tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארמן מחשיב אותם כשירים חילוניים המשמשים לברכת פרעה בממפיס, בעוד שסימפסון מחשיב אותם כבעלי אופי דתי אך מאשר כי החלוקה בין שירים דתיים לחילוניים אינה חדה במיוחד.
שירי הארפר , שנמצאו על מצבה מתקופת הממלכה התיכונה ועל פפירוס האריס 500 מתקופת הממלכה החדשה, היו אמורים להתבצע לאורחי ארוחת הערב בנשפים רשמיים.
בתקופת שלטונו של אחנתון (1353–1336 לפני הספירה) נכתב המזמור הגדול לאתון - שנשמר בקברי עמארנה, כולל קברו של איי - לאתון, אלוהות דיסקת השמש שקיבלה חסות בלעדית במהלך שלטונו.
סימפסון משווה את הניסוח ורצף הרעיונות של חיבור זה לאלו של תהילים ק"ד.
רק מזמור פיוטי בודד נשמר בכתב הדמוטי.
עם זאת, ישנן דוגמאות רבות לפזמונים מצריים ששרדו מהתקופה המאוחרת שנכתבו בכתב חרטומים על קירות המקדשים.
אף שיר אהבה מצרי לא תוארך מהתקופה שלפני הממלכה החדשה, אלה נכתבו במצרית המאוחרת, אם כי משערים שהיו קיימים בתקופות קודמות.
ארמן משווה את שירי האהבה לשיר השירים, תוך שהוא מצטט את התוויות "אחות" ו"אח" אוהבים שנהגו לפנות זה לזה.
מכתבים פרטיים, מכתבים לדוגמה ואיגרות
המכתבים והאיגרות המצריים העתיקים מקובצים לסוגה ספרותית אחת.
מגילות פפירוס חתומות בחותמות בוץ שימשו למכתבים שנמענם היה מרוחק מאוד, בעוד שאוסטרקונים שימשו לעיתים קרובות לכתיבת מכתבים קצרים יותר ולא חסויים שנשלחו לנמענים שהיו בקרבת מקום.
מכתבי התכתבות מלכותית או רשמית, שנכתבו במקור בכתב היראטי, זכו לעיתים למעמד מרומם של חרוטים על אבן בכתב חרטומים.
הכתבים השונים שנכתבו על ידי תלמידי בית ספר על לוחות כתיבה מעץ כוללים אותיות דגם.
מכתבים פרטיים יכלו לשמש כמכתבי דוגמה לתלמידי בית ספר כתרגיל העתקה, כולל מכתבים שנכתבו על ידי מוריהם או משפחותיהם.
עם זאת, מודלים אלה הופיעו רק לעיתים רחוקות בכתבי יד חינוכיים; במקום זאת נעשה שימוש במכתבים בדיוניים שנמצאו בכתבי יד רבים.
נוסחת הכתבים הנפוצה בשימוש במכתבי הדגם הללו הייתה "הפקיד א' אומר ללבלר ב'".
המכתבים הפרטיים העתיקים ביותר על פפירוס נמצאו במקדש קבורה המתוארך לתקופת שלטונו של צ'ד כא רע-אססי (2414–2375 לפני הספירה) מהשושלת החמישית.
מכתבים נוספים מתוארכים לשושלת השישית, כאשר החלה תת-סוגת האיגרות.
הטקסט החינוכי ספר קמית (Book of Kemit), המתוארך לשושלת האחת-עשרה, מכיל רשימה של ברכות אֶפִּיסְטוֹלָרִיות ונרטיב עם סיום בצורת מכתב ומינוח מתאים לשימוש בביוגרפיות הנצחה.
מכתבים אחרים מתקופת הממלכה התיכונה המוקדמת נמצאו גם הם כמשתמשים בנוסחאות אֶפִּיסְטוֹלָרִיות הדומות לאלו שבספר קמית.
פפירוסי הקאנאחת , שנכתב על ידי איכר ג'נטלמן, מתוארך לשושלת האחת-עשרה ומייצג כמה מהמכתבים הפרטיים הידועים הארוכים ביותר שנכתבו במצרים העתיקה.
ניתן לראות סטנדרטיזציה גדולה יותר של נוסחת הכתב בתקופת הממלכה התיכונה המאוחרת.
למשל, בסדרה של מכתבים מתקופת שלטונו של אמנמחת השלישי (ראשון 1860–1814 לפנה"ס), שנלקחו ממשלוחים שנשלחו למצודת סמנה בנוביה.
אגרות נכתבו גם במהלך כל שלוש השושלות של הממלכה החדשה.
בעוד שמכתבים למתים נכתבו מאז תקופת הממלכה הקדומה, כתיבת מכתבי עצומה בצורה אפיסטולרית לאלוהויות החלה בתקופת רעמסס, והפכה לפופולרית מאוד בתקופות הפרסית והתלמיית.
פפירוס אנאסטאזי א הסאטירי שנכתב במהלך השושלת התשע-עשרה היה טקסט פדגוגי ודידקטי שהועתק על אוסטרקונים רבים בידי תלמידי בית ספר.
וונטה מתאר את הרבגוניות של איגרת זו, שהכילה "ברכות נאותות עם איחולים לחיים האלה ולאחרים, החיבור הרטורי, פרשנות של אפוריזמים בספרות החוכמה, יישום מתמטיקה לבעיות הנדסיות וחישוב אספקה לצבא, והגאוגרפיה של מערב אסיה".
יתרה מכך, וונטה מכנה זאת "מסכת פולמוסית" המייעצת נגד למידה מכנית של מונחים למקומות, מקצועות ודברים; למשל, לא מקובל לדעת רק את שמות המקומות של מערב אסיה, אלא גם פרטים חשובים על הטופוגרפיה והמסלולים שלה.
כדי לשפר את ההוראה, הטקסט משתמש בסרקזם ובאירוניה.
קתרין פארק, פרופסור בדימוס ללימודי אנגלית ונשים באוניברסיטת מיזורי בקולומביה, מיזורי, כותבת ש"כתובות ההנצחה" המוקדמות ביותר שייכות למצרים העתיקה ומתוארכות לאלף ה-3 לפני הספירה.
היא כותבת: "במצרים העתיקה הדיווחים הנוסחתיים על חיי פרעה שיבחו את המשכיות הכוח השושלתי.
למרות שבדרך כלל נכתבו בגוף ראשון, ההצהרות הללו הן עדויות ציבוריות, כלליות, לא התבטאויות אישיות." היא מוסיפה שכמו בכתובות העתיקות הללו, הדחף האנושי "...
לחגוג, לאזכר, להנציח את דחף החיים אל מול המוות", היא המטרה של ביוגרפיות שנכתבות היום.
אוליבר פרדו, פרופסור לאגיפטולוגיה בקולז' דה פראנס, קובע כי ביוגרפיות לא היו קיימות במצרים העתיקה, וכי כתיבת הנצחה צריכה להיחשב אוטוביוגרפית.
גרינשטיין, פרופסור לתנ"ך באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן, חולק על הטרמינולוגיה של פרדו, וקובע כי העולם העתיק לא יצר "אוטוביוגרפיות" במובן המודרני, ויש להבדיל בין כתבים 'אוטוביוגרפיים' של העולם העתיק.
עם זאת, גם פרדו וגם גרינשטיין טוענים שאין להשוות בין אוטוביוגרפיות של המזרח הקרוב הקדום למושג המודרני של אוטוביוגרפיה.
בדיון שלה על מגילת קהלת שבתנ"ך, מסבירה ג'ניפר קוסד, פרופסור חבר לדת במכללת אולברייט , כי אין הסכמה מוצקה בין החוקרים האם קיימות ביוגרפיות או אוטוביוגרפיות אמיתיות בעולם העתיק.
אחד הטיעונים המלומדים העיקריים נגד תיאוריה זו הוא שמושג האינדיבידואליות לא היה קיים עד לתקופת הרנסאנס האירופי, מה שגרם לקוסד לכתוב "...לכן האוטוביוגרפיה הופכת לתוצר של הציוויליזציה האירופית: אוגוסטינוס הוליד את רוסו שהוליד את הנרי אדמס, וכן הלאה".
קוסד טוענת כי אין לקחת את השימוש בגוף ראשון ב"אני" בכתבי הנצחה מצריים עתיקים כפשוטם מכיוון שהמחבר כביכול כבר מת.
כתבי קבורה צריכים להיחשב ביוגרפיים במקום אוטוביוגרפיים.
קוסד מזהירה כי המונח "ביוגרפיה" המוחל על כתבים מסוג זה הוא בעייתי, שכן הם גם מתארים בדרך כלל את חוויות המסע של הנפטר דרך החיים שלאחר המוות.
החל מאסטלות הלוויה של פקידי השושלת השלישית המאוחרת, נוספו פרטים ביוגרפיים מועטים לצד שמם של הגברים הנפטרים.
עם זאת, רק בשושלת השישית נכתבו נרטיבים על חייהם וקריירותיהם של פקידי ממשל.
ביוגרפיות הקברים נעשו מפורטות יותר במהלך תקופת הממלכה התיכונה, וכללו מידע גם על משפחתו של הנפטר.
הרוב המכריע של הכתבים האוטוביוגרפיים מוקדש לבירוקרטים סופרים, אך בתקופת הממלכה החדשה חלקם הוקדשו לקציני צבא וחיילים.
כתבים אוטוביוגרפיים מהתקופה המאוחרת שמים דגש גדול יותר על פנייה לעזרה מאלוהויות מאשר לפעול בדרכי צדק כדי להצליח בחיים.
בעוד שכתבים אוטוביוגרפיים מוקדמים יותר עסקו אך ורק בחגיגת חיים מוצלחים, כתבים אוטוביוגרפיים של התקופה המאוחרת כוללים קינות על מוות בטרם עת, בדומה לאֶפִּיטַף של יוון העתיקה.
צווים, קורות, רשימות מלכים ותולדות דברי הימים
היסטוריונים מודרניים סבורים שמספר כתבים ביוגרפיים - או אוטוביוגרפיים - הם מסמכים היסטוריים חשובים.
לדוגמה, האסטלות הביוגרפיות של גנרלים צבאיים בקפלות קברים שנבנו תחת שלטונו של תחותמס השלישי מספקות הרבה מהמידע הידוע על המלחמות בסוריה וכנען.
עם זאת, דברי הימים של תחותמס השלישי, שנחצבו בקירות של מספר אנדרטאות שנבנו בתקופת שלטונו, כמו אלה בכרנכ, משמרים גם מידע על מסעות אלה.
דברי הימים של רעמסס השני (1279–1213 לפנה"ס), המספר על קרב קדש נגד החתים, כוללים, לראשונה בספרות המצרית, שירה אפית נרטיבית, המובחנת מכל השירה הקודמת ששימשה לחגיגה והדרכה.
מסמכים שימושיים נוספים לחקירת ההיסטוריה המצרית הם רשימות מלכים עתיקות שנמצאו בקורות קצרות, כגון אבן פלרמו מהשושלת החמישית.
מסמכים אלו העניקו לגיטימציה לתביעת פרעה לריבונות.
לאורך ההיסטוריה המצרית העתיקה, צווים מלכותיים סיפרו על מעשיהם של הפרעונים השליטים.
לדוגמה, פרעה הנובי פ-ענח'י (בן 752–721 לפנה"ס), מייסד השושלת העשרים וחמש, העמיד וכתב אסטלה במצרית תיכונית קלאסית המתארת בניואנסים יוצאי דופן ובדימויים חיים את מסעותיו הצבאיים המוצלחים.
היסטוריון מצרי, הידוע בשמו היווני מנתון (במאה ה-3 לפנה"ס בקירוב), היה הראשון שחיבר היסטוריה מקיפה של מצרים.
מנתון היה פעיל בתקופת שלטונו של תלמי השני (בשנים 283–246 לפנה"ס) והשתמש ב"היסטוריות" מאת הרודוטוס היווני (בסביבות 484 לפנה"ס – 425 לפנה"ס לערך) כמקור ההשראה העיקרי שלו להיסטוריה של מצרים שנכתבה ביוונית.
עם זאת, המקורות העיקריים לעבודתו של מנתון היו רשימות מלכים של שושלות מצריות קודמות.
פישר-אלפרט מחשיב את כתיבת כתובות קיר מצריות עתיקות כסוגה ספרותית.
במהלך תקופת הממלכה החדשה, סופרים שנסעו לאתרים עתיקים השאירו לעיתים קרובות הודעות כתובות על הקירות של מקדשי קבורה קדושים ופירמידות, בדרך כלל לזכר מבנים אלה.
חוקרים מודרניים אינם מחשיבים סופרים אלה כתיירים בלבד, אלא כעולי רגל המבקרים באתרים קדושים שבהם ניתן היה להשתמש במרכזי הפולחן הנכחדים לתקשורת עם האלים.
ישנן עדויות מאוסטרקון חינוכי שנמצא בקברו של סננמות (TT71 ) שכתיבת כתובות קיר נוסחתיות הייתה נהוגה בבתי ספר לסופרים.
בכתובת קיר אחת, שהושארה במקדש המתים של תחותמס השלישי בדיר אל-בחרי, משולבת אימרה מתוקנת מ"פתגמי פתחותפ" בתפילה הכתובה על קיר המקדש.
סופרים בדרך כלל כתבו את כתובות הקיר שלהם באשכולות נפרדים כדי להבדיל את הכתובות שלהם משל אחרים.
נוהג זה הוביל לתחרות בין סופרים, שלעיתים היו מבזים את איכות הכתובות שנכתבו על ידי אחרים, אפילו אבות קדמונים ממקצוע הסופרים.
לאחר שהקופטים התנצרו במאות הראשונות לספירה, נפרדה הספרות הקופטית מהמסורת הספרותית הפרעונית וההלניסטית.
אף על פי כן, חוקרים משערים שהספרות המצרית העתיקה, אולי בצורתה שבעל-פה, השפיעה על הספרות היוונית והערבית .
קיימים קווים מקבילים בין סיפור כיבוש יפו על ידי צחותי, בו התגנבו החיילים המצרים ליפו באמצעות מחבוא בסלים כדי לכבוש את העיר לבין סיפור טרויה, בו התגנבו החיילים היוונים המיקניים לעיר בתוך דגם סוס גדול העשוי עץ.
סיפור כיבוש יפו הושווה גם לסיפור הערבי של עלי באבא וארבעים השודדים בלילות ערב.
ישנן השערות שסינבד המלח קיבל השראה מהסיפור הפרעוני על מלח הספינה הטרופה.
חלק מהספרות המצרית קיבלה הערות על ידי חוקרים מהעולם העתיק.
לדוגמה, ההיסטוריון הרומי היהודי יוספוס (37–100 לספירה לערך) ציטט וסיפק פרשנות לכתבים ההיסטוריים של מנתון.
הכתובת החרטומית החצובה המאוחרת ביותר הידועה של מצרים העתיקה נמצאת כיום במקדש פילה , ומתוארכת בדיוק לשנת 394 לספירה, בתקופת שלטונו של תאודוסיוס הראשון (בשנת 379–395 לספירה).
במאה ה-4 לספירה חיבר הורפולון המצרי המתיוונן סקר של כמעט מאתיים הירוגליפים מצריים וסיפק את פרשנותו למשמעויותיהם, למרות שהבנתו הייתה מוגבלת והוא לא היה מודע לשימושים הפונטיים של כל הירוגליף.
ככל הנראה, עד שנת 1415 אבדו עקבותיו של סקר זה, אז רכש אותו האיטלקי כריסטופורו בונדלמונטי באי אנדרוס.
אתנסיוס קירכר (1601–1680) היה הראשון באירופה שהבין שהקופטית היא צאצא לשוני ישיר של מצרית עתיקה.
בספרו אדיפוס אגיפטיאקוס , עשה את המאמץ האירופי המשותף הראשון לפרש את משמעות ההירוגליפים המצריים, אם כי התבסס על מסקנות סמליות.
רק בשנת 1799, עם גילוי במסע נפוליאוני של כתובת אסטלה תלת לשונית (כלומר כתב חרטומים, כתב דמוטי ויוונית) על אבן רוזטה, היו לחוקרים מודרניים המשאבים לפענח כתבים מצריים.
פריצות הדרך המרכזיות נעשו יותר מעשרים שנה מאוחר יותר, בעבודתם של ז'אן-פרנסואה שמפוליון בפענוח כתב החרטומים ותומאס יאנג בפענוח הכתב הדמוטי.
עד מותו של שמפוליון ב-1832, ניתן היה להבין את המובן הכללי של כתבים מצריים.
המלומד הראשון שהצליח לקרוא טקסט מצרי במלואו היה עמנואל דה רוז'ה, שפרסם את התרגומים הראשונים של כתבים ספרותיים מצריים ב-1856.
לפני שנות ה-70 של המאה העשרים, הקונצנזוס בקרב המלומדים היה שספרות מצרית עתיקה - על אף שחולקת קווי דמיון עם קטגוריות ספרותיות מודרניות - אינה שיח עצמאי ואינה הושפעה מהסדר החברתי-פוליטי העתיק.
עם זאת, מאז ואילך, מספר הולך וגדל של היסטוריונים וחוקרי ספרות מטילים ספק בכך.
בעוד שחוקרים לפני שנות ה-70 של המאה העשרים התייחסו ליצירות ספרות מצריות עתיקות כאל מקורות היסטוריים ברי-קיימא המשקפים במדויק את התנאים של חברה עתיקה זו, כעת מזהירים חוקרים מפני גישה זו.
חוקרים משתמשים יותר ויותר בגישה הרמנויטית רב-גונית לחקר יצירות ספרותיות בודדות, שבה נלקחים בחשבון לא רק הסגנון והתוכן, אלא גם ההקשר התרבותי, החברתי וההיסטורי של היצירה.
יצירות בודדות יכולות לשמש כמקרי בוחן לשחזור המאפיינים העיקריים של השיח הספרותי המצרי הקדום.
ספרות מודרניסטית היא הסיפורת, השירה והדרמה המודרניסטית שנכתבה החל מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, בעיקר באירופה ובצפון אמריקה.
המודרניסטים שברו במודע את החוקים המסורתיים של הספרות והתנסו בצורות כתיבה חדשות, כאמרתו של עזרא פאונד "עשה את זה חדש" (Make it new).
הספרות המודרנית הייתה מצד אחד הקצנה של הרומנטיקה, כאשר ה"אני" הסובייקטיבי של היוצר עמד במרכז, ומצד שני של הקלאסיציזם, כאשר היוצר הפנה עורף ל"אני" והעמיד במרכז את העולם האובייקטיבי.
גבולותיה הכרונולוגיים של הספרות המודרניסטית שנויים במחלוקת.
רבים מהתאורטיקנים וההיסטוריונים של הספרות ראו ב-1910 שנת ההתחלה של הספרות המודרניסטית.
וירג'יניה וולף, בהרצאה מ-1924 אמרה: "בדצמבר או בערך בדצמבר 1910 האופי האנושי השתנה [...] וכשהיחסים האנושיים משתנים יש באותו הזמן שינויים בדת, בהתנהגות, בפוליטיקה ובספרות".
גם גראהם הו טען ב-1960 בספרו החשוב "Image and Experience: Studies in a Literary Revolution" ש"השנים שבין 1910 למלחמת העולם השנייה ראו מהפכה בספרות בשפה האנגלית, רבת חשיבות כזו הרומנטית במאה הקודמת".
גם מבקרים מאוחרים יותר הציעו גבולות כרונלוגיים כ-1910-1930, 1910-1945 ו-1910-1939. מנגד, מלקולם ברדבורי וג'יימס מקפרלן מקדימים את שנת ההתחלה למאה ה-19 ומציעים את הגבול הכרונולוגי 1890-1930.
הביקורת האנגלו-אמריקאית רואה את ראשית הספרות המודרניסטית במחצית השנייה של המאה ה-19 בצרפת, ואת הרבע הראשון של המאה ה-20 כשיאה.
1922 נחשבת לשנת השיא של הספרות המודרניסטית עם "יוליסס" של ג'יימס ג'ויס, "ארץ הישימון" של ת"ס אליוט, "אלגיות דואינו" של ריינר מריה רילקה ועוד.
ניתן לייחס תכונת מודרניות גם ליוצרים קדם-מודרניים, לדוגמה המשורר הרומי קאטולוס, הצרפתי פרנסואה ויון מהרנסאנס וג'ון דאן האנגלי מהמאה ה-17. הסופרים גוסטב פלובר, אמיל זולא ופיודור דוסטויבסקי השפיעו על הרומן המודרניסטי.
התאוריות של זיגמונד פרויד וארנסט מאך השפיעו על הכותבים המודרניסטים המוקדמים.
בין היצירות המודרניות המוקדמות ניתן למנות את "אובו המלך" של אלפרד ז'ארי מ-1896 ו"לב המאפליה" מאת ג'וזף קונרד מ-1902. פרנץ קפקא עסק בתחושת חוסר האונים של האדם מול הבירוקרטיה האטומה.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה הגיע לשיא זרם האימג'יזם בהנהגתו של עזרא פאונד שדגל בפואטיקה מינימליסטית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה המודרניזם הפך למגובש יותר, כשהיוצרים חזו בזוועות האנושות.
בשנים אלו פעל זרם התודעה ששם דגש על נפש הדמות והסתכלותה על העולם.
עם היוצרים העיקריים בזרם זה ניתן למנות את ג'יימס ג'ויס ווירג'יניה וולף.
יצירות אחרות עסקו בזיכרון לא רצוני, "בעקבות הזמן האבוד" של מרסל פרוסט שיצאה מ-1913 ל-1927 היא אחת הבולטות שבהן.
בפריז פעל הדור האבוד של האמריקאים בפריז, בין החברים החשובים בקבוצה זו היו ארנסט המינגוויי, ת"ס אליוט, פרנסיס סקוט פיצג'רלד וגרטרוד שטיין.
בספרות הרוסית המודרנית פעלו אסכולות הסימבוליזם (אנדריי ביילי, אלכסנדר בלוק), אקמאיזם (ניקולאי גומיליוב, אנה אחמטובה) ופוטוריזם (ולדימיר מאיאקובסקי).
לאחר מהפכת 1917 רבים מהסופרים עזבו את רוסיה הסובייטית לטובת אירופה, אך היו גם כאלה שתמכו במשטר החדש.
לו שו'ן נחשב למבשר המודרניזם הסיני.
צאדק הדאיאת נחשב למבשר הזרם המודרניסטי בספרות איראנית.
המונח "מודרניזם מאוחר" מתייחס ליצירות שפורסמו לאחר שנות ה-30. בין היוצרים והזרמים שפעלו בתקופה זו ניתן למנות את תיאטרון האבסורד (סמואל בקט, אז'ן יונסקו, הרולד פינטר, אדוארד אלבי) וספרות האבסורד (ז'אן-פול סארטר, אלבר קאמי) בשנות ה-40, ה-50 וה-60, הם היו ממשיכי זרם האקזיסטנציאליזם ועסקו בניכור ובאבסורד.
הספרות הפוסטמודרניסטית הגיעה לאחר הספרות המודרנית במחצית השנייה של המאה ה-20.
ספרטה (ביוונית עתיקה: Σπάρτη) היא דמות מהמיתולוגיה היוונית.
על שמה קרויה העיר ספרטה.
היא הייתה בתו של אורוטס בנו של מילס, שהיה המלך של לאקוניה.
היא נישאה ללאקדיימון, בנם של זאוס וטייגטה.
כשמת אורוטס ירש לאקדיימון את ממלכתו, הוא ייסד עיר וקרא לה ספרטה על שם אשתו.
היא ילדה לו שני בנים, אמיקלס שירש את המלוכה, ואורידיקה שנישאה לאקריסיוס וילדה לו את דנאה שילדה את פרסאוס.
ספרות פלישה היא ז'אנר ספרותי, שהיה נפוץ במיוחד בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. במיוחד בממלכה המאוחדת, אם כי גם בצרפת וארצות הברית.
סיפורים בז'אנר זה לרוב התמקדו בפלישה של כוחות זרים הכובשים את העולם.
אחד הסיפורים בראשונים בז'אנר זה הוא הנובלה "הקרב של דורקינג" , שנכתבה בשנת 1871 בידי ג'ורג' צ'סני.
המחבר כמו רבים מבני ארצו נבהל מאוד מכך שתוך חודשיים הצליחה פרוסיה לרסק לחלוטין את הצבא הצרפתי, והחל לחשוש מכך שממלכה המאוחדת תהיה הקרבן הבא.
הסיפור נועד למעשה להטיף מוסר למדינאים והגנרלים הבריטיים שיתכוננו לפלישה.
העלילה עוקבת אחר העיר דורקינג, המתגוננת באומץ מול אימפריה אדירה המזכירה את גרמניה, שכבשה את כל הממלכה המאוחדת.
הסיפור זכה לפופולריות עצומה והחל למעשה את עידן ספרות הפלישה.
רוב הספרים בז'אנר זה תיארו פלישה גרמנית, צרפתית, או רוסית, לממלכה המאוחדת או לארצות אחרות.
חלק מהספרים גם עסקו בכוחות חיצוניים המנסים להשתלט על כדור הארץ, למשל "דרקולה" או "מלחמת העולמות".
חלק מהספרים פורסמו למעשה בידי מדינאים או מצביאים בעלי שם, שפרסמו אותם תחת שם עט.
מטרתם הייתה לזרז את ארצם להתחמש מפני מלחמה.
ההערכה היא שכ-400 רומנים בז'אנר זה פורסמו עד מלחמת העולם הראשונה, והשפעתם הייתה עצומה.
חלק מהתחזיות התממשו בדמות מלחמת העולם הראשונה, ויש המעריכים שאנשי הצבא הקיסרי היפני נעזרו ברומן "הדלת האחורית" , כאשר תכננו את פלישתם להונג קונג.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם ספרות הפלישה הייתה פחות פופולרית, והאנטגוניסטים בסיפורים אלו היו לרוב קומוניסטים או נאצים.
סיפורים מסוג זה יצאו גם בתקופת המלחמה הקרה, בהם לרוב מתואר כיצד רוסים או סינים כובשים את העולם המערבי.
הקרב של דורקינג - אימפריה אדירה כובשת את הממלכה המאוחדת ופטריוטים בריטיים מתבצרים בעיר דורקינג ומתגוננים באומץ.
המלחמה הגדולה באנגליה בשנת 1897 - קואליציה הכוללת את צרפת ורוסיה תוקפת את הממלכה המאוחדת, מרבית האי נכבש, אולם האנגלים מתגוננים באומץ.
הקיסרות הגרמנית מצטרפת למלחמה לעזרת הממלכה המאוחדת, ובעזרתה מנצחים הבריטים, והם והגרמנים מחלקים ביניהם את העולם.
הקידה האחרונה - ספר שנכתב בידי ארתור קונן דויל.
בסיפור האחרון בספר, הבלש שרלוק הולמס חושף מזימה של גרמניה להשתלט על הממלכה המאוחדת.
מלחמת העולמות - חייזרים מהמאדים פולשים לכדור הארץ ומובסים כאשר חיידקים פוגעים בהם.
הדלת האחורית - סיפור זה נועד לדחוק בממשלה הבריטית להקצות יותר תקציבים לביצור הונג קונג.
בסיפור, צי רוסי-צרפתי פולש להונג קונג ומשמיד את חיל המצב הבריטי ששם.
המלחמה באוויר - ספר מאת הרברט ג'ורג' ולס, צי גרמני-יפני-סיני תוקף את ארצות הברית כשהוא נעזר בחיל אוויר חזק.
בספר זה מנסה המחבר להמחיש את החשיבות של חיל אוויר.
דרקולה - ערפד מרושע בשם דרקולה מנסה להשתלט על העולם.
חידת החולות - ספר בלשי משנת 1903, העלילה עוקבת אחרי שני בריטים החושפים מזימה גרמנית להנחית ארמדה גדולה בממלכה המאוחדת.
הפלישה של 1910 - גרמניה מנחיתה כוח גדול במזרח בריטניה וכובשת את לונדון, אולם הבריטים מתקוממים ומגרשים את הפולשים.
לסין היסטוריה עשירה של כתיבה ספרותית קאנונית.
בסין הקיסרית הייתה גם מסורת עתיקה של כתיבת דברי ימי השושלות, מסורת שהחלה בסה-מה צ'יאן, היסטוריון החצר של שושלת האן שבספרו רשומות ההיסטוריון (史記), העלה על הכתב את דברי ימי סין המסורתית מתחילתה ועד למאה הראשונה לפנה"ס.
ספרות רשת (או ספרות אינטרנט) היא תופעה תרבותית וסוגה ספרותית המתארת יצירות ותהליכי יצירה שנוצרו, הופצו וזכו להכרה ראשונית במרחב האינטרנט, לרוב תוך עקיפת מוסדות התרבות המסורתיים כמו הוצאות ספרים ומבקרי ספרות.
התופעה כוללת שירה, פרוזה, סיפורים קצרים וספרות בזק, ומתפרסמת בפלטפורמות מגוונות, החל מבלוגים ופורומים ועד רשתות חברתיות כמו פייסבוק, אינסטגרם וטיקטוק.
סופרי רשת הם לרוב יוצרים עצמאיים שצברו קהל קוראים נאמן באופן אורגני, ולעיתים קרובות מוציאים את ספריהם הראשונים בהוצאה עצמית, תכופות באמצעות מימון המונים.
התופעה מייצגת דמוקרטיזציה של עולם הספרות, אך במקביל מעוררת דיון ער על איכותה ומקומה לצד הספרות הקאנונית.
לספרות הרשת מספר מאפיינים המבדילים אותה מהספרות המסורתית:
עקיפת שומרי הסף: הפרסום אינו תלוי בהחלטת עורכים או ועדות קבלה של הוצאות לאור.
כל יוצר יכול להפיץ את יצירתו באופן חופשי ומיידי.
קשר ישיר בין יוצר לקהל: הרשתות החברתיות מאפשרות דיאלוג מתמיד בין הסופר לקוראיו, קבלת משוב בזמן אמת, ויצירת קהילה פעילה סביב היצירה.
קשר זה הוא גם כלי שיווקי מרכזי.
אסתטיקה של הרשת: התוכן מותאם למדיום הדיגיטלי – קטעים קצרים, שירים תמציתיים, לעיתים בתוספת אלמנט ויזואלי (במיוחד ב"שירת אינסטגרם").
הדגש הוא על ויראליות ויכולת שיתוף גבוהה.
מודלים כלכליים חלופיים: יוצרים רבים מגייסים כסף להדפסת ספריהם באמצעות פלטפורמות מימון המונים (כמו הדסטארט בישראל), מוכרים את ספריהם ישירות לקוראים, או משתמשים בפלטפורמות כמו פטראון לתמיכה שוטפת.
הדיון סביב ספרות הרשת: ביקורת ותמיכה
ספרות הרשת נתפסת לעיתים קרובות כשנויה במחלוקת ומעוררת דיון ציבורי.
מבקרים המשתייכים למוסדות ספרותיים מסורתיים טוענים כי ספרות הרשת לוקה באיכותה.
היעדר עריכה מקצועית: ללא סינון ועריכה של הוצאה לאור, התוכן המתפרסם הוא לעיתים קרובות חובבני, גולמי ואינו עומד בסטנדרטים ספרותיים גבוהים.
פופוליזם ושטחיות: נטען כי הכתיבה ברשת נוטה להתאים את עצמה לטעם הקהל הרחב ולחוקי האלגוריתם (קצר, קליט, ויראלי), על חשבון מורכבות, עומק ואמירה אמנותית מקורית.
הצפה של תוכן: הזמינות והקלות של הפרסום יוצרות הצפה של תכנים באיכות משתנה, מה שמקשה על הקורא למצוא יצירות איכותיות באמת.
מנגד, תומכי ספרות הרשת מצביעים על יתרונותיה:
דמוקרטיזציה וגיוון קולות: הרשת מאפשרת ליוצרים מכל קבוצות האוכלוסייה, כולל כאלו שקולם לא נשמע בממסד הספרותי, להגיע לקהל.
הנגשת ספרות לקהלים חדשים: ספרות הרשת מצליחה להגיע לקהל צעיר, שנחשב לכזה שאינו מרבה לקרוא, ומעודדת צריכה של תוכן כתוב במדיום המוכר לו.
אתגור הממסד הספרותי: יוצרי הרשת מאתגרים את הדומיננטיות של הוצאות הספרים הגדולות ורשתות השיווק (בישראל, הדואופול של סטימצקי וצומת ספרים), ויוצרים ערוצי הפצה עצמאיים.
בעולם דובר האנגלית, התופעה הבולטת ביותר היא של "משוררי אינסטגרם" (Instapoets).
הבולטת שבהם היא רופי קאור (Rupi Kaur), משוררת קנדית-הודית ששיריה הקצרים והמאוירים זכו למיליוני עוקבים באינסטגרם.
ספריה, שהוציאה באופן עצמאי, הפכו לרבי-מכר עולמיים ונמכרו במיליוני עותקים.
אלכס אפשטיין נחשב לסופר הרשת הישראלי הראשון, לאחר שעשה את המעבר מספרות מודפסת לפרסום כתביו ברשת החברתית.
ספריו של אפשטיין יצאו לתקופה אך ורק בפורמט דיגיטלי, אף שסיפוריו הקצרצרים המשיכו להתפרסם בעיתון "הארץ" המודפס מדי שבוע, עד שלבסוף חזר להוציא את ספריו גם בדפוס.
פופולריותה של ספרות הרשת בישראל עלתה בצורה יוצאת דופן החל משנת 2016. בין הסופרים הבולטים בתחום נמנו מרסל מוסרי, לירן כהן, אסיף אלקיים, אלמוג בר, רן אפלברג, ברק פלדמן ותה.
הללו תכופות כונו 'סופרי-פייסבוק' בלעג בתחילה, אולם המושג 'סופר-רשת', שנהגה ראשית בידי הסופר תה, צבר פופולריות במהרה, וכיום הפך לכינוי המוכר יותר.
חלק מסופרי-הרשת אף כיכבו ברשימת רבי-המכר של עיתון "הארץ" במשך שבועות רבים.
ספרות משווה או ספרות השוואתית היא שדה מחקר אקדמי בין-תחומי של הספרות, או ביטויים תרבותיים אחרים של האדם, כמו מוזיקה וציור, ללא מגבלות של שפה, לאום או מקום.
ספרות משווה יוצאת מנקודת הנחה שחקר הספרות חייב להיות בינלאומי במהותו ואינו מוגבל לארץ, שפה או תרבות מסוימות.
המחקר בתחום זה עוסק, למעשה, בהקניית כלים לניתוח אקדמי של ספרות עולמית.
אריך אוארבך נחשב לאחד החוקרים הראשונים שיישמו את המחקר ההשוואתי בספרות בספר המופת שלו מימזיס: התגלמות המציאות בספרות המערב (1946), שאותו הגדיר אביהו זכאי כניתוח מקיף וחוצה תרבויות "החדור בתחושה של ויכוח אידאולוגי, היסטורי הומניסטי, אשר ראשיתו בברית הישנה ובאפוס ההומרי [ואשר] הרחיב...
את התחום והחשיבות של ביקורת הספרות, ולמעשה יצר תחום מחקר חדש העוסק בספרות השוואתית ולא בנקודת מבט לאומית דווקא, תחום אשר בו לאמיתו של דבר מתגלמת ספרות העולם".
למעשה, אוארבך לא המציא את המושג, או את התחום, משום שכבר בשנת 1921 יצא כתב עת צרפתי בשם Revue de littérature comparé, שהיה בעל תפוצה רחבה (התפרסם בצרפתית ואנגלית) והיה כתב עת ייעודי למחקר בתחום של ספרות משווה.
עם זאת, ספרו הידוע של אוארבך שימש דוגמה לתחום והעניק לו תנופה של ממש.
בחוברת הבסיסית "מהי ספרות משווה?" כתב אחד מחשובי החוקרים את התחום, ג'ורג' סטיינר, שכל פעולה בדרך של קבלת משמעות בשפה, בציור, במוזיקה – היא השוואתית.
ההכרה בשפת היצירה היא מחודשת, במובן זה שהיא סוג של היזכרות באמיתות קודמות, או בדרך פסיכולוגית; הקורא, הצופה, או המאזין, מנסה להבין ולמקם את הדברים שלפניו, בין שזה טקסט, או ציור, או סונטה – בכך שהוא מעניק לכך את ההקשר האינטליגנטי המבוסס של ניסיון קודם.
הוא בודק בדרך אינטואיטיבית את האנלוגיות, התפיסה, התקדים וההיכרות המחודשת של מה שמונח לפניו עם ההקשר הידוע לו כבר מניסיון קודם של התמודדות עם חומר דומה.
גם במקרים של טקסטים מקוריים לגמרי, כמו שירה, מתרגל הקורא המנוסה לאבחן את הקטעים של ברהמס בשנברג, או לחלופין את גנסין ב-ס.
כל מילה בשפה הכתובה או הנשמעת מגיעה אלינו כשהיא טעונה בפוטנציאל ההיסטורי שלה.
(מילים, שפה, תרבות, ציור, סיפור).
לאמיתו של דבר, עסקו תמיד לימודי הספרות בהשוואה; הפרשנים, המחנכים, המבקרים, התאורטיקנים – כולם בעצם מתעסקים בהשוואה.
ספרות משווה כחוג באוניברסיטאות בישראל
בישראל, החוג לספרות כללית והשוואתית נוסד לראשונה באוניברסיטה העברית בשנת 1960 על ידי לאה גולדברג, שגם שימשה ראש החוג החדש.
גולדברג צדדה תמיד בלימוד של ספרויות שונות ובפתיחות לגילומי היצירה בהקשרים תרבותיים שונים.
במסגרת העניין ההולך וגובר בנושא הגלובליזציה זוכה העיסוק בספרות השוואתית להתבוננות מחודשת במשמעויות השונות המוענקות ליצירה ספרותית כשהיא חוצה גבולות לאומיים ונודדת משפה לשפה ומתרבות לתרבות.
"השאלה 'מהי ספרות?' כרוכה כיום לבלי התר בשאלת תפקידה של הספרות בעולם שבו תרבויות שונות נתונות בדיאלוג שהולך ומתרחב ובמרחק שהולך ומצטמצם".
החוג לספרות השוואתית באוניברסיטת בר-אילן קשור בשמו של חוקר הספרות הידוע ברוך קורצווייל, שייסד בשנת 1965 את החוג לספרות עברית וספרות משווה ועמד בראשו עד לפטירתו.
כיום יש בבר-אילן הפרדה בין המחלקה לספרות עם ישראל לבין המחלקה לספרות משווה, המוגדרת כמחקר של "טקסטים ממגוון תרבויות (אירופה, אמריקה, מזרח אסיה); תוך הדגשת הזיקות בין תקופות שונות (התקופה הקלאסית, ימי הביניים, רנסאנס, התקופה המודרנית והפוסט מודרנית); ובין מדיומים וצורות מבע שונות (ספרות, שירה, דרמה, תיאטרון, אמנות, קולנוע, מוזיקה).
אנו מעודדים פיתוח חשיבה תאורטית, ביקורתית ומקורית ביחס לטקסטים הנלמדים"
באוניברסיטת חיפה משולבים שני תחומי הלימוד של הספרות והחוג נקרא "החוג לספרות עברית והשוואתית".
באוניברסיטת תל אביב משולבים החוג לספרות עברית והחוג לתורת הספרות הכללית לחוג אחד, שנקרא: "החוג לספרות"
ספרות פרולטרית היא ספרות שנוצרה בעיקר על ידי סופרים ממעמד הפועלים עבור הפרולטריון בעל מתודעה המעמדית.
אף על פי שהאנציקלופדיה בריטניקה קובעת כי מכיוון שספרות זו היא "למעשה מכשיר מהפכה ייעודי", היא יוצאת לאור לעיתים קרובות מטעם המפלגה הקומוניסטית או אוהדי השמאל, הרומן הפרולטרי סווג אף הוא, בלי קשר למהפכה, כרומן "על מעמד הפועלים ועל חיי מעמד הפועלים; אולי מתוך כוונה לעשות תעמולה".
הדגש השונה הזה עשוי לשקף הבדל בין מסורות רוסיות, אמריקאיות ואחרות של כתיבה למעמד הפועלים, לזו של בריטניה.
המסורת הבריטית לא הושפעה במיוחד מהמפלגה הקומוניסטית, אך היו לה שורשים בין היתר בתנועת הצ'רטיסטית, תנועת העובדים ההמונית הראשונה בעולם ובסוציאליזם.
יתר על כן, חוקר הספרות הבריטי ה.
גוסטאב קלאוס, בספרו "רומן סוציאליסטי: לקראת תחיית המסורת" (1982) העוסק בסופרי מעמד הפועלים, מציין כי המונח "פרולטריון" שהיה עכשווי בזמנו, נמצא בנסיגה בעולם, בעוד המושגים המתחרים של 'מעמד הפועלים' ו'סוציאליסט' ממשיכים לשלוט באותה רמת דבקות".
המילה פרולטריון משמשת גם לתיאור יצירות על מעמד הפועלים שנכתבו על ידי סופרים בני מעמד הפועלים, כדי להבדיל ביניהם לבין יצירות של סופרים ממעמד הביניים כמו צ'ארלס דיקנס ("זמנים קשים"), ג'ון סטיינבק ("ענבי זעם"), והנרי גרין ("קיום").
באופן דומה, ואף על פי שחלק מיצירותיו של המשורר ויליאם בלייק (1757–1827) הן דוגמאות מוקדמות לספרות מעמד הפועלים, כולל שני השירים "מטאטא הארובה", שפורסמו ב"שירי התמימות" בשנת 1789 ו"שירי חוויה" בשנת 1794, העוסקים בנושא עבודת ילדים, בלייק, עצמו, שאביו היה סוחר, לא היה סופר פרולטרי.
הפרולטרים הם חברים במעמד הפועלים.
הרומן הפרולטרי הוא תת-ז'אנר של הרומן, שנכתב על ידי פועלים, בעיקר עבור פועלים אחרים.
זה חופף ולעיתים מהווה שם נרדף לרומן מעמד הפועלים, רומן סוציאליסטי, רומן בעיות חברתיות (גם רומן בעיות, רומן סוציולוגי או רומן חברתי), רומן תעמולה או תזה, או רומן הריאליזם הסוציאליסטי.
הרומן הפרולטרי עשוי להגיב על אירועים, מערכות ותיאוריות פוליטיות, ונתפס לעיתים קרובות כאמצעי לקידום רפורמה חברתית או מהפכה פוליטית בקרב מעמד הפועלים.
ספרות פרולטרית נוצרה ברובה על ידי סופרים קומוניסטים, סוציאליסטים ואנרכיסטים.
התקופה שבין 1930 עד 1945 בפרט, הניבה רומנים רבים כאלה שעסקו בחייהם של עניים.
עם זאת, היו יצירות מז'אנר זה לפני תאריכים אלה וגם לאחריהם.
בבריטניה המונח ספרות מעמד הפועלים, שימש בדרך כלל להקשר רחב יותר.
במסגרת זו כוונת כותבי הספרות הפרולטרית היא לרומם את העובדים משכונות העוני ולהעניק להם השראה לאמץ אפשרויות לשינוי חברתי או למהפכה פוליטית.
ככזו היא סוג של סיפורת פוליטית.
הסופרים החשובים ביותר של מעמד הפועלים התכנסו בקונגרס הסופרים האמריקני הראשון בשנת 1935. ליגת הסופרים האמריקאים נתמכה על ידי המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
בין הסופרים הבינלאומיים המפורסמים שהשתתפו בקונגרס היו גאורג פינק (Georg Fink) (שם בדוי של הסופר הגרמני קורט מונזר), מייק גולד (Mike Gold) מניו יורק (שניהם יהודים), חוסה רבואלטאס (José Revueltas) ממקסיקו, ניקומדס גוזמאן (Nicomedes Guzmán) מצ'ילי, חורחה איקזה (Jorge Icaza) מאקוודור, ורבים אחרים.
בארצות הברית היה מייק גולד, מחבר הרומן "יהודים ללא כסף", הראשון שקידם ספרות פרולטרית במגזין של מקס איסטמן "המשחרר" ואחר כך ב"ההמון החדש".
עיתון המפלגה הקומוניסטית, "העובד היומי" פרסם גם כן ספרות, כמו גם מגזינים רבים אחרים, ביניהם "הסדן" ("The Anvil"), בעריכת ג'ק קונרוי, "ההדף" ו"סקירת הפרטיזן.
דוגמאות נוספות לכתיבה פרולטרית אמריקאית כוללות את "ספינת המוות" (1926) של ב.
פארל; "ארץ העשרים" (1934) של רוברט קנטוול; "קרא לזאת שינה" (1934) שלהנרי רוט; מרידל לה סואור, "הצדעה לאביב" (1940) של מרידל לה סואור "ויונונדיו" (נכתב בשנות ה-30, פורסם 1974) של יונונדיו.
לא נכללים כאן סופרים כמו ג'ון סטיינבק, תאודור דרייזר וג'ון דוס פסוס, שכתבו על מעמד הפועלים, אף שהגיעו מרקע אמיד יותר.
הפרולטקולט (Prolletkult) הייתה תנועה חשובה בשנותיה הראשונות של המהפכה הרוסית, שקמה במטרה לעודד אוריינות והשכלה.
זה היה משהו שונה לגמרי מהרומן הפרולטריוני המאוחר, המסורתי והריאליסטי של שנות סטלין.
בשנות ה-30 הפך הריאליזם הסוציאליסטי למגמה השלטת ברוסיה.
דמותו המובילה הייתה מקסים גורקי, שהניח את היסודות לסגנון זה עם יצירותיו "האם" והמחזה שלו "אויבים" (שניהם משנת 1906).
גורקי תיאר את חייהם של אנשים בשכבות הנמוכות ביותר ובשולי החברה, וחשף את תלאותיהם, ההשפלה והברוטליזם שלהם.
עם זאת, הוא לא בא ממשפחה ממעמד הפועלים וכמותו גם לא אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי, סופר בולט נוסף מהשנים הראשונות שלאחר המהפכה הרוסית של 1917.
עם זאת, ניקולאי אוסטרובסקי הוא סופר חשוב מהתקופה הסובייטית המוקדמת, בן למשפחה ממעמד הפועלים.
הרומן שלו "כיצד חוסמה הפלדה" (1932) היה בין היצירות המצליחות ביותר של הספרות הרוסית, עם עשרות מיליוני עותקים שנדפסו בשפות רבות ברחבי העולם.
זהו ספר אוטוביוגרפיה בדיוני על חייו של אוסטרובסקי, אשר חווה ילדות קשה של מעמד הפועלים והפך לחבר בתנועת הנוער קומסומול ביולי 1919 והתנדב לצאת לחזית.
גיבור הרומן, פאבל קורצ'גין, ייצג את "הגיבור הצעיר" של הספרות הרוסית: גיבור המקדיש עצמו למטרותיו הפוליטיות, המסייעות לו להתגבר על הטרגדיות שלו.
לאוניד לאונוב (1899–1994) היה סופר ומחזאי סובייטי.
הרומן שלו "היער הרוסי" (1953) זכה לשבחים על ידי הרשויות כספר מופת סובייטי העוסק במלחמת העולם השנייה שאף זכה בפרס לנין, אך רמיזותיו כי המשטר הסובייטי כרת את "סמל התרבות הרוסית הישנה" גרם לאי נחת מסוימת, וניקיטה חרושצ'וב הזכיר לסופר כי "לא כל העצים מועילים ...
מדי פעם יש לדלל את היער."
המשורר ג'ון קלייר (1793–1864) היה סופר בריטי של תחילת ספרות מעמד הפועלים.
קלייר היה בנו של פועל חווה, ונודע בזכות תיאוריו החגיגיים של הכפר האנגלי והקינה שקונן על פילוגו.
שירתו עברה הערכה מחודשת משמעותית בסוף המאה העשרים והיא נחשבת כיום לאחת מהפואטיקות החשובות ביותר במאה ה-19. הביוגרף שלו ג'ונתן בייט קובע כי קלייר היה "המשורר הגדולה ביותר בן מעמד הפועלים שאנגליה יצרה אי פעם.
איש מעולם לא כתב בעוצמה רבה יותר על הטבע, על ילדות כפרית ועל האני המנוכר והבלתי יציב".
"אהבתו של המובטל", ספרו של וולטר גרינווד (1933) תואר כ"דוגמה מצוינת" לרומן פרולטרי אנגלי.
הוא נכתב בראשית שנות השלושים כתגובה למשבר האבטלה שהורגש באופן מקומי, ארצי ובינלאומי.
הספר מתרחש בפארק האנקי, שכונת העוני התעשייתית בסלפורד בה נולד וגדל גרינווד.
הסיפור מתחיל סביב תקופת השביתה הכללית של שנת 1926, אך עלילתו העיקרית מתרחשת בשנת 1931.
כמה סופרים ממעמד הפועלים כתבו על חוויית חייהם בצי הסוחר, ביניהם ג'יימס האנלי, ג'ים פלן, ג'ורג' גארט וג'ון זומרפילד.
הסופר בן ליברפול ממוצא אירי - ג'יימס הנלי כתב מספר יצירות המבוססות על חוויותיו בים כמו גם על היותו בן למשפחת ימאים.
דוגמה מוקדמת לכך היא הנובלה "המסע האחרון" (1931), במרכזה עומד ג'ון ריילי, שעדיין עובד רק מפני ששיקר בנוגע לגילו.
אף על פי שריילי נמצא באמצע שנות השישים יש לו משפחה צעירה, שתאלץ לחיות בעתיד מהפנסיה הבלתי מספקת שלו.
במובן אחר זהו מסעו האחרון של ריילי, מכיוון שנואש מהעתיד הוא משליך את עצמו לכבשן הספינה: "ראה את כל חייו מוארים מבעד ללהבות האלה." בין שאר יצירותיו של האנלי ניתן למצוא את "הבן" (1931) ואת "פיות" (1935).
היו מספר סופרים וולשים שכתבו יצירות על סמך חוויותיהם ככורי פחם, כולל הסופר (ומחזאי) ג'ק ג'ונס (1884–1970), הסופרים גווין תומאס (1913–1981).
ג'ק ג'ונס היה בנו של כורה ממרית'ר טיידפיל שהיה בעצמו כורה מגיל 12. הוא היה פעיל בתנועת האיגוד ובפוליטיקה, החל מהמפלגה הקומוניסטית, אך במהלך חייו היה מעורב, במידה מסוימת, בכל המפלגות הבריטיות הגדולות.
בין הרומנים שלו מחיי מעמד הפועלים ניתן למנות את "כיכר רונדה" (1935) ו"מיועד לחגיגה" (1938).
ההתפתחות הפוליטית של כורה צעיר היא נושאו של "סמארדי" (1937), הרומן של לואיס ג'ונס (1897–1939) הוא ברובו אוטוביוגרפי.
גווין תומאס (1913–1981) היה גם בנו של פחם מעמק הרונדה, שזכה במלגה לאוניברסיטת אוקספורד והפך למנהל בית ספר.
הוא כתב 11 רומנים וכן סיפורים קצרים, מחזות ותסריטים לרדיו וטלוויזיה, שרובם התמקדו באבטלה בעמק רונדה בשנות השלושים.
הספר שהביא לתומאס את פרסומו היה קובץ סיפורים קצרים, "איפה שמתי את רחמי: סיפורי עם מוולש המודרנית", שהופיע בשנת 1946. סופר אחר שנמלט מהרקע הפרולטרי שלו היה גווין ג'ונס (1907–1999).
הוא כתב על חיי העולם הזה ברומנים ובסיפורים קצרים, כולל "זמנים כמו אלו" (1936) שחוקר את חייה של משפחה ממעמד הפועלים במהלך שביתת הכורים (1926).
עמקי המכרות ייצרו משורר משמעותי שבא ממעמד הפועלים באידריס דייוויס (1905–1953), שעבד ככורה פחם לפני שהוכשר כמורה.
בתחילה הוא כתב בשפה הוולשית "אך המרד בדת חדרי התפילה", בשילוב עם השפעתם מעוררת ההשראה של משוררים אנגלים" הובילו אותו לכתוב באנגלית.
הרולד הסלופ, מחבר הרומן "האדמה שמתחת" (1946) היה אף הוא כורה פחם, מצפון מזרח אנגליה, וכך גם סיד צ'פלין שכתב את "התפר הדק" (1949).
שניהם אלן סיליטו, עם ספרו "ליל שבת ובוקר יום ראשון" (1958) וסטן ברסטו, עם "סוג של אהבה" (1960), היו סופרי מעמד הפועלים הקשורים לקבוצת המחזאים בני מעמד הפועלים המכונה גברים צעירים וכועסים.
הם היו קשורים גם לריאליזם של כיור המטבח, תנועה ספרותית שהשתמשה בסגנון של ריאליזם חברתי.
חברי תנועה זו תיארו לעיתים קרובות את הסיטואציות הביתיות של בריטים ממעמד הפועלים המתגוררים בשכירות בבתי מגורים דחוסים ומבלים את שעות אחרי העבודה שלהם בשתייה בפאבים מטונפים, כדי ללמוד סוגיות חברתיות ולדון במחלוקות פוליטיות.
עם זאת, חלק מהכותבים שקשורים אף הם לשתי התנועות הללו, כמו ג'ון אוסבורן וג'ון בריין, לא באו ממעמד הפועלים.
אדוארד בונד הוא דרמטולוג חשוב בן מעמד הפועלים והמחזה שלו "הצילו" (1965) הפך לאחד למפורסמים ביותר בתולדות התיאטרון הבריטי של המאה העשרים.
"הצילו" מתעמק בחייהם של קבוצת צעירים ממעמד הפועלים בדרום לונדון, שדוכאו - כפי בראייתו של בונד - על ידי מערכת כלכלית אכזרית ולא מסוגלים לתת לחייהם משמעות, ונסחפים בסופו של דבר לאלימות הדדית ברברית.
שני סופרים צרפתים מובילים שנולדו במעמד הפועלים היו ז'אן ז'יונו (1895–1970) והנרי פוליי (1896–1980).
ז'אן ז'יונו היה בנם של סנדלר וכובסת, שבילה את רוב חייו במנוסק, האלפים של פרובאנס העילית.
הוא היה קורא רעבתן שנאלץ לעזוב את בית הספר בגיל שש עשרה כדי לעבוד בבנק ולסייע בפרנסת משפחתו.
הוא פרסם את הרומן הראשון שלו "קולין" בשנת 1929, שזיכה אותו בפרס ברנטאנו וב-1,000 דולר, ותרגום של ספרו לאנגלית, הוא עזב את הבנק בשנת 1930 כדי להתמסר לכתיבה במשרה מלאה.
הרומנים שז'יונו שפרסם בשנות השלושים של המאה העשרים מתרחשים בפרובאנס, עם איכרים כגיבורים, ומציגים השקפה פנתיסטית של הטבע.
מרסל פניול ביסס שלושה מסרטיו על יצירתו של זז'יונו מהתקופה הזו: לזכות מחדש, עם פרננדל ומוזיקה של הונגר, "אנג'לה", ו"אשת האופה", עם ריימו.
לאחר מלחמת העולם השנייה תכנן ז'אן ז'יונו לכתוב רצף של עשרה רומנים בהשראת "הקומדיה האנושית" של בלזק, בהם היה מתאר דמויות מכל שכבות החברה ולא רק איכרים, ומנגיד רגעים שונים בהיסטוריה על ידי תיאור חוויותיהם של חברי אותה משפחה בהפרש של מאה שנה.
אך ז'יונו השלים רק את ארבעת הרומנים של הוסארד, שהתנגדו לאקיסטנציאליזם.
הנרי פולאי היה בנו של נגר ופועל קני סוכר, שהתייתם בגיל ארבע עשרה.
בנוסף לכתיבת רומנים פולאי היה פעיל בעידוד הכתיבה של מעמד הפועלים בצרפת משנות ה-30. הוא מחברם של מספר רומנים, מאמרים על הקולנוע, הספרות והמסורות הפופולריות.
ברומנים אלה, המבוססים על חייו שלו, מתאר פולאי משפחה ממעמד הפועלים.
תנועת הספרות הפרולטרית בקוריאה הונעה בתחילה על רקע סיפוח קוריאה על ידי יפן בשנת 1910 והתנאים ששררו בעקבות זאת במדינה.
יצירות של ספרות פרולטרית קוריאנית שנכתבו לפני 1927 נסבו סביב שחזור ורפורמה של סוגיות חברתיות.
דוגמה אחת כזו יכולה להיות הסיפור הקצר "רעב ושחיטה" (1925) מאת הסופר צ'ו סו-היי (Ch'oe Sŏ-hae), שפורט על בעיות כמו אפליה בין המעמד העשיר לשכבות העניות.
אחרי 1927, הספרות הפרולטרית הקוריאנית החלה לסוב סביב רעיונות בהם היו מעורבים אינטלקטואלים במקום להתמקד במאבקים בין העשירים לעניים.
תנועות תרבותיות, בעיקר אלה של פוליטיקה שמאלנית, היו מהותיות בהנעת הז'אנר והתנועה הפרולטרית בקוריאה.
יומגונסה (Ygunmgunsa), שפירושו לפיד ההמונים, הייתה קבוצה ותנועה שנוסדה בשנת 1922 והובלה על ידי הסופר סונג יונג, ובנתה את מוקד פעילותה סביב ספרות הנוגעת לסוגיות חברתיות ופוליטיקה מעמדית.
פאסקיולה (Paskyula) הייתה קבוצה שהגיבה וסיפרה על ספרות ואמנות שבשגרה, עם יותר דגש על ההיבטים התרבותיים של החומרים.
שתי קבוצות אלה היוו את המעגלים המרכזיים בתנועת האיחוד אשר ייצגה את תערובת האידיאלים הפרולטריים והבורגניים שהניעו בתחילה את ז'אנר הספרות הפרולטרית בקוריאה הכבושה על ידי יפן.
סונג יונג, ראש תנועת יומגונסה וסופר מפתח במעגל כתב בעיקר מתוך כוונה ליצור סולידריות בתוך קוריאה כמו גם עם יפן באמצעות כתיבתו.
שתי יצירות, "אהבתנו" משנת 1929, ו"להניע שינוי" משנת 1930 מדגישות את האידאולוגיה של יונג לאיחוד במסגרת כתיבתו, כמו גם את הרעיון להתרחק מהנוסטלגיה התרבותית ועבר אידילי.
ב"אהבתנו", תהליך התיעוש והתפתחות הערים כתוצאה מכך מוצגים כזירות של הזדמנויות פוטנציאליות ולא כסביבות הגורמות עוול, המשרטטות דעה מנוגדת ליצירות אחרות שהופקו במסגרת התנועה.
זה מופיע לראשונה דרך יונג-היי, דמות ראשית בסיפור שעוזבת בסופו של דבר את הכפר הקוריאני ונוסעת לטוקיו, בניסיון לברוח מהתרבות הפטריארכלית המדכאת של עיר הולדתה ולמצוא אחדות, עצמאות ושוויון בכוח העבודה האורבני של יפן.
הרומן השני "להניע שינוי" מתרחש ביפן, ומתמקד יותר בתנועת מעמד הפועלים עצמה באמצעות קבוצה של פועלים קוריאנים ויפנים.
ההחלטה מביאה לפיוס באמצעות מאמץ משולב של הפרולטריון היפני והקוריאני כאחד.
במהלך התנועה הפרולטרית, היה דחף מצד הקולוניאליסטים היפנים לדחוק את הקוריאנים הרחק מהקומוניזם.
תפיסה זו נקראה צ'ון הייאנג (cho˘nhyang).
והיא הציתה את כתיבתן של יצירות רבות של סופרים שונים כמו "המיר של האן סואר-יה", "יום השנה החדשה של יאי קיוינג", "סיכוי של פאק צ'ואל", "שעורה" מאת "קים נאם-צ'ון" ו"ניהול" מאת קים נאם-צ'ון, שכולם פורסמו בין השנים 1939–1940.
תנועת הספרות הפרולטרית ביפן התפתחה ממגמה ספרותית שרווחה במחצית השנייה של העשור של 1910 ועסקה בתנאי העבודה של סופרים שחוו אותם.
לימים היא נקראה תנועת ספרות העובדים של תקופת טאישו.
יצירות מייצגות של תקופה זו כוללות את "הכורים" של סוקו מיאג'ימה ואת "טומיז'ו הנווד" של קארוקו מיאצ'י, כמו גם יצירות העוסקות בחוויות צבאיות שהיו קשורות גם לדמוקרטיה של טאישו, שעלייתה אפשרה את התפתחות הספרות הפרולטרית ביפן.
בשנת 1921, אומי קומאקי והירופומי קאנקו ייסדו את המגזין הספרותי "הזורעים", שמטרתו הייתה להביא לרפורמה עכשווית הן בסצנה הספרותית והן בחברתית.
"הזורעים" משך תשומת לב בשל תיעוד הטרגדיות שהתרחשו בעקבות רעידת האדמה והצונמי בקאנטו ב-1923.
בשנת 1924, הושק מגזין "החזית הספרותית" (文芸戦線) על ידי האצ'ונוסוקה היראבאיישי וסואקיצ'י אאונו והפך למגזין המוביל של תנועת הספרות הפרולטרית היפנית.
יצירות חדשות כגון "הזונה" של יושיקי האיימה ו"עדר חזירים" של דנג'י קורושימה (豚群) גם החלו להופיע במגזין.
בשנת 1928 נוסדה הפדרציה היפנית לאומנות פרולטרית (Nippona Artista Proleta Federacio, הידועה בשם NAPF), שאיגדה תחת כנפיה את איגוד האומנים הפרולטרי של יפן, איגוד האומנים האיכרים, ואת איגוד אמני הואנגארד.
הפדרציה הייתה במידה רבה באחריותם של שני סופרים לעתיד - טאקיג'י קובאיאשי (Takiji Kobayashi) וסואנו טוקונאגה (Sunao Tokunaga), והעלון של הארגון פרסם יצירות רבות ומשפיעות כמו ספינת שימורי הסרטן של קובאיאשי ו - 15 במרץ 1928 ורחוב ללא שמש של טוקונאגה.
מגזין חשוב נוסף היה שיקום (Reconstruction) אשר פרסם כתבים של אקוטגאווה ריונוסוקה ו יוריקו מיאמוטו, ששבו באותה העת מברית המועצות.
מו"לים אחרים ידועים יותר כמו צ'ו קרון (ביקורת מרכזית), קאיזו (שיקום) ומיאקו שינבון פרסמו גם יצירות של סופרים פרולטריים, אפילו כאלה שהיו חברים במפלגה הקומוניסטית.
הסופר קוריהיטו קורייארה (Korehito Kurehara) נסע בסתר לברית המועצות בשנת 1930 לוועידת פרופינטרן, ועם שובו ב-1931 החל להתסיס לדמוקרטיזציה של ארגונים ספרותיים.
זה עורר את הדחף לארגן מעגלים ספרותיים במפעלים ובאזורים כפריים, ויצר מקור חדש של קוראים וסופרים במקומות אלה.
בשנת 1931, הפכה הפדרציה היפנית לאומנות פרולטרית (NAPF) לאיגוד ארגוני התרבות הפרולטרית היפנית (KOPF), המאגדת ארגונים תרבותיים מגוונים, כגון מוזיקאים יוצרי קולנוע ונוספים.
האיגוד הפיק מגזינים שונים ובהם גם אישה עובדת.
ממשלת יפן רדפה קשות את הסופרים הפרולטריים, מכיוון שהמפלגה הקומוניסטית היפנית הוצאה מחוץ לחוק מאז הקמתה בשנת 1922. אף על פי שלא כל הסופרים היו קשורים למפלגה, איגוד ארגוני התרבות הפרולטרית היפנית (KOPF) היה קשור, וזה הוביל למעצרים המוניים כמו אירוע ה-15 במרץ.
כמה סופרים, כמו טאקיג'י קובאיאשי, עונו למוות על ידי המשטרה, ואילו אחרים נאלצו לוותר על אמונותיהם הסוציאליסטיות.
ספינת שימורי הסרטן (1929) הוא רומן קצר מאת טאקיג'י קובאיאשי (שתורגם לראשונה לאנגלית בשנת 1933וזכה בהמשך לשתי מהדורות תרגום נוספות), מתאר את חייהם של דייגי הסרטן היפנים.
הסיפור מסופר מנקודת ראות שמאלנית, והוא נוגע בתלאות עמן מתמודד הצוות וכיצד הם מנוצלים על ידי הבעלים.
פנאיט איסטראטי (1884–1935), היה סופר מעמד הפועלים הרומני, בנו של כובסת ומבריח יווני.
הוא למד בבית ספר יסודי במשך שש שנים בבאלדוביניסטי, ובהמשך התפרנס כשוליה אצל שומר בית מרזח, כטבח וכרוכל.
תוך כדי זאת הוא היה קורא נלהב.
ניסיונות הכתיבה הראשונים של איסטראטי מתוארכים לסביבות 1907 כאשר החל לשלוח יצירות לכתבי עת סוציאליסטיים ברומניה.
המאמר הראשון שלו מלון רג'ינה פורסם בכתב העת רומניה העובדת (România Muncitoare), בו פרסם מאוחר יותר את סיפוריו הקצרים הראשונים,"הגואל" (The Redeemer), "סוסו של בלן" ("Bălan's Horse"), "משפחתנו", "1 במאי".
הוא גם תרם יצירות לעיתוני שמאל נוספים כגון דימינטה (Dimineaţa), אדוורול, וחיי חברה (Viaţa Socială).
בשנת 1910 הוא היה מעורב בארגון שביתה בברילה.
הוא נסע לבוקרשט, איסטנבול, קהיר, נאפולי, פריז (1913–1914) ושווייץ, שם התיישב לזמן מה כשניסה להבריא משחפת בה חלה).
מסעותיו של איסטראטי כללו שני ניסיונות נישואים לא מוצלחים ברציפות, חזרה לתקופה קצרה לרומניה בשנת 1915 כשניסה להתפרנס כמגדל חזירים, ותקופות ארוכות של נדודים.
בשנת 1923 פורסם סיפורו של איסטראטי צ'ירה צ'ירלינה) עם הקדמה מאת הסופר הצרפתי המפורסם רומן רולן.
זה היה הראשון בקובצי הסיפורים שלו אדריאן זוגרפי.
רומאן היה מוקסם מחייו ההרפתקניים של איסטראטי, ודחק בו לכתוב יותר ולפרסם חלקים מיצירתו בקלרטה (Clarté), כתב העת שרומן רולן ואנרי ברביוס ניהלו.
העבודה העיקרית הבאה של איסטראטי הייתה הרומן קודין Codine.
בשוודיה נודעה הספרות הפרולטרית בשנות העשרה של המאה העשרים.
החלוצים הראשונים היו דן אנדרסון ומרטין קוך.
ספרות פרולטרית התפרסמה ברבים בשנות השלושים של המאה העשרים, כאשר קבוצה של סופרים חסרי רקע אקדמי, אוטודידקטים כמו איוואר לו-ג'והנסון, אייווינד יוהנסון, יאן פרידגארד והארי מרטינסון החלו לכתוב על מעמד הפועלים, לעיתים קרובות מנקודת מבטו של צעיר.
הספרות הפרולטרית השוודית קשורה אולי באופן הדוק ביותר לאיוואר לו-ג'והנסון, שכתב על חייהם של הסטטארה (עובדי הקבלן בחקלאות השוודית) ברומן המהולל שלו גודנאט ג'ורד (Goodnight earth,1933) ובסיפורים קצרים רבים שנאספו בספרים סטאטרנה (1936 –1937) ופרולטרי כדור הארץ (1941).
יאן פרידגארד כתב גם על חייהם של הסטטארה והוא מוכר בעיקר בזכות סדרת רומנים אוטוביוגרפיים המתחילים בג'אג לארס הארד ("אני לארס הארד", 1935).
הרומן הראשון שלו "לילה ביולי", (1933) עוסק בשביתה בקרב סטטארים, ומתאר אותם בצורה גסה הרבה יותר מאשר לו ג'והנסון.
אייווינד יוהנסון והארי מרטינסון המשיכו לכתוב על נושאים אחרים והם קשורים לרוב לספרות הפרולטרית דרך הרומנים האוטוביוגרפיים שלהם שזכו להערכה רבה ופורסמו בשנות השלושים.
מואה מרטינסון כתבה על חוויותיה שלה מחיי חווה מרודים כאישה וכאם בכמה רומנים.
רודולף וורנולונד מתאר את החיים בסטוקהולם מנקודת המבט הפרולטרית במספר רומנים, ובשנת 1932 המחזה "המשפחה הקדושה" היה המחזה הראשון שנכתב על ידי סופר פרולטרי שהועלה בתיאטרון השוודי הלאומי.
לארס אהלין הופיע בשנת 1944 עם "טאב עם המניפסט", רומן על בחור צעיר המחפש עבודה והופך למודע פוליטי.
רבים מהכותבים הפרולטריים התבלטו בספרות השוודית.
אייווינד יוהנסון והארי מרטינסון נבחרו לחברי האקדמיה השוודית וחלקו את פרס נובל לספרות בשנת 1974.
הספרות הפרולטרית בסקנדינביה מיוצגת גם על ידי סופרים כמו הדני מרטין אנדרסן נקסה, הנורווגי יוהאן פלקברגט וואינו לינה מפינלנד.
סופרים אוסטרלים שתרמו לספרות הפרולטרית היו קשורים בדרך כלל למפלגה הקומוניסטית של אוסטרליה; מפלגת העבודה האוסטרלית או הירוקים האוסטרלים.
כמה מהסופרים הבולטים של ז'אנר זה כוללים את פרנק הארדי (כוח ללא תהילה) ודוד אירלנד (האסיר התעשייתי הלא ידוע) המספר את סיפורם של עובדי מפעל במערב סידני.
הספרות הספרדית היא אותה הספרות שנכתבה בספרדית בספרד ובעולם דובר הספרדית (למשל בדרום אמריקה); או שנכתבה בספרד בספרדית, או בשפות שדוברו בספרד, ובכלל זה לטינית, עברית, ערבית וכן שפות חצי האי האיברי (למשל הקטלנית, הארגונזית, הגליציאנית, הבסקית ועוד) וכן בספרדית-ערבית וספרדית-יהודית.
דיון זה מתייחס רק לספרות שנכתבה בידי ספרדים, בשפה הספרדית.
הרקע ההיסטורי לצמיחת הספרות הספרדית
הספרות הספרדית צמחה על רקע היסטורי עשיר.
להלן ציוני הדרך החשובים בהיסטוריה הספרדית: לאחר כיבושה של ספרד בידי הקרטגינזים והרומאיים, היא עוברת לשליטתה של ביזנטיון (552–624).
בין המאה החמישית ועד לכיבוש הערבי, ספרד קודם כל נשלטת בידי הויזיגוטים (418–720), ולאחר מכן בידי הח'ליפה האומיית (661–750).
לאחר כיבוש צפון ספרד בידי הנוצרים, בדרומה של ספרד ממשיכים לשלוט הערבים (אל-אנדלוס, 711–1492).
בתקופה זו, מלך נוצרי בולט מבחינת תרומתו לספרות הוא אלפונסו העשירי (1221–1284).
שחרור ספרד מהערבים ארך כשמונה מאות ומכונה Reconquista (722–1492).
תהליך זה בא לידי השלמתו בידי המלכים הקתוליים פרדינד מלך ארגון ואיזבל, מלכת קסטיליה, אשר נישאים וחוברים יחד למען שחרור חבלי ספרד הנתונים בשליטה מוסלמית.
איתם נפתח תור הזהב הספרדי הנוצרי (1492–1680).
ב-1700 עולים לשלטון המלכים הבורבונים, וספרות ספרד יודעת פריחה תחת אבסולוטיזם נאור.
לאחר מלחמת ירושה המתרחשת בתחילת המאה הי"ט, מלכות ספרד מכוננת מחדש – 'הרסטורציה' (1814–1833).
לאחר הפלת איזבל השנייה (1833–1868), במהפיכת 1868 קמה 'הרפובליקה הראשונה' של ספרד (1868–1874), אשר נשלטת בידי כוחות דמוקרטיים וליברליים.
ב-1874 הבורבונים חוזרים לשלטון (1874–1931), כשבין 1923 ל-1930, ספרד למעשה נשלטת בידי הדיקטטור פרימו דה ריברה; אשר המלך אלפונסו ה-13 הכיר בשלטונו ומינה אותו באופן רשמי לראש הממשלה.
ספרד עתה נשלטת בידי הדיקטטור פרנקו (1939–1975).
מ-1975 ספרד היא מדינה דמוקרטית, אשר יודעת שגשוג תרבותי וכלכלי יוצאי דופן (1986–2008).
הרקע הספרותי שבו קמה ספרות ספרד
איזידור מסויליה (560-636) הוא מהיוצרים הגדולים של תרבות ספרד בעת העתיקה; אבל כמו כל הבישופים של ספרד הויזיגוטית, הוא כתב בלטינית.
ב-881 מחוברת 'הכרוניקה של אלפונסו השלישי', שכתובה בלטינית ברברית, שממנה תתפתח בהדרגה הקסטיליאנית.
למעשה, הספרדית המודרנית היא שפה רומאנית, שהתפתחה מדיאלקט המדובר בקסטיליה בין המאה העשירית למאה ה-15. בספרד של ימי הביניים, מתקיימים יחדיו נוצרים, יהודים וערבים (Convivencia) – כשכל אחד כותב בשפתו.
בדרומה של ספרד מתפתחים דיאלקטים: ספרדית-ערבית (mozarabe) וכן ספרדית-יהודית, שאף בהן נכתבת ספרות ספרדית.
במאה הי"ב, בטולדו שהיא בירתה של ספרד הנוצרית מתרחש מעין רנסאנס, ותחת שלטונו של אלפונסו העשירי (החכם) (1240-1250) קמה אסכולת המתרגמים של טולדו, שדואגת לתרגומן לספרדית של יצירות ביוונית, רומית, ערביות ועבריות – ודמות בולטת באסכולה זו הוא פדרו מטולדו.
תרגומים אלו נותנים תנופה בלתי רגילה לקסטיליאנית.
בזאת, מעתה תכתב עיקר ספרות המופת הספרדית, אשר לפחות בראשית דרכה טבועה בהשפעות מהספרויות השונות, שעל רקען היא קמה.
הספרות הספרדית שנכתבה בספרדית, החלה להתפתח ברצינות למין המאה הי"ב.
עד אז, משערים שהתקיימו יחדיו ספרות בעל פה בשפה רומאנית וכן ספרות פולחנית, הכתובה בלטינית.
עד המאה העשרים, מקובל היה לחשוב שראשיתה של הספרות הספרדית בשיר האפי 'אל-סיד', אשר התפתח מיצירה ששרו אותה ה-Juglares.
אלו היו טרובדורים שהסתובבו בערי ספרד, ושרו לעיני הקהל שירים המתארים את עלילותיו של אל-סיד, המנהיג הגדול של הרקונקיסטה.
אבל מסתבר שליצירה זו קדמה יצירה ספרותית מצומצמת בהיקפה:
ה-"Glosas Emilianenses" מהמאה העשירית הם הטקסט הראשון המוכר, שנכתב בשפה רומאנית, הקרובה לעגה של נווארה וארגון.
החרז'ה (בספרדית jarcha ובערבית خرجة) הם שירי אהבה שנכתבו במאה הי"א, בערבית או בעגה ספרדית-ערבית (mozárabe) באל-אנדלוס.
שירה זו בוצעה גם בידי נוצרים - ולא רק בידי ערבים ויהודים, ובפועל חדלה להתקיים עם הסתלקות המוסלמים מאדמת ספרד.
שירה ספרדית מקורית נוצרה לראשונה בידי נוצרים במאה הי"ב.
היצירה הראשונה הידועה היא Mester de Juglaría; והיא חיקוי של שירים על מעללי גבורה הצרפתיים .
בין שירים אלו נמנים 'אל-סיד' וכן 'שבעת ילדי לארה' (Siete infantes de Lara) ושירו של Bernardo del Carpio, אשר על פי האגדה הביס את קרל הגדול.
שירה זו יותר חיה וריאליסטית מהשירה הצרפתית וכן מתאפיינת בכך שהיא לא נצמדת לנורמות הספרותיות הנוקשות של שירת הג'סטה הצרפתית המקבילה.
שירה זו הגיעה לשיאה במאה הזהב (Siglo de Oro).
אל סיד, או אל סיד קמפיאדור (בספרדית: El Cid Campeador) הוא כינויו של האביר והגיבור הקסטיליאני רודריגו דיאס דה ויוור (Rodrigo Díaz de Vivar).
השיר חובר ב-1145, כחמישים שנה לאחר מותו של הגיבור.
מחברו אינו ידוע, ואולם ידוע שמעתיקו של כתב היד העתיק ביות הוא Pedro Abad.
בנוסף לכך, מופיעים שירים בשפת גליציה ופורטוגל שנושאיהם רעות, אהבה ותוכחה.
באיים הבלארים, קם גדולי היוצרים בשפה הקטלנית, הוא רמון ליול.
מלבד היותו סופר ומשורר דתי, הוא היה מדען, מיסטיקן, פילוסוף ומיסיונר נוצרי, שעסק בהמרת מוסלמים לדת הקתולית.
כמו כן, באותה המאה פעל בקסטיליה אלפונסו העשירי (החכם), אשר ייסד את אסכולת המתרגמים של טולדו.
בין היוצרים הבולטים של המאה הי"ד נמנים: Don Juan Manuel, שאר כתב רומן בשם 'El conde Lucanor', וכן ספרות חכמה ומוסר (exempla).
יצירה חשובה נוספת היא 'Romancero viejo' שהוא אסופה של בלדות.
lírica culta castellana אף הוא אסופה של ספרי שירה, שחוברה בחצרות מלכים ורוזנים, אשר המפורסם מביניהם הוא 'Cancionero de Stúñiga'.
יצירה זו אמנם חוברה במאה הי"ד אך היא ידעה עיבודים ותפוצה יוצאת דופן במאה הט"ו ובמאה הט"ז.
הדון קיחוטה של סרוונטס והרומן הפיקרסקי נכתבו כתגובה פרודית אליו.
עם פרסום יצירה זו, סוגה זו, הפסיקה להיכתב בספרד עם פרסום יצירתו של סרוונטס.
המאה הט"ו מכונה 'קדם-רנסאנס' (Prer-renacimiento).
במאה זו מחוברת ספרות רבה, בין יוצריה הבולטים נמנים López de Mendoza, Juan de Mena y ו-Jorge Manrique.
היצירה הבולטת של התקופה היא הטרגי-קומדיה 'La Celestina' של Fernando de Rojas.
זהו רומן אהבים בדיאלוג, בעל מסר חינוכי ופאר היצירה ההומניסטית הספרדית.
הרנסאנס הוא תקופה היסטורית, שבאה לאחר ימי הביניים.
הוא התחיל באיטליה, והתפשט תודות להמצאת הדפוס.
בעוד שבימי הביניים עיקר הספרות עסקה בנושאים דתיים, או מתארים את מעלליהם של אבירים, ברנסאנס מוקד היצירה עובר לטבע ובעיקר לאדם, אהבותיו, מעלליו הצבאיים, שליטתו בגורל וכן נושאים פילוסופיים ופוליטיים.
אידיאל הרנסאנס גרס שההגיון, האיזון וההרמוניה יגברו על הרגש.
הוא העלה על נס את היופי של העולם הזה - לרבות את זה של האישה.
הרנסאנס הספרדי התקיים על רקע התהדקות היחסים הפוליטיים, הדתיים והתרבותיים בין ספרד ואיטליה; וכן על רקע עלייתם לכס הקדוש של שני אפיפיורים ספרדיים: קליקסטוס השלישי ואלכסנדר הרביעי.
הוא החל עם נישואיהם ועלייתם לשלטון של המלכים הקתולים איזבל מלכת קסטיליה ואנדלוסיה ופרדיננד מלך ארגון ונווארה.
אלו השלימו את תהליך הרקונקיסטה; פתחו במסע כיבושים, אשר בסופם ספרד הפכה לאימפריה בה השמש לא שקעה; וכן הביאו לסילוקם של הערבים ובעיקר היהודים מאדמת ספרד (1492).
לשיא עוצמתה הגיעה ספרד בזמן מלכותם של קרל החמישי (המכונה בספרד קרל הראשון) ובזמן מלכותו של פליפה השני, שבה בניגוד לקודמו ספרד חוותה התקפלות בתוך עצמה.
בעקבות הקונטרה-רפורמציה, גברה באופן ניכר השפעתה של הדת.
מגמות אלו משוקפות היטב בספרות הספרדית.
סנוניות הרנסאנס בספרות הספרדית ניכרות כבר במאה הי"ד והשפעת רוחו נמשכה עד למאה הי"ז.
בדומה לדנטה, פטררקה וכן בוקצ'יו האיטלקיים, יוצרי הרנסאנס הספרדי חיקו את יוצרי הספרות הרומית והיוונית מהתקופה הקלאסית.
יצירה זו חוברה תחת הפטרונות של הקרדינל Gonzalo Jiménez de Cisneros ואנשי כנסייה נוספים; וכן בהשראתם של ההומניסטים ארזמוס, Antonio de Nebrija (1442–1522) והיהודי האנוס Juan Luis Vives.