tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פורטמולר טען שפרויד ניתח את הממצאים באופן מוטה וטען שבכך פרויד מדגים את המצב המבלבל שחקר הטוטמיזם הגיע אליו.
הוא אמר שלפסיכולוגים קשה לשפוט את מנהגי הטוטמיזם מפני שהם חסרים ניסיון בלתי-אמצעי מול הנושא.
ועוד הוא אמר שפרויד יחס יותר מדי חשיבות ל"אמונה שלפיה מקיימי הדת של הטוטם הם צאצאים של חיית הטוטם".
הוא ביקר את הניסיון של פרויד להסביר את הטוטמיזם באמצעות הקבלות ל"חיים הפסיכולוגיים" של ילדים, בטענה שהתוצאות האנליטיות שפרויד השתמש בהן היו ברמת דיוק מפוקפקת ולא סייעו משמעותית למציאת "פתרון לבעיית הטוטמיזם", ושפרויד נכשל בניסיון שלו להסביר למה הטוטם יוצג על ידי בעלי חיים.
הוא גם חשב שפרויד טעה בחשיבות שהוא ייחס לאקסוגמיה (נישואי-פנים) בתור אחד מהמאפיינים החשובים ביותר של טוטמיזם.
אף על פי שהאמין שפרויד הראה "חדות מחשבה", הוא האשים אותו בהפעלת "המשחק החופשי של דמיון הפנטזיה" בתחום שבו "טיעונים לוגיים" היו דרושים, וגם הוא האשים אותו שלא הבין את עבודתו של דרווין.
הוא כתב שפרויד הסביר את המוסר כ"תוצר של הבנייה חברתית" והשווה את תסביך אדיפוס ל"חטא הקדמון של המין האנושי".
'טוטם וטאבו' השיג פרסום נרחב בארצות הברית עד לתקופת סוף מלחמת העולם הראשונה.
לפי Annemarie De Waal Malefijt, הספר הביא ל"תגובות נרגזות" מצד אנתרופולוגים אפילו בשל כותרת המשנה שלו.
על האנתרופולוגים שביקרו את פרויד נמנה אלפרד קרובר (Kroeber), שתיאר את העבודה של פרויד כ"הרפתקה מבריקה ומרתקת לתוך התחום של אתנולוגיה".
אבל דחה על הסף את הרעיון לפיו התיאוריות של פרויד היו יכולות להסביר את מקורות החברה האנושית והשלבים האבולוציוניים של התפתחותה.
פרנץ בועז (Franz Boas) ראה בשיטת העבודה של פרויד ב'טוטם וטאבו' שיטת מחשבה חד-צדדית וחסרת תועלת לפיתוח ההבנה של התפתחות התרבות האנושית.
רוברט רנולף מרט (Robert Ranulph Marett) ראה בספר 'סתם מעשייה'.
קרובר פרסם בחינה מחודשת של 'טוטם וטאבו' ב-1952. מארווין האריס ביקר את 'טוטם וטאבו' על "הגרנדיוזיות של היקף החיבור, על כמה שההוכחות קלושות… וכמה שהמסקנות כלליות".
וגם על "צורת ההסתכלות האנכרוניסטית" של המחקר.
פיטר פארב כתב ש'טוטם וטאבו' "מדגים אילו מאמצים תאורטיקן יעשה כדי למצוא הסבר" לטוטמיזם.
רוהיים בסופו של דבר נטש את ההנחות של 'טוטם וטאבו', אבל המשיך לראות בה קלאסיקה וכחיבור שייסד את האנתרופולוגיה הפסיכואנליטית.
וילהלם רייך, בעקבות יוהאן יאקוב באכהופן (Johann Jakob Bachofen) ואחרים, החזיק בעמדה שלפיה חברות אנושיות מוקדמות היו מטריארכליות, ושעיקרון זה פוסל את הרעיונות של פרויד על מקורות הציוויליזציה ב'טוטם וטאבו'.
רייך טען שהתיאוריה של פרויד שלפיה הצבת תסביך אדיפוס בתור הגורם העיקרי בהתפתחות הציוויליזציה מהווה התעלמות מהחשיבות שיש בקומפלקס אדיפוס לתרבות, שבהתבסס על עבודתו של ברוניסלב מלינובסקי, הוא ראה רק כתוצאה של הסדר הפטריארכלי של התרבות.
פרויד עצמו ראה ב'חזרתו של הטוטמיזם בילדות' את חיבורו הטוב ביותר מבחינת הכתיבה, ואת 'טוטם וטאבו' כאחת מהעבודות האהובות עליו.
הקלסיציסטית ג'יין אלן האריסון כינתה את 'טוטם וטאבו' אחד החיבורים החשובים ביותר בחייה האינטלקטואליים.
ספרה של האריסון 'Themis: A Study of the Social Origins of Greek Religion' משנת 1912 הושווה ל'טוטם וטאבו', מפני שהאריסון ופרויד ניסו בעבודותיהם למצוא אופן פעולה אוניברסלי שייתן הסבר למקורות הדת.
הסופר תומאס מאן כתב ש'טוטם וטאבו' עשה עליו רושם חזק יותר מאשר כל אחת מהעבודות האחרות של פרויד, ושכל עבודותיו של פרויד מחוננות בדרגת האמנות הגבוהה ביותר שניתן להעלות על הדעת.
הפמיניסטית והפילוסופית סימון דה-בובואר (Simone de Beauvoir) ביקרה את 'טוטם וטאבו' בספרה 'המין שני' משנת 1949 וכתבה שפרויד נכפה "לכתוב מעשיות משונות" כדי להסביר את המעבר מ"האינדיבידואל אל החברה".
היא ראתה את חוסר היכולת לתת הסבר לתופעות החברתיות כנקודת החולשה של הפסיכואנליזה.
הפילוסוף ז'ורז' בטאיי (George Bataille) טען שפרויד הובל למסקנות שגויות על ידי "ידיעה שטחית של פרטי מידע אתנוגרפי" שמאפיין את זמנו.
ולכן לפי בטאיי פרויד הגיע למסקנה שהטאבו על מגע בגופות הוא באופן כללי נובע דווקא מהרצון לגעת בהן.
בראון ביקר את העבודה בספרו 'Life Against Death: The Psychoanalytical Meaning of History' משנת 1959, וכתב שפרויד מקשר בין שלבים פסיכו-סקסואליים של התפתחות לשלבים של ההיסטוריה.
בכך פרויד יוצר רושם שלפיו ההיסטוריה היא "תהליך של התבגרות".
בראון ראה בהשקפה הזאת "שריד של האופטימיזם והרציונליזם של המאה השמונה-עשרה", וביקר אותה כלא-מתאימה לא להיסטוריה ולא לפסיכואנליזה.
חוקר המיתולוגיה ג'וזף קמפבל (Joseph Campbell) ראה ב'טוטם וטאבו' של פרויד וב'פסיכולוגיה של הלא-מודע' של יונג משנת 1912 את שתי יצירות המפתח שהניעו את הפרשנות השיטתית של חומרים אתנולוגיים עך ידי תובנות שהושגו מחקר של אינדיבידואלים נוירוטים.
המבקר רנה ז'יראר (René Girard) כתב בספרו 'אלימות וקדושה' (Violence and the Sacred) משנת 1972 שאף על פי ש'טוטם וטאבו' נדחה על ידי "הביקורת העכשווית", הרעיון של רצח קולקטיבי קרוב לנושאים בהם עוסקת עבודתו.
ההיסטוריון פיטר גיי הציע בביוגרפיה שלו 'פרויד: פרשת חיים לזמננו' (1988) שבטוטם וטאבו פרויד עשה קישורים יותר מפוקפקים מאשר אלו של הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו.
גיי טען שטוטם וטאבו הוא בחלקו ניסיון בידי פרויד להתעלות על יריבו יונג.
המבקר הארולד בלום (Bloom) סבר בספרו 'The American Religion, משנת 1992 ש'טוטם וטאבו' אינו זוכה בקרב האנתרופולוגים להתקבלות חיובית יותר מאשר ספר מורמון, ושיש הקבלות בין שני הספרים האלה, כמו בעניין פוליגמיה.
ריצ'רד שכנר (Schechner) ביקר את פרויד על שהניח ב'טוטם וטאבו' שבני אדם מסוימים הם יותר "פרימיטיביים" מאחרים.
דוד ברש טען שב'טוטם וטאבו' פרויד "משלב בין פנטזיה אידיאוסינקרטית, כמעט תמהונית, לבין נשגבות ומקוריות מטלטלים".
אנתוני אליוט טען שהתיאור של פרויד של ארגונים חברתיים ותרבותיים לוקה במגבלות ושמפאת ידע שנצבר אחרי פרסום 'טוטם וטאבו', לתיאוריות שהציע פרויד יש מעט סנגורים כיום.
אליוט כתב ש"הניסיון של פרויד לעגן את קומפלקס אדיפוס באירוע יסודי מביא למיקום לא נכון של התובנות הקריטיות שלו אל עבר הכוח היצירתי של הדמיון האנושי".
דומיניק בורדין (Dominique Bourdin) כתב שב'טוטם וטאבו' פרויד "מפתח רעיון שבבירור מביך את הפסיכואנליטיקאים של ימינו, אבל זהו באופן מהותי ההיגיון של המחשבה הפרוידיאנית: צורת מחשבה של פילוגנטיקה".
הפילוסוף מיקל בורש-יאקובסן (Mikkel Borch-Jacobsen) והפסיכולוג סונו שאמדסאני (Sonu Shamdasani) טענו שב'טוטם וטאבו' פרויד הפעיל על ההיסטוריה "את אותן המתודות של הפרשנות שהוא השתמש בפרקטיות משרדו כדי 'להרכיב מחדש' את הזיכרונות הנשכחים והמודחקים של מטופליו".
טוטם וטאבו – כמה תאימות בחיי-הנפש של הפראים ושל הנברוטיקנים, זיגמונד פרויד, הוצאת "קריית ספר", תרגום: י.
כתבי זיגמונד פרויד: כרך שלישי – מסות נבחרות ב': טוטם וטאבו | על הפסיכואנאליזה, זיגמונד פרויד, הוצאת "דביר", 1970.
טוטם וטאבו – ומסות אחרות, זיגמונד פרויד, הוצאת "דביר", תרגום: חיים איזק, 1999.
זיגמונד פרויד: טוטם וטאבו, התאמות אחדות בין חיי הנפש של הפראים ושל הנוירוטים, תרגום חדש, מבחר כתבים, ט, הוצאת "רסלינג", תרגום: רות גינזבורג, עריכה מדעית: יותם חותם, 2013.
טויוטה (ביפנית: トヨタ自動車; באנגלית: Toyota) היא חברה יפנית לייצור כלי רכב משאיות ורכבי ספורט, שהמטה שלה ממוקם בעיר טויוטה שבמחוז אאיצ'י, יפן.
היא מייצרת את המותגים טויוטה, לקסוס וסאיון, ושולטת ביצרנית הרכב היפנית דייהטסו.
טויוטה היא יצרנית הרכב הגדולה והעשירה ביותר בעולם, עם ייצור ומכירה של כעשרה וחצי מיליון כלי רכב ב־2021. בשנה זו הפכה טויוטה גם ליצרנית הרכב הנמכר ביותר בארצות הברית, לאחר שמכרה בשוק האמריקאי 2.3 מיליון מכוניות, לעומת 2.2 מיליון של חברת ג'נרל מוטורס.
החברה מעסיקה כ־330 אלף עובדים.
טויוטה נחשבת למובילה בשיטות פיתוח וייצור, ושיטת Toyota Production System שפותחה בה, חוללה מהפכה בתעשיית הרכב והשפיעה גם על תעשיות אחרות.
לחברה פס ייצור של עשרה מיליון מכוניות בשנה.
בין השנים 2008–2014, הייתה טויוטה יצרנית הרכב המובילה במספר מכירות כלי רכב.
נכון לשנת 2023, מייצרת טויוטה כלי רכב תחת ארבעה מותגים: דייהטסו, הינו, לקסוס וטויוטה.
החברה מחזיקה גם ב-20% מחברת סובארו, 5% מחברת מאזדה, 4.9% מסוזוקי, 4.6% מאיסוזו, 3.8% מימאהה מוטורס ו-2.8% מפנסוניק.
בנוסף, היא הבעלים (עם 50.1% מהמניות) של חברת ייצור המשאיות והאוטובוסים הינו מוטורס.
טויוטה הוקמה בספטמבר 1933 כחטיבה של חברת טויודה, שעסקה בייצור מכונות אריגה לטקסטיל.
מנהל החטיבה הראשון היה קישירו טויודה, בנו של סאקיצ'י טויודה, מייסד החברה.
המנוע הראשון של החטיבה פותח ב־1934, והמכוניות הראשונות (מודל A1 ו-G1) הוצגו ב־1935. ב־1936 החל הייצור הסדרתי של המכונית הראשונה, מודל AA.
חטיבת הרכב הפכה לחברה נפרדת ונרשמה תחת השם "טויוטה" ב-28 באוגוסט 1937. באותה שנה הוקם המפעל הראשון של החברה לייצור רכב בעיר קורומו שביפן.
במהלך מלחמת העולם השנייה החברה עסקה בעיקר בייצור משאיות עבור הצבא היפני כולל משאית אמפיבית Su-Ki, ומפעליה לא הופצצו על ידי בעלות הברית.
ב־1947 החל מחדש יצור המכוניות הפרטיות, שנמכרו בשם "טויופט" (Toyopet).
הדגם הראשון שנמכר תחת שם זה היה ה-SA.
לאחר הכניסה לשוק האמריקאי הוחלט להפסיק את השימוש בשם זה, מכיוון שהוא יצר אסוציאציה לחיות מחמד (pet באנגלית).
השם המשיך להיות שימושי בשווקים אחרים עד מחצית שנות ה-60.
ב־1956 הוקמה רשת סוכני המכירות.
ב־1958 החלו מכירות רכבי החברה בארצות הברית, שהסתכמו בסיום השנה במכירת 287 כלי רכב מדגם הקראון (Crown) וכן רכב SUV מדגם לנד קרוזר אחד.
ב־1963 הקימה טויוטה את המפעל הראשון שלה מחוץ ליפן
ב־1965 החברה נכנסה לתחום מכוניות ספורט והחל במכירות של "טויוטה ספורט 800".
במהלך השנים, הקימה החברה מפעלים מקומיים רבים לייצור והרכבה ברחבי העולם.
מפעליה הוקמו בארצות הברית, בריטניה צרפת, אוסטרליה, קנדה, אינדונזיה, פולין, דרום אפריקה, טורקיה, ברזיל, הודו, ארגנטינה, צ'כיה, מקסיקו ותאילנד.
מכוניות משפחתיות קומפקטיות מיוצרות במותג "קורולה" משנת 1966, ונמכרו בכ־28 מיליון יחידות.
מותג היוקרה לקסוס נולד ב־1989 כדי להתחרות בשוק האמריקאי במותגי היוקרה האירופאים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלה טויוטה למכור את המותג לקסוס בשווקים נוספים.
מניות החברה נסחרות בבורסות של טוקיו וניו יורק.
ב-2012 חתמה טויוטה על הסכם שיתוף פעולה עם סובארו ויצירת דגם משותף – טויוטה GT86, שנמכר גם כסובארו BRZ.
ביולי 2012 ייצרה טויוטה את המכונית ה-200 מיליון.
וב־2013 יוצרה הקורולה ה-40 מיליון.
ב־2014, מיליוני מכוניות של טויוטה שיוצרו בין השנים 2000 ל-2014, נקראו לטיפול חוזר (ריקול) בכריות האוויר שלהן.
במכוניות אלו, כמו גם ביצרניות רכב נוספות, נתגלו תקלות שונות בכריות האוויר שיוצרו על ידי חברת טאקאטה.
באוגוסט 2016, השלימה טויוטה רכישת 100% ממניותיה של דייהטסו בעסקת חילופי מניות.
עוד ב־2016, השקיעה טויוטה לראשונה באובר.
באוגוסט 2018, הודיעה טויוטה על השקעה נוספת של 500 מיליון דולר במכוניות האוטונומיות של אובר.
ב־2020, דו"ח ממשל תאגידי הראה כי טויוטה מחזיקה ב-10.25 מיליון מניות של אובר, אשר הוערכו לפי שווי של 292.46 מיליון דולר.
מנהליה הראשונים של טויוטה פיתחו מתודולוגיות עבודה וסיכמו אותם תחת המונח "הדרך של טויוטה" (The Toyota Way).
רשימת עקרונות אלו עזרו לעצב את הגישה של החברה לייצור, ואפשרו לה להיות חלוצה מוקדמת של מה שנקרא כיום ייצור רזה.
החברה מנחה את שיטת הייצור שלה תחת שני רעיונות מרכזיים: "בדיוק בזמן" – ליצור רק את מה שצריך, רק כשצריך, ורק בכמות הדרושה.
ו"ג'ידוקא" – אוטומציה עם מגע אנושי.
כאשר בנוסף על עקרונות אלו, הגו מנהלי החברה עוד שיטות המשמשות עד היום יצרנים ומנהלים בכל העולם כדוגמת עקרון גנצ'י גמבוטסו.
מקורה של שיטת הייצור של טויוטה אינו חד משמעי, ושלושה סיפורים שונים קיימים על מקורה:
נטען כי במהלך נסיעה לשיתוף פעולה עם חברת פורד ב־1950, בכירי החברה למדו גם את מערכת ההפצה של פורד וניסו להתאים אותה למהירות ויעילות של חנות המכולת Piggly-Wiggly.
בכירי טויוטה עקבו אחרי כתביו של אדווארד דמינג ולמדו ממנו את הדרך הנכונה לייעול מערכות גדולות.
הם למדו את עקרונות הייצור שלהם מתוכנית ההכשרה של ממשלת ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה (Training Within Industry).
לאחר שטויוטה פיתחה את שיטת הייצור שלה במתקנים שלה, החלה החברה ללמד את השיטה גם לספקי החלפים שלה בשנות ה-90. חברות אחרות התעניינו בהדרכה, ומאוחר יותר החלה טויוטה להציע השתלמויות חיצוניות.
המותג לקסוס הושק בארצות הברית בינואר 1989 במטרה להתחרות במותגי היוקרה והספורט האירופאים.
הרכבים הראשונים החלו להימכר בספטמבר באותה שנה.
בסיום 1990, השנה המלאה הראשונה, עמדו המכירות על למעלה מ-63,000 כלי רכב שנמכרו.
ב־1992 זכתה לקסוס בתואר רכב היוקרה המיובא הנמכר ביותר בארצות הברית.
לקסוס החזיקה בתואר רכב היוקרה הנמכר ביותר בארצות הברית במשך 11 שנים (2000–2010).
ב־2005 יצרה טויוטה הפרדה ארגונית בינה ובין לקסוס, שהחל לפעול כמותג עצמאי.
באותה שנה הוחל בשיווק דגמי לקסוס, שעד אז שווקו כדגמים מקבילים, בשם "טויוטה", גם ביפן.
באפריל הציגה החברה את דגם ה-RX450h – הדגם הראשון של החברה שהונע באמצעות טכנולוגיה היברידית.
כיום מוצעים כל דגמי החברה גם בגרסה היברידית או חשמלית EV.
המותג לקסוס משווק בישראל מאז שנת 2006 על ידי חברת לקס מוטורס.
ב־1993 איג'יי טויודה, נשיא החברה, הביע את דאגתו לעתיד תעשיית הרכב.
בעקבות כך יושירו קימברה, סמנכ"ל המחקר ופיתוח יזם את פרויקט G21, שהחל לפעול בפברואר 1994. המטרה הייתה לייצר מכונית משפחתית קטנה בעלת ביצועים ומחיר הדומים למכוניות אחרות בקטגוריה ותהיה גם חסכונית באנרגיה.
בשלב הראשון הוגדרה כמטרה ייצור מכונית משפחתית קטנה שתצרוך 50% מצריכת הדלק של הקורולה.
ב־1995 הוצג בתערוכת הרכב של טוקיו דגם הפריוס, רכב המונע בטכנולוגיית (HSD(Hybrid Synergy Drive-הנעה היברידית, המשלבת מנוע בנזין עם מנוע חשמלי.
תזמון הפעלת המנועים נעשה בדרך כלל בצורה ממוחשבת, והוא מביא לניצול היתרונות היחסיים של כל אחד מהם ומאפשר התמרת אנרגיה קינטית לאנרגיה חשמלית כאמצעי לבלימה ובכך ליעילות ולחיסכון.
ייצור הרכב החל באוקטובר 1997, בכך הפך הפריוס להיות הרכב ההיברידי הראשון שיוצר בייצור המוני.
עד שנת 2000 נמכר הדגם רק ביפן.
ב־2001 החלה החברה לייצר את הפריוויה בגרסה היברידית, ב־2005 החלה החברה לייצר את רכב הקרוסאובר היילנדר בגרסה הברידית וב־2006 נוספה גרסה היברידית לקאמרי.
ב־2005 החלה טויטה לייצר גרסאות היברידיות גם לרכבי לקסוס, כשיצרה גרסה היברידית לדגם ה-RX.
כיום כל הדגמים של החברה מוצעים גם כרכבים היברידיים.
נכון ליולי 2015 נמכרו למעלה מ-7 מיליון כלי רכב היברידיים מתוצרת החברה, כמחציתם הם כלי רכב מדגם הפריוס.
בנוסף לכך, נמכרו כ-800 אלף כלי רכב היברידיים מתוצרת לקסוס.
ב־2022 השיקה טויוטה את הקורולה קרוס המצוידת בדור ה-5 של הטכנולוגיה ההיברידית.
כ־40 דגמים היברידיים של טויוטה ולקסוס נמכרים בכ־90 מדינות.
עד 2021 מכרה טויוטה כ־18 מיליון כלי רכב היברידיים.
בין השנים 1997–2003 החכירה טויוטה בארצות הברית בליסינג את ה-RAV4 EV, דגם חשמלי לרכב הקרוסאובר של החברה.
ב־2022 הושק הרכב החשמלי המלא הראשון של טויוטה, bZ4X, כדגם ראשון מסדרת Toyota bZ (beyond Zero).
סדרה זו כוללת כלי רכב המונעים באמצעות סוללה, במטרה להפחית את פליטות ה-CO2 ומזהמים נוספים לאפס.
פלטפורמת הרכב פותחה על ידי החברה ב־2019, ונקראת e-TNGA.
היא כוללת סוללה הממוקמת ברצפת הרכב, ותהייה משותפת לכל משפחת ה-bZ בעתיד כתוצאה מהגמישות ביצירת כלי רכב שונים בממדיהם על בסיס הרצפה המשותפת.
עד שנת 2030 מתכננת טויוטה שישה דגמים שיעשו שימוש בפלטפורמה זו.
בניגוד לרכב חשמלי באופן מלא, הפועל על אנרגיה חשמלית שמאוחסנת בסוללות שנטענות תוך כדי הנסיעה, רכב פלאג אין היברידי לא נחשב לרכב חשמלי מלא, וחלק מהאנרגיה שלו מופק עדיין על ידי דלק.
רכב פלאג אין בדרך כלל הוא בעל סוללה גדולה יותר ולכן לא ניתן לטעון אותה כנדרש באמצעות שימוש שגרתי ברכב והיא זקוקה למטען חיצוני שמחובר לשקע חשמלי (ומכאן השם "פלאג אין").
הרכב ההיברידי הראשון שיוצר בייצור המוני הוא הטויוטה פריוס, אך הצלחתו הגדולה הביאה עימה גם מתחרים, דוגמת ההונדה אינסייט.
ב־2007 טויוטה החלה לפתח את דגם הפריוס פלאג אין (היברידי נטען).
הרכב הוא שילוב בין מנוע חשמלי עצמאי, הניתן לטעינה מרשת החשמל הביתית ובדור הראשון שלו מאיפשר נסיעה לטווח של 24 ק"מ באמצעות חשמל.
נכון לשנת 2023 טווח הנסיעה באמצעות חשמל הוא 43 ק"מ.
בין השנים 2007 – 2010 ערכה החברה מבחנים לרכב במדינות שונות, בהן צרפת, בריטניה, ארצות הברית ויפן.
הגרסה הסופית של הרכב הוצגה לראשונה בתערוכת פרנקפורט שהתקיימה בדצמבר 2011 ושיווק הרכב בעולם הוחל במהלך שנת 2012. נכון לדצמבר 2019 נמכרו בעולם למעלה מ-209 אלף כלי רכב מדגם זה.
בשנת 2014 הציגו לראשונה בתערוכת הרכב בלוס אנג'לס דגם טויוטה מיראי (Mirai) הנוסע באמצעות מימן ופולט מים בלבד, ללא פליטת מזהמים בכלל.
טווח הנהיגה של הדגם הראשון היה 500 קילומטרים, עם הספק של 134 כוחות סוס.
בשנת 2021 הוצג דגם משופר של המיראי שעבר מרחק של 1,003 קילומטרים עם תא מימן מלא בנפח 5 קילוגרמים וחצי של מימן, שבאמצעותו הופק חשמל שהניע את הרכב.
ב-2024 פורסם כי טויוטה מקימה עיר שלמה בשם Woven City שתהפוך למעבדת ענק לבחינת טכנולוגיות רכב, והתחבורה בה תתבסס על רכבי מימן אוטנומיים.
טויוטה לקחה חלק באליפות העולם בראלי (WRC) בין השנים 1989–2001. הקבוצה זכתה 4 פעמים באליפות הנהגים עם דגם הסליקה (1990,1992-94) ופעמיים באליפות היצרנים (1993–1994).
ב־1999 זכתה הקבוצה באליפות היצרנים עם הקורולה.
בינואר 2015 הודיעה החברה על כוונתה לשוב ולהתחרות בסבב בעונת 2017 עם דגם של יאריס
לאחר חזרתה של טויוטה לתחרות אליפות העולם בראלי, רשמה החברה זכיות נוספות באליפות היצרנים, ב־2018 וב־2021. בנוסף זכתה 4 פעמים ברציפות באליפות הנהגים (2019–2022), עם דגם היאריס WRC, למעט שנת 2022 בה עשתה זאת עם דגם GR יאריס ראלי 1.
בשנת 2002 הקימה טויוטה את קבוצת פנסוניק טויוטה רייסינג (Panasonic Toyota Racing) שלקחה חלק באליפות הפורמולה 1. שלוש העונות הראשונות לא האירו פנים לקבוצה שסבלה מבעיות מכניות ומתאונות.
בעונת 2005 חל שיפור בהישגי הקבוצה ובמהלכה הגיעה 5 פעמים לפודיום.
בסיום העונה דורגה הקבוצה במקום הרביעי באליפות היצרנים עם 88 נקודות.
עד עונת 2008 הקבוצה לא הגיעה לפודיום.
בעונת 2009 שיתפה הקבוצה פעולה עם קבוצת בראון GP וסיימה אותה במקום החמישי.
בסיום העונה הודיעה טויוטה כי היא מפסיקה את השתתפותה בסבב התחרויות
ב־2019 זכתה קבוצת Toyota Gazoo, בהובלת הנהג הקטרי נאסר אל-עטיה עם דגם טויוטה היילוקס, בקטגוריית המכוניות בראלי דקר ונערך במסלול של כ-5,000 קילומטרים רווים דיונות ומדבריות.
ב־2022 זכה אל עטיה באליפות עם אותו הדגם.
ב־2004 הצטרפה טויוטה לסבב מרוצי הטנדרים של נאסקאר (NASCAR Camping World Truck Series) עם דגם הטונדרה.
ב־2006 זכה טוד בודני, נהג הקבוצה באליפות הראשונה.
ב־2007 הצטרפה הקבוצה גם לתחרויות בסבב מרוצי הנאסקאר (Nascar Sprint cup) בארצות הברית, ורשמה 3 זכיות באליפות עם הנהגים קייל בוש (2015, 2019) ומרטין טורקס (2017).
אליפות העולם במרוצי סיבולת (WEC)
קבוצת Toyota Gazoo זכתה 5 פעמים במרוץ 24 השעות של לה מאן (2018 עד 2022).
את הקבוצה הובילו עד שנת 2020 הנהגים קזוקי נאקג'ימה היפני, יחד עם סבסטיאן בואמי השווייצרי ופרננדו אלונסו הספרדי.
בהמשך הצטרפו ברנדון הארטלי האוסטרלי, מייק קונווי הבריטי וחוזה מריה לופז הארגנטינאי.
מרוץ 8 השעות של בחריין
טויוטה זכתה פעמיים במרוץ 8 השעות של בחריין, ב־2013 (עם דגם טויוטה TS030 הייבריד) וב־2014 (עם דגם טויוטה TS040 הייבריד).
בהמשך זכתה במרוץ גם ב־2017 וכן עוד ארבע פעמים בין השנים 2019–2022. ב־2019 אף זכתה בשני המקומות הראשונים.
טויוטה מחזיקה בשמונה זכיות במרוץ זה.
סדרת ניצחונות זו הביאה לזכייה של טויוטה באליפות העולם במרוצי סיבולת.
מכירות לפי משפחת רכבים (באלפים) (נכון לשנה הפיסקלית שהסתיימה במרץ 2023)
טויוטה מייצרת כ-60 דגמים, רק מעטים מהם מוצעים בכל שוקי העולם.
להלן רשימה חלקית של דגמי החברה:
אייגו X: מיני קרוסאובר מעוצב וקומפקטי.
בעל נפח מנוע של 1.0 ליטר ותיבת הילוכים אוטומטית רציפה.
יאריס מיני: סופר-מיני שנבחרה כמכונית השנה באירופה לשנת 2021. מוצעת בגרסה רגילה עם מנוע בעירה פנימית בנזין וגם בגרסה היברידית.
בשתי הגרסאות המנוע בנפח 1.5 ליטר ותיבת הילוכים אוטומטית.
גרסת הבנזין מייצרת 125 כוחות סוס, והגרסה ההיברידית מייצרת 116 כוחות סוס.
יאריס קרוס: קרוסאובר בעל חמש דלתות הוכתר בטקס World Car Awards כרכב העירוני הטוב ביותר לשנת 2022. הרכב מגיע בשלוש גרסאות עם מנוע בנזין (SOL, URBAN, SKY) וכן שתי גרסאות עם מנוע היברידי (HYBRID ECO, HYBRYD URBAN).
בכל הגרסאות מנוע בנפח 1.5 ליטר ותיבת הילוכים אוטומטית רציפה.
קורולה סדאן: משפחתית סדאן המיוצרת משנת 1966, הדגם הנמכר ביותר בכל הזמנים.
קורולה סאן: גרסת סדאן היברידית.
קורולה ספייס: משפחתית שהיא גרסת ה"סטיישן" של הקורולה סדן.
משווקת רק בגרסה היברידית עם מנוע בנפח 1.8 ליטר ועם תיבת הילוכים אוטומטית רציפה.
קורולה קרוס: מכונית קומפקטית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה.
מיוצרת על ידי טויוטה משנת 2020.
הקאמרי היא המכונית הנמכרת ביותר בארצות הברית ב־2014.
טויוטה bZ4X היא קרוסאובר החשמלי הראשון של החברה, והראשון בסדרת bz –הרכבים החשמליים של טויוטה.
זהו רכב בקטגוריית פנאי-שטח שהוצג לראשונה ב־2021.
אלפארד (Alphard) – מיניוואן בגודל מלא.
טויוטה אטיוס- מכונית קטנה שנבנתה בעיקר בהודו
טויוטה מיניאייס – מכונית טנדר
וולפייר (Vellfire) – דגם תאום של האלפארד
אקווה (Aqua) – מוכרת גם כטויוטה פריוס C, מכונית האצ'בק קומפקטית
סנצ'ורי (Century) – רכב פאר בעל צורת מרכב סדאן 4 דלתות והנעה אחורית.
קופה GR ספורט (Copen GR SPORT) – רכב ספורט בעל 3 דלתות עם גג נפתח.
C+pod – מכונית חשמלית קטנה דו מושבית.
קראון (Crown) – דגם של מכונית סלון.
החל משנת 2023 משווק גם בגרסת קרוסאובר.
GR86 – רכב ספורט קופה עם תיבת שישה הילוכים ידנית או אוטומטית והנעה אחורית עם דיפרנציאל מוגבל החלקה.
הארייר (Harrier) –דגם קרוסאובר המיועד לשוק היפני ועוד מספר שווקים באסיה.
הייאס (Hiace) – רכב מסחרי שנועד להסעת נוסעים, במספר גרסאות עד ל-17 נוסעים.
שווק בישראל עד לשנת 2019.
JPN Taxi – מונית חשמלית היברידית הנמכרת ביפן והונג קונג.
נוח (Noah) – מיני-וואן בעל שתי דלתות (אחת מכל צד), נמכר בעיקר בשוקי אסיה והמזרח.
פאסו (Passo) – רכב סופר מיני שמיוצר עבור השוק הפנימי של יפן.
פיקסיס (Pixis) – רכב סופר מיני ומיקרו-וואן המיוצר על ידי דייהטסו ונמכר תחת המותג טויוטה.
פריוס (Prius) – הרכב ההיברידי המשפחתי של טויוטה.
שווק בישראל עד לשנת 2021.
רייז (Raize) – ג'יפון קרוסאובר עירוני, מעין "גרסת מיני" לדגם ראב 4. משווק ביפן.
רומי (Roomy) – קומפקט ואן קטן מאוד, משווק בעיקר בשוק היפני.
סיינטה (Sienta) – מיני MPV עם דלתות הזזה משני הצדדים.
נמכרת ביפן, הונג קונג, סינגפור, אינדונזיה, טייוואן, לאוס ותאילנד.
סופרה (Supra) – רכב ספורט עם מנוע בנפח 3.0 ליטר.
נמכר בישראל עד לשנת 2020.
ווקסי (Voxy) – מיני-וואן קומפקטי בעל שמונה מקומות ישיבה, החליף במרבית השווקים את דגם נוח.
טויוטה אליון (Toyota Allion) היא מכונית משפחתית גדולה המיוצרת על ידי טויוטה משנת 2001. היא נמכרת ביפן בלבד.
אליון החליפה את הטויוטה קרינה.
לאליון מראה מודרני יותר מטויוטה פרמיו שהוצגה באותה עת ואיתה היא חולקת רכיבים רבים.
בשנת 2007 הוצג דור שני למכונית הדור השני היה בעל מראה חד יותר מהדור הקודם של אליון.
טויוטה אבאנזה הוא מיניוואן קטן של חברת טויוטה היפנית המיוצר באינדונזיה ומיועד בעיקר לשוק המדינות המתפתחות.
אבאנזה נמכר ביפן תחת השם דייהטסו בראנד.
השם אבאנזה נלקח מהמילה האיטלקית avanzato שפרושה להתקדם.
המכונית הוצגה בשנת 2003 ונמכרו כ-100,000 יחידות באותה שנה.
האבאנזה נמכר במדינות: אינדונזיה, לבנון, בנגלדש, מלזיה, תאילנד, הפיליפינים, דרום אפריקה ומקסיקו.
טוטראקן (בבולגרית: Тутракан) היא עיר נמל בולגרית על גדת הדנובה באובלסט סיליסטרה.
מספר תושבי העיר הוא כ-10,000, היא שוכנת על הגדה הימנית של הדנובה, מול העיר הרומנית אולטניצה וממוקמת 307 קילומטרים מהבירה סופיה ו-62 קילומטרים מבירת המחוז סיליסטרה.
ראשית התיישבות אנושית באזור מתוארכת לתקופת האבן הקדומה, אך עיקר השרידים הארכאולוגיים הם מתקופת האבן החדשה וביניהם שרידי מבנים, כלי חרס ועדיים מארד ונחושת, אשר נמצאו בסמיכות לעיר המודרנית.
ב-15 לפנה"ס נכבש האזור נכבש על ידי הרומאים וב-69 בנה הקיסר אספסיאנוס בקרבת מקום מצודה, אשר הורחבה לכלל יישוב מאורגן על ידי הקיסר טראיאנוס, בראשית המאה ה-2 והוא נודע בשם Transmarisia (טרנסמריסיה).
באמצע המאה ה-6 היגרו לאזור שבטים סלאבים אשר בהמשך היו שותפים להקמת האימפריה הבולגרית הראשונה.
במקום ישנן עדויות למבנים וביצורים מתקופתו של איוון שישמן, קיסר האימפריה הבולגרית השנייה.
בתקופה זו, עת דעיכתה של האימפריה השנייה, עבר האזור לשליטת מירצ'אה (הזקן) שליט נסיכות ולאכיה.
ב-1388 נכבש היישוב על ידי צבאות הסולטאן מוראט הראשון, שליט האימפריה העות'מאנית וברובו ננטש על ידי תושביו.
בעידן התחייה הבולגרית של אמצע המאה ה-19, החל היישוב לעבור תנופת פיתוח אשר חילצה אותו מהקיבעון העות'מאני ששרר בכל רחבי בולגריה.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), עבר היישוב לשליטת נסיכות בולגריה.
לאחר מלחמת הבלקן השנייה עברה העיר כחלק מהקדרילטר, לשלטון ממלכת רומניה.
בין 1916 ל-1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נכבשה העיר על ידי הבולגרים, אך בסיום המלחמה חזרה לשלטון רומני.
טוטראקן קרויה ברומנית טורטוקאיה ובמהלך מלחמת העולם הראשונה, בספטמבר 1916, נערך קרב טורטוקאיה, במהלכו הובס הצבא הרומני על ידי צבא משולב של בולגרים וגרמנים בפיקוד גנרל אוגוסט פון מקנזן.
לפני מלחמת העולם השנייה, בעקבות הסכם קראיובה, חזרה העיר לשלטון בולגריה ומאז נשארה בולגרית.
לפי חלק מהגרסאות, ב-4 בספטמבר 1944, בשלהי מלחמת העולם השנייה הייתה טוטראקן העיר הבולגרית הראשונה ששוחררה על ידי הצבא האדום.
בעיר שורר אקלים ממוזג עם השפעה יבשתית, כך שהחורפים קרים מאוד יחסית והקייצים חמים, להוציא רצועה צרה מאוד לאורך הדנובה בה קיימת השפעה ממתנת.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.8oc, כאשר ערכי הקיצון הממוצעים נעים בין מינוס 1.8oc, בחודש ינואר, ל 23.7oc, בחודש יולי.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 540 מ"מ.
בשטח הרשות המקומית, ישנם שטחי גידול חקלאיים המניבים חיטה, שעורה, תירס, גרעיני חמניות, סלק סוכר, סויה ירקות ובוסתני פירות המניבים ענבים, משמשים ותפוחי עץ.
עד לאמצע המאה ה-20 מרבית התושבים עסקו בנוסף לחקלאות בדייג ובמלאכות זעירות.
בימינו קיימות מספר חברות לייצור ועיבוד מזון, כגון מאפיות, מחלבות ובתי מטבחיים.
בשלהי המאה ה-20, נוספו מפעלי עיבוד עץ וטקסטיל.
בעיר טוטראקן התגוררה קהילה יהודית קטנה בת כמה עשרות נפשות.
בנוסף, קרקעות ונכסי מקרקעין באזור העיר היו בבעלות סוחרים יהודים אמידים.
בשלהי המאה ה-19 נעשה ניסיון ליישב יהודים באזור העיר בתמיכת ראש ממשלת נסיכות בולגריה ד"ר וסיל רדוסלאבוב.
העניין עורר התנגדות עזה בקרב הנהגת הקהילה המקומית ולבסוף לא התממש.
לאחר חתימת הסכם בוקרשט אשר סיים את מלחמת הבלקן השנייה הועברה העיר לשליטת רומניה.
הממשלה הרומנית סירבה להעניק אזרחות ליהודי העיר והם סבלו מרדיפות והגבלות עיסוקים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו יהודים בודדים בעיר ולאחריה עלו כולם למדינת ישראל.
טויוטה יאריס (Toyota Yaris) היא סדרה של מכוניות סופרמיני האצ'בק מתוצרת חברת טויוטה היפנית, המיוצרות משנת 1998. ביפן שמו של הרכב טויוטה ויטז (Toyota Vitz), בעולם הרכב מוכר בשם טויוטה יאריס, כאשר בחלק מהשווקים הדור הראשון של הרכב נקרא טויוטה אקו (Toyota Echo).
דור שלישי (2020-2010) XP130 מיוצר במפעל ההרכבה של טויוטה בצרפת
בנוסף נמכרת גרסת קרוסאובר המבוססת על היאריס, טויוטה יאריס קרוס.
טויואוקה (ביפנית: 豊岡市) היא עיר הממוקמת בחלק הצפוני של מחוז היוגו ביפן.
העיר נוסדה ב-1 באפריל 1950, וב-1 באפריל 2005 מוזגו לתוכה הערים, קינוסאקי, טאקנו, והידאקה, ממחוז קינוסאקי, וכן הערים לזושי וטנטו, ממחוז לזושי, ובכך הגיע שטח העיר הכולל ל-697,66 קמ"ר.
ב-1 בפברואר 2012 הוערכה אוכלוסיית העיר בכ-88 אלף איש, ובכ-32 אלף משקי בית.
צפיפות האוכלוסייה בעיר הוערכה בכ-125 נפש לקמ"ר.
הקו הראשי של רכבת הסאנין מספק חיבור תחבורתי לקיוטו ורכבת ישירה לאוסקה.
שדה התעופה טג'ימה משרת את תושבי העיר.
ב-2005, ביוזמת ילדת בית ספר שבאה בעקבות סופת הטייפון שגרמה הצפה קשה בעיר שנה קודם לכן, החלו בעיר בתהליך של חזרה לחקלאות אורגנית בגידול האורז, ובעקבות זאת, בהשבה מוצלחת לטבע של חסידות מזרחיות, אשר נכחדו ביפן ובקוריאה בשנות ה-70 של המאה ה-20, עקב שימוש בחמרי הדברה.
טויו איטו (ביפנית: 伊東 豊雄; נולד ב-1 ביוני 1941) הוא אדריכל יפני, מן האדריכלים הבולטים ביותר הפועלים כיום.
זכה במדליית הזהב המלכותית של המכון המלכותי לאדריכלים בריטים (RIBA) בשנת 2006 ובפרס פריצקר לשנת 2013.
איטו נולד בסיאול להורים יפניים ב-1 ביוני 1941. שנתיים לאחר מכן עבר איטו ליפן עם אמו ושתי אחיותיו.
את הכשרתו המקצועית רכש באוניברסיטת טוקיו שם סיים את לימודיו בשנת 1965. עד 1969 עבד במשרדו של האדריכל קיונורי קיקוטאקה (Kiyonori Kikutake) ולאחר מכן פתח משרד עצמאי בטוקיו תחת השם Urbot, קיצור השם Urban Robot.
בשנת 1979 שינה את שם משרדו ל"טויו איטו ושותפיו".
בשנת 2001 השלים את הפרויקט שהביא לו פרסום בינלאומי - בניין המדיאטק בעיר סנדאי (Sendai Mediatheque), עליו זכה בתחרות פומבית במקום הראשון בשנת 1995.
בשנת 2013 כשהוא מתכנן פרויקטים גדולים ומשמעותיים בכל רחבי העולם, זכה איטו בפרס פריצקר לאדריכלות על זה שסרטט את מגדל torre realia BCN אשר נמצא בברצלונה.
טוטקומלוש (בהונגרית: Tótkomlós) היא עיר במחוז בקש במישור הגדול הדרומי, שבדרום מזרח הונגריה.
האזור היה מיושב בתקופה הפרה-היסטורית.
בתקופת שושלת ארפאד (Árpád) במאות ה-9 עד ה-14 התקיים במקום יישוב.
באותה תקופה נבנתה במקום כנסייה עתיקה בסגנון רומנסקי.
עם הפלישות הטורקיות, במאה ה-16, נכבש האזור על ידי הטורקים ותושביו ברחו.
רק באמצע המאה ה-18 יושב היישוב מחדש.
בין תושביו היו עשרות משפחות של סלובקים.
במחצית השנייה של המאה ה-18 ידע היישוב תקופת שגשוג.
עקב הריבוי הטבעי הגבוה עזבו חלק מתושבי טוטקומלוש והקימו יישובים חדשים בסמוך, בהם נאדלאץ (Nădlac, כיום בשטח רומניה), או עברו ליישובים קיימים (כגון ארד).
בסוף המאה ה-18 נבנתה כנסייה לותרנית ביישוב.
בתחילת המאה ה-19 שגשג היישוב ורמת ההשכלה של תושביו עלתה.
הם היו מעורבים במרד נגד האימפריה האוסטרית בשנת 1848, במסגרת מרידות "אביב העמים".
בין האנשים שנמלטו ליישוב לתקופה קצרה לאחר דיכוי המרד היה גם לאיוש קושוט.
בסוף המאה ה-19 נבנה בניין מועצה חדש ליישוב והוא הפך למרכז רשת מסילות רכבת.
ערב מלחמת העולם הראשונה היו ביישוב כ-11,000 תושבים, מהם רק כ-10% הונגרים.
במלחמת העולם הראשונה שרתו רבים מתושבי טוטקומלוש בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית, בחזיתות סרביה ואיטליה.
את מקום הגברים שגויסו תפסו הנשים והילדים, וכן שבויי מלחמה שהועסקו ביישוב.
כ-400 מתושבי טוטקומלוש נהרגו במלחמה.
בתום מלחמת העולם הראשונה, עם התמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית, הועבר היישוב לרומניה, אך בחוזה טריאנון, ב-1920, הוא הושב להונגריה.
רוב הונגרי ביישוב נוצר מחדש אחרי מלחמת העולם השנייה, לאחר חילופי האוכלוסין בין צ'כוסלובקיה והונגריה .
בשנת 1993 הוענק לטוטקומלוש מעמד של עיר.
כיום קיים בעיר רוב (75%) הונגרי, ומיעוט (21%) סלובקי.
עוד חיים בעיר מעט צוענים ומעט גרמנים, רומנים וסלובנים.
יהודים הגיעו לטוטקומלוש באמצע המאה ה-19. בתחילת המאה ה-20 היו בטוטקומלוש כ-150 יהודים שהשתייכו לזרם האורתודוקסי.
בפרעות על רקע אנטישמי שהתקיימו ב-1918 נבזזו בתיהם של רוב יהודי היישוב.
משנת 1940 גויסו רוב הגברים היהודים מטוטקומלוש לשירות העבודה.
במרס 1944 כבש הצבא הגרמני את הונגריה ובמאי 1944 הוקם גטו ביישוב.
ביוני גורשו יושבי הגטו דרך מספר תחנות לאושוויץ ולמחנה שטרסהוף (Strasshof) באוסטריה.
בכיכר הראשית של העיר קיימת אנדרטה לזכר היהודים בני העיר שנספו בשואה, אנדרטה שנחנכה בשנת 2004.
פאול בנדק (1931 – תל אביב, 1998) היה עיתונאי יהודי-הונגרי-ישראלי.
טויוטה סנטר הוא אולם ספורט מקורה בעיר יוסטון, טקסס.
האולם נקרא על שם יצרנית כלי הרכב היפנית טויוטה, והוא ביתם של קבוצת ה-NBA יוסטון רוקטס.
בעלי היוסטון רוקטס, לסלי אלכסנדר, החל במגעים לבניית האולם עוד בשנת 1995, אך ההצעה נדחתה לאחר משאל עם עירוני ב-1999. הצעה חדשה זכתה להסכמת תושבי העיר ב-2000, ועבודות הבנייה החלו בשנה שלאחר מכן.
האולם נחנך בספטמבר 2003, בעלות בנייה של 235 מיליון דולרים, כשאת חלק הארי של הסכום שילמה עיריית יוסטון, והרוקטס שילמו את השאר.
כמו כן, טויוטה שילמה 100 מיליון דולר עבור זכויות שיום האולם.
במאי 1995 העלו מספר קבוצות ספורט מטקסס, בהן הרוקטס, הצעת חוק שמטרתו לייעד חלק ממסי המדינה לבניית אולמות ספורט ואצטדיונים.
הצעת החוק נדחתה, אך הבעלים של יוסטון רוקטס היה נחוש בדעתו לעזוב את האולם המיושן בו שיחקה קבוצתו, הסאמיט (The Summit), וביקש מבעלי האולם, שהיה בעליה של קבוצת ההוקי קרח יוסטון איירוס, לשחררו מחוזהו, שעתיד היה להסתיים ב-2003.
בעוד המגעים נמשכים גם ב-1996, הכריז ראש עיריית יוסטון, בוב לניר, על רצונו לבנות אולם ספורט חדש בדאונטאון של העיר, ושיעלה את ההצעה למשאל עם עירוני.
לאחר ניסיונות נוספים של הרוקטס להשתחרר מהחוזה, הגישה עיריית יוסטון תביעה כנגד הקבוצה, במטרה לאלץ אותה לכבד את החוזה, וכן הכריז לניר שבאולם החדש על הרוקטס ועל האיירוס להסכים לבעלות משותפת, ולא בעלות בלעדית של קבוצה אחת.
לאחר שהקבוצות הסכימו, אישר מושל טקסס דאז, ג'ורג' ווקר בוש, את ייעוד הכספי המיסים לבניית האולם.
לאחר מספר עיכובים בעריכת משאל העם, הוא נערך לבסוף בנובמבר 1999, ו-54% מהתושבים דחו את הבקשה לבנות אולם ספורט חדש.
בעקבות דחיית בניית האולם החדש החלו הרוקטס לחפש בית חדש, ובין השאר בחנו את לואיוויל, קנטקי.
אולם, בקיץ 2000 שבו הרוקטס לשולחן המשא ומתן עם עיריית יוסטון, וביולי הגיעו הצדדים להסכמה.
במשאל העם שנערך בנובמבר של אותה שנה, זכתה ההצעה לתמיכת 66% מהמצביעים.
לפי ההסכם בין הרוקטס לעיריית יוסטון, רכשה העירייה את החלקה עליה עתיד היה להיבנות האולם, וכן אזורי חנייה סמוכים.
עבור בניית האולם, ששטחו 70,000 מטרים רבועים, נהרס בניין שעמד בחלקה, ושני רחובות צמודים נסגרו למשך תקופת הבנייה.
טקס הנחת אבן הפינה נערך ב-31 ביולי 2001, והבנייה נמשכה 26 חודשים.
לבקשתו של אלכסנדר, נבנה האולם בגובה 9.8 מטרים מתחת לגובה הרחובות המקיפים, וזאת כדי לחסוך לאוהדים טיפוס מדרגות כדי להגיע למושביהם.
לשם כך נחפרו 24083.5 מטרים מעוקבים של אדמה, בעלות 12 מיליון דולר.
בניית היסודות החלה בקיץ 2002, והגג הונח בדצמבר של אותה שנה.
האולם נפתח בטקס רשמי בספטמבר 2003, ועלויות הבנייה הסתכמו ב-235 מיליון דולר, מהם שילמה עיריית יוסטון 182 מיליון, והרוקטס 43 מיליון.
מספר המקומות באולם משתנה לפי סוג האירוע.
במשחקי כדורסל יכול האולם להכיל 18,055 צופים, בהוקי 17,800 צופים, ובעת הופעות חיות יכול להכיל האולם 19,300 צופים.
באולם ישנם 103 תאי צפייה פרטיים ו-2,900 מושבים שמורים למכובדים.
בעת פתיחת האולם, במרכזו נתלתה מערכת וידאו בעלת ארבעה מסכים בגודל 12 מטרים על 9.8 מטרים, ששידרה את המשחק.
ב-2012 הותקנה מערכת וידאו חדשה, שגודל מסכיה 18 מטרים על 7.6 מטרים.
כמו כן, מסכים קטנים יותר ניצבים בשני קצוות המגרש.
טויוטה GT86 היא מכונית ספורט במרכב קופה, שתוכננה ומיוצרת בשיתוף פעולה של טויוטה וסובארו.
היא יצאה לשוק בשנת 2012.
הרכב משווק תחת מספר שמות:
טויוטה GT86 - נקרא גם טויוטה 86 באסיה, דרום אפריקה, דרום אמריקה ואוסטרליה.
סאיון FR-S- בארצות הברית וקנדה נמכר תחת המותג סאיון (Scion), השייך לטויוטה.
בתערוכת הרכב של דטרויט בשנת 2007 הציגה טויוטה רכב קונספט בשם טויוטה FT-HS.
הרכב היה בעל הנעה אחורית ותצורת 4 מושבים, אך הונע באמצעות מנוע מנוע V6 משולב במנוע היברידי.
בשנת 2008 רכשה טויוטה 16.5% ממניות פוג'י תעשיות כבדות בע"מ, חברת האם של סובארו.
לאחר הרכישה הציעה טויוטה לסובארו להצטרף לתכנון הרכב ולייצר עבורו מנוע בוקסר.
סובארו, המתמחתה ברכבים בעלי הנעה כפולה ביקשה שהות לבחון את נושא ההנעה האחורית, דבר שדחה את הפרויקט בחצי שנה.
הרכב החדש שהוצג בתערוכת הרכב של טוקיו בשנת 2009 היה קטן יותר מה-FT-HS ואת המנוע ההיברידי החליף מנוע בוקסר D-4S חדש.
בנוסף למנוע, סיפקה סובארו גם את השילדה ואת תיבת ההילוכים.
במרץ 2011 הוצג FT-86 II בתערוכת ז'נבה בדגם זה נעשו מספר שינויים עיצוביים במראה החיצוני והגדלה של ממדי הרכב במילימטרים ספורים.
מטרת ההצגה הייתה להראות את התקדמות הפרויקט.
באפריל אותה שנה הציגה סקיון בתערוכת ניו יורק דגם של FR-S ספורט קופה.
בנובמבר הציגה סובארו דגם של ה-BRZ STI בתערוכת הרכב של לוס אנג'לס.
הדור הראשון יוצר בין השנים 2012–2021. הדור הראשון כלל מנוע בנזין בוקסר I4 צילנדרים בנפח 2.0 ליטרים המספק כ-200 כוחות סוס ב-7,000 סיבובים לדקה ממומנט מרבי של 21 קג"מ בין 6,400 ל-6,600 סיבובים לדקה.
תיבת הילוכים אוטומטית או ידנית בעלת שישה הילוכים.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 7.6 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 226 קילומטרים לשעה.
הדור הראשון הגיע לישראל בשנת 2012.
בדור הראשון הציגה טויוטה שלוש גרסאות נוספות.
טויוטה FT-86 Open - במרץ 2013 הציגה טויוטה בתערוכת ז'נבה גרסת קבריולה הכוללת גג רך הנפתח בצורה חשמלית.
טויוטה GT86 CS-R3 - גרסה מותאמת לקטגוריה R3 של מרוצי הראלי עם מנוע המפיק 238 כ"ס.
הדור השני הוצג בנובמבר 2020. לדור השני שם שונה טויוטה GR 86. הדור השני כולל מנוע בוקסר בנפח 2.4 ליטרים המספק כ-235 כוחות סוס ב-7,000 סיבובים לדקה.
סובארו BRZ היא בעצם טויטה GT86 שמיוצרת על ידי סובארו.
היא מיוצרת במשך שני דורות.
הדור הראשון כלל מנוע בנזין I4 צילנדרים בנפח 1,998 סמ"ק המספק 200 כוחות סוס ב-7,000 סיבובים לדקה.בשנת 2016 עברה מתיחת פנים שהוסיפה חמישה כוחות סוס להספק המנוע.בשנת 2021 הציגה סובארו את הדור השני ל-BRZ.
בדור השני שודרג המנוע לנפח 2.4 ליטרים המספק כ-228 כוחות סוס ב-7,000 סיבובים לדקה, זאת לעומת 200 כוחות סוס בדור הראשון המצויד במנוע 2.0 ליטרים.
סובארו BRZ Blue Special Edition - סדרה בייצור מוגבל של 1000 יחידות שיצאה לשוק במאי 2015. מחצית הרכבים נצבעו בצבע כחול-פנינה (המאפיין את רכבי המרוץ של סובארו) והמחצית השנייה נצבעו בלבן-פנינה.
בנוסף, הורכב על הרכבים ערכת שדרוג ממותגת של STI הכוללת הנמכה לגחון, ספויילר אחורי וצמיגי 17 אינץ'.
בעקבות ההצלחה הכריזה החברה כי תוציא מהדורה נוספת של 500 יחידות בשנת 2016.
במרץ 2013 הוחל בייצור הרכב במפעל ההרכבה של סובארו בגונמה.
בחודש מאי 2014 הודיעה טויוטה כי הגיעה למכירות של 100,000 כלי רכב ברחבי העולם, רוב המכירות היו ביפן ובארצות הברית.
למרות ההישג, מאז שנת 2013 ישנה מגמה של ירידה במכירות, בעיקר בארצות הברית, הנחשבת לשוק מרכזי לרכבי אלו.
הירידה במכירות הובילה לכך שטויוטה עצרה תוכניות לפיתוח של דגמים נוספים בסדרה.
מחוז טויאמה (ביפנית: 富山県, Toyama-ken) הוא מחוז באזור צ'ובו שבאי הונשו, יפן.
בירת המחוז היא העיר טויאמה.
במחוז טויאמה שוכן הכפר גוקאיאמה, שיחד עם הכפר ההיסטורי שירקאווה-גו שבמחוז גיפו מהווים אתר מורשת עולמית.
לפני רסטורציית מייג'י נקרא המחוז מחוז אצ'ו, אך לאחר ביטול שיטת ההאן ב-1871 קיבל המחוז את השם ניאיקווה.
ב-1876 אוחד המחוז עם מחוז אישיקווה, אך ב-1881 בוטל המיזוג, והמחוז קיבל את שמו הנוכחי.
מחוז טויאמה גובל במחוזות הבאים: ניאיגטה בצפון-מזרח, אישיקווה במערב, נאגנו בדרום-מזרח, גיפו בדרום, וים יפן מצפון.
30% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים.
במחוז נמצא ההיבשתי היחיד במזרח אסיה מחוץ לרוסיה, שהתגלה בשנת 2012.
בשנת 2014 ייצר מחוז טויאמה 2.5% מכלל האורז שעובד ביפן באותה שנה.
תעשיית האורז במחוז מנצלת את שפע מקורות המים הזורמים במחוז, הנובעים בהר טטה, ומספר תחנות כוח הידרואלקטריות נבנו בנהרות המחוז.
בנוסף, תעשיית הדייג משגשגת לאורך חופי ים יפן.
מחוז טויאמה ידוע אף בשל תעשיית התרופות ההיסטורית שלו, שמובילה גם היום את שאר תעשיות המחוז, ואחריה נמצאות תעשיית ייצור חלקי אלקטרוניקה (עבור רובטים תעשייתיים ומיכון), ותעשיית המתכת (אלומיניום, נחושת וכו').
טויאמה (ביפנית: 富山市) היא עיר הבירה של מחוז טויאמה שבחבל צ'ובו שביפן.
העיר שוכנת לחופו של ים יפן, בחלק האמצעי של האי הונשו.
אוכלוסיית העיר מונה 417,324 תושבים, נכון לשנת 2011.
המישור בו שוכנת העיר טויאמה הוא אזור חקלאי פורה שהיה מיושב באופן רציף לאורך ההיסטוריה של יפן.
בשל מיקומו האסטרטגי הפך האזור למוקד קרבות רבים, בעיקר בימי הביניים של יפן.
בראשית תקופת אדו השתלט סאסא נארימאסה על האזור, ותחת שליטתו שגשגה האוכלוסייה המקומית, ובמקום התפתחה תעשיית תרופות ונייר.
הודות להתפתחות הדרכים ביפן, ולאחריהן התפתחות המסחר, הפכו את טויאמה לבירה לאומית לייצור תרופות.
לאחר רסטורציית מייג'י הפכה טויאמה למרכז לתעשייה כבדה ולייצור כימיקלים, בשל המים הזורמים הרבים באזור שאיפשרו ייצור אנרגיה הידרואלקטרית.
במלחמת העולם השנייה נשלחו שבויי מלחמה של בעלות הברית לטויאמה, שם שכן מחנה עבודה.
באוגוסט 1945 הפציצו מטוסי בעלות הברית את טויאמה והחריבו חלקים נרחבים ממנה.
בליל ה-1 - 2 באוגוסט הטילו 173 מפציצי בואינג B-29 סופרפורטרס פצצות תבערה על מרכז העיר, והחריבו 99.5 אחוז מהשטח העירוני.
באותה עת הייתה טויאמה מרכז תעשייתי לייצור מסבים כדוריים, אלומיניום ופלדה.
בטויאמה שורר אקלים סובטרופי גשום, עם חורף קריר ומושלג וקיץ חם ולח.
בעיר יורדים משקעים רבים, בעיקר במחצית השנייה של השנה.
על אף שהחורף אינו קר במיוחד, מיקומה של העיר לחופו של ים יפן מביא עמו שלג רב, וכ-3.8 מטרים של שלג יורדים בטויאמה מדי שנה, בין החודשים דצמבר ומרץ.
לטויאמה יחסי ערים תאומות עם:
טויוהיקו קאגאווה (ביפנית: 賀川豊彦; 10 ביולי 1888 – 23 באפריל 1960) היה פעיל חברתי יפני.
הוא התנצר בצעירותו ועבודתו הסוציאלית לוותה בהטפה לנצרות.
קאגאווה נודע כפציפיסט ואף נאסר בימי מלחמת העולם השנייה בשל התנגדותו האקטיבית למלחמה.
כמי שהטיף לצדק חברתי ופעל למען העניים, התגורר קאגאווה בשכונות עוני.
הוא הקים בתי ספר, בתי חולים וכנסיות.
במהלך חייו כתב קאגאווה למעלה מ-150 ספרים.
קאגאווה נולד בקובה, יפן, לאיש עסקים ופילגשו.
הוא נשלח ללמוד בבית הספר, שם למד אצל שני מסיונרים אמריקאים, ד"ר הארי וו.
לוגן, דרכם למד את השפה האנגלית.
הוא המיר את דתו לנצרות לאחר שהשתתף בכיתת תנ"ך בצעירותו, צעד זה הוביל לכך שמשפחתו המורחבת התנכרה לו.
בלימודיו הגבוהים למד בטוקיו פרסביטריאן קולג' (Tokyo Presbyterian College) ומאוחר יותר נרשם לסמינר התאולוגי של קובה (Kobe Theological Seminary).
משנת 1914 ועד 1916 למד בסמינר התאולוגי של פרינסטון (Princeton Theological Seminary).
בנוסף ללימודי התאולוגיה למד גם אמבריולוגיה, גנטיקה, אנטומיה השוואתית ופליאונטולוגיה.
בשנת 1909 עבר קאגאווה להתגורר בשכונת עוני בקובה במטרה לפעול שם כמסיונר, עובד סוציאלי וסוציולוג.
בשנת 1914 נסע לארצות הברית מתוך מטרה ללמוד על דרכים להילחם בעוני.
בשנת 1916 פרסם מחקרים בפסיכולוגיה של העוני ועסק בהיבטים שונים הקשורים של העוני שלא היו ידועים למעמד הביניים היפני.
בין הנושאים שעסק בהם הייתה זנות לא חוקית (כלומר, זנות שהייתה מעבר לזנות החוקית שהייתה קיימת ביפן) נישואים לא רשמיים וכן בתופעה בה אנשים קיבלו כסף עבור טיפול בילדים ולאחר מכן הרגו אותם.
קאגאווה נעצר ביפן בשנת 1921 ולאחר מכן שוב בשנת 1922 על חלקו בפעילות אקטיביסטית במהלך שביתות.
בעודו בכלא כתב את הרומנים "לחצות את קו המוות" ו"לירות בשמש".
הראשון היה תיאור אוטוביוגרפי למחצה של הזמן ששהה בקרב עניי קובה.
לאחר שחרורו סייע קאגאווה בארגון עבודות סעד בטוקיו, לאחר רעידת האדמה הגדולה של קאנטו בשנת 1923. בשנת 1925 עסק בהשגת זכות הצבעה אוניברסלית לגברים.
הוא הקים בשנת 1928 את הפדרציה היפנית של העבודה ואת הליגה הלאומית נגד המלחמה.
במהלך תקופה זו המשיך לעסוק בהטפה בקרב עניי יפן, לקרוא להענקת זכות בחירה לנשים ולמדיניות חוץ של שלום.
בין השנים 1926-1934 התמקד בעבודה האוונגליסטית שלו דרך תנועת מלכות האלוהים.
בשנת 1940 התנצל קאגאווה בפני הרפובליקה הסינית על הכיבוש היפני בסין.
לאחר שחרורו חזר לארצות הברית בניסיון עקר למנוע מלחמה בין ארצות הברית ליפן.
בהמשך חזר ליפן שם המשיך את ניסיונותיו להשגת זכות בחירה לנשים.
לאחר כניעת יפן שימש קאגאווה כיועץ לממשלת המעבר היפנית.
הוא היה מועמד לפרס נובל לספרות בשנים 1949 ו-1948 ולפרס נובל לשלום בשנים 1954 ו-1955.
באוסקה, מרץ 1955 חלה קאגאווה בלבו, ובעקבות כך נשאר במיטתו במשך שבועיים.
הוא המשיך לכתוב, להטיף ולפקח על פרויקטים שונים בהם עסק ולארח אורחים, למרות חששותיהם של בני משפחתו ומקרביו.
במהלך השנים החמיר מצבו של קאגאווה, והוא אושפז שוב במשך שלושה חודשים בשנת 1959, בבית החולים סנט לוק בטקמאצו.
בריאותו השתפרה בהדרגה באמצע אפריל, אלא שאז התדרדר שוב מצבו.
ב-23 באפריל היה מחוסר הכרה למשך כמה שעות, ואז התעורר וחייך לאשתו ולסובבים.
מילותיו הארונות היו "אנא עשו כמיטב יכולתכם לשלום העולם ולכנסייה ביפן".
טויוטה לנד קרוזר הוא SUV, בעל הנעה כפולה 4x4, המיוצר על ידי יצרן כלי הרכב היפני טויוטה משנת 1951 ועד היום.
בישראל ובאירופה, SUV המכונה בשם זה, מתייחס לדגם קטן יותר בשם טויוטה לנד קרוזר פראדו.
באוגוסט 2019 נמכרה הלנד קרוזר ה-10 מיליון.
דור רביעי (מיוצר משנת 1984 ועד היום)
דור ראשון "BJ and FJ"
דגם "4 דלתות - סטיישן" - יוצא לאוסטרליה בשנת 1957
דגם "FJ25" - יוצר בברזיל (בנוסף לייצור ביפן), בין השנים 1958–1968. (הדגם היה קרוי "Toyota Bandeirante", והיה הדגם הראשון של טויוטה שהורכב מחוץ ליפן.
דגמי "טויוטה לנד קרוזר" - דגמי נוחות (Comfort oriented models)
טויוטה היילקס (Toyota Hilux) הוא טנדר מתוצרת טויוטה הנמכר החל משנת 1968. הרכב פופולרי מאוד בשימוש צבא, מיליציות וארגוני טרור בשל עמידותו הגבוהה.
הרכב יוצר לראשונה בשנת 1968 כדגם בעל 2 דלתות וכלל מנוע בנזין בגדלים 1.5, 1.6, 1.9 ו-2.0 ליטר עם תיבת הילוכים ידנית של 4 הילוכים.
הדגם הבא של היילקס, ה-N20, יוצר עם מנוע בנזין בנפחים 1.6, 2.0 ו-2.2 ליטר שהיו מעט גדולים מן הדגם הקודם, בדגם זה התווסף הילוך חמישי.
הדור שלישי של ההיילקס שווק לשוק האמריקאי ולראשונה יוצר כרכב בעל 4 דלתות וחמישה מושבים.
הדגם יוצר לראשונה בנוסף למנועי הבנזין בנפח 1.6, 1.8, 2.0, 2.2 ו-2.4 ליטר גם עם מנוע דיזל בנפח 2.2 עם 3 הילוכים אוטומטים.
בדגם זה שווק גם דגם בעל אפשרות להלבשת ארגז על החלק האחורי של הרכב ובכך ליצור תא מטען סגור.
מספר הדגמים והאפשרויות הורחבו והרכב נמכר בגרסאות של 2 ו-4 דלתות, בנפחי מנוע 1.6, 2.0, 2.4, 3.0 בנזין, 2.4 עם מנוע טורבו בנזין ו-2.2, 2.4 עם מנוע דיזל ו-2.4 מנוע טורבו דיזל.
כמו כן נוסף דגם אוטומטי בעל 4 הילוכים בנוסף לדגמים הידניים בעלי 4 ו-5 הילוכים.
הדור החמישי של הרכב הוסב מרכב עבודה בלבד לרכב אשר מסוגל לנסוע בשטח.
יוצרו מספר דגמים ארוכים וגבוהים ומספר דגמים עם 2 דלתות ו-5 מושבים בשיטת כיסא מתקפל.
הרכב יוצר עם מנועי בנזין בנפח 1.6, 2.4 ו-3.0 ומנועי דיזל 2.4 ו-2.8 בתיבות הילוכים ידניות עם 5 הילוכים ובתיבה אוטומטית עם 4 הילוכים.
זהו הדור האחרון שיוצר ביפן ולשוק היפני, הדור השישי התאפיין במתיחת פנים של הרכב והגדלתו, הרכב שווק עם מנועי בנזין 2.0, 2.4, 2.7 ו-3.4 מנועי טורבו דיזל 2.4 ו-2.5 ומנועי דיזל 2.8 ו-3.0 בדגמים אלה שווקו גם רכבי מעט ספורטיביים עם התאמה לנסיעה מהירה.
לאחר סיום היצור ביפן הועבר מרכז היצור של ההיילקס לתאילנד שם הוסב לשימוש נוסף כמונית וכרכב מנהלה עקב יכולת הסחיבה הרבה שלו.
בדור השביעי יוצר הרכב במספר דגמים בהם רכב בעל 2 או 4 מושבים בעל הנעה כפולה 4*4, רכב בעל הנעה קדמית 2*4, כלי רכב בעלי תיבת הילוכים ידנית עם 5 הילוכים או תיבות אוטומטיות עם 4 ו-5 הילוכים, נפחי המנוע בדגמים אלו הם: בנזין 2.0, 2.7 ו-4.0 ודיזל 2.5 ו-3.0.
בדור השמיני עבר הרכב מתיחת פנים נוספת אשר העניקה לו מראה עגול יותר ומודרני בניגוד לדגמים הקודמים בהם היה ההיילקס בנוי בצורה דמוית קופסה.
בדגם זה שונתה תיבת ההילוכים, כאשר התיבה הידנית הועברה ל-6 הילוכים במקום חמש והתיבה האוטומטית נמכרה בדגמים עם 5 ו-6 הילוכים.
טויוטה מיניאיס הוא טנדר מתוצרת טויוטה אשר יוצר בין השנים 1967–1975.
חלקים רבים ל-"טויוטה מיניאייס" נלקחו מדגם "Toyota Publica" , בעיקר מדגם הטנדר "P20".
טנדר – 2 מושבים, 2 דלתות
טויוטה אוריגין היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב היפנית Kanto Auto Works , מקבוצת "טויוטה" ("Toyota Group" ), חברת בת של טויוטה (ביפנית: トヨタ自動車) אשר יוצרה בין השנים 2000–2001.
במהלך שנות הייצור, יוצרו כ-1,000 יחידות.
דלתות אחוריות - "דלתות התאבדות" - ציר פתיחת הדלת מנוגד לכיוון תנועת הרכב
טויוטה (ביפנית: 豊 田 市, טויוטה-שי) היא עיר במחוז אאיצ'י, יפן.
נכון למאי 2015, מספר התושבים בעיר עומד על 420,076 תושבים, והיא בעלת צפיפות אוכלוסין של 457 איש לקמ"ר.
שטחה הכולל של העיר הוא 918.32 קמ"ר.
העיר נמצאת במרחק של כ-27 קילומטרים מבירת מחוז אאיצ'י, נגויה.
בעיר מספר מפעלי ייצור של חברת טויוטה.
במקור, העיר נקראה קורומו (挙 母 市 Koromo) ובעקבות ריבוי המפעלים והקשר לחברה טיוטה, שם העיר שונה לשם הנוכחי שלה, טויוטה.
שטחה הנוכחי של העיר היה מיושב כבר בתקופה הפרהיסטורית.
ארכאולוגים מצאו עדויות לכך שהחל מהתקופה הפלאוליתית ביפן ועד היום היה קיים ישוב בשטח העיר.
בתקופה הפרוטו-היסטורית הקדומה, האזור היה בשליטת שבט מונונובה, שבנה תילי קבורה רבים.
שם העיר המקורי קורומו מוזכר בקוג'יקי ובמסמכים עתיקים אחרים.
במהלך תקופת אדו, מספר חלקים מהאזור בו נמצאת העיר, היו תחת שליטתו של הדאימיו של קורומו.
אך, רוב האזור היה שטח של שוגונות טוקוגאווה הנשלט ישירות על ידי הממשלה שישבה באדו.
שטח זה נובל על ידי האטאמוטו - סמוראי שפעל תחת שוגונות טוקוגאווה.
הכפר טוקוגאווה אשר ממנו לקח טוקוגאווה איאיאסו היה ממוקם היכן שנמצאת בעיר.
לאחר רסטורציית מייג'י, האזור היה מחולק לשתי ערים: אסוקה וקורומו, ומספר כפרים שנשלטו על ידי המחוזות היגאשיקאמו ונישהיקאמו.
באזור הייתה תעשיית משי משגשגת החל מתקופת מאייג'י עד תקופת טאישו.
בשנות השלושים של המאה העשרים, הביקוש למשי גולמי ירד ביפן ומחוצה לה.
כתוצאה מכך, קיצ'ירו טויוטה, בן דודו של אייג'י טויוטה, החל לחפש חלופות לתעסוקת משפחתו שהתבססה על אריגה באמצעות נול מכני.
החיפוש לאחר חלופה, הוביל להקמת מפעל טויוטה שלימים נהפכה לחברת טויוטה - חברת כלי רכב טכנולוגיה.
מתקן הייצור הראשון של החברה נבנה בעיר שנובמבר 1938.
ב-1 במרץ 1951, קורומו קיבלה מעמד של עיר וסיפחה אליה את הכפר טקהאשי ממחוז נישהיקאמו ב-30 בספטמבר 1956. בשל התהילה והחשיבות הכלכלית של החברה טיוטה, שהייתה המעסיק העיקרי של תושבי העיר, החליטה העיר קורומו לשנות שמה לשם המפעל - טויוטה.
שם העיר נכנס לתוקף ב-1 בינואר 1959.
בשנת 1960, טויוטה קיבלה תואר של עיר אחות עם העיר: דטרויט שבמישיגן, ארצות הברית.
עם השנים העיר התרחבה על ידי סיפוח העיירות קאמיגו (מחוז הקיקאי) ב-1 במרץ 1964, וטאקוקה (מחוז הקיקאי) ב-1 בספטמבר 1965. כך גם סנג (מחוז נישהיקאמו) ב-1 באפריל 1967, והכפר מטסודריה (מחוז היגאשיקאמו) ב-1 באפריל 1970.
בשנת 1979 פתחה רכבת נגויה מייטטסו קו החדש של טויוטה (טויוטה ליין), ובשנת 1988 נפתח קו הלולאה של איצ'י, ובכך השתפרה משמעותית את הגישה לעיר באמצעות הרכבת.
טויוטה הפכה לעיר ליבה (צורת יישוב יפנית) בשנת 1998, כתוצאה מעלייה באוכלוסיית העיר.
ב-25 במרץ 2005, אקספו 2005 נפתח עם האתר הראשי שלה נאגאקוטה ועוד פעילויות נוספות בסטו ובטויוטה.
אקספו נמשך עד 25 בספטמבר 2005.
ב-1 באפריל 2005, טויוטה סיפחה את העיר פוג'יוקה, את הכפר אוברה (שניהם ממחוז נישהיקאמו), את הערים: אשי, אשוקה, אינאבו, ואת הכפר שימויאמה (כולם ממחוז היגאשיקאמו).
מטרת סיפוחים אלו הייתה הרחבת העיר טויוטה.
מיטסורו אובה ואריק פפנר, כותבים של הוול סטריט ג'ורנל הצירו כי עד 2015 העיר התאוששה משפל כלכלי "כל כך עמוק שחלק היו משווים אותה לדטרויט".
העיר ממוקמת בצפון מרכז המחוז אאיצ'י, והיא העיר בעלת השטח הכי גדול במחוז.
האזור הצפוני בעיר בנוי על שטח הררי וממוצע פסגות הגבעות בו עומד על 1000 מטרים מעל פני הים, רוב חלק זה נמצא בתוך הפארק הלאומי של אאיצ'י - קוגן.
העיר גובלת מצפון עם מחוז נאגנו ומחוז גיפו.
פני השטח במרכז העיר ובדרומה הם הרריים פחות ובעלי גבעות נמוכות ושטחי חקלאות רבים.
העיר טיוטה מרושתת היטב עם כבישים מהירים, זאת כתוצאה מכך שהיא מאופיינת כעיר הבירה של חברת טויוטה.
עם זאת, טיוטה היא העיר הגדולה ביותר ביפן שלא מחוברת בתחנה לרכבת האומית היפנית (JNR) ולא ליורשה (JR).
המטה הראשי של חברת טויוטה ממוקם בבניין בן 14 קומות בעיר.
בנוסף לכך, בעיר נמצא המפעל המקורי של הונשה, המפעל הראשון של טויוטה העוסקת בייצור המוני ונקרא בעבר מפעל "קורומו".
וינוד יעקב מעיתון ההינדו תיאר את בניין המטה הראשי של החברה כ"צנוע".
בשנת 2013 ראש החברה אקיו טויוטה דיווחה כי יש קושי שמירה על עובדים זרים במטה הראשי.
אוניברסיטת אוקגאקואן - קמפוס טויוטה
אוניברסיטת צ'וקיו - קמפוס טויוטה
היפנים האדום הצלב טויוטה המכללה סיעוד
בעיר יש 12 בתי ספר תיכוניים ציבוריים ו-8 בתי ספר תיכוניים פרטיים, 27 חטיבות ביניים ציבוריים ו-78 בתי ספר יסודיים ציבוריים.
בעיר גם שתי חטיבות ביניים פרטיים ושני בתי ספר לחינוך מיוחד.
Escola NECTAR - בית הספר היסודי הברזילאי
Escola Pintando o Sete - בית הספר היסודי הברזילאי
טויוטה אופה (ביפנית: トヨタ・Opa, באנגלית: Toyota Opa) הוא מיניוואן קומפקטי מתוצרת יצרנית הרכב היפנית טויוטה (ביפנית: トヨタ自動車), אשר יוצרה בין השנים 2000–2005 ביפן.
טויוטה וולטס (ביפנית: トヨタ・ヴォルツ; באנגלית: Toyota Voltz) הוא מיניוואן קומפקטי מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית NUMMI (שם רשמי: New United Motor Manufacturing, Inc) בבעלות יצרנית הרכב היפנית טויוטה (ביפנית: トヨタ自動車) וקונצרן הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס, אשר יוצרה בין השנים 2000–2005 בעיר פרימונט שבמדינת קליפורניה בארצות הברית.
טויוטה מארק X זיאו (ביפנית: トヨタ・マークXジオ, באנגלית: Toyota Mark X ZiO) הוא מיניוואן בגודל בינוני (Mid-size car ) מתוצרת יצרנית הרכב היפנית טויוטה (ביפנית: トヨタ自動車), אשר יוצר בין השנים 2007–2013 ביפן.
דגמי "טויוטה מארק X זיו" שווקו מספטמבר 2007
"Toyota Mark X ZiO 240G " - הורכב בדגם מנוע 4 צילינדרים
"Toyota Mark X ZiO 350G" - הורכב בדגם מנוע V6 צילינדרים
טויוטה מגה קרוזר (ביפנית: トヨタ・メガクルーザー, באנגלית: Toyota Mega Cruiser) הוא רכב שטח המוגדר SUV, בעל הנעה כפולה 4x4, המיוצר על ידי יצרן כלי הרכב היפני טויוטה אשר יוצר בין השנים 1995–2002 ביפן.
4 דלתות צד + דלת אחורית (גרסה סגורה).
2 שורות מושבים, 6 נוסעים (דגם גרסה אזרחית).
מתלים - 4 גלגלים עצמאיים, עצם עצה כפולה.
בלמים: 4 דיסקים מאווררים במשטח.
קיבולת מכל דלק - 108 ליטר.
"BXD10" - מספר גרסאות צבאיות.
דגמי "טויוטה מגה קרוזר" בגרסה "BXD10" נרכשו על ידי כוחות ההגנה של יפן כנושא טילים קרקע-אוויר, נושא טילים נגד טנקים, כגורר מרגמות ולמשימות צבאיות אחרות כגון תובלה.
בנוסף משרתים דגמים של "טויוטה מגה קרוזר" בחיל האוויר של יפן הקרוי כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן.
טויוטה AE85 היא מכונית קופה, מתוצרת יצרנית הרכב היפנית טויוטה אשר יוצרה בין השנים 1983–1987 ביפן.
דגמי "טויוטה AE85" שווקו ממאי 1983
"טויוטה AE85" חילקה את השלדה והעיצוב החיצוני עם דגם "Toyota AE86"
תצורות: 2 דלתות קופה, 3 דלתות הצ'בק.
מנוע קדמי - 1.5 ליטר (מנוע קירור מים).
1 מאייד מסוג "Aisan 3A-U".
טויוטה סאי (ביפנית : トヨタ, באנגלית: Toyota Sai) היא מכונית סלון בעלת הנעה היברידית מתוצרת יצרנית הרכב היפנית טויוטה, אשר יוצרה בין השנים 2017–2009 ב-יפן.
דגם "טויוטה סאי" שווק מ-20 באוקטובר 2009
בחודש הראשון לאחר הצגת הדגם "טויוטה סאי" היצרן קיבל 14,000 הזמנות לדגם
מנוע קדמי : מנוע בנזין + מנוע חשמלי סינכרוני
סוללה : סוללת ניקל מתכת-הידריד
טויוטה 2000GT (ביפנית: トヨタ・2000GT, באנגלית: Toyota 2000GT) היא מכונית ספורט בסגנון גראן טוריסמו, מתוצרת יצרנית הרכב היפנית טויוטה אשר יוצרה בשותפות עם ימאהה מוטור בין השנים 1967–1970 ביפן.
מנוע קדמי-אורכי / מנוע קירור מים.
סוג הנעה – הנעה אחורית.
קיבולת מכל דלק – 60 ליטר.
בסרט "אתה חי רק פעמיים"
בשנת 1967 דגם רודסטר של "טויוטה 2000GT" עשה את הופעת המסך המפורסמת ביותר שלו בסרט אתה חי רק פעמיים מסדרת ג'יימס בונד שרובו צולם ביפן.
טויוטה אטיוס (ביפנית: トヨタ・エティオス, באנגלית: Toyota Etios) היא מכונית סופרמיני, מתוצרת יצרנית הרכב היפנית טויוטה אשר יוצרה בהודו ואינדונזיה ומיוצרת בברזיל.
5 דלתות - האצ'בק (קרויה "Valco" באינדונזיה, קרויה "Liva" בהודו).
| שם = טויוטה סטאוט
| שם בשפת המקור =トヨタ・スタウト