tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המרכיבים הקטנים יותר מכונים במספר שמות: תקנות תקציביות, סעיפים תקציביים, מספרי פרט, פריטי תקציב, פריטי הוצאה.
בכל אחת מהתקנות התקציביות מוקצה תקציב מאחד או יותר מהסוגים הבאים:
תקציב רגיל – תקציב אותו מעמידה המדינה לטובת הפעילות בנושא המתוקצב בתקנה תקציבית.
הוצאה מותנית בהכנסה – הוצאה אותה רשאי המשרד להוציא בתנאי שנתקבלה כנגדה הכנסה (מגביית אגרות, קנסות וכדומה).
בתקציב נכללות גם תקנות (המכונות סעיפי הכנסה) המתוקצבות בסכום שלילי.
הכנסות משרדי הממשלה נרשמות בתקנות אלו.
ההכנסה וההוצאה המותנית בהכנסה חייבות להסתכם באותו הסכום בתוך כל תוכנית.
הרשאה להתחייב – היות שהתקציב הוא לתקופה מוגבלת (עד סוף 2008 - לשנה, מתחילת 2009 - לשנתיים), כדי לאשר התקשרות בגינה משולמים תשלומים מעבר לתקופת התקציב הנוכחית, נדרש המשרד לתקציב הרשאה להתחייב.
עם התשלום לספק בשנים הבאות, מנוצל התקציב הרגיל בתקנה התקציבית.
תקציב הרשאה להתחייב משמש כלי לאגף התקציבים באוצר כדי לשלוט על היקף ההתחייבויות של המדינה משנה אחת לשנים העוקבות.
כוח אדם – מלבד רמת ההוצאה הכספית מוגבלים משרדי הממשלה גם בכמות המועסקים על ידי המשרד.
מגבלה זו באה לידי ביטוי בתקנות התקציב המשמשות לתשלום משכורות.
ישנן שני סוגי תקנות כוח אדם: שיא כח אדם ועב"צ (עבודה בלתי צמיתה).
סך התקציב כח האדם מהווה המגבלה על כמות המועסקים במשרד הממשלתי.
כמויות – מספר זה מבטא מגבלה נוספת על משאבים אחרים הקשורים לכ"א ומופיע בתקנות תקציביות המיועדות לתקציב המשולם עבור משאבים אלו.
מספר כזה יופיע בתקנות מהן משולמים: הוצאות רכב; העסקה בחודשי עבודה; שעות נוספות; כוננויות; תורנויות.
במערכת מרכב"ה נוסף על המבנה האמור מבנה תקציבי נוסף המיועד לשמש את צורכי משרדי הממשלה.
מבנה זה פתוח לשימוש המשרד וגמיש יותר.
במבנה זה מנוהל התקציב בעזרת היררכיה חלופית של "מרכזי קרנות".
ספר התקציב המונח על ידי הממשלה על שולחן הכנסת במתכונת הכוללת שני חלקים עבור כל משרד ממשלתי:
"הצעת התקציב ודברי הסבר" (מכונה "הספר הכחול" משום שהוא כרוך בכריכה כחולה) – מכיל את התקציב וכוח האדם בתוכניות השונות (שש ספרות) והסבר על התקציב ומטרות המשרד הנכתב במשותף על ידי אגף התקציבים במשרד האוצר והמשרד המדובר.
"הוראות התקציב (פירוט נוסף של התוכניות)" (מכונה "הספר הירוק" משום שהוא כרוך בכריכה ירוקה) – מכיל את התקציב וכוח האדם ללא הסברים ברמת תקנות התקציב (שמונה ספרות).
ספרי התקציב מופצים בתפוצה רחבה: לחברי הכנסת, לעיתונאים, לאנשי המשרדים ברמות הרלוונטיות ולאחרים.
תקציב המדינה מתפרסם במלואו באתר האינטרנט של משרד האוצר.
כדי למנוע חריגות מהמסגרות התקציביות המוקצית לפעילויות המשרד, קיימת הפרדה בין גופי התקציב לבין החשבות במשרדי הממשלה.
גופי התקציב הכפופים למנהלי המשרדים ותפקידם בנייה של התקציב באופן שישקף את סדרי העדיפויות של המשרד.
האחריות על מימוש התקציב מסורה בידיו של חשב המשרד.
כל הוצאה מתקציב המשרד דורשת את חתימתו של חשב המשרד הממונה על ידי החשב הכללי במשרד האוצר וכפוף אליו (חשב משרד הביטחון היה עד לאחרונה ממונה על ידי מנכ"ל המשרד אך בשנת 2006 מונה למשרד לראשונה חשב על ידי החשב הכללי).
באחריות חשב המשרד לוודא גם את התאמת ההוצאה בכל תת-סעיף לתקציב שהוקצה לו ואת התאמת ההוצאה הספציפית לסעיף ממנו מבקש המשרד להוציא אותה.
חשב המשרד נותן דין וחשבון על עמידת המשרד במסגרות התקציביות שהוקצו, ולא על מידת הצלחתו של המשרד בתחומים שבאחריותו.
באופן זה, משמש חשב המשרד כלי, פנימי וחיצוני, למימוש תוכניות המדינה והמשרד כפי שהן באות לידי ביטוי בהקצאת התקציב.
במשרדי הממשלה נוצר לא אחת מתח בין הנהלות המשרד ואנשי התקציבים, המבטאים את צורכי המערכת, לבין החשב המבטא את הצורך בעמידה במגבלת המשאבים.
החלטות הממשלה הנוגעות לתקציב עוסקות בסעיפי התקציב (שתי ספרות) התקציב עליו מצביעה הכנסת מפורט יותר, עד לרמה של תוכנית פעולה (שש ספרות).
המגבלות החלות על מימוש התקציב חלות כולן ברמת התקנה התקציבית (שמונה ספרות).
משרדי הממשלה אינם מוסמכים לבצע העברות תקציביות בין התקנות השונות בתקציבם.
העברת תקציב בין תוכניות פעולה דורשת אישורה של ועדת הכספים והעברת תקציב בין פריטים תקציביים דורשת את אישור אגף התקציבים במשרד אוצר (יוצא מן הכלל לעניין זה הוא משרד הביטחון שתקציבו מאושר על ידי ועדת משנה משותפת לוועדת הביטחון וועדת הכספים).
ביקורת ציבורית רבה נמתחת על אנשי אגף התקציבים במשרד האוצר בהקשר זה של גמישות המשרדים.
אנשי אגף התקציבים הם ברובם כלכלנים צעירים והסכמתם נדרשת לכל שינוי במהלך בניית התקציב ולביצוע כל העברה שהיא בין פריטי התקציב.
רמת הפירוט של פריטי התקציב מביאה למצב בו הגמישות הניתנת למשרדים נמוכה ומנכ"לים ותיקים ועתירי ניסיון טוענים לעיתים מזומנות כי הם מנוהלים על ידי אנשים צעירים שאינם בקיאים כל צרכם בחומר המקצועי הרלוונטי (כחלק מביקורת זו זכו פקידי אגף התקציבים במשרד האוצר לכינוי "נערי האוצר").
לקראת בניית תקציב 2007 הכריז הממונה על התקציבים במשרד האוצר על צמצום מתוכנן של מספר תקנות התקציב באופן שישפר את גמישותם התפעולית של המשרדים.
מימוש התקציב בפועל על ידי משרדי הממשלה מבוצע בדרך של ביצוע הזמנות מספקים.
ביצוע הזמנות מחייב את אישור חשבות המשרד (הכפופה לחשב הכללי) ועליו לעמוד בחוקים ובתקנות המפורסמות מעת לעת על ידי החשב הכללי (לדוגמה: חוק חובת המכרזים).
בכל הזמנה נרשם מספר הפריט התקציבי ממנו היא מבוצעת והיא יוצרת "שריון" או "ביצוע" או "מימוש" בתקנה הרלוונטית.
בחינת המימוש אל מול התקציב המוקצה לכל נושא נותנת בידי המנהלים בדרגות שונות כלים לבחינת התקדמות הפעילות בכל אחד מנושאי הפעילות של המשרד ומאפשר יצירת אתראות וחסימות במקרה של חריגה צפויה מהתקציב המאושר.
מרבית משרדי הממשלה אינם מצליחים לממש את מלוא תקציבם.
נושא זה נבחן על ידי מבקר המדינה, והסיבות המרכזיות שאותן הוא מביא כוללות את מורכבותו של תהליך הרכש הממשלתי (העשוי להימשך חודשים רבים ולדרוש אישורים של גורמים רבים) ואת העובדה שעודפים שנוצרו בשנים קודמות מוחזרים לתקציב המשרדים רק לקראת סוף שנת התקציב, בשלב בו לא ניתן לנצל אותם.
הוודאות הנמוכה באשר למסגרת התקציבית (שכן העודפים אינם מובטחים) ומדיניות שמרנית של החשב הכללי אינם מאפשרים התחייבות מראש כנגד עודפים אלו ולכן הם "מתגלגלים" משנה לשנה וגדלים והולכים.
עד שנת 1967 תקציב המדינה כלל גירעון ביחס נמוך לתל"ג.
בשנים שלאחר מכן הממשלה העלתה את הגירעון כמדיניות מכוונת ובעקבות מלחמת ההתשה ולאחר מכן מלחמת יום כיפור עלה הגירעון באופן חסר פרופורציות עד שבשנת 1985 הגיע ליחס של 221% לעומת התל"ג.
לאחר מכן כתוצאה מתוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 בתוך 4 שנים ירד החוב ליחס של 100% לעומת התל"ג.
בשנת 1992 נחקק חוק הפחתת הגירעון והגבלת ההוצאה התקציבית שהגביל את היכולת של הממשלה להגדיל את יחס החוב-תוצר, ובשנת 2000 ירד החוב ליחס של 79% לתל"ג.
כתוצאה מהאינתיפדה השנייה ומשבר כלכלי עלה החוב בשנת 2003 ליחס של 93% מהתל"ג.
בשנת 2004 קבע שר האוצר בנימין נתניהו בהוראת שעה את "כלל ההוצאה", שהיווה מגבלה נוספת על היכולת של הממשלה להעלות את הגירעון, אך משנת 2013 נחקקת מדי שנה הוראת שעה שלמעשה מאיינת את הוראות החוק להפחתת הגירעון והוראות "כלל ההוצאה".
בתחילת שנת 2000 עמד החוב הלאומי על כ-370 מיליארד ש"ח ובשנת 2019 צמח החוב הלאומי לכ-750 מיליארד ש"ח, בגינם שולמו בשנה זו כ-39 מיליארד ש"ח לכיסוי הריבית בלבד.
עם זאת, בשל הצמיחה בכלכלת ישראל ירד יחס החוב-תוצר בשנת 2019 ל-60% בלבד ביחס לתל"ג, וסוכנות דירוג האשראי S&P העלתה את דירוגה של ישראל מ-Aּּּּּ+ ל-AA-, עובדה שמפחיתה את שיעור הריבית שישראל צריכה לשלם על החוב.
יעד הגירעון שנקבע לשנת 2019 הוא 2.9% מהתוצר בעוד שהגירעון הגיע בפועל לכדי 3.7%.
בשנת 2020, בשל ההתמודדות עם מגפת הקורונה בישראל יחס החוב של ישראל זינק מ-60% ל-73%.
הגירעון החל להצטמצם במהלך 2021. במאי 2022 פורסם כי הגירעון עומד על 0.6%.
לאחר טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל הורד דירוג האשראי של ישראל על ידי סוכנויות הדירוג הגדולות, החוב של ישראל זינק ל-1.127 טריליון ש"ח, ויחס החוב לתוצר עלה ל-62.1%.
שיעור זה נחשב לגבוה לעומת מדינות הייחוס, בהן היחס הממוצע הוא כ-56%.
תקרה היא רכיב בניין בסיסי שתפקידו לקָרות חללים.
המושג "תקרה" מתייחס הן למשטח הנראה מלמטה בכל חלל אדריכלי והן לרכיב המבני היוצר את הקירוי אשר מעליו קומה נוספת ובה רצפה או גג המבנה.
הצורך לבנות קירוי לחלל בצורה מסוימת הוא אחד הנושאים העתיקים והמרכזיים באדריכלות.
הפתרונות לבניית קירוי שנשען על מספר נקודות ועוטף תחתיו חלל הם מגוונים.
צורת הקירוי הפשוטה והבסיסית ביותר היא על ידי רצף קורות עץ לאורך החלל הנשענות על שני קירות נושאים משני צידיו.
קורת העץ הטבעית מסוגלת מטבעה לשאת עומסים אנכיים ולהתמודד עם מאמץ הכפיפה הפועל עליה.
צורות קירוי מתקדמות יותר הן הקמרון הבנוי מלבנים או מיציקה של חומרים קשיחים והכיפה שבעזרת שימוש בצורה קמורה מסוגלים לקרות חללים על ידי נשיאת מאמץ לחיצה בלבד והם יציבים ועמידים יותר לאורך זמן.
בבנייה המודרנית, רוב מוחלט של התקרות נבנות מבטון מזוין שהוא בעל יכולת ליצור קירוי שטוח וחזק או שימוש בקורות פלדה עמידות יותר לעומת קורות עץ.
התקרה הטיפוסית היא משטח בנוי הנשען על קורות או קירות נושאים בארבעת צדדיו.
תקרות מסוימות מכילות את קורות המסגרת בתוכן.
מבנה התקרה תואם את השימוש בה, בין אם תפקידה קירוי בלבד ובין שהיא משמשת גם כרצפת הקומה שמעליה.
לכל סוג תקרה העשוי חומרים אחרים, גם תכונות מבניות שונות.
קִמְרוֹן הוא צורת קירוי המבוססת על שימוש בצורת תקרה קמורה על מנת להעביר עומסים משטח התקרה אל פינותיה או דפנותיה.
העיקרון המבני של הקמרון הוא כשל מבנה קשת בה פועלים מאמצי לחיצה בלבד, ללא מאמצי מתיחה, בזכות גובה הקשת המחויב וכוחות פישוק הנוצרים ברגליה.
קיימים מספר סוגי קמרונות בסיסיים:
קמרון חבית – רצף אורכי של קשתות היוצרות את שטח הקירוי.
קמרון צולב – שני קמרונות חבית החותכים אחד את השני בניצב אך פועלים באותו העיקרון בשני הצירים.
קמרון צלעות – קמרון המבוסס על שתי קשתות אלכסוניות הנבנות לאורך קווי החיתוך של קמרון צולב ומילוי שאר שטח התקרה בלבנים נוספות שאינן קונסטרוקטיביות.
קיימים עוד שלל סוגים וסגנונות של קמרונות שברובם הם שכלולים ופיתוחים של קמרון הצלעות.
כיפה היא צורת קירוי דמוית קליפה של חצי כדור המשמשת בדרך כלל לקירוי של חללים בעלי חשיבות טקסית או מרכזית במבנה ציבור חשוב.
המונח "כיפה" מתייחס אמנם לצורה זו, אך קיימות כיפות גם בצורות שונות המקורבות לצורה של חצי כדור או מזכירות אותה שאינן בהכרח בעלות צורה אידיאלית של כדור או חלק מכדור.
העיקרון המבני של הכיפה הוא מאמצי לחיצה טהורים הפועלים לאורך קווי האורך של הכיפה עד לבסיסה.
מאמצים אלו פועלים באופן שווה ב-360° דרך עובי הכיפה עצמה העשויה לרוב כמקשה יצוקה אחת.
עם זאת, בכיוון קווי הרוחב של הכיפה פועלים בחלקה התחתון מאמצי מתיחה להם ניתן לרוב פתרון על ידי עיבוי קליפת הכיפה או שימוש בפלדה המסוגלת להתנגד למתיחה.
על אף שכיפות משמשות לרוב לקירוי של חללים ציבוריים חשובים והן לרוב מתבלטות מאוד גם מחוץ לבניין כגגות, קיימת גם מסורת עממית של בניית כיפות לצורך קירוי בלבד אשר מעליהן אף נבנות קומות נוספות.
שימוש כזה קיים לרוב בבנייה הוורנקולרית של אזור אגן הים התיכון.
הצורה הפשוטה ביותר כדי ליצור קירוי שטוח, המאפשר גם בנייה של רצפת קומה נוספת מעליו, הוא בעזרת תקרת קורות.
השימוש הבסיסי ביותר הוא על ידי קורות עץ (העמידות בפני מאמץ מתיחה יותר מגושי אבן) אך גם בבנייה המודרנית נפוצות מאוד תקרות הבנויות מרצף קורות אלא מפלדה.
בתקרות קורות פועלת כל קורה באופן עצמאי ויחד מייצרות הקורות את משטח התקרה.
לרוב, קיימת היררכיה של שתי שכבות או לעיתים יותר, של קורות ראשיות וקורות משנה מעליהן המשלימות את התקרה .
אלו הראשיות מכונות "אגדים" ואלו המשניות "מרישים".
מושגים אלה קיימים גם בבנייה של גגות.
לתקרות מקורות עץ, שהם סוג התקרה הנפוץ ביותר בבנייה המסורתית בעולם, מספר חסרונות בולטים:
העץ הוא חומר דליק ושרפה עלולה להתפשט במהירות במבנה עץ.
העץ נוטה להירקב ולהתפורר ואורך חייה של תקרת עץ קצר מאוד יחסית לתקרות בטון או פלדה.
קיים מעט מאוד בידוד אקוסטי בתקרות והליכה על תקרות דקות או ישנות גורמת לרעש חריקות.
המצאת הבטון המזוין בסוף המאה ה-19 איפשרה את בנייתם של תקרות שטוחות העשויות מקשה אחת ונושאות את העומסים הפועלים אליהן ביעילות ועל פני שטחים גדולים יותר לעומת הטכנולוגיות הישנות.
כאשר רכיב בניין מישורי כתקרה בנוי ממקשה אחת, הוא נוטה להתעוות ולקבל "בטן" בחלקו התחתון בשל העומסים הפועלים עליו - הן העומסים השימושיים והן משקלו העצמי.
אותה "בטן" נוצרת בשל כפיפת המישור בשל המומנטים הפועלים עליו ולמאמצי מתיחה בחלקו התחתון ומאמצי לחיצה בחלקו העליון של המישור.
העיקרון המבני של תקרת בטון מזוין מבוסס על יכולתה של הפלדה להתנגד למאמצי המתיחה התחתונים בתקרה ולמנוע מהבטון להיסדק בעוד עיקר מסת הבטון מתנגדת למאמצי הלחיצה בחצי העליון של עובי התקרה.
יתרון נוסף של תקרות הבטון הוא שהן מפשטות מאוד את כל פעולת הבנייה של שלד הבניין שכן חיבורי התקרות, הקורות והעמודים הם רצף של בטון יצוק לעומת חיבורים מסובכים יותר, אם כי לעיתים רבות בעלי איכות אסתטית מרשימה, בבנייה מטכנולוגיות מסורתיות.
תקרת הצלעות, אף היא עשויה בטון, היא ניצול יעיל יותר של הבטון המזוין במובנים של כמות חומר ביחס לחוזק התקרה.
בתקרת צלעות, צורת הבטון הנוצקת היא כשל מספר קורות בעלות חתך מלבני ובמרווחים שווים החותכות שורה נוספת של קורות כאלו ומעליהם שכבה דקה נוספת של בטון.
באופן זה מתקבלת יציקה בעלת נפח קטן משל תקרת בטון מלאה שחלליה ממולאים לרוב בגופי מילוי במשקל יחסי נמוך מאוד כגון בלוקי איטונג שתפקידם ליצור תקרה בצורה שנח יהיה לטיח מלמטה וכמו כן בידוד תרמי ואקוסטי.
תקרה מונמכת, או "תקרה תלויה" או "תקרה תותבת", היא משטח תקרה קל התלוי מתחת לתקרה הקונסטרוקטיבית ומשמשת להכלת מערכות בניין ובידוד אקוסטי.
בבנייה העכשווית, תקרות מונמכות קיימות כמעט בכל מבנה, בין אם באופן מקומי במסדרונות ומבואות או על פני כל שטחה של קומה.
בעידן בו מערכות הבניין הן נדבך מרכזי בתכנון הבניין ורוב מוחלט של התקרות הן תקרות בטון (או צלעות) הדורשות לרוב טיפול אסתטי, תקרות מונמכות הן פתרון אדריכלי פשוט ונח.
רוב התקרות המונמכות נבנות מלוחות אקוסטיים מתפרקים הנשענים על פרופילי אלומיניום התלויים מן התקרה או מלוחות גבס הבנויים באופן דומה לקיר גבס ובו לוחות מתכת פריקים בחלקים מן התקרה המאפשרים גישה אל המערכות שמעליה.
תקרית גשר מרקו פולו היא כינוי לקרב שאירע בין 7 ביולי ל-9 ביולי 1937 בין כוחות האימפריה היפנית לבין הצבא הלאומי המהפכני של הרפובליקה הסינית בסמוך לגשר מרקו פולו ליד בייג'ינג שבסין.
הקרב סימן את תחילתה של מלחמת סין–יפן השנייה.
לגשר, העומד על אחת עשרה קשתות גרניט, יש חשיבות ארכיטקטונית רבה.
קיסר סין קאנגשי הורה על שיפוצו.
לרוב מסמלת התקרית את תחילת הפלישה היפנית לסין, ותקרית זו ביחד עם תקרית מוקדן נחשבות על ידי חלק מהסינים כאירועים של השפלה לאומית.
המתיחות בין האימפריה היפנית וסין גאתה החל בפלישה היפנית למנצ'וריה ב-1931 ונמשכה בהקמת מדינת הבובות מנצ'וקוו, עם פויי, הקיסר האחרון בשושלת צ'ינג, כשליטה.
אף על פי שממשלת הקוומינטנג סירבה להכיר במנצ'וקוו, נחתם בין יפן וסין הסכם הפסקת אש ב-1931. אך בסוף 1932 פלש הצבא היפני הקיסרי למחוז ג'הול, וב-1933 סיפח אותו למנצ'וקוו.
לפי "הסכם הֶא-אוּמֶזוּ" שנחתם ב-9 ביוני 1935, הכריזה סין על נייטרליות מחוז חביי ומחוז צ'האר, למרות שהיו למעשה תחת שלטון יפני.
מאוחר יותר באותה שנה הקימה יפן את המועצה האוטונומית של מזרח חביי, והפכה את האזורים האלה לאזור חיץ הנשלט על ידם.
בראשית 1937 נשלטו כל האזורים שמצפון, מזרח ומערב לבייג'ינג על ידי יפן.
לפי פרוטוקול הבוקסרים, שנחתם בעקבות מרד הבוקסרים, העניקה סין למדינות עם נציגויות בבייג'ינג את הזכות להציב שומרים מטעמן בשתים עשרה נקודות מסוימות לאורך פסי הרכבת בין בייג'ינג לטיינג'ין, על מנת לאפשר תקשורת חופשית בין הבירה והנמל.
בנספח להסכם זה הותר לכוחות אלה לערוך תמרונים צבאיים מבלי להודיע לנציגויות המדינות האחרות בסין.
ביולי 1937 מנו הכוחות היפנים באזור בייג'ינג 15,000-7,000 חיילים, בעיקר לאורך פסי הרכבת.
מספר זה היה כפול פי כמה מונים מהכוחות שנפרסו על ידי מדינות אירופה, וחרג מהמוסכם בפרוטוקול.
גשר מרקו פולו, השוכן דרום-מערבית לבייג'ינג, היה צוואר הבקבוק של קו הרכבת בייג'ינג-ווהאן, שקישר בין הבירה לאזורים שבשליטת הקוומינטנג מדרום.
לפני יולי 1937 דרש הצבא היפני את נסיגת כל הכוחות הסינים מהאזור, ואף ניסה לרכוש שטחים למטרת הקמת שדה תעופה.
הסינים סירבו שכן השכילו להבין ששליטה יפנית על הגשר תבודד לחלוטין את בייג'ינג משטחי הקוומינטנג.
ביולי 1937 החלו הכוחות היפנים לערוך תמרוני אימון בצדו המערבי של גשר מרקו פולו.
התמרונים נערכו מדי לילה והממשלה הסינית ביקשה שהתראה מוקדמת תינתן לאוכלוסייה המקומית על מנת שלא תופרע, והיפנים הסכימו לכך.
אך בליל 7 ביולי נערכו תמרונים ללא הודעה מוקדמת, וגרמו לבהלה בקרב האוכלוסייה המקומית והכוחות הסיניים באזור.
חיילים סינים, בחושבם שהחלה מתקפה עליהם, ירו מספר יריות רובה שהובילו לחילופי אש בערך בשעה 23:00. משאחד מהחיילים היפנים לא שב לעמדתו, חשב מפקד הגדוד מייג'ור קיונאו איצ'יקי שנפל בשבי הסינים ודיווח על התקרית למפקד הרגימנט, קולונל רנייה מוטגוצ'י.
מוטגוצ'י התקשר למפקד הרגימנט הסיני ודרש ממנו רשות להיכנס לעיר הסמוכה ואנפינג ולחפש את החייל הנעדר.
בשעה 23:40 יצרה היחידה למודיעין צבאי של היפנים קשר עם גנרל דצ'ון צ'ין, יושב ראש המועצה הפוליטית של חביי-צ'האר, והעבירה לו את אותה הדרישה.
תגובתו הייתה שלדעתו היפנים חיללו את הריבונות הסינית כשערכו תמרונים מבלי להודיע מראש וסירב לדרישה היפנית להיכנס לוואנפינג.
עם זאת הסכים צ'ין להורות לחיילים הסינים שהיו מוצבים בעיר לחפש אחר החייל, בצירוף קצין יפני.
התשובה השביעה את רצונם של היפנים, אך כשהתאספה משלחת החיפוש ניסתה יחידה יפנית לחדור לעיר אך נהדפה.
שעתיים לאחר מכן הכריזו היפנים על אולטימטום.
כאמצעי זהירות, ביקש צ'ין ממפקד הדיוויזיה ה-37, גנרל פנג ז'יאן, להציב את חייליו בכוננות.
בסביבות השעה 04:00 בבוקר 8 ביולי הגיעה מהעיר הסמוכה פנגטאי תגבורת יפנית בדמות ארבע תותחי הרים ופלוגת מקלעים, והסינים גם החישו דיוויזיה נוספת לאזור.
בסביבות 04:50 נכנסו שני חוקרים יפנים לוואנפינג, ברשות הסינים.
למרות זאת, פתחו הכוחות היפנים באש על העיר בסביבות 05:00. כוחות רגלים יפניים, בסיוע כלי רכב משוריינים, תקפו את גשר מרקו פולו ואת גשר הרכבת שמדרום-מזרח לעיר.
קולונל ג'י שינגוון פיקד על הגנת העיר עם כמאה חיילים, עם פקודה להגן על הגשר בכל מחיר.
לאחר שהסבו אבדות קשות לצד השני, הסתערו החיילים היפנים על הגשר וכבשו אותו עד שעת הצהריים, אך זמן קצר לאחר מכן הגיע התגבורת הסינית, והיפנים היו בנחיתות מספרית.
בחסות הגשם והערפל שאפף את האזור בבוקר 9 ביולי, השתלטו הסינים על הגשר מחדש בשעה 06:00. בשלב זה החלו הצבא היפני וחברי שירות החוץ של יפן לשאת ולתת עם הממשלה הסינית הלאומית.
הסכם מילולי הושג עם גנרל צ'ין, לפיו הסינים יביעו את התנצלותם על התקרית; האחראים ייענשו; השליטה על ואנפינג תעבור למשטרה האזרחית של העיר; והבטחה לשליטה טובה יותר על הקומוניסטים באזור.
אף על פי שההסכם נעשה בהסכמת שני הצדדים, המשיך מפקד חטיבת הרגלים, גנרל מסקאזו קוואבה, להפגיז את העיר בשל דחייתו את ההסכם.
רק לאחר שלוש שעות השתכנע להפסיק את ההפגזה ולהסיג את כוחותיו.
אם הפסקת האש הייתה עומדת בעינה ושני הכוחות היו שבים לעמדותיהם המקוריות, הייתה תקרית גשר מרקו פולו הופכת להיתקלות חסרת חשיבות.
אך מחצות 9 ביולי התגברה הפרת הפסקת האש משני הצדדים, והתגבורות שנשלחו הביאו את סדר גודל הכוחות לארבע דיוויזיות בצד הסיני ושלוש בצד היפני.
תגובת הממשלה היפנית הייתה תקיפה וראש ממשלת יפן פומימרו קונואה הצהיר שניוד הכוחות היפנים יימשך, אף על פי שלמעשה כבר החלו הכוחות לסגת בערב 1 ביולי.
מאמצים להרגעת המצב עלו בתוהו, בעיקר בשל פעולותיהם של מפקדים בשטח ושל מיליטריסטים במטה הכללי של הצבא הקיסרי היפני.
יחידות יפניות הפגיזו את ואנפינג פעם נוספת ב-20 ביולי וקרבות פרצו בעיר לאנגפאנג ב-25 ביולי.
ב-27 ביולי פתח גנרל סונג במתקפה על הקווים היפנים, אך נהדף וכוחותיו נסוגו אל מעבר לנהר יונגדינג.
היפנים איפשרו לכוחותיו של סונג לסגת, ואז נעו על מנת להחזיר את השקט לאזור שבין בייג'יניג לטיינג'ין, אך נאסר עליהם לחצות את נהר יונגדינג.
בשינוי מדיניות מוחלט פתחה ממשלת יפן במשא ומתן עם ממשלתו של צ'יאנג קאי שק בנאנג'ינג והצהירה שיפן רוצה שיתוף פעולה סיני, לא אדמה סינית.
על אף המשא והמתן, נכשלו ההכנות לקראת השבת המצב לקדמותו, כשב-9 באוגוסט נורה קצין מהצי הקיסרי היפני בשאנגחאי, והדבר הוביל להצתת המלחמה.
תקרית גשר מרקו פולו הייתה גורם ישיר לפרוץ מלחמת סין–יפן השנייה בשל המתיחות הגבוהה שיצרה התקרית, שהובילה לפרוץ קרב בייפינג-טיינג'ין ביולי ולקרב שנגחאי באוגוסט.
סביב התקרית ישנה מחלוקת בין ההיסטוריונים של התקופה, כשחלקם טוען שהתקרית הייתה תאונה בלתי מכוונת, בעוד שרבים אחרים מאמינים שהתקרית תוכננה על ידי הצבא היפני ותפקידה היה לספק סיבה לפלוש לסין.
החייל היפני הנעדר נמצא מאוחר יותר ללא פגע.
תקרית האוויר הישראלית–בריטית התרחשה ב-7 בינואר 1949 ובמהלכה הופלו על ידי כוחות צה"ל חמישה מטוסי קרב של חיל האוויר המלכותי שחדרו לשטח ישראל, ככל הנראה מבלי שהישראלים ידעו את זהותם.
במהלך המלחמה גילתה בריטניה יחס עוין לישראל, וישראל חשדה כי הכוחות הבריטיים במצרים מסייעים למצרים במלחמתם נגד ישראל.
חיל האוויר המלכותי טס בין ירדן לבסיסיו לאורך התעלה דרך שטחה האווירי של ישראל, למרות תביעתה של ישראל כי יחדול מכך.
בסתיו 1948, לאחר מבצע יואב, החל חיל האוויר המלכותי להוציא טיסות תצפית מעל שטח ישראל, בטענה לדאגה למילוי החלטה 61 של מועצת הביטחון של האו"ם והחלטה 62 שקראו לנסיגת הכוחות הישראלים מהשטחים שנכבשו במבצע.
המשימות בוצעו בגבהים של 25 עד 30 אלף רגל, מחוץ לטווח הנשק נגד מטוסים שבידי ישראל.
התקרית האווירית הראשונה בין חיל האוויר המלכותי לחיל האוויר הישראלי אירעה ב־20 בנובמבר 1948, כאשר מטוס מוסקיטו לא מזוהה חדר לשטח ישראל מכיוון גבול ישראל–לבנון באזור חניתה.
המטוס טס מעל רוב שטח המדינה, ולאחר שהתברר כי גובה טיסתו נמצא מחוץ לטווח נ"מ, הועלה P-51 מוסטנג, שיירט את המטוס באזור קסטינה.
ב-22 בדצמבר 1948 פתח צה"ל במתקפה רחבת היקף כנגד הצבא המצרי בנגב המערבי שנקראה מבצע חורב.
מטרת המבצע הייתה למגר את הצבא המצרי ולגרשו מתחומי ישראל.
המבצע נחלק לשני שלבים, בשלב הראשון ניתוק הזרוע המזרחית של הצבא המצרי ממצרים ובשלב השני ניתוק הזרוע המערבית.
השלב הראשון של מבצע חורב הסתיים בהצלחה לאחר שחטיבת הנגב כבשה את אזור אשלים ואת אזור שבטה ולמעשה ניתקה את הזרוע המזרחית של הצבא המצרי.
השלב השני של מבצע חורב כלל כניסה לתוך סיני, כיבוש אזור אבו עגילה, ומשם תנועה לכיוון אל עריש במטרה לנתק את הזרוע המערבית של הצבא המצרי.
ואכן בשעות הצהריים של 28 בדצמבר חצתה חטיבת הנגב את הגבול הבינלאומי לתוך סיני, כשהיא מתוגברת בגדוד 82 מחטיבה 8 ובסוללת מרגמות 120 מ"מ.
לאחר קרב קצר כבש הכח את מתחם אום כתף, הכח המשיך לאבו עגילה וכבש אותה ללא קרב.
משם התפצלה החטיבה לשני כוחות שפשטו על שדות התעופה בביר חמה ובאל עריש.
הכח שפשט על שדה התעופה בביר חמה התגלה בטרם זמן, נתקל באש עזה וחזר לאבו עגילה.
הפשיטה על שדה התעופה באל עריש הוטלה על גדוד 82 בסיוע ארטילרי.
הגדוד נתקל בגדוד מצרי מחופר בביר לחפן.
הוא כבש את ביר לחפן ואת שדה התעופה שלידו.
למחרת חזר לאבו עגילה, כשהוא גורר מטוס קרב מדגם ספיטפייר, כשלל.
בשלב זה של המבצע כשכוחות צה"ל נמצאים בתוך סיני החל לחץ בינלאומי כבד על ישראל לסגת חזרה לקו הגבול.
בריטניה שהחזיקה יותר מ-10,000 חיילים באזור תעלת סואץ במסגרת האמנה האנגלו-מצרית מ-1936 אף איימה כי תיחלץ להגנתה של מצרים כפי שהתחייבה לעשות בהסכם, אם זו האחרונה תותקף.
הבריטים החלו לבצע טיסות סיור מעל כוחות צה"ל כדי להרתיע אותם מלהתקדם לתוך סיני, ולוודא שהם נסוגים חזרה לקו הגבול.
ב־29 בדצמבר 1948 פנו נציגי משרד הביטחון המצרי לשגרירות בריטניה בקהיר וביקשו סיוע צבאי בדחיפות.
בעקבות כך פנה משרד החוץ הבריטי לחיל האוויר המלכותי וביקש מידע על המצב בגבול ישראל–מצרים, החלטה שקובלה בידי שר החוץ ארנסט בווין בידיעת הקבינט.
פיקוד חיל האאויר המלכותי במזרח התיכון הורה לכנף 324 שישבה באזור התעלה לבצע גיחות סיור באזור.
הגיחה הראשונה בוצעה ב־30 בדמצבר 1948, בשיתוף פעולה בין חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר המצרי.
תשעה ספיטפיירים, שישה בריטים ושלושה מצריים, השתתפו במשימה, שהתבצעה בצד המצרי של הגבול.
התיאום בין הצדדים היה לקוי, כאשר תאונה בין מטוס בריטי ולמטוס מצרי נמנעה ברגע האחרון ואש נ"מ מצרית נורתה על המטוסים.
המצרים החליטו לבטל את הסיורים, בשל החלטתם לחדול מלחימה נגד ישראל.
הבריטים, שלא נודע להם על החלטה זו עד שבוע לאחר מכן, סברו שמדובר בניסיון להימנע מהמחיר הפוליטי של חיזוק ההסכם מ־1936, והמשיכו בגיחות הסיור.
ב-6 בינואר החליט מפקד מרכז המבצעים האווירי במזרח ובים התיכון של חיל האוויר המלכותי, מרשל אוויר סר , להמשיך לעקוב אחר המצב בחזית בין ישראל למצרים לאחר שקיבל פקודות ברוח זו ממפקד חיל האוויר המלכותי.
לפקודתו של דיקסון יצאו שני מטוסי מוסקיטו מטייסת 13 מלווים בארבעה מטוסי ספיטפייר מטייסת 208 למשימת סיור ואיסוף מודיעין מעל קו הגבול.
כשחזרו המטוסים הם דיווחו כי הבחינו בכוחות צה"ל גוררים מטוס של חיל האוויר המצרי על כביש עוג'ה-רפיח לכיוון ישראל.
מפקד טייסת 208 החליט להוציא למחרת סיור נוסף לאותו אזור.
ב-7 בינואר ניתנו לטייסת 208 של חיל האוויר המלכותי, שהוצבה בשדה התעופה פאיד, שתי משימות.
למשימה הראשונה הצטרפו ארבעה ספיטפיירים נלוו לשני מטוסי מוסקיטו מטייסת 13 במשימת פטרול.
המשימה השנייה נועדו אבעה ספיטפיירים מודל 16 לבצע גיחה טקטית מעל אזור ההתקדמות הישראלית בעוג'א אל־ח'פיר.
בשעה 11:15 המריאו ארבעה מטוסי ספיטפייר מהטייסת לביצוע המשימה השנייה.
הכוח נועד לטוס על כביש איסמעיליה-באר שבע עד לאבו עג'ילה (כ־15 ק"מ מהגבול), לפנות צפונה ולהמשיך עד נקודה כשמונה קילומטר דרומית־מערבית לרפיח, ולשוב לבסיסם.
בעקבות המרחק הוצמדו למטוסים מכלי דלק נתיקים.
צמד המטוסים הראשון הורכב ממוביל המבנה קצין האוויר ג'ף קופר יחד עם מספר 2 שלו הטייס פרנק קלוז והצמד השני הורכב מקצין האוויר טים מקאלאו יחד עם מספר 2 שלו הטייס רון סיירס.
בתדריך נאמר לטייסים כי באופן רשמי אין לחצות את הגבול לישראל אך אם הם יעשו זאת "בטעות", עקב קשיי הניווט במדבר, המידע שהם יאספו יתקבל בברכה.
כשהגיע המבנה לאבו עגילה התפצלו שני הצמדים, קופר וקלוז הנמיכו לגובה של 500 רגל ומקאלאו וסיירס חיפו עליהם מלמעלה מגובה של 1,500 רגל.
כעבור כ־45 דקות מההמראה הגיעו המטוסים לנקודת סיום המשימה, בתחנת רכבת הקרובה לגבול, והחלו להסתובב על מנת לשוב.
בנקודה זו חלפו המטוסים מעל מוצב ישראלי על הדרך מעוג'א לרפיח.
הכוחות במוצב ירו לעבר המטוסים מנמיכי הטוס במקלעים, כשהם פוגעים בשני המטוסים.
קלוז נפצע קלות בראשו וברכו, נטש את מטוסו שעלה באש וצנח, והכוח במוצב לקחו בשבי.
מטוסו של קופר ספג פגיעות קלות בלבד והוא מיהר לעלות ולטפס לגובה.
בינתיים הנמיכו מקאלאו וסיירס והצטרפו לקופר בסריקות אחר קלוז.
באותו היום הוציאה טייסת 101 של חיל האוויר הישראלי טיסת סיור של שני ספיטפיירים מודל 9 שהיו בשירותו, שיצאו למשימת פטרול ובמטרה להפיל מטוסים מצריים.
המטוסים המריאו מבסיס חצור ב־11:36, טסו בכיוון דרום וחצו את הגבול באזור אבו עגילה, וכשמונה קילומטרים ממנה פנו צפונה לכיוון אל־עריש.
כשהגיעו למסילת הרכבת אל־עריש – רפיח פנו מזרחה לכיוון ישראל, ופגשו בשלושת הספיטפיירים הבריטיים לאחר טיסה של כחמישה עשר קילומטר לצד המסילה.
טייסי חיל האוויר הישראלי חשבו שהמטוסים הבריטים הם מטוסי חיל האוויר המצרי שתקפו את השיירה הישראלית.
מקאלרוי עקב אחר הספיטפייר שהטיס סיירס ופתח באש, לפי מקאלרוי:
סיירס נהרג כנראה מיד, מטוסו נכנס במהירות לצלילה והתרסק כ-4.5 ק"מ מערבית למקום בו התרסק מטוסו של קלוז.
מקאלרוי הפנה את תשומת לבו למטוסו של מקאלאו, נכנס מאחוריו והחל לירות:
מקאלאו הספיק לשמוע את קופר אומר לו ברדיו שיש לו מטוס על הזנב ואז מטוסו נפגע מקליעים במכל הדלק ובמנוע, מקאלאו נאלץ לנטוש את המטוס והוא נחת כ-8 עד 9.5 ק"מ מערבית למטוסו המרוסק של קלוז.
בזמן שמקאלרוי יירט את סיירס ומקאלאו, תקף גודלין את המטוס האחרון שהוטס על ידי קופר.
גודלין תיאר זאת מאוחר יותר:
שרידיו של סיירס חולצו מאוחר יותר על ידי חיילים מצרים ונקברו במדבר, קרוב לשרידי מטוסו.
מטוסו של קופר, שכבר נפגע קודם לכן מאש המקלעים, נפגע בצידו מהמטוסים, אך הצליח לטוס מעט מערבה לאזור אל־עריש, שם צנח בשלום ונאסף על ידי בדואים לאחר הליכה קצרה במדבר והועבר לעמדת גבול שאוישה על ידי חיילים מצריים, אשר לקחו אותו על גבי גמלים לאל עריש.
שם, מסרו אותו לצבא המצרי שטיפל בפצעיו, ושלח אותו ברכבת חולים לאסמאעיליה ובחזרה לבסיסו.
מקאלאו וקלוז נתפסו על ידי חיילי צה"ל ונלקחו לחקירה בתל אביב.
מקאלרוי וגודלין חזרו לבסיס חיל-האוויר בחצור, ביצעו גלגול ניצחון מעל המסלול ונחתו.
לאחר הנחיתה אמר גודלין למקאלרוי שהמטוסים שהם הפילו היו בריטיים, מקאלרוי השיב לו:
משבוששו המטוסים מלחזור לבסיסם בפאיד, הבינו הבריטים שקרה משהו חריג.
מפקד הטייסת החליט להוציא מבנה נוסף של ספיטפיירים לחפש אחר המטוסים הנעדרים בליווי של מטוסי הוקר טמפסט מטייסות 6 ו-213. הטייסים תודרכו במהירות וצוותי הקרקע הכינו את המטוסים בזריזות.
בתדרוך הוחלט שלא לטעון את תותחי המטוסים, כיוון שהבריטים סברו שמדובר במשימת איתור וחילוץ ולא סברו שמטוסיהם נקלעו לקרב אווירי.
לבסוף המריאו בשעה 15:00 ארבעה מטוסי ספיטפייר מטייסת 208 בפיקודו של מפקד הטייסת, מורגן ולאחר שחברו למטוסי ההוקר טמפסט הם פנו לכיוון הגבול בחיפוש אחר המטוסים.
הספיטפיירים הובילו את המבנה בגובה של 500 רגל, מאחוריהם היו שבעה מטוסי הוקר טמפסט מטייסת 213 בפיקודו של גרופ קפטן א.
אנדרסון, הקצין המפקד של כנף 324 בחיפוי בגובה בינוני של 6,000 רגל ובנוסף היו שמונה מטוסי הוקר טמפסט נוספים מטייסת 6 בפיקודו של מפקד הטייסת דניס קראולי-מילינג בחיפוי בגובה 10,000 רגל.
כדי לאזן את מספר המטוסים, הועבר הטייס דגלאס ליקוריש מטייסת 6 למבנה של טייסת 213. כשעברו ליד רפיח זיהה אנדרסון מבנה של מטוסים צולל כדי לתקוף את המבנה שלו, ומיד הורה לשבור ימינה.
במקביל, בטייסת 101 ביקש סגן מפקד הטייסת עזר ויצמן אישור להוציא טיסת פטרול במבנה של ארבעה ספיטפיירים, מבנה שטרם נוסה על ידי החיל.
מפקד הטייסת סיד כהן לא שהה בבסיס, ואישר בטלפון את ההחלטה של ויצמן.
מספר 2 של ויצמן היה אלכס "סנדי" ג'ייקובס שנולד בארץ ישראל להורים בריטים ושירת במלחמת העולם השנייה בחיל האוויר המלכותי.
שני הטייסים האחרים היו מתנדבים אמריקאים, ביל שרודר וסיזר דנגוט, שניהם שירתו בצי האמריקני במלחמת העולם השנייה.
המטוסים יצאו ב־14:45, כשהם יוצאים מחצור לכיוון עזה, ח'אן יונס, רפיח ואל־עריש.
המטוסים טסו גובה של 7,000 רגל.
על פי ויצמן, הכוח נתקל מעט לפני הגבול בשבעה מטוסים לא מוזוהים.
הכוח העפיל עוד כ־1,500 רגל והיה מעל לכוח הבריטי שהיה בגובה של 7,000 רגל.
ביל שרודר תקף ראשון, והפיל את המטוס הקיצון במבנה הבריטי אותו הטיס דייוויד טאטרספילד.
שרודר שהגיח מכיוון השמש התיישב על זנב המטוס הבריטי ופתח באש.
טאטרספילד נהרג ככל הנראה מידית והמטוס התהפך וצלל בחדות מטה עד שהתרסק ועלה בלהבות.
מיד לאחר ששמע את אזהרתו של אנדרסון, הוביל מפקד טייסת 6, קראולי-מילינג, את המבנה שלו שחיפה מגבוה לתקיפת המטוסים הישראלים.
הם פתחו באש על המטוסים, אך כשהם ניסו להשליך את מכלי הדלק הנתיקים כדי לשפר את יכולת התמרון שלהם הם גילו שצוותי הקרקע חיזקו את החיבורים יותר מדי ושאין באפשרותם להשליך את המכלים.
בינתיים התפתח קרב המוני בין ארבעת מטוסי הספיטפייר הישראלים ל-14 מטוסי ההוקר טמפסט הבריטים הנותרים.
ויצמן הצליח לפגוע בהוקר טמפסט של הטייס דגלאס ליקוריש אך לא השמיד אותו.
פלייט לוטננט בריאן ספראג טייס מנוסה מטייסת 6 תיאר מאוחר יותר:
ארבעת מטוסי הספיטפייר של טייסת 208 נתקעו באמצע ההמולה, וטייסיהם גילו במהרה שעמיתיהם במטוסי ההוקר טמפסט מתייחסים לכל מטוסי הספיטפייר כעוינים, עד שהוכח אחרת.
רק המזל הציל את הבריטים ממספר רב של תקריות דו"צ עד שקריאה נרעשת ברדיו לפיה על כל המטוסים הבריטים לנענע את כנפיהם עזרה להם לזהות אחד את השני.
הטייסים הישראלים שהבינו את המצב המסוכן שאליו נקלעו ניתקו מגע במהירות והביאו לסיום הקרב.
לאחר שנחת חזרה בחצור, גילה ויצמן כי מטוסו ניזוק קלות ממקלעיו של ספראג, אך הנזק תוקן במהירות.
מטוסי ההוקר טמפסט חזרו לבסיסם בדוורסואר, למרות הנזק לזנב המטוס, למדחף ולקורה הראשית, הצליח ליקוריש להנחית את מטוסו בבטחה.
מאוחר יותר התברר כי שני מטוסים נוספים מטייסת 213 ניזוקו בקרב.
בשיחות עם הטייסים התברר גם כי רבים לא הבחינו בין המטוסים הישראלים לבריטים ואילו מספר אחרים זיהו את המטוסים הישראלים לפי הצבע על ההגאים.
כשהגיעו החדשות על אובדן ארבעת המטוסים הראשונים החלו הרוחות לסעור בקרב הטייסים הבריטים.
כל מטוסי הספיטפייר וההוקר טמפסט הזמינים חומשו והוכנו לקרב עם מטוסי חיל האוויר הישראלי והבסיסים מהם המריאו.
למרות הבקשות של הטייסות שהיו מעורבות בתקריות, סירב הפיקוד הבריטי לאשר כל פעולת תגמול.
לפי מספר שמועות, הטייסים של טייסת 208 הוציאו לפועל את נקמתם מאוחר יותר והפילו כל מטוס ישראלי שפגשו, כולל מטוסי תובלה.
אך פעולות אלה הושתקו כדי למנוע הסלמה של המצב.
לשמועות אלו אין שום אישור מגורם רשמי כלשהו.
גם בבסיס חיל האוויר בחצור לא הייתה שמחה מתוצאות הקרב, רבים מטייסי ה-101 טסו במלחמת העולם השנייה ביחד עם הבריטים.
היו גם חששות שחיל האוויר המלכותי לא יבליג על אובדן חמישה מטוסים ומותם של שני טייסים ויצא לפעולת תגמול נגד חיל האוויר הישראלי.
תגובת הבריטים לתקריות, הועברה על ידי משרד החוץ הבריטי בצורה של דרישה מממשלת ישראל לפיצויים על אובדן חיי האדם והציוד בתקריות.
משרד האוויר הבריטי שחרר את ההצהרה הבאה:
ביום שלאחר התקרית שלחו הטייסים של טייסת 101 הודעה לטייסת 208 בזו הלשון:
על פי חקירה של חיל האוויר המלכותי, כל מטוסי הספיטפייר של טייסת 208 התרסקו במרחק של כ-24 ק"מ מהגבול הישראלי, עמוק בתוך שטח מצרים.
אך לעומת זאת צוות החילוץ של חיל האוויר המלכותי גילה את שברי מטוס ההוקר טמפסט של טאטרספילד צפונית לנירים (כיום יושב במקום קיבוץ ניר יצחק), 6 ק"מ בתוך שטח ישראל.
הישראלים קברו את טאטרספילד ליד מטוסו אך הבריטים הוציאו את גופתו והעבירו אותה לקבורה מחדש ב-11 בינואר בבית הקברות הצבאי הבריטי ברמלה, בטקס הלוויה כמחווה לטייס עמית נשאו את ארונו שישה מחיילי חיל האוויר הישראלי.
שני הטייסים הבריטים שנשבו על ידי צה"ל מקאלאו וקלוז נחקרו בתל אביב וזכו לביקורים של טייסי ה-101, כולל מקאלרוי.
קלוז הורשה לשוחח עם מספר כתבים שציטטו אותו באומרו כי המטוסים הבריטים חצו את הגבול לישראל.
בתגובה הוציא משרד האוויר הבריטי הצהרה לפיה המטוסים הבריטים היו תחת פקודות ברורות לא לחצות את הגבול לישראל.
קלוז ומקאלאו שוחררו במהרה והועלו על אונייה לקפריסין, שם הם התאחדו מחדש עם חבריהם מטייסת 208. אולם במהרה הם הועברו בחזרה לבריטניה כדי למנוע מצב בו יפגשו שוב עם חיל האוויר הישראלי.
תקרית אוקטובר (1931) הייתה ניסיון הפיכה ביפן אשר תוכנן על ידי ארגון בשם "אגודת פרחי הדובדבן", ההפיכה לא יצאה לפועל בשל גילויה המוקדם.
המשבר הכלכלי הגדול בתחילת שנות ה-30 הביא לאכזבת התושבים מהמשטר הקיים, אותו ראו כמשטר מושחת.
חוסר יכולתו של המשטר לספק פרנסה לכל התושבים גרם להתפתחות עוינות מסוימת לפוליטיקאים המושחתים והעשירים.
כך התפתחו ביפן תנועות לאומיות רבות שקראו להחליף את המשטר בטוב או ברע, ביניהן הייתה גם "אגודת פרחי הדובדבן".
במרץ 1931 ניסתה האגודה לראשונה לבצע הפיכה, הפיכה זו נכשלה והיא נודעה בשם תקרית מרץ, עם זאת חיזקה ההפיכה את המורדים בכך שהמחישה להם כי העונש על הפיכות מהסוג הזה אינו חמור, שכן בתקרית מרץ איש מהקושרים לא נענש.
מטוסים מפציצים את משרד ראש הממשלה והורגים את חברי הממשלה.
קבוצה של חיילים משתלטת על טוקיו בדרישה למנות את הגנרל סדאו אראקי לראשות הממשלה.
מה שהכשיל את ההפיכה היה גילויה המוקדם בידי הגנרל מינאמי שהסתייג ממנה לחלוטין ושללה.
כך נכשלה גם התוכנית השנייה של אגודת פרחי הדובדבן.
גם מתכנני מבצע זה לא נענשו כמעט בכלל, אמנם מספר אנשים נחקרו אך לא נענשו כמעט כלל.
התנהלות זו המשיכה את התנהלות הרשויות ביפן מתקרית מרץ דבר שהזמין מרידות נוספות.
תקרית דנשאווי היא תקרית שאירעה בכפר דנשאווי (כיום במחוז אל-מנופיה) שבאזור הדלתה של הנילוס במצרים ב-13 ביוני 1906, ומהווה בעיני היסטוריונים רבים את ראשית הלאומיות המצרית המודרנית.
בתקופה זו שלטה בריטניה במצרים בצורת פרוטקטורט, ולמעשה, שימשה מצרים כמדינת חסות בריטית.
כוחות בריטיים רבים שהו שם, בסיסים בריטיים מוקמו במדינת החסות ובריטניה שלטה במדינה באמצעות הנציב העליון במצרים, שהיה באותה תקופה הלורד קרומר.
ב-13 ביוני 1906, בעת שהיו במסע מקהיר לאלכסנדריה, יצאו חמישה קצינים בריטיים, מלווים במתורגמן ובשוטר מצרי, לציד באזור כפרי בדלתה של הנילוס.
הם החלו לירות ביונים מבויתות שהחזיקו הכפריים, וכתוצאה מהירי נפצעו מספר מקומיים, ותבואה החלה לעלות באש.
אחד המצרים, שאשתו נפצעה קשה מהירי, תקף את הבריטים במקל.
אליו הצטרף מצרי נוסף שיוניו נפגעו, וכפריים נוספים יידו אבנים על הבריטים.
הבריטים מסרו את נשקם, שעוניהם וכספם לכפריים, אך בכך לא שכך זעמם של המצרים.
שני קצינים נמלטו מהכפר, אחד מהם הצליח להזעיק עזרה, בעוד השני התמוטט ומת ממכת חום.
פלאח מצרי שניסה לסייע לקצין שהתמוטט נורה למוות על ידי הכוח הבריטי המסייע, ובינתיים בכפר התערבו זקני הכפר ואפשרו לשלושת הקצינים הנותרים לשוב לבסיסם בשלום.
הבריטים, שחששו מהתגברות הלאומנות המצרית, בחרו להגיב ביד קשה על התנגדות כלשהי לממשל וליצור בכך הרתעה.
למחרת הגיע כוח צבאי בריטי לכפר ועצר 52 גברים.
במשפט קצר שנערך בשיבין אל-קום, ובו ישב כנשיא בית הדין שר המשפטים בוטרוס ראלי הקופטי-נוצרי ושלושה שופטים נוספים היו פקידים בריטיים, נשפטו הנאשמים על פי תקנה מיוחדת שהייתה קיימת מ-1895, שעל פיה אסורה הפגיעה באנשי צבא בריטיים.
ארבעה גברים הורשעו ברצח הקצין שמת ממכת חום ונדונו למוות.
שני מקומיים נוספים נדונו למאסר עולם ו-26 נוספים נדונו לעונשי מאסר שונים, לעבודת פרך ולהלקאה.
גזרי הדין ניתנו ב-27 ביוני 1906 ולמחרת, הוצאו לפועל באופן פומבי.
בעדותם טענו הקצינים הבריטיים כי היו אורחי הכפר וכי כל פעולותיהם היו כשורה.
השוטר המצרי שנלווה אליהם העיד כי הקצינים ירו פעמיים אל ההמון לאחר פציעתה של האישה.
בעקבות עדותו זו, פוטר השוטר ממשרתו ונגזרו עליו שנתיים מאסר ו-50 מלקות.
הדי התקרית והמשפט שבא בעקבותיה הגיעו גם לבריטניה.
אנשי ציבור שמתחו ביקורת על התגובה הבריטית הואשמו בחוסר פטריוטיות והוקעו כתומכים ב"תועמלנים המצרים המושחתים".
האנרכיסט הבריטי, גאי אלדרד (Guy Aldred), שהישווה ב-1907 את הוצאתו להורג של מתנקש הודי להוצאתם להורג של הכפריים המצריים, נדון ל-12 חודשי מאסר עם עבודת פרך על פרסום דבריו.
גם המחזאי הבריטי, ג'ורג' ברנרד שו, התבטא כנגד התקרית וגזר ממנה כי החובה הפוליטית הקדושה והחשובה ביותר היא דיכוי האימפריאליזם והתומכים בו.
התקרית הובילה למרד רבתי במצרים, ולהתנגדות עזה של התושבים המקומיים נגד הפרוטקטורט הבריטי.
האירוע היה אחד משורת מקרים בהם חשו המצרים כמדוכאים על ידי הקולוניאליזם הבריטי, אך חומרתו העניקה למצרים את הלגיטימציה לפתוח בשורת פעולות שנועדו להוציא את השלטון הבריטי ממצרים.
התקרית נוצלה על ידי שני התועמלנים הלאומנים, השייח' עלי יוסוף ומוסטפא כאמל, לפרסום עשרות מאמרים בעיתונות שליבו את הרגש הפאן-איסלאמי בקרב האוכלוסייה.
התקרית הובילה, בסופו של דבר, להתפטרות הלורד קרומר (1907) וליצירת מפלגות אידאולוגיות לאומיות, כגון המפלגה הלאומית של מוסטפא כאמל ומפלגת אל-אומה של אחמד לוטפי א-סייד ולראשונה, נשמעה קריאה להקמת מדינה מצרית עצמאית.
השפעה נוספת של התקרית הייתה הגברת המתיחות בין המוסלמים והנוצרים, מתח שהפך לגורם פעיל ביחסי הפנים במצרים והתקיים ברמה גבוהה עד 1913.
ב-1956 תיאר העיתונאי המצרי מוחמד חסנין הייכל את תבוסתם המדינית של הבריטים לאחר מבצע מוסקטר במילים: "היונים של דנשאווי שבו הביתה ללול".
ב-1999 הוקם באזור התקרית "מוזיאון דנשאווי".
במוזיאון, הנמצא במרכז תרבותי אזורי הכולל גם תיאטרון פתוח, מונצחת התקרית והמאבק המצרי לעצמאות.
תקרית 22 בספטמבר 1914 הייתה התקפה של צוללת גרמנית על שלוש סיירות משוריינות של הצי המלכותי הבריטי, שאירעה בבוקר 22 בספטמבר 1914, כחודש וחצי לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה וכמה שבועות לאחר ההתקפה הבריטית המוצלחת על הצי הגרמני, שנודעה כקרב מפרץ הלגולנד.
בתוך כשעה הצליחה צוללת גרמנית אחת להטביע את שלוש האוניות הבריטיות, ולהביא למותם של כ-1,450 קצינים ומלחים בריטיים.
בעקבות התקרית הייתה בבריטניה סערה ציבורית; האמון בממשלה הבריטית נשחק, ויוקרתו של הצי המלכותי נפגעה, בדיוק בזמן בו מדינות רבות התלבטו לאיזה צד במלחמה להצטרף.
התקרית הוכיחה בצורה חדה וברורה את יכולתן של הצוללות, יכולת שרבים פקפקו בה לפני כן.
בתחילת המלחמה היו הצוללות נשק חדש ולא מוכר.
רבים הטילו ספק ביכולותיהן, ולא היה ברור כלל מה תפקידן בעת מלחמה.
אחד הבודדים בבריטניה שראו את היכולת ההרסנית הטמונה בהן היה לורד הים הראשון (First Sea Lord), אדמירל ג'קי פישר, שהבין את יכולתה המיוחדת של הצוללת להיות בלתי-נראית.
מתנגדיו לעגו לתפיסה זו, ואדמירל לורד צ'ארלס ברספורד, מראשי מתנגדיו, כינה את הצוללות "המשחקים של פישר" (Fisher's Playthings).
גם הגרמנים היו ספקניים לגבי הצוללות; אדמירל אלפרד פון טירפיץ, הרוח החיה מאחורי הצי הגרמני הקיסרי ומפקדו במלחמה סירב בתחילה לאשר תקציבים לבניית צוללות, וראו בהן כלים הגנתיים בלבד.
חוסר האמון גבר לאחר אחת הגיחות הראשונות במלחמה: עשר צוללות גרמניות יצאו לסיור צפונה, כדי לאתר את אוניות ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") הבריטי.
הסיור נכשל לגמרי: צוללת אחת הוטבעה בידי אונייה בריטית ואחת נעלמה (כנראה טבעה לאחר שנתקלה במוקש ימי גרמני).
הצוללות האחרות לא הצליחו לאתר את האוניות הבריטיות, וחזרו כלעומת שבאו.
רק כחודש לאחר תחילת המלחמה הצליחה צוללת גרמנית להשיג הטבעה: הצוללת U-21 הצליחה להטביע סיירת קלה בריטית, סמוך למפרץ לשון הים של פורת' בסקוטלנד.
ההטבעה הרשימה את מפקד ה"גרנד פליט", אדמירל ג'ון ג'ליקו, והוא הורה על נקיטת שורה של אמצעי זהירות, ואולם לא בכל היחידות הונהגו אמצעים אלה.
שלוש האוניות הבריטיות שהיו מעורבות בתקרית היו אה"מ קרסי, אבוקיר, והוג.
שלושתן היו סיירות משוריינות בעלות הדחק של 12,000 טון, מסדרת קרסי (בסדרה היו שש אוניות), והן הושקו ב-1899 ו-1900. ב-1913 נחשבו כל האוניות בסדרה למיושנות מאד; ג'קי פישר בעת כהונתו כלורד הים הראשון רצה להוציאן משירות ולמכרן לגרוטאות, אך בסופו של דבר הוחלט להשאירן כאוניות מילואים.
הן עגנו בשפך נהר התמזה, והחלידו לאטן.
ואולם, עם פרוץ המלחמה, נצבעו האוניות מחדש, חומשו, וצוות מילואים הפעיל אותן.
ברור היה שאי אפשר יהיה להפעיל את האוניות המיושנות כחלק מה"גרנד פליט", שכן הן היו איטיות מדי ומיושנות מדי, אך נמצא להן שימוש כגיבוי למשחתות ולצוללות הבריטיות שסיירו בדרום הים הצפוני, כדי למנוע מצוללות ומאוניות קלות של הצי הגרמני לפגוע בנתיב הים בין בריטניה לצרפת בתעלת למאנש.
המחשבה הייתה שתותחיהן הכבדים יחסית של הסיירות המשוריינות, בקוטר 9.2 אינץ' (233.7 מ"מ), יוכלו לגבור על סיירות קלות גרמניות שינסו להתקדם דרומה, שחימושן היה בקוטר 5.9 אינץ' (150 מ"מ) בלבד.
אזור הסיור נקרא "הארבעה-עשר הרחבים" (The Broad Fourteens), אזור בדרום הים הצפוני בין חופי הולנד ואנגליה.
כאמור, מטרת הפעלתן של הסיירות הישנות הייתה שישמשו כגיבוי לכוחות הקלים יותר שפעלו באזור.
אולם, בשל תנאי הים הסוערים בתקופה זו של השנה, נאלצו המשחתות לשוב לנמל לעיתים קרובות, ואילו הסיירות הגדולות, שהיו יכולות להתמודד ביתר קלות מול תנאי הים הקשים בשל גודלן, נותרו בשטח הסיור.
מהירותן של האוניות הבריטיות הייתה 21 קשר בימיהן הטובים, אך במצבן בספטמבר 1914 לא הפליגו הסיירות במהירות העולה על 15 קשר, ובתנאי הים הקשים לא עלתה מהירותן על 9 קשרים.
במהירות כה איטית, וללא ליווי, היוו הסיירות מטרה פגיעה מאוד לכל סיירת גרמנית מודרנית.
הן נקראו בצי "שייטת הפיתיון החי" (Live Bait Squadron).
מפקדי הצי הבריטי התריעו על מצב זה.
מפקד הצוללות בצי הבריטי, קומודור רוג'ר קיז, התריע על הסכנה ודרש שהאוניות יועברו מן המשימה.
אולם, גם קיז, על אף שהיה איש צוללות בעצמו, חשב שהאיום יבוא מצידן של אוניות שטח גרמניות, ולא מצוללת.
ב-17 בספטמבר העלה קייס את החשש בפני וינסטון צ'רצ'יל, שהיה אז הלורד הראשון של הימייה, השר האחראי על הצי.
אדמירל ג'ון ג'ליקו, מפקד ה"גרנד פליט", הסכים עם החשש וצ'רצ'יל הורה ללורד לואיס בטנברג, לורד הים הראשון, להוציא את האוניות מן הזירה.
בטנברג הסכים עם הצורך, והורה לראש המטה, אדמירל דובטון סטורדי, לבצע את הפקודה.
אולם, סטורדי התנגד; לדעתו, לא היו עדיין אוניות שיוכלו למלא את מקומן של הסיירות המיושנות.
הסיירות החדישות שהוזמנו על ידי הצי היו בשלבי השלמה ולא היו מוכנות עדיין.
בטנברג נכנע, והסיירות המיושנות נותרו במשימתן.
בטנברג הודה מאוחר יותר שלא היה צריך לוותר.
ב-17 בספטמבר היה הים כה סוער, עד שהמשחתות המלוות נאלצו לחזור לנמל.
בים נותרו ארבע סיירות: קרסי, אבוקיר, הוג ויוריאלוס (Euryalus).
בימים הבאים המשיך הים להיות סוער, והסיירות נותרו לבדן בסיור.
ב-20 בספטמבר שבה יוריאלוס לנמל כדי לתדלק.
מפקד השייטת, אדמירל משנה ארתור כריסטיאן, היה על סיפונה של יוריאלוס, אך לא יכול היה לעבור לאונייה אחרת בשל הגלים הגבוהים, והוא נאלץ לחזור עמה לנמל.
קפטן ג'ון דראמונד היה הבכיר בין מפקדי שלוש האוניות האחרות, והוא קיבל את הפיקוד עליהן.
ב-21 בספטמבר לקראת ערב נרגעה הרוח, וב-22 בספטמבר לפנות בוקר כבר היה הים שקט.
אך בנמל הארוויץ', בסיס האם של הסיירות ושל כוח המשחתות, עדיין היה סוער.
מפקד כוח המשחתות, רג'ינלד טיירויט, המתין עד השעה 5:00 בבוקר כדי לשוב לאזור הסיור, מרחק ארבע שעות הפלגה.
בשעה 6:15 זיהה סגנו של וודיגן דרך הפריסקופ את שלוש הסיירות המשוריינות מתקדמות לכיוונו בשורה חזיתית, במרחק של כ-3 קילומטרים בין אונייה לאונייה.
וודיגן תמרן לעמדת ירי, ובשעה 6:20 ירתה הצוללת טורפדו אחד על האונייה הקרובה ביותר, אבוקיר, מטווח 500 מטרים.
מיד לאחר מכן צלל וודיגן מתחת למים.
בגרמניה זכה צוות הצוללת U-9 לקבלת פנים של גיבורים.
וילהלם השני, קיסר גרמניה, העניק למפקד הצוללת, אוטו ודיגן, את צלב הברזל מדרגה ראשונה, ולכל אנשי הצוות את צלב הברזל מדרגה שנייה.
ההישג היה מרשים: כלי שיט קטן, בעל הדחק של 493 טון וצוות בן עשרים ושמונה איש, הטביע תוך שעה שלוש אוניות בנות 36,000 טון, והביא למותם של למעלה מ-1,400 איש.
הזעזוע בבריטניה מתוצאות הקרב היה גדול.
ביקורת רבה הוטחה באדמירליות על הפעלת הסיירות המיושנות, ועל כך שההוראה להסגתן לא מולאה.
ביקורת נמתחה על אדמירל כריסטיאן ועל קפטן דראמונד, אם כי הוא זכה לשבח על תפקודו בעת האירוע עצמו.
אובדנן של שלוש הסיירות לא שינה את מאזן הכוחות בין גרמניה לבריטניה, והנזק החומרי היה שולי יחסית, אך הפגיעה בתדמית הבריטית הייתה רבה, במיוחד במדינות הנייטרליות.
מפקדי הצי קבעו נהלים חמורים לזהירות מפני צוללות, ובכלל זה הקפדה על הפלגה בזיגזג, וכן על כך שאין לסייע לאונייה שנפגעה מצוללת, כדי למנוע היפגעות של כלי שיט נוספים.
איש בבריטניה לא כינה יותר את הצוללות "משחקים".
תקריות ראס אל-עיש (מכונות לעיתים: קרב ראס אל-עיש) היו שתי תקריות אש קשות שהתחוללו בתחילת חודש יולי 1967, בין צה"ל וצבא מצרים באזור ראס אל-עיש, בצפון הגדה המזרחית של תעלת סואץ, בין פורט פואד וקנטרה.
תקריות אלו היו ההתנגשויות המשמעותיות הראשונות בין שני הצבאות לאחר סיומה של מלחמת ששת הימים, בה הובסה מצרים, שלושה שבועות לפני כן.
המצרים, שלטענתם, הצליחו להדוף ניסיון ישראלי לכבוש שטחים מצריים נוספים, מכנים את התקרית הראשונה "קרב ראס אל-עיש" וטוענים לניצחון בקרב.
הם אף הפכו אותו לציון דרך ולחלק ממורשת הקרב של הצבא המצרי.
העמדה הישראלית גורסת כי מדובר בפעולות התקפיות מתוכננות של מצרים ובה כוחות קומנדו מצריים שחצו את התעלה, תקפו סיורים שגרתיים של צה"ל תוך שימוש בחיפוי ארטילרי.
קיימת גם גרסה ישראלית הנותנת תימוכין לעמדה המצרית בדבר ניסיון השתלטות ישראלי על שטחים נוספים.
יש הרואים בתקריות ראס אל-עיש את תחילתה של מלחמת ההתשה.
לאחר תקריות ראס אל-עיש נקבע דה פקטו קו הפסקת האש בצפון תעלת סואץ בראס אל-עיש ולאורך כל תקופת שלטון ישראל בחצי האי סיני, שלטה מצרים בשטח צר שאורכו 10 קילומטרים בגדה המזרחית של תעלת סואץ, מראס אל-עיש ועד פורט פואד.
לאחר מלחמת ששת הימים דנה מועצת הביטחון של האו"ם בתוצאות המלחמה; שליטת ישראל על חצי האי סיני וחסימת תעלת סואץ.
מצרים, בראשות נאצר, החליטה לנסות ולהחזיר לעצמה שטח בסיני; פעולה שמטרתה הייתה הוכחה כי מצב הלחימה טרם נסתיים ויצירת לחץ בינלאומי שישפיע על החלטות מועצת הביטחון.
המצרים בחרו באזור צפון-מערב סיני בשל העובדה שפורט פואד - הנקודה הצפונית ביותר בצפון מערב סיני, מול פורט סעיד, לא נכבשה על ידי ישראל.
המצרים גם חששו שצה"ל מתכוון להגיע עד פורט פואד ולכבוש אותה.
הנתיב היחידי בין פורט פואד ובין קנטרה עבר בצמוד לתעלת סואץ על סוללה שמצדה השני הייתה מלחה טובענית בלתי עבירה לשריון.
סיורים ישראלים עברו בנתיב קנטרה-פורט פואד אחת ליומיים.
בלילה שבין 30 ביוני ו-1 ביולי צלח כוח קומנדו מצרי את תעלת סואץ באמצעות סירות והתמקם על הסוללה בסמוך לראס אל-עיש - תחנת רכבת במסילת קנטרה-פורט פואד.
הכוח המצרי מנה שתי מחלקות בסיוע מרגמות 81 ותול"רים.
ב-1 ביולי נע על הציר סיור ישראלי רכוב על זחל"מים וזיהה 15 מוקשים על הציר ואת הכוח המצרי בהמשך הדרך.
אל הסיור נשלחה תגבורת - כוח חרמ"ש וטנקי שרמן מחטיבה 60. על הכוח פיקד מפקד פלוגת החרמ"ש, .
בשעה 19:00 פתח הכוח המשוריין הישראלי באש על החסימה המצרית ועל עמדות מצריות ממערב לתעלת סואץ.
המצרים השיבו באש ארטילרית שכללה גם שימוש בתותחי חוף מפורט סעיד.
בלילה החל הכוח הישראלי בהסתערות על החסימה המצרית וב-24:00 נסוגו המצרים וחצו מערבה את תעלת סואץ.
בבוקר 2 ביולי שב הסיור הישראלי לנוע צפונה ונתקל בחיילים מצרים נוספים ופתח עליהם באש.
העמדות המצריות ממערב לתעלת סואץ פתחו באש ארטילרית למשך כ-15 דקות.
בהפגזה זו נפצע מפקד הכוח הישראלי אך המשיך לפקד על הכוח.
בערב, בעת פינוי הפצועים, עלה זחל"מ מפקד הפלוגה הפצוע על מוקש והוא נהרג.
מנוחין עוטר לאחר מותו בעיטור המופת.
בקרב זה היו לכוח הישראלי הרוג אחד ו-13 פצועים.
המצרים טענו כי הם החזיקו בשטח מראס אל-עיש וצפונה כל העת, וכי מטרת הטור המשוריין הישראלי הייתה כיבוש פורט פואד.
לטענתם, הם הצליחו להדוף את ההתקפה הישראלית תוך השמדת 6 טנקים ו-9 שריוניות של צה"ל.
ביום זה שוב נע סיור של צה"ל צפונה על ציר ההיתקלות הראשונה וכ-8-10 ק"מ דרומית לפורט פואד הונחתה עליו אש ארטילרית עזה של המצרים.
אש זו כללה גם ירי מתותחי החוף של פורט סעיד.
האש הארטילרית משני צדי תעלת סואץ התפשטה דרומה עד קנטרה, ובצהריים הופעלו מטוסי חיל האוויר הישראלי למטרת שיתוק הסוללות הארטילריות המצריות.
חיל האוויר המצרי הזניק אף הוא את מטוסיו ובקרב אוויר הופל מטוס מיג 21 מצרי.
בתקרית אש זו נהרגו 5 חיילי צה"ל ו-31 נפצעו.
בין הרוגי צה"ל היה גם אורי וייסלר שעוטר לאחר שלושה חודשים בצל"ש על לחימתו במלחמת ששת הימים בקרב רפיח; עיטור שהומר מאוחר יותר לעיטור הגבורה.
המצרים שבו וטענו כי ישראל היא שפתחה בהתקפה וכי יום הקרב נפתח לאחר שמטוסים ישראלים תקפו מטרות באזור פורט סעיד.
עוד טענה מצרים כי כוחותיה פגעו ב-3 טנקים ישראלים וב-11 זחל"מים.
בתקרית זו הוענק עיטור המופת לסמל רחמים פרנציס, אשר סייע בהספקת תחמושת לצוותי הטנקים כשהוא יחידי עובר מטנק לטנק, חשוף לאש האויב משך שעות רבות.
בתקופה שלאחר תקריות ראס אל-עיש המשיכו המצרים לחדור לשטח שבשליטת ישראל בגזרה זו ולמקש את צירי התנועה, וכוחות צה"ל התקשו בהגנת הגזרה.
בקו המגע של התקרית ב-8 ביולי, הקים צה"ל מתחם פלוגתי ובו שלושה מוצבים.
בזמן מלחמת ההתשה נקרא המתחם "טמפו".
בזמן מלחמת יום הכיפורים הוא נקרא "אורקל".
לאחר התקריות פנתה ישראל בדרישה לעריכת מפה לסימון גבולות לפי מצב הכוחות בשטח באזור הקרבות אולם מצרים לא נענתה להצעה זו.
על רקע אי הגדרת הגבולות התחולל לאחר כשבוע קרב רומני שהיה קרב בין כלי שיט מצרים וישראליים באזור הגבול.
בעקבות התקריות, דרש מזכיר האו"ם, או תאנט, מישראל וממצרים, להסכים להצבת כוח משקיפים בינלאומי שייפקחו על הפסקת האש משני צידי תעלת סואץ.
מועצת הביטחון אישרה את ההחלטה וגם שתי המדינות הסכימו לה.
התקרית הביאה להחלפת הכוח האחראי לגזרה מחטיבת המילואים 60 לחטיבה הסדירה 7.
המיקום במדינת טקסס שבו התרחשה לכאורה התקרית
תקרית אורורה מתייחסת לאירוע נודע של מפגש מהסוג השלישי שהתרחש לכאורה ב-17 באפריל 1897 אשר במהלכו, כך נטען, התרסקה ספינת אוויר ליד העיירה אורורה שבטקסס, ארצות הברית.
על פי הטענה, חולצה מן הספינה שהתרסקה גופת חוצן.
הדיווח על התקרית פורסם לראשונה בעיתון דאלס מורנינג ניוז ב-19 באפריל 1897 אשר בו הוזמן הציבור הכללי להגיע לטקס הקבורה ביום למחרת, שנערך לפי כללי הטקס הנוצרי בבית הקברות המקומי של העיירה.
התקרית זכתה לפרסום רב בעיקר בשל קווי הדמיון בינה לבין תקרית רוזוול, שאירעה 50 שנה מאוחר יותר, באותו אזור גאוגרפי בארצות הברית.
בתקופה המדוברת, בין השנים 1896–1897, היו מקרים רבים של דיווחים על ספינות אוויר מוזרות בצורת סיגר ברחבי ארצות הברית.
אחד מהדיווחים הללו היה של תושב מקומי, וכתב בעיתון דאלס מורנינג ניוז, אס.
לכאורה, הספינה פגעה בטחנת רוח שהייתה על אדמתו של השופט ג'יי.
פרוקטור, יומיים לפני הפרסום של הכתבה, בסביבות שש בבוקר.
הטייס, שדווח כי אינו מהעולם הזה או בן-מאדים (לפי דיווח של קצין צבא מבסיס סמוך), לא שרד את ההתרסקות ונקבר לפי כללי הטקס הנוצרי בבית הקברות הסמוך.
(בבית הקברות יש שלט אשר מציין סיפור זה).
לפי הדיווחים על המקרה, חלק מהשברים מאתר ההתרסקות נזרקו לבאר סמוכה לטחנת הרוח, וחלק נטמנו יחד עם הטייס בקבר.
עובדה זו הגבירה את המסתורין סביב הסיפור כאשר אדמתו של השופט נרכשה על ידי בראוולי אוטס ב-1945. אוטס ניקה את הנשורת מהבאר על-מנת להשמישה כמקור מים.
אולם זמן קצר לאחר מכן, החל אוטס לפתח תסמינים של דלקת מפרקים, אשר לטענתו, נבעו מהמים המזוהמים שהיו בבאר.
כתוצאה ממקרה זה, חתם אוטס את הבאר.
על האבן אשר חוסמת את הבאר כתוב שהבאר נחסמה ב-1957.
הטענה העיקרית למרמה מבוססת על מחקר היסטורי שבוצע על ידי ראש העיר לשעבר של אורורה ברברה ברמר.
המחקר שלה מוכיח שחודשים ספורים לפני התקרית, אורורה סבלה מרצף של אירועים קשים:
יבול הכותנה, המקור העיקרי של ההכנסה באותם ימים, נפגע אנושות על ידי מתקפת חיפושיות שכילו חלקים גדולים מהיבול
שרפה שהתרחשה במערב העיר כילתה כמה בתים, ואף נספו בה מספר בני אדם
זמן קצר לאחר השרפה, מגפת קדחת פגעה בעיר, כמעט והשמידה את התושבים שנותרו וגרמה לכך שהעיר הושמה בהסגר
מסילת רכבת חדשה מוקמה במרחק של 27 מייל מאורורה, דבר שיצר פגיעה בתיירות לעיר ובהכנסותיה
בעיקרון, אורורה (שלפי השערות מנתה כ-3,000 תושבים באותה תקופה) הייתה בסכנת נטישה.
מחקרה של ברמר מוכיח שהעיתונאי היידון, היה ידוע בעיר כבדחן, ומסקנותיה היו שמאמרו של היידון היה ניסיון נואש להשאיר את אורורה בחיים, וליצור עניין ציבורי סביבה.
העובדה שהיידון מעולם לא כתב כתבת המשך לסיפור, למשל כדי לתאר את קבורת החייזר, מהווה לדעת רבים חיזוק נוסף לתאוריה זו שהכתבה אך נועדה ליצור התעניינות סביב העיירה, ולא מבוססת על מקרה אמיתי.
כמו כן, בכתבה במגזין טיים, מ-1979, תושבת מקומית אטה פאגו, טענה שהסיפור כולו הומצא על ידי היידון באומרה כי היידון "כתב את זה כבדיחה וכדי לעורר התעניינות באורורה.
הרכבת עקפה אותנו, והעיירה החלה למות." פאגו אף טענה שהשופט פרוקטור מעולם לא הפעיל טחנת רוח על אדמתו, טענה זו הופרכה בפרק שהוקדש לנושא בסדרה אמריקאית בשם "ציידי העב"מים".
נעשו לפחות שלושה ניסיונות לחקור את פשר הדיווח ואמיתותו בתקשורת האמריקאית.
כל הניסיונות היו חלק מתוכניות המוקדשות לנושא עב"מים.
ב-1998, תחנת טלוויזיה מקומית בדאלס טקסס, שידרה דיווח אודות המקרה.
הכתב ריצ'רד ריי ראיין את הכתב ג'ים מארס, ומקומיים אחרים מאורורה אשר טענו כי אכן הייתה התרסקות באורורה.
דיווחו של ריי לא הצליח להמציא ראיות חד משמעיות לחוצנים או לטכנולוגיה חוצנית.
דיווחו של ריי הדגיש שהוועדה להיסטוריה העמידה מודעה בכניסה לבית הקברות אשר מגדירה את האירוע כ"אגדה"
MUFON גילה שני עדי ראייה שלא היו ידועים עד אז.
אוונס הייתה בת 15 בזמן ההתרסקות (כלומר הייתה בת 91 בזמן החקירה) סיפרה כיצד הוריה הלכו לאתר ההתרסקות וסיפרו לה על גופת החייזר (עליה עצמה נאסר ללכת למקום).
סטפנס, שהיה בן 10 בזמן התקרית (כלומר בן 86 בזמן החקירה), סיפר כיצד ראה את שובל העשן שהשאירה החללית בדרכה מדרום לצפון אורורה.