tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת תרע"ח, בעודו בן 22, נשא לאשה את רחל בריינדל הורוויץ, מסאנדץ החדשה (נובי סונץ').
התפרסם כנואם וכתלמיד חכם גדול, ובעקבות זאת, בהיותו בן 24 (בשנת תר"ף, 1920) נבחר כרב של הקהילות דרוהוביץ'-בוריסלב בדרום-מזרח פולין (היום במערב אוקראינה), ושימש בתפקיד זה עד מלחמת העולם השנייה.
כרב הראשי של כל המחוז שכלל שמונים יישובים, שימש גם כאב בית דין.
בשנת תרצ"א (1931) קיבל מאוניברסיטת לבוב תואר דוקטור לפילוסופיה, בנושא: "השפעת חכמת ישראל על הפילוסופיה החדשה מן דקרט עד הגל".
לימים תיאר שלפני שהתחיל את לימודיו, התייעץ עם האדמו"ר מבלז, שהתיר את הלימודים.
הרב היה המסדר קידושין של מנחם בגין (בטרוסקביץ, על ידי דרוהוביץ'- בתאריך 29.05.1939).
תחת הכיבוש הנאצי הוא נשלח למחנה העבודה פלאשוב, ומשם למחנה הריכוז בוכנוואלד.
רבים מבני משפחתו נספו, ביניהם אשתו ושתי בנותיו, ואחיו, דוד אביגדור (רבה של אנדריכוב), ואשתו.
לאחר השחרור, כדי שיוכל לעזור בהצלת היהודים ושיקומם, התנדב לתפקיד קצין דת (Chaplain) בצבא הפולני, וכך הייתה לו אפשרות לעבור ממחנה למחנה, מתוקף תפקידו ב"ועד ההצלה" שהוא ייסד.
כמו כן ייסד בית דין לעזרת נשים שהיו במצב עגינות כתוצאה מהשואה.
הרב היגר לארצות הברית בתש"ו-1946 וקיבל משרה כרב הקהילה "חובבי תורה" בברוקלין, וכראש ישיבת "רבי שלמה קלוגר" במנהטן שבניו יורק.
בשנת תשי"ב שימש כרב ראשי במשך שלושה חודשים בארגנטינה.
בשנת תשי"ג (1953) מונה לרבהּ הראשי של מקסיקו, בתפקיד שבו כיהן עד מותו.
בחייו ייעץ רבות בנושאי דת ואתיקה.
כתב ספרים ומאמרים רבים, בנושאים שכללו פילוסופיה יהודית דתית, תולדות עם ישראל, מנהגים ופירוש המקרא.
מרבית הספרים שכתב לפני המלחמה נעלמו.
במקסיקו כתב באופן תמידי בעיתונים ביידיש ופרסם ספרים בשפה זו, בעברית ובספרדית.
הוא נפטר במקסיקו סיטי בתשכ"ז (1967).
כיום, יד ושם מציגה לוח שהרב כתב מזיכרון בבוכנוואלד .
תורת התלמוד, 1928, שלושה כרכים (פולנית, עם מהדורות בעברית וגרמנית)
המטפיזיקה בחכמת ישראל, 1931, תזה לקבלת תואר דוקטור (פולנית)
שאלות ותשובות אביר יעקב, 1934, שני כרכים (עברית)
הרמב"ם ושיטתו בפילוסופיה, 1935 (פולנית)
שאלות ותשובות השיב יעקב, 1939 (עברית)
על הלוח היהודי, 1954 (ספרדית)
הרמב"ם, חייו וספריו, 1955 (ספרדית)
קונטרס קול יעקב, 1956 (עברית)
חזון היהדות, 1959, שני כרכים (ספרדית)
רעיונות על התורה, 1960 (ספרדית)
האשה היהודית, 1960 (יידיש וספרדית)
הגיון יעקב, 1962 שני כרכים (יידיש)
השבת ערכה וקדושתה, 1963 (יידיש וספרדית)
האמונה הנוצרית לאור ההלכה היהודית, 1964 (עברית)
התפתחותו ההיסטורית, 1966 שני כרכים (ספרדית)
יעקב (ז'אקי) אלי ספרא הוא איש עסקים ומשקיע יהודי, בן למשפחת הבנקאים היהודית ספרא, שמוצאה בעיר חלב בסוריה.
הבעלים ויושב ראש מועצת המנהלים של אנציקלופדיה בריטניקה.
ספרא עוסק גם בקולנוע - שיחק והפיק מספר סרטים.
נולד ככל הנראה בשנות ה-40, בנו של אליהו ספרא, אליהו אחיו של יעקב ספרא.
כנער, ספרא נהג לעיין בדפי אנציקלופדיית בריטניקה שהעלו אבק בספריית משפחתו.
מאוחר יותר, בשנת 1996, רכש את האנציקלופדיה תמורת 130 מיליון דולר כהשקעה כלכלית, אך גם ממניע אלטרואיסטי.
לאחר הרכישה הוריד את מחיר תקליטור האנציקלופדיה מ-1,200 דולר ל-300, פיטר את 500 אנשי המכירות ספרים בחברה, ושכר במקומם מומחים ידועים בתחום ההוצאה לאור והתכנות.
ספרא בוגר בית הספר וורטון למנהל עסקים של אוניברסיטת פנסילבניה.
בין יתר השקעותיו ניתן למנות את המרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח), מילון מרים-ובסטר וכרמי ספרינג מאונטיין - אחוזה גדולה לגידול גפנים ליין הנמצאת בסנט הלנה שבקליפורניה.
למרות פעילותו הכלכלית הענפה, ספרא שומר על פרופיל ציבורי נמוך ופרטיו הביוגרפיים כמו גם פעילותו העסקית לוטים בערפל.
מתגורר בז'נבה, שווייץ, ומבקר מספר פעמים בשנה בביתו בארצות הברית.
בשנת 1987 רכש יחד עם חברתו לחיים ג'ין דומאניאן בית מידות באפר איסט סייד במנהטן בכ-7 מיליון דולר, אותו מכרו ב-2005 תמורת 50 מיליון דולר.
לזוג בתים באירלנד, צרפת ושווייץ, ונכסים שונים בניו יורק.
הם מנהלים את עסקיהם המשותפים תחת חברה בשם "Global Pursuits".
Beaucaire, גילם ספרא תפקידי משנה בשלושה סרטים.
בנוסף מימן שמונה סרטים של וודי אלן על ידי חברת הפקה בשם סרטי סוויטלנד, שהפעיל יחד עם בת-זוגו ג'ין דומאניאן, שהייתה חברה טובה של אלן.
במאי 2001 הגיש אלן תביעה נגד הזוג, ובמסגרתה דרש 12 מיליון דולר שלטענתו הגיעו לו אך נגזלו ממנו בחסות דיווחים פיננסיים לא מדויקים.
הצדדים הגיעו להסדר חסוי מחוץ לכותלי בית המשפט וההליכים הופסקו.
Radio Days (1987) - ימי הרדיו - סטודנט לדיקציה
יעקב (קובה) וילן (וילנד) (1914, לודז' – 19 באוקטובר 2004, נגבה) היה ממפקדי ההגנה שפיקד על הכוחות שהגנו על קיבוץ נגבה מפני הצבא המצרי שפלש לארץ ישראל בשנת 1948.
יעקב וילן נולד בשנת 1914 בעיר לודז' שבפולין.
בשנת 1935 עלה ארצה, שירת בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה והיה חבר קיבוץ השומר הצעיר נגבה.
במלחמת העצמאות היה ממפקדי ההגנה במקום.
לאחר שנהרג מפקד נגבה יצחק דובנו במתקפה המצרית על הקיבוץ, מונה וילן לפקד על הכוחות שהגנו על נגבה מפני הצבא המצרי הפולש.
בהמשך, שימש וילן חבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות מטעם מפ"ם והיה ראש האגף לביטחון סוציאלי של ההסתדרות ואחראי על קרנות הפנסיה ההסתדרותיות.
נפטר בשנת 2004, ונקבר בקיבוץ נגבה בו היה חבר.
בנו הוא חבר הכנסת לשעבר, אבשלום וילן.
בדרך אל נגבה: פרקי חיים, הוצאת אופיר, תשנ"ב-1993.
יעקב (ג'קי) אבן (אפשטיין) (נולד ב-17 ביולי 1933, כ"ג בתמוז ה'תרצ"ג) הוא איש צבא ומנהל ישראלי, השתחרר בדרגת אלוף מצה"ל.
יעקב אבן נולד בעמק הירדן ב-1933 בשם יעקב אפשטיין.
את ילדותו עשה בחיפה, שם למד בתיכון חוגים והיה חבר בתנועת הצופים.
בשנת 1951 התגייס לצה"ל ושובץ בחיל השריון.
בשריון עבר אבן הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים.
בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקה בגדוד 82 של חטיבה 7. נסע לצרפת ללמוד על טנקי AMX-13. ב-1956 הדריך קורסי פיקוד בבית הספר לשריון.
ערב מלחמת סיני השתתף במבצע הונאה שכלל תנועת כוחות מאזור חולדה לגבול הירדני.
במלחמה פיקד על פלוגת טנקי שרמן שהורכבה מחניכי בית הספר.
הפלוגה נקראה לתקוף את רצועת עזה ובפיקודו של אבן כבשה את כל הרצועה מצפונה ועד דרומה, כשבדרכה משמידה שמונה מוצבים מצרים מבוצרים.
אבן, שנפצע פעמיים בקרב ברפיח זכה לאחר המלחמה בצל"ש מאלוף פיקוד הדרום.
לאחר המלחמה היה קצין הטנקים של גייסות השריון וכתב את תורת הלחימה החדשה של החיל.
בהמשך שירת כקצין אג"ם של חטיבה 7 והיה חניך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
ב-1965 עמד בראש משלחת חשאית לגרמניה שנשלחה לקלוט את טנקי הפטון שנמכרו לצה"ל דרך נאט"ו.
לאחר שובה של המשלחת לישראל עמד בראש הגדוד החדש שהוקם, גדוד 79 במסגרת חטיבה 7.
במלחמת ששת הימים שימש כסגן מפקד חטיבה 520 ("עוצבת הסוס הדוהר"), חטיבת טנקי צנטוריון.
במהלך הלחימה התמנה למח"ט במקומו של אלחנן סלע, החטיבה בפיקודו ניהלה קרבות שריון בחצי האי סיני, כבשה את מעבר המיתלה והגיעה עד תעלת סואץ וראס סודר.
לאחר המלחמה נסע לארצות הברית להכשרה בקורס שריון מתקדם בפורט נוקס.
ביוני 1969 התמנה אבן למפקד חטיבה 7, ובכך היה למפקדה הראשון שהחל את דרכו כלוחם בחטיבה ועשה בה את כל שורת תפקידי הפיקוד.
במלחמת ההתשה שימשה החטיבה עתודה של המטה הכללי ולחם עמה בחזית המצרית.
בשנים 1971–1972 שירת כמפקד בית הספר לשריון בג'וליס.
במלחמת יום הכיפורים שימש מדריך בפו"ם ובמינוי חירום היה סגן מפקד אוגדה 143 בפיקודו של אריק שרון, אבן פיקד על כוחות מהאוגדה בקרבות קשים בחזית המצרית והיה אחראי לניהול צליחת התעלה.
לאחר המלחמה מונה למפקד האוגדה, ובשנים 1976–1977 שימש סגן מפקד פיקוד הדרום.
בשנים 1978 עד 1979 למד בקולג' המלכותי ללימודי ביטחון.
ב-1980 קודם לדרגת אלוף ומונה למפקד המכללה לביטחון לאומי, וב-1983 השתחרר מצה"ל.
בשנים 1983–1986 כיהן כקונסול כללי בלוס אנג'לס שבארצות הברית.
ב-1989 מונה למנכ"ל משרד התחבורה תפקיד בו שימש עד 1993 בתקופה זו שימש גם כיו"ר מועצת המנהלים של רשות שדות התעופה ויו"ר צוות ההיגוי של חברות אל על וצים.
בין השנים 1999–2002 כיהן כיו"ר דירקטוריון חברת הפחם הלאומית.
במשך 18 שנים שימש כמנכ"ל החברה הכלכלית של עירית חולון, בין הפרויקטים בהם עסק היה פרויקט בנה ביתך, ייסוד המדיטק, פארק תעשיות הייטק באזור התעשייה שבדרום העיר ובניית מוזיאון העיצוב חולון.
ב-2012 יצא לאור הספר "בנקודת הכובד - המצביאות בחזית התעלה במלחמת יום הכיפורים", שכתב יחד עם שמחה מעוז, עוזרו במלחמת יום הכיפורים.
הספר מנתח את אירועי החזית המצרית במלחמה.
על ספרו זכה בפרס מולדובן לספרות צבאית.
בשנת 2014 זכה לתעודת הערכה מטעם הרמטכ"ל על פועלו במלחמת יום הכיפורים ועל תרומתו לביטחון מדינת ישראל.
יעקב (ינקל) מרגוליס (ברומנית: Iacov (Iankel) Margulies; 1809–1871) היה הרב האורתודוקסי של יהודי בראילה במשך 44 שנים.
מוצאו של ינקל מרגוליס מחוטין, שם כיהן אביו כרב ראשי.
הוא עבר ליאשי בכוונה להיות רב בווסלוי, אך במהלך תקופת החודש שלקחו לעצמם, הוא וקהילת וסלוי, כדי להחליט סופית, הגיעה משלחת מבראילה שהזמינה אותו להיות רב הקהילה.
הרבנות של אודסה, שם למד ינקל, התירה לו לעבור לבראילה והוא שימש את הקהילה היהודית של בראילה בין השנים 1827 - 1871. ביוזמתו נבנה בית תפילה במקום ששימש מאוחר יותר עבור היכל קורל של בראילה.
ב-1857 החליטו מנהיגי הקהילה היהודית של בראילה לבנות בית כנסת מודרני, היכל קורל, אך ינקל מרגוליס, בהיותו אורתודוקס נאמן, התנגד לכך והקהילה נחלקה על כך.
לבסוף הוחלט על שכירת שני רבנים, ינקל מרגוליס עבור האורתודוקסים והרב אבנר קסוואן עבור המודרניים (מילת קוד ביהדות רומניה עבור בעלי נטיות רפורמיות).
בין שני הרבנים לא היה שום קשר ושיתוף פעולה.
לרב יעקב (ינקל) מרגוליס היו שלושה בנים ובת אחת ובניו המשיכו בדרכו והיו רבנים.
אפרים זלמן מרגוליס כיהן כרב בבוקרשט, אברהם מרגוליס כיהן כרב בגאלאץ ואהרון זיליק מרגוליס כיהן בבראילה.
מאוחר יותר, נכד של ינקל שנשא את שמו, יעקב מרגוליס, כיהן כרב בבראילה.
יעקב אבן (נולד בשנת 1937) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף ששירת כדובר צה"ל.
נולד בשנת 1937 בפתח תקווה.
בוגר המחזור הראשון של הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
למד לימודי פסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ובמרוצת השנים השתלם גם בלימודי כלכלה ומדעי המדינה.
בשנת 1955 התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני.
בגולני עבר אבן מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר ולחם במבצע קדש.
אבן שירת כמפקד מחלקה ופלוגה בחטיבה.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד בית-הספר למ"כים של חטיבת גולני והשתתף במבצע סנונית, כיבוש המוצב הסורי נוקייב ברמת הגולן ב-16 במרץ 1962. אבן שדרגתו אז סרן, שימש, הוא ארגן כוח מהיחידה וכבש עמו את הכפר נוקייב, כחלק מתוכנית להשתלטות על המוצב הסורי הסמוך.
כשפלוגת הסיור החטיבתית התעכבה בכיבוש המוצב, הציע מפקד בית-הספר למ"כים, רס"ן בנימין ענבר (לימים תא"ל ובעל עיטור העוז על קרב זה), לצאת עם כוח מיחידתו ולתקוף את המוצב ממערב.
סרן יעקב אבן, ביחד עם סגן שחר חייק, טיפס לראש המוצב חרף תנאי השטח הסבוכים וטיהר את תעלותיו עד לכיבושו המלא.
על כך הוענק לשניהם צל"ש מפקד פיקוד הצפון.
בהמשך מילא יעקב אבן תפקידי פיקוד ומטה, היה מפקד חטיבת ירושלים, למד במכללה לביטחון לאומי ולאחר סיום לימודיו במכללה נתמנה ב-28 בספטמבר 1979 לתפקיד דובר צה"ל.
בשנות כהונתו של תת-אלוף יעקב אבן כדובר צה"ל אירעו אירועים ביטחוניים וצבאיים רבים, הבולטים שבהם היו תקיפת הכור הגרעיני בעיראק ב-1981 ומלחמת לבנון הראשונה ב-1982.
ב-7 ביוני 1981 נערך מבצע אופרה בו הפציץ חיל האוויר הישראלי את הכור הגרעיני אוסירק בעיראק.
תכנון התקיפה חִייב מידור והסתרה.
דובר צה"ל עצמו נחשף אליו בשלב מאוחר יחסית ופעל כמיטב יכולתו המקצועית ובהתאם לחומר שהיה ברשותו.
זמן קצר לאחר שראש הממשלה מנחם בגין הודיע כי ישראל תקפה את הכור, כבר נערכו תדריכים למשרד החוץ ולתקשורת ויצאו מִברקי הסברה לכל רחבי העולם, כולל לנספחי צה"ל, לאחר מאמץ משולב של יחידת דובר צה"ל, שגייסה לצורך זה מומחים למשפט בינלאומי ומומחים לפיזיקה גרעינית.
הסברת המבצע הראתה את הקושי של דובר צה"ל לדברר מבצעים סודיים, שהכנתם נמשכת זמן רב אך אין אפשרות להכין מראש את התקשורת והציבור לקראתם.
ב-5 ביוני 1982 הורה ראש ממשלת ישראל מנחם בגין על פתיחת "מבצע שלום הגליל", שמטרתו המוצהרת הייתה נטרול פעילות ארגוני המחבלים מתוך לבנון.
המלחמה הביאה ליציאת מפקדות אש"ף לתוניס ולחיסול הכח הצבאי של הארגונים הפלסטיניים, אולם לא הצליחה להוציא את צבא סוריה מלבנון.
לצה"ל היו מאות הרוגים במלחמת לבנון הראשונה.
דובר צה"ל יעקב אבן נערך למלחמה מראש, כולל היערכות של אנשי יחידתו בשטח.
הדובר נדרש על ידי שר הביטחון אריאל שרון, שלא לשתף את התקשורת בתכנונים המלאים של המלחמה.
האיפול שהטיל שר הביטחון מנע הכנסת עיתונאים ללבנון, דבר שנתן יתרון לצד הפלסטיני והלבנוני, שלא הגביל כניסת אנשי תקשורת, ואלה סיקרו את הלחימה תוך הטיה אנטי-ישראלית.
בהמשך המלחמה, בעקבות ביקורת של אנשי תקשורת וביוזמתו של תא"ל אבן, הותר למספר מצומצם של עיתונאים לסקר את המלחמה.
הלקח של דובר צה"ל היה שיש להקדיש תשומת לב רבה יותר לתקשורת כמעצבת דעת קהל.
פינוי חצי האי סיני והעיר ימית באפריל 1981, עם העברתם למצרים בעקבות הסכם השלום איתה.
ב-12 באפריל 1983 התחוללה פרשת קו 300 כאשר מחבלים השתלטו על אוטובוס ולקחו את נוסעיו כבני ערובה.
למחרת נערכה פעולת חילוץ של נוסעי האוטובוס, אחת מהחטופים נהרגה ונהרגו שניים מהחוטפים.
שני מחבלים אחרים נהרגו לאחר שהוצאו חיים מהאוטובוס.
במהלך החקירה שנערכה, צריך היה דובר צה"ל להתמודד עם האשמת קצין בכיר בצה"ל, תת-אלוף יצחק מרדכי, בהריגת המחבלים שהיו עליו, שבדיעבד התברר שנעשתה על ידי אנשי השב"כ.
עניינים אחרים שדובר צה"ל יעקב אבן עסק בהם בתקופת כהונתו היו המשך החיפושים אחרי הצוללת "דקר" בהשתתפות יחידת ההסרטה של דובר צה"ל ופרויקט "נערי רפול, שהראשונים שבהם גויסו לחוות השומר ב-13 בינואר 1981.
כן העסיק את דובר צה"ל הוויכוח על הקמת זרוע היבשה בצה"ל, ויכוח שהתקיים עם הקמתה לראשונה ב-1983 של מפקדת חילות השדה (מפח"ש).
יעקב אבן סיים את תפקידו כדובר צה"ל באוגוסט 1984. בהמשך שירת כנספח צה"ל בבריטניה ובמדינות סקנדינביה.
עם שחרורו מצה"ל החל לעסוק בתקשורת האזרחית והוא חבר הוועד המנהל של המועצה לשלום ולביטחון.
יעקב (יאני) אבידוב (אוסטרובסקי) (26 ביולי 1901 – 27 בפברואר 1970) היה פעיל עלייה שנשלח בתקופת מלחמת העולם השנייה על ידי המוסד לעלייה ב' לארצות ערב, לסייע בהעלאת יהודי מדינות ערב לארץ ישראל.
לאחר קום המדינה המשיך בפועלו החשאי ובשנות החמישים פרש מהמוסד לעלייה ב' ועסק בהבאת חוטרי תמרים מארצות ערב לשיפור ענף התמרים בארץ.
אבידוב נולד ב-1901 בעיר קרמנצ'וג שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) לזלמן ואתל אוסטרובסקי.
הוא היה פעיל בתנועת החלוץ ובמסגרת זו הכין עצמו לעלייה לארץ ישראל.
ב-1921 עלה יעקב לארץ ישראל עם אשתו נסיה.
בזמן המעבר ברומניה נאסר אבידוב לשלושה חודשים בחשד לנטייה קומוניסטית.
בהגיעם לארץ ישראל נשלחו השניים למחניים עם קבוצת פועלים של פועלי ציון.
מאוחר יותר הצטרפו לגדוד העבודה שליד מגדל, והיו בין מקימי תל יוסף.
עם הפילוג ב"גדוד" הצטרפו לקיבוץ עין חרוד.
בעין חרוד נולד דוב, בנם הבכור ואז שינה יאני את שם משפחתו מאוסטרובסקי ל"אבידוב.
ב-1929 רכשו משק ועברו לנהלל.
בנהלל הקימה המשפחה בחצר ביתה בור גדול שדפנותיו בטון שהוקם מלכתחילה לשמש כסליק (סליק אבידוב בנהלל).
ב-1944 התגייס אבידוב למוסד לעלייה ב' בראשות שאול אביגור (מאירוב).
ארגון זה שם לו למטרה להעלות את יהודי מדינות ערב לארץ ישראל.
אבידוב הוצב ב-1944 בסוריה כשמפקדו מטעם ההגנה היה נפתלי גולומב מתל עמל ועוזרו היה עקיבא פיינשטיין מראש פינה.
בתקופה זו הוציא לפועל את "מבצע האֵלֶף" במסגרתו הועלו לארץ כ-1,350 ילדים מיהודי סוריה.
לאחר עלייתם, פוזרו רוב הילדים בקיבוצים ובמושבים.
ב-1946 הוצב לשירות ביוון שם עסק בארגון ושילוח ספינות מעפילים (כמו "חביבה רייק", "הנרייטה סולד", "כנסת ישראל" ועוד).
ב-1947 הגיע אבידוב לאלג'יר והחל לארגן את העלאת יהודי צפון אפריקה לארץ.
היה מעורב בשילוח אוניות המעפילים "יהודה הלוי" ו"שיבת ציון".
שליחות זו נקטעה עקב מות בנו איתן.
ב-1949 נסע אבידוב למרוקו כדי לסייע בארגון מבצע יכין להעלאת צעירי יהדות מרוקו.
עולים אלו הגיעו ארצה ב-1951 ו-1952 באוניות המעפילים "גלילה" ו"ארצה".
את תקופת שירותו תיאר אבידוב בספרו "נתיבים נעלמים".
מבצע הבאת חוטרי עצי תמר
בהנהגת היישוב בארץ ישראל רצו לשפר ולהרחיב את ענף גידול התמרים בארץ, ולשם כך נשלחו שליחי היישוב להביא חוטרי תמרים ממדינות ערב השכנות.
מכיוון שלא התקיימו יחסי שלום עם אותן מדינות, נעשתה הבאת החוטרים בצורה בלתי לגאלית.
ב-1924 הביא יוסף ויץ ממחלקת ההתיישבות של ההסתדרות הציונית חוטרים ממצרים.
החל מ-1933 הוביל את הנושא בן-ציון ישראלי שנסע למצרים, לעיראק, לכורדיסטן ולאיראן.
ב-1953 הצטרף אליו אבידוב על מנת להביא חוטרים מפרס ומפקיסטן.
ב-1954, לאחר מותו של בן-ציון ישראלי באסון מעגן, המשיך אבידוב את המפעל.
החוטרים שהובאו היוו את הבסיס לענף גידול התמרים בעמק בית שאן, בעמק הירדן וב.
תקופה זו מתוארת בסיפרו "עלילות עיראק".
לאחר סיום פעילותו החשאית מונה למנהל מחלקת הקליטה במרכז מפא"י.
קברי יעקב ונסיה אבידוב בבית הקברות של נהלל
במהלך ביקוריו של אבידוב בכפרי האימפריה הרוסית פגש בנסיה קוקסו ונשא אותה לאישה.
ילדיהם, דב, התאומים איתן ועזה, ודוד (דודיק) נולדו בקיבוץ עין חרוד.
אבידוב נפטר בתל אביב ב-1970 מהתקף לב.
אשתו נסיה נפטרה ב-1967. שניהם נקברו בבית הקברות של נהלל.
איתן אבידוב, כמו אביו יעקב, עסק בהעלאת יהודים ארצה.
ב-1947 נשלח למחנה ויזנהוף ליד אינסברוק שבאוסטריה (מחנה של תנועת הבריחה) כדי לסייע בהעברת היהודים בשבילי האלפים לאיטליה.
באותה תקופה היה ארגון הבריחה מסוכסך עם ארגון האצ"ל על השליטה במסלולי הבריחה, וב-30 באוקטובר 1947 ניסו אנשי האצ"ל להשתלט על המחנה, ואיתן, שניסה להתנגד, נהרג מפליטת כדור אקדח.
הוא הובא לקבורה בנהלל ואביו הציב אנדרטה לזכרו בחצר הבית.
יאני אבידוב, חופים אפלים, הוצאת ספריה לעם - הוצאת עם עובד, תל אביב, 1954
יאני אבידוב, נתיבים נעלמים, הוצאת ספריה לעם - הוצאת עם עובד, תל אביב, 1955
יאני אבידוב, עלילות עיראק, ספריה לעם - הוצאת עם עובד, תל אביב 1959
ב-1960 זכה אבידוב בפרס אוסישקין על ספרו "עלילות עיראק"
ב-2004 הפך הנכד, עופר אבידוב, את הסליק שברפת המשק בנהלל לאתר תיירות שכולל אוסף תמונות מחיי סבו.
יעקב אבישר (27 בדצמבר 1921 – 15 במרץ 2005) היה טייס קרב ותובלה בחיל האוויר, חניך בקורס הטיס הראשון של החיל, מפקד "טייסת הפילים" בחיל האוויר בזמן מבצע קדש, וסופר.
אביו של יעקב אבישר, יהודה קוזלובסקי, נולד ביקטרינוסלב שבאוקראינה בשנת 1894. בשנת 1914, במלחמת העולם הראשונה, הוא גויס לצבא הרוסי ונשלח לחזית ללא כל הכשרה צבאית.
לאחר המלחמה יהודה קוזלובסקי וחבריו מהצבא חזרו ליקטרינוסלב והחלו לארגן את היהודים להגן על עצמם בעקבות הפרעות ביהודים בעיר.
הם השתמשו בידע הצבאי שלהם, ארגנו כלי נשק קר וחם, והתאמנו במטרה להגן על אחיהם.
כפועל יוצא החלה להתארגן גם פעילות ציונית, אשר הסתעפה גם לערים אחרות.
הפעילות הציונית הייתה בלתי חוקית ברוסיה הבולשביקית, ורבים נאסרו והוגלו לסיביר בשל כך.
יהודה ויהודית נישאו ב-9 בספטמבר 1919. הם רצו לממש את החלום הציוני ולעלות לארץ ישראל, אבל בגלל מגבלות של השלטון הסובייטי התממש החלום רק שש שנים מאוחר יותר, עם שני ילדיהם, נעמי ויעקב.
יעקב אבישר (קוזלובסקי) נולד ביקטרינוסלב שבאוקראינה.
עלה לארץ עם אחותו הגדולה נעמי ועם הוריו בשנת 1925, על סיפון האוניה "מָדוֹנָה מַרְסֵיי".
לאחר עליית המשפחה לארץ החליט יהודה לעברת את שם משפחתם לאבישר על ידי צירוף שמות הוריו, סביו של יעקב, אברהם ושרה.
יעקב למד בבית הספר "תל נורדאו" ואחר כך בבית הספר המקצועי "מקס פיין", במגמת חרטות.
כשהיה בן 14 גויס יעקב על ידי יהודה אביו ל"ההגנה" והעביר מזוודות מלאות בנשק ותחמושת ברחובות תל אביב עבור לוחמי ההגנה.
ב-18 במרץ 1941 סיים יעקב קורס טיס בבית ספר "אווירון" בשדה התעופה בלוד וקיבל רישיון טיס.
הוא שאף להתגייס לחיל האוויר הבריטי ולהילחם כטייס בנאצים במלחמת העולם השנייה, אבל הבריטים סירבו לקבל את תושבי ארץ ישראל לקורס טיס צבאי.
באותה שנה שימש מדריך בקורס מפקדי כיתות של ההגנה, ועם תום הקורס קיבל אישור להתנדב לצבא הבריטי.
יעקב אבישר הצטרף לקבוצה קטנה של ישראלים שנשלחה לבסיס מרכזי של בתי מלאכה לשיפוץ אמצעי לחימה באסמרה שבאריתראה.
הוא עבד בבית המלאכה לחרטות ומכניקה עדינה.
הבריטים עמדו בסירובם לאשר למגויסים הארצישראלים לעבור קורס טיס צבאי, ויעקב המשיך לעבוד בבית המלאכה הצבאי עד לשחרורו ב-1945. באותה שנה עבר קורס קצינים של "ההגנה".
ב-30 בינואר 1948 הצטרף ל"שירות האוויר" של "ההגנה", שהפך מאוחר יותר לחיל האוויר.
אבישר היה מחניכי קורס הטיס הראשון של חיל האוויר.
אחרי שהוכשר כטייס צבאי הוא הוצב בטייסת "הנגב".
אבישר הטיס אספקה ליישובים מבודדים ונצורים, פינה פצועים, וביצע גיחות צילום, סיור והפצצה במטוסי "אוסטר", שזכו לכינוי "פרימוס" בגלל הרעש שיצרו.
ב-24 באוגוסט 1948 נשלח יעקב אבישר יחד עם קבוצת טייסים לצ'כיה, לאימונים על מטוס המסרשמיט.
עם תום ההשתלמות הוא הוסמך כטייס קרב.
כשחזר הוצב בטייסת התובלה 103, "טייסת הפילים", שנקראה כך בשל סמלה: פיל אדום.
בינואר 1950 הצטרף אבישר לבקשתו לקורס מג"דים בפיקודו של יצחק רבין, כדי ללמוד איך לשפר את שיתוף בין כוחות הקרקע לכוחות האוויר.
ביוני של אותה שנה התמנה למפקד טייסת 103 בדרגת סרן.
הוא תכנן וביצע בהצלחה הצנחה מסובכת של 60 צנחנים אל מרכז אצטדיון רמת גן בטקס פתיחת המכביה.
ב-3 ביולי 1953 נשלח יעקב אבישר ללמוד באוניברסיטה האווירית של חיל האוויר האמריקאי לימודים אסטרטגיים גבוהים.
עם חזרתו שובץ במחלקת תכנון, בענף אמצעי לחימה במפקדת חיל האוויר.
אחר כך התמנה למפקד טייסת 100, הטייסת הקלה, שכללה מטוסי פייפר, פוקר ומסוקים למטרות סיור, קישור, תצפיות אש, חילוץ פצועים ותובלה קלה.
ב-1956, לקראת מבצע סיני, חזר לפקד על טייסת הפילים בדרגת רב-סרן.
מבצע סיני נפתח בהצנחת גדוד 890 של הצנחנים מעל מעבר המיתלה בסיני מ-16 מטוסי דקוטה, בליווי של מטוסי אוּרַאגָן ומֵטֶאוֹר.
בהיותו מפקד הטייסת הטיס אבישר את הדקוטה המובילה, ולידו טייסת המשנה יעל רום והנווט אחיקר אייל (לוס).
בהמשך ביצעה הטייסת טיסות אספקה וחילוץ פצועים של הכוחות הלוחמים בסיני.
מיד עם תום המלחמה הועבר אבישר באופן מפתיע מתפקידו.
בספרו "טייסת הפילים" הוא רומז לסיבה, באירועים שקרו במהלך המבצע: "עימות על בסיס חילוקי דעות מקצועיים עם טייסי מילואים של אל על שגויסו להכנות ולמבצע עצמו."
כשהשתחרר יצא אבישר בשליחות המוסד למרוקו עם אשתו ושלושת ילדיו הקטנים, במסווה של איש עסקים צרפתי, ואף למד צרפתית במיוחד לצורך ביצוע המשימה.
הוטל עליו לאתר משטחי נחיתה במקרה שיתעורר צורך לשלוח מטוסים כדי לחלץ את הקהילה היהודית המקומית.
בשנת 1962 הסתיימה שליחותו והוא חזר לארץ.
אבישר עבר קורס הכשרת טייסים בחברת אל על, אך אף על פי שסיים את המבחנים בהצלחה יתרה הוא לא התקבל לעבודה.
הוא פתח בית ספר ללימוד נהיגה ומאוחר יותר הקים מפעל טקסטיל קטן באזור התעשייה ארז.
כשיצא לגמלאות עסק בפיסול במתכת ובכתיבת ספרים.
ליעקב אבישר נולד בן אחד, עודד, מאשתו הראשונה, עדה (מרשלק), ושלושה ילדים, יהודה, דויד ועידית מאשתו השנייה, שרה (גולדשטיין).
חי עם אשתו השלישית, ברוריה (קצלנבוגן), עד לפטירתה בשנת 1997. התגורר בתל אביב כל חייו.
וילה במרוקו, 1987, הוצאת רשפים.
אנשים מכוכב אחר, 1988, הוצאת רשפים.
טייסת הפילים, 1993, הוצאת רשפים.
אנשי הפלדה, 1994, הוצאת רשפים.
מסתרי ג'בליה, 1994, הוצאת רשפים.
רבי יעקב אבוקארא (נקרא גם בוקרה; ג אדר ב' תר"ג, 15 במרץ 1843 – ב' בטבת תש"א, 1 בינואר 1941) היה רב ומנהיג ציוני בתוניסיה.
שמש כדיין בית הדין של יהודי תוניסיה ומשנת 1914 ועד פטירתו שימש כרב הראשי של קהילת יוצאי ליבורנו בתוניסיה (גראנה).
בנו של רבי אליהו אבוקארא ממשפחת אבוקארא, ובן לשושלת רבנים שישמשו בהנהגה של קהילת יוצאי ליבורנו.
אבוקארא נולד ופעל בעיר תוניס.
בשנת 1984 הועלו עצמותיו לישראל ונטמנו בהר הזיתים.
שימש כציר בקונגרס הציוני העשירי בשנת 1911, כנציג יהדות תוניסיה.
הייתה זו הפעם הראשונה שיהודי תוניסיה יוצגו בקונגרס הציוני.
יסד את האגודה הציונית "אגודת ציון" ביחד עם אלפרד ואלנסי ויוסף בראמי.
ב 1914 הקים את האגודה הציונית "יושבת ציון" בגלל הרצון להקים אגודה ציונית עם אוריינטציה יותר דתית ברוח המזרחי.
וזאת, כנראה בעקבות חילוקי דעות עם המייסדים האחרים של "אגודת ציון" שהיו משכילים.
אגודת "יושבת ציון שמה דגש על לימוד העברית.
פעל להבנה וקשרים בין הדתות וניהל קשרים עם הבישופ של תוניסיה.
בשנת 1930 השתתף כנציג יהודי תוניסיה, ביחד עם הרב הראשי של קהילת התואנסה הרב יוסף גז, בקונגרס האויכריסטי הבינלאומי בעיר קרתגו.
היה זה הקונגרס האוכריסטי הראשון שנערך על אדמת באפריקה.
בעקיבות פעילותו זו קיבל מדליית הוכרה מהאפיפיור פיוס האחד עשר.
הוציא לאור את הספר "בן אברהם" שחיבר רבי אברהם אבוקרא.
וכן את הספר "אסור והיתר" של רבנו ירוחם שכתב ידו היה בעיזבונו של רבי אברהם אבוקרא.
הדוברת ואשת התקשורת איילת פריש היא צאצאית שלו מצד אמה.
"חידושים על התלמוד" - פרשנות על התלמוד בבלי.
"ספר שם יעקב" - דרושים בסדר פרשיות השבוע מפרשת בראשית עד פרשת תרומה.
"חסד ואמת" - דרשות והספדים.
"יעקב" הוא שיר שביצעה להקת ללדין ויצא לאור בשנת 1994.
השיר יצא לאור בשנת 1994, נכתב על ידי יאיר שדה והולחן על ידי גרי ולודבסקי, מקימי הלהקה שעיבדו והפיקו יחד את השיר.
הוא נכלל באלבום הבכורה של הלהקה, "הלילה".
"יעקב" הוא שיר אלקטרו פופ, שנכתב על רקע חלום יעקב.
השיר היה ללהיט והוא המזוהה ביותר עם הלהקה.
השחקן שי אביבי השתתף בווידאו קליפ.
אף שרבים חושבים כי אביבי ביצע את קטע הראפ בשיר, למעשה ביצע אותו המחבר שדה.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת התשנ"ד (1994), דורג השיר במקום הרביעי.
בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "השיר שלנו", נעשתה פרודיה של השיר בשם "הלו רני" המבוצעת על ידי נינט טייב, טלי אורן, רן דנקר ואניה בוקשטיין.
באוגוסט 2020, בפרסומת לבזק שבה השתתפו משתתפי התוכנית הבוזגלוס והפרזנטור גידי גוב, שרו המשתתפים פרודיה לשיר.
בתוך חמישה ימים בלבד עבר מספר הצפיות ביוטיוב של הפרודיה את המיליון, ובתוך שבוע את ה-2 מיליון.
בתוך 24 שעות הגיע השיר למקום הראשון ברשימת הסרטונים החמים.
הרב יעקב אבולעפיה (נפטר בשנת ה'ש"ס בערך) כונה "המצרי", היה רב פוסק הלכה, אבי שושלת משפחת אבולעפיה, מאישיה הבולטים של צפת בתקופת האר"י, וממחדשי הסמיכה.
כיהן כרב בדמשק והיה ממתנגדי האר"י והרב חיים ויטאל.
נולד לר' יהודה אבולעפיה (בעל מפעל לבטישת אריגים) אמו הייתה בתו של מהר"י בירב הראשון.
ר' יעקב אבולעפיה היה נצר למשפחה יהודית ענפה של רבנים ועסקני ציבור ממגורשי ספרד, שמוצאה מן האזור ההיסטורי קסטיליה שבספרד.
צאצא ישיר לרב מאיר הלוי אבולעפיה מסורת בידי המשפחה שהם משבט יהודה וצאצאי דוד המלך.
למד אצל ר' שלמה אבסבאן, קיים קשרי מכתבים עם חבירו לספסל הלימודים הרב יום-טוב צהלון.
בשנת ה'שנ"ג היה רב ק"ק ספרדים בדמשק, בשנת ה'שנ"ט הוסמך על ידי מהר"י בירב השני (נכדו של ר' יעקב בירב).
כתב תשובות בהלכה אולם כתביו לא שרדו.
תלמידיו הם בנו ר' חיים אבולעפיה, ור' יאשיה פינטו ששימש כרב של דמשק.
עבר לגליפולי שבטורקיה ובאחרית ימיו חזר לצפת, ביחד עם בנו משה, ובה נפטר.
נקבר בבית העלמין העתיק בצפת בקרבת קברו של הרב יוסף קארו.
ר' יעקב אבולעפיה התנגד לחוג המקובלים בצפת, לא האמין במעשה הניסים המסופרים על האר"י אף על פי שבפועל היה כפוף לו, התנגד לר' חיים ויטאל וסיכל את מינויו לרב בית כנסת.
בספר חמדת ימים ובספרים נוספים המזוהים עם תומכי האר"י, נכתב על היחסים המתוחים בין ר' יעקב לאר"י, באחד הסיפורים המכונה "מעשה השוורים" מסופר בין היתר שהאר"י אמר לר' יעקב שהוא זקוק לתיקון, ואף השפיל אותו כאחד "שלא יודע דבר".
לחלק מהגרסאות אף ר' יעקב הודה ואמר "האמת היא שאין אנו יודעים דבר".
לדעת גרשום שלום וחוקרים נוספים, הסיפור הוא .
יחסיו של ר' יעקב עם הרב חיים ויטאל היו סוערים יותר, ר"י התעלם מהרח"ו ולעיתים אף זלזל בו, הרח"ו ביקש ללמד את ר"י קבלה אך הוא סירב.
בספר החזיונות ישנם כמה קטעים בהם מתאר הרח"ו את ר' יעקב כאחד המתנגדים הגדולים שלו, מהם:
במעשה ה'דיבוק שנכנסה בנערה', הרוח מאשימה את ר' יעקב שמזלזל ברח"ו "שמתלוצץ עליו ומהביל דבריו" ושר' יעקב ובני משפחתו עוברים עבירות.
הרח"ו כותב כי תפילת הקהל בבית הכנסת לא תתקבל כי בשמים החרימו את ר"י מחמת התנגדותו לרח"ו.
הר"י מואשם בקרבה לדת המוסלמים.
באחד החזיונות משתתפים גדולי חכמי ישראל וביניהם ר' יעקב המושפל על ידי האר"י שהלבישו לבוש קצר המגיע עד חלציו, דבר המלמד על חסרונו של ר"י.
הרב יעקב אביטן (נולד בכ"ט בניסן ה'תש"ל, 5 במאי 1970) הוא פוליטיקאי ישראלי המכהן כרב המועצה אזורית חוף אשקלון וחבר מועצת העיר אשקלון מטעם סיעת ש"ס.
בעבר כיהן כשר לשירותי דת וסגן ראש עיריית אשקלון.
אביטן נולד באשקלון למזל ולרב יצחק אביטן, הרב האזורי בבאר טוביה.
למד בבית הספר היסודי "נווה ציון" באשקלון ולאחר מכן בישיבה התיכונית קריית נוער בירושלים.
בהמשך עבר ללמוד בישיבה קטנה "אהל משה" בבני ברק ובישיבה גדולה "קול יהודה" בבני ברק.
בשנת תש"ן (1990), בהיותו בן 19 הוסמך לרבנות על ידי רבני ירושלים: הרב שלום משאש והרב יצחק קוליץ, וכן על ידי הרב משה מלכה רבה של פתח תקווה.
כמו כן נבחן אצל הרבנים: הרב אברהם אלמליח אב"ד באר שבע, הרב שאר ישוב כהן רב העיר חיפה והרב אליהו אברז'ל אב"ד באר שבע.
בחודש סיון תש"ן (1990), קיבל כושר לכהן כרב מושב מהראשון לציון הרב מרדכי אליהו ונבחר לכהן כרב המושב בית שקמה בעודו בן 20. בכך היה לרב הצעיר ביותר בישראל.
שימש כרב מושב בית שקמה ולאחר מכן כרב המועצה אזורית חוף אשקלון.
כיהן חבר ועדת הלסינקי וועדת האתיקה במרכז רפואי ברזילי באשקלון.
בשנת תשנ"ט (1999) נבחר לכהן כרב המרכז רפואי ברזילי באשקלון.
בשנת 2013, כשלושה חודשים לפני פטירתו של הרב עובדיה יוסף, התבקש על ידו להתמודד בראש תנועת ש"ס למועצת העיר אשקלון.
הוא נבחר למועצת העיר והיה ממונה על אגף החינוך בעירייה כאשר במקביל המשיך לכהן כרב המועצה האזורית חוף אשקלון.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו באוקטובר 2018, נבחר פעם נוספת למועצת העיר ומונה לסגן ראש עיריית אשקלון.
במאי 2020 הודיע יו"ר מפלגת ש"ס, אריה דרעי, כי החליט להציב את אביטן כמועמדו לתפקיד השר לשירותי דת בממשלת ישראל השלושים וחמש.
ב-17 במאי 2020 הושבעה ממשלת ישראל ה-35 ואביטן התמנה לשר לשירותי דת.
בנובמבר 2020 הכריז אביטן כי יותר מ-30 מיליון ש"ח יועברו למועצות הדתיות ברחבי המדינה.
החלטה הזו הייתה ניסיון לתמוך כלכלית במועצות הדתיות שמ-2018 נמצאות במשבר תקציבי שהעמיק עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
מלבד אביטן השתתפו ביוזמה להעברת התקציבים שר הפנים דרעי וסגן שר האוצר יצחק כהן.
כשר לשירותי דת דאג להעביר תקציב למרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים, וערך פגישות וסיורים בשלבי היערכות להילולה במירון שבהם קיבל עדכונים באשר להתקדמות ההכנות.
ועדת החקירה בנושא הטילה עליו אחריות אישית והמליצה שלא ימונה בעתיד לתפקיד שר.
יעקב (יואל) גוטמן הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן החוקר בתחומי כלכלה ציבורית, תורת המשחקים, כלכלה פוליטית ושיתופי פעולה.
בעבר כיהן כסגן ראש המחלקה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן, ובעברו היה פרופסור משנה וחוקר באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
ב-1974 השלים את לימודיו לתואר ראשון ושני באוניברסיטת שיקגו.
באותה שנה הצטרף לפי בטא קפא.
ב-1976 סיים דוקטורט שם, כשמנחיו לדוקטורט באוניברסיטת שיקגו היו חתני פרס נובל תיאודור שולץ וג'ורג' סטיגלר.
במקביל שימש כפרופסור משנה במחלקה לכלכלה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס עד 1979. בשנים 1979–1983 הרצה באוניברסיטה העברית בירושלים.
החל מ-1983 מרצה באוניברסיטת בר-אילן, וב-1985 היה למרצה בכיר באוניברסיטה.
ב-1998 מונה לפרופסור חבר במחלקה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן, וב-2018 מונה לפרופסור מן המניין במחלקה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן.
תחום מחקרו העיקרי הוא תורת המשחקים, אולם מחקריו נפרשים על תחומים נרחבים כגון כלכלה פוליטית וכן מחקר משולב של מתמטיקה וכלכלה שלהם יישומים ברשתות, ואף הנחה לדוקטורט בתחום זה את ד"ר מיכאל מן, אחד המומחים המובילים בארץ לאנליזת רשתות.
בין מחקריו הבולטים בתחום הכלכלה הפוליטית עוסקים במציאת מנגנוני הצבעה יעילים בפרלמנט.
יעקב הוא שם פרטי נפוץ לגבר, ופחות ידוע כשם משפחה.
השם יעקב נגזר משמו של האב העברי, יעקב בן יצחק ורבקה.
השם מקורו בשורש העברי שפירושו "לעקוב, להיות מאחור" אך גם "לעקוף, להשיג", או מהמילה "עקב", .
בספר בראשית, הכוונה היא לנסיבות לידתו של יעקב, שאחז בעקב אחיו התאום הבכור עשו (בראשית כ"ה, כ"ו).
בבראשית כ"ז, לו, והוסיף משמעות כש"החליף "את אחיו הבכור עשו בקניית זכות בכורה.
בהקשר נוצרי, יעקב - ג'יימס בצורה אנגלית - הוא שמם של מספר אנשים בברית החדשה: (1) השליח יעקב, בן זבדי, (2) שליח נוסף, יעקב, בן אלפיאוס, ו- (3) ג'יימס אחיו של ישו (ישוע במקור) (ג'יימס הצדיק), שהוביל את הקהילה הנוצרית המקורית בירושלים.
יש כמה ג'ייקובים באילן היוחסין של ישו.
מ- 1999 עד 2012, ג'ייקוב היה השם הפופולרי ביותר בארצות הברית.
Armenian – Յակոբ (ארמנית קלאסית וארמנית מערבית), Հակոբ (ארמנית מזרחית) (Hakob, Hagop)
יידיש – יענקב, יענקל, יענקעל, יענקעלע
יעקב אביצוק (איציקוביץ'; 16 בפברואר 1924 – 17 באוגוסט 1993) היה משורר, סופר ועורך ישראלי, יהודי יליד רומניה, ידוע, בין השאר, גם כפזמונאי וכחוקר פולקלור.
יעקב שמעון איציקוביץ', לימים יעקב אביצוק, נולד בעיר וסלוי ברומניה בשנת 1924 כשישי מבין תשעת הילדים של דוד איציקוביץ' ואשתו, רחל לבית איליוביץ'.
הוא למד בחדר ("תלמוד תורה") בעיר הולדתו ואחר כך בבית ספר יסודי היהודי "עשה טוב".
היה בנעוריו פעיל בתנועת הנוער גורדוניה ובימי המשטר הצבאי-פרו-נאצי של אנטונסקו נשלח לעבודות כפייה במחנות עבודה.
בשנת 1946 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית המעפילים על סיפון האונייה "הגנה".
מיד עם הגעתו נעצר על ידי השלטונות הבריטים ונשלח למחנה המעצר עתלית.
אחרי שחרורו הצטרף לתנועת החלוץ ובמסגרתה התיישב בתל גזר.
אחרי הקמת המדינה היה מדריך עולים צעירים בקיבוץ עלומים.
היה לחקלאי במושב באר טוביה שם התיידד עם המלחין עמנואל זמיר וכתב מילים לכמה מלחניו.
בשנים 1954–1955 אביצוק למד במדרשה למורים בבאר שבע והוסמך כמורה.
אביצוק כיהן כמנהל מחלקת תרבות במועצה האזורית מרחבים.
אביצוק פרסם שירים, סיפורים וכתבות בעיתונים.
פרט לכך במסגרת ארכיון הסיפור העממי בישראל מיסודו של הפרופסור דב נוי, הקליט אביצוק סיפורים מפי בני עדות שונות בישראל שפורסמו בהמשך בשנים 1962–1976 בקובצי "חודש חודש וסיפור" בעריכתו.
אביצוק נפטר בשנת 1993 בקריית מלאכי בישראל ונקבר בה.
על מצבת קברו כתוב: "סופר יוצר, אוהב אדם".
אביצוק היה נשוי לתמר ולהם שתי בנות ובן.
1961 - אבחת החרמש, הוצאת עמיר
1984 - סיסמוגרף הלב: שירים, הוצאת רשפים
1973 - ויויאן: סיפורים, הוצאת אל"ף
1966 - ניגונים חדשים (שלושה עשר סיפורים) (איורים: יוסי רום), הוצאת אל"ף
1976 - מה סיפרו האנפות - ספר לילדים (איורים: בינה גבירץ), הוצאת יזרעאל
1980 - מנחם מנדל מבקר במושב
1965 - האילן שספג דמעות: ל"ו סיפורי עם מפי י"ב מספרים, הוצאת המוסיאון לאתנולוגיה ולפולקלור, חיפה
1964 - סיפורי עם מפי יהודי מרוקו - 23 מעשיות ואגדות - הוצאת ההסתדרות הציונית העולמית
1985 - גורלו של ילד - כ"ח סיפורי עם מעדות ישראל, הוצאת עמיר
בארכיון הסיפור העממי על שם דב נוי רשומים 319 סיפורי עם שלוקטו על ידי יעקב אביצוק.
1970 - (עורך) קרייתנו קריית מלאכי
שירי זמר מאת עמנואל זמיר:
שירי זמר מאת יוסף מוסטקי
הארכיון של אביצוק נמצא במכון גנזים של אגודת הסופרים העבריים.
ערך זה עוסק ברב של קושטא.
אם התכוונתם לרב פולני והרב הראשי של מקסיקו, ראו יעקב אביגדור.
אביגדור מונה לחכם באשי של קושטא בשנת 1860. בזמן כהונתו נמשכה המחלוקת על בית הספר המודרני שהקים אברהם שלמה דה קמונדו, ואביגדור צידד בהמשך פעילות בית הספר.
בהתערבות הממשלה העות'מאנית הוקמה ועדת רבנים בהשתתפות הרב חיים פלאג'י מאיזמיר, הרב יקיר גירון מאדירנה והרב מנחם הכהן בן ארדוט מסרס (הרב אשר קובו מסלוניקי נעדר מפאת חוליו), שהכריעה לטובתו של אביגדור ונגד יצחק אקריש בהתירה את פתיחת בית הספר בתנאים מסוימים.
המחלוקת שהתעוררה סביב הנהגתו הביאה את השלטונות להעבירו מתפקידו בשנת 1863, ותחתיו מונה הרב יקיר גירון.
אביגדור המשיך לשמש לאחר מכן בתפקיד רב הכולל של קושטא.
יעקב (יאשה) אביטל (ארש; 11 בספטמבר 1900 – 7 ביוני 1937) היה שחקן תיאטרון אהל ותיאטרון הבימה.
נולד בעיירה שטוקמנסהוף (כיום Pļaviņas בלטביה).
אביו הוא הסופר והמורה אבא ארש.
קיבל חינוך עברי אצל אביו.
בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה פגש בחצי האי קרים את ראשוני החלוץ.
הוא הצטרף אליהם ועלה לארץ ישראל יחד עם אברהם שלונסקי בשנת 1920. הוא השתייך לגדוד העבודה במסגרתו עבד בסלילת כביש טבריה-צמח ובמחצבה בירושלים.
ב-1925 ייסדה מניה ארנון את "מסדה" - הסטודיה הדרמטית של גדוד העבודה, ואביטל היה בין ראשוני חניכיה.
הוא השתתף בהצגה "משיח בן יוסף" שעלתה בירושלים ובעין חרוד.
באותה שנה יסד משה הלוי את תיאטרון אהל וצירף את אביטל לתיאטרון שלו.
בשנת 1926 נישא להדסה ינובסקי, אותה הכיר לאחר שצפתה בו משחק במחזה "ירמיהו" בתיאטרון אהל.
לאחר כארבע שנים התגרשו, וב-1934 התחתנה הדסה עם רפאל קלצ'קין, חברו הטוב של אביטל.
בתחילת 1930 עזב אביטל את תיאטרון אהל ונסע לברלין כדי לצפות בהצגות של תיאטרון אירופאי ברמה אמנותית גבוהה.
בברלין פגש את שחקני הבימה, שעמדו לחזור לארץ ישראל.
כששבו בשנת 1931, התקבל להבימה.
בשנת 1937 נהרג אביטל בתאונת דרכים בכביש טבריה-צמח, אחרי שהופיע בשתי הצגות רצופות של ההצגה "מרד המתים" של תיאטרון הבימה.
הוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
בין מספידיו: ברוך צ'מרינסקי, קדיש סילמן, ואלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'.
ב-1926 שיחק בהצגה "נשפי י"ל פרץ" שכתב וביים משה הלוי.
ב-1927 גילם את בארנט בהצגה "דייגים" מאת הרמן היירמנס שביים משה הלוי.
ב-1929 גילם את צדקיהו בהצגה "ירמיהו" מאת שטפן צווייג שביים משה הלוי.
ב-1931 גילם את ראובן, אחיו של אוריאל אקוסטה בהצגה "אוריאל ד'אקוסטה" מאת קארל גוצקוב שביים אלכסיי גרנובסקי - שהגיע במיוחד לברלין כדי לביים את שחקני הבימה ששהו בעיר מספר חודשים.
באותה שנה גילם את דוד ויליאם דדז'ן בהצגה "בכור השטן" מאת ג'ורג' ברנרד שו שביים צבי פרידלנד, גילם את מוזר בהצגה "הלהבה הקדושה" מאת סומרסט מוהם שביים אליהו ויניאר, וגילם את דניאל בהצגה "כבלים" מאת ה.
גילם גם חסיד בהצגה הדיבוק מאת ש.
ב-1932 גילם את וליר בהצגה "טרטיף" מאת מולייר שביימו יהושע ברטונוב ואברהם ברץ.
ב-1933 גילם את מוזר בהצגה "היהודי זיס" מאת ליון פויכטוונגר שביים צבי פרידלנד, שיחק בהצגה "רחב" מאת הארי סקלר שביים ברוך צ'מרינסקי, וגילם סניגור ומפקח בית הסוהר בהצגה "שלושה גנבים" מאת אומברטו נוטארי שביים צבי פרידלנד.
ב-1934 גילם פורע בהצגה "אותו ואת בנו" מאת י"ד ברקוביץ שביים ברוך צ'מרינסקי, גילם את ווידאלו בהצגה "זאבים" מאת רומן רולן שביים צבי פרידלנד וגילם את ארנסט בהצגה "פרופסור מנהיים" מאת הנס שיר שביים ליאופולד לינדברג.
ב-1935 גילם את יואכים, ארנולד וזיידל בהצגה "ארבעה דורות" מאת שביים צבי פרידלנד; שיחק בהצגה "חלום הגולם" מאת ה.
לייוויק שביים ליאופולד לינדברג, גילם את ארתמי פילופוביץ זמליניקא בהצגה "רביזור" מאת ניקולאי גוגול שביים צבי פרידלנד וגילם את אברהם-יעקב בהצגה "ילדי השדה" מאת פרץ הירשביין שביים ליאופולד לינדברג.
ב-1937 גילם את ר' זאנוויל ועיוור בהצגה "מסעות בנימין" מאת מנדלי מוכר ספרים שביימו אברהם ברץ וברוך צ'מרינסקי וגילם קברן בהצגה "מרד המתים" מאת אירווין שו שביים צבי פרידלנד.
הרב יעקב אבן דנאן (סביב ה'ש"כ, 1660 - סביב ה'שצ"ה, 1730) היה פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של פאס בתחילת המאה השבע עשרה.
נולד לאביו ר' יוסף בפאס.
לפחות משנת ה'שנ"א, כיהן בתפקיד סופר בית הדין יחד עם רבי מכלוף אסולין.
התפרסם כסופר מומחה, עד שבשנת שע"א הוחלט שאין רשות לשום סופר לכתוב גט עד שיהיה מצוי עמו רבי יעקב אבן דנאן.
בשנת ה'שנ"ה חתום כדיין מחברי בית הדין.
אך נראה שבתקופה זו שימש בעיקר כסופר בית הדין.
משנת ה'שפ"ג נראה ששימש דיין קבוע יחד עם רבי שאול סירירו, רבי חיים עוזיאל.
בשנת ה'שפ"ד ביאר את מנהגי החזקות לרבי חנניה ארובאס.
בשנת ה'שפ"ז נראה שהתמנה לאב בית הדין של פאס, לצד הדיינים רבי שלמה אבן דנאן ורבי יעקב חאגיז (הראשון).
גיסו רבי שמואל אבן דנאן (השלישי) כינהו: "פלפלא חריפא".
הניח בן בשם ר' שמואל ששימש גם הוא כסופר בית הדין.
נכון לערב פסח שנת ה'ש"צ עוד היה בחיים.
ובשנת הת' בנו מזכירו בברכת המתים.
אין אומרים חוזר וניעור באיסור חמץ.
חטה שאינה בקועה שנפלה לתבשיל בפסח, התבשיל מותר והחטה אסורה.
פסקי דין - נדפסו בספר 'תקנות חכמי פאס', ומהם מפוזרים בספרי חכמי מרוקו.
חידושי דינים - נדפסו בספר 'תקנות חכמי פאס'.
פירוש על השיר 'אני ריאה' לרבי דוד ויטאל - עוסק בהלכות טריפות.
יעקב-חי פנחסוב (1890–1968) המכונה "חי-קלנתר", היה מגדולי יהדות בוכרה בסוף המאה התשע-עשרה וראשית המאה העשרים.
פנחסוב היה הנשיא האחרון של הקהילה היהודית בעיר בוכרה.
הוא שימש המזכיר של "הארגון הציוני לשל בוכרה", ובתוקף מעמדו אצל האמיר של בוכרה הצליח לעזור ליהודים רבים.
בזכותו ניצלו הרבעים היהודיים של העיר בעת הכיבוש הבולשביסקי של האמירות.
יעקב-חי נולד בבוכרה בשנת 1890 לאביו ציון פנחסוב וסבו הרב הנערץ פנחס "הקטן" (נייאז) אשר נודע בכינויו "מולא נייאז".
אביו היה יהודי אמיד, עתיר נכסים ורוח אשר שמו יצא לפניו בשל השתדלותו והשפעתו בעניין פרשת שחיטה יהודית והחרמתה על ידי המוסלמים.
יעקב-חי היה נינו של רבי יוסף ממן המערבי, ובכך השתייך לשושלת רבנית-יהודית המכובדת ביותר בעיר בוכרה.
בני במשפחתו רמי המעלה של יעקב-חי פנחסוב, שימשו באופן מסורתי כנשיאי קהילה בעיר בוכרה, וכך לימים מונה אף יעקב-חי לתפקיד הרם.
הוא שימוש נשיא ("קלנתר") הקהילה בין השנים 1917–1920 והיה האחרון בתפקיד זה עד להשתלטות הסובייטית על אמירות בוכרה.
יעקב-חי נישא לקציעה יהודיוף בת למשפחת סוחרים עשירים, אביה שלמה יהודיוף היה אחד מחמשת בניו של יהודה בן בנימין מתלמידי יוסף ממן הראשונים.
לאחר עליית השלטון הסובייטי ובריחת האמיר מבוכרה נאלץ יעקב-חי לברוח עם משפחתו מפאת רדיפת העשירים היהודים בידי המהפכנים, זאת לאחר שנים בהן נשא תפקידי מפתח וחי בכבוד רב בבוכרה.
יעקב-חי עם משפחתו נאלצו לנדוד למספר ארצות בהן ניסו את מזלם.
בסופו של דבר המשפחה עלתה לארץ ובשנת 1968 נפטר יעקב-חי בתל אביב.
תמונתו מוצגת בבית הכנסת הבוכרי בעיר בזכות היותו אחרון הקלנתרים של בוכרה וצאצאו של רבי יוסף ממן המערבי, אשר החזיר את יהדות בוכרה לערכי היהדות ומנהגיה.
פועלו של יעקב-חי בימי שלטון האמיר
יעקב-חי פנחסוב ניחן בכישורי מסחר והיה לאחד הסוחרים המצלחים ביותר בבוכרה, הוא שיווק כותנה בכמויות גדולות למוסקבה.
בהיותו צאצא למשפחת סוחרים עשירה וצאצא של מולא פנחס "הקטן" (נייאז), כבר בצעירותו הוא החל לקחת חלק בעסקאות מסחריות של מכירת כותנה.
בתפקידו זה הוא ייצג את היהודים בפני האמיר ולצד נשיאותו הוא נבחר למזכיר הארגון הציוני לשל בוכרה וזכה להערכה רבה בקרב בני הקהילה.
התפקידים של קלנתר ושל רב הראשי של העיר בוכרה נחשבו ראשי כל הקהילות היהודיות באמירות של בוכרה.
תחת יעקב-חי הקלנתר שרתו שני עוזרים, אחד עבור הרובע היהודי הישן בעיר (מחללה כוהנה) והאחר עבור הרבעים מחללה נאב ואמירובוד.
בהיותו ראש הקהילה, יעקב-חי פנחסוב הצליח לשכנע את האמיר לבטל שני חוקים אשר הפלו לרעה את היהודים באמירות, שכן על מנת להפגין את העליונות המוסלמית הוטלו על היהודים תנאים מפלים.
בשנת 1920 בעת אירועים מהפכניים בבוכרה, הציל חי-קלנתר את הרובע היהודי בבוכרה ממתקפת כוחות הרוסים.
בעיר השכנה לבוכרה, קוגון, הוצב כח ההצבא האדום, תחת פיקודו של אלכסנדר יפרמוביץ אכסלרוד, יהודי רוסי.
הכח אמור היה להפציץ את העיר, אך אכסלרוד ידע שיש קהילה יהודית גדולה בבוכרה וכדי להימנע מלפגוע בה הוא שלח "משלחת" כדי כביכול לפתוח במשא ומתן כלכלי ומדינה עם שלטון האמיר.
במשלחת מטעם האמיר השתתף יעקב-חי הקלנתר.
וכך נודע לאכסלרוד, באמצעות יעקב-חי היכן רובעי היהודים.
לפי גרסה אחרת, יעקב-חי הגיע אל אכסלרוד לקוגון.
כדי למנוע חשד לקשר עם הרוסים, הוא ביקש מן האמיר רשות להגיע לקוגון כדי לפגוש שם את אחיו משה-ברוך פנחסוב אשר הגיע לקוגון ממוסקבה.
יעקב-חי אשר קיבל מהאמיר רשות לפגוש את אחיו בקוגון ניצל הזדמנות זו כדי לפגוש את אלכסנדר יפרמוביץ אכסלרוד.
במהלך הפגישה חי-קלנתר צייר עבור אכסלרוד את מפת בוכרה וסימן עליה את מיקום הרבעים היהודים.
כתוצאה מכך נשארו הבתים היהודיים ללא פגע בעת ההפגזה על העיר בוכרה ובכך הציל את כל יהודי העיר מפגיעה.
לאחר הפגזת העיר הגיעו לבוכרה כוחות המהפכה הבולשביקית כשבכוונתם להשתלט על האמירות המוסלמית.
לנוכח כוחותיהם ברח האמיר על נפשו לאפגניסטן.
האמירות המוסלמית נפילה בידי הסובייטים ובכך באה לקיצה גם תקופה של מעל מאה שנים בהן נוהלה הקהילה היהודית בידי נבחריה הנשיאים משושלת מולא פנחס "הקטן" נייאז, אשר על שמו נקראה המשפחה – פנחסוב.
עם הכיבוש הבולשביקי נאסר חי-קלנתר בידי המהפכנים הן בשל היותו יהודי עשיר והן בשל זיקתו לאמיר.
אחיו משה-ברוך אשר שמע על המאסר, שיחד את מנהל בית האסורים והציל את חיי אחיו.
ללא השתהות הם עם משפחותיהם ברחו מבוכרה.
הסובייטים הלאימו את בתי העשירים וכך גם את ביתו של יעקב-חי בבוכרה.
בביתו הוקם לימים בית ספר יהודי על שם רוזה לוקסמבורג.
משנסו על נפשם מבוכרה, יעקב-חי פנחסוב ובני ביתו עברו לפרס ומשם לאפגניסטן.
הוא התפרנס מסחר בפרוות טלאים (astrakhan) עם לונדון.
מאוחר יותר הוא עבר עם משפחתו לעיר פשאוור בפקיסטן שם פתח מזקקה לוודקה ויין, אך כיוון שלמוסלמים אסור לשתות משקאות אלכוהוליים הוא נאלץ לעזוב..
בשנת 1933 הוא היה באפגניסטן ובזכות קשריו עם נדיר ח'אן מלך אפגניסטן הצליח להתערב לטובת פליטים יהודים אשר גורשו מערי הגבול עם ברית המועצות והגיעו לעיר הבירה קאבול.
בזכות התערבותו התאפשר לפליטים להתיישב בעיר ולעסוק במסחר עד לקבלת אשרות הכניסה לארץ ישראל.
לאחר מכן עבר יעקב-חי להודו.
שם בעיר כלכותה הוא פתח עם בניו עסק קטן.
בשלב מסוים הגיע ללונון ונמנה עם התומכים כלכלית בפליטים הרבים שהגיעו לירושלים ממרכז אסיה.
הוא עלה לארץ-ישראל בשנת 1949 בה סיים את חייו.
יעקב (יאשה) חאין (נולד ב־1955) הוא סופר, משורר ומנהל בכיר ישראלי-לטבי לשעבר בתחום משק החשמל והאנרגיה.
חאין כתב ספרי פרוזה ושירה ברוסית, וחלק מיצירתו תורגם לעברית ולאנגלית.
במקביל לפעילותו הספרותית שימש בתפקידי ניהול בכירים במערכות החשמל בישראל, וייצג את המדינה בוועדות בינלאומיות לפיתוח תשתיות אנרגיה ומערכות חשמל.
חאין נולד בריגה, לטביה (אז ברית המועצות), בשנת 1955. הוא השלים לימודי הנדסת חשמל, ובשנת 1979 עלה לישראל.
במהלך הקריירה המקצועית שלו שימש בתפקידי ניהול ובכירות בתחום משק החשמל, תכנון ופיתוח רשתות הולכה והפצה, רגולציה ותיאום סטנדרטים במערכות חשמל.
במסגרת תפקידיו ייצג חאין את ישראל בוועדות ופורומים בינלאומיים העוסקים בפיתוח מערכות חשמל, אנרגיה ואבטחת תשתיות קריטיות.
ב־12 בנובמבר 2025 הוענק לחאין תואר עמית כבוד של התאחדות מהנדסי החשמל, אלקטרוניקה ואנרגיה בישראל, כהוקרה על תרומתו רבת־השנים לפיתוח תשתיות החשמל ולשיפור אמינות אספקת החשמל בישראל.
חאין החל את פעילותו הספרותית ב־2016. מאז פרסם חמישה ספרים, המשלבים רומנים, סיפורים קצרים ושירה ברוסית.
יצירתו עוסקת בין היתר בזהות, זיכרון, גלות, מוסר והשלכותיהם של מאורעות היסטוריים על חיי הפרט והחברה.
ספריו נקראים בקהילות דוברות רוסית בישראל וברחבי העולם, וחלקם תורגמו לעברית ולאנגלית.
"הדרך לאבו כביר" – קובץ פרוזה העוסק בזהות, הגירה וזיכרון.
"שבלול האושר" – יצירה פרוזאית ופואטית בעלת אופי פילוסופי.
"בין עיקולי המוח" – סיפורים קצרים המתמקדים בעולמו הפנימי של האדם.
A Soldier Without a Country – רומן המבוסס על סיפור אמיתי מתקופת השואה, העוסק בזהות, רדיפה והישרדות.
הרומן A Soldier Without a Country זכה לביקורות חיוביות על התיאור הרגיש של השלכות המלחמה על יחידים, משפחות וחברות, והוא תורגם לאנגלית והופץ בפלטפורמות בינלאומיות.
פרס פרנץ קפקא בכנס הספרות הבינלאומי RosKon 2019, על תרומתו לספרות הרוסית.
עמית כבוד של התאחדות מהנדסי החשמל, אלקטרוניקה ואנרגיה בישראל (2025), על תרומתו לפיתוח מערכות החשמל בישראל.
בנוסף לפעילותו הספרותית, חאין עוסק בכתיבת מאמרים והרצאות בנושאי אנרגיה, תשתיות חשמל, אבטחת סייבר ורגולציה של מערכות קריטיות.
שילוב הרקע ההנדסי עם הכתיבה הספרותית מעניק ליצירתו נקודת מבט ייחודית על יחסי אדם–טכנולוגיה.
יעקב אוֹרְלַנְד (14 ביולי 1914 – 5 במרץ 2002) היה משורר, מתרגם, מחזאי, עיתונאי ועורך ישראלי, חתן פרס ישראל לזמר עברי (1994) ופרס ביאליק לספרות יפה (1996).
כונה "מאחרוני דור הנפילים של התרבות העברית".
בין פזמוניו: "היו לילות", "עץ הרימון", "שני שושנים", "אנחנו שרים לך, מולדת ואמא".
אורלנד נולד בעיירה טטייב שבאוקראינה.
כשהיה בן שש ניצל מפוגרום בעיירתו, שבו רצחו פורעים לנגד עיניו שמונה מבני משפחתו.
בגיל שבע עלה לארץ ישראל עם הוריו, והמשפחה התיישבה בפלוגת מגדל של גדוד העבודה.
מאוחר יותר עברה המשפחה לירושלים, לשכונת הבוכרים, ויעקב למד ב"תחכמוני" ובגימנסיה העברית רחביה.
הצטרף לפלוגות הנוטרים, הגן על העיר במלחמת העצמאות, ושירת במהלכה כקצין החינוך של גדוד "מצדה" של הגדנ"ע.
סיים לימודי פילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ונסע ללמוד תיאטרון בבריטניה.
באמצע שנות ה-30 עבר אורלנד להתגורר בתל אביב, שם פגש את רעייתו בת-אל, עליה כתב את השיר "שיר אלייך").
על המעבר מירושלים לתל אביב סיפר: "אחרי מלחמת השחרור לא יכולתי לגור יותר בירושלים.
אחרי 28 שנות מגורים בירושלים העיקה עלי העובדה, שלא יכולתי לעבור את החומה, לעלות להר הצופים ולרדת לים המלח." בתל אביב התיידד עם משוררים מ"חבורת כסית" כמו נתן אלתרמן, אברהם שלונסקי ואלכסנדר פן.
ב-1954 עבר לחיפה במסגרת פרויקט "מגורי אומנים".
אורלנד, שכתב את שירו הראשון בגיל 16, עסק בכתיבת שירה, ובנוסף עסק בתרגום ובכתיבת מחזות.
בחודשים ספטמבר-דצמבר 1943 פרסם טור מחורז סאטירי, בשם העט "אורי", בעיתון "הארץ".
בימי היישוב ובשנות ה-50 וה-60 פרסם גם פזמונים שהפכו לפופולריים, ובהם "עץ הרימון", "שני שושנים", "היו לילות", "הטנדר נוסע", "זכריה בן עזרא", "אני נושא עמי", "שלכת" ("עמוק העצב בעיניים"), "שיר שמח" ("אם גם ראשנו שח") ועוד.
פזמונים רבים פרי עטו הולחנו על ידי חברו הטוב, מרדכי זעירא.
את הפזמונים כתב ללהקת הבריגדה "מעין זה", לתיאטרון "המטאטא" ולאירועים שונים.
הזמרת שושנה דמארי ביצעה רבים משיריו.
בנוסף לחיבור שירים ופזמונים, עסק אורלנד גם בתרגום: הוא תרגם יצירות ספרותיות רבות, ובהן של ויליאם שייקספיר ושל ג'ורג' ברנרד שו, וגם תרגם עשרות מחזות, שהוצגו ב"אהל" ובתיאטרון חיפה.
ביניהם: הפונדקאית לקרלו גולדוני; ז'אן ד'ארק לג'ורג' ברנארד שו; חשיבותה של רצִינות וּשלומית לאוסקר ויילד, המיליונים של מרקו פּוֹלוֹ ומסע ארוך אל תוך הלילה ליוג'ין אוניל.
אורלנד עסק גם בכתיבת מחזות.
הוא חיבר 14 מחזות, מהם שלושה הוצגו על בימת התיאטרון: העיר הזאת ('האהל', 1953); הרשלה מאוסטרופולי (תיאטרון חיפה, ראשית שנות הששים) והאיש מאחרי האגדה (מונודראמה על חיי הרצל בביצועו של שמעון ישראלי, ראשית שנות השבעים)..
בשנת 1967, לקראת העלאה נוספת של המחזה, הורה בית המשפט להסיר מהמחזה קטעים שעסקו בתוכנית של בחורי ישיבה להיכנע ללגיון הערבי במלחמת העצמאות.
מחזהו "הלשכה השחורה" זיכה אותו בפרס פינסקר אף שנותר בכתב־יד.
יעקב אורלנד על מחזה בכתובים בשם הלשכה השחורה (1954) זכה ב'פרס פינסקי' למחזה העברי המקורי (תשמ"ד).
יעקב אורלנד נפטר לאחר מחלה ב-5 במרץ 2002 באחוזה שבחיפה, בגיל 87, ונקבר בבית הקברות שדה יהושע בחיפה.
הותיר את שני ילדיו – שמרית אור, פזמונאית, ורעואל, וטרינר – וארבעה נכדים.
1963 (תשכ"ג) – פרס למדן לספרות ילדים ונוער, מטעם עיריית רמת גן, על הספר "בית הצעצועים" (1963).
1983 – פרס ורטהיים לשירה עברית, מטעם אוניברסיטת בר-אילן, על ספר שיריו "עיר האובות" (1978).
1983 – פרס פינסקי לתיאטרון, מטעם עיריית חיפה, על המחזה "הלשכה השחורה" (נכתב בשנות ה-50 ולא הופיע בהוצאה מסודרת).
1984 – פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת.
1993 – פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
1996 (תשנ"ו) – פרס ביאליק לספרות יפה, מטעם עיריית תל אביב, על מפעל חייו בשירה העברית.
1998 (תשנ"ח) – פרס ניומן, מטעם אוניברסיטת בר-אילן, על מפעל חייו בשירה ובזמר העבריים.
2000 – פרס יצחק עקביהו, מטעם אוניברסיטת בר-אילן, על מפעל חייו בשירה העברית.
על שמו נקראו רחובות בכמה ערים בארץ.
ב-30 בדצמבר 2014 נערך כנס בבר-אילן על ידי הפקולטה למדעי היהדות במלאת 100 שנים להולדתו
אילן ברוח: שירים, תל אביב: גזית, תרצ"ט 1939.
שירים על עיט ועל יונה, ירושלים: אחיאסף, 1946.
העיר הזאת: מחזה בשלש מערכות ופרולוג, תל אביב: תיאטרון אהל, 1952.
מחזה התקומה, חיפה, 1958. (מחזה המוני, לרגל חגיגות העשור למדינת ישראל)
שירים מארץ עוץ, תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ג 1963.
בית הצעצועים; ציורים ועטיפה: צבי מאירוביץ, חיפה: מגילות, תשכ"ג.
(הספר זיכה אותו בפרס למדן לספרות ילדים ונוער)
הרשלי מאוסטרופולי (מחזה), תיאטרון חיפה, 1966.
נגן עוגב: קובץ שירים נבחרים; בעריכת שלמה קפלן, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – מרכז לתרבות ולחינוך (ספריה מוסיקלית על שם נִסימוב), 1968. (תווים)
יום תל-פאחר: בלדה עם וריאציות על נושאים קיומיים; עטיפה ואיורים: יורם רוזוב, תל אביב: מערכות, תשל"ו.
(בעקבות קרב תל-פאחר) (הבלדה זיכתה אותו בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר)
עיר האובות: שירים, תַּרשוּמים, תל אביב: עקד; בסיוע קרן תל אביב לספרות ולאמנות; מפעל סופרי חיפה, בשיתוף עיריית חיפה ומועצת פועלי חיפה, תשל"ח 1978. (הספר זיכה אותו בפרס ורטהיים לשירה עברית)
היו לילות: שירי הזמר של יעקב אורלנד; עיצוב: טרטקובר, תל אביב: תמוז, 1985. (תווים)
נתן היה אומר: כז שירים, ציורים: יוסל ברגנר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ה 1985.
סמטת החבשים: מקאמה ירושלמית; ציורים: נחום גוטמן, ירושלים: כתר, 1986. (הספר זיכה אותו בפרס אלתרמן)
קִיֶּב: פואמה; ושתי טיוטות-שיר לזיכרון טטיב; איורים: גני דורין, ירושלים: כרמל, תשנ"ב 1991 (תרגום לרוסית על ידי ברוך אבני.
אוסקר ויילד, ספר האגדות; תרגמוֹ מאנגלית: יעקב אורלנד; ציירה אותו: בינה גוירץ, ירושלים: עבר, תש"ז.
(הדפסה נוספת: ירושלים: הוצאת ש.
אלמר רייס, בפַרוָרי ניו-יורק: מחזה בשלוש מערכות; עברית: יעקב אורלנד, תל אביב: תיאטרון אהל, 1947.
אוסקר ויילד, הבלדה מכלא רדינג; מאנגלית: יעקב אורלנד, תל אביב 1977.
פרסי ביש שלי, אדוניס: אלגיה על מותו של ג'ון קיטס; מאנגלית: יעקב אורלנד, תל אביב, 1976.
רבקה קויאטקובסקי-פנחסיק, אחרונים שהיו, ראשונים להיות: שירים ופואמות; מיידיש: יעקב אורלנד, תל אביב, 1984.
מילן, אנחנו שנינו; עברית: יעקב אורלנד; צייר: א"ה שפארד, תל אביב, 1957.
יהודה אלברג, בלב ים: רומן; מיידיש: יעקב אורלנד, תל אביב: עקד, תשל"ט 1979.
שפרה ורבר, דמעתו של איציק; מיידיש: י' אורלנד, תל אביב, 1963.
ג'ורג' ברנרד שו, יוהנה הקדושה - ז'אן ד'ארק; מאנגלית: יעקב אורלנד, תל אביב: נ.
שמעון הלקין, בר כוכבא; תרגם ועיבד: יעקב אורלנד, תיאטרון לנוער ליד תיאטרון חיפה, 1964.
איציק מאנגר, משירי טַוָּס הזהב; בתרגומו של יעקב אורלנד; איורים: אודרי ברגנר, ירושלים: כרמל, תשנ"ו 1995.
סטיוארט קלוטי, אופנים עלי דרך: רומן; עברית: יעקב אורלנד; ספר ראשון, תל אביב: טברסקי, תש"ח 1948.
עומר כיאם, רֻבַּעְיָאת; עברית: יעקב אורלנד; תל אביב: עקד, 1976.
הרז'ה, שרביטו של אוטוקר, מאנגלית: יעקב אורלנד, 1964
לורד ביירון, מנגינות עבריות, 1964
מבחר שירי אדגר אלן פו (1948)
ג'פרי צ'וסר, ספורי קנטרברי (1956)
אוסקר ויילד, ספר כל האגדות והבלדה מכלא רדינג
אוסקר ויילד חשיבותה של רצִינות וּשלומית
יוג'ין אוניל המיליונים של מרקו פּוֹלוֹ ומסע ארוך אל תוך הלילה .
יעקב אגם (גיבשטיין; נולד ב-11 במאי 1928) הוא אמן ישראלי שזכה להכרה בין-לאומית כאחד ממייסדי זרם האמנות הקינטית.
אגם נולד בראשון לציון, בנו של הרב יהושע גיבשטיין ושל קנדל יוכבד גיבשטיין לבית פומביברובסקי, אחד משבעה אחים ואחיות.
בילדותו למד ב"חדר", בבגרותו למד אמנות בבית הספר בצלאל שבירושלים, שם היה תלמידו של מרדכי ארדון, ובמערב אירופה, בציריך אצל יוהנס איטן ובפריז.
בנעוריו נעצר על ידי הבריטים ב ונעצר במחנה המעצר בלטרון לחודשים אחדים.
בראשית דרכו עסק אגם בפיתוח אמנות האופ ארט, העוסקת בהטעיות אופטיות.
בגיל 27 הציג תבליטי עץ צבעוניים בתערוכת ה"תנועה" בפריז, שייחודם היה בכך שהיצירה משתנה בהתאם למיקום הצופה ביחס אליה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 יצר פסלים ששילבו מים, אש ומוזיקה, והופעלו על ידי בקרה ממוחשבת.
בין היצירות הללו גם מזרקת "אש ומים" בכיכר דיזנגוף בתל אביב (משנת 1987).