tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בריאיון של סקעת לעיתון ישראל היום, סיפר כי חיבורו הראשוני לשיר נוצר בשל בנו, שהביטוי "בא לי, לא בא לי" היה שגור בפיו.
סקעת הוסיף כי הלחן וההפקה המוזיקלית, וכן העובדה כי השיר, שמהותו בחופש הבחירה המוחלט, נכתב על-ידי אישה - היו גורמים נוספים לחיבורו אליו.
השיר זכה לביקורות חצויות, אשר מצד אחד היללו את תחושת השחרור והספונטניות שהשיר מעורר, אך מנגד הצביעו על הפספוס בתוכנו של השיר, וציינו כי המסר אותו מבקש סקעת להעביר אינו ברור.
בשיאו, היה לשיר השלישי המושמע ביותר בתחנות הרדיו בישראל, וכן הגיע למקום ה-19 במצעד השבועי של מדיה פורסט.
"בא הבוקר" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מאיה אברהם.
את השיר הוציאה ב-11 במרץ 2013 לאור חברת התקליטים נענע דיסק, והוא נכלל כרצועה הפותחת של האלבום מעליי דממה מתוך הפרויקט המוזיקלי "עבודה עברית".
השיר נכתב על ידי אהובה עוזרי.
עקב מחלה במיתרי הקול, הייתה מנועה מלשיר את שיריה.
לכן החליט הפרויקט המוזיקלי "עבודה עברית" לתת לאמנים אחרים לבצע את שיריה החדשים שכתבה.
את "בא הבוקר" ביצעה אברהם.
הוא זכה להצלחה רבה, וצעד שבעה שבועות רצופים במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', כשבשיאו הגיע למקום השני.
בא בחשבון הוא משחק מחשב ולומדה מבוסס עלילה מסוג "הצבע והקלק", שפותח על ידי חברת קומפדיה ויצא לאור בשנת 1998. המשחק הוא חלק מ"סדרת גורדי החדשה" המבוססת על דמותו של גורדי.
במשחק זה, המיועד בעיקר לילדים בגליאי 5–8, ילמד השחקן חשבון בסיסי תוך כדי סיפור העלילה.
המשחק פותח בשנות ה־90 ומטרתו לשלב לימוד יחד עם הנאה ומשחק, שילוב זה היה חדשני ונדיר יחסית לתקופה והוא הביא את שלל משחקי סדרת גורדי בחדשה ובהם בא בחשבון לתפוצה בינלאומית וזכה לגרסאות בעשרות שפות נוספות.
פיתוח הסדרה והלומדות נעשה יחד עם מכללת לוינסקי למורים, ופותח בהתאם לתוכנית הלימודים של משרד החינוך באותה תקופה.
במשחק על השחקן לנצח וירוסים הפולשים לתוך מחשבו של גורדי, על ידי פתירת תרגילי חשבון, במשחק ישנם 3 רמות קושי על מנת להתאימם לרמתו הלימודית של השחקן, ככל שהשחקן יפתר תרגילים בצורה נכונה ובמהירות הוא ייתקדם לשלב הבא על להבסת הווירוסים, והשגת ניצחון.
המשחק גם משלב שירים קצביים, ומצריך זריזות ותגובה מהירה בהתאם לרמת הקושי.
על פי מגזין מחשבים וכיף המשחק זכה בפרס על היותו המשחק הטוב בעולם ללימוד חשבון.
בא-טה-קלאן הוא "מחזמר בסגנון סיני" (או אופרטה) של מערכה אחת עם מוזיקה מאת ז'אק אופנבך על פי הלברית הצרפתית המקורית מאת לודוביק הלוי.
היא הוצגה לראשונה ב-Théâtre des Bouffes Parisiens, פריז, ב-29 בדצמבר 1855. האופרטה (במקור) משתמשת בדיאלוגים מדברים (לא מושרים) ונמשכת פחות משעה.
בא-טה-קלאן הייתה ההצלחה הגדולה הראשונה של אופנבך, ופתח את תיאטרון החורף החדש שלו, Salle Choiseul.
היצירה השנונה עשתה סאטירה על כל דבר, מפוליטיקה בת זמנה ועד למופעים גדולים של אופרה.
היא זכתה לתחייה לעיתים קרובות בפריז, לונדון וניו יורק במשך עשרות שנים, ואופנבך הרחיב אותה בסופו של דבר כיצירה באורך מלא עם צוות של אחת עשרה דמויות.
האופרטות המוקדמות של אופנבך היו יצירות חד-מערכתיות בקנה מידה קטן, שכן החוק בצרפת הגביל את הרישיון ליצירות תיאטרון מוזיקלי (מלבד רוב האופרות) ליצירות במערכה אחת עם לא יותר משלושה זמרים ואולי גם כמה דמויות אילמות.
בשנת 1858, חוק זה שונה, ואופנבך הצליח להציע יצירות באורך מלא, החל מאורפיאוס בשאול .
בשנת 1864 נפתח בפריז אולם מוזיקה בשם תיאטרון בטאקלאן, שנקרא על שם האופרטה הזו, והוא פועל עד היום.
בא-טה-קלאן הוצגה לראשונה באנגליה ב-20 במאי 1857 בתיאטרון סנט ג'יימס במהלך ביקורו השני של אופנבך בלונדון, שאורגן על ידי חמו ג'ון מיטשל, כאשר המלחין הביא את להקת בופס כולל תזמורת והציע 19 יצירות שונות, 11 מהן שלו.
בשנת 1867 הופקה היצירה על כרזה משולשת בבית האופרה של סנט ג'ורג' בלונדון (כ-Ching-Chow-Hi) לצד La Chatte métamorphosée en femme (באנגליה בשם Puss in Petticoats) והבכורה של ה"The Contrabandista" של סאליבן.
בעוד המטרה לשים ללעג היסטורי כסאטירה את נפוליאון השלישי, חלפה, המצב שלגלגו עליו נשאר נצחי, דמות הקיסר Fé-ni-han מסוגלת לייצג כל שליט גדול עלי אדמות.
שלוש שנים לאחר ההפיכה שהחליפה את הרפובליקה באימפריה וכשצרפת חגגה ניצחון בקרים, הסינים המזויפים לעגו לשוביניזם של אז; בקיסרות הצרפתית השנייה, הכל נמצא תחת פיקוח של המדינה, רק מעט שונה מסין הדמיונית המתוארת על הבמה.
קראקואר סיכם את היעד של היצירה כך: "כוח הוא בדיחה וחיי החצר הם רק מחזה עממי".
הדמות קול Fé-an-nich-ton סופרן Ké-ki-ka-ko טנור Ko-ko-ri-ko בריטון Fé-ni-han טנור קונספירטור ראשון טנור קונספירטור שני טנור
העלילה מתרחשת ב-Ché-i-no-or, בגנים של ארמון הקיסר Fè-ni-han, עם קיוסקים ופגודות.
קו-קו-רי-קו, ראש המשמר הוא ראש המזימה להדיח את הקיסר.
האופרה נפתחת כשהקושרים משחקים את הסצנה ב"סינית".
הם עוזבים, והנסיכה Fé-an-nich-ton קוראת את הספר-La Laitière de Montfermeil מאת פול דה קוק.
היא שמה לב ש-Ké-ki-ka-ko מדפדף בעותק של La Patrie.
הם מבינים שכל אחד מהם אינו סיני, אלא צרפתי.
Ké-ki-ka-ko הוא הוויקונט אלפרד Cérisy, שפעם נלכד כאשר נטרפה ספינתו על חופי סין, עונה והובא לארמון ונידון לחזור רק על שירם של המורדים בא-טה-קלאן.
Fé-an-nich-ton מתוודה בשיר שהיא מדמואזל וירג'יני דוראנד, סופרן שהייתה בסיבוב הופעות במזרח הרחוק כדי שהמקומיים יכירו את הרפרטואר הצרפתי הגדול: ההוגנוטים והגברת עם הקמליות, היהודייה והרנדוו, פדרה ועוד, כאשר היא נתפסה על ידי חיילי Fé-ni-han.
שני הפריזאים מתגעגעים בערגה לבית, ו-Fé-an-nich-ton שרה את "רונד דה פלורט".
שניהם מחליטים לברוח, רוקדים תוך כדי כך.
ז'אק אופנבך: בא-טה-קלאן, תזמורת ז'אן-פרנסואה פאילארד, מקהלת פיליפ קאילארד
בא-לגן הוא מיזם חברתי שמטרתו הפגת בדידות בקרב אזרחים ותיקים.
המיזם הוקם על ידי תושב תל אביב-יפו שביקש להפיג את בדידותו לאחר שהתאלמן.
מאז זכה להתרחב ולקבל לליווי וסבסוד מטעם המינהל לשירותים חברתיים בעיריית תל אביב-יפו.
משתתפי המיזם, המכונים "גילנעים" – תושבי "הגיל השלישי" המתגוררים בקרבת הגינה הציבורית – נפגשים על בסיס יומי בגינה הקרובה לביתם למגוון פעילויות חברתיות.
במסגרת מפגשי המיזם מתקיימות פעילויות מגוונות כגון שיחות רעים, התעמלות, הרצאות, שיתוף בסיפורים אישיים, משחקי קופסה וטיולים.
כל זאת כדי ליצור חיי קהילה מלאי משמעות, לשמר קשרים חברתיים ולהפיג את תחושת הבדידות, תוך חיזוק ערכי השְׁכֵנוּת, החברוּת וועזרה הדדית בין החברים.
הרעיון לפרויקט בא מיוזמה של תושב העיר, ענר אטר, שהקימו כדי להפיג את תחושת הבדידות לאחר שהתאלמן מאשתו.
המפגשים בפרויקט מספקים את הצורך באינטראקציות ויחסים חברתיים באמצעות הקמת מסגרת קבועה לאזרחים ותיקים.
מיזם "בא-לגן" בגינת דובנוב בתל אביב הצליח לחבר בין שכנים ותיקים שלא הכירו זה את זה, והוביל ליצירת קשרים חברתיים חדשים ולהשבת ערך הקהילתיות המקומי.
המשתתפים זוכים לתחושת משמעות, המהווה – לפי מפת המדדים להזדקנות מיטבית של ארגון "ג'וינט־אשל" – אחד מהמרכיבים הקריטיים להזדקנות מיטבית, לצד בריאות וחוסן כלכלי.
ממשלת ישראל אימצה גם היא קריטריונים אלה.
מתוך כך, זכה המיזם להכרה על ידי: משרד הרווחה, "הג'וינט" מנהל השירותים החברתיים בעיריית תל אביב והאגודה הישראלית לגרונטולוגיה.
המיזם מלווה ומסובסד על ידי המינהל לשירותים חברתיים של עיריית תל אביב-יפו, המעניק לו תמיכה קהילתית מקצועית מטעם השרות הסוציאלי, וכן מספק קשר רציף עם העירייה.
כ-80 משתתפים, נשים וגברים, נפגשים באופן יום-יומי בגינת דובנוב.
הללו משחק פטאנק, דמקה או התעמלות ולפעמים אפילו לארוחות חג.
במיזם השתתפו גם אנשי רוח ידועי שם כמו הבמאי רוני ניניו, שהעביר למשתתפים סדנת מיינדפולנס, הזמר שלומי שבן שהנעים בשיריו והסופר והמשורר פוצ'ו.
יישום המיזם נחשב פשוט וזול, והוכחה יעילותו בגינת דובנוב כ"פיילוט" עבור מקומות אחרים.
בעקבות זאת, נולדה יוזמה להקמת קבוצות נוספות ברחבי תל אביב ומחוצה לה.
בתחילת שנת 2025, פורסם על הקמת בא-לגן נוסף בתל אביב, ובהמשך מתוכנן לקום בא-לגן גם בגבעתיים.
בסוף שנת תשפ"ה פורסם שקהילות בא-לגן נוספות הוקמו בתל אביב במגדלי TLV, בגן יחזקאל, גן אריסון, גינת מיקדו וגינת מרים בגבעתיים.
"בא אלי נער" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין.
את השיר הוציאה בשנת 1968 לאור חברת התקליטים CBS ישראל, כסינגל מתוך אלבומה החמישי של אלברשטיין, "מות הפרפר".
"בא אלי נער" נכתב והולחן על ידי עמיר אנדה ודרורה חבקין בהתאמה.
על הפקתו המוזיקלית היה שמעון כהן אחראי.
השיר מתאר מפגשים של הדוברת עם שלושה גברים שונים, שכל אחד מהם מעורר בה תגובה שונה לחלוטין.
תחילה מגיע נער צעיר ומטופח, המבקש את ידה, אך היא מסרבת לו בכעס; בהמשך מופיע נער מקסים יותר, שמבקש לאכול איתה ולהפוך אותה לאשתו, אך היא שוב דוחה אותו.
אולם כאשר מגיע זקן מכוער שאינו מבקש דבר, היא נמשכת אליו ונותנת לו את לבה מיד.
דרך ניגוד זה בין הצעירים המושכים לזקן המכוער, השיר מציג את החיבור האנושי כעניין חמקמק ולעיתים בלתי צפוי, שבו היופי החיצוני והקסם אינם הגורמים המכריעים.
השיר גם מציף את האפשרות שהאהבה האמיתית מתעוררת דווקא במפגשים הלא-צפויים, המבוססים על משהו עמוק יותר מהמשיכה החיצונית.
ב-3 בנובמבר 1968 הוצג "בא אלי נער" כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של גלי צה"ל.
בשבוע לאחר מכן דורג במקום העשירי – שיאו במצעד.
אולם ב-17 בנובמבר יצא מהדירוג השבועי.
באב אל-מנדב הוא מצר ים המפריד בין אסיה לאפריקה.
המצר מקשר בין ים סוף בצפון, למפרץ עדן שבאוקיינוס ההודי מדרום.
בצד האסייתי שוכנת תימן שבחצי האי ערב, ובצד האפריקאי ג'יבוטי ואריתריאה שבקרן אפריקה.
משמעות שמו בערבית היא "שער הדמעות", וניתן לו, על-פי אגדה ערבית, בגלל האנשים הרבים שטבעו בו ברעידת האדמה, שגרמה להיפרדות אסיה מאפריקה.
האי פרים שבתחומו מחלק את המצר לשניים, כשחלקו המזרחי – מצר איסכנדר – רוחבו כ-5 ק"מ ועומקו כ-30 מ', וחלקו המערבי – דקת אל-מאיון – רוחבו כ-20 ק"מ ועומקו המקסימלי מעל 300 מ'.
סמוך לחופו האפריקני מצויים מספר איים קטנים, הידועים בשם "שבעת האחים" או "סוואבע".
על פי תאוריות מודרניות בדבר מוצאו והתפשטותו של ההומו סאפיינס, החל המין האנושי את צעדיו הראשונים באפריקה, וממנה התפשט צפונה לאסיה דרך מצר באב אל-מנדב והאיים שבתחומו, כשענפים ממנו פנו מזרחה לאזור רוסיה וסיביר, וחלקים אחרים לאירופה.
עם פתיחת תעלת סואץ לשיט ב-1869, עלתה חשיבותו האסטרטגית והכלכלית של באב אל-מנדב, כחלק מנתיב השיט המרכזי בין האוקיינוס ההודי והים התיכון.
מדי שנה עוברות בו כ-20,000 ספינות, בנפח מטען של כ-400 מיליון טון.
ב-2013 עברו במצר 3.8 מיליון חביות נפט (נפט גולמי ותזקיקיו) ביום, וזאת לעומת 2.9 מיליון חביות ביום ב-2009.
עוד לפני פתיחת תעלת סואץ, התחוללו סביב באב אל-מנדב מאבקי שליטה, בעיקר בין המעצמות הקולוניאליות בריטניה וצרפת.
האי פרים שבמצר, לדוגמה, נכבש על ידי צרפת כבר במאה ה-18, ומאז נכבש על ידי בריטניה ושוב על ידי צרפת, כשבהמשך צורף למושבה הבריטית עדן, ולבסוף לדרום תימן העצמאית.
בשנת 2018 בהוראת נאסר שבאני, בכיר במשמרות המהפכה, כוחות החות'ים בתימן תקפו שתי מכליות נפט סעודיות בבאב אל-מנדב.
ב-11 ביוני 1971 נפגעה בבאב אל-מנדב המכלית הישראלית "קוראל סי", שהפליגה בדגל נוחות ליברי, בפיגוע של החזית העממית לשחרור פלסטין.
המחבלים התקרבו בסירת מרוץ אל המכלית וירו עליה עשר פצצות בזוקה, שחלקן פגעו בספינה וגרמו להתלקחות שתי דליקות.
הדליקות כובו והמכלית שניזוקה המשיכה בהפלגתה לאילת.
בעקבות התגברות איומי הטרור על השייט הישראלי דרך המצר, נשלח במאי 1972 לוחם המוסד ברוך מזרחי לתימן לאיסוף מידע על פעילות גורמי טרור שם.
מזרחי נחשף בידי שירותי הביטחון התימניים, נעצר והוסגר למצרים, משם שוחרר לישראל במסגרת עסקת שחרור אסירים לאחר כשנתיים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הכריזה מצרים על חסימת באב אל-מנדב בפני ספינות ישראליות.
ההסגר נותר על כנו עד לחתימת הסכמי הפסקת האש, ב-11 בנובמבר 1973.
במהלך מלחמת חרבות ברזל ב-2023, הכריז ארגון החות'ים מתימן על כוונתו לתקוף כל ספינה שתעבור במצר ובים סוף לכיוון ישראל, זאת עד הפסקת הלחימה ברצועת עזה.
גרשון אוריון, מיצרי באב-אל-מנדב וחופש השייט, 'מערכות ים' 109, יולי 1972, עמ' 6.
באב א-זהרה היא שכונה במזרח ירושלים, מצפון לעיר העתיקה, השוכנת בין שער שכם ושער הפרחים מדרום, למושבה האמריקאית ושייח ג'ראח בצפון.
ובין שדרות בר-לב ושכונת מאה שערים במערב, לשכונת ואדי אל-ג'וז במזרח.
שער הפרחים, הקרוי בערבית באב א-זהרה, העניק לשכונה את שמה.
השכונה נוסדה בסוף המאה ה-19 לאורך הדרך לשכם ובקרבת גן הקבר.
השכונה הייתה אחת השכונות הערביות הראשונות שהתגבשו מחוץ לחומות ירושלים.
בתקופת המנדט הבריטי, וביתר שאת לאחר חלוקת ירושלים בשנת 1948, הפכה השכונה למרכז העסקי והמסחרי במזרח ירושלים.
רחובותיה הראשיים של השכונה, דרך שכם ורחוב צלאח א-דין, הם עורקי המסחר של הקהילה הערבית בירושלים, בהם שוכנים סניפי הבנקים המרכזיים ומסעדות, והם למעשה המשכו הצפוני של שוק העיר העתיקה בירושלים.
במזרח השכונה, שוכן מוזיאון רוקפלר לארכאולוגיה שנחנך ב-1937. בצפון השכונה, המזוהה כמושבה האמריקאית, לאורך רחוב צלאח א-דין, שוכנים בית המשפט המחוזי, משרד המשפטים ולשכת היועץ המשפטי לממשלה, וכן אתרים נוצרים רבים.
ברחוב אבו עובידה בשכונה ניצב האוריינט האוס.
ברחוב נוזהה ממוקם תיאטרון אל-חכוואתי, שפעל במקור כבית קולנוע.
בשכונה פעלו עוד שלושה בתי קולנוע עד שנות ה-80 של המאה ה-20, קולנוע אל־חמרה, קולנוע אל־קודס וקולנוע אל־נוזהה (אולם תיאטרון אל-חכוואתי).
באב חוטה היא שכונה ברובע המוסלמי, באזור הצפון־מזרחי של העיר העתיקה בירושלים, הגובלת במתחם הר הבית במזרח ובשער הפרחים במערב.
השכונה קרויה על שם אחד מהשערים הצפוניים של הר הבית, בעל שם זהה.
השכונה נחשבת לאחד האזורים העניים ביותר של ירושלים.
בשכונה גרים בעיקר צוענים, בראשות המוח'תאר עבד-אלחכים מוחמד דיב סלים.
באזור זה היו שני ניסיונות התיישבות של יהודים במהלך המאה ה-19. בראשית המאה, עם חידושה של העדה האשכנזית בירושלים, התגוררו רוב האשכנזים ברובע זה ואף רכשו בו בתים וחצרות.
למרות זאת, הם לא הצליחו להתבסס במקום ובמשך הזמן עברו רובם לאזור הרובע היהודי בו שכנה העדה הספרדית הוותיקה.
במחצית השנייה של המאה ה-19, בעקבות הגידול באוכלוסייה היהודית ומצוקת הדיור ברובע היהודי, החל תהליך היציאה מהחומות וחיפוש אזורי מגורים חדשים בתוך חומות העיר העתיקה.
ניסיון ההתרחבות הראשון בתוך החומות נעשה בשנת 1886 באזור באב אל חוטה על ידי ראשי הכוללים.
לשם כך נרכש מגרש רחב ומספר חצרות עתיקות במטרה להרוס את המבנים העתיקים ולבנות במקומם שכונה חדשה, אולם בשל הפרעות שונות גם ניסיון זה נכשל.
ב-1891 דיווח אברהם לונץ: "ברובע העיר הזה הכולל כל גבעת בצעיתא הישנה, יושבים מושלמנים מדלת העם במספר מעט, ורובו מלא חורבות ומקומות פנויים, מאחינו יושבים בו אך כעשרים משפחה, מרביתם בחצר אחוזת כולל ורשה".
עקב תנאי המחיה הקשיים ומצבם הירוד של הבתים עזבו היהודים את השכונה.
רק רחל גרין, נשארה במקום כדי לשמור על ההתיישבות היהודית במקום.
חוקרי ירושלים פנחס גרייבסקי ושבתי זכריה תיעדו אותה בכתביהם:
לאחר פטירתה של רחל גרין ב־1934, פסקה ההתיישבות היהודית במקום.
בשנת 1920 החלו בני קהילת הצוענים בירושלים להתיישב בבתי השכונה הרעועים, רובם גרו עד אז באוהלים ליד אזור שער מנדלבאום, סמוך לשכונת מאה שערים, זאת באישור שלטונות המנדט הבריטי.
על פי עדותו של המוח'תאר עבד-אלחכים מוחמד דיב סלים, אביו שהיה ממנהיגי העדה בירושלים, הצליח להפסיק קטטה שפרצה בין יהודים וערבים, לאחר חתונה צוענית במאהל שמשכה צופים סקרנים רבים.
המושל הצבאי הבריטי רונלד סטורס ביקש שיבוא למשרדו למחרת, שיבח אותו על מעשיו, הכיר רשמית בעדה ונתן לו את התואר מוח'תאר.
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד ירושלים, כמו כל תושבי מזרח ירושלים, הם קיבלו מעמד תושבות, אך לא אזרחות ישראלית.
במשך מאות שנים שמרו בני הקהילה על זהותם הייחודית, לא נישאו לבני זוג שאינם מבני עדתם ושימרו את שפתם הייחודית.
אך במחצית השנייה של המאה ה-20 החלו לנסות להתערות בחברה הפלסטינית, ויתרו על לבושם המסורתי ועל בידול הקהילה.
למרות מאציהם הקהילה נשארה ברובה בתחתית הסולם החברתי, והסוציו־אקונומי.
נכון לתחילת המאה ה-21, הם עדיין סובלים מדעות קדומות ומשנאת זרים מצד סביבתם.
בשנת 1999 הוקמה עמותת "דומארי" לקידום הצוענים בירושלים, על ידי אמון סלים, פעילה ויוזמת מקרב הקהילה בירושלים.
אמון, השלימה לימודים גבוהים במכללה בהר הזיתים, והחליטה לפעול לשינוי מצבם של בני עדתה.
העצותה יזמה, בסיוע סניף ירושלים של המרכז לטיפוח יזמות עסקית, קרוסים מקצועיים לבני העדה.
באב אל-חארה (בערבית باب الحارة - "שער השכונה") היא אופרת סבון סורית שצברה קהל של עשרות מיליוני צופים בעולם הערבי, מרצועת עזה ועד לנסיכויות המפרץ הפרסי, ונחשבת לסדרת הטלוויזיה הפופולרית ביותר בעולם הערבי.
לאחר העונה השלישית ירדה מעט הפופולריות של הסדרה, אך היא שודרה בעונה רביעית וחמישית ואף נמשכה לעונה התשיעית שהסתיימה בשנת 2017
הסדרה מתארת את קורות תושביה של שכונה בדמשק בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, כאשר סוריה ולבנון היו תחת משטר קולוניאלי צרפתי.
הסדרה, המשודרת בעת חודש הרמדאן, מעוררת בצופיה נוסטלגיה ומחנכת לערכי בסיס של רעות ואחווה, וחזרה לשורשים הפשוטים של המסורת הערבית והאסלאמית.
הסדרה פונה לקהל בשכבות גיל נרחבות, וזוכה לקהל צופים של מוסלמים, נוצרים, דרוזים ויהודים.
הסדרה משודרת בתקופת הרמדאן, כחלק ממסורת שהתפתחה בשנים האחרונות לשידור אופרות סבון ברמדאן, בערוצים הדוברים ערבית, מתוך רצון לפנות לקהל הצופים ומשפחותיהם הנאספים בערב לשבירת הצום.
מפיק הסדרה, בסאם אל-מלה, הוא סורי, שהפיק את הסדרה עם צוות סורי עבור ערוץ הלוויין בבעלות סעודית המשדר מדובאי, MBC.
הערוץ נקלט במקומות רבים במזרח התיכון והוא פופולרי גם בישראל.
הסדרה מסמנת את מעבר הדומיננטיות בעולם התקשורת הערבית ממצרים לסוריה.
הזרמת הון ממדינות המפרץ לעולם התקשורת הסורי אפשרה את פריצתם של כישרונות בתחומי הקולנוע והטלוויזיה, שהצליחו לרשת את מקומם של הסרטים המצריים, ששלטו בזירה זו במשך עשרות שנים.
העונה הראשונה של הסדרה, שכללה 31 פרקים, שודרה במהלך הרמדאן בשנת 2006. העונה זכתה להצלחה מרובה, ולשיעורי צפייה גבוהים ברחבי העולם הערבי, ושלוש עונות נוספות שודרו במהלך השנים 2007–2009, בחודש הרמדאן.
לאחר שידור העונה השלישית של הסדרה הודיעו מפיקי הסדרה על כוונתם לצלם עונה רביעית ועונה חמישית של הסדרה, לאחר שהתברר כי העונה השלישית שמרה על שיעורי הצפייה הגבוהים של העונות הראשונות.
השידור המשיך בערוץ MBC, אף שהעונה השלישית שודרה במקביל בערוץ לובי בשם "ליביה אל-שבאבייה".
העונה הרביעית שודרה בערוצי MBC1, MBC Maghreb, ו-Nessma TV.
עלילת הסדרה והנושאים הנדונים בה
הסדרה מתרחשת בשנות ה-30, בהן היו סוריה ולבנון ומדינות הלבנט תחת שלטון קולוניאלי צרפתי.
הסדרה מתמקדת במעבר בין החברה הישנה שהתגבשה בתקופת האימפריה העות'מאנית לבין החברה החדשה, העוברת דרך הקולוניאליזם אל העצמאות והמודרניות.
הסדרה יוצרת נוסטלגיה לתקופה זו, לערכיה ולמנהגים שנהגו בה, תוך שהיא משבחת את הפשטות ואת ערכי הכבוד שנהגו אז, בטרם הביאו שנות העצמאות והקולוניאליזם למשבר בין-דורי ולשחיקת הערכים ונטישתם עבור ערכים אחרים.
יוצר הסדרה, באסם אל-מולה, הסביר כי התכוון ליצור נוסטלגיה ל"עולם עם ערכים, כבוד, אבירות, ורוח מהפכנית".
העולם המתואר בסדרה מתרחש בעיר העתיקה בדמשק שבה היו שכונות רבות ובכל אחת מהן היה מוכתר, אדם מבוגר שקיבל את הערכת התושבים בשל חכמתו ויושרתו.
סביב המוכתר היה גרעין של אנשים שניהל את ענייני השכונה, והחליט בנוגע לחיי תושביה.
העשירים תרמו מכספם לשכונה, והעניקו אותו למוכתר על מנת שיחלק אותו כראות עיניו, לטובת התושבים.
עם זאת, כולם נתפסו כשווים, בשל עקרונות השוויון העומדים בבסיס דת האסלאם.
הסדרה מתארת את החיים בשכונה הדמיונית א-דבע, ובשכונות סמוכות כשכונת אל-מאוי, ובמיוחד מתמקדת במשפחתו של אבו עיסאם, רופא שכונתי.
בעונה השלישית עומד במרכז העלילה ה"עקיד" אבו שיהאב.
"עקיד" הוא גם דרגה צבאית בצבא הסורי של היום, המקבילה לאלוף-משנה בצה"ל, אך גם תואר לא רשמי, שכן המדובר בעלילת הסדרה באדם העוסק במרי נגד המשטר הצרפתי, ולא בצבא מסודר.
לכל שכונה היה "עקיד" משלה.
הדמויות בסדרה מועמדות מול הערכים להם מטיפה הסדרה.
כך למשל, כהפוגה קומית, ישנו קו עלילה המתאר את עלילותיהם של פאוזיה ואבו באדר, זוג שבניגוד למסורת המקובלת בה הגבר הוא הדומיננטי, הדומיננטית היא האישה, השולטת בגבר ובמעשיו.
עניין זה מובא בצורה יותר רצינית בעלילות אחרות, כגון קו העלילה המספר על גירושיו של אבו עיסאם מסועאד.
ראיית עולם נוסטלגית זו, המצויה בבסיס הסדרה, עומדת בניגוד לחיים האורבניים בדמשק של ימינו, ונשארת רק כמסורת על ימים טובים שחלפו ואינם.
העונה הרביעית של הסדרה תיארה כיצד עומדים תושבי השכונה במצור צרפתי, ונאבקים בו, מתוך אנלוגיה ברורה לסגר על עזה.
שאוקת אבו עיסאם (עבאס א-נורי) – הרופא שסביב סיפורו מתבססת הסדרה, בעלה של סועאד (עד לגירושיהם).
מת בפתח העונה השלישית של הסדרה.
"עקיד" אבו שיהאב (סאמר אל-מסרי) - האיש החזק בשכונה, מארגן המרי כנגד השלטונות.
סועאד (צבאח אל-ג'זירי) – אשתו של אבו עיסאם, ואחותו של אבו שיהאב.
עיסאם (מילאד יוסף) – בנם הבכור של שאוקת וסועאד.
מועתז (ואיל שראף) – בנם הצעיר של שאוקת וסועאד, הרוצה להרוג את הצרפתים שפגעו באביו.
דלאל (אנאהד פיאד) – בתם של שאוקת וסועאד.
ג'מילה (טאג' חיידר/דאנה ג'בר) – בתם של שאוקת וסועאד.
אלידעשארי (בסאם כוסא) – דמות שלילית של פושע שהופיע בעונה הראשונה של הסדרה ומת לאחר שהביע חרטה.
אבו ר'אלב (ניזאר אבו חג'ר) – מוֹכר בָּלילה מהשכונה היריבה, מסית ומתסיס, יריבו של אבו עיסאם.
פיריאל (ופאא מוסלי) – אלמנה העוסקת באריגה, רכלנית שכונתית, שהביאה למשבר בחיי הנישואים בין אבו עיסאם וסועאד ובין לוטפיה ועיסאם.
לוטפיה (ליליא אל-אטרש) – אשתו של עיסאם ובתה של פיריאל.
אום זאכי (הודא שערווי) – אלמנה זקנה בשכונה המשמשת כמיילדת ומייעצת לנשים אחרות בשכונה.
בַּאב אַ-שַּרְקִי השער המזרחי) היא שכונה ישנה במזרח העיר העתיקה בבגדאד, על הגדה המערבית של נהר החידקל.
כיום השכונה ממוקמת במרכז העיר המודרנית, ושווקיה מהווים את אחד המעוזים החשובים ביותר של צבא המהדי, המיליציה השיעית הגדולה בעיראק.
למן הכיבוש האמריקאי של עיראק, היה לאחד מהאתרים המרכזיים של פיגועי ההתאבדות בעיר.
ב-22 בינואר 2007, ביום השני של חודש מוחרם שראשיתו מקודשת בשיעה לציון רצח האמאם חוסיין בכרבלא, שתי מכוניות התפוצצו ברחובות שוק באב א-שרקי וגרמו למותם של 88 אנשים ולפציעתם של 160 אחרים.
פיגוע זה היה אחד הפיגועים העקובים ביותר בדם מאז הפלישה האמריקאית לעיראק במרץ 2003.
הפיגועים תוזמנו במטרה לגרום לנזק מקסימלי והתרחשו בצהרי היום, הזמן העמוס ביותר בשווקים.
כל אחת ממכוניות התופת נשאה כ-100 ק"ג של חומרי נפץ, והדי הפיגועים נשמעו בצידה השני של העיר מעבר לחידקל.
לאחר הפיצוצים מספר גדול של גופות נערמו אחת על השנייה בארגזי עץ והועמסו על רכבי פינוי, בעוד שאחרות הושחתו ונקרעו לחתיכות קטנות מההדף.
בעקבות הפיצוצים התלקחו לא פחות מתריסר מכוניות שחנו בקרבת מקום.
ענני העשן הסמיכים נסחפו לתוך "האזור הירוק" של בגדאד, מרחק של כמעט קילומטר.
הפיגוע בבאב א-שרקי לא ייחודי, ומהווה דוגמה טיפוסית לפיגועי ההתאבדות שזעזעו את עיראק בשנים הראשונות לאחר הכיבוש האמריקאי.
הפיגועים כוונו אל מטרות אזרחיות מתוך המאבק העדתי על השליטה בעיראק בין הסונים לשיעים.
קרוב לוודאי שהפיגוע היווה מעשה נקם סוני בעקבות רציחתם של עשרות סונים בידי שיעים בשבועות הקודמים באזור זה של בגדאד.
בּאבּ אַל-עזיזיה הוא מתחם מבוצר בפאתי דרום טריפולי, בירת לוב, המורכב ממחסומים צבאיים ומתחם ממשלתי ששימש כמעונו הרשמי של שליט לוב, הקולונל, מועמר קדאפי ב-42 שנות שלטונו (1969–2011).
גדוד מוחמד אל-מכריף הוא היחידה הצבאית שהייתה אחראית על אבטחת המתחם, אלא שעם פרוץ המורדים למתחם באוגוסט 2011, במסגרת ההתקוממות בלוב (2011) התפרק הגדוד מנשקו.
שטח המתחם הוא 6 קילומטרים מרובעים.
מיקומו בדרום טריפולי קרוב לקצה הצפוני של הכביש המהיר המוביל אל נמל התעופה הבינלאומי של טריפולי.
המתחם, מורכב ממבני ממשל ובניינים אשר שירתו את משפחת קדאפי.
בנוסף, במתחם שוכן בית "א-סומוד" (בית העמידה האיתנה), ששימש כבניין מגוריו הרשמי של קדאפי, וממבואות תת-קרקעיים.
המתחם היה נתון כמה פעמים להתקפות אוויריות, לראשונה בשנת 1986, ולאחר מכן בשנת 2011 במסגרת התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב.
באב אל-עזיזיה היה מוקד ההפצצות של ה-15 באפריל 1986 כאשר מטוסי חיל האוויר האמריקני הפגיזו מטרות בלוב, בהוראת נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, כתגובה לפיצוץ הדיסקוטק בברלין זמן-מה קודם על ידי סוכנים חשאיים לובים, כשבדיסקוטק שהו חיילים אמריקניים.
בעקבות התרעות מצד ראש ממשלת מלזיה קרמנו מיפסוד בוניצי וראש ממשלת איטליה בטינו קראקסי, משפחת קדאפי הספיקה לעזוב את המתחם ממש לפני שהופצץ.
על פי הדיווחים, מועמר קדאפי עצמו ושניים מבניו נפצעו, אך בתו חנה נהרגה בהתקפה.
במשך זמן רב המתחם לא שוקם ושופץ ומשפחת קדאפי עברה להשתכן אחר כך במבנים צבאיים בתוך המתחם.
בעקבות המתקפה הוצבה אנדרטה במתחם המציגה אגרוף קפוץ מזהב סביב מטוס אמריקני, באזור ששימש את מועמר קדאפי רבות בעת נאומיו בפברואר-מרץ 2011.
ב-20 במרץ 2011 המתחם הופצץ על ידי כוחות הקואליציה של ברית נאט"ו, על מנת לפגוע בפיקוד הצבאי הבכיר של לוב שמשתכן במתחם.
למחרת הייתה כוונה לבצע הפגזה נוספת, אך כיוון שהמתחם היה מוקף באזרחים, המבצע בוטל והטלוויזיה הלובית הציגה פסטיבלים שנערכו סביב המתחם.
ב-24 באפריל כוחות נאט"ו יצאו שוב לפשיטה אווירית, לאחר שהזהירו את אזרחי לוב והם הפציצו שוב את מתחם באב אל-עזיזיה.
במהלך ההפגזות הופצצו אולפני הטלוויזיה הלובית ומבני צבא, אך הטלוויזיה הלובית הציגה 19 גופות בבתי החולים וטענה כי אלה אזרחים שנהרגו בהפגזות נאט"ו, כך למשל גם טען דובר ממשלת קדאפי, מוסא איברהים.
ב-25 במאי חמישה טילים נורו על המתחם, סמוך למקום שהותו של הקולונל קדאפי.
דובר ברית נאט"ו טען כי שלטון קדאפי עשה שימוש במתחם כמטה ליחידות צבאיות ורכבים משוריינים שביצעו התקפות על אזרחים, מה שחייב את התערבות כוחות נאט"ו, כאשר מנגד המשיכו דובריו של קדאפי לטעון כי כוחות נאט"ו מנסים לחסל את קדאפי בכל מחיר.
ב-28 במאי הופגז באב אל-גאשיר, מתחם סמוך לבאב אל-עזיזיה וכוחות נאט"ו טענו כי הפציצו רכב אספקה שהיה בדרכו אל המתחם של קדאפי.
מועמר קדאפי החזיק במעון רשמי נוסף בעיר בנגזי, אך זה נהרס בעת התקפות המורדים.
ב-21 באוגוסט 2011 דווח כי כוחות המורדים נכנסו אל העיר טריפולי משני כיוונים, בדרכם ללכוד את מועמר קדאפי במעונו.
בהמשך היום דווח כי המורדים פרצו למתחם באב אל-עזיזיה והחלו בחיפושים קדחתניים אחרי המנהיג הלובי במבואות התת-קרקעיים של המתחם המבוצר, שגודלו כפרבר שלם.
מועמר קדאפי החזיק במעון רשמי גם בעיר הולדתו, סירת.
בעת שהתבצר בארמונו, במהלך ההתקוממות, קדאפי - הידוע כחובב שחמט מושבע - הזמין אליו את קירסאן איליומז'ינוב, יו"ר פיד"ה, למשחק שחמט משותף.
ב-23 באוגוסט 2011, כאשר כוחות המורדים ביצעו חיפושים אחריו, הועלו השערות כי קדאפי נמלט, אך קירסן אילומז'ינוב טען כי שוחח בטלפון עם קדאפי וזה הצהיר באוזניו כי הוא עדיין בטריפולי ואינו מתכוון לעזוב.
חרף החיפושים הקדחתניים אחריו, קדאפי לא נמצא והועלו השערות כי הוא נמלט במנהרה תת-קרקעית אל מעונו בסירת.
בא-נב-דג'ד הוא אל מהמיתולוגיה המצרית בהתגלמות אייל.
בא-נב-דג'ד קשור לאל השמש רע ולפוריות.
עיקר הפולחן של בא-נד-דג'ד היה בעיר מנדס שבדלתה של הנילוס במצרים העתיקה.
בא-נב-דג'ד הופיע בסיפורי המאבקים בין הורוס וסת- שם מצוין כי הוא נמצא בדרום מצרים ומהווה את משכנו של ח'נום.
בא-נב-דג'ד מקושר גם אל האל המצרי ח'נום, ופעמים רבות הם הופיעו כאל אחד.
"בא לי לחבק אותך" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן.
השיר יצא לאור ב-21 במאי 2018, כסינגל השני מתוך אלבומה הרביעי חיים שלי, על ידי חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט.
בשונה משאר שירי האלבום, לא הצליח השיר להיכנס אל מצעד השירים של מדיה פורסט.
השיר נכתב והולחן על ידי עדן חסון והופק על ידי יעקב למאי.
השיר הוא בלדה ים-תיכונית, ובן זקן שרה בו על רצונה לחבק את בן הזוג שלה, ועל כך שהיא אוהבת אותו למרות הכל.
טרם פורסם הווידאו קליפ הנלווה של השיר, העלתה עדן בן זקן לערוץ היוטיוב שלה את האודיו שלו ב-21 במאי 2018. באודיו ניתן לראות את עטיפתו של הסינגל.
נכון למאי 2020, מונה הצפיות של האודיו עומד על כ-10 מיליון צפיות.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב, תוך שהעניק לו ציון של שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה, בעוד דודי פטימר סקר את השיר בשלילה, תוך שיצא על השימוש בעברית קלוקלת בשיר ואמר כי
"באב אל וואד" הוא שיר עברי שכתב המשורר חיים גורי כשיר זיכרון ללוחמים שלחמו על פריצת הדרך לירושלים במלחמת העצמאות ולאנשי השיירות שניסו להגיע אליה.
שמו הוא השם הערבי של שער הגיא שהיווה את המכשול בדרך אליה.
השיר נכתב בשנת 1949, תוך כדי המלחמה, ואף הולחן אז על ידי שמואל פרשקו (בן שלמה).
בתקופת מלחמת העצמאות, כמו גם עד אליה, הייתה ירושלים תלויה באופן מוחלט באספקה חיצונית, שהגיעה בעיקר מאזור תל אביב.
עם פרוץ מלחמת העצמאות מיד לאחר החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר על תוכנית החלוקה, הבינו ערביי האזור שכדי להכניע את ירושלים עליהם ליצור מצור סביבה ולמנוע הכנסת אספקה חיונית, והיות שירושלים מוקפת מכל רוחותיה בכפרים ערביים החולשים על כל פתחיה הדבר היה אפשרי עבורם בקלות.
במיוחד היה הדבר קל בדרך הישירה ממישור החוף אל ירושלים, הואיל ובמעברה בשער הגיא נעשית הדרך צרה, ועוברת לאורך שישה קילומטרים בעמק שבין רכסי הרים המתנשאים משני צידיה וחולשים עליה.
המערכה על הדרך לירושלים הייתה מהקשות ביותר במלחמה, וקרוב לשליש מחללי מלחמת העצמאות נפלו בקרבות על ירושלים או בסביבותיה.
חיים גורי עצמו היה לוחם בפלמ"ח, וחבריו היו מהנופלים בקרבות אלו.
המסר המרכזי של השיר הוא הערך של זיכרון החברים שנפלו בקרבות על הדרך לירושלים, כמו שניכר בפזמון ובשורות הסיום של השיר:
השיר ערוך כעמידה של המשורר במקום שבו נערכו הקרבות המרים והעלאת הזיכרונות.
בבית הראשון הוא מתאר את עצמו כניצב בשער הגיא, על הדרך העולה לירושלים, כאשר במרחק ממנו שוכן הכפר הערבי בית מחסיר.
כפר זה היווה משכן לכנופיות ערביות ופלוגות הלגיון הערבי שהיו יוצאות לתקוף את מוצבי הפלמ"ח, ואשר צלפיו טיווחו את שיירות האספקה לעיר הנצורה.
בבית השני מתוארים הקרבות המייגעים, אשר הודות להם "פה שוכנים ביחד עצב ותפארת" – עצב על הנופלים והפגיעות לצד תפארת הגבורה והניצחון.
הצפת הזיכרונות מביאה אותו אל הבית השלישי, ההיזכרות בדמויותיהם של הנופלים: "ואני זוכר אותם אחד אחד"; בקרבות שנערכו כתף אל כתף: "כאן לחמנו יחד על צוקים וטרש"; וברעות שביניהם: "כאן היינו יחד משפחה אחת".
השיר מסתיים בתיאור אופטימי של ימים יפים ופורחים ומצווה על ההולך בדרך הפסטורלית לא לשכוח את שהיה: "יום אביב יבוא ורקפות תפרחנה, אודם כלנית בהר ובמורד.
זה אשר ילך בדרך שהלכנו אל ישכח אותנו, אותנו באב אל וואד".
הפזמון החוזר מדגיש את התחינה לזכור לנצח את שמות הנופלים, תוך תיאור של הדממה המעיקה לאחר הפסדים בקרבות; הנופלים מוטלים בצדי הדרך, ולצידם שלדי הברזל, המשוריינים שנפגעו ונשרפו בקרבות – דוממים.
השיר בוצע לראשונה ב-1949 בידי שושנה דמארי.
לאחר מכן שרה אותו יפה ירקוני בהופעתה הראשונה ללא מדים, אך פרסומו הרב בא לו בזכות אלבום שירי מלחמת העצמאות שהקליטה יפה ירקוני אשר נשא את שמו של השיר.
בראש השער של חוברת השיר נמצאת הקדשה במילים "מקדש ללוחמי שער־הגיא", אותן ניתן לפרש גם כ"מוקדש" בכתיב חסר וגם כמקדש.
השיר, לצד שיר "הרעות" (גם הוא של חיים גורי), הפכו לשניים מן שירים המזוהים ביותר עם מלחמת העצמאות.
נוסף על ירקוני ודמארי, השיר ידוע גם בביצועיהם של יהורם גאון, יזהר כהן, בעז שרעבי ושלמה גרוניך.
להקת "הבילויים" פתחה את אלבומה השני "שכול וכישלון" עם שיר בשם "באב אל וואד 38/א".
פזמון השיר משלב את "באב אל וואד" עם "סע לאט" של אריק איינשטיין.
הפרסום הראשון בדפוס של השיר היה בשבועון "קולנוע" של 27 באפריל 1950. השבועון נהג לפרסם מדי שבוע מילים וגם לחן של פזמונים ישראליים וזרים לצד מידע על סרטים הוליוודיים ותקצירי סרטים, רובם זניחים לחלוטין ונשכחו לתמיד.
שיר זה היה אחד מכמה בודדים שלא היו זניחים.
השיר כבר היה ידוע אז לכל בעל-פה מהביצועים הקוליים השונים של יפה ירקוני ושושנה דמארי, אבל זאת הייתה הפעם הראשונה שבה אפשר היה לקרוא אותו.
באב אל בחריין הוא בניין היסטורי הממוקם בכיכר המכס במרכז העסקים הראשי של מנאמה.
זה מסמן את הכניסה הראשית לשוק של מנאמה.
הבניין הוקם בשנת 1949 ותוכנן על ידי היועץ הבריטי לאמיר, צ'ארלס בלגרב.
הבניין ממוקם בשדרת הממשלה במנאמה.
הוא שוכן בסמוך לכביש המלך פייסל המוביל אל גשר המלך פהד, הגשר המחבר את המדינה אל ממלכת ערב הסעודית.
מספר אתרים בעלי חשיבות, כדוגמת הנמל הפיננסי של בחריין, נמצאים בקרבת הבניין.
האנדרטה עצמה שופצה בשנת 1986 כדי לשלב בתוכה מאפיינים שלאדריכלות אסלאמית.
בקומת הקרקע נמצאים כיום תחנת מידע וכן חנות עבודות יד.
האנדרטה מורכבת מקשת ענקית שמתחתיה עוברת דרך, המכונה לעיתים קרובות הכניסה לשוק של מנאמה.
הבניין מכיל מספר חנויות ובתי קפה.
באב אל בחריין צפוי לשמש תחנת מחלף למטרו בחריין.
"באבא" (מפרסית: بابا, אבא) הוא כינוי למקובל מיסטיקן, הנתפש אצל מאמיניו כבעל מופת ולפעמים בעל רוח הקודש.
אלו המכונים באבא עוסקים במתן ברכות וקמעות למאמיניהם, ייעוץ בנושאי שלום בית, רפואה, כלכלת בית ודומיהם.
מקור תופעת הבאבות בתרבות הערצת קדושים ומשפחותיהם אצל יהודי צפון אפריקה, והכינוי נפוץ בעיקר אצלם.
תופעה דומה הייתה במזרח אירופה אצל בעלי השם.
בדתות רבות משתמשים בשם אבהות כדי לתאר מנהיגים.
דוגמה ניתן לראות אצל מנהיגים רוחניים בהודו מהדת ההינדית שמשתמשים בשם באבא.
את הכינוי הצמידו אנשי המערב שהגיעו להודו.
מקור השם ביהדות הוא אצל יהודי צפון אפריקה וככל הנראה ברב ישראל אבוחצירא המוכר בכינוי הבאבא סאלי, שפירושו "האבא המתפלל" (סאלי או צאלי פירושו מתפלל).
על שם זה נקראו כל הבאבות רק "באבא" שפירושו לבד "אבא" גם ללא השלמת המשפט.
הראשון שכונה "באבא" בהקשר זה, הוא הבאבא סאלי (1889–1984), שהתפרסם כעושה מופתים ורבים נהרו אליו כדי לזכות בברכה, בבקבוק מים שזכה לברכתו או בקמע.
הבאבא סאלי עצמו כמעט ולא כתב קמעות, אולם בחצרו הסתופפו רבנים כותבי קמעות שקיבלו את הסכמתו.
האהבה אליו בלטה במיוחד בקרב יוצאי יהדות מרוקו.
לאחר פטירתו התפשטה תופעת ה"באבות", המייחסים לעצמם כוחות על-טבעיים.
את מקומו תפס בנו רבי ברוך אבוחצירא (הבאבא ברוך) שלמרות הרשעתו ומאסרו על לקיחת שוחד, כשהודיע בפומבי על חזרתו בתשובה המוני מאמיני אביו תפסו אותו כיורשו.
חצר נוספת הקים בבאר שבע רבי אלעזר אבוחצירא (בנו של הבאבא מאיר ונכדו של הבאבא סאלי), ונרצח בידי מאמין.
גם רבי דוד חי אבוחצירא (אח של רבי אלעזר) הקים חצר בנהריה.
מקובל נוסף שהקים חצר הוא רבי יאשיהו פינטו, נינו של הבאבא סאלי, באשדוד ובניו יורק.
בראשית העשור השני של המאה ה-21 התפשטה התופעה לכ-350 "באבות" ברחבי ישראל.
פניה לבאבא נחשבת לפעמים על פי ההלכה כעבודה זרה כאשר מנסים להיעזר בכוחות מאגיים ומסטיים באופן מלאכותי, ולהעניק, לפעמים באופן שקרי לדבר מסוים עוצמה גדולה ויכולת על-טבעית.
תעשיית הבאבות מגלגלת יותר ממיליארד שקל בשנה, אולם כיוון שהתשלום מתבצע בדרך כלל ללא דיווח לרשויות המס אין מידע מדויק לגבי היקף המחזור השנתי, עם זאת, על פי החוק הקיים תשלום עבור ברכה - פטור ממס.
על החוק הקיים התרעם מבקר המדינה בדו"ח לשנת 2014. בכמה מקרים חויבו באבות ובני משפחותיהם לשלם מס על התשלום שניתן להם.
בא מאו (בבורמזית: ဘမော်; 8 בפברואר 1893 – 29 במאי 1977) היה פוליטיקאי בורמזי שב-1937 התמנה לראש הממשלה הראשון של בורמה תחת שלטון הראג' הבריטי.
בהמשך כיהן כראש ממשלת מדינת בורמה במהלך מלחמת העולם השנייה, שהייתה לגרורה של האימפריה היפנית.
בא מאו התחנך במכללת יאנגון, אוניברסיטת קולקטה, אוניברסיטת קיימברידג' ואוניברסיטת בורדו, הרפובליקה הצרפתית, שם השלים דוקטורט במשפטים בשנת 1924. בא מאו התקבל ללשכת עורכי הדין האנגלית באותה שנה, ובהמשך הוא התפרסם בתור סנגור עבור מנהיג הבדלנים הבורמזי סאיה סאן בשנת 1931 בעת משפטו של האחרון על פעילותו נגד האימפריה הבריטית.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 המוקדמות הפך בא מאו ליריב בולט בתוכנית הממשלה הבריטית להפריד את בורמה מתחום שיפוטו של המשנה למלך בהודו, כיוון שהוא האמין שבורמה נפרדת תקבל מידה של ממשל עצמי קטנה בהרבה מהודו הבריטית כתוצאה מכך.
אולם בשנת 1934 הוא הפך את עמדתו, והסכים לתמוך בביורוקרטיה הנדרשת עבור החלוקה עם הקמתה של ממשלה קואליציונית בורמזית.
באותה שנה הוא מונה לשר החינוך של בורמה.
כאשר החוקה החדשה, הקובעת הפרדת בורמה מהודו, נכנסה לתוקף ב-1 באפריל 1937, בא מאו מונה לראש הממשלה הראשון, והוא כיהן בתפקיד עד שנפלה ממשלתו בפברואר 1939.
לאחר תבוסת ממשלתו, בא מאו כרת ברית עם מנהיגים בורמזים אחרים כדי להקים את סיעת החירות, שהתנגדה להשתתפות בורמה עם בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
באוגוסט 1940 הוא נעצר על ידי הבריטים בגין הסתה ונשאר במעצר עד הפלישה היפנית בשנת 1942. במהלך הכיבוש היפני (1943–1945), הוא מונה ל'אדיפאטי' (ראש המדינה) של מדינת בורמה, אשר הייתה למעשה גרורה יפנית.
הוא ברח ליפן כאשר בעלות הברית כבשו מחדש את בורמה.
לאחר תקופה קצרה בכלא של בעלות הברית, הוא חזר וניסה ללא הצלחה להיכנס לפוליטיקה ומאוחר יותר פרש לחיים פרטיים.
בא מאו נולד במאובין שבבורמה, הראג' הבריטי.
אביו היה או קיי (U Kye), פקיד ממשלתי.
בצעירותו חונך בבית ספר קתולי בעיר יאנגון, ולאחר מכן המשיך ללמוד במכללת יאנגון לפני שעבר לאוניברסיטת קולקטה בבנגל, הודו.
בא מאו בהמשך המשיך את לימודיו במשפטים באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה.
הוא השלים דוקטורט באוניברסיטת בורדו, הרפובליקה הצרפתית השלישית.
עם סיום לימודיו הוא הפך לעו"ד, נרשם כחבר לשכת עורכי הדין האנגלית וזכה לתהילה עקב הגנתו על מנהיג המורדים הבורמזים השבויים סאיה סאן, שהוביל מרד איכרים נגד רשויות השלטון הבריטיות.
מעורבותו של בא מאו בתיק משפטי זה היוותה עבורו מקפצה להתקדמות לתוך קריירה בפוליטיקה.
הוא דגל בחשיבות השלטון העצמי של בורמה, ובסופו של דבר תמך בעצמאותה של בורמה מהשלטון הבריטי לחלוטין.
בא מאו התנגד תחילה לקבלת שלטון בורמזי עצמאי מהמשנה למלך בהודו מכיוון שטען כי כל עוד בורמה מאוחדת עם שאר הראג' הבריטי, תנועות העצמאות השונות יכולות לשתף פעולה בצעקתם לזכויות מידי הבריטים.
לעומת זאת, טען בא מאו, כי אם תהיה תנועת העצמאות הבורמזית הלאומית מבודדת ממקבילותיה בתת-היבשת ההודית, השפעתה וחשיבותה, כמו גם הסיכוי שאכן תתקדם להשגת עצמאות, יקטן באופן משמעותי.
בא מאו שינה את ראייתו בנוגע למצב הנתון כאשר ב-1934 החל להשתתף בהליך הפוליטי שקרא להקמת ממשלת קואליציה של מפלגות לאומיות שיקימו ממשלה בורמזית ראשונה מסוגה תחת הסמכות של הרשויות הבריטיות.
באר מאו כיהן כשר חינוך בממשלת הקואליציה הראשונה, וב-1937 הוא התמנה לראש ממשלת בורמה הראשון.
לאחר שעזב את תפקידו בשנת 1939, הוא נעצר על ידי הבריטים באשמת הסתה בגין התנגדותו לכניסת ארצו למלחמת העולם השנייה ולהילחם למען הבריטים.
לאחר הפלישה היפנית לתאילנד החלה תנועה יפנית לעבר כיבוש בורמה מידי הבריטים, אם המטרה הסופית לעורר מרידות בדלניות נגד הרשויות הבריטיות בתוך הודו עצמה ולהוביל לנפילת תת-היבשת ההודית לתחום השפעה יפני.
הפלישה היפנית לתוך בורמה בתחילת 1942 סימנה את תחילתה של המערכה על בורמה.
היפנים שחררו את בא מאו ממעצרו וניצלו בהצלחה את התמיכה העממית בו.
ב-1 באוגוסט 1942 הוא נבחר לראש ממשלת הבובות היפנית ב"מדינת בורמה"; מאוחר יותר באותו החודש הכריז מלחמה נגד בעלות הברית.
בתחילה האמין בחזון היפני של בורמה עצמאית תאורטית ועזר להפיץ את התעמולה שיפן נמצאת בבורמה כדי לשחרר את המדינה מהאימפריאליזם המערבי.
בא מאו אף היה מעורב בוועידת מזרח אסיה רבתי של שכללה נציגים משאר הגרורות היפניות במסגרת מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי.
בתוך הפגישה, פגש בא מאו בראש ממשלת יפן, הגנרל הידקי טוג'ו.
בא מאו לבסוף החל לפנות ליפנים בדרישות ובטענות לנוכח הפשעים שביצעו כוחותיהם בתושבים הבורמזים.
בסופו של דבר, הוא פנה למאמץ להגן על בני ארצו מפני התעללות של הכוחות היפנים בתוך המדינה.
כאשר הכוחות היפנים באזור התמוטטו בתחילת 1945, ממשלת בא מאו התפרקה, והוא ברח ליפן עצמה מפני בעלות הברית.
לאחר כניעת האימפריה היפנית החל הכיבוש האמריקאי של יפן.
בא מאו נעצר בידי הרשויות האמריקאיות ונעצר ביפן עצמה לזמן קצר לפני שהועבר בידי הרשויות חזרה לבורמה.
בא מאו נשאר מעורב בתוך הפוליטיקה הבורמזית לאחר המלחמה.
הוא נפטר ביאנגון בשנת 1977.
"בא מן השתיקה" הוא שיר שכתב והלחין קובי אפללו ועיבד איתן חן.
השיר יצא לאור בשנת 2006, היה השיר הראשון שאפללו הוציא לרדיו, ושיר הנושא של אלבומו הראשון.
הרעיון של הפזמון של "בא מן השתיקה" נולד אצל אפללו כשלמד בכיתה ח'.
באותה תקופה הוא לא היה תלמיד טוב וכשהמורה כמעט סילקה אותו מהשיעור עלה למוחו הרעיון לכתיבת השיר.
הבית נוצר מתוך חלום משונה שחלם ומתוכו הוא חיבר את השיר.
בתחילת 2006 אפללו הוציא את השיר לתחנות הרדיו, אך השיר לא זכה להצלחה גדולה.
כשהופץ מחדש בסוף 2006 החלו תחנות הרדיו להשמיעו.
השיר הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב־14 בדצמבר 2006, זכה להצלחה וצעד 12 שבועות, עד 15 במרץ 2007. בשיאו הגיע למקום הרביעי (8.2.2007), ובמצעד השנתי תשס"ז (2007) של התחנה דורג במקום ה־23.
בא לשכונה בחור חדש הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק.
השיר יצא לאור בשנת 1984, והוא נכלל כרצועה השנייה באלבום הבכורה של הזמר, "אולארצ'יק".
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי אולארצ'יק.
קרדיט נוסף, על תהליך עיבודו, נזקף לאיתן גדרון, שעבד לימים עם אולארצ'יק במספר סינגלים נוספים שהוציא לאור.
השיר מושמע מפיה של בחורה, הנרגשת לבואו של בחור חדש לשכונה, וכיתר בנות השכונה רוצה אף היא להקסים אותו.
"בא לשכונה בחור חדש" הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-18 בדצמבר 1984. בשבוע לאחר מכן דורג במקום ה-23. ב-29 בינואר עלה למקום הראשון, שם שהה שלושה שבועות רצופים.
ב-12 במרץ יצא מהדירוג השבועי לאחר שצעד בו במשך עשרה שבועות רצופים.
במצעד הפזמונים של שנת ה'תשמ"ה הגיע השיר למקום ה-13.
בשנת 1990 ביצעו להקת צעירי תל אביב את השיר במסגרת הסדרה "לא כולל שירות".
בשנת 2010 ובשנת 2018 ביצעו להקת אקסום את השיר במסגרת הסדרה "עבודה ערבית" ובמסגרת התכנית "הכוכב הבא".
בשנת 2016 ביצעו השחקנים לי בירן, דניאל גד, טום באום וג'וי ריגר את השיר במסגרת הסדרה "Oboy".
"בא מזמן לזמן" הוא סינגל שהוקלט על-ידי הזמרת הישראלית שירי מימון.
השיר יצא לאור ב-25 ביולי 2022, על-ידי חברת התקליטים הליקון.
השיר נכתב והולחן על-ידי צמד היוצרים תמר יהלומי ויונתן קלימי, והופק מוזיקלית על-ידי אלדד ציטרין.
את השיר מלווה התזמורת הסימפונית ראשון לציון, בניצוחו של ציטרין.
השיר יצא לרגל הופעתה של מימון באמפי קיסריה.
הקליפ הרשמי שליווה את השיר, יצא מיד עם צאתו, וזכה למעל לחצי מיליון צפיות ביוטיוב.
את הקליפ ביימו שחר גחם ודורון סרי, וצילמו עידו ברלד ומתן כהן.
"בא לי לדבר" הוא שיר של צמד הזמרים-יוצרים הישראלים גיא ויהל.
השיר נכתב, הולחן עובד והופק בידי גיא ויהל ויצא לאור ב-15 בפברואר 2015.
ב-12 בפברואר 2015 חשפו צמד הזמרים-יוצרים הישראלים גיא ויהל את עטיפת הסינגל "בא לי לדבר" וכן את תאריך יציאתו הקרוב.
השיר נכתב, הולחן עובד והופק בידי גיא ויהל ויצא לאור ב-15 בפברואר 2015, מתוך אלבום האולפן השלישי שלהם, "שמיים בוערים".
השיר עוסק במעגל מתמשך של ריבים והשלמה בין בני זוג.
על פי מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי השיר הוא סוג של הכללה ובעוד הבחורות נוטות להתפרץ ולרצות שיקשיבו להן, הבחורים מבליגים, עד שהם אינם מסוגלים עוד.
יש שממשיכים להיות במשחק, יש שיעדיפו לשוב לרווקותם.
הוא הוסיף כי בשיר נדמה כי המוזיקה יוצאת לנתיב המרכזי בקצב מניע, מלודרמטית כאילו לדובר דחוף לספר ולפרוק, וכי ההפקה המוזיקלית "מסייעת בהעלאת מפלס המצוקה הרגשית, מטעינה את השיר במתח.
בא לו לדבר, והוא יותר מאשר מדבר – שר את הסיטואציה בדרמה גדולה כמו בנפשו היא".
המוזיקאי אסף אטדגי התבטא כי גיא ויהל "הצליחו לפצח את הנוסחה, שהיא בעצם נוסחת הפופ האוניברסלית, בתים חזקים ופזמון קליט.
זה נשמע מקצועי, וידבר גם למי שמחפש איכות וגם למי שמחפש פופ לא מזיק".
"בא ממך" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי מאור אדרי.
את השיר הוציאה באוקטובר 2015 לאור חברת התקליטים פליי רקורדס, כסינגל הרביעי מתוך אלבומו הרביעי של אדרי, "צלילים של תקווה".
השיר "בא ממך" הוא בלדה רומנטית בביצוע אדרי.
מילות השיר נכתבו והולחנו על ידי גילי זכאי, והעיבוד וההפקה המוזיקלית בוצעו על ידי צפריר יפרח.
השיר יצא בליווי קליפ רשמי שהועלה לערוץ היוטיוב של הזמר.
השיר מאופיין בטקסט בעל אופי רגשי, המתאר קשר זוגי והבעת תודה לדמות אהובה.
הבית והפזמון בנויים באופן המבליט את תחושת ההישענות של הדובר על בת-זוגו, תוך שימוש בלשון ישירה ופשוטה.
הוא משתלב בסגנון המוזיקה הים-תיכונית, תוך שימוש במבנה בלדה מסורתי ובאלמנטים הרמוניים המלווים את קו הלחן המרכזי.
עם יציאתו, הופץ השיר באמצעי הזרמת המוזיקה השונים, לרבות אפל מיוזיק וספוטיפיי, וזכה להשמעות במספר תחנות רדיו.
בביקורת שפורסמה באתרו של יוסי חרסונסקי, תואר השיר "בא ממך" כבלדת אהבה אינטנסיבית שבה הדובר מבטא תלות רגשית מוחלטת בבת זוגו.
חרסונסקי התייחס למילים כפשוטות ואף נדושות, אך ציין כי אופן הביצוע של מאור אדרי מעניק להן אמינות רגשית.
לטענתו, למרות אופיו האופטימי לכאורה של השיר, קיימת בו נימת תוגה המורגשת בביצוע הקולי של אדרי, אשר תורמת לעומק הרגשי של היצירה.
כמו כן, צוין כי הלחן נגיש וקליט.
באבא אסחאק קֶפֶרסּודי המכונה גם באבאי (בטורקית סלג'וקית: بابا اسحاق המאה ה-13) היה מנהיג דתי ומטיף מוסלמי תלמיד של מורה רוחני בשם באבא איליאס מח'וראסאן, שעמד בראש מרד של טורקמנים של אנטוליה נגד הסולטנות הסלג'וקית של רום.
המרד נודע כ "מרד הבאבאים " או המרד של באבא אסחאק והתרחש בערך בשנים 1241-1239.
במאה ה-13 קמו בקרב הטורקמנים הנוודים שנעו מערבה באימפריה הסלג'וקית מטיפים דתיים המכונים "באבא" או "אטא" - שייח'ים או דרווישים שהפיצו תורה סופית, האופיינית למסדר הוופאייה בגרסה עממית, כפרית ולוחמנית, אשר שילבה יסודות מיסטיים עם מסורות טורקמניות הטרום-אסלאמיות שאמאניות.
תורתם כללה יסודות מיסטיים שיעיים (באטיני/ע'ולאת) כמו, למשל, אמונה בגלגול נשמות, הערצה קיצונית לח'ליפה עלי בן אבי טאלב.
תנועתם נחשבת לאחד השורשים לצמיחת הזרם האלווי והבקטאשי באנטוליה.
השקפתם הייתה מנוגדת לאסלאם הסוני האורתודוקסי של השלטון הסלג'וקי באותה תקופה.
השפעתם הייתה גדולה על ההמונים הטורקמנים החצי-נוודיים שהתאסלמותם הייתה יותר שטחית, ושקופחו על ידי השלטון מבחינה כלכלית, למשל בחלוקת האדמות, ובנטל המסים, שהייתה לעומתית כלפי המדיניות הריכוזית של הסולטנים של רום וכלפי תרבותם המושפעת הרבה על ידי התרבות הפרסית.
בסביבות 1239 פרץ באנטוליה עימות קשה שנודע כמרד באבאי או מרד הבאבאים, אשר בראשו עמדו באבא איליאס ותלמידו, ה"מוּריד" באבא אסחאק.
באבא אסחאק כונה גם "קפרסודי" מכיוון שכנראה התגורר בקפרסוד, יישוב ששוייך בעבר לסוריה, כיום על יד אדיאמן בטורקיה בכורקיסטאן הטורקית
בהיסטוריוגרפיה הטורקית המודרנית נפוצו על מוצאו ותפקידו של באבא אסחאק תאוריות קונספירציה מסוימות.
לפי אחת מהן, שנתמכה על ידי חוסיין חוסמדין (1869-1939),
הוא היה איסאק, צאצא יווני מוסווה לשושלת קומננוס הביזנטית ותכנן להדיח את הסולטנות האסלאמית ולהקים באמאסיה מדינה נוצרית וסלית לביזנטים.
לצורך מטרה זו הטיף לאמונה מעורבת מוסלמית-נוצרית.
לדעת ההיסטוריון אהמט יאשאר אוג'אק אין ממש ראיות להשערה זו..
על פי טאהיר הרימי באלג'יולו, בזמן שלמד בשיראז אצל המלומד מוהי-אד-דין תאהימי התגייס באבא אסחאק כשליח של האסמעילים הניזארים מאלמות במטרה לערער את שלטון הסלג'וקים באנטוליה.
מאוחר יותר התמנה תאהימי כקאדי בסיווס.
באותה תקופה היו קבוצות טורקמניות שמצאו מקלט אצל האסמאעילים הניזארים בצפון-מערב איראן ואזרבייג'אן של היום.
לעומת זאת לפי ההיסטוריון הסלג'וקי אבן ביבי היה באבא אסחאק איש דת כופר שהיה מיומן בקסמים והשתמש בכלים מאגיים כמו קמעות,
באבא אשחאק היה תלמיד של מנהיג רוחני מחבל חוראסאן בשם באבא איליאס א-ח'וראסאני.
באבא איליאס הכריז על עצמו כנביא או משיח, ולכן זכה בקרב אנשיו לתואר "באבא רסול אללה".
לפעמים תואר זה יוחס גם לבאבא יסחאק אולם ההיסטוריונים הם בדעה שהוא היה רק המפקד הצבאי של תנועת המורדים הבאבאים, ונחשב ל"ח'ליפה" ויד ימינו של באבא איליאס.
בין חסידיו היו שחשבו שבאבא אסחאק הוא בן אלמוות.
חסידיהם של באבא איליאס ובאבא אסחאק רצו להתרחק מהלימוד האסלאמי האורתודוקסי הבסיסי ורצו שיורשה להם לשתות משקאות חריפים ולהתפלל עם מוזיקה.
הם לא רצו ללכת למסגדים או לצום ברמדאן.
ההיסטוריון חמד סובאני סבר שהיה לדרכם קשר ליהודים ולנוצרים.
ככל שהשפעתם של בבאבא איליאס ובאבא אסחאק גברה מספיק, נקראו חסידיהם לבצע "ג'יהאד" מזוין , נגד משטרו המושחת של הסולטן.
בהתחלת המרד שבראשותם הצליחו המורדים ה"באבאים" להשתלט על כמה ערים בולטות בצפון מזרח אנטוליה ולהביס מספר כוחות של השלטון.
אולם לבסוף ב-1241 נלכד באבא אסחאק והוצא להורג בתלייה.
ההתקוממות זו גרמה לצמצום המשאבים ולהיחלשות הסולטנות הסלג'וקית של רום ובסופו של דבר הקלה בשנת 1242 על התקדמותם של המונגולים באנטוליה.
ב-1243 הם כבשו את ארזרום והביסו את הסלג'וקים בקרב קסה דאג.
בעקבותיו הפכו הסלג'וקים לווסאלים של המונגולים.
רבי ישראל אבוחצירא (א' בתשרי ה'תר"ן, 26 בספטמבר 1889 – ד' בשבט ה'תשמ"ד, 8 בינואר 1984) היה רב ואב בית דין מחוז תאפילאלת, ראש ישיבה ומקובל מרוקאי-ישראלי.
נודע בציבור כמחולל ניסים, ורבים נהרו אליו לקבלת עצות וברכות.
מוכר בכינוי "באבא סאלי" (במקור: צאלי).
הבאבא סאלי נולד בעיר ריסאני שבמחוז תאפילאלת במרוקו.
משפחת אבוחצירא נודעה כשושלת רבנים, מקובלים ובעלי מופתים.
אביו היה הרב מסעוד אבוחצירא, בכורו של הרב יעקב אבוחצירא, בעל ה'אביר יעקב', ואמו הייתה מרת עיישה בן חמו.
אחיו היו הרבנים דוד ויצחק אביחצירא, המכונה "באבא חאקי".
בהגיעו למצוות נשא את רחמה, בת אחות אביו, שנפטרה כעבור שנתיים בעת לידת בתם, שלא שרדה.
בגיל 16 נשא את פריחה לבית אמסלם.
בי"ב באייר ה'תרס"ח (1908) נפטר אביו, רבי מסעוד, והבן הבכור רבי דוד מילא את מקומו.
פחות משנה לאחר מכן חילק רבי דוד את סמכויותיו, והבאבא סאלי התמנה בגיל 18 לראש הישיבה בריסאני.
הוא למד שחיטה, מילה וכתיבת סת"ם.
מגיל צעיר היה לומד בתענית דיבור במשך עשרים שעות ויותר ביממה, והנהיג עצמו בסיגופים.
הוא נהג לצום תענית רצופה, יום ולילה, ממוצאי שבת עד כניסת השבת הבאה.
הוא הרבה בטבילות, וכשהיו המים קופאים, היה יורד לטבול תוך כדי שבירת הקרח.
כמו כן, במשך חמישים שנה הנהיג נדר שלא לאכול בשר.
בשנת ה'תר"פ (1919) התנהלו קרבות בין התושבים המקומיים בריסאני לבין הכובשים הצרפתיים באזור.
התושבים חשדו שבני משפחת אבוחצירא שיתפו פעולה עם הכוחות הצרפתיים, וביום שבת, י"ד בכסלו תר"פ (6 בדצמבר 1919), הוצא רבי דוד להורג בידי מנהיג מקומי בירי תותח.
מקרה זה השפיע עמוקות על בני המשפחה בכלל ועל הבאבא סאלי בפרט.
נסיעותיו לארץ ישראל והמשך פעילותו במרוקו
לאחר מות רבי דוד בשנת ה'תר"פ (1919), ברחו הבאבא סאלי ואחיו, רבי יצחק אבוחצירא, לעיירה בודניב, ושם הקימו מחדש את ישיבתם.
באותו זמן התמנה הבאבא סאלי לרב של מחוז תאפילאלת.
בשנת ה'תרפ"ב (1922) נסע לארץ ישראל ולמד בישיבת המקובלים בית אל, אך לאחר זמן מה חזר לבודניב בהוראת רבו, ראש ישיבת תפילאלת, הרב משה תורג'מן.
בשנת ה'תרצ"ג (1933) נסע שוב לארץ ישראל, התגורר בביתו של הרב יוסף שלוש בעיר העתיקה בירושלים ולמד בחברותא עם רבי עזרא עטייה בישיבת פורת יוסף, עד שחזר שוב לבודניב בהוראת רבו.
בתקופה זו בבודניב נשא לאישה את מרים אמסלם.
בשנת ה'ת"ש (1939) נקרא לכהן כאב"ד בארפוד הסמוכה לריסאני.
בשנת ה'תשי"א (1951) עלה עם נשותיו וילדיו לישראל.
הם גרו בשכונת בקעה בירושלים, אך כעבור כמה שנים עברו לצרפת ומשם לתוניסיה ולמרוקו.
יש אומרים שעזב את ישראל בעקבות הפצרות שיקבל על עצמו את משרת הראשון לציון במקומו של הרב עוזיאל שנפטר אז.
בפעם אחרת רצה לעזוב את הארץ ולעבור להתגורר בסמיכות למקום מגוריו של הרבי מליובאוויטש, מכיוון שלא אהב את המצב הרוחני בישראל.
כאשר כתב על כך לרבי – הוא ענה לו שבארץ הוא מעין מלך, ולמלך אסור לעזוב את עמו; מה גם שעליו לדאוג לחינוך הדור הצעיר בארץ.
בסביבות שנת 1954 נשא לאשה את סימי, בת יעקב בן-שמחון.
ב-א' בטבת התשכ"ה (6 בדצמבר 1964) חזר לישראל עם משפחתו וגר ביבנה בקרבת חתנו, רבי אברהם אבוחצירא.
בשנת ה'תש"ל (1970) עבר לגור בנתיבות ושם גר עד פטירתו.
הוא נודע בישראל כמלומד בניסים וכבעל מופתים ורבים נהרו אליו כדי לזכות בברכה או לכוס מים או ערק שהתברכה על ידו.
אין עדות ידועה לכך שכתב קמעות, אך בחצרו הסתופפו רבנים ומקובלים אשר כתבו קמעות.
האהבה וההערצה אליו בלטו במיוחד בקרב יוצאי יהדות מרוקו.
היה לו יחס חם לתנועת החסידות, ובשנת ה'תשמ"א (1981) חתם על כרוז תמיכה באגודת ישראל.
בשנותיו האחרונות הידרדרה בריאותו והוא נאלץ להתיר את נדרו שלא לאכול בשר.
רבי ישראל אבוחצירא נפטר בנתיבות בבוקר ד' בשבט ה'תשמ"ד (8 בינואר 1984) ונטמן באותו יום בבית העלמין העירוני בלוויה המונית.
נקראו רחובות על שמו בערים ירושלים, בני ברק, ביתר עילית ועוד.
כן נקראו על שמו בתי כנסת, ושכונת הבאבא סאלי בנתיבות.
בימי חייו של הבאבא סאלי, לא התפרסמו כתבים בשמו מלבד כמה פיוטים בודדים שחיבר.
המפורסם מבין הפיוטים שכתב הוא "יודו לך רעיוני - אל מבטן יוצרי".
יש הטוענים כי למעשה כתב כתבים רבים, אך אלו נלקחו ונעלמו.
לדברי בנו, רבי ברוך אבוחצירא, בשנת תשנ"ח רכש כתב יד של חיבור מוקדם ולא מוכר של אביו.
הרב ברוך הוציא לאור את כתב היד לצד דרשות וחידושים ששמעו תלמידי הבאבא סאלי מפיו, בספר בשם "אהבת ישראל".
רק צילום של חלק מזערי מכתב היד מופיע בפתיחת הספר.
הספר זכה למכתב ברכה והסכמה מאת הראשון לציון הרב מרדכי אליהו.
הוא מכיל פירושים על הפסוק "ואהבת לרעך כמוך", וכיצד נרמזים בו קכ"ז ממצוות התורה.
לטענת נכדו הרב משה אליהו אביחצירא, כוונת המחבר הייתה להמשיך ולרמז על כל תרי"ג המצוות, אך לא ברור מדבריו האם כתב היד שעמד לרשותם היה חלקי או שמא בפועל לא נכתב עוד.
קבר הבאבא סאלי נמצא בנתיבות.
עליו בניין גדול, וסביבו פארק בצורת חמסה.
סביב הקבר התפתחה תעשיית מופתים וסגולות.
ביום השנה לפטירתו (ד' בשבט) מתקיימת בקבר הילולה המונית, המושכת רבבות מבקרים, בהם רבנים, אישי ציבור ופוליטיקאים.
מדי שנה פוקדים את הקבר כרבע מיליון איש.
הרב יחייא שניאור - רב שכונת מוסררה
הרב יוסף אבוחצירא - דיין בפאס ורבה של יבנה
הרב אליהו אבוחצירא - רבה של נצרת עילית
הרב אברהם אבוחצירא - רבה של יבנה לוד
הרב מכלוף לסרי (אלעסרי) - שו"ב ומקובל בבית שאן
הרב ישראל אליזרע - רבה של אשדוד
הרב יהודה שטרית - רבה של עפולה
הרב שמעון דיין - דיין בקזבלנקה ורבה של כפר יונה
הרב מרדכי אליהו - הראשון לציון והרב הראשי לישראל
הבאבא סאלי היה פוליגמי והיו לו, במהלך חלק מחייו, שלוש נשים באותו העת:
אשתו הראשונה, רחמה, בת אחות אביו, נפטרה כשנתיים לאחר נישואיהם בעת לידת בתם, שגם כן לא שרדה.
אשתו השנייה, פרחה לבית אמסלם (1889–1972), ילדה לו תשעה ילדים, אך רק שלושה מהם הגיעו לבגרות:
רבי מאיר אבוחצירא (1917–1983) שאותו ראה כממשיך דרכו, נפטר בחייו.
נישאה לבן דודה, הרב אברהם אבוחצירא, שהיה רב הערים יבנה ורמלה.
נישאה לרב יעקב תורג'מן (נפטר ב-28 בדצמבר 1990).
בניהם הם הרב יחיאל תורג'מן, ראש מוסדות "נר ישראל", והרב משה תורג'מן, ראש מוסדות "זרחה השמש ליעקב" בנתניה.
אשתו השלישית, מרים (1922–1985), בת רבי אליהו אמסלם מאלג'יר, נישאה לו בתקופת שהותו בבודניב, בנוסף לאשתו השנייה.
היא נהרגה בתאונת דרכים לאחר מותו.
רבי ברוך אבוחצירא (1941–), המכונה "באבא ברוך".
הקים לאחר פטירת אביו מוסדות בנתיבות להנצחתו.
נישאה לרב אריה יהודה הראל.
אשתו הרביעית, סימי (ילידת 1938), נישאה לו בסביבות שנת 1954 בעודה בת 15 והוא 65, בנוסף לפרחה ומרים.
מסעוד, על שם אביו של הבאבא סאלי, נפטר בגיל שבעה חודשים.
נישאה לרב ישר אדרעי, שליח חב"ד ומנהל מוסדות חב"ד "בית ישראל" בנתיבות.
אחרי מות הבאבא סאלי התגלע סכסוך משפטי בין סימי לבין ברוך אבוחצירא, בנה של מרים, בנוגע לירושת הבאבא סאלי ודמי מזונות.
בשנת 1990 נחתם ביניהם הסכם לפיו סימי אבוחצירא תעזוב את בית המשפחה תמורת סכום גבוה שברוך אבוחצירא חויב לשלם לה.
באבי יאר (באוקראינית: Бабин Яр, באבין יאר; מרוסית: Бабий Яр) הוא גיא הנמצא צפונית-מערבית למרכז קייב בירת אוקראינה, שבו רצחו הנאצים בין 100,000 ל-150,000 איש, החל מ-29 בספטמבר 1941 ומתוכם כ-50,000 יהודים.
בנוסף ליהודים נרצחו בבאבי יאר במשך כשנתיים כ-50,000 צוענים, חולי נפש, שבויי מלחמה סובייטים ואזרחים רבים שהואשמו כמפרי הסדר.
ב-19 בספטמבר 1941 התקדמו הנאצים מזרחה בברית המועצות (מבצע ברברוסה) עד כדי הגיעם לפאתי קייב בירת אוקראינה.