tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המבקרים הבריטיים לא קיבלו את נגינתו, ברסיטל מיצירות היידן ופרוקופייב, בעין יפה, אך יחסם השתנה מן הקצה אל הקצה לאחר קונצרט של שני הקונצ'רטי לפסנתר של ליסט.
ריכטר אהב לנגן לפני קהל, אך שנא לתכנן קונצרטים שנים מראש.
בשלהי חייו העדיף לנגן בהתראה קצרה ככל האפשר, באולמות קטנים וחשוכים, עם תאורה ממוקדת על התווים ותו לא.
החשכת האולם, כך טען, עוזרת למקד את תשומת לב הקהל בנגינה, ללא הסחות דעת חיצוניות.
ב-1986 יצא ריכטר למסע קונצרטים בן שישה חודשים בסיביר, במהלכו הופיע בכ-150 רסיטלים, חלקם בעיירות שלא היה בהן אולם קונצרטים של ממש, לקהל מאזינים, שלחלקו הייתה זו ההזדמנות הראשונה לשמוע מוזיקה קלאסית.
באותה שנה זכה בפרס לאוני סונינג למוזיקה.
בשנותיו האחרונות חלה ירידה מסוימת בטכניקה של ריכטר, הן בשל גילו והן בשל בעיות בריאות, אך למרות התסכול שגרם לו מצב זה, המשיך ריכטר לנגן ולהופיע בכמה מן היצירות התובעניות ביותר ברפרטואר הפסנתרני, ביניהן "מחזור המראות" של ראוול, הסונאטה השנייה של פרוקופייב והאטיודים והבלדה הרביעית של שופן.
הופעתו המוקלטת האחרונה של ריכטר, עם תזמורת יפנית בניצוח ידידו הוותיק, רודולף ברשאיי, הייתה בשנת 1994. הקונצרט, שכלל שלושה קונצ'רטי של מוצרט, יצא בתקליטור בחברת לורל.
הרסיטל האחרון של ריכטר התקיים בליבק, גרמניה ב-30 במרץ 1995. בתוכנית היו שתי סונאטות של היידן ו"וריאציות ופוגה" של מקס רגר על נושא של בטהובן, יצירה לשני פסנתרים, שריכטר ניגן עם הפסנתרן אנדריאס לוצביץ'.
ריכטר מת בביתו ליד מוסקבה מהתקף לב, אחרי תקופה ממושכת של דיכאון בגלל אי יכולתו לנגן לפני קהל.
בשעת מותו, עבד ריכטר על "חמישה קטעים לפסנתר" של שוברט, מס' 459 ברשימת יצירותיו.
סאביאן היא חברת מצילות קנדית ידועה המתמחה בייצור ובעיצוב דגמי מצילות שונים.
סביאן ידועה כיצרנית מצילות ייחודיות והיא נחשבת לאחת מהחברות הטובות והמובילות בשוק המצילות לצד זילדג'יאן, פייסטי, מיינל ואחרות.
סביאן נוסדה בשנת 1981 על ידי רוברט זילדג'יאן, בנו של אבדיס זילדג'יאן השלישי, ששימש כבעלים של יצרנית המצילות הנודעת זילדג'יאן.
החברה קמה לאחר מותו של אוודיס זילדג'יאן השלישי; בנו הבכור ארמנד הפך לבעלי החברה.
עקב הנסיבות שגם גרמו לסכסוך בין האחים ארמנד ורוברט ולהליכים משפטיים בין השניים, עזב רוברט את זילדג'יאן והקים יצרנית מצילות משלו, לה הוא קרא סביאן.
שם החברה הוא למעשה חיבור של שתי האותיות הראשונות של שמות שלושת ילדיו של רוברט – סאלי, ביל ואנדי.
לאחר הקמת החברה, החלו אנשיה לייצר שתי סדרות של מצילות – HH (Hand Hammered) ו-AA.
שתי הסדרות מיוצרות עד היום ונחשבות לסדרות המובילות של סביאן; לצד Vault ו-Paragon שיוצרו מאוחר יותר.
כיום יושב ראש החברה הוא אנדי זילדג'יאן, הצעיר מבין ילדיו של רוברט.
סבטלנה איוונובנה "אספיר" דולז'נקו-קרצ'בסקאיה היא אתלטית עבר יהודיה-סובייטית.
היא סגנית אלופה אולימפית בהדיפת כדור ברזל (מוסקבה 1980).
קרצ'בסקאיה נולדה בכפר בקרבת אודסה, אוקראינה למשפחה יהודית.
באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה קרצ'בסקאיה במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.24 מטר, 11 ס"מ ממדליית ארד.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בגטבורג שבשוודיה 1974 סיימה קרצ'בסקאיה במקום שביעי הדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.02 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא שבאיטליה ב-2 בספטמבר אותה שנה היא סיימה במקום שמיני בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.23 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בקטוביץ שבפולין 1975 סיימה קרצ'בסקאיה במקום רביעי הדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.04 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה במינכן שבגרמניה זכתה קרצ'בסקאיה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי חדש של 20.06 מטר.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) היא סיימה במקום תשיעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.36 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בסן סבסטיאן שבספרד 1977 סיימה קרצ'בסקאיה במקום חמישי הדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.62 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג, אז צ'כוסלובקיה ב-30 באוגוסט 1978 סיימה קרצ'בסקאיה במקום רביעי בתוצאה של 20.13 מטר.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה קרצ'בסקאיה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי חדש של 21.42 מטר, אחרי אילונה שלופיאנק ממזרח גרמניה שקבעה שיא אולימפי חדש של 22.41 מטר ולפני מרגיטה פופה אף היא ממזרח גרמניה (21.20 מטר).
סביאטוסלב פיודורוב היה רופא עיניים ומדען סובייטי.
על תרומתו בתחום פיתוח רפואה הוענקו לו מספר עיטורים בהם גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1987. בשנת 1996 היה מועמד לנשיאות רוסיה.
סביאטוסלב פיודורוב נולד בעיר חמלניצקי (אז בברית המועצות כיום באוקראינה) למשפחה איש הצבא האדום ממוצא רוסי.
במהלך הטיהורים הגדולים אביו נאסר.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה המשפחה נמלטה לירוואן בו הוא סיים בית הספר.
פיודורוב חלם על טייס והתקבל לבית הספר של חיל האוויר.
בעקבות פציעה בשנת 1945 הוא שוחרר משרות צבאי.
פיודורוב סיים מכון לרפואה בעיר רוסטוב על דון והתמחה ברפואת עיניים.
לאחר מספר שנים של עבודה במרפאות בעיר שדה בשנת 1958 פיודורוב עבר לעיר צ'בוקסרי והתחיל לעבוד במכון לחקר מחלות עיניים.
בשנת 1960 הוא לראשונה בברית המועצות ביצע ניתוח להחלפת קרנית.
הנהלת המכון פיטרה אותו בטענה שניתוחים שהוא ביצע לא הוכנו כראוי ובוצעו ללא הוכחה מדעית מספקת.
אומנם לאור החלמת המנותחים וההד הציבורי פיודורוב הוחזר לעבודה.
בשנים 1961–1967 עמד פיודורוב בראש קתדרה למחלות עיניים במכון לרפואה בארכנגלסק.
בשנת 1967 פיודורוב הועבר למוסקבה והועמד בראש קתדרה למחלות עיניים במכון לרפואה ה-3 במוסקבה.
בתקופה זו הוא פיתח מספר שיטות חדשות לניתוחי עיניים שנמצאות בשימוש עד היום.
פיתוחים שלו קיבלו הכרה בינלאומית.
בשנת 1974 הוא הועמד בראש מעבדה לניתוחי עין שבשנת 1980 אורגנה למכון לניתוחי עיניים ופיודורוב מונה למנהל המכון.
לאור הצלחות גדולות ופיתוחים רבים של המכון בשנת 1986 הוחלט על פתיחת סניפי המוסד בערי ברית המועצות.
בסך הכול נפתחו 11 סניפים.
עם תחילת הפרסטרויקה סביאטוסלב פיודורוב החל בפעילות ציבורית ופוליטית ענפה.
הוא היה בין תומכיו של בוריס ילצין ובאוקטובר 1991 היה אף מועמד לתפקיד ראש הממשלה אך סירב לקבלו.
במהלך תחילת שנות ה-90 פיודורוב היה בין מקימי מספר ארגונים ציבוריים אך בכל פעם היה עוזב אותם עקב חילוקי דעות בנושאים שונים.
בינואר 1995 פיודורוב הקים מפלגה חדשה - "מפלגת שלטון עצמי של העובדים" (Партия самоуправления трудящихся).
פיודורוב התנגד למדיניות כלכלית של הממשל ודגל בכלכלה חופשית אך שימוש ברגולציה ממשלתית, ניצול מושכל של משאבי טבע ופיתוח הדרגתי של המדינה.
בשנת 1995 המפלגה השתתפה בבחירות לדומה וזכתה במקום בודד.
בשנת 1996 פיודורוב העמיד את עצמו כמועמד המפלגה למשרת נשיא רוסיה.
במהלך הבחירות הוא זכה בכ-700 אלף קולות ולא עבר לשלב השני.
לאחר בחירות 1996 פיודורוב התרחק מפעילות פוליטית וחזר במלוא המרץ לפעילות מדעית.
במהלך עבודתו פיודורוב פרסם מעל 500 מאמרים, 7 ספרים מדעים וקיבל 108 פטנטים על המצאותיו בתחום רפואת עיניים.
פיודורוב נהרג בתאונה אווירית ב-2 ביוני 2000 כאשר חזר במסוק מכנס מדעי.
סבטלנה ויקטורובנה חודצ'נקובה היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה רוסייה, אשר מוכרת בשל תפקידה כאירינה בסרטו של טום אלפרדסון מ-2011, "החפרפרת", בו שיחקה לצד שחקן רוסי אחר, קונסטנטין חבנסקי, שגילם תפקיד של מרגל בקג"ב.
זכתה בפרס נשר הזהב הרוסי בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר לשנת 2018, על תפקידה בסרט "דובלטוב".
סבטלנה התפרסמה לאחר שהופיעה בסרטו של סטניסלב גובורוחין מ-2004, "ברכו את האישה", תפקיד שהעניק לה מועמדות לפרס ניקה של האקדמיה הרוסית לקולנוע.
ב-2008 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר במסגרת פסטיבל הקולנוע הפולני, על תפקידה בסרט "מוסקבה הקטנה".
היא התפרסמה גם על גילום אחד התפקידים הראשיים בטרילוגיית הסרטים "אהבה בעיר הגדולה", קומדיה רוסית המתרחשת בארצות הברית.
היא התפרסמה בקולנוע העולמי לאחר שהופיעה בסרט "החפרפרת" מ-2011, כשגילמה את אירינה, מהגרת רוסיה שמבקשת להגר למערב, ומתאהבת בדמותו של תום הארדי, המככב בסרט יחד עם גארי אולדמן וקולין פירת'.
ב-2013, גילמה את דמותה של וייפר בסרט "הוולברין".
ב-2015 כיכבה בסרט גבירת צ'אכטיצה בתפקיד הרוזנת אליזבת באטורי, אשר הייתה אחראית להירצחן של כ-650 נשים צעירות, וידועה עד היום כאחת מהרוצחים הסדרתיים הנוראים של כל הזמנים.
אוֹיְדִין נַרְבַּאייֶבָה (אוזבקית קירילית: Ойдин Норбоева, אוזבקית לטינית: Oydin Norboyeva; נולדה בטשקנט ב-5 במרץ 1944), הידועה גם בגרסה הרוסית של שמה, סְבֶטְלַנָה עַבְּדוּלְחַקוֹבְנָה נרבאייבה (רוסית: Светлана Абдулхаковна Норбаева) היא שחקנית ילידת אוזבקיסטן המתגוררת כיום בישראל.
נרבאייבה נולדה בטשקנט, בירת אוזבקיסטן הסובייטית, ב-1944. אביה, עבדולחק נרבאייב, היה שחקן בתיאטרון הדרמה הלאומי ע"ש חמזה ניאזי וזכה בתואר אמן העם של אוזבקיסטן.
גם היא פנתה לעסוק בתחום, ונרשמה ללימודים בפקולטה למשחק במכון לתיאטרון ע"ש אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי בעיר הולדתה.
היא הייתה בקשר עם סטודנט אחר, חביבוללה פאיזייב, במאי סרטים לעתיד.
ב-1961 ילדה את בנם, גָ'חוֹנְגִיר (ג'אניק) פאיזייב, העוסק אף הוא בקולנוע: בין השאר, הפיק את "אדמירל" וביים את "גמביט טורקי", הסרטה של הספר בעל אותו השם מאת בוריס אקונין.
נרבאייבה ופאיזייב נישאו, אך התגרשו כשנה לאחר לידת בנם.
ב-1963, שנה לפני שסיימה את לימודיה, הצטרפה נרבאייבה לתיאטרון הלאומי, שם הופיעה במגוון תפקידים לאורך עשרים-ושבע השנים בהן נמנתה עם האנסמבל.
בין השאר, שיחקה את קורדליה ב"המלך ליר" בעונת 1966; את מרי סטיוארט במחזהו בעל אותו השם של פרידריך שילר בעונת 1967; את אנטיגונה ב-1978, ואת דזדמונה ב"אותלו" בעונת 1984.
ב-1966 השתתפה לראשונה בסרט קולנוע, "חיי אמש", בו שיחקה את התפקיד הראשי של אישה בשם סוראיה.
על הופעתה זכתה בתעודת כבוד לשחקנית החדשה הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים של הרפובליקות המרכז-אסיאתיות.
היא שיחקה בכעשרים סרטים בסך הכל.
ב-1967 יצא לאקרנים סרטה המפורסם ביותר, "אל תירו במס' 26" של אולפני אוזבקפילם, שזכה להצלחה ניכרת בכל ברית המועצות ונצפה בידי כ-32.9 מיליון איש – הישג בלתי שכיח להפקות מחוץ לרוסיה גופא.
נרבאייבה הופיעה בתפקיד נאדיה, מרגלת סובייטית שהסתננה לבית-ספר של האס אס המכשיר משתפי פעולה מרכז-אסיאתיים לפעולות חבלה בעורף הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
על משחקה בסרט הוענק לה פרס לנין של הקומסומול האוזבקי.
היא הייתה מוכרת לקהל בארצה גם כמדבבת, והשתתפה בדיבוב סרטים סובייטים רבים לשפה האוזבקית.
בתחילת שנות ה-70 הופיעה נרבאייבה בסרטים הטג'יקיים "אגדת רוסתם" ו"רוסתם וסוחרב", שניהם עיבודים ל"שאהנאמה" מאת פירדוסי.
היא שיחקה את הנסיכה תהמינה, אהובתו של הגיבור רוסתם ואם בנו סוחרב.
בעת הצילומים החלה בקשר עם הכוכב ששיחק את רוסתם, השחקן האוסטי בימבולאט וטאייב , עמו התחתנה.
נולד להם בן אחד, זאור.
לחצי העבודה על שני השחקנים הביאו אותם להיפרד לאחר חמש שנות נישואין.
באותה תקופה, במקביל להמשך עבודתה בתיאטרון ע"ש חמזה, הצטרפה לתיאטרון הניסויי אילחום של הבמאי הצעיר מרק וייל , התיאטרון העצמאי הראשון בברית המועצות.
ב-1979 הוענק לנרבאייבה תואר אמן העם של אוזבקיסטן, הכיבוד הגבוה ביותר שיכלה רפובליקה סובייטית להעניק לשחקן.
באמצע שנות ה-80 היא פגשה את עזים טורדייב, פרופסור למיקרוביולוגיה, שהפך תוך זמן קצר לבעלה השלישי.
ב-2010 ציינה נרבאייבה כי "הם כבר עשרים וחמש שנים ביחד." ב-1989 ניתן לה פרס הרפובליקה האוזבקית.
ב-1990 עזבה את התיאטרון ע"ש חמזה לטובת התיאטרון הדרמטי הרוסי בטשקנט, שם הופיעה בין השאר בתפקיד הראשי ב"פילומנה" מאת אדוארדו דה פיליפו.
ב-1999 עלו נרבאייבה ובעלה לישראל.
היא שיחקה במספר תפקידים בתיאטרון בארץ, וזכתה לפרסום מחודש כשהופיעה בסדרה "תא גורדין" ב-2012 בתפקיד סבתו של רן דנקר.
סבטלנה זאחרובה היא פרימה בלרינה בבלט של תיאטרון הבולשוי ברוסיה, ובבלט של תיאטרון לה סקאלה באיטליה.
זאחרובה נולדה בעיר לוצק, אוקראינה, ברית המועצות, ב-10 ביוני 1979. בגיל שש, סבטלנה נלקחה על ידי אימה ללמוד ריקודי עם בסטודיו מקומי.
בגיל עשר, סבטלנה נבחנה והתקבלה לבית הספר לכוראוגרפיה של קייב, אוקראינה.
ארבעה חודשים בלבד לאחר מכן, אביה הוצב מטעם הצבא במזרח גרמניה, דבר שאילץ את סבטלנה להפסיק את לימודיה.
חצי שנה לאחר מכן, המשפחה חזרה לאוקראינה, וסבטלנה נבחנה שנית והתקבלה לבית הספר.
היא צורפה מיד לשנה השנייה, תחת המורה Valeria Sulegina.
לאחר שש שנים בבית הספר סבטלנה התחרתה בתחרות בינלאומית לרקדנים צעירים.
בעקבות התחרות התאפשר לה לעבור לבית הספר היוקרתי לבלט - אקדמית ואגאנובה לבלט רוסי.
בשנת 1996, כשהייתה בת 17, השלימה סבטלנה את לימודיה בואגאנובה והצטרפה ישירות כרקדנית בבלט של תיאטרון המארינסקי.
שנה לאחר מכן ב-1997 כשהייתה בת 18 בלבד, היא ביצעה את הופעות הבכורה הראשונות שלה כרקדנית ראשית (פרימה בלרינה) בבלט של תיאטרון מריאינסקי.
סבטלנה התברגה במהרה כאחת הבלרינות המוכשרות והמפורסמות ביותר, ובשנת 2003-2004 קיבלה הצעה לעבור להיות רקדנית ראשית של בלט בולשוי.
על פי שמועות המעבר נבע גם כתוצאה מחוסר שביעות רצון בבלט של תיאטרון מריאינסקי.
כיום, סבטלנה מבצעת סיבובי הופעות ומתארחת בלהקות הבלט הגדולות בעולם.
היא נחשבת כאחת הבלרינות הגדולות של הדור, בעיקר בזכות השליטה המוחלטת והמומחיות שלה בטכניקות הבלט, עבודת הרגליים המדהימה שלה, הגמישות יוצאת הדופן שלה, המוזיקליות והריקוד מהנשמה.
יחד עם זאת, לא כל המבקרים מוצאים את היכולות יוצאות הדופן שלה מתאימות לנורמות של הבלט הקלאסי.
באיטליה רקדה סבטלנה בבלט של תיאטרון לה-סקאלה עם הרקדן הראשי רוברטו בולה בבלטים כמו אגם הברבורים, ז'יזל, הביידרה, היפהפייה הנרדמת ועוד.
סבטלנה זכתה בתחרות הריקוד "Prix Benois de la Danse" בשנת 2005 ובפרס הפדרציה הרוסית ב-2006.
סבטלנה נשואה לכנר הרוסי ודים רפין.
לזוג בת אחת בשם אנה, שנולדה ב-17 בפברואר 2011. זאחרובה נעדרה בסיבוב ההופעות של הבולשוי בלונדון בקיץ 2010 כתוצאה מפציעה בירך, כך מסרו הגורמים הרשמיים.
בפועל היא הייתה בהריון בזמן הזה.
זאחרובה חזרה לקריירת הריקוד לאחר הלידה, וכיום מופיעה ברחבי העולם.
סבטלנה רומשינה היא שחיינית צורנית רוסייה.
היא אלופה אולימפית בעלת 7 מדליות זהב ואלופת עולם בעלת 21 מדליות זהב.
היא הצטרפה לצוות שהיה מתאמן במרכז לספורט מים בעיר בגיל צעיר.
בשנת 2005 רומשינה לראשונה נשלחה לאליפות עולם וזכתה בו במדליות זהב בתחרויות קבוצתיות.
בהמשך היא החלה להשתתף בתחרויות זוגות לצד נטליה אישצ'נקו.
באולימפיאדת 2008 רומשינה השתתפה בתחרות קבוצתית בו זכתה במדליית זהב.
לאחר פרישת אשצ'נקו מתחרויות, רומשינה ממשיכה להשתתף בתחרויות זוגות לצד סבטלנה קולסניצ'נקו.
אם חזרתה של נטליה אישצ'נקו הם החלו מחדש את ההופעות המשותפות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול שבקנדה בשנת 2005, רומשינה זכתה במדליות זהב בתחרות הקבוצתית.
מאז ועד לשנת 2013 היא זכתה ב-15 מדליות זהב באליפויות העולם.
סבטלנה רומשינה השתתפה ב-4 אולימפיאדות וזכתה שלוש פעמים בתחרות הזוגות ו-4 פעמים בתחרות הקבוצתית.
סביאלנד (בשוודית: Svealand, "ארץ סְבֵיאָה") הוא המרכזי והמאוכלס ביותר מבין ארבעת חלקיה של שוודיה, ומהווה ארץ היסטורית (לצד נורלנד, סקונהלנד ויֶטאלנד) שמתגוררים בה כ-40% ממספר תושביה של ממלכת שוודיה של ימינו.
ארץ סביאלנד משתרעת בין ארץ יטאלנד מדרום, ארץ נורלנד מצפון, במזרח נמצא הים הבלטי ובמערב נמצאת נורווגיה.
בסביאלנד נמצאות עיר הבירה של ממלכת שוודיה סטוקהולם, כמו גם האוניברסיטה העתיקה ביותר בסקנדינביה בעיר אופסלה, בה גם מקום מושבו של הארכיבישוף של שוודיה.
סבטלנה גנזדילוב (נולדה ב-20 ביולי 1969) היא אתלטית ישראלית בעבר, אלופת ישראל בקרב שבע, בקפיצה לרוחק ובריצת 100 מטר משוכות ושיאנית ישראל הנוכחית (2020) בקרב שבע כ-20 שנים ושותפה לשיא הישראלי בריצת שליחות 4x400 מטר.
הייתה שותפה כ-10 שנים לשיא הישראלי בקפיצה לרוחק.
היא ייצגה את ישראל בשלוש אליפויות עולם (סביליה 1999, אדמונטון 2001 ופריז 2003) ובשתי אליפויות אירופה (מינכן 2002, גטבורג 2006).
בשנת 1996 עלתה מחרקוב, אוקראינה, עם בעלה.
בשנת 2023 הורשעה בניהול רשת בתי בושת.
גנזדילוב התאמנה בקבוצת מכבי ראשון לציון.
באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 סיימה גנזדילוב במקום 35 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.47 שניות.
באליפות ישראל בקרב שבע שנערכה באפריל 2000 זכתה גנזדילוב במדליית זהב בשיא ישראלי חדש של 5632 נקודות.
בתחרות גביע אירופה לאומות דרג ב' שנערכה בסלובקיה ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בריצת שליחות 4x100 ביחד עם אירנה לנסקי, אולגה דור ועדי זלנקו בשיא ישראלי חדש של 45.68 שניות, שיפור של 98 מאיות השנייה לשיא הקודם בן ה-11 שנים שעמד על 46.66 שניות.
באליפות העולם באולם שנערכה בליסבון פורטוגל במרץ 2001 סיימה גנזדילוב במקום 15 בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 8.28 שניות.
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בקרב שבע בתוצאה של 5333 נקודות ומדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.42 שניות, אחרי אירנה לנסקי (13.25 שניות).
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום 24 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.28 שניות.
באליפות אירופה שנערכה במינכן גרמניה באוגוסט 2002 סיימה גנזדילוב בקרב שבע במקום 15 בשיא ישראלי חדש של 5830 נקודות.
בתחרות שנערכה בתל אביב ב-13 באוגוסט 2003 קבעה גנזדילוב בקרב שבע שיא ישראלי חדש של 6031 נקודות (הנוכחי, 2020).
שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בפריז צרפת בשנת 2003 היא פרשה לאחר 3 מקצועות (2330 נקודות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום 15 בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם אירנה לנסקי, ענת מורד ואנה טקאץ', בשיא ישראלי חדש של 3:32.99 דקות (הנוכחי 2020).
ב-15 ביולי 2004 השוותה גנזדילוב בקפיצה לרוחק את השיא הישראלי בן ה-18 שנה של סיגל גונן בתוצאה של 6.46 מטר, שיא זה החזיק מעמד עוד כ-10 שנים ונשבר על ידי חנה קנייזבה-מיננקו (6.52 מטר, הנוכחי 2020).
באליפות ישראל בקרב שבע שנערכה באפריל 2005 זכתה גנזדילוב במדליית זהב בתוצאה של 5,364 נקודות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2006 זכתה גנזדילוב במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.24 מטר, לפני רותם בטאט-גולן (5.93 מטר) וניבה זיו (5.67 מטר) חברותיה לקבוצה.
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג שוודיה באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום 26 בקרב שבע בתוצאה של 5431 נקודות ובמקום 27 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.85 מטר.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2008 זכתה גנזדילוב במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.65 מטר, אחרי רותם בטאט-גולן (6.09 מטר) ולפני טל בן ארצי ממכבי חיפה כרמל (5.52 מטר).
ביוני 2020 הוגש נגדה כתב אישום בגין מספר עבירות: קשירת קשר לפשע, סרסרות, פרסום שירותי זנות של בגיר, הבאת אדם לידי זנות, החזקת מקום לשם זנות, עבירות מס, הלבנת הון אסורה וגרימה לאדם לעזוב את מדינתו לשם עיסוק בזנות.
בפברואר 2023 היא הורשעה בבית המשפט המחוזי בתל אביב בעבירות שיוחסו לה.
סבטלנה ולדימירובנה שקולינה היא אתלטית רוסיה, היא אלופת העולם (מוסקבה 2013) ובעלת מדליית ארד אולימפית (לונדון 2012) בקפיצה לגובה.
בפברואר 2019 שקולינה הושעתה לארבע שנים מהשתתפות בתחרויות על שימוש בסמים, החל מ-1 בפברואר 2019. שתי המדליות בהן זכתה, האולימפית ומאליפות העולם נשללו ממנה.
שקולינה נולדה בירצבו, שבמחוז סמולנסק.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בגרוסטו, איטליה בשנת 2004 זכתה שקולינה במדליית כסף בשיא אישי חדש של 1.91 מטר.
בתחרות שנערכה במנהיים, גרמניה ביוני 2005 קבעה שקולינה בקפיצה לגובה שיא אישי חדש של 1.92 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שנערכה בקובנה, ליטא ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 1.91 מטר.
בתחרות שנערכה בטולה ביוני 2007 קבעה שקולינה בקפיצה לגובה שיא אישי חדש של 1.96 מטר.
בתחרות שנערכה בקאזאן ביולי 2008 קבעה שקולינה בקפיצה לגובה שיא אישי חדש של 1.98 מטר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה שקולינה במקום 14 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.93 מטר.
באליפות העולם שנערכה בברלין גרמניה בשנת 2009 סיימה שקולינה במקום שישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.96 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא קטר במרץ 2010 סיימה שקולינה במקום רביעי בתוצאה של 1.96 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בסוף יולי אותה שנה היא סיימה במקום רביעי בתוצאה של 1.97 מטר.
באליפות העולם שנערכה בטגו קוריאה הדרומית בשנת 2009 סיימה שקולינה במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.97 מטר.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה שקולינה במדליית ארד בשיא אישי חדש של 2.03 מטר, אחרי אנה צ'יצ'רובה בת ארצה
באליפות העולם שנערכה במוסקבה רוסיה בשנת 2013 זכתה שקולינה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.03 מטר, לפני בריג'טה בארט (2.00 מטר), אנה צ'יצ'רובה ורות בייטייה מספרד (1.97 מטר).
סבטלנה דמידוב (נולדה ב-8 ביולי 1960) היא שחקנית ישראלית.
בוגרת האקדמיה הממלכתית לאמנות במוסקבה.
שיחקה בתיאטרון ע"ש מאייקובסקי במוסקבה.
ב-1992 הצטרפה דמידוב לתיאטרון גשר.
נשואה לשחקן ישראל דמידוב ולהם שלושה ילדים.
אדם בן כלב, תיאטרון גשר (1993)
עיר - סיפורי אודסה, תיאטרון גשר (1996)
שלוש אחיות, תיאטרון גשר (1997)
מזימה ואהבה, תיאטרון גשר (1999)
מר ברינק, תיאטרון גשר (2000)
כולם רוצים להוליווד, תיאטרון גשר (2004)
עקר בית, תיאטרון הקאמרי (2005)
עניין של סגנון, תיאטרון גשר (2006)
יאקיש ופופצ'ה, תיאטרון גשר (2007)
הנסיכה איבון, תיאטרון גשר (2010)
שש נפשות מחפשות מחבר, תיאטרון גשר (2010)
הנפש הטובה מסצ'ואן, תיאטרון גשר (2014)
אני דון קיחוטה, תיאטרון גשר (2015)
קדוש מעונה, תיאטרון גשר (2016)
קיץ במריאנבד, תיאטרון גשר (2017)
מקבת' - גרסה ללא מילים, תיאטרון גשר (2018)
החטא ועונשו, תיאטרון גשר (2024)
חלומות מתוקים - מרינה לישנסקי (2003)
זינזאנה - הסוהרת סופי (2005)
סבטלנה דרוז'ינינה היא שחקנית, במאית ותסריטאית סובייטית ורוסייה.
סבטלנה דרוז'ינינה נולדה בשנת 1935 במוסקבה.
משפחתה התגוררה ברובע מרינה רושצ'ה.
אביה, סרגיי דרוז'ינין, נהג במקצועו, נהרג ליד העיר סמולנסק במלחמת העולם השנייה.
אמה, אנה מיזניקובה (1910–1990), שנולדה במשפחת קוזאקים באזור הדון, הייתה גננת.
ב-1946 דרוז'ינינה החלה ללמוד בבית הספר לקרקס, ובמשך שנה התאמנה בהצלחה בקבוצת לוליינים.
בשנת 1947 עברה אל בית הספר לכוריאוגרפיה של התיאטרון המוזיקלי של מוסקבה על-שם ק"ס סטניסלבסקי וו"א נמירוביץ'-דנצ'נקו.
דרוז'ינינה המשיכה בלימודי הריקוד בבית הספר לכוריאוגרפיה של תיאטרון בולשוי במוסקבה, שאותו סיימה ב-1955. היא למדה שם עם רקדני הבלט המפורסמים לעתיד – מריס ליאפה ונטליה קסטקינה.
דרוז'ינינה הייתה מהתלמידים המצטיינים במוסד, אך חלומה להיות רקדנית לא התגשם בגלל פציעתה הקשה.
בשנים 1955–1965 דרז'ינינה הייתה שחקנית באולפני הקולנוע על-שם גורקי שבמוסקבה.
הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה ב-1955, בתפקיד מוכרת בסרטו של סמסון סמסונוב "מעבר לחלון הראווה של חנות הכלבו".
בשנת 1957 דרוז'ינינה שיחקה בתפקידה הבולט ביותר על המסך.
היה זה בסרטו של סטניסלב רוסטוצקי "זה קרה בפנקובו".
היא גילמה את דמותה של לריסה, בתה של יו"ר הקולחוז בכפרה, שמתחתנת עם צעיר פרוע למרות התנגדות אביה.
חיי הנישואים השלווים שלהם מופרים, אחרי שאל הכפר מגיעה טוניה מלנינגרד, כדי לעבוד בתחום התרבות.
הצעירה העירונית מקימה בכפר מועדון תרבות.
היא ובעלה של לריסה (בגילומו של ויאצ'סלב טיכונוב) נמשכים זה אל זה.
הסרט זכה ב-30.5 מיליון צופים בבתי הקולנוע (מקום 13 מבין הסרטים שהוקרנו ב-1958 בברית המועצות).
בסך הכול, דרוז'ינינה הופיעה ב-18 סרטי קולנוע (האחרון שבהם בשנת 1970).
ב-1960 דרוז'ינינה סיימה את הפקולטה למשחק ב-VGIK (המכון הכלל-סובייטי הממלכתי לקולנוע שבמוסקבה).
בזמן הלימודים הכירה את בעלה לעתיד, מיכאיל מוקסיי, שלמד צילום קולנוע באותו מוסד.
שניהם שיחקו כדורעף – היא הייתה קפטנית נבחרת הנשים של המכון, והוא קפטן נבחרת הגברים.
(לאחר שדרוז'ינינה נהפכה לבמאית, מוקסיי היה הצלם כמעט בכל סרטיה).
בשנת 1969 דרוז'ינינה סיימה גם את הפקולטה לבימוי ב-VGIK.
סרט הגמר שלה היה "זינקה".
באותה שנה היא החלה לעבוד כבמאית באולפני "מוספילם".
עד שנת 1982 ביימה חמישה סרטי קולנוע (לשלושה מהם, גם כתבה את התסריט).
משנת 1987 דרוז'ינינה החלה לביים סדרות של סרטי טלוויזיה באורך מלא.
עד כה ביימה ארבעה סרטים לפי הרומן של נינה סורוטוקינה "השלושה מבית הספר לניווט" (בסדרת סרטים שנקראה "צוערי הצי" וכוללת את "צוערי הצי, קדימה!", "לחיי צוערי הצי!", "צוערי הצי 3", "צוערי הצי 4" ו"צוערי הצי 5"), ושמונה סרטים בסדרה "סודות הפיכות החצר.
היא הייתה שותפה בכתיבת תסריטים לכל סרטי הטלוויזיה שביימה.
דרוז'ינינה היא גיבורת שני הסרטים התיעודיים שהוקדשו לה: "סבטלנה דרוז'ינינה, מלכת הפיכות החצר" (2010) ו"מהומת הנישואים, סבטלנה דרוז'ינינה ואנטולי מוקסיי" (2013, לכבוד 55 שנות זוגיותה עם בעלה).
דרוז'ינינה נשואה לצלם הקולנוע אנטולי מוקסיי, הצעיר ממנה בשלוש שנים.
הוא בנם של זוג מרגלים סובייטיים, שפעלו בתקופת מלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה.
היא הכירה את מוקסיי בסוף שנות ה-50 – בזמן לימודיהם ב-VGIK, אותו ייצגו כשחקני נבחרות הכדורעף.
ב-1958 נולד בנם הבכור של בני הזוג – שנקרא כמו אביו אנטולי מוקסיי.
הוא היה צייר מבטיח, שהתמכר לסמים, נגמל, והתחתן עם השחיינית הצורנית אירינה מורביובה.
מנישואים אלה, בפברואר 1978 נולד נכדה הבכור של דרוז'ינינה – דניל.
אנטולי מוקסיי התאבד באותה שנה על ידי קפיצה ממרפסת ביתו, בגלל קשיים נפשיים אחרי הגמילה.
דרוז'ינינה ובעלה היו שותפים לגידולו של נכדם דניל – יחד עם אמו, שנפטרה לפני גיל 40. בבגרותו, דניל מוקסיי עוסק בעריכה באמצעות מחשב.
הוא עורך גם את הסרטים שסבתו מביימת.
ב-1966 נולד בנם הצעיר של בני הזוג – מיכאיל מוקסיי.
כמו אביו, הוא בוגר הפקולטה לצילום קולנוע ב-VGIK.
בשנות ה-90 הצליח כצלם וידאו קליפים בעבור זמרים רוסים.
ב-2010 הפיק סרט קולנוע יחד עם אביו.
בשנת 2012 התחתן עם שחקנית הכדורעף יקטרינה גאמובה.
מנישואים אלה, לדרוז'ינינה נולדו שני נכדים נוספים – מקסים ואליזבטה.
פעילת אמנות נכבדה של רוסיה הסובייטית (1989)
אמן העם של הפדרציה הרוסית (2001)
פרס "אולימפיה" (2002, מוענק על ידי הארגון הציבורי "האקדמיה הרוסית לעסקים" לציון ההכרה הציבורית בהישגיהן של נשות רוסיה)
סבטלנה יבגנייבנה סָביצקאיה היא קוסמונאוטית עבר סובייטית, האישה השנייה ששהתה בחלל והראשונה שביצעה פעילות חוץ-רכבית ("הליכת חלל").
מאז 1996 היא משמשת כחברה בדומה של רוסיה מטעם המפלגה הקומוניסטית.
אביה היה יבגני סביצקי, טייס סובייטי שהיה אלוף הפלות במלחמת העולם השנייה וזכה פעמיים בעיטור גיבור ברית המועצות.
סביצקאיה גילתה עניין בתחום התעופה מגיל צעיר, וכבר בגיל 17 ביצעה 450 צניחות.
בשנת 1970 זכתה בתחרות הנשים באליפות העולם באווירובטיקה של ה-FAI.
היא השלימה תואר בהנדסה מהמוסד לתעופה במוסקבה ב-1972. לאחר מכן שימשה כטייסת ניסוי וב-1980 החלה להתאמן כקוסמונאוטית.
ב-1982 היא טסה לראשונה לחלל על גבי חללית סויוז במשימת סויוז T-7, לצדם של לאוניד פופוב (מפקד צוות) ואלכסנדר סרברוב, ובכך הפכה לאישה השנייה ששהתה בחלל, כ-19 שנה לאחר ולנטינה טרשקובה, ושבעה חודשים לפני טיסתה של סאלי רייד, האמריקאית הראשונה בחלל.
צוות החל בפעילות משותפת ביחד עם משלחת מס' 1 שכבר פעלה בתחנת החלל.
הם חזרו לכדור הארץ בחללית סויוז T-5.
בטיסת החלל השנייה של סביצקאיה, סויוז T-12 התחברה לתחנת החלל סאליוט 7 שהייתה מאוישת על ידי צוות משלחת מס' 3. היא הייתה לאישה הראשונה שביצע פעילות חוץ-רכבית (הליכת חלל).
במהלך הפעילות, סביצקאיה, יחד עם הקוסמונאוט ולדימיר דז'ניבקוב, ביצעו ניסוי בחיתוך וריתוך מתכות מחוץ לתחנת החלל סאליוט 7 במשך 3 וחצי שעות.
סביצקאיה שהתה בסך הכל 19 ימים בחלל.
לאחר שירותה כקוסמונאוטית היא שימשה כסגנית המעצב הראשי של תאגיד אנרגיה.
ב-1993 פרשה משירותה כקוסמונאוטית, וכיום היא משרתת כחברה בדומה של רוסיה מטעם המפלגה הקומוניסטית.
על שמה קרוי האסטרואיד "סבטה 4118".
סביצקאיה נשואה לוויקטור, טייס לשעבר, ולהם בן אחד שנולד ב-1986.
סבטלנה קטוק היא מתמטיקאית יהודייה אמריקאית-רוסית, ופרופסורית למתמטיקה באוניברסיטת פנסילבניה.
קטוק נולדה במוסקבה רוסיה בשנת 1947. גדלה בסביבה שעודדה אותה לעסוק במתמטיקה.
אביה, בוריס רוזנפלד, עסק בגאומטריה ואחד מההיסטוריונים הבולטים של עולם המדע.
קטוק השתתפה בצעירותה בתחרויות מתמטיקה והפעילויות נוספות לנוער במתמטיקה.
כבר בגיל 13 החליטה להיות מתמטיקאית.
בשנת 1969 הוענק לה תואר שני (M.A) בהצטיינות על ידי אוניברסיטת מוסקבה (Moscow State University).
חרף העובדה שהתגלתה כסטודנטית מבטיחה, היא לא התקבלה לתואר שלישי בעקבות המדיניות האנטישמית אשר שררה באותה תקופה.
לכן, עבדה מספר שנים כמורה בבתי ספר יסודיים ותיכונים.
בשנת 1978 היגרה קטוק לארצות הברית והשתלבה בתוכנית הדוקטורט באוניברסיטת מרילנד, שם שינתה את תחום המחקר שלה ממערכות דינמיות לתורת המספרים.
בשנת 1990 עברה לאוניברסיטת פנסילבניה ובשנת 1993 קיבלה קביעות באוניברסיטה.
בנוסף, קטוק היא המייסדת של "הכרזות המחקר האלקטרוני של החברה האמריקנית למתמטיקה" שעד היום היא משמשת בו כעורכת ראשית.
תחום מחקרה העיקרי של קטוק הוא תורת המספרים.
בנוסף, קטוק מתעסקת בתבניות אוטומורפיות, מרחבים סימטריים, יריעות רימניות, גאומטריה היפרבולית, וחבורות פוקסיות.
קטוק תמיד התעניינה בחינוך מתמטי.
כיום היא מובילה את תוכנית MASS הייחודית, תוכנית העשרה לסטודנטים בתואר ראשון.
בנוסף אחד מספרי הלימוד הפופולריים ביותר בתחום החבורות הפוקסיות נכתב על ידי קטוק.
Fuchsian Groups, אוניברסיטת שיקגו, 1992
בשנת 2004 נשאה את הרצאת נתר מטעם ה"AWM".
בשנת 2012 היא ובן זוגה אנטולי קטוק מונו לחברים באגודה האמריקאית למתמטיקה.
סביאטוסלב יורייביץ' פודגאייבסקי הוא במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי רוסי.
ביים את הסרטים "מיומנות 18" וכן "הכלה", "מלכת העלים: הטקס האפל", המשכו "מלכת העלים: מעבר למראה", "המכתב" ו"רוסלקה: אגם המתים".
בזמן לימודיו באוניברסיטה עבד כעורך וידאו באולפני הקולנוע על שם גורקי וגם ביים מספר סרטי טלוויזיה עבור ערוץ NTV.
בשנת 2004 יצא סרט קצר בן 10 דקות שביים, בשם "ג'דיי" שהיה מבוסס על יקום מלחמת הכוכבים של ג'ורג' לוקאס, מאוחר יותר הוא ביים סרטים קצרים נוספים כדוגמת "המסע", "הבוגד", "קרובים" ו"בלתי אנושיים".
בשנת 2009 הקים את חברת STGCinema שהפיקה פרסומות וקליפים עבור זמרים ולהקות.
בשנת 2001 השלים את סרט הקולנוע באורך מלא הראשון שביים, שהצליח להוציא לאקרנים רק בשנת 2014. בשנת 2015, יצא סרטו השני מלכת העלים: הטקס האפל, שזכה להצלחה רבה ברוסיה.
הוא החל בבימוי סרט האימה "המעטפה", אך עזב לפני השלמת ההפקה והוחלף על ידי הבמאי ולדימיר מרקוב.
בשנת 2017 הקים את חברת ההפקות QS Films (КЬЮ ЭС ФИЛМС) שעוסקת בהפקת סרטי אימה, מדע בדיוני ומותחנים פסיכולוגיים.
מלכת העלים: הטקס האפל (2015)
כישוף אהבה: חתונה שחורה (2020)
סבטלנה סרגייבנה לובודה , הידועה בשם הבמה לובודה (LOBODA), היא זמרת, רקדנית, שחקנית, מגישת טלוויזיה ובמאית אוקראינית.
היא בעלת תואר אמן הכבוד של מאוקראינה (2013).
סולנית לשעבר מלהקת VIA Gra, בשנת 2004.
לובודה נולדה בקייב, שבאוקראינה, להוריה סרגיי ווסילביץ ונטליה וסילייבנה לובודה.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר למוזיקה בפסנתר, בניצוח ובשיעורי ווקאל אקדמיים.
ב-20 באפריל 2022 נודע שלסבטלנה לובודה נאסרה כניסה לרוסיה למשך 50 שנה.
סביאטוסלאב "סבי" מיכאיליוק (באוקראינית: Святосла́в Михайлю́к; נולד ב-10 ביוני 1993) הוא כדורסלן אוקראיני, המשחק בקבוצת בוסטון סלטיקס מליגת ה-NBA, בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
מיכאיליוק נולד בעיר צ'רקאסי שבאוקראינה, ובין השנים 2012–2014 שיחק בקבוצת צ'רקסקי מנקיז מליגת העל האוקראינית.
בקיץ 2014 נבחר להשתתף במשחק נייקי הופ סאמיט, כשחקן "נבחרת העולם".
בשנת 2014 החל ללמוד באוניברסיטת קנזס, במטרה לפתח את כישורי הכדורסל שלו בליגת המכללות האמריקאית תחת המאמן ביל סלף.
לאחר 3 עונות סולידיות עם "קנזס ג'ייהוקס", בהן קלע 6.3 נקודות בממוצע למשחק, פרץ מיכאיליוק בעונתו האחרונה עם ממוצעים של 14.6 נקודות, 3.9 ריבאונדים, 2.7 אסיסטים למשחק, ועם אחוזי הקליעה לשלוש הגבוהים ביותר במחוז "Big 12" –44.4%.
באותה עונה הוביל את הג'ייהוקס, לצד הרכז דבונטה גראהם, להעפלתם הראשונה מזה 6 שנים לפיינל פור טורניר אליפות המכללות, לאחר שגברו ברבע הגמר על אוניברסיטת דיוק בתוצאה 85–81. במשחק חצי הגמר הפסידה קנזס בתוצאה 79–95 מול אוניברסיטת וילאנובה, אשר המשיכה לזכייה באליפות המכללות.
בסיום עונת 2017/2018 נבחר מיכאיליוק לחמישייה השנייה של העונה במחוז "Big 12".
בדראפט ה-NBA 2018 נבחר מיכאיליוק על ידי לוס אנג'לס לייקרס, בבחירה ה-47. בתקופתו עם הלייקרס שימש כשחקן ספסל שולי, ותרם 3.3 נקודות בממוצע למשחק.
בפברואר 2019 הועבר בטרייד לדטרויט פיסטונס, יחד עם בחירת דראפט עתידית, בתמורה לרג'י בולוק.
בעונת זכה בהדרגה לדקות משחק מרובות יותר, ועד לינואר 2020 תפס מקום קבוע בחמישייה הפותחת של הפיסטונס.
ב-18 בינואר 2020 קלע שיא קריירה של 25 נקודות בניצחון קבוצתו מול אטלנטה הוקס.
בסוף-שבוע האולסטאר של אותה עונה נבחר להשתתף במשחק הכוכבים העולים, כשחקן "נבחרת העולם".
במרץ 2021 הועבר בטרייד לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, יחד עם בחירת סיבוב שני, תמורת המידו דיאלו.
באוגוסט 2021 חתם מיכאיליוק על חוזה בטורונטו ראפטורס.
ב-9 בפברואר 2023 הועבר בטרייד לשארלוט הורנטס.
ב-15 בפברואר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה כשקלע 12 נקודות בניצחון על סן אנטוניו ספרס.
בגיל 17 השתתף מיכאיליוק בטורניר גביע העולם בכדורסל 2014, כשחקן נבחרת אוקראינה הבוגרת.
לאורך הטורניר השתתף בארבעה מחמשת משחקי נבחרתו, אשר סיימה במקום ה-18, וקלע 1.8 נקודות בממוצע למשחק.
סבטלנה גאורגייבנה טיכאנובסקאיה (בבלארוסית: Святлана Ціханоўская, סביאטלנה ציכאנואוסקאיה; ברוסית: Светла́на Гео́ргиевна Тихано́вская; נולדה ב-11 בספטמבר 1982, מיקשביץ', נפת לונינץ, מחוז ברסט, בלארוס הסובייטית) היא פוליטיקאית בלארוסית, שהייתה מועמדת לנשיאות בלארוס בבחירות 2020.
בשנת 2000 סיימה סבטלנה פיליפצ'וק את בית הספר התיכון מספר 2 במיקשביץ' בהצטיינות.
לאחר שעזבה את בית הספר למדה בפקולטה הפילולוגית של האוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית של מוזיר, אותה סיימה עם תואר בשפות זרות (אנגלית, גרמנית).
בנוסף, סבטלנה עבדה בתור מורה וגם בתור עקרת בית.
לאחר סיום הלימודים התגוררה בעיר הומל.
היא עבדה כמתרגמת מאנגלית בארגונים שונים, כולל ארגון הצדקה של צ'רנוביל לייף ליין לסיוע לקורבנות אסון צ'רנוביל (אירלנד).
ב-15 במאי 2020, לאחר שוועדת הבחירות סירבה לרשום את בעלה סרגיי טיכאנובסקי כמועמד, סבטלנה הגישה מסמכים להירשם כמועמדת לנשיאות.
ב-20 במאי 2020 סבטלנה טיכאנובסקאיה נרשמה רשמית.
בעלה, סרגיי, מונה לראש מטה הבחירות שלה.
טיכאנובסקאיה פנתה לוועדת הבחירות להגיש תלונה על זיוף הבחירות, שם עוכבה למשך כמה שעות והקשר עימה ניתק.
ב-11 באוגוסט נודע כי היא ברחה מהמדינה לליטא השכנה, לשם שלחה את ילדיה עוד במהלך קמפיין הבחירות למען ביטחונם.
טיכאנובסקאיה פרסמה סרטון ובו רמזה כי ברחה אמרה "ילדים הם הדבר הכי חשוב שיש לנו בחיים...
אני יודעת שרבים יבינו אותי, רבים ישפטו אותי, ורבים יתחילו לשנוא אותי...
אבל חלילה שמישהו יעמוד בבחירה שהייתה לי".
בהמשך אותו היום פורסם סרטון נוסף שלה, אשר צולם ככל הנראה בהוראת הקג"ב הבלרוסי, ובו היא נראית מקריאה הודעה הקוראת לאופוזיציה לעצור את ההפגנות.
שני הסרטונים, בהם נראית טיכאנובסקאיה מפוחדת ומאוימת, דווקא הגבירו את הזעם הציבורי ברחוב הבלרוסי.
ב-17 באוגוסט פרסמה טיכאנובסקאיה סרטון נוסף ובו קראה להמשך ההפגנות.
היא הבטיחה כי אם תמונה לנשיאה, היא תוציא את המדינה לבחירות חופשיות והבטיחה לאנשי כוחות הביטחון מחילה אם יסרבו לנקוט אלימות כלפי המפגינים.
רובע סביאטושין (באוקראינית: Святошинський район) הוא רובע או ראיון עירוני של קייב, עיר הבירה של אוקראינה.
רובע סביאטושין ממוקם על הגדה השמאלית של נהר דנייפר.
מכל הרבעים על הגדה השמאלית, מחירי הנדל"ן כאן הכי נמוכים.
רובע זה מורכב מפאתיה המערביים של העיר, כך שרבים מאלה המגיעים לקייב, מהיישובים הסמוכים נשארים כאן לעיתים קרובות.
הרובע סביאטושין כונה "מולדת ציור קיר".
על קירות בתים ישנים יש מספר עצום של ציורים יוצאי דופן ומגוונים מאוד.
סביאטסק , סביאטסקאיה (Свя́тская) או סביאטסקויה (Свя́тское)) הוא כפר נטוש במחוז בריאנסק ברוסיה.
הכפר, ששוכן בקרבת הגבול של רוסיה עם בלארוס, ננטש בעקבות אסון צ'רנוביל.
הכפר נוסד ב-1714, בתקופת האימפריה הרוסית, על ידי אנשים מקבוצת אדוקי האמונה הישנה, ולקראת סוף המאה ה-18 הפך לאחד המרכזים האזוריים שלהם.
בסביבות 1900 הוא הגיע לשיא גודלו וישבו בו כ-4,000 תושבים.
משלב זה האוכלוסייה החלה להתמעט בהדרגה.
סביאטסק נכבש על ידי גרמניה הנאצית בספטמבר 1941, במלחמת העולם השנייה, ושוחרר על ידי הצבא האדום בספטמבר 1943; הכפר ספג נזקים כבדים בתקופת הכיבוש.
ב-1986 התרחש אסון צ'רנוביל בעקבות תאונה בתחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל, שבעקבותיה נשורת גרעינית התפזרה עם הרוח והגיעה גם לאזור סביאטסק.
ב-2003 עזב אחרון התושבים וב-2006 הכפר הוכרז רשמית כנטוש.
ב-1897 נמנו במקום 290 יהודים, וב-1926 המספר צמח ל-588. ערב הכיבוש הגרמני ב-1941 חלק ניכר מהיהודים הצליח להימלט מזרחה או גויס לצבא האדום, כך שנותרו בכפר רק כ-150 מהם.
לאחר הכיבוש נעשה רישום של כל היהודים והם אולצו לבצע עבודות כפייה.
באוקטובר 1941 נלקחו 23 יהודים ועוד מספר קטן של קומוניסטים ושבויי מלחמה אל יער מחוץ לכפר והם נורו שם בבור הריגה.
היהודים שנותרו נלקחו למעין גטו, שם הם שהו עד ינואר 1942. ב-25 בינואר כ-120 יהודים כונסו בחצר בניין הממשל הצבאי הגרמני ואז נלקחו למפעל לבנים נטוש בקרבת הכפר ונורו שם למוות; 9 יהודים שהצליחו להסתתר בכפר אותרו ונרצחו באותו מקום יום לאחר מכן.
ב-1945, לאחר המלחמה, הגנרל דרגונסקי, שאיבד עשרות רבות מקרוביו במהלך השואה, ביקר בסביאטסק ובנובוזיבקוב ושלח מכתב על רשמיו מהביקור אל הוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
במכתב הוא תיאר את מצבן הגרוע של גופות היהודים שלא נקברו כראוי וביקש מהוועד שיפעל למען הקמת אנדרטאות לקורבנות, לכלל הקהילות החרבות ברחבי ברית המועצות.
בעקבות המכתב, לאחר כשנתיים הועברו גופות קורבנות סביאטסק לבית הקברות היהודי בנובוזיבקוב והוקמה שם אנדרטה המנציחה אותם.
סבטלנה איבנובנה גראסימנקו (בכתיב לטיני: Svetlana Ivanovna Gerasimenko; באוקראינית: Світлана Іванівна Герасименко; 23 בפברואר 1945 – 8 באפריל 2025) הייתה אסטרונומית סובייטית ממוצא אוקראיני ושותפה עם קלים צ'וריומוב לגילוי כוכב השביט צ'וריומוב-גרסימנקו שנקרא על שמם.
גראסימנקו נולדה ברפובליקה הסובייטית האוקראינית בשנת 1945. היא הייתה אוקראינית אתנית; אביה היה אוקראיני ואמה פולנייה.
ב-11 בספטמבר 1969, בעת שעבדה במכון האסטרופיזי של אלמה-אטה, ליד העיר הקזאחית אלמטי, עיר הבירה דאז של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית הקזחית ברית המועצות, צילמה גראסימנקו את השביט 32P/Comas Solà באמצעות טלסקופ מקסוטוב בקוטר 50 ס"מ.
בתחילה הניחה שמדובר בצילום של Comas Solà.
אך ב-22 באוקטובר, כחודש לאחר צילום התצלום, גילתה שהאובייקט אינו יכול להיות Comas Solà, מכיוון שהוא נמצא במרחק של 2–3 מעלות מהמיקום הצפוי.
בדיקה נוספת הניבה תמונה קלושה של Comas Solà במיקומו הצפוי על הלוח, ובכך הוכיחה שהעצם השני הוא שביט.
על ידי עיון בחומר שנאסף מצאה עדויות לחפץ החדש על ארבעה לוחות נוספים, מתוארכים 9 ו-21 בספטמבר.
בשנת 1973 עברה לדושנבה, והפכה לעמיתת מחקר במכון לאסטרופיזיקה של האקדמיה למדעים הטג'יקית.
מאז, היא חקרה וצפתה בשביטים ובעצמים קטנים אחרים במערכת השמש.
בשנת 1975 הוענקה לה מדליה על "חקירת חפצים אסטרונומיים חדשים".
גראסימנקו נפטרה ב-8 באפריל 2025, בגיל 80.
נקרא על שמה כוכב קטן 3945 גראסימנקו
סבטלנה מויסוב היא ביוכימאית אמריקאית ממוצא מקדוני, הידועה בתרומתה המרכזית לגילוי והבנת הפפטיד דמוי גלוקגון 1 (GLP-1) , הורמון המעורב בוויסות רמת הסוכר בדם ובהפרשת אינסולין.
עבודתה סללה את הדרך לפיתוח תרופות חדשניות לטיפול בסוכרת מסוג 2 ובהשמנת יתר.
מויסוב נולדה בסקופיה, אז חלק מהרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה ביוגוסלביה.
אביה, לזאר מויסוב , היה פוליטיקאי ודיפלומט בכיר, שכיהן בין היתר כשר החוץ של יוגוסלביה ונשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
בשנת 1971 סיימה תואר ראשון בכימיה פיזיקלית באוניברסיטת בלגרד.
בשנת 1972 עברה לארצות הברית והחלה בלימודי דוקטורט באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק, שם עבדה תחת הנחייתו של חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1984, רוברט ברוס מריפילד.
בשנת 1978 קיבלה דוקטורט בביוכימיה מאוניברסיטת רוקפלר.
במהלך הדוקטורט שלה, התמחתה מויסוב בסינתזה של פפטידים, והתמקדה בהורמון הגלוקגון.
עבודתה הניחה את היסודות למחקר עתידי על פפטידים דמויי גלוקגון.
בשנות ה-80 עברה לבית החולים הכללי מסצ'וסטס, שם ניהלה את מתקן סינתזת הפפטידים של מכון האוורד יוז.
במהלך תקופה זו, זיהתה את הצורה הפעילה ביולוגית של GLP-1, פפטיד המיוצר במעי ומעורר הפרשת אינסולין.
היא פיתחה שיטות סינתזה ואנטי-גופים ייחודיים שאפשרו את זיהוי הפפטיד והבנת פעילותו הפיזיולוגית.
בשנת 1990 חזרה לרוקפלר והצטרפה למעבדתו של ראלף סטיינמן.
מחקריה המאוחרים עסקו בהיבטים אבולוציוניים של פפטידים דמויי גלוקגון בבעלי חיים שונים, כולל דגים, תוך בחינת מנגנוני ויסות סוכר שאינם תלויי אינסולין.
למרות תרומתה המרכזית לגילוי GLP-1, מויסוב לא נכללה תחילה ברשימת הממציאים על הפטנטים הקשורים לתרופות המבוססות על הפפטיד.
רק לאחר מאבק משפטי הוכרה כשותפה לארבעה פטנטים, וקיבלה חלק מתמלוגי התרופות לשנה אחת.
היא המשיכה לפעול להכרה בתרומתה, במיוחד לאחר שעמיתיה קיבלו פרסים על עבודות משותפות.
המחקר של מויסוב הוביל לפיתוח תרופות כגון ויקטוזה, אוזמפיק וריבלסוס, המשמשות לטיפול בסוכרת מסוג 2 ובהשמנת יתר.
תרופות אלו מבוססות על חיקוי פעולתו של GLP-1, והן נמצאות בשימוש נרחב ברחבי העולם.
החל משנת 2023 זכתה מויסוב להכרה רחבה על תרומתה המדעית, כולל:
רשימת 100 האנשים המשפיעים של מגזין טיים (2024)
פרס נסיך אסטוריאס למחקר מדעי וטכנולוגי (2024)
פרס טאנג במדעי הביופרמה (2024)
פרס לסקר-דבייקי למחקר קליני רפואי (2024)
סבטלנה צ'אצ'אשווילי-בולוטין (נולדה ב־29 בדצמבר 1974) היא סוציולוגית ישראלית, פרופסור חבר וראש המכון להגירה ושילוב חברתי במרכז האקדמי רופין (החל משנת 2022).
היא מתמחה בהגירה וריבוד חברתי בדגש על החינוך, שוק העבודה והבריאות.
מחקריה בוחנים את גבולותיה של החברה בכללותה באמצעות חקר תופעת ההגירה.
בשנים האחרונות הרחיבה את יריעתה המחקרית ובחרה להעמיק ולבחון גם את נושא ההגירה לנוכח המלחמות.
תפיסתה המחקרית מדגישה את החשיבות הגדולה של יישום הידע האקדמי בשדות החברתיים והמדיניים.
צ'אצ'אשווילי-בולוטין נולדה וגדלה בחרקיב, אוקראינה (אז חלק מברית המועצות), במשפחה יהודית משכילה בעלת אוריינטציה אקדמית מובהקת.
הוריה, מרינה בולוטין ומיכאל גויכמן, ראו בחינוך ערך מרכזי והשקיעו רבות בהשכלת שתי בנותיהם.
בשנת 1991, בגיל 16, עלתה סבטלנה לישראל יחד עם אחותה הגדולה מרינה, פיזיקאית בהכשרתה, בת 21, ועם בן זוגה של מרינה, ולרי, אף הוא פיזיקאי.
את שירותה בצה"ל עשתה במעמד של חיילת בודדה ושירתה במדור מבדקי קצונה בבקו"ם.
הוריה עלו לישראל בתחילת שנות ה־2000.
צ'אצ'אשוילי-בולוטין למדה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב ובה השלימה את שלושת תאריה האקדמיים.
בשנים 1993–1997 למדה לתואר ראשון וסיימה את לימודיה בהצטיינות.
ב-1999 סיימה את התואר השני, גם הוא בהצטיינות.
עבודתה, שכותרתה הייתה: "דפוסי התרחבות ההשכלה הגבוהה בישראל 1980-1996", נכתבה בהנחייתם של פרופ' יוסי שביט ופרופ' חנה איילון, ועסקה בבחינת השפעת התיקון לחוק ההשכלה הגבוהה מ-1994, על ההשכלה הגבוהה בישראל.
בשנת 2007 קיבלה תואר דוקטור על עבודה שכותרתה: "הישגים לימודיים בעקבות הגירה", שנכתבה אף היא בהנחייתם של פרופ' יוסי שביט ופרופ' חנה איילון.
כמי שמאמינה בקידום החינוך כמפתח להשתלבות מיטבית במערכת ההשכלה הגבוהה ובשוק העבודה למדה בשנים 2016–2017 בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב והיא מחזיקה גם בתעודת הוראה.
ב־2015 נבחרה לייצג את מדינת ישראל ולהשתתף בתוכנית בינלאומית למנהיגות בנושא "נשים בתחומי המדע, הטכנולוגיה, ההנדסה והמתמטיקה (STEM)", השתלמות רב-אזורית בארצות הברית מטעם מחלקת המדינה האמריקאית (IVLP International Visitor Leadership Program) בה נטלו חלק 15 נציגות מובילות מרחבי העולם.
מחקריה של צ'אצ'אשווילי-בולוטין עוסקים בהגירה ובריבוד חברתי, תוך דגש מיוחד על חינוך, ובפרט על מקצועות מדעיים ומצוינות בחינוך בקרב תלמידים מקבוצות מגוונות, על שוק העבודה ועל נגישות לשירותי בריאות.
מחקר שערכה על הישגים חינוכיים בקרב תלמידים מהגרים-עולים ממגוון קבוצות בישראל תרם להרחבת ולפיתוח תאוריית האסימילציה סגמנטית הקלאסית, בדגש מיוחד על הממד הדתי.
במחקרה הראתה את חשיבותו של ההיבט הדתי ואת השפעתו על הישגים לימודיים של תלמידים מהגרים-עולים בישראל.
היא הייתה בין החוקרים הראשונים שבחנו את הישגיהם הלימודיים של תלמידים עולים ממדינות המערב.
כמו כן, ערכה מחקרים השוואתיים בקרב קבוצות תלמידים עולים ממדינות שונות בהשוואה לילידי ישראל.
מחקריה התמקדו בהישגים הלימודיים של תלמידים עולים בני דור הראשון והשני לעלייה, בהשוואה לתלמידים ילידי ישראל ללא רקע הגירתי.
מחקריה עסקו בעיקר בבחינתם של הקצוות הלימודיים; מחד גיסא בחנה את תופעת המצוינות בקרב קבוצות תלמידים-עולים אלו והעמקתן במקצועות ה-STEM, ומאידך גיסא בחנה את הנשירה הסמויה של תלמידים עולים.
כל זאת בהשוואה בין קבוצות התלמידים השונות ולתלמידים ילידי ישראל ללא רקע הגירתי.
בנוסף למחקריה בתחום החינוך, חקרה גם את אופני השתלבותם של מהגרים בשוק העבודה, תוך התמקדות בפער בין תפיסות סובייקטיביות לבין תנאי תעסוקה אובייקטיביים.
מחקריה מלמדים על חשיבותם הן של כישורים שפתיים בשפת המקום והן של כישורים דיגיטליים בעיצוב הזדמנויות בשוק העבודה בישראל.
נוסף על כך, מחקריה אתגרו את המודל הליניארי של קליטה תעסוקתית.
בשיתוף עם ד"ר רוית תלמי כהן, הראתה כיצד הצלחה מקצועית מושגת לעיתים קרובות בדרכים דינמיות.
מחקר שערכו השתיים ב-2024 הדגים כיצד גברים ישראלים יוצאי אתיופיה שמילאו משרות בכירות, התגברו על גזענות שהופנתה כלפיהם ועל ציפיות חברתיות מקטינות שהכווינו אותם להסתפקות במשרות זוטרות בשוק העבודה.
מחקריה משלבים ניתוחים כמותיים של מסדי נתונים רחבי היקף עם ראיונות עומק, ותורמים הן להבנת תהליכים חברתיים והן לעיצוב מדיניות.
היא רואה חשיבות רבה ביישום ידע אקדמי לצורכי מדיניות ופעולה בשטח.
לשיטתה, לאקדמיה תפקיד מרכזי בהנגשת ידע מצטבר עבור קובעי מדיניות וגורמים מקצועיים, במיוחד בתקופות חירום ומשבר.
לדבריה, "ידע הוא כוח – אך יישומו הוא עוצמה, והגשמתו בפועל חשובה לא פחות מצבירתו, במיוחד במדעי החברה".
במסגרת עבודתה המחקרית היא מבצעת מחקרים יישומיים, כותבת ניירות עמדה, יוזמת כנסים מקצועיים, ומשתתפת בוועדות של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ובדיונים מקצועיים בוועדות הכנסת בתחומי התמחותה.
פרסומיה הרבים הופיעו בכתבי עת בין-לאומיים מובילים בתחומי ההגירה, החינוך ושוק העבודה.
בשנים האחרונות מתמקדת גם בהשפעות של מלחמות וסכסוכים מזוינים על קבוצות אוכלוסייה מגוונות.
ניתוח זה עוסק בהשפעות של סכסוכים מזוינים על דפוסי ההשתלבות של מהגרים בשנותיהם הראשונות במדינת היעד.
בנוסף, היא עוסקת בהשפעות המתמשכות של מלחמות במדינת המוצא על מהגרים שעזבו אותה שנים קודם לכן, ובוחנת כיצד אירועים אלימים אלו מעצבים מחדש תחושות של שייכות, זהות וקשר למדינת המוצא.
במסגרת המכון להגירה ולשילוב חברתי שבראשו היא עומדת, היא יזמה את פיתוח "מדד העלייה ורילוקיישן" – מדד שנתי שבוחן את עמדות הציבור בישראל כלפי עלייה, הגירה ורילוקיישן, וכן את מדיניות ההגירה והקליטה בישראל.
מאז 2021 מכהנת כעורכת משנה בכתב העת "הגירה", והחל מ־2022 כיו"ר קהילת הגירה ודמוגרפיה באגודה הסוציולוגית הישראלית.
על מחקריה לאורך השנים זכתה במענקי מחקר יוקרתיים מקרנות מובילות בישראל ובעולם, בהן ה־ISF (הקרן הלאומית למדע בישראל) בשיתוף עם ד"ר תלמי-כהן וה־NSF (קרן המדע הלאומית של ארצות הברית), וכן קרנות של משרדי הממשלה.
בין השנים 2011–2015 יזמה את הקמתה של מחלקה מקצועית למחקר ולהערכה במינהל החינוך של עיריית אשדוד, ועמדה בראשה.
מטרת המחלקה הייתה לקדם תהליכי קבלת החלטות אסטרטגיים בתחום החינוך על בסיס נתונים עדכניים ולסייע בהקצאת משאבים מיטבית.
המחלקה בניהולה הוכרה כמכון מחקר רשמי על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
בנוסף, הקימה ועמדה בראש פורום מובילי הערכה ברשויות המקומיות, שנועד לקדם שיתופי פעולה בין-רשותיים ולשפר שיטות עבודה מקצועיות.
בשנת 2015 מונתה לחברת הוועדה לקליטת תלמידים עולים במשרד החינוך.
משנת 2019 היא מכהנת כחברת דירקטוריון בארגון צפון אמריקה למען יהודי אתיופיה-ישראל (ע"ר), וכן כחברה בוועדה המקצועית של הלמ"ס.
בשנת 2020 הצטרפה לוועדת ההיגוי הציבורית למחזור השני של סקר מיומנויות מבוגרים (PIAAC) ולוועדת מומחים של המועצה הציבורית לסטטיסטיקה.
בשנת 2017 כיהנה כממלאת מקום ראש חטיבת המחקר והמידע ברשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
בשנת 2022 השתתפה במספר משלחות חוקרים לסיוע לפליטים אוקראינים בפולין בליטא, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
במסגרת התמחותה בתחום ההגירה, הפליטות, ועקירה סיפקה ייעוץ מקצועי ועסקה בתיווך בין-תרבותי לאוכלוסיות מהגרות ופליטות דוברות אוקראינית.
לאחר מתקפת חמאס ב־7 באוקטובר 2023, יזמה את הקמתו של ערוץ טלגרם בשפה הרוסית בשם "יומן מלחמה של ישראלים פשוטים" , שמטרתו להציג לקהל דובר רוסית ברחבי העולם את המציאות בישראל בזמן המלחמה מנקודת מבט אזרחית.
סבטלנה צ'אצ'אשווילי-בולוטין ורוית תלמי-כהן, מסמך המלצות בנושא חשיבותם של מנגנוני הסיוע לישראלים יוצאי ברית המועצות לשעבר החיים בישראל בזמן מלחמת רוסיה-אוקראינה, המכון להגירה ושילוב חברתי במרכז האקדמי רופין, 8 במרץ 2022.
סבטלנה צ'אצ'אשווילי-בולוטין ורוית תלמי-כהן וקארין אמית, 10 עקרונות מנחים לקליטת עלייה במלחמת רוסיה-אוקראינה, המכון להגירה ושילוב חברתי במרכז האקדמי רופין, 13 במרץ 2022.
רוית תלמי-כהן וסבטלנה צ'אצ'אשווילי-בולוטין, פליטים בארצם (עקורים) בישראל בעקבות מלחמת "חרבות ברזל": תמונת מצב ועקרונות ראשוניים בזמן חירום, 21 באוקטובר 2023.
סבטלנה צ'אצ'אשווילי-בולוטין ורוית תלמי-כהן, "ממלחמה למלחמה – עולים חדשים במלחמת "חרבות ברזל", הקריה האקדמית אונו והמכון להגירה ושילוב חברתי, המרכז האקדמי רופין, 27 באוקטובר 2023.
סבטלנה צ'אצ'אשווילי-בולוטין, כרמל בלנק, וריטה סבר, "נוכחים-נפקדים": השוואה בין שיעורי הנשירה הסמויה מלימודים בתיכון בקרב חמש קבוצות עולים ובין שיעורה בקרב ילידי ישראל, הגירה 14, 2023, עמ' 56–70.
סַבְיוֹן הוא יישוב בבקעת אונו שבמחוז המרכז.
היישוב משתייך יחד עם גני יהודה למועצה מקומית סביון.
היישוב נקרא על שם פרח הסביון האביבי, הפורח בחורף בצהוב בולט, והופך בקיץ ל"סב" – תפרחת זרעים שעירה ולבנה, המזכירה שערות שיבה.
סביון נחשב לאחד היישובים העשירים ביותר בישראל.
רוב המבנים ביישוב הם צמודי קרקע, ובלב היישוב נובע נחל אונו, המהווה את אחד מיובליו של נחל יהוד.
בדצמבר 2021, הוכרזה המועצה כרשות איתנה.
סביון נוסד על אדמות הכפר הערבי יהודייה (עבאסייה), שתושביו גורשו על ידי האצ"ל במלחמת העצמאות.
הוא הוקם על ידי חברת אפריקה ישראל להשקעות כפרבר שקט עבור איש העסקים העובד בעיר, עם דגש על עולים מיהדות דרום אפריקה, בריטניה וארצות הברית.
בשלב הראשון שווקו במקום מגרשים בני חמישה דונמים הכוללים שני דונם פרדס, לצורך בנה ביתך.
אכלוס הבתים הראשונים יועד לאביב 1955. ראשון המשתכנים ביישוב היה יעקב גרי.
במאי 1955, בעת שהתגוררו במקום כ-25 משפחות, נפתח בסביון מועדון ספורט עם בריכה, שנתן למקום דחיפה של שכונה יוקרתית.
בסוף שנת 1962 היו ביישוב כ-200 משפחות ועוד 70 בתים היו בהליכי בנייה.
בשנת 1965 שווקה חברת אפריקה ישראל וילות ביישוב על מגרשים של 1,200 מ"ר, תחת הסיסמה "בחירתם של הבכירים".
סביון החל את דרכו כיישוב חקלאי אשר השתייך למועצה אזורית מפעלות אפק ונוהל על ידי ועד מקומי אשר היה גובה את המיסים ישירות מידי התושבים.
לאחר רפורמה אשר העבירה את גביית המיסים לידי המדינה, הועברו כספי המיסים ישירות מהמדינה לוועד המקומי.
בשנת 1977 שונה הנוהג והכספים הועברו למועצה האזורית במקום לוועד המקומי.
הוועד הגיש עתירה לבג"ץ בדרישה לקבל את הכסף, אך העתירה נדחתה.
בתגובה, הצליחו פרנסי היישוב בהובלתו של ראש הוועד טוביה לשם בשנת 1978 לגרום למשרד הפנים לנתק את היישוב סביון מהמועצה האזורית ולהפוך אותו למועצה מקומית נפרדת.
שטח השיפוט של המועצה המקומית סביון היה 2,850 דונם.
בשנת 2003 צורף המושב השיתופי הסמוך גני יהודה למועצה מקומית סביון, במסגרת פרויקט איחוד הרשויות של משרד הפנים.
משנת 1973 כיהן הרב דוד ברודמן כרב היישוב כשבשנת 2016 פרש לגמלאות, לאחר שפרש מכהנים בפועל ברבנות הרב שמואל ביסטריצקי והרב נחמיה רוטנברג על אף שלא נערכו בחירות רשמיות לרבנות היישוב.
בדצמבר 2021 הכריזה שרת הפנים איילת שקד על מועצה מקומית סביון, כרשות איתנה, לאחר שנמצאה ללא גירעון שוטף וללא מענק איזון, התנהלותה תקינה ונמצאה כמסוגלת לנהל את כל עניינה באופן עצמאי.
ראש המועצה הראשון היה טוביה לשם שכיהן בשנים 1979–1983. לשם גם היה ראש הוועד בשנים 1974–1977 והוביל את הפיכתה של סביון למועצה מקומית.
בתקופתו כראש מועצה שופץ בית הראשונים שהפך לספרית היישוב.
ראש המועצה השני היה לסלי שנן.
בשנים 1989 ועד 1993 כיהן כראש מועצה שמואל (בונדי) דרור.
בשנת 1993 נבחרה מרשה כספי לראשות המועצה והייתה האישה הראשונה ונכון להיום גם האחרונה שכיהנה בתפקיד זה, היא כיהנה עד שנת 1998.
רוממיה הלוי-סגל שימש כראש המועצה המאוחדת משנת 1999 עד לפטירתו ב-17 באפריל 2008. כראש מועצה זמני כיהן מושיק ליפץ.
בבחירות מקומיות שנערכו בחודש נובמבר 2008 נבחר ליפץ כראש המועצה ברוב של כ-75%.
בבחירות שנערכו באוקטובר 2013 נבחר מוטי לנדאו כראש המועצה, ובבחירות שנערכו באוקטובר 2018 נבחר לקדנציה נוספת.
נכון לנתוני אשכול המדד החברתי-כלכלי של הלמ"ס ב-2019, סביון הוא היישוב העשיר ביותר בישראל.
בעיקר בגלל שחברת אפריקה ישראל שיווקה וילות ביישוב על מגרשים של 1,200 מ"ר, דבר שהמריץ אנשים מבוססים כלכלית להתגורר בתחומיו.
ביישוב ישנו קאנטרי קלאב בשם "קאנטרי קלאב סביון".
בשנת 2024 נפתח מחדש המרכז המסחרי בסביון בשם G סביון.
הוא שופץ על ידי חברת גזית.
במרכז סביון מצוי אחד מבתי המושבה יהוד, שהיה ביתו של אביו של השומר אברהם שפירא.
הבית שוקם על ידי הרשות המקומית ומשמש לצורכי ציבור.
במקום תצוגה של צילומים מימיה הראשונים של המושבה.
מאחוריו חצר קטנה מוקפת קיר אבנים ובו פתחים קטנים לתצפית ולהגנה.
בחצר גם אוסף של רעפים שהיו בשימוש בראשית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
בתחילת שנות ה-70 חודש המבנה על ידי המהנדס משה בן חורין, תושב היישוב.
ליד "בית הראשונים" נמצאת אנדרטה לשואה ובית "יד לבנים".
בטופולוגיה ויישומיה, סביבה של נקודה היא קבוצה של נקודות העוטפת, אינטואיטיבית, את הנקודה הנתונה.
סביבות משתמשות לתאר התנהגות מקומית של אובייקטים מתמטיים במרחב הטופולוגי.
כך למשל ניתן להגדיר פונקציה רציפה בנקודה מסוימת על-פי התנהגותה בכל סביבה של נקודה זו.
באופן דומה ניתן לנסח תכונות מקומיות של מרחב טופולוגי באמצעות הסביבות של כל נקודה במרחב, כדוגמת קומפקטיות מקומית או קמירות מקומית.
פורמלית, במרחב טופולוגי נתון, סביבה של היא קבוצה המכילה קבוצה פתוחה ש- שייכת אליה.
כלומר, בהינתן מרחב טופולוגי, נאמר ש- סביבה של אם קיימת קבוצה פתוחה כך ש-.
סביבה מנוקבת (או סביבה נקובה) של הנקודה היא סביבה כנ"ל, פרט לנקודה עצמה.
דהיינו, אם הקבוצה היא סביבה של נקודה , אזי הקבוצה היא סביבה מנוקבת של נקודה .
סביבה שהיא קבוצה פתוחה בעצמה, נקראת סביבה פתוחה.
עבור מרחב טופולוגי כלשהו ונקודה כלשהי, נהוג לסמן ב- את קבוצת כל הסביבות של .
זו נקראת מערכת הסביבות של (neighborhood system).
מערכת הסביבות של כל נקודה כלשהי מהווה מסנן.
קבוצה תקרא בסיס סביבתי של (neighborhood base) או בסיס מקומי של (local base) אם ורק אם כל סביבה של מכילה איבר מ-.
פורמלית, בסיס מקומי אם לכל קיים כך ש-.
באמצעות הבסיס המקומי של נקודה כלשהי ניתן לחקור את התנהגות המרחב או אובייקט במרחב בנקודה זו.
כך למשל במקרה של פונקציה רציפה, מספיק להוכיח את תנאי הרציפות לבסיס המקומי על-מנת להוכיחו לכל סביבה כלשהי.
במקרה של מרחב וקטורי טופולוגי, ניתן להשתמש בבסיס המקומי על-מנת להגדיר בסיס לכל המרחב הטופולוגי כולו, זאת על ידי פעולות של הזזה.
במרחב מטרי, סביבה היא קבוצה המכילה כדור פתוח סביב הנקודה.
במרחב מטרי משתמשים לעיתים במונח "-סביבה", כדי לציין סביבה המהווה כדור ברדיוס שמרכזו בנקודה, באותו אופן, משתמשים לעיתים במונח "-סביבה מנוקבת" לציון סביבה של כדור המהווה כדור ברדיוס שמרכזו בנקודה, ממנו הוציאו את הנקודה.
סביבה של נקודה על הישר הממשי היא קבוצה המכילה קטע פתוח שהנקודה שייכת אליו.
סביבה של נקודה במישור האוקלידי היא קבוצה המכילה עיגול פתוח שהנקודה שייכת אליו.