tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחוז השמישות של כלי השיט לא עלה על 50 אחוזים, מלבד הספינות (על פי המונח, כנראה הכוונה לספינות הטילים או הטורפדו), שעמד על 80 אחוזים.
בזירת תימן לא היו כלי שיט עם פרוץ המלחמה, מלבד נחתת, פריגטה ושולת מוקשים.
עם ההחרפה במשבר מפרץ עקבה, הועברו מספר יחידות ימיות עיקריות לים האדום, וכך הופר האיזון הטקטי בחיל הים.
למרות שמשימות ארטילריית החופים נכללה במסגרת משימות ההגנה של חיל הים, והם היו ערוכים בנמלים הימיים, הרי שעד 1967 הם היו שייכים למנהלת הארטילריה, ושיתוף הפעולה ביניהם ובין חיל הים והתאום בניהול מבצעי המלחמה היה מוגבל.
תוכנית ההגנה כללה צעדים להתמודד מול אפשרות זו, וכללו הערכות יחידת הגנת החופים באל-עריש עם תותחי 130מ"מ ניידים ומצוידים במכ"ם בעל יכולת גילוי של ספינות המתקרבות לחוף ממרחק רב.
כן הוכנו אמצעי הקשר הדרושים להתקשרות מהירה עם בסיס פורט סעיד, בו היה ערוך הכוח הימי שהוקצה לשיתוף פעולה עם הכוחות שהגנו על סיני, שרובו היה ספינות הטורפדו.
ניסיון להנחית כוח על חוף סיני במפרץ עקבה
הניסיון היה להנחית כוחות חי"ר וטנקים בנבק שעל חוף סיני במפרץ עקבה.
חיל הים שלח לאזור שארם אל-שיח' שלוש נחתות/נושאות טנקים, כשכל אחת מהן יכולה לשאת 3 טנקים או לחליפין כוח חיל רגלים על נשקו, כדי לבצע משימה זו.
אך הדבר נכשל, ורק נושאת טנקים אחת הצליחה להגיע ליעדה בחוף שמדרום לנבק, בשל הרעת תנאי מזג האוויר במקום בתקופה זו.
עם זאת, הכוחות הרוויחו אימון בהעמסה ובתנועה בים, דבר שסייע להם מאוד בעת הנסיגה מהמקום בדרך הים מאוחר יותר.
בתוך שעות בודדות הושמד על הקרקע כמעט כל חיל האוויר המצרי ונזק רב נגרם לבסיסים ולמסלולי ההמראה שלו.
במרבית המקרים הופלו המטוסים המצרים.
באחד המקרים, טייס המיראז' יאיר נוימן נפגע בקרב עם מיג 21 וצנח באזור הדלתה של הנילוס, שם רצחו אותו כפריים[30][31].
מנו הכוחות המצריים מטוסי יירוט והפצצה הוצבו בשדות-תעופה שבתוך חצי-האי סיני ובבסיסים אוויריים באזור תעלת סואץ ואף בסביבות קהיר והדלתה.
+רקע על החילות חיל הים המצרי חיל האוויר המצרי צי של יותר מ-80 כלים 451 מטוסי קרב הושמד ברובו הושמד מפקדיו: אדמירל סולימאן עיזאת אך הוא הוחלף בהפסקת האש מפקדיו: עאבד אל חמיד עבד ואיסמעיל מוחמד לביב
בתחילת מאי 1967 הציבה מצרים שתי דוויזיות חי"ר, האחת ברצועת עזה והשנית במרכז סיני, לצד מספר חטיבות עצמאיות שהוצבו בקרבת הגבול.
ביוני הוצבו בשטח סדר כוחות גדולים בהרבה: ארבעה דוויזיות חי"ר, דיווזיות השריון הרביעית, כוח משימה נייד ברמת חטיבה, ארבע חטיבות חי"ר עצמאיות וארבע חטיבות שריון.
בכפוף לכוחות המצרים היו כוחות פלסטיניים של אש"ף.
במצרים תוכננה ב־1966 תוכנית קאהר ("המנצח") להגנת סיני.
עבד אל-מוחסן כאמל מורתגי מונה למפקד החזית, אך הוא הגיע לסיני רק ב־29 במאי, ולא הכיר את תוכניות הקרב ותנאי השטח כראוי.
הצבא המצרי החליף גם את כל מפקדי הדוויזיות בשבועות שלפני המלחמה, דבר שלא תרם לייצוב שרשרת הפיקוד.
לואא' (אלוף) עבד אל-מונעים ח'ליל היה מפקד כוחות הצנחנים של הצבא המצרי ומפקד מרחב שארם א-שייח' ב-1967.
בעומק השטח נפרסו דיוויזיות השריון והחי"ר כקו הגנה שני.
ברצועת עזה נערכו חטיבות פלסטיניות, ועליהם פיקד גנרל עבד אל עזיז סולימאן.
הצבא המלכותי של בהוטן (בדזונגקה: བསྟན་སྲུང་དམག་སྡེ་), הוא שם כולל לשלושה ענפים שיחד מרכיבים את הכוחות המזוינים של בהוטן הם מחולקים לצבא, משמר המלך והמשטרה (בעלת עצמאות חלקית).
לבהוטן אין חיל אוויר, אך הצבא מחזיק ביחידה לסיוע אווירי.
לבהוטן אין חיל ים מפני שאין לזו מוצא ים.
החל משנת 2005 בראש הצבא עומד באטו טשרינג.
הכוחות אחראיים להגנת ושלמות של בהוטן.
בהוטן נתמכת ביטחונית על ידי הכוחות המזוינים של הודו, שזו ערבה לביטחונה וליחסי החוץ שלה, ומקבל ממנה ציוד אימוני וגם הגנה.
בעיקר מפיקוד האוויר המזרחי של הודו המספק הגנה אווירית וסיוע מוטס בשעת הצורך.
כלל כוח האדם בצבא מוערך ב-9,000 איש, לרשותו עומד כ-30 מרגמות 81 מ"מ, יותר מ-20 נגמ"שי BTR-60 ושני מסוקים.
רוב הציוד מסופק דרך הודו.
בשנים 2003 – 2004 הצבא היה מעורב במבצע הכול נקי, לדיכוי מרד בדרום המדינה בסיוע של הודו.
צבא הצפון () היה אחד מהארגונים צבאים שהרכיבו את הצבא הלבן.
ב-2 באוגוסט 1918, בתמיכת כוחות בריטיים, ביצעו ארגוני המחתרת הרוסיים אנטי-מהפכניים הפיכה בארכנגלסק, במהלכה הודח השלטון הבולשביקי באזור.
הממשלה הסוציאליסטית-מהפכנית של העם הסוציאליסטי בראשות ניקולאי צ'יקובסקי עלתה לשלטון.
גאורגי ארמולאביץ היה למפקד כל הכוחות המזוינים הימיים והיבשתיים של המינהל העליון של האזור הצפוני.
גנרל-מאיור ולדימיר מארושבסקי הפך למפקד הכוחות ימיים ולמושל הכללי של אזור הצפון.
עד מהרה נחת כוח נחיתה אנגלים בן 2,000 איש בארכנגלסק.
באוגוסט, בהשתתפות ישירה של ברית ההסכמה המשולשת הקמת יחידות של צבא הצפון.
הכוחות המזוינים כללו 5 פלוגות, טייסת וסוללת ארטילריה.
בנובמבר 1918 הפך מארושבסקי למפקד הכוחות ולמושל הכללי של אזור הצפון.
במקביל, הוקמו יחידות מעורבות מקרב מתנדבים רוסים וקצינים זרים.
בפרט, נוצר לגיון הסלאבו בריטי, כמו גם חלקים מלגיון הזרים הצרפתי.
בשל הזרם הנמוך ביותר של מתנדבים לצבא, המנהלת העליונה של מרחב הצפון החליטה על גיוס חובה אוניברסלי, למרות זאת, מספר החיילים גדל לאט למדי.
בנוסף, המשמעת של הצבא הייתה רעועה, היה איום מתמיד של פרעות ומרידות, והעריקות שגשגו.
זה הוקל הן על ידי האופי הכפוי של ההתגייסות והן שילובם של חיילי הצבא האדום שבויים בצבא.
בחודשים הראשונים היו חיילי מרחב הצפון מורכבים מצוותי מתנדבים של קצינים, גדוד חי"ר, 2 גדודי ארטילריה ויחידות איכרים.
המספר הכולל של החיילים הגיע ל-3,000 איש.
בינואר 1919, לוטננט גנרל יבגני מילר הפך למושל הכללי של האזור הצפוני .
עד אז מנה מספר צבא הצפון כ-9.5 אלף איש.
המספר הכולל של חיילים מהברית ההסכמה המשולשת בסוף 1918 היה 16 אלף איש.
עד קיץ 1919 מנה צבא הצפון 25 אלף איש (מתוכם 14 אלף חיילי הצבא האדום שבויים).
נפתחו בתי ספר לצבא בריטי ורוסי להכשרת קצינים.
למרות זאת, הצטיין הצבא במספר קטן ביותר של קצינים (600 קצינים מתוך 25 אלף איש).
ב-21 במרץ התאחדו יחידות צבא הצפון עם יחידות קולצ'אק על הפצ'ורה.
בקיץ בארכנגלסק החלה הקמת יחידות של המיליציה הלאומית של אזור הצפון.
באוגוסט 1919 כללו יחידות החי"ר של ארמייה הצפון משש חטיבות רובים.
בקיץ 1919 השתנה המצב בחזית הצפונית באופן דרמטי.
בלחץ דעת הקהל במדינותיהם, נאלצו מדינות ההסכמה להסיג את חייליהן מצפון רוסיה.
למרות זאת, התחזקות הצבא נמשכה.
בספטמבר 1919 הוקמה "יחידת המתנדבים המיוחדת של ויצ'גודה" מחיילי הצבא האדום השבויים בפיקודו של סרן נ.פ אורלוב, שמילא תפקיד נכבד בקרבות עם הבולשביקים באזור.
בספטמבר 1919 פתח צבא הצפון במתקפה בחזית הצפונית, במהלכה נכבשו שטחים בשטח קומי.
המיליציה הלאומית כללה כ-10 אלף איש.
למרות זאת, מתקפת הנגד של הצבא האדום שנפתחה בדצמבר הסתיימה עם תבוסת צבא הצפון וכניעתו החלקית.
גנרל מילר, יחד עם 800 חיילים ופליטים אחרים, היגרו מרוסיה בפברואר.
הצבא הלאומי של צ'אד מורכב מחמשת כוחות ההגנה והביטחון הרשומים בסעיף 185 של החוקה של צ'אד שנכנסה לתוקף ב-4 במאי 2018. הם כוללים את הצבא הלאומי (כולל כוחות היבשה וחיל האוויר), הז'נדרמריה הלאומית, המשטרה הלאומית, המשמר הלאומי ומשטרת המשפט.
סעיף 188 של החוקה מציין כי ההגנה הלאומית היא באחריות הצבא, הז'נדרמריה והמשמר הלאומי, בעוד שמירת הסדר והביטחון הציבורי היא באחריות המשטרה, הז'נדרמריה והמשמר הלאומי.
מאז עצמאות המדינה ועד לתקופת הנשיאות של פליקס מאלום (1975–1979), הצבא הלאומי הרשמי היה ידוע בשם הכוחות המזוינים של צ'אד (Forces Armées Tchadiennes-FAT).
ה-FAT, שהורכב בעיקר מחיילים מדרום צ'אד, היה בעל שורשים מהצבא שגויס על ידי צרפת ובעל מסורות צבאיות ממלחמת העולם הראשונה.
FAT איבד את מעמדו כצבא החוקי כאשר הממשל האזרחי והצבאי של מאלום התפרק ב-1979. על אף שנשאר גוף צבאי מובהק במשך כמה שנים, הופחת מעמדו של ה-FAT למעמד של צבא אזורי המייצג את דרום המדינה.
לאחר שהברה ביסס את סמכותו ותפס את הנשיאות ב-1982, צבאו המנצח, הכוחות המזוינים של הצפון (Forces Armées du Nord—FAN), הפך לבסיס של הצבא לאומי חדש.
הכוח הוקם רשמית בינואר 1983, כאשר הקבוצות השונות שתמכו בנשיא החדש אוחדו ושונו לכוחות המזוינים הלאומיים של צ'אד (Forces Armées Nationales Tchadiennes-FANT).
הכוחות המזוינים של צ'אד מנו כ-36,000 אנשים בתום משטר הברה, אך גדלו ל-50,000 על פי ההערכות בימי שלטונו הראשונים של דבי.
בתחילת 1991 החל ארגון מחדש של הכוחות המזוינים במטרה לצמצם את מספרם ולהפוך את ההרכב האתני שלו לכזה שישקף את המדינה כולה.
אף אחת מהמטרות הללו לא הושגה, והצבא עדיין נשלט על ידי קבוצת הזגאווה.
ב-2004 גילתה הממשלה שרבים מהחיילים להם היא משלמת לא קיימים וכי בצבא יש רק כ-19 אלף חיילים, בניגוד ל-24 אלף שסברו בעבר.
הפעולות של הממשלה לטיפול בנושא נחשבות כגורם למרד צבאי כושל במאי 2004.
הסכסוך הנוכחי, שבו מעורב צבא צ'אד, הוא מלחמת האזרחים נגד המורדים הנתמכים על ידי סודאן.
צבא צ'אד מצליח להדוף בהצלחה את תנועות המורדים.
הצבא עושה שימוש במערכות הארטילריה והטנקים שלו, אך מורדים המצוידים היטב הצליחו כנראה להשמיד למעלה מ-20 מסך 60 טנקי ה-T-55 של צ'אד, וכנראה הפילו מסוק קרב Mi-24 Hind, שהפציץ עמדות אויב ליד הגבול עם סודן.
בנובמבר 2006 סיפקה לוב לצ'אד ארבעה מטוסי תקיפה קלים מסוג Aermacchi SF.260W.
הם משמשים לפגיעה בעמדות אויב אך מטוס אחד הופל על ידי מורדים.
במהלך הקרב האחרון בנג'מנה נעשה שימוש במסוקי קרב וטנקים, אשר דחקו את כוחות המיליציה החמושים מהארמון הנשיאותי.
לקרב הייתה השפעה על הדרגים הגבוהים ביותר של הנהגת הצבא, שכן דאוד סומיין, רמטכ"ל הצבא, נהרג.
ב-23 במרץ 2020 הותקף בסיס של צבא צ'אד על ידי לוחמי ארגון המורדים הג'יהאדיסטים בוקו חראם.
הצבא איבד 92 חיילים ביום אחד.
בתגובה, הנשיא דבי פתח במבצע שזכה לכינוי "הזעם של בומה".
על פי הערכות התקציב הצבאי של צ'אד עמד בשנת 2021 על 2.5% מהתמ"ג.
צ'אד השתתפה במשימת שלום בסמכות האיחוד האפריקאי ברפובליקה המרכז-אפריקאית השכנה כדי לנסות להרגיע את הסכסוך באזור, אך בחרה לסגת לאחר שחייליה הואשמו בירי לתוך שוק, ללא התגרות.
צ'אד שלחה כ-1,450 חיילים במסגרת כוח הייצוב הרב-לאומי של האו"ם למאלי.
צ'אד שלחה בין 1,000-1,500 חיילים כחלק מכוח המשימה הרב-לאומי נגד בוקו חראם.
הצבא המלכותי הירדני הוא הזרוע היבשתית של הכוחות המזוינים של ירדן, והיא הגדולה מארבע זרועותיו.
החיל מונה 86,000 חיילים כאשר בנוסף 60,000 משתייכים לכוחות המילואים.
בראש החיל עומד הגנרל מחמוד פריהאט.
הצבא המלכותי נוצר מהלגיון הערבי, אשר היה כחלק מהכוח צבאי שהקימו קצינים בריטים באמירות עבר הירדן בשנת 1921, ושימש לאחר מכן כצבאה של ממלכת ירדן.
ראשית דרכו של הצבא המלכותי הירדני
הלגיון הערבי הירדני היה כוח צבאי מהטובים במזרח התיכון.
ציודו היה בריטי, כמו כן גם מפקדו, ג'ון באגוט גלאב, וכמעט כל הקצינים שמדרג סמג"ד ומעלה.
יחידות אחרות פונו אל החלק אשר נועד למדינה הערבית.
כוחות של הלגיון, אשר נותרו בחלק הערבי של הארץ, נטלו חלק בהתקפה על גוש עציון, וזה נפל בידי הערבים יום לפני הכרזת המדינה.
לקראת כניסת הלגיון למערכה פונו הר טוב והיישובים עטרות ונווה יעקב שמצפון לירושלים.
בנוסף לכך פונה בגזרת ים המלח היישוב בית הערבה וכן קליה הסמוכה.
לאחר הפלישה כוחות הלגיון הערבי תפסו את לטרון וחסמו את הדרך לירושלים.
שלושה ניסיונות ישראליים עקובים מדם לכבוש את לטרון נכשלו, אך נכבש שטח בו נסללה דרך עוקפת לירושלים, היא דרך בורמה.
כוח אחר של הלגיון נטל חלק בקרבות בעיר ירושלים, החל מן השבוע השלישי של מאי.
ב-28 במאי כבש כוח זה את הרובע היהודי.
הלגיון הערבי ניסה לפרוץ לירושלים המערבית, כבש את שכונת שייח' ג'ראח, אך נבלם.
קרבות עזים נערכו בקיבוץ רמת רחל, עם כוחות ירדניים ומתנדבים מצריים שהגיעו מכיוון חברון, במהלכם עבר הקיבוץ מיד ליד, עד שבסוף מאי הוכרע הקרב והקיבוץ נשאר בידי ישראל.
החל מראשית יוני הלגיון הרחיב את שטח התפרסותו בשפלה.
כוחותיו נכנסו ללוד ולרמלה, גרמו אבדות כבדות לכוחות האצ"ל אשר פעלו באותה גזרה מאז תחילת קרבות האצ"ל ברמלה, וב-10 ביוני כבשו זמנית את קיבוץ גזר.
למחרת הם תקפו את מבואותיו המזרחיים של גוש דן, מצריפין בדרום ועד כפר עאנה (אור יהודה) בצפון.
התקפות אחרונות אלה נהדפו בעמל רב, ותוך אבדות כבדות לצה"ל.
כוחות קטנים של הלגיון נטלו חלק בקרבות סדום, אך לא עשו מאמץ לכבשה, והיא החזיקה מעמד עד סוף המלחמה.
ערב המלחמה שלטה ירדן על הגדה המערבית.
לירדנים היו בגדה המערבית שבע חטיבות חיל רגלים – שלוש בשומרון, שתיים באזור ירושלים, אחת בהר חברון ואחת ביריחו.
שני גדודי קומנדו מצריים הגיעו בטיסה לרבת עמון.
כוח אווירי עיראקי הוצב בסמוך לגבול הירדני וחטיבת חיל רגלים עיראקית הייתה בתהליך כניסה לירדן.
ביום הראשון של מלחמת ששת הימים, בשעה 9:40 פתחו הירדנים באש נשק קל לעבר עמדות הקו העירוני והר הצופים בירושלים.
צבא ירדן השתתף בלחימה; לרוב, בדרך של השתתפות בימי קרב ארטילריים שהתפתחו לעיתים בגזרה וגם בעת שכוחות צה"ל פשטו אל תוך שטח ירדן.
ב-1 בספטמבר 1970 בוצע ניסיון כושל להתנקש בחייו של חוסיין, מלך ירדן.
בימים שלאחר מכן חטפו פעילי החזית העממית לשחרור פלסטין שלושה מטוסים והנחיתו אותם בירדן.
ב-17 בספטמבר 1970 תקף הצבא הירדני בסיסים של מחבלים פלסטינים בירדן.
הירדנים טעו באומדן כוחם של הפלסטינים, ולכן התקפה משכה מעל למתוכנן.
בגבול הצפוני של ירדן ראתה סוריה הזדמנות להתערב במאבק, ואולי אף הזדמנות להרחיב את שטחה, ואוגדה סורית חצתה את גבול ירדן–סוריה וכבשה את אירביד.
מלך ירדן שלח חטיבת שריון להילחם בצבא הסורי, ופנה אל ארצות הברית וגם אל ישראל בבקשה לסייע לו לסלק את הסורים משטח הממלכה.
ארצות הברית פעלה בשני תחומים: היא קידמה משחתת לאזור כדי לסייע לירדנים, ואף הפעילה לחץ דיפלומטי.
ישראל ביצעה הפצצות-דמה וטיסות-סיור של מטוסי קרב מעל הכוחות הסורים – עד שהסורים נסוגו.
ביום כיפור הצבא הירדני לא לקח חלק של ממש.
כחלק הזדהות עם הצבא הסורי, שלח הצבא הירדני את האוגדה המשוריינת 40 לעזרה בחזית הסורית ברמת הגולן.
תחילה, הצבא הירדני תמך במאמץ המלחמתי העיראקי רק בדרכים לא צבאיות, כמו הענקת מתקני מעבר לאספקה דרך נמל התעופה עמאן ונמל עקבה בים האדום, תרומת מזון, ציוד רפואי וחומרי בנייה.
בינואר 1982 הודיע המלך חוסיין בהצהרה מפתיעה כי הצבא המלכותי הירדני יישלח קבוצה של חיילים מתנדבים לעיראק כדי להילחם לצד כוחות המדינה במלחמתה עם איראן.
המפקד העליון של הכוחות המזוינים הירדניים הוא מלך ירדן, כך גם משמש כמפקד העליון של הצבא המלכותי הירדני.
בראש הצבא המלכותי עומד גנרל מחמוד פריהאט.
מרכז המלך עבדאללה השני לאימוני מבצעים מיוחדים
הצבא הספרדי (בספרדית: Ejército de Tierra) הוא הזרוע היבשתית של הכוחות המזוינים של ספרד.
זהו אחד מצבאות הפעילים הוותיקים בעולם, שנוסד במאה ה-15. המשימה העיקרית של הצבא הספרדי היא להגן על ספרד מפני איומים חיצוניים.
הצבא גם משתתף במבצעי שמירת שלום ברחבי העולם ולוקח חלק במאבק בטרור.
בנוסף, הצבא מסייע לרשויות האזרחיות במצבי חירום, כגון אסונות טבע.
מטהו נמצא בפלאסיו דה בונוויסטה במדריד.
הצבא הספרדי הוקם במאה ה-15, בתקופת שלטונו של המלך פרננדו הקתולי.
הוא נוצר על ידי איחוד מספר מיליציות מקומיות והפך במהרה לאחד הצבאות החזקים באירופה.
במאה ה-16 וה-17, הצבא הספרדי מילא תפקיד מרכזי בכיבוש אמריקה ובשמירה על האימפריה הספרדית.
הוא היה מעורב גם במספר מלחמות באירופה, כגון מלחמת השמונים שנה ומלחמת הירושה הספרדית.
במאה ה-18, הצבא הספרדי נחלש בהדרגה והפסיד מספר מלחמות חשובות.
במאה ה-19, הוא היה מעורב במלחמות הקרליסטיות ובמלחמת העצמאות הקובנית.
המאה ה-20 הייתה תקופה של שינויים גדולים עבור הצבא הספרדי.
הוא השתתף במלחמת האזרחים הספרדית ובמלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, הצבא עבר מודרניזציה והצטרף לנאט"ו בשנת 1982.
במאה ה-21, הצבא הספרדי השתתף במספר משימות בינלאומיות, כולל משימות שמירת שלום בבלקן, באפגניסטן ובלבנון.
הוא גם היה מעורב במאבק בטרור ובטיפול באסונות טבע.
הצבא הלאומי של סורינאם (בהולנדית: Surinaams Nationaal Leger) הוא הכוח המזוין של רפובליקת סורינאם האחראי לשימור ריבונותה וביטחונה של הרפובליקה כמו גם סיוע לאומי לרשויות המדינה וסיוע בביטחון פנים.
נקודות ציון לאורך ההיסטוריה של הצבא:
הצבא הוקם עם קבלת העצמאות ב-1975 ועל בסיס יחידות ביטחון הולנדיות שפעלו עד אז בקולוניה.
ב-25 בפברואר 1980 נערך הפיכה צבאית שהעמידה למשך 11 שנה משטר צבאי שביצע מספר פשעים כלל טבח ולאחריו ממשל דמוקרטי שיערוך רפורמות מקיפות בצבא בסיוע ארצות הברית הולנד.
בין השנים 1986 ל-1992 נערכה במזרח המדינה מלחמת אזרחים בין הצבא למחתרות של מיעוטים ילידים ואפרו-אמריקאים.
בנוסף צבא סורינאם של חיילים למשימות בינלאומיות מעבר לים.
הנשיא מוגדר כמפקד העליון הנעזר בשר הממונע על משרד הביטחון בעוד תחתם העומד בראש הצבא (הדרג המקצועי) הוא הרמטכ"ל
בצבא הלאומי משרתים כ-2,500 חיילים מקצועיים ביחידות הבאות:
משמר החופים - משמש בעיקר לשיטור ולוחמה בפשיעה בסיוע יחידות מגיאנה וגיאנה הצרפתית (איתם הוא חתות על הסכם שיתוף פעולה)
זרוע אוויר - משמש בעיקר לסיור ושיטור ומפעיל שלושה מסוקי Aerospace Alouette III החמושים במקלע כבד.
מרבית שיתוף הפעולה, הציוד הצבאי והאימונים מגיעים מהמדינות: הולנד, ארצות הברית, צרפת, סין וברזיל.
הצבא הלאומי הסורי הידוע גם בשם הצבא הסורי החופשי הנתמך על ידי טורקיה היא קואליציה של קבוצות אופוזיציה סוריות חמושות המשתתפות במלחמת האזרחים בסוריה.
הצבא הלאומי הסורי מורכב מסיעות מורדים שונות שהופיעו בתחילת מלחמת האזרחים, ב-2011, והוא הוקם רשמית בשנת 2017 בחסות טורקיה, המספקת מימון, הכשרה ותמיכה צבאית.
הצבא הלאומי הסורי התפצל מתוך הצבא הסורי החופשי, קואליציה רופפת של קבוצות אופוזיציה חמושות שנוסדה ב-29 ביולי 2011 על ידי קציני צבא סורים שערקו.
לאחר שטורקיה גינתה רשמית את משטרו של בשאר אל-אסד בנובמבר 2011, היא סיפקה תחילה נשק, אימונים ומקלט לצבא הסורי החופשי.
בעוד שבתחילה היה המתנגד העיקרי של ממשלת סוריה, הצבא הסורי החופשי נחלש בהדרגה בגלל קרבות פנימיים, חוסר מימון וקבוצות איסלאמיסטיות יריבות.
באוגוסט 2016, טורקיה החלה להרכיב קואליציה חדשה של קבוצות מורדים סוריות, שכללה רבים מלוחמי הצבא החופשי הסורי לשעבר.
מטרתה הייתה ליצור כוח אופוזיציה מגובש ואפקטיבי יותר.
בנוסף בעקבות מבצע מגן פרת, שאפה ממשלת טורקיה להבטיח להעצמה הישגים טריטוריאליים, ולשם כך שיתפה פעולה עם ממשלת הביניים הסורית בהקמת "צבא לאומי".
המטרות הרשמיות של הצבא הלאומי הסורי היו ליצור "אזור בטוח" בצפון סוריה, להתגבש עם פלגים אחרים של המורדים, ולהילחם הן בכוחות הממשל הסורי והן באסלאמיסטים.
נוכחותו התרחבה לנפת אידליב השכנה במהלך המתקפה הצפון-מערבית של ממשלת סוריה ב-2019, ולאחר מכן היא שילבה את החזית הלאומית לשחרור ב-4 באוקטובר 2019.
הצבא הלאומי הסורי פעל ביאום הדוק עם טורקיה,, ואף תואר כ"צבא עזר" של הכוחות המזוינים של טורקיה וכ"שכירי חרב" על ידי מבקריהם.
מחוץ לסוריה, לוחמי הצבא הלאומי הסורי נפרסו על ידי טורקיה ככוח פרוקסי, למשל בסכסוכים מלוב ועד עבר הקווקז.
בסוף נובמבר 2024 השתתף הצבא הלאומי הסורי לצד היאת תחריר א-שאם מבצע שחר החירות, חלק ממתקפות המורדים הסורים ב-2024 שהובילו לנפילת משטר אל-אסד.
הצבא הלאומי הסורי כבש גם אזורים בשליטת משטר אסד וגם כאלה שהיו בשליטת הכוחות הסוריים הדמוקרטיים באזורים הכפריים של חלב, כולל הערים מנבג', תל רפעת ואזור שהבה .
בינואר 2025 דווח כי שר החוץ הטורקי הקאן פידאן הודיע כי פלגי הצבא הלאומי הסורי ישתלבו בהכוחות המזוינים של סוריה.
בוועידת הניצחון של המהפכה הסורית, שהתקיימה ב-29 בינואר 2025, הודיעו מרבית הפלגים של האופוזיציה החמושה, כולל הצבא הלאומי הסורי, על פירוקן, והן שולבו במשרד ההגנה החדש שהוקם.
אף על פי כן, במרץ של אותה שנה היו דיווחים כי יחידות הצבא הלאומי הסורי תקפו מוצבים של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים בצפון סוריה.
הביטוי "הצבא המוסרי ביותר בעולם" משמש לתיאור צבא ההגנה לישראל בשיח הציבורי והפוליטי הישראלי, כסיסמה תעמולתית או תיאור ציורי, המשקף את מחויבותו של צה"ל לפעול במוסריות, תוך שימוש בכוח צבאי באופן מידתי, תוך הימנעות מפגיעה מיותרת באזרחים ותוך שמירה על כללי המשפט הבין-לאומי.
בדרך כלל נעשה שימוש בביטוי זה בדיונים אודות אתיקה צבאית, בדומה למונח "טוהר הנשק" שבו נעשה שימוש בעבר.
השימוש בביטוי החל כתגובה לביקורת בין-לאומית על פעולות צה"ל במהלך האינתיפאדה הראשונה, וגבר לאחר מכן.
התייחסויות מוקדמות למוסר הלחימה בצה"ל
במאמרים שהתייחסו לפעולות צה"ל בזמן מלחמת העצמאות ציינו לעיתים קרובות את הרמה המוסרית הגבוהה של חייליו.
לדוגמה, במאמר בעיתון "קול העם" ב-1951 נכתב: "צה"ל הוקם בתוך המערכה על עצמאות ישראל.
במלחמתו בפולשים שאב צבא ההגנה לישראל את עיקר כוחו מיתרונו המוסרי, מעובדת היותו צבא הלוחם על עניין צודק, צבא הגנה, צבא הגנה לישראל.
חיילי ישראל לא יבגדו בייעודם, הם לא יפרו לעולם את שבועתם להגן על עצמאות המולדת".
מנגד, באותה עת התפרסם מאמר בו נטען שחיילי צבא מצרים אינם מוסריים.
אחד הבדואים בנגב אמר: "כוונת המצרים הייתה ברורה לנו, כי כל רקבונם המוסרי יצא אז לאור - הם התעללו בנו כדי לסחוט מאתנו כספים, וכדי להשיג זאת לא נמנעו אף מלטפול עלינו עלילות-פשע".
לאחר פעולת קיביה ב-1953 טענו רבים כי תקיפת צה"ל בעזה פסולה מוסרית, בהם גם ל"נ פוזנר שכתב במכתב למערכת "הארץ": "האם מותר לנו להיות אדישים לגבי מעשה הנוגד את עקרונותינו המוצהרים והמראה על חינוך פסול ועל נטיות ברבריות של אלה שתכננו אותו ושהדריכו את חבריהם בביצועו?
באיזו זכות נוכל להתרעם על "רצח בדם קר" של הצד שכנגד?
ואף אם נתעלם מהאספקט המוסרי, כלום אין מעשה כזה עלול להביא סכנה חמורה על בנינו ובנותינו?"
הדיה של פעולת קיביה נמשכו מספר שנים לאחר מכן, בהן מצא לנכון דוד בן-גוריון לציין במספר ראיונות את נושא היתרון המוסרי של צה"ל על צבאות אחרים.
בראיון ב"דבר" ב-1961 אמר דוד בן-גוריון: "ייחודו של צה"ל הוא בכוחו המוסרי, בהכרת השליחות", וב-1963 אמר: "חשוב שיתרונו המוסרי של צה"ל יעלה על כל צבאות האויב".
אחד השימושים המתועדים המוקדמים ביותר של הביטוי "הצבא המוסרי ביותר בעולם" מופיע בראיון עם שרה ברוורמן משנת 1962 אודות שירות נשים בצה"ל.
ברוורמן מציינת שצה"ל הוא "אולי הצבא המוסרי בעולם (מקרים יוצאי דופן יש בכל מקום)".
לאחר שנות ה-60 שכך מעט הדיון ציבורי בנושא מוסריות פעולותיהם של חיילי צה"ל, והוא עלה מחדש רק במקרים חריגים, לעיתים רחוקות יחסית.
למשל, בשנת 1978, במהלך מבצע ליטני, התרחשו שתי פרשיות של הרג שבויים, והקצינים האחראים נשפטו והורשעו.
לאחר ההרשעות נכתב במאמר המערכת של "מעריב": "אנחנו בעצמנו תובעים ומצפים שהתנהגותם של קציני הצבא שלנו תעמוד, מבחינה מוסרית, על רמה גבוהה יותר מזו המקובלת בצבאות אחרים".
בשנת 1988 התמודד צה"ל עם אירועי האינתיפאדה הראשונה, ובעיתונות פורסמו ידיעות וצילומים על עימותים אלימים בין חיילי צה"ל לפלסטינים.
פרסומים אלו עוררו שוב דיון ציבורי בנושאי צה"ל ומוסר.
במכתב למערכת "מעריב" משנת 1988 נכתב: "אין צבא מוסרי ומאופק יותר מצה"ל" ובמודעה שפורסמה מטעם תנועת החרות באותה עת נכתב: "צה"ל הוא הצבא המוסרי ביותר בעולם.
טוהר נשקו הוכח לעיני כל בכל מלחמותינו".
גם קצין חינוך ראשי לשעבר נחמיה דגן התייחס אז לנושא זה: "בכל מלחמה הורגים שבויים, גם בישראל.
אין צבא יותר מוסרי מהצבא שלנו, אבל זה קורה במלחמה.
[...] צה"ל הוא אחד הצבאות שמוסר הלחימה שלו הוא מהגבוהים ביותר".
בפברואר 1990 אמר שר הביטחון, יצחק רבין, בטקס סיום קורס קצינים של חילות השדה: "בעולם אתם רואים טנקים רומסים אנשים, ואצלנו אין כמוכם, מקדשים חיי אדם.
אין בעולם צבא מוסרי כמותכם".
לאחר תום האינתיפאדה הראשונה גבר שימוש במונח זה לאחר כל עימות משמעותי בין צה"ל לפלסטינים, בייחוד בתקופת האינתיפאדה השנייה, מבצע עופרת יצוקה, מבצע צוק איתן ולאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל.
ביולי 2014 תוארה ישראל בטור דעה במילים "האומה היהודית, האומה עם הצבא המוסרי ביותר עלי אדמות" ובאוקטובר 2014 ציין בנימין נתניהו בנאומו באו"ם שצה"ל הוא "הצבא המוסרי בעולם".
רבים הביעו תמיכה או ביקורת על תיאור צה"ל בתור "הצבא המוסרי ביותר בעולם", לעיתים תוך התייחסות לפעולות ספציפיות של צה"ל או לשיח הציבורי סביבו.
לאחר מבצע עופרת יצוקה (2008) טענו מספר ארגוני זכויות אדם, בהם "בצלם", "שוברים שתיקה", Human Rights Watch ו-Amnesty International, כי פעולות צה"ל במבצע הפרו את כללי המשפט הבין-לאומי וערערו את הטענה כי מדובר בצבא מוסרי בצורה יוצאת דופן.
במבצע צוק איתן (2014) שימש ריצ'רד קמפ כמשקיף, ולאחר מכן כתב מאמר בכותרת "ישראל היא בעלת הצבא המוסרי ביותר בעולם".
קמפ משבח במאמר את המוסריות של צה"ל במהלך המבצע תוך שהוא קובע שצה"ל פעל יותר מכל צבא אחר בהיסטוריה למזעור נפגעים אזרחיים, אפילו במחיר סיכון מבצעי לחיילים, בעוד שמהצד השני חמאס השתמש באזרחים כמגן אנושי.
בשנת 2016 פרסם אברהם בורג מאמר בשם "הצבא החצי-מוסרי ביותר בעולם", ובפתיחתו הוא כותב: "כבר בראשית הדברים אני מבקש לפקפק בתקפות האמירה.
על פני כמה שנים משתרעת תקופת המחקר?
ובכלל, מי הייתה קבוצת הביקורת?
בקיצור, סתם אמירה שדופה מהשפה ולחוץ".
בהמשך המאמר טוען בורג כי צה"ל אינו עומד בסטנדרט המוסרי שהביטוי מייצג, וכי חייליו ביצעו מעשים רבים שאינם מוסריים, בהם הנכבה, אירועי טנטורה וגירוש ערביי לוד במבצע דני.
בתגובה לבורג פרסם שלמה גזית מאמר שבו הוא טוען שיש להפריד בין מדיניות הכיבוש של ממשלת ישראל לדרך תפקוד הצבא וחייליו במילוי המשימות המוטלות עליהם.
בזמן פרשת אלאור אזריה כתב אמיר אורן כי "הרמטכ"ל גדי איזנקוט אימץ את התעמולה הרשמית, הכוזבת, המייחסת לחייל הישראלי ולמערכת שבתוכה הוא פועל תקנון מוסרי אחר, נעלה מזה של צבאות אחרים.
זאת, במקרה הטוב, הונאה עצמית המבוססת על מידע חלקי".
במאמר משנת 2018 של ד"ר עידית שפרן גיטלמן מהמכון הישראלי לדמוקרטיה היא מציינת כי על חיילי צה"ל להכיר את חוקי וכללי המלחמה הבין-לאומיים ולהקפיד עליהם, כי זו הדרך להיות אכן "הצבא המוסרי ביותר בעולם".
במהלך מלחמת חרבות ברזל הופצו סרטונים רבים בהם נראים חיילי צה"ל נוהגים לכאורה בניגוד לכללי המשפט הבין-לאומי, דבר שעורר שוב את הדיון על צה"ל ומוסר.
לדוגמה, אבנר גבריהו, מנכ"ל "שוברים שתיקה", פרסם מאמר ב-Foreign Affairs לפיו נוהלי התקיפה של צה"ל אינם עומדים בכללי המשפט הבין-לאומי וגורמים להרג עצום של אזרחים בלתי-מעורבים.
בדצמבר 2024 אמר משה יעלון כי לדעתו פינוי האוכלוסייה והרס בתים ברצועת עזה על ידי צה"ל הם פשעי מלחמה וטיהור אתני, ולכן "היום צה"ל הוא לא הצבא המוסרי בעולם".
הצבא הרומי כלל את הכוחות המזוינים של רומא העתיקה.
הצבא הרומי התפתח לאורך הזמן החל ממבנים פשוטים בתקופת שלטון האטרוסקים (המאות ה-8 – תחילת 6 לפנה"ס) עד שיא פריחתה של מכונת הלחימה הרומית בתקופת הרפובליקה המאוחרת והקיסרות.
אופיו של הצבא השתנה גם הוא, מצבא מיליציה המבוסס על אזרחי רומא, המממנים את כלי הנשק שלהם, דרך צבא המבוסס ברובו על מתנדבים מקרב בני המעמד התחתון, ועד לצבא מקצועי של שכירי חרב, שנתמך באופן מאסיבי על ידי חיילים זרים ובני חסות למיניהם.
אחד הקווים המאפיינים של התפתחות של הצבא הרומי היא יכולת להסתגל למציאות חדשה, לאמץ תורת לחימה וכלי נשק זרים ולשכלל את אומנות המלחמה שלו.
כבר בתחילת דרכם למדו הרומאים דרך האטרוסקים להשתמש בכלי הנשק ובשיטות הלחימה של ההופליטים והפלאנקס היוונים.
מאוחר יותר אימצו הרומאים כלי נשק סאמניטיים ואיברים כגון כן כמו מגן וחרב והפילום, ובמכונות המצור של הצבאות ההלניסטיים.
הצבא הרומי פיתח ושיכלל גם רעיונות מקוריים כגון מערכת הקרב המאניפולארית, הטקטיקה של הקהורטות, וחשיבותו של שימוש במחנה מסודר כמרכיב יסוד בשדה הקרב.
כוחות היבשה של הצבא הרומי היוו את מוקד הכוח של צבא זה ושל המדינה הרומית בכלל.
כבר משלב מוקדם בהיסטוריה של רומא התבססה מכונת הלחימה הרומית על חיל רגלים כבד.
החיילים הרומים נלחמו במסגרת הלגיון, ובמסגרת יחידות המשנה של הלגיון, הקנטוריה, הקוהורטה והמניפול.
הלגיונרים הרומים היו חיילים רגליים מצוינים שאומנו באופן נוקשה והיו בעלי משמעת סדר וכוח סיבולת גבוה במיוחד.
חיל הפרשים הרומי היווה באופן מסורתי זרוע משנית ולא מפותחת בקרב הצבא הרומי.
בשלבים מאוחרים של התפתחותו של הצבא הרומי גויס צבא זה מקרב בעלי הברית של רומא, כגון הפרשים הנומידים וההיספנים.
במקביל לכוחות של אזרחי רומא, שלחמו במסגרת הלגיונות, עמדו לרשות רומא גדודי צבא שגויסו מקרב בעלות הברית הלאטיניות והאיטלקיות.
מספרם של אלה נקבע ככל הנראה לפי כוח האדם הפנוי של מדינות אלה וצרכיה המלחמתיים של הרפובליקה.
כוחות אלו באו לעיתים קרובות בתור חיילים קלים, פרשים וקשתים, אם כי גויסו לגיונות גם מקרבם.
הלגיון הרומי נשאר היסוד השליט בכוחות הקרקע, אבל מימיו של יוליוס קיסר הוא החל להילחם בכוחות משולבים של רגליים כבדים, קלים ופרשים.במאה הראשונה לספירה הוכנסו חיילים קלים נוספים כגון זורקי כידונים, קלעים וקשתים לתוך מערך הלחימה הרומי.
גודלו של הצבא היבשתי של רומא השתנה באופן דרסטי במהלך ההיסטוריה.
בעוד בראשיתו כוח זה היה מבוסס על לגיון אחד, שכלל כ-3,300 איש וגויס רק במקרה הצורך ולמשך עונת המלחמה, בשיאה של האימפריה הרומית מנה הצבא הרומי כ-28 לגיונות קבע, שמנו כל אחד בסביבות 5,000 עד 8,000 חיילים רגלים.
בנוסף לגיונות אלו לוו בכוחות עזר, שגודלם הכולל היה שווה לזה של הלגיונות.
בתחילת דרכם לא היה לרומא צי צבאי, אך כשהתמודדו עם קרתגו ביקשו מבני בריתם האיטלקים לספק להם ספינות, ובקיץ 260 לפנה"ס סופקו ספינות אלה.
הרומאים הצליחו לתפוס ספינה קרתגנית ובנו על פי הדגם שלה צי שלם.
בספינות אלה הוצב גשר נחיתה שהרומאים קראו לו "עורב" – מעין גשר עם דוקרן שמסתובב על צירו, ואפשר להפיל אותו על ספינת אויב ולהעלות חיילים, בהמשך הוחלף בהרפקס שהיה עוגן בעל קרסים שיורים בעזרת בליסטרא, העוגן נתפס בספינת האויב ומושכים אותה אל הספינה הרומאית.
הצבא הרומי התאפיין מאז ראשית דרכו ביכולת להשתנות, ולהסתגל בצורה טובה לתנאים חדשים שנוצרו בשדה הקרב.
לעיתים קרובות, השינויים והרפורמות התבצעו בעקבות תבוסות גדולות שנחל הצבא.
הכמות העצומה של כוח האדם שעמד לרשותה, נתנה לרומא את היכולת להשתקם גם לאחר תבוסות גדולות (למשל בקרב קאנאי), ולהשמיד לבסוף את האויב.
בתקופת המלוכה, ובתחילת דרכה של הרפובליקה, הצבא הרומי היה מבוסס על המעמדות החברתיים-כלכליים הגבוהים בחברה.
המשרתים בצבא היו אזרחים רגילים, והתגייסו למספר שנים קטן לשירות צבאי.
החיילים היו אחראים על קניית החימוש והציוד, ורק אלו שיכלו להרשות זאת לעצמם יכלו להצטרף לצבא.
הצבא בתקופה זו היה מבוסס על מבנה הפלאנקס, שהיה מקובל בעולם העתיק באותה תקופה.
במאה הרביעית לפני הספירה, לאחר מספר תבוסות שספג הצבא הרומי (וביחוד לאחר ביזת רומא בידי הגאלים) נעשתה רפורמה בשיטת הלחימה.
המבנה שבו נעשה שימוש החל מתקופה זו נקרא המבנה המאניפולרי, על שם המאניפולוס, שהיווה את יחידת הבסיס בצבא.
המאניפולוס הורכב מקבוצת חיילים רגלים הומוגנית, בת 60 או 120 חיילים (כתלות בסוג החיילים בקבוצה).
בתקופה זו התפתחו בצבא ארבעה סוגי חיילים.
האסטאטים, פרינקיפים וטריאריים, שהיו מאורגנים במאניפולים, ווליטים, ששימשו כחיל רגלים קל.
הלגיון היה מאורגן בארבעה קווים, בקו הקדמי היו הווליטים, ומאחוריו שלושה קווים, כאשר כל קו מורכב מעשרה מאניפולים זהים.
המבנה המאניפולרי הוכיח את עצמו במשך למעלה ממאתיים שנה, עד לקרבות נגד חניבעל במלחמה הפונית השנייה.
למרות כל גמישותו, המאניפולוס היה פגיע להתקפה מן האגף והיה קטן מכדי לעמוד במשימה עצמאית.
הכמות הגדולה של האבדות גרמה למחסור חמור בכח אדם בצבא, מה שגרם להורדה משמעותית של הסטנדרטים הנדרשים לגיוס לצבא.
בתקופת המלחמה הפונית השנייה הופיע לראשונה הקוהורטה, כתחליף למאניפולוס.
לאחר מכן, התפתחה הקוהורטה ליחידת המשנה העיקרית של הצבא.
הקוהורטה הייתה יחידה הומוגנית, ונתנה ללגיון את היכולת להיערך במספר קווים משתנה.
בשנת 107 לפני הספירה, ביצע גאיוס מריוס מספר רפורמות משמעותיות במבנה הצבא וביחס שבין צבא לחברה.
גאיוס מריוס נתן לכל אזרח רומאי את הזכות להתנדב לצבא, והאריך את תקופת השירות ל-25 שנים.
הוא נתן להמונים את היכולת לשפר את מצבם, ולשרת כחיילים מקצועיים.
מכיוון שהחיילים העניים לא יכלו לרכוש לעצמם את הציוד, מריוס הנהיג שיטה שבה המדינה נתנה לחייל את ציודו.
כמו כן, הוא הנהיג שיפורים בחימוש ובשיטת הלחימה.
לבסוף, מריוס נתן אזרחות רומית לכל האזרחים של בעלות הברית האיטלקיות, לאחר השלמה של תקופת השירות בצבא.
עם תום מלחמת האזרחים וניצחונו של אוגוסטוס על מרקוס אורליוס, אוגוסטוס פנה לארגון מחדש של הצבא.
מתוך 60 הלגיונות ששירתו, רק 28 נשארו לשרת כצבא הסדיר, בעוד שהשאר שוחררו.
הצבא נשבע שבועת אמונים לפרינקפס, ושדרות הפיקוד הופקדו תמיד בידי בני משפחתו של אוגוסטוס.
בכך הפך אוגוסטוס את הצבא לאלמנט שמרני התומך במשטר, ומנע אפשרות שמצביאים פופולריים ינצלו את כוחם הצבאי, לשם ניסיון הפיכה כנגד שלטונו, כפי שקרה מספר פעמים בימי הרפובליקה.
מלבד העובדה שהצבא היה כפוף למרות הקיסר, ושהחיילים בדרגות הזוטרות היו מתנדבים שראו בשירותם קריירה, הצבא הרומי בקיסרות היה ממשיכו של הצבא הרפובליקני, בתקופה שאחרי הרפורמות של גאיוס מריוס.
אולם ההבדל הגדול הוא שעידן הכיבושים של שטחים חדשים הסתיים במידה רבה בשלהי תקופת שלטונו של אוגוסטוס.
הצבא החל להתרכז בעיקר בשמירה על הקיים, בין אם בדיכוי מרידות של העמים הכבושים, ובין אם בקיום מסעות עונשין כנגד הברברים שהעזו לחדור לשטחה של האימפריה.
לעובדה שהצבא בפרובינקיות הוצב ליד ערים, הייתה השפעה חשובה על תהליך הרומניזציה של האוכלוסייה המקומית.
הצבא הרומי השתמש במגוון רחב של כלי נשק.
כלי הנשק האישיים היו עשויים פלדה ובתקופות השיא של האימפריה הרומית היו טובים בהרבה מכלי הנשק של יריביהם.
רומאים אמצו כלי נשק שונים מעמים שכבשו ושיכללו אותם.
אחת הדוגמאות המפורסמות היא החרב הרומית המפורסמת – גלדיוס שהגיעה מספרד.
גם הקסדה הרומית לא עוצבה בלאטיום, אלא הגיעה מגאליה.
העליונות הטכנולוגית של כלי הנשק הרומיים, ביחד עם פתיחותו של הצבא הרומי לחידושים צבאיים מפנים ובחוץ, היו מהגורמים החשובים בהפיכתו לצבא יעיל ואימתני, בעל האמצעים לנצח במלחמות הרפובליקה והאימפריה הרומית.
בהתחלה הצבא הרומי לא היה שונה בהרבה מצבאות האטרוסקים והיוונים.
המערך הרומי האופייני היה פלנקס.
עם הזמן הפיתוחים הטכנולוגיים שיכללו את תורות הלוחמה הרומיות ונוצר הלגיון.
את הקרב התחילו הולטיס שהתגרו באויב על ידי זריקת אבנים וכידונים, יחידות ההסטאטי ופרינציפה זקופים, והטריארי כרעו ברך והתכסו במגינהם.
אם האויב גבר עליהם הם נסוגו והשאירו את הפרינציפה בקו הראשון.
אם גם הפרינציפה נכשלו הם נסוגו והטריארי התקדמו לחזית.
בינתיים השאר נערכו מחדש ועלו שוב לחזית.
אחרי הניצחון הולטיס והפרשים רדפו אחרי האויב.
לאחר הקרב הרומאים ערכו בדרך כלל מרדף, שסייע להגדיל את אבדות הצד השני.
במהלך המלחמה הרומים בדרך כלל ניסו להתיש את האויב.
הם שלחו צבאות חזקים המונים בדרך כלל כמה עשרות אלפי לוחמים.
בתקופת הרפובליקה הרומית והשושלת היוליו-קלאודית הכוחות הרומים היו מפוזרים במעגל רחב סביב איטליה, בריכוזים של מספר לגיונות בכל כוח.
משנת 69 לספירה ועד אמצע המאה ה-3 לספירה החלה להתבסס מערכת אסטרטגית חדשה.
הכוחות הצבאיים היו ממוקמים בגבולות (לימס), והגמישות הקודמות שלהם נעלמה.
הצבא של בני הזולו היה אחד הצבאות הילידים החזקים באפריקה.
בעזרת צבא זה, הצליחו שאקה וצאצאיו לבנות ולשמור על אימפריה גדולה יחסית במונחים אפריקניים ברחבי הזולולנד במהלך המאה ה-19.
לפני הרפורמות של שאקה, הצבא של בני הזולו גויס לפעולות אד הוק כמו פתרון סכסוכים מקומיים והורכב בעיקר מכוחות מיליציה.
האסאגא המשיך לשרת נאמנה את בני הזולו, אך תפקידו הפך למשני.
גם המגן עבר שינוי, והפך לגדול יותר.
המשמעת בקרב הייתה אחד המאפיינים הבולטים של הצבא החדש.
במקום להטיל את כידוניהם ולקוות שחלקם יפגעו באויב, בני הזולו התנגשו בהם בקרב עקוב מדם, בו ניצחו בזכות הטקטיקה והאימונים.
הצבא הושתת על מגויסי חובה וכוחות מילואים רבים.
בהגיעו לגיל הבגרות, גויס הנער ל"אינטנגה" עם נער מבוגר יותר שהיה אחראי עליהם.
אינטנגה הורכבה מבני שכבת גיל זהה.
במסגרת האינטנגה הנערים עברו אימונים צבאיים, שדאות, בישול, ציד וכו'.
כשהאינטנגה הגיעה לגיל 20, הן פוצלו ל"ראשים" בני 40-50 איש כל אחד וזומנו לחצרו של המלך.
במהלך המסדר שהתקיים בכפרו, הראשים הרכיבו את האיבותו (החטיבות של בני הזולו).
חלק מהאינטנגות פוזרו בין חטיבות קיימות על מנת להשלים אבדות שבאו כתוצאה מהקזת הדם בקרבות, פרישת לוחמים ותיקים וכו'.
אינטנגה הייתה יחידה צבאית בגודל של פלוגה וכמה "אינטנגות" הרכיבו "איוויו" (גדודים).
האיוויו כונס ל"איבותו" (אפשר להשוות את היחידה הזאת לחטיבה).
לכל איביתו היה מגן בצבע שונה.
המגן הראשון שהיו מקבלים בני הזולו היה בצבע שחור וסופק על ידי האוצר המלכותי.
עם צבירת הוותק, השחור היה מפנה את מקומו ללבן, כאשר כמות הצבע הלבן סימנה את ותק החטיבה.
אם אינטנגה צעירה שולבה בתוך איביתו ותיק, החיילים הצעירים היו מקבלים את המגן היוקרתי למרות גילם הצעיר.
ה"אינדונה" היה מקבל פיקוד על החטיבה הצעירה והיא הייתה נשלחת ל"כפר צבאי", השם שנתנו בני הזולו לבסיסים צבאיים.
רק האינדונה היה רשאי להביא את אשתו לבסיס.
לא רק זאת, אלא שהלוחמים הצעירים היו צריכים להראות את אומץ לבם בקרב לפני שהיו זוכים בחתונה.
האינדונה היה בעל הכח המוחלט בבסיס ויכול היה להוציא את הלוחמים הצעירים להורג, אילו חפץ בכך.
האינדונה בדרך כלל לא היה מפקד החטיבה בקרב, אלא שימש בעיקר כמדריך.
תחת האינדונה היו סגנו ושני מפקדי "אגפים", כל אחד אחראי על מחצית הבסיס.
תחתם היו מפקדי הפלוגות, ה"אמאוויו", כל אחד מהם מפקד על אינטנגה משלו.
המפקד הצבאי של באיביתו מונה ישירות על ידי המלך ונשא בתואר של "אינדונה אנקולו".
גודלו של האיבותו נע בין 500 ל-2000 לוחמים בגלל מיזוג חטיבות, אבדות בקרבות וקבלת תגבורות, אם כי בדרך כלל השתדלו לשמור על גודל קבוע של 1000 לוחמים.
בהתחלה, כלי הנשק של בני הזולו לא היו שונים בהרבה מכלי נשקם של עמים אחרים בדרומה של אפריקה.
הם כללו שילוב בין כידוני הטלה או חניתות ומגן מעור תאו והיה אמור לכסות את כל גופו של הלוחם.
מעורו של תאו אחד אפשר היה להכין שני מגנים בלבד.
בדרך כלל השתדלו לבנות את המגן מעורם של פרים זכרים כי הוא עבה יותר, אם כי בעתות מלחמה השתמשו גם בעורן של נקבות.
הרפורמה של שאקה איזנה בין הצורך בהגנת הלוחם וכלי הנשק ההתקפיים על מנת לייעל אותם עד כמה שאפשר.
הוא ביטל את הגרזנים הקטנים בעלי צורות שונות שהיו מקובלים לפניו.
האסאגאי, כידון ההטלה, נשאר ללא שינוי.
השינוי העיקרי היה בחנית הדקירה שקיבלה את הבמה המרכזית.
חנית זו, הידועה בשם "אילווה" הייתה קצרה למדי והגיע עד אורך של מטר - מטר וחצי.
היא הייתה בעלת חוד רחב וכבד שהגיע לאורך ממוצע של 25 ס"מ.
לצד החנית, הייתה לבני הזולו אלת קרב מעץ, הידוע בשם "איוויסה".
הטקטיקה של בני הזולו הושתתה על מבנה האימפי.
בשדה הקרב, הצבא חולק ל-4 חלקים, 2 באגפים ושניים במרכז.
האגפים היו אמורים לאגף את האויב ואילו תפקידו של החלק המרכזי היה להשמידם.
מאחורי המרכז ניצבה עתודה של וטרנים.
המילה "אימפי" מתארת גם עוצבה צבאית עצמאית של בני הזולו במסע מלחמה.
אימפי יכול היה להגיע ל-10,000 לוחמים ולעיתים להיות אף גדול יותר.
לפני היציאה למערכה, מפקד האימפי קיבל תדרוך מידי המלך ומועצת המלחמה.
אחרי התדרוך, המפקד היה מקבל עצמאות מוחלטת ולא היה חייב בדיווח לאיש.
במסע האימפי כמעט ולא הוביל איתו מטען והלוחמים היו אמורים להשיג את האוכל בכוחות עצמם.
לפעמים החיילים לא קיבלו מזון במשך 2-3 ימים.
אוהלים, מעט אוכל ובירה נסחבו על ידי נערים בני 12 שליוו את הצבא.
בני הזולו ידועים בניידותם הרבה - הם כיסו בקלות מרחק של 70 קילומטר ביום אחד.
בהגיעם לטריטוריה עוינת, האימפי שיגר קבוצת סיירים בת כמה מאות לוחמים על מנת לסרוק את השטח.
הצבא הקונטיננטלי היה הפיקוד המאוחד של שלוש עשרה המושבות האמריקניות שלחמו בבריטניה במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית.
הצבא הוקם בעקבות החלטת הקונגרס הקונטיננטלי השני ב-14 ביוני 1775, ומפקדו הראשון, ג'ורג' וושינגטון, מונה יום לאחר מכן, ב-15 ביוני.
הצבא הקונטיננטלי סבל מבעיות רבות: לא היה זה צבא מאורגן, כי אם מבנה פיקוד מרכזי שארגן מספר מיליציות חמושות; גודלו של הצבא היה קטן יחסית לאוכלוסייה (כ-90,000 איש נושאי נשק וכ-15,000 חיילים סדירים); הצבא היה מורכב ממתנדבים שחלקם לא היו מיומנים; חוסר משמעת פגע במהלך הקרבות והתבטא בעריקה.
בנוסף, שרר בו מחסור תדיר במזון ובתחמושת.
כמו כן, סכסוכים רבים בין המושבות לבין עצמן נותרו בעינם, וחמור מכך – בתוך החברה האמריקנית עצמה היו "לויאליסטים", היינו מתיישבים אשר נותרו נאמנים לכתר הבריטי ואף ערקו לצבא הבריטי.
יתרונותיו של הצבא הקונטיננטלי היו מועטים, ועיקרם היה שחלק מהמתנדבים היו בעלי ניסיון בלוחמת גרילה כנגד האינדיאנים או שירתו בצבא הבריטי במלחמות הקולוניאליות כנגד הצרפתים.
סייעה בידו העובדה שהמרד נגד הבריטים עורר אהדה באירופה: מספר צרפתים ובני לאומים אחרים התנדבו לשורות האמריקנים, בנוסף למדיניות רשמית של ממשלת צרפת ששלחה עשרות ספינות קרב וכן צבא יבשתי וכל זאת על מנת לפגוע בבריטניה ומבלי לקבל על כך כל תמורה.
רובו של הצבא הקונטיננטלי פורק אמנם ב-3 בנובמבר 1783 בעקבות חוזה פריז, אך כח קטן נותר להגן על וסט פוינט וכן על מוצבים מרוחקים אחרים, עד אשר הוחלט בקונגרס להקים את צבא ארצות הברית ב-3 ביוני 1784. קיימת סברה הגורסת שחלק מצבא ארצות הברית הורכב מהחיילים שנלחמו בשורות הצבא הקונטיננטלי.
כשהחלה מלחמת העצמאות של ארצות הברית בקרבות לקסינגטון וקונקורד באפריל 1775 לא היה למתיישבים המורדים צבא סדיר.
עד לאותם ימים נשענה כל מושבה על "מיניטמן" (Minutemen) – מיליציה מקומית שהורכבה מאזרחים-חיילים במשרה חלקית להגנה מקומית.
עם עליית המתח בין המתיישבים לבריטים החלו המושבות לערוך רפורמות ולשפר את המיליציות שלהן במטרה להתכונן למשבר אפשרי.
האימונים של החיילים התגברו עם כניסת חוקי הכפייה לתוקף.
מתיישבים כמו ריצ'רד הנרי לי הציעו להקים כח מיליציה לאומי, אך הקונגרס הקונטיננטלי הראשון פסל את הרעיון.
לאחר קרבות לקסינגטון וקונקורד רוכזו אלפי מתנדבים שייצגו את המושבות באזור ניו אינגלנד כדי להתנגד ולהכניע את החיילים הבריטים שהחזיקו בבוסטון.
ב-14 ביוני 1775 החליט הקונגרס הקונטיננטלי השני על הקמת צבא קונטיננטלי שמטרתו הייתה הגנה מסודרת ומאורגנת על המושבות והכוחות שחנו מחוץ לבוסטון הפכו ליחידה הראשונה של הצבא.
ב-15 ביוני בחר הקונגרס ללא מתנגדים את ג'ורג' וושינגטון למפקדו בפועל של הצבא.
וושינגטון הסכים וקיבל את התפקיד ללא השתהות.
ארבעה מייג'ור גנרלים (ארטמס וורד, צ'ארלס לי, פיליפ סקיילר וישראל פטנאם) ושמונה בריגדיר גנרלים (סת' פומרוי, ריצ'רד מונטגומרי, דייוויד וסטר, ויליאם הית', ג'וזף ספנסר, ג'ון תומאס, ג'ון סאליבן ונתנאל גרין) מונו למפקדי הצבא המשניים ימים אחדים לאחר מכן.
פומרוי דחה את המינוי ומשרתו נותרה בלתי מאוישת.
עם המעבר של סמכויות החקיקה לידי הקונגרס הקונטיננטלי עלתה לדיון השאלה מהו תפקידו של הצבא הקונטיננטלי.
הייתה כוונה להמשיך ולהגדירו כצבא של האמריקנים.
מצד שני עלה הצורך בהקמת צבא סדיר שיהיו בו הארגון והמשמעת של צבא מודרני כדי שייתן מענה הולם בקרבות עם הבריטים.
כתוצאה מכך עבר ארגון הצבא מספר שלבים שהתאפיינו בפירוק וארגון מחדש של מערכיו.
חיילי הצבא הקונטיננטלי היו אזרחים שהתנדבו לשירות (אף על פי כן הם קיבלו שכר) ועם תהפוכות המלחמה השתנה משך זמן השירות בין שנה לשלוש שנים.
בתחילת המלחמה היה כל חוזה שירות קצר, עקב חששו של הקונגרס מפני האפשרות שהצבא יהפוך לקבוע.
סדר הכוחות של הצבא לא הגיע מעולם ליותר מ-30,000 איש.
נושא העריקה היווה בעיה מתמדת, בעיקר בחורף שבין 1776–1777, וחוזי שירות ארוכים יותר אושרו לשימוש בצבא.
הצבא הקונטיננטלי עבר במהלך ימיו כמה גלגולים (אך לא שינה את שמו) שירשו אחד את השני לאורך המלחמה:
הצבא הקונטיננטלי של 1775 כלל את "ארמיית ניו אינגלנד" וחולק על ידי וושינגטון לשלוש דיוויזיות ושש חטיבות, כאשר בצבא זה נכללו גם עשרה רגימנטים מניו יורק בפיקודו של מייג'ור גנרל פיליפ סקיילר אשר נשלחו למשימת פלישה לקנדה.
הצבא הקונטיננטלי של 1776, שעבר ארגון מחדש לאחר שפג תוקפם של חוזי השירות של המשרתים בצבא שהוקם ב-1775. כמפקד הצבא, העלה ג'ורג' וושינגטון הצעות שיפור לקונגרס כמעט מיד עם כניסתו לתפקיד אך עבר זמן מה עד שהמלצותיו נשקלו, התקבלו והוטמעו.
למרות ניסיונות להרחיב את הגיוס מעבר לניו אינגלנד, התמקד עדיין הצבא של 1776 בעיקר באזור הצפון מזרחי של המושבות מבחינת הרכבו ומבחינת תחום פעילותו.
הצבא הורכב מ-26 רגימנטים, כאשר רובם הכילו גדוד בודד בן 768 איש, מתוכם 640 חיילים נושאי מוסקטים (לעומת 448 ברגימנט בריטי), מה שהגביר תאורטית את כוח האש האפקטיבי של כל רגימנט.
הצבא הקונטיננטלי של 1777–1780 היה תוצאה של רפורמות מרחיקות לכת כתוצאה מהחלטות פוליטיות ואסטרטגיות והיה שונה מגלגוליו הקודמים באופן מהותי.
ההחלטות נבעו מהתובנה שהבריטים שלחו תגבורת גדולה של כוחות שנועדה לסיים את המהפכה האמריקאית.
הקונגרס חוקק את חוק "הגדוד ה-88", אשר דרש מכל מדינה להקצות רגימנטים של גדוד אחד ביחס לגודל אוכלוסייתן.
בשנת 1778 החלו להתארגן יחידות פרשים בפיקודו של קסימיר פולסקי.
הצבא הקונטיננטלי של 1781–1782 ראה את המשבר הגדול ביותר במלחמת העצמאות האמריקנית, בשל מחסור הולך וגובר בכוח אדם וההתמוטטות הכלכלה האמריקנית, שהקשתה על חידוש חוזי השירות של החיילים שחוזיהם פגו לאחר 3 שנים.
התמיכה מבית הייתה בשפל וג'ורג' וושינגטון נאלץ לדכא מרידות ב"חיל פנסילבניה" וב"חיל ניו ג'רזי" הקונגרס החליט על קיצוץ בתקציב הצבא ועל הקטנת סדר הכוחות הלוחמים.
על אף הקיצוץ נחל הצבא הקונטיננטלי בניצחונות בעלי ערך אסטרטגי רב, כאשר עבר מוקד הקרבות למושבות הדרום.
הניצחון בקרב יורקטאון, בסיוע פעיל של הצרפתים, סימן את סופם של הקרבות הגדולים.
הצבא הקונטיננטלי של 1783–84 הוסיף לעבור סדרה של צמצומים, פירוק רגימנטים וארגון מחדש עד לפירוקו.
את הצבא הקונטיננטלי ירש צבא ארצות הברית, הקיים עד היום.
כאשר סוכמו פרטי השלום האחרונים עם הבריטים פורקו יחידות הצבא הקונטיננטלי באופן מסודר, כאשר רגימנטים אחדים פוזרו עוד קודם לכן.
תוכניותיהם של וושינגטון והקונגרס להגדלת כוחו של הצבא וארגונו ב-1776 בהתאם למודל הצבא הבריטי, כשלו, גם לאחר שב-1781 קוצץ סדר הכוחות המתוכנן של 88 הגדודים ל-59, ונותרו "על הנייר" בלבד.
כוח האדם בצבא הקונטיננטלי לא עלה מעולם על 30,000 איש ומספר הלוחמים הכשירים נע סביב 15,000; לא היה ביכולתן של המדינות לעמוד במכסות הגיוס שנקבעו להן.
בחורף 1777–1778 התמוטט הניסיון לגייס חיילים למשך תקופה של שלוש שנים והקונגרס החל בניסיון גיוס למשך שנה אחת באביב 1778, ועודד בנוסף את המדינות לפתח מערכת גיוס עבור אנשי המילציה שלהן לשירות של שנה.
גם שיטת גיוס זו הוכחה כלא מספקת.
המציאות של מחסור בנשק ובתחמושת ובמתקנים לייצורם הגביל בכל מקרה את מספר האנשים ה"יעילים" אשר ניתן להחזיק באופן רצוף בשדה, והוסיף על הקושי בגיוס.
מנגנון המיליציות אפשר קיום מאגר כוח אדם שיכלו לשרת באופן חלקי, ועדיין לעבוד ולהניע את הכלכלה, שספק רב אם הייתה מסוגלת להחזיק צבא בהתאם להצעות וושינגטון והקונגרס ב-1776, גם אם היה לאחרון די כוח על מנת לכפות את מרותו.
גם כך סבל הצבא הקונטיננטלי הקטן שכן נותר בשטח מקשיים רבים והגיע לסף רעב.
מצד שני, יכולתם של האמריקנים לגייס כוחות מיליציה במהירות בכל אזור מאוים הועילה באיזון הניידות האסטרטגית שהעניק הצי הבריטי לצבא הבריטי.
בתחילה, התגייסו החיילים בעיקר מתוך מניעים פטריוטיים; אך ככל שהתמשכה המלחמה הפכו תמריצים כספיים והבטחות לשלל מלחמה נפוצים יותר.
שתי מרידות גדולות בשלבי המלחמה האחרונים הפחיתו בצורה דרסטית את אמינותן של שתי היחידות העיקריות ובעיות משמעת היוו מכשלה קבועה.
הצבא הקונטיננטלי היה מעורב מבחינה גזעית, מצב שלא חזר על עצמו עד לימי מלחמת קוריאה.
לעבדים אפרו-אמריקנים הובטחה חירות בתמורה לשירות והם היוו חלק חשוב מכלל כוחות המורדים, בעיקר ברגימנטים של המדינות הצפוניות.
בצד הצבא הסדיר, פעלו עדיין מיליציות מקומיות של המושבות-מדינות והשתתפו בקרבות לאורך כל המלחמה.
חלק מהמיליציות פעלו באופן עצמאי אך בדרך כלל הן נענו לקריאה של הצבא הקונטיננטלי, לחמו לצד היחידות הסדירות ואף השתתפו במבצעים שיזם הצבא.
על אף שהמיליציות לא תפקדו בדרך כלל בצורה טובה כצבא סדיר, הן יכלו לפעול ביעילות כאשר נהנו ממוטיבציה גבוהה ופיקוד ראוי בתנאי שטח שהתאימו ליכולותיהם.
מפקדי הצבא למדו שלעיתים נסוגו המיליציות מוקדם מידי משדה הקרב, עובדה שנלקחה בחשבון ושולבה בטקטיקת הלחימה במהלך קרב קאופנס ב-1781.
כלכלת שלוש-עשרה המושבות שהפכו למדינות לא הייתה תלויה ברשות עצמה או לאומית בכללותה.
המדינות היו בבסיסן קהילות חקלאיות סגורות, אשר ייצאו את תוצרתן לבריטים תמורת סחורות ומוצרים ברי קיימא.
הייצור בבתי מלאכה עדיין היה בחיתוליו ורק מספר מועט של מוצרים נועד לשימוש צבאי.
על אף ניסיונות מצד הקונגרס לעודד תעשייה מקומית בשנות המלחמה, נשען הצבא הקונטיננטלי בעיקר על ציוד שנתפס מהבריטים ועל ייבוא מאירופה ומאיי הודו המערבית דרך הסגר הימי הבריטי, מציוד צבאי ועד ביגוד.
בעוד שהמדינות ייצרו מזון בכמות מספקת, הובלתו מאזור אחד למשנהו הייתה קשה.
דרכי המסחר התבססו בעיקר על הנהרות ולא בדרכים יבשתיות; הדרכים מצפון לדרום היו מעטות ולא מספקות.
היה מחסור מתמיד בעגלות, סירות או כל אמצעי תובלה אחר.
תחת תנאים אלה, היה קל הרבה יותר לתמוך במיליציה מקומית למשך מספר ימים עד שבועות מאשר צבא לאומי הפועל ברציפות במשך השנה כולה.
לאורך כל תקופת קיומו, סבל הצבא הקונטיננטלי מלוגיסטיקה גרועה, חוסר באימונים, תקופת שירות קצרה, יריבויות בין המדינות לבין עצמן וחוסר יכולתו של הקונגרס לכפות עליהן לספק מזון, תחמושת ואספקה.
הקונגרס הטיל על כל מדינה את המימון ואת מכסות הגיוס בהתאם לעושרה ולגודלה היחסי של אוכלוסייתה, אך היה חסר כוח ממשי לכפות עליהן לקיים את התחייבויותיהן.
בשל הקושי לגבות מיסים והמחסור הקבוע באמצעי תשלום, הודפסו שטרי כסף בקנה מידה גדול, שאמנם היו חיוניים לניהול המלחמה בתחילתה, אך הביאו בסופו של דבר לאינפלציה חמורה שהורידה את ערך המטבע הקונטיננטלי ובהדרגה גזלו מהקונגרס ומהמדינות את היכולת לשלם לחיילים, לקנות אספקה ולעמוד ברוב הוצאות המלחמה.
הנטל הכלכלי במלחמה שכלל את השכר, הציוד, האוכל, הלינה, הביגוד והחימוש של יחידות הצבא הוטל על כל אחת מהמדינות כחלק מהתהליך שהוביל להקמתן הרשמית כמדינות ריבוניות.
היו הבדלים ניכרים בין יכולתן של חלק מהמדינות להתמודד עם הנטל בהשוואה לאחרות.
בעיות תקציב ובעיות מוראל שבו והופיעו כל עוד נמשכה המלחמה.
החוסר באמצעים גרם לבעיות רבות: שכר נמוך, אוכל תפל או רקוב, עבודה מאומצת ומפרכת, חיילים שסבלו מחום או מקור רב, ביגוד דל, מחסה בלתי מספק, משמעת קשה מאוד וסיכויים גדולים להיהרג בקרב.
בזמן המצור על בוסטון בין מאי ליוני 1775, מנתה מצבת כוחות המורדים באזור מסצ'וסטס בין 14,000 ל-16,000 חיילים מניו אינגלנד (אך ייתכן כי המספר האמיתי קרוב יותר ל-11,000 איש בשל עריקות).
עד להגעתו של וושינגטון, אשר הביא רשמית את המתנדבים תחת מרות הקונגרס, פיקד על הצבא ארטמס וורד, כאשר ג'ון תומאס שימש כקצין המבצעים וריצ'רד גרידלי פיקד על הארטילריה ושימש גם כמהנדס הראשי.
בסוף מאי תוגברו הבריטים בבוסטון בכוחות רעננים מאנגליה שהגדילו מספר החיילים לכ-6,500 איש.
המייג'ור גנרלים הנרי קלינטון, ג'ון ברגוין, ו-ויליאם האו חברו לגנרל תומאס גייג' כדי לתכנן ולהוציא לפועל את הבסת המורדים.
נוכחות הקצינים הבכירים וספינות הקרב של אדמירל סמיואל גרייבז הגבירו את תחושת העוצמה והכוח של המושל, אשר הכריז על משטר צבאי ועל הכללת כל הצבא הקונטיננטלי ותומכיו כ"מורדים" וכ"בוגדים בחוקה".
חנינה הובטחה לאלה שינטשו את דרכם של המורדים, על אף שסמואל אדמס וג'ון הנקוק עדיין נותרו מבוקשים בעוון בגידה חמורה.
הניסיון הראשון מצד הבריטים להכות במורדים הסתיים בניצחון פירוס בקרב באנקר היל ב-17 ביוני 1775. הקרב, והאבדות הרבות, זעזעו את הפיקוד הבריטי.
האמריקנים מצידם הפכו את הקרב לדוגמה ופיתחו לפיו מסורת כי אזרחים לוחמים הנקראים זמנית לדגל יכולים להוות יריב לצבא מאורגן, מסורת שהשפיעה על המדיניות הצבאית בדורות שלחר מכן.
לאחר שב-17 במרץ 1776 פינו הבריטים את בוסטון (בשל האיום שנשקף להם מצד תותחי המורדים שתפסו עמדות שולטות על העיר), עבר הצבא הקונטיננטלי לניו יורק.
במהלך חמש השנים הבאות, לחמו מרבית כוחות הצבא הקונטיננטלי והצבא הבריטי האחד כנגד השני באזור ניו יורק, ניו ג'רזי ופנסילבניה.
בין הקרבות שנוהלו במערכות אלו ניתן למנות את קרב טרנטון, פרינסטון, ברנדיווין, ג'רמנטאון ואחרים.
הצבא הגביר את יעילותו ושיעור הצלחותיו תוך סדרה של ניסויים וטעויות, לרוב במחיר כבד של חיי אדם.
גנרל וושינגטון וקצינים בולטים אחרים היוו גורם משמעותי בשמירה על לכידותן של יחידות, בלימוד, בהסתגלות ובהחלת המשמעת לאורך כל שמונה שנות המלחמה.
הצטרפותו של פרידריך וילהלם פון שטויבן, ממוצא פרוסי, בחורף של 1777–1778, הביא לשיפור ניכר ברמת האימון, במשמעת וביכולת התמרון של הצבא.
במאי 1781 חנה הצבא הבריטי בפיקודו של לורד קורנווליס, אשר הותש כתוצאה מהקרבות במושבות הדרומיות, ביורקטאון אשר לחוף האוקיינוס האטלנטי והמתין לקבלת אספקה ותגבורת מהצי הבריטי.
באוגוסט צעד עיקר הצבא הקונטיננטלי, יחד עם כוחות חיל משלוח צרפתי בפיקודו של הרוזן דה רושאמבו, לדרום וירג'יניה, שם חבר לשייטת איי הודו המערבית בפיקודו של הרוזן דה גְרָאס.
נסיגת הצי הבריטי לאחר קרב צ'ספיק, ניתק את צבאו של קורנווליס והביא למצור על יורקטאון, שהסתיים בכניעתו של הצבא הבריטי בדרום.
מערכה זו סימנה את סופם של קרבות היבשה במלחמה, על אף שהצבא הקונטיננטלי חזר לניו יורק כדי לצור על הצבא הבריטי שהחזיק בה, עד לחתימת הסכם השלום כשנתיים מאוחר יותר, וקרבות נמשכו במקומות אחרים בין כוחות בריטיים לבין אלה של צרפת ובעלות בריתה.
פירוק והתהליכים שהובילו להקמת צבא ארצות הברית
כוח קטן נותר בווסט פוינט ובמספר מוצבי גבול עד שיצר הקונגרס את צבא ארצות הברית על פי ההחלטה מה-3 ביוני 1784.
התכנון למעבר לכוח צבאי לימי שלום החל באפריל 1783 על ידי ועדה בראשות אלכסנדר המילטון.
וושינגטון דן בנושא יחד עם קציניו הבכירים לפני מסירת עמדת הצבא ב-2 במאי והייתה הסכמה נרחבת בקרב רוב הקצינים לגבי המסגרת הבסיסית לתהליך הארגון מחדש.
הצעתו של וושינגטון כללה ארבעה מרכיבים: צבא קבע קטן, מיליציה המאורגנת ומאומנת על ידי הצבא, מערכת של מחסני נשק, ואקדמיה צבאית לאימון קציני ההנדסה והארטילריה של הצבא.
הוא ביקש להקים ארבעה רגימנטים של רגלים, שכל אחד מהם אחראי לאזור מסוים בגבול, ורגימנט של ארטילריה.
הצעתו לצבא המבוסס על מבנה של רגימנטים המשיכה את מסורת הצבא הקונטיננטלי אך הייתה בעלת פוטנציאל להגדלת הכוח במקרה של מלחמה.
וושינגטון הציע כי המיליציה תספק הגנה זמנית על המדינה במקרה של פריצת מלחמה בזמן שיתרחב הגיוס לצבא הסדיר, תפקיד אותו מילאה הראשונה גם ב-1775 ו-1776. שטויבן ודופורטיי (Duportail), ששירתו כקצינים מתנדבים בצבא הקונטיננטלי, הגישו הצעות משלהם לקונגרס.
על אף שהקונגרס דחה את ההצעה למבנה הצבא בתקופת שלום ב-12 במאי, התקבלה החלטה על קיומו של כוח צבאי עד להשלמת הפינוי הבריטי מניו יורק וממספר עמדות גבול.
הקונגרס ביקש מוושינגטון לעשות שימוש בחיילים בעלי חוזה קבוע למשימות זמניות כחיל מצב.
כוח קטן מסוג זה שהגיע מווסט פוינט כבש מחדש את ניו יורק ללא קרב ב-25 בנובמבר.
החיילים שנותרו אורגנו ברגימנט הקונטיננטלי ה-1 בפיקודו של קולונל הנרי ג'קסון ממסצ'וסטס.
סוללת הארטילריה שנותרה, והורכבה מאנשי ניו יורק בפיקודו של ג'ון דאוטי (John Doughty), הגיעה מתוך רגימנט הארטילריה הקונטיננטלי ה-2.
הקונגרס פרסם הצהרה ב-18 באוקטובר 1783 שאישרה את פעולתו של וושינגטון.
ב-2 בנובמבר פרסם וושינגטון את פקודת הפירוק של הצבא הקונטיננטלי בעיתוני פילדלפיה לתפוצה כלל ארצית ובמסגרתה נפרד והודה לכל הקצינים והחיילים על תרומתם במלחמה ודרבן אותם להמשיכה בחייהם האזרחיים לצורך בנייתה של המדינה החדשה.
הוא נפרד אישית מקציניו הנותרים ב-4 בדצמבר בפונדק בעיר ניו יורק.
ב-23 בדצמבר הופיע וושינגטון בפני הקונגרס, שישב אז באנאפוליס, והחזיר להם את מינויו כמפקד הצבא.
הקונגרס סיים רשמית את מלחמת העצמאות האמריקנית ב-14 בינואר 1784 באשררו את הסכם השלום אשר נחתם בפריז ב-3 בספטמבר 1783.
הקונגרס דחה בשנית את הצעתו של וושינגטון לבניית הצבא-לעת שלום באוקטובר 1783. כאשר נציגי קונגרס מתונים הציעו חלופה באפריל 1784, אשר כללה צבא בן 900 חיילים שיורכב משלושה גדודי רגלים וגדוד ארטילריה נדחתה גם היא.
אחת הסיבות לדחייה זו היה חששה של מדינת ניו יורק, שחיילים בני מסצ'וסטס החונים בה עלולים לנקוט עמדה בסכסוך על קרקע בין שתי המדינות.
הצעה נוספת להשאיר 350 ותיקים ולגייס 700 חיילים חדשים נדחתה אף היא.
ב-2 ביוני הורה הקונגרס על שחרור כל החיילים הנותרים למעט 25 אנשים בפורט פִּיט (Fort Pitt) ו-55 בווסט פוינט.
למחרת היום הוסכם על ידי כל הצדדים מבנה הצבא לתקופת שלום.
התוכנית כללה גיוס של 700 איש על ידי ארבע מדינות לתקופת שירות של שנה אחת.