tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תקופת הפלישה המונגולית לנסיכויות הרוסיות היא תקופה בהיסטוריה של רוס של קייב מאז פלישת הכוחות של האימפריה המונגולית לשטחים הרוסיים במחצית המאה ה-13 ועד לשחרור הסופי משלטונה של אורדת הזהב לקראת סוף המאה ה-15.
תקופת סוף המאה ה-12 ותחילת המאה ה-13 התאפיינה בהיחלשות של קייב כמרכז של רוס של קייב, ועליית כוחן של הנסיכויות הצפוניות, ונסיכות ולדימיר במיוחד.
בהדרגה עבר מרכז הכוח לוולדימיר, אך התהליך התאפיין במאבקים פנימיים בין הנסיכים הצפוניים, ובראשם נסיכות ולדימיר, לבין הנסיכים בדרום, ובראשם נסיכות גאליץ'-וולין.
באותה תקופה החלו המונגולים להגיע לאזור רוסיה.
עוד בשנת 1221 החליט ג'ינגיס חאן בפעם הראשונה על מסע למערב.
בשנת 1223 נערך הקרב על נהר קלקה בו הכוחות המשותפים של הקומנים ונסיכים מדרום רוסיה נחלו תבוסה מוחצת.
אבל לאור האבידות וקשיים במערכה בבולגריה של הוולגה לא המשיכו הכוחות המונגולים בהתקדמות לכיוון קייב, וחזרו מזרחה.
בשנת 1229 החל אוגדיי חאן במערכה נגד בולגריה של הוולגה.
תוך מספר שנים השלימו המונגולים השתלטות על בולגריה של הוולגה, ובשנת 1236 התיישבו פליטים בולגרים במספר ערים בצפון רוסיה.
גם במהלך שנה זו, לא ניצל יורי השני, נסיך ולדימיר, שברשותו היה הכוח הצבאי המשמעותי בין הנסיכים הרוסים, את כוחו לטובת תמיכה בבולגרים, אלא לשם מאבקים פנימיים והשתלטות על קייב.
הוא ניצל את כוחו לביטול מיסים שעד אז כל הנסיכים הרוסים שילמו לנסיכי קייב.
במקביל ניהלו נסיכויות רוסיות בצפון ומערב מערכות צבאיות נגד כוחות של הגרמנים והשוודים שפלשו במסגרת מסעי הצלב הצפוניים.
על פי העדויות בכרוניקות, לא הייתה פלישת המונגולים בסוף 1237 הפתעה.
הכוחות העיקריים של המונגולים בראשות באטו חאן התקדמו דרך ריאזן לכיוון ולדימיר.
יורי השני, נסיך ולדימיר שלח מולם כוח צבאי בראשות בנו וסבולוד בתוספת כוחות מנובגורוד.
לאחר 6 ימי מצור נפלה העיר ריאזן בידי המונגולים; הכוחות היריבים נתקלו זה בזה ליד העיר קולומנה.
בקרב שהתפתח, קרב קולומנה, נחלו הרוסים מפלה ואבידות כבדות, והמונגולים המשיכו בהתקדמות לכיוון ולדימיר.
הנסיך יורי נמלט לצפון במטרה לאסוף כוחות צבא חדשים, ובתקווה להגעת כוחותיו של אחיו, נסיך קייב, ונסיכים נוספים.
ב-20 בינואר 1238 כבשו המונגולים את מוסקבה.
בקרב זה נפל בשבי המונגולי ולדימיר, בן נוסף של הנסיך יורי, שעמד בראש הכוחות במוסקבה.
במהלך פברואר 1238 כבשו המונגולים את העיר ולדימיר וערים נוספות בנסיכות ולדימיר, והרגו את כל משפחת הנסיך.
במקביל להתקדמות בנסיכות ולדימיר כבשו כוחות נוספים של המונגולים ערים לחופי הוולגה.
בפברואר 1238 התחולל הקרב על נהר סיט, במהלכו נהרג הנסיך יורי, ולמעשה הסתיימה ההתנגדות המאורגנת והמאוחדת לפלישה בצפון-מזרח רוסיה.
ב-5 במרץ 1238 התאחדו הכוחות המונגולים, אך לא המשיכו בהתקדמות לכיוון נובגורוד.
לא ברור האם הסיבה לכך היה היחלשות הכוחות עקב האבידות הגדולות, או העדר דרכים עבירות בתקופת האביב.
באביב 1238 החלו המונגולים במצור על העיר קוזלסק בנסיכות צ'רניגוב.
המצור היה קשה ונמשך 7 שבועות.
רק במאי 1238 נכבשה העיר בידי המונגולים.
בסוף 1238 ותחילת 1239 השלימו המונגולים את ההשתלטות על הנסיכויות הרוסיות בצפון מזרח רוסיה.
ב-5 בספטמבר 1240 החלו הכוחות המונגוליים, בראשות באטו חאן, במצור על קייב.
לאחר כיבוש העיר המונגולים המשיכו בהשתלטות על חלקיה הדרומיים של נסיכות קייב, והמשיכו מערבה לכיוון נסיכות גאליץ'-וולין.
כתוצאה מפלישת המונגולים נהרגו כמחצית מאוכלוסיית רוס של קייב.
הערים הגדולות קייב, ולדימיר, סוזדל, ריאזן, טבר, צ'רניגוב ועוד נהרסו.
רק ערי הצפון נובגורוד ופסקוב ומספר ערים במערב שרדו ולא נכבשו.
למשך עשרות שנים הופסקה בנייה מאבן.
הורגשה נדידת אוכלוסין מאדמות דרומיות לצפון-מזרח, לאזורי נהרות וולגה ואוקה.
הופסקו קשרי תרבות ומסחר עם המערב.
כמו כן במשך שנים התפתח נתק חברתי בין הנסיכויות הצפוניות לבין הנסיכויות הדרומיות.
עם השנים התפתח נתק זה להיווצרות העם הרוסי והעם האוקראיני.
לאחר הפלישה התפתחה שיטת תלות פוליטית וכלכלית של הנסיכויות הרוסיות באימפריה המונגולית עד לשנות ה-60 של המאה ה-13, ולאחר מכן באורדת הזהב עד למאה ה-15. בנסיכויות הצפון-מזרחיות התקיימה שיטה זו עד לשנת 1480. בנסיכויות הדרומיות שיטה זו נעלמה בהדרגה במהלך המאה ה-14 תוך השתלטות ליטא ופולין על הנסיכויות.
המונח "העול הטטרי" לא קיים בכרוניקות רוסיות.
הוא נוצר במהלך תחילת המאה ה-15 בפולין ובמיוחד באוניברסיטת קרקוב.
מונח "העול המונגולו-טטרי" נכנס לשימוש בשנת 1817 בעקבות הספר של ההיסטוריון כריסטיאן קרוזה.
בשנת 1243 הוזמן יארוסלאב השני, נסיך ולדימיר לבאטו חאן וקיבל הכרה כנסיך הראשי של רוסיה ועליו היה להבטיח תשלומי מס לאימפריה מונגולית.
הרחבת שטח שבשליטת נסיך זה או אחר הייתה יכולה להתרחש על חשבון השטחים שבשליטת נסיך אחר או על ידי הוספת שטחים שבשליטת אורדת הזהב.
כל נסיך היה צריך להגיע לאורדת הזהב לקבלת אישור לתפקידו.
במהלך המאה ה-13 והמאה ה-14 נסיכים רוסים נסעו באופן סדיר לחצר החאן ולפעמים הוצאו להורג בפקודת החאן.
להסדרת תשלומי מס נערכו מפקדי אוכלוסין במהלך שנות ה-40 של המאה ה-13.
עם זאת ברוב הנסיכויות בדרך כלל לא היה חיל מצב מונגולי ונסיכים רוסים לא היו חייבים לשלוח חיילים לצבא מונגולי, למעט מקרים מיוחדים (למשל מערכה בצפון קווקז).
שליטי אורדת הזהב ניצלו את היריבות בין הנסיכים הרוסים, ולא פעם נשלחו לנסיכויות כוחות צבא במטרה לתמוך בנסיך זה או אחר.
התוצאה הישירה של מערכות מסוג זה הייתה ביזה של הערים הרוסיות על ידי המונגולים.
בתחילת המאה ה-14 נסיכי טבר ניסו להשתחרר משליטת אורדת הזהב.
למרות הצלחות מקומיות, התוצאה הישירה הייתה הריסת טבר בשנת 1328 על ידי כוחות של אורדת הזהב בתמיכת כוחות מנסיכות מוסקבה ונסיכות ריאזן.
עם זאת, הייתה זו הפעם האחרונה שאורדת הזהב הדיחה נסיך רוסי באמצעות כוח צבאי.
בשנת 1332 קיבל איוואן הראשון, נסיך מוסקבה על עצמו לאסוף את התשלומים לאורדה מכל הנסיכויות הצפון-מזרחיות כולל רפובליקת נובגורוד.
בתקופה זו כל ניסיון התקוממות של הנסיכים דוכא על ידי נסיכי מוסקבה ובמידת הצורך בעזרת כוחות של אורדת הזהב.
במחצית המאה ה-14 הורגשה היחלשות של אורדת הזהב.
זאת בעיקר בגלל מאבקים פנימיים.
נסיך מוסקבה דמיטרי דונסקוי ניצל זאת ובקרב קוליקובו ניצחו הכוחות הרוסיים את כוחות אורדת הזהב.
אומנם לאחר סיום מאבק פנימי באורדת הזהב וכניסת טוכטמיש לשלטון, נאלץ דמיטרי דונסקוי לשלם מיסים מוגדלים, ואף להשאיר את בנו בבירת אורדת הזהב בתור בן ערובה.
עם זאת, בשנת 1389 הוא הוריש את נסיכות מוסקבה לבנו ללא אישור החאן.
לאחר שטוכטמיש הובס על ידי טימור לנג בסוף המאה ה-14 הופסקו תשלומי המס עד לשנת 1408. בשנה זו פלש ידיגיי חאן לנסיכות מוסקבה, אך לא הצליח לכבוש את העיר.
יתרה מכך, חלק מהנסיכים סירבו לעזור לו במצור.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-14 הועברו הנסיכויות הדרומיות בהדרגה לשליטת ליטא ופולין – תהליך זה הואץ לאחר הפסד של אורדת הזהב בקרב נגדן בשנת 1362.
במהלך מחצית המאה ה-15 ביצעו כוחות אורדת הזהב מספר מערכות צבאיות מוצלחות, אך לא חזרו לשליטה מוחלטת על הנסיכויות הרוסיות.
בשנת 1476 הכריז איוואן השלישי על הפסקת התשלומים לאורדת הזהב.
לאחר ההתקוממות הגדולה על נהר האוגרה בשנת 1480 הסתיימה תקופת שליטת המונגולים סופית.
לקראת סוף המאה ה-15 אורדת הזהב התחילה להתפרק, ועל שטחה קמו חאנות קאזאן, חאנות אסטרחן, חאנות קרים, חאנות סיביר ואורדת נוגאי.
כל המדינות נכבשו על ידי האימפריה הרוסית במרוצת השנים.
1223 – קרב על נהר קלקה – ניצחון של הצבא המונגולי, אך הכוחות חזרו מזרחה.
דצמבר 1237 – כיבוש והריסת ריאזן
ינואר 1238 – קרב קולומנה
פברואר 1238 – הקרב על נהר סיט
1238 – כיבוש והריסת קולומנה, ולדימיר, רוסטוב, ירוסלבל.
כל משפחת נסיך ולדימיר נספתה.
1239 – כיבוש פריאסלאבל וצ'רניגוב.
העיר פריאסלאבל, שהייתה בין הערים החשובות, לא שוקמה במשך מאות שנים.
1243 – יארוסלאב השני, נסיך ולדימיר נוסע לבירת האימפריה המונגולית קרקורום ומקבל הכרה כנסיך רוסי ראשי.
1246 – יארוסלאב השני, נסיך ולדימיר הורעל בחצר חאן האימפריה המונגולית
ביצוע מפקד אוכלוסין להסדרת גובה המיסים לאימפריה מונגולית
1252 – פשיטה על סוזדל ופריאסלאבל
1254 – ניצחון של הכוחות של נסיכות גאליץ'-וולין
1258 – בלחץ הכוחות של האימפריה המונגולית נהרסים מבצרים בנסיכות וולין-גאליץ'
1273 – פשיטה לאדמות של רפובליקת נובגורוד, כיבוש וולגדה
1274 – פשיטה על נסיכות סמולנסק
1281 – פשיטה גדולה על הערים בצפון-מזרח
1293 – פשיטה גדולה והריסת 14 ערים
1315 – פשיטה על שטחי רפובליקת נובגורוד, כיבוש רוסטוב
1318 – מיכאל מטבר, נסיך ולדימיר נהרג באורדת הזהב
1322 – פשיטה על ירוסלבל
1326 – דמיטרי מטבר, נסיך ולדימיר נהרג באורדת הזהב
1327 – התקוממות עממית בטבר.
1328 – עליה שלטון של איוואן הראשון, נסיך מוסקבה.
עליית כוחה של נסיכות מוסקבה
1339 – אלכסנדר מטבר, נסיך ולדימיר נהרג באורדת הזהב
1359 – תחילת כהונה של דמיטרי דונסקוי
1362 – ניצחון של ליטא על כוחות אורדת הזהב.
העברת אדמות בדרום רוסיה לשליטת ליטא
1380 – ניצחון רוסי בקרב קוליקובו
1382 – החאן טוכטמיש כובש ושורף את מוסקבה
1399 – פשיטה על ניז'ני נובגורוד
1408 – פשיטה גדולה על רוסטוב ופריאסלאבל.
מוסקבה עמדה במצור ולא נכבשה
1410 – פשיטה על ולדימיר
1440 – פשיטה על סביבת מוסקבה וקולומנה
1443 – פשיטה על סביבת ריאזן, אך העיר לא נכבשה
1445 – פשיטה על ניז'ני נובגורוד
1445 – וסילי השני, נסיך מוסקבה הובס בקרב ונשבה.
1468 – פשיטה על גאליץ' (מחוז קוסטרומה)
1480 – ההתקוממות הגדולה על נהר האוגרה, סיום שליטת אורדת הזהב
הפלישה להודו-סין, שנמשכה מ-22 בספטמבר עד 26 בספטמבר 1940, הייתה חלק מניסיונה של האימפריה היפנית להטיל מצור על סין, במהלך מלחמת סין–יפן השנייה.
מטרת הפלישה הייתה למנוע העברת אלפי טון ציוד אמריקאי מדי חודש מהודו-סין לסין, ובנוסף, כיבוש הודו-סין היווה קרש קפיצה לכיבוש שאר דרום-מזרח אסיה.
ב-22 בספטמבר 1940, חתמה צרפת על הסכם הפסקת אש עם גרמניה הנאצית, ובכך נסללה הדרך להקמת ממשלת וישי.
ממשלת וישי ירשה את כל הקולוניות הצרפתיות, ובכללן את הודו-סין, שהייתה נקודת הגישה האחרונה מסין אל שאר העולם.
לאחר נפילת העיר לונגג'ואו (במחוז גואנגשי) לידי היפנים במהלך קרב דרום גואנגשי, נסגר הכביש המקשר בין הודו-סין לדרום סין.
אולם, מסילת הברזל שקישרה בין עיר הנמל האי פונג (היום בווייטנאם) למחוז יונאן נותרה פעילה ואפשרה מעבר סחורות מהודו-סין לעיר קונמינג, שהייתה מרכז צבאי סיני בעל חשיבות.
יפן החלה ללחוץ על ממשלת וישי שתפעל לסגירת קו הרכבת, אשר אפשר לסינים להמשיך להילחם.
ב-5 בספטמבר, הוקם מתוך "ארמיית דרום סין" "חיל המשלוח של הודו-סין," שתוכנן להיות חיל המצב באזור לאחר כיבושו.
חיל המשלוח היה תחת פיקוד מייג'ור-ג'נרל טקומה נישימורה, וזכה לסיוע הצי הקיסרי היפני בדמות שייטת ספינות מלחמה ונושאות מטוסים, וסיוע אווירי מבסיסים על האי האינאן.
ב-22 בספטמבר, חתמו יפן וממשלת וישי על הסכם המתיר ליפנים זכות לנוע בתוך הודו-סין ולהקים בה בסיסים.
עם זאת, מספר החיילים היפנים שיוצבו באזור הוגבל ל-6,000 חיילים, כאשר ההסכם קובע כי לא ישהו בהודו-סין יותר מ-25,000 חיילים בכל רגע נתון.
כל תוספת של כוחות צבא יפניים לאזור נאסרה על פי ההסכם.
מספר שעות לאחר החתימה על ההסכם, הפרו היפנים את תנאיו.
הדיוויזיה החמישית היפנית, תחת פיקודו של לוטננט-ג'נרל אקיהיטו נקמורה, חצתה את הגבול בשלושה מקומות, וסגרה על העיר לאנג סון, משם התחילה מסילת הרכבת צפונה.
הכוחות היפנים נתקלו בהתנגדות מצד חטיבה צרפתית אחת וכוחות של לגיון הזרים הצרפתי שהוצבו באזור, אשר החזיקו מעמד עד 25 בספטמבר.
כיבוש לאנג סון פתח בשביל היפנים את הדרך להאנוי, אולם בדרכם ניצבו מספר גדודים צרפתים שהיו מוכנים להגן על הדרך לעיר.
ב-24 בספטמבר, תקפו מטוסים מנושאות מטוסים שהוצבו במפרץ טונקין את העיר האי פונג, ויומיים לאחר מכן, החלו נוחתים חיילים יפנים על החופים בסביבות העיר.
נחיתה נוספת נערכה זמן קצר לאחר מכן, והוסיפה טנקים לכוחות היפנים הנוחתים.
בצהרי היום היו מסביב להאי פונג כ-4,500 חיילים יפניים ותריסר טנקים.
בערב 26 בספטמבר הסתיימה הלחימה.
יפן השתלטה על שדה התעופה ג'יה לאם שמחוץ להאנוי, מסוף רכבות על גבול יונאן ושטחים הצופים על מסילת הרכבת בגבול גואנגשי.
יפן אף הציבה כ-900 חיילים בעיר האי פונג ו-600 בהאנוי.
כך התחילה תקופת הכיבוש היפני בהודו-סין, שתימשך עד סוף המלחמה.
הפלישה לתאילנד התרחשה כאשר כוחות צבא של האימפריה היפנית פלשו לתאילנד, ב-8 בדצמבר 1941. על אף הלחימה הקשה שהתנהלה בין הצדדים במהלך הפשיטה, החזיקה ההתנגדות מעמד מספר שעות בלבד.
הפלישה התאפשרה בשל העובדה ששנה קודם לכן פלשה יפן להודו-סין, והחזיקה שם בסיסים.
על מנת לפלוש למלאיה ולבורמה, נדרשו היפנים להשתמש בנמלים, מסילות ברזל ושדות תעופה בתאילנד.
אולם, התאים שאפו לשמור על עצמאותם, שכן הם התגאו בעובדה שמדינתם לא נכבשה על ידי אירופאים במהלך עידן הקולוניאליזם, וגם בשל העובדה כי לא מכבר ניצחו את צרפת של וישי במלחמה הפרנקו-תאית.
בנוסף, הצבא התאי לא היה חסר יכולת, וחייליו היו במצב מוכנות לקרב.
בשל כך רצו היפנים להגיע להסכם עם התאים, בטרם ינחתו בחופי המדינה, ובכך יחסכו את חייהם של חיילים יפנים רבים.
על מנת להשיג מטרה זו, פתחו היפנים בשיחות חשאיות עם הממשלה התאית.
באותו זמן, נראה כי מדינות הציר עומדות לנצח באירופה, ובאוקטובר 1940, הביע הדיקטטור התאי פּלַייק פיבולסונגראם (או פיבון) הסכמה בעל פה כי יתמוך בפלישה יפנית למלאיה.
בתמורה תקבל תאילנד אזורים ממלאיה אשר נלקחו ממנה על ידי הבריטים ב-1909 ואת מדינת שאן בבורמה.
ב-1941, פנה פיבון לבריטניה ולארצות הברית בבקשה כי יבטיחו לו סיוע במקרה שהיפנים יפלשו לארצו.
אף אחת מהמדינות לא יכולה הייתה להבטיח סיוע, אך ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל תמך במתן הצהרה לפיה אם תפלוש יפן לממלכה הדרום-מזרח אסייתית ייחשב הדבר כהכרזת מלחמה על שתי המדינות.
מהלך זה שיבש את התוכניות היפניות לנחיתה שקטה בתאילנד, ולהשגת נקודת מוצא נוחה לפלישה למלאיה.
בסופו של דבר, הורה פילדמרשל היסאיצ'י טראוצ'י לצי הפלישה להפליג לכיוון תאילנד ולפלוש אליה, גם ללא הסכמת ממשלתה.
עם שחר, חצתה הארמייה ה-15 את הגבול לתוך תאילנד, בפרובינציית בטאמבאנג.
היפנים לא נתקלו בכל התנגדות, והמשיכו עד העיר ארניָאפראטט (Aranyaprathet), שם עברה מסילת ברזל חשובה.
גדוד הרגלים הראשון של רגימנט הרגלים ה-143 נחת בעיר צ'ומפון (Chumphon), השוכנת במרכז איסטמוס קרה (Kra), בבוקר ה-8 בדצמבר.
היפנים הצליחו להקים ראש חוף באתר הנחיתה, אך רותקו בשל התנגדות נחושה של יחידת האימונים של ארמיית הנוער ה-52 וגדוד הרגלים ה-38 של משטרת צ'ומפון.
הלחימה נמשכה עד שעות אחר הצהריים, עד אשר קיבלו הכוחות התאים הוראה לעצור את הלחימה.
בליל 7 בדצמבר, עגנו מול חופי נאקון סי טמרט שלוש אוניות יפניות להובלת חיילים.
האוניות נשאו על סיפוניהן את גדוד הרגלים השלישי מרגימנט הרגלים ה-143, את רגימנט האווירי ה-18, את גדוד הנ"מ ה-32 ואת פלוגת הבינוי השישית.
מעט לאחר חצות, החלו הכוחות לעלות על החוף.
נקודת ההחפה הייתה בקרבת מחנה של צבא תאילנד, והחיילים במחנה, שקיבלו דיווחים על נחיתות יפניות ברחבי המדינה, היו ערוכים לקרב.
הקרב שהתפתח נמשך עד צהרי היום, עת קיבלו החיילים התאים פקודה מראש הממשלה להניח את נשקם.
בשל קרבתה לגבול המלאי, נחשבה העיירה פאטאני (Pattani) יעד הנחיתה השני בחשיבותו, וכיבושה היה מטרתה של הארמייה ה-25. הנחיתה התבצעה על אף תנאי הים הקשים באותו יום ותווי השטח, שלא התאים לנחיתה.
הכוחות היפנים נתקלו בהתנגדות מצד יחידת האימונים של ארמיית הנוער ה-66 וגדוד הרגלים ה-42 של המשטרה המקומית, אשר נלחמו עד שקיבלו הוראה להניח את נשקם, בצהרי היום.
בפראצ'ואפ קהירי קהאן (Prachuap Khiri Khan) שכן בסיס הכנף החמישית של חיל האוויר המלכותי של תאילנד.
גדוד הרגלים השני של רגימנט הרגלים ה-143 נחת בסמוך לעיר בשעה 03:00, וכבש אותה לאחר שהתגבר במהירות על כוחות המשטרה במקום.
במקביל, נחתו כוחות נוספים מדרום לבסיס חיל האוויר, אך נתקלו בהתנגדות מצד הכוחות המוצבים בבסיס וכוחות משטרה מקומיים, שהמשיכו להילחם עד שקיבלו את ההוראה להניח את נשקם, בצהרי היום.
הגדוד השלישי של רגימנט המשמר הקיסרי נחת בסאמוט פראקאן (Samut Prakan) בשעות המוקדמות של 8 בדצמבר.
מטרתו הייתה לכבוש את בנגקוק.
הגדוד נתקל בכוח משטרה מקומי, אך לאחר עימות קצר, נמנעה התפתחות קרב במקום, לאחר שהכוחות היפנים הסכימו לא להיכנס לבירה עד תושג הסכמה רשמית מן הממשלה.
הארמייה ה-25 נחתה בעיר הנמל סונגקהלה (Songkhla) בשעות המוקדמות של 8 בדצמבר.
חיל המצב התאי שנכח במקום, שכלל את גדוד הרגלים ה-41 ואת גדוד הארטילריה ה-13, התמקם לצידי הדרך המובילה לגבול המלאי, אך נהדף לאחור מפאת עוצמת הארמייה היפנית.
גם כוחות אלה הניחו את נשקם בצהרי היום, לאחר שקיבלו הוראה מהממשלה.
גורמים מגדוד הרגלים הראשון של הרגימנט ה-143 נחתו בכפר ליד העיר סוראט ת'אני (Surat Thani), והחלו להתקדם לכיוונה.
הם נתקלו בהתנגדות מצד המשטרה התאית המלכותית ומתנדבים.
גם קרב זה הסתיים בשעות הצהריים, לאחר הוראת הממשלה על הפסקת האש.
תקוותו של צ'רצ'יל לכרות ברית עם תאילנד כנגד היפנים נגוזה עם החלטתו של פיבון לחתום על הפסקת אש.
פיבון אף אישר ליפנים להשתמש בתאילנד כקרש קפיצה לפלישה למלאיה, ותוך שעות ספורות מחתימת ההסכם, נחתו מפציצים יפניים בשדה התעופה בסונגקהלה.
הקרבה למלאיה אפשרה הפצצה אסטרטגית של מלאיה וסינגפור מטווחים קרובים.
לאחר הפסקת האש, החשיבו ארצות הברית ובריטניה את תאילנד כשטח כבוש, זאת עד שהתברר אופי ההסכם עליו חתם פיבון.
ב-14 בדצמבר, חתם פיבון על הסכם חשאי נוסף, בו התחייב לספק לצבא היפני חיילים תאים לשם פלישה לבורמה.
ברית רשמית בין תאילנד ליפן נחתמה ב-21 בדצמבר 1941. ב-25 בינואר 1942, הכריזה ממשלת תאילנד מלחמה על ארצות הברית ובריטניה.
בתגובה, הקפיא הממשל הפדרלי את כל נכסי תאילנד בארצות הברית.
בעוד שגריר תאילנד בלונדון מסר את הכרזת המלחמה לשלטונות הבריטים, השגריר בוושינגטון די.
סי., סני פראמוט, סירב למסור את ההכרזה, והחל לארגן את "תנועת תאילנד החופשית."
המתקפה בדגסטן ב-1999, הידועה גם בשם מלחמת דגסטן (נחשבת רשמית למתקפה שהובילה לתחילת מלחמת צ'צ'ניה השנייה), הייתה מתקפה צבאית יזומה של הבריגדה האסלאמית לשמירת שלום בפיקודו של שאמיל באסייב, שב-7 באוגוסט 1999 פרץ עם יחידותיו לאזור בוטליך בדגסטן ("מבצע האימאם גאזי מוחמד") ולאזור נובולאקסקויה ("מבצע האימאם חמזאט בק", 7-23 באוגוסט).
המתקפה האלימה על כוחות הביטחון המקומיים באזור חייבה את מעורבותם של כוחות פדרליים וכוחות של ספצנאז גה-אר-או הונחתו באזור לצד אנשי פס"ב מקומיים, כוחות אם.וה.דה וכוחות יבשה של צבא רוסיה שהסתייעו במיליציות מקומיות.
לאחר חודשיים של מאבק מזוין, הוכנעו הכוחות הבדלניים והושבה השליטה על דגסטן, כאשר המבצע היווה את פתיחת מלחמת צ'צ'ניה השנייה שהייתה אלימה בהרבה מן הראשונה.
הפלישה ללאה-סלמאואה הידועה בהיסטוריוגרפיה היפנית בשם מבצע SR, הייתה פעולה צבאית של האימפריה היפנית לכיבוש אזור לאה-סלמאואה (Salamaua-Lae) בטריטוריית גינאה החדשה, בין 8 ל-13 במרץ 1942, במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
המטרה בכיבוש אזור זה הייתה הקמת שדה תעופה ממנו יוכלו מטוסים יפנים לספק סיוע אווירי לכוחות שפעלו במזרח גינאה החדשה ובים האלמוגים.
חיל המצב האוסטרלי הקטן ששהה באזור נסוג מיד עם הגעת היפנים, ולא העמיד התנגדות לפלישה.
בתגובה לפלישה תקף כוח משימה של נושאות מטוסים של הצי האמריקאי את הכוחות היפנים ב-10 במרץ, טיבע שלוש ספינות תובלה והסב נזק לספינות נוספות.
על אף הנזק הצליחו היפנים להשלים את כיבוש האזור והחלו בבניית שדה התעופה.
טייסות משדה תעופה זה סייעו מאוחר יותר לביסוס העליונות האווירית היפנית במהלך הניסיון היפני לכבוש את פורט מורסבי, ובמהלך קרבות אחרים באזור.
צי הפלישה עזב את רבאול ב-5 במרץ 1942, ומלבד ארבע ספינות התובלה שהובילו את החיילים ליעדם, את הסיוע לפלישה סיפקו ארבע סיירות כבדות, שתי סיירות קלות, שבע משחתות ומספר ספינות עזר.
הפלישה החלה ב-8 במרץ, ובעוד שבלאה לא נרשמה כל התנגדות, בסלמאואה השמידה יחידה של מתנדבים ואנשי קשר של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי תשתיות חיוניות ונסוגה להרים.
ניסיון מוקדם של אמנעה אווירית מצד טייסות אוסטרליות מהאזור נכשל ונזנח.
בשעת בוקר מוקדמת ב-10 במרץ המריאו מטוסים אמריקאים מנושאות המטוסים לקסינגטון ויורקטאון שעגנו במפרץ פפואה שבדרום גינאה החדשה, כ-201 קילומטרים מאזור היעד.
המטוסים האמריקאים הצליחו להימנע מגילוי ובשעה 09:22 פתחו מפציצי צלילה מדגם SBD דונטלס במתקפה על הספינות היפניות שעגנו בלאה.
זמן קצר לאחר מכן, בשעה 09:38, תקפו מפציצי טורפדו מדגם TBD דבסטיטור ומפציצי דונטלס נוספים את הספינות בסלמאואה, בעוד מטוסי קרב ירו על החופים.
כחצי שעה לאחר מכן הופיע גל תקיפה שני של מפציצים שתקפו בשני האתרים.
יום לאחר מכן הגיעו לאזור חמישה מפציצים מדגם B-17 מבצר מעופף והמשיכו בהפגזת האזור.
המטוסים האמריקאים טיבעו שלוש ספינות תובלה.
בנוסף נגרם נזק לסיירת קלה, לשתי משחתות, לספינת תובלה, למקשת, לשולת מוקשים ולספינת עזר נוספת.
הפושטים איבדו את אחד ממפציצי הדונטלס שנפגע מאש נ"מ, ושניים נוספים ביצעו נחיתת חרום בפורט מורסבי בדרכם חזרה.
שאר 101 המטוסים שנשלחו חזרו בבטחה לנושאות המטוסים.
הפשיטה הביאה לאובדן שני שלישים מצי התובלה של היפנים, אך אבדות נוספות נמנעו בשל העובדה שספינות התובלה עגנו בקרבת החוף והיו מסוגלות להחיף עצמן ולהימנע משקיעה.
מעבר לנזק החומרי, הייתה לפשיטה זו השפעה פסיכולוגית על היפנים, שלאחריה העלו את רמת הכוננות והבינו שהאמריקאים מוכנים לסכן את נושאות המטוסים שלהם על מנת למנוע את התקדמותם באזור.
הפלישה לבונה-גונה (בהיסטוריוגרפיה היפנית: מבצע RI) הייתה מבצע צבאי במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה במהלכו פלשו כוחות האימפריה היפנית וכבשו את אזור בונה-גונה בטריטוריית גינאה החדשה, בין 21 ל-24 ביולי 1942. היפנים כבשו את האזור כהקדמה להתקפה על פורט מורסבי וכנקודת התחלה להתקדמות הכוחות לאורך שביל קוקודה.
לאחר התבוסות בקרב ים האלמוגים ובקרב מידוויי במאי וביוני 1942, דחה המטה הכללי הקיסרי את התוכנית לכיבוש פיג'י, סמואה וקלדוניה החדשה.
הארמייה ה-17, תחת פיקודו של לוטננט-גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה, נשלחה לגינאה החדשה במטרה לחצות את רכס אואן סטנלי ולכבוש את פורט מורסבי.
כיבוש העיר עתיד היה להסיר את איום ההתקפות האוויריות על הבסיס היפני הגדול ברבאול ולספק בסיסים אוויריים להתקפות על ערים, על בסיסים ועל נתיבי השייט האוסטרליים.
עד אמצע 1942 תגברו בעלות הברית את כוחותיהם בפורט מורסבי ואף הקימו בסיסי אוויר בעיר ובמפרץ מילן.
הצבא האוסטרלי שלח את הגדוד ה-39 לכפר קוקודה דרך שביל קוקודה על מנת להדוף את היפנים, ופלוגה B של הגדוד התקדמה לבונה על מנת לפקח על בניית שדה תעופה בדובודורה.
לאחר שנכשל בהגעה לפורט מורסבי בדרך הים בשל קרב ים האלמוגים, סופח כוח הפלישה היפני, תחת פיקודו של מייג'ור-גנרל טומיטארו הוריאי, לארמייה ה-17. הכוח החלוץ של כוח הפלישה הכיל את הגדוד הראשון של רגימנט הרגלים ה-144, רגימנט ההנדסה ה-15, פלוגת נחתים ויחידות סיוע נוספות.
שאר כוח הפלישה נחת מאוחר יותר בבונה.
הצי הרביעי של הצי הקיסרי היפני סיפק לכוחות הפלישה סיוע ימי בדמות פלגת הסיירות ה-18 תחת אדמירל משנה קוג'י מטסויאמה, ובה הסיירות "טנריו" ו"טטסוטה," פלגת המשחתות ה-29 ובה המשחתות "אסנאגי," "יוזוקי" ו"אוזוקי," ושתי נחתות.
את החיפוי האווירי לכוחות סיפק הצי האוויר ה-25 מרבאול.
ב-21 ביולי 1942, בצהרי היום, הגיעה השיירה היפנית לגונה והחלה לפרוק את חייליה.
השיירה הצליחה לחמוק מכוחות האוויר של בעלות הברית מכיוון שאלה היו עסוקים בתקיפת שיירה אחרת ליד סלמאואה.
לאחר הנחיתה נע כוח החלוץ לפנים הארץ כדי להכין את הכבישים ואת נתיבי האספקה עבור כוח הפלישה.
פלוגה מגדוד הרגלים הפפואני - שהכיל חיילים מקומיים תחת פיקוד קצין אוסטרלי - דיווחה על הנחיתה היפנית ב-22 ביולי.
באותו לילה הכינו חיילי הפלוגה - ארבעים במספר - מארב לכוח הפלישה היפני על גבעה שהשקיפה על כביש גונה-סנגרה, לפני שנסוגו חזרה אל הג'ונגל.
ב-23 ביולי תקפו מפציצי B-17 מבצר מעופף ו-B-26 מראודר של חילות האוויר של צבא ארצות הברית את האזור, טיבעו נחתת אחת והסבו נזק קל למשחתת אוזוקי.
על אף התקפות אוויריות חוזרות ונשנות על כוח הפלישה הצליחו היפנים להנחית את מרבית החיילים על החוף.
הכוחות היפנים הצליחו לכבוש את אזור בונה-גונה והנחיתו בו את כוח הפלישה.
ב-14 באוגוסט הגיעה שיירה נוספת תחת תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה ועמה הגיעו 3,000 חיילים יפנים, קוריאנים וטאיוואנים.
ב-17 באוגוסט נחתו באזור כוח הנחתים המיוחד, שאר הרגימנט ה-144, גדוד הארטילריה ההררית ה-55, גדוד הנ"מ ה-47 ורגימנט הפרשים ה-55. ב-21 באוגוסט הצטרפו לכוח הפלישה שני גדודים של הרגימנט ה-41. בסך הכול נחתו באזור בונה-גונה כ-13,500-10,000 חיילים יפנים.
באוגוסט החלו הכוחות היפנים להתקדם לאורך שביל קוקודה בדרכם לפורט מורסבי, אך יחידות אוסטרליות עיכבו אותם, וכך החל קרב שביל קוקודה.
לאחר נסיגתם מהשביל שבו הכוחות היפנים לראשי החוף בבונה וגונה, אך הפעם התגוננו מפני התקפה של בעלות הברית בקרב בונה-גונה.
הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית הוא הכינוי לניסיונות הרוסיים לכבוש את שטחי פרוסיה המזרחית מידי הגרמנים.
הפלישה החלה ב-17 באוגוסט 1914 ונמשכה עד 14 בספטמבר 1914. פלישה זו פתחה את החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
כחודש בלבד לאחר שנפתחה המערכה הצליחו הגרמנים לגרום לאחרוני הכוחות הרוסיים לסגת מפרוסיה המזרחית.
ביולי 1914 היה ברור למדינות אירופה שעומדת לפרוץ מלחמה לאחר שכשלו כל המאמצים למנוע אותה .
האימפריה הרוסית התפרשה על פני שטח רב וגיוס הכוחות והעברתם למערב האימפריה (שם עבר הגבול עם הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית, יריבותיה של האימפריה הרוסית) היה תהליך שלוקח מספר שבועות.
הקיסרות הגרמנית התבססה על עובדה זו בתוכנית המלחמה שלה שנקראה תוכנית שליפן.
על פי תוכנית זו, על מנת שגרמניה תמנע ממלחמה בשתי חזיתות שתחליש את כוחה, על עיקר הצבא הגרמני להתרכז בחזית המערבית שם יכריע את צרפת במהירות כמו במלחמת צרפת–פרוסיה.
הגרמנים ציפו שעיקר הצבא הרוסי לא יוכל לצאת למלחמה בשבועות הראשונים של המלחמה ולכן ארמייה אחת בלבד שתוצב בשטחי פרוסיה המזרחית (המקום בו עבר הגבול בין גרמניה לרוסיה) תוכל לבלום את ההתקפות הרוסיות עד אשר תוכרע החזית המערבית.
הארמייה שהוצבה בשטחי פרוסיה המזרחית הייתה הארמייה הגרמנית השמינית, עליה פיקד מקסימיליאן פון פריטוויץ.
הפקודות שקיבלה הארמייה הייתה שעליה להגן על שטחי פרוסיה המזרחית ולא לסגת אלא אם כן קיימת סכנה ממשית שהארמייה תושמד לחלוטין ואז יש לסגת אל עבר קווי נהר הוויסלה ובכך לנטוש את פרוסיה המזרחית לידי האימפריה הרוסית.
מלחמת העולם הראשונה נפתחה ב-4 באוגוסט עם תחילת קרב לייז'.
על מנת להקל את הלחץ בחזית המערבית, הפצירו הצרפתים ברוסים לפלוש לשטחי גרמניה אף על פי שצבאם עדיין לא מאורגן בשיא כוחו לצאת למלחמה מול גרמניה ואוסטרו-הונגריה.
לבסוף הרוסים החליטו להשמע לצרפתים ולצאת להתקפה על גרמניה ואוסטרו-הונגריה.
הכוח הרוסי שפלש לשטחי פרוסיה המזרחית הורכב משתי ארמיות - הארמייה הרוסית הראשונה בפיקודו של פאול פון רננקמפף והארמייה הרוסית השנייה עליה פיקד אלכסנדר סמסונוב.
לפי תוכנית הפלישה הצבאית, הארמייה הראשונה תפלוש מכיוון צפון-מערב והארמייה השנייה תפלוש מכיוון דרום.
הרוסים, כמו הגרמנים, ידעו שארמייה רוסית אחת לא תוכל להביס לבדה את הארמייה הגרמנית שכן לגרמנים היה ציוד חדיש יותר ושרשרת פיקוד מנוסה ויעילה יותר.
לעומת זאת, אם תכנס הארמייה הגרמנית לקרב מול של שתי הארמיות הרוסיות לא יישאר לה כל סיכוי והיא תובס בקרב.
המטרה הרוסית הייתה ששתי הארמיות (שמגיעות מכיוונים שונים) יאגפו את הארמייה הגרמנית השמינית ובתנועת מלקחיים יתקפו אותה, ללא כל אפשרות לברוח.
חולשה אחת הייתה ידועה לשני הצדדים - בין המפקדים של הארמיות (רננקמפף וסמסונוב) היו קיימים יחסי איבה עקב סכסוך שנוצר ביניהם במהלך קרב מוקדן במלחמת רוסיה–יפן תשע שנים קודם לכן.
חוסר האמון שבין המפקדים פגע בשיתוף הפעולה שלהם, דבר שהיה לטובת הגרמנים כיוון שתוכנית המתקפה הרוסית התבססה על שיתוף פעולה בין הארמיות.
הארמיות הרוסיות נכנסו לשטחי פרוסיה המזרחית בלילה שבין 12 באוגוסט ל-13 באוגוסט.
כאמור קודם לכן הארמייה הגרמנית השמינית קיבלה הוראה שלא ליזום התקפה כנגד האויב הרוסי וכתוצאה מכך העדיפה להחזיק בעמדות מוגנות ולא להילחם באופן מיידי מול הארמיות הרוסיות.
מסיבה זו הרוסים לא נתקלו בהתנגדות בעת פלישתם לפרוסיה המזרחית ובמהלך ארבעת הימים הראשונים המשיכו לחצות את שטחי פרוסיה המזרחית בעודם מתרחקים יותר ויותר מקווי האספקה שלהם.
ב-16 באוגוסט הארמייה הרוסית הראשונה עצרה את התקדמותה ליד עיר בשם שטלופנן (כיום נקראת נסטרוב) במטרה לחכות לארמייה הרוסית השנייה שתשלים את הפערים ובכך יוכלו הארמיות לתקוף ביחד את הארמייה הגרמנית.
מפקד הקורפוס ה-1 בארמייה הגרמנית השמינית, הרמן פון פרנסואה, ראה בהיעצרות הארמייה הרוסית הזדמנות לתקוף אותה לפני שהארמייה הרוסית השנייה תדביק את הפער.
ב-17 באוגוסט לקח פרנסואה את הגיס הגרמני הראשון ויצא למתקפת פתע על הארמייה הרוסית הראשונה.
מששמע מפקד הארמייה הגרמנית השמינית פריטוויץ על מעשיו של פון פרנסואה הורה לו מיד לסגת לאחור שכן לא האמין שלגיס יחיד יש אפשרות לגבור על ארמייה שלמה.
פרנסואה, דבק בהחלטתו, הודיע שלא ייסוג באומרו: "אנא מסור לגנרל פון פריטוויץ שגנרל פון פרנסואה יחתור לסיום המגע עם האויב ברגע שהוא יביס את הרוסים!".
הארמייה הרוסית הופתעה תחילה מהמתקפה אך התאוששה במהירות והחלה לאגף את הגיס הגרמני הראשון.
משראה פון פרנסואה שכוחותיו מתחילים להיות מאוגפים הורה על נסיגה.
קרב שטלופנן הסתיים לאחר יום אחד של לחימה בלבד, במהלכו נגרמו לרוסים כ-8,000 אבדות (5,000 הרוגים ופצועים, 3,000 נלקחו בשבי) ואילו לגרמנים כ-1,297 הרוגים ופצועים בלבד.
למרות הניצחון הגרמני, הארמייה הרוסית הראשונה נסוגה רק מעט לאחור ולא היה לקרב יכולת לעצור את התקדמותה.
הרוסים המשיכו להתקדם ביומיים שלאחר מכן עד שעצרו מזרחית לגומבינן.
הגרמנים הצליחו ליירט את התשדורות שהעבירו הרוסים למפקדתם.
על פי תשדורות אלו, הארמייה הרוסית הראשונה נעצרה ליד גומבינן במטרה לחכות לארמייה הרוסית השנייה שתגיע לאזור בתוך יום אחד.
כששמע זאת הרמן פון פרנסואה, הפציר במפקדו פריטוויץ לקחת את היוזמה ולתקוף את הארמייה הראשונה של רננקמפף בטרם תשלים הארמייה הרוסית השנייה את התקדמותה.
מעודד מהניצחון של פרנסואה יומיים קודם לכן, הורה פריטוויץ לארמייה השמינית לצאת להתקפה על הארמייה הרוסית הראשונה.
הקרב החל ב-20 באוגוסט בשעה 4:00 לפנות בוקר עת התחילה הארטילריה של הגיס הגרמני הראשון להפגיז את הרוסים.
החלטתו הפזיזה של פריטוויץ לצאת למתקפה הייתה בעוכרו.
כשנפתח הקרב ב-4:00, לא היו שאר הגיסות הגרמנים מאורגנים לצאת למתקפה.
הגיסות הרוסים שלא לקחו חלק בקרב מול הגיס הראשון שמעו את הארטילריה הגרמנית מצפונם והחלו להיערך בעמדת מגננה.
כתוצאה מכך כשתקף לבסוף הקורפוס ה-17 של אוגוסט פון מקנזן (אליו הצטרף אף יותר מאוחר גיס המילואים הראשון תחת פיקודו של אוטו פון בלוב) את הכוחות הרוסים ארבע שעות לאחר תחילת הקרב הצליחו הרוסים לגרום נזק כבד לגרמנים.
בצפון זירת ההתרחשות, הצליח הגיס הראשון של פון פרנסואה לגבור על מקבילו הרוסי לאחר שלזו האחרונה אזלה תחמושת הארטילריה (העובדה שלרוסים לא הייתה אספקה רחבה של תחמושת הייתה ידועה גם היא לפריטוויץ לפי התשדורות שיורטו).
בדרום נחלו הגיסות הגרמנים תבוסה עקב העובדה שההתקפה נפתחה מאוחר יותר ומרווח הזמן נוצל על די הרוסים להיכנס לעמדות מגננה.
משכשלה ההתקפה בדרום בצהרי 20 באוגוסט ונסוגו הגיסות של מקנזן ובלוב החלו הגיסות הרוסים לאגף את כוחותיו של פרנסואה ולכן אלה נסוגו גם הם.
גם במקרה זה נערך הקרב יום אחד בלבד, אך הפעם התוצאה הייתה שונה והגרמנים שהובסו נסוגו (האבדות בקרב היו מאוזנות - 16,500 לרוסים לעומת 14,800 לגרמנים).
מפקד הארמייה השמינית פריטוויץ פחד שלאחר התבוסה תחל הארמייה הרוסית הראשונה לרדוף אחר הגרמנים הנסוגים ובכך תשמיד אותה כליל.
בצעד שנוי במחלוקת, הורה פריטוויץ לארמייה הגרמנית השמינית לסגת אל עבר קווי נהר הוויסלה ובכך להשאיר את שטחי פרוסיה המזרחית לידי הרוסים.
הנסיגה החלה ב-21 באוגוסט אך לא נמשכה זמן רב.
ב-22 באוגוסט החליט רמטכ"ל צבא גרמניה, הלמוט פון מולטקה הצעיר, להחליף את פריטוויץ בפיקוד מנוסה יותר שכן לדעתו ההחלטה לסגת משטחי פרוסיה המזרחית הייתה שגויה מן היסוד ועמדה בניגוד לתוכנית המלחמה הגרמנית שעל הארמייה להחזיק בשטחי פרוסיה המזרחית עד אשר תוכרע החזית במערבית מול צרפת ובריטניה.
במקומו של פריטוויץ עמדו כעת פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף.
הינדנבורג ולודנדורף החליטו לעצור את הנסיגה של הארמייה השמינית ולמקם אותה ליד כפר בשם טננברג.
הינדנבורג ולודנדורף החליטו שהארמייה השמינית תארוב ותתקוף את הארמייה הרוסית השנייה של סמסונוב וזאת על ידי איגוף הארמייה הרוסית.
ב-23 באוגוסט נפתח קרב טננברג עם מתקפה דו-ראשית של הארמייה הגרמנית השמינית על הארמייה הרוסית השנייה.
סמסונוב חשב תחילה כי למעשה הוא משתתף בתנועת המלקחיים של הצבא הרוסי ושהארמייה הרוסית הראשונה נמצאת קילומטרים מעטים צפונה ותוקפת גם היא את הארמייה הגרמנית השמינית אבל המציאות הייתה שכוחותיו של סמסונוב נלחמו לבדם כנגד הארמייה הגרמנית.
הארמייה הרוסית הראשונה לא הייתה קרובה לזירת הקרב ולמרות זאת הורה מפקדה פאול פון רננקמפף לשלוח מספר אוגדות לעזרת סמסונוב אך אלה לא הספיקו להגיע בזמן לקרב.
בימים שלאחר פרוץ הקרב נראה הקרב כלחימה ניידת בה הרוסים מכותרים ללא יכולת לברוח.
מ-26 באוגוסט הפכה המערכה מלחימה ניידת למערכה השמדה כשלמעשה הגרמנים טובחים בחיילים הרוסים.
ב-30 באוגוסט הסתיים קרב טננברג כניצחון מרשים לגרמנים - 125,000 אבדות לרוסים לעומת 20,000 אבדות בלבד לגרמנים.
מפקדה של הארמייה הרוסית השנייה אלכסנדר סמסונוב התאבד בליל 29 באוגוסט עקב התבוסה בקרב.
למעשה בקרב טננברג הושמדה לחלוטין הארמייה הרוסית השנייה ולכן נחשב לאחד הניצחונות הגרמנים החשובים בחזית המזרחית.
קרב טננברג נחשב לקרב שהציל את שטחי פרוסיה המזרחית מידי הרוסים כיוון שאחריו לא יכלה הארמייה הרוסית הראשונה לכבוש לבדה את פרוסיה המזרחית.
לאחר שסיימו להשמיד את הארמייה הרוסית השנייה החליט פון הינדנבורג לפנות אל עבר הארמייה הרוסית הראשונה של רננקמפף.
עוד קודם לכן במהלך קרב טננברג שלח רננקמפף חלק מהאוגדות לעזרת הארמייה הרוסית השנייה אך אלה לא הספיקו להגיע בזמן וכעת נוצר מצב בו הארמייה הרוסית הראשונה פרוסה על שטח רחב.
פון הינדנבורג תכנן לאגף את האוגדות הדרומיות של רננקמפף באזור האגמים המזוריים בעוד בכל שאר החזית (מהאגמים המזוריים שבדרום ועד העיר קניגסברג שבצפון) יתקיימו תקיפות שיכניעו את הארמייה הרוסית הראשונה.
ההתקפה שוגרה לבסוף ב-7 בספטמבר ונודעה כ-הקרב הראשון על האגמים המזוריים.
בתחילת המתקפה זכו הגרמנים לניצחון מוחץ בצפון אך בדרום התקשו מעט אל מול הרוסים.
ב-9 בספטמבר הצליחו הגרמנים לפרוץ את קו ההגנה בדרום והכריחו את הרוסים לסגת לכיוון צפון-מזרח.
כעבור עוד יומיים של לחימה במהלכם דחקו הגרמנים את הרוסים עוד ועוד אחורה, החליט רננקמפף להורות על נסיגה כללית משטחי פרוסיה המזרחית חזרה אל הגבול הרוסי-גרמני לאחר שהבין שאין לו עוד סיכוי לנצח את הארמייה הגרמנית השמינית.
הנסיגה הרוסית הושלמה סופית ב-14 בספטמבר כאשר אחרוני החיילים הרוסים חזרו לגבול הרוסי.
בכך הסתיימה הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית.
למרות שלא היו שינויים טריטוריאליים בעקבות הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית, לפלישה זו היו שתי השפעות עיקריות:
ניצחונו של פאול פון הינדנבורג בטננברג ובאגמים המיזוריים ביססו את אישיותו כ-"מציל פרוסיה המזרחית" וכ-"גיבור המלחמה במזרח".
מאוחר יותר בהמשך המלחמה הוא הפך למפקד העליון של הצבא הגרמני (מתחת לקייזר) בזכות ניצחונותיו אלו.
לאחר שפריטוויץ הורה על נסיגה והינדנבורג ולודנדורף החליפו אותו, נשלחו מספר אוגדות מהחזית המערבית לעזרתה של הארמייה הגרמנית השמינית.
לאחר סיום הפלישה חזרו האוגדות לחזית המערבית אך לא הגיעו בזמן אל הקרב הראשון על המארן שם כל כוח גרמני נוסף היה נחוץ.
למרות מספר האבדות בצד הרוסי, כוח האדם הזמין לצבא הרוסי היה גבוה ביותר ולכן לאבדות המהלך הפלישה לא הייתה השפעה כבדת משקל.
משהובטחה ביטחונה של פרוסיה המזרחית, יכל צבא גרמניה לשלוח עזרה צבאית לאוסטרו-הונגרים בקרבות שלהם מול הרוסים (שם התרכז עיקר הכוח הרוסי) במערכה על גליציה.
ברברה טוכמן, אוגוסט 1914, תל אביב: הוצאת מערכות, 1982.
הפלישה המונגולית לאירופה (מכונה גם הפלישה הטטרית או הפלישה המונגולית-טטרית בכמה שפות אירופאיות) הייתה אירוע מתמשך, שהשפיע מאוד על ההיסטוריה של רבות ממדינות אירופה, על הדמוגרפיה של אירופה ועל הארגון האדמיניסטרטיבי, בעיקר במזרח ובמרכז אירופה.
הפלישה התחילה במזרח אירופה, כאשר חצה צבא מונגולי לראשונה את הרי הקווקז וחדר לאירופה ונמשכה בכיבוש מונגולי של קומניה הלבנה ושל בולגריה של הוולגה, בפלישות לנסיכויות הרוסיות, בפלישות לפולין, למוראביה, לשלזיה, לגרמניה, להונגריה, לחצי האי הבלקני ולחבלים שעתידים להיות נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה.
הכוח המונגולי, שפלש לאירופה, היה תחילה כוח בן כעשרים אלף לוחמים, אולם בשיאו מנה 150,000 לוחמים (50,000 מונגולים ו-100,000 בעלי ברית של המונגולים), כוח עצום באותה תקופה.
כוח הפלישה עבר דרך רוסיה ואוקראינה אל פולין וגרמניה.
בפולין התפצל הכוח לשניים, כוח אחד פנה אל שלזיה וגרמניה והכוח השני פנה לכיוון הונגריה והחבלים הרומנים.
הכוח הראשון ניצח בקרב ליגניץ, אך סבל אבדות קשות, לכן הפסיק את התקדמותו ושב לאסיה.
הכוח השני התפצל בעצמו לכמה כוחות, כשהכוח העיקרי חודר להונגריה דרך מעבר מונקאץ'.
העם המונגולי היה מפורד לשבטים שונים עד להופעתו של ג'ינגיס חאן, שהצליח לאחד את השבטים המונגולים לאומה לוחמת אחת.
תחילה פנה לעבר סין ולאחר מאבקים ממושכים השתלט עליה.
בשלב הבא פנו המונגולים אל עבר האימפריה החוארזמית (במרכז אסיה) וגם אותה שיעבדו.
גיס של 25,000 לוחמים, קיבל אישור להמשיך במסע מלחמה מעבר להרי הקווקז, ניצח קואליציה של עמים נוודים לאחר שמנהיגיו שכנעו את הקומנים לבגוד בבני בריתם ובהמשך תקף את הקומנים וניצח קואליציה של רוסים וקומנים, הפסיד קרבות מול בולגריה של הוולגה ושב לתחומי האימפריה המונגולית לאחר שהצטברו אבדותיו .
המונגולים הפיקו לקחים מגיחה זו ושמו להם למטרה להכניע את בולגריה של הוולגה ועשו זאת בהדרגה.
לאחר כיבושה הסופי יצאו המונגולים להתקפה על הנסיכויות הרוסיות ולאחר כיבוש והכנעת מרביתן המשיכו לכיוון מרכז אירופה.
המונגולים ניצחו את הצבאות הפולנים, הגרמנים וההונגרים, שניצבו מולם וחדרו לחצי האי הבלקני.
בשנת 1242 החלו המונגולים בנסיגה לכיוון מרכז האימפריה שלהם, פינו את מרכז אירופה, אך המשיכו לשלוט על מזרח אירופה ולחייב את הארצות האלה בתשלומי מס.
לא ידוע בוודאות מה היה הגורם לנסיגת המונגולים ממרכז אירופה - יש התולים את המעשה במות שליטם וההכנות לבחירת היורש, הכנות בהן רצו להשתתף גם המצביאים המונגולים, ששהו באותה עת באירופה.
יש גם התולים את הנסיגה בהתארכות קווי האספקה, הצטברות אבדות ותבוסות מקומיות, כמו שהיו בדלמטיה ובמעברי הרים בארצות הרומניות.
אנשי דת נוצרים בני התקופה תיארו את הפולשים המונגולים בכתובים, שחלקם שרדו ומהם למדו ההיסטוריונים על התקופה.
המונגולים מתוארים כבעלי גפיים קצרות, פנים רחבים, חסרי שיער פנים ובעלי עיניים קטנות ומרוחקות האחת מרעותה.
הם ניזונו בעיקר מבשר, שתו משקה עשוי מחלב מוקרש בדם של סוס, בזו לחיטה והעדיפו את הדוחן.
הם רכבו על סוסים קטנים ומהירים וחצו נחלים ברכיבה על הסוסים השוחים והצטיינו בשימוש בקשת מונגולית.
לכל פרש מונגולי היו מספר סוסים, כך שיכול היה לשמור על רעננות סוסיו במהלך מסע ממושך, בהחליפו את סוס הרכיבה לעיתים קרובות.
הם היו מסוגלים לעבור מאוכף של סוס אחד לאוכף של סוס אחר מבלי לעצור לשם כך.
מבנה הפיקוד הצבאי היה חופף לנאמנות הפיאודלית.
מפקדי היחידות הצבאיות נקראו בשמות היחידות – של עשרה נקרא ארבאן, של מאה נקרא יאגון, של אלף מינגאן ומפקד של רבבה טומן.
הלוחם המונגולי חבש כובע פרווה עם כיסוי לאוזניים, נעל מגפיים ולבש פרווה (השיער פונה כלפי חוץ) היורדת עד מתחת לברכיו ומהודקת לגופו בעזרת חגורה.
בשעת הקרב החליפו את כובע הפרווה בכובע עור, שכיסה גם את העורף.
הלוחם היה מצויד בחרב מוצקה וקלה המחוברת לגבו בעזרת רצועות.
לא נשאו מגינים, פרט לעמידה בזקיפויות.
כל לוחם היה מצויד בשתי קשתות ושתי אשפות מלאות בחצים מושחזים מאוד בשלושה אורכים, לפי המרחק אליו נורו.
כלי נשק נוספים היו חרב עקומה, מגל, חנית מצוידת בראש מתכתי משולש או מעוין באורך יותר מ-15 סנטימטרים ובקרס להפלת רוכבים ופלצור עשוי משיער סוסים.
הלוחמים היו מצוידים גם בפצירה להשחזת החצים, מרצע, מחטים, חוטים, סיר חרס, חמת נוזלים מעור בקיבולת של שני ליטרים להחזקת מים, חלב או קומיס, שני שקי אוכף לנשיאת בגדים להחלפה ומזונות ושק אוויר מעור עיזים שנועד לסייע בחציית נחלים.
כל לוחם מונגולי החזיק מספר סוסי פוני, כחמישה.
הסוסים הרבים אפשרו ללוחמים לעבור מרחקים גדולים מבלי להתיש את סוסיהם.
ריבוי הסוסים יצר גם רושם ויזואלי של צבא גדול בהרבה מכפי שהיה למעשה.
הלוחמים המונגולים לא קיבלו שום שכר והתפרנסו רק מביזה.
האירופאים היו מאוחדים בדעתם על האכזריות המיוחדת של המונגולים וכך מתאר אותם המלומד הארמני Kirakos (קיראקוס): "...היה להם מראה דוחה ולבבות חסרי רחמים.
לא הושפעו מבכי האימהות והיו חסרי כבוד ללובן שערם של הזקנים.
נחפזו בשמחה אלי טבח, כמו לחתונה או חגיגה.
בכל מקום היו פזורות גופות, שלא נמצאו להן קברים."
לקראת הפלישה הפעילו המונגולים שירות חשאי לאיסוף מידע בעזרת מרגלים שתרו את הארץ המיועדת, בדקו את פני השטח, הדרכים, מעברי ההרים ומעברי הנחלים, המבצרים, מצבת כוחות האויב ומשאביו הצבאיים.
שילמו ליסודות הבלתי מרוצים ולבוגדים, גייסו מורי דרך והציבו סוכנים.
שירות לוגיסטי ליקט את הגמלים שנועדו לשאת את האספקה ואת עזרי הלחימה ומכונות המצור.
הובילו את עדרי הבהמות שנועדו להזין את הלוחמים ודאגו לתחלופה ולאספקה שוטפת.
היה גם ארגון של מקומות החניה בדרך לכיבושים.
לפני גוף הצבא המרכזי יצאו קבוצות סיירים שהקדימו אותו ביומיים.
מערך הקרב המונגולי כלל פרשים קלים, שהרכיבו בדרך כלל את המשמר הקדמי ואת שני האגפים של הצבא המונגולי.
במרכז הכוח המונגולי נעו הפרשים הכבדים, שהיוו את הכוח הלוחם העיקרי, בשורות צפופות.
החלקים השונים של הצבא המונגולי נכנסו לקרב אחד לאחר השני, כשכל כוח מוכן לסגת, במקרה שהקרב לא התנהל בהתאם למתוכנן (המונגולים לא ראו בנסיגה חוסר כבוד, אלא טקטיקה מקובלת).
המפקד העליון של הצבא ניהל את הקרבות, אך לא השתתף בהם באופן אישי.
כל מפקד בכוח ידע מראש היכן עליו להיות לפי תוכנית המערכה, והתקשורת בין חלקי הצבא השונים התנהלה באמצעות דגלי איתות ביום ופנסים בלילה.
הצבא המונגולי התנהל בשקט ובסדר מופתי, בצורה שלא הייתה מקובלת באותה תקופה, ולעיתים קרובות הדהימה את יריביו.
כוח פרשים מונגולי גדול, בפיקודם של המצביאים דז'ב וסובוטאי, כל אחד מהם בראש טומן (עשרת אלפים לוחמים מונגולים), התקיף את גאורגיה והרג את מלכה.
מפקדי הכוח קיבלו את אישורו של ג'ינגיס חאן להמשיך במסע המלחמה שלהם לפני חזרתם לגוף המלחמה העיקרי.
השניים וצבאם תקפו את העיר דרבנט, שלא הסכימה להיכנע, אך הבטיחו לחוס עליה בתמורה לעשרה מורי דרך שהעיר תספק להם.
מורי הדרך נועדו להעבירם דרך הרי הקווקז, אולם עם קבלת עשרת מורי הדרך, המונגולים הוציאו להורג אחד מהם, כדי להרתיע את האחרים מלבגוד בהם.
המעבר דרך ההרים עלה ביוקר למונגולים, שנאלצו להשאיר מאחור את מכונות המצור שלהם ואיבדו מאות לוחמים שקפאו למוות בהרים.
מהעבר השני של הרי הקווקז הקביל את פני המונגולים צבא גדול (כחמישים אלף לוחמים) של אלאנים, צ'רקסים וחזגינים.
לצבא זה הצטרפו הקומנים, ואלה שכנעו גם את הכוזרים ואת בולגריה של הוולגה להצטרף לקואליציה נגד המונגולים.
החאן הקומני קוטן הציב בראש הצבא הקומני את אחיו, יורי ואת בנו, דניאל.
בקרב הראשון, שנערך בין הקואליציה ובין המונגולים, לא הייתה הכרעה מובהקת.
בעקבות זאת פעלו המונגולים לפירוק הקואליציה על ידי כך שהבטיחו לקומנים לשמור על שלום איתם ולהתחלק איתם בביזה, שייקחו מהשבטים הקווקזיים.
הקומנים השתכנעו ופרשו מהקואליציה ולאחר יציאתם מהקואליציה תקפו המונגולים את יתרת הקואליציה והשמידו אותה.
הקומנים, שיצאו אל מחוזותיהם בשני גופי צבא נפרדים, נרדפו על ידי המונגולים, שתקפו כל גוף בנפרד והמשיכו ושרפו את אסטרחן.
המונגולים המשיכו לרדוף את הקומנים והחאן הקומני, קוטן, נחפז אל חצרו של חתנו, מסטיסלאב האמיץ, שליט גליציה.
הקרב על נהר קלקה ותחילת המערכה על הנסיכויות הרוסיות
ברבע הראשון של המאה ה-12 היו הנסיכויות הרוסיות מסוכסכות ביניהן והתישו את כוחותיהן במאבקים פנימיים.
תושבים נוספים של האזור, הקומנים הלבנים, היו במאבק מתמיד עם הנסיכויות הרוסיות, כולל רוס של קייב ורפובליקת נובגורוד.
ניסיונו של מלך הקומנים, קוטן, להזעיק את הנסיכויות הסלאביות למאבק נגד המונגולים לא צלח, אך לאחר שהגיעו ידיעות חדשות על התקדמות המונגולים לכיוון הדניסטר, שינו הסלאבים את טעמם והתחילו להתכונן למלחמה.
מסטיסלאב השלישי, נסיך קייב גיבש קואליציה של נסיכויות סלאביות שכללה גם את יורי השני, נסיך ולדימיר.
ההיסטוריונים חלוקים בהערכותיהם לגבי גודל הצבאות בעימות זה.
ג'בה חנה עם צבאו על הגדה המזרחית של הדניפר, בהמתינו לתגבורות מדז'וצ'י (אבי באטו), שערך מבצע בסביבות ימת אראל.
בינתיים דז'וצ'י חלה והתגבורת לא הגיעה.
הנסיכים הסלאבים ניסו ללכוד את המונגולים במלכודת ולשם כך העבירו הנסיכים של גליציה ושל ווהלין את צבאם דרומה, נסיכי קייב וצ'רניגוב פנו צפונה וצבא קורסק התקדם חזיתית.
בו זמנית ניסו הקומנים לתקוף את המשמר העורפי של המונגולים.
ג'בה הבחין בתנועות הצבאות הסלאביים, לכן שלח עשרה שליחים למסטיסלאב השלישי של קייב, כדי לשכנעו שהמונגולים לא יצאו נגדו והם רודפים רק אחרי הקומנים.
נסיך קייב הורה להוציא להורג את כל השליחים.
בתגובה שלחו המונגולים שליחים חדשים שהכריזו מלחמה.
ג'בה וסובוטאי הובילו את צבאם מזרחה, כדי לא להילכד, אך השאירו מאחוריהם משמר של אלף לוחמים בפיקודו של חאמאבק, כדי לעקוב אחר תנועות הסלאבים.
כשמסטיסלאב האמיץ הגיע לגדת הנהר, החליט לצלוח אותו, חרף ירי החצים הכבד של המונגולים.
לאחר שעברו די לוחמים סלאבים, הם התגברו על המשמר המונגולי והרגו את כל לוחמיו.
המונגולים, לאחר תשעה ימים של נסיגה כביכול, פנו לכיוון רודפיהם ותקפו אותם במקום שלא זוהה על ידי ההיסטוריונים, אך משערים שמדובר באזור הנחל קלקה, בקרבת הנחל קאלצ'יק (Kalcik) הנשפך לים אזוב.
הכרוניקות הרוסיות מטילות על הקומנים את האשמה בתבוסת הקואליציה האנטי-מונגולית.
כשהחל הקרב יצאו הקומנים מהשורות וחיפשו דרך להימלט.
צבאות ווהלין וקורסק פתחו מעבר בתוך שורותיהם, כדי לאפשר את הסתלקות הקומנים, שגרמו לאי סדר.
הפרשים הכבדים של המונגולים ניצלו את המעבר ותקפו דרכו וכך התנפלו על צבא צ'רנוגוב, שכלל לא היה מודע שהקרבות התחילו.
התקיפה גרמה בלבול אצל הסלאבים והנסיך הצ'רניגובי נהרג.
בעת שבתוך הצבא הסלאבי היה אי סדר והפרשים המונגולים חדרו למרכזו, הקיפו האגפים המונגוליים את הצבא הסלאבי ותקפו אותו בירי חצים, כשהם מפילים לוחמים רבים.
חלק מהצבא הסלאבי, בהנהגת מסטיסלאב האמיץ, הצליח לפרוץ לעצמו דרך מתוך המצור וניצל.
מסטיבלאב השלישי של קייב, שרק הגיע עם צבאו, הספיק לראות את שאריות צבא הקואליציה נמלטים.
הוא נסוג עם עשרת אלפים לוחמיו לתוך המחנה המבוצר והתגונן שם מפני התקפות המונגולים במשך שלושה ימים.
לאחר שלושה ימים החליטו להיכנע לג'בה בתנאי שיינתן להם לעזוב לארצם.
ג'בה הסכים, אך לאחר שהשתלט על המחנה ערכו המונגולים טבח בלוחמים הסלאבים, פרט לקצינים ולנסיך – אותם השאירו בחיים, כדי להורגם בדרך מיוחדת.
האצולה והנסיך הסלאביים נקברו בחיים בבור גדול, עליו הוקמה הבימה עליה עמדו המפקדים המונגוליים בחגיגת הניצחון שלהם.
מפלת הנסיכים הסלאביים הייתה כבדה מאוד.
המקורות נוקבים במספרי אבדות בין 10,000 ל-60,000 בצד הסלאבי, בעוד שאבדות המונגולים היו מזעריות.
בצד הסלאבי נהרגו גם נסיכים וכך נסיכויות מספר נשארו ללא צבא ואף ללא הנהגה.
בנסיכים הניצולים נמנו מסטיסלאב האמיץ, דניאל מווהלין שנפצע ונסיך ולדימיר.
כדי למנוע מהמונגולים לרדוף אחריהם הרס מסטיסלאב האמיץ את כל כלי השיט לאורך הדניפר.
המונגולים רדפו זמן מה אחרי הנסיך הגליצאי וגם בזזו כמה ערים, אך לא המשיכו וחצו את הוולגה באזור בו נמצאת כעת וולגוגרד ונכנסו לבולגריה של הוולגה.
הבולגרים הטמינו מארב לכוחות המונגוליים, שעברו דרך ארצם, ובקרב שהתפתח בקרבת העיר בולגאר ניצחו הבולגרים.
בקרב נוסף, שהתפתח מאוחר יותר, קרב קרנק (מכונה גם "קרב עיקול סאמארה"), שוב ניצחו הבולגרים, שהונהגו על ידי הבולגרי גאבדולה חלביר Ghabdulla Chelbir ובסיוע צבאותיהם של הנסיכים המורדווינים פורש ופורגז.
המונגולים המשיכו בדרכם וליד הרי אורל תקפו את הקומנים של Kanglis, שסייעו בעבר לקומנים אחרים, שנלחמו נגד המונגולים.
המונגולים ניצחו את הקומנים, הרגו את מנהיגם ואילצו אותם לשלם מס.
לאחר מכן חבר הכוח המונגולי לצבאו של ג'ינגיס חאן.
בכך הסתיים מסע המלחמה הממושך ביותר של פרשים, מסע שנמשך שלוש שנים ועבר 8,850 קילומטרים.
המצב הכלכלי בתקופת ג'ינגיס חאן
בתקופת שלטונו של ג'ינגיס חאן המונגולים הרחיבו בהתמדה את היקף הטריטוריות שבשליטתם.
הכיבושים הביאו שלל רב, שזרם ונערם.
יותר ויותר עמים וארצות הפכו למשלמי מס והמס זרם לקופת האוצר שהלכה ותפחה.
ג'ינגיס חאן עצמו חי חיים צנועים וכפי שהעיד על עצמו במכתב לנזיר דאואיסטי: "אני לובש את הבגדים ואוכל את המזון של רועי הבקר ורועי הסוסים.
אנו מעלים אותם קורבנות ואנו חולקים אותו עושר".
הוא גם העיד על עצמו: "המותרות שנואים עלי".
בורטה, אשתו הראשונה של ג'ינגיס חאן, ילדה לו ארבעה בנים וחמש בנות.
לפני שילדה את הבן הראשון, צ'יוצ'י, היא נחטפה על ידי יריבי בעלה והייתה בשבי מספר חודשים.
בעלה הצליח להשיב אותה, אך לאחר שילדה את בנה הראשון, היו ספקות, אם אבי הבן הוא בעלה או שמא החוטף, שהתייחס אליה כאל אשתו.
ג'ינגיס חאן הכיר באבהותו, אך יתר בניו, שנולדו אחרי הבכור, הטילו בכך ספק וערערו על זכותו לרשת את אביהם.
ג'ינגיס חאן רצה לקבוע את צ'יוצ'י כיורשו, אך הבן השני, צ'אגאטאי חאן ערער על כך בקול רם וקרא לו ממזר.
בין האחים פרצה קטטה ולמרות הפצרות האב הם לא השלימו.
צ'אגאטאי הציע שהירושה לא תהיה שלו, אך גם לא של אחיו הבכור ותעבור לידיו של האח השלישי, אוגדיי חאן, המתון מבין האחים.
ג'ינגיס חאן חילק לבניו את נחלותיו ואת העדרים שלו.
צ'יוצ'י, הבכור, קיבל את הטריטוריות שבצפון מערב, הקרובות לאירופה, אך מת בנסיבות לא ברורות, בטרם מת אביו.
טולוי, האח הצעיר, קיבל את שטח מונגוליה ולאחר מות אביו תפקד כשליט בפועל עד למינויו של אחיו, אוגדיי חאן.
זמן לא רב לאחר מכן מת והשאיר אלמנה וארבעה בנים.
חגיגות עלייתו לשלטון של אוגדיי חאן
בקיץ 1229 הוכתר אוגדיי חאן לשליט האימפריה המונגולית והחלו חגיגות עלייתו לשלטון.
אוגדיי חילק בנדיבות מופגנת את האוצר שאסף אביו, העניק תיבות של פנינים, השליך אל ההמון גלילי משי, עיטר סוסים וגמלים בתכשיטים וכל אנשי החצר התעטפו בגלימות משי רקומות בחוטי זהב.
כל קיץ 1229 זללה וסבאה החצר המלכותית ואוגדיי עצמו הפגין את אהבתו למשקאות חריפים ולנשים יפות.
המשפחה המלכותית התחילה לכנות את עצמה באותה תקופה בשם "שושלת הזהב" ובניה פנו לבזבזנות מהירה.
בתקופה זו ובתקופת הביניים, שבין מותו של ג'ינגיס חאן ועד הכתרת בנו, חלק מהעמים המוכנעים הפסיקו לשלוח את המס הקבוע וזה אילץ את אוגדיי לשלוח צבא, כדי לחדש את הגבייה.
הגבייה חודשה, אך רמתה הייתה נמוכה, כי את עיקר עושרם של העמים, כבר גזלו מהם המונגולים לפני כן.
בניית הבירה החדשה והתרוקנות קופת האימפריה
ג'ינגיס חאן חי כל חייו ביורט נע ונד וממנו ניהל את ענייני המדינה.
בנו, אוגדיי חאן החליט לעשות שינוי, לבנות עיר בירה של ממש עם מבני אבן וחומה, לגור בתוכה ולנהל את ענייני המדינה ממרכז קבוע.
מיקום העיר, חרחורין, נקבע במרכזה של ערבה גדולה, שם נשבה רוח נעימה המבריחה יתושים וזבובים, חלק מנחלת הענף של אוגודיי חאן, לא רחוק מההרים, שם יכלו לחרוף העדרים.
החיסרון היה בכך שלא היו יישובים בקרבתה והעיר נזקקה לכך שיובאו אליה כל צרכיה ממרחקים, מה שייקר את המחייה.
העיר גם לא הייתה נעימה למגורים בחורף, כשנשבו הרוחות הקרות.
העיר שבנה אוגודיי חאן הייתה סובלנית מאוד מבחינה דתית, לצד הארמונות לבני משפחת השלטון נבנו גם בתי תפילה לכל הדתות.
שליש משטח העיר הוקדש לפקידות, שם שכנו סופרים ומתרגמים מכל רחבי האימפריה, שניהלו את ההתכתבות עם כל חלקיה.
כדי לגרום לסוחרים לבוא אל העיר ממרחקים, נהג אוגודיי חאן לשלם ביד רחבה עבור כל הסחורות, לעיתים מחיר כפול מהמחיר הנקוב.
הוא גם קנה סחורות שלא היה להן דורש ולאחר מכן חילק אותן חינם אין כסף.
המונגולים נתנו גיבוי כספי למימון השיירות אל העיר וכדי לשפר את המסחר הנהיגו מערכת תקנית של מידות ומשקלות.
כדי שלא יצטרכו לשאת את משקל הזהב והכסף, הנהיגו המונגולים שימוש בשטרות כסף, שהכל כיבדו אותם.
המונגולים נטעו עצים לצדי הדרכים, כדי להצל לעוברי הדרך ולסמן את הדרך בחורפים המושלגים.
הם הציבו חילות מצב קבועים, שנועדו להגן על השיירות מפני שודדים.
כל ההוצאות האלה, ההולכות וגדלות, הביאו לכך שלמרות זרימת המס הקבוע, עד 1235 אזל כמעט כל העושר שצבר ג'ינגיס חאן באוצרו.
אוגדיי חאן הסיק שיש צורך במסעי כיבוש חדשים, כדי לחדש את זרימת האוצרות לקופת האימפריה.
מסע הכיבושים של באטו חאן וסובוטאי ברוסיה
החלטות הקורילטאי של 1235 וכיבוש בולגריה של הוולגה
כבר בשנת 1229 הורה אוגדיי חאן לכוחות מונגוליים בפיקוד בובדיי וקוקדיי לתקוף את בולגריה של הוולגה.
כוח זה הביס כוחות בולגריים באזור נהר אורל וכבש את החלק העליון של עמק הנהר.
ב-1232 הצליחו המונגולים לכבוש את דרום מזרח בשקיריה ונתחים נוספים מדרום ממלכת בולגריה של הוולגה, אך לא הצליחו לכבוש ערים בולגריות.
בקורילטאי הגדול, שנערך ב-1235, בבירה החדשה, קראקורום, נידון נושא היציאה למסע כיבוש חדש.
הוצעו שני כיוונים למסעי כיבוש, האחד באסיה לכיוון ממלכתה של שושלת סונג והשני לכיוון אירופה.
סובוטאי הציע לצאת למסע כיבושים באירופה, שם יתקפו ויכבשו מדינה אחר מדינה, כפי שעשו בסין.
להערכת סובוטאי, הזמן הדרוש לביצוע המשימה היה 18 שנים.
האספה התלהבה מההצעה והתלהבותו של אוגדיי חאן הייתה כה גדולה, שרצה לעמוד בעצמו בראש המסע.
יועצו הסיני צינן את התלהבותו והזכיר לו שהאימפריה המונגולית זקוקה לשליט שינהיג אותו ועליו להישאר בעיר הבירה.
ג'ינגיס חאן יעד את בנו, צ'יוצ'י להיות שליט ארצות המערב, לכן האספה, שזכרה זאת, הטילה את הנהגת המסע על באטו חאן, בנו של צ'יוצ'י.
באותה עת עמד לרשותו של באטו חאן רק צבא של 4,000 לוחמים, כמות שלא התאימה למשימה.
הוקצו לבאטו חאן שנתיים לצורכי הכנות, כדי לגייס, לצייד ולאמן את החיילים החדשים.
המונגולים החליטו להעמיד בראשו צבא זה חלק מהמצביאים המוכשרים ביותר שלהם, כולל רבים מבני המשפחה השלטת.
בין המצביאים שפיקדו על כוח הפלישה המונגולי, נמנו אחיו של באטו חאן, אורדה חאן, שיבאן, ברקה ושינקור, בנו של צ'אגאטאי חאן, באידר ונכדו של צ'אגאטאי חאן, בורי, בניו של אוגדיי חאן, גויוק וקאדאן ובניו של טולוי, מונגקה חאן ובודז'ק.
עקב מאבקי כוח פנימיים בתוך שושלת ג'ינגיס חאן, אוגודיי רצה להעניק עדיפות למסע המלחמה לכיבוש ממלכת סונג, אך לא יכול היה לבטל לחלוטין את החלטות הקורילטאי.
לכן הוא דאג לקבלת החלטת פשרה שקבעה, שחלק מהכוחות המונגוליים יופנו למסע המלחמה לכיבוש דרום סין, והעמיד בראשם את בניו המועדפים.
סובוטאי, שכוח הפשיטה שבפיקודו ספג אבדות כבדות ב-1223 מידי הבולגרים של הוולגה, בדרכו חזרה מדרום רוסיה, הזהיר שמדובר בכוח משמעותי, שעלול לסכן את האגף והעורף של הצבא המונגולי בדרכו למסע הכיבושים המתוכנן באירופה, ולכן יש לחסל את האיום הנשקף מהם לפני תחילת המסע.
ב-1236, לאחר השלמת ההכנות למסע המלחמה החדש, יצאו הכוחות בפיקוד מונגקה ובודז'ק דרומה, כדי לתקוף את השבטים ששכנו באזור וולגה התחתונה.
האחרונים נמלטו מפני הצבא המונגולי אל אי בנהר הוולגה, שם הרגישו עצמם בטוחים, אך הפרשים המונגוליים ניצלו שרטון בנהר כדי להגיע אל האי, וערכו בהם טבח.
בו זמנית יצא כוח מונגולי נוסף, בפיקודם של באטו חאן וסובוטאי, צפונה לכבוש את בולגריה שעל הוולגה.
כוח זה הטיל מצור וכבש את ערי הבולגרים, בילר, בולגאר, סובאר, ז'וקאטאיי וערים נוספות.
המונגולים השלימו את כיבוש בולגריה של הוולגה, הרסו את עריה, חילקו את שטחה לאזורי כיבוש והכפיפו אותה לניהולם.
לאחר מכן התפנה הכוח הצבאי הגדול, שעסק בכיבוש בולגריה של הוולגה, לתקוף את הנסיכויות הרוסיות.
בסתיו 1237 תקפו המונגולים את נסיכות ריאזאן והנחילו מפלה לצבאה הקטן.
ב-11 בדצמבר הטיל הצבא המונגולי מצור על בירתה, העיר ריאזאן, אולם המגינים הצליחו להדוף את ההתקפות.
מכונות המצור שהביאו המונגולים פרצו את חומות העיר ב-21 בדצמבר, ולאחר שישה ימי קרבות הרגו המונגולים את כל תושביה והחריבו את העיר לחלוטין.
ההרס היה גדול כל כך עד שבנייתה מחדש של העיר ריאזאן בוצעה באתר חדש, במרחק 55 קילומטרים מהמיקום הקודם - העיר ההרוסה לא שוקמה.