tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1988, סנאט אילינוי שיבח אותה בהחלטה פה אחד, וכינה אותה "אוצר לאומי".
בשנת 1987, זכתה לתואר פרופסור לשם כבוד על ידי האגודה האמריקאית של פרופסורים ליידיש.
בשנת 1987, מועצת הנשים של בני ברית קראה לה "אישה יהודית אידיאלית".
ב-1989, בגיל 79, נפטרה הלפרן מסרטן, בבית החולים סנט ג'וזף בשיקגו.
דינה לי (4 בינואר 1954 – 3 באפריל 2012) הייתה פעילה חברתית ויזמת תרבות שפעלה ביפו, מייסדת בית הקפה וחנות הספרים יאפא ביפו, ובית הקפה 'דינה'.
פעילותה החברתית עסקה בקירוב לבבות בין יהודים וערבים וביצירת דו-שיח המבוסס על שוויון, שותפות, סבלנות וקשב.
בשנת 2007 הוענק לה פרס הוקרה מטעם הקרן החדשה לישראל על פעילות חברתית למען קירוב לבבות.
נולדה בציריך לבן-עמי ודבורה פרידריך, הוא מנהל מפעל יליד שווייץ והיא מורה לפסנתר ואשת חברה שמוצאה מישראל.
לאחר ששבה עם משפחתה לארץ, גדלה בנהריה ולמדה בבית ספר התיכון הריאלי העברי בחיפה.
את שירותה הצבאי עשתה בחיל המודיעין.
ב-1980 חלתה בסרטן בלוטות הלימפה ממנו החלימה על אף שרופאיה לא העריכו את סיכוייה לחיות כגבוהים.
למדה היסטוריה ופילוסופיה ב ולאחר מכן בעלמא בית לתרבות עברית.
בהמשך עבדה בניהול עסקי מסחר בינלאומיים.
בשיתוף עם מארי קופטי, אשת חינוך ותיקה ומנהלת בית הספר הדמוקרטי הערבי ביפו, יזמה לי תוכנית לימודים שנועדה לחזק את הקשר בין ילדים יהודים וערבים.
בשנת 2000 הצטרפה לי לתעאיוש, ארגון המבוסס על שותפות יהודית וערבית ועל פעולה ישירה למען השלום.
במסגרת חברותה בארגון השתתפה בישיבות, הרצאות והפגנות.
את רוב חייה הקדישה ליצירת מרחבי שיח תרבותי וחברתי ביפו ולאורך השנים יזמה והפיקה אירועי תרבות רבים שסבבו סביב דו-קיום.
דרך הפקת אירועי תרבות וחינוך, אמנות, ספרות, שירה, קולנוע אוכל וריקוד ביקשה להפגיש ולקרב בין תרבות ישראלית ופלסטינית.
פועלה של לי ביפו בראשית שנות האלפיים, בתקופה שלאחר האינתיפאדה השנייה ואירועי אוקטובר 2000, סלל דרך לצמיחתם של מקומות ייחודיים נוספים כמו אנה לולו, אבו דאבי קאימאק, קפה סאלמה ועוד, אשר חיברו בין אקטיביזים לתרבות בילוי ופנאי, תוך שילוב מחדש של תרבות פלסטינית במרחב היפואי.
בשנת 2003, בשיתוף עם מישל אלראהב מרמלה, הקימה את "יאפא", חנות ספרים ובית קפה בשפות עברית, ערבית ואנגלית, השוכנת ברחוב יהודה מרגוזה 33 ביפו.
יאפא הייתה חנות הספרים הראשונה שמכרה ספרים בערבית ביפו מאז 1948. בחנות נמכרו ספרי פרוזה, שירה, פילוסופיה, הגות וביקורת, העוסקים בנושאים מגוונים תוך התמקדות בספרות הפלסטינית, בתרגום ספרות ישראלית לערבית ותרגום ספרות ערבית לאנגלית ולעברית, בהיסטוריית הסכסוך הישראלי-פלסטיני, בתרבות יפואית ובהיסטוריה של יפו.
בחנות התקיימו גם שיעורי לימוד השפה הערבית והיא מקום מפגש לאנשי רוח, אמנים, אנשי חינוך ואנשים המעורבים בנעשה ביפו..
בית הקפה וחנות הספרים יאפא פעיל עד היום והוא מוסד תרבותי, חברתי, מוכר וחשוב.{{הערה
העמוד של קפה 'יאפא', באתר פייסבוק.}}
בשנת 2006 לאחר שעזבה דינה את חנות הספרים ובית הקפה יאפא, ניהלה את חלל 'הקומה השניה' בדירה מעל החנות.
המקום פעל כסלון ביתי פתוח למבקרים, חלל אירוח ומרחב חברתי ללימודי ערבית, ממנו יצאו סיורים מאורגנים ביפו להיכרות עם המרחב האורבני והחברתי של העיר.
בשנת 2009 הקימה את "קפה דינה", בית קפה ברחוב יהודה הימית 34 שהיה מקום מפגש דו לשוני לאנשי תרבות ופעילים.
בקפה התקיימו פעילויות תרבותיות וחברתיות, נערכו סדרות מפגשים עיוניים, שיעורי לימוד ערבית, ערבי הרצאות, הקרנות סרטים, השקות ספרים והקראות שירה, הוצגו תערוכות והתקיימו מסיבות שכונה קהילתיות בשיתוף עם הקהל היפואי של בית הקפה והסביבה.
בחודש נובמבר 2011, למשך שלושה ימים, נערך בקפה דינה יריד ספרים של סלון מזל שנסגר בגלל קשיים כלכליים.
לאחר שנפטרה לי, נוהל בית הקפה במשך כמה חודשים על ידי בתה.
בסוף אוגוסט 2012 נסגר בית הקפה לצמיתות.
'על הגדר' הייתה סדרת אירועי אמנות וקהילה ביוזמתה של לי, אשר התרחשו ברחוב יהודה הימית ביפו.
על קירות הבניינים ברחוב נתלו עבודות אמנות, ציורים וצילומים.
פסלים הוצבו לאורך הרחוב, והתקיימו מופעים ומיצגים של תושבי השכונה אשר הוכנו במיוחד לאירוע בשיתוף של אמנים פעילים.
מטרת האירועים הייתה להפגיש בין אנשים - תושבי יפו ומבקרים מהסביבה.
האירוע הראשון בסדרה התקיים ביום שבת ה-30 באוקטובר 2010. נושא האירוע ואופיו נבעו מהשיפוצים הממושכים שהתבצעו ברחוב.
האירוע התקיים על חולות הכביש, בין חומרי בנייה, בטונדות וגדרות זמניים שהוקמו לצד טרקטורים חונים, כמו כן התקיימו פעילויות גם בחלל בית הקפה עצמו ובחנויות והעסקים השכנים לאורך הרחוב.
האירוע השני בסדרה התקיים ביום שבת 09 ביולי 2011 ונקרא "אום אל ע'ריב- אם הזרים".
אירוע האמנות השלישי בסדרה נערך ביום שבת, 24 במרץ 2012 ובמסגרתו הוצגו יצירות ציור, צילום, מיצג, וידאו ארט, שירה, ריקוד ועוד.
הציבור הוזמן להביא כלי נגינה אישיים ולהצטרף למופע אלתור שיתופי.
המפה החדשה של יפו נעשתה ביוזמתה של לי ובה ציון אתרים ותיאורי מקומות בדגש על ההיסטוריה והמורשת של יפו שלפני 1948. הרחובות במפה זו צוינו בשמם הערבי המקורי, כפי שהיה לפני שינויים לשמות רחובות יהודיים.
הרעיון ליצירת המפה עלה לאחר שהבחינה לי בעלון לתיירים אשר הופץ על ידי המישלמה ליפו וכלל פירוט של אתרי תיירות ומקומות אוכל ופנאי יפואיים, אך לא הייתה בו התייחסות מעמיקה למורשת הפלסטינית של יפו.
בנוסף למפה זו, יצרה דינה מפה קטנה נוספת ובה צוינו העסקים המקומיים ביפו.
לי חיה בזוגיות עם גבי לובל, פקח בשמורת הר מירון עמו גרה מספר שנים בבית מבודד במירון, שם גם נולדה בתה, רומי.
בהמשך התגוררה במשך 4 שנים בהאיטי, שם עבדה בבית חולים לילדים.
לאחר חזרתה לישראל, נפרדה מלובל ועברה להתגורר ביפו.
בשנת 2012 נפטרה ממחלת הסרטן.
ב- 18 בדצמבר 2007 קיבלה לי, יחד עם מישל אלראהב, פרס הוקרה על פעילות חברתית לקירוב לבבות בין יהודים לערבים, מטעם הקרן החדשה לישראל ע"ש ישראלה גולדבלום.
טקס הענקת הפרס נערך במשכן הנשיא בירושלים והפרס הוענק על ידי נשיא המדינה שמעון פרס.
בראיון עם רומי נוימרק אמר עמירם גולדבלום (מיוזמי הפרס) על החלטת הוועדה: "אנחנו לא חושבים ששיתוף הוא לשחק כדורגל או לנגב חומוס, רצינו להעניק את הפרס השנה לשיתופי פעולה שמביעים כניסה לרמות היותר תרבויות והיסטוריות של שני הצדדים.
מסתבר שההזדמנות להחליף בין הצדדים דעות ומחשבות על הנושאים שכואבים להם, היא נדירה מאד".
דינה בליך (נולדה ב-25 בינואר 1962) היא אמנית רב-תחומית ישראלית, העוסקת במיצב ומיצג, מחברת בין פיסול ותיאטרון, ציור וקרמיקה.
העלתה שש הצגות רב-תחומיות ועשרות מופעי פרפורמנס במוזיאונים, תיאטראות ופסטיבלים, בהם: מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית, מוזיאון ינקו דאדא, תיאטרון תמונע, פסטיבל עכו ופסטיבלים בינלאומיים.
השתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות, בהן: ביתן הלנה רובינשטיין במוזיאון תל אביב, מוזיאון ארץ ישראל, מוזיאון יאנקו דאדא.
הציגה מספר תערוכות יחיד, בין השאר תערוכה אינטראקטיבית בשטאדטמוזיאום , בדיסלדורף, גרמניה.
פסלים שיצרה מוצגים ברחבי ישראל.
דינה בליך נולדה בסנקט פטרבורג (לנינגרד דאז), ברית המועצות.
בצעירותה נחשפה לאמנות נון-קונפורמיסטית , אמנות מחתרתית שהתנגדה לריאליזם סוציאליסטי, והתחילה ללמוד ציור אצל אמני "קבוצת א": יבגני אבזהאוז , אלכסנדר אוקון, סימה אוסטרובסקי ואלכסנדר מנוסוב.
בשנת 1978 עלתה עם משפחתה לישראל והמשיכה את לימודיה בתיכון לאמנות תלמה ילין.
היא בעלת תואר ראשון במחלקה לעיצוב קרמי מבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים, בו למדה בשנים 1987-1983.
בשנת 1982 הצטרפה לקבוצת האמנים "לוויתן" בתערוכה "מסמל לטכנולוגיה" והמשיכה את פעולתה בקבוצה עד 1987, שם גילתה לראשונה את הפרפורמנס (מיצג).
בשנת 1992 הצטרפה לקבוצת האוונגרד "סמרטוט" מייסודו של האמן חוני המעגל, פעלה בה כחברה ב"עמותת אמני פרפורמנס" וניהלה אותה אמנותית לאחר מותו של חוני המעגל, בשנים 2016 עד 2017, אז פרשה מהקבוצה.
משנת 1997 עד שנת 2018 הציגה ומכרה את עבודותיה בגלריות שיתופיות של קרמיקה כאמנית שותפה ואמנית אורחת, בהן : "8 ביחד" ירושלים, "שלוש 30" תל אביב, "גילדה" ירושלים וחנויות גלריות של מוזיאון תל אביב ומוזיאון ארץ ישראל.
בשנים 2021-2019 הייתה חברה בגלריה השיתופית אגריפס 12 בירושלים.
החל משנת 2017 היא בונה מיצבים, מרבה לחקור מרחבים, יוצרת דרך התבוננות והעמקה במצבים בנאלים, בחפצים פשוטים ומשחקת עם קודים חברתיים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, התחילה לשלב בין פיסול למופע, ב-1992 הצטרפה לאמני קבוצת "סמרטוט".
בתערוכה הקבוצתית "הכלאה" בבית האמנים תל אביב, 1993, השתתפה דינה בליך עם המיצב "מודל לפסל אורבני.
המיצב כלל פירמידה שקופה מזכוכית בגובה 150 ס"מ ודג שוחה בה, כיסא עץ תלוי מעליה ואבן גדולה מונחת עליו.
בזמן התערוכה ארגנה עמותת אמני פרפורמנס ערב מיצגים "אלטרנטיבה אינטרדיסציפלינרית".
בליך השתתפה עם המיצג "אנאפט", בו לראשונה ניסתה "לפסל בקהל".
האנשים שהגיעו לצפות במיצג בצורה אורגנית הפכו לנושא המיצג.
בשנת 1993 השתתפה בליך עם קבוצת סמרטוט כאמנית-יוצרת במופע של חוני המעגל "על הרמפה" בפסטיבל עכו.
ב-1994 יצרה והציגה בפסטיבל עכו מופע רב תחומי בשם "לידתו של אפולו".
בעבודה זו המשיכה לשלב בין פיסול לתנועה, בהשתתפות שחקנים, רקדנים והקהל.
ציפי שוחט, הארץ: "זהו מעין מיצג, האמור להעניק חוויה חזותית.
השחקנים, הקהל, חומרי פיסול, האור והצבע, הצלילים והצורות, המתחברים ביניהם לתמונות, כולם שותפים לאירוע...
השפה היא ערוב של יוונית עתיקה, צרפתית, אנגלית וג'יבריש.
מתאים להגדרה של תיאטרון פיסולי."
בסוף שנות התשעים פתחה סטודיו ושבה ליצור בקרמיקה והייתה חברה בגלריות שיתופיות לקרמיקה.
בשנות האלפיים הציגה בשתי הביאנלות הראשונות לקרמיקה ישראלית במוזיאון ארץ ישראל, שנת 2000 ושנת 2002. השתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות והציבה מספר פסלי חוצות במרחבים ציבוריים.
בשנת 2003 הצטלמה יחד עם תמרה טראובמן לסרטו של חוני המעגל "כרטיס בכיוון אחד".
בשנות האלפיים, התחילה לשלב קרמיקה במיצגים, עם הרעיון הזה השתתפה בפסטיבל רב תחומי "בבושקה" במוזיאון ינקו דאדא בעין הוד בשנת 2008. באותה שנה יצרה עם קבוצת תיאטרון "דברים" את "פרידה," הצגה רב תחומית שהוקדשה לזכרה של אירנה טחטרובה, מייסדת הקבוצה.
טל זגרבה כתב את המחזה, על פי הרומן הפסיכולוגי הלא גמור "נייטוצ'קה מאת דוסטויבסקי.
ההצגה הועלתה בתיאטרון קרוב ב-2008 ובתיאטרון תמונע ב-2009. בשנת 2013 עלה בתיאטרון תמונע המופע שיצרה "היא והוא", קולאז' תיאטרלי לשלושה רקדנים ושחקנית, שחיבר בין פיסול לתנועה.
באותה שנה הוא הוצג בפסטיבל "ימי תל אביב בסנקט פטרבורג" ופסטיבל אפארט, בו זכתה ההצגה בציון לשבח.
בשנים 2012 - 2013 הוצגה בתיאטרון תמונע "המפטי דמפטי" פנטזיה סוריאליסטית של בליך פרי עטו של טל זגרבה, הצגה בת שישים דקות המתארת דקה אחת בחייו של לואיס קרול, האוכל ביצה ומחשבותיו תוך כדי הסעודה.
ב-2014 הוצגה בתיאטרון מולודיוג'ניי על הפונטנקה בסנקט פטרבורג ().
בסתיו 2016 אחרי פטירתו של חוני המעגל, שהקים והנהיג את קבוצת "סמרטוט", מונתה בליך למנהלת האמנותית של הקבוצה.
היא לקחה את הכותרת שבחר לעבודתו העתידית "קונצ'רטו נשי ברה מינור" ופיתחה אותה.
התמקדה בשנות החמישים בתל אביב ויחד עם הקבוצה רקמה מופע רב תחומי עם מסכי וידאו ענקיים, פסנתר כנף, אופנה מבית דיור ומתפרה תל אביבית צנועה.
על המסכים התחלפו סרטי ארכיון, דימוים פרובוקטיבים ותיעוד של חיי תל אביב ממצלמתו של חוני המעגל.
העבודה הוצגה פעמיים במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2017.
בסוף שנת 2017 בליך התרכזה באמנות פלסטית, במיוחד במיצב.
המיצב שלה "מושב החורף" הוצג במוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, במסגרת התערוכה "מה מ (נ)שתנה?" בציון 100 שנה ל"מזרקה" של מרסל דושאן, באוצרותה של רעיה זומר-טל.
רעות ברנע, כלכליסט: "העבודה של בליך היא מיצב בן 120 מושבי אסלה המסודרים כמושבים בחלל מליאת הכנסת, כשבמרכזם בור שממנו בוקעים קולות בית המחוקקים שלנו.
מה שמלכלך אותה הוא הסאונד שמשקף את השיח הרדוד של מליאת הכנסת.".
העבודה מרפררת באופן ברור לדושאן ולתנועת הדאדא ומאופיינת בשבירת גבולות במטרה להביא לשינוי."
באותה שנה העלתה שני מיצבים נוספים ביחד עם טניה פרמינגר:
האחד, "לגעת בכדור הארץ", הוצג במוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית, 2017. המיצב, בקוטר 10 מ"ר, נבנה בשעת סגירה של המוזיאון לשיפוץ ובדק את הרלוונטיות וגבולות האחריות של אותו מקום כשהוא לא נושא את הכותרת "המוזיאון".
השני, "עמודי תווך", נבנה והוצג במסגרת התערוכה "ספה.
ספר", גלריה בית גורדון-לונדון, באוצרותה של אפי גן.
ב-2019 הציגה את תערוכת היחיד "מקום" בפארק דינה, הגלריה הירוקה ארסוף קדם היא עבדה עליה במשך חמישה חודשים, במהלכם ביקרה יום יום בארסוף, קיבלה השראה מהקורות במקום, אספה חפצים ויצרה באמצעותם דימויים במיצבים.
בינואר 2020 הועלתה תערוכת היחיד של בליך still (a) life.
זהו מיזם משותף של מוזיאון עין הוד ומוזיאון העיר דיסלדורף, במסגרתו התארחה בליך בסטודיו בדיסלדורף, יצרה בהשראת העיר והציגה במוזיאון העיר.
בליך אספה מאנשים חפצים יומיומיים שיצאו משימוש והפיחה בהם חיים חדשים.
בשנת 2021 הציגה דינה בליך תערוכת יחיד, "הלבשה תחתונה", בגלריה אגריפס 12, ירושלים.
זו התערוכה הראשונה שלה המוקדשת כולה לציורים, ללא מיצב או פיסול.
היא שואבת השראה מבובות בחנויות הלבשה תחתונה בדרום תל אביב.
בשנת 2021 הוזמנה להשתתף בפרויקט "1700 שנה ליהודי גרמניה" ואצרה יחד עם 2 קולגות תערוכה משותפת של אמנים ישראלים וגרמנים, "הבית על הגשר", במוזיאון קייזרוורט', בדיסלדורף.
2021 - "הלבשה תחתונה"- גלריה אגריפס 12, ירושלים.
2020 –"Still(a)life" - Stadtmuseum (בגרמנית), דיסלדורף, גרמניה.
אוצרות: ד"ר סוזאנה אנה (Susanne Anna), רעיה זומר טל.
2020 -"New Day" - תערוכה זוגית, עם אלכס זגרבה, גלריה Atelierhaus Sittarder, דיסלדורף, גרמניה, אוצר: דניס ציבולה (Dennis Cibula).
2019 - "מקום"- הגלריה הירוקה, פארק דינה, ארסוף קדם, אוצרת : טניה פרמינגר.
2023 – "אלף שושקה", במסגרת תערוכה "ספרו לי עוד", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, אוצרים: יובל סער, שוע בן ארי.
2023 – "צלחות בעד דמוקרטיה", תערוכת מכירה, בית בנימיני – המרכז לקרמיקה עכשווית.
נאוסנט?" - גלריה אגריפס 12, ירושלים.
אוצרים: לנה זידל, אלכסנדר אוקון.
אוצרות: ד"ר ברברה גרוטקומפשפס, הלנה וולרייך, דינה בליך.
2021 - "קורבנות" מחווה למשה קסטל – מוזיאון משה קסטל, ירושלים.
אוצרות : אסנת שפירא, לנה זידל.
2020 -2021 - "הסלון ברחוב אגריפס" - גלריה אגריפס 12, ירושלים, אוצרים: רינה פלד, מקס אפשטיין.
2020-2019 - "שעשועי דושאן"- מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, אוצרת רעיה זומר-טל, רחל תורן.
- מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, אוצרת: רעיה זומר-טל.
2018 – מיצב "הכול זהב", תיאטרון קליפה, תל אביב, אירוע לילה לבן.
אוצרים: עידית הרמן ואריאל ברונז.
2019-2017 - "עמודי תווך" - גלריה בית גורדון-לונדון, ראשון לציון (בשיתוף טניה פרמינגר).
2016 - "דאדא הדור הבא"- וידאו ארט, אירוע דאדאלנד, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2015 – "בין שני עולמות" – מרכז עמיעד, יפו, אוצרות: אורית קימל, אסתר פביאן.
2011 - "תערוכת אמנות ישראלית" – בנק הפועלים, תל אביב.
2011 – "לילה אור" – גלריה מגדלור, אוצר: סשה גנלין.
2009 - "בארץ רחוקה" – בית אות המוצר הירושלמי, ירושלים, אוצרות: מרינה שלסט, מרינה גנקין.
2007 - "כדור אנרגיה" - גלריית עין הוד, אוצרת: נעמי הוס.
2003-2002 - הביאנלה השנייה לקרמיקה ישראלית - מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, אוצר: סורין הלר.
2002 - "טקסטרה" - הגלריה העירונית, רעננה, אוצרת: אורנה פיכמן.
2001-2000 - "חרס אלפיים"- הביאנלה הראשונה לקרמיקה ישראלית - מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, אוצרת: עירית ציפר .
2000 - "לאן זזה הוואזה" - הגלריה לעיצוב, חולון.
1999 - "ארבע בשלוש" - גלריית "שלוש שלושים", נווה צדק.
1987 - GRUPPENKUNST WERKE – קאסל, גרמניה (השתתפה כאמנית יוצרת וחברה בקבוצת לוויתן).
1985 - "זוכי פרס קרן תרבות אמריקה-ישראל" - ביתן ביתן הלנה רובינשטיין במוזיאון תל אביב, תל- אביב.
1982 - "מסמל לטכנולוגיה" – תיאטרון ירושלים, (עם קבוצת לויתן).
2021 - "אי יציבות 3"- אירוע פרפורמנס pottery slam, בית בנימיני, תל אביב.
2019 - "גברת אדון" במסגרת התערוכה "דווקא" - מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
2018 - "נעילת מושב החורף" - מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
2017 – "המלתחה – קונצ'רטו נשי ברה מינור" - מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
2017 – "בתווך" - גלריה בית גורדון-לונדון, ראשון לציון (בשיתוף עם טניה פרמינגר).
2017 - "לגעת בכדור הארץ" - מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן (בשיתוף עם טניה פרמינגר).
2008 – "אן-דן-דינה" - מוזיאון ינקו דאדא (פסטיבל בבושקה).
1993 - "מי מכיר את האיש שבקיר?" - בית האמנים בירושלים.
1993 - "על הרמפה" - מיצג במופע רב תחומי בבימויו של חוני המעגל, פסטיבל עכו (השתתפה כאמנית יוצרת וחברה בקבוצת סמרטוט).
1992 - "LOY BAKANACH"- אירוע אלטרנטיבי של פרפורמנס ישראלי, סינמטק תל אביב, בשיתוף עם פליקס שפינל.
1992 - "פעולה בנאלית סמויה מן העין" - הקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב.
1987 - "מחכים למשיח"- מיצג חוצות, פסטיבל ישראל (השתתפה כאמנית יוצרת וחברה בקבוצת לוויתן).
1985 - " ולמיר 100" – מיצג חוצות, אירוע "מיצג 85", תל אביב, טבריה, פסטיבל עכו (השתתפה כאמנית יוצרת וחברה בקבוצת לוויתן).
2017 -"קונצ'רטו נשי ברה מינור" – מוזיאון תל אביב לאמנות.
2014 - "סלון כלות" – כותר פיס, בית לתרבות יוצרת, קריית אונו.
2013 - "היא והוא" - תיאטרון תמונע, פסטיבל "ימי תל אביב בסנקט פטרבורג".
ימי תל אביב בסנקט פטרבורג
2009 – "פרידה" - תיאטרון תמונע, תיאטרון קרוב, תל אביב.
2024 - "שיבת ציון" - כיכר שיבת ציון, קריית מלאכי, הפסל נמצא בתהליך עבודה.
2021 - "איבר פינה", מיצב קבע, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
2019 – סדרת מיצבים – הגלריה הירוקה ארסוף קדם.
2012 – 3 פסלי חוצות, פארק יונה וולך, קריית אונו, תצוגת קבע.
משנת 2004 מוצב במושב בית-חנן.
תל אביב – ונציה (ספר צילום) / דינה בליך, אלכס זגרבה; צילומים מאת אלכס זגרבה.
תל אביב : חממה ספרותית, סטימצקי, 2002.
2015 - פרס על פעילות אמנותית של משרד העלייה והקליטה.
2013 – ציון לשבח, פסטיבל אפארט, סנקט פטרבורג.
1986 - ציון לשבח עבור עבודה יוצאת דופן בקרמיקה, מטעם האיגוד למחקר קרמי בישראל ובצלאל.
1985 - "פרס שפירא" עבור עיצוב תשמישי קדושה מטעם בצלאל.
1985 - זכייה ב"מכרז עיצוב טיילת העיר טבריה" מטעם משרד התיירות.
1985 – מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל.
1980 - מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל.
האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים.
דינה בווה (נולדה ב-16 ביוני 1977) היא צלמת, אמנית דיגיטלית וחוקרת בינה מלאכותית ישראלית, הבולטת בצילום הסוריאליסטי שלה.
בווה זכתה בפרס הגדול בתחרות הצילום של ניקון לשנים 2012–2013 עם התמונה "אלגית הסתיו".
דינה בווה מתמחה בצילום סוריאליסטי.
היא החלה את הקריירה הצילומית שלה בצילום דוקומנטרי, אך עברה לאחר מכן לסוריאליזם.
היא משתמשת בתמונות וצילומים מוכנים ומשנה אותם עבור יצירותיה.
ביולי 2008 החלה להשתתף בתחרויות בינלאומיות, וזכתה במקום השני בתחרות הצילום של ניקון בשנים 2008–2009 עם "Fishing in the Hitchcock's Style", בקטגוריית My Planet.
בשנת 2013 זכתה תמונתה "אלגית הסתיו" בפרס הגדול בתחרות הצילום של ניקון, שנבחרה מתוך למעלה מ-100,000 הצעות - ההגשה הישראלית הראשונה שזכתה.
בווה מתארת את הסגנון שלה בתור "Truthful Fiction (אמת בדויה)", שכן, לדבריה, "הסיפור עשוי שלא לשקף את המציאות כפי שאנו מכירים אותה, ובכל זאת מעביר מסר עמוק, מדויק ואמיתי".
בווה מציינת את האמן יאן סאודק כמקור השראה מרכזי.
בווה עיצבה עטיפות אלבומים עבור מספר מוזיקאים ישראלים ויהודים, ביניהם אורפנד לנד וחברו לשעבר יוסי סאסי, RebbeSoul ואחרים.
היו לה גם שיתופי פעולה אמנותיים עם מריה קונג, ישראל אהרוני וגרמן קבירסקי.
בווה הציגה את עבודותיה בסלון ד'אוטומן, והציגה תערוכות יחיד רבות, ביניהן "האמת שבשקר", "זיקוק מציאות פנטסטית" (בראשון לציון), ואחרות.
היא תרמה מרכזית לפרויקט הצילום "Beauty Saves the World" (BSW) שהחל בעלה, שהתמקד בצילום אמנותי והציג במספר מדינות.
היא לימדה בבית הספר לצילום "גליץ" ברמת גן, נאמה בהרצאות רבות, כולל בכנס הצילום הישראלי השנתי בשנת 2014. בווה פרסמה ספר עם צילומיה ב-2013, בשם "Truthful Fiction", עם מהדורה שנייה שיצאה ב-2014.
בווה נולדה במוסקבה ב-1977 ומתגוררת בישראל מאז 1991. היא בעלת תואר B.Sc.
במדעי המחשב מאוניברסיטת תל אביב.
בווה עובדת כחוקרת ומהנדסת אלגוריתמים בתחום הבינה המלאכותית.
בסך הכל, למעלה מ-100 תמונות של בווה קיבלו למעלה מ-400 פרסים.
היא קיבלה את פרסי הצילום והפרסים הבאים:
2010 - פרסי ג'וליה קמרון - שני פרסים וציון מכובד
2011 - DonkeyArtPrize ניו יורק - הפרס הגדול
2012 – צלמים מקצועיים לנשים – הפרס הגדול
2013 – תחרות הצילום הבינלאומית של ניקון – הפרס הגדול
דינה מלול עושה מלחמה הוא סרט קצר ישראלי שיצא לאקרנים בשנת 2019. הסרט קיבל תמיכה מקרן מקור לקולנוע ולטלוויזיה והיה מועמד לפרס אופיר לסרט הקצר הטוב ביותר, 2019.
דינה מלול (מלי לוי), קופאית בת 37 ואם חד-הורית, מתמודדת עם מצוקה כלכלית גוברת בסופרמרקט בו היא מועסקת, לאחר שהנהלת המקום מודיעה על קיצוץ נוסף בשכר העובדים.
מתוך תחושת ייאוש עמוקה ורצון לשנות את המציאות העגומה, היא מחליטה לנקוט צעד אמיץ ושקט לחלק מוצרי מזון לנזקקים מהשכונה מבלי לגבות תשלום מעין מחווה עכשווית לדמותו המיתולוגית של רובין הוד.
מעשיה מעוררים השראה בקרב שאר הקופאיות, שנסחפות אחריה ומצטרפות ליוזמה.
התושבים מרוצים, רוח של סולידריות ותקווה מתפשטת, והסופרמרקט למרבה ההפתעה אינו נפגע, אלא משגשג.
עם זאת, כאשר ליליאנה, דמות סמכותית במקום, והשוטר המקומי מתחילים לחשוד ולעקוב אחר הנעשה, מתהדקת הטבעת סביב הקופאיות, והמאבק בין מוסר לצדק חברתי לבין החוק היבש מגיע לנקודת רתיחה.
שחקנ/יתתפקידמלי לוידינה מלולתימור כהןשירןאנג'לה שטיינגרטמרינה שויףאורנה פיטוסיזהר שטראוסליאור כלפון
דינה אמר (נולדה ב-1945) היא אדריכלית ישראלית בולטת ומחלוצות האדריכלות הציבורית בישראל.
במשך יותר מחמישים שנה תרמה לעיצוב המרחב הבנוי בישראל – ממבני ממשל ומוסדות חינוך ועד שכונות מגורים ותשתיות תחבורה – תוך הקפדה על גישה מודרניסטית אנושית ואחריות סביבתית עירונית.
דינה אמר נולדה ב-1945 באלכסנדריה, מצרים, ועלתה לישראל ב-1950. בשנים 1965–1970 למדה אדריכלות בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון בחיפה.
בתקופת הלימודים עבדה במשרד "גדעון יגר אדריכלים", ובהמשך הועסקה בו כחמש שנים.
בשנים 1975–1977 עמדה בראש צוות מחוז חיפה ב"מרכז התכנון הארצי" שיזם האדריכל רם כרמי במשרד הבינוי והשיכון.
המיזם ביקש לקדם תכנון כוללני בקנה מידה ארצי, אך נסגר לאחר כשנתיים.
במקביל העבירה אמר בטכניון קורסים בפרטי-בניין.
ב-1977 ייסדה עם האדריכל עוזי גורדון את משרד "גורדון-אמר אדריכלים", שהתמקד בפרויקטים ציבוריים ומוסדיים.
בין עבודותיהם: בית הגמלאי של אגד בחיפה וקניון לב המפרץ בחיפה.
לאחר פירוק השותפות ב-1992 הקימה את משרד "אמר-קוריאל אדריכלים", יחד עם האדריכל אברהם קוריאל (שעבד קודם כשכיר במשרדה "גורדון-אמר אדריכלים").
המשרד, שהתחיל כשישה עובדים, צמח לכ-20 אדריכלים ומתכננים ונחשב לאחד המשרדים הבולטים בישראל בתחום התכנון הציבורי.
בין הפרויקטים הבולטים בתקופה זו: מרכז IBM למחקר ופיתוח באוניברסיטת חיפה, מרכז תרבות-ספורט ונופש בעיר נשר, וקריית החינוך "אורט" בקריית ביאליק.
בפרויקטים אלה הקפידו על שפה מודרניסטית המאזנת פונקציונליות ואסתטיקה.
משרד צ"אמר-קוריאל מתמחה בתכנון מבני ציבור רחבי-היקף: בתי משפט, מוסדות חינוך ותשתיות תחבורה ומקביל לכך עוסק במתחמי מגורים ותכנון עירוני.
המשרד אחראי לשורה של פרויקטים ציבוריים בקנה-מידה לאומי, בהם קריית הממשלה בחיפה והמבנה הידוע בכינוי 'מגדל המפרש' (137 מ', 29 קומות).
הבניין תוכנן במטרה לרכז את משרדי המדינה במרקם העיר התחתית בחיפה, בהתאם ליוזמה שהוביל יצחק רבין.
כחלק מהשילוב בסביבה העירונית הקיימת, חופתה חזיתו בפאנלי אלומיניום בגוון קרם, שפותח במיוחד כדי להתאים לאבן המקומית שמאפיינת את מרבית המבנים בעיר התחתית.
המשרד זכה גם במספר תחרויות לתכנון בתי משפט, ובהן היכל המשפט בבת ים – קומפלקס של 65 אולמות סביב אטריום מזוגג בגובה 40 מטר.
המבנה זכה לשבחים על איזון בין דרישות ביטחון לשקיפות ציבורית.
משרד אמר-קוריאל מתמחה גם בתכנון מוסדות חינוך, ובמהלך השנים הקים למעלה מעשרים קמפוסים, בהם: בית-הספר ע"ש יצחק רבין בנשר, קריית החינוך ע"ש רבין בקריית-גת, תיכון עמל בנצרת ובית הספר העמק הירוק (מוקייבלה).
גישת התכנון שמקדם המשרד מתמקדת בלמידה גמישה וקהילתית, והיא מפורטת בספר "בית ספרי" הספר מציב שלושה עקרונות: דימוי – חידוש התדמית הציבורית של בית הספר; סביבה – יצירת זהות אדריכלית ייחודית ולא משוכפלת; אווירה – שילוב בית-הספר במארג החיים, מעבר לייעוד הלימודי הצר.
בין הפרויקטים החינוכיים הבולטים: קריית החינוך "ש"י עגנון" בנתניה – קמפוס דו קומתי סביב חצרות מוצלות ושבילי הליכה ובית-הספר הקהילתי גן נר בגלבוע, המטשטש גבולות פנים-חוץ באמצעות פתחים גדולים והצללות מותאמות לאקלים.
המשרד עוסק גם בתכנון מרחבים עירוניים ותשתיות תחבורה.
בתחום האורבני תכנן את שכונת רבין בכרמיאל – כ-1,200 יחידות דיור הבנויות במדרגות טרסה, וכן תוכנית-אב לשכונה חדשה בדרום בית-שאן.
בתחום התחבורתי, המשרד אחראי לשורת תחנות רכבת: מודיעין-מרכז (תחנה תת-קרקעית), ספיר בנתניה, כפר-יהושע, ולצד אלה תחנות בביצוע כגון תחנת חאן ירושלים, המתוכננת להיבנות בעומק של כ-70 מטר מתחת לפני הקרקע.
גישת התכנון של דינה אמר מתאפיינת באיזון בין חדשנות טכנולוגית לרגישות אנושית.
עבודתה מאופיינת ב"מודרניזם אנושי", שילוב של טכנולוגיות מתקדמות, פתרונות אקולוגיים, שפע של אור טבעי והתחשבות בקנה מידה אנושי.
המבנים שתכננה שואפים ליצור מרחבים שקופים, פתוחים ומזמינים, המגיבים להקשר החברתי, התרבותי והסביבתי שבו הם נטועים.
תפיסה תכנונית זו באה לידי ביטוי בעשייה מגוונת ורבת שנים שזכתה להכרה והערכה במגוון זירות: מגזין "מבנים" תיאר את קריית החינוך "אורט" בקריית-ביאליק כפרויקט המחדש את דימוי מוסד הלימוד בזכות חצרות מוצלות וחזיתות שקופות.
ואילו כתב העת "אדריכלות ישראלית" תיאר את מרכז IBM בחיפה כנקודת ציון משמעותית הממחישה את המפגש בין טכנולוגיה מתקדמת לאדריכלות סביבתית.
באתר Xnet כונה היכל המשפט בבת-ים "גשר בין צורכי ביטחון לחוויה אזרחית פתוחה".
מדריך התיירות GPSmyCity ציין את "מגדל המפרש" בחיפה כנקודת ציון בולטת במרחב הציבורי.
במקביל לשבחים, הועלתה ביקורת לפיה המגדל משחזר את טרנד האייקונים של שנות ה-90 (בורג' אל-ערב בדובאי ועוד) בלי לתת מענה אמיתי לצורכי הציבור החיפאי.
מעבר להצלחות המשרד, תרומתה של דינה אמר ניכרת בהטמעת עקרונות תכנון חדשניים במבני ציבור וחינוך בישראל.
ספרה בית ספרי (2009) משמש חומר עיון והדרכה במוסדות אקדמיים ובמסגרות הכשרה מקצועיות, ותרם להרחבת השיח על עיצוב מרחבי למידה מותאמים לקהילה.
דינה יקרסון היא אמנית, היסטוריונית של האמנות ואוצרת ישראלית, ילידת רוסיה.
יקרסון פועלת בישראל ובחו"ל, ועוסקת בציור ובפרויקטים אוצרותיים סביב חוויות הגירה, נדידה וזהות תרבותית.
היא הציגה תערוכות יחיד וקבוצתיות בישראל, ברוסיה ובספרד, ובהן התערוכות "המינוטאור והדג", "לובוק", "שש־בש" ו־"Moonstruck".
יקרסון נולדה ב־1983 בסנקט פטרבורג שברוסיה (לשעבר לנינגרד).
בשנת 1990 עלתה לישראל עם משפחתה.
היא בתו של חוקר כתבי היד העבריים פרופ' שמעון יקרסון.
היא למדה אמנות במדרשה לאמנות – מכללת בית ברל, ובהמשך בבית הספר Metàfora – International Workshop בברצלונה.
נוסף לכך השלימה לימודי אוצרות בתוכנית האוצרות הבינלאומית של המרכז לאמנות עכשווית תל אביב ובסמינר הקיבוצים, ולאחר מכן סיימה תואר שני באמנות ובאוצרות באוניברסיטת ציריך לאמנויות (ZHdK).
יקרסון חיה ויוצרת ביפו–תל אביב.
יצירתה הציורית של יקרסון מתמקדת בדימויים הנובעים מחיי היומיום ביפו, מזיכרונות ילדות בסנקט פטרבורג וממסעותיה, בין היתר להודו.
בעבודותיה היא משלבת רשמים נומינליים, זיכרונות ודימויים פנימיים לכדי "מיתולוגיה אישית" המערבת תרבויות, מקומות וריחות שונים, ופחות מבקשת לתאר מציאות חיצונית מדויקת.
כאמנית וכאוצרת היא מפרקת ובוחנת חוויות של הגירה, עקירה ונדידה, וסוגיות של זהות, זיכרון ומולטיקולטורליות.
בהרצאותיה ובפרויקטים אוצרותיים שונים היא מתמקדת באמנים מהגרים ובהישלכות החברתיות והפוליטיות של תנועות אוכלוסין באמנות הישראלית העכשווית.
מלבד עבודתה כאמנית, יקרסון פועלת כאוצרת וכאוצרת־ראש במסגרות שונות.
לפי פרסומיה, היא שימשה כאוצרת ראשית ברשת מלונות־האמנות Atlas וכאוצרת־ראש בגלריית האמנים אגריפס 12 בירושלים, לצד פרויקטים אוצרותיים עצמאיים עם אמנים עכשוויים בישראל ובעולם.
בין היתר אצרה את התערוכה "Artifact" בבית סטודיו האמנים בירושלים (2013), שהציגה עבודות של יונתן אופק ומידד אליהו ושילבה טקסטים, אתנוגרפיה ואמנות חזותית.
יקרסון פעלה כאוצרת־משנה ומסייעת־אוצרותית במוזיאון הישראלי לאמנות ברמת גן בתערוכות העוסקות באמנות ישראלית מודרנית ועכשווית.
"המינוטאור והדג", בית האמנים, תל אביב (2018).
"שש־בש", גלריית DiDi, סנקט פטרבורג, רוסיה – תערוכת יחיד ראשונה ברוסיה, המשלבת דימויים מחיי היומיום ביפו, מנסיעות לרוסיה ומהשפעות תרבותיות שונות (2019).
"Moonstruck", בית האמנים בירושלים – סדרת ציורים המשלבת מוטיבים מיתולוגיים וסיפורי אימה באסתטיקה אינטימית (2021).
השתתפות בתערוכות קבוצתיות במרכזי אמנות ובגלריות בישראל, בהן מוזיאון האמנות בנגב, פלטפורמות פרפורמנס בתל אביב ותערוכות קבוצתיות בגלריות ביפו ובחיפה.
השתתפות בתערוכות קבוצתיות בספרד, במסגרת לימודיה ועבודתה בברצלונה.
דינה ליסננסקי (נולדה ב-19 ביוני 1980) היא חוקרת, מרצה ויועצת בנושאי טרור ואסלאם פוליטי.
היא חוקרת במרכז דיין באוניברסיטת תל אביב, מרצה בתוכנית לממשל באוניברסיטת רייכמן, חברה בפורום דבורה ופאנליסטית בתוכנית "הערביסטים - הג'יהאד במערב".
ליסננסקי נולדה ב-19 ביוני 1980 בעיר אופה שבברית המועצות לד"ר איליה, חוקר ורופא אף אוזן גרון ואלה, חוקרת מוזיקה ומתורגמנית, ולה אח אחד.
ב-1990 עלתה לישראל יחד עם משפחתה.
למדה בתיכון בליך ברמת גן, ושימשה שם כסגנית עורך עיתון בית הספר.
לאחר מכן ב-1998 התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל המודיעין.
ב-2008 החלה לימודי דוקטורט, בהתמקדות על על דעוה אסלאמית באירופה.
כתבה את עבודת הדוקטורט שלה בנושא "דעוה אסלאמית באירופה: צרפת ואיטליה כמקרי בוחן", שבמהלכה חקרה את השפעתה של דעוה אסלאמית על הדור השני והשלישי למהגרים במדינות אירופה.
התזה נכתבה בהנחייתם של פרופ' מאיר חטינה ופרופ' עמיקם נחמני.
ב-2017 הצטרפה ל-ISGAP, המכון לחקר אנטישמיות גלובלית ומדיניות, בראשות פרופסור צ'ארלס א.
חוקרי המכון עוסקים במאבק באנטישמיות בארצות הברית, קנדה ומדינות אירופה.
החל מיולי 2022 היא חברת סגל במרכז האקדמי שלם ומרצה בתחומי המזרח התיכון ולימודי האסלם.
באוקטובר באותה שנה, הצטרפה כמרצה וחוקרת לבית הספר הבין-אומי לממשל באוניברסיטת רייכמן.
במחקרה היא הובילה פרויקט לפיתוח מתודולוגיות עיבוד וניתוח של ערבית מדוברת באמצעות טכנולוגיות חדשות.
הפרויקט שילב את מדעי הרוח ומדעי המחשב במרכז למדע הנתונים.
באוקטובר 2024 הצטרפה כחוקרת למרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
ליסננסקי מרצה באוניברסיטת תל אביב, ובעברה הרצתה באוניברסיטת אריאל ובאוניברסיטת בר-אילן.
תחומי המחקר העיקריים שלה הם: אסלאם פוליטי, אסלאם באירופה ובמערב, זרמים קיצוניים באסלאם, אסלאם במרכז אסיה, דעוה, ג'יהאד וגאופוליטיקה של המזרח התיכון.
מחקריה של ליסננסקי על דעוה ועל האסלאם באירופה משמשים כיום בסיס רחב למחקרים נוספים בתחום.
ליסננסקי היא חוקרת רשתות ומקדמת שימוש באוסינט ובינה מלאכותית כמתודולוגיית מחקר בנושאי המזרח התיכון והאסלאם בעולם.
ב-2006 הייתה ממייסדי חברת IntuView שעסקה בכריית מידע.
היא הייתה אנליסטית בכירה וראש תחום לתכנים אסלאמיים ומזרח תיכון.
ליסננסקי מייעצת בנושאי טרור ואסלאם פוליטי לגופים ממשלתיים ופרטיים בישראל, במדינות האיחוד האירופאי, בריטניה ועוד.
היא מופיעה באופן תדיר בתקשורת הישראלית ובכנסים בינלאומיים בעברית, אנגלית ורוסית, כותבת באתרי החדשות בנושאים אקטואליים וגם מרצה לקהל הרחב במסגרות שונות.
היא בעלת ערוץ הטלגרם בשפה הרוסית "מלחמה ושלום במזרח התיכון" שלו כ-47 אלף עוקבים (נכון ל-2026).
בשנת 2017 שימשה כיועצת מומחית בסדרה "בזהות בדויה" של צבי יחזקאלי, שחלקים ממנה עוסקים בתחום ההתמחות שלה - דעוה.
החל משנת 2024 היא פאנליסטית קבועה בתוכנית "הערביסטים - הג'יהאד במערב" המשודרת בערוץ I24 NEWS התוכנית עוסקת במזרח התיכון ובהשפעת האסלאם על העולם המערבי.
ליסננסקי היא חברת דירקטוריון ב, חברת דירקטוריון במרכז עלמא למחקר חינוכי לאתגרי הביטחון של ישראל בצפון וחברת בפורום דבורה.
ליסננסקי היא אם לשני בנים ובת, היא דוברת 8 שפות ובעברה הייתה סולנית בלהקת מטאל.
דינו זוף (באיטלקית: Dino Zoff; נולד ב-28 בפברואר 1942 באיטליה) הוא שוער כדורגל איטלקי, מגדולי שחקני איטליה בכל הזמנים, והשחקן המבוגר ביותר שזכה בגביע העולם בכדורגל, כשזכה בתור הקפטן של נבחרת איטליה בכדורגל במונדיאל 1982 בספרד, בהיותו בן 40.
זוף שיחק לאורך רוב הקריירה שלו ביובנטוס.
הוא מחזיק בשיא של הזמן הארוך ביותר ללא ספיגת שער (1142 דקות) וגם בשיא השחקן המבוגר ביותר שמחזיק בגביע העולם (גיל 40, במונדיאל 1982).
זוף הפך למאמן לאחר הפרישה מכדורגל מקצועי.
הוא הוביל את יובנטוס לזכייה בגביע אופ"א בעונת , לאחר ניצחון בשלב הגמר על פיורנטינה בתוצאה 3–1 בסיכום שני המפגשים.
הוא אימן את נבחרת איטליה שהגיעה למקום השני ביורו 2000. ב-2005 הוא מונה למאמן פיורנטינה, לאחר שקודם לכן אימן את יובנטוס ואס אס לאציו.
במסגרת פרסי היובל של אופ"א נבחר זוף לכדורגלן הזהב של איטליה.
דינה מישל דרוסין-קסטור היא אתלטית יהודייה-אמריקאית, בעלת מדליית ארד אולימפית בריצת מרתון ושיאנית ארצות הברית בריצת מרתון ובחצי מרתון.
קסטור נולדה בוולת'הם, מסצ'וסטס וגדלה באגורה הילס, קליפורניה.
באוניברסיאדה שנערכה בסיציליה, איטליה בשנת 1997 זכתה במדליית זהב בריצת 10000 מטר בתוצאה של 33:45.31 דקות.
באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 סיימה במקום 11 בריצת 10000 מטר בתוצאה של 32:11.14 דקות.
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 סיימה במקום 11 בריצת 10000 מטר בתוצאה של 32:18.65 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 סיימה במקום 12 בריצת 10000 מטר בתוצאה של 31:17.86 דקות.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה קסטור במדליית ארד בריצת מרתון, בתוצאה של 2:27:20 שעות, אחרי מיזוקי נוגוצ'י מיפן (2:26:20 שעות) וקתרין נדרבה מקניה (2:26:32 שעות).
בשנת 2005, זכתה קסטור במרתון שיקגו, ובשנת 2006 היא זכתה במרתון לונדון בשיא אישי ובתוצאת השנה בעולם 2:19:36 שעות.
באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 סיימה במקום שישי בריצת 10000 מטר בתוצאה של 32:24.58 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) לא הצליחה קסטור לסיים את ריצת המרתון.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה שברוסיה בשנת 2013 סיימה במקום תשיעי בריצת מרתון בתוצאה של 2:36:12 שעות.
ריצת חצי מרתון: 1:07:34 שעות, מרתון ברלין 2006 שיא ארצות הברית
ריצת מרתון: 2:19:36 שעות, מרתון לונדון 2006 שיא ארצות הברית
דינה שטרן (8 בנובמבר 1919 – 25 באוקטובר 2023) הייתה חוקרת ספרות ישראלית, ילידת פולין, דוקטור לספרות ולשון, ומרצה באוניברסיטת בר-אילן.
דינה שטרן נולדה בשם מאשה גליקסמן בעיירה זְדוּנְסְקָה וְוֹלָה בפולין, כארבעים קילומטר מערבית ללודז'.
לאביה, שמעון גליקסמן, ולאמה אסתר חנה, היו עוד שתי בנות ושני בנים.
כל בני משפחתה נספו בשואה.
בילדותה הייתה שטרן חניכה בתנועת בית"ר לתקופה קצרה, ולאחר מכן הייתה ממייסדי תנועת בני עקיבא בלודז', ביחד עם בעלה לעתיד אליעזר שטרן.
ב-6 בינואר 1937 עלתה לארץ ישראל על האונייה האיטלקית "גליליאה" של חברת "לויד טריאסטינו".
שטרן התחנכה ב"בית צעירות מזרחי" בירושלים, שהיה באותם הימים מוסד חינוכי לנערות שעלו במסגרת עליית הנוער, שם למדה בין היתר אצל נחמה ליבוביץ'.
היא למדה בבית המדרש למורים ובמקביל נרשמה ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים.
היא סיימה לימודיה בהצלחה וקיבלה תעודת הסמכה כפולה כגננת וכמורה.
ב-29 במרץ 1942 נישאה לאליעזר שטרן, לימים פרופסור לחינוך באוניברסיטת בר-אילן (נפטר ב-1981).
בשנת 1943–1944 הצטרפו בני הזוג לכפר הנוער הדתי שליד כפר חסידים של הסוכנות היהודית.
בשנים 1946–1948 התגוררו השניים במסגרת "קבוצת סטודנטים יבנה שבקיבוץ יבנה", ובשנת 1949 עברו לגור בתל אביב, שם החלה שטרן לעבוד כמחנכת בתיכון "תלפיות".
לאחר תקופת מה עברה להתגורר עם בעלה באנגליה בעקבות שליחתו של בעלה כמנהל בית מדרש למורים מטעם הסוכנות היהודית בקולג' יהודית מונטיפיורי ברמסגייט .
בעת שהותה באנגליה החלה ללמוד בקורסים מטעם אוניברסיטת אוקספורד בספרות אנגלית ופילוסופיה של הדת.
באמצע שנות ה-50 שבה עם בעלה להתגורר בישראל ושבה ללמד בתיכון "תלפיות".
בשנת 1964 כתבה שטרן את ספרה "הבגידה ולקחה – עיונים בשבועת אמונים לש"י עגנון".
הספר עורר התעניינות רבה בשל דרכו המיוחדת בניתוח יצירות עגנון.
שטרן שלחה את הספר לסופר, על מנת שאולי יביע את דעתו עליו, ולאחר כמה חודשים קיבלה מעגנון מכתב תשובה רשום בכתב רש"י, שבו אישר עגנון את פרשנותה של שטרן לסיפורו, אך רמז לה "קלות" שהיא לא קלטה עדיין את כל רמזי הסיפור.
שטרן אימצה את דברי מכתבו של עגנון ובשנת 1989 הוציאה מהדורה חדשה ומרחבת של הספר, אך עגנון כבר לא היה בחיים.
בשנת 1969 שבה שטרן אל ספסל הלימודים כתלמידה מן המניין באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1972 סיימה לימודי תואר ראשון בהצטיינות.
בשנות ה-70 שהתה עם בעלה במסגרת שליחות במונטריאול שבקנדה, שם קיבלה על עצמה תפקיד של מורה לעברית מטעם הפדרציה הציונית.
בסוף שנות ה-70 שבו בני הזוג שטרן לישראל והיא החלה ללמד באוניברסיטה קורס בספרות ילדים, והשלימה תואר שני ושלישי.
ב-20 ביולי 1981 קיבלה תואר דוקטור לספרות ולשון, אך בעקבות פטירתו של בעלה אליעזר חודש לאחר מכן מסרטן, פרשה לכמה חודשים.
בשנת 1982 קיבלה מינוי של מרצה בכירה ומיקדה את עצמה באוניברסיטת בר-אילן, שם הסמיכה דורות שלמים של מורים לספרות ולשון.
בשנת 1990 פרשה לפנסיה חלקית, לאחר שנתבקשה להמשיך בהוראת קורסים לספרות ילדים.
לאחר כמה שנים פרשה לפנסיה מלאה ומאז ועד למותה הקדישה את זמנה למחקר ספרות.
בשנת 2010 קיבלה תעודת חבר כבוד מטעם עמותת יוצאי זדונסקה וולה בישראל.
נפטרה ב-25 באוקטובר 2023, ימים ספורים לפני יום הולדתה ה-104, והובאה לקבורה בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
הותירה אחריה בת ושלושה בנים, בהם פרופ' ידידיה שטרן.
"בואי שירה בואי", על סיפורו של ש"י עגנון, הוצאת ראובן מס, 1992
"שאנחנו כגוף אחד", מחקר ב"עובדיה בעל מום" וב"שבועת אמונים" לש"י עגנון, הוצאת ראובן מס, 2008.
בשערי ארץ סגולה", על שירתו של ביאליק, הוצאת ראובן מס, 1994
"אלימות בעולם קסום", הוצאת ראובן מס, 2002
"הבגידה ולקחה, מחקר בשבועת אמונים לש"י עגנון", הוצאת שוקן 1989.
"עגנון המכוסה מן העין" לסיפוריו של ש"י עגנון, הוצאת ראובן מס, 2000
"אצבעוני בכור שטן ומושיע" תבניות מן המעשיה בספרות, הוצאת צריקובר
"בני עקיבא לודז" לדיוקנה של תנועת נוער בטרם שואה
דינה פורת (נולדה ב-24 בספטמבר 1943) היא היועצת האקדמית ולשעבר ההיסטוריונית הראשית של יד ושם, פרופסור אמריטה בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, בה שימשה גם כראש מרכז קנטור לחקר יהדות אירופה בימינו, וכמופקדת הקתדרה לחקר האנטישמיות והגזענות על שם אלפרד פ' סליינר.
דינה פורת נולדה בבואנוס איירס שבארגנטינה, ועלתה לישראל בשנת 1950. אביה, משה קוסטרינסקי-קיטרון, יליד טלחן שליד פינסק, היה האב המייסד של תנועת "דרור" בדרום אמריקה וממנהיגי יהדות ארגנטינה.
אמה, רות לבית גולד, נולדה ברצקי שבליטא.
דינה פורת השלימה בהצטיינות יתרה את התואר השני ב-1973. עבודת התזה שלה נשאה את הכותרת "ריכוז הפליטים היהודיים בווילנה בשנים 1939–1941: מאמצי היציאה".
היא קיבלה את הדוקטורט שלה ב-1984 בבית הספר למדעי היהדות באוניברסיטת תל אביב, אותו כתבה בהנחיית פרופ' דניאל קארפי בנושא: "חלקה של הנהלת הסוכנות בירושלים במאמצים להצלת יהודי אירופה בשנים 1942–1945".
פורת שימשה בתפקידים שונים באוניברסיטת תל אביב: כראש בית-הספר למדעי היהדות על-שם חיים רוזנברג (2004–2008), ראש החוג להיסטוריה של עם ישראל (2000–2003) וראש המכון לחקר האנטישמיות והגזענות על שם סטפן רוט (1998–2010).
הייתה מופקדת הקתדרה לחקר האנטישמיות והגזענות על שם אלפרד פ' סליינר (מאז 1997) ושימשה כראש מרכז קנטור לחקר יהדות אירופה בימינו (2021–2010).
שימשה כהיסטוריונית הראשית של יד ושם (2011–2022) ומשמשת מאז כיועצת אקדמית.
פורת הייתה ב-1985 עמיתת מחקר במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית, שימשה כחוקרת במרכז לחקר ישראל ויהדות באוניברסיטת קולומביה (1987–1988), ובסמינר של המכון הבינלאומי לחקר השואה של "יד ושם" (1995–1996).
ב-2025 קיבלה תואר עמית כבוד מהמכללה האקדמית תל אביב-יפו ואת עיטור נשיא מדינת ישראל.
הנחתה למעלה מ-30 עבודות לתואר שני ו-20 לתואר שלישי.
עבודותיה צוטטו בספרות האקדמית כ-13 אלף פעמים (נכון ל-2025).
מילאה את מקומו של פרופ' יהודה באואר כיועץ אקדמי של כוח המשימה הבינלאומי להנצחת זכר השואה (2005–2010) והשתתפה במספר ועידות בינלאומיות של האו"ם, כולל ועידת דרבן בספטמבר 2001.
ביולי 2018 יעצה בעניין ההצהרה המשותפת של ראשי ממשלות ישראל ופולין, שעליה נמתחה ביקורת רבה.
לדבריה, התבקשה לתת ייעוץ אישי להצהרה ולא פעלה כהיסטוריונית הראשית של "יד ושם".
ב-2010 זכתה בפרס מועצת הספר היהודי בארצות הברית על הביוגרפיה שכתבה על אבא קובנר ופורסמה על יד סטנפורד.
ב-2018 זכתה בפרס בהט לספר העיון המקורי הטוב ביותר על כתב היד לספרה "לי נקם ושילם: היישוב, השואה וקבוצת הנוקמים של אבא קובנר", על אודות הניסיון לנקום בגרמנים.
ב-2025 קיבלה את עיטור הנשיא.
נישאה לאלוף-משנה יהודה פורת, ולהם שלושה בנים ו-11 נכדים.
בנם עידו פורת הוא פרופסור למשפטים.
הנהגה במלכוד, היישוב נוכח השואה, 1942–1945
הספר עוסק בשאלת תגובת היישוב היהודי בארץ ישראל והנהגתו לשואה באירופה בעצם התרחשותה.
לאחר הקדמה המפרטת את מוסדות היישוב, הרכבו ודרכי פעולתו, באים שלושה חלקים.
הראשון דן באופן שבו הגיעו הידיעות על השואה ארצה, ובקושי להבין אותן ואת האירועים חסרי התקדים שעליהם דיווחו.
החלק ממשיך ודן בדרכי התגובה של היישוב לאחר שנודע שההשמדה היא שיטתית, מימי אבל ועצרות תפילה עד להקמת ועד ההצלה, ומאיסוף כספים ועד לשיגור נציגים לארצות הנייטרליות.
בחלק השני נידונות פעולותיהם של אותם נציגים, ותוכניות ההצלה שהעלו גורמים שונים ביישוב, כמו תוכניות חליפין, ניצול הסרטיפיקטים להצלת ילדים, תוכנית אירופה, פרשת "סחורה תחת דם", הפצצת אושוויץ, שיגור הצנחנים, ועוד.
על כישלון הניסיון להציל כ-30 אלף ילדים, כתבה פורת: "זהו אחד המקרים שבהם מרגיש ההיסטוריון שהוא רוצה לזרוק הצִדה את כל הכללים שלימדוהו – לשון מאופקת, בדיקת מקורות מדוקדקת, הסקת מסקנות זהירה ומוצדקת – ופשוט לשבת תחתיו ולבכות".
החלק השלישי מנתח את מקומה של ההצלה במדיניות היישוב בזמן המלחמה והשואה, ביחסים שבין הארץ לקהילות ולתנועות הנוער באירופה, ומגיע למסקנות בדבר אמצעיו הצנועים של היישוב ויכולתו המוגבלת להציל בזמן מלחמה חובקת עולם ומול מכונת ההשמדה הנאצית, ובדבר החרדה למשפחות ולקהילות שנותרו באירופה ולהשלכות השואה על עתיד הארץ והעם.
הספר ראה אור בהוצאת עם עובד ב-1986, במהדורה שנייה ב-1987 ובמהדורה שלישית ב-2004. הוא תורגם לאנגלית ולספרדית והוא הראשון שפורסם בארץ בנושא זה.
שלושה קבצים המשלימים את הספר:
"בין מגן דוד לטלאי צהוב: היישוב היהודי בארץ-ישראל ושואת יהודי אירופה 1945-1939", קובץ תעודות רחב היקף ראשון מסוגו, המביאות לקהל הקוראים את התיעוד, העיתונות, הפרוטוקולים, המברקים וההתכתבויות המכריעים של הזמן.
התעודות מאפשרות לעקוב כאילו בזמן אמת אחרי פעולותיהם של מוסדות היישוב, אחרי תגובת העיתונות, קליטתה של שארית הפליטה ודימויו העצמי של היישוב מול הגולה, כמי שבנה לה מקלט אך קצרה ידו להושיעה.
הקובץ נערך יחד עם יחיעם ויץ, וכל אחד משני העורכים תרם לו תיעוד שאותו חקר.
הקובץ מאפשר לקוראיו לבחון את השאלות האלה על סמך מחקרים המפנים אותו גם אל החומר המקורי.
הקובץ נערך יחד עם מרדכי נאור, שערך קבצים רבים וכתב עשרות ספרים בנושאים הנוגעים לארץ וליישוב.
"קפה הבוקר בריח העשן" – קובץ מאמרים פרי עטה של דינה פורת, שנכתבו ופורסמו במשך כעשרים שנה, דן במפגשיהם של היישוב והחברה הישראלית בשנותיה הראשונות עם השואה וניצוליה, ועומד לצאת לאור בהוצאת עם עובד ויד ושם.
כל אלה מסתמכים על חומר ראשוני מגוון ורב היקף, ויוצרים תמונה מורכבת של נסיבות ואפשרויות.
מעבר לגשמי: פרשת חייו של אבא קובנר
ספר זה יצא לאור בשנת 2000. זוהי ביוגרפיה של חתן פרס ישראל הסופר והמשורר אבא קובנר (1918–1987).
קובנר היה משורר, פרטיזן ואדם מרכזי בתקופת השואה ובחייה של המדינה.
לקראת סוף 1941 חזר לגטו שהוקם בינתיים בווילנה והיה ממקימי המחתרת בגטו וממפקדיה.
בקיץ 1943, בזמן חיסול הגטו, לאחר שמפקדה הסגיר עצמו לגרמנים, יצאה המחתרת ליער, ושם פיקד קובנר על גדודי פרטיזנים יהודיים.
עם תום המלחמה, ולאחר כישלונותיהם של הניסיונות להקים מחדש חיים יהודיים בווילנה, יצא קובנר דרומה ופתח בכך את קו "הבריחה" - היציאה מאירופה – הראשון.
לאחר שהגיע אל הבריגדה היהודית בצפון איטליה בראש למעלה מאלף ניצולים פתח בניסיונות לנקום בגרמנים.
אבא קובנר הצטרף לקיבוץ עין החורש בו חי עד מותו.
במלחמת העצמאות היה קצין התרבות של חטיבת גבעתי ואז כתב את דפי הקרב שעודדו להילחם, כולל הדף שגינה את כניעתה של ניצנים והליכתה בשבי.
בקיבוצו ניהל במשך שנים את חיי התרבות, ותרם לחגים ולאירועים, כשהוא מנסה למסוך יהדות בציונות.
ברוח זו של שמירה על מורשת יהודית תכנן והגה את בית התפוצות ומוזיאונים נוספים, ועד יומו האחרון כתב ויצר וניסה להשפיע על החלטות עקרוניות בחייה של הארץ.
היה נואם בחסד, אוטודידקט, סופר ומשורר, איש שמשך אש של ביקורת קשה מזה והערצה עצומה מזה.
הספר זכה בפרס יצחק זנדמן מטעם ארגון חיילים ופרטיזנים נכי המלחמה בנאצים ובפרס בוכמן מטעם יד ושם.
הוא תורגם לאנגלית, ופורסם על ידי הוצאת הספרים של אוניברסיטת סטנפורד ב-2009 תחת הכותרת The Fall of a Sparrow, The Life and Times of Abba Kovner וקיבל את ה-National Jewish Book Award.
תרגום לצרפתית ראה אור ב-2017.
"לי נקם ושילם": היישוב, השואה וקבוצת הנוקמים של אבא קובנר
מחקר זה, שכותרתו לקוחה מספר דברים (פרק ל"ב, פסוק ל"ה), מתאר ומנתח את קורותיהם של כחמישים צעירים וצעירות יהודים, שנאבקו בתקופת השואה בגרמניה הנאצית בגטאות, ביערות ובמחנות.
כשנפגשו לאחר המלחמה במזרח אירופה, נוכחו לדעת שאיבדו את כל עולמם, ונשבעו לנקום בגרמנים נקמה נוראה, עין תחת עין.
זהו ספורה הדרמטי של שנה שלמה, שבמהלכה התפזרו חברי הקבוצה בגרמניה החרבה, מחפשים דרכי ביצוע לתוכניתם למסוך רעל במערכות המים של כמה ערים גרמניות, נאמנים לשבועתם ולמנהיגם הנערץ, אבא קובנר.
זו הפעם הראשונה שבה נחשף סיפורה של הקבוצה לעומקו ולכל פרטיו, על סמך מקורות ראשוניים רבים שהיו טמונים בארכיונים, בזכרונותיהם ובבתיהם של חבריה וחברותיה.
עדים רבים שבאו עמם במגע סיפרו את סיפורם.
הסיפור מלווה בדיון בשאלות האנושיות והמוסריות שסוגיית הנקם מעוררת, בקביעה שמציג ספר דברים: האם רק לאל מותר לנקום?סוגיית הכאב שהסבה השואה ובזעקה שעלתה ממנה.
בספר נחשף לראשונה גם היחס המורכב של הנהגת היישוב בארץ ישראל לשאלת הנקם, שהרי רוב רובו של היישוב הגיע ארצה מאירופה ואיבד את משפחותיו בשואה.
סוגיית הנקם, שכולם שאפו לו, הגיעה בשעה מכרעת בתולדות העם, שבה עמדו על הפרק קודם כל הסיוע לניצולים, הטיפול בהם והעלאתם ארצה, ובצדו החתירה להשגת ישות מדינית עצמאית.
הנקם, תחת אפן של בעלות הברית, יכול היה לחבל בהשגת שתי המטרות האלה.
הנוקמים לא הצליחו לממש את תוכניתם, וגם ניסיונותיהן של קבוצות אחרות לא צלחו אלא במידה מצומצמת.
בהגיעם לפרשת דרכים זו בחרו שורדי השואה בהרחבת העם היהודי, וקודם כל שארית הפליטה וההנהגה הציונית בדרך החיים בביניה מחודשת של משפחות וקהילות ובהקמת מדינה, וזו נקמתם.
כתב היד זכה בפרס בהט בשנת 2019, ויצא לאור בהוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה ופרדס הוצאה לאור ב-2019.
הספר תורגם לאנגלית, ספרדית, גרמנית וצ'כית, וזכה לסקירות ולמאמרי ביקורת חיוביים רבים.
מעֵבר לגשמי: פרשת חייו של אבא קובנר, תל אביב: עם עובד ויד ושם, תש"ס-2000.
קפה הבוקר ברוח העשן: מפגשם של היישוב והחברה הישראלית עם השואה וניצוליה, הוצאות עם עובד ויד ושם, ירושלים, 2011.
לי נקם ושילם: היישוב, השואה וקבוצת הנוקמים של אבא קובנר, חיפה: פרדס ואוניברסיטת חיפה, 2020.
שאול פרידלנדר, קיטש ומוות – על השתקפות הנאציזם, ד.
פורת – עריכת הנוסח העברי, כתר, ירושלים, 1985.
אברהם תורי, גטו יום יום, יומן גטו קובנה 1941–1944. עריכה מדעית דינה פורת.
תל אביב: מוסד ביאליק ואוניברסיטת תל אביב, 1988. תרגום לאנגלית – הרווארד, 1990.
ערכה עם רוני שטאובר ואסתר ובמן את הדו"ח השנתי על מצב האנטישמיות בעולם, מטעם המכון לחקר האנטישמיות והגזענות ומרכז קנטור, 1994–2021, Antisemitism Worldwide.
אנטישמיות ותנועות קיצוניות בעולם: נתונים, אפיונים והערכות.
עורכים: דינה פורת, רפאל ואגו, רוני שטאובר, תרגום אסתר ובמן.
תל אביב: רמות - אוניברסיטת תל אביב, 1998.
העיתונות היהודית בארץ ישראל נוכח השואה.
תל אביב: אוניברסיטת תל אביב ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ב 2002. (יחד עם מרדכי נאור).
בין מגן דוד לטלאי צהוב: היישוב היהודי בארץ ישראל ושואת יהודי אירופה 1939–1945. (יחד עם יחיעם ויץ) ירושלים: יד ושם, תשס"ב 2002.
שואה ממרחק תבוא: אישים ביישוב הארץ-ישראלי ויחסם לנאצים ולשואה, 1933–1944. יד בן-צבי, 2009 (עורכת משנה: אביבה חלמיש).
בעת הזאת: מסמכים ומחקרים על הכנסייה הקתולית והיהודים לנוכח השואה ובעקבותיה (יחד עם כרמה בן יוחנן ורות בראודה), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, 2015.
Legislation for Equality, ארבעה כרכים של חקיקה נגד אפליה על רקע של גזענות ב-192 מדינות, פורסמו על ידי ברילבליידן, הולנד עם הקדמה ולוגו של אונסק"ו, בעריכת עו"ד טליה נעמת, דינה פורת ואחרים.
ערכה עם יוחאי עתריה את חידת ק.
צטניק – חייו ויצירתו, אסופת מאמרים, פרדס, 2024.
מבחר מבין 110 מאמרים שכתבה דינה פורת:
סיבות וסיבות למתן ויזות מעבר סובייטיות לפליטי פולין היהודיים בווילנה בשנים 1940–1941, שבות 6, תשל"ט-1979, עמ' 54–67.
דוד בן-גוריון ושואת יהודי אירופה, הציונות מאסף י"ב, 1987, 314-293.
יהודי יוון – דוגמה לשאלת היחס בין מודעות להצלה בתקופת השואה, דפים לחקר תקופת השואה ח', 1990, עמ' 123–134.
צלע ב"משולש יהודי" באיטליה, מפגשם של יהודי איטליה עם ניצולי השואה ועם חיילים ושליחים של היישוב בשנים 1944–1946, ילקוט מורשת נ, תשנ"א 1991, עמ' 91–110.
"שותפיו של עמלק" – האשמות החרדים בארץ בשנות ה-80 כלפי הציונות בתקופת השואה, הציונות י"ט, 1995, עמ' 295–325.
דרבן – מתקפה אחרת על ישראל והעם היהודי – שנה לוועידה העולמית של האו"ם נגד גזענות בדרום-אפריקה, כיוונים חדשים 7, 2001, עמ' 51–60.
"האיגרת הגיעה אל החוף", איגרות שהוחלפו בין תלמידי הגימנסיה העברית בווילנה, פולין, לבין חניכות בית הספר הריאלי ותנועת הצופים בארץ ישראל בשנת תרצ"ג (1933), גלעד י"ח, תשס"ב, עמ' שכא-שכז.
עיתונות היישוב ורצח יהודי הונגריה, 19 במרס עד 19 ביולי 1944 - מה ידע היישוב?, העיתונות היהודית בארץ-ישראל נוכח השואה, תשס"ב-2002.
מערכה בת ארבעים שנה, יומנה של אנה פרנק ומכחישי השואה, 1958–1998, בתוך: השואה – הייחודי והאוניברסלי, קובץ מאמרים שי ליהודה באואר, ירושלים 2002, 183-160.
היה פחד בירושלים – שואה ואנטישמיות בספרו של עמוס עוז סיפור על אהבה וחושך, ישראל 7, 2005, עמ' 143–154.
האם עשו שונא ליעקב, ולמה?
האנטישמיות החדשה ומאפייניה, גשר 145, תשס"ו-2006.
השקפותיו של הרצל על האנטישמיות במבחן הזמן, בתוך: הרצל אז ועכשיו – יהודי חדש או יהודי ישן, עורכים: אבי שגיא וידידיה ז.
משולש בזמן מלחמה ושואה: "הפרוטוקולים של אושוויץ" מגיעים אל ברלס, רונקלי ופיוס ה-12, ילקוט מורשת פ"ז, 2009, עמ' 105–123.
מה הייתה העדות הראשונה על השואה שהושמעה ונשמעה בארץ?
בעייתיות של מסירה וקליטה, בתוך: ד.
פורת, קפה הבוקר בריח העשן, מפגשם של היישוב והחברה הישראלית עם השואה וניצוליה, יד ושם ועם עובד, 2011, 43-23.
המחבר כביוגרף של עצמו – ק.
צטניק: אדם ומספר מקועקע, בתוך: חידת ק.
צטניק – חייו ויצירתו, עורכים ד.
דינו גראנדי, הרוזן (Conte) ממורדאנו (4 ביוני 1895 - 21 במאי 1988), היה פוליטיקאי איטלקי בימי המשטר הפשיסטי.
גראנדי היה בתחילה מתומכיו הראשיים של מוסוליני אך לאחר מכן היה בעל תפקיד חשוב בהדחתו.
גראנדי נולד במורדאנו, באזור בולוניה ולמד באוניברסיטת בולוניה כלכלה ומשפטים.
לאחר ששירת במלחמת העולם הראשונה, החל בשנת 1919 קריירה כעורך דין.
אם כי בתחילה פעל בשורות השמאל, הצטרף עד מהרה לתנועתו הפאשיסטית של מוסוליני, עמו נפגש עוד בשנת 1914. בשנת 1920 הצטרף לארגון החולצות השחורות, המיליציה הצבאית למחצה של מוסוליני, שמטרתה הייתה להטיל אימה על מתנגדיו, והיה לאחד מהצירים הפשיסטים שנבחרו ביחד עם מוסוליני, בשנת 1921 לבית הנבחרים האיטלקי.
בשנת 1920 ניצל מניסיון התנקשות שביצעו אנשי השמאל.
לאחר המצעד על רומא ב-28 באוקטובר 1922, בו "השתלטו הפשיסטים על איטליה, הפך גראנדי לחבר בממשלה החדשה.
בתחילה כתת-שר הפנים בשנת 1923, ולאחר מכן כשר החוץ בשנת 1929. הייתה זו תקופה של ועידות בינלאומיות בז'נבה לוקרנו ולונדון.
בעוד שמוסוליני הצטייר כבריון בינלאומי, המחרחר ריב ומדון, דיבר גראנדי במתינות ובקסם אישי בלתי מבוטל על פירוק החימוש ליד שולחן הדיונים בלוקרנו ובמועצת חבר הלאומים.
בשנת 1931 ביקר בארצות הברית וזכה לפגישה עם הנשיא הרברט הובר.
בביקור זה נתקבל בכבוד גדול, ואף זכה להופיע על שער השבועון טיים.
בשנת 1932 נשלח כשגריר איטליה לבריטניה, שם שהה עד שנת 1939. יש שראו בכך ניסיון של מוסוליני להרחיקו ממוקדי הכוח.
תקופה זו הייתה תקופה רגישה ביותר ביחסי בריטניה ואיטליה, התקופה בה פתחה איטליה במלחמתה כנגד אתיופיה.
גראנדי עשה ככל שביכולתו על מנת למנוע תגובה בריטית קיצונית.
על מאמצים אלו זכה בשנת 1937 בתואר האצולה "הרוזן ממורדאנו".
כאשר הותר לו לשוב לאיטליה מונה לשר המשפטים.
גראנדי היה מזוהה עם הפלג הקיצוני ביותר של הפשיסטים האיטלקים, הקיף עצמו תמידית באנשי החולצות השחורות, וניצל מעמדו זה על מנת להשמיע ביקורת על מוסוליני, אשר חשד כי גראנדי זומם להחליפו במשורר גבריאלה ד'אנונציו.
כדיפלומט, יצר גראנדי מערכת מסועפת של קשרים, וניצל אותה לטובתו.
כך שכנע את המלך ויטוריו אמנואלה השלישי להעניק לו את תואר "הרוזן ממורדאנו", והצליח לשמש בתפקידים נוחים עד שנשלח על ידי מוסוליני לשרת בצבא במהלך המלחמה עם יוון בשנת 1941.
גראנדי התנגד מלכתחילה לכניסתה של איטליה למלחמת העולם השנייה, וראה כיצד איטליה מפסידה במערכה אחר מערכה, והופכת ממדינה ריבונית בעלת מדיניות חוץ עצמאית, לגרורה נאצית.
בשנת 1943 לאחר התבוסה בקרב סטלינגרד שעלתה בחייהם של אלפי איטלקים, ולאחר התבוסה במערכה בצפון אפריקה, נראה מצבו של הפאשיזם האיטלקי כחמור למדי.
פלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי 1943, נראתה, כפי שאכן הייתה, כמבצע מקדים לפלישה לאיטליה היבשתית עצמה.
בשנת 1943 ראה עצמו גראנדי חופשי יותר להשמיע את ביקורתו על מוסוליני.
לאחר שפוטר על ידי מוסוליני מתפקיד שר המשפטים, שמר את עמדתו בגוף השלטוני הקרוי "המועצה הפאשיסטית העליונה", שם חבר לשר החוץ לשעבר גליאצו צ'אנו, שהיה גם חתנו של מוסוליני, שראה אף הוא בדאגה את התדרדרותו של המצב.
ב-16 ביולי התבקש מוסוליני על ידי חברי המועצה להעביר לה מקצת מסמכויותיו על מנת לאפשר ניהול יעיל יותר של המדינה, מוסוליני הסכים לכינוס מיוחד של המועצה לדיון בעניין זה.
מוסוליני עמד תחת לחץ של פיהרר וקנצלר גרמניה, אדולף היטלר להמשיך בלחימה לצד גרמניה.
במקביל, ב-19 ביולי הפציצו בעלות הברית את רומא מן האוויר, וגרמו לאבדות כבדות.
המועצה התכנסה ביום שבת, ה-24 ביולי 1943, ימים מספר לאחר נחיתת בעלות הברית בסיציליה והפצצתה של רומא.
הכינוס נפתח בקריאה "יחי הדוצ'ה" ובנאום בן שעתיים של מוסוליני.
או אז יצא גראנדי בהתקפה חריפה ביותר על מוסוליני, והעלה הצעה לפיה המלך ויטוריו אמנואלה ידיח אותו ויקבל לידו את סמכויותיו.
כאשר הביע צ'אנו את תמיכתו בהצעה, נראה היה שגורלו של מוסוליני נחרץ.
לאחר 9 שעות של דיונים התקבלה הצעתו של גראנדי ברוב של 19 לעומת 7, ונמנע אחד.
מוסוליני הודח ממשרתו, ולמחרת נאסר.
כאשר בעלות הברית כבשו את דרום איטליה, והנאצים השתלטו על צפונה, הוקמה ממשלת בובות נאצית, בראשות מוסוליני, בצפון, שכונתה "הרפובליקה של סאלו".
ממשלה זו קיימה בינואר 1944 משפטי ראווה לאישים שהיו מעורבים בהדחתו של מוסוליני.
המשפטים, שכונו "משפטי ורונה" הסתיימו בדרך כלל בגזר דין מוות לנאשמים, ובהם אישים רמי מעלה כגליאצו צ'אנו, חתנו של מוסוליני, ושר החוץ לשעבר.
גראנדי נדון למוות שלא בפניו, אך הצליח לחמוק מבעוד מועד לספרד שהייתה תחת שלטונו של הרודן פרנסיסקו פרנקו, עוד באוגוסט 1943. לאחר מספר חודשים עבר לפורטוגל ושם חי עד שנת 1948. בשנה זו עבר לברזיל שם חי עד שנות ה-60, כאשר שב לאיטליה.