tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוק האמברגו ומערכת הבחירות שלאחר מכן משנת 1808 משכו את קבוט ופדרליסטים רבים אחרים לפוליטיקה.
קבוט פרסם והפיץ מכתב בשמו של טימותי פיקרינג, המייצג כעת את מסצ'וסטס בסנאט והפדרליסט הבולט ביותר בחיים הציבוריים.
חוברת זו זכה לקריאה נרחבת והחיתה את התמיכה בפדרליסטים.
קאבוט, לעומת זאת, חשש שגישתו של פיקרינג עלולה להחיות את ההאשמות שהפדרליסטים היו "פלג בריטי" וכתב לו כשהוא קורא להיזהר.
כאשר פיקרינג התעקש, קבוט דיכא כמה דיבורים אנטי-ג'פרסוניים של הסנאטור.
אף על פי כן, קבוט לא יכול היה להישאר מורחק מהחיים הציבוריים.
למרות שהפדרליסטים לא זכו בניצחון מהדהד במסצ'וסטס, המפלגה זכתה במושבים בכמות מספקת בבית המשפט הכללי כדי לבחור בקבוט לתקופת כהונה של שנה במועצת המושל.
בבחירות במקביל לנשיאות, ייעץ קבוט נגד איחוד עם הפלג הקלינטוני של המפלגה הרפובליקנית וכל אסטרטגיה שעלולה להצביע על כך שהפדרליסטים תמכו בפירוק האיחוד או בבדלנות אזורית, כולל הצעתו של פיקרינג לשכור מהנדס צרפתי כדי לבצר את נמל בוסטון, באופן מסורתי חובה של הממשלה הלאומית.
למרות שהפדרליסטים לא הצליחו בבחירת נשיא, המפלגה אכן הצליחה לכפות על ביטול חוק האמברגו, שלאחריו פרש קבוט מהחיים הציבוריים.
הוא נסוג עוד לאחר מותו של בנו הבכור, צ'ארלס, בשנת 1811.
קבוט התנגד למלחמת 1812 מלכתחילה כלא צודקת ומרושעת והיה נחוש בפומבי להימנע מסיוע למלחמה בכל דרך שהיא.
עם זאת, הוא נמנע מפרשנות פוליטית עד 1814.
קבוט נבחר כציר לוועידת הרטפורד, שאורגנה ב-1814 על ידי פוליטיקאים פדרליים של ניו אינגלנד שלא היו מרוצים מניהול מלחמת 1812, בפרט מגיוס מיליציות המדינה לשירות פדרלי.
במסעו להרטפורד, הצטרף לקבוט ד"ר ג'יימס ג'קסון.
על פי הדיווחים, קבוט אמר לג'קסון שהוא נוסע להרטפורד כדי "למנוע מכם צעירים עם דם חם לעורר בעיות".
קבוט ניהל את הישיבה החשאית ומאוחר יותר אישר את ההליכים והמצע הרשמיים של הוועידה, שקראה לרפורמות חוקתיות אך נעצרה מלקרוא להיפרדות.
בתפקידו, קבוט נשאר מסויג ביחס לדעותיו שלו, ועורר את זעמם של פדרליסטים אנטי-מלחמתיים בצורה קיצונית יותר כמו פיקרינג וג'ון לואל ג'וניור.
לאחר סיום המלחמה, האמנה נתפסה כבלתי חוקתית, על גבול הבגידה.
הסכם גנט, שנחתם בזמן שהוועידה התכנסה, סיים למעשה הן את המפלגה הפדרליסטית והן את הקריירה הפוליטית של קבוט.
הוא לא הופיע יותר בפומבי ולא ניהל עוד את התכתבותו עם אישי ציבור, מלבד דיון קצר עם פיקרינג ששקל את היתרונות של סחר חופשי.
לאחר ועידת הרטפורד, חזר קבוט לחיי פנאי ברובם.
הוא נשאר נשיא חברת הביטוח הימי של בוסטון, אשר שמרה אותו בקשר עם עמיתיו הסוחרים.
הוא היה חבר פעיל בחברה של בוסטון והקדיש חלק ניכר מזמנו לאשתו, בתו אליזבת, ובנו הנרי שגרו בקרבת מקום עם משפחתו.
קבוט סירב בתוקף לצייר את דיוקנו במהלך חייו; רוב התיאורים שלו הם לאחר מותו.
הוא תואר על ידי בני זמנו כגבוה ו"בנוי בעוצמה".
סמואל גריסוולד גודריץ', עד לוועידת הרטפורד, תיאר אותו כבעל דמיון מדהים לג'ורג' וושינגטון.
קבוט גדל כחבר בכנסייה הקונגרגשיונלית של ניו אינגלנד, אך מאוחר יותר בחייו הפך ליוניטרי.
הוא סלד מדיבור בפני קהל אבל נחשב לאיש שיחה מצוין בפרטיות.
בין חבריו הקרובים היה ג'וזיה קווינסי השני, שלימים הפך לנשיא אוניברסיטת הרווארד.
ההיסטוריון ג'ורג' באנקרופט זיכה את קבוט שעודד אותו ללמוד בחו"ל באוניברסיטת גטינגן, שם הוא היה בין האמריקאים הראשונים שקיבלו תואר דוקטור.
הוא נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1788.
קבוט התחתן עם בת דודתו השנייה אליזבת היגינסון בשנת 1774. נולדו להם ארבעה ילדים:
צ'ארלס הפך לסוחר כמו אביו, ולקח מסעות ארוכים לאיי הודו המזרחית.
הנרי ואדוארד החלו שניהם את הקריירה שלהם בבוסטון, במשרד עורכי דין ובבית ספירה, בהתאמה.
אדוארד מת בשנת 1803. צ'ארלס מת מצריכת סמים בהוואנה בשנת 1811. הנרי ואליזבת חיו בבגרותם.
אליזבת נישאה לג'ון תורנטון קירקלנד, הנשיא החמישה עשר של אוניברסיטת הרווארד.
דרך בתו של הנרי אנה, ג'ורג' קבוט היה סבא רבא של הנרי קבוט לודג', שהחזיק במושבו של קבוט בסנאט של ארצות הברית מ-1893 ועד מותו ב-1924. נכדו של לודג', הנרי קאבוט לודג' הבן, ייצג גם את מסצ'וסטס בסנאט מ-1937 עד 1943 ושוב מ-1947 עד 1953.
בשנת 1795, קבוט היה לזמן קצר האפוטרופוס של ז'ורז' וושינגטון דה לה פאייט, בנו של המרקיז דה לה פאייט, שברח מצרפת כדי לחיות בארצות הברית בגלות.
לה פאייט התגורר בבוסטון תחת השם המשוער "מוטייר" ולמד באוניברסיטת הרווארד .
לה פאייט נכנס מאוחר יותר לטיפולו של המילטון לפני שאומץ לבסוף על ידי וושינגטון עד שיוכל לחזור לצרפת.
בשנת 1794, קבוט העביר את משפחתו מבוורלי לברוקליין, מסצ'וסטס, שם בנה אחוזה בשם "גרינהיל".
בין אורחיו היה שופט בית המשפט העליון ג'יימס איירדל.
בשנת 1803, כדי לאפשר לבתו אליזבת להיכנס לחברה, מכר קבוט את אחוזתו ברוקליין ועבר לבוסטון, שם בילה את שארית חייו.
לאחר מותו של פישר איימס ב-4 ביולי 1808, קבוט אירח את הלווייתו בביתו.
בשנת 1821 סבל קבוט מהמקרה הראשון שלו של אבנים בכליות וסבל מהן במשך השנתיים שנותרו לחייו.
הוא מת בבוסטון, מסצ'וסטס, ב-18 באפריל 1823, ונקבר בשדה הקבורה של גרנרי.
מאוחר יותר הוא נקבר מחדש בבית הקברות מאונט אובורן בקיימברידג', מסצ'וסטס.
הביוגרפיה היחידה של קבוט באורך מלא פורסמה על ידי נינו הנרי קבוט לודג' בשנת 1877. לודג' גם קרא לבנו ג'ורג' קבוט לודג'.
ג'ורג' קבוט "ביי" לודג' היה משורר אמריקאי מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
לודג' נולד בבוסטון ב-10 באוקטובר 1873, וגדל בבית הוריו בנהנט, מסצ'וסטס.
צאצא לכמה משפחות ברהמינים מבוסטון, הוא היה בנם של אנה קאבוט מילס "נני" (לבית דייוויס) לודג' (1851–1915) והנרי קבוט לודג' (1850–1924), פוליטיקאי רפובליקני שייצג בסופו של דבר את מסצ'וסטס בסנאט של ארצות הברית.
אחיו היו קונסטנס דייוויס לודג' (אשתו של אוגוסטוס פיבודי גרדנר ולאחר מותו קלרנס צ'ארלס ויליאמס) ואוצר האמנות ג'ון אלרטון לודג' השני.
סבו וסבתו מצד אמו היו אדמירל משנה צ'ארלס הנרי דייוויס והרייט בלייק (לבית מילס) דייוויס (בתו של הסנאטור האמריקני אלייז'ה האנט מילס).
סבו וסבתו מצד אביו היו ג'ון אלרטון לודג' ואנה (לבית קבוט) לודג', נכדתו של הסנאטור האמריקני ג'ורג' קבוט, על שמו הוא נקרא.
לודג' החל ללמוד בקולג' הרווארד, והמשיך את לימודיו בצרפת, באוניברסיטת פריז ובברלין עד אמצע שנות העשרים לחייו.
בהרווארד, הוא היה חבר במועדון הפולו של הרווארד.
בשנת 1897, לודג' החל לעבוד כמזכיר הן של אביו והן של ועדת הסנאט האמריקאית בוושינגטון.
מאוחר יותר שירת בהצלחה במלחמת ארצות הברית–ספרד כצוער ימי.
לודג' היה חבר קרוב של תאודור רוזוולט, שכתב הקדמה נעימה לאוסף שלאחר המוות משנת 1911 Poems and Dramas of George Cabot Lodge.
הוא נודע בעיקר בזכות הסונטות העדינות שלו, כמו שיר הגל, אסקס וטראמבל סטיקני (סטיקני היה חבר ומעריץ), שכמה מהן זכו באנתולוגיה.
סגנונו והשקפתו האמנותית הושפעו עמוקות מהפסימיות של שופנהאואר וג'אקומו ליאופרדי, כמו גם מהשפעות צרפתיות כולל בודלר ולקונט דה ליל.
לאחר מותו, השירים והדרמות שלו שנאספו, בשני כרכים, פורסמו ב-1911 על ידי חברת Houghton Mifflin.
ב-19 באוגוסט 1900, הוא התחתן עם מתילדה אליזבת פרילינגהייזן דייוויס (1876–1960) בכנסיית האדוונט בבוסטון.
היא הייתה בתם של השופט ג'ון ג'יי דייוויס ושרה הלן (לבית פרילינגהייזן).
לאחר מות אביה ב-1902, נישאה אמה בשנית לבריגדיר גנרל צ'ארלס ל.
סבה מצד אמה היה מזכיר המדינה פרדריק תאודור פרילינגהייזן וסבה רבא שלה היה מושל מסצ'וסטס ג'ון דייוויס.
ביחד מתילדה וג'ורג' היו הורים לשלושה ילדים, כולל שני בנים ששניהם הפכו לפוליטיקאים בולטים:
הנרי קבוט לודג' הבן (1902–1985), שהפך לסנאטור אמריקאי ממסצ'וסטס שהיה חברו למועמדותו של ריצ'רד ניקסון בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1960.
ג'ון דייוויס לודג' (1903–1985), שחקן שהפך למושל קונטיקט.
הוא התחתן עם השחקנית האיטלקייה פרנצ'סקה ברגיוטי.
הלנה קונסטנס לודג' (1905–1998), שנישאה לדיפלומט אדוארד דה שטראל (1896–1981) מבריסל (עם הנסיך דה ליין כשושבין שלו), בשנת 1929. הוא בילה עשרים שנה כמלווה לאליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים, ולאחר מכן קיבל את התואר ברון דה שטראל כשהלנה הפכה לברונית דה שטראל.
לודג' מת, בגיל 35, מאי ספיקת לב בעת חופשה באי טוקרנוק, ליד ננטקט, ב-21 באוגוסט 1909. הוא נקבר בבית הקברות מאונט אובורן בקיימברידג', מסצ'וסטס.
דרך בנו הבכור הנרי, הוא היה לאחר מותו סבא של שני נכדים, ג'ורג' קבוט לודג' השני (פרופסור בבית הספר לעסקים של הרווארד, אשר התמודד ללא הצלחה נגד טד קנדי לסנאט האמריקאי) והנרי ס.
דרך בנו השני ג'ון, הוא היה לאחר מותו סבא של שתי נכדות, לילי לודג' ממנהטן (מייסדת קונסרבטוריון השחקנים), וביאטריס אנה קבוט לודג' (אשתו של אנטוניו דה אוירזבל, שלימים הפכה לשגרירת ספרד בארצות הברית).
דרך בתו הלנה, הברונית דה שטראל, הוא היה לאחר מותו סבא לשלושה, ז'קלין דה שטראל (שנישאה לבנקאי בלגי); קוונטין דה שטראל (נפטר 1998), ואליזבת (לבית דה שטראל) דה ואסיז'.
ביוגרפיה, "חייו של ג'ורג' קאבוט לודג'" (1911), נכתבה על ידי חברו ואיש סודו הנרי אדמס.
ג'ורג' פרטרידג' היה מורה ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא ייצג את מסצ'וסטס כנציג בקונגרס הקונטיננטלי וכנציג בבית הנבחרים האמריקני.
פרטרידג' נולד ב-8 בפברואר 1740 בדוקסברי בפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, ולמד בקולג' הרווארד, סיים את לימודיו ב-1762 וקיבל תואר שני ב-1765. הוא למד תאולוגיה אך מעולם לא מילא משרה פעילה.
במקום זאת, הוא הפך למורה בבית ספר בקינגסטון.
בשנת 1774, פרטרידג' נבחר כציר לקונגרס הפרובינציאלי של מסצ'וסטס, ממשלה זמנית שהוקמה כדי להחליף את בית המשפט הכללי של מסצ'וסטס שהושעה על ידי המושל המלכותי גנרל תומאס גייג'.
על הישיבה הראשונה של הקונגרס הפרובינציאלי, פרטרידג' כתב:גנרל גייג' אמר שהוא בא עם חייליו והכרזותיו כדי להפחיד אותנו המורדים לכניעה!
עד מהרה קיבלנו את המנדט שלו, פיזור בית המשפט הכללי ...
ותוך זמן קצר התחלנו לשאול אחד את השני, מה אנחנו יכולים לעשות?
הגרוע ביותר חייב להגיע לגרוע ביותר!
או שמא נתנגד לפלישותיה עד חרב?
אנו נשלח מכתבים לכל המושבות ונבקש מהם לשלוח צירים להיפגש בפילדלפיה ...
נלך לבתינו ונעיר את כל מי שישן!
פרטרידג' כיהן לאחר מכן בבית הנבחרים של מסצ'וסטס מ-1775 עד 1779. בשנת 1779 מינה אותו בית המחוקקים כציר לקונגרס הקונטיננטלי.
הוא מונה מחדש ברציפות עד 1785, למרות שהחמיץ את המושב שהתקיים בפרינסטון, ניו ג'רזי, ב-1783. הוא היה חבר צ'רטר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 1780.
כאשר הממשלה החדשה של ארצות הברית קמה פרטרידג' נבחר לקונגרס הראשון של ארצות הברית כנציג של מחוז הבחירה החמישי של מסצ'וסטס.
הוא כיהן מ-4 במרץ 1789 עד שהתפטר ב-14 באוגוסט 1790. הוא נבחר כחבר באגודת העתיקות האמריקאית בשנת 1814.
פרטרידג' מת בבית בדוקסברי, מסצ'וסטס ב-7 ביולי 1828 ונקבר בבית הקברות של מייפלאואר.
עם מותו, פרטרידג' הוריש 10,000 דולר כדי להקים בית ספר תיכון פרטי בדוקסברי.
זה הוביל להקמת אקדמיית פטרידג' שנבנתה בדוקסברי ב-1844. האקדמיה שימשה כבית הספר התיכון היחיד בעיר עד לבניית בית הספר התיכון הראשון של דוקסברי ב-1927. אקדמיית פרטרידג' נשרפה ב-1933 ומיקומה משמש כעת את משרדי העיר דוקסברי.
ג'ורג' קאסטי פנדלטון היה פוליטיקאי דמוקרטי אמריקאי שהיה חבר ויושב ראש בית הנבחרים של טקסס, סגן מושל טקסס וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מהמחוז השביעי של טקסס.
ראשית חייו ושירות במלחמת האזרחים
ג'ורג' קאסטי פנדלטון נולד ב-23 באפריל 1845 לאדמונד גיינס "נד" פנדלטון ושרה (לבית סמארט) פנדלטון במחוז קופי, טנסי, ליד העיירה ויולה במחוז וורן.
בשנת 1857 עברה המשפחה למחוז אליס, טקסס.
פנדלטון שירת כטוראי בצבא הקונפדרציה, הצטרף לאחר תחילת מלחמת האזרחים ולחם עם רגימנט הפרשים ה-19 של טקסס במחלקת טרנס-מיסיסיפי.
אביו היה חבר בבית הנבחרים של טקסס במהלך מלחמת האזרחים.
לאחר המלחמה הוא חזר לטקסס ונרשם לאקדמיית Waxahachie, אך נאלץ בעקבות מחלה לסגת.
במאמץ להחזיר לעצמו את כוחו באמצעות עבודה, פנדלטון קיבל עבודה כמוכר נודד בחברת כלי עבודה בדאלאס.
הוא נשאר במשרד במשך עשר שנים.
בשנת 1870, הוא התחתן עם הלן אמברי מבלטון, טקסס.
בני הזוג גידלו חמישה ילדים.
במהלך 1881 ו-1882 חי פנדלטון במחוז בל, טקסס, תחילה באולד הווארד, ומאוחר יותר, לאחר שמסילת הרכבת של סנטה פה עקפה את הכפר הזה, בפנדלטון, שם היה מעורב בעיסוקים עסקיים שונים למשך זמן קצר.
חוויותיו כחקלאי משכו אותו ככל הנראה לפעילות של הגראנג' לזמן מה.
בשנת 1882 הוא עבר לטמפל, שם נכנס למשרד רישום הקרקעות של גיסו, ויליאם א.
הוג על פלטפורמה שנועדה לפנות למצביעים החקלאיים של המדינה בתקופה זו של אקטיביזם חקלאי.
לאחר ניצחונו של הוג, שימש פנדלטון כסגן מושל טקסס מ-1891 עד 1893 תחת המושל ג'יימס ס.
ב-1892 הוא נבחר לקונגרס מטעם המחוז השביעי של המדינה, שכלל את מחוזות בל, פולס, מק'לנן, פריסטון, לימסטון, מילאם, ברזוס ורוברטסון.
הוא כיהן שתי קדנציות בוושינגטון והיה ציר בוועידה הלאומית הדמוקרטית בשיקגו ב-1896.
לאחר שחזר לטמפל ב-1897, פנדלטון החל לעבוד בבנקאות ולמד משפטים בזמנו הפנוי.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1900 ועסק בעריכת דין עד מותו.
הוא גם נשאר פעיל בפוליטיקה הדמוקרטית במהלך שנותיו האחרונות, שימש כיו"ר פרוטום של ועידת המדינה ב-1902 וכיהן במושב בוועדה למצע והחלטות ב-1904. בתפקיד האחרון הוא הציג דו"ח מיעוט שעודד שליטה של המדינה על תאגידים בין-מדינתיים הפועלים בטקסס.
הוא גם קרא לחקור את מערכת היחסים של הסנאטור ג'וזף וו.
ביילי עם חברת Standard Oil.
לאחר בחירתו של וודרו וילסון לנשיאות ב-1912, היה אמור פנדלטון להתמנות למנהל הדואר של טמפל, תפקיד ללא ספק שנועד כפרס על שירותו הארוך למפלגה הדמוקרטית.
אולם המינוי מעולם לא בוצע, משום שהוא מת ב-19 בינואר 1913, לאחר שלקה בשבץ מוחי.
הוא נקבר בבית הקברות הילקרסט בטמפל.
ג'ורג' פנדלטון התחתן עם הלן אמברי, ילידת קנטקי ובתו של אלישע אמברי, בשנת 1870. אחד מאחיו, ויליאם סמארט פנדלטון, היה חבר בבית הנבחרים של טקסס מ-1885 עד 1887, תובע מחוז טרנט, ראש עיריית פורט וורת' ב-1890 עד להתפטרותו ב-14 ביולי, ושופט מחוזי של מחוז פוטוואטומי, אוקלהומה.
ג'ורג' מיילס צ'ילקוט היה ציר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טריטוריית קולורדו, וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קולורדו.
צ'ילקוט נולד ב-2 בינואר 1828 במחוז הנטינגדון שבפנסילבניה ליד קאסוויל.
בשנת 1844, עבר עם הוריו למחוז ג'פרסון שבאיווה.
הוא למד שם רפואה תקופה קצרה, עד לשנת 1850, אך לאחר מכן בחר לעבוד כחקלאי ובגידול בעלי חיים.
בשנת 1853 מונה לשריף במחוז ג'פרסון.
בשנת 1856 עבר לטריטוריית נברסקה, שם נבחר לחבר במועצת המחוקקים הטריטוריאלית של נברסקה מטעם מחוז ברט.
הוא עזב את המועצה בשנת 1859 כאשר עבר לטריטוריית קולורדו.
בקולורדו היה חבר בוועידה החוקתית ובבית המחוקקים הטריטוריאלי במהלך שני המושבים הראשונים, בשנים 1861–1862. הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1863. בין השנים 1863 ל-1867 עבד כרשם במשרד הקרקעות של ארצות הברית באזור קולורדו.
בשנת 1865 נבחר כציר לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך לא הורשה להיכנס ולמלא את תפקידו.
בשנת 1866 נבחר שוב, וכיהן קדנציה אחת כציר רפובליקני בקונגרס ה-40. לאחר מכן הצטרף למועצה הטריטוריאלית למשך שנתיים, בין 1872 ל-1874.
קולורדו התקבלה כמדינה בשנת 1876, ובשנת 1878 הוא נבחר לחבר בבית הנבחרים של קולורדו.
ב-11 באפריל 1882 מונה לחבר הסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של הנרי טלר, ובכך הצטרף לקונגרס ה-47 כנציג רפובליקני.
כהונתו בסנאט הסתיימה בשנת 1883, ולאחר שנה קצרה בשירות פרש מהחיים הציבוריים.
הוא נפטר בסנט לואיס שבמיזורי ב-6 במרץ 1891, והובא למנוחות בבית הקברות של הבונים החופשיים, בפואבלו שבקולורדו.
ג'ורג' פואד קורדאחי הוא עיתונאי, מגיש טלוויזיה ופוליטיקאי לבנוני, כיהן כשר ההסברה של לבנון בין 10 בספטמבר 2021 עד התפטרותו ב-3 בדצמבר באותה השנה, בממשלת נג'יב מיקאתי.
קורדאחי נולד ב-1 במאי 1950 בפייטרון, מחוז קציעון, לבנון.
קורדאחי בעל תואר ראשון במשפטים ובמדע המדינה מטעם מכללת נוטרדאם של האוניברסיטה הלבנונית.
קורדאחי החל את הקריירה שלו כעיתונאי דפוס בעיתון "ליסאן אל-חאל" בשנת 1970. בשנת 1973 עבר לעבוד עבור רשת הטלוויזיה הלבנונית TL כמגיש חדשות עד תחילתה של מלחמת האזרחים בלבנון.
לאחר מכן הוא היגר לצרפת, ובשנת 1979 החל לעבוד בתחנת הרדיו מונטה קרלו בפריז, שם עבד 12 שנים כמגיש תוכניות פוליטיות וכעורך הראשי.
בשנת 1992 עבר לתפקיד העורך הראשי של תחנת אוריינט רדיו (Radio Al-Sharq) בפריז, שם עבד במשך שנתיים.
בשנת 1994 הוא עבר לנהל את רדיו MBC FM בלונדון.
בשנת 2000 החל לעבוד בערוץ הטלוויזיה הסעודי MBC, שם הנחה את הגרסה הערבית של התוכנית "מי רוצה להיות מיליונר?" (من سيربح المليون), התוכנית הקנתה לו פרסום רב ברחבי העולם הערבי.
בשנת 2004 החל לעבוד בערוץ הלבנוני LBC שם הגיש את התוכנית "פתח את ליבך" (افتح قلبك), באותה השנה הוא שב להתגורר בלבנון.
קורדאחי המשיך לעבוד עבור ערוץ MBC במקביל לעבודתו בערוצי טלוויזיה נוספים.
בשנת 2007 זכה בפרס "מירקס דור" (Murex d'Or) כמגיש הטלוויזיה הטוב ביותר בעולם הערבי.
בשנת 2011 עזב קורדאחי את ערוץ MBC לאחר שהתבטא בתמיכה בנשיא סוריה בשאר אל-אסד במהלך מלחמת האזרחים הסורית.
בעקבות עזיבתו, הבהיר קורדאחי כי תמיכתו במשטר הסורי ובחזבאללה נובעת מעמדה עקרונית.
בריאיון לעיתון The National ציין כי עזב את ערוץ MBC "מטעמי מצפון, משום שאני תומך בהתנגדות ובסוריה".
התבטאות זו של קורדאחי הצביעה על קו אידאולוגי שתומך במשטר בסוריה, ועוררה תגובות מעורבות בעולם הערבי.
לאחר מכן המשיך לעסוק בתקשורת בערוצים בעלי אוריינטציה פוליטית דומה, בהם רשת אל-מיאדין (الميادين) וערוץ אל-חיאת (قناة الحياة).
בשנת 2013 השיק קורדאחי בושם על שמו בשיתוף עם קבוצת אל-חוואג', מותג בשמים מבחריין.
ב-10 בספטמבר 2021 מונה קורדאחי לשר ההסברה בממשלתו של ראש הממשלה הלבנוני נג'יב מיקאתי, מטעם מפלגת מרדה.
המינוי עורר דיון ציבורי נרחב בלבנון, במיוחד בקרב בני העדה הנוצרית-מרונית ממנה הוא מגיע, וזאת בשל הקונפליקט בין האינטרסים המרונים לאלו של מפלגת מרדה.
בני העדה המרונית בלבנון מיוצגים באופן מסורתי על ידי גושים פוליטיים המזוהים עם עצמאות לאומית, שימור הקשרים עם המערב ונצרות פוליטית.
לעומתם, מפלגת מרדה, המזוהה עם חזבאללה והמשטר הסורי, נתפסת ככוח המייצג אינטרסים פרו-איראניים, ולכן מלבה חששות בקרב המרונים שמתנגדים להשפעה זרה על הקהילה שלהם.
כתוצאה מכך נשמעה ביקורת מצד גורמים נוצריים שראו במינויו ניסיון להעניק לגיטימציה נוצרית למחנה הפרו-איראני.
באוקטובר 2021 פרץ משבר דיפלומטי בין לבנון למספר מדינות במפרץ הפרסי, ובראשן סעודיה, בעקבות התבטאויות של קורדאחי שהביע ביקורת על המעורבות הצבאית של סעודיה במלחמה בתימן.
המשבר הוביל לניתוק יחסים דיפלומטיים זמני ולצעדים כלכליים מצד סעודיה, איחוד האמירויות, כווית ובחריין נגד לבנון.
בעקבות המשבר והלחצים מצד פוליטיקאים בלבנון ומחוצה לה, התפטר קורדאחי מתפקידו כשר ההסברה ב-3 בדצמבר 2021, במטרה לסייע בפתרון המשבר ושיקום היחסים עם מדינות המפרץ.
בשנת 2023 מונה קורדאחי ליו"ר מועצת המנהלים של עמותת "שליחי השלום" (رسل السلام الدولية), ארגון הומניטרי בין-דתי הפועל בתחומי רווחה, חינוך ובריאות במספר מדינות במזרח התיכון.
עם כניסתו לתפקיד הוא הצהיר כי לארגון "אין מטרה אחרת מאשר שירות האדם – ללא קשר לדת, גזע או שיוך".
הוא נוצרי-מרוני, נשוי לאידה קאסר ולהם שלושה ילדים.
ג'וֹרְג' צֶ'פְּמַן היה מחזאי, מתרגם ומשורר אנגלי.
הוא היה מלומד קלאסי שעבודתו מראה את השפעתה של האסכולה הסטואית.
צ'פמן נחשב למבשרם של של המאה ה-17. הוא זכור בעיקר בזכות תרגומיו לאיליאדה ולאודיסיאה של הומרוס, ול ההומרית.
שייקספיר היה בן זמנו של צ'פמן, וישנן עדויות כי הכיר כמה מיצירותיו.
המבקר והעיתונאי הסקוטי שיער שצ'פמן היה "המשורר היריב" המוזכר בסונטות של שייקספיר.
נראה שאביו היה אמיד למדי, אך ג'ורג' היה הבן הצעיר, ונאלץ להתפרנס למחייתו.
מיצירתו הספרותית ניכר כי רכש שליטה טובה בלטינית ויוונית (אף על פי שבתרגומיו מיוונית הסתמך על עבודתם של חוקרים מוקדמים יותר).
קיימת השערה שלמד באוניברסיטת אוקספורד מבלי לקבל תואר, אך אין ראיות מהימנות המאשרות זאת.
מעט מאוד ידוע על תחילת חייו של צ'פמן, אך מארק אקלס חשף רשומות החושפות רבות על קשייו.
בצעירותו, צ'פמן שהה בביתו של סר .
סדלר, אדם אמיד שהתמחה בדיפלומטיה אנגלו-סקוטית, התגורר בלונדון ובאחוזתו הכפרית בסטאנדון, הרטפורדשייר.
צ'פמן נתקל בשתי בעיות שליוו אותו במהלך הקריירה שלו: חובות והכישלון למצוא פטרון שיוכל להעניק לו תמיכה ארוכת טווח.
בשנת 1585 פנה אל צ'פמן אדם בשם ג'ון וולפול האב מרחוב סילבר, לונדון.
וולפול הציע לספק ערבות להלוואה שתעניק לצ'פמן כסף "לשימושו הראוי בשירותו של האביר הנכבד סר ראלף סדלר".
סדלר נפטר בשנת 1587. בנו היה גם הוא דמות פוליטית בולטת (ג'יימס הראשון שהה בסטנדון במסעו ללונדון לתבוע את הכתר האנגלי), אך בעוד צ'פמן שמר על קשר עם משפחת סדלר, הוא בילה את שנות ה-90 המוקדמות של המאה ה-16 מחוץ למדינה.
הוא השתתף בפעילות צבאית בארצות השפלה, ולחם תחת הגנרל האנגלי הנודע סר .
בנו של וולפול טען כי סיכויי הקריירה של צ'פמן היו טובים יותר אילולא פנה לשירה.
בלי קשר לספקולציות היפותטיות, אין ספק שהיה לו חוסר מזל עם פטרונים; רוברט דברו, רוזן אסקס השני ונסיך ויילס, הנסיך הנרי, שניהם מצאו את מותם בטרם עת.
הראשון הוצא להורג באשמת בגידה על ידי אליזבת הראשונה בשנת 1601, והאחרון מת מטיפוס הבטן בגיל שמונה עשרה בשנת 1612. עוניו של צ'פמן, שנבע מכך, לא פגע ביכולתו או במעמדו בקרב עמיתיו המשוררים והמחזאים.
בשלב מסוים נראה כי צ'פמן חזר להרטפורדשייר כדי להתחמק מנושיו, אך הוא נפטר בלונדון.
אנדרטה לזכרו, שעוצבה על ידי איניגו ג'ונס, סימנה את קברו, והיא ניצבת כיום בתוך הכנסייה.
ג'ונס היה חבר של צ'פמן ושיתף עמו פעולה בפרויקטים כגון "המסכה הבלתי נשכחת של מידל טמפל ולינקולנ'ס אין".
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-16, הפך צ'פמן למחזאי מצליח, ועבד עבור ומאוחר יותר עבור .
מחזותיו מראים נכונות להתנסות בצורות דרמטיות: "יום של עליצות גחמנית" היה אחד המחזות הראשונים שנכתבו בסגנון , שבן ג'ונסון השתמש בו מאוחר יותר ב"כל אדם במזגו" ו"כל אדם והליכותיו".
עם "דמעות האלמנה", הוא היה גם אחד הכותבים הראשונים ששילבו קומדיה עם נושאים רציניים יותר, ובכך יצר את הטרגיקומדיה שפרסמו מאוחר יותר .
הוא גם כתב מחזה אחד בשיתוף פעולה.
"מזרחה הידד!" (1605), שנכתב עם ג'ונסון ו, הכיל התייחסויות סאטיריות לאנשי חצר המלכות הסקוטים שהיוו את פמלייתו של המלך החדש ג'יימס הראשון; הדבר הוביל למאסרם של צ'פמן וג'ונסון בעקבות תביעה של סר ג'יימס מארי מקוקפול, "נער בית הכיסא" ה"נבזי" של המלך.
מכתבים שונים שכתבו למלך ולאצילים שרדו בכתב יד ב הידוע ככתב יד דובל (Dobell MS), ופורסמו על ידי א"ר בראונמולר כ"ספר מכתבים מהמאה השבע-עשרה".
במכתבים, שני הגברים התנערו מהשורה הפוגענית, ורמזו כי מרסטון היה אחראי להערה המעליבה.
חיבורו של ג'ונסון "שיחות עם דראמונד" מתייחס למאסר, ומציין שהייתה אפשרות שאפם ואוזניהם של שני המחברים "יישספו" כעונש, אך במבט לאחור ייתכן שג'ונסון הגזים בסיפור.
ידידותו של צ'פמן עם ג'ונסון הגיעה לקיצה, אולי כתוצאה מהסכסוך הפומבי של ג'ונסון עם איניגו ג'ונס.
כמה שורות סאטיריות ונוקבות, שנכתבו זמן מה לאחר שריפת שולחן הכתיבה והניירות של ג'ונסון, מספקות עדות לקרע.
השיר, הלועג להתנהגותו התוקפנית של ג'ונסון וליוהרתו, לא פורסם במהלך חייו של צ'פמן; הוא נמצא במסמכים שנאספו לאחר מותו.
הטרגדיות הגדולות ביותר של צ'פמן שאבו את נושאיהן מההיסטוריה הצרפתית של אותה תקופה.
עם יצירות אלה נמנות "ביוסי ד'אמבואה" (1607), "הקנוניה והטרגדיה של שארל, דוכס בירון" (1608), "נקמתו של ביוסי ד'אמבואה" (1610) ו"הטרגדיה של שאבו, אדמירל צרפת" (פורסם 1639).
שני המחזות על אודות בירון נאסרו להצגה – אם כי, כאשר החצר עזבה את לונדון, הם הוצגו בגרסתם המקורית והבלתי מצונזרת על ידי "ילדי הקאפלה".
המחזה "הקנוניה והטרגדיה של בירון" פגע בשגריר הצרפתי, ככל הנראה משום שנכללה בו סצנה שתיארה את אשתו ופילגשו של אנרי הרביעי, מלך צרפת מתווכחות ורבות פיזית, ורוברט ססיל שוכנע להוציא צו למעצרו של צ'פמן.
עם זאת, נראה כי , התערב כדי למנוע את ביצוע הצו.
עם פרסום המחזה, החומר הפוגעני הוסר, וצ'פמן מתייחס למחזה בהקדשה שכתב לסר כאל "שירים עניים שבותרו".
יצירתו היחידה בתחום הטרגדיה הקלאסית, "קיסר ופומפיוס" (נכתב 1604, פורסם 1631), על אף שהיא "בעלת תבונה מדינית", יכולה להיחשב להישגו הצנוע ביותר בסוגה זו.
צ'פמן כתב את "הנגר הזקן מאולדגייט", שהוצג על ידי "ילדי סנט פול" בין ינואר לפברואר 1603 – מחזה שעורר מחלוקת בשל הדמיון בין תוכנו לבין הליכים משפטיים שהתנהלו באותה עת בין אדם בשם ג'ון פלאסקט (כורך ספרים מקומי) ואגנס האו (שהייתה מאורסת לפלסקט).
המחזה נרכש מצ'פמן על ידי תומאס וודפורד ואדוארד פירס תמורת 20 מארק (סכום נכבד ליצירה כזו באותה תקופה) והוביל לתביעה משפטית שהובאה בפני ה.
צ'פמן כתב את אחת ה המצליחות ביותר של , "המסכה הבלתי נשכחת של מידל טמפל ולינקולנ'ס אין", שהוצגה ב-15 בפברואר 1613. לדברי חוקר הספרות האנגלי , גם "המסכה של שנים עשר החודשים", שהוצגה בלילה השנים-עשר של 1619 והודפסה לראשונה על ידי בשנת 1848 ללא ציון שם המחבר, מיוחסת לצ'פמן.
חוקרים חלוקים בדעתם בשאלה האם יש לייחס לצ'פמן את כתיבתם של מספר מחזות אנונימיים אחרים מתקופתו.
משער שמחזהו הראשון היה "התחפושות".
הוא הוצע כמחבר, במלואו או בחלקו, של "סר ג'יילס גוסקאפ", "שני אנשים חכמים וכל השאר טיפשים", "מעיין האופנות החדשות", ו"הטרגדיה של העלמה השנייה".
מבין אלה, רק "סר ג'יילס גוסקאפ" מקובל על ידי חוקרים כי נכתב על ידי צ'פמן (The Plays of George Chapman: The Tragedies, with Sir Giles Goosecap, בעריכת אלן הולידיי, הוצאת אוניברסיטת אילינוי, 1987).
בשנת 1654, פרסם מוכר הספרים את המחזה "נקמה על כבוד" כיצירה של צ'פמן.
החוקרים דחו ייחוס זה; ייתכן שהמחזה נכתב על ידי .
"אלפונסוס, קיסר גרמניה" (שנדפס גם הוא ב-1654) נחשב בדרך כלל לייחוס שגוי נוסף לצ'פמן.
המחזות האבודים "האהבה הגורלית" ו"אשת אצולה מיורקשייר ובנה" יוחסו לצ'פמן ברישומי פנקס חברת כלי הכתיבה (Stationers' Register) בשנת 1660. שני המחזות הללו היו בין אלה שהושמדו בשריפות המטבח המפורסמות על ידי הטבחית של .
המחזה האבוד "כריסטיאנטה" (נרשם ב-1640) היה אולי שיתוף פעולה בין צ'פמן ל, או גרסה מחודשת של ברום ליצירה של צ'פמן.
יצירותיו המוקדמות ביותר של צ'פמן שפורסמו היו הפואמות הפילוסופיות והחידתיות "צֵל הלילה" (1594) ו"משתה החושים של אובידיוס" (1595).
האחרונה נתפסה כתגובה לפואמות הארוטיות של התקופה, כמו "אסטרופיל וסטלה" של פיליפ סידני ו"ונוס ואדוניס" של שייקספיר.
פואמות נוספות מאת צ'פמן כוללות את "דה גיאנה, שיר אפי" (1596), על עלילותיו של סר וולטר ראלי; השלמה ליצירתו הבלתי גמורה של כריסטופר מארלו, "הרו ולאנדרוס" (1598); ו"אאותימיה רפטוס; או דמעות השלום" (1609).
ישנם הרואים בצ'פמן את "המשורר היריב" המוזכר בסונטות של שייקספיר (בסונטות 78–86), אם כי השערה זו מציבה אותו כאחד מני רבים אפשריים.
החל משנת 1598, הוא פרסם את תרגומו לאיליאדה בחלקים.
בשנת 1616, התרגומים המלאים לאיליאדה ולאודיסיאה הופיעו בספר "כל כתבי הומרוס", שהיה התרגום המלא הראשון לאנגלית.
עד לתרגומו של אלכסנדר פופ (שהושלם ב-1726), תרגומו של צ'פמן היה הפופולרי ביותר בשפה האנגלית, והיה הדרך שבה רוב דוברי האנגלית פגשו יצירות אלו.
המיזם היה אמור להיות רווחי: פטרונו, הנסיך הנרי, הבטיח לו 300 לירות שטרלינג עם השלמת העבודה וכן קצבה.
אולם, הנרי נפטר בשנת 1612 ואנשי ביתו התנערו מההתחייבות, והותירו את צ'פמן ללא פטרון וללא הכנסה.
במכתב ששרד, צ'פמן מבקש את הכסף המגיע לו; בקשתו לא נענתה.
תרגומו של צ'פמן לאודיסיאה כתוב בפנטמטר יאמבי,.
במילים אחרות, זוהי שורה בת 10 הברות בסך הכל, עם תבנית קצב קבועה של חלש-חזק, חמש פעמים, בעוד תרגומו לאיליאדה כתוב ב.
(המקור היווני כתוב בהקסמטר דקטילי).
צ'פמן מרחיב ומוסיף לעיתים קרובות על תכניו המקוריים של הומרוס כדי להוסיף פרטים תיאוריים או פירוש והדגשה מוסריים ופילוסופיים.
צ'פמן תרגם גם את ההמנונים ההומריים, את ה"גאורגיקה" של ורגיליוס, את "מעשים וימים" של הסיודוס (1618, הוקדש לפרנסיס בייקון), את "הרו ולאנדרוס" של (1618) ואת "הסאטירה החמישית" של יובנאליס (1624).
תרגומו של צ'פמן להומרוס זכה להערכתו של פופ בזכות "הרוח הנועזת והלוהטת המפיחה חיים בתרגומו, דבר הדומה למה שניתן לדמיין שהומרוס עצמו היה כותב", אף שפופ גם הסתייג מהסגנון הגס ומאי-הדיוקים של צ'פמן.
ג'ון קיטס הביע את הערצתו הנלהבת לאותנטיות ההומרית בתרגומו של צ'פמן בשירו המפורסם "על ההתבוננות הראשונה בהומרוס של צ'פמן".
צ'פמן זכה לתשומת לב גם מצד סמואל טיילור קולרידג' וט.
ג'ורג' קלמנט פרקינס היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כמושל קליפורניה ה־14 בשנים 1880–1883, וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קליפורניה בשנים 1893–1915. בנוסף, הוא כיהן גם בסנאט של מדינת קליפורניה.
פרקינס נולד ב-23 באוגוסט 1839 בעיר קנבונקפורט שבמדינת מיין, והיה בנם של לוסינדה (פרפילד) וקלמנט פרקינס.
בגיל שתים עשרה ברח מהבית ויצא לים, ולבסוף הגיע לסן פרנסיסקו בשנת 1855. לאחר ניסיון כושל לתפוס חלקת כרייה במחוז ביוט, עבד בעבודות שונות בסקרמנטו ובעיירת הכרייה אורוויל – בין השאר כנהג צוות פרדות וכמוכר בחנות.
לבסוף רכש את החנות שבה עבד, והצליח עד כדי כך שהכנסותיו הגיעו לכ־500,000 דולר בשנה.
ב־3 במאי 1864 נישא פרקינס לרות פרקר, בתו של שותפו העסקי אדוארד פרקר, בעיר מריוויל.
רות נולדה בשנת 1843 במחוז קורק שבאירלנד, והיגרה לקליפורניה עם משפחתה כשהייתה בת שמונה.
היא הייתה חובבת שירה, וכמה משיריה פורסמו בכתבי עת ובעיתונים.
רות פרקינס נפטרה ב־4 בפברואר 1921 באוקלנד, קליפורניה.
לזוג פרקינס נולדו שבעה ילדים.
בשנת 1869 נבחר פרקינס לסנאט של מדינת קליפורניה כנציג מחוז ביוט.
בעת כהונתו בסקרמנטו פגש את איש העסקים צ'ארלס גודול, ויחד ייסדו השניים את מה שעתיד היה להפוך לחברת הספנות "Pacific Coast Steamship Company".
פרקינס הותיר את עסקיו באורוויל בניהול אחיו, ובשנת 1875 עבר לסן פרנסיסקו, שם הרחיב את השקעותיו בתעשיית הספנות.
בשנת 1879 התמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל קליפורניה וניהל קמפיין מוצלח שהתמקד בעצמאותו מהאינטרסים של חברות הרכבות – בזכות היותו פעיל בתחום הספנות, שנחשב מתחרה ישיר להן.
במהלך כהונתו כמושל שימש גנרל מלחמת האזרחים לשעבר ג'ון מנספילד כסגנו.
בשנת 1893, לאחר מותו של הסנאטור לילנד סטנפורד, מינה אותו המושל לסנאט של ארצות הברית.
הוא נבחר מחדש שלוש פעמים נוספות, וכיהן בתפקיד עד 3 במרץ 1915. כסנאטור השתייך פרקינס למנגנון הפוליטי רב־העוצמה של חברת הרכבות "סאות'רן פסיפיק", שנודע בשם "הלשכה הפוליטית של סאות'רן פסיפיק", בראשות היועץ המשפטי הראשי שלה, ויליאם פ.
ב-26 בפברואר 1923 נפטר פרקינס ונקבר לצד אשתו רות פרקר פרקינס בבית העלמין מאונטן ויו שבעיר אוקלנד, קליפורניה.
הר פרקינס שבקליפורניה נקרא על שמו.
ג'ורג' דניס פטריק קרלין היה סטנדאפיסט, קומיקאי, שחקן וסופר אמריקאי.
קרלין נולד במנהטן ב-1937 היה הבן השני למרי, מזכירת נשיא "איגוד המפרסמים האמריקאי" ולפטריק קרלין, מנהל הפרסום הארצי של ה"ניו יורק סאן".
הוריו ממוצא אירי והוא גדל כקתולי.
על פי עדותו של קרלין בתוכנית "סטודיו למשחק", אביו פטריק היה אלכוהוליסט אלים שנהג להכות את אחיו הגדול של ג'ורג'.
מרי, שלא רצתה שמציאות זו תתקיים גם כלפי בנה השני, ברחה מן הבית יחד עם בנה הגדול בן החמש ועם ג'ורג', שהיה אז כבן חודשיים.
ג'ורג' גדל בצפון שכונת "מורנינגסייד הייטס" ברובע של מנהטן, בסמוך למערב הארלם.
את לימודי בית הספר היסודי סיים בבית ספר קתולי בשם "קורפוס קריסטי" בשכונת "מורנינגסייד הייטס", את לימודיו התיכוניים החל בתיכון קתולי לבנים ב, אך לאחר שלושה סמסטרים עזב אותו ועבר לזמן קצר לתיכון קתולי נוסף בהארלם שגם ממנו נשר וכך בגיל 16 הפסיק ללמוד.
מאוחר יותר הצטרף לחיל האוויר של ארצות הברית והוכשר כטכנאי מכ"ם, על פי עדותו הצטרף לחיל האוויר בעקבות הערצתו לאחיו שגם כן הצטרף לשם.
קרלין הוצב בבסיס חיל האוויר האמריקאי ברקסדייל בלואיזיאנה.
במהלך תקופה זו הוא החל לעבוד בתור די ג'יי בתחנת רדיו בעיר הסמוכה שריבפורט.
הוא לא השלים את שירותו בחיל האוויר ושוחרר ב-29 ביולי 1957 כשממוניו תיארו אותו כ"איש צוות אוויר בלתי פרודוקטיבי".
ככלל, במהלך שירותו בחיל האוויר הוא נידון בבית הדין הצבאי שלוש פעמים וגם קיבל עונשים משמעתיים רבים.
בעקבות כך עזב קרלין את בוסטון ועבר לפורט וורת', שם החל לעבוד בתחנת הרדיו "KXOL".
בתחנה זו התגבש ב-1959 צמד הקומיקאים ג'ורג' קרלין וג'ק ברנס, שהכירו אחד את השני עוד בתחנה בבוסטון ועבדו יחדיו גם ב"KXOL".
בפברואר 1960, לאחר כמה הופעות מוצלחות באחד מבתי הקפה בפורט וורת', החליטו ברנס וקרלין לעזוב להוליווד ולעבוד כצוות קומי במועדוני הלילה שלה.
ברנס וקרלין נשארו יחד במשך כשנתיים עד שנפרדו כידידים לקריירות סולו נפרדות.
בשנות ה-60 החל קרלין להופיע פעמים רבות בתוכניות טלוויזיה מגוונות ביניהן המופע של אד סאליבן ו-The Tonight Show.
ב-1967 הוציא את אלבום הבכורה שלו תחת השם "המראות ומתיחות" , אלבום זה הוקלט בהופעה חיה שקרלין ערך בדטרויט בנובמבר 1966.
החומר שלו בתחילת הקריירה, כמו גם מראהו שכלל חליפות, שיער קצוץ ופנים מגולחות למשעי, היו מאוד קונבנציונליים ו"נקיים" בהשוואה לעבודתו המאוחרת יותר שאופיינה בגוונים אנטי-ממסדיים, בשפה בוטה ובמראה לא שגרתי.
ביוני 1971 הוא הקליט את אלבומו השני "FM & AM" בהופעה חיה בוושינגטון די.
האלבום יצא לאור בינואר 1972, זכה להצלחה רבה, הגיע למעמד של אלבום זהב וזיכה את קרלין בגראמי.
ביולי 1972 קרלין נעצר ב"סאמרפסט" במילווקי לאחר שהציג את הקטע הקומי שלו "שבע מילים גסות" בפני הילדים שהיו באירוע, והואשם בהפרת חוקי התועבה.
התיק נדחה בדצמבר של אותה שנה, כאשר השופט הצהיר כי שפתו של קרלין אכן הייתה מגונה, אך היה לו את החופש לומר את אותם המילים כל עוד לא הפריע לאף אחד.
גם אלבום זה זכה להצלחה רבה והגיע למעמד של אלבום זהב.
במרץ 1973 קרלין הקליט את אלבומו הרביעי "עיסוק: Foole", האלבום יצא לאור באוקטובר וגם כן הגיע למעמד של אלבום זהב.
באותה שנה, אדם התלונן בפני רשות התקשורת האמריקאית (.F.C.C) לאחר האזנה עם בנו לקטע האחרון מאלבומו הרביעי של קרלין שנקרא "מילים מלוכלכות", ששודר בתחנת רדיו ניו-יורקית בשידור של אחר הצהריים, רשות התקשורת האמריקאית הוציאה צו הצהרתי כנגד התחנה וזו החליטה ללכת לבית המשפט.
הנושא הגיע עד לבית המשפט העליון בארצות הברית שדן בנושא ב-1978 והחליט בהצבעה צמודה של 5 מול 4 לאשר את זכות ה-F.C.C.
לווסת את מופעו של קרלין בשידורים הציבוריים במהלך שעות בהן ישנה סבירות גבוהה להאזנה של ילדים.
לאות התמדה בכוונתו, המשיך בקטעים מעין אלה חרף הצנזורה ובשנת 1982 מנה כ-258 ביטויים ומילים אסורות לשידור במשך 4 דקות תמימות.
בנובמבר 1974 הוציא את אלבומו החמישי "Toledo Window Box" שהוקלט כמה חודשים קודם לכן, אלבום זה היה מוצלח גם כן והגיע גם כן לכדי אלבום זהב.
ב-1975 קרלין הנחה את פרק הבכורה של סאטרדיי נייט לייב והוציא את אלבומו השישי "An Evening with Wally Londo Featuring Bill Slaszo", שהצליח פחות מקודמיו.
אלבומו השביעי "בדרכים" שהוקלט ב-1976, יצא באפריל 1977 וגם כן זכה להצלחה פחותה מקודמיו ולא הגיע לזהב.
ב-1976, הפסיק קרלין במפתיע להופיע באופן קבוע, כאשר הקריירה שלו הייתה בשיאה.
במשך חמש השנים הבאות, קרלין הופיע לעיתים נדירות כאשר גם כשהופיע במהלך השנים הללו היו אלה בעיקר שני הספיישלים שעשה בטלוויזיה בHBO, האחד ב-1977 והשני ב-1978.
מאוחר יותר הוא חשף כי בתקופה זו הוא קיבל את התקף הלב הראשון שלו.
ב-1981 חזר קרלין לבמה ושחרר את אלבומו השמיני "מקום לדברים שלי", שהתאפיין בסגנון קומי מעט שונה שמתבסס על החוויות האוניברסליות של בני האדם.
באותה שנה חזר לעשות את הספיישל השלישי שלו ב-HBO שצולם בקרנגי הול שבניו יורק.
קרלין המשיך לעשות ספיישלים ב-HBO פעם בשנה או בשנתיים בעשור וחצי הבאים, כל האלבומים שיצאו לקרלין מרגע זה ואילך נוצרו מתוך הספיישלים שהוא עשה ב-HBO.
קרלין הנחה בפעם השנייה את סאטרדיי נייט לייב ב-10 בנובמבר 1984, הפעם הוא גם השתתף במספר מערכונים.
קריירת המשחק של קרלין נסקה עם תפקיד משנה מרכזי בקומדיה המצליחה מ-1987, "הנוכל, האוהבת והמאהבת", בכיכובן של בט מידלר ושלי לונג, זה היה התפקיד הבולט הראשון שלו על המרקע אחרי קומץ של תפקידי אורח קודמים במספר סדרות טלוויזיה.
בנוסף ב-1991 הוא השתתף בתפקיד משנה מרכזי בסרט "נסיך הגאות והשפל" בכיכובם של ברברה סטרייסנד וניק נולטי, ושימש כקריין של הסדרה "תומס הקטר וחברים" בדיבוב האמריקאי בין העונות הראשונה והרביעית.
באותה תקופה גילם את מר כרטיסן בתוכנית הנלווית "Shining Time Station" בין השנים 1991 ו-1993 ובסדרות הנלוות "Mr.
בשנת 1999 הוחלף קרלין בתפקיד זה על ידי אלק בולדווין בעונה החמישית.
ב-1993 החל קרלין בסיטקום שבועי ברשת הטלוויזיה של פוקס, תחת השם "המופע של ג'ורג' קרלין", בסיטקום זה שיחק נהג מונית ניו-יורקי בשם ג'ורג' או'גריידי.
התוכנית, שנוצרה ונכתבה בשיתוף פעולה עם אחד מיוצרי משפחת סימפסון - סם סימון, שודרה במשך 27 פרקים עד דצמבר 1995.
ב-1997 הוציא לאור את ספרו הראשון תחת השם "לשלשת המוח", הספר מכר כמעט 900,000 עותקים ובילה במשך 40 שבועות ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
באותה שנה, הוענק כבוד לקרלין בפסטיבל הקומדיה באספן כאשר נעשתה תוכנית ספיישל רטרוספקטיבית על חייו וחומרי הקומדיה שלו תחת השם "ג'ורג' קרלין: 40 שנה של קומדיה", תוכנית זו שולבה בקטעים של ג'ורג' קרלין ובראיון בהנחייתו של ג'ון סטיוארט.
ב-1999 שיחק קרלין בתפקיד משנה בסרטו של קווין סמית', "דוגמה", שם גילם, באופן אירוני למדי, דמות של חשמן.
שנתיים לאחר מכן הופיע בסרט נוסף של סמית', ג'יי ובוב השקט מכים שנית, הפעם הייתה זו הופעת קמע.
ב-2004 שיחק, שלא כדרכו, בתפקיד רציני - בסרט נוסף של סמית', "ג'רזי גירל", כאיש הצווארון הכחול ואביו של דמותו של בן אפלק.
לקרלין הוענק פרס מפעל חיים מפרסי הקומדיה האמריקאית ב-2001.
במשך שנים הופיע קרלין בלאס וגאס, אך ב-2005 הוא פוטר ממשרתו ב"MGM Grand Hotel" בלאס וגאס לאחר עימות עם הקהל שלו.
לאחר קטע קומי שהתקבל גרוע על ידי הקהל והכיל הפניות של הומור שחור לפיגועי התאבדות ועריפת ראשים, אמר קרלין כי הוא לא יכול לחכות לצאת מ"המלון המזוין הזה" ומלאס וגאס, בטענה שהוא רוצה לחזור למזרח המדינה, "איפה שנמצאים האנשים האמיתיים".
הוא המשיך להעליב את הקהל שלו כשאמר: "אתה צריך להטיל ספק באינטלקט של אנשים שהולכים ללאס וגאס מלכתחילה.
לנסוע מאות ואלפי קילומטרים כדי בעצם לתת את כספך לתאגיד גדול זה סוג של טמטום מזוין, מה שאני תמיד מקבל כאן זה סוג כזה של אנשים מזוינים עם אינטלקט מוגבל מאוד".
מישהו מן הקהל צעק בחזרה כי קרלין צריך "להפסיק להשפיל אותנו", בנקודה זו קרלין ענה: "תודה רבה לך, מה שזה לא היה אני מקווה שזה היה חיובי,...אם לא, ובכן, מצוץ לי".
בתגובה קרלין פוטר מיד וזמן קצר לאחר מכן הודיע כי הוא נכנס לגמילה מהתמכרותו לאלכוהול ולמשככי כאבים.
קרלין החל בסיבוב הופעות נוסף במחצית הראשונה של 2006 בעקבות שידור הספיישל ה-13 במספר ב-HBO שהוקלט ב-5 בנובמבר 2005 ונקרא "Life Is Worth Losing".
במהלך ספיישל זה הצהיר כבר בשלב מוקדם כי הוא פיכח כבר 341 ימים, בהתייחסו לשיקום שאליו נכנס לאחר שפוטר ממשרתו ב-"MGM Grand Hotel".
הנושאים שנכללו בספיישל כללו: התאבדות, אסונות טבע (והרצון לראות אותם מסלימים בחומרתם), קניבליזם, רצח עם, איומים על זכויות האזרח באמריקה ועוד.
ב-1 בפברואר 2006 במהלך סיבוב ההופעות של "Life Is Worth Losing" בהופעה שנערכה בקליפורניה, הודיע קרלין לקהל כי הוא שוחרר מבית החולים רק שישה שבועות קודם לכן ושהה שם בשל "אי-ספיקת לב" ו-"דלקת ריאות" ואמר כי זוהי הופעתו הראשונה מאז.
הספיישל האחרון של קרלין נקרא "זה לא טוב בשבילך" והוא הועבר בשידור חי ב-1 במרץ 2008 מסנטה רוזה בקליפורניה.
הנושאים שנכללו בספיישל היו: "בולשיט אמריקני", "זכויות", "מוות", "זקנה" וכן "גידול ילדים".
בקטעים שלו הוא שפך אור על רבות מהבעיות העומדות בפני אמריקה, הוא אמר לקהל שלו לחתוך "דרך הבולשיט" של העולם ו"ליהנות מהקרנבל".
קטעי הסטנד-אפ האחרונים שלו התמקדו בעיקר בתקיפת המגרעות באמריקה המודרנית.
לעיתים תכופות הוא התמקד בסוגיות פוליטיות בארצות הברית]והעביר ביקורת סאטירית על ההגזמות בתרבות האמריקאית.
הוא נחשב בעיני רבים ליורשו של לני ברוס ותואר בידי "קומדי סנטרל" בתור הקומיקאי השני הגדול בכל הזמנים אחרי ריצ'רד פריור ולפני לני ברוס.
כמו כן הוא היה הראשון שהנחה את התוכנית "סאטרדיי נייט לייב".
ג'ורג' קרלין מת ב-22 ביוני 2008 לאחר שטען לכאבים בחזה והובא לבית החולים בסנטה מוניקה, קליפורניה.
סיבת המוות הייתה אי ספיקת לב.
ההרפתקה המצוינת של ביל וטד (רופוס)
מסע הכזבים של ביל וטד
תומס הקטר וחברים (העונה הראשונה - העונה הרביעית)
ג'ורג' ריימונד ריצ'רד מרטין , הוא סופר מדע בדיוני ופנטזיה, תסריטאי ומפיק אמריקאי.
נודע בעיקר ככותב סדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח" עליה מבוססת סדרת הטלוויזיה המצליחה של HBO "משחקי הכס".
נולד בשם ג'ורג' ריימונד מרטין (George Raymond Martin) בניו ג'רזי שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-קתולית בעיקרה, אם כי סבו היה יהודי.
בוגר תואר ראשון ושני בעיתונות באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנות השבעים היה מרטין כותב פורה של סיפורים קצרים, וזכה במספר פרסי הוגו ונבולה לפני שהתחיל להפנות את תשומת לבו לרומנים.
אף על פי שרוב עבודתו עוסקת בפנטזיה או באימה, כמה מספריו המוקדמים הם ספרי מדע בדיוני המתרחשים בעולם עתידני.
בשנות השבעים הוא החל לעבוד כעורך בטלוויזיה.
הוא עבד על הסדרה "אזור הדמדומים" ועל הסדרה "היפה והחיה".
כעורך ספרים, ערך את סדרת הספרים "קלף משוגע".
ב-1996 חזר מרטין לכתיבת נובלות, והחל לכתוב את סדרת "שיר של אש ושל קרח", היצירה המפורסמת והמצליחה ביותר שלו.
הסדרה עוסקת במאבקים סביב השלטון בממלכת וסטרוז, ממלכה גדולה בעולם במצב המקביל לימי הביניים.
"שיר של אש ושל קרח" מאופיינת בדגש הניתן לתככים הפוליטיים שסביב האירועים, כמו גם בבנייה עשירה וריאליסטית של עולם פנטזיה שבו יש בתי אצולה, אבירים, דרקונים, כשפים ואל-מתים.
הסדרה, כך על פי רבים, התחילה גל חדש בספרות הפנטזיה.
גל זה הפך את המגמה שהוביל ג'ון רונלד רעואל טולקין - מגמת הפנטזיה האפית, שבה הטובים והרעים ברורים, כל אחד מהם איתן בעמדתו.
בספריו של מרטין רוב הדמויות "אפורות" - בכולן יש מאפיינים טובים ורעים, ושיפוטן נתון בידי הקוראים.
בנוסף לחמשת ספרי "שיר של אש ושל קרח" שפורסמו (ושני הספרים המתוכננים לעתיד), מרטין כתב גם חמש נובלות המתרחשות בעולם הסדרה, כל אחת מהן בתקופה שונה: "האביר הלא-משוח", "החרב המושבעת", "אביר המסתורין", "הנסיכה והמלכה", ו"אש ודם" – העוסק בהיסטוריה של בית טארגאריין.
סדרת הטלוויזיה המצליחה "משחקי הכס" מבוססת על סדרת ספריו "שיר של אש ושל קרח".
הוא אחד ממפיקיה בפועל, ואף כתב כמה פרקים בה.
הוא היה שותף ליצירת משחק המחשב "Elden Ring".
תרגמה: עידית שורר, אופוס, 2012 (מהדורה מחודשת).
תרגמה: יעל סלע, תל אביב: אופוס, 2013 (מהדורה מחודשת).
תרגם: דוד חנוך, אופוס, 2012 (מהדורה מחודשת).
תרגמה: יעל סלע-שפירו, תל אביב: אופוס, 2014 (מהדורה מחודשת).
תרגם: צפריר גרוסמן, אופוס, 2012.
תרגם: צפריר גרוסמן, תל אביב: אופוס, 2015.
תרגם: צפריר גרוסמן, אופוס, 2019.
תרגמה: יעל סלע-שפירו, אופוס, 2005.
וינדהייבן (Windhaven) בשיתוף עם ליסה טאטל.
תרגום: רוני גלבפיש, אופוס, 2006.
צייד במנוסה: הישרדות היא החוק היחיד (Hunter's Run).
בשיתוף עם גרדנר דוזואה ודניאל אברהם.
תרגמה: נעמי גליק-עוזרד, אופוס, 2010.
ג'ורג' קלינטון היה פוליטיקאי בכיר בימיה הראשונים של ארצות הברית.
כיהן כמושל ניו יורק הראשון בשנים 1777–1795. במסגרת תפקידו זה הביע התנגדות תקיפה לאשרור החוקה הפדרלית, והיה מראשי האנטי-פדרליסטים.
לאחר אשרור החוקה הצטרף למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, והיה מראשי האגף שתמך במתן כוח למדינות.
בשנים 1801–1804 כיהן שוב כמושל ניו יורק, והיה, עד לדצמבר 2015, המושל שכיהן בשנים הרבות ביותר בהיסטוריה האמריקאית.
כיהן כסגן הנשיא הרביעי של ארצות הברית, תחת הנשיאים תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון עד לפטירתו (1805–1812).
הוא וג'ון קלהון היו היחידים ששימשו סגן נשיא תחת יותר מנשיא אחד.
היה מועמד פעמיים לנשיאות ארצות הברית, בשנים 1792 (אז נבחר ג'ורג' וושינגטון בפעם השנייה) וב-1796 (אז נבחר ג'ון אדמס).
הוריו של ג'ורג' קלינטון היו מהגרים פרסביטריאנים שעזבו את מחוז לנגפורד, ממלכת אירלנד, בשנת 1729 כדי להימלט מהמשטר האנגליקני הבלתי סובלני שהטיל מגבלות על מתנגדי הדת.
ג'ורג' קלינטון למד אצל איש כמורה סקוטי כדי להתכונן לאחריותו המשפטית העתידית, וקטע את לימודיו בגיל 18 בשנת 1757 כדי להתגייס למלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
לאחר המלחמה הוא היה עוזר משפטי בניו יורק תחת עורך הדין הנודע ויליאם סמית'.
הוא החל את עבודתו המשפטית בשנת 1764 והפך לפרקליט המחוז בשנה שלאחר מכן.
כשירותו של קלינטון לסקר ורישומי הקרקעות הפכו אותו בסופו של דבר לאחד התושבים העשירים יותר במחוז אלסטר, אך למרות הונו הניכר, היה קלינטון איש בעל הרגלים חסכניים ונהג בנימוסים בלתי מתפשרים.
אפילו בחייו המאוחרים יותר, כשחולי כרוני הקשה עליו למלא את תפקידיו הציבוריים, העירו משקיפים על ה"עליזות הנעימות" ועל "ההומור הטוב" שבו קלינטון ניחן.
בשנת 1768 נבחר קלינטון בן ה-29 לאספה המחוקקת בניו יורק, שם תמך בסיעת "ליווינגסטון", ברית שאותה חיזק שנתיים לאחר מכן עם נישואיו לקורנליה טאפן, קרובת משפחה של אדוארד ליווינגסטון.
הוטל עליו הפיקוד על מערך ההגנה היבשתי על גבול ניו יורק, שם מאמציו למנוע מהבריטים להשתלט על נהר ההדסון ולפצל את ניו אינגלנד משאר שלוש עשרה המושבות זיכו אותו במינוי לבריגדיר גנרל בצבא הקונטיננטלי החדש שהוקם והפך אותו לדמות נערצת בקרב חקלאים רבים באזורי הספר המערביים של מושבת ניו יורק.
השינויים החברתיים והפוליטיים שהביאה המהפכה פעלו לטובת קלינטון, והוא ניצל את רוב ההזדמנויות שלו.
במחקרו על ניו יורק בתקופת המהפכה, טוען אדוארד קאנטרימן כי "משבר העצמאות ..
ניפץ את ניו יורק הישנה, פוליטית וחברתית כאחד".
החוקה החדשה של המדינה הרחיבה מאוד את זכות הבחירה והגדילה את סמכות הרשות המחוקקת של המדינה.
קלינטון הפך לדובר של חקלאים עובדי אדמה באזורי הספר, שקודם לכן היו יריבי תנועת "ליווינגסטון".
לפני שעזב את שדה הקרב כדי לקחת על עצמו את האחריות המנהלית החדשה שלו כמושל ניו יורק, הבטיח קלינטון למפקדו הראשי, הגנרל ג'ורג' וושינגטון, כי יחזור לתפקידו הצבאי "אם העסק של המינוי החדש שלי לא יוכיח את עצמו בחשיבותו".
נאמן לדבריו, קלינטון חזר במהרה לשדה הקרב כדי לסייע בהגנה על ניו יורק.
שם מנעו חיילים אמריקאים בפיקודו את הנרי קלינטון (שנאמר כי היה "בן דוד רחוק" של ג'ורג') את תנועת הכוח הבריטי העיקרי של ג'ון בורגוין מקנדה דרומה.
קלינטון פעל לתרום למערך הדיפלומטי לשכנוע ממלכת צרפת שהמושבות הנאבקות ראויות לסיוע שהוכיח עצמו בהמשך כגורם מכריע במאמץ המהפכני נגד הבריטים.
העבודה האזרחית של המושל קלינטון תרמה גם כן לקידום תדמיתו הפוליטית.
כמו מושלי אחרים במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, הוא היה אחראי על תיאום מאמצי המלחמה של מדינתו.
חשיבותה האסטרטגית של ניו יורק והיות חלק נכבד מאוכלוסייה נאמנה לכתר, יחד עם התנתקותה של רפובליקת ורמונט מתוכה בשנת 1777, היוו מכשולים מיוחדים עבור המושל, אך לאורך כהונתו הוכיח עצמו כמנהל כשיר.
עם זאת, הוא היה מתוסכל, ככל שהוצאות המלחמה עלו, וככל שהקונגרס הקונטיננטלי, שחסרה לו הסמכות לקיים גיוס הכנסות מכלל המדינות והסתמך בלבד על גיוס תרומות, פנה לניו יורק לבקש הלוואות כדי לפצות על המחסור שנבע מכך שמדינות אחרות לא הצליחו לעמוד במכסותיהן.
הוא תמך בקריאתו של אלכסנדר המילטון להקמת קונגרס חזק יותר עם סמכויות עצמאיות לגיוס הכנסות, והזהיר את נשיא הקונגרס הקונטיננטלי, ג'ון הנסון, בשנת 1781 כי "לא נוכל, ללא שינוי בנסיבותינו, עוד להמשיך לשמור על השלטון האזרחי שלנו."
נקודת המבט של קלינטון השתנתה בשנת 1783, לאחר שהקונגרס ביקש מהמדינות לאשר תעריף לאומי שישלול מניו יורק את מקור ההכנסה המשתלם ביותר שלה.
הוא האמין מזמן שהקונגרס צריך להקל ולהגן על מסחר החוץ החשוב כל כך לניו יורק.
לשם כך, הוא תמך במאמציו של המילטון לחזק את תקנון הקונפדרציה במהלך המלחמה.
אבל הרעיון של תעריף לאומי עזר לשכנע אותו שממשלה לאומית בעלת סמכויות מוגדלות במידה רבה עלולה להציף את המדינות ולערער את חירויות הפרט.
"אם סמכויות חזקות יותר לקונגרס יועילו לניו יורק", לפי הביוגרף שלו, "קלינטון היה עוקב אחר צעדים כאלה.
בעניינים פנימיים גרידא, המושל היה מעמיד את החששות של ניו יורק מעל לכולם [הכוונה לממשל הפדרלי]." הדאגה העיקרית של המושל הייתה להימנע מכל אמצעי שעלול להכביד על תושבי ניו יורק העוסקים בחקלאות במס.
התעריף סיפק כמעט שליש מהכנסות ניו יורק במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19, וקלינטון חשש שאם מקור הכנסה קריטי זה יופנה לקופה לאומית, יהיה על הרשות המחוקקת של המדינה להעלות ארנונה ולפגוע בקולם של החקלאים.
קלינטון התגלה כאחד המתנגדים הבולטים של חוקת ארצות הברית החדשה.
הוא היה נציג לוועידת האישור של ניו יורק, שם בחר בה רוב אנטי-פדרליסטי להנהיגו.
אך עם התכנסות הוועידה של ניו יורק היו הזדמנויותיו של קלינטון צרות, שכן 8 מדינות כבר אישרו את החוקה.
הוא קיווה בתחילה לאשרור מותנה, המותנה באימוץ "תיקונים המחושבים לצמצם ולהגביל" את הסמכות הפדרלית, אך לאחר שהאנטי-פדרליסטים לא הצליחו להסכים על אסטרטגיה משותפת והרגש העממי השתנה לטובת אשרור ללא תנאי, אבד סיכויו למלא מטרה מוגבלת זאת.
לבסוף הורה קלינטון לתומכיו לאשרר גם כן את החוקה, וזאת מכיוון שהעריך כי במקרה ויוכל להשיג את מושכות משרת סגן הנשיא, יוכל לייעץ לוושינגטון, שצופה כי יבחר לנשיא, כך שימתן את סמכותו של הממשל הפדרלי לעומת ממשל המדינות.
במהלך הבחירות לנשיאות ב-1789, קלינטון היה מועמד לסגן הנשיא וזכה לתמיכה נרחבת מצד וירג'יניה וניו יורק.
ג'יימס מדיסון נחרד מכך ש"אויבי הממשלה… מניחים אבני דרך לבחירת המושל קלינטון", ואלכסנדר המילטון פעל לאיחוד הפדרליסטים מאחורי מועמדות ג'ון אדמס לסגן הנשיא.
שמועות המיועדות לתעמולה פגעו במועמדותו של קלינטון בכך שציינו כי האנטי-פדרליסטים ממוקמים בין ריצ'רד הנרי לי או פטריק הנרי בעוד קלינטון אינו מועמד בראשות סדר העדיפויות שלהם.
לפני אישור התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית בשנת 1804, האלקטורים הוציאו שני קולות בבחירות לנשיאות מבלי להבחין בין מועמדים לנשיאות וסגני נשיאות, ובעל מספר האלקטורים השני בגודלו היה נבחר לסגן הנשיא.
אולם כל בוחר אזרחי הצביע מתוך כוונה ברורה לבחור אדם אחד כנשיא והאחר כסגן נשיא.
באווירה הטעונה סביב הבחירות הראשונות במסגרת החוקה החדשה, ההתלהבות העממית מהממשלה הפדרלית החדשה וההתנגדות הידועה של קלינטון לחוקה פעלה גם היא נגדו.
ג'ון אדמס זכה במשרת סגן הנשיא עם 34 קולות אלקטורים בעוד וושינגטון נבחר לנשיא כצפוי.
בסופן של בחירות 1789, השיג קלינטון 3 אלקטורים בלבד.
עמדתו של קלינטון התחזקה במעט במהלך הבחירות לנשיאות ב-1792. בתום הקדנציה הראשונה של וושינגטון, הקבינט חלק ברצינות על המערכת הפיננסית של מזכיר האוצר אלכסנדר המילטון, וכל הצדדים הסכימו כי בחירתו מחדש של וושינגטון חיונית להישרדותה של הרפובליקה אשר עודנה בחיתוליה.
למרות הסתייגותם הקודמת מהקלינטון, מזכיר המדינה תומאס ג'פרסון ובני בריתו מווירג'יניה, מדיסון וג'יימס מונרו, היו נחושים להחליף את סגן הנשיא "המונרכיסטי" אדמס.
הם ראו בקלינטון מועמד מתון בעל סיכוי רב להחליף את אדמס.
מועמדותו של קלינטון עמדה בפני כמה מכשולים.
הוא עדיין נחשד כמתנגד לחוקה, ונסיבות בחירתו המחודשת למושל מוקדם יותר באותה השנה עוררו את החשש אפילו מצד בסיס התמיכה שלו.
ג'ון ג'יי, המועמד הפדרליסטי, קיבל רוב הקולות במרוץ לתפקיד המושל, אך ביטול רישומם של פתקי מחוז אוצגו בחשד להונאת בחירות הטה את הכף לטובת קלינטון.
ג'פרסון חשש שהבחירות בניו יורק יסכנו את הזיקה "לתנועה הרפובליקנית" האנטי-פדרליסטית שקידם, ומדיסון הרחיק לכת והציע לקלינטון להתפטר ממשרת המושל אם הוא סבור שלמעשה נבחר במרמה.
אף על פי שאדמס נבחר מחדש לסגן הנשיא, קלינטון הצליח לצבור אחוז קולות מכובדים, כשהוא נושא את רוב התמיכה בווירג'יניה, ג'ורג'יה, ניו יורק וקרוליינה הצפונית.
הבחירות סיפקו נחמה מוגבלת עבור ג'פרסון ומדיסון, שראו בתשואות סימן להצלחה עתידית לקואליציה האנטי-פדרליסטית המתגבשת אשר קידמו.
למרות ההופעה החזקה שלו בבחירות הלאומיות, המושל קלינטון התקשה לשמור על בסיס התמיכה שלו בניו יורק.
בטענה לתשישות ובריאות לקויה, הוא הודיע על פרישה בשנת 1795 מתפקיד המושל.
אף על פי שבריאותו הלקויה ריתקה אותו למיטתו עד כדי כך שלא יכול היה עוד לנסוע לאולבני כדי לכנס את המחוקק של המדינה, גורמים אחרים השפיעו על החלטתו.
נסיבות בחירתו מחדש בשנת 1792 גררו עמן האשמות חמורות, ויעילותו כמושל פחתה כאשר הפדרליסטים השיגו רוב על המחוקק במדינה בשנת 1793. המוניטין הציבורי של קלינטון נפגע עוד יותר כאשר בתו קורנליה נישאה לדיפלומט הצרפתי, אדמונד ז'נט, בשנת 1794.
קלינטון נותר בעל סיכוי אטרקטיבי לבחירה למשרת סגן הנשיא בתקוותם של מנהיגים אנטי-פדרליסטים אשר ראו בבחירתו גורם מרכזי בשימור הקשר הפוליטי בין וירג'יניה ומדינות הדרום לבין ניו יורק.
קלינטון על כן סירב להתמודד לצד ג'פרסון במהלך הבחירות לנשיאות ב-1796. עד מהרה מצא את עצמו מנוגד לג'פרסון, שהתמנה לסגן נשיא בשנת 1797 לאחר שקיבל את מספר הקולות האלקטורלי השני בגודלו אחרי אדמס שנבחר לנשיא.
בנאום הפתיחה שלו בסנאט, 4 במרץ 1797, שיבח ג'פרסון את קודמו, הנשיא ג'ון אדמס, כאיש בעל "כישרונות ויושרה".
קלינטון מיהר להביע את זעמו על "הסתירה הפומבית לכאורה של האופוזיציה שהציגו חבריו נגד בחירתו של מר אדמס".
עם זאת, בשנת 1800, הסכים קלינטון להתמודד בבחירות לנשיאות עבור משרת סגן הנשיא אך עם ניצחונו של ג'פרסון בבחירות הוא מינה את ארון בר, גם הוא מניו יורק, להיות לסגנו.
קלינטון שב לחיים הפוליטיים מפרישתו ב-1800, כאשר נבחר למושב בבית המחוקקים של ניו יורק.
הוא השתתף בבחירות על פי בקשתו של בר, להבטיח בחירת רוב מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, וכנראה התכוון לפרוש עם תום כהונתו.
אך כאשר הדמוקרטים-רפובליקנים בניו יורק, שציפו לניצחון ג'פרסון בבחירות הלאומיות וקיוו לבסס את הישגיהם ברמה המקומית, ביקשו ממנו להירשם לבחירות למושל ב-1801, הוא הסכים.
תחילה הוא נרתע מבקשת המועמדות, אך במהרה תמך בו בר שירוץ לתפקיד.
אחת עשרה שנים קודם לכן מינה המושל קלינטון את ארון בר לתובע הכללי של ניו יורק.
בשנת 1789, כשהפדרליסטים היו בעלי רוב ברשות המחוקקת של המדינה, חבריו נרתעו מלצרף את בר ובני בריתו לקואליציה של קלינטון.
דוויט כנראה שכנע את דודו שהוא המועמד הפוטנציאלי היחיד שיכול למנוע מבר להשתלט על סניף המפלגה הדמוקרטית-הרפובליקנית במדינה.
ג'ורג' קלינטון היה מושל בעל רוב תמיכה בהפרש מוחץ מבר, כשהוא נושא את תמיכת העיר ניו יורק הפדרליסטית באופן מסורתי ואיתה גם רוב תומכים בכל מחוזות המדינה מלבד שש.
במהלך כהונתו האחרונה כמושל, האפיל אחיינו התוקפני והשאפתן על ג'ורג' קלינטון.
ובכל זאת, אף על פי שדוויט היה כעת "הכוח האמיתי בפוליטיקה בניו יורק", ג'ורג' קלינטון זכה להערצה רבה על ידי הבוחרים בניו יורק.
מתוך חשש למשמר הקואליציה של וירג'יניה - ניו יורק, אך בעודו נחוש להגביל את תפקידו של בר בממשלו, פנה ג'פרסון לקלינטון בבקשה לייעוץ במינויים פדרליים בניו יורק.
"אין אף אחד", הוא הבטיח לקלינטון, "שדעתו תתקבל אצלי בכבוד רב יותר משלך, אם תסכים להיות זה שייעץ לי." ג'פרסון למעשה, דחה את בר, אף על פי שמעולם לא התנער בפומבי או מתח ביקורת גלויה על סגן הנשיא שלו.
משקיף פדרליסטי אחד ציין עד מהרה כי "בר הוא אדם מבודד לחלוטין בוושינגטון די.
כשהתקרבו הבחירות ב-1804, כתב דוויט לחברי המועצה הדמוקרטית-רפובליקנית והציע את דודו ג'ורג' כתחליף לבר.
ג'ורג' קלינטון זכה לכבוד נרחב בגבורתו במהלך מלחמת העצמאות ובמסירותו לעקרונות הדמוקרטים-רפובליקנים, ויכול היה להחליף את בר מבלי לפצל את המצביעים בניו יורק.
גילו ובריאותו המעורערת היו שיקולים חשובים עבור ג'פרסון, שחישב שבשנת 1808 קלינטון בן ה-65 יהיה זקן מכדי לערער על יורשו המיועד, מזכיר המדינה ג'יימס מדיסון, על המועמדות לנשיאות הדמוקרטים-רפובליקנים.
לאחר הבחירות, קלינטון כמעט נרתע הצידה על ידי נשיא שלא רצה לחזק את מעמדו של סגן הנשיא בממשל או לעודד את שאיפותיו הנשיאותיות.
ג'פרסון כבר לא ביקש את עצתו של קלינטון בקביעת מינויים פוליטיים בניו יורק או במקומות אחרים, או בכל נושא אחר, בהסתמך על ייעוץ של מדיסון ומזכיר האוצר, אלברט גלטין.
כשהרגיש צורך להתייעץ עם מחוקקים דמוקרטים-רפובליקנים, הוא עשה זאת באופן אישי או באמצעות גלטין, שמעונו בגבעת הקפיטול שימשה כמקום המפגש של כל הוועידות הדמוקרטיות-רפובליקנית.
קלינטון גם נטל חלק מועט בחיי החברה של הממשל.