tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תקופת כהונתו הקצרה של שינאסי כפקיד ממשלתי כללה תפקיד בוועדת החינוך.
קבוצה זו הייתה אחראית על הערכה וארגון מחדש של בתי הספר העות'מאניים.
הוא שימש כחבר בארגון זה עם שובו מפריז בשנת 1853 ועד לפיטוריו.
הוא הוחזר לתפקיד רק כדי להיות מודח שוב בשנת 1863. סביר להניח שפיטוריו נבעו מפעילותו העיתונאית המתפתחת שביקרה את הממשלה וקידמה רעיונות "אירופיים".
יום לפני פיטוריו השניים של שינאסי מוועדת החינוך, הוא כתב מאמר שדגל בעקרון "אין מיסוי ללא ייצוג".
לאחר הדחתו מתפקידו הממשלתי, שינאסי שב לפריז כדי להתמקד בכתיבתו ובלימודיו הבלשניים.
יש השערות שעימותים עם כמה ממתקני הטנזימאט, כמו ומהמט פואד פאשה, עודדו את שינאסי לעזוב את המדינה.
המיזם הבולט ביותר של שינאסי בעיתונאות היה ייסוד הפרסום "" (Tasvîr-i Efkâr "מבשר הרעיונות"), בשנת 1862. זה היה העיתון המשפיע הראשון באמת באימפריה העות'מאנית.
פרסום זה היה היורש של עיתון אחר בשם "טרג'ומן-י אהוואל" (Tercüman-ı Ahvâl) ששינאסי ייסד וערך בעבר יחד עם שותפו .
בעיתונים אלה, הוא השתמש ב"טורקית עיתונאית" שהושפעה רבות מהשפה הגסה יותר של הטורקים העות'מאנים הממוצעים (kaba Türkçe).
הוא דגל בחום בהתמערבות גוברת של האימפריה העות'מאנית וגם ב"אנציקלופדיזם"; הוא האמין כי הציבור צריך להתחנך במגוון רחב של תחומי דעת, ולכן יצירותיו כללו לעיתים קרובות התייחסויות לדמויות, כגון אפלטון או אייזק ניוטון, ומושגים נעלים כמו משפט הטבע.
מעורבות עם העות'מאנים הצעירים וגלות
לאחר שהצטרף לאגודה הסודית הרפורמיסטית בשנת 1865 ויצא לגלות בפריז, שינאסי העביר את ניהול ה"טאסוויר-י אפקאר" ל, עובדו ועמיתו.
שינאסי חזר לאיסטנבול בשנת 1869, שם "הוא חי כמתבודד ובמצוקה כלכלית מסוימת".
הוא פתח בית דפוס והחל להדפיס ולפרסם את יצירותיו.
זמן קצר לאחר מכן, ב-13 בספטמבר 1871, הוא מת מגידול מוחי בגיל 45.
שינאסי, בהשפעת רעיונות הנאורות, ראה בחופש הביטוי זכות יסוד והשתמש בעיתונאות כדי לעסוק, לתקשר ולחנך את הציבור.
בכך שפנה ישירות לציבור בענייני הממשלה, שינאסי הכריז שפעולות המדינה אינן עניין בלעדי של הממשלה.
בגיליון הראשון של עיתונו הראשון, שינאסי כתב: "מכיוון שלאנשים החיים בחברה יש חובת נאמנות למגוון התחייבויות רשמיות, נובע מכך בהכרח שחלק מזכויותיהם מורכב מהפצת רעיונות מילוליים וכתובים לקידום האינטרסים של המולדת".
על אף היותו פטריוט ופופוליסט בנטייתו לשפת העם הפשוטה, שינאסי היה גם רומנטיקן ואינטרנציונליסט.
הוא הכריז, בכתביו, כי "אומתי היא המין האנושי, ומולדתי היא האדמה" (טורקית עות'מאנית: ملتم نوع بشر در وطنم روی زمین).
כפי שצוין על ידי , שורה זו נוצרה בהשראת דברי הסיום של "לה בירגרב" (Les Burgraves) מאת ויקטור הוגו: "...שיהיה לה העולם כמולדתה והאנושות כאוּמתה" (צרפתית: ...
תרומותיו העיקריות של שינאסי לרפורמה ולתרבות העות'מאנית והטורקית היו תוצאה של השימוש שלו בשפה.
לפני שינאסי, ו, הכתיבה העות'מאנית התחלקה במידה רבה לספרות עילית ולספרות עממית.
כתיבת האליטות הייתה כמעט אך ורק שירה (דיוואן) בעלת צורה, משקל וחרוזים קפדניים.
היא נכתבה אך ורק בטורקית עות'מאנית, שכללה מילים שאולות מערבית ופרסית שהיו מעבר להבנת העם הפשוט (שדיבר "טורקית וולגרית" (kaba Türkçe), שדמתה יותר לטורקית מודרנית); היא הדגישה מצוינות אמנותית על פני תקשורת.
האליטות כתבו זו לזו, ולא לציבור הרחב.
הן ספרות העילית והן הספרות העממית שילבו אלמנטים מהמסורת האסלאמית, אך כתיבה פופולרית הסתמכה רבות על השורשים המרכז-אסיאתיים של העות'מאנים.
היא השתמשה הן בשירה והן בפרוזה, אך חברי האליטה לא התייחסו אליה ברצינות.
שינאסי שינה את הפרדיגמה של הכתיבה בתוך האימפריה העות'מאנית על ידי פישוט השפה, פנייה מכוונת ישירות לציבור הולך וגדל של אוריינים, והחדרת ז'אנרים חדשים, אירופיים יותר, להמונים.
הוא ניסה ליצור טורקית טהורה (öz Türkçe), באמצעות ביטול מילים שאולות משפות אחרות על מנת להפוך את התוכן והסגנון של יצירותיו למושכים וקלים יותר להבנה.
בעת מותו, שינאסי עבד על מילון טורקי רחב היקף על מנת לסייע בפורמליזציה של השפה.
הוא גם פישט את הכתב המבוסס על ערבית של , בשילוב ה"נסח'" וכתב כופי של הקליגרפיה, אך הוא "הצליח רק לצמצם את למעלה מחמש מאות הסימנים ששימשו מאז ש חתך לראשונה את הטיפוגרפיה שלו ל-112".
בנוסף לעבודתו כעיתונאי, שינאסי היה משורר, מתרגם ומחזאי.
בשנת 1853, הוא פרסם אוסף שירים בשם "דיוואן-י שינאסי" (Divan-i Şinasi).
הוא מתואר לעיתים קרובות כ"מייסד האסכולה המודרנית של הספרות העות'מאנית".
הוא זכה לתואר זה על בסיס שינוי השירה הטורקית על מנת שתהיה עקבית יותר עם המודל הצרפתי ועל תרגומיו של שירים צרפתיים רבים לטורקית.
"הוא הפנה תשומת לב לספרות אירופית, הביע את הצורך לבצע תרגומים ממנה, והפיץ את אמונתו – שהפכה לנבואה נכונה – שספרות טורקית מודרנית תיוולד על בסיס מודלים של הספרות המערבית".
תרגומיו לשירה, בנוסף לתרגומיו מצרפתית לטורקית של הוגי דעות מעידן הנאורות, עודדו אחרים לתרגם יצירות משמעותיות של הוגים אירופאים ותרמו להתמערבות של האימפריה העות'מאנית.
ניתן לטעון כי יצירתו המפורסמת ביותר של שינאסי הייתה המחזה "חתונת משורר" (בטורקית: Şair Evlenmesi).
זו לא הייתה היצירה התיאטרלית הראשונה שנכתבה בשפה טורקית, שכן יצירתו של המחזאי האזרבייג'ני מירזה פתאלי אחונדוב הופיעה קודם לכן, אך זה היה המחזה הראשון שהוכר באופן נרחב ונכתב על ידי עות'מאני בסגנון הפקות תיאטרון אירופאיות מודרניות, והייתה לו השפעה רבה על קאנון המחזות שבאו בעקבותיו.
הקומדיה במערכה אחת נכתבה בשנת 1859, אך פורסמה רק בשנת 1860. היא הודפסה כסדרה, בחלקים שנקראו "תפריקה" (Tefriqa) בעיתונו "טרג'ומן-י אהוואל" (Tercüman-ı Ahvâl) בתגובה לפופולריות הגוברת של התיאטרון באימפריה העות'מאנית.
להקות שחקנים אירופאיות מלונדון, פריז, סנקט פטרבורג וערים מרכזיות אחרות הגבירו את הביקוש למחזות בקרב אנשי המזרח התיכון, במיוחד במרכזים עירוניים כמו טביליסי, איסטנבול וקהיר.
בכתיבת מחזה זה, וכפי שהיה אופייני לסגנונו האמנותי, שינאסי השתמש בטורקית שהייתה קרובה יותר לשפה המדוברת, ולא באוצר המילים והמבנים ששימשו בעבר את האליטה התרבותית.
הוא עיוות בכוונה את האופן שבו איית מילים כדי להפוך את השפה לפונטית יותר ולסייע בביצוע המחזה.
הוא כלל אותיות ערביות בכתיבתו, ותרם ל"אנרכיה שבסופו של דבר הסתיימה בנפילת הכתב הערבי".
מחזה זה היה חדשני גם בחוגים העות'מאניים, מכיוון שהוא התייחס באופן ישיר וסאטירי לנושאי עניין עכשוויים.
שינאסי השתמש במחזה כדי לבקר הן את המסורתיים והן את המעמד המתפתח של אליטה ליברלית.
הוא התמקד במסורתיים על כך שהמשיכו לעסוק בנישואים מוסדרים באמצעות מתווכים.
במחזה, צעיר עני התאהב באישה יפה, אך על פי המסורת המוסלמית, חתנים לא יכלו לראות את פניהן של כלותיהם עד לאחר השלמת חוזה הנישואין.
משפחת האישה היפה ניצלה את ההתניה לטובתה, כאשר החליפה בסתר את אהובתו של המשורר הצעיר באחותה המבוגרת והלא מושכת במיוחד.
הצעיר התאחד בסופו של דבר עם אהובתו באמצעות מעשיו הרעים שלו.
לאורך המחזה, שינאסי גם ניצל את ההומור כדי לגנות את היהירות והיומרה הנפוצים של "האינטלקטואלים בעיני עצמם".
משערים שהמחזה הוזמן לביצוע בתיאטרון החצר של ארמון דולמאבהצ'ה, אך ייתכן שההצגה התקיימה או לא התקיימה במקום זה.
ההערכה היא שהתרגום הראשון של המחזה לאנגלית פורסם בשנת 1981.
תיאטרון "" (Şinasi Sahnesi) באנקרה, טורקיה, נקרא לכבודו של שינאסי.
איברהים קאלין (בטורקית: İbrahim Kalın; נולד ב-15 בספטמבר 1971) הוא בירוקרט ואקדמאי טורקי, המשמש מנהל ארגון הביון הלאומי (MİT) של טורקיה מאז יוני 2023.
קאלין, אקדמאי המתמחה בפילוסופיה אסלאמית, קיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון תחת פיקוחו של סייד חוסיין נאסר.
בעבר רכז משרד הדיפלומטיה הציבורית, אותו היה גם מייסד, סגן תת-שר ליחסי חוץ ודיפלומטיה ציבורית במשרד ראש הממשלה, סגן מזכ"ל האחראי על אסטרטגיה ויחסים בין-לאומיים במשרד הנשיא, דובר הנשיא הטורקי ויועץ בכיר לנשיא רג'פ טאיפ ארדואן בשנים 2014 עד 2023 וכסגן יו"ר מועצת הביטחון ומדיניות החוץ בנשיאות הרפובליקה של טורקיה.
איברהים קאלין נולד באיסטנבול למשפחה מארזורום.
קאלין קיבל את התואר הראשון שלו בהיסטוריה מהמחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת איסטנבול ותואר שני מהאוניברסיטה האסלאמית הבין-לאומית במלזיה.
בשנת 2002, קאלין קיבל תואר דוקטור בלימודי אסלאם מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון תחת פיקוחו של הפילוסוף האסלאמי סייד חוסיין נאסר.
עבודת הדוקטורט שלו פורסמה מאוחר יותר בשם "ידע בפילוסופיה אסלאמית מאוחרת יותר: מולה שדרה על קיום, אינטלקט ואינטואיציה".
בשנים 2002 ל-2005, הוא היה חבר סגל במחלקה ללימודי דת במכללת הצלב הקדוש בווסטר, מסצ'וסטס.
הוא הרצה על פילוסופיה אסלאמית באוניברסיטת אבן חלדון בין השנים 2019 ל-2022, והפך לפרופסור בשנת 2020. הוא הקים ועמד בראש קרן SETA (הקרן למחקר פוליטי, כלכלי וחברתי) שבסיסה באנקרה, טורקיה, בשנים 2005–2009. תחומי העניין האקדמיים שלו הם בפילוסופיה אסלאמית לאחר תקופת אבן סינא.
בנוסף לתפקידיו אלה, הוא המשיך לכהן גם כדובר הנשיא, תפקיד אותו מילא בשנת 2014 בתואר שגריר, עד שמונה למנהל ארגון הביון הלאומי ומאז 5 ביוני 2023, משמש כראש ארגון הביון הלאומי.
באוקטובר 2025 היה ממתווכי המתווה לשחרור 48 החטופים הנותרים בשבי חמאס, במסגרת הסכם הפסקת האש שיזם דונלד טראמפ.
קאלין ידוע גם בתחומי העניין האמנותיים שלו, במיוחד במוזיקה עממית טורקית.
הוא מנגן באופן מקצועי בבגלמה, שר, הלחין יצירות מקוריות ויש לו מוזיקה ביוטיוב עם מיליוני צפיות.
בנוסף לפעילותו המוזיקלית, קאלין הוא צלם נלהב, הידוע בצילום תמונות של נופים טבעיים וסצנות תרבותיות במהלך מסעותיו.
לצד הקריירה הפוליטית שלו, הוא מוכר בזכות עומקו האינטלקטואלי וחזונו האמנותי.
הוא דובר אנגלית, ערבית, פרסית וצרפתית.
אִיג קַאפֶּה היה מלך צרפת משנת 987 עד שנת 996. "קאפה" (בצרפתית Capet) פירושו "לובש הגלימה".
צאצאיו של קאפה, בני השושלת הקאפטינגית וענפיה, משלו ברציפות בצרפת עד שנת 1848 (למעט בתקופת הרפובליקה הצרפתית הראשונה והקיסרות הראשונה בין 1792 ל-1815).
קאפה נולד בשנת 938 בפריז למשפחה עשירה ורבת כוח.
הוא היה בנם הבכור של איג הגדול, דוכס הפרנקים ורוזן פריז, אשר היה בנו של רובר הראשון, מלך צרפת, ושל הדוויג מסקסוניה, בתו של היינריך הראשון, מלך גרמניה.
קאפה רצה להפוך לנזיר, ובשנת 980 העביר את שרידי הקדוש ואלרי לקתדרלה באמיין.
לאחר שירש את אחוזותיו ותוארו של אביו, הפך לאציל החזק ביותר באותו הזמן בצרפת.
איג כרת ברית עם שליטי גרמניה, ונשא לאישה את בתו של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וכך הייתה לו השפעה רבה על המלך הקרולינגי החלש לותר.
לאחר מותם של לותר ב-986 ושל בנו לואי החמישי ב-987, שכנע אדלברון ארכיבישוף ריימס אספה של אצילים לבחור באיג קאפה כמלך צרפת.
הוא הוכתר כמלך צרפת בעיר נויון, פיקרדי ב-3 ביולי 987, והיה בכך לאדם הראשון ממשפחה שאינה מלכותית שמלך בצרפת, והראשון בשושלת הקאפטינגית.
על אף שכוחו הצבאי היה מוגבל, והיה עליו לעיתים לבקש סיוע צבאי מדוכס נורמנדיה, בחירתו כמלך פה אחד העניקה לו כוח וסמכות מוסרית כלפי אציליו.
המלך איג היה בעל נכסים ליד שארטר ואנז'ו.
בין פריז ואורליאן היה המלך בעל אחוזות ונכסים בגודל של 1,000 קמ"ר.
אלו היו גבולות סמכותו, ואם היה מעז לצאת מהם היה בסכנת מוות.
מעבר לבסיס כוח זה היו עדיין מקומות אשר לא קיבלו את סמכותו הפאודלית.
באזורי הספר היו 150 צורות של מטבע, ולפחות תריסר שפות.
איחוד צרפת לכלל יחידה אחת הסתבר כמשימה קשה, והמצב גרם למאבק מתמיד בין המלך ובין אציליו הפאודלים.
מלכותו של קאפה התאפיינה במאבקים בלתי פוסקים בינו ובין הוסאלים שלו על גבולות אזור הסן והלואר.
מעבר לכך, מינויו של ארנולף, אחיינו של דוכס לוריין, גרם לסכסוך עם האפיפיור יוחנן החמישה עשר, שעדיין היה בשיאו כאשר נפטר קאפה בשנת 996, ונטמן בבזיליקת סן-דני בפריז.
קאפה נשא לאישה את אדלאיד מאקיטן, בתו של הדוכס גיום מאקיטן.
בנו, רובר השני, מלך אחריו.
בזמן המהפכה הצרפתית, כאשר רצו המהפכנים להדגיש את מוצאו של המלך לואי השישה עשר ואת היותו כאחד האדם, נקרא המלך בפיהם "האזרח קאפה" על שם אבי אבותיו, איג קאפה, אשר הוכתר כמלך בהסכמה, ולא מלך מכוח מוצאו או מכוח צו אלוהי.
האִיבֶּרִים היו קבוצה של עמים ששכנו בחצי האי האיברי ובדרום צרפת לפני פלישת העמים ההודו-אירופיים (הקלטים והרומאים).
קבוצה זו הייתה מגוונת והטרוגנית, אך בעקבות המגעים בין העמים לבין עצמם ובינם לבין הקרתגים והיוונים נוצר מכנה משותף תרבותי רחב יחסית, שגרם לחוקרים במשך שנים לתפוס את כל העמים האיברים כתרבות אחת.
המונח "איברי", כפי שהשתמשו בו הסופרים העתיקים, נשא שתי משמעויות שונות.
האחת, כללית יותר, התייחסה לכלל אוכלוסיות חצי האי האיברי ללא הבדלי הבחנה אתנית (טרום-הודו-אירופיים, קלטים והודו-אירופאים לא קלטים).
השנייה, ממוקדת יותר מבחינה אתנית וזו הנידונה בערך זה, מתייחסת לעמים שחיו בחופים המזרחיים והדרומיים של חצי האי האיברי, אשר ספגו השפעות תרבותיות מהפיניקים ומהיוונים עד המאה ה-6 לפנה"ס.
קבוצה תרבותית זו דוברת השפה האיברית מן המאה ה-7 ולפחות עד המאה ה-1 לפנה"ס.
שאר החצי האי, באזורים הצפוניים, המרכזיים והצפון-מערביים, היה מיושב על ידי וסקונים, קלטים או קלטיברים, וכן הקבוצות הטרום-קלטיות או הפרוטו-קלטיות ההודו-אירופיות – הלוזיטנים, הווטונים והטורדטנים.
התרבות האיברית התפתחה החל מהמאה ה-6 לפנה"ס, ואולי אף מוקדם יותר במאות החמישית עד השלישית לפני הספירה, בחופים המזרחיים והדרומיים של חצי האי האיברי.
האיברים חיו בכפרים ובערי מבצר (אופידום), וקהילותיהם התבססו על ארגון שבטי.
האיברים בלבנט הספרדי היו עירוניים יותר משכניהם באזורים המרכזיים והצפון-מערביים של חצי האי האיברי.
העמים באזורים המרכזיים והצפון-מערביים דיברו בעיקר ניבים קלטיים, התפרנסו מחקלאות למחצה וחיו בכפרים מפוזרים, אם כי היו להם גם מספר ערים מבוצרות כמו נומנטיה.
הם היו בעלי ידע בכתיבה, בעבודת מתכות כולל ברונזה, ובטכניקות חקלאיות.
ההתייחסות הראשונה לעם האיברי מופיעה בכתבים יווניים.
היוונים השתמשו באותו שם גם בהתייחסם לעם שישב באזור הנמצא בגאורגיה של היום.
הרומאים כבשו את האיברים במאות ה-3 וה-2 לפנה"ס לאחר המלחמות הפוניות.
תחת שלטון רומא התרבות והשפה האיברית המשיכו להתקיים במקביל לתרבות הרומית.
במאה ה-19 חלק ניכר מהחוקרים טענו כי הבסקים הם צאצאיהם של האיברים, אולם לא הוכח כל קשר בין השפה הבסקית לכתובות האיבריות המועטות שנמצאו.
חוקרים אחרים קישרו בין האיברים ליושבי צפון אפריקה, דוברי השפות האפרו-אסיאתיות כגון הברברים, אולם גם קשר זה מוטל בספק.
כיום נותרו השפעות איבריות בשפות הספרדית והפורטוגזית, וכן במנהגים ומסורות מקומיות.
המונח "איבריה" עדיין משמש לתיאור חצי האי האיברי.
איג'מאע הוא מונח באסלאם המתייחס לקונצנזוס בקרב האומה, קהילת כל המוסלמים.
במציאות התייחס האיג'מאע באופן מסורתי רק להסכמתם של כל חכמי הדת (עולמא), בעניינים מסוימים הנוגעים לחוק האסלאמי.
חדית' שלפיו טען מוחמד כי "קהילתי לעולם לא תסכים על דבר טעות", הוא המקור הנפוץ ביותר לתוקפו של האיג'מאע.
האסלאם הסוני רואה באיג'מאע את המקור השלישי בחשיבותו לשריעה, לאחר ההתגלות האלוהית של הקוראן ודבר הנביא המופיע בסונה.
ה (היקש) נחשב לרביעי בחשיבותו, והשיעים מחשיבים כמקור חמישי גם את כוחו של ההיגיון (עקל) .
דוגמאות לנהגים או אמונות שהשתרשו בעולם במוסלמי והפכו על ידי כך למקודשים הם מוסד הח'ליפות, פולחן הקדושים או האמונה שהנביא מוחמד אינו יכול לטעות (שני האחרונים התקבלו למרות היותם בניגוד לרוח הקוראן).
האיג'מאע תרם תרומה חשובה להתפתחות האסלאם בדורות האחרונים בשל האפשרות הטמונה בו לקבלת הכרעות בנושאים מודרניים שלא ניתן למצוא להם התייחסות במקורות.
מאידך, תרם האיג'מאע גם להתאבנות האסלאם משום שכמעט בלתי אפשרי לבטל מבחינה הלכתית דבר שהתקבל על דעת הכלל.
כותבים מוסלמים שמרנים טענו כי השימוש באיג'מאע תואם את הדמוקרטיה, בעוד הוגים מוסלמים ליברלים ביקרו את הגישה המסורתית כי האיג'מאע הוא קונצנזוס בקרב שכבה מצומצמת של חכמי הדת, וטענו כי על הקונצנזוס לכלול את כל הקהילה, מאחר שהאסלאם אינו מכיר בהיררכיה דתית.
איג'יפטסאט 1 (EgyptSat 1) הוא הלוויין המצרי הראשון שייעודו חישה מרחוק.
הלוויין, שמשקלו כ-100 קילוגרם, תוכנן ונבנה באוקראינה (על ידי חברת יוז'נוי).
הלוויין טס בחלל במסלול מעגלי מעל כדור הארץ בגובה 668 ק"מ והעביר נתונים לתחנת קרקע שנבנתה במצרים.
משקלו של הלוויין מציב אותו בקטגוריה המכונה "מיקרו-לוויינים".
הלוויין שוגר ב-17 באפריל 2007 באמצעות משגר לוויינים רוסי-אוקראיני מטיפוס "דנייפר".
השיגור הוכתר בהצלחה, והלוויין הוכנס למסלול המתוכנן לו בחלל.
לאחר מספר שנות פעילות הקשר עם הלוויין אבד במהלך יולי 2010.
לוויין הריגול כולל מטעד מולטי-ספקטראלי - מצלמה המסוגלת לצלם במגוון תחומים של הספקטרום האלקטרומגנטי.
הלוויין תוכנן להיות בעל יכולת צילום בתחום התת-אדום.
גורמים בישראל הביעו חשש כי ייעודו של הלוויין יהיה לרגל אחר תנועת כוחות צה"ל.
מצרים כבר שיגרה (באמצעות משגרים זרים) שני לווייני תקשורת – ניילסאט 101 ב-1998 וניילסאט 102 ב-2000. שני הלוויינים משדרים יותר מ-150 ערוצי טלוויזיה דיגיטליים לצד שירותי רדיו ומולטימדיה למיליוני בתים בצפון אפריקה ובמזרח התיכון.
לוויין תצפית מתקדם נוסף מפותח עבור מצרים על ידי חברת "קארלו גוואצי" (Carlo Gavazzi) האיטלקית.
הלוויין מכונה DESERTSAT, והוא צפוי להיות משוגר לחלל במהלך 2017.
מצרים תכננה להפעיל מערך של מספר לווייני תצפית במקביל, דבר שיאפשר לה איסוף מידע סביבתי מועיל, שיש לו גם השלכות ביטחוניות.
למרות זאת, לוויין איג'יפטסאט 2 שוגר רק ב-2014.
שיגור הלוויין המצרי נעשה באמצעות משגר הלוויינים הרוסי "דנייפר".
משגר זה מבוסס על טלי בליסטי מימי ברית המועצות, שכינויו במערב SS-18. השיגור ייחודי בכך שהטיל משוגר מתוך מחפורת תת-קרקעית, מהסוג ששימש את הטילים הבליסטיים.
עיתוני מצרים דיווחו ב-24 באוקטובר 2010 כי הקשר עם הלוויין אבד במהלך יולי 2010. חלק מכלי התקשורת האשימו את ישראל בשיבוש מכוון של פעילות הלוויין.
איג דה ורמנדואה , בנו של אנרי הראשון ואחיו הצעיר של פיליפ הראשון מלך צרפת.
בנובמבר 1095 התקיימה מועצת הכנסייה הקתולית בעיר קלרמון (כיום קלרמון-פראן בצרפת) שבה קרא האפיפיור אורבנוס השני למסע צלב נגד הסלג'וקים שבמרוצת המאה האחת עשרה הצליחו לכבוש את מסופוטמיה, את אסיה הקטנה, את סוריה ואת ארץ ישראל.
פיליפ הראשון, מלך צרפת לא היה רשאי לקחת חלק במסע הצלב משום שנודה על ידי האפיפיור אורבנוס השני באשמת נישואים לא חוקיים, ולכן אחיו הצעיר איג דה ורמנדואה יצא למסע הצלב במקומו.
באוגוסט 1096 הוא יצא עם צבאו מצרפת לאיטליה.
מעיר הנמל בארי שבדרום מזרח איטליה צלח את הים האדריאטי בכוונה להגיע לטריטוריה של האימפריה הביזנטית, אך רבות מספינותיו נטרפו בים בגלל סערה שהתחוללה לחופי עיר הנמל הביזנטית דורס.
איג דה ורמנדואה ומרבית צבאו נתפסו בידי הביזנטים והובאו לקונסטנטינופול בנובמבר 1096. לפני שהגיע לקונסטנטינופול שלח מכתב שחצני ומעליב לאלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית שבו נאמר:
הקיסר, שהיה למוד ניסיון, החזיק את איג דה ורמנדואה כעציר במנזר, ושחררו רק לאחר שהאחרון נאות לקיים טקס שבועת אמונים להישבע לו אמונים כוואסל.
ביולי 1098, אחרי שהצלבנים הצליחו לעבור דרך הטריטוריה של הסלג'וקים ולכבוש את אנטיוכיה (כיום אנטקיה שבדרום טורקיה), איג דה ורמנדואה השתתף במשלחת אל אלכסיוס הראשון שמטרתה הייתה לבקש ממנו להגיע לאנטיוכיה ולקחת לידיו את הנהגת מסע הצלב.
הקיסר, שחשש מכוונותיהם של הצלבנים, התחמק מלתת תשובה לפני שיובטח לו השלטון על העיר.
בינתיים איג דה ורמנדואה חזר לצרפת, ומשהגיע לשם נאשם בכך שלא הצטרף לצלבנים שהמשיכו במסעם לכיבוש ארץ ישראל, ולא מילא את שבועתו לעלות לרגל לירושלים, והאפיפיור פסקליס השני איים לנדותו.
איג דה ורמנדואה הצטרף למסע הצלב של 1101, אך בספטמבר של אותה שנה נפצע בקרב, ובאוקטובר מת מפצעיו בעיר טרסוס (כיום בדרום טורקיה).
איג'יפטאייר היא חברת התעופה הלאומית של מצרים וחברת התעופה הגדולה במדינה.
איג'יפטאייר הוקמה ב-7 ביוני 1932 בשם מִצְר אייר והחלה לפעול באופן רשמי ביולי 1933 בקו קהיר-אלכסנדריה.
בשנת 1971 קיבלה החברה את שמה הנוכחי.
הלוגו של חברת התעופה הוא דמותו של הורוס, אל השמים במיתולוגיה המצרית העתיקה, אשר תואר בדרך כלל כבז או איש עם ראש של בז.
החברה נוסדה ב-7 במאי 1932 והחלה את פעילותה באוגוסט 1933 בטיסות בקו קהיר-אלכסנדריה.
היא הייתה החברה הבינלאומית הראשונה שנחתה בשדה התעופה וילהלמה.
חברת התעופה חגגה את שנתה ה-75 בשנת 2007, וב-11 ביולי 2008 היא הצטרפה לברית חברות התעופה סטאר אלייאנס.
באותה הזדמנות החליפה החברה את סמלה וקבעה עיצוב חדש למטוסיה.
ב-19 במאי 2016 התרסק מטוס איירבוס A320 של החברה, שהיה בטיסה 804 מנמל התעופה שארל דה גול שבפריז אל נמל התעופה קהיר, לאחר כניסתו אל התחום האווירי של מצרים מעל הים התיכון.
ב-4 בנובמבר 2019 המזגה חברת הבת איג'יפטאייר אקספרס אל החברה, ומטוסיה נמכרו.
מטוסי האיירבוס A220-300 שהיו ממוענים אל חברת הבת, נמסרו לאיג'יפטאייר.
ב-3 באוקטובר 2021 ובמשך שנתיים עד לפרוץ מלחמת חרבות ברזל, איג'יפטאייר להפעיל טיסות מקהיר לתל אביב במקום אייר סיני.
החברה הפעילה 4 טיסות שבועיות בין נמל התעופה הבינלאומי של קהיר לנמל התעופה בן-גוריון, במטוסי איירבוס A220.
צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2020:
איג הגדול (צרפתית Hugues le Grand, 898 - 16 ביוני 956) בנו של רובר הראשון, מלך צרפת ואביו של איג קאפה מייסד השושלת הקאפטינגית.
הוא נולד בפריז ונשא לאישה את איאדהילד, בתו של אדוארד הזקן מלך אנגליה, שילדה לו את איג קאפה שב-987 הפך למלך צרפת ולמייסד השושלת הקאפטינגית.
איג הגדול נשבע אמונים לאוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ותמך בו במאבקו נגד לואי הרביעי.
ב-945 כאשר לואי הרביעי נפל בשבי הנורמנים, הם מסרו אותו לאיג הגדול ששחרר אותו ב-946 בתנאי שימסור לו את עיר המבצר לאן.
ב-948 איימה מועצת הכנסייה, שהתכנסה באינגלהיים שבגרמניה, לנדות את איג הגדול, אלא אם כן יסכים לשלם פיצויים ללואי הרביעי.
ב-950 איג הגדול הפך לוסאל של לואי הרביעי והשיב לו את העיר לאן.
ב-954, אחרי מותו של לואי הרביעי, הכיר איג הגדול בלותר, מלך צרפת, שבתמורה העניק לו את דוכסות בורגונדיה ואת אקיטן.
איג הגדול הפך לדוכס בורגונדיה, אולם לא הצליח להשתלט על אקיטן.
האִיגְבּוֹ (Igbo; מבוטא גם איבו, אבו איבואנס או היבו) הם קבוצה אתנית שמקורה בדרום-מזרח ניגריה.
הם דוברי , אשר כוללת מספר שפות ודיאלקטים; כיום דוברים מרבית בני האיגבו אנגלית בנוסף לשפתם המקורית בעקבות השליטה הבריטית באזור בתקופה הקולוניאליסטית.
האיגבו הם אחת הקבוצות האתניות הגדולות ביותר ורבות ההשפעה בניגריה.
עיקר בני שבט האיגבו כיום הם נוצרים.
בעקבות תהליכי הגירה וסחר העבדים האטלנטי ניתן למצוא אוכלוסיית איגבו גם בקמרון ובגינאה המשוונית, וכן במדינות מחוץ לאפריקה.
מספרם מחוץ לאפריקה אינו ידוע, אך רבים מבין האפרו-אמריקאים והאפרו-קריביים כיום הם צאצאי האיגבו.
באזורים הכפריים של אפריקה האיגבו הם חקלאים.
התוצר הנפוץ ביותר שלהם הוא היאם, אשר מדי שנה נערכות חגיגות לרגל תקופת האיסוף שלו.
תוצרים חקלאיים אחרים כוללים את הקסאווה והטארו.
לפני הקולוניאליזם הבריטי היו האיגבו מחולקים לקבוצות פוליטיות שונות.
ניתן היה למצוא שונות בתרבות ובמנהגים של כל אחת מהקבוצות.
החלוקה בין הקבוצות התבססה לרוב על פי שושלת משפחתית, שבטית או כפרית, או על פי הדיאלקט של שפת האיגבו.
אף על פי שלרוב לא היו קיימות מדינות אשר ריכזו את הכוח הפוליטי, ניתן היה למצוא ממלכות או נסיכויות כדוגמת ממלכת נרי, אגבור ואוניטשה.
המערכת הפוליטית השתנתה באופן משמעותי במהלך הקולוניאליזם הבריטי.
אזה (מלכים) הוכתרו על ידי הבריטים בהובלתו של פרדריק לוגרד כראשי שבטים.
תחת השלטון הבריטי מרבית בני האיגבו התנצרו.
ספרו של צ'ינואה אצ'בה, מפולת באומואופיה הוא אחד מהיצירות הספרותיות הפופולריות ביותר המתארות את תרבות האיגבו.
לקראת מחצית המאה ה-20 התפתחה זהותם של בני האיגבו לידי זהות אתנית אחידה.
מספר קונפליקטים בין האיגבו למספר קבוצות אתניות אחרות הובילו לדומיננטיות של האיגבו במזרח ניגריה, להיפרדות מהמדינה ולהקמתה של ביאפרה.
שלוש שנים לאחר הקמתה, לאחר מאבק בו נהרגו קרוב למיליון אזרחים, רובם ברעב, נכנעה ביאפרה לניגריה וחזרה להיות חלק מהמדינה.
קיימות מספר תאוריות לגבי מקור השם איגבו אך משמעות השם אינה ברורה לחלוטין עד היום.
מקור השם ככל הנראה סודני ונובע מהפועל "גבו".
צ'ארלס קינגסלי מיק, מחבר חוק וסמכות בשבט ניגרי, מציע כי מקור הקבוצה בקבוצה האתנית השכנה איגלה וכי מקור שמה הוא מהמילה אוניגבו שמשמעותה בשפת האיגלה עבד.
עד המאה ה-20 קראו המתיישבים הבריטים לאיגבו איבו.
ניתן למצוא שם זה בשימוש, אך איגבו הוא השם המועדף על הקבוצה האתנית עצמה וניתן למצוא אותו במרבית הפרסומים עליה.
כיום יש למילה שלושה שימושים - שם השטח בו חייה מרבית אוכלוסיית האיגבו; את בני הקבוצה האתנית עצמם ואת שפת האם המדוברת על ידי הקבוצה האתנית.
עד השליטה הבריטית במערב אפריקה, קשה היה להגדיר את בני האיגבו כקבוצה בעלת זהות אתנית אחת.
גם כיום מורכבת הקבוצה ממספר רב של זהויות קהילתיות ושבטיות.
בירד, שחקר את כתביו של אולאודה אקווינו משנת 1789 טוען שמקור הזהות האתנית של האיגבו נובע מסחר העבדים האטלנטי.
בדומה לקבוצות אתניות רבות מאפריקה שמדרום לסהרה, זוהו בני האיגבו כשבט.
צ'ינואה אצ'בה וחוקרים אחרים איתגרו גישה זו בגלל ההקשרים השליליים של השבטיות וערערו על ההגדרה של שבטיות עצמה.
הצעתם הייתה כי האיגבו צריכים להיקרא אומה בדומה לצ'רוקי וליפנים, אף על פי שאין להם מדינת לאום מוכרת משל עצמם.
ממצאי חרס מ-4500 לפני הספירה לערך הם בעלי דמיון לכלי חרס מאוחרים יותר של בני האיגבו שנמצאו בנסוקה כמו גם כלי חרס וכלים שנמצאו באיבגאווה השכנה.
לפי מסורת שבט האומרי, הגיעו האיגבו מעמק אנמברה.
קיימות ראיות לפיהן האיגבו ושכניהם הם צאצאי קבוצת הפרוטו-קוואה, שהגיעו מאזור האגמים הגדולים ורכס הרי הירח שבמזרח ובמרכז אפריקה והתיישבו במישורי הסהרה הפוריים.
תהליך המידבור של הסהרה אילץ חלק מקבוצות הקוואה לנדוד דרומה לאזור הצפוני של הניז'ר והבנואה ולהקים את ממלכת נוק.
חלק מבני הקוואה היגרו דרומית למפגש הנהרות והקימו בהמשך את תרבויות האגילה, אידומה, יארובה, איגבו וככל הנראה גם את תרבות התיב.
אזורי ההתיישבות הראשונים של הקוואה באיגבולנד הם האזורים הצפוניים (נסוקה, אפיקפו, אווקה ואורלו).
בשנת 5000 לפני הספירה לערך נדדו חלק מיושבי אזור האורלו דרומה, מזרחה, וצפונית מזרחית.
באותה עת נדדו בני האווקה מערבה מעבר לנהר הניז'ר והתפתחו להיות קבוצת האיגבו המוכרת כיום כאניומה.
האיגבו חולקים קשרי שפה עם הביני, האיגלה, היארובה והאידומה.
העיר נרי נחשבת כייסוד של תרבות האיגבו.
נרי ואגולרי נמצאות בשטח השבט האומארי ועל פי המיתולוגיה האיגבואית, באזור זה נוצרה התרבות.
האומארי טוען כי הם השושלת הישירה של האב הפטריארכלי של האיגבו - ארי.
מוצאו של ארי אינו ידוע, אך הוא מתואר כייצור שמיימי שנשלח על ידי צ'וקוו (האל).
הוא מתואר כראשון שארגן את שבט האנאמברה.
עדויות ארכאולוגיות מעידות כי ההגמוניה הנרית באיבגולנד החלה במאה התשיעית.
טקסי קבורה רשמיים נעשו במאה העשירית.
ארי, המייסד של האיגבו, הגיע לאזור ב־948. האזה (מלך) הראשון של נרי, איפיקואנים, מלך ישירות אחרי ארי.
לפי המסורת שבעל פה, שלטונו החל בשנת 1043. על פי מקור אחר קיימת סברה שאיפיקואנים שלט מאוחר יותר בסביבות שנת 1225.
לפי אמונתם השבטית והרוחנית של בני האיגבו נקרא האל הראשי צ'וקוו.
הוא ברא את העולם וכל הטוב שבו ומשמש כאל השמש.
צ'וקוו מזוהה גם עם הגשם, אילנות וצמחים אחרים.
האלה אַלָה , הנחשבת לפעמים לאשתו ולפעמים לבתו של צ'וקוו, היא אחת מהאלים האהודים.
היא אלת הפוריות וגם אלת המוות, ובכך שולטת על ראשית החיים ועל סופם.
אלים אחרים כוללים את אהה נג'וקו, אלת היאם של הנשים החקלאיות המגדלות אותה.
איבתיסאם מחאמיד היא פעילת שלום ערבייה-ישראלית מפוריידיס, כלת פרס "Unsung Heroes" לשלום מאת הדלאי לאמה (2009).
יושבת ראש עמותת "השלום מתחיל מבפנים".
בשנת 1998 התמודדה ברשימה עצמאית בבחירות לתפקיד ראש הכפר פוריידיס שליד זכרון יעקב, בו היא מתגוררת עם בעלה סובחי ושלושת ילדיהם.
בפעילותה היא מתמקדת בנושא זכויות האישה.
מחאמיד חברה בוועדה המייעצת של תנועה ש.י.ן (לשוויון ייצוג נשים) שהוקמה בשנת 1989 על ידי ד"ר אסתר הרצוג; לצדה פעילות נשים כגון יונת קלר, רע'דה מסאלחה, וד"ר רבקה נרדי.
בנוסף הקימה ב-2002 על ידי ש.י.ן ועמותת "השלום מתחיל מבפנים", את "אנואר" - קבוצת מנהיגות של נשים יהודיות וערביות.
הקבוצה מונה עשרות פעילות יהודיות וערביות הנפגשות במגמה לקדם נושאים חברתיים ופוליטיים, כגון אי צדק חברתי, שלום עם המדינות השכנות, זכויות האישה הערבייה, והבטחת איכות חיים הוגנת לכל קבוצות האוכלוסייה בישראל.
מחאמיד פעילה גם בעמותת "מורשת אברהם אבינו", הפועלת בשיתוף עם נוצרים, מוסלמים ויהודים.
היא מנחה דיונים מסוג "מעגלי הקשבה" בין יהודים לערבים.
כפעילת שלום ושוויון לנשים, היא חברת הוועד המנהל של "פרלמנט נשים".
ב-25 באפריל 2009 קיבלה את פרס הדלאי לאמה לשלום.
מאז היא מרואיינת בערוצי תקשורת שונים ברחבי העולם, ופעילה בפעילויות שלום מגוונות ביותר, בעולם.
בנוסף רואיינה לספר "שישים שנה שישים קולות", הכולל ראיונות עם נשים יהודיות וערביות, ולתערוכה "עטויות" של הצלם מיכה שמחון.
איג'זים היה כפר ערבי בחוף הכרמל, כ-17 קילומטר דרומית לחיפה.
במהלך מבצע שוטר במלחמת העצמאות נכבש הכפר ותושביו עזבוהו.
על אדמות הכפר הוקם המושב כרם מהר"ל.
במפקד האוכלוסין העות'מאני שהתקיים ב-1596 צוין כי בכפר התגוררו 55 תושבים.
איג'זים היווה את כפר הבית של משפחת אל מאדי, בני שבט בדואי מאזור באר שבע, ששלטה בצפון ארץ ישראל במאה ה-18 ובמחצית הראשונה של המאה ה-19. אחד מהנודעים ממשפחת אל מאדי היה יליד הכפר, השיח' מסעוד אל מאדי, שמונה על ידי סולימאן פאשה בתחילת המאה ה-19, למושל מחוז חיפה.
אבראהים פאשא הוציא להורג את מסעוד ובנו ב-1834 בחשד שהשתתף בתכנון מרד נגדו וצמצם את השפעת משפחת אל מאדי.
עם חזרת העות'מאנים לשלטון בארץ ישראל חזרו בני משפחת אל מאדי לתפוס עמדות מפתח בצפון הארץ, למשל מוחמד אל מאדי היה מושל חיפה בשנת 1885, אולם לא שבו למעמדם הקודם.
משפחה ידועה נוספת באיג'זים הייתה משפחת אל-נבהאני שמקורה מחצי האי ערב, אך בניה התגוררו זמן רב באיג'זים לפני שהגיעו לחיפה.
הקונסול הבריטי אדוארד רוג'רס שסייר בארץ ישראל ב-1859 כתב שבכפר חיים כ-1000 תושבים המתפרנסים מחקלאות.
החל משנות ה-70 של המאה ה-19 הייתה הגירה מאיג'זים לחיפה של בני משפחת אל מאדי שבקשו להיות קרובים למרכז השלטוני המתפתח בחיפה.
ויקטור גרן מתאר את איג'זים כיישוב של אוהלים ומבני אבן עתיקים למרגלות מישור של עצי זית.
מפקח של רשות העתיקות של המנדט הבריטי סקר את בתי האבן העתיקים של הכפר בשנים 1942, 1944.
בתקופת המנדט הבריטי נחשב הכפר למבוסס יחסית, אולם בין תושביו היו סכסוכים שהביאו לקטטות ולעקירת גידולים חקלאיים.
בשנת 1932 בוטל המעמד של מועצה מקומית של הכפר.
במהלך המרד הערבי הגדול נודע איג'זים כבסיס של אנשי הכנופיות ופיגועים רבים יצאו ממנו כלפי התחבורה על כביש חיפה-תל אביב.
באפריל 1938 הוטל על הכפר קנס קיבוצי שהביא לבריחת רוב תושביו ממנו.
דו"ח של סוקרי קרקעות בריטים בצפון הארץ תיאר את איג'זים כאחד המקומות המסוכנים ביותר מבחינת ביטחון ציבורי.
בשנת 1940 גודלו בכפר ירקות ללא השקיה ותוכנן להקים באר כדי לאפשר גידולים אינטנסיביים.
על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945, הוערך מספר התושבים ב-2,970 איש.
השטח בבעלות פרטית 23,619 דונם, שטח בבעלות ציבורית 23,286 דונם.
על פי תוכנית החלוקה נועדו יישובי המשולש הקטן, ובהם איג'זים, להכלל בתחום המדינה היהודית.
במלחמת העצמאות תקפו תושבי איג'זים בשיתוף שאר יישובי המשולש הקטן, ובתמיכה לוגיסטית מלבנון באמצעות המעגן בכפר טנטורה את התחבורה היהודית בין זכרון יעקב לחיפה, והביאו לחסימתו.
ערביי המשולש הקטן זכו להערכה רבה על כושר הלחימה שלהם ואיג'זים נחשבה הרוח החיה מאחורי הסירוב של הכפרים להיכנע.
ב-6 ביולי לקחו לוחמי איג'זים מספר שבויים וב-8 ביולי נעשה ניסיון ראשון להשתלט על איג'זים, אך הוא כשל.
השבויים הוחזרו במסגרת הסכם חילופי שבויים, אך ניסיונות להשיג הסכם כניעה לא צלחו לאור הערכתם של לוחמי הכפרים שהם יחזיקו מעמד עד כניסת ההפוגה השנייה לתוקפה, כפי שאכן היה.
לאחר כניסת ההפוגה השנייה לתוקפה ריכז צה"ל כוחות גדולים סביב כפרי המשולש הקטן ופתח בלחימה ב-24 ביולי במבצע שוטר.
לאחר קרבות של יום וחצי, ולאחר שהצבא העיראקי סירב לשלוח תגבורת נסוגו לוחמי הכפרים לערערה וצה"ל נכנס לאיג'זים ב-26 ביולי 1948. בשעות הצהריים חתם המוכתר על כניעה.
רבים מתושבי איג'זים ברחו מהכפר בגלל הקרבות ולא הורשו לחזור אליו.
כ-1400 מתושבי הכפר נאספו על ידי חיילי צה"ל בימים שאחרי הכניעה והועברו לג'נין.
עולים מצ'כוסלובקיה יושבו בכפר בתחילת 1949. בכפר נותרו כ-15 משפחות ערביות אשר התגוררו בו עוד לאחר הקמת כרם מהר"ל, אך בהמשך פונו לחוות מקורה ולאחר מכן עברו לחיפה.
תושבי הכפר האחרים התפזרו בין פוריידיס, מחנות פליטים בג'נין, ומדינות ערב.
חלק ממבני הכפר שימשו ומשמשים עד היום את מושב כרם מהר"ל, כך למשל בית הספר של הכפר הפך בחלקו להיות בית הכנסת של המושב, ובחלקו מועדון, ובית המושל הפך למלון.
איג'פטאייר אקספרס הייתה חברת תעופה אזורית מצרית, חברת בת של איג'יפטאייר.
החברה נוסדה בשנת 2006 וביצעה את טיסתה הראשונה בשנת 2007. החברה הייתה חברה בברית חברת התעופה סטאר אלייאנס משנת 2008. ב-4 בנובמבר 2019 היא מוזגה לחברת האם שלה כחלק מהתארגנות מחדש של החברה.
החברה נוסדה על מנת לספק שירות לטיסות פנימיות וליעדים קרובים במצרים ובסביבתה.
החברה השתמשה רק במטוסים קטנים, וטסה ל-14 יעדים במצרים וכן לנמל התעופה באתונה, בודפשט, ביירות, נמל התעופה הבינלאומי של מלטה, ג'דה ותל אביב.
צי המטוסים של החברה נכון לאוקטובר 2019 (בשעת מיזוג החברה):
איג מסן-ויקטור היה חבר בקומונה של כמרים (Canons Regular) בגרמניה של המאה ה-12, ותאולוג חשוב.
בשלב מאוחר בחייו יצא מהקומונה והתמקם במנזר סן-ויקטור בפריז, ולימים הפך שם לראש המנזר.
חרף נטייתו אל המיסטיקה, החשיב איג את המדעים ואת הפילוסופיה הרציונלית, וראה בהם נתיב אפשרי חשוב בדרך אל הפעילות הדתית.
איג כתב יצירות רבות משנות ה-20 של המאה ה-12 ועד מותו (Migne, Patrologia Latina מכיל 46 יצירות מאת איג, וזה לא אוסף מלא), כולל יצירות תאולוגיה (הן מסות והן אמרות), פרשנויות (בעיקר על ביבליה אך גם כוללות אחת על "ההיררכיות השמיימיות" של פסבדו-דיוניסיוס האראופגיטי), מיסטיקה, פילוסופיה ואמנויות, ומספר מכתבים ודרשות.
איג הושפע מאנשים רבים, אך בעיקר מאוגוסטינוס, במיוחד בטענה שהאמנויות והפילוסופיה יכולות לשרת את התאולוגיה.
העבודות המשמעותיות ביותר של איג כוללות:
De sacramentis christianae fidei (על מסתורי האמונה הנוצרית/על הסקרמנטים של האמונה הנוצרית) זוהי יצירת המופת המהוללת ביותר של איג ומציגה את עיקר מחשבותיו של איג על רעיונות תאולוגיים ומיסטיים, החל מאלוהים ומלאכים ועד לחוקי טבע.
כותרת המשנה מבהירה את מטרת המסה של איג.
הדידאסקליקון הוא בעיקרו פדגוגי, ולא ספקולטיבי, באופיו.
הוא מספק לקורא המודרני תחושה ברורה של הכישורים האינטלקטואליים המצופים מתאולוגים משלהי ימי הביניים.
בשנים 1125–1130, איג כתב שלוש מסות שנבנו סביב תיבת נח: De arca Noe morali (תיבה המוסרית של נח/על הפירוש המוסרי של תיבת נח), De arca Noe mystica (התיבה המיסטית של נח/על הפרשנות המיסטית של התיבה של נח), ו-De vanitate mundi (הבל העולם).
De arca Noe morali ו-De arca Noe mystica משקפים את המשיכה של איג הן למיסטיקה והן לספר בראשית.
ב-Hierarchiam celestem commentaria (פירוש על ההיררכיה השמיימית), פרשנות ליצירתו של פסבדו-דיוניסיוס האראופגיטי, שנכתבה אולי בסביבות 1125. לאחר תרגומו של ג'ון סקוטוס אריגנה לדיוניסיוס במאה התשיעית, אין כמעט עניין בדיוניסיוס עד לפרשנותו של איג.
ייתכן שאיג החליט לכתוב את הפרשנות (שמקורה אולי בהרצאות לסטודנטים) בגלל האמונה המתמשכת (השגויה) שהקדוש הפטרון של מנזר סן-דני, דיוניסיוס הקדוש, אמור להיות מזוהה עם פסבדו-דיוניסיוס.
ההגות של פסבדו-דיוניסיוס לא יצרה השפעה חשובה על שאר יצירתו של איג.
הפרשנות של איג, לעומת זאת, הפכה לחלק עיקרי בזינוק בהתעניינות בדיוניסיוס של המאות השתים עשרה והשלוש עשרה; הפירושים שלו ושל אריגנה צורפו לעיתים קרובות לקורפוס כתבי יד של פסבדו-דיוניסיוס, כך שלהגותו הייתה השפעה רבה על הפרשנות המאוחרת של דיוניסיוס על ידי רישאר מסן-ויקטור, , , בונוונטורה הקדוש ואחרים.
יצירות אחרות של איג מסן-ויקטור כוללות:
זוהי אחת העבודות השיטתיות המוקדמות ביותר שהוקדשו להתבוננות.
נראה שהיא לא נכתבה על ידי איג עצמו, אלא חוברה על ידי אחד מתלמידיו, אולי מתוך הערות כיתתיות מהרצאותיו.
קיימות מסות שונים אחרות שחיבורם על ידי איג אינו ודאי.
De anima היא מסה על הנשמה.
יצירות שונות אחרות יוחסו לאיג בטעות במחשבה מאוחרת יותר.
עבודה אחת כזו משפיעה במיוחד הייתה "אקספוזיציה של תקנון אוגוסטינוס הקדוש", שהתקבלה כיום שמקורה באסכולת סן-ויקטור אך לא על ידי איג מסן-ויקטור.
בקומדיה האלוהית מאת דנטה אליגיירי מזכיר אותו הדובר בקנטו 12 של "העדן", בונוונטורה הקדוש, כשרוי בגן העדן של התאולוגים והפילוסופים יחד עם מלומדי דורו פדרו הספרדי, פטרוס קומסטור, אנסלם מקנטרברי, יוחנן כריסוסטומוס, יואכים מפיורה ותומאס אקווינס.
איג'יפטסאט 2 (EgyptSat 2) הוא הלוויין המצרי השני שייעודו חישה מרחוק.
הלוויין תוכנן ונבנה ברוסיה (על ידי חברת אנרגיה.
הלוויין שוגר בתאריך 16 באפריל 2014 בעזרת משגר סויוז U.
הלווין נועד לטוס במסלול LEO מעגלי מעל כדור הארץ בגובה של כ - 700 ק"מ ולהעביר את הנתונים לתחנת קרקע שנבנתה במצרים.
ללוויין רזולוציה של מטר אחד בגווני אפור, וארבעה מטרים לצילום בתחום התת-אדום.
מצלמת הלוויין פותחה ויוצרה על ידי חברת "פלנג" מבלארוס.
רוחב העקבה הקרקעית של המצלמה (ה-SWATH) הוא 1400 ק"מ.
הלוויין מבוסס על מרכב מיוחד שפותח בחברת אנרגיה על בסיס הניסיון בפיתוח לווייני תקשורת מסוג YAMAL-100, והוא הראשון מסוגו שנמכר ללקוח כלשהו.
הגוף המפעיל את הלוויין הוא הארגון המצרי לחישה מרחוק, גוף ממשלתי מצרי שאחראי גם על פיתוח טכנולוגיות החלל המצריות - ומהווה מעין סוכנות חלל.
ללווין הנעה חשמלית מבוססת גז קסנון.
בסוף אפריל 2015, שנה בלבד לאחר שיגורו לחלל, חדל הלוויין לתפקד, וכל הניסיונות לחדש עמו את הקשר לא צלחו.
הסיבה לתקלה בלוויין לא פורסמה רשמית על ידי מצרים או רוסיה, אך דיווחים שונים מעלים אפשרויות שונות לרבות תפעול לא נכון של הלוויין, כשל במחשב או במערכת החשמל.
ביולי 2016 נודע כי ייבנה לוויין חלופי, בשם איג'יפטסאט A.
איג'באן (בארמנית: Իջևան, בעבר נקראה בשם הפרסי קראוונסארה, כשמשמעות שני השמות זהה: מלון דרכים) היא עיר בצפון-מזרח ארמניה ובירת מחוז טאבוש.
העיר מרוחקת כ-130 ק"מ צפון-מזרחית לבירה ירוואן.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2025, התגוררו בעיר כ-45,100 בני אדם.
בשנת 1801 סופח האזור כולו לשטחי האימפריה הרוסית, ותחת שלטון פאבל הראשון, קיסר רוסיה הורשו כ-6,000 משפחות ארמניות מ לעבור להתגורר באזור בו קיימת כיום העיר.
ב-1919 עם הכרזת עצמאות של ארמניה שונה שם העיר לשמה הארמני.
ב-29 בנובמבר 1920 הפכה העיר לראשונה מערי ארמניה לעבור לידי הסובייטים, אחרי כיבושה בידי הצבא האדום שפלש מצפון.
מעמדה של העיר ניתן לה ב-1970. אחד מהמפעלים החשובים ביותר בעיר הוא יקב היין, הנמצא בכניסה לעיר ומפורסם בין השאר בזכות יין הרימונים שלו.
העיר היא מרכז פיסול חשוב, ומכונה "העיר בעלת מאה הפסלים".
למעשה, כיום ברחובות העיר מוצבים 116 פסלים שונים.
איג'יפטסאט A הוא לוויין חישה מרחוק, שתוכנן על ידי רוסיה עבור מצרים, כלוויין חלופי לאחר כישלון משימת איג'יפטסאט 2. הלוויין אמור להיבנות במשותף על ידי מצרים ורוסיה, ולהיות בעל ביצועים משופרים לעומת הלוויין איג'יפטסאט 2.
הלוויין שוגר ב-21 בפברואר 2019.
הלוויין מבוסס על מרכב מיוחד שפותח בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה (RKK Energiya) והוא השני מסוגו שנמכר ללקוח כלשהו.
הגוף המפעיל את הלוויין הוא (NARSS), גוף ממשלתי מצרי שאחראי גם על פיתוח טכנולוגיות החלל המצריות - ומהווה מעין סוכנות חלל.
איברים ביוניים הם איברים מלאכותיים היכולים לשמש כהחלפה, חיקוי ואפילו שיפור של הפונקציה הביולוגית בהשוואה למערכת הטבעית של הגוף.
האיברים הביוניים בעלי תכונות 'אנושיות' יותר משל תותב רגיל ויכולים להיות רובוטיים, אלקטרוניים ומכניים.
בשנת 1985 הציע לראשונה רופא חיל האוויר האמריקאי, ג'ק סטיל, את המונח "ביוניקה" שייצג את יישום התהליכים הביולוגיים תוך עיצוב אובייקטים מהונדסים.
יצירת האיבר הביוני דורשת ידע נרחב ואנשים בעלי מומחיות בתחום ההנדסה והרפואה על מנת לחקות על הצד הטוב ביותר את המוטוריקה העדינה של איברים שונים בגופנו או ליצור קישור ברמה הטובה ביותר לאחת ממערכות העצבים בגופנו.
רפואה רגנרטיבית היא רפואה 'מחדשת איברים'.
היא עוסקת בריפוי, החלפה וחידוש של תאים, רקמות ואיברים.
כחלק מתחומים רבים הנכנסים תחת הכותרת "איברים ביוניים" הרפואה הרגנטיבית לוקחת גם היא חלק בתפקיד הטיפול.
נעזרים ברפואה הרגנטיבית במהלך הטיפול לחיבור האיבר הביוני וכן לאחר הטיפול על מנת לראות כי האיבר מתפקד כחלק מהגוף.
על מנת לתת לאיבר הביוני את יכולתו לפעול בצורה דומה כמעט לחלוטין כמו שאר האיברים, נעזרים בבינה מלאכותית, ובעזרתה הופכים את האיבר החדש לבעל תכונות אנושיות יותר, כמו למשל היכולת להזיז את המפרק בצורה טבעית יותר מאשר בתותב רגיל.
תותב (פרוטזה) משמשת כתחליף מלאכותי והחלפה של איבר מסוים בגוף כמו שן, עצם בפנים, יד, רגל וכו'.
התותב הוא תחליף נוסף לאיבר חיצוני שנקטע או הוסר מהגוף.
בשונה מאיבר ביוני התותב משמש בעיקר למטרות קוסמטיות ופחות טכניות.
האיבר הביוני משמש כתחליף טכנולוגי וקוסמטי יותר מאשר רק גפיים בגוף האדם אך מהווה כתחליף יקר יותר מתותב.
היד הביונית היא יד מלאכותית בעלת תכונות 'אנושיות' יותר מיד תותבת רגילה.
ליד הביונית אפשרויות שונות אך עם זאת מכילה גם אתגרים שעליהם צריך להתגבר כמו השליטה המוטורית (הזזת המפרקים בצורה טבעית יותר) והמשוב החושי (מתן תחושה לידיים תותבות).
קטיעות של הגפיים העליונות הן משמעותיות ובעייתיות שכן ידיו של האדם משמשות אותו לתפקודים יומיומיים כמו למשל לתקשורת (שפת דיבור, התבטאות..), תפיסת חפצים ועוד.
קיבורג (או סייבורג) הוא מונח המקובל לציון יצור חי (בדר"כ בן אדם) המכיל הן מרכיבים ביולוגיים והן מרכיבים מלאכותיים.
גוף הקיבורג כולל איברים ביוניים שיכולים להעניק לו כישורים משודרגים ועל אנושיים בעזרת אמצעים טכנולוגיים.
איברס גודמניס (בלטבית: Ivars Godmanis; נולד ב־27 בנובמבר 1951) היה ראש ממשלת לטביה בשנים 1990 - 1993 ובפעם השנייה ב-2007–2009.
לאחר סיום בית הספר הוא למד באוניברסיטת לטביה וקיבל התמחות בפיזיקה.
בשנת 1983 הוא סיים את הדוקטורט והחל לעבוד במכון לחקר מצב מוצק.
עם הקמת "החזית העם הלטבי" הוא הצטרף לשורות הארגון ובשנת 1990 נבחר לפרלמנט של לטביה הסובייטית.
לאחר הכרזת העצמאות, הוא היה ראש הממשלה הראשון של לטביה.
בשנת 1993 הוא התמודד בבחירות לסאימה, אך מפלגתו לא עברה את אחוז החסימה.
בשנת 1998 הוא נבחר לסאימה ומונה לשר האוצר של הממשלה החדשה.
בשנת 2006 הוא מונה לשר הפנים.
החל משנת 2003 הוא היה מנחה תוכנית מוזיקה ברדיו.
לאחר שחזר לממשלה, עזב את התוכנית.
בדצמבר 2007 הוא נבחר לראש הממשלה בפעם השנייה והחליף את אייגרס קלביטיס.
איברס גודמניס כיהן בתפקיד זה עד לשנת 2009.
בשנת 2018 פורסמו ארכיוני ק.ג.ב של לטביה.
מהם נובע בשנת 1988 איברס גודמניס נכלל בין סוכני הארגון.
מהמסמכים לא ברור האם הוא אכן היה סוכן פעיל.
איג'יסוכוס (שם מדעי: Aegisuchus) הוא סוג של זוחל דמוי-תנין גדול פרהיסטורי, אשר חי במשך הקרטיקון העליון לפני 95 מיליון שנה שבמשך הקנומן.
המאובנים שלו התגלו במרוקו והוא התגלה ב-2012 בידי צוות החוקרים קייסי הולידיי וניקלוס גרדר שכינו אותו: "תנין מגן", עקב מבנה הגולגולת דמוית המגן שלו.
הסוג הכיל רק את המין Aegisuchus witmeri, אשר נמצא בתצורת קם קם שבדרום מרוקו כשברי גולגולת.
הוא קרוי על שם המונח איג'יס מהמיתולוגיה היוונית, עורות ושריונות של בעלי חיים בהם השתמשו האלים זאוס ואתנה ליצירת הגורגונה.
דמוי-תנינאי זה היה בעל מוח גדול מאוד בנפח של 40 סמ"ק.
האורך המוערך של ראשו הוערך כ-2.08 עד 2.86 מטרים לפי היחס בין גודל המוח לגודל הגולגולת בתנינאים בני ימינו.
עם זאת חוקרים שמדדו את מבנה המוח, בהשוואה לגודלי תנינים אחרים כמו גוויאליים, מעריכים שאורך החיה הגיע ל- ואולי אף 16 עד 22 מטר - הערכות שהופכות אותו לזוחל הארוך ביותר בענף דמויי תנינאים ומגדולי דמויי-התנינאים שחיו אי פעם, לצד הדיינוסוכוס, הסרקוסוכוס והפורוסזאורוס.
עם זאת, על השימוש בגודל המוח כדי להעריך את האורך הכולל נמתחה ביקורת רבה, וכנראה שגודלו האמיתי של האיג'יסוכוס היה קטן בהרבה.
הוא היה בעל גולגולת שטוחה באורך יחסי, ובמראה הזכירה את הגולגולת והלסת של הלגנוסוכוס והסטומטוסוכוס, והמבנה היה שטוח עם מעט שיניים, כששרירי הלסתות התחברו עם עצם הקודקוד באופן המזכיר את ראשוני הדו-חיים ופחות נפוץ אצל זוחלים.
בנוסף העיניים בלטו באופן מועט מעל הגולגולת ו"נדחסו" למרכזה.
התנין הותאם כך למארב תת-מימי והיה יכול להמתין זמן ארוך לדגים ויצורים אחרים אותם הוא מעך בחבטה חזקה ובלע כמו שהם.
אצל תנין זה התגלו אולי הוכחות לתרמורגולציה (שימור חום גוף), כאשר האזור של לוחיות העיניים היו חסרות בשריון עבה, כך שהיו לבטח מלאות בכלי דם שיועברו למוח ויחממו את הדם.
דבר זה ידוע רק בתנינאי זה.
איג'יניו סטראפי (באיטלקית: Iginio Straffi; נולד ב-30 במאי 1965) הוא אנימטור, מאייר וכותב קומיקס איטלקי, שייסד את חברת ההפקה "Rainbow S.p.A".
סטראפי ידוע כיוצר סדרות הטלוויזיה "מועדון ווינX" ו"הנטיק", וכשותף ליצירת סדרת הקומיקס "Maya Fox".
סטראפי החל את הקריירה שלו באופן רשמי כאשר כתב בשנת 1985 סיפור באחד הגיליונות של המגזין הצרפתי "Tilt".
בהמשך כתב סיפורי קומיקס עבור "Lanciostory" והגרסה האיטלקית של "Skorpio".
בשנת 1989 זכה לסקירה על כישרונו על ידי קלאודיו ניזי, היוצר של חוברות הקומיקס "Nick Raider" בהוצאת סרג'ו בונלי, כאשר החל משנה לאחר מכן הוא נהפך לאמן הראשי של החוברות.
בשנת 1992 התחיל לעבוד בצרפת באולפן ההנפשה "Telcima", שם צבר ניסיון בתחום ההנפשה.
בזכות הניסיון שצבר, החליט סטראפי להקים באיטליה את האולפן "Rainbow S.p.A" בשנת 1995. לאחר שהאולפן סיפק שירות לחברות גדולות, הוא צבר די כסף כדי להפיק את הפרויקט הראשון שלו, סדרת ההנפשה "טומי ואוסקר".
בשנת 2004 האולפן הפיק את סדרת ההנפשה "מועדון ווינX", שזכתה לאהבה רבה ברחבי העולם, ולימים הופקו לה סרטים וסדרות המשך.
הסדרה "מועדון ווינX" משכה את תשומת הלב של חברת המדיה "ויאקום", שרכשה כ-30% מהאולפן, דבר שעזר להפצת התכנים של האולפן ברחבי העולם ולהפקת תכנים חדשים.
סטראפי גם לקח חלק כשותף ליצירת סדרת הקומיקס "Maya Fox", וביצירת סדרת ההנפשה "הנטיק".
בשנת 2012 יצר סטראפי את הסרט "היפה והגלדיאטור", כאשר הפקתו נחשבה להפקה הכי יקרה באיטליה באותה תקופה.
הסרט זכה לביקורות לא טובות וגרם להפסדים רבים עבור האולפן.
בנוסף הפיק סטראפי בשנת 2011 את הסרט התיעודי "The Dark Side of the Sun".
בשנת 2019 הצהיר סטראפי שכדי להיות שלם בניסיונו המקצועי, הוא מעוניין להתמקד בסדרות לייב אקשן, דבר שבא לידי ביטוי בהפקת הסדרות "מועדון 57" ו"גורל: סאגת ווינX".
אִיבֶּרְלִינְגֶן היא עיר גרמנית על החוף הצפוני של ימת קונסטנץ בסמוך לגבול עם שווייץ.
אחרי העיר פרידריכסהאפן, איברלינגן היא העיר השנייה בגודלה במחוז בודנזה משנת 1993, איברלינגן מסווגת כעיר מחוז גדולה (Große Kreisstadt).
מידע על איברלינגן קיים עוד מהתקופה הרומית, אך מגוון יישובים התקיימו באזור לפני הכיבוש הרומי.
יישובים מתקופת האבן, שהתגלו לאורך קו החוף של ימת קונסטנץ, מעידים כי לחופי הימה התקיימו עשרות קהילות משגשגות של 50 – 100 פרטים.
יישובים אלה נכללים בקטגוריית תרבות האלשטאט, ומידע על הרגליהם, לבושם ותזונתם נמצא בחפירות ארכאולוגיות מאמצע עד סוף המאה ה-19.
אתרים דומים, אם כי קטנים יותר, נמצאו בסביבת איברלינגן: אתר ליד הודינגן, אחר ליד דיטינגן, על יד קונסטנץ, ואתר מרכזי ליד הכפר אונטרולדינגן , בו נמצא כיום מוזיאון ארכאולוגי תחת כיפת השמיים.
המתים נשרפו או נקברו בערמות או בקברים שטוחים; נשים ענדו תכשיטים עשויים ברונזה או זהב, בעיקר עגילים.
כלים שנחשפו בחפירה ארכאולוגית מצביעים על כך שיישובים אלה עסקו בציד, דיג וחקלאות.
האדמות האלפיניות של המישור השווייצרי המזרחי נכבשו על ידי הקיסר אוגוסטוס (31 לפנה"ס עד 14 לספירה), אשר השליט את השלטון הרומי מהרי האלפים עד הדנובה, הודות למאמציהם של בניו החורגים נירון קלאודיוס דרוסוס וטיבריוס.
לפי פרשנות של תיעוד רומאי, אחד מאיי בודנזה, ככל הנראה מיינאו, היה בסיס למבצעים צבאיים בשנת 15 לפנה"ס.
לשם הובלת חיילים, בניית אוניות ותחזוקת ספינות היה על הרומאים להחזיק את כל החוף השווייצרי של האגם.
מנקודות אלה לאורך האגם יכלו הרומאים לעלות על מזרח טירול ובוואריה של ימינו, או על מערבן, בעמק הריין.
אזור בודנזה, מחוז רומאי שנוהל מ-Augusta Vindelicorum, אאוגסבורג של ימינו, נשלט תחת פיקודו של טיבריוס.
הכביש משטוקך לאיברלינגן, ולאורך חוף האגם עד אולדינגן ובהמשך לפרידריכסהאפן, ומסילות הרכבת מזרח – מערב, הם בדרך כלל בתוואי הדרך הרומית הישנה.
עקב סכסוכים בין הרומאים, כוחם הלך ודעך ועלה כוחן של קבוצות גרמאניות ברחבי האזור.
יישובים חדשים הופיעו במקום יישובים שרופים.
על כפרים ישנים ובתי חווה השתלטו יערות וכרי דשא, ועם הגעתם של הגרמאנים נבנו מחדש.
במחצית השנייה של המאה הרביעית, הופיעו מספר משפחות מנהיגות שפעלו להשגת עצמאות מהרומאים.
ככל שהרומאים נסוגו יותר ויותר, והתרכזו בגבולות המערביים או התמקדו בהגנת אזורי הכיבוש באיבריה, הפרנקים, במיוחד קלודוויג, או כלוביס (482–511), וכן גותים, ובמיוחד תיאודריך (471–527), ערערו על השליטה באזור.
לאורך כל תקופה זו שמרו דוכסיו הגרמאנים של האזור את מושבם העיקרי באיברלינגן.
איברלינגן הגרמאנית הוזכרה לראשונה בשנת 770 בשם "איבורינגה" ("Iburinga").
לפני כן (בסביבות 641) נודעה בשם "גונצובורג" ("Gunzoburg"), מקום מושבו של הדוכס האלמני או השוואבי גונצו.
האתר האפשרי של הווילה של גונצו זוהה ברבע הצפון-מערבי של איברלינגן, מחוץ לחפיר הפנימי של ימינו.
הדוכסים הגרמאניים היו קשורים למשפחות אחרות ברחבי אירופה; אשתו הראשונה של קרל הגדול, הילדגרד, הגיעה ממשפחת הרוזנים לינצגאו (Linzgau), שמושבה היה ב-Buchhorn (פרידריכסהאפן של היום).
במאה ה-19 נישאו לואי החסיד ולודוויג הגרמני לנשים מבית האצולה הפרנקי Welf .
במאה העשירית פלשו ההונגרים, וקרבות מתמשכים עמם פגעו קשה באזור.
מאבק האינווסטיטורה במאה ה-11 פגע אף הוא קשה באזור, אך בסוף המאה ה-11 ובמחצית הראשונה של המאה ה-12, בית הוהנשטאופן ייצב את האימפריה הרומית הקדושה.
אזור בודנזה היה ממוקם במרכז האימפריה.
הייתה זו תקופת פריחה לאיברלינגן.
רבים מהמסמכים מהתקופה אבדו, אולי בשרפה בעיר בשנת 1279, אך הרבה ידוע.
עם התרחבות האימפריה הרומית הקדושה, יישובים ברחבי האימפריה חוו שיפורים בתשתיות: שיפור הכבישים ותקנות החליפין עודדו את הסחר, במיוחד בשוואביה.
העיר קיבלה זכויות שוק בין 1180 ל-1191; מפות המראות את דרך המסחר משטוקך (Stockach) לבוכהורן (Buchhorn) מציגות את העיר איברלינגן.
עד 1226 היה באיברלינגן בית קברות יהודי, ורמזים אלו מובילים למסקנה כי בעיר היה שוק במשך תקופה ארוכה הרבה יותר מזו, וכן להנחה כי הקיסר ברברוסה הקים את השוק בסוף תקופת משטרו.
הוא היה באזור מספר פעמים כדי לקיים מושבי בית משפט, ובשנת 1187 שהה בוואלהאוזן, מעבר לאגם, כדי לחתום על מסמכי ההקמה של מנזר זאלם .
בסוף המאה ה-14 קיבלה העיר מעמד של עיר קיסרית חופשית.
בשנת 1547, קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הרחיב את זכויות השוק בעיר ואסר כל סחר מתחרה בתבואה או מלח בטווח של שני מיילים גרמניים (בערך 15 ק"מ או 10 מיילים אנגלים) מהעיר.
העיר פרחה במאות ה-13 עד ה-16 בעיקר בזכות גידול נרחב של גפנים במורדות הדרומיים של אגם קונסטנץ והאקלים הגשום שלה.
שגשוג העיר עודד הקמת מבנה דתי מרשים: מנזר סנט ניקולאוס בסוף המאה ה-15; בניין עירייה בסוף המאה ה-15; ובתי מגורים מרשימים למשפחותיהם של רופאים.
השפע היחסי של העיר תועד באמנותה, בארכיטקטורה שלה ובגודלה הפיזי, במיוחד בביצוריה.
כראש גשר מבוצר, הוכחה חיוניתה של העיר במלחמת האיכרים הגרמנית בשנת 1525. כתוצאה מהשתתפותה וסיועה, שמרה העיר על זכויות הגילדה שלה.
במלחמת שלושים השנים הייתה העיר נצורה על ידי חיילים שוודים ובני בריתם הסקסונים בשנת 1632 וב-1634; למרות מצור ממושך ומפרך, העיר לא נפלה.
גם כאשר נפרצו החומות במאי 1634, האוכלוסייה הצליחה להתנגד בלחימה מרחוב לרחוב ומבית לבית, עד שהפולשים נסוגו.
אירוע זה יוחס להתערבותה של מרים הבתולה, וכל שנה אזרחי איברלינגן עורכים את "תהלוכת שוודיה" לזכר האירוע.
הפוגה בקרבות הסתיימה בלחימה, וכוחות הכיבוש השוודים והצרפתים כבשו את האזור ושלטו בו בין השנים 1643 – 1649.
ב-1803 איבדה איברלינגן את מעמדה כעיר חופשית ואת האוטונומיה החוקית, הכלכלית והפוליטית שלה.
היא הפכה לחלק מהדוכסות של באדן, לימים הדוכסות הגדולה של באדן.
העיר הקיסרית החופשית איברלינגן הפכה למושב האדמיניסטרטיבי של המחוז (Bezirksamt).
למרות החשיבות היחסית של עמדת הסמכות המינהלית, העיר נכנסה לדעיכה כלכלית שנמשכה כמעט מאה שנה.
הדכיעה החריפה בעשור הראשון תחת הדוכסות עד ה"שנה ללא קיץ".
בתקופה המהפכנית, 1848–1849, נפגעה איברלינגן.
בתחילת יולי 1848 פלשו כוחות פרוסים ובוואריים לאזור בודנזה והטילו שלטון צבאי.
אישים חשובים, בהם רופא היישוב ואחד ממלומדיו, נאסרו בעוון פעילותם המהפכנית.
המנזר לשעבר שימש כלא למורשעים.
כ-400 חיילים פרוסים כבשו את העיר ושלטו בה עד סוף 1850. אז הוחלפו על ידי כוחות דוכסיים.
בני איברלינגן לא נלחמו במלחמת האזרחים עם אוסטריה (מלחמת אוסטריה–פרוסיה) ובאדן העדיפה להישאר מחוץ לסכסוך, אך 72 מצעירי איברלינגן נקראו להילחם במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870; שלושה מהם נפלו ומונצחים בכנסיית סנט ניקולאוס.
משנת 1846 עד 1910 עברו כ-300 מבני איברלינגן לשווייץ, צפון אמריקה, דרום אמריקה או אוסטרליה.
תכונות הריפוי של המים המינרליים של העיר, שנבעו ממקור שנמצא מתחת לאחד המגדלים בצד המערבי של חומת העיר, היו ידועות מאז ראשית המאה ה-16, והניבו מקור הכנסה קבוע לעיר ולאזור.
במהלך מלחמת שלושים השנה נפגע ענף זה בעיר, אך במאה ה-18 שב ושגשג.
הבעיות הכלכליות היו בחלקן הגדול בגלל קשיי התחבורה.
ספינות קיטור חצו את האגם במחצית הראשונה של המאה ה-19, אך רק ב-1895 הונחה תשתית מסילת ברזל בעיר.
בשנת 1901 חובר הכביש אל הדרך לפרידריכסהאפן, מה שהפך את הנסיעה לעיר וממנה לקלה ומהירה יותר ושיפרה את סיכויי העיר כעיר ספא.
הקישור לפרידריכסהאפן השלים את הנחת המסילה סביב האגם.
לאחר השלמת קו הרכבת, ניתן היה לפרסם את העיר כאתר ספא.
במלחמת העולם הראשונה נפלו 145 מבני העיר ו-20 נרשמו כנעדרים בקרב.
בשנת 1918, עם המהפכה הגרמנית ופרישתו של הקיסר וילהלם, הפכה איברלינגן לחלק מרפובליקת באדן.
האינפלציה בתקופה שלאחר המלחמה פגעה בעיר קשות.
בתקופת הרייך השלישי הוקם תת-מחנה של מחנה הריכוז דכאו בפאתי איברלינגן (KZ Aufkirch).
מאוקטובר 1944 עד אפריל 1945, 800 עצורים עבדו באיברלינגן ובנו מתקן תת-קרקעי נרחב לייצור חימוש צבאי.
המתקן התת-קרקעי, שהוקם במערות ומנהרות טבעיות, הגן על המפעל מפני הפצצות בעלות הברית.
מבין 800 העובדים, 168 מתו במערה או בהפצצת בעלות הברית.
שמותיהם של אסירי המחנה שנספו מונצחים בספרו של אוסוולד בורגר ("Der Stollen").
ב-22 בפברואר 1945 הופצצה איברלינגן, כנראה עקב העובדה שפעל בה מפעל תעשייתי צבאי במחנה משנה של דכאו.
בפשיטה זו, חלק ממבצע קלריון, שבעה מפציצים מסוג מרטין B-26 מראודר של חיל האוויר של ארצות הברית הטילו 56 פצצות על העיר.
הפצצות הרסו שישה בנייני מגורים, ופגעו קשה ב-17 אחרים; 38 בניינים נפגעו באורח קל.
11 עובדי כפייה, ארבעה מאנשי צוותי הבנייה הצבאיים וחמישה תושבים נהרגו וקבורים בבית הקברות בכנסיית הצליינים הסמוכה בירנאו.
האנדרטה לזכרם שוכנת כ-200 מטר מזרחית לכנסייה.
כוחות הצבא הצרפתי הגיעו ב-25 באפריל 1945, אספו את כל התחמושת והנשק בעיר, ואחסנו אותם באחד מבתי הגילדה לשעבר שנבנו במאה ה-15. בליל 2 במאי הרסה שרפה את הבניין ואת הצד המערבי של כיכר השוק.
על פי החשד, השרפה החלה על ידי זקיף צרפתי רשלן.
החל משנת 1937 הסתתר המלחין היהודי-גרמני ולטר בראונפלס מרדיפות הנאצים בעודו גר באנונימיות באיברלינגן.
שם הלחין מוזיקה (כולל שלוש עבודות בימתיות רחבות היקף) והתפרנס מהוראת מוזיקה לילדים המקומיים במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנות החמישים ביססה עצמה איברלינגן כיעד תיירותי באגם בודנזה, במיוחד למעוניינים בספא.
באיברלינגן הונהגו טיפול במים, דיאטה, טיפול בארומה והתעמלות.
טיילת חוף ואתר נופש ובריאות חדש נחנכו ב-2003.
בעיר שבילי הליכה רבים והיא ממוקמת על נקודת ציון היסטורית ושביל טבע באזור בודנזה.
איברלינגן הצטרפה לתנועת Cittaslow כדי להגן על עצמה מפני התפתחות יתר.