tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת תשע"ב (2012), בעקבות המהפך בשליטה ב"יתד נאמן" בידי מקורבי הרב שטיינמן, הודח גרוסמן על ידי ההנהלה החדשה של העיתון.
כעבור מספר חודשים הוקם העיתון "הפלס", בחסות הרב שמואל אוירבך, וגרוסמן התמנה לעורכו.
בדצמבר 2012, על רקע המאבק של אנשי "יתד נאמן" בעיתון "הפלס", הותקף גרוסמן בשעת לילה מאוחרת בידי שני צעירים ליד ביתו בשכונת בית וגן בירושלים.
נגד אחד התוקפים הוגש כתב אישום, וביוני 2013 התקבל בבית המשפט הסדר טיעון עם הנאשם, שבמסגרתו הודה בעבירה של תקיפה בנסיבות מחמירות ונידון למאה ימי מאסר.
במוצאי חג הפסח תשע"ז, 18 באפריל 2017, נעצר גרוסמן עם בכירים נוספים במערכת "הפלס" במסגרת גל מעצרים של אנשי הפלג, בחשד להטרדה וסחיטה באיומים של ראשי חברות ומנהלים בכירים במשק במטרה שיפרסמו בעיתון.
בינואר 2022 נסגר התיק על ידי בית המשפט בנימוק של חוסר עניין.
במקביל לפעילותו העיתונאית פרסם גרוסמן סדרת ספרים תורניים על מסכתות ברכות, ראש השנה וסנהדרין, בשם "פותח שער".
הספרים קיבלו את הסכמתם של הרב אלישיב, הרב אוירבך ועוד.
אביה, אברהם שלמה פרידמן, היה מבעלי הוצאת לוין אפשטיין.
שלושת גיסיו הם הרב יונה מצגר, ישראל וורצל, לשעבר עורך "יתד נאמן", והרב דוד דב לבנון, אב בית הדין הרבני באשקלון.
גרוסמן גר בשכונת בית וגן בירושלים.
נתן בְּרוּן (27 באוקטובר 1937 – 20 ביוני 2020) היה עיתונאי ישראלי, דוקטור למשפטים וחוקר תולדות המשפט בארץ ישראל.
נתן ברון נולד בארץ ישראל בשנת 1937. אביו, עו"ד עקיבא ברון, היה פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית, ממייסדי הסתדרות העובדים הלאומית וחבר הלח"י.
בשנות ה-50 היה נתן ברון פעיל בתנועת בית"ר, ובין השאר היה "מפקד מעו"ז".
בשנות ה-60 למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והיה חבר תא הסטודנטים של תנועת החרות.
לאחר קבלת תואר הבוגר למד לתואר מוסמך ולאחר מכן לתואר דוקטור למשפטים.
את עבודת הדוקטורט שלו עשה על פרשת הדחתו של השופט יוסף סטרומזה בה כתב כי אין שום הוכחה שהשופט סטרומזה קיבל שוחד, אלא רק רצה לסייע בביצוע עסקת קרקעות זיתא.
בשנת 1961 סיקר את משפט אייכמן לעיתון "ידיעות אחרונות" ובשנת 1965 יסד בית ספר לעיתונאות בתל אביב.
בשנת 1973 שימש מנהל מסע הבחירות של שלמה להט לראשות עיריית תל אביב, ובשנים 1975–1976 שימש יועץ כללי של ראש העיר להט.
בשנת 1978 ניהל את מערכת הבחירות של יהושע מצא מטעם הליכוד בהתמודדות מול טדי קולק לכהונת ראש עיריית ירושלים.
בבחירות לכנסת העשירית, בשנת 1981, היה היועץ לענייני הסברה של הליכוד.
הבחירות הסתיימו בניצחונו של הליכוד בראשות מנחם בגין, שזכה לתקופת כהונה נוספת כראש ממשלת ישראל.
בשנת 1984 מונה לחבר הוועד המנהל של רשות השידור.
הוא תמך בהנהגת פרסומת בטלוויזיה הישראלית ועמד בראש ועדת תשדירי השירות, שהיו תשדירי פרסומת של גופים ממשלתיים וציבוריים.
חקר את ההיסטוריה של מערכת המשפט הישראלית לדורותיה, והרצה על נושא זה בפקולטות למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בר-אילן.
התגורר בבית מגורי העיתונאים, שני בנייני מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב בהם התגוררו כמה עיתונאים מרכזיים, ובהם יוסף לפיד, יגאל לב, שבתאי דון-יחיא, לוי יצחק הירושלמי, ברוך אדלר ונפתלי קראוס.
באפריל 1959 התחתן עם ציפורה לב, לימים שופטת.
בנם הוא תא"ל (מיל') איתי ברון.
החטיפה - יוסל'ה דו"ח מרעיש - על פרשת יוסל'ה שוחמכר, נכתב יחד עם אורי פורת, הוצאת ספיח, 1962.
שופטים ומשפטנים בארץ ישראל - בין קושטא לירושלים, 1900—1930, הוצאת מאגנס, 2008.
משפט, יצרים ופוליטיקה: שופטים ומשפטנים בסוף המנדט ובראשית המדינה, הוצאת סטימצקי, 2014.
נתן נטע גרדי (גורודזייסקי; י' בתמוז תרס"א, 1901, מיר, רוסיה הלבנה – ט"ז באייר תש"מ, 2 במאי 1980, פתח תקווה, ישראל) היה פעיל ציבור ציוני ואיש הפועל המזרחי וההתיישבות הדתית.
במשך תקופה קצרה ב-1948 עמד בראש המחלקה לענייני דת בצה"ל ("השירות הדתי"), עד שזו נטמעה ברבנות הצבאית הראשית.
נולד בשנת 1901 בעיירה מיר שברוסיה הלבנה, בנם של גרשון וגיטל גורודזייסקי.
בנערותו למד בישיבת מיר ובשנת 1919 החל בפעילות ציבורית כחלוץ הדתי היחיד בתנועת החלוץ שהקים יוסף טרומפלדור, ובאמצעות התנועה עלה לארץ ישראל.
בישראל נמנה עם מקימי איגוד הפועל המזרחי בשנים 22–1921, ולאחר מכן שימש כחבר במרכז ובוועד הפועל של התנועה.
בשנת 1923 היה שותף בהקמת היישוב כפר חיטים, עד שהישוב ננטש בעקבות מאורעות תרפ"ט.
לאחר מכן היה שותף בהקמת כפר אברהם וכן שימש כיושב ראש ועד המושב.
בנוסף היה חבר מזכירות איגוד המושבים של הפועל המזרחי ורכז תרבות וכן ערך את הביטאון "מענית".
במהלך שנים אלה דחף לעלייה והתיישבות בישראל, והיה פעיל בהנהלת הארגון העולמי "תורה ועבודה".
גרדי ייחס חשיבות רבה לחקלאות וכתב: .
בתקופת השפל הגדול בסוף שנות ה-30 פעל לעידוד תעסוקה ועזרה לנזקקים, וראה בזה יסוד מרכזי בבניית החברה הישראלית:
במהלך תקופת מלחמת העולם השנייה ניהל את "לשכת הקשר" עם החיילים הדתיים שבצבא הבריטי, שבין השאר פרסמה את ה"איגרת לחייל הדתי".
עם קום מדינת ישראל הוא הקים וניהל את המחלקה לענייני דת בצה"ל.
לאחר מכן מונה לראש "השירות הדתי", שמטרותיו הראשיות היו סיפוק צורכי דת ושמירת שבת וכשרות, אך הוא לא היווה גוף רבני.
בראשית דרכו סבל השירות מבעיות תקציביות משמעותיות, וגרדי מימן בחלק מהזמן את המשכורות מכיסו הפרטי.
בשלב מסוים גרדי התפטר בעקבות חוסר התחשבות בשירות מצד רשויות הצבא, אך חזר בו לאחר שהיחס שופר.
אופיו של השירות כגוף שאינו רבני עורר התנגדויות.
מחד אמנם הפיקוד העליון של צה"ל לא היה מעוניין ברבנות צבאית, אולם בעקבות לחצים של הרבנות הראשית לישראל מונה הרב שלמה גורן לרב הצבאי הראשי, כשבמקביל המשיך לפעול השירות הדתי.
אי ההסכמות בין הרב גורן וגרדי לא אפשרו את קיום שני הגופים, גרדי התפטר והשירות הדתי התמזג לתוך הרבנות הצבאית הראשית.
גרדי סבר שיש להעניק פטור משירות צבאי לתלמידי ישיבות, וכתב על-כך:
גרדי כתב ספר זיכרונות בשם "פרקי חיים של חלוץ דתי" (שני כרכים, 1973–1979), המשמש כמקור היסטורי לתנועת החלוצים הדתיים.
כרך א' של הספר זיכה אותו ב-1973 בפרס שפירא.
הוא עסק בניהול עבודות בנייה בחברת "הבונה".
נישא ב-1927 לאידה (לבית לבקובסקי) מראשונות החברות ב"החלוץ המזרחי" בפולין.
דינה - נישאה לידעיה הכהן, בנו של שמואל הכהן וינגרטן.
ילדיהם: האלוף גרשון, הרבנים רא"ם ואביה ויפעת אשת הרב אהל'ה הראל.
שלומית - נישאה לרב ישראל רוזן.
עם פטירתו הועבר הארכיון שלו לרשות אוניברסיטת בר-אילן.
פרקי חיים של חלוץ דתי: ממייסדי הפועל המזרחי וההתיישבות הדתית בא"י; ערך והביא לדפוס פנחס פרבר, 2 כרכים, תל אביב: המחלקה להסברה בכתב של המפלגה הדתית לאומית המזרחי – הפועל המזרחי, תשל"ג–תשל"ט.
(כרך ב' ראה אור בהוצאת המחבר ובסיוע "יד שפירא" ומוסדות התנועה להנצחת זכרו של השר ח"מ שפירא וקרן מרים עמינח) (זיכרונות עד 1949)
נתן (ננדי) ברנד (נולד ב-21 בינואר 1964) הוא איש תקשורת, שחקן, מנחה, תסריטאי, במאי ומבקר קולנוע ישראלי.
בשנים 1990–1996 היה מראשוני המנחים, התסריטאים והמנהלים של ערוץ הילדים בישראל.
נתן (ננדי) ברנד נולד בעיר בקאו ברומניה להורים יהודים: אמו, ליה, מהנדסת כימיה, ואביו יוסף ברנד, מורה למתמטיקה.
הוא עלה לישראל בגיל 6 בשנת 1970. אחרי לימודי עברית במרכז קליטה גבעת המורה, ברנד למד בבתי ספר בבת ים, בית הספר "הנשיא" והתיכון "חשמונאים" במגמה ריאלית.
בצה"ל שירת כמפעיל מחשב באגף התכנון במטכ"ל.
למד שנה אחת מתמטיקה, מחשבים ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאותה תקופה החל לשמש כמבקר ג'אז של המקומון הירושלמי "כל העיר".
בהמשך למד 4 שנים קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, מגמת תסריטאות.
בשנים 1990–1996 פעל נתן ברנד כקופירייטר ראשי, תסריטאי ראשי ומנחה בערוץ הילדים.
היה המנחה השני בערוץ הילדים (אחרי גיליה שטרן) ובהמשך הנחה יחד עם עמוס שוב, מיכל ינאי, עודד מנשה, איתי שגב, עינת ארליך, אפרת רייטן, יעל אבקסיס ועוד.
כתסריטאי ראשי יצר ברנד את התוכניות "כדור פורח" (כולל הטקסט לשירי הפתיחים), "הכיתה המעופפת" ו"האוניברסיטה הקטנה" וכתב תסריטים למאות שידורים חיים וכתבות.
הנחה את השידור הישיר הראשון בערוץ הילדים, בימי שביתת המורים ב-1993, והיה המנחה הראשון של משחק הטלוויזיה האינטראקטיבי "הוגו".
במשך כמה חודשים ניהל במשותף את ערוץ הסרטים והיה אחראי להקמת רצועת השידור "הצגה שנייה".
באותה תקופה שימש גם כמבקר קולנוע בעיתון "העיר".
בשנים 1996–2000 עבד נתן ברנד כמנהל קריאטיב של "קבוצת אורפאן" הפועלת בתחום מרכזי המבקרים, המוזיאונים והתיירות.
יחד עם תמרה סלם ושי אביבי יצר וכתב את סדרת "סוף העולם חלק א'", "ספישל" בשידורי קשת בבימויו של אמיר פלדמן ושיחק בה.
בתוכנית השתתפו דב נבון, ארז טל, פרופ' מיכאל הרסגור, פרופ' מנחם מגד ואחרים.
כתב וביים פרק בסדרה "זום" עבור הרשות השנייה בנושא "ערפדים".
בפרק נצפו אנשים ששותים דם מאנשים אחרים מתוך נטיות מיניות ואמונות מיסטיות ושקוראים לעצמם "ערפדים".
בפרק רואיינו מלבד ה"ערפדים" עצמם גם רופאים, פסיכיאטרים, מרפאים בעלוקות ואנשי אקדמיה החוקרים מיתולוגיה.
ברנד כתב ושיחק בעשרות תשדירים בטלוויזיה החינוכית בנושאים שונים ביניהם על השתלמות מורים והבטיחות בדרכים, בתוכניות "חםשמח", ספיישל פורים, חידון התנ"ך ועוד.
שימש כחבר מערכת, כתב והנחה את הפינה "תפריט" בתוכנית "יומן תרבות" בהנחיית יעל דן בהערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית.
כמו כן שימש כמבקר קולנוע ומוזיקה בעיתונים "כל העיר" ו-"העיר".
בשנים 2000–2006 עבד כקופירייטר ותסריטאי עצמאי עבור חברות רבות במשק הישראלי (קו-אופ ישראל, פיצה האט, סופר סנטר, פז).
ערך תוכן, כתב וביים סרטי תדמית ומרכזי מבקרים עבור יקבי רמת הגולן, חברת החשמל, שטראוס, עלית, קוקה-קולה, הבורסה לניירות ערך, נשר, בזק, מקורות, מכללת יהודה ושומרון, עמיעד, וכו'.
ביוני 2002 התרסק עם מסוק מגובה 90 מטר בשטח מפעלי "נשר" ברמלה בעת צילומי סרט תדמית למרכז המבקרים של "נשר".
נפגע חבלות מרובות בגב, צלעות, ברך ומרפקים ועבר בהמשך תהליך שיקומי.
במשך תקופה קצרה ניהל בשותפות חברת מיתוג.
לאחר תאונת המסוק החל לפתח עיסוק נוסף –כ VJ, CJ, אותו הוא ממשיך שנים רבות.
ברנד כתב, ערך וביים פרק העוסק בהפצת סרטים בסדרה "שקט מצלמים" ששודרה ב-yes.
בשנת 2009–2010 ברנד עבד כמנהל קריאטיב ותוכן עבור חברה שהציעה משחקי טריוויה.
ב-2013 השתתף בסרט "לרדת מהעץ".
ברדיו הוא משתתף קבוע בתוכנית הבוקר של שי ודרור בתחנת "רדיו ללא הפסקה" בפינת ביקורת סרטים "נתן ברנד אוכל סרטים", עורך ומגיש את תוכנית הג'אז "JAZZ++" בתחנת הרדיו 106FM.
ערך תוכנית ג'אז "יסמין" גם ברדיו תדר.
פעל המסגרת רשת Halas.am של המרכז לאמנות דיגיטלית בחולון.
הוא עורך, כותב ומגיש את סדרת התוכניות "ערפדים כבני אדם" לפי כתב-יד פרי עטו, ומלווה במוזיקה של "פאניק אנסמבל", סטינג ואחרים.
ברנד היה כותב ראשי בסדרה "מייד אין ישראל", בהפקת "מטר", האיחוד האירופי, ושידורי קשת (בימוי: גבריאל ביבליוביץ', עורכת: אדווה בלזם).
אחרי שנת 2012 הופיע ברנד גם כסטנדאפיסט והוא מעורב כפעיל למען זכויות בעלי חיים.
רבי נתן דוד רבינוביץ' משידלובצה (תשרי תקע"ד, 1813 – ז' בחשוון תרכ"ו, 1866), היה אדמו"ר מבית פשיסחה, נכדו של "היהודי הקדוש".
היה אדמו"ר בולט בפולין, ורבים מצאצאיו כיהנו באדמו"רות.
נולד בפשיסחא לרבי ירחמיאל רבינוביץ', שכיהן כאדמו"ר בעיר.
נישא לדבורה פערל בת הרב שמואל ושליצקי.
היה תלמידו של רבי ישכר בער מראדושיץ, תלמידם של "החוזה מלובלין" ו"היהודי הקדוש".
לאחר פטירת אביו, החל לכהן באדמו"רות בשידלובצה.
הנהגתו הייתה בדרך אביו ולא בדרך פשיסחא, היה מקפיד על תפילה בזמנה והיה נוהג בפרישות ובקדושה גדולה, בעיקר הייתה הקפדתו במסירות נפש על טבילה במקווה אפילו אם יצרך לשבור קרח בשביל כך.
גם בימי אדמו"רותו נסע אל רבותיו, וכך נסע גם אל השרף ממוגלניצא, רבי מאיר מפרמישלאן, רבי ישראל מרוז'ין, השר שלום מבעלזא ועוד.
במיוחד היה דבק בשנותיו האחרונות ברבי חיים מצאנז והיה נוסע אליו פעמיים בשנה.
חלק מחסידי רבו מרדושיץ פנו אליו לאחר פטירתו.
רבי יצחק מאיר מגור אמר עליו: "רבי נתן דוד משידלובצה הוא כתר שם טוב".
קברו היה למוקד עלייה לרגל.
בין תלמידיו היו רבי ירחמיאל מאוסטרובצה - בנו של רבי יהודה לייביש פסח מליפסק וממלא מקומו בליפסק, ולאחר מכן באוסטרובצה ורבי משה רויגנפיש - רבה של טומשוב.
אחריו כיהנו בניו: רבי צמח ברוך בשידלובצה, רבי פינחס בקינצק, רבי שרגא יאיר בביאלברזיג ורבי יצחק יעקב בביאלא.
חתנו (בזיווג ראשון) של רבי נתן דוד היה רבי אפרים טאוב מקוזמיר.
דברי תורתו כונסו בספרים "תפארת אבות", "ישרי לב", "תפארת בנים", "סיפורי חסידים" על המועדים וכן בקונטרס "זר זהב" שבסוף ספר "ארן עדת" (דברי תורתו של בנו רבי שרגא יאיר).
בתורתו, חוץ מן הסגנון המאפיין של אביו רבי ירחמיאל הכוללת שילובים מתורת פשיסחא הנוקבת ותורת חסידות פולין העממית, נמצאים גם מוטיבים מתורתם של רבותיו מרדושיץ, מוגלניצא, צאנז ורוז'ין.
בתו נישאה לרבי אפרים טאוב מקוזמיר.
נתן בן ציון חבקין (20 בינואר 1874 - 18 בנובמבר 1957) היה ציוני ששילב חיי צמחונות עם אהבת שפת האספרנטו.
כונה "חלוץ הצמחונות העברית", יסד את "אגודת הצמחונים העבריים" ופעל להקמת ישוב לאנשים צמחונים.
סבה של היוצרת דרורה חבקין.
חבקין נולד ב-1874 בחוטימסק (Khotimsk) שבפלך מוהילב של רוסיה (רוסיה הלבנה; כיום בלארוס), בנם של ישראל חבקין וזבושה (לבית ליפשיץ).
בחוטימסק למד בחדר ובישיבה, וכשהתבגר עבר למוסקבה, שם למד צורפות.
ב-1891 החל גירוש יהודים מעיר זו וחבקין עבר לאודסה, שם למד בגימנסיה ובבית ספר לציור.
בתקופת שהותו באודסה התחבר לתנועה הציונית, הצטרף לתנועת חובבי ציון, החל לרקום תוכניות לעלות ארצה (ואף השתתף ב-1898 בקונגרס הציוני השני), אבל לאחר היכרותו עם מנדלי מוכר ספרים פחתה התלהבותו מרעיון ההגשמה הציונית לטובת רעיונות קוסמופוליטיים והוא דחה את עלייתו.
ב-1897 עבר חבקין מאודסה למינכן שבגרמניה והחל ללמוד אמנות גרפית.
משסיים את לימודיו ב-1900 השתקע במינכן ופתח שם בית חרושת לצינקוגרפיה, שסיפק גלופות להוצאות לאור כגון ההוצאה העברית הוורשאית "תושיה".
בנוסף המציא שיפורים טכניים רבים בתחום הדפוס ורשם עליהם פטנטים בגרמניה.
עקב ניסיונו והמצאותיו התמנה לחבר הוועדה הממשלתית לבחינות גמר בצינקוגרפיה.
ב-1921 עלה לארץ ישראל, השתקע בירושלים ועבד בגרפיקה וצינקוגרפיה.
במסגרת עבודתו פיתח אורנמנטיקה עברית מקורית המורכבת מיסודות של ציורי מנורות, מגן דוד, שופרות, טעמי המקרא וכו'.
במקביל לעבודתו בדפוס המשיך לפעול למען הצמחונות ועבודת השדה, שקד על פרסום מאמרים בנושא והקים גינת ירק בגבעת שאול.
במקביל פעל לקידום שפת האספרנטו.
ב-1925, עם פתיחתה של האוניברסיטה העברית בירושלים, הצטרף כתלמיד מן המניין לפקולטה למדעי הרוח למשך שנתיים וכונה "זקן הסטודנטים".
ב-1926 ייסד חבקין את "אגודת הצמחונים העבריים", שבמסגרתה ניסה תקופה ארוכה להקים בירושלים שכונה של צמחונים שתפעל לפי רוחו ואמונתו.
מאמציו לא נשאו פרי עד מותו ב-1957, אולם ב-1958 התיישב במושב אמירים גרעין של משפחות צמחוניות-טבעוניות ובהם תלמידו ו"יורשו הרוחני" של חבקין, יחזקאל דורון, ובכך הוגשם חלומו על התיישבות צמחונית.
בתקופת שהותו במינכן הפך חבקין לצמחוני וניסה לקדם את האידאולוגיה שלו לשיפור מידותיו של האדם, היחיד והצבור.
אידאולוגיה זו כללה צמחונות, פציפיזם ושפה אחידה לכלל האנושות.
יישום האידאולוגיה נעשה על ידי הפצת רעיון הצמחונות בקרב יהודי גרמניה (ומשום כך כונה "חלוץ הצמחונות העברית") ועידוד החזרה לעיבוד האדמה.
במקביל פעל להפצת שפת האספרנטו.
חבקין נישא במינכן ב-1902 לרבקה בק, וממנה היה אב לארבעה ילדים.
אשתו נפטרה ב-1909, ולאחר מספר שנים נישא לדישה סובוליב, ונולד לו ילד חמישי.
ב-1921 עלה עם אשתו וחמשת הילדים לארץ.
במהלך שנת 1926 חוותה המשפחה שתי טרגדיות גדולות כששתי בנות המשפחה (הבכורה ברכה והשלישית אסתר) שמו קץ לחייהן.
טרגדיה נוספת פקדה את המשפחה כשהבן נפל במלחמת העצמאות על הגנת קריית ענבים.
חבקין נפטר ב-1957 בירושלים, בגיל 83, ונקבר שם.
נכדתו (בתו של גדליה) היא דרורה חבקין.
1926 - אספרנטו - שפה בינלאומית: מהות השפה בצירוף כל הדקדוק (הוצאת "דפוס העברי", ירושלים)
1936 - אורנמוגרפיה: שיטה אורנמנטית ליצירת קישוטים באופן מדעי אמנותי (הוצאת "דפוס ציון", ירושלים)
1940 - התואם (סימטריה): ערכו בהנדסה ובקישוטי הרבוע עם 4 לוחות ו-117 ציורים בטקסט (הוצאת "ראובן מס", ירושלים)
1945 - אורנמוגרפיה: תורת האורנמנט הגאומטרי ושימושו באמנות הקשוט (הוצאת "ראובן מס", ירושלים)
1946 - תרומה לספר אורנמוגרפיה: "כל אדם - צייר אורנמנטים ..." (הוצאת "ראובן מס", ירושלים)
1933 - תרגום לעברית של מאמר בשם "השלב הראשון" (The First Step) שכתב לב טולסטוי ועסק בצמחונות (הוצאת "אגודת הצמחונים העברים בא"י", ירושלים).
1942 - יסודות שפת אספרנטו: ספר התרגילים ללימוד השפה מאת אליעזר זמנהוף (הוצאת "הליגה הארץ ישראלית לאספרנטו", ירושלים)
1950 - שפת אספרנטו: ספר למוד ותרגילים בצירוף יסודות הדקדוק מאת אליעזר זמנהוף (הוצאת "ראובן מס", ירושלים)
רבי נתן בן רבי מאיר, היה רב בתקופת הראשונים בפרובנס, רבו של הרמב"ן.
נולד בעיר טרונקטיילא (טְרַנְקְטֵיילִישׁ, Trinquetaille ) שהיא פרבר של העיר ארל בדרום צרפת.
אביו היה רבי מאיר בר יצחק מקרקסון, שהיה אחד מחכמי הדור ומחבר "ספר העזר" (האבוד) בו מגן על הרי"ף מפני השגותיו של בעל המאור.
למד בצעירותו אצל רבי יצחק בר אברהם (הריצב"א) מחשובי בעלי התוספות ותלמיד רבנו תם, וכן אצל אביו שהיה תלמידו של הראב"ד.
הרמב"ן התייחס אל רבי נתן כאל מורו.
כמו כן מזכירו הרב מנחם המאירי תחת התואר "הרב קרובינו".
רבי מאיר המעילי נמנה אף הוא מתלמידיו והוא מזכיר את דעתו פעמים רבות בספרו "ספר המאורות".
רבי שמואל הסרדי סיפר שהתכתב עמו כמה וכמה פעמים, יש שסברו שהיה תלמידו, שלם יהלום טען שהיה חברו.
נכדו זה מזכירו מספר פעמים בספרו "כפתור ופרח", החוקרים חלוקים אם היה נינו או נכדו.
שער התפיסה ובו כלל את כל דיני ספיקות בדיני הממונות, רבי נתן שלחו לרבי שמואל הסרדי מחבר "ספר התרומות".
חיבור בהלכות שחיטה שחלקים גדולים ממנו שוקעו ב"ספר המאורות" לתלמידו רבי מאיר המעילי.
בכפתור ופרח הביא שמועה בשם זקנו בפירושו לתורה, ובעקבות כך יש שהסיקו שחיבר פירוש לתורה, אך אברהם חבצלת הוכיח שהוא זקנו רבי אליעזר מקינון.
בכפתור ופרח הביא שמועה בשם "רבי נתן מחבר ספר העזר", מכיוון שהספר מיוחס לאביו של רבי נתן עצמו, יש שהגיהו בשם רבי מאיר.
כל חיבוריו אבדו, ולא נשארו ממנו אלא מובאות בודדות בספרי דורו, שלם יהלום הראה שרמב"ן בחידושיו מעתיק מחידושיו ללא ציון שמו, רבי נתן העביר לרמב"ן מסורות רבות מהראב"ד והריצב"א, אף המאירי באומרו גדולי קדמונינו או קצת מקדמונינו כוונתו לשלושה חכמים, אחד מהם הוא רבי נתן.
נתן (נתי) בר-נתן (), הוא רופא ישראלי, ומחלוצי השתלות האיברים בילדים בישראל.
שימש כרופא בכיר במחלקת ההשתלות בבית חולים ביילינסון וכמנהל המערך להשתלות איברים בילדים במרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל.
נתן (נתי) בר-נתן נולד וגדל במושבה מגדיאל, בן לשושנה - גננת, ולשמואל בר-נתן - רופא המושבה.
את שירותו הצבאי התחיל וסיים בחיל האוויר, ולאחר מכן החל במסלול לימודי רפואה אשר בסיומו שירת במילואים כרופא.
מתגורר באורנית, נשוי ליהודית, אב לארבעה וסב לארבעה.
את לימודי הרפואה החל בפואטייה שבצרפת וסיים בטכניון בשנת 1972. הוא החל את עבודתו כרופא במחלקה הכירורגית בבית החולים הלל יפה בחדרה.
בשנת 1975 עבר לעבוד בבית חולים תל השומר במחלקה הכירורגית בהנחייתו של פרופ' ארווין יעקב.
במסגרת עבודתו שם השתלב בצוות השתלות כליה.
ב-1980 סיים את ההתמחות בכירורגיה כללית.
בשנת 1985 החל התמחות שנייה בכירורגיית ילדים כשהשתלב בצוות מחלקת כירורגית ילדים בבית החולים העמק בעפולה.
בשנים 1987-1986 יצא להשתלמות ועבודה בבית החולים Groote Schuur בקייפטאון.
בשנת 1988 הצטרף לסגל מחלקת כירורגיית ילדים בבית החולים אסף הרופא.
בשנת 1989 סיים את התמחותו בכירורגיית ילדים.
בשנת 1995 עבד בבית חולים באנטוורפן בבלגיה במסגרת השתלמות נוספת בהשתלות כבד וכליות בילדים.
בשנים 1989–2008 עבד כמנתח בכיר בבית החולים בילינסון ובמרכז שניידר במחלקת השתלות איברים – כליות וכבד, כמו כן הקים וניהל במקום את המערך להשתלות איברים בילדים.
ב-2008, בעקבות מחלה, פרש לגמלאות, אך ממשיך לייעץ למרכז הרפואי רבין ולביה"ח שניידר בתחום השתלות כליות וכבד.
ב-2010 קיבל תעודת הוקרה על מפעל חיים מהחברה הישראלית להשתלות על תרומתו לפיתוח ההשתלות בישראל.
ב-2022 קיבל פרס פרס מפעל חיים מאיגוד ההשתלות הישראלי.
נתן ברק (נולד ב-12 באוגוסט 1958) הוא קצין צה"ל בדימוס ששירת מפקד מרכז תקשוב בחיל הים בדרגת אלוף-משנה וכיום הוא המנכ"ל ושותף בחברת אמפרסט מערכות.
חתן פרס ביטחון ישראל על חלקו בפרויקט כיפת ברזל.
גדל באשקלון ולמד בישיבת בני עקיבא אהל שלמה בבאר שבע אצל הרב אברהם סילברט.
התגייס לעתודה האקדמית בשנת 1976, ובמסגרתה קיבל תואר ראשון (B.S.c) בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון והתמחה בתחום המחשוב, הבקרה והתקשורת.
עם סיום לימודיו התגייס בשנת 1980 למרכז מחשבים חיל הים, השתתף בפיתוח מערכות לחימה באלתא מערכות ובתדיראן מערכות.
בשנת 1984 נשלח לארצות הברית מטעם חיל הים, לצורך ניהול ופיתוח של סימולטור לצוללות עבור חיל הים.
בשנת 1988 הוצב לתפקידים שונים במערך המחשוב של חיל הים ועסק בפיתוח מערכות לחימה.
במקביל לתפקידיו סיים תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1991 הקים את ענף מערכות שליטה ובקרה בחיל הים.
על פעילותו בענף מערכות שליטה ובקרה זכה בפרס מפקד חיל הים לחשיבה יוצרת.
בשנת 1994 הוביל את פיתוח התוכנה והמחשוב של מערכות הלחימה המבצעיות בחיל הים.
במהלך תפקידו זכה בפרס מפקד חיל הים לחשיבה יוצרת.
בשנת 1998 נשלח ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
בלימודיו אלה קיבל תואר שני נוסף במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 1999 קיבל דרגת אלוף-משנה ומונה לתפקיד מפקד מרכז תקשו"ב בחיל הים.
במסגרת תפקידו הוענקו לו פרס מפקד חיל הים לחשיבה יוצרת ופרס מצטייני המחשוב לשנת 2003.
בנובמבר 2003 השתחרר והקים את חברת אמפרסט מערכות.
החברה עוסקת בפיתוח מערכות שליטה ובקרה מרכזיות בתחום הביטחוני והאזרחי.
ב-2012 זכה בפרס ביטחון ישראל על פרויקט כיפת ברזל.
פרסם מאמרים שונים בתחום פיתוח מערכות עתירות תכנה ומערכות שליטה ובקרה וזכה בפרס הרמטכ"ל על מאמר שפורסם ב"מערכות" בתחום מודלים לפיתוח מערכות שליטה ובקרה.
נתן ברק נשוי ולו שלושה ילדים.
נתן בר שמעון (1905 – מאי 1967) היה ממקימי כפר רופין ומחקלאי עמק יזרעאל, שכיהן כראש המועצה האזורית "יזרעאל" בשנים 1951–1959 (לפני איחודה עם המועצה האזורית קישון, ליצירת המועצה האזורית עמק יזרעאל).
בר שמעון נולד בבוקובינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, למשפחה דתית.
הוא עלה לארץ ישראל ב-1934 והיה ממייסדי כפר רופין.
בהמשך עבד במחלקת קליטת העלייה של הסוכנות היהודית.
בשנת 1942 הצטרף לגרעין גניגר.
כנציג הקיבוץ, הוא התמודד על ראשות המועצה האזורית והחזיק בתפקיד שמונה שנים.
בשנים 1960–1966 ניהל את חברת "כים-אוויר" – חברה לריסוס חומרי הדברה על שדות חקלאיים.
הוא נפטר לאחר שחלה במחלה ממושכת וקשה, והובא למנוחות בקיבוץ גניגר.
השאיר מאחוריו אישה ושלושה ילדים.
נתן גוטמן (נולד ב-3 באפריל 1967) הוא עיתונאי ישראלי המשמש שליח תאגיד השידור הישראלי בארצות הברית.
לפני כן הועסק ברשות השידור מאז שנות ה-90 באותו התפקיד וכעורך הראשי של מהדורת "מבט".
הוא שימש גם כתב בעיתונים ג'רוזלם פוסט ו"הארץ".
גוטמן נולד בטורונטו שבקנדה ועלה בצעירותו לישראל, בה גדל בגבעתיים.
ב-1985 התגייס לגלי צה"ל ושירת ככתב מדיני בתחנה.
ב-1991 שימש כשליח גלי צה"ל לוועידת השלום במדריד.
הוא סיים תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1993, בנוסף ללימודים במכון הרמן ליהדות בת זמננו באותה אוניברסיטה.
לאחר מכן שימש כתב עיתון "חדשות" בוושינגטון עד לסגירתו של העיתון.
ב-1994 הצטרף לערוץ הראשון, תחילה כעורך המייסד של מהדורת הלילה "מהיום למחר", וב-1996 מונה לעורך מהדורת החדשות "מבט".
ביוני 1998 הודח (יחד עם העורך האחראי אלישע שפיגלמן) על ידי מנכ"ל רשות השידור, אורי פורת, בעקבות שידור ידיעה בדבר חגיגות האליפות של אוהדי בית"ר ירושלים, בה נכח ראש הממשלה בנימין נתניהו, שברקע נשמעות קריאות קצובות "מוות לערבים".
בשנת 1999 עבר לעיתון "הארץ", וב-2001 מונה ככתב האמריקאי של העיתון – תפקיד בו שימש עד 2005, אז עבר גוטמן לג'רוזלם פוסט לסקר מוושינגטון עד ל-2007, כאשר חזר לרשות השידור לשמש באותו התפקיד והחליף את ירון דקל.
במקביל כתב טורי אורח בוואלה!
NEWS בנושא הבחירות לנשיאות בארצות הברית.
בנוסף שימש ככתב בוושינגטון עבור העיתון היהודי פורוורד (The Forward) עד שנת 2018. ב-2017 המשיך לשרת ככתב וושינגטון עבור תאגיד השידור הישראלי, שירש את רשות השידור.
גוטמן נשוי לוורד ואב לשלושה.
נתן ברדקי או נתן בר-זכאי (11 באוגוסט 1895 – 6 בנובמבר 1990) היה עורך דין, שופט ונשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב בימי המנדט הבריטי ובמדינת ישראל.
ברדקי נולד בירושלים ליוסף זונדל, בנו של החזן שלמה ברדקי ואשתו שיינדל שהייתה בתו של נתן נטע נטקין.
שניהם השתייכו למשפחה מיוחסת מצאצאי ישעיה ברדקי, רבי ישראל משקלוב והרב שמואל סלנט.
הוא למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים.
הוא יצא ללימודים תיכוניים באיסטנבול ולאחר מכן התחיל בלימודי משפטים.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הטורקי והיה קצין קישור לצבא הגרמני.
לאחר המלחמה יצא ללמוד משפטים בצרפת ועשה דוקטורט על נושא: האחריות האזרחית במשפט הטורקי לעומת שאר מדינות אירופה.
לאחר מכן למד תקופה בברלין.
בשנת 1925 שב לארץ ישראל ולאחר שנתיים של סטאז הוסמך כעורך דין בשנת 1927. בתחילת 1928 מונה לתובע כללי במחוז יפו.
בין השאר שימש כתובע במשפטים של אחדים מפורעי מאורעות תרפ"ט וכן של יצחק אואדיס שהואשם בירי על ערבים.
בשנים 1933–1934 ניהל את התביעה במשפט של חברי ברית הבריונים וזכה בפסק הדין לתשבחות מצד השופט.
מתוקף תפקידו הופיע גם במשפטים של עולים בלתי חוקיים.
במקביל לעבודתו היה יו"ר אגודת א"י - צרפת.
בתחילת מאי 1935 עבר לכהן בירושלים במטה של היועץ המשפטי.
בדברי פרידה אמר עליו השופט רנדולף קופלנד: "הוא הראה תמיד יחס הוגן קפדני לא רק כלפי הקטגוריה, אלא גם כלפי הנאשמים, וזהו אולי שבחו הגדול.
הוא לא הסתיר שום נקודה, בין אם היא הייתה לטובת הנאשם או נגדו, אלא הביא כל עובדה בפני בית הדין.".
במרץ 1936 מונה לשופט שלום בירושלים.
בסוף 1939 מונה לשופט מחוזי בירושלים.
ברדקי התגורר ברחוב רמב"ן ברחביה ובראשית 1947 ביתו הוחרם לצורך הצבא הבריטי.
השלטונות החרימו דירה אחרת ברחוב המלך ג'ורג' עבור ברדקי, אך הוא ויתר על השימוש בדירה המוחרמת.
בדצמבר 1947 נתמנה ברדקי לממלא מקום נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב והיה היהודי הראשון שכיהן בתפקיד זה.
במסמך השופטים החסוי נכתב עליו: "נשיא בית המשפט.
למרות זאת, ברדקי היה אחד מששת השופטים המחוזיים הראשונים שמונו במדינת ישראל עם הקמתה והוא פתח את בית המשפט המחוזי לאחר הקמת המדינה.
ברדקי ישב במשפט הרצח הראשון שנוהל במדינת ישראל וכן ישב בהרכב הראשון של בית המשפט הגבוה לצדק עוד כשזה התקיים בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
משפט זה עסק במעצרם של עצורי אלטלנה וברדקי, בדעת הרוב, אישר את המעצר בהתאם לתקנות ההגנה (שעת חירום).
הוא המשיך לכהן כנשיא בית המשפט עד פרישתו לגמלאות ב-1964. בשנת 1949 עברת את שמו ל"בר-זכאי".
בשנת 1956 כיהן כיו"ר ועדה ציבורית לבחינת מחירי הנסיעה בתחבורה ציבורית.
נתן גרינשטיין (1877 - 1 בינואר 1944) פעיל ציוני וכימאי שנודע בהמצאת שיטה להפיכת אצטילן לאצטאלדהיד, שנקראה על שמו "שיטת גרינשטיין", שהייתה בשימוש תעשייתי נרחב במשך כ-50 שנה.
גרינשטיין נולד בקובנה ולמד כימיה בקרלסרוהה, בין השאר אצל פריץ הבר.
בתום לימודיו עבד עבור Chemische Fabrik Griesheim-Elektron בפרנקפורט, שלימים הייתה חלק מהאיחוד שיצר את קונצרן אי גה פארבן.
בשנת 1907 הוא פרסם מאמר עם חוקר בשם בהרן על ניסויים שהראו ש-V2O5 הוא זרז חמצון מאוד יעיל להפיכת אתנול מעורב באוויר לאצטאלדהיד ולחומצה אצטית.
בשנת 1910 הוא המציא שיטה להפיכת אצטילן לאצטאלדהיד בעזרת כספית כזרז.
השיטה הוכנסה לייצור תעשייתי בשנת 1916, והייתה השיטה הראשית לייצור אצטאלדהיד במשך כ-50 שנה.
שיטה זאת סנתזה את האצטאלדהיד וייתרה את הצורך לפרק אותו מתפוחי אדמה.
סביב השיטה התפתחה בגרמניה תעשייה כימית ענפה שייצרה חומצה אצטית, אנהידריד אצטי, אצטון וחומרים נוספים מאצטאלדהיד.
בכתבה בעיתון בתחילת 1920 נמנתה עבודתו עם אלו של פריץ הבר והיינריך קארו כאחראיות להתפתחות של התעשייה הכימית הגרמנית לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1913 הגיש גרינשטיין בקשת פטנט שהייתה הראשונה להציג שיטה לייצור חומצה אצטית ישירות מאצטילן ללא הזדקקות לייצור אצטאלדהיד בשלב ביניים.
השיטה מבוססת על תגובה של אצטילן, חמצן ומים בתוספת של כספית כזרז ומבוצעת בנוכחות של חומצה אצטית.
במחצית השנייה של שנות העשרה של המאה ה-20 הוא הסתכסך עם קונצרן אי גה פארבן וניהל עמו משפט שסוקר בהרחבה בעיתונות בגרמניה, על תקפות הפטנט שלו והיותו הראשון שהמציא את "שיטת גרינשטיין".
במקביל לעבודתו הכימית היה חבר מועצת הקהילה היהודית בפרנקפורט ונשיא סניף ההסתדרות הציונית בפרנקפורט.
עוד קודם לכן היה פעיל ציוני בקניגסברג.
בשנת 1925 ביקר בארץ ישראל כדי להשתתף בטקס פתיחת האוניברסיטה העברית.
במרץ 1934 עלה לארץ ישראל והשתקע בחיפה, בה המשיך במחקריו בכימיה במטרה לפתח בארץ ישראל תעשייה כימית.
הוא המציא שיטה לטיהור אלומיניום גופרתי, שהיוותה בסיס להקמת חברת "תעשיות כימיות חיפה".
באותה תקופה הוא גם המציא שיטה לייצור תחמוצת ברזל.
הוא נפטר במוצאי שבת, 1 בינואר 1944 בחיפה.
הותיר אחריו בן ובת, מרים, שהייתה נשואה לשמואל סמבורסקי.
מותו הפתאומי הביא להפסקת עבודתו המדעית, והפטנטים שלו פקעו בהיעדר מי שישלם עבורם דמי חידוש.
במלאת שנה לפטירתו תרמה אלמנתו את ספרייתו לספרית הטכניון.
גרינשטיין קיבל מספר פטנטים הנוגעים לתהליכי ייצור חומצה אצטית ואלדול.
פטנט ארצות הברית 1081959 על שיטה לזירוז ייצור חומצה אצטית מאלדהידים בחמצון
פטנט ארצות הברית 1234156 על שיטה לייצור אלדול מאצטאלדהיד
פטנט ארצות הברית 1437139 על שיטה לייצור אלדול מאצטאלדהיד
פטנט קנדי 228438 על שיטה לייצור Butyl aldehyde ובוטנול מ-Crotonaldehyde ומימן
חלק מעבודתו המדעית נגעה לזרז הכספית.
פטנטים שהגיש בתחום זה כוללים:
פטנט ארצות הברית 1185499 על שיטה לחידוש זרז כספית לאפשר המשך שימוש בו
פטנט ארצות הברית 1431301 על שיטה להארכת חיי זרז כספית (יחד עם פאול ברגה)
פטנט ארצות הברית 1477951 על שיטה להארכת חיי זרז כספית
נתן גוף היה מזכיר הצי בממשלו של נשיא ארצות הברית רתרפורד הייז, סנאטור וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה המערבית ושופט פדרלי.
נתן גוף נולד בקלרקסברג, וירג'יניה (כיום בוירג'יניה המערבית).
אביו, ולדו גוף, נבחר חמש פעמים לייצג את מחוזו, מחוז הריסון, בבית הנבחרים של וירג'יניה.
גוף למד באקדמיה הצפון-מערבית בקרלקסבורג ובאוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון.
ב-1866 הוא קיבל תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק.
אף על פי שמשפחתו של גוף החזיקה בבעלותה מספר עבדים, הם היו תומכי האיחוד.
במהלך מלחמת האזרחים, הצטרף גוף לצבא האיחוד, וגויס לרגימנט הרגלים השלישי של מערב וירג'יניה.
בהמשך הוא היה מייג'ור ברגימנט הפרשים הרביעי של מערב וירג'יניה.
החל מ-1866 היה גוף העורך של העיתון קלרקסברג טלגרף.
באותה תקופה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ופתח משרד פרטי בקלרקסברג בין השנים 1866–1867. לאחר מכן, ועד ל-1868 הוא היה נציג בבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית.
לאחר מכן ועד 1881 היה גוף התובע של ארצות הברית במחוז וירג'יניה המערבית.
בחודשיים האחרונים לנשיאותו של רתרפורד הייז כיהן גוף כמזכיר הצי של ארצות הברית.
לאחר מכן הוא שב לכהן כתובע.
בשנים 1870 ו-1874 התמודד גוף כמועמד לבית הנבחרים של ארצות הברית ובשנים 1876 ו-1888 כמועמד לתפקיד מושל וירג'יניה המערבית מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך ללא הצלחה.
ב-1882 נבחר גוף כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו מ-4 במרץ 1883 ועד 3 במרץ 1889. לאחר מכן הוא לא התמודד לבחירה מחדש ושב לעיסוקו בעריכת דין בקלרקסברג עד 1892.
ב-16 בדצמבר 1891 הציג נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון את מועמדותו של גוף לתפקיד המשותף של שופט בבית המשפט הפדרלי ובבית המשפט לערעורים.
המינוי אושר על ידי הסנאט ב-17 במרץ 1892 ונכנס לתוקפו באותו היום.
ב-31 בדצמבר 1911 בוטל בית המשפט הפדרלי וגוף המשיך לכהן כשופט בבית המשפט לערעורים.
כהונתו הסתיימה ב-31 במרץ 1913 לאחר התפטרותו.
גוף נבחר כסנאטור לתקופת הכהונה שהחלה ב-4 במרץ 1913, אך העדיף לא להיכנס לתפקידו מידית כדי להמשיך לזמן מה בתפקידו כשופט.
הוא החל את כהונתו בסנאט ב-1 באפריל אותה שנה וסיים אותה ב-3 במרץ 1919, לאחר שבבחירות של 1918 הוא לא הציג את מועמדותו לבחירה מחדש.
בשנתיים האחרונות לכהונתו בסנאט הוא שימש כיושב ראש הוועדה לשימור משאבים טבעיים וכיושב ראש הוועדה לירידים תעשייתיים.
גוף היה אביו של הסנאטור מווירג'יניה המערבית גאי ד.
גוף וסבה של חברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטנסי לואיז גוף ריס.
ביתו בקלרקסברג נרשם ב-1976 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, אך לאחר הריסתו ב-1993 הוא נמחק מהרשימה ב-1994.
נתן גוף נפטר ב-23 באפריל 1920 בקרלקסברג ונטמן בבית הקברות המקומי אוד פלווס.
צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות מ-1921 עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
רבי נתן בן יצחק הכהן הבבלי היה היסטוריון של יהדות בבל, שחי בתקופת הגאונים במאה העשירית.
אשר חיבור שכתב מהווה את אחד ממקורות המידע החשובים ביותר עליהן.
אין לנו מקורות חיצונים עליו כלל, וכל המידע שיש בידינו מגיע מחיבורו.
נתן הוא כנראה בן זמנו של רב שרירא גאון (המאה ה-10).
הוא היה חלק מישיבת סורא, דבר המסביר את שבחיו כלפי רב סעדיה גאון.
לוי גינצבורג טען כי נתן הבבלי הוא רב נתן מאפריקה שצוטט בתשובה של המהר"ם מרוטנבורג, המתאר כי הגיע מארץ ישראל לצפון אפריקה, שם נשאל על ידי אנשי המקום שאלות בהלכה ושאלות על ראש הגולה מר עוקבא.
מה שמעיד בין היתר כי רבי נתן התגורר זמן מה בארץ ישראל.
הוא חיבר ספר היסטוריה על מוסדות ההנהגה של יהדות בבל שמספק פרטים מעניינים רבים על ראשי הגולה, במיוחד על מר עוקבא בן זמנו.
תקצירים מחיבור זה פורסמו על ידי הרב שמואל שולם במהדורה שהדפיס על ספר יוחסין של רבי אברהם זכות, הודפס שוב בסדר החכמים וקורות הימים לאדולף נויבאואר.
יצירתו של שולם היא המקור היחיד שנותר בהיסטוריה של נתן מלבד קטע בערבית שפרסם ישראל פרידלנדר שמקורו כנראה הוא בגניזת קהיר.
דברים אלו של נתן הבבלי מוכיחים כי שני חלקי ברכה זו נתקנו בנפרד, ובהמשך הפיוט חובר עם הברכה.
נתן ג'ורקוביץ הוא כדורסלן שווייצרי-צרפתי-ישראלי, המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בפרייבורג אולימפיק.
בשנת 2012, שיחק ג'ורקוביץ בתיכון לייק אוסווגו שבמדינת אורגון בארצות הברית.
ב-2013 עבר ג'ורקוביץ לוילארס באסקט מהליגה השווייצרית השנייה.
בקיץ 2015, עבר ג'ורקוביץ לפרייבורג אולימפיק מהליגה השווייצרית הראשונה.
בשנת 2016, זכה עם קבוצתו באליפות שווייץ, הצלחה שנשמרה גם עונה לאחר מכן כאשר זכה בטראבל עם אליפות, גביע ובגביע הליגה.
בסתיו 2018, היה ג'ורקוביץ אחד השחקנים הבולטים אשר סייעו לקבוצתו לעלות שלב בליגת האלופות, כאשר קלע 18 נקודות, הוריד 8 ריבאונדים ומסר 6 אסיסטים בשלב הנוקאאוט מול סקירה ביורקשייר הטורקית.
הישג זה היווה את אחת ההצלחות הגדולות ביותר של הכדורסל השווייצרי.
בעונת , העמיד ג'ורקוביץ בליגה ממוצעים של 12.1 נקודות, 5.9 ריבאונדים ו-4.1 אסיסטים למשחק, מה שגרם לבחירתו לתואר השחקן המצטיין של העונה.
בעונת , חתם ג'ורקוביץ בלאיונס דה ז'נבה, אך זמן קצר לאחר מכן השתמש בסעיף שחרור כדי לחתום בהפועל באר שבע מהליגה הישראלית.
בחודש מרץ 2021 שוחרר מהחוזה לפי בקשתו וחזר לשווייץ.
הרב נתן ג'ייאן השני (סביב ה'תק"י, 1750 - סביב ה'תקפ"ה, 1825) היה פייטן, מקובל, ראש ישיבה, פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של תלמסאן שבאלג'יריה בשלהי המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19.
נולד בתלמסאן לאביו רבי ישראל.
ככל הנראה בצעירותו היה שוחט עופות לקהילה.
לא יאוחר משנת ה'תק"ס התמנה לאב בית הדין ורבה של העיר תלמסאן.
חבריו לדיינות באותו הזמן היו רבי שמואל ויצאל ורבי יעקב בן יצו.
לא יאוחר משנת ה'תקע"ה הצטרף לשימש עמו בדיינות תלמידו רבי חיים קצבי.
בין השנים ה'תקל"ה - ה'תקל"ח התכתב עם אישים בתונס, אלג'יר, מעסכר, ותלמסאן, בין השאר התכתב עם הרב ישועה צולטאן דיין בתלמסאן.
כמו כן התכתב עם חכמי מרוקו כדוגמת רבי שאול ישועה אביטבול.
מאגרת ששלח הרב נתן לרב יהושע בן גיגי רבה של תאזה, עולה כי יהודי העיר תלמסאן נרדפו באותם הימים, וברחו למרוקו.
יהודי העיר תאזה אירחו אותם אצלם.
רבי נתן הודה לרבי יהושע ב גיגי רבה של העיר על אדיבותם של יהודי עירו.
כמו כן עסק בענייני קבלה, והתכתב עם הרב חזקיה יצחק שרעבי (בנו של הרש"ש) בעניינים אלו.
רבי נתן היה ראש הישיבה בתלמסאן, ומבין תלמידיו נמנה הרב חיים קצבי, לימים רבה של תלמסאן.
רבי נתן כתב לפחות שלשים וחמש פיוטים, חלקם בעברית וחלקם בערבית יהודית.
אחד מפיוטיו המפורסמים הוא 'נורא בי עמרם' - פיוט שכתב לידידו רבי עמרם עמאר בתגובה לכך שהלה הביע את צערו על כך שרבי נתן הפסיק להתכתב עמו.
לרבי נתן הייתה השפעה הלכתית על רבני תלמסאן, בכתביו משתקף תיעוד נדיר של מנהגי יהדות תלמסאן.
כמו כן הייתה לו השפעתו הלכתית על הרבנים הבאים אחריו, כדוגמת הרב יוסף משאש, שהביא משמו למעלה מעשרה פסקי הלכה.
להערכת החוקרים יש לשער את פטירתו בין שנת ה'תקע"ה לשנת ה'תקפ"ה.
מקבץ מכתביו ראו אור בספר:
כתבי וחכמי תלמסאן - ירושלים תש"ע.
פסקי דין - אחדים מהם ציטט הרב יוסף משאש ורובם אבדו.
חידושי תורה - הביא אחדים מהם הרב יעקב פייתוסי.
פיוטים - מקבץ מהם נדפסו בספר 'שבח אלהים' - אוראן, תרט"ז.
ופיוטים נוספים מצויים בכתבי יד.
נתן ברין (בהונגרית: Imre Brunn; 24 בפברואר 1901 – 20 באוקטובר 1966) היה מהנדס ואדריכל שחי ופעל רוב ימיו בירושלים.
ברין תכנן, בעצמו או עם אדריכלים אחרים, עשרות בניינים ברחבי ירושלים ונודע כאחד מחשובי אנשי-המקצוע בתחומו בעיר בשנות ה-30 וה-40. רבים מן המבנים שתכנן היו בסגנון הבינלאומי המוקדם.
נתן ברין נולד בשנת 1901 בעיר בודפשט שבהונגריה, כאחד מעשרה אחים ואחיות במשפחה דתית-ציונית.
תוכניות משפחתו לעלות לארץ-ישראל שובשו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ברין הגיע עם משפחתו לירושלים ב-1921, במסגרת עליית רבים מבני המעמד הבינוני מקרב יהודי הונגריה בעליה השלישית.
כמה מאחיו וקרובי משפחתו השתלבו מיד בעבודות תכנון ופיתוח ברחבי הארץ בתור אדריכלים, קבלנים, בנאים וחקלאים.
גם ברין עבד שנתיים כפועל בנין ומודד.
ב-1923 נסע לגרמניה לשלוש שנים של לימודי הנדסה ואדריכלות בפוליטכניקום של פרידבורג.
בשנותיו הראשונות כמהנדס ואדריכל הועסק ברין במחלקה לעבודות ציבוריות (Public Works Department) של ממשלת המנדט הבריטי.
בסוף שנות ה-20 היה שותף, ביחד עם האדריכל שמשון (זולטן) הרמט ותחת פיקוחו של האדריכל קליפורד הולידיי, לתכנונה של כנסיית סנט אנדרוז (St.
Andrews) הסקוטית-פרסביטריאנית שמעל לגיא בן-הינום.
ב-1930 פתח משרד עצמאי שהעסיק מספר עובדים.
יותר מאוחר היה שותפו של האדריכל הרמט גם הוא יוצא הונגריה.
בשנים שלפני תום המנדט והקמת המדינה עבד ברין בעיקר בירושלים, בה תכנן כמה עשרות בתי-דירות ובתי-מגורים פרטיים.
חלקם הקטן תוכנן בסגנון לקטני, המשלב יסודות אדריכליים ועיטוריים שונים.
יצירתו המפורסמת ביותר מן הבחינה הזו, המשלבת בין הסגנון הבינלאומי המוקדם למרכיבים קלאסיים, הוא בית ויגאליק ברח' הקרן הקיימת 20, בגבולה הצפוני של שכונת רחביה.
הבניין, שנבנה ב-1936, בנוי אבן אדמדמה וחזיתו מעוטרת בקשתות, עמודים בעלי כותרות מסוגננות וקשתות נאו-מזרחיות.
עבודה ידועה נוספת ברחביה היא בית הדירות ברח' עזה 32 (אשר נבנה באמצע שנות ה-30 במתכונת הסגנון הבינלאומי המוקדם), ולו חזית בעלת שתי מרפסות מעוגלות ועיצוב א-סימטרי בקווים ובזוויות ישרים.
ברין תכנן גם את בית הדירות הסמוך בדרך עזה 34, בו התגורר עם משפחתו וכן את בית הדירות ברחוב ארלוזורוב 9 וברחוב מטודלה 32 ('בית שריון') – כולם עם מרכיבים אופייניים לסגנון הבינלאומי המוקדם.
מחוץ לרחביה תכנן ברין בתים רבים בשכונות כרם אברהם, גאולה (כולל מבנה ישיבת חיי עולם ב-כיכר השבת, רח' ישעיהו פינת מלכי-ישראל), בית הכרם (בה תכנן את פנסיון רייך ברח' הגיא 1) קטמון הישנה (בניין הקונסוליה הלבנונית לשעבר ברח' כובשי קטמון 22), בית וגן וקרית-שמואל.
במרכז העיר תכנן מספר בתי-דירות ומשרדים לאורך הרחובות יפו (אזור ככר הדוידקה), אגריפס ובן-יהודה, וכן את קולנוע 'עדן' (שנהרס ב-2015) – ככל הנראה המבנה הראשון בעיר שלו מפתח רחב שהתאפשר על-ידי שימוש בקורות פלדה וייתר את הצורך בעמודי תמך שעלולים היו לפגום בחוויית הצפייה בקולנוע.
בנוסף ברין עשה גם את התכנון ההנדסי-תשתיתי של חלק משוק מחנה יהודה ('השוק העיראקי').
בשנים 1942–1943, תחת פיקוחו של האדריכל חיים פנחל, לקח ברין חלק בתכנון ארמון החורף של האמיר עבדאללה (לימים מלך ירדן עבדאללה הראשון) בעיירה שונה הדרומית בעבר הירדן, אל מול יריחו, וקיבל על כך סיכת הוקרה מן האמיר.
בהמשך תכנן גם בית קולנוע בעיר אירביד.
ברין היה נשוי לציפורה (לבית דם) ואב לשני ילדים.
הוא נפטר בירושלים ב-1966 ונקבר בהר המנוחות.
גלריית מבנים בתכנונו של נתן ברין
נתן אוסיפוביץ' ברנשטיין היה רופא ופיזיולוג יהודי רוסי, אביו של סרגיי ברנשטיין.
ברנשטיין נולד בברודי, האימפריה האוסטרית, לאביו, אוזיאס ברנשטיין, סוחר ולאימו, שהייתה בתו של שלמה איגר ונכדתו של עקיבא איגר.
המשפחה עברה לפוזנן, שם קיבל את ראשית חינוכו מסבו, הרב של פוזנן, שלמה איגר.
בהמשך עברה המשפחה לאודסה, שם פתח אביו חנות לסחורות מיובאות.
מכיתה ד' למד בגימנסיה השנייה באודסה.
בשנת 1857, בתקופת היותו סטודנט, קיבל ברנשטיין מדליית זהב על מאמר בנושא "אנטומיה ופיזיולוגיה של עצב הקיבה הריאתי".
ב-1858 סיים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת מוסקבה.
ב-1861 קיבל תואר דוקטור ברפואה, אך משום שלא היה לו רישיון ישיבה במוסקבה נאלץ לשוב לאודסה שם עבד בבית החולים העירוני.
ברנשטיין ערך את גיליון 23 של השבועון היהודי "ציון".
ב-1865 התמנה לפרופסור חבר לאנטומיה ופיזיולוגיה באוניברסיטת נובורוסיסק.
מועצת האוניברסיטה בחרה בו כפרופסור שלא מן המניין, אך לא אושר בתואר זה, משום שלא היה לו דוקטורט בזואולוגיה.
ב-1882 פוטר מהאוניברסיטה עקב מחלה.
הניסיון השני להיתמנות לתפקיד פרופסור חבר במהלך אותה שנה, על פי הצעת הפקולטה, לא אושרו על ידי השר הממונה - זו הייתה תקופה של ריאקציה ואנטישמיות רשמית.
ברנשטיין עבד במעבדה הפיזיולוגית בברלין של דובואה-ריימונד (1866) ובמעבדה של לודוויג בלייפציג (1868-1869).
הוא הראה פעילות נמרצת באגודת הרופאים באודסה, שבה היה תחילה מזכיר, אחר כך במשך 8 שנים כסגן יושב ראש ולבסוף במשך 14 שנים יושב הראש שלה.
עבודה מפרכת ערערה את בריאותו, ובשנת 1881 הוא נאלץ לעזוב את עבודתו לשנה וחצי לטיפולים בוויסבאדן ובניס.
ברנשטיין נשא לאישה את מטילדה מרקובנה סרבריאנה ממשפחת סלונים.
1. אלכסנדר ברנשטיין היה פרופסור לפסיכיאטריה.
2. סרגיי ברנשטיין, היה מתמטיקאי.
3. בתו, מרגריטה נטנובנה ברנשטיין, סיימה את הפקולטה לרפואה בסורבון ועבדה במעבדה בקטריולוגית בפריז.
בנו של אלכסנדר ברנשטיין, ונכדו של נתן ברנשטיין, היה הפיזיולוג ניקולאי ברנשטיין
נתן בר-יעקב (14 בינואר 1912 – 7 באפריל 1984) היה דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בנורווגיה.
בר-יעקב נולד בגלאזגו ועלה לארץ ישראל ב-1948. ב-1 במאי 1956 התקבל למשרד החוץ והחל לשמש נספח לענייני עבודה בשגרירות ישראל בוושינגטון.
הוא שימש בתפקיד זה עד 1960 ובהמשך היה סגן חבר המשלחת הישראלית לעצרת האו"ם בניו יורק, סגן מנהל מחלקת ארצות הברית ומנהל בפועל של המחלקה באגף צפון אמריקה וקצין עיתונות.
בשנת 1963 מונה לשגריר ישראל בנורווגיה.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 1969. הוא המשיך לעבוד במשרד החוץ עד 1 בפברואר 1977, אז פרש לגמלאות.
בר-יעקב נפטר בגיל 72 ונקבר בהר המנוחות.
פרסם בחייו תשעה קובצי שירה (לא כולל לקטים), ארבעה ספרי שירים, סיפורים לילדים ונוער וספר סיפורת אחד.
עסק גם בתרגום שירה מיידיש לעברית.
שיריו תורגמו לשפות רבות, ורבים מהם הולחנו והוקלטו על ידי מבצעים רבים.
עם שירי הזמר הידועים שלו נמנים "הרדופים ליד החוף", "שיר ארץ", "נאסף תשרי", "חופים", "האיש ההוא", "החול יזכור", "דוגית נוסעת", "שוב יוצא הזמר", "כמו בלדה", "יש פרחים" ו"שיר אהבה ישן" ("אניטה וחואן").
נולד בשם נתן קליין בקייב, ברית המועצות (בימינו בירת אוקראינה), למשפחה אמידה.
בגיל שנתיים עלה לארץ ישראל עם הוריו, יונה ולאה.
מאוחר יותר שינה את שם משפחתו ליונתן - צירוף שם אביו עם שמו.
תחילה התגוררה המשפחה בקיבוץ גבעת השלושה, לאחר מכן בפתח תקווה, ובשנת 1935 נמנתה עם חלוצי המתיישבים במושב "בהדרגה" ששמו שונה לאחר מכן ל"מעש".
כחניך בתנועת הנוער "השומר הצעיר" הצטרף ב-1945 לקיבוץ שריד, ובו התגורר 46 שנים, עד 1991.
נוף ילדותו ניכר היטב בשיריו, ומרכיבים שונים שלו מככבים ביצירתו.
כך, לדוגמה, מוצאים התייחסות למבצר אנטיפטרוס ולמקורות הירקון בשירו "פתיחה אפשרית לאפילוג" (1980):
למד בבית הספר העממי פיק"א בפתח תקווה ולאחריו בתיכון מחוזי חקלאי גבעת השלושה.
בפסח 1942 השתתף כמדריך במסע למצדה כאשר מספר חניכים שלו נספו באסון המטיילים בעין גדי ויונתן חיבר, שנה לאחר מכן, את טקסט הגלעד לזכרם.
בשנת 1940, בגיל 16, פרסם את שירו הראשון, "כשספינות הולכות הימה".
השיר עסק בסוגיה הכאובה של ההעפלה והוקדש במיוחד למעפילים בספינה "אטלנטיק".
השיר פורסם ב"על החומה", העיתון של "השומר הצעיר" בעריכת משה שמיר.
בריאיון עם חיים גורי בעיתון "על המשמר" בשנת 1980, סיפר על השיר:
"זאת הייתה תקופה שבה הייתה לשלונסקי השפעה דומיננטית עלי...
אבל היה משהו בתוכי שגונן עלי, שלא עשני אפיגון לשלונסקי...
בכלל אני חושב שהטון המינורי שלי נשאר מאז...
והמשפט (חותם את שירו הראשון לעיל) 'לבבות בוכים עם ערב, ארובות עשן כבות / כשספינות הולכות הימה, הן אינן שבות' מלווה אותי כל הזמן".
ספר שיריו הראשון, "שבילי עפר", יצא לאור ב-1951, ועד מותו פרסם כשלושים ספרים, בהם תשעה קובצי שירה (לא כולל לקטים), ארבעה ספרי שירים וסיפורים לילדים ונוער, קובץ סיפורים למבוגרים וכן מבחרי שירים שתרגם מיידיש משל איציק מאנגר, דורה טייטלבוים, פרץ מרקיש, לייב קויטקו, איציק פפר, דוד הופשטיין ואחרים.
לאחר מותו ראו אור אנתולוגיה מכל שיריו (2004) אותה הספיק לערוך בעצמו, מהדורה דו-לשונית של שיריו המתורגמים לאנגלית (2005) וקובץ שירים מעיזבונו של יונתן (2007).
נתן יונתן רכש את השכלתו הגבוהה באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מכן באוניברסיטת תל אביב, בה קיבל תואר מוסמך בספרות כללית.
כמו כן השתלם באוניברסיטת אוקספורד.
הוא לימד במכללת אורנים, במכללת לווינסקי, באוניברסיטת חיפה ובבתי ספר תיכוניים.
כיהן במשך 27 שנים (1971–1997) כעורך ראשי בהוצאת "ספרית פועלים".
בין התפקידים הציבוריים שמילא: חבר מליאת רשות השידור (1981–1984), יו"ר אגודת הסופרים העבריים בארץ ישראל (1983–1984) ונשיא האגודה (1995–1999).
בשנותיו האחרונות היה "משורר אורח" במערכת החינוך, ונפגש במסגרת זאת עם מאות תלמידים מכל רחבי ישראל, הנחה סדנאות לכתיבה יוצרת בבית אריאלה, בבית הסופר, ועוד.
הרבה בהרצאות בנושאי הספרות העברית בקהילות יהודיות ובאוניברסיטאות ברחבי העולם ושימש כנציג הסופרים בכנסים ובמפגשים בינלאומיים רבים.
שיריו של יונתן תורגמו ללשונות שונות וראו אור באנגלית, ביידיש, בערבית, ברוסית, בספרדית, בפורטוגזית, בצרפתית, בגרמנית, בהולנדית, בבולגרית, בווייטנאמית ובסינית.
הוא זכה בפרסים ספרותיים רבים, ובהם פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, פרס נוצת הזהב של אקו"ם על מפעל חיים, פרס אוניברסיטת בר-אילן, ובפרסים הבאים: פרס ביאליק, פרס למדן, פרס זאב, פרס פיכמן, פרס ברנר, פרס אלתרמן ועוד.
בתחילת שנות ה-40, בקן השומר הצעיר בפתח תקווה, הכיר את צפירה שה-לבן.
ב-1945 עברו השניים לקיבוץ שריד וכעבור שנתיים נישאו.
בראשית שנות ה-60 נשלחו בני הזוג לשליחות בארצות הברית מטעם הסוכנות היהודית.
בנם נולד ב-1952 ובנם זיו נולד ב-1961. בנו ליאור נפל במלחמת יום הכיפורים בהיותו מפקד מחלקת טנקים בצפון תעלת סואץ, והוא בן 21. נפילת בנו ליאור העמיקה ביונתן כאב שהכה בו עד יום מותו (עליו גם כתב שירים רבים, ראו בפרק על יצירתו).
בשנות השמונים עבר יונתן לחיות עם נילי כרמל, וגידל עימה את בתה מנישואיה הקודמים נטע (נולדה ב-1968) ואת נכדה תום (נולד ב-1988).
נתן יונתן נפטר ב-12 במרץ 2004, לאחר מחלה.
הוא נטמן בחלקת ההורים השכולים בבית הקברות קריית שאול.
ביום קבורתו יצא לאור הספר "שירים בכסות הערב", מבחר מכל שיריו, שהפך במהרה לרב-מכר.
ליד ביתו ביהוד, שם התגורר בשנותיו האחרונות, נקראה כיכר על שמו.
בכיכר ניטע עץ ערבה בוכיה המוזכר בשירו "האיש ההוא", במילים: "...איפה ישנם עוד אנשים כמו האיש ההוא, אשר היה כערבות הבוכיות...".
ב-1 בספטמבר 2010 נוסד בית ספר יסודי הקרוי על שמו בעיר מגוריו פתח תקווה.
בשנת 2021 עבר חדר העבודה שלו שימור בשלמותו, הועבר מביתו ביהוד ומוצג בבית יד לבנים ברעננה.
חדר העבודה נמצא בטמפרטורה קבועה לשמירת הספרים והאלבומים, והחדר כולו נמצא מאחורי קירות זכוכית.
במשך כל שנות פרסומה (1940–2004), שירת נתן יונתן עברה שינויים מרחיקי לכת, הן בפרוזודיה ובצורת השיר, הן בעיצוב הדיוקן הלירי, הן ביחסי הדובר לעצמו ולנמעניו והן בתפיסת הפונקציה השירית בכללותה.
אך עם זאת, נותרו בה יסודות עקביים המתבטאים הן בצורה והן בתוכן.
מבחינת הצורה שומרים שיריו על הבעתו הנקייה והבהירה.
הריאליה שלו מתמקדת במספר מראות אופייניים: מרכיב המים (ים ונחלים), מרכיב המדבר והשממה, הכפר והדרכים, ובזמנים נבחרים – הערב והסתיו.
עצם ההתמדה בהם במשך 60 שנות שירה מעידה על האותנטיות שלהם.
הזיקות האנושיות בשיריו (החברתיות והארוטיות גם יחד) מצביעות על צורך המשורר להתנחם במגע עם בני האדם.
שירת נתן יונתן נאחזת בבריות, דווקא מתוך מודעות מלאה לארעיות הקיום האנושי.
לכן לא נמצא בה מרירות אנטי-חברתית שהפכה רווחת בשירה העברית מאז שנות החמישים, אלא דווקא מאמץ לגשר, ליצור קרבה ושיתוף למרות הקושי.
גורמים אלה משמשים "הצלה" או "נחמה" אל מול נקודת התורפה הקיומית, הנגזרת מכוח החלופיות.
אפשר לומר, שבשירתו של יונתן הגורם הראשוני במעלה הוא המודעות לחליפת הזמן, וכי הגורמים המצילים הללו נגזרים ממנו.
יונתן עצמו ניסח זאת הן בשפה יומיומית בראיון מאוחר: "יש התנחמות ביופי הנצחי, בדברים הנשארים אחרי", והן במספר רב משיריו, כגון בשורות הבאות מהשיר "הפלגה" (1984):
גם מבחינת התשתית הלשונית והתרבותית ניכרת עקביות רבה לאורך יצירתו של נתן יונתן: המקורות שעליהם נבנית השירה תמיד נוכחים בשיר, אם בציטוט ישיר או אם בווריאציות של הרמזים.
המקורות הם בראש ובראשונה – המקרא, ובמיוחד ספר קהלת.
לצד המקור העברי בולטת ספרות יוון הקלאסית ובמיוחד הומרוס והרקליטוס, כאשר בין שני העולמות אין כל מתח.
בשניהם מודגש היסוד המימי – סמלי הנהר, הנחל והים כגילומי הזמן והנצח, וזו כנראה הסיבה לקשר העמוק שבין משורר עברי עכשווי לבין מקורות כה קדומים.
התמורות בשירת יונתן לא היו עניין פתאומי ומפתיע ולא התרחשו ב"קפיצות" בין אופנות משתנות, כי אם בהבשלה איטית ומבוקרת, מתוך צורך עצמי ומתוך קשב לחידושי הפואטיקה בתקופה הנסערת ביותר של השירה הישראלית החדשה.
היה זה תהליך מצטבר של ניסיון שירי, המשתכלל והולך מתוך עצמו, ובה בעת נפתח לקלוט השפעות המתאימות לו מבחוץ.
בדיעבד, ניכר קו ההתפתחות מקובץ לקובץ כמאבק ממשי על פואטיקה אישית ועצמית.
תמורות אלו חובקות שני תחומים, השלובים זה בזה: מעבר מפרוזודיה מדודה וסגורה אל מבנים פתוחים וגמישים מציין פריקת עול של אסכולה סמכותית ורבת הישגים, וכן סילוק של מעצורים פנימיים.
כתוצאה מכך, מתחדשים גם הנושאים ונעשים אישיים יותר.
כלומר, ההשתחררות ממסגרות של חריזה ומשקל נותנת חופש גם להבעה ולחשיפה אישית.
יש כאן ממש נוסחה: ככל שהשירים חופשיים יותר מבחינה צורנית ופרוזאיים יותר מבחינת הלשון, כך הם גמישים יותר, נכונים יותר להבעות אישיות ולווידויים ליריים.
שירתו של יונתן ספוגה בנופי טבע ארץ ישראליים ומלאים אהבה לאדמה ולמולדת.
שירים רבים שלו הם שירי געגועים לארץ, והם נכתבו בתקופות בהן היה בשליחויות שונות בחוץ לארץ.
מקור השראה מרכזי נוסף של יונתן הם המקורות בכלל והתנ"כיים בפרט.
גיבורי התנ"ך מככבים ברבים משיריו באופן מתוחכם ומשמשים רובד נוסף של משמעויות לשיר.
בשנת 1998 יונתן אף כינס 30 שירים בהשראת המקרא והאגדה בקובץ "שירים על ספר הישר".
בין הדמויות המקראיות החביבות על יונתן: איוב, יונה וקהלת.
על ספר קהלת אמר: "בי הייתה ואף מתחזקת קרבה רגשית, רוחנית, כמעט אישית אל קהלת, ורבים משירי כתובים בהשראתו".
דוגמה מובהקת לשיר כזה היא השיר "קהלת מביט בשולמית"(רעיון מחיקת הדפים נמצא גם אצל יהודה עמיחי."בכל יום של חיינו יחדיו קהלת מוחק שורה מספרו):
בשירתו של נתן יונתן תופס השכול מקום נכבד, ועשרות משיריו הוקדשו לבנו ליאור ולחברים ומכרים נוספים שנפלו במלחמות השונות.
בין השאר כתב בשיר "גל אחרון":
או בשיר "איש מביט בבנו":
רבים מייחסים בטעות שירים אחדים של יונתן לנושא האובדן, אף שנכתבו לפני האסון, במידה מסוימת של חוש נבואי, כפי שהגדיר זאת יונתן בעצמו.
כך, למשל, "עוד שיר על אבשלום" הכתוב כהספד של אב על בנו, נכתב שלוש שנים לפני המלחמה, והשיר "יש פרחים" נכתב כשנתיים לפניה.
השיר המולחן "זמר לבני" שהולחן והוקלט על ידי שלמה ארצי לאחר נפילת הבן, נכתב כשהיה ליאור רק בן 3. שיר נוסף המיוחס בטעות לשכול הוא "החול יזכור" המדבר על אובדן "הנעורים שבאו פתע אל סופם" ולא על אובדן החיים (כך העיד המשורר עצמו בראיון רדיופוני).
כך גם השיר "נאסף תשרי", שפורסם בעיתון דבר כבר בספטמבר 1972. השיר "שני אלונים" מוקדש כיום לליאור יונתן ולחברו אמנון שפירא, שנפגע אף הוא בתחילת המלחמה ונפטר כשבועיים לאחר מכן, אך למעשה פורסם בעיתון "משמר לילדים" כבר ב-9.12.1958.
לאחר נתן אלתרמן וחיים נחמן ביאליק, נתן יונתן הוא המשורר המולחן ביותר בזמר העברי.
קרוב למאתיים שירים שלו זכו ללחנים, חלקם לכמה לחנים שונים.
כמה משיריו הפופולריים זכו אף לעשרות ביצועים של זמרים והרכבים שונים (על פי אקו"ם: "אניטה וחואן" זכה לכ-80 ביצועים, "חופים" - לכ-50).
מן הראוי לבצע הפרדה בין שתי חטיבות של שירים מולחנים של נתן יונתן:
האחת כוללת בעיקר מילים שכתב בצעירותו ללחנים הרוסיים ששימשו מנגינת רקע לילדותו: אותם שרו לו הוריו, אותם שר בתנועת הנוער ומהם שאב השראה.
ביניהם נמנים "דוגית נוסעת", "על ענפי שיטה", "שאון התותחים נדם", "טוב ללכת בדרכים" ועוד.
המנגינה המקורית של האחרון נכתבה במקור כ"קנטטה לסטלין" על ידי לבקו רבוצקי והשידוך בינה לבין מילותיו העבריות של יונתן נעשה בזכות רעייתו דאז צפירה, שהייתה מורה למוזיקה בקיבוץ בו התגוררו.
אפשר לקרוא לשירים הנכללים בחטיבה זו כ"פזמונים" שנכתבו כמעין תחביב, ומטרתם העיקרית הייתה חברתית-חינוכית: לשיר אותם בתנועה, ללמדם בשיעורי מוזיקה בבתי-הספר וכו'.
מכל מקום, אין לראות בשירים הללו מייצגים את שירתו הקאנונית והמאוחרת של יונתן, ומכאן הצורך בהפרדה.
החטיבה השנייה נוגעת לשירים שנכתבו כשירה לירית לכל דבר, והולחנו מאוחר יותר.
בהמשך דרכו כמשורר, שיריו של יונתן זכו לאהבתם של מלחינים מהשורה הראשונה, ובזכות כך הופצו לציבור הרחב, והפכו לנכסי צאן וברזל של החברה הישראלית.
המלחין הבולט ביותר בשיתוף הפעולה שלו עם נתן יונתן הוא חברו נחום היימן, שהלחין עשרות שירים שלו.
בין הלחנים המוכרים של היימן למילות יונתן: "אניטה וחואן" (שנקרא במקור "רומנסה" או "שיר אהבה ישן"), "חופים הם לפעמים", "החול יזכור", "שירים עד כאן" ועוד.
גידי קורן הלחין אף הוא שירים רבים למילות יונתן, ובהם: "כמו בלדה" ("אם זר קוצים כואב"), "אם העולם", "שני אלונים", "בסוף הדרך" ועוד.
להקת "האחים והאחיות", שהקים קורן ב-1971, הוציאה אלבום משיריו של יונתן, קיימה שיתוף פעולה הדוק איתו לאורך השנים והקליטה שירים נוספים שלו במהלך שנות פעילותה.
בשנת 2004 התאחדה הלהקה ובהופעותיה חלק נכבד הוקדש לשיריו.
שלמה ארצי הלחין כמה שירים של יונתן, לאחר שנפגשו בתחילת שנות ה-70 וארצי קיבל מיונתן ספר שירים שלו.
שירו "האיש ההוא" הפך להמנון אחרי רצח יצחק רבין.
יונתן כתב את השיר כבלדה אוטוביוגרפית על עצמו, על חייו ומותו, מעל שלושים שנה קודם לכן, והוא שויך לאורך השנים על ידי הציבור והתקשורת לדמויות מרכזיות שהלכו לעולמן, כגון יצחק שדה ויגאל אלון.
לאחר רצח רבין, הקדיש אותו נתן לראש הממשלה המנוח, שהיה מכר קרוב שלו ובן דורו.
גם סשה ארגוב הלחין כמה משיריו של יונתן, ובהם "אל הנירים האפורים", "מילים", "שיר ארץ", "שיר אהבה" ועוד.
בשנת 2020 שירו של יונתן "כל גל" הולחן לראשונה על ידי רמי קלינשטיין ויצא לאור בביצוע הזמר טל סונדק במסגרת אלבומו "שירתם".
בין הזמרים שהרבו לבצע משיריו: חוה אלברשטיין, חני ליבנה, רונית אופיר, יזהר כהן ושלמה ארצי.
פרופ' יגאל שוורץ אמר על שירי יונתן:
"הוא איפשר גם למי ששירה אינה התחום הטבעי שלו להיות חלק ממנה.
אין שום מקום אחר שבו יש חיבור כל-כך אינטנסיבי בין שירה למוזיקה פופולרית.
יונתן עשה חיבורים חשובים בין חוויות של טיולים על החוף, ארץ-ישראל היפה, חוויות התבגרות, מלחמות ושירים לבנו ליאור.
הוא הצליח להלך על החבל הדק שבין סנטימנטליות ונאיביות לבין הגבוה, ואיפשר את שני העולמות".