
הסדרה שודרה במשך שמונה עונות, עד לסיומה ב-18 בספטמבר 1984, כשבמרבית העונות היא דורגה בין עשר הסדרות הנצפות ביותר בטבלת המדרוג השנתית, עם שיא של מקום שני בדירוג לעונות השלישית והרביעית.
על גילום דמותו של טריפר היה ריטר מועמד שלוש פעמים לפרס אמי, וב-1984 זכה בפרס, וכן היה מועמד שלוש פעמים לפרס גלובוס הזהב, וזכה גם בו פעם אחת ב-1983. בשנה זו זכה גם לקבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
כשבוע בלבד לאחר שהסדרה "שלושה בדירה אחת" ירדה סופית מהמרקע, החל ריטר לככב בסדרת ספין אוף בשם "שלושה זה יותר מדי", בה המשיך לגלם את דמותו של ג'ק טריפר.
סדרת ההמשך לא הצליחה לשחזר את הצלחתה של הסדרה המקורית וירדה מהמרקע ב-1985, לאחר עונה אחת.
לאחר "שלושה בדירה אחת", ריטר הופיע במספר סרטי קולנוע, המצליחים שבהם היו "מותק, הילד השתגע" (1990) וסרט ההמשך "מותק, הילד השתגע 2" (1991), וכן בסרט זוכה פרס אוסקר "סלינג בלייד" (1996).
בטלוויזיה הופיע בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה הקומית המשטרתית "הופרמן", ששודרה ברשת ABC במשך שתי עונות בשנים 1989–1987, וזיכתה אותו ב-1988 במועמדויות נוספות לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב.
במהלך השנים כיכב בסרטי טלוויזיה רבים, וכן הרבה להשתתף בתפקידי אורח בסדרות מוכרות, ביניהן "משפחת קוסבי", "המופע של לארי סנדרס", "באפי ציידת הערפדים", "המלך היל" ו"סקראבס".
על הופעת האורח שלו בסדרה "אלי מקביל" היה מועמד לפרס אמי ב-1999. בשנים 2003–2000 דיבב את הדמות הראשית בסדרה המצוירת "קליפורד הכלב", ששודרה ברשת הציבורית PBS.
על תפקידו זה היה מועמד לפרס אמי במשך ארבע שנים ברציפות, עבור כל אחת מארבע עונות הסדרה.
בספטמבר 2002 חזר לככב בקומדיית מצבים מצליחה של רשת ABC, "8 כללים פשוטים", בה גילם את דמותו של כתב הספורט פול הנסי, והופיע לצדן של קייטי סגל וקיילי קווקו.
העונה הראשונה של הסדרה דורגה במקום ה-43 בטבלת המדרוג השנתית, עם ממוצע של קרוב ל-11 מיליון צופים לפרק.
ריטר נפטר במהלך החזרות לצילומי העונה השנייה של הסדרה, לאחר שסיים לצלם שלושה פרקים בלבד מתוכה.
הסדרה המשיכה להצטלם ולהיות משודרת גם לאחר מותו, כשאת מקומו תפסו השחקן הוותיק ג'יימס גארנר ודייוויד ספייד, והיא ירדה מהמרקע באפריל 2005, לאחר שלוש עונות.
ב-2004, לאחר מותו, זכה ריטר במועמדות עשירית ואחרונה לפרס אמי, על תפקידו בסדרה.
הסרט האחרון בו השתתף, "ההרפתקאה הגדולה של קליפורד", בו שב לדבב את דמותו של קליפורד הכלב, יצא לאקרנים באפריל 2004, כ-7 חודשים לאחר מותו.
בעקבות מותו שודר פרק מיוחד של הסדרה "סקראבס", שעסק במותה של הדמות אותה גילם ריטר - אביו של ג'יי.די, הדמות הראשית בסדרה.
נישואיו הראשונים היו לשחקנית ננסי מורגן.
השניים נישאו ב-1977 והתגרשו ב-1996, ונולדו להם שלושה ילדים: קרלי, והשחקנים טיילר וג'ייסון ריטר.
ב-1999 נשא ריטר לאשה את השחקנית איימי יסבק, לה נותר נשוי עד יום מותו.
יסבק גילמה את אשתו של ריטר בשני הסרטים הראשונים בסדרת סרטי "מותק, הילד השתגע".
לבני הזוג נולדה בת בשם סטלה.
אביו מת מהתקף לב כ-30 שנים קודם לכן, ואלמנתו של ריטר סיפרה לאחר מות אביו על חששותיו מבריאותו שלו.
ריטר נקבר בבית הקברות הוליווד הילס שבלוס אנג'לס.
אמו מתה גם היא כחודשיים לאחר מכן.
לאחר מותו, הגישה אלמנתו תביעת רשלנות רפואית בסכום של 67 מיליון דולר נגד הרופאים שטיפלו בו בשנתיים שקדמו למותו וביום שבו אושפז ומת.
המשפט התנהל במהלך שנת 2008, וחבר המושבעים דחה את התביעה ברוב קולות, וקבע שהנתבעים לא היו אחראים למותו של ריטר.
עם זאת, במסגרת הסכמי פשרה שנערכו עוד קודם למתן פסק הדין בתביעה, משפחתו של ריטר קיבלה פיצויים בסך של כ-14 מיליון דולר, ששולמו ברובם על ידי המרכז הרפואי שבו אושפז ומת ריטר.
ההרפתקאה הגדולה של קליפורד (2004, דיבוב)
משאלה של ילד (1997) – סרט טלוויזיה
ג'ון ריי היה חוקר טבע, כונה אבי תולדות הטבע האנגלי.
שיטת סיווג הצמחים שלו, אותה פרסם בספרו "Historia Plantarum" (מלטינית: "ההיסטוריה של הצמחים"), הייתה צעד חשוב בדרך לקראת בניית השיטה המודרנית של מיון עולם הטבע.
ג'ון רמבו הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2008 בבימויו ובכיכובו של סילבסטר סטאלון.
הסרט הוא הרביעי בסדרת סרטי "רמבו" ומציג את דמותו של ג'ון רמבו כשהוא יוצא למשימה אחרונה כדי להציל קבוצת מיסיונרים שנחטפו על ידי צבא במיאנמר.
הסרט מתאפיין באלימות גרפית רבה ובהתמודדות של רמבו עם עקרונות מוסריים קשים.
הסרט הכניס 113.2 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב ייצור שבין 47.5-50 מיליון דולר.
הסרט מתרחש כעשרים שנה לאחר אירועי הסרט הקודם בסדרה.
ג'ון רמבו (סילבסטר סטאלון) חי בבידוד בתאילנד, כשהוא עוסק בלכידת נחשים ובתחזוק סירה.
הוא פורש מחיי הלחימה והחיים בצללים, אך כאשר קבוצת מיסיונרים אמריקאית פונה אליו בבקשה להובילם אל תוך אזור מלחמה בבורמה (מיאנמר של היום), הוא מסכים להסיעם.
כשהמיסיונרים נופלים בשבי כוחות הצבא האכזרי של מיאנמר, רמבו נאלץ לחזור ללחימה כדי להצילם, ומגלה מחדש את הצד האפל שבנפשו כשהוא נלחם באכזריות חסרת רחמים כדי להציל חפים מפשע.
סילבסטר סטאלון בתפקיד ג'ון רמבו - חייל לשעבר בכוחות המיוחדים של ארצות הברית, שחי בבידוד ומתקשה להתרחק מעולם האלימות.
ג'ולי בנז בתפקיד שרה מילר - מנהיגת קבוצת המיסיונרים שנחטפת על ידי כוחות הצבא במיאנמר, מה שמניע את רמבו לצאת למשימה.
מת'יו מרסדן בתפקיד סקול - לוחם שכיר שמצטרף לרמבו במאמץ להציל את המיסיונרים.
גרהם מקטביש בתפקיד לואיס - מפקד יחידת שכירי החרב שמובילים את מבצע החילוץ.
ריי גליניס בתפקיד מייג'ור פיינט - המפקד האכזר של כוחות הצבא במיאנמר, שמחזיק את המיסיונרים בשבי.
זה היה הסרט השני הכי מרוויח בסוף השבוע בארצות הברית ובקנדה אחרי פגוש את הספרטנים הסרט "ג'ון רמבו" זכה לתגובות מעורבות מצד המבקרים.
חלקם שיבחו את חזרתו של סילבסטר סטאלון לתפקיד האייקוני ואת סצנות הפעולה האינטנסיביות, בעוד אחרים מתחו ביקורת על העלילה הפשוטה והאלימות הגרפית המוגזמת.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל ציון של 37%, בעוד שב-Metacritic קיבל ציון של 46 מתוך 100. הסרט הצליח בקופות בעיקר בזכות מעריצים ותיקים של סדרת הסרטים.
ג'ון סילאס "ג'ק" ריד היה עיתונאי אמריקאי והקים בשנת 1919 את המפלגה הקומוניסטית הראשונה של ארצות הברית, שהפכה אחר-כך למפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
ריד למד סוציולוגיה וכלכלה בהרוורד ועבד אחר-כך, בין השנים 1910–1913 כעיתונאי.
הוא דיווח על שביתת עובדי המשי בפטרסון, ניו ג'רזי ונעצר בגלל שרצה לשאת נאום למען הפועלים.
דיווחיו על המהפכה המקסיקנית ביססו אותו כעיתונאי.
ככתב של שני עיתונים הוא סיקר את מלחמת העולם הראשונה בצרפת, בגרמניה, בסרביה, ברומניה ובבולגריה.
הוא הכיר את לואיז בראיינט בשנת 1915 בעיר הולדתו פורטלנד ונשא אותה לאישה בנובמבר 1916. השניים נסעו לרוסיה באוגוסט 1917 וחזרו באפריל 1918, וכך יצא להם לחוות את מהפכת אוקטובר מקרוב ולסקר אותה.
ספרו של ריד על המהפכה "עשרת הימים שזעזעו את העולם", שלנין כתב עבורו את ההקדמה, פרסם אותו בכל העולם.
ב-30 באוגוסט 1919 הוא גורש, יחד עם רבים אחרים, מהמפלגה הסוציאליסטית של אמריקה בגלל קיצוניות, והם הקימו שתי מפלגות.
ריד עמד בראשה של "מפלגת הפועלים הקומוניסטית", שהתמזגה מאוחר יותר עם המפלגה השנייה, המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
באוקטובר 1919 הוא הואשם בבגידה וברח לברית המועצות.
בדרך הוא נעצר בפינלנד ושוחרר רק אחרי שביתת רעב, לאחר שמצב בריאותו הידרדר.
הוא הצליח להגיע ביוני לסנקט פטרבורג, ובמטרה להצטרף אליו, הגיעה בריינט לגטבורג.
בינתיים נשלח ריד לבאקו על ידי גריגורי זינובייב.
הנסיעה ברכבת הייתה ארוכה, ושם הוא נדבק בטיפוס.
בריינט הגיעה למוסקבה, וחזר לשם לפגוש אותה.
הוא היה מאוכזב מאוד מהגישה של מנהיגי המפלגה כלפיו, מהוועידה בבאקו וממהלך המהפכה בכלל.
הוא תכנן לחזור לארצות הברית, אך ב-25 בספטמבר הוא חלה, ואחרי שלושה שבועות נפטר מהמחלה, בגיל 33.
הוא אחד האמריקאים הבודדים, שלהם קבר כבוד בבית הקברות של חומת הקרמלין.
תחת שלטונו של סטלין נאסר ספרו על המהפכה להפצה.
הניו יורק טיימס בחר בו בשנת 1999 במקום ה-7 ברשימת הספרים העיתונאיים החשובים ביותר.
בשנת 1981 ביים וורן בייטי סרט עליו שנקרא בעברית "אדומים", שבו הוא שיחק את התפקיד הראשי ודיאן קיטון שיחקה את בריינט.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר.
ג'ון ריד: עשרת הימים שזיעזעו את העולם.
ג'ון לם ריד, OBE הוא שחקן, רקדן וזמר אופרה אנגלי.
ידוע בזריזותו ובקלות תנועתו בהופעותיו בתפקידים ראשיים באופרות סבוי במיוחד בעת שעבד בחברת האופרה של ריצ'רד ד'וילי קארט.
ריד כונה "הפרשן הגדול האחרון" של התפקידים שנכתבו בידי גילברט וסאליבן.
אביו היה קצב ממחוז דוהרטי והוא עצמו היה הצעיר מבין ארבעה ילדים.
הוא היה מוזיקלי כבר בילדותו וניגן על פסנתר מגיל 11. ריד החל להופיע בתום מלחמת העולם השנייה וב-1951 הצטרף לחברת האופרה ד'וילי קארט.
לאחר שמונה שנים בהן שימש כמחליפו של פיטר פראט, ב-1959 הפך לשחקן הקומי העיקרי של החברה.
ריד המשיך בחברת האופרה ד'וילי קארט למשך שני עשורים נוספים, בהם ביצע את כל התפקידים הדורשים זריזות לשונית מיוחדת שכתבו גילברט וסאליבן, בהם סיר ג'וזף באוניית הצי פינאפור, המייג'ור ג'נרל בשודדי הים מפנזאנס, קו-קו במיקאדו, ג'ק פוינט באנשי המשמר ודוכס פלאזה טורו בשייטי הגונדולות, אלו לצד תפקידים נוספים.
ב-1979 עזב ריד את חברת האופרה ד'וילי קארט אך המשיך בביצוע ובבימוי אופרות של גילברט וסאליבן בבריטניה ובארצות הברית לצד אופרות נוספות.
ריד נפטר ב-2010 בגיל 94 בבית חולים בהליפקס לאחר שבץ.
ג'ון ריי היה כלכלן, מורה ורופא סקוטי-קנדי, מחבר הספר "גילוי דעת על מספר עקרונות חדשים בנושא כלכלה פוליטית".
ג'ון ריי נולד ב-1 ביוני 1796 בסקוטלנד.
למד מתמטיקה ורפואה באוניברסיטאות אדינבורו ואברדין.
בהיותו בן 26 היגר לקנדה מסיבות כלכליות ועבד כמורה בעיירות קטנות.
בתקופה זו נפטרה אשתו ממחלה.
ב-1834 עבר לבוסטון ואחר כך לניו יורק, ועבד גם שם כמורה.
ב-1849 עבר לקליפורניה, סבל מעוני וממלריה, ושנתיים מאוחר יותר היגר להוואי.
בהוואי עסק במגוון עבודות, בהן רפואת שיניים וגאולוגיה, וכתב מספר מאמרים על הגאולוגיה וההיסטוריה של איי הוואי.
ספרו "גילוי דעת על מספר עקרונות חדשים בנושא כלכלה פוליטית" (1834) לא זכה להכרה אקדמית בזמנו.
ריי הושפע בכתיבתו מרעיונותיהם של אדם סמית ודייוויד יום.
הרעיון המרכזי בספר היה כי בשל התפוקה השולית הפוחתת של ההון, צמיחה כלכלית יכולה לבוא רק בעקבות חידושים טכנולוגיים.
הספר השפיע על כלכלנים נודעים בעולם רק לאחר מותו, בהם אירווינג פישר, אויגן פון בהם-באוורק וג'ון סטיוארט מיל.
ריי חזר לניו יורק ב-1871 ומת שם שנה מאוחר יותר.
(קישור לטקסט המלא של הספר )
ג'ון רייוונהול היא בריטית, חסידת אומות העולם וכלת אות גיבור השואה הבריטי על פעילותה להצלת יהודים בתקופת השואה.
ג'ון רייוונהול נולדה בקנילוורת הסמוכה לקובנטרי, בשם אלסי ג'ון והשמיטה את שמה הראשון "אלסי".
היא נישאה ב-1925 ללסלי "לס" רייוונהול ועברה עמו להאג שבהולנד, לרגל עסקיו - ייבוא אופנועים.
כשפלשו הגרמנים להולנד הוחרמו ביתם ובית העסק של לסלי.
לסלי נאסר כיוון שהיה אזרח בריטי, וג'ון עברה להילברסום שבין אמסטרדם ואוטרכט.
במהלך מלחמת העולם השנייה, למרות האיום בעונש מוות למסתירי יהודים, הסתירה רייוונהול בביתה בהולנד צעיר יהודי בשם לואיס ולמן (louis velleman) לבקשת המחתרת ההולנדית.
הסכנה הייתה כפולה מאחר שולמן, אותו הסתירה, חלה במחלה מידבקת שסיכנה את בריאות שלושת ילדיה בסכנת הידבקות ומוות ממחלת הצעיר.
בשנים האחרונות של המלחמה 1944–1945 מצבה של משפחת רייוונהול, כמו רבים בהולנד, היה קשה עקב מחסור במצרכים הבסיסיים כמו מוצרי מזון גז ומים.
לפיכך, נאלצה משפחת רייוונהול להיעזר במשפחת בקס (beks), שהייתה בעלת אמצעים רבים יותר וסבלה פחות מהמצב הקשה ודאגה לספק לוולמן מזון.
פעם בשבוע נהג הצעיר לאכול בביתם ואף העיד בעצמו על ההבדלים בין בית משפחת ריוונהול לבין מצבה של משפחת בקס באומרו: "יכולתי לאכול ביום אחד יותר מאשר בכל השבוע אצל משפחת רייוונהול".
משפחת בקס, שהייתה פעילה בתנועת ההתנגדות ההולנדית לקחה על עצמה את המשימה וראתה בטיפול בו חלק מן המאמץ להצלת יהודים.
על כך זכו גם הם להכרה כחסידי אומות העולם.
מחלתו של ולמן התפשטה גם בקרב משפחת רייוונהול ופגעה בכל המשפחה אך לאחר סיום המלחמה רק בת משפחה אחת הוסיפה לחלות.
למשך מספר שנים היא סבלה מסיבוכים רפואיים עד שהבריאה לחלוטין בגיל 27. במקביל ולמן פיתח קריירה בתחום העיתונות ושמר על קשר עם משפחת רייוונהול עד מותו בשנת 2000.
בשנת 2007, 23 שנים לאחר מותה, יד ושם הכיר בג'ון אלסי רייוונהול כחסידת אומות עולם ושלושה מילדיה של רייוונהול קיבלו את אות חסיד אומות העולם בשמה, בשגרירות ישראל בלונדון.
ג'ון ריית' הוא דמות בדיונית של מוטאנט שהופיע בחוברות הקומיקס וולברין ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Wolverine Vol.2 #60 מספטמבר 1992 ונוצרה על ידי הכותב לארי האמה והמאייר דייב הובר.
ג'ון ריית' היה חבר בצוות המבצעים המיוחדים "צוות אקס" מטעם ה-CIA, בו היו חברים הסוכנים המוטאנטיים וולברין, סייברטות', מאווריק, סילבר פוקס ומאסטודון.
מאוחר יותר צורפו חברי הצוות לתוכנית "נשק אקס", בה הושתלו בהם זיכרונות מזויפים ויכולת ההזדקנות שלהם הואטה.
כאמן טלפורטציה תפקידו של ג'ון היה מילוט הצוות, בו השתתף כמומחה בחומרי נפץ.
פעולותיו השונות ושינוי זיכרונותיו הובילו אותו למצב פרנואידי, שגרם לו למלכד את ביתו מחשש לחייו.
הוא נמנע מלהשתמש בכוחותיו באופן פומבי, ונראה רחום יותר משאר חברי הצוות וכאחד שלא שש להרוג חפים מפשע שעומדים בדרכו, מה שהציב אותו בעימותים עם סייברטות' הפראי.
הצוות התפרק עקב בריחתו האלימה של וולברין ממתחם הניסויים של נשק אקס, וג'ון המשיך לעבוד כסוכן CIA עצמאי.
ג'ון היה זה שאיחד את חברי צוות אקס שנים לאחר מכן במטרה לאתר את האדם שאחראי על שינוי זכרונם, והגן מאוחר יותר על מאווריק מפני אומגה רד.
הוא גויס שנית לתוכנית נשק אקס ונשלח עם סייברטות' לגייס את מאווריק, שסירב והשיב מלחמה.
במהלך הקרב המתחולל ניצל סייברטות' את המהומה כדי להרוג את ג'ון, ששרד ונעשה לכומר בפטיסטי דתי בעיירה קטנה, בה ביקר וולברין שנים לאחר מכן במסע לגילוי עצמי.
שד המתחזה לוולברין הגיע לעיירה זמן קצר אחרי עזיבתו של וולברין, ותקף את תושבי העיירה כדי להפליל את וולברין בנעשה.
ריית' יידע את תושבי העיירה כי זהו אינו וולברין, והקריב את חייו בניסיון הרואי להצילם.
גרסה חלופית של ג'ון ריית' מיקום הרצת החוברות אולטימייט מארוול היא זו של קולונל אנושי שונא מוטאנטים, שבאחריותו פתיחת מחנה הריכוז המוטאנטי הראשון בעולם.
הוא מונה כמנהל תוכנית "נשק אקס", ובכך לאחראי על הניסויים וההתעללויות הסדיסטיות שנערכו בלוגאן/וולברין, שיועד להפוך למכונת ההרג המושלמת.
קולונל ריית' ולוגאן נשלחו לפעול במלחמת הפרץ, שם חזה ניק פיורי הצעיר ביחסם המתעלל של אנשי התכנית כלפי לוגאן, והיה זה שסייע לו לברוח.
קולונל ריית' פיתח אובססיה ללכידתו של לוגאן, ואחרי כישלונות רבים חטף וכלא מוטאנטים וחברי אקס-מן רבים דוגמת רוג, נייטקרולר, חיה וג'אגרנוט, שזכו גם הם לנחת זרועו הסדיסטית.
המוטאנטים שוחררו במבצע משותף של לוגאן, פיורי ואחוות המוטאנטים, וקולונל ריית' נהרג בידי ניק פיורי.
הוא הוחיה בידי הממשלה הקנדית באמצעות סם המעניק כוחות-על, ונעשה לגרסת יקום האולטימייט של הגיבור וינדיקטור ולמוביל קבוצת אלפא פלייט.
הוא נרצח מאוחר יותר בידי ויליאם סטרייקר במהלך אירועי "אולטימטום".
את דמותו בסרט הלייב אקשן "אקס-מן המקור: וולברין" גילם הראפר will.i.am.
דמותו של קולונל מוס בסדרת האנימציה "וולברין והאקס-מן" מבוססת על דמותו של קולונל ג'ון ריית' מיקום האולטימייט.
ג'ון אמט רייט היה שחקן וזמר אמריקאי, שהיה ידוע בעיקר בשל הופעותיו במחזות זמר.
ג'ון רייט נולד בסנטה אנה, קליפורניה, לארצ'י רייט (Archie John Raitt), שעבד כמזכיר ב-YMCA, וסטלה וולטון (Stella Eulalie Walton).
את דרכו בתיאטרון החל כתלמיד בבית הספר התיכון פולרטון (Fullerton), אז הצטיין דווקא באתלטיקה קלה ופוטבול.
אחרי התיכון למד באוניברסיטת דרום קליפורניה ולאחר מכן באוניברסיטת רדלנדז , בה למד חינוך גופני.
הוא סיים את לימודיו ב-1939.
את דרכו המקצועית החל בשנת 1940. בשל היותו קווייקר, רייט היה סרבן מצפון ולכן לא שירת במלחמת העולם השנייה.
הוא ידוע ביותר בשל תפקידי הבמה שלו במחזות הזמר "קרוסל" , "אוקלהומה!", "The Pajama Game" , "Carnival in Flanders" , "Three Wishes for Jamie" ו-"A Joyful Noise" , שבו קבע את הסטנדרט של גברים חזקים, נאים, בעלי קול חזק בתקופת עידן הזהב של מחזות הזמר של תיאטראות ברודוויי.
התפקיד הראשי היחיד שלו בקולנוע היה בגרסה הקולנועית של "משחקי הפיג'מה" לצדה של דוריס דיי.
רייט השתתף פעמים רבות בתוכנית הטלוויזיה "The Bell Telephone Hour" .
רייט הקליט מספר הקלטות אולפן של מחזות זמר של ברודוויי, ובהם אוקלהומה!
(בתפקיד קורלי) וספינת השעשועים (בתפקיד גיילורד רייבנל).
בשנת 1945 ג'ון רייט היה אחד ממקבלי הפרס העולמי של התיאטרון הראשון, על הופעת הבכורה שלו ב"קרוסלה".
ב-1965 הוא כיכב בהפקה לכבוד 20 שנה למחזמר במרכז לינקולן.
לרייט יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
אשתו הראשונה הייתה מרג'ורי היידוק (Marjorie Haydock), ממנה התגרש ב-1971. שלושת ילדיו של רייט נולדו לו מאשתו הראשונה: הזמרת והגיטריסטית בוני רייט ושני בנים נוספים, סטיבן ודייוויד.
ב-1972 התחתן עם אשתו השנייה, קת'לין סמית' לאנדרי (Kathleen Smith Landry), וגם נישואין אלו הסתיימו בגירושין.
בשנת 1981 גילה כי רוזמרי קריימר (Rosemary Kraemer), אהובתו מימי בית הספר התיכון התאלמנה.
מאחר שזמן לא רב קודם לכן התגרש מאשתו השנייה, יצר עמה קשר.
רייט מת בשנת 2005 (בגיל 88) בביתו בפסיפיק פליסיידס (Pacific Palisades) , לוס אנג'לס, מסיבוכים שנגרמו עקב דלקת ריאות.
ג'ון מייקל ריצ'רדסון הוא קצין בדימוס בדרגת אדמירל בצי ארצות הברית ששירת כראש המבצעים הימיים ה-31.
ב-1982 סיים לימודי תואר ראשון בפיזיקה באקדמיה הימית של ארצות הברית, הוא בעל תואר שני בהנדסת אלקטרוניקה מ-MIT, בעל תואר שני מהמכון האוקיינוגרפי בוודס הול, ותואר שני באסטרטגיית ביטחון לאומי מהאוניברסיטה לביטחון לאומי.
ב-1982 הצטרף לצי ארצות הברית והוכשר כאיש צוות בצי הצוללות.
שירת בצוללת התקיפה מסדרת סטרג'ן "USS Parche", בצוללת נושאת הטילים הבליסטיים מסדרת בנג'מין פרנקלין "USS ג'ורג' מרשל".
שימש כסגן מפקד צוללת התקיפה מסדרת לוס אנג'לס "USS סולט לייק סיטי".
בשנים 1995–1997 שימש עוזר לענייני הצי של נשיא ארצות הברית.
באוקטובר 1998 מונה למפקד צוללת התקיפה "USS הונולולו" ושירת בתפקיד עד נובמבר 2001. על שירותו המצוין כמפקד הצוללת זכה מטעם הצי בפרס סטוקדייל למנהיגות.
בתפקידו הבא שימש סגן מפקד פלגת הצוללות הראשונה.
בדצמבר 2002 מונה לראש מחלקה בכוח הצוללות בפיקוד האוקיינוס השקט.
במרץ 2005 מונה למפקד פלגת פיתוח הצוללות ה-12. באוקטובר 2006 מונה לסגן ראש אגף מבצעים במטות המשולבים.
בנובמבר 2007 מונה ראש מחלקת תכנון בפיקוד הכוחות המשולבים.
ביולי 2009 מונה למפקד קבוצת הצוללות השמינית ובמקביל לקצין המבצעים והתכנון של פיקוד כוחות הצי באירופה ואפריקה וסגן מפקד הצי השישי של ארצות הברית.
בנובמבר 2010 מונה למפקד כוח הצוללות בצי האוקיינוס האטלנטי ומפקד כוחות הצוללות של ארצות הברית ובעלות בריתה.