tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלישיית פסנתר בסול מינור של קלרה שומאן, אופוס 17, נכתבה בשנת 1846 בדרזדן לפסנתר, כינור וצ'לו.
היא נחשבת להישגה הגדול ביותר.
סקרצו וטריו בסי במול מז'ור ומי במול מז'ור בהתאמה.
זוהי יצירתה הראשונה שנכתבה ליותר מקול ופסנתר.
לאחר נישואיה עם רוברט שומאן השניים למדו את המוזיקה הקמארית של היידן, מוצארט ובטהובן.
היא ניגנה מוזיקה קמארית מהתקופה הקלאסית וארגנה את אחת מסדרות המוזיקה הקמארית הראשונות בדרזדן.
עוד בנובמבר 1834 היא ניגנה את טריו הארכידוכס של בטהובן, אופ.
97, שבאותה תקופה נחשב לבחירה יוצאת דופן לנגן לקהל שהורגל לשמוע יצירות שמציגות לראווה את כישרונו של המבצע.
רוברט שומאן כבר הלחין יצירות קמאריות, כדוגמת חמישיית הפסנתר שלו (1842) שהפכה לאבן פינה ברפרטואר של קלרה שומאן, אך כשהיא כתבה את שלישיית הפסנתר הוא עוד לא כתב להרכב זה.
מספר חודשים לאחר שהיא סיימה לכתוב את היצירה הוא כתב בספר משק הבית שלו: "מחשבות על טריו".
63 שלו בוצעה לראשונה ב-13 בספטמבר 1847, במקביל לפרסום השלישייה שלה בדפוס.
רמת היצירה שלו ערערה את ביטחונה העצמי, אף על פי שהוא ואחרים כיבדו ואף העריצו את היצירה שלה.
השלישייה שלה נוגנה רבות במהלך המאה ה-19, לעיתים קרובות לצד השלישייה של רוברט.
שלךָ, סנדרוֹ הוא רומן מכתבים אוטוביוגרפי מאת צבי ינאי, שיצא לאור בשנת 2006 בהוצאת כתר.
הספר כתוב כמכתבים מאת צבי ינאי (ששמו בלידתו היה סנדרו טוט) אל אחיו האובד רומולו בנוונוטי.
הספר זיכה את מחברו בפרס ספיר לשנת 2008.
מכתבים אלה מצוטטים במכתביו של צבי ינאי אל אחיו האובד רומולו בנוונוטי, שבהם הוא מספר לאח את תולדות משפחתו, תוך שהוא מלווה את הציטוטים בפרטים היסטוריים משלימים, בזיכרונות שלו מאותה תקופה ובמחשבותיו על תוכן המכתבים שציטט.
על טכניקה זו כתבה ד"ר חנה הרציג: "כך חוצצים בין המחבר לקורא מכתבים חד-סיטריים שתוכנם גם הוא מכתבים חד-סיטריים".
בספר משובצים תצלומים מאלבומו המשפחתי של ינאי.
ינאי נולד בשנת 1935 בפּסקַרָה שבאיטליה בשם "סַנְדרוֹ טוֹט".
השניים לא נישאו, והופיעו יחדיו ברחבי איטליה, שבה נולדו ארבעת ילדיהם.
לינאי היו שתי אחיות מבוגרות ממנו, פיורנצה וליזטה, שאתן שמר על קשר, ואח מבוגר ממנו בשנה, שעליו ידע ינאי מעט מאוד – שמו הפרטי, רומולו, תאריך הלידה המדויק שלו, מקום הלידה, והעובדה שנמסר לטיפולה של אומנת ולאחר מכן נותק הקשר עמו.
לאחר שקרא בכתב עת מדעי מאמר שעם מחבריו נמנה רומולו בנוונוטי, פנה אליו ינאי בהשערה שהוא אחיו האובד.
לאחר שהספר מציג מכתבים אחדים של שני הצדדים העוסקים ביצירת הקשר הראשוני, הוא ממשיך בהצגת מכתביו של ינאי בלבד.
ההתכתבות שבספר נמשכת מ-10 בפברואר 2004 ועד 12 בינואר 2006.
בין השאר מנסה ינאי להבין מדוע נותק הילד רומולו מיתר המשפחה (האם מת בילדותו או אומץ על ידי האומנת שבידיה הופקד?), טיב היחסים בין ההורים לבין עצמם ובין ההורים לסבתא לואיזה.
הוא מתאר את הסביבה שבה חיו – ההורים וילדיהם באיטליה הפשיסטית, הסבתא באוסטריה שלקראת האנשלוס ולאחריו, עד לגירושה לאופולה שבפולין ומותה ב-1942 (ינאי משער שנרצחה במחנה ההשמדה בלז'ץ או מיידנק), וקרובים נוספים בהונגריה.
נושאים החוזרים שוב ושוב במכתבי הסבתא: משאלתה שבתה תינשא לבן זוגה, משאלתה שהבת ובן זוגה ישיגו נתינות איטלקית, ובכך יימנעו מסכנת גירוש, דאגה מהנזק לבריאות שעלולים לגרום ההריונות התכופים (כולל עצות למניעת הריון ולהפסקתו), והדאגה לשלום נכדיה, ובפרט שלום רומולו.
על סבתו, כפי שהיא משתקפת במכתביה, כתב ינאי: "היא אמא יהודייה על פי מיטב הפולקלור היהודי – מעצבנת, טרחנית, מרחמת על עצמה, תובענית, דעתנית – אבל תמיד אוהבת.
דואגת לבנה למרות ביקורתה עליו, מסורה בכל נפשה לבתה ומתייסרת אתה על מר גורלה." זיקתה של הסבתא ליהדות ניכרת בתזכורת שהיא כותבת לבתה על ראש השנה ויום הכיפורים הקרבים (ובפרט תפילת יזכור לזכר הסבא המנוח), שיחד אתה מגיע מתכון לרגל קרושה מרגל חזיר.
מכתבי אביו של ינאי לאמו, שנכתבו עם גירושו להונגריה בתחילת 1941, עוסקים בבריאותו הרופפת, בקשיי הפרנסה, ברצונו העז שיוצי ושלושת ילדיה יגיעו אליו להונגריה ובחוסר יכולתו להסדיר זאת, ובאהבתו לשלושת הילדים (רומולו כלל אינו מוזכר במכתביו).
בנוסף להוריו של ינאי, שתי אחיותיו, אחיו וסבתו עוסק הספר בדמויות נוספות:
דודו של ינאי, אחי אמו, שאול ינאי (שנקרא בראשית ימיו פאלי גלמבוש), שעלה לישראל ב-24 בפברואר 1938, וממנו קיבל צבי ינאי את צרור המכתבים שהותירה אמו יוצי.
אידה ברונלי-לנטי, האומנת שליוותה את אמו לשם טיפול בינאי ובאחיותיו, והמשיכה לטפל במסירות בילדים גם לאחר פטירת אמם, ולימים זכתה בזכות זאת לתואר חסידת אומות העולם.
אילונקה, דודנית של האם, המעוניינת לקבל את שלושת היתומים לביתה בהונגריה.
קרובי משפחה נוספים של הוריו של ינאי.
על חלק זה העירה חנה הרציג: "בסיפור ההתבגרות 'שוכח' המחבר את תחבולת רומולו, ומגולל את השקפותיו כמעט על דרך ההרצאה".
ביוני 2007 בחרו גולשי אתר "ynet" את "שלך, סנדרו" לספר השנה.
המכתבים הראשונים לרומולו, טרם הפיכתו של הקשר לאישי מאוד, חתומים "בכבוד רב, צבי ינאי".
לאחר שהקשר הופך לאישי, חתום כל מכתב במילים "שלך, סנדרו", שהעניקו לספר את שמו.
על מקורות המידע לספר כתב ינאי:
כל מה שידוע לי על אמי, על אבי, על דודי ועל סבתי – למעט הדברים הזכורים לי ולאחיותי מניסיוננו האישי – מתבסס על צרור מכתבים שנשמר אצל דודי, ועבר לרשותי רק לאחר פטירתו בדצמבר 91'.
המכתבים כתובים בהונגרית, חלקם על נייר אריזה דק, רובם בעיפרון שדהה עם השנים.
רבים מהם כתובים משני צדי הדף, חלקם קרועים, ללא מעטפות, ללא תאריכים וללא מען.
עקב כך היה קשה לפענחם, ובמקרים אחדים לא ניתן לדעת מתי נכתבו.
יתר על כן, הצרור מכיל רק מכתבים שנשלחו אל אמי (למעט המכתבים שכתבה לאחיה בארץ).
כיוון שכך, כמעט כל מה שעבר על אמי בעשר השנים הללו ידוע לי רק מכלי שני, מתגובות מְכוּתָבֶיהָ למכתבים ששלחה להם, מה שהופך את צרור המכתבים הזה לגבינה שווייצרית מחוררת.
למען הדיוק – חצי גבינה שווייצרית; החצי השני אבד לבלי שוב, משום שהנמענים למכתביה כבר אינם בין החיים.
בפענוח המכתבים ובתרגומם לעברית סייעה בידי ינאי אגי יואלי.
על תרומתה כתב ינאי: "הקושי הגדול בשבילה לא היה פענוח האותיות המחוקות במכתבים של סבתא וגם לא לא מלאכת התרגום, אלא הזדהותה עם התקופה ועם הנפשות הפועלות בסיפור שלנו.
אלה החיו בה מראות קשים וזיכרונות מרים, הצרובים בלבה יותר מחמישים שנה".
בראיון איתו הרחיב ינאי בעניין הקדשה זו:
שאלה המלווה את הקורא בעת קריאת הספר היא האם המכתבים שכתב סנדרו אכן נכתבו אל רומולו, אחיו האובד שנמצא, או אינם אלא חלק מהחירות הדרמטית של הסופר.
אריק גלסנר כותב על כך: "אינני יודע אם החלק הזה בסיפורו של ינאי – גילויו או אף מציאותו של אח אובד – הוא עובדה אוטוביוגרפית או שמא אמצעי ספרותי לגלילת קורות משפחתו (כנראה בדוי הוא)".
יוסי קליין נחרץ יותר וקובע: "בספר יש חליפת מכתבים דמיונית בין ינאי לאחיו האובד".
בריאיון עם צבי ינאי העלתה בפניו אריאנה מלמד שאלה זו, אך זכתה לתשובה מתחמקת:
אבל האח הזה – מדען שמצאת מאמר שלו על אודות אוכלי עשב גדולים בסוואנה באפריקה – בעצם איננו אחיך, ואולי איננו בכלל: הוא יציר דמיונך, הוא דמות ספרותית.
"בעיני הוא אמיתי באותה מידה שסיפורו של אבי כקפטן בחיל ההוסארים במלחמת העולם הראשונה הוא אמיתי".
אתה איש שאוהב מאד עובדות.
קיומו של רומולו, הנמען של מכתביך, הוא עובדה?
"אני מסרב לענות על השאלה הזאת במישרין.
מבחינתי זו אמת עובדתית לחלוטין, ובו מצאתי בפעם הראשונה בחיי פרטנר שלא היה לי עד כה: מישהו שאני יכול להציג בפניו את כל מה שנודע לי ומישהו שאני יכול להתדיין איתו –"
בשנת 2009 יצא לאור ספר נוסף מאת צבי ינאי, "מאוחר מדי", העוסק באחיו רומולו, שנעלם שנית.
שלישיית קצה השדה הייתה להקת רוק ישראלית שפעלה בשנות ה-70. השלישייה כללה את צבי בומס, ראובן גבירץ וגיא יפה, שלושתם יוצאי להקות צבאיות (להקת הנח"ל ושלישיית פיקוד מרכז).
הוקמה ב-1975 על ידי המפיק והמוזיקאי אשר ביטנסקי, שקיווה שהשלישייה תהיה מעין גרסה ישראלית ללהקת "קרוסבי, סטילס ונאש".
הלהקה הקליטה תקליטון שדרים עם השירים "יש לפעמים רצון לעוף", שאותו כתבה והלחינה השלישייה, ו"ליל אמש", שכתבה והלחינה נעמי שמר (במקור בוצע על ידי להקת השעות הקטנות – שייקה לוי, גבי אקשטיין, מרים גבריאלי ויעל שרז), ובו בומס היה הסולן.
ב-1976 הלהקה חזרה להקליט את אלבומה היחיד, שיצא ב-1977. ארבעה משירי האלבום היו חידושים לשירי ארץ ישראל ("ליל אמש", "ערב בא", "עין גדי" ו"פנס בודד"), והיתר היו שירים שביצירתם היו מעורבים חברי השלישייה.
בין השירים הבולטים היו "בקצה השדה" (יהודה עמיחי / ראובן גבירץ), "בין העולמות" (יעל פירסטנברג / גיא יפה) ו"זה לא הים" (לאה גולדברג / גיא יפה וראובן גבירץ), שאותו שרו עם הזמרת ריקי מנור.
האלבום נחל כישלון חרוץ וסימן את סוף פעילותה של הלהקה.
שלישיית צבע טרי הייתה להקת פופ ישראלית, שחבריה היו יצחק קורן, דני קורן וירון פילצר.
הלהקה החלה את דרכה בשנת 1971 תחת השם "אבירי מפתח סול", אך לאחר כשנה בלבד שינתה את שמה לשלישיית "צבע טרי".
מאז הלהקה פעלה תחת שם זה בשנים 1972–1979. פרסומה בא לה הודות לשיתוף הפעולה עם אילנית בשיר ללכת שבי אחרייך שזכה להצלחה.
ב-1978 הוציאה הלהקה את אלבומה היחיד "שלושה חברים" (בהוצאת "התקליט חיפה") שאיגד את מיטב הקלטותיה לאורך שש שנות פעילותה.
האלבום כלל 12 שירים מקוריים שחלקם הולחנו למילות שירי משוררים כמו "אני ואתה" (רחל המשוררת, שייקה פייקוב) - שהיה השיר הראשון שהקליטה הלהקה עם הקמתה, "הצופים והצופות" (יעקב שבתאי, סשה ארגוב) הידוע יותר בשם "צ'רלי קצ'רלי", ו"רוח בהרים" (לאה גולדברג, נחמה הנדל).
האלבום כלל גם את השיר "שיר החתונה" (מילים: ברק עמרני) עמו הופיעו בפסטיבל הזמר המזרחי - "דרור למנצח שיר מזמור" ואת השיר "צ'רלי קצ'רלי".
ב-1978 הקליטה את השיר "עוד אבינו חי" וזמן קצר לאחר מכן התפרקה.
שלישיית מודוס הוא הרכב קאמרי ישראלי, שייסדו בשנת 1992 שלושה נגנים, שעשו להם שם הן כסולנים והן בנגינת מוזיקה קאמרית.
השלושה הם הכנר יאיר קלס, הצ'לן צבי הראל והפסנתרן ויקטור דרביאנקו.
השלושה חתרו לבצע יצירות מופת לשלישיות פסנתר.
יאיר קלס נולד בארץ ישראל בשנת 1940. הוא למד באקדמיה למוזיקה תל אביב, אצל ישראל עמידן, ואצל אנדרה גרטלר בקונסרבטוריון המלכותי של בריסל, בלגיה.
הוא הופיע בישראל, באירופה, בארצות הברית ובאוסטרליה, כן כסולן והן בנגינת מוזיקה קאמרית והיה חבר בהרכבים קאמריים שונים בישראל ומחוצה לה.
בשנים 1989–1993 היה מנהל האקדמיה למוזיקה בתל אביב.
ויקטור דרביאנקו נולד בברית המועצות, שם למד אצל פרופ' נ.
הוא לימד פסנתר ומוזיקה קאמרית בבית הספר למוזיקה ע"ש גנסין במוסקבה והופיע עם "שלישית וידום" ברחבי ברית המועצות ואירופה.
הוא עלה לישראל בשנת 1974 ומלמד פסנתר באקדמיה למוסיקה ע"ש רובין בתל אביב.
כמו כן, הוא מנחה כיתות אמן באוניברסיטת מרילנד ובאוניברסיטת מקגיל שבמונטריאול, קנדה.
צבי הראל נולד בברלין ועלה ארצה בגיל צעיר.
בשנים 1965–1976 היה הצ'לן הראשי בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
ניגן כסולן וכחבר בשלישייה הישראלית ברחבי העולם.
בין הקלטותיו שש הסוויטות לצ'לו סולו של באך.
שלל הוא מחזה בשתי מערכות מאת המחזאי האנגלי ג'ו אורטון.
ההצגה היא פארסה אפלה הלועגת לכנסייה הרומית-הקתולית, עמדות חברתיות כלפי המוות ויושרה של המשטרה.
שלל הייתה הפקתו השלישית המשמעותית של אורטון, שקדמו לה Entertaining Mr Sloane ו-The Good and Faithful Servant.
אורטון, המותח את הגבולות של המוסכמות הפופולריות הקיימות של הפארסה המודרנית, יוצר עולם קדחתני ובוחן עמדות ותפיסות חברתיות של אנגליה באמצע המאה העשרים.
המחזה זכה במספר פרסים במהלך תקופת הרצתו המקורית בלונדון בשנות ה-60, וזכה מאז למספר חידושים והעלאות מחדש.
המחזה מתאר את סיפורם של שני גנבים צעירים, האל ודניס.
השניים שודדים יחד את הבנק הסמוך לבית הלוויות שבו עובד דניס.
לאחר מכן, הם חוזרים לביתו של האל על מנת להסתיר את הכסף.
אמו של האל בדיוק נפטרה, והם מסתירים את הכסף בארון הקבורה שלה, שעדיין נמצא בבית עם גופתה בתוכו.
אל המקום מגיע מפקח המשטרה טרוסקוט, והעלילה הופכת להיות ביזארית יותר ויותר.
המחזה מציג בצורה סאטירית טקסי אבל, הן דתיים והן חילוניים, וכן את צביעותם של בני האדם.
המשטרה, המיוצגת במחזה על ידי דמותו של המפקח טרוסקוט, מתוארת כגוף מושחת.
באוקטובר 1964 סיים אורטון לכתוב טיוטה ראשונית של המחזה, אשר הוצג בהצגת בכורה ב-1 בפברואר 1965 בקיימברידג'.
בהפקה זו, אשר בוימה על ידי פיטר ווד, כיכבו ג'רלדין מקיואן, קנת ויליאמס, דאנקן מקרה ואיאן מקשיין.
הביקורות להפקה הראשונה היו שונות ומגוונות.
צופים רבים בקהל זעמו, כפי שהתכוון אורטון, אך בסופו של יום הביקורות השליליות הרבות השפיעו גם על מכירות הכרטיסים.
מבקר הלונדון איבנינג ניוז כינה את ההצגה "אחד הדברים המהפכנים ביותר שראיתי אי פעם".
ההפקה הראשונה הסתיימה ב-20 במרץ 1965 בווימבלדון, כאשר המחזה נחשב לכישלון, בשל שכתובים רבים של הטקסט, בימוי לא אחיד, תפאורה מסוגננת אך לא סימפתית, ולדעת רבים - ליהוקו של ויליאמס.
בשנה שלאחר מכן, המחזה הועלה שוב, בהפקה חדשה, שרצה בהצלחה.
תחילה, ההפקה רצה ב-Cochrane Theatre שבהוברן, החל מה-27 בספטמבר 1966. בהפקה זו כיכבו ג'רי דוגן בתפקיד מקלייב, שילה בלנטין בתפקיד פיי, קנת קרנהאם בתפקיד האל, סיימון וורד בתפקיד דניס ומייקל בייטס בתפקיד המפקח טרוסקוט.
את הפקה זו ביים צ'ארלס מארוביץ'.
ההפקה הועברה ל-Criterion Theatre שבווסט אנד בנובמבר 1966.
המחזה הוצג לראשונה בברודוויי ב-Biltmore Theatre.
ערב הבכורה היה ה-18 במרץ 1968. קנת קרנהאם, אשר גילם את דמותו של האל בהפקת לונדון של 1966, שב לגלם את אותו הדמות גם בניו יורק.
יחד איתו הופיעו ג'יימס האנטר בתפקיד דניס, ליאם רדמונד בתפקיד מקליווי, קרול שלי בתפקיד פיי, ג'ורג' רוז בתפקיד טרוסקוט, ונורמן בארס בתפקיד מדוז.
את הפקה זו ביים דרק גולדבי.
המחזה תואר בספרו של ויליאם גולדמן "".
אלברט פיני ביים הפקה של מחזה זה שהועלתה בתיאטרון רויאל קורט הלונדוני במסגרת פסטיבל תיאטרון של מחזות מאת ג'ו אורטון.
הפקה זו עלתה ב-3 ביוני 1975. בהפקה זו השתתפו ארתור או'סאליבן (מקליווי), ג'יל בנט (פיי), דייוויד טרוטון (האל), ג'יימס אוברי (דניס), פיליפ סטון (טרוסקוט) ומייקל או'הגן (מדוז).
הפקה של המחזה הועלתה ב-Lyric Theatre שבלונדון בשנת 1984, במהלכה מת השחקן לאונרד רוזיטר, בעודו ממתין לעלות לבמה בתפקיד הבלש.
המחזה הועלה ב-Manhattan Theatre Club שבניו יורק בהפקה בבימויו של ג'ון טילינגר.
ההפקה עלתה ב-18 בפברואר 1986. קווין בייקון גילם את דניס, זליקו איבנק שיחק את האל, זואי ואנאמייקר שיחקה את פיי, צ'ארלס קיטינג גילם את מקליווי, ג'וזף מאהר שיחק את טרוסקוט (שזיכה אותו ב-Drama Desk Award על הופעתו), וניק אולט שיחק את מדוז.
ב-28 ביוני 1986 הפקה זו עברה אל Music Box Theatre.
אלק בולדווין, בהופעת הבכורה שלו בברודוויי, החליף את קווין בייקון בתפקיד דניס במהלך ריצת הפקה זו.
בשנת 1986 הפקה זו זכתה בפרס Outer Critics Circle Award על ההפקה המחודשת הטובה ביותר ועל הבימוי הטוב ביותר.
ביוני 2001 ביים ברהם מוריי את המחזה ב-Royal Exchange שבמנצ'סטר עם דרק גריפיתס בתפקיד טרוסקוט, גבריאל דרייק בתפקיד פיי וקולין פרוקטר בתפקיד מקלובי.
המחזה הועלה מחדש והוצג בין ה-11 בדצמבר 2008 ל-31 בינואר 2009 ב-Tricycle Theatre שבלונדון, בכיכובם של מאט די אנג'לו ודייוויד הייג בתור האל וטרוסקוט, בהתאמה.
בהמשך, ההפקה עברה ל-Theatre Royal שבניוקאסל, שם הוצגה בין ה-2 ל-7 בנובמבר 2009.
בשנת 2017 עלתה הפקה בבימויו של מייקל פנטימן ב-Park Theatre שבלונדון הפנימית, לפני שעברה ל-Watermill Theatre שבברקשייר.
כריסטופר פולפורד גילם את המפקח טרוסקוט וסינאד מתיוס גילמה את האחות מקמהון.
את הגופה המתה שיחקה אנה רודין.
ביקורות חיוביות על ההפקה הזו פורסמו באינדפנדנט, דיילי טלגרף, הגרדיאן ודיילי אקספרס.
מייקל בילינגטון (הגרדיאן) העניק להפקה חמישה כוכבים, ושיבח את האופן שבו פנטימן התייחס ל"טקטיקות ההלם" בעבודתו של אורטון וקבע: "התוצאה לא רק מחדדת טקסט שהוא חתרני ממילא, אלא מניבה הפקה מהשורה הראשונה של מייקל פנטימן שמזכיר לנו את הכוונה הרצינית העומדת מאחורי הליצנות של אורטון".
המחזה עובד לסרט קולנוע באותו השם, שיצא בשנת 1970, בבימויו של סילביו נאריזאנו ובכיכובם של ריצ'רד אטנבורו, לי רמיק, הוול בנט והקומיקאי דיק אמרי.
שלישיית פבקו - סיפו האשה, האלוף גללה וקאוואולי גודולוזי - היו שלושה פעילי אנטי-אפרטהייד שחורים בדרום אפריקה, אשר היו חברים בארגון האזרחי השחור בפורט אליזבת (PEBCO), שלוחה של UDF, שנחטפו ונרצחו לאחר מכן ב-8 במאי 1985 על ידי אנשי אגף הביטחון במשטרת דרום אפריקה.
לאחר עלייה ביוקר המחיה של האוכלוסייה השחורה בפורט אליזבת - ובעקבות עליית מחיר שכר הדירה בשיעור של 100% בסוף שנות השבעים - החליטו תושבי פורט אליזבת להתארגן ולהקים ארגון שמטרתו להיאבק בעוולות סוציו-אקונומיות אשר הפלו את תושביה השחורים של דרום אפריקה.
ב־10 באוקטובר 1979, לאחר שהוקם רשמית ארגון האזרחות השחורה של פורט אליזבת (PEBCO), נערכה ישיבה ציבורית בה הוחלט כי יש לקיים מחאה נגד העלאת שכר הדירה, הובלה, דלק ותאורה.
מטרתם הבסיסית כללה הקמת עירייה אחת לכל פורט אליזבת כולה, ובכך לדחות את מערכת מועצות הקהילה ואת הרעיון עיריות נפרדות לשחורים ולבנים.
קוואוולי גודולוזי אשר כיהן כנשיא ארגון פבקו נולד בדורבן ב-26 ביולי 1955.
משפחתו עברה להתגורר בפדי, עיר בדרום אפריקה שם גדל ובילה את נערותו.
הוא רכש את השכלתו היסודית בבית הספר היסודי בחטיבה העליונה ולאחר מכן המשיך לפנימייה בהילטאון.
משם הגיע לפורט אליזבת והחל לעבוד בחברת בנייה כפקיד, והצטרף לארגון האזרחי השחור בפורט אליזבת "פבקו" שהיה סניף של החזית הדמוקרטית המאוחדת (UDF).
באותו זמן "פבקו" הקימה את ועדת התיאום של מזרח קייפטאון שהייתה חלק מה- UDF.
גודולוזי נבחר לנשיא פבקו בשנת 1980, ביחד עם סיפו האשה, צאמפיון גלאה מילא תפקיד בולט בארגון ותיאם פעילויות התנגדות כמו : החרמות צרכנים ואוטובוסים, שהות מחוץ לשטח וצעדות מחאה.
פעילויות אלו הצליחו למשוך את תשומת לבם של לשכת המסחר בפורט אליזבת והביאו לניהול משא ומתן עם "פבקו".
פעילותם הביאה לרדיפתם של חברי "פבקו" על ידי המשטרה המקומית.
ב־8 במאי 1985 התבקש גודולוזי לפגוש בשדה התעופה בפורט אליזבת שגריר מחו"ל שהיה ברצונו לתרום לארגון, מה שמאוחר יותר התברר כמלכודת משטרתית שהוקמה על ידי משטרת הביטחון, אשר בסופה שלישיית "פבקו" מצאה את מותה.
סיפו סמואל צ'ארלס האשוואס נולד במידלדריפט, כפר נגבאסה בשנת 1934. הוא עבר לגור בפורט אליזבת בשנות החמישים.
במהלך תקופה זו הוא הפך לחבר בקונגרס הלאומי האפריקני (ANC).כאשר הפעילות הפוליטית של ה-ANC הוצאה אל מחוץ לחוק בשנת 1961, סיפו האשה הפך לפעיל מחתרת עד שנעצר בשנת 1962 בגלל פעילותו הפוליטית והואשם בעבירות חבלה.
בהמשך הוא נידון לעשר שנות מאסר באי רובן.
האש שוחרר באוקטובר 1973 ומיד עבר למעצר בית למשך חמש שנים עם תנאים קפדניים שאוסרים עליו להיות בחברתם של יותר משלושה אנשים בכל פעם ומגבילים אותו לשהות בעיירה קוואזח'לה בפורט אליזבת.
מעצר הבית הקשה עליו מאוד להמשיך לעבוד, אך זה לא הרתיע אותו להמשיך בעבודתו הפוליטית המחתרתית ככל שנוצרו לו הזדמנויות ובתקופת מעצר הבית כינס שיעורים פוליטיים סודיים כדי ללמד סטודנטים על אמנת החירות ועל מדיניות אי גזענות.
סיפו האשה מצא את מותו ב-8 במאי 1985 כשנחטף עם שאר שלישיית פבקו.
טוואסיל "האלוף" גללה נולד בקורסטן, פורט אליזבת ב -24 באוקטובר 1947. גללה התחתן עם ריטה סיוני והיו להם שני בנים ובת, אחד מבניו נפטר בשנת 1996. הוא עבד כאיש מכירות בחנות רהיטים וכצלם שצילם באירועים חברתיים.
גללה נבחר לשיתוף פעולה עם ארגון האזרחים השחור של פורט אליזבת (PEBCO) בזמן שעבד בחנות רהיטים וכשהיה חבר באיגוד העובדים הכללי של דרום אפריקה.
בשנת 1984 גאלה הפך לאחד ממנהיגי המפתח של PEBCO כאשר התנועה קמה לתחייה, וזאת לאחר כמעט שלוש שנים של שתיקה יחסית.
הוא הפך למזכיר הארגון בפיקודו של קווקאולי גודולוזי, וגם עבד בצמוד עם סיפו האשה.
גאלה וגודולוזי נעצרו בשנת 1983 כאשר גייסו בני נוער לאימונים צבאיים.
הם שוחררו בינואר 1984 מבלי שהואשמו.
כתוצאה ממעורבותו הפוליטית, שוטרי הביטחון פשטו ללא הרף על ביתו.
ב־8 במאי 1985 פותה גללה עם חבריו סיפו האש וקוואוולי גודולוזי למלכודת שהוקמה על ידי משטרת הביטחון של האפרטהייד, ובכך מצא את מותו.
בשנות ה-80, תקופה הפכפכה לאקטיביזם בפורט אליזבת, מנהיגי PEBCO נעצרו לפרקים.
בשנת 1980 עוכבו חמישה ממנהיגיה, בהם ת'וזמילה בוטה, המייסד, שבשנה הקודמת - 1979 - פוטר מחברת פורד בניו ברייטון בגלל מעורבותו הפוליטית והתארגנות עובדים במקום.
עד מהרה הוא עזב את המדינה במאי 1980 כדי להצטרף לאו"ם בגלות, ומינה את חברו קווקאולי גודולוזי לנשיא החדש של PEBCO.
חמש שנים לאחר מכן, ב־8 במאי 1985, נעלמו משדה התעופה בפורט אליזבת, דרום אפריקה, שלושת חברי הארגון - סיפו האש, האלופה גאלה וקוואווולי גודולוזי.
זה נבע מהעובדה ש- PEBCO נהפכו עם הזמן לחזית הדמוקרטית המאוחדת (UDF), שהאמינה שהארגון צריך להיות אגף פנימי של הקונגרס הלאומי האפריקני האסור אז (ANC).
כתוצאה מהיעלמותם של השלושה, ארגנה ועדת החרם לצרכנים- חרם צרכנים ענק שהחל ביולי 1985. למרות שהיה חשד חזק שמשטרת הביטחון קשורה להיעלמותם של שלושת הפעילים, לא נודע דבר על גורלם עד נובמבר 1994.
לאחר התמוטטות האפרטהייד בשנת 1994, מה שקרה ל PEBCO התגלה במהלך ועדת האמת והפיוס (TRC), בה ג'ו ממאסלה -חבר לשעבר באו"ם שערק למשטרת הביטחון, הודה בסיוע לחטיפתם ורציחתם של השלושה.
במהלך עדותו טען כי הוא נשלח מווקלפלס ליד פרטוריה לפורט אליזבת כדי לטפל בבעיה שהייתה למשטרה עם פעילים שמנסים להפוך את העיירות למקומות בלתי ניתנות לשליטה.
הוא תיאר כיצד הוא וקבוצת שוטרים חטפו את השלושה בשדה התעופה בפורט אליזבת, ותיאר את כל תרחיש האירועים שנעשה באותו ערב עד למותם של השלושה.
אלמנותיהם של שלישיית פבקו חיפשו את בעליהן במשך 11 שנים.
בשנת 1995 הן פנו ל- TRC, ועדת הפרות זכויות האדם, בבקשה לברר את נסיבות היעלמותם של בעליהן.
הן ביקשו מהוועדה לחקור היכן, כיצד ומדוע הם נהרגו, וכך אולי לגלות מי אחראי לרצח בעליהן.
הן נקראו לדיוני זכויות אדם של ה-TRC ושם העידו כי בעליהן היו פעילים בארגון PEBCO בזמן היעלמותם.
בוועדת ה TRC ב-11 בנובמבר בעת בקשה לחנינה, הודה קצין משטרת הביטחון לשעבר, אלוף-משנה גדעון נויאודט שהשתתף בהכאה, שוד ורצח של שלישיית פבקו.
בהודאתו הוא האשים גם את שוטרי הביטחון רולף ונטר, ושוטרי ביטחון אחרים, כולל וולקפלאס אסקאריס.
על פי עדותו, נויאודט פיתה את שלושת הגברים בכך שהציג את עצמו כשגריר בריטי המעוניין לתרום כסף מזומן לארגון של שלישיית PEBCO.
השלישייה באה לאסוף אותו משדה התעופה, שם הם נתפסו על ידי אנשי משטרת הביטחון.
במאי 1996 קיבלה ה-TRC שמונה בקשות חנינה בגין חטיפת ורציחת שלישיית פבקו ממפקדי הביטחון לשעבר, כולל וולקפלאס אסקאריס.
בוועדה נקבע כי שלישיית PEBCO אכן נחטפו ב-8 במאי 1985 בשעה 11:00 על ידי שוטרי סניף האבטחה בשדה התעופה בפורט אליזבת בעזרת וולקפלאס אסקאריס ונלקחו לעיר קראדוק, שם הם הותקפו, נרצחו, נשרפו ונזרקו לנהר הדגים שבפרובינציית הקייפ המזרחי.
ב־11 בנובמבר הודה קצין משטרת הביטחון לשעבר אל"ם גדעון נויאודט, בעת הגשת בקשה לחנינה במהלך דיון בוועדת האמת והפיוס, בכך שהשתתף בהכאה, שוד ורצח של ארגון PEBCO.
על פי עדותו, נויאודט הציג את עצמו בפני שלושת הגברים כשכיר בשגרירות בריטית המעוניין להעניק תרומה במזומן לארגון PEBCO.
קצין המשטרה שכנע את סיפו ושני חבריו להגיע לשדה התעופה כדי לאסוף את התרומה.
שלושת הגברים נתפסו על ידי אנשי משטרת הביטחון ונלקחו לתחנת משטרה נטושה בחווה בפוסט חלמרס, ליד קרדוק, שם הם נחקרו, הופשטו, הוכו ולבסוף נחנקו.
גופותיהם נשרפו והשרידים הושלכו לנהר הדגים הסמוך.
ממצאי חקירה נוספים הובילו גם להרשעתו של יוג'ין אלכסנדר דה קוק, אלוף-משנה לשעבר במשטרת דרום אפריקה, אשר היה פעיל תחת ממשלת האפרטהייד.
יוג'ין היה המפקד של 10C, יחידת התקוממות נגד אנשי SAP(אנשי המשטרה הדרום אפריקאית) שחטפה, עינתה ורצחה פעילים שהתנגדו לממשלת אפרטהייד משנות השמונים ועד תחילת שנות התשעים.
לאחר שהורשע ב-30 באוקטובר 1996, נידון דה קוק לשני מאסרי עולם בנוסף ל-212 שנות מאסר בגין פשעים נגד האנושות.
סעיפי האישום כללו שישה סעיפי רצח, קשר לרצח, ניסיון לרצח, תקיפה, חטיפה, החזקה בלתי חוקית של כלי נשק והונאה.
כמו כן, הופללו בתיק שוטרים נוספים לשעבר: יוהאן מרטין, וואן זיל וג'והנס קולה.
ואן זיל נכנע מרצונו למשטרה בפורט אליזבת ב -11 בפברואר 2004. הוא יצא מהארץ בהאשמת רצח ושלושה סעיפי תקיפה, ביניהם נזקי גוף קשים.
במשפט, אשר נקבע ל-12 באוקטובר סירב ה-TRC להעניק חנינה לשלושת המבצעים בטענה כי השלושה לא הצליחו לגלות גילוי נאות במקרה של שלישיית פבקו.
ארגון TRC – ועדת הפיוס והאמת של אפריקה
ועדת האמת והפיוס (TRC) הייתה גוף שדימה בית המשפט והורכבה בדרום אפריקה לאחר סיום האפרטהייד.
כל מי שחש כי היה קורבן לאלימות יכול היה להגיע לבית המשפט ולקבל התייחסות ראויה.
מבצעי אלימות יכלו גם לתת עדות ולבקש חנינה מתביעה.
הדיונים הביאו חדשות בינלאומיות והרבה שידורים שודרו בטלוויזיה הארצית.
ארגון ה- TRC היה מרכיב מכריע במעבר לדמוקרטיה מלאה וחופשית בדרום אפריקה, ולמרות פגמים מסוימים, נחשב בדרך כלל כמוצלח ביותר.
יצירת המנדט של ה- TRC הוקם במונחים של חוק קידום האחדות הלאומית והפיוס, מס '34 משנת 1995, ובסיסו בקייפטאון, דרום אפריקה.
מטרת הוועדה הייתה להעיד, להקליט ובמקרים מסוימים להעניק חנינה למבצעי פשעים הנוגעים להפרות זכויות אדם.
דרך הפעולה של ארגון ה- TRC הושלמה באמצעות שלוש ועדות:
ועדת הפרות זכויות האדם (HRV)- חקרה עבירות של זכויות אדם שהתרחשו בין 1960 ל -1994.
ועדת ההפרדה והשיקום (R&R)- הוטלה על החזרת כבוד הקורבן וגיבוש הצעות לסיוע בשיקום.
ועדת אמנסטי (AC)- דנה בבקשות לחנינה שהתבקשו בהתאם להוראות החוק.
להלכה, הוועדה הוסמכה להעניק חנינה לאשמים במעשי זוועה במהלך האפרטהייד כל עוד התקיימו שני תנאים:
הפשעים היו בעלי מוטיבציה פוליטית
האמת נאמרה על ידי מי שחיפש חנינה.
כמו כן גם אזרחים מן השורה יכלו להאשים דמויות ציבוריות כמו אנשי ביטחון וחברי המשטרה, ובמיוחד, להאשים את חברי הקונגרס הלאומי האפריקני, מפלגת השלטון בזמן המשפט.
מתוך 7112 עותרים (היו מספר קטגוריות נוספות, כגון נסיגה) 5392 בני אדם סירבו לחנינה ו -849 קיבלו חנינה.
TRC נאלץ להתמודד עם מספר אתגרים, מכיוון שהוא לא התקבל על ידי כל הצדדים לסכסוך.
צמרת הצבא לא שיתפה פעולה עם הוועדה.
היו אלה בעיקר חיילי הרגל בכוחות הביטחון ואלה שכבר היו כלואים עמדו בפני אישומים או שהגישו בקשה לחנינה.
פוליטיקאים בכירים בממשלה לשעבר ומנהיגים בכירים בכוחות הביטחון לא הגישו בקשה.
במקרה של תנועות השחרור, החברים טענו שכיוון שניהלו "מלחמה צודקת", הם לא נדרשו להגיש בקשה לחנינה מכיוון שמעשיהם אינם מהווים הפרה של זכויות האדם.
נדרש מאמץ רב לשכנע אותם להשתתף בתהליך החנינה.
חולשת המפתח של הוועדה הייתה שהיא לא התמקדה מספיק במדיניות או בכלכלה הפוליטית של ההפרדה גזעית.
הכישלון לבחון את ההשפעה של מדיניות ההפרדה הגזעית הביא את הצורך במבצעים או ב"גורמי ההדק "לשאת את הבושה הקולקטיבית של האומה ולאפשר למי שהרוויח מההפרדה לברוח מאחריות.
הקשר בין כוח גזעני לבין פריבילגיה גזעית נעלם.
מורשת הוועדה נפגעה גם מכיוון שממשלת מנדלה הייתה איטית ביישום המלצות ה- TRC, כולל תוכנית הפיצויים.
בסוף העשור הראשון של המאה ה -21, מעטים מהמלצות הוועדה יושמו, והיו מעט מועמדות לדין של אנשים שלא הצליחו להגיש בקשה לחנינה או שסורבו על ידי ה- TRC.
יתרה מזאת, מספר גורמים בכירים מכוחות הביטחון, כולל שר המשפטים לשעבר והסדר אדריאן וולוק, ניתן עונש על תנאי במסגרת הליך הסדר טיעון במסגרת הנחיות חדשות לתביעות שנועדו לכאורה להקל על העמדה לדין.
הכישלון להעמיד לדין אשלה קורבנות רבים ועודד את התפיסה כי הממשלה חיזקה את העונש וכי מי ש"הרוויחו" מההפרדה הגזעית ברחו מאחריות למעשיהם.
למרות האתגרים והמגבלות הללו, ה- TRC נחשב הצלחה בינלאומית והראה את חשיבותו של השתתפות הציבור בתהליכים כאלה, כולל תהליך קבלת ההחלטות הראשוני שהוביל להקמת ועדת אמת.
דיוני ה- TRC משכו תשומת לב עולמית, מכיוון שזו הייתה הוועדה הראשונה שקיימה דיונים פומביים בהם נשמעו גם קורבנות וגם עבריינים.
בעוד שהחמצות נחשבות בדרך כלל לא עולות בקנה אחד עם המשפט הבינלאומי, ה- TRC בדרום אפריקה סיפק בסיס כלשהו לשקול חניונים מותנים כפשרה מועילה, במיוחד אם הם עוזרים להבטיח את הווידוי של מבצעי העבירות.
הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC) הוא מפלגת השלטון של דרום אפריקה ונמצאת בשלטון מאז המעבר לדמוקרטיה באפריל 1994. הארגון נוסד בתחילה כקונגרס הלאומי של דרום אפריקה (SANNC) ב־8 בינואר 1912 בבלומפונטיין, יחד עם המטרה להילחם למען זכויותיהם של דרום אפריקאים שחורים.
תקופתה המוקדמות של הארגון התאפיינה באינרציה פוליטית בגלל מאבקי כוח וחוסר משאבים, הגברת הדיכוי וההשתלטות של שלטון המיעוט הלבן על המפלגה.
כתוצאה מההפרדה הגזעית, סלידתה מהתנגדות על ידי אנשים שחורים ופיצוח אכזרי של פעילים פוליטיים, הוקם ארגון ה- ANC.
באמצעות ח"כ ניהל ה- ANC את המאבק למען זכויותיהם של דרום אפריקאים שחורים וקיבל תמיכה ממספר מדינות אפריקאיות ובנוסף מהגוש הסובייטי בפעילותו.
עם ההתנגדות הפנימית הגוברת, הלחץ הבינלאומי וקריסת ברית המועצות, נאלצה ממשלת האפרטהייד להיכנס למשא ומתן עם האו"ם.
בכך התרחשה התמוטטות האפרטהייד וההתחלה של השלטון הדמוקרטי בשנת 1994.
בבחירות הלאומיות בין השנים 1994–2004, ה-ANC עלה בעקביות בפופולריות של הבחירות.
עם הבחירות ב -2009 ספגה המפלגה ירידה בפופולריות שחזרה על עצמה בשנת 2014. תקופת הזמן הזו חפפה גם היא עם נשיאותו של ג'ייקוב זומה.
הקשר בין ועדות TRC, ANC לשלישיית פבקו
ועדת האמת והפיוס (TRC) הייתה ועדה שהתבססה על הרעיון של צדק.
הדיונים שקיימה הוועדה לא נועדו להביא לדין אנשים בגלל המעשים הפליליים שעשו אלא השגת האמת על ידי היותם פתוחים וכנים לגבי מה שהתרחש במהלך אפרטהייד.
ה- TRC לא עוסק רק במבצעים, אלא בקורבנות ובמשפחותיהם, במטרה לעזור להם לדעת מה עלה בגורלם של יקיריהם.
המקרה של שלישיית PEBCO ממחיש כמה חשוב למשפחות הקורבן גילוי האמת, ובזכות ועדה זו זכו נשותיהם לגלות את האמת.
לדבר על רגשותיהם וקבלת הזדמנות להתעמת עם אלה שלקחו מהם את יקיריהם בתקווה לתת להם את היכולת למצוא סגירת מעגל כלשהי.
ברבים מהסרטונים שצולמו במהלך דיוני ה- TRC, שם היו סצנות רבות של משפחות בוכות שהן מבולבלות בגלל שמיעת עדויות של משטרת הביטחון ואחרים המעורבים.
בסרט "מול האמת עם ביל מור", סרט תיעודי בנושא ה- TRC, אחת מנשותיהם של קורבנות שלישיית פבקו נפגעת כל כך רגשית ממה שהיא שומעת שעליה לעזוב את החדר.
מקרים כמו אלה ממחישים במובנים רבים את הריפוי בתהליך.
האבל הוא חלק מתהליך זה וזה שחלקם נאלצו לחכות שנים על גבי שנים דרך, אך ה- TRC נתנה להם את ההזדמנות להמשיך בתהליך זה באמצעות חיפוש אחר האמת, מכיוון שהאמת מאפשרת להם להשלים עם מה שקרה.
סיפו סמואל צ'ארלס האשוואס נולד במידלדריפט, עבר לגור בפורט אליזבת בשנות החמישים.
במהלך תקופה זו הוא הפך לחבר בקונגרס הלאומי האפריקני (ANC) ובמוחונטו וסיזווה (ח"כ) בשנות החמישים והשישים.
הוא היה פעיל מחתרת עד שנעצר בשנת 1962 בגלל פעילותו הפוליטית והואשם בעבירות חבלה.
האש שוחרר באוקטובר 1973 ומיד הועמד למעצר בית למשך חמש שנים עם תנאים קפדניים המונעים ממנו להיות בחברתו של יותר משלושה אנשים בכל פעם ולהגביל אותו לעיירה קוואזח'לה בפורט אליזבת.
היה קשה לו מאוד להמשיך לעבוד, אולם זה לא הרתיע אותו להמשיך בעבודתו המדינית המחתרתית ככל שהתעוררו הזדמנויות.
בעבודה עם בני מחתרת של ה- ANC / ח"כ, יחד עם פעילים פוליטיים אחרים, הם הקימו מבנים פוליטיים משפטיים שמטרתם להתנגד למשטר האפרטהייד בכל דרך אפשרית.
יחד עם מנהיגים כמו אדגר נגוי, ארנסט מלגאס והנרי פזי, הם החיו את ארגון האזרחות השחור של פורט אליזבת (PEBCO) באוקטובר 1979.
כאשר הוסר צו האיסור שלו, נבחר האש למזכיר הכללי הרביעי של PEBCO המכהן יחד עם האלוף גאלה, קקאווולי גודולוזי, ג'קסון מדונגווי, מנגאליסו נגקסוקוואנה ושולה מקפלה.
זה היה תחת ההנהגה הקולקטיבית של PEBCO יחד עם איגודים מקצועיים מתקדמים שהפכו את הכף המזרחי בכלל ואת פורט אליזבת בפרט לבלתי ניתנים לבלתי נשלטים.
שלל שיריו הוא אלבום אוסף משולש של גידי גוב, שיצא לאור בפברואר 2009.
האלבום כולל 3 דיסקים בהם שירים שהם נקודות ציון בקריירה של גוב.
האלבום רשם הישג של מכירת 20 אלף עותקים וקיבל את התואר "אלבום זהב".
בעקבות הצלחת האלבום יצא גוב לסיבוב הופעות בו הוא שר שירים מאוסף זה בין היתר.
איסוף, עריכה והפקה: ערן ליטוין ובועז הראל
ניהול המחלקה הישראלית: שחר ורד
הפקה: יעל שקד - כספית ייצוג אמנים
צילומים: יעקב אגזר, מיכל היימן, הדס בירמן, רון בן יצחק
שלך מזרחי (שם מדעי: Pandion cristatus) הוא מין של דורס יום ממשפחת הנציים ותת-משפחת השלכים.
בעבר נחשב לתת-מין של שלך מערבי (Pandion haliaetus), אך מחקרים טקסונומים ואחרים שבוצעו ב-2008 בידי המכון האוסטרלי "Australian Faunal Directory", הובילו מספר חוקרים להפרידו למין עצמאי, דבר שמספר ארגונים מתנגדים לו אך אחרים כמו אתר IUCN אימצו אותו.
מין זה בעל מאפיינים והתנהגות ייחודית והוא שוכן סביב הפיליפינים, אינדונזיה, גינאה החדשה, אוסטרליה, טסמניה וכמה מאיי אוקיאניה והוא מתאים יותר לחיים בסביבת חופים ושפכי נהרות מאשר קרובו לסוג.
נקבת השלך גדולה יותר מהזכר ובעלת מוטת כנפיים של 410 עד 478 מ"מ ומשקל של 1.2 עד 1.6 ק"ג, בעוד הזכרים בעלי מוטת כנפיים של 391 עד 470 מ"מ ומשקלם 0.9 עד 1.2 ק"ג בממוצע.
השלכים בעלי דמיון לנץ אך גדולים יותר, בעלי עיניים צהובות גדולות ומקור מעוקל כהה וארוך יותר.
מבנה הכנפיים שלהם מותאם לרפרוף מעל פני המים ואז לצלילה מהירה אחרי טרף.
לשלך זה בטן וחזה בהירים יותר מקרובו ו"כתר" מעט כהה יותר.
השלכים הם אוכלי דגים בעיקרם, בייחוד דגי חופים כמו קיפוניים וכו'.
הם יגוונו גם ברכיכות, סרטנים, נחשי ים ועופות ים קטנים שלעיתים נחטפים.
לעיתים נדירות ביותר הם יאכלו מזון יבשתי, כמו עופות יבשה ויונקים.
שָׁלָך הקרוי גם עיט דגים (שם מדעי: Pandion) הוא סוג של דורס יום ממשפחת הנציים שהוא הסוג היחיד בתת-משפחת השלכים (Pandioninae).
לעיתים היא מסווגת למשפחה עצמאית (Pandionidae).
משמעות השם המדעי ההוא מהאגדה אודות , ששתי בנותיו הפכו לציפורי שיר (סנונית וזמיר) והוא עצמו בדמות עוף דורס נשלח לרדוף אחריהן.
השלכים הם עופות מים מוצלחים המתבססים על תזונה מדגים, אותם הם תופסים מצלילה מהירה ושליחת טפריהם קדימה לתוך העומק.
הם בינוניים בגודלם ומזכירים נצים, אך בעלי התאמות ייחודיות.
בעוד השלך המזרחי מוגבל למימי אוסטרליה וסביבתה, השלך המערבי מצוי לאורך העולם ברוב היבשות, אם כי הוא מתרחק מהחופים יותר מקרובו המזרחי.
שלך מזרחי (Pandion cristatus) - הופרד למין עצמאי סביב 2008
שלישיית מפלסים הייתה הרכב מוזיקלי, שמנה בשלבים שונים 3–5 חברים ילידי ארגנטינה מקיבוץ מפלסים, ואשר שר שירי פולקלור ארגנטינאים, ושירים פופולריים בספרדית משנות ה-1950 וה-1960.
הלהקה מקורה במקהלה משנת 1964 ששרה מוזיקה קלאסית כחלק מחיי התרבות בקיבוץ מפלסים, וממנה צמח ההרכב שהתמקד במוזיקה ארגנטינאית.
חברי הלהקה והכלים בהם ניגנו:
יוסף (José Orlando) חלפין (בומבו לגוארו)
פבלו סוסניצקי (כלי נגינה אינדיאנים)
כמקובל בהרכבים מוזיקליים בהתיישבות העובדת, ההופעות היו לאחר שעות העבודה במשק, והם היו מוזיקאים חובבים.
ב-1966, על פי בקשת שגריר ארגנטינה בישראל, הלהקה הכינה מספר שירים ארגנטינאים לאירוע התרמה; ובעקבות הצלחת האירוע – הלהקה החלה להתמקד בשירים ארגנטינאים ודרום אמריקאים פופולריים מאותה תקופה.
היא הוזמנה לאחר מכן להופיע ברדיו, בתוכנית תשואות ראשונות, בקיבוצים, וגם בפני עולים חדשים מארגנטינה – בעיקר בראשון לציון.
במלחמת ששת הימים (1967) הלהקה סופחה לפיקוד הדרום, הופיעה בפני חיילים, ובעיקר בפני חיילים פצועים בבית חולים סורוקה.
אחד הפצועים בפניהם הם הופיעו ניהל מאוחר יותר את מועדון צוותא דרום, ושם הם הרבו להופיע.
עיקר פעילותה של הלהקה הייתה בשנות ה-1970 וה-1980: הם הופיעו בטלוויזיה, באירועים מוזיקליים לכבוד נשיאים מדרום אמריקה שהגיעו לביקור, וגם יצגו את ישראל בחוץ לארץ.
ישראל הדר, חבר הקיבוץ, ששימש כמנחה בחלק מהופעותיה; הפך למקור לדמותו של פוגי של להקת כוורת.
ביקור נשיא מקסיקו – אצ'ווריה
באוגוסט 1975 הגיע נשיא מקסיקו לואיס אצ'ווריה אלברס לביקור רשמי בישראל.
הלהקה הוזמנה להופיע בפניו, והוא עצמו ביקר עם הפמליה שלו בקיבוץ מפלסים.
בעקבות הצלחת האירוע והקשרים שנרקמו, הלהקה הוזמנה לביקור במקסיקו, הופיעה שם באירועי יום העצמאות של מקסיקו, ובפני הקהילה היהודית המקומית.
ב-1976 הלהקה יצאה למסע הופעות בברזיל בפני הקהל המקומי, והקהילות היהודיות שם.
ב-1989 הלהקה יצאה למסע הופעות בארגנטינה, בפני הקהילות היהודיות שם.
ביקור נשיא ארגנטינה – מנם
ב-1991 הלהקה הופיעה באירוע שנערך לכבוד נשיא ארגנטינה קרלוס מנם שהגיע לביקור רשמי.
רביעיית מפלסים בשירים דרום אמריקאיים, 1970.
"שלך, אסי" הוא אלבום קונספט של הזמרת הישראלית מירי מסיקה.
האלבום יצא לאור ב-3 בנובמבר 2024 תחת הוצאת חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק.
האלבום מורכב מטקסטים ומכתבים אישיים של אסי דיין ויצא 10 שנים לאחר מותו.
מסיקה פגשה את אסי דיין לראשונה בשנת 2007 בפסטיבל סרטים בפריז.
היא הגיעה לפסטיבל עם הסרט "שלוש אמהות" ודיין קידם שם סרט בכיכובו.
דיין פנה אל מסיקה באחת ההזדמנויות ונוצרו ביניהם קשר וחברות משמעותית.
היא הופתעה לגלות אדם מתוק ונדיב שהתייחס אליה באופן מרגש וחיובי.
מסיקה שמרה את המיילים שדיין כתב לה כמזכרת להיכרות ביניהם.
לאחר מותו של דיין, פנתה מירי לליאור דיין, בנו, כדי לבדוק אם ישנם מיילים נוספים שאסי כתב לנשים אחרות, וגילתה שישנם רבים מהם.
מסיקה החליטה להפוך את המיילים לשירים ולהפיק פרויקט מוזיקלי המבוסס עליהם.
האלבום תוכנן לצאת ב-8 באוקטובר 2023 אך נדחה עקב אסון השבעה באוקטובר.
האלבום הוא אלבום קונספט וכולל 11 שירים, שנכתבו על בסיס טקסטים של אסי דיין המנוח, שהיה במאי, שחקן, סופר ומשורר ישראלי.
מסיקה קיבלה חופש אמנותי ממשפחתו להשתמש בטקסטים שלו.
מסיקה הייתה שותפה להלחנה, לכתיבה ולעריכת הטקסטים של דיין באלבום.
ניר מימון שימש כמפיק המוזיקלי של האלבום.
מסיקה שיתפה פעולה ביצירת האלבום עם אמנים נוספים כמו אלון עדר, דודו טסה, קרן פלס, אלנתן שלום, ומאיה בלזיצמן.
אמנים מיוחדים בעלי חיבור לדיין השתתפו באלבום: גילה אלמגור, גידי גוב, ושולי רנד.
הסינגלים שקדמו לצאת האלבום הם: "אחת בלילה" שהלחין שלום, הדואט "אבל אהבה" עם עדר ו"שלא ניפול למעלה" שהלחין טסה.
בנובמבר 2024, השיר "אבל אהבה" יצא פעם נוספת, אבל הפעם כסינגל שיווקי לתחנות הרדיו הישראליות.
שלישיית תבאי או טריאדת תבאי היא שלישיית אלים מצריים הפופולרית ביותר באזור תבאי, מצרים.
הקבוצה כללה את אמון, בת זוגו מות ובנם ח'ונסו.
הן היו מועדפות על ידי השושלת השמונה-עשרה והעשרים וחמש.
במתחם מקדש כרנכ העצום, האלים הללו היוו את מושאי הפולחן העיקריים.
מקדשים אחרים קיימים גם ברחבי מצרים, כמו זה בדיר אל-הגר, קרוב לנווה המדבר דאח'לה.
אמנחותפ הראשון, פרעה שבנה את כרנכ, תואר לעיתים קרובות בין האלים הללו.
שלך לנצח היא סדרת דרמה רומנטית המהווה עיבוד רופף לרומן נעורים באותו השם מאת ג'ודי בלום.
הסדרה עלתה לשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-8 במאי 2025. ב-14 במאי 2025 נטפליקס חידשה את הסדרה לעונה שנייה.
עלילת הסדרה מתרחשת בשנת 2018 בלוס אנג'לס, בה שני ספורטאים אפרו-אמריקאיים צעירים מתאהבים לראשונה זה בזה.
לובי סימון – קיישה קלארק
מייקל קופר ג'וניור – ג'סטין אדוארדס
קושה רוקמור – שלי, אמה של קיישה.
מרווין לורנס וינס השלישי – ג'יידן, אחיו הצעיר של ג'סטין.
ווד האריס – אריק, אביו של ג'סטין.
קארן פיטמן – דון, אמו של ג'סטין.
בארי שבקה הנלי – ג'ורג', סבה של קיישה.
אלי גאלו – קלואי, חברתה הטובה ביותר של קיישה.
ניילס פיץ' – דריוס, חברו הטוב ביותר של ג'סטין.
פייג'ון ווקר – טיפאני, בת דודתה של קיישה.
אמירי קראצ'פילד – תמי, יריבתה של קיישה על מסלול הריצה.
בנובמבר 2022 הודיע שירות הזרמת המדיה "נטפליקס" על הזמנת עיבוד טלוויזיוני לרומן הנעורים "שלך לנצח" מאת ג'ודי בלום.
את הסדרה תיצור ותפיק בפועל מארה ברוק אקיל.
עוד נמסר כי על הפקת הסדרה יופקדו ג'ודי בלום, סוזי פיצג'רלד, אריקה האריסון, שרה וייט, רג'ינה קינג, שנה סי.
ווטרמן ואנתוני המינגוויי, וכי קינג תביים מספר פרקים בסדרה.
בינואר 2025 נחשף כי לתפקידים הראשיים לוהקו לובי סימון ומייקל קופר ג'וניור ובמעמד חשיפת הקדימון הראשון לסדרה נמסר על צוות השחקנים המלא, הכולל את קארן פיטמן, ווד האריס, קושה רוקמור, מרווין לורנס וינס השלישי, בארי שבקה הנלי, אלי גאלו, ניילס פיץ', פייג'ון ווקר ואמירי קראצ'פילד.
ב-30 בינואר 2025 פורסמו תמונות ראשונות מתוך הסדרה.
הסדרה עלתה לשירות "נטפליקס" ב-8 במאי 2025.
שנהפרסקטגוריהעבורתוצאהמקור2025פרס הטלוויזיה של ג'ותהםסדרת דרמה פורצת דרךמארה ברוק אקיל, יוצרת; מארה ברוק אקיל, ג'ודי בלום, סוזי פיצג'רלד, אריקה הריסון, אנתוני המינגוויי, רג'ינה קינג, ריינה קינג, שאנה סי.
ווטרמן, שרה ווייט, מפיקות בפועלההופעה הראשית הטובה ביותר בסדרת דרמהלובי סימון2026פרס בחירת מבקרי הטלוויזיהשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמהווד האריס
שלך לנצח הוא רומן משנת 1975 שנכתב על ידי ג'ודי בלום ועוסק באהבה ראשונה ובמיניות הנלווית לה בגיל הנעורים.
בשל תוכנו של הרומן, הוא היה יעד תכוף למועצת הצנזורה האמריקאית והתברג פעמים רבות ברשימות "מאה הספרים האסורים" של איגוד הספריות האמריקאיות.
בווסטפילד, ניו ג'רזי, תלמידת תיכון בת 18 בשם קתרין דנציגר מתחילה במערכת יחסים רומנטית עם נער בן גילה מתיכון אחר בשם מייקל וגנר, אותו פגשה במסיבת ראש השנה האזרחית.
יחסיהם של קתרין ומייקל מתפתחים ומעמיקים ככל שהזמן חולף, אם כי קתרין נשארת מסויגת כלפי סוגיית איבוד בתוליה למייקל.
אריקה, חברתה של קתרין, שרואה ביחסי מין אקט פיזי ותו לא, מעודדת אותה "פשוט להוריד את זה מהשולחן", בעוד קתרין ניגשת לנושא ביתר-זהירות.
מערכת היחסים הפיזית של בני הזוג מתקדמת בהדרגה במהלך מפגשים שונים, כולל טיול סקי בו משתבשות תוכניותיו של הזוג לקיים יחסי מין לראשונה.
לאחר מספר חוויות אינטימיות, מקיימים קתרין ומייקל לבסוף יחסי מין, אותם קתרין לא מוצאת מספקים מבחינה פיזית, אם כי משמעותיים מבחינה רגשית.
לאחר שהיא מקשיבה לעצתה של סבתה ליטול גלולות למניעת היריון, קתרין חווה חוויה מספקת יותר בפעם השנייה בה היא שוכבת עם מייקל.
בהמשך, מעניק מייקל לקתרין שרשרת שעליה חרוט "לקתרין" ו"שלך לנצח… מייקל".
עם זאת, בקיץ, תוכניותיהם הנפרדות של משפחותיהם שולחות אותם לחופשות במדינות שונות.
במהלך עבודתה במחנה הקיץ, פוגשת קתרין נער בשם תיאו המשמש כמדריך טניס ונמשכת אליו, חרף היותה עדיין בזוגיות עם מייקל.
לאחר מותו של סבה, תיאו מנחם את קתרין והשניים מתנשקים.
כשמייקל מגלה על הנשיקה, הוא וקתרין מתעמתים בחדר מוטל בעימות כואב שבסופו הם נפרדים והיא מחזירה לו את השרשרת.
הרומן מסתיים בפגישה מקרית בין קתרין למייקל, במהלכה היא מודה שאומנם היא אינה מתחרטת על מערכת היחסים ביניהם, אך כי עדיין לא הייתה מוכנה ל"שלך לנצח…".
בסצנה האחרונה, שבה קתרין לביתה ומגלה מפי אמה כי "תיאו התקשר".
קתרין דנציגר – תלמידת תיכון בת 18 ושמיניסטית המתכוננת לתחילת הלימודים באוניברסיטה.
כשהיא פוגשת את מייקל, היא מתאהבת בו ומתחילה לנהל עמו מערכת יחסים, שנשענת בעיקר על החלטתה לאבד לו את בתוליה ועל יחסיהם המיניים.
מייקל וגנר – שמיניסט מתיכון אחר בקרבת מקום בו קתרין פוגשת ומתאהבת במהלך מסיבת ראש השנה האזרחית, ומשם מתפתחת מערכת היחסים ביניהם.
מייקל רוצה לשכב עם קתרין, אך לבסוף מסכים לחכות עד שהיא תהיה מוכנה לכך.
נוסף לכך, מכנה מייקל את איבר מינו "ראלף".
אריקה סמול – חברתה הטובה ביותר של קתרין, המספקת לה תמיכה רגשית בשל יכולתה לראות מצבים מנקודת מבט מציאותית.
בניגוד לקתרין, היא רואה במין אקט פיזי בלבד.
ארטי לווין – נער הומוסקסואל מודחק שמתיידד עם קתרין ומייקל ומסרב להיענות לרמיזותיה המיניים של אריקה.
ארטי הוא תלמיד במגמת התיאטרון שזוכה במלגה לאקדמיה לדרמה, ששוקע בדיכאון קליני שמחמיר לאחר שאביו אוסר עליו לקבל את המלגה.
לאחר ניסיון התאבדות כושל, הוא מאושפז בכפייה בבית חולים פסיכיאטרי.
בשלב מסוים מעיד מייקל כי "הוא בבית; ראיתי אותו בשבוע שעבר", אך יותר מכך לא נאמר עוד על מצבו.
סיביל דייוויסון – חברתה של קתרין (ובת דודתה של אריקה) שנכנסת להיריון כתוצאה מקיום יחסי מין ללא אמצעי מניעה, ובהמשך מעבירה את התינוקת לאימוץ, בתקווה שהוריה המאמצים של התינוקת יקראו לה ג'ניפר.
ג'יימי דנציגר – אחותה הצעירה של קתרין, הלומדת בכיתה ז' ובקיאה במוזיקה, אמנות ובישול.
רוג'ר דנציגר – אביה של קתרין ורוקח במקצועו שבבעלותו שתי חנויות תרופות.
דיאנה דנציגר – אמה של קתרין וספרנית במקצועה, המעניקה לקתרין עצות בנושא מיניותה.
האלי גרוס – סבתה הליברלית של קתרין מצד אמה, שהייתה עורכת דין בצעירותה.
איבן גרוס – סבה של קתרין מצד אמה, שנפטר בעקבות אירוע מוחי.
תיאו – נער המועסק כמדריך טניס במחנה הקיץ בו קתרין עבדה; אליו היא נמשכת.
דייוויד – נער צעיר בו ג'יימי מאוהבת.
ב-5 בנובמבר 2019, מיקם ה-BBC את הרומן ברשימת "מאה הרומנים המשפיעים ביותר".
עם יציאתו לאור ועד היום, הרומן נאסר לעיתים קרובות בבתי ספר ובספריות ציבוריות בשל התיאורים המפורטים של יחסי מין הכלולים בו, ומכיוון שגיבורת הרומן, קתרין, משתמשת באמצעי מניעה.
ביקורות אלו על הרומן באו לעיתים קרובות מקבוצות דתיות וקבוצות התומכות בהתנזרות הרואות בשימוש בגלולה למניעת היריון חטא.
המשרד לחופש אינטלקטואלי של איגוד הספריות האמריקאי החל לעקוב אחר הספרים האסורים בארצות הברית בשנות ה-90 ומצא כי הרומן התברג במקום השביעי ברשימת "מאה הספרים האסורים בין השנים 1990–1999", וכן במקום ה-16 בין השנים 2000–2009. בשנת 2005, התברג הרומן במקום השני ברשימה זו.
באוגוסט 2024 היה הרומן לאחד מ-13 ספרים שנאסרו ברחבי המדינה על ידי מועצת החינוך של יוטה, בשל "החומר הרגיש" לכאורה שתוכנו מכיל.
נוסף לזאת, בשנת 2024 נאסרה החזקת או קריאת הרומן בבתי הספר העצמאיים שבמחוז קייטי בטענה כי הרומן "מאמץ, תומך או מקדם נזילות מגדרית", על אף שבמחוז זה הוכרז במקביל על מדיניות המגנה הפרות הנוגיות לזכויות התלמיד.
בשנת 1978 עובד הרומן כסרט טלוויזיה, בהשתתפותם של סטפני צימבליסט בדמותה של קתרין ודין באטלר בדמותו של מייקל.
ביוני 2004 ביצעה להקת התיאטרון "Sacred Fools Theatre" עיבוד קומי על בסיס הרומן עבור סדרת המערכונים שלה, "".
בנובמבר 2022 הודיע שירות הזרמת המדיה "נטפליקס" על הזמנת עיבוד טלוויזיוני על בסיס הרומן, אותו תיצור ותפיק בפועל מארה ברוק אקיל.
במרץ 2025 נמסר כי העיבוד עתיד לעלות לשירות "נטפליקס" ב-8 במאי 2025.
"שלכת" (נקרא גם בשם "עמוק עמוק העצב בעיניים" על פי מילות הפתיחה), הוא שיר שחיברו בשנת 1942, יעקב אורלנד ומרדכי זעירא כשישבו בבית הקפה "כסית" ברחוב דיזנגוף בתל אביב בערב חורפי וגשום, בעת שירותם בצבא הבריטי.
שיתוף הפעולה בין אורלנד וזעירא, הצמיח עשרות שירים שהם נכסי צאן ברזל של הזמר העברי, כמו "היו לילות" ו"שני שושנים".
אורלנד מספר: "כתבתי את השיר בערב אחד ב'כסית', עם זעירא, ערב גשום וטורדני.
ישבנו באיזו פינה, משום מה התחלנו לכתוב שורה שורה, אני כתבתי, הוא כתב בינתיים את המנגינה, וכו'.
אני חושב שהראשונה ששרה את המנגינה הייתה (חנה) רובינא שישבה כנראה גם כן אז ב'כסית'.
הראינו לה את השיר והיא התחילה לעזור לנו לשיר אותו.
היינו נפגשים אז ב'כסית' במדים או שלא במדים."
המשורר אלכסנדר פן אמר לאורלנד על השיר: 'בעצם את השיר הזה כתבת על עצמך, אבל עלי, ואתה בעצמך אינך בודד כל כך.
השיר שכתבת הרבה יותר בודד ממך'."
מרדכי זעירא הלחין את השיר בעזרת נגינה במסרק.
חוקר הזמר העברי, אליהו הכהן סיפר, כי זעירא נהג להחזיק בכיסו מסרקים בגדלים שונים, שעטף אותם בנייר סיגריות והצליח להפיק מהם צלילים של כינור, של צ'לו ואף של חצוצרה, ובשל כך חבריו כינו אותו 'מיטיה מסרקי'.
שְׁלֹמֹה המלך היה מלך מקראי המתואר כמלכהּ השלישי ואחד לפני האחרון של ממלכת ישראל המאוחדת, אחרי שאול ודוד אביו ולפני רחבעם בנו שהביא לפירוק הממלכה.
מתואר כי הוא בנה את בית המקדש הראשון בירושלים והיה על פי התנ"ך החכם באדם.
שלמה מוזכר כבנם השני של דוד ובת שבע (הראשון נפטר זמן קצר אחרי לידתו), או בנם הרביעי (על פי ).
סיפור מלכותו מופיע בהרחבה בספר מלכים א פרקים א-יא, ובדברי הימים ב, פרקים א-ט.
יש הסבורים כי שלמה נקרא על שם סב-סבו של דוד, שלמון ().
לדעת שמואל ייבין, בת שבע היא שקראה לבנה בשם שלמה ככתוב ב "ותקרא את שמו שלמה", ואילו סיעתו היהודאית של דויד הוסיפה לשם הישראלי שם נוסף ששורשו מצוי בארמית: ידידיה.
ייבין וחוקרים נוספים סבורים כי "שלמה" הוא שם תאופורי, המהדהד את שמו של האל הכנעני שלם, בדומה לשמו של אבשלום בן דוד ולשם העיר ירושלים.
חוקרים אחרים גוזרים את שמו מלשון "שילום", פיצוי על בן משפחה שנפטר.
שלמה נקרא גם בשמות נוספים: יְדִידְיָהּ על ידי נתן הנביא, וקֹהֶלֶת לפי הפרשנות המסורתית לספר קהלת.
בסוף ספר משלי מובאות אמרות מפי אנשים שונים, שלא נזכרים במקום אחר במקרא: אגור בן יקה, למואל מלך משא ואיתיאל, והדעות חלוקות האם אלו כינויים נוספים לשלמה, או דמויות אחרות.
לאחר שבנם הראשון של דוד ובת שבע מת, נולד להם בן נוסף, שלמה, עליו כתוב שה' אהבו.
על אף שלא היה בכור לאביו ואפילו לא לאמו, נשבע דוד לבת שבע ששלמה ימלוך אחריו.
על פי ספר מלכים א' פרק א' דוד ככל הנראה לא הכריז עדיין על כוונתו ששלמה יירש אותו, ואדוניהו, בנו הרביעי של דוד, ראה בעצמו כמועמד הטבעי לרשת את המלוכה, לאחר מותם של אמנון ואבשלום הגדולים ממנו.
אדוניה נתמך על ידי יואב בן צרויה והכהונה הוותיקה (אביתר הכהן).
שלמה, לעומת זאת, נתמך על ידי משמר המלך (הכרתי והפלתי), הכהונה העירונית (צדוק הכהן) ונתן הנביא.
אדוניה תכנן זבח מפואר – כנראה טקס הכתרה, כנהוג בעולם העתיק - והזמין אליו את תומכיו ואחיו, כשהוא נמנע להזמין את שלמה ותומכיו.
נתן הנביא שלח את בת שבע אל המלך דוד, וזו נכנסה אל חדרו של דוד, טענה כי נשבע בשם אלוהים שהמלוכה תובטח לבנה, לשלמה, והביעה את תמיהתה על קיום הכתרתו של אדוניה ואת חששה לחייה ולחיי שלמה.
במהלך דבריה נכנס נתן הנביא לחדר גם הוא וחיזק את דבריה.
דוד הורה על משיחה מיידית של שלמה למלך.
לצורך משיחתו הוזעק משמר המלך אשר ליווה את שלמה אל מעיין הגיחון, שם משח אותו צדוק הכהן למלך.
עם היוודע דבר המשיחה התפזרו משתתפי טקס הכתרתו של אדוניה בבהלה, ואילו אדוניה נאחז בקרנות המזבח מפחד שיירצח.
לאחר ששלמה הבטיח לאדוניה כי לא יפגע בו אם יהיה נאמן, שב אדוניה לביתו.
על פי מדרש סדר עולם היה שלמה בן שתים עשרה שנים כשהומלך.
עם תחילת מלכותו פעל שלמה במהירות להבטחת שלטונו.
הוא המית את אדוניה, לאחר שזה ביקש מבת שבע את ידה של אבישג השונמית, משרתת דוד, לעצמו - פעולה שמצביעה במובהק על חוסר נאמנות לשלטון.
את אביתר הכהן, שתמך באדוניה, הוא הגלה מירושלים לעירו ענתות, ואת יואב בן צרויה הרג.
את שמעי בן גרא השביע שלמה שלא יעזוב את ירושלים, והזהירו שאם יעזוב את העיר יומת - וכאשר יצא שמעי לגת הרג אותו שלמה.
לאחר מכן עלה שלמה לירושלים ושם נערך משפט שתי הזונות.
סיפור המשפט מתואר בפסוקים ט"ז-כ"ח:
האישה שנותרה עם התינוק המת, תבעה את התינוק החי מחברתה, בטענה שזו החליפה בין התינוקות בלילה בזמן שהאישה הראשונה ישנה.
שתי הנשים טענו לאמהוּת על התינוק הנותר בחיים.
כששמעה אמו האמיתית של התינוק את פסק הדין המזעזע, העדיפה לוותר ולמסור את התינוק לחברתה ובלבד שלא יהרגוהו, ואילו השנייה קראה: "גם לי גם לך לא יהיה – גזוֹרוּ!".
בתגובה, הכריז שלמה על פסק הדין האמיתי, ומסר את התינוק לידי מי שהתגלתה כאמו האמיתית, שבתגובתה ביטאה חמלה לילד ונכונות לוותר על ההחזקה בו כדי לשמור על חייו.
המשפט התפרסם בקרב העם כולו כעדות לחוכמתו המופלאה של שלמה, ושלמה זכה לאהדת העם ולהערצתו.
כמו כן, למדו מכך חכמי ישראל עיקרון לדורות: שלמה דן משפט זה בלא עדים והתראה, כפי שנלמד מן הפסוק וישב שלמה על כיסא ה' למלך.
מכאן הסיקו כי דיין מומחה ויחיד בדורו רשאי לדון באומדנא דמוכח, כאשר יש הכרח לכך, משום שהדין מרומה ואין אפשרות לחותכו על פי ראיות.
שלמה ירש מאביו דוד ממלכה גדולה, והצליח לשמור על מרבית שטחה, למעט ארם דמשק, שמרדה בו והצליחה להשתחרר משלטונו.
התנ"ך מעיד על המלחמות שנערכו בין שלמה והארמים (הדד ורזון בן אלידע) במשך כל תקופת שלטונו: וַיָּקֶם אֱלֹהִים לוֹ שָׂטָן, אֶת-רְזוֹן בֶּן-אֶלְיָדָע: אֲשֶׁר בָּרַח, מֵאֵת הֲדַדְעֶזֶר מֶלֶךְ-צוֹבָה--אֲדֹנָיו.
אחרי ניצחונותיו בנה את עָרֵי הַמִּסְכְּנוֹת בחמת ואת תדמור, ששכנה במדבר הסורי, כנראה כפיצוי לאובדן דמשק ודרך המסחר שעברה בה.
בספר מלכים נאמר כי ימי מלכותו של שלמה התאפיינו בשלום ובשלווה:
התנ"ך מתאר מערכת גדולה של מפעלות בנייה בתקופת שלמה: בית המקדש, בית המלך (מבנים רבים ביניהם "בית יער הלבנון"), חצור, מגידו, בַּעֲלָת, תדמור, הַמִּלּוֹא (לבת פרעה), גָּזֶר (כיום: תל גזר).
ערי מצור: בית חורון עליון, בית חורון תחתון.
ערי מסכנות בחמת, הארכת חומות ירושלים.
וצי אוניות בעציון גבר (כיום אילת).
שלמה יצר מערכות מסועפות של קשרי מסחר עם ארצות אחרות, בהן חלק מארצות מזרח אפריקה, אופיר, ממלכת שבא וצור (מלכים א פרקים ה ו-י).
הוא כרת ברית עם מלך מצרים, ואף נשא את בתו לאישה, וכן עם חירם מלך צור.
סיפור מפורסם מספר על מפגשם של שלמה ושל מלכת שבא:
יחד עם מלכת שבא, נחשב שלמה בשני חלקי אתיופיה כאבי האומה, ועד היום תרבותה של ארץ זו משופעת באזכורים של סיפור זה.
יהודי אתיופיה (קהילת ביתא ישראל) אחזו במסורת זו, וכן במסורת שמשום כך הארץ כולה התנהלה על פי "דת ישראל" עד שהועברו לנצרות בזמנו של עזנה, קיסר אקסום במאה ה-4.
על פי המסופר בספר מלכים, היו לשלמה שבע מאות נשים ושלוש מאות פילגשים והמוכרת בנשותיו הייתה בת פרעה.
על פי הכברה נגסט, מיתוס אמהרי בן המאה-14, היה נשוי גם למלכת שבא שממנה נולד מנליק - אבי השושלת שממנה יצא היילה סלאסי מלך אתיופיה.
בסופו של דבר, רחבעם, הבן שמלך אחריו, היה בנו מנעמה העמונית.
בזקנתו, נשותיו של שלמה היטו את לבבו להקים להן במות לעבודת אליליהם בירושלים.
על פי המסופר הן הקימו לעצמן במות, וזו אחת הסיבות לכך שנקרעה ממלכת ישראל בימי בנו רחבעם.
על פי חוק המלך בספר דברים, אחד האיסורים הוא איסור ריבוי נשים.
על הקשר בין החוק בדברים לסיפור במלכים עמדו חז"ל:
בסוף ימיו, הקימו נשות שלמה מזבחות בסמוך לירושלים, לאלילי הארצות שאיתן התקשר ביחסים מדיניים על ידי נישואיו עם בנות מלכי הארצות הללו.
התנ"ך מבקר את שלמה על התנהגותו זו, ומייחס לה את ירידת הממלכה מגדולתה והתפלגותה לאחר מותו של שלמה, כאשר בנו רחבעם המשיך למלוך בממלכת יהודה בלבד.
לדעת חז"ל, לא שלמה בנה בפועל את המזבחות אלא נשיו בנו אותם.
אלא שמפני שהוא לא מחה בהן על מעשיהן, נחשב מעשה בניית המזבחות על שמו.
בעת שמלך שלמה בישראל פיתח את הארץ בבנייה.
מפעלו החשוב ביותר היה בניית בית המקדש הראשון בירושלים, שבנייתו החלה בשנה הרביעית למלכותו ונמשכה 7 שנים.
כדי לממן את תנופת הבנייה בירושלים הוטלו מסים כבדים על הארצות הכבושות ועל בני ישראל.
גם נקבע מס עובד שקבע חובה לעבוד חודש בשנה בשירות המלך.
מס העובד והמסים הגבוהים שהוטלו עוררו תרעומת רבה בקרב השבטים ובייחוד בשבט אפרים, והדבר עורר לבסוף מרד גלוי שנכשל.
המקדש היה חלק ממכלול של בניינים שבהם נכללו גם בית יער הלבנון, אולם העמודים, אולם המשפט וארמון המלך.
לצורך בניית המקדש כרת שלמה ברית עם חירם מלך צור, שסיפק לו אומנים, בנאים מומחים וארזים מלבנון.
נוסף לכך שלח שלמה גם אנשים משלו לכרות עצים ביערות הלבנון ולחצוב אבנים.
מותו של שלמה מתואר בסוף פרק י"א.
שלמה מת לאחר 40 שנות מלוכה ונקבר לצד אבותיו בעיר דוד שבירושלים.
התנ"ך מזכיר ששלמה היה מלך מממלכת ישראל המאוחדת האחרון ואחריו נחלקה הממלכה.
כבר לקראת סוף ימיו נקרעה הממלכה בגלל אויבים שונים, כגון ירבעם בן נבט למטה שבט אפרים.
הממלכה התחלקה לשניים, ממלכת ישראל, שם מלך ירבעם וממלכת יהודה, שם מלך רחבעם, והממלכות מעולם לא אוחדו שוב.
לפי המקרא, שלמה נחשב לחכם מכל אדם.
לפי מקורות אחרים ידע שבעים שפות.
על פי המסופר שם, באו לחזות בחכמתו מכל העמים, כדוגמת מלכת שבא.
דוגמה לחוכמתו מובאת בסיפור משפט שלמה:
בספרות האגדה מוזכר שלמה בחכמתו הרבה, בעיקר בהקשר לבנין בית המקדש ובנית כסא שלמה.
לפי המדרש, לשלמה הייתה שליטה על מלאכים ושדים ואף על מלכם אשמדאי ונעזר בהם לבנין בית המקדש.
בנוסף, לפי חלק מן המדרשים, שלמה הבין את שפת החיות והעופות.
לפי ספר מלכים, שלמה חיבר שלושת אלפים משלים וחיבר "חמישה ואלף" שירים.
המחקר רואה במספר המשלים והחיבורים כאמצעי ספרותי מסוג הגזמה.
עושר היצירה של שלמה משמש כאמצעי לתיאור חכמה פלאית ואדירה.
המחקר מבחין בהקשר זה בין שתי מסורות שונות המקבלות ביטוי בספר מלכים, אחת המבקשת לראות בחכמתו של שלמה חכמה שעניינה חיבור משלים, שירה, ובקיאות בחי ובצומח, ולעומתה מקור אחר הרואה בחכמתו של שלמה כחכמת משפט, המאפשרות לו לעשות משפט צדק.
על-פי המחקר, ספרי קהלת, משלי ושיר השירים יוחסו לשלמה על-מנת לקבל מעמד ותוקף בקרב הקוראים, שכן ייחוסם לשלמה הקנה להם יוקרה וסמכות.