tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבחירות המקדימות של הדמוקרטים ב-1972 ניצח ווקר בהפרש קטן את סגן המושל המכהן פול סיימון.
אף על פי שלסיימון היה מוניטין כאיש ממשל טוב, תקף אותו ווקר על כך שהוא קיבל את תמיכתה של המפלגה הדמוקרטית במחוז קוק בראשותו של ראש עיריית שיקגו ריצ'רד דיילי, שאותה תקף ווקר על ההתרפסות בפני "המנגנון של דיילי".
בבחירות הכלליות של 1972, הביס ווקר את המושל המכהן, הרפובליקני ריצ'רד אוגילבי כאשר זכה ב-51 אחוזי מן הקולות בהשוואה ל-49 האחוזים בהם זכה אוגילבי.
בראשית שנות ה-70 דובר על ווקר כמועמד אפשרי לנשיאות ארצות הברית.
האיבה ששררה בין ווקר לבין ראש העיר דיילי הייתה עמוקה.
ב-1974 תמך ווקר במועמדים לבית המחוקקים המדינתי שהתמודדו מול בעלי בריתו של דיילי.
עוזרו של ווקר, ויקטור דה גרסיה, אמר בהמשך: "ידעתי מההתחלה שבכל עת שדיילי הביט על ווקר, הוא ראה את הכנסייה האנגליקנית ואת הדיכוי של האירים על ידי הבריטים, וכאשר דן הביט על דיילי, הוא ראה את הפוליטיקאי המובהק שהיה מעוניין רק ברווח הפוליטי".
"מעולם לא יצרנו שום דבר שאפילו התקרב לזיקה אישית.
במידה מסוימת, הייתה זו תוצאה ברורה וטבעית של הפעילות הפוליטית העצמאית שלי.
אך זה העמיק יותר, הרבה יותר", אמר ווקר.
במהלך תקופת כהונתו כמושל התעמת ווקר לעיתים קרובות הן עם הרפובליקנים והן עם הדמוקרטים בבית המחוקקים המדינתי.
הוא אמנם הצליח להשיג את העברתו של החוק הראשון שדרש את חשיפתן של תרומות למסעות בחירות והוציא שורה של צווים שאסרו על התנהלות מושחתת של עובדי המדינה.
ב-1976 נוצח ווקר בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, לאחר שהפסיד למזכיר המדינה של אילינוי מייקל האולט, שקיבל את תמיכתו של דיילי, בהפרש של 54 אחוזים מול 46. בבחירות הכלליות הובס האולט באופן מכריע על ידי ג'יימס תומפסון.
הפעם הבאה בה יכהן באילינוי מושל דמוקרטי תהיה 26 שנים לאחר מכן, כאשר ב-2002 נבחר רוד בלאגוייביץ'.
בשנות ה-80 נכנס ווקר לעסקים במגזר הפרטי על ידי הקמת חברת "באטלר-ווקר", רשת של עסקי החלפת שמן מנוע בזכיינות שמאוחר יותר נרכשה על ידי חברת "ג'יפי לויב" .
הוא גם רכש שתי אגודות חיסכון והלוואה, כשהראשונה הייתה "האגודה האמריקאית הראשונה לחיסכון והלוואה" של אוק ברוק, שמאוחר יותר נכנסה לפשיטת רגל.
ב-1987 הואשם ווקר בהונאת בנק פדרלי בהתבסס על שתי הלוואות.
קבלן בניין פרטי לווה סכום של 279,000 דולר מהאגודה האמריקאית הראשונה כדי לבנות בתי ספר.
מאוחר יותר לווה ווקר באופן אישי סכום של 45,000 דולר מאותו אדם על בסיס "לחיצת יד".
שתי הלוואות אלו ("הלוואה מהלווה" בעת ששימש כמנהל) היוו הונאה בנקאית.
ווקר הסכים עם התביעה הפדרלית על הסדר טיעון.
הוא הודה באשמה בסעיף של הונאה בנקאית במסגרת פרשת ההלוואה, בשבועת שקר, ובהגשת דוח כספי כוזב.
הוא נידון למאסר של ארבע שנים על הונאת הבנק, לשלוש שנים על שבועת השקר ולמאסר על תנאי על הגשת הדוח הכוזב.
את העונשים הוא ריצה ברציפות.
בפסק הדין שלו כתבה השופטת הפדרלית אן ויליאמס, "ברור לבית משפט זה שנוצר דפוס ושאתה, מר ווקר, חשבת שהבנק הזה הוא הקופה האישית שלך שבזכותה תיחלץ מצרה בכל עת שתיקלע אליה".
התובע הכללי של ארצות הברית פסק ש"הלוואה מהלווה", שהייתה העבירה העיקרית שבוצעה על ידי ווקר, הייתה הפרה של הכללים אך לא הפרה של החוק.
ב-1987 דווח בעיתונות שווקר קיבל יותר ממיליון דולר בהלוואות מסוג זה עבור עסקיו ולתיקון היאכטה שלו "אשת המושל".
כחלק מהסדר הטיעון לא הואשם ווקר על שום הלוואה אחרת מלבד ההלוואה הזאת, ואף אחד מההלוואות האחרות של האגודה לא הוגדרו כמעשי הונאה.
ווקר ריצה 18 חודשים מתוך תקופת המאסר של שבע השנים שנגזרה עליו, וב-1989 הוא שוחרר לאחר שעורך דינו הציג כעילה לשחרור את בריאותו הרופפת.
השופטת ויליאמס הורתה על שחרורו בהתבסס על העונש שהוא כבר ריצה ופסקה לו תקופת מבחן עד ששתי ההלוואות שבנדון תפרענה.
בכך ביטל צו זה את שני סעיפי האישום האחרים.
במהלך משבר ההלוואות והחסכונות של אמצע שנות ה-80 הוכרזה האגודה כפושטת רגל והיא מוזגה עם התאגיד הפדרלי לחסכונות ולביטוח הלוואות.
היא המשיכה בעסקיה כמקודם, ונוהלה על ידי נציגים של התאגיד הפדרלי.
לא היו מחזיקי איגרות חוב וווקר ורעייתו היו שני בעלי המניות היחידים.
כאשר שתי ההלוואות נפרעו, שוחרר ווקר מתקופת המבחן והתיק נגדו נסגר.
ההלוואות הללו לא גרמו לשום הוצאות למשלמי המיסים, אך ב-1989 האגודה האמריקאית הראשונה ואגודת הלוואה וחיסכון אחרת מאזור שיקגו קיבלו סיוע מכספי משלמי המיסים בסכום של כמעט 80 מיליון דולר.
בנקודת זמן זו נרשם לאגודה האמריקאית הראשונה הון עצמי שלילי של 22.2 מיליון דולר.
ווקר היה השני מבין ארבעה ממושלי אילינוי במאה ה-20 והמאה ה-21 שהורשעו בבית משפט פדרלי.
האחרים היו אוטו קרנר, ג'ורג' ראיין ורוד בלאגוייביץ'.
עם זאת, שלא כמו שלושת המושלים האחרים, העבירות בהן הורשע ווקר לא היו קשורות לתקופת כהונתו כמושל.
לאחר שחרורו ממאסר ב-1989, עבר ווקר לסן דייגו.
הוא מצא עבודה שהצריכה ידע משפטי.
הוא גם החל לעסוק בכתיבה.
ב-2003 דווח שהוא עסק בכתיבה במשך שש שעות ביום ועסק בכמה מיזמי כתיבה, כולל הוצאת ספר בישול, ובכתיבת הספר "הממשלה שהתקלקלה, דוח היסטורי על ההמונים ועל המנגנון" (A Government Gone Bad, an Historical Account of the Mob and the Machine), שהתמקד בפוליטיקאים מושחתים ובפורעי החוק באילינוי.
עד 2007 הוא כבר השלים את כתיבתם של כמה ספרים ופרסם לפחות שלושה.
בינואר 2001 הגיש ווקר בקשת חנינה לנשיא היוצא ביל קלינטון, אך בקשתו לא נענתה.
ב-2007 הוא פרסם את הספר "העצמאי והמנגנון" (Maverick and the Machine) שבו הוא תיאר את הקריירה הפוליטית שלו, את תקופת מאסרו ואת עסקיו והסתבכויותיו המשפטיות.
על אלו האחרונים הוא כתב, "הפרתי את החוק והודיתי באשמה, אני מתחרט עמוקות ללא שום תירוצים".
ב-1947 נשא ווקר לאישה את רוברטה דאוז, מורה בבית ספר קתולי מקנושה, ויסקונסין.
לשניים נולדו שלושה בנים וארבע בנות.
ב-1977, לאחר 30 שנות נישואים, הם התגרשו, לאחר שווקר עזב את רעייתו לטובת אישה אחרת.
מאוחר יותר הודה ווקר שהגירושים היו בעיקר באשמתו, שנבעה בעיקר מעקשנות, אנוכיות ותשוקה, והתנצל על הכאב שגרם למשפחתו.
הוא גם תיאר את הגירושים כהחלטה הגרועה ביותר בחייו.
רוברטה דאוז ווקר הלכה לעולמה בדצמבר 2006. מאוחר יותר נישא ווקר בשנית לרוברטה נלסון, שהייתה צעירה ממנו ב-14 שנים, וממנה הוא התגרש ב-1989 כאשר ריצה את עונש המאסר שלו.
ב-1996 הוא נישא בשלישית לליליאן סטיוארט, והשניים אימצו בן.
דן ווקר נפטר בבית חולים לוותיקי המלחמה בצ'ולה ויסטה, קליפורניה ב-29 באפריל 2015 כתוצאה מאי-ספיקת לב, בגיל 92. הוא נטמן בבית הקברות אלפין שבסן דייגו.
דן העקשן הוא ספר ילדים ונוער ישראלי משנת 1975, מאת שמואל בן יעקב (1916–2005).
בן יעקב נולד בלטביה ועלה ארצה בשנת 1935. בשנת 1944 פתח ברחוב כרמייה בתל אביב ספריית השאלה בשם "ספריית כרמייה".
ילדי השכונה חיבבו אותו וקראו לו בשם "סאלי".
את שני ספריו הראשונים (המתנדבים הקטנים ועזי והמנגנים הצעירים) כתב בגרמנית.
ספרי הילדים שכתב, מתארים את אומץ לבם, תושייתם ומודעותם הלאומית-חברתית של ה"צברים" אוהבי ההרפתקאות ועושים מעשים טובים.
הספר אוייר על ידי הצייר אביגדור לואיזדה.
אמנון הוא נער בן שלוש עשרה שגר בירושלים.
בקיץ הוא נוסע לבית דודו משה שגר במושבה בשרון.
בהגיעו לתנת המרכזית בתל אביב הוא מחליט להמשיך ברגל אך בדרך הוא נופל, נחבל ונוקע את קרסולו.
הוא מגיע צולע לבית משק באחת המושבות ונכנס לאחד הבתים שם מקבלת אותו אישה שמטפלת בו והוא מחליט לנוח שם.
באותו בית נמצא גם דן (דניאל), יתום מאימו שאביו העשיר שלח אותו להתרענן במושבה לאחר מות האם.
דן הוא עקשן לשמירת רכושו.
יש לו משחקים רבים, אוסף בולים גדול הרבה ספרים וכדור רגל והוא לא מוכן לחלוק אותם עם ילדי המושבה.
אמנון מכיר לו את יוחנן שגם לו יש אוסף בולים גדול שנאסף רק מהחלפות ולא מרכישה.
דן מתחיל להיפתח ואז מציע לו יוחנן להשתתף במשחק כדורגל נגד נערי השכונה הסמוכה ודן מסכים.
הבעיה היא שהכדור של המושבה "התפנצ'ר" ובלעדיו אין משחק.
אמנון יודע שדן לא ישאיל את כדורו ובעזרת אורי אחיו של יוסי, הם גונבים את כדורו של דן ומלכלכים אותו בבוץ כדי שלא יזהה אותו.
דן מצטרף למשחק במחצית השנייה כשהתוצאה היא 2:0 לטובת האורחים.
תוך זמן קצר הוא מבקיע שער ואחר כך מצליח להבקיע עוד שער בבעיטת 11 מטר.
הוא הופך לגיבור המושבה, הילדים מניפים אותו והוא מתקבל כחבר של כל הילדים.
כשמתגלה לו שהכדור שלו נגנב בערמה הוא כועס בתחילה אבל לאחר מכן הוא מתרצה.
כעת הוא מקובל במושבה בעזרתו של אמנון והוא מבקש ממנו להישאר עוד מספר ימים.
דן ועדנה שנקראת גם English 5 הייתה תוכנית ללימוד אנגלית שהופקה על ידי הטלוויזיה החינוכית בשנת 1970. לסדרה הופקו עשרים פרקים.
הסדרה צולמה באולפני הטלוויזיה החינוכית, באילת וגם בנואיבה.
דן, עדנה, דופי הטוב לב אך המגושם, גראמפי הזעפן, קוקו הכלב ומגי המכשפה לומדים יחד בכיתתה הדמיונית של גב' גרין.
במסגרת הלמידה הם נחשפים לביטויים, שירים ותכנים מגוונים בשפה האנגלית, ובמהלך הפעילות מרחיבים את אוצר המילים שלהם ומעמיקים את שליטתם בשפה.
שחקןתפקידהערותגבי אוטרמןדןעלמה בר שניעדנהאסטל פרידמןגברת גריןאישה מבוגרת ואחראיתברוס ווייטהילדוופישובב מטבעו, אך ניחן בטוב לב ובכוונות חיוביותמייק פלטיניקגראמפיאופיו הזעוף תורם להיכרות עם ביטויים בעלי קונוטציה שליליתמגי המכשפהמכשפה שגורמת לדברים להופיע ולהיעלם
דן ועדנה פוגשים את גברת גרין, דופי, אגברט והבובות גראמפי, מרי, ג'ון וסוקי.
הם לומדים לענות על השאלה "איך קוראים לך?", ולספור מ-1 עד 4.
דן ועדנה לומדים לענות על השאלה "מה זה?" על חלקי בית וחפצים אחרים, ולספור מ-1 עד 6.
דן ועדנה לומדים לספור מ-1 עד 10, ושרים את השיר "עשרה אינדיאנים קטנים".
גברת גרין מלמדת איך לענות על השאלה "מה זה?" בעזרתם של דופי, ג'ון ומרי.
דן ועדנה פוגשים את אירווינג העכברוש, לומדים שמות של בעלי חיים ושימוש במילים "זהו זה" ו"זהו".
דן ועדנה פוגשים את קוקו הכלב, ולומדים על מקצועות: מר דין המורה, מר פלין הדוור ומר ג'ונס החקלאי.
דן ועדנה לומדים על מקצועות נוספים: ד"ר קיי הרופא, מר קינג השוטר ואחרים.
דן ועדנה לומדים על מקצועות נוספים: גברת דין המורה, גברת פלין התופרת, גברת ג'ונס עקרת הבית וגברת קינג הזמרת.
הם לומדים לספור מ-1 עד 12, ופוגשים את מארדי הגוזל.
דן ועדנה לומדים על מקצועות נוספים: ד"ר קיי הרופאה וגברת קיי האחות.
הם לומדים לענות "כן, זה כן" או "לא, זה לא", ופוגשים את מגי המכשפה.
דן ועדנה לומדים לענות "כן, זה כן" או "לא, זה לא", ורוכבים על אופניים עם חבריהם.
דן ועדנה לומדים את ההבדל בין תפוח, תפוז וביצה.
מגי המכשפה מביאה את דן ליער, שם הוא שומע סיפור על ילד וילדה.
מגי המכשפה הופכת את דן לאינדיאני.
תוך כדי בישול, עדנה מנסה להטיל כישוף, ומבלי להתכוון הופכת גם את דן להודי.
דן כועס על עדנה, אבל עד מהרה הם משלימים.
דן, עדנה וחבריהם רוכבים על אופניים.
דן ועדנה מתחפשים לטום סוייר ובקי תאצ'ר, שרים את השיר של ABC ולומדים לקרוא את השעה.
דן ועדנה מתחפשים לטום סוייר ובקי תאצ'ר, שרים על ימי חול ולומדים על ניגודים.
מגי מספרת להם סיפור על פיראט.
דן ועדנה לומדים על ניגודים, מקשיבים לסיפור על האקלברי פין ובקי תאצ'ר וחוגגים את יום הולדתו של דופי.
דן ועדנה לומדים את ההבדל בין יחיד לרבים, ואת שמות החודשים.
גראמפי מתחפש למלח, ודופי הופך לנהג.
דן ועדנה רוכבים על סוסים, נוהגים בכלי רכב שונים, מטיסים מסוק, מפליגים בסירה ומתלבשים כמו טום סוייר ובקי תאצ'ר.
הם לומדים לספור זוגות ושלישיות.
דן ועדנה מתחפשים לטום סוייר ובקי תאצ'ר.
הם לומדים לספור עד 3 ואת ההבדל בין חם לקר, ושרים על ארבע עונות השנה.
דן מקריא לגראמפי את הסיפור על האקלברי פין, ומאוחר יותר מבקר בבית העץ של עדנה.
דן ועדנה מקשיבים לסיפור על הנזל וגרטל.
דן ועדנה מבשלים בעזרת דופי, נוהגים במכוניות צעצוע, מטיסים מסוק, רוכבים על אופניים וסוסים ומפליגים בסירה.
הם מתחפשים לאליס והכובען המטורף מ"אליס בארץ הפלאות", ומקשיבים לסיפור על רובין הוד.
דן גראור הוא ביולוג אבולוציוני וחישובי, פרופסור מן המניין באוניברסיטת יוסטון ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב.
תחום מחקרו כולל אבולוציה מולקולרית, אבולוציה של גנומים ושינויים ברמת הנוקלאוטידים וחומצות האמינו.
גראור נולד בעיר פיאטרה ניאמץ ברומניה בשנת 1953. בגיל צעיר היגרה משפחתו לישראל, שירת בצה"ל למשך כשלוש שנים, ולאחר מכן השלים את לימודי התואר הראשון והשני בביולוגיה וזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1985 סיים את לימודיו לתואר דוקטור שלו במרכז מדעי הבריאות ביוסטון של אוניברסיטת טקסס בהנחיית Masatoshi Nei, ולאחר מכן עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטה טיבינגן בגרמניה.
בשנת 1986 החל את דרכו האקדמית במחלקת זואולוגיה באוניברסיטת תל אביב, והתקדם עד לעמדה של פרופסור.
בשנת 2003 עבר לאוניברסיטת יוסטון שם הוא שימש כ-John and Rebecca Moores Distinguished Professor במדעי הביולוגיה והביוכימיה.
מחקרו של גראור עוסק באבולוציה מולקולרית של גנומים, ובפרט בהשפעתם היחסית של מוטציות, סחיפה גנטית וברירה טבעית – בעיקר ברירה מטהרת – על דפוסי החלפת נוקלאוטידים וחומצות אמינו.
עבודתו עוסקת גם בארכיטקטורה ובדינמיקה של גנומים, ובהבחנה בין רצפים פונקציונליים לרצפים בלתי-פונקציונליים.
גראור ידוע בביקורתו כלפי פרויקטים רחבי־היקף בתחום הגנום, ובהם פרויקט ENCODE, וטוען כי חלק ניכר מן הגנום האנושי אינו נושא תפקוד ביולוגי ומייצג DNA זבל.
דן וילנסקי היה מבכירי תעשיית ההיי-טק הישראלית, מחלוצי תחום המוליכים למחצה, מהבולטים בקידום תחום הננוטכנולוגיה בישראל, ממובילי התוכנית הלאומית בננוטכנולוגיה והיו"ר הראשון שלה.
דן וילנסקי עסק במשך עשרות שנים בבניית התעשייה הישראלית עתירת הידע, הן באמצעות הקמה והובלה של פעילות חברות טכנולוגיה בינלאומיות ורב לאומיות בישראל, בהן אפלייד מטיריאלס, KLA ו-Kulicke & Soffa, והן באמצעות תפקידים ציבוריים וניהוליים לקידום שיתופי פעולה תעשייתיים.
במסגרת ניהול אפלייד מטיריאלס הוביל ב-1997 את מיזוג שתי החברות הישראליות אורבוט ואופאל ושילובן בתוך אפלייד מטיריאלס ישראל.
בעקבות מהלך זה הפכה ישראל למרכז הפיתוח הגדול ביותר של החברה, מחוץ לארצות הברית, שהעסיק יותר מ-1,000 עובדים.
וילנסקי שימש כיו"ר הסניף הישראלי עד לשנת 2006.
וילנסקי היה מנכ"ל קרן בירד, הקרן הדו לאומית למחקר ולפיתוח טכנולוגיות תעשייתיות בין ישראל-ארה"ב.
וילנסקי היה לאורך שנים ממובילי התוכנית הלאומית בננוטכנולוגיה INNI בה הוכרזה הננוטכנולוגיה כפרויקט בעדיפות לאומית.
ה-INNI פעלה כפורום משותף של תעשיות לאומיות למחקר ופיתוח, השתתפו בה נציגים מהאקדמיה, מהוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה, ממשרד המדע והטכנולוגיה, מהוועדה למחקר ופיתוח של משרד הביטחון, ממשרד המסחר והתעשייה וממשרד האוצר.
מטרות התכנית הם לסקור את הפעילות הישראלית בתחום הננוטכנולוגיה לעודד, לקדם ולמנף את היכולות הישראליות המדעיות והמסחריות בתחום זה.
כתוצאה מפעילות זו גם נקלטו במרכזי הננוטכנולוגיה למעלה מ-100 מדענים בעלי שם עולמי, שעלו לישראל או חזרו אליה.
מדענים אלו התקבלו כחברי פקולטה באוניברסיטאות, והוקמו עבורם מעבדות ייחודיות בתחומי התמחותם.
לקראת ציון עשור לפעילותהפורום, וילנסקי דווח שבתחום הננוטכנולוגיה פעילים 151 מדענים בכירים וחברי פקולטה, 815 מדענים זוטרים (כולל פוסט דוקטורט), 1995 סטודנטים לדוקטורט, ו-2,900 סטודנטים לתואר השני.
בשנים אלו פורסמו למעלה מ־12,000 מאמרים בירחונים מדעיים, חלקם פרי שיתוף פעולה בין אוניברסיטאי.
מעל 130 חברות ננו רשומות כיום במאגר INNI, תוך יישום התכונות הייחודיות של הננו-טכנולוגיה לשיפור מוצריהן הקיימים ולכניסה לתחומים חדשים.
כ־15-20 חברות גדולות פועלות בתחום, בהן אלביט, רפאל מערכות לחימה מתקדמות, פלסן סאסא, תע"א, אפלייד מטריאלס, אינטל, וולקן, כתר וכימיקלים לישראל, שמפנות חלק מפעילותן לתחום.
וילנסקי היה מהנדס מכונות מומחה והמציא את ה-wire bonder שבמשך שנים שימש בתעשיית השבבים.
וילנסקי שאף וכיוון להגביר לימודי מדעים ולאפשר לדור של הבא של היזמים, המהנדסים והמדענים, לצמוח.
הוא קרא לעודד מדענים חוזרים להקים כאן חברות בנות של החברות שהקימו בחו"ל, ולהביא רעיונות חדשניים להקמת חברות.
הוא שיבח את חוק האנג'לים, חוק המעודד את התעשיות עתירות ידע בישראל, באמצעות יצירת תמריץ מס לעידוד השקעות של יחידים.
לדבריו של וילנסקי, המוניטין של ישראל כמרכז מחקר ופיתוח, הצליח למשוך לכאן חברות רב לאומיות ובכך תורמים למדינה ולשגשוגה.
וילנסקי פעל לבסס תשתית לבניית חברות עתידיות ונתן כדוגמה שחברות מצליחות קיימות כמו DSP, מלאנוקס, איזיצ'יפ ואחרות צמחו בארץ, הודות לעובדים שגדלו בתעשיית המוליכים למחצה בארץ ובעולם.
הוא פעל גם מחוץ למסגרות הפורמליות בייעוץ ליזמים, בקידום של חינוך טכנולוגי ובהובלת יוזמות ציבוריות שנועדו להרחיב את העשייה התעשייתית בישראל.
בנוסף לתמיכה בחברות הייטק, וילנסקי גם היה מתנדב פעיל כיו"ר קרן חינוך ארצות הברית-ישראל ובתוכניות חינוכיות נוספות כגון מדעטק, מוזיאון מדע וטכנולוגיה אינטראקטיבי בחיפה, ביזמים צעירים ישראל המציגים את המושגים התעשייתיים לתלמידי תיכון צעירים, בבית הספר בסמ"ת ושמש כחבר במועצת הנגידים של הטכניון.
וילנסקי היה ידוע כמנטור לרבים בתעשיית המוליכים למחצה.
הוא נחשב כמנהל חד ותובעני שדרש מיקוד ועמידה ביעדים, ובזמנים.
לצד זה, היה אדם צנוע, נגיש והגון שהקדיש זמן לאנשים ולליווי אישי.
לצד פעילותו הפורמלית הוא ליווה יזמים, קידם חינוך טכנולוגי והוביל יוזמות שנועדו להרחיב את העשייה התעשייתית בישראל.
וילנסקי נחשב מנהיג אהוב ואיש חזון שהשפיע רבות על התעשייה ועל מקבלי ההחלטות הלאומיים
וילנסקי תרם רבות לקידום החינוך הטכנולוגי בישראל, וב-2022 קיבל את פרס "מוביל התעשייה הגלובלית" בכנס ChipEx2022.
בהוקרה על הישגיו בתעשיית ההייטק בישראל ועל תמיכתו בשיתופי פעולה בין האקדמיה לתעשייה, בתודה על מאמציו בקידום יזמות ובטיפוח פרויקטים של חינוך מדעי וטכנולוגי, ובהערכה למחויבותו המתמשכת לטכניון.
בהערכה על השתתפותו בתוכנית מגנ"ט-מחקר ופיתוח גנרי טכנולוגי, וב – Nanotechnology Initiative Israeli National, הוענק לו תואר עמית כבוד של הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל.
וילנסקי נולד בבנימינה, נישא ליהודית אחות במקצועה ולהם 5 ילדים.
למד בבית הספר היסודי בבנימינה ולאחר שנים בודדות עבר לבית ספר מקצועי בחיפה, בו למדו ארבע שעות ביום לימודים עיוניים, וארבע שעות עבדו בבית המלאכה עבודות נגרות, ועבודות מלאכה שונות.
בתיכון למד בבית הספר המקצועי תיכוני של הטכניון בסמ'ת, חיפה.
קיבל תואר ראשון ושני מהפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
דן חמיצר (נולד ב-21 בינואר 1947) הוא חידונאי, טייס, אמן, סופר, משורר ומחנך ישראלי.
דן חמיצר נולד בירושלים, גדל ברמת גן, וכיום הוא תושב עין הוד.
אביו, , נהרג במלחמת העצמאות ב, סבו היה הרופא והפסל רפאל חמיצר.
בנו הוא יוצר הטלוויזיה גיורא חמיצר, אחיהם של אמיר ועימי חמיצר.
בשירותו הצבאי היה חמיצר טייס מסוקים.
אחרי שחרורו מצה"ל היה קברניט בחברת התעופה "ארקיע" ומחלוצי ענף התעופה הזעירה בישראל.
במקביל לעיסוקו כטייס, היה חמיצר בעל טור בכמה כתבי עת, ובהם מוניטין, כותרת ראשית וצומת השרון, וכן בעיתונים בולטים: דבר, הארץ, ידיעות אחרונות ומעריב.
חמיצר מצא את דרכו גם לעיתונות המשודרת, והיה מגיש בגלי צה"ל ומנחה בטלוויזיה הכללית.
כחלק מעיסוקיו העיתונאיים היה שותף לזאב ענר בהפקת מאות משחקי "מחפשים את המטמון" ברחבי הארץ.
לחמיצר תואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת תל אביב.
עבודת המאסטר שלו (משנת 1978), במסגרת החוג ללימודי עבודה, עסקה בהשפעת גורמים סביבתיים ואנושיים על שגיאות טייסים, ונחשבה לפורצת דרך בחשיפתם ובהבנתם של תהליכים, עד אז חסויים, בתא הטייס.
את עיקר פרסומו קנה חמיצר בתוכנית הרדיו של רזי ברקאי ושלי יחימוביץ', "הכל דיבורים".
התוכנית שודרה מדי יום ברשת ב', ולחמיצר הייתה בה פינה יומית בשם "חידת חמיצר".
המדובר בסוג חדש של חידות, הנשענות על דמיון ואסוציאציה ולא רק על ידע.
החידה הייתה קשה לפיצוח, וכדי לפתור אותה היה צורך "להיכנס לראש" של חמיצר ולזהות את האסוציאציות הפרטיות שלו.
הפרס המצטבר לפותר החידה עלה מדי יום והגיע לסכומים גבוהים ביותר, עובדה שמשכה האזנה עצומה בניסיון לעלות לשידור כדי לפתור את החידה ולזכות בפרס.
בשבע שנותיה העלתה את אחוזי ההאזנה של התוכנית לאחד מן הגבוהים בתולדות הרדיו – 17%.
בהמשך ובמקביל, עבר חמיצר לפיתוח והפקת חידות וחידונים בטלוויזיה, ובהם "אוצר הנגב", "ימי עדן בגליל", "יובל למדינה", "אוצרות מאה שנות ציונות", "מטמון המונדיאל" ו"חג מטמון ה-60".
חמיצר חזר לרדיו ב-2004 עם חידה חדשה בשם "משפט חמיצר", שהציבה את הפרס הגבוה ביותר בתולדות החידות: 340 אלף ש"ח לפותר יחיד.
ב-2009 הפיק חמיצר את "מטמון ה-VOD" ב-HOT.
בשנת 2018 הפיק משחק ארצי בשמורות טבע על שביל ישראל.
וגם את "בעקבות חמיצר ואוצרות 70 שנות משטרת ישראל".
ובשנת 2019 הפיק התמודדות ארצית על תולדות הכנסת.
"חידת חמיצר" היא חידה הנשענת על שיטת קידוד מקורית ובלעדית שהייתה למושג לאומי – כלי הנעה שמפעיל מדי שנה מאות אלפים מתושבי המדינה.
השורש "חמיצר" נכנס לסלנג של השפה העברית ומוטה בשלל צורות על מנת לתאר חידות מתוחכמות במיוחד.
על בסיס רעיונותיו ותוכניותיו של חמיצר הוקמה ב-1998 בגרמניה וארצות הברית החברה TREASURACE inc.
שעסקה בפיתוח הפעלות ומשחקי רשת.
מה שהחל כחידה יומית ברדיו שהניעה מדי יום מאות אלפים לכוונם של מאגרי מידע, ספריות, קבוצות חקר, בניית כלים מקוריים ותצפיות בחיפוש הפתרונים – יצרה שלל מגוון של תשובות יצירתיות שהביאו את חמיצר למחשבה להעתיק את הדינמיקה לשדות מערכות החינוך, הלימוד וההדרכה.
חמיצר פיתח את "שיטת הלימוד באמצעות חיד"א" – חידת דמיון אסוציאטיבי – כחלק מתוכניות הלימודים בבתי הספר בישראל.
בעשורים האחרונים הופעלו מעל חצי מיליון תלמידים בשלל מיזמים שבסיסם חידת הדמיון של חמיצר.
חמיצר מתייחס לחידות כשיטה לפיתוח חשיבה המצאתית.
את מטרת השיטה מסביר דן חמיצר כך: .
בעשור השני של המאה ה-21 בנה חמיצר, בשיתוף מכללת סמינר הקיבוצים והסתדרות המורים את "מאגר החידות הלאומי", המאפשר לכל איש חינוך בישראל להפעיל את תלמידיו באמצעות קבלת חידות דמיון בכל נושא ובכל רמה שיבחר.
דוגמאות ממיזמי חינוך והדרכה שנבנו בשיטת חמיצר:
מיזם ראשון מסוגו שמאפשר לכל מורה לבחור ולקבל חידות דמיון להפעלת תלמידיו עלה לאוויר ב-2015.
מיזם ארצי שנתי שמניע תלמידי מערכות החינוך בישראל להכיר בחשיבות אורח חיים בריא במטרה לשמור על בריאות הלב בדרך משחקית, בלתי אמצעית, בעברית וערבית.
כלי מקורי שמופעל מ-2015 במרחב העיר חיפה, לחיבור התלמידים וההורים אל שכונתם, קהילתם, עברם ומערכות החינוך באזורם.
הפעלה ארצית של תלמידי ישראל במטרה להנחיל את מורשת מנהיגי המדינה שהלכו לעולמם.
מיזם ארצי לחיכוך וחיבור כלל ילדי מערכות החינוך בישראל במורשת יהדות אתיופיה.
הפצת מורשת תנועת העבודה, הגותה ומנהיגיה.
מכללת בית ברל והכנסת, 2012
עדכון חידון צה"ל הקלאסי לכדי מיזם אינטרנטי חדשני שנועד לקרב כל חייל להתמודדות על ערכים, מורשת ואיכות הסביבה, 2010.
משחק דמוי מונופול, לטובת ילדי מערכת החינוך, להטמעת חשיבות ידיעת השפה העברית והשימוש הרהוט בה.
הפעלה שנתית בתקופה 2013–2015 של ילדי אילת ללימוד מורשת עירם ועברה.
כלי חדשני להטמעת תוכני מקצוע הסוציולוגיה לבתי ספר תיכוניים, 2013–2015
תחרות ארצית לחיכוך ילדי ישראל במרכזיות העליות לישראל וחשיבותה של הקליטה הנכונה של תלמידים עולים בחברה.
"אורידע" 2018 – הפעלת ילדי אור יהודה בהתמודדות על חיכוך בתולדות עירם, אנשיה ועברה.
ה"עתלידע" 2019– הפעלת תושבי עתלית להכרת יישובם ועברם.
מיזם Sybermaze התמודדות עובדי חברות על הטמעת ידע על סיכוני סייבר בשיתוף חברת "קונסינטה".
"אוצרות שביל הבנים" 2022 התמודדות ארצית על מורשת העדה הדרוזית.
כפעיל סביבתי הפיק חמיצר שורה של פרויקטים שנועדו לקדם את איכות הסביבה בישראל, ובהם "שורת הפראיירים" ו"מדינת הזבל".
מיזמים אלה נועדו בעיקרם להמחיש את הרס נופי ישראל בידי תושביה ופרנסיה.
בשנת 2019 יזם חמיצר את הקמת חברת SAVEZ– סטארט-אפ שנועד לייצר ולמסד, באמצעות הרשתות החברתיות, מכרה פליטות פחמן דו- חמצני חדשני.
המיזם נבנה לשמש כלי בידי דור צעירי העולם במאבקם הגורלי בהתחממות כדור הארץ.
חמיצר, תושב כפר האמנים עין הוד, פעיל בתחומי האומנות הפלסטית הקונספטואלית ומציג מיצירותיו בפיסול סביבתי ברחבי ישראל, בתערוכות רבות, בגלריות ומוזיאונים.
ספר החידות של חמיצר - מהאיטלקיה הממונעת ועד לאצבע העיראקית (כתר ספרים 1992)
פנטה ריי - חללים בארגז של סבתא (הוצאת זמורה ביתן, 1998) - ספר אישי על אביו,
חידני בממלכת החיות (הוצאת מטר, 2009)
חידני פוגש חברים (הוצאת מטר, 2010)
חידני שומר על הסביבה (הוצאת מטר, 2011)
מבנה מכונס (1993) – כולל גם שירים מעזבונו של חברו, קברניט ארקיע טריגוה (טריג) מסינג, (1923–1989)
נחיתת אונס (1997) – חלק מן השירים בספר בוצעו על ידי הזמר דודו אלהרר בתקליט משנת 1998
דן – חברה לתחבורה ציבורית בע"מ היא חברה ישראלית לתחבורה ציבורית המפעילה שירותי אוטובוסים בגוש דן.
מאז הקמתה בשנת 1945 ועד לשנת 2002 פעלה כקואופרטיב.
בעבר הייתה החברה מונופול בהפעלת תחבורה ציבורית באזור גוש דן וחלקה במגזר התחבורה הציבורית בישראל עמד על כ־20%.
בעקבות החלטת ממשלת ישראל לפתיחת שוק התחבורה הציבורית לתחרות בשלהי המאה ה-20, הועברו חלק מאשכולות הקווים של החברה לחברות אחרות, ונכון ל־2016 עומד חלקה במגזר התחבורה הציבורית בישראל על כ־14%.
מחוץ לגוש דן פועלות חברות הבת דן בדרום ודן באר שבע שגם חלק מקבוצת דן, בנוסף פעלו בעבר מטרודן שהפעילה תחבורה עירונית בבאר שבע ודן בצפון שהפעילה את קווי המטרונית בעיר חיפה.
תולדותיו של קואופרטיב "דן" שלובות בתולדותיה של ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
יסודות הקואופרטיב שירות הדיליז'אנסים מיפו לפתח תקווה, שהקים החלוץ אפרים הלפרין ב-1909. ב-1928 אוחדו הארגונים "המעביר" ו"גלי אביב" לגוף אחד: "גלי המעביר".
צי האוטובוסים גדל, קווים נוספו, תחנות אוטובוסים עם ספסלים הוקמו ברחבי העיר, ובתחילת 1934 הוקם המוסך הראשון של החברה בסגנון באוהאוס ברחוב ארלוזורוב 17 בתל אביב הידוע בכינויו "מוסך דן".
הקואופרטיב נוסד רשמית ב-1 בדצמבר 1945, כתוצאה מאיחוד של שני ארגונים שעסקו בהפעלת תחבורה ציבורית ברחבי גוש דן – "גלי המעביר" ו"איחוד רגב".
בין השמות שהוצעו לחברה החדשה היו "שחף", "צור", "הבזק", "אחיד", "המאור", "אחודן", "לשם", "אפרת", "קו-לקו", "קרתא", "המאחד", "צמד", "פורקן", "המחבר", "יהודה", "גפה", "חבור", "המקפל" ו"ירחיב", על כל אלה הועדפה הצעתו של הסופר אהרון בן אשי שהציע את השם "דן".
לאות תודה, שלחה הנהלת "דן" המאוחדת לאהרון בן אשי המחאה על סך 10 לירות ארץ ישראליות, סכום לא-מבוטל בימים ההם.
אחרי קום המדינה התרחב הקואופרטיב, חברים חדשים הצטרפו, אוטובוסים חדשים נרכשו, ומפת הקווים נמתחה במקביל להתרחבות היישוב העירוני בגוש דן.
כלי הרכב הראשונים של החברה היו משאיות של הצבא הבריטי, שהוסבו לאוטובוסים.
בהמשך נרכשו אוטובוסים מתוצרת ארצות הברית, צרפת ובריטניה.
החל בשנת 1934 היה מוסך דן ברחוב ארלוזורוב בתל אביב בקטע שבין רחוב דיזנגוף לרחוב בן יהודה.
מאוחר יותר הוקם מוסך בשיכון דן ושמו של הקואופרטיב העניק לשכונה את שמה.
במהלך שנות ה-60 צבר הקואופרטיב גירעונות גדולים שהגיעו בסוף 1966 למעל 35 מיליון לירות.
ועדה לבחינת הסיבות לגרעון, שכללה את דוד גולומב ואפרים בן ארצי, הגיעה למסקנה שהגרעון נבע כולו מתוספות שכר מוגזמות שנתנו לעובדי הקואופרטיב מעל ומעבר לשכר שהיו מקבלים אילו היו שכירים, וגם שכר זה היה גבוה מהמקובל בישראל.
הרוב בוועדה המליץ על הורדת שכר עובדי הקואופרטיב, העלאת מחירי הנסיעה ומתן הלוואה ממשלתית לקואופרטיב.
המיעוט דרש גם להסב את הקואופרטיב לחברה.
החברה פעלה בתחילת ימיה בתל אביב, רמת גן, בני ברק, גבעתיים, פתח תקווה, בקעת אונו וראש העין.
ב-1967 החברה נכנסה לבת ים עם חנוכת קו 18 ולאחר מכן עם הארכת קווים של "דן" מיפו לבת ים במהלך שנות השבעים.
ערים נוספת אליהן החברה הרחיבה שירות אלו רמת השרון ב-1974, חולון ב-1977. הרצליה ב-1978 במהלך שהביא לתגובה אלימה מצד חברי אגד אשר ניסו לחסום את הצירים בהם עברו האוטובוסים כולל חיתוך צמיגים וריסוס שמשות.
בדצמבר 1979 חתמה דן על הסכם איחוד עם הקואופרטיב אגד.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 החלה החברה להפעיל בנוסף את קווי אריאל והשומרון עד שנת 2009, אז עברה הפעילות לידי חברת "אפיקים" במסגרת מדיניות ממשלת ישראל להקטנת נפח הפעילות של קווי "אגד" ו"דן" בתחבורה הציבורית.
פעמים אחדות נפגעו אוטובוסים של החברה בפיגועי התאבדות:
הפיגוע בקו 5: התרחש ב-19 באוקטובר 1994, באוטובוס של קו 5 ברחוב דיזנגוף בתל אביב.
בפיגוע נרצחו 22 בני אדם ונפצעו 104. היה זה אחד מפיגועי ההתאבדות הראשונים בישראל והגדול ביותר עד לאותה עת.
הפיגוע בקו 20: התרחש ב-24 ביולי 1995, באוטובוס של קו 20, ברחוב אבא הלל 5 ליד מתחם הבורסה ברמת גן.
בפיגוע נרצחו 6 ישראלים ו-33 נפצעו.
הפיגוע בקו 4: התרחש ב-19 בספטמבר 2002 באוטובוס של קו 4, ברחוב אלנבי בתל אביב, אחד מרחובותיה המרכזיים של העיר.
בפיגוע נהרגו שישה בני אדם וכ־60 נפצעו, בהם עוברי אורח ששהו ברחוב באותה העת.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, עקב האיסור על החברה להתמודד על הפעלת תחבורה ציבורית בבאר שבע, חברת דן הקימה חברה בת בשם "נהור נתיבי תחבורה", במטרה להתמודד על קווי השירות בעיר.
"מטרודן" הוקמה כשותפות בין "נהור" (45% מהבעלות) לבין חברת "מטרופולין תחבורה ציבורית בע"מ" (55% מהבעלות ולפיכך בעלת השליטה) שמפעילה חלק מקווי האוטובוסים הבין-עירוניים מבאר שבע.
באוקטובר 2003 נבחרה חברת "מטרודן" במכרז להפעלת קווי התחבורה הפנימיים בבאר שבע.
ל-830 מכלל העובדים מניות בחברה.
החברה הסיעה כ-640,000 נוסעים מדי יום או כ-14 מיליון נוסעים בחודש, ורכביה גמאו מרחק של כ-5 מיליון ק"מ בחודש.
אוטובוסי החברה פעלו ב-130 קווים ועצרו ב-4,000 תחנות.
צי האוטובוסים של החברה כלל עשרה דגמים, רובם מתוצרת חברת מאן, וגילם הממוצע של האוטובוסים הוא שש שנים.
על אלה נמנו אוטובוסים רגילים, אוטובוסי מפרק, מיניבוסים ומידיבוסים.
החברה נסמכה על מענק שנתי של כ-150 מיליון ש"ח מממשלת ישראל, סכומי הסובסידיה שהועברו לחברה, נועדו לכיסוי ההנחות בתעריפי הנסיעה לציבור.
בשנת 2008 החל השימוש בכרטוס חכם בתחבורה הציבורית בישראל באוטובוסים של דן, מערכת הכרטוס החכם שיפרה משמעותית את השירות לציבור משתמשי התחבורה הציבורית.
המערכת כוללת את מכשיר הכרטוס החכם ואת מחשב הרכב האחראי על נתונים שונים כגון: זיהוי מיקומו הגאוגרפי של האוטובוס ומספר הנוסעים בו.
באוגוסט 2013 החלה חברת הבת דן בצפון, להפעיל את מערכת המטרונית במטרופולין חיפה.
ב-15 באוקטובר 2021 העבירה החברה את הפעלת המטרונית בחיפה והקריות לחברת סופרבוס, לאחר שזו זכתה בינואר 2021 במכרז להפעלת המטרונית.
באוגוסט 2013 החלה החברה להפעיל אוטובוס חשמלי בקו 5 ובקו 61 בתל אביב.
צבעו של כלי הרכב הוא כתום.
בשנת 2016 רכשה החברה 3 אוטובוסים חשמליים מדגם מתקדם יותר (בעלי קבל עילי) והפעילה אותם בקו 4.
בניגוד למטרונית בחיפה, הקו לא עובר בנתיבים ייעודיים (פרט לרחוב הברון הירש בפתח תקווה ממערב למזרח, המסלול התחבורה הציבורית בציר ז'בוטינסקי בפתח תקווה ולמסלול התחבורה הציבורית ברחובות בלפור והרצל בבת ים) ואינו זוכה לעדיפות ברמזורים.
התשלום נעשה במכונות תיקוף בתוך הרכבים.
במקביל, הוצבו ברכבים מכונות לטעינת כרטיסי רב-קו, בהן ניתן לשלם בכרטיסי אשראי.
כחודש לאחר הצבת המכונות, ניתנה גם אפשרות לשלם גם בכסף מזומן, אך ללא קבלת עודף.
באוגוסט 2015, במסגרת תחילת העבודות על קו האדום, הופעל גם קו 189, העובר בצורה כמעט חופפת בשלוחה הדרומית–מזרחית והצפונית-מזרחית של הקו הירוק באמצעות אוטובוסים אלו.
ב-17 באוקטובר 2015, נשרפו כליל 35 אוטובוסים בחניון דן סמוך לקניון איילון.
החקירה שללה אפשרות של הצתה, והצביעה על קצר חשמלי כגורם.
שווי האוטובוסים שנשרפו מוערך ב-20 מיליון ש"ח.
ב-2015 הקימה חברת דן את חברת "דן בדרום" כדי להתמודד במכרזי משרד התחבורה בדרום הארץ.
בספטמבר 2017 חתם משרד התחבורה עם החברה על הסכם הפעלה חדש שתוקפו עד שנת 2025 שיכלול את הצערת הצי, התקנת מכונות תיקוף בכל אוטובוסי החברה והרחבת מספר האוטובוסים החשמליים בצי.
בנובמבר 2018 הוכרז על שיתוף פעולה בין חברת Via לבין חברת דן.
במסגרת שיתוף הפעולה, הפעילה דן צי מיניבוסים שעשה שימוש בטכנולוגיה שפיתחה Via.
השירות נקרא "Bubble" והחל לפעול בסוף אפריל 2019 בגבעתיים ובחלקים מתל אביב ורמת גן, במסגרת פיילוט לבדיקת השירות.
לפי הערכות, משרד התחבורה סיבסד את השירות בכ-45 מיליון ש"ח בשנה.
צי המיניבוסים כלל בהתחלה 40 מיניבוסים והורחב ל-100 במהלך השנה הראשונה.
בדצמבר 2019 הכריזה חברת דן כי השירות עבר את מכסת 4,500 הנסיעות היומיות שהוגדרה בתנאי המכרז.
ב-1 בדצמבר 2022 הודיעה חברת דן כי השירות יסיים את פעילותו בסוף אותה שנה, וכך היה.
באוקטובר 2021 נפרץ אתר האינטרנט של החברה באירוע סייבר והושבת לחלוטין, והאתר חזר לאוויר בסוף נובמבר 2021 והיה חשש כי יודלפו פרטים ממאגר המידע של החברה כפי שדלף מחברת "קווים" באותו אירוע סייבר.
במאי 2023 נרכשה חברת האוטובוסים ז'ק יולזרי תמורת 25 מיליון שקל ומוזגה לחברת יונייטד, חברה־בת של דן.
ב"יער דן" הנמצא ביער בן שמן ליד שילת יש אתר הנצחה לחברי "דן" שנפלו במערכות ישראל.
נכון ל-2025, דן מפעילה את רוב השירות העירוני בתל אביב יפו, רמת גן, גבעתיים, בני ברק ובת ים, אך יש לה מספר קווים גם בקריית אונו, גני תקווה, יהוד, אור יהודה, פתח תקווה, חולון וראשון לציון.
בנוסף לכרטיס הרגיל עבור נסיעה בודדת, מציעה החברה מספר כרטיסי מנוי חודשיים המכונים "חופשי חודשי", וכל אחד מאלה מתמקד באחד מאזורי השירות בהם פועלת החברה, או שהוא תקף לרשת הקווים כולה.
עוד מציעה החברה כרטיס "חופשי יומי" המאפשר נסיעה אזורית ללא הגבלה החל מהאוטובוס מרגע הרכישה ועד 4 וחצי ביום שלמחרת כולל קווי לילה.
שני כרטיסי המנוי ניתנים לשילוב עם נסיעה ברכבת ישראל.
בנוסף מציעה החברה כרטיסיות ניקוב לקהלי יעד שונים המקנים הנחות שונות, וכרטיס מנוי סמסטריאלי בשם "סטודן", המיועד עבור כל הסטודנטים הלומדים במוסדות האקדמיים המוכרים על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
ברשותה של "דן" בית ספר ללימוד נהיגה באוטובוס.
בבעלות החברה מספר חברות בנות ובהן אוויס ישראל, משדן ויונייטד טורס.
"דן" מפעילה 1,561 אוטובוסים עירוניים ובינעירוניים במערך התחבורה הציבורית ובנוסף כ-100 אוטובוסים תיירותיים של חברת הבת – "יונייטד טורס".
היא החברה השלישית בגודלה בישראל מבחינת כמות הנסיעות המבוצעות.
מרבית הרכבים בצי החברה הם תוצרת מאן בהרכבה ישראלית מאז שנות ה-70. משפחת רוטנברג, אשר מחזיקה ב-10% ממניות דן, שימשה בין היתר למשך מספר שנים כיבואנית מאן עד למכירת זיכיון היבוא לחברת מכשירי תנועה, שהיא מבין שלוש החברות המחזיקות בחברת מטרופולין.
בנוסף ישנם לפחות 30 כלי רכב מתוצרת הייגר הסינית כאשר מרביתם חשמליים שהיא מייבאת באמצעות חברת הבת "פנדן" ו-60 כלי רכב מתוצרת סולאריס הפולנית.
במהלך 2021 הפסיקה דן לרכוש אוטובוסים מדגם מאן כחלק מהליך לחישמול הצי באופן זול והחלו לרכוש חשמליים בעיקר מתוצרת הייגר.
דן טוֹלקוֹבסקי (17 בינואר 1921 – 28 בנובמבר 2025) היה איש צבא ישראלי בדרגת אלוף.
המפקד החמישי של חיל האוויר הישראלי ממאי 1953 עד יולי 1958. כמנכ"ל חברת "השקעות דיסקונט" ואחר כך כמשקיע הון סיכון, טולקובסקי היה מהאבות המייסדים של תעשיית ההיי-טק בישראל.
טולקובסקי נולד בשנת 1921 בתל אביב, בנם של שמואל טולקובסקי, מראשי הפרדסנים בארץ ופעיל ציוני נודע, וחנה, בתו של יצחק ליב גולדברג.
למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב, וב-1936 החל לפעול ב"הגנה".
ב-1938 המשיך לימודיו באימפריאל קולג' בלונדון והוסמך כמהנדס מכונות.
בשנת 1942 התגייס לחיל האוויר הבריטי, עבר קורס טיס בטרנסוואל שבדרום אפריקה, קיבל את כנפי הטיס ב-1943, ועבר אימון מבצעי במצרים.
שירת כטייס ספיטפייר בטייסת 238 של חיל האוויר המלכותי, והשתתף בקרבות באיטליה ובדרום צרפת.
באוקטובר 1944 הוצב בטייסת 94 והשתתף בקרבות ביוון.
בתום מלחמת העולם השנייה שירת בטייסת תובלה, לאחר מכן בבסיס חיל האוויר הבריטי בלוד, וביוני 1946 השתחרר בדרגת לוטננט טיסה.
עבד בבריטניה במשך כשנה במפעל של בן דודו מדרגה שנייה אלכסנדר גולדברג (לימים נשיא הטכניון) במטרה לצבור ניסיון כמהנדס מכונות.
בבריטניה גויס חזרה ל"הגנה", ועסק ברכש חשאי של מטוסים והטסתם לישראל.
באחת הטיסות נפצע ושבר את ידו באורח קשה, והושבת מהטסה במשך כחצי שנה.
בשנת 1948 חזר לארץ ישראל, ימים ספורים לפני הכרזת העצמאות.
הוא גויס לצה"ל לחיל האוויר, והשתתף כאיש צוות אוויר בגיחות הפצצה בחזית המצרית.
בהמשך מילא תפקידי מטה והדרכה, בהם ראש להק ההדרכה, ושימש "מפקח כללי" בחיל.
ביוני 1951 השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה, אך גויס חזרה עם מינויו של חיים לסקוב למפקד החיל ביולי 1951, ומונה לראש המטה שלו.
במאי 1953 מונה למפקד חיל האוויר.
בתקופת כהונתו נקלטו בחיל מטוסי קרב סילוניים החל ממטוס הסילון הראשון של החיל, גלוסטר מטאור, ובהמשך מטוסי דאסו אוראגן, דאסו מיסטר IV, דאסו סופר מיסטר וסוד אוויאסיון ווטור.
כמו כן נרכשו לחיל מערכות מכ"ם חדישות.
ב-1956 השתתף החיל במלחמת סיני .
בחודשים שקדמו למלחמה הצטייד חיל האוויר במטוסי מיסטר ודקוטה נוספים, והוצבו בישראל טייסות של חיל האוויר הצרפתי לשם הגנה אווירית על העורף בישראל.
את המלחמה פתח חיל האוויר ב"מבצע תרנגול" שבו הופל מטוס מטוס תובלה מצרי מדגם איליושין Il-14 ובו 16 מקציניו הבכירים של צבא מצרים, ב"מבצע מספריים" לניתוק קווי הטלפון שחיברו את חצי האי סיני לשאר מצרים, וב"מבצע מכבש" להצנחת גדוד 890 של חטיבת הצנחנים בפתחו המזרחי של מעבר המיתלה.
בימי הלחימה הראשונים התנהלו קרבות אוויר אחדים, ובהמשכה התמקד החיל בסיוע לכוחות היבשה.
ביולי 1958 העביר טולקובסקי את הפיקוד על חיל האוויר לעזר ויצמן, ומונה לראש מינהל התכנון והמחקר המדעי במשרד הביטחון עד אפריל 1959.
ב-1959 מונה לדירקטור בחברת "דלק" חברת הדלק הישראלית.
באותה שנה גם מונה כחבר הקורטוריון של הטכניון.
ב-1961 הצטרף לחברת "השקעות דיסקונט" עם הקמתה על ידי בנק דיסקונט ומשפחת רקנאטי, תחילה כסמנכ"ל, ובשנת 1968 מונה למנכ"ל החברה, תפקיד אותו מילא 17 שנים עד פרישתו.
החברה הוקמה במטרה להשקיע במיזמים כלכליים בישראל, בעיקר במפעלי תעשייה.
בשנים הראשונות השקיעה החברה בשורה של מפעלי תעשייה מובילים, בהם: "החברה לכבלים ולחוטי חשמל" בה שימש יושב ראש, "קליל תעשיות", "נפטא חברה ישראלית לנפט", "ישקר", "אלקו", "פרוטרום", "חברה לנכסים ולבנין ו"כיתן".
בשנת 1962 הכיר את עוזיה גליל והסכים להשקיע בחברה שהקים באותה עת - "אלרון", שנמנתה עם חברות ההיי-טק הראשונות בישראל.
טולקובסקי הסכים להשקיע בחברה, אף על פי שעסקה באותה עת רק במחקר ופיתוח ועדיין לא היו לה הכנסות, צעד לא שגרתי באותם ימים.
תוך שנים ספורות החברה ייצרה ושיווקה בהצלחה, בין השאר, מכשיר לבדיקת כדוריות דם אדומות, ספקטרומטר מוסבאואר, מכשיר למדידת קרינה רדיואקטיבית ומכשירים למחקר גרעיני.
ב־1966 ייסדה "אלרון" עם משרד הביטחון את חברת "אלביט" שהתמקדה בתחום הביטחוני והתפצלה מאוחר יותר לשלוש חברות נפרדות, בהן "אלביט מערכות".
ב-1969 הקימה גם את "אלסינט", שעסקה בפיתוח מערכות דימות רפואי.
בשנת 1968, כמנכ"ל "השקעות דיסקונט", סיפק את המימון הראשוני לאפי ארזי להקמת חברת "סאיטקס קורפוריישן" שייצר ושיווק טכנולוגיות שונות לתעשיית הדפוס, הסריגה, דפוס הטקסטיל והמעגלים המודפסים.
טולקובסקי שימש במשך מספר שנים גם יו"ר "סאיטקס".
בשנת 1985 פרש מ"השקעות דיסקונט" והקים ביחד עם בנו, גדעון טולקובסקי, את בנק ההשקעות האמריקאי "בר סטרנס", ויחד עם פרד אדלר, יזם הון סיכון אמריקאי, את "אתנה" - קרן הון סיכון להשקעות בהיי טק הראשונה בישראל.
בין החברות בהן השקיעה "אתנה" היו: חברת השבבים "צורן", חברת התוכנה "מרקורי" שנמכרה בשנת 2006 לחברת היולט פקארד תמורת 4.5 מיליארד דולר, חברת הדפוס הדיגיטלי "Electronics for Imaging" וחברת "הרמוניק" שפיתחה פתרונות להעברת וידאו דיגיטלי.
במאי 1960 מונה כחבר במועצה ציבורית לתעופה אזרחית.
בשנים 1963–1965 היה חבר המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח.
ב-1967 מונה ליו"ר המועצה הציבורית של בית הספר רקנאטי למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, וב-1970 עמד בראש ועדת חקירה לחקר התנגשות מטוס חיל האוויר סטרטוקרוזר ומטוס טי.וו.אי בואינג 707 בשדה התעופה לוד.
בשנת 1971 מונה ליו"ר הוועד המנהל של אגודת דורשי הטכניון.
היה יו"ר ועדת המשנה לקרינה וליישומי רדיואיזוטופים של הוועדה לאנרגיה אטומית.
ב-1967 היה ממייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה, אך בהמשך תמך ברעיון שתי מדינות לשני עמים.
ב-1976 נמנה עם קבוצת המייסדים של מפלגת ד"ש.
בשנים 1978–1980 היה חבר מליאת רשות ניירות ערך.
בשנת 1997 היה חבר בוועדת צ'חנובר, שחקרה את כישלון ניסיון ההתנקשות בח'אלד משעל בירדן.
בשנת 2004 היה חבר בוועדה לבחינת המבנה הארגוני של המוסדות להשכלה גבוהה בישראל.
ב-24 בנובמבר 1958 עוטר באות לגיון הכבוד הצרפתי בדרגת מפקד על ידי שגריר צרפת בישראל, פייר ז'ילבר.
ב-1980 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון, על תרומתו לפיתוח התעשייה בישראל.
ב-1997 זכה בפרס ע"ש יצחק רבין מטעם נציבות המדע והטכנולוגיה ארצות הברית-ישראל, כהערכה על פועלו בתעשיית ההיי-טק בישראל.
ב-2023 נמנה עם מקבלי עיטור נשיא מדינת ישראל.
היה נשוי למרים משנת 1948 עד פטירתה ב-2015. אב לשלושה: רוני (ארכיטקטית, אלמנתו של אריה פיינגולד), דוד, וגדעון שהיה שותף עם אביו בקרן "אתנה", ואחר כך משקיע הון סיכון בזכות עצמו.
אחותו, נעמי, הייתה רעייתו של האנתרופולוג רפאל פטאי.
בשנת 2021 היה טולקובסקי הראשון מבין אלופי צה"ל שהגיע לגיל 100.
נפטר ב-28 בנובמבר 2025, בגיל 104. נטמן בבית הקברות נחלת יצחק.
דן יהב (נולד ב-1939) הוא גאוגרף וחוקר ארץ ישראל.
בוגר בית הספר "בית החינוך המאוחד לילדי עובדים" בתל אביב.
עבד כנער בסדנאות ובמסגריות והשלים לימודי בגרות אקסטרנית.
בוגר ומוסמך אוניברסיטת תל אביב, בחוג לגאוגרפיה.
וכן השלים לימודי בוגר בחוגים לסוציולוגיה ולמזרח התיכון.
השלים תואר שלישי בבית הספר למדעי היהדות שבאוניברסיטת תל אביב.
היה מורה ומחנך כל שנות עבודתו וגם ניהל את גימנסיית 'סוקולוב-לאור'.
הוא הורה בסמינר הקיבוצים, ובחוג לגאוגרפיה ובביה"ס לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
בצד מאמריו המדעיים הרבים פרסם גם תגובות רבות בעיתונות העברית.
ספריו ומחקריו הרבים שופכים אור על מרכיבים חשובים בנוף התרבותי המקומי.
המחקר הישראלי המקיף ביותר אשר דן בעיר יפו נערך על ידי יהב והוצא לאור ב-2004 כספר תחת השם "יפו כלת הים, מעיר ראשה לשכונות עוני - דגם לאי-שוויון מרחבי".
דן יהב נשוי לרחל ואב לשלוש בנות.
חבל ימית - חלום שנגוז (ירון גולן, 1992).
קיבוצים ברמת השרון (מאה, 1993).
הרצליה - אם הקיבוצים והקבוצות (ירון גולן, 1994).
בית קשת - קיבוץ פלמ"חאי ראשון (יד טבנקין ונשיא, 1997).
בזיעת אפיך - מקצועות הולכים ונעלמים בתל אביב יפו (תמוז, 2003).
יפו כלת הים, מעיר ראשה לשכונות עוני - דגם לאי-שוויון מרחבי (תמוז, 2004).
בעיטת עונשין: שפת הכדורגל בתקשורת ההמונים, 2005.
קיבוץ עירוני: שלב מעבר או יעד סופי?, 2006.
גנים וגננות בתל אביב - יפו, 2006.
מולדת אחת לשני עמים, 2007.
גם הם בגיבורים: מתנדבים ארצישראליים ב"בריגדות הבינלאומיות", (1936 - 1938), 2008.
אלופי צה"ל ואנשי רוח בפוליטיקה הישראלית, 2008.
בעקבות עצי השקמים הנכחדים, 2009.
דמו בראשו: רציחות והוצאות להורג בתקופת היישוב, 2010.
קיבוצים וקבוצות שיתופיות שנשכחו מלב, 2011.
חדרה: אם הקיבוצים והקבוצות, 2011.
(עם ישראל גרנית), התיישבות במלחמה - יישובים שעמדו, פונו, או נפלו במלחמת העצמאות 1948, 2015.
אחי גיבורי התהילה והשלום - דמויות מופת שנשכחו.
הבסקים: עם, אומה או לאום ריבוני.
קיבוץ גזר: מעיר כנענית לקיבוץ מתחדש.
יד השמונה: מושב שיתופי מעורב.
גנים ציבוריים ופרטיים בתנ"ך ובתולדות היהדות.
דן כנר (נולד ב-4 בדצמבר 1945) הוא קריין, מנחה ושדרן רדיו ישראלי.
בעבר הגיש בקול ישראל, ב ובערוץ 33.
כנר נולד בפתח תקווה, כאחד משלושה בנים של מרים (טרודה) וישראל צבי כנר, מורה ומחנך, ד"ר לפילוסופיה ומוסמך לרבנות.
אביו שימש רב בית הכנסת הצעירים בווינה, משם נמלט ללוקסמבורג ומשם עלה לארץ ישראל ב-1939.
עתידו כקריין סומן בהיותו תלמיד כיתה י"ב, עת הוזמן להשתתף פעם אחת בחוג התנ"ך של ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון, יחד עם עיתונאים ואנשי-רדיו.
אלה שמו לב לקולו הערב והרדיופוני.
לאחר שהתגייס לצה"ל, כנר התקבל לקורס מ"כים אך נשר ממנו והועבר לגלי צה"ל.
שם התחיל את דרכו העיתונאית, ושימש בהמשך קריין בכיר, ולאחר מכן היה בוחן מועמדים לשידור בתחנת הרדיו.
לאחר שירותו הצבאי, התקבל לקול ישראל כקריין, ועם הקמת הערוץ הראשון הצטרף אליו כקריין רצף, ומאוחר יותר כמנחה תוכניות טלוויזיה.
ביניהן התוכנית "עלם ועל מה".
ב-1970, בגיל 25, התמנה למנהל חטיבת הביצוע של קול ישראל.
באירוויזיון 1979 ובאירוויזיון 1981 הקריא כנר את ניקוד השופטים הישראלי.
בשנים 1980-1982 הנחה את תחרות השירוויזיון.
בפסח ה'תשמ"ב - אפריל 1982 הנחה את "דרור - למנצח שיר מזמור", פסטיבל הזמר המזרחי שהתקיים בבנייני האומה בירושלים, שבו זכה זוהר ארגוב במקום הראשון עם השיר "הפרח בגני".
בשנת 1985 הורשע כנר בהעלמת הכנסות ונידון לשלושה חודשי עבודות שירות שאותם ריצה בהקראה ב.
בשנות השמונים הגיש את התוכנית "לקראת שידור" שהציגה את התוכניות הצפויות לשידור בערוץ הראשון.
כנר מרבה להגיש חדשות ומשמש מנחה בטקסים ממלכתיים ואירועים שונים, לדוגמה, הטקס המרכזי של ערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה ב.
בין השאר, הוא מנחה מזה 42 שנים את טקס הזיכרון של הצוללת "דקר" שנערך כל שנה בהר הרצל.
כנר עוסק גם בהדרכה במסגרת הכשרת קריינים וסדנאות הגייה.
כנר השתתף כקריין בתוכנית הטלוויזיה הבידורית "הישראלים", בכיכובה של שלישיית מה קשור.
תוכנית הרדיו איתה כנר מזוהה ביותר היא התוכנית "צפיחית בדבש".
התוכנית, אותה החל לשדר בשנת 1977, כוללת שירים לועזיים משנות החמישים והשישים, וכנר משלב גם תרגומים ופרשנות שלו לשירים.
עם המעבר של רשת ג' למוזיקה ישראלית בלבד, החל כנר לשדר את התוכנית ברשת ב' ושם התוכנית התחלף ל"מתוק מאז".
כיום משודרת התוכנית בכאן ב' מדי יום שבת בשעות הצהריים, בין 14:00-16:00.
ביוני 2007 זכה בפרס השדרן המצטיין במסגרת כינוס הרדיו הראשון בישראל.
החל מ-2009 הוא מעביר סדנאות בנושא הגשה ברדיו באוניברסיטת אריאל בשומרון.
ב-2011 הופק מיזם "קול התנ"ך", שבו דן כנר הקריא את כל פרקי התנ"ך.
ב-2012 החל להגיש מבזקי חדשות בערוץ 33. ביוני 2013 פרש לגמלאות, אך העסקתו חודשה בספטמבר אותה שנה ובהמשך, עבר לעבוד בתאגיד השידור הישראלי.
ב-2018 הופיע בקליפ של השיר "הכי קרוב אלייך" של עילי בוטנר ואביב אלוש.
מ-2022 מועלה בתיאטרון הבימה המחזה "הרטיטי את ליבי" עם קטעי קריינות של כנר.
כנר חובב "משפטים אחרונים" של אנשים, מפורסמים ולא מפורסמים, והוא מחזיק באוסף גדול של משפטים שאנשים אמרו לפני מותם.
אביו הוציא בשנת 1970 ספר קצר ובו אוסף משפטים שכזה.
דן כנר המשיך אף הוא בתחביב והמשיך באיסוף ציטוטים אשר רובם נמצאים באתר מיוחד של כנר ויהודה סימן טוב.
בשנת 2023 הוציא לאור את ספרו הנקרא גם כן "דבריהם האחרונים" ובו מבחר ציטוטים מהאוסף.
בשנת 2022 שימש פרזנטור של חברת "גומאויר כפר סבא".
מנישואיו הראשונים, כנר אב לשתי בנות וסב לנכדים.
הוא נשוי בשנית למלכה ומתגורר במעלה אדומים.
דבריהם האחרונים, נדב הוצאת ספרים, פברואר 2023,
סבא מתנה (עם מאיה גז), (2025), הוצאת הפקטורי
דן יקיר (נולד ב-28 באפריל 1959) הוא משפטן ישראלי ופעיל לזכויות האדם, שהיה פעיל מרכזי באגודה לזכויות האזרח במשך 40 שנה.
נולד ב-1959 בחיפה, בן ליוסף יקיר, קצין בחיל הים.
הוא בוגר בית הספר הריאלי בחיפה והפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב (1984).
פעיל באגודה לזכויות האזרח מאז שנת 1982. את התמחותו עשה אצל השופט משה טלגם בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
לאחר שנתיים כעורך דין במשרדים פרטיים, התקבל לתוכנית המילגאים של הקרן החדשה לישראל שבוושינגטון הבירה, במסגרתה השלים לימודי תואר שני במשפטים באמריקן יוניברסיטי ב-1989. במסגרת הלימודים עבד כמתמחה בסניף האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות בוושינגטון ובפרויקט זכויות הומוסקסואלים ולסביות במשרד הארצי של האגודה בעיר ניו יורק.
בשנת 1989, עם שובו לישראל, הצטרף למחלקה המשפטית של האגודה לזכויות האזרח, תחילה כעורך הדין של סניף תל אביב, וב-1995 מונה ליועץ המשפטי של האגודה, וייצג אותה בכמה דיונים בולטים בבית המשפט העליון.
פעל לשחרור לבנונים שהיו כלואים בכלא אל-ח'יאם בדרום לבנון שבשליטת ישראל.
יקיר עבד במשותף עם עורכי הדין לאה צמל, סחר פרנסיס, אביגדור פלדמן ותמר פלג שריק.
הם ייצגו עשרות עצירים עד 1999.
כחלק בלתי נפרד מפעילותו באגודה, הפך לאחד הפעילים המרכזיים בקהילה הלהט"בית ותרם תרומה חשובה למאבק נגד הפלייה על רקע נטייה מינית בישראל.
על תרומתו זו, קיבל בשנת 2005, ביחד עם משפטנים נוספים, את אות יקיר הקהילה מטעם האגודה לשמירת זכויות הפרט.
בשנת 2007 הוענק לו פרס זכויות האדם מטעם הקרן החדשה לישראל בריטניה.
בשנת 2008 צורף למועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל.
בנובמבר 2008 מינה אותו שר התעשייה, המסחר והתעסוקה לחבר בוועדה המייעצת לנציבות שוויון הזדמנויות בעבודה, בה כיהן עד 2013.שר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים מינה אותו שוב לוועדה המייעצת בשנת 2020.
ב-2011 הקים יחד עם עו"ד הפעילים בעשייה למען צדק חברתי וזכויות אדם את רשימת "לתכלית ראויה" שהתמודדה בבחירות למוסדות לשכת עורכי הדין מאז יוני 2011, והיה מועמד מטעם הרשימה למועצה הארצית ולוועד מחוז ת"א.
יקיר הוא חובב מוזיקה קלאסית ומאז 2009 עוסק בהפקת קונצרטים.
ביוני 2010 צורף לחבר הנאמנים של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים וכיהן בו עד 2023.
בשנת 2011 הוענק לו מגן זכויות האדם מטעם הקרן החדשה לישראל וקרן ישראלה גולדבלום.
בשנת 2012 הוענק לו ביחד עם עו"ד חסן ג'בארין מעדאלה פרס גולדברג לקידום השלום במזרח התיכון מטעם המכון לחינוך בינלאומי בניו יורק.
ביוני 2015, במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב, זכה יקיר להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
בשנת 2018 זכה בפרס ע"ש ישעיהו לייבוביץ שמעניקה תנועת יש גבול.
בשנת 2022 הוענק לו מגן השקיפות מטעם עמותת שקיפות בינלאומית ישראל – שבי"ל.
ביוני 2023 פרש מתפקיד היועץ המשפטי של האגודה לזכויות האזרח.
ביולי 2023 נבחר לנשיא האגודה לזכויות האזרח, וכיהן בתפקיד עד פברואר 2025.
בשנת 2024 הוענקו לו פרס גורני למשפט ציבורי מטעם העמותה למשפט ציבורי בישראל, תואר ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב ופרס בובליק מהאוניברסיטה העברית.
דן יקיר, אחיו רון יקיר ואחותו נילי יקיר הם בעלי חברת יוסף יקיר השקעות ונכסים בע"מ, המחזיקה ב-67.12% מהבעלות בחברה הציבורית אימקו תעשיות בע"מ, שנוסדה ב-1974 על ידי אביהם, יוסף יקיר, ומפתחת, מייצרת ומשווקת מוצרי חשמל ואלקטרוניקה, מכניקה ואלקטרו-מכניקה לשימושים צבאיים.
נילי היא יו"ר דירקטוריון החברה, ודן ורון הם דירקטורים בה.
פעילותו הבולטת בהתדיינויות האגודה בבית המשפט העליון
בג"ץ 3412/91 עבדאללה סופיאן נ' מפקד כוחות צה"ל באזור חבל עזה (1993) (מניעת מפגש בין חשוד לעו"ד).
בג"ץ 4330/93 גאנם, עו"ד נ' לשכת עורכי הדין (1996) (נפסלה תקנה של לשכת עוה"ד שהגבילה את זכותו של לקוח לעבור מעו"ד אחד לשני).
בג"ץ 273/97 האגודה לשמירת זכויות הפרט נ' שר החינוך, התרבות והספורט (1997) (בג"ץ קלפים פתוחים, בו נפסלה החלטת שר החינוך לאסור על שידור תוכנית על נוער להט"בי בטלוויזיה החינוכית).
בג"ץ 5100/94 הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל נ' ממשלת ישראל (1999) (בג"ץ העינויים, הרכב של 9 שופטים אסר על שימוש בכוח פיסי בחקירות שב"כ).
בג"ץ 6055/95 צמח נ' שר הביטחון (1999) (הרכב של 11 שופטים פסל את הסעיף בחוק השיפוט הצבאי, שאיפשר לעצור חייל ל-4 ימים בלי דיון בפני שופט).
בג"ץ 6698/95 קעדאן נ' מינהל מקרקעי ישראל (2000) (הרכב של 5 שופטים פסל את מדיניות מינהל מקרקעי ישראל להחכיר אדמות לסוכנות היהודית, מה שמנע ממשפחת קעדאן לרכוש מגרש ביישוב קציר שבחבל עירון (ואדי עארה).
דנ"פ 8613/96 ג'בארין נ' מדינת ישראל (1999) (הרכב של 7 שופטים זיכה פובליציסט ערבי מעבירה של פרסום דברי שבח למעשי אלימות בעקבות מאמרים שכתב על האינתיפאדה).
בג"ץ 7015/02 עג'ורי נ' מפקד כוחות צה"ל בגדה המערבית (2002) (הרכב של 9 שופטים הגביל את סמכות מפקד אזור יהודה והשומרון להוציא צו "תיחום מגורים", לפיו בני משפחה של חשודים במעשי טרור יחויבו להתגורר בעזה).
בג"ץ 3278/02 המוקד להגנת הפרט נ' מפקד כוחות צה"ל באזור הגדה המערבית (2003) (נקבעו תנאים מינימליים להחזקת עצורים פלסטינים בכלא עופר).
בג"ץ 651/03 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השש-עשרה (2003) (נפסלה החלטת יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לאסור על הקרנת קטעים מתשדירי תעמולה, בהם מוצג דגל פלסטין).
בג"ץ 8070/98 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' משרד הפנים (2004) (נאסר על מינהל האוכלוסין להעביר מידע על כל אזרחי המדינה לרשות השידור, נציבות מס הכנסה, המוסד לביטוח לאומי והבנקים).
בג"ץ 1437/02 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' השר לביטחון פנים (2004) (נפסלה תקנה של השר לביטחון פנים, שאיפשרה לשירות בתי הסוהר למנוע פגישה בין אסיר לעו"ד).
בג"ץ 6778/97 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' השר לביטחון פנים (2004) (הרכב של 7 שופטים פסל את מדיניות המשטרה ושירות בתי הסוהר להפלות בקבלה לעבודה בשל גיל).
בג"ץ 5211/04 ואנונו נ' אלוף פיקוד העורף (2004) (נדחתה העתירה נגד ההגבלות, שהוטלו על מרדכי ואנונו עם שחרורו ממאסרו).
בג"ץ 8630/04 ואנונו נ' מנהל בית הסוהר "שקמה" (2005) (נדחתה עתירה נגד החרמת העתקי כל המכתבים, שכתב מרדכי ואנונו במהלך שנות מאסרו).
בג"ץ 366/03 עמותת מחויבות לשלום וצדק חברתי נ' שר האוצר (2005) (בג"ץ הבטחת הכנסה, בו הרכב של 7 שופטים דחה עתירות נגד החוק, שקיצץ בקיצבת הבטחת הכנסה).
בג"ץ 7052/03 עדאלה – המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי נ' שר הפנים (2006) (בג"ץ חוק האזרחות, בו ברוב של 6 שופטים מול 5 נדחו העתירות נגד חוק האזרחות והכניסה לישראל, שמונע קבלת מעמד בישראל מבני זוג פלסטינים של ישראלים).
בג"ץ 3045/05 בג"ץ 3045/05 בן-ארי נ' מנהל מינהל האוכלוסין (2006) (בג"ץ נישואי טורונטו, בו הרכב של 7 שופטים חייב את משרד הפנים לרשום כנשואים זוגות בני אותו המין שנישאו בחו"ל).
בג"ץ 8276/05 עדאלה – המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל נ' שר הביטחון (2006) (בג"ץ תביעות אינתיפאדה, בו הרכב של 9 שופטים ביטל חוק, שמנע מפלסטינים נפגעי אינתיפאדה להגיש תביעות פיצויים נגד המדינה).
בג"ץ 8988/06 משי זהב נ' מפקד מחוז ירושלים (2006) (נדחו העתירות נגד קיומו של מצעד הגאווה בירושלים).
בג"ץ 5277/07 מרזל נ' מפקד משטרת מחוז ירושלים (2007) (נדחו העתירות נגד קיומו של מצעד הגאווה בירושלים).
בג"ץ 7195/08 אבו רחמה נ' הפרקליט הצבאי הראשי (2009) (הוראה לפצ"ר לשנות את כתב האישום נגד מג"ד וחייל בפרשת הירי בנעלין).
בג"ץ 5917/97 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' שר המשפטים (2009) (זכות העיון בתיקי בית משפט).
בג"ץ 2150/07 ראש מועצת הכפר בית סירא נ' שר הביטחון (2009) (בוטל האיסור על תנועת פלסטינים בכביש 443).
בג"ץ 3429/11 בוגרי התיכון הערבי האורתודוקסי בחיפה נ' שר האוצר (2012) (דחיית העתירה נגד "חוק הנכבה" בשל כך שהשאלה המשפטית לא בשלה להכרעה).
בג"ץ 466/07 ח"כ גלאון נ' היועץ המשפטי לממשלה (2012) (בג"ץ חוק האזרחות II, בו ברוב של 6 שופטים מול 5 נדחו העתירות נגד חוק האזרחות והכניסה לישראל, שמונע קבלת מעמד בישראל מבני זוג פלסטינים של ישראלים).
בג"ץ 236/13 עוצמה לישראל נ' יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-19 (2013) (בג"ץ בהרכב של 7 שופטים ביטל את החלטות יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לאסור על שידור קטעים מתשדירי תעמולה של עוצמה לישראל ושל בל"ד).
בג"ץ 5239/11 אבנרי נ' כנסת ישראל; בג"ץ 2072/12 קואליציית נשים לשלום נ' שר האוצר (2015) ("בג"ץ חוק החרם", בוטל סעיף בחוק שקבע פיצויים עונשיים).
רע"א 2063/16 גליק נ' מדינת ישראל – משטרת ישראל (2017) (הזכות לתבוע פיצויים בשל עוולה שלטונית בלי לעתור לבג"ץ).
בג"ץ 5277/13 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' שירות הביטחון הכללי (2017) (זימון פעילים פוליטיים ל"שיחות אזהרה" בשב"כ).
בג"ץ 1169/17 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו (2017) (ביטול חלקי של פסילת תשדיר של האגודה על ידי הרשות השנייה).
רע"פ 5991/13 סגל נ' מדינת ישראל (2017) (הרכב של 9 שופטים זיכה מעבירה של העלבת עובד ציבור מי שפרסם מאמר ביקורת נגד הרב הצבאי הראשי).
בג"ץ 2109/20 בן מאיר נ' ראש הממשלה''; בג"ץ 2135/20 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' ראש הממשלה (2020) (הטלת הגבלות על הסמכת השב"כ לאתר מי שהיו במגע קרוב עם חולי קורונה).
בג"ץ 7647/16 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' שרת התרבות והספורט (2020) (נפסל "תיקון מירי רגב" למבחני התמיכה שמקנה בונוס על הופעה בהתנחלויות).
עע"ם 2211/19 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' ראש עיריית חיפה (2020) (ההסרה של היצירה מק'ישו מתערוכה במוזיאון חיפה).
בג"ץ 9027/18 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' הכנסת (2021) (הרכב של 11 שופטים דחה העתירות נגד חוק הלאום).
בג"ץ 8010/16 ברזון נ' מדינת ישראל; בג"ץ 6500/17 ד"ר תירוש נ' המועצה להשכלה גבוהה (2021) (הפרדה מגדרית בלימודים אקדמיים לחרדים).
פעילותו הבולטת בהתדיינויות האגודה בבית המשפט המחוזי