tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראוי להבליט את התיאור שנתן לשני אזורים בדרום תל אביב (על אחד מהם הוקם מאוחר יותר שוק הכרמל).
באזורים האלו השתכנו פליטים יהודים שעזבו את יפו בעקבות מאורעות תרפ"א ועולים חדשים, וזאת ללא דיור הולם ובזוהמה רבה.
המחלוקת בין הרשות המקומית בתל אביב לבין שלטונות המנדט באזור יפו
ב-7 בנובמבר 1922 שלח, מאיר דיזנגוף, ראש עיריית תל אביב בעת שתל אביב הייתה אז במעמד של TOWNSHIP (מעין מועצה מקומית), תזכיר לסגן המושל ביפו.
על התזכיר חתמו גם שלושה רופאים: Pouchovsky, Zlocisty ו־Goldberg.
במזכר זה העלו דיזנגוף והרופאים שורה של טענות על הטיפול בהתפרצות הדבר.
הם ציינו שעד כה היו יותר מ-60 מקרי מחלה אשר 56 מהם יהודים ו-18 מהם מתו (14 מהם יהודים).
טענתם העיקרית הייתה שהמחלה עדיין לא נבלמה, והם הביעו חשש שהיא תתגבר בחורף שזה עתה החל.
לדעתם מאמצי הממשלה אינם יעילים מספיק בשכונות היהודיות.
השלטונות נותנים לרשות המקומית הוראות אך לא מספקים כלים כפי שניתן לרשויות ביפו, ולא דואגים לתיאום טוב יותר בין תל אביב ליפו.
אף על פי כן גייסה תל אביב צוות גדול בראשות רופא, ורכשה מלכודות ורעל נגד החולדות.
בסך הכול הוציאה העירייה 800 לירות מצריות על המאבק – מעבר ליכולתה התקציבית.
כותבי התזכיר התלוננו על כך שבבית החולים הממשלתי ביפו, המשמש לבידוד החולים, ממוקם באזור ערבי, אין אף רופא יהודי, ויש רק אחות יהודייה אחת, ושלפיכך פוחדים היהודים להתאשפז בו.
הם הביעו חשש שיש יהודים המסתירים תסמינים של המחלה, כדי לא להתאשפז שם באופן המוסיף להתפשטות המחלה.
לפיכך המליצו על הצעדים הבאים: (א) הקמת משרד רפואי מאויש בדוברי עברית בתל אביב שיפעל תחת פיקוח של האחראי לבריאות ביפו.
בין השאר תינתן לו הסמכות להעניק רישיונות קבורה כדי למנוע מצב בו גופת מת נשארת בביתו יממה בהיעדר רישיון קבורה מתאים.
(ב) הקמת ועדה רפואית מעורבת (בריטים, ערבים ויהודים) לאזור יפו.
(ד) הקמת בית חולים בתל אביב בהיקף של 10–15 מיטות, אפילו בצריפים זמניים.
ב-16 בנובמבר הגיש הרון נייר עמדה, בו השיב על טענותיהם של דיזנגוף והרופאים.
הוא הסביר שבשלב הראשון של התפרצות המחלה, שבו נפגעו 12 יהודים תושבי בית אחד (בשכונת מנשייה), אובחנה המחלה בטעות כטיפוס ורק באיחור היא אובחנה כדבר.
לכן בחודש יולי התפשטה המחלה, אולם באוגוסט נבלמה המחלה ונתגלו רק 7 מקרים חדשים.
לדבריו הממשלה נתנה הוראות למאבק בחולדות והרחקת אשפה.
עיריית יפו מלאה כראוי את ההוראות אולם הרשות המקומית בתל אביב לא עשתה זאת באופן יעיל.
ב-4 בספטמבר נמצאו חולדות נגועות בדבר בשוק של תל אביב והרשות המקומית לא הגיבה לכך בתחילה כראוי – מה שגרם להמשך התפשטות המחלה לבני אדם.
רק במהלך ספטמבר ואוקטובר התעוררה הרשות המקומית בתל אביב ושיפרה את פעילותה נגד הדבר, והרון שיבח את פעילותה.
אולם הרון התנגד לפיצול סמכויותיה של מחלקת הבריאות ביפו.
הוא לא התייחס לבקשה להקים בית חולים נפרד בתל אביב.
הרון צירף לתזכיר שלו נתונים מדויקים על מספר החולים במחלה מיולי עד נובמבר (62 מקרים אשר 55 מהם יהודים) ומספר המתים ממנה (בסך הכול 19 אשר 15 מהם יהודים).
ב-25 בדצמבר 1922 הורה הרון למנהל מחלקת הבריאות ביפו להפסיק לדווח באופן שוטף על מקרי מחלת הדבר.
ב-6 ביולי 1922 נודע על מקרה ראשון של מחלת דבר בשכונת מנשייה מצפון ליפו.
עד סוף חודש אוגוסט נדבקו בשכונה זו ובאזורים סמוכים לה 33 בני אדם, 24 מהם יהודים.
היה זה מקרה ראשון מאז התרחש אירוע בודד של חולה בדבר בעיר העתיקה ביפו ב-11 באוקטובר 1921. לאחר שהתפרצה המחלה התברר שבסמוך לבתיהם של קרבנות המחלה נמצאו חולדות ועכברים מתים.
שבוע לאחר שהתפרצה המחלה דיווח על כך העיתון "הארץ".
למרות מאמצי השלטונות הבריטיים המשיכה המחלה ופגעה בתושבי יפו ותל אביב.
עד 3 בנובמבר 1922 נמנו 62 חולים אשר 19 מהם נפטרו מהמחלה.
התפרצות הר הגעש הונגה טונגה אירעה ב-15 בינואר 2022. ההתפרצות, בעוצמה 5-6 (VEI), יצרה ענן אפר, גז וקיטור שהגיע לגובה 20 קילומטרים.
הגלים הגיעו בשיאם לגובה של 1.5-1 מטרים.
גלים גבוהים נצפו גם בקליפורניה ובחופי דרום אמריקה ומספר יישובים פונו בדרום יפן.
הונגה טונגה הוא הר געש תת-ימי הממוקם כ-30 ק"מ דרומית לאי פונואפו המשתייך לטונגה.
הוא חלק מקבוצת הרי געש פעילה מאוד הנקראת "רכס טונגה" ומתנשאת מניו זילנד עד מזרחית לפיג'י.
גובהו של ההונגה טונגה 149 מטר ושטחו 390 דונם.
ב-20 בדצמבר 2021 נרשמה התפרצות ראשונה.
ב-15 בינואר, בשבת בבוקר, אירעה התפרצות חזקה יותר בהר שהובילה לרעידת אדמה ולגלי צונאמי בגובה של יותר ממטר ששטפו את חופי האי טונגה, הממוקם ממזרח לאוסטרליה ומצפון לניו זילנד.
גלי צונאמי הכו גם בפאגו פאגו.
לפי הערכות הפיצוץ הוולקני הגיע לגובה של כ-5 ק"מ.
מדיווחים נוספים שהגיעו נודע כי עננות האבק והגזים שהשתחררו בעת הפיצוץ הגיעו אף לגובה של כ-20 ק"מ.
התפרצות הר הגעש התת-ימי גרמה לגלי ענק.
בשל ניתוק התקשורת בארכיפלג טונגה, ממדי הנזקים טרם התבהרו בימים הראשונים, וארגוני סיוע התקשו להגיע.
ההתפרצות הייתה כל כך עוצמתית, עד שניתן היה לשמוע אותה בניו זילנד, השוכנת 2,383 ק"מ ממדינת האיים שבה חיים כ-105 אלף תושבים.
אזורים רבים באיי טונגה כוסו באפר וולקני.
לפי דיווחים, האפר זיהם את אספקת המים והצורך במים נקיים הפך לחיוני.
על פי ארגוני סיוע, הרשויות קראו לתושבים לשתות מים מבקבוקים ולכסות את פניהם במסיכות בשל זיהום האוויר.
הצלב האדום הבינלאומי העריך כי עד 80 אלף תושבים הושפעו מאסון הטבע.
ההתפרצות גם הותירה את מרבית האי הוולקני שנוצר מההתפרצות הקודמת של הונגה טונגה מתחת למים.
ב-3 בדצמבר 2023 התפרץ בעוצמה 2 (VEI) הר מאראפי, הר געש מורכב באי סומטרה באינדונזיה.
האפר שהתפזר בעקבות ההתפרצות הגיע לגובה של עד באוויר, והנחית כמויות גדולות של אפר געשי במחוזות סמוכים.
23 מטיילים נמצאו מתים ליד לוע הר הגעש.
הר מאראפי הוא הר הגעש המורכב הפעיל ביותר במערב סומטרה.
לפחות אדם אחד נהרג בהתפרצות בשנת 1996. במהלך אפריל-מאי 2018 התרחשו מפולות אפר בדרום מזרח ההר.
הר הגעש התפרץ בפעם האחרונה בינואר 2023 אך לא גרם לנפגעים.
כ-1,400 איש חיים על מדרונות ההר בכפרים רובאי וגובאח קומנטיאנג, כ- מהפסגה.
ב-3 בדצמבר 2023 התפרץ הר מאראפי.
ההתפרצות הטילה אפר לגובה של עד 3,000 מטרים באוויר, ואפר געשי נחת בכמה מחוזות סמוכים.
ב-3–4 בדצמבר נצפו בסך הכל 46 התפרצויות ו-66 פיצוצים מנקודת התצפית של הר הגעש.
אפר געשי נחת בכמה ערים במחוז מערב סומטרה כמו פדנג פנג'אג ובוקיטינגי , נפות פסמאן ומערב פסמאן .
ההתפרצות נמשכה ארבע דקות ונרשמה תזוזה של 30 מילימטרים בסייסמוגרף.
ההתפרצות התרחשה בזמן שמטפסים רבים שהו במורדות ההר.
מתוך 75 מטיילים שטיפסו על ההר ב-2 בדצמבר, 49 פונו, שלושה נמצאו בחיים וחולצו, ו-23 נמצאו מתים.
ההרוגים נמצאו ליד לוע הר הגעש, בעוד שהחיפושים אחר מטיילים נעדרים אחרים נקטעו בהתפרצויות משניות, כאשר גופת ההרוג האחרון התגלתה ב-6 בדצמבר.
ההרוגים סבלו מכוויות קשות שמנעו את זיהויים, וחלק מהניצולים סבלו מכוויות ושברים.
בתגובה להתפרצות, הרשויות המקומיות אסרו כל פעילות בטווח של 3 קילומטרים מהר הגעש.
מסכות חולקו לתושבים, והם נדרשו להישאר בבית.
התפרצות פריאטית , מכונה גם פיצוץ פריאטי, התפרצות אולטרה-וולקנית או התפרצות קיטור, מתרחשת כאשר מאגמה מחממת מי תהום או מים עיליים.
הטמפרטורה הקיצונית של המגמה (בין 500 ל 1,170 מעלות צלזיוס) גורם לאידוי כמעט מיידי של מים לאדים, וכתוצאה מכך נוצר פיצוץ של אדים, מים, אפר, סלע ופצצות געשיות.
בהר סנט הלנס במדינת וושינגטון, מאות התפוצצויות קיטור קדמו להתפרצות הפליניאנית של הר הגעש בשנת 1980. אירוע גיאותרמי פחות אינטנסיבי עלול לגרום ל"הר געש בוצי".
התפרצויות פריאטיות כוללות בדרך כלל שברי סלעים ואדים, כאשר הימצאות לבה נוזלית היא יוצאת דופן.
הטמפרטורה של השברים יכולה להיות קרה או לוהטת.
אם מאגמה מותכת נמצאת אף היא, וולקנולוגים מסווגים את האירוע כהתפרצות פריאטו-מאגמטית.
התפרצויות אלה יוצרות מדי פעם מכתשים רחבים הנקראים מארים.
פיצוצים פריאטיים יכולים להיות מלווים בפליטת גז פחמן דו-חמצני או מימן גופרי בכמות גדולה.
פחמן דו-חמצני בריכוז של 30% יכול לחנק ולמוות, ואילו מימן גופרי פועל כרעל רחב-ספקטרום.
התפרצות פריאטית באי ג'אווה בשנת 1979 הרגה 140 בני אדם, שרובם מתו כתוצאה משאיפת גזים רעילים.
קילוואה - הוואי, ארצות הברית
התפרקותה של ברית המועצות הייתה תהליך ששורשיו במשבר כלכלי שפקד את ברית המועצות באמצע שנות ה-80 עד שנת 1991, כשאז התפרקה ברית המועצות למדינות המרכיבות אותה וחדלה להתקיים.
ההתפרקות סימנה את סיום המלחמה הקרה.
בסוף שנות ה-70 נכנסה ברית המועצות למיתון כלכלי שהלך והחריף.
בשנת 1985 הפך מיכאיל גורבצ'וב למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
לאחר ניסיון ראשון שבו לא הצליח לשנות דבר, הגיע גורבצ'וב למסקנה כי דרושים שינויים מבניים עמוקים.
הרפורמות לא הבריאו את הכלכלה הסובייטית ומצבה הלך והידרדר.
במקביל נקלע הממשל הסובייטי לקשיים בעקבות גורמים אחרים - המלחמה באפגניסטן, שבה תמכה ארצות הברית במורדים המוסלמים, ואסון צ'רנוביל שגרם לבעיות חמורות באוקראינה ובסביבתה.
המתיחות בין מזרח למערב שככה במהירות בין אמצע שנות ה-80 לסופן.
אווירה זו הגיעה לשיאה בפסגה שנערכה במוסקבה בשנת 1989 בין מנהיגי ברית המועצות וארצות הברית, כאשר מיכאיל גורבצ'וב וג'ורג' בוש (האב) חתמו על הסכמי סטארט 1 (שהביאו עד סוף שנת 2001 להפחתת 80% ממאגרי הנשק הגרעיני שהיו קיימים באותה התקופה).
ברית המועצות הודיעה כי שטח הביטחון (בדמות מדינות הגוש המזרחי באירופה) הוכרז כלא-רלוונטי וכי אין בכוונתה להתערב בענייני הפנים של בעלות בריתה במזרח אירופה (דוקטרינת סינטרה).
בעקבות זאת, הצבא הסובייטי ניסה לדכא את התנועה הלאומית, ברית המועצות הטילה סגר כלכלי על המדינה הסוררת ואילו כוחות הצבא המוצבים על אדמתה של ליטא נשארו כדי לשמור על זכויותיהם של התושבים הרוסיים במדינה.
ב-30 במרץ 1990 הכריזה המועצה העליונה של אסטוניה כי השליטה הסובייטית במדינה אינה חוקית עוד, והחלה בתהליך הקמה מחדש של המדינה האסטונית.
תהליך הקמתה מחדש של לטביה החל ב-4 במאי 1990, כאשר המועצה העליונה של הרפובליקה נקבה בתאריך יעד להשלמתו.
ב-13 בינואר 1991, חיילים סובייטים מלווים באנשי ק.ג.ב., הסתערו על מגדל הטלוויזיה בווילנה, בירת ליטא, כדי לדכא את התקשורת הלאומנית.
הפעולה הסתיימה ב-14 הרוגים לא חמושים.
בעקבות פעולה זו יצאו לרחובות טביליסי, בירת גאורגיה הסובייטית (גאורגיה), מפגינים אנטי-קומוניסטיים בתמיכה בעצמאותה של ליטא.
ב-17 במרץ 1991 נערך משאל עם בברית המועצות.
76.4% מכלל המצביעים היו בעד המשך קיומה של ברית המועצות לצד הפיכתה לפדרציה רב לאומית שמרכז הכוח יועבר בהדרגה מהממשל המרכזי לרפובליקות עצמן, ולצד המשך הרפורמות בכלכלה ובחירויות האזרח.
הרפובליקות הבלטיות, ארמניה, מולדובה וגאורגיה, החרימו את משאל-העם.
מנגד רפובליקות אחרות כגון אוקראינה ביצעו את משאל העם אך הוסיפו אליו שאלה נוספת לפיה ההישארות תותנה בהרחבה משמעותית יותר של השלטון העצמי, דבר אשר זכה גם הוא לרוב הקולות.
דרך התוצאות ניסה גורבצ'וב לגבש קונצנזוס ציבורי לפיו האזרחים בעד שימור האיחוד אך בו זמנית דוגלים ברפורמות רחבות במבנה שלו.
ב-12 ביוני 1991 נבחר בוריס ילצין לנשיא הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה.
בחודש אוגוסט באותה שנה נערך הפוטש של אוגוסט - ניסיון הפיכה במטרה להפיל את משטרו של גורבצ'וב.
לאחר מאבק קצר, שכלל יציאה המונית של מפגינים לרחובות ברחבי המדינה נגד ההפיכה, חוסל ניסיון ההפיכה והקושרים נעצרו.
בין ההחלטות שהתקבלו כתוצאה מניסיון ההפיכה, הייתה אחת בעלת חשיבות סמלית עצומה - הסובייט העליון של רוסיה החליט להחליף את הדגל האדום הקומוניסטי בדגלה ההיסטורי של רוסיה, בצבעי לבן-כחול-אדום.
הוא היה זה שחתם על הצהרת הריבונות הממלכתית של רוסיה הסובייטית שנה קודם לכן, ביוני 1990.
מהפכה זו זירזה את מה שנראה כתהליך בלתי נמנע.
ב-24 באוגוסט 1991 התפטר מיכאיל גורבצ'וב מתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בעקבות הודעתו של גורבצ'וב הואץ תהליך פירוקה של ברית המועצות ללא מעצור.
עוד באותו היום הכריזה אוקראינה על עצמאותה, ב-27 באוגוסט הייתה זו מולדובה.
וב-30 וב-31 באותו החודש עשו זאת אזרבייג'ן וקירגיזסטן, ואחריהן אוזבקיסטן ב-1 בספטמבר.
ב-8 בדצמבר נפגשו מנהיגי רוסיה, אוקראינה ובלארוס במינסק, בירתה של האחרונה והקימו את חבר המדינות, ואליהן הצטרפו שבועיים לאחר מכן הרפובליקות המרכז-אסייתיות, ארמניה ואזרבייג'ן.
גאורגיה הצטרפה בשנת 1993, אך פרשה מחבר המדינות ב-2009 לאחר עימות מזוין עם רוסיה; שלוש המדינות הבלטיות מעולם לא הצטרפו.
ב-25 בדצמבר 1991 התפטר מיכאיל גורבצ'וב מתפקידו כנשיא הסובייטי; דגל ברית המועצות הורד מארמון הסנאט בקרמלין והוחלף על ידי דגל שלושת הצבעים של רוסיה.
התפרקות צ'כוסלובקיה התרחשה ב-1 בינואר 1993, כאשר הפדרציה של צ'כוסלובקיה התפצלה לשתי מדינות עצמאיות – צ'כיה וסלובקיה.
עד מלחמת העולם הראשונה היו צ'כיה וסלובקיה תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בעקבות התפוררותה של האימפריה במהלך המלחמה, חתמו נציגי הצ'כים והסלובקים ב-18 באוקטובר 1918 על הסכם פיטסבורג, בו הוחלט על הקמת רפובליקה משותפת.
במרץ 1939 הכריזו לאומנים סלובקים, בתמיכת גרמניה הנאצית, על הקמת הרפובליקה הסלובקית.
זמן קצר אחר כך פלשה גרמניה לצ'כיה, ממנה כבר נטלה את חבל הסודטים בהסכם מינכן, והקימה את הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
הרפובליקה הסלובקית, שזכתה להכרה רק מחלק ממדינות העולם, הצטרפה במלחמת העולם השנייה למדינות הציר.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה כבש הצבא האדום את צ'כוסלובקיה מידי הגרמנים, ולאחר תום המלחמה הוקמה הרפובליקה מחדש, כמדינה קומוניסטית וכחלק מהגוש המזרחי.
במהלך האביב של פראג ב-1968 הונהגו בצ'כוסלובקיה רפורמות ליברליות, אך ברית המועצות פלשה למדינה כדי לדכאן.
הרפורמה היחידה שנותרה על כנה, ונכנסה לתוקף ב-1969, נועדה לאפשר אוטונומיה רחבה יותר לסלובקים, באמצעות הפיכתה של צ'כוסלובקיה לפדרציה, המורכבת מהרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כית והרפובליקה הסוציאליסטית הסלובקית.
נפילת הגוש הקומוניסטי נתנה את אותותיה גם בצ'כוסלובקיה, וב-1989 התרחשה בה מהפכת הקטיפה, שהביאה לנפילת המשטר הקומוניסטי במדינה, כמעט ללא שפיכות דמים.
ב-1990 נערכו במדינה בחירות חופשיות ראשונות לראשונה מאז שנות ה-30 של המאה ה-20. השינויים באופייה של המדינה הביאו גם לחשיבה מחודשת בשאלת השותפות בין הצ'כים לבין הסלובקים.
גם לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי נשמר המבנה הפדרטיבי של צ'כוסלובקיה, ולצד הפרלמנט הצ'כוסלובקי המשיכו לכהן גם בתי נבחרים בצ'כיה ובסלובקיה.
ב-1992 ניהלו ראש ממשלת צ'כוסלובקיה ואצלב קלאוס (ששימש גם כראש ממשלת הרפובליקה הצ'כית) וראש ממשלת הרפובליקה הסלובקית ולדימיר מצ'יאר, מגעים בשאלת עתיד הפדרציה.
החלופות שנבחנו הן הידוק הקשר בין הרפובליקות וכינון משטר ריכוזי יותר, יצירת קונפדרציה רופפת או היפרדות לשתי מדינות עצמאיות לחלוטין.
ב-17 ביוני הציב בפניהם הפרלמנט הסלובקי עובדה מוגמרת, כשאימץ את הכרזת העצמאות הסלובקית.
בעקבות ההכרזה, התפטר נשיא צ'כוסלובקיה, ואצלב האוול.
קלאוס ומצ'יאר המשיכו במגעים, שמטרתם הייתה עתה להסדיר את הליכי ההיפרדות.
ב-13 בנובמבר אישר הפרלמנט הצ'כוסלובקי חוק המסדיר את חלוקת הרכוש בין שתי המדינות, וב-25 בנובמבר אושר חוק שקבע שצ'כוסלובקיה תחדל להתקיים ב-31 בדצמבר ב-12 בלילה.
גם צ'כיה וגם סלובקיה לא נחשבו ליורשותיה של צ'כוסלובקיה מבחינת הדין הבינלאומי (בניגוד לרוסיה, למשל, שנחשבה ליורשתה של ברית המועצות לאחר פירוקה).
על כן, עם פירוק המדינה, חדלה צ'כוסלובקיה להיות חברה באו"ם, ושתי המדינות התקבלו כחברות חדשות ב-19 בינואר.
ב-19 במאי הודיעה סלובקיה למזכ"ל האו"ם כי היא רואה עצמה חתומה על כל אמנה שצ'כוסלובקיה הייתה חתומה עליה.
חלוקת השטח בין המדינות התבססה על הגבולות ההיסטוריים ביניהן.
עם זאת, שינויים שחלו ברבות השנים הביאו לכך שבכמה מקומות עבר הגבול בתוך שטח יישוב מסוים ובמקומות אחרים חצו כבישים את הגבול החדש.
בחלק מהמקומות סיכמו המדינות על תיקוני גבול קלים, ובמקומות אחרים פוצו תושבים שנפגעו מיצירת הגבול.
חלק מהתושבים שרכושם נחצה בין המדינות המשיכו לסבול מבעיות ביורוקרטיות שנלוו לכך, אך עם הצטרפותן של צ'כיה וסלובקיה לאמנת שנגן ב-2004, הוקל מצבם.
כל אחת מהמדינות החדשות העניקה אזרחות לתושביה.
סלובקיה אפשרה לאזרחיה להחזיק באזרחות כפולה עד 2010, אך מקצתם ניצלו אפשרות זו.
עם הצטרפותן של צ'כיה וסלובקיה לאיחוד האירופי ב-2004, פחתה משמעותה של האזרחות הנפרדת, שכן אזרחי המדינות רשאים לבקר ולעבוד בכל אחת ממדינות האיחוד.
אחת הסוגיות שנותרו במחלוקת לאחר הפירוק היא מעמדם של הצוענים שחיים בצ'כיה אך נולדו בסלובקיה ובאופן רשמי היו רשומים כתושבים בסלובקיה.
חוק האזרחות הצ'כי מ-1992 הקנה אזרחות למי שנולד על אדמת צ'כיה, ואילו לתושבים שאינם ילידי צ'כיה הוצבו דרישות נוספות, שכללו תושבות של 5 שנים לפחות, היעדר עבר פלילי ותשלום אגרות בסכומים גבוהים.
צוענים רבים לא עמדו בתנאים אלה.
מנגד, גם ממשלת סלובקיה סירבה להעניק אזרחות למי שאינם תושביה.
בלחץ האיחוד אירופי תיקנה צ'כיה את חוק האזרחות שלה ב-1999 וב-2003, והצוענים זכו לאזרחות.
רכושה של צ'כוסלובקיה התחלק בין צ'כיה לבין סלובקיה ביחס של 1:2, בהתאם ליחס שבין אוכלוסיות המדינות.
מספר סוגיות הקשורות לאופן החלוקה, כגון יתרות הזהב של המדינה שאוחסנו בפראג, נותרו במחלוקת, אך כולן נפתרו בתוך מספר שנים.
בהתאם לחוק שהסדיר את הפירוק, אף אחת מהמדינות החדשות לא הורשתה להשתמש בסמלים לאומיים ששימשו את צ'כוסלובקיה.
הסמל וההמנון לא עוררו בעיות.
סמל צ'כוסלובקיה שילב אריה, המזוהה עם צ'כיה, וצלב כפול, המזוהה עם סלובקיה, ועם היפרדות המדינות אימצה כל אחת מהן סמל חדש הכולל רק את המאפיינים המזוהים עמה.
המנון צ'כוסלובקיה הורכב אף הוא מקטע צ'כי ומקטע סלובקי, וקטעים אלה פוצלו והיו להמנון צ'כיה והמנון סלובקיה.
עם זאת, שאלת הדגל הציבה קשיים בפני צ'כיה.
מאז 1990 השתמשה הרפובליקה הצ'כית בדגל בוהמיה, המזכיר במראהו את דגל פולין.
לקראת הפירוק חיפשה צ'כיה דגל חדש, ובסופו של דבר, על אף ההסכם עם סלובקיה, החליטה לאמץ את דגל צ'כוסלובקיה כדגלה שלה.
המהלך לא עורר התנגדות בסלובקיה, שמצדה בחרה דגל משלה.
בסמוך לאחר הפירוק המשיך הכתר הצ'כוסלובקי לשמש כהילך החוקי בשתי המדינות.
ב-8 בפברואר 1993 אימצו המדינות שני מטבעות נפרדים, הכתר הצ'כי והכתר הסלובקי.
בתחילה היה ערכם זהה, אך עם הזמן שוויו של הכתר הצ'כי היה גבוה יותר, בקרוב ל-30%.
בשנת 2009 הצטרפה סלובקיה לגוש האירו, בעוד שבצ'כיה ממשיך הכתר הצ'כי להיות ההילך החוקי.
אמצעי התקשורת בצ'כוסלובקיה השתמשו באופן שווה בשפות הצ'כית והסלובקית (אם כי סרטים זרים דובבו כמעט אך ורק לצ'כית).
כתוצאה מכך ומהדמיון הרב בין השפות, יכלו רוב הצ'כים והסלובקים להבין איש את שפת רעהו, אף אם לא דיברו אותה.
לאחר הפירוק, חדלו ערוצי הטלוויזיה הצ'כיים להשתמש בשפה הסלובקית כמעט לחלוטין, בעוד ערוצי הטלוויזיה הסלובקיים ממשיכים לשדר גם בצ'כית.
משכך, לצעירים סלובקים היכרות דומה לשל הוריהם עם השפה הצ'כית, ואולם ידיעת הסלובקית בקרב הצ'כים מצטמצמת ככל שנוקפות השנים.
התפרצות סולארית או סערת שמש היא תופעה המתרחשת על-פני השמש, במהלכה משתחררת כמות עצומה של אנרגיה, עד 1025 × 6 ג'ול.
התופעה לא מוסברת דיה מבחינה פיזיקלית, אולם ככל הנראה נובעת מאינטראקציה בין אלקטרונים מהירים והפלזמה בשמש.
לעיתים התופעה מלווה בפליטת מסה אדירה מעטרת השמש.
במהלך התפרצות נפלטים ענני אלקטרונים, יונים, ואטומים דרך עטרת השמש אל החלל.
עננים אלו לרוב מגיעים לכדור הארץ יום או שניים לאחר הפליטה.
התפרצויות סולאריות משפיעות על כל שכבות האטמוספירה של השמש (הפוטוספירה, הכרומוספירה והעטרה), כאשר הפלזמה מתחממת לטמפרטורה של עשרות מיליוני מעלות קלווין, ואלקטרונים, פרוטונים ויונים מואצים למהירויות קרובות למהירות האור.
חלקיקים אלו פולטים קרינה אלקטרומגנטית בכל אורכי הגל, החל מגלי רדיו ועד קרינת גמא.
ההתפרצויות מתרחשות באזורים פעילים באזור כתמי השמש, במקומות בהם השדות המגנטיים חודרים דרך הפוטוספירה ומקשרים בין העטרה ופנים השמש.
המנגנון המניע את ההתפרצויות הוא שחרור מהיר (באורך של דקות עד עשרות דקות) של אנרגיה מגנטית האצורה בעטרה.
קרני רנטגן וקרינת על-סגול הנפלטות בהתפרצויות סולאריות עשויות להשפיע על היונוספירה של כדור הארץ ולשבש תשדורות רדיו למרחקים ארוכים.
פליטת גלי רדיו בהתפרצויות עלולות לשבש פעילות של מכ"ם או מכשירים אחרים הפועלים באותם אורכי גל.
תדירות הופעתן של ההתפרצויות משתנה, בין מספר התפרצויות ביום כאשר השמש "פעילה", ועד פחות מאחת בשבוע כאשר השמש "שקטה", והן קשורות למחזור הסולארי.
התפרצויות קטנות שכיחות יותר מאשר התפרצויות גדולות.
קיים מודל נוכחי להתפתחות בזמן של התפרצות סולרית המתבסס על צילום כתמי השמש.
באמצעות מודל זה נבנות התחזיות של מצב היונוספרה ומגנטוספירה, העשויות להשפיע על מערכות טכנולוגיות בכדור הארץ.
אולם מסתבר שיש פערי זמן משמעותיים בפליטות הסולריות לעומת תחזיות המודל.
סטיה זו מצביעה על אפשרות של מנגנוני העברת אנרגיה חליפיים.
התפשטות (במקור: Contagion) הוא סרט דרמה אמריקני-הונג קונגי משנת 2011, העוסק בהתפשטות של מגפה קטלנית.
במאי הסרט הוא סטיבן סודרברג.
בת' אמהוף (גווינת' פלטרו) עוצרת אצל המאהב שלה בשיקגו, בדרכה מחופשה בהונג קונג אל בית משפחתה, במיניאפוליס.
יום למחרת, בעלה, מיטש (מט דיימון), מבהיל אותה אל בית החולים, שם היא נפטרת, עוד באותו יום, ממחלה מידבקת מסתורית.
זו מחלה שאינה מוכרת לאנושות, לא ממקרים קודמים של בני אדם חולים ולא ממקרים קודמים של חיות מבויתות חולות.
מיטש חוזר לביתו ומגלה שעוד באותו יום, גם בנו החורג מת מאותה מחלה בדיוק.
מיטש מוכנס לבידוד עד שמתגלה שהוא חסין למחלה והוא משוחרר.
לאורך כל המשך עלילת הסרט הוא מנסה להגן על בתו מפני הדבקה ומפני רעב ואלימות, בחברה בה החוק והסדר מתרופפים.
ההתרופפות היא בשל התפשטות המגפה הקטלנית ובשל הפצת שמועות, על ידי בלוגרים כמו אלן קרומוויד (ג'וד לאו).
בין השאר, קרומוויד מפיץ באמצעות הבלוג שלו שמועה כי תכשיר הומאופתי בשם "פורסית'יה" הוא תרופה למחלה, ובכך גורם להתנפלות על החנויות המוכרות אותה.
לאחר מכן מתברר כי קרומוויד הרוויח כסף מן המכירות של "פורסית'יה".
ביום שאחרי פטירתה של בת', נפטרים מאותה מחלה אנשים נוספים ברחבי העולם.
ד"ר לאונורה אורנטס (מריון קוטיאר) מארגון הבריאות העולמי מופקדת על החקירה האפידמיולוגית.
היא טסה להונג קונג ונעזרת בסרטי האבטחה של בית קזינו מקומי ודיווחים אחרים.
היא מסיקה, שכל הנפגעים הידועים מהמחלה בימיה הראשונים, נדבקו כולם מבת': טבח הקזינו שלחץ את ידה, המלצר שפינה את הכוסות שלה, הדוגמנית האוקראינית שהחזירה לבת' טלפון סלולרי ששכחה, הבחור שהחליף איתה ז'יטונים, המאהב משיקגו וכולי.
לאונורה אינה תופסת כיצד בת' עצמה נדבקה במחלה מלכתחילה.
בינתיים נדבקת במחלה אמו של אחד משותפיה ההונג קונגיים לחקירה, סאן פנג (צ'ין האן), שגר בכפר נידח.
סאן פנג חוטף את לאונורה אל כפר הולדתו.
הוא דורש, ככופר, שלכשימצא חיסון למחלה, בני כפרו יהיו הראשונים להתחסן.
דר' ארין מירס (קייט וינסלט), שמופקדת על חקירה אפידמיולוגית מקבילה במיניאפוליס, נדבקת בעצמה במחלה ומתה.
כך נעצרת החקירה האפידמיולוגית לפני שהיא משיגה רמז כלשהו למקור המחלה ולדרכי ההתמודדות עמה.
בינתיים, באטלנטה, מופקד ד"ר אליס צ'יבר (לורנס פישבורן) על חקירת האורגניזם גורם המחלה והדרכים להתמודדות עמו, כמו גם על הצגת הנושא לעיתונות, בשמה של ממשלת ארצות הברית.
אנשיו מגלים שמדובר במחלה נגיפית רספירטורית (דהיינו, מחלה נגיפית, המופצת בטיפות רוק זעירות, הניתזות מפה לפה כאשר אנשים נושמים או מדברים זה עם זה) ומופצת גם במגע רוק בעור.
הם מגלים גם שהחומר התורשתי של הנגיף נוצרו בשחלוף בין נגיף של עטלף לנגיף של חזיר.
צ'יבר ממנה את ד"ר אלי הקסטול (ג'ניפר אילי) כאחראית למציאת החיסון.
אולם, היא אינה יכולה להתחיל בחיפוש אחר החיסון המתאים, משום שהיא לא מצליחה לגדל את הנגיף בשום תרבית רקמה של כל יצור חי שהוא.
את הנגיף היא מפיקה מגוויות של נפטרי המחלה, אך כל תא חי, שמודבק בנגיף, מת כבר בזמן שיש בו נגיפים מעטים מאוד.
גם אפיון החלבון הנגיפי, שהחוקרים מצליחים לבצע, לא מועיל מספיק לצורך עבודה ביוכימית למציאת חיסון או תרופה נגד הנגיף.
המחלה מתגלה כמדבקת כל כך, עד שצ'יבר מורה לאנשים להפסיק להתעסק עם הנגיף במעבדות.
אולם בסן פרנסיסקו, פרופ' איין סוזמן (אליוט גולד) מפר את ההוראה ומצליח לגדל את הנגיף בתרביות רקמה מתאי עטלף.
כך מצליחות להתקבל מנות גדולות מספיק של הנגיף כדי לאפשר מחקר חיסוני.
ד"ר אלי הקסטול מצליחה לפתח חיסון למחלה, אך לא בכמות שמאפשרת לחסן את כל אזרחי ארצות הברית ביום אחד.
משרד הבריאות מגריל את סדר החיסונים לאזרחיו בהגרלת לוטו של תאריכי ימי ההולדת שלהם והסדר הציבורי מתחיל לחזור על כנו.
מיטש מרשה לבת שלו להיפגש עם החבר שלה, אחרי שזה התחסן, ומיטש מתפנה להתאבל על אשתו.
הוא מביט בתמונות שהיא צילמה בהונג קונג.
כמו כולם, גם הוא לא מבין כיצד המחלה הגיעה אליה מלכתחילה (כיצד היא הפכה ל"חולה האפס" במגפה).
בסוף הסרט, יוצרי הסרט מתפנים לגלות זאת לקהל – מקור המחלה הוא בעטלפי יערות והנגיף מגיע אל בת' בדרך מסובכת: בסוף הסרט נראה בולדוזר, בזמן פעולתו לעקירת עצים מיער עד וגורם לאוכלוסיית עטלפים אוכלי פרי, שגרה עליהם, להגר לצורך מחיה בקרבת כפר.
אחד העטלפים נכנס אל דיר החזירים, ושומט מפיו פרי, שאותו אוכל גור חזירים.
גור החזירים נשלח, בהיותו חי, אל מטבח של הקזינו בהונג קונג.
הטבח הורג את החזיר בעצמו, ולפני שהוא מבשל אותו, הוא מכניס את ידיו אל פי החזיר ללא שימוש בכפפות.
הטבח יוצא מהמטבח, מבלי לרחוץ ידיים, ולוחץ את ידה של בת', שמצטלמת אתו.
בשנת 2020 זכה הסרט לפופולריות מחודשת בגלל התפרצות נגיף הקורונה, שדומה מאוד לפנדמיה המתוארת בסרט.
התפשטות הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1971 בבימויו של מילוש פורמן, עם באק הנרי ולין קרלין בתפקידים הראשיים.
זה סרטו הראשון של פורמן בארצות הברית והוא עוסק ביחסי המורכב בין הורים לילדיהם בגיל ההתבגרות על רקע מרד הנעורים בארצות הברית בסוף שנות ה-60 וניסיונות פתטיים של ההורים להבין את ילדיהם.
בסרט מופיעים גם זמרים בקטעי זמרה כמו קתי בייטס (הופעה ראשונה בקולנוע), קרלי סימון וטינה טרנר עם בעלה אייק טרנר.
הסרט זכה בפרס גרנד פרי בפסטיבל הקולנוע בקאן.
לארי טיין (באק הנרי) עובר טיפול בהיפנוזה להפסקת עישון.
כשהוא מגיע לביתו מבשרת לו אשתו לין (לין קרלין) כי בתם המתבגרת ג'ני (לינה היקוק) נעלמה ולא יצרה קשר.
ג'ני למעשה הלכה לאודישן של תחרות זמרה אך נכשלה.
הם מחפשים בחדרה ומוצאים בדלים מעושנים של ג'וינטים.
לעזרתם מגיעים זוג חברים טוני (טוני הארוויי) ואשתו מרגוט (ג'ורג'יה אנג'ל).
שני הגברים נשלחים לחפש בברים של מנהטן אך לא מוצאים וחוזרים שיכורים, בעוד שהנשים יושבות ליד הטלפון ומשוחחות על סקס.
לבסוף חוזרת ג'ני ולא מדברת היכן הייתה ולמחרת בורחת שוב.
לארי נשלח לחפש אחריה בבר מראים לו תמונות של נערות שנעלמו והוא מזהה את ננסי לוקסטון (גייל בוסמן) יושבת בחברת היפים הוא מתקשר לאמה אן (אודרה לינדלי) אך ננסי בורחת וחבריה חובטים בלארי.
אן ובעלה בן (פול בנדיקט) מציעים לזוג טיין להצטרף אליהם למפגש עם הורים שילדיהם ברחו.
בינתיים מודיעים להם מהמשטרה כי ג'ני עצורה באשמת גניבה מחנות.
כשהם באים לתחנת המשטרה מתברר להם שהעצורה היא החברה של ג'ני קורינה דיוויטו (קורינה קריסטובל) שהזדהתה בשמה של ג'ני.
לין נשברת ולארי מחליט לקבל את העובדה שג'ני ברחה ולהתחיל לחגוג.
הם נכנסים להופעה של טינה טרנר ואייק טרנר ומשתכרים.
למחרת הם באים לפגישה של ההורים שילדיהם ברחו, ביחד עם אן לוקסטון ובעלה בן (פול בנדיקט).
למפגש מוזמן מומחה לעישון ג'וינט (וינסנט שיאבלי) שמדריך את ההורים המודאגים איך לעשן ג'וינט אף על פי שזו עבירה על החוק.
לארי ולין מזמינים את הזוג לוקסטון לדירתם.
ארבעת ההורים משוחררים וממריאים במשחק פוקר התפשטות (מכאן שם הסרט).
לארי ולין מפסידים ומתחילים להתפשט.
לבסוף נשאר הארי עירום כביום היוולדו, עומד על השולחן כשהוא מכסה את מבושיו בידיו ושר את שיר היין מתוך לה טרוויאטה.
וברגע זה חוזרת ג'ני הביתה ורואה את אביה במצב מביך.
כעבור זמן מביאה ג'ני את חברה המבוגר והמבוסס ג'יימי (דייוויד גיטלר) שהוא זמר ומוזיקאי.
כשהוא מסרב לנגן פוצח לארי בשיר זר בגן עדן.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותבאק הנרילארי טייןלין קרליןלין טייןג'ורג'יה אנגלמרגוטטוני הארווייטוניאודרה לינדליאן לקסטוןפול בנדיקטבן לוקסטוןוינסנט שיאבלימדריך עישוןלינה היקוקג'ני טייןחברה של האריריי אלןגב' דיוויטוקורינה קריסטובלקורינה דיוויטודייוויד גיטלרג'יימיגייל בוסמןננסי לוקסטון
התפרקות יוגוסלביה התרחשה כתוצאה מסדרה של הפיכות וסכסוכים פוליטיים בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. לאחר תקופה של משבר פוליטי וכלכלי בשנות ה-80 התפצלו הרפובליקות המרכיבות את הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, אך הבעיות הבלתי פתורות גרמו למלחמות יוגוסלביה.
לאחר ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה הוקמה יוגוסלביה כפדרציה של שש רפובליקות, עם גבולות שהונחו לפי קריטריונים אתניים והיסטוריים: בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, מקדוניה, מונטנגרו, סרביה וסלובניה.
בנוסף הוקמו שני מחוזות אוטונומיים בתוך סרביה: וויבודינה וקוסובו.
לכל אחת מהרפובליקות הייתה סניף משלה של המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, וכל מתיחות נפתרה ברמה הפדרלית.
המודל היוגוסלבי של ארגון המדינה, כמו גם "דרך הביניים" של כלכלה מתוכננת וליברלית, נחל הצלחה יחסית, והמדינה חוותה תקופה של שגשוג כלכלי ויציבות פוליטית יחסית עד שנות ה-80, תחת שלטונו של יוסיפ ברוז טיטו.
לאחר מות טיטו ב-1980, המערכת המוחלשת של הממשל הפדרלי לא הייתה מסוגלת יותר להתמודד עם אתגרים כלכליים ופוליטיים.
בשנות ה-80 החלו האלבנים מקוסובו לדרוש שהמחוז האוטונומי שלהם יקבל מעמד של רפובליקה.
המתיחות האתנית בין האלבנים לסרבים בקוסובו נותרה גבוהה לאורך כל העשור, מה שהביא לצמיחת ההתנגדות הסרבית לאוטונומיה הגבוהה של המחוזות ולמערכת לא יעילה של קונצנזוס פדרלי ברחבי יוגוסלביה, אשר נתפסו כמכשול לאינטרסים הסרבים.
ב-1987 עלה סלובודן מילושביץ' לשלטון בסרביה, ובאמצעות שורה של מהלכים פופוליסטיים השיג שליטה דה פקטו בקוסובו, וויבודינה ומונטנגרו, וזכה לרמה גבוהה של תמיכה בקרב הסרבים במדיניותו הריכוזית.
מילושביץ' נתקל בהתנגדות מצד מנהיגי המפלגה ברפובליקות המערביות של יוגוסלביה, סלובניה וקרואטיה, שדגלו בדמוקרטיזציה של המדינה בעקבות סתיו העמים במזרח אירופה.
ליגת הקומוניסטים של יוגוסלביה, מפלגת השלטון הקומוניסטית, התפרקה בינואר 1990. ארגונים קומוניסטיים רפובליקניים הפכו למפלגות הסוציאליסטיות הנפרדות.
במהלך 1990, הסוציאליסטים איבדו את השלטון למפלגות בדלניות-אתניות בבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות שנערכו ברחבי המדינה, למעט בסרביה ומונטנגרו, שם ניצחו מילושביץ' ובני בריתו.
הרטוריקה הלאומנית מכל הצדדים התלהטה יותר ויותר.
בין יוני 1991 לאפריל 1992, ארבע רפובליקות הכריזו על עצמאות (רק סרביה ומונטנגרו נותרו פדרציות).
גרמניה לקחה יוזמה והכירה בעצמאותן של קרואטיה וסלובניה.
אבל מעמדם של הסרבים מחוץ לסרביה ומונטנגרו ושל הקרואטים מחוץ לקרואטיה נותר בלתי פתור.
לאחר שורה של תקריות בין-אתניות, פרצו מלחמות יוגוסלביה, תחילה בקרואטיה ולאחר מכן בבוסניה.
המלחמות הותירו באזור נזק כלכלי ופוליטי שעדיין מורגש, בו עשרות שנים מאוחר יותר.
יוגוסלביה כבשה חלק נכבד מחבל הבלקן, כולל רצועת אדמה בחוף המזרחי של הים האדריאטי, המשתרעת דרומה ממפרץ טריאסטה במרכז אירופה ועד לשפך בויאנה, עד אגם פרספה בפנים היבשה, ומזרחה עד שערי הברזל על הדנובה ומידז'ור בהרי הבלקן, ובכך כללה המדינה חלק גדול מדרום-מזרח אירופה, אזור עם היסטוריה של סכסוכים אתניים.
המרכיבים שטיפחו את המחלוקת כללו גורמים מודרניים והיסטוריים, כולל היווצרות ממלכת יוגוסלביה, ההתפרקות הראשונה והמלחמות הבין-אתניות ורצח העם שהתרחשו בעקבותיה במהלך מלחמת העולם השנייה, רעיונות של אלבניה הגדולה, קרואטיה הגדולה וסרביה הגדולה, דעות סותרות לגבי הפאן-סלאביות, והכרה חד-צדדית של גרמניה המאוחדת ברפובליקות המתפרקות.
לפני מלחמת העולם השנייה, מתחים גדולים נבעו מההרכב האתני המגוון של יוגוסלביה המלוכנית ומהשליטה הפוליטית והדמוגרפית היחסית של הסרבים.
היסוד למתחים היו המושגים השונים של המדינה החדשה.
הקרואטים והסלובנים חזו מודל פדרלי שבו הם ייהנו מאוטונומיה גדולה מזו שהייתה להם כארץ כתר נפרדת תחת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
תחת אוסטריה-הונגריה, גם הסלובנים וגם הקרואטים נהנו מאוטונומיה רק בחינוך, במשפט, בדת ו-45% מהמיסים.
המתיחות בין הקרואטים לסרבים התפתחה לעיתים קרובות לסכסוך גלוי, כאשר המבנה הביטחוני, שנשלט על ידי סרביה, הפעיל דיכוי במהלך בחירות וההתנקשות באספה הלאומית של מנהיגים פוליטיים קרואטים, כולל Stjepan Radić, שהתנגד לאבסולוטיזם של המונרך הסרבי.
ההתנקשות והפרות זכויות האדם היו נושאים לדאגה של ליגת זכויות האדם וקולות מחאה מזרזים מצד אינטלקטואלים, כולל אלברט איינשטיין.
בסביבה זו של דיכוי נוצרה קבוצת המורדים הרדיקליים (לימים דיקטטורה פשיסטית) האוסטאשה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, המתיחות במדינה נוצלה על ידי מדינות הציר הכובשות שהקימו מדינת בובות קרואטית המשתרעת על פני רוב קרואטיה ובוסניה והרצגובינה של ימינו.
מדינות הציר העמידו בראשות המדינה העצמאית של קרואטיה את האוסטאשה.
האוסטאשה קבעו שהמיעוט הסרבי הוא גיס חמישי של ההתפשטות הסרבית, ונקטו במדיניות רדיפה נגד הסרבים.
המדיניות המתוכננת הייתה ששליש מהמיעוט הסרבי יהרג, שליש יגורש ושליש יומר לקתוליות וייטמע בעם הקרואטי.
לעומת זאת, בצ'טניקים ניהלו מסע רדיפה משלהם נגד לא-סרבים בחלקים של בוסניה והרצגובינה, קרואטיה וסנג'ק לפי תוכנית מולייביץ' ("על מדינתנו וגבולותיה") והוצאת הפקודות של דראז'ה מיכאילוביץ' שכללו "טיהור מכל הבנות ולחימות העמים".
הן הקרואטים והן המוסלמים גויסו כחיילים על ידי האס אס (בעיקר הדיוויזיה ההררית אס אס ה-13).
במקביל, הוצב המלוכן לשעבר, הגנרל מילאן נדיץ', על ידי מדינות הציר כראש ממשלת הבובות והסרבים המקומיים גויסו לגסטפו ולחיל המתנדבים הסרבי, שהיה מקושר לוואפן אס אס הגרמני.
ממשלת הבובות נאבקה ולבסוף הפסידה לתנועה הפרטיזנית האנטי-פשיסטית בהובלה קומוניסטית שהורכבה מבני כל הקבוצות האתניות באזור, מה שהוביל להקמת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
הערכת הקורבנות הרשמית ביוגוסלביה במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה של 1,704,000 הרוגים.
איסוף נתונים לאחר מכן בשנות ה-80 על ידי ההיסטוריונים ולדימיר ז'רבייץ' ובוגולוב קוצ'וביץ' הראה שמספר ההרוגים בפועל היה כמיליון.
מתוך מספר זה, 330,000 עד 390,000 סרבים נספו מכל בקרואטיה ובבוסניה.
לפני קריסתה הייתה יוגוסלביה מעצמה תעשייתית אזורית והצליחה כלכלית.
מ-1960 עד 1980, הצמיחה השנתית של התוצר המקומי הגולמי (תמ"ג) הייתה 6.1% בממוצע, שירותי הבריאות היו בחינם, שיעור האוריינות היה 91% ותוחלת החיים הייתה 72 שנים.
לפני 1991, הכוחות המזוינים של יוגוסלביה היו מהמצוידים ביותר באירופה.
יוגוסלביה הייתה מדינה ייחודית, שהייתה מקושרת הן ל והן למערבי.
יתרה מזאת, נשיא יוגוסלביה, יוסיפ ברוז טיטו, היה אחד ממייסדי העולם השלישי ו-G77 אשר פעלו כאלטרנטיבה למעצמות-העל, ארצות הברית וברית המועצות.
חשוב מכך, יוגוסלביה פעלה כמדינת חיץ בין המערב לברית המועצות, וגם מנעה מהסובייטים לקבל אחיזה בים התיכון.
השליטה של הממשל המרכזי החלה להתרופף עקב תלונות לאומניות מתגברות ורצונה של המפלגה הקומוניסטית לתמוך ב"הגדרה עצמית לאומית".
כתוצאה מכך הפכה קוסובו לאזור אוטונומי של סרביה, לפי חוקת 1974. חוקה זו פירקה את הסמכויות של הבירה והאזורים האוטונומיים בוויבודינה (אזור בעל מספר רב של מיעוטים אתניים) ובקוסובו (עם אלבנית גדולה).
למרות המבנה הפדרלי של יוגוסלביה החדשה, עדיין שרר מתח בין הפדרליסטים, בעיקר הקרואטים והסלובנים שרצו אוטונומיה רחבה יותר, לבין האוניטריסטים, בעיקר סרבים.
המאבק התרחש בצורה מחזורית, של מחאות למען זכויות אישיות ולאומיות רחבות יותר (כגון האביב הקרואטי) ודיכוי לאחר מכן.
חוקת 1974 הייתה ניסיון לקצר דפוס זה על ידי ביסוס המודל הפדרלי והפורמליזציה של זכויות לאומיות.
התרופפות השליטה הפכה את יוגוסלביה לקונפדרציה דה פקטו, מה שהפעיל לחץ על הלגיטימיות של המשטר בפדרציה.
מאז סוף שנות ה-70, פער הולך וגדל של משאבים כלכליים בין האזורים המפותחים והלא מפותחים של יוגוסלביה דרדר קשות את אחדות הפדרציה.
הרפובליקות המפותחות יותר, קרואטיה וסלובניה, דחו ניסיונות להגביל את האוטונומיה שלהן כפי שנקבע בחוקת 1974. דעת הקהל בסלובניה ב-1987 הייתה שכלכלת הרפובליקה תהיה חזקה יותר אם תהיה עצמאית מיוגוסלביה מאשר בתוכה.
היו גם מקומות שלא ראו תועלת כלכלית מהשהייה ביוגוסלביה.
לדוגמה, המחוז האוטונומי של קוסובו היה לא מפותח, והתמ"ג לנפש ירד מ-47% מהממוצע היוגוסלבי מיד לאחר המלחמה ל-27% בשנות ה-80. הוא הדגיש את ההבדלים העצומים באיכות החיים ברפובליקות השונות.
הצמיחה הכלכלית נבלמה עקב חסמי סחר מערביים בשילוב עם משבר האנרגיה העולמי ב-1973. יוגוסלביה נקלעה לאחר מכן לחובות כבדים לקרן המטבע הבין-לאומית עקב המספר הגדול של הלוואות שלקח המשטר.
כתנאי לקבלת הלוואות, דרשה קרן המטבע הבין-לאומית ליברליזציה בשוק היוגוסלבי.
עד 1981, יוגוסלביה צברה חוב חוץ של 19.9 מיליארד דולר.
דאגה נוספת הייתה שיעור האבטלה, שעמד על כמיליון איש עד 1980. לבעיה זו נוספה "חוסר הפרודוקטיביות של ", שלא רק הוסיפה למצוקותיה הכלכליות של יוגוסלביה, אלא גם הרגיזה את סלובניה וקרואטיה עוד יותר.
הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה הייתה שילוב של שמונה ישויות פדרליות, מחולקות בערך לפי קווים אתניים, שכללו שש רפובליקות:
ושני מחוזות אוטונומיים בתוך סרביה:
עם חוקת 1974, משרת נשיא יוגוסלביה הוחלפה בנשיאות יוגוסלביה, קולקטיב בן שמונה חברים המורכב מנציגים משש הרפובליקות ובאופן שנוי במחלוקת, גם משני המחוזות האוטונומיים של הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה, וויבודינה וקוסובו.
מאז הוקמה הפדרציה היוגוסלבית בשנת 1945, הרפובליקה הסרבית כללה גם את שני המחוזות האוטונומיים וויבודינה וקוסובו.
עם חוקת 1974 פחתה מאוד השפעת השלטון המרכזי של סרביה על המחוזות, מה שהקנה להם אוטונומיה ארוכת שנים.
ממשלת סרביה הוגבלה בקבלת ובביצוע החלטות שחלו על המחוזות.
למחוזות הייתה זכות הצבעה בנשיאות יוגוסלביה, שלא תמיד הייתה לטובת הרפובליקה הסרבית.
בסרביה התעורר כעס כלפי ההתפתחויות הללו, שהגורמים הלאומיים בציבור ראו בהן את "חלוקת סרביה".
חוקת 1974 לא רק החריפה את החששות הסרבים מאידאולוגיית "סרביה חלשה למען יוגוסלביה חזקה", אלא גם פגעה בלב הרגש הלאומי הסרבי.
רוב הסרבים ראו – ועדיין רואים – בקוסובו את "ערש האומה", ולא היו מקבלים את האפשרות לאבד אותה לרוב האלבני.
במאמץ להבטיח את מורשתו, חוקת טיטו מ-1974 קבעה מערכת נשיאות בת שנה, על בסיס רוטציה מתוך שמונת מנהיגי הרפובליקות והמחוזות האוטונומיים.
טיטו מת זמן קצר לאחר פרסום הספר.
מותו של טיטו והחלשות הקומוניזם
ב-4 במאי 1980 הוכרז מותו של טיטו באמצעות שידורים ממלכתיים ברחבי יוגוסלביה.
מותו הסיר את מה שהרבה משקיפים פוליטיים בינלאומיים ראו ככוח המאחד העיקרי של יוגוסלביה, ובעקבות כך החלה לגדול המתיחות האתנית ביוגוסלביה.
המשבר שנוצר במדינה היה קשור להיחלשות המדינות הקומוניסטיות במזרח אירופה לקראת סוף המלחמה הקרה, שהובילה לנפילת חומת ברלין ב-1989. ביוגוסלביה איבדה המפלגה הקומוניסטית, שכונתה רשמית ליגת הקומוניסטים של יוגוסלביה, את הבסיס האידאולוגי שלה.
בשנת 1986, האקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות (SANU) תרמה משמעותית לעליית הרגשות הלאומניים במדינה, כשניסחה את מזכר SANU השנוי במחלוקת, במחאה נגד היחלשות השלטון המרכזי הסרבי.
הבעיות במחוז הסרבי האוטונומי של קוסובו בין סרבים לאלבנים גדלו במהירות.
בעיות אלו, יחד עם בעיות כלכליות בקוסובו ובסרביה כולה, הוביל לטינה סרבית גדולה עוד יותר לחוקת 1974. האלבנים בקוסובו החלו לדרוש להעניק לקוסובו מעמד של רפובליקה החל מתחילת שנות ה-80. הציבור הסרבי ראה בכך מכה הרסנית לגאווה הסרבית בגלל הקשרים ההיסטוריים שהיו לסרבים עם קוסובו.
הסרבים סברו שההתנתקות הזו תהיה הרסנית עבור הסרבים הקוסוברים.
תחושה זו הובילה בסופו של דבר לדיכוי הרוב האלבני בקוסובו.
בינתיים, הרפובליקות היוגוסלביות המשגשגות יותר, סלובניה וקרואטיה, שאפו להתקדם לעבר ביזור ודמוקרטיה.
מדיניותו של טיטו כנשיא הייתה לדחוף לצמיחה כלכלית מהירה, והצמיחה אכן הייתה גבוהה בשנות ה-70. עם זאת, התרחבות היתר של הכלכלה גרמה לאינפלציה ודחפה את יוגוסלביה למיתון.
בעיה מרכזית עבור יוגוסלביה הייתה החוב הכבד שנוצר בשנות ה-70, שהתברר כקשה לפריעה בשנות ה-80. עומס החובות של יוגוסלביה, שהוערך תחילה בכ-6 מיליארד דולר אמריקאי, התברר כ-21 מיליארד דולר, שהיה סכום ענק עבור מדינה ענייה.
בשנת 1984 הוציא ממשל רייגן מסמך מסווג, הנחיית ביטחון לאומי 133, המביע חשש כי עומס החובות של יוגוסלביה עלול לגרום למדינה ליישר קו עם הגוש הסובייטי.
שנות ה-80 היו תקופה של צנע כלכלי, כאשר קרן המטבע הבין-לאומית הטילה הגבלות מחמירות על יוגוסלביה, מה שגרם לטינה רבה כלפי האליטות הקומוניסטיות שניהלו לא נכון את הכלכלה על ידי הלוואות פזיזות של כסף מחוץ למדינה.
השחיתות המשתוללת ביוגוסלביה, שפרשת אגרוקומרק הייתה רק שיאה, תרמה רבות להכפשת השיטה הקומוניסטית, שכן התגלה שהאליטות חיו אורח חיים יוקרתי הרבה מעבר לאמצעים של אנשים רגילים עם כסף שנגנב מהקופה הציבורית.
הבעיות הכלכליות החלו עד אמצע שנות ה-80 לשחוק את הלגיטימיות של המערכת הקומוניסטית, כאשר אנשים רגילים החלו לאבד את האמון בכשירותן וביושרתן של האליטות.
גל של שביתות התפתח בשנים 1987–1988, כאשר העובדים דרשו שכר גבוה יותר כדי לפצות על האינפלציה, וכן קרן המטבע הבין-לאומית קבעה את סיום הסובסידיות השונות, והן לוו בהוקעות של המערכת כולה כמושחתת.
לבסוף, מדיניות הצנע הביאה לידי ביטוי מתחים בין רפובליקות "יש" בעלות אמצעים, כמו סלובניה וקרואטיה, לעומת רפובליקות "אין" העניות, כמו סרביה.
הן קרואטיה והן סלובניה הרגישו שהן משלמות יותר מדי כסף לתקציב הפדרלי כדי לתמוך ברפובליקות ה"אין", בעוד שסרביה רצתה שקרואטיה וסלובניה ישלמו יותר כסף לתקציב הפדרלי כדי לתמוך בהן בזמן צנע.
הדרישות בסרביה גברו ליותר ריכוזיות על מנת לאלץ את קרואטיה וסלובניה לשלם יותר לתקציב הפדרלי, דרישות שנדחו לחלוטין ברפובליקות "יש".
הרפיית המתיחות עם ברית המועצות לאחר שמיכאיל גורבצ'וב הפך ל ב-1985, גרמה לכך שמדינות המערב לא היו מוכנות עוד להיות נדיבות בארגון החובות של יוגוסלביה, כשמדינה קומוניסטית מחוץ ל כבר לא הייתה נחוצה למערב כדי לערער את יציבות הגוש הסובייטי.
הסטטוס קוו החיצוני, שהמפלגה הקומוניסטית הייתה תלויה בו כדי להישאר בת קיימא, החל אפוא להיעלם.
יתר על כן, כישלון הקומוניזם ברחבי מרכז ומזרח אירופה העלה שוב אל פני השטח את הסתירות הפנימיות ביוגוסלביה, את חוסר היעילות הכלכלית (כגון חוסר פריון כרוני, הניזון מהחלטת הנהגת המדינה לאכוף מדיניות של תעסוקה מלאה) ואת המתחים אתנו-דתיים.
מעמדה הבלתי-מזדהה של יוגוסלביה הביא לכך שהמדינה יכלה לקחת הלוואות משני הגושים.
מגע זה עם ארצות הברית והמערב פתח את שוקי יוגוסלביה מוקדם יותר מאשר אלו של שאר המדינות הקומוניסטיות.
עשור של חיסכון הביא לתסכול וטינה גוברים הן כלפי "המעמד השליט" הסרבי והן כלפי המיעוטים שנתפסו כמי שזכו להטבות ממשלתיות.
הרווחים הריאליים ביוגוסלביה ירדו ב-25% מ-1979 עד 1985. עד 1988, העברות הכספים של מהגרים ליוגוסלביה הסתכמו ביותר מ-4.5 מיליארד דולר, ועד שנת 1989 ההעברות היו 6.2 מיליארד דולר, שהיוו למעלה מ-19% מכלל העולם.
בשנת 1987, נשלח הפקיד הסרבי סלובודן מילושביץ' להביא רגיעה במחאה האתנית של סרבים נגד הממשל האלבני באזור האוטונומי של קוסובו.
מילושביץ' היה, עד לנקודה זו, קומוניסט מושבע שראה כל צורה של לאומיות כבגידה, והוקיע את מזכר SANU כ"כלום מלבד הלאומיות האפלה ביותר".
עם זאת, האוטונומיה של קוסובו תמיד הייתה מדיניות לא פופולרית בסרביה, והוא ניצל את המצב וחרג מהנייטרליות הקומוניסטית המסורתית בסוגיית קוסובו.
מילושביץ' הבטיח לסרבים שההתעללות בהם על ידי האלבנים תיפסק.
לאחר מכן הוא החל במערכה נגד האליטה הקומוניסטית השלטת ב, בדרישה לצמצם את האוטונומיה של וויבודינה וקוסובו.
פעולות אלו הפכו אותו לפופולרי בקרב הסרבים וסייעו לעלייתו לשלטון בסרביה.
מילושביץ' ובני בריתו הנהיגו אג'נדה לאומנית תוקפנית של החייאת הרפובליקה הסרבית בתוך יוגוסלביה, תוך הבטחה לרפורמות והגנה על כל הסרבים.
מפלגת השלטון של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה הייתה ליגת הקומוניסטים של יוגוסלביה (SKJ), מפלגה שהורכבה משמונה ליגות קומוניסטים משש הרפובליקות ושני המחוזות האוטונומיים.
ליגת הקומוניסטים של סרביה (SKS) שלטה בסרביה.
כשהוא רוכב על גל הרגש הלאומי והפופולריות החדשה שלו בקוסובו, סלובודן מילושביץ', יושב ראש ליגת הקומוניסטים של סרביה (SKS) מאז מאי 1986, הפך לפוליטיקאי החזק ביותר בסרביה כשהביס את מורהו לשעבר, נשיא סרביה איוואן סטמבוליק.
בעצרת בבלגרד ב-1988, מילושביץ' הבהיר את תפיסתו לגבי המצב של הרפובליקה של סרביה ביוגוסלביה, ואמר:
בפעם אחרת הוא הצהיר בפרטיות:
המהפכה האנטי-בירוקרטית הייתה סדרה של הפגנות בסרביה ובמונטנגרו שתוזמר מילושביץ' כדי להעלות לשלטון את תומכיו באזורים האוטונומיים של וויבודינה וקוסובו וב.
ממשלת מונטנגרו שרדה מהפכה אחת באוקטובר 1988, אך לא את השנייה בינואר 1989.
בנוסף לסרביה עצמה, מילושביץ' היה יכול כעת להתקין נציגים של שני המחוזות ושל מונטנגרו במועצת הנשיאות היוגוסלבית.
הכלי שהפחית את ההשפעה הסרבית בעבר שימש כעת להגדלתה: בנשיאות בת שמונת החברים, מילושביץ' יכול היה לסמוך על מינימום של ארבעה קולות – הרפובליקות הסוציאליסטיות של מונטנגרו וסרביה והאזורים האוטונומיים של וויבודינה וקוסובו.
בסדרה של עצרות, שנקראו "עצרות האמת", הצליחו תומכיו של מילושביץ' להפיל את הממשלות המקומיות ולהחליף אותן בבעלי בריתו.
כתוצאה מאירועים אלו, בפברואר 1989 ארגנו כורים אלבנים בקוסובו שביתה בדרישה לשמר את האוטונומיה שנמצאה בסכנה.
שביתה זו תרמה לסכסוך אתני בין האוכלוסיות האלבנית והסרבית של המחוז.
האלבנים היו הרוב במחוז, והיוו כ-77% מאוכלוסיית קוסובו בשנות ה-80.
ביוני 1989, יום השנה ה-600 להפסד ההיסטורי של סרביה בקרב קוסובו לאימפריה העות'מאנית, נשא סלובודן מילושביץ' את נאום גאזימסטן בפני 200,000 סרבים, שהדגיש את הנושא הלאומני הסרבי והזכיר בכוונה את ההיסטוריה הסרבית בימי הביניים.
תשובתו של מילושביץ' לחוסר יכולתה של המערכת הפדרלית הייתה ריכוז הממשלה.
בהתחשב בכך שסלובניה וקרואטיה שאפו לעצמאות, רעיון זה נחשב בלתי מקובל.
בינתיים, הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה והרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה תמכו בכורים האלבנים ובמאבקם להכרה.
כלי התקשורת בסלובניה פרסמו מאמרים המשווים את מילושביץ' לדיקטטור הפשיסטי האיטלקי בניטו מוסוליני.
מילושביץ' טען שביקורת כזו אינה מבוססת ומסתכמת ב"הפצת פחד מסרביה".
התקשורת הממלכתית של מילושביץ' טענה בתגובה כי מילאן קוצ'אן, ראש ליגת הקומוניסטים של סלובניה, תומכת בבדלנות קוסוברית וסלובנית.
התקיפות הראשוניות בקוסובו הפכו להפגנות נרחבות שקראו להפוך את קוסובו לרפובליקה השביעית ביוגוסלביה.
הדבר הכעיס את ההנהגה הסרבית שהמשיכה להשתמש בכוח המשטרה, ומאוחר יותר גם ב, בפקודת הנשיאות שנשלטה על ידי בנות בריתה של סרביה.
בפברואר 1989, האלבני עאזם ולאסי, נציג קוסובו בנשיאות, נאלץ להתפטר והוחלף על ידי בן ברית של מילושביץ'.
מפגינים אלבנים דרשו להחזיר את ולאסי לתפקידו, ותמיכתו של ולאסי בהפגנות גרמה למילושביץ' ובני בריתו להגיב בטענה כי מדובר ב"מהפכה נגד סרביה ויוגוסלביה", ודרשו מהממשלה הפדרלית היוגוסלבית להפיל את האלבנים השובתים בכוח.
מטרתו של מילושביץ' נתמכה במחאת ענק מחוץ לפרלמנט היוגוסלבי בבלגרד של תומכיו הסרבים של מילושביץ', שדרשו מכוחות הצבא היוגוסלביים לחזק את נוכחותם בקוסובו כדי להגן על הסרבים שם ולהפסיק את השביתה.
ב-27 בפברואר, נציג סלובניה בנשיאות הקולקטיבית של יוגוסלביה, מילאן קוצ'אן, התנגד לדרישות הסרבים ועזב את בלגרד לרפוליקה הסוציאליסטית הסלובנית.
ברפובליקת מוצאה השתתף קוצ'אן בפגישה באולם קנקאר בליובליאנה, שאורגנה בשיתוף עם כוחות האופוזיציה הדמוקרטיים, ותמך בפומבי במאמצים של המפגינים האלבנים שדרשו לשחרר את ולאסי.
בסרט התיעודי של BBC Two, מות יוגוסלביה משנת 1995, 1995, טען קוצ'אן שב-1989 הוא היה מודאג מכך שעם הצלחות המהפכה האנטי-בירוקרטית של מילושביץ' במחוזות סרביה וגם במונטנגרו, הרפובליקה הקטנה שלו תהיה היעד הבא להפיכה פוליטית על ידי תומכיו של מילושביץ' אם ההפיכה בקוסובו תעבור ללא הפרעה.
הטלוויזיה הממלכתית הסרבית גינתה את קוצ'אן כבדלן, בוגד ותומך בבדלנות האלבנית.
המחאות הסרביות נמשכו בבלגרד בדרישה לפעול בקוסובו.
מילושביץ' הנחה את הנציג הקומוניסטי פטר גרצ'אנין לוודא שהמחאה תימשך בזמן שהוא דן בעניינים במועצת ליגת הקומוניסטים, על מנת לגרום לשאר החברים להבין שיש לו תמיכה עצומה בהפסקת השביתה האלבניה בקוסובו.
יושב ראש הפרלמנט הסרבי בוריסאב יוביץ', בעל ברית חזק של מילושביץ', נפגש עם נשיא הנשיאות היוגוסלבית, נציג בוסניה ראיף דיזדרביץ', ודרש מהממשלה הפדרלית להיעתר לדרישות הסרביות.
דיזדרביץ' התווכח עם יוביץ' באומרו ש"אתם [הפוליטיקאים הסרבים] ארגנתם את ההפגנות, אתם שולטים בהן", אך יוביץ' סירב לקחת אחריות על פעולות המפגינים.
דיזדרביץ' החליט אז לנסות להרגיע את המצב בעצמו בשיחה עם המפגינים ונאום נלהב למען אחדות יוגוסלביה, באומרו:
הצהרה זו זכתה למחיאות כפיים מנומסות, אך המחאה נמשכה בכל זאת.
מאוחר יותר שוחח יוביץ' עם ההמונים בהתלהבות ואמר להם שמילושביץ' עומד להגיע על מנת לתמוך במחאתם.
כשהגיע מילושביץ', הוא שוחח עם המפגינים וסיפר להם בשמחה שאנשי סרביה מנצחים במאבקם נגד הפקידים הישנים של המפלגה.
אז הגיעה צעקה מהקהל "עצור את ולאסי".
מילושביץ' העמיד פנים שלא שמע את הדרישה, אך הצהיר בפני הקהל שכל מי שיקשור קשר נגד אחדות יוגוסלביה יעצר ויענש.
כשמועצת המפלגה נכנעת לסרביה, כוחות הצבא היוגוסלבי הגיעו לקוסובו ועצרו את ולאסי.
במרץ 1989, המשבר ביוגוסלביה העמיק לאחר אימוץ התיקונים לחוקת סרביה שאפשרו לממשלת הרפובליקה הסוציאליסטית הסרבית לחדש את שלטונן המלא על המחוזות האוטונומיים של וויבודינה וקוסובו.
עד לאותה תקופה נחקקו מספר החלטות פוליטיות בתוך מחוזות אלו, והייתה להם זכות הצבעה ברמת הנשיאות הפדרלית היוגוסלבית (שישה חברים מהרפובליקות ושני חברים מהמחוזות האוטונומיים).
קבוצה של סרבים קוסוברים תומכי מילושביץ' שעזרו להפיל את ולאסי הכריזו שהם נוסעים לסלובניה כדי לקיים את "עצרת האמת" שתוקיע את מילאן קוצ'אן כבוגד ביוגוסלביה ותדרוש את הדחתו.
עם זאת, הניסיון לשחזר את המהפכה האנטי-בירוקרטית בליובליאנה בדצמבר 1989 נכשל: המפגינים הסרבים שהיו אמורים לנסוע ברכבת לסלובניה, נעצרו כאשר משטרת הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה חסמה כל מעבר בשטחה בתיאום עם כוחות המשטרה הסלובנית.
בנשיאות יוגוסלביה, בוריסאב יוביץ' הסרבי (אז נשיא הנשיאות), ננאד בוצ'ין ממונטנגרו, יוגוסלאב קוסטיץ' מוויבודינה וריזה ספונקשיו מקוסובו, החלו להקים גוש הצבעה.
בינואר 1990 התכנס הקונגרס ה-14 יוצא הדופן של ליגת הקומוניסטים של יוגוסלביה.
מפלגת השלטון היוגוסלבית המשולבת, ליגת הקומוניסטים של יוגוסלביה, הייתה במשבר.
רוב הקונגרס הועבר בוויכוחים בין המשלחות הסרבית והסלובנית על עתידה של ליגת הקומוניסטים ויוגוסלביה עצמה.
המשלחת הסרבית, בראשות מילושביץ', התעקשה על מדיניות של "אדם אחד, קול אחד" בחברות המפלגה, שתעצים את הקבוצה האתנית המפלגתית הגדולה ביותר, הסרבים.
בתורם, הקרואטים והסלובנים ביקשו לבצע רפורמה ביוגוסלביה על ידי האצלת כוח נוסף לשש רפובליקות, אך ההצעות נדחו פעם אחר פעם.
כתוצאה מכך, המשלחות הקרואטית והסלובנית עזבו את הקונגרס ב-23 בינואר 1990, ולמעשה פיזרו את המפלגה הכל-יוגוסלבית.
יחד עם לחץ חיצוני, הדבר גרם לאימוץ מערכות רב-מפלגתיות בכל הרפובליקות.
הרפובליקות היחידניות ארגנו בחירות רב-מפלגתיות ב-1990, והקומוניסטים לשעבר לא הצליחו ברוב המדינות לזכות בבחירות, בעוד שרוב הממשלות הנבחרות נטלו על עצמם מדיניות לאומניות והבטיחו להגן על האינטרסים הלאומיים הנפרדים שלהן.
בבחירות לפרלמנט, הלאומנים הביסו את המפלגות הקומוניסטיות לשעבר שמותגו מחדש בסלובניה ב-8 באפריל 1990, בקרואטיה ב-22 באפריל וב-2 במאי, במקדוניה ב-11 וב-25 בנובמבר וב-9 בדצמבר, ובבוסניה והרצגובינה ב-18 וב-25 בנובמבר 1990.
בבחירות מרובות-המפלגות לפרלמנט, מפלגות קומוניסטיות לשעבר שמותגו מחדש ניצחו במונטנגרו ב-9 וב-16 בדצמבר 1990, ובסרביה ב-9 וב-23 בדצמבר.
בנוסף, סרביה בחרה מחדש את סלובודן מילושביץ' לנשיא.
סרביה ומונטנגרו העדיפו כעת יותר ויותר את יוגוסלביה הנשלטת על ידי סרביה.
בקרואטיה, האיחוד הקרואטי הדמוקרטי הלאומני עלה לשלטון, בראשותו של הלאומן השנוי במחלוקת פרניו טוג'מן, תחת הבטחה "להגן על קרואטיה מפני מילושביץ'", ודגל בפומבי בריבונות קרואטית.
הסרבים בקרואטיה נזהרו מהממשלה הלאומנית של טוג'מן, ובשנת 1990 לאומנים סרבים בעיירה קנין שבדרום קרואטיה התארגנו והקימו ישות בדלנית המכונה האובלסט הסוציאליסטי האוטונומי של קראינה, שדרשה להישאר באיחוד עם שאר האוכלוסייה הסרבית אם קרואטיה תחליט לפרוש.
ממשלת סרביה תמכה במרד של הסרבים הקרואטים, בטענה שעבור סרבים, שלטון תחת ממשלתו של טומג'ן יהיה דומה למדינה העצמאית הפשיסטית של קרואטיה, אשר ביצעה רצח עם בסרבים במלחמת העולם השנייה.
מילושביץ' השתמש בזה כדי לגייס סרבים נגד ממשלת קרואטיה ועיתונים סרבים הצטרפו למחאה המלחמה.
סרביה כבר הדפיסה כסף חדש בשווי 1.8 מיליארד דולר, ללא כל גיבוי של הבנק הלאומי היוגוסלבי.
סרבים קרואטים בקנין, בהנהגתו של מפקח המשטרה המקומית מילאן מרטיץ', החלו לנסות להשיג גישה לנשק כדי שיוכלו למרוד בממשלת קרואטיה.
פוליטיקאים סרבים קרואטים, כולל ראש עיריית קנין, נפגשו עם בוריסאב יוביץ', ראש הנשיאות היוגוסלבית באוגוסט 1990, ודחקו בו לדחוף את המועצה לפעול כדי למנוע מקרואטיה להיפרד מיוגוסלביה, מכיוון שהם טענו שהאוכלוסייה הסרבית תהיה בסכנה בקרואטיה שנשלטה על ידי טוג'מן וממשלתו הלאומנית.
בפגישה, קצין הצבא פטר גרצ'אנין אמר לפוליטיקאים הסרבים הקרואטים כיצד לארגן את המרד שלהם, והמליץ להם להעמיד בריקדות.
בתחילה נודע המרד כ"מהפכת בולי העץ", כאשר הסרבים חסמו כבישים אל קנין בעצים כרותים ומנעו מקרואטים להיכנס לעיר או לאזור החוף הקרואטי של דלמטיה.
הסרט התיעודי של ה-BBC, מות יוגוסלביה, חשף כי בזמנו הטלוויזיה הקרואטית ביטלה את "מהפכת בולי העץ" והציגה אותה כעבודתם של סרבים שיכורים, בניסיון לצמצם את המחלוקת החמורה.
עם זאת, המצור הזיק לתיירות הקרואטית.
ממשלת קרואטיה סירבה לנהל משא ומתן עם הבדלנים הסרבים והחליטה לעצור את המרד בכוח, תוך שליחה של כוחות מיוחדים חמושים במסוקים כדי להכשיל את המרד.
הטייסים טענו שהם מעבירים "ציוד" לקנין, אך חיל האוויר היוגוסלבי התערב ושלח מטוסי קרב ליירט אותם בדרישה שהמסוקים יחזרו לבסיסם.
הכוחות הקרואטים חזרו לבסיסם בזאגרב.
פעולה זו של חיל האוויר היוגוסלבי הבהירה לממשלה הקרואטית כי הצבא העממי היוגוסלבי נמצא יותר ויותר בשליטה סרבית.
האובלסט הסוציאליסטי האוטונומי של קראינה הוכרז רשמית כישות נפרדת ב-21 בדצמבר 1990 על ידי המועצה הלאומית הסרבית, בראשה עמד מילאן באביץ'.
באוגוסט 1990 החליף הפרלמנט הקרואטי את נציגו סטייפ שובר בסטייפן מסיץ', בעקבות מהפכת בולי העץ.
מסיץ' נכנס לתפקידו רק באוקטובר 1990 בגלל הפגנות מהצד הסרבי, ולאחר מכן הצטרף למקדוני וסיל טופורקובסקי, לסלובני יאנז דרנובשק ולבוגיץ' בוגיצ'ביץ' מבוסניה והרצגובינה בהתנגדות לדרישות להכריז על מצב חירום כללי, שהיה מאפשר לצבא יוגוסלביה להטיל ממשל צבאי.
לאחר תוצאות הבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות, הרפובליקות של סלובניה, קרואטיה ומקדוניה הציעו להפוך את יוגוסלביה לפדרציה רופפת של שש רפובליקות בסתיו 1990, אולם מילושביץ' דחה את כל ההצעות הללו, בטענה שכמו לסלובנים ולקרואטים, גם לסרבים יש זכות להגדרה עצמית.
פוליטיקאים סרבים נבהלו משינוי הביטוי בחוקת חג המולד של קרואטיה ששינה את מעמדם של הסרבים האתניים מקרואטיה מאומה המוזכרת במפורש (narod) לאומה הנמנית יחד עם המיעוטים (narodi i manjine).
במשאל העם על עצמאות סלובניה שנערך ב-23 בדצמבר 1990, הצביע רוב מכריע של התושבים בעד עצמאות: 88.5% מכלל בעלי זכות הבחירה (94.8% מהמשתתפים במשאל) הצביעו בעד עצמאות, שהוכרזה ב-25 ביוני 1991.
בינואר 1991, שירות סיכול הריגול היוגוסלבי הציג סרטון של פגישה חשאית שלטענתו התרחשה ב-1990 בין שר ההגנה הקרואטי, מרטין שפגלי, לבין שני גברים אחרים.
שפגלי הודיע במהלך הפגישה כי קרואטיה נמצאת במלחמה עם הצבא העממי היוגוסלבי ונתן הנחיות לגבי הברחות נשק וכן דרכי התמודדות עם קציני הצבא המוצבים בערים קרואטיות.
הצבא רצה לאחר מכן להגיש כתב אישום נגד שפגלי בגין בגידה וייבוא בלתי חוקי של נשק, בעיקר מהונגריה.
שילוב הנסיבות הללו: גילוי הברחות הנשק הקרואטיות, המשבר בקנין, בחירת ממשלות תומכות-עצמאות בבוסניה והרצגובינה, קרואטיה, מקדוניה וסלובניה, והסלובנים שדרשו עצמאות במשאל העם, הראה כי יוגוסלביה עומדת בפני איום של התפוררות.