tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתי הגידול מגוונים, אך רובם מאופיינים באקלים יבשתי או ים-תיכוני יבש.
מיני האלה נפוצים בחורשים ים-תיכוניים פתוחים, בסבכים, בשיחיות יובשניות ובסוואנות פתוחות, ולעיתים גם באזורים מדבריים למחצה, כגון באלה אתיופית ובאלה חרמשית.
הם מאכלסים מדרונות הרריים, גבעות טרשיות וקרקעות גירניות וסלעיות, ולעיתים קרובות גדלים על קרקעות דלות אך מתנקזות היטב.
מיני האלה מותאמים לטווח רחב של גבהים, החל מרום של 400 עד 550 מטר מעל פני הים ועד אזורים הרריים גבוהים בגבהים של 2,700 מטר ואף יותר.
מינים אחדים, כגון אלה אטלנטית ואלה פרסית, מותאמים במיוחד לאזורים צחיחים במיוחד.
מין אחד, אלה מקסיקנית, מצוי באמריקה הטרופית, מנותק גאוגרפית מהאוכלוסיות של העולם הישן, ומשמר שריד של תפוצה קדומה.
מיני הסוג הם עצים או שיחים, ירוקי-עד או נשירים, דו-ביתיים, בעלי ביבי שרף אנכיים ומפותחים, המפיצים ריח טרפנטיני חריף.
העלים מסורגים, חסרי לוואים, בדרך כלל מורכבים-מנוצים, לעיתים תלתלניים (בעלי שלושה עלעלים) או פשוטים.
הם עשויים להיות מנוצים למספר עלעלים זוגיים או אי-זוגיים, כלומר ציר העלה מסתיים בעלעל בודד.
העלעלים בעלי מרקם קרומי או גלדני.
תפרחות האלה הן אשכולות או מכבדים (תפרחות מעורבות מסוג thyrse).
מבחינה התפתחותית הן מסוג thyrse – תפרחת מעורבת שבה הציר הראשי בלתי-מסוים, מתארך ואינו מסתיים בפרח, ואילו הצירים הצדדיים שמתפתחים ממנו הם מסוימים, וכל אחד מהם מסתיים בפרח בודד.
התפרחות ממוקמות בקצות הענפים (אמיריות) או בחיקי עלים (חיקיות).
הפרחים קטנים, בעלי סימטריה רדיאלית, חסרי עלי כותרת, וכמעט תמיד חד-מיניים מבחינה תפקודית.
הם כוללים עלי שחלה או אבקנים עקרים – אך מפותחים היטב וניכרים לעין.
הגביע לרוב בן חמישה עלים, נפרדים או מאוחים חלקית.
האבקנים ארבעה או חמישה, זיריהם קצרים מאוד, לרוב מפורדים וקירחים.
גרגרי האבקה בעלי שלושה נקבים או חריצים (tricolporate או triporate).
על מצעית הפרח מצויה טבעת צופן בולטת, הממוקמת בין האבקנים לשחלה (intrastaminal disk), אשר מפרישה לרוב צוף מתחת לשחלה או סביבה.
הפרחים הזכריים בעלי חָפֶה אחד, שתי חֲפִיוֹת, ואחת או שתיים אונות עטיף; כל אלה יחד יוצרים עטיף מדומה (spurious perianth) לרוב בן חמש אונות.
מספר האבקנים בדרך כלל 4–5 (לעיתים 3, ובמקרים חריגים עד 7).
הם ערוכים סביב הטבעת; הזירים קצרים ומעורים בבסיסם בטבעת הצופן, המאבקים מוארכים.
הפרחים הנקביים בעלי חפה אחד, שתי חפיות, ואונות עטיף קטנים, עלי העטיף שמספרם על פי רוב 2 עד 5, קטנים, בעלי מרקם קרומי-יבש, ורעופים זה על זה.
טבעת הצופן חסרה או כמעט חסרה.
השחלה על פי רוב עילית - כלומר, עלי הגביע, עלי הכותרת והאבקנים מאוחים מתחת לשחלה, כל אחד לחוד.
השחלה יושבת בעלת מגורה אחת; לרוב היא מורכבת משלושה עלי שחלה המאוחים במידות שונות לכדי מגורה אחת, אך רק אחד מהם פורה ומפותח, עם שליה בודדת בקצה העליון של המגורה.
הביצית הפוכה (אנטרופית – anatropous), כלומר קודקוד גוף הביצית מופנה אחורה לעבר בסיס העוקץ שלה.
עמודי השחלה קצרים ומעובים, הצלקות כדוריות וכפופות לאחור; לרוב הן בלתי שוות זו לזו.
במבט מיקרוסקופי ניכר כי השחלה אינה סימטרית, שכן עמוד השחלה יוצא מצדה ולא ממרכזה.
בלתי סימטרי ופחוס, הזרע מעוקל, והאנדוספרם דל או חסר.
הפסיגים עבים, עתירי שמן ומעוקלים.
בהתבסס על מחקרים מורפולוגיים ומולקולריים שנערכו על הקשרים הגנטיים בתוך הסוג "אלה" ובין מיני הסוג, אישר מאגר השמות הבינלאומי לצמחים (IPNI) בשנת 2010 את קיומם של 11 מינים תקפים.
רשימה זו מעדכנת את זו שפורסמה על ידי זוהרי במונוגרפיות שיצאו לאור בשנים 1952 ו־1972, שהתבססו בעיקר על קריטריונים מורפולוגיים.
עם זאת, המיון הטקסונומי של מיני הסוג נותר שנוי במחלוקת, והוא ממשיך להתעדכן עם הצטברות מידע חדש.
ככל שמתרבים הנתונים הגנטיים והמולקולריים, עולה הצורך לבחון מחדש את ההבחנות בין המינים – ייתכן שמינים מסוימים יפוצלו, יאוחדו או יסווגו מחדש בהתאם לממצאים.
הסוג אלה (Pistacia) מותאם לסביבות שחונות (קסרופיטי), כפי שמעידים מאפיינים רבים של התאמה ליובש, כגון התפתחות מפותחת של רקמת העמודים (palisade tissue) וצמיחה נרחבת של שורשים.
תכונות הסתגלות אלו מאפשרות למינים כמו אלה אטלנטית (Pistacia atlantica) ואלה פרסית (Pistacia khinjuk) לגדול באזורים קשים ויבשים במיוחד, שבהם כמות המשקעים נמוכה.
לפי מחקר חדש ניתן לחלק את הסוג לשני תת-סוגים:
בנוסף בכל המינים פרט ל-"אלת הבוטנה", העלעלים הם דורסיוונטרליים — כלומר מבנה שני הצדדים אינו דומה: רקמת העמודים מפותחת בצד העליון והצד התחתון בנוי מרקמה ספוגית.
אצל "אלת הבוטנה" נמצאו עלעלים איזובילטרליים — שני צדדי העלה דומים במבנה רקמת העמודים.
תכונה זו נחשבת לתכונה שמקורה כנראה באב קדמון, ועל כן נמצא כי היא מייצגת מצב קדום, בעוד ששאר המינים בעלי עלים דורסיוונטרליים מהווים שלב מפותח יותר באבולוציה של הסוג.
במחקר אנטומי של מבנה העלעלים בכל מיני הסוג "אלה", נמצא כי ברוב המינים העלעלים הם בעלי מבנה דורסיוונטרלי — כלומר, יש הבחנה ברורה בין הצד העליון לצידו התחתון של העלעל, עם רקמת עמודים מפותחת מעל ורקמה ספוגית מתחת.
לעומת זאת, באלת הבוטנה (Pistacia vera) נצפו עלעלים איזובילטרליים, שבהם שני צדי העלעל דומים במבנה רקמת העמודים.
תופעה זו נתפסת כתכונה שמקורה באב קדמון, ומכאן עולה כי אלת הבוטנה עשויה לשמר מצב קדום בסוג, בעוד ששאר המינים, שהם בעלי עלים דורסיוונטרליים, מייצגים שלב מפותח יותר בהתפתחות האבולוציונית של הסוג.
עם זאת, יש להדגיש כי מסקנה זו מתבססת על מאפיינים אנטומיים בלבד ויש לשקול אותה בזהירות במסגרת מכלול הראיות הטקסונומיות והגנטיות.
כן, על פי מחקר שפורסם בשנת 2014 על ידי מוחנד אל-סע'יר ועמיתיו, החוקרים ביצעו בעצמם בדיקות לקביעת מספר הכרומוזומים במיני הסוג אלה (Pistacia).
במחקר זה, הם פיתחו שיטה יעילה יותר לקביעת מספר הכרומוזומים במיני אלה, תוך שימוש במיקרוסקופ פלואורסצנטי ובשיטת עיבוד מותאמת לרקמות עלים מיובשות.
באמצעות שיטה זו, הם קבעו כי כל המינים שנבדקו הם דיפלואידים ומספר הכרומוזומים שלהם הוא 2n=30. ממצא זה מחזק את ההשערה שמבנה הכרומוזומים בסוג אלה הוא אחיד יחסית, ומרמז כי השונות במספר הכרומוזומים שתועדה בספרות עשויה לנבוע משגיאות שיטה ולא מהבדלים אמיתיים בין המינים.
מקור שם העץ אלה, כמו גם שם העץ אלון (ואף "אילן" המופיע בלשון חז"ל), במילה "אל", בהקשר של עץ מקודש לאלים; המילה "אלה" (או "אלת" בסיומת ת' נקבית) שימשה באוגרית כשם נרדף לאשרה.
השם "אֵלָה" משתייך לקבוצת שמות עצים שמקורם בשורש "אל", כדוגמת "אַלּוֹן" ו"אִילָן".
בתנ"ך מופיע השם "אֵלָה" 17 פעמים, לעיתים בסמיכות לעצים אחרים כמו אַלוֹן וְלִבְנֶ֛ה.
כל התרגומים מקשרים את האֵלָה לעצים הארץ ישראליים – אלה ארץ-ישראלי ואלה אטלנטית.
שם הסוג המדעי Pistacia נגזר מן השם הפרסי הקדום של עץ האלה האמיתית, המכונה בפרסית "פיסטה" – ומכאן גם שמו של הפרי "פיסטוק חלבי".
יש המזהים את ה"בטנים" שהוזכרו ברשימת "זִמְרַת הָאָרֶץ" () עם פירות האלה האטלנטית, בין השאר בשל השתמרות השם בערבית כ"בֻטְם" (بطم).
השם הערבי של האלה האטלנטית הוא butm atlasi (בֻּטְם אַטְלַסִּי; بطم أطلسي), והשם הנפוץ באנגלית הוא Atlas pistachio.
הושע מתאר את החטאים הפולחניים של העם שנעשו תחת עצי האלון, הלבנה והאלה ומאשים אותם בעבודה לאלוהים אחרים מיהוה, ואכן, יחד עם המילה "אילן" המאוחרת בהרבה, השורש המשותף להם הוא "אל" המרמז על החשיבות הפולחנית של העצים בימי קדם.
האלה מופיעה פעמים רבות בתנ"ך, להלן מקצת מהאזכורים:
שם האלה בארמית הוא בוטמא, וזהו גם השם הארמי של הבטנים המקראיים.
לפי דעה אחת בתלמוד, האלה נכללת בתוך עשרה מיני הארזים, כלומר עצי סרק שהאדם מחשיב רבות את השימוש בענפיהם או גזעיהם, כארז.
בישראל גדלים בר שלושה מיני אלה ובן-כלאיים אחד.
מטרת פרק זה היא להציגם בקצרה, להבחין בין המינים באמצעות מאפיינים מבדילים, ולהפנות את הקוראים לערכים המורחבים של כל מין.
לגבי אלת הבוטנה ואלה פרסית, ראו בפרק הבא.
המינים הגדלים באופן טבעי בישראל נחלקים לשתי קבוצות: שני מינים נשירים, והאחרים ירוקי-עד.
עץ נשיר, רחב-נוף ובעל גזע עבה.
העלים מנוצים עם מספר עלעלים בלתי-זוגי (מצוי עלעל בקצה העלה).
העלעלים קהים או מעוגלים בקודקודם.
העפצים דמויי אלמוג המתפתחים על ענפים ככדורים עד גודל כדור טניס.
צבעם אדום בתחילת השלכת ושחור עם התייבשותם לאחר מכן.
עפצים דמוי אלמוג המתפתחים על ניצנים צדדיים (לִיטֶרָלִיִּים), אך אינם חיקיים.
עפצים דמויי אגרוף המתפתחים על העלים עצמם.
בישראל פזורים כמה מאות פרטים של אלה אטלנטית במרחבי הר הנגב.
ריכוזים נוספים מצויים בגליל התחתון, בבקעת קדש, בשמורות בצפון עמק החולה (עין אווזים, עין תאו, עין אלות), בשומרון ובגולן.
פרטים נוספים מצויים ביערות ובחורשים שבגבול האזור הערבתי.
עץ או שיח נשיר של החורש הים-תיכוני.
העלים מנוצים עם מספר עלעלים בלתי-זוגי; מצוי עלעל קיצוני שאינו דומה לשאר העלעלים.
העפצים מוארכים, דמויי תרמיל, המתפתחים מראשי ענפים בעקבות פעילות של כנימות.
העפצים מאדימים לקראת השלכת ומשחירים בהמשך.
אלה ארץ-ישראלי מהווה מרכיב קבוע של חורש יחד אלון מצוי בכל שטחי החורש והגריגה בצפון ישראל, במרכזה ובמזרחה.
בית גידולו הוא על סלעי גיר, דולומיט וצפחה, בגבהים שבין 225 ל־1,850 מטרים.
בצפון הגולן מתפתח החורש גם על קרקעות בזלתיות.
שיח או עץ קטן, ירוק-עד ונדיר מאוד.
העפצים בדומה לאלת המסטיק כדוריים או דמויי ביצה על העלעלים.
אלת הכלאיים גדלה בחורש ים-תיכוני על קרקעות גירניות בגובה של כ-450 מטר, היכן שגדלים ההורים - אלת המסטיק ואלה-ארץ ישראלית.
שיח ירוק-עד נפוץ, סבוך, בגובה של 1 עד 3 מטרים.
העלים קצרים, צפופי עלעלים, מנוצים למספר זוגי של עלעלים (ללא עלעל קיצוני, או שאם מופיע — הוא דומה לשאר העלעלים).
העלעלים קהים בקודקודם, ולעיתים בעלי פיטם או חוד קצר.
עפצים עגולים או דמויי ביצה.
בישראל אלת המסטיק נפוצה בחורשים של החבלים הים-תיכוניים הנמוכים, ואף גדלה באזור החוף על חולות וכורכר עד סמוך לחוף הים.
מיני האלה שאינם גדלים בר בישראל
מלבד חמשת המינים של הסוג אלה (Pistacia) הגדלים בר בישראל וסביבתה, קיימים שבעה מינים נוספים שאינם גדלים בר בתחומי האזור.
שישה מהם מצויים באזורים שונים של העולם הישן – בעיקר במזרח התיכון, אסיה המרכזית והמזרח הרחוק – ואחד, "אלה מקסיקנית" (Pistacia mexicana), גדל באופן טבעי באמריקה הטרופית היבשה, מדרום טקסס ועד הונדורס.
מין זה מנותק גאוגרפית ופילוגנטית משאר מיני הסוג, ונחשב לשריד של תפוצה קדומה שנותקה מהאוכלוסיות של העולם הישן במהלך האבולוציה של הקבוצה.
אלה אתיופית (Pistacia aethiopica) היא עץ ירוק-עד שגובהו נע בין 2 ל־15 מטר, הגדל בצפון-מזרח אפריקה.
תחום תפוצתו משתרע מאריתריאה ועד צפון טנזניה, וכולל גם את אתיופיה, קניה, סומליה ואוגנדה.
מין זה אופייני לאזורי מדבר, סוואנה ושיחיות יובשניות, ברום שבין 1,200 ל־2,700 מטר מעל פני הים.
אלה אתיופית קרובה מאוד לאלת המסטיק והיא תוארה לראשונה בשנת 1980 כמין עצמאי - אולם יש המחשיבים אותה כתת-מין של אלת המסטיק.
העלים ירוקי-עד ומנוצים זוגית (paripinnate), באורך 4 עד 10 ס"מ וברוחב 3.8 עד 8.4 ס"מ.
הפטוטרת שטוחה ולעיתים בעלת זווית בולטת, וציר העלה מכונף.
העלעלים מסורגים או כמעט נגדיים, גִּלְדָּנִיִּים וקירחים, ומספרם נע בין 6 ל-16, בשונה מאלת המסטיק שמספר העלעלים בעלה נע בין 4 ל-10 בלבד.
צורתם דמוית ביצה עד ביצה צרה, ולעיתים גם דמוית ביצה הפוכה.
קודקוד העלעל מפורץ קלות, כלומר בעל מפרץ רדוד אחד, לרוב מעוגל, ולעיתים ניכרים בעלעלים עורקים בולטים - בניגוד לעלעלים של אלת המסטיק, אשר מסתיימים בחוד ואינם נושאים עורקים בולטים, מלבד העורק המרכזי.
עונות הפריחה חלות בינואר, אפריל, מאי ואוקטובר, ועונת הפרי חלה בינואר, פברואר, מאי, יולי ונובמבר.
אלה חרמשית (Pistacia falcata) היא עץ נשיר דו-ביתי, שגובהו 4 עד 10 מטרים, הגדל בעיקר באזורים מדבריים או בשיחיות יובשניות.
תחום תפוצתו משתרע במזרח אפריקה הטרופית הצפונית (אריתריאה, אתיופיה, סומליה, סודן וג'יבוטי) ובחצי האי ערב, במדינות עומאן, ערב הסעודית ותימן.
בית גידולו כולל סוואנות, קרקעות גירניות או וולקניות, וזרמי לבה ישנים או חדשים; בגבהים של 1,100 עד 2,600 מטר מעל פני הים.
אלה חרמשית קרובה מאוד לאלה סינית, ואינה נבדלת ממנה בבירור.
אף שהוצע לראותה כתת-מין של אלה סינית, אין לכך הסכמה כללית, וכיום היא נחשבת למין עצמאי לפי מאגר POWO.
מאפיינים: קליפת הגזע סדוקה והענפים משתלשלים.
הענפים הצעירים מכוסים פלומה עדינה בצבע חום-צהבהב.
העלים מנוצים אי-זוגיים, באורך 13 עד 21 ס"מ וברוחב 11.4 עד 18.2 ס"מ, בעלי מרקם קרומי (דק ורך); הפטוטרת שטוחה; ציר העלה אינו מכונף.
העלעלים נגדיים או כמעט נגדיים בחלקם התחתון.
מספר העלעלים 5 עד 11, אורכם 5.2 עד 9.1 ס"מ ורוחבם 1 עד 2 ס"מ; צורתם דמוית אזמל מקושת, כלומר דמוית חרמש (ומכאן שמו של המין).
העלעלים קרחים, אך כשהם צעירים הם מכוסים פלומה דלילה.
העלעל הקיצוני קיים לרוב, קטן מן העלעלים הצדדיים, באורך 2 עד 4 ס"מ וברוחב 5 עד 11 מ"מ, ולעיתים מצומצם מאוד.
התפרחות הן מכבדים המתפתחים לפני הופעת העלים ומסועפים מאוד.
התפרחות הזכריות הן מכבדים שאורכם עד 8 ס"מ, מסועפים מהבסיס, והענפים הצדדיים דמויי שיבולים; מכוסים פלומה חיוורת.
הפרחים צהובים, ההופכים אדמדמים בהמשך.
התפרחות הנקביות הן מכבדים שאורכם עד 15 ס"מ, דחוסים ואינם מסתעפים מהבסיס.
הפרי הוא בית-גלעין דמוי ביצה כמעט-עגולה, עם בליטה קטנה וחדה בקצהו, באורך עד 7 מ"מ, צבעו ירקרק-לבן ההופך אדמדם עם ההבשלה.
עונות פריחה הן בפברואר ובאפריל; עונת הבשלת פירות: פברואר, אפריל–אוגוסט, וכן נובמבר.
אלה מלזית (Pistacia weinmannifolia) היא שיח או עץ ירוק-עד דו-ביתי, שגובהו עד 15 מטרים, הגדל על סלעי גיר, בגבהים שבין 480 ל-2500 מטרים מעל פני הים.
תחום תפוצתה הטבעי משתרע באזורים סובטרופיים קרירים של דרום-מרכז סין וטיבט, ממשיך מזרחה אל דרום-מזרח סין, ומשם אל האזורים הטרופיים של וייטנאם וחצי האי המלזי.
עונת הפריחה נמשכת מנובמבר עד מאי, וכן ביולי; ועונת הפרי בדצמבר וכן ממאי ועד יולי.
מאפיינים: העלים קטנים וצרים, מנוצים זוגיים, באורך 5 עד 10.2 ס"מ וברוחב 2 עד 6.4 ס"מ, בעלי מרקם קרומי דק ורך; הפטוטרת שטוחה או זוויתית, וציר העלה צר ומכונף.
העלעלים מסורגים או כמעט נגדיים, קירחים, ומספרם 12 עד 20 (לעיתים רחוקות 4 עד 6).
צורתם דמוית ביצה עד ביצה צרה, לעיתים נדירות דמוית ביצה הפוכה; אורכם 1 עד 3.2 ס"מ (לעיתים רחוקות עד 9 ס"מ) ורוחבם 0.5 עד 1.6 ס"מ (לעיתים רחוקות עד 3.7 ס"מ).
שפת העלעלים תמימה וגלולה לאחור (revolute).
התפרחות הזכריות הן מכבדים שאורכם עד 4 ס"מ, דמויי שיבולים בצעירותם, בעלי סעיפים קצרים; מכוסים בפלומה חיוורת; הפרחים בצבע ורוד עז.
התפרחות הנקביות הן מכבדים באורך של עד 10 ס"מ, מרוכזים בקבוצות בחיקי העלים שבקצות הענפים; הם מכוסים בפלומה עדינה מאוד, והפרחים בהם אדומים.
הפרי הוא בית-גלעין דמוי ביצה, באורך של עד 7 מ"מ, בצבע ירוק בוהק ההופך לאדום עם ההבשלה.
אלה מקסיקנית (Pistacia mexicana) היא עץ או שיח ירוק-עד, דו-ביתי, נדיר יחסית, המתנשא לגובה של 2 עד 15 מטר.
תחום תפוצתו משתרע מדרום-מערב טקסס (בדרום ארצות הברית) ועד להונדורס, והוא כולל את גואטמלה ואזורים נרחבים במרכז ובדרום מקסיקו.
מין זה אופייני לאזורים טרופיים בעלי אקלים יבש עונתית.
העלים מרוכזים בקצות הענפים, לרוב מנוצים אי-זוגיים, באורך 5.1 עד 15.1 ס"מ וברוחב 1.8 עד 5.3 ס"מ.
הפטוטרת שטוחה, ציר העלה צר ומכונף.
מספר העלעלים 10 עד 30 דקים ורכים למגע.
עונות הפריחה הן פברואר, מרץ, מאי ואוגוסט, ועונת הפרי נמשכת מאפריל עד אוגוסט.
אלה מקסיקנית גדלה בדרך כלל באזורים הרריים ברום שבין 550 ל־2,200 מטרים.
בית גידולה כולל מדרונות מתונים עד תלולים, בשיחיות נשירות, חורשות פתוחות של אורנים ואלונים, ויערות יבשים עונתיים.
מין זה שכיח במיוחד בהרים גירניים, על קרקעות עשירות בסידן שמתפתחות מעל סלע אם גירני.
קרקעות אלה מתנקזות היטב, לרוב דלות בחומר אורגני ולעיתים גם במים, ולעיתים הן סלעיות או חצציות.
מבחינה פילוגנטית, אלה מקסיקנית נחשבת למין מבודד, הן מבחינה גאוגרפית והן מבחינה אבולוציונית, דבר המצביע ככל הנראה על ניתוק ממושך ממיני האלה של העולם הישן.
אֵלָה סינית (Pistacia chinensis) היא עץ נשיר שגובהו 4 עד 20 מטר, הגדל בעיקר באזורים ממוזגים.
תחום תפוצתו הטבעי משתרע מאזור דרום טרנס-קווקז – האזור הגאוגרפי שמדרום לרכס הרי הקווקז, הכולל את גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן – וממשיך מאפגניסטן מזרחה, דרך הודו, נפאל, פקיסטן, הרי ההימלאיה (המערביים והמזרחיים), מיאנמר, סין (המרכזית-צפונית, המרכזית-דרומית והדרום-מזרחית), האי האינאן, טיבט, טאיוואן ועד הפיליפינים (האי לוזון).
תחום התפוצה הרחב של אלה סינית מחולק באופן ברור יחסית בין שני תת-מינים:
integerrima) מצוי ממזרח אפגניסטן, דרך הרי ההימלאיה והודו הצפון-מערבית ועד לדרום טרנס-קווקז.
chinensis) נפוץ במרכז ודרום סין, בטיבט, טאיוואן והפיליפינים.
מין זה התאזרח גם בטג'יקיסטן ובכמה ממדינות ארצות הברית: אלבמה, ארקנסו, קליפורניה, ג'ורג'יה, צפון קרוליינה, אוקלהומה וטקסס.
העלים מנוצים זוגית, דקים ורכים, באורך 8.2 עד 23 ס"מ וברוחב 8 עד 20 ס"מ.
הפטוטרת שטוחה או זוויתית ומכוסה פלומה אדמדמה עדינה.
ציר העלה אינו מכונף וגם הוא פלומתי-אדמדם.
צורתם דמוית אזמל, וקצה העלה מוארך ומחודד.
העלעלים העליונים נגדיים, ואילו התחתונים לרוב כמעט נגדיים.
העורק המרכזי ושולי העלעלים פלומתיים ובהמשך נעשים כמעט קירחים.
העץ פורח באפריל, בספטמבר ובאוקטובר.
הפירות מבשילים במרץ, וממאי ועד נובמבר.
בית גידולו כולל סלעי גיר, שהם סלעים רכים יחסית, עשירים בקלציום קרבונט (CaCO₃), בגבהים שבין 200 ל־2,500 מטר מעל פני הים.
אֵלָה פָּרְסִית (Pistacia khinjuk) היא עץ או שיח נשיר, שגובהו 2 עד 5 מטרים, ולעיתים עד 10 מטרים.
המין קרוב מבחינה מורפולוגית לאלת הבוטנה (Pistacia vera), ותחום תפוצתו משתרע מהרי ההימלאיה המרכזיים והמערביים (בנפאל ובהודו), דרך פקיסטן, אפגניסטן, טג'יקיסטן, איראן, עיראק ודרום טורקיה, ומשם דרומה לארצות הלבנט וחצי האי ערב: לבנון, סוריה, ירדן, חצי האי סיני, ערב הסעודית, מצרים וסודן.
האלה הפרסית מאכלסת אזורים הרריים ברום של 400 עד 2,400 מטר, בתחומי האזור האירנו-טורני – אזור יבשתי-ערבתי שבו הכמות השנתית של המשקעים נעה בין 100 ל־400 מ"מ, הקיץ חם ויבש, והחורף קר ולעיתים מושלג.
בית גידולו כולל מדרונות הרריים עם קרקעות רדודות על סלעים קשים (כגון גיר או גרניט), מחשופים סלעיים, סדקים וכיסי קרקע בסלעים, וכן קרקעות סייניות (sandy loam) – תערובת מאוזנת של חול, סילט וחרסית, השומרת על מים זמינים לצמיחה אך מאפשרת גם ניקוז עודפי מים, ומרקמה נוח לעיבוד.
בשל תכונות אלה נחשבות הקרקעות הסייניות לאידיאליות לחקלאות.
העלים נשירים, מנוצים בלתי-זוגיים, באורך 11 עד 17.7 ס"מ וברוחב 8 עד 15.5 ס"מ, בעלי מרקם דק ורך.
הפטוטרת זוויתית או מעוגלת, וציר העלה אינו מכונף.
העלעלים נגדיים או כמעט נגדיים, קירחים, וצורתם נעה בין ביצה לביצה רחבה.
קצותיהם חדים לעיתים קרובות או מחודדים עד ממולענים – כלומר, מסתיימים בחוד מוארך.
העלעל הקיצוני בדרך כלל גדול מן העלעלים הצדדיים, ואורכו נע בין 2.9 ל־8.5 ס"מ ורוחבו בין 1.2 ל־4 ס"מ.
התפרחות הן מסוג מכבד (אשכול מסועף).
המכבדים הזכריים מגיעים לאורך של עד 9 ס"מ, מסועפים ברפיון, ונושאים חפים גדולים המכוסים פלומה לבנה ופרחים אדומים כהים.
המכבדים הנקביים מגיעים לאורך של עד 16 ס"מ, מסועפים מן הבסיס, מעובים, ומכוסים פלומה עדינה או קירחים.
הפירות הם בתי-גלעין אדומים, בקוטר של עד 8 מ"מ.
הפריחה נמשכת מחודש מרץ עד מאי, והבשלת הפירות מחודש אפריל ועד אוקטובר.
אֵלַת הַבָּטְנָה (Pistacia vera) היא עץ פרי נשיר דו-ביתי הגדל בעיקר באזורים ממוזגים וקרוב ביותר מבחינה פילוגנטית לאלה הפרסית.
תחום תפוצתה הטבעי של אלת הבוטנה משתרע באסיה המרכזית, מקזחסטן שבצפון, דרך קירגיזסטן, אוזבקיסטן, טורקמניסטן וטג'יקיסטן, ועד אפגניסטן שבדרום.
אזור זה כולל את מרכז אסיה הדרומית, המשתרעת בין רכסי ההרים טיאן שאן בצפון לבין הרי הינדו-כוש בגבולה הצפוני של אפגניסטן.
המין הוכנס לגידול, או התאזרח, במדינות רבות נוספות ובהן בולגריה, איי הים האגאי המזרחיים, צרפת, יוון, איראן, איטליה, לוב, מרוקו, ספרד וטורקיה.
התפוצה הטבעית של אלת הבוטנה נתונה במחלוקת בין מקורות שונים.
לעומת זאת, סקירה טקסונומית עדכנית מציינת כי אלת הבוטנה גדלה בר גם במזרח הים התיכון, ובהם טורקיה, סוריה, ירדן וישראל.
ייתכן שהפער בין הגישות נובע מהבחנה שונה בין אוכלוסיות טבעיות לבין אוכלוסיות עתיקות שאוקלמו או פליטי תרבות.
מכל מקום, בישראל אלת הבוטנה אינה גדלה בר.
שיחים או עצים, בגובה 1 עד 5 מטרים וענפיהם הצעירים מכוסים פלומה עדינה.
העלים מנוצים אי-זוגיים, באורך 10.2 עד 17 ס"מ וברוחב 8.4 עד 16 ס"מ, גלדניים, מרוכזים בקצות הענפים; הפטוטרת שטוחה; ציר העלה שטוח אך אינו מכונף, מכוסה פלומה עדינה.
מספר העלעלים 3 עד 5, אורכם 4 עד 8 ס"מ ורוחבם 3 עד 5.5 ס"מ; התחתונים לרוב כמעט נגדיים, דמויי ביצה עד ביצה רחבה, קהים או בעלי חוד קצר, העורקים המרכזיים והשוליים מכוסים פלומה עדינה.
העלעל הקיצוני באורך 6 עד 10 ס"מ וברוחב 3 עד 8 ס"מ, לעיתים קרובות גדול יותר מן העלעלים הצדדיים.
התפרחות מכבדים זכריים באורך עד 5 ס"מ, יוצרים אשכולות כדוריים.
המכבדים נקביים באורך 5.5 ס"מ ובקוטר 2 ס"מ בזמן הפריחה, גליליים, מכוסים פלומה עדינה.
הפירות הם בתי-גלעין חד-זרעיים, אדמדמים עד ירקרקים, דמויי ביצה מאורכת, באורך של עד 18 מ"מ וברוחב של עד 10 מ"מ.
הפירות ערוכים באשכולות, וזרעיהם נאכלים חיים או קלויים, לאחר שהקליפה נפתחת – ולו במקצת.
אלת הבוטנה היא צמח אור מלא, דורש קרה, עמיד בשרב ובגיר.
ניתן לשתילה בהר בעמק ובנגב.
בישראל נעשו בעבר ניסיונות לגדל את אלת הבוטנה כגידול חקלאי מסחרי, תוך הרכבתה על אלה ארץ-ישראלית או על אלה אטלנטית, ואף בגדול מייחורים.
עם זאת, ניסיונות אלה נתקלו בקשיים, בעיקר בשל אי-פוריות שנגרמה מהבדלים ניכרים בעונת ההבשלה בין פרחי הזכר לפרחי הנקבה.
עונת הפריחה נמשכת במאי, יוני, אוגוסט ואוקטובר; הבשלת הפירות מתרחשת מאפריל ועד יוני.
אלה רחבת-פרי (Pistacia eurycarpa) היא עץ קטן או שיח נשיר, דו-ביתי, שגובהו עד 5 מטרים, הגדל בעיקר באזורים סובטרופיים.
מין זה קרוב ביותר מבחינה פילוגנטית לאֵלָה אטלנטית, ורק בשנת 1967 הוכר כמין עצמאי ונבדל ממנה.
תחום תפוצתו הטבעי של אלה רחבת־פרי משתרע ממזרח טורקיה ועד אפגניסטן, וכולל את טרנס־קווקז (ארמניה), עיראק, איראן, סוריה ולבנון.
בית גידולה של אלה רחבת-פרי הוא במדרונות טרשיים, על קרקעות רדודות שמתפתחות על סלעי גיר או פצלים – סלע משקע דק-גרגר, לרוב עשיר במינרלים חרסיתיים ודל בחומר אורגני; בגבהים שבין 1,400 ל-1,800 מטר באקלים סובטרופי-יבשתי, באזור האירנו-טורני.
העלים נשירים, לרוב מנוצים אי-זוגיים, באורך 10.2 עד 18.2 ס"מ וברוחב 9 עד 13.5 ס"מ, בעלי מרקם דק ורך.
הפטוטרת שטוחה, וציר העלה צר ומכונף.
צורתם דמוית אזמל, קצותיהם קהים, הם מכוסים פלומה עדינה, ושפתם ריסנית או קירחת.
התפרחות הנקביות הן מכבדים באורך של עד 18 ס"מ, מסועפות מעל הבסיס ועבות.
הפירות אדומים בוהקים, רחבים מאורכם, באורך של עד 7 מ"מ וברוחב של עד 8 מ"מ.
עונת הפריחה אינה ידועה; הבשלת הפירות מתרחשת בין מאי לאוגוסט, וכן באוקטובר.
אֵלָה בן בַּעְשָׁא הוא דמות מקראית, מלך ישראל, לפי הכרונולוגיה המסורתית מלך על ממלכת ישראל בשנים 883 עד 882 לפנה"ס, איש שבט יששכר, הוא עלה למלוכה לאחר מות אביו, בעשא בן אחיה מלך ישראל.
ימי מלכותו לא נמשכו זמן רב ולא מסופר רבות מפעלי חייו, מלבד על מלחמה שערך נגד פלשתים.
לפי הכרונולוגיה המקובלת במחקר האקדמי, שנות מלכותו הן בין 885 לפנה"ס עד 884 לפנה"ס.
כמו אביו, ניסה גם אלה להמשיך במאבק עם יהודה, אך מאמצו המיידי היה להמשיך בניסיון לכיבוש גבתון, במטרה לכתר את יהודה ממערב ולנתק את המגע הישיר בין ממלכת יהודה לפלשת וכך נאמר בספר מלכים: "וְהָעָם חֹנִים עַל-גִּבְּתוֹן אֲשֶׁר לַפְּלִשְׁתִּים".
מסתבר שהמלך עצמו לא חונך ברוח לחימה, ובחר לבלות את זמנו - בעת שצבאו חנה "על גבתון אשר לפלשתים" - בתרצה, עיר בירתו, תוך שתייה לשכרה.
וכך מסופר על נסיבות מותו:
זמרי שהיה שר של אלה רצחו, ומלך אחריו במשך שבוע, עד להריגתו בידי עומרי ועלייתו לכס המלוכה של בית עומרי.
אֵלָה אֶרֶץ-יִשְׂרְאֵלִית (שם מדעי: Pistacia terebinthus שם נרדף: Pistacia palaestina) היא עץ או שיח נשיר של החורש הים תיכוני ממשפחת האלתיים.
זהו עץ דו-ביתי (קיימים עצי זכר ועצי נקבה הנושאים את הפירות) היכול להגיע לגובה של 5 עד 10 מטרים, בעל גזע אחד וצמרת עבותה, ולהאריך חיים עד מאות שנים.
העץ עומד בשלכת חורף וצבעו האדום בתקופה זו ובעת הלבלוב ממלא תפקיד נכבד ביצירת מופע החורש בעונות אלה.
הפריחה באביב, בעת הלבלוב, וצבעה האדמדם מצטרף לצבע העלים המלבלבים.
הפירות שהם בתי גלעין כדוריים חד-זרעיים, נישאים באשכולות ומשנים את צבעם מאדום לשחור תוך כדי ההבשלה שנמשכת כחצי שנה.
העלים מנוצים עם 4 עד 6 זוגות עלעלים נגדיים ומחודדים בקודקודם ועלעל אחד בהמשך הציר הגלילי של העלה.
אופייניים לעץ עפצי עלים דמויי בננה.
אלות בגיל זה נותרו בעיקר ליד קברים קדושים.
רוב עצי האלה גדלים בצורת שיחים גדולים בעלי גזעים אחדים, כתוצאה של שריפה כריתה ומרעה.
האלה מהווה מרכיב קבוע של חורש יחד אלון מצוי בכל שטחי החורש והגריגה בצפון ישראל, במרכזה ובמזרחה ותחום תפוצתה העולמית משתרע סביב אגן הים התיכון אגן הים התיכון למעט מצרים וסיני.
החוקר יוסף ברסלבי: "פרותיה סדורים אשכולות אשכולות, הם פחוסים במקצת, מסתיימים בהוד, צבעם כחלחל-ירוק, נאכלים כשהם קלויים ואוצרים בקרבם שמן." שמן הטרפנטין אשר לאלה זו שקוף ונודף ריח ואף ממנו היו מכינים לפנים רפואה שהיא אולי הצרי (ה-BALSAM) הנזכר בתנ"ך.
אלה ארץ-ישראלית שכיחה בחורש הים תיכוני ברחבי המזרח התיכון, ומופיעה לרוב בחברת אלון מצוי.
בעת הלבלוב והפריחה החלים באביב בולט העץ בצבעו האדום, המשתנה לירוק עם התבגרות העלים.
עליו מנוצים וציר העלה מעוגל.
כל חלקי העץ מכילים שרף הדומה לשרף אלת המסטיק הנקרא "מסטיקא" וכך כל השרפים של עצי האלה נקראים בשם זה.
טיפוח האלה הארץ ישראלית היה לצורך אכילת פירותיה, הפקת שמן, כתבין ולמוצרים אחרים.
ישנם מקומות הקרויים על שמה של האלה כמו: עמק האלה.
העלים המלבלבים משמשים מאכל לצאן.
אלה ארץ-שראלית היא ערך טבע מוגן על פי חוק בישראל.
במשך שנים נחשבה אלה ארץ-ישראלית למין עצמאי ונקראה Pistacia palaestina.
מין זה תואר על בסיס אוכלוסיות מאזור הלבנט, ובעיקר מארץ ישראל.
ואולם, מחקרים טקסונומיים ומולקולריים שנערכו בעשורים האחרונים (לרבות ניתוחי רצפי כלורופלסט וגרעין) הצביעו על כך שאין הצדקה גנטית להפרדה מלאה בין P.
terebinthus – אלת הטרבינת הנפוצה באגן המערבי של הים התיכון.
לכן, לפי השיטה הטקסונומית המקובלת כיום (כולל במאגרים כמו POWO של Kew Gardens), P.
palaestina אינה מוכרת עוד כמין עצמאי, ואף לא כתת-מין נפרד, וכלל האוכלוסיות מהמזרח הים-תיכוני נכללות בתוך Pistacia terebinthus.
כלומר, כיום השם המדעי התקף הוא Pistacia terebinthus, ללא תת-מינים מוכרים.
אלה ארץ-ישראלית היא שיח או עץ קטן, נשיר ודּוּ-בֵּיתִי, שגובהו 2 עד 6 מטרים, ולעיתים רחוקות עד 10 מטרים.
תחום תפוצתו הטבעי משתרע באזורים סובטרופיים ים-תיכוניים, סביב אגן הים התיכון, למעט מצרים וחצי האי סיני.
העלים מסורגים, בעלי פטוטרת, מנוצים זוגיים או אי-זוגיים, באורך 10 עד 19 ס"מ וברוחב 6 עד 19 ס"מ, ומרקמם נעשה גלדני עם הזמן.
מספר העלעלים זוגי, למעט בפרטים צעירים, שבהם העלים עשויים להיות בעלי עלעל יחיד בראש ציר העלה.
העלעל הקיצוני, אם קיים, קטן מהעלעלים הצדדיים, באורך 1 עד 6 ס"מ וברוחב 5 עד 20 מ"מ.
הפטוטרת מעוגלת, ולעיתים רחוקות שטוחה ומצולעת; ציר העלה עגול, אינו מכונף ומכוסה פלומה קצרה ומקורזלת.
העלעלים תמימים, נגדיים או כמעט נגדיים, יושבים או כמעט יושבים, אורכם 3.5 עד 8 ס"מ ורוחבם 1 עד 3.1 ס"מ, צורתם דמוית ביצה עד ביצה צרה, קודקודם מחודד ולעיתים מסתיים בזיף מוארך, והם מכוסים פלומה עדינה או קירחים; הצד העליון של העלעל אינו מבריק.
אחד מסימני הזיהוי של אלה ארץ-ישראלית הוא צורת העפצים: במין זה נפוצים עפצים מוארכים, דמויי תרמיל, המתפתחים מראשי ענפים בעקבות פעילות של כנימות.
הפרחים קטנים, בעלי סימטריה רדיאלית, חד-מיניים (הצמח דו-ביתי), חסרי עלי כותרת, וערוכים במכבדים היוצאים מחיק העלים.
תפרחות האלה הן מכבדים (אשכולות מסועפים), מבחינה התפתחותית הן מסוג thyrse – תפרחת מעורבת שבה הציר הראשי בלתי-מסוים, מתארך ואינו מסתיים בפרח, ואילו הצירים הצדדיים הם מסוימים, וכל אחד מהם מסתיים בפרח בודד.
התפרחות ממוקמות בחיקי העלים (חיקיות).
התפרחות הזכריות הן מכבדים באורך של עד 8 ס"מ: בתחילה הן צפופות ודחוסות ולאחר מכן נעשות רפים.
הן נושאות חפים גדולים שעליהם שערות לבנות וארוכות.
התפרחות הנקביות הן מכבדים באורך 15 עד 23 ס"מ, המתארכים עוד יותר בעת הבשלת הפרי, מסועפות בזווית פתוחה, מכוסות פלומה עדינה מאוד או קירחות; החפים גדולים, נושאים שערות לבנות וארוכות, שנושרות זמן קצר לאחר הופעתן.
קיומן של שערות בחפים הגדולים לא הוזכר בפלורה פלסטינה.
הפרחים קטנים, בעלי סימטריה רדיאלית, חסרי עלי כותרת, והגביע לרוב בן חמישה עלים, נפרדים או מאוחים חלקית.
הפרחים הם חד-מיניים מבחינה תפקודית: בפרח נקבי קיימים אומנם אבקנים מפותחים היטב וניכרים לעין אך הם עקרים, ובפרח זכרי השחלה מנוונת או חסרה.
השחלה היא עילית, בין אם היא מתפקדת ובין אם היא מנוונת, כלומר עלי הגביע, עלי הכותרת והאבקנים מאוחים מתחת לשחלה, כל אחד לחוד.
על מצעית הפרח מצויה טבעת צופן בולטת וקטנה, הממוקמת בין האבקנים לשחלה (intrastaminal disk), אשר מפרישה לרוב צוף מתחת לשחלה או סביבה.
הפרחים הזכריים נישאים על עוקץ קצר מאוד, ובעלי חָפֶה אחד, שתי חֲפִיוֹת, ואחת או שתיים אונות עטיף; כל אלה יחד יוצרים עטיף מדומה (spurious perianth) לרוב בן חמש אונות.
מספר האבקנים הוא 5, והם ערוכים סביב טבעת הצופן.
הזירים קצרים מאוד, לרוב מפורדים או מאוחים חלקית, וקירחים.
השחלה בפרח זכרי היא מנוונת או חסרה.
הפרחים הנקביים נישאים על עוקץ פרח בולט, שאורכו עד 2 מ"מ; העטיף באורך של 0.5 עד 1.5 מ"מ.
הם בעלי חפה אחד, שתי חפיות, ואונות עטיף קטנים; עלי העטיף שמספרם על פי רוב 2 עד 5, קטנים, בעלי מרקם קרומי-יבש ורעופים זה על זה.
השחלה יושבת, בעלת מגורה אחת; לרוב היא מורכבת משלושה עלי שחלה המאוחים במידות שונות לכדי מגורה אחת, אך רק אחד מהם פורה ומפותח, עם שליה בודדת בקצה העליון של המגורה.
לגרגרי האבקה מבנה עם שלושה פתחים, אשר יכולים להיות או שלושה נקבים (triporate) או שלושה חריצים עם נקבים (tricolporate).
עמודי השחלה שלושה במספר, קצרים ומעובים, ולרוב הם בלתי שווים זה לזה.
הפירות אדמדמים, ועם הבשלתם משתנים לצבע טורקיז.
פרי בשל שעבר הפריה, המכונה לעיתים "פרי מלא", משתנה לטורקיז, ואילו פרי ריק, המכיל זרע מנוון, נותר אדום.
הפרי בקוטר של כ־5 מ"מ, דמוי ביצה עד ביצה־כדורי, פחוס מעט מצדדיו.
עונת הפריחה נמשכת ממרץ עד יולי, ובישראל עד תחילת מאי; עונת הפרי מאפריל עד אוקטובר.
אֵלָה אַטְלַנְטִית (שם מדעי: .Pistacia atlantica Desf, על שם הרי האטלס) היא עץ בר גדול ונשיר נושא פרי אכיל ממשפחת האלתיים.
הוא עץ יערות ערבה פתוחים טיפוס תפוצתו העולמית של עץ זה הוא סובטרופי ובישראל באזור האירנו-טורני.
תחום תפוצתו הטבעית הוא האיים הקנריים ומדרום הים התיכון (לא במצרים) ומזרחה ועד מערב ההימלאיה וחצי האי ערב.
תפוצתו בישראל משתרעת מהגולן והגליל העליון עד הר הנגב, בעיקר באזור חגורת הספר.
אלה אטלנטית משתייכת לקבוצת המינים האירנו-טורנים, אך נפוצה גם באזור הים-תיכוני.
בין שני האזורים קיימת חפיפה רבה במיני הצמחים, כיוון ששניהם שייכים לאותו טיפוס אקלים ונמצאים במגע זה עם זה מאז תקופות גאולוגיות קדומות.
העץ גדל במגוון רחב של סוגי קרקעות — החל בקרקעות יבשות ודלות, דרך קרקעות חרסיתיות ועד לקרקעות סילטיות, שמרקמן נשלט על ידי חלקיקי סילט (silt) — גרגרי טין שגודלם ביניים בין חול לחרסית.
הוא אינו מגלה העדפה לקרקע מסוימת, ומסוגל להתבסס גם בקרקעות סלעיות, כאשר שורשיו חודרים לסדקים ומאפשרים לו לגבור על מינים אחרים בתחרות על מים ומשאבים.
בזכות הסתגלותו זו ותפוצתו הרחבה, הוא תואר כאחד העצים הנפוצים ביותר בצפון אפריקה ובמזרח התיכון.
תחום התפוצה הטבעי של אלה אטלנטית משתרע מהאיים הקנריים במערב, דרך דרום ומזרח אגן הים התיכון, ועד להרי ההימלאיה המערביים וחצי האי ערב.
זהו עץ הגדל בעיקר באזורים סובטרופיים, ותפוצתו מקיפה את אזור המעבר הערבתי מהרי האטלס ועד מרכז אסיה.
המין נפוץ באזורים ערבתיים (אירנו-טורניים), המאופיינים בחורפים קרים ובקיץ חם ויבש.
תפוצתו רחבה אך מקוטעת, והיא מתפרשת על פני אזורים גאוגרפיים נפרדים לעיתים, בהתאם לתנאים המקומיים.
הגורמים המגבילים את תפוצתו אינם הרום, הקור או כמות המשקעים, אלא בעיקר סוג הקרקע - בפרט קרקעות בעלות כושר אחיזת מים נמוך, כגון סלעי גיר קשים ואדמות טרה רוסה קאוליניטית.
באירופה הוא גדל ביוון, בסרביה ובחצי האי קרים.
באסיה תחום תפוצתו נמשך מצפון וממערב פקיסטן, דרך אפגניסטן ואיראן, ועד לקווקז, עיראק, טורקיה, סוריה, לבנון, ירדן וישראל.
בצפון אפריקה הוא נפוץ בעיקר בתוניסיה, אלג'יריה ומרוקו, אך נמצא גם בריכוזים מבודדים במצרים ובלוב.
הוא מופיע גם באיי הקנריים, שמהווים עבורו את גבול תפוצתו המערבי.
לפי ההשערה המקובלת, מקורו של המין באיראן, ומשם התפשט לאזורים אחרים.
אוכלוסיות שונות של אלה אטלנטית מותאמות למגוון אזורים אקלימיים וטופוגרפיים.
אוכלוסיות אלה אטלנטית הגדלות באפגניסטן, פקיסטן ואיראן שוכנות לרוב באזורים נמוכי גובה, אך נמצאות גם בגבהים של עד 2,500 מטרים.
אזורים אלה מתאפיינים בכמויות משקעים נמוכות במיוחד – לעיתים פחות מ-100 מ"מ לשנה, ובמקרים מסוימים עד 200 מ"מ.
אוכלוסיות אלה נחשבות לעמידות במיוחד ליובש, והן מגלות כושר הישרדות גבוה גם בתנאי קיצון של מחסור במים.
אוכלוסיות אחרות נפוצות בגבהים של 900 עד 2,800 מטרים, באזורים שבהם כמות המשקעים נעה בין 200 ל-400 מ"מ בשנה — למשל בטורקיה, ארמניה, קווקז, קרים ואיראן.
אוכלוסיות אחרות של אלה אטלנטית מצויות בטורקיה, ארמניה, קווקז, קרים ואיראן.
אוכלוסיות אלה גדלות לרוב בגבהים של 900 עד 2,800 מטרים, באזורים שבהם כמות המשקעים השנתית נעה בין 200 ל־400 מ"מ.
התנאים ההרריים והקשים יחסית מאפשרים קיום של אוכלוסיות עמידות, המתאפיינות בהתאמות לאקלים קר ולתנאי לחות משתנים.
באזורים נוספים, כמו איראן, עיראק, סוריה, טורקיה, ירדן וישראל, קיימות אוכלוסיות בגבהים דומים, אך באזורים לחים מעט יותר, עם 500 עד 600 מ"מ משקעים בשנה.
אוכלוסיות אלו משגשגות באזורים ערבתיים-הרריים, ומשקפות את כושר ההסתגלות הרחב של המין.
בצפון אפריקה, במיוחד בתוניסיה, אלג'יריה ומרוקו, קיימות אוכלוסיות בגבהים שבין 100 ל־2,000 מטרים.
אזורים אלה מתאפיינים בתנאי יובש קיצוניים, ולעיתים משמשות אוכלוסיות אלה כמרכיב עיקרי בתצורות של יערות-ערבה.
הן נודעות בגמישות פיזיולוגית יוצאת דופן לתנאים של מחסור במים, תכונה שנחשבת לאחת המאפיינות המרכזיות של מין זה.
השונות בין האוכלוסיות משקפת את יכולתו של העץ להסתגל למגוון תנאים סביבתיים ברחבי תפוצתו, והיא בעלת חשיבות למחקר אקולוגי, לשימור המגוון הגנטי ולמאמצי שיקום אקולוגי אזורים פגועים.
שונות זו בין האוכלוסיות משקפת את הסתגלותו של המין לתנאים סביבתיים מגוונים ברחבי תחום תפוצתו, והיא בעלת חשיבות להבנת תולדותיו האבולוציוניות, לשימור המגוון הגנטי ולמאמצי שיקום אקולוגי.
ריכוזים נוספים מצויים בגליל התחתון, בבקעת קדש, בשמורות בצפון עמק החולה (עין אווזים, עין תאו, עין אלות) ובגולן.
העץ נשיר חורף, רחב-נוף ובעל גזע עבה, שעשוי להגיע לקוטר של עד שני מטרים.
גובהו נע לרוב בין 5 ל־9 מטרים ואף יותר.
לעיתים נראית הצמרת הנשאת עליו כאילו היא קטנה מדי לגזע העצום והמרשים שמתחתיה.
זהו עץ המתאפיין בקצב צמיחה איטי אך מאריך ימים, ולעיתים חי מאות שנים.
העץ דו־ביתי – קיימים עצי זכר ועצי נקבה הנושאים את הפירות.
הפרחים קטנים, חסרי צוף וריח, ואבקתם איננה דביקה – תכונות המאפיינות האבקה על ידי הרוח (אנמופיליה).
גרגרי האבקה קלים ויבשים, ומתפזרים בקלות באוויר.
בשל כך, תהליך ההאבקה נעשה כמעט לחלוטין על־ידי הרוח, ולא באמצעות חרקים.
העלים מורכבים, בעלי ציר מרכזי מכונף, ומספר העלעלים אי־זוגי.
העלעלים מעוגלים בקודקודם, וצדם העליון מבריק.
הפרי הוא בית גלעין חד-זרעי, גדול יחסית (6–8 מ"מ), ואכיל.
עצי אלה צעירים ניכרים בהמוני ענפים דקיקים הפרושים ממרכז העץ בכל הכיוונים בצורה סימטרית.
ככל שהעץ גדל, נעצרת גדילתם של רוב הענפים ורק ענפים ספורים מתפתחים ומתעבים, מה שמשווה לכל אלה מראה ייחודי.
פתיחה ראשונה של ניצני הפרחים בתחילת מרץ וגם התחלת פתיחת ניצני העלים.
אלה אטלנטית בעלת ריח טרמפנטין חריף ובעלי ריח טיפוסי (באמצעות הריח ניתן להבדילה מפלפלון דמוי-אלה).
האלה האטלנטית היא ערך טבע מוגן על פי חוק בישראל.
העפצים האופייניים של אלה אטלנטית
לאלה אטלנטית יש על פי רוב שלשה סוגי עפצים שמושרים בשל כנימות (Eriosomatinae: Fordini).
עפצים דמויי אלמוג המתפתחים על ענפים ככדורים עד גודל כדור טניס.
שימושים חקלאיים ואקולוגיים במגוון הגנטי של אלה אטלנטית
אלה אטלנטית, אומנם גדלה בר בישראל אבל היא משמשת כצמח ייעור ונוי שמתרבים מעבר למקום הנטיעות.
אלה אטלנטית נחשבת כצמח אור מלא, דורש קרה, עמיד בשרב ובגיר, רגיש למליחות וקצב צימוח איטי.
היא מתאקלמת היטב בהר בעמק ובנגב, גדלה בקרקעות כבדות ופוריות.
אלה אטלנטית משמשת ככנה חקלאית שעליה מרכיבים את אלת הבוטנה (Pistacia vera) – עץ תרבותי הנושא את הפרי המוכר בשם פיסטוק חלבי.
זהו פרי מבוקש ובעל ערך תזונתי וכלכלי גבוה.
אלת הבוטנה נחשבת, ככל הנראה, ל"בטנה" המוזכרת במקרא ובספרות חז"ל, ושמה שימש מקור לשמותיהם של כמה מקומות בארץ ישראל.
מעבר לשימושיה החקלאיים הנוכחיים, שונותה הגנטית הרבה של אלה אטלנטית מעניקה לה פוטנציאל לשמש גם כמקור להשבחה גנטית של הפיסטוק התרבותי, במיוחד בתחומי העמידות לבצורת, קרקעות דלות ומחלות.
אלה אטלנטית גדלה בסביבות מגוונות מבחינה אקלימית, גאוגרפית ואקולוגית – מרמות גבוהות ועד אזורים מדבריים.
ונמצא שקיימת שונות מורפולוגית ברורה ובולטת בין אוכלוסיות שונות של אלה אטלנטית.
השונות הזו אינה רק עובדה מעניינת, אלא משאב חשוב לשימור המאגר הגנטי של הפיסטוק הפיסטוק בכלל (כולל פיסטוק תרבותי).
בשל השונות הרבה בין אוכלוסיות שונות של אלה אטלנטית, מוצע להקים מאגר מידע שיטתי שיכלול אפיון גנטי, מורפולוגי וכימי של כל אחת מהן.
החוקרים מדגישים את החשיבות שבשמירה על זרעים מכל אחת מחמש האוכלוסיות העיקריות שתוארו, לצורכי שימור ביולוגי, שיקום אקולוגי ופיתוח חקלאי עתידי.
מטרת גישה זו היא להבטיח את שימור המגוון הגנטי הטבעי של המין ולהימנע מערבוב בין אוכלוסיות שונות, העלול להוביל לאובדן תכונות מקומיות ייחודיות.
לשם כך, מומלץ להשתמש בזרעים שמקורם בכל אוכלוסייה או לפחות בכל אזור גאוגרפי בעת גידול שתילים לשיקום אותה אוכלוסייה.
חשיבות מיוחדת נודעת לשמירה על אוכלוסיות שהתאפיינו במחקרים בתכונות כימיות, גנטיות או מורפולוגיות בולטות.
אבחנה מבדלת עם מינים אחרים
פלפלון דמוי-אלה (Schinus terebinthifolia) שייך אמנם למשפחת האלתיים, אך אינו קרוב באמת לסוג אלה – הדמיון בינו לבין מיני אלה הוא חיצוני בלבד.
אלה אטלנטית נבדלת ממנו בכמה מאפיינים בולטים: הפטוטרת שלה מכונפת (שטוחה ובעלת שוליים מורחבים משני הצדדים), היא מדיפה ריח חריף של טרפנטין, וקודקוד העלעלים שלה קהה ומעוגל.
אלה ארץ-ישראלית (Pistacia palaestina) דומה לאלה אטלנטית בפריחה ובמראה הפירות, אך נבדלת ממנה במבנה העלים: לעלה שלה ציר מרכזי גלילי ולא מכונף, מספר העלעלים תמיד זוגי, ועפצי העלים שלה דמויי "בננה", בשונה מהעפצים דמויי אלמוג של האלה האטלנטית.
אֵלָה אַטְלַנְטִית (שם מדעי: .Pistacia atlantica Desf, על שם הרי האטלס), נושא פרי אכיל ממשפחת האלתיים.
היקף הגזע עשוי להגיע למטרים אחדים.
עונת הפעילות של הקמביום היא מסוף מרץ ועד סוף דצמבר.
הקמביום הם תאים עובריים שיוצרים טבעת בפנים הגזע.
פעילות נמרצת זו בגזע דורשת מים זמינים בקרקע בתקופת הקיץ הארוך והיבש.
ועל כן, תפוצת האלה מוגבלת בגלל סוג הקרקע בעל כושר אחיזת מים מוגבל.
העלים מסורגים, ללא לוואים, צירם מורחב לכנפיים, והם מורכבים-מנוצים ל-7 עד 11 עלעלים אי-זוגיים, אליפטיים או דמוי אזמל או ביצה, שראשם קהה ומעוגל ואינם מסתיימים בחוד כלשהו.
העלעלים נגדיים, תמימים, קירחים, כמעט יושבים, אורכם 2.5 עד 7 ס"מ.
העלים, שאורכם אינו עולה על 15 ס"מ, דלילים ומאדימים ונושרים בסוף הקיץ או בתחילת החורף ומלבלבים באביב.
ציר העלה שטוח ובעל כנף ירוקה צרה משני צדדיו של העורק הבהיר (ציר מכונף).
בקצה הציר יושב עלעל בודד שגודלו כגודל שאר העלעלים.
הפרחים בעלי עטיף פשוט (חסרי עלי כותרת), נכונים, חד-מיניים וירקרקים.
הפרח הזכרי בעל חפה אחת ו-2 חפית ו-1 או שניים אונות עטיף (הגביע) ו-3 עד 5 אבקנים בעלי זירים קצרים ומאבקים גדולים.
הפרח הנקבי בעל חפה אחת, 2 חפית ו-2 עד 5 אונות עטיף (הגביע) והם ערוכים בדור אחד.
השחלה עילית דמוית ביצה בעלת עלה שחלה אחת, מגורה אחת וביצית אחת.
עמוד השחלה קצר ושסוע בראשו ל-3 אונות שבראשן צלקות.
הפרי בית גלעין (דמוי ענבה) חד-זרעי כדורי וקוטרם 6 עד 8 מ"מ.
פירות מלאים המכילים זרע בעל עובר – קליפתם ירוקה או טורקיז.
פירות המכילים זרע שחסר עובר צבעם אדום או אדמדם.
השם "אֵלָה" משתייך לקבוצת שמות עצים שמקורם בשורש "אל", כדוגמת "אַלּוֹן" ו"אִילָן".בתנ"ך מופיע השם "אֵלָה" 17 פעמים, לעיתים בסמיכות לעצים אחרים כמו אַלוֹן וְלִבְנֶ֛ה.
שם הסוג הלטיני Pistacia מקורו בשמה הפרסי הקדום של האלה האמיתית, הנקראת בפרסית "פיסטה"- ומכאן גם שם הפרי "פיסטוק חלבי".
שם המין המדעי "אַטְלַנְטִי" (atlantica) מתייחס להרי האטלס שבצפון־מערב אפריקה, מהם משתרעת תפוצתה של האלה האטלנטית מזרחה לאורך האזור הערבתי ועד מרכז אסיה.
השם הערבי של האלה האטלנטית הוא butm atlasi (بطم أطلسي).
אלה אטלנטית ענקית ומרשימה, בת כ-450 שנה, נמצאת ממערב למצודת כח, ייתכן שזוהי האלה הגדולה והעתיקה ביותר בארץ ישראל, לצידה מספר פרטים עתיקים נוספים, קטנים יותר.
אלות עתיקות גדולות נוספות נמצאות ליד בורות לוץ בהר הנגב ובנחל מלחן שבערבה.
כמה עשרות פרטים קיימים בשמורת הטבע נבי איסמעיל (נקראת גם "האלות האטלנטיות") על רכס הר גריזים.
גם בתל דן הייתה אלה אטלנטית ענקית אך היא נשרפה כתוצאה מרשלנות מטיילים בשנות השבעים.
בעמק בית שאן, על ראש מצפה אלות (כ-3 ק"מ מערב למנחמיה ו-4.5 ק"מ דרום-מזרחית ליבנאל) מתנשאת אלה אטלנטית גדולה, יש הטוענים שהיא ההשראה לסמל חטיבת גולני.
האלה היא חלק מזוג עצים, שהיו במקום על קברו של שייח או זוע'ית, האלה השנייה עלתה באש לפני עשרות שנים.
אלות מרשימות נוספות ניתן למצוא בכניסה למושב דישון, בטירת צבי, בקיבוץ גונן ודרום-מזרחית למושב אדרת בעמק האלה.
רמת הסיכון - על סף איום
אלה אטלנטית אינה בסיכון להכחדה בעולם, אבל היא נחשבת כמי שנמצאת על סף איום (קרובה לסיכון - Near threatened (NT)), בגלל ירידה מתמשכת בגודל האוכלוסיות שלה ובמספרם, והידרדרות מתמשכת במצב בתי הגדול הטבעיים שלה בגלל השפעות מעשיהם של בני האדם והאקלים.
החשש שבעתיד האלה אטלנטית תמצא בסיכון הוא בגלל מספר סיבות.
שימוש בלתי אחראי לצרכים ביתיים ומסחרים: רעיית יתר, מספוא והפקת אנרגיה.
איום באופן ישיר ועקיף מפעילויות אנושיות כמו פעילויות פנאי, תיירות, פיתוח תשתיות, וגם מתקופות ארוכות של בצורת ושינויי אקלים וסיבה אחרונה - היעדר פעילויות פיקוח וניהול השימור.
כל הסיבות מנויות למעלה מונעות התחדשות טבעית של האוכלוסייה.
מכוון שאלה אטלנטית נמצאת על סף איום הומלצו מספר פעולות שימור והגנה על בתי הגידול שלה: הגנה על בתי הגדול מפני כריתת יערות ומרעיית יתר ומפעולות הרסניות ובלתי מתחשבות בבית הגדול.
גידור האתרים הפגיעים ויצירת שמורות טבע.
פעולות אלו להבטחת שיקום בתי הגדול אמורות להבטיח שיקום בתי הגידול התאוששות טבעית של האוכלוסייה ושל המערכת האקולוגית.
הרופאים מהתקופה הקלאסית תיארו שימוש בשרף של מין אלה לחיזוק הקיבה, לשלשול ולטיפול בעיניים ובאוזניים.
בימי הביניים שימשו פירות הצמח לטיפול בקיבה ולהגברת התאווה המינית.
בימינו, ברפואה העממית, משמש השרף להרגעת כאבי בטן, להפחת גזים, לטיפול בפצעים ובמחלות עור ולמניעת הרעלות.
הפרי משמש לריפוי פצעים בפנים.
מחקר שערכו פרופ' זהר עמר ואלרון זבטני מאוניברסיטת בר-אילן בו חרצו והפיקו שרף מ-80 עצים במקומות שונים בארץ העלה שניתן להפיק מהעצים שרף באופן מסחרי.
זיהוי שרף האלה האטלנטית עם הצרי המקראי
אֵלֶּה אֶזְכְּרָה הוא פיוט שנכתב על עשרת הרוגי מלכות, חכמים שעמדו בראש הנהגת האומה היהודית ונהרגו במסגרת גזירות שמד שונות בתקופת המרידות ברומאים.
הפיוט מבוסס על סיפור הוצאתם להורג של החכמים כפי שמופיע במדרש בשם זה – , המתאר בפירוט את הוצאתם להורג של החכמים.
מחבר הפיוט אינו ידוע, אך באקרוסטיכון חתום השם "יהודה".
בנוסח הספרדים הפיוט משמש בתפקיד קינה בקינות לתשעה באב, ובמנהגי האשכנזים הוא פיוט מסוג "חטאנו" הכלול בסדר הסליחות.
הקינה פותחת בפרפרזה על .
בתי הקינה מתחילים באותיות על פי סדר האלף-בית, ובבתים שאחר כך חתום באקרוסטיכון שם המחבר - יהודה חזק.
הקינה מבוססת על מדרש אלה אזכרה, אשר מרחיב ומפרט בהוצאתם להורג של עשרת הרוגי מלכות.
המדרש ציין בשפתו את הסיבה הנסתרת לגזירה זו משמים.
הקינה משולבת במחזורי תפילה של מספר קהילות במקומות שונים:
בקהילות הספרדים היא נאמרת כחלק מסדר הקינות לתשעה באב.
בנוסח אשכנז המזרחי היא נאמרת לאחר סדר העבודה שבתפילת מוסף של יום הכיפורים, שלפי המנהג המקורי היא הסליחה האחרונה לאחר סדר שלם של סליחות הנאמר לאחר סדר העבודה, אך ברוב קהילות אשכנז המזרחי בטלו את אמירת שאר הסליחות, ונשארה רק קינת "אלה אזכרה" לבדה.
בנוסח אשכנז המערבי, היא נאמרת בסליחות ערב ראש השנה, ובערב יום כיפור אומרים פיוט אחר על עשרה הרוגי מלכות.
בהרבה קהילות אשכנז המערבי, הפיוט או חלק ממנו נאמר גם במנחה של יום כיפור.
בחלק מהקהילות שאינן אומרות קינה זו כחלק מהקינות בתשעה באב, ישנה קינה אחרת העוסקת בהריגתם של עשרת הרוגי מלכות:
בקהילות אשכנז המזרחי וחלק מקהילות אשכנז המערבי, אומרים בתשעה באב את הקינה הפותחת במילים: ארזי הלבנון אדירי התורה.
בתכלאל מוזכרת קינה שחיברוה חכמי תימן הקדמונים "אז בבית שבינו" המתארת את הריגת עשרת הרוגי מלכות.
קינה זו נהוג לאומרה בתפילת ערבית בתשעה באב.
בחזנות האשכנזית-אירופית מפורסם הקטע (באות ט' ואות י') "טיהר רבי ישמעאל", שהולחן ובוצע לראשונה על ידי החזן זבולון קוורטין
עד היום מבוצעות לקטע גרסאות כיסוי רבות.
אלה אמידאס (540 לערך) היה קיסר אקסום, באזור חבש בצפון-מזרחה של אפריקה.
הוא ידוע בעיקר דרך המטבעות שטבע במהלך שלטונו.
בשל הדמיון שבין מטבעות של הקיסר אמידאס לאלו של הקיסר כלב, החוקר סטיוארט מונרו-היי העלה את האפשרות ששני המלכים היו שותפים בשלטון, וכנראה שהקיסר אמידאס שלט על הטריטוריות האפריקאיות והקיסר כלב על השטחים שמעבר לים האדום בדרום בערב.
אלה המכושפת הוא ספר פנטזיה מאת הסופרת האמריקאית גייל קרסון לוין שיצא לאור בשנת 1997, וזכה באות ההערכה של ניוברי, הניתן למועמדים המובילים למדליית ניוברי, פרס יוקרתי לספרות ילדים.
הספר תורגם מאנגלית לעברית בידי יעל ענבר, ויצא לאור בשנת 2006 בהוצאת כנרת-זמורה-ביתן, לאחר שבשנת 2004 יצא סרט המבוסס על ספר זה, "הקסם של אלה".
הספר הוא למעשה עיבוד למעשייה "סינדרלה" ומוזכרים בו מספר רב של מוטיבים חוזרים מ"סינדרלה", כגון: נעלי הזכוכית, קישוטים לנשף שנעלמים בחצות ועוד.
בהיותה תינוקת קיבלה אלה את מתנת הצייתנות מפיה בשם לוסינדה, עם השנים, המתנה מתגלית בעצם כקללה כיוון שאלה מחויבת לציית לכל פקודה שיגידו לה, גם אם היא מסוכנת בשבילה ויכולה אף לגרום למותה.
בגיל 15, אמה מתה ובהלווייתה אלה פוגשת את הנסיך מקסי, יורש העצר, והם מתידדים.
לאחר מות אמה, אביה העשיר והאנוכי, מכריח אותה ללכת ל"בית הספר לנימוסים והליכות" בניגוד לרצונה.
בדרך לבית הספר, הטי, ילדה אנוכית, מבינה שאלה מוכרחת לציית לכל מה שאומרים ומנצלת את עובדה זו כדי לקבל ממנה דברים.
בבית הספר, אלה מכירה חברה בשם אריידה והם נהיות חברות טובות.
אך הטי אוסרת על אלה להיות חברה של אריידה ואלה נאלצת לציית.
מרוב כעסה ובגלל שלא רצתה לפגוע באריידה, אלה בורחת מבית הספר במטרה להגיע לפיה לוסינדה כדי לבקש ממנה להסיר את הקללה.
אלה יוצאת למסע לארץ הענקים כדי לפגוש שם את לוסינדה, אך לוסינדה מסרבת לבטל את ה"ברכה" ופוקדת על אלה להיות מאושרת מכך שהיא מחויבת לציית.
אלה מצטרפת לאביה והוא מספר לה שהוא נקלע לחובות גדולים והוא מבקש ממנה להתחתן עם אדם עשיר כדי להרוויח כסף בחזרה ואלה מצייתת.
מנדי, הפיה הסנדקית של אלה והטבחית בביתה, מבינה את מה שקרה ופוקדת על אלה להרגיש כרצונה ולא להיות חייבת להיות מאושרת.
אביה של אלה, פיטר מתחתן עם גברת אולגה, אימם העשירה של הטי ואוליב כדי לקבל את כספה, אך לאחר שהיא מבינה שהיא רומתה סר פיטר בורח ומשאיר את אלה לבד עם גברת אולגה שתי בנותיה האנוכיות.
גברת אולגה ושתי בנותיה הופכות את אלה למשרתת שלהן ומאלצות אותה לחיות עם שאר המשרתות.
אלה שומרת על קשר עם הנסיך מקסי בעזרת מכתבים.
באחד המכתבים מקסי מספר לאלה כי הוא מאוהב בה וברצונו להתחתן איתה.
אלה מאוד רוצה להתחתן עם מקסי אך היא יודעת שאם היא תתחתן איתו, זו תהיה סכנה גדולה לממלכת קירריה ולמקסי עצמו, מפני שכל אחד מאויבי הממלכה יוכל לפקוד עליה לגלות את סודות הממלכה או אף להרוג את משפחת המלוכה.
לכן, אלה בוחרת לשקר למקסי ולכתוב לו מכתב מזויף בשם הטי שבו מסופר שאלה כבר התחתנה עם גבר עשיר.
מקסי עורך נשף שאליו הוא מזמין את כל נערות קירריה כדי לבחור לו אישה.
אלה באה לנשף בתחפושת כדי שמקסי לא יזהה אותה וירצה להתחתן איתה.
לבסוף, מקסי בוחר באלה ומבקש ממנה להיות אשתו.
אלה נאבקת בקללה כדי שתוכל לסרב, לטובת מקסי ומצליחה לשבור את הקללה ונישאת לו.
אלה – גיבורת הסיפור, אשר כושפה בילדותה להיות צייתנית.
לוסינדה – הפיה שהעניקה לאלה את מתנת הצייתנות.
לקראת סוף העלילה, לוסינדה מבינה את טעותה, אך בכל זאת מסרבת לבטל את הקללה.
מנדי הטבחית – הפיה הסנדקית של אלה.
מתוארת כזקנה בעלת שיער אפור מקורזל וסנטר כפול.
מנדי עוזרת לאלה להתמודד עם הקללה, ותומכת בה רבות.
ליידי אלינור – אמה של אלה שמתה כשאלה הייתה בת חמש-עשרה.
סר פיטר מפרל – אביה של אלה.
סר פיטר הוא עשיר ואנוכי שמתחתן עם גברת אולגה כדי להעשיר את כספו, ומנסה מאותה סיבה לחתן את אלה לאנשים עשירים ומבוגרים.
גברת אולגה – האמא החורגת של אלה.
יש לה שתי בנות: הטי ואוליב.
היא הופכת את אלה למשרתת.
הטי – האחות החורגת הבכירה.
היא מגלה על דבר הקללה של אלה ומנצלת אותה.
הטי רוצה גם להינשא לנסיך מקסי.
אוליב – האחות החורגת הצעירה.
הנסיך מקסי – יורש העצר של ממלכת קירריה.
התאהב באלה מן הפעם הראשונה שפגש בה ובסופו של דבר נישא לאלה.
בשנת 2004 יצא הסרט "הקסם של אלה", המבוסס על ספר זה.
את דמותה של אלה מגלמת השחקנית אן האת'וויי.
גרסת הסרט שונה מאוד מן הספר וזהה לספר רק בקו העלילה הכללי ובשל כך הסרט קיבל ביקורות רבות.
אלה הם חיי הייתה סדרת נעורים אמריקאית, ששודרה ברשת הטלוויזיה ABC למשך עונה אחת ב-1994–1995. השחקנית הראשית, קלייר דיינס, שהייתה בת 15 כשכיכבה בסדרה, זכתה על תפקידה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה, והייתה מועמדת לפרס אמי.
הסדרה מתארת את הדילמות וההתרחשויות בחייה של אנג'לה צ'ייס, נערה בת 15, בהתמודדויותיה בבית הספר התיכון, בקרב המשפחה, החברים ויחסיה עם בנים.
היא עוסקת במגוון נושאים שאפיינו את דילמות גיל ההתבגרות באמצע שנות ה-90, כפי שהכותבים ראו אותן - אלימות בבית הספר, שימוש בסמים ואלכוהול בקרב בני נוער, מיניות, הומופוביה ועוד.
הסדרה הוקרנה למשך עונה אחת (19 פרקים), וזכתה לביקורות חיוביות בקרב המבקרים, אך לא חודשה לעונה נוספת, לאחר שקיבלה אחוזי צפייה נמוכים יחסית בארצות הברית.
לאורך השנים היא שודרה בשידורים חוזרים רבים ב-MTV וכן בערוצים מקומיים ברחבי העולם.
אלה אמיתן (וילֶנסקי; Ella Amitan-Wilensky; 14 באפריל 1893 – 20 ביוני 1995) הייתה מחברת ספרי ילדים, משוררת ומתרגמת ספרי עיון, שירה וסיפורת ישראלית.
אמיתן נולדה בדורפאט שבאסטוניה, בתם של יוסף מיכאל ורחל וילנסקי (שנספו לימים בשואה בשנת 1941).
הייתה חברת "החלוץ" בעיר הולדתה, יחד עם אחיה, לייב וילנסקי, ששימש היושב ראש.
בשנת 1911 סיימה את לימודיה בגימנסיה רוסית-גרמנית לבנות והחלה את לימודיה הגבוהים, תחילה בבית הספר לרפואת שיניים על שם לבינוביץ', אותו סיימה בשנת 1914, ובשנים 1918–1919 הייתה סטודנטית לרפואה באוניברסיטת דורפאט.
משנת 1920 הייתה מורה לאנגלית בגימנסיה רוסית.
בשנת 1925 עלתה לארץ ישראל.
בארץ סיימה את לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים שזה עתה נוסדה.
עם הזמן אימצה לעצמה את שם נעוריה של אמהּ, אמיתן, כיוון שהזכיר את השם "עמית" ('חבר').
במהלך השנים עבדה כמתרגמת ומזכירה בלשכה המרכזית של קרן היסוד ובנוסף, תרגמה ספרות ילדים מאנגלית, צרפתית וגרמנית, עליה גם הרצתה, וכתבה ספרי שירה וסיפורת.
שירה הראשון - "הצי הלבן" התפרסם במוסף דבר לילדים, כ"ד בשבט תרצ"ד.
על שיר זה, כמו על שירים נוספים, חתמה בשמה הפרטי בלבד: אלה.
בין שיריה הרבים התפרסם במיוחד השיר "בִּמְדִינַת הַגַּמָּדִים", שהולחן על ידי יצחק לוי וזכה, לאחר עשרות שנים, לעיבוד למחזמר.
השיר נכתב באמצע מלחמת העולם השנייה, בזמן שאמיתן שירתה בחיל העזר לנשים בצבא הבריטי, בעקבות פגישה שלה עם ילדם של ידידים, שבגיל שנה ורבע הלך בביטחון, בניגוד להיסוס בהליכה שקיים אצל תינוקות בגילו.
ומתוך אווירת המלחמה בה הייתה, היא תארה לעצמה שלו הייתה מוכרזת מלחמה בארץ הגמדים, מפקדם היה צועד כמו התינוק הקטן, ולאחר מספר ימים כתבה את השיר.
שירותה במלחמה השפיע על שיריה, ובספרה "לך ולך" שיצא לאור בשנת 1949 היא אף התייחסה בשיר "במדבר" למותו של חייל בשדה קרב המתרחש במדבר.
אמיתן לא נישאה ולא היו לה ילדים.
היא נפטרה ב-20 ביוני 1995, בהיותה בת 102, והובאה לקבורה בהר המנוחות.
דודניתה הייתה הסופרת כלת פרס ישראל ימימה אבידר-טשרנוביץ.
ירח פקח: שירי ילדים (תל אביב: אילה על ידי הוצאת דביר, תרצ"ח), ציירה: גרטה וולף
ינוקא: שירי ילדים (תל אביב: יבנה, 1942), צייר: נחום גוטמן
לך ולך: שירים (תל אביב: הוצאת מסדה, 1949)
מרד הפרחים: שלשה מחזות לילדים (תל אביב: דביר, תשי"ד)
הששיה (תל אביב: נצנים, תשי"ז),צייר: דוד גלבוע
במדינת הגמדים: שירים וחרוזים (תל אביב: נ.
טברסקי, תשי"ח), ציירה: לאה פלד
פרחי נשיה: שירים (תל אביב: אל"ף, תשכ"ג)
אל האי כפתור: הרפתקה בחרוזים (תל אביב: אל"ף, תשכ"ו), עיטרה: שלומית בר-דיין
פיל קטן היה לדינה: שירים לילדים (תל אביב: אל"ף, תשל"ד)
צבר בעציץ: שירים לילדים (תל אביב: אל"ף, תש"מ 1980), איירה: שלומית בר-דיין
הילד עילם, היונה והמבול: דמויות מן התנ"ך כשהיו ילדים וילדות: שירים (ירושלים – תל אביב: דביר, תשמ"א 1980), ציירה: בינה גבירץ
תמונות מן האלבום: שירים (תל אביב: אל"ף, תשמ"ה 1985)
עדית המילטון, מיתולוגיה (תל אביב: מסדה, תשי"ז), צייר: סטיל סבג'
איבר ליסנר, עמי קדם ותרבותם: התרבויות הגדולות של ארם-נהרים, מצרים, פיניקיה, קמבודיה, השומרים, הבבלים, החתים, פולינזיה, מלנזיה, אינקה, אטרוסקים, אשור, פרס, טרויה, סין, יפן, הודו, יוון, רומי וקרתגא (תל אביב: הדר, תשכ"א)
אנה לנגפוס, גפרית ומלח (תל אביב: מור, תשכ"ג), ערך: יו"ט לוינסקי
סרז' דאלן, אהבה ליד הדלפק: רומן (תל אביב: מ' מזרחי, 1964)
אליס תורן, חייה של מאדאם קיורי (תל אביב: יזרעאל, תשכ"ה), צייר: פ' קאסטילון
מוריס דיקוברה, אהבה בשנחאי: רומן (תל אביב: מ' מזרחי, 1965)
פרנטישק לנגר, חבורת המפתח הלבן (תל אביב: אחיאסף, 1967)
אריך קסטנר, האיש הקטן והעלמה הקטנה (תל אביב: אחיאסף, 1968)
שרלוטה ביהלר, כדי שחייך יצליחו (תל אביב: אחיאסף, 1970)
אלן פ' גוטמאכר, הריון לידה ותכנון המשפחה: מדריך להורים לעתיד (תל אביב: אחיאסף, תשל"ד)
אריק נייט, לסי חוזרת הביתה (תל אביב: אחיאסף, 1974), אייר: דון בולוניז
שירים מגדות הסיינה: מבחר השירה הצרפתית מן המאה התשע-עשרה והעשרים; לקטה, ערכה ותרגמה מצרפתית אלה אמיתן (תל אביב: אל"ף, תשל"ז 1976)
ג'יימס מאיירס, נפלאות בממלכת החי (תל אביב: אחיאסף, תשל"ז), אייר: לואיס דומינגז
ג'ארביס, 20X5 שנות בריאות: רפואה עממית (תל אביב: הוצאת ש.
הנריך שכנוביץ, שעון קוקיה: הומור וסטירה (רמת גן: מסדה, 1979)
אלה ארמוני (נולדה ב-14 בפברואר 1993) היא שחקנית, מדבבת, תסריטאית ובמאית קולנוע ישראלית.
ארמוני נולדה וגדלה בתל אביב.
היא בתה של הזמרת דפנה ארמוני.
למדה בבית ספר היסודי "גבריאלי" ולאחר מכן עברה ל"בלפור" על מנת ללמוד באותה הכיתה עם אחיה התאום, עדן.
היא בוגרת מגמת תיאטרון בתיכון עירוני א' לאמנויות.
את שירותה בצה"ל עשתה בתיאטרון צה"ל.
במסגרת שירותה, שיחקה בהצגת יחיד "חיים פעם אחת" בה היא גילמה נערה שאיבדה את בן זוגה בתאונת דרכים.
עם סיום שירותה החלה ללמוד בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, שם סיימה את לימודיה בשנת 2017. במסגרת לימודיה גילמה את דמותה של אדלה בהצגה "בית ברנרדה אלבה", את קורנליה בהצגה "פביאן" ועוד.
היא זכתה פעמיים במקום הראשון בתחרות המונולוגים עם המונולוגים "לאורה" מתוך "האב" ו"אישה" מתוך "הרמטכ"ל של סין" מאת חנוך לוין.
בנוסף, זכתה במקום השני עם מונולוג מתוך הסדרה "מקוללים" בו גילמה את דמותה של יונה וולך.