tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדומה להתערבויות התנהגותיות, האפקטים החיוביים מלווים באזהרה חמורה לגבי הטיה של הצופה: אנשים המעורבים ישירות בטיפול ובתצפית עשויים להשפיע, שלא במכוון, על הדיווחים.
מומלץ להעריך את ההשפעות באמצעות הערכות שמשתמשות במעריכים מוסווים, כדי להפחית את ההטיה הזאת.
התערבויות תקשורתיות לילדים עם יכולת ורבלית מוגבלת
לילדים אוטיסטים בעלי יכולת ורבלית מינימלית, קיימות עדויות מוגבלות לכך שהתערבויות מבוססות מילולית, והתערבויות תקשורת תומכת וחליפית למשל, Picture Exchange Communication System (PECS) – משפרות את התקשורת המילולית והלא־מילולית.
במחקר שהתמקד ב־FPI לא נמצאה השפעה מובהקת על התקשורת המילולית באופן כללי, אך ילדים שיכולת שפתם האקספרסיבית הייתה נמוכה יותר בתחילת המחקר הראו שיפור גדול יותר.
לגבי PECS, לילדים בקבוצת ההתערבות היה סיכוי גבוה יותר להשתמש ביוזמות תקשורתיות מילוליות ובסמלי PECS מיד לאחר ההתערבות.
עם זאת, רווחים מיידיים אלו לא נשמרו במעקב של עשרה חודשים.
באופן כללי, אף אחת מההתערבויות (PECS או FPI) לא הביאה לשיפורים מתמשכים בתקשורת מדוברת או לא־מילולית ברוב הילדים.
בנוסף, לא נמצאה השפעה מובהקת להתערבות PECS על האינטראקציה החברתית ההדדית במעקב של עשרה חודשים.
התערבויות מבוססות טכנולוגיה תומכות בשיפורים קרובים (proximal improvements) בכישורי תקשורת חברתית ובכישורים רגשיים־חברתיים ספציפיים.
האזכור שיש שיפורים קרובים בכישורי תקשורת חברתית ובכישורים רגשיים-חברתיים ספציפיים.
עם זאת, קיימים מעט מדי מחקרים מבוקרים כדי להעריך באופן מהימן את כלל האפקטים של התערבויות אלו.
במסגרת טיפול במוזיקה לאוטיסטים קיימות גישות מגוונות, המותאמות לצרכים וליכולות של כל מטופל.
חלק מהגישות מתמקדות במטופל ובמעורבותו הפעילה, ואילו אחרות מונחות בעיקר על ידי המטפל.
המוזיקה בטיפול עשויה לכלול שירה, נגינה, האזנה מודרכת, אלתור מוזיקלי או שילוב בין פעילויות אלה.
שתי גישות מרכזיות לטיפול הן טיפול מוזיקלי מאולתר וטיפול מוזיקלי חינוכי.
טיפול במוזיקה אימפרוביזציוני מתמקד ביצירה ספונטנית של מוזיקה על ידי המטופל והמטפל יחד, באמצעות כלי נגינה, קול או תנועה.
גישה זו מקדמת מוטיבציה, פיתוח כישורי תקשורת ושיפור באינטראקציה החברתית.
מחקרים מסוימים דיווחו על השפעה חיובית של טיפול אימפרוביזציוני על התפקוד החברתי של אוטיסטים.
עם זאת, מחקר רחב היקף לא ממצא שיפור משמעותי במדדי התקשורת החברתית בעקבות הוספת טיפול במוזיקה אימפרוביזציוני לטיפול סטנדרטי.
אלתור בטיפול במוזיקה לאנשים אוטיסטים
אלתור בטיפול במוזיקה הוא גישה בתחום הטיפול במוזיקה, המדגישה יצירה ספונטנית של מוזיקה ככלי מרכזי בתהליך הטיפולי.
טיפול זה מבוסס על אינטראקציה מוזיקלית פעילה בין המטפל למטופל, שבמהלכה יוצרים השניים מוזיקה בזמן אמת, ללא תכנון מוקדם.
גישה זו שונה מצורות טיפול אחרות, המתמקדות בהאזנה למוזיקה קיימת או בלימוד נגינה.
לאור השימוש הגובר בטיפול באלתור מוזיקלי (IMT) לאורך השנים בקרב אנשים אוטיסטים, התעורר צורך בפיתוח הנחיות טיפוליות מוסכמות, כדי להבטיח אחידות ואיכות הטיפול.
מחקר משנת 2015, שכלל סקר בקרב מטפלים במוזיקה מעשר מדינות וקבוצות מיקוד עם קלינאים מנוסים משלוש מדינות, פיתח עקרונות ליבה לאלתור בטיפול במוזיקה לילדים אוטיסטים.
עקרונות ליבה אלו מסכמים קונצנזוס בינלאומי לגבי גישות אלתוריות בטיפול במוזיקה לילדים עם ASD, וכוללים:
כוונון מוזיקלי ורגשי: המטפל מתאים את עצמו, מוזיקלית ורגשית, לביטוייו של הילד, ויוצר "שיחה" מוזיקלית המבטאת אמפתיה והבנה.
זהו הבסיס ליצירת קשר טיפולי איתן.
פיגום מוזיקלי של זרימת האינטראקציה: המטפל משתמש במבנים מוזיקליים, כגון קצב ומנגינה, כדי לתמוך ולכוון את האינטראקציה המוזיקלית.
באמצעות תמיכה זו, המטפל מסייע לילד לפתח מיומנויות של לקיחת תורות, שיתוף פעולה ויוזמה.
ניצול ההיסטוריה המשותפת של האינטראקציה המוזיקלית: הטיפול נבנה על חוויות מוזיקליות קודמות בין המטפל לילד, ויוצר רפרטואר משותף של צלילים ואינטראקציות.
רפרטואר זה מחזק את הקשר הטיפולי ומאפשר התפתחות נוספת.
מחקר אקראי מבוקר משנת 2008 בחן את השפעות הטיפול באלתור מוזיקלי על התנהגויות קשב משותף בילדי גן שאובחנו עם אוטיזם.
המחקר השווה את יעילות הטיפול באלתור מוזיקלי ליעילות מפגשי משחק עם צעצועים.
התוצאות הכלליות הראו שטיפול באלתור מוזיקלי היה יעיל יותר בהקלת התנהגויות קשב משותף ובשיפור כישורי תקשורת חברתית לא־מילולית בילדים, בהשוואה למפגשי משחק.
ניתוח המפגשים גילה, באופן מובהק סטטיסטית, אירועים ארוכים יותר של קשר עין ולקיחת תורות במפגשי הטיפול באלתור מוזיקלי, לעומת מפגשי המשחק.
מחקר קליני אקראי מבוקר, משנת 2017, שנערך בתשע מדינות וכלל 364 ילדים בני 4–7 שנים אוטיסטים.
המחקר השווה טיפול באלתור מוזיקלי בתוספת טיפול סטנדרטי משופר (Enhanced Standard Care) לעומת טיפול סטנדרטי משופר בלבד, לאורך חמישה חודשים.
הטיפול הסטנדרטי המשופר כלל טיפול שגרתי, הזמין מקומית, בתוספת שלושה מפגשי ייעוץ להורים.
בטיפול באלתור מוזיקלי, מטפלים מיומנים שרו או ניגנו עם כל ילד, תוך התאמה והתכווננות למוקד הקשב שלו, במטרה לעזור לילדים לפתח שיתוף רגשי וקשב משותף.
תוצאת המחקר הייתה שאין הבדל מובהק סטטיסטית בחומרת הסימפטומים הכוללת בין קבוצת הטיפול במוזיקה לקבוצת הביקורת (הטיפול הסטנדרטי המשופר), לאורך חמישה חודשים.
ציוני ה־ADOS ירדו בשתי הקבוצות, אך לא נמצא יתרון מובהק לטיפול במוזיקה.
אלתור מוזיקלי משמש כאמצעי לימוד ועזרה (כלי פדגוגי) בחינוך מוזיקלי, ובפרט נמצא כי טיפול במוזיקה המתבסס על אלתור, ומשלב שירה וקצב, קשור לשיפור בתקשורת החברתית ובקישוריות מוחית הנוגעת לתהליכים תקשורתיים בקרב אנשים על הספקטרום האוטיסטי.
טיפול במוזיקה חינוכית הוא גישה המשתמשת במוזיקה בצורה מובנית, במטרה ללמד מיומנויות ספציפיות, כגון יכולת דיבור ושפה.
גישה זו משלבת לעיתים קרובות שירים ופעילויות מוזיקליות מתוכננות, והיא מתוארת במחקר כשיטה ללמידת שפה באמצעות חזרתיות של מילים בשירים ובפעילויות אינטראקטיביות, כגון ריקוד, הפקת קולות, אלתור ומשחקים מוזיקליים.
מחקרים מראים שגישה זו יעילה במיוחד בשיפור למידת שפה מוקדמת ויכולת הדיבור בקרב ילדים אוטיסטים בגיל הגן.
אף על פי שטיפולי מוזיקה חינוכיים אינם כרוכים לרוב בחששות בטיחותיים או בתופעות לוואי שליליות, יישומן ומדידתן של התערבויות אלו עלולים להציב אתגרים מתודולוגיים.במחקרים מסוימים, ובמיוחד בהקשרים של התערבות מרחוק (אונליין), חלק מהמדדים הסטנדרטיים, המיועדים בדרך כלל למפגשים פנים אל פנים, אינם ניתנים ליישום משביע רצון.
בנוסף, בעיות טכניות עלולות להקשות על מדידה מדויקת של האינטראקציות; לדוגמה, כאשר נעשה שימוש בסרטונים שהוקלטו על ידי הורים.
במקרים כאלה, לעיתים נדרשת נוכחותו של עוזר מחקר כדי להבטיח את ייצוגיותם ותוקפם של הנתונים.
טיפול קבוצתי במוזיקה הוא גישה נוספת בעלת חשיבות.
במסגרות קבוצתיות, המוזיקה מספקת אמצעי תקשורת עקיף, שלעיתים נגיש יותר לאוטיסטים, ועשויה להגביר את המעורבות.
מחקרים מצאו כי טיפול מוזיקלי קבוצתי תורם לשיפור בקשב משותף, בקשר עין וביכולת לנהל תורות בשיחה.
טיפול במוזיקה קבוצתי משתלב לעיתים עם אימון במיומנויות חברתיות, במטרה להשיג תוצאות טובות יותר.
מגבלות ואתגרים במחקר וטיפול במוזיקה
אחד האתגרים המתודולוגיים הבולטים הוא גודל המדגם הקטן במחקרים רבים שבוצעו בתחום.
לדוגמה, סקירה שיטתית משנת 2014 כללה 10 מחקרים בלבד, עם סך של 165 משתתפים, שבחנו את ההשפעות לטווח קצר ובינוני (שבוע עד שבעה חודשים) של התערבויות טיפול במוזיקה בילדים אוטיסטים.
גודל מדגם כה קטן מגביל באופן משמעותי את החוזק המתודולוגי של הממצאים ומונע את האפשרות להכליל את התוצאות לאוכלוסייה רחבה יותר של אנשים אוטיסטים.
משמעות הדבר היא שגם אם מחקר בודד מראה השפעה חיובית, אמינותו ויכולת היישום שלו בסביבות קליניות אמיתיות נותרות מוטלות בספק.
השפעות הטיפול על כישורים חברתיים ותקשורתיים
סקירה מטא-אנליטית מעלה שטיפול במוזיקה עשוי לתרום לשיפור בתגובות החברתיות של ילדים על הרצף האוטיסטי, אך לא נמצאה השפעה מובהקת על כישורי השפה או הדיבור.
מחקרים אחרים מצביעים על שיפור באינטראקציה החברתית, הן בהקשר הטיפולי והן מחוץ לו.
עם זאת, סקירה אחת לא העלתה שיפור משמעותי בתקשורת החברתית מיד לאחר הטיפול.
מחקר קליני מצא כי התערבות בת 12 שבועות של טיפול במוזיקה שיפרה את המיומנויות החברתיות ואת יכולת השפה של ילדים אוטיסטים.
מחקר נוסף מצא שטיפול במוזיקה יעיל יותר מהאזנה בלבד למוזיקה בהפחתת תסמינים מסוימים של אוטיזם.
יתרה מזו, מוזיקה משמשת כאמצעי תקשורת לא מילולי וישיר, המאפשר הבעה של רגשות, מחשבות וכוונות גם ללא שימוש במילים.
מחקרים מצביעים על כך שטיפול במוזיקה יכול לשפר תקשורת רגשית, מעורבות חברתית והבעה עצמית, במיוחד בקרב ילדים.
מטא־אנליזות חושפות הבדלים קבועים ומשמעותיים בפעילות המוחית אצל אוטיסטים, באזורים במוח שקשורים להבנה וקיום אינטראקציות חברתיות.
אזורים אלו כוללים, למשל, את האמיגדלה ואת האינסולה, האחראיות על רגשות; אזורים בקדמת המוח ובצדדיו, כמו ה־frontal gyrus; וכן אזורים שמעורבים בזיהוי פנים ותגובות חברתיות, כמו האזור הפנים הפורמי (FFA).
כל האזורים האלה, ועוד אחרים, יוצרים יחד רשת מורכבת במוח, שמכונה "רשת המוח החברתית".
העובדה שיש שינויים עקביים באזורים אלה מצביעה על כך ש"רשת המוח החברתית" פועלת באופן שונה או לקוי באוטיזם, ומשפיעה על היכולות החברתיות.
בנוסף להבדלים בפעילות המוחית, קיימים גם שינויים במבנה הפיזי של אזורים אלה.
מחקרים שבדקו את צורת המוח (ניתוחי מורפומטריה) הראו שינויים בעובי, בנפח ובשטח הפנים של אזורים כמו החלק העליון והאחורי של הפיתול הטמפורלי (STS), האינסולה והאזור המופעל בזיהוי פנים (FFA) אצל אוטיסטים.
כמו כן, נמצא עובי מוגבר של קליפת המוח (כלומר, שכבת קליפת המוח עבה יותר) בפיתול המצחי התחתון (IFG) באוכלוסייה זו.
מטא־אנליזות נוספות דיווחו על נפח קטן יותר של חומר אפור באוטיזם באזורים שונים, כמו האונה הרקתית, קליפת המוח הקדם־מצחית המדיאלית (MPFC), האמיגדלה וההיפוקמפוס והפרקונאוס.
ממצאים אלו מצביעים על כך שיש בסיס תפקודי (קשור לפעילות) ואנטומי (קשור למבנה) לחריגות בקוגניציה החברתית באוטיזם.
ההשפעה החיובית של המוזיקה על התקשורת באוטיזם קשורה למנגנונים נוירולוגיים ופסיכולוגיים שונים.
אחד המרכזיים שבהם הוא שיפור הקישוריות המוחית.
מחקרים מראים שטיפול במוזיקה משפר את הקישוריות בין אזורי השמיעה לאזורים תת-קורטיקליים, ובין אזורי השמיעה לאזורים מוטוריים קדמיים במוח.
נראה כי המוזיקה מסייעת לשקם קישוריות מוחית לקויה, תופעה המאפיינת לעיתים קרובות אוטיסטים.
שיפור זה בקישוריות עשוי לתרום באופן ניכר לשיפור מיומנויות התקשורת.
מערכת נוירוני המראה היא מנגנון נוסף שנחקר בתחום.
פעילות מוזיקלית משותפת, כמו נגינה או שירה יחד, עשויה להפעיל אזורים במוח החופפים למערכת זו.
מערכת זו ממלאת תפקיד חשוב בהבנת פעולות של אחרים ובחיקוין, שהן מיומנויות יסוד בתקשורת חברתית.
תפקוד תקין של מערכת נוירוני המראה עשוי להוות בסיס לרכישת שפה תקינה, ותקשורת לקויה באוטיזם נקשרה לבעיות בתפקודה.
טיפול במוזיקה עשוי להפעיל ולחזק את מערכת נוירוני המראה.
בכך הוא תורם לשיפור היכולת לחיקוי, להבנת כוונות ורגשות של אחרים וללמידה חברתית.
אוטיסטים מפגינים לעיתים קרובות יכולות מוזיקליות יוצאות דופן ותגובות רגשיות ייחודיות למוזיקה.
ישנם דיווחים על אוטיסטים בעלי כישורים מוזיקליים גבוהים מהממוצע, כגון שמיעה אבסולוטית ויכולת זיכרון מלודי משופרת.
מחקרים שנעשו באמצעות הדמיה מוחית הראו כי אוטיסטים מגיבים בעוצמה רבה יותר לשירה לעומת דיבור.
כמו כן, נמצא כי היכולת לזהות רגשות באמצעות מוזיקה נשמרת בדרך כלל.
יכולות מוזיקליות ייחודיות ותגובתיות רגשית גבוהה עשויות לשמש בסיס לפיתוח התערבויות תקשורתיות מותאמות.
חיזוק ההישענות על החוזקות המוזיקליות עשוי להגביר את המוטיבציה ואת ההשתתפות בפעילויות טיפוליות, ובכך לקדם שיפור בתקשורת.
קיימות פעילויות מוזיקליות רבות שיכולות לשמש ככלים לקידום תקשורת עבור אוטיסטים בהקשרים שונים.
שירה משותפת עשויה לשפר קשר עין, חיקוי של מילים ומשפטים והבנתם.
נגינה בכלי נגינה יכולה לקדם אינטראקציה חברתית, תיאום מוטורי וביטוי עצמי.
האזנה משותפת למוזיקה יכולה לעורר רגשות ולספק נושא משותף לשיחה.
אלתור מוזיקלי מאפשר הבעה לא מילולית ויצירת קשר עם אחרים.
שימוש בשירים מובנים עם מילים פשוטות יכול לסייע ברכישת מיומנויות חברתיות ספציפיות.
כדי ליישם טיפול במוזיקה באופן יעיל עבור אוטיסטים, נדרשים מטפלים בעלי הכשרה מתאימה ומומחיות בתחום.
סקר שנערך בקרב מטפלים במוזיקה בארצות הברית מצא כי רובם משתמשים בגישות טיפוליות התואמות את ההמלצות המקצועיות בתחום האוטיזם, ומשלבים שיטות טיפול מבוססות ראיות.
עם זאת, הסקר הצביע גם על עניין נרחב בהכשרה מקוונת מתקדמת וברצון לשפר את הפצת המידע העדכני בתחום.
השימוש בטיפול במוזיקה כאמצעי להתמודדות עם אתגרי תקשורת באוטיזם החל בשנות ה־50 של המאה ה־20, ומאז התפתח והפך לכלי מוכר ומוערך בתחום.
שמיעה אבסולוטית ורגישות צליל משופרת
שמיעה אבסולוטית היא היכולת לזהות או לשחזר תו מוזיקלי מסוים בלי להיעזר בצליל ייחוס.
יכולת זו נדירה באוכלוסייה הכללית, ושכיחותה בצפון אמריקה ובאירופה מוערכת בפחות מ־0.01%.
עם זאת, מחקרים מראים כי שמיעה אבסולוטית נפוצה יותר בקרב אוטיסטים לעומת האוכלוסייה הנוירוטיפית, כאשר ההערכות מצביעות על שכיחות של 5% עד 11% - פי 500 עד 1,100 מהשכיחות באוכלוסייה הכללית.
תופעה זו נצפית בקרב אוטיסטים בכל קבוצות הגיל.
בנוסף לשמיעה אבסולוטית, אוטיסטים מפגינים לעיתים קרובות רגישות מוגברת לגובה הצליל ויכולת טובה יותר להבחין בין צלילים ולמיין אותם לקטגוריות.
יכולת זו מתבטאת באבחנה בין טונים פשוטים ובין גירויים מורכבים יותר, כגון דיבור.
לעיתים הם מיטיבים לזהות את כיוון גובה הצליל של צלילי פסנתר, וכן להבחין בין מנגינות ולזכור אותן.
יכולות תפיסה שמיעתית אלו מתפתחות, ככל הנראה, בשלב מוקדם בחייהם של ילדים אוטיסטים.
מספר הסברים הוצעו לתופעה זו.
הסבר מרכזי מצביע על כך שיכולות אלו נובעות מתפיסה ייחודית, הממוקדת בעיבוד מידע ברמת הפירוט המקומית.
גישה זו, המכונה גם "מודל תפקוד תפיסתי משופר", מאפשרת עיבוד מדויק של גובה צליל במוזיקה, הדורש תשומת לב לפרטים קטנים.
בניגוד לשמיעה אבסולוטית באוכלוסייה הכללית, אשר לרוב דורשת אימון מוזיקלי מוקדם, באוטיזם שמיעה אבסולוטית מופיעה לעיתים קרובות ללא אימון מוקדם, או לפני רכישת כישורים מוזיקליים פורמליים.
יש הסבורים כי שמיעה אבסולוטית באוטיזם שונה באופייה; לדוגמה, ביכולת לזהות גובה צליל של רעש סביבתי (כגון זמזום מאוורר) בדיוק יוצא דופן, בשונה ממוזיקאים בעלי שמיעה אבסולוטית, אשר לעיתים טועים בזיהוי של חצי טון.
יכולות אבחנה משופרות של גובה צליל נמצאות לעיתים קרובות אצל אוטיסטים שלהם היסטוריה של עיכוב שפתי.
אחת ההשערות גורסת שרגישות יתר זו להבדלי גובה צליל עלולה לפגוע בהתפתחות תקינה של תפיסת צלילי דיבור, וכך להשפיע על רכישת שפה מוקדמת.
השערה אחרת מציעה שלאוטיסטים יש "קיבולת תפיסתית מוגברת", המאפשרת עיבוד של מידע רב בו־זמנית.
תכונה זו עשויה להסביר את ההצלחה במשימות של אבחנת גובה צליל, אך גם להוביל להסחת דעת.
קיימות עדויות הקושרות את הרגישות המשופרת לגובה צליל למבנה המוח המעורב בעיבוד שמיעתי ושפה קולטת.
סקירה שיטתית ומטא-אנליזה מקיפה משנת 2022 מצאה עדות משמעותית ליכולת משופרת בתפיסת גובה צליל אצל אנשים אוטיסטים.
המחקר, שכלל 22 עבודות עם 464 משתתפים אוטיסטים, הראה גודל אפקט חיובי קטן-בינוני (g = 0.26), התומך בתפיסה משופרת זו.
גיל המשתתפים ורמת ה־IQ הלא־מילולי שלהם נמצאו כממתנים משמעותית את ההטרוגניות בין המחקרים; עובדה שמרמזת על שונות בביטוי של חוזקה זו באוכלוסייה ההטרוגנית של האוטיזם.
תפיסה רווחת היא שאנשים אוטיסטים ניחנים ביכולות מוזיקליות יוצאות דופן, ובפרט באפליה של גובה צליל.
סקירה זו מצאה מציאות מורכבת יותר.
אכן, נראה כי לחלק מהאנשים האוטיסטים יש זיהוי גובה צליל עדיף – דיוק רב יותר, זמני תגובה קצרים יותר וביטחון עצמי גבוה יותר בתפיסתם – והם עשויים להפגין סבירות גבוהה יותר לבעלות על שמיעה אבסולוטית.
עם זאת, נראה כי חלק מהיכולות הללו מופיעות רק בתת־קבוצה של אנשים אוטיסטים.
למעשה, מחקרים מסוימים הראו שביצועים בזיהוי גובה צליל עשויים להיות דומים או גרועים יותר מאשר אצל נוירוטיפיקלים, כאשר מבוקרים גיל ו־IQ לא־מילולי.
עם זאת, היתרון בתפיסת גובה הצליל בקרב אוטיסטים אינו חד־משמעי.
חלק מהמחקרים מצאו ביצועים דומים, ולעיתים אף נמוכים יותר, בהשוואה לנוירוטיפיים במשימות שעסקו בזיהוי גובה הצליל.
ייתכן שהיתרון בתפיסה זו בולט יותר בתנאים מסוימים, למשל כאשר הגירויים הם טונים פשוטים או שאינם דיבוריים, והוא עשוי להשתנות בהתאם לסוג המשימה כגון הבחנה בין קווים מלודיים לעומת זיהוי כללי.
ממצאים סותרים אלו מוסברים, בין היתר, בהבדלים אישיים ביכולות קוגניטיביות, כגון מנת משכל מילולית ולא־מילולית וזיכרון מילולי, המשפיעות על הקשר שבין אבחנה באוטיזם לבין תפיסת גובה הצליל.
אוטיסטים מפגינים לעיתים קרובות גם זיכרון מלודי משופר, הן בטווח הקצר והן בטווח הארוך.
מחקרים העלו כי ילדים אוטיסטים, שלא עברו הכשרה מוזיקלית פורמלית, הפגינו יכולות אבחנה טובות יותר של גובה הצליל הן בטון בודד והן במסגרת מלודית וכן זיכרון ארוך טווח טוב יותר למנגינות, בהשוואה לילדים נוירוטיפיים תואמי גיל ומנת משכל.
מחקר משנת 2021 מצא שאנשים אוטיסטים מתקשים באופן ספציפי בחיקוי גובה צליל ומשך מוחלטים, הן בדיבור הן בשירה.
בניגוד לכך, יכולתם לבצע חיקוי גובה צליל ומשך יחסיים טובה.
המחקר השווה 25 ילדים אוטיסטים ו־19 מבוגרים אוטיסטים לקבוצות ביקורת תואמות בגילן, במגדרן, בהכשרתן המוזיקלית ובכישוריהן הקוגניטיביים.המשתתפים התבקשו לחקות גירויי דיבור ושירה עם דפוסי גובה צליל ומשך משתנים.
ניתוחים אקוסטיים של ביצועי החיקוי הראו שאנשים אוטיסטים היו פחות טובים מקבוצת הביקורת בהתאמה מדויקת של גובה צליל ומשך מוחלטים, אך ביצעו ברמה דומה של דיוק בהתאמת גובה צליל ומשך יחסיים.
היבט זה חושף שאופייה ה"מוחלט" של שמיעה אבסולוטית מהווה חרב פיפיות בתקשורת.
לטכנולוגיה יש פוטנציאל משמעותי בתחום החינוך המוזיקלי לאנשים אוטיסטים, אך יישומה עדיין בתחילת הדרך.
סקירה רחבה מצביעה על צורך במחקר נוסף העוסק בפרטים הקשורים לשימוש בטכנולוגיה בהתערבויות המבוססות על מוזיקה וצלילים עבור אנשים עם אוטיזם, לרבות יעילותם של סוגי צליל מסוימים ומשך ההתערבות הנדרש.
עם זאת, טכנולוגיות מתקדמות, כגון מציאות מדומה, יישומי מוזיקה אינטראקטיביים וטלרפואה, עשויות לשפר את התוצאות הטיפוליות בטיפול במוזיקה, להגביר את הנגישות לתוכניות ולהעצים את מעורבות התלמידים.
אימון מוזיקלי משפר את השליטה העכבתית, שהיא תפקוד ניהולי חיוני להתפתחות הילדים, לוויסות העצמי ולרכישת יכולות חברתיות ושפתיות.
בנוסף, נמצא שמוזיקה משפרת את הלמידה, את הזיכרון המרחבי ואת הזיכרון של הימנעות פסיבית במודלים של בעלי חיים אוטיסטיים, ובכך מקלה על ליקויים קוגניטיביים.
קיימת גם השערה בדבר קשר בין התערבות מוזיקלית לתיאוריות של תפקודים ניהוליים לקויים באוטיזם, המציעה גישה מובנית לתוכניות התערבות עתידיות.
אוטיליה "אוטלה" קפקא הייתה אחותו הצעירה של פרנץ קפקא.
היא כנראה הייתה קרובת המשפחה הקרובה אליו ביותר ותמכה בו בזמנים קשים.
התכתבותם פורסמה בשם "מכתבים אל אוטלה והמשפחה".
אוטיליה, שנקראה אוטלה במשפחתה, נולדה בפראג, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, למשפחה יהודית אשכנזית מהמעמד הבינוני.
היא הייתה אשת סוד קרובה לפרנץ, אחיה.
הוא עזר לה לקבל השכלה בבית ספר חקלאי.
היא התגוררה ועבדה באחוזה החקלאית של גיסה, קרל הרמן, בזוראו המערבית בוהמית, כפר שקט, רחוק מהרעש של פרג.
(כיום סירם, קהילת בלישאני ).
שם, היא חיה חיים פשוטים, מוקפת בטבע ועבודה קשה.
בשנים 1916-1917, היא סיפקה לאחיה מקלט כתיבה שבו הוא הצליח לכתוב סיפורים קצרים רבים, והוא גם התגורר באחוזתו של הרמן מספטמבר 1917 עד אפריל 1918, כשהוא כבר סובל משחפת.
במהלך תקופה זו כתב את "האימרות של זוראו" ().
ביולי 1920 נישאה קפקא לעורך דין צ'כי קתולי יוסף דוד, בניגוד לרצון אביה.
בנותיהם ורה (שנקראה ואלי) והלן (שנקראה אלי) נולדו בשנים 1921 ו-1923. פרנץ קפקא צפה בהן גדלות עד מותו ביוני 1924. הנישואים כנראה, לא היו מאושרים והם התגרשו באוגוסט 1942. קיימת סברה נוספת שהגירושין נעשו כדי להגן עליו ועל בנותיהן מרדיפת הנאצים.
כמו יהודים רבים אחרים מפראג, קפקא ואחיותיה גורשו במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים.
אלי וואלי נשלחו עם משפחותיהן לגטו לודז', ולאחר מכן לצ'לנמו שם נרצחו.
קפקא נשלחה למחנה הריכוז טרזינשטט.
ב-5 באוקטובר 1943, היא התנדבה ללוות קבוצת ילדים ברכבת לאושוויץ.
יומיים לאחר מכן, כאשר הגיע הטרנספורט למחנה הריכוז אושוויץ נרצחו כולם בתאי הגזים.
שתי בנותיה של אוטלה, ורה והלנה, נשארו לגור עם אביהן ומשפחתו הצ'כית וחיו כל חייהן בפראג.
במהלך השנים (1909 – 1924) שלח פרנץ קפקא 111 מכתבים, תמונות וגלויות לאחותו אוטלה.
בנותיה שמרו על המכתבים לאחר מותה, בביתן בפראג.
ב-1970 הושאלו המסמכים לספרייה באוניברסיטת אוקספורד בבריטניה, שבה מוחזקים כתבי יד נוספים של פרנץ קפקא.
הם פורסמו לראשונה בשנת 1974 על ידי הרטמוט בינדר וקלאוס וגנבך באנגלית, בשם "מכתבים לאוטלה ולמשפחה".
בנובמבר 2010 תמה תקופת השאלת המסמכים ובינואר 2011 הוכרז כי המכתבים המקוריים יימכרו כחבילה בבית מכירות פומביות בברלין.
ארכיון הספרות הגרמנית במרבאך אם נקאר קיווה להשיגו בעזרת המגזר הפרטי.
באפריל 2011 הם וספריית הבודליאן באוקספורד רכשו אותו.
הם הודו ליורשיה של קפקא על נכונותם למכור לפני המכירה הפומבית, ולאלו שסייעו בגיוס הכספים הדרושים, כולל תורם נדיב אחד שנשאר אנונימי לבקשתו.
האנס גרד קוך, חוקר קפקא גרמני, כתב על המכתבים: "המכתבים לאחותו מספקים הצצה נדירה לרגשותיו הפנימיים ביותר, למצוקותיו הרגשיות וליגון הפרטי שלו.
אנו לומדים על חיי היום יום שלו, על רגעי אושר וצער ועל החודשים שבילה בברלין – לקראת סוף חייו – אשר היו שמחים ובאותה מידה נוראיים"
אוטיס היא חברה אמריקאית גדולה וידועה המתמחה בייצור, התקנה ושירות של מעליות ודרגנועים.
החברה נוסדה בשנת 1853 והיא נחשבת לחברה המובילה בעולם בתחום זה.
אוטיס פועלת ביותר מ-200 מדינות וטריטוריות, ומעליותיה מותקנות במבנים אייקוניים רבים ברחבי העולם.
בשנת 1852 המציא אלישע אוטיס, שעל שמו נקראת החברה, מכשיר בטיחותי המונע ממעליות ליפול במקרה של קריעת הכבל המושך אותה.
הדגמה פומבית שערך ביריד העולמי של ניו יורק ב-1853 קנתה לאוטיס מוניטין והניחה את היסוד לתעשיית המעליות המודרנית.
בשנים שלאחר מכן פיתחה החברה חידושים חשובים: ב-1925 הציגה את המעלית האוטומטית הראשונה, וב-1931 התקינה את המעלית הדו-קומתית הראשונה בעולם, בפיין סטריט 70 שבניו יורק.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 פיתחה מערכת בקרה חכמה בשם "Autotronic".
בשנת 1965 פתחה החברה מפעל גדול בבלומינגטון שבאינדיאנה.
בשנת 1976 נרכשה החברה על ידי התאגיד יונייטד טכנולוג'יס, והפכה לחברה בת.
בשנת 1977 הושקה מערכת "Elevonic", שהציגה שליטה דיגיטלית מלאה המבוססת על מיקרו-מעבד.
בשנת 1981 נסגר המפעל ההיסטורי של החברה ביונקרס.
החברה החלה להשקיע באיסוף נתוני שימוש ובקרה מרחוק באמצעות מערכת REM.
בשנת 1997 רכשה את חברת "Evans Lifts" הבריטית ואת "CemcoLift" האמריקאית.
מרכז שירות הלקוחות שלה בממלכה המאוחדת ממוקם גם בהווה במבנה ההיסטורי של "Evans Lifts" בעיר לסטר.
פעילות הייצור רוכזה בקרוליינה הדרומית, ומפעלי החברה בנוגאלס ובבלומינגטון נסגרו.
בשנת 2013 זכתה בחוזה הגדול בתולדותיה לספק מעליות ודרגנועים למערכת המטרו של היידראבאד שבהודו (670 יחידות).
שנה קודם לכן זכתה בחוזה לאספקת 349 מעליות למטרו של האנגג'ואו.
ב-2018 הותקנה המעלית הדו-קומתית הארוכה בעולם במגדל העולם לוטה שבסיאול על ידי Otis Korea.
המעלית נושאת עד 54 נוסעים מהקומה השנייה לקומה ה-121 בדקה אחת בלבד.
בנובמבר אותה שנה הוכרז על הפיכתה של אוטיס לחברה עצמאית עם התפצלותה מיונייטד טכנולוג'יס.
ב-2022 מכרה אוטיס את עסקיה ברוסיה לקבוצת ההחזקות המקומית "S8", אשר פתחה קו ייצור חדש והחלה לשווק את המוצרים תחת המותג המקומי "Meteor Lift".
בשנת 1945, אלקטרה היא חברה ישראלית שיוצר מעליות ודרגנועים.
אוטל מטיניון הוא המעון הרשמי ומקום העבודה העיקרי של ראש ממשלת צרפת.
המבנה ממוקם ברובע השביעי של פריז, ברחוב דה וארן 57. השם מטיניון כמעונו המנהלי משמש כמילה נרדפת לפעולות הממשלה של ראש הממשלה.
מלון דה מטיניון נבנה על ידי האדריכל ז'אן קורטון (1671–1739) החל משנת 1722, באזור פובורג סן ז'רמן, שהיה אז בצמיחה מהירה.
הבניין, שנבנה על אדמה ביצתית שהיה צורך לייבש ולמלא, הוא דוגמה יוצאת דופן לאחוזה בסגנון ריג'נסי, שתוכננה בין חצר לגן.
ז'אק הרביעי דה מטיניון (1689–1751), שנישא ללואיז-היפוליט גרימלדי (1697–1731), נסיכת הכתר של מונקו, בשנת 1715, עבר לשם משנת 1725. מלון דה מטיניון נותר מעונם הפריזאי של הנסיכים והנסיכות המלכותיות של מונקו עד המהפכה הצרפתית.
בשנת 1808 נרכש המלון על ידי שארל-מוריס דה טאלייראן-פריגור (1754–1838).
שר החוץ לשעבר הרחיב אותו על ידי בניית שני אגפים בצד הגן, אשר נהרסו מאוחר יותר.
טלייראן ערך שם קבלות פנים מפוארות במשך מספר שנים, אך עקב קשיים כלכליים, מכר את המלון לנפוליאון בתמורה לביטול חובותיו.
עד 1814, מטיניון הפך למעון הקיסרי שעמד לרשות ריבונים זרים שעברו דרך צרפת.
בשנת 1814, לאחר התפטרותו של נפוליאון הראשון וחזרתה מגלותה של משפחת המלוכה, לואי ה-18 החליף את מלון דה מטיניון בארמון האליזה, שהיה שייך לבת דודתו, הדוכסית מבורבון.
במשך קצת יותר מ-30 שנה, מלון דה מטיניון הפך להוספיס לאנשים נזקקים.
באמצע המאה ה-19, המלון נרכש על ידי הדוכס והדוכסית מגליירה, בני האצולה הגנואזית, אשר הותירו חותם מתמשך על שהותם במלון על ידי שינוי העיצוב בחדרים רבים, אשר עדיין נראה לעין.
עבודות השיפוץ של הבניין הוביל האדריכל פליקס דובן (1798–1870).
בשנת 1886 הורישה הדוכסית מגליירה את מלון מטיניון לקיסר אוסטרו-הונגריה, פרנץ יוזף מהבסבורג, שהקים שם את שגרירותו בין השנים 1889 ו-1914. במהלך תקופה זו, הגן שופץ על ידי גנן הנוף אכיל דושן כדי לארח קבלות פנים.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, האימפריה האוסטרו-הונגרית העבירה את המבנה לחסותן של מדינות נייטרליות (ארצות הברית ולאחר מכן שווייץ).
בסוף המלחמה בשנת 1918, צרפת ואוסטרו-הונגריה טענו לבעלות על הבניין.
צרפת רכשה אותו בסופו של דבר תמורת 13.5 מיליון פרנק (סכום שחולק בין אוסטריה להונגריה).
בין השנים 1921 ו-1934 הוקמו שם בתי דין לבוררות מעורבים כדי ליישב סכסוכים הקשורים לתפיסה ולחרימה של רכושם של אויבים לשעבר.
ב-3 בינואר 1923, סיווגה המדינה הצרפתית את הבניין והגן כאתר היסטורי, בפרט כדי למנוע את חלוקת הפארק לחלקות.
שנת 1935 סימנה את תחילת הקצאת אוטל דה מטיניון לראש ממשלת צרפת (נשיאי המועצה אז ראשי ממשלה מהרפובליקה החמישית).
היוצא מן הכלל היחיד היה הגנרל דה גול, אשר לאחר מלחמת העולם השנייה העדיף להתיישב באוטל דה בריאן, מטה משרד הכוחות המזוינים.
עם זאת, אוטל דה מטיניון נותר המקום בו נערכות ישיבות הקבינט.
בשנת 1958, ניסח הגנרל דה גול, הנשיא האחרון של מועצת הרפובליקה הרביעית, את החוקה החדשה יחד עם שר המשפטים מישל דברה, שאומצה במשאל עם ב-28 בספטמבר; לאחר שנבחר לנשיא הרפובליקה ב-21 בדצמבר, עזב הגנרל דה גול את אוטל דה מטיניון ועבר לארמון האליזה.
מלון דה מטיניון נותר מקום עבודתו של ראש הממשלה (ראש הממשלה) ועמיתיו הקרובים.
הוא מאכלס גם את המזכירות הכללית של הממשלה.
אוטילי שונוואלד (21 בדצמבר 1883 – 18 במאי 1961) הייתה פוליטיקאית ופעילה למען זכויות נשים יהודיה ילידת בוכום שבגרמניה.
אוטילי נולדה ב-21 בדצמבר 1883 בבוכום במשפחה יהודית, כבתם השביעית של איזידור וסופי מנדל.
המשפחה הייתה שייכת למעמד הבינוני הגבוה.
בשנת 1905, בגיל 22, היא נישאה לעורך הדין והנוטריון זיגמונד שונוואלד.
הזוג התגורר ברחוב גתה 9 בשכנות ליהודים ולא יהודים בעלי מעמד בינוני גבוה.
זיגמונד שונוואלד ניהל את אחד ממשרדי עורכי הדין הגדולים בעיר.
הוא היה נשיא כבוד של הקהילה היהודית בבוכום וחבר באגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית, ארגון פוליטי שלחם למען הענקת שוויון זכויות לכל אזרחי המדינה ונגד עליית האנטישמיות.
בשנת 1919 אימץ הזוג ילדה בת שנה בשם דוריס.
עם חקיקת חוקי נירנברג בשנת 1935 נאסר על זיגמונד שונוואלד לעסוק בעריכת דין והמשפחה איבדה את מקור פרנסתה היחיד.
בליל הבדולח, בנובמבר 1938, ניזוק קשה ביתם ברחוב גתה 9 וזיגמונד שונוואלד נכלא במחנה זקסנהאוזן למשך חודשיים.
עם שחרורו, החליט הזוג לעזוב את גרמניה.
המשפחה הגיעה לקיימברידג' באנגליה דרך הולנד בשנת 1939. אוטילי השלימה את לימודיה באנגלית ובספרות באוניברסיטת קיימברידג' ואף סיימה קורס חשבונאות.
לאחר פטירת בעלה בשנת 1943, היגרה אוטיליה שונוואלד בשנת 1946 לשיקגו בארצות הברית שם התגוררה בתה.
בשיקגו היא למדה מספר סמסטרים בבית הספר למדעי החברה ע"ש הנרי ג'ורג'.
אוטילי שונוואלד נפטרה בשיקגו ב-18 במאי 1961, בגיל 77.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שימשה אוטילי שונוואלד כמזכירת ועדת עקרות הבית של בוכום.
ארגון נשים זה הוקם בערים שונות בגרמניה, על מנת להתמודד עם קיצוב המזון החמור שנוצר בתקופת המלחמה בשל המצור הימי שהטלה בריטניה על גרמניה והפניית מרבית המשאבים לצבא הגרמני, ולדרבן את הנשים לתרום למאמץ המלחמתי באמצעות ניהול יעיל של משק הבית.
הארגון חילק תלושי מזון ופיקח על נקודות חלוקת מזון על מנת להבטיח גישה שווה לכל התושבים.
חברות הארגון קיימו חוגי בישול ופרסמו עלונים בהם לימדו את עקרות הבית כיצד לבשל ארוחות מזינות על בסיס המרכיבים הזמינים המועטים שעמדו לרשותן.
הארגון היה חלק המשירות הלאומי לנשים (גר') ארגון נשים שהוכר על ידי ממשלת גרמניה כארגון התנדבותי שפעילותו שוות ערך להתגייסות לצבא הגרמני.
כאשר רפובליקת ויימר, שהוקמה בגרמניה בתום מלחמת העולם הראשונה, העניקה לנשים את הזכות לבחור ולהיבחר למוסדות המדינה, נבחרה אוטילי שונוואלד בשנת 1919 לחברת מועצת העיר בוכום מטעם המפלגה הדמוקרטית, תפקיד בו היא כיהנה עד 1926 כאשר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית זכתה ברוב גדול במועצה והשתמשה בכוחה כדי לדכה את פעילות האופוזיציה.
במקביל, החל משנת 1924, התחילה אוטילי את פעילותה בסניף בוכום של ליגת הנשים היהודיות ארגון ארצי שהוקם בשנת 1904 על ידי ברטה פפנהיים.
בשנת 1929 מונתה לחברה בוועד הפועל של הליגה ובשנת 1934 לנשיאת הליגה.
לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון וחקיקת חוקי נירנברג בשנת 1935, חקיקה ששללה מיהודי גרמניה את האזרחות הגרמנית ורבות מהזכויות האזרחיות, הליגה התחילה לתמוך בהגירת היהודים מגרמניה, במיוחד נשים ונערות.
פעילות הליגה התנהלה תחת פיקוח מתמיד ומחמיר של הרשויות.
בשנת 1938 הופסקה פעילות הליגה על ידי המפלגה הנאצית בדומה לפעילותם של כל הארגונים היהודיים האחרים בגרמניה.
באוקטובר 1938 לקחה אוטילי שונוואלד חלק פעיל סיוע לכ-70 יהודים ממוצא פולני שגורשו מבוכום במסגרת גירוש זְבּוֹנְשׁין, על ידי ארגון אספקה למשפחות, משלוחי מזון כשר לכלא שבו נכלאו הגברים, וארגון מקומות שהייה לנשים ולילדים בחדר ההמתנה של מחלקה שלישית בתחנת הרכבת.
אוטילי שונוולד תיארה את עבודת ליגת הנשים היהודיות בבוכום בעדותה אשר נשמרת בספריית השואה בווינה.
בתקופת שהותה בקיימברידג' הייתה פעילה בסניף קיימברידג' של אגודת הפליטים היהודים שהוקמה בשנת 1941 כדי לייצג את האינטרסים של כ-70,000 מהגרים יהודים שנמלטו לבריטניה מארצות דוברות גרמנית לפני מלחמת העולם השנייה, ביניהם ילדים רבים שהגיעו עם הקינדרטרנספורט.
בשהותה בשיקגו, הייתה פעילה במועצה הבינלאומית של הנשים היהודיות , ארגון גג המייצג ארגוני נשים ונשים יהודיות ב-46 מדינות בעולם, שפעילותו חודשה בשנת 1949.
אוּטַּר פְּרַדֵש (בהינדי: उत्तर प्रदेश, באורדו: اتر پردیش; מילולית: המחוז הצפוני) היא אחת מ-28 המדינות המרכיבות את הודו.
המדינה, השוכנת בצפון הודו, היא המדינה המאוכלסת ביותר בהודו עם אוכלוסייה של כ-241 מיליון נפש המהווים כשישית מאוכלוסיית הודו, והרביעית בשטחה.
אוטר פרדש היא הישות התת-מדינית המאוכלסת ביותר בעולם, ולו הייתה מדינה עצמאית הייתה נחשבת למדינה החמישית בעולם באוכלוסייתה – גדולה יותר מאוכלוסיית ברזיל.
למדינה יש גבול בינלאומי עם נפאל, ובתוך הודו היא גובלת במדינות הריאנה, ראג'סטאן, מאדהיה פרדש, אוטראקהאנד, צ'האטיסגאר, ג'הרקאנד, ביהר ובטריטוריה דלהי.
עיר הבירה של אוטר פרדש היא לאקנאו והעיר הגדולה בה היא קאנפור.
בית המשפט העליון של אוטר פרדש יושב בפראיגראג' (העיר נקראה בעבר אללהאבאד והיא העיר בה מתקיים הקומבה מלה).
נהר הגנגס עובר במדינה, ולגדותיו כמה מעריה העתיקות והחשובות ביותר של הודו ובהן אללהאבאד וואראנסי.
כמו כן עובר במדינה נהר היאמונה, אשר על גדתו נמצאת אגרה (בה שוכן הטאג' מהאל).
עמק הגנגס היה ערש לידתה של הדת הבודהיסטית, ובעיר סרנאט נשא הבודהה את דרשתו הראשונה.
באזור שלטו זו אחר זו ממלכת מגדהא, האימפריה המאורית, בתקופתה הותיר אשוקה הגדול בסרנאט את עמודו שיהפך לסמל האריות של הודו ולגלגל הצ'אקרה שעל דגל הודו.
ממלכת גופטה הייתה השליטה הבאה בעמק הגנגס.
ראג'פוטים שלטו באזור במהלך האלף הראשון לספירה, ובתחילת האלף השני הגיעו פולשים מוסלמים ממערב וכבשו את עמק הגנגס, בהקימם שושלות אחדות שבאו זו אחר זו, והפיצו את האסלאם מסינד במערב (בתחומי פקיסטן של ימינו) עד לבנגל במזרח.
במאה ה-16 הפך האזור לחלק מהאימפריה המוגולית.
הנוואבים של אוואד (Oudh), שליטים מוסלמים ששלטו בחלק של צפון-מרכז הודו במשך קרוב למאה שנים לאחר דעיכתה של האימפריה המוגולית, שלטו באזור.
במרד ההודי הגדול של 1857 חברו ממלכות כגון ג'האנסי, אוואד וגבאלייאר למורדים בבריטים, אולם עם דיכוי ההתקוממויות המקומיות קיבל הראג' הבריטי חסות על השטח, שבתחילה נקרא המחוז הצפון-מערבי ואוד.
ב-1902 שונה שם המחוז להמחוזות המאוחדים של אגרה ואוד, ועם כניסת חוק ממשלת הודו, 1935 לתוקף קוצר השם ל"המחוזות המאוחדים" (.United Provinces - U.P).
בחוקת הודו, שנכנסה לתוקף ב-26 בינואר 1950, נקבע שם החבל ל"המחוז הצפוני" (U.P.
בספטמבר 2000 הובדלו מספר מחוזות בצפון-מערב המדינה למדינה נפרדת בשם אוטראקהאנד.
מערכת השלטון באוטר פרדש היא דמוקרטיה ייצוגית ופרלמנטרית, בהתבסס על חוקת אוטר פרדש שהתקבלה ב-1950. אוטר פרדש היא אחת משבע המדינות בהודו בעלות בית מחוקקים דו-ביתי.
האספה המחוקקת (הבית התחתון) מורכב מ-403 נציגים הנבחרים אחת לחמש שנים.
המועצה המחוקקת (הבית העליון) מורכב מ-110 נציגים, כאשר שליש מתוכם נבחרים כל שנתיים.
מכיוון שאוטר פרדש היא בעלת האוכלוסייה הגדולה ביותר בהודו, היא שולחת הכי הרבה נציגים לפרלמנט ההודי (80 נציגים ללוק סבהה ו-31 נציגים לרג'יה סבהה), ולכן היא מרכזית מאוד בפוליטיקה הארצית.
ממשלת אוטר פרדש מוקמת מתוך האספה המחוקקת של אוטר פרדש, בהסמכה מאת מושל אוטר פרדש, הממונה על ידי נשיא הודו.
בראש הממשלה עומד ראש השרים של אוטר פרדש.
מעצמאות הודו ב-1947 עד לשנות התשעים הייתה מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי המפלגה הגדולה באוטר פרדש, למרות שבשלהי שנות הששים עבר השלטון לצ'אראן סינג ובשלהי שנות השבעים היה השלטון בידי מפלגת ג'נטה.
ב-1989 נכנסה המדינה לתקופה של חוסר יציבות, כאשר ממשלות של ג'נטה דאל, מפלגת העם ההודית, מפלגת סמג'וואדי ובהוג'אן סמג' מכהנות לתקופות שבין חצי שנה לשנתיים, למעט תקופה קצרה בין 1997 ל-2002 בה התחלקו שלוש ממשלות מטעם מפלגת העם ההודית.
מ-2007 התייצבה המערכת הפוליטית במדינה, והממשלות שהתקיימו בה החזיקו ברוב מוחלט באספה המחוקקת, שמנע את נפילתן בעקבות התפוררות הקואליציה.
למרות זאת, היו אלו שלוש מפלגות שונות שזכו לרוב: בהוג'אן סמג' בראשות קומארי מאיאוואטי בין 2007 ו-2012, מפלגת סמג'וואדי בראשות אקילש ידאב בין 2012 ו-2017, ומפלגת העם ההודית בראשות יוגי אדיטיאנת' מ-2017.
ב-1920 עברה בירת המחוז מאללהאבאד ללקנאו, שמהווה את בירת המדינה עד היום.
אוטר פרדש היא המדינה הגדולה ביותר בהודו מבחינת אוכלוסייה; שישית מאוכלוסיית הודו גרים במדינה זו.
שיעור גידול האוכלוסין במדינה גבוה מאוד - משנת 1991 ועד 2001 גדלה האוכלוסייה ב-26%.
הצפיפות היא 828 נפש לקמ"ר, מה שהופך אותה לאחת המדינות הצפופות בהודו.
נכון לשנת 2011 שיעור האוריינות עומד על כ-70%, 4% מתחת לממוצע הארצי.
שיעור האוריינות בקרב הגברים עומד על כ-79%, ובקרב בנשים - 59%.
השפה הרשמית במדינה היא הינדית, שאותה מדברת רוב האוכלוסייה (91.32%).
לאורדו מעמד של שפה רשמית שנייה.
התמ"ג של אוטר פרדש מציב אותה ככלכלה השלישית בגודלה בהודו, לאחר מהאראשטרה וטאמיל נאדו.
היא תורמת 7.8% לתמ"ג ההודי.
לאוטר פרדש מסורת ארוכה של חינוך (המגיעה עד לממלכת גופטה), אם כי לאורך רוב ההיסטוריה הוא היה מוגבל לאליטות, לגברים, ולחינוך הדתי.
לאורך ההיסטוריה התפתח חינוך בשפות רבות כגון סנסקריט, ערבית, פרסית ופאלי.
מערכת החינוך שהתפתחה במהלך השלטון הבריטי נפתחה גם למיסיונריות נוצרית.
אוטראקהאנד (בהינדי: उत्तराखण्ड; באנגלית: Uttarakhand; מילולית: ארץ הצפון) היא מדינה בצפון הודו, אשר נוצרה בשנת 2000, כמדינה ה-27 של הודו, כתוצאה מחלוקת מדינת אוטר פרדש.
בין השנים 2000 ו-2006 נקראה המדינה "אוטראנצ'ל" (उत्तरांचल), ושמה שונה בינואר 2007 לאוטראקהאנד, בעקבות רצון התושבים.
בסנסקריט, משמעות המילה "אוטראקהאנד" היא "ארץ הצפון".
אוטראקהאנד גובלת בדרום באוטר פרדש, במערב בהימאצ'ל פרדש, בצפון בטיבט ובמזרח בנפאל.
במדינה ההררית, המורכבת מחבלי הארץ גארהוואל וקומאון, נמצאים מקורותיו של נהר הגנגס, וישנן בה מספר ערים הקדושות במיוחד להינדואים, ההופכות בעונה למוקדי עלייה לרגל למאמינים.
בין הערים הקדושות ניתן למנות את הרידוואר, רישיקש וכן מספר עיירות קטנות הממוקמות במקורות הגנגס.
המדינה נוסדה כמענה ללחץ של תושביה להיפרדות משאר תושבי אוטר פרדש.
הסיבות להפקדות ויצירת המדינה החדשה:
כלכליות: חבל ארץ זה עשיר יותר ותושביו לא רצו להמשיך ולסבסד את שאר המדינה.
תרבותיות-חברתיות: תושבי אזור זה שייכים לקאסטות הגבוהות לעומת תושבי שאר המדינה השייכים לנמוכות יותר ואף לדלית.
דתיות: חבל הארץ משופע במקומות קדושים שהיו מוזנחים בתקופת השלטון הקודם והסברה הייתה שבשלטון עצמאי מצבם ישתפר (בפועל, עד 2007 טרם התרחש השינוי).
חבל הארץ עבר תמורות שלטוניות רבות, כל השושלות ששלטו בצפון הודו במהלך ההיסטוריה שלטו גם בו, עד בואם של הבריטים שהעבירו אותו למדינת הודו העצמאית.
ב-9 בנובמבר 2000 פוצלה המדינה מאוטר פרדש.
לאור חוקת הודו, שיטת השלטון באוטראקהאנד היא דמוקרטיה פרלמנטרית וייצוגית.
המושל הוא ראש המדינה הטקסי והוא ממונה אחת לחמש שנים על ידי נשיא הודו.
ראש השרים (ראש הרשות המבצעת וראש המדינה בפועל) הוא מנהיג המפלגה הגדולה או מנהיג קואליציית רוב של מפלגות ב.
הממשלה ממונה על ידי המושל בעזרת ראש השרים.
הפרלמנט הוא בית מחוקקים חד-ביתי ובו 71 נציגים.
המדינה שולחת 5 נציגים ללוק סבהה ו-3 נציגים לרג'יה סבהה.
נכון ל-2024, המפלגה הדומיננטית במדינה היא מפלגת העם ההודית.
בירת המדינה היא דהראדון, אך קביעתה כבירת המדינה נחשבת לזמנית, כאשר נחשבת למועמדת להיות בירתה של המדינה.
אוטראקהאנד נחשבת לאחת המדינות היפות והתיירותיות של הודו.
רובה שוכנת בתחום ההימאליה ההודית, ולכן מורכבת מפסגות הרים ועמקים בהם זורמים נחלים וניתן למצוא בה אגמים רבים.
מקורותיהם של הגנגס והיאמונה, הנהרות הקדושים ביותר להינדואים, בקרחונים בצפונה של מדינה זו.
המדינה היא השנייה במהירות צמיחתה בהודו.
תיירות פנים וחוץ היא אחד המרכיבים העיקריים של כלכלת אוטראקהאנד.
כמו שאר הודו, גם במדינה זו החקלאות מהווה נדבך מרכזי בכלכלה.
הגידולים המרכזיים כוללים אורז, קטניות, פולי סויה ודגנים.
במהלך 2010, ייוצרו במדינה כ-831 אלף טון חיטה, 610 אלף טון אורז וכ-5 מיליון טון קני סוכר.
עונת התיירות נמשכת ממרץ עד אוקטובר באתרי ההרים הגבוהים ובעונה ההפוכה במוקדי התיירות הפופולריים רישיקש והארידוואר.
לאתרי העלייה לרגל במדינה מגיעים עשרות אלפי מאמינים הינדואים וסיקים שעולים לרגל.
בצפון המדינה שוכנים "ארבעת המושבים הקטנים" שהם חלק מארבעת המושבים בהם צריך המאמין ההינדואי לבקר בחייו: יאמונוטרי במקור היאמונה, גנגוטרי במקור הגנגס, קאדרנאת המוקדש לאל שיווה ו-באדרינאת המוקדש לאל וישנו.
בעיר הקדושה הארידוואר ("מעבר שיווה/וישנו" תלוי בהגייה) חל אחת לתריסר שנים אירוע הקומבה מלה שבו מתארחים בעיר מיליוני עולי רגל.
בעיר רישיקש הסמוכה ישנם מרכזי יוגה ואשראמים רבים המהווים מוקד משיכה לתיירים מהודו והעולם.
מקדש המקונד סאהיב (Hem-kund Sahib) הסיקי הוא יעד עלייה לרגל לבני דת זו.
עיירות הנופש נייניטאל, מאסורי ואלמורה הן מיעדי התיירות הפופולריים בהודו.
שמורת הטבע קורבט היא שמורת הטבע הראשונה בהודו ומפורסמת בטיגריסים שבתחומה.
בשמורת הטבע נאנדה דווי שוכן ההר שנושא את שמה, המתנשא לרום 7,817 מטרים והוא השני בגובהו בהודו.
שמורה זו ושמורת הטבע עמק הפרחים הן אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
בהרי ההימאליה שבמדינה מסלולי טיול, אתרי טיפוס הרים וצוקים, סקי ורפטינג.
אגם המסתורין רופקונד נמצא במדינה, ונעשה מאמץ לפתח את האזור כמוקד לתיירות אקולוגית.
באוטראקהאנד יש 28,508 ק"מ של כבישים, מתוכם 1,328 ק"מ הם כבישים ארציים ו־1,543 ק"מ הם כבישים מהירים.
לאור העובדה שמרבית מהמדינה מכוסה בגבעות, מערכת הרכבות מצומצמת יחסית ומוגבלת למישורים.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2011, באוטראקהאנד מתגוררים כ-10,086,292 תושבים-מה שמציב את המדינה במקום ה-19 בהודו מבחינת הצפיפות וגודל האוכלוסייה.
69.77% מכלל האוכלוסייה מתגוררים באזורים כפריים.
השפה הרשמית היא הינדית, והיא מדוברת על ידי 87.95% מהאוכלוסייה.
לסנסקריט יש מעמד של שפה רשמית שנייה.
מבין השפות הנוספות המדוברות במדינה, ניתן למנות אורדו, פנג'אבי, בנגלית ונפאלית.
שפת ההוראה בבתי הספר היא אנגלית או הינדית.
אוטמר הסלר (גרמנית: Otmar Hasler; נולד ב-28 בספטמבר 1953) היה ראש ממשלת ליכטנשטיין מ-5 באפריל 2001 ועד 25 במרץ 2009. מונה לראש הממשלה ב-5 באפריל 2001 לאחר שהחליף את מריו פריק, וכן כיהן כראש המפלגה הפרוגרסיבית העממית של ליכטנשטיין.
ב-25 במרץ 2009 הוחלף בתפקיד ראש הממשלה על ידי קלאוס צ'יצ'ר.
סמכויותיו היו מצומצמות מהרגיל לראש ממשלה במדינה שכן נסיך ליכטנשטיין, הנס אדם השני, לקח את רוב סמכויותיו בשנת 2003 לאחר משאל עם.
אוטמאר היצפלד הוא כדורגלן ומאמן כדורגל בעבר.
כמאמן, הוביל את בורוסיה דורטמונד ובאיירן מינכן לזכייה בליגת האלופות.
היצפלד שיחק בשלהי שנות ה-60 בקבוצות מהליגות הנמוכות בגרמניה עד שעבר לשחק בשווייץ, בקבוצת בזל 1893. היצפלד הצטרף למועדון בשנת 1971, וזכה עימה באליפות בשנים: 1972, 1973 ו-1975 ואף זכה להיות מלך השערים של הליגה השווייצרית.
היצפלד שותף במשחקים האולמפיים בשנת 1972. המשיך לשחק בקבוצת שטוטגרט מהליגה השנייה בגרמניה והצטיין במדיה.
את סיום הקריירה העביר בשווייץ בקבוצת לוגאנו ופרש בגיל 34.
כמאמן, תבע היצפלד את חותמו במהרה, ובשנת האימון השנייה שלו הוביל קבוצה אלמונית וקטנה בשם פ.צ ארואה, מהעיר ארואה, המונה 15,000 תושבים בלבד.
שנה לאחר מכן, היצפלד עבר לאחד המועדונים הגדולים בשווייץ, גראסהופר מהעיר ציריך ואותה הוביל לזכייה בגביע בשנת 1989, לדאבל בשנת 1990 ולאליפות נוספת ב-1991.
ההצלחה בשווייץ הביאה את הקבוצה הפאר השנייה בגרמניה אך בעלת מספר האוהדים הגדול במדינה והאצטדיון הגדול ביותר, להחתים את המאמן המצליח משווייץ.
בורוסיה דורטמונד זכתה בסגנות אליפות גרמניה בעונתו הראשונה, והפסידה את האליפות בהפרש שערים בלבד לקבוצת נעוריו של היצפלד בגרמניה: שטוטגרט.
בשתי העונות הבאות סיים היצפלד במקום הרביעי בטבלה תוך שקבוצתו מגלה שיפור מתמיד בגביע אופ"א.
הוא הוביל את דורטמונד לגמר גביע אופ"א 1993, שם נוצחה 1–6 בסיכום שני מפגשים על ידי יובנטוס.
בשנת 1995 זכה עם הקבוצה לאחר 32 שנות בצורת באליפות גרמניה.
בעקבות הזכייה, העפיל לגביע אירופה לאלופות והפסיד לאייאקס ברבע הגמר.
עונה לאחר מכן, היצפלד סחף את הקבוצה לאליפות שנייה רצופה תוך שהוא מדהים את הכדורגל האירופאי בזכייה בגביע אירופה בניצחון 1–3 על אלופת איטליה ואירופה, יובנטוס.
באותה שנה נבחר גם למאמן השנה באירופה.
ההצלחה בדורטמונד ביססה את מעמדו של היצפלד כמאמן אירופאי מוביל, ובשנת 1998 הגיע לקבוצת באיירן מינכן.
היצפלד לא אכזב, וכבר בעונתו הראשונה הוביל את הקבוצה לאליפות גרמניה ולגמר הגביע הגרמני, כמו גם לגמר ליגת האלופות נוסף בו הפסיד בתוספת הזמן למנצ'סטר יונייטד האנגלית.
בשנת 2000 הוביל את באיירן לדאבל ולחצי גמר ליגת האלופות.
בשנת 2001 הצליח לשחזר את ההצלחה עם דורטמונד וזכה באליפות גרמניה ובאליפות אירופה וזכה שוב כמאמן השנה באירופה.
בעונת 2002 הייתה ירידת מתח, והקבוצה כשלה בזכייה בתארים וסיימה במקום השלישי בטבלה.
עונה לאחר מכן זכתה שוב בדאבל אך כשלה בשלבים המוקדמים בגביע אירופה.
בעונה לאחר מכן, בשנת 2004, שוב כשלה באיירן לזכות בתארים (פרט לגביע הליגה), והכישלון באירופה הוביל את הנשיא פרנץ בקנבאואר להפרד מהמאמן.
עם זאת, ראשי באיירן מינכן לא הסתירו את העצב ואת ההערכה הרבה שהם חשים כלפי המאמן שהפך ליקיר המועדון.
היצפלד דחה הצעה לאמן את נבחרת גרמניה והעדיף לקחת פסק זמן מכדורגל למשך כשלוש שנים.
במהלך עונת 2007 פוטר המאמן פליקס מאגאת' במהלך העונה והיצפלד נזעק לאמן את הקבוצה.
למרות הציפיות, היכולת החלשה המשיכה והקבוצה סיימה במקום הרביעי בלבד תוך שהיא מעפילה לגביע אופ"א.
היצפלד נחשב לחברו הטוב של מייסד ונשיא פריז סן-ז'רמן לשעבר ומעצב האופנה הידוע דניאל השטר ואף דגמן בעבר את חליפותיו.
היצפלד זכה לשבחים אודות היכולת הטקטית המופלאה שלו וכונה לא פעם: "הטקטיקן מספר אחת באירופה".
בסיום עונת 2008/2007 עזב היצפלד את באיירן מינכן, ועבר לאמן את נבחרת שווייץ.
היצפלד הוביל את נבחרת שווייץ למונדיאל 2010 שם הודחה בשלב הבתים.
ליורו 2012 לא הצליח היצפלד להוביל את הנבחרת, אשר סיימה אחרי ו במסגרת שלב המוקדמות.
היצפלד הוביל את נבחרת שווייץ למונדיאל 2014 שם הודחה על ידי בשלב שמינית הגמר.
בתום הטורניר פרש היצפלד מאימון.
אוטמר זואיטנר היה מנצח אוסטרי, שעשה את רוב הקריירה המקצועית שלו בגרמניה המערבית.
נפטר בגיל 88 בברלין שבגרמניה.
איי אוטסקה (ביפנית: 大塚 愛; נולדה ב-9 בספטמבר 1982) היא זמרת J-Pop וכותבת שירים מאוסקה, יפן.
ידועה ביותר בזכות הסינגל "Sakuranbo" שנשאר 101 שבועות במצעד הסינגלים השבועי של יפן.
איי אוטסקה חתומה בחברת התקליטים "avex trax", אחת מחברות התקליטים הגדולות ביפן, וחתומים בה בין השאר איומי האמאסאקי, קודה קומי, נמיאה אמורו, היטומי שימאטאני, בואה, סוויטבוקס, אמי סוזוקי ואברי ליטל טינג.
איי אוטסוקה הוסמכה ללמד בגן ילדים ותכננה להיות גננת במקרה שקריירת השירה שלה תקרוס.
משמעות המילה איי (愛) היא אהבה, לכן המילה "אהבה" מופיעה הרבה בעבודותיה.
היא גם משתמשת במשחק מילים משום שאיי נשמע כמו האות האנגלית "I".
מתוך אלבומה השלישי יצא הסינגל "Planetarium" שהיה שיר לדרמה היפנית "חנה יורי דנגו" והפך מיד ללהיט.
הסינגל הראשון "Peach" מהאלבום הרביעי היה שיר הטוב ביותר בקיץ, והיה שיר כנושא בדרמה "חנה קימי".
אוטן היא עיר במחוז סון ולואר בחבל בורגון-פראנש-קונטה בצרפת.
העיר נוסדה בשם "אוגוסטודום" בתקופת האימפריה הרומית המוקדמת.
העיר אוטן הייתה הנקודה המזרחית ביותר באירופה אליה הגיעו כיבושי בית אומיה.
העיר מתנשאת מעל קצהו הדרומי של שקע גאולוגי המכונה "אגן אוטן".
היא מוקפת בחורש טבעי מצפון, בהרי מורוון ממערב, וביער הלאומי של פלנואה מדרום.
אדמת אוטן עשירה בפחם, בפחמימנים ובפצלי שמן.
העיר נמצאת במרחק של 25 קילומטרים מהעיר הגאלית הקדומה ביברקט, אשר נזנחה כמה שנים לאחר הכיבוש הרומי של גאליה.
העיר אוגוסטודונום (מכאן השם אוטן) נוסדה בתקופת הקיסר אוגוסטוס הייתה מפורסמת בשל בתי הספר לרטוריקה שלה.
מתקופה זו שרדו חומות העיר, שעריה והתיאטרון הרומאי.
ב-22 באוגוסט 725 נפלה העיר בידי ח'ליפה בית אומיה אחרי שאמיליין, שהיה בישוף העיר, נהרג בקרב.
אוטן הפכה לנקודה המזרחית ביותר של התפשטות בית אומיה באירופה.
אך ב-732 נאלצו כוחות בית אומיה לסגת אל חצי האי האיברי אחרי שנוצחו בקרב טור על ידי קרל מרטל.
ב-888 רישאר, רוזן אוטן הפך לדוכס הראשון של דוכסות בורגונדיה.
בימי הביניים הייתה העיר מקום עלייה לרגל כדי לראות את שרידיו של הקדוש לזרוס.
נפוליאון בונפרטה ואחיו ז'וזף ולוסיאן למדו בבית הספר התיכון של אוטן החל ב- 1779. במלחמת צרפת–פרוסיה שימשה העיר כמטה של ג'וזפה גריבלדי שעמד בראש צבא מתנדבים שתמך בצרפת.
במלחמת העולם השנייה אוטן שוחררה ב-9 בספטמבר 1944 על ידי כוחות מבצע דרגון.
ניצול פצלי השמן החל ב-1824, ומאז 1837 הופק מהם דלק נוזלי ששימש לתאורה.
ניצולם נמשך עד 1957 למרות התחרות מצד מוצרי הנפט.
ענף התיירות מבוסס על קתדרלת אוטן ועל שרידי האדריכלות הרומאית.
הגן הטבעי האזורי של מורוון, הנמצא בסמוך לעיר, מושך נופשים ומטיילים.
תעשיית רהיטים עושה שימוש בעצי יער וחורש תוך התחשבות בצרכים האקולוגיים.
קיימת גם תעשיית מוצרי עור.
קתדרלת אוטן (סן לזאר), שנבנתה בסגנון אדריכלות רומנסקית, נחשבת למונומנט לאומי בצרפת.
חומות העיר ושעריה ששרדו מן התקופה הרומאית.
התיאטרון הרומאי ששרד בצורתו המקורית.
מקדש יאנוס מן המאה הראשונה לספירה.
שרדו ממנו קירות גבוהים עם חלונות המתנשאים מעל השדות שבסביבת העיר.
הגן הטבעי האזורי של מורוון.
אוטפה (באסטונית: Otepää, בגרמנית: Odenpäh) היא עיר בצפון-מזרח מחוז ולגה, מוגדרת כבירת החורף של אסטוניה.
אוטפה נחשבת לעיר הגבוהה במדינה ושוכנת ברמת אוטפה, כ-40 קילומטרים דרומית-מערבית לטרטו, העיר השנייה בגודלה באסטוניה.
על פי שרידים ארכאולוגיים יושב האזור כבר לפני כאלפיים שנה.
במאות ה-9 וה-10 הוקמו ביצורים על גבעת לינאמגי (Linnamägi).
ידוע שהיה זה המבצר העיקרי של מחוז אוגנדי (Ugandi).
האזור צפונית לגבעה שימש למגורים.
כיוון שממרחק נראית הגבעה כראשו של דב זכה היישוב לשמו - "ראש הדב" (Otti pea).
החל משנת 1208 הותקף היישוב מספר פעמים על ידי המסדר הליבוני ולאחר שנכבש ב-1224 הקים הבישוף הרמן מבצר אבן במקום.
היה זה מבצר האבן הראשון שנבנה באסטוניה.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על קיומה של עיירה בימי הביניים בשטח שבין גבעת לינאמגי לכנסייה של אוטפה.
בית הספר היסודי הראשון ביישוב נפתח בשנת 1686.
בשנת 1702, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, בזזו חיילי הצבא הרוסי את היישוב וסביבותיו והעלו את המבצר ובית הכומר באש.
ב-1841 התקוממו האיכרים המקומיים כנגד בעל האחוזה, התקוממות זו נקראת "מלחמת פיהאירווה".
בספטמבר 1876 נערך היריד החקלאי הראשון באסטוניה, שארגנה התאחדות האיכרים של טרטו, במעונו של הכומר ביישוב.
ב-4 ביוני 1884, לאחר כשלוש שנות דיונים על עיצובו, הוצג לראשונה דגל אסטוניה בכנסייה של אוטפה.
בשנת 1862 הוכר היישוב כרשות מקומית ונקרא בשם "נוסטקו" (Nuustaku).
על פי עדויות שכן בקרבת היישוב הנוכחי יער של עצי אגוז ומניחים שיער זה הוא מקור השם.
בשנת 1922 הוחלף שם היישוב רשמית ל"אוטפה".
בשנת 1929 נערכה באוטפה אליפות אסטוניה הראשונה בסקי במישור.
ב-1 באפריל 1936 זכתה אוטפה למעמד של עיר.
באוגוסט 1944, בעקבות הלחימה בין הוורמאכט לצבא האדום באזור נהרס חלק נכבד מן העיר.
בשנת 1958 נערכה לראשונה בעיר אליפות כלל-סובייטית בסקי במישור.
ב-1959 נפתחה בעיר גימנסיה בתנאי פנימייה שהפכה בשנת 1975 לבית ספר כלל-ארצי לסקי.
בשנת 1999 צורפה העיר לנפת פיהאירווה ושם הנפה שונה לנפת אוטפה.
העיר שוכנת ברמת אוטפה והגבעות הגבוהות ביותר בה קוטסמגי (Kuutsemägi) והרימגי (Harimägi) מגיעות לגובה של 217 ו-212 מטרים בהתאמה.
האזור משופע באגמים והגדול שבהם הוא אגם פיהאירב (Pühajärv) השוכן דרומית-מערבית לעיר, מכסה שטח של 2,863 דונם ונחשב בעיני רבים לאחד היפים באסטוניה.
העיר מורכבת משני אזורים - האזור הישן, בצפון העיר שהפך כבר בראשית המאה ה-20 ליישוב בעל אופי עירוני, והאזור החדש השוכן לשפתו הצפונית של אגם פיהאירב.
העיר משמשת כמרכז תיירותי בחורף למגוון פעילויות ספורטיביות כגון סקי במישור, קפיצות סקי והחלקה על קרח ומוכרת בשל כך גם מחוץ לגבולות אסטוניה.
משנת 1964 נערך בה כל שנה מרתון סקי שנקרא "מרתון טרטו", משנת 1996 הוא מתחיל בה ומסתיים בעיר אלבה וכולל מסלול באורך של 63 קילומטרים.
משנת 1999 נערך בה שלב בתחרות גביע העולם לסקי במישור (FIS Cross-Country World Cup) שמארגנת הפדרציה הבינלאומית לסקי.
שרידי מבצר הבישוף משנת 1224 - שוכנים על גבעת לינאמגי, מערבה משם נמצאת כנסיית מריה.
כנסיית מריה הלותרנית (Maarja kirik) - הכנסייה מוזכרת בכתובים בכרוניקה של הנריק מלטביה במאה ה-12. הכנסייה הנוכחית נבנתה בשנים 1889-1890 בסגנון נאו-גותי, רק מגדל הפעמון, המזדקר לגובה של 51 מטרים, הוא שריד לכנסייה הישנה.
בקיר החזית שלה נקבע בשנת 1934 לוח זיכרון לאירוע הנפת הדגל ביוני 1884. בשנת 1950 נהרס הלוח בידי הרשויות הסובייטיות וחודש בשנת 1989. בקיר הכנסייה נקבע בשנת 1989 בטקס חגיגי לוח זיכרון ליקוב הורט, בלשן, תאולוג ופעיל בולט בתנועת ההתעוררות הלאומית האסטונית ששימש ככומר באוטפה בשנים 1872-1880.
אנדרטת הזיכרון לנופלים במלחמת העצמאות האסטונית.
נחנכה ביוני 1928. ביוני 1950 הורו הסובייטים על הריסת האנדרטה, אולם חלקה העליון נקבר והוסתר.
באוגוסט 1988 נחשף החלק העליון מחדש ובשנת 1998 שוחזר גם החלק התחתון על פי תרשימים ותמונות.
מוזיאון הדגל האסטוני - נפתח בשנת 1996 ומספר על ההיסטוריה של הדגל הלאומי.
אוטנה (בליטאית: Utena ; ברוסית: Утена; בפולנית: Uciana; ביידיש ובעברית: אוטיאן) היא עיר בצפון מזרח ליטא ששוכנת במרחק של 92 ק"מ מצפון לעיר הבירה וילנה.
משמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז אוטנה.
כמה נהרות חוצים את העיר: קראשואונה (ליט') ויובלו ויישה; ויז'ואונה (ליט') ושני יובליו אוטנלה וראשה.
שני אגמים בתחומה: ויז'ואונייטיס ודאונישקיס.
העיר מוזכרת לראשונה בכתובים ב-1261 בתקופת המלך מינדאוגאס (Mindaugas).
בימי השלטון הצארי השתייכה תחילה לפלך וילנה אך ב-1843 עברה לפלך קובנה, מחוז וילקומיר.
בליטא העצמאית הייתה לעיר מחוז.
בשנת 1835 סללו הרוסים את הכביש פטרבורג-ורשה העובר דרך אוטנה, וב-1899 נסללה מסילת ברזל צרה פוניבז'-אוטנה-שווינציאן.
שתי שרפות גדולות פקדו את העיר בסוף המאה ה-19 אך לאחר זמן קצר נבנתה מחדש והתרחבה.
בשנים 1915–1918 הייתה העיר תחת הכיבוש הגרמני.
הקהילה היהודית בעיר הייתה מהראשונות בליטא - בבית הקברות הישן שלה נמצאו מצבות מלפני כמה מאות שנים.
אחרי מלחמת העולם הראשונה גדלה אוכלוסייתה, והשתקעו בה רבים מיהודי העיירות הסמוכות.
היהודים עסקו בעיקר במסחר ובמלאכה.
עיקר המסחר היה בפשתן, עורות, פירות ועוד, שהיו קונים מן האיכרים בכפרים או בעיירות סמוכות בימי השוק, ואת הסחורות היו מייצאים לחו"ל דרך דבינסק ופוניבז'.
היצוא היה כולו בידי סוחרים יהודים.
אך עם הקמת ארגון ה"ווארסלינינקים" (Verslininkų sąjunga; שמטרתו הייתה לקדם סוחרים, בעלי מלאכה ותעשייה ליטאיים) בליטא העצמאית, נדחקו רגלי היהודים מהמסחר שעבר בהדרגה לידי הממשלה או לידי סוחרים ליטאיים, מאורגנים בקואופרטיבים.
ה"פולקסבנק" ('הבנק היהודי העממי') מנה 600 חברים.
כן פעל בעיר בנק לקרדיט הדדי.
פרט לשני בתי חרושת קטנים לסוכריות ומפעל לסבון, לא הייתה כל תעשייה.
מבין יהודי אוטנה היו גם בעלי אוטובוס (בקו אוטנה-קובנה הבירה), עורכי דין, רופאים (עד למלחמת העולם הראשונה כל רופאי העיר היו יהודים) ואחרים.
המשבר הכלכלי הניע רבים מיהודי אוטנה להגר לדרום אפריקה, ארצות הברית, קובה וארגנטינה.
מהגרים אלה היו תומכים לאחר מכן במשפחותיהם וקרוביהם שנשארו בעיר.
בעיר היו 6 בתי תפילה.
כן פעלו במקום מוסדות חסד: "גמילות חסדים", "לחם עניים", "צדקה גדולה", לינת הצדק", "ביקור חולים" ו"הכנסת כלה".
לפני פרוץ המלחמה ב-1914, התחנכו הילדים ב"חדר" וב"חדר מתוקן".
אך בליטא העצמאית היו בה כבר בית ספר עברי עממי מרשת "תרבות" (280 תלמיד), בית ספר יידי (120) ובית ספר תיכון עברי (50).
בחייה הציבוריים של הקהילה הייתה לציונים השפעה מכרעת.
בעיר פעלו גם סניפי הסתדרות ה"צה"ר", הקומוניסטים, אגודות נוער מכל הזרמים (כגון "החלוץ", "השומר הצעיר"), ואגודות ספורט יהודיות ("מכבי" ואחרות).
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, חלוקת פולין ומסירת חלק מהמחוז וילנה לליטא על ידי הסובייטים ב-1939, ברחו לאוטנה הרבה פליטים מפולין, במיוחד בני ישיבות, סוחרים ופעילי מפלגות ציוניות בפולין (פניהם היו מועדות לארץ ישראל דרך ברית המועצות ויפן, וביוזמה וכסף אפשר היה להשיג מסמכים ולהימלט).
עם הכיבוש הסובייטי של ליטא ב-1940, נאסרה שפת העברית בבתי ספר כמו גם כל פעילות ציונית.
הסובייטים הלאימו בתי מסחר של היהודים ואת האמידים שמביניהם יחד עם "אויבי העם" האחרים (ציונים, טרוצקיסטים ועוד) שלחו לסיביר.
בשנת השואה חיו בעיר אוטנה כ-3000 יהודים, ובכל מחוז אוטנה כ-5,440 יהודים.
רק בחודשים יולי-אוגוסט 1941 נרצחו 4,603 יהודי אוטיאן (אוטנה), ויז'ון ומאליאט (מולייטי) – גברים, נשים וילדים.
פרופי ברנארד לואן – נולד כברוך לאץ, יליד אוטנה ב-1921, היגר עם הוריו לארצות הברית ב-1935. בנו של ניסן לאץ-לאון, מעסקניה של התנועה הציונית והעברית בארצות הברית.
גדול הקרדיולוגים בעולם ולימים חתן פרס נובל (1985);
העיתונאי ראובן רובינשטיין – עורך היומון "די אידישע שטימע" בליטא;
משה שרפשטיין - שחקן תיאטרון וקולנוע ותלמידו של שלמה מיכאלס, ממייסדי התיאטרון היהודי הווילנאי (בשנת 1956).
הרב דב בער יפה (נפטר ט"ו בשבט תקפ"ט)