tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדברי אנטון וברן, חלק מן הקהל שרק וצחק, אך לבסוף ההופעה הסתיימה ב"הצלחה לא מוחלטת".
ביקורות נשמעו כלפי הטקסטים הקשים, שעליהן שנברג הגיב: "אם הם היו מוזיקליים, לאף אחד לא היה אכפת בכלל מהמילים.
במקום זאת, הם היו שורקים את הלחנים".
היצירה בוצעה לאחר מכן מספר פעמים בגרמניה ואוסטריה במהלך 1912. באמריקה, בוצעה היצירה לראשונה בתיאטרון קלו בניו יורק ב-4 בפברואר 1923, כשנוכחים בקהל היו ג'ורג' גרשווין וקארל רגלס.
"פיירו הסהרורי" מכיל 3 קבוצות של 7 פואמות.
בקבוצה הראשונה, פיירו שר על אהבה, מין ודת, בקבוצה השנייה, על אלימות, פשע וחילול הקודש והקבוצה השלישית עוסקת בחזרתו הביתה בברגמו כשהוא נרדף על ידי עברו.
4. Rote Messe (מיסה אדומה)
7. O Alter Duft (הו ניחוח עתיק)
שנברג שהסתקרן מנומרולוגיה, משתמש במוטיב של המספר 7, כשכל קבוצת שירים מונה 7 שירים והאנסמבל (כולל המנצח) מורכב מ-7 אנשים.
זוהי יצירתו ה-21 של שנברג והיא כוללת 21 חלקים, כשהיא בוצעה לראשונה ב-12 במרץ 1912. עוד מספר אשר משמש כמוטיב הוא 3 ו-13: כל פואמה כוללת 13 שורות, כשבכל פואמה, כל שורה ראשונה חוזרת פעמיים, פעם אחת באמצעה ופעם נוספת- בשורה האחרונה.
"פיירו הסהרורי" כתוב בצורה קלאסית וכולל טכניקות כמו קאנון, פוגה, רונדו וקונטרפונקט.
הפואמה היא גרסה גרמנית לרונדל הצרפתי המסורתי עם רפרן כפול.
כל שיר כולל 3 בתים המכילים 4+4+5 שורות, כשהשורה הראשונה המתפקדת כרפרן (A) חוזרת בשורות השלישית והשביעית והשורה השנייה כרפרן נוסף (B) חוזרת בשורה השמינית.
הרכב הכלים משתנה במהלך היצירה.
האנסמבל כולו מנגן רק בשירים 11, 14 וב-4 השירים האחרונים.
הסגנון הא טונאלי ואקספרסיוניסטי של הטקסט, עם הדים של קברט גרמני, מכניס חיים לפואמה.
שירת הדיבור היא סגנון בו הזמרת משתמשת במקצבים וגבהים ספציפיים, אך היא אינה שומרת על הגובה, מה שנותן לשירה תחושה של עלייה וירידה כמו דיבור.
ליצירה הוקלטו ביצועים רבים, עליהם ניצחו רבים וידועים כמו פייר בולז ורוברט קרפט.
ב-1996, ביצעה הזמרת ביורק שידועה באהבתה למוזיקת אוונגרד בפסטיבל ורבייה תחת ניצוחו של קנט נאגנו.
להקת הרוק המתקדם סופט מאשין הקליטה יצירה בת 17 דקות בשם Rivmic Melodies אשר מופיעה באלבומה השני Volume Two.
היצירה אשר מחולקת לשירים קצרים כוללת בתוכה שיר קצר הנקרא "Thank You Pierrot Lunaire" המאזכר את היצירה של שנברג.
להקת האוונט פרוג האיטלקית Pierrot Lunaire קרויה על שם היצירה.
פיירלואיג'י גוליני (באיטלקית: Pierluigi Gollini; נולד ב-18 במרץ 1995) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת השוער ברומא.
גוליני הצטרף לשורות הלאס ורונה ממחלקת הנוער של מנצ'סטר יונייטד בשנת 2014. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' ב-24 בספטמבר של אותה השנה, כשהיה חלק מההרכב הפותח במשחק בית שהסתיים בתיקו שתיים נגד גנואה.
לאחר שתי עונות בוורונה, גוליני חתם בשורות אסטון וילה מהצ'מפיונשיפ ב-8 ביולי 2016. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה בניצחון 0–8 על גראצר האוסטרית במסגרת משחק ידידות יום לאחר החתימה.
ב-13 בינואר 2017, גוליני חזר לליגה האיטלקית, כשהפעם הוא הושאל לתקופה של 18 חודשים לאטאלנטה.
ב-10 ביוני 2018, הוא חתם על חוזה רשמי בקבוצה.
ב-24 ביולי 2021 הושאל גוליני לטוטנהאם הוטספר לעונה אחת
ב-9 ביולי 2022 הושאל לפיורנטינה.
ב-25 בינואר 2023 הושאל לנאפולי עד לסוף העונה.
ב-30 ביולי 2024 הושאל לגנואה לעונה אחת.
פיירוז אל-חלבייה או פיירוז מאמיש בערבית: فيروز ماميش, שמה האמיתי: רחל סמוחה; 1895–1955) הייתה זמרת יהודייה ממוצא סורי, שהייתה פעילה בעיקר בדמשק, ביירות וקהיר, והייתה למפורסמת מבין הזמרים היהודים בעולם הערבי שפעלו בשלושת העשורים הראשונים של המאה ה-20 עם הופעת תעשיית התקליטים.
הזמרת הלבנונית נוהאד חדאד (نهـاد رزق وديع حداد) אימצה את שם הבמה פיירוז כאות הערצה אליה.
רחל סמוחה נולדה בחלב והתגוררה בשכונת אל-ג'מיליה.
פעלה בעיקר בדמשק, בביירות ובקהיר.
היא הייתה נגנית עוד מוכשרת ובעלת קול ערב והקליטה שירים רבים בליווי הכנר המפורסם סאמי אל-שווא ונגן העוד היהודי שחאדה סעדה.
הייתה גם מורתו של צאליח אל-מוחביק, הזמר שייצג את סוריה בקונגרס הבין-לאומי למוזיקה ערבית שנערך בקהיר בשנת 1932 והופיע איתה בעיראק.
זכורה גם בשל אירוע מינואר 1920 בו התפרסם שיר שלה, "יא מליכן עז נסרן" ("הוי מלך אדיר ומנצח", שהולחן על ידי המוזיקאי החלבי אחמד אל-אוברי), אחרי ששרה אותו לכבוד המלך פייסל, כאשר ביקר בחלב.
שיר שזכה למעמד לאומי לאחר הופעתה.
כמו כן שרה לפניו המנון לאומידרושה הבהרה: של איזה מדינה...?
רגשני המתאר את אהבתה לארץ מול ירח מלא.
לפי הגרסה המקובלת ונפוצה במספר מקורות, פיירוז אל-חלבייה נישאה לקצין טורקי בשם חוסיין עווני פשה, עברה עמו לאיסטנבול בשנות ה-40 של המאה העשרים ונפטרה שם בשנת 1955.
עם זאת, אתר הארכיון ההיסטורי הדיגיטלי (Dar al-Watha'iq al-Raqmiya al-Tarikhiyya) מציג גרסה שונה: לפי תיעוד זה, נישאה למר מויז (משה) מנשי, ילדה בן בשם אדוארד, ובעלה ובנה נסעו לארץ ישראל, והיא נשארה בחלב זמן רב.
לפי אותו מקור, רק בשנת 1982 הגיעה לישראל (ייתכן דרך איסטנבול), פגשה את בנה ונפטרה בישראל.
פיירינה לניאני (באיטלקית: Pierina Legnani; 30 בספטמבר 1863 – 15 בנובמבר 1930) הייתה בלרינה איטלקייה, שנחשבת לאחת הבלרינות הגדולות ביותר בכל הזמנים.
לניאני נולדה ב-30 בספטמבר 1863 במילאנו, והחלה את לימודי הריקוד אצל רקדנית הבלט המפורסמת קטרינה ברטה בבית הספר לבלט של תיאטרון לה סקאלה, שם פיתחה את המצוינות הטכנית שלה.
הקריירה המקצועית שלה נסקה, כאשר הופיעה כפרימה בלרינה בבלט של קאזאטי, "סאלאנדרה", בתיאטרון אלהמברה בלונדון.
היא התמנתה לפרימה בלרינה של לה סקאלה בשנת 1892, ובאותה שנה עברה לסנקט פטרבורג, שם נחלה תהילה כשרקדה בלהקת בלט מריאינסקי הצארית בתיאטרון מריאינסקי עד 1901.
בהנחיית הכוריאוגרף הנודע מריוס פטיפה, יצרה לניאני תפקידים רבים, בהם "סינדרלה" ב-1893, אגם הברבורים ב-1895, "ריימונדה" ב-1898 ו"קארמארגו" ב-1901. שמה יצא ברבים כבלרינה הראשונה שביצעה 32 פואטה אן טורנאן (סיבובים מהירים על הבהונות) בקודה של הגראן פא ד'אקסיון של הבלט "סינדרלה".
ביצוע 32 סיבובים מהירים על בהונות הוא הישג מזהיר, המעיד על כוחה של הרקדנית ועל הטכניקה המעולה שלה.
רצף של 32 סיבובי פוּאַטֶה שולב בהמשך בכוריאוגרפיה של סולו הברבור השחור במערכה השלישית של "אגם הברבורים" ועודנו בשימוש עד ימינו אלה.
לניאני הייתה אחת משתי רקדניות הבלט היחידות שמונו לפרימה בלרינה אסולוטה בתיאטרון מריאינסקי.
הופעתה האחרונה הייתה בבלט "לה קאמארגו" ב-28 בינואר 1901; לאחר הופעה זו פרשה לחיים בווילה שלה על אגם קומו.
לאחר פרישתה מן הבמה חיה לניאני באיטליה וישבה במועצת הבוחנים של בית הספר לבלט בלה סקאלה עד 4 חודשים לפני מותה.
היא הלכה לעולמה ב-15 בנובמבר 1930.
פיירו די ג'ובאני טדסקו (באיטלקית: Piero di Giovanni Tedesco ; לפני 1386 – בערך 1402) היה פסל איטלקי.
תיעוד ראשוני על טדסקו בפירנצה מצוי בשנת 1386 עת עבד בקתדרלת סנטה מריה דל פיורה עד לשנת 1399, קיים תיעוד גם לגבי עבודתו בקתדרלת מילאנו וקיים תיעוד מעבודתו בקתדרלת אורבייטו.
היצירה המדונה של הוורד בכנסיית אורסנמיקלה מיוחסת לו.
ניקולו די פיירו למברטי התמחה אצלו.
ניקולו, בנו של פיירו היה מומחה לעבודה עם זכוכית ועבד על החלונות בכנסיית אורסנמיקלה.
פיירפילד היא עיר במחוז סולאנו שבמדינת קליפורניה בארצות הברית.
נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת כ-117,000 תושבים.
העיר, כמו המחוז, הם חלק מהאיסט ביי.
מבין תושבי העיר הידועים שהתגוררו בה לפרק זמן כזה או אחר ניתן למנות את סשה בנקס ונוריוקי מוריטה.
מבחינה כלכלית, המעסיקים המרכזים בעיר הם חברת ג'לי בלי, וכן מערכות הבריאות, השלטון והחינוך המקומיות.
ההתיישבות במקום מיוחדת ל-5,000-6,000 שנים טרום-זמננו, מה שהופך את היישוב לאחד מן היישובים האינדיאנים העתיקים בצפון קליפורניה.
האירופים הראשונים הגיעו לאזור פיירפילד בשנת 1810. ההתיישבות הוכרזה כעיר בשנת 1903.
פּייריה הנרי הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בפנרבחצ'ה הטורקית, מליגת העל הטורקית והיורוליג.
הנרי משחק בעמדת הרכז והקלע ונחשב לחוטף הטוב ביותר ביורוליג לשנת 2020/2021.
הנרי נולד בארצות הברית בשנת 1993. הוא בגובה 1.93 מטר.
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA לשנת 2015, הנרי הצטרף ליוסטון רוקטס לליגת הקיץ .
ב-4 בספטמבר 2015 חתם הנרי בקבוצה הגאורגית ויטה טביליסי לעונת 2015-2016. עם זאת, ב-14 בדצמבר 2015 נפרד הנרי מויטה טביליסי עקב מאבקים כלכליים.
הנרי החליט לעבור לרטיופראם אולם הגרמנית.
הנרי עזר לאולם להגיע לגמר הליגה הגרמנית, שם הפסידו בסופו של דבר לברוזה במברג.
ב-3 באוגוסט 2016 חתם הנרי בהפועל אילת לעונת 2016-2017. ב-4 ביוני 2017, הנרי רשם שיא בקריירה של 34 נקודות, כשהוא יורה 4 מ -5 לשלוש, יחד עם 5 אסיסטים, 5 חטיפות ושלושה ריבאונדים בניצחון 94-91 על מכבי ראשון לציון.
הנרי סיים את העונה כשחקן השני בליגה באסיסטים עם 6.1 למשחק, הוא עזר לאילת להגיע לפלייאוף הליגה הישראלית 2017, שם בסופו של דבר הודחה על ידי מכבי ראשון לציון.
ב-21 ביוני 2017 חתם הנרי בקבוצת טואפש בורסה הטורקית לעונת 2017–2018. ב-15 בנובמבר 2017, הנרי רשם שיא עונתי של 26 נקודות, כשהוא יורה 5 מתוך 8 לשלוש, יחד עם 7 אסיסטים וחמש חטיפות בניצחון 100-84 על קבוצתו לשעבר רטיופראם אולם.
הנרי עזר לטופאש להגיע לגמר הליגה הטורקית 2018, שם הפסידה בסופו של דבר לפנרבחצ'ה.
ב -53 משחקים שנערכו בעונת 2017-18 (כולל היורוקאפ וכל התחרויות הטורקיות) הוא קלע 10.4 נקודות, 4.1 ריבאונדים, 5.6 אסיסטים ו -1.7 חטיפות למשחק, וקלע %40.4 אחוז משלוש.
ב-29 ביוני 2018, הנרי הצטרף לבוסטון סלטיקס לליגת הקיץ, שם קלע 10 נקודות, 4.8 ריבאונדים, 4.5 אסיסטים ו -2.1 חטיפות בשישה משחקים.
ב-16 ביולי 2018, חתם הנרי על חוזה לשנה עם אוניקס קאזאן.
ב-24 בדצמבר 2018, הנרי נבחר ל-MVP של העונה הסדירה של היורוקאפ, עם ממוצע מדד של 19.4, שהיה הגבוה ביותר מבין כל השחקנים בקבוצה.
ב-2 במרץ 2019 השווה הנרי את שיא הקריירה שלו עם 34 נקודות, תוך שהוא קלע 14 מתוך 18 מהשדה, יחד עם שבעה אסיסטים וארבע חטיפות בהפסד 98–95 לאסטנה.
הנרי עזר לקאזאן להגיע לחצי גמר היורוקאפ 2019, שם הפסידו בסופו של דבר לולנסיה.
ב-17 ביולי חתם הנרי בבאסקוניה הספרדית.
פיירו מרטין אינקפיה ריינה (בספרדית: Piero Martín Hincapié Reyna; נולד ב-9 בינואר 2002 באסמרלדס שבאקוודור) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת הבלם בארסנל מהפרמייר ליג בהשאלה מבאייר לברקוזן ובנבחרת אקוודור.
אינקפיה החל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של מספר מועדונים קטנים באקוודור, ובחודש נובמבר 2016 עבר למחלקת הנוער של אינדפנדיינטה דל ואיה מליגת העל האקוודורית.
ב-10 באוגוסט 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2–3 למושוק רונה במסגרת המחזור ה-21 בליגה לעונת 2019. בסך הכל ערך שלוש הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-20 באוגוסט 2020 חתם על חוזה לחמש עונות בטאז'רס מליגת העל הארגנטינאית.
ב-11 בינואר 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–1 על אתלטיקו קולון במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת 2021/22. בסך הכל ערך 14 הופעות ליגה במדי המועדון.
לקראת עונת 2021/22 חתם בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה.
ב-16 בספטמבר 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–1 על פרנצווארוש במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית לעונת 2021/22. ב-19 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, כשהחליף את פטריק שיק בדקה ה-50 בניצחון 3–0 על שטוטגרט במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת 2021/22.
ב-1 בספטמבר 2025 הושאל אינקיפיה לארסנל מהפרמייר ליג לעונה אחת עם חובת רכישה.
ב-16 בספטמבר ערך אינקפיה בכורה בארסנל כשנכנס כמחליף בניצחון 2–0 על אתלטיק בילבאו במסגרת שלב הליגה של ליגת האלופות.
ב-26 באוקטובר ערך אינקיפיה בכורה בפרמייר ליג כשנכנס כמחליף בניצחון של ארסנל 1–0 על קריסטל פאלאס.
אינקפיה היה חלק מסגל נבחרת אקוודור לטורניר קופה אמריקה 2021, וערך חמש הופעות בטורניר.
ב-13 ביוני 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 0–1 לנבחרת קולומביה במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
נכלל בסגל נבחרת אקוודור לטורניר מונדיאל 2022, שם שיחק נגד נבחרות קטר, הולנד וסנגל והודח אם נבחרתו בשלב הבתים.
פיירלואיג'י בנדטיני הוא כדורגלן עבר סן מרינזי ששיחק בעמדת השוער בנבחרת סן מרינו.
בנדטיני שיחק כדורגל בקבוצות מליגות חובבניות, ובמקביל עבד לפרנסתו כנהג אוטובוס.
הוא אביו של השוער סימון בנדטיני ודודו של השוער אליה בנדטיני.
לבנדטיני יש 25 הופעות בנבחרת סן מרינו בשנים 1990–1995.
ב-9 בספטמבר 1992 עמד בשער הנבחרת בהפסד 0–10 ל במוקדמות מונדיאל 1994.
פיירו די קוזימו (2באיטלקית: Piero di Cosimo; 2 בינואר 1462 – 12 באפריל 1522), הידוע גם בשם פיירו די לורנצו (Piero di Lorenzo), היה צייר איטלקי מתקופת הרנסאנס.
הוא מפורסם בעיקר בזכות הנושאים המיתולוגיים והאלגוריים שצייר בשלהי הקוואטרוצ'נטו; משערים שהוא נטש את אלה כדי לחזור לנושאים דתיים תחת השפעתו של סבונרולה, המטיף שהיה בעל השפעה עצומה בפירנצה בשנות ה-90 של המאה ה-15, והייתה לו השפעה דומה על בוטיצ'לי.
לסגנון של המאה החדשה הייתה השפעה מועטה עליו, והוא שמר על הריאליזם הפשוט של דמויותיו, המשלב טיפול גחמני לעיתים קרובות בנושאיו כדי ליצור את מצב הרוח הייחודי של יצירותיו.
לווזארי יש סיפורים רבים על האקסצנטריות שלו, ולנושאים המיתולוגיים בציוריו יש קסם אינדיבידואלי ויוצא דופן.
הוא למד אצל קוזימו רוסלי, שעם בתו הוא התחתן, וסייע לו בציורי הקיר של הקפלה הסיסטינית.
הוא הושפע גם מ, ונופים עמוסי פרטים מופיעים ביצירות רבות שלו, לעיתים קרובות יערות נראים קרובים.
כמה מיצירותיו החילוניות הבולטות ביותר הן בפורמט ה"נוף" הארוך המשמש לציורים המשולבים בשידות חתונה (באיטלקית: ) או ראשי מיטה או חיפויי (באיטלקית: ) .
הוא כנראה היה מפורסם בעיצוב הקישוטים הזמניים לקרנבל וחגיגות אחרות.
בנו של צורף, לורנצו די פיירו (Lorenzo di Piero), נולד בפירנצה ולמד אצל האמן קוזימו רוסלי, שממנו הוא שאב את שמו העממי ואשר סייע בציור הקפלה הסיסטינית ב-1481.
בשלב הראשון של הקריירה שלו הושפע פיירו מהנטורליזם ההולנדי של , שה שלו (כיום בגלריית אופיצי בפירנצה) סייע להוביל את הציור הפלורנטיני כולו לאפיקים חדשים.
ממנו, קרוב לוודאי, רכש קוזימו את אהבת הנוף ואת הידע האינטימי על צמיחת פרחים וחיי בעלי חיים.
סגנונו של הוגו ואן דר חוס בולט במיוחד בציור סגידת הרועים, במוזיאון ברלין.
הוא עבר לרומא בשנת 1482 עם המורה שלו, רוסלי.
הוא הוכיח את עצמו כתוצר אמיתי של הרנסאנס על ידי תיאור נושאים של מיתולוגיה קלאסית בתמונות כמו "נוגה, מרס וקופידון", "מותו של פרוקריס", סדרת "פרסאוס ואנדרומדה" באופיצי ורבים אחרים.
בהשראת התיאור של ויטרוביוס על התפתחות האדם, הציורים המיתולוגיים של פיירו מראים את הנוכחות המוזרה של צורות היברידיות של בני אדם ובעלי חיים, או את האדם הלומד להשתמש באש ובכלים.
שלל הגופות העירומים בעבודות אלה מראה את השפעתו של לוקה סיניורלי על האמנות של פיירו.
במהלך חייו רכש פיירו מוניטין של אקסצנטריות - מוניטין שהוגבר והוגזם על ידי פרשנים מאוחרים יותר כמו ג'ורג'ו וזארי, שכלל ביוגרפיה של פיירו די קוזימו בחיי האמנים שלו.
על פי הדיווחים, הוא נבהל מסופות רעמים, וכל כך חשש מאש שהוא מיעט לבשל את האוכל שלו; הוא חי על תזונה של ביצים קשות, אותן הוא הכין 50 בכל פעם תוך כדי הרתחה של דבק ליצירות האמנות שלו.
הוא גם התנגד לכל ניקיון של הסטודיו שלו, או גיזום של עצי הפרי של הפרדס שלו; הוא חי, כתב וזארי, "יותר דומה לחיה מאשר לאדם".
אם, כפי שטוען וזארי, הוא בילה את שנות חייו האחרונות בפרישה קודרת, השינוי נבע כנראה מהמטיף ג'ירולמו סבונרולה, שבהשפעתו הפנה את תשומת לבו פעם נוספת לאמנות דתית.
ייתכן שגם מותו של מורו רוסלי השפיע על השנים האחרונות והעגמומיות של פיירו.
הציורים "העיבור ללא חטא עם קדושים", באופיצי, ו"המשפחה הקדושה", בדרזדן, ממחישים את הלהט הדתי שעורר בו סבונרולה.
למעט רקע הנוף בפרסקו "הדרשה על ההר" של רוסלי, בקפלה הסיסטינית, אין תיעוד של עבודת פרסקו כלשהי ממכחולו.
מאידך גיסא, פיירו נהנה ממוניטין רב כצייר דיוקנאות: המפורסם ביותר בעבודותיו הוא למעשה דיוקן של אצילה פלורנטינית, סימונטה וספוצ'י, פילגשו של ג'וליאנו דה מדיצ'י.
לדברי וזארי, פיירו הצטיין בעיצוב תחרויות ותהלוכות ניצחון לצעירים חובבי ההנאה של פירנצה, ונותן תיאור חי של תהלוכה אחת כזו בסוף הקרנבל של 1507, שהמחישה את ניצחון המוות.
לפיירו די קוזימו הייתה השפעה ניכרת על חבריו התלמידים ופרא ברתולומאו, והיה המורה של אנדריאה דל סרטו.
וזארי כתב שתאריך מותו של פיירו היה 1521, ותאריך זה עדיין מופיע במקורות רבים, כולל האנציקלופדיה העברית ואנציקלופדיה בריטניקה.
עם זאת, מסמכים שהתגלו מתקופתו מגלים כי הוא מת ממחלת הדבר ב-12 באפריל 1522. הוא מופיע ברומן רומולה של ג'ורג' אליוט.
פיירלואיג'י מרזוראטי (באיטלקית: Pierluigi Marzorati; נולד ב-12 בספטמבר 1952) הוא כדורסלן עבר איטלקי.
נחשב לאחד הרכזים הטובים בכל הזמנים באירופה, וזכה בתואר מר אירופה ב-1976. הוא נבחר לאחד מ-50 הכדורסלנים הגדולים בתולדות פיב"א ב-1991, ובשנת 2007 נכנס להיכל התהילה של הכדורסל האיטלקי ולהיכל התהילה של פיב"א.
בשנת 2008 הוא נבחר לאחד מ-50 התורמים הגדולים ליורוליג.
מרזוראטי היה אחד משחקני המפתח של פלקנסטרו קאנטו, בה שיחק במשך כל הקריירה בין 1969 ל-1991, וזכה עימה בשתי אליפויות איטליה (1975 ו-1981), שני גביעי אירופה לאלופות ( ו-), ארבעה גביעי אירופה למחזיקות (, , ו-), ארבעה בגביעי קוראץ' (1973, 1974, 1975 ו-1991) ושני גביעים בין-יבשתיים (1975 ו-1982).
ב-6 באוקטובר 2006, בגיל 54, שיחק מרזוראטי שתי דקות במשחק במסגרת הליגה האיטלקית נגד האלופה בנטון טרוויזו לרגל חגיגות ה-70 לקבוצה.
קאנטו ניצחה 70–69 ומרזוראטי הפך לכדורסלן הראשון (והיחיד) בהיסטוריה ששיחק משחקים רשמיים בחמישה עשורים שונים, כמו גם לשחקן הכדורסל המקצועי המבוגר ביותר שהשתתף אי פעם במשחק רשמי.
מרזוראטי הופיע 278 פעמים במדי נבחרת איטליה בכדורסל, וקלע 2,209 נקודות.
הוא זכה עם הנבחרת במדליית הכסף בטורניר הכדורסל באולימפיאדת מוסקבה (1980) ובאליפות אירופה ב-1983, לצד שלוש מדליות ארד ב-1971, 1975 ו-1985.
מרזוראטי שיחק את כל הקריירה שלו במדי קאנטו.
הוא הפך לסגן נשיא המועדון, וכיהן בתפקיד זה עד 1996.
פייריק פופה הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל צרפתי המאמן את אסוול ליון-וילרבאן מליגת העל הצרפתית והיורוליג.
פופה נולד במון-סן-איינאן שבמחוז סן-מריטים, ושיחק במחלקת הנוער של אפינאל.
ב-2002 החל לשחק כדורסל מקצועני כרכז בקבוצת הבוגרים של המועדון בליגה השנייה.
לאחר מכן שיחק בקבוצות רבות בליגת העל הצרפתית, בהן לימוז', JL בורק, אורליאן, קוראל רואן באסקט (עימה הגיע ב-2008 לגמר הליגה) ורואן מטרופול בסקט.
לאחר מכן חזר לליגת המשנה ושיחק במדי שאלון-ריימס, דניין-וולטייר ואורשי, עד שפרש ב-2020 במדי דניין.
ב-2023 מונה לעוזר מאמן אסוול ליון-וילרבאן מליגת העל הצרפתית והיורוליג, ובינואר 2024 מונה למאמן הראשי של הקבוצה עד סיום עונת לאחר פיטוריו של ג'אנמרקו פוצקו.
ב-17 באפריל הודיעה הקבוצה שחוזהו הוארך לשנתיים נוספות.
פיירו די לורנצו דה מדיצ'י (באיטלקית: Piero di Lorenzo de' Medici; 15 בפברואר 1472 – 28 בדצמבר 1503), המכונה גם פיירו השוטה או פיירו חסר המזל, היה שליט רפובליקת פירנצה משנת 1492 ועד צאתו לגלות ב-1494. תום שלטונו בעיר מסמל גם את תום עידן מדיצ'י הראשון בעיר.
פיירו די לורנצו דה מדיצ'י היה בנם הבכור של לורנצו דה מדיצ'י (המפואר) וקלאריצ'ה אורסיני (Clarice Orsini).
הוא גדל לצד אחיו הצעיר ג'ובאני, שנבחר בהמשך לכהן כאפיפיור לאו העשירי, ובן דודו ג'וליו, שלימים יהפוך לאפיפיור קלמנס השביעי.
פיירו התחנך לרשת את אביו בתפקידיו כראש משפחת מדיצ'י והשליט של מדינת פירנצה, בין מחנכיו היו דמויות כמו אנג'לו פוליציאנו או מרסיליו פיצ'ינו.
עם זאת, אופיו החלש, השחצן והבלתי ממושמע הוכיח בהמשך את חוסר התאמתו לתפקיד.
פוליציאנו מת מאוחר יותר מהרעלה, ב-24 בספטמבר 1494, וקיימת דעה שפיירו היה אשם במותו.
פיירו היה גם מסוכסך עם בני דודיו, לורנצו וג'ובאני, שני בניו של , שהיו מבוגרים ועשירים ממנו.
בשנת 1486, דודו של פיירו, , ניהל עבורו משא ומתן לשאת לאישה את האצילה הטוסקנית , וב-25 בפברואר ביצע עבורו נישואין על ידי ייפוי כוח.
פיירו ואלפונסינה נפגשו רק לאחר שנתיים, במאי 1488. היא הייתה בתם של רוברטו אורסיני, רוזן וקתרינה סנסוורינו.
לזוג נולדו שלושה ילדים: קלאריצ'ה (ספטמבר 1489–1528), שנישאה מאוחר יותר לפיליפו סטרוצי, לורנצו (ספטמבר 1492–1519), לימים דוכס אורבינו, ולואיזה, ילידת פברואר 1494. מרישומי הטבילה עולה כי בפברואר 1492 הייתה לו גם בת נוספת, מריה, שהייתה ככל הנראה לא חוקית.
עם מותו של אביו ב-1492, החל פיירו לכהן כמנהיגה של פירנצה.
בנובמבר באותה שנה השתתף במשלחת של פירנצה במטרה להישבע אמונים לאפיפיור אלכסנדר השישי, ובהמשך גם ניסה לחזק את הקשר עם האפיפיור באמצעות הצעות נישואין עבור אחיו ג'וליאנו.
באפריל 1494 כלא את שני בני דודיו, לורנצו וג'ובאני ובמאי באותה שנה גירש אותם מהעיר עם שני בני דודים נוספים.
לאחר תקופה קצרה של רגיעה יחסית, קרס שיווי המשקל השברירי בין המדינות האיטלקיות, שנבנה בעמל רב על ידי אביו של פיירו, בשנת 1494, עם החלטתו של שארל השמיני, מלך צרפת לחצות את הרי האלפים עם צבא כדי לתבוע את זכויותיו מירושה לממלכת נאפולי.
מי שגרם להחלטה היה לודוביקו ספורצה, שביקש את סיועו של שארל במינויו של אחיינו לדוכס מילאנו.
לאחר שהסדיר את ענייניו במילאנו, המשיך שארל לכיוון נאפולי, ולשם כך היה צריך לעבור דרך טוסקנה, ולהשאיר שם חלק מצבאו כדי לאבטח את קווי התקשורת שלו עם מילאנו.
כאשר צבאו של שארל התקרב לטוסקנה, הוא שלח שליחים לפירנצה כדי לבקש מפיירו לתמוך בתביעתו לנאפולי ולאפשר לצבאו מעבר דרך טוסקנה.
פיירו חיכה חמישה ימים לפני שהשיב שפירנצה תישאר נייטרלית.
הדבר לא היה מקובל על שארל, והוא החליט לפלוש לטוסקנה, החל במבצר .
פיירו ניסה להוביל התנגדות לשארל, אך זכה לתמיכה מועטה מחברי האליטה הפלורנטינית, שהושפעו רבות מהכומר הדומיניקני הקנאי ג'ירולמו סבונרולה.
גם בני דודיו השנואים, לורנצו וג'ובאני, חברו לשארל, ושלחו לו הודעות כדי להבטיח לו את תמיכתם וכספם.
עד סוף אוקטובר, פיירו לא הצליח להשיג תמיכה בפירנצה, ובלי להתייעץ עם ה השלטת בעיר (מועצה נבחרת של נציגי הגילדות בעיר בת תשעה חברים), החליט לבקר את שארל במחנה שלו ולנסות לזכות בידידותו.
במהלך פגישתם נעתר פיירו לכל דרישותיו של שארל, כולל כניעתם של כמה מבצרים וכן גם של העיירות פיזה וליבורנו.
כאשר חזר פיירו לפירנצה כדי לדווח ל על מעשיו, הוא התקבל בזעם ציבורי, והוא ומשפחתו נאלצו לברוח מהעיר ב-9 בנובמבר 1494 לוונציה.
תושבי העיר בזזו את הארמון המשפחתי והקימו מחדש את הרפובליקה של פירנצה, שהחזיקה מעמד עד שנכבשה ב-1512 על ידי ג'ובאני דה מדיצ'י, האפיפיור לאו העשירי, שפתח את עידן מדיצ'י השני בעיר.
פיירו ומשפחתו ברחו תחילה לוונציה בסיועו של הדיפלומט הצרפתי פיליפ דה קומין, שומרו של שארל השמיני.
כדי לכלכל את עצמם נאלצו למכור את אוסף תכשיטי מדיצ'י שאסף אביו, לורנצו המפואר.
פיירו ניסה גם לשוב לפירנצה כמה פעמים, אך הבין שבני העיר לא יסכימו לקבל אותו שוב כמנהיג ולבסוף חדל לנסות.
בשנת 1503, בזמן שהצרפתים והספרדים המשיכו במאבקם על ממלכת נאפולי, טבע פיירו בנהר גריליאנו, בזמן שניסה להימלט לאחר , בו הפסידו בני בריתו הצרפתים.
הוא נקבר במנזר מונטה קאסינו.
ב-1531 עיצבו את מבנה קברו האמנים ו.
פיירו וארלקינו , הידוע גם בשם מארדי גרא, הוא ציור שמן משנת 1888 מאת האמן הצרפתי פול סזאן.
היצירה מתארת שתי דמויות מהמסורת של הקומדיה דל'ארטה' פיירו וארלקינו והיא נחשבת לחריגה במכלול עבודותיו של סזאן בזכות אופייה התיאטרלי וההומוריסטי.
הציור מציג שתי דמויות מחופשות: בנו של סזאן מופיע בדמות הארלקינו, המוביל תהלוכה דמיונית ומחזיק מטה לבן, ולצדו לואי גיום, המגולם כפיירו, צועד בעקבותיו ונראה כמי שעומד לחטוף ממנו את המטה.
התמונה צוירה בפריז, בסטודיו של סזאן ברחוב ואל־דה־גראס, שבו שהה בסוף 1888. קודם ליצירה זו הכין האמן רישומים רבים בהשראת הקומדיה דל'ארטה ואף צייר שלוש גרסאות שונות של הארלקינו.
פיירו לבוש תלבושת לבנה ורחבה, שקיפלהּ העדין מחזיר את צבעי הסביבה ויוצר הארה על פניו.
הארלקינו מוצג בלבוש צמוד ומשובץ באדום וכחול, המכניס חום ועליזות אל תוך הקומפוזיציה.
בניגוד לעבודות אחרות של סזאן, שבהן הדמויות מתוארות לעיתים קרובות כמנותקות זו מזו, כאן מתגלה קשר הדוק באמצעות מבטים ותנועות גוף.
הרקע מורכב מווילון גדול עשוי בד עלים, המוכר גם מנופי טבע דומם של סזאן.
הווילון בצבע זית עמום יוצר ניגוד מרכך לצבעי האדום והשחור־כחול של הדמויות, ומעניק יציבות למבנה התמונה.
העיבוד הקפדני של התלבושות והבדים מצביע על תשומת לב מיוחדת לפרטי הציור.
הציור אינו מצטמצם בהצגת דמויות מחופשות אלא מבטא גם משמעות מעבר לכך: הדמויות מתוארות "כמותן עצמן", ולא רק כשחקנים על במה.
ניגודי הצבעים החדים יוצרים עימות חזותי שהאמן שולט בו בקפידה: התבנית החוזרת של יהלומי תלבושת הארלקינו מהווה אתגר קומפוזיציוני, אך סזאן מסגר אותה באמצעות המטה הלבן של הארלקינו והמסה הלבנה של פיירו, כך שעוצמתה מוכללת במבנה הכללי.
משחקי הכוחות בין דחיפת פיירו להתנגדות הארלקינו מאזנים זה את זה, אך גם מחדדים את תחושת התנועה.
הציור פיירו וארלקינו הוצב בהקשר רחב של יצירות קרקס ופסטיבל, נושא שהיה אהוד על אמני סוף המאה ה־19 וראשית המאה ה־20. בין השוואותיו ניתן למנות את מופע הקרקס מאת ז'ורז' סרה, מיס לה לה בקרקס פרננדו מאת אדגר דגה ולהטוטנים בקרקס פרננדו מאת פייר-אוגוסט רנואר.
לצד זאת, ניכרת גם זיקה ליצירתו של סזאן עצמו: הווילון הירקרק שמופיע ברקע הציור ניכר גם במספר ציורי טבע דומם שלו, וכן בציור מאדאם סזאן בכורסה הצהובה.
פייתון היא שפת תכנות עילית דינמית למטרות כלליות, ומדורגת באופן עקבי כאחת משפות התכנות הפופולריות ביותר.
פייתון תוכננה תוך שימת דגש על קריאוּת הקוד, וכוללת מבנים המיועדים לאפשר ביטוי של תוכניות מורכבות בדרך קצרה וברורה.
אחד המאפיינים הבולטים בתחביר השפה הוא השימוש בהזחה להגדרת בלוקים של קוד (ללא שימוש בסוגריים או במילים שמורות לצורך כך, כמו ברוב השפות הנפוצות).
פייתון היא שפה מרובת־פרדיגמות, המאפשרת תכנות מונחה־עצמים, תכנות פרוצדורלי, ובמידה מסוימת גם תכנות פונקציונלי.
לשפה ספרייה סטנדרטית גדולה וענפה, והיא תומכת באופן מובנה בהרחבה שלה אל שפות אחרות (בתלות במפרש: C, ++C, Java ו־#C).
לשפה שתי גרסאות ראשיות, פייתון 2 ופייתון 3. פייתון 2 איננה בפיתוח יותר, והתמיכה בה הסתיימה בשנת 2020.
השפה נוצרה על ידי חידו ואן רוסום בתחילת שנות התשעים, במקור בתור פיתוח של שפת התכנות ABC שיוכל לטפל בחריגות עבור Amoeba OS.
מאז השתנתה השפה בצורה משמעותית, וגם כיום נמשך הפיתוח ומוכנסים שינויים רבים.
השפה תומכת באופן מובנה בעדכון גרסאות, ומושם דגש על תאימות־לאחור של גרסאות שונות.
עם זאת, גרסה 3 של פייתון איננה תואמת באופן מלא לגרסאות קודמות.
(הקוד המופיע בערך זה תואם לגרסה 3.0 ומעלה, ועבור גרסאות ותיקות יותר יש לבצע שינויים מינוריים).
זכויות היוצרים על גרסאות פייתון החל מ־2.1 שייכות לקרן התוכנה של פייתון.
פייתון פותחה מתוך רצון להגיע לשפה פשוטה ומובנת, נוחה לקריאה וקלה לתחזוקה.
לנגד עיניהם של מפתחי השפה, עמדה המטרה לאפשר קוד "יפה", "מפורש" ו"פשוט".
בין הכללים על פיהם מתוכננת השפה:
"צריכה להיות דרך אחת, ועדיף אחת בלבד, לבצע זאת" (כתגובה לתפיסה של התכנות בשפת פרל: "יש יותר מדרך אחת לבצע זאת").
"כולנו אנשים בוגרים כאן" – כלומר, אפשר לסמוך על מתכנת המשתמש בקוד קיים שלא יבצע בו דברים שברור שלא התכוונו אליהם מלכתחילה (בין היתר, כנימוק לשאלה מדוע השפה תומכת בכימוס פחות משפות מונחות־עצמים אחרות).
תוכניות פייתון נכתבות בקובצי טקסט, שעל־פי קונבנציה נשמרים במערכת ההפעלה בסיומת py.
תוכניות פייתון עשויות לכלול קבצים רבים.
על מנת להריץ קוד פייתון יש לבחור מימוש – מהדר או מפרש – שיתרגם את הטקסט של התוכנית לפקודות שיתבצעו במעבד.
לפייתון קיים "מימוש־ייחוס" כלומר מערכת שהיא זו שמגדירה את ההתנהגות של קוד שנכתב בשפה – בשם CPython.
המימוש־ייחוס פועל בשני שלבים נפרדים: הידור והרצה.
בשלב הראשון, קוד פייתון מהודר לשפת ביניים נמוכה, מבוססת מחסנית (Bytecode).
תוצאת ההידור הזה נשמרת בקבצים עם הסיומת pyc.
בעת הרצה, סביבת זמן הריצה (המפרש) מריצה את קוד הביניים.
לעיתים קרובות שני השלבים מתבצעים בתגובה לפקודה בודדת של המשתמש (כגון לחיצה כפולה על אייקון של קובץ שנכתב בשפה), אך תוצאת השלב הראשון נשמרת בקובץ נפרד כך שבהיעדר שינוי לקובץ הטקסט (קובץ py.) אין צורך לחזור על פעולת ההידור.
כמו עבור כל שפת ביניים, יש להתקין מפרש פייתון על המכונה המבצעת, שמסוגל להריץ את קוד הביניים הנתון; מפרשים הם סטנדרט המובנה ברוב ההפצות של לינוקס, אך עבור מערכות הפעלה אחרות (כגון חלונות) יש לבצע התקנה עצמאית.
בנפרד מהתהליך המתואר לעיל, CPython תומך במצב פיתוח אינטראקטיבי, המאפשר לכתוב שורות קוד בודדות אשר יורצו מידית.
מצב זה מאפשר לראות במהירות מה יהיו התוצאות של חלקים קטנים מהקוד, לערוך ניסויים, או לשמש כמחשבון שולחני.
מלבד CPython ישנם מימושים נוספים לשפה, בהם כאלה המשתמשים במנגנון , וקיימים גם קומפיילרים לשפה המהדרים קוד של השפה אל שפת מכונה, לעיתים דרך שפת ביניים כגון ++C.
IPython מהווה מעטפת פקודה לשפת תכנות זו.
פייתון היא שפה שתומכת בשימוש במספר פרדיגמות תכנות: ניתן לכתוב במונחה עצמים, בתכנות פרוצדורלי ובמידה מסוימת בתכנות פונקציונלי.
תכנות גנרי נתמך בשפה באופן טריוויאלי, בדומה לכל שפה בעלת טיפוסיות דינמית.
פייתון מאפשרת ואף מעודדת התבוננות־פנימה (Reflection), ותומכת בתכנות מקבילי ותכנות מוכוון־אירועים באמצעות מודולים מתאימים בספרייה הסטנדרטית.
פינוי הזיכרון מבוצע בצורה אוטומטית, על ידי מנגנון איסוף זבל, בעיקר תוך שימוש במניית התייחסויות, ולא דורש התייחסות מפורשת מצד המתכנת.
אובייקטים מוקצים על גבי הערימה, כאשר הם נוצרים על ידי קריאה למחלקה, למשל (x=str(15 , או על ידי הצבה של ליטרלים בשפה – הכוללים מספרים, מחרוזות, רשימות, מילונים, פונקציות למבדה, או על ידי קריאה לפונקציה שיוצרת אותם.
שני מנגנונים נוספים הם List Comprehension ו־Generators, שיתוארו בהמשך.
המשתנים עצמם, "הרפרנסים", הם מחרוזות פשוטות המשמשות כמפתחות במילון שמגדיר את תחום ההכרה (scope) הנוכחי.
בשפות רבות אין משמעות תכנותית להזחה כשלעצמה: כל בלוק מוקף בתווי בקרה מיוחדים המסמנים את תחילתו וסופו של הבלוק, אף ללא כל הזחה (סוגריים מסולסלים ב־C או Perl, ו־begin ו־end בפסקל וב־VB).
בפייתון, המבנה של בלוקים של קוד בתוכנית נקבע על ידי ההזחה שלהם: עצם הזחת הבלוק מגדירה אותו כבלוק תכנותי שונה, באופן שמזכיר את שיטת העבודה ב־Haskell.
תכונה זו מיועדת לשפר את קריאות התוכנית, בכך שהיא כופה על המתכנת כתיבה בסטנדרט אחיד (פחות או יותר), וחוסכת בקוד.
מקדימים תמיד את התו ':' (נקודתיים) לבלוקים של קוד – בלולאות, מחלקות, פונקציות וכדומה.
תנאים בפקודות תנאי ולולאות נכתבים ללא סוגריים, ומזוהים על ידי המהדר בעזרת מילים שמורות ותו ':' המופיע לאחריהם.
פקודות מופרדות לרוב על ידי מעבר שורה.
שימוש בתו ';' (נקודה ופסיק) להפרדה בין פקודות הוא אופציונלי, וכמעט שלא בשימוש בפועל.
מערכת הטיפוסים בפייתון היא בעלת המאפיינים הבאים:
חזקה: לא ניתן להפעיל על משתנה פעולה שלא מוגדרת על הטיפוס אליו הוא שייך.
לדוגמה, ניסיון לבצע פעולת כפל בין שתי מחרוזות – גם אם הן מסמנות מספרים, למשל "5" בחזקת "6" – יגרור שגיאה.
דינמית: האובייקטים, ולא המשתנים בשפה, הם השייכים לטיפוס.
כל משתנה בשפה יכול להצביע על אובייקט מכל טיפוס.
כאשר מגדירים פונקציה, אין הגבלה על סוג הטיפוס שיועבר בכל קריאה אליה.
ייתכן שבקריאה אחת יועבר מספר שלם, ובקריאה אחרת תועבר מחרוזת.
הטיפוסיות היא "טיפוסיות ברווז" (Duck Typing), דהיינו נקבעת על פי הפעולות אותן ניתן לבצע על המשתנה.
אם יש צורך לוודא כי משתנה שהתקבל כפרמטר בפונקציה, לדוגמה, הוא מטיפוס "מספר שלם", יש לבצע בדיקה מפורשת (בדרך כלל בעזרת פקודת assert או if).
מובלעת: אין הכרזה על קיום משתנים.
שם של משתנה מוגדר אם הוא מופיע בצידה השמאלי של פעולת השמה, כפרמטר לפונקציה, כמשתנה לולאה, כפרמטר לתפיסה של חריגה או בפקודת del.
מאפיין זה מאפשר גמישות רבה בכתיבת הקוד, וכתיבת קוד קצר יותר, אך מנגד מקשה על זיהוי ואיתור שגיאות בזמן ההידור, ומקשה על איתור טעויות הקלדה.
סמנטיקת התייחסות (Reference): משתנים הם שמות של מצביעים (References) אל אובייקטים, ולא שמות של האובייקטים עצמם.
כאשר מתבצעת פעולת השמה בין משתנים בצורה x=y, לא מועתק תוכן האובייקט אליו מצביע y.
במקום זה, המשתנה x מוגדר כך שיצביע אל אותו אובייקט אליו מצביע y.
פרמטרים לפונקציות מועברים על ידי העתקה של המצביעים אליהם.
טכנית זו "קריאה על ידי ערך" (Call by Value) אך רבים (ובהם ממציא השפה) מכנים זאת "קריאה על ידי התייחסות לאובייקט" (Call by Object Reference).
קריאה לפונקציה בצורה (foo(x, שבתוכה מבצעים x=5, לא תגרום למשתנה x להתייחס לאובייקט אחר מזה שהוא התייחס אליו קודם.
טווח הכרה סטטי (או לקסיקלי): שם של משתנה מוגדר רק בקטעי קוד המוכלים בקטע שבו בוצעה אליו פעולת כריכה.
למשל, משתנה בשם x המוגדר בתוך פונקציה אחת לא יהיה קשור בשום דרך למשתנה x המוגדר בפונקציה אחרת.
השפה תומכת במגוון גדול יחסית של טיפוסי נתונים בסיסיים.
טיפוס הנתונים int מאחסן מספר שלם.
בגרסה 3.0 אוחד טיפוס זה אל תוך long (בגרסאות x.2 מספרים מטיפוס long מסומנים באות L בקצה), ואין לו הגבלת גודל (מעבר למה שמאפשר הזיכרון הווירטואלי של המחשב) – אין בשפה כל קושי לחשב את מספר פיבונאצ'י ה־100,000 (בדומה ל־BigInteger בשפת Java).
טיפוס הנתונים נקודה צפה (float) מאפשר אחסון ערך מקורב של מספר ממשי באמצעות ייצוג נקודה צפה.
טיפוס זה זהה לטיפוס double בשפת C (ולמעשה ברוב המקרים ממומש על ידיו).
בנוסף, ניתן לייבא את המודול decimal המאפשר ייצוג של שברים עשרוניים, ונוח יותר לעבודה במקרים בהם הייצוג הזה מדויק יותר (כגון חשבונאות).
מספר מרוכב גם הוא נתמך בפייתון (נכתב בצורה 3+4j).
טיפוס זה נוסף לשפה בשל השימוש הרב שעושים בו מדענים ומהנדסים, שהם אחת מהקהילות העיקריות המשתמשות בשפה, ועל מנת למנוע מהם את הצורך "להמציא את הגלגל" בכל פעם מחדש.
ישנה תמיכה מובנית במחרוזות – str.
מחרוזת לא נחשבת לטיפוס סדרתי , כיוון שאין בשפה טיפוס מסוג תו, וההתייחסות לתו בודד היא כאל מחרוזת באורך 1. עם זאת, ניתן לגשת אל כל תו במחרוזת באמצעות גישה לפי אינדקס, כמו בטיפוסים הסדרתיים, וניתן להמיר ביניהם בקלות.
ניתן לכתוב מחרוזות הן בעזרת גרשיים כפולים: "hello" והן בעזרת גרש יחיד: 'hello'.
אין כל הבדל בין צורות אלו, אך מקובל להשתמש בגרש יחיד.
מחרוזות הנכתבות בין שלושה גרשיים רצופים – """hello""" או – ניתן לפרוש על פני מספר שורות ברצף.
החל מגרסה 3, המחרוזות הן Unicode, אם כי ישנו טיפוס bytes עבור רצפים של בתים.
בגרסה 2 המצב הפוך – המחרוזות הבסיסיות הן בתקן ASCII, וישנו טיפוס מיוחד עבור מחרוזות Unicode.
אובייקטים מטיפוסי מספרים ומחרוזות הם בלתי ניתנים לשינוי (Immutable), כלומר שינוי ערכו של משתנה מטיפוס כזה הוא בעצם הסרת ההתייחסות אליו והפנייתה לערך חדש.
בשפה מוגדרים שני טיפוסים סדרתיים: tuple ו־list.
הטיפוס tuple הוא ייצוג ממוחשב של N־יה סדורה: רצף קבוע של ערכים מטיפוסים אחרים (כלשהם), המיוצג על פי רוב בתוך סוגריים.
טיפוס זה מקל על דימוי של החזרת מספר ערכים מפונקציה בודדת, או ביצוע פעולת החלפה בין משתנים (כך ניתן להחליף בין המשתנים a, b באמצעות הפקודה "a, b = b, a").
גם אובייקט מטיפוס זה איננו ניתן לשינוי, דבר המאפשר שימוש בו כמפתח עבור מילון , בשל היכולת להשתמש בו בטבלת גיבוב.
(למעשה, בשל העובדה שפייתון היא בעלת טיפוסיות דינמית, ובשל השימוש בסמנטיקת רפרנס, זהו מערך לכל דבר).
המקבילה למערך בפייתון הוא מבנה הנתונים "רשימה" (list).
זהו שם מטעה במקצת; על אף שמו, טיפוס זה הוא למעשה מערך שגודלו משתנה, באופן שקוף למתכנת, וניתן לגשת אל כל איבר בו על ידי אינדקס.
רשימה תוגדר בין סוגריים מרובעים, לדוגמה ['x','y','z'].
בניגוד ל־tuple, שתוכנו אינו ניתן לשינוי, ברשימה ניתן לשנות כל אחד מהאיברים, וכן להרחיב אותה או להסיר ממנה איברים.
בשל כך, לא ניתן להשתמש ברשימות כמפתחות למילון.
בשביל אופציות אחרות של מערך שאינן אפשריות ברשימה, ניתן לייבא מודול מתאים.
המילון (dict), הנקרא לעיתים "מערך אסוציאטיבי" או "hash", הוא טיפוס המאפשר מיפוי ממפתחות לערכים.
כל מילון כולל קבוצה של זוגות כאלה, וגישה אל איבר על פי המפתח שלו מחזירה את הערך המתאים.
הקבוצה (set) היא אוסף של איברים שונים, המאפשר לבצע פעולות כמו איחוד, חיתוך, הפרש, בדיקת שייכות וכדומה.
קבוצה ומילון הם טיפוסים הניתנים לשינוי, אך אין בהם סדר מוגדר.
פעולת הגישה לאיברים במילון ובקבוצה ממומשת לרוב בעזרת טבלת גיבוב.
החל מהגרסאות האחרונות של השפה אוחדו המחלקות והטיפוסים, וכולם שייכים למטא־מחלקה "type" (כולל המחלקה type עצמה).
כאמור, פייתון היא שפה דינמית ולא מתבצעת בדיקת טיפוסים בזמן הידור.
עם זאת, פייתון מאפשרת להוסיף אנוטציות – ביטויים שאין להם כל התנהגות בזמן ריצה – לפרמטרים של פונקציה ואף למשתנים, וישנה בשפה ספרייה בשם typing המאפשרת לבטא טיפוסים רבים.
שילוב זה מאפשר לכתוב בשפה תוכניות אותן ניתן לבדוק על ידי כלים חיצוניים לבדיקת טיפוסים, וכך לאתר שגיאות טרם ההרצה.
להלן דוגמה לקוד פייתון עם סימון טיפוסים (הסימון <- הוא עבור טיפוס ההחזרה.
טיפוסי משתנים מסומנים בעזרת הערות):
רוב מבני הבקרה הנפוצים נתמכים בפייתון, כאשר החריג הבולט הוא מנגנון switch-case, שנוסף לשפה בתור match-case רק בגרסה 3.10. בדומה לרוב שפות התכנות, פייתון איננה כוללת תמיכה ב־Continuation.
מבני הבקרה פועלים בדומה למקובל בשפות כגון ++C או בג'אווה, ולא בעזרת "בקרת זרימה הפוכה" כגון זו המשמשת בשפת סמולטוק או בחלק מהמקרים בשפות Ruby או Swift.
כמו בכל שפת תכנות אימפרטיבית (מבוססת פקודות), ישנה אפשרות לביצוע מותנה של פקודות על ידי פקודת if, בה מחושב ערכו של ביטוי מסוים ומתבצע רצף פקודות אם ערך זה הוא "אמיתי".
ערך "אמיתי" איננו רק הערך True של הטיפוס bool, אלא כל ערך שהמחלקה שלו מגדירה אותו כאמיתי – למשל מספרים השונים מ־0, רשימות לא ריקות, מחרוזות לא ריקות, וכדומה.
ניתן להגדיר לאחר המילה "else" רצף של פקודות שיתבצע במקרה שהתנאי לא התקיים.
לפקודה else שימושים גם בהקשרים אחרים כגון לולאות וניהול חריגות, בניגוד לשפות רבות אחרות.
דוגמה לתחביר של פקודת תנאי, הבודקת אם משתנה x הוא זוגי על ידי בדיקת שארית בחלוקה ל־2, ומדפיסה הודעה מתאימה:
בפקודה זו ניתן לראות את היתרון הגדול שמעניקה ההזחה: לא תיתכן תופעה של else "מידלדל" – כל else קשור בדיוק לפקודת ה־if הרשומה הישר מעליו.
זאת בניגוד לשפות כמו C, C++, Java ודומותיהן, שבהן יש צורך להבין את סדר העדיפויות של התנאי.
מוקש אחר שאיננו קיים בשפה הוא השגיאה הנפוצה לכתוב = בתנאי במקום ==, ובכך לבצע פעולת השמה במקום השוואה.
בפייתון פעולת השמה היא פקודה, Expression, ואיננה יכולה להיחשב לביטוי, Statement, ולכן איננה יכולה להימצא בתוך תנאי, וקוד כזה לא יעבור הידור.
פייתון לא תמכה בבורר מרובה כניסות (בדומה ל־switch בשפת C ודומותיה) עד לגרסה 3.10, אך אלטרנטיבה הייתה המילה השמורה elif המאפשרת לבדוק רצף של תנאים, באופן דומה למנגנון זה:
ללא המילה elif היה צורך לבצע קינון עמוק במקרה זה – טכניקה מאוד לא נוחה באופן כללי, ובפרט בפייתון שבה כל קינון נוסף מגדיל את ההזחה.
החל מגרסה 3.10 של השפה, נוסף לשפה מנגנון בשם match-case, שמאפשר לבצע ברירה מרובה על ערכו של ביטוי, הוספת פקודה למקרה ברירת מחדל (באמצעות משתנה חדש שמקובל לקרוא לו '_'), וגם אפשרות לבדיקת אמת לביטוי נוסף.
בקוד הבא, אם הערך של x הוא 0 או 1, תודפס הודעה מתאימה.
אחרת, תודפס הודעה העונה לשאלה האם x מתחלק ב-y, מבלי לבצע קינון נוסף:
print('x is not divisible by y')ניתן לבדוק גם כמה מקרים יחד, באמצעות "case x | y" שבודק שהביטוי שווה ל-x או ל-y.
ניתן גם לבצע בדיקה שהאובייקט המועבר מתאים למבנה מסוים, לדוגמה, הקוד הבא מבצע בדיקה האם המשתנה x מתאים לכל אחד מהמבנים הבאים: tuple עם שני איברים, tuple שהאבר הראשון שלו 1, או tuple כלשהו.match x:
עם הזמן, לאור דרישה של מתכנתים להוסיף גם ביטוי תנאי (בדומה לאופרטור :?
בשפות ממשפחת ה־C) הוסף לשפה (החל מגרסה 2.5) אופרטור מהצורה "<expr1> if <condition> else <expr2>".
ערכו של ביטוי כזה תלוי בערך האמת של הביטוי האמצעי.
דוגמה לשימוש באופרטור הזה, שמדפיסה הודעה האם x זוגי או לא:
לפני שהוסף האופרטור הזה, השתמשו מתכנתים בעובדה שהערך של פעולות and ו־or בפייתון הוא הערך המשמש בהן, ולאו דווקא ערך מטיפוס bool.
כך ניתן לכתוב ביטוי הדומה לביטוי תנאי בצורה "<condition> and <expr1> or <expr2>".
הדוגמה פועלת במקרה הזה, אך במקרים בהן ערך האמת של expr1 הוא שקר, הביטוי יחושב ל־expr2, גם אם condition מתקיים.
קיומה של הטכניקה הזאת, יחד עם העובדה שהיא מביאה לבאגים קשים לגילוי, הביאו להכרה שאין ברירה אלא להוסיף ביטוי תנאי ייעודי לשפה.
בלולאת while מחושב ערכו של ביטוי, בדומה לפקודת if, ותוכן הלולאה מתבצע כל עוד ערכו של הביטוי הוא אמת.
דוגמה לתוכנית השואלת את המשתמש אם הוא אוהב דגים, וממשיכה עד שהמשתמש מכניס את המחרוזת "No":
ניתן היה לוותר על השורה הראשונה בקטע הקוד, אילו היה בשפה מבנה do-while המבצע את תוכן הלולאה פעם אחת לפחות.
עם זאת, אין בשפה מבנה בקרה כזה.
אפשר לדמות את מבנה הבקרה הזה על ידי הצבת התנאי (בצורה הפוכה) בשורה האחרונה בלולאה:
למימוש כזה יש חסרונות, שכן לאחר קריאה לפקודת continue בגוף הלולאה לא יתבצע שיערוך מחדש של התנאי המבוקש, בניגוד למצב בלולאה מהסוג הקודם, בלולאות for, ובלולאות do-While בשפות אחרות.
מבנה נוסף ועיקרי בשפה הוא לולאת for.
בלולאה זו מוגדר משתנה, ומתקבלת רשימה (או כל טיפוס שניתן לעבור עליו לפי סדר – "Iterable").
המשתנה מקבל בכל מחזור את ערכו של איבר אחר ברשימה, שוב ושוב עד שמגיעים לסוף הרשימה.
מבנה זה אינו דומה ללולאת for בשפות ממשפחת ה־C, ומזכיר מעט את לולאת foreach בשפות אחרות.
דוגמה לשימוש בלולאת for להדפסת רשימה של שמות עונות השנה:seasons = ["autumn","winter","spring","summer"]
על מנת לבצע פקודה מספר פעמים מוגדר משתמשים בפונקציה (range(x המחזירה איטרטור העובר על המשתנים בין 0 ל־x (בגרסאות קודמות של השפה החזירה פקודה זו רשימה מתאימה).
דוגמה לשימוש בלולאת for להדפסת ריבועי המספרים בין 0 ל־5, לא כולל 5:
הלולאה משתמשת במתודה __next__ המוגדרת על כל אובייקט שניתן לעבור עליו באופן סדרתי.
כאשר מגיעים לאיבר האחרון, הקריאה הבאה ל־__next__ זורקת חריגה מטיפוס StopIteration.
החריגה הזאת נלכדת באופן שקט על ידי הלולאה ומביאה לסיומה.
בכדי לקבוע ערך התחלתי ללולאה ואת הפרש הקפיצה בכל איטרציה יש להשתמש בפרמטרים בפונקציית range.
פקודת else לאחר לולאות מגדירה רצף פקודות שיתבצע לאחר סיום תקין של הלולאה.
להפסקת ביצוע לולאה בנקודה ספציפית ניתן להשתמש בפקודת break.
הפקודה continue מסיימת את המחזור הנוכחי של הלולאה, ועוברת לחישוב ביטוי התנאי מחדש (בלולאת while) או לקידום המשתנה בסדרה (בלולאת for).
בנוסף, מתוך פונקציה ניתן להשתמש בפקודה return המסיימת את ריצת הפונקציה כולה, ומחזירה ערך.
לא ניתן לסיים באמצעות return את ריצת התוכנית הראשית, שאיננה נחשבת לפונקציה (בשונה מהמצב בשפות ממשפחת ה־C).
במקרה שתוכנית נתקלת בסיטואציה חריגה, על פי רוב שגיאה או נתונים עבורם תוצאת החישוב הרצויה איננה מוגדרת, ניתן "להרים" (או "לזרוק") חריגה באמצעות המילה השמורה raise (מקביל ל־throw בשפות אחרות).
החריגה הנזרקת היא אובייקט, שיילכד במעלה הקריאה לפונקציה שזרקה אותו, בבלוק ייעודי מהצורה try ...
except, שם יטופל באופן ספציפי.
אם חריגה לא נלכדת על ידי המתכנת, היא נלכדת על ידי המפרש.
התחביר של לכידת חריגות הוא מהצורה
# קוד העשוי לזרוק חריגה
# <Exception Type> קוד המטפל בחריגה מהטיפוס
# קוד שיתבצע רק אם לא נזרקה חריגה
# קוד שצריך להתבצע בכל מקרה, בין אם נזרקה חריגה ובין או לא
בפייתון כל שגיאה מעלה (raise) חריגה, וכל שגיאה ניתן ללכוד – חלוקה באפס, שגיאות קלט־פלט, שמות שטרם הוגדרו בקוד, וכו' – למעט שגיאות תחביר.
החל מגרסה 3.0, שגיאות המוגדרות על ידי המשתמש צריכות להיות מחלקות היורשות מהמחלקה BaseException – לא ניתן לבצע פעולה כגון "raise "error, כיוון שהמחרוזת "error" היא מטיפוס str שאיננה יורשת מ־BaseException.
בפייתון קיים מבנה תחבירי בשם with המאפשר "ניהול הקשר" (context management) ובפרט ניהול משאבים בעל טווח חסום (scoped resource management).
המבנה מאפשר הגדרה של תחילת שימוש במשאב בתחילת ביצוע בלוק, ומבטיח שחרור של המשאב בסופו.
למשל, קריאה של תוכן של קובץ והדפסתו למסך מתבצעת כך:
מנגנון זה מבטיח סגירת הקובץ f גם במקרה של זריקת חריגה, ביצוע של פקודת return באמצע הבלוק, או כל דרך אחרת שבה הבלוק יסתיים, זאת באופן קריא, ללא כניסה לפרטים של המשאב הספציפי (בניגוד לשימוש במבנה try-finally).
ניתן להשתמש במנגנון לכל משימה הדורשת ביצוע קטע פתיחה לפני קטע קוד, וסגירה בטוחה לאחריו.
לדוגמה, המנגנון מתאים לנעילה של מנעולים, כניסה לתיקייה באופן זמני, וכדומה.
הפונקציות והשיטות בשפה הן אובייקטים לכל דבר.
ישנם 7 סוגים של עצמים בני־קריאה (callable) בפייתון:
אלה נכתבו בשפת האם של המפרש והוטמעו אל תוך השפה.
פונקציות המוגדרות על ידי המשתמש, נכתבות באמצעות שימוש במילה השמורה def (קיצור של define – הגדר).
שיטות המוגדרות על ידי המשתמש, נכתבות בדומה לפונקציות, אך מוגדרות בתוך מחלקה.
כל השיטות בפייתון הן סטטיות, אך כאשר קוראים לשיטה מתוך אובייקט, בצורה ()x.foo, האובייקט מועבר בתור הארגומנט הראשון.
(מקובל לקרוא לו self, המקביל ל־this בשפות ממשפחת ++C, אך זו איננה מילת מפתח ולא מילה שמורה).
ביטויי למדא – פונקציה אנונימיות בת שורה אחת, המוגדרת תוך שימוש במילה השמורה lambda.
מחלקות – כל מחלקה בפייתון היא אובייקט מהטיפוס type, וקריאה אליה באמצעות אופרטור הקריאה לפונקציה () יוצר אובייקט מהטיפוס שלה.
כל אובייקט שהוגדרה עבורו השיטה __call__, הוא אובייקט בר־קריאה (פעולה זו מקבילה להעמסה של אופרטור () בשפת ++C).
פונקציות מוגדרות על ידי המשתמש
בדומה למרבית שפות התכנות הפרוצדורליות, ניתן להגדיר בפייתון פונקציה – מבנה סינטקטי המגדיר חישוב ומחזיר ערך.
בשל היותה שפה בעלת טיפוסיות דינמית, פונקציות בפייתון אינן מגדירות את טיפוס ההחזרה שלהן, ואינן מגדירות את טיפוסי הארגומנטים.
פונקציה מוגדרת באמצעות המילה השמורה def, אחריה שם הפונקציה, ואחריו רשימה של 0 או יותר שמות של פרמטרים פורמליים (ארגומנטים) בתוך סוגריים.
לאחר אלה מופיע גוף הפונקציה – בלוק המגדיר את החישוב אותו היא מבצעת.
כמו כל בלוק בשפת פייתון, הוא מתחיל בנקודתיים וממשיך עד לשורת הקוד הראשונה שאיננה מוזחת עוד.
פונקציה מסיימת את החישוב שבה ומחזירה ערך באחת משתי דרכים: או על ידי המילה השמורה return או על ידי הגעה לסוף הבלוק המגדיר אותה.
במקרה האחרון, או כאשר פקודת return מופיעה ללא ביטוי אחריה, מוחזר מהפונקציה הערך None מהטיפוס NoneType.
פונקציה עשויה להסתיים גם על ידי זריקת חריגה, אך במקרה כזה היא איננה מחזירה ערך.
דוגמה לפונקציה מופיעה בתמונה משמאל.
קריאה לפונקציה מתבצעת על ידי כתיבת שם הפונקציה (או כל ביטוי המתייחס אליה) ולאחריו בתוך סוגריים רשימת ארגומנטים (פרמטרים אקטואליים) המתאימה לרשימה שבהגדרת הפונקציה.
העברת הפרמטרים לפונקציה מתבצעת באמצעות מנגנון העברה על־פי־ערך (call by value), אך כיוון שמדובר בסמנטיקת התייחסות, הערך המועבר הוא המצביע אל האובייקט ולא האובייקט עצמו.
אי לכך ניתן לשנות בתוך גוף הפונקציה את התוכן של האובייקט שהועבר אליה, אך אי אפשר לשנות את ההתייחסות של המשתנים שהועברו כארגומנטים.
הקוד הבא, לדוגמה, מנסה לבצע החלפה בין המשתנים שהועברו כארגומנטים, אך פעולה זאת לא תצליח:
def swap(a, b): #דוגמה לפונקציה שאיננה פועלת
קריאה לפונקציה על משתנים a, b כלשהם לא תשפיע עליהם כלל.
שיטת העברה זאת נקראת גם "העברה באמצעות שיתוף" או "העברה על ידי התייחסות לאובייקט", ולמעשה מדובר בביצוע פעולת השמה בין הארגומנטים (הפרמטרים האקטואליים - המשתנים שהועברו לפונקציה) לבין הפרמטרים הפורמליים, המופיעים בהגדרת הפונקציה.
פייתון מאפשרת העברת פרמטרים על פי מיקום או על פי שם, וכן בהעברה של מספר כלשהו של פרמטרים על פי מיקום (המתקבלים כ־tuple) או על פי שם (המתקבלים כ־dict):
ניתן לכתוב ביטוי המגדיר פונקציה, למשל כחלק מביטוי גדול יותר.
התחביר עבור ביטוי כזה הוא מהצורה:
ביטויי למדא שימושיים ליצירת פונקציות קטנות בתוך ביטוי גדול יותר, או כדי להעביר פונקציה כפרמטר.
למשל, על מנת לעבור על כל המספרים הזוגיים בין 0 ל־100, ניתן לכתוב
פונקציות למדא שונות מפונקציות רגילות בכך שאין דרך ישירה לכתוב פונקציית למדא רקורסיבית.
אי אפשר להגדיר משתנים חדשים בתוך ביטוי למדא, כיוון שמשתנים מוגדרים בפיתון באמצעות פקודות המבצעות כריכה, ובביטוי למדא אין פקודות.
פונקציות למדא, כמו פונקציות מקוננות, הן סגור (Closure).
התמיכה בפונקציות למדא בפייתון היא חלק מהתמיכה של פייתון בטכניקות של תכנות פונקציונלי.
כל פונקציה שבה מוחזר ערך בעזרת המילה yield, נקראת פונקציה מחוללת (Generator Function).
קריאה אליה מחזירה אובייקט המשמש כאיטרטור.
בקריאה ראשונה לאובייקט מוחזר הערך שמופיע בביטוי yield, ובכל קריאה נוספת הפונקציה ממשיכה מהמקום בו היא הפסיקה.
כאשר הפונקציה "חוזרת" (בעזרת return או כשמגיעים לקצה שלה), נזרקת חריגה.
השימוש הפשוט ביותר הוא בלולאת for, אשר מקדמת כל פעם את האיטרטור (למשל, זה שנוצר בפונקציה המחוללת range) בעזרת הפקודה ()next, ולוכדת את החריגה באופן 'שקט' בסוף הלולאה.
להלן דוגמת קוד לפונקציה מחוללת המחזירה אובייקט המשמש כאיטרטור לסדרת פיבונאצ'י עד האיבר ה־n.
ניתן לשים לב לכך שההבדל בינה לבין פונקציה רגילה המחשבת את האיבר ה־n הוא קטן ביותר:
על מנת להדפיס את מספרי פיבונאצ'י הראשון עד ה־15 ניתן להשתמש בלולאת for פשוטה:
צורת תחביר זו של השפה (הקשורה לתכנות פונקציונלי) נלקחה משפת Haskell, ומאפשרת ליצור רשימות מורכבות בקלות, בתחביר המזכיר כתיבה פורמלית של קבוצות במתמטיקה (אם כי התוצאה היא רשימה ולא קבוצה).
למשל, בהינתן הגדרת fib לעיל, על מנת לקבל רשימה רגילה של 15 האיברים הראשונים ניתן לכתוב:
תחביר דומה אך עם סוגריים עגולים במקום מרובעים יביא ליצירת פונקציה מחוללת בעלת אותם איברים בדיוק.
ישנן צורות מורכבות יותר של תחביר זה, או פשוטות יותר (ללא התנאי), והרשימה שבפנים יכולה להיות גם היא בצורה דומה לזאת, או מכל טיפוס סדרתי אחר.
על מנת לקבל את כל ריבועי המספרים הזוגיים בסדרת פיבונאצ'י, ניתן להרחיב את הביטוי בעזרת תנאים ולהגדיר ביטויים מורכבים יותר:
אפשר גם לקנן ביטויים מסוג זה.
למשל, הביטוי להלן יוצר את רשימת המספרים הראשוניים הקטנים מ־100:
להלן רשימה של האופרטורים בשפה
ההבחנה הזו קיימת רק החל מגרסה 3.0, אם כי ניתן לייבא אותה גם בגרסאות קודמות.
שוויון, גדול־שווה, קטן־שווה, גדול מ־, קטן מ־, שונה ניתן לשרשר: x <= 10 > 0 נכון אם x הוא מספר בין 1 ל־10 [ ] גישה לאינדקס באובייקט הניתן לאיטרציה.
0 הוא האיבר הראשון.אינדקס שלילי מתייחס למרחק מהאיבר האחרון.עבור אובייקטים סדרתיים ניתן לגשת גם לקטעים מהסדרה בעזרת ':'.
'Do you sleep'[3:6] == 'you' פעולות לוגיות: הזזה של ביטים ימינה ושמאלה, או, וגם (לוגיקה), XOR, משלים עבור מספרים שלמים (בייצוג משלים ל־2):1 >> 2 == 4 @ הכפלת מטריצות החל מגרסה 3.5. הסימן משמש גם לשימוש בדקורטורים
כל אופרטור מתמטי/לוגי ניתן לשלב יחד עם פעולת השמה, בדומה לשפת C – פעולות כגון x+=5 המוסיפות 5 למשתנה המוצבע על ידי x.
השפה תומכת בתכנות מונחה-עצמים, אך איננה כופה את המתכנת להשתמש בו.
כך ניתן לכתוב תוכניות קצרות ופשוטות, וגם מערכות תוכנה מורכבות.
כל ישות בשפה היא אובייקט, ובפרט כל מחלקה היא בעצם אובייקט של המחלקה type.
ישנה אפשרות להורשה מרובה, וכל מחלקה יורשת ישירות או בעקיפין מן המחלקה object.
אין בפייתון מחלקות אבסטרקטיות, אך ניתן לדמות את האפקט בעזרת זריקת חריגה מטיפוס "NotImplementedException".
אין בפייתון ממשקים כמו בג'אווה כיוון שאין צורך בהם בשפה בעלת טיפוסיות ברווז.
כמו הגדרת פונקציה, גם הגדרת מחלקה היא בעצם פקודה המורכבת מפקודות אחרות.
כאשר המפרש נתקל בהגדרת מחלקה, הוא מבצע את כל הפקודות המופיעות בתוכה.
כאשר הוא מסיים לבצע את כל הפקודות, הוא מעביר את אוסף המשתנים שהפקודות הללו יצרו אל המטא־מחלקה type, שיוצרת ממשתנים אלו אובייקט מחלקה חדש שהמשתנים הם שדות (fields) שלו:
כאשר הפקודה class תתבצע, תודפס המילה hello, וייווצר אובייקט־מחלקה חדש בשם A ולו שני שדות: שדה בשם x המכיל את המספר 42, ושדה בשם foo המכיל פונקציה.
לאובייקט־המחלקה הזה, A, מוגדר אופרטור קריאה המאפשר להשתמש בו כאילו היה פונקציה, וכך לייצר אובייקטים חדשים שהטיפוס שלהם הוא A:
השפה תומכת בירושה מרובה, על אף הקשיים שהיא מציבה במקרים כגון ירושת־יהלום או מספר מתודות בעלות אותו שם.
האלגוריתם המשמש לפתירת מקרים בהם המזהים הם רב משמעיים הוא מורכב, ועבר שינויים משמעותיים עם התפתחות השפה.
השפה מאפשרת הגדרת שדות נתונים – משתנים – השייכים למחלקה (משתני מחלקה, נקראים גם משתנים סטטיים) או לאובייקט (משתני מופע).
ניתן לגשת לשדות באופן ישיר, ואין דרך להגדיר "תכונות" – שדות שהגישה אליהם מבוקרת באמצעות מתודות – כמו בשפת Ruby.
שיטות שייכות באופן בלעדי למחלקה, כלומר הן תמיד סטטיות.
בהצהרה של שיטה, אם מתבצעת קריאה לשיטה דרך אובייקט ספציפי, הוא מועבר בתור הפרמטר הראשון של השיטה (שמקובל לקרוא לו self), באופן מובלע.
ניתן לבצע קריאה כזאת גם באופן מפורש:
שתי הקריאות ל־A.foo שקולות במקרה זה, וידפיסו את אותה תוצאה: "foo is called for Example".
בניגוד לשפות מונחות־עצמים אחרות, ניתן להוסיף לכל אובייקט (ומחלקה, שגם היא אובייקט) שדות נתונים בכל זמן נתון, גם לאחר סיום הגדרת המחלקה, כלומר גם בזמן ריצה, או באופן מותנה.
למעשה, כל האמור הוא התעסקות עם מרחב השם (namespace) בלבד – כלומר, בכל יצירה של אובייקט, מכל טיפוס, נוצר מרחב־שם, ואליו ניתן לשייך אובייקטים אחרים בכל זמן נתון (במגבלות כלשהן.
וכל זה נכון גם לגבי מודולים).
אין בפייתון שיטה המהווה בנאי (Constructor), אך קיימת בכל מחלקה (באופן מובלע או מפורש) שיטה בשם __init__, המאתחלת את האובייקט לאחר שהוא נוצר.
באופן דומה, אין שיטה המשמשת כהורס (Destructor) עבור הריסה של אובייקט, בשל השימוש במנגנון איסוף זבל, אך ישנה שיטה בשם __del__ הנקראת על ידי המנגנון, ומשמשת באופן דומה לזה של השיטה finalize של Java.
פייתון תומכת בהעמסת אופרטורים, וכן בירושה מטיפוסים מובנים בשפה, כגון int.
בניגוד לשפות מונחות־עצמים רבות אחרות, בפייתון אין שום דרך לשלוט על הגישה אל שדות של אובייקט או מחלקה, באופן שיקביל לשדות private למשל, בשפות C++, Java או #C.
מעצבי השפה מניחים שאם לא צריך לגשת אל שדה, לא ייגשו אליו.
על מנת לסמן ששדה או שיטה לא נועדו לגישה מבחוץ מקובל להעניק להם שם המתחיל במקף תחתון בודד "_".
שמות המתחילים בזוג מקפים תחתונים "__" עוברים שינוי לאחר יצירת המחלקה, כך שלא ניתן לגשת אליו בקלות מבחוץ, וכן לא ניתן למצוא אותם בעזרת הפקודה dir.
למשל, משתנה בשם y__ במחלקה A ייקרא A__y_.
על אף שהשפה עצמה לא מכילה כמות גדולה של כלים, הספרייה הסטנדרטית של פייתון כוללת עשרות מודולים, אשר מקלים מאוד על כתיבת קוד.
ישנם לדוגמה מודולים אשר מאפשרים שימוש בפרוטוקולי אינטרנט רבים כגון MIME, HTTP ו־SMTP, שימוש בקידודים ובפורמטי דחיסה שונים כמו base64 ו־zlib, עבודה עם XML־ים ועוד.
לפייתון יש מספר רב של חבילות הרחבה (packages) המוסיפות יכולות נוספות ופונקציות ספרייה חדשות.
NumPy – חבילת הרחבה מתמטית הכוללת מבנה מערכים רב-ממדיים משופר (ndarray), פונקציות מתמטיות רבות, וקטורים וכפל מטריצות, אלגברה ליניארית, טרנספורם פורייה ועוד.
זוהי אחת החבילות השימושיות ביותר וחבילות הרחבה רבות מבוססות עליה.
SciPy – חבילת הרחבה למדעים מדויקים והנדסה, כוללת כלים כמו טרנספורם פורייה מהיר, כלים לעיבוד אותות, אנליזה נומרית, אופטימיזציה ועוד.
SciKit-Learn – חבילת הרחבה ללמידת מכונה ועיבוד מידע על בסיס SciPy, ידועה בקיצור כ-sklearn.
MatPlotLib – חבילת הרחבה המאפשרת יצירת תרשימים וגרפים בדומה ל־MATLAB.
Librosa – חבילה לעיבוד קובצי אודיו.
Pandas – חבילת הרחבה המיועדת לעיבוד מידע, ניהול מבני נתונים ומדע הנתונים.
TensorFlow – חבילה לבינה מלאכותית, למידה עמוקה ורשתות נוירונים מבית גוגל.
PyTorch – חבילה לבינה מלאכותית, למידה עמוקה ורשתות נוירונים בשימוש פייסבוק.
Flask – חבילת הרחבה לפיתוח צד שרת באתרי אינטרנט.
turtle – חבילת המאפשרת יצירת משחקונים קטנים ושיפור השפה.
NetworkX - ספרייה ללימוד גרפים ורשתות.
חבילות כאלו מותקנות לרוב באמצעות החבילה pip, מנהל החבילות שמגיע עם השפה:
כאשר את המחרוזת PackName יש להחליף בשם החבילה אותה רוצים להתקין.
על מנת להשתמש בחבילות נדרש לטעון אותן - להוסיף בראש קובץ הקוד בפקודת import את הספרייה באופן הבא: