tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוברט וייז היה במאי קולנוע, עורך ומפיק אמריקאי, שזכה בשלושה פרסי אוסקר וב.
הוא עבד בתחום הקולנוע משנות ה-30 עד שנות ה-90.
וייז נולד בווינצ'סטר, אינדיאנה לאוליב וארל.
היה לו אח בכור בשם דייוויד.
בילדותו, התחביב האהוב עליו היה ללכת לסרטים.
וייז רצה תחילה להיות עיתונאי והחל ללמוד במכללת פרנקלין.
הוא לא יכל לממן את הלימודים ועבר להתגורר בהוליווד.
אחיו דייוויד עבר מספר שנים לפניו וסידר לו עבודה ב-RKO במחלקת משלוחים.
בהמשך עבד כעורך מוזיקה וסאונד.
ב-1940 ערך את הסרט אשתי המועדפת.
מאוחר יותר היה למועמד לאוסקר על עריכת הסרט האזרח קיין ב-1941. ב-1953 ביים את סרט המלחמה "חולדות המדבר".
ב-1957 ביים את הסרט "עד שירימו עוגן" בכיכובם של פול ניומן וג'ין סימונס.
ב-1958 ביים את הסרט "אני רוצה לחיות" עם סוזן הייוורד בתפקיד הראשי.
ב-1956 ביים את "אלימות בשכונות העוני" בכיכובו של פול ניומן.
ב-1961 ביים את "סיפור הפרברים" שזכה ב-10 פרסי אוסקר.
ב-1962 ביים את "נדנדה בשניים" עם שירלי מקלין ורוברט מיצ'ם.
ב-1965 ביים את הסרט צלילי המוסיקה, שהיה מועמד לעשרה פרסי אוסקר וזכה בחמישה, כולל פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס הסרט הטוב ביותר.
ב-1966 ביים את הסרט היאנגצה הגועש עם סטיב מקווין וקנדיס ברגן.
ב-1975 ביים את סרט האסונות "ההינדנבורג", וב-1977, ביים את הסרט "סיפורה של אודרי רוז".
בשנת 1979, ביים את "מסע בין כוכבים: הסרט".
בשנות ה-80 וה-90, היה וייז חלק מהוועד המייעץ של המכון הלאומי לסרטי סטודנטים.
בשנת 2000 ביים את סרט הטלוויזיה "סערה בקיץ" בכיכובו של פיטר פאלק עבור רשת שואוטיים.
החל מ-1980, היה נשיא איגוד הבמאים האמריקני והחל מ-1985, היה נשיא האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
יש לו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ב-25 במאי 1942, נישא וייז לפטריסיה דוייל.
היא נפטרה ב-22 בספטמבר 1975. לזוג היה ילד אחד בשם רוברט שנהיי עוזר צלם.
ב-29 בינואר 1977, וייז נישא למיליסנט פרנקלין.
וייז, אשר הגדיר עצמו כליברל, תרם רבות לארגוני צדקה, ביניהם האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות והקים קרן צדקה על שמו.
לאחר שעבר התקף לב בביתו, מיהר וייז לבית החולים ושם מת מאי ספיקת לב.
הוא נפטר ב-14 בספטמבר 2005, ארבעה ימים אחרי יום הולדתו.
רוברט לי זמקיס הוא במאי קולנוע, תסריטאי, ומפיק קולנוע אמריקאי.
ידוע בזכות סרטיו: "פורסט גאמפ" (עליו זכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר), "מי הפליל את רוג'ר ראביט" ו"בחזרה לעתיד".
זמקיס נולד בשיקגו שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-קתולית ממוצא ליטאי ואיטלקי.
הוא למד בבית ספר לקולנוע במסגרת אוניברסיטת דרום קליפורניה.
ההזדמנות הראשונה שלו לביים סרט קולנוע ניתנה לו בשנת 1978 על ידי סטיבן ספילברג, שהפיק את סרטו הראשון, "רוצה לאחוז בידך", שעלילתו עסקה בביטלמניה.
ב-1984 ביים את סרטו המפורסם הראשון, "בעקבות האוצר הרומנטי", קומדיית הרפתקאות בכיכובו של מייקל דאגלס.
בעבודתו על סרט זה עבד זמקיס לראשונה עם המלחין אלן סילבסטרי, שהפך מאז למלחין הקבוע שלו.
שנה אחר כך ביים את אחד מעשרת הסרטים המצליחים ביותר של שנות השמונים - "בחזרה לעתיד".
תקציב הסרט היה 19 מיליון דולר, סכום אשר כוסה בקלות עם הכנסות של יותר מ-380 מיליון דולר ברחבי העולם.
הצלחת הסרט הביאה להסרטתם של עוד שני סרטי המשך, "בחזרה לעתיד 2" (1989) ו"בחזרה לעתיד 3" (1990), אשר בוימו גם הם על ידי זמקיס.
על "בחזרה לעתיד" קיבל זמקיס מועמדות לפרס האוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
בשנת 1988 ביים זמקיס להיט קופתי נוסף, "מי הפליל את רוג'ר ראביט" של חברת וולט דיסני.
עם תקציב של יותר מ-70 מיליון דולר, הסרט היה לאחד הסרטים היקרים שנעשו עד אז.
הסרט שילב בין דמויות חיות למצוירות (בדומה ל"מרי פופינס"), והיה הפעם היחידה בתולדות הקולנוע בה הופיעו דמויות לוני טונס ודיסני על מסך אחד.
הסרט הכניס כ-330 מיליון דולר ברחבי העולם.
בנוסף להצלחה הקופתית המרשימה, הסרט נהנה מאהדת המבקרים, והוא זכה בשלושה פרסי אוסקר.
על הסרט היה זמקיס מועמד בקטגוריית הבימוי של פרסי איגוד הבמאים האמריקני.
לאחר שני סרטי ההמשך של "בחזרה לעתיד", ביים זמקיס בשנת 1992 את הקומדיה השחורה "המוות נאה לה" בכיכובן של מריל סטריפ וגולדי הון.
הסרט התקבל בביקורות מעורבות, אך זכה גם הוא להצלחה מסחרית, עם הכנסות של כ-149 מיליון דולר בעולם.
שנתיים לאחר מכן ביים את סרטו המצליח ביותר - "פורסט גאמפ" בכיכובו של טום הנקס.
הסרט, שהציג את מסלול חייו הבלתי שגרתי של אדם מוגבל שכלית, שחלף בנקודות זמן משמעותיות בהיסטוריה של ארצות הברית היה לקונצנזוס, כמעט חסר תקדים, אצל מבקרי הקולנוע ואצל קהל הצופים.
הסרט קיבל 13 מועמדויות לפרס האוסקר, ומתוכם זכה בשש קטגוריות, ביניהן לסרט ולבמאי הטובים ביותר.
הכנסות הסרט בארצות הברית הגיעו לכ-330 מיליוני דולרים רק בתחומי ארצות הברית וסך הכול הכנסות של כ-677 מיליון דולרים.
לאחר הפסקה של שלוש שנים, חזר זמקיס בשנת 1997 עם דרמת המדע בדיוני "קונטקט" בכיכובם של ג'ודי פוסטר ומתיו מקונוהיי.
תקציב הסרט עמד על כ-90 מיליון דולרים, והכנסותיו הצליחו לכסות בקושי את ההוצאות הגבוהות.
בשנת 2000 ביים זמקיס שני סרטים, "האמת שמתחת לפני השטח", בכיכובם של האריסון פורד ומישל פייפר, ו"להתחיל מחדש", בו חזר זמקיס לעבוד עם טום הנקס.
שני הסרטים זכו אף הם להצלחה.
בשנת 2004 ביים זמקיס את סרט האנימציה "רכבת לקוטב", בו שיתף פעולה פעם נוספת עם טום הנקס, אשר דובב קולות רבים בסרט.
תקציב הסרט עמד על כ-150 מיליון דולר, אך הכנסותיו היו כמעט כפולות.
בנובמבר 2007 ייצא לאקרנים סרטו המבוסס על פואמה אנגלית עתיקה - "ביאוולף" – ונושא אותו שם.
סרט זה עשוי כולו בגרפיקת תלת־ממד, ומככבים בו ריי וינסטון, אנתוני הופקינס, ג'ון מלקוביץ' ואנג'לינה ג'ולי והוא גם הסרט התלת-ממד הראשון שנוצר עבור מבוגרים ולא עבור ילדים.
ב-2009 הוא ביים את סרט האנימציה "רוחות חג המולד" שמבוסס על ספר בשם זה, בדיבוב של ג'ים קארי.
הסרט לא זכה לביקורות טובות אך הצליח בקופות.
זמקיס הודיע שהוא מעוניין לעשות סרט המשך ל"מי הפליל את רוג'ר ראביט" והודיע שהוא ישמור על המסורת האנימציה מהסרט הקודם.
כבר היה תכנון לעשות סרט המשך עוד בתקופת שנות התשעים אבל הפרויקט נדחה למשך זמן רב.
זמקיס כבר בתכנון לעשות חידוש לסרט האנימציה משנות השישים "צוללת צהובה" של להקת הביטלס.
במאי 2017 דווח כי אולפני האחים וורנר ו-DC Films פנו אל זמקיס במטרה ליצור עיבוד הוליוודי לסרט האנימציה "Justice League: The Flashpoint Paradox" המבוסס על הקומיקס, אשר יתכתב ביחד עם היקום הקולנועי של DC.
זמקיס טרם אושר לפרויקט באופן רשמי, אולם גורמים מדווחים כי הוא הבחירה הראשונה של האולפנים המצוינים לעיל.
בינואר 2020 הוכרז שזמקיס יביים את הסרט "פינוקיו", אשר משמש כעיבוד לייב אקשן לסרט בעל אותו שם משנת 1940.
רוצה לאחוז בידך (1978) – תסריט ובימוי
משומשת במצב טוב (1980) – תסריט ובימוי
בעקבות האוצר הרומנטי (1984) – בימוי
בחזרה לעתיד (1985) – תסריט ובימוי
מי הפליל את רוג'ר ראביט (1988) – בימוי
בחזרה לעתיד 2 (1989) – תסריט ובימוי
בחזרה לעתיד 3 (1990) – תסריט ובימוי
המוות נאה לה (1992) – בימוי והפקה
הבית על הגבעה הרדופה (1999) – הפקה
האמת שמתחת לפני השטח (2000) – בימוי והפקה
להתחיל מחדש (2000) – בימוי והפקה
רכבת לקוטב (2004) – תסריט, בימוי והפקה
רוחות חג המולד (2009) – בימוי והפקה
בעלי ברית (2016) – בימוי והפקה
ברוכים הבאים לעולם שלי (2018) – תסריט, בימוי והפקה
המכשפות (2020) – תסריט, בימוי והפקה
כאן ולתמיד (2024) – בימוי, תסריט והפקה
רוברט ונטורי היה אדריכל אמריקאי, ממייסדי הסגנון הפוסט-מודרני.
ונטורי נולד בעיר פילדלפיה ולמד באוניברסיטת פרינסטון.
הוא התמחה במשרדיהם של לואי קאהן ואירו סארינן לפני שפתח משרד אדריכלים יחד עם אשתו דניז סקוט בראון.
ונטורי היה המבקר החריף ביותר של האדריכלות המודרנית כבר בשנות ה-60. הוא התנגד נחרצות לגישה הפונקציונלית של המודרניזם והיה מחלוצי הפוסטמודרניזם באדריכלות.
בשנת 1966 הוציא לאור את ספרו "Complexity and Contradiction in Architecture" (מורכבויות וניגודים באדריכלות) בו פרס את משנתו והגדיר את העקרונות לפיהם צמח לאחר מכן הסגנון הפוסט-מודרני.
הספר זכה להצלחה בלתי צפויה ולשבחים רבים מאדריכלים ותאורטיקנים רבים, שחלקם אף ראו בו את התאוריה החשובה ביותר מאז זו של לה קורבוזיה, בספרו "לקראת אדריכלות" (1923).
בספרו טבע ונטורי את הביטוי "Less is bore" (פחות הוא משעמם), כפרפרזה על האמירה המפורסמת של מיס ואן דר רוהה כי "Less is more" ("פחות זה יותר").
ונטורי לא הצדיק את הקישוטיות שאליה התנגדו המודניסטים כגון מיס ואן-דר-רוהה אלא לתפיסה הפונקציונליסטית.
על החיפוש אחר ה"אמיתיות", זו שעליה מתבססת האדריכלות המודרנית, סיפר ונטורי בספר ידוע נוסף אשר הוציא בשם "Learning from Las Vegas" (ללמוד מלאס-וגאס).
בספר זה הוא הצדיק את האדריכלות "המזויפת" של לאס וגאס וטען כי בעידן הפוסט מודרני, אין אמת אחת וכי מושג ה"אמת" כבר אינו רלוונטי לאדריכלות.
כמו כן טען ונטורי כי הסמליות של המבנים בסטריפ והצעצועיות שלהם עושים בסופו של דבר את מה שנדרשו לעשות כך שאנשים (ואפילו אדריכלים, הוא הוסיף) יכולים ליהנות מאדריכלות זו.
התאוריות האדריכליות שפיתח גרמו להכתרתו כ"מציל האדריכלות המודרנית מפני עצמה".
לאורך השנים זכה ונטורי בשנים עשר פרסים שונים על בתים שתכנן ועל ספריו, ביניהם פרס פריצקר היוקרתי בו זכה בשנת 1991.
בית ונה ונטורי, פילדלפיה, 1964. הוגדר כ"יצירת מופת של אדריכלות אמריקאית מודרנית" וכאחד ממבשרי האדריכלות הפוסט-מודרנית.
בית הגילדות, פילדלפיה, 1963. נבנה יחד עם בית ונה ונטורי ונחשב לבעל חשיבות דומה.
תחנת כיבוי אש מספר 4, קולומבוס, אינדיאנה, 1968
תוספת למוזיאון לאומנות ע"ש אלן, אוברלין, אוהיו, 1976
אולם גורדון וו באוניברסיטת פרינסטון, ניו ג'רזי, 1983
מוזיאון סיאטל לאמנות, סיאטל, 1991
אגף סיינסברי בגלריה הלאומית בלונדון, לונדון, 1991
מוזיאון הילדים, יוסטון, טקסס, 1992
המוזיאון המורחב לאמנות עכשווית, סן דייגו, 1996
ספריית דמברטון אוק לאיסוף ומחקר באוניברסיטת הרווארד, וושינגטון, 2005
בית הכנסת הרפורמי של קהילת בית אל, פנסילבניה, 2007
כנסיית האוניברסיטה האפיסקופלית, פילדלפיה, 2008
מורכבות וסתירות באדריכלות המודרנית, 1966
ללמוד מלאס וגאס (יחד עם סטיבן אייזנאוור ודניז סקוט בראון), 1972
רוברט וודרו וילסון הוא אסטרונום אמריקאי וחתן פרס נובל לפיזיקה בשנת 1978. בשנת 1964 גילה יחד עם ארנו פנזיאס את קרינת הרקע הקוסמית, ובכך ניתן אישוש לתאוריית המפץ הגדול.
תגלית זו נחשבת לאחת המרכזיות במדע האסטרונומיה מאז ומעולם.
אביו של וילסון היה כימאי שעבד עבור חברת נפט, ורוברט הוא בנו הבכור.
רוברט נולד ביוסטון שבטקסס ויש לו שתי אחיות.
בילדותו עסק באלקטרוניקה ובמוזיקה בתור תחביב, ובלימודיו בבית הספר הוא הצטיין במתמטיקה ובמדע.
את לימודיו הגבוהים החל וילסון באוניברסיטת רייס ביוסטון, שם למד פיזיקה.
לאחר סיום לימודי התואר הראשון הוא החל את לימודי הדוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה (קלטק).
מחקרו של וילסון התמקד במיפוי אזורים בשביל החלב בעזרת רדיו-טלסקופ.
הוא קיבל תואר דוקטור בשנת 1962, והמשיך לעסוק במחקר בקלטק במשך שנה נוספת.
בשנת 1963 הצטרף וילסון למעבדות בל והחל לעסוק שם ברדיו-אסטרונומיה יחד עם ארנו פנזיאס.
במסגרת זו, הם גילו את קרינת הרקע הקוסמית, והמשיכו במחקרים נוספים לחפש אחר קווי ספקטרום באזורים שונים בשביל החלב.
כך למשל, הם מצאו סימנים ברורים לנוכחות פחמן חד-חמצני בענן מולקולרי שנמצא מאחורי ערפילית אוריון.
מחקר המשך התמקד בניסיון לזהות מולקולות אלו, ומולקולות פשוטות נוספות, בעננים מולקולריים ברחבי הגלקסיה.
מדידת כמות האיזוטופים של פחמן וחמצן במולקולות פחמן חד-חמצני נתנה אפשרות לבחון מודלים שונים של נוקליאוסינתזה שהתרחשה זמן קצר לאחר המפץ הגדול.
וילסון עסק גם בהקמה ובניהול של מצפי רדיו-טלסקופ.
רוברט וילסון נישא בשנת 1958 לאליזבת רודס סאווין והוא אב לשלושה ילדים: שני בנים ובת.
וילסון ופנזיאס קיבלו לידיהם, בשנת 1963, אנטנת שופר ששימשה קודם לכן לעבודה עם לוויינים.
לאנטנה זו, שהם תכננו להכין אותה לצורך מחקרים אסטרונומיים עתידיים, היו שני יתרונות מרכזיים: ניתן היה לחשב את הרגישות שלה בדיוק, וניתן היה לכייל אותה בצורה מדויקת בעזרת משדר במרחק של קילומטר אחד.
לווילסון היה ניסיון בעבודה עם אנטנה דומה בלימודי הדוקטורט, והדבר האיץ את שלבי הכנת הניסוי.
לאחר ביצוע מדידות הכיול הראשונות, מצאו וילסון ופנזיאס שרעש הרקע המתקבל מהאנטנה גם כשאינה מכוונת לאף מקור ידוע, גבוה מזה המחושב.
הם בחנו מספר אפשרויות שיכלו להביא לרעש רקע זה ובהם מקורות מעשה ידי אדם, מקורות משביל החלב או מקורות אחרים מאזורים מסוימים ביקום.
אולם, האופי האיזוטרופי של רעש הרקע שעוצמתו לא השתנתה כאשר הם הפנו את האנטנה לכיוונים שונים, כמו למשל לכיוון העיר השכנה ניו יורק, העיד על כך שאף מקור ספציפי אינו אחראי לרעש זה.
בשלב מסוים, הם חשדו כי הרעש נובע מירידה ביכולת הקליטה של האנטנה עקב נוכחות של לשלשת יונים בתוכה, אך גם ניקוי הלשלשת לא שינה את עוצמת הרעש.
וילסון ופנזיאס לא מצאו הסבר לרעש הרקע, ולמעשה בשנת 1965 הוחלט לצמצם במעבדות בל את התקציב שניתן לרדיו-אסטרונומיה ונשאר תקן למשרה אחת בלבד.
הם החליטו להמשיך ולעבוד יחד בתחום זה, כל אחד בחצי משרה, ובמקביל לעסוק במחקרים נוספים.
בתקופה זו, נודע להם במקרה כי קבוצת אסטרונומים, ובראשה רוברט דיקה, מכינה ניסוי דומה, שבו היא מחפשת אחר קרינת הרקע הקוסמית.
לאחר שהם נפגשו עם הקבוצה, התברר שעל פי החישובים, מאפייניה של קרינה זו היו צפויים להיות זהים לרעש הרקע שווילסון ופנזיאס מצאו.
על פי תאוריית המפץ הגדול, הפוטונים, שמרכיבים את קרינת הרקע הקוסמית, החלו לנוע בחופשיות ביקום, כאשר נוצרו בו האטומים הראשונים, והאינטראקציה בין החומר לקרינה פחתה באופן ניכר.
האירוע התרחש ביקום בן 380,000 שנה לערך שהטמפרטורה בו הייתה כ-3,000 קלווין.
מאז, הקרינה עברה הסחה לאדום, וכיום היא מתאימה בדיוק רב לקרינת גוף שחור של 2.7 קלווין בעלת שיא בתדירות של 160.2 ג'יגה-הרץ.
רוברט וייטהיל-בשן הוא משורר יהודי-אמריקאי הכותב בעברית ומתרגם מעברית לאנגלית.
רוברט וייטהיל-בשן, גם מוכר בשם Samuel Whitehill, שחקן קולנוע אמריקאי, נולד במדינת קרוליינה הצפונית, בארצות הברית.
הוא גדל והתחנך בעיר להבוק שבטקסס.
מגיל חמש עשרה נטה ליבו לציונות ולישראל, והוא התמסר ללימוד הלשון העברית, כשהוא נעזר בתקליטים ובספרי לימוד.
רוברט וייטהיל השלים לימודיו באוניברסיטה הטכנולוגית של טקסס.
בשנת 1968, כשהיה בן עשרים ואחת, ביקר לראשונה בישראל.
כששב מהארץ סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת טקסס באוסטין ותואר נוסף בספרות אנגלית.
בשנות השבעים החל לפרסם את שיריו העבריים הראשונים, ויצר קשרים עם הסופר אהרן מגד, שכתב על שירתו בעיתון דבר.
רוברט וייטהיל תרגם לאנגלית מיצירותיו של מגד.
הוא עבר עם משפחתו לפוטומק, מרילנד, עסק במלאכות שונות, וחדל מכתיבת שירים ופרסומם.
במשך קרוב לעשרים שנה שתק רוברט וייטהיל-בשן "שתיקה ספרותית".
לאחרונה שב לכתוב שירה עברית, ואף הוציא לאור ספר שירים חדש.
הוא כונה על ידי מבקרים גם בתואר "המוהיקני העברי האחרון באמריקה".
בביקורת הספרותית על ספריו נאמר, בין השאר, שהוא מביא אל השירה העברית קול נאמן ייחודי ומפתיע - אך מתעתע כמעט, בשל הזרות הבלתי ישראלית שלו.
ובכל זאת - עברי עד אחרון עיצוריו.
רוברט וייטהיל-בשן הוא מאחרוני המשוררים העבריים באמריקה, ואולי אפילו האחרון שבהם.
רוברט וייטהיל-בשן הוא גם מתרגם, ותרגם לאנגלית מספריו של הסופר אהרן מגד, ומסיפוריו של יצחק בן-נר.
שיר לדוגמה של רוברט וייטהיל-בשן
סטפס בְחורים שחורים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, בני גרק, 2014.
אחרי השתיקה, הוצאת כרמל, ירושלים, 2007.
עורבים חומים, עקד, תל אביב, 1976.
וקסלר הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית.
כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז ה-19 של פלורידה בשנים 1997–2010.
וקסלר נולד בקווינס, ניו יורק, לסוני וסנדרה וקסלר.
משפחתו עברה מניו יורק לדרום פלורידה כשהוא היה בן עשר.
וקסלר סיים את תיכון הוליווד הילס בהוליווד, ויותר מאוחר הלך ללמוד באוניברסיטת אמורי למשך שנתיים.
משם עבר לאוניברסיטת פלורידה, שם סיים את התואר הראשון שלו במדע המדינה ב-1982. וקסלר קיבל את תואר במשפטים מבית ספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ב-1985 והיה עורך דין פרטי לפני שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית.
וקסלר שירת בסנאט מדינת פלורידה משנת 1990 ועד 1996, לפני שנבחר לבית הנבחרים הארצי של ארצות הברית בבחירות 1996, כשהוא ממלא את המושב הפתוח שהתפנה על ידי הארי ג'ונסון, דמוקרט.
במושב ה-110 של הקונגרס הארצי, הוא מכהן כבר את כהונתו השישית בבית הנבחרים של ארצות הברית.
יש לו מוניטין של "ישירות" בגישתו ושככזה משקף את רצון מצביעיו ומאוויהם.
וקסלר הושם כאחד מ-50 המנהיגים היהודים המשפיעים ביותר ברשימת המגזין היהודי "פורווארד"
וקסלר פרץ לתודעת הלאומית, בבחירות לנשיאות בשנת 2000, המרוץ המפורסם בין מי שהיה אז מושל טקסס, ג'ורג' וו.
בוש לבין אל גור, כאשר המחוז שלו היה במוקד המחלוקת על ההצבעות והספירה מחדש של הקולות.
מאז הוא עבד כדי להבטיח כי כל מכונות ההצבעה האוטומטיות ינפיקו קבלה על ההצבעה כ"עקבה מנייר".
הוא הגיש תביעות משפטיות ברמה מקומית וארצית על מנת להפוך את הנושא מחייב מבחינה חוקית.
ב-2007, חוק "העקבה מנייר" הפך לחוק מדינה בפלורידה.
כחבר בוועדת המשפטים היוקרתית בבית הנבחרים, היה נוכח בדיונים על פרשיות שמיקדו את תשומת הלב הציבורית לגבי יושרה והגינות בממשל.
עוד במהלך שנות ה-90, בזמן ממשלו של ביל קלינטון, היה למבקר גלוי בוועדה, להליכי שימועי ההדחה כנגד הנשיא קלינטון.
ב-2007, התנגד בוועדה זו לתוכנית הציתות לאזרחים אמריקניים ולמדיניות של התובע הכללי לשעבר אלברטו גונזאלס.
בנוסף כחבר גם בוועדת השירותים הפיננסיים, השתמש במעמדו זה כדי לסייע לציבור בוחריו בפלורידה ולכל המדינה במשבר ביטוח הבתים של שאירע עקב כמה אסונות טבע שפקדו את המקום.
נושאי פנים הקרובים לליבו הם, ביטוח בריאות לאומי לכל, יוזמות להזלת מרשמי תרופות, במיוחד למבוגרים וטיפול רפואי מיוחד שיתאים עבור צורכיהם, שיפור הקצבאות לחיילים משוחררים, העלאת המימון לבתי הספר הציבוריים ומדיניות אנרגטית יעילה המורידה את התלות של אמריקה בנפט זר.
בין חקיקותיו הבולטות, כללו גם קצבת מרשם תרופות זול למבוגרים וחוק אשר מרחיב את קרן הביטוח הלאומי לדורות הבאים.
וקסלר גם תומך בזכות האישה להפלה, בזכויות ההומוסקסואלים וכן בפיקוח על נשיאת נשק אישי.
בנושאי מדיניות חוץ, כיושב ראש ועדת המשנה של החוץ, לענייני אירופה, הוא פעיל בתחום חיזוק היחסים הביטחוניים והכלכליים בין ארצות הברית לאיחוד האירופי וכן פיתוח והכוונה של הכלכלה והפוליטיקה בברית המועצות לשעבר.
בנוסף, הוא מכהן גם כנציג ארצות הברית בפרלמנט של נאט"ו.
בנושא עיראק, וקסלר הצביע ב-2002, בעד ההסמכה לנשיא בוש לפתוח במלחמת עיראק, אך מאז שינה את דעתו מהקצה לקצה וכיום הוא בין המתנגדים החריפים למלחמה כמו גם מבקר קולני של המודיעין והתנהלות הממשל שהובילה לפתיחת מלחמה זו.
הוא הציג גם בקונגרס הצעת חוק לנסיגת החיילים ופתרון נושא עיראק בדרך דיפלומטית וסבור גם כי המלחמה בעיראק מהווה הסחה מהאיום האיראני והמלחמה באפגניסטן, דעה שרווחת יותר ויותר בוושינגטון עקב ההסתבכות בעיראק והמודיעין המוטעה שהוביל אליה.
על פי אמונה זו, רבים מהדמוקרטים סבורים כי המלחמה האמיתית בטרור היא מלחמת אפגניסטן שהייתה התגובה האמיתית לפיגועי 11 בספטמבר וכי עיראק היא רק גרורה מיותרת של מלחמה זו.
ב-20 ביולי 2006, בפרק של התוכנית הקומית הקולבר ריפור, בערוץ הקומדיה קומדי סנטרל, בזמן ריאיון לפינה הקומית-פוליטית בתוכנית "עדיף שתדע על המחוז הזה", שיתף וקסלר פעולה עם הרעיון ההומריסטי של המנחה סטיבן קולבר, ונתן הצהרות מפוברקות, שהיו מכשילות את מסע הבחירות שלו לו היה משתתף בכזה.
כשהוא מובל על ידי סטפן קולברט הוא הגיב בצחוק עם ההצהרות הבאות (ראה וידאו):
ב-25 ביולי 2006, בפרק אחר של התוכנית, יצא סטפן קולבר נגד רשתות התקשורת שהציגו את הראיון באור שלילי.
קולבר ביקר את הרשתות הזרם המרכזי האלה בזה שהראה קטעי וידאו עם ההעדפות שלהם לקטעי "פיספוסים", מאשר חדשות רציניות.
באחד ממקרים הנדירים בהם לא שיחק קולבר את דמות המנחה השמרן אותה הוא מגלם בתוכנית, הוא אמר בכנות לצופים שלו "תצביעו לווקסלר, לבנאדם יש חוש הומור, לא כמו, ללא ספק, העיתונאים".
ב-7 בנובמבר 2006, וקסלר חזר לתוכנית הטלוויזיה קולבר ריפורט במהלך הספיישל הקומי של התוכנית, לקראת בחירות אמצע הקדנציה של שנת 2006, והתבדח על מה שהוא אמר בראיון מוקדם יותר.
כשקולברט שאל אותו אם הוא " 'ישלח יד' לעבר הצד [הפוליטי] השני" (משפט בעל משמעות כפולה) אם הדמוקרטים ייקחו בחזרה את השליטה בבית הנבחרים, וקסלר ניצל את הדו משמעות והתבדח שהוא למד מהראיון האחרון שהוא חייב להזהר במה שהוא אומר (כלומר, שלא "לשלוח ידיים").
וקסלר פתח את משרדו למצלמות הטלוויזיה הדוקמנטריות על מנת לחשוף את הנושאים החמים שעומדים בפני הבוחרים כיום.
הסדרה גם מציגה את הקונפליקט שעומד בפני וקסלר הן מול המפלגה המתחרה ומול אופוזיציה מבית בנושאים טעונים כגון ביטוח לאומי, מרשם לתרופות, ביטוח רפואי, הוריקן קתרינה ומלחמת עיראק.
הסדרה בוימה על ידי מי שהייתה לשעבר כותבת של נאומים פוליטיים ועוזרת חקיקתית בגבעת הקפיטול, אייבי מירפול ושודרה בארצות הברית, ב-23 באוגוסט 2006, לפני בחירות אמצע הקדנציה.
בישראל הסדרה שודרה במרץ 2007, בערוץ הדומקנטרי של הטלוויזיה בכבלים הוט, ערוץ 8.
באימייל לתומכים ב-7 בנובמבר 2007, וקסלר, חבר בוועדה המשפטית של בית הנבחרים, הצהיר תמיכה בהצעת חוק בית הנבחרים 333, אשר חותר להגיש סעיפי הדחה כנגד סגן נשיא ארצות הברית, דיק צ'ייני:
באמצע דצמבר 2007, חבר הקונגרס וקסלר השיק את אתר האינטרט, Wexlerwantshearings.com - "וקסלר רוצה שימועים", כדי לקדם את המאמצים שלו לשימועי הדחה.
האתר כלל סרטון וידאו של YouTube אשר בו הוא הסביר את עמדתו ועצומה המזמינה אנשים המזדהים עם דעתו לחתום.
וקסלר הציב מטרה לקבל תמיכה של 50,000 אמריקנים שיצטרפו למטרה שלו.
בתוך רק שבועיים, מעל 160,000 אנשים חתמו על העצומה ומעל 70,000 אנשים צפו בווידאו שלו מ-YouTube.
במדיניות חוץ, וקסלר הוא חבר קונגרס יהודי שדוגל בהמשך האינטימיות ביחסי ארצות הברית–ישראל ובזכותה של ישראל להגנה עצמית.
עוד ב-2002 הוא הצביע בעד חוק המביע סולידריות עם ישראל במלחמתה בטרור ובמהלך כהונותיו, הוא נסע כמה פעמים לישראל להפגש עם בכירים ישראלים.
הוא בין התומכים העקביים בקונגרס בסיוע החוץ של ארצות הברית לישראל ובזכותה להגנה עצמית.
אחרי תקיפת חיל האוויר הישראלי על מתקן גרעיני בסוריה ב-2007, הוא יזם והציג את הצעת חוק המביעה את תמיכת בית הנבחרים בזכותה של ישראל להגנה עצמית מול איום עתידי, גרעיני או צבאי מסוריה.
הוא גם בין יוזמי החוק בקונגרס המגנה את ההתקפות הרקטות הפלסטיניות על אזרחים ישראלים בשדרות.
הוא היה בין התומכים בהעברת חוק 921, שאישר מחדש את התמיכה האיתנה של ארצות הברית במדינת ישראל וגינה את חמאס וחזבאללה על התקפותיהם החמושות.
הוא סבור שעל הקהילה הבינלאומית לפעול כעת כדי לפרק את חזבאללה מנשקו.
במכתביו הוא מדגיש כי האיום של חזבאללה הוא איום גלובאלי ואינו בעייתה של ישראל או ארצות הברית בלבד.
הוא מזכיר כי חזבאללה פגע באינטרסים אמריקאים ואירופים וסבור כי על האירופים להילחם בהישג היד הגלובאלי של חזבאללה.
מיומו הראשון בקונגרס הוא פעל למען החיילים החטופים של ישראל מזה 25 שנה ובמהלך מלחמת לבנון השנייה, הוא ביקר בישראל, במסגרת ביקור רשמי ונפגש עם משפחות החיילים החטופים בגבול הצפון, בני רגב, אחיו של אלדד רגב להביע הזדהות ואת מחויבותה של אמריקה לשחרורם.
אחד מפועליו החשובים היה, להיות מבין שני חברי הקונגרס אשר נסעו לבית הדין הבינלאומי בהאג כדי להתנגד לתיק הפלסטיני כנגד בניית גדר הביטחון של ישראל.
לאחר ההחלטה בהאג כי תחת סעיף 51 של האו"ם, המגדיר הגנה עצמית של כל מדינה, "לישראל אין זכות להגנה עצמית כנגד טרור פלסטיני", הוא שיגר מכתב למחזיק תיק החוץ של האיחוד האירופי, חוויאר סולאנה, נציגים בכירים והמעוצה של האיחוד, המפצירה בהם להתנגד בהצבעה הקרבה בעצרת האו"ם, לאימוץ חוות הדעת מהאג.
כמה ימים קודם לכם הוא תמך בהצעת החוק שעברה ברוב גדול בבית הנבחרים, המגנה את השימוש הבלתי ראוי של חוות דעת זו בידי הרוב בעצרת האו"ם, למטרות פוליטיות צרות .
בעקבות ניסיון החיסול של המחבל עבד אל-עזיז א-רנתיסי, וקסלר צידד בישראל ואמר לעיתונות הישראלית, כי השימוש של ישראל בכוח כדי להגן על עצמה מפני "מפעל המתאבדים" היה מוצדק ב-100%.
בפברואר 2005, יו"ר הרשות הפלסטינית, אבו מאזן הביע באוזני סנטורים אמריקנים חשש שאיראן תתנקש בחייו באמצעות החזבאללה.
בפגישה שקיים בוושינגטון עם שליח האיחוד האירופי למזרח התיכון, מארק אוטו, הוא אמר לרוברט וקסלר, העומד כיום בראש הוועדה לנושא אירופה, שהפלסטינים העבירו את החששות שלהם לאיחוד האירופי.
וקסלר זעם על הנציג האירופי והטיח בו, שהאירופאים אינם מגיבים כשישראל או ארצות הברית משמיעות טענות נגד החזבאללה, ורק עכשיו בעקבות הטענות של הפלסטינים, הם לקחו את האיום ברצינות.
במרץ של שנה זו, הוא הציג חוק המפציר באיחוד האירופי להוסיף את חזבאללה לרשימות ארגוני הטרור שלהן שעבר בבית הנבחרים.
עם תחילת יישום תוכנית ההתנתקות, באוגוסט, הוא שחרר הודעה לגבי המהלך הישראלי, "ההתנתקות של ישראל מעזה היא מבחן לרשות הפלסטינית, אשר מחויבת לפרק את תשתיות הטרור בעזה ובגדה המערבית.
עד שפעולות כאלו ישולמו, ישראל חייבת לשמר על זכותה החד משמעית להגנה עצמית" נאמר בהודעה.
בדצמבר באותה שנה, הוא היה בין יוזמי הצעת חוק כנגד השתתפות חמאס בבחירות לפרלמנט הפלסטיני הקרבות.
בינואר 2006, עם ניצחון החמאס בבחירות הוא הגיב בחריפות באמרו "אסור שהדולרים של משלם המיסים האמריקאי יפלו בידיים של טרוריסטים".
במרץ של שנה זו, וקסלר הצטרף למכתב התנגדות, לנשיא בוש, עם 40 חברי בית נוספים, על אישור עסקת ניהול נמלים של דובאי פורט וורלדס בבעלות איחוד האמירויות הערביות בשל העובדה שזה יחזק את החרם הערבי כנגד ישראל ובגלל מימון הנסיכויות האמירויות לחמאס.
ימים לאחר פתיחת מלחמת לבנון השנייה, ביולי של אותה שנה, הוא נאם במליאה בתמיכה בחוק המגנה את ההתקפות האחרונות על ישראל ומטיל את האחריות על הטרוריסטים ומדינות החסות שלהן, סוריה ואיראן.
הוא גם ביטל פגישה, באותו החודש, עם הנציג הפלסטיני בוושינגטון, עפיף סאפיה, עקב מכתב ששיגר למשרדי הקונגרס התוקף את הארגונים היהודים ואת איפ"ק.
באוגוסט של אותה שנה, הוא פעל נגד החרם האקדמי של הנהגת איגוד האוניברסיטאות והקולג'ים של בריטניה (UCU).
הוא הצטרף לקואליציית הנציגים של פלורידה, ששיגרו מכתב לנשיאי האוניברסיטאות של פלורידה, המפציר בהם לדחות חרם אקדמי זה ולתמוך במאמצי הקונגרס כנגד החרם, שהעביר בפה אחד חוק המגנה את ההחלטה.
בספטמבר של שנה זו, הוא יזם את הצעת חוק 235, התומכת בשדרוג יחסי ישראל עם נאט"ו, כחברה מובילה של הדיאלוג הים תיכוני של נאט"ו וכחברה בשותפות של נאט"ו לשלום.
באותו חודש, הוא היה גם בין יוזמי חוק בית הנבחרים 1400 ובשמו, חוק מניעת התפוצה לאיראן, שעבר ברוב מוחץ בבית הנבחרים ומטיל סנקציות נוספות על איראן כנגד תוכנית הגרעין שלה, על ידי הענשה של חברות זרות שמשקיעות במגזר האנרגיה של מדינה זו.
כמו כן, זה מסיר את זכותו של הנשיא לערער על סנקציות נגד חברות משקיעות אלו.
באותה שנה, הוא פעל ביחד עם כמה צירים בבית הנבחרים - בהם חברי הקונגרס היהודיים, ג'רלד נדלר ואנתוני ויינר לגבש גוש של חברי קונגרס משתי המפלגות כדי לבלום את עסקת הנשק עם סעודיה כשתוצג בגבעת הקפיטול.
כמו כן מתוקף תפקידו, ניהל את השימוע בקונגרס בדבר תוכנית הצבת טילי הגנה במזרח אירופה, פולין וצ'כיה והביע התנגדות לכך גם בשל העובדה, במקרה של מתקפה אירנית תוכנית ההגנה נגד טילים איננה מספקת הגנה לישראל".
וקסלר חבר בצוות המשימה של הקונגרס למניעת אנטישמיות, וטוען כי זה אחד מהעדיפויות העליונות שלו להילחם בתופעה זו באמריקה, אירופה והמזרח התיכון.
הוא סייע להביא לתודעה את מגמות אנטישמיות ולטפח אווירה של סובלנות דתית והבנה הן מבית ומסביב לעולם.
הוא היה ליוזם המוביל של חוק בחינת האנטישמיות הגלובאלית של שנת 2004, אשר כונן משרד מיוחד במחלקת המדינה במטרה לעקוב אחר ולהילחם באנטישמיות מסביב לעולם.
המטרה של יוזמתו זו היא, להביא לתשומת לב לנושא ולסייע לבסס נוסחה אשר תביא לתגובה גלובאלית חזקה יותר לאנטישמיות, במיוחד באירופה.
כיושב ראש ועדת המשנה ליחסי חוץ, בנושא אירופה, הכוללת גם נושאים של איומים שצצים מאירופה, הוא תמך במאמצים ללחימה באנטישמיות באירופה.
ב-2004, הוא השתתף בוועידה בנושא אנטישמיות של הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה (OSCE, "ועדת הלסינקי") בברלין.
בוועידה זו, הוא ייסד המלצות מחייבות עבור ממשלות אירופה להילחם ולפקח על האנטישמיות ולהגדיל את החקיקות נגד פשעי שנאה והחינוך.
הוועידה נתפסה כהיסטורית משום שזו הייתה הפעם הראשונה שחברים בקהילה הבינלאומית גם הסכימו שביקורת פוליטית על ישראל אסור שתשרת הצדקה להתנהגות או אמונה אנטישמית.
הוועידה היוותה צעד כלפי מניעת השמה לקלס את הנושא השואה.
וקסלר היה היוזם של חוק בית הנבחרים 1746 הדורש מחברות ביטוח בארצות הברית לחשוף את כל פוליסות הביטוח בתחום השואה ולאפשר לניצולי שואה להגיש תביעות בנושא זה בבתי משפט אמריקאים.
מטרת החקיקה באה לאחר שבמשך שישים שנה אחרי השואה, ניצולי השואה היו עדיין נתקלים בדחייה, עיכוב, בירוקרטיה בסוגיות האלה.
רק 17,000 מתוך 870,000 פוליסות ביטוחי חיים של יהודים מלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, שולמו למבוטחים.
חקיקה זו הסדירה את הנושא לראשונה.
הוא יזם גם, את חוק בית הנבחרים 1185, אשר נוגע למקרים במלחמת העולם השנייה בהם גורשו יהודים למדינות עוינות לאמריקה, מטרת החקיקה להביא לבחינה מלאה של יחסה של ממשלת ארצות הברית כלפי כל המיעוטים האתניים ובתוכם הפליטים היהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
החוק ייסד שתי ועדות: אחת שתלמד ותנפיק דו"ח על היחס כלפי הקבוצות האתניות במהלך המלחמה, והשנייה שתבחן ותוציא דו"ח בנוגע ליחס כלפי הפליטים היהודים שברחו מרדיפות המשטר הנאצי בזמן מלחמת העולם השנייה.
בנוסף, הוא ניהל שימועים עם עדי ניצולי השואה, בקונגרס ובאוניברסיטת פלורידה, לגבי הארכיון בעיר באד ארולסן, שבגרמניה, אשר מחזיק מיליוני מסמכים אודות גורלם של האנשים שנספו במחנות ההשמדה וסירב במשך כ-60 שנה לפתוח את דלתותיו לקרוביהם הניצולים; זאת במטרה ללחוץ לפתיחת הארכיון ולהביא לשינויי מדיניות בארכיונים אחרים באירופה.
כן לחץ וקסלר על הנשיא בוש ומזכירת המדינה, קונדוליזה רייס, להעלות את נושא ההשבה ו/או פיצויים עבור הרכוש היהודי בפולין בפגישותיהם עם נשיא וראש ממשלת פולין.
וקלסר מכהן כרגע בוועדות בית הנבחרים של ארצות הברית הבאות:
תת-הוועדה למזרח התיכון ודרום אסיה
תת-הוועדה לבתי משפט, האינטרנט וקניין רוחני
תת-הוועדה לשוקי ההון, ביטוח ומיזמים נתמכי ממשל
תת-הוועדה למדיניות מוניטרית פנים וחוץ, סחר וטכנולוגיה
כוח המשימה של הקונגרס למניעת אנטישמיות
נציג ארצות הברית לפרלמנט של נאט"ו.
שדולות חברי בית הנבחרים (Caucus)
רוברט זוברין הוא מהנדס חלל וסופר אמריקאי, אשר ידוע במיוחד בעבור תמיכתו במשימות מאוישות למאדים.
זוברין כתב ספר התומך בחקר מאדים "The Case for Mars".
בנוסף, זוברין הוא ציוני, אשר כתב ספר אלגורי על הסכסוך הישראלי-פלסטיני בשם "הארץ המובטחת" (The Holy Land) ב-2003.
המוזיקאי האמריקאי פרנק בלאק כתב עליו את השיר "רוברט אוניון", כאשר שורות השיר יוצרות אקרוסטיכון של השם רוברט זוברין.
זוברין קיבל השראה לעיסוק בחלל כבר בילדותו המוקדמת.
לטענתו כבר בגיל 5 קרא מדע בדיוני, והתלהב עד אין שיעור מהאזנה לצפצופים ששידר הלוויין ספוטניק.
כהמשך ישיר לחלום זה למד תואר ראשון במדעים מדויקים.
לאכזבתו קיצץ ממשל ניקסון את תקציב נאס"א עד כדי גניזת כל תוכניות החלל המאוישות, וחלומות הילדות על ישוב החלל נגוזו.
לאחר התואר פנה זוברין ללימוד מדעים בבהי"ס תיכון.
באמצע שנות ה-80 החליט זוברין להחיות מחדש את חלומות נעוריו.
הוא למד לתארים מתקדמים בהנדסת חלל, והצטרף לחברת מרטין - מארייטה, שמאוחר יותר התמזגה עם לוקהיד בה עסק בתכנון משימות חלל בקבלנות משנה עבור נאס"א.
סמוך לזכייתו בנשיאות הודיע בוש האב בנאום לציבור, שהוא מנחה את נאס"א לשוב למשימות מאוישות בכלל, ובפרט להנחית שוב אדם על הירח ולהנחית אדם על מאדים.
נאס"א נערכה למילוי ההנחיה, והגישה לאישור הקונגרס בקשת תקציב של 450 מיליארד דולר.
לאחר כמה שנות דיונים, הקונגרס סירב באופן סופי לממן פרויקט כה יקר ונאס"א משכה את הצעתה.
זוברין פרסם מזכר פנימי בתפוצה רחבה במארטין-מארייטה בה פירט את דעתו באשר לסיבה לעלותה המפלצתית של תוכנית נאס"א: שיגור רכב חלל יחיד על פי הדגם של תוכנית אפולו, שנושא עליו את כל הדרוש לשהייה אחר הנחיתה ולמסע חזרה.
רכב חלל יחיד למשימה כזו נדרש להיות כה גדול, עד שלא ניתן לבנות אותו אלא אם הבנייה נערכת בנפילה חופשית בחלל.
זוברין הציע מודל חליפי, שבו צורכי המסע חזרה ישוגרו בנפרד, והנהלת מרטין-מארייטה הסכימה לממן בדיקת התכנות ראשונית למודל זה.
יחד עם מהנדס נוסף בשם בייקר תכנן זוברין משימה שפוצלה לשני שיגורים נפרדים, ישירות מכדור הארץ, ובליבה הרעיון שהן החמצן לשהייה על פני מאדים והן הדלק והחמצן למסע חזרה יופקו על ידי מפעל כימי אוטומטי שינחת על פני מאדים שנים לפני שיגור המשימה המאוישת.
בייקר תכנן עבור הפרויקט את טיל האריס, שהשתמש עד כמה שניתן בטכנולוגיית המעבורות הקיימת.
פרויקט זה כונה ישיר למאדים.
תכנון תוכנית האב עם נאס"א וגניזתה
הנהלת מרטין-מארייטה שלחה את צמד המהנדסים להציג את רעיונותיהם מול אגפים שונים בנאס"א.
בתחילה נראה היה שהתוכנית זוכה לתגובה אוהדת: צוות מנאס"א בנה תוכנית משימה זהירה יותר מתוכניתו של זוברין, שדרשה שלושה שיגורים.
הערכת התקציב הייתה 55 מיליארד דולר - כשמינית מעלותה של תוכנית נאס"א.
אך בסופו של דבר דחתה הנהלת נאס"א את הפרויקט.
לטענת בייקר וזוברין הסיבה לדחייה הייתה פוליטיקה פנימית בנאס"א, שביכרה ביטחון תעסוקתי על פני פרויקטים שאפתניים אך מועדים לסכנת פיטורים המוניים, כדוגמת אלו שחוו בנאס"א לאחר נטישת פרויקט אפולו.
דרכיהם של בייקר וזוברין נפרדו.
לטענת בייקר הוא לא מצא לעצמו מקום במסע הצלב שניהל זוברין, טענה אחרת היא שזוברין רתח על הסכם נפרד אליו הגיע בייקר עם נאס"א לפיתוח טיל ה"ארס".
כך או כך דרכו של זוברין במסע השכנוע לא צלחה.
הוא נפרד מעבודתו במרטין ופתח חברה עצמאית, וניסה לגייס תמיכה לתוכניתו ולהפעיל לחץ חיצוני על נאס"א.
כחלק ממסע זה הקים את אגודת מאדים, שגייסה תומכים רבים לרעיון המסע המאויש למאדים מכל רחבי העולם.
כתוצאה ממסע זה זכה זוברין להופיע לפני ועדת הסנאט האחראית על נאס"א.
בדיון בוועדה ביטא זוברין השקפה חריפה ביותר על התנהלותה של נאס"א ושל הוועדה, והצהיר שקיימת בציבור תחושה שגובלת בתחושה שהאחראים בגדו בציבור.
אחד מחברי הוועדה הצהיר שזוברין נראה מטורף מזעם.
אגודת מאדים המשיכה וגייסה כספים והקימה ביוזמתה תוכנית אימון שאפתנית, במסגרתה התאמנו כמה עשרות אנשים למשימה על מאדים במדבריות יוטה.
עם בחירתו של הנשיא אובמה הוא בישר לאומה על שינוי יעודה של נאס"א, מתכנון וביצוע תוכניות חלל לתכנון בלבד.
בכך נסתם הגולל על תקוותם של אנשי אגודת מאדים וזוברין לחזות בביצוע התוכנית בעתיד הקרוב.
רוברט ויזדום הוא שחקן אמריקאי.
בשנת 2000 שיחק בסרט "סטרפטיז באיגואנה הכחולה" לצד סנדרה או.
הוא כיכב בשלוש העונות האחרונות של הסדרה "הסמויה" מבית HBO כהווארד "באני" קולווין.
בנוסף לכך שיחק גם בסרט "Barbershop 2: Back in Business" עם אייס קיוב.
ויזדום שיחק בעונתה שלישית של סדרת הטלוויזיה "נמלטים" בתור לצ'רו, סוחר סמים פנמי ומנהיג האסירים בכלא "סונה".
בשנת 2010 שיחק בסרטו של מארק רופאלו "סימפתיה למתוק".
ידוע גם בתפקידו כ"ואן" בעונה הרביעית של הסדרה סוכן מחוק.
כמו כן שיחק במספר פרקים בסדרת המתח-פנטזיה "על טבעי" בעונה הרביעית בתוך המלאך אוריאל.
בשנת 2019 שיחק בסדרת הטלוויזיה "האזור החם" בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק בכיכובה של ג'וליאנה מרגוליס.
באותה שנה שיחק גם בסרטו של אדוארד נורטון "עיר יתומה", המבוסס על רומן באותו שם מאת ג'ונתן לת'ם.
בשנת 2021 הצטרף לעונה השלישית של הסדרה "בארי" בתפקיד ג'ים מוס.
בעונה הרביעית קודם לתפקיד ראשי.
רוברט חיים (1925 – 12 באוקטובר 2009) היה ראש המועצה המקומית הנבחר הראשון של אשדוד.
חיים נולד, גדל והתחנך באלכסנדריה שבמצרים.
הוא בוגר אוניברסיטת קהיר, למד במשך שנתיים כלכלה.
חיים היה פעיל בארגונים ציוניים בקהיר ובאלכסנדריה.
עלה לישראל, לאשדוד, בינואר 1957, בעת העלייה הגדולה ממצרים, לאחר מבצע סיני, עם אשתו גיז'לה ובתו היחידה ימימה.
זאת לאחר שעבר טרגדיה שבה שכל את שני בניו הקטנים בפיגוע רצח אנטישמי במצרים.
הוא עלה היישר למעברת אשדוד-ים שהייתה בראשיתה זרועת פחונים עם תושבים עולים שהגיעו מכמה מדינות כמו רומניה, מרוקו ומצרים.
תחילה עבד ככולם בעבודות יזומות, והיה עולה כל בוקר על המשאית עם טוריה (מעדר) ביד כשהוא "חנוט" בחליפה וענוב בעניבה תואמת.
לאחר תקופה של יותר משנה, נפתח סניף של מפעלי תובלה למשאיות "שלב" ובזכות שליטתו בשפות רבות, נתמנה רוברט חיים למנהלו.
בשנת 1960 עם הכרזת אשדוד-ים (אשדוד) כמועצה מקומית ופקיעת הסמיכות למועצה אזורית חבל יבנה, שר הפנים מינה מועצה ממונה בת תשעה חברים, כאשר למפא"י היו שלושה חברים, למפד"ל שני חברים, ולתנועת החירות, לאחדות העבודה, ל"חברת אשדוד" ולנציג משרד הפנים מנדט לכל אחד.
כאשר מוסכם מראש שנציג משרד הפנים, שהוא למעשה ממונה גם על מחוז הדרום מר דב גור, יכהן כראש המועצה הזמני עד לבחירת ראש מועצה מבין מועמדי הסיעות.
גור התפטר כעבור חצי שנה והוחלף בסגנו אפרים לנגסנר.
לאחר שהודח לנגסנר ב-1 במאי 1961, בחרו נציגי כל הסיעות במועצה ברוברט חיים לראשות המועצה, כנציג של מפלגת מפא"י בה היה חבר.
בחירתו, הותנתה בכך שהמפלגה תוכל להעבירו מהתפקיד על פי החלטתה.
אולם, בתחילת שנת 1962 כשהוועידה המוניציפלית של המפלגה הודיעה לו כי הוחלט להחליפו, ביו"ר הוועדה מיכה אלמוג (מכפר סבא) סירב חיים להתפטר מתפקידו.
חיים סולק ממפלגת מפא"י אותה האשים באפליה עדתית,.
מפא"י אף ניסתה לטעון כי חיים פסול מכהונה בתפקיד ראש מועצה, בטענה שיש בידיה חומר המלמד על פגם 'מוסרי-ציבורי' בהתנהלותו, אולם משרד הפנים אישר את המשך כהונתו.
חיים הוסיף לכהן עד נובמבר 1963, כשהוא מקים במועצה קואליציה שכללה את סיעת הליברלים.
במהלך כהונתו שינה את שם המועצה מ"אשדוד-ים" ל-"אשדוד".
והיה זה שבחר את סמל העוגן והאריה של העיר.
חיים הניח את אבן הפינה וליווה את הקמתו של הנמל, חלק מהמפעלים הגדולים ובניית התשתיות בפעילות הראשונית להקמתה של העיר בעתיד.
בתום כהונתו כראש מועצה, התקיימו בחירות ראשונות לרשות המקומית.
אליהן ניגש רוברט חיים בראש רשימה מקומית בשם ע"ע (עירייה עצמאית) שהתמודדה כנגד מפא"י ונתפסה כמפלגה 'עדתית' בעיתונות.
במהלך קמפיין הבחירות הבהירה מפא"י למספר מועמדים שרצו במסגרת מפלגתו של חיים כי ריצה זו תוביל להוצאתם מהמפלגה, ולפיכך פרשו חלקם.
מפלגתו של חיים קיבלה שני מנדטים, בעוד מפא"י קיבלה שלושה מנדטים, והרשימה הדתית שלושה מנדטים נוספים.
הליברלים, חירות ואחדות העבודה קיבלו מנדט כל אחת.
העיתונות הציגה את תוצאות הבחירות כהישג לחיים, וכביטוי לחוסר שביעות רצונם של בני עדות המזרח בעיר מהתנהלות מפלגת השלטון.
במהלך המשא ומתן הקואליציוני ניסה חיים לרקום קואליציה חלופית עם הליברלים והדתיים ואף הצטרף למפלגה הליברלית.
נציגי מפא"י סירבו לנהל עימו משא ומתן על ישיבה עימם בקואליציה.
לבסוף הצליח אבנר גרעין, נציג מפא"י לראשות המועצה שכיהן כמנהל מחלקת הסעד במועצה המקומית, להרכיב קואליציה עם הרשימה הדתית ולהחליף את חיים.
חיים הוא יקיר העיר אשדוד.
רוברט ויטק (בסלובקית: Róbert Vittek; נולד ב-1 באפריל 1982 בברטיסלאבה) הוא כדורגלן עבר סלובקי ששיחק בעמדת החלוץ.
ויטק החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון הפאר המקומי סלובן ברטיסלאבה בשנת 1999. בשנת 2003 הוא הגיע לנירנברג הגרמנית, בזמן שהמועדון היה בליגת המשנה הגרמנית.
בעונת , הוא סייע למועדון לזכות בהעפלה לבונדסליגה כאשר כבש 5 שערים באותה העונה.
את העונה שלאחר מכן, ויטק החל בצורה רעה כאשר לא הצליח להבקיע שער ב-17 המשחקים הראשונים של העונה.
ואז, לאחר פגרת החורף בגרמניה, ויטק כבש בצרורות, והגיע להישג מרשים של 16 שערים ב-16 המשחקים האחרונים של העונה.
במחזורים ה-24 וה-25 של אותה העונה, ויטק עשה היסטוריה בבונדסליגה כאשר היה השחקן הראשון שכובש סך הכל 6 שערים בשני משחקים רצופים.
סך הכל באותה העונה, היו לויטק 5 משחקים בהם כבש צמד לפחות, והוא סיים במקום החמישי בטבלת מלכי השערים של הבונדסליגה.
בעזרתו של השחקן במחצית השנייה של העונה, נירנברג עלתה ממאבקי הירידה עד למקום השמיני המכובד.
אחרי עונת , בה המשיך לפרוח בנירנברג, קבוצות רבות ברחבי אירופה רצו בשירותיו של השחקן, כאשר המועמדת העיקרית לקליטתו של ויטק הייתה יריבת הבונדסליגה המבורג.
דינמו קייב האוקראינית הציעה עבורו 10 מיליון אירו ביוני 2006, אך נירנברג סירבה להצעתה.
בנוסף נירנברג דחתה הצעה עבורו מלוקומוטיב מוסקבה הרוסית.
בסופו של דבר, ויטק עבר לליל הצרפתית בשנת 2008.
לאחר שעבר באנקרגוצ'ו, טרבזונספור ובאיסטנבול בשאקשהיר, ב-3 בספטמבר 2013 חזר ויטק לסלובן ברטיסלאבה.
באותה העונה זכה עם הקבוצה באליפות הליגה הסלובקית והגיע עמה לגמר הגביע הסלובקי.
ויטק חבר בסגל הנבחרת הסלובקית מאז שנת 2001. בטורניר מונדיאל 2010 שיחק ויטק בכל ארבעת משחקיה של נבחרתו, וכבש ארבעה שערים, כולל שער בפנדל בהפסד לנבחרת הולנד בשלב שמינית הגמר.
שעריו בטורניר העלו את מאזן כיבושיו במדים הלאומיים ל-23 שערים, אשר הכתירו את ויטק כמלך שערי סלובקיה בכל הזמנים עד קיץ 2019.
רוברט וייל (נולד ב-21 בנובמבר 1948 בשוודיה) הוא איש עסקים יהודי-שוודי, מיליארדר ובעליה של חברת ההחזקות פרובנטוס קפיטל פרטנרס.
וייל הקים את חברת פרובנטוס קפיטל פרטנרס (Proventus) בשנת 1980 במטרה לרכוש שלד של חברה בורסאית.
החברה עסקה מאז בקניית חברות כושלות ושיקומן.
בשנת 1995 הפכה לחברה פרטית והפסיקה להיסחר בבורסה.
בשנת 1997 רכש וייל את בית הפגודה המפורסם בתל אביב מידי הקבלן ראובן פלד בעבור 5.5 מיליון דולר ובו הוא מתגורר.
וייל עוסק בפילנתרופיה ונחשב לאחד התורמים הגדולים ללהקת בת שבע.
הוא אב לשני ילדים מאשתו הראשונה וילדה מבת זוגו הנוכחית.
רוברט וייט היה מלחין אנגלי-קתולי, שהמוזיקה הליטורגית שלו לטקסטים לטיניים נחשבת למשובחת במיוחד.
יצירותיו ששרדו כוללות מוזיקה לפסוקים ממגילת איכה ומוזיקה אינסטרומנטלית לויולים.
תומאס מורלי בספרו "הקדמה פשוטה וקלה למוזיקה מעשית" (A Plaine and Easie Introduction to Practicall Musicke) משנת 1597 מהלל את וייט כאחד מגדולי המלחינים האנגלים, השווה בערכו לאורלנדו לאסוס.
וייט ככל הנראה נולד בהולבורן, שבמחוז לונדון.
בשנת 1566 קיבל משרה דומה בקתדרלת צ'סטר, כממשיכו של ריצ'רד סייוול והשתתף בהכנת מופעי חג השבועות של צ'סטר בשנים 1567-69. הודות למוניטין שיצאו לו כמאמן מקהלות, התמנה בשנת 1570 לאחראי על נערי המקהלה של מנזר וסטמינסטר.
וייט ומשפחתו נספו במגפת הדבר הקשה שתקפה את אזור וסטמינסטר בשנת 1574. אף כי נראה שווייט עשה את רוב חייו בעבודה מצפון לבירה, מצוואתו (מן ה-7 בנובמבר 1574) עולה, כי הניח נכסים בלתי מבוטלים בסאסקס והורה לקבור אותו בכנסיית מרגרט הקדושה בווסטמינסטר, "קרוב לילדי".
על אף מעמדו הגבוה בקרב המוזיקאים במחצית המאה ה-16, יצירותיו כמעט ונשכחו כליל, עד שצ'ארלס ברני גילה אותן.
יצירות רבות של וייט שרדו ודי ב-17 המוטטים, המגניפיקט הלטיני, שתי קינות לפסוקים ממגילת איכה ושמונה מזמורי תפילה כדי להעמיד אותו בשורה הראשונה של מלחינים אנגלים מן התקופה האליזבתנית.
יצירותיו שאינן כוראליות כוללות "אין נומינס" לוויולים ופנטזיית הקסאקורד לכלי מקלדת.
רבים מן המוטטים נכתבו למזמורי תהילים ומאופיינים בנקודות אימיטאציה רציפות ובצליל לכל הברה בראשית כל פסוק.
ב"קינות איכה" שלו, לחמישה קולות, הקדים את תקופתו, כמו גם במוטטים Peccatum peccavit Jerusalem ו-Regina Coeli
יצירותיו של וייט מתחלקות לשתי קבוצות עיקריות: אלה ששימשו אולי בטקסי התפילה בתקופת מרי והאחרים (מוטטים לפסוקי תהילים וקינות איכה) שנכתבו, קרוב לוודאי, בתקופת מלכותה של אליזבת.
רוברט וֶלְטְש היה עיתונאי, עורך ופעיל ציוני.
ולטש נולד בעיר פראג שבאוסטריה-הונגריה (כיום בירת צ'כיה) למשפחה עתיקה ומכובדת.
אביו תיאודור ולטש היה עורך דין ופעיל בקהילה היהודית.
בסוף המאה ה-19 הוא היה המנהל הכללי של החברה המרכזית לניהול חיים יהודיים (Centralverein zur Pflege Jüdischer Angelegenheiten).
עם תחילת לימודיו באוניברסיטת קארל פרדיננד בפראג הצטרף רוברט ולטש לארגון הסטודנטים הציוני "בר כוכבא" ואף כיהן כנשיאו בשנים 1911–1912. בעיר הייתה קהילה יהודית חזקה, שמבחינה תרבותית הייתה גרמנית.
במלחמת העולם הראשונה נלחם ולטש בצד מעצמות המרכז.
דודנו פליכס ולטש היה חבר קרוב של קפקא ומקס ברוד.
רוברט היה חבר של האחרון כל חייהם.
שניהם חלקו עניין עמוק בציונות אידיאליסטית.
ולטש החל לפרסם מאמרים בכתבי עת יהודים גרמנים ב-1910, בשבועון בגרמנית Selbstwehr שיצא בפראג וכן ב"די וֶלט".
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוזמן לברלין בירת גרמניה להיות עורכו של כתב העת Jüdische Rundschau ("יידישֶה רוּנדשַאוּ"), עיתון שפורסם, בחלק מן השנים, פעמיים בשבוע בברלין; שיא תפוצתו היה 37,000 עותקים.
ולטש ערך וכתב עבור העיתון מ-1919 עד סגירתו על ידי המשטר הנאצי ב-1938 אחרי ליל הבדולח.
תרומתו הידועה ביותר הייתה תגובתו לחרם אחד באפריל 1933 שהכריזו הנאצים על חנויותיהם של היהודים: "שאוהו בגאון את הטלאי הצהוב".
הייתה זו קריאה לעוצמה וסולידריות וקול בודד בתגובה לחרם הנאצי.
לא הייתה זאת התייחסות לחובת ענידת טלאי צהוב, שהנאצים לא כפו אותה עד 1941, כי אם קריאה לאחדות של הקהילה היהודית-גרמנית שעד אותו זמן ראתה את עצמה כחיה חיים משולבים יפה בגרמניה.
מ-1925 עד 1933 היה ולטש פעיל בתנועת "ברית שלום", שדגלה בפתרון מדינה אחת בארץ ישראל כשיהודים וערבים חיים ביחד.
לשם מטרה זו הוא התיידד עם מרטין בובר ואלברט איינשטיין.
לאחר שנמלט לארץ ישראל ב-1938, ערב המלחמה, המשיך להטיף להסדר עם האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל המנדטורית.
הוא היה גם מיודד עם חיים ויצמן, שמאוחר יותר היה לנשיא הראשון של מדינת ישראל.
ולטש עבד שנים רבות ככתב של "הארץ".
ב-1945 עבר ללונדון ונעשה כתב העיתון שם.
בתפקיד זה דיווח על משפטי נירנברג.
ולטש היה אחד היוזמים להקמת מכון ליאו בק, שנקרא על שמו של ליאו בק, רבה ומנהיגה של יהדות גרמניה בזמן השלטון הנאצי.
המכון מוקדש לשימור ההיסטוריה של הקהילה היהודית-גרמנית ותרבותה והוא פעיל גם היום.
רוברט ולטש נפטר בירושלים בסוף שנת 1982, בן 91 במותו.
בנפתולי הזמנים: הרהורים על אירועי יובל שנים: מאמרים מן השנים 1949–1979, ירושלים ותל אביב: שוקן (פרסומי מכון ליאו בק) תשמ"א.
רוברט וילסון היה במאי תיאטרון אמריקאי אוונגרדי, שכונה "אמן התיאטרון המקורי ביותר (באמריקה) – ואולי אפילו בעולם".
במהלך הקריירה המגוונת שלו הוא עבד גם ככוראוגרף, אמן מיצג, צייר, פסל, אמן וידאו ארט, מעצב קול ותאורה.
הוא ידוע במיוחד בשל שיתוף הפעולה שלו עם פיליפ גלאס על האופרה "איינשטיין על החוף" (Einstein on the Beach), ועם אמנים רבים אחרים, בכללם היינר מילר, ויליאם ס.
בורוז, אלן גינסברג, לו ריד, טום וייטס, דייוויד בירן, לורי אנדרסון, Gavin Bryars, דריל פינקני, רופוס ויינרייט ומרינה אברמוביץ'.
וילסון נולד בווייקו, טקסס, בנם של לורי וולמה (שם נעוריה המילטון) ודי.
הוא למד מנהל עסקים באוניברסיטת טקסס באוסטין בשנים 1959–1962. הוא עזב לברוקלין ב-1963, קיבל תואר ראשון באדריכלות ממכון פראט ב-1965. הוא גם השתתף בהרצאות סיביל מוהולי-נג'י (אלמנתו של לסלו מוהולי-נג'י), ולמד ציור אצל האמן ג'ורג' ג'יי מקניל.
אחר-כך נסע לאריזונה ללמוד ארכיטקטורה אצל פאולו סולרי במתחם שלו.
ב-1968 ייסד וילסון את להקת המופע הניסויי the Byrd Hoffman School of Byrds (נקרא על שם מורה שעזר לו להתגבר על לקות דיבור – הוא סבל מגמגום קשה כנער).
ביחד עם הלהקה, הוא יצר את עבודותיו הרציניות הראשונות, ב-1969 "מלך ספרד" ו"חייו וזמנו של זיגמונד פרויד".
הוא התחיל לעבוד באופרה בראשית שנות השבעים, יצר את "איינשטיין על החוף" (Einstein on the Beach), ביחד עם המלחין פיליפ גלאס, שהביא לשני האמנים פרסום בינלאומי.
בשנים 1983–1984, וילסון תכנן מופע לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984): "מלחמת האזרחים: ניתן למדוד עץ הכי טוב כשהוא מונח על הארץ" (The Civil Wars: A Tree Is Best Measured When It Is Down).
העבודה השלמה הייתה באורך 12 שעות, ב-6 חלקים.
ההפקה הושלמה רק בחלקה – האירוע כולו בוטל מחוסר מימון.
ב-1986, חבר השופטים של פרס פוליצר בחר פה אחד ב"מלחמת האזרחים" לפרס הדרמה, אולם הוועדה המפקחת פסלה את הבחירה ולא העניקה פרס לדרמה באותה שנה.
וילסון היה ידוע בכך שהוא דוחף קדימה את גבולות התיאטרון.
עבודותיו ידועות בסגנונן הפשוט, עם תנועות איטיות מאוד, וברוב הפעמים מתרחשות בהיקף רחב של חלל וזמן.
"חייו וזמנו של יוסיף סטלין" הוא מופע בן תריסר שעות, בעוד "הר קא" ו"גארדניה טראסה" הוצגו על פסגת הר באיראן ונמשכו לאורך שבעה ימים.
בנוסף לעבודתו הבימתית, וילסון יצר פסלים, ציורים, ועיצב רהיטים.
הוא זכה בפרס אריה הזהב בביאנלה של ונציה 1993 עבור פסל שיצר.
ב-1996 וילסון קיבל את פרס דורותי וליליאן גיש.
ב-2004 הציע עלי חוסייני לוילסון משרה עם מגורים בערוץ הטלוויזיה LAB HD
מאז אותה עת, וילסון והמפיקה אסתר גורדון (ואמנים אחרים כגון בראד פיט,
מיכאיל ברישניקוב, רוברט דאוני ג'וניור, וינונה ריידר, ז'ולייט בינוש, איזבל הופר, דיטה וון טיס ופיטר סארסגארד ואחר-כך עם מתיו שאטוק, הפיקו עשרות סרטי וידאו בעלי הבחנה גבוהה הידועים בשם Voom Portraits.
בין המשתתפים בפרויקט הנפוץ הזה היו גם המלחין מייקל גלסו, האמן והמעצב המנוח אז'ן טסאי (Tsai), מעצב האופנה קווין סנטוס ומעצב התאורה Urs Schönebaum.
בנוסף לידוענים כללו המוצגים עיצובים של אנשי מלוכה, בעלי חיים, חתני פרס נובל ונוודים.
הסופר הצרפתי לואי אראגון שיבח את וילסון באומרו: "מה שאנחנו, מאז שהסוריאליזם נולד, החלומות רדפו אחרינו והמשיכו מעבר לנו".
ב-2010 וילסון עבד על מחזמר חדש עם המלחין (שאיתו שיתף פעולה שנים רבות) טום וייטס והמחזאי האירי מרטין מקדונה (McDonagh).
ב-2002, וילסון הוזמן לשמש כמנטור התיאטרון הראשון בחניכת תוכנית "יוזמת המנטור ובן החסות באמנויות של רולקס" Rolex Mentor and Protégé Arts) Initiative), תוכנית נדבנות בינלאומית שמצוותת אמנים לתלמידים בעלי כישרון מבטיח למשך תקופה של שנה של עבודה יצירתית אחד על אחד.
בשנת 2017 התארח וילסון במסגרת פסטיבל ישראל והציג את הצגת היחיד שכתב סמואל בקט – הטייפ האחרון של קראפ.
שפה היא אחד המרכיבים החשובים ביותר בתיאטרון ורוברט וילסון מרגיש בבית בשימוש בה בדרכים שונות.
השפעתו של וילסון בהיבט הזה בלבד של התיאטרון עצומה.
ארתור הולמברג, פרופסור לתיאטרון באוניברסיטת ברנדייס, אמר ש:
"איש לא המחיז את משבר השפה בצורה בגאוניות פראית כמו רוברט וילסון"
וילסון מראה בעבודתו מדוע ולמה השפה חשובה מאוד ולא ניתן להתעלם ממנה.
טום וייטס, פזמונאי מוערך ושותפו של וילסון, מספר אודות סגנונו הייחודי של וילסון בשימוש במילים:
וילסון מראה את חשיבותה של השפה בכל עבודותיו ובאופנים שונים.
הוא זוקף לזכות קריאתו בעבודתה של גרטרוד שטיין והאזנתו להקלטות בהן היא מדברת את "שינוי דרך החשיבה שלי לעד".
וילסון ביים שלוש מעבודותיה של שטיין במהלך שנות ה-90: "דוקטור פאוסט מדליק את האורות" (1992), "ארבעה מלאכים בשלוש מערכות" (1996) ו"מלאכים שרים" (1998).
וילסון מחשיב את השפה ויורד עד למרכיביה הקטנים – המילים, כסוג של "כלי חברתי"
לא רק שהשפה משתנה במהלך הזמן, אלא שהיא משתנה עם האדם והתרבות.
הוא משתמש בניסיון שרכש בעבודה עם ילדים פגועי נפש ושיתוף הפעולה עם כריסטופר נואלס, משורר אוטיסטי ידוע איפשרה לוילסון לתקוף את השפה מכיוונים שונים.
וילסון מאמץ זאת בכך שהוא "מעמיד זו בזה זו רמות שונות של הגייה, עושר מילטוני, שירה מודרנית וצרחות קדם-מילוליות"
בניסיון להציג בפני הקהל שלו את חמקמקותה של השפה ועד כמה היא מסוגלת להשתנות.
הצגת מילים בצורה חזותית היא שיטה אחרת בה וילסון משתמש להפגין את יופייה של השפה.
עיצובי התפאורה, תוכניות וכרזות ההצגות שלו עטורי גרפיטי של מילים.
הדבר מאפשר לקהל לבחון את "השפה עצמה" במקום את "האובייקטים והמשמעויות אליהם היא מתייחסת".
וילסון מרבה להשתמש גם בעבודה ללא מילים.
באותה הדרך בה אמן משתמש בחלל המלא והריק, וילסון משתמש ברעש ובשתיקה.
בעבודה על הפקת "המלך ליר", וילסון מתאר בהיסח הדעת את נחיצותה של השתיקה:
"הדרך בה שחקנים מקבלים הכשרה כאן היא שגויה.
הם חושבים רק כיצד לנתח טקסט.
הם דואגים לאופן שבו יאמרו את המילים ואינם יודעים דבר אודות גופם.
אתה רואה זאת בדרך שבה הם הולכים.
הם אינם מבינים את חשיבותה של המחווה בחלל.
שחקן טוב יכול למשוך את תשומת לבו של הקהל בהזזת אצבע אחת".
בכמה מעבודותיו נחקר במיוחד הדגש על השתיקה.
"מבטו של החרש" הוא מחזה בלי מילים, והעיבוד למחזהו של היינר מילר "קוורטט" מכיל פרולוג ללא מילים בן חמש עשרה דקות.
הולמברג מתאר את עבודותיו באומרו:
אז'ן יונסקו, המחזאי המפורסם בן המאה העשרים אמר שוילסון "עולה על בקט" מכיוון ש"שתיקתו של וילסון היא שתיקה שמדברת" (הולמברג 52) ייתכן שהשתיקה על הבמה מפריעה לצופים אבל היא משרתת את הצורך להראות את חשיבותה של השפה בכך שמשתמשים בשתיקה.
וילסון מתכוון לענות בכך על השאלה שלו: "למה אף אחד לא מסתכל?" למה אף אחד לא יודע איך להסתכל?
למה אף אחד לא רואה שום דבר על הבמה?"
טכניקה אחרת בה וילסון משתמש היא במשמעות שיש למילים עבור דמות מסוימת.
ביצירה שלו "כשישבתי בחצר שלי הבחור הזה הופיע וחשבתי שאני הוזה", משחקות רק שתי דמויות, שתיהן נושאות אותו מונולוג של זרם התודעה.
בהפקה הראשונה של המחזה דמות אחת הייתה "מרוחקת, קרה (ו)מדויקת", בעוד האחרת "הציגה קומדיה מטורפת..
צוהלים" ההבדל בהדגשים ובמה שהן העבירו במונולוגים יצר שתי משמעויות שונות.
"לקהל היה קשה להאמין שהם שומעים אותו מונולוג פעמיים" במקום להגיד לקהל שלו מה מילים אמורות להביע, הוא פתח אותם בפני פרשנות, הציג בפניהם את הרעיון ש: "משמעויות אינן קשורות ברצועה למילים כמו סוסים לרתמה".
תנועה היא מרכיב מפתח בעבודתו של וילסון.
כרקדן, הוא מכיר בחשיבות תנועתו של שחקן על הבמה ויודע את המשקל שיש לתנועות שלו.
כשהוא דיבר על ה"מחזה ללא מילים" שלו, עיבוד ל"כשאנו המתים מתעוררים" של איבסן, אמר וילסון:
עם דגש כזה על תנועה, וילסון אפילו בונה את מבחני הבד שלו סביבה.
במבחן הבד שלו "וילסון לעיתים מבצע קטע תנועה מפורט" ו"מבקש מהשחקן לחזור עליו"
תומאס דרה, שחקן ב"מלחמת האזרחים", חש שמבחן הבד היה מבלבל, "כשנכנסתי, (וילסון) ביקש ממני ללכת לאורך החדר לספירה של 31, לשבת לספירה של 7, לשים את ידי על מצחי לספירה של 59. כל התהליך בלבל אותי"
כדי להדגיש יותר את חשיבותה של התנועה בעבודותיו של וילסון, סת' גולדשטיין, שחקן אחר ב"מלחמת האזרחים", אמר ש:
"כל תנועה מהרגע שנכנסתי לחדר עד לרגע שעזבתי אותו, תוכננה לפרטי פרטים.
במהלך הקטע על השולחן כל מה שעשיתי היה לספור תנועות.
כל מה שחשבתי עליו היה תיזמון".
כשמגיע הזמן להוסיף טקסט לתנועה, עדיין יש הרבה מה לעשות.
וילסון מקדיש תשומת לב רבה לטקסט ועדיין מוודא שיש מספיק "מרחב מסביב לטקסט"
בנקודה זהו, השחקנים מכירים את תנועותיהם ואת העיתוי שלהן, מה שמאפשר לוילסון להכניס את הפעולות בחלקים מסוימים של הטקסט.
מטרתו הסופית היא לגרום לכך שהקצב של הטקסט יהיה שונה מזה של התנועה כך שהקהל יוכל לראות אותם כשני חלקים נפרדים, לראות כל אחד מהם כעומד בפני עצמו.
בשלב הטקסט/תנועה, וילסון לעיתים מתערב בחזרה באומרו דברים כמו "משהו לא בסדר.
אנחנו צריכים לבדוק את הטקסטים שלכם כדי לראות אם אתם שמים את המספרים במקום הנכון".
הוא ממשיך ומסביר את החשיבות הטמונה בכך:
מקצבים אלה מעמידים את המוח על קצות אצבעותיו, שבאופן מודע או לא-מודע לוקח חלק במשמעות שמאחורי התנועה והתאמתה לשפה.
בדומה לשימושו של וילסון בהיעדר שפה בעבודותיו, הוא גם מבחין בחשיבות שיש להיעדר תנועה.
בהפקה של "מדיאה" וילסון ארגן את הסצנה שבה הזמרת המובילה עמדה מלכת לאורך כל השיר שלה בעוד רבים אחרים נעו סביבה.
לאפשר לשחקן להפגין כזאת נוכחות בימתית בלי להגיד מילה זה מאוד פרובוקטיבי, שזה בדיוק מה שוילסון מתכוון לו כדי להגשים כל משמעות של תנועה שהוא יוצר על הבמה.
וילסון מאמין ש"החלק החשוב ביותר בתיאטרון" הוא תאורה.
הוא מתייחס לאופן שבו הדימויים מוגדרים על הבמה, והדבר קשור לתאורה של אובייקט או תמונה.
הוא מרגיש שעיצוב התאורה יכול להפיח חיים בהפקה.
מעצב התפאורה של וילסון ב"מלחמת האזרחים", תום קאם, מתאר את הפילוסופיה שלו:
"תפאורה לוילסון היא כמו בד קנבס לצייר שפוגע בו בצבע".
הוא מסביר: "אם אתה יודע כיצד להאיר, אתה יכול לגרום לחרא להיראות כמו זהב.
אני צובע, אני בונה, אני מלחין באור.
וילסון הוא "הבמאי הגדול היחידי שמקבל תשלום על היותו מעצב תאורה" ויש שסבורים שהוא "אמן התאורה הגדול ביותר של דורנו"
עיצובי התאורה שלו מתבצעים בשטף, במקום לסירוגין, מה שהופך את האור ל"דומה לפסקול מוזיקלי".
עיצובי התאורה של וילסון מציגים "מרקמים דחוסים ומוחשיים" ומאפשרים ל"אנשים ואובייקטים להבליח מהרקע".
בעיצובים שלו ל"קוורטט", וילסון השתמש בארבע מאות אלומות אור לאורך תשעים דקות בלבד.
הוא שואף לשלמות, מתעקש להגשים כל היבט של חזונו.