tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הממצאים מוצגים כעת דרך קבע ב ובשימפו-קאן ("מוזיאון האוצרות הקדושים") ב.
שני המסמכים ההיסטוריים העתיקים ביותר של יפן, הקוג'יקי והניהון שוקי, כוללים התייחסויות לאוקינושימה.
הקוג'יקי קובע כי אלת השמש אמטראסו יצרה שלוש בנות אלות מחרב ושלחה אותן ליפן שם סגד להן קלאן מונקטה (宗像氏).
מונקטה טאישה (宗像大社, "המקדש הגדול של מונקטה") מוקדש לשלוש אלות ים אלו.
המקומיים ממשיכים לסגוד להם להגנה על פני הים.
כמו כן, האי עצמו נחשב לאלוהות.
מקדש אוקיצומייה (沖 津 宮) באי הוא חלק מהמונקטה טאישה.
הייחודיות של מונקטה טאישה היא בכך שהוא מורכב משלושה תת-מקדשים, שכל אחד מהם מוקדש לאחת האלות.
כל המקדשים שוכנים על קו אחד ולכן יוצרים תחנות בנתיב הספינה הקודם.
אף על פי שבמקור הן היו אלות מקומיות, התפשט פולחן מונקטה (宗 像 信仰) על פני כל יפן, כך שהמונקטה טאישה עם האוקיצומייה עומדת כעת בראש 6,000 מקדשי מונקטה.
האי אוקינושימה בכללותו נחשב לחפץ פולחן מקודש () ולכן אפשר להיכנס אליו רק באישור מיוחד שניתן לגברים בלבד: כוהנים, אנשי צבא, חוקרים ועיתונאים.
דייגים מגבילים את עצמם לנמל ואינם נכנסים לפנים האי.
הגישה לאי הייתה מותרת רק ב-27 במאי של כל שנה לכ-250 אנשים, כאשר "אוקיצומייה ג'נצ'י טאיסאי" (沖 津 宮 現 地 大 祭, "הפסטיבל המקומי של אוקיצומייה") הנציח את הנופלים בקרב צושימה.
עם זאת, יש לבצע טקס הטהרות () על ידי התפשטות ורחצה בים.
פסטיבל זה בוטל עם קבלת מעמד של אתר מורשת עולמית ב-2017. אף על פי שהאי מוקדש לקאמי ממין נקבה, עדיין אסור לנשים להיכנס לאי.
קיים גם טאבו האוסר לקחת איתך כל דבר מהאי, או לדבר על מה שראית או שמעת על האי.
ככזה, האי אינו מיושב פרט לכומר המקדש הנוכחי.
מכיוון שהגבלות הקבלה הללו מקשות על הפולחן או התפילה לאלה ממוקם אוקיצומייה יוהאישו (沖 津 宮 遥 拝 所, "מקום התפילה המרוחק אוקיצומיה") בנקאצומייה כתחליף לאוקיצומייה.
ממקדש זה נשקף נופו של אוקינושימה כאשר מזג האוויר בהיר.
בשנת 2009 האי הוגש לרישום עתידי ברשימת המורשת העולמית של אונסק"ו, כחלק מהמועמדות של קבוצת האתרים הקרויה "של האי אוקינושימה והאתרים נלווים באזור מונקטה.[8][9] האי קיבל מעמד כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-9 ביולי 2017.
תושבים מקומיים הביעו את דאגתם שהכללתו של האי ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו תגרום לעלייה בתיירות שתאיים על קדושתו.
טאקאיוקי אשיזו, הכוהן הראשי של מונקטה טאישה, אמר שבלי קשר לשאלה אם אוקינושימה תתווסף לרשימת המורשת התרבותית של אונסק"ו, הם לא יפתחו אותה לציבור כי "אנשים לא צריכים לבקר מתוך סקרנות".
האתרים הכלולים באתר המורשת העולמית:
האתר הערות תמונה קואורדינטותאוקינושימה (沖ノ島) היער הראשוני באי הוא מונומנט טבעי של יפן והאי מוגדר שמורת חיות בר.
מקדש אוקיצומייה (沖 津 宮) ממוקם בחלק הדרום מערבי של אוקינושימה ומוקדש לטגוריהימה נו קאמי (田心姫神), האלה של ערפל הים.
הוא הוקם באמצע המאה ה-17. לפני הקמת המקדש כאתר טבע מקודש, שימש האתר שמסביב כמקום לפולחן הקאמי.
המקדש נשמר במצב זהה יחסית מאז 1932 (תקופת שווה).
לפני כן הוא עבר תיקון ובנייה מחדש מספר פעמים.
הוא מוגדר אתר היסטורי של יפן.
מקדש נקאצומייה(中 津宮) על האי אושימה, 10 קילומטרים מחוף מונקטה.
מוקדש ל"טאגיצו הימה נו קאמי" (湍津姫神), אלת המים הגועשים.
מקדש הצומייה(辺 津 宮) שוכן על נהר צוריקאווה סמוך לשפך לים באי קיושו, האי הדרומי באיי הבית של יפן.
מוקדש ל"איצ'יקישימה הימה נו קאמי" (市杵島姫神) כאלת הפולחן.
אוקייריאטה אונודואן הוא שחקן וזמר אמריקאי.
ידוע בעיקר בשל תפקידו הכפול בתור הרקולס מאליגן (אנ')/ ג'יימס מדיסון במחזמר "המילטון" בתיאטרון ברודוויי ובתור הכבאי דין מילר בסדרה הדרמה של ABC, "תחנה 19" (2018–2021).
אונודואן נולד ב-16 באוגוסט 1987 בניוארק, ניו ג'רזי להורים שהיגרו מניגריה.
הוא וחמש אחיותיו גדלו בעיירה הפרברית ווסט אורנג' (אנ'), ניו ג'רזי, שם הוא למד בבית הספר היסודי גרגורי ובחטיבת הביניים רוזוולט ובתיכון ווסט אורנג' (אנ'), וסיים את לימודיו ב-2005.
אונודואן שיחק לזמן קצר כדורגל בבית הספר התיכון, אבל הוא הפסיק לאחר שנפצע במהלך אימון.
כתוצאה מהפציעה, הוא החל לחקור את תחום המשחק כפעילות אלטרנטיבית.
בזמן שלמד בתיכון, הוא החל להופיע בתיאטרון הנוער של ניו ג'רזי (אנ').
לאחר התיכון, אונודואן התקבל לבית הספר לאמנויות ע"ש מייסון גרוס (אנ') באוניברסיטת ראטגרס; הוא למד שם במשך שנה אחת עד לפרישתו.
הוא החל להופיע ב-2009 בתיאטרון במחזות כמו: "רוקי המחזמר", "סיראנו דה ברז'ראק" ו-"American Idiot".
הוא שיחק גם במחזמר "נטשה, פייר והשביט הגדול של 1812" בתור פייר בזוחוב.
הוא גם הופיע לאורך השנים על המסך במספר סדרות בתפקידים שונים, לרוב משניים.
תפקידו הגדול העיקרי היה בתור הרקולס מוליגן / ג'יימס מדיסון בסרט "המילטון" מ-2020 וכן בתור הכבאי דילר מילר בסדרה "תחנה 19", סדרה-בת ל"האנטומיה של גריי".
ואולם ב-2021 ביקש לעזוב את הסדרה ודמותו בסדרה נהרגה בתחילת העונה החמישית.
+שנהסרטתפקידהערות2012 תודה ששיתפתם (אנ')לו2017Person to PersonלסטרThe Superקאל2020המילטוןהרקולס מאליגן (אנ')/ ג'יימס מדיסון2021מקום שקט 2רוניGeneration Wreckברנדון2023מעשייה אמריקאיתואן גו ג'נקינס2024Molli and Max in the Futureמובייס
+שנהסדרהתפקידהערות2010Gravityסאםפרק: "Old People Creep Me Out"2012NYC 22אנטון בארקפרק: "Turf War"2014שוטרים בדםדיימון ויליאמספרק: "Forgive and Forget"2016בולרזאנתוני2 פרקיםחוק וסדר: מדור מיוחדקאש לואיספרק: "Broken Rhymes"2017בנות ראנידפרק: "Painful Evacuation"גט-דאון (אנ')אפריקה במבטה (אנ')3 פרקיםלא יכולה בלי זה (אנ')סליק וויליפרק: "#DaJumpoff (DOCTRINE)"2018–2021האנטומיה של גריידין מילר5 פרקים2018–2024תחנה 19תפקיד ראשי (עונות 4-1)
+שנהמחזהתפקידהערות2009The Shipmentעומאר / מייקלThe Kitchen (מנהטן, ניו יורק)2010The Last Days of Judas Iscariotפונטיוס פילאטוסאוף ברודווייNeighborsסאמבו קרואואוף ברודווייLangston in Harlemבלדר קובניאוף ברודוויי2010–2011הפקר (אנ')סימוןHuntington Theatre Company (בוסטון, מסצ'וסטס)
La Jolla Playhouse (אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו)
אוניית המערכה אוקלהומה (BB-37) הייתה אוניית מערכה דרדנוט מסדרת נבדה שנבנתה על ידי תאגיד בניית הספינות של ניו יורק עבור הצי של ארצות הברית, בולטת בהיותה הסדרה האמריקאית הראשונה של דרדנוטים המונעים על בסיס נפט.
האונייה שנכנסה לשירות בשנת 1916, שירתה במלחמת העולם הראשונה כחלק מפלגת אוניות המערכה השישית, והגנה על שיירות בעלות הברית בדרכן מעבר לאוקיינוס האטלנטי.
לאחר המלחמה, היא שירתה גם בצי הקרב של ארצות הברית וגם בצי הסיור.
אוקלהומה עברה מודרניזציה בין 1927 ל-1929. בשנת 1936, היא הצילה אזרחים ופליטים אמריקאים ממלחמת האזרחים בספרד.
כשחזרה לחוף המערבי באוגוסט של אותה שנה.
שארית שירותה הייתה באוקיינוס השקט.
ב-7 בדצמבר 1941, במהלך המתקפה על פרל הארבור של הצי הקיסרי היפני, כמה טורפדות ממפציצי טורפדו פגעו בגוף אוקלהומה והאונייה התהפכה.
429 אנשי צוות מתו; ניצולים קפצו מהספינה לתוך נפט בוער על המים או זחלו על פני קווי עגינה שחיברו בין אוקלהומה למרילנד.
כמה מלחים בפנים נמלטו כשמצילים קדחו חורים ופתחו פתחים כדי לחלץ אותם.
האונייה נמשתה ב-1943. בניגוד לרוב אוניות המערכה האחרות שהתאוששו בעקבות פרל הארבור, אוקלהומה נפגעה מכדי לחזור לתפקיד.
בסופו של דבר הוסרו משרידי האונייה את החימוש והמבנה העילי שנותרו לה לפני שנמכרה לגרוטאות ב-1946. הגווה שקעה בסערה בזמן שנגררה מאואהו, הוואי, למספנת גריטה במפרץ סן פרנסיסקו ב-1947.
עם זאת, נעשו שיפורים משמעותיים באוניות הסטנדרטיות עם התקדמות הטכנולוגיה הימית.
החידושים העיקריים היו צריחים משולשים ועקרון השריון "הכל או כלום".
הצריחים המשולשים הפחיתו את אורך שטח האונייה שהיה זקוק להגנה על ידי הצבת 10 תותחים בארבעה צריחים במקום חמישה, ובכך אפשרו שריון עבה יותר.
אוניות הסדרה נבדה היו גם אוניות המערכה בארצות הברית עם דוודים מונעים בנפט במקום בפחם, מה שהגדיל את יעילות מנועי האוניות, ובכך הגדיל את טווח האוניות.
אוקלהומה הייתה שונה מאחותה נבדה בכך שהייתה מצוידת במנועי קיטור תלת דרגתיים, טכנולוגיה ישנה בהרבה מטורבינות הקיטור החדשות של נבדה.
כפי שנבנתה, היה לה הדחק של 27,500 טון בתפוסה סטנדרטית והדחק של 28,856 טון במעמס מלא.
האורך הכולל של האונייה היה , ו- בקו המים, והיה לה רוחב של ושוקע של .
האונייה הונעה על ידי 12 דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט שהניעו שני מנועי קיטור פעולה כפולה תלת דרגתיים, שסיפקו 24,800 כוחות סוס והעניקו לה מהירות מרבית של 20.5 קשרים (38 ק"מ).
בעת בנייתה, השריון באוקלהומה היה מורכב מחגורת שריון בעובי .
שריון הסיפון היה בעובי עם סיפון משני בעובי , ושריון הצריח היה בעובי או 16 אינץ' (406 מ"מ) בחזית, בחלק העליון, בצדדים, ו- מאחור.
השריון על הברבטים שלה היה בעובי 13.5 אינץ'.
מגדל הניווט שלה היה מוגן על ידי שריון בעובי 16 אינץ', עם שריון בעובי 8 אינץ' על גגו.
החימוש שלה כלל עשרה תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ)/ 45 קליבר, מסודרים בשני צריחים משולשים ושני צריחים תאומים.
כפי שנבנתה, היא גם נשאה 21 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/ 51 קליבר, בעיקר להגנה מפני משחתות וסירות טורפדו.
היו לה גם שני צינורות טורפדו (בכמה אזכורים אומרים ארבעה) בקוטר עבור הטורפדו Bliss-Leavitt Mark 3. הצוות שלה כלל 864 קצינים ומלחים.
השדרית של אוקלהומה הונחה ב-26 באוקטובר 1912, על ידי תאגיד בניית הספינות של ניו יורק בקמדן, ניו ג'רזי, שהציע 5,926,000 דולר לבניית האונייה.
היא הושקה ב-23 במרץ 1914, בחסות לורנה ג'יי קרוס, בתו של מושל אוקלהומה לי קרוס.
קדמה להשקה תפילה, הראשונה לספינת מלחמה אמריקאית מזה חצי מאה, שניתנה על ידי אליהו אמברי הוס, והשתתפו בה נכבדים שונים מאוקלהומה והממשלה הפדרלית.
לאחר מכן היא הועברה לרציף ליד אוניית המערכה הארגנטינאית החדשה מורנו ולסיירת הסינית פיי הונג, ששמה שונה לאלי לאחר מכירתה לממלכת יוון, לצורך הצטיידות.
בליל 19 ביולי 1915 התגלו שריפות גדולות מתחת לצריח הסוללה הראשי הקדמי, השלישית שהתלקחה על ספינת קרב אמריקאית בתוך פחות מחודש.
עם זאת, עד 22 ביולי, הצי האמין שהשריפה באוקלהומה נגרמה מ"בידוד לקוי" או טעות שנעשתה על ידי עובד במספנה.
השריפה עיכבה את השלמת אוניית המערכה עד כדי כך שנבדה הצליחה לערוך את ניסויי הים שלה ולהיכנס לשירות לפני אוקלהומה.
היא נכנסה לשירות בפילדלפיה, ב-2 במאי 1916, עם קפטן רוג'ר וולס כמפקד האונייה.
לאחר כניסתה לשירות, האונייה נשארה לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית, ובעיקר ביקרה במספנות הצי השונות.
בתחילה, היא לא הצליחה להצטרף לכוח המשימה של פלגת אוניות המערכה התשיעית שנשלחה לתמוך בצי הגדול בים הצפוני במהלך מלחמת העולם הראשונה מכיוון שלא היה נפט זמין שם.
ב-1917 היא עברה שיפוץ שבו הותקנו עליה שני תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)/ 50 קליבר לפני התורן המרכזי להגנה נגד מטוסים ותשעה מתותחי 5 אינץ'/ 51 קליבר הוסרו או מוקמו מחדש.
בעוד התנאים באונייה היו צפופים, למלחים באונייה היו יתרונות רבים לחינוך שעמדו לרשותם.
הם גם עסקו בתחרויות אתלטיות, כולל תחרויות אגרוף, היאבקות וחתירה עם הצוותים של אוניית המערכה טקסס והגוררת אונטריו.
האחווה שנבנתה מהתחרויות הקטנות הללו הובילה להקמת צוותי אתלטים רבים בצי של קבוצות אתלטיות שהעמידו צוותים זה מול זה בשביל המורל בשנות ה-30.
ב-13 באוגוסט 1918, אוקלהומה שובצה פלגת אוניות המערכה התשיעית בפיקודו של אדמירל משנה תומאס ס.
רוג'רס, ויצאה לאירופה לצד נבדה.
ב-23 באוגוסט, הם נפגשו עם המשחתות באלץ', קונינגהאם, דאונס, קימברלי, אלן, וסמפסון, 275 מיילים ימיים (443 ק"מ) ממערב לאירלנד, לפני שיצאו לכיוון ברהבן, שם המתינו 18 ימים עד שהגיעה אוניית המערכה יוטה.
הפלגה נותרה במעגן, והוטל עליה להגן על שיירות אמריקאיות שהגיעו לאזור, אך היא נקראה לצאת מהנמל רק פעם ב-80 יום.
ב-14 באוקטובר 1918, בעודה בפיקודו של צ'ארלס ב' מקוויי ג'וניור, היא ליוותה ספינות חיילים לנמל בבריטניה, וחזרה ב-16 באוקטובר.
בשאר הזמן, האונייה ערכה תרגילים במעגן או במפרץ באנטרי הסמוך.
כדי להעביר את הזמן, הצוותים שיחקו פוטבול אמריקאי ושייט תחרותי.
אוקלהומה יצאה לפורטלנד ב-26 בנובמבר, אליה הצטרפו אריזונה ב-30 בנובמבר, נבדה ב-4 בדצמבר, ואוניות פלגת אוניות המערכה התשיעית זמן קצר לאחר מכן.
האוניות הוקצו כליווי שיירה של אוניית הקו האוקיינית SS ג'ורג' וושינגטון, שנשאה את הנשיא וודרו וילסון, והגיעו עם הספינה הזו לצרפת מספר ימים לאחר מכן.
היא עזבה ב-14 בדצמבר, לעיר ניו יורק, ולאחר מכן בילתה את תחילת 1919 בניהול תרגילי קרב בחורף מול חופי קובה.
ב-15 ביוני 1919, היא חזרה לברסט, ליוותה את וילסון בסיור שני, וחזרה לניו יורק, ב-8 ביולי.
אוקלהומה כחלק מהצי האטלנטי במשך השנתיים הבאות עברה שיפוץ והצוות שלה הוכשר.
הסוללה המשנית הופחתה מ-20 ל-12 תותחי 5 אינץ'/ 51 קליבר ב-1918. בתחילת 1921, היא נסעה לחוף המערבי של אמריקה הדרומית לתרגילים משולבים עם צי האוקיינוס השקט, וחזרה מאוחר יותר באותה שנה לרגל חגיגות יובל המאה הפרואני.
לאחר מכן היא הצטרפה לצי האוקיינוס השקט וב-1925 החלה בשייט אימונים בעל פרופיל גבוה עם מספר אוניות מערכה אחרות.
הם עזבו את סן פרנסיסקו ב-15 באפריל 1925, הגיעו להוואי ב-27 באפריל, שם ניהלו משחקי מלחמה.
הם יצאו לסמואה, ב-1 ביולי, וחצו את קו המשווה ב-6 ביולי.
ב-27 ביולי הם הגיעו לאוסטרליה וערכו שם מספר תרגילים, לפני שבילו בניו זילנד, וחזרו לארצות הברית מאוחר יותר באותה שנה.
בתחילת 1927, היא עברה את תעלת פנמה ועברה להצטרף לצי הסיור.
בנובמבר 1927, היא נכנסה למספנת הצי בפילדלפיה לצורך שיפוץ מקיף.
היא עברה מודרניזציה על ידי הוספת שמונה תותחי 5 אינץ'/ 25 קליבר וההגבהה המקסימלית של הצריחים שלה הועלתה מ-15 ל-30 מעלות.
מעוט למטוסים הותקנה על גבי צריח מס' 3. היא גם שוריינה משמעותית בין ספטמבר 1927 ליולי 1929, עם בליטות נגד טורפדו נוספו, כמו גם של פלדה על סיפון השריון שלה.
השיפוץ הגדיל את הרוחב שלה ל-, הרחבה ביותר בצי האמריקני, והפחיתה את מהירותה ל-19.68 קשרים (36.45 קמ"ש).
אוקלהומה הצטרפה מחדש לצי הסיור לתרגילים באיים הקריביים, ולאחר מכן חזרה לחוף המערבי ביוני 1930, לצורך פעולות הצי עד אביב 1936. באותו קיץ, היא נשאה אנשי ביניים לשייט אימונים באירופה, וביקרה בנמלי הצפון.
השייט הופסק בעקבות פרוץ מלחמת האזרחים בספרד.
אוקלהומה הפליגה לבילבאו, והגיעה ב-24 ביולי 1936, כדי להציל אזרחים אמריקאים ופליטים אחרים שאותם נשאה לגיברלטר ולנמלי צרפת.
היא חזרה לנורפוק ב-11 בספטמבר ולחוף המערבי ב-24 באוקטובר.
פעולות אוקלהומה בצי האוקיינוס השקט במהלך ארבע השנים הבאות כללו פעולות משותפות עם הצבא והכשרת חיילי מילואים.
אוקלהומה התבססה בפרל הארבור מ-29 בדצמבר 1937, לצורך סיורים ותרגילים, ורק פעמיים שבה ליבשת, פעם אחת כדי להוסיף תותחים ושריון נגד מטוסים למבנה העילי שלה במספנת הצי בפוגט סאונד בתחילת פברואר 1941, ופעם אחת כדי להחליף שריון בסן פדרו באמצע אוגוסט של אותה שנה.
בדרך ב-22 באוגוסט, סופה קשה פגעה באוקלהומה.
אדם אחד נסחף לים ושלושה נוספים נפצעו.
למחרת בבוקר, ציר מדחף ימני שבור אילץ את האונייה לעצור, להעריך את הנזק ולהפליג לסן פרנסיסקו, מספנת הצי הקרובה ביותר עם מבדוק יבש מתאים.
היא נשארה במבדוק היבש, עברה תיקונים עד אמצע אוקטובר.
לאחר מכן חזרה האונייה להוואי.
הסכם הצי של וושינגטון מנע מהצי להחליף את אוקלהומה, מה שהוביל לסדרת החידושים להארכת חייה.
האונייה תוכננה לצאת לגמלאות ב-2 במאי 1942.
ב-7 בדצמבר 1941, כשהיפנים תקפו את פרל הארבור, אוקלהומה עגנה במעגן פוקס 5, בקו אוניות המערכה, בעמדה החיצונית לצד אוניית המערכה מרילנד.
היא הותקפה מיד על ידי מטוסים של נושאות המטוסים היפניות אקאגי וקאגה, ונפגעה על ידי שלוש טורפדות.
הפגיעה הראשונה והשנייה בהפרש של שניות, פגעו באמצע האונייה בערך ב-07:50 או 07:53, מתחת לקו המים בין הארובה לתורן הראשי.
הטורפדות פוצצו חלק גדול מהבליטה נגד טורפדו שלה ושפכו דלק מצינורות בדיקת העומק של מחסני הדלק הסמוכים, אך אף אחת מהן לא חדרה לגוף האונייה.
כ-80 אנשי צוות נאבקו לאייש את תותחי הנ"מ על הסיפון, אך לא הצליחו להשתמש בהם מכיוון שמנעולי הירי היו בנשקייה.
רוב אנשי הצוות איישו עמדות קרב מתחת לקו המים של האונייה או חיפשו מחסה בסיפון השלישי, לפי הפרוטוקול במהלך התקפה אווירית.
הטורפדו השלישי פגע בשעה 08:00, סמוך למסגרת 65, פגע קרוב למקום שבו פגעו השניים הראשונים, חדר לגוף, הרס את בונקרי הדלק הסמוכים על סיפון הרציף השני וקרע את דרכי הגישה לשני חדרי הדוודים הקדמיים וכן את מחיצה רוחבית לחדר הדוודים האחורי והמחוצה האורכית של שני חדרי הירי הקדמיים.
כשהחלה אוקלהומה להתהפך לצד השמאלי, שני טורפדות נוספים נורו לעברה, ואנשיה הופגזו בזמן שנטשו את האונייה.
תוך פחות משתים עשרה דקות היא התהפכה עד שנעצרה על ידי תרניה שנגעו בקרקעית, הצד הימני שלה מעל המים, וחלק מהשדרית שלה נחשף.
ההערכה היא שהאונייה ספגה עד שמונה פגיעות בסך הכל.
עם זאת, רבים מאנשי הצוות שלה נשארו להילחם, טיפסו על סיפון מרילנד כדי לעזור לאייש את סוללות הנ"מ שלה.
429 מהקצינים והמלחים שלה נהרגו או נעדרו.
אחד ההרוגים, האב אלויסיוס שמיט, היה הכומר האמריקאי הראשון מכל דת שמת במלחמת העולם השנייה.
32 נוספים נפצעו, ורבים נלכדו בתוך גוף האונייה שהתהפכה.
המאמצים לחלצם החלו תוך דקות מהתהפכות האונייה ונמשכו אל תוך הלילה, ובכמה מקרים חילצו אנשי צוות שנלכדו בתוך האונייה במשך שעות.
חוליו דקסטרו, עובד במספנה אזרחית מהוואי, ארגן צוות שהציל 32 מלחים מאוקלהומה.
זו הייתה פעולה מסובכת במיוחד שכן חיתוך הגווה שחרר אוויר לכוד, העלה את מפלס המים סביב המחלצים, בעוד חיתוך במקומות הלא נכונים היה עלול להצית דלק מאוחסן.
על שם חלק מאלה שמתו מאוחר יותר היו ספינות שנקראו על שמם, כולל הצוער ג'ון ס.
אנגלנד שעל שמו נקראו USS אנגלנד (DE-635) ו-USS אנגלנד (DLG-22) נקראים.
USS סטרן (DE-187) נקראה על שם הצוער צ'ארלס מ.
USS אוסטין נקראה על שם הנגר הראשי ג'ון ארנולד אוסטין, שגם זכה לאחר מותו בצלב הצי על מעשיו במהלך המתקפה.
USS שמיט (DE-676) נקראה על שם האב אלויסיוס שמיט.
USS בארבר (DE-161) נקראה על שם מלקולם, רנדולף ולירוי בארבר.
בנוסף לצלב הצי של אוסטין, מדליית הכבוד הוענקה לצוער פרנסיס ס.
וורד, בעוד שלוש מדליות של הצי וחיל הנחתים הוענקו לאחרים באוקלהומה במהלך המתקפה.
בתחילת 1942, נקבע שניתן להציל את אוקלהומה ושהיא מהווה סכנת ניווט, לאחר שהתגלגלה לתעלת הניווט של הנמל.
למרות שזו הייתה פעולה יקרה, מלאכת החילוץ של אוקלהומה החלה ב-15 ביולי 1942, בפיקודו המיידי של קפטן פ.ה.
וייטאקר, וצוות ממספנת הצי בפרל הארבור.
ההכנות לתיקון גוף האונייה שהתהפכה נמשכה פחות משמונה חודשים.
אוויר נשאב לתוך החדרים הפנימיים ומנעולי אוויר מאולתרים שנבנו באונייה, והוציאו מהאונייה 20,000 טון של מים החוצה דרך צינורות הטורפדו.
4,500 טון של אדמת אלמוגים נשפכו לפני חרטומה כדי למנוע החלקה ושתי דוברות הוצבו בשני קצות האונייה כדי לשלוט על עליית האונייה.
עשרים ואחד עגורנים הוצמדו לגוף האונייה ההפוכה; כל אחד מהם נשא כבלי פלדה בעלי מתיחה גבוהה שהיו מחוברים למכונות כננת הידראוליות על החוף.
פעולת החילוץ החלה ב-8 במרץ, והסתיימה עד 16 ביוני 1943. לאחר מכן נכנסו צוותים של מומחים ימיים לאונייה השקועה כדי להסיר שרידי אדם.
לאחר מכן הוצבו סכרי עצירה סביב גוף האונייה כדי לאפשר ביצוע תיקונים בסיסיים כדי שניתן יהיה להציף מחדש את האונייה; עבודה זו הושלמה עד נובמבר.
ב-28 בדצמבר, אוקלהומה נגררה למבדוק היבש מס' 2, במספנת הצי בפרל הארבור.
בהיותה במבדוק, התותחים העיקריים שלה, המכונות, התחמושת הנותרת והמחסנים הוסרו.
הנזק המבני החמור ביותר בגוף האונייה תוקן גם כדי להפוך את האונייה אטומה למים.
הצי האמריקני ראה שהיא זקנה מדי וניזוקה מדי מכדי להחזיר אותה לשירות.
אוקלהומה הוצאה משירות ב-1 בספטמבר 1944, וכל שאר החימוש והמבנים העיליים הוסרו.
לאחר מכן היא הועמדה למכירה פומבית במספנת הצי בברוקלין ב-26 בנובמבר 1946, כשהמנועים, הדוודים, גנרטורי הטורבו, יחידות ההיגוי שלה וכ-24,000 טון של פלדה מבנית נחשבו לניתנים להצלה.
מאוקלנד, קליפורניה תמורת 46,127 דולר.
במאי 1947, פעולת גרירה של שתי גוררות החלה להעביר את גוף אוקלהומה מפרל הארבור למפרץ סן פרנסיסקו.
בשל היותה אמורה להגיע ביום הזיכרון, משלחת של כמעט 500 תושבי אוקלהומה בראשות המושל רוי טרנר תכננה לבקר ולחלוק כבוד אחרון לאונייה.
אסון אירע ב-17 במאי, כאשר האוניות נכנסו לסופה במרחק של יותר מ-500 מיילים ימיים (800 ק"מ) מהוואי.
הגוררת הרקולס כיוונה את הזרקור שלה על אוניית המערכה לשעבר, וחשפה שהיא החלה לנטות בכבדות.
לאחר ששיגרה שדר רדיו לבסיס הצי בפרל הארבור, שתי הגוררות קיבלו הוראה להסתובב ולחזור לנמל.
ללא אזהרה מוקדמת, הרקולס נמשכה אחורה מעבר למונרך, שנגררה לאחור במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש).
אוקלהומה החלה לשקוע ישר למטה, מה שגרם למים להציף את ירכתיהם של שתי הגוררות.
שני קברניטי הגוררות למרבה המזל שחררו את תופי הכבלים שלהם המחברים את הכבלים באורך לאוקלהומה.
כשאוניית המערכה טבעה במהירות, הכבל ממונרך השתחרר במהירות, ושחרר את הגוררת.
עם זאת, הכבלים של הרקולס לא השתחררו עד הרגע האחרון האפשרי, והשאירו אותה מתנדנדת מעל הקבר של אוקלהומה השקועה.
מיקומה המדויק של אוניית המערכה אינו ידוע.
אוקיי לאונידס פטסון היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל וירג'יניה המערבית ה-23 בשנים 1949–1953.
אוקיי פטסון נולד בעיירה דינגס שבווירג'יניה המערבית כבנם של לאונידס סי.
פטסון ושל לולה קורה (לבית גרוב) פטסון.
הוא גדל בעיר מאונט הופ שבווירג'יניה המערבית.
ב-1923 הוא נשא לאישה את ללי הוס, ולשניים נולדו שתי בנות.
ב-1932 הוא נותר נכה ושתי רגליו נקטעו מתחת לברך כתוצאה מתאונת ציד.
פטסון סיים תואר בוגר אוניברסיטה בקולג' ווסלין של וירג'יניה המערבית, והמשיך בלימודיו באוניברסיטת קרנגי מלון.
ב-1949 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת וירג'יניה המערבית ומקולג' ווסלין.
פטסון עבד כמוכר מכוניות וכמתווך מקרקעין במאונט הופ.
בשנים 1935–1941 הוא כיהן כנשיא בית המשפט של מחוז פאייט, ולאחר מכן ועד 1944 כשריף של המחוז.
בבחירות של 1944 הוא היה מנהל במסע הבחירות של הדמוקרטים, והיה חבר בחבר האלקטורים.
המושל החדש שנבחר אז, קלרנס מדוז, מינה אותו כעוזרו האישי, תפקיד בו הוא שימש עד להתפטרותו בינואר 1948 כדי להתמודד על משרת המושל.
פטסון זכה במועמדות הדמוקרטים למשרת מושל וירג'יניה המערבית בהפרש של 62,000 מול המתמודד על המקום השני, ונבחר ברוב של 110,000 קולות בבחירות הכלליות.
כמושל, זכור פטסון במיוחד בשל החלטתו להקים את בית הספר לרפואה הראשון של המדינה באוניברסיטת וירג'יניה המערבית בעיר מורגנטאון שבצפון המדינה, ולאו דווקא בצ'ארלסטון שבמרכז המדינה.
הוא גם היה זה שהחל בסלילת כביש האגרה של וירג'יניה המערבית, שהיה כביש של ארבעה נתיבים לכל אורך המדינה, אם כי לאחר תום כהונתו הוחלף הכביש על ידי מערכת הכבישים הבין-מדינתיים, ורק קטע דרך של שני נתיבים בלבד הושלם בין צ'ארלסטון לבין פרינסטון.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, סגר פטסון, בהחלטה שהיום שנויה במחלוקת, את החקירה בפרשת היעלמותם של ילדי משפחת סודר , וכינה את דרישת החקירה של ההורים "חסרת תקווה".
במהלך תקופת כהונתו של פטסון כמושל, יצר בית המחוקקים את תפקיד נציב המס המדינתי והסמיכה רשויות מקומיות להטיל מס מכירות.
הסופר ארל סטנלי גרדנר העניק לפטסון שבחים על החלטתו לערוך חקירה מחודשת קפדנית במקרה של הרוצח המורשע רוברט באלרד ביילי, כאשר עלו ספקות בנוגע לתוקף הרשעתו.
גרדנר הקדיש את ספרו "ראש הערימה" (Top of the Heap) לפטסון.
לאחר תום כהונתו כמושל, שימש פטסון כמנהל הכללי של כביש האגרה של וירג'יניה המערבית, שב לעיסוקו בתיווך מקרקעין, והיה לנשיא הבנק של מחוז ראלי.
ב-1969 מינה אותו המושל ארץ' מור כחבר במועצת הנגידים של הקולג'ים והאוניברסיטאות.
פטסון היה חבר מועצת הנאמנים של קולג' ווסלין, וחבר בכמה אגודות: הבונים החופשיים, אבירי ההיכל, המסדר הנאמן של האייל הקורא, ליונס, לשכת המסחר, הלגיון האמריקאי ובמסדר הנדיב והמגן של האיילים הקנדיים.
במשך שנים הוא היה חבר במשמר הלאומי.
אוקיי פטסון נפטר בעיר בקלי שבווירג'יניה המערבית ב-3 ביולי 1989. הוא נטמן בפארק הזיכרון היי לון שבעיר אוק היל.
לזכרו קרוי קטע של כביש 705 של וירג'יניה המערבית שמוביל אל בתי החולים האוניברסיטאיים של המדינה.
אוקלודר חריר הוא דיסק אטום עם חור קטן אחד או יותר דרכו, המשמש רופאי עיניים, אורתופטיסטים ואופטומטריסטים לבדיקת חדות ראייה.
החור הוא אמצעי פשוט למקד אור, כמו במצלמת חריר.
האוקלודור (חוסם) מסיר באופן זמני את ההשפעות של שגיאות שבירה כמו קוצר ראייה.
מכיוון שאור עובר רק דרך מרכז עדשת העין, פגמים בצורת העדשה (שגיאות שבירה) אינם משפיעים בזמן השימוש בחריר.
בדרך זו, רופא העיניים, האורתופטיסט או האופטומטריסט יכולים להעריך את השיפור המרבי בראיית המטופל שניתן להשיג באמצעות עדשות לתיקון שגיאות שבירה.
ניתן להשתמש בכך כדי להבחין בין פגמים ראייה הנגרמים משגיאת שבירה, אשר משתפרים כאשר משתמשים בחריר, לבין בעיות אחרות, שלא משתפרות.
ניתן להשתמש באוקלודר חריר גם בבדיקת חדות ראייה בחולים עם מידריאטיה.
במקרה זה, חסם החריר מפצה על חוסר היכולת לכווץ את הקשתית ומסייע לעין להשיג הקרנה רשתית דומה לזו של עין שאינה ציקלופלוגית.
מצמוץ ומבט דרך חור זעיר שנעשה עם האצבעות פועלים באופן דומה לעדשת חריר, על ידי חסימת אור לחלקים החיצוניים של עדשת העין.
לעדשת חריר מאולתר יש אפקט דומה אך טוב יותר.
אותו עיקרון מיושם גם כחלופה לעדשות מתקנות: מיסוך של חורים חרירים על מסגרת משקפיים ומורכב כמשקפי חריר.
אֵוּקלידס הידוע גם כאוקלידס מאלכסנדריה, היה מתמטיקאי יווני הנחשב לאבי הגאומטריה.
הוא היה פעיל באלכסנדריה במהלך שלטונו של תלמי הראשון (323–283 לפני הספירה).
בספרו "היסודות" ערך בצורה שיטתית את מרבית הידע המתמטי והתוצאות המתמטיות שנצברו עד לאותה תקופה.
בספרו ה"יסודות" הסיק אוקלידס את העקרונות של מה שנקרא כיום בשם "גאומטריה אוקלידית" מאוסף קטן של אקסיומות.
ספר זה הוא אחת היצירות המשפיעות ביותר בהיסטוריה של המתמטיקה, והיה ספר הלימוד המרכזי במתמטיקה (במיוחד בגאומטריה) מזמן פרסומו עד סוף המאה ה-19 או תחילת המאה ה-20.
אוקלידס כתב גם על פרספקטיבה, חתכי חרוט, גאומטריה כדורית וריגורוזיות.
מעט ידוע על חייו של אוקלידס, מכיוון שיש מעט אזכורים שלו בספרות.
תאריך ומקום הולדתו של אוקלידס כמו גם תאריך ומקום מותו אינם ידועים, והם מוערכים בצורה גסה בצמוד לדמויות התקופתיות הנקשרות בשמו באזכורים.
אין שום תיאור של מראהו החיצוני של אוקלידס אשר שרד ולכן תיאורו במסגרת יצירות אמנות מודרניות נשען אך ורק על דמיונו של האמן ולמעשה, רפאל צייר את עמיתו דונטו ברמנטה בדמותו של אוקלידס.
יש גם הסוברים כי הדמות מתייחסת לארכימדס.
האזכורים ההיסטוריים המעטים לאוקלידס נכתבו מאות שנים אחרי חייו, על ידי פרוקלוס ופאפוס מאלכסנדריה.
פרוקלוס מציג את אוקלידס בקצרה בלבד בחיבורו מהמאה ה-5 "הערות על היסודות" כעורך של "היסודות", מציין שהוא הוזכר על ידי ארכימדס, ושהמלך תלמי שאל אותו האם יש דרך קצרה יותר ללמוד גאומטריה מאשר באמצעות יצירתו היסודות ואוקלידס השיב לו כי "אין דרך המלך ללימוד גאומטריה".
אף על פי שהציטוט לכאורה של אוקלידס בידי ארכימדס נתברר בסופו של דבר כעיבוד של עורכים של עבודותיו, עדיין סביר להניח כי אוקלידס כתב את עבודותיו לפני אלו של ארכימדס.
בנוסף, אמיתות אנקדוטת "שביל המלך" מוטלת בספק ומכיוון שהיא מזכירה מאוד סיפור דומה על מנכמוס ואלכסנדר הגדול.
באזכור המפתח הנוסף והיחידי לאוקלידס פאפוס מציין כי אפולוניוס "בילה זמן רב מאוד בחברת תלמידיו של אוקלידס באלכסנדריה, וזאת הייתה הדרך בה רכש הרגלי חשיבה כה מדעיים".
מן הממצאים ההיסטוריים עולה כי ככל הנראה שאוקלידס למד באקדמיה של אפלטון באתונה.
אף על פי שרבות מהתוצאות ב"יסודות" מקורן במתמטיקאים לפני אוקלידס, ההישג המרכזי של אוקלידס היה הצגתן במסגרת יחידה, עקבית לוגית, עם הגדרות, הנחות והנחות יסוד שאותן כינה אקסיומות.
הספר מתקדם הוכחה אחר הוכחה, כאשר כל הוכחה מתבססת על קודמתה, והוא כלל מערכת של הוכחות מתמטיות ריגורוזיות שנשארה הבסיס של המתמטיקה עד 23 מאות מאוחר יותר.
ה"יסודות" הציגה לעולם את הדוגמה הראשונה למערכת אקסיומטית ובכלל לארגון שיטתי של ידע מתמטי.
בזכות יצירה זו נחשב אוקלידס לאבי הגישה האקסיומטית במתמטיקה בפרט ובמדע בכלל.
המבנה השיטתי של הספר הפך אותו לנוח לשימוש ולציטוט, והוא היה מקור לרעיונות ולתובנות במשך המאות הבאות.
לא קיים אזכור של אוקלידס מעותקים הקדומים ביותר של ה"יסודות", וברוב העותקים כתוב שהם מ-"העריכה של תאון" או ה-"הרצאות של תאון", בעוד שהטקסט הראשוני, שמוחזק בידי הוותיקן, אינו מציין שום כותב.
האזכור היחידי שעליו מסתמכים היסטוריונים בקביעתם כי אוקלידס כתב את ה"יסודות" הוא מפרוקלוס, אשר בתמציתיות מתאר בחיבורו "הערות על היסודות" את אוקלידס כמחברו.
אף על פי שהוא ידוע בעיקר בזכות התוצאות הגאומטריות שלו, ה"יסודות" כולל בתוכו גם תוצאות בתורת המספרים.
הוא מתאר את הקשר בין מספרים מושלמים ומספרי מרסן, כולל הוכחה כי קיימים אינסוף מספרים ראשוניים, הלמה של אוקלידס על פירוק לגורמים (אשר מוביל למשפט היסודי של האריתמטיקה על יחידות הפירוק לגורמים ראשוניים), ואלגוריתם אוקלידס למציאת המחלק המשותף המקסימלי של שני מספרים.
המבנה הלוגי המסודר, היוצא מהנחות מצומצמות ככל האפשר ומגיע מהן למסקנות מרחיקות לכת, הצית את דמיונם של מדענים שקראו בו במשך הדורות.
גדולי המדע במאות ה-16 וה-17, בהם קופרניקוס, קפלר, גלילאו וניוטון הושפעו רבות מן ה"יסודות" ויישמו בעבודתם את גישתו של אוקלידס, ואילו אלברט איינשטיין אף כינה את ה"יסודות" בתור "הספר השמימי".
במשך שנים הייתה המערכת הגאומטרית שאוקלידס הגדיר ב"יסודות" מוכרת בתור הגאומטריה (בה"א הידיעה), אולם בימינו מערכת זו נקראת גאומטריה אוקלידית, כדי להבדיל בינה לבין הגאומטריות הלא אוקלידיות אשר פותחו במאה ה-19.
בנוסף ליסודות, לפחות חמש עבודות של אוקלידס שרדו עד התקופה הנוכחית.
הן נבנו לפי אותו הדגם של המבנה הלוגי של היסודות,
הנתונים (Data) – מכיל בעיקר בעיות גאומטריות.
על חלוקות של צורות (on Divisions of Figures), אשר שרד רק באופן חלקי בתרגום לערבית, עוסק בחלוקה של צורות גאומטריות לשניים או יותר חלקים זהים או לחלקים עם יחס פרופורציה נתון.
זה דומה לעבודה מהמאה הראשונה לספירה על ידי הרון מאלכסנדריה.
תורת הבבואות (catoptrics) – עוסק בתאוריה המתמטית של מראות, ובאופן ספציפי בדמויות שנוצרות על ידי מראות קמורות מישוריות וכדוריות.
הפנומנה (Phaenomena) – חיבור על אסטרונומיה ספירית, עוסק ביישומים של גאומטריה כדורית לשימושם של אסטרונומים.
הספר בין היתר מספק תוצאות על הזמנים שכוכבים במיקומים מסוימים יזרחו וישקעו.
אופטיקה (Optics) – הספר הנרחב הראשון בנושא; עוסק בפרספקטיבה ויזואלית; כיצד עצמים נראים לעין ממרחקים שונים וזוויות שונות.
עבודות נוספות המיוחסות לאוקלידס, אבדו.
conics, עבודה על חתכי חרוט שהורחבה מאוחר יותר על ידי אפולוניוס מפרגה.
מן האזכורים ההיסטוריים עולה כי ככל הנראה שמשפט דזארג הופיע בפעם הראשונה והוכח בעבודה אבודה זו.
משפט יסודי זה הוא הבסיס לגאומטריה הפרויקטבית.
Book Of Fallacies – טקסט אלמנטרי על טעויות בהסקת מסקנות.
מספר ספרים על מכניקה מיוחסים לאוקלידס לפי מקורות ערביים.
על הכבד ועל הקל מכיל, בתשע הגדרות וחמש טענות, תובנות אריסטוטליות על גופים נעים ומושג המשקל הסגולי.
על שיווי המשקל עוסק בתאוריה של המנוף בסגנון אוקלידי דומה, ומכיל הגדרה אחת, שתי אקסיומות, וארבע טענות.
קטע שלישי, העוסק במעגלים המתוארים על ידי קצותיו של מנוף נע, מכיל ארבע טענות.
שלוש העבודות האלה משלימות כל אחת את האחרות באופן שמעורר חשד כי הם שרידים של חיבור יחיד על מכניקה של אוקלידס.
אוקסיטוצין (Oxytocin) הוא הורמון פפטיד ונוירופפטיד המיוצר בדרך כלל בהיפותלמוס ומשוחרר על ידי יותרת המוח האחורית.
קיים בבעלי חיים מאז שלבי האבולוציה המוקדמים.
בבני אדם הוא ממלא תפקידים בהתנהגות הכוללים קשר חברתי, אהבה, רבייה, לידה, והנקה.
באורגזמה, לידה או הנקה, האוקסיטוצין גם פועל על שרירי איברי הרבייה וגורם להתכווצותם.
ממלא תפקיד בקשרים חברתיים, ולפי מחקרים עדכניים, עשוי להשפיע על יצירת האמון הבין-אישי.
בשנת 1953, וינסנט דו ויניו גילה, הפריד וערך סינתזה של האוקסיטוצין ושל הווזופרסין (ADH – Antidiuretic hormone).
על עבודתו על תרכובות גופרית ובפרט על הסינתזה הראשונית זו, זכה ב-1955 בפרס נובל לכימיה.
לאוקסיטוצין ולווזופרסין מבנה דומה, השונה בשתי חומצות אמיניות.
האוקסיטוצין מיוצר בהיפותלמוס על ידי ה-Magnocellular neurosecretory cells הנמצאים בגרעין הפאראוונטריקולרי.
קבוצה של חלבונים, ה-Neurophysin I משמשים כנשאי האוקסיטוצין עד בלוטת יותרת המוח והוא משתחרר לדם מן הנוירוהיפופיזה (הנוירוהיפופיזה, האונה האחורית של בלוטת יותרת-המוח, מאחסנת ומפרישה הורמונים שיוצרו בגופי התאים ההיפותלמיים).
לאחסון זמני של ההורמון הגוף מנצל גופי הרינג.
אוקסיטוצין הוא נונאפפטיד - פפטיד המורכב משרשרת בת תשע חומצות אמינו.
רצף חומצות האמינו שלו הוא:
ציסטאין - טירוזין - איזולאוצין - גלוטמין - אספרגין - ציסטאין - פרולין - לאוצין - גליצין.
שיירי הציסטאין יוצרים גשר גפריתי (קשר קוולנטי בין אטומי הגופרית שבשני השיירים).
המסה המולקולרית של האוקסיטוצין היא 1007 דלטון.
1 IU של אוקסיטוצין שווים ל-2 מיקרוגרם של הפפטיד הטהור.
האוקסיטוצין פועל כהורמון היקפי וגם כמוליך עצבי במערכת העצבים המרכזית.
הנוירוהיפופיזה מפרישה את ההורמון אוקסיטוצין שבזמן לידה משפיע על הרחבת צוואר הרחם וגם להתכווצויות במשך הלידה.
הוא ממריץ פעולתם של שרירים חלקים באזור החלציים וסביב בלוטת החלב בשדיים.
בשבועות הראשונים של ההנקה האוקסיטוצין מכווץ את הרחם ובכך מסייע להקרשת הדם של נקודת האחיזה של השליה.
האוקסיטוצין מופרש אצל נשים וגברים בזמן אורגזמה.
כנראה האוקסיטוצין מסייע למעבר הזרע בזמן פליטה.
אחרי שבלוטת יותרת המוח מפרישה את האוקסיטוצין, מחסום הדם-מוח אינו מאפשר כניסה חוזרת של האוקסיטוצין למוח.
גירוי היקפי כמו הנקה לא משפיע על ריכוז האוקסיטוצין בנוזל מוחי שדרתי (CSF).
רמת האוקסיטוצין בפלזמה עולה עם ירידה ברמות ההורמון אדרנוקורטיקוטרופי (ACTH), והמסקנה היא שכנראה האוקסיטוצין מווסת את שחרור ה-ACTH בתנאים מסוימים.
קולטני האוקסיטוצין נמצאים במוח, בחוט השדרה, באמיגדלה, ventromedial hypothalamus septum ובגזע המוח.
השפעה על ההתנהגות – מחקרים עם חיות מעבדה מצביעים על השפעה של האוקסיטוצין בעוררות מינית, מונוגמיה, קשר אימהי, הפחתת תגובות גמילה לחומרים ממכרים.
נראה שלאוקסיטוצין תפקיד בהתנהגות חברתית, המעודד התנהגות הפוכה מתגובת הילחם או ברח, על ידי הפחתת תחושת הפחד והגברת האמון.
אצל אוטיסטים נמצאו רמות נמוכות של אוקסיטוצין במוח.
עוד נמצא שאוקסיטוצין למעשה משמש מגבר בקליטה של אותות חברתיים שונים, ולפיכך עלול לגרום גם לתחושות שליליות של חרדה ותוקפנות.
אוקסיטוצין סינתטי מיוצר בשם פיטוצין או סינטוצינון.
החומר מופץ למתן תוך ורידי או שרירי וגם כמשאף.
מידת הספיגה במתן דרך הפה נמוכה מאוד.
החומר נהרס על ידי אנזימים במערכת העיכול, מחצית חיים פלסמטי קצר (כמה דקות).
תרופה לזירוז לידה ושליטה בדימום לאחר לידה
אוקלנד היא העיר הגדולה ביותר במחוז אלמידה של מדינת קליפורניה שבארצות הברית, ומושב המחוז.
העיר שוכנת בצידו המזרחי של מפרץ סן פרנסיסקו, דרומית לעיר ברקלי.
מעברו השני של המפרץ נמצאת העיר סן פרנסיסקו.
העיר היא השלישית בגודלה באזור מפרץ סן פרנסיסקו, אחרי סן חוזה וסן פרנסיסקו, השמינית באוכלוסייתה בקליפורניה וה-45 בארצות הברית.
בשנת 2012 כונתה העיר "עיר החטאים החדשה" בעקבות ריבוי מועדוני הלילה וברים רבים שנפתחו בעיר המושכים אליה אזרחים רבים.
העיר אוקלנד נוסדה בשנת 1852. בשנת 1906 גדלה העיר באופן משמעותי לאחר שנמלטו אליה רבים מתושבי סן פרנסיסקו ונשארו לגור בה, מאחר שזו נהרסה ברעידת אדמה ושריפה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נבנו במספנות בעיר אוניות המלחמה של ארצות הברית, דבר שהוביל לגידול העיר, ולהגירה של שחורים אשר עבדו במספנות, אל העיר.
לאחר המלחמה נסגרו המספנות, דבר שהוביל לאבטלה רבה בקרב שחורים ולשיעורי פשיעה גבוהים - בעיה שמאפיינת את אוקלנד עד היום.
מצב כלכלי וחברתי זה הוביל לעלייתה של תנועת הפנתרים השחורים בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 וב-1980 הגיעה אוכלוסיית העיר השחורה לשיא עם 47% מכלל התושבים.
אוקלנד ידועה כעיר הולדתם של ראפרים רבים, כדוגמת אם סי האמר.
ב-17 באוקטובר 1989 החרידה את אוקלנד רעידת אדמה גדולה - 7.1 בסולם ריכטר.
עיקר הנזק היה במערכת הכבישים המהירים החוצים אותה, ובפרט כביש דו-קומתי שהתמוטט ו-42 איש נספו.
ב-20 באוקטובר 1991 ניזוקה אוקלנד בשריפה גדולה שהשתוללה בגבעות שבמזרחה.
השריפה גרמה למותם של 25 אנשים והרס 2,449 בתים, בנזק כולל של 1.5 מיליארד דולר.
ב-29 במאי 2020, במהומות שפרצו בעיר במחאה על רצח ג'ורג' פלויד בעת מעצרו בידי שוטר במיניאפוליס מספר ימים לפני כן, נורו שני שוטרים של שירות האבטחה הפדרלי של ארצות הברית.
במרכז שטח העיר אוקלנד שוכנת פידמונט, שהיא עיירה נפרדת.
אוקלנד מאופיינת באקלים ים-תיכוני קליפורני חמים במהלך הימים, עם ערפילים בשעות הלילה.
הטמפרטורה הממוצעת היא 13 מעלות צלזיוס - מעט קריר יותר מהממוצע בקליפורניה.
הטמפרטורות השכיחות נעות בין 9 - 17 מעלות צלזיוס.
השנה הגשומה ביותר הייתה 1940 עם 982 מ"מ גשם, השנה היבשה ביותר הייתה 1910 עם 305 מ"מ גשם בלבד.
הכי הרבה גשמים בחודש אחד ירדו ב-1911 בחודש ינואר עם 390 מ"מ.
הכי הרבה משקעים ביממה אחת ירדו ב-12 בפברואר 1904 עם 108 מ"מ.
אוקלנד היא עיר בעלת אחוז גבוה יחסית של אפרו-אמריקאים.
בעבר היוו השחורים כמחצית מהאוכלוסייה.
נכון לשנת 2019 כרבע מאוכלוסיית אוקלנד מזדהים כאפרו-אמריקאים, אוקלנד היא אחת מעשר הערים הראשונות לפי ריכוז האוכלוסייה השחורה בקליפורניה, והגדולה שביניהן.
ראש העיר נבחר אחת לארבע שנים עם מגבלה לשתי קדנציות, כמו כן כל ארבע שנים ישנן בחירות לשמונת חברי מועצת העיר אולם להם אין מגבלה.
חבר המועצה לארי ריד המשמש גם כסגן ראש העיר נבחר לקדנציה חמישית ב-2012. ב-1998 נבחר ג'רי בראון, מושל קליפורניה לשעבר ומתמודד לנשיאות ארצות הברית, לראש העיר.
הוא ניצל את היותו דמות מפורסמת כדי למשוך עסקים שונים לעיר ויזם תוכנית לשיקום מרכז העיר.
ב-2006 החליף אותו רון דלומס, שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית שנים רבות.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית, המועמד הרפובליקני האחרון שקיבל שליש מהקולות בעיר היה ריצ'רד ניקסון ב-1968 ומאז אחוז ההצבעה למועמד הרפובליקני יורד מדי מערכת בחירות.
אוקלנד נחשבת לאחת הערים הליברליות ביותר בארצות הברית והיא נחשבת למחוז הקונגרס הדמוקרטי הרביעי בגודלו בארצות הברית.
בעיר נמצא שדה התעופה הבינלאומי אוקלנד.
באוקלנד נמצא נמל אוקלנד - אחד משלושת הנמלים הגדולים ביותר במערב ארצות הברית.
הנמל הוא העמוס ביותר במפרץ סן פרנסיסקו והחמישי בארצות הברית.
בין סן פרנסיסקו לאוקלנד עובר גשר המפרץ, כביש אגרה, שהמקטע המזרחי שלו הוא אחד הגשרים הרחבים בעולם (היה הרחב בעולם בעת פתיחתו בשנת 2013).
אוקסברידג' (Oxbridge) הוא הלחם שנוצר מחיבור שמות שתי האוניברסיטאות הוותיקות ביותר בבריטניה ובעולם הדובר אנגלית בכללו - אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג'.
אוניברסיטת אוקספורד הוקמה ככל הנראה בשנת 1096 וגדלה מאוד לאחר שהמלך הנרי השני אסר על האנגלים ללמוד באוניברסיטת פריז, ב-1167. עשרה כמרים שפרשו מאוקספורד הקימו מאוחר יותר בשנת 1209 את אוניברסיטת קיימברידג'.
ההלחם נוצר כתוצאה מאופיין הדומה של שתי האוניברסיטאות וכן מכיוון ששתי האוניברסיטאות נמצאות ביריבות מתמדת על המקום הראשון בצמרת האוניברסיטאות האנגליות.
אף שהאוניברסיטאות ותיקות ביותר, המושג "אוקסברידג'" חדש יחסית.
המושג הופיע לראשונה בדפוס, ככל הידוע, בספרו של ויליאם תקרי Pendennis, שיצא לאור בשנת 1849, ובו הגיבור הראשי לומד באוקסברידג'.
המונח נכנס לשימוש שוטף רק באמצע המאה העשרים.
וירג'יניה וולף השתמשה בו בצורה ביקורתית בספרה "חדר משלך" (A Room of One's Own).
ההלחם אוקסברידג' יכול לשמש כבסיס להלחמים נוספים, באמצעות הוספה או החלפה של אוניברסיטאות בהלחם, לדוגמה: דוקסברידג' שנוצר מהוספה של אוניברסיטת דרהאם להלחם.
המונח דוקסברידג' נפוץ כשם של טורניר הספורט השנתי שבו מעורבות שלוש האוניברסיטאות.
למרות זאת, השימוש בהלחמים האחרים אינו נפוץ כמו השימוש במונח אוקסברידג'.
מאז ייסודן ישנה תחרותיות עזה בין אוניברסיטאות אוקספורד לקיימברידג'.
אמנם, בקרב בוגרי שתי האוניברסיטאות מקובל לקרוא למוסד האחר בשם "המקום האחר" (The Other Place).
אמצעים אחרים לביטוי התחרותיות הם תחרויות הספורט בענפים שונים אשר מתרחשות בין האוניברסיטאות במשך השנה, כאשר התחרות החשובה והעזה ביותר היא מרוץ הסירות השנתי, אשר כיום נערך לאורך מקטע בן 6,779 מטרים.
מרוץ זה, אשר החל בשנת 1829 התקיים מאז כמעט מדי שנה, כאשר עד היום נערכו סך-הכל 153 מקצים רשמיים.
לאוניברסיטת קיימברידג' 79 ניצחונות, לאוניברסיטת אוקספורד 73 ניצחונות ומקצה יחיד בשנת 1877 הוכרז כשוויון.
כל אוניברסיטה שואפת מטבעה להתעלות על שכנותיה בפן האקדמי, אך אוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג' מתחרות זה שנים רבות על כיבוש המקום הראשון ברשימת האוניברסיטאות בבריטניה ובעולם.
כמו כן, חוקי אוניברסיטאות אלו קובעים כי סטודנט לתואר ראשון המבקש להתקבל לאחת מאוניברסיטאות אוקסברידג' יכול להגיש בקשת קבלה רק לאחת מהן באותה שנת-לימודים.
אוקלנד , הקרויה גם אוקלנד סיטי או אוקלנד המרכזית שבחבל אוקלנד באי הצפוני של ניו זילנד, היא העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר במדינת ניו זילנד עם 1,534,700 תושבים.
אוכלוסייתה מונה כ-30% מאוכלוסיית המדינה.
בין השנים 1840–1865, היא הייתה בירת ניו זילנד.
במאורית, השפה של ילידי ניו זילנד, אוקלנד ידועה בשם "טאמקי מקאו ראו" (Tāmaki-makau-rau) או בעברית "העיר עם מאה האוהבים", משום שהייתה נחשקת מאוד ונכבשה על ידי רבים.
המתיישבים הראשונים בחבל היו ממוצא מאורי והם הגיעו לאזור אוקלנד במאה ה-14. הם התיישבו באי בסביבות שנת 1350 וגילו במהרה שמצר היבשה לחופי אזור אוקלנד היה נכס אסטרטגי.
הוא אפשר גישה גם לחוף שממזרח לאי וגם לחוף שממערבו וכך נבנו שני נמלים, אחד בכל חוף.
האדמות הפוריות אפשרו לתושבים לפתח הורטיקולטורה משגשגת והים סיפק שפע של מאכלי ים לתושבים.
מגלי ארצות אירופיים הגיעו לאוקלנד לראשונה במאה ה-18 והתיישבו באזור, מצפון לשטחים של השבטים המאורים.
עם התיישבות האירופים החל מסחר בנשק והמאורים רכשו רובי מוסקט.
כניסת הנשק החדש שינתה את מאזני הכוחות בין השבטים מה שהוביל בסופו של דבר למלחמות המוסקט.
הגעת האירופים לאזור הביאה איתה גם מחלות קשות.
אוכלוסייתם של המאורים נפגעה משמעותית מפני שהמערכת החיסונית שלהם לא יכלה להתמודד עם נגיפי השחפת והאבעבועות השחורות שהגיעו לאי יחד עם המתיישבים מאירופה.
בשנת 1840 שיעור התמותה גרם לכך שסביב מצר היבשה התגוררו קרוב ל-500 תושבים בלבד.
עם החתימה על הסכם ואיטנגי ב-6 בפברואר 1840 הוטלה משימה על מושל ניו זילנד, ויליאם הובסון, להקים עיר בירה לקולוניה.
בעצתו של המיסיונר הנרי ויליאמס ובתמיכת הגנרל פלטון מתיו הוא הכריז על בירה עתידית בנמל ויאטמטה, חלק מאוקלנד של היום.
למרות זאת פורט ניקולסון (כיום ולינגטון) בקצה הדרומי של האי הצפוני נראתה בחירה טובה יותר, ואכן ב-1865 הבירה הועברה לשם.
אוקלנד היא המרכז הכלכלי והמסחרי של ניו זילנד.
העיר היא עיר עולם בדרגת "בטא פלוס" על פי ארגון GaWC.
אוקלנד דורגה תשיעית לצד אוסקה בדירוג הערים שהכי טוב לחיות בהן על פי הסקר השנתי של אקונומיסט וחברת EIU, שפורסם ביוני 2024. הסקר מדרג 173 ערים ברחבי העולם ובוחן חמש קטגוריות: יציבות, מערכת הבריאות, תרבות וסביבה, חינוך ותשתיות.
נמל התעופה של אוקלנד הוא הגדול והעמוס במדינה.
יש בעיר גם כבישים רבים, וביניהם כביש 1, כביש 2, כביש 6, כביש 5 וכביש 9.
החלק היבשתי של העיר שוכן על מצר יבשה.
נמל וואיטמטה, השוכן על מפרץ האוראקי מפריד את צפון העיר מדרומה.
נמל מנוקאו שפתוח לעבר ים טסמן, מפריד בין מצר היבשה לבין העיר מנוקאו בדרום.
באזור אוקלנד שלושה נמלים, נמל התעופה של אוקלנד, שהוא השער האווירי המרכזי לניו זילנד, שלושה רכסי הרים, 48 חרוטים וולקניים ולמעלה מ-50 איים קטנטנים.
העיר שמצפון לגשר הנמל (Harbor Bridge) של אוקלנד סיטי נקראת נורת' שור סיטי.
חבל אוקלנד (Auckland Region) הוא חבל באי הצפוני של ניו זילנד הכולל את העיר אוקלנד וסביבתה.
שטחו 6,059 ק"מ רבוע, וזהו החבל הקטן ביותר בניו זילנד המנוהל על ידי מועצה אזורית.
מצפון לו נמצא חבל נורת'לנד ומדרום חבל ואיקטו כאשר אין גבול גאוגרפי ברור ביניהם.
גבולו המערבי של החבל הוא ים טסמן וגבולו המזרחי הוא האוקיינוס השקט.
למרות שטחו המצומצם מתגוררים באוקלנד 1,337,000 בני אדם, כשליש מאוכלוסיית ניו זילנד כולה ויותר מבכל חבל אחר בניו זילנד.
רוב חבל אוקלנד נוצר כתוצאה מהתפרצויות געשיות, פזורים בו 49 הרי געש רדומים, רובם קטנים למדי, שהיו פעילים ב-150,000 השנים האחרונות.
ההתפרצות הגעשית האחרונה באזור התרחשה לפני כ-600 שנה ויצרה את האי רנגיטוטו (Rangitoto Island).
חבל אוקלנד מחולק לשלושה מחוזות -
מחוז רודני (Rodney District) בצפון החבל
מחוז פאפקורה (Papakura District) מדרום לעיר אוקלנד
מחוז פרנקלין (Franklin District) בדרום החבל - מחציתו בחבל אוקלנד ומחציתו בחבל ואיקטו
המטרופולין האורבני שסביב העיר אוקלנד אינו שייך לאף אחד מהמחוזות הללו ומחולק לארבע מועצות עירוניות -
בכימיה, אוקסזינים הן תרכובות הטרוציקליות הכוללות אטום חמצן אחד ואטום חנקן אחד בטבעת משושה בעלת 2 קשרים כפולים.
קיימים 8 איזומרים של אוקסזינים כתלות במיקום אטום החמצן והחנקן ובמיקום הקשרים הכפולים.
דוגמאות לכך הן איפוזפאמיד (תרופה לסרטן) ומורפולינים.
אֶוּקְלֵידֶס (ביוונית Εὐκλείδης) היה ארכון אפונימוס של הפוליס אתונה בשנת 403 – 402 לפנה"ס, השנה בה הופל שלטון שלושים הטיראנים ושוקם המשטר הדמוקרטי בעיר.
בתקופת כהונתו אימצו האתונאים רשמית את האלפבית האיוני, שהחליף את האלפבית האטי.
אוקלנד את'לטיקס היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר אוקלנד שבקליפורניה.
הקבוצה משחקת בבית המערבי של האמריקן ליג.
הקבוצה נוסדה בשנת 1901 בעיר פילדלפיה והייתה אחת משמונה הקבוצות שייסדו את ליגת האמריקן ליג.
עד 1955 שיחקה הקבוצה בפילדלפיה, תחת השם פילדלפיה אתלטיקס, העפילה 9 פעמיים לוורלד סיריס, וזכתה בתואר האליפות 5 פעמים.
ב-1955 עברה הקבוצה לשחק בקנזס סיטי וב-1968 עברה למשכנה הנוכחי בעיר אוקלנד, העפילה שש פעמים נוספות לוורלד סיריס מתוכן זכתה בארבע אליפויות, האחרונה שבהן ב-1989.
הקבוצה העפילה ארבע פעמים רצופות לפלייאוף בשנים 03–2000, זאת חרף תקציבה הנמוך.
בנובמבר 2023, אושר לקבוצה לעבור לשחק בלאס וגאס.
הקבוצה הודיעה כי ביתה החדש בלאס וגאס, האצטדיון החדש של לאס וגאס, יהיה מוכן רק לקראת עונה 2028 ואז היא תבצע את המעבר באופן סופי.
החוזה עם המגרש הביתי, הקוליסאום, צפוי להיגמר בסוף עונה 2024 ולכן הקבוצה תעבור לשחק בעיר סקרמנטו בעונות הבאות עד שהבנייה של האצטדיון בלאס וגאס תושלם.
שחקנים שמספר חולצתם הוצא לגמלאות
אוקסאזפאם (Oxazepam; ידוע בישראל בשם המסחרי ואבן, ובמדינות אחרות בשמות: Alepam, Medopam, Murelax, Noripam, Opamox, Ox-Pam, Purata, Serax וכן Zaxpam) היא תרופה בעלת טווח פעולה קצר עד בינוני ממשפחת הבנזודיאזפינים.
האוקסאזפאם נמצא בשימוש נרחב מאז שנות ה-60 לטיפול בתופעות חרדה, נדודי שינה ובתסמיני גמילה מאלכוהול.
לאוקסאזפאם השפעה בינונית כתרופה אמנסטית, נוגדת חרדה, נוגדת פרכוסים, מרדימה, מרגיעה ומרפת שרירים, זאת בהשוואה לתרופות אחרות במשפחת הבנזודיאזפינים.
זוהי תרופה בעלת טווח פעולה קצר עד בינוני ממשפחת הבנזודיאזפינים שתחילת השפעתה איטית, היא בדרך כלל נרשמת למטופלים המתעוררים באמצע שנת הלילה ולא כאלה המתקשים להירדם.
התרופה נרשמת לעיתים קרובות לסובלים מהפרעות חרדה עם מתח הנילווה אליהן, עצבנות, ועוררות-יתר.
התרופה נרשמת אף למטופלים הסובלים מתסמונות גמילה ממשקאות חריפים ומסמים וכן לסובלים מחרדה הנילוות לדיכאון.
יש רופאים הרושמים אוקסאזפאם להפרעות שאינן חלק מן ההתוויות הרשומות לתרופה: טיפול בחרדה חברתית, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, תסמונת קדם וסתית, ותופעות אחרות.
חרדה קלה/בינונית - 10–15 מ"ג, פעם עד פעמיים ביום.
תסמיני גמילה מאלכוהול - 15–30 מ"ג, 3 עד 4 פעמים ביום
נטילת אוקסזפם עם חומר אחר המדכא את מערכת העצבים המרכזית (למשל אופיואיד או אלכוהול) עלולה לגרום לדיכוי נשימתי, תרדמת ומוות.
גם תופעות הלוואי האחרות של אוקסאזפאם דומות לאלה של שאר התרופות במשפחת הבנזודיאזפינים ועלולות לכלול סחרחורת, נמנום, כאב ראש, פגיעה בזיכרון, תגובה פרדוקסלית של עוררות.
הפסקה פתאומית בנטילת התרופה, או הפחתה פתאומית במינון עלולה לגרום להתכווצויות בקיבה ובשרירים, דיכאון, חוסר יכולת להירדם, הזעת-יתר, רעד, או בחילות.
אוקסזפם איננו משווק בארצות הברית והוא נמצא ברשימת התרופות שיש בהן יכולת לגרום התמכרות.
התוויות הנגד למתן אוקסאזפאם הן מיאסטניה גראביס, מחלת ריאות חסימתית כרונית, הגבלה בתפקודי ריאה, דום נשימה בשינה, פסיכוזות, פוביות, אובססיות וכן מחלות כבד קשות.
שימוש בבנזודיאזפינים מצריך זהירות מיוחדת במטופלים קשישים, בנשים הרות, בילדים, במטופלים מכורים לסמים או אלכוהול ובמטופלים להם שילוב של הפרעות נפשיות.
בנשים הרות התרופה חוצה את קרום השליה ומשפיעה על העובר.
שימוש בבנזודיאזפינים בשלבי הריון מתקדמים ובמינונים גבוהים עלול לגרום לתינוק בעל טונוס שרירים נמוך (היפוטוניה).
אוקמפה הוא כוכב לכת בדיוני המשמש כוכב הבית של האוקמפה, גזע בדיוני של דמויי-אדם הדומים לאלפים, ביקום של סדרת המדע בדיוני הטלוויזיונית "מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
במקור, האוקמפה היה גזע של שוכנים על פני הקרקע, והמין הדומיננטי על עולם הבית שלהם.
הם הפגינו כוחות נפשיים פנומנליים, הרבה מעבר לכל גזע דומה בקאנון של "מסע בין כוכבים".
היכולות המנטליות שלהם קוזזו, עם זאת, עם תוחלת חיים קצרה במיוחד של 9 שנים בלבד (בניגוד בולט לנוהג הרגיל, של עשיית גזעי חייזרים עם תוחלת חיים ארוכה יותר מזו של בני אדם).
התפתחותו של מין האוקמפה נקטעה כאשר ספינת גישוש מגלקסיה אחרת ביקרה בכוכב הבית של האוקמפה.
הטכנולוגיה של כלי השיט הבין-גלקטי גרמה לתגובת שרשרת בלתי הפיכה באטמוספירה של כוכב הלכת, הורסת את היכולת של האטמוספירה לייצר גשם.
לדברי קפטן ג'יינוויי, האטמוספירה של כוכב הלכת הייתה ריקה לגמרי מחלקיקים ניוקליאוג'נים.
החוקרים הבין-גלקטיים, כאשר הבינו את הטעות שלהם, לקחו על עצמם את האחריות לדאוג לאוקמפה.
ה-"Caretakers" בנו מערכת מסיבית של מערות תת-קרקעיות, עם גישה למקור המים הטבעיים האחרון שנותר על פני כוכב הלכת, וסיפקה להם אנרגיה באמצעות שידורים מתחנת חלל ענקית המקיפה את הכוכב.
מתחנה זו, ה-"Caretaker" שמר בצייתנות על האוקמפה, וסיפקה עבורה את כל אשר היו צריכים וכן הגנה עליהם מפני כל סכנה.
כתוצאה מחיים של נוחות מוחלטת, האוקמפה בסופו של דבר הפסיקן להשתמש בכוחותיהם הנפשיים ואיבדו אותם, אם כי האגדות, אודות היכולות הקוגניטיביות של אבותיהם, עדיין מסופרות מדור לדור.
במשך הזמן, הפכו האוקמפה לתלויים לחלוטין ב-"Caretaker" לכל צורכי החיים.
פני השטח של כוכב הלכת שלהם, למרות שנהרס על ידי מדבור, היה מיושב בדלילות על ידי הקייזון-אוגלה, תת-מין של גזע קייזון.
האוקמפה נשארו במצב זה עד שה-"Caretaker" שנותר לבדו על תחנת החלל החל למות (שניים מהחוקרים הבין-גלקטיים נותרו מאחור לדאוג לאוקמפה, ואילו האחרים עזבו כ-300 שנה לפני האירועים המתרחשים בפרק הפיילוט של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר").
ה-"Caretaker" סבר כי רק אחד מצאצאיו יוכל להמשיך בעבודתו להגן על האוקמפה, והוא החל בחיפוש ברחבי הגלקסיה אחר גזע תואם גנטית, איתו יוכל להתרבות.
חיפוש זה הורכב מסדרה של חטיפות טראנס-גלקטיות של ספינות חלל, וכך ספינת החלל של הפדרציה וויאג'ר הגיע אל רביע דלתא.
ספינת חלל אחרת, האקווינוקס, נמשכה לרביע דלתא זמן קצר לפני שוויאג'ר נמשכה.
אוקמרגה (בליטאית: Ukmergė מקודם: Vilkmergė; ברוסית: Укмерге́ ומקודם: Вилькомир; בפולנית: Wiłkomierz; ביידיש: ווילקאָמיר שנכתב בעברית וילקומיר) היא עיר בליטא, לגדותיו של הנהר שבנטויי , ששוכנת במרחק של כ-76 ק"מ מצפון מערב לעיר הבירה וילנה.
משמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז המשנה אוקמרגה.
אקמרגה מוזכרת לראשונה בכתובים ב-1333. ב-1387 עם השלטת הנצרות בליטא, בנה יוגאילה, מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא, כנסייה גדולה בעיר ע"ש פטרוס ופאולוס (מבין הראשונות בליטא כולה).
כנסייה זו נשרפה כמה פעמים אך נבנתה מחדש והורחבה (המבנה הנוכחי של הכנסייה הוא תוצאה של בנייה בשנים 1800–1820).
העיר קיבלה זכויות עירוניות ב-1486 והמלך זיגמונד (1506–1548) אישר אותן וקבע בה 2 ימי שוק (ה' וז') ויריד גדול ב-29 ביוני, חגם של פטרוס ופאולוס.
לאחר החלוקה השלישית של פולין (1795) עברה העיר לשלטון הרוסים וסופחה לפלך וילנה.
אך ב-1842 נכללה בפלך קובנה ועל שמה נקרא גם המחוז .
במעמד זה הייתה עד לקריסתה של האימפריה.
ב-1812 עבר בעיר צבא נפוליון אך לא פגע לרעה באוכלוסייתה.
את העיר פקדו מגפות, שנות רעב, ובעיקר שרפות בשנים 1877, 1895 ו-1904. בשרפה של 1877 נפגעו בעיקר הרבעים היהודיים בעיר (כולל בית הכנסת הגדול שזמן קצר לאחר מכן נבנה מחדש).
ועדים יהודיים בקובנה וממל אספו תרומות לנפגעים.
משפחות רוטשילד ומונטיפיורי נחלצו לסייע אף הן.
סחרה של העיר נפגע על ידי סלילת מסילת ברזל רומני (Ромни́ באוקראינית - היום באוקראינה)-ליבאו (היום לייפאיה שבלטביה) במחצית השנייה של המאה ה-19 לצורך יצוא, בין היתר, של דגן מרוסיה, דבר שגרם להפניית המסחר לכיוון אחר והוריד מערכה של העיר כמרכז מסחרי.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה פינו הרוסים את העיר, שרפו בתים, וכן את הגשר על פני נהר השבנטויי.
בתקופה זו גירש השלטון הרוסי את היהודים.
גם מטוסים גרמניים גרמו להרס ולנפגעים בנפש.
בימי הכיבוש הגרמני נסללה מסילת ברזל צרה בין העיר ליאנובה (Jonava).
עם כינון הרפובליקה הליטאית הראשונה שונה שמה של העיר מווילקמרגה לאוקמרגה.
בסביבות 1964 הוקמו בסיסים סובייטים של טילים בליסטיים מסוג SS-4 סמוך לעיר.
הבסיסים הוזכרו במסגרת הסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני של 1987 בין ברית המועצות לארצות הברית.
יהודים החלו להתיישב בעיר במאה ה-17. ב-1665 מספרם הגיע ל-622. ליהודים הורשה אז לבנות בית כנסת "מעבר לנהר" וניתן להם שטח לבית קברות.
בקיץ 1877 הייתה שרפה גדולה שפגעה קשות ביהודי העיר והוקם ועד מיוחד שאסף כספים לסיוע לנפגעי השרפה ברחבי העולם היהודי.
לפי המפקד של 1897 נמצאו בעיר 7,287 יהודים מכלל אוכלוסייתה שמנתה 13,532 נפש (54 אחוז מכלל האוכלוסייה).
ב-1914 הגיע מספרם ל-10,000 נפש (לפני פרוץ המלחמה באותה שנה).
ב-1935 מנתה קהילתה יהודית של העיר 8,000 נפש (מתוך אוכלוסייה של 15,000 איש - יותר ממחצית).
ראשוני היהודים שהשתקעו בעיר עסקו בכריתת עצים, בהשטת רפסודות על פני נהר השבנטויי, וכן בסחר התבואה והפשתן.
תפקידם בחיי המסחר הלך וגדל עם הזמן.
שיירות של סוחרים יהודים היו עוברות בעיר בדרכן לווילנה, קובנה, פטרבורג וורשה.
הם הקימו בה מחסני סחורות.
תפקיד חשוב שיחקו יהודי העיר בעיקר ביצוא עצים ופשתן לגרמניה.
סוחרים יהודים של העיר היו אורחים קבועים בבורסות של קניגסברג, דנציג ושטטין.
כמו כן, במאה ה-19 היה קיים בעיר ארגון יהודי של טוחני קמח.
גם הבורסקאות, שריפת-לבנים ותעשיית כלי חרס היו בידי יהודים.
הסחר בטקסטיל, מכולת וחומרי בניין היה רובו ככולו בידי סוחרים יהודים.
לפני מלחמת העולם הראשונה היו כ-900 חקלאים יהודים בעיר ובסביבתה.
יהודי היישובים הסמוכים עסקו גם במלאכה (בנאים, נפחים, מסגרים, פחחים, ועוד) .
עד שנות ה-30 של המאה ה-20 לא הייתה בעיר הספקת מים בצינורות ושואבי מים יהודים הביאו מים לבתים מהנהר או מבארות.
ב-1935 היו מפעלים הבאים בידי יהודים: 3 מנסרות, 2 טחנות קמח, 2 בתי חרושת לעורות, תעשיית לוחות חרסינה לתנורים, 2 משרפות יין, תעשיית קרטונג', בית חרושת למשקאות, 2 בתי חרושת ללבנים, 2 בתי חרושת לכלי נשק, 6 בתי בורסקאות.
ה"פולקסבנק" ('הבנק היהודי העממי') נוסד ב-1920 ומנה 593 חברים ב-1929. בנוסף, היו בנקים פרטיים.
בעיר היו 12 בתי תפילה וביניהם בית הכנסת הגדול ו"שטיבל" של חסידי חב"ד.
משך מאות בשנים שימשה העיר מרכז תורני חשוב בליטא והייתה מבצרה של היהדות החרדית.
לפני מלחמת העולם הראשונה הייתה בה ישיבה גדולה, וכן "תלמוד תורה" ו"חדרים".
בסוף המאה ה-19 נפתחו בעיר בתי ספר ממשלתיים שלשון ההוראה בהם הייתה רוסית.
בקרב התלמידים היהודים בגימנסיה נודעה השפעה גדולה ל"בונד".
בתקופת הכיבוש הגרמני של ליטא במלחמת העולם הראשונה הקימו היידישסטים (תמכו, בין היתר, בשפת היידיש כשפת הלאום) ספרייה גדולה, להקה, תזמורת ומקהלה מה שהגביר את ההשפעה של ה"בונד".
בימי ליטא העצמאית פעלו בעיר מוסדות חינוך יהודיים הבאים: ישיבה גדולה; 2 גימנסיות - הגימנסיה העברית והגימנסיה הריאלית היידית - שהתאחדו בגמר שנת הלימודים 1933/1932 לגימנסיה עברית אחת בהנהלתו של ל.
לאמפרט מי שהיה מנהלה של הגימנסיה היידית; בית ספר עממי "יבנה", בהנהלתו בראשית של הרב אבא גליקמן; בית ספר "תרבות", בהנהלתו של זרח וידוקלר; בית ספר למלאכה; גן ילדים "תרבות" בהנהלתה של נחמה יפה ואחר כך יוכבד סקוב; ו-2 ספריות.