tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השאיפה לשחק במחזות טובים הייתה כה חזקה עד שהשחקנים היו מוכנים לשחק בפני אולמות ריקים למחצה ובלבד שהתפקידים שלהם יהיו בעלי ערך
קסלר שמע על סטניסלבסקי והתלהב מאוד מהשיטה שלו.
בעקבות סטניסלבסקי הוא החליט לשחק יותר בצורה טבעית ולהדגיש ופחות בתיאטרליות
אחד המחזות בהם שיחק קסלר ב- 1892 היה מולדת מאת הרמן זודרמאן.
על משחקו במחזה הזה כתב בועז יונג: "קסלר היה בתפקיד זה (של האב במחזה) כל כך גדול עד שניתן להשוות אותו עם כל שחקן בכל שפה בעולם.
ראיתי את השחקן הרוסי הגדול בראוויץ' בתפקיד הזה וקסלר היה באותה דרגה כמוהו אם לא יותר.
ב- 1891 נפרדו קסלר ופיינמן ממוגולסקו והקימו תיאטרון משלהם שהתמקם בבנין תיאטרון תאליה (טאליא טעאטער) בלואר איסט סייד.
היה זה התיאטרון היהודי הגדול ביותר בעיר והוא הכיל 3,000 מקומות ישיבה.
התוצאה מפירוד זה הייתה תחרות קשה מאוד בין שני התיאטראות שגרמה לנזק לשניהם.
המסקנה הייתה שהם צריכים לאחד כוחות.
יעקב אדלר עזב את התיאטרון הקטן שלו והצטרף לקסלר וטומשבסקי.
אבל היריבות והקנאה בין השחקנים לא פסקה גם כשהיו יחד.
קסלר היה מוכן לראות באדלר יריב ראוי לו אבל לא היה מוכן לראות בטומשבסקי (שאהב לשחק תיאטרון שונד) שחקן טוב.
בסופו של דבר הם נפרדו ושנים רבות לא שיחקו יחד.
תקופה חדשה בחייו המקצועיים של קסלר התחילה עם ההצגה של יעקב גורדין שלמהקה שאַרלאַטאַן ב- 1896. עד אז נאלץ לשחק בתפקידים אותם לא אהב במחזות אותם לא העריך.
בהתחלה התחלקו בתפקיד קסלר ואדלר.
כשאחד שיחק את שלמהקה שיחק השני את המאהב מישה.
אבל תוך זמן קצר התברר שקסלר מתאים לתפקיד הראשי יותר.
אושרוביץ' כותב על קסלר בתפקיד הזה: "בתפקיד של שלמהקה שארלאטאן הראה קסלר את הפלא שבלקיחת מחזה לא מוצלח ולהציב אותו על בסיס איתן ברפרטואר של התיאטרון ביידיש ...
הוא הצליח בתפקיד הזה ליצור אדם אפילו בזמן שהוא מדוכא הוא מתבונן באירוניה על אחרים; אדם שצוחק בזמן שהוא מר נפש, אדם שבוכה רק בזמן שאף אחר לא רואה".
ב-29 באוגוסט 1898 הייתה הצגת הבכורה של המחזה "מירל'ה אפרת" מאת גורדין (מחזה אותו מעלים עד היום גם ביידיש וגם בעברית) כשקני ליפצין משחקת בתפקיד מירל'ה וקסלר בתפקיד יוסלה.
ב- 1899 הוא משחק במחזות של זיגמונד פיינמן.
באותה שנה הוא גם מעלה את המחזה די שחיטה מאת יעקב גורדין.
בעונה של 1900-1899 הוא מעלה את המחזה של גורדין סאפו כשהוא בתפקיד אפולו וברטה קאליש בתפקיד סאפו.
ב- 21 בספטמבר 1900 – הצגת הבכורה גאָט, מענטש און טײוול (אלהים, אדם ושטן) מאת יעקב גורדין.
הוא משחק את הרשלה דוברובנר ולצדו ברטה קאליש.
בתפקיד זה הוא משחק אדם דתי מאוד וקדוש.
דמות זאת הייתה שונה לגמרי מהדמויות אותן היה רגיל לשחק, אבל הוא נכנס לתפקיד במלואו, עד כדי כך שכאשר פנו אליו בצורה לא יפה לפני ההצגה הוא התרגז ואמר: איך אני יכול לשחק עכשיו דמות של קדוש אחרי שטמאו אותי.
הוא הסביר למעריציו שתהו על הבחירה שלו בתפקיד שעבורו זה סוג חדש של משחק, סוג חדש של פרוזה.
חייבים לטהר את הבמה מהשונד שהשתלט עליה.
בינואר 1902 העלה קסלר יחד עם ברטה קאליש וקלרה יונג את המחזה סונטת קרייצר מאת יעקב גורדין – עיבוד לנובלה באותו שם מאת טולסטוי.
ב-31 באוגוסט 1907 הוא הופיע בפעם הראשונה באנגלית במחזה The spell אבל הוא היה כישלון מוחלט.
מייד אחרי כן חזר לתיאטרון יידיש והצטרף לליפצין בתיאטרון של קאליש ובאותו זמן המשיך גם בתיאטרון תאליה.
ב-13 באוקטובר 1907 הופיע לראשונה במחזה גאָט און נקמה (אלהים ונקמה) מאת שלום אש בתפקיד יענקל שַפְּשוביץ.
הוא מאוד כיבד את שלום אש ואמר שמחזה כמו זה לא נכתב לעיתים קרובות.
בקיץ 1913 יצא קסלר למסע הופעות באירופה.
את המסע הוא התחיל בלודז'.
הוא הופיע במחזות "די מאָדע" ו"שלמהקה שארלאטאן".
אנשים שנפגשו איתו שם מתארים אדם סגור מאוד שקשה לחדור את השריון שעטה עליו ושחקן שיש לו ניצוצות של משחק טוב בתפקיד אחד וחלש מאוד בתפקיד אחר.
מוקדוני סבור שהסיבה לכך היא שקסלר אינו מרגיש בבית באירופה.
ביקורת חריפה הרבה יותר כתב נח פרילוצקי: "החיסרון הוא שהפעילות המשחקית של קסלר איננה עשירה: יש לו כוח פיזי נדיר, פנים מביעות למדי ואימפולסיביות מסוימת.
האמריקאי מתרגז בקלות על פי דרישה, מיידית, בוכה בקלות, צוחק בקלות, מתרגז בקלות, בקיצור לא יותר ממבנה שבלוני, רק אמצעים טכניים.
חסרה, לצערנו, האישיות האמנותית המביעה.
חסר הדבר שעושה אדם לאמן אמיתי של הבמה ...".
לעומת זאת מספר בועז יונג, שהיה גם הוא בפולין באותו זמן, שאמנם קסלר נכשל בוורשה אבל הייתה לו הצלחה גדולה מאוד בלודז': "היהודים בלודז' הודו לו גם עבור אלה שבוורשה והשחקנים שהיו אז בלודז' האלילו אותו".
הרגע המאושר בחייו של קסלר היה כשבנו עבורו את תיאטרון דוד קסלר (דוד קעסלערס טעאטער) בשדרה השנייה בניו יורק.
את הבניין השלימו ב- 1913 כשחזר מהמסע באירופה.
את פתיחת העונה הוא שיחק בתיאטרון אחר משום שהבניין עוד לא הושלם.
את פתיחת התיאטרון הוא חנך ברפרטואר של יעקב גורדין.
הוא תכנן שבתיאטרון שלו יציגו רק מחזות טובים ולאלה תהיה השפעה מוסרית גם על התיאטראות האחרים ויביאו אותם להעלות, לעיתים תכופות יותר מחזות טובים במקום שונד.
אבל גם בתיאטרון שלו הוא נאלץ להעלות מחזות שונד בשל הנסיבות הכלכליות.
בנוסף לכך היו מחלוקות כספיות בינו לבין מנהל התיאטרון מאקס ווילנר שהגיעו עד בית המשפט.
המחלוקת הגיעה עד כדי כך שלא אפשרו לו לשחק בתיאטרון הנקרא על שמו.
המשפט התקיים בפברואר 1916. הוא יצא למסע הופעות בקנדה וכשחזר הופיע ב-14 באפריל 1916 בתיאטרון של בסי טומשבסקי.
ב-11 באוקטובר 1916 הופיע בתיאטרון שלו בתפקיד רוברט סטריקלנד במחזה של ריצנשטיין.
אברהם קאהאן כתב על הופעתו ביקורת חיובית מאוד.
ב- 1918 שוב מתערערים היחסים בתיאטרון שלו, המתוחים בלאו הכי, עוד יותר ובאפריל באותה שנה מנתק קסלר את הקשר השותף שלו לשעבר.
ב-3 במאי 1918 מורידים את שמו של קסלר מהתיאטרון שלו והוא נקרא עכשיו "תיאטרון השדרה השנייה" (סעקאנד עוועניו טעאטער).
בלית ברירה עבר לשחק בנעשאנאל טעאטער (National theater) של בוריס טומשבסקי ובפיפלס טעאטער של בסי טומשבסקי.
מבחינה אמנותית הוא היה מאוד לא שבע רצון משום שהוא ראה בסוג המחזות שטומשבסקי העלה כנחותים ולא מתאימים לו.
כל מחזה היה עבורו סבל.
ב- 6 במאי 1920 הוא עבר לשחק בתיאטרון ליריק בברוקלין שם הוא קיבל חוזה לעשר הצגות.
מצבו הנפשי היה קשה למדי עד כדי כך שהוא דיבר על מותו ואף קנה לעצמו חלקת קבר.
ב- 13 במאי 1920 בזמן חזרה על המחזה סונטת קרייצר מאת גורדין התמוטט קסלר על הבמה, הובהל לבית החולים אבל חזר בערב להצגה.
אבל במערכה הרביעית הוא התמוטט שוב ומת על שולחן הניתוחים.
הלוויה שלו הייתה, על פי העיתונים אחת הגדולות ביותר שהייתה בניו יורק – כחצי מיליון בני אדם.
דוד קסל היה היסטוריון יהודי-גרמני ותאולוג יהודי.
קסל נולד בגרוס גלוגאו, עיר בשלזיה הפרוסית שהייתה בה קהילה יהודית גדולה.
אחיו הצעיר, זליג קסל, המיר את דתו לנצרות והתפרסם כחוקר בשמו החדש פאולוס סטפנוס קסל.
דוד קסל סיים את לימודיו בגימנזיה המקומית.
קסל החל ללמוד באוניברסיטת ברלין שם שמע הרצאות של המזרחן יוליוס היינריך פטרמן , הפילוסוף פרידריך אדולף טרנדלנבורג (Friedrich Adolf Trendelenburg) והפילולוג פיליפ בק (Philip Boeckh) ואחרים.
הוא שמר על קשרי ידידות קרובים עם משה שטיינשניידר ופאול דה לגארד.
בזמן שלמד באוניברסיטה הוא פרנס את עצמו במתן שיעורים.
משום שסבל ממחסור ועוני נעשה מאוחר יותר אחד המייסדים של the Hilfs-Verein für Jüdische Studierende - חברת עזרה לסטודנטים יהודים בברלין.
קסל התחיל את הקריירה האקדמית שלו בחיבור הדוקטורט שלו, "Die Psalmenüberschriften", שפורסם ב-"Literaturblatt des Orients", לייפציג 1840. הוא נסמך לרבנות ב- 1843 מרבי יעקב יוסף אטינגר ומזכריה פרנקל, אבל לא שימש אף פעם כרב בפועל.
עם זאת, מסר דרשות על פרשת השבוע בבית הספר לבנים מדי שבת בבוקר.
בתפקיד זה החזיק עד 1879. בנוסף היה גם מורה לדת בשנים 1850–1851 בבית ספר קהילתי לבנות ומ-1852 עד 1857 בבית ספר יהודי לבנים.
ב-1872 כשנוסד בית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין נבחר קסל כאחד המרצים בו.
קסל כתב ספרים רבים ורבי ערך וכן מאמרים רבים לכתבי עת יהודיים.
חלק מחיבוריו נכתב למטרות חינוכיות, כמו הדרשות שנזכרו לעיל.
und Litteratur – קורות עם ישרון ותולדות ספרותו מימי גלות בבל ...
הוא ערך, הוסיף מבואות והערות לכמה חיבורים מדעיים.
החלק הלטיני חובר על ידו והחלק העברי על ידי ברנשטיין.
קורא הדורות מאת הרב דוד קונפורטי – לקסיקון ביוגרפי וביבליוגרפי של למדנים יהודים, כולל מבוא והערות.
זכרון יהודה והוא ספר שאלות ותשובות לרבנו יהודה בן הרא"ש ושאר גדולי זמננו, עוד איזה תשובות לגאונים קדמונים היו בכתובים עד היום הזה ויצאו לאור הדפוס.
תשובות גאונים קדמונים : היוצאות עתה ראשונה לאור ...
ומסודרות יחד מאת רבינו יוסף טוב עלם.
ספר יסוד עולם : כולל יסודות חכמות מדידה ומשלשים ותכונה וסוד העבור ...
לרבינו יצחק בן שלמה הישראלי – חיבור באסטרונומיה שנערך על ידי ב.
רוזנקרנץ עם מבוא ותרגום גרמני מאת קסל.
הכוזרי מאת יהודה הלוי עם תרגום גרמני והערות ביקורתיות רבות שממחישות את בקיאותו של קסל בפילוסופיה היהודית-ערבית.
מאור עיניים לר' עזריה מן האדומים לפי דפוס מנטובה...
שהיו עד כה בכ"י בגליון ס' מאור עיניים...; ותכן ההערות של...
הגדה של פסח עם מבוא, תרגום והערות ביקורתיות בגרמנית.
קסל כתב גם חוברות על ענייני היום כמו Woher und Wohin?
קסל כתב את כל הערכים העוסקים ביהדות ובספרות יהודית באנציקלופדיית ברוקהאוס.
לבסוף יש להזכיר שקסל, עוד בהיותו צעיר, הגה את הרעיון שצריך להוציא לאור אנציקלופדיה יהודית שתכלול כל מה שקשור ליהדות.
הוא פרסם, בעזרתו של משה שטיינשניידר תוכנית לאנציקלופדיה כזו (Plan der Real-Encyclopädie des Judenthums), קרוטושין 1844 אבל היות שמדעי היהדות היו רק בתחילת הדרך אי אפשר היה לבצע את התוכנית.
דוד קוֹרנגרין (24 בספטמבר 1930 – 21 באוקטובר 2010) היה מחנך ישראלי, ממקדמי ומנהלי תיכון אוסטרובסקי ברעננה ויקיר העיר רעננה.
בשנת 1948 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת "נען-שילר" שנעשתה על ידי תנועת הצופים.
הוא שירת בגדוד השביעי עד להפוגה הראשונה בנגב, ומיוני היה במחלקת הקשר במטה חטיבת הנגב והשתתף בכיבוש באר שבע ובמבצע חורב.
בשנת 1949 השתחרר מצה"ל והיה ממייסדי קיבוץ תל רעים, בו התגורר עד לשנת 1955. לאחר מכן התיישב ברעננה, בה הכיר את צפרירה, בתו של צבי אריגי, שהיה המורה הראשון לחקלאות בעיר.
השניים נישאו והיו הורים לשניים.
קורנגרין בלט כמורה בתיכון לנערים עובדים, והצלחתו שם הובילה אותו בשנת 1961 להתמנות למנהל בית הספר התיכון במושבה, תיכון אוסטרובסקי, במקום יצחק לדור.
קורנגרין כיהן כמנהל בית הספר במשך 35 שנים.
בבית הספר הקפיד על נושא המשמעת.
הוא גייס מורים שטיפח בהם גאוות יחידה לתיכון, בנוסף לניהול לימד מקצועות ריאליים וספרות.
בשנת 1963 יצא למאבק ציבורי להעדפת התיכון החדש במושבה.
בשנת 1977, עם הרפורמה במערכת החינוך, הקים את חטיבת הביניים של בית הספר (שב-1982 התפצלה ממנו ונקראה חטיבת ביניים "השרון").
בשיאו מנה בית הספר כ-1,800 תלמידים.
בשנת 1989 פתח בתיכון מגמות תקשורת, מחול ותיאטרון.
בשנת 1996 פרש מניהול התיכון וקיבל את אות "יקיר העיר" רעננה.
בחגיגות היובל לתיכון שנערכו בשנת 2009 הוענק לו פרס מפעל חיים מטעם בית הספר והעיר כולה.
קורנגרין נפטר ב-21 באוקטובר 2010, בן 80 במותו.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין הישן ברעננה.
הוא הותיר אחריו אישה, שני בנים: אלון ועמיר, ושישה נכדים.
בהלווייתו ספד לו ראש העיר רעננה (ומי שהחליפו בתפקיד מנהל בית הספר) נחום חופרי: .
בנו ד"ר אלון קורנגרין הוא פרופסור בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן.
דוד קנוט , שמו הספרותי של דוד מאירוביץ פיקסמן , היה משורר ישראלי ממוצא רוסי, ממייסדי המחתרת הצרפתית "הצבא היהודי".
דוד פיקסמן נולד בעיירה הבסרבית אורגיב באימפריה הרוסית (כיום אורחיי, במולדובה), בנו הבכור של בעל מכולת.
את שנותיו הראשונות עשו הוא ומשפחתו בקישינב, לשם הוריו עברו בתחילת 1903, והוא למד בחדר ובבית הספר "מדינה ליהודים".
בגיל ארבע עשרה הוא החל לפרסם שירה בכתבי עת מקומיים, ובשנת 1918 ערך את המגזין "המחשבה הצעירה", כשהוא משתמש בשם העט דוד קנוט (אולי מהמילה קנוט, שברוסית וביידיש משמשת כסמל של דיכוי ועבדות).
בשנת 1920, כאשר הפך האזור לחלק מבסרביה שברומניה, עברה המשפחה לפריז.
בפריז עבד קנוט במפעל ובעבודות אחרות, למד צרפתית בבית ספר ערב של "הברית הצרפתית", פתח מסעדה משלו ברובע הלטיני, למד במחלקה לכימיה של אוניברסיטת קאן בנורמנדי, ועבד כמהנדס.
קנוט לקח חלק בחיים התרבותיים של המהגרים בפריז ועזר לארגן את תערוכת "שלוש עשרה" ביולי 1922. הוא הצטרף לאיחוד של משוררים וסופרים צעירים, השתתף בעריכת המגזין "הבית החדש" ("Dom Novy") ותרם שירים לפרסומים שונים שהוציאו המהגרים.
קובץ השירים הראשון שלו, "אלף שנים שלי" (Moikh tysyachiletii), הופיע בשנת 1925 והתקבל כבעל "אינטונציה תנ"כית וחיוניות מילולית".
הקובץ השני שלו, שפורסם בשנת 1928, נסקר באהדה על ידי ולדימיר נבוקוב ששיבח את "הפסוקים האנרגטיים" שלו, אך התלונן על מעידות שונות של טעם.
בשנות ה-30 המוקדמות נפרד קנוט מאשתו הראשונה שרה, אם בנו דניאל, והתקרב לאריאדנה סקריאבינה, בתו של המלחין הרוסי אלכסנדר סקריאבין.
באותו הזמן נעשה מעורב יותר ויותר באקטיביזם היהודי.
הוא ואריאדנה ביקרו בארץ ישראל מאוגוסט עד דצמבר 1937 ובזמן הביקור, עיתון הארץ פרסם את אחד משיריו בתרגום לעברית.
מינואר 1938 ועד ספטמבר 1939 הוא ערך את העיתון היהודי "ההצהרה" ותקף סופרים ואנשי רוח שגילו אהדה לאנטישמיות.
בספטמבר 1939 גויס קנוט לצבא הצרפתי, ואריאדנה הקדישה עצמה בלהיטות לעניין היהודי.
הם נישאו במרץ 1940 והיא התגיירה באותה עת.
חודש לאחר מכן עברו בני הזוג לטולוז, ושם הקימו יחד עם אחרים מחתרת סודית בשם La, ראשי תיבות של "היד החזקה", שהפכה לצבא היהודי, תנועת התנגדות לצרפת של וישי במלחמת העולם השנייה.
התנועה הצילה ממוות יהודים רבים.
בדצמבר 1942, לאחר שנרדף על ידי הגסטפו, נמלט קנוט לשווייץ.
אריאדנה ילדה את בנו יוסי במאי 1943. היא נהרגה על ידי אנשי המיליציה הצרפתית בזמן כינוס של אנשי המחתרת בדירתה בטולוז ביולי 1944, שבועיים לפני שחרור העיר.
קנוט חזר לפריז בסתיו של שנת 1944 ועבד ב"מרכז לתיעוד היהדות בת זמננו".
בשנת 1946 התמנה לעורך הראשי של המגזין "העולם היהודי", וב-1947 נישא לשחקנית וירג'יניה שחנובסקי (שהפכה ללאה פיקסמן).
בשנת 1949 פרסם מבחר מקיף של שירים נבחרים.
באותה השנה הוא ומשפחתו עזבו את צרפת ועלו לישראל, גרו בתל אביב והוא לימד עברית באולפן בקריית מוצקין.
קנוט נפטר בשנת 1955 מסרטן במוח.
המבקרת תמירה פחמוס סיכמה את עבודתו כך:
ביום השואה ה'תשע"ח (2018) קיבל קנוט, 63 שנים לאחר מותו, את אות גיבור ההתנגדות היהודית מארגון בני ברית בטקס ביער הקדושים.
דוד קַלָעִי (גולד) (כ"ט בשבט תרנ"ח, 21 בפברואר 1898 – ח' בחשון תש"ט, 10 בנובמבר 1948) היה פעיל ציוני, איש תנועת העבודה, ממקימי שכונת בורוכוב, ספרן, מתרגם, סופר ומעורכי אנציקלופדיות בהוצאת "מסדה".
קלעי נולד ב-1898 בעיירה שְׁצֶ'קוֹצ'יני שבפולין, לחיה ויעקב מרדכי, סוחר.
קיבל חינוך מסורתי בוורשה; משפחתו גרה בראדומסק.
למד בישיבת הרבי מגור ושימש שם ספרן.
כתב מאמרים בירחון הרבני "הפלס" וביומון היידי "דער מאמענט".
ייסד את אגודת ההסתדרות הציונית בראדומסק.
ב-1918 עבר לוורשה והיה ממייסדי "צעירי ציון" בעיר.
המשיך לכתוב, ועבד בין היתר בעיתון העברי "הצפירה".
ב-1920 עלה לארץ ישראל ונרתם לפעילות ב"אחדות העבודה".
היה חבר מערכת ב"קונטרס" ואחר-כך ב"דבר".
היה מפעילי הסתדרות העובדים הכללית וניהל את הוצאת הספרים של "אחדות העבודה", בה הוציא במהדורה ראשונה ב-1922 את תרגומו ל"מניפסט הקומוניסטי" של קרל מרקס.
היה מנהל הארכיון והמוזיאון של תנועת העבודה.
מ-1922 היה מפעילי הקמת שכונת בורוכוב, שבה בנה את ביתו.
בין ראשוני מייסדיה ומחברי התקנון שלה.
עסקן פעיל בה כל השנים.
המשיך בעבודה פובליציסטית בעיתונות וכן בעבודה ספרותית.
יסד וניהל את הוצאת הספרים על שם חברו זאב ברזילי ואת הוצאת הספרים "חברה".
ב-1928 ערך ביחד עם מנדל פרובסט את התערוכה הראשונה של העיתונות בארץ וחוברת על תולדותיה והתפתחותה.
ערך את ספרי הוצאת שטיבל, ושימש כרכז העריכה של "האנציקלופדיה הכללית" ואנציקלופדיה "נעורים".
חיבר ופרסם את הספרים "", "40 שנות אחד במאי בארץ" ו"איך נוסדה ההסתדרות", שאותם הועיד להיות חלקים של ספר גדול שהתכונן לחבר על תנועת הפועלים בארץ.
תוך כדי עבודתו כמחבר וכעורך יצר הרבה חידושים לשוניים (בייחוד במדעי החברה ובכלכלה) ובענייני כתיב.
קלעי נפטר בשכונת בורוכוב, בח' בחשון תש"ט (10 בנובמבר 1948), בן 50. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
ליום השנה הראשון למותו הופיע קובץ לזכרו, ובו דברי הערכה עליו ואוסף גדול ממאמריו, מסותיו ואגרותיו בענייני תרבות, ספרות, חברה, כלכלה, התיישבות ועוד.
על שמו נקרא תיכון קלעי בגבעתיים ורחוב בשכונת בורוכוב.
הראשון למאי: ראש השנה לעבודה, תל אביב: קואופרטיבי אחדות ('ספריה במדעי החברה'), תרפ"ה.
, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – המרכז לתרבות, תש"ו.
(מהדורה חדשה ומנוקדת, ליובל העליה השנייה: תשט"ו 1954) (הופיע ביידיש: "די צווייטע עליה", תל אביב: הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – מחלקת החלוץ ('פארן החלוץ'), תש"ז)
איך נוסדה ההסתדרות?; צייר: נ' גוטמן, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – הוועד הפועל – מחלקת ההסברה (דפוס אחדות), תש"ו.
(מהדורה ג מתוקנת קלות; שתי המהדורות הראשונות הופיעו ב"פנקס קטן", תש"ד ותש"ו.) (סיפור-רפורטז'ה על ועידת היסוד בחיפה, כ"ג–כ"ח בכסלו תרפ"א)
קלעי ומ[נדל] פרובסט (עורכים), העיתונות הישראלית בארץ-ישראל מאז היותה ועד ראש שנת תרפ"ט, תל אביב: הסתדרות העובדים – ועדת התרבות, תרפ"ט.
(לתערוכת העיתונות הראשונה בארץ-ישראל, תל אביב, י"א–כ"ג תשרי תרפ"ט, 25.9-6/10/1928, שסודרה על ידי ועדת התרבות של ההסתדרות)
דוד קלעי (עורך), ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי: תל אביב: מסדה (אנציקלופדיה כללית), תרצ"ז 1937.
אנציקלופדיה נעורים: ספר המדעים לילד, לנער ולעם; העורך המרכז: ד' קלעי, תל אביב: מסדה, תרצ"ח–תש"ד, 1938–1944.
קארל מרכס ופרידריך אנגלס, המניפסט הקומוניסטי: בצירוף תמונות ורשומות ביוגרפיות; תרגם מגרמנית: ד' קלעי, תל אביב: אחדות-העבודה, תרפ"ב.
(מהדורה ב: תל אביב : הוצאת ספרים על שם זאב ברזלי ('ספריה במדעי החברה'), תרפ"ז)
פרדיננד לאסאל, פרוגרמה של פועלים: על הקשר המיוחד בין תקופת ההיסטוריה ההווה ובין הרעיון של מעמד הפועלים; תרגם מגרמנית: ד' קלעי, תל אביב: דפוס קואופרטיבי אחדות ('ספריה במדעי החברה'), תרפ"ה.
מקס בר , תולדות הסוציאליות והמלחמות החברתיות; תרגם: ד' קלעי, 5 כרכים, תל אביב: הוצאת ספרים על שם זאב ברזלי ('ספריה במדעי החברה'), תרפ"ח–תר"ץ.
וילהלם דיבליוס, השלטון האנגלי תרגום: ד' קלעי, תל אביב: חברה, תרצ"א.
סיגריד אונדסט, ויגה-ליוט וויגדיס: רומן אהבה; תרגם מגרמנית: ד.
אוטו באואר, קפיטליזם וסוציאליזם אחרי מלחמת העולם, כרך א: "רציונליזציה – רציונליזציה כוזבת"; תרגם; ד' קלעי, תל אביב: חברה, תרצ"ג 1932.
תאודור מומסן, דברי ימי רומא; מתורגמים בידי ד"ר צ' ויסלבסקי, ד' קלעי וד"ר צ' רודי; בעריכת פ.
לחובר וד"ר צ' ויסלבסקי, 4 כרכים, תל אביב: א' שטיבל, תרצ"ה.
קרל מרקס, מלחמת האזרחים בצרפת: אגרת המועצה העליונה של התאגדות-הפועלים הבינלאומית, בתוספת שתי אגרות של המועצה העליונה על מלחמת גרמניה-צרפת; תרגום: ד' קלעי; הערות: מ' דורמן; מבוא מאת פרידריך אנגלס, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"א.
פועה רקובסקי, לא נכנעתי: ספר זכרונות; תרגם מכתב-יד: דוד קלעי, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ב 1951.
דוד קליין (24 במאי 1968 – 20 בפברואר 2025) היה שחיין ישראלי, אלוף ישראל בשחייה.
קליין נולד בארצות הברית וגדל בקיבוץ בית העמק.
הוא התאמן בקבוצת הפועל נהריה בהדרכתו של רובי שלו.
בתחרות שחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בבון שבגרמניה המערבית (אותה העת) באפריל 1984 זכה קליין במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לגילאי 16 של 2:07.80 דקות.
הוא קבע גם במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש לגילאי 16 בתוצאה של 59.80 שניות.
בתחרות שחייה שנערכה בפינלנד ביולי אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא לגילאי 16 חדש של 1:00.24 דקות ומבשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:11.22 דקות ומדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:08.78 דקות.
חודש וחצי לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לגילאי 16 של 2:10.52 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1985 זכה קליין במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.73 דקות, לפני חן שכטר ממכבי תל אביב (2:11.43 דקות) ונדב שנל מהפועל גליל עליון (2:12.97 דקות).
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בנהריה בפברואר 1986 זכה קליין בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.34 שניות לפני ערן גרומי ממכבי ירושלים שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 16 של 58.73 שניות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.49 דקות, לפני חן שכטר (2:12.30 דקות).
בתחרות שמונה האומות שנערכה באוניברסיטת תל אביב ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:08.13 דקות, אחרי דייוויד תיאופיליו משווייץ (2:07.95 דקות).
ב-20 בפברואר 2025 אבד בים כשיצא לשייט דייג בספינה שלו לחופי אלסקה.
דוד קיפיאני (בגאורגית: დავით ყიფიანი; 18 בנובמבר 1951 – 17 בספטמבר 2001) היה כדורגלן גאורגי בתקופת ברית המועצות; הוא שיחק בעמדת קשר.
לאחר סיום קריירת המשחק פנה לקריירת אימון.
דוד קיפיאני נולד בשנת 1951 בטביליסי, כאשר גאורגיה הייתה חלק מברית המועצות; הוריו היו רופאים, וסבתו מילאה את התפקיד המרכזי בחינוכו.
במקביל לניצני קריירת הכדורגלן, בשנת 1968 קיפיאני החל ללמוד בפקולטה לכימיה במכון הפוליטכני של טביליסי; במהרה הוא הבין, שכימיה לא מושכת אותו כתחום עיסוק ועבר לפקולטה למשפטים באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי.
בשנת 1969 קיפיאני הוזמן לקבוצה הבוגרת של דינמו טביליסי, אך במהלך אותה עונה ראה את כל משחקיה מספסל המחליפים; בשנת 1970 הוא חזר אל לוקומוטיב טביליסי שבליגת המשנה; בעונה זו קיפיאני הופיע במדיה ב-28 משחקים והבקיע שלושה שערים לזכותה.
בעונות 1971 ו-1972 קיפיאני זכה עם דינמו טביליסי בשתי מדליות ארד על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית; בשנת 1973 הוא הוכר כשחקן השלישי בטיבו באותה עונת אליפות סובייטית – בין אלה ששיחקו בעמדתו (כסגן שני של אחד מ-11 המצטיינים).
בשנת 1974 קיפיאני ערך את משחק הבכורה שלו במדי נבחרת ברית המועצות במשחק ידידות.
בשנת 1978 קיפיאני זכה עם דינמו טביליסי באליפות ברית המועצות השנייה של הקבוצה; בנוסף, הוא נכלל בפעם השנייה ברציפות ברשימת 11 המצטיינים של עונת האליפות הסובייטית.
בשנים 1980–1981 קיפיאני השתתף במשחקיה של דינמו טביליסי בגביע אירופה למחזיקות הגביע; ב-13 במאי 1981 הוא שיחק במשך 90 דקות בגמר, שבו קבוצתו ניצחה את קרל צייס יינה ממזרח גרמניה וזכתה בגביע האירופי.
בסך הכול, קיפיאני הופיע במדי נבחרת ברית המועצות ב-19 משחקים והבקיע שבעה שערים לזכותה.
בנוסף לגביע אירופה למחזיקות הגביע, בשנת 1981 קיפיאני זכה עם דינמו טביליסי במדליית הארד החמישית שלו על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית; הוא גם הוכר כשחקן השני בטיבו באותה עונת אליפות סובייטית – בין אלה ששיחקו בעמדה שלו; בנוסף, הוא זכה בתואר אמן ספורט נכבד של ברית המועצות.
קיפיאני הופיע במדי דינמו טביליסי בפתיחת עונת 1982, אך אחרי מספר משחקים החליט לסיים את קריירת המשחק; בסך הכול, הוא הופיע במדי "דינמו" ב-246 משחקים והבקיע 79 שערים לזכותה.
קיפיאני מונה למאמנהּ של דינמו טביליסי בסוף שנת 1983; הוא אימן אותה במהלך כל עונת 1984; קיפיאני פוטר מהתפקיד במהלך עונת 1985 בגלל גירושיו מאשתו הראשונה, לה היה נשוי למעלה מעשר שנים; הנהלת המועדון ראתה בכך צעד בלתי-ראוי ולא התחשבה במיקומה הגבוה של הקבוצה בטבלת האליפות.
עוד בשנת 1985, זמן קצר אחרי פיטוריו, קיפיאני התקבל לעבודה בפרקליטות של גאורגיה הסובייטית – בזכות השכלתו המשפטית ובסיועם של חבריו; הוא גם התחתן שנית.
קיפיאני התקדם בפרקליטות עד משרת סגן מנהל המחלקה לפיקוח כללי (תפקידה של מחלקה זו היה פיקוח על התנהלותן של רשויות ומוסדות השלטון ברפובליקה בהתאם לחוקה ולמידת הדין).
בפגרת החורף של עונת 1991–1992, כאשר דינמו טביליסי הייתה במחנה אימונים בקפריסין, קיפיאני (אז עוזר מאמן) קיבל הצעה לאמן את אולימפיאקוס ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית; הוא הסכים להצעה והחל לאמן את הקבוצה הקפריסאית שמונה מחזורים לפני תום עונת 1991–1992; הגעתו סייעה לקבוצה לשרוד בליגת העל.
לקראת עונת 1992–1993 קיפיאני הביא לאולימפיאקוס ניקוסיה שני שחקני עבר של דינמו טביליסי; בעונה זו הקבוצה עלתה לחצי הגמר של הגביע הקפריסאי וסיימה במקום ה-11 בליגת העל הקפריסאית (מתוך 14 קבוצות).
קיפיאני נשאר בקפריסין גם אחרי שסיים למלא את תפקיד המאמן באולימפיאקוס ניקוסיה בשנת 1993; הוא פתח שם יחד עם שותפים קפריסאים מסעדה לדוברי רוסית, שפשטה את הרגל כעבור כשנתיים.
קיפיאני חזר לגאורגיה בשנת 1995 ומונה שוב למאמנהּ של דינמו טביליסי; הוא אימן את הקבוצה במשך שתי עונות וזכה איתה בכל התארים המקומיים: שתי אליפויות, שני גביעים ושני סופר קאפים של גאורגיה.
בשנת 1997 קיפיאני אימן את נבחרת גאורגיה, ואילו בשנת 1998 את קבוצת שיניק ירוסלבל, ששיחקה בליגת העל הרוסית.
בשנת 1999 קיפיאני חזר לגאורגיה ומונה למאמנהּ של טורפדו כותאיסי מליגת העל הגאורגית; בעונת 1999–2000 הוא זכה איתה באליפות גאורגיה השנייה שלה ברציפות (באותה תקופה הוא התגרש מאשתו השנייה).
במקביל לעבודתו ב"טורפדו", בדצמבר 1999 קיפיאני מונה בפעם השנייה למאמן נבחרת גאורגיה, אך הפעם בצוותא עם רוואז דזודזואשווילי; השניים אימנו את הנבחרת עד שנת 2001. בעונת 2000–2001 קיפיאני הוביל את טורפדו כותאיסי לזכייה באליפות נוספת ובגביע הגאורגי.
דוד קיפיאני נהרג בשנת 2001 בתאונת דרכים; על שמו נקרא הגביע הגאורגי, וכן האצטדיון של העיירה גוּרגַ'אַני שבחבל קאחתי.
נכון לשנת 2014, קיפיאני ניצב במקום ה-44 במועדון המבקיעים של גריגורי פדוטוב, עם 115 שערים (המועדון הלא-רשמי מהווה דירוג של כדורגלנים סובייטים ורוסים, שהבקיעו 100 שערים ויותר במשחקים רשמיים בכל המסגרות; קיפיאני הוא השלישי ברשימה מבין ארבעת הכדורגלנים הסובייטים שהבקיעו 115 שערים, כאשר הדירוג תלוי במספרם השונה במפעלים שבהם הובקעו).
מדליית כסף על סגנות אליפות ברית המועצות: 1977
פרס כדורגלן השנה בברית המועצות: 1977
נכלל פעמיים ברשימת 11 המצטיינים של עונת האליפות בברית המועצות: 1977, 1978
כיהן כראש המועצה המקומית של עפולה.
דוד קניאל נולד בעיר קובנה שבליטא בשנת 1904. רכש השכלה משפטית ופדגוגית.
היה פעיל בתנועת גורדוניה ושימש כמנהל בגימנסיה העברית בקובנה.
בתחילה התגורר בחיפה, בבית דודו הרב יהושע קניאל, שהיה הרב הראשי של חיפה.
לאחר מכן ניהל במשך מספר שנים את בית הספר בתל עדשים.
בשנת 1947 עבר לעפולה ושימש מורה בבית הספר לילדי עובדים, שהיה בית ספר יסודי מבתי הספר של זרם העובדים (כיום - בית ספר יזרעאל).
יחד עם פעילותו החינוכית היה קניאל פעיל במפא"י ובשנת 1950 נבחר כנציג המפלגה לכהונת ראש המועצה המקומית של עפולה.
היה זה בתקופת העלייה ההמונית שלאחר הקמת מדינת ישראל ותקופת הצנע.
מאוכלוסייה של כ-2,500 תושבים שגרו בעיירה בעת הקמת המדינה, צמח מספר תושביה במשך המחצית הראשונה של שנות החמישים לכ-10,000. העולים שוכנו בשלוש מעברות, האחת במרכז העיר, השנייה בכביש המוליך לבית חולים העמק והשלישית ליד מרחביה.
העולים התגוררו בפחונים וצריפונים, במגורים צפופים ובתנאים קשים והתפרנסו מעבודות דחק.
דוד קניאל ראה כיעד מרכזי לפתור את בעיות הדיור והתעסוקה של העולים.
בשטח העירוני של עפולה הוקמה "שכונת גאולים" שחולקה למגרשים שיועדו למשקי עזר ועל כל מגרש הוקם בית מגורים חד משפחתי או דו-משפחתי.
בשכונה זאת התיישבו רבים מעולי תימן.
במרחק של כ-5 ק"מ מעפולה הוקמה בשנת 1951 שכונת עפולה עלית, שהיא שכונה של בתי קרקע ובנייני דירות לא גדולים השוכנת מצפון-מערב לכביש עפולה-טבריה.
ממולה הוקמה בשנת 1953, מצפון מזרח לכביש עפולה–טבריה, שכונת גבעת המורה.
השכונה נמצאת במעלה ההר שעל שמו נקראה.
רוב בתי השכונה הם בנייני קומות מרובי דירות שבהם נקלטו גלי העלייה המאוחרים יותר ובעיקר העלייה ממרוקו.
כמורה במקצועו יזם קניאל הרחבת רשת החינוך היסודי, התיכוני והמקצועי.
כמו כן פעל לפתיחת סניפי בנקים בעיר ומוסדות אחרים לשירות התושבים.
ביום העצמאות תשט"ו הוחלט כי במקום מצעד צה"ל המסורתי, שנהוג היה לעורכו באחת הערים הגדולות, ייערכו שלושה מצעדים נפרדים בשלוש ערים.
קניאל הצליח לשכנע את מערכת הביטחון לערוך את אחד משלושתם בעפולה.
כך נערכו ב-17 באפריל 1955 מצעדים בתל אביב, בבאר שבע ובעפולה.
בנושא התעסוקה השקיע קניאל מאמצים רבים להקמת מפעלי תעשייה בעפולה.
הוא הקים אזורי תעשייה בעיר והצליח להביא להקמתו של מפעל הסוכר בעפולה.
בסוף שנת 1953 הוחל בבנייתו ובחודש במאי 1956 החל בו ייצור הסוכר.
המפעל שימש במשך שנים רבות מקור תעסוקה מרכזי לעובדים בעיר.
קניאל נבחר לתקופת כהונה שנייה בשנת 1955 וכיהן כראש המועצה המקומית על לשנת 1959. לקראת סוף התקופה הוחל בחיסול שלוש המעברות בעיר והעברת תושביהן לשיכוני קבע.
דוד קניאל נפטר בשנת 1986, והותיר אחריו ארבעה ילדים.
על שמו נקרא רחוב בשכונה המערבית היוקרתית של עפולה.
דוד יאיר קלטינס (נולד ב-11 ביוני 1995) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעירוני טבריה מליגת העל בעמדת הקשר האחורי והמגן.
קלטינס נולד בנווה אילן וגדל במבשרת ציון.
כילד, שיחק שנתיים בגילאים 6–8 באקדמיה של הפועל תל אביב.
בגיל 12 הצטרף למחלקת הנוער של בית"ר ירושלים.
מלבד עמדת הקשר אחורי, שיחק קלטינס בקבוצת הנוער גם בעמדות המגן והחלוץ.
בעונת 2014/2015 הצטרף קלטינס לאימוני הקבוצה הבוגרת של בית"ר ירושלים בליגת העל, ולעיתים גם נמנה עם סגל הקבוצה הבוגרת, אך לא זכה לדקות משחק.
בתחילת עונת 2015/2016 שותף קלטינס במשחקי הקבוצה בגביע הטוטו, וב-26 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל עם בית"ר ירושלים, כשהשלים 90 דקות ורשם בישול בניצחון 2–4 על מכבי תל אביב.
שבוע לאחר מכן, ב-11 בנובמבר, נבחר ל"שחקן המצטיין" בניצחון 0–1 על הפועל רעננה.
לאחר שהרשים בהזדמנויות אותן קיבל מהמאמן סלובודאן דראפיץ', זכה קלטינס לדקות משחק רבות יותר והפך לשחקן חשוב בחלק האחורי של הקישור בבית"ר ירושלים.
ב-1 בפברואר 2016 כבש את שער הבכורה שלו בקריירה, בתיקו 2–2 נגד מכבי תל אביב.
בסך הכל כבש שער אחד ב-25 הופעות בליגה בעונתו הראשונה בקריירה, ונבחר לתגלית העונה.
בעונת 2016/2017, תחת המאמן רן בן שמעון, הוסט קלטינס מספר פעמים לעמדות הבלם והמגן הימני.
ב-7 ביולי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במפעל אירופי, כשעלה כמחליף בניצחון 1–0 על סלובודה טוזלה הבוסנית במסגרת הסיבוב הראשון של מוקדמות הליגה האירופית של אופ"א.
בסך הכל שיחק ארבע עונות בבית"ר ירושלים, וכבש במדיה ארבעה שערים ב-113 הופעות בליגת העל.
ב-25 ביוני 2019 חתם לחמש שנים בהפועל באר שבע מליגת העל, ששילמה עבורו 1.5 מיליון יורו.
ב-25 בספטמבר 2022 חתם לשנתיים בהפועל תל אביב.
ב-28 באוגוסט 2023 התירה הקבוצה את חוזהו.
ב-19 בינואר 2025 חתם בעירוני טבריה מליגת העל.
ב-17 ביוני 2025 האריך קלטינס את חוזהו בעירוני טבריה בעונה נוספת.
ב-6 בנובמבר זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת של ישראל, על-ידי המאמן הלאומי אלישע לוי.
ב-24 במרץ 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, כשנכנס כמחליף במחצית השנייה בהפסד החוץ 1–4 מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
אמו פלורי (לבית בן-הרוש) היא ממוצא מרוקאי ואביו יוסי קלטינס הוא הולנדי.
ובשל כך מחזיק קלטינס גם בדרכון הולנדי.
סבו מצד אמו היה כדורגלן במרוקו.
את שירותו בצה"ל עשה כאחראי מחסן במטבח.
דוד קראוס (6 באפריל 1941 – 1 באוקטובר 2020) היה ספורטאי ספורט נכים וקפטן נבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים.
קראוס נולד וגדל בקיבוץ גבעת חיים איחוד.
לאחר שנפצע במלחמת ששת הימים נותר מרותק לכיסא גלגלים ובתקופת השיקום החל לעסוק בשחייה ובכדורסל כיסאות גלגלים.
ב התחרה בשני משחים ל-50 מטר, בסגנון גב ובסגנון חופשי.
במשחקי סטוק מנדוויל 1969 זכה בשתי מדליות כסף בשחייה.
ב התחרה במוקדמות משחה 50 מטר גב וזכה במדליית כסף עם נבחרת הכדורסל.
ב זכה פעם נוספת עם נבחרת הכדורסל במדליית כסף.
ב השתתף עם נבחרת הכדורסל.
הייתה זו התחרות האולימפית האחרונה בה השתתף ולאחר מכן המשיך להתחרות בישראל ובמשחקי סטוק מנדוויל.
קראוס היה קפטן נבחרת הכדורסל ומונה לחבר בוועדה הארצית לספורט מקצועי.
נפטר ב-2020 בגיל 79 והוכר כחלל צה"ל בהיותו נכה צה"ל שנפטר לאחר השירות.
דוד קקיאשווילי (בגאורגית: დავით კაკიაშვილი) הוא אורולוג, עוסק באורואונקולוגיה ובכירורגיה רובוטית, היה בין הראשונים שהחלו לנתח בישראל באמצעות רובוטיקה רפואית, על ידי מערכת כירורגית דה וינצ'י, מאפריל 2018 - נובמבר 2020 כיהן כמנהל המחלקה האורולוגית במרכז רפואי הלל יפה, מנובמבר 2020 מכהן כמנהל המחלקה האורולוגית במרכז הרפואי לגליל בנהריה.
תחומי עניין ועיסוק קליני: ניהול של ממאירויות אורולוגיות מורכבות תוך שימוש בטכנולוגיות זעיר פולשנית מתקדמות.
תחומי המחקר של קקיאשווילי עוסקים באורואונקולוגיה ובהערכה של טכנולוגיות ניתוחיות חדשות.
קקיאשווילי סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטה הרפואית בגאורגיה.
את התמחותו באורולוגיה סיים בבית החולים רמב"ם.
קקיאשווילי ביצע שנת מחקר בסיסי ב-"Baylor College of Medicine" ביוסטון שבטקסס ובהמשך הוכשר כאורואונקולוג ומנתח בשיטות זעיר-פולשניות באוניברסיטת טורונטו, בקנדה, ובאונטריו בארצות הברית לאחר השתלמות בת 4 שנים.
בפברואר 2010 מונה קקיאשווילי למנהל תחום, כירורגיה רובוטית, מנהל השירות לאורואונקולוגיה וסגן מנהל המחלקת האורולוגיה בבית חולים רמב"ם.
ברמב"ם קקיאשווילי ניתח באמצעות הרובוט "דה וינצ'י".
מאפריל 2018 - נובמבר 2020 כיהן קקיאשווילי כמנהל המחלקה האורולוגית במרכז הרפואי "הלל יפה" בחדרה.
מנובמבר 2020 מכהן כמנהל המחלקה האורולוגית ב בנהריה.
קקיאשווילי משמש כמורה בתחום הניתוח הרובוטי.
DM ממחקריו של קקיאשווילי באתר PubMed,
כריתת ערמונית מלאה תוך שימוש בלפרוסקופיה רובוטית ותוך שימור העצבים
כריתה רובוטית חלקית של כליה
כריתת בלוטות בלוטת יותרת הכליה
כריתה מלאה של שלפוחית השתן עם הטיית שתן ויצירת שלפוחית שתן חלופית
ניתוחים משמרי עצבוב לבלוטות לימפה רטרופריטוניאליות לסרטן גרורתי של האשכים
מערכת דה וינצ'י היא מערכת רובוטית, המופעלת מרחוק על ידי כירורג ספציפי (אורולוג, כירורג כללי, גיניקולוג, כירורג לב-חזה, כירורג אף אוזן.
גרון, וכדומה) מאפשרת לבצע את כל מהלך הניתוח מבלי צורך למקם בכל פעם את הרובוט בזווית חדשה.
זרועות הניתוח של הרובוט משמשות כמפרק כף יד אנדוסקופי, כשלמעשה הן מחקות את תנועות היד והמפרק של כף יד האדם, אך ללא רעידות יד.
יתרון נוסף של הרובוט, הוא המצלמה המספקת תמונה תלת-ממדית בהגדלה פי 12 ובאיכות HD המאפשרת לנתח דרך חתכים קטנים יותר (4–5 פתחים זעירים), דבר המסייע לקיצור תהליך ההחלמה.
כך ניתן להימנע מכל פגיעה בלתי נחוצה ברקמות, בכלי דם ובעצבים.
כתוצאה מכך נמנעים סיבוכים ותהליך ההחלמה קצר.
בניתוחים להסרת גידולים סרטניים, הטכנולוגיות החדשות שנוספו ל'רובוט דה וינצ'י' מסייעות לזהות בדיוק רב יותר את גבולות הגידול ולהותיר שוליים נקיים.
המנותח משתחרר אל ביתו בדרך כלל בתוך 24–48 שעות.
דוד קמינסקי (נולד ב-8 בינואר 1938) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 1.83 מטרים, ששיחק בעמדת הרכז בהפועל ירושלים, הפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
נחשב לאחד השחקנים הטובים בארץ בשנות פעילותו.
ביוני 2005 דורג במקום ה-25 מתוך 50 הכדורסלנים הגדולים בכל הזמנים בהיכל התהילה של הכדורסל הישראלי.
בסוף שנות ה-50 הצטרף לקבוצה הבוגרת של הפועל ירושלים בזמן שזו שיחקה בליגה השנייה.
בהמשך התגייס לצה"ל ושירת בחיל האוויר.
בשנת 1957 הצטיין באליפות צה"ל בכדורסל, ולמחרת תואר בעיתון "הבקר": "דוד קמינסקי, הכדורסלן הצנום ובהיר השיער של הפועל ירושלים היה אחד השחקנים הבולטים באליפות, אם לא הטוב שבכולם".
לקראת עונת 1957/1958 העפילה הפועל ירושלים לליגה הראשונה.
קמינסקי, על אף גילו הצעיר, התבלט במהירותו וביכולת הקליעה שלו, היה אחד מהשחקנים הבולטים באותה עונה, וסיים עם ממוצע של 15.1 נקודות.
בעונת 1958/1959 סיימה הפועל ירושלים במקום התשיעי וקמינסקי, אשר החל לעבוד כנהג אוטובוס בירושלים (בתקופה בה כדורסלנים עבדו בעבודות נוספות), המשיך לתפקד בה כשחקן מוביל.
זכור במיוחד ניצחונה של הקבוצה במחזור ה-17 בתוצאה 55:43 על מכבי חיפה, כאשר קמינסקי קלע 18 נקודות במחצית הראשונה ו-25 בסך הכל (מתוך 55 נקודות של קבוצתו).
בעונה זו רשם קמינסקי הופעות ראשונות במדי נבחרת ישראל הבוגרת, ותוך כך השתתף באליפות אירופה בכדורסל 1959. במהלך הטורניר, העניק לו מאמן ברית המועצות, אלכסנדר גומלסקי, את סמל המשלחת הסובייטית, והחמיא לו על משחקו.
בעונת 1959/1960 סיימה הקבוצה במקום ה-6, וקמינסקי שמר על ממוצע הנקודות הגבוה (15.8).
בשנים אלו קיבע את מעמדו כמנהיג הבלתי מעורער של הפועל ירושלים.
בעונת 1960/1961 רשמה הפועל ירושלים את הישג שלה עם קמינסקי, כאשר סיימה במקום הרביעי עם מאזן 10–12. קמינסקי שיפר את ממוצע הסלים שלו (19.9), וסיים במקום השני בטבלת מלך הסלים של ליגת העל בכדורסל, לאחר עופר אשד מהפועל חולון.
באותה עונה השתתף קמינסקי במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל 1961.
בעונה הבאה, עונת 1961/1962 רשם קמינסקי את עונת השיא שלו בהפועל ירושלים (ובקריירה) עם ממוצע של 22.3 נקודות (ממוצע גבוה מאוד בהתחשב בזה שקשת ה-3 לא הייתה קיימת באותן שנים), ושוב סיים מקום שני בטבלת מלך הסלים עם 10 נקודות פחות מעופר אשד.
הפועל ירושלים, שנחשבה באותן שנים לקבוצת מרכז טבלה, סיימה את הליגה במקום השישי.
עונת 1962/1963 סימנה את סוף דרכו של קמינסקי בהפועל ירושלים, כאשר הצטרפותם של הכוכב החדש ישראל אמיר ברלינסקי, יחד עם האמריקאים אדי סוקניק וסטיוארט פאריס, גרמו לפיחות במעמדו.
בחודש דצמבר 1962, לאחר מחזור הליגה העשירי, הורחק קמינסקי על ידי הנהלת הקבוצה מכל פעילות ספורטיבית לשנה.
ההרחקה נומקה משלושה טעמים: הראשון, אי החזרת אגרטל שנמסר לקבוצה במהלך סיור באיטליה; השני, אי הופעתו לאימונים ויחס מזלזל כלפי הקבוצה; והשלישי, העמדת תנאים מקצועניים להמשך פעילותו הספורטיבית בקבוצה.
בעקבות ההשעיה, סיים למעשה קמינסקי את דרכו בקבוצת נעוריו.
במהלך הקדנציה הזו, הראשונה שלו בהפועל ירושלים, שיחק קמינסקי 105 משחקים ב-6 עונות, בהם קלע 1,859 נקודות, בממוצע של 17.7 נקודות למשחק.
בשנת השעייתו מפעילות, בעונת 1963/1964, החל קמינסקי לעבוד כמאמן היריבה העירונית מהליגה הבכירה, מכבי ירושלים.
קמינסקי חווה בעונה זו כישלון, כאשר קבוצתו רשמה 24 הפסדים ב-24 משחקים, נשרה לליגה השנייה, ובהמשך נעלמה ממפת הכדורסל הישראלי.
במהלך העונה, באפריל 1964 קיבל זימון לנבחרת ישראל, שהיווה את הזימון הראשון מאז אליפות אירופה 1961.
בסיום החוזה עם הפועל ירושלים, לקראת עונת 1964/1965 הצטרף קמינסקי להפועל תל אביב תחת המאמן שמעון שלח, אשר היוותה באותה תקופה יריבה שווה למכבי תל אביב בצמרת הכדורסל הישראלי.
קמינסקי, יחד עם עמי שלף ורמי גוט, הובילו את הקבוצה לזכייה באליפות השלישית בתולדותיה, כאשר הקבוצה רושמה את העונה היחידה בתולדותיה ללא הפסד.
הזכייה הייתה לתואר הראשון בקריירה של קמינסקי.
בגמר הגביע הוא קלע שתי נקודות בלבד בהפסד של הפועל למכבי.
במהלך העונה, השתתף קמינסקי במשחקי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל 1965.
קמינסקי סיים שלישי בטבלת מלך הסלים של הפועל תל אביב, אחרי רמי גוט וצבי לובצקי.
בגביע, לעומת זאת, שוב זכתה מכבי תל אביב, כאשר בגמר קלע קמינסקי 11 נקודות.
בשתי העונות הבאות - 1966/1967 ו-1967/1968 - המשיך קמינסקי להיות שחקן מרכזי בהפועל, אולם הקבוצה לא הצליחה לזכות בתארים.
בשנת 1967, השתתף קמינסקי במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה.
באוגוסט 1967 הושעה קמינסקי מנבחרת ישראל לאחר שהודיע שהוא אינו מוכן לשמש כשחקן מחליף.
לקראת עונת 1968/1969 הצטרפו להפועל תל אביב קבוצה של כדורסלנים יהודים מארצות הברית: מרק טורנשיין, אייבן לישינסקי, לארי זולוט, אלן צוקרמן ובארי לייבוביץ', אשר היוו את חמישיית הפותחת, ואילו קמינסקי שיחק כשחקן ספסל.
באותה עונה זכתה הפועל תל אביב בדאבל היחיד בתולדותיה - אליפות עם יתרון של שלוש נקודות בטבלה על מכבי תל אביב, וכן בגביע המדינה, לאחר שניצחה בגמר הגביע את מכבי תל אביב 70:88, כאשר קמינסקי קלע 10 נקודות.
זכור במיוחד משחקו באותה עונה, הניצחון בדרבי 88:70 על מכבי תל אביב, כאשר קמינסקי הוגדר בעיתונות כגיבור המשחק, שעשה "ככל העולה על רוחו".
בעונה הבאה, 1969/1970, לא זכתה הפועל תל אביב באף תואר.
את הסיבוב הראשון סיימה הפועל עם הפסד אחד בלבד, בדרבי, שנחשב כשערורייתי במחזור ה-11, לאחר שסל ניצחון של מרק טורנשיין אושר בתחילה על ידי השופטים, ולאחר מכן בלחץ אנשי מכבי נפסל בטענה שנקלע לאחר השריקה לסיום.
הפועל סירבה לעלות בתחילה להארכה, לבסוף התרצתה והפסידה 63:66. עד סיום העונה המשיכה מכבי לנצח בעוד דווקא הפועל הפסידה במפתיע לקבוצת התחתית הפועל קריית חיים במחזור ה-17 91:94 בחוץ, הפסד אשר מעשית קבע את הפסד האליפות, ובדיעבד ייתכן כי בלעדיו הייתה הפועל מצליחה לשמור על התואר.
המחזור האחרון היה חסר חשיבות, ובו ניצחה הפועל 74:76, וסיימה כאמור כסגנית.
קמינסקי מצידו, שיפר את מעמדו וקלע בממוצע עונתי של 13.7 נקודות.
בסיום העונה ביולי 1970, הודיע הפועל תל אביב על שחרורו מהקבוצה.
בעונה זו, גם השתתף קמינסקי במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה 1969.
סך הכל שיחק קמינסקי 6 עונות במדי הפועל תל אביב, בהן היה שותף ל-3 אליפויות וגביע המדינה אחד, שיחק 125 משחקי ליגה וקלע 1,255 נקודות.
לאחר השחרור מהפועל תל אביב, בעונת 1970/197, החליט קמינסקי בן ה-33, לחזור לירושלים, והצטרף כמאמן/שחקן לבית"ר ירושלים, ששיחקה אז בליגה השנייה.
בסיום עונה העפילה הקבוצה לליגה הראשונה, לאחר ניצחון בדרבי גורלי נגד הפועל ירושלים לעיני 5,000 צופים במגרש בעמק המצלבה.בעונה הבאה, עונת 1971/1972 על אף עליית הליגה, חזר קמינסקי לקבוצת ילדותו, הפועל ירושלים, ששיחקה אז בליגה השנייה, ובסיום העונה עלתה הקבוצה לליגה הראשונה.
בכך בתוך שתי עונות העלה קמינסקי כמאמן/שחקן את שתי הקבוצות הירושלמיות לליגה הבכירה.
בינואר 1972 קיבל קמינסקי פסלון זהב על הצטיינות בכדורסל.
לקראת עונת 1972/1973 חזר לבית"ר ירושלים, ששיחקה אז בליגה הראשונה, לאחר שטען כי הפועל ירושלים לא כיבדה את חוזהו.
באותן שנים כוכב הקבוצה היה ג'ק אייזנר.
במהלך העונה, לא זכתה הקבוצה להצלחות, וההנהלה החליטה כי קמינסקי ישמש כמאמן בלבד, ויפסיק לקחת בחלק במשחקים כשחקן.
הקבוצה רשמה עונה חלשה, וסיימה במקום ה-9 עם 9 ניצחונות ו-13 הפסדים.
עם זאת, בעונה זו רשמה את הישגה הגדול ביותר של הקבוצה - העפלה לגמר גביע המדינה, שבו הפסידה למכבי תל אביב 118:79 (קמינסקי קלע 2 נקודות במשחק).
באותן שנים במקביל לכך שהיה מאמן/שחקן בבית"ר, אימן קמינסקי גם את הפועל רחובות מהליגה השנייה, בפברואר 1975 ספג קמינסקי עונש הרחקה, לאחר שאימן את רחובות באמצעות שליח.
לאחר שאת עונת 1975/1976 פתחה בית"ר בצורה לא טובה, גברה הביקורת נגד קמינסקי, והנהלת הקבוצה אסרה עליו לקחת חלק פעיל כשחקן במשחקים.
קמינסקי מבחינתו התעלם מדרישות ההנהלה, והמשיך לשחק, וכך בחודש נובמבר 1976 הוא פוטר מבית"ר ירושלים.
בסיום העונה ירדה בית"ר ירושלים לליגה השנייה, ובהמשך התפרקה.
לקראת עונת 1976/1977 בגיל 39, חזר קמינסקי לתפקיד מאמן/שחקן בהפועל ירושלים, בתקווה שאולי יצליח למנוע מהסגל החלש שנבנה לרדת ליגה.
לאחר שפתח את הליגה ב-3 הפסדים מתוך 3 משחקים, הוחלף בתפקיד המאמן בידי בידי יעקב שרם, והמשיך לשחק בה עד לסוף העונה.
הפועל ירושלים סיימה את העונה במקום האחרון עם ניצחון אחד ו-19 הפסדים ונשרה לליגה הלאומית.
כך, אחרי שהעלה את שתי הירושלמיות ליגה בשנתיים, היה שותף קמינסקי לירידת ליגה של שתי הקבוצות הירושלמיות בתוך שנתיים.
בסיום העונה פרש קמינסקי מכדורסל מקצועני.
סך הכל רשם קמינסקי 267 הופעות בליגה הראשונה וקלע 3,247 נקודות בממוצע של 12.3 נקודות למשחק.
מה שממקם אותו במקום ה-58 בקלעי כל הזמנים.
היה שותף לשלוש אליפויות וגביע מדינה אחד (כולם במדי הפועל תל אביב) ונבחר פעם אחת לחמישיית העונה.
בנבחרת ישראל רשם 88 הופעות בהן קלע 524, ממוצע של 5.9 נקודות למשחק, לקח חלק בחמש אליפויות אירופה, והיה שותף לזכייה במדליית זהב במשחקי אסיה 1966.
יש המחשיבים את קמינסקי לגדול השחקנים הירושלמים בכל הזמנים, וגם אחד הטובים בארץ כולה באותה התקופה.
ביוני 2005, עת יצא לדרך היכל התהילה הישראלי ונבחרו חמישים הגדולים בכל הזמנים, דורג קמינסקי במקום ה-25 ברשימה.
מצד שני לאורך הקריירה היה מעורב במספר תקריות וחילוקי דעות עם הנהלות הקבוצות בהן שיחק, אשר בגין חלקן הושעה לא אחת מפעילות.
בעונת 2007/2008 ערכה הפועל אוסישקין טקס הוקרה לקמינסקי במשחק במחזור ה-11.
עם פרישתו המשיך לעבוד כנהג אוטובוס, ובהמשך ניהל סוכנות ביטוח בירושלים.
לאורך השנים לקח חלק במשחקי כדורסל לוותיקים.
בשנת 1989 קלע 21 נקודות במשחק ותיקים.
בשנת 2009, בגיל 71, בלט במשחק ותיקים וקלע 14 נקודות.
דוד קמחי (נולד ב-1967) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על עוצבת קרני ראם.
קמחי התגייס לצה"ל ושובץ בחיל השריון.
לאחר קורס קצינים שימש במגון תפקידי מטה ופיקוד ובהם מפקד פלוגה.
בשנים 2003–2005 פיקד על גדוד 46. במשך שימש כמפקד עוצבת קרני ראם.
לאחר מכן שימש כראש מחלקת תורת לחימה בתוה"ד.
במילואים משמש כראש מטה עוצבת האש.
דוד קמדן די ליאון היה רופא יהודי-אמריקאי ששירת בצבא ארצות הברית ואחר כך היה הרופא הראשי של צבא הקונפדרציה.
דוד קמדן די ליאון נולד בקולומביה, קרוליינה הדרומית לרבקה לופס ומרדכי הנדריקס די לאון, רופא וראש עיריית קולומביה.
אחיו היו הסופר תומאס קופר די לאון והדיפלומט אדווין די לאון.
הוא סיים לימודי רפואה באוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1836 ובשנת 1838 התגייס לצבא ארצות הברית.
הוא השתתף במלחמות עם האינדיאנים ובמלחמת ארצות הברית–מקסיקו, עד אשר הגיע עד לנהר ריו גרנדה.
במהלך אחד הקרבות הוא מילא את מקומו של מפקד פרשים שנפצע.
על הגבורה במהלך המלחמה הוא קיבל מכתב הערכה מקונגרס ארצות הברית.
לאחר סיום הקרבות, דוד קמדן די ליאון הוצב בגבול ובשנת 1856 קודם לדרגת מייג'ור.
לאחר תחילת מלחמת האזרחים האמריקאית הוא עזב את הצבא והתגייס לצבא הקונפדרציה.
ג'פרסון דייוויס מינה אותו לרופא ראשי של הצבא.
לאחר סיום המלחמה, דוד קמדן די ליאון עבר למקסיקו.
כעבור מספר שנים הוא התיישב בניו מקסיקו ועסק ברפואה עד מותו.
דוד קסטלי (באיטלקית: David Castelli; 1836, ליבורנו – 1901, פירנצה, טוסקנה) היה חוקר ומחנך יהודי איטלקי, במדעי היהדות.
התחנך במכללה הרבנית בליבורנו, ובשנים 1857–1863 היה מורה לעברית ואיטלקית בבתי הספר היהודיים של אותה עיר.
לאחר מכן הפך למזכיר הקהילה היהודית בפיזה, שם שימש במקביל כמורה פרטי.
מינואר 1876 ועד מותו הוא שימש כמורה לעברית בבית הספר יהודי בפירנצה.
קסטלי תרגם את ספר איוב, קהלת, ואת שיר השירים מעברית לאיטלקית, ופרסם מחקרים שונים על היסטוריה של עם ישראל, פוליטיקה ומשפט.
בין תלמידיו היו המשורר אנגיולו אורבייטו וחוקר המקרא סלבטורה מינוצ'י.
דוד קורן הוא שחקן לשעבר בנבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים וחבר משלחת ישראל במשחקים הפאראלימפיים.
כיום הוא מנכ"ל עמותת ער"ן.
לאחר שירותו הצבאי עבד בקיבוץ ונפגע מהתפוצצות מוקש ישן, בעקבותיה נאלצו לקטוע את רגלו.
לאחר תקופה ממושכת של שיקום חזר לקיבוץ ובמשך שלוש שנים ניהל את מערכת החינוך בקהילה.
לאחר מכן שימש מזכיר הקיבוץ ויצא בשליחות לארצות הברית.
בשובו לישראל ניהל את קמפוס גבעת חביבה.
מאז תקופת השיקום הרבה לעסוק בספורט נכים והיה חבר נבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים.
בשנים 2005-1998 ניהל את עמותת ער"ן ובשנת 2011 חזר לתפקיד פעם נוספת.
לפני חזרתו לתפקיד, בשנת 2010 מונה למנהל מוקדי מיצוי זכויות גמלאים וניצולי שואה שהוקמו ביוזמת המשרד לאזרחים ותיקים.
קורן חבר הנהלה פעיל בקואליציה הישראלית לטראומה, עמותת פרקינסון בישראל ומנהיגות אזרחית.
כיום הוא מנהל נבחרת הנכים של ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים.
נשוי בשנית ואב לחמישה ילדים.
דוד קורן (נולד ב-1977) הוא מנכ"ל מכון ירושלים למחקרי מדיניות, ד"ר ללימודי המזרח התיכון ומרצה באוניברסיטת בר-אילן.
דוד קורן נולד וגדל בשכונת גבעת מרדכי בירושלים.
בן למרדכי (מוטק'ה), לשעבר מנהל סמינר למורות מזרחי ושרה לבית הס, אחותו של הרב ישראל הס.
למד בישיבת ההסדר במעלה אדומים, ולאחר מכן שירת בצה"ל בתפקידי פיקוד במערך האיסוף והמחקר של חיל המודיעין.
לאורך השנים משרת כקצין מילואים בפיקוד העורף.
קורן הוא בוגר המסלול הישיר לדוקטורט במדעי המדינה ומזרח תיכון באוניברסיטת בר-אילן.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בזהותו הדתית של אש"ף, ובמהלך לימודיו קיבל את מלגת נשיא אוניברסיטת בר-אילן לדוקטורנטים מצטיינים.
לאורך השנים שימש כמרצה במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת אריאל בשומרון ובאוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 2011-2008 היה ראש ענף מזרח התיכון במטה לביטחון לאומי (מל"ל) במשרד ראש הממשלה והוביל את העיסוק בתחום הפלסטיני ובתחום ירדן ומצרים.
בשנים 2018-2011 ניהל את צוות מזרח ירושלים בעיריית ירושלים, היה יועץ ראש העיר לענייני ערבים ומזרח ירושלים והוביל צוות של מומחים האחראיים על קשרי קהילה ופיתוח אסטרטגי של המגזר המוסלמי והנוצרי בעיר.
בין השנים 2021-2019 היה עמית מחקר במכון ירושלים לאסטרטגיה וביטחון (JISS) וניהל את תוכנית החומש האסטרטגית לחינוך במזרח ירושלים מטעם משרד החינוך.
בנובמבר 2021 מונה למנכ"ל מכון ירושלים למחקרי מדיניות.
הערות על דמוגרפיה וצמיחה כלכלית בירושלים, מכון ירושלים לאסטרטגיה וביטחון, 2019
מזכר לראש העיר ירושלים הנכנס: קווי יסוד מנחים למדיניות כלפי מזרח ירושלים, מכון ירושלים לאסטרטגיה וביטחון, 2018
בין ארדואן לכחול לבן: ערביי מזרח ירושלים על פרשת דרכים, השילוח 5, 2017, עמ' 75–98 (עם בן אברהמי)
ערביי ישראל בעשור הרביעי, בתוך: העשור הרביעי: תשל"ח-תשמ"ח, יד יצחק בן צבי, 2016, עמ' 343–358
דוד קופרמן-קויפמן (בספרדית: David Cuperman-Coifman; נולד ב-8 בנובמבר 1996) הוא כדורגלן ישראלי–קולומביאני המשחק בעמדת המגן השמאלי.
קופרמן גדל בבוגוטה, בירת קולומביה וחי שם כחלק מהקהילה היהודית ולמד בבית ספר יהודי, בגיל 18 עבר לארצות הברית, שם למד באוניברסיטת אוורט ובמקביל שיחק בקבוצת הכדורגל של האוניברסיטה במסגרת מלגת ספורט שקיבל שלוש שנים.
ובמקביל הוזמן לשחק במסגרת המכביה בשנת 2017 באותה שנה הוא הגיע למבחנים בהפועל תל אביב אך לא הרשים את המאמן מוטי איווניר.
בשנת בגיל 21 חזר לקולומביה, וחתם בפורטלזה סאיף מהליגה השנייה במדינה ולראשונה שיחק כדורגל מקצועני.
בעונת הצטרף לאליאנסה פטרולרה מליגת העל הקולומביאנית, ובמדיה לו 11 הופעות בליגה.
אשדוד מליגת העל, זאת לאחר שקיבל גם אזרחות ישראלית לה הוא זכאי בזכות מוצאו היהודי.
ב-3 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-0 להפועל ירושלים.
ב-16 בפברואר 2024 חתם קופרמן בהפועל תל אביב בחוזה לעונה וחצי הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כבר במשחק הליגה הראשון בו היה בסגל נגד הפועל חדרה בו הקבוצה הפסידה 1-0.
דוד קָקַבַּדְזֶה (בגאורגית: დავით კაკაბაძე; 20 באוגוסט 1889 - 10 במאי 1952) היה צייר אוונגרד גאורגי, גרפיקאי ומעצב נופים.
רב תחומי - היה גם חוקר אמנות וחדשן בתחום הצילום.
יצירותיו של קקבדזה בולטות בשילוב פרשנות חדשנית לאמנות "שמאלנית" אירופית עם מסורות לאומיות גאורגיות, שבהן היה מומחה.
קקבדזה נולד למשפחת איכרים ענייה בכפר דידי קוחי ליד העיירה חוני.
בחסות פילנתרופים מקומיים, למד מדעי הטבע באוניברסיטת סנט פטרבורג אותה סיים בשנת 1916. במקביל, השתתף בשיעורי ציור בסטודיו של דמיטרייב-קבקזסקי וערך מחקר באמנויות גאורגיות עתיקות.
לאחר תקופה קצרה של עבודה כצייר ומחנך בטביליסי, הוא נסע לפריז, שם התגורר בשנים 1919 עד 1927. הוא השתתף בתערוכות, ובתערוכות משותפות עם האמנים הגאורגים לאדו גודיאשווילי ושלווה כיכודזה.
מחזור הנופים המשחזרים את הטבע של מחוז הולדתו של קקבדזה, אימרטי, הוא מהמעניינות שביצירותיו המוקדמות.
במהלך שהותו בפריז, קקבדזה נמשך ל"ציור חסר נושא", ועבד על בעיות של טכניקה ציורית, תוך שימוש מדי פעם במתכת, זכוכית, ויטראז' וחומרים אחרים במקום צבעים.
עד מהרה עבר לתפקיד "שמאלני" עוד יותר, ודבק ברוחב לב בקוביזם.
הוא הרצה בפריז על היבטים שונים של אמנות חזותית, וב-1923 הוא פיתח את העניין שלו בצורה קינטית, בנה מצלמת קולנוע מיוחדת והפך לאחד מחלוצי הקולנוע התלת־ממדי.
עד אמצע שנות ה-20 הוא נטש את סגנונו הקוביסטי לטובת פיסול וציור מופשטים יותר.
לאחר שחזר לגאורגיה ב-1927, המשיך את נושאי הציור שלו בנופים דקורטיביים מונומנטליים חדשים, כולל נופי תעשייה של מחוז אימרתי.
בערך באותו זמן, הוא שיתף פעולה עם במאי התיאטרון הגאורגי הבולט קוטה מרג'נישווילי כדי להפיק כמה תפאורות לתיאטרון בכותאיסי.
ב-1931, הוא גם הפיק סרט תיעודי "האנדרטות הישנות של גאורגיה".
קקבדזה הפך לפרופסור באקדמיה הממלכתית לאמנויות בטביליסי ב-1928, אך נקלע ללחץ מצד הרשויות הסובייטיות על "כישלונו" לנטוש את הפורמליזם ולהסתגל לדוגמות של הריאליזם החברתי.
בסופו של דבר, הוא פוטר מהאקדמיה ב-1948.
דוד קירז'ניץ היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
דוד קירז'ניץ נולד בשנת 1926 במוסקבה למשפחה יהודית.
אביו אברם היה עיתונאי והיסטוריון פעיל בבונד, מראשי אוזט.
בתחילת 1938 הוא נעצר, בינואר 1940 שוחרר ונפטר תוך זמן קצר.
אמו הייתה עיתונאית, ביתו של רב אירקוטסק שלומו ביילין.
ביולי 1941 קירז'ניץ פונה ממוסקבה והתגורר תקופה קצרה בבית ילדים באזור צ'ליאבינסק.
בשנת 1943 הוא סיים בית ספר והחל ללמוד במכון לתעופה במוסקבה.
בשנת 1945 בעזרת לב לנדאו הצליח לעבוד לפקולטה לפיזיקה של אוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1949 הוא סיים את הלימודים ונשלח לעבודה בגורקי במפעל של תעשייה ביטחונית.
בשנת 1954 קירז'ניץ החל לעבוד במכון לבדב לפיזיקה.
בשנת 1957 הוא סיים לימודי תואר שלישי ובשנת 1966 עבודת פוסט דוקטורט.
החל משנת 1987 קירז'ניץ היה חבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
במקביל לעבודה מחקרית קירז'ניץ היה מלמד באוניברסיטת סרטוב, מכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה ואוניברסיטת מוסקבה (כיהן בדרגת פרופסור).
הוא הדריך 20 עבודות תואר שלישי ו-10 עבודות פוסט-דוקטורט.
דוד קירז'ניץ התמחה בפיזיקה גרעינית, פיזיקת חלקיקים, חקר מוליכות על ואסטרופיזיקה.
קירז'ניץ כתב כ-250 מאמרים ו-4 ספרים בתחום מומחיותו.
קירזניץ' קיבל מספר פרסים על פעילותו המדעית.
בשנת 1978 ביחד עם תלמידו אנדריי לינדה קירז'ניץ קיבל פרס על שם לומונוסוב.
קירז'ניץ נפטר במוסקבה בשנת 1998 ונטמן בבית העלמין דונסקויה החדש.
הרב דוד קרונגלס (ה' באייר ה'תרס"ח, 6 במאי 1908 – י"א בטבת ה'תשל"ג, 16 בדצמבר 1972) היה רב חרדי-ליטאי בבולטימור בארצות הברית, ששימש כמשגיח רוחני בישיבת נר ישראל, וחיבר ספרים על הש"ס ועל ענייני מוסר.
נולד בקוברין שבבלארוס לעזרא וחיה, והתייתם בגיל צעיר.
למד בישיבת מיר, שם נודע כ"דוד קוברינר" והיה תלמידו של הגאון רבי ירוחם לבוביץ.
במלחמת העולם השנייה נסע עם הישיבה לשנגחאי.
בשנת ה'תש"ח, הוא התחתן עם ביילא, שנפטרה ב-כ"ו באלול ה'תש"ף, (15 בספטמבר 2020).
במהלך שנות לימודיו בישיבת מיר הוא היה אחראי על התלמידים שהגיעו מגרמניה ומארצות הברית.
כתוצאה מכך התיידד קרונגלס עם הרב הרמן נויברגר, שלימים התמנה לאחד מראשי ישיבת נר ישראל והביא את הרב קרונגלס לכהן בישיבה.
בשנת ה'תש"ה הגיע לקנדה עם קבוצת פליטים, והוזמן לשמש כמשגיח רוחני בישיבת נר ישראל שם היה עד ערוב ימיו.
שימש גם כמגיד שיעור, והיה מוסר שיעור לבני הישיבה המתקדמים ביותר.
פיתח גם רבים ממנהגי התפילות בישיבה, במיוחד בנוגע ימים הנוראים.
מדי שנה ביארצייט שלו, שיעור נמסר בישיבת בנר ישראל המבוססת על שיעוריו וחידושיו.
"דברי דוד" – חידושים על זרעים
"חידושי רבי דוד קראנגלאס" – על הש"ס ב' כרכים
בנוסף, הוציאה רעייתו זיכרונות מבעלה בחוברת בשם "שיחת חולין של תלמידי חכמים".
דוד ריקארדו היה כלכלן יהודי-בריטי, מהמשפיעים המרכזיים בכלכלה הקלאסית.
בנוסף היה איש עסקים מצליח, איש פיננסים וספקולנט אשר צבר הון רב.
עיקר השפעתו בתאוריה המאקרו-כלכלית הייתה בנושא היתרון היחסי, שעל פיו מדינה צריכה לפתח ענפים כלכליים ותעשייתיים שיש לה בהם יתרון יחסי, ושהסחר הבין-לאומי בין מדינות יתבצע ביעילות מרבית במוצרים שיש למדינות יתרון יחסי בייצורם.
הוא המנסח הראשון של חוק הברזל של השכר.
דוד ריקארדו נולד באנגליה כצאצא למשפחה יהודית שברחה מפורטוגל להולנד בתחילת המאה ה-18 בעקבות גל של רדיפות נגד היהודים.
המשפחה הגיעה תחילה לאמסטרדם, ואחר כך עברה ללונדון שבה נולד ריקארדו.
אביו היה סוכן בורסה מצליח שהכניס את בנו לעסקיו, והקנה לו חינוך מוקדם בפיננסים.
לאחר שנשא אישה קווייקרית למורת רוחו של אביו, החליט ריקארדו בן ה־21 לפתוח עסק משלו, שבו הצליח מאוד.
מעשיה פופולרית מספרת שריקרדו עשה את הונו כתוצאה מספקולציות על תוצאות קרב ווטרלו: בהספד על ריקרדו, שפורסם ב-14 בספטמבר 1823, דיווח ה"סאנדיי טיימס" שבמהלך הקרב ריקרדו "הרוויח למעלה ממיליון לירות שטרלינג", סכום עצום באותה תקופה.
סיפור זה הופץ בהמשך על ידי הכלכלן פול סמואלסון והפך פופולרי.