tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברחבי סרדיניה פזורים כיום בין 7,000 ל-8,000 נוראגים, ובעבר הגיע מספרם ליותר מ-20,000 וייתכן שאף קרוב ל-30,000. תפקידם של הנוראגים אינו ידוע בוודאות.
חוקרים סבורים כי נוראגים שניצבו בראשי הגבעות וכללו מגדל בלבד היו חלק מרשת של מוצבים שקיימו ביניהם קשר עין.
הנוראגים הגדולים, שכללו מערכת של מגדלים וביצורים, שימשו ככל הנראה כמרכזים חברתיים של התרבות הנוראגית שפרחה בסרדיניה והתפשטה גם לקורסיקה.
ייעודים אפשריים נוספים כוללים מקדש לפולחן דתי, מקום מגורים, מקום אספה, בסיס צבאי, או מקום מגורים לשליט הכפר.
הנוראגה הידוע והגדול ביותר בסרדיניה הוא סו נוראז'י די ברומיני (Su Nuraxi di Barumini - הנוראגה של ברומיני), שהוכרז בשנת 1997 כאתר מורשת עולמית.
הנוראגים נותרו סימן ההיכר הידוע ביותר הן של התרבות הנוראגית הקדומה והן של סרדיניה המודרנית.
נור שמס הוא מחנה פליטים פלסטינים ממזרח לעיר טולכרם, מדרום לכביש 57. מחנה הפליטים הוקם בשנת 1951 בתחומי מחנה מעצר בריטי.
בשנת 1915 הוקמה במקום תחנת הרכבת נור שמס על שלוחה של מסילת השומרון, שנסללה בשיתוף פעולה בין הטורקים לגרמנים לצורכי מלחמת העולם הראשונה.
המחנה בנוי על אתר ששימש כמחנה מעצר לאסירים פליליים בתקופת המנדט הבריטי, וישבו בו גם אסירים פוליטיים יהודים.
האסירים הועסקו בעבודות פרך במחצבות הסמוכות.
בסמוך למחנה הותקפה משאית בבעלות יהודית שעשתה את דרכה מטולכרם לשכם ב-15 באפריל 1936 על ידי פורעים ערבים.
בהתקפה נהרג אדם אחד ונפצעו שניים, והיא נחשבת לפעולה האלימה הראשונה של המרד הערבי הגדול.
לאחר מלחמת העצמאות אוכלס המחנה בפליטים פלסטינים מאזור חיפה והגליל.
במלחמת ששת הימים נמלטו חלק גדול מתושביו, אך במקומם התיישבו במקום פליטים מג'נין ומבקעת הירדן.
בעקבות הסכמי אוסלו בשנת 1995 הוגדר המחנה כשטח A, ויחד עם טולכרם עבר לשליטתה של הרשות הפלסטינית, ומאז התבססו במחנה תשתיות ותאי טרור פעילים.
בזמן האינתיפדה השנייה, במרץ 2002, שב צה"ל וכבש את המחנה.
כעבור שנה נערכה פעולה נוספת שבה רוכזו כל הגברים ממחנה הפליטים טולכרם הסמוך במחנה נור שמס לצורך חיפוש מבוקשים.
ב-2023 הפך המחנה למוקד של טרור פלסטיני בעקבות התבססות של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני במימון ותמיכה איראנית.
במחנה הוקמו מעבדות נפץ לייצור מטעני חבלה ויצאו ממנו פיגועים רבים.
ב-19 באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, כיתר צה"ל את המחנה, חשף צירי תנועה מחשש למטענים ופעל לעצור במחנה אנשי חמאס ומחבלים חמושים.
בסוף דצמבר 2023, על מנת לסכל ירי והשלכת מטענים לעבר כוחות במהלך מבצע לסיכול טרור במחנה, צה"ל חיסל שישה מחבלים ופצע שבעה, חלקם מתקיפת כטב"מ.
לאחר מספר ימים פעל צה"ל במחנה להשמדת תשתיות טרור, ומצא במחנה עשרות רבות של מטענים, כלי נשק ותחמושת.
חלק מהמטענים נמצאו סמוך לגן ילדים של אונר"א.
החל ב-19 עד 21 באפריל 2024 (במשך יותר משתי יממות) צה"ל פעל לסיכול טרור בתוך המחנה; נהרגו 14 מחבלים ונעצרו 15 מבוקשים.
ב-28 באוגוסט 2024 פתח צה"ל במבצע מחנות קיץ, מבצע רחב היקף במחנות הפליטים בשומרון, בדגש על מחנה נור שמס.
ביומיים הראשונים למבצע נהרגו כעשרה מחבלים במחנה, בהם מפקד גדודי הגא"פ מוחמד ג'אבר אבו שוג'אע.
ב-10 בפברואר 2025 נהרגה רהף אל-אשקר, בת 21, מפיצוץ מטען שהניח כוח צה"ל בפתח ביתה במחנה.
נור א-דין מסאלחה הוא פרופסור בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה של אוניברסיטת לונדון, שבבריטניה.
מסלחה גם מלמד פילוסופיה של ימי-הביניים ופילוסופיה מדינית ומשמש החל מ-2004 כעורך של כתב-העת האקדמי
מסאלחה הוא בוגר תואר ראשון במדע המדינה ויחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1979), תואר שני בלימודי המזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית (1982) ודוקטורט מבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים של אוניברסיטת לונדון משנת 1988. עבודת התזה שלו עסקה במלך פייסל הראשון והקמת עיראק המודרנית.
בשנות ה-90 לימד מסאלחה באוניברסיטת בריסטול, אוניברסיטת דרהאם ואוניברסיטת ביר זית.
בין השנים 2001 ל-2008 שימש כמרצה בכיר באוניברסיטת סנט מרי.
בשנת 2009 מונה לפרופסור מן המניין, שימש כראש התוכנית ללימודי תואר שני בדת, פוליטיקה ופתרון סכסוכים ומנהל המרכז לדת והיסטוריה באוניברסיטת סנט מרי.
בשנת 2015 מונה לפרופסור במרכז ללימודי פלסטין בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה של אוניברסיטת לונדון.
משנת 2006 הוא חבר בוועד העורכים של כתב העת Palestinian Society and History Review של אוניברסיטת חיפה.
מחקריו של מסאלחה עוסקים בנושאי הסכסוך הישראלי-פלסטיני: בבעיית הפליטים הפלסטינים, הפוליטיקה הדתית של ירושלים במבט השוואתי, ההיסטוריוגרפיה הפלסטינית והישראלית החדשה, בניית האומה הפלסטינית ותהליך השלום במזרח התיכון.
מסאלחה גם חוקר ומלמד פילוסופיה ותאולוגיה, בין השאר את הפילוסופיה של הרמב"ם ואת הפונדמנטליזם האיסלאמי המודרני.
מסאלחה פרסם שורה של מאמרים וספרים על הנכבה, אותה חקר מנקודת המבט היסטוריוגרפית.
לטענתו, הנכבה גרמה לשבר דרמטי בהמשכיות המיקום והזמן ההיסטוריים בהיסטוריה הפלסטינית.
לדעתו, הנכבה גרמה שינוי בלתי הפיך בחייהם של הפלסטינים ברמה האינדיבידואלית והלאומית, והיא ממשיכה להגדיר את חייהם, ולהבנותם היא מונעת מהם את הזכות לעצמאות ולמדינה משלהם, וכתוצאה של כך מתייחסים אליהם כאל "פליטים" וכ"בעיה הומוניטרית", המזכה אותם בתמיכה מארגונים בינלאומיים או כ"בעיה כלכלית", הדורשת פתרון באמצעות סכמות של תעסוקה.
מסאלחה סבור כי הזיכרון של האירועים הטראומטיים של 1948 ממשיך להיות מרכזי בחיי הפלסטינים, במיוחד מאחר שמיליוני פלסטינים ממשיכים לחיות תחת כיבוש ובגולה.
מסאלחה ואינטלקטואלים אחרים ביקרו את התעלמותו של בני מוריס מ"חשיבת טרנספר" שאפיינה את ההנהגה הציונית עוד לפני מלחמת העצמאות.
מוריס אישש טענה זו בעקבות הביקורת והסכים עם מסאלחה שרוב המנהיגים הציוניים בזרם המרכזי עסקו באפשרות זו בצורה מסוימת בעשורים הראשונים של התנועה הציונית, אף שעד לפרסום מסקנות ועדת פיל העיסוק בנושא הוצנע.
מוריס, עם זאת, טען שהשפעתה של חשיבה כזו על מדיניותה של התנועה הציונית אינה חד-משמעית.
נור א-דין מחמוד היה קצין עיראקי ממוצא כורדי ששימש כמפקד חיל המשלוח העיראקי במלחמת העצמאות, מפקדם מטעם הליגה הערבית של כלל הצבאות הפולשים למדינת ישראל במלחמת העצמאות, וכן כראש ממשלת עיראק למספר שבועות ב-1952 ו-1953.
בשנת 1948 היה בדרגת לואא' המקבילה לדרגת אלוף בצה"ל, ושימש כמפקד דיוויזיה 1 של הצבא העיראקי.
הנהגתה של עיראק הובילה קו קיצוני כנגד הקמת מדינת ישראל ושליטי עיראק תיאמו את פלישת מדינות ערב לשטח המדינה החדשה.
את ההכנות הוביל קצין אחר בדרגת לואא' בשם איסמעיל ספואת, אך משפרצה המלחמה מונה מחמוד למפקד הכוחות הפולשים.
מחמוד נשא בתואר "מפקד הצבאות הפולשים בפועל", כאשר בתואר "מפקד הצבאות הפולשים" נשא עבדאללה הראשון, מלך ירדן.
ב-8 במאי נפגש מחמוד עם עבדאללה, על מנת להכין את הכוחות ללחימה, ולאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל פלשו מדינות ערב לשטח המדינה החדשה.
למעשה, לא היה לכוחות הפולשים פיקוד אחיד, ופיקודו של מחמוד היה פורמלי בלבד, והוא לא שלט בפועל בניהול הקרבות.
על חיל המשלוח העיראקי פיקד בפועל זעים טאהר אל-זביידי ועל הכוח העיראקי הממוכן פיקד עקיד מוחמד רפיק עארף.
חיל המשלוח העיראקי כשל במשימותיו, ולא הצליח להשתלט על האזורים אותם יועד לכבוש, באזור בית שאן ועפולה בעקבות כישלונו במהלך הקרב על קיבוץ גשר במאי 1948. עם זאת, הצליח לבלום את הסתערות כוחות צה"ל על ג'נין במהלך הקרב על ג'נין.
ב-1949, לאחר סיום המלחמה, הוחזר חיל המשלוח לעיראק.
בשנת 1952 שימש מחמוד כרמטכ"ל הצבא העיראקי.
בנובמבר 1952 התפטרה ממשלת עיראק, בעקבות מהומות סטודנטים, והעוצר עבד אל-אילה הטיל על הפוליטיקאי הוותיק ג'מיל אל-מדפעי להקים ממשלה, אך הוא כשל בנסיונותיו.
ב-23 בנובמבר 1952 מינה עבד אל-אילה את מחמוד לראש ממשלה.
מחמוד דיכא את המהומות ביד קשה.
ממשלתו של נור א-דין נועדה מלכתחילה להיות ממשלת מעבר קצרת ימים, והוא עצמו לא היה בעל שאיפות פוליטיות, פרט לשאיפה לשמר את שלטון בית המלוכה ההאשמי, לו היה נאמן.
במסגרת זו הוטלה הרכבת הממשלה על אל-מדפעי, ששב והחליף את מחמוד כראש ממשלה ב-29 בינואר 1953.
אסייה נור פטהאולו וזירוגלו (בטורקית: Asiye Nur Fettahoğlu Veziroğlu; נולדה ב-12 בנובמבר 1980) היא שחקנית טורקייה ילידת גרמניה.
היא הייתה ידועה מספר שנים בשם הנישואין שלה "נור אייסאן", אבל אחרי שהתגרשה, היא חזרה לשם הלידה שלה.
פטהאולו נולדה ב-1980 בעיר דיסבורג שבגרמניה לפטמה וסינאן פטהאולו כאחת מחמשת ילדיהם.
היא למדה בתיכון Beşiktaş Lisesi ואז עברה ללמוד באוניברסיטת Haliç וסיימה את לימודיה עם תואר בעיצוב אופנה.
היא עבדה זמן קצר בתור מגישת חדשות לחדשות פיננסיות בערוץ Sky Türk.
ב-2011 החלה לגלם את מאהידווראן סולטאן בסדרת הטלוויזיה המצליחה "הסולטאן".
שנה כותרת תפקיד הערות 2007 Gönül Salıncağı איילין אריסוי סדרת טלוויזיה 2007 Benden Baba Olmaz טולאי סנק סדרת טלוויזיה 2008 אהבה אסורה פייקר יוראוגלו סדרת טלוויזיה 2011 עמק הזאבים: פלסטין סימון סרט 2014-2011 הסולטאן מאהידווראן סולטאן סדרת טלוויזיה
תפקיד ראשי 2011 Gişe Memuru קאדין סרט 2014-הווה Hayat Yolunda ספק גונאי סדרת טלוויזיה
נור אינייאט חאן (Noor-un-Nisa Inayat Khan; 1 בינואר 1914 – 13 בספטמבר 1944) הייתה סופרת צרפתייה ממוצא הודי, ששירתה כסוכנת של מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית (SOE).
היא פעלה בצרפת הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה, נעצרה על ידי הגרמנים והוצאה להורג.
בעבור שירותה עוטרה לאחר מותה בעיטור צלב ג'ורג'.
אינייאט חאן נולדה בסנקט פטרבורג שברוסיה, הבכורה במשפחה בת ארבעה ילדים.
אביה חזראט אינייאט חאן, שהיה צאצא למשפחה הודית מוסלמית מיוחסת (צאצא בין השאר לשליטי ממלכת מייסור במאה ה-18), היה מוזיקאי ומורה לסופיות.
אמה, המשוררת אמינה בגום (שמה במקור היה אורה מינה ריי בייקר) הייתה אמריקאית במוצאה.
חודשים אחדים לאחר לידתה עקרה משפחתה ללונדון שבבריטניה.
אינייאט חאן למדה בפריז פסיכולוגיה של הילד בסורבון ומוזיקה בקונסרבטואר של פריז והחלה לעסוק בכתיבת שירה וסיפורים לילדים.
באביב 1940, לאחר פלישת גרמניה לצרפת, נמלטה משפחתה לבורדו ומשם לבריטניה.
למרות שהושפעה מההשקפות הפציפיסטיות של אביה החליטו אינייאט חאן ואחיה וילייאט להתגייס למלחמה נגד גרמניה הנאצית.
במכתב שכתבה הביעה תקווה שההודים יצטיינו בלחימה במלחמה זו, על מנת שכך ייבנה גשר בינם לבין העם הבריטי.
בנובמבר 1940 התגייסה לחיל העזר האווירי לנשים.
היא עברה אימונים כאלחוטאית והתנדבה לקצונה.
בהמשך, בזכות השפה הצרפתית שבפיה, שנות חייה בצרפת והכשרתה כאלחוטאית גויסה אינייאט חאן למחלקה F שבמנהלת המבצעים המיוחדים, שתחום פעולתה היה צרפת.
בפברואר 1943 החלה באימונים בבסיסי הדרכה שונים של המנהלת.
במהלך אימוניה אימצה את השם "נורה בייקר".
למרות שחוות הדעת על התאמתה לתפקיד היו מעורבות היא נשלחה לצרפת לאחר תקופה קצרה, כשאימוניה חלקיים בלבד, וזאת בשל המחסור באלחוטאים שם.
בליל ב-16 ביוני 1943 הגיעה אינייאט חאן לצרפת הכבושה במטוס קל מדגם לייסנדר, שנחת במנחת מאולתר בצפון צרפת.
שם הקוד שניתן לה היה מדלן ושם הכיסוי שתחתיו פעלה היה ז'אן-מארי רנייה.
היא עשתה את דרכה לפריז והצטרפה לרשת הריגול שכינויה היה "רופא" (Physician).
בחודש ומחצה שלאחר מכן עצר שירות האס דה הגרמני את כל מפעילי האלחוט של רשת רופא למעט אינייאט חאן וכן פעילים רבים אחרים של הרשת.
היא נותרה האלחוטאית היחידה בפריז והוסיפה לשדר מסרים מהסוכנים הנותרים של הרשת.
לדברי מפקד מחלקה F היא גם דחתה הצעה לעזוב את צרפת ולשוב לבריטניה.
היא פעלה בתנאים קשים, כשהיא עוברת ממסתור אחד לשני תחת מצוד גרמני מלווה במכשירי איכון שידורי רדיו, שהלך והתהדק סביבה.
ב-13 באוקטובר 1943 נעצרה אינייאט חאן על ידי האס דה, כנראה בעקבות הלשנה.
היא נאבקה קשות בעת המעצר ולכן הוגדרה כעצירה מסוכנת.
היא הוחזקה במטה הארגון בפריז ונחקרה, אך לפי עדות של אחד מחוקריה לאחר המלחמה לא מסרה מידע כלשהו וסיפרה לגרמנים שקרים בלבד.
עם זאת, ממסמכים שניהלה בניגוד להנחיות ונתפסו אצלה למדו הגרמנים די על מנת להמשיך לשלוח מסרים לבריטניה כביכול בשמה.
עקב כך נחשפו ונעצרו על ידי הגרמנים מספר סוכנים אחרים של SOE.
אינייאט חאן ניסתה פעמיים לברוח מהמעצר בפריז.
לאחר ניסיון הבריחה השני, בנובמבר 1943, שכמעט והצליח, היא הועברה לכלא בעיר פפורצהיים בגרמניה.
במשך עשרת החודשים הבאים היא הוחזקה שם בבידוד בתנאים קשים כשהיא אסורה רוב הזמן בשלשלאות בידיה וברגליה.
מנהל הכלא העיד לימים שלכל אורך אותה תקופה היא עמדה בסירובה למסור מידע כלשהו.
היא הצליחה להעבירה לאסירה אחרת מסר אודות זהותה שלה.
ב-11 בספטמבר 1944 הועברה אינייאט חאן ביחד עם יולנדה ביקמן ועוד שתיים סוכנות אחרות של בעלות הברית שנתפסו למחנה הריכוז דכאו.
ככל הנראה ב-13 לחודש הוצאו ארבע הנשים להורג באמצעות יריות בעורפיהן.
קיימת טענה שאינייאט חאן הוכתה מכות קשות לפני שנורתה ושהן שגרמו למותה.
אפשר שהיא גם עברה תקיפה מינית.
לאחר המלחמה חקרה מנהלת המבצעים המיוחדים אודות גורלה של אינייאט חאן.
עובדת הוצאתה להורג התבררה על פי עדויות של גרמנים ששירתו במחנה דכאו.
ב-1946, בעת שעוד הוגדרה כנעדרת, הוענק לאינייאט חאן ציון לשבח.
בשנת 1949 היא עוטרה לאחר מותה בעיטור צלב ג'ורג' - העיטור האזרחי הבריטי הגבוה ביותר, כהערכה לאופן שבו נשאה בשליחותה ולהתנהגותה במהלך מעצרה.
היא עוטרה גם בעיטור צלב המלחמה הצרפתי.
שמה של אינייאט חאן הונצח באנדרטת נעדרי חילות האוויר בבריטניה וכן על גבי האנדרטה לסוכני מנהלת המבצעים המיוחדים שנפלו בצרפת, הניצבת בוואלאנסה (Valençay) שבצרפת.
לוח זיכרון על שמה נקבע במוזיאון באתר מחנה דכאו.
בנובמבר 2012 נחנכה בלונדון פרוטומת ארד של אינייאט חאן, שהוצבה בקרבת הבית בו גרה.
במרץ 2014 הפיק הדואר המלכותי הבריטי בול לזכרה.
שתי ביוגרפיות של אינייאט חאן ראו אור ב-1988 וב-2006, כמו גם שני רומנים המבוססים על חייה.
סיפורה הובא גם במסגרת ארבעה ספרים שיצאו לאור אודות סוכני ה-SOE.
מיני-סדרה טלוויזיונית ודרמה תיעודית אודות אינייאט חאן הופקו בשנת 1979 וב-2013, בהתאמה.
ב-2015 שידר ה-BBC תוכנית תיעודית אודותיה.
נוּר אֶל-עֵין (בערבית מצרית: نور العين, תעתיק מדויק: נוּרֶ (א)לְעֵין; בעברית: "אור העין") הוא אלבום מוזיקת פופ ערבית של הזמר המצרי עמר דיאב שיצא לאור ב-1996. אלבום זה הוא האלבום שהצליח ביותר מבין אלבומיו של הזמר.
האלבום פורסם בשנת 1996 וזכה להצלחה הן במזרח התיכון והן בשאר העולם.
הוא היה האלבום הנמכר ביותר באותה תקופה מבין שאר האלבומים של אמנים מזרח-תיכוניים.
שיר הנושא באלבום, חביבי יא נור אל-עין ("אהובי אור העין"), זכה להצלחה בינלאומית, בין היתר, בפקיסטן, הודו, ברזיל, איראן, אפגניסטן, ארגנטינה, צ'ילה, צרפת, ודרום אפריקה.
גרסת הרמיקס של השיר זכתה לפופולריות רבה ברחבות ריקודים באירופה.
הווידאו קליפ שהופק עבור השיר יחד עם להקת עַאלַם אֶל-פַן (عالم الفن) היה אחת ההפקות המפוארות והיקרות ביותר במזרח התיכון באותם ימים.
האלבום הוכר בפרסי המוזיקה העולמיים כאלבום הנמכר ביותר במזרח התיכון בשנת 1996.
עַאיזִין יְעֵ'ירוּכּ (عايزين يغيروك; רוצים לשנותך) (05:52)
נורבאנו סולטאן (טורקית עות'מאנית: نور بانو سلطان; 1525 - 7 בדצמבר 1583) הייתה האסקי סולטאן של האימפריה העות'מאנית כבת זוגו הראשית של הסולטאן סלים השני (שלט 1566–1574), אשתו החוקית, כמו גם ולידה סולטאן כאמו של הסולטאן מוראט השלישי (שלט 1574–1595).
היא הייתה אחת הדמויות הבולטות ביותר בתקופת "סולטנות הנשים".
תיאוריות סותרות מייחסות לה מוצא ונציאני, יהודי או יווני.
ייתכן ששם הלידה שלה היה ססיליה ונייר-באפו, רחל או קלץ קרטנו.
בהיסטוריה העות'מאנית ישנן רק שתי נשים שהיו נשואות באופן חוקי לבני זוגן הסולטאנים לאחר שהשתחררו מעבדות - הורם סולטאן ונורבאנו סולטאן.
ישנן מספר תיאוריות אודות השורשים האתניים של נורבאנו:
ההיסטוריון הטורקי אהמט רפיק האמין שהיא ממוצא יהודי, וכך גם כמה היסטוריונים טורקיים.
בשנת 1900 טען אמיליו ספאני כי היא ונציאנית, בתם של ניקולו ונייר ויולנטה באפו, שנחטפה מפארוס כשנלכדה על ידי האדמירל העות'מאני ברברוסה במלחמה העות'מאנית-ונציאנית השלישית.
היא עצמה, הייתה אומרת לעיתים קרובות שהיא ממוצא ונציאני, אך מעולם לא סיפרה על משפחתה.
ההיסטוריון בנימין ארבל, במחקרו מ-1992, הטיל ספק בהשערה בדבר מוצאה הוונציאני.
לדידו, התיאוריה הסבירה ביותר היא שהיא הייתה יוונית מקורפו בשם קלץ קרטנו.
נורבאנו סולטאן נולדה בשנת 1525, היא הייתה בתו של ניקולו ונייר.
בשנת 1537 היא נלכדה על ידי ברברוסה, במהלך המסע הוונציאני, ונלקחה לאימפריה העות'מאנית.
נורבאנו, שבלטה בארמון ביופייה ובתבונתה יוצאת הדופן, נשלחה בשנת 1543 לקוניה, כיתר נשות ההרמון של שהזאדה סלים, ושנה לאחר מכן ילדה את בתם הראשונה, שאה סולטאן, בשנת 1545 ילדה את איסמיהאן סולטאן וב-4 ביולי 1546 ילדה את בנה היחיד שהזאדה מוראט, שלימים יהפוך לסולטאן האימפריה.
נורבאנו הפכה לבת הזוג המועדפת ביותר על שהזאדה סלים (שהפך לסולטאן העות'מאני כסלים השני בשנת 1566), ולאמו של שהזאדה מוראט (מוראט השלישי לעתיד, יליד 1546).
בזמן שבן זוגה סלים היה עדיין שהזאדה, נורבאנו הייתה ראש ההרמון הנסיכי שלו במניסה.
לאחר שהפך לסולטאן, סלים התיר לאשתו האהובה, האסקי נורבאנו, להישאר בארמון טופקאפי לאורך כל תקופת שלטונו, כפי שעשה קודמו (סולימאן המפואר).
גם אחרי שסלים התחיל קשרים עם פילגשות אחרות, נורבאנו נשארה האישה המועדפת עליו בשל יופייה והאינטליגנציה שלה.
כאמו של יורש העצר, היא שימשה כיועצת לבעלה.
סלים השני התייעץ עם נורבאנו בנושאים שונים גם משום שכיבד את שיקול דעתה.
השגריר הוונציאני ז'קופו סורנזור דיווח: "נאמר כי ההאסקי אהובה מאוד ומכובדת על ידי הוד מלכותו הן בגין יופייה הרב והן בגין היותה אינטליגנטית בצורה בלתי רגילה".</blockquote>היא הפכה לאישה עם השפעה אדירה.
על פי כמה מקורות (בעיקר מקורות ונציאניים), השפעתה הייתה כזו שנורבאנו סולטאן ניהלה למעשה את הממשלה לצד הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה.
האימפריה העות'מאנית הייתה רחוקה מלהיות יציבה בצמרת, ועימותים על כס המלוכה היו נפוצים.
זה לא היה יוצא דופן עבור המפסיד בתחרויות כאלה שכל משפחתו תיהרג יחד איתו כדי למנוע אתגרים עתידיים.
נורבאנו סולטאן הייתה נחושה, עם זאת, שכאשר יגיע הזמן שבנה יחליף את אביו, שום דבר לא יפריע לכך.
כאשר הסתיים שלטונו של סלים השני בשנת 1574, קיבלה האסקי נורבאנו סולטאן קצבה בת 1,100 אקצ'ה ליום, ואילו בנות זוגו האחרות של סלים, קיבלו קצבה יומית של 40 אקצ'ה בלבד.
שהזאדה מוראט נשלח לכהן כמושל מניסה שעל חוף הים האגאי והיה שם כאשר הסולטאן סלים השני נפטר בשנת 1574. נורבאנו לא סיפרה לאיש על מותו והסתירה את גופתו של בעלה בקופסת קרח.
היא שלחה לבנה שבמניסה הודעה שיגיע מיד לבירה.
בכל אותה העת אף אחד לא ידע כי הסולטאן מת.
מותו הוכרז בפומבי רק לאחר 12 ימים, כאשר מוראט בנה הגיע לארמון.
בנה הפך לסולטאן מוראט השלישי ונורבאנו הפכה לולידה סולטאן, המעמד הגבוה ביותר שאישה הייתה יכולה למלא באימפריה העות'מאנית.
בניגוד לקודמתה הורם סולטאן, הסולטאן סלים בעלה נפטר לפניה והיא נהנתה מכוח מוחלט עד מותה ב-1583, אם כי ככל הנראה לא התגוררה בארמון לאחר מותו של סלים השני.
כספיה של נורבאנו, שהגיעו לסכומים גבוהים, נחשבים כמדד לכוח זה.
כוולידה סולטאן הוקצו לה 2,000 מטבעות מדי יום.
נורבאנו סולטאן התפרסמה בזקנתה בזכות היחסים שלה עם אשת בנה ספייה סולטאן.
כפי שאמרה ספייה סולטאן, "ראיתי את נורבאנו לראשונה באמצע שנות הארבעים לחייה, אך למרות גילה המתקדם, היא הייתה האישה הכי יפה שראיתי מעודי".
נורבאנו הפכה לוולידה סולטאן, בהיותה אימו של מוראט השלישי, ובשל אדישותו של הסולטאן סלים לעבודות השלטון, היא ניהלה למעשה את הממשלה יחד עם חתנהּ ואבי נכדיה, הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה.
המתווכת שלה בעולם מחוץ להרמון הייתה הקירה שלה, אסתר חאנדאלי.
נורבאנו סולטאן השתמשה בקירה היהודייה אסתר חאנדאלי לקידום האינטרסים האישיים שלה ועמדה בקשר פיננסי עם הדוכס מנקסוס, דון יוסף נשיא.
ייתכן שהשמועה על מוצאה היהודי מקורה במערכת היחסים הזו.
מידע נרחב נמצא בדיווחי השליח על הקשר הדיפלומטי הפוליטי ההדוק של נורבאנו סולטאן עם הוונציאנים.
בשנת 1583 הסכים הסנאט בוונציה לשלוח לה מתנה בשווי 2,000 מטבעות זהב ונציאני על שירותיה.
על פי דיווח אחר, היא מנעה את התקפה על כרתים והזהירה את מפקד הצי העות'מאני בים התיכון, אולוץ' עלי פאשה , מפני פתיחת מלחמה עם וונציה.
נורבאנו התכתבה עם המלכה קתרין דה מדיצ'י הצרפתית.
מקורות ונציאניים הם הפוריים ביותר בתיאור נורבאנו סולטאן כאישה שמעולם לא שכחה את מוצאה הוונציאני.
לפי הדיווחים, היא שמרה על קשרים עם ונציה באמצעות צ'יראנה המשרתת שלה.
זו עמדה במגע קבוע עם מועצת העשרה בוונציה שהעניקה לה קצבה כסוכנת מטעמהּ.
במהלך תשע שנות כהונתה (1574–1583) הייתה מדיניותה פרו-ונציאנית במידה שעוררה עליה את שנאת הרפובליקה של גנואה.
יש שסברו שהיא הורעלה על ידי סוכן גנואזי.
נורבאנו נפטרה בארמונה באיסטנבול ב-7 בדצמבר 1583, בתקופת שלטון בנה מוראט השלישי.
היא נקברה ליד סלים השני בתורבה שלו בחצר איה סופיה, ובכך הפכה לאשת הסולטאן הראשונה שזכתה למנוחות ליד בן זוגה.
נורבאנו סולטן זכתה לכבוד רב לא רק במהלך חייה אלא גם לאחר מותה.
בניגוד למקובל שהסולטאנים נותרו בארמון במהלך מסע ההלוויה, ליווה מוראט השלישי את גופת אמו, הולך וגם בוכה, עד למסגד פאתיח שבו היה אמור להיקרא טקס הקבורה שלה.
המסגד הסולטאני הרחוק ביותר מהארמון הקיסרי, כלומר מסגד פאתיח, הוקצה לטקס ההלוויה.
בחירה זו לא רק אפשרה לרבים להצטרף לתפילה לעילוי נשמתה של נורבאנו סולטאן ולציין את הכבוד הדתי שהעניקו לה תושבי בירת האימפריה.
לפני מותה של נורבאנו הצהיר פאולו קונטאריני, השגריר הוונציאני, מהארמון העות'מאני: "כל הטובות והרעות מגיעות מהמלכה האם".
כשנורבנו מתה בדצמבר 1583, יורשו של קונטריני דיווח במילים אלה: "היא סיכלה את שאיפותיהם של אחרים.
עם זאת, כולם מודים באופן כללי שהיא הייתה אישה טובה, אמיצה ומשכילה".
נוראפ (בהונגרית: Nóráp) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בנוראפ מספר התושבים נמצא בירידה.
בנוראפ חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
נורא אל-מטרושי היא אסטרונאוטית אמירתית.
היא תעבור הכשרה בקבוצת האסטרונאוטים ה-23 של נאס"א לתפקיד מומחית משימה בינלאומית.
היא בעלת תואר ראשון בהנדסת מכונות מאוניברסיטת איחוד האמירויות הערביות, ועובדת כמהנדסת בחברה הלאומית לנפט באיחוד האמירויות.
היא חברה באגודה האמריקאית להנדסת מכונות.
היא התמודדה באולימפיאדה הבינלאומית למתמטיקה 2011 באמסטרדם, בה הגיעה למקום הראשון.
ב-21 באפריל 2021 הכריז ראש ממשלת איחוד האמירויות מוחמד בן ראשד אאל מכתום כי שני אסטרונאוטים נוספים מהאמירויות יטוסות לחלל: נורא אל-מטרושי ומוחמד אל-מולא.
שני האסטרונאוטים הקודמים שסיימו את הכשרתם היו הזאע אל-מנסורי שהמריא לחלל למשימה בת 8 ימים וסולטאן א-ניאדי שטס לחלל לחצי שנה במרץ 2023.
נוראדין איברהים פאשה (נקרא גם נוראדין איברהים קוניאר) (בטורקית: Nureddin İbrahim Paşa; 22 בנובמבר 1873 - 18 בפברואר 1932) היה קצין בכיר בצבא העות'מאני ואחד ממובילי מהפכת הטורקים הצעירים.
פיקד תקופה מסוימת על הצבא העות'מאני במערכה במסופוטמיה והנהיג את הניצחון הטורקי במצור על כות.
היה מפקד ארמייה במהלך מלחמת יוון–טורקיה והצטרף לכוחות המהפכה בתקופת מלחמת העצמאות של טורקיה.
הואשם מספר פעמים בביצוע פשעי מלחמה בתקופת המאבק ביוונים ורק חברותו עם מוסטפא כמאל אטאטורק מנעה את העמדתו לדין.
נוראדין נולד ב-1873 בעיר הטורקית בורסה לאיברהים פאשה שהיה קצין בדרגת "מוסיר" (בטורקית: Müşir - דרגה מקבילה לפילדמרשל).
ב-1890 הצטרף ל"אקדמיה העות'מאנית הצבאית" ברובע פנגלטי (Pangaltı) שבאיסטנבול וסיים אותה ב-1893.
עם סיום האקדמיה גויס נוראדין לשירות בצבא העות'מאני כקצין רגלים בדרגת "מולאזם-ת'אני" (בטורקית: Mülâzım-ı Sani - דרגה מקבילה ללוטננט משנה).
הוא הוצב תחילה בבטליון הרגלים ה-40 ולאחר תקופה קצרה הועבר למטה הארמייה הראשונה .
בתחילת 1895 הועלה לדרגת "מולאזם-אוול" (בטורקית: Mülâzım-ı Evvel - דרגה מקבילה ללוטננט) ובשלהי אותה שנה הועלה לדרגת יוזבאשי (בטורקית: Yüzbaşı - דרגה מקבילה לקפטן).
במהלך שרותו בארמייה הראשונה מונה נוראדין למזכירו האישי של מפקד הארמייה אדהם פאשה וב-1897 השתתף עם הארמייה בבמלחמה היוונית-עות'מאנית ולאחר סיומה מונה לראש המבצעים של מפקדת הארמייה.
ב-1898 סיים את שירותו בארמייה ומונה למזכיר הצבאי של הסולטן עבדול חמיד השני.
ב-1901 הועלה לדרגת "בינבאשי" (בטורקית: Binbaşı - דרגה מקבילה למייג'ור) ובאותה שנה עבר למפקדת משמר הגבול בגבול עם בולגריה.
ב-1902 הועבר למפקדת משמר הגבול בגבול עם מקדוניה.
ב-1907 הועבר למפקדת הארמייה השלישית שישבה בסלוניקי ובאותה שנה הועלה לדרגת "קיימאקם" (בטורקית: Kaymakam - דרגה מקבילה ללוטננט קולונל) וב-1908 הועלה לדרגת "מיראלאי" (בטורקית: Miralay - דרגה מקבילה לקולונל).
ב-1908 התחוללה בטורקיה מהפכת הטורקים הצעירים שהציבה את נוראדין ואביו משני צידי המתרס.
בעוד שהאב נשאר נאמן למסגרות הישנות של הצבא, הצטרף נוראדין למועצת האיחוד והקידמה.
במסגרת הרפורמה שנערכה בצבא לאחר ההפיכה ב-1909, הורד נוראדין לדרגת "בינבאשי" והוצב ביחידות המילואים של הארמייה הראשונה ומונה למושל מחוז קוצ'וקצ'מצ'ה שבאיסטנבול.
ב-1910 הוחזר נוראדין למסלול הצבאי ומונה לסגן מפקד רגימנט הרגלים ה-77 ובהמשך אותה שנה מונה למפקד הבטליון הראשון של רגימנט הרגלים ה-83. ב-1911 הוצב בקורפוס ה-14 ונשלח להילחם במורדים בתימן ואף זכה לענוד בחזרה את דרגת ה"קיימאקם".
ב-1913, כשחזר מהמערכה בתימן, מונה למפקד של רגימנט הרגלים ה-9 איתו נלחם בשלהי מלחמת הבלקן הראשונה.
באותה תקופה היה חלק משיתוף פעולה שנרקם בין הכוחות הטורקים וכוח משימה גרמני שהוביל אוטו לימן פון זאנדרס.
באפריל 1914 (עוד לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה) מונה נוראדין לפקד על הדיוויזיה הרביעית.
באפריל 1915 מונה נוראדין לפקד על זירת המערכה במסופוטמיה כמחליפו של המפקד הקודם סולימאן אסקרי ביי שנפל במערכה.
בתקופת המינוי ובחודשים הבאים נאלצו כוחותיו של נוראדין לסגת צפונה במעלה נהר החידקל תוך תבוסה בסדרה של קרבות אל מול הכוחות הבריטים וביניהם קרב עמארה, קרב נאסריה וקרב א-סין.
רק בקרב קטסיפון, שמבואות בגדאד, הצליחו נוראדין וכוחותיו, בשלהי 1915, לבלום את ההתקדמות של הבריטים.
את חוסר ההכרעה בקרב קטסיפון הפך נוראדין להצלחה בכך שהורה לכוחותיו לרדוף אחר הכוחות הבריטים שנסוגו לעיר כות.
לאחר שהניסיון הטורקי לכבוש את כות לא צלח הטיל נוראדין מצור על כות בה התבצרו חיילי הדיוויזיה השישית "פונה" ובראשם מפקד הדיוויזיה צ'ארלס טאונסנד.
בדצמבר 1915 מונה קולמר פון דר גולץ למפקדו של נוראדין ובתחילת 1916 הוחלף נוראדין על ידי חליל כות שהיה המפקד בפועל של המצור על כות.
לאחר החלפתו מונה נוראדין למפקד הדיוויזיה התשיעית ובהמשך מונה למפקד הארמייה השלישית.
בשלהי 1916 עזב נוראדין את זירת מסופוטמיה ומונה למפקד הצבאי של מחוזות אנטליה ומוגלה בטורקיה.
במסגרת תפקידו זה הקים את הקורפוס ה-21 ומונה למפקד קורפוס זה שמפקדתו הוקמה בעיר איידין שלייד איזמיר.
בשלהי 1918 מונה נוראדין לסגן מושל וילאייט איזמיר (ששלט על מזרח טורקיה האסייתית).
עם סיום מלחמת העולם הראשונה מונה נוראדין למושל וילאייט איזמיר ולמפקד הקורפוס ה-17 .
בתחילת 1919 התכוון נוראדין לעבור לאיסטנבול כמפקד הקורפוס ה-25 שמרכזו היה באיסטנבול.
זמן קצר לאחר המינוי פרצה מלחמת יוון–טורקיה שהחלה בפלישת צבא יוון לאיזמיר ונוראדין הוחזר לתפקידו הקודם כדי להתמודד עם הפלישה ועם כיבוש איזמיר וסביבתה.
מלחמת העצמאות של טורקיה פרצה לאחר שמדינות רבות לטשו עיניים לטורקיה מתוך רצון לנגוס שטחים ממנה.
ב-1920 מונה נוראדין למפקד הארמייה המרכזית שנבנתה על ידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה במסגרת הרה-ארגון של הצבא.
כמפקד כוח זה התמודד נוראדין במערכות שונות.
בשלהי 1920 ניהלה האספה הלאומית בראשות מוסטפא כמאל פאשה משא ומתן עם הכורדים בנוגע לשוויון ולמתן זכויות לכורדים.
לאחר כישלון השיחות הורה אטאטורק לנוראדין לדכא את התסיסה הכורדית.
בפברואר 1921 הוביל נוראדין כ-3,000 מחיילי הארמייה המרכזית למזרח אנטליה כדי לפעול כנגד ההתנגדות הכורדית.
הקרבות מול הכורדים התנהלו עד יוני 1921 אז דיכא נוראדין את המרד באכזריות רבה.
אכזריות זו הובילה את האספה הלאומית להחלטה לשחרר את נוראדין מתפקידו ולהעמידו למשפט.
המשפט התבטל לאחר התערבותו של מוסטפא כמאל.
ההתנכלות של העות'מאנים המוסלמים ליוונים הנוצרים שחיו בטורקיה החלה עוד ב-1914 ונמשכה במהלך מלחמת העולם ולאחריה.
במסגרת התנכלות זו ביצעו הטורקים גירושים, משפטים, מעשי שוד, הוצאות להורג ורציחות.
ביוני 1921 הורתה הממשלה הטורקית לנוראדין ולארמייה המרכזית שבפיקודו לגרש את היוונים מאזור החוף מערבי של אנטליה לפנים הארץ.
חיילי הארמייה ביצעו את ההוראה בבורטליות רבה שהביאה למותם של רבים מהמגורשים.
בגלל אחריותו לפעולה זו החליטה האספה הלאומית להשעות את נוראדין מתפקידו ולהעמידו למשפט אך זה בוטל על ידי מוסטפא כמאל פאשה.
ביוני 1922 מונה נוראדין למפקד הארמייה הראשונה של צבא טורקיה (תחת פיקודו של איסמט אינני) ובהמשך אותה שנה הועלה לדרגת "פריק" (בטורקית: Ferik - דרגה מקבילה למייג'ור גנרל).
בספטמבר אותה שנה הוביל נוראדין את הארמייה לקרב האחרון במלחמת יוון–טורקיה במהלכו כבשו את איזמיר בה התרכז הצבא היווני הנסוג וכן אזרחים יוונים רבים ונוראדין מונה למושל הצבאי של העיר.
במסגרת תפקידו זה הביא למותו, בלינץ', של הארכיבישוף האורתודוקסי של העיר קריסוסתומוס קלפתיס .
כיבוש העיר עצמה התאפיין במעשי טבח בחיילים ובאזרחים היוונים ובמסגרת זו הועלה באש הנמל של איזמיר .
שרפה זו האיטה את נסיגת היוונים לאוניות המילוט ואיפשר לטורקים להמשיך לטבוח ביוונים.
סיום המלחמה הרשמי היה עם חתימת שביתת הנשק של מודניה.
בשלהי 1922, לאחר השתלטות על כל אנטליה, הלביש נוראדין כ-3,000 מחייליו בבגדים אזרחיים ושלח אותם להשתלט על נקודות מפתח באיסטנבול שהייתה בשליטת בריטניה וצרפת.
מצב זה נמשך עד יולי 1923 אז נחתם הסכם לוזאן והצבא הטורקי נכס לעיר באופן רשמי.
במרץ 1924 מונה נוראדין לחבר המועצה הצבאית העליונה ובדצמבר אותה שנה נבחר לאספה הלאומית הגדולה.
בתחילת ינואר 1925 נדחק נוראדין מהאספה הלאומית מפני שהיה עדיין בשירות צבאי והוא נאלץ לפרוש מהשירות ולהיבחר שוב.
נוראדין נקט בגישה שמרנית בנוגע לרפורמות שהנהיג מוסטפא כמאל אטאטורק והקים עליו בכך חברים מהאספה הלאומית שאף הכריזו עליו כאויב הציבור.
ב-1923 פורסמה ביוגראפיה על נוראדין ובו הילל הסופר את הישגיו בשורה של סופרלטיבים ("מכניע כות", "מגן בגדאד", "מנצח תימן" ועוד) ועורר עליו את זעמו של אטאטורק שהזכיר אותו ב"נאום נוטוק" שהיווה את הבסיס לנראטיב של האומה הטורקית.
נפטר ב-1932 והובא לקבורה בקדיקוי.
לאחר המהפכה הצבאית של 1980 הוחלט על הקמת בית קברות של נכבדי האומה והועברו אליו המקורבים לאטאטורק.
גם גופתו של נוראדין הייתה מיועדת להעברה לאותו בית קברות אולם לאחר שהתעוררה מחאה ציבורית (בגלל מעורבותו בפשעי מלחמה) הוחלט לא להעבירו.
במהלך שירותו הצבאי והאזרחי זכה נוראדין במספר רב של אותות, מדליות ותארים:
דרגה 2 במסדר המג'ידיה עם חרב
נוראלי פקטולי אליפ (בקזחית: Нұралы Пақтұлы Әліп; נולד ב־22 בדצמבר 1999, אקטאו, קזחסטן) הוא שחקן כדורגל קזחי, המשחק כבלם בקבוצת זניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית ובנבחרת קזחסטן.
הוא גדל בקבוצת הנוער של קבוצת "כספי אקטאו", בה שיחק עד 2015. בשנת 2015 זומן להרכב הנוער של קבוצת הפאר המקומית קאיראט אלמטי, ממועדוני הכדורגל הגדולים במדינה.
את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת ערך ב־11 במרץ 2018 במשחק הליגה מול קיזיל.
במדי קאיראט זכה פעמיים בגביע הקזחי (2018, 2021) וגם זכה באליפות קזחסטן בעונת 2021.
בינואר 2022, זומן למחנה האימונים של זניט סנקט פטרבורג הרוסית, שנערך בדובאי.
בפברואר זניט השאילה אותו למשך שנה אחת.
הוא ערך את הופעת הבכורה במדי זניט במשחק הגביע ב־3 במרץ 2022, מול קבוצת קאמאז.
בליגה הרוסית שיחק לראשונה מול אופה ב־7 במרץ, כשעלה כמחליף בדקה 78. כבר בעונת הבכורה שלו זכה עם זניט באליפות רוסיה ובסופרקאפ הרוסי.
בדצמבר 2022 זניט מימשה אופציית רכישה וחתמה איתו חוזה עד סוף עונת 2024/2025 תמורת 2.1 מיליון דולר.
הוא זומן לסגל נבחרת קזחסטן בכדורגל למשחק ידידות מול במרץ 2018. מאז ערך 14 הופעות במדי הנבחרת.
נור כיוף (נולדה ב-24 באוגוסט 2001) היא כדורסלנית דרוזית-ישראלית המשחקת בקבוצת מכבי חיפה מליגת העל בכדורסל נשים.
כיוף היא הדרוזית הראשונה ששיחקה אי פעם בנבחרת ישראל בכדורסל לנשים.
נור נולדה וגדלה במשפחה דרוזית מעוספיה, בעלת גישה אוהדת לספורט שתמכה ותומכת בה לכל אורך הדרך.
אביה סמיח הוא מזה שנים רבות מנהל מועדון הספורט והכדורסל של עוספיה.
כבר בגיל 9 היא שיחקה בליגת הילדות, ובגיל 12 עברה למועדון עמק יזרעאל ושיחקה במשך כשנתיים בקבוצות הילדות והנערות.
לאחר שנתיים נוספות, בשנת 2016 עברה לקבוצת מכבי חיפה, שם שיחקה בשנה הראשונה בקבוצות נערות ב' ו-א' ובשנה השנייה, בגיל 16, שיחקה בקבוצת הנשים בליגה הלאומית.
בעונת 20–2019 היא עלתה עם הקבוצה לליגת העל, אך מיד לאחר העלייה חתמה על חוזה עם קבוצת א.ס.
כיוף היא שחקנית הכדורסל הדרוזית הראשונה שמשחקת בליגת העל.
בעונת 23–2022 חתמה אצל האלופה אליצור רמלה וזכתה עמה באליפות המדינה, היא העמידה ממוצעים של 4.6 נקודות ו־1.6 אסיסטים למשחק.בעונת 24–2023 שיחקה כיוף בהפועל לב ירושלים וזכתה עמה בגביע המדינה.
ביוני 2024 חזרה כיוף למכבי חיפה.
סטודנטית למחשבים ב קמפוס ירושלים.
ב-9 פברואר 2023, עלתה כיוף לראשונה על הפרקט במדי נבחרת ישראל במשחק הניצחון על נבחרת שוודיה, במסגרת מוקדמות אליפות אירופה, וקלעה את נקודותיה הראשונות בנבחרת ישראל.
במאי 2023 החלה לשחק בנבחרת ישראל בכדורסל נשים 3x3.
נור וידטס היא אתלטית בלגית, זוכת מדליית ארד בפריז 2024,פעמיים ברציפות אלופת העולם באולם (בלגרד 2022 וגלאזגו 2024) וסגנית אלופת אירופה באולם (טורון 2021) בקרב חמש.
באוניברסיאדה שנערכה בטאיפיי, טאיוון בסוף אוגוסט 2017 היא זכתה במדליית ארד בקרב שבע בתוצאה של 5728 נקודות.
באליפות אירופה שנערכה בברלין, גרמניה באוגוסט 2018 היא סיימה במקום 20 בקרב שבע בתוצאה של 5598 נקודות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בתחילת אוקטובר 2019 היא סיימה במקום 15 בקרב שבע בתוצאה של 5989 נקודות.
באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון, פולין במרץ 2021 היא זכתה במדליית כסף בקרב חמש בתוצאה של 4791 נקודות, אחרי בת ארצה נפיסטו ת'יאם (4904 נקודות) ולפני קסניה קריז'אן מהונגריה (4644 נקודות).
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום רביעי בקרב שבע בתוצאה של 6571 נקודות.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד, סרביה במרץ 2022 זכתה במדליית זהב בקרב חמש בשיא לאומי חדש של 4929 נקודות, לפני אדריאנה סווק מפולין (4851 נקודות) וקנדל ויליאמס מארצות הברית (4680 נקודות).
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית ביולי אותה שנה היא סיימה במקום חמישי בקרב שבע בתוצאה של 6559 נקודות.
באליפות אירופה שנערכה במינכן, גרמניה באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום רביעי בקרב שבע בתוצאה של 6467 נקודות.
באליפות אירופה באולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה במרץ 2023 היא זכתה במדליית ארד בקרב חמש בתוצאה של 4823 נקודות, אחרי נפיסטו ת'יאם שקבעה שיא עולם חדש של 5055 נקודות ואדריאנה סווק (5014 נקודות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט אותה שנה סיימה במקום שישי בקרב שבע בתוצאה של 6450 נקודות.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו, הממלכה המאוחדת במרץ 2024 זכתה במדליית זהב בקרב חמש בתוצאה של 4773 נקודות, לפני סאגה ואנינן מפינלנד (4677 נקודות) וסופי דוקטר מהולנד (4571 נקודות) ובכך הגנה על תוארה.
באליפות אירופה באתלטיקה שערכה ברומא, איטליה ביוני 2024 זכתה במדליית ארד בקרב שבע בשיא אישי של 6596 נקודות, אחרי בת ארצה נפיסטו ת'יאם (6848 נקודות) ואוריאנה לזרק-חלאס מצרפת (6635 נקודות).
באולימפיאדת פריז זכתה במדליית ארד בשיא אישי שך 6707 נקודות לאחר נפיסטו ת'יאם (6880 נקודות) וקתרינה ג'ונסון-תומפסון (6844 נקודות).
נור דרוויש (נולדה ב-1994) היא זמרת אופרה ישראלית ערבייה.
נור דרוויש נולדה בשנת 1994 בכפר אכסאל ליד נצרת בבית מוזיקלי.
אביה ווליד הוא נגן עוד, ואחותה הגדולה כנרית.
בבית שמעו אופרות, סימפוניות, יצירות של פריד אל-אטרש, אום כולתום, פיירוז ועוד.
בגיל שמונה החלה דרוויש ללמוד נגינה על כינור בבית האמנויות בקיבוץ מזרע ושרה במקהלה.
מנצחת המקהלה, פנינה ענבר, עודדה אותה לפתח את תחום השירה.
בגיל 18, עשר שנים אחרי שהתחילה ללמוד כינור, קיבלה דרוויש את המלצת פנינה ענבר, והחלה לקחת שיעורי פיתוח קול.
אחרי שנה התקבלה דרוויש ללימודים באוניברסיטת תל אביב, בבית הספר למוסיקה על שם בוכמן-מהטה, וסיימה את לימודיה בהצלחה.
בהמשך סיימה מסלול לימודים מתקדמים למוזיקה בברוקלין קולג', ניו יורק.
דרוויש השתתפה באופרה הישראלית בהפקות מצליחות כמו "גבר מת מהלך", "ורתר" ו"אידומניאו".
בניו יורק הכירה מוזיקאים שונים מרחבי העולם, שרה וניגנה איתם בהרכבים שונים מוזיקה ערבית, אך גם אופרות.
הצלחתה הגדולה הראשונה הייתה בהופעה "יוליוס קיסר".
שלושה ימים לפני הפרמיירה של 'יוליוס קיסר' באולמות בעכו העתיקה התבקשה דרוויש על ידי 'האופרה הישראלית' למלא את מקומה של הזמרת הראשית שאמורה הייתה לגלם את קלאופטרה, עקב מחלתה.
דרוויש חברה גם ב"מיתר אופרה סטודיו של האופרה הישראלית", ברפרטואר הכולל את פפגנה ב'חליל הקסם' (מוצרט), 'צמח מכושף' ו'אל המים בשחרורו' של רוג'רו מ'האי של אלצ'ינה' (פרנצ'סקה קאצ'יני), ועוד.
עוד הופיעה כסולנית עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה, זאת לצד הופעות עם מספר תזמורות מזרחיות, והופעות בקונצרטים של 'ארגון אורפיאוס' בנצרת.
הרפרטואר האופראי שלה כולל את גרטל ב"הנזל וגרטל" (הומפרדינק), אאורידיצ'ה ב"אורפאוס" (טלמן), סוזנה ב"נישואי פיגרו", צרלינה ב"דון ג'ובאני" (מוצרט), רוזינה ב"הספר מסיביליה" (רוסיני), לאורטה ב"ג'אני סקיקי" (פוצ'יני) ועוד.
בשנת 2024 הופיעה עם תזמורת המהפכה במופע "אדבר איתך"
דרוויש זכתה במלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל, 'המכון הישראלי לאמנויות האופרה' ו'קרן רונן'.
הכניסיני תחת כנפיך (22.04.2024) מנצח: רועי אופנהיים, תזמורת המהפכה
Moon Fall (אוקטובר 2020) כתיבה: מחמוד דרוויש, מלחין ופסנתר: ניזאר אלכאטר
עלי נור א-דין נעסאן , המוכר גם בכינויו אבו חמזה (أبو حمزة) הוא ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של סוריה.
נעסאן הוא בן למשפחה עלווית ונולד בעיירה במחוז חמה, סוריה.
את לימודיו האקדמיים עשה באקדמיה הצבאית של סוריה והחל את הקריירה הצבאית שלו כקצין בצבא סוריה.
בהמשך פיקד על יחידות חיל רגלים ושריון.
בשנת 2017 הוא ערק לארגון המורדים היאת תחריר א-שאם והשתתף וכן גם הוביל קרבות נגד שלטונו של בשאר אל אסד.
בהמשך היה אחד מראשי הארגון.
ב-9 בינואר 2025, פורסם כי הוא מונה לרמטכ"ל המטה הכללי הסורי החדש.
נור א-שריף היה אחד השחקנים, המפיקים והבמאים הבולטים והמשפיעים ביותר בקולנוע המצרי ובטלוויזיה הערבית במחצית השנייה של המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21. א-שריף, שנחשב לאחד מסמלי "תור הזהב" של הקולנוע במצרים, השתתף במהלך קריירה ענפה של קרוב לחמישה עשורים ביותר מ-240 סרטים, הצגות תיאטרון וסדרות טלוויזיה.
הוא זכה להכרה בינלאומית בזכות יכולתו לגלם מגוון רחב של דמויות, החל מגיבורים עממיים ועד לאנשי רוח ומדינאים, ובשל מחויבותו האמנותית לקולנוע חברתי ופוליטי ביקורתי, ובמיוחד בזרם ה"נאו-ריאליזם" המצרי.
נור א-שריף נולד בשנת 1946 למשפחת פועלים בשכונה עממית בקהיר (מקורות מסוימים מציינים את הכפר טנבדי שבמחוז מינייה בדרום המדינה כמקום הולדתו).
שמו המקורי היה מוחמד גאבר מוחמד עבדאללה, אך הוא אימץ את השם האמנותי "נור א-שריף" עם כניסתו לעולם המשחק.
בילדותו ובנערותו בלט א-שריף ככישרון ספורטיבי ושיחק כדורגל בקבוצת הנוער של מועדון הפאר המצרי זמאלק.
למרות עתידו המבטיח כספורטאי, אהבתו לעולם הבמה הכריעה את הכף והוא בחר לזנוח את קריירת הכדורגל לטובת לימודי משחק במכון הגבוה לאמנויות הדרמה בקהיר, אותו סיים בהצטיינות בשנת 1967.
פריצתו הקולנועית של א-שריף הגיעה זמן קצר לאחר סיום לימודיו.
בשנת 1966 השתתף בסרט "קצר א-סוק" (ארמון השוק), המבוסס על הרומן של חתן פרס נובל, נגיב מחפוז.
תפקיד זה סימן את תחילתה של קריירה ארוכה שבה הפך לאחד השחקנים המזוהים ביותר עם עיבודים קולנועיים ליצירות ספרותיות מופתיות.
שנות ה-70: פוליטיקה וביקורת חברתית
במהלך שנות ה-70 החל א-שריף לגלם דמויות מורכבות יותר ששיקפו את התמורות הפוליטיות והחברתיות במצרים.
אחד מתפקידיו הבולטים בתקופה זו היה בסרט "אל-כרנכ" (1975), בבימויו של עלי בדראח'אן.
בסרט זה גילם א-שריף סטודנט אקטיביסט שנעצר על ידי כוחות הביטחון המצריים בתקופת שלטונו של גמאל עבד אל נאצר ועובר עינויים קשים בכלא.
הסרט עורר סערה ציבורית בשל התיאור הגרפי של אכזריות מנגנוני המדינה המצרית.
בהמשך העשור, כיכב א-שריף בסרטים שביקרו את מדיניות ה"אינפיתאח" (הדלת הפתוחה) של הנשיא אנואר סאדאת, אשר הובילה לצמיחת מעמד חדש של "חתולים שמנים" – אנשי עסקים שהתעשרו על חשבון המעמדות הנמוכים.
בסרט "אנשים בצמרת" (1981), המבוסס על סיפור של נגיב מחפוז, גילם א-שריף גנב קטן שהופך לאיש עסקים עשיר ומקושר, ובכך חשף את השחיתות המובנית במערכת הכלכלית החדשה.
נור א-שריף נחשב לאחד השחקנים המזוהים ביותר עם תנועת ה"נאו-ריאליזם" שצמחה בקולנוע המצרי בשנות ה-80. זרם זה התמקד בתיאור ריאליסטי של חיי היומיום, במצוקות המעמד הבינוני והנמוך ובמאבק בשחיתות הממסדית.
הסרט "נהג האוטובוס" (1983), בבימויו של עאטף אל-טייב, נחשב לאחת היצירות המכוננות של זרם זה ושל הקריירה של א-שריף.
א-שריף גילם בו נהג אוטובוס הנאבק להציל את סדנת הנגרות של אביו מפני עיקול, תוך שהוא מתמודד עם אדישותם וחמדנותם של בני משפחתו ושל החברה המצרית המשתנה.
הופעתו בסרט זה זכתה לשבחים כבירים והפכה אותו לסמל של הגיבור העממי הישר העומד מול עוולות החברה.
בתקופה זו שיתף פעולה עם במאים בולטים נוספים בזרם זה, כמו מוחמד ח'אן בסרט "מכת שמש" (1978) ודאוד עבד א-סייד בסרט "הנוודים" (1983).
שיתוף הפעולה עם יוסף שאהין
א-שריף זכה להכרה אמנותית גבוהה בזכות עבודתו עם הבמאי הנודע יוסף שאהין.
הוא גילם את בן דמותו של שאהין (יהיה) בסרט האוטוביוגרפי "סיפור מצרי" (1982), תפקיד שדרש ממנו עומק פסיכולוגי רב בתיאור משבר אישי ואמנותי של במאי קולנוע.
בשנת 1997 שיתפו השניים פעולה שוב בסרט "הגורל" (אל-מציר), שבו גילם א-שריף את דמותו של הפילוסוף המוסלמי אבן רושד (אברואס) באנדלוסיה של המאה ה-12. הסרט הציג את מאבקו של אבן רושד בקיצוניות הדתית ובקנאות, והיווה מסר פוליטי אקטואלי נגד עליית האסלאמיזם במצרים המודרנית.
בעשורים האחרונים לחייו הפך נור א-שריף לאחד הכוכבים הגדולים ביותר של המסך הקטן בעולם הערבי.
הוא כיכב בסדרות טלוויזיה שזכו לאחוזי צפייה אדירים והפכו לחלק בלתי נפרד מתרבות הפנאי המצרית:
"משפחת החאג' מתוואלי" (2001): סדרה קומית-דרמטית שבה גילם איש עסקים הנשוי לארבע נשים בו-זמנית.
הסדרה עוררה דיון ציבורי נרחב על פוליגמיה ומעמד האישה.
"לא אלך בדרכי אבי": דרמה משפחתית שבה גילם דמות של אב סמכותי המנסה לנווט את משפחתו בעולם משתנה.
"ח'לף אללה" (2013): סדרתו האחרונה, שבה גילם אדם בעל יכולות נבואיות על רקע אירועי האביב הערבי.
סדרות היסטוריות: א-שריף גילם דמויות היסטוריות חשובות בתולדות האסלאם, בהן הח'ליפה הארון א-רשיד והשליט האומיי עומר בן עבד אל-עזיז.
בשנת 2006 (הסרט הופץ ב-2008 במקומות מסוימים) השתתף א-שריף בעיבוד הקולנועי לרומן המצליח "בניין יעקוביאן" (על פי ספרו של עלאא אל-אסוואני).
בסרט זה גילם את זאכי פאשה, אריסטוקרט מזדקן המשקף את דעיכת המעמד הישן בקהיר המודרנית והמושחתת.
לאורך כל שנות פעילותו היה א-שריף מעורב בסוגיות פוליטיות.
הוא היה תומך נלהב של הסוגיה הפלסטינית, ובשנת 1991 גילם את דמותו של הקריקטוריסט הפלסטיני נאג'י אל-עלי בסרט בבימויו של עאטף אל-טייב.
בשנת 2009 הוביל את הסדרה "אל תפחדו" שעסקה ביחסים שבין ערבים ליהודים ובסכסוך הישראלי-פלסטיני.
נור א-שריף היה נשוי לשחקנית המצרית הנודעה סאפרנאז מוסטפא קאדרי (בוסי) בין השנים 1972 ל-2006. השניים נחשבו לאחד הזוגות האהובים והיציבים ביותר בתעשיית הבידור המצרית והשתתפו יחד בסרטים רבים.
למרות גירושיהם, הם שמרו על יחסים קרובים ובסוף ימיו שבו לחיות יחד.
לא-שריף היו שתי בנות, סארה ומאי, שפנו גם הן לתחומי האמנות.
א-שריף נפטר בקהיר ב-11 באוגוסט 2015, בגיל 69, לאחר מאבק במחלה קשה שכללה בעיות בכלי דם ודלקת בריאות.
מותו הכה בתדהמה את עולם התרבות המצרי והערבי, וסימל עבור רבים את סופו של עידן בקולנוע המצרי, במיוחד לאחר מותם של עומר שריף ופאתן חממה באותה שנה.
מורשתו של נור א-שריף טמונה ביכולתו לגשר בין קולנוע מסחרי פופולרי לבין קולנוע אמנותי ואינטלקטואלי מעמיק.
הוא היה שחקן שלא חשש להתמודד עם נושאים חברתיים רגישים וטבואים, ובכך תרם משמעותית להפיכת הקולנוע המצרי לכלי לביקורת חברתית ולשיקוף של המציאות הפוליטית המורכבת של זמנו.
נוראתיסטרון היא נגזרת סינתטית של ההורמון פרוגסטין, ניטלת דרך הפה, ומשמשת לוויסות מחזור ודיכוי פעילות אנדומטריאלית באמצעות עיכוב ביוץ ושינוי ריר צוואר הרחם.
בשילוב עם אסטרוגן (למשל אתינילאסטרדיול) היא משמשת כאמצעי למניעת היריון הורמונלי.
נוראתיסטרון, הנמכרת תחת השם המסחרי פרימולוט נור, פותחה בשנות ה-50 של המאה ה-20, והיה מהפרוגסטינים הסינתטיים הראשונים שנעשה בהם שימוש קליני.
פיתוחה סימן פריצת דרך בתחום ההורמונים המלאכותיים, והוא שולב הן בטיפולים גינקולוגיים שונים והן בגלולות למניעת היריון.
עם השנים הפך נוראתיסטרון לתרופה נפוצה להסדרת המחזור החודשי ולטיפול בהפרעות הורמונליות, ופרימולוט נור שווקה כתכשיר ייעודי המבוסס עליו לשימושים גינקולוגיים שאינם אמצעי למניעת היריון.
נוראתיסטרון משמש לטיפול במגוון מצבים גינקולוגיים הקשורים להפרעה באיזון ההורמונלי, ובעיקר במצבים של ירידה בייצור הורמוני מין והיעדר פעילות פרוגסטרונית מספקת.
התרופה ניתנת במקרים של הפרעות הקשורות לחוסר בפרוגסטרון, לרבות אל-וסת משנית ואי־סדירות של המחזור החודשי, וכן לצורך ויסות דימומים לא תקינים מהרחם.
בנוסף, נעשה בה שימוש במצבים הכרוכים בשינויים ברירית הרחם, בהם נדרש ייצוב או דיכוי של פעילות רירית הרחם.
פרימולוט נור משמש גם להקלה בתסמינים הקשורים לתסמונת קדם-וסת, כחלק מטיפול הורמונלי המכוון להסדרת המחזור ולהפחתת תנודות הורמונליות.
בין היתר, נוראתיסטרון מפחית דימום בין-וסתי, והכתמות דם.
נוראתיסטרון הוא פרוגסטין סינתטי הפועל באמצעות קישור לקולטני פרוגסטרון תוך־תאיים ברקמות מטרה, בעיקר באנדומטריום ובמערכת הרבייה.
הקישור לקולטן מוביל לשינוי בביטוי גנים תלויי-פרוגסטרון, לדיכוי הציר ההיפותלמוס–היפופיזה–שחלה באמצעות ירידה בהפרשת GnRH ובהמשך FSH ו-LH, ובכך לעיכוב ביוץ.
בנוסף, התרופה גורמת להסמכת ריר צוואר הרחם ולהשראת שינויים ברירית הרחם ההופכים אותה לפחות מתאימה להשתלה.
האפקט הכולל הוא ויסות הורמונלי עם השפעה מניעתית על הריון ושימושים טיפוליים נוספים.
השימוש בנוראתיסטרון עלול להיות מלווה בתופעות לוואי הורמונליות, המשתנות בשכיחותן ובעוצמתן.
תופעות שכיחות כוללות בחילה, כאבי ראש, רגישות או כאב בשדיים, שינויים במצב הרוח, עייפות, והופעת דימום לא סדיר, או הכתמות בין-וסתיות.
ייתכנו גם שינויים במשקל ובתיאבון.
תופעות נדירות אך משמעותיות יותר כוללות עלייה בלחץ הדם, החמרה במיגרנה, הפרעות בתפקודי כבד, וכן סיכון מוגבר לאירועים תרומבואמבוליזם, במיוחד בנשים עם גורמי סיכון כגון עישון, השמנה או היסטוריה של קרישיות יתר.
במקרים נדירים דווח גם על תגובות עוריות ושינויים בפרופיל השומנים בדם.
נורתיסטרון אסורה לשימוש במהלך היריון.
מתן פרוגסטינים סינתטיים בשלבים מוקדמים של ההיריון עלול לגרום להשפעות אנדוקריניות על העובר, ובפרט לוויריליזציה של עוברים ממין נקבה עקב פעילות אנדרוגנית חלשה.
בנוסף, אין לתרופה כל תועלת טיפולית במהלך היריון, ולכן יש להפסיקה מיד עם אבחנת היריון.
שימוש בנוראתיסטרון במהלך היריון אינו מומלץ ועלול להיות קשור לעלייה בסיכון למומים מולדים, אף שהראיות לכך אינן חד-משמעיות.
נוראתיסטרון מופרש בכמויות קטנות לחלב אם.
במינונים הנהוגים בגלולות פרוגסטין-בלבד, לא הודגמה השפעה שלילית משמעותית על התינוק היונק, והוא נחשב בטוח יחסית לשימוש במהלך הנקה.
בנוסף, פרוגסטינים אינם פוגעים באופן מהותי בייצור החלב, בניגוד לאסטרוגנים, ולכן מהווים אפשרות מועדפת למניעה הורמונלית בנשים מניקות.
עם זאת, מומלץ להתחיל טיפול בנוראתיסטרון רק לאחר התבססות ההנקה (לרוב כ־6 שבועות לאחר הלידה), על מנת למנוע השפעה אפשרית על כמות החלב בשלב הראשוני.
יש לנטר הופעת תופעות לוואי אפשריות בתינוק, כגון ישנוניות חריגה או הפרעות האכלה, אף שתופעות אלו נדירות ולא הוכחה להן משמעות קלינית ברורה.
נורברט וינר היה מתמטיקאי ומדען אמריקאי-יהודי, הנודע בעיקר כמייסדה של הקיברנטיקה (סייבר).
וינר נולד בקולומביה שבמדינת מיזורי, ארצות הברית, להיסטוריון והבלשן ליאו וינר.
עוד לפני שהיה בן 12 סיים את לימודיו בתיכון והחל ללמוד באוניברסיטת טאפטס, ממנה קיבל תואר במתמטיקה לאחר שלוש שנים.
הוא המשיך ללמוד באוניברסיטת הרווארד ובגיל 18 קיבל תואר דוקטור על מחקר שעסק בלוגיקה מתמטית.
לאחר מכן עבר לאוניברסיטת קיימברידג', שם למד אצל ברטרנד ראסל וג.
בשנת 1914 עבר לאוניברסיטת גטינגן שבגרמניה, שם למד אצל דויד הילברט ואדמונד לנדאו.
בשנת 1915 מונה לעוזר פרופסור בהרווארד.
בשנת 1919 החל ללמד מתמטיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ובשנת 1932 נתמנה לפרופסור קבוע במכון זה.
הוא המשיך לבקר באירופה, בגטינגן ובקיימברידג'.
נושאי מחקרו כללו, בין השאר, תנועה בראונית, אינטגרל פורייה, בעיית דיריכלה ואנליזה הרמונית.
בשנת 1948 יצא ספרו המדעי הראשון, "קיברנטיקה" (Cybernetics or Control and Communication in the Animal and the Machine), על שם הספר נקרא הענף המדעי, העוסק בחקר תהליכי התקשורת, מערכות הבקרה ועקרונות המשוב בין בני אדם (או אורגניזמים אחרים), ארגונים ומכונות.
בשנת 1950 יצא ספרו "אנשים ומוחות מכונה" (יצא בעברית בשנת 1960) ספר זה זכה להצלחה רבה ותורגם לשפות רבות.
כמו כן כתב וינר שתי אוטוביוגרפיות, "מי שהיה ילד פלא", בשנת 1953, ו"אני מתמטיקאי", בשנת 1956.
פרס נורברט וינר למתמטיקה יישומית המוענק על ידי האגודה האמריקאית למתמטיקה והאגודה למתמטיקה תעשייתית ויישומית, החל משנת 1970
פרס נורברט וינר על אחריות חברתית ומקצועית המוענק על ידי אגודת IEEE להשלכות חברתיות של טכנולוגיה, החל משנת (1987) 2013
ב-18 באפריל 1999, הנפיק דאר ישראל סדרה שנייה של 6 בולי דאר על הנושא "תרומת היהודים לתרבות העולם בעת החדשה"; בסדרה זו הוקדש בול לזכרו של נורברט וינר שעליו מופיע דיוקנו.
האמן דניאל גולדברג עיצב את הבול.
הנוֹרוֹיָטוּנִּילִין (בפרואזית: Norðoyatunnilin, "מנהרת האיים הצפוניים") היא הארוכה במנהרות איי פארו.
התוכניות להקמת מנהרה שתחבר את האיים הוצעו מספר פעמים החל משנות ה-80. בשנת 1987 הוכנו מספר תוכניות לבניית המנהרה תוך בדיקת הכדאיות הכלכלית של קישור בין נקודות שונות בשני האיים, ובשנת 1988 נערך סקר מקיף סייסמולוגי על ידי המהנדס הלאומי של איי פארו (ה-Landsverkfrøðingurin) לבדיקת אפשרות הקמתה.
עבודות הכרייה החלו בשנת 2003, בהתאם לניסיון בכריית מנהרות לתנועה מועטה מנורווגיה.
המנהרה נפתחה באפריל 2006 ולכבוד הפתיחה השימוש בה היה ללא תשלום בשבוע הראשון של מאי 2006.
אורכה של המנהרה 6,300 מטרים.
היא עוברת בעומק של 150 מטרים מתחת לפני הים, בשיפוע מקסימלי של 6%.
עומק הים שמעל התעלה הוא מקסימום 105 מטר, ומינימום שכבת האבן מעל התעלה היא 35 מטר.
עלות כריית המנהרה היה כ-80 מיליון דולר.
המנהרה מקשרת בין ליירוויק שבאי איסטורוי לקלאקסוויק באי בורד'וי, בעוברה מתחת לפיורד לׇיירְבוּיקְסְפְיֶרוּר (Leirvíksfjørður).
ההערכה היא שהיא תשמש תוך 10 שנים אלף מכוניות ביום ובהמשך 2000 מכוניות ליום.
נורברט אליאס היה סוציולוג יהודי-גרמני, שהפך מאוחר יותר לאזרח בריטי.
כתב את הספר תהליך התירבות, מהחיבורים החשובים ביותר בתחום הסוציולוגיה ההיסטורית.
אליאס נולד ב-22 ביוני 1897 בברסלאו שבשלזיה להרמן, איש עסקים בתעשיית הטקסטיל וסופי אליאס, עקרת בית.
לאחר שסיים בית ספר תיכון בשנת 1915 התנדב לצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה ושימש כמברקן, בתחילה בחזית המזרחית, ולאחר מכן בחזית המערבית.
לאחר שסבל מהתמוטטות עצבים ב-1917, הוכרז כבלתי כשיר לשירות והוצב כחובש בברסלאו.
באותה שנה החל ללמוד פילוסופיה, פסיכולוגיה ורפואה באוניברסיטת ברסלאו.
בנוסף, העביר סמסטר כל פעם באוניברסיטת היידלברג (שבהן האזין להרצאותיו של קרל יספרס) ובאוניברסיטת פרייבורג ב-1919 ו-1920. הוא זנח את לימודי הרפואה ב-1919 לאחר שעבר את הבחינות המוקדמות.
נוכח התרוששות המשפחה בשל ההיפר אינפלציה עבד אליאס כמנהל מחלקת יצוא במפעל מתכת מקומי ב-1922. ב-1924 השלים את הדוקטורט בפילוסופיה בנושא "רעיון ואינדיבידואל" בהדרכתו של ריכארד הניגסואלד (Richard Hönigswald), שדגל בנאו-קנטיאניות; החיבור לא נשמר.
כבר במהלך כתיבת הדוקטורט התגלעו חילוקי דעות בין אליאס למנחה שלו.
אליאס שאף להכליל היבטים חברתיים בעבודתו ולכן החליט לפנות לסוציולוגיה ללימודיו הבאים - מקצוע שהיה עדיין בחיתוליו בגרמניה באותה תקופה.
אליאס שהה בברסלאו עד 1925 ובמהלך שהותו היה מעורב עמוקות בתנועת הנוער הציונית בלאו וייס.
במהלך השנים הללו הוא התוודע לאינטלקטואלים צעירים אחרים בעלי נטיות לציונות כמו אריך פרום, לאו שטראוס, ליאו לובנטל וגרשם שלום.
ב-1925 עבר אליאס להיידלברג, שם אמור היה לכתוב את מחקרו השני (ההביליטציה, מעין פוסט-דוקטורט) בהנחייתו של אלפרד ובר .
תחום העיסוק היה התפתחות המדע המודרני, והנושא היה חשיבותן של החברה הפלורנטינית ותרבותה להתפתחות המדע.
ב-1930 זנח אליאס את הפרויקט והצטרף כעוזר מחקר של קרל מנהיים באוניברסיטת פרנקפורט.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בתחילת 1933 נסגר המכון הסוציולוגי של מנהיים.
התזה שאליאס כבר הגיש "על החברה החצרונית", לא התקבלה מעולם באופן רשמי ולא פורסמה עד 1969. ב-1933, אליאס נס לפריז.
הוריו הקשישים נותרו בברסלאו, שם נפטר אביו ב-1940. אימו נשלחה לאושוויץ, שם היא נרצחה ככל הנראה בשנת 1941.
במהלך שתי שנות שהותו בפריז, אליאס עבד כמלומד פרטי הנתמך על ידי מלגה.
ב-1935 עזב לבריטניה, והמשיך לעבוד על מפעל חייו בן שמונה מאות העמודים תהליך הציוויליזציה עד 1939. הוא הגיש את הספר לדפוס בברסלאו, אך ממש ברגע האחרון לפני הימלטו העביר את הספר ודאג לפרסומו בהוצאה שיסדו גולים פוליטיים בבזל.
שם הוא נתמך למחייתו על ידי מלגה מארגון סעד עבור פליטים יהודים.
ב-1939 הוא נפגש עם מנחהו לשעבר, מנהיים, בבית הספר לכלכלה של לונדון, שם קיבל משרת עוזר מחקר בכיר.
ב-1940, כשנדמה היה שפלישת הגרמנים לבריטניה ממשמשת ובאה, בתור אזרח גרמניה, נעצר אליאס והובא למחנה כליאה לשבויים גרמנים בליברפול ובאי מאן למשך שמונה חודשים.
במהלך שהותו שם ארגן הרצאות פוליטיות וביים מחזה אופראי שכתב בעצמו: "הבלדה של יעקב העני" (שפורסמה ב-1987).
לאחר שחרורו ב-1941 עבר אליאס לקיימברידג'.
הוא לימד שיעורי ערב ב"התאחדות החינוכית של הפועלים" (הארגון לחינוך מבוגרים), ומאוחר יותר בהשתלמויות בסוציולוגיה, פסיכולוגיה, כלכלה והיסטוריה כלכלית באוניברסיטת לסטר.
הוא גם החזיק משרות הוראה מזדמנות במוסדות להשכלה גבוהה נוספים.
בזמן היותו בקיימברידג' הוא התלמד כמטפל קבוצתי אנליטי תחת הפסיכואנליזה זיגמונד היינריך פוקס , שהיה אף הוא מהגר גרמני, שביחד עמו יסד את החברה האנליטית קבוצתית ב-1952 ועבד כמטפל קבוצתי אנליטי.
אליאס הביא לדיסציפלינה החדשה שייסד עם פוקס, הדיסציפלינה האנליטית-קבוצתית, את היסודות התאורטיים שנבעו ממחקריו הפסיכו/סוציו/היסטוריים, בדבר התלות ההדדית של בני אדם בחברה, ויצירת הקונפיגורציות המשתנות לאורך הדורות.
אליאס היה הראשון שחקר את מבני הנפש הפרוידיאניים (האיד, האגו והסופר אגו) בראייה היסטורית חברתית.
ב-1954 עבר אליאס ללסטר, שם היה למרצה ותרם לפיתוחה של המחלקה לסוציולוגיה של האוניברסיטה עד לפרישתו בשנת 1962. תלמידיו בלסטר כללו, בין השאר, את אנתוני גידנס, מרטין אלברו, אריק דנינג, גורדון לורנס וארל הופר.
מ-1962 עד 1964 לימד אליאס כמרצה אורח בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת גאנה בפרבר של הבירה ליד אקרה.
לאחר שובו לאירופה ב-1965 התמקם באמסטרדם, אך נסע רבות כמרצה אורח.
המוניטין והפופולריות שלו גדלו באופן משמעותי לאחר הפרסום המחודש של תהליך הציוויליזציה בשנת 1969. מ-1978 עד 1984 הוא עבד במרכז למחקר בינתחומי באוניברסיטה של בילפלד.
אליאס היה החתן הראשון של פרס תיאודור ו.
אדורנו (1977) והפרס האירופי אמאלפי לסוציולוגיה ולמדעי החברה (1987).
פרט לעבודתו הסוציולוגית הוא כתב לפרקים שירה ומסות.
יחד עם תלמידו, אריק דנינג, הוא נחשב לאחד מחלוצי מחקר הסוציולוגיה של הספורט וספרו The quest for excitment נחשב עד היום לאחד מהכתבים המכוננים בנושא.
אליאס נפטר בביתו באמסטרדם ב-1 באוגוסט 1990.
אליאס לא זכה להכרה בתקופתו והיה דמות שולית בעולם האקדמי בבריטניה בה מצא מקלט, עד שנעשה למרצה זוטר באוניברסיטה אנגלית לא יוקרתית בשנת 1954 בגיל מאוחר (57).