tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הראשון למשפחתו של גנרל נלסון אפלטון מילס (Nelson Appleton Miles) וממוקם בחלקה מס' 3, והשני למשפחתו של גנרל תומאס קרוק סאליבן (Thomas Crook Sullivan) וממוקם בחלקה מס' 1.
אתר זיכרון נוסף הוא צלב הקרבה הקנדי, עם שמות כל אזרחי ארצות הברית שנהרגו כאשר לחמו במסגרת הכוחות הקנדים במלחמת קוריאה ושתי מלחמות העולם.
"אנדרטת הנשים בשירות למען ארצות הברית" הוקמה לזכר כל הנשים ששירתו בצבא ארצות הברית.
היא תוכננה כבר ב-1985, אך נחנכה רק ב-18 באוקטובר 1997 ונפתחה לציבור יומיים לאחר מכן.
האנדרטה נמצאת ליד הכניסה הרשמית של בית הקברות, אשר מכילה גם תערוכה על נשים בצבא ובהיסטוריה הצבאית של ארצות הברית.
הדגלים בבית הקברות הלאומי ארלינגטון מורדים לחצי התורן חצי שעה לפני ההלוויה הראשונה בכל יום, ומועלים לראש התורן חצי שעה אחרי ההלוויה האחרונה בכל יום.
לרוב מתקיימות הלוויות רק במשך השבוע, ולא בסופו.
ממוצע ההלוויות הוא גבוה מ-20 ביום - ובמהלך שנה שלמה מתרחשות בערך 5,400 קבורות.
עם יותר מ-260,000 אנשים טמונים בו, בית הקברות הלאומי ארלינגטון הוא בית הקברות הלאומי השני במספר הקבורים בו בארצות הברית.
בית הקברות הלאומי הראשון, מתוך 130 בתי קברות כאלו, הוא בית הקברות הלאומי קלברטון (Calverton National Cemetery) אשר נמצא בצדו המזרחי של לונג איילנד, ניו יורק, ובו נערכות יותר מ-7,000 קבורות בשנה.
בנוסף לקבורה באדמה, בבית הקברות מצוי קולומבריום (ל"קבורת" האפר לאחר שריפת הגופה) מהגדולים בארצות הברית.
כרגע קיימים ארבעה אזורים לאחסנת האפר, ו-5,000 גומחות בכל אחד.
לאחר תום הבנייה באתר, יהיו 9 אזורים ו-50,000 גומחות בסך הכל, כלומר מקום לאפרם של 100,000 אנשים.
כל חייל ששוחרר עם תום שרותו (בניגוד לשחרור מוקדם עקב ביצוע עבירה), ואופי שירותו היה חיובי ברובו, זכאי לגומחה באתר לאחר מותו.
פייר שארל ל'אנפן (1754-1825), אדריכל, מתכנן העיר וושינגטון, נקבר מחדש בארלינגטון בשנת 1909.
אבנר דאבלדיי (1893-1819) , גנרל במלחמת האזרחים, לחם בקרב גטיסברג, ידוע בתור ממציא משחק הכדור בסיס, אף על פי שמעולם לא טען לכך.
ברטרם טרייסי קלייטון (1918-1862), קצין בצבא ונציג בבית הנבחרים מטעם מדינת ניו יורק.
נהרג במלחמת העולם הראשונה, בדרגת קולונל (אלוף-משנה).
ג'יין דלאנו (1919-1862) , ראש "חיל האחיות" (Army Nursing Corps), הקימה את הארגון American Red Cross Nursing Service לקראת כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
סר ג'ון דיל (1944-1881), קצין בריטי בשתי מלחמות העולם בעל דרגת פילדמרשל ודיפלומט בעל תפקיד חשוב ביחסים שבין ארצות הברית ובריטניה.
רב-סרן גלן מילר מחיל האוויר האמריקני, מלחין, נגן טרומבון ומנהיג תזמורת ביג בנד, נעדר בעת מילוי תפקידו מאז 15 בדצמבר 1944. מילר היה זכאי למצבת זיכרון בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, בתור חייל שנהרג בעת מילוי תפקידו וגופתו לא נמצאה.
לבקשת ביתו, מצבת זיכרון הונחה בחלקה H, שביל וילסון מס' 464-A, באפריל 1992.
רנה גאגנון , איירה הייז ומייקל סטרנק : שלושה מתוך ששת הנחתים המצולמים בתמונה המפורסמת "הנפת הדגל באיוו ג'ימה" של ג'ו רוזנטל ממלחמת העולם השנייה.
סטרנק נהרג בקרב כמה ימים לאחר הצילום.
הנרי ארנולד (1950-1886), חלוץ תעופה, מפקד חיל האוויר האמריקאי משנת 1938, היחיד שקיבל דרגת גנרל הצבא (גנרל חמישה כוכבים) בחיל האוויר והיחיד שקיבל דרגה זו בשתי זרועות שונות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
מיילס בראונינג (1954-1897), קצין בחיל הים האמריקאי בשתי מלחמות העולם אשר קיבל את מדליית השירות המצוין של הצי וכוכב הכסף, על גבורתו בקרב מידוויי, ובנוסף קיבל כמה עיטורים נוספים.
לואיס קוקלה (1956-1888), קצין בדרגת מייג'ור (רב-סרן) בחיל הנחתים האמריקאי אשר קיבל שתי מדליות כבוד (אחת מהצבא ואחת מחיל הים) על אותו מעשה גבורה במלחמת העולם הראשונה, בנוסף לעיטורים מצרפת, איטליה ויוגוסלביה.
ויליאם ג'יי דונובן (1959-1883), קצין בדרגת מייג'ור-ג'נרל (תת-אלוף) וראש המשרד לשירותים אסטרטגיים (Office of Strategic Services), ארגון ביון אמריקאי שקם בזמן מלחמת העולם השנייה וממנו צמחו ה-CIA, הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית ויחידת אריות הים.
מדגר אוורס (1925-1963), פעיל התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית
רוג'ר צ'אפי (1967-1935) ווירג'יל גריסום (1967-1926), שניים משלושת האסטרונאוטים שנהרגו בשריפת החללית אפולו 1.
אודי מרפי (1971-1925), גיבור מלחמה אמריקאי, החייל המעוטר ביותר בתולדות הכוחות המזוינים של ארצות הברית נכון לעת סיום שירותו, ושחקן קולנוע פופולרי.
קרייטון אברמס (1974-1914), גנרל בצבא ארצות הברית שפיקד על מבצעים במלחמת וייטנאם בין השנים 1972-1968, ולאחר מכן קודם לתפקיד ראש מטה צבא ארצות הברית.
עומר בראדלי (1981-1893), ממפקדי הכוחות האמריקאים במלחמת העולם השנייה, יושב-הראש הראשון של המטות המשולבים של ארצות הברית (מעין רמטכ"ל), ואחד מחמשת הקצינים היחידים שקיבלו דרגת גנרל חמישה כוכבים בצבא.
מת'יו רידג'וויי (1993-1895), מהמפקדים החשובים של כוח האו"ם במלחמת קוריאה.
ג'רלד פ' דיקונטו (2001-1957), קפטן בצי ארצות הברית, בדרגת קולונל (אלוף-משנה).
נהרג בפיגועי 11 בספטמבר בפנטגון.
רובי ג'י בראדלי (2002-1907), קצינה בדרגת קולונל (אלוף-משנה]) ואחת הנשים המעוטרות ביותר בצבא ארצות הברית - היא קיבלה 34 מדליות על שירותה כאחות צבאית במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה.
מונט ביין דייוויס - שגריר ארצות הברית בישראל, 1893–1953.
ג'ון שאליקשווילי - יושב ראש המטות המשולבים, המהגר היחיד בהיסטוריה של ארצות הברית שהגיע לדרגה הגבוהה ביותר בצבא ארצות הברית.
בסצנת הסיום המפורסמת של סרט הקולנוע "שיער", מצולמים חבריו של ברגר סביב קברו, הממוקם בבית הקברות ארלינגטון.
לאחר מכן התמונה נפתחת, ובמבע אומנותי הבא לתאר את השכול שיצרה מלחמת וייטנאם, נִגלות מאות מצבות המסודרות בשורות ישרות.
בית הקברות הפרוטסטנטי ביפו הוא בית קברות קטן ובלתי פעיל ששימש את הקהילה הפרוטסטנטית הקטנה ביפו במאה ה-19. בית הקברות נמצא בקצה סמטה המסתעפת מרחוב יפת, בסמוך לבית מספר 19, מאחורי בית הספר הסקוטי טביתא.
אדמת בית הקברות שייכת לכנסייה האנגליקנית בירושלים, והיא נרכשה במרץ 1842, ביוזמתו של הבישוף מיכאל שלמה אלכסנדר, שהגיע לארץ ישראל זמן קצר לפני כן.
הקבורה בבית הקברות החלה באותה שנה, עת נקברו בו שבעה ספנים בריטים אשר נספו בטביעת אונייה בריטית סמוך לעיר.
בבית הקברות שרדו 30 קברים מזוהים וארבעה שרידי קברים, והמקום מוזנח.
הבריגדיר גנרל האנגלי אדוארד תומאס מיצ'ל - מיצ'ל היה קצין בכיר בחיל התותחנים המלכותיים שהצטיין בקרבות שונים באירופה.
בשנת 1840 הוא נשלח בראש משלחת צבאית בריטית למזרח התיכון, כדי לסייע לטורקיה במלחמתה נגד איברהים פחה המצרי שפלש לארץ ישראל ב-1831 והשתלט עליה.
לאחר שנסוג איברהים פחה מעכו למצרים דרך מישור החוף, יצא מיצ'ל עם יחידתו לרדוף אחריו.
בהיותם ליד העיירה מג'דל (כיום בתחום העיר אשקלון) ירד גשם ומיצ'ל שכב לישון בבגדים רטובים וחלה.
הוא הובא ליפו ושם מת ב-24 בינואר 1841. תחילה נקבר במצודת סידני סמית, לימים בית החולים הצרפתי שבצידו השני של רחוב יפת.
בסוף שנות ה–70 של המאה ה–19 הועברה גופתו לבית הקברות.
המצבה עשויה לוח שיש רחב ועליו חקוקות שתי שורות בטורקית עות'מאנית לאמור: , וכתובת ארוכה באנגלית, ובה רשום בין היתר:
הרופא תומאס הודג'קין שמת ביפו ב-4 באפריל 1866, בעת שליווה את השר משה מונטיפיורי בסיורו השישי בארץ ישראל.
הוא היה ידידו ורופאו האישי של מונטיפיורי, וזה הקים על קברו מצבה מגרניט מלוטש בצורת אובליסק.
על המצבה חרוט בלטינית המשפט .
ביאטריס (בטסי) מנגאן - מייסדת בית החולים האנגלי ביפו.
ג'ין ווקר-ארנוט - מייסדת בית הספר טביתא הסמוך לבית הקברות.
האב ג'ורג קלארק ושני בניו הקטנים, חברי הכת של ג'ורג אדמס (מייסד המושבה האמריקאית ביפו) שנפטרו זמן קצר לאחר הגיעם ליפו מארצות הברית.
בית הקברות הייגייט הוא בית קברות בעיר לונדון שבבריטניה.
מאז נפתח בשנת 1839 הוא הפך לאתר קבורה מן המפורסמים בלונדון.
אישים ידועים רבים נקברו בו ונמצא בו אוסף גדול של מבנים ופסלים האופייניים לתקופה הוויקטוריאנית.
בית הקברות שוכן מצפון לסיטי של לונדון, בתחומי הרבעים קמדן, הארינגיי ואיזלינגטון.
בית הקברות כולל שני מתחמים נפרדים.
שטחיהם, דמויי הטרפז, ניצבים משני צידיה של דרך סווין (Swain's Lane) ובצמוד לפארק ווטרלו.
המתחם האחד ממוקם ממערב לשני ומצפון לו.
המתחם המערבי היווה את שטחו המקורי של בית הקברות, ואילו המתחם המזרחי, הקטן ממנו במקצת, התווסף אליו לאחר מכן.
בית הקברות נפתח בשנת 1839 במסגרת תוכנית כללית להקמת שבעה בתי קברות מודרניים (שזכו לכינוי "שבעת המופלאים"(Magnificent Seven)) סביב שוליה דאז של לונדון, שסבלה ממחסור באתרי קבורה.
הוא הוקם בסמוך לכפר הייגייט, השוכן על גבי גבעה שהיא כיום מן האזורים הטופוגרפיים הגבוהים ביותר בתחומי מטרופולין לונדון.
האדריכל שניצח על ראשית בנייתו של בית הקברות היה סטיבן גירי (Stephen Geary).
לאור הביקוש לקבורה באתר נוסף לו המתחם המזרחי ב-1856 (נפתח לקבורה ב-1860).
קברי מרבית האישים הידועים שנקברו בבית הקברות נמצאים במתחם המערבי.
בבית הקברות הוקם עם השנים מספר רב של מבנים, בנייני מאוזוליאום ומצבות קבורה מפוסלות ומפוארות בסגנונות בנייה אופייניים לתקופה הוויקטוריאנית וביניהם סגנון התחייה הגותית.
כל אלו נחשבים כמשקפים את ההיסטוריה החברתית והפוליטית של לונדון הוויקטוריאנית.
בחלק משטח המתחם המערבי משתרעת גבעה, שפסגתה מתנשאת לגובה של 114 מטר מעל פני הים.
בקרקע הגבעה נחפרו ונבנו קברים, קטקומבות, אחוזות קבר (Vaults) ומעברים.
אחד המבנים הידועים ביותר שנבנו במתחם המערבי הוא השדרה המצרית (Egyptian Avenue) - מעבר בבטן הגבעה שמשני צידיו חדרי קבורה, המעוצב בסגנון מצרי בהשראת עמק המלכים שליד לוקסור.
בסמוך אליו נמצא מעגל הלבנון (Circle of Lebanon) – שדרה שבקירותיה חדרי קבורה, שנחפרה בקרקע סביב עץ עתיק ממין ארז הלבנון.
במתחם המערבי נבנו גם שני בתי תפילה.
במתחם המזרחי קיים שילוב של מבנים ומצבות בסגנון ויקטוריאני ובסגנון מודרני.
שטחי בית הקברות משופעים בעצים, שיחים ופרחים הגדלים כמעט ללא יד מכוונת.
מרובים בו בעלי החיים – מינים רבים של פרפרים וציפורים וכן בעלי חיים קטנים – קיפודים, עטלפים ואף שועלים.
שני המתחמים עדיין פתוחים כיום לקבורה.
בשל המבנים המיוחדים המצויים במתחם המערבי ועל רקע ניסיונות לונדליזם וגנבת מזכרות בו מותרת הכניסה אליו רק בקבוצות מודרכות.
הכניסה למתחם המזרחי איננה מוגבלת.
בית הקברות זכה לאזכורים במספר רב של ספרים, סרטי קולנוע וטלוויזיה ואף במשחק מחשב (Nightmare Creatures).
בית הקברות נוהל מאז הקמתו על ידי חברת בתי הקברות של לונדון (London Cemetery Company).
בעקבות הירידה בביקוש לקבורה בו החל מראשית המאה העשרים החל האתר לסבול מהזנחה בשל מחסור בכספים.
בשנת 1981 עברו ניהולו ותחזוקתו לידי קרן ידידי בית הקברות הייגייט.
גוף זה עורך מאז שיפוץ ושיקום של המבנים והצמחייה בבית הקברות.
English Heritage (הגוף הציבורי המופקד על שימור המורשת הבנויה של אנגליה) וחברת ההימורים של בריטניה (National Lottery) תומכים כספית בקרן.
מאז 1987 כלול בית הקברות (בדירוג ברמה 1) במרשם הפארקים והגנים בעלי ערך היסטורי מיוחד של ה-English Heritage.
ארתור ויילי, חוקר מזרח אסיה
אלכסנדר ליטוויננקו, קצין ביון רוסי שקיבל מקלט מדיני בבריטניה
בתו של המלחין גוסטב מאהלר
דאגלס אדמס, סופר מדע בדיוני
קרל מרקס, הוגה תורת המרקסיזם (ב-1965 וב-1970 נעשו ניסיונות לפוצץ את מצבתו).
בנטפילד צ'ארלס האקס - טייס וממציא ההאקס סטרטר.
ג'ורג' מייקל - זמר ומלחין פופ
סעדי יוסף - משורר עיראקי
ג'יימס תומסון - משורר סקוטי
בית הקברות היהודי העתיק בטבריה הוא בית קברות יהודי ישן, הנמצא בטבריה.
בית הקברות ממוקם על המדרון הצפון מזרחי של הר ברניקי בסמוך לכנרת ובמבואותיה הדרומיים של טבריה.
טבריה כאתר אחרית הימים במסורת ישראל
המסורות הקשורות בקבורה בטבריה מתייחסות למסורת עתיקה ולפיה לטבריה תפקיד חשוב באחרית הימים, וזאת על פי פירושים לאמור בתלמוד הבבלי ולפיו: "טבריה עמוקה מכולן...
ומשם עתידין להיגאל", ודברי הרמב"ם ולפיהם: "וקבלה היא שבטבריא עתידין לחזור תחלה, ומשם נעתקין למקדש".
מפסוקים אלו, ואחרים, המופיעים במקורות, צמחה מסורת לפיה תחל הגאולה בטבריה, ויש האומרים כי שם תחל אף תחיית המתים.
מכאן ניתן להבין את בקשתם של רבים, וביניהם הרמב"ם עצמו, להיקבר בטבריה.
מיקומו העתיק של בית העלמין
האתר בו שוכנת כיום העיר טבריה שימש כבית קברות בימי הורדוס אנטיפס עוד בטרם הוקמה העיר.
מסיבה זו נמנעו יהודים שומרי מצוות לגור בה במשך זמן רב.
לפי האגדה, רבי שמעון בר יוחאי טיהר את העיר מטומאת המת שבה, בכך שקצץ את צמח התורמוס והשליכו בעיר, ובכל מקום בו הייתה טמונה גווייה, והושלך בה תורמוס, צצה הגווייה ועלתה.
גם לאחר מכן המשיך אזור העיר טבריה לשמש לקבורה.
מדרונות ההר בטבריה, עליו בנויות כיום שכונותיה החדשות, שימשו כבית קברות גדול, שנהרס במהלך השנים, וכיום השרידים היחידים לקיומו הם מתחם קבר הרמב"ם בו מצוינים קבריהם של הרמב"ם, אביו מיימון ונכדו רבי דוד הנגיד, השל"ה הקדוש, רבן יוחנן בן זכאי והאמוראים רבי אמי ורבי אסי.
עם חידוש הנוכחות היהודית בטבריה, במהלך המאה ה-18 החל להתגבש מיקום חדש לבית העלמין, דרומית לעיר, במקום הסמוך למקום בו מצויה כיום שכונת "אחווה".
רבי חיים אבולעפיה (השני), שנפטר בשנת 1744, היה מראשוני הנטמנים בבית העלמין במקומו החדש.
בית עלמין זה גדל במהלך השנים, ונקברו בו אישים חשובים ורבים, מהם שחיו בטבריה, מהם שבאו למות ולהקבר בה, ומהם ששרידיהם הובאו בה לקבורה לאחר שמתו במקום אחר:
חתנו של רבי חיים אבולעפיה, רבי יעקב בירב (המאה ה-18) (נפטר בטבריה).
הרב נחמן מהורדנקא, תלמיד הבעל שם טוב וסבו של רבי נחמן מברסלב (נפטר בטבריה ב-1756).
הרב ישראל זאב הלוי הורביץ, רב העיירה שאטוראליאויהיי שבהונגריה (נפטר בטבריה ב-1861).
הרב מנחם מנדל מוויטבסק מראשי עליית החסידים (נפטר בטבריה ב-1788).
הרב יעקב שמשון משיפיטובקה (נפטר בטבריה ב-1801).
הרב אברהם הכהן מקליסק, מראשי עליית החסידים (נפטר בטבריה ב-1810).
הרב זאב וולף מצ'רני-אוסטראה (נפטר בטבריה ב-1822).
בתו, הרבנית ציזיא חנה מזל (נפטרה בטברה ב-1837).
הרב ישראל משקלוב (נפטר בטבריה ב-1839).
שמעון ברמן, מחובבי ציון (נפטר בטבריה ב-1884).
הרב אברהם אבוחצירא, בנו של המקובל יעקב אבוחצירא המכונה "אביר יעקב" (נפטר במרוקו ב-1893).
הרב שמחה בונם קאליש (נפטר בטבריה ב-1907).
הרב משה קליערס, מרבותיה של טבריה וכותב קורותיה (נפטר בטבריה ב-1934).
הרב משה יפרח רב הקהילה הספרדית בטבריה וממקימי בית הכנסת "אהבת רעים" בשנת 1898. לצידו נקברו רעייתו (השנייה) אורה יוכבד יפרח ואימו עליא יפרח.
כולם טבעו בשיטפון הגדול בטבריה ב-14 במאי 1934.
שלמה פיינגולד, יזם, מוציא לאור ועיתונאי שפעל בארץ ישראל בסוף המאה ה-19 ובעשורים הראשונים של המאה ה-20 (נפטר בטבריה ב-1935)
הרב יוחנן זרחי (זופוביץ) רב העיר טבריה (נפטר בטבריה 1946)
הרב ישראל פרידמן מהוסיאטין (נפטר בתל אביב ב-1948).
הרב יהודה הורוויץ אדמו"ר מסטיטשין (נפטר ט' חשוון תשמ"ב)
הרב מרדכי רוקח (נפטר בתל אביב ב-1949).
הרב שמעון שלום קאליש, האדמו"ר מאמשינוב (נפטר בארצות הברית ב-1954).
הרב יוחנן פרלוב, האדמו"ר מקרלין (נפטר בארצות הברית ב-1955).
הרב יעקב פרידמן מהוסיאטין (נפטר בתל אביב ב-1956).
הרב חיים דב הלפרין, אדמו"ר מווסלוי (נפטר בחיפה ב-1957).
הרב יצחק קאליש, האדמו"ר מאמשינוב ארצות הברית (נפטר בארצות הברית ב-1993).
הרב אברהם דב אוירבך, אב"ד טבריה והמחוז.
קבר אחים לתשעה עשר קרבנות הטבח בטבריה ב-1938, שנרצחו בשכונת קריית שמואל.
בבית העלמין נקברו גם כ-300 מנספי גירוש תל אביב בזמן מלחמת העולם הראשונה.
בית העלמין הישן סגור כיום לקבורה חדשה, ובמקומו משמש כיום בית עלמין חדש ממערב לטבריה, בסמוך למושב הזורעים.
בית העלמין הישן משמש בעיקר כמקום לעלייה על קברי הצדיקים הטמונים בו.
קבר רחל אשת רבי עקיבא
מבנה הקבר של רחל אשת רבי עקיבא נמצא בצידו המערבי של בית הקברות
בית הקברות הצבאי אל-עלמיין הוא בית קברות בעיירה אל-עלמיין בצפון מצרים, כ-130 קילומטרים ממערב לאלכסנדריה.
נקברו בו חיילי האימפריה הבריטית, שנהרגו במצרים ובלוב במלחמת העולם השנייה.
קבורים בו 7,342 חללים ומונצחים באנדרטאות שבו 12,472 חללים ונעדרים.
מלחמת העולם השנייה בצפון אפריקה ניטשה על היעדים של שליטה בים התיכון ובתעלת סואץ, המקשרים בין אירופה לבין המפרץ הפרסי והמזרח הרחוק.
המערכה שם החלה בספטמבר 1940, כאשר פלש הצבא האיטלקי בלוב למצרים.
התקפת נגד בריטית בחודש דצמבר הדפה את האיטלקים חזרה ללוב ועד לעיר בנגאזי, אך בחודש פברואר 1941 החלו להגיע כוחות גרמנים ללוב והדפו את הבריטים שם.
באמצע שנת 1941 שוב עברו הבריטים להתקפה בלוב, אך עד סוף השנה דעכה תנופתם.
באביב 1942 עברו הגרמנים והאיטלקים שוב למתקפה, הדפו את הבריטים מלוב וחדרו לעומק מצרים, אך נבלמו בקיץ ליד אל-עלמיין.
המערכה הגיעה לשיאה בקרב אל-עלמיין השלישי באוקטובר ונובמבר 1942, שבו הביסה הארמייה הבריטית השמינית את יריביה.
הישג זה בצירוף עם נחיתות בריטיות ואמריקניות באלג'יריה ובמרוקו באותו חודש (מבצע לפיד) הביא לנסיגת הכוחות הגרמנים והאיטלקים לתוניסיה, שם הם נכנעו כעבור חצי שנה, במאי 1943.
לאחר המלחמה כינס הצבא הבריטי את גופות חללי הקרבות מאתרי הקבורה הרבים שבהם נקברו במצרים ובלוב.
חללים אלו – מבריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה והודו – נקברו בשישה בתי קברות במדינות אלו.
בית הקברות נמצא בעיירה אל-עלמיין, במרחק מועט מחוף הים התיכון.
הוא מתחם מוקף חומה דמוי מלבן שצלעותיו הרחבות פונות בקירוב לצפון ולדרום.
הכניסה אליו היא מצפון, דרך אנדרטת אל-עלמיין .
במרכז שטח בית הקברות ניצבת אבן הזיכרון.
צלב ההקרבה הוצב כשהוא מוגבה על גבי מבנה במרכז הצלע הדרומית של האתר.
החללים נקברו בבית הקברות ב-36 חלקות.
הם נהרגו בכל שלבי המערכה בצפון אפריקה, אך מרביתם נהרגו בקרב אל-עלמיין השלישי, שבו היו לבריטים ולבעלי בריתם כ-4,600 הרוגים ונעדרים.
7,240 מן החללים הם חיילי האימפריה הבריטית, ומתוכם 815 הם אלמונים.
יתר החללים הקבורים באתר (102) הם בני אומות אחרות.
ארבעה מן הקבורים באתר עוטרו בעיטור צלב ויקטוריה - העיטור הצבאי הגבוה ביותר של האימפריה הבריטית.
בשטח בית הקברות נטועים עצים ושיחים, אך בשונה מן הנהוג במרבית בתי הקברות האימפריאליים אין נטועים בו דשא ופרחים ואדמתו החולית חשופה, בשל האקלים המדברי.
בצמוד לחומה המזרחית של האתר ניצב כותל הנצחה (El Alamein Cremation Memorial), שעליו נחרתו שמותיהם של 603 חיילים מצבא הודו.
הם נהרגו במערכה בצפון אפריקה וגופותיהם נשרפו בהתאם לאמונתם.
לאורך צלעו הצפונית של בית הקברות ניצבת אנדרטת אל-עלמיין, שעל גביה הונצחו שמות 11,869 חיילים ואוויראים של צבאות האימפריה הבריטית, שנהרגו במערכה במזרח התיכון ומקום קבורתם לא נודע.
האנדרטה היא אכסדרת קשתות מאבן גיר שאורכה כ-80 מטרים.
שני טורי מדרגות מובילים אל גג האנדרטה השטוח, שממנו נשקף מראה בית הקברות כולו, מראה המדבר סביב והים שמצפון.
על חזיתה הצפונית של האנדרטה מופיע הכיתוב הבא (באנגלית):
באכסדרה זו נחרתו שמות החיילים והאוויראים של האימפריה הבריטית
שנפלו בלחימה ביבשה או באוויר במקום בו נפגשות שתי יבשות
ושגורלות המלחמה מנעו מהם קבר ידוע ומכובד
ביחד עם רעיהם הנחים בבית קברות זה
עם חבריהם לנשק מן הצי המלכותי והימאים מצי הסוחר
הם קיימו עבור המערב את הקשר עם המזרח והיטו את מהלך המלחמה
ברצפת השיש של האכסדרה נכתבה באותיות ארד כתובת זו:
ולזכרה הנצחי של הארמייה השמינית
שמות הנעדרים נחרתו על גבי 300 לוחות הצמודים אל כותלי האנדרטה.
8,687 הנעדרים מכוחות היבשה נהרגו ברובם במערכה בצפון אפריקה (עד ה-19 בפברואר 1943), ומקצתם – 333 – נהרגו בסוריה, לבנון, עיראק ופרס.
3,182 האוויראים הנעדרים נהרגו בכל זירות המלחמה במזרח התיכון ובאפריקה – מיוון ועד מדגסקר ומלוב ועד פרס.
הם השתייכו לכוחות בריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד, קנדה, הודו ודרום אפריקה.
בית הקברות והאנדרטה נחנכו ב-24 באוקטובר 1951 – למחרת יום השנה התשיעי לקרב אל-עלמיין – על ידי פילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי, שהיה מפקד הארמייה השמינית במהלך קרב זה.
בית הקברות והאנדרטה תוכננו על ידי האדריכל הבריטי ג'.
הם נבנו ומתוחזקים על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
בקרבת בית הקברות ניצבות אנדרטאות לחללי הדיוויזיה הדרום-אפריקנית הראשונה והדיוויזיה האוסטרלית ה-9, שלחמו עם הארמייה השמינית.
מספר קילומטרים ממערב לאתר ניצבות אנדרטאות גרמניות ואיטלקיות.
ב-21 באוקטובר 2017 נערך בבית הקברות טקס זיכרון לציון מלאת 75 שנים לתחילת קרב אל-עלמיין השלישי, בהשתתפות ותיקי הקרב.
בית הקברות הלאומי שער הזהב (Golden Gate National Cemetery) הוא בית קברות לאומי בקליפורניה שבארצות הברית.
בניגוד למשתמע משמו בית הקברות איננו שוכן ליד גשר שער הזהב בעיר סן פרנסיסקו, אלא בעיר סן ברונו, 19 קילומטרים מדרום לסן פרנסיסקו.
בית הקברות הוקם על ידי הקונגרס של ארצות הברית יחד עם אחרים כמותו לשם קבורת ותיקי הכוחות המזוינים של ארצות הברית ואזרחים בעלי מעמד ציבורי בולט.
הוא נפתח לשימוש בשנת 1941.
בית הקברות משתרע על שטח של 654 דונם - גודלו המקורי, לאחר שניסיונות להרחיבו לא הצליחו.
כיום בית הקברות סגור לקבורה - למעט לקרובים של אנשים שנקברו בו ושהבטיחו לעצמם חלקות בו.
בית הקברות ניכר בתבנית המצבות האחידה ובשורות הקברים הסדורות בו, בדומה לבית קברות צבאי.
בכניסה אליו מתנשא תל מוגבה עגול, שעליו ניצב תורן דגל ארצות הברית.
בשנת 1958 נחנך בבית הקברות מגדל פעמונים, שתרמו ותיקי מלחמה אמריקנים.
בית הקברות מנוהל על ידי המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית.
בבית הקברות נקברו מספר אישים ידועים:
15 אישים שעוטרו במדליית הכבוד של הקונגרס – העיטור הצבאי הגבוה ביותר של ארצות הברית.
הם עוטרו בעיטור על לחימתם במערכות ומלחמות שונות - החל ב-1890, במהלך מלחמות האינדיאנים, וכלה ב-1967, במהלך מלחמת וייטנאם.
אדמירלים של צי ארצות הברית, ששירתו בזירת האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה: צ'סטר נימיץ, מפקד כוחות הצי באוקיינוס השקט; ריימונד ספרואנס; ריצ'מונד קלי טרנר; צ'ארלס לוקווד.
ליאו ראיין – חבר הקונגרס הראשון והיחיד שנרצח בעת מילוי תפקידו.
בית הקברות הלאומי של האוקיינוס השקט לזכר הנופלים (National Memorial Cemetery of the Pacific) הוא בית קברות לאומי בעיר הונולולו שבהוואי, ארצות הברית, שבו נקברו חללי וותיקי הכוחות המזוינים של ארצות הברית וקרוביהם ואזרחים נכבדים.
ניצבת בו גם אנדרטת הונולולו לנעדרים במלחמות ארצות הברית באוקיינוס השקט.
זהו אחד האתרים הידועים באיי הוואי ומיליוני אנשים מבקרים בו מדי שנה.
בית הקברות שוכן במכתש פואוואינה (Puowaina Crater) – לוע הר געש כבוי בעיבורה של הונולולו, ששמו מיתרגם בקירוב כ"גבעת הקורבן".
הוא מוכר יותר בשמו העממי "קערת הפונץ'" (Punchbowl).
הקונגרס החליט על הקמת בית הקברות ב-1948, בעקבות מלחמת העולם השנייה באוקיינוס השקט.
בינואר 1949 נקברו בו החללים הראשונים – חיילים של ארצות הברית שהובאו מזירה זו, ובכללם חללים שנהרגו בהתקפה על פרל הארבור.
בסך הכל נקברו בו 13,000 מחללי אותה מלחמה.
בית הקברות נפתח לציבור ב-19 ביולי 1949, עם קבורתם של חמישה מחללי המלחמה – חייל אלמוני, שני חיילי חיל נחתים, קצין צבא ארצות הברית ואזרח – העיתונאי ארני פייל.
טקס חנוכת האתר נערך ב-2 בספטמבר 1949 – יום השנה הרביעי לטקס הכניעה של יפן במלחמת העולם השנייה.
בית הקברות משתרע על שטח של 455 דונם.
בסך הכל נקברו בו כ-53 אלף אנשים – מרביתם ותיקי מלחמה ששירתו במלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם.
כיום הוא סגור לקבורה, למעט חריגים מצומצמים.
הקברים באתר סומנו בתחילה בצלבים ומגיני דוד מעץ.
ב-1951 הם הוחלפו בלוחות מצבה מלבניים מגרניט, השקועים בדשא.
בבית הקברות הוקם מסלול זיכרון, העובר בין 56 אבני זיכרון שהונחו באתר על ידי מוסדות שונים לזכר ותיקי המלחמות.
בית הקברות – למעט האנדרטה שבו - מנוהל על ידי המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית.
בית הקברות נכלל במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים של ארצות הברית.
31 חיילים שעוטרו במדליית הכבוד של הקונגרס - העיטור האמריקני הגבוה ביותר
ארני פייל – כתב צבאי נודע, נהרג בקרב אוקינאווה ב-1945
הנרי אוליבר הנסן (Henry Oliver "Hank" Hansen) – אחד ממניפי הדגל המקוריים על הר סוריבאצ'י באי איוו ג'ימה; נהרג בקרב שם
אליסון אוניזוקה (Ellison Onizuka) – האסטרונאוט הראשון ממדינת הוואי, נהרג באסון מעבורת החלל צ'לנג'ר ב-1986
רלף וולדו כריסטי (Ralph Waldo Christie) – אדמירל, מחלוצי השימוש בטורפדו
ויליאם קווין (William Francis Quinn) – המושל הראשון של הוואי (1959–1962).
ג'ון היילנד (John Joseph Hyland) – אדמירל, מפקד צי האוקיינוס השקט במלחמת וייטנאם
דניאל אינווי - סנאטור, גיבור מלחמת העולם השנייה.
ב-1964 הוקמה בשוליו המערביים של בית הקברות אנדרטת הונולולו, המנציחה את שמותיהם של הנעדרים האמריקניים בזירת האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה וכן במלחמת קוריאה.
בשנת 1980 היא הורחבה כדי לכלול גם את שמות הנעדרים ממלחמת וייטנאם.
בסך הכל הונצחו באנדרטה שמותיהם של 28,778 נעדרים.
שמותיהם נחרתו על גבי כותלי חצרות אבן, המשתרעות משני צידיו של גרם מדרגות המעפיל אל האנדרטה.
היא כוללת גם מבנה בית תפילה גבוה שבחזיתו פסל בן תשעה מטרים של קולומביה ואכסדרות ובהן תצוגת מפות קרב.
האנדרטה נבנתה ומנוהלת על ידי הוועדה האמריקנית למצבות קרב.
בית הקברות המרכזי בווינה , הוא אחד מבתי הקברות הגדולים בעולם, והחשוב מבין 50 בתי הקברות שבווינה שבאוסטריה.
בית הקברות תוכנן עבור העיר, אז בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית, בשנת 1863, מתוך הבנה שבתי-הקברות שבעיר לא יספיקו עבור אוכלוסייתה הגדלה.
בית הקברות נפתח ב-1 בנובמבר 1874, יום כל הקדושים.
פתיחת בית הקברות עוררה התנגדות בקרב האוכלוסייה הקתולית שבעיר, עקב אי הסכמת הנהגת העיר לפתיחה קתולית לבית הקברות, יחד עם הקצאת סכום כסף להקמת פינה יהודית בבית הקברות.
הנקבר הראשון בבית הקברות, היה יהודי: יעקב זלצר, שקברו קיים עד היום בסמיכות למבנה התחזוקה בבית הקברות.
מבחינת שטחו, 2.4 קילומטרים רבועים, בית הקברות הוא השני בגודלו באירופה (לאחר בית הקברות אולסדורף בהמבורג).
הוא בית הקברות בעל מספר הנקברים הגבוה ביותר באירופה (למעלה מ-3.3 מיליון קברים), ונקברים בו מדי יום כ-25 אנשים נוספים.
בגלל גודלו הגדול של בית הקברות, ישנה אמרה וינאית על בית הקברות: "מחצית מגודלה של ציריך - ופי שניים יותר כיף" ("!Halb so groß wie Zürich - aber doppelt so lustig ist der Wiener Zentralfriedhof").
למעשה, מספר הנקברים בבית הקברות גדול פי שניים ממספר תושבי וינה עצמה.
הכנסייה במרכז בית הקברות נקראת על שמו של קארלו בורומאו, אבל ידועה יותר ככנסיית קארל לואגר, בגלל קברו המונומנטלי הסמוך.
בבית הקברות יש שתי חלקות יהודיות, ישנה וחדשה.
במהלך ליל הבדולח נהרסו קברים רבים, אך כ-60,000 מתוכם עדיין קיימים.
בין הקברים המפורסמים, המוזוליאום של משפחת רוטשילד והאוהל של הרב יוסף ענגיל, והרב ברוך פנחס מסקאלא.
בין השאר, קבורים שם גם:
ב-29 ביוני 2012 חוללו 43 קברים, ככל הנראה התקפה ממניעים אנטישמים.
בתחילת אוקטובר 2020 הכריז שר התרבות האוסטרי ורנר קלוגר (ממפלגת הירוקים) בשם הממשלה הפדרלית האוסטרית על הקצאה של 600 אלף יורו לשיקום בית העלמין היהודי, 200 אלף יורו בכל שנה בשלוש השנים הקרובות.
ישנה תחבורה ציבורית לבית הקברות, על ידי רכבת קלה בקו 6 הוותיק, המהווה המשך לשירות הכרכרות שהיה מהעיר אל בית הקברות.
גם הרכבת הקלה (S-Bahn) עוצרת בבית הקברות, סמוך לחלק היהודי שבו.
רכבת U3 התחתית (U-Bahn) איננה עוצרת בבית הקברות, אך תחנת זימרינג (Simmering) ושם עולים בקו 6 שיש תחנה גם בשער 1 ואז ממשיך לשער 4 ממוקמת לא הרחק מבית הקברות עצמו.
בבית הקברות קבורים אישים מפורסמים רבים ובהם:
בית הקברות העברי הוא בית קברות יהודי בעיר ריצ'מונד במדינת וירג'יניה שבארצות הברית.
הוא ידוע בעיקר בשל החלקה הצבאית המצויה בו, שבה נקברו חיילים יהודים, שנהרגו במלחמת האזרחים האמריקנית.
בית הקברות, מן העתיקים בבתי הקברות היהודים בארצות הברית, נפתח בשנת 1816 על פני שטח של כארבעה דונם, לאחר שבית הקברות היהודי הראשון בעיר התמלא.
הוא הוקם על ידי קהילת בית שלום (שהתמזגה בהמשך לתוך הקהילה הרפורמית בית אהבה, המתחזקת את האתר עד היום).
בית הקברות הורחב לימים ומשתרע כיום על פני כ-34 דונם.
קבורים בו כ-2,900 איש והוכשר בו מקום לאלף מקומות קבורה נוספים.
מצויים בו בניין בית כנסת ומצבות מסוגננות רבות.
בבית הקברות נקבר לואיס סטראוס (1896–1974), אדמירל משנה (Rear Admiral) ויושב ראש הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית.
בשנת 2004 ניזוק בית הקברות קשות ממפולת אדמה, שאירעה עקב גשמים עזים שהביאה עמה סופת ההוריקן גסטון.
בשנת 2006 התווסף בית הקברות למרשם הלאומי של אתרים היסטוריים של ארצות הברית.
בבית הקברות מצויה חלקה צבאית יהודית, מן המעטות בעולם כולו מחוץ למדינת ישראל.
נקברו בה שלושים חיילים יהודים, שנפלו בקרבת ריצ'מונד בשורות צבא קונפדרציית המדינות של אמריקה (צבא מדינות הדרום) במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
קיימת טענה כי החלקה הוקמה לאחר שמנהלי בתי הקברות של צבא הקונפדרציה באזור סירבו ממניעים אנטישמיים לקבור את החיילים היהודים בתחומיהם.
בשנת 1866 הוקמה בריצ'מונד אגודת הזיכרון של הנשים העבריות על מנת לתחזק את החלקה.
היא גייסה כסף להקמת מצבות לחללים ולהקמת גדר סביב החלקה.
בשנות השלושים הועברה תחזוקת החלקה לידי הקהילה המתחזקת את בית הקברות כולו.
גדר המתכת היצוקה המקיפה את החלקה עוצבה על ידי האמן ויליאם ברקסדייל מאיירס (William Barksdale Myers).
היא כוללת סמלים שונים – עמודים בדמות רביעיית רובי מוסקט, שעל קניהם כרוכים דגלים מקופלים של הקונפדרציה, חרבות מצולבות וזרי עלי דפנה.
לימים הוסרו המצבות האישיות מהחלקה בשל מצבן שהידרדר.
במקומן הוצב בה גלעד מגרניט ועליו לוח ארד ובו כתובת זו:
ולזכרם של חיילי הקונפדרציה היהודים
הוקם על ידי אגודת הזיכרון של הנשים העבריות
חיילים יהודים נוספים שנפלו בשורות צבא הקונפדרציה נקברו באתרים אחרים.
בית הקברות היהודי העתיק בפראג הוא בית קברות יהודי עתיק בשולי הרובע היהודי של פראג, יוספוב.
קבורים בו אישים רמי דרג מקהילת יהודי פראג, והוא בולט בצורת הקבורה בו: בשל השטח המצומצם נקברו בו במשך מאות שנות פעילותו בשכבות, ומשערים שיש בו 12 שכבות של קברים.
מניחים שבית קברות זה היה בשימוש מהמחצית הראשונה של המאה ה-15 (המצבה הוותיקה ביותר שנשמרה, זו של רבי אביגדור קרא, היא מ-1439) ועד שנת 1787. חלק מהחוקרים טוענים כי בית הקברות נוסד 1000 שנים לפני התאריך המקובל.
האב הקדמון שלו היה בית קברות בשם "גן יהודי", אשר נמצא בחפירות ארכאולוגיות.
מספר המצבות והאישים הקבורים בו אינו ידוע בוודאות, בגלל המצאות 12 שכבות של קברים.
כאשר התמלא מקום הקבורה, ומכיוון שרכישת קרקעות נוספות הייתה בלתי אפשרית, הונחו על הקברים הקיימים שכבות נוספות של אדמה ומצבות ישנות הוצאו והונחו על השכבה החדשה.
פעולה זו מסבירה את הצפיפות הגדולה של המצבות .
ההערכה היא כי ישנן כ-12,000 מצבות שנראות כיום, וייתכן שנקברו בבית הקברות במשך הדורות בסך הכל כ-100,000.
בתקופות מסוימות הוזכר שמו של בית הקברות על ידי אנטישמים, בהקשר של טענות תאוריית קשר שלפיהן הוא שימש מקום מפגשם הסודי של זקני ציון הרוקמים תוכנית להשתלט על העולם.
מידע זה הוזכר תחילה ברומן "Biarritz" של הגרמני הרמן גדשה (בפרק "בית העלמין היהודי בפראג ומועצת הנציגים של שנים עשר שבטי ישראל") והופץ לאחר מכן ברוסיה כחלק מהפרוטוקולים של זקני ציון.
במקביל להפסקת הקבורה בבית הקברות היהודי העתיק, החלה הקהילה היהודית בפראג להשתמש בבית הקברות היהודי בפראג-ז'יז'קוב.
בין האישים המפורסמים הקבורים בבית הקברות העתיק של פראג:
ראש הקהילה היהודית בתקופת המהר"ל, מרדכי מייזל
רבי אליה שפירא בעל אלי' רבה.
רבי יוסף שלמה דלמדיגו - יש"ר מקנדיאה
הנדל'ה אשת הפרנס יעקב ב"ש ובנו שמעיה
כיום מהווה בית הקברות חלק ממתחם המוזיאון היהודי בפראג, סומנו בו שני מסלולי הליכה העוברים בין המצבות ומתוחמים בכבלים; אחד המסלולים מותאם לחורף והשני לקיץ.
המוזיאון היהודי בפראג מקפיד למנוע חריגה של המבקרים מהשביל המתוחם, העובר בעיקר בין קברי הידועים שבין הקברות המזוהים בבית הקברות.
בית הקברות היהודי העתיק בקרקוב, המוכר גם בשם בית העלמין הרמ"א (על שם הרמ"א הקבור בו), הוא בית קברות שנוסד בפרבר קז'ימייז' של קרקוב שבפולין בשנת 1535. בקצהו של בית הקברות הוקם בשנת 1553 בית כנסת הרמ"א.
מעל לשער כתובת, שהועברה ממקומה הקודם בשער הקודם ברחוב יאקובה, המעידה כי בית העלמין נוסד בשנת 1552, והוא מהעתיקים ביותר בפולין.
בכל פולין, המצבות היחידות העתיקות יותר מאלה, נמצאות בוורוצלב ובלובלין.
עד 1800 היה בית העלמין העתיק מקום הקבורה העיקרי ליהודי קרקוב, אולם כמה יהודים נכבדים נקברו שם גם אחר כך.
ב-1845, בהשתדלותו של רבי דוב בער מייזלס, שהדגיש את חשיבותו הרוחנית וההיסטורית של בית העלמין, ביטלו רשויות העיר קרקוב תוכנית בינוי עירונית שעשויה הייתה להוביל להריסת בית הקברות.
בכל זאת בית העלמין הוזנח.
בראשית המאה ה-20 החלה הקהילה היהודית לשפץ את בית הקברות הזנוח והנטוש, אך בזמן הכיבוש הנאצי של פולין הרסו הנאצים את בית הקברות, והשתמשו במצבותיו כאבני ריצוף או מכרו אותן.
רק כתריסר מצבות שרדו את תקופת השואה וביניהן מצבותיהם של רבי משה איסרליש (הרמ"א) ובני משפחתו.
לאחר המלחמה שוקם בית הקברות, ומצבות שאותרו (שהן חלק קטן מהמצבות שנלקחו מבית הקברות) הוחזרו אליו.
בסוף שנות ה-40 ובשנות ה-50, נחשפו בחפירות ארכאולוגיות בשטח בית העלמין מאות מצבות עתיקות.
אפשר שחלקן נקברו בכוונה, כדי להצילן מהרס על ידי הפולשים השוודים בשנת 1704. מאות שברי מצבות נקבעו לאורך החומה הפנימית של בית העלמין, לאורך רחוב שרוקה.
במשך הזמן החלו לכנות את המקום "כותל הדמעות", שנהיה לאתר זיכרון לקהילה היהודית החרבה של קרקוב.
חלק מהמצבות ששוקמו הן של רבנים ומנהיגי קהילה נודעים, וזו של רבי משה איסרליש היא הנודעת ביותר.
מצבתו מכוסה בפתקי בקשה ותפילה רבים שמניחים שם מתפללים העולים לרגל מכל רחבי העולם.
הרמ"א, רבי משה איסרליש (1530–1572), גדול פוסקי אשכנז במאה ה-16, ובני משפחתו.
הרב אליעזר אשכנזי (1513–1586), פרשן המקרא, חוקר ומחבר ספרים תורניים.
רבי נתן נטע שפירא (1584–1633), מרבני פולין ומחשובי המקובלים בתקופתו.
רבי יואל סירקיש (1562–1640), מחבר פירוש בית חדש (ב"ח) על ארבעה טורים.
רבי יום-טוב ליפמן הלר (1579–1654), מגדולי חכמי אשכנז ופולין ומגדולי פרשני המשנה.
רבי השיל מקראקא (1595 - 1663) רבה של העיר קרקוב, מגדולי דורו ורבם של רבים מגדולי פוסקי פולין במאה ה-17
רבי יצחק סג"ל לנדא (1689–1767), רבה של העיר קרקוב ומגדולי רבני אשכנז בדורו
מצבה אחת בבית הקברות, הסמוכה לקברו של הרב יום-טוב ליפמן הלר, מיוחסת לדמות האגדית יוסל'ה קמצן קדוש.
מצבת "יגיד עליו רעו", הסמוכה לקברו של רבי נתן נטע שפירא, מתקשרת אף היא עם אגדה המספרת על קבצן צעיר אלמוני שבא כאורח לעיר, נפטר באופן פתאומי ונקבר משום מה סמוך לקברו.
בשל כך רשמו אנשי החברה קדישא על מצבתו נוסח המצביע על ההתרחשות, תוך שהם משתמשים בביטוי "יגיד עליו רעו", כרמז על גדלותו של המנוח הניכרת מתוך סמיכותו לקבר השכן.
בית הקברות הילסייד ממוריאל פארק הוא בית קברות יהודי בקלבר סיטי שבמחוז לוס אנג'לס, קליפורניה.
בית הקברות ידוע בשל מצבת קברו המיוחדת של אל ג'ולסון המצויה בו, חלקת הקבר תוכננה בידי הארכיטקט פול ויליאמס והיא כוללת אנדרטה וכיפה על עמודים המוצבים כולם בראש גבעה מעל מפל מים הנראה למרחקים.
בית הקברות היהודי העתיק בסלוניקי היה בית קברות יהודי, ששימש את הקהילה היהודית הגדולה בעיר במשך כארבע מאות וחמישים שנה, עד אשר הוחרב על ידי עיריית סלוניקי בשנת 1942 בתקופת שואת יהודי יוון בחסות שלטון הכיבוש הנאצי.
שורשיה של הקהילה היהודית בסלוניקי (בפי היהודים שאלוניקי או שלוניקא) מצויים בתקופה ההלניסטית.
קהילת יהודי סלוניקי התרחבה בסוף המאה ה-15, בעקבות גירוש ספרד, ויחד עמה הצורך בהתרחבות בית העלמין היהודי העתיק של העיר.
במהלך קיומה של הקהילה הובאו לקבורה בבית העלמין יותר מארבע מאות אלף איש ואישה.
בית העלמין היה קדוש לקהילה כבתי הכנסת שלה.
מיקומו של בית הקברות ושווי אדמתו קרצו לתושבים לא יהודים בסלוניקי, שחפצו להשתמש בשטחו למטרותיהם.
בשלהי המאה ה-19 הוקמה לידו גימנסיה טורקית.
לימים היא הייתה לאוניברסיטת אריסטוטלס של סלוניקי.
בשנות השלושים הודיעה עיריית סלוניקי לקהילה היהודית על כוונתה להפקיע את בית הקברות על מנת להקים עליו מבנים עבור האוניברסיטה.
עם זאת הניע האיום את הקהילה היהודית למסור לידי האוניברסיטה חלק משטחו הפנוי של בית העלמין.
בשנת 1941 נכבשה יוון על ידי גרמניה הנאצית וחולקה לאזורי כיבוש בין גרמניה, איטליה ובולגריה.
העיר סלוניקי על רבבות יהודיה נכללה באזור הכיבוש הגרמני.
רדיפת היהודים החלה מיד, עד לשילוחם להשמדה.
עוד קודם לחיסולה של הקהילה הקיץ הקץ על בית העלמין העתיק.
תחילה מסרה הקהילה חלק משטחו לעירייה במסגרת ניסיון לשלם כופר כספי עצום שתבע שלטון הכיבוש הגרמני מן הקהילה תמורת שחרור צעירי הקהילה מעבודת כפייה שאליה גויסו, כופר שלקהילה לא היו אמצעים לממנו.
לאחר מכן, בדצמבר 1942, הבהירה העירייה לראשי הקהילה כי בית העלמין יופקע וכי המעוניינים בכך נדרשים לפנות מהאתר את שרידי קרוביהם הקבורים בו.
הדבר נעשה בהסכמת ותמיכת שלטון הכיבוש הגרמני ובתורת טובת הנאה שהעניק לתושבים הלא-יהודים של סלוניקי.
ב-6 בדצמבר 1942 החלה הריסת בית העלמין.
העירייה הביאה למקום במהירות 3,000 פועלים.
אלו הפילו וניתצו את המצבות, פתחו את הקברים וערמו את עצמות המתים במספר ערימות גדולות, ללא הותרת אפשרות להפריד ביניהן.
העצמות נקברו בהמשך בקברי אחים בשטח שהקצתה העירייה.
המצבות המחוללות הועברו מבית העלמין לשימוש כמרצפות וכחומר בנייה.
בין השאר הן שימשו לתיקון כנסיות שנפגעו במלחמה ולשם הקמת בריכת שחייה לחיילי הצבא הגרמני בעיר.
חודשים מעטים לאחר החרבת בית העלמין העתיק שולחו 46 אלף מיהודי העיר להשמדה במחנה אושוויץ.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה שבו לסלוניקי ניצולים מן הקהילה.
הם ביקשו לנסות להציל את מה שנותר מבית העלמין ולתעד את המצבות שנותרו ממנו, שהעידו על ההיסטוריה של הקהילה שחרבה.
הניצולים הפיקו אלבומים פשוטים אחדים ובהם כ-25 צילומים בשחור-לבן של שרידי בית העלמין.
אלו נשלחו אל מנהיגים יהודים בעולם ואל הרבנים הראשיים בארץ ישראל בצירוף בקשה לעזרה.
פניות שהופנו מחוץ ליוון אל ממשלתה לא הועילו, והחרבת בית העלמין העתיק הייתה לעובדה מוגמרת.
שטחו שימש להרחבת קמפוס האוניברסיטה על שם אריסטו.
בית עלמין חדש הוקם בסלוניקי לשירות הקהילה היהודית הקטנה שנותרה בו.
כיום ניצבת בו אנדרטה לזכר הנספים בשואה מקהילת העיר.
הרב מיכאל מולכו, ניצול שואה מיהודי סלוניקי, מסר את אלבום התמונות של שרידי בית העלמין לספריה הלאומית בשנת 1949. הוא הקים בישראל את המכון לחקר יהדות סלוניקי.
בשנת 1974, לאחר מותו, פרסם המכון ספר שחיבר מולכו אודות מצבות בית העלמין שאבד.
בשנת 2012 התגלה בסלוניקי בור שבו היו קבורות 688 מצבות מבית העלמין העתיק.
נמצא כי הן נשאו תאריכים ממחצית המאה ה-18 ועד לימי מלחמת העולם השנייה.
ב-9 בנובמבר 2014 נחנכה בקמפוס האוניברסיטה על שם אריסטו אנדרטה לבית העלמין העתיק.
הטקס נערך במעמד נציג ממשלת יוון, ראש העירייה, רקטור האוניברסיטה, נציגי קהילות יהודי סלוניקי ויוון ושגרירת ישראל ביוון.
בית הקברות המרכזי בסופיה (בבולגרית: Централни софийски гробища) הוא בית קברות השוכן בסופיה בירת בולגריה.
בית הקברות הוקם ב-1898 ושוכנת בו חלקה יהודית המהווה את בית הקברות היהודי הפעיל הגדול בבולגריה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נפגעה סופיה קשות.
חיילי הצבא העות'מאני נסוגו בשיטת "אדמה חרוכה" ונגרמו נזקים כבדים בעיר.
מרבית האוכלוסייה המוסלמית ומקצת מהאוכלוסייה היהודית עזבו ביחד עם החיילים העות'מאנים הנסוגים.
לאחר הקמת נסיכות בולגריה וההכרזה על סופיה כבירתה, החל גל הגירה פנימית אל העיר מרחבי בולגריה והחלה תנופת בנייה והתרחבות.
ב-1880 החליטה ממשלת בולגריה להקים בית קברות חדש בפאתי העיר ליד הכפר אוֹרְלָאנְדוֹבְצִי אשר לימים הפך לשכונה בעיר.
לאורך השנים ובעיקר לאחר מלחמת העולם השנייה הורחב שטחו של בית הקברות, במקביל לגידולה המואץ של סופיה והוא נותר ריאה ירוקה בלב העיר.
בבית הקברות קיימת חלקה כללית לאוכלוסייה הנוצרית אורתודוקסית, חלקה קתולית, חלקה יהודית, חלקה צבאית וחלקת "גדולי האומה".
קהילה יהודית התקיימה בסופיה מראשית המאה ה-14. בשלהי המאה ה-16 וראשית המאה ה-17, לאחר הגעת מגורשי ספרד ומגורשי פורטוגל הוקם במרכז העיר באזור השכונה היהודית ו"שוק המלח" בית קברות לקהילה.
בראשית המאה ה-21 נמצא שטח בית העלמין הקדום בשכונת "וְזְרָאזְ'דָנֶה" (בבולגרית: Възраждане) בסמוך לכיכר וְזְרָאזְ'דָנֶה במתחם גדול שבין שדרות אלכסנדר סטמבוליסקי, שדרות חריסטו בוטב ורחוב פּוֹסִיטָאנוֹ.
במקום נקברו כמה אלפי יהודים.
ב-1881 מנתה הקהילה היהודית 4,274 נפשות שהיוו חמישית מכלל האוכלוסייה.
ב-1898, עם הקמת בית הקברות המרכזי, הופקע שטח בית הקברות היהודי הישן מרשות הקהילה ונסגר.
במקום החלה תנופת בנייה של בתי מגורים ובית הקברות נהרס בהדרגה.
עד שנות ה-30 של המאה ה-20 עדיין ניתן היה למצוא מצבות ושרידי קברים מפוזרים בחצרות השכונות החדשות שנבנו.
כמה עשרות מצבות, בעיקר של משפחות עשירי הקהילה שנותרו להתגורר בסופיה לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הועברו מבית הקברות הספרדי הישן לחלקה היהודית שהוקצתה בצפונו של בית הקברות המרכזי בסופיה.
מבית הקברות הישן לא נותר זכר.
ב-1950, לאחר העלייה ההמונית לישראל נותרו בסופיה כ-5,000 יהודים וב-2009 התגוררו בה 2,500 יהודים.
החלקה היהודית בבית העלמין המרכזי פעלה בראשית המאה ה-21. שטח החלקה היהודית 50,000 מטר רבוע ומצויות בה כ-7,000 מצבות שהכיתוב עליהן בעברית, בבולגרית ובלאדינו.
בית הקברות היהודי פַרְקַשרֵט (בהונגרית: Farkasréti izraelita temető) הוא בית קברות ציבורי יהודי שנפתח בשנת 1895 עבור הזרם הנאולוגי של יהודי בודפשט.
הדרך לבית הקברות עוברת בנתיב צר חד-סטרי חדש מדרך דֶנֶבֵר.
בית הקברות היהודי ממוקם בסביבתו הקרובה של בית הקברות הכללי של פרקשרט, וכעת הוא משולב כמעט לחלוטין באזור התחום של בית הקברות הכללי.
קו החשמלית 59 שנבנה בשנת 1902 לכיוון תחנת הרכבת הדרומית ובית החולים סנט יאנוש.
רק אחרי 1945 ניתן לו המספר 59. התחנה הסופית שלו נמצאת ליד בית הקברות (כיכר אַרוֹן מַרְטוֹן).
בשנת 1948 נפתח גם קו האוטובוס מספר 8 שמחבר בין בית הקברות לבין מרכז העיר.
בית הקברות פרקשרט נפתח בשנת 1894, יחד עם בית הקברות היהודי בשנת 1895. הכניסה אליו היא מכיכר ארון מרטון, שם נמצא גם בית הלוויות.
בעיקר יהודי בודה נקברו שם בראש וראשונה.
קבריהם של אישים בולטים בקהילה, רבנים, חזנים, גבאים ומכובדים אחרים נמצאים באזור הכניסה הראשית ולאורך הטיילת הראשית.
הקבר העתיק ביותר, שניתן לזהות עד היום היא משנת 1897. מבני המאוזוליאום המשפחתיים הגדולים שאופייניים לבתי קברות אחרים, חסרים כמעט לחלוטין בבית קברות זה, למעט חריגים בודדים.
אחד מאלה ניתן לראות מרחוק: מאוזוליאום קוני, הזקוק לשיפוץ מנו קוני היה מנהל המזכירות של הפרלמנטר ההונגרי.
מכיוון שאין כרגע אפשרות להרחבה, בית הקברות היהודי למעשה מלא.
אנשים ידועים שנחים מנוחת עולמים בבית קברות זה:
הרב רפאל גולדברג, ארתור גייר, דב היליר, הרב אימרה בנושופסקי, רבה הקודם של בודה שנקבר שם בשנת 2002, הצייר ההונגרי-יהודי המפורסם של המאה העשרים, ארנולד קיש הרב הראשי של בודה, משורר וכותב תפילות, המוזיקאי והיסטוריון מוזיקה בנצה סאבולצ'י
בית הקברות המוסלמי בשער הרחמים הוא אחד מבתי העלמין האסלאמיים בירושלים.
ממוקם ליד הכותל המזרחי של הר הבית, שמהווה גם הכותל המזרחי של העיר העתיקה.
בית הקברות משתרע משער האריות ועד קצהו הדרומי של הכותל המזרחי.
ממשלת ישראל מתכוונת להמיר חלק מבית הקברות לגן מקראי, במסגרת הגן הארכאולוגי ירושלים.
שער הרחמים נחסם ככל הנראה ב (כלומר, השער היה קיים עוד לפני בניית החומה העות'מאנית במאה ה-16).
ייתכן שהקבורה במקום החלה זמן קצר לאחר מכן.
בית הקברות נמצא בשימוש תושבי מזרח ירושלים המוסלמים עד היום.
לפי המסורת המוסלמית נמצאים במקום קבריהם של שניים מחבריו של הנביא מוחמד (עובאדה א-סאמת ושדאד אבן אוס ).
שטחו של בית הקברות כ-23 דונם וקבורים בו לפי ההערכות עשרות אלפי אנשים.
היכולת לקבור נפטרים רבים כל כך בשטח מצומצם מוסברת בשיטת הקבורה המשפחתית ("פוסתקיה") שבה נקברים מתים רבים מאותה משפחה באותו קבר.
לפי המסורת המוסלמית הר הזיתים, הקידרון והר המוריה יתחברו ביום הדין ותחיית המתים ולכן השער כונה על ידם "באב אל צהרה" (חיי נצח).
הקמים מן המתים יחיו חיי נצח, ולכן הוקם כאן בית קברות ומתיו יהיו הראשונים לעמוד לדין.
תחילתו של בית הקברות המוסלמי מחוץ לשער הרחמים הוא מן התקופה האיובית במאה ה–13. לפי האגדה הקימו המוסלמים את בית הקברות במקום זה כי שמעו שמשיחם של היהודים ייכנס בשער הזה, וכדי למנוע זאת הקימו שם בית קברות, כי המשיח לא יעבור במקום טמא טומאת מת.
זו אגדה בעלמא, מה גם שלפי ההלכה היהודית אין יהודי נטמא לגוי.
מה שנכון הוא שיש מסורת יהודית שאומרת שדרך השער הזה גלתה שכינה וממנו עתידה לשוב.
יש אמונה בקרב היהודים, שהמוסלמים מבקשים בכך למנוע את ביאת המשיח, בחושבם שאליהו הנביא הכהן לא יוכל לעבור בבית הקברות, שמא ייטמא, ובכך תעוכב גאולתם של היהודים.
אולם בהלכה היהודית קיימות דעות כי בית קברות של גויים אינו מטמא, אלא רק מגע ישיר במת או בנשיאתו.
מאבק נגד התפשטות בית הקברות
במהלך תחילת המאה ה-21, החלו צצים קברים חדשים ותשתיות חדשות לקבורה בחלק חדש, שמדרום לבית הקברות, שנחשב חלק מהגן הלאומי.
הוועד הציבורי למניעת הרס העתיקות בהר הבית, מאגד ארכאולוגים, אנשי רוח ומשפטנים, ובשנת 2005 עתר לבג"ץ נגד מדינת ישראל בשל אי אכיפת איסור קבורה בחלק זה.
הבסיס לטענה הוא שהמקום מוכרז אתר עתיקות וחלק מן הגן הלאומי 'סובב חומות ירושלים', וחפירה וקבורה במקום היא פגיעה בעתיקות.
החלטת בג"ץ משנת 2009 קבעה שיש לדחות את העתירות אולם על הרשויות לאכוף את החוק ולשמור על האתר מפגיעה (קבורה).
אולם דווח גם אחר כך על המשך השתלטות ערבית במקום.
בית הקברות היהודי של אובודה (בהונגרית: Óbudai zsidó temető) נמצא ברובע השלישי של בודפשט, רובע אובודה.
בית הקברות נפתח על ידי הקהילה היהודית באובודה בשנת 1922. ההקמה הייתה 12 שנים לאחר שבית הקברות הציבורי-הכללי שהוקם במקום בשנת 1910 חולק לשלושה חלקים באותה תקופה.
חלק אחד מתוך השלושה נועד לקהילה היהודית.
את התפילה הראשונה של חנוכת המקום ערך הרב איגנץ שרייבר, אז רבה של בית הכנסת של אובודה, בן השלושים ואחד.
בנאומו אמר: "מי יהיה המת הראשון שייקבר כאן?
אדם פשוט או אדם דגול?" האירוניה של הגורל הייתה ששלושה ימים לאחר פתיחת בית הקברות נדרס הרב שרייבר על ידי חשמלית מספר 51 מול בית הכנסת ולכן הוא היה הראשון שנקבר שם.
עצמותיהם של אנשים רבים שנפטרו ונקברו בבתי קברות אחרים שכבר לא היו בשימוש נחפרו ונקברו מחדש בבית הקברות החדש, כולל הרב הגדול ביותר של אובודה, משה מינץ, היסטוריון של הספרות, הרב דיולה ולס והרב הראשי של אובודה דיולה קליין.
קברו של משה מינץ הוא מקום עלייה לרגל משמעותי ביותר ומגיעים אליו גם רבים מחוץ לארץ.
עם זאת, אומרים שהאורתודוקסים לא מתקרבים לקבר ומתפללים רק מהרחוב, מאחורי הגדר.
קברים המוניים הוקמו במקום לשרידי יהודים שנרצחו במלחמת העולם השנייה.
תושבי רחוב לבורץ (Laborc) קבורים בסמוך לבית הלוויות של בית הקברות ואילו מצבת הזיכרון של יהודי טאבורהג'י (Táborhegy) שהוקמה בשנת 1957 נמצאת בקצה בית הקברות.
באזור הקברים ניתן למצוא גם כמה קברים צבאיים ממלחמת העולם הראשונה.
בבית הקברות נמצאים גם קבריהם של 92 קורבנות בית החולים של רחוב מרוש (Maros), על אף ששייכים בעצם לאזור חברה קדישא של בודה.
אלה היו קורבנות שנרצחו ב-12 בינואר 1945 על ידי אנשי מפלגת צלב החץ בהנהגתו של הכומר הקתולי הפרנציסקני אנדראש קון.
פלוגת יחידת הרוצחים בת 20–25 חברים רצחה באופן שיטתי את כל חולי בית החולים וכן את הרופאים ואת האחיות.
היו כאלה שנורו למוות בגן וכאלה שנרצחו במיטת חוליים.
הכומר קון, שניהל את היחידה, הורשע אחרי המלחמה על ידי בית משפט של העם ונתלה.
אדולף אייכמן דרש בסתיו 1944 מהשלטונות ההונגריים להעמיד לרשותו חמישים אלף עובדים מתוך יהודי בודפשט.
אלה נאספו במפעל הלבנים אובודה ואז הוצעדו ברגל לכיוון סני וגיור בצעדות מוות בודפשט-הדיישהאלום (סתיו 1944) אל מחנות העבודה באוסטריה ובגרמניה וגם לעבודות ביצורים בגבול הונגריה-אוסטריה נגד הצבא האדום שהתקדם מערבה.
צעדת המוות הזו הייתה זרועה בגוויות של אלפי יהודים שהתמוטטו ממחלות, מתשישות ונורו על ידי החיילים ההונגרים ואנשי צלב החץ המלווים.
בשנת 1947 הוקם לזכרם קבר אחים סמלי של חללי השואה בבית קברות זה של אובודה.
פרנץ מריאי (1909–1986) פסיכולוג, מורה וחוקר רשת
הרב משה מינץ (1750–1831) - רבה של אובודה, מחשובי רבני הונגריה בדורו
(1927–2010) במאי זוכה פרס קושוט, מנהל תיאטרון
בית הקברות היהודי של בודה (בהונגרית: Budai zsidó temető) היה בית קברות שניצב בעבר בערך בפינת רחוב אלגוט (Alagút utca) של היום ורחוב פולר (Pauler utca), קרוב ל"שער היהודי" (Zsidó kapu) דאז של טירת בודה (או "שער השבת"), שנפתח כעת לכיכר דיס (Dísz tér).
בשנת 1894, במהלך עבודות בנייה במקום, נמצאה המצבה העתיקה ביותר בבית הקברות עם הכיתוב "ציון הלז קמה לראש ר' פסח בר פטר שנאסף לעולמו בשנת ל"ח לאלף שישי בירח אלול".
בית הקברות היה ממוקם במקום אסטרטגי חשוב.
הקרב נכשל, ובית הקברות לא שימש יותר לקבורה מאז.
במקומו יש כיום בתי מגורים.
עוד בשנת 1541, נקבר בבית הקברות אישטוואן ורבצי, שהביע דעות אנטישמיות בספרו המפורסם Tripartitum- כלומר הספר המשולש - אוסף המשפט המקובל, שאישטוואן ורבצי, שהפך לפלטין הונגריה החל להרכיב בשנת 1504. הוא נשאר בבודה גם לאחר הכיבוש של הטורקים ומת שם.
חלק מהמצבות שנחפרו בבית העלמין (כולל הקדומות ביותר שנמצאו עד כה) מוצגות היום במוזיאון הלאומי של הונגריה.
בית הקברות היהודי של ראקושליגט (בהונגרית: Rákosligeti izraelita temető) שימש מקום מנוחתם של יהודי ראקושליגט מאז 1909. בית הקברות לא בשימוש אחרי השואה, למעשה מאז 1947.
ראקושליגט היא כיום חלק של בירת הונגריה, בודפשט ונקראת רובע 17, הרובע המזרחי ביותר של העיר.
תושביו קוראים לו בקיצור ליגט (שפירושו בהונגרית: פארק או גן).
בין 1907 לבין 1949 היה ראקושליגט כפר גדול ועצמאי, לפני כן היה שייך לגבול של הכפר הגדול (אז) ראקושקרסטור.
כיום זהו אזור עירוני פרברי-קט, הוא בנוי כמעט אך ורק מבתים צמודי קרקע עם גינות.
בית הקברות היהודי של ראקושליגט ברובע ה-17 ממוקם לאורך הרחבה של הקצה הצפוני של רחוב בארפאי (Bártfai utca), בקצהו של שדה חרוש.
דרך ציבורית או מדרכה אינם מגיעים לאף צד של בית הקברות.
חלקות הקרקע הסמוכות מגודרות במידה רבה ונמצאות בעיבוד חקלאי כזה או אחר או שהם אדמות בור מוזנחות, מה שמקשה מאוד על הנגישות לבית הקברות.
יש רק בניין אחד בסביבתו, דירת האחראי והמטפל בבית הקברות שמתגורר שם ואחראי על המקום.
בשל הטיפול שלו (המוגבל) עדיין ניתן להבחין במצבות.
בכפרי הסביבה לשעבר (שמות כולם מתחיל ב"ראקוש" שהוא נחל קטן שמתחיל באזור גדלה וזורם מערבה לכיוון הדנובה) היו שלושה בתי קברות ושלושה בתי כנסת שאינם קיימים היום.
אין נתונים מדויקים אך הדבר מעיד על כמה עשרות ואולי אף מאות יהודים שחיו בכל אחד משלושת "כפרי ראקוש".
בית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון הוא בית קברות פרוטסטנטי, הממוקם בהר ציון שבירושלים.
בית הקברות ממוקם סמוך למכון האמריקאי לחקר ארץ הצבי.
בבית הקברות נקברו נוצרים בשנים 1848–1982. בבית הקברות נקברו שוטרים בריטים, חללי מלחמת העולם הראשונה ונוצרים אחרים בני התקופה.
המצבות בבית הקברות נכתבו במספר שפות – אנגלית, גרמנית, ערבית ואף בעברית ליהודים מומרים.
הקבורה בבית הקברות הפרוטסטנטי החלה לאחר שהבישוף המקומי סמואל גובאט קנה את אדמות הסביבה.
פגיעות בקברים או בקבורה במקום
בשנת 1905 הושחתו עשרות קברים בבית הקברות.
בשנים 1948–1967 הקו העירוני שכן בסמוך לבית הקברות, מה שמנע מן הכנסיות ששכנו במזרח העיר לקבור בחלקות הפנויות במערב בית הקברות.
חלק מן המצבות נהרסו במהלך מלחמת ששת הימים, אך שוקמו לאחריה.
בשנת 2013 הושחתו שוב חלק מן הקברים במקום.
בינואר 2023 הושחתו שוב מצבות בבית הקברות.
חוקרים ושוטרי הזיהוי הפלילי שהגיעו לזירה, הבחינו בהרס הרב.
מהחקירה עלה כי מדובר במעשה ונדליזם מכוון במהלכו הושחת הקבר של הבישוף סמואל גובאט, שהיה הבישוף השני של ירושלים בין השנים 1880-1846. בחלקת הקבר היה פסל של פניו שנופץ והושחת.
בשנת 2013 ארבעה מתפרעים יהודים ביצעו במקום פשע שנאה, השחיתו מציבות ופגעו בסממני דת נוצריים.
ב-1 בינואר 2023 שני צעירים בעלי חזות יהודית פרצו למקום והשחיתו יותר משלושים מצבות.
במהלך 2023 יזמה חוקרת הנצרות יסכה הרני, יחד עם יד בן צבי ומינהלת חלון להר ציון של המרכז הבין-תרבותי לירושלים, פרויקטים של התנדבות לשיקום בית הקברות.
פעילות זו עוררה הדים רבים והצליחה לצרף לשורותיה אנשי אקדמיה, אנשי דת נוצרים ויהודים, וקהל מתנדבים מכל חלקי החברה.
בסך הכל קבורים בבית הקברות למעלה מ-1,000 איש.
בין האישים הידועים הקבורים במקום ניתן למנות את:
יוהאן לודוויג שנלר - מייסד בית היתומים שנלר
כריסטופר קוסטיגן - (1810 - 1835), מראשוני חוקרי ים המלח
בית הקברות היהודי העתיק בצ'סקה ליפה הוא בית קברות יהודי עתיק בצ'סקה ליפה (בצ'כית: Česká Lípa, ביידיש לעיפן או לייפען, בעברית גם לייפא) בצפון צ'כיה.
זהו אחד מבתי הקברות היהודיים העתיקים ביותר בחבל הסודטים, שלא נהרס במהלך השואה.
בשל השטח המצומצם נקברו בו במשך מאות שנות פעילותו בשכבות.
בית העלמין נוסד לפני 1575 מאחורי חומות העיר (על פי מסורת בלתי ניתנת להוכחה כבר בשנת 1479), הוא הורחב בשנת 1758 והיה בשימוש עד 1905, אז הוקם בית קברות יהודי חדש ליד בית העלמין בעיר הנוצרית.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, בית הקברות הישן נהרס על ידי הנאצים בשנת 1938 וחלק מהמצבות נלקחו והיו ממלאות את הנהר.
עד היום השתמרו כ-140 מצבות, העתיקה שבהן היא משנת 1682. מרבית המצבות מתוארכות למאה ה-17 וה-18 והן סטלות מסיביות.
בבית הקברות קבורים גם בני משפחות אלטשול או גנז, צאצאיו של דוד גנז.
בית הקברות מטופל על ידי הקהילה היהודית של דצ'ין, ומנוקה וננעל באופן קבוע.
בית הקברות המוסלמי של חיפה בנשר הוא בית קברות שהוקם בשנת 1934 על אדמת ווקף עבור מתיה המוסלמים של חיפה בלב השכונה היהודית שהוקמה לצד בית חרושת נשר ב-1923, כיום דרך השלום 70 (לשעבר כיכר ההסתדרות) בעיר נשר.
בשנת 1933 הביע הווקף של חיפה את רצונו להקמת בית קברות מוסלמי לתושבי חיפה בסמוך לבלד א-שייח' בליבה של שכונת נשר היהודית שנוסדה ב-1923. התושבים היהודים במקום שהתנגדו בתוקף להקמת בית הקברות מחשש להיווצרות מוקד חיכוך בין הקהילות, פנו לנציב המחוז וביקשו הקצאת מקום קבורה חליפי..
תחילה, נטה הווקף לקבל את הצעת תושבי נשר אך לבסוף התעקש על התכנית המקורית ומאבקם של התושבים היהודים נחל כישלון.
בעקבות התנגדות של הווקף נאלצו אותם אנשי נשר שגרו בשטח שיועד לבית הקברות, בהוראת משטרת המנדט להרוס את המבנים עד דצמבר 1933 והצריפים גולגלו על חביות אל מחוץ לאדמת הווקף.
בשנת 1934 הסתיימה הקמתו של בית הקברות, והוא נפתח לקבורה באופן רשמי.
חששם של התושבים היהודים לחיכוך בין הקהילות על בסיס בית הקברות התגשם; הקהילה הערבית שעלתה לבית הקברות, ניצלה את שטח בית הקברות לירות לכיוון צריפי תושבי שכונת נשר.
התושבים נאלצו לבנות על צדם של הצריפים שמכוון לשטח בית הקברות שכבות עץ וחצץ נוספות, ועת נורו יריות נשכבו על הרצפה בחסות שכבת המגן.
בנוסף על בניית בית הקברות בנה הווקף שורה של חנויות ממזרח לשטח בית הקברות, בלב מרכז החיים של השכונה (היום כיכר ההסתדרות).
חנויות אלה עברו לידי תושבי נשר כנראה לאחר מלחמת העצמאות, והיו בשימוש עד להריסתם כשבנו את הגשר העובר מעל בית הקברות לצורך סלילת כביש 752 (דרך בר יהודה).
ב-20 בנובמבר 1935, במהלך הקרב נגד כנופייתו, נהרג עז א-דין אל-קסאם בידי הכוחות הבריטים.
הלווייתו של אל-קסאם החלה במסגד אל-ג'רינה, המשיכה לכוון כיכר פייסל שבדרך העצמאות ומשם המשיכה לבית הקברות.
ההלוויה לוותה בהתקפות וזריקת אבנים על שוטרים שליוו את מסע ההלוויה.
כמה מהם נפצעו, ואוטובוס עם נוסעים יהודים נפגע מזריקת אבנים.
בית הקברות הפסיק את פעילותו כנראה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. בשטח בית הקברות נמצאה מצבה המתוארכת לשנת 1938.
בתחילת שנות ה-2000 בעת תכנון תוואי כביש 752 בקטע המרכזי שלו למרגלות העיר נשר, התברר כי הכביש מתוכנן להיסלל בקצה הדרומי של שטח בית הקברות על קרקע השייכת לווקף.
בקרב ערביי ישראל פרצה מחאה, שלא שככה גם כשהוצע להעביר מספר קברים ממקומם כדי שלא ייפגעו.
המחאה התגברה משהסתבר כי אחד הקברים בבית הקברות, הוא קברו של עז א-דין אל-קסאם - חרף טענה של ראש העיר דוד עמר, שאל-קסאם קבור בכלל בעכו.
לבסוף נאלצה מע"צ להסכים להקמת גשר שיעבור מעל בית הקברות.
קברו של אל-קסאם נמצא מצפון ובמרחק מה מהגשר.
ב-20 במאי 2014 הושחת קברו של אל-קסאם על ידי פעילי ימין קיצוני.
הקבר רוסס בסמלי מגן דוד ובצמד המילים "תג מחיר".