tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פירוט נסעה לעיתים קרובות לבלגיה, צרפת וארצות הברית, שם הציג ב-1984 המרכז הבינלאומי לצילום בניו יורק תערוכה של עבודותיה.
אחרי מותה בשנת 2000, המשיכו מוזיאונים להציג את עבודתה וכיום תצלומים שלה נמצאים באוסף הקבוע של מוזיאונים בכל רחבי העולם.
ב2025 הוצגו יצירותיה בתערוכה "20&20, עדשה משלה" במוזיאון אנו, יחד עם עוד צלמות חלוצות ועכשוויות ממוצא יהודי.
כחלק מהתערוכה, ביים אסף גלאי סרט בשם "גברתי, יש לך אומץ" על מסע של שתי צלמות, אבישג שאר-ישוב ואירנה פלטקה, בעקבות פירוט בפולין ובצרפת.
הסרט התבסס על עדותה של פירוט על קורותיה במהלך מלחמת העולם השניה.
אחותה של פירוט, מינדלה מריה דיאמנט (1911 - 24 באוגוסט 1944) הייתה חברה במחתרת הצרפתית.
היא נתפסה, עונתה והוצאה להורג על ידי משטר וישי.
יהודית "יוליה" איסקובנה מלצר הייתה בלרינה יהודייה-אוקראינית.
נודעה כאשתו של יאקוב ג'וגאשווילי, כלתו של יוסיף סטלין ואמה של נכדת סטלין המתרגמת גלינה ג'וגאשווילי .
מלצר נולדה למשפחה יהודית באודסה והתפרסמה כרקדנית בעיר.
היא הייתה נשואה בשנית לקצין נ.ק.ו.ד.
בשם ניקולאי בסאראב, כשפגשה את ג'וגאשווילי, ופתחה בהליכי גירושין כדי להינשא לו.
זמן מה לאחר מכן נעצר בסאראב בידי הנ.ק.ו.ד.
אז נישאה לג'וגאשווילי ולהם שני ילדים.
מקובל שסטלין הורה על כליאת כלתו בכלא לוביאנקה במשך שנות שביו של בעלה, בנו של סטלין, במחנה הריכוז הגרמני זקסנהאוזן עד שהתאבד (1941–1943).
יוליה מלצר נפטרה ממחלת הסרטן בשנת 1968.
יוליה סצ'קוב (נולדה בשנת 1999) היא קיקבוקסרית ישראלית, ואלופת העולם בקיקבוקס לנשים במשקל עד 52 ק"ג.
בינואר 2017 זכתה סצ'קוב בפרס הספורטאית הצעירה של השנה בטקס פרסי הספורט הישראלי מטעם משרד התרבות והספורט.
בגיל שנתיים עלתה עם משפחתה לישראל.
החלה להתאמן בקיקבוקס בגיל 14, אצל המאמן מיכאל בריטבסקי.
למדה בתיכון ליאו באק, בחיפה.
שירתה בבסיס תובלה בצה"ל, ולאחר מכן כספורטאית מצטיינת.
ב-2015 זכתה באליפות ישראל בקיקבוקסינג לנוער, כאשר התחרתה מול מתמודדת אחת בלבד.
ב-2016, פתחה בקמפיין למימון המונים כדי להתחרות באליפות העולם בקיקבוקס לצעירים בבודפשט וזכתה בגביע.
ב-15 בנובמבר 2019 השתתפה במוקדמות בלאטור 209, אך הפסידה בסיבוב הראשון במוקדמות לוויקטוריה מרקובה.
ב-26 באוקטובר 2019, השתתפה סצ'קוב באליפות העולם בקיקבוקס לנשים במשקל עד 52 ק"ג בסרייבו, בוסניה.
בגמר ניצחה סצ'קוב כשגברה 1:2 על יריבה מצ'כיה.
ב-2016 זכתה בגביע אליפות העולם בקיקבוקס לצעירים
ב-2017 זכתה באליפות אירופה בקיקבוקס לצעירים
פרס הספורטאית הצעירה של שנת 2017 בטקס פרסי הספורט הישראלי מטעם משרד התרבות והספורט
ב-2018 זכתה באליפות העולם של ארגון
ב-2018 זכתה במדליית זהב בתחרות קיקבוקסינג בקרואטיה
יוליה סרגייבנה פֶּרֶסְילד היא שחקנית תיאטרון וקולנוע רוסייה.
שם משפחתה של יוליה, פרסילד, נובע ממשפחתה האסטונית של סבה וסבתא גדולה, שגורשו לרוסיה.
היא נולדה בפסקוב, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות.
אביה היה צייר איקונין ואמה גננת.
מאז ילדותה חלמה יוליה להיות שחקנית.
היא לקחה חלק בהופעה חובבנית אמנותית, שרה, שיחקה בהצגות בית ספר.
בגיל אחת עשרה היא השתתפה בתחרות של כישרונות צעירים "כוכב הבוקר".
בשנת 2001 סיימה את בית הספר התיכון מספר 24 בפסקוב.
לאחר הלימודים נכנסה לפקולטה לפילולוגיה רוסית של המכון הפדגוגי הממלכתי של פסקוב, אולם לאחר שלמדה שנה אחת בלבד, נסעה למוסקבה והתקבלה למכללה לאמנות התיאטרון.
בשנת 2006 סיימה את לימודיה במחלקת המשחק והבימוי של האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון.
מאז 2007, כשחקנית מוזמנת, היא לקחה חלק בהצגות תיאטרון האומות הממלכתי.
עבדה עם התיאטרון "בית הספר למשחק מודרני" והתיאטרון בתיאטרון מלאיה ברונאיה בניהולו של יבגני מירונוב.
הופעת הבכורה על המסך של יוליה פרסילד הייתה תפקידה כנטשה קובלאקובה בסדרת הטלוויזיה "חלקת אדמה" (2003), בבימויו של אלכסנדר בראנוב.
העבודה הגדולה הראשונה בסרט הייתה התפקיד של אוליה רודיאדינה בסרט הדרמה "הכלה" (2006) בבימוי של אליור אישמוחמדוב ובסרט "השבוי" בבימויו של אלכסיי אוצ'יטל.
עם זאת, פריצת דרך אמיתית בביוגרפיה הקולנועית של השחקנית הייתה אחד התפקידים העיקריים כסופיה בדרמה הקצה בבימויו של אלכסיי אוצ'יטל, סדרת הטלוויזיה "סנטה לוסיה" (2012), והמותחן המיסטי "סוננטאו" (2012) שהביאו את הפופולריות שלה בקרב הקהל הרוסי.
השחקנית התפרסמה לאחר ששיחקה בתפקיד משנה בסרט "בערפל" (2012) בבימויו של סרגיי לוזניצה ובהמשך כיכבה בסרט הקרב על סבסטופול.
בסרט עשו בבימויו של פאבל לונגין שיחקה לצדם של הארווי קייטל, ליאור אשכנזי ומארק איווניר.
עיבוד לספרו של מאיר שלו.
במאי 2021 נודע שהיא נבחרה לגלם תפקיד ראשי כקוסמונאוטית בסרט החלל הרוסי "האתגר", שצילומיו נערכו בתחנת החלל הבינלאומית..
הטיסה שלה התקיימה בחללית סויוז MS-19 ובזמן שהייתה בתחנת החלל נערכו צילומי סרט "האתגר".
על משחקה בסרט הוענק לפרסילד פרס הפדרציה הרוסית.
ליוליה שתי בנות; אנה (ילידת 2009) ומריה (ילידת 2012) ובן, שאביהם הוא במאי הקולנוע אלכסיי אוצ'יטל.
היא חברה מייסדת של קרן הצדקה "גלצ'ונוק" (Галчонок), הפועלת למתן טיפול לילדים עם הפרעות במערכת העצבים המרכזית האורגנית.
יוליה יבגנייבנה טקשינה (נולדה ב-9 ביולי 1980) היא שחקנית לתיאטרון וקולנוע, רקדנית ודוגמנית רוסית.
יוליה טקשינה נולדה בבלגורוד, מחוז בלגורוד, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות.
בגיל שבע הצהירה על רצונה להצטרף לתיאטרון הסוברמניק במוסקבה, שם אחיה הגדול ולדימיר היה רקדן.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון בשנת 1997, נכנסה לפקולטה לעיתונאות של אוניברסיטת מוסקבה, אולם לאחר שלמדה בה שנה וחצי, עזבה את האוניברסיטה ובגיל 21 ניסתה את מזלה בתחום המשחק.
בשנת 2002, היא נכנסה לתחום המשחק בבית הספר לתיאטרון על שם שצ'וקין במוסקבה.
היא סיימה את לימודיה בשנת 2006.
בתחילת שנות האלפיים היא לקחה חלק בצילומי כמה קטעי וידאו למוזיקה.
בפרט, בשנת 2000 היא כיכבה בסרטון הווידאו של דמיטרי מליקוב לשיר "חרוזים", ובשנת 2003 - בקליפ של להקת הפופ סטרלקי לשיר "רוח קטנה".
בשנת 2005 היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה, כשגילמה את ויקה קלוצ'קובה בסדרת הטלוויזיה קטי המכוערת, תפקיד זה הביא תהילה לשחקנית השאפתנית, שבזכותה קיבלה הזמנה להצטלם בסדרות וסרטים חדשים.
בשנת 2012 היא כיכבה בכמה פרקים בסדרת הטלוויזיה הקומית "המטבח".
בשנת 2014 שיחקה תפקיד מרכזי בסדרת הטלוויזיה "בואו וננשק" בערוץ הטלוויזיה האוקראיני "1+1".
יוליה התחתנה בנישואים אזרחיים עם השחקן גריגורי אנטיפנקו, אותו פגשה בסדרה קטי המכוערת (2005).
לאחר מכן נולדו לשניים שני בנים.
ב-2012, לאחר שש שנות נישואים, הזוג נפרד.
יוליה ויידה (במקור ריכטר, בהונגרית: Vajda Júlia; טרנצ'ין, 10 בספטמבר 1913 – בודקסי, 1 במאי 1982) הייתה ציירת וגרפיקאית יהודייה-הונגרייה, חברה בקבוצת האמנים שנקראה בית הספר האירופי.
יוליה ויידה נולדה במשפחה יהודית כבתם של סוחר התבואה ינה ריכטר ושל אולגה לקס (1884–1955).
בין 1935 לבין 1939 למדה בבית הספר לאמנויות יישומיות ובבית הספר הפתוח של וילמוש אבא-נובאק.
בין השנים 1946–1948 הייתה חברה בבית הספר האירופי.
היא הכירה את בעלה הראשון, את הצייר היהודי-הונגרי לאיוש ויידה, בשנת 1935, כשעברה מברטיסלאבה להונגריה.
בתקופה זו הכינה פסטלים ליריים עדינים ועבודותיה היו דיוקנאות עצמיים וציורי טבע.
בעלה נפטר בגיל 33 (בתקופת מלחמת העולם השנייה).
משנת 1946, יחד עם בעלה השני יוז'ף יקוביץ', הציגה בתערוכות של בית הספר האירופי ושל קבוצת האמנים המופשטים ההונגרית.
עבודותיה היו פרפרזות מקראיות אניגמטיות סוריאליסטיות וצורות כרומוזום דקיקות ורוקדות.
היא ציירה את סנטאנדרה בשנת 1948, ובאותה השנה קיימה את תערוכת היחיד הראשונה שלה.
לאחר שנה זו נדחקה מהציבור האמנותי וציירה פחות יצירות.
בין השנים 1956–1997 עבדה בלונד, שוודיה, שם הכינה רישומים וצורות מעוקלות עדינות המזכירות נימים של צמחים, נימים ותמונות מופשטות ליריות קצביות.
בתחילת שנות השישים יצרה רישומי גיר עם אפקט מוזיקלי וביטוי קצבי ובסוף שנות השישים עסקה יותר ויותר במה שמכונה הרמוניה וקצב של מישורי צבע טהורים.
קברה נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (17 ג-4–17).
1948 • בית הספר האירופי, בודפשט
1960 • דירתו של מיקלוש מסאי-פולץ אליין בבודפשט (תערוכת סטודיו)
1976 • גלריית הליקון, בודפשט • מועדון ברצ'ני, בודפשט • בית התרבות יוקאי, בודארש
1981 • היכל האמנות, בודפשט
1995 • מוזיאון לאיוש קשאק, בודפשט
1996 • גלריית ארדש [עם לאיוש ויידה], סנטנדרה
2000 • קולאז'ים, גלריית וינטג', בודפשט
2004 • גלריית ארדס, סנטנדרה.
1945 • SZDP אגודת אמנים ותערוכה של אמנים מוזמנים, מוזיאון ארנסט, בודפשט
1946 • תערוכה ראשונה לאומנויות יפות בהונגריה, מוזיאון ארנסט, בודפשט
תערוכה קבוצתית, ארגון חופשי של אמנים יפים • II.
תערוכה לאומית חופשית מוזיאון ארנסט, בודפשט
1948 • מגמות חדשות באמנות ההונגרית, הסלון הלאומי, בודפשט
1957 • תערוכת אביב, היכל האמנות בודפשט
1962 • המכון לאדריכלות מודרנית-אמנות מודרנית, הכשרה בהנדסה
1965 • התערוכה הבינלאומית לאמנויות יפות, זילונה גורה (ז'לונה)
1966 • 125 שנה לצילום הונגרי, הגלריה הלאומית ההונגרית, בודפשט • תערוכת ציירי סנטנדר, מוזיאון בלשה בלינט, אסטרגום
1968 • 40 שנות ציור בסנטנדרה, מוזיאון פרנצי, סנטנדר
1970 • אמני סנטנדרה לקורבנות שיטפון, מוזיאון פרנצי, סנטנדר • אמנות סנטנדר, גלריית קיש, סקשפהרוואר
1971 • יצירות חדשות, היכל האמנות, בודפשט
1972 • אמנות הונגרית, אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון (ארצות הברית)
אמנות הונגרית של המאה העשרים,
1977 • תערוכה, מוזיאון לאיוש הטווני
מוזיאון המלך סנט אישטוואן, סקשפהרוואר
יוליה צ'רנוי (נולדה ב-6 בדצמבר 1979) היא ספורטאית פאראלימפית ישראלית: קלעית וחותרת.
זכתה בתחרות רובה מצב שכיבה 10 מטר במדליית זהב באליפות אירופה לקבוצות, במדליית ארד באליפות העולם באבו דאבי (2022) במדליית זהב באליפות העולם לימה פרו (2023), ובירי חופשי 60 כדור למרחק 50 מטרים במצב שכיבה, במדליית הארד
צ'רנוי נולדה בקזחסטן עם שיתוק מוחין קל, המקשה עליה את ההליכה ברגל ימין ושימוש ביד ימין והיא נעזרת במקל הליכה.
היא עלתה לארץ ללא משפחתה בשנת 2000 מבלארוס דרך תוכנית מצטיינים.
צ'רנוי עובדת בחברת החשמל כמדריכה ומנהלת קורסים בבית הספר למנהיגות וטכנולוגיות מידע בחברה.
בגיל 31 החלה בפעילות ספורט פאראלימפי, תחילה בענף הפארא-טריאטלון כחלק מקבוצת עמותת אתגרים.
מתאמנת בבית הלוחם תל אביב עם המאמן גיא סטריק.
ייצגה את ישראל במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו ב-2016 יחד עם ראובן מגנאג'י בענף החתירה, והגיעו למקום תשיעי בסירת חתירה זוגית מעורבת.
לאחר המשחקים בקשה לעבור למקצוע קליעה ברובה מסיבות אישיות ומקצועיות.
צ'רנוי הגיעה למקום ה-12 באליפות העולם ב-2018, מתוך 47 משתתפים, במקצוע מעורב לנשים וגברים – רובה אוויר 10 מטר בשכיבה, כאשר צ'רנוי סיימה שלישית מבין הנשים.
באליפות העולם 2019 אשר נערכה באוסטרליה, תחרות מעורבת לנשים וגברים, סיימה במקום השלישי במקצה 50 מטר חופשי במצב שכיבה, וזכתה במדליית ארד בקליעה.
בזכות הישג זה, הפכה לספורטאית ה-16 במשלחת הישראלית למשחקים הפאראלימפיים בטוקיו 2020.
במשחקים שהתקיימו באוגוסט 2021, ייצגה צ'רנוי את ישראל בקליעה.
במרץ 2022, זכתה במדליית זהב באליפות אירופה לקבוצות ברובה מצב שכיבה 10 מטר, יחד עם אלי חברה ועופר צור
בנובמבר 2022 זכתה במדליית ארד באליפות העולם באבו דאבי במקצה מעורב רובה אויר 10 מטר.
בשנה זו השיגה את הקריטריון לאולימפיאדת פריז.
בספטמבר 2023 באליפות העולם בקליעה פראלימפית בלימה פרו, זכתה במדליית הזהב בירי ברובה אויר למרחק 10 מטרים, ולאחר מספר ימים זכתה במדליית ארד בירי חופשי 60 כדור למרחק 50 מטרים במצב שכיבה
בזוגיות עם אפרת ואם לשניים
יוליה פמפיאק (בפולנית: Julia Pępiak; 21 בספטמבר 1890 – 17 במרץ 1971) הייתה אישה פולנייה שהצילה שתי נשים יהודיות והוכרה כחסידת אומות העולם.
במהלך מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני בפולין, במשך שלוש שנים (משנת 1941) עד לשחרורה, הסתירה בבלז'ץ' שתי נשים יהודיות: סלומיה הלמן ובתה ברוניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה שתי הנשים עלו לארץ.
ב-27 בדצמבר 1999 קיבלה יוליה פמפיאק את התואר חסידת אומות העולם שהוענק ביד ושם בירושלים.
היא נקברה בבית העלמין ברודנו בוורשה.
בנה זיגמונט פמפיאק הפך לכומר פרנציסקני ונקרא האב סבסטיאן.
הספר "Righteous from Bełżec", מאת אנטוני מדז'סקי, מתאר את מעשה ההצלה בזמן השואה.
לרגל הנסיבות מאת רוית ראופמן.
יוליה מאיסה (לטינית: Iulia Maesa; 160–224) הייתה שליטה ב שמשלה באימפריה הרומית במאה השלישית לספירה.
היא הייתה סבתם של הקיסרים אלאגבאלוס וסוורוס אלכסנדר, אחותה הבכורה של הקיסרית יוליה דומנה ואמא של יוליה סואימיאס ויוליה ממאיאה .
אף על פי שעיקר פעילותה הייתה מאחורי הקלעים היא החזיקה בידה השפעה אדירה כמי שניהלה עם בנותיה את האימפריה הרומית באמצעות נכדיה - כשליטי בובה.
יוליה מאיסה נולדה בעיר אמסה (חומס) שבסוריה למשפחה של כוהני דת לאל השמש הפיניקי אל-ג'בל.
בשנת 187 התחתנה אחותה הצעירה – יוליה דומנה עם ספטימיוס סוורוס והפכה ל"אוגוסטה".
לזוג נולדו שני בנים: באסיאנוס (קרקלה), שנקרא על שם אביה של יוליה, בשנת 188, וגטה בשנת 189. כך הפכה יוליה מאיסה לחלק מהמעגל הקרוב ביותר לקיסר ולאשתו ולחלק מהשושלת שהקימו.
יוליה מאיסה התחתנה עם יוליוס אוויטוס קונסול ממוצא סורי וילדה שתי בנות: יוליה סואימיאס, שעתידה להיות אימו של הקיסר אלאגבאלוס, ויוליה ממאיאה, שעתידה להיות אימו של הקיסר סוורוס אלכסנדר.
יוליה מאיסה ניצלה את הפופולריות של נכדה הקטין אלאגבאלוס, שהיה כוהן לאל השמש באמסה, בקרב חיילי הלגיון השלישי גאליקה, שהיו מוצבים במקום, ואת הנאמנות של חיילי הלגיון לקרקלה, על מנת ליצור בסיס כוח צבאי להפיכת השלטון.
היא הפיצה את השמועה שסקסטוס ואריוס בסיאנוס הוא ממזרו של קרקלה ממערכת יחסים עם בתה ויוליה סואימיאס.
המהלך הצבאי המהוסס נכשל ומקרינוס יצא לקראת המורדים במטרה לדכא את המרד.
אלאגבאלוס ונשות המשפחה תחת שרביטה של יוליה מאיסה נשארו באנטיוכיה ולאחר מכן בניקומדיה במשך שנה על מנת לבסס את השלטון.
אלאגבאלוס התמקד בפולחן של אל השמש בעוד יוליה מאיסה ואמו אחזו הלכה למעשה במושכות השלטון.
בסדרת טיהורים הוציאו להורג כל מי שיכול היה להיות איום על השלטון.
ייתכן שמהלכים אלו נעשו מיוזמתן של יוליה מאיסה כחלק ממאבקי כוח בחצר על השאלה מי יחזיק במושכות השלטון.
בסדרת טיהורים נוספת הוצאו להורג מושלים של פרובינקיות מנאמני מקרינוס ובהם מושל מצרים, פאנוניה, סוריה, וערביה.
במקביל מונה פובליוס ולריוס קומזון (Publius Valerius Comazon), מפקד הלגיון השני פרטיקה, למפקד המשמר הפרטוריאני ולאחר מכן לקונסול לצד אלאגבאלוס בשנת 220 ומושל העיר רומא, אך לפי קסיוס דיו היה כלי-שרת ובובה בידי השליטות האמיתיות – יוליה מאיסה ובנותיה.
המחקרים העוסקים בשלטון השושלת הסוורית בכלל ושלטון אלאגבאלוס בפרט, דנים בשאלה מי החזיק במושכות השלטון ומה היה חלקו של אלאגבאלוס בניהול ושליטה באימפריה.
כל המחקרים מצביעים על כך שאמו של אלאגבאלוס, יוליה סואימיאס, ובמידה רבה יותר סבתו, יוליה מאיסה, היו המתכננות והמוציאות לפועל מאחורי המלכתו של אלאגבאלוס ולמעשה שליטות האימפריה לכל דבר ועניין, תוך שהן משתמשות בילד אלאגבאלוס ככלי שרת ושליט-בובה.
בעוד אלאגבאלוס עסוק ככוהן לאל השמש וממלא את זמנו בפולחן, שלטו אימו וסבתו באימפריה ועשו זאת באופן כמעט פומבי.
הדחת אלאגבלוס והמלכת אלכסנדר סוורוס
תהליך הידרדרות התמיכה באלאגבאלוס והפיכתו מנכס לנטל לא נעלמו מעיני יוליה מאיסה, שפעלה בנחישות על מנת לשמר את הכוח שבידה ולהבטיח כי נפילתו הוודאית תיעשה תחת שליטה של המשפחה וללא סכנה לאבדן הנכסים השלטוניים שבידה.
על מנת לבסס את מעמדו כמי שזכאי לכס המלכות מלידה החלו אמו וסבתו להפיץ את השמועה שגם הוא, כמו אלאגבאלוס, הוא בנו הבלתי חוקי של קרקלה.
ביום 13 במרץ 222 לאחר שניסה ככל הנראה לפגוע בסוורוס הופיע שוב אלאגבאלוס במחנה המשמר הפרטוריאני על מנת להרגיע את התסיסה והכעס נגדו אך נתפס כאסיר.
תקופת שלטונו של אלכסנדר סוורוס
אלכסנדר סוורוס הוכתר לאוגוסטוס ושליט האימפריה הרומית כשהיה בן 14. השליטות האמיתיות היו יוליה מאיסה ואמו.
לשמותיו נוסף השם סוורוס על מנת להמחיש את הקשר עם הקיסר המנוח ספטימיוס סוורוס, מייסד השושלת.
נוכחותן מתועדת על גבי מטבעות בהן הקיסר מתואר כ"בנה של יוליה מָמָאֶיאה ונכד של יוליה מאיסה".
תחת שלטונן של היוליות בוצעו רפורמות שביטלו לחלוטין את השינויים של אלאגבאלוס.
בזכות פעילותן זכה סוורוס לשם של שליט צנוע ומיטיב.
הן הקפידו למנות לו יועצים שעסקו בניהול מדיניות חברתית שהיטיבה עם השכבות השונות של החברה הרומאית.
הוא הפגין סובלנות דתית בעיקר, אימץ את הסנאט כמוסד שלטוני וזכה לתמיכה של האריסטוקרטיה.
עם זאת, שליטתן של הנשים באימפריה - בעולם שבדרך כלל נשלט על ידי גברים ולנשים לא היה מקום במסדרונות השלטון - הביאה בסוף לנפילתו.
משהוברר ללגיונות כי סוורוס איננו איש צבא ולמעשה מדיניות הפעלת הצבא והפיקוד נמצאות בידי אישה, הם התנקשו בחייו והרגו גם את אימו.
זמן קצר, ככל הנראה שנתיים לאחר עליית אלכסנדר סוורוס לשלטון, מתה יוליה מאיסה והוכרזה כאלה.
לא ידועים פרטים על נסיבות מותה.
יוליה סואימיאס בסיאנה הייתה אצילה רומאית ממוצא סורי ואימו של הקיסר אלאגבאלוס ששלט באימפריה הרומית בשנים 218–222. אלאגבלוס שהיה קטין ולא היה מסוגל לשלוט לבדו הועלה לתפקידו על מנת שישמש כשליט-בובה, דמות ציבורית של שליט עבור יוליה מאיסה ואמו שתכננו להחזיק הלכה למעשה במושכות השלטון.
מעשיו שלוחי הרסן של הקיסר הצעיר, ככל הנראה בתמיכת יוליה סואימיאס הביאו לקרע בין בנות המשפחה ובסופו של דבר הודח אלאגבלוס ויוליה סואימיאס הוצאה להורג לצידו.
יוליה סואימיאס הייתה בתה הבכורה של האצילה הרומית יוליה מאיסה ושל הקונסול גאיוס יוליוס אוויטוס.
אימה הייתה אחותה של הקיסרית יוליה דומנה - אשתו של הקיסר קרקלה ובכך הפכה יוליה סואימיאס לחלק מהשושלת הסוורית.
בתאריך לא ידוע היא התחתנה עם אציל רומאי ממוצא סורי סקסטוס וריוס מרקלוס (Sextus Varius Marcellus), בזכות קרבתם היתרה לבית המלוכה הזוג התגורר ברומא ובעלה שימש כסנטור.
לזוג נולד, ככל הנראה בשנת 203 או 204 בן בשם סקסטוס ואריוס אוויטוס בסיאנוס (לטינית: Sextus Varius Avitus Bassianus).
מלבד סקסטוס ואריוס נולד לזוג בן נוסף, ששמו לא ידוע.
בשנת 215 נפטר בעלה של יוליה סואימיאס.
דודתה של יוליה סואימיאס התאבדה ומקרינוס שלח את שאר בנות המשפחה יוליה מאסה, ביחד עם בנותיה יוליה מָמָאֶיאה ויוליה סואימיאס ובנה לגלות באמסה.
ליוליה מאסה הייתה גישה חופשית למקורות העושר של משפחתה ולמקורות הכוח בעיר ובפרובינציה, גורמים שאפשרו לה לחתור תחת מקרינוס.
יוליה מאסה ניצלה את הפופולריות של סקסטוס ואריוס בסיאנוס בקרב חיילי הלגיון השלישי גאליקה ואת הנאמנות של חיילי הלגיון לקרקלה על מנת ליצור בסיס כוח צבאי להפיכת השלטון.
אלאגבאלוס ונשות המשפחה תחת שרביטה של יוליה מאסה נשארו באנטיוכיה ולאחר מכן בניקומדיה במשך שנה על מנת לבסס את השלטון.
אלאגבאלוס התמקד בפולחן של אל השמש בעוד יוליה מאסה ויוליה סואימיאס אחזו הלכה למעשה במושכות השלטון.
בסדרת טיהורים הוציאו להורג כל מי שיכול היה להיות איום על השלטון, ייתכן שמהלכים אלו נעשו מיוזמתן של יוליה מאסה ויוליה סואימיאס כחלק ממאבקי כוח בחצר על השאלה מי יחזיק במושכות השלטון.
בסדרת טיהורים נוספת הוצאו להורג מושלים של פרובינקיות מנאמני מקרינוס ובהם מושל מצרים, פאנוניה, סוריה, ערביה.
במקביל מונה פובליוס ולריוס קומזון (Publius Valerius Comazon), מפקד הלגיון השני פרטיקה, למפקד המשמר הפרטוריאני ולאחר מכן לקונסול לצד אלאגבאלוס בשנת 220 ומושל העיר רומא, אך לפי קסיוס דיו היה כלי-שרת ובובה בידי השליטים האמיתיים - יוליה מאסה ויוליה סואימיאס.
המחקרים העוסקים בשלטון השושלת הסווארית בכלל ושלטון אלאגבלוס בפרט דנים בשאלה מי החזיק במושכות השלטון ומה היה חלקו של אלאגבאלוס בניהול ושליטה באימפריה.
כל המחקרים מצביעים על כך כי אמו של אלאגבלוס, יוליה סואימיאס ובמידה רבה יותר סבתו, יוליה מאסה, היו המתכננות והמוציאות לפועל מאחרי המלכתו של אלאגבאלוס ולמעשה שליטות האימפריה לכל דבר ועניין, תוך שהן משתמשות בילד אלאגבאלוס ככלי שרת ושליט-בובה.
יוליה מאסה מופיעה כ"אוגוסטה" וכ"אם מחנות הצבא והסנאט" (Augusta, mater castrorum et senatus) ויוליה סואימיאס נושאת אף היא את התואר "אוגוסטה" ו"אם האוגוסטוס" ובמקרה אחד "אם מחנות הצבא, הסנאט וכל הבית האלוהי" (mater castrorum et senatus et totius domus divinae).
על פי ההיסטוריה אוגוסטה, יוליה סואימיאס הוכנסה אל תוך הסנאט והורשתה בפקודת האוגוסטוס להשתתף כנציגת הכתר בישיבות ואותו מקור מציין כי יוליה סואימיאס הקימה סנאט של נשים, "סנאקולום" (senaculum), שקיבל החלטות בנושאי אופנה ופרוטוקול, אך טענה זו מתקבלת בספקנות על ידי מחקרים היסטוריים מודרניים.
יוליה מאסה ויוליה מָמָאֶיאה, אמו של אלכסנדר סוורוס, החלו להתרחק מאלאגבלוס ואמו יוליה סואימיאס בתהליך שבסיכומו של דבר יקרע את המשפחה השלטת.
מותם של אלאגבלוס ויוליה סואימיאס
הוא ניסה למנוע מאלכסנדר סוורוס מלהופיע בפומבי ובמקביל ביקש מהסנאט שתואר ה"קיסר" יילקח מסווארוס.
כתובות מתחילת שנת 222 מזכירות, עדיין, את אלאגבאלוס ואלכסנדר סוורוס כשליטים אך ב-13 במרץ 222 לאחר שניסה ככל הנראה לפגוע שוב בסווארוס הופיע שוב אלאגבאלוס במחנה המשמר הפרטוריאני על מנת להרגיע את התסיסה והכעס נגדו אך נתפס כאסיר.
יוליה קניירש (במקור קורח, בהונגרית: Kenyeres Júlia; לטניה, מחוז זאלה, 11 בדצמבר 1895 – בודפשט, 30 בדצמבר 1958) הייתה עיתונאית, פוליטיקאית יהודייה-הונגרייה.
יוליה קורח נולדה במשפחה יהודית.
אביה, פילפ קורח, היה פקיד מדינה שעבר מקושיצה ללטניה ב-25 במרץ 1895 כקצין מס.
לפילפ קורח היו שלושה ילדים, אחיה של יוליה היו מור קורח, מדען מפורסם בעולם ומשורר וכן אלדאר קומיאט.
לאחר שהות של מספר שנים בלטניה, אב המשפחה הוצב ברייקה.
יוליה קניירש השלימה שם את בתי הספר היסודיים והתיכוניים שלה.
בבודפשט נרשמה למחלקה למתמטיקה ולפיזיקה באוניברסיטה, אך שנה לאחר מכן עברה לפקולטה לרפואה.
יוליה השתתפה בעבודתו של חוג גליליאו כסטודנטית באוניברסיטה.
היא הייתה חברה במפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) מהקמתה.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, בשל חשיבתה הפוליטית, מינתה אותה הוועדה העממית לחינוך ציבורי לסגנית קומיסר העם (סגנית שר) לענייני קולנוע.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית היגרה בשל הטרור הלבן.
בברלין הפכה לחברה במפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) ועבדה כעורכת עיתון מפעלי.
בינתיים כתבה מאמרים ושירים לעיתונות המהגרים ההונגרית.
בשנת 1921, בווינה, הייתה ממקימי המגזין הספרותי הקומוניסטי "אחדות" (Egység).
בסתיו 1922 עברה שוב לברלין ולאחר מכן בשנת 1932 לברית המועצות.
אחרי סיום לימודיה בבית הספר לנין במוסקבה, לימדה היסטוריה של המפלגה הקומוניסטית ומרקסיזם-לניניזם.
בשנת 1936 התנדבה לחטיבה האזרחית הבינלאומית במלחמת האזרחים בספרד, שם נודעה בשם יוליה אלווארז.
בשנת 1939 חזרה לברית המועצות.
יוליה קניירש הייתה אחת המארגנים והעורכים העיקריים של רדיו קושוט במוסקבה בשנים 1939–1940. בשנת 1947 חזרה להונגריה.
בשנת 1950 מונתה למשנה למנכ"ל סוכנות הידיעות ההונגרית (Magyar Távirati Iroda).
היא ערכה את המהדורה ההונגרית של המגזין "לשלום מתמשך ודמוקרטיה עממית".
עד מותה הייתה חברה בהנהלת "האיגוד הלאומי של עיתונאים ההונגרים".
הגימנסיה של לטניה נשאה את שמה עד 1990.
לוחמי תנועת הפועלים במחוז זאלה.
חייה ויצירתה של יוליה קניירש.
יוליה ניימיר הייתה סופרת בריטית ילידת האימפריה הרוסית, אלמנתו של הדיפלומט הרוסי ניקולאי דה בוסובר ורעייתו השנייה של ההיסטוריון הבריטי לואיס ברנשטיין ניימיר.
ניימיר נולדה בסנקט פטרבורג בשם יוליה מיכאלובנה קאזארינה.
היא נישאה לדיפלומט הרוסי ניקולאי דה בוסובר, שמת בשנות השלושים של המאה העשרים בעקבות הרדיפות של המשטר הסובייטי, יוליה עצמה נשלחה לגולג.
האומנת הבריטית של יוליה פדתה אותה ואפשרה לה לעזוב את ברית המועצות - ב-1934 היא היגרה לבריטניה.
בבריטניה, ב-1938, פרסמה אוטוביוגרפיה בשם The Woman Who Could Not Die.
כעבור שנתיים פרסמה ספר רוחני בשם Creative Suffering.
פרסמה עוד שני ספרים, שכתבה על פי מקורות רוסיים-עממיים.
ב-1942 פגשה את ההיסטוריון היהודי-בריטי ניימיר ולאחר שאשתו בנפרד נפטרה וניימיר הסכים להיטבל לנצרות (יוליה הייתה נוצרייה אדוקה) השניים נישאו ב-1945.
לאחר מותו של ניימיר כתבה יוליה ספר ביוגרפי עליו, Lewis Namier: A Biography, ספר שזכה בפרס ג'יימס טייט בלק לביוגרפיה לשנת 1971.
יוליה ניימיר זכתה שגם עליה תיכתב ביוגרפיה על ידי הסופרת קונסטנס בבינטון סמית, Iulia de Beausobre: A Russian Christian in the West.
יוליה קלדי (רלבובסקה) (בסלובקית: Júlia Ralbovská-Kaldy; 1920 – 1994) הייתה תופרת סלובקית ילידת העיר פיישטיאני, חסידת אומות העולם, שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה.
יוליה נולדה בעיר פיישטיאני בשנת 1920 ועברה לגור בכפר קוצוריצה במחוז רקוביצה שבצ'כוסלובקיה ביחד עם אמה ובעלה של אמה.
מאוחר יותר חזרה לעיר הולדתה פיאשטיאני, שם למדה ועבדה כתופרת.
כבר לפני תחילת המלחמה התיידדה יוליה עם ארנסט קלדי.
יוליה התנגדה למדיניות השלטון הסלובקי בנושא רדיפת יהודים וגירושם למחנות מחוץ לגבולות המדינה.
לאחר כישלון המרד הסלובקי נגד הגרמנים באוקטובר 1944, רדיפת היהודים התגברה (לאחר שמצבם היחסי של שרדי היהודים במדינה היה בסדר בשנים 1943–1944), חייו של ידידה היהודי ארנסט קלדי היו בסכנה.
חוקי המדינה הסלובקית הטילו עונשים כבדים על עזרה ליהודים, ולמרות זאת יוליה בחרה להסתיר בדירתה את ארנסט.
ב-1944 לאחר דיכוי המרד הסלובקי, הגיעו רדיפות היהודים, על ידי הורמאכט, לשיא חדש שלא נראה לפני כן.
יוליה בחרה להוציא את ארנסט מדירתה, ולהעבירו למקום מחבוא בכפר קוצ'וריצ'ה, המרוחק כ-5 ק"מ מפיאשטיאני.
היא התקינה בדירתה קיר חוצץ, כדי ליצור חדרון קטן בו יוכל ארנסט להסתתר.
יוליה גם הוציאה את אמו של ארנסט, לאורה, מבית החולים שב והעבירה אותה למקום המחבוא בכפר.
כדי לשמור על סודיות הפעולה, החליטה יוליה לפעול לבדה.
מדי יום בשעות הערב הייתה מגיעה יוליה לביתה בפיאשטיאני, מכינה לשניהם אוכל וקונה לאמו של ארנסט תרופות שהיו מצרך נדיר בזמן המלחמה.
יוליה הביאה רופא לבית המסתור כדי לבדוק את אמו של ארנסט, פעולה שעלולה הייתה לסכן את כל המעורבים במבצע ההצלה.
לקראת סוף המלחמה נפטרה האם בבית המסתור.
השניים קברו את הגופה בחצר האחורית בשעת לילה.
במהלך המלחמה יוליה סיפקה מזון והבריחה כספים במשך חודשים רבים אל מקום מחבואם של יהודים נוספים, ביניהם אירנה שפיצר מטרנבה, ורייזמן מפיישטיאני.
לאחר המלחמה נשארה יוליה בידידות עם ארנסט, וכעבור כמה שנים גם נישאה לו.
ב-1948 השניים עלו לישראל יחד וחיו בחיפה את שארית ימיהם.
בעלה ארנסט נפטר ב-1985 ממחלה ממארת ממושכת.
יוליה נפטרה ב-1994 ונקברה בבית הקברות הלטיני בחיפה.
ב-25 בספטמבר 1990 הוכרה יוליה קלדי כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם.
נערך לכבודה טקס, ושמה הונצח בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם בירושלים.
בפברואר 1992 הוענקה לה תעודת כבוד ומדליה על מעשיה להצלת יהודים במהלך השואה.
יוליה הונצחה באבן זיכרון בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה בשכונת רמת אלון.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של יוליה ואותר קברה.
באפריל 2021, נערך טקס ליד קברה ונקבעה עליו לוחית זיכרון כהוקרה מיוחדת לזכרה.
יוליה מירסקי (נולדה ב-20 בפברואר 1954) היא חוקרת בתחום הפסיכולוגיה של ההגירה, פרופסור מן המניין (אמריטה) במחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מירסקי נולדה בסנקט פטרבורג, רוסיה, לשרה (מגידס) ודויד מירסקי.
עלתה עם משפחתה לישראל בשנת 1965. למדה לתואר ראשון, שני ושלישי בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1977 סיימה תואר ראשון, ובשנת 1979 סיימה תואר שני (בפסיכולוגיה קלינית).
שלה עסקה במבחן ה"צוליגר" כמבחן במערכת מיון, ונכתבה בהדרכת ד"ר חגית בנזימן ופרופ' גרשון בן שחר.
בשנת 1996 סיימה תואר שלישי.
עבודת הדוקטור שלה עסקה בהסתגלות פסיכולוגית של סטודנטים עולים מברית המועצות לשעבר, ונכתבה בהדרכת ד"ר דב פרידלנדר.
מסיום לימודיה לתואר שני ועד שנת 1997 עבדה מירסקי כפסיכולוגית קלינית במסגרות שונות: בשירותי הייעוץ לסטודנט באוניברסיטה העברית, במכון סאמיט, ובתוכנית נעל"ה של משרד החינוך והסוכנות היהודית.
במקביל עבדה כחוקרת במכון פאלק לחקר בריאות הנפש ומדעי ההתנהגות בג'וינט ישראל.
בין השנים 1993–1998 עבדה בנוסף כמרצה מן החוץ במספר מוסדות אקדמיים: בבית הספר לעבודה סוציאלית של אוניברסיטת תל אביב, במכון שכטר למדעי היהדות ובמכון מגיד ללימודי המשך באוניברסיטה העברית.
בשנת 1998 הצטרפה כמרצה למחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 2007 התמנתה לפרופסור חבר, ובשנת 2015 התמנתה לפרופסור מן המניין.
בשנים 2011–2015 כיהנה כראש המחלקה לעבודה סוציאלית וחברת הסנאט של האוניברסיטה.
בשנת 2018 הופקדה על הקתדרה על שם מרים וסמואל המבורגר לשילוב קהילות עולים.
משנת 2021 היא יו"ר-מייסדת של מרכז (בהקמה) למחקר והוראה על חיי עולים ומהגרים באוניברסיטת בן-גוריון.
מירסקי שימשה פרופסור אורח באוניברסיטת פריז בצרפת, ב בבוסטון ובאוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
מאז שנות ה-80, חוקרת מירסקי היבטים פסיכולוגיים של הגירה ושל מעברים בין תרבויות.
תרומתה הייחודית לתחום היא יישום של תיאוריות פסיכודינמיות להבנת התהליכים הנפשיים העוברים על עולים ומהגרים.
כיום מתמקדת בפיתוח מיומנות בין-תרבותית בקרב אנשי מקצוע העובדים עם אוכלוסיות מגוונות מבחינה תרבותית.
השתתפה בפרויקטים בינלאומיים מחקריים ויישומיים על עבודה מותאמת תרבותית .
מירסקי פועלת במסגרות ציבוריות שונות לקידום מודעות ומיומנויות בין תרבותיות בקרב אנשי מקצוע.
יחד עם עמיתים וסטודנטים הקימה אוסף של ראיונות עם עולים, מהגרים ועקורים שעומד לרשות הציבור לצורך חינוך ומחקר.
מקדישה רבות להנחיית תלמידי מחקר מתקדמים (הנחתה יותר מ-20 סטודנטיות וסטודנטים לקראת התואר מוסמך, וקרוב ל-20 לקראת התואר דוקטור).
יוליה מירסקי, ישראלים: סיפורי הגירה, מבשרת ציון, צבעונים, 2005.
יוליה מירסקי וז'נה בר, מפעל נעלה: מבט מחקרי על שמונה עשרה שנות תוכנית נעל"ה, תל אביב, צבעונים, 2010.
מירסקי פרסמה מעל 80 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים.
יוליה מירסקי, קליטה ישירה תחת סקאדים: פסיכולוגים עולים מברית המועצות לשעבר במלחמת המפרץ, פסיכולוגיה, 4 (1-2), עמ' 199–206, 1994.
יוליה מירסקי, "מרגע שעזבנו, היחסים התקלקלו והתחילה התקדמות": הגירה כהזדמנות להתפתחות, חברה ורווחה, 26(1), עמ' 23–40, 2006.
יוליה מירסקי, "אימהות מרוסיה בישראל", בתוך: אמיליה פרוני (עורכת), אימהות, מכון ון-ליר ירושלים והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009.
קנייפל ויוליה מירסקי, שיקום במבחן העלייה: יוצאי ברית המועצות לשעבר בשיקום פסיכיאטרי, חברה ורווחה, 35(1), 2015.
יוליה קיינר (1900, גרמניה – 1992, ארצות הברית) הייתה מעצבת טקסטיל מומחית באריגה.
קיינר הייתה דמות מובילה בתחום אריגת היד בארץ ישראל ומיסדת המחלקה ללימודי אריגה בבצלאל החדש, בשנת 1941.
בשנים 1927–1929 למדה אמנות ועיצוב טקסטיל במינכן ובנירנברג ועיצוב טקסטיל ואריגה בבית הספר לאמנות ואומנויות שימושיות בפרנקפורט.
לאחר מכן הקימה בבית הספר סדנה ניסיונית לאריגה וסטודיו לעיצוב וייצור אריגים.
קיינר המשיכה ללמוד בשווייץ, צרפת ושוודיה.
בשנת 1936 עלתה לארץ ישראל, והקימה בירושלים בית מלאכה עצמאי.
בשנת 1940 הזמין אותה מרדכי ארדון להקים מחלקה לאריגה בבצלאל החדש.
המחלקה נפתחה בשנת 1941 והיא לימדה בה מעל עשרים שנה.
בשנת 1962, עזבה יוליה קיינר את בצלאל, ואת מקומה בראש המחלקה לאריגה, מילאה רות קייזר, עד לסגירתה בשנת 1969.
בשנת 1964 נישאה קיינר לליאו פורכהיימר והיגרה לארצות הברית, שם חיה ויצרה עד סוף ימיה.
קיינר נפטרה בשנת 1992. עבודותיה נתרמו לאוסף העיצוב של מוזיאון ישראל.
בשנת 1993 נערכה לזכרה תערוכת יחיד באגף העיצוב במוזיאון.
פעילותה במחלקה לאריגה בבצלאל החדש
מטרת הלימודים במחלקה לאריגה הייתה להקנות לתלמידות את מקצוע האריגה לפרנסתן וללמוד את תחום אריגת בדים ושטיחים לקידום תעשייה עברית.
לאור זאת, ניתן דגש בלימודים לשימוש בחומרים מקומיים לצד אימוץ הסגנון המופשט והפונקציונלי בהשראת בית הספר באוהאוס.
המטרה הייתה להנחיל סגנון מודרני גם בעיצוב שטיחים בבית הישראלי.
לאורך שנות קיום המחלקה היה קיים מתח בין המחשבה המודרניסטית-פונקציונלית לבין ניסיון לשלב סגנון מקומי חדש.
תלמידות המחלקה עסקו ברישום חומרי וצורני של צדפים צמחים ואבנים, והעתיקו רקמות עתיקות מאוספי בית הנכות הלאומי הסמוך.
לאחר שארגון הנשים ויצו הצטרף לשותפות בבצלאל החדש, נוספו ב-1945 לתוכנית הלימודים במחלקה גם לימודי רקמה.
הסטודנטיות פיתחו דגמים לרקמה שהתבססו על עבודותיהם של מורי המחלקות השונות.
כך השתלבו במחלקה השראות מהכתב העברי, הרקמה התימנית, הפרסית והבוכרית, במקביל לצורניות גאומטרית מודרניסטית.קיינר לימדה בסגנון מייסטר מומחה, בדגש על טכניקה מוקפדת.
התלמידות הציגו את עיצוב האריגים תחילה בתוכנית צבע בצבעי מים ורישומים טכניים, ורק לאחר מכן ארגו.
שיטת הלימוד שהנהיגה קיינר במחלקה לאריגה, התבססה על עיצוב שנוצר במהותו מהבנה מעמיקה של מבנה האריג, אשר דרש ידע, מיומנות טכנית ושליטה מלאה במהלך האריגה ובשימוש בנול.
קיינר התמקדה באריגים שימושיים ובעיצוב בדים שבא לידי ביטוי בטכניקות האריגה וחיבורי השתי והערב.
בשנים הראשונות כראש מחלקת האריגה בבצלאל' התמקדה קיינר באריגה של בדים שימושיים כמו וילונות, מפות, צעיפים וכדומה.
בשנת 1953 עיצבה אריגים לווילון באולם העיתונות של האו"ם בניו יורק.
ובהמשך אף עיצבה אריגים לחברות טקסטיל קנול (Knoll) ואיזבל סקוט (Isabel Scott).
קיינר השתמשה במגוון חוטים, כמו כותנה, פשתן, צמר ומשי, ואף שילבה חוטי מתכת באריגים.
בשנות החמישים החלה קיינר לארוג שטיחים בטכניקת קילים ואריגת קשרים, בעיקר קשר בסגנון סמירנה.
בתקופה זו צמר הכבשים היה זמין בארץ, וקיינר השתמשה בצמר המקומי בצבעיו המקוריים, כדי להדגיש את הקשר לעיצוב המקומי.
השטיחים עוצבו בצורות גאומטריות, מופשטות ובמרקמים מונוכרומטיים.
גוני המונוכרום של השטיחים נבחרו בהשראת צבעי האדמה, החול, הים והמדבר בישראל.
השילוב בין הידע והמומחיות של קיינר בשיטות הייצור לצד השראה מהטבע המקומי חיבר בין הסגנון המודרניסטי-אוניברסלי לבין ניסיון לנסח שפת עיצוב מקומית.
בשלב מאוחר בחייה, כשבריאותה לא אפשרה לה לארוג, היא עסקה ביצירת דיאגרמות בצבעי מים שנבעו מהתבוננות בטבע ובקולאז' מפיסות גזורות של אריגיה.
1927 - פרס לעיצוב מפה לבית הלוויות העירוני, פרנקפורט, גרמניה
1954 - מדליות כסף, טריאנלה לאריגה, מילנו, איטליה
1961 - מדליית זהב, די דויטשן האנדוורקסמסה, מינכן, גרמניה
1941 - מלאכת האמנות הארץ-ישראלית החדשה הראשונה.
תערוכה קבוצתית, בית הנכות הלאומי בצלאל ירושלים
1942 - מלאכת האמנות הארץ-ישראלית החדשה השנייה.
בית הנכות הלאומי בצלאל ירושלים
1947 - אמנות שימושית ומרשם תעשייתי בארץ-ישראל.
1954 - טריאנלה לעיצוב במילאנו.
1956 - אמנות יום יום, אמנות שימושית בישראל.
1958 - Forms From Israel ארצות הברית, תערוכה קבוצתית נודדת בהשתתפות יוליה קיינר ואריקה קלוגר.
1960 - אריגים, תערוכה קבוצתית, לקידום העיצוב בישראל, אוצר ג'והן צ'יני, המכון הישראלי לעיצוב המוצר, חיפה
1964 - שלש מלאכות עתיקות-חדשות בישראל.
מוזיאון וילפריד ישראל, לאמנות וידיעת המזרח, קיבוץ הזורע
1962 - שטיחים קשורים, יוליה קיינר, תערוכת יחיד.
1993 - יוליה קיינר פורכהיימר, אריגים וקולאז'ים, תערוכת יחיד.
יוליה ורומן שצ'פניוק (Yuliya and Roman Shchepanyuk; יוליה נפטרה ב-1964) היו בני זוג מהעיר בוריסלב שבפולין (כיום באוקראינה), אשר בימי מלחמת העולם השנייה הסתירו בביתם את בני משפחת וייס היהודים.
שכניהם של בני הזוג שצ'פניוק בבוריסלב היו בני משפחת וייס - ההורים מאיר וגניה והילדים אהרון, מילה ושבק (לימים שבח).
לאחר פלישת הגרמנים לברית המועצות נערכה ב-1 ביולי 1941 בבוריסלב אקציה שבה נרצחו כמה מאות יהודים.
יוליה ורומן שצ'פניוק העניקו מחסה למשפחת וייס באותה אקציה, כמו גם באקציות הבאות, עד אוגוסט 1942, ובכך הצילו אותם ממוות.
לאחר האקציה באוגוסט 1942 הוקמו שני גטאות בבוריסלב ובני הזוג וייס עברו לאחד מהם ומסרו את ביתם למשפחת שצ'פניוק.
באוקטובר 1942, כשהחלה האקציה הבאה, ברחו בני משפחת וייס במטרה להגיע למחסה אצל משפחת שצ'פניוק.
בסערת הבריחה התפצלה המשפחה: גניה ושני הילדים הצעירים הסתתרו במשך כמה ימים אצל זוג פולני קתולי, אנה ומיכאל גוראל.
מאיר ואהרון וייס הגיעו לביתם הקודם, שהיה מאוכלס כעת על ידי הזוג שצ'פניוק, והם הסכימו להחביא אותם עד שיסתיימו הרדיפות.
זמן קצר לאחר מכן הצטרפו אל מאיר ואהרון גניה והילדים הקטנים, וכן הלנה גרינפלד, אחותה של גניה, עם בנה מילק.
כולם הוסתרו מאחורי קיר כפול של חדר, שבנו מאיר וגניה וייס בעוד מועד.
באביב 1943 התעורר החשד שזרים איתרו את מקום מחבואם של המסתתרים.
אז עברו הם בחשאי למרתף מוסווה היטב של בית סמוך, ששימש את העירייה כגן ילדים.
בשלב זה הצטרפו מריה פוטז'נה ובנה תדיאוש למשפחת שצ'פניוק במאמציהם להציל את משפחת וייס המורחבת.
ביוזמתה של פוטז'נה הובא למרתף גם ישראל בוכמן וכך עלה מספר המסתתרים לשמונה.
כולם שרדו, הודות לעזרה שקיבלו ממשפחת שצ'פניוק וממריה פוטז'נה ובנה, עד ששוחררו ב-7 באוגוסט 1944.
בני משפחת גרינפלד היגרו לקנדה.
בני הזוג וייס מצאו את דרכם לישראל.
אהרון וייס הפך לחוקר השואה.
שבח וייס היה לפוליטיקאי וכיהן כיושב ראש הכנסת וכשגריר ישראל בפולין.
ב-5 במרץ 1984 הכיר יד ושם ביוליה ורומן שצ'פניוק כחסידי אומות העולם.
בשנת 2000 הכיר יד ושם גם במיכאל ואנה גוראל כחסידי אומות העולם וב-2001 ניתנה הכרה זו למריה פוטז'נה ובנה תדיאוש.
בשנת 2023 קראה עיריית ירושלים דרך להולכי רגל בשכונת רמת בית הכרם בעיר על שמם של בני הזוג שצ'פניוק.
יוליה סירגייבנה רסקינה (בבלארוסית: Юлія Сяргееўна Раскіна; נולדה ב-9 באפריל 1982) היא מתעמלת אמנותית עבר יהודייה-בלארוסית, סגנית אלופה אולימפית (סידני 2000) בקרב רב אישי.
רסקינה נולדה וגדלה במינסק, בלארוס.
בת למשפחה של ספורטאים יהודים.
אמה, מאסטר בהתעמלות אמנותית בינלאומית של ברית המועצות ואביה מאמן אתלטיקה.
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 1997 היא זכתה במדליית כסף בתחרות הקבוצתית.
באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן בשנת 1999 היא זכתה ב-4 מדליות כסף, בתחרות קרב רב אישי, בתרגיל עם כדור, בתרגיל עם סרט ובתחרות הקבוצתית.
בשנים 2005 ו-2006 השתתפה בסירק דו סוליי לצד המתעמלת האומנותית מאוקראינה לשעבר אלופת העולם תמרה ירופייבה .
היא זכתה בתוכנית הטלוויזיה הבלארוסית "כוכב רוקד" ביחד עם הרקדן המקצועית דניס מורייסין.
כיום היא מאמנת את נבחרת גרמניה בהתעמלות אומנותית.
יוליה בוריסובנה נבלניה היא דמות ציבורית וכלכלנית רוסייה.
אלמנתו של מנהיג האופוזיציה הרוסי אלכסיי נבלני, והיא תוארה בתקשורת כ"גברת הראשונה" של האופוזיציה הרוסית.
לאחר מותו של בעלה הכריזה נבלניה שתמשיך את עבודתו.
נכון ל-1 ביולי 2024 נבלניה היא יושבת ראש קרן זכויות האדם.
ב-9 ביולי 2024 בית המשפט המחוזי בבסמני ברוסיה הורה על מעצרה של נבלניה (שלא הייתה ברוסיה או התגוררה בה באותו זמן) באשמת "השתתפות בקהילה קיצונית".
ימים ספורים לאחר מכן, היא הוכנסה לרשימת הטרוריסטים והקיצוניים הרשמית של רוסיה.
נבלניה נולדה כיוליה בוריסובנה אברוסימובה ב-24 ביולי 1976 במוסקבה תחת ברית המועצות למשפחתו של המדען בוריס אלכסנדרוביץ' אברוסימוב (1952–1996) ואלה ולדימירובנה אברוסימובה.
אמה עבדה במשרד התעשייה הקלה; הוריה התגרשו כשהייתה בכיתה ה', ואמה נישאה בשנית לעובד בוועדת התכנון הממלכתית של ברית המועצות.
בשנת 2020 העיתונאי אולג קאשין טען כי אביה של נבלניה היה בוריס בוריסוביץ' אברוסימוב ששירת כמזכיר שגרירות רוסיה בבריטניה והיה קשור ליחידות ביטחון מסווגות וכי דודתה הייתה ילנה בוריסובנה אברוסימובה היא אחת ממחברי החוקה הרוסית.
בתגובה פרסם אלכסיי נבלני תעודת פטירה לחותנו משנת 1996.
נבלנאיה סיים את לימודיו בפקולטה ליחסים כלכליים בינלאומיים של האקדמיה הכלכלית הרוסית פלכאנוב.
מאוחר יותר היא שירתה התמחות בחו"ל ועשתה לימודים לתואר שני.
נבלניה סיימה את לימודיה בפקולטה ליחסים כלכליים בינלאומיים באוניברסיטה הרוסית לכלכלה ע"ש פלחנוב.
לאחר מכן היא השתתפה בהתמחות בחו"ל ועשתה לימודים מתקדמים.
היא עבדה זמן מה בבנק במוסקבה.
מעורבות בקריירה הפוליטית של אלכסיי נבלני
לאחר שנת 2007 אלכסיי נבלני זכה לתהילה ברוסיה כבלוגר ופוליטיקאי אופוזיציוני.
נבלניה הפכה למזכירה ולעוזרת הראשונה של בעלה.
חיי המשפחה הפכו פומביים יותר כך שנבלניה הייתה באור הזרקורים כ"גברת הראשונה של האופוזיציה הרוסית".
משקיפים מציינים כי היא מעולם לא ניסתה למצב את עצמה כדמות עצמאית: נבלניה תמיד מתנהגת כאישה מסורה ושותפה נאמנה ("אשתו של הדקבריסט") מוכנה להצהרות חריפות ולפעולות החלטיות אם בעלה הזדקק לכך, אך לא באופן ישיר בפוליטיקה.
היא נאמה במספר עצרות; היא כינתה את ראש המשמר הלאומי של רוסיה ויקטור זולוטוב שבספטמבר 2018 אתגר את אלכסיי נבלני ל"דו-קרב", "גנב, פחדן ופורץ חצוף".
נבלניה משכה תשומת לב ציבורית רבה בסתיו 2020 כאשר בעלה אושפז באומסק בעקבות חשד להרעלה.
היא דרשה לשחרר את נבלני לגרמניה לצורך טיפול, ואף פנתה ישירות לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
לאחר שמומחים גרמנים אישרו את הרעלתו של נבלני הרופא הרוסי לאוניד רושאל אמר כי לא נמצאה חומר רעיל בדגימות של נבלני ברוסיה והציע להקים צוות רוסי-גרמני בנושא.
נבלניה האשימה אותו בכך שהוא פועל "לא כרופא, אלא כקול המדינה".
היא ליוותה את בעלה לברלין, הייתה לצידו בבית החולים שאריטה, ונבלני פרסם מאוחר יותר הודעה בה נאמר "יוליה, את הצלת אותי".
העיתון נובאיה גאזטה וקהל קוראיו העניקו לנבלניה את תואר גיבורת השנה לשנת 2020. כלי תקשורת מרכזיים באירופה עקבו מקרוב אחר פעולותיה וציטטו את הפוסטים שלה ברשתות החברתיות.
בינואר 2021 חזרה לרוסיה עם בעלה.
לאחר שנבלני נעצר בביקורת הגבולות היא הצהירה שהמעצר וסגירת שדה התעופה בווינוקובו הם ביטוי לפחד של השלטונות הרוסיים מנבלני.
"אלכסיי אמר שהוא לא מפחד," היא אמרה.
ואני קוראת לכולכם לא לפחד." מאוחר יותר, נבלניה האשימה את פקידי הביטחון ברדיפתה "כאשתו של אויב העם." היא כתבה באינסטגרם: "שנת '37 הגיעה, ואנחנו לא שמנו לב."
ב-21 בינואר הודיעה כי תלך להשתתף בהפגנות ברוסיה בשנת 2021 בדרישה לשחרור בעלה.
ב-23 בינואר היא נעצרה, אך שוחררה באותו ערב.
קריירה פוליטית לאחר מותו של נבלני
ב-1 ביולי 2024, הוכרזה נבלנאיה כיו"ר קרן זכויות האדם, במקומו של גארי קספרוב.
בקיץ 1998 במהלך חופשה בטורקיה פגשה נבלניה את אלכסיי נבלני עורך דין ותושב מוסקבה.
היא סייעה להורי בעלה בעסק שלהם הקשור לקליעת סלים.
לאחר 2007, נבלניה לא עבדה באופן רשמי באף מקום, וקראה לעצמה "האחראית על ענייני היומיום וגידול הילדים".
בשנת 2000, הצטרפה נבלניה יחד עם בעלה למפלגת יאבלוקו ממנה פרשה במאי 2011.
ב-16 בפברואר 2024 שירות בתי הסוהר הרוסי הודיע שבעלה אלכסיי נבלני מת בכלא בימאלו-ננץ.
אלכסיי נחשד שעבר עינויים ותומכיו ומנהיגים מערביים חשדו שנרצח על ידי סוהרים בערב לפני שהיה אמור להשתחרר במסגרת חילופי אסירים עם אסיר גרמני.
נבלני היה כלוא במושבת העונשין IK-3, צפונית לחוג הארקטי, בעת מותו.
נבלניה שהשתתפה באותה עת בוועידת מינכן לביטחון נשאה נאום שבו אמרה שאינה בטוחה אם הדיווחים נכונים, אך ציינה שאם בעלה אכן מת, פוטין ובעלי בריתו "יובאו לדין".
בשנת 2015 נבלניה דורגה במקום ה-67 ברשימת מאה הנשים המשפיעות ביותר ברוסיה על ידי הד מוסקבה.
בספטמבר 2020 לאחר הרעלתו של נבלני החלו להופיע דעות שנבלניה מתחילה למלא תפקיד פוליטי עצמאי ועשויה להפוך ל"טיכאנובסקאיה הרוסית" — בכך שתהפוך למנהיגת כל האופוזיציה.
האנליסט הפוליטי קונסטנטין קלצ'ב אמר שתפקידה של נבלניה השתנה: "מאשת פוליטיקאי היא בעצמה הופכת לפוליטיקאית"; "יש לה כריזמה וקסם, והיא יכולה בקלות להחליף את בעלה אם יש צורך בכך".
האסטרטג הפוליטי עבאס גליאמוב השווה את נבלניה לקורסון אקינו, אשתו של מנהיג האופוזיציה הראשי בפיליפינים שהתנגדה למשטר של פרדיננד מרקוס, הרודן ששלט בפיליפינים במשך עשרים שנה.
בשנת 2020 אמר הסופר הרוסי דמיטרי בייקוב שנבלניה מזכירה לו את הגיבורה של לודמילה פטרושבסקיה : היא "מתמודדת עם נסיבות חזקות ממנה, אבל איזה נס עוזר לה להביס את הרוע בעולם".
בינואר 2021, הערוץ הפרו-קרמלין Tsargrad TV איים לפרסם קבצים אינטימיים של אלכסיי נבלני אלא אם כן נבלניה תבטיח "לא להפוך לטיכאנובסקאיה ברוסיה" ו"לא לשחק משחקים פוליטיים".
לאחר מותו של בעלה בפברואר 2024 פרסמה יוליה נבלניה סרטון באינטרנט שבו הצהירה על כוונתה להמשיך את עבודתו הפוליטית של בעלה וביקשה מהרוסים להתלכד סביבה כפי שהתלכדו סביב בעלה, ואמרה: "אמשיך את עבודתו של אלכסיי נבלני...
אני רוצה לחיות ברוסיה חופשית, אני רוצה לבנות רוסיה חופשית."
ב-28 בפברואר 2024 נאמה נבלניה בפרלמנט האירופי לאחר שהוזמנה על ידי נשיאת הפרלמנט רוברטה מצולה.
בנאומה האשימה את ולדימיר פוטין בתכנון רצח בעלה ואמרה שמנהיגי אירופה צריכים "להפסיק להיות משעממים" ולחדש אם הם רוצים להביס את פוטין.
באפריל 2024, מגזין טיים רשם אותה כאחת מ-100 האנשים המשפיעים ביותר של 2024.
ב-3 ביוני 2024 היא קיבלה את פרס זכויות האדם מפורום חופש אוסלו בשם בעלה המנוח.
בנאומה אמרה כי "הלוואי שהפרס הזה לא היה נחוץ.
אבל דיקטטורים ברחבי העולם ממשיכים להרוג לוחמי חופש".
יוליה רוטברג היא שחקנית, מנחה טלוויזיה סובייטית-רוסית ממוצא יהודי.
בשנת 2016 היא קיבלה תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
יוליה רוטברג נולדה בשנת 1965 במוסקבה למשפחה מעורבת.
אביה איליה רוטברג היה יהודי.
הוא סיים לימודי הנדסה, אך לאחר עבודה מספר שנים כמהנדס עבר לתחום אמנות.
הוא היה שחקן תיאטרון וקולנוע, דוקטור במדעי האמנות.
אמה של יוליה הייתה ממוצא רוסי, מורה לפסנתר.
יוליה רוטברג למדה בבית ספר למוזיקה ליד אקדמיה על שם גנסין.
לאחר סיומה היא למדה שנתיים באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון ואז עברה לבית ספר ליד תיאטרון וכטנגוב אותה סיימה בשנת 1988. מאז היא עובדת בתיאטרון זה.
על משחקה במספר הצגות שהועלו על במת התיאטרון רוטברג קיבלה פרסים.
בשנת 1988 רוטברג לראשונה שיחקה בסרט קולנוע.
בסך הכול היא שיחקה ביותר מ-50 סרטים.
בנוסף למשחק רוטברג פועלת בטלוויזיה כמנחה ובדיבוב של סרטי הנפשה.
בשנת 2016 הוענק לה תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
בשנת 2021 על פעילות הוענק לה עיטור עיטור הידידות.
רוטברג הופיעה מספר פעמים בישראל עם הצגות תיאטרון.
יוליה רוטברג הייתה נשואה מספר פעמים.
יש לה בן גריגורי מבעלה השני שמתגורר בארצות הברית.
מבעלה השני רוטברג התגרשה כאשר הוא החליט לעבור לארצות הברית.
יוליה אולכסנדריבנה בבקו (באוקראינית: Юлія Олександрівна Бебко; נולדה ב-11 באוקטובר 1990), המוכרת תחת שם הבמה יוליה סנינה (Юлія Саніна) היא זמרת אוקראינית וסולנית להקת הרוק-מטאל האוקראינית ההארדקיס.
סנינה נולדה למשפחה של מוזיקאים ב-11 באוקטובר 1990 בקייב.
היא החלה להופיע על הבמה בגיל שלוש כחלק מהרכב שאביה ניהל.
ב-2005, היא סיימה את לימודיה בבית הספר לג'אז ואמנות.
מאוחר יותר, היא למדה במכון לפילולוגיה באוניברסיטת קייב, שם סיימה תואר שני ב-2013.
ב-2006–2008, היא הייתה סולנית בלהקת סיסטר סיירן.
ב-2011, סנינה ומפיקה המוזיקלי ולרי בבקו יצרו את ההרכב המוזיקלי ואל & סנינה, שמאוחר יותר שונה לההארדקיס.
בסוף אוקטובר 2011, הלהקה ביצעה מופע חימום לצמד הרטס.
בפברואר 2012, הלהקה חתמה חוזה עם חברת התקליטים סוני BMG .
ב-2016, היא הייתה שופטת בעונה השביעית של X-Factor האוקראיני.
ב-2023, היא הנתחה, לצד אלישה דיקסון, האנה וודינגהאם וגרהם נורטון באירוויזיון 2023. כמו כן, באותה שנה, הייתה שופטת ב-Holos Krainy, הגרסה האוקרינית לזיכיון דה וויס.
ב-2024, סנינה דיבבה את אגתה בגרסה האוקאינית של S.T.A.L.K.E.R.
סנינה התחתנה עם המפיק המוזיקלי והגיטריסט ולרי "ואל" בבקו ב-2011. הזוג הכיר לראשונה ב-2008 או 2009, כשבבקו היה המפיק של MTV אוקראינה, אך הזוג פרסם לראשונה על מערכת היחסים ביניהם רק ב-2014. ילדם הראשון של בני הזוג, דנילו, נולד ב-21 בנובמבר 2015.
יוליה אנטוליבנה סבירידנקו (באוקראינית: Юлія Анатоліївна Свириденко; נולדה ב-25 בדצמבר 1985) היא פוליטיקאית אוקראינית המכהנת כראש ממשלת אוקראינה, מאז 17 ביולי 2025. לפני כן כיהנה כסגנית ראשונה לראש ממשלת אוקראינה וכשרת הפיתוח הכלכלי והמסחר של אוקראינה .
יוליה סבירידנקו נולדה בשנת 1985 בצ'רניהיב למשפחת עובדי מדינה.
לאחר סיום לימודי בית ספר היא החלה ללמוד באוניברסיטה לכלכלה ומסחר בקייב.
בשנת 2008 היא סיימה את לימודי תואר שני בכלכלה.
בשנת 2016 היא עברה השתלמות בגרמניה ובשנת 2017 בשוודיה.
לאחר סיום הלימודים סבירידנקו עבדה תקופה קצרה בקייב וחזרה לצ'רניהיב.
בשנת 2019 היא מונתה לסגן שר הכלכלה, משחר וחקלאות.
לאחר סיום לימודיה עבדה תקופה קצרה בקייב, ולאחר מכן חזרה לצ'רניהיב.
בשנת 2019 מונתה לסגנית שר הכלכלה, המסחר והחקלאות.
בשנת 2020 עברה לעבוד במשרד נשיא אוקראינה.
בשנת 2021 מונתה לשרת הכלכלה ולסגנית הראשונה לראש ממשלת אוקראינה.
באביב 2025 חתמה על הסכם עם ארצות הברית בנוגע לניצול מחצבים.
ב-14 ביולי 2025 הציע נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי שסבירידנקו תחליף את דניס שמיהל כראש ממשלת אוקראינה, בכפוף להצבעה של המועצה העליונה של אוקראינה לפי סעיף 114 לחוקת אוקראינה.
היא מותנה רשמית ב-17 ביולי.
יוליוס (או ג'וליוס) ואתל גרינגלאס רוזנברג היו זוג יהודים אמריקאים, שנודעו בכינוי "מרגלי האטום".
השניים נעצרו בשנת 1950, הורשעו בריגול למען ברית המועצות בעוון מסירת סודות אטום ב-1951, והוצאו להורג ב-19 ביוני 1953.
יוליוס (שמו היהודי "יונה"; נולד ב-12 במאי 1918) ואתל (נולדה ב-28 בספטמבר 1915), שנולדו שניהם בניו יורק, היו קומוניסטים מגיל צעיר וחברים בתנועת הנוער הקומוניסטית בארצות הברית, שם גם נפגשו.
יוליוס השלים את לימודי הנדסת החשמל שלו בשנת 1939, נשא לאישה את אתל ובשנת 1940 התחיל לעבוד בחיל הקשר האמריקני.
הוא שימש בחיל הקשר בתפקיד מהנדס-מפקח עד שנת 1945, אז פוטר בעקבות גילוי העובדה שהיה בעבר חבר במפלגה הקומוניסטית.
שלוש שנים לפני פיטוריו, ב-1942, גויס יוליוס על ידי הנ.ק.ו.ד., שירות הביון והמשטרה החשאית הסובייטיים, לשמש מרגל בעבור ברית המועצות.
לפי מפעילו בנ.ק.ו.ד., אלכסנדר פליקסוב, סיפק יוליוס לסובייטים אלפי מסמכים בסיווג "סודי ביותר".
רוזנברג אף הוסיף וגייס, בהנחיית מפעיליו, מרגלים נוספים, ובהם ג'ואל בר , אלפרד סרנט, ויליאם פרל , רות' גרינגלאס (אשתו של אחיה של אתל, דייוויד גרינגלאס) ומורטון סובל .
בינואר 1950 נעצר הפיזיקאי קלאוס פוקס, שהיה חלק מצוות הפיתוח של פצצת האטום ("פרויקט מנהטן").
פוקס חשף בפני חוקריו הבריטים והאמריקנים את הארי גולד, שהעביר מסמכים סודיים הנוגעים לפרויקט לסובייטים.
גולד חשף בעדותו שורה של מרגלים, ובהם אחיה של אתל רוזנברג, דייוויד גרינגלאס, ששימש בתפקיד טכני זוטר ב"פרויקט מנהטן", ואת יוליוס רוזנברג עצמו.
יוליוס ואתל רוזנברג הועמדו לדין יחד עם מורטון סובל במרץ 1951, בעוון מסירת סודות אטום לסובייטים.
העד המרכזי נגדם היה דייוויד גרינגלאס, אחיה של אתל.
גרינגלאס העיד על מעורבותו העמוקה של יוליוס בריגול וטען כי אתל הקלידה פתקאות ובהן מידע על תוכניות האטום.
שנים רבות אחרי כן הודה גרינגלאס כי בדה את האשמתה של אתל מלבו, כדי להציל את עורו ואת עורה של אשתו.
סברה רווחת היא כי העמדתה לדין של אתל באה להפעיל לחץ על יוליוס כדי להסגיר מרגלים נוספים, שכן אף שאתל ידעה כי אחיה ובעלה עוסקים בריגול, מידת מעורבותה הישירה לא הוכחה מעולם.
הניסיון להפעיל לחץ על יוליוס לא צלח.
הוא ואתל בחרו בזכות השתיקה בנוגע לחברותם במפלגה הקומוניסטית והכחישו את מעורבותם בריגול.
גרינגלאס זכה להקלה בדינו, בזכות מעמד עד מדינה שקיבל.
הוא נשפט ונידון בעסקת טיעון ל-15 שנות מאסר (הוא שוחרר אחרי כליאה של 10 שנים).
מורטון סובל נדון למאסר ממושך וריצה במאסר 17 שנה ו-9 חדשים.
בני הזוג רוזנברג הורשעו ונדונו למוות.
לאחר שערעוריהם נדחו הוצאו להורג בכיסא חשמלי ביום שישי 19 ביוני 1953 בבית הכלא סינג סינג בניו יורק ונקברו בחלקה היהודית.
משפטם של יוליוס ואתל רוזנברג נתפש בעיני רבים מבני התקופה כסוג של "ציד מכשפות" המונע, בין השאר, מאנטישמיות.
רבים באירופה, ואף בארצות הברית, פקפקו במידת האמת שבטענה שהזוג רוזנברג עסק בריגול וסברו כי גזר הדין שהוטל על הזוג היה חריג בחומרתו (זה היה משפט הריגול היחיד באותה תקופה שהוביל להוצאה להורג), ונבע מרוח המקארתיזם שפשטה בארצות הברית.
הסופר ז'אן-פול סארטר גרס כי המשפט לא היה אלא "לינץ' חוקי" ואילו הצייר פבלו פיקאסו סבר כי גזר הדין הוא "פשע נגד האנושות".
אחרים, ובהם היוצרים ברטולט ברכט, ז'אן קוקטו, פרידה קאלו ודשיל האמט ראו בגזר הדין חזרה על משפט דרייפוס ואפילו אישים בעלי שם שלא היו מזוהים עם המפלגה הקומוניסטית, כמו האפיפיור פיוס השנים עשר ואלברט איינשטיין פנו לנשיא ארצות הברית בבקשה שיחוס על חיי הזוג.
השאלה האם היו בני הזוג מרגלים נותרה פתוחה, בעיני רבים, לאורך שנים.
בניהם של הזוג הכחישו כי היו מרגלים.
רק עם חשיפתם של מסמכי וינונה, פתיחת חלק מהארכיונים הסובייטים ועם פרסום דבריהם של סוכני ק.ג.ב.
לשעבר שהיו קשורים לפרשה, התברר בוודאות כי יוליוס רוזנברג עסק במשך שנים בריגול לטובת ברית המועצות.
הספקות לגבי מעורבותה הישירה של אשתו רק העמיקו, במיוחד כאשר עד התביעה הראשי, דייוויד גרינגלאס, חשף כי שיקר בעדותו, וכאשר ב-2008 נחשפה סתירה גם בעדותה המפלילה של אשתו רות'.
עדות התומכת בחשיבות המידע שסיפק רוזנברג הביא מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית לשעבר ניקיטה חרושצ'וב, שכתב בזכרונותיו (שפורסמו אחרי מותו, בשנת 1990) ששמע מיוסיף סטלין ומשר החוץ ויאצ'סלב מולוטוב שהזוג רוזנברג סיפקו מידע חשוב, שהאיץ את פיתוחה של הפצצה הסובייטית.
לעומת זאת, בוריס ברוקוביטש, שעמד בראש המכון שפיתח את הפצצה האטומית הסובייטית, אמר לעיתון הניו יורק טיימס בשנת 1989: "אתם הושבתם את הזוג רוזנברג בכיסא החשמלי ללא סיבה.
מסמך שסיווגו פג בשנת 2024 אישר כי בעוד שאתל הייתה מודעת למעשיו של בעלה, היא עצמה לא הייתה מרגלת.
לבני הזוג היו שני בנים, מייקל ורוברט, שהיו בני 10 ו-6 כשהוצאו הוריהם להורג.
הם אומצו על ידי אן ואייבל מאירופול ואף אימצו את שם המשפחה שלהם.
אביהם המאמץ היה אייבל מאירופול, קומוניסט אדוק, שנודע יותר במאבקו למען זכויות האזרח באמריקה ובשיר המחאה שחיבר, "פרי מוזר" (Strange Fruit) במחאה על הלינץ' בתומאס שיפ ואברהם סמית'.
במשך שנים רבות טענו בניהם של הזוג כי הוריהם היו חפים מפשע.
שני הבנים כתבו ספר בהגנת הוריהם: "אנחנו הבנים שלכם: המסורת של אתל ויוליוס רוזנברג" (1975) ומייקל כתב ספר נוסף: "הוצאה להורג במשפחה: סיפור של הבן" (2003).
רוברט גם הקים את "קרן רוזנברג לילדים", שמטרתה לעזור לילדים של פעילים פוליטיים.
גזר הדין של הזוג רוזנברג מוזכר בתחילת הרומן הקצר "פעמון הזכוכית" מאת סילביה פלאת'.
הוא מוסיף לעלילה את אלמנט המוות הראשוני ומשרה בה את אווירת המועקה: "היה זה קיץ משונה, חם ומחניק.
אזכור נוסף ברומן מופיע בפרק 9, כאשר אסתר, גיבורת הרומן, צועדת עם עמיתתה הילדה, ומביעה את מורתה על ההוצאה להורג: "זה נורא בקשר לרוזנברגים, לא?" כניסיון ליצור עמה שיח בנושא אקטואלי.
תגובתה של הילדה היא המשפט בו גם נפתח הפרק: "אני כל-כך שמחה שהם הולכים למות".
דו-שיח קצר זה משקף את השוני שאסתר חווה באופייה ובדיעותיה משאר הבנות המקיפות אותה בניו יורק.
רוחה של אתל רוזנברג היא אחת הדמויות במחזהו של טוני קושנר "מלאכים באמריקה".
במחזה, פוקדת אתל את רוי כהן, אחד מארבעת עורכי הדין מטעם המדינה והבולט שבהם.
כהן, לפי עדותו שלו, שכנע את השופט קאופמן לגזור עונש מוות על הזוג.
כמו כן, דמותה מופיעה גם בגרסה הטלוויזיונית של מחזה זה, מלאכים באמריקה (מיני-סדרה) ובאותו הקשר, שם היא משוחקת על ידי מריל סטריפ.
דוקטורוב הוא סיפור דמיוני המבוסס על סיפורם של יוליוס ואתל רוזנברג ומסופר מפי בנם, דניאל.
בקיבוץ הקומוניסטי יד חנה ניטעה חורשה לזכר יוליוס ואתל רוזנברג "שהוצאו להורג על לא עוול בכפם בידי המקארטיזם האמריקאי".
בספר 4321 של הסופר פול אוסטר.
בעמודים 62–63 מוזכרת העמדתם לדין בכיסא חשמלי של בני הזוג רוזנברג.
חוה רוזנברג פרסמה בשנת 2018 ספר בשם "סירות נייר במים", שעוסק בהתמודדות של נערה שהיא נינה של בני הזוג רוזנברג, עם הגילויים של הרקע המשפחתי, תוך כדי ניתוח מעמיק של הגורמים שהביאו להוצאה להורג של בני הזוג.
בשנת 1972 לואיס נייזר כתב ספר The Implosion Conspiracy על הפרשה.
יוּליוּס השני היה האפיפיור בין 1503 ל-1513. הוא נודע כמדינאי מהשורה הראשונה וכפטרון של האמנויות, שגילה עניין מועט בהנהגת הכנסייה מבחינה רוחנית.
הוא מת בשנת 1513 ונקבר בכנסיית סן פייטרו אין וינקולי ברומא.
ג'וליאנו דלה רוברה היה אחיינו של סיקסטוס הרביעי.
נשלח להתחנך במנזר פרנציסקני, אך לא הצטרף לשורות המסדר.
לאחר שדודו נבחר לאפיפיור זכה לקידום מהיר בהיררכיה הכנסייתית.
ראשית מונה לבישוף של קרפנטרה בצרפת, ומעט לאחר מכן מונה לקרדינל.
בו בזמן כיהן כארכיבישוף של אביניון וכבישוף של לא פחות משמונה דיוקסיות.