tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמאות לרמות כאלה מצויות באזור שירסאו-דאיצ'י, שם הרמה מרכיבה כמעט את כל דרום קיושו שביפן, ואת הרמה הוולקנית של האי הצפוני בניו זילנד.
רָמָה היא עיר מקראית המוזכרת ברשימת ערי שבט נפתלי יחד עם הערים אדמה וחצור בספר יהושע.
מקובל לזהותה עם היישוב ראמה שבבקעת בית הכרם, אם כי החוקר האמריקני אדוארד רובינסון שביקר בארץ ישראל ב-1838 זיהה את היישוב רמה בנחלת שבט אשר כמקור שמו של כפר ראמה.
ב-1933 נתגלה במקום בית כנסת.
רָמָה היא עיר מקראית המוזכרת ברשימת ערי שבט אשר יחד עם הערים צור ואכזיב בספר יהושע.
מקובל לזהותה עם היישוב ראמיה מדרום-מזרח לצור שבלבנון, אם כי החוקר האמריקני אדוארד רובינסון שביקר בארץ ישראל ב-1838 זיהה את רמה שבנחלת שבט אשר עם היישוב ראמה שבבקעת בית הכרם, שבו נמצאה בו כתובת עברית מהמאה ה-3. בזיהוי היישוב הקדום הסתייע רובינסון בסרקופגים שמצא על גבעה הסמוכה לכפר.
רמו (בפורטוגזית: Clube do Remo) הוא מועדון כדורגל מברזיל.
המועדון נוסד בשנת 1905 בעיר בלם, שבמדינת פארה.
מועדון הספורט רמו נוסד בשנת 1905 בעיר בלם בשם "Grupo do Remo".
בשנת 1908 הוא נסגר, ובשנת 1911 הוקם מחדש בשמו הנוכחי.
בשנת 1913 זכתה הקבוצה לראשונה באליפות מדינתפארה.
מאז זכתה באליפות זו 48 פעמים – הפעם האחרונה בשנת 2025.
קבוצת "רמו" השתתפה בתחרויות אליפות ברזיל בכדורגל בדרג העליון החל משנת 1961, ובסך הכול שיחקה במעמד זה 15 עונות.
הישגה הטוב ביותר היה המקום השביעי בעונת 1993. בעונת 1994 שיחקה בליגה העליונה בפעם האחרונה.
בליגת המשנה הברזילאית שיחקה הקבוצה ב-23 עונות.
הישגה הבולט ביותר היה המקום השני בשנים 1971 ו-1984. נכון לעונת 2025/2026 "רמו" משחקת בליגה זו.
בהגביע הברזילאי העפילה הקבוצה לשלב חצי הגמר בשנת 1991.
לאחר מספר עונות בליגה השלישית, שבה "רמו" לליגת המשנה בשנת 2023, והיא משחקת בה כיום.
הדרבי המקומי של העיר נקרא Clássico Rei da Amazônia או בקיצור Re-Pa, והוא נערך בין "רמו" לבין פאיסנדו.
המשחק הראשון התקיים בשנת 1914, ונכון לשנת 2025 נערכו 779 מפגשים בין הקבוצות – רמו ניצחה ב־269 מהם, ו־265 הסתיימו בתיקו.
הדרבי נחשב למסורת תרבותית מרכזית במדינת פארה ואחת היריבויות הגדולות בכדורגל הברזילאי.
רֶמון קלוד פרדינאן אָרון היה סוציולוג ופילוסוף פוליטי יהודי-צרפתי.
מהמבקרים החריפים של החברה המערבית ופועלה בתקופת המלחמה הקרה.
רמון ארון נולד למשפחה יהודית.
את לימודיו האקדמיים עשה באקול נורמל סופרייר, ובשנת 1930 סיים את לימודי הדוקטורט בתחום הפילוסופיה של ההיסטוריה.
בעת לימודיו הכיר את ז'אן-פול סארטר, שהפך לידידו.
ארון הזדהה בהמשך עם עמדות השמאל החברתי הקיצוני של סארטר, ובשנים הראשונות לפעילותו האינטלקטואלית היה מקורב לזרם האקזיסטנציאליסטי שבראשו עמד.
בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה עבד כמרצה לפילוסופיה חברתית באוניברסיטת טולוז.
לאחר שפרצה המלחמה התגייס לחיל האוויר הצרפתי.
לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית נמלט ללונדון שם שירת במפקדת צבא צרפת החופשית.
עם תום המלחמה שב להוראת סוציולוגיה בפריז והיה בין המוקיעים את ממשלת וישי.
בהמשך חייו האקדמיים ביקר את הלאומיות והלאומנות, בהן שקעו לדעתו מדינות המערב, בזמן המלחמה הקרה, תוך אובדן החמלה, לדעתו, כלפי הפרט בחברה.
החל מ-1945 היה חבר מערכת כתב העת "זמנים מודרניים", שנוסד על ידי סימון דה בובואר, ז'אן-פול סארטר ומוריס מרלו-פונטי, אך התפטר לאחר זמן קצר בגלל נטיתו הקומוניסטית של המגזין, והפך לעורך בלה פיגארו.
בעבודותיו מבקר רמון, בין השאר, את אופן ההתייחסות של הסוציולוגים לחברה האנושית.
לפי טענתו יש להבחין בין הסוציולוגים במאה ה-19, אותם הוא מכנה "אבות הסוציולוגיה", לבין סוציולוגים במאה העשרים.
האבות המייסדים של תחום הסוציולוגיה, כדוגמת ובר ומרקס שדנו במהות הסדר החברתי, שאלו את השאלות החיוניות להבנתו, ונשענו על פרמטרים ברורים, איש איש לשיטתו.
לעומת זאת, טוען רמון, במאה העשרים התפתחה הסוציולוגיה לכיוונים אחרים, רבים ומגוונים, אך במקביל איבדה את מהותה, ואינה נותנת כיום תשובות על פי הסדר החברתי.
לפי רמון, הפכה הסוציולוגיה במדינות המערב למדדים כמותיים, למדד סטטיסטי של התנהגויות הפרט, מבלי לדון במבנה החברה ובגורמים לו.
רמון ארון הוא זוכה פרס גתה לשנת 1979.
מבוא לפילוסופיה של ההיסטוריה (1938)
הוויכוח הגדול: תאוריות של אסטרטגיה גרעינית (1965)
זרמים מרכזיים בהגות הסוציולוגית (1965 - 1968)
הקידמה ואכזבותיה, תרגמה: מריאנה פרל, ספרית אפקים, עם עובד, 1970.
ציוני דרך בהגות הסוציולוגית, תרגמה: קרלה פרלשטיין, האוניברסיטה הפתוחה, 1993 (חלק א') ו-1994 (חלק ב').
הטרגדיה האלג'יראית, תרגם: דורי מנור, ספרי עליית הגג, 2005.
רמון ליול או (בעברית נכתב גם רמון לול או ריימונדוס לולוס לפי לטינית; קטלאנית: Ramon Llull, לטינית: Raimundus Lullus; 1232–1315) היה סופר, מדען, מיסטיקן, פילוסוף ומיסיונר נוצרי מן האיים הבלאריים.
לול פיתח שיטת חשיבה מכנית, באמצעות עזרים.
לשיטת החשיבה המכנית הזו מקום חשוב בתולדות המחשב.
שיטתו הובאה בספרו Ars Magna משנת 1305, ומרבים ספריו עוסקים ביישום שיטה זו ועידונה.
ליול נולד בעיר מיורקה (כיום פלמה), כנראה במשפחת אצולה.
בצעירותו היה רחוק מענייני רוח.
ידוע כי נישא, נולדו לו שני ילדים והוא ניהל חיים אמידים כשר המשק ("senescal") בחצרו של מלך מיורקה.
חייו השתנו בגיל 31 בעקבות חוויה רוחנית.
על פי התיאור ב"חיים בזמן הזה", עד אז הוא עסק בכתיבת שירי חולין ואהבה גסים וירודים ואז חווה התגלות של ישו על הצלב (קרוסיפיקס), שחזרה על עצמה חמש פעמים.
בעקבות ההתגלות הוא החליט לעזוב את משפחתו, להתקרב לדת הנוצרית ולהקדיש את חייו למען ניצור העולם - ובעיקר הסרצנים.
ליול נדד ברחבי אירופה, צפון אפריקה והמזרח הקרוב במטרה לקרב בין אנשי הדתות השונות על ידי שכנוע באמת שבנצרות.
הוא ידע לטינית, קטלנית וערבית וביקש לכתוב ספר שיגרום גם לערבים וגם ליהודים להבין את ההיגיון שבדוקטרינה הנוצרית.
הוא גם ניסה לפעול למען הקמת מוסדות חינוך חדשים בהם יוכל להתקיים דיאלוג בין שלוש התרבויות.
באופן כללי, ניתן לאפיין אותו כבעל שילובים, ולא רק חברתיים כמו אלו אלא גם רעיוניים: המדע החדש של ליול התבסס על שילוב של מודלים לטינים וערביים.
ליול כתב עשרות חיבורים ואף הפליג לתוניס להטיף למוסלמים נגד האסלאם ובעד הנצרות.
נפוצה הטענה כי באחד מביקוריו בתוניס נסקל על ידי המון מוסלמי ושם מצא את מותו, אך כנראה שמת מאוחר יותר במיורקה.
ליול פיתח שיטה פילוסופית משלו, "לוליזם", שבעזרתה שאף להוכיח את עקרונות הנצרות בעזרת ההיגיון.
ליול כתב בעיקר בלטינית, קטלאנית וערבית.
הוא נחשב ליוצר המשמעותי הראשון שכתב בקטלאנית.
על שמו קרויים מקומות ומוסדות רבים בארצות הקטלאניות, ביניהם אוניברסיטת רמון ליול (Universitat Ramon Llull), אוניברסיטה פרטית בברצלונה ומכון רמון ליול (Institut Ramon Llull), העוסק בהפצת הלשון והתרבות הקטלאנית ברחבי העולם מטעם ממשלות הארצות הקטלאניות.
רמון השלישי מטריפולי, רוזן טריפולי ונסיך הגליל (1140–1187) היה מבכירי האריסטוקרטים בממלכת ירושלים הצלבנית, ושימש כדמות מפתח פוליטית בתקופת שלטונם של בלדווין הרביעי, בלדווין החמישי וגי דה ליזיניאן מלכי ירושלים.
הוריו של רמון היו רמון השני מטריפולי והודיירנה מטריפולי; רמון השני התקוטט תדיר עם אשתו בעלת המזג העצמאי, כאחותה מליסנדה, מריבות שבשיאן הובאו המלכה מליסנדה ובנה בלדווין השלישי כדי לפשר ביניהם, ב-1152.
אחיה רמון השלישי חש עלבון כל ימיו מהאירוע, וכנקמה תקף רבות את קפריסין.
לאחר התיווך בין רמון השני והודיירנה טענה מליסנדה שמוטב שהודיירנה תשוב עמם לירושלים לזמן קצר, אך כאשר יצא רמון השני ללוותם בדרך למרחק קצר, נקטל הרוזן על ידי מתנקשים אלמוניים מכת החשישיים לצד שניים מאביריו.
הרוזן רמון השני היה הלא-מוסלמי הראשון שנהרג בידי החשישיים, כנראה בתגובה על מאמציו של רמון לבסס כוח הוספיטלרי ברוזנות, כאשר העניק בשנת 1142 אוטונומיה לאבירי המסדר ההוספיטלרי לבנות לעצמם בשטח הרוזנות את המבצר האדיר של קראק דה שבלייה.
בלדווין מלך ירושלים רצה בתחילה לתבוע את כס הרוזנות כעוצר, אך הודיירנה מיהרה להכריז על עצמה כעוצרת למען בנה התינוק, רמון השלישי.
בלדווין הבטיח לה את תמיכתם של אצילי המחוז, ובהמשך אף נתנה לו הודיירנה את הזכות להעניק את מבצר טרטוס למסדר הטמפלרים, כדי להגן על הרוזנות מפני התקפה של נור א-דין זנגי הסלג'וקי, שמיהר לפלוש אליה לאחר ששמע על מותו של רמון השני.
הגנה טמפלרית זו צלחה עד נפילת המבצר בידי צלאח א-דין בשנת 1188. הודיירנה נותרה העוצרת והשליטה בפועל במשך שלוש שנים, עד שהגיע רמון השלישי לבגרות ב-1155.
רמון לקח לידיו את מושכות השלטון ברוזנות, וניהל אותה בהצלחה; אחרי נישואיו ב-1174 ליורשת נסיכות הגליל הגליל כולו ניתן לידיו כפיאודום והוא היה לאחד האצילים העשירים ביותר בממלכה.
בהיותו שליט הנסיכות הביא לפריחה ושגשוג בעיר בירתה טבריה, ודאג לרווחתה גם במישור המדיני, כפי שעוד יוזכר.
בלדווין השלישי מירושלים מת ב-1162 חסר ילדים, ואחיו, המלך אמלריך, שלט בממלכה עד למותו ב-1174; לאחר מכן עלה לשלטון בנו בן ה-13, המלך בלדווין הרביעי "המצורע".
בלדווין הרביעי היה חולה כל ימיו בצרעת, ולכן החליטה אספת גדולי הממלכה למנות לו שני עוצרים: האציל מילון דה פלאנסי, רוזן מונראל ושליט נסיכות עבר הירדן, ורמון השלישי רוזן טריפולי.
המינוי נעשה בתמיכת משפחות האצולה, שרמון נהנה מקרבתן.
במשך תשע שנים נעדר רמון השלישי רוזן טריפולי מחיי הממלכה, שכן נפל בשבי נור א-דין זנגי בעקבות התבוסה הצלבנית בקרב חארם , באוגוסט 1164, ושוחרר רק ב-1173. הקרב נערך בתוך הניסיון הצלבני להסיר את המצור שהטיל נור א-דין על מצודת חארם.
יחד איתו נפלו בשבי הסלג'וקים גם בוהמון השלישי מאנטיוכיה , איג השמיני מליזיניאן וז'וסלן השלישי, רוזן אדסה.
הוא נפדה בהון עתק שהגיע ברובו מכספי המסדר ההוספיטלרי.
בתשע שנות העדרו כיהן אמלריך הראשון, מלך ירושלים כעוצר רוזנות טריפולי.
בשנת 1179, לאחר קרב גזר, התחוללה סדרת קרבות, התנגשויות ומצורים בין צבא ממלכת ירושלים בראשות בלדווין הרביעי, מלך ירושלים והצבא האיובי-מוסלמי בפיקודו של צלאח א-דין; המערכה השתוללה באינטנסיביות במשך ארבעה חודשים רצופים, מאפריל עד לאוגוסט 1179, ושיאה היה בקרב מרג' עיון.
הם נשאו עמם את "הצלב האמיתי", ועמם צעדו האבירים הטמפלרים בראשות מפקדם אד דה סנט אמאן.
הצלבנים רכבו מטבריה אל צפת ותבנין, שם המתינו לשעת כושר ולקבלת ידיעות מדויקות על תנועת הצבא המוסלמי; לבסוף החליטו לצאת למתקפה ביום 10 ביוני 1179, ויצאו לעמק המוביל למבואות הדרומיים של מרג' עיון, כאשר גדודי חיל הרגלים מפגרים מאחור בעוד הפרשים הצלבניים דוהרים קדימה.
בהתנגשות הראשונה הכו הפרשים הצלבניים בעוצמה בגדודים שבפיקודו של פראח שאה המוסלמי, והמשיכו לדהור בביטחון שהקרב הסתיים בניצחון; אך זמן קצר לאחר מכן נבלם חיל הרגלים לאחר ירידתו לעמק, ונכנס לעימות עם הגוף העיקרי של הצבא המוסלמי שהגיע לשדה הקרב.
החיילים חסרי ההגנה נמלטו בחוסר סדר, תוך שהם יוצרים בלבול בשורות חיל הפרשים, התקפה צלבנית ראשונה של הטמפלרים נהדפה והתקפת נגד מוסלמית שברה את שורות הצבא הצלבני וגרמה לנסיגה מבוהלת.
חלק מן הצלבנים, ובהם המלך ורמון מטריפולי, הצליחו להימלט ולמצוא מקלט במבצר הבופור במרחק של כ-5 מייל משדה הקרב; כל שאר החיילים הצלבניים, שנלכדו בין נהר הליטאני לצבא המוסלמי, נהרגו או נשבו על ידי הצבא המוסלמי.
הקרב הסתיים בתבוסה נוצרית מוחצת.
רמון שב לטריפולי, וגדודים שיצאו מטריפולי ואנטיוכיה ותקפו את חומס וחמאת שבסוריה ניסו להביא לסיום הפשיטות, אך לא הצליחו להביא לשינוי המומנטום המוסלמי או להפסקת פעולות ההרס.
"הרוזן של טריפולי [רמון השלישי] עבר עם אנשיו לערקא, בצפותו שמא תינתן לו הזדמנות להילחם באויבים בלי שתישקף לו סכנה קשה.
האבירים הטמפלרים שחיו בשטח זה, גם הם הסתגרו בתוך מבצריהם, מצפים בכל שעה להינתן במצור על ידי צלאח א-דין, ולא העזו לצאת כנגד הפולשים.
אבירי מסדר ההוספיטלרים עברו מתוך פחד לתוך מבצרם, קראק דה שבליה, וסברו שדי אם במבוכה הזאת יצליחו לשמור על מבצר זה מהתקפת האויבים.
וכך יכול היה צלאח א-דין לצעוד דרך המישורים - ובייחוד דרך שטחים מעובדים - מאחר שאיש לא עמד כנגדו, ולכן עבר באין מפריע ממקום למקום, מצית את היבולים שכבר נאספו לגורן, אלה שעדיין נמצאו בשדות ואף את התבואה בקמה".
הזירה הפוליטית של ממלכת ירושלים
המאבק על זהות יורש ממלכת ירושלים
נסיכי הצפון, רמון מטריפולי ובוהמון מאנטיוכיה, רכבו אל ירושלים במטרה להכריח את המלך בלדווין הרביעי להשיא את אחותו סיבילה לבלדווין דה איבלין.
במהלך בזק, ובמטרה לסתור את המהלך של רמון מטריפולי ומפלגתו, השיא בלדווין הרביעי את סיבילה לגי דה ליזיניאן, צעד שהתחרט עליו עמוקות בהמשך חייו, ובלדווין מאיבלין הורחק מחצר המלוכה.
כעת היה גי דה ליזיניאן רוזן יפו ואשקלון, ועוצר ממלכת ירושלים במקום רמון מטריפולי שאיבד את כוחו הפוליטי.
זמן מה לאחר מכן כינס המלך את האספה המלכותית, והודיע כי יורשו יהיה אחיינו (בנה של סיבילה), בלדווין החמישי בן החמש, ועוצרו יהיה רמון מטריפולי, בעוד האפוטרופסות על הילד, תפקיד חסר משמעות, תהיה בידי ז'וסלין דה קורטניי.
עוד נקבע כי במקרה של מות המלך תיקבע ההחלטה על היורש על ידי הכס הקדוש ומלכי אירופה שידונו בזכויות של האחיות הטוענות לכתר, סיבילה ואיזבל.
סידור זה נועד, על פי ההיסטוריון יהושע פראוור, לבלום ולהרחיק את סיבילה ובעלה מכס המלוכה.
בטקס הכתרתו של בלדווין החמישי (ב-20 בנובמבר 1183) היה זה באליאן דה איבלין אשר נשא את המלך-הילד על ידיו להציגו בפני נתיניו, והמסר היה ברור: האצילים הם שישלטו בממלכה הלכה למעשה במקום הילד הצעיר.
באותן השנים, בשנת 1182, ביקש רנו משאטיון לכבוש את הערים הקדושות מכה ואל-מדינה ולהכות את האסלאם בביתו שלו.
תוכניתו לא צלחה, וצבאו הובס קילומטרים בודדים מאל מדינה.
חייליו של רנו נלקחו בשבי והוצאו להורג בקהיר, אך הוא הצליח לברוח עם קומץ מאנשיו ולחזור לעבר הירדן.
בתגובה הטיל צלאח א-דין מצור על מצודת כרכ כדי להרוג באופן אישי את היריב השנוא, ב-1183, אך המצור הוסר בעזרת כוחותיו של הרוזן רמון מטריפולי, שהניח את העוינות וניגוד האינטרסים ביניהם ופעל לפי האינטרס המדיני הכללי.
בשנת 1185 מת המלך בלדווין הרביעי, ובמהלך אותה שנה שלט רמון מטריפולי בפעם השנייה בממלכת ירושלים, הפעם בשמו של בלדווין החמישי; אך בשנה לאחר מכן נפטר לפתע המלך הילד, בלדווין החמישי.
מכל מקום, הממלכה נכנסה כעת לתוהו ובוהו, ועל אף ההחלטה שנתנה את הסמכות לוועדת שליטים אירופאים לגבי המלך החדש, היה ברור שהמצב בשטח הוא שיקבע את זהות המלך.
רמון מטריפולי דהר לשכם, מעוזם של בית איבלין, כינס שם את האצילים והודיע על כוונותיו להכתרת אונפרוא ואיזבל; מהלך זה התברר כשגוי, שכן מפלגת החצר נותרה חופשית לפעול בירושלים, אליה הגיעו גי וסיבילה ממקום גלותם באשקלון, ובמקביל פעלו אנשיהם במהירות ותפסו את השלטון בערים המרכזיות של הממלכה.
הכף הוכרעה סופית משנצטרף לשורות אנשי החצר ז'ראר דה רידפור, מפקד המסדר הטמפלרי ואויב אישי של רמון מטריפולי.
ביום 20 ביולי 1186 הוכתרו גי וסיבילה בכנסיית הקבר במהלך שקבע דה פקטו את זהות מלך ירושלים, ובבוקר אותו היום הופיע במפתיע אונפרוא מטורון - שחמק בלילה משכם - בכנסיית הקבר שבירושלים, ונשבע אמונים למלך החדש של ירושלים.
מפלגת אצילי הממלכה התפרקה, בית איבלין נדחק מהזירה הפוליטית, והאריסטוקרטים הופיעו בזה אחר זה כדי להישבע אמונים למלך החדש.
בלדווין דה איבלין אדון רמלה העדיף לעזוב את ממלכת ירושלים מלשרת את גי דה ליזיניאן, ורמון מטריפולי, שחשש לחייו, הסתגר בטבריה.
שליטה זו של מפלגת החצר גרמה להעלמת עין מרובה למעשי הביזה והשוד של רנו משאטיון, שמאוחר יותר גרמו לפריצתו של קרב קרני חיטין.
לפי מקורות מסוימים, לרמון היה קשר ישיר יותר עם התקפותיו של צלאח א-דין – אשתו, הנסיכה אשיבה , שהתה במצודת טבריה בזמן המצור המוסלמי, ורמון שאף לחלצה משם.
בזמן שהמשלחת שהתה אצל רמון, ב-30 באפריל 1187, הגיעו גדודי פושטים מוסלמים לאזור.
תגבורת הוזעקה ממבצר הטמפלרים בקאקון, ולמחרת הסתערו על המוסלמים הכוחות המשותפים של המשלחת ושל חיל המצב, שמנו כ-130 אבירים, בקרבת מעיין קרסון, אך מספרם העודף של המוסלמים הכריע את הכף והגדוד הצלבני הושמד.
רק ז'ראר דה רידפור ושומרי המטען הצליחו להציל את נפשם, וכל יתר האבירים נהרגו.
אין זכר לפרשה זו במקורות מוסלמיים, וגם בצד הנוצרי היא מסתמכת על מקור יחיד.
סביר להניח שלא היו דברים מעולם, וכל כוונתו של הכותב הייתה להשחיר את דמותו של רמון, שכפי שיתואר הפך שנוא על אנשי דה ליזיניאן בייחוד לאחר נסיגתו מקרב קרני חיטין.
נוכח הסכנה המשותפת, התפייסו שני האישים, ורמון ביטל את הברית שכרת עם צלאח א-דין; גם ראשי המסדרים הסכימו להתפייס ביניהם.
אף שהצדדים הגיעו לכאורה לעמק השווה, רחשו מתחת לפני השטח רגשות שנאה וקנאה, בייחוד בין רמון לדה רידפור, כאשר הטמפלרי המשיך לנטור טינה לרמון, והאיבה בין שני האצילים הבכירים הייתה בעוכרי הצבא הנוצרי.
אך בלילה נכנס ז'ראר דה רידפור לאוהלו של המלך ודיבר על לבו בארבע עיניים.
תוכן השיחה לא השתמר במקורות, אך ייתכן שהשנאה שרחש ז'ראר דה רידפור לרמון או פזיזותו, כפי שבאה לידי ביטוי בתבוסה בקרב קרסון, הן אלו שגרמו לו להיכנס לאוהל המלכותי ולנסות לשכנע את המלך לצאת לקרב מיד.
אין לדעת אם היו אלו טיעוניו של המפקד הטמפלרי ששכנעו את המלך, או שמא זכר הססנותו בעת מצור כרכ בשנת 1183, שהביאה להדחתו מתפקידו על ידי בלדווין.
בין כך ובין כך, המלך השתכנע שעדיף לצאת לקרב מאשר להמתין בחוסר מעש.
הזכות להוביל את הצבא נפלה בחלקו, כי הצבא עבר בנחלתו הפאודלית: הגליל.
עיקר הצבא המלכותי היה נתון לפיקודו של גי דה ליזיניאן, המלך, ואילו במאסף הוצבו בעיקר כוחות המסדרים הצבאיים, בהם דה רידפור.
מרגע שנודע לצלאח א-דין על יציאת הצבא הצלבני מציפורי, הוטרדה שדרת המסע הצלבנית ללא הפסקה על ידי פרשיו הקלים וקשתיו הרכובים, והצלבנים ספגו אבדות ניכרות לכל אורך הדרך.
הצלבנים עצרו לחניית לילה במקום עומדם בין כפר לוביא לכפר מסכנה, ולמחרת הצליחו להתקדם כמה קילומטרים נוספים עד שנבלמו על ידי המוסלמים בשטח ההררי שלמרגלות הר חיטין, שכן המוסלמים גילו את שינוי הנתיב של הצלבנים והעבירו את המחנה העיקרי שלהם מכפר סבת ללוביא.
הטמפלרים וההוספיטלרים שבמאסף תקפו בשצף את המוסלמים, אך הסוסים העייפים מצמא לא הצליחו להביא את האבירים לניצחון.
בשעת צהריים פקד המלך על רמון השלישי מטריפולי, שעמד בראש כוח החלוץ, לתקוף את הכוח המוסלמי, שחסם את נתיב התנועה של הצבא הצלבני אל מקורות המים.
לפי גרסה שונה, המופיעה באחת הכרוניקות העתיקות העוסקות בקרב, טאקי א-דין כיתר את כוחו של רמון, לאחר שזה חדר לעומק המערך המוסלמי, והשמיד את רובו.
רק קבוצת פרשים קטנה, שכללה את רמון עצמו וכתריסר אבירים נוספים (כולל ארבעת בניו החורגים של רמון, ורמון בנו של בוהמון השלישי נסיך אנטיוכיה ידידו של רמון, שהיה מאוחר יותר מלך קיליקיה הארמנית) הצליחו להימלט משדה הקרב.
לאחר שעברו הפרשים של רמון, נסגרו השורות המוסלמיות, וטבעת הכיתור סביב הכוח הצלבני העיקרי התהדקה.
במקום להסתובב לאחור ולהכות באויב בעורפו, בחר רמון להציל את עצמו ואת שרידי כוחו, ורכב צפונה לכיוון צור.
לפי טענה אחרת, אותה מביא בנימין זאב קדר, נותק רמון מעיקר הצבא, ולא נותרה לו ברירה אלא להציל את נפשו.
כך או כך, בריחתו של רמון משדה הקרב שימשה לאחר מכן כחומר להתקפות אישיות נגדו, והייתה אחת הסיבות להשחרת דמותו במקורות הנוצריים.
לאחר מכן הושמד הצבא הנוצרי כליל, מלבד גדוד אבירים קטן, בראשותם של הרוזן רג'ינאלד מצידון, גיסו ז'וסלין דה קורטניי רוזן אדסה ויריבם הפוליטי באליאן דה איבלין, שהצליח לפרוץ את טבעת ההסגר ולהימלט.
לאחר הנסיגה, כרת רמון מטריפולי ברית עם הסולטאן, וכך ניצל מגורל דומה לקריסתה של ממלכת ירושלים, אך נזכר לעד כבוגד בעמו, אם כי כבר הוזכר כי יהושע פראוור ציין שהאשמה זו טופחה בידי תומכי המלך בעיקר כדי להצדיק את גי דה ליזיניאן.
רמון, ששרד את מאורעות הקרב האיום, מת זמן קצר לאחר מכן; נסיכות הגליל, נחלתו, נכבשה בידי צלאח א-דין באותה השנה (1187), אך כתוצאה מהברית שכרת עמו הצליח להציל את רוזנות טריפולי משרשרת כיבושיו של הסולטאן, שבאו בעקבות הניצחון בקרני חיטין, ובשל מעשהו הצליחה הרוזנות להחזיק מעמד עוד כמאה שנה.
את מקומו של רמון כרוזן טריפולי תפס בוהמון הרביעי, בנו השני של נסיך אנטיוכיה בוהמון השלישי.
לאחר שקיבל את התואר רוזן טריפולי איחד בוהמון הרביעי למעשה את הנסיכות והרוזנות לכדי מדינה אחת, שהתקיימה - למעט בין השנים 1219-1216 - עד לכיבוש הממלוכי של האזור בשנת 1268, שהחריב את נסיכות אנטיוכיה.
בשנת 2005 גולמה דמותו של הרוזן רמון השלישי מטריפולי על ידי ג'רמי איירונס, בסרטו של רידלי סקוט "ממלכת גן עדן", כשליט העיר טבריה בתקופת מסעות הצלב.
רמון אנחל דיאס (ספרדית: Ramón Ángel Díaz; נולד ב-29 באוגוסט 1959 בלה ריוחה) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ארגנטינאי המאמן את קבוצת ואסקו דה גאמה.
הוא מכונה "אל פלאדו" (El Pelado) – הקירח.
דיאס, יחד עם אנחל לברונה (מאמנו לשעבר) וקרלוס ביאנצ'י, הם המאמנים עם מספר הזכיות הגדול ביותר בליגת העל הארגנטינאית, 7. דיאס מזוהה בעיקר עם קבוצת ריבר פלייט מארגנטינה, בה שיחק ואימן, ותחת הדרכתו זכתה ב-9 תארים.
דיאס החל לשחק במחלקת הנוער של ריבר פלייט.
משחקו הראשון במדי הקבוצה היה ב-13 באוגוסט 1978. שנה מאוחר יותר הוביל דיאס יחד עם מראדונה את נבחרת ארגנטינה הצעירה לזכייה ראשונה בגביע העולם לנוער כשהוא מסיים כ"מלך השערים" של הטורניר עם 8 שערים.
דיאס שיחק עבור ריבר פלייט עד שנת 1981 וכבש לזכותה 57 שערים ב-123 הופעות.
בשנת 1982 החל דיאס לשחק בנאפולי מהסרייה א', הוא כבש לזכותה 3 שערים ב-25 משחקים.
אחרי עונה אחת עבר דיאס לאבלינו ושיחק בשורותיה עד שנת 1986, ערך 78 הופעות במדיה וכבש לזכותה 22 שערים, 10 מתוכם בעונתו האחרונה.
ב-1986 עבר דיאס לפיורנטינה בה שיחק עד שנת 1988 כשהוא כובש 17 שערים ב-53 משחקים.
עבר לאינטר מילאנו, בה שיחק בעונת 1988/1989, דיאס כבש 12 שערים ב-33 משחקים וזכה עם הקבוצה באליפות איטליה.
ב-1989 עבר דיאס לשחק במונקו, הוא שיחק בשורותיה שנתיים וכבש לזכותה 24 שערים ב-60 משחקים.
ב-1991 חזר דיאס לארגנטינה לקבוצת האם שלו ריבר פלייט.
הוא הוביל את הקבוצה לאליפות האפרטורה כשהוא מסיים כמלך השערים עם 14 שערים ב-17 משחקים.
דיאס שיחק בקבוצה ב-3 טורנירים נוספים וכבש 13 שערים נוספים ב 35 משחקים.
בשנת 1993 חתם בקבוצת יוקוהמה מרינוס היפנית ונבחר למלך השערים של הליגה היפנית בעונתו הראשונה אחרי שכבש 28 שערים.
בעונתו השנייה כבש 24 שערים ובסיומה הכריז דיאס על פרישתו כשחקן כדורגל.
בנבחרת ארגנטינה השתתף דיאס רק 24 פעמים בהן כבש 10 שערים.
הוא זכה עם הנבחרת הצעירה בגביע העולם לנוער בשנת 1979 וסיים כמלך השערים של הטורניר עם 8 שערים.
הוא היה בסגל ארגנטינה למונדיאל 1982 שנערך בספרד אך ריב בינו לבין דייגו מראדונה הביא לכך שמאמני הנבחרת נמנעו מלזמנו.
דיאס מונה כמאמן ריבר פלייט בשנת 1995. בתקופה זו זכתה הקבוצה תחת הדרכתו ב-4 אליפויות, בגביע ליברטדורס ובטורניר סופרקופה סודאמריקנה.
הוא אימן את הקבוצה עד פברואר 2000, שב אליה בשנת 2001 וזכה איתה באליפות נוספת בשנת 2002, אך חוזהו לא חודש, למרות רצונו, עקב סכסוך עם הנהלת הקבוצה.
לאחר מכן אימן דיאס לתקופה קצרה את אוקספורד יונייטד מהקונפרנס נשיונל באנגליה ללא הצלחה יתרה.
בשנת 2005 מונה דיאס כמאמנה של סן לורנסו, מהקבוצות הוותיקות בליגה הארגנטינאית.
דיאס הוביל את הקבוצה לאליפות בעונתו הראשונה ולאליפות הראשונה של הקבוצה לאחר 6 שנים.
שני בניו, אמיליאנו ומיכאל, שיחקו תחתיו בסן לורנסו.
בשלהי 2012 חזר לאמן בריבר פלייט, כאשר בנו אמיליאנו, שפרש בינתיים ממשחק פעיל, משמש כעוזרו.
בשנת 2014 הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות לאחר שש שנים ללא זכיות ובגביע לאומי – קופה קמפאונטו.
מיד לאחר מכן, הוא פרש במפתיע.
בסוף 2014 מונה לאמן את נבחרת פרגוואי שהייתה בשפל אחרי שהגיעה למקום האחרון בדרום אמריקה במוקדמות מונדיאל 2014, והוביל אותה למקום הרביעי בקופה אמריקה 2015, לאחר ניצחון ברבע הגמר על ברזיל.
ב-13 באוקטובר 2016 מונה למאמן אל-הילאל הסעודית והוביל אותה לזכייה באליפות ובגביע, ב-21 בפברואר 2018 פוטר מתפקידו.
רמון הרביעי, רוזן טולוז היה אחד ממנהיגי מסע הצלב הראשון ורוזן טריפולי הראשון.
רמון היה בנם של פונס רוזן טולוז ושל אלמודי דה לה מארש.
ב-1060, עם מות אביו, ירש אחיו גיום הרביעי את התואר "רוזן טולוז" ואילו רמון ירש את התואר "רוזן סן ז'יל" (כיום בחבל לנגדוק-רוסיון בצרפת).
באותה שנה נשא לאישה את בת דודו, רוזן פרובנס.
ב-1074 סירב להיענות לקריאתו של האפיפיור גרגוריוס השביעי לצאת למלחמה נגד הנורמנים.
בתגובה, האפיפיור נידה אותו ב-1076 וב-1078 באשמת נישואים לא חוקיים - נידויים שבוטלו עם מות אשתו ב-1080.
ב-1094, עם מות אחיו גיום הרביעי במסע צליינות לירושלים, ירש רמון את רוזנות טולוז בשם "רמון הרביעי".
קצת אחרי כן נשא לאישה את אלווירה מקסטיליה, בתו של אלפונסו השישי, מלך לאון וקסטיליה, ועקב נישואים אלה זכה בנדוניה גדולה.
הוא שמר על יחסים טובים עם הכנסייה והשתמש בכוח כאשר ראה צורך בכך כדי לשמור על נחלותיו.
בנובמבר 1095 קרא האפיפיור אורבנוס השני בוועידת קלרמון לאצילי אירופה להתגייס למסע צלב נגד הסלג'וקים שכבשו את המקומות הקדושים לנצרות ואיימו על האימפריה הביזנטית.
רמון הרביעי, רוזן טולוז, היה אחד האצילים הראשונים שנענו לקריאת האפיפיור.
הסיבה להיענותו הייתה דבקותו הדתית, אם כי ייתכן שעלה בדעתו לרכוש לעצמו נחלה במזרח התיכון.
באוקטובר 1096 יצא מטולוז בראש צבאו ובחברת אשתו אלווירה מקסטיליה שהצטרפה אליו במסע הצלב לארץ הקודש.
הוא השתמש בכספי הנדוניה שקיבל ממנה וגייס כספים נוספים באמצעות פיחות ערך הדינר של טולוז ובאמצעות משכון של כמה מנחלותיו.
כספים אלה נועדו לשלם את שכרם של אנשי צבאו ולסייע לאצילים אחרים שהשתתפו במסע הצלב.
רמון פיקד על אחד הצבאות שיצאו למסע הצלב הראשון - זה של אנשי דרום צרפת ושל אנשי חבל לורן - שהגיע לקונסטנטינופול דרך היבשה ב-21 באפריל 1097. הוא סירב להישבע שבועת אמונים פיאודלית לאלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, שדרש מן הצלבנים למסור לו כל פיסת אדמה שתיכבש מידי המוסלמים.
תחת זאת הוא ניאות להציע את עזרתו לקיסר נגד אויבו המושבע - מנהיג הצלבנים בוהמון (מאוחר יותר בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה).
באוקטובר 1097 השתתף במצור על אנטיוכיה (כיום אנטקיה שבדרום טורקיה), שנפלה בידי הצלבנים ביוני 1098 לאחר מצור ממושך.
עם הכיבוש השתלט על ארמון האמיר ועל המגדל שעמד בחזית הגשר שהוביל אל שער העיר.
הוא סירב למסור את השליטה באנטיוכיה לבוהמון הראשון, שדרש את העיר לעצמו, ובין שני המחנות התפתח מאבק על העיר.
רמון נענה לבקשת האצילים והחיילים להמשיך במסע לירושלים.
הוא השאיר מאחוריו חיל מצב קטן ויצא לדרך בסתיו של 1098. בוהמון ניצל הזדמנות זו כדי לגרש מאנטיוכיה את אנשי רמון, שנאלץ לחפש לעצמו עיר אחרת כבסיס לפעולותיו הצבאיות.
הוא נכנס לאמירות טריפולי והחל מ-14 בפברואר 1099 הטיל מצור על מבצר ערקא שמדרום לאנטיוכיה, אך ב-13 במאי של אותה שנה החליט להמשיך בדרכו לירושלים.
ירושלים נפלה בידי הצלבנים ב-15 ביולי 1099, ורמון הרביעי השתלט על מגדל דוד שבפתח העיר.
הוא סירב לקבל על עצמו את התואר "מלך ירושלים" (אולי משום שרצה לשוב לטריפולי ולרכוש לעצמו שם נחלה), וגוטפריד מבויון נבחר לתפקיד זה.
רמון נותר ללא כל מעמד או נכסים.
בשנת 1099 השתתף רמון הרביעי בקרב אשקלון, שבו הביסו הצלבנים צבא מוסלמי שהגיע ממצרים.
עוד קודם הקרב כבש רמון את העיר יריחו ללא כל התנגדות.
לאחר קרב אשקלון נכנסו תושבי אשקלון למשא ומתן על כניעת העיר לידי הצלבנים ולשם כך פנו לרמון, שהיה מוכר להם, כיוון שהוא שהביא לאשקלון את מפקדה המובס של ירושלים, איפטיקר א-דאולה.
בחורף של 1099–1100 שב רמון למאבקו נגד בוהמון הראשון, וכבש מידיו את לטקיה (כיום עיר הנמל הראשית של סוריה).
משם נסע לקונסטנטינופול כדי לעשות יד אחת עם הקיסר אלכסיוס הראשון נגד בוהמון, שהשתוקק להרחיב את אחיזתו באנטיוכיה על חשבון האימפריה הביזנטית.
רמון לקח חלק במסע הצלב של 1101 בגבולות אסיה הקטנה, נחלץ בעור שיניו אחרי התבוסה במרסיוואן והגיע בדרך הים לקונסטנטינופול.
ב-1102 הפליג רמון הרביעי לאנטיוכיה ושם נפל בידי טנקרד, אחיינו של בוהמון, ששם אותו במעצר עד שניאות להבטיח כי לא ינסה לרכוש לעצמו נחלה בטריטוריה שבין אנטיוכיה לבין עכו.
לאחר שחרורו הפר את הבטחתו זו, וב-1103 כבש את טרטוס (כיום עיר נמל בסוריה) והחל לבנות מבצר על ראש ההר החולש על העיר טריפולי במטרה להטיל עליה מצור ולהכניעהּ.
בהתקפה של המוסלמים בסתיו 1104 בהנהגת הקאדי של טריפולי עלה באש אגף של המבצר הצלבני.
ההתקפה נהדפה, אך רמון נכווה קשות ומת מפצעיו ב-28 בפברואר 1105. העיר נכבשה בידי יורשו ביולי 1109 והייתה לבירת רוזנות טריפולי.
משערים שהכפר סינג'יל, הסמוך לשילה, נושא את שמו ("סינג'יל" - שיבוש מקומי של השם הצרפתי "סן-ז'יל").
רמון השישי (באוקסיטנית: Raymond VI; 27 באוקטובר 1156 – 2 באוגוסט 1222) היה רוזן טולוז וסן ז'יל, דוכס נרבון, המרקיז של גותיה ופרובאנס, בנו של רמון החמישי, רוזן טולוז ושל קונסטנס מצרפת, אחות המלך לואי השביעי.
רמון נשא לאישה, ב-1172, את Ermessende, רוזנת Mauguio, רוזנות שירש עם מותה ב-1176. לאחר מות Ermessende מון השישי נשא לאישה את ביאטריס מבזייה, אחותו של יריבו מבית טרנקבל, רוג'ה השני.
לשניים נולדה בת אחת והם התגרשו ב-1189 ולאחר הגירושים ביאטריס, שהייתה קתרית, עברה את התהליך הדרוש להפיכתה לטהורה (מושלמת) על פי הדת הקתרית.
רמון נישא בשלישית, הפעם ל-Bourgogne, בתו של אמלריך השני, מלך ירושלים ונישואים אלה הסתיימו בגירושין, ב-1194. כעבור שלוש שנים, ברואן, נשא את ג'ואן, אחותו של מלך אנגליה, ריצ'רד לב הארי.
לשניים נולדו שלושה ילדים, אך רק אחד, מי שעתיד היה להיות המרקיז רמון השביעי, האריך חיים.
לרמון השישי הייתה לאחר מכן מערכת יחסים (ייתכן שהיו אלה נישואים), שהסתיימה ב-1202, עם בתו של מלך קפריסין.
הרעיה האחרונה הייתה לאונור, אחותו של פרו השני, מלך אראגון.
האירועים שקדמו למסע הצלב האלביגנזי
הכנסייה הקתולית ראתה בקתרים מתחרים על נפשות המאמינים וכל מאמציה להשיבם אל חיקה עלו בתוהו.
ב-1198, כשנבחר האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, החליט הלז לחסל את המינות הקתרית.
למשימה נשלחו הנזירים הקתולים שניסו בנועם להמיר את הקתרים לקתוליות, אך לא הצליחו לשכנע את המאמינים הקתרים, שרבים מהם היו משכילים ובקיאים ברזי הדת יותר מהנזירים והסתייגו מאוד מאנשי הכמורה הקתוליים שאורחות חייהם היו רחוקים מהאידיאל אליו הטיפו.
ההצעה הזאת הובילה בסופו של דבר, כעבור שנים, להקמת מסדר האחים המטיפים (המסדר הדומיניקני).
האפיפיור ניסה לגייס לעזרתו את האצולה המקומית וב-1206 נידה את האצילים אוהדי הקתרים ולבסוף, ב-1207 נידה את רמון השישי בטענה שאינו פועל כנדרש נגד הקתרים והכריז עליו כ"פדי".
בינואר 1208 נפגש הרוזן עם שליח האפיפיור, פייר דה קסטלנו (Pierre de Castelnau) הם התעמתו מילולית ולמחרת נרצח קסטלנו.
לאחר אירוע זה הכריז האפיפיור על פתיחת מסע הצלב נגד הקתרים, מסע הצלב האלביגנזי.
מילון הציב תנאיים קשים ומשפילים ובהם נסיעה לסן ג'יל, כדי להביע שם חרטה, מסירה מרצונו של שבעת טירותיו בפרובאנס והצטרפות למסע צלב.
הרוזן עמד בכל התנאים, התייצב בכנסיית סן ג'יל כשרק מכנסיים קצרים ופשוטים לגופו, נתן לדיאקון לענוד לו עניבת חבל לצווארו ובעוד זה מוביל אותו בחבל דיאקון אחר הצליף בו ולבסוף בפתח הכנסייה השתטח אצה ופתח בתפילה בעוד השליח האפיפיורי אוכל להנאתו את ארוחת הצהריים.
הצבא הצלבני, שבראשו עמדו הדוכס הבורגונדי, הרוזן מנווארה, הצלבן הוותיק, סימון הרביעי דה מונפור, בישופים רבים וגם הרוזן מטולוז, כולם בראשי גדודיהם, פנה אל מונפלייה ואל מחוזותיו של ויקונט רמון רוג'ה אדון אלבי וקרקסון.
רמון רוג'ה הלך בעקבות אדונו (היה וסל של רמון מטולוז) וקרוב משפחתו וחיפש דרך להשלים עם שליחי האפיפיור, אך ניסיונותיו נדחו והוא שב לאחוזותיו והכין אותן למלחמה ולמצור.
הצלבנים יצאו לדרך, כבשו את בזייה וטבחו את תושביה ולאחר מכן את קרקסון.
רמון השישי שב לאחוזותיו, אך מי שלקח את ההנהגה על הצלבנים, סימון הרביעי דה מונפור, המשיך בכיבושים, באמתלה של דיכוי הקתרים והשתלט על יותר ויותר יישובים וקרקעות, שחלקם היו שייכים לווסלים של רוזן טולוז.
בינואר 1211 ארנו אמורי האשים בכפירה כמה מראשי הציבור של טולוז וכשרמון השישי, רוזן טולוז, סירב לנקוט באמצעים נגדם נידה אותו מחדש.
רמון, שקיבל עידוד מגיסו, פרו השני, מלך אראגון, ניסה לארגן נגד הצלבנים קואליציה עם שכניו, הרוזנים דה פואה וקומנז'.
פרו השני, מלך אראגון, שהיה גיסו של רמון השישי מבית טולוז, היה גם האדון הפאודלי של רבים מאצילי חבל לנגדוק שנחלותיהם נכבשו על ידי סימון הרביעי דה מונפור, כולל רמון רוג'ה טרנקבל.
הוויעוד לא יצא לפועל וב-21 בינואר 1113 החליט פרו השני לקבל תחת חסותו את הרוזנים מבית טולוז, לה פואה, קומינז' והוויקונט מביארן.
לרשות צבאו של פרו השני ובני בריתו עמדו כאלפים ומתאיים פרשים ועשרים עד שלושים אלף לוחמים רגליים.
ריימון וייל היה אגיפטולוג וארכאולוג יהודי צרפתי, הארכאולוג היהודי הראשון שחפר בארץ ישראל.
וייל נולד ב-1874 באלבף (Elbeuf) שבצפון צרפת למשפחה יהודית ממוצא אלזסי.
למד בתיכון ברואן, ואחרי כן הכין עצמו לגרנד אקול בליסה סן-לואי (Lycée Saint-Louis) הנודע בפריז.
ב-1892 התקבל לאקול פוליטקניק, סיים את לימודיו בדרגת סגן-משנה והמשיך בקריירה צבאית.
ב-1902 עזב את הצבא ושב לספסל הלימודים: למד במחלקה למדעי ההיסטוריה והפילולוגיה של האקול פראטיק דה אוטז אטיד (École pratique des hautes études), וכעבור שנתיים, ב-1904, קיבל ממנה דיפלומה על עבודה שכותרתה "Recueil des inscriptions égyptiennes du Sinaï", אשר התפרסמה כספר באותה שנה.
בעקבות ניסיונו של מונטגיו פארקר למצוא אוצרות בעיר דוד ובהר הבית בירושלים החליט הנדיב הידוע, הברון אדמונד דה רוטשילד, ליזום פעולה הקשורה לתולדות העם היהודי ולעיר דוד.
רוטשילד רכש שטח קרקע בדרום-מזרחה של עיר דוד, בסמוך לשטח שחפר פארקר, ושכנע את הארכאולוג היהודי הצרפתי ריימון וייל לחפור במקום.
בשנים 1913–1914 חפר וייל בדרומה של עיר דוד.
הייתה זו פעם ראשונה שבירושלים נערכה חפירה שבה נחשף שטח חפירה נרחב ובזה תם השימוש בשיטת הפירים והמנהרות.
שתי תגליות חשובות ויוצאות דופן עלו בחפירותיו.
האחת היא כתובת יוונית המזכירה את קיומו של בית כנסת יהודי בימי הבית השני, הלא היא כתובת תיאודוטוס.
וייל היה הארכאולוג היהודי הראשון שחפר בארץ-ישראל, ואך סמלי הדבר שדווקא בחפירתו נתגלתה כתובת זו שחשיבותה לתולדות בית הכנסת היהודי רבה ביותר.
תגלית אחרת גררה אחריה תגובות, ביקורות ופרשנויות שונות.
היו אלה שני החללים הגדולים התת-קרקעיים אותם זיהה עם קברי בית דוד, אשר לפי הסיפור המקראי צריכים להימצא בעיר דוד.
אולם חפירת חללים אלה כללה ניקוי מהיר ויסודי ולא נותרו מתוכם חרסים ושאר פריטים כדי לתארך את הקברים.
נראה כי חללים אלה הם מרתפים תת-קרקעיים של מבנים מימי הבית השני, אולי אפילו של בית הכנסת של תאודוטוס, או של המבנים הנספחים אליו לפי הכתובת, אך לא קברים מלכותיים.
קיבוצן של עתיקות שאסף וייל, שהיה מוצב בלבנון המנדטורית כחלק מהכוח הצרפתי, הוליד לימים את הקמת המוזיאון הלאומי של ביירות.
לימים חזר וייל לארץ ישראל כדי לקחת חלק במפעל החפירות הרב-מוסדי שארגנה מחלקת העתיקות המנדטורית בעיר דוד, ובשנים 1923–1924 חפר בקצה הדרומי של גבעת עיר דוד.
רמון דומאנק הוא כדורגלן עבר צרפתי ממוצא קטאלני ומאמן כדורגל.
במשך ארבע שנים (1989-1993) עבד כמאמן אולימפיק ליון.
ב-2004 התמנה למאמן של נבחרת צרפת, והוליך אותה לגמר מונדיאל 2006 שם זכתה הנבחרת במדליית כסף.
דומאנק נבחר במפתיע למאמן הנבחרת ב-12 ביולי 2004 וירש את מקומו של ז'אק סנטיני, אחרי שהנבחרת הודחה באליפות אירופה.
הנבחרת תחת דומאנק לא צלחה הצלחות רבות, אפילו להפך.
במהלך כמעט כל תקופת האימון שלו, הושמץ רבות על ידי התקשורת והשחקנים שאף גלשו לעימותים פנימיים.
החריף ביותר הוא כאשר בחדרי ההלבשה במחצית במשחק מונדיאל 2010 בין נבחרת צרפת למקסיקו קילל ניקולא אנלקה את דומאנק במילים קשות.
יממה לאחר המשחק יצא קפטן הנבחרת פטריס אברה כנגד דומאנק.
במהלך המונדיאל עצמו, קמפיין הנבחרת הצרפתית ודומאנק נחשב לכישלון גדול כאשר הפסידו פעמיים וסיימו פעם אחת בתיקו והשיגו נקודה אחת בלבד במהלך שלב הבתים אשר אותו סיימו במקום האחרון.
ב-23 בדצמבר 2020, לאחר 10 שנים בהן לא אימן, חזר לאמן וחתם בנאנט מליגת העל הצרפתית.
רמון אוליבר היה שף צרפתי ומחבר ספרי בישול.
אוליבר למד לבשל בלאנגון (גסקוניה) אצל אביו שהיה מלונאי.
לפני מלחמת העולם השנייה הוא עבד במספר מסעדות צרפתיות, בהן אלפ ד'ואז.
החל מ-1948 הוא עמד בראש מסעדת לה גראן ופור בפאלה רויאל בפריז.
לואי וודאבל, הבעלים של מסעדת מקסים, היה הבעלים של המסעדה, שהייתה סגורה מאז 1905, רכש אותה אחרי המלחמה ושיפץ אותה עבור אוליבר.
היא הייתה אחת המסעדות הפריזאיות המפורסמות ביותר בשנות החמישים והשישים ומקום מפגש פופולרי לפוליטיקאים, תעשיינים, ידוענים ואמנים, בכללם קולט וז'אן קוקטו שחי בפאלה רויאל.
ב-1953 רמון אוליבר קיבל שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום, עליהם שמר עד לשנת 1980.
ב-1953 אוליבר הנחה תוכנית בישול בטלוויזיה הצרפתית, "Art et magie de la cuisine" (האמנות והקסם במטבח), שהצליחה מאוד, הוא העביר אותה במשך 14 שנה ביחד עם קאתרין לאנז'ה.
ב-1956 הוא ייסד ביחד עם שפים פריזאיים אחרים את איגוד המסעדות השולחנות הגדולים בעולם (Traditions & Qualité - Les Grandes Tables du Monde).
ב-1976 הוא היה אחד מאחד עשר השופטים ב"שיפוט של פריז" (judgement of Paris).
בדצמבר 1983 התבצע בגראן ופור פיגוע חבלני בו נפצעו 12 אנשים.
ב-1984 מכר אוליבר את המסעדה לקבוצת טטינג'ה ופרש לפנסיה.
אוליבר כתב 30 ספרי בישול.
הוא היה אספן של ספרי בישול והיו לו למעלה מ-3000 ספרים באוסף, כמה מהם נשמרו היום תחת האקס ליבריס "Rouvier de Vaulgran".
בנו, מישל אוליבר, גם הוא שף ומחברם של ספרי בישול.
בתו, שנטל אוליבר, היא גם היא טבחית.
קברו של רמון אוליבר נמצא בבית הקברות פר לשז בפריז.
רמון "The Diamond" דקר (4 בספטמבר 1969 - 27 בפברואר 2013) היה לוחם אגרוף תאילנדי מהולנד שזכה שמונה פעמים באליפות העולם באגרוף תאילנדי.
דקר היה ידוע בסגנונו הבלתי מתפשר, מהירותו ויכולתו להתאים את סגנונו ללוחמים שעמדו מולו.
ב-1990 הוענק לדקר התואר "לוחם השנה" בתאילנד מידי ראש ממשלת תאילנד ובכך היה האדם המערבי הראשון שזכה בתואר.
דקר קיבל את התואר לאחר שורה של קרבות מול עילית לוחמי המואי תאי בבנגקוק במהלך אותה השנה, בהם נאמפון וסופרלאק, באצטדיון לומפיני.
דקר נולד ב-5 בספטמבר 1969 בעיר ברדה (Breda) בדרום הולנד לאם חד הורית.
לאחר שהתנסה בג'ודו ובאגרוף, החל דקר את אימוניו במועדון הקיקבוקס המקומי של המאמן קור האמרס בגיל 12. אמו של רמון וקור האמרס הפכו לזוג בעקבות היכרותם.
בגיל 16 עלה רמון דקר לקרב הזירה הראשון שלו במשקל 55 ק"ג וניצח בנוקאאוט קיקבוקסר מנוסה ממנו בהרבה.
במהלך השנתיים הבאות המשיך דקר בשרשרת ניצחונות וסומן ככוכב עולה בשמי הקיקבוקס ההולנדי.
הדבר לא נעלם מלוחם אחר, רוב קיימן.
אמרגנו של קיימן זיהה את הפוטנציאל והחל לנהל את הקריירה של דקר, בעוד קור האמרס נשאר אחראי על האימון עצמו.
קיימו ודקר החלו להתאמן ביחד והפכו לחברים.
בגיל 18 זכה דקר בתואר הראשון שלו, אלוף הולנד של ארגון MTBN במשקל נוצה.
דקר ניצח בנוקאאוט בבעיטה לראש לוחם בשם ראניקסון ממכון צ'קוריקי באמסטרדם, ממנו יצאו שמות גדולים כמו באדר הארי, פיטר ארטס, גילברט בלנטיין (שנלחם שלוש פעמים מול דקר), פרי אובדה ועוד רבים וטובים, ביניהם הלוחם הישראלי אבנר שלום.
את הבכורה הבינלאומית שלו פתח דקר בהפסד בנקודות לצרפתי רישאר נאם (Richard Nam).
השניים יפגשו כעבור שנה, כאשר דקר מנוסה "ומבושל" יותר.
דקר ניצח בקרב החוזר בנוקאאוט בסיבוב הרביעי.
ב-14 באפריל 1988 זכה דקר בחגורה האירופית במשקל עד 60 ק"ג של ארגון NKBB לאחר ניצחון משכנע בנקודות על האנגלי קווין מוריס.
אותה שנה התמודד דקר מול מואנגקורדם ממכון סיטצ'אנג התאילנדי על תואר IMTA וזכה בנקודות.
חצי שנה לאחר מכן עלה דקר לקרב הראשון מתוך שלושה שיבואו מול גילברט בלנטיין, כישרון עולה נוסף ממכון צ'קוריקי.
בלנטיין ניצח בנקודות את הקרב הזה.
ההפסד גרם לדקר ולקור האמרס, מאמנו, לחשוב על שינוי כיוון בסגנונו של דקר.
בפברואר 1990 עלה דקר לקרב מול נונגקאי פאיות, אלוף אצטדיון לומפיני בבנגקוק ואחד מהשמות החמים ביותר במואי תאי העולמי באותה התקופה.
לאחר חמישה סיבובים דומיננטיים ניצח דקר בנקודות וזכה בחגורת התאחדות IMF במשקל עד 63 ק"ג.
השניים יפגשו מספר חודשים מאוחר יותר, בבנגקוק והפעם תהיה ידו של התאי על העליונה.
לאחר הקרב מול נונגקאי, יצא דקר עם מאמנו האמרס לתאילנד וערך שם סדרת קרבות במשך כמעט כשנתיים מול עילית הלוחמים המקומית.
בין הקרבות הללו זכורה במיוחד סדרת הקרבות בינו לבין קובאן לוקצ'אימיסאיטונג, אגדה חיה באותה התקופה והאלוף הבלתי מעורער של אצטדיון לומפיני במשקל של עד 70 ק"ג.
השניים נפגשו לראשונה ב-21 באפריל 1991 בפריז.
דקר עלה לא מוכן פיזית לקרב לאחר שפחות מחודש לפני כן התחרה מול התאי סיאנגטיאנוי בטוקיו, יפן, וניצח בנקודות לאחר קרב מתיש.
קובן ניצל זאת והימם את דקר במגל שמאלי שהוריד את ההולנדי לקנבס.
דקר הודה לאחר הקרב שקובן הפתיע אותו בעוצמת המכות שלו ובעבודת הידיים הטובה, אולם באותה נשימה הבטיח שהקרב החוזר יהיה שונה לחלוטין.
הקרב החוזר נקבע ל-6 באוגוסט 1991, באצטדיון הבית של קובאן, אצטדיון לומפיני בבנגקוק.
באותה העת דקר כבר היה מוכר לקהל התאי מקרבות קודמים באצטדיון, אולם איש לא שיער מה עומד להתפתח בסיבוב הראשון.
כבר בדקה השנייה הצליח דקר לפגוע עם ברכייה מדויקת בפניו של קובאן ולאחר מכן ניצל זאת ותפס את התאי בפינה עם סדרת מכות ידיים שהובילה את השופט לעצור את הקרב לחייב את קובאן בספירה ראשונה לחובתו.
מייד עם חידוש הקרב תפס דקר את קובאן במרפק ימני ולאחריו מגל שמאלי וימני שהורידו את קובאן לקנבס באופן סופי.
הניצחון הכה בהלם את עולם המואי תאי בתאילנד.
הקרב השלישי ביניהם נערך כחצי שנה אחר כך, על חגורת IMF, בבנגקוק תאילנד.
הקרב נמשך חמישה סיבובים מלאים.
בסיבוב השלישי קובאן גרם לחתך רציני מעל עינו הימנית של דקר במכת מרפק.
החתך לא הפסיק לדמם במהלך כל הקרב והפריע לניהול הקרב של דקר.
מגל שמאלי של קובן הוריד את דקר לספירת חובה בסיבוב הרביעי ובכך בעצם גמר את הקרב.
המפגש הבא בין השניים התקיים בפריז בשנת 1993 ולא התעלה לרמה של השניים הקודמים.
השנים 1991–1997 היו שנות השיא בקריירה של דקר.
לא הייתה זירה או אירוע מואי תאי עולמי אשר דקר נפקד ממנו.
בין השנים הללו הוא נלחם בכוכבים העולים בשמי המואי תאי הן בתאילנד והן במערב.
חלק מהקרבות הללו הפכו לקלאסיקה במואי תאי העולמי, ביניהן הקרב בינו לסאקמנגקול התאי שבזמן האירוע היה רק בן 17. הקרב היה אחד מהקרבות המדממים בהיסטוריה של המואי תאי.
סדרת קרבות אחרת הייתה הסדרה מול אורונו התאי, בן לאב אמריקאי ואם תאית.
שני הקרבות הללו קיבעו את דמותו של דקר כלוחם בלתי מתפשר וככזה שלעולם לא יוותר לעצמו בעיני הקהל התאילנדי, למרות שני ההפסדים של דקר מול אורונו.
בשנים הללו דקר זכה בחגורות IKBF לאחר ניצחון על גילברט בלנטיין, WPKL לאחר ניצחון על חסן קאסוראי אולם הפסיד קרבות אליפות על תוארי ה-WMC לג'רואנטונג התאי, את חגורת WMTA לג'ומהוד וחגורת IMF לקובאן.
בתקופה הזו החל דקר לסבול מפציעות כרוניות כתוצאה מהקרבות הרבים שהשתתף בהם, לעיתים קרובות ללא מנוחה ראויה בין קרב לקרב.
החל משנת 1997 נראה היה כי דקר גורר פציעה בשוק.
הוא בעט הרבה פחות בקרבות ונראה היה התאים את סגנונו בעקבות הפציעות הללו.
דקר המשיך להופיע בקרבות אולם צמצם את השתתפותו לקרבות בעיקר בהולנד.
בשנים 1997–1998 הוא ערך מספר מועט יחסית של קרבות בהשוואה להספק הרגיל שלו.
הבולטים ביניהם היו הקרב הבלתי נשכח מול דני ביל, הכוכב העולה הצרפתי בפריז בו ניצח ביל בנקודות, קרב מול סאנגטיאנוי התאי באמסטרדם והקרב מול ראיין סימסון, קרב "הנוקאאוט הכפול", בו שני הלוחמים פגעו סימולטנית אחד בשני עם מגל ימני וירדו לקאנבס.
ב-18 במרץ 2001 נפרד דקר מהזירה המקצוענית בקרב מולי מרינו דה-פלורינו ברוטרדם, הולנד.
הקרב הסתיים בסיבוב הרביעי במגל שמאלי שהוריד את דה-פלורינו לקאנבס.
בסיום הקרב הודיע דקר בדמעות על פרישתו.
רוב קיימן, לוחם מגירו ג'ים האגדי וחברו הטוב של דקר העביר לו את הלפיד של מועדון גולדן גלורי שמצידו העביר את הלפיד ללוחמי המועדון האחרים.
לאחר פרישתו הקים דקר שני מחנות אימונים: Team Dekkers והמחנה הקבוע במועדון גולדן גלורי בברדה.
ב-2005 הפתיע דקר וקיבל חוזה לקרב MMA בארגון K-1 שהיה אז בשיא פעילותו.
הקרב נקבע מול גנקי סודו, לוחם MMA יפני אשר הופיע בין היתר בארגוני Pride היפני וה- UFC האמריקאי.
דקר לקח את הקרב בהתרעה של כמה ימים וללא כל ניסיון מעשי ב-MMA.
הקרב הסתיים בניצחון מהיר של היפני בהכנעה בנעילת עקב.
למרות ההפסד המהיר והצפוי, דקר חתם חוזה לקרב נוסף בארגון K-1, הפעם בחוקי K-1 שאינם שונים בהרבה מחוקי מואי תאי שאותם הוא הכיר היטב.
הקרב נקבע מול דווין לודוויג, לוחם קיקבוקס ו-MMA אמריקאי לאירוע K-1 Max 2005. הפעם ניתן לדקר מספיק זמן להתאמן לפני הקרב אולם במהלך האימונים הוא קרע רצועה בכתף ימין.
למרות הפציעה, דקר עלה לקרב ונלחם כמעט ללא שימוש ביד ימין.
הבדלי הרמות והניסיון בין השניים היו כל כך ברורים שגם ללא יד ימין דקר הוריד את לודוויג לספירה בכל סיבוב בקרב ולבסוף ניצח בהחלטת שופטים אחידה.
הקרב הבא היה מול הכוכב העולה ההולנדי, יורי מאס באירוע K-1 World Grand Prix 2006 in Amsterdam ב-16 במאי 2006. לאחר סיבוב ראשון פושר שני הלוחמים הורידו אחד את השני בנוקדאון בסיבוב השני וחזרו לסיבוב שלישי סוער.
בסיום הקרב היה זה דווקא יורי מאס אשר הוכרז כמנצח.
מייד לאחר ההכרזה, דקר לקח את המיקרופון והודיע על פרישה, הפעם לתמיד.
רמון דקר היה מהמערביים הבודדים שנלחם בעלית הלוחמים התאים, בזירות המובילות ובחוקי מואי תאי מלאים.
דקר החל את הקריירה שלו כלוחם קיקבוקס וככזה סגנונו הותאם לחוקי קיקבוקס מערביים.
המעבר ללחימה בתאילנד הבהיר לו כי עליו לשנות את סגנון הלחימה לכזה אשר יאפשר לו להתמודד בהצלחה עם האלמנטים שהתאים חזקים בהם במיוחד: מכות המרפק והברכיים.
דקר הבין כי הוא מפסיד קרבות לא מפני שהוא פחות טוב מהמתמודדים מולו כי אם מפני שצבירת הנקודות שלו נמוכה עקב סגנונו המערבי.
לדוגמה, מכות ידיים תחת חוקי מואי תאי מעניקות ניקוד נמוך יותר מברכיות או שליטה בקלינץ'.
דקר שינה את סגנונו ואת קצב הקרב והתוצאות לא איחרו לבוא.
הקהל התאי שלא היה מורגל בלוחמים מערביים ברמה כזו, למד להכיר ולהעריך את ההולנדי הבלונדיני שלא מוותר לאיש בזירה.
מקרב לקרב נראה בבירור כיצד דקר הופך ליותר ויותר תאי בלחימתו.
הקהל התאי הגיב בהתאם וב-15 בספטמבר 1990 הוכתר דקל ללוחם השנה בתאילנד על ידי ראש הממשלה התאילנדי.
זו הייתה הפעם הראשונה שזר זוכה בתואר הזה.
עד כמה עמוק הכבוד שהתאים רכשו לדקר מלמד העובדה שביום ההולדת ה-85 למלך תאילנד, פומיפון אדוניאדט, הוענק לדקר עיטור מלכותי לציון פועלו ותרומתו לספורט המואי תאי.
דקר מונה "כשגריר הלוחמים הזרים" במדינה.
ב-27 בפברואר 2013, לאחר שחזר לביתו מאימון במועדון גולדן גלורי, התמוטט דקר ברחוב.
ניסיונות של עוברי אורח לייצבו עד הגעת הפרמדיקים נכשלו והוא נפטר בדרך לבית החולים.
סיבת המוות הרשמית הייתה אוטם שריר הלב.
במהלך האימון התלונן דקר על מיחושים קלים בראשו אולם לא ייחס להם חשיבות רבה.
מאות רבות של בני משפחה, חברים ומעריצים השתתפו בהלווייתו בבית הקברות Zuylen בברדה.
לאחר מותו הוקמה קרן רמון דקר, The Diamond Foundation, על ידי חבריו ומשפחתו אשר מטרתה לסייע ליתומים וילדים עזובים בתאילנד.
ביקורת רבה הועלתה כלפי היחס של הממסד ההולנדי לרמון דקר.
באס ראטון, מלוחמי ה-MMA הראשונים בזירת ה-UFC וחבר מועדון גולדן גלורי, העלה טענות קשות כלפי היחס לענפי אמנויות הלחימה בהולנד בכלל והיחס, או יותר נכון, חוסר היחס לרמון דקר בחייו ויותר מכך, במותו.
1989 אליפות העולם מטעם IMTA Lightweight
1990 אליפות העולם מטעם IMF Light welterweight (שתי הגנות על התואר)
1992 אליפות העולם מטעם WMTA Light welterweight (הגנה אחת על התואר)
1996 אליפות העולם מטעם WPKL Super welterweight (2 הגנות על התואר)
ד"ר רֶמון בנישו היה פילוסוף והוגה דעות יהודי-אלג'יראי.
זכה לכינוי "המצפן של יהדות אלג'יריה".
ריימון בנישו נולד באוראן, אלג'יריה הצרפתית בשנת 1892 למשפחה יהודית-אלג'יראית מיוחסת.
אביו של ריימון, מרדכי בנישו, היה ראש הקהילה היהודית באוראן שכיהן כסגן ראש עיריית אוראן.
אמו, אדילאיד בנישו (Adelaïde) לבית אזוביב, הייתה סופרת ומשוררת, שבין היתר חיברה ספר שירה בצרפתית בשנת 1917 ובו שיר לכבוד הצהרת בלפור.
אחותו, ברת' בנישו-אבולקר הייתה לימים גם היא סופרת ומשוררת חשובה, ואמם של ז'וזה אבולקר, מנהיג המחתרת היהודית באלג'יריה בתקופת מלחמת העולם השנייה, וקולט אבולקר-מוסקט, משוררת ומורה רוחנית.
בצעירותו נסע בנישו ללימודים בפריז.
תחומי העניין שלו היו רבים ומגוונים.
הוא השלים תואר ראשון בספרות, תואר נוסף בהיסטוריה ופילוסופיה מהמכון היישומי ללימודים גבוהים ותואר שני בארכאולוגיה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הצרפתי כמו רבים מיהודי אלג'יריה ושירת כקצין (לוטננט) בחיל התותחנים, הוא זכה לאות הגבורה צלב המלחמה בזכות אחיזתו בעמדה הצבאית גם אל מול התקפת אויב עיקשת.
כתוצאה מן המלחמה סבל מבעיות רפואיות בשארית חייו.
עם תום המלחמה חזר בנישו ללימודים בפריז, השלים דוקטורט במשפטים והמשיך גם בלימודי פילוסופיה.
הוא שלט בין היתר בשפות עברית, יוונית עתיקה, לטינית וכחלק מלימודי הארכאולוגיה למד גם סוגים של כתבי יתדות.
במחצית שנות ה-30 חזר בנישו לאלג'יריה והיה פעיל באגודות ציבוריות שונות, הראשונה בהן אגודת "קול אביב" למען העברית ומסורת ישראל.
בשנת 1935, על רקע הפרעות האנטי-יהודיות בקונסטנטין שהתרחשו שנה קודם לכן, ייסד ביחד עם הפעיל הציוני הוותיק אלי גוזלאן אגודה בשם "מעגל המאמינים המונותיאסטים" (Cercle des croyants monothéistes) למען דיאלוג בין-דתי בין יהודים נוצרים ומוסלמים באלג'יריה רוויית המתחים הפנימיים.
בין הפעילים המוסלמים בארגון היה השייח' טייב אל-עקבי (Taieb el-Okbi) , מנהיג מוסלמי רפורמיסטי שפעל בזמן מלחמת העולם השנייה כדי למנוע פוגרום אנטי-יהודי באלג'יריה.
מול הבעיה של אנטישמיות של המתיישבים הצרפתים באלג'יריה פעל במספר מישורים נוספים, ובין היתר פרסם מאמרים בכתבי עת צרפתיים הנותנים מענה לטענות שהועלו כלפי היהודים.
הוא נהג לשאת נאומים והרצאות רבות מעל במות באלג'יריה, הן לגבי יחסים בין-דתיים והן הרצאות מדעיות.
בנישו נהג לפרסם מאמרים מעל כתבי עת אקדמיים צרפתים כמו גם בכתבי העת היהודיים-אלג'יראים Bulletin des sociétés juives d'Algérie, Information Juive ו-La terre retrouvée.
בכתביו השונים על היהדות הדגיש את חשיבותם של הערכים, האמונה ורעיונות היהדות על פני חשיבותם של הטקסים הריטואליים.
הוא קרא ליהודי אלג'יריה לקרוא בקביעות בתנ"ך ובתלמוד, בשפת המקור, והגן על ערכי היהדות מפני התקפות מצד מיסיונרים נוצריים.
הוא היה אוהד של הציונות, ולאחר הקמתה, של מדינת ישראל.
פרסומיו כללו מחקרים על ארכאולוגיה, פילוסופיה, פסיכולוגיה והיסטוריה.
במאמר על הפילוסופית סיימון וייל היה הראשון לזהות את הזיקה בין תזת ה"דה-יצירה" (decreation) של וייל לבין המושג צמצום בקבלה.
הוא נפטר בעודו עובד על ספר אודות הגותו של אנרי ברגסון, ספר לימוד עברית קטן וספר שירה בצרפתית.
כמה ממאמריו חוברו לאחר פטירתו בספר בשם "כתבים יהודיים" (Ecrits juifs) שיצא לאור בשנת 1957.
בנישו נפטר באלג'יר בדצמבר 1955. כ-5 שנים לאחר פטירתו נסוגה צרפת מאלג'יריה, וביחד איתה כמעט כל יהודי אלג'יריה עזבו את המדינה.
בנישו היה הוגה מרכזי בנוגע לאתגרים שעמדו בפני יהודי אלג'יריה לאורך תקופת חייו - הבעיות מול המתיישבים הצרפתים מחד והאוכלוסייה המוסלמית המקומית מאידך, התבוללות אל מול אחיזה ביהדות, אסימילציה לצרפת אל מול שמירה על תרבותם המקורית.
אל מול אתגרים אלה הציע בנישו גישה השומרת על היהדות ומשלבת בין תרבות צרפת לתרבות ישראל, תוך ניסיון לשמור על יחסים טובים עם האוכלוסייה המוסלמית.
אשתו, מרגריט בנישו (1902–1995) לבית זרמטי, הייתה עיתונאית, מרצה וציירת חובבת.
לבני הזוג היו שני ילדים, מרסל ואדלין.
רמון אלברטו ויז'וורדה ואסקס (בספרדית: Ramón Alberto Villaverde Vázquez, נולד ב-16 במרץ 1930 במונטווידאו שבאורוגוואי, נפטר ב-15 בספטמבר 1986 בברצלונה שבספרד) היה כדורגלן אורוגוואיי-ספרדי ששיחק בעיקר כקיצוני.
ויז'וורדה נודע בעיקר בשל תקופתו במדי ברצלונה, שם שיחק במשך 9 שנים, זכה פעמיים באליפות ספרד ו-3 פעמים בגביע הספרדי.
ויז'וורדה, יליד מונטווידאו, בירת אורוגוואי, החל את הקריירה שלו בעיר הולדתו, במדי הקבוצה ליברפול מונטווידאו בעונת 1949/50. לאחר מכן עבר ויז'וורדה לקולומביה, תחילה בקבוצה קוקוטה דפורטיבו ומאוחר יותר במיונאריוס.
בבוגוטה שיתף פעולה עם אלפרדו די סטפנו.
ז'וזפ סמיטייר ופדרו סלווט, שעבדו בהנהלה של ברצלונה, זיהו את כישרונו בקולומביה והיו האחראים על צירופו של ויז'וורדה למועדון, וב-8 ביולי 1954 חתם על חוזה בקבוצה.
הופעת הבכורה של ויז'וורדה בברצלונה הייתה במחזור הראשון של הליגה לעונת 1954/55, במשחק הבית נגד סביליה בלס קורטס.
ויז'וורדה הבקיע את השער הראשון במשחק בדקה ה-11 בנגיחה ועזר לקבוצתו לנצח 4-2. אמנם עמדתו המקורית של ויז'וורדה הייתה כקשר, הוא עשה את ההתאמה לעמדת הקיצוני, בשני האגפים, והוא נטה לעיתים קרובות לנדוד מהאגף למרכז המגרש, מהלך טקטי שלא נעשה בו שימוש בתקופה זו.
בעונת הבכורה שלו בברצלונה כבש ויז'וורדה 14 שערי ליגה ב-27 משחקים, כמות שיא של שערים לעונה בקריירה שלו בברצלונה.
בין היתר כבש צמד לרשתה של דפורטיבו אלאבס וכן שער בכל אחד משלושת המחזורים האחרונים לעונה, בכך עזר לקבוצתו לסיים במקום ה-2 בליגה.
בעונתו השנייה בקבוצה, עונת 1955/56, הבקיע 13 שערי ליגה ב-29 משחקים.
בעונה זו כבש 3 צמדים: הראשון נגד אתלטיקו מדריד, בתיקו 2-2 ב-18 בספטמבר 1955, השני בניצחון 3-1 על דפורטיבו אלאבס ב-28 בפברואר 1956, והשלישי בקלאסיקו בו ניצחה ברצלונה את ריאל מדריד בתוצאה 2-0 ב-18 במרץ.
ויז'וורדה כבש שער נוסף בגביע ערי הירידים ושניים נוספים בגביע הספרדי, והוא עזר לברצלונה לסיים פעם נוספת במקום ה-2 בליגה.
בעונת 1956/57 סבל ויז'וורדה ממספר פציעות שהגבילו את השתתפותו במשחקי הקבוצה.
בליגה כבש 4 פעמים בלבד ב-15 משחקים.
במשחק הגמר נגד אספניול ב-16 ביוני פתח ויז'וורדה וזכה עם ברצלונה בגביע הודות לניצחון 1-0. את עונת 1957/58 החל ויז'וורדה היטב, עם 4 שערים ב-4 המשחקים הראשונים, אך בסוף אוקטובר הוא נפצע והושבת ל-4 חודשים.
לאחר חזרתו הבקיע שער בודד ב-6 משחקים.
ויז'וורדה השתתף במשחק הראשון מבין השניים בגמר גביע ערי הירידים.
ברצלונה ניצחה את נבחרת לונדון בתוצאה המצטברת 8-2 וזכתה בגביע.
חוסר מזלו של ויז'וורדה עם פציעות נמשך גם בעונת 1958/59. ברצלונה אמנם זכתה באליפות, אך חלקו בה היה קטן, עם השתתפות במשחק ליגה בודד.
לאחר תום הליגה חזר לכשירות ועזר לברצלונה לזכות בגביע הספרדי פעם נוספת.
הוא פתח בכל המשחקים החל משלב שמינית הגמר, ובגומלין חצי הגמר נגד ריאל מדריד אף כבש שער שעזר לברצלונה להעפיל לגמר בתוצאה המצטברת 7-3. במשחק הגמר נגד גרנדה ב-21 ביוני 1959 פתח ויז'וורדה בהרכב, ברצלונה ניצחה 4-1 וזכתה בתואר.
בעונת 1959/60 היה שותף עם ברצלונה במשחקיה הראשונים במסגרת גביע אירופה.
במשחק הראשון של רבע הגמר, נגד וולברהמפטון וונדררס ב-10 בפברואר 1960 הבקיע צמד שעזר לקבוצתו לנצח 4-0. בגומלין ניצחה ברצלונה 5-2 עם שער נוסף של ויז'וורדה והעפילה לחצי הגמר, בו הודחה על ידי ריאל מדריד.
בליגה, הבקיע ויז'וורדה 3 שערים ב-18 משחקים, אחד מהם בקלאסיקו נגד מדריד ב-20 במרץ 1960, בו ברצלונה ניצחה 3-1. ברצלונה זכתה באליפות שנייה ברציפות.
בעונת 1960/61 השתתף ויז'וורדה ב-31 משחקים בכל המסגרות, בהם הבקיע 7 פעמים.
אחד מהם היה בהפסד 5-3 לריאל מדריד ב-4 בדצמבר 1960. הוא סייע לברצלונה להעפיל לגמר גביע אירופה, תוך שהוא משתתף בשמינית, ברבע ובחצי גמר הטורניר, אך במשחק הגמר נגד בנפיקה ליסבון ב-31 במאי 1961 לא שיחק, וברצלונה הפסידה 3-2. ברצלונה הגיעה בעונה זו למקום ה-4 בליגה בלבד.
בעונת 1961/62 שב ויז'וורדה להבקיע בקצב גבוה יותר, ולראשונה מזה 6 עונות הגיע למספר דו-ספרתי של שערי ליגה: הוא הבקיע 10 פעמים ב-22 משחקים בהם שותף, וסייע לברצלונה להגיע למקום ה-2 בליגה.
בין היתר כבש שלושער לרשתה של ריאל בטיס ב-15 באוקטובר 1961 וצמד לרשתה של טנריפה ב-7 בינואר 1962. בעונת 1962/63 הבקיע שער ליגה בודד, בניצחון 3-1 על אוססונה ב-30 בדצמבר 1962, ושער בודד בגביע ערי הירידים.
בגביע המלך השתתף בשני משחקים בלבד, אחד ברבע הגמר ואחד בחצי הגמר, אך הוא לא שיחק במשחק הגמר, בו ניצחה ברצלונה 3-1 את ריאל סרגוסה בקאמפ נואו וזכתה בתואר.
בקיץ 1963, כשהיה בן 33, הבין ויז'וורדה שמבחינה פיזית, אין ביכולתו להתמודד ברמה הנדרשת לקבוצה כברצלונה.
על אף שנותרה שנה נוספת בחוזהו, הוא החליט ביחד עם המועדון על העברתו לראסינג סנטנדר מהליגה השנייה, שם שיחק במשך עונת 1963/64. ב-27 באוקטובר נערך לכבודו משחק הוקרה בברצלונה.
במהלך עונתו היחידה בסנטנדר, השתתף ויז'וורדה ב-7 משחקים, בהם כבש פעמיים.