tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נישואיו לגלפירה, שהייתה אלמנת אחיו, עוררו עליו את זעמם של נתיניו היהודים בגלל שהיוו הפרה של חוקי היהדות, שכן אסור היה לו לשאת אותה הואיל והיו לה ולבעלה ילדים.
בולמוס הבנייה שירש ארכלאוס מאביו לא פייס את העם ביהודה שסבל משלטונו הנוקשה.
בשנה העשירית לשלטונו, התלוננו על שלטונו המדכא משלחת יהודית ושומרונית אצל אוגוסטוס.
לאחר שקיבל אוגוסטוס את המשלחות, הוא הדיח את ארכלאוס מכיסאו, הגלה אותו לוינה שבגאליה (כיום בצרפת), החרים את רכושו וסיפח את מחוזו לנציבות הסורית.
ארכלאוס מת בגלות בגאליה לערך בשנת 16 או 18 לספירה.
ארכנגלסק היא עיר מחוז בצפון מערב רוסיה ובירת מחוז ארכנגלסק.
העיר נמצאת קרוב לחוג הקוטב הצפוני והיא שוכנת על נהר דווינה הצפונית, ליד יציאתו לים הלבן.
ארכנגלסק הייתה עיר נמל חשובה ברוסיה בימי הביניים.
אוכלוסייתה מנתה כ-350,000 איש על פי המפקד של 2015. ארכנגלסק סובלת מהגירה שלילית ב-20 השנים האחרונות – על פי המפקד של 1989 חיו בעיר כ-416,000 תושבים.
האזור היה ידוע בתקופת הוויקינגים כביירמלנד (Bjarmaland).
במאה ה-12 ייסד ארכיבישוף נובגורוד את "המנזר על שם המלאך מיכאיל" (Михаило-Архангельский монастырь, שנתן מאוחר יותר את שמו לעיר ארכנגלסק שהוקמה בקרבתו) בשפך הנהר דווינה הצפונית וב-1478 האזור עבר לשליטת נסיכות מוסקבה יחד עם שאר האדמות של רפובליקת נובגורוד.
המרכז המסחר העיקרי של האזור היה חולמוגורי, מעט במעלה הנהר.
בשנת 1555 העניק איוון האיום זכויות מסחר לסוחרים אנגלים שייסדו את חברת הסחר המוסקבאית (Muscovy Trading Company) והחלו לשלוח ספינות מדי שנה לנהר דווינה הצפונית.
סוחרים הולנדיים החלו גם הם משיטים את ספינותיהם לתוך הים הלבן.
ב-1584 הורה איוון האיום על הקמת "חולמוגורי החדשה" (Новые Холмогоры) שתאמץ במרוצת השנים את השם "ארכנגלסק" על שם המנזר לעיל.
באותה תקופה נשלטה הגישה לים הבלטי על ידי השוודים, כך שכאשר ארכנגלסק הייתה קפואה בקרח בחורף, נחסם המוצא היחיד של מוסקבה אל הים.
התושבים המקומיים, הקרויים פומורים, היו הראשונים שחקרו את נתיבי המסחר לצפון סיביר והגיעו עד לעיר מנגזייה (Mangazeya) שבהרי אורל ומעבר לה.
בשנת 1683, הומלך פיוטר הראשון בגיל עשר ובשנת 1693 הוא הורה לייסד מעגן ספינות בארכנגלסק.
שנה אחר כך, הספינות "סווטויה פרורוצ'סטבו" ("Светое Пророчество", "svyatoye prorochestvo", בתרגום: הנבואה הקדושה), "אפוסטול פוואל" והיאכטה "סוואטוי פיוטר" (פיוטר הקדוש) הפליגו לים הלבן.
הוא הבין שארכנגלסק תהיה תמיד נמל ימי בלתי מהימן בשל חמשת החודשים שהים מכוסה בקרח ואחרי המלחמה הצפונית הגדולה נגד שוודיה בים הבלטי, הוא ייסד את סנקט פטרבורג בשנת 1704.
העיר ארכנגלסק סבלה מירידה בחשיבותה במאה ה-18 כשחשיבות המסחר דרך הים הבלטי עלתה, אבל חשיבותה הכלכלית עלתה מחדש בסוף המאה ה-19 כשהושלמה מסילת הברזל למוסקבה וכשהמסחר בגזעי עץ הפך לענף יצוא חשוב.
לאחר שמוצא רוסיה אל מצרי הדרדנלים נחסם במלחמת העולם הראשונה עקב מצב הלוחמה עם האימפריה העות'מאנית, היה נמל ארכנגלסק הנמל הגדול היחיד ברוסיה (פרט לנמל ולדיווסטוק שבקצה המזרחי של סיביר) והיה הנמל היחיד שדרכו התקיימו סחר חוץ וקליטת אספקה עד לבניית נמל מורמנסק.
העיר נלחמה בבולשביקים מ-1918 עד ל-1920 והייתה מרכז של הצבא הלבן.
בקיץ 1918 נחתו בארכנגלסק כוחות של מדינות "ההסכמה": אמריקנים, בריטים, קנדים וצרפתים, שסייעו למלחמה בבולשביקים באזורים הסמוכים לעיר.
התערבות זו, שנדונה לכישלון, נמשכה עד אמצע 1919, כלומר לאחר שביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה.
בין שתי מלחמות העולם, ארכנגלסק הייתה נמל חשוב.
בזמן מלחמת העולם השנייה, העיר נודעה במערב כיעד של השיירות הארקטיות שהובילו אספקה לעזרת ברית המועצות.
יחד עם זאת לאור קיום נמל במורמנסק חשיבות הנמל של ארכנגלסק הלכה ופחתה.
מפעלים רבים שהיו קשורים עם פעילות הנמל עברו למורמנסק.
כמו כן, העיר הייתה חלק מהיעד הסופי של מבצע ברברוסה, על פי התכנון, המבצע היה אמור להסתיים עם כיבוש העיר וכיבושה של ברית המועצות לאורך קו A-A שיסתיים באסטרחן.
מיכאיל לומונוסוב הגיע לעיר מכפר פומורי באזור.
אנדרטה לזכרו הוצבה ב-1829. אנדרטה לזכר פיוטר הראשון נוצרה ב-1872 והוצבה ב-1914.
בית ספר ימי, אוניברסיטה טכנית ומוזיאון אזורי נמצאים בעיר.
נקודות הציון ההיסטוריות החשובות הם חצר הסוחרים (1668–1684) ומבצר דווינה (1701–1705).
העיר היום נותרה נמל ימי חשוב, הפתוח בכל ימות השנה בזכות שוברות קרח.
העיר היא בעיקר מרכז דייג וסחר בעצים.
ב-16 במרץ 2004, נהרגו 58 איש בפיצוץ בבניין דירות בעיר.
בשנת 2010, על בסיס מספר מוסדות להשכלה גבוהה שהיו קיימות בעיר, הוקמה אוניברסיטה פדרלית, האוניברסיטה הפדרלית הצפונית (Северный (Арктический) федеральный университет имени М.
ארכנגלסק היא התחנה הצפונית של מסילת הרכבת המחברת אותה עם מוסקבה, וולוגדה וירוסלבל.
בעיר ישנם שני נמלי תעופה: "נמל התעופה ארכנגלסק-טלאגי", השוכן 11 קילומטר דרומית לארכנגלסק ו"נמל תעופה ואסקובו", הקטן יותר מטלאגי.
סרטו של ג'יימס בונד, גולדן איי, מתחיל בסכר במפעל כימיקלים ליד ארכנגלסק.
הסצנות עצמן צולמו בסכר בשווייץ והרים נישאים נראים ברקע, הרים שלא נמצאים מסביב לארכנגלסק.
למרות שהעיר מונה כיום כ-350 אלף תושבים, העיר חגגה כבר פעמיים הולדת התושב ה-400 אלף של העיר.
הדבר מעיד על תנודתיות גדולה באוכלוסיית העיר.
ארכיפלג קווארקן (בפינית: Merenkurkun saaristo – "איי צפון קווארקן"; בשוודית: Kvarkens skärgård) הוא ארכיפלג איים במערב פינלנד, השוכן במצר קווארקן, החלק הצר יחסית במרכזו של המפרץ הבוטני.
במקום זה מגיע המרחק המרבי בין החוף הפיני (באזור אוסטרובוטניה) והשוודי (במחוז וסטרבוטן) לכ-80 ק"מ בלבד ועומקו המרבי של הים עומד על 25 מטר.
גם סמוך לחוף השוודי שמול לארכיפלג קווארקן משתרע ארכיפלג איים (הולמארנה), אך זה קטן משכנו הפיני, הן במספר האיים והן בשטחם הכולל.
הארכיפלג משתרע לאורך של 70 ק"מ ממזרח למערב ולרוחב של 60 ק"מ מצפון לדרום.
סך הכל שוכנים במקום 6,550 איים ואיונים בשטח כולל של כ-350 קמ"ר, ו-5,600 מהם בשטח כולל של 292.43 קמ"ר כלולים בהכרזת אונסק"ו.
האזור ידוע בשל כך שהקרקע במקום מתרוממת בקצב מהיר של כמעט סנטימטר בשנה, דבר שהביא להכרזה על חופו השוודי של קווארקן, המוכר כחוף הגבוה (Höga kusten), כאתר מורשת עולמית בשנת 2000. בשנת 2006 הורחבה ההכרזה וארכיפלג קווארקן הפיני נוסף לה.
מוצאם של האיים בתהליכים בתקופת הקרח האחרונה, שהתרחשו לפני 24,000 עד 10,000 שנים על קרקע שמוצאה בעידן הפרקמבריון.
הטבלה הפנוסקנדית שהארכיפלג נמצא במרכזה, שכנה בעבר מתחת לכובד משקלם של הקרחונים שעוביים הגיע עד לכ-3.5 ק"מ.
מאז נסוגו הקרחונים ונעלמו, החלה הקרקע בדרום הטבלה מתרוממת לפני כ-20,000 שנים, בקצב של כ-10 ס"מ לשנה, ולפני כ-10,500 שנים החל התהליך מתרחש גם במקום בו שוכן כיום הארכיפלג.
מאז הואט הקצב וכיום מתרוממת הקרקע בשיעור של 0.8 עד 0.85 ס"מ בשנה בלבד, אך לתהליך נוספה סחופת קרחונים שהושקעה בים הרדוד על ידי מורנות נסוגות ואף לאחר מכן.
כתוצאה מתהליכים אלה קו החוף אינו יציב, והוא מתקדם על חשבון שטחי ים.
בכל שנה נוסף כקילומטר מרובע לשטחו של הארכיפלג, איים חדשים מופיעים ואיים קיימים מתאחדים, חצאי איים גדלים ואגמים סגורים נוצרים ממפרצים והופכים לביצות ולשלוליות.
מאחר שעומק הים המרבי בקווארקן עומד על 25 מטר, צפויים קווי החוף של שוודיה ופינלנד להפגש בעוד כ-2,500 שנים, וקווארקן יהפוך למצר יבשה, הסוגר את חלקו הצפוני של המפרץ הבוטני שמצפון לו, והופך אותו לאגם המים המתוקים הגדול באירופה.
תהליך זה צפוי לפי ההערכות להימשך כ-10,000 עד 12,500 שנים מהיום, והקרקע במקום תתרומם בכ-100–125 מטר.
בשל גילם הצעיר של האיים, לא התגלו בהם ממצאים פרהיסטוריים רבים ביחס לאלה שהתגלו בפינלנד גופא.
מועד תחילתו של יישוב הקבע בארכיפלג אינו ידוע, והעדויות הכתובות המוקדמות ביותר המצביעות על כך הן מהמאה ה-15. האוכלוסייה המוקדמת במקום עסקה בעיקר בדייג ובציד כלבי ים; ושמן דגים, דגים ועור כלבי ים היו ענפי הייצוא העיקריים, ושימשו בסחר חליפין תמורת דגנים.
משלחות הצייד והדייג הקימו מקלטים מסלעים שכוסו ככל הנראה במפרשים, ובמאה ה-17 הופיעו בקתות העץ הראשונות.
עוד עסקו התושבים בגידול בקר וכבשים בהיקף קטן, אם כי האקלים והקרקע הדלה היקשו על התפתחותה של חקלאות.
החל במאה ה-17 החלה להתפתח באיים תעשיית בניית ספינות שנבנו מעץ מחטניים ובעיקר מאשוח.
במהלך המלחמה הצפונית הגדולה הועלו רוב יישובי החוף בארכיפלג באש, והחיילים הרוסים הותירו אחריהם תנורים רבים אשר שימשו לבישול ולחימום.
לאחר המלחמה הוקמו היישובים מחדש ותעשיות בניית האוניות והשייט שגשגו.
תושבי האזור החלו לעסוק בגידול בעלי חיים בהיקף הולך וגדל, וענף הדייג שהיה בעבר נחלתם של כל הגברים הפך למשלח יד של דייגים בלבד.
במאה ה-19 התפתחו באיים תעשיות נוספות, ובהן ייצור מלח, ניפוח זכוכית וחרשות ברזל.
במהלך המלחמה הפינית בחורף 1808–1809, צעדו חיילים רוסים על מדף הקרח בקווארקן בדרכם לשוודיה.
החל במאה ה-20 הלכו נתיבי השיט בקווארקן ואיבדו מחשיבותם.
האוניות הגדולות שוב לא יכלו לנוע בתעלות הים הצרות בין האיים, והחורפים המתונים איפשרו לחצות את המפרץ הבוטני גם בחלקו הצפוני.
במלחמת העולם הראשונה ולאחריה הפך הארכיפלג לנתיב הסתננות והברחה פופולרי, וכאשר פרצה מלחמת החורף בין רוסיה לפינלנד, שימש מדף הקרח במקום כנתיב אספקה משוודיה, וכ-2,000 משאיות חצו אותו במשך חודשיים כשהן נושאות בגדים, מזון ותחמושת.
ב-1958 נחנך במקום קו המעבורת הראשון שהוביל כלי רכב, ושנות ה-60 של המאה ה-20 סימנו את הפיכתו של הארכיפלג ליעד נופש ותיירות.
איי הארכיפלג שטוחים למדי ואבנים וסלעים שולטים בחופיו ובנופיו.
עצים בודדים הגדלים סמוך לחוף הופכים לאחר מכן לחורשות שדר ואשוחית, ועצי אורן צומחים על הגבעות היבשות במרכז האיים.
בשל תהליכי התרוממות הקרקע הבלתי פוסקים, אין הצמחייה הימית מספיקה להתבסס לאורך החופים בטרם בית הגידול משתנה והופך יבשתי יותר.
הצמחייה באיים מושפעת גם מחומציות הקרקע העשויה בעיקר מגרניט ומגנאיס.
היונקים כוללים ארנבת אירופית, שועל ראקון מצוי, מספר מינים של למינג, שונר ואת הלוטרה האירופאית.
שועלים גיריות מצויות, דלק אירופי, חורפנים ומספר מיני חמוסים מצויים באיים הגדולים יותר.
עוד ניתן למצוא בארכיפלג ובחופים הסמוכים לו את האייל הקורא במשך עונת הקיץ, וכמובן כלבי ים.
אולם הארכיפלג מצטיין בעיקר בעושר יוצ דופן של מיני עופות, הכוללים ציפורים מקננות וציפורים נודדות החולפות דרכו בסתיו ובאביב.
עם העופות המקננים נמנים, בין היתר, הצולל המצויץ, הקטיפנית השחומה, האדרית שחורת-הכיפה, המרגון הבינוני, הארנריה האדמונית, הביצנית לבנת-הכנף, השחף האפרורי, שחף האגמים, השחף הכספי, שחפית הקוטב ושחפית הים.
בשל כך שהמרחק בין האי המערבי ביותר בארכיפלג לבין האי השוודי הקרוב הוא 23 ק"מ בלבד, נהנים העופות הנודדים מנתיב הנדידה הנוח באזור.
עם העופות הנודדים בארכיפלג נמנים עקב המכנסיים, העגור האפור, הצוללן אדום הגרון ועוד.
ארכיפלג איי מדלנה (באיטלקית: Arcipelago di La Maddalena) הוא קבוצת איים במצר בוניפאצ'יו, באיטליה, בין קורסיקה לבין צפון-מזרח סרדיניה.
הוא כולל שבעה איים עיקריים ועוד איים קטנים אחרים.
על האי הגדול מצויה העיר היחידה של קבוצת האיים, העיר לה מדלנה.
שאר האיים לפי גודלם: קאפררה, ספרג'י (Spargi), סנטו-סטפנו (Santo Stefano) -בו התקיים בעבר בסיס של נאט"ו, סנטה מריה (Santa Maria) ובודלי (Budelli)
רק שלושה איים מיושבים: לה מדלנה, קאפררה וסנטו-סטפנו.
הדמיון של נוף האיים לנוף של אזור הנופש קוסטה זמראלדה, מי הים הזכים וסלעי הגרניט לאורך חוף הים, יחד עם תחושת השטח שנותר פראי ביבשת אירופה מהווה מוקד משיכה לתיירים, בייחוד אלה הבאים אליו בסירות נופש.
הפארק נוסד בשנת 1994 והוא משתרע על שטח של 5.1 קמ"ר יבשה, 15 ק"מר ים וחופים באורך של 180 ק"מ.
הכניסה לפארק היא דרך האי עליו שוכנת העיר לה מדלנה
ארכיפלג וגה (בנורווגית: Vegaøyan) בנורווגיה, כולל כ-6,500 איים בים הנורווגי שבצפון-מזרח האוקיינוס האטלנטי, מול חופי מחוז נורדלנד שבנורווגיה, מעט דרומית לחוג הארקטי.
אלפי האיים, חלקם אינם אלא סלע חשוף, סובבים אי מרכזי, האי וגה, שמיושב בקביעות מאז תקופת האבן.
בשל התרבות שהתפתחה בו עם השנים, הכריז אונסק"ו על הארכיפלג כולו כאתר מורשת עולמית בשנת 2004.
מקור שמו של האי וגה, שנתן את שמו לארכיפלג כולו, הוא במילה Veiga (או Vegø), שפירושה "נוזל" או "זורם".
שטחם הכולל של האיים כ-161 קמ"ר.
האי וגה מרוחק כ-10 ק"מ מנורווגיה גופא.
שטחו של השטח המוכרז כאתר מורשת עולמית כולל כ-69 קמ"ר, ועוד שטח ימי של 1,037 קמ"ר.
באיים שלושה הרים בעלי צורה משוננת, שניים מהם באי וגה, והשלישי באי סולה.
גובהו של ההר הגבוה ביותר, גולווגספלט (Gullvågsfellet), הוא 737 מ' מעל פני הים.
ההר היה חשוף גם בתקופת הקרח.
הארכיפלג מהווה בית גידול ל-110 מיני עופות, ובהם אדריות שחורות-כיפה, קורמורנים, אווזים אפורים וברנטות לבנות לחיים.
היונקים החיים בווגה כוללים, בין היתר, כלבי ים אפורים, נברני מים ולוטרות.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על נוכחות של דייגים בווגה במהלך התקופה המזוליתית.
התיישבות הקבע החלה בכמה מהאיים בסביבות שנת 500, ובאי וגה עצמו בסביבות שנת 1000. האיים היו אז בבעלותם של בעלי אחוזות עשירים, ששלחו אליהם איכרים, שעסקו בליקוט פלומות של אדריות שחורות-כיפה.
נקבותיהם של עופות אלה משילות את פלומת החזה שלהן לשם ריפוד הקנים, ובני האדם השתמשו בהן במשך השנים לשם מילוי כריות וריפוד כלי מיטה אחרים.
עם הזמן התפתחו באיים גם דיג וציד כלבי ים.
מ-1560 ואילך, נדרשו כל הסחורות מצפון נורווגיה לעבור דרך ברגן, מה שיצר תלות של הדייגים המקומיים בסוחרים.
בתקופה זו החלה דעיכה בפעילות באיים, שנבעה גם מהמלחמה הצפונית הגדולה ומגילויים של אזורי דיג חדשים בצפון אמריקה.
לאחר סיום המלחמה (1720-1721) שבה האימפריה הרוסית לסחור עם נורדלנד, וענפי החקלאות והדיג התאוששו.
ב-1813 בוטלו מגבלות הסחר, והתלות בברגן הסתיימה.
בסוף המאה ה-19 החל תהליך של הגירה שלילית, אם לנורווגיה גופא ואם לאמריקה.
בשנות ה-50 החלה ממשלת נורווגיה לעודד הגירה זו באמצעות סגירת בתי ספר ושירותי תחבורה ימית באיים מחד גיסא, ותמריצים כלכליים למתיישבים ביבשה מאידך גיסא.
חרף מאמצי השלטונות, נותרו באיים תושבים מעטים.
בסוף המאה ה-20 החלו תושבים חדשים להגיע לאיים, הפעם בעידודה של הממשלה, אך מאזן ההגירה נותר שלילי.
במהלך השנים רק 56 מהאיים היו מיושבים, בחלקם היה בית אחד בלבד.
מאז 1905, 238 אתרים ארכאולוגיים ברחבי הארכיפלג מוגנים מכוח חוק המורשת ההיסטורית.
לפי הערכות, מספר רב יותר של אתרים שטרם התגלו מצויים ברחבי הארכיפלג.
ב-1978 הורחבה תחולתו של חוק המורשת ההיסטורית גם על כל המבנים שנבנו בין 1537 ל-1650. במינהל המורשת התרבותית של נורווגיה רשומים 711 מבנים שהוקמו עד 1900, אך 199 מהם הרוסים או לא שלמים.
בעקבות חקיקתו של חוק שמירת הטבע ב-1970, הוכרזו ברחבי הארכיפלג חמש שמורות טבע וארבע שמורות ציפורים, המשתרעות על פני כ-22% משטח האיים.
ארכיפלג ביסמרק הוא קבוצת איים השוכנת צפונית לגינאה החדשה ובמערב האוקיינוס השקט, התוחמת את חלקו הצפוני והמזרחי של ים ביסמרק.
ארכיפלג ביסמרק מכיל בעיקר איים גבוהים ושטחם הכולל הוא 49,700 קילומטר רבוע.
ארכיפלג ביסמרק שייך לפפואה גינאה החדשה.
תושבי הארכיפלג הראשונים הגיעו לאיים לפני כ-33,000 שנים מגינאה החדשה על גבי סירות לאורך ים ביסמרק או לאורך מעבר יבשתי זמני שנוצר עקב התרוממות קרום כדור הארץ.
האירופאי הראשון שהגיע לאיים היה החוקר ההולנדי וילם שוטן בשנת 1616. האיים נותרו בלתי מיושבים על ידי מערביים עד סיפוחם למדינת החסות הגרמנית גינאה החדשה הגרמנית ב-1884. הארכיפלג נקרא על שמו של קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק.
ב-13 במרץ 1888 התפרץ הר געש באי ריטר וגרם למגה-צונאמי.
לאחר ההתפרצות שקע ההר כמעט בשלמותו לתוך האוקיינוס והותיר אחריו קלדרה.
במלחמת העולם הראשונה כבש כוח המשלוח הצבאי והימי האוסטרלי את האיים ולאחר מכן קיבלה אוסטרליה את מנדט חבר הלאומים על הארכיפלג.
הארכיפלג נותר תחת מינהל אוסטרלי – מלבד כיבוש יפני במלחמת העולם השנייה - עד הפיכת פפואה גינאה החדשה למדינת עצמאית ב-1975.
ארכלאוס היה פילוסוף יווני בן המאה ה-5 לפנה"ס.
היה תלמידו של אַנַכְּסָגוֹרָס והסכים לרוב שיטתו, אם כי בנקודות מסוימות נטה אחרי הפילוסופים האיונים ואחרי אֵמְפֵּדוֹקְלֶס.
לפי ג'ון ברנט ומספר היסטוריונים נוספים סוקרטס היה בין תלמידיו.
ארכלאוס הגביר את עוצמתה הצבאית של ממלכת מוקדון על ידי אימונים מיוחדים לחיל-הרגלים ובניית מבצרים ודרכים.
בנוסף, פעל לקידום יִוֻונהּ של מוקדון בהזמנת אמנים ואנשי-רוח לחצרו (בולט בינם המחזאי האתונאי אוריפידס), ואף חגג משׂחקים בנוסח יווני בעיר דִיוֹן.
את עיר הבירה של מוקדון העביר מאיגאי לפלה שעל החוף.
צעד זה, בנוסף לאימוץ שיטת המטבע הפרסית, סייע רבות לפתוח המסחר המוקדוני.
ארכלאוס שמר על יחסים טובים עם אתונה, התגבר על מרידות מקומיות בארצו באמצעות נישואים דיפלומטיים, ואף כבש את העיר פידנה (שנת 410 לפנה"ס).
אפלטון מתאר את ארכלאוס כבנה של שפחה, שירש את הכתר המקדוני באמצעות רצח.
עם זאת, הסברה הרווחת היא שארכלאוס הופיע כבר בשנת 415 לפנה"ס בחוזה עם אתונה, עליו היו חתומים גם פרדיקס ואחיו אלקטס, כלומר כיורש חוקי.
לפי תוקידידס (2.100.2), בנה ארכלאוס בן פרדיקס ביצורים, סלל דרכים וחיזק את מוקדון מבחינה צבאית יותר משמונת המלכים שהיו לפניו יחדיו.
במושג "סלילת דרכים," הכוונה היא ככל הנראה לא לשיקום ותיקון דרכים קיימות בין ערים מקדוניות אלא לפתיחת דרכים חדשות באזורים מיוערים, שהיו חיוניות לתנועה משופרת ומהירה של כוחות צבא.
דרכים אלה נסללו בעיקר במקדוניה העליונה.
עם זאת, לאחר מותו כמעט שום דבר ממפעליו לא נותר על כנו.
ניצחונות ושיתוף פעולה עם אתונה
ככל הנראה, ניצל ארכלאוס את הירידה בכוח היווני והתחמק מכוחות שהחלישו את מוקדון משנת 477 לפנה"ס, ופיצלו את ממלכתו של אביו פרדיקס באמצעות תככים ומזימות.
הוא שחרר את ממלכתו מאחיזת כוח הים האתונאי באמצעות ניצחון על האתונאים בסירקוזה.
בעקבות ניצחון זה ובגלל עוינותה של אמפיפוליס, נזקקה אתונה לספינות עץ מקדוניות כדי לשקם את הצי שלה, ומוקדון זכתה לעוצמה פוליטית כשסיפקה לה אותן.
בנוסף לחיזוק צבאו, נזקק ארכלאוס לכלי נשק מברונזה, לשריון, ולברזל לחניתות ולראשי החצים.
ייתכן מאוד שאלה הוכנו בתקופתו, משום שנחושת וברזל נכרו במקדוניה כבר קודם לכן, ומומחיות ייצור שריונות הייתה יכולה להתפתח באופן הדרגתי, כפי שקרה באמפיפוליס.
יתר על כן, במהלך הכנותיו הצבאיות, צבר ארכלאוס כנראה גם תחמושת, ציוד לחיל פרשים ואספקה מספקת של חיטה ומספוא לבהמות, בהיקף דומה לציוד שנאסף באמפיפוליס.
כשהיה ברמה גבוהה של מוכנות צבאית (סביב שנת 400 לפנה"ס), הוזמן להתערב בתסליה ולתמוך באוליגרכים ששלטו בה.
מתנגדי האוליגרכיה פנו לספרטה, אך בסופו של דבר הייתה ידו של ארכלאוס על העליונה, ושלטון האוליגרכים המשיך.
בתמורה, זכה לאזרחות בעיר לאריסה שבתסליה וכן לחלק מאדמותיה.
בנוסף, ספרטה הכריזה על עוינות נגדו.
השינוי במערכת היחסים בין אתונה הנחלשת ומוקדון המשגשגת, התבטא בצו משנת 407/6 לפנה"ס שבו בירכו האתונאים את ארכלאוס על שירותיו הטובים והנלהבים ועל היותו מיטיב לעירם, וכן תיעדו אותו ואת בניו כ-proxenoi (ביחסים טובים) ו-euergetai (תורמים) של אתונה (M-L GHI 91, p.
ברכות אלה נמסרו משום שארכלאוס העניק לאתונאים קורות עץ, משוטים וחומרים נוספים לצורך בניית אוניות.
תמורה נוספת לסיוע המקדוני התבטאה בתמיכת אתונה כשנכבשה פידנה (Pydna, Diodorus 13.49).
כמו כן, מממצאי מטבעות סביר מאוד להניח שארכלאוס השיג שליטה על המכרות הביזלטיים (Bisaltic Mines), מכיוון שהמטבע הקטן של אביו הוחלף בסדרת דידרכמות ומטבעות נוספים מכסף איכותי, עליהן היה חרוט שמו באותיות יווניות ΑΡΧΕΛΑΟ.
לקראת סוף שלטונו, ולאחר שהשתלט על אלימאה (Elimea), טימפאיה (Tymphaea) ואורסטיס (Orestis) יכול היה ארכלאוס להתערב בענייני צפון תסליה.
אף שדרדס (Derdas) מלך אלמיאה לא היה ביחסים טובים עם פרדיקס, נתן ארכלאוס את בתו הבכורה לנישואים לבן דרדס סביב שנת 400, צעד שממנו ניתן להסיק שהיחסים בין השליטים היו טובים בתקופה זו.
לא בכל החזיתות חווה ארכלאוס הצלחה.
לדוגמה, בחזית מול לינקוס (Lyncus) המצב בזמן שלטונו נותר קשה כשהיה בזמן שלטון אביו.
עם זאת, הוא השתלט על הכניסה הצפונית לדמיר קפו (Demir Kapu) בצפון ממלכתו והקים באזור הדרומי של קבדרצ'י (Kavadarci, Tikvetch) התיישבות למקדונים, עליה ידוע רק מחפירות ארכאולוגיות.
בנוסף, בחזית הצפון מזרחית השיג ארכלאוס מחדש שליטה על ביסלטיה, אזור שאותו פרדיקס החזיק רק למשך כעשר שנים (סביב 445-435 לפנה"ס), ושחרר את בורמיסקוס, שהייתה לפני כן עיר מקדונית (Bormiscus/Bormiskos), מאחיזת אתונה.
כמו כן, ניתן להניח כי בדרום ממלכתו השיג ארכלאוס מחדש שליטה על הראקלאום (Heracleum), שהייתה חיונית לחזיתו הצבאית מול צפון תסליה.
ישנה הנחה לפיה ארכלאוס העביר את בירתו לקראת סוף שלטונו מאיגאיה (Aegeae) לפלה (Pella), משום שזו תוארה בשנת 382 לפנה"ס כגדולה בערי מקדוניה.
בפלה הקים ארכלאוס חצר בה עבדו דמויות ידועות כמו אוריפידס, אגתון (Agathon) וזאוקסיס (Zeuxis).
כמו כן, משום שמקדונים לא נחשבו יוונים ולא השתתפו במשחקים היווניים, בתקופתו יוסדו משחקים "אולימפיים" בדיון (Dion).
בשנת 399 לפנה"ס, בהיותו בן 45-50 שנים, נהרג ארכלאוס על ידי מאהב ומחזר מתוסכל של בתו, ייתכן שמעשה זה נעשה גם ממניעים פוליטיים, אולם המקורות העתיקים לא מציינים זאת .
במהלך תקופת שלטונו, ארכלאוס הוכיח את עצמו כאדם אנרגטי, בעל יוזמה וחזון.
ארכלאוס היה מצביא יווני בשירותו של מיתרידטס השישי, מלך פונטוס (תחילת המאה ה-1 לפנה"ס).
לאחר הצלחות גדולות באסיה הקטנה במהלך מלחמת מיתרידטס הראשונה (88-85 לפנה"ס) הוביל פלישה גדולה ליוון האירופית.
שם הוכה נחרצות בשני קרבות על ידי המצביא הרומי סוּלה, וקיבל הוראה ממלכו לנהל משׂא ומתן לשלום.
בשנים שלאחר מכן נפל עליו חשד בחצר המלכות ששיתף פעולה עם סולה, וסופו שנמלט לרומא (83), ואף סייע בידיו של המצביא הרומי לוּקוּלוּס במהלך מלחמת מיתרידטס השלישית (74 לפנה"ס).
המלך השאפתן של ממלכת פונטוס, מיתרידטס השישי, פלש לאסיה הקטנה בשנת 89 לפנה"ס במטרה להרחיב את ממלכתו.
שנים מבכירי מצביאיו, ארכלאוס ואחיו נאופטולמוס, הביסו במהרה את ניקומדס הרביעי שליט ביתיניה והשתלטו בהמשך אף על קפדוקיה ופפלגוניה.
מרבית ערי אסיה הקטנה מיהרו להצהיר על תמיכתן במיתרידטס, למעט מספר ערים שבחרו לשמור על נאמנותן לרומא.
אחת מהן הייתה העיר מגנסיה, שהתנגדה בעקשנות לניסיונותיו של מיתרידטס להכניעה, כשארכלאוס עצמו נפצע במהלך המצור עליה.
בשלב הבא הפנה מיתרידטס את כוחותיו אל עבר ארץ האם היוונית.
ארכלאוס נשלח בראש צבא שמנה כ-120,000 חיילים ופרשים לשם מילוי המשימה.
תחילה הוכנעו איי הים האגאי, כשהמטרה הייתה הבטחת עליונותו הימית של הצי הפונטי בזירה זו.
דרי האיים לא התנגדו למרוּת החדשה שנכפתה עליהם, ובמהרה האיים הקיקלדיים, דלוס ואובויה סופחו על ידי ארכלאוס.
בתחילה אנשי דלוס בחרו לצדד ברומא ואף הצליחו תחילה להדוף התקפה אתונאית מוקדמת, אך מול צבאו האדיר של ארכלאוס לא היה להם סיכוי.
דלוס ומקדש אפולו המפורסם שבתחומה נבזזו, ורבים מתושביה שהיו ממוצא איטלקי נטבחו.
אנשי רודוס בחרו אף הם לשמור על נאמנותם לרומא והצליחו היכן שאנשי דלוס נכשלו.
למרות עדיפות מספרית ניכרת, מכונות המצור המשוכללות, ונוכחותו של מיתרדטס במערכה, לא הואילו מאמצי הצי הפונטי לשבור את רוחם של אנשי רודוס.
בסופו של יום מיתרידטס ויתר על רודוס והתפנה למימוש שאר חלקי תוכניתו.
מיתרידטס התמהמה בפרגמון, בזמן שארכלאוס מיהר לנחות עם חילותיו על אדמת ארץ האם היוונית.
חיש מהר באו תחת מרותו אכאיה, לאקוניה, מרביתה של בויאוטיה וחלקים מתסליה, כל אלה הצטרפו לאתונה שכבר תמכה במיתרידטס, כך שעד סוף שנת 88 לפנה"ס מרבית שטחה של יוון היה למעשה תחת מרות פונטית.
העימות בין כוחותיו של ארכלאוס לכוחותיה של רומא היה עניין של זמן.
התנגשות מוקדמת התרחשה בין ארכלאוס ללגאטוס ק.
בּרָאיטיוס סוּרָה, שנשלח על ידי סנטיוס, מושל מקדוניה.
בראש כוח מצומצם הצליח סורה להדוף את מֶטרוֹפָאנֶס, אחד מפקודיו של ארכלאוס, ואף לעמוד בהצלחה במשך שלושה ימים מול צבאו האדיר של ארכלאוס.
לבסוף, אם בשל הגעת הלאקֵדָימוֹנים והאכַאים לסייע לארכלאוס או לחלופין בשל פקודה שהגיעה מלוקולוס, סורה נסוג לאחור והותיר את מלאכת הלחימה לסולה, שהיה בדרכו מרומא.
סולה, לאחר שנבחר על ידי הסנאט להתמודד עם האיום הפונטי, נחת באפירוס בראש כוח שמנה חמישה לגיונות ומיד החל לצעוד לכיוון אטיקה.
הגעתו של הצבא הרומי עודדה צלילה חדה בהשפעה הפונטית בקרב היוונים, וערים רבות החליפו את נאמנותן לרומא באותה הזריזות שבה הכריזו על תמיכתן במיתרידטס ערב נחיתת ארכלאוס בחופי יוון.
פאוסניאס וממנון מציינים ניצחון רומאי שבעקבותיו ארכלאוס והטיראן האתונאי אריסטיון מצאו את עצמם לכודים בפיראוס ובאתונה בהתאמה.
סולה מיהר לפצל את צבאו ולהטיל מצור על אתונה ופיראוס גם יחד, כשסולה עצמו בחר להישאר עם הכוח שצר על פיראוס.
ארכלאוס וחייליו ניסו לחבל במאמצי המצור בדרכים שונות אך ללא הועיל.
בד בבד, המצור ההדוק על אתונה שנמשך לכל אורכו של חורף 86/87 הוביל את תושביה לחרפת רעב.
בתחילת שנת 86 קרסה אתונה בפני הסתערות של הכוחות הצרים.
זמן קצר אחר כך, בראשון במרץ כשהם מעודדים מנפילת אתונה, הצליחו חייליו של סולה לכבוש את פיראוס, אולם ארכלאוס הצליח לחמוק מן העיר עוד קודם לכן דרך הים לתסליה.
לאחר שהותיר לאנשיו לבזוז ולשרוף את פיראוס, כעונש לתמיכה בארכלאוס, יצא סולה בעקבותיו של ארכלאוס.
שני הצבאות נפגשו במישור שליד כירונאה.
צבאו של ארכלאוס, שהורכב מלאומים שונים, הגיע למספר המרשים של 120,000 חיילי רגלים, פרשים ומרכבות.
צבאו של סולה סבל מנחיתות מספרית משמעותית כשכוחותיו מנו בסך הכול 15,000 רגלים וכ-1,500 פרשים.
אך למרות הנחיתות המספרית הצליחו הלגיונרים של סולה להכניע את מרבית הגיס שעמד לרשות ארכלאוס, לא מעט הודות לתחבולותיו של סולה.
קרוב למאה אלף חיילים מהכוח הפונטי מצאו את מותם, כשארכלאוס מצליח לנסוג לכלקיס עם 20,000 הניצולים.
לאחר שארגן מחדש את כוחותיו החל לפשוט על חופי יוון כשהוא מנצל את העליונות הימית של הצי הפונטי.
כשהגיעו הידיעות על המפלה הצבאית בכירונאה הורה מיתרידטס על גיוס צבא נוסף בסדר גודל של קרוב ל-70,000 חיילים, ושליחתו ליוון.
כוחות אלו חברו לכוחות שנשארו תחת הנהגתו של ארכלאוס והתכוננו למערכה נוספת.
בקרב השני והמכריע, שהתקיים בסמוך לאורכומנס, תריסר ק"מ בלבד מזרחית לכירונאה, שוב נחלו הכוחות הפונטיים מפלה קשה.
ביום הראשון לקרבות נפלו קרוב ל-20,000 חיילים מקרב החיל הפונטי, כולל דיוגנס, בנו של ארכלאוס.
ביום השני חוסל הצבא הפונטי כליל ופוזר לכל עבר.
לאחר המפלה באורכומנוס השתכנע מיתרידטס שעליו למצוא דרך לסיים את העימות עם רומא.
היה ברור למיתרידטס שהצעד הבאה של סולה, לאחר שהגיס הפונטי ביוון הושמד כולו, הוא לעבור לאסיה הקטנה עם כל צבאו ולהחזירה למרות רומא.
מיתרידטס שלח את ארכלאוס כנציגו לדון עם סולה על הסכם שיביא לסיום המלחמה.
שני המצביאים נפגשו ככל הנראה בסוף שנת 86 לפנה"ס.
סולה דרש ממיתרידטס להסיג את כוחותיו מביתיניה, קפדוקיה ופפלגוניה, כמו כן מיתרידטס יאלץ לוותר על שאר כיבושיו באסיה הקטנה, לשלם 2,000 כיכרות כסף כפיצוי, לשחרר את כל השבויים שנמצאים ברשותו ולמסור שבעים אוניות מלחמה, על ציודן וצוותיהן.
לכאורה, סולה דרש ממיתרידטס מחיר כבד תמורת שלום, אך הוא השאיר תחת שליטתו את ממלכת פונטוס וכנגזרת מכך את כס מלכותו ומעמדו כמלך.
בנוסף הוא העניק למיתרידטס מעמד של חבר ובן ברית של העם הרומי.
ארכלאוס הסכים לתנאים שהציג בפניו סולה, אך ההסכם עדיין היה כפוף לאשרור המלך.
מיתרידטס נפגש עם סולה בעצמו וניסה להמתיק את הגלולה בניסיון לשמור על פפלגוניה ולבטל את סעיף מסירת אוניות המלחמה.
סולה סירב בעקשנות לכל שינוי בהצעה שפרס בפני ארכלאוס ולבסוף מיתרידטס נעתר.
על אף העליונות הפונטית בזירה הימית, הסכם השלום הפך להכרחי מבחינתו של מיתרידטס.
פימבריה, מצביא רומי שעמד בראש הצבא שנשלח על ידי הסנאט כדי להחליף את סולה במערכה נגד מיטרידתס, כבר נחת באסיה הקטנה והחל לדחוק את הכוחות הפונטיים מפרגמון, ומיתרידטס העדיף את תנאיו הנוחים של סולה על פני כניעה לפימבריה.
סולה עצמו היה שותף ברצון לסיים את מעשי האיבה בינו לבין מיתרידטס, כך שהראשון יוכל להפנות את מרצו ותשומת לבו לאויביו הפוליטיים ברומא.
כך הגיעה לסיומה המלחמה המיתרדטית הראשונה.
עריקתו של ארכלאוס לרומא לאחר סיום המלחמה המיתרדטית הראשונה העלתה את החשד שהוא בגד במלכו עוד כשהיה תחת שירותו.
החשד הראשון בהיות ארכלאוס בוגד הועלה אחרי התבוסה בכירונאה, כאשר מפקד כוח התגבור דורילאוס התקשה להאמין שהצבא הפונטי האדיר הובס על ידי צבאו המצומצם של סולה ללא מעשה בגידה כלשהו שסייע לרומאים.
החשד רק התעצם בשל היחס האדיב שהפגין סולה כלפי ארכלאוס במהלך הדיונים על הסכם השלום בין פונטוס לרומא.
ארכלאוס התלווה לסולה בדרכו להלספונטוס (מצר הדרדנלים), כאשר במהלך המסע נפל ארכלאוס למשכב.
סולה דאג שיריבו לשעבר יזכה לטיפול מסור, ופלוטרכוס מציין שהיה זה טיפול שווה ערך לכזה שהיה זוכה לו מצביא רומא.
יתר על כן, סולה העניק לו במתנה שטחי אדמה נרחבים באובויה.
כמו כן, סולה הציע לארכלאוס שאם מיתרידטס יפעל בעתיד נגד רומא עליו לנטוש את שירותיו.
ארכלאוס סירב בתוקף ונימק את תשובתו בכך שהוא לעולם לא יבגוד באדם ששמו מפקד על צבאו.
מיתרידטס החל לחשוד שהסכם השלום עם רומא, שארכלאוס היה אדריכלו, היטיב באופן מוגזם עם סולה, בעיקר בסוגיית מסירת הצי הפונטי שחיסל למעשה את היתרון האחרון של מיתרידטס על הרומאים.
לבסוף, אם בשל היותו בוגד או בשל חששו מתגובת מיתרידטס להאשמות שהועלו נגדו, נמלט ארכלאוס עם משפחתו לאחד ממפקדיו של סולה, פראיטור בשם ל.
ליקיניוס מורנה, והתריע על כוונותיו של מיתרידטס לפעול בעתיד נגד הרומאים.
בתמורה סולה העניק לו מעמד של חבר ושותף של העם הרומי.
מאוחר יותר אנו שומעים שארכלאוס תפקד כיועץ ללוקולוס במהלך המלחמה המיתרדטית השלישית.
בנוסף לכך, במהלך אותה מלחמה שלח מיתרידטס מכתב לארסאקס מלך הפרתים שבו הוא מבקש ממנו להפוך לבן בריתו במלחמתו נגד רומא.
מיתרידטס מתפאר בהישגיו במהלך המלחמה המיתרדטית הראשונה, ומסביר כיצד מאמציו לגרש את הרומאים מאסיה ושחרור יוון סוכלו על ידי בגידתו של ארכלאוס.
עדות זו לא מהווה עדות מפלילה אלא בעיקר חושפת את דעתו של מיתרידטס, ואפשרי שהחשד שדבק בארכלאוס אפשר למיתרידטס להיתלות בתירוץ נוח משפיל פחות לתבוסה שספג בהתמודדותו מול הרומאים במהלך המלחמה המיתרדטית הראשונה.
ארכיפלג גולאג הוא ספר מאת אלכסנדר סולז'ניצין זוכה פרס נובל לספרות, המתאר את הגולאג – מערכת מחנות העבודה ושאר שיטות הדיכוי, שהנהיג המשטר הסובייטי בברית המועצות בשנים 1918–1956.
הספר מבוסס על חוויותיו האישיות של הסופר כאסיר במחנות עבודה בין השנים 1945–1953, לצד בחינה של מסמכים, החלטות ועדויות של כ-300 אסירים נוספים.
הספר נכתב במהלך השנים 1958–1968 בסודיות, והכרך הראשון שלו ראה אור רק בשנת 1973 בפריז.
עותקים בודדים הוברחו לתוך ברית המועצות בחשאיות והופצו בין מבקרי המשטר אבל הספר פורסם בגלוי רק ב-1990, לאחר נפילת מסך הברזל (פרסטרויקה).
הספר כולל שבעה חלקים, המופיעים ברוב המהדורות בשלושה כרכים (חלקים 1–2, חלקים 3–4, חלקים 5–7).
שני הכרכים הראשונים בסדרה ראו אור בעברית.
הספר מדבר בפנייה לאזרח הסובייטי הפשוט שגדל על ערכי האידאולוגיה הקומוניסטית ומאמין בצדקת דרכה של המפלגה, אך לא מספיק מודע למעשי העוול שמבצע המשטר.
לכן סולז'ניצין מרבה להראות את חוסר הצדק של מערכות השלטון, שמטרתן היא לא לבצע צדק או להגן על האזרח אלא לדכא כל תנועה או אוכלוסייה שעלולה לסכן את המשטר בכל מחיר.
למשל, סולז'ניצין מתאר את מעשי הגירוש בכפייה של "עמים עוינים" – גרמנים, טטרים, ליטאים ומיעוטים נוספים שסטלין רצה לדכא.
כמו גם גלי דיכוי וגירוש נוספים כלפי מעמד הקולאקים, צאצאים למשפחות אצולה, מפלגות פוליטיות שאינן בולשביקיות, חיילים שנפלו בשבי הנאצי ואזרחים שחיו תחת השלטון הנאצי ועוד.
מספר פעמים בספר סולז'ניצין משווה בין המשטר הסובייטי למשטר הצארי שלפני המהפכה, שהרי לפי התעמולה הרווחת המשטר הצארי היה דכאני כלפי החלשים ואילו המהפכה הביאה את השוויון לכולם.
כדי להפריך את התפיסה הזו, סולז'ניצין מראה שאחרי המהפכה העונשים אכזריים הרבה יותר כלפי מתנגדי המשטר, ובמקרים רבים חלים גם על בני משפחתם.
המחבר עורך גם השוואה בין סטלין להיטלר, למשל בנושא מחנות הריכוז שסטלין הקים אפילו לפני שהיטלר עשה זאת, ושסטלין הפעיל אותם גם כלפי בני עמו, דבר שאפילו היטלר לא עשה.
השוואה זו, שלאוזן המערבית נשמעת הגיונית ומתקבלת, לקורא הסובייטי הממוצע הייתה חידוש גדול.
בשנותיו האחרונות סטלין גם התחיל בתוכניות לדיכוי וגירוש היהודים, וערך את "משפט הרופאים" – עלילת דם על רופאים יהודים, כהכשרת הקרקע לדיכוי רחב יותר שלא הספיק להוציא לפועל לפני מותו.
הספר קרוי "ארכיפלג גולג" מפני שהוא מדמה את מערכת הגולג לקבוצת איים, שהרי כל מחנה מנותק מכל העולם החיצון כמו אי, אף על פי שהוא נמצא על היבשה.
מעבר בין האיים מתאפשר רק ברכבות אסירים שמורות, כך שכל הערים והאזרחים שמחוץ ל"איים" כאילו לא קיימים ויש רק ים באמצע.
יש המציעים שהשם הוא רפרנס לספרו של צ'כוב – "האי סחלין", המתאר אי ששימש את השלטון הצארי לכליאת אסירים.
הספר מתאר את גלי המעצרים הרבים ששטפו את רוסיה על ידי כוחות הנ.ק.ו.ד., ומדמה אותם לצינורות ביוב שבהם זורמים האסירים – מושפלים ומוסתרים מהאוכלוסייה הכללית.
אלכסנדר סולז'ניצין, ארכיפלג גולג: 1918–1956: ניסיון לחקר אמנותי; המתרגם: יוסף סערוני, ירושלים; ותל אביב: שוקן, תשל"ד–תשל"ו.
ארכלון (שם מדעי: Archelon; מילולית: "צב עתיק") הוא סוג של צב ים קדום שחי באזור אמריקה הצפונית והיה צב הים הגדול בעולם.
הוא חי בתור הקרטיקון לפני 66–75 מיליון שנה ונכחד בהכחדת הקרטיקון הגדולה עם אחרוני הדינוזאורים.
המאובנים של צב זה התגלו ב-1895 בדקוטה הדרומית והכיל מין יחיד - Archelon ischyros, שפירושו: "חזק".
צב גדול זה הגיע לאורך 450 ס"מ מקצה לקצה, הטווח שבין סנפיריו הגיע ל-400 ס"מ ומשקלו הגיע עד 2,200 ק"ג, גדול יותר מכל צב מודרני כלשהו.
היה לו שריון שטוח שנועד לעזור לו לצלול בחיפוש אחרי חסרי חוליות גדולים כמו מדוזות ורכיכות במעמקי הים הפנימי המערבי, בו חי.
ככל הנראה מבנה חייו היה דומה לצב גלדי, צב הים הגדול ביותר כיום.
ארכיפלג פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש (בפורטוגזית: Arquipélago de São Pedro e São Paulo) הוא ארכיפלג הכולל 15 איים זעירים וסלעים באוקיינוס האטלנטי, בריבונות ברזיל.
הארכיפלג התגלה במקרה ב-20 באפריל 1511, במהלך מסע של הצי הימי הפורטוגלי.
במהלך המסע, התרסקה קרוולת פטרוס הקדוש על האיים.
הניצולים חולצו על ידי קרוולת פאולוס הקדוש.
כך קיבלו האיים את שמם.
ב-16 בפברואר 1832 ביקר באיים צ'ארלס דרווין כחלק ממסעו על ספינת הביגל.
דרווין תיעד את בעלי החיים שמצא באיים, ובהם סולה כחולת-רגל ועכבישים גדולים.
הוא לא מצא ולו צמח אחד.
במהלך מלחמת העולם השנייה סופח האי מבחינה מינהלית לטריטוריית פרננדו די נורוניה.
ב-1 ביוני 2009 התרסק מטוס מדגם איירבוס A330-200 שהיה בטיסה 447 של אייר פראנס, בדרכו מריו דה ז'ניירו לפריז בסמוך לארכיפלג.
בשנת 1998 חנך חיל הים הברזילאי תחנת מחקר במקום, אשר מאוישת על ידי ארבעה חוקרים מתחלפים.
התחנה נהרסה בצונאמי שפקד את האיים בין ה-5 ל-6 ביוני 2006. צוות התחנה מצא מחסה במגדלור, ולאחר זמן מה חולץ בידי ספינת דיג.
בשנת 2007 הוקמה תחנה חדשה, גדולה יותר, מפותחת יותר וממוגנת יותר מקודמתה.
ארכיפלג לואיסיאד הוא קבוצת איים המורכבת מעשרה איים געשיים המוקפים בשונית אלמוגים, ותשעים איים קטנים השוכנים כ-200 קילומטרים דרומית-מזרחית לגינאה החדשה.
אורכו של הארכיפלג הוא 160 קילומטרים, והוא מכסה שטח של 26,000 קילומטרים רבועים בין ים שלמה מצפון, וים האלמוגים מדרום.
השטח הקרקעי של קבוצת האיים הוא כ-1,871 קילומטרים.
מבין האיים המרכיבים את הקבוצה, ונטינאי (Vanatinai) הוא הגדול ביותר, ויחד עם האיים רוסל (Rossel) ומיסימה (Misima), אלו האיים המזרחיים ביותר בקבוצה, בעוד האיים סידאה (Sideia) ובסילאקי (Basilaki) הם המערביים ביותר והקרובים ביותר לגינאה החדשה.
המערבי הראשון שהגיע לארכיפלג היה ככל הנראה לואיס ואז דה טורס בשנת 1606, אך ימאים מלאים וסינים ביקרו בו עוד לפני כן.
לואי אנטואן דה בוגנוויל העניק לארכיפלג את שמו ב-1768, וקרא לו על שם לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
במאי 1942 נערך באזור ארכיפלג לואיסיאד קרב ים האלמוגים, בו נהדף כוח פלישה יפני על ידי נושאות מטוסים אמריקניות.
האקלים השורר בארכיפלג הוא אקלים טרופי, והאיים מכוסים ברובם ביער גשם טרופי.
יערות הגשם של הארכיפלג הם אזור אקולוגי ייחודי, והם ביתם של מספר מינים אנדמיים של עצים, חמישה מיני חסרי זנב אנדמיים, שני מיני לטאות אנדמיות וחמישה מיני עופות אנדמיים.
ארכיפלג בוקאס דל טורו (בספרדית: Bocas del Toro; "פיות השור") הוא ארכיפלג בים הקריבי במחוז בוקאס דל טורו בצפון מערב פנמה, קרוב לגבול עם קוסטה ריקה.
הארכיפלג מפריד בין מפרץ אלמירנטה (Bahía Almirante) ולגונת צ'יריקי (Chiriqui) מהים הקריבי.
העיר הגדולה בארכיפלג היא בוקאס דל טורו , הממוקמת באי קולון .
הארכיפלג מורכב מכשישה איים גדולים ועוד כ-300 איים קטנים יותר.
ניתן לנוע בין האיים במוניות-מים ובסירות פרטיות.
לאי קולון ניתן להגיע גם באמצעות מטוסים ומעבורות.
אי נוסף בארכיפלג הוא האי בסטימנטוס.
שטח הארכיפלג הוא כ-250 קמ"ר.
זהו אזור נופש אקולוגי הכולל גם פארק ימי שהוכרז כאתר שימור של אונסק"ו ומכונה "גלאפגוס של הקריביים".
האיים בארכיפלג פופולריים מאוד ואהובים על התיירים, ולכן הם התפתחו בשנים האחרונות, אולי גם בגלל הקרבה לקוסטה ריקה.
בפנים האיים יש יערות גשם, והחופים באזור הם עם חול לבן ועצי קוקוס, עם שוניות אלמוגים לצלילה ושנירקול.
יש במקום אווירה של בילויים, וניתן למצוא באזור מסעדות חוף רבות, שלל בתי מלון, פאבים, ברים, וטיולי שייט (הכוללים צפייה בדולפינים, כוכבי-ים, צפרדעים אדומות וצבי-ים).
כמו כן, במקום פועל גם בית חב"ד.
באי נערכו צילומי העונה הראשונה של הישרדות רוסיה.
ארכיפלג קומורו הוא קבוצת איים הממוקמת בין דרום-מזרח אפריקה, ממזרח למוזמביק, לצפון-צפון-מערב מדגסקר.
האיים מחולקים מנהלית בין שתי מדינות, קומורו במערב, והרפובליקה הצרפתית, אם המחוז מעבר לים מיוט במזרח הארכיפלג.
הנוכחות הצרפתית בארכיפלג קומורו הוא נושא במחלוקת בין צרפת לקומורו.
עם זאת, שתי המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים תקינים.
בנוסף האיים באן דו ז'זר ואיי גלורייז הם חלק מהארכיפלג.
ארכיפלג קומורו ממוקם בחלקו הצפוני של מצר מוזמביק, בין החלק הצפוני של מדגסקר וצפון מוזמביק.
ארבעה האיים הוולקניים, אשר מכסים שטח של 2,236 קמ"ר, הם, מצפון לדרום:
באן דו ז'זר, שונית של 8 ק"מ על 5 ק"מ שממוקמת 130 ק"מ צפון-צפון מזרחית למיוט.
האי נמצא במחלוקת בין מדגסקר לצרפת.
איי גלורייז צורפו מנהלית לארכיפלג לפני 1975, אך מבחינה גאולוגית, הם חלק מהארכיפלג.
הארכיפלג של איי קומורו מורכב מאיים געשים.
האיים הגעשיים האלה כמו גם חלק מההרים בצפון מדגסקר, נוצרו בשלישון וברביעון.
האי של מיוט הוא הקדום ביותר ועבר שלושה שלבים של פעילות געשית בין 15 ל-0.5 למ"ש.
גיל האיים נהיה צעיר יותר ככל שפונים מערבה.
האי החדש ביותר הוא גרנד-קומור, כאשר הר הגעש קרתאלה עדיין פעיל.
קיימת הנחה שיש נקודה חמה בארכיפלג שנמצא במרכז הלוח הסומלי ולכן לא ניתן להסביר את הפעילות הגעשית לפי טקטוניקת הלוחות.
סימני ההתיישבות האנושית הראשונים מתוארכים למאה השמינית ושייכים לאפריקאים ממוצא אנטלוט (Antalotes מכונים בושמנים על ידי האירופים).
מאז אנשים ממוצאים אתניים רבים נפגשו והתערבבו באיים.
הראשונים היו האינדונזים, והמלגשית, במיוחד במיוט.
במאה ה-13 הגיעה אוכלוסייה פרסית משיראז.
הם הביאו את דת האסלאם לארכיפלג.
הם נעו לאורך חופי אפריקה המזרחית, ויישבו את האיים שנמצאו על נתיבי הסחר.
כמו אונגוג'ה (ארכיפלג זנזיבר), פמבה, ארכיפלג לאמו, ערי החוף של קניה וטנזניה.
הם מפיצים תרבות משגשגת ואת השפה סוואהילי (שבהם הניב הקומורי).
הם חיים מסחר עבדים, שנהב ומוצרים אחרים שמקורם באפריקה ומיועדים לשוקי המזרח.
במהלך הזמן הזה, הכוח נמצא בידיו של סולטאנים רבים ושל משפחות האצולה מקומיים, שנקראים קאליבה (Qabilas).
משפחות אלו מתמקמות בערי חוף מבוצרים.
מוטסמודו ודומוני (Domoni) באנג'ואן, פומבוני במוהלי, מורוני, איטסאנדרה (Itsandra) ואיקוני (Iconi) בגרנד קומור.
על ידי חקר האזור כולו, הפורטוגלים מוצאים את איי הירח (Qamar בערבית מציין ירח) ב־1505.
בין 1841 ל־1946, צרפת שולטת על האיים בתחילה על ידי השלטון הצרפתי בראוניון ולאחר מכן קולוניית מיוט וקולוניית מדגסקר.
רק ב-1946 האיים מקבלים לראשונה מעמד מאוחד ומוכר, הטריטוריה של קומורו (ללא האיים גלורייז ובאן דה ז'זר שנמצאים תחת המשטר של מדגסקר).
ב-1974 נערך בקומורו משאל עם, שבו הצביע הרוב בעד עצמאות מצרפת.
בבדיקת ההצבעות בין האיים השונים נמצא שרוב תושבי האי מיוט העדיפו להישאר תחת שלטון צרפת בניגוד לשלושת האיים האחרים.
לאור זאת החליטה צרפת לארגן משאל עם חדש בכל אי בנפרד.
במשאל העם השני הצביעו רוב תושבי מיוט בעד השארות תחת שלטון צרפתי.
בעקבות זאת קיבל הפרלמנט הצרפתי החלטה שמשאירה את מיוט בשלטון צרפתי ב-1975 הכריזה קומורו על עצמאותה.
צרפת הכירה בעצמאותה של קומורו בשלושת האיים גראנד קומור, אנג'ואן ומוהלי, אך בעקבות תוצאות משאל העם החוזר במיוט היא לא הכירה באי מיוט כחלק מהמדינה החדשה.
השלטון החדש של קומורו לא קיבל את ההחלטה הצרפתית ועד היום תובעת את האי מיוט מצרפת, לפי תוצאות משאל העם הראשון משנת 1974. החלטה 376 של מועצת הביטחון של האו"ם מה-17 באוקטובר 1975 הכירה במדינה החדשה כחברה באו"ם ברוב של 14 מול 0 מתנגדים, צרפת לא השתתפה בהצבעה.
ב-31 בדצמבר הטריטוריה של קומורו חדלה רשמית מלהתקיים כאשר מיוט נשארת תחת שלטון צרפתי בשם הטריטוריה של מיוט.
בארכיפלג של איי קומורו קיים אקלים טרופי ימי.
אקלים זה מאופיין בשינוי קטן בטמפרטורות היומיות במשך כל השנה.
הטמפרטורה נעה סביב 26 מעלות צלזיוס בגובה פני הים ובמשקעים רבים 2,679 מ"מ בשנה.
הטמפרטורה הממוצעת של מי הים היא 26 מעלות צלזיוס.
בארכיפלג יש שתי עונות העונה החמה והלחה מנובמבר עד אפריל והעונה היבשה בין מאי לאוקטובר.
האקלים במיוט באופן משמעותי חם ויבש יותר מהאיים האחרים.
האקלים וכמות המשקעים מושפע בהגובה ובפני הקרקע.
כך שכמות המשקעים במקום מסוים נע בין 1,000 ל-6,000 מ"מ בשנה והטמפרטורה המינימלית יכולה להגיע בפסגת הר קרתאלה ל-0 מעלות.
העונה החמה והלחה נגרמת על ידי אזור נרחב של לחץ נמוך המשתרע על חלק גדול של האוקיינוס ההודי ומרכז אפריקה.
לחץ נמוך זה יכול לגרום למזג אוויר סוער ולסופות ציקלון.
הציקלון האחרון שהיה בארכיפלג היה "Gafilo" שעבר קרוב לאיי קומורו ב-5 במרץ 2004 וגרם לנזק רב לציוד.
במהלך העונה החמה ולחה, יכול לרדת עד 200 מ"מ משקעים ב־24 שעות.
אזור הלחץ הנמוך נע לכיוון יבשת אסיה (ויוצר מונסון, בהם הרוח מגיע מדרום מזרח) ואנטי-ציקלון נוצר מעל ארכיפלג קומורו.
תופעה זו לא מונעת משבי הרוח, אבל העוצמה שלהם פחותה בהרבה מהרוחות בעונה החמה.
הפאונה והפלורה של ארכיפלג קומורו דומה לזו של מדגסקר, אבל בגלל הבידוד היחסי שלהם, הם מציגים כמה מינים ייחודיים.
בנוסף, חלק המינים הפכו נדירים מאוד כמו למשל תחש המשכן במיוט.
בגלל זה הרשויות המקומיות יצרו אזורים מוגנים כמו הפארק הימי של סאזילאי (Parc marin de Saziley) שנוצר ב-1991 והפארק הימי של מוהלי.
מספר יונקים הם אנדמיים לאיים.
הלמור החום של מיוט הוא למור שניתן למצוא רק באי מיוט.
הוא מוגן על ידי החוק הצרפתי והאי מבוזי משמש במרכז השבה לטבע שלו.
מין של עטלף התגלה על ידי דייוויד ליווינגסטון בשנת 1863, בעבר היה נפוץ אך אוכלוסייתו קטנה ונשארו ממנו רק כ-120 פרטים באיים מוהלי ואנג'ואן.
קבוצה לשימור בריטית שלחה משלחת לאיי קומורו ב-1992 במטרה להביא פריטים לבריטניה ולהקים להם בית גידול.
האיים האלה, כמו האיים האחרים באזור, כוללים הרבה מינים אנדמיים.
כך למשל יש 22 מינים של ציפורים אנדמיים.
עטלף פירות ליווינגסטון: עטלף גדול מאוד שנקרא על שם דייוויד ליווינגסטון הוא אנדמי פעיל יום ואוכל פירות.
רבנדל (Scolopendra): מרבה רגליים ארסי שיכול להגיע לאורך של 25 ס"מ.
גקו: לטאה קטנה הניזונה מחרקים, ניתן למצוא אותה תלויה בתקרות הבתים.
דולפין: קיימת מושבה גלויה, כמעט כל יום בבוקר, בחוף של איטסאנדרה (Itsandra), אבל ישנם רבים אחרים.
צב ירוק: בעיקר במוהלי ומיוט, שם הצבות מטילות ביצים.
טנרק מצוי: נראה כמו קיפוד, אבל ממשפחת הדביבונים (במקור ממדגסקר)
בארכיפלג לא נמצא אף בעל חיים גדול של אפריקה (פיל אפריקני, ג'ירפה, אריה, זברה, אנטילופה וכדומה).
בארכיפלג קומורו קיימות הרבה מערכות אקולוגיות טרופיות, בעיקר תלוי בגובה.
יש הרבה צמחים טרופיים, רבים מהם אנדמיים.
כמו רוב האיים, המגוון של הצמחייה המקומית סובל שני לחצים, מצד אחד צמצום מקומות בשל התפשטות בני אדם לאזורים שהיו פעם פראיים, ומצד שני, חדירתם של צמחים אקזוטיים פולשניים כגון גויאבה.
פלורה לא נחקר הרבה בעבר בשל המשיכה החזקה של האי הגדול מדגסקר על בוטנאים.
עם זאת, מאז 1996, זה השתנה ונעשים מחקרים רבים על המגוון הבוטני באיים השונים.
פאלמר ארכיפלג, הידוע גם בשם ארכיפלג אנטארקטיקה , היא קבוצה של איים מחוץ לחוף הצפון מערבי של חצי האי אנטארקטיקה.
הארכיפלג משתרע בין האי טאוור בצפון לבין האי אונוור בדרום.
מצר ז'רלאש מפריד בין הארכיפלג לבין חצי האי האנטארקטי.
מצר ביסמרק מפריד בין ארכיפלג פאלמר לבין ארכיפלג וילהלם.
שטחו של ארכיפלג פאלמר – 3,448 קמ"ר; אורכו (מצפון לדרום) 178 קילומטרים; ורוחבו (ממזרח למערב) 275 קילומטרים.
שיא גובהו של הארכיפלג הוא הר פרנסיס הממוקם באי אנוור, שגובהו 2,761 מטרים מעל פני הים.
רב החובל האמריקני נתניאל פאלמר, ניווט באזור בשנת 1820.
אדריאן דה ז'רלאש, שעמד בראש המשלחת האנטארקטית הבלגית (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1899–1897), חקר את הארכיפלג בשנת 1898.
ז'רלאש נתן לארכיפלג את שמו.
ז'רלאש קרא לארכיפלג על שמו של נתניאל פאלמר.
הן ארגנטינה והן בריטניה הפעילו תחנות מחקר בארכיפלג.
ארכיפלג אלכסנדר הוא ארכיפלג באורך של כ-480 קילומטרים הממוקם בצפון אמריקה, מול החוף הדרום-מזרחי של אלסקה.
הוא מכיל כ-1,100 איים, שהם פסגות הרי החוף השקועים ויורדים באופן תלול מהאוקיינוס השקט.
תעלות ופיורדים עמוקים מפרידים בין האיים ומנתקים אותם מהיבשת.
החלק הצפוני של המעבר הפנימי מוגן באיים כשהוא מתפתל דרכם.
באיים יש חופים לא סדירים, תלולים ויערות גשם ירוקי-עד וצפופים, ורובם נגישים רק באמצעות סירה או מטוס.
הרוב המכריע של האיים הם חלק מהיער הלאומי טונגס.
על פי סדר שטח קרקע, האיים הגדולים כוללים את איי נסיך ויילס, אי צ'יצ'גאגוב, אי האדמירליות, איי בראנוב, איי רווילאגיגדו, האי קופריאנוב, איי קויואי, איי אטולין, האי דאל, וראנגל, מיטקוב, זארמבו, קוסיוסקו, קרוזוף, אנט, גרווינה ואיי יעקובי.
כל האיים מחוספסים, מיוערים בצפיפות ויש בהם שפע של חיות בר.
הר געש אדג'קומב הוא בין הנקודות הגבוהות באזור.
עמי טלינגיט וקאיגן היידה הם ילידי האזור.
תושבי הצימשיאן שנמצאו באי אנט אינם במקור מהאזור, לאחר שהיגרו לכאן מקולומביה הבריטית בסוף המאה ה-19.
קטצ'יקן וסיטקה הם הערים הגדולות על האיים.
השכונות המאוכלסות ביותר בעיירה הגדולה ביותר באזור, ג'ונו, נמצאות ביבשת, אם כי חלקים מהעיר שוכנים גם באי דאגלס, שהוא חלק מהארכיפלג.
תיירות, דייג וכריתת עצים הם הענפים העיקריים של האיים.
האירופי הראשון שפקד את הארכיפלג היה הנווט הרוסי אלכסיי צ'יריקוב בשנת 1741, שראה את חופי נויס ואיי בייקר (שניהם מול החוף המערבי של איי הנסיך ויילס), כמו גם את קרוזוף, בראנוב, צ'יצ'אגוב ואיי יעקובי.
בשנת 1774 ראה חואן חוסה פרז הרננדס את החוף הדרומי של אי דאל, ואילו חואן פרנסיסקו דה לה בודגה וקודארה נכנס למפרץ בוקארלי מול איי נסיך ויילס בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1792 ג'קינטו קאאמניו ראה את האי רווילאגגיידו ואת איי גראווינה וגילה את מצר קלרנס.
ג'ורג' ונקובר ואנשיו עשו סקר מקיף של הארכיפלג בשנת 1793 ובשנת 1794, תוך שהם ממפים את איי הארכיפלג.
תוך עשור הרוסים יחצו את מצר פריל המפריד בין איי צ'יצ'אגוב ובראנוב ובעשורים שלאחר מכן ימצאו את המצרים והמעברים המפרידים בין כמה מהאיים הגדולים האחרים.
תרשים רוסי משנת 1844 מציג את קופריאנוב שנפרדו מאי מיטקוף ואתולין, וראנגל, וורונקובסקי ואיי זארמבו נפרדים זה מזה.
הארכיפלג היה מוקד של סחר הפרוות הימי בראשית המאה ה-19. השליטה באיים עברה מרוסיה לארצות הברית עם רכישת אלסקה בשנת 1867.
על פי מילון שמות המקומות באלסקה של דונלד אורת' (עמוד 64), ארכיפלג אלכסנדר קיבל את שמו ממשאל שנערך בשנת 1867 והוא נקרא על שם הצאר אלכסנדר השני.
במפה משנת 1860 של אמריקה הרוסית (אלסקה), קבוצת האי מכונה ארכיפלג המלך ג'ורג' השלישי.
ארכיפלג צ'גוס הוא ארכיפלג בן 60 איים המחולקים ל-7 אטולים מרכזיים, בהם: אטול איי אגמוט, אטול איי סולומון, אטול פרוס באנוס והאטול הגדול ביותר, דייגו גרסיה.
האיים נמצאים בשליטת הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי ולמעשה מהווים את הארכיפלג היחיד בשליטת הבריטים, לאחר ששליטתם באיים אחרים הסתיימה.
במשך מאות שנים איי האוקיינוס ההודי נחקרו, אך האיים של צ'אגוס לא יושבו עד למאה ה-18. במאה ה-18, הצרפתים יישבו את האיים דייגו גרסיה, איי סלומון ואת אטול פרוס בנוס בעבדים שהובאו מאפריקה וממדגסקר כדי לפתוח מפעל לייצור שמן קוקוס מהעצים שרווחו באיים.
השמן שימש כדלק לתעשייה וגם כחומר גלם לייצור סבונים, אשר יוצרו במאוריציוס ויוצאו לנתיבי סחר רבים.
חלק מן העבדים עבדו במטלות הקשורות לייצור שמן הקוקוס.
מטלות כמו איסוף אגוזי קוקוס ועיבודם.
חלק נוסף עסקו בדיג, בנייה וחקלאות כדי לספק מצרכים לקיום יום יומי באי.
בתחילת המאה ה-19, במהלך מלחמות נפוליאון, עברו האיים לשליטה בריטית.
הרכב האוכלוסייה ואורח החיים לא השתנו בעיקרם עד לשנים 1964–1973. בתקופת המלחמה הקרה, הודות למיקומם האסטרטגי של האיים ובזכות מפרציהם הטבעיים, החליטו האמריקאים ובריטניה לבנות בסיס צבאי באי המרכזי דייגו גרסיה.
משהחלה בניית הבסיס הצבאי, העבירו הבריטים את התושבים, כ-1,500 עד 2,000 במספר, מהאי דייגו גרסיה לאיים אחרים באוקיינוס ההודי, למאוריציוס ולאיי סיישל.
לפני קבלת העצמאות של מאוריציוס (בשנת 1968), הבריטים ביקשו לשמור בידם את השליטה בארכיפלג צ'אגוס.
לפיכך, בשנת 1965 הם הפרידו את ארכיפלג צ'אגוס משטח מאוריציוס.
בשנת 2016 הודיעה הממלכה המאוחדת על המשך איסור החזרה לתושבי האי דייגו גרסיה שהוגלו ועל כך שהיא אינה מוכנה להעניק לאי ריבונות או להעבירו לריבונות מאוריציוס, ואינה מוכנה לנטוש את הבסיס הצבאי.
התעקשות הממלכה המאוחדת על המשך השליטה באיים מבוססת על מספר טיעונים: ראשית, לפי הממלכה המאוחדת, האי הוא כלי הגנתי אסטרטגי וחלק בלתי נפרד מההגנה על הממלכה המאוחדת וידידותיה וכמובן שמאוריציוס היא אחת מהן.
שנית, הממלכה המאוחדת התחייבה כי ברגע שלא יהיה צורך אסטרטגי הגנתי באי, הממלכה תעבירו מידית לידי מאוריציוס, אך כיום האי הוא עדיין מוצב הגנתי אסטרטגי וחשוב.
ממשלת מאוריציוס, מצידה, נאבקת על קבלת שליטה באיים.
בזכות לחץ דיפלומטי של ממשלת מאוריציוס, ב-2017 האספה הכללית של האו"ם החליטה ברוב קולות להעלות את הדיון לגבי סכסוך הריבונות בארכיפלג צ'אגוס לידי בית הדין הבין-לאומי לצדק.
בפברואר 2019 קבע בית הדין כי הממלכה המאוחדת נקטה באמצעים לא חוקיים בכך שהגלתה תושבים (למרות שהתושבים היו צאצאי עבדים שהובאו לאי על ידי צרפת ולא תושבים אותנטיים) ולאחר מכן לקחה חזקה על הארכיפלג.
בית המשפט המליץ לממלכה המאוחדת לסגור בהקדם את הבסיס הצבאי הממוקם באי דייגו גרסיה ולהשיב את הארכיפלג לחזקת מאוריציוס.
הממלכה המאוחדת מסרבת בכל תוקף לקבל את פסיקתו, ואינה מחויבת לכך.
במאי 2019, ברוב של 116 כנגד שש, החליטה האספה הכללית של האו"ם כי יש ליישם את קביעת בין הדין הבינלאומי, ולפיכך, על הממלכה המאוחדת לעמוד בתוכנית בת שישה חודשים שבה יעבירו למאוריציוס את הריבונות על האי.
ארצות הברית, הונגריה, אוסטרליה, המלדיביים וישראל הצביעו נגד התוכנית, 56 מדינות נמנעו.
איי צ'אגוס היוו את המעוז הקולוניאלי האחרון של הממלכה המאוחדת באפריקה.
ממשלת מאוריציוס הקצתה כסף ומשאבים כדי לקבל לחזקתה את האיים, ומשרד הדואר אפילו הכין בולים מיוחדים לצורך הנושא.
בהמשך, בפברואר 2022, משלחת ממאוריציוס הניפה את דגל מאוריציוס בארכיפלג.
ב-3 באוקטובר 2024, הסכימה בריטניה למסור את הריבונות בארכיפלג צ'גוס למאוריציוס, למעט הבסיס הצבאי המשותף של ארצות הברית ובריטניה בדייגו גרסיה.
ב-22 במאי 2025 ממשלת בריטניה חתמה על הסכם עם מאוריציוס, שבמסגרתו תועבר ריבונותה של בריטניה על צ'אגוס שליד מאוריציוס.
במסגרת ההסכם תחכור בריטניה את הבסיס הצבאי באי דייגו גרסיה לתקופה של 99 שנים, עם אופציה להארכה, בעלות של 101 מיליון לירות שטרלינג לשנה.
בינואר 2026, פורסם שראש ממשלת בריטניה קיר סטארמר משך את חוק איי צ'אגוס, לפיו בלונדון יוותרו על הריבונות בארכיפלג וימסרו אותם בחזרה למאוריציוס.
לפי הדיווחים, החוק לא יעלה לדיון בבית הלורדים עקב ביקורתו החריפה של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, על מסירת הארכיפלג.
אַרְכֶלַאִיס הייתה עיר בבקעת הירדן, בפרובינקיה הרומית פלשתינה פרימה.
בימינו מזוהה ארכלאיס עם ח'רבת אל-ביודאת מצפון לעיירה הפלסטינית עוג'ה א-תחתא.
בראשיתה הייתה ארכלאיס כפר שנוסד על ידי ארכלאוס, האתנארכוס של פרובינקיה יהודה ובנו ויורשו של המלך הורדוס.
ארכלאוס, שקרא לכפר על שמו, ייסד אותו כדי לשכן בו עובדים עבור מטע התמרים שלו באזור יריחו.
לאחר מותו של הורדוס, קיבלה אחותו שלומית מידי הקיסר אוגוסטוס טריטוריות ובהן גם העיר פצאליס (כיום הכפר פסאיל) בבקעת הירדן, בתחום שלטונו של ארכלאוס.
עם מותה של שלומית, בין השנים 9–12 לספירה (בזמן שארכלאוס כבר היה בגלות), היא הורישה ליוליה אוגוסטה, אשת הקיסר אוגוסטוס, את נחלותיה, כולל פצאליס וארכלאיס, שלדברי יוסף בן מתתיהו, היה שם "מטע גדול מאוד של דקלים ופריים משובח ביותר".
הסופר הרומאי פליניוס הזקן כתב בספרו "תולדות הטבע", כי ארץ יהודה מפורסמת בעצי התמר שלה, וכי אלה הגדלים בעמקים של ארכלאיס, פצאליס וליוויאס נחשבים משובחים מאד.
הגאוגרף קלאודיוס פטולמאיוס (אמצע המאה ה-2) ציין את ארכלאיס בין הערים שב"יהודה ממערב לנהר הירדן".
העיר ארכלאיס מופיעה במפת מידבא (בגבולה השמאלי), המתוארכת לסביבות 600 לספירה.
העיר מיוצגת עם כניסה שמעליה מגדל ולצדו שני מגדלים נוספים ולידם עצי תמר.
בתקופת הנוצרית הפכה העיר לדיוקסיה.
שמותיהם של שניים מבישופיה: טימותאוס, שהשתתף בשני סינודים נגד אוטיכס שנערכו בקונסטנטינופול בשנים 448 ו-449, ואנטיוכוס, שהיה בוועידת כלקדון בשנת 451.
כיום היא רשומה על ידי הכנסייה הקתולית כדיוקסיה שאינה מתפקדת עוד .
ממצאי החפירות הארכאולוגיות שנערכו באתר
חפירות בדיקה ראשונות באתר נערכו בין השנים 1986 - 1991, עיקרי הממצאים כוללים מבנה גזית מונומנטלי שהתנשא לגובה 9 מ', כנסייה ביזנטית בנויה בסגנון בזיליקה שתוארכה למחצית השנייה של המאה החמישית לסה"נ.
בכנסייה נתגלתה רצפת פסיפס צבעונית מעוטרת בדגמים גאומטריים וצמחיים, כתובת הקדשה ביוונית ושעון שמש ייחודי.
חפירות נוספות נערכו בין השנים 1994 - 1999, במטרה לאתר את גבולות היישוב בימי הבית השני.
בסיכום החפירה ניכרו ארבעה שלבי ישוב בתקופה זו: שלב א' - הקמת אחוזה חקלאית מגדל ואמת מים אשר תוארכו למאה הרביעית לפנה"ס.
שלב ב' - ייסוד כפר והסבת המגדל למבנה מגורים מפואר, שלב שתוארך לשנה 1-2 לפנה"ס.
שלב ג' - הרחבת היישוב, בניית בית מגורים מפואר ותחנת דרכים, תוארך לימיהם של שלומית בת הרודיאס (שלום) ואגריפס הראשון.
שלב ד' - חורבן היישוב היהודי עקב מאורעות המרד הגדול 66–67 לסה"נ.
כתובות על רצפת כנסייה שהתגלתה בין חורבות העיר מעידות כי היא רוצפה בפסיפסים ביזנטיים במהלך שנות ה-60 של המאה ה-6.
האתר סובל מהרס עתיקות בקנה מידה רחב ובאופן מתמשך בכל שטחו, ההרס האדיר באתר נעשה באמצעות כלים מכניים כבדים במטרה לנבור בעתיקות ולנסות להפיק מהן תועלת מסחרית.
חלק משטח האתר הוסב לשמש לבניה במסגרת הרחבות בניה של הכפר עוג'ה א-תחתא.
בינואר 2018 נערכה כתבתו של דני קושמרו מגיש תוכנית אולפן שישי בחדשות 2 ובה הוצג ההרס האדיר שבוצע באתר.
נכון לשנת 2020 הרס העתיקות באתר ממשיך ואף קטעים נוספים ממנו מוסבים לשמש לבניית מגורים.
בשנת 2025 ביצעה יחידת קמ"ט ארכיאולוגיה עבודות גידור והצבת מצלמות בחלקו המזרחי של כביש 90, לצורך שמירה על האתר.
בהמשך שנת 2025 החלה עונת חפירה ראשונה הנועדה לשימור, שחזור וחפירה ארכיאולוגית מחודשת הנועדה להפוך את האתר לקולט קהל וכן להעמיק את המחקר הקיים.
ארכיפלג ויליאם סקורסבי הוא קבוצת איים המשתרעת צפונה מגדתו המזרחית של מפרץ ויליאם סקורסבי, באדמת מק.
האיים העיקריים בקבוצת האיים הם האי ברטה, האי קולינג, איי שיהאן, והאי איילה (שהוא הגדול באיי קבוצת האיים).
בארכיפלג כ-20 איים; האיים אינם מכוסים קרח.
אורכו של הארכיפלג כ-16 קילומטרים.
איי הארכיפלג משתרעים בכיוון צפון-מזרח - דרום-מערב.
מרבית האיים בארכיפלג התגלו בפברואר 1936 על ידי אנשי סקרי דיסקברי, אשר הפליגו באוניית המחקר המלכותית ויליאם סקורסבי (RSS William Scoresby).
שמו של הארכיפלג (ושמם של האיים בו) ניתנו להם על ידי אנשי סקרי דיסקברי.
הארכיפלג נקרא על שם אוניית המחקר, שצוותה גילה אותו.