tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2010 הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון רחוב, בת ים - אופרה אורבנית
2009 אופרציה 1 מרכז מנדל, יפו - לה דיווינה
2009 פרויקט נמל בית של עמותת הכוריאוגרפים - מתקתק
2008 פסטיבל "קולה של מילה," ירושלים - על גופו, בגופו
2007 פסטיבל אינטימדאנס, תיאטרון תמונע - בהמתנה
2005 פסטיבל הרמת מסך - סימני החלקה
2004, פסטיבל הרמת מסך - בכיס הפנימי
3003 פסטיבל אינטימדאנס, תיאטרון תמונע - בטן
2001 פסטיבל גוונים, מרכז סוזן דלל - להפריד 1
2022 מאסטר בכוריאוגרפיה, M.Dance האקדמיה למוסיקה ומחול, ירושלים
2004 לימודי תיאטרון פיזי, בי"ס לתיאטרון הגוף
2001 לימודי תואר ראשון,B.Ed המסלול למחול, מכללת סמינר הקיבוצים
2022 - זוכת פרס משרד התרבות רקדנית מבצעת יחידה על ביצוע הסולו Big Hand Little Hand
2022 - מלגת רזידנסי אמן לסמסטר סתיו, אוניברסיטת סן חוזה, ארצות הברית מטעם ארגון - BAMAH
2020 - מלגת לימודים, קרן גרטרוד קראוס
2019/20 - מלגת לימודים, האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים
מלגות תמיכה בנסיעות מטעם משרד החוץ ו"קרן תרבות אמריקה ישראל"
מלגות יצירה מטעם קרן יהושע רבינוביץ
2008 - מלגת "עידוד היצירה" מטעם חברת טבע
2005 - זוכת פרס "שר החינוך והתרבות ליוצר צעיר במחול בראשית דרכו"
2005 - זוכת המקום השני עבור הסולו "בכיס הפנימי," תחרות יצירות סולו בינלאומית,"10Masdanza" האיים הקנריים
שלומית שיחור רייכמן (נולדה ב-16 באפריל 1973) היא עורכת דין ישראלית המכהנת כראש מועצה אזורית עמק יזרעאל.
כיהנה כפרקליטה צבאית בדרגת סגן אלוף ולאחר מכן כרשמת האגודות השיתופיות.
שיחור נולדה בחיפה, בת יחידה להוריה, שניהם ניצולי השואה.
כשהייתה בת 12 נפטר אביה, אימה התחתנה עם אורי עמית, שכיהן כראש עיריית רמת גן, והן עברו לגור בעיר.
היא סיימה את לימודיה בתיכון בליך בעיר בשנת 1991.
שיחור היא בעלת תואר ראשון בהצטיינות ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
את שירותה הצבאי החלה ב, ומיד עם סיום לימודיה החלה לשרת ב, במסגרתה שימשה בין השאר תובעת צבאית בפיקוד הדרום ובזרוע היבשה וכמדריכה ראשית בבית הספר למשפט צבאי, בו הייתה אמונה על כלל מערך ההדרכה, ההכשרה וההסמכה.
בין השנים 2003–2006 שימשה כפרקליטת אזור יהודה ושומרון ורצועת עזה.
תחת פיקודה טיפלה היחידה בלמעלה מחמשת אלפים תיקים ביטחוניים, פליליים ומינהליים בשנה, והיא עבדה בצורה רציפה מול היועץ המשפטי לממשלה, שירות הביטחון הכללי, משטרת ישראל ופרקליטות המדינה.
בתפקידה האחרון שימשה כראש ענף נהלים ופקודות באגף תכנון ובניין כוח רב-זרועי, והייתה אחראית על גיבוש עמדת צה"ל בהצעות חקיקה הקשורות לצבא.
היא השתחררה בשנת 2007 בדרגת סגן-אלוף.
עם שחרורה פנתה לשוק האזרחי ופתחה משרד עריכת דין עצמאי שהתמחה בירושות, צוואות ומקרקעין.
במסגרת עבודתה עבדה רבות עם תושבי מושבים, קיבוצים וישובים קהילתיים והכירה מקרוב את עולם האגודות השיתופיות.
במקביל התנדבה כחברה בהנהלת האגודה השיתופית והוועד המקומי בתמרת ובהמשך כחברת מליאה והנהלת מועצה אזורית עמק יזרעאל.
לאחר מכן החלה שיחור בניהול יישובים.
בשנים 2017–2018 היא ניהלה את הוועד המקומי של היישוב נופית במועצה אזורית זבולון, ובין השנים 2018–2020 ניהלה את האגודה השיתופית והוועד המקומי של היישוב שמשית שבעמק יזרעאל.
בשנת 2021 נבחרה שיחור לתפקיד רשמת האגודות השיתופיות, תפקיד בו החזיקה בסמכויות מקבילות לשופט מחוזי, ומנהלת האגף לאיגוד שיתופי במשרד הכלכלה והתעשייה, והייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
כהונתה כרשמת האגודות השיתופיות התאפיינה בגישה פרו-אקטיבית שראתה ביחידה לא רק רגולטורית לנושא, אלא גם אמונה על פיתוח תחום הקואופרציה בישראל.
בין היתר הושק קורס להכשרת צעירים בתחום הקואופרציה.
בין השנים 2010–2013 שימשה שיחור חברת הנהלת היישוב תמרת בו היא מתגוררת.
לאחר מכן, בין 2013 ל-2015, שימשה חברת מליאה והנהלת המועצה אזורית עמק יזרעאל.
בשנים 2015–2017 שימשה יו"ר האגודה השיתופית והוועד המקומי בתמרת.
בשנת 2020 שימשה דירקטורית בקרן ברל כצנלסון.
במרץ 2023 הודיעה שיחור על פרישתה מתפקידה כרשמת האגודות השיתופיות ועל כוונתה להתמודד על תפקיד ראשת המועצה אזורית עמק יזרעאל בבחירות לרשויות המקומיות, שהיו אמורות להתקיים ב-31 באוקטובר באותה שנה.
עם הודעתה על ההתמודדות הכריזו סגניו של ראש המועצה אייל בצר, דליה אייל ואבי סמוביץ', על תמיכתם במועמדותה.
הבחירות נערכו לבסוף ב-27 בפברואר 2024 בעקבות מלחמת חרבות ברזל, ושיחור הוכרזה כמנצחת.
שיחור נשואה להרן ואם לשני ילדים.
שלומית לנדס היא קצינה בדרגת תת-ניצב במשטרת ישראל המכהנת כראש חטיבת החקירות באגף החקירות והמודיעין.
לנדס גדלה במושב בית מאיר, בת למשפחה דתית-לאומית.
שירתה בצה"ל וב-1998 התגייסה למשטרת ישראל.
הייתה תובעת משטרתית במחוז ירושלים, שימשה בתפקידי ייעוץ משפטי במשטרת ישראל, בהם יועצת משפטית של היחידה לפשיעה כלכלית והייתה עוזרת לראש אגף החקירות ומודיעין מני יצחקי.
ב-2018 מונתה לראש זרוע חקירות ביחידה הכלכלית וסגן ראש יאח"ה.
ב-2021 מונתה למפקדת יחידה 105 העוסקת באכיפת פשיעה נגד קטינים במרחב המקוון ומניעתה.
ב-2022 מונתה לראש חטיבת החקירות והועלתה לדרגת תת-ניצב.
במהלך מלחמת חרבות ברזל מונתה לאחראית על הליך זיהוי החללים במחנה שורה, כמו כן הוטל על החטיבה לעסוק במאבק בהסתה לטרור ולאלימות.
על פועלה קיבלה את אות השנה לשירות המדינה ונבחרה לאחת מנשות השנה של תנועת אמונה.
לנדס נשואה לפול לנדס ואם לארבע בנות.
שלוש הממלכות של קוריאהמפה של שלוש הממלכות של קוריאה בסוף המאה ה-5. שם קוריאני תרגום פונטי סאמגוק הנגול 삼국 הנג'ה 三國
שלוש הממלכות של קוריאה היו הממלכות: קוֹגוּריוֹ, פֶּקְצֶ'ה ושׁילָה ששלטו על חצי האי הקוריאני ומנצ'וריה בין המאה ה-1 לפנה"ס והמאה ה-7 לספירה.
ממלכות ומדינות שבטיות קטנות היו קיימות לפני ובזמן תקופת שלוש הממלכות והן כללו את קָאיָה, טונג-יֶה, אוֹקְגּ'ה, פּוּיאוֹ, אוּסָאן, טַמְנָה (או פונטית, "טַמְרָה", האי צ'ג'ו כיום), ועוד.
התקופה החלה על פי המסורת בשנת 57 לפנה"ס, כשממלכת סארו (לימים שילה) בדרום-מזרח חצי האי קיבלה אוטונומיה מהאימפריה הסינית (שושלת האן).
קוגוריו בצפון ודרומית לנהר יאלו (נהר אמנוק בקוריאנית) קיבלה עצמאות מהסינים ב-37 לפנה"ס.
ב-18 לפנה"ס, נמלטו שני נסיכים מקוגוריו בשל קרב ירושה והקימו את פקצ'ה בדרום מערב חצי האי (כיום סיאול), שבירתה הייתה בהתחלה אוּנְג־גִ'ין (כיום גוּנְג־צ'וּ), ואחר כך סאבי מדרום מערב לסיאול.
ממלכת קאיה נפרדה מפקצ'ה במאה ה-1 לספירה.
סוף שושלת האן בתחילת המאה ה-3 לספירה איפשר את התפתחות שלוש הממלכות.
שלוש הממלכות חלקו תרבות משותפת.
הקונפוציאניזם התפשט בחברה הקוריאנית הגבוהה מהמאה ה-1 לספירה.
מאוחר יותר הוא הוחלף לחלוטין על ידי בודהיזם.
לקוגוריו, הגדולה מבין שלוש הממלכות, היו שתי ערי בירה.
נאנגנאנג (כיום פיונגיאנג) וקוּנגנה על הנהר יָאלוּ.
בתחילה השתרעה המדינה עד גבול סין, היא כבשה בהדרגה שטחים נרחבים ממנצ'וריה.
לבסוף גרשה את הסינים מנאנגנאנג (313).
ההשפעה התרבותית של הסינים נמשכה עד שהבודהיזם אומץ כדת רשמית ב-372.
במאה ה-4 ממלכת פקצ'ה שגשגה ושלטה כמעט על כל חציו הדרומי של חצי האי הקוריאני.
ב-503 שונה שמה של ממלכת סארו ל"ממלכת שילה".
ידוע כי ממלכת שילה השתלטה על ממלכת קאיה במחצית הראשונה של המאה ה-4. בירת שילה הייתה גוּמסוֹנג (כיום קִיַאנְגְג'ו).
הבודהיזם הפך לדת רשמית ב-528. בתקופת ממלכת שילה פעל מסדר אבירי העילית- הווארנג, ונוסדה אמנות הלחימה הקוריאנית הווארנג דו.
בעזרת הקיסרים משושלת טאנג הסינית כבני ברית, כבשה ממלכת שילה את פקצ'ה ב-660 ואחר כך את ממלכת קוגוריו (668), ובכך החלה תקופת ממלכת שילה המאוחדת שהביאה לקיצה את תקופת "שלוש הממלכות".
בשם הקוריאני "סאמגוּק" או "שלוש הממלכות" נעשה שימוש בספרים קוריאנים קלאסיים "סאמגוק סאגי" ו"סאמגוק יוּסה".
שלוש מהפכות קופרניקניות הוא ספר עיון מאת הפרופסור זאב בכלר העוסק בפילוסופיה של המדע.
בכלר טובע את המונחים "פילוסופיה אקטואליסטית" ו"פילוסופיה פוטנציאליסטית", וסוקר בנימה ביקורתית את השפעתה של מה שהוא מכנה "הפילוסופיה האקטואליסטית" של דייוויד יום ועמנואל קאנט על המתמטיקה, הפיזיקה ובסופו של דבר על האתיקה של המאה ה-20. הספר זכה בפרס בהט.
בכלר מבחין בין שני זרמים מחשבתיים, שאותם הוא מכנה אקטואליזם ופוטנציאליזם.
לפי האקטואליזם, רק מה שאנחנו נוכחים בקיומו אכן קיים, כלומר: ממשי ואפשרי.
לעומת זאת, לפי הפוטנציאליזם, מה שקיים וממשי הוא גם מה שאנחנו יכולים להעלות בדעתנו.
לפי בכלר האקטואליזם הוא בעצם טאוטולוגיה, כיוון שהוא לא נותן אינפורמציה חדשה.
כלומר, לומר דבר מוכח לוגית זה כמו לא לומר כלום.
לעומת זאת, הגישה הפוטנציאליסטית מסיקה מסקנות חדשות מהנתונים הקיימים, בעיקר בדרך של אינדוקציה, ומעצם טבעה אינה ניתנת להוכחה מוחלטת, אלא רק לסבירות גבוהה של נכונותה.
כאב טיפוס לגישה האקטואליסטית, מביא בכלר את אריסטו.
המדע של אריסטו מתאפיין בהוכחות הוודאיות של דבריו, ולכן לא מחדש דבר.
לדוגמה אריסטו מסביר שאבן נופלת כיוון שטבע האבן לשאוף אל האדמה, שזה שקול לאמירה "אבן נופלת כי טבעה ליפול".
מצד שני, המייצג של הגישה הפוטנציאליסטית הוא אפלטון.
אפלטון האמין כי קיים אי שם עולם אידאות, שמשתקף בצורה חיוורת בעולם שלנו.
לכן מטרת המדע היא לחשוף את האידאות הללו, וע"י כך להבין את החוקים שמפעילים את העולם שלנו.
לדוגמה, הכוח שגילה ניוטון כמקור לתנועה של דברים רבים ושונים בטבע.
לא ניתן לראות את הכח הזה, או להוכיח שהוא קיים, אך אחרי שמגלים אותו (ולא ממציאים אותו כמו שיטענו האקטואליסטים) ניתן להסביר תופעות רבות בטבע, ואף לחזות אירועים עתידיים.
בכלר משתמש בדיכוטומיה שיצר על מנת לסווג תאוריות פילוסופיות ומדעיות לאורך ההיסטוריה לאקטואליסטיות ופוטנציאליסטיות, תוך שהוא טוען בעד הפוטנציאליזם ונגד האקטואליזם.
הוא מותח שני צירים לאורך ההיסטוריה.
הציר האקטואליסטי מתחיל בזנון ואריסטו, נמשך דרך קאנט ומגיע לשיאו בפוזיטיביזם הפוסט מודרני.
לעומתו הציר הפוטנציאליסטי מתחיל באפלטון, ומגיע לפריחה בתקופת הרנסאנס על ידי גלילאו גליליי וניוטון.
החלוקה שבכלר מציע מקבילה פחות או יותר לחלוקה הקיימת בפילוסופיה בין אמפיריציזם לרציונליזם.
אמפיריציזם מייחס ודאות לידע שמקורו ברשמי החושים, ולכן הוא מקביל לאקטואליזם של בכלר.
רציונליזם מייחס ודאות לידע שמקורו במחשבה, ולכן הוא מקביל לפוטנציאליזם.
למרות זאת, בכלר אומר שהמילה רציונליזם היא מטבע שחוק, ואינה מתארת את האמונה הכמעט מיסטית ב"אמת" שהמדע מנסה לגלות לפי הפוטנציאליסטים.
בפילוסופיה, וליתר דיוק במטאפיזיקה, קיים זרם מוכר בשם אקטואליזם, ולפיו העולם שלנו הוא העולם הממשי היחיד.
האקטואליזם המוכר בפילוסופיה דומה, אך לא זהה, לאקטואליזם של בכלר.
האקטואליזם בפילוסופיה מנוגד לזרם מוכר המכונה 'פוסיבליזם', ולפיו עולמות אפשריים הם ממשיים גם כן.
הפוסיבליזם דומה, אך לא זהה, לפוטנציאליזם של בכלר.
המהפכה הקופרניקנית הראשונה: התוכנית הפוטנציאליסטית
בחלק זה סוקר המחבר בקצרה את העקרונות הפילוסופיים מאחורי המהפכה הקופרניקאית - המהפכה המדעית שהנהיגו ניקולאוס קופרניקוס, יוהנס קפלר, גלילאו גליליי ואייזק ניוטון.
בכלר נוקט עמדה אפלטונית, לפיה מהפכה זו, שהתבטאה בחשבון אינפיניטסימלי ובמכניקה קלאסית, בנתה תורות אינפורמטיביות ובעלות תוכן וכתוצאה מכך חסרות ודאות לוגית.
הפילוסופיה הפוטנציאליסטית מניחה שהעולם קיים כיישות נפרדת, ושהאמת נמצאת אי שם.
באמצעות מחקר מדעי אפשר להגיע למציאת אמת זאת, אך לעולם לא בוודאות לוגית אלא רק בוודאות סבירה.
זאת מאחר שנכונותן של טענות אינפורמטיביות - המשלבות שני דברים שונים לקשר מסוים - תלויה ביחס שבין הדברים עצמם.
הפילוסופים היוונים הקדומים הבינו זאת, ומאחר שרצו ודאות מוחלטת בכל מחיר ויתרו על האינפורמטיביות והרשו רק טענות טאוטולוגיות.
למרות שבפילוסופיה הפוטנציאליסטית אין ודאות לוגית, מצאו קופרניקוס וחבריו קריטריונים כיצד לדעת שהתאוריה בידיהם קרובה מאוד לאמת - קריטריונים אלה הם: הרמוניה, סימטריה ואחדות אורגנית בתאוריה.
אפשר להסביר קריטריונים אלה באמצעות דוגמה של פענוח צופן.
כאשר אתה מפענח צופן לעולם לא תהיה בידך ודאות מוחלטת ומלאה שאכן הפענוח נכון.
ברם, אם מצד שני אתה מפענח מכתב בצורה מסוימת ומגלה שהטקסט שקיבלת הוא בעל משמעות ואף קשור לדבר שאתה מחפש - כל אדם יבין שהוא אכן פענח נכונה את הצופן, וזאת כי הכול מסתדר כל כך יפה ומתקבל טקסט בעל משמעות ומובן.
רוב הפוטנציאליסטים היו מודעים לכך שהתאוריות הפוטנציאליסטיות שלהם מבוססות על סתירות ופרדוקסים לוגיים שכן, אופי הבאור שלהם מתבסס על האפשרות להסביר את הדבר באמצעות דבר זר ממנו לחלוטין, כך נולד מבנה הסברי לפיו: הדבר אינו הדבר, אלא בכלל משהו שונה ממנו בעליל.
רנה דקארט כתב על כך במפורש ב"פיזיקה" שלו ואילו גלילאו גליליי הסביר שהוא מבאר את המופלא על ידי הנס.
הגדלים והמושגים הפרדוקסליים הבולטים בתורות אלו היה האינפיניטסימל והמהירות הרגעית (מושג שהותקף קשות בפרדוקסים של זנון).
שיא המהפכה הפוטנציאליסטית היה בעבודותיו של אייזק ניוטון: החשבון אינפיניטסימלי והמכניקה המבוססת על כוחות.
המהפכה הקופרניקנית השנייה: התוכנית האקטואליסטית
בחלק זה סוקר המחבר את הביקורת של הפילוסופים ג'ורג' ברקלי ודייוויד יום על הפילוסופיה הפוטנציאליסטית של ניוטון, ובייחוד על עבודותיו: המכניקה הקלאסית והחשבון האינפיניטסימלי.
שני הפילוסופים טענו שהכוח שהנהיג ניוטון הוא למעשה פיקציה מתמטית בלבד וכן שהחשבון האינפיניטסימלי שפיתח הוא מלא סתירות ומבוסס כולו על גודל סתירתי מיסודו (האינפיניטסימל).
דייוויד יום המשיך את הביקורת על ניוטון והגיע לשיא בנסחו את העיקרון הסמנטולוגי.
בכלר מציג זאת בהקדמה לפרק כך:
בכלר מראה כיצד נובע מעיקרון זה המסקנה שכל הדברים שאנו מאמינים וחשים בקיומם - מרחב, זמן, קיום עצמי, סיבתיות, חוקי טבע, עצמים נפרדים - אינם בעצם קיימים.
למעשה, הם לא יותר מאשר פיקציות שיוצרת הנפש בשביל לבנות לעצמה תמונת עולם קוהרנטית, ואין שום משמעות לאמיתותם.
תורת ההכרה של עמנואל קאנט והפוסט-מודרניזם של המאה העשרים הם תולדות ישירות, ולמעשה הרחבות, של עיקרון זה שטבע יום בספרו "מסכת טבע האדם" ב-1739.
בסוף חלק זה, סוקר המחבר באריכות את תורת הידיעה שפיתח עמנואל קאנט בפרק שנקרא "הפורענות: קאנט מתעורר".
בנוסף על חזרה על העיקרון הסמנטולוגי של יום, קאנט ניסה להסביר מדוע המתמטיקה והפיזיקה הן נכונות וודאיות (הבעיה הייתה חריפה במיוחד לגבי המתמטיקה - שהציגה טענות אינפורמטיביות ודאיות שאינן תלויות בניסיון).
ההסבר שהציע קאנט היה שנכונותן נובעת מן הצורה והמבנה שלהן ולא מן התוכן שלהן.
כלומר, המתמטיקה והפיזיקה לא אומרות כלום על העולם, אלא רק על צורת הניסיון האנושי - שזה דבר בלתי נפרד מאיתנו.
כלומר, כדי להציל את ודאות המדע הוא רוקן אותו מתוכנו והפך אותו לאוסף טענות צורניות גרידא, כאשר הדקדוק הצורני נקבע לפי יכולת הקליטה האנושית, הנתונה מראש וקודמת לכל ניסיון (אפריורי), ודרכה מעצב האדם את עולם החוויות שלו.
בסוף הפרק, מביא בכלר את ההסתייגות של קאנט מהמסקנות שמתחייבות מתורתו.
בכלר מתאר זאת כהבזק של שפיות, כ"בלבול" שעדיף על "טירוף", אך עומד בסתירה מוחלטת לכל הפילוסופיה של קאנט.
ממשיכי דרכו של קאנט, שלכאורה ניסו לסתור אותה, מיקדו את מעשיהם בהפרכת ההסתייגות ובכך דווקא חיזקו את רעיונותיו.
המהפכה הקופרניקנית השלישית: ההחלקה אל הריקות
בפרק זה סוקר בכלר את המהפכה השלישית בפילוסופיה שידועה גם בשם המהפך הלשוני.
המהפכה השלישית מעבירה את נקודת הכובד בפילוסופיה מן העולם כשלעצמו אל הלשון המתארת אותו.
במקום לפתור את הבעיות הקודמות, הן מנוסחות מחדש בלשון שמרוקנת אותן מכל פשר ולא מאפשרת לדבר עליהן באופן מובן.
פילוסופיה זו נוצרה דווקא כתגובת נגד לקאנט אך למעשה היוותה חיזוק לטענותיו.
בנוסף לדיון בו מסביר המחבר כיצד התפתחה הפילוסופיה שבה השפה מעצבת את התודעה, המחבר סוקר כיצד השפיעה הפילוסופיה של קאנט על ההגות המדעית והפילוסופית במאה ה-19 ובמאה ה-20 תוך הבאת דוגמאות רבות ומפורטות, בהן:
תזת P+G : הצורך להגדיר מדידה גאומטרית באמצעות קביעת הגאומטריה של המרחב ומהו מוט קשיח (סרגל שלא משנה את אורכו), כלומר: פיזיקה.
הביסוס הפורמלי של החשבון האינפיניטסימלי (חדו"א) באמצעות הגדרת הגבול של אוגוסטן לואי קושי ("...
והגבול הזה ייקרא הסכום של הטור").
תזת האקסיומטיות של דויד הילברט והניסיון להבטיח את ודאות המתמטיקה באמצעות ניסוח אקסיומטי מלא שלה, פורמליזציה שלה וריקונה מתוכן (אליבא דבכלר).
הניסיון של גוטלוב פרגה וברטרנד ראסל לבסס את המתמטיקה על הלוגיקה.
הגדרת הזמן מחדש בתורת היחסות הפרטית של אלברט איינשטיין.
תורת היחסות הכללית של איינשטיין (שקבעה בין השאר שעקמומיות גאומטרית שקולה לכבידה ולכן יש חופש לבחור אחד מהשניים כרצון הצופה) ועקרון הקו-וריאנטיות הכללי שלו, שנסתר על ידי אריק קרצ'מן שהוכיח שתורת היחסות היא תורה פיזיקלית מוחלטת ולא יחסית.
אחרי טיעונו של קרצ'מן איינשטיין נטש את הגישה האקטואליסטית שנקט בה ונהפך לפוטנציאליסט.
"מעקרון הסובלנות אל דיקטטורת השפה" - רודולף קרנפ.
מכניקת הקוונטים ופרשנות קופנהגן של נילס בוהר.
הוויכוח בין נילס בוהר, אקטואליסט אדוק, לאלברט איינשטיין, אקטואליסט לשעבר, על השאלה האם דברים קיימים גם כשלא מודדים אותם ועל פרדוקס EPR.
הפילוסופיות של לודוויג ויטגנשטיין, הנס רייכנבך ורודולף קרנפ.
המהפך הלשוני: התזה שלפיה השפה מעצבת את המציאות ושנכונותן של טענות תלויה רק בדקדוק שלהן ולא בתוכנן.
בכלר מספק מספר הפרכות לאקטואליזם המוחלט, ביניהן:
המסקנות הישירות שנובעות מהעיקרון הסמנטולוגי הן אבסורדיות לחלוטין.
יש גבול לשרירותיות של השפה: אחרי שקבעת את כל ההגדרות וכל המונחים, ברגע שתבדוק בעזרתן משהו בטבע תקבל תשובה אחת ויחידה - שתלויה בטבעו של "הדבר כשלעצמו" ונובעת ממנו.
למשל: ברגע שאתה קובע עקרונות פיזיקליים מסוימים, תקבל רק גאומטריה אחת באזור מסוים במרחב.
אם אין אמת מוחלטת, והכל תלוי שפה, ולכל דבר אין משמעות משלו ואפשר לתת לו כל משמעות או פשר שרק תרצה - כיצד בני האדם הסכימו על שפה משותפת ויכולים לתקשר ביניהם ולהעביר מידע זה לזה?
משפט האי-שלמות של קורט גדל (סעיף 3.5.17 בספר).
השאלה הצינית ששאל איינשטיין את בוהר: "האם אתה באמת מאמין שכאשר אתה לא מסתכל על הירח הוא איננו קיים?"
בחלק זה תוקף המחבר בחריפות את האתיקה (תורת המוסר) המתחייבת מהפילוסופיה האקטואליסטית והפוסט-מודרניסטית שבה החזק הוא הצודק, כל מעשה עוולה ואידאולוגיה אכזרית קבילים ושקריטריון של מוסריות הוא צורני בלבד (הצו הקטגורי) ולא תוכני.
בסיום החלק הוא מדגים כיצד הנאצים השתמשו בפילוסופיה זו להצדקת מעשיהם.
לעומת זאת, בהקדמה, בכלר כותב שהניסוחים האחרונים של האתיקה האקטואליסטית (ביניהם פוסט-מודרניזם, הפרגמטיזם האמריקני, הפלורליזם והליברליזם הקיצוני) הם
שְלוש השְׁבוּעוֹת הוא מדרש על פסוקים בשיר השירים העוסקים בשבועות שהשביעה הרעיה את בנות ירושלים בצביים ואיילות השדה, שעל פי הנמשל מיוחסות לשבועות שהשביע ה' את ישראל ואת אומות העולם: ישראל הושבעו "שלא יעלו בחומה ושלא ימרדו באומות העולם", ואומות העולם הושבעו "שלא ישתעבדו בישראל יותר מדי".
חוגים חרדיים אנטי-ציוניות כמו חסידות סאטמר ונטורי קרתא, רואים בשלוש השבועות איסור הלכתי חמור הפוסל את עצם קיומן של הציונות ומדינת ישראל.
קבוצות דתיות אחרות כגון הציונות דתית, מתנגדות לפרשנות זו ומתייחסות למדרש כאגדה ומשל על גזירת הגלות.
בשיר השירים מובאים שלושה פסוקים דומים המדברים על השבעת בנות ירושלים בידי הרעיה.
הפרשנות המסורתית מזהה את הרעיה עם עם ישראל ואת הדוד, שהתעוררות אהבתו נדרשת, עם אלוהים.
השבועות אוסרות על עם ישראל לעלות בצורה מאורגנת לארץ ישראל או למרוד בשלטון הגויים.
בהקשר לכך, מובאת ב בסוף מסכת כתובות אימרתו של רבי יוסי ברבי חנינא, הלומד מפסוקים אלו שלוש שבועות שהשביע ה':
מכפילות הלשון , למד רבי לוי שלוש שבועות נוספות:
התלמוד מבאר, שרבי זירא סבר אף הוא כרבי לוי, אך רב יהודה למד מכפילות הלשון את איסור העלייה מבבל לארץ ישראל.
המילים התפרשו כעונש על אי־קיום השבועות:
שלוש השבועות מוזכרות גם במדרש רבה על שיר השירים ובמדרשים נוספים.
פרשנות השבועות במחלוקת על הציונות
השימוש המודרני הראשון בטיעון שְלוש השבועות בהתנגדות לציונות הועלה כנראה בידי רבי שלום דובער שניאורסון, האדמו"ר החמישי לבית חב"ד, והועלה גם בידי מתנגד אחר לציונות, רבי חיים אלעזר שפירא, האדמו"ר ממונקאטש.
למרות השימוש שנעשה במדרש לפניו, רבי יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר, היה הראשון שהפך את שלוש השבועות לאבן הראשה של שיטתו השוללת את הקמת מדינת ישראל והשותפות עמה, וספרו ויואל משה מושתת בעיקרו על מדרש זה.
הרבי מסאטמר טען ששלוש השבועות הן איסור חמור מאוד, שחל עליו הכלל ייהרג ואל יעבור, על פי פרשנותו הייחודית לדברי מהר"ל מפראג בספרו נצח ישראל.
לדבריו, אף שהרמב"ם לא מזכיר את השבועות במפורש במשנה תורה, הרי שהוא כותב בהלכות תשובה שכל ישראל יעשו תשובה קודם הגאולה, ולכן אם יקום איש שיאמר שהוא המשיח ויכוף כל ישראל לעשות תשובה יש לשמוע לו.
אבל כל זמן שלא יעשו כל ישראל תשובה, כך שלא נתגלה מלך המשיח, עדיין שייך איסור השבועות.
הרבי מסאטמר קיבל את פרשנות האבני נזר ואחרים לפיה האיסור לעלות לארץ ישראל הוא רק בניגוד לדעת האומות, כלשון השבועה "שלא ימרדו באומות".
אף על פי כן, הוא לא התייחס לתוכנית החלוקה שהתקבלה באו"ם ברוב קולות בתור רשות מהאומות לעלות לארץ.
לשיטתו אין להסתכל על כל אומות העולם כגוף אחד, אלא על כל אומה בפני עצמה יש שבועה שלא ימרדו היהודים בה.
וכיוון שערביי ארץ ישראל לא הסכימו להקמת המדינה ולעליית היהודים אליה, ואף היה צורך להילחם בהם, הרי שעדיין מדובר בהפרה של השבועה, ויש צורך בהסכמת האומה שיושבת בארץ כדי לבטל את השפעת השבועה.
הוא טען שהאבני נזר הסתמך על דברי רש"י בכתובות שפירש "שלא יעלו בחומה – יחד ביד חזקה", ועל כן כל עוד העלייה לארץ כרוכה במלחמה, היא מוגדרת כעלייה "ביד חזקה" שנאסרה.
מלבד זאת, הוא טען שגם אם מתייחסים להחלטת האו"ם כרשות מהאומות, עדיין מדינת ישראל הפרה את השבועה כיוון שבמהלך מלחמת העצמאות היא חרגה מגבולות תוכנית החלוקה.
כנגד הסוברים שהשבועות בטלו משום שאומות העולם הפרו את השבועה המוטלת עליהן, "שלא להשתעבד בישראל יותר מדי", טען הרבי מסאטמר שאין מקור לטענה שיש קשר בין השבועות וכביכול הן תלויות זו בזו; השבועה "שלא יעלו בחומה" אינה לטובת האומות אלא לטובת ישראל, שיקבלו את כפרתם בגלות.
לכן, לדבריו, לא עלה על דעת חכמי ישראל בדורות הקודמים לייסד מדינה יהודית, גם כאשר עברו הגויים על שבועתם.
טיעונים שונים הועלו בעיקר בקרב הציונות הדתית בתגובה לשימושו של הרב טייטלבוים במדרש.
שְלוש השבועות הן מדרש אגדה, ולפיכך אין להן תוקף הלכתי מחייב (כדברי הרמב"ם, שאין להתחשב במדרשי אגדה לשם השגת הלכה).
לפיכך, משמעות המדרש היא שה' גזר שעם ישראל יהיה בגלות, אולם כשעם ישראל מצליח לשוב לארצו, הרי זו ראיה שבטלה הגזרה.
הרמב"ם עצמו, שספרו משנה תורה כולל את ההלכות כולן, אף הוא איננו מזכיר את שְלוש השבועות בספרו ההלכתי היד החזקה, ואף כותב באיגרת תימן "השביע האומה על דרך משל ואמר השבעתי אתכם".
בנוסף, אצל מפרשי הגמרא המרכזיים, רמב"ן, רשב"א, ריטב"א, רבי מנחם המאירי ועוד – לא מוזכר כלל עניין זה של שְלוש השבועות בתור איסור, וכן אצל מסכמי הגמרא להלכה, הרי"ף והרא"ש.
החפץ חיים, שנחשב לפוסק האחרון בקהילות אשכנז, דיבר פעמים רבות על חובת העלייה לארץ ובנו, הרב לייב הכהן, מציין: "לא ראיתי שיזכור אף פעם את העניין ג' השבועות".
"בעל השבועות", רבי זירא, חזר בו.
בשיר השירים רבה מסופר שר' זירא יצא לשוק לקנות דבר מה, ואמר לשוקל: שקול יפה.
אמר לו אותו אדם: אין אתה זז מכאן, בַבלי שהחריבו אבותיו את בית המקדש!
באותה שעה אמר ר' זירא: וכי אין אבותי כמו אבותיו של זה?!
נכנס ר' זירא לבית המדרש ושמע קולו של ר' שילא שהיה יושב ודורש "אם חומה היא" – אילו עלו ישראל חומה מן הגולה, לא חרב בית המקדש פעם שנייה.
אמר ר' זירא יפה לימדני עם הארץ".
מכאן שחזר בו ממה שאמר "שלא יעלו כחומה".
רבי חיים ויטאל כתב שיש ברייתא מבית מדרשו של רבי ישמעאל, שמסייגת את תוקפן של שְלוש השבועות ומצמצמת אותו לאלף שנה.
הרבי מסאטמר דחה טענה זו באומרו שדברי רבי חיים ויטאל לא נאמרו על השבועות של ישראל אלא על השבועה של הקדוש ברוך הוא "אשר נשבעתי באפי אם יבואון אל מנוחתי", שנשבע שלא יגאל את עמו אלא אם כן יעשו תשובה מאהבה.
אולם לאחר מכן, אפילו תשובה מיראה יכולה להביא את הגאולה.
רמב"ן כלל לא מתייחס בכתביו לשלוש השבועות, והוא כולל את העלייה ואף את הכיבוש של ארץ ישראל כמצוות עשה.
כך למשל כתב: "'וירשתם אותה וישבתם בה' (דברים יא לא),...
ואל תשתבש ותאמר כי המצווה היא המצווה במלחמת שבעה עממים שנצטונו לאבדם...
אין הדבר כן, שאנו נצטוינו להרוג האומות ההם בהלחמם עמנו, ואם רצו להשלים נשלים עמהם, ונעזבם בתנאים ידועים, אבל הארץ לא נניח אותה בידם ולא ביד זולתם מן האומות בדור מן הדורות".
מהר"ל מפראג מבאר כי השבועות הן בעצם גזירות שגזר ה' שמכוחן מתאפשרת מציאות של גלות.
לדבריו, מבלעדי השבועות, לא הייתה יכולה הגלות להימשך, משום שהיא איננה מצב טבעי לעם ישראל.
לפי פרשנות אפשרית בדבריו, אין השבועות איסורים אלוהיים, אלא קביעת מציאות שלפיה בפועל, לא יתרחש מצב שבו עם ישראל יעלה בחומה או ימרוד באומות, ויצליח בכך, עד אשר יגיע זמן תום תוקפן של השבועות.
ואף שלדברי המהר"ל כל זמן שהשבועות בתוקף יש אומנם לפעול בהתאם לשבועות, ולהימנע מלמרוד באומות ומלעלות כחומה, מכל מקום כשהמציאות משתנה ונראה כי היא מאפשרת יציאה מהגלות, ניתן לשער שתם תוקף השבועות ולפעול למען מטרה זו.
נפסק בשולחן ערוך כי "שנים שנשבעו לעשות דבר אחד, ועבר אחד מהם על השבועה, השני פטור ואינו צריך התרה" – מכיוון שהגויים הפרו את חלקם, דהיינו השבועה שלא ישעבדו את ישראל יותר מדי, פקע גם תוקפן של השבועות המקבילות שנשבעו להן ישראל ובטל האיסור לעלות בחומה.
רש"י פירש "שלא יעלו כחומה – יחד ביד חזקה", לכן אם אין כל העם עולה יחד, כי אם בשלבים – אין זו עלייה כחומה.
הצהרת בלפור ולאחריה ועידת סן-רמו, וההחלטה על תוכנית החלוקה של האו"ם ברוב קולות, מהווים רישיון להקמת מדינה מהאומות, ולפיכך הקמת מדינה אינה נחשבת כמרידה באומות.
התעוררות האומה לשוב לארצה, היא בגדר פקידה מאת ה', המבטאת כי תם זמנן של השבועות.
ואלו הם דברי ר' יהושע מקוטנא: "ובפרט עתה שראינו התשוקה הגדולה (לעלות לארץ) הן באנשים פחותי ערך, הן בבינוניים, הן בישרים בליבותם, קרוב לוודאי שנתנוצץ רוח הגאולה.
הגר"א התייחס לשבועות בהקשר של חוסר האפשרות לבנות את בית המקדש לפני ביאת המשיח.
ניתן להסיק מכך שלדעתו אין מניעה מלעלות כחומה לארץ ישראל מבלי לבנות את המקדש.
הרב פנחס הורוביץ, בעל ספר ההפלאה, כתב שנוסח השבועה מקפיד שיהיו בבבל דווקא, שנאמר (ירמיהו כז כב): "בבלה יובאו ושמה יהיו עד יום פקדי אתם נאם ה' והעליתים והשיבתים אל המקום הזה", כי שם, בבבל, נמצא כבוד השכינה והתורה לאחר גלות בבל.
וזו גם כוונת השבועות, שמבבל אסור לעלות לארץ ישראל, אך אין איסור לעלות מארצות אחרות לארץ ישראל.
"אין אנו דוחקים את הקץ, אבל הקץ דוחק אותנו".
הצרות של עשרות השנים שלפני הקמת המדינה דחפו והכריחו אותנו לכך.
מספר הוגים הגיבו לטיעוניו של הרב טייטלבוים והסתמכו על המדרש.
הרב חיים דרוקמן הקדיש לכך פרק בספרו קמעא קמעא, וכך הוגים נוספים.
במקביל, הרב יואל כהן החב"די חיבר אף הוא קונטרס לדחות את השימוש בשבועות, המסתמך בעיקר על הרטוריקה של פיקוח נפש, המקובלת בקרב חסידי חב"ד ביחס לשאלת ארץ ישראל השלמה.
דיון מוקדם יחסית בסוגיה נערך על ידי הרב אברהם בורנשטיין בשו"ת אבני נזר.
השבועה – לא להרחיק את הקץ
הגמרא שם מביאה את דעת לוי הסובר שיש שבועה נוספת: "שלא ירחיקו את הקץ", דהיינו להימנע ממעשים שיגרמו לגאולה להתרחק.
רש"י פירש: שלא ירחיקו את הקץ בעוונם.
בעל אם הבנים שמחה הקשה שעוונות אסורים כבר מהתורה.
לכן הסביר שכוונת רש"י לעוון שנוגע בקץ עצמו, כמו שכתב המהרש"א שבימי עזרא הייתה ראויה לבוא גאולה נצחית, אלא שלא עלו כולם, ועל זה באה שבועה זו, שאם תימצא שעת הכושר לעלות ברישיון המלכים, יעלו כולם.
תקופת שלוש הממלכות (בסינית מסורתית: 三國時代, בסינית מפושטת: 三国时代, הגייה במנדרינית תקנית: סַאנ¹גְּװֹ² שְׁה²-דַּאי⁴) הייתה תקופה בהיסטוריה של סין, שהחלה עם התמוטטות שושלת האן⁴ בשנת 220 ונמשכה עד לשנת 280, עת אוחדה סין על ידי שושלת ג'ין⁴ קצרת הימים.
במהלך התקופה נשלטה סין בידי שלוש ממלכות עיקריות שטענו לריבונות על כל הארץ: װֵײ⁴ (魏), ווּ² (吳) ושׁוּ³ (蜀).
העשורים שקדמו לתקופת שלוש הממלכות התאפיינו במרידות, בהידרדרות צבאית וכלכלית ובאובדן המשילות של שושלת האן לטובת אילי מלחמה מקומיים שנלחמו זה בזה ללא הרף.
למרות עליונותה הצבאית המובהקת של ממלכת ווי, שיתוף הפעולה בין וו לשו, הטופוגרפיה שפעלה לטובתן והמצביאים המבריקים ששתי המדינות הובילו לשימור מאזן הכוחות במשך כארבעה עשורים.
בשנת 263 יזמה ווי מתקפת פתע על שו, וסיפחה אותה לשטחה.
זמן לא רב לאחר מכן ביצע בית סְה¹-מַה³ רב העוצמה הפיכה בממלכת ווי, תוך שינוי שמה לג'ין.
בשנת 280 כבשה ג'ין את ממלכת וו, ואיחדה את סין באירוע הנחשב לאקורד הסיום של התקופה.
למרות משכה הקצר יחסית, הטביעה תקופת שלוש הממלכות חותם בל יימחה על התרבות הסינית, כמו גם על אלו של יפן, קוריאה ווייטנאם.
תקופת שלוש הממלכות מונצחת על ידי שתי יצירות ספרותיות מפורסמות - רומן שלוש הממלכות, רומן היסטורי למחצה הנחשב לאחת מארבע יצירות המופת של הספרות הסינית ועל ידי רשומות שלוש הממלכות, תיעוד היסטורי המאחד את רשומות ההיסטוריונים של כל אחת מן הממלכות לכדי יצירה אחת.
במהלך המאה השנייה לספירה נקלעה סין למשבר מערכתי חמור.
בזירה הפנימית, הצמיחה המהירה באוכלוסייה בתקופת שושלת האן הובילה לצמצום השטח הראוי לעיבוד ולפיצול החלקות החקלאיות לשטחים זעירים, מה שגרם להתרוששות האיכרים החופשיים, שהיוו את רובה המכריעה של האוכלוסייה הסינית.
במצב זה של פיצוץ אוכלוסין, רבים נאלצו לעזוב את אדמתם ולחיות כאריסים בנחלותיהם של בעלי הקרקעות הגדולים, ובכך היו פטורים ממס.
הירידה במיסוי הובילה להתרוקנות הקופה הקיסרית, בעוד שהאליטה האריסטוקרטית צברה כוח וממון רב.
ניסיונות מטעם הקיסרות להגביל את גודל הנחלות ואת מספר האריסים נתקלו בהתנגדות עיקשת מטעם המנגנון הפקידותי עצמו-רבים מחבריו השתייכו לעילית הכלכלית שהייתה נפגעת מהרפורמות, והכשילו כל ניסיון להחלת רגולציה.
השלטון נאלץ להעלות את מס הגולגולת על מנת לשמר את הכנסותיו, מה שהוביל לאי שקט חברתי הולך וגובר.
בתחום הצבאי-מדיני חלה הידרדרות גם כן.
בתקופת האן המאוחרת השתנה מבנה הצבא הלאומי; גיוס החובה בזמני שלום צומצם, והצבא עבר להתבסס על יחידות מקצועיות שהתמצאו בלוחמה כנגד שבטי הנוודים בצפון.
ביטול הגיוס הכללי נבע ממספר סיבות: האיכרים המגויסים היו לא יעילים במלחמה נגד שבטי הנוודים הרכובים על פרשים, והשלטון המרכזי חשש מהמון האיכרים בעלי הפוטנציאל המרדני שעברו הכשרה צבאית.
עם ההידרדרות הכלכלית נמשך צמצום הצבא הכללי מטעמי חיסכון.
חולשותיו של המבנה צבאי החדש התגלו במהרה: יחידות הלוחמים המקצועיים היו יעילות בפעולות בעומק הערבה כנגד שבטי הנוודים, אך לא יכלו להגן באפקטיביות על יישובי הספר הסיניים מפני פשיטותיהם.
האחריות על הגנת הכפרים הוטלה על המליציות המקומיות, אך כאמור, אלא לא היו מאומנים ומתוקצבים דיים על מנת להוות יריב שקול.
לאורך המאה השנייה היה הגבול הצפוני זירה להתנגשויות בלתי פוסקות בין הכוחות הסיניים לשבטי הסיין-ביי (鲜卑), וזרם של מאות אלפי פליטים זרם מאזורי הספר אל פנים הארץ.
מאז שנות שלטונו של הקיסר חה, הרביעי לשושלת האן המזרחית, עלו מרבית קיסרי האן לשלטון בעודם קטינים.
במצבים אלו הקיסר היה משמש כדמות ייצוגית עד הגעתו לבגרות, בזמן שבמושכות השלטון אחז עוצר קיסרי.
לרוב, עוצרים אלו עסקו בניצול מעמדם לצבירת ממון והשפעה, ופחות בניהול השוטף של הקיסרות.
בנוסף, סיעה פוליטית חדשה בחצר הקיסרית החלה לצבור כוח-הסריסים.
הסריסים היו הגברים היחידים שלא השתייכו למשפחה הקיסרית והורשו להיכנס אל חלקו הפנימי של הארמון הקיסרי.
הם היו אחראים בין השאר על תחזוקת הארמון ואבטחת הקיסר ומשפחתו, והקרבה הבלעדית שלהם לקיסר הקנתה להם השפעה רבה.
עם הזמן, הפכו הסריסים גם ליועציו האישיים של הקיסר, והם צברו נחלות ותוארי אצולה.
התחזקותם של הסריסים הייתה לצנינים בעיני העילית הפקידותית המשכילה, שהתחנכה על ברכי הקונפוציאניזם ולא ראתה בעין יפה (בלשון המעטה) את עלייתה לכוח של קבוצה נטולת השכלה מסורתית שהגיעה לעמדת כוח על ידי פגיעה גופנית.
ההתנגדות גברה לאחר שבשנת 159 נעזר הקיסר חואן, שכיהן עד אז כשליט בובה, בסריסיו על מנת להיפטר מהעוצר לשעבר והשליט בפועל, ליאנג ג'י.
כגמול על נאמנותם, מינה הקיסר חואן כמה מהסריסים ליועציו באופן רשמי, ואלו החלו לתמרן את בעלי בריתם לעמדות כוח בשלטון המקומי.
הבירה הקיסרית לוו-יאנג הפכה למוקד של מאבקים ותסיסה פוליטית, כשהדרג הפקידותי והסטודנטים באוניברסיטה הממלכתית מוחים נגד התחזקות הסריסים ואוסרים כמה מהם, והסריסים לוחשים באוזנו של הקיסר ומנסים לדכא את מתנגדיהם.
בשנת 168 מת בנסיבות מסתוריות הקיסר חואן, ובמקומו עלה לשלטון הקיסר לינג בן ה-12, כשדואו וו, דמות מרכזית באליטה הסינית, שולט בו בפועל.
דואו וו היה נחוש לחסל את הסריסים, ורקם ניסיון הפיכה בו יופללו מנהיגיהם וסיעתם תאבד את כוחה.
אולם הסריסים גילו מבעוד מועד את כוונותיו, והוציאו בשם הקיסר צו מעצר נגד דואו וו שותפיו לקשר.
דואו וו נאלץ להתאבד, והסריסים ביצרו את אחיזתם בשלטון.
הסריסים טיהרו את הדרג השלטוני ממתנגדיהם, ומשכילים קונפוציאנים לא היו מוכנים יותר לכהן במשרות ציבוריות.
נוצר מחסור בפקידים מיומנים לאיוש תפקידים ניהוליים במחוזות האימפריה, השחיתות פשתה בכל והשלטון המקומי התפורר.
התלכדות הנסיבות יצרה בסין משבר קיומי שהכה בקיסרות הן מבחינה פנימית והן חיצונית, וגם מנע ממנה להגיב בצורה יעילה.
המוני איכרים מרוששים, שלא יכלו עוד לקיים את עצמם באמצעות חלקותיהם הזעירות או שנאלצו לנטוש את כפריהם בשל פשיטות הסיין-ביי, נדדו ברחבי צפון סין.
חלקם הפכו לאריסים בשירות בתי האצולה הגדולים, מה שחיזק אותם עוד יותר על חשבון השלטון המרכזי, וחלקם הצטרפו לכנופיות שודדים שהסתתרו בהרים וביערות.
השתלטות הסריסים על השלטון המרכזי הובילה לניכור בקרב העילית הכלכלית המשכילה כלפי השלטון הקיסרי, ולאיוש תפקידים ניהוליים בידי אופרטוניסטים מושחתים, חסרי הכשרה ותאבי כוח.
באזורי הספר, נוכרים התיישבו באדמות שבעבר עובדו על ידי סינים.
הקיסרות איבדה את יוקרתה בעיני העם, והייתה על סף קריסה.
מרד הטורבן הצהוב (בסינית: 黃巾之亂) היה התקוממות איכרים בני המעמד הנמוך נגד קיסר סין שפרצה בשנת 184. את המרד הנהיג ג'אנג ג'יאו (張角).
המרידות התחדשו ונמשכו עד שנת 205 לספירה.
לְיוֹ בֵּיי וסוּן צְ'וֵאן סיכלו בהצלחה את מאמציו של צאו צאו לכבוש את השטח מדרום לנהר היאנגצה ולאחד את השטח של שושלת האן המזרחית.
הניצחון בצוקים האדומים הבטיח את שלומם של לְיוֹ בֵּיי וסוּן צְ'וֵאן, העניק להם שליטה על היאנגצה, וסיפק קו הגנה שבהמשך היה הבסיס ליצירת שתי המדינות הדרומיות של צ'וּ הָאן וווּ המזרחית.
אף על פי שהמיקום המדויק נותר לא ברור, רוב ההשערות האקדמיות ממקמות אותו בגדה הדרומית של נהר היאנגצה, מדרום מערב לווהאן של ימינו ומצפון מזרח ליואיאנג (חונאן של ימינו).
תיאור מוגזם של הקרב הוא חלק מרכזי ברומן של לואו גואן-ג'ונג "רומן שלוש הממלכות", אחד מארבעת הרומנים הקלאסיים הסיניים של הספרות הסינית.
מאמצע שנות ה-230 לספירה החלו להופיע מתחים בין משפחת צאו הקיסרית לבין משפחת סִימָה.
לאחר מותו של צָאו גְ'ֶ'נְג, נוצר מאבק בין צָאו שׁוּאַנְג לבין המורה הגדול (Grand Tutor) סה-מה יי.
במהלך כהונתו מינה צָאו שׁוּאַנְג את תומכיו האישיים למשרות בכירות והרחיק את סִימָה יִי משום שראה בו יריב מסוכן.
כוחם של בני משפחת סִימָה, אחת ממשפחות האצולה הגדולות עוד מתקופת שושלת האן, התחזק בעקבות ניצחונותיו הצבאיים של סִימָה יִי, שנודע גם כמצביא וכמדינאי מוכשר במיוחד.
בשנת 238 דיכא סִימָה יִי את מרד גוֹנְגסוּן יוּאַן, שהכריז על עצמו כמלך ממלכת יֵאן, והחזיר את אזור לְיָאוּדוֹנְג לשליטתה הישירה של ווֶיי.
לבסוף הצליח לגבור על צָאו שׁוּאַנְג במאבק הכוחות.
בעת שבני משפחת הקיסר נסעו לקברי גָאוֹפִּינְג, ביצע סִימָה יִי הפיכה בבירה לוו-יאנג והדיח את סיעתו של צָאו שׁוּאַנְג מהשלטון.
רבים הביעו מחאה נגד עוצמתה הגוברת של משפחת סִימָה; הידועים שבהם היו שבעת החכמים של חורשת הבמבוק.
אחד מהם, סִי קָאנְג, הוצא להורג בגל הטיהורים לאחר נפילתו של צָאו שׁוּאַנְג.
לאחר ההפיכה בלויאנג, היה בית סִימָה לשליט דה פקטו של ממלכת ווֶיי.
אף שהקיסרים לבית צָאו המשיכו לכהן לכאורה, השליטה האמיתית עברה לידי משפחת סִימָה, שהייתה אחראית למינוי הקיסרים ולניהול ענייני המדינה בפועל.
בשנת 260 עלה צָאו חְוָאן לכס לאחר שקודמו, צָאו מָאוֹ, נהרג בניסיון הפיכה כושל נגד סִימָה גְ'אוֹ, אחד מבניו של סִימָה יִי.
זמן קצר לאחר מכן מת סִימָה גְ'אוֹ, ותוארו - דוכס גִ'ין - עבר לבנו, סה-מה יו'אן.
סִימָה יָאן החל מיד לרקום תוכניות להפוך לקיסר, אך נתקל בהתנגדות רבה.
בעקבות עצת יועציו החליט צָאו חְוָאן, שלא לשוב על גורלו של קודמו צָאו מָאוֹ, ולבחור להתפטר מרצון.
בשנת 266 אילץ סִימָה יָאן את צָאו חְוָאן לוותר על כס המלוכה, תפס את השלטון, והקים את שושלת ג'ין, שסימנה את קץ ממלכת ווֶיי.
דפוס זה שיקף אירוניה היסטורית: משפחת סִימָה שלטה בקיסרי ווֶיי בדיוק כפי שבית צָאו שלט בקיסר האן האחרון 40 שנה קודם לכן.
לאחר מותו של ג'וּגֶה לְיַאנְג, תפקיד הקנצלר העליון (Grand Chancellor) עבר לגְ'יָאנְג וָאן, פֵיי יִי ודונג יוּן, בזה אחר זה.
אך לאחר שנת 258, הפוליטיקה של ממלכת שוּ הלכה ונשלטה בידי סיעת סריסים, שבראשה עמד חואנג הָאוֹ, ורמת השחיתות גברה.
על אף מאמציו של גְ'יָאנְג וֵיי, תלמידו וממשיך דרכו של ג'וּגֶה לְיַאנְג, שוּ לא הצליחה להשיג הישגים מכריעים.
בשנת 263 פתחה ממלכת צאו ווֶיי במתקפה משולשת, וצבא שוּ נאלץ לסגת לחלוטין מהחזית במחוז חַאנְגְ'וֹנְג.
גְ'יָאנְג וֵיי תפס בחיפזון עמדת הגנה בגְ'ייֵאנְגֶה, אך דֶנְג אָיי איגף אותו לאחר שהוביל את צבאו דרך אזור יִינְפִּינְג - שטח שנחשב עד אז לבלתי עביר.
בחורף של שנת 263 נפלה צ'נגדו, עיר הבירה של שוּ, לאחר פלישה אסטרטגית של צבא צָאו־ווֶיי בפיקודו של המצביא דֶנְג אָיי.
הקיסר ליוּ שָאן (בנו ויורשו של ליו ביי) נכנע, וממלכת (שושלת) שוּ באה אל קיצה לאחר 43 שנות קיום.
ליוּ שָאן הועבר לבירת צאו ווֶיי, לוו-יאנג, וקיבל תואר חדש - "הדוכס של אַנְלֶה" (安樂公), שמשמעותו המילולית "הדוכס של ביטחון ואושר".
התואר היה סמלי בלבד, ליוּ שָאן ובניו להם ניתנו תוארי אצולה נמוכים יותר, לא החזיקו עוד בשום סמכות שלטונית ממשית.
במהלך שהותו בלויאנג התרחש הסיפור הידוע ביותר המזוהה עם ליו שָאן: העוצר סִימָה גְ'אוֹ ערך לכבודו סעודה, שבמהלכה הושמעה מוזיקה ממולדתו, ממלכת שוּ.
בעוד פקידי שוּ לשעבר התעצבו, ליו שָאן נותר שקט ואדיש.
כשסִימָה גְ'אוֹ שאל אם הוא מתגעגע למולדתו, השיב ליו שָאן:
המשפט הפך לביטוי סיני נפוץ המתאר אדם שנהנה כל כך ממעמדו החדש עד ששכח את עברו - לרוב במשמעות שלילית.
הפקיד לשעבר של שוּ, סִי גְ'ֶ'נְג (Xi Zheng), יעץ לליו שָאן כי התגובה הראויה לשאלת סִימָה גְ'אוֹ הייתה להביע צער על הריחוק מקברי אבותיו.
כאשר נשאל ליו שָאן את אותה שאלה שוב במועד מאוחר יותר, נענה לפי העצה, אך סִימָה גְ'אוֹ הבחין מיד כי תשובתו נשמעת מוכנה מראש.
כשעימת אותו עם כך, הודה ליו שָאן שאכן קיבל עצה כיצד להשיב.
סִימָה גְ'אוֹ ראה בכך הוכחה לכך שליו שָאן היה אדם תמים וחסר תבונה; אולם היסטוריונים מאוחרים יותר פירשו זאת דווקא כסימן לחכמתו - שהעמיד פני טיפש וחסר שאיפות, כדי שסִימָה גְ'אוֹ לא יראה בו איום פוליטי.
ליו שָאן מת בלויאנג בשנת 271 ונקבר שם.
בשלהי שושלת האן המזרחית, עקב אסונות טבע ומרד הטורבן הצהוב, הערים והחקלאות בסין ניזוקו מאוד וכלכלת סין התמוטטה.
מספר שליטים מקומיים ואצולה הקימו מעוזים משלהם ועודדו חקלאות בשטחיהם הפרטיים, כתוצאה מכך אלו התפתחו בהדרגה לגופים עצמאיים רבי עצמה והיו בעלי השפעה על שושלות רבות לאורך ההיסטוריה של סין.
כך, כוחם של האצולה ושל שליטים מקומיים שכבר היה גדול תחת שלטונה של שושלת האן המזרחית, הגיע לשלוט בכלכלה, בחברה, ובממשל המקומי.
במילים אחרות, החזרת הכוח הקיסרי דרשה לא רק ניצחון במלחמה, אלא גם ביסוס מחדש או החלפה של שיטת ממשל שהלכה והפכה פחות יעילה במשך כמאתיים שנה.
בנוסף, בשנת 192 נהרג דונְג גְ'ווֹ על ידי לוֹ בּוּ, כמו כן הקיסר שְׂייֵן דִי נלקח כבן ערובה על ידי המצביאים החזקים מצבאו של דונג.
הדבר הוביל לקריסת החצר הקיסרית, משום שלא היה ידוע אם הקיסר היה בין החיים או לא.
מטבעות הנחושת לא הומסו, ובמהלך תקופת שלוש הממלכות הוטבעו באופן פרטי.
לכן, בשל קריסת המטבע, הכריזה ממלכת צאו ווי בשנת 221 על בד המשי והדגנים בתור המטבעות העיקריים.
החלוקה של סין לשלוש ממלכות (שושלות), השפיעה רבות על סין לאורך תקופה ארוכה, עד לתקופת שושלת סונג הצפונית, 700 שנה לאחר תקופת שלוש הממלכות, היה אפשר לחשוב על סין כמורכבת משלושה שווקים גדולים.
לאחר מרד הטורבן הצהוב, סבלה סין מרעב המוני.
כמו כן, לאחר ההשתלטות של דונְג גְ'ווֹ על החצר הקיסרית, הוא נתן לצבאו את מלוא הכוח לבזוז ולשדוד את האוכלוסייה, לחטוף נשים לנישואין בכפייה, משרתים או בנות זוג.
דונג הוציא להורג באכזריות רבה את אויביו ומתנגדיו, ויצר לעצמו אופוזיציה חזקה בחצר הקיסר ובקרב שרי המלחמה ברחבי סין.
לאחר שקמה הקואליציה נגד דונג, הורה דונג להצית את לְווֹיָאנְג (עיר הבירה באותו הזמן), לשרוף את כל הארמונות, המקדשים, והבתים וכל דבר אחר שעשוי להועיל לקואליציה נגדו.
דונג הורה להעביר את עיר הבירה אל צַ'אנְגּאַן (שִׂיאָן של ימינו), אך בהתחשב בקשיים של אותה תקופה, היה זה גזר דין מוות לרבים מתושבי סין וזעקות לעזרה ירדו בחדות ככל שעלה שיעור התמותה בקרבם.
הטבלה הבאה מציגה את מרשם האוכלוסין של אותה תקופה.
מסוף שושלת האן המרחית ועד לשושלת ג'ין המערבית; למרות שארכה שושלת ג'ין המערבית רק 125 שנים (265 - 390), רישום השיא שלה היה רק 35.3% מזה של שיא שושלת האן המזרחית.
משושלת ג'ין המערבית ועד לשושלת סווי, האוכלוסייה מעולם לא התאוששה.
הרשומות של שלוש הממלכות מכילות נתוני אוכלוסייה, אך סביר להניח שמספרים אלה נמוכים מהמספרים בפועל.
למרות שהיו למלחמות הרבות השפעה רבה על שיעור התמותה, נתוני מפקד האוכלוסין לא תומכים ברעיון שעשרות מיליונים קיפחו את חייהם אך ורק ממלחמה.
יש לקחת בחשבון גם גורמים נוספים כמו רעב המוני, מגפות, קריסת הממשל והבריחה ההמונית מסין.
עם זאת, חימוש וצבאיות האוכלוסייה היה בראש סולם העדיפויות של שרי מלחמה רבים.
אחד הכתבים הבולטים ששרדו מהתקופה הוא רשומות שלוש הממלכות, שנערכה על ידי ההיסטוריון צֶ'ן שׁוֹאוּ משושלת ג'ין המערבית במאה השלישית לספירה.
העבודה מאחדת את ההיסטוריה של המדינות היריבות צָאו-ווֶיי, שוּ-האן, ו-ווּ בתקופת שלוש הממלכות לטקסט מאוחד אחד.
המחשבה הפוליטית הסינית המסורתית עוסקת במושג "מנדט השמיים", שממנו שואב השליט לגיטימציה לשלוט ב"כל אשר נמצא תחת השמיים".
צֶ'ן שׁוֹאוּ, המחבר של הרשומות, היה נתין של ממלכת שוּ-האן והפך לנתין של שושלת ג'ין המערבית כאשר חיבר את הרשומות.
מכיוון ששושלת ג'ין המערבית ירשה את מקומה של צָאו-ווֶיי, הקפיד שׁוֹאוּ בחיבורו לרמוז שצָאו-ווֶיי היא היורשת הלגיטימית של מנדט השמיים.
למרות שתיאור האירועים היה מאוזן והוגן ברובו, שׁוֹאוּ נתן לגיטימציה לווֶיי בכך שהציב את הרשומות ההיסטוריות של צָאו-ווֶיי בתחילת החיבור, ושמר על המונחים המקובלים בצָאו-ווֶיי (למשל, לוח השנה).
באופן ספציפי יותר, קיסרים מצָאו-ווֶיי מכונים בשמותיהם הקיסריים שלאחר המוות, בעוד שהקיסרים משוּ-האן ו-ווּ הם רק "שליטים".
צֶ'ן שׁוֹאוּ, כנתין של שושלת ג'ין המערבית, לא היה יכול לכתוב בצורה שמרמזת על שושלת ג'ין כלא לגיטימית בכך שהכחיש את תביעתה של צָאו-ווֶיי למנדט השמיים, למרות האהדה שאולי הייתה לו כלפי שו-האן.
שלוש אמהות הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויה של דינה צבי ריקליס.
הסרט מתאר את סיפורן של שלוש אחיות שנולדו כשלישייה: רוז, פלורה ויסמין, שגדלו במשפחה אמידה במצרים וזכו לביקורו וברכתו של המלך פארוק הראשון.
הסרט עוסק במערכות היחסים של האחיות כיום, בהיותן בנות שישים, ובצעירותן.
שלוש האחיות מספרות את סיפורן לרוחה, בתה של רוז.
האם נפטרה בצעירותה, עוד בזמן שהמשפחה גרה באלכסנדריה והאב מחליט לעבור עם בנותיו לתל אביב.
שם הוא פותח חנות גדולה.
רוז היא בעלת מזג חם, היא יוצאת עם בחור למרות התנגדותו של האב.
נכנסת להריון, ובכך מקדמת את זמן הנישואין של כל שלוש האחיות.
הסרט מלווה בשירתה של רוז הצעירה, אותה משחקת מירי מסיקה.
יום אחרי יום נישואיהן של שלוש האחיות, נפטר האב.
על מערכת היחסים המסובכת בין שלוש האחיות אנו לומדים מתוך מפגשיהן עם רוחה (טלי שרון) בתה של רוז המבוגרת, בגילומה של גילה אלמגור.
הדברים נאמרים אל מול מצלמתה של רוחה, והם גורמים לה מפח נפש, ועלולים לעצור את תהליך כניסתה להיריון, בו היא מתקשה עם יוני, בעלה.
הסרט בנוי בקטעי פלשבק אל העבר, בהתאם לדברי האחיות מול המצלמה של רוחה, ולאט אך בטוח נחשפת השלישייה, על שקריהן כלפי חוץ, וגם מעשים שלא ייעשו כלפי פנים.
יסמין יולדת תאומים, דוד ואמנון.
היא מעניקה לפלורה את אמנון, ולפני כן, פלורה משחקת בפני החברה, כאילו היא בהיריון, ומנפחת את בגדיה.
אמנון מועבר מיסמין לפלורה, בגלל פציעתו של גבריאל בעלה, ואי יכולתם להביא ילד לעולם.
אך היות שמישהו מלשין לרשויות הרווחה על האימוץ הזה, שהיה בניגוד לחוק, פלורה תנקום נקמה מפתיעה ואיומה במלשין.
הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אופיר, מתוכם זכה בשניים: פרסי "הצילום הטוב ביותר" ו"עיצוב התלבושות הטוב ביותר".
בפסטיבל הקולנוע ירושלים שהתקיים ב-2006 זכה בפרס "הצילום הטוב ביותר", וכוכבת הסרט גילה אלמגור קיבלה פרס מיוחד.
שלוש אבני החן (או: שלושת האוצרות / שלושת המחסות) הן שלושה מרכיבי יסוד שבהם המתרגל הבודהיסט מבקש להיתמך, ולכן "לוקח בהם מחסה" בדרכו אל ההתעוררות, ההארה והשחרור מסבל.
מרכיבים אלו נקראים אבני חן (ראטנה), משום שערכם רב לאין שעור.
בודהה ("זה שהתעורר") - לאו דווקא מסמל את הדמות ההיסטורית גאוטמה הבודהה, אלא את האיכות שהוא מייצג, ואת אידיאל ההתעוררות הטמון בכל הישויות.
דהרמה ("הלימוד"/"הדרך") - האמת שנתגלתה לבודהה, אותה הוא מלמד.
סנגהה (הקהילה) - קהילת ההולכים אחר הבודהה; החל ממתרגלים בראשית דרכם, וכלה באלו אשר חוו הארה מלאה.
לאבן החן המייצגת את הבודהה ולאבן החן המייצגת את הדהרמה מיוחס ערך בל ישוער, היות שאינן גשמיות: לא ניתן ליצור אותן, להשמידן או לשנותן בכל צורה שהיא.
תודעת הבודהה בגופו הארצי מדומה לא פעם לאבן החן הגדולה מכולן - היהלום.
תפיסת המחסה בשלוש אבני החן מסמנת את בחירתו של אדם להפוך לבודהיסט באופן רשמי, והיא ממלאת תפקיד מרכזי בטקסי-חניכה של נזירים ומאמינים בודהיסטים המבקשים ללכת בדרכו של גאוטמה בודהה.
בקהילות טהרוואדה רבות, נזירים ומאמינים בראשית דרכם מזמרים פזמון בשפת הפאלי הקרוי "וונדנה טי סאראנא":
נהוג להסביר את תפקידן ואת חשיבותן של שלוש אבני החן באמצעות המשלתן לתהליך טיפול רפואי - המתרגל הוא המטופל; המחלה היא הסבל ממנו הוא מבקש להשתחרר; הבודהה הוא הרופא; הדהרמה היא התרופה; והסנגהה היא הצוות הרפואי התומך.
אנלוגיה זו ממחישה שלקיחת המחסה באבני החן איננה מעשה סמלי שמטרתו לבטא אמונה דתית, אלא דרך ליצור בהירות ביחס לתהליך המוביל לשחרור, ולמרכיביו.
שלוש הערים (מלטית It-Tlett Ibliet) הוא הכינוי הרווח לשלוש הערים המבוצרות בצפון מזרח מלטה - בירגו (Birgu המכונה גם ויטוריוסה - Vittoriosa), סנגלאה (Senglea) וקוספיקואה (Cospicua, המכונה גם בורמלה - Bormla).
שלוש הערים שוכנות מזרחית לבירה ולטה, ומופרדות ממנה על ידי הנמל הגדול.
ויטוריוסה וסנגלאה יושבות על שני חצאי איים ארוכים וצרים שאורך כל אחד מהם כקילומטר.
קוספיקואה שוכנת מזרחית להן וחולשת על הכניסה אל שתיהן.
סביב שלוש הערים הקימו אבירי "מסדר יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים" (ההוספיטלרים) קו ביצורים אחד במאה ה-17. הביצורים זכו לשם "קווי קוטונרה" (Cottonera Lines) על שמו של הגראנד מאסטר ניקולו קוטונר (Nicolau Cotoner) אשר השלים את בנייתם.
קו הביצורים בנוי על ארבע גבעות מזרחית לעיר קוספיקואה, וצורתו כשל חצי עיגול, המוביל מערוץ קלקארה (Kallkara Creek) בצפון ל"ערוץ הצרפתי" (French Creek) בדרום.
בקו הביצורים קבועים שמונה מתחמי הגנה מחומשים גדולים.
על שמם של ביצורים אלה מכונות לעיתים שלוש הערים בכינוי "קוטונרה".
קו ביצורים פנימי יותר ולא שלם מכונה "קווי מרגריטה" (Margherita Lines), וגם הוא שוכן בקוספיקואה, אך קרוב יותר לשתי הערים האחרות.
לפי הפילוסופיה ההינדית, לכל ההיבטים של המציאות, לכל ה"יש" בעולם – כמו מזון, מחשבה, דיבור, נטייה אישית, יש גונה.
המושג מגיע בעיקר מפילוסופית הסמקיה (Samkhya) בה עולם הטבע (ה-Prakṛti) מורכב משלוש הגונות.
יש שלוש 'איכויות', שלוש גונות, שהשילוב ביניהן יוצר את המגוון של הנטיות ההתנהגותיות.
כלומר, כל נטייה התנהגותית מושפעת משילוב הגונות המשתנה ממקרה למקרה.
שלוש הגונות הן למעשה כמו שלושת צבעי היסוד שהעירוב ביניהם הוא היוצר את המגוון האדיר של הצבעים בטבע.
כך השילוב בין הגונות הוא שנותן את האופי לכל דבר הקיים בעולם.
פירוש המילה גונה הוא חבל.
בדומה ליין-יאנג בפילוסופיה הסינית מדובר על ניגוד בין כוחות הטוב (סטווה) והרע (רגאס וטמאס).
סטווה – (Sattva) מילולית צלילות, מיוצגת על ידי הצבע צהוב: הסטווה מבטאת את הטוב וההרמוניה, מצב של אנרגיה פנימית מאוזנת.
אדם בעל נטייה סטוואית יהיה אדם בעל מודעות עצמית, טיפוס שלו ונטול כעס.
הסטוואי יהיה אדם טוב כלפי עצמו וכלפי הסובבים אותו.
רג'אס – (Rajas) מילולית להיטות, מיוצגת על ידי הצבע אדום: הרג'אס מבטא פעילות, תשוקה, צמיחה ושינוי, עודף אנרגיה.
הטיפוס הראג'סי יהיה אנרגטי, מתוח, עיקש ובעל דמיון מפותח.
טמאס – (Tamas) מילולית בערות או עכירות, מיוצגת על ידי הצבע כחול: הטמאס מתקשר לחושך, כבדות, התנגדות, בורות, וחוסר אנרגיה.
אדם טמאסי הוא הפכו של הרג'אס – הוא יהיה שרוי באי פעולה.
חוק השינוי - שלוש הגונות נמצאות תמיד במזיגה זו בזו ובשינוי.
אם קיים איזון הוא זמני ועלול להשתנות.
הגונות מתחרות זו בזו על הדומיננטיות ולפיכך יש שינוי בטבע.
חוק ההתמדה – בכל מצב נתון יש איכות אחת, גונה אחת שלטת.
איכות זו תתמיד למשך זמן מה, עד לשינוי הבא.
כך, לדוגמה, בבוקר הגונה השלטת היא הסטווה, במשך שאר שעות היום הרג'אס תשלוט ושעות הערב והלילה עד חצות הן שעותיה של הטמאס.
מטרת היוגי היא להשיג הלך רוח סאטווי.
דבר זה יושג על ידי אכילה נכונה ותרגול.
על פי היוגה והאיור ודה (מדע הרפואה ההודי) ניתן לשלוט על שלוש הגונות באמצעות תזונה, תרגול וטיהור הגוף וההכרה.
כך, למשל, על מנת להגיע לאיזון טוב מבחינת שלוש הגונות יש לאכול על פי האיור-וודה תזונה הכוללת פירות טריים, ירקות חיים או מבושלים קלות, דגנים מלאים ועוד.
שלוש אחיות הוא מחזה פרי עטו של הסופר והמחזאי הרוסי אנטון צ'כוב, שייתכן שקיבל השראה מסוימת מסיפור חייהן של האחיות ברונטה.
הוא נכתב ב-1900 והועלה לראשונה בתיאטרון האמנותי של מוסקבה ב-1901.
אולגה – המבוגרת מבין שלוש האחיות, מהווה דמות אם במשפחת פרוזורוב, אם כי בתחילת המחזה היא רק בת 28. אולגה היא מורה בבית ספר תיכון לבנות, בו היא מרבה להחליף את מקומה של המנהלת.
אולגה רווקה ובשלב מסוים אומרת לאירינה שהיא תתחתן עם "כל גבר, אפילו עם זקן אם הוא יבקש".
אולגה אימהית מאוד בהתנהגותה, אפילו כלפי המשרתים הזקנים, היא ממשיכה להעסיק את המשרתת הזקנה אנפיסה, זמן רב אחרי שהיא מפסיקה להיות מועילה.
כשאולגה מקבלת באי-רצון את תפקיד מנהלת בית הספר, היא לוקחת את אנפיסה איתה ומצילה אותה מידי נטשה חסרת הלב.
מאשה – האחות האמצעית, בת 23 בראשית המחזה.
היא נשואה לבעלה קוליגין מאז שהייתה בת 18, מעט אחרי שסיימה את לימודיה.
בתחילת המחזה היא מאוכזבת מנישואיה ומאוהבת לחלוטין בסגן אלוף ורשינין.
הם מנהלים פרשיית אהבים חשאית.
כשהוא מועבר משם, היא נשברת, אולם שבה לחיים עם בעלה, שמקבל אותה בחזרה למרות שהוא יודע מה עוללה.
היא חמת מזג, תכונה הבולטת לאורך המחזה, ומביעה את מורת רוחה מנטשה, יותר משתי אחיותיה האחרות.
למעשה ישירותה של מאשה פועלת תכופות כזרז לסבל הפושה במחזה, ופקחותה נראית הרואית.
נמרצותה יוצרת הרבה מההומור השופע במחזה.
היא האמנית במחזה, מאשה הוכשרה להיות פסנתרנית קונצרטים.
אירינה – האחות הצעירה, היא בת 20 בתחילת המחזה.
יום הולדתה חל בתחילת המחזה ולמרות שהיא מנסה להפגין בגרות, היא ילדותית ועדיין מוקסמת מסביבון שהביא לה פדוטיק.
שאיפתה היחידה היא לשוב למוסקבה, אותה עזבה המשפחה אחת עשרה שנים לפני שהמחזה התחיל.
היא מאמינה שהיא תמצא את אהבתה במוסקבה, אולם כשמתברר שהם לא נוסעים למוסקבה, היא מסכימה להתחתן עם הברון טוזנבך, אותו היא מעריצה, אבל אינה אוהבת.
היא מקבלת תעודת הוראה ומתכננת ומתכוונת לעזוב עם הברון, אולם הוא נורה בידי סוליוני בדו-קרב חסר טעם.
אף-על-פי-כן היא מחליטה לעזוב ולהקדיש את חייה לעבודה ולשירות.
אנדרי, סרגיביץ' פרוזורוב – אחיהן של שלוש האחיות.
במערכה ראשונה, הוא איש צעיר הצועד בדרך המלך לקבל משרת פרופסור במוסקבה.
במערכה שנייה, אנדרי כמה לימיו כסטודנט שחלם על החיים במוסקבה, אך עכשיו הוא תקוע בעיר עם תינוק ועבודה כמזכיר מועצת המחוז.
במערכה שלישית, חובותיו של אנדרי מגיעים ל-35,000 רובלים והוא נאלץ למשכן את הבית, למרות שהוא אינו מספר לאחיותיו ואינו משאיר להן כלום.
במערכה הרביעית אנדרי הוא צל של עצמו, כעת הוא אב לשניים.
הוא מודע לכך שהוא כישלון ושהוא מהווה מושא ללעג בעיר מכיוון שהוא החבר היחידי במועצת המחוז, שבה פרוטופופוב, מאהבה של אשתו, משמש כיושב ראש.
נטשה, (נטליה איבנובנה) – מושא אהבתו של אנדרי בראשית המחזה, ומאוחר יותר אשתו.
היא מתחילה את המחזה כאישה צעירה חסרת ביטחון, מגושמת שלבושה בעליבות.
האחיות שמות ללעג את החגורה הירוקה שהיא לובשת, והיא פורצת בבכי.
ככל הנראה אין לה משפחה משלה ולא נמסר לנו שמה לפני נישואיה.
במערכה השנייה אנו פוגשים נטשה אחרת לחלוטין.
היא נהפכת לסמכותית ומשתמשת בקשר שלה עם אנדרי כדרך לתמרן את האחיות למלא אחר רצונה.
היא מתחילה לנהל רומן עם פרוטופופוב, ראש מועצת המחוז (שלעולם אינו נראה) ונואפת באנדרי ללא נקיפות מצפון.
במערכה השלישית, היא נהפכת לשתלטנית יותר, ומתעמתת עם אולגה שמתעקשת להחזיק את אנפיסה, המשרתת הזקנה והנאמנה, עליה היא פוקדת לעמוד בנוכחותה, ונתקפת בהתקף זעם כשהיא אינה ממלאת אחר רצונה.
במערכה הרביעית אנחנו נוכחים לדעת שהיא קיבלה לידיה את השליטה על משק הבית מבעלה החלש, והאחיות נתונות לחסדיה, ומתכוונת לשנות לחלוטין את המקום כראות עיניה.
נטשה מפגינה רשעות וחוסר רגישות כלפי כולם פרט לילדיה, שעליהם היא מרעיפה אהבה מוגזמת.
בסיום המחזה היא הדמות המאושרת ביותר, מכיוון שהשיגה את כל אשר התאוותה לו.
ניתן לייחס את רשעותה של נטשה מבחינה פסיכולוגית לאופן שבו שמים אותה ללעג במערכה הראשונה, אולם ייתכן שגורלה לא שפר עליה.
ניתן לראות בניצחונה כמייצג מעמד נמוך שמיסודו אינו רגיש מעל העידון של מעמד האריסטוקרטיה (כמו לופכין במחזהו של צ'כוב "גן הדובדבנים") ולפרש אותה באופן זה פוליטית.
קוליגין, פיודור איליץ' – בעלה המבוגר של מאשה ומורה ללטינית בבית ספר תיכון.
קוליגין הוא אדם שמח, אדיב, שאוהב באמת ובתמים את אשתו, ואת אחיותיה, למרות שהוא מודע לחוסר נאמנותה.
במערכה הראשונה הוא עושה מעשה טיפשי ומעניק לאירינה מתנה שהוא נתן לה בעבר ומתבדח עם הרופא על חשבון נטשה.
אולם הוא נהיה יותר ויותר סימפתי כלפיה ככל שהרומן של מאשה מתפתח.
בזמן השרפה במערכה השלישית, הוא מתוודה בפני אולגה שהיה יכול לשאת אותה לאישה - החיבה העמוקה בין השניים נרמזת במקומות רבים לאורך המחזה, אפילו בסצנות הרציניות ביותר.
הוא נוטה לשים ללעג את הדמויות האחרות על-מנת להרגיע את האווירה.
אמנם זה לא תמיד צולח בידו, אבל עולה בידו לנחם את אשתו באמצעות ההומור ברגעים הקשים ביותר עבורה - ברגעי השיא של המחזה.
בסיום המחזה, הוא מקבל בחזרה את אשתו, למרות שהוא מודע למעלליה הרומנטיים מאחורי גבו.
ורשינין, אלכסנדר איגנטיביץ' – סגן-אלוף המפקד על יחידת תותחנים, ופילוסוף באופיו.
הוא הכיר את אביהן של האחיות במוסקבה ומשוחח איתן על ימי ילדותן, בו נהגו לכנותו "רב-סרן חולה אהבה".
חרף היותו נשוי, הוא מנהל רומן עם מאשה, אולם נאלץ לסיים אותו כשהיחידה שלו מועברת.
הוא מרבה להזכיר את ניסיונות ההתאבדות של אשתו (לו שתי בנות), אולם נדמה שהוא התרגל לבעיותיו מבית.
נאומו הראשון, העוסק בתקוותו לעתיד האנושות, נוגע עמוקות ללבה הרחום של מאשה, שמכריזה: "אני אשאר לארוחת צהריים".
טוזנבך, ניקולאי ליבוביץ' – ברון, סגן בצבא ומכוער מאוד במראהו.
טוזנבך נוטה להתפלסף כדי להיות אחד מהחבר'ה ועל מנת להרשים את אירינה.
הוא מאוהב באירינה מזה חמש שנים ועוזב את הצבא כדי לעבוד, בניסיון להרשים אותה.
סוליוני נוטה להקניט אותו ובמערכות השלישית והרביעית יוצא קצפו על סוליוני עד שסוליוני מזמינו לדו-קרב.
טוזנבך נהרג בדו-קרב, והחתונה המתוכננת בינו לבין אירינה אינה יוצאת לפועל.
טוזנבך הוא ממוצא גרמני-בלטי אך חוזר ללא הרף עד כמה נטמע כרוסי.
סוליוני, וסילי וסיליביץ' – סרן בצבא, סוליוני גס בהתנהגותו, אינו מקובל בחברה ומהווה מעין טיפוס של אנטי גיבור מודרני.
הוא מאוהב באירינה ומנסה לשים ללעג את הברון, כדי לגרום לעצמו להיראות טוב יותר, אך לדעתה של אירינה הוא גס ולא מושך.