tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-22 בספטמבר 1948, עוד במהלך מלחמת העצמאות, הוקמה ברצועת עזה על ידי הליגה הערבית ישות פוליטית פלסטינית בשם "ממשלת כל פלסטין".
לאחר תום המלחמה, רצועת עזה הייתה השטח המנדטורי לשעבר היחיד שהיה בשליטת ממשלת כל פלסטין.
עם זאת, רוב חברי הממשלה עברו לקהיר והייתה להם השפעה מועטת מאוד על המתרחש ברצועה.
בסוף תקופת המנדט הבריטי התגוררו באזור שהיה לרצועת עזה כ-130,000 נפש.
במהלך מלחמת העצמאות נמלטו מרבית תושבי דרום הארץ הערבים לרצועת עזה.
פליטים פלסטינים אלה היו בעיקר כפריים חקלאיים נחשלים, מספרם נאמד בלמעלה מ-200,000 והם שוכנו בעיקר במחנות פליטים.
היו שמונה מחנות פליטים ברצועה.
המחנות נבנו שכונות-שכונות, על פי מוצא תושביהן.
מצרים מנעה מהפליטים להתיישב במצרים ולהיקלט בחברה ובכלכלה המצרית.
כלל תושבי הרצועה נותרו ללא נתינות ונמצאו במצב של הסגר.
ביוני 1948 פנה מזכ"ל הליגה הערבית עבד א-רחמן עזאם למזכ"ל האו"ם טריגווה לי בבקשה לסייע לפליטים.
בספטמבר החלו מוסדות האו"ם להעניק סיוע ברצועה ביוזמת שליח האו"ם פולקה ברנדוט, ובנובמבר 1948 הוקם United Nations Relief for Palestine Refugees (UNRPR).
בשלהי דצמבר החלה לפעול ברצועה הקוויקרית שקיבלה למעשה אחריות למחנות הפליטים ברצועה.
עקב קליטת הפליטים הפלסטינים ברצועה, והאיסור שהוטל עליהם לצאת ולהתיישב מחוץ לתחומיה, עלתה צפיפות האוכלוסין באזור במידה ניכרת.
למעשה, מספרם של הפליטים אשר הגיעו לרצועת עזה במהלך המלחמה היה יותר מפי שניים ממספרם של תושביה המקוריים של הרצועה בתקופה שטרם המלחמה.
כמו כן, בעקבות הצפיפות הגדולה מחד, והניתוק מאדמות חקלאיות רבות של תושבי הרצועה בשל קו הגבול החדש בין ישראל לרצועה, נאלצו רבים מתושבי הרצועה להתמודד עם מצב כלכלי קשה ביותר.
בשנים 1953–1954 הקים הצבא המצרי שרשרת מוצבים לאורך גבול הרצועה עם ישראל.
אנשי יחידות הפדאיון ביצעו סדרה של חדירות לישראל בין השנים 1955–1956. חלקם הופעלו מתחום ירדן.
פעולות תגמול עיקריות ברצועת עזה:
רבים מפעילי הפדאיון נהרגו במהלך מלחמת סיני, שהביאה להפסקת פעולת הפדאיון.
ב-26 ביוני 1956 הלאימה מצרים את תעלת סואץ והתמידה באיסור על מעבר אוניות ישראליות.
צרפת ובריטניה התנגדו נמרצות למעשה ההלאמה, הגם שתמכו בישראל ובנחישותה בצורך להשאיר את התעלה פתוחה לכולם על פי אמנת קושטא.
ב-29 באוקטובר פלשו ישראל, צרפת ובריטניה לרצועת עזה ולסיני.
על רצועת עזה הגנה במלחמה דיוויזיה 8 הפלסטינית, יחידה דלת-אמצעים שרוב חייליה היו פלסטינים וקצונתה מצרית.
ב-1–2 בנובמבר 1956 כבשה ישראל את רפיח, וב-2–3 בנובמבר כבשה את הרצועה כולה.
הידיעות שהרצועה נותקה מסיני ושהצבא המצרי היה נתון בנסיגה מבוהלת, ערערו את רוח הלחימה של הדיוויזיה.
מאות מחייליה הצליחו להימלט יחד עם פידאין רבים דרך הנגב לשטח הגדה המערבית תחת שלטון ירדן.
ב־11 בנובמבר פרסם מושל הרצועה סא"ל חיים גאון מנשר שהכריז על הקמת ממשל צבאי שנטל לעצמו את סמכויות הממשל המצרי בכפוף לשינויים שיערוך המושל, ותוקפו נקבע למפרע ל־2 בנובמבר.
תחת לחץ בין-לאומי, נסוג כוח המשימה האנגלי-הצרפתי מסיני בסוף 1956, וישראל נסגה ממרבית סיני.
המשך הלחץ הבין-לאומי הביא לנסיגת ישראל מרצועת עזה ב־7 במרץ 1957.
עם נסיגת ישראל, הועבר השלטון ברצועה לכוח החירום של האומות המאוחדות.
כוח החירום ניסה להחיל את שליטתו עליה, אולם פעילים מצרים ערכו שם הפגנות שכללו יידוי אבנים, האו"ם חזר בו וב-14 במרץ נטלו פקידים מצרים לידיהם את השלטון ברצועה.
כוח החירום העביר את השליטה ברצועה לידי המשטרה המצרית ב־17 במרץ.
באותה עת ישבו בשטח רצועת עזה למעלה מ-300,000 ערבים, רובם פליטים.
ב-1959 מוזגה באופן רשמי ממשלת כל פלסטין לתוך הרפובליקה הערבית המאוחדת.
בצעד זה, בוטלה דה פקטו האפשרות של עצמאות פלסטינית ברצועת עזה.
שלטונות מצרים כוננו עתה ברצועה מוסדות שסימלו אוטונומיה: בצד המושל הכללי המצרי של הרצועה, הוקמה מועצה מחוקקת והוקם "האיחוד הלאומי הפלסטיני", כשלוחה של "האיחוד הלאומי" – הארגון המפלגתי של הרפובליקה הערבית המאוחדת (קע"ם).
החוקה קבעה בין היתר כי הרצועה היא חלק בלתי־נפרד מפלסטין, קראה להקמת איחוד לאומי פלסטיני למען החזרת השבת האדמה שנלקחה, והעניקה סמכויות רחבות למושל הרצועה שנועד להתמנה על ידי שליט מצרים.
החוקה קבעה גם כי תוקם מועצה מחוקקת בת 22 חברים נבחרים.
בנובמבר 1963 פרסם מושל הרצועה צו לגיוס תושבי הרצועה לצבא השחרור הפלסטיני.
כיבוש רצועת עזה על ידי ישראל במלחמת ששת הימים 1967
ב-5 ביוני 1967, לאחר שמצרים חסמה את מצרי טיראן, פתחה ישראל במתקפה על מצרים והתחילה את מלחמת ששת הימים.
היא הביסה במהירות את מדינות ערב וכבשה מהן שטחים נרחבים, בהם רצועת עזה.
ב־7 ביוני חתם מושל רצועת עזה עבד אל-מונעם אל-חוסייני על הצהרת כניעה.
האלוף משה גורן מונה למפקד כוחות צה"ל ברצועת עזה וצפון סיני, וסמכויות הממשל המצרי הועברו אליו.
ב-22 בנובמבר 1967 קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 242, שקראה לישראל לסגת מהשטחים תמורת שלום עם שכנותיה הערביות.
ב-17 בספטמבר 1978 חתמו מצרים וישראל על הסכמי קמפ דייוויד ששמו קץ לסכסוך ביניהן.
חלקו השני של ההסכם היה מסגרת להקמת שלטון אוטונומי בגדה המערבית וברצועת עזה, ובכך מצרים הראתה שאין לה כל שאיפה לשלוט ברצועת עזה.
רצח אב הוא מעשה של רצח האב על ידי בנו או בתו.
לעיתים משתמשים בכינוי זה גם לגבי התנקשות בשליטים, שרואים בהם בהשאלה את "אבי האומה".
רצח אם נדיר יותר ולא משמש בהשאלה.
ההתייחסות בחקיקה לרצח הורים חמורה יותר מרציחות רגילות.
נושא רצח האב העסיק יוצרים עוד בימי קדם והוא נפוץ במיתוסים (זאוס קיצץ לחתיכות את אביו, קרונוס) ומונצח על ידי סופוקלס במחזה אדיפוס המלך והמשכיו.
זיגמונד פרויד השתמש בנושא בתארו את תסביך אדיפוס.
על פי הדין הישראלי מי שגורם במזיד למותו של אביו, אמו, סבו או סבתו יואשם ברצח, גם אם לא הוכחה כוונה תחילה ובכך מבטא המחוקק דין חמור יותר מאשר בהריגות אחרות.
על פי הדין ביפן נקבע להורג אביו עונש מוות או מאסר עולם, אולם ב-1968, מקרה בו בת רצחה את אביה, לאחר שזה ניצל אותה מינית, הביא לשינוי החקיקה.
רצועת ספגטי היא רצועת כתף דקה מאוד המשמשת לתמיכה בבגד התלוי עליה תוך שהיא מספקת רצועת כתף מינימלית מעל כתפיים חשופות.
היא משמשת בדרך כלל בבגדים כמו גופיות, בגדי ים, חולצות, חזיות, שמלות ים, שמלות נשף, ושמלות ערב ואף סרבלים, ונקראת כך בזכות דמיונה למיתרי הפסטה הדקים הנקראים "ספגטי".
רצועת חוף בת ים מתמשכת לאורך כ-3.5 קילומטרים על שפת הים התיכון בהמשך לרצועת חוף תל אביב-יפו.
היא מהווה מרכיב מרכזי בחיי תושבי בת ים ובדימויה כעיר חוף.
חופה של העיר בת ים הוא אחד החופים העירוניים ביותר בישראל, ומהווה את הנכס המרכזי של העיר והמרחב הציבורי המשמעותי ביותר בה.
חלק ניכר מרצועת החוף משמש לפעילויות פנאי ונופש הפתוחים לציבור הרחב, בעיקר כחופי רחצה, טיילת ופארקים.
בשנת 2018 חוברה רצועת החוף של בת-ים לרצועת החוף של ראשון לציון באמצעות טיילת דק.
בראשית ימיה, קמה בת ים על ידי עולים מגרמניה ונקראה "בית וגן".
הבונים לא הקדישו משמעות מיוחדת לים הסמוך, והעיר החלה להיבנות על פי דגם אירופי של עיר גנים, אשר הפנה גב לים.
בחוף, נערכו לעיתים אימונים של "הגמל המעופף", מועדון דאייה עברי.
שם זה קשור בהדר הטבע ובאופיו הגאוגרפי של היישוב, הסמוך לים התיכון.
לאחר קום המדינה, ניתן דגש למשאב טבעי זה, ובבת ים נועדה לקום ה"ריביירה" (Riviera) " של מדינת ישראל.
במאי 1951 התאגדה "חברת חוף בת ים", שלימים נקראה "חברת חוף בת-ים ליזמות ולפיתוח בע"מ".
החברה אמונה על פיתוח רצועת החוף של העיר בת-ים, לרבות הקמת בתי מלון, בתי מרחצאות, טיילות ומועדוני שייט.
בראשית דרכה סגרה החברה את החוף בגדר, ומתרחצים אשר חצו אותה בסופי השבוע כדי לרחוץ בים, נעצרו על ידי המשטרה.
הגדר שהוקמה נבנתה ללא רישיון, וללא אישור המוסדות המוסמכים, לפי קביעתו של יצחק בר, מזכיר הוועדה המחוזית לבניין ערים.
לבסוף שלל בית המשפט, בפסיקתו של השופט יוסף מיכאל לם, את חוקיות הגדר, והורה לאפשר כניסה חופשית לבאי בית הקפה הסמוך.
במהלך שנת 1956 רחצו בחופי העיר כשני מיליון אנשים.
בשנת 2020 הגביל ראש העיר צביקה ברוט את הכניסה לחופים בעקבות התפרצות מגפת הקורונה.
האיסור התקבל באכזבה בקרב תושבי העיר.
לאחר מכן הודיע שהכניסה תתאפשר לתושבי העיר בלבד.
זאת בעיקר משום הצפיפות של באי החוף הנפרד, המגיעים מערים חרדיות בהן המגפה הכתה בחומרה, ודורגו באדום על פי מתווה הרמזור.
שר הפנים ויו"ר מפלגת ש"ס, אריה דרעי, התנגד למהלך, ומשרד הפנים דרש מעיריית בת ים להציג לו בסיס חוקי, לצורך מניעת אפליה אסורה.
בתגובה החליט ברוט לסגור את החופים כליל.
בשנת 2023 נסגרו שוב חופי בת ים, בעקבות הנחיית פיקוד העורף במלחמת חרבות ברזל, היות שלא ניתן לשמוע את האזעקות כשורה.
חוף הסלע נקרא על שם "סלע אדם" המזדקר מתוך הים במרחק כ-150 מטרים מהחוף.
בעבר ניתן היה להגיע אל הסלע רק בשחייה (או בשיט), אך בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 נבנה שובר גלים שהסלע מהווה חלק ממנו, והמים הפכו לרדודים יותר, כך שניתן להגיע אל הסלע בהליכה בים.
כעשרה מטרים ממערב לסלע ישנו סלע נוסף, אליו ניתן להגיע בשחייה.
החוף הגדול בעיר ונחשב למשפחתי בזכות שובר הגלים, היוצר לגונה מלאכותית, השומרת מים רגועים ורדודים, כך שילדים יכולים לרחוץ בהם בבטחה.
יצירת הלגונה, לצד בנייה על החוף, יצרה בעיה של "משיכת חול".
לאור זאת, החוף עבר בשנת 2023 שיקום בסיוע החברה הממשלתית להגנות מצוקי חוף הים התיכון, כשספינת "דבורה" הזריעה כ־60 אלף קוב חול על חוף הים, והרחיבה את רצועת החוף בעשרות מטרים.
חוף סי פאלאס קיבל את שמו מהבריטים שהקימו במקום פאב ומועדון בשם "הפאלאס".
בזכות כך פעלו בו כבר משנת 1952 אגודות שייט, בהן "הפועל בת ים", "מכבי בת ים" ו"זבולון בת ים".
ממועדונים אלה יצאו אלופי העולם הראשונים בישראל, כשצפניה כרמל ולידיה לזרוב זכו בשנת 1966 באליפות העולם בשיט מפרשיות מדגם 420 בשוודיה.
לאחריהם קמו אלופים נוספים כמו איתן פרידלנדר, ורד בוסקילה מוטי אמברם, ניר סלע, אמנון סמגורה והתאומים אדיר ואלדר עזרא.
גם מפקד חיל הים, מיכאל ברקאי, החל את דרכו בשיוטים שם וכן קצינים נודעים בחיל הים כמו יעקב רענן, מפקד הצוללת "אח"י דקר".
בשנת 1963 התקיימה אליפות ישראל בשייט מפרשיות בחוף זה.
בכניסה למועדון השייט הוצב פסל מעשה ידיו של יגאל תומרקין, כאנדרטה לזכרו של חבר האגודה שנפל בקרבות מלחמת העצמאות.
תומרקין אף אמר, בעת שזכה בפרס ישראל, כי "אשים אותו בין הגביעים שקיבלתי מהפועל בת ים בימאות.
אלה הדברים היחידים שקיבלתי ממוסדות המדינה".
בטיילת בת ים, בקרבת מועדון השייט, נמצאת אנדרטה נוספת של תומרקין, לזכרו של משה (בושי) עזרא, ממקימי מועדון השייט בעיר.
החוף הוקם בסמוך לקום המדינה בנוכחות שר הפנים ישראל רוקח וראש המועצה, דוד בן ארי.
החוף נקרא על שם מועדון "הריביירה" משנות ה-50, בו הופיעו אמנים מהעולם כמו אריס סאן היווני וחוזליטו הספרדי.
לימים הוסב המועדון לגלריית אמנות.
בשנת 1953 נערכה בו תחרות "מלכת היופי" אז נבחרה הדוגמנית חבצלת דרור.
חוף הריביירה נמתח מאזור רחוב נורדאו ועד מתחם מתחם המלונות בדרומה של רצועת החוף של בת ים.
בין היתר נמצאים בחוף מתקני ספורט לכדור עף חופים וטניס חופים.
בשטח החוף נמצא גם המזח של בת ים, המשמש בעיקר את חובבי הדייג.
עם עבודות שדרוג הטיילת שופץ המזח, הורם לגובה, נבתה עליו רצפת דק מעץ, וכיסאות בר לרווחת ההולכים והשבים.
בחוף הרייביירה נוסד המרכז הראשון של עמותת "הגל שלי" העוסקת בחינוך ימי עבור נוער בסיכון.
במלחמת חרבות ברזל החלה לשלב גם ילדים אשר פונו מבתיהם בעקבות המלחמה.
נקרא על שום הגולשים הרבים שהיו מגיעים אליו בשנות השבעים והשמונים.
מאז הפך אבן דרך לחובבי הגלישה מבת ים והסביבה, אך מיועד גם לרחצה.
לתקופה מסוימת פעל בו "החוף הוורוד" האייקוני, שנסגר עקב פעילות שוהים בלתי חוקיים.
בחוף גם נצפתה כלבת הים הנזירית "יוליה", התיעוד היחיד של כלב ים בבת ים.
לחוף זה מיוחס האזכור בשיר "גלשן" של דני סנדרסון: "מחוף בת ים עד הרצליה / זה רק אני והגלשן שלי".
מוכר גם בשמו השני, "חוף קלדרון", על שם המסעדה הוותיקה הפועלת במקום.
חוף מרכזי עיר, מוכר ומתקיימים בו שירותי הצלה בחודשי הקיץ.
חוף המרינה, המכונה גם חוף סאנסט, החוף ותיק שהשתכלל מאז הקמת טיילת הדק הדרומית בקרבת בתי המלון.
כעת יש בסמוך לחוף מסעדות, ברים ובתי קפה וכן השכרת כיסאות.
בעתיד צפויים להיפתח בו מרכזי קניות והמלון הגדול בעיר, על חורבותיו של "מלון סאן" המיתולוגי.
הריסת מלון סאן הייתה אירוע היסטורי בישראל, כשהיה המבנה הגדול ביותר שנהרס בישראל באמצעות חומר נפץ.
חוף שירת הים ("החוף הנפרד") הוא חוף רחצה נפרד המיועד לאוכלוסייה הדתית.
חוף זה מציע שירותי רחצה בהפרדה מגדרית, כלומר, לגברים בלבד בימים זוגיים, ולנשים בלבד בימים אי זוגיים.
ביום שבת החוף סגור ואין בו שירותי הצלה, ומתאפשרת בו רחצה מעורבת.
החוף הוקם בשנת 1959. בשנת 2017 קרא בד"ץ העדה החרדית שלא לרחוץ בחוץ, אשר לפי הפשקוויל שהופץ, "אינם עומדים בכללי הצניעות ומעודדים פריצות".
בשנת 2018 הוצב בחוף שלט האוסר כניסת ציבור שאינו חרדי או דתי.
לאחר פרסום המקרה, עיריית בת ים התנערה מהצבת השלט והורתה לזכיין לפנותו.
החוף המוכרז הדרומי ביותר בבת ים, במרחק הליכה מחוף ראשון לציון.
בחוף פועל מועדון ספורט ימי ומסעדת שף.
חוף הדקלים נמצא דרומית לחוף הנפרד וצפונית לחוף תאיו.
בכניסה לחוף נשתלו מספר דקלים.
בחוף נמצא קיוסק, וכן בר עם רחבת דשא בה מתקיימות מסיבות חוף ואירועים.
בעבר טיילת בת ים הייתה מוזנחת ובעלת תדמית בעייתית.
מאז עברה מתיחת פנים יסודית וטיפוח רחב היקף.
הטיילת פעילה ושוקקת בתי קפה, גינות ומדשאות ופרחים, וכן אתרי ספורט.
הטיילת נמשכה מחוף סי פאלאס בצפון הגובל ביפו ועד למלון קולוני ביץ' שבמרכז בת ים, ולימים התארכה דרומה עד כדי חיבור עם טיילת ראשון לציון.
המדשאות המשתפלות של חוף ירושלים.
בסמוך לטיילת במפגש עם שדרות העצמאות ניצב "האמפיתיאטרון", מתחם התרבות המרכזי בעיר לקיום מופעים, הופעות, פסטיבלים ואירועי תרבות שונים.
החדש שבשדרות העצמאות הניצבות לטיילת נערכים קונצרטים ומופעים.
מהטיילת כניסה לבריכת "בורה בורה" (בעבר "בְּרִיְחוֹף") שעל חוף הים, בה בריכה חצי אולימפית, בריכה לפעוטות ומדשאה.
מאי 2021 – המהומות בבת ים בוצע לינץ בנהג ערבי והרס ונזק לעסקים בבעלות ערבים שנמצאים לאורך רצועת החוף
רצועת חופי אילת מתמשכת לאורך כ-14 קילומטרים על שפת מפרץ אילת, שלוחה של הים האדום.
חלק ניכר מרצועת החוף משמש לפעילויות פנאי ונופש הפתוחים לציבור הרחב, בעיקר כחופי רחצה וטיילת.
חלק אחר משמש לפעילויות אחרות, שבחלקן סגורות לציבור.
הרצועה הצפונית – מגבול ירדן עד נמל אילת.
רצועה זו מפותחת וכוללת בעיקר שטחים בנויים ו/או מלאכותיים.
מתקני נמל אילת ונמל הנפט של חברת קו צינור אירופה אסיה (לשעבר חברת קצא"א).
הרצועה הדרומית – מנמל הנפט עד גבול מצרים.
רצועה זו כוללת בעיקר שטחים פתוחים ו/או שמורות טבע.
פיתוח רצועת החוף של אילת, החל בשנות ה-50 של המאה ה-20. בינואר 1954 הוצגה תוכנית להקמת נמל עמוק באילת .
עד אז היה באילת רק מזח קטן שהוקם מיד לאחר שהעיר אילת הוקמה כיישוב קטן ב-1950, ורצועת החוף באזור נשמרה במצבה הטבעי.
הקמת נמל אילת החלה בדצמבר 1955, שבמקביל נחנך מזח גדול יותר לעגינת אוניות (מזח שימש אחר כך לבסיס חיל הים).
החל משנת 1957 גדל מספר הספינות הפוקדות את אילת, שנשאו מטענים בין ישראל למזרח אפריקה והמזרח הרחוק.
בנוסף הוחל ביבוא נפט גולמי דרך אילת, לאחר שהושלמה הנחת צינור נפט בין אילת לבאר שבע ואחר כך עד חיפה.
בנוסף הוקמו מכלי נפט סמוך לחוף.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוחלט לפתח את ענף התיירות בעיר.
באפריל 1964 החליטה ועדת השרים לענייני כלכלה להקים את "החברה לפיתוח חוף אילת בע"מ".
בהחלטה נקבע כי מטרת החברה היא לפתח שטח של כ-1,200 דונם בחוף הצפוני של מפרץ אילת, לשם הקמת מרכז תיירות ונופש, חוף רחצה, שירותים ומערכת תעלות ואגמים.
על פי תזכיר ההתאגדות של החברה, מטרתה בין היתר "לרכוש, לבצע, להקים מזחים, מקומות נופש, בתי מלון וחנויות".
החברה לפיתוח חוף אילת עסקה במשך כשלושים שנה בהקמת הטיילת, הכשרת מגרשים לבניית בתי מלון והקמת מרינה אילת.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוחל בפיתוח תירותי של רצועת החוף הדרומית, שמדרום לנמל הנפט הוקם מתחם מלונות.
המלון הראשון שנפתח במתחם היה מלון "לרום", בספטמבר 1973, שהיה המלון הגדול ביותר שנבנה באילת עד אז עם 310 חדרים.
ב-1985 עבר המלון לניהול רשת "קלאב מד", שבמקביל הוקמו מלונות נוספים במקום, הוקמה מרינת חוף אלמוג וטיילת .
ב-1990 נחנך "ריף הדולפינים" בשטח שהחזיקה חברת קו צינור אילת אשקלון, בין נמל הנפט לנמל אילת.
החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו דיונים על פינוי בסיס חיל הים באילת, לטובת הקמת פרויקטים תיירותיים ופיתוח המשך רצועת החוף לכיוון דרום.
ביצוע התוכנית התעכב במשך שנים רבות ורק ב-2021, נחתם הסכם לפינוי רוב בסיס חיל הים לטובת הקמת בתי מלון ושכונת מגורים.
החברה חזרה בה אחר כך מהתוכנית, והחוף נפתח לבסוף רק ביולי 2017.
באפריל 2022 נחתם הסכם בין רשות מקרקעי ישראל לחברת "קו צינור אירופה-אסיה", להשבת 240 דונם, בחלקו הדרומי של המתחם שלה באילת, שיאפשרו את פיתוחה של רצועת החוף.
ב-2022 החלו עבודות שדרוג החופים בעיר, ובמקביל החל ויכוח אודות הבניות בחופים בטענה כי הן משבות נזק לסביבה החופית והמימית של אילת.
חוף הדתיים – חוף רחצה נפרד
מרינה חוף אלמוג (מעגן תור ים)
לאורך חופיה של אילת נמצאת שונית האלמוגים הצפונית בעולם.
לשם הגנה עליהן, הוכרזו שתי שמורות טבע ימיות ושמורת טבע חופית – שמורת חוף האלמוגים.
חלק משמורה זו סגור למבקרים על מנת לשמור על הסביבה הרגישה בו.
רצועת בונוס הוא קטע מוזיקלי שנכלל במהדורות ספציפיות או מהדורות מחודשות של אלבום מוזיקה או יצירה מוזיקלית.
רצועת הבונוס עשויה להתווסף כחלק מקידום מכירות, כתמריץ להגדלת הערך המוסף של חברות התקליטים, ללקוחות לרכוש אלבומים שאולי לא ירכשו אחרת, או לרכוש מחדש אלבומים שכבר בבעלותם.
בניגוד לרצועות נסתרות, רצועות בונוס נכללות ברשימת ההשמעה של אלבום המוזיקה, ואין בהן פער של שתיקה בין רצועה לרצועה.
אין זה נדיר לכלול סינגלים כרצועות בונוס בהוצאות חוזרות של אלבומי מוזיקה ישנים, כאשר רצועות אלו לא נכללו במקור.
רמיקסים או טייקים חלופיים של שיר (או גרסה בשפה אחרת, כגון השפה המדוברת במדינה שבה מופצת מהדורת הבונוס) נכללים לעיתים קרובות כרצועות בונוס.
אזור רצועת החוף הצפונית של קליפורניה הוא אזור הנמצא בחלקה הצפוני של מדינת קליפורניה שבארצות הברית השוכן לאורך האוקיינוס השקט בין מפרץ סן פרנסיסקו לגבול של קליפורניה עם מדינת אורגון.
חלק גדול מאזור רצועת החוף הצפונית של קליפורניה הוא אזור כפרי, וישנה כמות מעטה יחסית של ערים מרכזיות באזור זה.
העיר היחידה שמכילה מעל ל-100 אלף תושבים באזור זה היא העיר סנטה רוזה (הכילה 178,127 תושבים נכון ל-2020) אשר במחוז סונומה והעיר העיר המאוכלסת ביותר באזור זה.
למרות גודלן הקטן יחסית לערים הגדולות במקומות אחרים במדינת קליפורניה, לרבות מערי ועיירות האזור יש חשיבות היסטורית רבה למדינת קליפורניה.
קו החוף באזור זה לעיתים רבות אינו נגיש, וכולל צוקים גבעות, ונחלים.
אזור רצועת החוף הצפונית של קליפורניה מכיל גם הרים רבים, נהרות, עמקים וקניונים צרים רבים, וכמו גם יערות עם עצי סקויה, אשוח, ואלון.
החלק הדרומי של אזור רצועת החוף הצפונית של קליפורניה הוא ברובו אזור עירוני בעוד שיתר אזור רצועת החוף הצפונית של קליפורניה הוא בעיקר אזור כפרי.
לפי מפקד האוכלוסין האמריקני של שנת 2010 אזור רצועת החוף הצפונית של קליפורניה הכיל באותה העת 987,361 תושבים.
רצועת החוף המרכזית של קליפורניה הוא אזור במדינת קליפורניה שבארצות הברית, המשתרע בין פוינט מוגו למפרץ מונטריי.
אזור רצועת החוף המרכזית של קליפורניה ממוקם צפונית-מערבית למחוז לוס אנג'לס, ונמצא מדרום למחוזות סן מטאו וסנטה קלרה, והוא כולל החלק המחוספס והבלתי מפותח המכונה "ביג סור" .
אזור רצועת החוף המרכזית נמצא בשישה מחוזות שונים - מחוז ונטורה, מחוז סנטה ברברה, מחוז סן לואיס אוביספו, מחוז מונטריי, מחוז סן בניטו ומחוז סנטה קרוז.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2020, ששת המחוזות של אזור רצועת החוף המרכזית של קליפורניה כללו 2,348,601 תושבים.
הערים הבאות שנמצאות באזור רצועת החוף המרכזית של קליפורניה אוכלוסייתה הכילו מעל ל-20,000 תושבים נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2020:
סנטה מריה, קליפורניה - 109,707 תושבים
סן לואיס אוביספו - 47,063 תושבים
רצועת החוף של אשדוד מתמשכת לאורך 6 קילומטרים על שפת הים התיכון, ומהווה נדבך במרכזי בעירוניות האשדודית, כעיר חוף ונמל.
לאורך חופיה של אשדוד מתרחשת פעילות ערה של התעמלות, ספורט ימי, וכן מסעדנות ומסחר.
רצועת החוף מונה שבעה חופים מוכרזים, ושניים לא מוכרזים – חוף מצודת אשדוד ים, וחוף גיל המשמש לגלישת גלים.
היא נחצית במרכזה על ידי מרינה אשדוד.
כל החופים המוכרזים זכו בתו התקן "דגל כחול", נכון ל-2024.
חוף מי-עמי – החוף המוכרז הצפוני ביותר של אשדוד, הגובל בנמל אשדוד ובבסיס אשדוד.
בשטח החוף שוכן גן השעשועים "פארק הפיראטים".
שוכן מול רחוב הטיילת ורחוב מרטין בובר, – שדרת הברים והמסעדות של רובע א'.
חוף לידו – לאורך החוף ממוקמות מסעדות, ובמגרש החנייה שלו ה"מדרחוף" – שוק מסחר עירוני המתקיים בימי רביעי.
בחוף מתבצעות עבודות להרחבת הטיילת והקמת מקומות בילוי חדשים.
בקיץ 2024 החלה הקמת מתחם הנוער.
חוף אורנים – חוף מונגש הכולל מתקני ספורט, שנקרא על שמו של אורן אבוטבול, בן 12 תושב העיר, שטבע בסמוך לשובר הגלים.
חוף גנדי ("הקשתות") – מהחופים המרכזיים ברצועה, הכולל בשטחו מתקני ספורט וכן מרכז מסחרי, שעיצובו כאמות מים הקנה לו את כינויו.
חוף גיל – חוף לא מוכרז המשמש לגלישת גלים.
הוא מואר, ומאפשר גלישה גם בלילה.
החוף הנפרד – חוף שומר שבת, בו מתקיימת הפרדה מגדרית, כאשר בחלק בימות השבוע הוא משמש גברים או נשים בלבד.
חוף הפרחים (י"א) – חוף מונגש המיועד לבילוי משפחתי.
ב-2021 שונה שמו ל"חוף הפרחים", להנצחת בני אשדוד שנפלו במערכות ישראל וחללי פעולות האיבה.
החוף שוכן לאורך רובע י"א.
חוף המצודה – חוף לא מוכרז, בו שוכנת שרידי מצודה ערבית עתיקה – מצודת אשדוד ים.
במעלה החוף, ממוקם "מצפה יוחאי" שהוקם ב-2022, הקרוי על שמו של יוחאי אלקיים, בן 28 תושב העיר, שטבע למוות בזמן שהציל נערה מטביעה.
חוף באר שבע (ט"ו) – החוף המוכרז הדרומי ביותר ברצועה.
הוא כולל מתחמים לקטרגל ולכדורעף חופים, מתקני התעמלות ומתקני שעשועים לילדים.
החוף מונגש, וכן פועלת בו תחנת הקצה מסוף ריביירה – מסוף האוטובוסים המשמש את רובעי אשדוד הדרומיים.
החוף שוכן לאורך רובע ט"ו.
המרינה המקומית של אשדוד, השוכנת מול רובע המרינה וצופה אל רובע הקריה ("הסיטי") ומרכז העסקים הראשי.
מצודה ערבית בעיר העתיקה של אשדוד (אשדוד ים), שנבנתה על ידי ח'ליף בית אומיה עבד אל-מלכ במאה ה-7, ומהווה כיום אתר ארכאולוגי-תיירותי.
ברובע ט"ו הסמוך למצודה, ממוקמת מצדית אשדוד ים, מגדל איתות ששימש יחד עמה חלק ממערכת איתות לבירה רמלה מפלישת אוניות ביזנטיות.
מרחב טבע עירוני ברצועה, המשתרע ממצודת אשדוד ים עד חוף באר שבע ברובע ט"ו.
רצועת החוף של אשדוד מהווה חלק מרכזי מהתרבות העירונית.
מטרתה של ממשלת ישראל בהקמת העיר הישראלית המודרנית הייתה בהקמת נמל אשדוד, שקדם לה והספיק להפוך לסימן היכר שלה, כעיר נמל.
לכך יש גם ביטוי חזותי בסמל העיר אשדוד, הכולל בגרסתו המקורית משנת 1961 עוגן וספינה תנ"כית בצבע כחול, שהוחלפו ב-2016 במפרשים – כולם אלמנטים הקשורים בשיט ובים.
לקשר זה יש גם עדות ביישובים העתיקים של אשדוד.
העיר העתיקה, תל אשדוד – אחת מחמש סרני פלשתים – הייתה לעיר נמל עוד בתקופת הברונזה המאוחרת.
הנמל, שהיה ממוקם בתל מור, בסמוך לשפך נחל לכיש, היה מקור פרנסה עיקרי לתושביה.
ב-732 לפנה"ס, עם כיבוש העיר על ידי מלך אשור סרגון השני, נבנתה ובוצרה אשדוד ים, אותה הפך אותה לעיר נמל חדשה לצידה של אשדוד היבשתית.
לאחר דעיכתה של העיר היבשתית במאה ה-4, עיר הנמל שגשגה, וזכתה לשם "אזוֹטוּס פאראליוּס" , או "אשדוד שעל החוף" בעברית.
רצועת חופי חיפה היא חלק מחופי ישראל, מתמשכת לאורך כ-17 קילומטרים על שפת הים התיכון, ומהווה מרכיב מרכזי בחיי תושבי חיפה ובדימויה כעיר חוף.
חלק ניכר מרצועת החוף משמש לפעילויות פנאי ונופש הפתוחות לציבור הרחב, בעיקר כחופי רחצה, טיילות ופארקים כאשר הידוע שבהם הוא פארק הכט.
רצועת החוף כוללת גם את נמל חיפה, בה"ד חיל הים ובסיס חיפה.
הרצועה השקטה – חוף קריית חיים
רצועת החוף המרכזית – נמל חיפה ובסיס חיפה עד שכונת בת גלים
הרצועה הדרומית – משכונת בת גלים דרך חוף כיאט ועד לחוף גלעד, שפך נחל אחוזה בסוף העיר.
רוב חופי הרחצה והטיילות מרוכזות ברצועה הדרומית.
והם תחילתו של חוף הכרמל
בין תל שקמונה ועד לפארק הכט שהוא שפכו לים של נחל לוטם ישנו שביל אופניים ארוך ואופיו של החוף הוא סלעי מאוד, כאשר מפארק הכט ועד לסוף העיר אופיו של החוף חולי ולא סלעי.
לאורך החוף ישנו שובר גלים אחד בחוף לאונרדו.
לאורך חופה של העיר נמצאים האתרים הבאים:
תחנת הרכבת חיפה – חוף הכרמל
רצועת הכוח של מנוע הוא טווח מהירויות הפעולה שבו ביכולת המנוע להפיק הספק קרוב להספק המקסימלי, כלומר קרוב לאנרגיה המקסימלית ליחידת זמן.
טווח זה קרוב או קשור לטווח בו ניתן להגיע לתאוצה מקסימלית (לעיתים קרובות במחיר של יעילות צריכת דלק\חשמל נמוכה יותר).
מקובל להגדיר את רצועת הכוח כטווח הסל"ד שבין שיא המומנט (כמינימום) לשיא ההספק (כמקסימום).
למנועים עשוי להיות טווח גדול של מהירויות פעולה, אך רצועת הכוח עשויה להיות טווח קטן בהרבה של מהירות מנוע, מחצית או אף פחות מטווח מהירויות המנוע המלא.
במנועים חשמליים רצועת הכוח משתרעת על טווח רחב יותר ממנועי בערה פנימית.
רצועת הכוח מוגדרת כטווח הסל"ד סביב תפוקת הספק שיא של המנוע.
רצועת הכוח של מנוע בנזין לרכב מתחילה בדרך כלל במהירויות מנוע בינוניות (בסביבות 4,000 סל"ד), בה מופק מומנט מרבי, ומסתיימת מתחת לקו האדום - ערך הסל"ד המקסימלי בו מתוכננים המנוע והרכב לפעול (בדרך כלל בין 6,200 סל"ד ל-6,800 סל"ד).
מנועי דיזל במכוניות ובמשאיות קטנות עשויים לפתח מומנט מרבי מתחת ל-2,000 סל"ד ושיא הספק ב-4,000 סל"ד או בערכים נמוכים יותר.
תמסורת מכנית עם מבחר יחסי העברה שונים נועדה לאפשר את פעולת המנוע באזור רצועת הכוח בכל טווח מהירויות הרכב.
בחירת יחסי ההילוכים מתבצעת בהתאם.
ככל שהרצועה צרה יותר, תידרש מערכת תמסורת הכוללת מספר הילוכים רב יותר, קרובים יותר זה לזה ביחס התמסורת, והנהג יידרש לבצע החלפות הילוכים תכופות יותר.
על ידי בחירת הילוכים נכונה, ניתן להפעיל מנוע בתוך רצועת הכוח שלו בכל טווח המהירויות של הרכב.
נהגי מרוצים מוכוונים לשמור בכל עת ובכל תנאי מסלול על פעולת המנוע בתוך רצועת הכוח שלו ולשם כך מבצעים פעילות החלפת הילוכים אינטנסיבית במיוחד.
כך למשל, בעת מרוץ מכוניות פורמולה 1, מבצעים הנהגים כ-3000 עד 4000 החלפות הילוכים במהלך המירוץ כתלות באופי ואורך המסלול.
שימוש נכון ימנע מהמנוע עבודה במהירויות נמוכות, או חריגה ממהירויות פעולה מומלצות של המנוע.
רצועת כוח צרה מפוצה לעיתים קרובות על ידי התקן פיצול כוח כגון מצמד או ממיר מומנט כדי להשיג ביעילות טווח רחב של מהירויות.
תיבת הילוכים רציפה יכולה גם היא לפצות על חסרונות רצועת כוח צרה, על ידי שמירה על הפעלת המנוע במהירות אופטימלית.
במנועי בעירה טיפוסיים המצויים בכלי רכב, המומנט נמוך במהירות סרק, מגיע לערך מרבי בין 1,500 ל-6,500 סל"ד, ואז יורד בחדות לעבר הקו האדום.
מתחת לסל"ד של מומנט מרבי, הספק יניקת האוויר וכתוצאה מכך גם ערבוב האוויר והדלק אינם אידיאליים.
מעל מהירות זו מספר גורמים מתחילים להגביל את המומנט, כגון הגדלת החיכוך, זמן סגירת השסתומים וזמן הבעירה, וזרימת יניקה לא מספקת.
עקב הגברת הרטט והחום, תיתכן גם הגבלת סל"ד חיצונית על ידי יצרן הרכב.
היות שכוח הוא מכפלת מומנט במהירות הסיבוב (בדומה לכוח המוכפל במהירות במערכת ליניארית), שיא ההספק מופק בטווח המהירות העליון שבו גם המומנט גבוה וגם הסל"ד גבוה.
במנועי טורבו, להם פוטנציאל למומנט גבוה, מערכת ויסות לחץ היניקה מגבילה לרוב את המומנט לערך אחיד על פני טווח מהירויות המנוע, על מנת להפחית את הלחץ על המנוע.
טווח רצועת הכוח עשוי לעלות על 14,000 סל"ד באופנועים ובכמה מכוניות מרוץ, כגון מכוניות פורמולה 1. ערכים כאלו מושגים על ידי שימוש בבוכנות וטלטלים קלים ומהלכי בוכנות קצרים כדי להפחית את האינרציה, ובכך את הלחץ על חלקי הרכב.
טכנולוגיה מתקדמת מונעת מצב של .
ככלל אצבע, ככל שמנוע גדל (במיוחד טווח פעימת המנוע), רצועת הכוח שלו תימצא בסל"ד נמוך יותר.
במנועים המיועדים למכוניות הנפוצות, מנוע בנזין מודרני מבוקר מחשב, בעל מערכת הזרקת דלק, מרובה שסתומים ותזמון שסתומים בר שינוי , המתודלק בדלק אייכותי יכול להשיג גמישות רבה בביצועי המנוע, ולספק מומנט אפילו במהירויות מנוע נמוכות ותפוקת הספק קבועה יחסית בין-1,500 ל-6,500 סל"ד ומאפשרת שיוט קל ותגובה סלחנית במהירות נמוכה.
עם זאת, השגת הספק מרבי להאצה חזקה או מהירות כביש גבוהה עדיין תדרוש סל"ד גבוה.
למרות שרצועת הכוח מכסה את רוב טווח הסל"ד, הרצועה האפקטיבית משתנה בכל הילוך, והופכת לטווח המוגבל בקצה העליון על ידי הגבלת הסל"ד של היצרן, או לנקודה הממוקמת בערך בין שיא ההספק לקו האדום שבה ההספק יורד, ובקצה התחתון על ידי מהירות הסרק של המנוע.
למנוע דיזל אופייני רצועת כוח צרה יותר, בה המומנט מגיע לשיא בסל"ד נמוך יותר (1,500–2,000 סל"ד) ויורד בחדות עם עליית הסל"ד.
ההספק מגיע לשיוא סביב 3,500–4,500 סל"ד, ויורד גם הוא במהירות מעל מהירות זו.
במקרה זה, בחירה נכונה של יחסי תמסורת חיונית במיוחד לצורך ניצול מיטבי של ההספק הזמין.
מנועי דיזל גדולים – למשל, לספינות גדולות – עשויים להסתובב במאות סל"ד בלבד או אפילו במהירות נמוכה יותר, ובמהירויות סרק של 20–30 סל"ד.
מנועים אלו הם בדרך כלל מנועי דיזל דו-פעימתיים.
מנועים אלו נעזרים גם בהנעה חשמלית על מנת להתגבר על הקושי בפעולה בסל"ד נמוך.
מאפייני מנועים חשמליים משתנים מאוד עם סוג המנוע.
המומנט המרבי של מנוע אוניברסלי (לשואבי אבק, מכונות קטנות, מקדחות, וסטארטרים) מתרחש בסל"ד 0. עבור מנועי אינדוקציה המחוברים למקור AC בתדר קבוע (הנפוץ ביותר ביישומים גדולים), המומנט המרבי הוא בדרך כלל ממש מתחת לסל"ד הסינכרוני, שוקע לאפס עבור סל"ד זה והופך לשלילי מעליו (מחולל אינדוקציה).
בסל"ד נמוך המומנט בדרך כלל מעט נמוך יותר.
ביישומים מודרניים, נעשה שימוש במנועי סינכרוניים ומנועי אינדוקציה עם בקרה אלקטרונית על התדר.
במקרה זה, אלא אם יופעלו מגבלות חיצוניות, המומנט המרבי מושג בסל"ד נמוך.
לדוגמה, מנוע ה-AC שנמצא בטסלה רודסטאר (2008) מייצר מומנט מרבי כמעט קבוע מ-0 עד כ-6,000 סל"ד, בעוד שההספק המרבי מתרחש בכ-10,000 סל"ד, הרבה אחרי תחילת ירידת המומנט.
הקו האדום של הרודסטר הוא 14,000 סל"ד.
מנועים חשמליים אחרים עשויים לייצר מומנט מרבי לאורך כל טווח הפעולה שלהם, אם כי מהירותם המקסימלית מוגבלת לעיתים לצורך הגברת אמינותם.
טורבינות גז פועלות בסל"ד גבוה יחסית, ולהן רצועות כוח צרות.
רצח אמיל גרינצווייג אירע ב-10 בפברואר 1983, במהלך הפגנה של תנועת "שלום עכשיו" בירושלים.
יונה אברושמי השליך רימון רסס לעבר המפגינים, הרג את גרינצווייג, פעיל התנועה, ופצע תשעה אחרים - שניים מתוכם באופן קשה.
מסקנות הוועדה הוגשו ביום 7 בפברואר 1983 והכילו פסקאות חריפות נגד ראשי הממשל, ובהם שר הביטחון אריאל שרון וראש הממשלה מנחם בגין.
בתגובה לפרסום המסקנות, הובילה "שלום עכשיו" הפגנה, בהשתתפות כ-2,500 מפגינים, שיצאה ממרכז ירושלים אל משרד ראש הממשלה, שם התקיימה באותה עת ישיבת ממשלה שדנה בממצאים ובמסקנות ועדת כהן.
המפגינים תבעו לקבל את המלצות הוועדה לפיטורי שר הביטחון, אריאל שרון.
בין המשתתפים בהפגנה נמנו איתן ששינסקי, שולמית הראבן, צלי רשף, אברום בורג, יובל שטייניץ וכן אנשי התנועה הדתית "נתיבות שלום".
בסיום ההפגנה, בזמן שהמשתתפים החלו להתפזר, זרק יונה אברושמי רימון רסס אל המפגינים שעמדו בכניסה לבניין בנק ישראל, מול בניין משרד ראש הממשלה.
קצה החוט העיקרי של המשטרה היה סוג הרימון.
בראש צוות החקירה עמד נצ"מ ברוך מאיר וסגנו היה רפי פלד.
במשך זמן רב המשטרה הייתה תחת ביקורת קשה על שלא פענחה את הרצח וצמרת המשטרה שקלה להחליף את צוות החקירה, אך הסתפקה בעיבוי צוות החקירה בשני קצינים בכירים.
במאי 1983 נעצר חשוד מקריית ארבע בשם יהושע כהן ומעצרו הוארך ב-15 ימים לאור דו"ח סודי של רפי פלד שקבע שהחשוד קשור קשר הדוק לזריקת הרימון.
החשוד שוחרר לאחר יומיים לאחר שנמצא כי אין לו קשר לאירוע.
בקרב המתנחלים גינו את הפרסום הנרחב של היות העצור מקריית ארבע.
ביולי 1983 נעצר עבריין מוכר למשטרה בחשד שהיה מעורב בזריקת הרימון, אך המשטרה הזהירה מהסקת מסקנות מוקדמות.
ב-12 בינואר 1984 סיפר עמוס שנגלוף, סוחר סמים ומודיע משטרתי, שהוא מכר רימון מהסוג ששימש את הרצח ליונה אברושמי, ירושלמי שעבד בעפרה.
בחקירה התברר ששנגלוף קנה שלושה רימוני יד מחייל צה"ל שגנב אותם מבסיס צבאי ברמת הגולן.
שניים מהרימונים נמצאו והשלישי שנמכר לאברושמי לא נמצא.
סביב הרימונים שנמצאו היה כרוך סרט בידוד ("איזולירבנד"), שהתאים בקרעיו לקרעי סרט בידוד שנמצאו בזירת הרצח.
ב-15 בינואר 1984 נעצר אברושמי והודה שהוא רכש את הרימון משנגלוף, אך טען שלא השתמש בו.
הוא טען כי הרימון שקנה נמצא במחבוא סמוך לבית החולים למצורעים בטלביה בירושלים, אך הרימון לא נמצא שם.
אברושמי הועבר לחקירת שב"כ ולאחר חקירה רצופה של 66 שעות, במהלכן ניתנה לו מנוחה של 6 שעות, הוא הודה שזרק את הרימון.
לאחר מכן אברושמי חזר בו מהודאתו.
ב-10 בפברואר 1984, שנה לאחר הרצח, הגיש פרקליט מחוז ירושלים, אשר פלגי כתב אישום נגד אברושמי.
הרכב השופטים היה אליהו נעם, יעקב בזק וצבי טל.
הוא הורשע ברצח ברוב קולות ונגזר עליו מאסר עולם.
אחד השופטים, צבי טל, רצה להרשיע אותו בהריגה כי לא השתכנע שאברושמי אכן התכוון לרצוח.
בערעור שהגיש על פסק הדין, הציע אהרן ברק לצדדים שאברושמי יודה ויורשע בהריגה, אולם נציגת הפרקליטות, דורית ביניש, סירבה להצעה.
הערעור נדחה פה אחד בבית המשפט העליון בפברואר 1987.
גם לאחר הערעור המשיך אברושמי לטעון לחפותו.
בשלב מסוים הודה אברושמי שוב ברצח וביקש הקלה בעונשו.
הוא טען שהושפע מהסתה שהייתה לדבריו באותה עת כנגד אנשי "שלום עכשיו" ושלמעשה היה כלי בידיהם של אנשי ימין שברחו אחר כך מאחריות.
לדבריו, הוא ראה במפגינים בוגדים.
בראשית שנות ה-90 הורשע אברושמי בדקירת שני סוהרים באמצעות דוקרן.
ב-1991, בבקשת חנינה לנשיא המדינה, כתב אברושמי שהוא מודה ברצח ומתחרט עליו.
בהמשך טען שהודה רק כי אמרו לו שהדבר נדרש כדי לקבל חנינה, אך במהלך השנים שב והביע חרטה בהזדמנויות שונות.
בפברואר 1995 קצב הנשיא עזר ויצמן את עונשו ל-27 שנה.
בשנת 2002 הופיע בפני ועדת שחרורים בראשות אדמונד לוי וביקש ניכוי שליש.
בקשתו נענתה לאור העובדה שכבר אז הוא שהה במסגרת מעצרו בהוסטל מחוץ לכלא, דבר שהעיד, לדברי הוועדה, על הערכת מסוכנות נמוכה.
לאחר דיון בבית המשפט המחוזי פנתה הפרקליטות לבית המשפט העליון, וזה ביטל את ההחלטה.
הוא ביקש שוב שחרור מוקדם מספר פעמים, ונדחה.
ב-26 בינואר 2011 שוחרר אברושמי עם תום מאסרו.
ב-2020 סיפר בריאיון ליגאל מוסקו בחדשות 12 כי קנה את הרימון במטרה לזרוק אותו על מפגינים.
כן חזר על דברים אותם אמר בחקירה, לפיהם מפגיני שלום-עכשיו הם "חיידקים", ואמר שרצח את גרינצווייג מתוך אהבתו למנחם בגין.
השפעת האירוע על הפוליטיקה הישראלית
רצח אמיל גרינצווייג היה האירוע הראשון בישראל בו נרצח פעיל שמאל בהפגנה.
הרוצח אמר במהלך משפטו כי הוא הושפע מהסתה של ארגוני ימין שתיארו את המפגינים כבוגדים.
מוריה שלומות, שכיהנה מאוחר יותר כמנכ"לית "שלום עכשיו", מתארת את האירוע "חוויה מעצבת תודעה".
לדבריה, "האירוע הזה הפך לחלק בלתי נפרד מהתרבות הפנימית של התנועה.
הוא מכתיב במידה רבה את תרבות ההפגנות, את החשש מסכנות הימין וממחיש את המחיר שעלול להיות לפעילות שלנו." פעילי שמאל חשו כי גם לאחר הרצח נמשכה ההסתה של ארגוני ימין, שהתפרשה אצל אחדים כקריאה לפגיעה פיזית, ושזו הובילה לרצח יצחק רבין ב-1995.
גרינצווייג, פעיל "שלום עכשיו", היה אז בן 35. יליד העיר קלוז' ברומניה ובן לניצולת אושוויץ.
הוא גדל בצרפת ובברזיל ובשנת 1963, כשהתייתם מאביו, עלה לישראל עם אמו ועם אחיו אליעזר והתגורר בחיפה.
בוגר בית הספר הריאלי העברי בחיפה והאוניברסיטה העברית בירושלים.
עבד כמורה למתמטיקה בקיבוצים בנגב ולאחר מכן במכון ון ליר בירושלים.
עסק בפרויקטים חינוכיים להקניית תרבות דיון ומשא ומתן סביב נושאים במחלוקת, ולחיזוק ההבנה ההדדית בין נוער יהודי וערבי.
בשנותיו האחרונות חי בירושלים, שם הכין את עבודת המאסטר בתחום ההיסטוריה, הפילוסופיה והסוציולוגיה של המדעים.
היה גרוש ואב לבת חמש.
כחייל בנח"ל מוצנח ובמילואים, השתתף בארבע מלחמות.
מספר ימים לפני ההפגנה הוא חזר משירות מילואים כקצין צנחנים בלבנון.
מסע הלוויה לווה במשמרות מחאה רבות של חברי קיבוצים ויישובים בכל רחבי הארץ אשר ערכו הפגנות הזדהות והביעו זעזוע מהרצח.
משמרות אבל הוצבו בירושלים ונמשכו במשך כל ימי השבעה.
מדי שנה מחלקת האגודה לזכויות האזרח את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג.
בין מקבלי האות במהלך השנים: העיתונאי משה נגבי, מר באסם עיד, ד"ר רוחמה מרטון, פרופ' יצחק זמיר, ד"ר יצחק קדמן, שולמית אלוני וד"ר חנה ספרן.
כן קיבלו את האות במהלך השנים שורה של ארגוני זכויות האדם.
אדם - המדרשה לדמוקרטיה ולשלום על-שם אמיל גרינצוויג שהוקמה בשנת 1986 מארגנת ערבי עיון לזכרו של אמיל גרינצווייג.
השיר "בדרך אל האור", הידוע בביצוע צמד הדודאים, נכתב בידי חיים חפר לעצרת במלאת שנה להירצחו.
שיר נוסף של חפר בעקבות הרצח הוא "אמיל", שביצעה נורית גלרון.
הרצועה "טרנזישן" בתקליט "אלבום משפחתי" של שלמה גרוניך ושם טוב לוי מוקדשת לזכרו של אמיל גרינצווייג.
אילן חלימי היה צעיר יהודי צרפתי שב-20 בינואר 2006, בגיל 23, נחטף על ידי כנופיית מהגרים מוסלמים בשם "הברברים".
לאחר חטיפתו, עונה חלימי למוות במשך כשלושה שבועות.
ב-13 בפברואר 2006, נמצא חלימי חי בסמוך למסילת רכבת במחוז "אסון" דרומית לפריז, כשכוויות ופציעות סכין מכסות כשמונים אחוז מגופו והוא מצוי במצב של הלם.
בדרך לבית החולים הוא נפטר.
הרצח ומניעיו, האנטישמיים ברובם, היו מקור לסערה ציבורית שהתחוללה בצרפת ודנה, בין היתר, בתפקיד ילדי המהגרים המוסלמים בחברה הצרפתית.
אילן חלימי, צעיר יהודי צרפתי בן 23, התגורר עם אמו ושתי אחיותיו בפריז ועבד למחייתו בחנות לטלפונים סלולריים בשדרות "וולטר" בעיר.
ב-20 בינואר 2006, פותה חלימי על ידי צעירה בת 17, ממוצא איראני, שכינויה היה "ילדה" ושמה האמיתי סורור ארבזדה.
היא הגיעה לחנות שבה עבד ולקחה אותו לבניין ברובע המהגרים "הוט-דה-סן" שבפרברי פריז.
שם הכניעו אותו חברי הכנופיה, גררו אותו למרתף, סיממו אותו באמצעות אתר, אזקו אותו ברגליו, סתמו את פיו באמצעות סרט הדבקה והחזיקו אותו כאסיר במשך עשרים וארבעה ימים.
בזמן הזה, עינו אותו חוטפיו ואף שפכו עליו חומר דליק והבעירו אותו, פעולה שהביאה בסופו של דבר למותו, בעקבות הכוויות מהן סבל.
החוטפים דרשו ממשפחתו של חלימי כופר של 450,000 אירו, תוך שהם מתקשרים פעמים רבות להוריו של חלימי בקללות ואיומים, ואף שלחו להם תמונות של בנם בשבי, על מנת להפעיל עליהם לחץ.
לאחר שהתקשתה בגיוס הסכום, הורידו החוטפים את סכום הכופר ל-5,000 אירו, אך ניתקו בהמשך את הקשר עם בני המשפחה.
לאחר שהבינו כי לא יקבלו את הכופר שביקשו, דרשו חלק מחברי הכנופיה לשחרר את חלימי ולשים סוף לפרשה.
ב-13 בפברואר 2006, נמצא חלימי על ידי נהג רכבת כשהוא עירום וכפות באזיקים סמוך למסילת רכבת במחוז "אסון" דרומית לפריז, כשכוויות ופציעות סכין מכסות כשמונים אחוז מגופו, והוא מצוי במצב של הלם.
בדרך לבית החולים הוא מת מפצעיו.
מנתיחת הגופה התברר כי מותו נגרם כתוצאה מהכוויות שנגרמו לו כשהוצת.
ב-26 בפברואר נערכה צעדה המונית בפריז בהשתתפות כמאה אלף איש לזכר חלימי ונגד האנטישמיות.
בצעדה השתתף גם שר הפנים ניקולא סרקוזי, לימים נשיא צרפת אשר הגדיר את הרצח כ"אנטישמי".
גל מעצרים והסגרתו של ראש הכנופיה
ב-19 בפברואר 2006, פורסם כי משטרת צרפת עצרה 13 בני אדם החשודים במעורבות בחטיפה וברצח, מרביתם נעצרו בפרבר הדרומי לפריז בו עונה חלימי.
המעצרים יצאו לפועל לאחר מספר ימים שבהם התקשתה המשטרה לאתר את החוטפים, שהשתמשו בטלפונים סלולריים גנובים והצטלמו רעולי פנים.
חקירת התיק הופקדה בידי היחידה לחקירות פשעים חמורים של משטרת פריז בפיקוח ישיר של התובע הראשי של פריז.
ב-23 בפברואר 2006, נעצר מנהיג הכנופיה יוסוף פופאנה באבידג'ן שבחוף השנהב, מקום הולדתו, לאחר שמספר ימים קודם לכן נמלט למדינה האפריקאית.
זמן קצר לאחר מעצרו, הוא נמסר לידיהם של שני חוקרים ממשטרת צרפת, שהגיעו למקום ובהמשך הוא הוסגר לצרפת.
בחקירתו התגלה, כי ערך סיור ברחוב שבו עבד חלימי קודם לחטיפה, וזיהה את החנויות הסגורות בשבת כאלו ששייכות ליהודים.
אילן חלימי נקבר זמנית בבית הקברות פאנטן בפריז, בהשתתפות נשיא צרפת ז'אק שיראק וראש הממשלה דומיניק דה-וילפן.
ב-9 בפברואר 2007, כשנה לאחר הרצח, הובא לקבורה בהר המנוחות בגבעת שאול בירושלים לפי בקשת משפחתו.
במהלך טקס הקבורה, ציין דויד ראש, יושב ראש משלחת הסוכנות היהודית של אירופה וצרפת, כי הקבורה בירושלים היא קיום הבטחה לאמו של חלימי, שראתה בהעלאתו לקבר ישראל את צוואתו הלא כתובה.
שגריר צרפת בישראל ז'אן מישל קאזה, אמר כי הפרשה מחייבת את ממשלת צרפת ללמוד ולהילחם נגד תופעת האנטישמיות.
ב-7 באפריל 2009, נפתח משפטם של 28 חברי כנופיית "הברברים" שהואשמו באחריות הישירה והעקיפה לרצח חלימי.
על פי כתב האישום הם חטפו אותו והתעללו בו.
21 מחברי הכנופיה הואשמו בחטיפה וברצח עצמם, ו-7 אחרים הואשמו בכך שלא דיווחו על המעשה.
מנהיג הכנופיה פופאנה הואשם ברצח בכוונה תחילה, בדרישת כופר, בעינוי ובהתנהגות ברברית.
הדיונים נערכו בדלתיים סגורות, לאור העובדה ששניים מהנאשמים היו קטינים בזמן הרצח.
אמו של חלימי רות יצאה כנגד החלטה זו של בית המשפט ודרשה כי המשפט יתנהל בדלתיים פתוחות.
לפי טענתה, "משפט פתוח היה נותן לצרפת אפשרות לשמוע מה קרה, זה היה מכריח את האזרחים להתמודד עם המקרה.
כל צרפת הייתה יכולה לשמוע עדויות ממקור ראשון על מה שעשו לאילן.
הם היו שומעים על הרקע האנטישמי".
במהלך "פרשת התביעה" במשפט תיארו עורכי הדין את מנהיג הכנופיה פופאנה כ"מגלומן סוטה" שביקש לחטוף יהודים "משום שהם מפוצצים בכסף".
פופאנה, שנודע גם בכינויים "אוסמה" ו"מוחמד", הודה בהתחלה ברצח, אך שינה את גרסתו מאז והחליף עשרות עורכי דין.
בעדויותיו התבטא באופן אנטישמי ואף ריצה בעבר עונש של שנת מאסר בגין העלבת שוטרים ושופט.
במהלך המשפט, הודה פופאנה כי הוא האחראי למותו של חלימי, לאחר ששפך חומר דליק על גופו, הצית אותו וגרם לו לכוויות בכל גופו.
עורכי דינם של הנאשמים טענו כי המניע העיקרי לתקיפה היה רווח כלכלי ולא פשע שנאה על רקע אנטישמי.
בגישה זאת תמכו גם התובעים במשפט שסברו כי הכנופיה ניסתה לסחוט כסף מכמה רופאים ואנשי עסקים והשתמשה בנשים כדי לפתות תשעה גברים נוספים, אך ניסיונות אלו כשלו.
עם זאת, טענו חוקרי משטרה שהיו מעורבים בחקירה כי "יהדותו של חלימי תרמה לחוסר האנושיות שבא לידי ביטוי בהתעללות שעבר".
ב-12 ביולי 2009, גזר בית המשפט בפריז, בהתאם לדרישת התביעה, מאסר עולם על מנהיג "כנופיית הברברים" יוסוף פופאנה, שהורשע ברצח חלימי.
כמו כן נגזרו על שני שותפיו לרצח, ז'אן כריסטוף סומבו וסמיר עבד אל-מאלכּ עונשי מאסר של 18 ו-15 שנים בהתאמה.
כמו כן קבע השופט כי פופאנה לא יוכל להשתחרר מהכלא לפחות ב-22 השנים הקרובות.
ארבזדה, הצעירה שפיתתה את חלימי והפילה אותו בפח שטמנו לו רוצחיו, נידונה לתשע שנות מאסר.
בנוסף, הורשעו 22 נאשמים נוספים בביצוע פשעים שונים במסגרת הפרשה, בהם חטיפה בידי קבוצה מאורגנת ואי הגשת סיוע לאדם בסכנה.
על שומריו של חלימי נגזרו בין עשר ל-12 שנות מאסר.
שני נאשמים נוספים, גבר ואישה, זוכו.
עם הקראת גזר הדין, יצר עורך דינה של משפחת חלימי קשר עם שרת המשפטים הצרפתית מישל אליו-מארי, ומחה בפניה על גזרי הדין, הקלים לדבריו, שהושתו על עוזריו הבכירים של פופאנה וטען כי העונשים אינם תואמים את חומרת המעשים ואינם עומדים בקנה אחד עם דרישת התביעה.
בהקשר זה קראו ארגונים יהודיים בצרפת לעריכת עצרת מחוץ למשרד המשפטים בפריז, כמחאה על העונשים הקלים לטענתם, שהטיל בית המשפט על השותפים.
בעקבות כך, הורתה אליו-מארי לערער על קלות עונשם של 14 מהנאשמים.
מנגד, ציין עורך דינו של מנהיג הכנופיה פופאנה כי יערער על מאסר העולם שהושת על מרשו, אך בסופו של דבר ערעור זה לא הוגש ועונשו של מנהיג הרוצחים נותר על כנו.
ב-17 בדצמבר 2010 ניתן פסק הדין בערעורים השונים שהגישו התביעה והנאשמים בתיק זה.
עונשם של שבעה מהנאשמים הוחמר ומאידך, נאשם אחד זוכה.
עונשה של הנערה הפתיינית ארבזדה נותר כשהיה, תשע שנות מאסר.
באפריל 2009, יצא לאור בצרפת ספר אותו כתבה רות חלימי, אמו של אילן, בסיוע הסופרת היהודייה, אמלי פרש.
הספר "24 יום", מתאר בפרוטרוט את מה שעבר על המשפחה בזמן החטיפה.
בספר, החושף את השתלשלות הפרשה מנקודת מבטה מפנה רות אצבע מאשימה כלפי המשטרה, שלא הבינה, לטענתה, את חומרת החטיפה שנעשתה על רקע אנטישמי וכי לא אפשרה לה ולבעלה לדבר עם החוטפים, על אף נכונותה העקרונית לתשלום הכופר.
במאי 2011 נקרא גן ציבורי על שמו של חלימי ברובע השנים-עשר של פריז.
כמו כן, נקרא בוסתן ביער ירושלים בשם "בוסתן אילן חלימי".
במאי 2014, יצא לאקרנים הסרט "24 ימים: האמת על פרשת אילן חלימי", בבימויו של אלכסנדר ארקדי, המגולל את סיפור חטיפתו ורציחתו של חלימי.
במאי 2015 חיללו אלמונים את האנדרטה שהוקמה לזכרו של אילן חלימי בפרבר באנייה בפריז.
בפברואר 2016, במליאת 10 שנים לרצח, התייחס ראש ממשלת צרפת מנואל ואלס לרצח וציין כי: "לפני 10 שנים נרצח אילן חלימי, שהיה קורבן לברבריות ואנטישמיות.
באוגוסט 2025 כרתו אחים תאומים ממוצא תוניסאי את העץ שניטע לזכרו.
רצח אורון ירדן הוא פרשת רצח של ילד שנחטף ב-8 ביוני 1980 למטרות כופר נפש, ונרצח על ידי החוטף, צבי גור.
אורון ירדן, ילד בן שמונה, נחטף מסביבת בית הוריו שבסביון.
לאחר מכן הגיעו הודעות טלפוניות אנונימיות לבית הוריו ובהן דרישת כופר תמורת שחרורו.
הכופר שולם, אולם ירדן לא שוחרר.
לאחר חקירה ממשוכת נתגלו עקבותיו של החוטף, צבי גור, והוא הודה כי רצח את ירדן לאחר שחטף אותו.
גור סיפק גרסאות שונות וסותרות אודות רציחתו של ירדן.
הוא הורשע ברצח ונדון למאסר עולם.
במשפטו נקבע כי הוא רצח את ירדן זמן קצר לאחר החטיפה, כנראה עוד לפני שאסף את כספי הכופר.
במהלך מאסרו התחתן גור עם יעל גרוס.
בדצמבר 1985 ברח ממאסרו ונמצא כעבור שישה ימים.
מאסרו קוצב ב-45 שנה, אך לכל אורכו פעל כדי לקצר אותו.
הוא נכשל בכל ניסיונותיו אלו.
אולם ב-2017 הופחת מאסרו ב-8 שנים והוא אמור היה להשתחרר מהכלא.
לאחר מחאה ציבורית ועתירת הפרקליטות נבלם המהלך, וגור המשיך לרצות את עונשו.
הוא המשיך להיאבק למען שחרורו אך לשווא.
אורון ירדן, ילד בן שמונה, נחטף מסביבת בית הוריו שבסביון ב-8 ביוני 1980. הוא נראה עולה למכונית נהוגה בידי אלמוני לבוש מדים ולאחר מכן הגיעו הודעות טלפוניות אנונימיות לבית הוריו ובהן דרישת כופר תמורת שחרורו.
לאחר שלא עלה בידי המשטרה לאתר את הילד החטוף ואת חוטפו באופן מיידי, הוחלט להיענות לדרישת החוטף ולשלם לו את דמי הכופר, בסך שני מיליון לירות (כ-4.7 מיליון ש"ח, לאחר הצמדה למדד עד 2019), בשטרות של 50 שקל ישן.
בהוראת צוות המשא ומתן המשטרתי הניח אביו של אורון ירדן את הכסף בשקיות פלסטיק בשעת לילה בחבית שהחוטף סימן בסיד לבן בסמוך לשכונת נווה נאמן בהוד השרון.
בתוך שקית הכסף הושתל משדר לצורך מעקב אחר החוטף.
כמו כן, מספריהם הסידוריים של השטרות נרשמו מראש והועברו לכל הבנקים בישראל.
חבילות השטרות אף סומנו באבקה זוהרת.
על החבית שבה הונח הכופר נערכה תצפית באמצעות אמצעי ראיית לילה.
באישון לילה זחל החוטף על האדמה לעבר החבית, נטל בחטף את דמי הכופר ונעלם בחשיכה.
השוטרים בעמדת התצפית פתחו במרדף אחרי החוטף אך איבדו אותו לאחר מספר דקות.
בסריקה באזור מצאו החוקרים צנצנת קטנה שהכילה אבקת פלפל שחור, ושהייתה מוכתמת בסיד הלבן ששימש לסימון החבית.
הפלפל שימש, כנראה, כדי להטעות את כלבי הגישוש של המשטרה (אם כי המשטרה לא הביאה כלבים לזירה).
החוטף גילה תחכום גם בכך שהוא הבחין במשדר ונטרל אותו על ידי קבירת שקית הכופר באדמה.
אולם על אף תשלום הכופר, ירדן לא שוחרר.
חיפושים מבית לבית שערכה המשטרה בשכונה לא העלו דבר.
מפכ"ל המשטרה באותה עת, הרצל שפיר, שהיה חולה באותו ערב הסביר בראיון טלוויזיוני כמה ימים לאחר שגור אסף את הכופר, כי המשטרה לא השתמשה בכלבים מחשש שאלו יתקפו אדם חף מפשע.
לאחר 60 שעות במהלכן הפרשה הייתה אסורה לפרסום, לאור כישלון המשטרה בתפיסת החוטף החטיפה פורסמה לפנות בוקר ב-11 ביוני 1980.
דבר חטיפת ילד, אירוע שהיה נדיר בישראל עד אז, והראשון בו נחטף ילד לשם קבלת כופר גרם לזעזוע בציבור, עד כי ראש הממשלה מנחם בגין מצא לנכון לפנות לחוטף בפניה דרמטית ברדיו בקולו הוא במהלך ישיבה של תנועת החרות, לשחרר את הילד.
העיתונות עקבה מדי יום אחר חקירת החטיפה בידיעות יומיות בעמוד הראשון.
דיון ציבורי התקיים, מצד אחד, בדרישה להחמיר את הענישה על חוטפים למטרות כופר, ומצד שני בהעלאת הרעיון לתת לחוטף חסינות אם ישיב את הילד בחיים.
המשטרה הקימה מפקדה מיוחדת והפנתה את כל כוחותיה לחיפושים אחר הילד.
קלסתרון של החשוד בחטיפה, ושל חשוד בהיותו שותפו, פורסמו בעיתונות עם מספרי טלפון להתקשרות.
מספר חשודים נעצרו כחשודים בחטיפה, אך התברר שאין להם קשר לאירוע.
המשטרה העבירה הנחיה לכל הבנקים בישראל לדווח לה על כל הפקדה של מזומנים בסכום הגדול מ-10,000 שקלים.
ב-27 ביוני 1980 דיווח בנק הפועלים שאזרח הפקיד 13,000 שקלים במזומן בסניף של הבנק ברחובות, בחשבון שאותו פתח תשעה ימים קודם לכן.
חוקרי המשטרה הגיעו אל הכתובת שרשם המפקיד.
בניגוד למעשיו בעת איסוף כספי הכופר, הפעם החוטף לא נזהר והוא נרשם בשמו ובכתובתו האמיתיים - צבי גור, תושב נתניה בן 33 שעסק בציור, אך לא היה מוכר כצייר בחוגי האמנות.
השוטרים מצאו בביתו את דודתו, בחיפוש בבית נמצא רוב סכום הכופר.
מצא חוקר המז"פ, אלכס פלג, צנצנת דומה לזו שנמצאה בקרבתה של חבית הכופר, ובה מלח שולחן.
מציאת הצנצנת התאומה הביאה את החוקר לחשוד בגור, שנעצר.
יחד עם גור נעצרו בת זוגו וכן אדם ששירת יחד איתו במילואים.
השניים שוחררו לאחר מספר ימים משהתברר שאין להם קשר לחטיפה.
בחקירתו על ידי ארמונד לוי, הודה גור בחטיפה והוביל את החוקרים אל גופת הילד שהוסתרה תחת ערימת גרוטאות ליד בית גולדמינץ בנתניה.
לטענתו של גור, הוא הסתובב ברחבי הארץ עם הילד במכוניתו וניהל את שיחות הכופר מטלפונים ציבוריים במקומות שונים.
הילד נרצח על ידי גור בחניון ארלוזורוב, כאשר גור חנק אותו לאחר שהילד בכה והרים את קולו בקריאות חזרה הביתה.
גור רכן עליו עם המרפק על החזה וביד השנייה חסם את פיו מאוויר.
בחקירתו נתברר גם כיצד הצליח לקחת את דמי הכופר מבלי להיתפס; התברר כי הוריה של בת זוגו גרו בשכונת נווה נאמן.
גור הסתתר בלילה מתחת למסד של הבית, זחל בחשיכה אל החבית ונעלם כלעומת שבא אל מתחת לבית, מבלי שבני הבית הבחינו בכך.
התובעת במשפט הייתה שרה סירוטה.
גור מסר מספר גרסאות שונות אודות מותו של הילד.
באחת מהן הוא טען שאורון הוחזק על ידי הילה מררי, אישה הקשורה לארגון פשע שסחט את גור, וכי הוא, גור, אולץ להשתתף בחטיפה תחת איומים, לאחר שאיבד לדבריו מסגרות עץ לציורים שבתוכן ניסו מררי וחבריה להבריח יהלומים לבלגיה.
כמו כן טען כי מררי היא שחנקה את אורון למוות לאחר שהשתולל וניסה לברוח.
משהתברר לה כי הילד ללא רוח חיים, הניחה לטענתו את גופת הילד עטופה בשמיכה במכונית של גור.
בעדות שמסרה תושבת בת ים למשטרה אכן דווח כי ילד הדומה במראהו לאורון ירדן נראה ביום החטיפה בחברת אישה הדומה לתיאור של מררי סמוך לקולנוע תל אביב, וכי האישה קראה לילד בשם אורון.
העדה אף ציינה כי הילד הזכיר את סביון כמקום מגוריו.
בית המשפט דחה על הסף את גרסתו של גור מכמה טעמים ובהם:
במרשם האוכלוסין לא מופיעה תושבת ישראל בשם הילה מררי.
גור נטל לעצמו את כל כספי הכופר ולא מסרם למי שכביכול אילץ אותו לבצע את החטיפה.
עדויות של עוברי אורח שראו את גור משוחח מטלפונים ציבוריים חיזקו את ההנחה כי החוטף פעל לבדו.
מדובר ב"עדות כבושה", כלומר גרסה שניתנה בשלב מאוחר במהלך החקירה ללא כל הסבר מניח את הדעת לעיכוב במסירתה.
לדעת השופטים, גור בדה מלבו את הגרסה הכבושה כדי להפחית את חומרת ההאשמות נגדו (ככלל, הפסיקה קובעת כי משקלה של גרסה כבושה וערכה מועטים ביותר).
הרקע הבעייתי של צבי גור נחשף במהלך חקירתו.
התברר כי ב-28 ביולי 1976 הוא נידון ל-18 חודשי מאסר בפועל ועוד 18 חודשים על תנאי בגין ביצוע פריצות לבתי עסק והפצת המחאות ללא כיסוי.
גור ישב אז כשנה בכלא לאחר ניכוי שליש על התנהגות טובה.
ב-24 באפריל 1980 חודשיים לפני חטיפתו של אורון ירדן, ביצע גור ניסיון חטיפה כושל של ילד בשם נתי שקד מכפר שמריהו.
גור פיתה אותו להיכנס לרכבו בתואנה כלשהי והחל להתרחק מהיישוב.
שקד נבהל והחל לבכות ועל כן גור החזיר אותו סמוך למקום שממנו אסף אותו.
באותו ערב התקשר גור לאמו של שקד, התנצל בפניה ואמר כי מדובר באי הבנה כביכול.
למחרת התפרסמה בעיתון ידיעה על ניסיון לחטוף ילד מכפר שמריהו.
עוד קבע השופט כי אורון נרצח זמן קצר לאחר החטיפה, כנראה עוד לפני שגור אסף את כספי הכופר, משום שלאחר איסוף הכופר הוא הסתתר במשך שעות מתחת לבית של הורי בת זוגו בנווה נאמן, ללא אורון.
בין שהילד מת מחנק בתא המטען, בין שהחוטף חנק אותו למוות במו ידיו, מבחינה משפטית היווה מעשהו רצח כהגדרתו בחוק העונשין, ובית המשפט דן את צבי גור למאסר עולם בגין מעשה הרצח וכן ל-36 שנות מאסר בגין שתי עבירות החטיפה ועבירת הסחיטה באיומים, שרוצו במקביל לעונש על הרצח.
ב-20 בדצמבר 1985, בעת שהועסק בציור ציורי קיר על גבי חומות הכלא מבחוץ, ללא שמירה, ברח מהכלא.
המשטרה ניהלה אחריו מצוד, אך הוא הצליח לחמוק ממנה.
לאחר שישה ימים, ב-26 בדצמבר 1985, עלה בראשון לציון על אוטובוס לחולון, זוהה על ידי נוסעת באוטובוס והובא על ידי הנהג למשטרת חולון.
בעקבות זאת, הועמד גור לדין ונמנעו ממנו חופשות למשך עשר שנים.
בשנת 1999 קצב הנשיא עזר ויצמן את עונשו ל-45 שנות מאסר.
בשנת 1995 החל גור שוב לצאת לחופשות, אולם במרץ 2005 נשללו ממנו שוב החופשות בעקבות מידע מודיעיני על התנהגותו ובמאי 2005 הוא הועבר מכלא מעשיהו לכלא באר שבע.
ביולי 2010 החל לצאת שוב לחופשות.
בספטמבר 2017, 37 שנים לאחר מעצרו, הודיעה ועדת השחרורים על שחרורו של גור לאחר שהפחיתה 8 שנים מעונשו הקצוב ל-45 שנות מאסר.
הפרקליטות עתרה לבית המשפט המחוזי בלוד נגד החלטת ועדת השחרורים, הערעור התקבל וגור לא שוחרר.
גור ערער על החלטה זו לבית המשפט העליון.
ערעורו נדחה, אך בית המשפט פסק שעל הוועדה לדון שוב בשחרורו בתום ריצוי שמונה תשיעיות (ארבעים שנים) מגזר הדין הקצוב.
ביולי 2019 קיימה הוועדה את הדיון נוסף.
במהלך הדיון ביקש גור מוועדת השחרורים לדחות את הדיון בשנה שבמהלכה ישתתף בתוכנית שיקום, אולם בקשתו סורבה.
במאי 2020 ביקש להשתחרר עקב גילו המבוגר, היותו חולה בסרטן, והחשש שמא ידבק בנגיף הקורונה בכלא, אולם ועדת השחרורים דחתה את בקשתו, כמו גם בקשות חוזרות ביולי ובדצמבר של אותה השנה.
ב-12 באוקטובר 2021 הובהל גור למרכז הרפואי שמיר והורדם והונשם.
עקב כך, החליטה ועדת השחרורים על שחרורו מהכלא באופן מיידי.
הפרקליטות ערערה על ההחלטה ולפיכך, שחרורו עוכב.
ב-15 באוקטובר 2021, מת גור בגיל 74 בבית החולים, לאחר 41 שנות מאסר.
בספר "נתניה" מאת דרור בורשטיין, שיצא לאור בשנת 2010, מוזכר סיפור הרצח וגם סיפור הבריחה של צבי גור מהכלא.
בילדותו התגורר בורשטיין בבניין שבו גר גור.
בשנת 2023 ראה אור הספר "בדרך" מאת בורשטיין, בו עוברת אחת הדמויות ליד הציור שצייר צבי גור על חומת הכלא בזמן שברח.
מאיר כרמון, שהיה פקד במשטרת ישראל ואחד האחראים לחקירת החטיפה והרצח, כתב רומן היסטורי בשם "השמונה ביוני", המבוסס במידה רבה על הפרשה.
הספר יצא לאור ביוני 2013, בהוצאת "מסדה".
בעיר נתניה נקרא גן ציבורי על שמו של אורון ירדן.
ב-8 ביוני 2020 שודר בכאן 11 הסרט של הבמאיות תמנע גולדשטיין חטב והדר קליינמן צדוק, "סיפור חטיפתו ורציחתו של הילד אורון ירדן - קץ התמימות", חלק מסדרה בת שלושה פרקים בשם "קצה חוט", העוסקת במקרי רצח שאירעו במדינת ישראל.
בסרט מרואיינת אחותו של אורון, ליאורה, וכן אנשי משטרה שעסקו בחקירת המקרה, בראשם ניצב משה טיומקין, אז מפקד מחוז תל אביב.
בספר "האם אינך רוצה בי" מאת אסף גברון, שיצא לאור ב-2025, ואשר עלילתו מתרחשת בשנות ה-80 של המאה ה-20, מלווה הסיקור החדשותי של חטיפתו ורציחתו של אורון ירדן, כמו גם השיח הציבורי סביב הנושא, את הפרק הראשון של הספר.
גיבורי הספר הם נערים צעירים, וההתרחשויות מסופרות מנקודת מבטם.
כותרת הפרק היא "אור קטן", כותרת המרמזת לשמו הפרטי של אורון.
אלכסנדר רובוביץ (17 באוקטובר 1929 - 6 במאי 1947) היה נער פעיל בלח"י שנרצח על ידי אנשי צבא בריטים.
הרצח גרם לזעזוע וסערה ביישוב היהודי ומחוצה לו בשלהי המנדט הבריטי בארץ ישראל.
אלכסנדר רובוביץ נולד בירושלים למרים (בתו של חיים יהושע גולדברג) ויהושע ידידיה שהיה רוקח בשכונת מאה שערים.
למד בבית הספר היסודי "תחכמוני" ובבית הספר התיכון הדתי "מעלה" שבירושלים.
בעודו תלמיד תיכון הצטרף לתנועת ברית החשמונאים וב-1946 ללח"י, בה כינויו המחתרתי היה "חיים".
לאחר שסולק מבית הספר בשל האיבה ששררה בין הנהגת היישוב לבין המחתרות אצ"ל ולח"י, עבר לעבוד בבית המרקחת של אביו.
רובוביץ מונה למפקד כיתה שעסקה בהפצת כרוזי הלח"י שכונו "המעש".