tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2006 עובד הספר למחזה שהוצג בתיאטרון הנפש.
הספר נבחר למצעד הספרים של שנת 2015 של כיתות ד-ו.
בתחילת הסיפור מסופר על לידתה של גילה.
לכאורה היא נולדה כילדה רגילה אך הוריה שמים לב לאי תזוזה, אפילו לא זחילה, אחרי חצי שנה מלידתה.
מתברר שגילה סובלת משיתוק מוחין והיא לעולם לא תוכל להיות כמו כל שאר הילדים.
גילה גדלה, אך לא נוהגת לצאת מהבית רוב הזמן.
היא נראתה שונה, התנהגה שונה ודיברה שונה.
הספר מתאר את הקשיים של גילה החל מהילדות - לא היו לה חברים, ילדים אמנם רצו לשחק איתה אבל האמהות נרתעו ממנה והרחיקו את ילדיהן ממנה.
בגן הילדים - הגננת לא רצתה אותה.
לאחר שאמא שלה התנדבה בגן, הסכימה הגננת להשאיר אותה שם וגם אז לא לזמן רב.
בפסח, הגננת אמרה שחייבים להוציא אותה מהגן כי הורי הגן מוציאים את הילדים בגלל שהיא שם.
בבית הספר- המורה לא הסכימה להכניס אותה לכיתה ולאחר התערבות המנהל גילה נשארה בכיתה.
במשך הזמן המורה גילתה שגילה ילדה מיוחדת וחכמה והחלה לטפח אותה באופן אישי.
המחנכת לימדה את הכיתה במשך 5 שנים רק כדי שגילה לא תחווה טראומה ממורה חדש.
משפחתה של גילה תמכה בה באהבה רבה למרות הקשיים הפיזיים והכלכליים שנבעו מטיפול בילד נכה בעל צרכים מיוחדים.
בהמשך מסופר על התמודדותה של גילה עם השוני שלה בתיכון, ביצירת קשרים עם אחרים - בנות ובנים.
ככל נערה בגיל ההתבגרות גילה מתאהבת ומתאכזבת.
גילה מתחילה ללמוד יחד עם יורם.
לימים, הם הופכים לחברים ואז נפרדת גילה ממנו בטענה שנכותה מגבילה אותו.
על מנת לעזור למשפחתה גילה מתחילה להעביר שעורים פרטיים לילדים ומגלה, שהיא- מנקודת המבט של הנכה יכולה לעזור לאחרים.
בסוף הספר גילה מציינת שתתגבר על כל קשייה.
כיום היא מלמדת בבית ספר מיוחד ותלמידיה מתקדמים ומאוד נקשרים אליה.
גילה רק בת 22 ומתחילה ללמוד באוניברסיטה פסיכולוגיה.
אני אוהב אותך, בת' קופר הוא סרט קומדיה משנת 2008 בבימויו של כריס קולומבוס.
מבוסס על רומן באותו השם, שנכתב על ידי לארי דויל.
בסרט מככבים היידן פנטייר, פול ראסט וג'ק קרפנטר.
בטקס של יום סיום הלימודים בבית הספר התיכון "באפלו גלן" בטאקומה, וושינגטון, תלמיד מצטיין בשם דניס קוברמן (פול ראסט) מתוודה בנאומו מול כל התלמידים וההורים על אהבתו לראש צוות המעודדות של בית הספר- בת' קופר (היידן פנטייר).
לאחר הטקס, דניס מזמין את בת' ואת חברותיה קאמי (לורן לונדון) וטריסי (סטורם לורן) למסיבה שתכנן בביתו.
בבית משפחת קוברמן, הוריו של דניס עוזבים את הבית, ולפני שהם יצאו דניס מדבר עם אביו (אלן ראק), אשר מעודד אותו להנות יותר מהקיץ האחרון שלו לפני הלימודים באוניברסיטה, ומגלה לו שיש לו ליד המיטה קונדומים, למקרה שיצטרך.
בת', קאמי וטריסי מגיעות לביתו של דניס למסיבה.
קווין, החבר של בת' (שון רוברטס) מגיע עם החברים שלו מהצבא ונשבע לנקום בדניס.
קווין וחבריו מנסים להכות את דניס, אבל לפני שהן מספיקים, דניס, בת', ריץ', קאמי וטריסי בורחים במכונית של בת'.
הם נוסעים לתחנת דלק בתקווה לקנות בירה, אבל המוכר בחנות (סאם לוין) מסרב למכור להם כי הם צעירים מדי.
בת' משחדת את הפקיד ומנשקת אותו כדי שישתכנע, ובעקבות כך דניס מבין שבת' היא לא מי שהוא חושב שהיא.
לאחר מכן הם נוסעים ליער.
ריץ', קאמי וטריסי נרדפים על ידי עדר של פרות לאחר שניסו להפוך אחת מהן.
דניס ובת' שומעים את השיר "בת'" של להקת קיס ובת' מספרת לדניס שהיא נקראת על שם השיר.
החמישה נוסעים ברכב של בת' במהירות גבוהה ללא אורות ומתנגשים במכונית של אביו ואמו של דניס (סינתיה סטיבנסון), שמקיימים יחסי מין במכונית.
במקום לצאת מהרכב ולהתנצל, בת' מחליטה לנסוע למסיבה פרטית בבית של ולי וולי, אחת התלמידות בבית הספר, עליה דניס צחק בנאום שלו, שם היא נתקלת בקווין שוב.
קווין עומד מול דניס ומתחיל להרביץ לו עד שבת' נכנסת עם הרכב הגדול של קווין אל תוך אחד הקירות בבית.
הם מתחילים לנסוע לבית הספר ונכנסים אליו באמצעות המפתח של בת', בהיותה ראש צוות המעודדות.
לאחר שבת', טריסי וקאמי רוקדות את ריקוד המעודדות, עם ריץ' שמצטרף לריקוד, החמישה רצים לחדר ההלבשה ולמקלחות.
קווין וחבריו מופיעים בחדר ההלבשה בדיוק כאשר דניס מתפשט ומתכוון להצטרף לריץ' ולבנות במקלחת.
ריץ' מתחיל להכות את קווין וחבריו במגבת מגולגלת, דבר שקרה לו בהיותו צעיר והוא חיכה במשך שנים לעשות זאת למישהו אחר.
לאחר מכן החמישה בורחים לבקתה של אביה של טריסי.
ריץ', טריסי וקאמי מקיימים יחסי מין בשלישייה; בת' ודניס צופים יחד בזריחה ומתנשקים בפעם הראשונה.
בבוקר הם נוסעים לבית של דניס, והוריו של דניס מענישים אותו על כך שעזב את הבית למשך כל הלילה בלי שהודיע להם, ושהשאיר את הבית מבולגן.
בת' נפרדת לשלום מדניס, נותנת לו נשיקה, ומודה לו על כך שהוא אוהב אותה.
דניס ובת' מבטיחים אחד לשנייה שייפגשו בפגישת המחזור של בית הספר, ושאם שניהם יהיו עדיין רווקים, הם יתחתנו.
לאחר מכן בת' עוזבת עם טריסי וקאמי, וריץ' מספר לדניס שהוא הומוסקסואל, אבל שיש סיכוי שהוא ביסקסואל, ושהוא עדיין לא בטוח מה הוא.
דניס מספר לריץ' שהוא רק מחכה לפגישה הבאה שלו עם בת', ושהוא מתכוון לשלוח לה הודעה בפייסבוק ולבקש ממנה לצאת איתו, אולם ריץ' לא מסכים איתו, ואומר לו שהוא צריך לעשות לה מחווה אצילית ולחכות לה מתחת לחלון ביתה עם טייפ גדול ומוזיקה שהיא אוהבת.
הסרט הסתיים בכך שהשניים מתלבטים מה כדאי לדניס לעשות.
בתחילת שנת 2008, המפיקים הודיעו כי הרומן "אני אוהב אותך, בת' קופר" יופק לסרט, עם השחקנית היידן פנטייר בתפקיד הראשי.
הצילומים החלו בשנת 2008, עם שחרורו המצופה ל-10 ביולי 2009. הסרט הוא בבימויו של כריס קולומבוס, עם תסריט שנכתב במקור על ידי לארי דויל.
הצילומים התקיימו בבית הספר "היובֶל המשני", בתיכון "מגי" ובתיכון האזורי "פטריק הקדוש", שכולם ממוקמים בוונקובר, קולומביה הבריטית.
האתר הרשמי של הסרט הושק ב-14 בפברואר 2009 ביום האהבה.
באתר היה יישומון שאפשר לשולח לשלוח לאהובים, חברים ובני משפחה את הפרומו של הסרט בהתאמה אישית.
הסרט הופק במקור ושוחרר על ידי "פוקס התמחות", חברת בת של "פוקס אטומי", אבל ההפצה הרשמית חזרה אל פוקס המאה ה-20 לאחר שפוקס אטומי נסגרה באפריל 2009.
Rotten Tomatoes נתנו דירוג של 14% בהתבסס על 110 חוות דעת.
נאמר: "הסרט מתבסס על סטריאוטיפים וקלישאות על קומדיות נעורים רדודות.
אני אוהב אותך, בת' קופר הוא סרט חסר הומור שלא מצליח ללכוד את הקסם שקיים כאשר קוראים את הרומן עליו מבוסס הסרט".
מבקר הסרטים בן ליונס, טען: "הסרט הגרוע ביותר של 2009 עד כה", הוא הסביר את דבריו ואמר שהוא חושב כך מכיוון שבסרט גילום הדמות הסטריאוטיפית של תלמיד תיכון והדוגמה הרעה של נהיגה בשכרות קיים הרבה.
נאמר גם שרוב הדיאלוגים בסרט מבוססים על דיאלוגים מהספר, אבל במהלך הסרט, שורות ומידע רב לא היו קיימים.
לדוגמה בסצנה שבה בת' ודניס מנסים לקנות בירה, בת' מציעה לנשק את הפקיד של החנות, כדי שהוא ישתכנע והיא תוכל לקנות בירה, אך בסרט, בשונה ממה שמתואר בספר, הצופה אינו רואה את הנשיקה.
כמו כן נאמר שהביצועים המשכנעים של היידן פנטייר הם כמו של "ילדה ששוברת את החוק והולכת על הצד הפראי והמופרע שלה".
מגזין הרולינג סטון היה ביקורתי מאוד כלפי הבמאי כריס קולומבוס.
הפרסום טען שקולומבוס קלקל כל בדיחה ולקח ממנה את ההומור.
בנוסף, הפרסום טען שכישרונו הלקוי של קולומבוס לבדיחות הגיע לשיאו כאשר דניס עושה שימוש בשני טמפונים כדי לעצור דימום באף.
בסוף השבוע הראשון של הסרט בבתי הקולנוע (10–12 ביולי), הסרט גרף 4,919,433 $ ב-1858 בתי קולנוע, מה שמיקם אותו במקום שביעי, והוא סיים את ההקרנות שלו בבתי הקולנוע בכל העולם עם הכנסות של 15,821,907 $.
אני אחמד הוא סרט תיעודי קצר משנת 1966, שתסריטו והפקתו בפועל נעשתה על ידי רם לוי, לימים זוכה פרס ישראל, ובימויו נעשה על ידי הבמאי אבשלום כ"ץ.
במרכזו של הסרט עומד אחמד יוסוף מסארווה, צעיר ערבי-ישראלי מהכפר ערערה שבמשולש, שמתקשה למצוא פרנסה בכפרו, ועובר לתל אביב.
למרות שלאחמד תעודת בגרות – העבודה היחידה שהוא מצליח להשיג היא בתור פועל בניין.
בעבודתו מתעמרים בו הקבלנים, וכשהוא מנסה לרכוש חדר אינו מצליח, וכל שהוא משיג הוא צריף דולף.
רם לוי, ממפיקי הסרט, החל בהיותו סטודנט לכלכלה באוניברסיטה העברית לעבוד ב"קול ישראל", והפיק סדרת תוכניות על יחסי יהודים–ערבים בישראל.
התוכנית זכתה להצלחה, וההצלחה הובילה לפיתוח סדרה נוספת, שנעשתה בשיתוף אחמד סאבר מסארווה, שלימים היה עורך דין וראש עיריית טייבה.
אבשלום כ"ץ, במאי סרטים דוקומנטריים, הציע ללוי ולמסארווה לפתח את התוכנית לסרט בבימויו.
הוחלט שהסרט יתבסס על פרק מתוכנית של לוי, שעסקה בחיי נוער ערבי בישראל.
הפרק שדובר בו נקרא "הכפר שלי – העיר שלכם", והוא נכתב בהתבסס על זיכרונותיו של אחמד יוסוף מסארווה כפועל בניין בתל אביב.
התסריט שוכתב מחדש בשיתוף עם מסארווה, שנבחר לשחק את עצמו בתפקיד הראשי.
הצלם היה אוסטרלי בשם ג'ון בארנרד שפעל אז בישראל.
המוזיקה נוצרה על ידי צבי בן-פורת, והקריין שנבחר היה שותפו של לוי לתוכנית הרדיו, אחמד סאבר מסארווה.
הצטרף העורך דני שיק, והיהלומן תומך השמאל דוד ארנפלד הציע להפיק ולממן את הסרט.
הם פנו לשמואל טולדנו, היועץ לענייני ערבים במשרד ראש הממשלה, שמתוקף תפקידו נדרש למנוע הבעת סממנים לאומיים פלסטיניים וביקורת על המשטר.
הם הגישו לו את תסריט הסרט בלבד, והוא הסכים, למעט משפט אחד בנושא הפקעת הקרקעות, אותו דרש להסיר.
גם את המועצה לביקורת סרטים ומחזות הצליח "אני אחמד" לעבור עם תיקונים קלים בלבד.
לאחר הקרנתו הועלתה נגדו ביקורת רבה, על שאינו מציג נאמנה את המציאות, ועל שהוא פוגע בדימויה של ישראל.
יעקב כהן, ראש המחלקה הערבית בהסתדרות, צעק בהקרנת הסרט: "בושה וחרפה, אלה דברים מזויפים.
הממונה על עידוד הסרט הישראלי במשרד המסחר והתעשייה דחה את הבקשה להשתתף במימונו, כמקובל בסרטים ישראליים אחרים.
אני בגן החיות הוא שמו של הסרטון הראשון אשר הועלה לאתר יוטיוב.
הסרטון, שאורכו 18–19 שניות, צולם על ידי יקוב לפיטסקי, אשר כיום עובד כפרופסור להנדסת הסביבה באוניברסיטת טולדו ומציג את חברו לספסל הלימודים ואחד ממייסדי יוטיוב, ג'אווד קארים, אשר העלה את הווידאו לאתר ב-23 באפריל 2005 מתוך חשבון שפתח על שמו באותו היום.
בסרטון, אשר צולם בגן החיות של סן דייגו, מצולם קארים כאשר מאחוריו נראים פילי גן החיות.
קארים מדבר על חדקם הארוך של הפילים ומציין שזה כל מה שיש לו לומר.
זהו הסרטון היחיד שהועלה מערוץ זה, שזכה ל-5.21 מיליון מנויים (נכון לפברואר 2025).
תחילת סרטוני האונליין וההשפעה על יוטיוב
בשנים שקדמו להקמת יוטיוב לא היו אמצעים רבים לשיתוף סרטוני אונליין אחד עם השני.
אתרים אחרים כמו וימיו, מטה-קפה או גוגל וידאו נוצרו גם הם כדי לשתף סרטונים עם אחרים, אך יוטיוב הייתה זו שהפכה לפלטפורמה הקהילתית הפופולרית ביותר בעולם לשיתוף סרטונים.
בתחילת שנת 2005, קארים הציע לשותפיו הארלי וצ'ן להקים אתר בו ניתן יהיה להעלות סרטונים ולשתף אותם עם אחרים.
בספר המתאר שיטות לשיווק דיגיטלי, הכותב גרג ג'רבו מתאר את יוטיוב כמייצגת סרטונים יומיומיים רגילים בתור "יוצאי דופן".
הסרטון "אני בגן החיות" מראה שיוטיוב אינה רק פלטפורמה לפרסום סרטונים, אלא כזו שהופכת את המשתמשים בה להיות השדרנים העתידיים.
ההשראה להקמת האתר נבעה מחוסר היכולת של קארים, אחד ממקימי החברה, למצוא קטעי תיעוד אונליין לאירועי הסופרבול והצונאמי, שהתרחשו בשנת 2004. דבר זה הוביל אותו לרעיון לפתיחת אתר לשיתוף סרטונים.
החזון של מקימי האתר היה פשוט, כך לדברי הארלי: "אנו טלוויזית הריאליטי האולטימטיבית, שנותנת לך הצצה לחייהם של אנשים אחרים".
האתר נוסד בזמן מהפכה שהפכה את עולם האינטרנט מאחד שמבוסס בעיקר על טקסט, לכזה שמבוסס על חזותיות.
בתחילה המודל העסקי של יוטיוב לא נועד להביא רווח למשתמשים, ויוצרי הסרטונים לא הרוויחו כסף מהעלאת סרטונים לפלטפורמה.
הדבר שהביא לפרסום עוד ועוד סרטונים הוא הסיפוק בכך שמשהו שהם יצרו היה יכול להגיע לכל העולם.
+Me at the zoo (נכון לאוקטובר 2025)ערוץצפיותלייקיםדיסלייקיםתגובותjawed373,689,82418 מיליון196 אלף (נכון לאוגוסט 2021)10,451,576
אני בנמל מאדים בלי הִילדה הוא סיפור מדע בדיוני קצר שנכתב על ידי אייזק אסימוב בשנת 1957. הסיפור תורגם לעברית בשנת 1972 בקובץ 'מחר כפול תשע', ושוב בקובץ כתבי אייזק אסימוב חלק 2.
סוכן חלל בשם מקס נמצא בנמל מאדים ללא אשתו, הילדה, לראשונה זה זמן רב.
הוא מתכנן לבקר אישה יפה עמה יש לו היכרות בשם פלורה, אך תוכניותיו משתבשות כאשר חופשתו נקטעת והוא מקבל משימה לא צפויה.
המפקד שלו מודיע לו כי אחד משלושת האח"מים המגיעים לנמל בחללית הבריח סם מסוכן, המיוצר מסם אותו נוטלים כל הטסים בחלליות.
שלושת האח"מים נראים כמסוממים, אם כי אחד מהם מזייף את מצבו.
מאחר שמדובר באנשים חשובים, מקס אינו יכול לעורר שערורייה ולערוך עליהם חיפוש.
עליו לגלות מי מהם הוא המבריח על ידי דיבורים בלבד, ואם ייכשל - ייענש קשות.
מקס מנסה בעזרת שיחה לגלות מי אינו מסומם, אבל הנוכל חכם מספיק כדי להעמיד פנים.
זמנו של מקס הולך ואוזל, ובייאושו הוא מתאר לאח"מים את פגישתו המיוחלת עם פלורה.
שני המסוממים אינם מגיבים, אך המתחזה מגיב לתיאור הציורי של פלורה, ומקס עוצר אותו.
מקס מקבל בתמורה למשימה סכום כסף נכבד, והוא משתמש בו כדי ליישר את ההדורים עם פלורה, שכעסה על שלא הגיע לפגישתם.
בדיוק כשהוא בדרכו לפלורה מגיעה אשתו הילדה לנמל מאדים ואומרת לו ששמעה כי הרוויח סכום גדול של כסף.
"אֲנִי" הוא שיר של המשוררת רחל.
הוא נכתב בתרפ"ז 1927 ונכלל באוסף שיריה ספיח.
השיר בנוי משלושה בתים ונכתב בצורה של ביוגרפיה עצמית שבה היא מזכירה את העבר וההווה שלה.
בהווה, היא מספרת שהיא שקטה כמו מימי אגם אשר לא זורמים מהר כמו הכנרת.
היא אוהבת ימי חול מכיוון שהם רגילים.
אהבתה גדולה לתמימות כעיני התינוקות שרואים רק את התום והטוב שבעולם.
בנוסף, היא אוהבת הוא שיריו של פרנסיס ז'ם אשר מביעים שקט, תמימות וכו'.
בשירים אלה, רחל ראתה גם את עצמה בתקופה שבה היא קבלה את העולם כמו שהוא בלי ביקורות ובלי טענות.
בעבר, הנפש שלה הרגישה כמו חמשת המלאכים ולבשה בגדי ארגמן כמו שיש למלך או למלכה המעיד על ביטחון גדול.
בראש ההרים היה לה שיא בביטחון שלה כאשר התאחדה עם והייתה לה המון גאווה.
בנוסף, היא צעקה כמו נשר, מלך העופות, כאשר הוא יוצא מקינו וצורח.
מה שכך היה היה ומה שעכשיו הוא שונה.
היא עכשיו שקטה כמו אגם שאין לו שום כוח, מלכות ועוצמה.
חוה אלברשטיין ביצעה את שירת היצירה בלחן של דני ליטני.
בנוסף, שיר זה נמצא באוסף ביצועיה לשירי רחל אשר יצא ב-1968.
השיר מופיע באלבומה של דורית ראובני, "כזאת אני" (1974), בלחנה של דפנה אילת.
אחינועם ניני ביצעה את שירת היצירה בלחן של גיל דור.
בשנת 2020 הקליטה תמר גלעדי ביצוע לשיר, בלחן של רם חן ועיבוד של רמי הראל.
אני אצבע את השלכת בירוק הוא פזמון שכתבה זמירה חן והלחין וביצע יורם ארבל, בליוויה של אלכסנדרה.
השיר יצא לאור בשנת 1969, ונחשב לאחד השירים הישראלים הפופולארים ביותר בשנות השישים.
בשנת 1969 היה יורם ארבל שדרן רדיו בקול ישראל.
לאחר ששב לישראל משהות מחוצה לה הקליט כמה שירים.
הוא התערב עם עורך מצעד הפזמונים שיוכל להוציא שיר שיהיה להיט גדול, ולכן הוציא את השיר.
"אני אצבע את השלכת בירוק" זכה להצלחה.
במצעד הפזמונים הישראלי השנתי של קול ישראל לשנת תשכ"ט (1969) דורג השיר במקום ה־16. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים העברי של גלי צה"ל ושם שהה ארבעה שבועות בראש.
ארבל הוציא בשנת 1972 את האלבום "טוב שאת כאן...", ובו נכלל השיר.
היה זה אלבומו היחיד של ארבל, שנחשב לזמר של להיט אחד, שכן לאחר מכן הוא זנח את קריירת השירה, והחל בקריירת שדרנות ספורט.
באוסף הראשון בפרויקט "עבודה עברית", שראה אור בשנת 1998, ביצעה להקת פורטרט חידוש לשיר.
בשנת 2010 עשו השחקנים אילן רוזנפלד, קובי פרג', עודד פז, יובל סגל, ימית סול ודנה פרידר גרסה פארודית על השיר במסגרת הסדרה "הפיג'מות".
"אני אוהב אותך לאה" הוא משיריו הבולטים והמצליחים של צביקה פיק, מילותיו נכתבו על ידי אהוד מנור והוא הולחן על ידי צביקה פיק עצמו.
השיר הוא ביטוי אמנותי המתייחס לסיפורי המקרא אודות יעקב, לאה ורחל.
השיר נכלל באלבומו של פיק "מה עכשיו".
הוא נכנס למצעדי הפזמונים השבועיים של קול ישראל ב־19 באוגוסט 1974, ובשיאו הגיע למקום השלישי במצעד.
בסך הכול צעד השיר תשעה שבועות, ובמצעד השנתי תשל"ה של התחנה דורג במקום ה־14.
השיר כתוב בסגנון "מכתב שלא נכתב", ואהוד מנור שם בפיו של יעקב אבינו (שבפזמון קורא לעצמו בשמו השני - ישראל) דברי פיוס ונחמה ללאה, שנאמרים בשתי נקודות זמן שונות.
הבית השני נמצא בנקודת זמן אחרת בסיפור המקראי, לאחר שלאה ילדה את בניה.
יעקב מתייחס לכך בשיר בנסותו לפייס אותה (איתו ועם אחותה):
"אל ימר ליבך על אחותך
"שבע השנים חלפו מזמן" המוזכרות בשיר לא ברור אם הכוונה לשבע השנים הראשונות שיעקב עבד לכאורה עבור רחל אך בדיעבד עבור לאה, או השניות שעבד במפורש עבור רחל.
תחילת הפזמון ("הנה ימים רבים חלפו ושתי ידי עייפו") מתייחסת כנראה לשנים בהן הדובר עבד עבור שתי נשותיו.
ההתייחסות לעיני לאה ("ועינייך מה יפו, כעיני רחל") קשורה לפסוק "וְעֵינֵי לֵאָה, רַכּוֹת; וְרָחֵל, הָיְתָה, יְפַת-תֹּאַר, וִיפַת מַרְאֶה" (בראשית כ"ט 17), שמהאופן בו הוא מנוסח משתמע שעיניה של לאה לא היו יפות.
שמו של השיר - "אני אוהב אותך לאה" המופיע בפזמון, מתייחס בעקיפין לכתוב "וַיַּרְא יְהוָה כִּי שְׂנוּאָה לֵאָה" (בראשית כ"ט 31),
שבועתו "אם אשכח אותך לאה, שמי לא ישראל" מתייחסת לפסוק "אִם אֶשְׁכָּחֵךְ יְרוּשָׁלִָם" (תהילים קל"ז 5).
נוסף לצביקה פיק ביצעו את השיר אחרים, וביניהם:
ישי לוי באלבום להתחיל מבראשית (1989)
אוריאל שלומי באלבום שירי נשמה (1989)
אורי פיינמן באלבום אהבה מחודשת (1993)
לשיר חובר ריקוד על ידי ישראל יעקובי ב-1994.
צביקה פיק, כל השירים כל המנגינות, עמ' 58, ספרית מעריב, 1982.
לשיר עם אפי נצר: השירים שאנו אוהבים, כרך ג', עמ' 279, ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, 1991.
"אני אוהב" או בשמו המלא "אני אוהב שוקולד" הוא שיר ילדים המופיע באלבום השירים המפורסם "הכבש השישה עשר".
הטקסט מאת יהונתן גפן והלחן מאת יצחק קלפטר.
בשנת 2005 יצא ספר ילדים בהוצאת דביר המכיל אך ורק את השיר הבודד.
כל אחד מחברי הלהקה כולל את שר בתורו בגוף ראשון יחיד, כאילו היה הילד הדובר המספר מהם הדברים האהובים עליו.
השיר פורסם לראשונה במסגרת הספר "הכבש השישה עשר" של יהונתן גפן.
השיר נכתב בזמן שהייתו של גפן בפריז.
לאחר מכן, הלחין את השיר יצחק קלפטר, יוצא להקת כוורת, עבור האלבום "הכבש השישה עשר".
את השיר במקור, בניגוד לשירי האלבום האחרים המושרים בידי זמר אחד בלבד, שרים כל ארבעת הזמרים בהרכב, כאשר כל אחד מהם שר שתי שורות.
בשנת 2001 פרסם בנו של יהונתן גפן, אביב גפן, גרסת כיסוי לשיר.
בשנת 2005 הוציאה הוצאת דביר ספר בשם "אני אוהב שוקולד" המכיל את השיר היחיד הזה.
הספר מכיל בכל עמוד שתי שורות של השיר, ומאויר בציורים צבעוניים גדולים מעשה ידיה של לנה גוברמן.
הספר זכה לביקורות חיוביות ו"נוסטלגיות" כשרבים מאלה שהיו ילדים כאשר השיר היה מושמע בביתם, כיום הם מבוגרים ומקריאים את מילות השיר לילדיהם שלהם.
בשנת 2008 חידש יצחק קלפטר את השיר באלבומו "קצת דיפלומט".
גילי בר-הלל כתבה בבלוג האינטרנטי שלה: "את המילים של 'אני אוהב' אני לא מסוגלת לקרוא בלי שתתנגן לי בראש מנגינת השיר מתוך 'הכבש השישה עשר'".
סיגלית אבירם מאתר "הגיל הרך" כתבה: "מי לא מכיר את השיר הנפלא הזה?
סביר להניח שרובנו גם יודעים לשיר אותו לפי המנגינה".
הרקדנית והשחקנית רננה רז כתבה באתר ynet על הספר שיצא ב-2005: "כולנו מכירים את השיר הידוע, 'אני אוהב' ...
בספר הנפלא הזה הוא מעובד על ידי לנה גוברמן, מאיירת מוכשרת מאין כמותה, ליצירה גרפית עשירה מפתיעה ומלאת דמיון.
למרות שהשיר מוכר לעייפה, בזכות הספר הזה אני פוגשת את המילים מחדש וקוראת בו בקצב אחר מהשיר המולחן.
אני מחכה ליום שאוכל להקריא אותו לילדתי ולהראות לה את האיורים".
"אני אשתגע" הוא גרסה עברית שכתב אהוד מנור לשיר ונצואלי של קארלוס בונט (Carlos Bonet).
אהוד מנור כתב את המילים לפי לחן השיר "La partida" של הזמרת כרמלה (Carmen Requeta Dideo), בליווי גיטרה של פאקו איבנז.
הביצוע המקורי של הגרסה העברית הוקלט על ידי רותי הולצמן כחלק מהאלבום "שיר לדרום אמריקה" (1980).
השיר הוונצואלי שחובר על ידי קארלוס בונט נקרא La partida (הפרידה, העזיבה)..
המקצב של השיר מוגדר לעיתים כוואלס, לעיתים כ-Joropó (מקצב פופולרי בוונצואלה) ולעיתים כ-Merengue.
הנוסח העברי אינו תרגום מדויק אך הוא מתייחס ברוחו לסיטואציה דומה של מישהו שאינו יודע את נפשו כשאהובתו עוזבת אותו.
בספרדית הטקסט יכול להתייחס לזכר ולנקבה, אך בגרסה העברית - המילים התואמו לאישה שגבר נפרד ממנה.
נורית גלרון הקליטה את השיר לאלבומה "סימפתיה" שיצא בשנת 1982. באותה שנה הקליטה אותו חוה אלברשטיין עם הפרברים.
הפרברים ומתי כספי גם הקליטו אותו לאלבומם המשותף "שיר אהבה רחוק", שיצא לאור בשנת 1983, וכלל גרסאות בעברית לשירים שמקורם בדרום אמריקה.
דורית ראובני ביצעה גרסת כיסוי לשיר, ואף הקליטה אותו עם חבריה להרכב "שלושתנו", חנן יובל ואורי הרפז, באלבום הופעה חיה בשנת 2017.
אני (ארמנית Անի; טורקית Ani) הוא אתר ארכאולוגי השוכן בצפון-מזרחה של טורקיה, על גבולה עם ארמניה.
בתקופת שושלת בגראטוני, בין השנים 961–1045, הייתה אני בירתה של ממלכת ארמניה שהשתרעה על פני שטחן של ארמניה של ימינו ומזרחה של טורקיה.
בשיאה הייתה אני אחת הערים הגדולות בעולם ומרכז סחר בינלאומי על דרך המשי.
העיר נודעה בבנייני הציבור, מבני הדת וביצוריה, שחלקם ניצבים על תילם גם כיום, ובשל כנסיותיה הרבות זכתה בכינוי "עיר 1001 הכנסיות".
בשנת 1045 השתלטה האימפריה הביזנטית על העיר, ולאחר מספר שנים נכבשה בידי הסלג'וקים.
העיר ידעה תקופת פריחה קצרה נוספת, שהסתיימה עת נבזזה ונהרסה בידי המונגולים ב-1239. ב-1319 נפגעה אני ברעידת אדמה ממנה לא התאוששה.
העיר היא אחת מבירותיה ההיסטוריות של ארמניה והיא נושאת חשיבות רבה לעם הארמני.
בשנת 2016 הוכרז האתר הארכאולוגי של אני כאתר מורשת עולמית.
אני שוכנת בגובה של 1,450 מטרים מעל פני הים על מישור שצורתו כשל משולש, התחום על ידי נחל אחוריאן (ארפצ'אי) בצידו הדרומי, ועל ידי שניים מיובליו הימניים, התוחמים אותה ממזרח וממערב ומעניקים לה הגנה טבעית.
מצפון לה שוכן הכפר אוג'קלי (Ocaklı).
האתר שוכן בנפת קארס, כ-42 ק"מ מזרחית למרכז העיר עיר קארס שבצפון-מזרחה של טורקיה, על גבולה עם ארמניה, העובר לאורכו של נחל אחוריאן.
האתר נחלק לשלושה חלקים - המצודה, העיר התחומה על ידי הביצורים ומבנים השוכנים מחוץ לעיר המבוצרת.
מממצאים ארכאולוגיים עולה כי אתרה של אני היה נושב בתקופת הברזל המוקדמת (1200-1100 לפנה"ס) ובתקופת הברונזה, וייתכן שבאתר שכנו גם מבנים בתקופת אוררטו.
עם זאת, יישוב הקבע הראשון המתועד בכתובים קם באתר עם הקמת המצודה בחלקה הדרומי של אני במאה ה-4, והעיר נזכרה בכתבים ארמניים במאה ה-5 כמצודה חזקה היושבת בראש גבעה.
מעט מצפון למצודה, בנקודה הצרה ביותר של האתר, נמצאים הביצורים אשר הוקמו בידי אשוט השלישי (953-977) משושלת בגראטוני בשנים 960–961. אשוט השלישי העביר את בירתו מקארס לאני ב-961, דבר שהביא להתפתחותה המהירה, מכפר קטן לעיר בירה ולתחנה חשובה על דרך המשי.
למעשה, התפתחות העיר הייתה כה מהירה עד כי תוך פחות משלושים שנה היה צורך להקים לה חומה חדשה שתתחום את שטחה החדש.
בנו של אשוט השלישי, סמבט השני (977-989), פיתח את העיר והקים בה חומה באורך של כמעט חמישה קילומטרים, ובצידו הצפוני של האתר הוקמה חומה כפולה.
העיר הגיעה לשיא פריחתה בתקופת המלך גגיק הראשון (989-1020) אשר העביר אליה את מושב הקתוליקוס של הכנסייה האפוסטולית הארמנית בשנת 992. דבר זה הקנה לעיר מעמד דתי והיא נודעה כ"עיר 1001 הכנסיות".
בתחילת המאה ה-11 התגוררו בעיר כ-100,000 איש לפחות, וייתכן שנתון זה היה כפול.
עוד שירתו בה 12 בישופים, 40 נזירים ו-500 כמרים.
ב-1042 ניסו הביזנטים להשתלט על העיר אך נהדפו, אולם ב-1045 נכנעה להם העיר והייתה לחלק מהאימפריה הביזנטית.
ב-1064 נכבשה אני בידי הסלג'וקים לאחר מצור בן 25 ימים.
ב-1072 מכרו הסלג'וקים את אני לידי שושלת וסאלית ממוצא כורדי.
העיר הייתה יעדן של מספר התקפות גאורגיות, וב-1199 היא נכבשה בידי צבאותיה של המלכה תמר.
בתקופה זו ידעה העיר פריחה מחודשת ותנופת בנייה של כנסיות ומבני ציבור.
אני יושבה בצפיפות, ולמעט הכנסיות הגדולות, הביצורים והמצודה, מעט מאוד נותר ממבני העיר.
רוב המבנים נבנו באיכות פחותה בהרבה מזו של הכנסיות העיקריות, והם התמוטטו ויצרו את שדה ההריסות שמכסה את רובו של שטח העיר.
השטח הבנוי כיסה את כל תחומי העיר המבוצרת ופרוורים שכנו בשטח המישורי שמצפון לחומות.
מעבר לבתי המגורים, היו בעיר חנויות, בתי מלאכה, בתי מרחץ, כנסיות קטנות, מחסנים ועוד.
רובה של העיר נבנה ללא תכנון ואגב צפיפות רבה.
הצירים העיקריים החלו בשלושת השערים ונמתחו לאורכה של העיר לכיוון גבעת המצודה שבצידה הדרומי.
כיום רק שרידיו של הרחוב שמתחיל בשער האריות ניכרים לעין.
להלן תיאור של המבנים החשובים באתר:
המצודה הפנימית שוכנת בחלקו הדרומי של האתר, מקום בו גבעה מתרוממת מהרמה המישורית.
נוסף על ההגנה הטבעית של הנחלים משלושה כיוונים, המצודה בוצרה בחומה שמגדלים נקבעו בצידה הצפוני החשוף למישור.
ביצורי המצודה מתוארכים למאה ה-7, אך הם תוחזקו ושופצו עד המאה ה-13. שער המצודה נמצא בצידה הצפון-מערבי וכבש מרוצף בפיסות אבן גדולות מוביל אליו.
מתחת לכבש התגלו צינורות חרס אשר הובילו מים אל המצודה ממעיין במרחק של כ-11 ק"מ, שכן במצודה עצמה אין מקורות מים.
בתוך המצודה שוכנים שרידיהם של ארמון גדול שניצב בנקודה הגבוהה ביותר, של חמש כנסיות לפחות ושל מבנים נוספים ששימושם אינו ברור.
הארמון הניצב בנקודה הגבוהה ביותר מצודה, היה מקום מגוריהם של שליטי העיר בתקופות השונות, והוא הורחב ונבנה מספר פעמים עד שננטש באופן סופי לאחר שחרב בשריפה, ככל הנראה במאה ה-15, ונבזז לאחר מכן.
הארמון נחלק לחלק צפוני ולחלק דרומי על ידי פרוזדור צר באורך של 59 מטרים ששימש ככניסה למבנה.
בחלקו הצפוני של הארמון שכנו בית מרחץ קטן ושלושה אולמות רשמיים.
האולם הצפון-מערבי היה באורך של 20 מטרים וברוחב של עשרה מטרים וחלונותיו צפו אל העיר, אך בשלב מאוחר יותר הוא חולק לארבעה חדרים.
האולם השני, המזרחי, נבנה בצורת בזיליקה ותקרתו העשויה מעץ נחה על שתי שורות עמודי עץ עם בסיסי אבן.
התקרה ועמודי העץ קושתו בפסלי עץ ועל קירותיו צוירו פרסקאות צבעוניים, ונראה כי הבונים עשו כל מאמץ לפאר את האולם.
האולם השלישי, הצפון-מזרחי, התמוטט ורק חלקים ממנו השתמרו בצידו הדרומי.
חציו הדרומי של הארמון נחקר באופן חלקי.
במרכזו אולם גדול שמתחתיו שני בורות מים גדולים באורך של 7 מטרים וברוחב של שלושה מטרים כל אחד.
מערכת אספקת המים של המצודה הסתיימה בבורות אלה.
עוד שכנו בחלק הדרומי של הארמון חצר פתוחה גדולה וכנסיית הארמון המתוארכת ככל הנראה למאה ה-7.
עם הכנסיות האחרות במצודה נמנות "כנסיית מאוזוליאום הנסיכה", כנראה מהמאה ה-11, ו"הכנסייה המשושה" הניצבת בקצה הדרומי של המצודה והמתוארכת למחצית השנייה של המאה ה-10.
בצידה הדרומי של העיר, מעל נחל אחוריאן, שוכנת קתדרלת אני, המבנה הגדול והחשוב ביותר הניצב באתר.
לפי מקורות היסטוריים ומכתובת שנמצאת בקתדרלה עצמה, הקמתה החלה בשנת 989 בידי המלך סמבט השני, והמבנה הושלם בשנת 1001 או 1010, בימי שלטונו של גגיק הראשון.
האדריכל של הקתדרלה היה תרדת, אחד האדריכלים הארמניים המפורסמים ביותר בימי הביניים, והיא הייתה למקום מושבו של הקתוליקוס, ראש הכנסייה האפוסטולית הארמנית.
לאחר הכיבוש הסלג'וקי של העיר בשנת 1064, הקתדרלה הפכה למסגד שזכה בשם "מסגד הניצחון" (Fethiye Camii), ושבה לשמש ככנסייה רק ב-1124. כתובת במבנה מציינת כי במאה ה-13 נערכו בו עבודות שיקום.
רעידת האדמה של 1319 מוטטה את הכיפה בצורת החרוט ורעש מאוחר יותר הרס את התוף עליו היא נחה.
ייתכן שאז פסק השימוש הכנסייתי במבנה.
המבנה נפגע גם ברעידת האדמה בספיטק בשנת 1988, ופינתו הצפון-מערבית התמוטטה.
צורתו של המבנה כשל מלבן, אורכו 34.3 מטרים ורוחבו 24.7 מטרים.
בשלמותו הוא נישא לגובה של 38 מטרים והיה המבנה הגבוה באתר.
המבנה בנוי כולו מאבן צהובה ומשולבות בו אבנים בגווני שחור ואדום.
את המבנה מקיפה ארקדה מדומה הניצבת על עמודים צרים וגבוהים.
למבנה שלוש כניסות, הראשית שבהן בצידו המערבי ושתי האחרות בחזית הדרומית והצפונית.
בחזית כל כניסה נקבע פורטיקו, שרובו הרוס כיום.
המבנה נחלק לשלוש ספינות על ידי ארבעה עמודים מסיביים שיוצרים את מקום המצלב.
הספינה המרכזית מסתיימת באפסיס שמשני צדדיו שתי קפלות.
אני מוגנת היטב בצורה טבעית משלושה כיוונים בצוקים תלולים הנוצרים על ידי נחל אחוריאן ושני יובליו, ורק בצידו הצפוני של האתר משתרע מישור.
החומה הצפונית הראשונה של העיר חצתה את המישור סמוך מאוד למצודה, ושטחה של העיר היה קטן בהרבה משטחה בשיאה.
חומה זו הוקמה על ידי המלך אשוט השלישי בשנים 960–961, עת העביר את בירתו לאני.
כשלושים שנה לאחר מכן, בימי המלך סמבט השני הוקפה העיר בחומה חדשה באורך של חמישה קילומטרים.
חומה זו הקיפה שטח גדול בהרבה, ובצידה הצפוני והרגיש של העיר הוקמה חומה כפולה.
אף שהחומה המקורית היא מהמאה ה-10 היא חוזקה ושופצה פעמים רבות, דבר הניכר בשכבות השונות שנחשפו במקומות בהם נגרם נזק לחומה.
מחוץ לחומה זו נמתח חפיר יבש.
החומה החיצונית נמוכה מהפנימית ופחות שמורה ממנה.
בחומה הפנימית קבועים מגדלים חצי עגולים בני שתיים או שלוש קומות הניצבים במרחקים קטנים זה מזה, ולעיתים קרובות הם גבוהים מהחומה עצמה במידה ניכרת.
החומות עשויות מאבני גוויל ומלט שכוסו בבזלת בהירה, ולעיתים שולבו בהן אבני בזלת אדומה או שחורה בדוגמאות של צלבים, שלטי אצולה, בעלי חיים וכיוצ"ב.
השערים בשתי החומות מדורגים ויוצרים שטח הריגה.
בחומות נקבעו שלושה שערים - שער האריה בתווך, שער קארס במערב ושער "לוח השחמט" במזרח:
שער האריה קיבל את שמו בשל תבליט אריה גדול הקבוע בחומה בסמוך לו, וככל הנראה היה שער הכניסה העיקרי של העיר.
מהשער נמתח רחוב שחוצה את העיר ומגיע עד גבעת המצודה.
השער היה מוגן בשני מגדלים שרק אחד מהם שרד בשלמותו.
אזור שער קארס מוגן על ידי מעין מצודה משל עצמו והחומה החיצונית במקום זה חזקה כמעט כמו החומה הפנימית.
המגדלים הגבוהים ביותר ששרדו בחומה נמצאים משני צדדיו של השער, וביניהם קבועה קשת שאפשרה למגנים לירות ישירות אל האויב המנסה לפרוץ את השער שמתחת לה.
שער לוח השחמט זכה בשמו בזכות משטח מרובעים אדומים ושחורים הקבוע בחומה מעליו.
השער כמו החומות הוא מהמאה ה-10, אך המגדלים משני צדדיו חודשו ככל הנראה במחצית השנייה המאה ה-12.
יסודותיו של מבנה זה התגלו בחפירות ב-1909, והסברה היא כי אלה הם שרידים של מקדש זורואסטרי של כת עובדי-אש, שנבנה בין תחילת המאה ה-1 לאמצע המאה ה-4. לחלופין, ייתכן שזהו מונומנט נוצרי מוקדם - אולי מרטיריון מהמאה ה-4 או ה-5 - שהוקם באופן יוצא דופן על פני הקרקע.
בכל אופן, זהו ככל הנראה המבנה הקדום ביותר שעדיין ניצב באני; ואם זהו אכן מקדש אש, הוא שריד לתקופה הקדם-נוצרית באתר.
השרידים כוללים ארבעה עמודים מעוגלים בקוטר של 1.3 מטרים כל אחד, הניצבים בצורת ריבוע במרחק של 1.8 מטרים אחד מהשני.
העמודים נושאים כותרות פשוטות, ואף שבאתר לא נמצאו שרידי גג, קוטרם וצורתם של העמודים תומכים בסברה כי נשאו גג אבן.
במרכזו של המבנה היה ככל הנראה מזבח.
במועד בלתי יודע, הוסב המבנה לקפלה על ידי הקמת ארבעה קירות בצורת חצי מעגל בין העמודים.
מקירות אלה לא נותר כמעט דבר.
בקיר הדרומי הייתה קבועה דלת וריצפת חלקו המזרחי של המבנה מורמת מעט כמו ליצור בימה.
מסביב למבנה התגלו מספר קירות מתקופה מאוחרת יותר, וייתכן שאלה יצרו חצר קדמית בצידו הדרומי.
עוד ייתכן כי הקפלה שימשה בית מגורים פרטי, וגילוי עצמות בסביבתה מעלה אף אפשרות לשימוש כמקום קבורה.
כנסיית גרגוריוס הקדוש של גגיק
כנסייה זו המיוחסת למלך גגיק (מלך 989–1020) נבנתה לכבוד המילניום הראשון בין השנים 1005-1001. ייתכן שגגיק שכר לשם כך את שרותיו של תרדת אשר תכנן גם את הקתדרלה.
הכנסייה נועדה לחקות בממדיה ובצורתה את קתדרלת זוורטנוץ בואראשאפאט שנבנתה במאה ה-7 וחרבה ברעידת אדמה במאה ה-10. הקתדרלה שיוחסה לקתוליקוס נרסס השלישי, נחשבת לאחד הממבני הדת הארמניים הידועים ביותר בימי הביניים המוקדמים, ולפי המסורת בה היו שמורים שרידיו של גרגוריוס המאיר.
כמו קתדרלת זוורטנוץ, הכנסייה היא מבנה עגול המקיף קואטרפויל (, אלמנט הבנוי בצורת ארבעה אפסיסים המחוברים זה לזה).
המבנה לא היה יציב וב-1013 נערכו בו עבודות שיפוץ, אולם הן לא היו מוצלחות וזמן קצר לאחר מכן הכנסייה התמוטטה.
במאה ה-13 נבנו מבנים חדשים באתר וסביבו, תוך שימוש חוזר בחומרי הבניין של הכנסייה.
במשך מאות השנים כוסה האתר באדמה ובמאה ה-19 כל שנותר ממנו היה מספר קירות נמוכים על בסיס מוגבה.
בשלב זה מיקומה של הכנסייה לא היה ידוע ובטעות סברו כי האתר שימש כבית הסינוד של הכנסייה הארמנית באני.
האתר נחפר ב-1906 ותוכנית הכנסייה נחשפה.
מאחר שרק יסודותיו של המבנה נחשפו צורתו המדויקת אינה ידועה, בדומה לידע החסר אודות קתדרלת זוורטנוץ.
פסל של המלך גגיק האוחז בידיו בדגם הכנסייה נחשף בעת החפירות, אולם רובו של דגם המבנה היה חסר, כך שהתגלית לא שפכה אור על צורתה המדויקת של הכנסייה.
הן הכנסייה והן הקתדרלה בזוורטנוץ דומות למעין עוגת חתונה בת שלוש קומות.
הקואטרפויל הפנימי היה בגובה שלוש הקומות ונשא את התוף והכיפה.
כנסיית גרגוריוס הקדוש של משפחת אבור'אמיר
כנסייה קטנה זו ניצבת בצידו המערבי של האתר והיא מתוארכת לסוף המאה ה-10 על בסיס מאפיינים האופיינים לתקופה זו.
המבנה מיוחס לנסיך גריגור פהלווני שהקימו כקפלה משפחתית, ועל הטימפנון נזכר שמו של אחד מבני המשפחה, אבור'מיר (או אבור'מרנץ), שהעניק לכנסייה את שמה.
לכנסייה 12 צלעות בצידה החיצוני, בשישה מהם קבועים חלונות קטנים ובששת האחרים נישות עמוקות.
המבנה נושא תוף שבו 12 חלונות קטנים וכיפה.
הדלת קבועה בחזית הדרום-מערבית, ולא בצד מערב כמקובל, בגלל מיקומה של הכנסייה על שפת מצוק.
בשלב מאוחר יותר נבנתה לפני הדלת חצר קדמית שלא שרדה.
פנים הכנסייה מעוצב בצורת הקספויל - שישה אפסיסים המקרינים מחלל מרכזי כמו עלי כותרת של פרח.
קיימים שרידים של פרסקו על תקרת המבנה ובאפסיס המזבח, ואלה מאוחרים מהמבנה עצמו, ככל הנראה מהמאה ה-13. משני צדדיו של המזבח שוכנות שתי קפלות זעירות.
על קירות המבנה כתובות גרפיטי רבות בארמנית, רוסית וערבית.
מצידו הצפוני של המבנה צמוד לו מבנה קבר משפחתי שמתוארך לפי כתובת במבנה ל-1040. בקבר נקברו שלושה בני אדם, ושודדי עתיקות שפרצו את הקבר ב-1998, הותירו שברי עצמות אדם פזורים במקום.
בקצה הדרומי של אני, מדרום לגבעת המצודה, האתר נעשה צר ומעין חצי אי המוקף משלושה צדדים על ידי נחל אחוריאן מתנשא בתלילות.
צוק זה היה בעבר מתחם מבוצר נפרד, שהיה נגיש על ידי שביל צר לאורך הנחל.
חלק זה של העיר לא נחקר לעומק, אך בסיסי המבנים השמורים יחסית עשויים לרמוז לכך שהיה מאוכלס עד תקופה מאוחרת יחסית.
הצוק מוכר בשם הטורקי קיזקאלה (Kızkale), היינו, מצודת העלמה, ולפי המסורת, בטרם קיבלה על עצמה ארמניה את הנצרות, ניצב במקום זה מקדש פגני לאלה הארמנית אנאהיט.
המקדש נהרס על ידי גרגוריוס המאיר שהקים תחתיו כנסייה.
למסורת זו אין תמיכה היסטורית וייתכן שנוצרה כדי לפאר את שמה של אני.
בראש הצוק נצבת כנסייה הרוסה שנבנתה ככל הנראה בעשור הראשון של המאה ה-13, כפי שמעידה כתובת על קירות המבנה המיוחסת לשליט אני מטעם הגאורגים.
ייתכן שהכנסייה הוקדשה למרים, אם ישו.
מבנה הכנסייה מלבני ובכל אחת מפינותיה שוכנת קפלה בת שתי קומות.
כיפת הכנסייה כמו גם חלקה הדרום-מערבי נהרסו בסוף המאה ה-19, וצידה הדרום-מזרחי נהרס ברעידת האדמה של 1988.
מסגד זה המשקיף אל נחל אחוריאן, נוסד לפי אחת המסורות בידי האמיר מינוצ'יר ששלט באני החל בשנת 1072, והיה הראשון מבין שליטיה הכורדיים של העיר ששלטו בה בחסות הסלג'וקים.
עם זאת, מועד ונסיבות הקמתו של המבנה מזינים ויכוחים בעלי אופי לאומני בין ארמנים וטורקים - לפי הגרסה הארמנית, המבנה היה ארמון של שושלת בגראטוני וקדם לכיבוש הסלג'וקי עת הפך למסגד; או ז'מטון (נרתקס בכנסייה ארמנית) של כנסייה שחרבה.
לפי גרסאות אחרות המבנה היה בתחילה בית מכס (בשל קרבתו לחומת אשוט השלישי) או מעונו של הקתוליקוס.
הגרסה הטורקית טוענת כי המבנה נבנה מלכתחילה כדי לשמש כמסגד, דבר ההופך אותו למסגד הקדום ביותר ששרד באנטוליה.
גם גרסה זו איננה נקיה מספיקות, שכן פנים המסגד תומך בסברה כי הוקם במאה ה-12 או ה-13. נראה כי זוהי הגרסה הנכונה אם כי ברי שהמבנה הקיים נסמך על יסודותיו של מבנה קדום יותר.
המבנה אינו אופייני למסגד - יש לו מרתף גדול, חלונותיו רחבים והוא סוטה ב-20 מעלות מהכיוון המקובל במסגדים.
גם מיקומו של המינרט יוצא דופן.
המבנה מלבני - אורכו 18.5 מטרים ורוחבו 15.7 מטרים, ויש בו שלושה מעברים הנוצרים על ידי שתי שורות עמודים - שלושה עמודים בכל שורה.
העמודים נושאים כותרות בצורת מוקרנס.
רק המעבר המזרחי וחלק מהמעבר האמצעי שרדו, ומתחת לראשון שוכן מרתף עם תקרה בצורת קמרון חבית.
קיימת מסורת כי המרתף שימש כמקום קבורה לאנשים רמי מעלה אך אין לכך ראיה ארכאולוגית.
התקרה מקושטת בעושר באבנים בצבעים שונים.
המינרט הגבוה בצורת מתומן ניצב בפינה הצפון-מערבית של המבנה ועל חזיתו הצפונית הכיתוב "בסמלה" בכתב כופי.
מיקומו היוצא דופן של המינרט מעיד כי קדם ליתר המבנה.
בנייתה של כנסייה זו הסתיימה בסביבות שנת 1035 וקירותיה מכוסים בכתובות החושפות חלק ניכר מתולדותיה.
לפי אחת הכתובות, הכנסייה נבנתה בהוראת הנסיך אבלר'ריב פהלווני כדי לשמש משכן לחלקים מהצלב האמיתי שהשיג לכאורה בביקור בקונסטנטינופול.
כתובת אחרת מאזכרת שיפוץ בשנת 1193 שבמהלכו נוספו לכנסייה שני ז'מאטון (נרתקסים), וכתובת שלישית מספרת על בניית מגדל פעמונים בשנת 1291. שלושת המבנים הנוספים האלה לא שרדו.
בסוף המאה ה-19 הכנסייה הייתה עדיין שלמה, אם כי מצבה היה מדורדר.
חלקה המזרחי של הכנסייה קרס בסערה ב-1957, כנראה מפגיעת ברק, ורעידת האדמה של 1988 ערערה את יסודות חלקה המערבי של הכנסייה שעדיין ניצב על תילו, אך נשקפת לו סכנת התמוטטות.
מבנה הכנסייה מעוגל וחלקה התחתון בנוי בצורת מצולע שלו 19 צלעות.
התוף בחלקה העליון עגול לחלוטין, דבר יוצא דופן, וקוטרו כמעט כקוטר חלקה התחתון של הכנסייה שעליו הוא נח.
בפנים הכנסייה שמונה אפסיסים, והמזרחי שבהם, שבו ניצב המזבח, גדול מהיתר, ומשני צדדיו קפלות זעירות.
ככל הנראה אפסיס זה והקפלות הצמודות לו החלישו את המבנה וחלק זה שלו הוא זה שהתמוטט.
על קירות הכנסייה נותרו שרידי פרסקאות, ככל הנראה מהמאה ה-13, וסגנונם ביזנטי.
באפסיס המרכזי נראית דמותו של ישו במלוכה, ועל יתר האפסיסים צוירו סצנות מחייהם של ישו וארבעת האוונגליסטים.
כנסיית גרגוריוס הקדוש של טיגראן הוננץ
כתובת בכנסייה מגלה כי היא הוקמה על ידי סוחר אמיד בשם טיגראן הוננץ והוקדשה לגרגוריוס המאיר.
בניית המבנה הסתיימה בשנת 1215 ונוסף על מימון ההקמה, הוננץ סיפק לכנסייה חפצים יקרי ערך דוגמת צלבים, מנורות, כלי כסף וזהב ועוד.
באותה עת אני נשלטה על ידי הגאורגים ונראה שהכנסייה הייתה שייכת לזרם הגאורגי.
מבחוץ, הכנסייה המלבנית דומה לקתדרלה אך בקנה מידה קטן יותר; יש בה מעבר בודד שמחולק לשלושה חלקים, וכיפה מונחת על החלק האמצעי.
עיטורי ארקדה מקיפים את קירותיה החיצוניים של הכנסייה בכל צדדיה.
בין קשתות הארקדה, מופיעים תבליטים של בעלי חיים וצמחים.
עיטורים דומים מופיעים גם על התוף ומעליהם עיטורים גאומטריים.
בחזית הכנסייה ניצבים שרידיו של נרתקס מאוחר יותר וקפלה חיצונית שהייתה צמודה אליו.
פנים הכנסייה מכוסה כולו בפרסקאות המיוחסים לאמנים גאורגיים.
אף שהם מתוארכים למועד בניית הכנסייה ולמרות השחתה מכוונת וציור כתובות גרפיטי שנעשו בסוף המאה ה-20, הם השתמרו בצורה סבירה.
הפרסקאות עוסקים בשני נושאים עיקריים - סצנות מחייו של ישו מופיעות בחלק המזרחי של המבנה, ו-16 סצנות מחייו של גרגוריוס המאיר שלו מוקדשת הכנסייה בחלקה המערבי.
בכיפה מתוארת עלייתו של ישו לשמיים כשהוא נישא על ידי ארבעה מלאכים, ולמרגלותיו נראים מרים והשליחים.
גם פנים הנרתקס מכוסה בפרסקאות, אם כי מצבם מדורדר בשל פגעי מזג האוויר.
פרסקאות אלה מאוחרים מעט לתאריך הקמת הכנסייה וסגנונם ביזנטי.
מעל דלת הכניסה על קיר הכנסייה החיצוני מופיעים תיאורים של צליבת ישו ושל ייסורי מרים.
הגשר מעל נחל אחוריאן, המכונה גם "גשר דרך המשי", נבנה בתקופת בגראטיוני, היינו, במאה ה-10 או ה-11, ולחלופין במאה ה-13. לגשר הייתה קשת אחת באורך של יותר מ-30 מטרים, אולם היא לא שרדה.
כל שנותר בשטח הם עמודי התמיכה של הגשר , שייתכן והיו חלק משער מבוצר.
נוסעים מהמאה ה-19 דיווחו על בית משמר ליד הגשר אך כיום הוא אינו קיים.
ישנם מקורות שטוענים לקיומו של גשר נוסף, אך דבר לא נותר ממנו.
אני אוהב את גרושתי הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1973 בבימויו, בכתיבתו ובהפקתו של פול מזורסקי, עם ג'ורג' סיגל וסוזן אנספק בתפקידים הראשיים.
העלילה מתוארת בפלאשבקים של יחסי אהבה-שנאה בין שני בני זוג.
חלק גדול מהצילומים נערכו בכיכר סן מרקו בוונציה.
פול מזורסקי מופיע בסרט בתפקיד קטן.
הוא היה מועמד לפרס גילדת הכותבים של אמריקה על תסריט מקורי הטוב ביותר לקומדיה.
סטיבן בלום (ג'ורג' סיגל) יושב בכיכר סן מרקו בוונציה ומספר לצופה על ההיסטוריה שלו עם גרושתו נינה (סוזן אנספק).
הוא עורך דין לענייני גירושין בבוורלי הילס והיא עובדת במחלקת הרווחה של לוס אנג'לס.
לאחר היכרות קצרה הם מתחתנים ומבלים את ירח הדבש שלהם בוונציה.
הם נשואים שש שנים עד שיום אחד היא חוזרת מוקדם מעבודה בגלל הצטננות ומוצאת את גלוריה (אנזט צ'ייס) מזכירתו של סטיבן, בחדר המיטות שלהם.
בשקט וללא צעקות היא עוזבת את הבית והם מתגרשים בלאס ווגאס.
שם הוא נפגש עם ידידתה של נינה, ארלין (מרשה מייסון) והם מתחילים לקיים יחסים אבל סטיבן אינו מרוצה - הוא חושב כל הזמן על נינה וזה פוגע באונו המיני וגם הפסיכיאטר לא מסוגל לעזור לו.
ידידו, עורך הדין הלמן (פול מזורסקי) מייעץ לו לפטר את גלוריה.
בינתיים מתחילה נינה ביחסים עם אלמו קול (כריס כריסטופרסון) מוזיקאי מובטל הצעיר ממנה ב-12 שנים.
סטיבן מרגיש כל הזמן משיכה לגרושתו והיא מרשה לו להיכנס לביתה שם הוא מתידד עם אלמו ושלושתם שרים ביחד ומעשנים ג'וינט.
באחד הפעמים מגיע סטיבן לנינה כשאלמו אינו נמצא ותוך כדי המפגש הוא כופה עצמו עליה.
כשאלמו חוזר היאה אומרת לו שסטיבן אנס אותה והוא מכה אותו.
סטיבן חוזר למשרדו ומטפל בלקוחה גב' קרמר (שלי וינטרס) שבעלה נטש אותה לטובת דיילת צעירה.
כעבור מספר חדשים מגיעה נינה למשרדו של סטיבן ומודיעה לו שהיא בהריון ממנו וכי אלמו עזב אותה.
הוא מוכן לממן את אחזקת התינוק והם נדברים להיפגש עוד שבועיים בכיכר סן מרקו.
סטיב יושב לבדו ומאזין לקונצרט בכיכר עד שהוא מזהה את נינה והם מתחבקים.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותג'ורג' סיגלסטיבן בלוםסוזן אנספקנינה בלוםמרשה מייסוןארליןפול מזורסקיהלמןידיד של סטיבןכריס כריסטופרסוןאלמו קולזמר מובטלשלי וינטרסגב' קרמרלקוחה של סטיבןאנזט צ'ייסגלוריהמזכירה
אני אהיה ליד הוא סרט דרמה רוסי-אוקראיני משנת 2012, בבימויו של פאבל רומינוב, אשר גם כתב את התסריט יחד עם טיחון קורנב.
הסרט עוסק באם חד-הורית המתמודדת עם מחלה קשה, ובמאמציה להבטיח עתיד בטוח לבנה הקטן.
בתפקיד הראשי מככבת מריה שאלאייבה, ולצידה משחקים אנדריי סמוליאקוב, יורי קולוקולניקוב, יבגניה בריק, וסרגיי בונדרצ'וק.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל "קינוטאבר בשנת 2012, שם זכה בפרס הסרט הטוב ביותר.
נתוני תקציב והכנסות לא פורסמו בפומבי.
עבורה, האדם הכי חשוב בעולם הוא בנה מיטיה בן ה-6, שהיא מגדלת לבדה.
בין האם לילד נוצרת מערכת יחסים נוגעת ודואגת, הם תומכים זה בזה בכל דבר.
אינה מגלה שהיא חולה סופנית במחלה אונקולוגית של המוח ונותר לה מעט מאוד זמן לחיות.
עכשיו העיקר לאמא הוא שיהיה זמן למצוא הורים חדשים, אמא ואבא עבור מיטיה הקטן, אחרת הילד יהפוך בקרוב ליתום בודד לחלוטין.
אינה מחפשת זמן רב ולבסוף מוצאת זוג חשוך ילדים שהיא מחבבת.
אינה נשארת לגור לבד בדירתה, מתנדבת מההוספיס מבקרת אותה שלוש פעמים בשבוע, ומיטיה נמסרת רשמית להוריו החדשים.
2012 – הפרס הראשי של פסטיבל הסרטים הרוסי הפתוח ה-24: קינוטאבר.
2012 – פרס מבקרי הקולנוע "פיל לבן" לתפקיד הנשי הטוב ביותר – מריה שלאייבה.
2013 – מועמדות לפרס ניקה לשחקנית הטובה ביותר – מריה שלאייבה
2013 – פסטיבל הקולנוע הרוסי בתוניסיה – פרס לסרט העלילתי הטוב ביותר.
הסרט "אני אהיה ליד" זכה לביקורות חיוביות.
באתר Afisha.ru, נכתב: "מריה שאלאייבה, אשר מגלמת את הדמות הראשית, העבירה את התפקיד בצורה מרשימה, והיא שחקנית גדולה.
הסרט נוגע ללב, וממלא את הלב באהבה, חמלה וטוב לב.
אף על פי שמדובר בדרמה קשה, יש בו הרבה אור ותקווה."
אני אף אחת היא סדרת מתח אמריקאית, שנוצרה על ידי שרלוט סטאודט, המבוססת על הרומן באותו שם מ-2018 מאת קארין סלוטר, אשר הוקרנה בבכורה בנטפליקס ב-4 במרץ 2022.
עלילת הסדרה עוקבת אחר סיפורה של אנדי שנקלעה לירי המוני קטלני במסעדה מקומית.
כמה רגעים לאחר מכן, היא עדה לאמה, לורה, מחסלת את הרוצח באלימות בקלות.
כשאנדי מתחילה לפענח את מעשיה של אמה באותו יום, נקודת המבט שלה על כל מערכת היחסים המשפחתית מקבלת תפנית חדשה.
זמן קצר לאחר מכן, דמויות מעברה של אמה מופיעות שוב, והיא נאלצת לברוח.
במהלך המסע, היא מנסה לחבר את שאריות האמת, שאמה "קברה" לפני זמן רב.
טוני קולט – לורה אוליבר
בלה היתקוט – אנדי אוליבר
דייוויד ונהם – ג'ספר קוולר
ג'ייקוב סיפיו – מייקל ורגס
עומרי הארדוויק – גורדון אוליבר
גיל ברמינגהאם – צ'רלי באס
טרי אוקווין – מרטין קוולר
ניקולס ברטון – אנדרו קולר
בן או'טול - אלי וקסלר הצעיר
ארון ג'פרי - ניק הארפ
ב-5 בפברואר 2019, פורסם כי נטפליקס הזמינה הפקה של העונה הראשונה לסדרה בת 8 פרקים.
הסדרה נוצרה והופקה על ידי לסלי לינקה גלטר, שרלוט סטאודט וברונה פפנדריה.
בנוסף סטאודט היא תסריטאית הסדרה לצד שואונר.
בעוד מינקי ספירו ביימה את כל פרקי העונה הראשונה.
הסדרה אמורה לצאת לאקרנים ב-4 במרץ 2022.
בפברואר 2020 לוהקו טוני קולט ובלה היתקוט לתפקידים ראשיים.
במאי 2020, פורסם שדייוויד ונהם לוהק לתפקיד ראשי.
בינואר 2021, ג'סיקה בארדן, ג'ו דמפסי, ג'ייקוב סיפיו ועומארי הארדוויק לוהקו אף הם לתפקידים ראשיים.
בפברואר 2021, גיל ברמינגהם, טרי אוקווין וקאלום וורת'י לוהקו לתפקידים חוזרים.
באפריל 2021, ניקולס ברטון וארון ג'פרי לוהקו לתפקידים חוזרים.
שלב הצילומים של העונה הראשונה היה אמור להתחיל ב-16 במרץ 2020 ולהסתיים ב-17 ביולי 2020 בברנבי, קולומביה הבריטית.
הצילומים לעונה הראשונה התקיימו לבסוף בסידני, אוסטרליה בתחילת 2021.
אני אוהבת את מלווין הוא סרט מוזיקלי אמריקאי בצבעי טכניקולור משנת 1953 בבימויו של דון ווייז, עם דבי ריינולדס ודונלד אוקונור בתפקידים הראשיים.
השירים הם של מאק גורדון (מילים) וג'וזף מירוב (מנגינה).
רוברט טיילור מופיע בתפקיד קמע.
ג'ודי שניידר (דבי ריינולדס) חולמת להיות שחקנית גדולה ונערצת בשם ג'ודי לרוי.
היא חולמת שהיא מופיע בקטע "Lady Loves" וקוצרת תשואות והערצה ורוברט טיילור בא לקראת בהערצה.
כעת היא מופיעה בחוסר ברירה ככדור פוטבול אנושי במחזמר.
היא מתהלכת בסנטרל פארק וחולמת על עתיד מוצלח ואז היא נפגשת במלווין הובר (דונלד אוקונור), עוזר צלם במגזין הנפוץ "לוק".
מלווין מתאהב בה במבט ראשון, מגיע להופעה שלה ומתחיל לחזר אחריה.
הוא מוצא חן בעיניה אף על פי שהיא נמצאת בקשר מתקדם עם הארי פלאק (ריצ'רד אנדרסון) שאביו הוא בעל מפעל גדול לקופסאות נייר.
אביה פרנק שניידר מעוניין שתתחתן עם הארי העשיר אך אחותה הקטנה קלרהבל (נורין קוקורן) ואמה (אונה מרקל) מחבבות את מלווין.
מלווין וג'ודי רוקדים בחדר ושרים "היכן למדת לרקוד?".
הרומן עם הארי מתהדק ומלווין אומר שיעשה הכל למענה כדי שלא תתחתן עם הארי.
היא מבקשת ממנו שידפיס את תמונתה על שער המגזין.
לבקשתו מדפיס הצלם הראשי את תמונת ג'ודי באופן חד פעמי על גיליון בודד של המגזין.
מלווין ממהר להראות לג'ודי ומבקש לא לפרסם אך היא מראה זאת לכל בני המשפחה והשמועה נפוצה.
אביה הגאה מראה זאת לבוס שלו הממרר את חייו ומתפטר מעבודתו בחנות הדרגסטור.
האמת מתגלית במהרה והבושה גדולה.
הוא חי וישן בסנטרל פארק.
פרנק שניידר מצליח לשכנע את עורך המגזין שידפיס את תמונת ג'ודי כתמונת שער עם כתבה "היכן נעלם מלווין"?
כדי שמלווין ייצא ממחבואו וזה מצליח.
מלווין רואה את תמונת השער של ג'ודי, מתחיל לצעוק משמחה ומתגלה על ידי השוטרים המחפשים.
ג'ודי יוצאת לקראתו ושניהם מתחבקים לקראת עתיד מבטיח לשניהם.
"We Have Never Met as Yet" (דבי ריינולדס ודונלד אוקונר)
"Where Did You Learn to Dance" (דבי ריינולדס ודונלד אוקונור)
"I Wanna Wander" (דונלד אוקונור)
שם השחקן/יתשם הדמותהערותדבי ריינולדסג'ודי שניידר/לרוידונלד אוקונורמלווין הובראונה מרקלגב' שניידרריצ'רד אנדרסוןהארי פלאקנורין קורקורןקלרהבל שניידראלין ג'וסליןפרנק שניידר
"אני בחוץ" הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר הישראלי חן אהרוני.
הוא יצא בהוצאה עצמית בשנת 2022, והופץ על ידי חברת התקליטים Mobile1 Music, כעשר שנים לאחר הוצאת האלבום השני שלו, "נוסע רחוק".
מתוכו יצאו הסינגלים "מי אתה", "ים כחול עמוק", "אני בחוץ" ו"בא לי בגלים".
אני אוהב אותך הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי חיים אוליאל.
את השיר הוציאה לאור בשנת 2002 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השנייה באלבום האולפן השני של אוליאל, תני לו ללכת.
"אני אוהב אותך" נכתב והולחן על ידי אוליאל, והופק על ידי מאיר עמר.
ב-3 בנובמבר הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע לאחר מכן דורג במקום ה-20. ב-8 בדצמבר עלה למקום התשיעי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
ב-29 בדצמבר, לאחר שבעה שבועות צעידה, יצא מהמצעד.
"אני" הוא שיר של הזמר הישראלי עומר אדם.
הוא יצא לאור כסינגל ב-21 בדצמבר 2022. את השיר כתבו והלחינו אדם והזמרת אודיה.
הוא הופק על ידי אופק יקותיאל ומשה בן אברהם.
לאורך השיר, אדם מונה שערוריות שהתרחשו בקריירה המוזיקלית שלו והביקורת שהופנתה כלפיו.
בנוסף, הוא מתייחס לעזיבתו לדובאי יחד עם שלביה וטוען: "אני לא עוזב אני לא בורח / נוסע לחפש את הנשמה שלי / אולי אחזור הרבה יותר שמח / אמצא ברחובות את השלווה שלי באמת").
על השיר סיפר אדם: "רציתי לספר לכם קצת ממה שעובר עליי בתקופה האחרונה", ואף צירף מסר לקהל: "להוציא שיר בשבילכם ובשבילי ולהגיד לכם בעצמי: 'אני לא עוזב אני לא בורח, נוסע לחפש את הנשמה שלי'.
מוזיקה ואתם זה החיים שלי".
השיר התקבל באופן חיובי על ידי הקהל ואף זכה לתמיכה מידוענים שונים, ובהם מגיש הטלוויזיה חיים אתגר, השף טום אביב והזמרת מאיה בוסקילה, ששיבחו את פתיחותו של אדם בתוכן השיר.
מבקרי המוזיקה נתנו לשיר ביקורות מעורבות.
דודי פטימר ממעריב טען ש"השיר הזה הוא בעיני אחד הגרועים שאדם הוציא".
הוא ציין שהניסיון של אדם לכתוב "אוטוביוגרפיה מוזיקלית" לא נחל הצלחה: "לצערי במקרה של השיר הזה אדם בעיקר מסכם לנו את מה שמדורי הרכילות כתבו ופמפמו לנו יומם וליל אודותיו ועם זאת הוא בעצם לא מחדש וגם לא מגיב אלא די מתבכיין כמו ילד קטן על מחיר הפרסום שהוא משלם".
אף על פי כן, רונן טל מהארץ ציין את השיר לחיוב ויצא להגנתו של אדם: "האם עומר אדם זכאי להנחה מיוחדת בגלל שהוא מוצא זמן לשמח ילדים אצלו בבית?
כי הפרסום והתהילה גובים מחיר?
אבל אולי בכל זאת כדאי להקשיב לו כשהוא שר 'נוסע לחפש את הנשמה שלי/ אולי אחזור הרבה יותר שמח'".
השיר זכה להצלחה בעיקר בשירותי ההסטרימינג, ובמצעדים של ספוטיפיי ויוטיוב, הגיע השיר למקומות הראשונים.
גם בתחנות הרדיו זכה השיר להצלחה, והגיע בשיאו למקום הראשון במצעד העשירייה של כאן גימל, החמישי במצעד הרשמי של גלגלצ והשביעי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
"אני אוהב אותך חזק" הוא שיר בביצוע הזמר הישראלי גידי גוב, שיצא לאור ב־2010 במסגרת המיזם המוזיקלי "עוד מעט נהפוך לשיר", ובו הלחין יהודה פוליקר את מילותיו של חלל מערכות ישראל נדב הררי.
השיר הושמע פעמים רבות בתחנות גלי צה"ל והגיע למקום השביעי במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ ו־ynet לשנת תש"ע.
מאוחר יותר הוא נכלל באלבום שאיגד את שירי המיזם, "עוד מעט נהפוך לשיר –
נדב הררי נולד ב־1947 בקיבוץ אלונים.
עם סיום לימודיו התיכוניים בבית הספר "תיכון חוגים" בחיפה הגיע עם חברי גרעין הנח"ל שלו למשק קיבוץ יפתח באוגוסט 1965, שם הכיר והתחבר עם בת הקיבוץ נגה (לבית לדין).
הררי היה חובב מוזיקה (לא רק ישראלית, בשונה מרוב חבריו בקיבוץ) ואהב לכתוב שירים.
בין השאר כתב גם שירי אהבה לנגה – אחד מהם היה "אני אוהב אותך חזק":
נדב ונגה התחתנו בחתונה הראשונה של מישהו מבני קיבוץ יפתח.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הוצב נדב הררי בתעלת סואץ כחייל מילואים בשריון.
ב־24 באוקטובר 1973, יומה האחרון של המלחמה, כשעה לפני הפסקת האש נהרג הררי, בן 26 אז (ונגה בת 20), כשיצא עם כוח השריון שלו לחלץ קבוצת חיילי צנחנים (שזכתה מאוחר יותר לכינוי "כוח יהודה"), שעלה חשש לחייהם לאחר שנקלעו לקרב קשה באזור העיר סואץ.
בתדרוך נמסר שהשטח נקי והררי נכנס יחידי לסמטאות העיר לחפש אחרי החיילים, אבל הוא נכנס למלכודת של המצרים.
צלף פגע בו, והוא נהרג במקום.
לאחר נפילת הררי נישאה נגה מחדש לעקיבא אורן, חברו של נדב לגרעין הנח"ל (נישואים שניים גם לו).
שני אירועים קשים נוספים שחוותה נגה גרמו לה להוציא מהמגירה את השיר שכתב לה בעלה המת.
ב־2002 נהרג ערן, בנו של בעלה השני אורן, בתאונת נשק, וב־2006 מת בנם המשותף בן ממכת חום, כשטייל במעלה צרויה שבשמורת עין גדי בעת חופשה מיחידתו, שבוע מתום מלחמת לבנון השנייה:
יהודה פוליקר – בס, קלידים, גיטרה, קולות רקע
יהודה פוליקר – מפיק מוזיקלי, מעבד
רונן הלל – מיקס, מאסטרינג
"אני אוהבת" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
הוא יצא לאור ב-20 באוגוסט 1999 בהוצאת חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט כסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן, Free (1999) בישראל בלבד.
"אני אוהבת" הוא שיר בעל שני בתים בלבד, שחוזרים על עצמם כמה פעמים לאורכו, ומילותיהם אף מופיעות על עטיפתו.
תחילה הוקלט עבור האלבום מגנונה, אך הוצאתו נדחתה, והוא פורסם כסינגל מתוך האלבום Free.
טרם חשיפתו ציפו מעריציה לשיר פופ רגוע והופעתו הראשונה הפתיעה רבים מהם בשל מילותיו הפרובוקטיביות.
אינטרנשיונל מצידה טענה כי מדובר בשיר "קליל והומוריסטי", והבהירה שגם לאחר הזכייה באירוויזיון 1998 היא נותרה אמנית "פרועה" ובעלת אופי ייחודי.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורישראל20 באוגוסט 1999תקליטורNMC
"אני" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נועה קירל.
את השיר הוציאה ב-15 ביולי 2024 לאור חברת התקליטים NMC, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"אני" נכתב והולחן על ידי קירל, רון ביטון, איתי שמעוני וירדן פלג, שגם הפיק אותו מוזיקלית.
השיר עוסק בתחושת הקבלה העצמית של קירל כלפיה, תוך כדי תיאור המורכבות של בהיותה ידועת-שם בישראל.
בבית הראשון, פונה קירל לאמה ומביעה את תודתה על התמיכה שקיבלה ממנה לאורך שנותיה הראשונות בתעשיית המוזיקה.
בבתים הבאים מתארת את חייה כמחזה דרמטי שנראה מושלם כלפי חוץ, אך במקביל קיימים בו גם ימים קשים, מלאי דכדוך ואווירה מלנכולית.
בפזמון, קירל ממשיכה להאדיר את עצמה: לטענתה, אילו הייתה נולדת כילדה אחרת ו"רגילה" עדיין הייתה חושקת להיות כמוה.
השיר נחתם במסר של כוח ואותנטיות, כאשר מובעת השלמה מצידה עם היותה "נועה קירל".
בעטיפת הסינגל לובשת הזמרת חליפה אדומה אלגנטי, כשהיא עומדת בראש שולחן משרדי עם מספר אנשים שמוחאים לה כפיים.
מאחוריה, תלויה תמונה ענקית של 100 דולר, אך במקום הדמות המוכרת על השטר, בנג'מין פרנקלין, מופיעה דמותה של קירל כסמל לעושר והצלחה.
אסף נבו מאתר "וואלה!" כתב כי "אני" מזכיר מעט בצליליו ובמסרו העיקרי את "Me Too" של מייגן טריינור.
עוד הוסיף כי קירל חצתה את רף הבושה במי שהיא, עד כדי הערצה עצמית של דמותה, בדומה למדונה.
בטור דעה מ-"ynet" צידד עומר טסל בדבריו של נבו על הדמיון לשירה של טריינור.
לטענתו, מסר ההאדרה העצמית של קירל כלפיה הופגן בסינגלים רבים שלה, דוגמת "פנתרה", "מיליון דולר", "בנות כמוני לא בוכות" ו"יהלומים – Bling Bling", וכי הפעם, בתקופת מלחמת חרבות ברזל, צופה ממנה לפרסם שיר אמיתי וכן.
הקליפ לשיר בוים על ידי רומן בוצ'אטוסקי, והוא כולל עשרות תכמינים לאורכו.
הוא נפתח בשקופית עליה כתוב "הפעם אין חסות", עד שנקטעת לטובת הצגת החסות הרשמית של קפה נמס עלית לקליפ.
לאחר מכן מופיעה קירל על מיטה, שעל מצעיה שזורים פניה.
אמה מעירה אותה עם עגלת קפה, שעמוסה במוצרי עלית.
כשהיא משילה את השמיכה מעליה, מתגלה החליפה שלבשה כשייצגה את באירוויזיון 2023. היא מתיישבת אל מול מראת איפור, וממתינה לבואם של שלושה מאפרים ומעצבי שיער.
בסצנת הפזמון רוקדת קירל על שפת בריכה פרטית עם החליפה שלבשה בהופעתה השנייה בפארק הירקון.
אבוב של חד-קרן צף במים, כמעין רמיזה לשיר האירוויזיון שלה, "Unicorn".
אחר-כך יושבת עם עוד שתי בנות נוספות, וקוראת ספר בשם "איך להיות אני?".
לעומתה, שתי הבנות קוראות את "איך להיות נועה קירל?".
בתצלום הבא משחזרת הזמרת את הטיקטוק המפורסם שפרסמה, בו היא נועצת את הציפורן שלה בתות שדה, ואוכלת אותו.
בין היושבים בשולחן מופיע מנהלה האישי, רוברטו בן-שושן, שמצביע "בעד" עבור כל ההצעות.
עם תחילתו של הקדם-פזמון השני מופיע עיתון של "ישראל פלוס +" עם הכותרת "כבר לא מספר #1".
איתי בצלאלי, הסטייליסט האישי שלה, מופיע גם כן בקליפ, יחד עם מור חממי, הכוראוגרפית שלה.
בפזמון רוקדת קירל לצד ארבע רקדניות נוספות על רקע מסך אדום.
בסיום הקליפ מופיעים הקרדיטים הרבים על שמה של קירל, וסרטון שלה מילדותה.