tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרנץ ארקל, מלחין ההמנון הלאומי ההונגרי, ואלברכט דירר האב, אביו של הצייר הגרמני אלברכט דירר, נולדו בדיולה.
דיולה שוכנת במישור ההונגרי הגדול על נהר פהר-קרש, 235 ק"מ דרומית מזרחית לבודפשט, 5 ק"מ מהגבול עם רומניה.
קו רכבת וכביש 44 עוברים בעיירה.
כביש 44 מקשר את דיולה עם עיר המחוז בקשצ'בה.
דיולה נקראת על שמו של השליט ההונגרי מימי הביניים גיולה השלישי.
גיולה היה גם תואר שרווח בקרב השבטים ההונגריים, והוא עדיין שם פופולרי לבנים בהונגריה.
ההתייחסות המתועדת הראשונה לדיולה היא במסמך משנת 1313 המזכיר מנזר בשם Julamonustra (בלטינית).
ב-1332 נקרא היישוב סביב המנזר "דיולה".
בניית הטירה בגיולה החלה במאה ה-14 אך הסתיימה רק באמצע המאה ה-16. הטירה הייתה רכושם של בני משפחת מארוטי ולאחר מכן יאנוש קורבינוס, בנו הבלתי חוקי של מתיאש הראשון, מלך הונגריה.
הטורקים כבשו את גיולה בשנת 1566 והעיירה נותרה חלק מהאימפריה העות'מאנית עד ששוחררה על ידי הכוחות הנוצריים בשנת 1694. בשל המלחמות נמלטה רוב האוכלוסייה ההונגרית מדיולה, ומחוז בקש הפך כמעט בלתי מיושב.
בעל הקרקע יאנוש הארוקרן הזמין מתיישבים גרמנים, הונגרים ורומנים, שהקימו מחדש את העיירה בתחילת המאה ה-18. במאה ה-20 הפכה דיולה ליעד תיירותי פופולרי.
הספא הוקם בשנת 1942 והורחב בשנת 1959, והטירה שוקמה בשנת 1962.
בהונגריה אפשר להצהיר על יותר ממוצא אחד, ולכן חלק מהנשאלים הכריזו על עצמם הן כעל הונגרים והן כבני מיעוט.
גיולה היא מרכז הקהילה הרומנית הקטנה בהונגריה.
ערב מלחמת העולם השנייה היו בדיולה כ-500 יהודים, רובם סוחרים, בעלי מלאכה ומעבדי מוצרי חקלאות.
הם היו נאולוגים והחזיקו מספר מוסדות קהילה.
במאי 1944, במהלך שואת יהודי הונגריה, רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בשני אתרים בעיירה.
הגברים היהודים מהעיירה נשלחו לעבודות כפייה ומאוחר יותר הועברו לגרמניה.
ביוני 1944 הועברו הכלואים מהגטו לבקשצ'בה ולאחר כשבועיים שולחו רובם למחנה שטרסהוף שבאוסטריה, והיתר לאושוויץ.
מפעל ממתקים מתחילת המאה ה-20 (100 éves cukrászda)
ראש העיר הנוכחי של דיולה הוא ד"ר ארנה אישטוון גרגני (Ernő István Görgényi) מטעם מפלגת Fidesz-KDNP - איחוד מפלגת האזרחים ההונגרית ומפלגת העם הנוצרית הדמוקרטית בהונגריה .
האספה העירונית המקומית מונה 14 חברים.
זולטן באי (1900–1992), פיזיקאי (יליד גיולאווארי, כיום חלק מגיולה).
לאסלו קרסנהורקאי (László Krasznahorkai, נולד בשנת 1954), סופר ותסריטאי.
מיהאי מזה (Mező Mihály, 1978), זמר ומוזיקאי.
אלדאר סקיי במקור אהרון אלדאר בלייר היה צלם יהודי-הונגרי.
דנש רונאי במקור איזידור רוזנברג (1875–1964) היה צלם, בובנאי, במאי קולנוע, צלם קולנוע.
הרמין רונאי במקור הרמינה רוזנברג (1877 – 1926) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה.
יוז'ף גאלי (1930 – 1981) היה סופר ניצול שואה, זוכה בפרס אטילה יוז'ף ומתרגם יהודי-הונגרי.
דז'ה שומלו במקור זילברשטיין (1884 – 1923) סוחר יהודי-הונגרי, סוציאל-דמוקרט וחבר המפלגה הקומוניסטית.
אולגה גסטי (1910 – 1980) הייתה דוקטור לרפואה (MD), המטולוגית, רדיוביולוגית, יהודייה-הונגרייה.
אישטוואן בנדק (במקור בראון, 1937 – 2022) היה עיתונאי וסופר יהודי-הונגרי, שעשרות כתביו פורסמו במשך ארבעה עשורים.
יאנוש קורבין (1473–1504), מלך בוסניה, בנו הבלתי חוקי של מתיאש מלך הונגריה
ביאטריצה פרנקופן (1480–1510), אשתו של יאנוש קורבין
דְיוָּלה גוֹזוֹן (במקור גרוסמן, בהונגרית: Gózon Gyula, נובה זמקי, סלובקיה 19 באפריל 1885 – בודפשט, 8 באוקטובר 1972) היה שחקן יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט, פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול.
הוריו של גוזון שהתגוררו באסטרגום (עיר בצפון מרכז הונגריה) והתארחו בעיירה אֵישֶקְאוּיוַואר (אז אוסטרו-הונגריה, כיום נובה זמקי בסלובקיה) אצל הורי אמו של גוזון כשהלידה החלה.
הוא גדל באסטרגום וסיים את בית הספר למשחק הפרטי של סידי רקושי.
החל את הקריירה שלו באוראדיה והפך מוכר רק כשאנדרה נאג' חתם אתו חוזה משחק בקברט שלו בבודפשט.
בשנת 1917 נשא לאישה את לילי ברקי, הפרימדונה של "קברט גרניום".
הזוג הופיע ביחד פעמים רבות.
משנת 1927 הפך גוזון לחבר בתיאטראות שונים.
ליד ענף האופרטה הוא נמשך תמיד למשחק הדרמטי: לראשונה חתם אתו חוזה התיאטרון הלאומי בשנת 1935. בתקופת מלחמת העולם השנייה, כיהודי הוא לא היה יכול לשחק בשל החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי, אלא במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
הוא הסתתר במקום מחבוא בביתו ואצל שכן.
חזר לתיאטרון הלאומי רק בתום המלחמה בשנת 1945 ונשאר בצוות שלו עד סוף ימיו.
גוזון כיכב בסך הכל ב-90 סרטים (כבר היה על המסך בעידן הסרט האילם).
העשיית הקולנועית שלו העלתה את הפופולריות שלו ללא ספק.
הוא ואשתו קנו בית בעיירה קטנה ליד בודפשט (שהיום חלק מהעיר בודפשט רבתי) ברקושליגט, שם שרדו את מלחמת העולם השנייה.
גוזון התגורר בבית הזה כמעט עד מותו.
דיולה הבשי (בהונגרית: Hevesi Gyula; אוז'הורוד, 21 בנובמבר 1890 – בודפשט, 25 בפברואר 1970) היה מהנדס כימי, כלכלן ופוליטיקאי הונגרי-יהודי.
הוא היה גם קומיסר עם (שר, חבר ממשלה), זוכה פרס קושוט, וחבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
הבשי נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף הבשי ומריה פולאצ'ק.
הוא המשיך את לימודיו בתיכון בבית הספר התיכון ברחוב לובאג בבודפשט.
לאחר מכן למד הנדסה כימית ב"אוניברסיטה המלכותית לטכנולוגיה על שם יוזף" (היום שמה אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה), שם סיים את לימודיו בשנת 1912. בשנים 1913–1914 עבד כיועץ טכני במנהלת הספא בפיישטיאני, ואחר כך עד שנת 1918 כמהנדס מפעל ובהמשך כמהנדס מחקר בחברת "נורות ליבון וחברת החשמל המאוחדים בע"מ".
הוא ארגן והוביל, עד שנת 1919, את "האיגוד הלאומי למהנדסים מועסקים", הארגון ההנדסי הסוציאליסטי הראשון בעולם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה השתתף בעבודתם של סוציאליסטים מהפכניים.
ב-29 בדצמבר 1918 התחתן הבשי בבודפשט עם אירמה רוטבַּרט (לימים אשתו של ארווין שינקו), בתם של יאקאב רוטברט וינקה רוזנוולד, אולם נישואים אלה הסתיימו במהרה בגירושים.
הוא התחתן בשנית בבודפשט ב-19 ביולי 1919, עם יולן שטרן, בתם של מוזס שטרן ורגינה אושפיץ.
בין השנים 1918–1919 ערך את כתב העת התאורטי של מפלגת הקומוניסטים בהונגריה (KMP), "אינטרנציונלה", יחד עם אלדאר קומיאט.
באותה תקופה הוא היה חבר הוועד המרכזי של ה-KMP, ובמהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה תחילה סגן קומיסר עם לסוציאליזציה במשך שבועיים, ולאחר מכן במשך שלושה וחצי חודשים קומיסר העם לייצור סוציאלי (בין היתר עם מתיאש ראקושי).
לאחר נפילת הרפובליקה נמלט לווינה, לברלין ואחר כך לאיטליה, שם עבד בחברת החשמל של בולוניה (Società Bolognese di Elettricità).
הוא נאסר ונכלא שם ואחרי שחרורו התגורר בסן מרינו זמן קצר.
לאחר שגורש מאיטליה נסע לברית המועצות ועבד תחילה בלנינגרד ואחר כך במוסקבה.
שם הקים את "המכון המרכזי למידע טכנולוגי וכלכלי".
בשנת 1938 נעצר שוב ועד שנת 1946 היה כלוא במחנה עבודה (גולאג).
לאחר שחרורו שהה בעיר אלכסנדרוב עד לקיץ 1947 עקב האיסור שהוטל עליו לשהות במוסקבה.
הוא חזר להונגריה בשנת 1948.
בשנים 1949–1951 היה נשיא "המשרד הלאומי לפטנטים".
בשנת 1948 מילא תפקיד משמעותי בהקמת הפדרציה של "האגודות מדעיות וטכנולוגיות" ו"הוועדה הלאומית לפיתוח טכנולוגי" בשנת 1961.
באוקטובר 1949 נבחר לחבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים, ובמאי 1956 הוא הפך לחבר מן המניין.
בשנים 1951 עד 1958, ואחר כך בין השנים 1967 עד 1970, השתתף בניהול המוסד כחבר דירקטוריון.
בשנים 1949–1956 שימש הבשי כמזכיר של אגף באקדמיה.
בשנים 1960 עד 1969 היה מנהל קבוצת המחקר לכלכלה תעשייתית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
הבשי היה חבר הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים ההונגרית הסוציאליסטית משנת 1959 ועד מותו.
כמהנדס מחקר של "חברת נורות הליבון המאוחדת", בעזרתו של ארמין הלפגוט, הוא פיתח תהליכים חשובים לייצור נורות ליבון על בסיס גז.
במהלך השנים שבילה בברית המועצות פתר את הבעיה של החידוש על בסיס כלכלי של נורות הליבון השרופות, וארגן ייצור בקנה מידה גדול של כלי זכוכית מעבדתיים ומדי חום שונים.
בין 1929 ל -1932 פיתח תהליך ייצור תעשייתי מתמשך שאפשר עלייה משמעותית בייצור בתעשיות נורות הליבון ללא כל השקעה נוספת.
הוא הציע ליצור "שילוב בתי ספר במפעל" ו"מפעלים להכשרת עובדים" באמצעות הארגון והשיתוף של אוניברסיטה.
הוא תמך, כמנהל אגף לפטנטים במועצה העליונה לכלכלה של ברית המועצות, בהפצת תוכנית סטחנוב.
לאחר שובו להונגריה פעל רבות למתן תנופה לממציאים ולחדשנות.
בעשורים שלאחר הארגון מחדש של האקדמיה למדעים מילא תפקיד חשוב במתן ההכרה במדעים הטכניים.
הוא השתתף בעריכת המילונים הטכניים הרוסי-הונגרי וההונגרי-רוסי הראשונים.
הפרס האקדמי הגבוה ביותר שלו היה "מדליית הזהב של האקדמיה למדעים" משנת 1963
בשנת 1950 הוענק לו הדרגה השלישית של "עיטור הרפובליקה העממית ההונגרית" ו"עיטור העמל"
בשנת 1959 הוענק לו הדרג השני של פרס קושוט
בשנת 1965 הוענק לו מדליית הזהב של "עיטור העמל"
בשנת 1967 הוענק לו עיטור "למען המולדת הסוציאליסטית"
מדיניות התעשייה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית Szociális termelés.
דיולה ארשי (במקור שלייפר, בהונגרית: Eörsi Gyula; בודפשט, 19 בספטמבר 1922 – בודפשט, 20 באפריל 1992) היה משפטן הונגרי-יהודי, פרופסור באוניברסיטה, חבר מן המניין באקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא היה חוקר ידוע של המשפט אזרחי, כולל דיני קניין, הדיקטטורה של ראקושי ואחר כך אחד ממעצבי המשפט האזרחי במשטר יאנוש קאדאר.
(התקופה בהונגריה בין 1957 לבין 1989, ידועה גם בשם עידן יאנוש קאדאר).
בין 1978 ל -1984 היה רקטור אוניברסיטת אטווש לורנאד.
אחיו הצעיר הוא אישטוואן ארשי (1931–2005), סופר, ובנו הוא מתיאש ארשי, פוליטיקאי.
ארשי סיים את לימודיו בשנת 1941 והתקבל בפקולטה למשפטים ומדע המדינה באוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (אוניברסיטת אטווש לוראנד משנת 1950).
אין כל תיעוד כיצד עבר את תקופת השואה.
את הדוקטור במשפטים קיבל אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1945. שנתיים לאחר מכן עבר את מבחני לשכת עורכי הדין ולאחר מכן גם את מבחני השיפוט.
בשנים 1948–1949 היה סטודנט אורח בפריז במלגה ממלכתית.
אחר סיום לימודיו היה עורך דין מתמחה במשרד עורכי הדין של אנדור גליקשטהאל עד שעבר את בחינתו המקצועית.
משנת 1947 עד 1948 היה עוזר רשם בבית המשפט המחוזי המרכזי בבודפשט, ואז עד 1951 היה מרצה ראשי במשרד המשפטים בדרגת שופט בית משפט.
תחילה במחלקה המשפטית לזכויות הפרט, אחר כך במחלקת להכנת החוקים.
בשנת 1951 התמנה לקונסול בניו יורק ובוושינגטון די.
הוא שב לביתו בשנת 1952, הפך לראש האגף להכנת החוקים במשרד המשפטים, ועמד בראש האגף עד 1957. בינתיים, בשנת 1951, הפך לפרופסור חבר בחצי משרה בחוג למשפט אזרחי באוניברסיטת אטווש לורנד (לפני כן לימד כבר באוניברסיטת קורווינוס לכלכלה ובאוניברסיטת סגד).
יחד עם אימרה סאבו, הפילוסוף המשפטי וגם אחרים, מילא תפקיד מרכזי בהחדרת לימוד שיטת המשפט הסובייטי בהונגריה.
בשנת 1956 הוא נכנס לתפקיד פרופסור מן המנין באוניברסיטה וראש מחלקה.
בשנת 1957 השתתף ארשי בעבודת הקודיפיקציה של צו החקיקה מס .25 משנת 1957 במועצת בית הדין העממי של בית המשפט העליון.
החוק נגע למערכת בתי משפט הפוליטיים המיוחדים, שהיוו מרכיב חשוב במערכת המוסדות המשפטיים שהיו נחוצים להסדרת המשפטים נגד משתתפי המרד ההונגרי בשנת 1956. מסיבה זו, בשנת 2016, הוסיפה אותו "ועדת הזיכרון הלאומי" לשורת חמש מאות בעלי התפקידים הקומוניסטים שהשתתפו בדיכוי מהפכת 1956 ובנקמת התגמול שבאה אחריה.
בשנת 1978 נבחר לרקטור באוניברסיטת אטווש לורנאד ומילא תפקיד זה עד 30 ביוני 1984. בנוסף לתפקידו האוניברסיטאי, הוא הפך לראש המחלקה למשפט אזרחי במכון המדינה למשפטים של האקדמיה ההונגרית למדעים (1957), ובהמשך לסגן המנהל.
בשנת 1986 הוענקה לו הסמכה לפרופסור מחקר.
הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטת דאר א-סלאם בשנת 1967 ובשנת 1970 ובאוניברסיטת סטוקהולם בשנת 1973.
בשנת 1952 הגן על עבודת המועמדות לדוקטורט שלו במדע המדינה ובמשפט ובשנת 1956 על עבודת הדוקטורט האקדמית שלו.
בשנת 1962 נבחר לחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים ובשנת 1973 כחבר מן המניין.
בשנת 1970 היה סגן נשיא המחלקה לכלכלה ומשפט, ומשנת 1973 עד 1976 היה נשיאו.
בתפקיד זה השתתף גם בדירקטוריון האקדמיה ההונגרית למדעים.
בנוסף לתפקידיו האקדמיים, היה סגן נשיא התאחדות הנדל"ן ההונגרית וחבר ודוקטור לשם כבוד ב"האגודה הגרמנית למשפט השוואתי" (Deutsche Gesellschaft für Rechtsvergleichung).
הוא היה חבר במערכת העיתונים של כתבי העת המדעיים Acta Juridica והמגזין "כלכלה ומשפט'.
תחום המחקר העיקרי שלו בתחום מדע המדינה והמשפט היה המשפט האזרחי, כולל דיני קניין סוציאליסטי.
הוא עסק גם במשפט אזרחי השוואתי, בקניין רוחני וזכויות יוצרים וכן בקשר בין החוק לכלכלה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוא הניח את היסודות התאורטיים של המשפט האזרחי הסוציאליסטי (כולל הלאמות ) וכתב ספר על חוזי תוכניות וזכות לפיצויים.
הוא עסק רבות בסוגיות התאורטיות והמעשיות של אחריות אזרחית, תוך ניתוחם בכמה מונוגרפיות.
גם מחקריו בתחום הבעיות הקשורות ביסודות המשפט האזרחי משמעותיים.
בשנות השבעים הוא כתב ספר השוואתי על המשפט האזרחי, שראה אור גם באנגלית, וגם הניח את היסודות לניתוח כלכלי של החוק.
דרגת הזהב של מדליית השרות של הרפובליקה העממית ההונגרית (1952)
פרס המדינה (1978) - על עבודתו בתחום המשפט האזרחי.
הבעלות בקפיטליזם I - II.
פיצויים בגין התנהגות הנוגדת את החוק (1958)
בעיות בסיסיות של אחריות משפטית.
בעיות תיחום בתחום האחריות המהותית (1962)
המשפט האזרחי ההונגרי I - II.
(ספר לימוד באוניברסיטה, עם Miklós Világhy, 1962, כמה מהדורות)
בעיות יסוד במשפט האזרחי הסוציאליסטי (1965)
המדריך בנושא אחריות אזרחית (1966)
על הזכות למערכת חדשה לממשל כלכלי (1968)
בעיות יסוד של המשפט האזרחי הסוציאליסטי (1970)
משפט - כלכלה - שיטת מערכת המשפט (1977)
דיולה טרק (בהונגרית: Török Gyula; קישפשט, 24 בינואר 1938 – בודפשט, 12 בינואר 2014) היה מתאגרף ומאמן אגרוף יהודי-הונגרי, אלוף אולימפי (רומא 1960) סגן אלוף אירופה (לוצרן 1959) ו-5 פעמים אלוף הונגריה במשקל זבוב.
טרק נולד במשפחה יהודית ועבר את השואה כילד.
משנת 1948 היה מתאגרף של קישפשט א.צ (Kispest AC), משנת 1950 של קישטקסט (Kistext), משנת 1954 מועדון האגרוף של מ.ט.ק.
בין 1958 לבין 1964 הופיע בנבחרת הונגריה באגרוף שישים פעמים.
ההצלחה הבינלאומית הגדולה הראשונה שלו הייתה מדליית כסף באליפות אירופה בשנת 1959 בלוצרן במשקל זבוב.
הוא זכה במדליית זהב אולימפית גם במשקל זבוב באולימפיאדת רומא (1960).
טרק התחיל באולימפיאדת טוקיו (1964) במשקל תרנגול, אך הודח במשחקו הראשון בגלל פציעה.
הוא פרש מספורט פעיל בשנת 1966.
משנת 1976 הוא היה מאמן מחלקת האגרוף של "בנאים ש.צ.", ומשנת 1978 עד 1981 היה המאמן במחלקת האגרוף של צ'פל ש.צ.
משנת 1993 הוא הפך למאמן המשנה של נבחרת האגרוף ההונגרית, אחר כך מונה ליועץ של איגוד האגרוף ההונגרי.
צלב מסדר האבירות של הרפובליקה של הונגריה (2008)
אולם האגרוף דיולה טרק (2015)
דיולה מאהלר (בהונגרית: Mahler Gyula; ציפר, 12 באוגוסט 1866 – 1941) היה רופא יהודי-הונגרי, אחיו של אדוארד מאהלר.
דיולה מאהלר גורש מווינה ב-15 במרץ 1941 לפולין, לכפר בדרום מזרח פולין ומת כנראה במחנה ההשמדה בלז'ץ.
דיולה מאהלר נולד בעיירה צִיפֶר (Ciffer, כיום Cífer) שבחלק ההונגרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בסלובקיה) במשפחה יהודית כבנם של שלמה מאהלר (1823–1895), הרב של ציפר, ושל קלרה רגנר (1822–1897).
סבו וסבתו היו משני הצדדים איגנץ מאהלר, נטי מאהלר; משה רגנר, צציליה לייכנר.
לימים אביו נבחר לרב הראשי הניאולוגי של העיר ברטיסלבה (1873–1895).
דיולה נולד הצעיר משלושה בנים.
אחיו הגדול מיקשה מאהלר (אוקטובר 1846 – ברטיסלאבה, 23 ביולי 1919) היה מורה בתיכון ואחיו האמצעי אדואר (אדה) מדען.
הוא סיים את הגימנסיה בברטיסלאבה בשנת 1884. אחר כך למד באוניברסיטת וינה, שם קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1889. הוא עבד בבית החולים הציבורי בווינה וכן בפוליקליניקה הכללית במחלקה הראשונה.
באפריל 1896 הפך לעוזר בכיתה של א.
שטופלה ובינואר 1897 הפך למרצה.
משנת 1890 היה חבר באיגוד חוקרי הטבע והרופאים הגרמני וכן ב-Société française d'Hygiène בפריז.
ב-5 במרץ 1941 גורש על ידי הנאצים מווינה למודליבוריצה בדרום מזרח פולין.
ב-24 במאי 1896 התחתן בווינה עם סבינה ליכטנשטיין.
בנם, פרידריך, נולד ב-25 בנובמבר 1897 בווינה.
(מהדורה שנייה, מהדורה שלישית 1901)
דיולה וֶלֶס (בהונגרית: Wellesz Gyula; בודפשט, 2 בינואר 1873 – בודפשט, 29 במרץ 1915) היה רב ותאולוג הונגרי, היסטוריון של הספרות.
דיולה ולס נולד כבנם של האופה המומחה איגנץ ולס ושל אנה אבלס.
סבו מצד אמו היה רב בעיר בצפון-מערב מחוז פשט.
בתום לימודיו בבית המדרש לרבנים בבודפשט, קיבל תואר דוקטור במדעי הרוח, וסמיכה לרבנות.
בשנת 1898 נבחר ולס לרב של קהילת צ'וּרגוֹ, בשנת 1900 לרב של קהילת ביטצ'ה, ובשנת 1910 מונה לרב הראשי של אובודה.
הוא היה מומחה בולט של ההיסטוריה הצרפתית-יהודית של ימי הביניים.
מאמריו ומחקריו פורסמו בסקירה היהודית-הונגרית, ב"הצופה", ב"עלון הארכאולוגי" ובכתבי עת הונגריים וזרים אחרים.
הוא היה עמית כתיבה של ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים.
הוא נפטר בבודפשט בשנת 1915 בגיל 43 בלבד.
והובא למנוחות בבית הקברות היהודי של אובודה.
תוספת להיסטוריה של הבלשנות העברית.
עבודת גמר לדוקטורת במדעי הרוח.
יצחק בן מושה או סרואה (ברטיסלבה, 1904)
הוזמן על ידי האגודה הספרותית היהודית-ההונגרית.
חיים בן יצחק אות זרוע (REJ.
נשא את הנאום בבית הכנסת של הקהילה היהודית באובודה ב-4 בספטמבר 1910. בודפשט, 1911.
דיולה וייסבורג (בהונגרית: Weiszburg Gyula; ארדבניה, 19 באוגוסט 1866 – 20 בינואר 1919) היה רב בבודפשט, סופר התאולוגי.
בין השנים 1881–1891 היה תלמיד בית המדרש לרבנים בבודפשט.
הוא קיבל דוקטורט במדעי הרוח בשנת 1890 וב-1892 סמיכה לרבנות.
תחילה היה עוזר רב בקהילה היהודית של פשט, ומשנת 1905 מונה למזכיר הכללי של הקהילה.
במקביל, הוא ערך את גיליונות עיתוני הקהילה בשם "עתיד" (Jövő) ואת "סקירת הקהילה" (Hitközségi Szemle).
מאמריו הופיעו בסקירה יהודית-הונגרית, בספרי השנה של האגודה הספרותית היהודית-הונגרית (IMIT), ב"עתיד" וב"סקירת הקהילה".
הוא אפילו כתב ספר לימוד לתאולוגיה.
(ויקרא רבה או הגדת ויקרא או הגדה של ויקרא הוא מדרש אגדה דרשני על ספר ויקרא, שנכתב בארץ ישראל במאה החמישית או במאה השישית או באמצע המאה השביעית).
פורסם על ידי המחבר, 1890. (עבודת הדוקטורט).
תיאור תוכן עם פרקי מבוא וקטעים.
דיולה האי (שמו הבדוי: סטפן פאבר, בהונגרית: Háy Gyula; אבון, 5 במאי 1900 – אסקונה, שווייץ, 7 במאי 1975) היה סופר, מחזאי, מתרגם, תסריטאי יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (1951).
הוא אחיו הגדול של הצייר קארוי לאסלו האי (1907–1961).
דיולה האי נולד במשפחה יהודית כבנם של מור האי (?
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית עבד דיולה האי ב"קומיסריאט העם לחינוך ציבורי".
הוא היגר לגרמניה אחרי נפילת הרפובליקה.
תחילה היה צייר ומעצב תפאורות בדרזדן ואחר כך בברלין.
הוא חזר להונגריה בשנת 1923, אך שב לגרמניה בשנת 1929. משנת 1932 היה חבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה הבלתי חוקית אז.
הוא זכה להצלחה בימתית בברלין, אך לאחר הצגת הבכורה שם של יצירתו "אלוהים, קיסר, איכר" (1932), הופעות נוספות סוכלו בשל ההפגנות הנאציות.
הוא היגר לאוסטריה, משם גורש בשל מעורבותו במרד הסוציאליסטי בשנת 1934. בהזמנתו של אנטולי וסילייביץ' לונאצ'רסקי הוא היגר לברית המועצות בשנת 1935. במוסקבה, בין היתר, כתב תסריטים לסרטים.
כתביו פורסמו ברוסית ובשפות אחרות.
הוא חזר להונגריה בתום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945. מחזותיו הוצגו בזה אחר זה.
משנת 1948 עד 1950 הוא היה הדרמטורג הראשי של "מפעל הקולנוע מאפילם" (Mafilm) ומשנת 1951 עמד בראש מחלקת המחזאות באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בבודפשט.
האי בירך את בנייתו של גשר קושוט, שמאז פורק, בדרמה בשם "גשר החיים" (1951).
בפברואר 1953 הציג הרדיו ההונגרי את דרמת הרדיו הראשונה שלו,"בחוות הרוצחים", שביים אנדרה מרטון.
בשנת 1955 הצטרף למה שכונה קבוצת אימרה נוג' ולחוג פטפי.
הפמפלט שלו, "למה אני לא אוהב", שפורסם ב"עיתון הספרותי", ויצר פרודיה נצחית על כל הביורוקרטים הקומוניסטיים בדמותו הדמיונית של החבר קוצֶ'רה (Kucsera), השפיעה על המשך גורלו עד סוף ימיו.
במהלך המרד ההונגרי של שנת 1956, לאחר שהכוחות הסובייטים תקפו את המורדים ב-4 בנובמבר, הוא ואשתו קראו את קריאת העזרה המפורסמת ברדיו קושוט ("הצילו!
בשנת 1957 הוא נידון לשש שנות מאסר: "כאחד המנהיגים הרוחניים של המרד ...,, ...
הוא השתתף בהתארגנות להפלת הסדר החברתי" נאמר בפסק הדין.
הוא שוחרר בשנת 1960 באמצעות חנינה.
בשנת 1964 פורסם כרך מהדרמה שלו: (דרמות המלכים), אך לא ניתן היה להעלות לבמה את יצירותיו.
בשנת 1963, בהזמנת מועדון PEN (ארגון הסופרים הבינלאומי) האוסטרי, הוא נסע למערב אירופה ועד מהרה עזב את הונגריה לצמיתות.
הוא תרגם כמה יצירות מאת אנטון צ'כוב, אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי, גרהרט האופטמן, א.ת.א הופמן.
הביצועים הגדולים שלו הם טרנספוזיציית הרומן הפיקרסקי "Der abenteuerliche Simplicissimus" של הנס יאקוב כריסטופל פון גרימלסהאוזן.
הדרמות שלו הוצגו בעיקר בגרמנית, אך הופיעו גם באנגלית, רוסית, צ'כית, פולנית, יפנית, רומנית, פורטוגזית, איטלקית וסינית.
"אחרי פרנץ מולנר, הוא היה המחזאי ההונגרי המוכר ביותר והמשוחק ביותר בעולם", כתב עליו גזה הגדוש.
מספר הבכורות של הצגותיו שנרשמו במאגר התיאטרון: כמחזאי: 28 ; כמתרגם: 67 .
דיולה דונאט (בהונגרית: Donáth Gyula; פשט, 13 במרץ 1850 – בודפשט, 27 בספטמבר 1909) היה פסל יהודי-הונגרי.
דיולה דונאט נולד במשפחה יהודית.
דיולה החל את לימודיו האמנותיים במינכן בשנת 1867 תחת שרביטו של יוזף קנאבל, המשיך בדרזדן בפיקוחו של רוברט הֶרְטֶל, ולאחר מכן סיים את לימודיו בווינה כתלמידם של הנס סמפר ומיכאל ווגמילר.
משנת 1873 עבד כפסל דקורטיבי בווינה.
הוא הופקד באותה השנה על העיטור הפיסולי של השער הראשי של התערוכה העולמית בווינה.
שם לקח חלק בעיטור הפיסולי של בית האופרה של בודפשט ושל הוויגאדו (Place for Merriment), בין היתר.
החל לייצר מצבות מעוצבות בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 והפך במהרה לפסל המצבות המהולל ביותר בבודפשט.
הוא פיסל בסגנון הקלאסיציסטי, האקדמי.
הוא פיסל גם אנדרטאות מאותה התקופה.
עבודתו הידועה ביותר היא אנדרטת הטורול בבנהידה.
הוא הכין גם את אחד מעשרת הפסלים שפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה תרם לאומה ההונגרית.
בבודפשט נחנך בכיכר הפרנציסקנים בשנת 1908 הפסל של אישטוואן ורבצי.
אליזבת, נסיכת בוואריה (Bártfafürdő, 1903)
מצבות (כולן בבית העלמין קרפשי בבודפשט):
דיולה יחזקאל דונאט (בהונגרית: Donáth Gyula Ezékiel; באיה, 23 בדצמבר 1849 – בודפשט, 11 באפריל 1944) היה רופא יהודי-הונגרי, נוירולוג, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
יחזקאל דונאט נולד במשפחה יהודית כבנם של אברהם דונאט, קמעונאי, ושל רגינה פולטשק.
הוא השלים את בתי הספר התיכוניים בעיר הולדתו ואת לימודיו באוניברסיטה בווינה ובאינסברוק.
משנת 1871 עבד כמרצה באינסברוק ולאחר מכן כאסיסטנט במחלקה לכימיה באוניברסיטת וינה.
בשנת 1876 עבר לגראץ כדי לנהל את ההוראה המעשית בכימיה במעבדתו של פרופסור מאלי (Maly), שעבר לשם בינתיים.
באותו מקום, בשנת 1877, הוא המשיך ללמוד וזכה לדרגת פרופסור חבר לכימיה כללית ופסיכולוגית.
בשנים 1877–1878 השתתף במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) כרופא מנתח ואחר כך חזר והתיישב בעיר הולדתו באיה.
בשנת 1883 נסע שוב לחו"ל ועבד בעיקר בווינה ובפריז, לצד דו בויס-ריימונד, רודולף וירכו והרמן פון הלמהולץ.
משנת 1885 עבד בבירת הונגריה, שם עסק בנוירולוגיה ובפסיכיאטריה.
משנת 1902 הפך לרופא הראשי של המחלקה הנוירולוגית בבית החולים סנט אישטוואן.
בשנת 1903 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת בודפשט ובשנת 1908 לפרופסור לנוירולוגיה.
הוא זכה בפרס הבינלאומי של קרייג קולוני (Craig Colony) של מדינת ניו יורק על מחקריו באפילפסיה.
בשנים 1914 עד 1918 עמד בראש מחלקת הנוירולוגיה של בית החולים אוגוסטה, וכן בראש מעבדה ומוסד חינוכי בבודפשט בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשם המעבדה הרפואית-פסיכולוגית.
משנת 1890 ערך את החוברות הקליניות שהקים, בהן עקב אחר התפתחות ענפי הרפואה השונים.
משנת 1908 היה העורך הראשי של כתב העת הבינלאומי "אפילפסיה" והיה כותב קבוע לכמה כתבי עת רפואיים זרים.
מחקרו בנושא אפילפסיה הוא משמעותי ביותר.
עבודתו עסקה גם בכימיה, פרמקולוגיה, עיניים ובקטריולוגיה.
מספר מחקריו עלה על שלוש מאות.
הוא היה מוביל בתנועת האנטי-אלכוהול והיה נשיא איגוד הרופאים שנמנעים משתיית אלכוהול מאז הקמתו.
הוא לקח תפקיד פעיל בעבודת הארגונים היהודיים בהונגריה והיה ממנהיגי "האגודה הפרו-ארץ ישראל של יהודי הונגריה".
אשתו הייתה ז'ופיה זינגר (1866–1936), בתם של שמואל זינגר ושל הרמינה טורנובסקי, אותה נשא לאישה ב-22 בנובמבר 1899 בבודפשט.
תוספים לנוירוזה תעסוקתית של פסנתרנים וכנרים (בודפשט, 1901)
נתונים לערך האבחנתי והטיפולי לניקור מותני של היינריך קווינקה (בודפשט, 1903)
תכולת חומצה זרחנית בנוזל המוח במחלות נוירולוגיות שונות (בודפשט, 1904)
נוירופתולוגיה לפני חצי מאה (בודפשט, 1906)
האם ניתן ליטול נוירוטוקסינים בזירוז התקפי אפילפסיה (בודפשט, 1907)
סדוברול בטיפול באפילפסיה (בודפשט, 1913)
אלכוהול ומלחמת העולם הראשונה (בודפשט, 1916)
תפקיד המוח המצחי בתפקודים רוחניים גבוהים יותר (בודפשט, 1923)
אלכוהוליזם מאז מלחמת העולם הראשונה וההגוננות נגדו.
כאפשרות איסור האלכוהול בהונגריה (1925)
אלכוהוליזם וסוגיית האלכוהול (בודפשט, 1928)
דיולה לאנצי (במקור לזרספלד – Lazarsfeld, בהונגרית: Lánczy Gyula; פשט, 17 בינואר 1850 – בודפשט, 17 בינואר 1911) היה דוקטור למשפטים יהודי-הונגרי, פרופסור מן המניין באוניברסיטה המלכותית בבודפשט, יועץ חצר המלכות בהונגריה, חבר האספה הלאומית של הונגריה.
דיולה לאנצי הוא אחיו של לאו לאנצי, הדקאן לשעבר של הפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
דיולה לאנצי נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף לזרספלד סוחר סליבוביץ, ששינה את שם משפחתו ללאנצי בשנת 1861. אמו היא קטלין פולק.
במהלך לימודיו בבית הספר לאנצי הופיע ובלט בעיתונות היומית והתקופתית עם מחקרים נרחבים בספרות היסטורית, פוליטית וכללית, כמו גם במאמרי מערכת בעיתונים ובכתבות פורטפוליו.
בשנת 1872 עבד בכספים ובמימון ומשנת 1874 במשרד הפנים כמנסח מסמכים עד שנת 1880. הוא נבחר לחבר פרלמנט בין השנים 1881-1884 והצטרף לאופוזיציה המתונה באותה תקופה, אך מאוחר יותר נסוג מקשריו אלה.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-19 פרש מהחיים הפוליטיים ומהפעילות העיתונאית והקדיש את זמנו אך ורק למחקריו המדעיים והספרותיים.
בשנת 1886 מונה לפרופסור להיסטוריה אוניברסלית באוניברסיטת קלוז'-נאפוקה ובשנת 1891 בבודפשט.
בגיל 61 ובשנה ה-27 לנישואיו.
הלווייתו התקיימה ב-19 בינואר 1911.
ב- 17 בדצמבר 1883, בנשאה לאישה את אנה אלאונורה אלה ויידה (1864–1926), בתם של שמו ויידה ושל שרולטה לוינסקי.
בחוברות החינוך (1868. על אישטוואן סצ'ני)
ב"מאות" (על יחסי החוץ של פרנץ ראקוצי השני), 1895.
אמו של נירו, תמונה היסטורית)
ב"סקירת המשפט" (1870. השם מבחינת החוק)
ב"עולם בתמונות" (1871. על האמנויות היפות בווינה)
ב"אתנאום" (1873. מכתבים ישנים, לימוד היסטוריה ספרותית של פרנץ קזינצי ואיזידור גוזמיץ', 4 פרסומים וספרים, 1874.
ב"הונגריה" וב"עולם הגדול" (1875), פוליטיקאי הונגריה.
ב"סקירה החודשית" (1878-1879. משבר המזרח והחוקתיות, דיון בכשירותו והשפעתו של הפרלמנט בענייני חוץ)
בכתב העת למשפטים (1882. התדיינות מנהלית)
הרפורמה בהשכלה הגבוהה ובחינוך הציבורי ההונגרי החדש.
תוספות לעידן הרפורמה של החוקה ההונגרית.
(משפחות ורכוש עתיקים) מחקר סוציולוגי ומשפט.
הארכיבישוף פאל סצ'ני מקאלוצ'ה והמדיניות הלאומית ההונגרית (1642-1610).
שברי רעיונות על המשמעות ההיסטורית-פוליטית של מרד ראקוצי.
תשובה לקלמן תאלי פאל סצ'יניי 1882.
על ארגון ההתדיינות המנהלית בהונגריה.
נספח: על הזכות להעמדה לדין פלילי של פקידי מנהלה והגבלתה.
על הצעת החוק של בית המשפט לעניינים מנהליים.
עבודת משפט ציבורי והיסטוריה משפטית.1894.
דיולה לנדייל (במקור גולדשטיין, או פולק, בהונגרית: Lengyel Gyula; סאטו מארה, 8 באוקטובר 1888 – מוסקבה, מקום ההוצאה להורג בקומונרקה, 8 בינואר 1838) היה מתמטיקאי וכלכלן יהודי-הונגרי, פוליטיקאי קומוניסטי, שהיה קומיסר העם לענייני האוצר (שר האוצר) ב"מועצת השלטונית המהפכנית" (ממשלה) במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
לאחר נפילת הרפובליקה התיישב בברית המועצות, שם נפל קורבן לטיהורים הגדולים של סטלין.
דיולה לנדייל נולד במשפחה יהודית.
בשנת 1911 קיבל תואר במתמטיקה בבודפשט.
הוא היה חבר באיגוד העובדים של המורים והיה לוחם פעיל בסופרג'יזם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הפך למרצה, תחילה ב"אקדמיה למסחר" ולאחר מכן ב"מכללה לכלכלת העולם".
בינתיים, הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP), ובשנת 1919, לאחר הכרזת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, נבחר כחבר ב"מועצה השלטונית המהפכנית" (ממשלה) כקומיסר העם (שר) לכספים (שר אוצר).
שמו קשור לגיבוש המדיניות הכלכלית של הרפובליקה וארגון האספקה לציבור.
אולם מעשיו כשלו בסופו של דבר ולאחר נפילת הרפובליקה נמלט לווינה עם מנהיגים קומוניסטיים אחרים.
שם השתתף בארגון מחדש של ה-KMP.
לנדייל עבר לברלין בשנת 1922, שם עבד תחילה במשלחת סחר החוץ הסובייטי ולאחר מכן כראש המחלקה למדיניות כלכלית.
בשנת 1930 היגר למוסקבה, שם עבד בכתיבה מקצועית וכמרצה פוליטי מומחה.
מאמריו הופיעו בין היתר ב-Volkwirtschaft der UdSSR הגרמני, בכתב העת "סחר החוץ" במוסקבה, וב"מרץ החדש" וב"קדימה".
ב-2 בנובמבר 1937 נעצר ונכלא בהוראת סטלין.
הוא נידון למוות ב-8 בינואר 1938, וגזר הדין בוצע באותו היום.
לנדייל זוכה ושמו טוהר ב-28 בנובמבר 1956.
כתבים נבחרים של דיולה לנדייל (בודפשט, 1965)
דיולה היידו (במקור עד 1904 הירשפלד,; בהונגרית: Hajdu Gyula; שומוג'סיל, 8 במאי 1886 – בודפשט, 21 באוגוסט 1973) היה משפטן בינלאומי עורך דין יהודי-הונגרי, פרופסור, דוקטור למדע המדינה ודוקטור במשפטים (1957), זוכה פרס המדינה (1970).
דיולה הירשפלד נלד במשפחה יהודית כבנם של שלמה הירשפלד סוחר ושל הרמינה אלטשטדטר.
הוא החל את לימודי המשפטים בליציאום המשפטי של העיר פץ'.
כבר כתלמיד כתב מאמרים לעיתון "יומן פץ'".
בשנת 1906 פרסם מאמרי מערכת בכתב העת "הפועל" (Munkás).
כמו כן בשנת 1906 נבחר למזכיר העיר של איגוד ההוגים החופשיים של פץ'.
הוא נשא הרצאה בקורס הכשרת פועלים, ובשנת 1907 נבחר לנשיא התאחדות הכשרת הפועלים.
לאחר מכן הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
משנת 1910 היה חבר בוועד הפועל של המפלגה בפץ'.
בשנת 1910 פתח משרד עורכי דין.
בשנת 1911 הצטרף לוועדת החקיקה של פץ'.
הוא התגייס לצבא במלחמת העולם הראשונה בסוף 1915, שירת בחזית ההזרחית הרוסית בין אוקטובר 1916 לאפריל 1917.
בשנת 1918, במהלך מהפכת החרציות, היה מזכיר המועצה הלאומית בפץ'.
בפברואר 1919. מפקדת הצבא הסרבי הגלה אותו למיטרוביצה בשל תזכיר מחאה נגד פירוק הממשל ההונגרי בפץ'.
בשל השביתה הכללית בפץ' הוחזר הממשל ההונגרי והעצורים שוחררו.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא היה קומיסר העם בדרום של קומיסריאט העם לענייני חוץ, הקומיסר הפוליטי של הבריגדה האדומה ה-44, והממונה על מועצת מחוז באראניה.
הוא היה גם חבר בוועדת הניהול המרכזית של הרפובליקה ונבחר לוועדת הביקורת /של ועדת הניהול בנוסף למתיאש ראקושי ויאנוש ואנצאק.
הוא היגר לאיטליה באוגוסט 1919, התגורר במילאנו, ולאחר מכן עבד ככתב במערכת אוואנטי!
הוא חזר לפץ' בסתיו 1920, אך גורש על ידי השלטונות הצבאיים הסרביים הכובשים חמישה חודשים לאחר מכן בשל עבודתו המארגנת הסוציאליסטית הקיצונית.
בקיץ 1921 השתתף בקומינטרן השלישי.
בקונגרס במוסקבה ולאחר מכן עבר לווינה.
שם הצטרף למפלגה הקומוניסטית האוסטרית.
הוא חי בברית המועצות בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 וכתב ספר על תוכנית החומש הראשונה.
בשנת 1933 עבר להתגורר בצרפת ועסק בעריכת דין בפריז.
בשנת 1935 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
הוא לקח חלק בחיי מהגרי השמאל ההונגרי בפריז, כתב מאמרים לשבועון ההונגרי בפריז, והעביר הרצאות ב"מועדון הוריזונט".
הוא השתתף בעבודת תנועת העצמאות ההונגרית שהוקמה על ידי מהגרים.
בשנת 1937 נשא לאישה את ד"ר לידיה קלרה בווינה.
לא ידוע כיצד הצליח לשרוד את השואה והיכן.
הוא חזר לפץ' בשנת 1945, הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית, נבחר לוועדת המפלגה בדרום טרנסדנוביה ובדצמבר 1945 הצטרף לוועדת המפלגה של מחוז באראניה.
בין ה-4 בנובמבר 1945 לבין ה-8 במרץ 1953, היה חבר האספה הלאומית כלומר הפרלמנט ההונגרי ברשימת ח"כ מחוזות ברניה וטולנה.
ב-15 במאי 1949 זכה במנדט נוסף ברשימה הלאומית של חזית העם ההונגרית לעצמאות.
החל מה-25 בינואר 1947 היה המזכיר המדיני הפוליטי במשרד התעשייה (סגן שר), ולאחר מכן, על פי ההסכם הקואליציוני ב -15 בנובמבר 1947, היה המזכיר המדיני למדיניות מנהלית (סגן שר) במשרד המשפטים עד ללהפסקת עבודתו ב-31 באוקטובר 1949. בשנים 1950–1951 היה מנכ"ל המשרד לביקורת המדינה.
משנת 1949 היה ראש "המחלקה הפוליטית" בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת פאזמאני פטר (משנת 1950 אוניברסיטת אטווש לוראנד.
משנת 1948 היה נשיא שותף בלשכת עורכי הדין של הונגריה.
מנובמבר 1951 הפך לראש המחלקה למשפט בינלאומי כפרופסור באוניברסיטה.
בשנת 1957 קיבל תואר דוקטור (Ph.D) במדע המדינה וגם משפטים.
הוא עסק בעיקר בנושאים המשפטיים של מלחמה ושלום, חימוש ופירוק נשק וריבונות.
תוכנית הריבונות של שומן (Schuman)(בודפשט, 1953)
משפט בינלאומי (עם לאסלו בוזה ובלה ויטאני, בודפשט, 1958)
זיכרונות של תנועת הפועלים פץ' (פץ', 1957)
התפתחות הנייטרליות החיובית (בודפשט, 1963)
מחקרים במשפט בינלאומי (בודפשט, 1953)
הסדרה "המדינה ותורת המשפט" (1960)
לקסיקון הדיפלומטיה והמשפט הבינלאומי (בודפשט, 1959; ומהדורה שנייה, מתוקנת, בודפשט, 1967).
מדליית הצטיינות של העבודה סוציאליסטית (1955)
דוקטור לשם כבוד באוניברסיטת אטווש לוראנד (1966)
אזרחות כבוד של פץ' ושל שומוג'סיל
פרס המדינה של הרפובליקה העממית ההונגרית (1970)
המערכת הראשית של העיתון פעלה בברלין, לעיתים קרובות העיתון הופיע בשמונה שפת בין השנים 1921–1939.
אלפארי בא לראשונה בקשר עם תנועת הפועלים כסטודנט בברטיסלאבה.
משנת 1902 עבד כעיתונאי של נפסבה, בשנת 1903 עבד במזכירות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP), ולאחר מכן כחייל בצבא דיווח לנפסבה על המצב השורר בצבא.
משנת 1906 היה אחד הפעילים המובילים בתנועת "הפועל הצעיר" ומשנת 1907 היה עורך כתב העת באותו השם.
הוא לקח חלק בארגון ובעבודת המפגש הארצי הראשון של הפועל הצעיר שהתקיים ב-31 במרץ 1907. אלפארי השתתף בקונגרס המייסד של ארגון הפועלים הצעירים הסוציאליסטים ולאחר מכן קיבל עבודה בעיתונים הסוציאל-דמוקרטיים בגרמניה.
בשובו להונגריה עבד כעוזר ספרן בבודפשט בבית העם של רובע 6, בתנועת הפועל הצעיר ובאיגודי פועלי הבניין והתחבורה.
הוא ארגן סיעת אופוזיציה שמאלית מול הנהגת המפלגה.
מסיבה זו, נפתחה נגדו חקירת משמעתית מפלגתית, ובמרץ 1910 גורש מה-MSZDP על ידי קונגרס המפלגה.
אלפארי פנה לקונגרס הבינלאומי בקופנהגן וביקר שם את הנהגת המפלגה בתזכיר.
הוועדה לבדיקת המנדט של הנציגים הקונגרס לא הכירה במנדט שלו להשתתף, למרות מחאותיהם של ולדימיר איליץ' לנין, רוזה לוקסמבורג וקלרה צטקין.
באביב 1911 יזם אלפארי הקמת מפלגת עובדים חדשה.
הוא הקים ועדת הכנה והשיק את העיתון בשם ה"סוציאל-דמוקרט".
מטרותיו היו קרובות לתוכנית 1903 של ה-MSZDP, אך הוא סירב לשתף פעולה עם המפלגות הבורגניות ותמך בהפרדה בין המפלגה לבין האיגודים המקצועיים.
הוא לא הצליח להשיג השפעה רבת היקף בתנועה הסוציאל-דמוקרטית באותה עת.
בין השנים 1911–1913 היה הכתב בהונגריה של העיתונים הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים.
בשנת 1916 קיבל על עצמו עבודת עיתונאי בעיתון היומי האזרחי Neues Politisches Volksblatt כשהופיע בהונגריה.
במאמריו תקף בחריפות את הממשלה ותמך בשאיפות השלום המתוארות בוועידת צימרוולד (המפגש הבינלאומי הראשון של קבוצות אנטי מלחמתיות שהתכנס בכפר השווייצרי צימרוולד, בהשתתפות 38 נציגים מ-11 מדינות: רוסיה, פולין, איטליה, שווייץ, בולגריה, רומניה, גרמניה, צרפת, הולנד, שוודיה, נורווגיה).
בשנת 1917 הפך לחסיד המהפכה הבולשביקית.
בתחילת 1919 הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה, שהוקמה מספר שבועות לפני כן.
לאחר מעצרו בפברואר 1919, היה בקשר קבוע עם בלה קון שהיה כלוא כאחד הפעילים המובילים בארגון הקומוניסטי ההונגרי.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה ראש מנהלת העיתונות, חבר מערכת "העיתון האדום", חבר במועצת העובדים והצבא המחוזי ומה-24 ביוני סגן קומיסר העם לענייני חוץ (סגן שר החוץ).
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית היגר לצ'כוסלובקיה, שם השתתף בהקמת המפלגה הקומוניסטית המקומית.
בשנת 1921, על פי הצעתו של לנין, הקומינטרן השלישי הזמין אותו לעריכה ולארגון של העיתון Inprekorr (Internationale Presse-Korrespondenz) בברלין.
מכאן ואילך, הוא ערך את דף המידע הבינלאומי של הקומינטרן בשפה הגרמנית תחילה עבור גרמניה, אוסטריה, שווייץ ולאחר מכן עבור צרפת במשך 20 שנה.
בשנת 1924 השתתף בקונגרס החמישי של הקומינטרן ולאחר מכן הצטרף לוועדה המארגנת של ה-KMP.
הוא נבחר כחבר בוועד המרכזי על ידי הקונגרס הראשון של ה-KMP.
בוועד המרכזי מתח ביקורת על העמדה האולטרה-שמאלית של הנהגת המפלגה, ודחה את רעיון "הדיקטטורה של הפרולטריון החדשה כיעד ישיר".
בשל ניגודים עקרוניים ובשל עבודת העריכה שלו, הוא פרש מהוועד המרכזי של ה-KMP בתחילת 1929.
אלפארי נסע לארצות הברית בשנת 1927 להוביל את המאמצים הקומוניסטים לסקר את משפט סאקו וונצטי.
משנת 1935, בפריז, ערך את יורשו של ה-Inprekorr, את ה-Rundschau.
בשנות השלושים כתב מספר מחקרים בנושאי המרקסיזם-לניניזם.
הוא פעל במפלגה הקומוניסטית של צרפת משנת 1939. בקיץ 1940 נעצר על ידי הגסטפו (אחרי כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית ביוני 1940).
הוא נכלא ולאחר מכן נלקח למחנה הריכוז זקסנהאוזן.
שם סירב לנאצים לכתוב את זכרונותיו מהקונגרסים של הקומינטרן ולכן הוא נורה למוות.
כתבים נבחרים (עורכת: מגדה אראנושי) בודפשט, 1960
דיולה באואר, (שמו בעברית יעקב בן צבי בהונגרית: Bauer Gyula; טאטה, 25 באוגוסט 1862 – בודפשט?
6 ביוני 1940) היה גנרל שני כוכבים (אלוף) יהודי-הונגרי בצבא ממלכת הונגריה, קודם קולונל אימפריאלי ומלכותי בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית, אחד ממפקדי שדה הקרב המצטיינים במלחמת העולם הראשונה, שהועלה לדרגת גנרל שני כוכבים במשטר מיקלוש הורטי.
דיולה באואר נולד במשפחה יהודית דתית בטאטה-טובארוש, במחוז קומרום.
אביו, הרמן באואר הגיע להונגריה מדרום פולין כמה שנים לפני הולדתו, אך אחיו והוריו נשארו שם, ליד קרקוב.
הוא נישא בהונגריה, אשתו הראשונה הייתה רוזליה בונהאדי.
הדתיות של המשפחה בהחלט תרמה לכך שהגנרל מעולם לא עזב את אמונת אבותיו ונשאר יהודי עד מותו.
לאחר לימודים פרטיים (חדר, תלמוד תורה), הוא סיים את בית ספר הריאלי בטאטה עם תוצאות טובות ואחר כך בין השנים 1880–1882 הפך לצוער בבית הספר לקצינים בבודפשט.
בשנת 1886 סיים קורס רכיבה על סוסים, ובשנים 1895–1896 למד בבית הספר לקציני מטה בפוז'ון.
בפעם השנייה, ב-14 בספטמבר 1911, התחתן עם ארז'בט קיש בתם של המשורר היהודי-הונגרי המפורסם יוז'ף קיש ושל רוזה ברמן, באואר עצמו היה משורר חובב, כמה משיריו התפרסמו בכתבי עת ספרותיים.
הוא יצר מערכת יחסים מצוינת עם חותנו לעתיד יוז'ף קיש, שהיה אז גם העורך הראשי של כתב העת "הט" (A Hét).
מערכת היחסים ביניהם התבססה על התשוקה של באואר לכתיבת שירה, הוא שלח הרבה מעבודותיו לקיש, ועם השנים הקשר שלהם הלך רחוק עד שקצין ה-k.
כלומר הקיסרי והמלכותי התמיר והנאה הוזמן לקיש, שם הוצג בפני נשות המשפחה.
הפגישה הראשונה התקיימה בינואר ובעקבותיה האירוסין במאי, אחריו נישואים וירח דבש באופטיה.
בתם היחידה, שרה באואר, נולדה בשנת 1917. על פי ההתכתבויות המאוחרות יותר של שניהם, דיולה באואר היה אב אכפתי ודואג, אך יחסיו עם אשתו התדרדרו באופן דרמטי עד סוף המלחמה ובשנת 1919 התגרשו רשמית, הן ברשויות האזרחיות והן על ידי גט ברבנות של פשט.
בזקנתו הוא נתמך על ידי אשתו השלישית, ד"ר סלסטין לוי (1876–1943).
הקריירה של דיולה באואר החלה בשנת 1882, כאשר הגיע לגדוד הרגלים "פרמן" מס' 12 (לשעבר גדוד Archduke Wilhelm Franz of Austria) כסגן משנה.
הוא שירת במשך 25 שנה בגדוד זה שהיה מורכב משני שלישים חיילים הונגרים ושליש סלובקים ממחוז קומרום, באואר פעל בגדוד גם כמורה לשפה ההונגרית עבור קצינים שההונגרית לא הייתה שפת אמם.
סגן באואר הצעיר היה גם צלף ופרש מצוין שזכה בתחרויות ספורט צבאיות ואזרחיות רבות, שלגביהם קיבל מהממונים עליו שבחים בכתב.
הוא הועלה לדרגת מייג'ור בשנת 1910 ומונה למפקד גדוד.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מונה כסגן מפקד חטיבה לצד הקולונל קארוי מיהאנוביץ', בתפקיד כבר כלוטננט קולונל.
עד יולי 1914 החזיק סגן אלוף באואר בהצטיינות הבאות:
מדליית יובל לכוחות המזוינים (1898)
צלב היובל לכוחות המזוינים (1908)
הוא הועלה לקולונל (אלוף-משנה) בשנת 1915, ובמקביל מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-44. חייליו אהבו את באואר בהערצה, והוא היה גאה מאוד ב"נבלים" שלו, כפי שהוא התייחס במכתב ל"ממזרים" שלו משומוג'.
קולונל באואר היה חייל בכל רמ"ח איבריו, נלחם עם חייליו בשוחות הקשות ביותר בים הבוץ של גליציה, ובמערות הקארסט.
הוא גם הרוויח את "מדליית הצלב של קרל" עבור השירות בחזית ואת "מדליית הפצועים", עם שני פסים אמצעיים, על שתי פציעותיו, הראשון ב-14 בספטמבר 1914, ליד משאנה דולנה, בגליציה, והשני ביוני 1916.
באואר נשאר יהודי מסורתי עד היום האחרון בחייו, וכך הוא גם הובא למנוחות.
הכבוד למסורת לא רק היה חשוב לו, אלא הוא עשה כמיטב יכולתו להבטיח שחייליו, ללא קשר לדת, ינסו להשיג את "המזון הרוחני" הדרוש ככל האפשר.
הוא לא הכיר שום אפליה, רק חיילים טובים או רעים והנהיג את חייליו ביד קשה אך בהגינות.
בשל יכולות הלחימה שלו, הוא זכה למספר ציונים לשבח רציניים.
הבולט מבין ההוקרות האלה היה הענקת תואר אצולה הונגרי, בשנת 1917.
לקולונל באואר הוענקו אותות ההצטיינות הבאים במהלך מלחמת העולם הראשונה;
מסדר כתר הברזל הקיסרי האוסטרי דרגה שלוש, ב-1 בספטמבר 1915,
מדליית הכשרות הצבאית מארד 14 ביוני 1917,
מדליית הפצוע עם שתי רצועות אמצעיות לשני פציעותיו בשנת 1918.
בשנת 1921 הוענק לו תואר גנרל על ידי העוצר מיקלוש הורטי, מושל הונגריה.
מלבד הקולונל מארטון זלד (גם הוא בעל תואר אצולה) משיאו-אגארד, הוא היה הקצין היהודי היחיד של הכוחות המזוינים ההונגרים, שזכה בתואר גנרל אחרי 1918 (עליה לשלטון של משטר ימני-לאומני-אנטישמי.
אחרי שנת 1929 הוענקה לו עוד מדליית זיכרון מלחמה הונגרי עם חרב וקסדה ולאחר מכן גם מדליית הזיכרון של המלחמה האוסטרית-בולגרית.
הגנרל דיולה באואר "האציל מקרופייץ" נפטר בגיל 78 ביום חמישי כ"ט באייר ה'ת"ש.
בתו, שרה באואר בעלת תואר האצולה איבדה את בעלה הצעיר, זולטאן הלמג'י, כבר באביב 1944 (עם כניסת הוורמכט להונגריה במבצע מרגרטה.
היא שרדה את צעדות המוות בודפשט-הדיישהאלום (בסתיו 1944) וחזרה הביתה ממחנה הריכוז בליכטנוורט.
קברו של הגנרל דיולה באואר ממוקם בבית הקברות היהודי פרקשרט בבודפשט.
בשנת 2014 שופץ וחודש קברו על ידי משרד ההגנה ההונגרי וארגון שומר מסורת צבאית בקנדה.
דיולה בקה (במקור בק-Beck עד 1862, בהונגרית: Bőke Gyula; טטה, 8 בנובמבר 1832 – בודפשט, 5 במרץ 1918) היה רופא יהודי-הונגרי, חבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
דיולה בק נולד במשפחה יהודית כבנם של שמעון בקה (בק) (1801–1885) ושל אנה שטיינר.
דיולה בקה הוא מייסד רפואת האוזניים בהונגריה.
הוא למד בגימנסיה פיאריסטית בטטה ובפשט, אחר כך באוניברסיטת וינה והפך לרופא בבית חולים שם.
הוא התיישב במושונמגיארובאר במערב הונגריה בשנת 1859, אך כעבור שנתיים עבר לבירת הונגריה, שם החל לעסוק ברפואת אוזניים.
לשם כך יצא תחילה לסיור לימודים בחו"ל ובילה זמן די ארוך בוורצבורג.
אחרי חזרתו הפך למומחה האוזניים הראשון בהונגריה וככזה היה הרופא הראשי הראשון של בית החולים היהודי, לאחר מכן הפך לרופא הראשי של בית החולים רוקוש ובית החולים לילדים, פרופסור חבר בשנת 1868 ופרופסור מן המניין באוניברסיטה בשנת 1879. מאוחר יותר המנהל הראשון של מרפאת רפואת האוזניים.
מחקריו ברפואת אוזניים הם למעלה ממאה, והוא מחבר ספר הלימוד הראשון לרפואת אוזניים.
בקה נבחר כחבר במספר אגודות רפואיות זרות.
אשתו הייתה אטלקה פרוינד (1843–1910), בתו של בנדק פרוינד, רופא.
בשנת 1891 התנצרו הוא ואשתו בכנסיית הקהילה הקתולית.
בתם קורנליה בקה (פשט, 6 במאי 1864 – בודפשט, 22 בנובמבר 1942) הייתה אשתו של האתנוגרף והמתרגם בלה ויקאר.
הולכה חיצונית בכלל ועיצוב הקירות הקדמיים והתחתונים בפרט (פשט, 1863)
חרשות מבחינה רפואית (עבודות האספה הכללית של רופאים הונגרים ובוחני הטבע, 1864)
ספר לימוד לרפואת אוזניים לסטודנטים ולרופאים (בודה, 1868)
על מהות דלקת האוזן התיכונה (עבודות האספה הכללית של רופאים וטבעונים הונגרים, 1868)
השפעת הפרעות האוזניים על המוח (עבודות האספה הכללית של רופאים וטבעונים הונגרים, 1879)
אודות מכשירי שמיעה ושמיעה (כתב עת למדעי הטבע, 1880)
הקשר בין רפואת האוזניים לענפים אחרים של מדעי הרפואה (עבודות האספה הכללית של רופאים וטבעונים הונגרים, 1890)
על בחינת שמיעה אצל מתחזים אבחון ופרוגנוזה.
הוא הציג אותו בפגישה קונגרס רופאים וחוקרי טבע הונגרים בבראשוב.
אפיתליומה באוזניים (אפיתליומה היא גידול לא תקין של האפיתל, שהיא שכבת הרקמה המכסה את משטחי האיברים ומבנים אחרים של הגוף) וטיפול ברדיום (עיתון רפואי בבודפשט, 1904)
על חשיבותה של רפואת האוזניים בפרקטיקה הרפואית (עבודות האספה הכללית של רופאים הונגרים ובודקי טבע, 1905)
דיולה ארש (במקור ישראל שטרק-Stärk, בהונגרית: Erős Gyula; שארבוגארד, 10 בנובמבר 1862 – בודפשט, 17 באוקטובר 1929) היה עיתונאי יהודי-הונגרי הקים עם שותף את אחד העיתונים החשובים בבודפשט ומונה לסגן העורך הראשי שלו.
דיולה שטרק נולד במשפחה יהודית כבנם של אלברט שטרק ושל מגדולנה (לני) פישר.
תחילה למד רפואה באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), אך בשל כתיבתו העיתונאית קטע את לימודיו בשנת 1884 והחל את דרכו כעיתונאי.
משנת 1896 עבד בפשטי נפלו, ואז הקים את "יומן בודפשט" ביחד עם יוז'ף וסי, ומונה בו לסגן העורך.
העיתון התפתח לאחד העיתונים החשובים בבודפשט, באותה תקופה.
מאוחר יותר עבד כחבר מערכת ב"העיתון ההונגרי" (Magyar Hírlap).
הוא שינה את שם משפחתו לארש באישור שר הפנים מס' 31226 משנת 1902. אשתו הייתה רוז'ה רוף.
מותו נגרם מסרטן בלוטת הערמונית.
ארש הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
כתביו נכתמו ביומן בודפשט: E., e., E – s Gy – a
דיולה בירו (בהונגרית: Bíró Gyula; בודפשט, 10 במאי 1890 – מקסיקו סיטי, 23 בינואר 1961) היה כדורגלן יהודי-הונגרי בעמדת קשר, שחקן נבחרת הונגריה בכדורגל (36 משחקים), מאמן.
ברח לפני מלחמת העולם השנייה למקסיקו.
בשנת 1902 הופיע לראשונה בקבוצת הנערים (הקבוצה השלישית) של מ.ט.ק.
כבר בשנת 1904 היה בקבוצת הנוער (הקבוצה השנייה) כשחקן שדה.
הוא הצטרף לקבוצה הראשונה בגיל 15 בשנת 1905, תחילה כקשר שהוצב מאוחר מאוחר יותר כחלוץ.
הוא פרש בגיל 26. בירו כבש 17 שערים ב-135 משחקים.
שלוש פעמים זכה עם הקבוצה באליפות ושלוש פעמים בגביע.
לפי אנדרו הנדלר בספרו "מהגטו למשחקים", בירו היה בעל כמות אינסופית של אנרגיה ובעל טכניקה מבריקה.
חולשתו היחידה הייתה חוסר המהירותו, אבל הוא היה מוסר כדורים מצטיין וסגנונו כקשר הקדים את זמנו.
הוא היה מסוגל לשחק על כל המגרש גם בהתקפה וגם בהגנה.
ב-1906, בגיל 16, שיחק לראשונה בנבחרת הלאומית.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) סיים עם נבחרת הכדורגל במקום החמישי.
הוא כבש 3 שערים ב-36 משחקים.
ב-1921 היה מאמנה של האנאו (Hanau) הגרמנית.
הוא הפך למאמן של מ.ט.וו מינכן (MTV München) לאחר מכו ועזב בקיץ 1922.
בשנים 1922 עד 1923 אימן וניהל את קבוצת הכדורגל של מכבי קרקוב.
בתחילת 1924 היה מאמן 33 FC במשך חודשיים.
לאחר מכן הפך למאמן הנבחרת האולימפית של פולין לקראת אולימפיאדת פריז (1924).
לאחר האולימפיאדה אימן וניהל את קבוצת ורטה פוזנן (Warta Poznań).
באביב 1926 חתם חוזה עם קבוצת העיר זארבריקן (Saarbrücken).
ב-1929 היה מאמן של קבוצת העיר במברג.
לאחר מכן אימן את פניקס באיה מארה ובשל המלחמה המתקרבת ויהדותו היגר למקסיקו ב-1937
שם הוא הפך למאמן C.D.
לימים מאמן פדרלי, כלומר של נבחרת מקסיקו.
דיולה באש (בהונגרית: Basch Gyula; פשט, 9 באפריל 1851 – באדן, 8 בינואר 1928) היה מהנדס וצייר יהודי-הונגרי ידוע מאוד בתקופתו, אביו של הצייר אנדור באש.
דיולה באש נולד במשפחה יהודית כבנם של פילפ באש (1821–1901) יועץ מסחרי, בעל קרקעות, נשיא חברת המניות בערבון מוגבל של טחנת קמח הקיטור הראשונה בבודפשט ושל יוזפה וודיאנר (1828–1883).
לאחר סיום בית הספר התיכון למד וסיים לימודי הנדסה במכון הטכנולוגי של ציריך (1872).
מ-1873 עד 1874 למד אמנות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז.
אף על פי שעבד גם כמהנדס, מאוחר יותר התמסר כולו לציור.
הוא יצא לסיור לימודים בגרמניה, איטליה והולנד, היה חבר בחבר השופטים של תערוכת המילניום.
היה נשיא אגודת האמנים ההונגרים (1899-1900) ולאחר מכן של המועצה הלאומית לאמנויות יפות (1909-1911).
לאחר מלחמת העולם הראשונה הפסיק לצייר, ומשנת 1920 היה תושב קבוע בבית הבראה פזקאש (Fazekas) בבאדן (אוסטריה).
הוא עבד בעיקר כצייר דיוקנאות, ויצירות מקראיות, אך צייר גם תמונות של ציור ז'אנר בתפיסה הרומניסטית של שנות ה-80 של המאה ה-19 הוא הציג לראשונה בתערוכת הסתיו של 1886 של היכל האמנות בבודפשט.
תמונות הז'אנר הידועים ביותר שלו: הפטאק ; נטוש ; עקשן קטן ; ממה עלינו לחיות?
תמונה אחרונה זו מוצגת במוזיאון לאמנויות יפות (בודפשט).
הוא היה נשיא הגלריה היכל האמנות (בודפשט) פעמיים.
בשנת 1928 הוצג אוסף מיצירותיו בסלון הלאומי כתערוכה לזכרו.
דיולה הולו (במקור עד 1908 הרצל בהונגרית: Holló Gyula; טמשוואר, 23 באוקטובר 1890 – ניו יורק, 20 ביולי 1973) היה דוקטור לרפואה, רופא פנימי, מומחה למחלות ריאה.
דיולה הרצל נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף הרצל (1854–1932) ושל לפאולה טרייכלינגר (1869–1943).
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון הממלכתי לבנים בעיר הולדתו, ולאחר מכן הפך לסטודנט באוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל דיפלומה ב-1913. בין השנים 1913–1915 עבד כרופא מתמחה בסנטוריום ארז'בט בבודפשט, ולאחר מכן עד 1918 היה מתמחה במרפאה הפנימית מס' 1 של אוניברסיטת בודפשט.
בינתיים פרצה מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה ביצע שירות צבאי בחזית כרופא צבאי.
בסוף שנות העשור השני של המאה ה-20 פעל בסנטוריום בבודפוק למחלות ריאה של התעשיין היהודי והאיש העשיר בהונגריה דאז, הברון מנפרד וייס.
מ-1921 עד 1930, הוא היה הרופא הראשי ומנהל המחלקה של מחלקת הריאות של פוליקליניקת Charité בבודפשט.
לאחר מכן הקים וניהל בית חולים פרטי משלו.
עם פרסום החוקים ה (אנטי)יהודיים החל משנת 1938 חיסל את בית החולים שלו והיגר לארצות הברית.
הוא הפך לרופא הראשי ומנהל המחלקה לרפואה פנימית בבית החולים גולדווטר לזיכרון בניו יורק .
הוא עסק בפתוגנזה, גילוי מוקדם וטיפול במחלות ריאה, בעיקר שחפת.
הוא פיתח שיטה בעלת משמעות בינלאומית לבחינת מאזן החומצה-בסיס של הגוף ולקביעת הנקרא CO2 alveolar .
מבחן הולו, שנקרא על שמו, היה כלי אבחוני בשימוש במשך עשרות שנים.
בין שתי מלחמות העולם, היו לו מטופלים ידועים רבים, כולל המלחין בלה בארטוק, הצייר רוברט ברן, הסופרים דז'ה קוסטולאני, מילאן פישט, פרידייש קארינתי והכנר יוזף סיגטי.
יחסיו עם בארטוק נמשכו עד מותו של המלחין.
הולו היה חבר ב"איגוד השחפת של הרופאים ההונגרים".
רעייתו הייתה ד"ר אלזה וייל (1892–1979) רופאה, בתם של שמואל וייל ושל פאולינה נוימן, לה נישא ב-2 במאי 1916 בבודפשט.
חלוקה קלינית ואבחנתית של מחלות ריאות כרוניות פקעתיות במבוגרים ושחפת נעורים ריאתית מבודדת.
מחקרים על איזון חומצה-בסיס בגוף .
האימונולוגיה של השחפת (בודפשט, 1925)
אבחנה מבדלת של כאבים בחזה החשודים כשחפת ריאתית (Therapia, 1925)
מחלות ריאות וצדר (ספריית המטפל.
מקרה של גנגרנה ריאתית עם החלמה מהירה וספונטנית .
על חדירות לא ספציפיות של הריאות.
רשמים מהמאבק הגרמני בשחפת (תרפיה, 1931)
המצב הנוכחי של סוגיית החזה.
– בדיקת ניידות המדיאסטינום עם חסימה חד צדדית של הסימפונות.
(עבודות של איגוד השחפת של הרופאים ההונגרים.
דיולה ברטוש (בהונגרית: Bartos Gyula; סגד, 7 באפריל 1872 – בודפשט, 21 למאי 1954) היה שחקן יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל), זוכה פרס האמן המצטיין, זוכה בתואר "חבר לנצח של התיאטרון הלאומי של בודפשט".
דיולה ברטוש נולד במשפחה יהודית.
אביו, וילמוש ברטוש, היה פקיד (נפטר ב-15 באוגוסט 1915, בסגד).
דיולה ברטוש ברח מהבית בגיל 15 והפך לשחקן.
הוא עבד תחילה עבור הבמאי ומנהל התיאטרון לאיוש איהאס פשטי, לאחר מכן חתם חוזה עם במאי אחר, אבל במאי זה איבד את הרישיון שלו ואז ברטוש חזר לבית הספר התיכון וסיים את בחינות הבגרות שלו.
לאחר מכן נרשם לאקדמיה לדרמה (כיום שמה האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע).
הוא סיים את לימודיו ב-1895 ולאחר מכן חתם על חוזה עם ההתיאטרון של אלברט קבשי בעיר שאטוראליאויהיי.
הוא שיחק גם בניטרה ובואץ, משם הצטרף לדז'ה מג'רי בקולוז'וואר ב-1896, ובין 1899 לבין 1907 שיחק בלהקתו של איגנץ קרצ'אני.
לאחר מכן חזר לקולוז'וואר, משם שוב לסגד ולבסוף שיחק על במות טימישוארה ובודה.
ב-7 ביוני 1906, הופיע כשחקן אורח בתיאטרון הלאומי של בודפשט בדרמה "הכתם שמנקה" בתפקיד דון ג'וסטו והוחתם מייד באותה השנה.
הוא הופיע לראשונה כחבר קבוע בלהקת התיאטרון ב-13 במאי 1907 והפך לחבר לנצח במוסד ב-1932.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, בגלל החוק היהודי השני, הוא לא הורשה להופיע על הבמה, הקהל יכול היה לראות אותו רק בתיאטרון גולדמארק במסגרת פעילות התרבות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך שהקהל היהודי הורשה להשתתף בו.
מ-1945 ועד מותו הפך שוב לאמן של התיאטרון הלאומי.
הוא חזר לבמה בתפקיד הטוב ביותר שלו, המלך ליר.
יוז'ף קטונה : באנק באן .
יוז'ף סיגטי : דרגה ואופנה.
אדה טוט : הרע של הכפר.
קלמן צ'אטו : אתה רק תעשן מקטרת, לדאני.
פרנץ צ'פרגי : האמתחת האדומה.
פרנץ צ'פרגי - אלק ארקל: סייח צהוב.
גזה גארדוני : היין .
אישטוואן גצי : בית שארדי.
פרנץ הרצג : בריגדיר אוצ'קאי.
פרנץ הרצג: הבית של הונטי...
ויקטור הוגו : הגיבן מנוטרדאם.
הנריק איבסן : ברווז הפרא.
אימרה מדאץ' : טרגדיית האדם .
יוז'ף סיגטי: החייל הזקן ובנו ההוסאר.
"חבר לנצח של התיאטרון הלאומי של בודפשט" (1932)
דיולה גל (במקור גולדשטיין, בהונגרית: Gál Gyula; ארד, 5 בנובמבר 1865 – בודפשט, 26 בפברואר 1945) היה שחקן, מחזאי יהודי-הונגרי, זוכה בתואר "חבר לנצח של התיאטרון הלאומי של בודפשט".
דיולה גולדשטיין נולד במשפחה יהודית, בנם של הסוחר ליפוט גל (גולדשטיין) ושל רוזה צוקרברג (1844–1908).
את לימודיו סיים בעיר הולדתו.
בגיל ארבע עשרה ברח לעיר שיקלוש שבטרנסדנוביה כדי להיות שחקן, שם גילם לראשונה ספר במחזה העממי צעיף צבעוני (Baboskendő) של דיולה מולנאר.
עם זאת, הוריו הביאו אותו הביתה כדי להמשיך את לימודיו בתיכון.
אחרי החזרה, הוא ברח בכל זאת פעמיים נוספות.
לאיוש דוצי לקח אותו כשחקן נודד.
במרץ 1882 חתם חוזה עם מנהל התיאטרון גאבור יאקאבפי.
דיולה ויזווארי גילה אותו בהופעה של אמנים חובבים במוהאץ' ויעץ לו להירשם לאקדמיה למשחק, דבר שהוא עשה ב-1884, (כיום שמה האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע), אך לא סיים את לימודיו.
ב-1887 שיחק בקושיצה, נאג'ווארד, במשך שבע שנים אצל מור דיטרואי בעיר קולוז'וואר, ולאחר מכן בארד במשך שנתיים.
בהתחלה גילם כל מיני טיפוסים, אבל הוא הצטיין בגילום אנשים זקנים.
ב-1 בספטמבר 1896, בבודפשט, הוא נשא את אלוש לייכנר, בתם של מוריץ לייכנר ושל נטי קוטנר.
בשנת 1896, חתם חוזה לפתיחה של תיאטרון הקומדיה של בודפשט, שבו היה חבר בולט עד דצמבר 1901. באותה תקופה היה גם מרצה בבית הספר למשחק של תיאטרון הקומידיה.
לאחר מכן הוזמן לתיאטרון הלאומי וקיבל גם תפקיד הוראה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
ב-30 ביוני 1916 חגג בארד את יום השנה ה-30 שלו כשחקן בתפקיד הראשי של המחזה "הקרדינל".
ב-23 בספטמבר 1920 התפטר מתפקידו כמרצה באוניברסיטה.
ב-27 באפריל 1929 מינה אותו שר התרבות לפרופסור מן המניין באוניברסיטה לדרמה.
הוא לימד שם עד 1939. שרד את השואה, אך נפטר בבודפשט 13 יום בלבד לאחר שחרור העיר מהנאצים.
ב-21 באפריל 1923 הוענק לו התואר "חבר לנצח של התיאטרון הלאומי של בודפשט".
ב-29 בינואר 1927 חגג 25 שנה לחברותו בתיאטרון הלאומי, 40 שנה לקריירה האמנותית שלו ו-25 שנה להוראה באוניברסיטה למשחק.
עוצר ממלכת הונגריה האדמירל מיקלוש הורטי.
העניק לו את העיטור הגבוה "צלב ההצטיינות ההונגרי".
24 באפריל 1894 בית האופרה המלכותי ההונגרי
מעיין הפיות, מחזה בשלוש מערכות.
דרמה במערכה אחת; נכתב על ידי ברנהרד.
בכורה: 1 בינואר 1915, תיאטרון אורניה.
האם שיחקתי טוב?, טרגיקומדיה במערכה אחת.
גילוי הקלפים, דרמה במערכה אחת.