tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי בקשתו של אהרן אמיר, עורך הרבעון "קשת" והוצאת "עם הספר", הרדן ערך ותרגם לעברית אנתולוגיה בשם "סיפורים לאטינו אמריקאים בני זמננו", שיצאה ב-1964. עיבד חלק מהיצירות לשידור בתחנת קול ישראל.
בעקבות שיחות רבות עם אליעזר שביד, פרסם את הספר "מקורות המחשבה הלאומית היהודית בת זמננו".
בשנת 1974 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי הראשון, "משיחים במונטבידאו", שזכה לשבחי הביקורת, בין היתר מהסופרים אהרן אפלפלד ודוד שחר.
בעקבות ההתעוררות של המחאה המזרחית, כתב את ספרו "אשכנזי בעולמה של ספרד", המתאר את ניסיונו כשליח במרוקו וכמורה לילדי עדות צפון-אפריקה בבאר שבע, ואת דעותיו על הבדלי התרבויות בין מזרח ומערב, ועל הניכור בין התרבויות.
הספר כולל ביקורת אוהדת ויחד עם זה נוקבת על האחריות של בני עדות המזרח עצמם לאפלייתם.
למרות הביקורת, הספר זכה לשבחים מפי סופרים בני עדות המזרח, דוגמת סמי מיכאל וארז ביטון.
הציג מבחר מציוריו בגלריה "אלון" בירושלים ובמוזיאון ישראל, וזכה לשבחים מפי מבקר האמנות יונה פישר.
הרדן עבד כ-11 שנים ב, שם שימש מנהל המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה.
הוא עסק בפרסום סיפורים וכתבים מתורגמים לספרדית על ההיסטוריה של מדינת ישראל: "עומר" - סדרת תרגומים לספרדית של הסיפורת העברית החדשה (בעזרת גרשון שקד).
המבחר אומץ על ידי המכון לתרגום ספרות עברית.
פרסם גם את האנתולוגיה "לקט מאוצר החסידות", ועוד.
במטרה לספק לציבור היהודי בחו"ל מידע על האירועים בישראל, הפיק את סדרת הספרונים "חוליות בדברי ימי ישראל", שכתבו יהואש ביבר, אפרים תלמי (על מלחמת ששת הימים), שתורגמו לספרדית.
הרדן פרש מניהול המחלקה בעקבות חילופי השלטון ב-1977, ומינויו של נציג הליכוד למנהל המחלקה לחינוך של ההסתדרות הציונית.
סיפורים לאטינו אמריקאים בני זמננו, אנתולוגיה בעריכתו, הוצאת עם הספר, 1964
מקורות המחשבה הלאומית היהודית בת-זמננו (עורך), הוצאת ההסתדרות הציונית, 1970; עם מבואות מאת אליעזר שביד
משיחים במונטבידאו, הוצאת שי, 1974
מדוע לא הרגתי את אבי בפעם השלישית : שירים, הוצאת עקד, 1980
אשכנזי בעולמה של ספרד, הוצאה עצמית, 1984
ממונטבידאו לירושלים, הוצאת כרמל, 1996
"כובשי כנען בסופה", על חיילי צה"ל במלחמת סיני
"עדוּת על עדוֹת", מבט ביקורתי על מפגשו עם קהילת יהודי טנג'יר
"שתי תרבויות בכפיפה אחת", על מפגשים בין ילדי הקיבוץ לבין ילדי שדרות, בני עדות המזרח
"דוד ואני" (1973–1974) הוא הדפס רשת מאת האמנית הישראלית דגנית ברסט.
הדפס-הרשת "דוד ואני" נוצר בשנים 1974–1973 במהדורה של 10 עותקים.
האמנית הדפיסה אותו בסדנת ההדפס של בית הספר לאמנות "בצלאל" בשנת הלימודים הרביעית או החמישית שלה.
הוא מציג את פסלו של מיכלאנג'לו "דוד" ולצידו את דמותה של האמנית, העומדת בתנוחה הדומה לזו של הפסל.
הדמויות מבוססות על תצלומים שהודפסו בצבע שחור על גבי הרקע האפור של המשטח.
מעל דימויים אלו הוסיפה האמנית דגם צבעוני של מעוינים תלת-ממדים וצבעוניים.
בנוסף לסדרת ההדפסים יצרה האמנית ציור עם מוטיב זהה, שאף הוא הועבר אל הבד בדפוס-רשת.
העבודה יוצרת השוואה בין דמות האמנית לדמות הפסל.
אלן גינתון הצביע על היחסים השונים שבין דמות האמנית הלבושה לפסל העירום וטענה כי הוא מהווה בחינה וערעור על מוסכמות חברתיות ומגדריות, לצד "צורה של התקשרות" אל האמנות בכלל והאמנות הקלאסית בפרט.
מרדכי עומר קשר את הגריד המופיע בעבודה כביטוי של "הסעת גבולות, עיבוי משמעויות ופירוק הזהויות".
דוד הרצוג היה היסטוריון ורב מדינות שטיריה וקרינתיה.
הרצוג היה הבכור משמונתם ילדיהם של סוחר הבדים של ליאופולד הרצוג ושל ססיליה זיס.
בטרנבה, עיר הולדתו, למד מ-1876 עד 1881 בבית הספר היסודי, ובשנים 1881 עד 1889 בגימנסיה של הנסיך-ארכיבישוף.
מ-1889 הוא למד באוניברסיטת ברלין בלשנות שמית, וב-4 בינואר 1894 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
מועצת הקהילה היהודית של גראץ בחרה בו ב-20 באוקטובר 1907 כיורשו של סמואל מיזאם (Mühsam) בתור הרב החדש של שטיריה וקרינתיה, ועד 1918 גם של קרניולה.
בשנת 1909 החל הרצוג את עבודתו במסגרת משרתו באוניברסיטת קרל-פרנץ גראץ ולימד עד 1938, עברית וערבית; בבתי ספר לימד היסטוריה ואת מקצועות היהדות, כך למשל לימד בגימנסיה האקדמית של גראץ (Akademisches Gymnasium).
בשנת 1926 מונה הרצוג לפרופסור באוניברסיטה.
במהלך כהונתו, הקהילה היהודית בגראץ הגיעה לשיאה.
כתבי עת יהודיים פורסמו בגראץ, בבית הקברות היהודי נחנך ב-1910 אולם טקסים, ובשנת 1914 נחנך בית כנסת לימות החורף בבניין משרדים של הקהילה היהודית.
מספר התושבים היהודיים בעיר ב-1910 היה 1,971 איש (1.3% מכלל האוכלוסייה של גראץ).
המספר ירד אחרי מלחמת העולם הראשונה, עקב הזדקנות, שיעור הילודה, עלייה לארץ ישראל, אישים שעזבו את הקהילה היהודית, שסבלבה מאנטישמיות גוברת, שהובילה להתקפות חוזרות ונשנות על עמותות ואישים יהודים.
אחרי האנשלוס של אוסטריה ב-1938, נעצר הרצוג בגל הראשון של מעצרים, ביחד עם חתן פרס נובל אוטו לוי ורבים אחרים.
החוויות שנלוו ל-14 יום של מעצר וליל הבדולח הכריחו אותו ואת אשתו לעזוב את אוסטריה ב-20 בדצמבר 1938. במסע שבמהלכו עבר בווינה, בהולנד ובדובר, הוא היגר ללונדון, שם הוא גר במשך שנה בבית צנוע.
ב-1940 הוא עבר לאוקספורד, שם עבד באוניברסיטה, וחידש את מחקרו המדעי.
קיבל אותות הצטיינות רבים של אוסטרו-הונגריה ושל אוסטריה.
ב-1988 הוקמה באוניברסיטת גראץ "קרן דוד הרצוג", שמטרתה סיוע להבנה בין-תרבותית – במיוחד ביחס לתרבות היהודית.
מאז 2005 ישנם סניפים של הקרן בכל האוניברסיטאות בשטיריה.
הכיכר שמול בית הכנסת של גראץ נושאת את שמו.
ב-16 באוגוסט 2016 הניח גונטר דמניג ברחוב רדצקי 8 בגראץ אבן נגף לזכרו של הרצוג.
דוד ויטל (10 באפריל 1927 – ינואר 2023) היה פרופסור להיסטוריה ולמדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב.
דוד ויטל נולד בלונדון ב-1927, למאיר וברברה גרוסמן.
את התואר הראשון והשני עשה ויטל באוניברסיטת אוקספורד, 1955. את התואר השלישי השלים באוניברסיטת אוקספורד ב-1966.
בשנים 1954–1965 עבד במשרד החוץ הישראלי ובמשרד ראש הממשלה.
הוא היה בצוות ההקמה של אגף תבל ב"מוסד".
שימש כמרצה באוניברסיטת סאסקס באנגליה בשנים 1966–1968. כיהן כפרופסור באוניברסיטת בר-אילן בשנים 1968–1972.
כיהן כפרופסור באוניברסיטת תל אביב, בשנים 1977–1995. מאז 1995 היה פרופסור אמריטוס של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2008 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל.
דוד ויטל היה נשוי מ-1957 עד לפטירתו לעליזה (וקסמן) ולהם שלושה ילדים.
נפטר ב-29 בינואר 2023, והובא למחרת למנוחות בבית העלמין בכפר שמריהו.
מדינות קטנות במבחן הקיום: עיונים בפרשיות סכסוך בין מעצמה גדולה לקטנה, עם עובד, 1972
כמו כן פרסם ויטל מספר רב של מאמרים בעיתונות המדעית.
דוד הרץ (בהונגרית: Herz Dávid; אדוני, 9 במרץ 1844 – בודפשט, 7 ביולי 1931) היה צייר יהודי-הונגרי, מורה לציור, מנהל בית ספר.
אביו של השופט והיסטוריון הספרות בודוג הלמי.
הרץ נולד במשפחה יהודית שאין עליה פרטים נוספים.
משנת 1861 למד באקדמיה לאמנויות יפות (וינה) ומגיל עשרים ושתיים עבד כמורה לציור במכללה הקלוויניסטית של העיר פאפה ובבית הספר הממלכתי חטיבת הביניים לבנות במשך חצי מאה.
בשנים 1895 עד 1909 היה מנהל בית הספר למלאכה ותעשייה במקום.
הוא היה ידוע כצייר דיוקנאות המשמעותי ביותר בתחילת המאה העשרים, אך הוא צייר גם ציורי מזבח רבים, נופים וטבע.
בשנת 1881 עיצב תפאורות ווילונות לתיאטרון של פאפה.
ציורי התקרה (פרסקו) של הכנסייה הבנדיקטינית בפאפה הם גם בין יצירותיו.
רבים מציורי הקיר שלו עיטרו את בית הלוויות של בית הקברות היהודי הישן בפאפה אך אלה נהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה.
משנת 1885 הוא השתתף עם ציוריו גם בתערוכות רבות בבודפשט.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי פרקשרט בבודפשט.
דוד (דייוויד) וולפסון, ברון וולפסון מטרדגר (נולד ב-19 ביולי 1968) הוא פוליטיקאי יהודי-בריטי, עורך דין ולורד.
הוא שימש כתת שר המשפטים הבריטי מדצמבר 2020 עד אפריל 2022, אז התפטר מתפקידו בעקבות פרשת המסיבות.
דוד נולד בליברפול ב-19 ביולי 1968, התחנך בתיכון המלך דוד , ולאחר מכן למד במשך שנה בישיבת הכותל בירושלים.
הוא למד מזרחנות ומשפטים בסלווין קולג' בקיימברידג', וסיים תואר ראשון באמנויות (BA) בשנת 1991. הוא קיבל תואר שני באמנויות (MA Cantab) בשנת 1994. אביו היה עורך דין ושופט מחוזי.
אמו לימדה משפטים במכללות להשתלמות.
וולפסון למד מאוחר יותר בבית הספר למשפטים באוניברסיטת לונדון והוענקה לו מלגה.
הוא למד באינר טמפל, אחד מאכסניות המשפט שהעניקו לו מלגה גדולה, באוקטובר 1992, שם הוא עדיין חבר נכון לשנת 2023.
וולפסון עסק במשפט מסחרי ב-One Essex Court בטמפל בלונדון.
וולפסון התמחה ברבים מהסכסוכים הבנקאיים והמסחריים הגדולים בבריטניה בשנים האחרונות, ועיסוקו השתרע על פני מגוון רחב של משפט מסחרי, בליטיגציה ובבוררות בינלאומית.
הוא גם ישב כבורר בסכסוכים בינלאומיים.
וולפסון אומר שנקודת השיא בקריירה שלו הייתה לשכנע את בית המשפט לערעורים שתיק שהוכרע בבג"ץ חמש שנים קודם לכן, הוכרע בצורה שגויה.
וולפסון מונה לתת שר המשפטים הבריטי במשרד המשפטים ב-22 בדצמבר 2020. ב-30 בדצמבר 2020 הוא מונה ללורד, וכונה "הברון וולפסון מטרדגר ".
הוא הוצג בפני בית הלורדים ב-7 בינואר 2021.
ב-13 באפריל 2022 וולפסון התפטר מממשלת בריטניה בעקבות פרשת המסיבות.
ב-1995 הוא התחתן עם לואיס, שותפה לשעבר ב-Allen & Overy וכיום יועצת משפטית ושופטת.
יש להם שלושה ילדים, סם, זארה ואבי.
בנו סם שירת בצבא הגנה לישראל.
דוד וולך (נולד ב-1970) הוא במאי קולנוע ישראלי.
וולך נולד למשפחה חרדית מרובת ילדים ולו 19 אחים ואחיות.
למד בישיבה קטנה (14-16) בישיבת קול תורה בירושלים ובישיבה גדולה בישיבת פוניבז' בבני ברק.
ב-1988 עזב את ישיבת פוניבז והצטרף לישיבת הרב יצחק שלמה זילברמן בעיר העתיקה בירושלים.
בגיל 25, לאחר תהליך ארוך של יציאה בשאלה, עזב לתל אביב והחל בלימודי קולנוע בבית הספר חשיפה של האוניברסיטה הפתוחה.
את דרכו האמנותית החל כמשורר וכאוטודידקט.
סרטו הארוך הראשון הוא חופשת קיץ שזכה בפרס הסרט הטוב בפסטיבל הסרטים טרייבקה (2007) ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ב-2006. יצר את הסרט הקצר "חמורים בארץ הקודש" (5 דקות) שהוקרן בפסטיבל הערבה (2017).
יצירתו "דניאל אויערבאך" מ-2023 הוא סרטו השלישי והפיצ'ר השני שלו.
דוד ואוריה הוא ציור שמן מאוחר מאת הצייר ההולנדי רמברנדט, שנוצר בסביבות שנת 1665. היצירה מתארת את אוריה החתי ברגע שבו נודע לו כי עליו לשוב לחזית המלחמה, שם צפוי לו מוות בטוח, על פי פקודתו של המלך דוד.
הציור נמצא באוסף מוזיאון הארמיטאז' בסנט פטרבורג.
לעיתים מכונה הציור גם בשם "המן מקבל את גורלו", בהתייחסות לנושא מקראי אחר.
בעת שאוריה נלחם למען בני ישראל במלחמה נגד העמונים, המלך דוד עיבר את אשתו, בת שבע, לאחר שציווה להביאה אליו כאשר ראה אותה רוחצת מחלונו.
בתחילה ניסה דוד להסתיר את מעשיו בכך שהחזיר את אוריה מהמלחמה, מתוך כוונה שיישן עם בת שבע וכך ייחשב הילד כשלו.
אולם, אוריה סירב, שכן כל עוד המלחמה נמשכה, אסור היה לו "להיות טמא".
בעקבות זאת שלח אותו דוד חזרה לחזית, בצירוף מכתב אל שר הצבא יואב, בו ציווה להציבו בקו הראשון – גזר דין מוות בטוח.
כמו ביצירותיו המאוחרות האחרות של רמברנדט, גם "דוד ואוריה" מתאפיין בהבעת רגשות עזים ברגע דרמטי נבחר בקפידה.
אוריה מתואר ברגע שלאחר קבלת פקודתו לשוב לקרב.
הוא עומד בקימה מן השולחן, מפנה את גבו למלך, ראשו מורכן תחת מצנפת מעוטרת אבנים טובות, ועיניו מושפלות.
ידו מונחת על ליבו, חגורתו מתהדקת סביב מותניו, והוא עוזב בצער עמוק את אולם המלכות.
הבעת רגשותיו מועצמת על ידי שכבות הצבע העבות, השימוש החזק בקונטרסט בין אור וצל, דמותו האיתנה והמעטפת האדומה הבוהקת העוטפת אותו.
ברור כי הוא מבין את גורלו; אף שאינו מודע למכתב שנשלח עם פקודת מותו, הוא מבין את משמעות הדברים.
עם זאת, הוא מחויב לציית – המלך הוא כל יכול.
אך תחושת האכזבה הרבה ממי ששירת בנאמנות רבה מורגשת היטב.
ברקע יושבים דוד ונתן הנביא.
אף אחת מהדמויות אינה מביטה ישירות באחרת, והמתח בסצנה מורגש היטב.
דוד, מזוקן, חובש מצנפת ועונד שרשרת זהב בולטת.
הוא נראה מהורהר – אולי מודע לפחדנותו, אך שלם עם החלטתו.
נתן, לעומתו, נראה קודר ומאוכזב.
בהמשך הוא עתיד להוכיח את דוד על מעשיו.
הפרשנות של הציור כסצנה בה מתואר אוריה אינה מוסכמת לחלוטין.
ישנם חוקרי אמנות הסבורים כי מדובר דווקא בייצוג של סיפור מקראי אחר – גורלו של המן האגגי במגילת אסתר.
לפי פרשנות זו, הדמות המרכזית בציור היא המן, שהרגע קיבל מהמלך אחשוורוש את ההוראה להכין תהלוכת כבוד למרדכי היהודי, לאחר שזה הציל את חיי המלך.
המן מתמלא תחושת גועל עמוקה, שכן קיווה שהכבוד יוענק לו ולא למרדכי – האיש היחיד שסירב להשתחוות בפניו.
לראשונה הוצע כי הציור מתאר את אוריה על ידי חוקר האמנות ההולנדי אברהם ברדיוס, ששיבץ אותו בקטלוג שלו תחת נושא זה.
מחקרים מאוחרים יותר, ובהם מחקרה של מאדלין קאר משנת 1965, חיזקו פרשנות זו.
קאר טענה כי הסצנה "פסיכולוגית מתקבלת על הדעת" יותר בפרשנות אוריה, וכי הפרטים החזותיים, כמו המצנפות שבבעלות רמברנדט, אינם בהכרח מצביעים על סצנה מזרחית.
מנגד, ידוע כי רמברנדט עסק בדמותו של המן גם ביצירות קודמות.
מוזיאון הארמיטאז' מחזיק בשם "המן חווה את גורלו", תחתיו נכלל הציור באוסף המוזיאון מאז שנת 1773.
על פי מוזיאון ההרמיטאז', הציור נוצר בסביבות שנת 1665. כאשר הוצג בתערוכה "רמברנדט המאוחר" במוזיאון הרייקסאמסטרדם בשנת 2015, צוין טווח השנים 1666–1669 כשנות יצירתו המשוערות.
מדלין קאהר: "בעיית רמברנדט: המן או אוריה?" כתב העת של מכוני ורבורג וקרטאול.
דוד וגוליית (באיטלקית: Davide e Golia) הוא ציור שמן מאת הצייר הוונציאני טיציאן.
הציור נוצר בין השנים 1542–1544 לערך עבור כנסיית סנטו ספיריטו, אך כיום הוא מוצג בבזיליקת סנטה מריה דלה סאלוטה.
הפלשתים יצאו למלחמה נגד שאול, וכאשר ניצבו המחנות זה מול זה, יצא גוליית מדי יום לאתגר את בני ישראל לקרב יחיד.
דוד לבדו העז להשיב לאתגר, ובאמצעות קלע ואבנים הצליח להכניע את גוליית.
לאחר מותו של גוליית, איבדו הפלשתים את רוחם ונסו מפני צבא ישראל.
כלי הנשק של הענק הונחו בקודש, וחרבו המפורסמת שימשה את דוד בעת מנוסתו משאול.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-16 קיבל טיציאן מספר רב של הזמנות לציורים מאת נזירי מנזר סנטו ספיריטו , אשר כבר החזיקו ביצירה מוקדמת שלו, "מרקו הקדוש על כס המלכות".
אחת מתמונות המזבח שצוירו עבורם תיארה את "רדת רוח הקודש", אך היא ניזוקה ונזקקה לשחזור מאוחר יותר בידי האמן.
ציור נוסף של אותו נושא, המוצג כיום בכנסיית סלוטה, משתייך לתקופה מאוחרת יותר ביצירתו של טיציאן.
אוסף האמנות כולו של מנזר סנטו ספיריטו הועבר לכנסיית סלוטה במאה ה-17, שם הוא נמצא עד היום.
בתקרת כנסיית סלוטה, מעל המזבח, נמצאות שלוש יצירות מתקופה זו (1543–1544 לערך): "קין הורג את הבל", "עקידת יצחק" ו"דוד וגוליית".
החוקר גאורג גרונאו כותב על שלוש היצירות הללו כמקשה אחת:"נוכל להבחין בקלות בקשר בין שלושת הנושאים; כולם מציגים סצנות של תנועה עזה, ובכל אחת מהן מופיעים רק שתיים או שלוש דמויות.
כישרונו וטבעו של האמן הובילו אותו לבחור בנושאים אלו; הבנתו האמנותית גרמה לו לצמצם את מספר הדמויות לטובת פשטות הקומפוזיציה – אלא אם פטרוניו היו אלה שהציעו את הנושאים.
הסביבה כמעט זהה בכל שלוש היצירות – אדמה חומה, צוקים סלעיים; אנו חשים כאילו הועברנו לפסגות הרים; מעל ומאחורי הדמויות השמיים קודרים ומלאים בעננים כבדים.
מתוך רקע זה בולטות בחוזקה דמויות האדם הקולוסאליות, שצבען חום-צהבהב.כאן נראה אדם נופל שעדיין מנסה להתגונן בידו באורח חלש; מעליו עומד קין, רגלו על קורבנו, נכון להנחית מכה נוספת.
שם נראית דמותו הזקופה של אברהם בפעולה כפולה – ידו השמאלית מונחת על צוואר הנער הכורע על העצים, וידו הימנית אוחזת בסכין ההקרבה, בשעה שהוא מסתובב לפתע אל המלאך שעצר בעדו.
אור עז מאיר באלכסון את גופו של הענק בתמונה השלישית; מעליו ניצב הנער דוד, מרים את זרועותיו בתפילה לשמיים, וקרן שמש חודרת מבעד לעננים הכבדים."גרונאו טוען כי בעיצוב ההרואי של הדמויות השריריות והעוצמתיות, טיציאן קרוב כאן – יותר מבכל מקום אחר – למיכלאנג'לו.
עם זאת, תוכנית הצבע הייחודית שלו משייכת את היצירה לעולמו האישי: הגוון הקודר שולט בהרמוניה בצבעים המקומיים העזים, והקומפוזיציה הצבעונית תורמת לא פחות מהקו ליצירת תחושת חיים עוצמתיים.
בציור "דוד וגוליית", גופו השרוע של גוליית מהווה את מסת הצבע הבולטת ביותר; האור מלמעלה נראה כמעט מוצק כשהוא מאיר את זרועותיו המורמות של דוד.
בנוסף, ההיסטוריונית מדלין קאר טוענת כי בעוד אמנים רבים ציירו את דוד כמי שכורת את ראשו של גוליית, מניף אותו בניצחון או מציג את ראש הענק על הקרקע, טיציאן הוא היחיד שבחר לתאר את דוד מתפלל לאחר ניצחונו.
קאר סבורה כי המפתח להבנת סצנה חסרת תקדים זו טמון בחשיבות החרב בציור של טיציאן—דוד מקדיש אותה לאלוהים באקט של הקדשה דתית.
דוד וגוליית הוא ציור מאת האמן הפלמי פטר פאול רובנס, המתאר את הרגע הדרמטי שבו דוד, לאחר שהפיל את גוליית והשתלט על חרבו, עומד לערוף את ראשו של יריבו.
הציור מוצג במוזיאון נורטון סימון בפסדינה, קליפורניה, ארצות הברית.
הציור מתמקד בשני הדמויות המרכזיות - דוד וגוליית - אשר תופסות כמעט את כל שטח הבד.
ברקע ניתן להבחין רק בשבריר מהקרב המתנהל, דבר שמדגיש את העימות המרכזי בין הגיבור הצעיר לענק המובס.
הקומפוזיציה של היצירה מתאפיינת בתנועה מעגלית חזקה, אשר תושלם עם הנפת החרב של דוד.
תנועה זו יוצרת מתח דרמטי המעצים את רגע השיא של הסצנה.
דמותו של דוד, הניצב בתנוחה התקפית, מאזנת את דמותו השרועה של גוליית, תוך יצירת קומפוזיציה מחושבת היטב.
הנוף ברקע נמתח למרחק רב ומודגש על ידי קו אופק נמוך, היוצר תחושת עומק ומרחב.
כתוצאה מכך, הפעולה הדרמטית בחזית מובלטת כמעט לחלוטין כנגד הרקע השמיימי.
האיזון בין הדמויות מתאפשר גם באמצעות השימוש בגוני צבע משתנים, אשר יוצרים ניגודיות המוסיפה למתח ולדינמיות של הציור.
רובנס, הידוע בסגנונו הבארוקי העשיר והדרמטי, מצליח ביצירה זו לשלב תנועה דינמית, משחקי אור וצל, ואיזון קפדני בין הדמויות, תוך יצירת מתח רגשי עמוק.
הבחירה להציג את הרגע שבו דוד עומד להנחית את המכה הסופית מחזקת את המימד הדרמטי והאנרגטי של הסצנה, המאפיין את יצירותיו של רובנס.
דוד וגוליית הוא ציור משנת 1859 מאת הצייר הצרפתי אדגר דגה.
היצירה, השוכנת באוסף מוזיאון פיצוויליאם באוניברסיטת קיימברידג', מציגה תיאור דרמטי של הרגע שבו דוד מנצח את גוליית.
הציור מתאפיין בפרספקטיבה יוצאת דופן, קומפוזיציה עוצמתית ושימוש בטכניקת גימור לא מושלם, היוצרת תחושה של מתח ודינמיות.
"דוד וגוליית" נחשב לאחת היצירות הבולטות של דגה מתקופתו המוקדמת.
בניגוד לרבים מציוריו המאוחרים, המתמקדים בנשים, ביצירה זו דגה מציג דיוקן של עוצמה גברית בלתי מרוסנת.
שילוב האלמנטים הדרמטיים, הפרספקטיבה הקומפקטית והאווירה החשמלית הופכים את הציור לייחודי בנוף יצירתו של האמן.
בין השנים 1858 ל-1865 צייר דגה מספר מצומצם של קומפוזיציות רחבות היקף ורב-דמויות, שהתבססו על נושאים מהתנ"ך ומהמיתולוגיה הקלאסית.
דוד וגוליית הוא אחד מהציורים הדינמיים ביותר שיצר בתקופה זו, ומהווה עיבוד מפותח לנושא שהחל לחקור בסוף 1857, במסגרת רישומי עיפרון שביצע במהלך ביקורו ברומא ובפירנצה.
הציור מתאר את הרגע שבו דוד, הלוחם הצעיר, מנצח את גוליית, הענק הפלשתי, ובכך מציל את צבא ישראל (שמואל א', י"ז).
במהלך שנות יצירתו המוקדמות, צייר דגה רישומים בהשראת ייצוגים אחרים של דוד, כפי שראה אותם באיטליה.
בין היתר, העתיק את הדינמיות של פסלו של ג'ובאני לורנצו ברניני בגלריה בורגזה ברומא, ואת תחושת התנועה שבאה לידי ביטוי בפסל הברונזה של דונטלו בפירנצה.
השפעות אלו ניכרות בציור "דוד וגוליית", שבו דגה הצליח לשלב בין הרגש הדרמטי של הבארוק לבין הקומפוזיציה הקלאסית שאפיינה את תקופתו.
בציור, דוד מופיע בצדו הימני של הקנבס, כשהוא מתוח ומכווץ כקפיץ מוכן לשחרור.
הוא אינו נראה כילד או גבר, אלא כגוף מאומץ עד קצה גבול היכולת.
רגלו זקופה, זרועו צמודה לגופו, ועורו נראה מחוספס ושרוט, בדומה לאדמת המדבר שמתחתיו.
גוליית, הנמצא ברקע הציור, מוקף בערפל ורוד-אדמדם, מה שמעיד כי דוד זה עתה הכה אותו.
הענק השוקע נדמה כאילו הוא מחזיק יריעת שמיים דמדומית, המסמלת את רגע המעבר שבין הקרב לתובנה שמגיעה בעקבותיו.
קלעו של דוד, המופיע כברק לבן, מגביר את תחושת הדחיפות של הרגע.
הציור משלב אלמנטים של אימפרסיוניזם מוקדם עם השפעות קלאסיות.
דגה משתמש בזוויות חדות ופרספקטיבה קיצונית, היוצרת תחושת עומק ומיקוד בנקודה קריטית.
טכניקת הציור הלא מושלמת משווה ליצירה מראה מחוספס ובלתי מהוקצע, התורם לאווירת המתח והאלימות שבה.
היצירה מציגה לא רק מאבק פיזי, אלא גם מאבק נפשי.
תיאורו של דוד כמלא עוצמה וגוליית כמסמל את הדמדומים והאבדון, רומז על המתח שבין כוחו של הצעיר לבין ההתפכחות שתבוא בעקבות ניצחונו.
בפרשנות מודרנית, הציור מתאר את רגע השיא של ההתבגרות הגברית – ההישג הגדול, שמביא עמו גם הבנה חדשה לגבי העולם והעצמי.
דוד וגוליית הוא ציור שמן על בד, המיוחס לצייר האיטלקי קאראווג'ו, ומתוארך לסוף המאה ה-16 או תחילת המאה ה-17. הציור מוצג במוזיאון הפראדו במדריד ומהווה פרשנות ייחודית לאירוע המקראי המתאר את ניצחונו של דוד על גוליית.
בניגוד לייצוגים רבים אחרים של הקרב בין דוד לגוליית, ציור זה מציג רגע יוצא דופן בסיפור: לאחר שהפיל את גוליית בעזרת אבן מקלעו, דוד עומד מעל גופת הענק, אוחז בראשו הכרות בשיערו ומתכונן לקשור אותו בחבל.
הקומפוזיציה יוצרת תחושת דרמה, כאשר דמותו של דוד בולטת על רקע כהה ומוצל, בהתאם לסגנון האופייני לקראוואג'ו.
הייחוס של הציור לקראוואג'ו נותר נושא למחלוקת בין חוקרי אמנות.
הציור הוא אחד מהציורים הפחות מוכרים מבין היצירות המיוחסות לאמן, והיסטוריית הבעלות שלו אינה מתועדת באופן ברור.
העדות הראשונה לקיומו של הציור בספרד מתועדת בשנת 1789, לאחר מותו של המלך קרלוס השלישי, אז הוא נרשם באוסף המלכותי בארמון בואן רטירו עם מספר המלאי 1118. ברישום זה צוינו ממדי הציור כגדולים משמעותית מגודלו הנוכחי, מה שמעיד כי הבד הורחב במועד כלשהו במאה ה-18.
בדיקות רנטגן שבוצעו בציור במהלך תהליך שימור ב-2023 חשפו מספר מלאי נוסף – "449" – שכוסה בצבע, ככל הנראה לפני שהציור הועבר למוזיאון הפראדו.
מספר זה קושר את היצירה לרשימות מלאי מוקדמות יותר של אוספי האמנות הספרדיים משנים 1771 ו-1716. עוד נמצא כי הציור היה קיים כבר בשנת 1700, באוסף האמנות של בית המלוכה הספרדי לאחר מותו של קרלוס השני.
הציור הועבר מהארמון המלכותי למוזיאון הפראדו, שם נרשם לראשונה במספר 2081 בשנת 1849, עם ייחוס לקראוואג'ו.
הייחוס נשמר גם בקטלוגים משנים מאוחרות יותר, אך אין תיעוד ודאי על הגעת היצירה לספרד או על זהותו של המזמין המקורי.
במהלך תהליך השימור ב-2023 התגלו שינויים שביצע האמן במקור: ראשו של גוליית צויר תחילה בעיניים פקוחות ובפה פעור בצעקה, בדומה לדמותו של הולופרנס בציור יהודית והולופרנס של קראוואג'ו.
מאוחר יותר, הבעתו רוככה, ייתכן עקב דרישת המזמין או שינוי בגישתו של האמן.
בדיקות נוספות חשפו כי דוד צויר במקור עם קרסול עטוף בבד, ככל הנראה כתחבושת או כהשראה ממסורת מתאגרפים עתיקים שחיזקו כך את מפרקיהם.
פרט זה הוסר במהלך העבודה על הציור.
הציור מאופיין בטכניקת ניגודי אור וצל דרמטיים, המעניקים לו עומק וריאליזם.
האופן שבו תיאר קראוואג'ו את דוד – כנער צעיר, רזה, וחסר הבעה רגשית מובהקת – חורג מהתיאורים המסורתיים של הגיבור התנ"כי ומעניק לסצנה אופי אינטימי יותר.
על אף חוסר הוודאות בנוגע לייחוסו, הציור נותר עדות חשובה להשפעתו של קראוואג'ו ולדרכו הייחודית בעיצוב נרטיבים דתיים באמצעות דרמה חזותית חזקה.
דוד ויהונתן (בהולנדית: David en Jonathan) הוא ציור מאת הצייר ההולנדי רמברנדט, שנוצר בשנת 1642. היצירה שמורה כיום באוסף של מוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג, רוסיה.
הציור צויר על לוח עץ אלון, ונחשב לאחת היצירות הראשונות שנכנסו לאוסף של מוזיאון הארמיטאז' עם תחילת גיבושו בשנת 1882, בצוותא עם הפסל ההלניסטי "ונוס מטאורידה".
נושאו של הציור לקוח מן ספר שמואל א', פרק כ', פסוקים 35–42. דוד היה חבר קרוב של יהונתן, בנו של המלך שאול.
כאשר חשד שאול כי דוד שואף למלוכה, תכנן להורגו.
יהונתן, שגילה את כוונת אביו, הזהיר את דוד מפני הסכנה.
הוא יעץ לו לברוח, אך דוד המתין ליד האבן האזל, שם נערכה פגישתם האחרונה.
ברקע השמאלי של הציור נראית ירושלים זוהרת, ואשפת חצים לרגלי דוד נחשבת לאותם חצים שמסר לו יהונתן לאחר ניצחונו על גוליית (שמואל א' י"ח 1–4).
דוד הצעיר אינו מצליח לכלוא את צערו, בעוד יהונתן המבוגר ממנו מתאפק, אך פניו מבטאות צער עמוק.
נושאי האהבה והסבל עומדים במרכז הסיפור המקראי, כפי שהוא מתואר בציור.
רמברנדט יצר את היצירה זמן קצר לאחר מותה של רעייתו האהובה ססקיה, וייתכן כי בחר בנושא בשל תחושותיו האישיות.
באוסף מוזיאון הארמיטאז' שמורות יצירות נוספות של רמברנדט, בהן: פלורה (1634), ההורדה מן הצלב (1634), עקדת יצחק (1635), המשפחה הקדושה עם מלאכים (1645), ושובו של הבן האובד (1668–1669).
דוד וגוליית הוא ציור שמן על בד מאת הצייר האיטלקי אורציו ג'נטילסקי, אשר צויר ככל הנראה בין השנים 1605–1607. היצירה מהווה דוגמה נדירה לשלב מוקדם בשינוי הסגנוני של האמן מהמאנייריזם אל עבר נטורליזם דרמטי, בעקבות השפעת קארוואג'ו.
הציור נחשב להישג קומפוזיציוני יוצא דופן, המאופיין באיזון צבעים, עומק תלת־ממדי ושימוש מרשים בניגודי אור וצל.
כיום נמצא הציור באוסף הגלריה הלאומית של אירלנד.
אביו של אורציו ג'נטילסקי היה צורף, ואחיו הבכור, אורליו, היה צייר מוכשר.
ג'נטילסקי עבר לרומא בגיל 17, ויצירותיו המוקדמות השתייכו לסגנון המאנייריסטי המאוחר.
החל מראשית המאה ה-17, בעקבות מפגשו עם קרוואג'ו, הוא פנה לסגנון ריאליסטי טבעי.
הציור דוד וגוליית הוא דוגמה נדירה לשלב המוקדם בשינוי הסגנוני של ג'נטילסקי, ומתאפיין בהישג קומפוזיציוני מרשים ובאיזון צבעים יוצא דופן.
היצירה תלת־ממדית באופן מובהק, ועדיין משמרת יסודות מאנייריסטיים, אך מציגה את הפעולה בדרך דרמטית וריאליסטית חדשה.
הדמויות מוארות באור חד המגיע מלמעלה, מה שיוצר ניגודים חזקים של אור וצל (קיארוסקורו), גם כאשר האמן בחר להשתמש בצבעים רכים ומעורבים.
הציור מתאר את דוד, הרועה האמיץ, המפיל את גוליית הפלישתי בעזרת אבנים מהקלע, ולאחר מכן כורת את ראשו.
הנושא התנ"כי של ציור זה הפך לנפוץ במיוחד לאחר ועידת טרידנט, כסמל לניצחון האמונה האמיתית על פני כפירה.
הסצנה שלאחר מכן – חזרתו של דוד לירושלים כמנצח – צוירה לעיתים קרובות על ידי חסידיו של קרוואג'ו.
ג'נטילסקי החל את דרכו האמנותית בציור מאנייריסטי, אך עם מעברו לרומא סביב שנת 1600 הושפע עמוקות מהטבעיות הריאליסטית של קרוואג'ו.
אף שהיה מבוגר מקרוואג'ו בשמונה שנים, הפך ג'נטילסקי לאחד מהעוקבים המצליחים ביותר אחר סגנונו.
בשנות ה־1620 עבר ג'נטילסקי תחילה לצרפת, ובהמשך לאנגליה, שם מונה לצייר החצר של המלך צ'ארלס הראשון.
דוד הרועה הוא ציור של האמנית האמריקאית-צרפתייה אליזבת ג'יין גרדנר בוגרו, המבוסס על סיפור מקראי מ.
בסיפור המקראי הזה דוד מנמק את טענתו שיוכל להילחם בגוליית, על ידי כך שהוא מספר שנלחם בחיות טרף שאיימו על צאנו (אריה ודוב).
גרדנר בוגרו מציירת את דוד הצעיר כורע בניצחון על גופת אריה מת, תוך שהוא אוחז טלה במרפק ידו הימנית.
עיניו נשואות אל השמיים, וידו השמאלית מצביעה כלפי מעלה אל מקור כוחו.
הקומפוזיציה המונומנטלית ויציבתו של דוד משקפות את היכרותה של גרדנר עם ציורי מאסטרים ישנים ועם פיסול קלאסי.
עורו של דוד, בעל מראה שישי, בולט על רקע של שמיים כחולים עמומים וגוני אדמה, דבר שתורם לתחושת העל-טבעיות של הדמות.
המשטח המלוטש של היצירה, שהושג באמצעות משיחות מכחול חלקות ובלתי שבורות, מדגיש את הרעיון שמדובר ברגע היסטורי שקפא בזמן.
במכתב שכתבה לאחותה מריה בשנת 1895, התגאתה גרדנר כי הציור יופיע בקרוב בעמוד שלם בפרסומו של סוחר האמנות אלבר גופיל, אשר כלל את מיטב הציורים של השנה.
עם זאת, היא ציינה כי מדובר ביצירה שאינה בהכרח "השקעה טובה", כיוון שהיא עשויה להיות "רצינית מדי לטעמים רגילים", ואולי מתאימה יותר לתצוגה במוזיאון.
הציור מוצג באוסף הקבע של במוזיאון הלאומי לנשים באמנויות בוושינגטון די.
דוד בנימינוביץ' ואסילבסקי היה גנרל יהודי-סובייטי בצבא האדום.
נולד בכפר פיליצ'י שהיה שייך לפלך מינסק, האימפריה הרוסית (היום נמצא הכפר בתחומי מחוז משנה סטאריה דרוהי של בלארוס) במשפחה יהודית.
למד בבית ספר יהודי ולאחר מכן בבית ספר תיכון במינסק.
בשנת 1913 התנדב לשירות בצבא האימפריה הרוסית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה לחמה יחידתו בהחזית המערבית.
בשנת 1917 נשלח לקורס קצינים מזורז ובסיומו שירת כקצין קשר.
התגייס לצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ב-1918, השתתף בלוחמה באזור ליטא ומערב בלארוס.
בהמשך השתתף בקרבות נגד הצבא הלבן בחצי האי קרים ובקרבות נגד האנרכיסטים של נסטור מכנו.
בתום מלחמת האזרחים השתחרר מהשירות הצבאי.
עבד כמנהל חשבונות במפעלים שונים.
בשנת 1930 שב לשירות צבאי וקיבל תפקיד של מפקד פלוגת קשר.
בשנת 1934 מונה לקצין מבצעים של גדוד קשר.
בשנת 1937 נעצר על ידי נ.ק.ו.ד., הוחזק במאסר במשך כשנה וחצי.
בסוף שוחרר בשל חוסר אשמה, הוחזר לשירות הצבאי ומונה לתפקיד מטה במפקדת גיס מס' 4. בשנת 1941 מונה לקצין קשר של דיוויזיה ממוכנת.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות יחד עם יחידתו נטל חלק בקרב ביאליסטוק-מינסק.
לאחר הקרוב נסוג עם יחידתו עד למוהילב.
ביולי 1941 מונה דוד ואסילבסקי למפקד רגימנט.
הרגימנט בפיקודו נטל חלק בקרב מוסקבה.
בשנת 1942 מונה לסגן מפקד דיוויזיה מס' 53 שלחמה באזור העיר קלוגה.
בתחילת 1943 הועברה הדיוויזיה לחזית הדרום-מערבית.
בקיץ 1943 הוצאה הדיוויזיה מקו החזית אל העורף להתרעננות ולהתארגנות מחדש.
בספטמבר 1943 הוכפפה הדיוויזיה ללארמייה ה-37. היא נטלה חלק בקרב דנייפר.
לאחר צליחת נהר דניפרו היא המשיכה להתקדם מערבה והשתתפה בקרבות לשחרור קירובוגרד.
במאי 1944 קודם דוד ואסילבסקי לתפקיד מפקד הדיוויזיה.
הוא הוביל אותה בקרבות במערב אוקראינה, במבצע יאשי-קישינב השני, במתקפת בודפשט ובמתקפת וינה.
במאי 1945 נפגשו יחידות הדיוויזיה עם הכוחות האמריקאים באוסטריה.
באפריל 1945 הועלה דוד ואסילבסקי לדרגת גנרל-מיור.
לאחר המלחמה המשיך לפקד על הדיוויזיה עד לסוף שנת 1946, אז פורקה הדיוויזיה.
הוא המשיך לשרת כמדריך וכראש מגמה בקורס להכשרת קצינים בכירים עד לשנת 1958, אז פרש מהשירות הצבאי.
במהלך שירותו עוטר בעיטור לנין, שלושה עיטורי הדגל האדום, עיטור סובורוב מדרגה שנייה, עיטור קוטוזוב מדרגה שנייה ועיטור הכוכב האדום.
התגורר, לאחר הפרישה מהצבא, בעיר קייב, שם נפטר ב-7 ביוני 1976 .
רבי דוד בן שלמה ויטאל (חי בשלהי המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16) היה רב, פוסק, דרשן, משורר ופילוסוף שפעל ביוון בתקופה שלאחר גירוש ספרד.
היה חתנו של הרד"ך כיהן כרב העיר פטרס.
נודע בעיקר בזכות חיבוריו "כתר תורה" על תרי"ג מצוות ו"מכתם לדוד" על שלושה עשר עיקרים.
רבי דוד ויטאל נולד ככל הנראה באזור קלבריה שבדרום איטליה.
אף שמקובל היה לחשוב שנולד בספרד ועזב בעת הגירוש, החוקר מאיר בניהו מציין כי שם משפחתו, Vital (חיים), נכתב בצורתו האיטלקית ולא הספרדית, Vidal.
כמו כן, אביו של רבי חיים ויטאל, רבי יוסף, כונה "קאלאבריסי", דבר המעיד על מוצאה האיטלקי של המשפחה.
אביו היה רבי שלמה, שנהג לחתום את שמו "רבי שלמה הרופא", וסבו, אבי אמו, היה "החכם הרופא הגדול, רבי יצחק שלום", שחיבר ספרים ברפואה שאף היו בידי נכדו בטרם אבדו.
בצעירותו, בעקבות גירוש ספרד והתמורות המדיניות באזור, נדד עם משפחתו והגיע לתחומי האימפריה העות'מאנית, שם התיישב בעיר פטרס שביוון.
בפטרס, נשא לאישה את בתו של רב העיר, רבי דוד הכהן מקורפו.
חותנו כינה אותו בתארים נכבדים: "בחור הבחורים ופאר החכמים, הוא החכם השלם".
לאחר שהרד"ך עזב את פטרס ועבר לכהן כרב בקורפו, התמנה רבי דוד ויטאל תחתיו כרב הקהילה.
במהלך שהותו בפטרס, צבר נכסים וספרייה עשירה.
תקופה זו התאפיינה במאבקים בין האימפריה העות'מאנית לרפובליקה הוונציאנית על השליטה בעיר.
עם כיבוש העיר בידי הוונציאנים, רכושם של היהודים נבזז, ורבי דוד איבד את כל נכסיו וחשוב מכל – את ספרייתו העשירה, שכללה כתבי יד יקרי ערך.
על אובדן זה הוא מתאונן במרירות בהקדמתו לספרו "כתר תורה":
לאחר חורבן קהילת פטרס, נמלט רבי דוד לעיר ארטה הסמוכה.
בארטה, שבה כיהן באותה עת רבי בנימין בן מתתיה (בעל "שו"ת בנימין זאב"), מצא עצמו רבי דוד נקלע למחלוקת הלכתית חריפה.
הוא צידד בחותנו, הרד"ך, שהיה ממתנגדיו החריפים של רבי בנימין, והפולמוס ביניהם היה עז.
בארטה השלים את חיבורו "כתר תורה" והביאו לדפוס בקושטא בשנת ה'רצ"ו (1536).
שנה לאחר מכן, בשנת ה'רצ"ז, ערך והוציא לאור יחד עם גיסו, רבי חיים הכהן, את ספר השו"ת של חותנו, הרד"ך.
לאחר תקופה זו, ככל הנראה בעקבות המחלוקת, עזב את ארטה ונדד בין קהילות שונות.
הוא מתאר את עצמו כ"המטולטל".
במסעותיו הגיע גם לאיטליה, שם עמד בקשר מכתבים עם המהר"ם פאדובה, שכינה אותו בתארים "מגלה עמוקים...
הוא התפרסם כדרשן מחונן, וכפי שהעיד על עצמו: "בכל המקום אשר התהלכתי, בכל המון ישראל, לפני גדולי ישראל דרשתי הרבה דרושי' ופירושים למדרשים".
רבי דוד ויטאל היה איש אשכולות, ובקיאותו השתרעה על פני תחומים רבים.
לצד גדלותו כפוסק וכדרשן, עסק בשירה, הן שירי קודש והן שירי חול.
חיבוריו משובצים בפיוטים ובחרוזים, המעידים על שליטתו בלשון ובסגנון.
כמו כן, היה בקיא בפילוסופיה יהודית, תורת הקבלה, גימטריה ונוטריקון.
הוא המשיך את המסורת המשפחתית ועסק ברפואה, אף שבניהו משער כי ייתכן שהתואר "הרופא" דבק בו בעיקר בזכות ייחוסו המשפחתי.
חיבורו המרכזי הוא הספר כתר תורה, שנכתב במטרה לשמש מעין "שולחן ערוך" שיטתי לכל תרי"ג מצוות.
הספר מבוסס על מניין המצוות של הרמב"ם.
ייחודו של הספר במבנה השירי-מנמוני שלו: הוא בנוי על שיר שראשי התיבות של מילותיו הראשונות מרכיבות את עשרת הדיברות.
כל מילה בשיר רומזת למצווה אחרת, ובסך הכל 620 מילים – כמניין "כתר" בגימטריה.
בספר זה טבע רבי דוד את המונח שבע מצוות דרבנן, הכולל את המצוות שתיקנו חכמים ואין להן מקור ישיר מן התורה: ברכות, נטילת ידיים, עירוב, הלל, נר שבת, קריאת מגילת אסתר ונר חנוכה.
הספר נדפס לראשונה בקושטא בשנת רצ"ו (1536).
ספרו השני, מכתם לדוד, הוא חיבור פילוסופי-קבלי על שלושה עשר עיקרי האמונה של הרמב"ם.
הספר בנוי מחמישים שערים, וגם הוא כתוב בסגנון פיוטי ורמזי.
מטרת הספר, כדברי המחבר, היא "לקצר ולבאר משפטי הפסוקי' ורמזי המסורת ומאמרי רבותינו ז"ל לבד, הנאות לפי דרכנו לפרש הי"ג עיקרי' למען דעת עיקרי תורת אלהינו".
הספר נדפס בוונציה בשנת ש"ו (1546).
מלבד ספריו, רבי דוד ויטאל היה פוסק פעיל שהשיב לשאלות הלכתיות.
תשובותיו לא קובצו לספר, אך חלקן פזורות בכתבי חכמי דורו ובכתבי יד שונים.
דוד צבי וינקרנץ (נולד ב-1947) הוא מוזיקאי ומלחין ישראלי.
בשנת 1964 זכה וינקרנץ, שהיה תושב זכרון יעקב בתואר חתן התנ"ך לנוער בשומרון, בחידון של תנועת הנוער העובד והלומד.
דוד וינקרנץ התפרסם בשירו "יברכך", שמילותיו הן מ, שזכה במקום ראשון בפסטיבל הזמר החסידי השני, בשנת 1970, בביצועה של אילנה רובינא.
וינקרנץ נהג ללוות את "הרב המרקד", שלמה קרליבך באקורדיון בהופעותיו בישראל.
הוא מרבה לנצח על חבורות זמר וכן עורך אירועי שירה בציבור.
דוד זהבי (גולדיס; 14 ביוני 1910 – 26 באוקטובר 1977) היה מלחין ישראלי, ממייסדי קיבוץ נען.
חתן פרס אלקוני לזמר העברי (1961).
הורי אביו של זהבי עלו לארץ ישראל מרומניה ב-1877 כחלק מהעלייה הראשונה, הגיעו לטבריה ומאוחר יותר עברו להתגורר בראש פינה, שם נולד אברהם גולדיס, אביו של דוד.
ב-1895 נישא אברהם לרחל, עולה בת 19 מרומניה, ועבד לפרנסת המשפחה במפעל המשי שיזם הברון רוטשילד בראש פינה.
משנקלע המפעל לקשיים פוטר אברהם מעבודתו, ובני הזוג עברו בסביבות שנת 1900 ליפו, שם נולד ב-1910 דוד, הילד השלישי במשפחה.
לימים כתב כי "הצלילים הראשונים שספגתי בילדותי היו מזיגה של צלילי הזמירות של שבת ויום טוב מפי אבא מחד – וצלילי המזרח שבקעו מבתי הקפה הערביים שבקרבת ביתנו מאידך." אביו קיווה כי יהיה חזן.
זהבי למד בגן העברי שהיה ביפו, והמשיך את לימודיו בבית־הספר תחכמוני בשכונת נווה צדק.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוגלה עם משפחתו על ידי השלטונות העות'מאניים לזכרון יעקב.
לאחר כניסת הבריטים שבה המשפחה לתל אביב.
זהבי לא למד מוזיקה בצורה מסודרת בשל חוסר אמצעים.
אחותו הגדולה, לאה גולדיס, דחפה אותו לקבל חינוך מוזיקלי בנגינה בכינור, אך כעבור זמן קצר עבר לפסנתר, ש"קסם לי יותר בעושר צליליו".
הוא החל ללמוד אצל הפסנתרנית מרים לוית, ולאחר מכן למד אצל הדסה ביריביס.
בגיל מבוגר יותר למד אצל מרים בוסקוביץ.
בצעירותו עבד בעבודות מזדמנות כמו דפוס, בניין ורַצפוּת.
עם בגרותו הצטרף למייסדי קיבוץ נען, מהנוער העובד, והיה חבר הקיבוץ כחמישים שנה, עד יום מותו.
הוא עברת את שם משפחתו מגולדיס לזהבי.
מלבד עבודתו בקיבוץ כחשמלאי, ארגן מקהלה ואירועי מוזיקה, ובמסגרתם החל גם להלחין.
לפסנתר ששימש אותו בימיה הראשונים של נען, דאג דוד כהן על ידי גיוס כספים למטרה זו.
אט אט החל לפרסם את לחניו בכל הארץ, והפך להיות אחד המלחינים המקובלים בזמנו.
בינואר 1948 נשלח על ידי הקיבוץ המאוחד ביחד עם אשתו רבקה, להדריך במחנות נוער יהודי באיטליה וגרמניה.
בשנת 1961 זכה בפרס יוסף אלקוני לזמר העברי (המוענק במסגרת פרס אנגל) על מנגינות למקהלה ולשירי ילדים ושירי עם.
בשנותיו האחרונות סבל מסרטן הוושט.
חברי נען הצליחו להפיק תקליט משיריו שהצליח מאוד ולהציג אותו לפניו זמן קצר לפני מותו.
דוד זהבי נפטר ב-1977, בגיל 67, ונקבר בקיבוצו.
משנת 2015 מתקיים בקיבוץ נען סיור מזמר שזכה להצלחה גדולה בעקבות יצירות דוד זהבי בהדרכת המוזיקאית דפנה זהבי, כלתו של המלחין, והסופר עופר רגב.
על שמו רחובות ביפו ובכפר סבא.
זהבי היה נשוי שלוש פעמים:
מנישואיו עם יהודית אברמסון נולד בכורו שי, שהיה ילד חריג הטיפול בשי עורר מתחים בין בני הזוג והם נפרדו.
זהבי טיפל בעצמו בשי עד שנאלץ להעבירו למוסד לילדים בעלי מגבלות מנטליות בגבעת השלושה.
ב-10 באפריל 1946 נעלם שי מהמוסד, ולמרות חיפושים ממושכים לא נמצא עד היום.
אשתו השנייה, רבקה פינצ'י הייתה צעירה ממנו ב-20 שנה.
הם התחתנו ב-1948 ומנישואין אלה נולד הבן עדי.
הבדלי גיל ומנטליות הביאו לגירושין ב-1952.
ב-1953 נישא למינה ויטמן, ניצולת השואה שהייתה צעירה ממנו ב-17 שנה.
מנישואין אלה נולדו רפי ולירון.
אשתו של רפי היא הזמרת דפנה זהבי, שמרבה לשיר משירי דוד זהבי בהופעותיה.
בנה של אחותו, לאה גולדיס-לויטס, הוא הביולוג האבולוציוני פרופ' אביתר נבו.
שירו הראשון, שאותו הלחין בעודו נער בן 15, היה "אורחה במדבר" למילותיו של יעקב פיכמן, שיר הפותח במילים "ימין ושמאל, רק חול וחול...".
עם לחניו הנודעים, שירה של חנה סנש, "הליכה לקיסריה" (המוכר כ"אלי, אלי"), "ניגונים" למילותיה של פניה ברגשטיין, "הן אפשר" ו"יצאנו אט" למילותיו של חיים חפר, "אני נושא עמי" (את צער השתיקה), "מלאו אסמינו בר", "ישושום מדבר וציה", את המנון הפלמ"ח ("מסביב יהום הסער, אך ראשנו לא ישח.
לפקודה תמיד אנחנו, תמיד אנו, אנו הפלמ"ח...") שכתב זרובבל גלעד.
שיר ידוע אחר שלו הוא "החליל", שאותו הלחין למילותיה של לאה גולדברג, שאותן מצא בשער של השבועון "דבר לילדים".
סיפור מיוחד הוא הלחנת השיר "בעדן ילדים" מאת שלמה זרחי (זיאמה).
זהו שירו הראשון של זרחי; הוא כתב אותו ב-1915, בגיל 10, בעת שהיה תלמיד ב"חדר מתוקן", ופרסם אותו כעבור שנתיים בעיתון העברי לבני הנעורים "שתילים" שבעריכת משה בן-אליעזר, שהופיע במוסקבה בהוצאת אמנות (גיליון ח–ט, 1917).
זהבי מצא את המלים על פתק זרוק בשדרות רוטשילד והלחין את השיר מבלי לדעת מי חיברוֹ.
(השיר בוצע בשנות ה־60 על ידי חבורת שירו שיר, בהדרכת מאיר הרניק).
(בשנת 1966 עיבד את השיר גיל אלדמע.).
עיבודים של משה וילנסקי לשירי דוד זהבי .[תווים], (זהבי דוד מלחין, וילנסקי משה מעבד מוזיקלי), 1950, מתוך: "ארכיון משה וילנסקי", סדרה B: עיבודים, פריט מס' 11 .
קובץ שירים, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בישראל – הוצאת מרכז לתרבות ולחינוך ('ספריה מוזיקלית ע"ש נסימוב'), תשי"ד, 1954.
קֹבץ שירים: חלק ב; בעריכת ש[למה] קפלן, תל אביב: מרכז לתרבות ולחינוך ('ספריה מוזיקלית ע"ש נסימוב'), תשכ"ב.
(התוכן: שירי ילדים; שירי עם וחברה; שירים ליריים; שירים בשנים ובשלושה קולות)
10 לחנים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד – המדור לחנוך מוזיקלי; אור תו, 1970.
שלא יגמר לעולם: מבחר מנגינות; בעריכת גיל אלדמע, יהודה אורן, הנרי קלאוזנר; איורים מתוך רישומי הצייר אהרון גלעדי, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד – מפעלי תרבות וחינוך ('ספריה מוזיקלית ע"ש נסימוב'), 1981. (כולל אוטוביוגרפיה של זהבי ודברים עליו מאת אליהו הכהן ואחרים)
שירים לשירה בציבור עם דוד זהבי, דוד זהבי, אריה יחיאלי, אברהם שלמה עמיאל, רפאל ספורטה, חנן שדמי, קיבוץ בית השיטה, ערב סוכות תשט"ז, 1955, "ארכיון דוד זהבי", סדרה C: טקסטים לשירים, פריט מס' 042 ,.
שלא יגמר לעולם...: משירי דוד זהבי; הופק והוצא לאור על ידי קיבוץ נען, רמת גן: הד ארצי, 1977. (45 דק') (שירים מאת מחברים שונים; עיבודים: גיל אלדמע, ש' כהן, אילן גלבוע, יצחק גרציאני, אלדד שרים, עודד פנחסי; מבצעים: צילה דגן, יפה ירקוני, שלמה ארצי, נתנאלה, חבורת רננים)
אני נושא עמי: משירי דוד זהבי,נחומי הרציון, הפקה: אילנה האי, מועדון הזמר האזורי (בני שמעון), 1990, בני שמעון: מועצה אזורית בני שמעון - מחלקת התרבות.
הרב דוד וּמשה מתואר במסורת יהדות מרוקו כצדיק ומחולל נסים.
לפי המסופר היה רב שמוצאו מירושלים, אשר סבב כשד"ר בין הקהילות היהודיות בהרי האטלס ושם נפטר בשנת 1171. מסופר בין היתר שביטל גזרה קשה שהפילה חללים רבים, יהודים ומוסלמים.
קברו נמצא בהרי האטלס, על יד הכפרים תמזירת ותמסתינת.
בתחילת המאה ה-20 סומן קברו באבן.
בסביבות מחצית המאה ה-20 נבנו במקום מצבה, אולם קבר, מקומות הדלקה וחדרי אירוח.
בית רבי דוד ומשה הוא שמו של אתר בשכונת כנען בצפת, אשר הוקם ב-1973 לכבוד רבי דוד ומשה.
מקים האתר הוא אברהם בן-חיים, באותה עת פועל ייעור בשנות הארבעים המוקדמות לחייו.
הוא סיפר כי לאחר מלחמת יום הכיפורים נתגלתה לו בחלום דמותו של רבי דוד ומשה.
באחד מן החלומות הודיע לו רבי דוד ומשה כי הוא עוזב את מרוקו ובא לשכון בביתו שבצפת.
בעקבות החלום בנה בן-חיים חדר בביתו אשר כונה "החדר של הצדיק".
בחדר היה ספסל עם מספר סידורי תפילה ותהילים, ועם השנים גדל המשכן ונוספו לבית חדרים נוספים.
עד מהרה החלו לפקוד מתפללים את המקום.
מדי שנה בראש חודש חשוון, נערכת הילולה לזכרו של הצדיק, ומשתתפים בה אלפי בני אדם.
בעקבות כך החלה עזיבה של דיירים מן השכונה.
המתחם כיום מורכב ממרבית הבתים באזור וכולל חדר תפילה, בית כנסת, מגרש חנייה ומנגלים המשמשים את באי המקום.
המקום זוכה לתמיכה מן העירייה, אשר תחילה התנגדה לקיומו.
דוד זונשיין (נולד ב-13 במאי 1973) הוא מהנדס תוכנה, פעיל שמאל רדיקלי, פובליציסט ומבקר ספרות ישראלי.
התפרסם בעקבות סירובו לשרת בשטחי יהודה, שומרון ועזה.
היה מראשי תנועת "אומץ לסרב" חבר הנהלת "בצלם" ויו"ר הנהלת הארגון בשנים 2012 - 2022.
נולד בתל אביב, הבכור מבין שלושה ילדים, לוורדה, ילידת הארץ, וליצחק אייזיק זונשיין, יליד פולין ואיש העלייה החמישית.
היה לוחם וקצין ביחידת מגלן, שבה שימש מפקד צוות וסמ"פ.
זונשיין לקח חלק בלחימה בדרום לבנון, כולל במבצע ענבי זעם.
לאחר ארבע שנים בצה"ל השתחרר בדרגת סגן.
סיים תואר ראשון בפיזיקה ובמדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מספר שנים בתפקידי ניהול פיתוח בתחום התוכנה, הקים זונשיין יחד עם שותף פלסטיני חברת תוכנה המספקת ללקוחותיה פתרונות תוכנה ארגוניים על ידי צוות ישראלי פלסטיני העובד ממרכזי פיתוח בתל אביב וברמאללה.
מאז 2015 הוא מנהל השיווק של בית התוכנה "גליל סופטוור".
הוא כותב ביקורות ספרים למוסף הספרות של העיתון "הארץ" ופרסם מספר סיפורים קצרים בעיתון זה ובאחרים.
זונשיין חי עם בת זוגו ושתי בנותיהם בתל אביב.
בשנת 1999, לאחר מספר סבבי מילואים בגדה המערבית, החל זונשיין להתעניין בפלסטינים ובהיסטוריה של מלחמות ישראל, ובמשך שנה חל תהליך הדרגתי שבו התגבשה תפיסתו האידאולוגית.
לדבריו, "אחרי שנה של קריאה ופגישות עם אנשים הבנתי עד כמה עמוק הפער בין מה שהאמנתי בו לבין המציאות בשטח והיה ברור לי שאין שום אפשרות להמשיך לקחת חלק במערכת הזאת שכל כך אהבתי והייתי כל כך מחובר אליה.
בינואר 2002, אחרי שירות מילואים ברצועת עזה בגדוד בעוצבת חצי האש, יזם זונשיין, ביחד עם יניב איצקוביץ', את "מכתב הלוחמים 2002", שעליו חתמו עד היום כ-1,000 חיילי מילואים.
בעקבות פרסום המכתב הוקמה תנועת "אומץ לסרב".
זונשיין הועמד לדין משמעתי צבאי על סירובו לצאת לשירות מילואים בבית אל.
במהלך משפטו סירב זונשיין להישפט בדין משמעתי וביקש להישפט בבית דין צבאי בו העונש המרבי על העבירה חמור יותר אך קיימת אפשרות להביא עדים ולבסס הגנה הטוענת שהשירות בשטחים הכבושים אינו חוקי ולפיכך חובתם המוסרית של חיילי צה"ל היא לסרב לשרת מעבר לקו הירוק.
הפרקליטות הצבאית דחתה את בקשתו להישפט בבית דין צבאי, והחזירה את הטיפול בעניין למפקד עוצבת האש, תא"ל טל רוסו, שדן את סגן זונשיין לשלושים וחמישה ימי מחבוש בפועל.
זונשיין עתר לבג"ץ על מנת שיורה לצבא לאפשר לו להישפט בבית הדין.
לאחר כשבוע בכלא הוציא בג"ץ צו ביניים שהורה למדינה לשחרר את זונשיין מהכלא עד לבירור העתירה בעניינו.
בהמשך, בתגובה למהלך משפטי שנקט נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, הגיש זונשיין וחברים נוספים ב"אומץ לסרב" עתירה לבג"ץ בה ביקשו מבית המשפט לקבוע כי סירובם חוקי משום שמאז האינתיפאדה השנייה, הכיבוש ופעולות צה"ל הנעשות בשטחים אינם חוקיים.
בתגובה לעתירה קבע בג"ץ בראשות הנשיא ברק כי סרבנות מוחלטת לשירות בצבא מטעמי מצפון היא צעד לגיטימי, אך סרבנות סלקטיבית למילוי פקודות מסוימות אינה לגיטימית.
בעקבות פסק הדין חזר זונשיין לכלא שש להשלים את ריצוי עונשו.
אף על פי שזונשיין קורא לסירוב ביחס לפעולות של שליטה בפלסטינים, הוא מתנגד לסירוב לפנות יישובים יהודיים, מעשה שלדעתו מהווה פגיעה בדמוקרטיה.
החל משנת 2009 זונשיין הוא חבר הנהלת "בצלם".
בנובמבר 2012 הוענק לזונשיין פרס האקדמיה הנורווגית לספרות ולחופש ביטוי על פועלו למען זכויות אדם.
בשנת 2003 היה מועמד לקבלת פרס נובל לשלום, בהמלצתם של זוכי הפרס ריגוברטה מנצ'ו והבישוף קרלוס פליפה חימנז בלו, על פעילותו בתנועת "אומץ לסרב".
דוד ורהפטיג (14 ביוני 1910 – 12 בפברואר 1987) היה איש בית"ר, נציבה האחרון של התנועה בלטביה, אסטוניה ופינלנד, אחיו הבכור של לוחם הלח"י, הרצל עמיקם וקרובו של הצייר אבל פן.
דוד ורהפטיג נולד לזלמן ובלה ורהפטיג, בעיירה לודזה שבאימפריה הרוסית (כיום לטביה).
בגיל 13 שמע לראשונה את רעיונות הציונות הרוויזיוניסטית בהרצאה של זאב ז'בוטינסקי בלודזה, ובעקבות כך הצטרף לאחר שנתיים לתנועת הנוער בית"ר ושימש שם כמדריך בקן המקומי.
ב-1927, עם סיום לימודיו בבית הספר העברי העירוני בעיירת הולדתו, עזב ורהפטיג את לוזדה ונרשם לאוניברסיטת לטביה בריגה.
שם למד ורהפטיג בפקולטה להנדסה, ובמקביל המשיך בפעילותיו בתנועת הנוער ובתנועה הרוויזיוניסטית.
במסגרת פעילות ציונית זו עבד ב-1933 כחבר מערכת העיתון הרוויזיוניסטי "אוונט פוסט".
בזמן זה החליט ורהפטיג לעלות לארץ ישראל, אך חש כי עליו למלא ראשית את שירות החובה בצבא הלטבי.
ב-1934 התגייס לצבא המקומי והוצב כקשר בגדוד חי"ר.
ב-1935, עם תום שירותו הצבאי, נתמנה לנציב בית"ר בלטביה, אסטוניה ופינלנד על ידי ראש בית"ר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשאר בריגה.
ב-6 באוגוסט 1940 נעצר ורהפטיג בריגה על ידי שלטונות הכיבוש הסובייטי באשמת "פעילות ציונית חתרנית".
ב-26 במרץ 1941, לאחר חקירה ממושכת, נשלח לשמונה שנים ב"מחנה עבודה לתיקון המידות", שהיה בפועל גולאג וורקוטקה המפורסם בצפון-מערב רוסיה.
עם שחרורו בספטמבר 1948 מוורקוטקה הוגלה ורהפטיג לקרסנויארסק שבסיביר.
בדצמבר 1955, לאחר כמעט שמונה שנים נוספות, טוהר מכל האשמות על ידי בית המשפט העליון של לטביה.
כחצי שנה לאחר מכן, חזר ורהפטיג לריגה.
ב-19 בינואר 1966, בעקבות מאמצים כבירים מצד אחיו הרצל, קיבל היתר מיוחד מברית המועצות לעלות לישראל.
ב-8 במאי, לאחר מספר חודשים, עלה ארצה.
לאחר עלייתו פעל ורהפטיג רבות למען יהדות ברית המועצות ולעליית אסירי ציון, ובהם יעקב קדמי, גרישה פייגין וסילבה זלמנסון.
דוד ורהפטיג נפטר חסר אישה וילדים ב-12 בפברואר 1987, והובא למנוחות בבית העלמין הדרום .
במלאת שנה למותו, ספד לו מנחם בגין:
דוד ושלמה - בין מציאות היסטורית למיתוס הוא ספר בנושא ארכאולוגיה מקראית מאת ישראל פינקלשטיין וניל אשר סילברמן, שיצא לאור בספטמבר 2006 בהוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב.
פרופ' ישראל פינקלשטיין, חתן פרס דן דוד ולשעבר ראש המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, הוא דמות מפורסמת בעולם הארכאולוגיה, הגם שלא מקובלת על כולם.
בפרט, התיארוך שלו לממצאים מארץ ישראל, לפיו הוא מייחס ממצאים רבים מתקופת המקרא לזמן המאוחר במאה שנים בערך מהתאריך המקובל, אינו מוסכם בקהילת הארכאולוגים.
ד"ר ניל אשר סילברמן חבר במרכז אנמה לארכאולוגיה ציבורית בבלגיה.
ספרם "דוד ושלמה" הוא שיתוף פעולה שני לאחר הספר ראשית ישראל: ארכאולוגיה, מקרא וזיכרון היסטורי.
בספרם הראשון טענו המחברים שעל פי מה שידוע מהארכאולוגיה, אין ראיות לקיומה של ממלכת ישראל המאוחדת, ירושלים הייתה לא יותר מכפר גדול והממלכה החשובה הייתה דווקא ישראל ולא יהודה.
הם העלו השערה על פיה רוב הטקסט המקראי הדן בהיסטוריה של ישראל נכתב בממלכת יהודה לקראת סוף קיומה, במאה השביעית לפנה"ס (תקופת המלך יאשיהו), למטרות של תעמולה פוליטית ודתית, כצורך לאחד שתי מסורות של שתי ישויות מדיניות שונות - יהודה וישראל.
הספר זכה לחשיפה תקשורתית גדולה ועורר הד ציבורי נרחב.
הוא אף הפך לרב-מכר במקומות רבים בעולם.
בספר דוד ושלמה מתחקים המחברים אחר ראשיתן והתפתחותן של מסורות המקרא אודות דוד המלך ושלמה המלך ותקופתם, המניעים והרקע מאחורי מסורות אלו, והשפעתן על תרבות המערב.
המחברים טוענים שעל פי הארכאולוגיה, עיקר תוכנן של המסורות לא משקף מציאות היסטורית אמיתית, אם כי הן מכילות גרעין אותנטי של ממלכה מקומית.
המחברים טוענים שדורות אחרי דורות הוסיפו לגרעין זה ושינו אותו על פי השקפותיהם ומגמותיהם, וכך התפתחו התפיסות לגבי דוד ושלמה המופיעות בתנ"ך ובמסורת היהודית והנוצרית.
כמו קודמו , גם על הספר דוד ושלמה יש ביקורת קשה מצד חלק מהממסד האקדמי.
כך כותב פרופ' מייקל קוגן מסטונהיל קולג', בכתב עת פופולרי:
"לאחר זמן מה, שיחזורם של פינקלשטיין וסילברמן כמעט דומה לתאוריית קונספירציה: תחשבו על צופן דה וינצ'י או על זיהוי שייקספיר כאדוארד דה ויר.
כמו תסריטים אלה ואחרים הדמיוניים כמותם, שיחזורם של פינקלשטיין וסילברמן מסתמך על שימוש סלקטיבי ומגמתי ביותר בראיות.
דוד וקשטיין (נולד ב-2 ביולי 1954) הוא צייר ישראלי ומרצה לאמנות.
וקשטיין פועל מסוף שנות השבעים בתחומי האמנות, הוראת אמנות ויזמות חינוכית לעידוד עשיית אמנות ויצירה בפריפריה.
דוד וקשטיין נולד ביפו להורים שנמלטו מפולין לברית המועצות, בזמן מלחמת העולם השנייה ועלו לישראל לאחר הקמת המדינה.
בהיותו בן שלוש עברה המשפחה להתגורר בשיכון ותיקים ברמת גן.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 היגרה המשפחה לניו יורק.
לאחר מות אמו חזרה המשפחה לישראל והתיישבה בקיבוץ עינת.
ב-1974 סיים שנה ראשונה לתואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, לאחר מכן באותה השנה עבר ללמוד במחלקה לאמנות בבצלאל.
מ-1978 הקים וניהל את הסדנה לאמנות ביבנה.
והפעיל כיתת אמן בשיכון המזרח בראשון לציון.
ב-1984 הקים גלריה לאמנות עכשווית בסדנה לאמנות ביבנה.
ב-1986 הקים את גלריית "רגע" של קבוצת רגע בה היה חבר, בתל אביב.
ב-1988 היה שותף בהקמת כתב העת לאמנות "סטודיו".
בנוסף החל להרצות במכללת אורנים, שם הקים וניהל את הגלריה לאמנות ישראלית במשך 25 שנים.
הגלריה הייתה חלק משיעור שהעביר בשם "קורס גלריה.
מ-1995 מנהל ומפיק סדרת סרטים תיעודיים על אמנים, במכללת אורנים.
בשנת 2014 העלה את אתר האינטרנט "דוד וגוליית - שיחות על אמנות".
ב-1996 שימש כמורה בתיכון לאמנויות "משגב" במצפה רמון.
מ-1999 מרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ומ-2001 מונה לפרופסור ומרצה בכיר לאמנות במכללת אורנים.
בשנות ה-90 וה-2000 הקים פרויקטים של "נבחרת ציור" ותחנות לאמנות עכשווית, בשכונות פריפריאליות שונות ברחבי הארץ (ראשון לציון, אופקים, רמלה, נצרת ורהט).
ב-2006 יסד את הגלריה לאמנות עכשווית "עירוני רמלה" ברמלה, והגלריה "אופקים חדשים" באופקים, ומאז משמש אוצר הגלריות.
בשנת 2021 הציג במוזיאון תל אביב את "תערוכה רבת־משתתפים", הכוללת 140 ריבועי פסיפס שנעשו על ידי וקשטיין וצוותי ההוראה שלו, ומקבץ שמות פרטיים כתובים באבני פסיפס קטנות.
את התערוכה אצרה רותי דירקטור.
ביוני 2022 נערכה במשכן לאמנות בעין חרוד תערוכת יחיד לוקשטיין (אוצר: יניב שפירא), שכללה את פרויקט השיחות שלו עם אמנים.
במרכז התערוכה הסרט "אספה כללית" (2010) שמציג שיחות של וקשטיין עם 53 אמנים על ציור.
במקביל כותב וקשטיין ביקורות אמנות ומאמרים מקצועיים לעיתונים שונים בארץ.
1975-1974 מדעי המדינה, אוניברסיטת תל אביב
1976-1975 המחלקה לקדרות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1978-1976 המחלקה לאמנות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1994 מלגת השתלמות בארצות הברית, קרן תרבות אמריקה-ישראל
1995-1994, מלגת אמן-מורה, משרד החינוך והתרבות
1997 פרס משרד החינוך והתרבות
2000 מענק מחקר אורנים, המכללה האקדמית לחינוך, קריית טבעון
2002-2000, מלגת אמן-מורה, משרד התרבות והספורט
2015 פרס איינשטיין ליוצרים ותיקים, משרד התרבות והספורט
דוד וַיְנְפֶלְד (נולד ב-1937 בלימנוב, פולין) הוא חוקר ספרות, מתרגם, מבקר, מסאי ועורך ספרותי ישראלי, חתן פרס עקביהו לשנת 2011 פרס טשרניחובסקי לתרגום לשנת 2018.
דוד וינפלד נולד בשנת 1937 בעיירה לימנוב שבפולין, למשפחה מרקע חסידי.
בזמן מלחמת העולם השנייה נמלטה משפחתו לרוסיה, ולאחר המלחמה חזרה לפולין והתיישבה בקרקוב.
בשנת 1950 עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בתל אביב.
וינפלד שירת בצה"ל במסגרת הנח"ל.
בשנת 1967 נישא לאמנית והציירת יוכבד וינפלד, כעבור עשור בני הזוג התגרשו.
בהמשך נישא בשנית ונולדו לו שלושה ילדים, ביניהם האמן יואב וינפלד.
בשנת 1959 החל וינפלד ללמוד בחוג לספרות עברית והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 1964 קיבל תואר שני, על העבודה "ראשית יצירתו של אורי צבי גרינברג בעברית", ובשנת 1975 קיבל תואר דוקטור, על הדיסרטציה: "אמנות הרומן של פרץ סמולנסקין" (בהדרכתם של פרופ' שמואל ורסס ופרופ' שמעון הלקין).
תחומי מחקרו העיקריים הם הפרוזה העברית במחצית השנייה של המאה ה-19 ושירה עברית חדשה.
במקביל, החל משנות ה-60 של המאה ה-20 פרסם וינפלד מסות ספרותיות וביקורת ספרות בכתבי עת ובעיתונים היומיים, רבים מהם תחת שם העט "דוד כרמי".
וינפלד לימד בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית משנת 1966 ועד שנת 2005, ובנוסף לימד גם בחוג לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
וינפלד תרגם מפולנית מיצירותיהם של חתני פרס נובל לספרות צ'סלב מילוש וויסלבה שימבורסקה, וכן מיצירותיהם של זביגנייב הרברט, אדם זגייבסקי, רישרד קריניצקי, מאיר באלאבאן, יצחק אריה ברגר, אידה פינק ואחרים.
תרגם גם מיידיש (במיוחד את שירו של אברהם סוצקבר) ומאנגלית (משירי חתני פרס נובל לספרות טי אס אליוט ושיימוס היני).
בספרים שתרגם משדך וינפלד בין המשוררים לבין יצירות אמנות ישראלית מודרנית, בדרך כלל של הצייר רפי לביא, במה שהצייר והסופר יאיר גרבוז הגדיר "הנמקה אתית".
מבקר השירה אלי הירש טען כ.
פרופ' ניסים קלדרון הגדיר את איכות התרגום של וינפלד כמיוסדת על עקרון הבהירות:
וינפלד עמד בקשרים אישיים עם המשוררים אותם תרגם.
בגיליון מיוחד של כתב העת "הליקון" שהוקדש כולו לתרגומו, מובאים מכתבים שכתבו המשוררים אל וינפלד, תיעודי מפגשים, ואף גלויות מאוירות ועבודות קולאז' ששלחה לו המשוררת ויסלבה שימבורסקה במהלך השנים.
בשנת 2009 ראה אור בפולין קובץ חילופי מכתבים בינו ובין זביגנייב הרברט.
על מפעל התרגום שלו זכה וינפלד בפרס שר החינוך למתרגמים (1995), פרס משרד התרבות ומשרד ראש הממשלה הפולני (1994–1995), פרס פן (P.E.N) הפולני לתרגום (2006), פרס יצחק עקביהו לחקר השירה העברית מטעם אוניברסיטת בר-אילן (2011) ופרס א.מ.ת.
בין השנים 1984–1990 ערך וינפלד את מדור ספרי השירה של הוצאת כתר.
בשנת 1997, לאחר היווסדה של הוצאת קשב לשירה, שימש כחבר מערכת ועורך בהוצאה.
שימש גם כעורך כתב העת "כרמל", ועורך יחד עם ענת ויסמן את כל כתבי דוד אבידן - על כך זכה בפרס שרת התרבות להוצאת ספרי מופת בשנים 2009 ו-2011.
מאז שנת 2008 משמש כעורך השירה במפעל קסת לספרות ביכורים.
הספור העברי במחצית השנייה של המאה ה-19, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1979.
השירה העברית בפולין בין שתי מלחמות העולם, מוסד ביאליק, 1997.
אורי צבי גרינברג (סדרת "דע את עמך: אישים ומנהיגים"), הוצאת משרד החינוך, התרבות והספורט, 1998.
פרץ סמולנסקין, קבורת חמור, או, מדחי אל דחי, מוסד ביאליק ('ספרית דורות'), 1968.
אגי משעול, יומן מטע, הוצאת כתר, 1986
מרים נייגר-פליישמן, מלים במרחב חזותי: שירים, כרמל, 1992.
דוד אבידן, אדמלה; ערך והוסיף אחרית דבר: דוד וינפלד; משכל, 2001.
יורם ברונובסקי, ביקורת תהיה: רשימות על שירה, פרוזה ומסה בספרות העברית, כרמל, 2006.
יורם ניסינוביץ', השֻלחן הנמוך של הישועה, אבן חושן, 2008.
יודית שחר, זו אני מדברת, הוצאת בבל, 2009.
שירה סתיו, לשון אטית, הוצאת דביר, 2012
חדוה הרכבי, צפור שבפנים עומדת בחוץ: שירים 1962–2008; הקיבוץ המאוחד; מוסד ביאליק, 2009.