tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במכתב לרוברט יונק, מחבר הספר על הפצצה האטומית "שבעתיים כאור החמה" ("Brighter Than a Thousand Suns"), טען הייזנברג כי ניסה לסכם עם בוהר שהמדענים משני הצדדים יפעלו יחדיו על מנת לסכל פיתוח פצצה.
בוהר, שזכר היטב כמה נלהב היה הייזנברג מהאפשרות שארצו תפתח פצצה אטומית, כתב לו מכתבים שבהם תהה על טענות אלו, אך מעולם לא שלח אותם.
בעקבות המחזה "קופנהגן" החליטה משפחת בוהר להקדים את פרסום המכתבים מעזבונו של בוהר, והם פורסמו במרשתת לפני מספר שנים.
בדומה לאיינשטיין ראה גם בוהר סכנה בפצצת האטום, וגם הוא כתב לנשיא רוזוולט ולראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, והביע את דאגתו בעניין זה.
לאחר המלחמה חזר לקופנהגן ונאבק כדי להביא לפיקוח ולפירוק הנשק הגרעיני בעולם ולרתימתו למטרות שלום.
הוא לא נטש מאבק זה עד יומו האחרון.
זכה בפרס מטעם קרן פורד עבור "הכוח הגרעיני למטרות שלום", וכן נבחר לנשיאות הוועדה המלכותית הדנית לכוח גרעיני.
בוהר זכה לאותות הוקרה רבים.
על שמו קרויים מכון נילס בוהר בקופנהגן וב-1997 נקרא על שמו היסוד טרנס-אורני מס' 107 - בוהריום.
כמו כן, קרויים שניים מקבועי היסוד של הטבע על שמו: המגנטון של בוהר, שהוא היחס בין מטען האלקטרון והמסה שלו, ורדיוס בוהר, שהוא הרדיוס של מסלול האלקטרון באטום מימן כשהוא שרוי במצב האנרגיה הנמוך ביותר שלו.
בנוסף, על שמו קרויים מגוון תהליכים בפיזיקה וכימיה, אובייקטים ונושאים אחרים.
כמחווה להנצחת הישגיו המדעיים, מוענקים על ידי ארגונים ומוסדות שונים בעולם מדליות הנושאות את שמו:
מדליית הזהב הבינלאומית ע"ש נילס בוהר (1955)
מדליית הזהב הבין-לאומית ע"ש נילס בוהר היא פרס הנדסה בין-לאומי, שמוענק החל משנת 1955 על "עבודה מצטיינת של מהנדס או פיזיקאי לצורך הפקת תועלת מאנרגיה אטומית".
המדליה נוסדה, מנוהלת ומוענקת על ידי איגוד המהנדסים הדני (Danish Society of Engineersm, בדנית: Ingeniørforeningen i Danmark, ר"ת: IDA) בשיתוף מכון נילס בוהר והאקדמיה המלכותית הדנית למדעים ואמנויות (Royal Danish Academy of Sciences and Letters) וקרן קרלסברג שתרמה 100,000 אירו שמגיעים עם מדליית זהב.
עיצוב המדליה, מלפנים - דימוי פרופיל נילס בוהר וסביבו הכיתוב נילס בוהר 1885 – 1985, מאחור - דימוי האטום עם כיתוב לטיני סביבו "contraire sunt complementa" שפרושו "ניגודים משלימים".
המדליה מוענקת על ידי מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק והנריק, נסיך דנמרק באירוע מיוחד באקדמיה לקרלסברג (Carlsberg Academy) בקופנהגן.
המדליה הוענקה 10 פעמים בין 1955 ל־1982 ושוב בשנת 2013. המקבל הראשון היה נילס בוהר עצמו שקיבל את המדליה בקשר ליום הולדתו ה-70. נכון לשנת 2019, זוכי המדליה הם:
מדליית אונסק"ו ע"ש נילס בוהר הוטבעה לראשונה בשנת 1985 לציון 100 שנה להולדתו של הפיזיקאי הגרעיני הדני נילס בוהר.
מדליית אונסק"ו מוענקת ליחידים או ארגונים כאות הכרה באלה שתרמו תרומה יוצאת מן הכלל לפיזיקה באמצעות מחקר שיש לו או יכול להשפיע באופן משמעותי על העולם.
המדליה מזהב ועיצוב המדליה; מלפנים – דימוי נילס בוהר מופיע בפרופיל 6 פעמים וכיתוב UNESCO 1985, 1962 NILES BOHR 1885 מאחור - דימוי האטום שצויר על ידי נילס בוהר בעצמו עם חתימתו, הנוסחה E2-E1=hy2 המייצגת אלקטרונים ביחס למימן וכיתוב לטיני "Contraria sunt complementa"(ההפכים משלימים).
נכון לשנת 2019, מקבלי המדליה הם:
מדליית הכבוד של מכון נילס בוהר
מדליית הכבוד של מכון נילס בוהר הוקמה בשנת 2010 לציון 125 שנה להולדתו של נילס בוהר.
המדליה מוענקת מדי שנה לחוקר מצטיין במיוחד הפועל ברוחו של נילס בוהר.
נילי כהן (נולדה ב-1947) היא פרופסור אמריטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, רקטור האוניברסיטה לשעבר, חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 2004 ונשיאת האקדמיה בשנים 2015–2021. כלת פרס ישראל לחקר המשפט לשנת ה'תשע"ז.
נולדה בכפר סבא כנילי גרבלסקי.
למדה במחזור הראשון למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1971 סיימה לימודי תואר ראשון באוניברסיטה בהצטיינות.
בתקופת לימודיה הייתה העורכת הראשונה של כתב העת "עיוני משפט", כתב עת בעריכת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב.
את התמחותה ביצעה אצל עו"ד יוסף אלקס ואצל השופט פרופ' זאב צלטנר.
בשנת 1975 קיבלה תואר שני באוניברסיטת תל אביב, בהצטיינות יתרה, על עבודת גמר בנושא "פעולת חוק החוזים (חלק כללי) תשל"ג-1973 על פעולות משפטיות שאינן בבחינת חוזה ועל חיובים שאינם נובעים מחוזה", שנכתבה בהנחייתו של פרופ' זאב צלטנר.
ב-1978 קיבלה תואר דוקטור, אף הוא מאוניברסיטת תל אביב.
הדוקטורט שלה נשא את השם "ההגנה על החיוב מפני התערבות צד שלישי" ונעשה בהנחייתו של פרופ' דניאל פרידמן.
בשנים שלאחר מכן ערכו השניים שורה של מחקרים משותפים, ובין היתר חיברו ביחד את סדרת הספרים "חוזים" (יצאו כרכים א-ד), שהפכה במהלך השנים ציון דרך בספרות דיני החוזים המקומית.
בתחילה הייתה עוזרת הוראה ומחקר בתחומי דיני ראיות ודיני קניין.
ב-1977 הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטת פנסילבניה, ולאחר שחזרה לארץ ב-1978, מונתה למרצה בפקולטה למשפטים בתל אביב, שם לימדה דיני חוזים.
ב-1982 מונתה למרצה בכירה, וב-1985 מונתה לפרופסורית חברה.
בשנת 1989 מונתה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1994–1997 כיהנה כסגן הרקטור ובשנים 1997–2001 הייתה רקטור אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2003 הייתה מועמדת לכהן בבית המשפט העליון אך לא מונתה, חרף תמיכת הנשיא אהרן ברק, עקב התנגדות שופטים אחרים בהנהגת דורית ביניש.
בשנת 2004 נבחרה כחברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
מספטמבר 2015 עד 2021 כיהנה כנשיאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בפברואר 2022 נבחרה לשמש כחברה מן המניין בארגון "החברה הפילוסופית האמריקאית".
ביולי 2023 נבחרה לשמש חברה זרה באקדמיה הלאומית האיטלקית למדעים .
עוסקת בדיני חוזים, בדיני נזיקין, בדיני עשיית עושר ולא במשפט וכן במשפט וספרות.
כלת פרס ישראל בחקר המשפט לשנת תשע"ז.
מנימוקי ועדת הפרס: "העוצמה הטמונה במחקריה של פרופ' כהן נובעת במידה רבה מהיותם בוחני גבולות ופורצי גבולות.
כתיבתה העשירה בוחנת את השילוב של הספרות במשפט והמשפט בספרות וכן בוחנת את הגבולות שבין הפרטי לציבורי ובין המשפט למוסר".
זכתה פעמיים בפרס זוסמן למשפט
פרס מינקוף על מצוינות במשפט
ב-2017 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה וב-2018 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב על מחקריה בתחום המשפט.
מ-2018 היא חברה ב-Academia Europaea ומ-2022 היא חברה גם בחברה הפילוסופית האמריקאית.
בשנת 2017 יצא לאור ספר יובל לכבודה, משפט, תרבות וספר: ספר נילי כהן, עורכים: עופר גרוסקופף, שי לביא, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב - ההוצאה לאור.
כהן היא נכדתה של בת שבע גרבלסקי שייסדה בארצות הברית את "עדן" – ירחון מצויר לילדים.
היא אלמנתו של עו"ד עמירם כהן, ולהם שלושה ילדים.
נילי כהן, התערבות ביחסים חוזיים, רמות מערכות חינוך, 1982
נילי כהן, גרם הפרת חוזה, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי על שם הרי סאקר, תשמ"ו
נילי כהן ועופר גרוסקופף (עורכים), ספר דניאל - עיונים בהגותו של פרופ' דניאל פרידמן, הוצאת נבו, 2008.
נילי כהן, משפטים ומילים - החיים בין משפט לספרות, ידיעות ספרים, 2022.
נילי מירסקי (3 בדצמבר 1943 – 30 בינואר 2018) הייתה עורכת ישראלית, מתרגמת מרוסית ומגרמנית לעברית, דוקטור לספרות צרפתית, רוסית וגרמנית.
לימדה בחוג לספרות, בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
זכתה בפרסים רבים על עבודתה, בהם פרס טשרניחובסקי לתרגום בשנת 1989 ופרס ישראל לספרות, בתחום התרגום, לשנת תשס"ח (2008).
מירסקי נולדה ברחובות ב-1943, בתם הבכורה של יוהנה לבית אילגובסקי, ילידת ליטא, ומשה בּוֹלֶסלַבְסקי, וגדלה בתל אביב.
סבה, יהודה בולסלבסקי, היה בעל חנות ספרים ברוסית ברחוב אלנבי, בה בילתה שעות רבות בילדותה.
עם סבתה נהגה לדבר רוסית בלבד וכך למדה את השפה.
אחותה, ימפה בולסלבסקי, הייתה בת זוגו של המשורר מאיר ויזלטיר.
בשנת 1957 סיימה את לימודיה בבית-הספר העממי "טשרניחובסקי" בתל אביב, וב-1961 סיימה את לימודיה בגימנסיה "תיכון חדש".
את לימודיה האקדמיים התחילה בשנת 1962 באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים לפילוסופיה ולספרות אנגלית, ובשנה זו גם נישאה לסמיון מירסקי, עולה חדש מרוסיה.
עקב כך הייתה פטורה משירות בצה"ל.
ב-1963 המשיכה בלימודיה באוניברסיטה העברית, בחוגים לספרות אנגלית ולספרות עברית.
בשנת 1964 הפסיקה את לימודיה בירושלים, ונסעה עם בעלה למינכן, גרמניה, שם למדה באוניברסיטת מינכן, בחוגים לתולדות האמנות והיסטוריה.
התגוררה במינכן בסך הכל קרוב לתשע שנים.
בעלה נשאר במינכן ומצא משרה ברדיו אירופה החופשית.
ב-1971 פנה אליה מנחם פרי, עורכו של כתב-העת המתוכנן 'סימן קריאה', והציע לה להיות מתרגמת קבועה של הרבעון העתידי.
עבודות התרגום הראשונות שלה פורסמו בכתב-העת (בגיליון הראשון, בספטמבר 1972, הופיע תרגומה לסיפור "סמיון" מאת אנדריי פלאטונוב) ובשובה ארצה היא הצטרפה אל בין עורכי המשנה שלו.
בין תרגומיה אלה: סיפורת של היינריך בל, אנדריי פלאטונוב, בוריס פסטרנק, אנדריי ביילי, ועוד רבים.
בשנים 1976–1979 לימדה ספרות רוסית וספרות גרמנית בחוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1979 החליטה לעזוב את החיים האקדמיים ולהתמסר לתרגום, מרוסית ומגרמנית, וקיבלה משרה של מתרגמת ועורכת בהוצאת עם עובד.
עם ייסודה של "הספרייה" (שהתגלגלה אחר-כך ל"הספרייה החדשה") בהוצאת סימן-קריאה/הקיבוץ המאוחד, עברה לעבוד כ"מתרגמת הבית" במסגרת החדשה הזאת.
כן העבירה סדנאות לתרגום באוניברסיטת תל אביב, במסגרת החוג לתורת הספרות הכללית.
בשנת 1994 חזרה לעבוד בהוצאת עם עובד, שם קיבלה עליה, יחד עם אילנה המרמן, את עריכת סדרת-הדגל של ההוצאה, "ספריה לעם".
שימשה כעורכת הסדרה לצידם של תרזה בירון-פריד ומשה רון.
בסוף 2011 פרשה מ"עם עובד" והצטרפה להוצאת "אחוזת בית".
במשך שנים פרסמה רשימות ומאמרים בענייני ספרות, בין השאר בכתב-העת האקדמי "הספרות", בחוברות הרבעון "סימן קריאה" (שנמנתה עם חברי המערכת שלו) ובמוספים הספרותיים של "הארץ", "דבר", "ידיעות אחרונות" ו"מעריב"; כן כתבה את הערכים בספרות רוסית, החל באות סמ"ך, ב"אנציקלופדיה העברית".
בשנתיים האחרונות לחייה עבדה מירסקי על תרגום "הטירה" של קפקא.
בתקופה זו נעזרה בשכנה, אמיר פלג, מורה לספרות בגימנסיה הרצליה ודובר גרמנית בעצמו.
הוא גם החליף בעבודת העריכה את אחותה, שנפטרה בינתיים, וגם היה קורא את התרגום שלה ומעביר לה הערות.
מירסקי נפטרה ב-30 בינואר 2018 בגיל 74, לאחר שנה של מאבק במחלת הסרטן.
הובאה למנוחות בבית העלמין ירקון בפתח תקווה.
בשנת 1989 זכתה בפרס טשרניחובסקי לתרגום, ובשנת 1997 – בפרס משרד החינוך למתרגמים, שבו זכתה בשנית בשנת 2007. באותה השנה הוענק למירסקי פרס על מפעל חיים ליצירה בתחום התרגום, במסגרת פרסי שר התרבות לספרות.
ובשנת תשס"ח 2008, זכתה בפרס ישראל בספרות, בתחום התרגום:
מירסקי, שהייתה פסנתרנית נלהבת מאז ילדותה, ראתה דמיון רב בין התרגום לבין הנגינה.
לאחר מותה עיריית תל אביב קבעה לוחית הנצחה לזכרה בכניסה לביתה בסימטת גן מאיר 8. בנוסף, זכתה בקיץ 2018 בפרס שרת התרבות לתרגום עבור תרגום הספר "פליקס קרול: וידוייו של מאחז עיניים" מאת תומאס מאן (הפרס נמסר לחברה הקרוב, אמיר פלג).
אפי בריסט, מאת תיאודור פונטאנה, אחרית דבר מאת נילי מירסקי, עם עובד, 1981
הנני, אבי, מאת פרידריך טורברג, עם עובד, 1982
אחשוורוש, היהודי הנודד, מאת שטפאן היים, אחרית דבר מאת נילי מירסקי, עם עובד, 1983
קדירת הזהב וסיפורים אחרים, מאת ארנסט תיאודור אמדיאוס הופמן, הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד 1983
בית בודנברוק, שקיעתה של משפחה, מאת תומאס מאן, אחרית דבר מאת נילי מירסקי, עם עובד, 1985
שישה שאינם יודעים מכשול מהו, מאת האחים גרים, ציורים קלוד לפואנט, עם עובד, תשמ"ו 1986
מוות בוונציה וסיפורים אחרים, מאת תומאס מאן, הספרייה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1988
סיפורי הופמן, מאת ארנסט תיאודור אמדיאוס הופמן, הקיבוץ המאוחד, תש"ן 1990
העולם האחרון, מאת כריסטוף ראנסמאייר, הקיבוץ המאוחד, תשנ"א 1991
אחיינו של ויטגנשטיין, סיפורה של ידידות, מאת תומאס ברנהרד, עם עובד, 1996
מוות בוונציה, מאת תומאס מאן, הספרייה הקטנה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 2005
פליקס קרול: וידוייו של מאחז עיניים, מאת תומאס מאן, אחוזת בית, 2016.
הטירה, מאת פרנץ קפקא, אחוזת בית, 2019 (את שני הפרקים האחרונים תרגם רן הכהן).
"על תיאטרון המריונטות", מאת היינריך פון קלייסט.
"משימתו של המתרגם", מאת ולטר בנימין.
"האשליה האבודה של הרומאנטיקה", ידיעות אחרונות, ספטמבר 1979.
"הטריטוריה השלישית: הרהורים לא אקאדמיים בבעיות התרגום הסיפרותי", סימן קריאה, 8, 1978.
נילי לנדסמן (נולדה ב-19 בינואר 1966) היא סופרת.
נילי לנדסמן נולדה בקיבוץ איילת השחר.
אביה היה יצחק לנדסמן, ממנהלי תנובה, וסבה היה הלל לנדסמן, ראש מועצה אזורית הגליל העליון.
בנעוריה למדה מחול במכללה לאומנויות בתל חי, ומשחק בסדנת התיאטרון בקריית שמונה.
שירתה ככתבת צבאית בעיתון במחנה נח"ל ומיד לאחר השחרור החלה את עבודתה כעיתונאית ומבקרת תרבות במקומון "העיר".
בתחילת שנות התשעים הצטרפה ככתבת תרבות ועורכת מדור מוזיקה אלטרנטיבית למקומון "עיתון תל אביב", ולאחר מכן ערכה מוספי תרבות ופנאי בעיתון "חדשות".
לאחר סגירת "חדשות" חזרה למקומון "העיר" וכתבה ביקורות בתחום המוזיקה הישראלית והטלוויזיה.
יחד עם תמר קרוון ייסדה את מדור האופנה הפופולרי "הצעקה האחרונה", שהופיע במקומון במשך כשש שנים, לאורך שנות התשעים ותחילת המאה ה-21. היא יצרה את הפורמט למדריכי הנסיעות "עכבר עולם", שזכו להצלחה מסחרית.
בתחילת שנות ה-90 חיברה את התסריט לסרט קצר של רשיד משהראווי "הקוסם", בהשתתפות קרן מור ודב נבון, ובתחילת המאה ה-21 כתבה דיאלוגים לעונה האחרונה של הדרמה היומית "אהבה מעבר לפינה".
בסוף שנות התשעים ערכה ותסרטה תוכניות טלוויזיה שונות, בהן: "יחסים מסוכנים" עם דנה מודן, "תוצרת הארץ" עם אילנה ברקוביץ' ו"לשבת לקום" עם אביגיל אריאלי.
כמו כן הגישה פינות אורח והייתה משתתפת קבועה בתוכניות בוקר בטלוויזיה וברדיו בנושאי אופנה והורות.
בשנת 1998 פיתחה את הסדרה "שבתות וחגים" בשיתוף עם רני בלייר וכתבה את פרקי הפיילוט של "שבתות וחגים - הסרט", שהוקרן בפסטיבלים שונים ושודר בטלוויזיה בערוץ 2, בשידורי הזכיינית קשת.
בשנה זאת הייתה תסריטאית סדרת הטלוויזיה התיעודית "סוסיתא בחלל", בהגשת קובי אוז ובבימוי לוי זיני, ששודרה בטלעד.
בין השנים 1999–2022 פרסמה ארבעה רומנים בפרוזה ושני ספרי עיון.
כמו כן פרסמה סיפורים קצרים בכתב העת "מסמרים" בעריכת אמיר רותם.
סיפור קצר "841 נוסע אחורה" הופיע בקובץ "אלה החיים שהייתי רוצה לחיות", אנתולוגיה של סיפורי מסע בהוצאת עם עובד ובאתר בננות.
בשנת 2000 החלה לתרגל יוגה והוסמכה ללמד.
עסקה בהוראת יוגה במרכזים שונים, בין השאר סטודיו פראנה יוגה וביכורי העיתים.
ביוני 2006 חנכה מכון יוגה, יוגה בגן החשמל, שניהלה בשותפות עם רני מדין, שם לימדה בשיטת אשטנגה יוגה.
היא דגמנה לקטלוג הבגדים של חברתה לשעבר למתחם גן החשמל המעצבת נאית רוזנפלדר", ועבור קטלוג בגדי היוגה של המותג אנג'לי בעיצוב גילי רביד.
ב-2010 החלה לפרסם בעיתון "הארץ" רשימות ביקורת במוסף "ספרים", במוסף הארץ ובמדור "דעות".
כתבה תסריט וביימה יחד עם קובי נתנאל את "איש הגליל" סרט תיעודי היסטורי משפחתי אודות סבה הלל לנדסמן.
הייתה נשואה לבמאי ולמפיק חגי לוי, ובנם הוא המשורר והמוזיקאי עמנואל יצחק לוי.
יש לה בת עם הבמאי ישראל (ישרי) הלפרן, במאי הסרט התיעודי "פצצות בדרך לסוף העולם".
מתגוררת בתל אביב מאז 1984.
נערתו (בבל, 1999) עורך: אמיר רותם
אחת מאיתנו, יחד עם תמר קרוון (הוצאת כתר, 2001): הספר מתבסס על הטורים שהתפרסמו ב"העיר".
הטקסטים הם משל לנדסמן, והתצלומים משל קרוון בעריכת שמעון אדף.
הרומן הרומנטי שלי (הוצאת חרגול, 2006) עורך: אלי הירש
בטוב וברע (הוצאת חרגול בשיתוף עם עובד 2010) עורך: אלי הירש.
שלום אהבה: איך להיפרד באלגנטיות, יחד עם ליאת תימור (הוצאת כנרת, 2011)
הבת האובדת (הוצאת זמורה 2020) עורכת: נעה מנהיים
הפועלות, חרגול הוצאה לאור, 2024
נילי פורטוגלי (נולדה בחיפה ב־15 במרץ 1948) היא אדריכלית ומרצה בכירה נלווית בפקולטה לאדריכלות ותכנון ערים שבטכניון.
עד לשנת 2006 הייתה מרצה בכירה במחלקה לאדריכלות בבית הספר לאמנות בצלאל בירושלים.
פורטוגלי היא בוגרת בית הספר לאדריכלות ה- A.A בלונדון (1973) ולימודי תואר שני באדריכלות ובודהיזם באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה, ארצות הברית.
בשנים אלה הייתה שותפה לעבודה ומחקר ב"מרכז למבנה סביבתי" שבברקלי בראשותו של פרופ' כריסטופר אלכסנדר.
עבודתה מתמקדת הן בצד התאורטי והן בצד המעשי שבאדריכלות.
פורטוגלי היא בעלת משרד עצמאי, העוסק בתכנון ערים, אדריכלות, תכנון פנים ותכנון נוף.
פורטוגלי משתתפת בתערוכות ומרצה בכנסים בישראל ומחוץ לה ומכהנת בוועדות מקצועיות, ואף זכתה בפרסים בתחרויות שבהן השתתפה.
פרסמה מאמרים רבים בתחום האדריכלות ועבודתה תועדה בכתבי עת מקצועיים, בעיתונות ובטלוויזיה.
ב-2018 הפיקה סרט בשם "ואת הסמטה היא סיידה בתכלת", אותו כתבה, ביימה ועיצבה אומנותית..
בשנת 2006 יצא לאור ספרה בנושא אדריכלות:
הספר נכלל ברשימת 24 הספרים הנבחרים לשנת 2007, בתחרות ספר השנה על ידי אגודת האדריכלים הבריטית.
ספרה השני שיצא לאור: תפיסה הוליסטית באדריכלות - "מרכז למוזיקה וספריה ע"ש פליציה בלומנטל",
ספר דו-לשוני (עברית-אנגלית (בהוצאת עם עובד תל אביב 2011/
נילי נאתכו (באדיגית: Нили Натхъо; 18 בפברואר 1982 – 5 בנובמבר 2004) הייתה כדורסלנית צ'רקסית-ישראלית.
שיחקה בקבוצות מכבי רעננה ואליצור רמלה.
נאתכו נהרגה בתאונת דרכים בגיל 22.
נאתכו נולדה בכפר הצ'רקסי כפר כמא שבגליל התחתון, למשפחה צ'רקסית-מוסלמית.
בת דודתו של הכדורגלן וקפטן נבחרת ישראל, ביברס נאתכו.
היא החלה לשחק כדורסל בגיל שבע, ועד מהרה התבלטה על פני יתר חברותיה.
בהיותה בת 14, עברה משפחתה להתגורר באבן יהודה, כדי שתוכל להתאמן ולשחק בקבוצה המקומית.
בעונתה הראשונה בקבוצת הילדות של אבן יהודה, הובילה אותה לתואר הראשון בתולדותיה - גביע המדינה.
בעקבות ההצלחה שלה בקבוצת הילדות של אבן יהודה בשנה שלאחר מכן היא הצטרפה לקבוצה של תיכון אוסטרובסקי ברעננה, בו למדה ושיחקה בשלוש השנים הבאות.
בעונתה האחרונה בתיכון, בשנת 2000, זכתה קבוצת הכדורסל באליפות בתי הספר התיכונים.
באותה עונה החלה לשחק גם במדי מכבי רעננה מליגת העל.
עונת הפריצה שלה הגיעה שנה מאוחר יותר, אז נבחרה גם לתגלית העונה.
בשתי עונותיה הראשונות ברעננה, הייתה שותפה לזכייתה של הקבוצה בגביע המדינה.
בעונתה השלישית ברעננה, עונת 2001/02 קלעה בממוצע 13.7 נקודות למשחק, מה שהפך אותה לקלעית הישראלית הטובה ביותר בעונה זו.
בשנת 2003, לאחר ארבע עונות ברעננה, עברה יחד עם מאמנה, טל נתן לקבוצת אליצור רמלה, עמה זכתה בדאבל.
מעמדה בקבוצה זו ירד לעומת מעמדה ברעננה, ומספר דקות המשחק שלה פחת בכמחצית בהשוואה למספר דקות המשחק שלה ברעננה.
נאתכו שיחקה במדי נבחרות הכדורסל הצעירות של ישראל.
בשנת 2002 זומנה לראשונה לנבחרת הבוגרת של ישראל, ובהמשך נטלה חלק במשחקי הנבחרת באליפות אירופה שנערכה ביוון ב-2003.
חודשיים לפני מותה של נאתכו, לאחר שנים רבות בהן חיה יחד עם משפחתה הרחק מכפר כמא, חזרה המשפחה להתגורר בכפר.
נאתכו הספיקה לשחק שני משחקים בלבד במדי אליצור רמלה בתחילת עונת 2004/05, בטרם נהרגה.
בשעות הערב של יום שישי, 5 בנובמבר 2004 נהגה נאתכו ברכב הפורד פוקוס שברשותה יחד עם ארבע נוסעות נוספות.
תוך כדי נהיגה על כביש 767 הסמוך לבית הוריה שבכפר כמא, איבד הרכב שליטה מסיבה לא ידועה, סטה לנתיב הנגדי והתנגש בג'יפ.
נאתכו בת ה-22 ואחותה דיאנה נאתכו בת ה-19 נהרגו במקום, ואילו בת דודתה רג'א תלש בת ה-24 מתה זמן קצר לאחר מכן מפצעיה בבית החולים.
שתי נוסעות נוספות במכונית, אשר היו גם כן קרובות משפחה של נאתכו, נפצעו באורח קשה באותה התאונה.
נילי הרפז היא מנצחת, מלחינה וזמרת ישראלית.
שימשה כמנהלת המוזיקלית של אנסמבל ליריקה בין השנים 1992–2020.
נולדה בתל אביב, עברה לאיטליה בגיל צעיר, שם למדה שירת בל קנטו אצל מריו דל מונקו וג'ולייטה סימיונטו.
הופעותיה הראשונות באופרה ברומא היו ב"ריגולטו" של ורדי וב"אבירות כפרית" של פייטרו מסקאני.
כמצו-סופרן סולנית הופיעה בעונות אופרה ובקונצרטים ברחבי איטליה.
הרפז למדה קומפוזיציה, ניצוח ותזמור לכלי נשיפה וקיבלה את התואר מאסטרו באקדמיה למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
בין מוריה לניצוח: סרג'יו צ'ליבידאקה, נראו זמפיירי, ופרנקו פררה.
ביו מוריה לקומפוזיציה: קרלו קמרוטה וטרזה פרוקצ'יני.
תזמור לכלי נשיפה למדה אצל פולביו קרה.
נילי הרפז היא האישה הראשונה אשר ניצחה באודיטוריום של ה"ראי" ברומא עם התזמורת הקאמרית של סנטה צ'צ'יליה.
בהמשך ניצחה על התזמורת הפילהרמונית של מאב (הונגריה), סטו-מרה (רומניה), התזמורת הקאמרית של נורד ביי (קנדה), הפילארמוניצ'י של רומא ואקדמיה אנטוניו ויולדי בביצוע רפרטואר סימפוני מן התקופה הקלאסית ורומנטית.
כמו כן ביצעה רפרטואר אופראי עם התזמורת המחוזית של לאציו (איטליה) ואנסמבל ליריקה (ישראל).
הופעותיה זכו להצלחה הן בקרב הקהל והן בקרב הביקורת.
נילי הרפז יצגה את איטליה כזמרת בפסטיבל הבינלאומי במלטה וכמלחינה באנגליה בשיתוף פעולה בין מלחינים וכוראוגרפים המתקיים באוניברסיטה בסארי (לונדון).
נילי הרפז יזמה את כתיבת הקנטטה "ריגשות בריאה" מאת בנימין יוסופוב.
נילי הרפז היא דודתו של המוזיקאי יובל מסנר.
פעלה באופרה ברומא כמאסטרו-עמית בהפקות רבות.
בישראל ייסדה את המחלקה לפיתוח קול בקונסרבטוריון העירוני פתח תקווה.
כמו כן ניצחה על התזמורת הקאמרית הרצליה והתזמורת הקאמרית רמת גן, על נגנים מן התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ועל תזמורת כלי הקשת של הקונסרבטוריון העירוני פתח תקווה, עמה הופיעה בקונצרטים ברחבי הארץ ובסיור הופעות באיטליה.
בין יצירותיה הבולטות "לדוד" פנטזיה למקהלת נשים, כינור סולו פסנתר ורביעיית כלי קשת ע"פ שירו של מגדי כריסטיאנו עלאם.
דרוקר נולדה בבאר שבע לוולרי, נהג תובלה, ולעדנה, מורה לאמנות, במשפחה בת שני ילדים.
למדה בתיכון מקיף ג' במגמת ביולוגיה.
בגיל 16 זכתה בתחרות "מיס אלגנס" של מחוז הנגב.
במאי 1986 ניגשה לתחרות מלכת היופי, זכתה במקום הראשון, ובכך הייתה למלכת היופי הראשונה של ישראל שהיא מבאר שבע.
ביולי 1986 נשלחה להשתתף בתחרות מיס תבל, שנערכה בפנמה, אך לא זכתה במקומות הראשונים.
גיוסה נדחה כי חלתה בדלקת קרום המוח, ועל כן החלה לעבוד כדוגמנית.
במהלך תצוגת אופנה בה השתתפה בסינרמה, בעל המקום הכיר לגיסו, יצרן האופנה מוריס ששון (זכה בארצות הברית לכינוי "מלך הג'ינס"), את דרוקר, והשניים נפגשו חזרו יחד לניו-יורק והתחתנו אחרי חודש.
דרוקר וששון התאהבו באיטליה ונישאו תוך זמן קצר בישראל.
דרוקר הייתה אז בת 19 וששון בן 37. הם עברו לגור בניו יורק, שם למדה דרוקר אופנה.
לאחר מכן הם עברו להונג קונג.
לזוג נולדו שלושה ילדים: אל - מעצבת אופנה, מור - נהרג בגיל 18, גל - דוגמן.
לדברי אמה, הרבה ששון בנסיעות עסקיות ודרוקר נותרה בודדה בניו יורק.
כשהגיעה עם שלושת הילדים באחד מביקוריה לישראל בסוף שנות ה־90, החליטה להישאר ובעקבות כך רכש ששון דירה בבניין בנווה אביבים.
לאחר שהמשפחה חזרה לגור בישראל, ניהלה דרוקר בוטיק אופנה בצפון תל אביב.
המשפחה נהגה לבלות בחופשות בהוואי.
בנה, מור, אהב לגלוש והחליט ללמוד שם ולהתגורר אצל משפחת אחד מחבריו.
הוא הגיע לישראל, כשהוא חולה, בשנת 2007, לחגיגת יום ההולדת ה-18 שלו.
בזמן שהותו בארץ הוא נפל מהקומה השישית ונהרג.
עקב כך נכנסה נילי לדיכאון.
בשנת 2013 התגרשו בני הזוג.
דרוקר התאבדה ב-13 באפריל 2017, ונטמנה בבית העלמין קריית שאול.
משפחתה תרמה את איבריה, והם הושתלו בחמישה חולים.
נילי דגן (נולדה ב-6 במרץ 1953) היא משוררת ישראלית, כלת פרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול לשנת 2024, יזמת פרויקטים לשירה, המשתפת פעולה עם יוצרים, משוררים, מוזיקאים, שחקנים, צלמים ואמנים פלסטיים.
דגן היא עורכת ה"אנתולוגיה המקוונת לשירה עברית", מיזם המאגד מאות משוררים וותיקים וצעירים, המייצגים מבחר מגוון של שירה עברית עכשווית.
דגן נולדה וגדלה בכפר סבא.
אמהּ רינה רונן, ילידת נהלל, בת דודו של האלוף אסף שמחוני, הייתה מוזיקאית ומורה לפסנתר.
אביה, נחום עזגד, שהיה איש צבא, עלה ארצה מליטא לקיבוץ דגניה א', והיה בן משפחתו של א.ד.
לאחר נישואיה הראשונים, בשנות ה-70, עברה לאילת.
ב-1986 נישאה בשנית ובמשך כ-25 שנה עבדה לצד בעלה לואיס דגן, בעסקי המשפחה.
משפחתם המורחבת מונה שישה ילדים ואחד עשר נכדים.
בנה הבכור גיא רוטמן הלך לעולמו באופן פתאומי ב-27 באוקטובר 2021 והוא רק בן חמישים.
המיזם "מסע כורסא - מסביב לעולם ב-80 שירים" מנציח את זכרו.
דגן החלה לכתוב בשנת 2005, לאחר שהושתל בגופה, קוצב לב.
שיריה פורסמו במוסף הספרותי של "ידיעות אחרונות", במוסף גלריה של עיתון "הארץ", בעיתון ישראל היום ובכתבי העת "מאזנים", "שבו", "גג", "משיב הרוח", "עתון 77" ו"ביטאון שירה".
למדה ספרות בשלוחת אוניברסיטת בן-גוריון באילת וקורסים לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
חברה באיגוד כללי של סופרים בישראל, באקו"ם, בתא סופרי הרצליה ובאגודת הסופרים.
דגן פועלת בהתנדבות כשופטת בתחרויות כתיבה, מטעם מערכת הספריות בהרצליה ובאגודת הסופרים.
בשנת 2009, כחברת מערכת בכתב העת המקוון "עיין ערך שירה" הגישה מדור סיקורת על משוררים ושירתם.
בשנת 2011 יזמה תחרות שירה, פרס פסח מילין, למשוררים בראשית דרכם, בחסות איגוד כללי של סופרים בישראל.
בפסטיבל המשוררים במטולה ה-12, יזמה הפקה אינטרנטית של הפסטיבל בשיתוף עם המנהל האומנותי רפי וייכרט, המשורר והעורך של הוצאת "קשב לשירה".
היה זה ניסיון ראשון מסוגו לתעד פסטיבל שירה שלם, חגיגת שירה וצליל בהשתתפות כ-60 משוררים ויוצרים, בגיליון של כתב עת מקוון "עיין ערך שירה".
במאי 2012 יזמה את סופ"ש שירה, במת שירה מרכזית באתר של נילי דגן, המהווה אנתולוגיה מקוונת לשירה עברית, עשירה ומגוונת, המונה מאות משוררים בני זמננו וכ-4000 משיריהם.
בשנת 2014 יזמה את המדור "מלחיני משוררים ישראלים" המאיר בזרקור אוהב ומכבד יצירות של שירה מוזיקלית ישראלית.
עורך ראשי: דודו אלהרר, מוזיקאי, מפיק מוזיקלי
בשנת 2018 יזמה אנתולוגיה מקוונת לאמרות יוצרים בני זמננו – עַל כַּנְפֵי אֲמָרוֹת– אסופת אמרות שכולה פרי עטם של מאות משוררים וסופרים עכשוויים.
עורך ראשי: אמיר אור משורר סופר מתרגם.
בשנת 2023 במהלך מלחמת "חרבות ברזל", יזם הקריין והשדרן נועם גיל-אור בשיתוף עם נילי דגן, את מיזם "השיר היומי - נועם גיל-אור קורא שירה", והחל מ-17 באוקטובר הקליט מדי יום שירים שבחרו ברוח התקופה.
בשנת 2008 יצא לאור ספר שיריה הראשון "בכל אדם יש ארבעה בנים" – יצירה בארבעה רבדים: שירה, תרגום, מוזיקה וקריאה המשולבת ביצירת אמנות.
שירי הספר תורגמו לאנגלית על ידי סוזן ואד קודיש, לערבית בידי פרופ' נעים עריידי ולספרדית על ידי קלאודיה אסא.
לספרים מצורפים תקליטורים בהפקת דודו אלהרר.
הספר ראה אור גם במהדורה ביבליופילית מצומצמת בת 54 עותקים בהוצאת "אבן חושן", עם מגזרת המתכת "רביעייה" של דוד גרשטיין בעיצוב עידו אגסי ובצירוף התקליטורים.
היצירה נבחרה להיות מוצגת בין ספרי האמן המיוחדים בשדרת מעצבי הספרים הביבליופיליים של יריד הספרים ה-60 בפרנקפורט, אוקטובר 2008.
הפרויקט המוזיקלי קונצרט שירה בארבעה קולות כולל ארבעה תקליטורים עם שמונה קטעים מקוריים אינסטרומנטליים שהלחין והפיק דודו אלהרר ועיבד קן ברג'ס, המשלבים בתוכם קריאה אמנותית של טקסטים מהספר "בכל אדם יש ארבעה בנים", בביצוע ארבע שחקניות ובארבע שפות.
בשנת 2010 ראה אור הספר "מאחורי המלחמה רואים את הים", בליווי צילומים של הצלם אמן גדי דגון.
בשנת 2013 ראה אור הספר "לא מתקרבת לתחנה המרכזית".
חמישה שירים מספר זה תורגמו לרומנית על ידי המשוררים רירי סילביה מנור ומנחם פאלק.
ופורסמו במרץ 2018 בירחון "אפוסטרוף", בעריכתה של מרתה פטראו.
בנובמבר 2013 יצא לאור הספר "ילדה של פעם" – ספר שירי ילדים מלווה בתמונות מאלבומי משפחתה.
שירים מתוך הספר הולחנו ועובדו על ידי המוזיקאי רמי שולר, זוכה פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים 2012.
בשנת 2018 ראה אור ספר שיריה החמישי "עד שאלמד לעוף", סדרת 'כתוב' בעריכת אמיר אור, פרדס הוצאה לאור.
בשנת 2022 ראה אור ספר שירי הילדים "הלונה פארק של ניליק", ציור עטיפה רפי פרץ במחווה לישראל פלדי, דפוס עופר, "טיקטקתי" הוצאה דיגיטלית לאור.
בשנת 2025 ראה אור ספר שיריה השביעי של נילי דגן, "לשם אני הולכת", הוצאת ספרי עיתון 77.
במאי 2014 בטקס יום העצמאות בהר הרצל בירושלים השתתפה נילי דגן במיצג – פסיפס של 50 נשים יוצרות שפרצו דרך בתחומי התרבות בישראל.
במרץ 2015 הוענק פרס הוקרה לנילי דגן על פועלה למען היצירה והשירה העברית, מטעם אגודת הסופרים העבריים וקרן העמותה ע"ש נחמה פוחצ'בסקי (נפ"ש) ויחיאל מיכל פוחצ'בסקי.
בדצמבר 2024 הוענק לנילי דגן פרס ראש הממשלה/ פרס היצירה לסופרים/ות עבריים/ות ע"ש לוי אשכול.
נילמר הונורטו דה סילבה (בפורטוגזית: Nilmar Honorato da Silva; נולד ב-14 ביולי 1984 בבנדיירנטס שבפרנה) הוא כדורגלן עבר ברזילאי, ששיחק בעמדת החלוץ.
נילמר החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מועדון ספורט אינטרנסיונל, וקודם לקבוצה הבוגרת בעונת 2003. בקיץ 2004 הוא הוחתם על ידי המועדון הצרפתי אולימפיק ליון.
כבר במשחקו הראשון בליון הוא הבקיע צמד שערים נגד סטאד רן, אך לא כבש אף שער ליגה עד לסיום עונת .
למרות זאת, הוא זכה עם קבוצתו באותה עונה באליפות צרפת, והגיע עמה עד לרבע גמר ליגת האלופות.
בפתיחת העונה שלאחר מכן הושאל נילמר בחזרה לברזיל, אל קבוצת קורינתיאנס.
על אף שהפגין יכולת טובה במדי קורינתיאנס, לא נמצא לו מקום בליון בשל ריבוי החלוצים בקבוצה (פרד, סילבן וילטור, מילאן בארוש וסידני גובו), וכרטיס שחקנו נמכר לקורינתיאנס.
בתקופתו בקורינתיאנס הוא הפגין יכולות מרשימות של מהירות וכדרור, וזכה במקום ב"נבחרת האולסטאר" של הליגה הברזילאית בעונת 2005.
באוגוסט 2007 חזר נילמר לאינטרנסיונל.
במדיה נילמאר המשיך את הצטיינותו, ואף כבש את שער הניצחון לזכות קבוצתו בגמר הקופה סודאמריקנה ב-2008, נגד אסטודיאנטס.
ב-2009 הוא הבקיע שער מרהיב במשחק מול קורינתיאנס, שהועמד לפרס שער השנה של פיפ"א.
ביולי 2009 הועבר נילמר למועדון הספרדי ויאריאל, תמורת 11 מיליון אירו.
כמעט את כל עונת 12–2011 החמיץ נילמר בשל פציעה, מה שהחליש מאוד את התקפת קבוצתו, ויאריאל, והיא אף ירדה לליגה הספרדית השנייה בסיום אותה עונה.
בשנת 2012, עקב אי רצונו של נילמר לשחק בליגה השנייה, החלה בו התעניינות, ואף אחת מצד ברצלונה.
לבסוף באופן מפתיע, חתם נילמאר בא-ריאן הקטרית.
ב-10 ביולי 2017 חתם נילמר בסנטוס לשנה וחצי.
נילמר החל לשחק בנבחרת הלאומית של ברזיל בשנת 2003, עת הופיע בגביע הזהב של CONCACAF.
תחת המאמן דונגה הוא הפך לשחקן קבע בנבחרת.
הוא נכלל בסגל ברזיל לטורניר גביע הקונפדרציות 2009, והבקיע חמישה שערים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010, כולל שלושער במשחק מול נבחרת צ'ילה.
הוא זומן לסגל הנבחרת גם למונדיאל עצמו.
נילי טל (15 בינואר 1944 – 7 במרץ 2024) הייתה במאית ומפיקה ישראלית של סרטי תעודה, כלת פרס מפעל חיים של הפורום הדוקומנטרי בישראל ופרס מפעל חיים בתחום אומנות הקולנוע של משרד התרבות והספורט.
טל נולדה בתל אביב לישראל ומרים הרמן (לבית שושני).
לאחר שחרורה מהצבא בשנות השישים החלה לכתוב כתבות תחקיר במוסף הארץ, בהן חשפה לראשונה את סוגיית ההתמכרות לסמים קשים בישראל, התעללות בילדים, נשים מוכות ועוד.
ב-1970 עברה לטלוויזיה הישראלית, בה עבדה למעלה מ-20 שנה, והחלה לביים סרטים תיעודיים וכתבות לתוכניות יומן השבוע, מבט שני, למחלקת סרטי תעודה ועוד.
ב-1991 החלה להפיק סרטים באופן עצמאי בחברה שבבעלותה, "נילי טל הפקות".
ב-1998 הפיקה את סרטה התיעודי העצמאי הראשון, "עזה כמוות", בו גוללה את פרשת רצח עינב רוגל מקיבוץ שער הגולן על ידי חברה, גלעד שמן.
לראשונה בישראל התיר לה בית המשפט המחוזי בנצרת להכניס מצלמות טלוויזיה לאולם ולתעד את הדיונים.
ב-2010 הפיקה וביימה את הסרט "בת 60 מחפשת אהבה" ליס דוקו, סרט אישי בו היא מתארת את חיפושיה למציאת אהבה בגיל 60. הסרט הוקרן ברחבי העולם בהצלחה.
במאי 2023 העניק משרד התרבות והספורט לטל פרס מפעל חיים.
השופטים ציינו כי יצרה לאורך השנים יותר מ-40 סרטים תיעודיים "מעוררי שיח משמעותי בסוגיות ערכיות ומהותיות בחברה הישראלית...
משמשת השראה לכל יוצרת ויוצר".
סרטיה של טל עסקו במצוקה, בעוולות חברתיות, באנשים בשולי החברה ובנשים.
"גשר כחול לבן" פרס סרטי תחקיר ב"דוק אביב" - 1999.
בדצמבר 2022 זכתה טל בפרס מפעל חיים של הפורום הדוקומנטרי בישראל.
במאי 2023 זכתה טל בפרס מפעל חיים בתחום אומנות הקולנוע של משרד התרבות והספורט.
טל הייתה אחייניתו של המלחין והפזמונאי בובי פנחסי והנינה של זיגמונד ויינברג (Sigmund Weinberg), מחלוצי הקולנוע הטורקי וחבר קרוב של האחים לומייר.
פרופ' סאבס ארסלן, ראש החוג לקולנוע באוניברסיטה של אנקרה, חשף בפניה את הפעילות הקולנועית של סבא רבא שלה בטורקיה וצילם אותה לסרט שהכין אודותיו.
טל הייתה גרושה, אם לשני בנים וסבתא לשמונה נכדים.
הייתה במערכת יחסים זוגית ארוכה עם הפובליציסט יואל מרקוס.
טל נפטרה מסיבוכים של COPD ב-7 במרץ 2024.
אהובתו של שודד השעונים - ל"יס דוקו" - 2023
עלייתה ונפילתה של ענבל אור - ל"יס דוקו" - 2020
כלות מאוקראינה, סוף הדרך - ל"יס דוקו" - 2013
הנרקוד - לרשות השנייה (תיבת תעודה) - 1999
גשר כחול לבן - לערוץ 8 ו-SBS אוסטרליה - זוכה פרס ראשון לסרטי תחקיר ב"דוקאביב" - 1999
כרמלה בוחבוט - לעובדה - 1994
חרות, שם פרטי (במאית גאולה לפיד) - 2007
הילדים מרחוב מארק אורל (במאית טובה קורצין) - 2008
נילס וילהלם גאדה (בדנית: Niels Wilhelm Gade; 22 בפברואר 1817 - 21 בדצמבר 1890) היה מלחין, מנצח, כנר, נגן עוגב ומורה דני.
גאדה נחשב למוזיקאי הדני החשוב ביותר בזמנו.
גאדה נולד בקופנהגן, לאב שבנה רהיטים וכלי נגינה.
הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו ככנר בתזמורת הדנית המלכותית, שניגנה בהשמעת בכורה את האוברטורה הקונצרטית שלו, Efterklange af Ossian ("הדי אוסיאן") בשנת 1841. כשהסימפוניה הראשונה שלו לא התקבלה לביצוע בקופנהגן, שלח אותה אל פליקס מנדלסון.
תגובת מנדלסון ליצירה הייתה חיובית, וכאשר ניצח עליה במרץ 1843 בלייפציג, קיבל אותה הקהל בהתלהבות.
בעזרת מלגה מן הממשלה הדנית, יצא גאדה עצמו ללייפציג, שם לימד בקונסרבטוריון, עבד כעוזר מנצח של תזמורת הגוונדהאוס והתיידד עם מנדלסון, שהשפיע על כתיבתו המוזיקלית.
בשנת 1845 ניצח על ביצוע הבכורה על הקונצ'רטו לכינור במי מינור של מנדלסון.
גאדה עמד בקשרי ידידות גם עם רוברט שומאן.
עם מותו של מנדלסון בשנת 1847, תפס גאדה את מקומו כמנצח ראשי אך נאלץ לחזור לקופנהגן באביב 1848, עקב מלחמת שלזוויג-הולשטיין בין פרוסיה לדנמרק.
בקופנהגן התמנה גאדה למנהל האגודה המוזיקלית של קופנהגן (משרה בה כיהן עד מותו) ולאחר שייסד תזמורת ומקהלה חדשות, ביסס את מקומו כמוזיקאי הבולט ביותר בדנמרק.
הוא עבד גם כנגן עוגב; אומנם, המשרה היוקרתית של נגן עוגב בקתדרלה של קופנהגן ניתנה לא לו אלא ליוהאן פטר אמיליוס הרטמן, אך גאדה שירת כנגן עוגב בכנסיית הולמן בקופנהגן משנת 1850 עד מותו.
גאדה ניהל את הקונסרבטוריון של קופנהגן יחד עם הרטמן (שאת בתו נשא לאישה בשנת 1852) ועם הולגר סימון פאולי.
גאדה היה גורם משפיע בעל חשיבות על רבים ממלחיני סקנדינביה בדור הבא; הוא עודד ולימד הן את אדוורד גריג והן את קרל נילסן, כמו גם דמויות פחותות מהם בחשיבותן, כמו אוטו מאלינג ואסגר האמריק.
בין יצירותיו של גאדה שמונה סימפוניות, קונצ'רטו לכינור, מוזיקה קאמרית, יצירות לעוגב ולפסנתר וכמה קנטטות רחבות יריעה.
בקנטטות הראשונות, בעיקר "קומאלה" (1846) ו"אלוורסקוד", ניכרת נטייה לפולקלור נורדי, אך הקנטטות האחרונות משקפות גישה אוניברסלית יותר, בהשפעת שנותיו בלייפציג.
הנטייה לחפש את הלאומיות הנורדית ביצירותיו ולהתעלם מאיכותן הייחודית הייתה לצנינים בעיניו, בסופו של דבר.
נילי ארד (נולדה ב-19 בדצמבר 1943) היא משפטנית ומשוררת ישראלית, שכיהנה כנשיאת בית הדין הארצי לעבודה מנובמבר 2010 עד דצמבר 2013. יושבת ראש עמותת שקיפות בינלאומית ישראל - שבי"ל.
נולדה ליוכבד ויהושע ימניק וגדלה בקריית ים א'.
אמה הייתה מורה לאנגלית בבית הספר היסודי "זבולון" ואביה היה החלבן השכונתי בקריית ים א'.
נילי היא בוגרת מחזור ב' של בית הספר היסודי הראשון בקריית ים, בית ספר "אורים".
בשנת 1976 סיימה את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1977 הוסמכה כעורכת דין ועבדה בשוק הפרטי.
כעבור שנים אחדות הצטרפה לפרקליטות המדינה, שם שימשה כמנהלת מחלקת בג"ץ במשך שמונה שנים, לרבות בתקופת האינתיפאדה הראשונה.
בהמשך מונתה למשנה לפרקליטת המדינה בתחום החוקתי-מינהלי.
בשנת 1996 מונתה על ידי שר המשפטים, יעקב נאמן, למנכ"לית משרד המשפטים.
שימשה בתפקיד זה במהלך כהונתו של שר המשפטים צחי הנגבי.
בתקופת כהונתה הוקמו הסניגוריה הציבורית, המרכז הארצי לגישור והמכון להשתלמות פרקליטים.
בשנת 1999 פוטרה מתפקידה על ידי שר המשפטים הנכנס, יוסי ביילין, בטענה שאינה מתאימה לממש את מדיניותו.
בעקבות זאת עתרה התנועה לאיכות השלטון לבג"ץ שהוציא צו מניעה נגד פיטוריה של ארד.
בשנת 2000 מונתה לשופטת בבית הדין הארצי לעבודה.
באוקטובר 2009 מונתה למשנה לנשיא בית הדין הארצי לעבודה, סטיב אדלר, ובנובמבר 2010 מונתה כנשיאה הראשונה של בית הדין הארצי לעבודה, הרביעית במספר מאז הקמתו בשנת 1969. ארד נבחרה לתפקיד זה בניגוד לשיטת הסניוריטי, שכן השופטים עמירם רבינוביץ' ויגאל פליטמן היו בעלי ותק גדול יותר בבית הדין הארצי לעבודה.
נושאים מרכזיים שהובאו לטיפולה כשופטת וכנשיאת בית הדין הארצי לעבודה הם: שביתת הרופאים, ובהמשכה התפטרות המתמחים.
בדצמבר 2013, בהגיעה לגיל 70, פרשה לגמלאות.
מאז פרישתה פרסמה ארבעה ספרי שירה בעריכת אלי הירש.
בשנת 2016 יצא לאור ספר שירים פרי עטה ששמו "על גב הנמר", הכולל שירים שכתבה לאחר פרישתה מכס השיפוט.
בינואר 2018 יצא לאור ספר שיריה השני, "סוסי פרא" ובמרץ 2020 יצא לאור ספר שיריה "דהרת הזמן", שלושתם בהוצאת "אבן חושן.
בפברואר 2023, יצא לאור ספר שיריה הרביעי "אל לב השמש" בהוצאת עתון 77.
בחודש מאי 2017 התמנתה ליושבת ראש עמותת שקיפות בינלאומית ישראל - שבי"ל.
נילית בע"מ היא חברה בין-לאומית בבעלות פרטית המתמחה בייצור סיבי ניילון 6.6 (פוליאמיד) ותרמופלסטיק.
מטה החברה נמצא משנת 1969 במגדל העמק, ישראל .
נילית סיבים, מתמחה בפולימריזציה, טווייה וקרזול חוטי ניילון 6.6 בעיקר ליישומי טקסטיל.
נילית נוסדת בשנת 1969 על ידי אניו לוי, אשר עלה עם משפחתו מאיטליה לישראל.
המפעל הוקם בשנת 1971 במגדל העמק, ישראל והתחיל לייצור בשנת 1974. מאז נילית ממוצבת כיצרנית הניילון הראשונה בישראל.
נילית התחילה בפולימריזציה בשנת 1978. בשנת 1981, נילית החלה בייצור מלח ניילון.
בשנת 1988, נכנס חוט 5 דנייר של נילית לספר השיאים של גינס, כחוט הניילון הדק והעדין ביותר בעולם.
בשנת 1995, ייסדה נילית את מפעל "יורוניל" איטליה – והוא מפעל הייצור הראשון של החברה מחוץ לישראל.
מפעל יורוניל החל בייצור לאחר שנתיים והתמחה בחומר תרמופלסטי מעכב בעירה ובפלסטיק בעל סיכה פנימית.
לימים הוחלף שם המפעל לנילית פלסטיק אירופה.
בשנת 1996 נילית חתמה על הסכם יזמות משותף עם חברת "שרה לי" לייצור חוטי ניילון 6.6.עבור מוצרי ההלבשה שלה בישראל.
בשנת 2006 הופרדה חטיבת הטקסטיל בחברה והפכה להיות חברה עצמאית.
נילית חתמה על הסכמי שיתוף נוספים: ב-2001 עם יצרן החוטים האמריקאי Unifi, Inc במטרה לייצר חוטי ניילון 6.6 POY לשזירה במפעל בישראל, וב-2004 עם חברת Pompea SpA להקמת קו ייצור POY חדש, גם הוא במפעל של נילית בישראל.
בשנת 2006 פתחה נילית בסדרת רכישות של מפעלי ייצור ברחבי העולם.
הרכישה הראשונה הייתה תחום הסיבים של Apparel EuropeInvista.
בשנת 2007, רכשה נילית את Frisetta Polymer בגרמניה.
בשנת 2009, רכשה נילית את Nylstar במרטינסויל, וירג'יניה, ארצות הברית.
באותה תקופה, ייסדה נילית שני מפעלי ייצור ב- SUZHOU אשר בסין.
מפעל שהחל לקרזל חוטים בז'יאנגסו בשנת 2008. לאחר שנה מפעל נוסף.
מפעל "נילית סיבים" מייצר חוטים דקים, דקים מאוד וחוטים בעובי חצי דנייר.
חוטים אלה משווקים תחת שמות מותג רבים.
בנוסף, נילית מייצרת חוטים לפי רישיון מחברת Invista.
בין לקוחות החוטים של נילית נימנים יצרני הגרבונים, הגרביים, הלבשה תחתונה, בגדי גוף ובגדי ספורט.
"נילית" פועלת ביותר מ-70 מדינות ומפעילה מתקני ייצור בישראל, בברזיל, בסין ובארצות הברית.
"נילית" מעסיקה כ־1,200 עובדים ברחבי העולם.
"נילית" היא חברה בבעלות פרטית, מנוהלת על ידי מיכאל פ.
לוי, המנהל את חברות משפחת לוי ובכללן "נילית" וסוכנות מכוניות למזרח התיכון בע"מ, שהיא היבואנית והמפיצה הבלעדית של מותגי קונצרן FCA, ובכלל זאת מותגי פיאט, לנצ'יה, אלפא רומיאו ואבארט בישראל ומשאיות חברת איווקו.
החברה היא בעלת השליטה בחברת "יפנאוטו", יבואנית מותג סובארו וכן בעלת 25% בחברת "אוטו איטליה" היבואנית והמפיצה הבלעדית של מותגי פרארי ומזראטי בישראל
נילי צרויה (נולדה ב-5 באוגוסט 1976) היא שחקנית תיאטרון קולנוע וטלוויזיה, יוצרת סדרת הרשת "אישה אחת", זוכת פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, מייסדת עמותת "אחות גדולה: נשים בקולנוע ובטלוויזיה".
אביה, יצחק צרויה, פרופסור לפיזיקה במכון ויצמן למדע; אמה, סימון צרויה, מורה לאנגלית בתיכון קציר ברחובות.
במהלך ילדותה התגוררה יחד עם משפחתה בארצות הבריתב ובשווייץ במסגרת עבודתו של אביה.
את שנות התיכון עשתה בתיכון דה שליט ברחובות, ואחריהן התגייסה לצה"ל ושירתה כצפ"טית.
בשנת 2000 נרשמה ללימודי משחק בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי, בו למדה משחק במשך שלוש שנים.
במהלך לימודיה זכתה בכשבע מלגות הצטיינות מטעם בית צבי, ובשלוש מלגות הצטיינות מטעם קרן שרת אמריקה ישראל.
בין תפקידיה הבולטים בבית צבי: אליזבת מלכת אנגליה במחזה "אליזבת מלכת אנגליה" מאת פרדיננד ברוקנר בבימוי עידו ריקלין; מגוון דמויות קומיות במחזמר "משתגעים מאהבה" בבימוי משה קפטן; ומאשה במחזה "השחף" מאת אנטון צ'כוב בבימוי סלבה מלצב.
בשנת 2011 סיימה תואר ראשון בהוראה ובימוי במכללת סמינר הקיבוצים.
היא אם לשני בנים, והם מתגוררים בתל אביב.
נילי צרויה היא שחקנית תיאטרון המופיעה על במות התיאטרון בישראל ברציפות זה למעלה משני עשורים, ברפרטואר הכולל קלאסיקה, מחזות מקור, קומדיה, דרמה ומחזמר.
במהלך לימודיה בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי זכתה נילי צרויה במספר מלגות הצטיינות.
עם סיום לימודיה הוצע לה להישאר שנה נוספת ולשחק במסגרת תיאטרון הספרייה, תיאטרון הבוגרים של בית צבי, שבו החלה את דרכה המקצועית על הבמה.
במסגרת זו שיחקה בהצגות "שלושה ימים של גשם", "הבלון האדום", "משתגעים מאהבה" (מחזמר) ו "השועל", שאותו גם תרגמה מאנגלית יחד עם השחקן גיל ויינברג.
לאחר מכן עברה לשחק בתיאטרון הקאמרי בהצגות "המלביש", "האישה בשחור" ו"אשכבה".
בתיאטרון באר שבע גילמה את חווה אימנו במחזה "עלי כינור" בבימויו של רפי ניב.
כעבור שנתיים מסיום לימודיה עברה להתגורר ולפעול בעיר סיאטל שבארצות הברית, שם התמחתה בשיטת סטניסלבסקי אצל המורה והבמאי ליאוניד אניסימוב.
במסגרת זו ביים אניסימוב את צרויה בתפקיד ארקדינה במחזה "השחף", ובתפקיד ילנה במחזה "הדוד וניה" מאת אנטון צ'כוב, בהפקות אמריקאיות של תיאטרון מקומי.
בשנת 2007 שבה צרויה לישראל והחלה ללמד משחק בבית הספר הגבוה לאומנויות הבמה 'בית צבי' תחת ניהולו של גרי בילו.
באותה שנה תרגמה את המחזה "עיר גוססת" מאת כריסטופר שין, אשר הועלה בכיכובה לצד השחקן ניב רז בתיאטרון הספרייה בבימוי ד"ר אבי ברכר.
בשנת 2013 שיחקה בהצגות "אם יש עוד לא מצאתי" מאת ניק פיין, בבימויה של אורלי רביניאן, ובמחזמר "שני קונילמל" בבימויו של דניאל אפרת, שניהם בתיאטרון הספרייה; בהצגה "אורה הכפולה" בתיאטרון המדיטק.
במקביל לעשייתה בתיאטרון הרפרטוארי, גילמה צרויה דמויות נשיות קלאסיות במסגרת הפקות תיאטרון עצמאיות.
בשנת 2014 שיחקה את טאמורה, מלכת הגותים, במחזה השייקספירי „''טיטוס אנדרוניקוס'" בתרגום ובהפקה שעלו לראשונה בישראל, בבימויו של חן שפירא בתיאטרון הערבי-עברי ביפו.
בינואר 2015 גילמה את מדיאה בטרגדיה היוונית "מדיאה" מאת אוריפידס, בתיאטרון נחמני – אנסמבל עיתים, בבימוי מאיר בן סימון.
נקודת ציון מרכזית בקריירה הבימתית שלה היא השתתפותה במחזמר „בילי שוורץ", שזכה תחילה במקום הראשון בפסטיבל מחזות הזמר בבת ים, ובהמשך נרכש והועלה כהפקה מלאה של תיאטרון חיפה.
במחזמר גילמה צרויה את דמותה של סימונה – תפקיד מרכזי ואייקוני – לצד מיקי קם וטלי אורן, בליווי תזמורת חיה על הבמה של תזמורת המהפכה.
ההפקה זכתה לארבעה פרסי האקדמיה הישראלית לתיאטרון, בהם פרס המחזמר הטוב ביותר, והוצגה בהצלחה רבה ברחבי הארץ עד פרוץ מגפת הקורונה.
עם השנים הפך המחזמר להפקת קאלט בתיאטרון הישראלי.
בשנת 2018 שיחקה בתפקיד הראשי במופע "סיפורים אינטימיים" על פי ספרה של ד"ר נינה פינטו-אבקסיס ז"ל, לצד מיכל ויינברג והמוזיקאי אבי בנימין, תחת בימויו של השחקן אמיר קריאף.
המופע הוצג ברחבי הארץ ובתיאטרון הבימה.
בשנת 2019 צרויה שיחקה בהצגה "עד הסוף" בתיאטרון צוותא, על-פי מחזה מקורי מאת שי שבתאי, לצד השחקנית שירי גדני, בבימויה של תמר קינן.
בשנים 2022, ו-2023 נילי השתתפה בפסטיבל תיאטרון קצר בתיאטרון צוותא בהצגות "גרסת הבמאי" ו"אין תפקידים קטנים" בבימוין של יעל טל ואלה ניקולייבסקי בהתאמה.
החל משנת 2021 צרויה משחקת בקומדיה הפרועה "גידול ושמו בועז" בתיאטרון צוותא, ע"פ מחזה מקורי מאת אורן דיקמן, לצד מיכאל הנגבי, יוסי ירום, אורן דיקמן ושלו גרבר, בבימויה של תמר קינן.
ההצגה מוצגת ברציפות מאז עלייתה וזוכה להיענות קהל מתמשכת.
כמו כן החל משנת 2024 החלה לשחק בתפקיד ביאטריס במחזה „מראה מעל הגשר" מאת ארתור מילר, בבימויו של נתן דטנר, בתפקיד דרמטי מרכזי.
תפקידה זכה להתייחסות ביקורתית חיובית בעיתונות.
כך, למשל, בביקורת שפורסמה בעיתון הארץ נכתב: "צרויה, כאשתו, מפורטת ומשכנעת ברצונותיה וכוונותיה בכל רגע… צרויה אכן מעבירה את הקונפליקט הפנימי: היא רוצה בטובת קתי, ובו בזמן מפתחת כלפיה קנאה כמי שמשכה את תשומת לבו של בעלה.
כך יוצאת סצינה מותחת ומורכבת יותר."
בקולנוע שיחקה נילי צרויה בשנים האחרונות במספר סרטים עלילתיים.
בשנת 2023 גילמה את ליזה בסרט "הענקים של אי הפסחא" בבימויו של דובר קוסאשווילי ובמסגרת התפקיד למדה את השפה הגאורגית (גרוזינית) והסרט צולם בישראל ובגאורגיה.
באותה שנה שיחקה בתפקיד נאווה, מנהלת קרן קולנוע בכירה, בסרט "הנפש הטובה" בבימויו של איתן ענר, לצד אלון אולארצ'יק ומורן רוזנבלט.
בשנת 2024 שיחקה בסרט "חשבונות שמיים" בבימויה של אסתי שושן שבו גילמה את דמות הרבנית, בהשראת דמותה של הרבנית ימימה מזרחי, לצד ריימונד אמסלם ומשי קליינשטיין.
נוסף על כך השתתפה בסרט העלילתי "מעגלים", סרט באורך מלא המצוי בשלבי עריכה, בבימויו של הבמאי המקסיקני מישל פרנקו, שבו גילמה את דמותה של שרה, אימו של מאיר בן־ציון.
בעבר שיחקה גם בסרטים "שבוע ויום" בבימויו של אסף פולונסקי, "פרחים של מרציפן" ו"השחיין" בבימויו של אדם קלדרון, ובסרט הבינלאומי "Hello & Goodbye" בבימוי גרהאם גיט, שבו גילמה שוטרת בשפה הצרפתית לצד ז'ראר דפארדייה ופאני ארדן.
כמו כן השתתפה בסרטים שיועדו לקהל החרדי, בהם "זכות השתיקה" ו"תמרות עשן", שבהם גילמה תפקידים מרכזיים בשפות זרות שונות, בהן ספרדית, אנגלית וצרפתית.
בשנת 2023 צרויה שיחקה גם בסרטים הקצרים: "זה עניין של שעות או ימים" בבימויה של אפרת ליפשיץ (פסטיבל הקולנוע ירושלים 2023, מועמד לרשימה הקצרה של אוסקר הסטודנטים 2023), ובסרט "הגר נהגת מונית" בתפקיד הגר, בבימוים של שאולי מלמד ועלמה חמו (2023).
בשנת 2024 השתתפה בסרטה הקצר של חן שמואלי "עיגול מושלם" לצד השחקנים אורי פפר וגור בנטביץ'.
כמו כן השתתפה בקליפ "שרפנו קרשים" מתוך הפרויקט "אלבום שקוף", בבימויו של יותם קניספל, ובסדרת סרטונים "מור על הדרך"'', עבור בית ההשקעות מור, שפנתה לקהל נשים ועסקה בנושאים של השקעות וניהול פיננסי אישי.
במהלך השנים צרויה השתתפה בפרסומות לחברות ולגופים מסחריים, בהם בנק לאומי, יונידרס, אדום אדום, עיריית תל אביב, אוויס, והוט.
בשנים 2022–2024 שימשה פרזנטורית של בית ההשקעות מור, לצד השחקנית קרן מור.
במרץ 2020 הוציאה לאוויר את סדרת הרשת "אישה אחת" אותה צרויה יצרה, כתבה והפיקה, ובה גילמה 6 דמויות שונות.
הסדרה כוללת שישה סיפורים אמיתיים של נשים החושפות את חיי המין שלהן ותשוקותיהן, באמצעות שחקנית אחת.
כל אחד מששת פרקי הסדרה מבוים בסגנון דוקומנטרי ומבוסס על עדות אמיתית של אישה שביקשה להישאר אנונימית ועל כן מסופר באמצעות צרויה, אשר מחליפה זהויות מפרק לפרק.
"אישה אחת" מופצת וזמינה לצפייה בחינם באינטרנט וביוטיוב, וכוללת 6 פרקים באורך כ־5 דקות לפרק.
כל פרק בסדרה "אישה אחת" נוצר עם צוות קולנועניות שונה הכולל במאית, צלמת, עורכת, מאפרת, תאורנית וסאונדמנית.
לטובת הפרויקט צרויה גייסה נשות קולנוע רבות, ביניהן הבמאיות: לימור שמילה, דנה לרר, טל ברנר, אילנה ריינה, מיכל גסנר, והצלמות: אביגיל שפרבר, נועה שחם, עירית שרביט, רותם בכר וזיו מימון.
את הסדרה נילי הפיקה באופן עצמאי, אליה הצטרפה במעלה הדרך לינור לביא בתפקיד מפיקה שותפה.
הסדרה "אישה אחת" נחשפה למיליוני צפיות ברחבי הרשת ועוררה תגובות רבות בקרב צופיה.
"אישה אחת" הוקרנה בעשרות פסטיבלים בינלאומיים וזכתה ב-13 פרסים בארץ ובעולם, ביניהם:
פרס IMPACT AWARD בפסטיבל מלבורן 2020 לסדרות רשת, אוסטרליה Melbourne WebFest
פרס DIRECTING AWARD בפסטיבל ניו זילנד 2020 לסדרות רשת NZ WebFest
לצד עבודתה כשחקנית וכיוצרת, פועלת צרויה גם כמנחת כנסים ואירועים מקצועיים בתחום הטלוויזיה והתרבות.
בין היתר הנחתה באנגלית כנס בינלאומי של עמותת קופרו (CoPro) לאנשי תעשיית הטלוויזיה העלילתית, בהשתתפות יוצרים ואנשי מקצוע מישראל ומהעולם.
צרויה מנחה דרך קבע פאנלים מקצועיים ואירועי תוכן עבור 'עמותת אחות גדולה: יוצרות קולנוע וטלוויזיה', העוסקים בצמצום פערים מגדריים וקידום נשים בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה בישראל.
בין היתר הנחתה פאנלים עם מנהלות דרמה בערוצי הטלוויזיה והכבלים, פאנלים עם בימאיות ושחקניות בכירות בטלוויזיה, מפיקות, מלהקות ועוד.
במקביל, משנת 2012 עוסקת צרויה בהנחיית סדנאות לארגונים וחברות והקימה את Inter-Action, לפיתוח מיומנויות אישיות, בדגש על תקשורת בינאישית, שפת גוף ועמידה מול קהל.
נוסף על כך היא מנחה אירועים ומשחקים חברתיים רבי משתתפים לקבוצות.
בשנים 2012–2014 התנדבה לשמש חברה בוועדת הביקורת בארגון שח"ם, ארגון השחקנים והשחקניות בישראל.
החל משנת 2023 נילי חברת ועד מייסד והועד המנהל של עמותת 'אחות גדולה: יוצרות קולנוע וטלוויזיה', לצד חברותיה עילית זקצר, דנה בלנקשטיין, ליסה שילוח, רונית רייכמן, דנה שטרן, נורית יעקבס-ינון, ענת מוזס, וענבל רותם שגיב.
במסגרת פעילות העמותה הוביל הוועד המנהל של העמותה פרויקט מנטורינג רחב־היקף, שבמסגרתו ציוותו נשים בכירות בתעשייה עם נשים בראשית דרכן המקצועית.
צרויה נשאה דברים בכנסת בשם העמותה בוועדה לקידום מעמד האישה, והציגה את הפערים המגדריים הקיימים בתעשייה.
כמו כן הנחתה פאנלים מקצועיים מגוונים מטעם העמותה, בשיתוף עם בית אריאלה, עבור במאיות, מפיקות, תסריטאיות ושחקניות.
נילס ארסטרופ היה שחקן קולנוע צרפתי זוכה שלושה פרסי סזאר על הופעותיו בסרטים "נביא", "לבי החסיר פעימה" ו-"Quai d'Orsay".
ארסטרופ נולד בפריז לאם צרפתייה ולאב ממוצא הולנדי.
בתחילת דרכו כשחקן זכה לשתף פעולה עם במאי קולנוע מפורסמים כמו אישטוואן סאבו בסרטו הראשון באנגלית "לפגוש את ונוס", אלן רנה, קלוד ללוש, מרקו פררי ושאנטל אקרמן.
בשנת 2002 הופיע בתפקיד הראשי בסרטה השני של כוכבת הקולנוע סופי מרסו "דבר אליי על אהבה".
ארסטרופ זכה להכרת הקולנוע הצרפתי בגיל מבוגר, כאשר זכה בשנת 2006 בפרס סזאר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בדרמה "לבי החסיר פעימה" בתור רוברט אביו של איש הנדל"ן תומאס סייר.
בשנת 2007 ביים את סרטו הראשון "המעמד" ושיחק בתפקיד הראשי לצידו של איוואן אטאל.
בנוסף שיחק בסרטו של ג'וליאן שנאבל "הפרפר ופעמון הצלילה" בתור רוסין, דמות מעברו של עורך מגזין" Elle" המשותק ז'אן דו (מתייה אמלריק).
בשנת 2009 שיחק ארסטרופ בדרמת כותלי הכלא "נביא", בתפקיד המאפיונר הזקן סזאר לוצ'יאני.
הופעתו זיכתה אותו בביקורות מהללות ברחבי העולם ובפרס סזאר שני בקריירה.
ב-2010 היה מועמד בפעם השלישית לפרס סזאר על תפקידו בדרמה "התמונה הכוללת" והשתתף בדרמת השואה "המפתח של שרה" בתפקיד ג'ולס דיופיור, אביה המאמץ של הילדה היהודיה שרה סטרזינסקי.
ב-2011 השתתף בדרמת המלחמה של סטיבן ספילברג "סוס מלחמה".
ב-2015 השתתף בסרט "ליד הים" לצידם של בראד פיט ואנג'לינה ג'ולי.
ב-2022 גילם את דמותו של המנצח סרג'יו צ'ליבידאקה בסרטה של הבמאית מארי-קסטי מנסיון-שאר "המנצחת".
נילי רוגל (נולדה ב-28 בינואר 1982) היא שחקנית ישראלית.
נילי רוגל גדלה ברעננה ומגיל תשע למדה בחוגים רבים, כולל משחק.
נילי לא באה מבית של אנשי תיאטרון, פרט לסבתה שהתקבלה ב-1939 ללימודי משחק בהמבורג וסולקה לפני שהספיקה להתחיל ללמוד, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והאיסור על יהודים ללמוד במוסדות גבוהים בגרמניה.
סבה מצד אביה היה העיתונאי והסופר נקדימון רוגל; אביה הוא איש יחסי הציבור רענן רוגל, הבעלים של "דורן תקשורת".
למדה במגמת תיאטרון בבית הספר לאמנויות תלמה ילין.
בסוף שנות התשעים השתתפה ביחד עם בני כיתתה מתלמה ילין בהצגה "רצח" של חנוך לוין, בבימויו של עמרי ניצן שהוצגה בתיאטרון הקאמרי, איתה היו בסבב הצגות במשך שנה וחצי ברחבי ישראל.
בהצגה שיחקו בין השאר סלים דאו, ארז שפריר, נורמן עיסא, מירב גרובר ומכרם ח'ורי.
בין חברי כיתתה בתלמה ילין היו יעל טוקר, אילנית גרשון, דקלה הדר, דניאל אפרת ומיכאל רונן.
בתום שירותה הצבאי הופיעה נילי רוגל עם להקת "טררם" במשך שנה וחצי ונסעה לטיול בדרום אמריקה.
למדה בסטודיו למשחק ניסן נתיב (2005–2007), שם הכירה את מיקי גורביץ', המנהל אמנותי של החאן, שלקח אותה בתום לימודיה לחאן, ביחד עם שני חבריה לכיתה שמרית לוסטיג וויטלי פרידלנד.
בקומדיה "בעלי המתוק ואשתי היקרה", מאת ז'ורז' פדו, בבימויו של אודי בן-משה, היא שיחקה אשת פוליטיקאי (יוסי עיני) שנוהגת להסתובב עירומה כמעט לחלוטין למורת רוחו, גם כשמגיעים אורחים לבית.
ב"תעלולי סקפן" של מולייר מגלמת רוגל את זרבינט – צועניה, בתו של ארגנט (אריה צ'רנר) שמנהלת רומן עם ליאנדר (אריאל וולף), בנו של ז'רונט (יהויכין פרידלנדר), למורת רוחם של הוריהם.
בהצגה "סדר עולמי חדש" שעיבדה וביימה של ג'יטה מונטה, שיחקה אם שנלקחת למרתף עינויים ביחד עם בעלה (יואב היימן) ובנם (יוסי עיני).
שם הם נחקרים באכזריות בידי ניקולאס (לירון ברנס) ושני עוזריו (ויטלי פרידלנד ויוסי עיני).
האם נאנסת ומוכה והאב מעונה.
בחלק אחר של ההצגה היא גילמה את פאמלה, אישה שמגיעה למסיבה ונהנית כשברקע משתוללת מלחמה.
בהצגה "אוכלים", המספרת על פרשת כרם נבות, בבימויו של מיקי גורביץ' מגלמת רוגל את איזבל, אשתו הצידונית של אחאב מלך ישראל (יהויכין פרידלנדר), כאשה חזקה ומניפולטיבית, הגורמת לבעלה אחאב ויועציו אליקים (אריה צ'רנר) ושמעי (לירון ברנס) להרוג את נבות, (יוסי עיני) ולגזול את כרמו.
בקומדיה השייקספירית "הלילה ה-12" בבימויו של אודי בן-משה.
מגלמת רוגל את ויולה, שהספינה בה היא ואחיה התאום סבסטיאן (ויטלי פרידלנד) מפליגים בה נטרפת בים והיא סבורה שהוא נספה.
ויולה מגיעה לדוכסות איליריה בה מושל הדוכס אורסיניו (אריאל וולף).
היא מחליטה להחליף זהות והופכת לגבר, משרת בשם סזריו, בן טיפוחים של הדוכס.
הדוכס מבקש ממנה להפציר באוליביה (שמרית לוסטיג) שאינה מעוניינת בו, שתיענה לחיזוריו.
ויולה מתאהבת בדוכס ואילו אוליביה מתאהבת בויולה, שחושבת שהיא גבר.
שיחקה בחאן גם בהצגות "המצליחים", "נישואים", "אותלו" ו"בידרמן והמציתים".
בשנת 2012 שיחקה רוגל בתפקיד הראשי של סילביה בהצגה "משחק של אהבה ומזל" מאת מאריבו, בבימויה של ג'יטה מונטה.
כמו כן היא משחקת בחאן בהצגות "אוכלים", "הלילה ה-12", "גן הדובדבנים" של צ'כוב ו"תעלולי סקפן".
ב-2014 שיחקה בהצגה "הצוענים של יפו", מאת נסים אלוני, בבימויו של יוסי פולק, בתפקיד מריולה.
במרץ 2016 שיחקה במחזה "עורבים" של המחזאי אנרי בק, אותו תרגם דורון תבורי וביים עודד קוטלר.
ב-2018 החלה לשחק בסדרה בשבילה גיבורים עפים.
בספטמבר 2018 ביימה מחזה פרי עטה בשם "ברוח המקום" בתיאטרון הבית.
בהצגה משחקים: מעין אור, יואב בר-לב, יעל טוקר, נעמה אמית, יואב דונט, יעל בן-עמי, יואב היימן ואורית גל-ליטנשטט.
שנה סרט תפקיד במאי 2011 מי אתה בשבילי נעמה, הבוסית של ארי דרור רשף
סדרה ערוץ תסריטאי עבודה ערבית ערוץ 2, קשת סייד קשוע בשבילה גיבורים עפים קשת 12 עומרי גבעון
נילי רוגל נשואה לשחקן תיאטרון הבימה יואב דונט, שלמד איתה בכיתה בסטודיו למשחק ניסן נתיב ולהם שלושה ילדים.
נילס איוואר בוֹהלין (בשוודית: Nils Ivar Bohlin; 17 ביולי 1920 – 26 בספטמבר 2002) היה מהנדס מכונות שוודי שהמציא את חגורת הבטיחות מסוג שלוש הנקודות (three point seat belt), שבה נעשה כיום שימוש במכוניות.
הוא למד באוניברסיטת הרנוסאנד ובשנת 1939 סיים תואר בהנדסת מכונות.
בשנת 1942 התחיל לעבוד כמעצב מטוסים בחברת סאאב והיה בין המפתחים של מושבי המפלט.
בשנת 1958 הוא עזב את סאאב ועבר לעבוד בחברת וולוו כמהנדס בטיחות, שם המציא ופיתח את חגורת הבטיחות מסוג שלוש הנקודות (על שם שלושת המיקומים שביניהם מתוחה החגורה).
בוהלין עבד על פיתוח החגורה כשנה, וב־1959 הציג את המצאתו, שנרשמה כפטנט.
אמנם פותחו כבר לפני כן חגורות בטיחות למכוניות, אך בוהלין היה הראשון שפיתח את המודל הזה של החגורה, שמשמש עד היום בכלי רכב.
ב־1969 מונה בוהלין למנהל מחלקת המחקר והפיתוח בוולוו.
ב־1974 קיבל את "פרס ראלף איסברנדט להנדסת בטיחות".