tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נכון להצהרה ממשלתית משנת 2018 הופחת מספר ראשי הנפץ בכל צוללת מ-48 ל-40, צומצמו מספר ראשי הנפץ הפעילים מלערך 160 ל-120 וצומצם מספר הטילים המבצעיים בכל צוללת ללא יותר מ-8.
במהלך שנת 2020 התרחש מהפך במדיניות עם עליית ממשלת בוריס ג'ונסון אשר אישרה רשמית כי היא מפתחת ראש נפץ גרעיני חדש לצוללות הטילים שלה.
בהצהרה שנכתבה בפני הפרלמנט, שר ההגנה הבריטי, בן וולאס, אישר ב-25 בפברואר כי בריטניה עובדת על ראש נפץ חדש כדי לצייד את צי הצוללות הגרעיניות החמוש בראש נפץ גרעיני מודרני וכדי להעשיר את הפעילות הגרעינית של בריטניה.
ההכרזה לא הייתה צפויה להימצא לפני פרסום סקירת הביטחון והמדיניות החוץ המתוכננת במהלך כל סוף שנה.
אך ידה של הממשלה השמרנית נאלצה להיענות כאשר בכירים אמריקאים חשפו שקדם להכרזה הרשמית שישנה תוכנית פעילה לפיתוח ראשי נפץ גרעיניים נוספים לארסנל הצוללות הגרעיניות "שומר הסף" של הממלכה המאוחדת.
במרץ 2021, ראש הממשלה ג'ונסון טען בפני בית הנבחרים בנאום מדיניות החוץ שלו כי יהיה על בריטניה לשמור על עצמה בעזרת הרתעה גרעינית.
הצהרה זאת למעשה אישרה את הטענות בדבר הפיתוח הגרעיני המחודש של הממלכה המאוחדת.
במסגרת חברותה באמנה הבינלאומית למניעת הפצת נשק גרעיני, הממלכה המאוחדת דוגלת במדיניות של סטטוס קוו במצב כלי הנשק הגרעיניים הבינלאומי.
מסיבה זאת יחסי איראן–הממלכה המאוחדת התקררו והפכו מתוחים לאחר הגילוי על פעילות תוכנית הגרעין האיראנית מעבר למוסכם בהסכם המעצמות על תוכנית הגרעין שלה.
כמו כן, איומיה של פקיסטן בדבר שימוש בנשק הגרעיני שברשותה נגד הודו במהלך מלחמת קרגיל היה רב השפעה על ההחלטה להשעות את מעורבותה בחבר העמים הבריטי בין השנים 1999–2004.
ההתבצרות הלאומית הוא הכינוי לאסטרטגית מלחמה צבאית הגנתית שהגתה שווייץ במלחמת העולם השנייה מתוך חשש לפלישת גרמניה הנאצית לשטחה והפרה של הנייטרליות המדינית שלה.
האסטרטגיה התבססה על הקמת שני קווי אש, האחד על גבולותיה של שווייץ והשני על הרי האלפים היושבים בליבה של הארץ, ועל גיוס העם השווייצרי כולו למאבק נגד פלישה גרמנית אפשרית, אפילו בלוחמת גרילה.
במקרה של מלחמה, צבא שווייץ, הקטן והחלש ביחס למקבילו הגרמני, יכול היה לנצל את הטופוגרפיה ההררית של ארצו ולכפות על גרמניה לוחמת שחיקה.
הוגה האסטרטגיה היה הגנרל אנרי גיזאן.
שווייץ, כמדינה נייטרלית, חששה מפני גורל דומה לזה של ארצות נייטרליות אחרות באירופה שנשאבו לתוך המלחמה, והתכוננה לפלישה של מדינות הציר לארצה (אכן הייתה קיימת תוכנית פלישה גרמנית לשווייץ ואינטרס גרמני לספח את שווייץ בדומה לאנשלוס כחלק מ"מבצע טננבאום").
המנהל, הגאוגרפיה, הלך הרוח האזרחי ועוד תרמו למעמדה של שווייץ ביחס לרוב מדינות אירופה האחרות בהתמודדות מול גרמניה.
הטופוגרפיה ההררית של המדינה הייתה בולמת את עיקר הפעילות של הלופטוואפה בשמיה ובולמת גם את הבליצקריג של הצבא הגרמני.
העם השווייצרי, על כל פלגיו האתניים, היה קנאי לריבונות שלו ולנבדלות שלו משכניו, הגרמנים, הצרפתים והאיטלקים, ורשויות השלטון קראו להתנגדות עממית מזוינת מול כל פולש אפשרי.
בסופו של דבר, להרתעה שיצרה האסטרטגיה הייתה השפעה על כך שגרמניה לא פלשה לשווייץ במהלך המלחמה, וזאת אף על פי ששווייץ הופצצה אווירית בידי הצדדים הלוחמים ושהצבא השווייצרי הפיל מטוסים הן של מדינות הציר והן של בעלות הברית שהפרו את תחום הטריטוריה האווירית שלה.
תוכנית ההתבצרות הלאומית תרמה למיתוס על סגולותיה הצבאיות של שווייץ ויכולתה להגן על עצמה בעיתות מלחמה בלי להתערב ישירות ובכך לשמור על נייטרליות.
רשמית, לא ידוע על קיום תוכנית גרעין סעודית.
עם זאת, קיים עיסוק רב שנים בערב הסעודית ומחוצה לה בתוכנית לפיתוח נשק גרעיני שישמש את ערב הסעודית.
בעבר הייתה ערב הסעודית אחת המתנגדות הבולטות לנשק גרעיני ב, לאחר שחתמה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
עם זאת, לאורך השנים היו דיווחים בתקשורת על כוונתה של ערב הסעודית לרכוש נשק גרעיני ממקורות חיצוניים וכן על מגעים של גורמי ממשל סעודיים למול ארצות הברית ומדינות נוספות בנושא.
בשנת 2003, דלף מסמך של הממשל האמריקאי שהציג שלוש אפשרויות שיש בפני ערב הסעודית בנושא הגרעין: לרכוש ולפתח יכולת גרעינית כגורם מרתיע; לחתום על ברית עם מעצמה גרעינית קיימת שתציע הגנה בעת הצורך; לנסות ולהגיע להסכם אזורי על קיום מזרח תיכון נקי מגרעין.
גורמים רשמיים של האו"ם ומומחי נשק טענו שהסקירה נכתבה כתוצאה מהתקררות היחסים עם ארצות הברית, וחששות מתוכנית הגרעין של איראן והיעדר לחץ בינלאומי על ישראל לוותר על הנשק הגרעיני שלה.
הסכם גרעין עם ארצות הברית
במאי 2008, ארצות הברית וערב הסעודית חתמו על מזכר הבנות, כחלק מתוכנית "אטום לצורכי שלום" של ארצות הברית, כדי להגביר את המאמצים הסעודיים לתוכנית גרעין אזרחית ומניעת פיתוח "פיתוחי גרעין רגישים".
מבחינה היסטורית, פקיסטן וערב הסעודית ניהלו יחסים דיפלומטיים חמים.
מדענים פוליטיים והיסטוריונים פקיסטנים ציינו כי העניין הסעודי בטכנולוגיה גרעינית החל בשנות ה-70 לאחר שראש הממשלה זולפיקאר עלי בהוטו כינס פגישה של הפיזיקאים המובילים בפקיסטן יחד עם גורמים מסעודיה.
במהלך ביקור של משפחת המלוכה הסעודית בפקיסטן ב-1974 במסגרת ועידת ה-OIC השנייה בלאהור ציין בהוטו את ההתקדמות בתוכניות הגרעין הישראליות וההודיות, שאותן ראה כניסיונות להפחיד את העולם המוסלמי.
הדעה הרווחת היא שערב הסעודית הייתה אחת המממנות המרכזיות של תוכנית הגרעין של פקיסטן מאז 1974.
בשנות ה-80, נשיא פקיסטן מוחמד זיא אל-חאק ערך ביקור ממלכתי בסעודיה, שם אמר באופן לא רשמי למלך כי: "ההישגים שלנו הם שלך".
שיתוף הפעולה הזה קודם על ידי ראש הממשלה בנזיר בהוטו ב-1995.
בשנת 1998, ראש הממשלה נוואז שריף הודיע לסעודיה בסודיות לפני שהורה על הניסויים הגרעיניים במעבדות לבדיקת נשק (WTL) הממוקמות באתר המרוחק צ'גאי במחוז בלוצ'יסטן בפקיסטן.
ביוני של אותה שנה ערך ראש הממשלה ביקור פרידה מפהד, מלך ערב הסעודית והודה בפומבי לממשלת ערב הסעודית על תמיכתה במדינה.
זמן קצר לאחר מכן יצא שר ההגנה הסעודי סולטאן בן עבד אל-עזיז אאל סעוד עם ראש הממשלה שריף לסיור במכון מסווג, מעבדות המחקר של קאהוטה (KRL), שם המדען המוביל עבד אל-קדיר ח'אן תדרך את הנסיך וראש הממשלה שריף על פיזיקה גרעינית ונושאים רגישים הקשורים בגרעין.
מאז 1998, דיפלומטים וסוכנויות ביון מערביות מאמינים שקיים הסכם שבו פקיסטן תמכור לסעודיה ראשי נפץ גרעיניים וטכנולוגיה גרעינית משלה אם הביטחון במפרץ הפרסי יתדרדר.
שתי המדינות הכחישו בחריפות את קיומו של הסכם כזה.
בשנת 2003, globalsecurity.org דיווח כי פקיסטן וערב הסעודית חתמו על הסכם סודי על שיתוף פעולה גרעיני המספק לערב הסעודית טכנולוגיית נשק גרעיני בתמורה לגישה לנפט זול עבור פקיסטן.
במרץ 2006 דיווח המגזין הגרמני Cicero כי ערב הסעודית קיבלה מאז 2003 סיוע מפקיסטן לרכוש טילים וראשי נפץ גרעיניים.
תצלומי לוויין חושפים לכאורה עיר תת-קרקעית עם ממגורות גרעיניות המכילות רקטות ע'אורי באל-סולאייל, דרומית לבירה ריאד.
ישנו בסיס טילים בליסטי נוסף, חדש יותר באל-וואטח.
פקיסטן הכחישה שהיא סייעה לערב הסעודית בשאיפותיה הגרעיניות.
בשנת 2013, BBC דיווחה באמצעות מספר מקורות שערב הסעודית מימנה פיתוח נשק גרעיני בפקיסטן, ומקורות שונים אמרו גם ל-BBC Persian, בנוגע לאמונה של ממשלת ערב הסעודית שהם מסוגלים להשיג נשק גרעיני כרצונם.
מימון סעודי של תוכנית הגרעין העיראקית
בשנת 1994, מוחמד אל חילאווי, הגיש בקשה למקלט בארצות הברית לאחר שהעביר לידי האמריקאים מעל 10,000 מסמכים שתיארו תמיכה סעודית ארוכת שנים בתוכנית הנשק להשמדה המונית של עיראק.
על פי מסמכים אלה, בתקופת ממשל סדאם חוסיין בעיראק תמכו הסעודים בתוכנית הגרעין העיראקית ב-5 מיליארד דולר, בתנאי שטכנולוגיה גרעינית וייתכן שגם נשק גרעיני יועברו לידיהם.
הטענות של חיליווי לא אושרו על ידי אף מקור ופקידים אמריקאים הצהירו כי אין להם ראיות לסיוע הסעודי לפיתוח הגרעין העיראקי.
בכירים בממשל קלינטון האחראים לענייני המזרח התיכון בתקופה שבה חילאווי ביקש מקלט, כולל רוברט פלטרו ממחלקת המדינה וברוס רידל מהמועצה לביטחון לאומי, אמרו שהם לא מצאו דבר בתחקירים של חילאווי כדי לגבות את הדיווחים בתקשורת על תוכנית גרעין סעודית.
"לא היה שם כלום," אמר פלטרו.
שיתוף גרעיני עם מדינות ערב של תוכניות הגרעין במפרץ הערבי
המדינות הערביות של המפרץ הפרסי מתכננות להתחיל תוכנית גרעין אזרחית משלהן.
הסכם שנחתם בימיו האחרונים של ממשל בוש קבע שיתוף פעולה בין איחוד האמירויות הערביות וארצות הברית, במסגרתו תמכור ארצות הברית את הכורים הגרעיניים והדלק הגרעיני של איחוד האמירויות.
איחוד האמירויות, בתמורה, תוותר על זכותם להעשיר אורניום עבור תוכנית הגרעין האזרחית שלהם.
בעת החתימה, הסכם זה הוגדר כדרך להפחית את הסיכונים להפצה גרעינית במפרץ הפרסי.
עם זאת, מוסטפא אלאני מהמרכז לחקר המפרץ שבסיסו בדובאי הצהיר כי במידה והאמנה לאי הפצת נשק גרעיני תקרוס, כורים גרעיניים כגון אלו המתוכננים להימכר לאיחוד האמירויות במסגרת הסכם זה יכולים לספק לאיחוד האמירויות נתיב לקראת נשק גרעיני.
במרץ 2007, שרי החוץ של מועצת שיתוף הפעולה של המפרץ בה חברים שש מדינות, נפגשו בערב הסעודית כדי לדון בהתקדמות בתוכניות שסוכמו בדצמבר 2006, לתוכנית גרעין אזרחית משותפת.
בשנת 2011, הנסיך טורקי אל-פייסל, ששימש כראש המודיעין הסעודי וכשגריר בארצות הברית, הציע שהממלכה תשקול לייצר נשק גרעיני אם תמצא את עצמה בין הארסנלים האטומיים של איראן וישראל.
בשנת 2012, אושר כי ערב הסעודית תשיק תוכנית נשק גרעיני משלה באופן מיידי אם איראן תצליח לפתח נשק גרעיני.
במקרה כזה, ערב הסעודית תתחיל לעבוד על פלטפורמת טילים בליסטיים חדשה, תרכוש ראשי נפץ גרעיניים מחו"ל ותכוון להשיג אורניום לפיתוח חומר ברמת נשק.
מקורות מודיעין מערביים אמרו ל"גרדיאן" כי ערב הסעודית שילמה עבור עד 60% מפרויקטי הפצצה האטומית של פקיסטן ובתמורה יש לה אפשרות לקנות חמישה עד שישה ראשי נפץ גרעיניים מהמדף.
בשנת 2013, פורסם ב-BBC Newsnight כי סעודיה השקיעה בפרויקטים של נשק גרעיני פקיסטני וכן כי היא מאמינה שתוכל להשיג פצצות גרעיניות.
מוקדם יותר באותה שנה, מקבל החלטות בכיר בנאט"ו אמר למארק אעלבן, כי נשק גרעיני מתוצרת פקיסטן מטעם ערב הסעודית יושב כעת מוכן למסירה.
באוקטובר 2013, עמוס ידלין, לשעבר ראש אמ"ן, אמר בוועידה בשוודיה שאם איראן תשיג את הפצצה, "הסעודים לא ימתינו חודש אחד.
הם כבר שילמו על הפצצה, הם ילכו לפקיסטן ויביאו את מה שהם צריכים להביא".
מאז 2009, כאשר עבדאללה, מלך ערב הסעודית הזהיר את השליח המיוחד של ארצות הברית למזרח התיכון, דניס רוס, המבקר כי אם איראן תחצה את הסף, "נקבל נשק גרעיני", הממלכה שלחה לאמריקאים אותות רבים על כוונותיה.
גארי סמור, שעד מרץ 2013 היה יועץ נגד ההפצה של הנשיא ברק אובמה, אמר ל-BBC Newsnight: "אנו חושבים שהסעודים מאמינים שיש להם הבנה מסוימת עם פקיסטן שבעת הצורך הם יקבלו מהם נשק גרעין."
לפי צוות החשיבה בארצות הברית, המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים, הדיווח של ה-BBC על שיתוף גרעיני אפשרי בין פקיסטן וערב הסעודית שגוי חלקית.
אין שום אינדיקציה לתקפותם או לאמינותם של מקורות ה-BBC, וגם המאמר לא מרחיב על מה בעצם מהווה הפניה לא מאומתת.
הוא ציין כי אם פקיסטן תעביר ראשי נפץ גרעיניים על אדמת ערב הסעודית, אין זה סביר מאוד ששתי המדינות יתמודדו עם השלכות בינלאומיות כלשהן אם שתי המדינות יפעלו לפי הנחיות שיתוף גרעיניות קפדניות הדומות לזו של נאט"ו.
מאמר מחקר שהופק על ידי הוועדה הנבחרת להגנה של בית הנבחרים הבריטי קובע כי כל עוד הסדרי השיתוף הגרעיניים הנוכחיים של נאט"ו יישארו במקום, למדינות נאט"ו יהיו מעט סיבות תקפות לתלונה אם העברה כזו תתרחש.
במאי 2015, בתגובה לדיווח ב"סאנדיי טיימס" הלונדוני כי הסעודים "לקחו את 'ההחלטה האסטרטגית' לרכוש נשק אטומי 'ממדף' מפקיסטן", על רקע החשש הגובר מפני איראן החמושה בנשק גרעיני, פקיד הגנה סעודי דחה זאת כספקולציה.
במרץ 2018 אמר יורש העצר בתוכנית 60 דקות שאם איראן תחליט לבנות נשק גרעיני, "נלך בעקבותיו בהקדם האפשרי".
זה גרם לסנאטור האמריקאי אד מרקי להעיר "אנרגיה גרעינית בערב הסעודית היא יותר מסתם כוח חשמלי", ורמז שערב הסעודית הייתה מעוניינת בכוח גרעיני כדי להשיג את הכישורים לפתח נשק.
זה עשוי להפחית את ההסתברות להסכם גרעין עם ארצות הברית.
במאי 2018 דיווחה התקשורת של אל-ג'זירה על הצהרתו של מנהל הטלוויזיה לשעבר של אל-ערביה, עבדול רחמן אל-ראשד, שכתב בעיתון אש-שרק אל-אווסט מאמר בזמן שליווה את הנסיך מוחמד בן סלמאן בביקורו האחרון בוושינגטון.
שאף אחד לא יכול לאשר אם ערב הסעודית עדיין מסוגלת לבנות נשק גרעיני.
עם זאת, המנהל לשעבר של החדשות ציין כי ריאד מחזיקה בחומרי אורניום במדבר שלה, ואימצה תוכנית לחלץ אותם בתוך 2030.
במרץ אישר ממשל דונלד טראמפ עסקה המאפשרת לערב הסעודית גישה לסודות גרעיניים באמצעות מזכיר האנרגיה האמריקאי ריק פרי, עם אישור המכונה הרשאות חלק 810. למרות שהיא אינה מאפשרת גישה לציוד הנדרש לעיבוד אורניום, היא מאפשרת ל-6 החברות המעורבות לבצע עבודה מקדימה על אנרגיה גרעינית לפני כל עסקה.
במסמך של המינהל הלאומי לביטחון גרעיני של משרד האנרגיה (NNSA) כל אחת מהחברות שקיבלה גישה ביקשה שה-NSA תמנע את אישורה מפרסום פומבי.
על פי דיווחים, ערב הסעודית יזמה את בניית כור המחקר הראשון שלה בקריית המדע והטכנולוגיה על שם המלך עבד אל-עזיז.
במאי 2020, תמונות לוויין חשפו שגג הסתיר את כלי הכור הגלילי, שנראה דרך קורות גג בתמונת לוויין עד 15 במרץ 2020. הממלכה השתמשה בחטיבה לייצור חשמל, כדי לייצא נפט גולמי שנצרך לצורכי אנרגיה ביתיים, לייצר יותר הכנסות לממשלה וליצור קומץ הזדמנויות עבודה.
עם זאת, מומחים העלו ספק, שכן למדינה כבר היו דרכים זולות יותר, בטוחות ומתחדשות יותר להשיג מטרות אלו מאור השמש.
כמו כן, דווח כי ערב הסעודית לא חתמה על הפסקת העשרת האורניום, עיבוד מחדש של דלק מושקע ואף אחת מהן לא חתמה על הסכם 123 עם ארצות הברית.
ערב הסעודית בנתה מתקן להפקת אורניום צהוב מעפרת אורניום בעזרת סין.
לדברי גורם מערבי, המתקן נבנה ליד העיירה הנידחת אל-עולא.
ערב הסעודית חתמה על הסכם ההגנה המצומצם ביותר עם הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
ב-17 בספטמבר 2020, הגרדיאן דיווח כי ערב הסעודית מחזיקה בכמות מספקת של עפרות אורניום כדי לייצר 90,000 טונות של אורניום.
זה קבע את הממצא על בסיס הדוחות שנערכו על ידי מכון המחקר של בייג'ינג לגאולוגיה של אורניום (BRIUG) והתאגיד הלאומי הגרעיני של סין (CNNC), בשיתוף עם הסקר הגאולוגי הסעודי.
לפי הדיווחים, שלושה מרבצים שונים באזור מרכז וצפון מערב המדינה דווחו כפוטנציאלים למיצוי.
על פי הדיווחים, החשיפה הגבירה את החששות בנוגע לעניין האגרסיבי של ריאד בפיתוח תוכנית נשק אטומי.
בדו"ח זה זיהו גאולוגים כמה שמורות בסמוך לפיתוח המגה-עיר ניאום והעריכו כי ערב הסעודית יכולה לייצר למעלה מ-90,000 טונות של אורניום משלושה מרבצים.
בינואר 2023, שר האנרגיה של ערב הסעודית, עבד אל-עזיז בן סלמאן אמר כי ערב הסעודית מתכננת להשתמש באורניום ממקור מקומי בתעשיית החשמל הגרעינית העתידית שלה, כולל פיתוח מחזור הדלק הגרעיני המלא.
לדבריו, "זה יכלול את כל מחזור הדלק הגרעיני הכולל ייצור של צהוב, אורניום מועשר נמוך וייצור של דלק גרעיני הן לשימוש הלאומי שלנו וכמובן, ליצוא".
בספטמבר אותה שנה חזר מוחמד בן-סלמאן על המסר שהעביר ב-2018 ובראיון לרשת FOX אמר: "אם איראן תשיג נשק גרעיני, גם אנחנו נשיג נשק גרעיני".
סעודיה רכשה בשנת 1987 טילים בליסטיים לטווח בינוני מסוג CSS-2 מתוצרת סינית שתוכננו ושימשו את הסינים גם כטיל בעל ראש גרעיני.
לפי הדיווחים הטילים שנמכרו לערב הסעודית עם ראשי נפץ קונבנציונליים.
טילים אלה היו הנשק הראשון של כוח הטילים האסטרטגי המלכותי הסעודי, שלוחה נפרדת של הכוחות המזוינים של ערב הסעודית.
בשנת 2013 הוכרז רשמית על קיומו של כוח הטילים האסטרטגי המלכותי הסעודי.
בשנת 2014 נכתב בעיתון ניוזוויק כי ערב הסעודית רכשה טילים בליסטיים לטווח בינוני CSS-5 מסין ב-2007 עם "אישור שקט של וושינגטון בתנאי שמומחים טכניים של ה-CIA יוכלו לוודא שהם לא תוכננו לשאת ראשי נפץ גרעיניים".
התוכנית בוטלה כתוצאה מלחץ אמריקאי ב-1981, אך היא הסתיימה באופן פורמלי רק ב-1987 על ידי ראש ממשלת ספרד פליפה גונסאלס.
באפריל 1939 הסירה ארצות הברית את האמברגו שהוטל על ספרד עם פריצת מלחמת האזרחים בספרד ב־1936, והעניקה הכרה מוגבלת למדינה הספרדית, והעבירה את נציגותה בספרד מברצלונה חזרה למדריד.
עם זאת, משום שהמשטר הפאשיסטי הספרדי נחשד בידי בעלות הברית בתמיכה במדינות הציר, הייתה ספקנות רבה בקרב בעלות הברית אם יש לאפשר לה להצטרף לסדר העולמי החדש (לדוגמה האו"ם).
בוועידת פוטסדאם, השאלה כיצד להמשיך עם ספרד שלאחר המלחמה הייתה אחת הראשונות שעלתה לדיון.
בוועידה זו פרסמו שלוש המעצמות המנצחות, ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות הצהרה בנושא:
בספטמבר 1948,בעקבות הבידוד הספרדי מהסדר העולמי החדש, הורה פרנסיסקו פרנקו באמצעות צו סודי, להקים את המועצה למחקר גרעיני.(Junta de Investigaciones Atómicas) שתפקידה היה לפעול "כמרכז מחקר, כגוף מייעץ לממשלה, כמכון הממונה על בטיחות והגנה מפני סכנת קרינה מייננת וככוח מניע לפיתוח תעשייתי בתחום יישומי אנרגיה גרעינית".
אולם עם תחילת המלחמה הקרה, וכאשר סוכנים ספרדים, פקידי צבא ארצות הברית ואנשי עסקים אמריקאים פעלו למען פתיחת היחסים, הדעה הרווחת בארצות הברית לגבי היחסים בינה לבין ספרד השתנתה.
מינויו של שגריר ארצות הברית במדריד הוכרז ב-27 בדצמבר 1950. ביולי 1951 החל משא ומתן לברית בין המדינות שתהפוך בסופו של דבר לחוזה מדריד.
בהתאם, בשנת 1951, השלב הסודי במכון הגרעין הספרדי הגיע לסיומו, ושמו של המכון שונה למועצת האנרגיה הגרעינית (Junta de Energía Nuclear) והוא עבר לפיקודו של הגנרל הלאומני חואן ויגון.
ב-1955, על רקע התחממות היחסים בין ספרד לארצות הברית וכן הצטרפות ספרד לאו"ם, חתמו פרנסיסקו פרנקו ונשיא ארצות הברית אייזנהאואר על הסכם לשיתוף פעולה גרעיני כחלק מיוזמת אטומים לשלום (Atoms for Peace), שפתחה את המחקר הגרעיני למדינות שלא היו ברשותן בעבר טכנולוגיה גרעינית.
אייזנהאואר תמך בהסכם אי-הפצה גרעיני ברחבי העולם כדי לעצור את התפשטות השימוש הצבאי בנשק גרעיני.
אף על פי שהמדינות שכבר היו להן נשק אטומי שמרו על הנשק שלהן והגדילו את אספקתן, ההסכם נועד למנוע ממדינות אחרות לפתח נשק דומה.
התוכנית גם יצרה תקנות לשימוש בכוח גרעיני, במטרה לעצב את השימוש בכוח גרעיני לאמצעי חיובי בלבד.
במסגרת תוכניות הקשורות ל-Atoms for Peace, ארצות הברית ייצאה למעלה מ-25 טונות של אורניום מועשר מאוד (HEU) ל-30 מדינות, בעיקר לדלק עבור כורים.
למעשה, התוכנית הזו, יחד עם הפיתוח הכלכלי הספרדי שנוצר משיתוף הפעולה עם האמריקאים היא שאפשרה לפרנקו, וראש ממשלתו, לואיס קאררו בלאנקו, לפתח את תחילתה של תעשייה גרעינית אזרחית צעירה שהניחה את היסודות לפרויקט איסלרו.
בשנות ה־50, החל גל הדה-קולוניזציה להגיע למדינות הערביות בצפון אפריקה.
ב־1956, מרוקו תחת שלטונו של מוחמד החמישי הכריזה על עצמאות מהרפובליקה הצרפתית הרביעית.
לאחר מכן, הממלכה המרוקאית דרשה את כל מרוקו הספרדית.
על אף שספרד הסכימה להחזיר את רוב שטחיה במרוקו ולבטל את הפרוטקטוראט שלה במדינה, היא שמרה על שלטונה בסאוטה, מלייה, איפני, סהרה הספרדית וכף ג'ובי.
זה לא הספיק כדי להימנע מסכסוך וב-1957 מרוקו הכריזה מלחמה על ספרד, תוך טענה לריבונותה על סהרה הספרדית.
בעקבות המלחמה, ספרד איבדה שליטה על עוד שטחים נרחבים ממרוקו, דבר שהביך את ספרד וגרם לדאגה רבה בקרב הממסד הצבאי הספרדי.
מכאן ואילך, חברי הפיקוד העליון של ספרד החלו להעלות את האפשרות של פיתוח פצצת אטום ספרדית כהרתעה מזוינת מול כל עימות פוטנציאלי נוסף, ובשנת 1963 הוזמן דו"ח סודי על האפשרות לבנות אותה מבלי לעורר את מעורבות הקהילה הבינלאומית.
את הרעיון של פצצת אטום ספרדית חזה לראשונה אגוסטין מוניוז גראנדס, מפקד ההדיוויזיה הכחולה לשעבר.
מוניוז גראנדס, פאשיסט קשוח, שאף להיפרד מהתלות של ספרד בנאט"ו ובארצות הברית.
בשנת 1963, הוא פנה למנהל הכללי של החונטה למחקר גרעיני, על הכנת גיחה ספרדית לפיתוח נשק אטומי.
הפרויקט נקרא איסלרו על שם אחד מהשוורים המפורסמים ביותר במלחמות השוורים באותה התקופה.
הממונה על ניהול הפרויקט היה גנרל חיל האוויר הספרדי חווילרמו ולארדה, שנבחר בשל הרקע המדעי שלו.
ולארדה היה גנרל וטייס בחיל האוויר הספרדי, וכן נשיא המכון להיתוך גרעיני של האוניברסיטה הפוליטכנית של מדריד.
הוא הצטרף למדור הפיזיקה התאורטית של מועצת האנרגיה הגרעינית, שם נשאר כמנהל הטכנולוגיה עד 1981. הוא למד אנרגיה גרעינית הן באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה והן במעבדה הלאומית של אוניברסיטת שיקגו.
התוצאות הראשוניות של הפרויקט הגרעיני הספרדי היו מעטות וההתקדמות הייתה איטית ביותר, בעיקר בשל חוסר היכולת הספרדית להשיג פלוטוניום.
תפנית משמעותית בתוכנית התרחשה ב-17 בינואר 1966, כאשר במה שייקרא לימים התקרית הגרעינית בפאלומארס, מפציץ B-52G מארצות הברית התרסק בטעות כשהוא נושא ארבע פצצות תרמו-גרעיניות (מימן).
שלוש מהפצצות נמצאו ביבשה ליד כפר דייגים קטן במחוז אלמריה בספרד.
חומרי הנפץ הלא-גרעיניים בשניים מכלי הנשק התפוצצו עם הפגיעה בקרקע, וכתוצאה מכך נגרם זיהום רדיואקטיבי של 2 קילומטרים רבועים.
הפצצה הרביעית, שנפלה לים התיכון, נמצאה בשלמותה לאחר חיפוש שנמשך חודשיים וחצי.
המדינה הספרדית חקרה באופן סודי את אזורי ההריסות של התקרית, כאשר טכנאים בראשות ולארדה מצאו את שרידי הפצצה באזור.
בכך הצליח ולארדה לגלות מחדש את תהליך טלר-אולם, מה שאפשר לפרויקט להשתמש בפלוטוניום-239, ברכה בשל הזולות היחסית שלו - ובנוסף גרם לכך שהפצצות שיבנו על ידי פרויקט איסלרו יהיו תרמו-גרעיניות.
ברם, מאוחר יותר באותה שנה, פרנקו קיים פגישה עם ולארדה, בה הורה לדחות ללא הגבלת זמן את הפיתוח הפיזי, אך לא התאורטי, של פרויקט הגרעין בשל החשש שאי אפשר יהיה לשמור על סודיותו, עם היווסדה של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) באותה השנה.
פרסום של הפרויקט היה מוביל להגברת הסנקציות הכלכליות על ספרד.
עם זאת, פרנקו אפשר למחקר להתקדם, אם כי במנותק מהצבא; כמו כן, פרנקו התחייב שלא לחתום על ההסכם הבינלאומי שנרקח באותה העת לאסור ייצור נשק גרעיני.
כך ב-1 ביולי 1968, כשכמעט חמישים מדינות חתמו על האמנה על אי הפצת נשק גרעיני (NPT), ספרד לא הייתה ביניהן.
בינתיים, ספרד החלה לאמץ את כוחו של האטום במקום אחר.
עם זאת, בשנת 1969, הושגו הגרמים הראשונים של פלוטוניום ספרדי - היחידים בעולם באותו הזמן שלא היו תחת סמכות סבא"א.
בשנת 1971, לאחר התעקשות של מנואל דיז-אלגריה, הרמטכ"ל הספרדי מול פרנקו, חידש ולארדה את פרויקט איסלרו.
מכון המחקר הצבאי הספרדי (CESEDEN) ערך דו"ח סודי אשר הגיע למסקנה כי "ספרד תוכל ליישם בהצלחה את האופציה הגרעינית הצבאית".
על פי הדו"ח, הפלוטוניום ייווצר בדיסקרטיות בתחנת הכוח הגרעינית של ונדלוס, כאשר הסהרה הספרדית נבחרה כאתר ניסויים מתוכנן.
בסך הכל, הדו"ח קבע כי התהליך יעלה בערך 8.7 מיליארד פזטה ספרדית, או 57 מיליון דולר.
במקביל, המנהל הכללי של החונטה למחקר גרעיני נכנס למשא ומתן עם צרפת של דה גול להשגת כור גרעיני המופעל על ידי אורניום גרפיט טבעי לספרד.
השגת מספיק פלוטוניום לבניית הפצצה (6 קילו), במדינה שתת-הקרקע שלה הכיל את מאגרי האורניום הטבעי השני בגודלו באירופה, כבר לא נחשב לחלום בעזרת הצרפתים, שבעצמם לא אפשרו לסבא"א לבדוק את הכורים שלהם.
גם הגנרל שארל דה גול וגם ז'ורז' פומפידו, יורשו כנשיא צרפת, היו בעד הפרויקט מלכתחילה; נוכחותה של מעצמה גרעינית ידידותית לצרפת ביבשת אירופה נתפסה כאמצעי להגברת העצמאות הצרפתית מארצות הברית ומנאט"ו כאחד.
לשם כך הוקמה החברה הגרעינית הצרפתית-ספרדית, ובשנת 1972 נחנך הכור Vandellòs-I בהסכם בין לואיס קררו בלנקו ושארל דה גול .
עם זאת, הסודיות סביב תוכנית הגרעין של ספרד לא נראתה בעין טובה על ידי בעלת בריתם האמריקאית.
אף על פי שהפרויקטים הספרדיים עוררו עניין בקרב ה־CIA, עם עלייתו של קררו בלנקו לראש ממשלת ספרד, עניין זה הפך במהירות לדאגה.
על אף שהיה אנטי-קומוניסט מושבע, לקררו בלנקו היה נטייה מועטה לארצות הברית ואפילו פחות לישראל, בהיותו בעד הבנה טובה יותר עם העולם הערבי.
מעל הכל, קררו בלנקו הציע לשנות את היחסים בין ספרד לארצות הברית, בדרישה להתייחס לשתי המדינות כשוות, לספק לספרד טכנולוגיה צבאית מתקדמת, ושארצות הברית תתחייב להגן על ספרד - כל אלה הוצבו לאמריקאים כתנאים מוקדמים לאישור להמשיך להשתמש בבסיסים צבאיים בשטח ספרד.
כמו כן, על פי כמה דיווחים חסויים שהוסרו על ידי שירות הביון הצבאי האמריקני, ספרד אחסנה פלוטוניום לייצור פצצה גרעינית, והסיטה אותו מהשליטה של סבא"א; משהו חריג לחלוטין עבור בעלת ברית אמריקאי.
ה-CIA הודיע למזכיר המדינה האמריקאי, הנרי קיסינג'ר, שפרויקט הגרעין הספרדי יישא פרי בקרוב, וכאשר המתיחות בין ספרד לאמריקה עלתה עקב משבר הנפט ומלחמת יום הכיפורים ב-1973, בקרוב נקראה פגישה בין קיסינג'ר קררו בלנקו.
קררו בלנקו פגש את מזכיר המדינה, הנרי קיסינג'ר, ואמר לו שממשלת ספרד רוצה שארצות הברית תתחייב לתמוך בספרד במקרה של תוקפנות.
כשקיסינג'ר סירב, קררו בלנקו הראה לו את הדו"ח של מכון המחקר הספרדי, מה שגרם למזכיר דאגה רבה.
קיסינג'ר, אף על פי שלא הצליח להשיג את ההיצמדות הספרדית ל-NPT, אכן העביר מסר ברור: האישור שממשלתו של פרנקו רוצה מכשירים גרעיניים צבאיים הפך "שליטה הדוקה" להכרחית על פעילויותיה של ממשלה זו.
באותו יום, קיסינג'ר עזב את מדריד בחיפזון, וכבר למחרת בבוקר ב-20 בדצמבר 1973, קררו בלנקו נרצח על ידי חבר במחתרת הבסקית.
זמן קצר לאחר מכן, הפרויקט החל לקרטע כאשר שר החוץ הספרדי גרגוריו לופז-בראבו חסם את השלמתו.
השר שוחח עם פרנקו כדי לשכנע אותו לשים קץ לתוכנית הגרעינית, וטען שזאת תגרום לספרד לשורה אינסופית של בעיות עם האמריקאים.
מוניוז גראנדס, הוגה תוכנית הגרעין, שכבר היה חולה מאוד באותה תקופה, לא הצליח לשכנע את פרנקו בתוכניותיו להשתמש בפצצת האטום ובברית הצרפתית כדרך להשיג עצמאות גדולה יותר מארצות הברית, שכן פרנקו ראה בכך מבצע יקר הכרוך באתגר בפני וושינגטון., שתמיכתו חשב חשובה יותר מאשר פצצה משלו או התקרבות לצרפת.
פרנקו שם קץ לדיונים הסוערים בכך שהורה לעצור את המחקר ואסר על הפעלת הפרויקט הצבאי, והודיע לולארדה כי "ספרד לא תוכל לתמוך במצור בינלאומי חדש שיוטל על ידי ארצות הברית, והיתרונות שיש בארסנל גרעיני קטן לא עולים על הנזק".
למרות זאת, לא מותו של קררו בלנקו, ואפילו לא מותו של פרנקו ב-20 בנובמבר 1975, לא הביאו לעצירת הפרויקט פורמלית.
אפילו עם המעבר הספרדי לדמוקרטיה ועלייתם לשלטון של הנשיא אדולפו סוארז ואיגוד המרכז הדמוקרטי (UCD) ב-1976, הפרויקט המשיך עם תמיכה פנימית.
סוארז, שדגל במדיניות של נייטרליות וידידות כלפי העולם הערבי כדי למנוע בעיות באיים הקנריים, סאוטה ומלילה, תמך ברעיון של פצצת אטום ספרדית כאמצעי הרתעה אחרון מפני כל תוקפנות מזוינת.
המתיחות עם ארצות הברית גדלה עוד ב-1977, כאשר היא התוודעה על היכולות הטכנולוגיות של המתקנים הגרעיניים המתוכננים עבור מרכז המחקר הגרעיני סוריה.
חוקרים אמריקאים נבהלו לגלות שהמפעל שנועד להמיר אורניום לפלוטוניום יכול לייצר 140 קילו פלוטוניום בשנה, המספיקים לייצור 23 פצצות שנתיות.
בעוד שכלפי פנים הפרויקט הגרעיני עוד היה בעיצומו, כלפי חוץ, הלחצים האמריקאים המשיכו לעלות; במהלך שלטונו בן ארבע השנים, נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר פתח בקמפיין נגד המדינות שלא חתמו על ה-NPT.
בנוסף, ארצות הברית העצבנית ממילא נעשתה אובססיבית לגבי הצורך לכפות על ספרד לאפשר לסבא"א לבחון את מתקניה החשודים: ארצות הברית איימה שאם ספרד תמנע מסבא"א לבדוק את מתקניה, ארצות הברית תקפיא את יצוא האורניום המועשר לספרד, מה שהיה גורם להפסקת הפעילות של כל תחנות הכוח הגרעיניות האזרחיות של ספרד.
לפיכך, ב-23 בפברואר 1981, ממשלת קלבו-סוטלו בראשות ה-UCD הסכימה להעמיד את המתקנים לביקורת על ידי סבא"א, באותו היום שבו בוצע ניסיון ההפיכה הספרדית ב-1981 .
עם זאת, החלטה זו עדיין לא גרמה לביטולו הסופי של פרויקט איסלרו, מכיוון שה-UCD עדיין המשיך לתמוך בכך.
מצד שני, מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE) כבר החליטה לנטוש את פרויקט הגרעין הספרדי ולהישאר בנאט"ו, בתמורה להשתלבות ספרד בקהילה הכלכלית האירופית (EEC).
ב-13 באוקטובר 1987, נציג ספרד באו"ם, פרננדו מורן מממשלת גונזלס בראשות PSOE, חתם על ה-NPT, שהביא באופן רשמי לסיום של הפרויקט.
תוכנית הדסים היא תוכנית המיועדת לשילוב נשים חרדיות בתפקידים טכנולוגיים במערכת הביטחון כאזרחיות עובדות צה"ל.
התוכנית הוקמה בשנת 2020 על ידי עמותת "עתידה" בשיתוף עם משרד האוצר, משרד הביטחון ומשרד הכלכלה ומאפשרת לנשים חרדיות להשתלב בתפקידי פיתוח תוכנה תוך התאמה מלאה לאורח החיים החרדי.
תוכנית הדסים החלה כפיילוט בשנת 2017 ביחידת אופק של חיל האוויר עם 13 בנות שהועסקו בתוכנית פיילוט נועזת, היא הוקמה על ידי עמותת עתידה של אסתי סלומון.
אסתי סלומון, מנכ"לית עמותת "עתידה", ייסדה את העמותה מתוך מגמה לשילוב נשים חרדיות בתפקידים בעלי משמעות.
לאחר שתי קבוצות שסיימו את המסלול בהצלחה, התוכנית הפכה מטכ"לית והתרחבה ליחידות נוספות בצה"ל.
ב-2020 עברה התוכנית משבר והיה חשש שתיעצר בשל היעדר תקנים.
בשלב זה חבר לתוכנית עו"ד משה מורגנשטרן, חבר מועצת עיריית בני ברק, אשר סייע בגיבוש התוכנית ובשכנוע גורמים מרכזיים בפוטנציאל של התוכנית, וכך הובטחו מימון ותקנים להמשך קיומה.
נכון לשנת 2025, למעלה מ-400 נשים חרדיות שולבו במסגרת התוכנית ביחידות טכנולוגיות שונות בצה"ל.
מטרות תוכנית הדסים הן: לאפשר לנשים חרדיות להתנסות בתפקידי פיתוח משמעותיים, לצבור ניסיון מקצועי בתחום התכנות ברמה הגבוהה ביותר, להשתלב בצמרת תעשיית ההייטק בשכר הולם, להעניק להן את היכולת לפרנס בכבוד, ולהגדיל את רמת ההכנסה של החברה החרדית.
המועמדות לתוכנית עוברות תהליך מיון הכולל ארבעה שלבים: מבחנים פסיכוטכניים ושאלון אישיות ממוחשב (כולל שאלון 300), מטלת בית, ראיון קבלה סיווג ביטחוני.
התוכנית מיועדת לבוגרות מוסדות לימודים חרדיים במסלול הנדסת תוכנה ובעלות תעודה של משרד החינוך/מה"ט או תואר ראשון בתחום.
לאחר הקבלה לתוכנית, המשתתפות זוכות ל:קורסי העשרה באנגלית וסדנאות הכנה למיונים, אפשרות לקבלת מלגת קיום בתקופת ההמתנה לתחילת העבודה, קורס תכנות מקצועי המקנה ידע מעמיק בעולמות הפיתוח (לאחר חתימה על חוזה העסקה), הקורס מתקיים באופן נפרד לנשות הדסים.
משך ההכשרה נע בין מספר חודשים לשנה, בהתאם לצורכי היחידה.
המשתתפות בתוכנית מועסקות כאזרחיות עובדות צה"ל (ולא כחיילות) לתקופה של עד שלוש שנים.
הן מקבלות תנאי עבודה המותאמים לאורח החיים החרדי עבודה בהפרדה מגדרית ובסביבה שומרת צניעות, שימוש באינטרנט מסונן, מזון כשר בהשגחה מהודרת, ליווי של צוות עמותת עתידה המתמחה בגיוון תעסוקתי לאחר התקופה, רבות מהבוגרות משתלבות בחברות הייטק מובילות ומגיעות לשכר של 30,000 ש"ח ומעלה.
בוגרות תוכנית הדסים משתלבות ביחידות טכנולוגיות שונות בצה"ל, ביניהן יחידת אופק 324 של חיל האוויר, ייחידת מפת"ח של חיל הים, יחידות אמ"ן שונות, כולל 8200 ו-81, יחידת הסייבר, חיל התקשוב, אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, פיקוד העורף, אגף כוח אדם, פרויקטים ייעודיים של צה"ל בחברת אלביט מערכות.
הנשים החרדיות ממלאות מגוון תפקידים טכנולוגיים, כגון פיתוח כלים ואמצעי לחימה המסייעים לכוחות הלוחמים, פיתוח טכנולוגיות כטב"מ (כלי טיס בלתי מאוישים)
פיתוח מערכות המשלבות אלגוריתמים מתקדמים לזיהוי אלמנטים בשטח, פיתוח גרסאות משופרות של אמצעי לחימה קיימים, פיתוח תשתיות מדויקות לפיתוחים עתידיים.
לתוכנית קמה התנגדות ראשונית מצד ההנהגה החרדית, אשר פחתה עם הזמן.
תוכנית החלוקה היא תוכנית שהציעה ועדת אונסקו"פ מטעם האו"ם לחלוקת ארץ ישראל ממערב לנהר הירדן לשתי מדינות, יהודית וערבית, ולשטח בין-לאומי.
התוכנית התקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 וקיבלה את השם הרשמי: "החלטה מספר 181 של העצרת הכללית של האו"ם".
הצעת החלוקה הייתה האחרונה בסדרה של תוכניות מסוג זה שהוצעו על ידי ועדות חקירה בריטיות לארץ ישראל.
תוכנית החלוקה הייתה תוכנית לביצוע שכללה מועד ברור להקמת מדינה יהודית ונתנה לגיטימציה בין-לאומית לעליית הפליטים היהודים לארץ ישראל.
קבלת הצעת תוכנית החלוקה בעצרת הכללית של האו"ם נחשבת לאחד האירועים החשובים בתולדות הציונות, זכתה לאישורה של הסוכנות היהודית אשר תפקדה כממשלה בפועל של היישוב ונדחתה על ידי הנהגת ערביי ארץ ישראל והנהגת הימין הישראלי.
בסופו של דבר התכנית לא יושמה במלואה, אולם קבלתה סללה את הדרך לסיום המנדט הבריטי והקמתה של מדינת ישראל.
ההחלטה מוזכרת במגילת העצמאות, בה נכתב כי "הכרה זו של האומות המאוחדות בזכות העם היהודי להקים את מדינתו אינה ניתנת להפקעה".
לתוכנית החלוקה קדמה הצהרת בלפור (1917) שאושרה על ידי מנדט חבר הלאומים עבור ארץ ישראל (1922) כפי שנוסח בוועידת סן רמו (1920), ובאמנת מונטווידאו (1933) שאשררה את משטר המנדטים והאו"ם שירש את חבר הלאומים ומחויבויותיו.
עוד קודם לכן העלה את הרעיון ויקטור יעקובסון, הנציג הציוני הראשון לחבר הלאומים.
באירופה התבררו ממדי השואה, וכמיליון ניצולי השואה המתינו במחנות העקורים ליישוב מחדש.
התנועה הציונית עשתה מאמצים רבים להעלות פליטים לארץ ישראל באמצעות מבצעי העפלה.
בזירה הבין-לאומית, הממלכה המאוחדת נחלשה מאוד בעקבות המלחמה והחלה לאבד בהדרגה את מושבותיה ברחבי העולם.
הוועדה בחנה שתי הצעות מרכזיות.
לפי האחת, תחולק הארץ בין שתי מדינות עצמאיות, ערבית ויהודית, כשהבירה ירושלים והעיר בית לחם הקדושה לנצרות, יהיו שטח נייטרלי בחסות האו"ם ("קורפוס ספרטום").
רוב הנציגים בוועדה תמכו בהצעה הראשונה.
דו"ח הוועדה פורסם ב-31 באוגוסט 1947. היהודים קיבלו את הצעת החלוקה של אונסקו"פ.
הערבים שללו הן את הצעת החלוקה והן את הצעת המדינה הדו-לאומית הפדרלית.
בתוכנית נקבע כי עם תום המנדט הבריטי יחולק שטח הארץ בין מדינה יהודית לבין מדינה ערבית.
השפות הרשמיות של שתי המדינות תהיינה עברית וערבית בהתאמה, אך דבר זה לא ימנע את השימוש בשפה אחרת.
ירושלים ובית לחם יוכרזו שטח בין-לאומי (קורפוס ספרטום) לתקופת ביניים של עשר שנים, ובסיומה ייערך משאל עם אשר לזהותה העתידית של העיר.
בנוסף, כל מדינה תקיים בחירות לאספה מכוננת שייערכו על יסודות דמוקרטיים.
האספה המכוננת של כל מדינה תיצור חוקה (קונסטיטוציה) דמוקרטית למדינתה, ותבחר ממשלה קבועה במקום מועצת הממשלה הזמנית, שהוקמה על ידי הוועדה.
החוקה של כל מדינה תכלול, בין היתר, את ההוראות הבאות: יישוב כל הסכסוכים הבין-לאומיים הרלוונטיים למדינה, שמירה על חופש התנועה והביקור של כל התושבים והאזרחים של המדינה האחרת בארץ ישראל ובירושלים, למעט נימוקים של ביטחון לאומי, ופיקוח של כל מדינה על המגורים בתוך גבולותיה.
אזור הכולל את ירושלים ואת בית לחם ששטחו 187 קמ"ר בקירוב (פחות מ-1% משטח המנדט אך עם אוכלוסייה נרחבת) היה אמור להיות שטח נייטרלי ומפורז בחסות האו"ם.
עם זאת, למושל ניתנה הסמכות להפעיל גם כוחות שיטור על מנת לשמור על הסדר הציבורי.
עקב ההימצאות של תושבים ערבים בשטח המדינה היהודית ולהפך, הציעה הוועדה שתושבים אלה יוכלו, לפי בחירתם, להיות אזרחים של מדינת הלאום שלהם, ולא של המדינה בה הם גרים, או לחלופין "ליהנות מזכויות אזרחיות ופוליטיות מלאות" במקום מושבם.
הוועדה הביאה בחשבון כי המדינה היהודית תצטרך לקלוט בשטחה כמיליון פליטים יהודים מאירופה זמן קצר לאחר הקמתה.
השטח שהוקצה למדינות החדשות היה מקוטע.
תוכננו שני "צמתים" שיחברו בין רצועות השטח של המדינות, אחד בצפון הארץ ואחד בדרומה.
הרציפות הטריטוריאלית של המדינה הערבית המיועדת הייתה טובה יותר מזו של המדינה היהודית, והיא אף נהנתה מגישה ישירה לשטח ירושלים.
לעומת זאת שטחה של המדינה היהודית היה גדול יותר אך כלל שטח של כ-9,600 קמ"ר (כ-35%) של הנגב הדרומי, אזור שהיה כמעט לא מיושב, צחיח ויורדים בו משקעים מעטים.
המדינה היהודית נהנתה מגישה נוחה לנמלי הים (בעיקר לנמל חיפה).
יפו הייתה אמורה לשמש עיר נמל של המדינה הערבית, כמובלעת בתוך המדינה היהודית.
נהריה הייתה אמורה להיות בתחום המדינה הערבית, ותושביה התכוננו לארגן שלטון אוטונומי בתוך תחומי העיירה.
המאבק על תמיכת המדינות בעלות זכות ההצבעה
שורה של פעילים יהודים, חלקם נעדרי תפקיד רשמי אך בעלי השפעה על דרג מקבלי החלטות במדינות החברות בעצרת, גויסו על מנת להטות את אופן ההצבעה של אותן המדינות לטובת העניין הציוני.
גם התקשורת האמריקנית, מחלקת המדינה של ארצות הברית, והנשיא טרומן היו נתונים תחת מכבש לחצים.
חיים ויצמן תרץ זאת בפני טרומן כפעילות של "אנשים בלתי מוסמכים".
על כך כתב טרומן בזיכרונותיו: "...לא זו בלבד שמסביב לאו"ם היו תנועות לחץ שלא נראו שם כמותן מעולם...
דומני שמעולם לא ראיתי לחץ ותעמולה בשפע כזה מכוונים אל הבית הלבן...
עקשנותם של אחדים מהמנהיגים היהודים הקיצוניים...
אחדים מהם אף הציעו שנלחץ על אומות ריבוניות"
פגישתו עם שגריר הרפובליקה הסינית לאומות המאוחדות הביאה להימנעותה של סין בהצבעה לאחר שקודם לכן התנגדה להקמת המדינה היהודית.
המלצת הוועדה לחלוקתה של ארץ ישראל המנדטורית, אושרה בהחלטה מספר 181 שנתקבלה על ידי העצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 (תאריך שמצוין בישראל כ"כ"ט בנובמבר").
הבריטים נדרשו להתפנות מארץ ישראל עד ל-1 באוגוסט 1948, אולם הם החליטו להקדים, לסיים את המנדט בשעת חצות בלילה שבין 14 ל-15 במאי, ולהתפנות ממרבית שטח הארץ עד לשעה זו (בפועל הוחזקה מובלעת צבאית באזור חיפה עד סוף יוני 1948).
בהחלטה 181 נקבעו גם סדרי הממשל הזמני עד כינונן של המדינות החדשות, וכן נקבע שהמדינות החדשות יכריזו על עצמאותן בחודש אוקטובר 1948. ההחלטה קבעה כי ירושלים, בית לחם וסביבותיהן יוכרזו כשטח נייטרלי בפיקוח האו"ם, עם ממשל שיורכב ממועצה שחבריה ירושלמים ומושל זר שימונה מטעם האו"ם.
שטחים אלו הוכרזו כנייטרלים בשל אתרי הקודש הנמצאים בהם, ולפי ההצהרה יובטח חופש כניסה, גם לאזרחים של המדינה האחרת, ללא אפליה.
בנוסף, הובטחה השמירה על המקומות הקדושים ולא תורשה שום פעולה שתפגע בהם.
לתושבים תובטח שמירה על זכויות אנושיות וחירויות יסודיות – חופש המצפון הדת והפולחן, השפה, החינוך, הדיבור, העיתונות, האספה וההתאגדות.
עוד קבעה ההחלטה כי יישמר איחוד כלכלי בין המדינות באמצעות מטבע משותף ואזור מכס אחד שיכלול את שתי המדינות.
ההתחייבות וכל הסכם הנובע ממנה תישאר בתקפה למשך עשר שנים; ותקפה יימשך אלא אם יודיע אחד הצדדים על סיומה מקץ שנתיים לאחר מסירת ההודעה.
במשך תקופת העשור הראשונה לא תתוקן ההתחייבות או כל הסכם הנובע ממנה אלא על ידי הסכמת שני הצדדים ובאישורה של האספה הכללית של האו"ם.
ההחלטה פונה לתושבי א"י לעשות צעדים, כפי שימצאו לנכונים מצדם, להגשמת התוכנית.
בנוסף, מבקשת את כל הממשלות ואת כל העמים להימנע מכל פעולה העלולה לפגוע או לעכב בעד הוצאתן לפועל של ההמלצות הללו.
תוצאות ההצבעה על תוכנית החלוקה:
ההצעה נתקבלה ברוב של יותר משני שלישים (הרוב הדרוש להחלטה מסוג זה).
האו"ם כלל אז 57 מדינות בלבד, כיוון שרוב מדינות אפריקה ודרום מזרח אסיה היו נתונות לשלטון אירופי, וקיבלו עצמאות רק מאוחר יותר.
יפן וגרמניה היו עדיין נתונות לשלטון צבאי של בעלות הברית אחרי מלחמת העולם השנייה.
גם יתר המדינות שנמנו על מדינות הציר במלחמת העולם השנייה לא היו אז חברות באו"ם: איטליה, בולגריה, פינלנד ורומניה, וכן אוסטריה שסופחה לגרמניה הנאצית וספרד ופורטוגל ששמרו על נייטרליות אף שהמשטר בהן היה לאומני אוטוריטארי, אשר נחשב קרוב למשטרים הפשיסטיים.
אוקראינה ובלארוס היו שייכות לברית המועצות, אולם הייתה להן זכות הצבעה באו"ם.
בריטניה, שנמנעה בהצבעה, הודיעה בתגובה להחלטה שהיא תפנה את כוחותיה עד 14 במאי 1948, ובמקביל הודיעה שלא תכפה את תוכנית החלוקה על הצדדים.
רוב היהודים תמכו בתוכנית, ובמיוחד הסוכנות היהודית אשר תפקדה כממשלה בפועל של היישוב.
עם אישור התוכנית, יצאו יהודים בריקודים ומפגני שמחה בחוצות הערים והיישובים היהודיים בארץ ישראל ובתפוצות.
עד היום מציינים במדינת ישראל את כ"ט בנובמבר, יום קבלת ההחלטה באו"ם, כיום שמחה, וכאחד התאריכים החשובים בתולדות העם היהודי.
תוכנית החלוקה זעזעה את אנשי נהריה והיישובים היהודיים ב, שיועדו להיות חלק ממדינה ערבית.
הארגונים שכונו "הפורשים" - הארגון הצבאי הלאומי בראשות מנחם בגין והלח"י - דחו את תוכנית החלוקה.
מנחם בגין שהיה מפקד האצ"ל אמר שזו "שואה לאומית היסטורית" והוסיף לאחר ההצבעה ש"אנחנו איננו שמחים...כי המולדת לא שוחררה.
בתגובת הלח"י נכתב כי הארגון .
בתנועת אגודת ישראל התנגדו באופן גורף לתוכנית.
עיקר ההתנגדות הייתה על הפרדת ירושלים מן המדינה היהודית, אך גם עצם רעיון המדינה היהודית לא זכה לתמימות דעים בקרב חבריה.
אחד ממנהיגי אגודת ישראל שנספו בשואה, הרב מנחם זמבה, אף התבטא שארץ ישראל שחסר בה שעל אחד היא כמו ספר תורה שחסר בו אות אחת, שהוא פסול, וברוח זו אף הייתה החלטת מועצת גדולי התורה של התנועה.
ההנהגה הערבית בארץ דחתה את התוכנית מכול וכול.
ג'מאל אל-חוסייני ראש המשלחת הערבית בא"י לאו"ם הכריז .
אחר הצהרת גרומיקו בעצרת האו"ם, תמך הפלג הערבי של התנועה הקומוניסטית בארץ (שהיה, כמו הפלג היהודי, עושה דברה של ברית המועצות) בתוכנית החלוקה.
גם באותה העת התנגדו המנהיגים הערבים באופן עקרוני לזכותם של היהודים למדינה עצמאית בארץ ישראל ושיקפו בכך את מדיניותה של הליגה הערבית.
למחרת ההצבעה, ב-30 בנובמבר, הותקף אוטובוס 2094 של "אגד" ליד הכפר פג'ה בידי ערבים, וחמישה יהודים מנוסעיו נרצחו.
אירוע זה נחשב בישראל לתחילת מלחמת העצמאות.
האו"ם הקים לצורך הוצאתה לפועל של תוכנית החלוקה ועדה מיוחדת – "ועדת ארץ ישראל" .
יו"ר הוועדה היה קרל ליסיצקי מצ'כוסלובקיה ומזכיר הוועדה היה איש האו"ם האמריקאי ראלף באנץ'.
הוועדה אמורה הייתה להגיע לארץ ישראל אולם הבריטים מנעו את הגעתה והיא פעלה מניו יורק.
ההיסטוריון אלעד בן-דרור חשף שורה של רעיונות מקוריים אותם ניסתה הוועדה לקדם כדי לממש לפחות באופן חלקי את יישום תוכנית החלוקה.
בן דרור חשף גם עבודת מטה של אנשי מזכירות האו"ם שמשלב מוקדם מאוד (עוד לפני 29 בנובמבר) העריכה כי מדינה ערבית לא תקום וכי על ועדת ארץ ישראל להתאמץ להבטיח את הקמת המדינה היהודית ושרידותה אל מול האלימות הערבית הצפויה.
"ועדת ארץ ישראל" פורקה משפלשו מדינות ערב לתחומי ארץ ישראל והמדינה היהודית, האו"ם נוכח בכישלונו לפתור את בעיית ארץ ישראל, והשיק את יוזמת התיווך בין הצדדים בהובלתו של פולקה ברנדוט.
תוכנית החלוקה לא יושמה במלואה, אם כי בעקבותיה הסתיימה השליטה הבריטית על ארץ ישראל והוקמה מדינת ישראל, שזכתה להכרה בין-לאומית נרחבת.
מדינות ערב ובמיוחד ממלכת עבר הירדן לא היו מעוניינות בהקמת מדינה ערבית עצמאית בארץ ישראל המערבית.
כחלק מיישום תוכנית החלוקה הייתה גם תוכנית האו"ם להקים מיליציה יהודית חמושה שגם היא לא מומשה בשטח.
עם הסלמת מלחמת העצמאות הוקפאה תוכנית האו"ם למעשה.
ניסיונות להחיותה ולהכניס בה תיקונים לפני סיומו הרשמי של המנדט כשלו.
ערב סיום המנדט הבריטי יזם דוד בן-גוריון הכרזה על הקמת מדינה יהודית, ויוזמתו התקבלה במנהלת העם של היישוב העברי.
אישור יוזמת בן-גוריון בא לאחר מסע של משה שרת שבו ניסה לשכנע מנהיגים בעולם, בפרט את ראשי הממשל בארצות הברית, לתמוך בהכרזה על מדינה יהודית, בלא התחשבות בלוח הזמנים שנקבע בתוכנית החלוקה.
שרת קיבל תשובות מעורפלות, אולם בן-גוריון הצליח לשכנע את מנהלת העם בחיוניות ההכרזה ללא קביעת הגבולות.
שעות ספורות לפני תום המנדט הוכרזה מדינת ישראל.
בהכרזה על הקמת המדינה הוזכרה החלטת החלוקה של האו"ם כאישור מחודש להכרה הבין-לאומית בזכות המוסרית וההיסטורית של העם היהודי להקמת המדינה במולדתו ההיסטורית ארץ ישראל, זכות שהוכרה לראשונה על ידי המשפט הבין-לאומי הפומבי בהצהרת בלפור, מנדט חבר הלאומים וסעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות.
שתי המעצמות, ארצות הברית וברית המועצות, הכירו במדינה מיד.
לאחר תום מלחמת העצמאות התקבלו באו"ם החלטות שקראו ליישום חלקים מסוימים מתוכנית החלוקה, בפרט החלטה 303 של העצרת הכללית של האו"ם העוסק בבנאום ירושלים, אולם גם ההחלטות האלה לא התממשו.
ב־1950 הודיעה ירדן על סיפוח שטחי הגדה המערבית שנותרו בשליטתה בסיום המלחמה והיו מיועדים עבור המדינה הערבית.
הצעד התקבל בהתנגדות מצד רוב מדינות העולם והליגה הערבית.
מבחינה דמוגרפית חלו שינויים מפליגים בעקבות מלחמת העצמאות.
בתום המלחמה היו בגבולות מדינת ישראל כ-150,000 ערבים, שלפני המלחמה היו כ-900,000 ערבים בשטח שבו קמה מדינת ישראל, מאות אלפי ערבים נוספים הפכו לפליטים בעיקר במדינת ירדן, ואילו בשטחי ארץ ישראל המנדטורית שהיו בשלטון ערבי לא נותרו כלל יהודים.
בתום המלחמה נותרו בידי ישראל כ־78% משטחי המנדט.
בוועידה באלג'יר ב-1988 הצהיר אש"ף על הקמת מדינה פלסטינית, ובהצהרה מוזכרת החלטת החלוקה.
תוכנית החלוקה אינה מחייבת כשלעצמה.
זאת, הן כיוון שהיא החלטה של העצרת הכללית, שעל פי מגילת האו"ם אין בכוחה לקבל החלטות מחייבות, והן כיוון שההחלטה היא המלצה בלבד.
נוכח דחיית התוכנית על ידי הערבים ופרוץ מלחמת העצמאות, מעולם לא היה לתוכנית החלוקה תוקף משפטי.
הכרזת העצמאות של מדינת ישראל מזכירה את החלטת החלוקה ומציינת ש"הכרה זו של האומות המאוחדות בזכות העם היהודי להקים את מדינתו אינה ניתנת להפקעה".
ההכרזה מכריזה גם על כוונתה של מדינת ישראל לשתף פעולה עם מוסדות האו"ם כדי להגשים את ההחלטה.
עם זאת, זמן קצר לאחר הקמת המדינה, הכריזה ממשלת ישראל שבעוד שהיא מסתמכת על ההחלטה כגושפנקא בין-לאומית לזכות קיומה של מדינת ישראל, נוכח המלחמה שפרצה מיד למחרת ההחלטה, ישראל אינה מחויבת לגבולות המוצעים בהחלטה.
תוכנית ההתנתקות הייתה תוכנית ישראלית לפינוי חד צדדי של כל ההתנחלויות וכוחות צה"ל מרצועת עזה, ומאזור צפון השומרון לגבולות הקו הירוק.
ההתנתקות בוצעה בקיץ 2005, תחת ממשלת ישראל השלושים בראשותו של אריאל שרון יושב ראש הליכוד.
ההתנתקות הוצעה על ידי שרון בשנת 2003, אומצה על ידי הממשלה ב-2004 ואושרה כחוק על ידי הכנסת בפברואר 2005. באוגוסט וספטמבר 2005 התרחש הפינוי בפועל – צה"ל ומשטרת ישראל פינו במשך מספר ימים מתנחלים שסירבו לפנות את בתיהם מרצונם ולקבל את חבילות הפיצויים הממשלתיות.
פינוי כל תושבי ישראל, הריסת מבני המגורים הישראלים ופינוי כוחות הביטחון מרצועת עזה הושלמו עד 12 בספטמבר 2005. פינוי ופירוק ארבע ההתנחלויות בצפון הגדה המערבית הושלמו עשרה ימים לאחר מכן.
למעלה מ-8,000 מתנחלים מ-21 ההתנחלויות ברצועת עזה פונו והועברו לשטח ישראל.
שרון נימק את התוכנית בסיבות ביטחוניות וכלכליות.
דב ויסגלס, שהיה עוזר בכיר לשרון – הסביר שהתכנית נהגתה על רקע שחיקה בין-לאומית ופנימית של ישראל במהלך האינתיפאדה השנייה, ובמטרה לעצור את התהליך המדיני.
תוכנית ההתנתקות הייתה שנויה במחלוקת, כשבסקרי דעת קהל עלה באופן עקבי שהציבור תומך ברובו בתוכנית – סקרים הראו תמיכה בתוכנית של כ-50%–60% מהציבור הישראלי, והתנגדות של כ-30%–40%.
התכנית עמדה בניגוד להצהרותיו של שרון לפני הבחירות לכנסת השש עשרה שנערכו בינואר 2003. שרון העמידה למשאל בקרב מתפקדי הליכוד, אשר דחו ברוב של כ-60% את התוכנית, אולם למרות תוצאות המשאל, המשיך שרון ביישומה.
החוק ליישום התוכנית אושר בקריאה שלישית ב-16 בפברואר 2005 ברוב של 59 תומכים מול 40 מתנגדים ו-5 נמנעים.
המאבק הפנימי בליכוד גם אחרי ביצוע התוכנית, הוביל לפרישת שרון מהמפלגה והקמת קדימה בנובמבר 2005, על אף שהוא ניצח בהצבעה במרכז הליכוד בסוגיית הקדמת הפריימריז.
בנימין נתניהו, אף על פי שהצביע בעד התוכנית, נבחר לעמוד בראש הליכוד במקומו של שרון.
שיקום מפוני ההתנתקות לקה במחדלים רבים, וועדת החקירה הממלכתית שדנה בסוגיה מתחה ביקורת קשה על מנהלת ההתנתקות והטיפול במפונים.
ראשיתו של גוש קטיף הייתה בהצעתו של יגאל אלון ב-9 במאי 1968 לממשלה להקים שני יישובים אזרחיים או היאחזויות נח"ל בין עזה לרפיח.
אלון נימק את הצורך בהקמת היישובים בנימוק מדיני של פיצול הרצועה בין העיר עזה והחלקים הדרומיים שבה, ובשיקולי ביטחון.
לאור כך הקימה ממשלת המערך בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 את נצרים ואת נצר חזני.
מרבית ההתיישבות היהודית במרחב הוקמה בחבל ימית, וחלק מיישובי החבל הועתקו לרצועת עזה לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים והנסיגה מסיני.
בהמשך התפתחה ההתיישבות ברצועה בעיקרה סביב גוש קטיף, אך גם בצפון הרצועה (גוש התוחמת הצפונית), ביישובים אלי סיני, ניסנית ודוגית.
במסגרת הסכמי אוסלו הייתה רצועת עזה לאזור הראשון שנמסר לשליטת הרשות הפלסטינית במסגרת הסכם עזה ויריחו תחילה.
הרצועה הוקפה בגדר ביטחונית, והיציאה ממנה התאפשרה רק במעברים מוסדרים כדוגמת מעבר ארז.
מאפיין זה הקשה על יציאת מפגעים מחוץ לשטח הרצועה, והוביל לגידול בהתקפות כנגד התושבים היהודים וכנגד חיילי צה"ל ברצועה.
במהלך האינתיפאדה השנייה גבר מספרן של התקפות אלה, ובתגובה פגע צה"ל במחבלים רבים וביצע חישוף של שטחים נרחבים ברצועה.
בעקבות ההתדרדרות התחזקה בשיח הישראלי הטענה שיש לסגת לגמרי מהרצועה.
במשך כל התקופה נהרגו ברצועה כ-2,600 פלסטינים.
לקראת הבחירות ב-2003 הציע יו"ר מפלגת העבודה, עמרם מצנע, נסיגה מרצועת עזה כדרך לשבור את הקיפאון המדיני ולהביא לסיום העימות האלים.
אריאל שרון, שהיה אז ראש ממשלה, זלזל בתוכנית והכריז כי "דין נצרים כדין תל אביב".
לאחר שהליכוד בראשות שרון ניצח בבחירות, פנה שרון למצנע והציע לו להצטרף לממשלת אחדות.
מצנע התנה את הצטרפותו לממשלה בין השאר בנסיגה חלקית מגוש קטיף.
שרון סירב לכך ורעיון ממשלת האחדות לא הגיע לידי מימוש.
עם זאת, לפי עדותו של ארנון סופר שפרסם מחקרים בנושא ה"סכנה הדמוגרפית" כהגדרתו, כבר בליל הניצחון ביקש ממנו שרון מפה ובה הצעתו "לקו ההתנתקות".
התכנית נהגתה כשברקע מתחוללת האינתיפאדה השנייה, ובעקבותיה נהגו וקודמו יוזמות שלום שונות – יוזמת השלום הערבית במרץ 2002, מפת הדרכים של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש ביוני 2002, ויוזמת ז'נבה הישראלית – הדיונים לגביה נמשכו מינואר 2002, והיא הוכרזה בדצמבר 2003.
שרון נימק את התכנית בשיקולים ביטחוניים – על רקע ההידרדרות בביטחון ברצועת עזה במהלך האינתיפאדה השנייה, הבטיח שרון שהתכנית תפחית את מספר הישראלים הנמצאים בלב אוכלוסייה פלסטינית ובכך תקל על צה"ל וכוחות הביטחון במילוי משימותיהם.
הוא הדגיש את מחויבותו למפת הדרכים של הנשיא האמריקני, והסביר שההתנחלויות שיפונו הן כאלה אשר ממילא לא ייכללו בשטח מדינת ישראל בכל הסכם קבע עתידי, שעה שהתכנית תסייע לחזק את שליטת ישראל באזורים שייהוו חלק משטח המדינה בהסדר עתידי.
ביום ביצוע התכנית נשא נאום ובו נתן בין השאר גם נימוקים דמוגרפיים – "אין זה סוד שגם אני, כמו רבים אחרים, האמנתי וקיוויתי שנוכל להיאחז לעד בנצרים ובכפר דרום.
אך המציאות המשתנה בארץ, באזור ובעולם חייבה אותי להערכה אחרת ולשינוי עמדות.
לא ניתן להחזיק בעזה לנצח.
חיים שם יותר ממיליון פלסטינים, שמכפילים את מספרם מדי דור.
הם דחוסים בצפיפות שאין דומה לה במחנות פליטים, בעוני ובמצוקה, בחממות של שנאה גוברת והולכת, ללא אופק של תקווה".
יועצו הבכיר של שרון באותה עת – דב וייסגלס – הסביר שהתכנית באה על רקע שחיקה במעמד הבין-לאומי וגם שחיקה פנימית של ישראל, על מנת לגייס תמיכה אמריקאית לגושי ההתנחלות ביהודה ושומרון, ולהקפיא את התהליך המדיני: "המשמעות היא הקפאת התהליך המדיני.
וכאשר אתה מקפיא תהליך מדיני, אתה מונע הקמת מדינה פלסטינית ואתה מונע דיון בנושאי הפליטים, הגבולות וירושלים.
בעצם כל החבילה הזו שנקראת המדינה הפלסטינית, על כל הכרוך בה, ירדה מעל סדר יומנו לתקופה בלתי מוגבלת בזמן.
כל זה בברכה נשיאותית ובאישור שני בתי הקונגרס.
למה עוד אפשר היה לצפות?
מה עוד אפשר היה להביא למתנחלים?"
חוקר הסכסוך שאול אריאלי כתב כי התנתקות חד-צדדית מרצועת עזה נועדה לקבוע עובדות בשטח, ולאפשר הכרה אמריקנית בסיפוח עתידי של מרחב התפר המערבי ושל אזורים נוספים לישראל.
ישראל תפנה את כל אזרחיה וכל מתקניה הצבאיים משטח רצועת עזה ותחזור במדויק לגבול הקו הירוק משנת 1967.
לישראל תהיה שליטה ביטחונית מלאה באוויר ובים, אך יותר לרשות הפלסטינית לפתוח את נמלי הים והאוויר ברצועה.
התכנון המקורי היה שמבנים דתיים כגון בתי כנסת, מקוואות ובתי קברות יפורקו ויועברו בשלמותם אל היישובים החדשים שיוקמו למפונים.
לגבי הבתים הפרטיים התקבלה החלטה להרסם.
קבלת התחייבות אמריקאית להשארת גושי ההתנחלויות הגדולים ביהודה ושומרון בידי ישראל ודחיית זכות השיבה בכל הסכם קבע עתידי.
תוכנית ההתנתקות הועלתה על ידי אריאל שרון במסגרת כנס הרצליה בדצמבר 2003, לאחר כשלוש שנים בהן כיהן שרון בראשות הממשלה.
ההחלטה התקבלה בידי פורום החווה ובהתייעצות עם קציני צה"ל מקורבים שבהם בלט עיבל גלעדי.
באפריל 2004, בפגישה בין שרון והנשיא האמריקאי ג'ורג' בוש בבית הלבן, מסר בוש לשרון מכתב ובו התחייבות לתמיכה אמריקנית בתביעות ישראליות במשא ומתן עתידי מול הפלסטינים, בין השאר לשלילת זכות השיבה והשארת גושי ההתיישבות.
המכתב אושר כמעט פה אחד בידי שני בתי הקונגרס.
התכנית עוררה התנגדות רבה בימין הישראלי ואף במפלגת הליכוד.
בחודש מאי 2004 התקיים משאל בנוגע לתוכנית בין מתפקדי המפלגה, והתוכנית נדחתה ברוב של קרוב ל-60%.
בעקבות זאת, שרון הציג את "תוכנית התנתקות המתוקנת", שהייתה דומה לקודמתה, אך כללה חלוקה של הפינוי לארבעה שלבים, שכל אחד מהם ידרוש אישור נפרד בממשלה.
ב-26 באוקטובר 2004 אושרה תוכנית ההתנתקות המתוקנת בהצבעה בכנסת ברוב של 67 כנגד 45 ו-7 נמנעים, כאשר הליכוד היה מפוצל בהצבעתו, רובו ככולו של גוש השמאל הצביע בעד התוכנית, ואילו מרבית הסיעות הערביות נמנעו.
על יהדות התורה הופעל לחץ כבד לצאת מהקואליציה, אך מנהיגה הרב אלישיב הורה להישאר.
חברי המפלגה נמנעו בהצבעה על ההתנתקות.
לאחר התייעצויות ומאבקים בתוך הליכוד, ועל מנת למנוע פרישה של המפד"ל מהקואליציה, הועמדה התוכנית להצבעה בממשלה בנוסח הקובע שישראל תצא מרצועת עזה, אך אין בכך החלטה על פינוי יישובים.
על מנת ליצור רוב בממשלה להצעה, פיטר שרון את השרים אביגדור ליברמן ובני אלון מסיעת ישראל ביתנו-האיחוד הלאומי, צעד שנתקל בביקורת, בין השאר מצד השופט אדמונד לוי מבית המשפט העליון.
בין התומכים בתוכנית בהצבעה בממשלה היה בנימין נתניהו.
ראש השב"כ, אבי דיכטר, כינה את פינוי הציר: "בלתי סביר מבחינה ביטחונית".
חוק יישום תוכנית ההתנתקות (הידוע בכינוי חוק "פינוי-פיצוי"), שהוא החוק המסדיר את פינוי ההתנחלויות והפיצויים למפונים אושר בכנסת ב-16 בפברואר 2005. בין התומכים היה שר האוצר בנימין נתניהו, שהתפטר מאוחר יותר, כשבוע לפני יישום התכנית.
ב־9 ביוני החליט בג"ץ לבטל מספר סעיפים שהגבילו את הפיצוי למפונים, אך דחה את העתירה לביטול החוק עצמו.
הדיון הציבורי על אודות תוכנית ההתנתקות
בתוכנית ההתנתקות תמכו אנשים בעלי עמדות אידאולוגיות שונות – החל בשמאל דרך המרכז ועד הימין המתון.
ההתנגדות לה, אף שבתחילה הובעה גם בחוגי שמאל, בעיקר בשל אופייה החד צדדי, הפכה עם הזמן לנחלתם העיקרית של הציונות הדתית ושל חוגי ימין מובהקים.
ראשי מערכת הביטחון – הרמטכ"ל משה יעלון וראש השב"כ יובל דיסקין – התנגדו לתוכנית.
יעלון חזה כי במקום גדוד מבפנים אוגדה שלמה תצטרך לשמור על רצועת עזה מבחוץ, ודיסקין חזה שיהיה ירי תלול מסלול.
החל מתחילת אפריל 2005 ולקראת יום העצמאות עברו מתנגדי ההתנתקות להדגשת הבעיות ההומניות שייגרמו על ידי התוכנית (ניתוק ילדים מבתי הספר, פירוק קהילות) והטכניות (מקום למגורים, המשך חקלאות) במקום הנימוקים הביטחוניים שהיו במוקד קודם לכן ופתחו במבצע כתום במסגרתו חולקו סרטים כתומים רבים ברחבי הארץ.
ארגוני המאבק בהתנתקות הביעו התנגדות לאלימות.
באמצע יולי, אחר סגירת גוש קטיף, התקבצו עשרות אלפי מתנגדים להתנתקות בכפר מימון בתקווה לצעוד לתוך האזור המסוגר.
מאות בודדות הצליחו להסתנן לגוש קטיף עצמו אולם רוב הציבור נותר בכפר מימון.
תנועת שלום עכשיו תמכה בתוכנית למרות היותה חד צדדית, בראותה בה "צעד חיובי בכיוון הנכון" בהתאם למדיניותה של שלילת קיומן של ההתנחלויות ובראותה בה תקדים חשוב לפינוי התנחלויות.
יריב אופנהיימר שעמד בראש התנועה ביטא את הדברים כך: "זו הפעם הראשונה בתולדות המדינה שהכנסת עומדת להצביע בעד פינוי התנחלויות מהשטחים הכבושים ...
זה תקדים היסטורי שאסור לנו להישאר אדישים לעומתו".
תנועות השמאל גוש שלום ויש גבול התנגדו לתוכנית.
אורי אבנרי שעמד בראש גוש שלום אמר: "זו תוכנית שיוצריה מעידים עליה שמטרתה להביא לקץ כל סיכוי לשלום גם בעתיד.
אנחנו מטילים ספק גדול מאוד גם בכוונות התוכנית וגם בתוצאותיה", ודרש הידברות עם הרשות הפלסטינית, פיקוח בין-לאומי ופתיחת הרצועה לקשר עם העולם.
הודעה של אגף התקשורת של משרד ראש הממשלה הציגה את הנימוקים הבאים בעד תוכנית ההתנתקות:
ממשלת ישראל הגיעה למסקנה כי אין שותף פלסטיני מולו ניתן להתקדם בתהליך שלום דו-צדדי.
הקיפאון הגלום במצב הנוכחי הוא מזיק.
כדי לצאת מקיפאון זה, על ישראל ליזום מהלך שלא יהיה מותנה בשיתוף פעולה פלסטיני.
התוכנית תוביל למציאות ביטחונית טובה יותר, לפחות בטווח הארוך.
היציאה מרצועת עזה ומצפון השומרון תקטין את החיכוך עם האוכלוסייה הפלסטינית ויש בה פוטנציאל לשיפור מרקם החיים הפלסטיני והכלכלה הפלסטינית.
מהלך ההתנתקות ישלול את תוקפן של הטענות נגד ישראל בדבר אחריותה לפלסטינים ברצועת עזה.
מכתב של הנשיא בוש עם התחייבויות לתמוך בעמדת ישראל בשלילת זכות השיבה, השארת גושי ההתנחלויות בידי ישראל ואי קיום תהליך מדיני עם הפלסטינים לפני חיסול ארגוני הטרור.
המתנגדים לתוכנית מנו מספר טעמים:
התנגדות מסיבות ביטחוניות, בטענה שהנסיגה תיראה בעיני ארגוני הטרור הפלסטיניים ככניעה ותמחק את פירות הניצחון הטקטי הצבאי ב.