tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אריכא נחשב לצייר מקורי - מאות רישומיו מעידים על חיפוש עיצוב במסגרת ערכים צורניים, ועבודותיו המוקדמות נטו למופשט ובזיקה אל קבוצת אופקים חדשים.
אריכא היה בין הציירים הראשונים בארץ שפיתחו יצירה, אשר צמחה מתוך עולם צורות מופשט.
ציורו מהורהר והדבר מתבטא על ידי התאמה מעמיקה של שימוש הצבעים להבעת הנושא.
בציוריו יש לצבעוניות תפקיד כפול: מחד גיסא להמחיש את הגשמי ומאידך גיסא את המסתורי.
לפי המלצת אחד ממוריו עיברת את שם המשפחה: למעשה בחר בשם ארמי "אריכא" הקרוב במשמעותו לשם המשפחה הפולני "דלוגאץ'" שמובנו "ארוך".
בימי מלחמת העצמאות גויס אביגדור אריכא ואומן במסגרת ההגנה למשימות שמירה באזור ירושלים.
ב-18 בינואר 1948, בעת משימת אבטחה על שיירה בקסטל, נקלעה המשאית שבה נמצא למארב של לוחמים ערבים והתהפכה.
שניים מהנוסעים נהרגו במקום ואריכא, שנורה בגבו ובצלעותיו, איבד את ההכרה.
כיוון שנחשב למת הובא לחדר המתים בקיבוץ, אבל אחות ערנית הבחינה שעודנו בחיים ויחד עם אחותו הצליחה להביאו לניתוח אצל רופא.
אירוע זה נחקק בזיכרון האמן כמעין לידה מחדש.
כשהתרפא הלך לראות במו עיניו את מקום הקבורה שהוכן לו כבר בקיבוץ.
בהמשך דרכו, בספטמבר 1949 עבר אריכא לפריז, ושם בעזרת מלגה מ"עליית הנוער" נרשם לבית הספר לאמנויות.
במקביל למד בקורסים לפילוסופיה בסורבון.
בפריז הייתה לו הזדמנות לעיין בציורים בלובר ובמוזיאונים אחרים, כשהרושם החזק ביותר עשו עליו תמונותיהם של ג'וטו ושל אוצ'לו.
הוא התרגש מאוד גם מהציורים האימפרסיוניסטים.
מאוחר יותר גברה הערכתו לעבודתו של ניקולא פוסן.
בפאריז קשר קשרי ידידות עם אלברטו ג'קומטי ובמיוחד עם המחזאי סמואל בקט, שהפך לו למנטור ולחבר הקרוב ביותר.
בהתחלה השתלם בטכניקת הפרסקו, צייר ציור ורישום פיגורטיבי, שהושפע מתפיסת המרחב של הצילום.
אט אט התרחק מן המציאות החזותית, וחתר לקראת מציאות אחרת.
בציוריו הוא משלב בתבונה ובתואם כתמי צבע, היוצרים צורות מוגדרות, סטאטיות, במשטחים דינאמיים מעורפלים, ויוצר ריתמוס המעביר את המתבונן מן הגלוי אל הנסתר.
בין עבודותיו רשם מספר פעמים את דיוקן המחזאי סמואל בקט.
בשנים 1973-1975 זנח אריכא את העיסוק בציור והתמקד ברישום והדפס מתוך התבוננות.
ההדפס סלעי ירושלים הוא אחד מסדרה בת שישה הדפסי-אבן שיצר אריכא בעת ביקור שלו בישראל בשנת 1975. העבודה הודפסה במהדורה של 35 עותקים על גיליון נייר בגובה 77 ס"מ, וברוחב 57 ס"מ.
אריכא נפטר בפריז ב-29 באפריל 2010 ונקבר בבית העלמין במונפרנס.
במלאת 30 למותו נפתחה בבית ש"י עגנון בירושלים תערוכה לזכרו, בה מוצגים רישומים שיצר לספר 'כלב חוצות' לש"י עגנון.
כן מופיעים בתערוכה שלושה רישומים נדירים של דיוקן עגנון ששרטט אריכא.
אלה נתגלו בעיזבונו של מו"ל הוצאת שפיצר, שפרסם חלק מספריו של הצייר.
התערוכה הוצגה גם במוזיאון תל אביב לאמנות.
השאיר אחריו אישה, המשוררת האמריקאית אן אטיק (ששימשה לו כמודל ברבים מציוריו), ושתי בנות, נגה ואלבה.
הזקן והים, מאת ארנסט המינגוויי, תורגם מאנגלית בידי יצחק שנהר, רישומים מאת אביגדור אריכא, עם עובד, תל אביב 1980.
חולות הזהב, סיפורים, מאת בנימין תמוז, צייר - אביגדור אריכא, מרחביה תש'ט 1949.
ספיח, מאת חיים נחמן ביאליק, מוסד ביאליק, ירושלים, 1955.
כלב חוצות, פרשה קטנה של תמול שלשום, חיבר שמואל יוסף עגנון, עם עיטורים מאת אביגדור אריכא, ספרי תרשיש, ירושלים, 1960.
משא אהבתו ומיתתו של הקורנט כריסטוף רילקה, מאת ריינר מריה רילקה, עברית בידי יצחק שנהר, עם סדרת רישומים מעשה ידי אביגדור אריכא, תרשיש ירושלים, תשי"ג 1953.
נחש הנחושת, שירים, מאת ט.
כרמי, עם שישה רישומים מעשה ידי אביגדור אריכא, הוצאת תרשיש, ירושלים, 1961.
אביגדור אריכא - רישומים, טקסט מאת סמואל בקט, ירושלים ; תל אביב : ספרי תרשיש ודביר, 1967.
ספרים, קטלוגים ומאמרים אודות יצירתו
רישומים, אביגדור אריכא, אוצר - מרדכי עומר, עריכת טקסט - דפנה רז, תרגום כיתובים מאנגלית - ליאורה הרציג, מוזיאון תל אביב לאמנות 1998.
ציורים נבחרים, 1953-1997, אביגדור אריכא, האוצרת האחראית - מאירה פרי-להמן, אוצר אורח - יונה פישר, עיצוב הקטלוג והפקתו - מיכאל גורדון, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1998.
מעבר הזמן: דיוקנאות של סמואל בקט מאת אביגדור אריכא, מאת מרדכי עומר, נדפס באמנות ישראלית בת-זמננו, הוצאת עם עובד, תשט"ו 1955.
צעקת ההשתקפות אצל בקט ואריכא, מאת מרדכי עומר, נדפס במותר, גיליון מס' 1, 1993.
אביגדור אריכא: הדפסים 1985-1950, מרדכי עומר, ברברה רוז, רוברט יוז, אוניברסיטת תל אביב, הגלריה האוניברסיטאית, 1986.
אביגדור (יָנוּש) בן-גל (14 במאי 1936 – 13 בפברואר 2016) היה קצין בצה"ל בדרגת אלוף, מפקד חטיבה 7 שלחמה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, מפקד פיקוד הצפון, ומפקד גיס במבצע שלום הגליל.
אביגדור בן-גל נולד בלודז' שבפולין בשם ינוש לוּדוִיג גולדלוסט, בנם של יעקב וינינה (יונה) ואחיה הצעיר של אילנה (אילונה) רפאלי.
בהיותו בן שלוש פלשו הנאצים לפולין ופרצה מלחמת העולם השנייה, בעקבותיה ברחו הוריו עמו ועם אחותו לברית המועצות והגיעו לסיביר.
לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות הם הורשו לנדוד דרומה והגיעו לאוזבקיסטן שם סבלו מרעב.
האם נפטרה מטיפוס ב-1942 והאב נאלץ להכניס את ינוש ואילנה (אילונה) לבית יתומים.
לבסוף הגיעו השניים לפרס ומשם עלו לארץ ישראל עם ילדי טהראן ב-1943. לאחר המלחמה הם התאחדו עם האב ואשתו השנייה.
בן-גל התגייס לצה"ל ב-1955 ושירת בחיל השריון.
לאחר מלחמת סיני עבר קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים, ומפקד פלוגה בגדוד 52. בשנים 1962–1964 יצא ללימודי פיקוד ואסטרטגיה בבית הספר הצבאי אקול מיליטר בצרפת.
שירת כקצין אג"ם של חטיבה 7, בעת סיור מבצעי עם המח"ט, שמואל גורודיש, עלה רכבו על מוקש, הוא נפצע וכוויות קשות מאוד הותירו צלקות בגופו ובפניו.
שנתיים קודם לכן, כמ"פ, במהלך תרגיל, הוא נפצע ברגלו וחלק מכף רגלו נקטעה והוא נותר עם צליעה מאז.
בגלל סכסוך מתמשך עם המח"ט שמואל גורודיש הוא עבר לתפקיד קצין אג"ם של חטיבה 200 בפיקודו של ישְׂכָּה שדמי ובתפקיד זה שירת במלחמת ששת הימים.
במלחמת ההתשה פיקד על גדוד 79 בחטיבה 401, שפעלה באזור תעלת סואץ, ואחר כך פיקד על חטיבה 7.
ערב מלחמת יום הכיפורים כללו כוחות צה"ל בגבול עם סוריה חטיבת שריון אחת בלבד (חטיבה 188).
לאור הצטברות הידיעות על אפשרות של מלחמה קרבה, הועלתה חטיבה 7 - בהוראת הרמטכ"ל דוד אלעזר - מסיני, לתגבור הכוחות ברמת הגולן, אף על פי שכל הצמרת הביטחונית, לרבות דיין, אימצו את הערכות המודיעין בדבר "סבירות נמוכה" לאפשרות של מלחמה.
פעולה זו הכפילה את מספר הטנקים המאוישים של צה"ל בחזית הסורית ערב המלחמה.
פלוגה של החטיבה בפיקודו של אלי גבע הייתה מיועדת, לפי התוכניות, להיות זו שתגרור את גשר הגלילים לצורך צליחת תעלת סואץ בחזית הדרום.
בניגוד לפקודה מפורשת שקיבל להשאיר את הפלוגה המיועדת לגרירת גשר הגלילים בסיני, הוא העלה אותה איתו לרמת הגולן, מתוך הנחה שעיקר הלחימה תהיה ברמת הגולן.
החטיבה בפיקוד בן גל תרמה תרומה מכרעת למאמץ בלימת המתקפה הסורית ברמת הגולן, שכללו את קרב עמק הבכא, עד להגעת כוחות המילואים לחזית.
בהמשך המלחמה, לאחר הטיית מאזן הכוחות בחזית, וסילוק צבא סוריה מכל השטחים שכבש ברמת הגולן, השתתפה החטיבה גם בפלישה לשטח סוריה וכיבוש המובלעת.
פיקודו של בן גל על החטיבה לאורך המלחמה זכה להערכה רבה בצה"ל ובציבור, ורבים מהלוחמים בפיקודו זכו בעיטורי צה"ל, ובראשם אביגדור קהלני מג"ד 77, שקיבל את עיטור הגבורה.
ב-1974, במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית והקרבות על שיא החרמון, פיקד בן-גל על עוצבת געש (אוגדה 36) בפיקוד הצפון והועלה לדרגת תת-אלוף.
ב-1976 מונה לעוזר ראש אג"ם במטכ"ל בדרגת אלוף, והיה בין האחראים לתכנון וביצוע מבצע יונתן.
באוגוסט 1977 מונה למפקד פיקוד הצפון, תפקיד אותו מילא עד 1981. תקופת כהונתו כמפקד הפיקוד התאפיינה במתח גובר בגבול ישראל–לבנון, מצד מחבלי אש"ף בראשות יאסר ערפאת, שביצעו פיגועי טרור, רצח אזרחים, וירי קטיושות לעבר יישובי הצפון.
בחודש מרץ 1978, לאחר פיגוע כביש החוף יצא צה"ל למבצע הגדול הראשון שלו בלבנון - מבצע ליטני.
לאחר נסיגת צה"ל שבו המחבלים והחריפו את הפיגועים ואת הירי על אזרחים.
האלוף בן גל נודע בדרישתו להגיב בתקיפות, ואכן צה"ל הגיב בירי אל המחבלים, ובשורה ארוכה של מבצעים בשטח לבנון, בהן מבצע שלכת, מבצע מנורה, מבצע איש דמים, מבצע מוביל, מבצע סיגל ומבצע צלצל.
בעצרת לקראת בחירות 1981 אמר מנחם בגין: "אסד, תיזהר!
ב-1981 סיים את תפקידו כמפקד פיקוד הצפון.
בהמשך התמנה למפקד גיס 446 בפיקוד הצפון, תפקיד במסגרתו פיקד על כוחות צה"ל בגזרה המזרחית במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
בתפקידו זה היה אחראי (יחד עם סגנו, האלוף אהוד ברק) על כל מהלכי הקרבות מול הסורים, וכיבוש כל השטח בגזרה המזרחית עד כביש ביירות-דמשק.
במהלך התקדמות הכוחות, נקלע כוח מהגיס למארב ליד סולטאן יעקוב, הקרב זכור בעיקר בשל ההרוגים, הפצועים והשבויים הרבים שהיו בו לצה"ל, ושלושת חיילי המילואים הנעדרים.
בן-גל קיבל את האחריות לאירוע.
בין 1981 ל-1983 הפעיל מרחוק את החזית לשחרור לבנון מזרים שביצעה פיגועי טרור בלבנון.
ההפעלה נעשתה על בסיס הוראותיו של אריק שרון, ובן-גל סיפק לארגון מטענים שהורכבו בקיבוצו - מחניים.
הארגון ביצע עשרות פיגועים בהם נהרגו מאות לבנונים.
ב-1983 התמודד על תפקיד הרמטכ"ל ה-12, אך במרץ 1983 נבחר משה לוי לתפקיד ובן-גל פרש מצה"ל.
עם שחרורו השתלב בעסקים: הוא כיהן כיו"ר דירקטוריון במספר חברות השקעות, סחר, ייעוץ והנדסה.
בשנים 1988–1996 כיהן בתפקיד מנכ"ל תה"ל (תכנון המים לישראל), ובשנים 1996–1999 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של התעשייה האווירית.
בשנת 2005 היה יו"ר הקונסורציום V.I.D שהקים את מתקן ההתפלה הראשון באשקלון.
משנת 2009 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של קבוצת אן.
בן-גל היה נשוי שלוש פעמים.
מאשתו הראשונה, אסתר, נולדו לו גלית ואבנר.
מנישואיו השניים לגליה (נפטרה ב־1993) נולדו דוד, יונתן ושאול.
מנישואיו בשלישית לאביטל נולדו התאומים טהר ועילי.
ינוש בן-גל נפטר ב-13 בפברואר 2016. הוא נקבר בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
ב"שכונת הפארק" בעיר נתניה נקרא רחוב על שמו.
באוגוסט 1979 אמר לפני חברי כנסת שביקרו ברמת הגולן שהוא מתנגד לפשרה עם הסורים על רמת הגולן בגלל החשיבות האסטרטגית של השטח כדי להגן על הגליל.
עם זאת, הוא הביע התנגדות להקמת יישובים נוספים בגולן מאחר שלטענתו הדבר לא ישאיר לצה"ל שטחי אימונים והיערכות בגולן.
במקום זאת הוא הציע להקים יישובים יהודיים בגליל ואמר שערביי הגליל מזדהים יותר ויותר עם העניין הלאומי הערבי ומחכים להזדמנות להכות בישראל.
בעקבות הדברים נזף שר הביטחון, עזר ויצמן, בבן-גל.
בשנת 1990 טען שלא ניתן לוותר על הגולן, אבל הציע לפרז את רמת הגולן תמורת פירוז מקביל בצד הסורי.
בשנת 1991 טען בן-גל שניתן לוותר על כל הגולן, אבל יש לעשות זאת בהדרגה על פני חמש שנים ותמורת הסכם שלום.
בשנת 2008 הציע לוותר על רמת הגולן לסורים תמורת מחויבות של ארצות הברית למנוע מאיראן השגת נשק גרעיני.
לאחר שחרורו מצה"ל התבטא בעיקר בנושא מלחמת לבנון.
בן גל טען ששיתוף הפעולה עם הנוצרים בלבנון היה מוצדק כי לא היה שותף אחר בלבנון.
כן אמר שללא לחימה נגד הסורים לא היה ניתן להביא לפתרון בלבנון.
עם זאת הוא אמר ששינוי מטרות המלחמה המוצהרות במהלך המלחמה לא התקבל טוב בציבור והשפיע לרעה על הלחימה והיכולת להשיג את המטרות.
בן-גל הודה שצה"ל לא עמד במשימות שהוטלו עליו במלחמה בזמן שהוקצה לו וייחס זאת להערכה לא נכונה של היכולת של לוחמי אש"ף בלחימה בשטח בנוי.
בן-גל גם טען שלא ניתן לצה"ל מספיק זמן כדי להילחם נגד הסורים והיה צריך לתת לגיס לצאת למלחמה נגד הסורים מיד ביום הראשון של הלחימה.
הוא טען שהטעויות במלחמה נבעו מניהול כושל ומכך ש"יצאנו למלחמה עם טשטוש די גדול של היעדים הטקטיים והמטרות המערכתיות".
על הבקורת של עמנואל ולד אמר כי ולד אינו מתאים להטיל ביקורת בצבא ושדרך פרסום הדו"ח מעיד על נקמנות.
בתוכנית ראיונות 'קול מן העבר' בערוץ 1, טען בן גל כי לקח אחריות על הכישלון בקרב סולטאן יעקוב מתוך אבירות ורוחב לב, היות שלא היה בפיקוד בתחילת האירועים.
לדעתו של בן גל, קרב זה מנע את מינויו לרמטכ"ל.
חשיבותו של הקרב הייתה בכך שהכישלון בו סיכל את תוכנית המלחמה של שר הביטחון, אריאל שרון, להגיע לכביש ביירות-דמשק במטרה לעצור את השתלטות הסורים על לבנון.
אביגדור (ויקטור) מירקין היה קומנדנט (סגן-אלוף), הקצין היהודי הבכיר ביותר בצבא צרפת החופשית.
הוא נהרג במלחמת העולם השנייה על אדמת צרפת.
אביגדור מירקין, בן יוסף והלן, נולד בעיר יקטרינוסלב ברוסיה, והיגר עם משפחתו לצרפת בעקבות מהפכת אוקטובר.
הוא סיים בהצטיינות את בית הספר התיכון "פסטר" בניי-סיר-סן, למד משפטים בסורבון והוסמך כעורך דין.
מירקין שירת כקצין מילואים בצבא צרפת ולאחר מכן עבד כעורך דין, עבר לבריטניה בה עבר בהצלחה מבחנים בריטיים לעריכת דין והתקבל כבריסטר (עורך דין) בלונדון.
בשנות ה-30 היה מירקין פעיל במחלקה להכשרה הגנתית של בית"ר בפריז וביחד עם שלמה ויגודסקי ניהל מחנות אימוני שדה ונשק.
בשנת 1932 הוא היה סגנו של ירמיהו הלפרן בקורס מדריכים של בית"ר ליד ריגה בלטביה.
בקורס זה אימן מירקין את החניכים בספורט מגן.
בסוף שנת 1937 עלה לארץ ישראל, התיישב בחיפה וכסגן מנהל של פיק"א ניהל את מושבות הברון בגליל ובשומרון.
ב-1938 עזר בהקמת מעין צבי ובהמשך בשנת 1939 סייע להקמת היישובים נווה ים, כפר גליקסון ולקבוצת עבודה של בית"ר להתיישב בתל צור.
בשנת 1940 התגייס לצבא צרפת בלשכת הגיוס בסוריה בדרגת לוטננט במילואים, ולחם במטה הראשי קרוב לפרת עד ששוחרר משירות ביולי 1940. הצטרף באוקטובר אותה השנה לכוחות צרפת החופשית בפלשתינה וצורף לגדוד ראשון של נחתים.
בינואר 1941 נלחם בברדיה, ביר חכים, טוברוק שבלוב והגיע לדרגת קפטן, נפצע ב-17 ביוני אותה השנה קרוב לדמשק.
בינואר 1942 לחם עם הגדוד השני של צרפת החופשית ומאפריל הצטרף כראש המטה המרכזי למערכה במדבר המערבי ובאוקטובר השתתף באל-עלמיין.
במהלך 1943 הוזכר בדיווחים מתוניסיה של המטה הראשי של הגדוד הראשון בצרפת החופשית תחת פיקודו של גנרל ברוסט.
ב-1944 נלחם באיטליה כקצין מבצעים באותו הגדוד.
בפלישה לצרפת דרך פרובאנס היה מפקד גדוד, ובכיבוש העיר טולון ב-23 באוגוסט הכניע עם שני משוריינים בלבד, כ-800 לוחמים גרמנים, מהם 17 קצינים.
אחר-כך התמנה לתפקיד ראש מטה החטיבה הרביעית בצבא צרפת החופשי.
ב-20 בנובמבר 1944 ביום בו נהרג הגנרל ברוסט נפצע מירקין מרסיסי מוקש, וב-24 לחודש כאשר הוביל מתקפה על גרוסמני במזרח צרפת הוא נהרג מפגיעת כדור בראשו.
נקבר בבית הקברות הצבאי הלאומי ברוז'מון על יד העיר בלפור, ליד הגנרל דיגו ברוסה.
מירקין זכה בעיטורים: חבר לגיון הכבוד, מסדר השחרור (לאחר מותו ב-7 ביולי 1945), צלב המלחמה 39/45, מסדר ההתנגדות של לוחמי המחתרת, מדליה קולוניאלית, מדליית השירות ההתנדבותי של צרפת החופשית, אות ההצטיינות הסורי וצלב השירות המצוין מטעם ארצות הברית.
במוזיאון "החייל היהודי" שבאתר "יד לשריון" בלטרון, מייצג קומנדנט (סגן-אלוף) ויקטור מירקין את 35,000 הלוחמים היהודיים שלחמו בצרפת נגד גרמניה במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1957, בעזרת כספים שתרמה פיק"א, הוצע להקים בפרדס חנה גן להנצחת זכרו, ולשם כך הוקצה גן ציבורי ברחוב הדקלים ביישוב.
בשנת 2007 שופץ הגן בעזרת תרומות ממשפחת איתין ומחברת קוקה-קולה, ובעזרת תנועת מעגלים, ושם הגן הוסב ל"גן איתין".
בהסכמה עם בנו של ויקטור, דן מירקין, נקראת הכיכר מול הכניסה המזרחית לתחנת הרכבת קיסריה - פרדס חנה על שם מירקין.
אביגדור (ויקטור) אַפּטוֹבִיצֶר (Aptowitzer; 16 במרץ 1871, כ"ג באדר תרל"א, טרנופול, גליציה המזרחית – 5 בדצמבר 1942, כ"ו בכסלו תש"ג, תל אביב) היה חוקר תלמוד יהודי.
אפטוביצר נולד בטרנופול שבגליציה המזרחית (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית) בכ"ג באדר ה'תרל"א לר' משה אהרן קסנר ולצירל.
אביו, שסבל מבריאות לקויה, היה ראש ישיבה קטנה שהתפרנס בדוחק רב.
בשל כך סייע לו בנו אביגדור בהוראת התלמידים החל מגיל שבע.
המשפחה השתייכה לחסידות צ'ורטקוב ונסעה מפעם לפעם גם לאדמו"ר מהוסיאטין.
בהיותו בהוסיאטין השפיע עליו משכיל בן הוסיאטין ללמוד מדעים, ובהדרגה חדל לנסוע לאדמו"ר.
החסידים ביקשו בתגובה לכך שיימסר לצבא, והוא אכן שירת בו.
בשנת ה'תרנ"ו נסע לצ'רנוביץ שם קיבל תעודת בגרות.
בשנת ה'תרנ"ט נסמך להוראה והתארס עם חכמה מלכה דורנבוים.
אחרי אירוסיו נסע לווינה לשם לימודים באוניברסיטה ובבית המדרש לרבנים שהיו שם ונעשה למזכירו האישי של אברהם אפשטיין.
בשנת ה'תרס"ט, בהמלצתו של דוד צבי מילר התמנה למרצה בבית המדרש לרבנים במקום מאיר איש שלום שנפטר.
שלמה זלמן שכטר הזמינו בשנת ה'תרע"ח לארצות הברית, אך אפטוביצר דחה את ההצעה.
צבי פרץ חיות מינה אותו כמורה בבית המדרש למורים שהקים.
אפטוביצר שימש כפרופסור לתלמוד, תנ"ך, מדרש ופילוסופיה דתית.
בשנת ה'תרפ"ד הוזמן לתפקיד אקדמי בירושלים, אך עקב מחלת אשתו נאלץ לדחות את ההזמנה.
בשנת ה'תרצ"ח, לאחר פטירת אשתו, עלה לארץ ישראל, אך אז כבר לא הייתה משרה פנויה עבורו.
בישראל עסק בהכנת כתביו לדפוס.
נפטר בכ"ו בכסלו ה'תש"ג, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בצוואתו הורה שלא לכתוב על מצבתו אלא שההדיר את הראבי"ה, ושישרפו את כתביו שלא הודפסו.
כל חייו סבל ממחלות וקוצר ראייה, ובשנותיו האחרונות התעוור.
אפטוביצר היה שומר מצוות והשתייך לתנועת המזרחי.
את הרצאותיו בווינה היה מעביר בעברית.
אפטוביצר היה איש אשכולות וידיעותיו הקיפו תחומי ידע שונים במדעי היהדות כמו פרשנות התלמוד והתנ"ך, ספרות ההלכה, בעיקר בתקופת הגאונים והראשונים, ספרות האגדה, המשפט העברי, והיסטוריה של עם ישראל.
חיבורו החשוב ביותר הוא ההדרת חיבורו של הראבי"ה בתוספת מבוא מקיף והערות רבות.
הכרכים הראשונים של הספר יצאו לאור בהוצאת חברת מקיצי נרדמים בברלין שנת ה'תרע"ג ובירושלים שנת ה'תרצ"ה, כרך הוספות ותיקונים בשנת ה'תרצ"ו וכרך המבוא בשנת ה'תרצ"ח.
בהשתדלותו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג יצאה הסדרה לאור מחדש על ידי מכון הרי פישל לדרישת התלמוד, כאשר חלק מהסדרה הוהדר על-פי כתבי יד על ידי הרבנים אליהו יצחק פריסמן ושאר ישוב כהן.
כמו כן חיבר ספר מקיף בספרות המדרש והאגדה בשפה הגרמנית שנקרא "מקראות בספרות הרבנית".
בנוסף, חיבר כ-350 מאמרים בשפות שונות והשתתף כמעט בכל הקבצים בחכמת ישראל שראו אור בחייו.
מתלמידיו: חנוך אלבק, שלום שפיגל, שמעון פדרבוש, א"ל מאיר.
במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים שמור ארכיונו, ובו מסמכים אישיים, עבודתו הספרותית והמדעית והתכתבויות.
ראבי"ה - (), הוציאו לאור מכתב יד בתוספת הגהות וביאורים
מקראות בספרות הרבנית, ירושלים 1941 (בגרמנית)
מאמרים לזכרו של צבי פרץ חיות
המדיניות המפלגתית של תקופת החשמונאים (בגרמנית)
מחקרים בספרות הגאונים, ירושלים תש"א
הרב אביגדור בן אליהו כהן צדק (או ר' אביגדור כ"ץ, או ר' אביגדור הכהן) מווינה, היה מבעלי התוספות בתחילת המאה ה-13. גדול פוסקי דורו באוסטריה.
בצעירותו למד בצרפת, אך את עיקר תורתו שאב מר' שמחה משפיירא בגרמניה, שעל היחסים ביניהם כתב ר' יצחק אור זרוע כי ר' אביגדור "יצק מים על ידי ר' שמחה כאלישע אשר יצק מים על ידי אליהו".
בהמשך עבר לאיטליה, שם למד אצל רבי אליעזר בן שמואל מוורונה.
באיטליה עמד בקשרים הדוקים עם רבינו צדקיה בן אברהם, מחבר שיבולי הלקט, שאף הרבה לצטט מתורתו של ר' אביגדור.
לאחר מכן קבע את מושבו בווינה שבאוסטריה, והרביץ שם תורה יחד עם חתנו ר' חיים בן משה הכהן.
כנראה, היה לו אח בשם ר' אליעזר הכהן.
עם תלמידיו של רבי אביגדור כ"ץ הידועים לנו נמנים:
רבי חיים אליעזר בן יצחק, המכונה "מהר"ח אור זרוע", בנו של רבי יצחק מווינה
רבי הלל בן שמואל מוורונה
חכמי איטליה בני משפחת הענוים: רבי צדקיה בן אברהם ואחיו רבי בנימין בן אברהם, ובני-דודם רבי צדקיה ורבי משה ורבי יחיאל בני רבי בנימין הרופא.
יש הסבורים שגם מהר"ם מרוטנבורג נמנה בין תלמידיו.
פירוש למגילת שיר השירים, ירושלים תשנ"ה, באתר hebrewbooks
בשנת תשנ"ו נדפס "פירושים ופסקים על התורה לרבינו אביגדור הצרפתי".
המהדיר ייחס פירוש זה לר' אביגדור הצרפתי בן יצחק.
ואולם, נמצאה זהות מסוימת בין תורתו של ר' אביגדור כ"ץ לפירוש זה, אך מאידך ניכר מחיבורו שהיה חכם צרפתי, דבר שאינו מתאים לר' אביגדור כ"ץ, שכאמור עיקר תורתו מגרמניה.
פירוש למגילת איכה (מוסד הרב קוק, ירושלים תשע"ב, מכתב יד המבורג)
אביגדור מוסקוביץ' (נולד ב-4 בפברואר 1953) הוא כדורסלן עבר ישראלי.
מוסקוביץ' שגדל בקיבוץ גבעת ברנר, היה רכז מהיר מאוד שאוהב את המגרש הפתוח.
עם קליעה מצוינת מכל הטווחים.
את מרבית הקריירה שלו עשה בקבוצת הפועל גבעת ברנר, שבה החל לשחק בעונת 1968/69.
בעונת 1976/77 עבר לשחק בהפועל תל אביב לעונה אחת, בה הגיע לגמר גביע המדינה, והפסיד למכבי תל אביב 78-77. לאחר מכן חזר להפועל גבעת ברנר, איתה ירד לליגה השנייה.
את ימיו הגדולים ביותר ידע בהפועל רמת גן, בה שיחק במשך שמונה שנים, הגיע עמה לחמישה גמרי גביע, וסיים איתה מספר דומה של פעמים במקום השני.
זכה עם נבחרת ישראל במדליית זהב במשחקי אסיה 1974 בטהראן, ובמדליית כסף באליפות אירופה בכדורסל 1979 בטורינו.
זכה למשחק פרידה בקיבוצו במשחק בין הפועל תל אביב למכבי ראשון לציון בתחילת שנות התשעים.
למוסקוביץ' 419 נקודות ב-131 הופעות במדי הנבחרת, ו-4,511 נקודות בליגה הראשונה.
אחיו הוא רוני מוסקוביץ', שוער כדורגל בעבר, ששיחק בליגה העליונה במדי הפועל באר שבע וזכה בשתי אליפויות בשנות ה-70.
הרב אביגדור הכהן מילר (א' באלול תרס"ח, 28 באוגוסט 1908; בולטימור – כ"ז בניסן תשס"א, 20 באפריל 2001; ניו יורק) היה רב ומחנך חרדי, מחבר ספרים ומרצה בארצות הברית.
שימש משגיח בישיבת רבינו חיים ברלין ומורה בבית יעקב.
נולד בבולטימור לאביו ר' ישראל.
למד בבית ספר ציבורי ואחר הצהריים בתלמוד תורה.
בשעות הלילה למד עם מלמד פרטי, חסיד חב"ד, שלימדו ללא תשלום בשל מצבה הכלכלי הדחוק של משפחתו.
בגיל 17 פנה ללמוד בישיבת רבי יצחק אלחנן ובסיום הלימודים קיבל סמיכה לרבנות מרבני הישיבה.
באותה תקופה קבעו חמישה מחבריו בישיבה לימוד משותף בספר מסילת ישרים, בראשות הרב יעקב יוסף הרמן.
הרב הרמן עודד אותו לנסוע לאירופה כדי ללמוד בישיבותיה המפורסמות.
הרב מילר פגש את הרב יצחק אייזיק שר שהגיע לניו יורק כדי לאסוף תרומות בשביל ישיבת סלבודקה ובשנת 1932 הגיע לסלבודקה כדי ללמוד בישיבתו.
חתנו של הרב שר, הרב מרדכי שולמן, שידך בינו לבין בתו של הרב יעקב משה לסין, והשנים התחתנו בשנת 1935. בספריו כותב הרב מילר כי כל תורתו היא מרבו המובהק הרב שר.
בשנת 1938, עקב התגברות סכנת המשטר הנאצי, ביקש לחזור לארצות הברית.
חבר כיתתו שהיה בעל קשרים עם הקונסול האמריקני בקובנה סידר אשרה לו, לאשתו ולילדיו, שלא נולדו בארצות הברית, וכך איפשר את יציאתו לארצות הברית.
בשובו לארצות הברית התמנה לרב בית הכנסת בצ'לסי, מסצ'וסטס.
הקהילה הופתעה מהשקפתו הבלתי מתפשרת של הרב מילר ומהתנגדותו התקיפה לחומרנות ולחיי המותרות האמריקאיים.
בשנת 1944 שכנע אותו הרב יצחק הוטנר להפוך למשגיח ישיבתו, ישיבת רבנו חיים ברלין, משרה שבה כיהן עד 1964. בשנת 1945 החל למסור שיעורים בבית הכנסת ישראל הצעיר (Young Israel) בברוקלין, ניו יורק.
בשנת 1975, בעקבות השינויים הדמוגרפיים בשכונה, הקים הרב מילר את ארגון "בית של תורה" במרכז אושן פארקוויי בפלטבוש, ששימש אמצעי להפצת תורתו.
בשנת 1986 פתח בנו הרב שמואל את הישיבה הגדולה "בית ישראל" בפלטבוש, ומינה את אביו למשגיח וראש ישיבה.
הרב מילר הרצה בישיבות ובבתי הספר של בית יעקב.
הרב מילר נודע כדרשן בשפה האנגלית, ודרש גם ביידיש.
את רוב הרצאותיו מסר בבית הכנסת שלו בפלטבוש.
מאות אלפי עותקים מהקלטות שלו נמכרו.
הוא דיבר בביתו ביידיש, והקפיד לא לדבר אנגלית עם בני משפחתו.
עסק רבות בתולדות עם ישראל מתוך השקפה מסורתית, ובספריו בנושא זה הרבה לטעון נגד ההיסטוריונים, בפרט על הסתמכותם המוחלטת על יוספוס.
חיבר גם ספרים במחשבת ישראל, ספרים בהם הכחיש את תורת האבולוציה, ועוד.
היה מתנגד תקיף לציונות, הן חילונית והן דתית.
במשך למעלה משישים שנה נהג לישון על ספסל.
כתלמיד בישיבת סלבודקה, שבה הקפידו על ניקיון והדר, הוא לבש מעיל בקיץ על מנת להסתיר את הכתמים על מכנסיו מפאת קשייו הכלכליים.
עסק בנושא זה גם בשיעוריו.
בלט גם בעיסוק במידת הביטחון.
הרב מילר נפטר בבוקר יום שישי, כ"ז בניסן תשס"א, 20 באפריל 2001.
בארצות הברית הוספד בין היתר על ידי הרב שמואל בירנבוים והרב חיים פינחס שיינברג.
ארונו הועבר לישראל, והלווייתו יצאה מישיבת מיר בירושלים.
הספידוהו שם הרב נתן צבי פינקל הרב משה שטרנבוך והרב מתתיהו סלומון.
נקבר בהר הזיתים בחלקת "קברות תש"ח".
לאחר מותו נוסד על שמו בית כנסת "נטעי אביגדור" בויליאמסבורג, ברוקלין.
משנת תשע"ט מוציאים תלמידיו גיליון שבועי של שיעוריו ושיחותיו בשם 'תורת אביגדור'.
"לימוד מוסר מלמד את האדם איך לחיות, אבל לימוד התלמוד מחיה אותו."
הרב שמחה בונם קאהן רב בליקווד (מעורכי ספריו)
עם סגולה סוד קורות דברי הימים של העם הנבחר.
כרך ראשון: מבריאת העולם עד חורבן בית ראשון.
כרך שני: מחורבן בית ראשון עד חורבן בית שני.
כרך שלישי: מחורבן בית שני עד חתימת התלמוד.
נתנני שוממה: עניין האבלות בימי בין המצרים
עורו ישנים: הכנה והתעוררות לימי הדין
תורת אביגדור: שיעורים על הלכות דעות ברמב"ם
תורת אביגדור: מאמרים ושיחות בענייני דעת ומוסר וחכמת היראה
אור עולם: שיחות שמאירות עולמנו הכללי והפרטי
לאן?: תכלית הבריאה ואושר החיים
לב אביגדור: כללים ויסודות בעבודת האדם
היקום מעיד: האם יש סתירה בין מדע לאמונה
עשן הכבשן: הבנת השואה לאור התורה
תפלת אביגדור עם פירוש הללי נפשי על התפילה
אור אביגדור על חובת הלבבות
אביגדור בָּרְתֵל (במקור בֶּרְגֶר) (7 באוגוסט 1914 - 10 בפברואר 2007) היה מהנדס ישראלי ומנהל בתי הזיקוק בחיפה.
ברתל נולד למשפחת ברגר בחרקוב שבאוקראינה, אחיה הצעיר של האמנית ג'ניה ברגר.
בשנת 1925 עלה עם משפחתו לארץ ישראל ולמד בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
בתום לימודיו יצא לאנגליה ולמד הנדסה בלונדון.
בשנת 1936 החל לעבוד במחלקה לעבודות ציבוריות של ממשלת המנדט ועסק בסלילת כבישים ובבניין.
עם קום המדינה נקלט בשורות מע"צ והיה מהנדס מחוז הצפון.
בשנת 1952 מונה למנהל מע"צ ובשבע שנותיו בתפקיד לקח חלק בהקמת אשדוד, קריית גת וקריית שמונה.
בשנת 1959 נענה להזמנה להתמנות למנהל הראשון של בתי הזיקוק בחיפה ולקח חלק בהרחבת הפעילות ובהקמת בתי הזיקוק באשדוד ובשנת 1962 עבר לשמש מנהל חברת הבת החדשה, המפעלים הפטרוכימיים בחיפה.
בשנות השישים התמנה לחבר הוועדה לאנרגיה אטומית.
היה יו"ר ועדה ממשלתית בין-משרדית שהקימו משרד התחבורה ומשרד המסחר והתעשייה לבחינת ייצור רכב, חלקיו וייבואם שהגישה מסקנות בשנת 1965. בשנת 1972 מונה על ידי ראש הממשלה גולדה מאיר לחבר בוועדת החקירה לנסיבות הטבח בכפר האולימפי במינכן.
באמצע שנות השבעים עבר מהנהלת בתי הזיקוק לראשות דירקטוריון החברה ועמד בראשו עד 1984.
היה נשוי לחנה לבית אהרונסון עד למותה ב-1993 ואב לשניים.
זכה בתואר יקיר העיר חיפה וב-1984 באות "יקיר התעשייה" בתחום הכימיה.
אביגדור ויקטור לֶבוֹנטין (Levontin; 17 ביוני 1922 – 5 בינואר 2016) היה משפטן ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים ודקאן הפקולטה למשפטים בה.
נולד בתל אביב, בנם של ד"ר משולם ליבונטין (בנו של זלמן דוד ליבונטין ואחיינו של יחיאל יוסף ליבונטין) וג'ניה לבית דונביץ.
למד בגימנסיה הרצליה, ולאחר מכן בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
התמחה בערבית ובתרבות האסלאם במצרים.
בשנות ה-40 למד משפטים באוניברסיטת לונדון, ואת הדוקטורט עשה באוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית (1954).
נמנה עם דור המייסדים של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, שנוסדה בשנת הלימודים תש"י ביום 28 בנובמבר 1949. לפני פתיחת הלימודים הוחלט לשלב את לבונטין, אשר שהה באותה שעה בשליחות הפקולטה בחו"ל.
בהיותו כבן שלושים כבר נמנה עם צוות המרצים, וכעבור זמן כיהן כדקאן החמישי של הפקולטה (1958-1959), (הדיקן הצעיר ביותר בארץ).
בשנת 1970 לבונטין ,שלום רוזנפלד ודוד פדהצור ראיינו את דוד בן-גוריון בתוכנית מוקד, של הערוץ הראשון.
בנובמבר 2013 קיימה הפקולטה למשפטים כנס לציון יציאת ספר המוקדש לפרופ' לבונטין לכבוד יום הולדתו ה-91. השתתפו חברי הסגל ובוגרי הפקולטה לדורותיהם.
יוזם הכנס, תלמידו ועמיתו הפרופ' יהושע ויסמן עורכי הספר: פרופ' ויסמן, פרופ' ברק מדינה ופרופ' סיליה פסברג.
הספר מאגד מאמרים משפטים מקורים שנכתבו במגוון תחומים על ידי מיטב חוקרי המשפט בישראל.
בשנת 1957 כבר קודם לפרופסור חבר.
בחיבוריו של לבונטין מובאים דיונים מעמיקים בתחומים רבים ומגוונים בהם: משפט בינלאומי פומבי, תורת המשפט, דיני קינין, דיני חיובים במשפט המקובל, חינוך משפטי, משפט ציבורי וכן ספרו האוטוביוגרפי "בוקר וערב" העוסק בענייני המדינה".
היה נשוי למיקי, פסיכולוגית, ואב לשניים.
אחותו הייתה הציירת נתה דושניצקי-קפלן.
ספרו האוטוביוגרפי בקר וערב: על מולדתי שרחקה - זכירות, סיכומים (הוצאת ששר, 1991) פורסם תחת שם העט "פרט".
יהושע ויסמן, ברק מדינה, סיליה וסרשטיין פסברג, ספר לבונטין - מאמרים במשפט לכבודו של אביגדור לבונטין, הוצאת נבו, 2013.
"על נישואין וגירושין הנערכים מחוץ למדינה", האוניברסיטה העברית בירושלים, הפקולטה למשפטים.
בורסי הוצאה לאור של ספרי משפט.
"ברירת הדין בחוזים עבור לאומיים".
הוצאת האקדמיה הלאומית תשכ"ט, ירושלים.
"חידת שני עולמות", מחקרי משפט ט"ז 1 (תשס"א) 7-16 ,ישראל (מדינת) חוק, מחקרי משפט, רמת גן.
"יהדות ודמוקרטיה-הרהורים אישים", עיוני משפט י"ט ,521 (תשנ"ה).
"בוקר וערב, על מולדתי שרחקה - זכירות, סיכומים" - תחת השם "פרט" (שהתגלה ככינויו הספרותי), הוצאת ששר, ירושלים, שנת 1991.
"משפט בינלאומי פרטי ובין עדתי".
אביגדור רֶנצו לוּאיזָאדָא (נכתב גם לואיזאדה, לואיזדה; Avigdor Renzo Luisada; 27 באוקטובר 1905, פירנצה, איטליה – 19 ביולי 1987, ישראל) היה צייר ומאייר ישראלי יליד איטליה.
לואיזאדא נולד בשנת 1905 בפירנצה שבאיטליה, בן לאֶציו.
עבד בפירנצה ובמילאנו כמאייר עד לשנת 1936. את הדרכתו הראשונה קיבל מסבו הצייר, ולאחר מכן בשנים 1925–1928 למד באקדמיה בפירנצה.
משם המשיך לאקדמיה הלאומית של סן לוקא ברומא (Accademia di San Luca) בשנים 1928–1929. בשנים 1936–1939 היה מזכיר ולאחר מכן מנהל הוועד במילאנו לעזרת פליטים מגרמניה.
בשנת 1939 עלה לואיזאדא לארץ ישראל בארץ עבד כחקלאי ולאחר מכן כמאייר ומורה בבתי ספר יסודיים.
במהלך פעילותו כמורה אייר ספרי לימוד והעשרה רבים.
כמו כן היה הצייר של עיתון "הצופה לילדים", ואף כתב טור שבו לימד את הילדים כיצד להתבונן באמנות.
ב-1975 אייר את ספרו של שמואל בן יעקב "דן העקשן".
בשנים 1965–1975 לימד תולדות האמנות ב"אורט" ובסמינר למורות לציור בתל אביב, והציג במספר תערוכות יחיד במוזיאון תל אביב בשנים 1954 ו-1960, בבית האמנים בירושלים בשנים 1957 ו-1977, בשנת 1962 גלריה אספס בפריז, ובשנת 1970 במוזיאון רמת גן.
וכן הציג בתערוכות קבוצתיות בשנים 1936 ו-1949 בביאנלה בוונציה.
בשנים 1948–1963 השתתף בכל תערוכות אופקים חדשים (למעט שנת 1955), לקח חלק בתערוכות בינלאומיות כדוגמת "עשרים אמנים ישראליים" בסאו פאולו ב-1960 ובפאולסקירכה בפרנקפורט בשנת 1980.
1929 – פרס לרישום של אקדמיות סן לוקא, רומא
1970 – עיטור אבירות מטעם ממשלת איטליה על תרומתו להפצת התרבות האיטלקית
פרס על מפעל חיים משרד החינוך והתרבות
ציורים לתנ"ך: חוברת צביעה, תל אביב: ש.
דיגים על הירקון / יעקב פיכמן, תל אביב: עם עובד, תש"ג.
ידידי מרחוב ארנון / לאה גולדברג, תל אביב: ספרית פועלים, 1943
ברוזי הזהב של דני / פניה ברגשטיין, תל אביב: עם עובד, תש"ה.
ספרי החדש / נחום גבריאלי, תל אביב: יבנה, (c1947)-תשי"ג.
דבר עברית: ספר למוד השפה העברית למתחילים לומדים מאליה / אברהם רוזן, תל אביב: יבנה, תש"ח.
שבת שלום שבת שלום: שירי שבת לילדים / יעקב דוד קמזון, ירושלים; תל אביב: ניב, תש"ח.
נערים: חמשה ספורים / אשר ברש, תל אביב: מסדה, תש"ח.
שוכני הים: ספורים / אמציה ברלס, תל אביב: מסדה, תש"ח.
לידידי הצעירים: שירים לכל השנה / שמואל בס, תל אביב: נ' טברסקי, תש"י.
הגואל הקטן / אהרן פישקין, תל אביב: עם עובד, תשי"ב.
גוזלי: לילדי הגן / בלה ברעם, מסדה, 1952
אגדות הגליל: בצירוף חמשים עטורים / אפרים צורף, בינאור, תשי"ד.
ניר א: עשר חוברות לראשית הקריאה / ברוך ברנשטין, תל אבי: עם עובד, 1954.
מועדים לילדים: עשרה ספורי חג / רבקה אליצור, תל אביב: מורשת, תשי"ד.
כנפי רוח / ברוך אביבי, תל אביב: נ.
אגדות ירושלים / אפרים צורף, גבעתים: בינאור, תשט"ו.
אגדות עם ישראל: תקופת בית ראשון / ליב חזן, תל אביב: ניב, (תשט"ו).
דן העקשן: ספור מחיי הארץ לבני הנעורים / שמואל בן יעקב, תל אביב: ניב, 1955.
עלילות ישראל: ספר לילד / יצחק אבנון, תל אביב: א' זלקוביץ, 1955.
הכמהים לאהבה / ברוך אביבי, תל אביב: מסדה, תשט"ז.
ספורי הנבחרים: מבחר אגדות לילדים / יצחק אבנון, תל אביב: א' זלקוביץ, תשי"ז.
הנרות הללו: ספורים ושירים / יעקב דוד קמזון, ירושלים: ניב, 1960.
אגדות יוסף ואחיו: קבץ מיחד לילדים / שלמה סקולסקי, תל אביב: ש.
לוח התנ"ך ישראל / תל אביב: דפוס ליאון, תש"ך.
אגדות יהודה המכבי: קבץ מיחד לבני הנעורים / שלמה סקולסקי, תל אביב: ש' זימזון, 1964.
אוצר עמי: אגדות מן התלמוד והמדרשים / ידידיה ספרא, תל אביב: עמיחי, 1964.
המלחין והשוטר: ספורים מעולם המוזיקה / שושנה אשמן-שגב, תל אביב: יבנה, תשכ"ה 1965.
אגדות שמשון הגבור ו-אגדות אסתר המלכה / שמואל שמחוני, תל אביב: ש' זימזון, (תשכ"ו).
אברהם נתון / אברהם נתון, תל אביב: דפוס אופסט אמנים מאוחדים, 1969
ילדי העיר העתיקה בעקבות המרגלים / חיים אליאב, תל אביב: יסוד, תשל"א 1971.
לא בדרך המלך: אורד וינגייט / עודד בצר, תל אביב: י' שרברק, תשל"ג.
אביגדור (ויקטור) מַנדֶלברג היה רופא ואיש ציבור יהודי רוסי, מהפכן ופעיל סוציאליסטי, ציר לדומה השנייה וחבר עיריית סנקט פטרבורג, ומשנת 1920 רופא ופעיל ציבור ארץ-ישראלי, מייסד הליגה למלחמה בשחפת בארץ.
אביגדור (ויקטור) מנדלברג נולד בברדיצ'ב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), ליהושע מנדלברג, סוחר יהודי אמיד.
מוקדם בילדותו עבר עם משפחתו לקייב.
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה רוסית קלאסית, למד, כאחיו המבוגר ממנו, אריה ליב (ליאו לב) מנדלברג, מ-1887 רפואה באוניברסיטת קייב, ועם סיום חוק לימודיו בסוף 1893 התיישב בבירה סנקט פטרבורג והחל לעבוד כרופא גינקולוג עד 1898. במקביל לעבודתו שימש כמזכיר הוועדה לספריות מטעם "החברה לעזרת קריאה לחולים ולעניים".
ב-1898 נחשד מנדלברג בפעילות מהפכנית (פרופגנדה בין עובדי מפעל קולפינו לתעשייה כבדה), והושם במעצר למשך מספר חודשים.
עם שחרורו ב-1899 גורש מהעיר, אך נתפס שוב, נשפט ובמסגרת הגליה מנהלית נשלח לגלות לארבע שנים בעיירה ניז'נֵאוּדינסק בסיביר המזרחית "לרשותו של גנרל-גוברנטור הצבאי של אירקוטסק".
בסיביר הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית והיה מראשי הסניף הסיבירי ולאחר מכן "ברית סוציאל-דמוקרטית של סיביר", והיה פעיל ב"ספר המזרחי".
כתוצאה מתאונת צייד בעקבות ירי עצמי לא מכוון ונמק שנוצר נכרתה זרועו השמאלית והוא הסב את התמחותו לפולמונולוגיה ולטיפול בשחפת.
בסיביר גם הכיר את אשתו, אגה, אחותו של משה נוֹבוֹמֶיְיסקי.
ביוני 1903 חזר מגלותו והשתתף כציר ההתאחדות הסיבירית בכנס השני של המפלגה בבריסל ולונדון מטעם הברית יחד עם טרוצקי; אז גם התחבר למנשביקים במהלך הדיונים.
מנדלברג חזר לסנקט פטרבורג בסתיו 1904, אך ברח חזרה לאירקוטסק בסוף פברואר 1905 מפחד המשטרה.
בבחירות לדומה הראשונה השתתף ביצירת גוף על מפלגתי "ועד הבוחרים החיים על ידי מכירת עמלם" ("Избирательный комитет избирателей, живущих продажей своего труда"), ניהל פעילות גיוס והסברה בו וב-1906 עבר למוסקבה.
באותה השנה עקר תחילה לפינלנד ומשם לנרווי ליד ג'נובה מחשש להעמדה לדין בתיק חברי הסיעה, שם טיפל בחולי שחפת.
ב-1917 חזר לארץ מולדתו, נבחר כחבר עיריית הבירה והתמנה ליו"ר הוועדה הרפואית העירונית; היה למועמד בוועד הזמני של הרפובליקה הרוסית (טרום פרלמנט) מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
לאחר מהפכת אוקטובר נשלח לסיביר כממונה לארגן הספקת אוכל לבירה.
ב-4 בינואר 1918 בכנס ועד הנפה הזמני של סיביר הביע צורך בתמיכת האספה המכוננת (Учредительное собрание).
במאי של אותה השנה השתתף בכינוס צירים עמלים, איכרים, בוריאטים, קוזאקים וחיילי הצבא האדום של גוברניית אירקוטסק.
לאחר נסיגת הצבא האדום בקיץ השתתף באופן פעיל בוועד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אירקוטסק ותמך בניהול אזורי מתקופה הצארית (זמסטבו).
בתקופת דיקטטורת אלכסנדר קולצ'ק עסק בפובליציסטיקה.
לאחר פרסום המאמר "עונש מוות החוצה!" הוא נעצר ב-17 ביולי 1918 וב-1919 עבר לצ'יטה.
ב-21 באוגוסט 1920 עלה לארץ ישראל, על אף שככל הנראה לא היה ציוני (באותה שנה גם עלה גיסו נובומייסקי).
במרץ 1922 החל לעבוד כרופא ראשי בקופת חולים כללית גם בארץ הצטרף במהירות לפעילות ציבורית וכמומחה לשחפת השתתף בהקמת "הליגה למלחמה בשחפת" מיסודו של ועד הבריאות שליד ההנהלה הציונית והיה היו"ר של האגודה שפתחה סניפים בכל הארץ, למשל החיפאית שהקימה בית חולים קטן לטיפול במחלה בראשותו של ד"ר זאב וינשל.
באוקטובר 1941 היה מיוזמי ארגון "ועד ציבורי לעזרת ס.ס.ס.ר.
במלחמתה האנטי-פשיסטית" (לימים ליגה V) וחבר הנשיאות של הארגון.
מנדלברג יצא בשליחות הארגון לטהראן עם המשלוח השני של ציוד רפואי שכלל שלושה אמבולנסים, שתי מכונות חיטוי ועוד תרומת היישוב.
מחיי: פרקי זכרונות, תל אביב: ידידים, תש"ב
נגד משפט מות, תל אביב, חמו"ל, תרצ"ד 1934
אביגדור (ויקטור) בנדיקט הורוויץ (19 באפריל 1948–20 בינואר 2013) היה פרופסור מן המניין במחלקה למקרא, ארכאולוגיה והמזרח הקדום באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע.
אביגדור הורוויץ נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה בארצות הברית, השני מבין שישה ילדים.
הוריו היו מורים, אביו (ברטרם) מורה למתמטיקה ואמו (סיידי) מורה בבית ספר יסודי.
הוא גדל בבית מסורתי-קונסרבטיבי, אם כי בגיל מבוגר יותר נהיה דתי יותר והתחיל להתעניין במקרא ועולמו.
הוא למד בבית ספר ממשלתי לבנים מוכשרים (Central High School) וסיים תיכון בשנת 1965. בד בבד קיבל חינוך יהודי בבית הספר של הקהילה הקונסרבטיבית הגדולה והידועה הר-ציון.
הוא למד לתואר ראשון בלשון וספרות עברית באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה (1969-1965), ובאותו זמן המשיך בלימודים יהודיים בגרץ קולג' ובישיבה של פילדלפיה.
בשנת 1967 שהה בירושלים ולמד לימודי יהדות וארץ ישראל במכון גרינברג ובאוניברסיטה העברית בירושלים, שם הושפע ממורו לתנ"ך ולמדרש ואגדה ד"ר גבריאל כהן שהעניק לו גישה ספרותית לתנ"ך.
עלה לישראל ב-1969, למד לתואר שני בחוג למקרא באוניברסיטה העברית בשנים 1970 - 1975. כתב תזה בהנחיית פרופסור מנחם הרן, על הנושא "טקסי חנוכת מקדשים במקרא והשוואה לחומר חוץ-מקראי." למד לדוקטורט במחלקות למקרא ואשורולוגיה בהדרכתם של פרופ' מנחם הרן ופרופ' אהרן שפר.
נושא עבודת הדוקטורט היה: "בניית בתי מקדש במקרא לאור כתבים מסופוטמיים ושמיים צפון-מערביים." הורוויץ הושפע ממוריו הפרופסורים שלום פאול, משה וינפלד, משה גרינברג, מנחם הרן, אהרון שפר ובמיוחד חיים תדמור.
בשנים 1971–1976 שימש כעוזר הוראה בחוג למקרא ובבית הספר לתלמידי חו"ל באוניברסיטה העברית.
בשנים 1979–1983 לימד במחלקה לאשורולוגיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1984 מונה למורה מן החוץ במחלקה למקרא ומזרח קדום באוניברסיטת בן-גוריון, ב-1986 מונה למרצה, ב-1991 קודם למרצה בכיר, ב-1992 קיבל קביעות, ב-1994 מונה לפרופסור-חבר וב-1999 מונה לפרופסור מן המניין.
שהה בשבתונים כעמית מחקר במכון אננברג למדעי היהדות בפילדלפיה, שהסתנף לאוניברסיטת פנסילבניה (1992-1991), ואחרי כן שימש כעמית מחקר במכון שירש אותו, המרכז למדעי היהדות של אוניברסיטת פנסילבניה (1998-1997).
הוא חבר מערכת "חקרי מועד" ו"שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום", והיה חבר במערכת של "עולם התנ"ך", ושל כתב העת "בית מקרא".
אביגדור הורוויץ היה נשוי לאן מבית רושבלב, ד"ר לארכאולוגיה פרה-היסטורית העובדת כעורכת באגף הפרסומים של רשות העתיקות ולהם בן אחד, דניאל.
נפטר ב-20 בינואר 2013, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בבאר שבע .
אביגדור הורוויץ היה חוקר מקרא ואשורולוג, וכינה עצמו בכינוי שהוצע לו על ידי מורו פרופ' חיים תדמור cuneo-biblist.
הוא נהג במחקריו לצרף את שני התחומים הללו ולנקוט בגישה השוואתית, אם כי גם פרסם מחקרים בכל אחד מהתחומים בנפרד.
כשצירף את שני התחומים, הביא לחומר האשורולוגי שיטות פרשניות וספרותיות מתחום חקר המקרא וכשניגש לטקסט המקראי, הביא ידע מהתחום האשורולוגי העשוי לעזור בהבהרת המקרא; ובשתי הגישות הוא השתדל לשמור על האוטונומיה המושגית של התרבויות שהוא משווה.
הורוויץ עסק בבתי מקדש ופולחן בעיקר במקרא, הוא ניסה להאיר את הפולחן המקראי בעזרת חומר ממסופוטמיה.
ספרו הראשון "בנה בניתי בית זבול לך.
בניית בתי מקדש במקרא לאור כתבים מסופוטמיים ושמיים צפון-מערביים"
הוא עיבוד והרחבה מהותית של עבודת הדוקטורט שלו.
בספר זה ניתח את סיפור בניית בית המקדש על ידי שלמה (מלכים א ה-ט) וניסה להראות שהוא כתוב על-פי דגם ספרותי של סיפורי בנייה הידוע לנו ממסופוטמיה, וזהו דוגמה לטיפוס ספרותי שהגיע ממסופוטמיה.
בנוסף לכך עסק ברעיונות הנוגעים לבניית בית-המקדש כגון הצורך באישור אלוהי לבנות, טקסי חנוכה, והשכר שהמלך הבונה מקבל תמורת מעשיו.
העיסוק בבניית בתי מקדש הביאו במשך השנים לעסוק גם בצורת בית-המקדש, עיצובו וסמליותו, ויש לו שורת מאמרים על הצורה, העיצוב, התפקיד והסמליות של מקדש שלמה (הבית הראשון), וגם בזה הוא נעזר בהשוואת תיאור בניית בית המקדש עם תיאורים מסופוטמיים שנמצאים על פי רוב בכתובות מלכים.
במחקרים האלה הורוויץ מנתח את הטקסט המקראי ומנסה להביא חומר כתוב ואומנותי/איקונוגרפי מהמזרח הקדום על מנת להאיר את הטקסט המקראי.
ניתן לראות שבית המקדש הוא הבית שבו שוכן האלוהים והוא גם בית אלוהי, מעין גן עדן, גן שעשועים של האל.
כמו כן עסק בתפקידי כלי הפולחן שהיו במקדש.
לאחר מכן הוא חקר במאמריו את התפישה של נוכחות האל במקדש.
גם בשנות האלפיים עסק קצת בבית השני, גם בבנייתו וגם בתפישה וזה קשור לתפישת האלוהות או הימצאות האלוהים במקדש.
קריאות ספרותיות של ספרות מונומנטלית אכדית
העיסוק בסיפורי בנייה הביא את הורוויץ לערוך ניתוחים ספרותיים של כתובות מלכים אשוריות ובבליות, המתארות בסופן מפעלי בנייה (כגון כתובותיהם של סרגון, אסרחדון ואשורבניפל מלכי אשור).
במקרים רבים החלק העיקרי בכתובת המלכים מספר על מפעל בנייה מסוים, המלך משפץ בניין ישן או בונה בניין חדש, אך רוב הכתובת מיועדת לתיאור כיבושיו של המלך והישגיו המדיניים ורק בסופה מופיע בקצרה תיאור הבנייה, ומכאן שהכתובת הופכת למקור היסטורי.
הורוויץ עסק בהיבטים הספרותיים של הכתובות האלה, ובעיקר מה ניתן להבין מניתוח ספרותי לגבי המשמעות והמסר של הכתובות האלה שהן כתובות תעמולה אידאולוגיות.
הוא ניסה להבין את המסר של הכתובות מעבר לפרטים הבודדים.
סוג מיוחד של כתובת מונומנטלית הוא אבן כודורו (המתורגם על פי רוב "אבן גבול").
כתובות אלו מופנות לאלים ומטרתן להודיע למה איש מסוים קיבל מענק מהמלך.
המלך מעניק זכויות מסוימות כגון פטור ממס או שחרור מעבודת כפייה או קרקע לאדם בתמורה למעשה חשוב שאותו אדם עשה למענו.
ספרו של הורוויץ "עבודת האל ושכרה.
אידאולוגיה ופואטיקה בכודורו של הינקה"
דן באבן כודורו, מימי נבוכדנצר הראשון מלך בבל.
הטקסט התגלה בראשית המאה העשרים, והורוויץ ניתח אותו לראשונה ניתוח ספרותי.
ניתוחו מראה שהמחבר ניצל טכניקות ספרותיות מתוחכמות כדי למשוך את תשומת לבם של האלים למעשי החסד של כהן אחד על מנת שישמרו על זכויות שהעניק לו המלך.
נוסף על זה חיבר גם מספר מאמרים הדנים בכתובות מהסוג הזה.
כודורו אחר מספר על מענק למצביא של המלך ששימש תפקיד מכריע במלחמת המלך בעילם.
סוג מיוחד של כתובת מלכותית נדון בספרו "מבנים ספרותיים בחלקים הלא-משפטיים של חוקי חמורבי".
ספר זה עוסק במסגרות הספרותית לחוקי חמורבי.
הוא מתייחס לתפקיד חוקי חמורבי בעיצוב דמותו כמלך המקיים את שליחותו האלוהית לעשות צדק ומשפט לחלשים ולנזקקים.
הוא מתייחס לחוקי חמורבי ולכתובת חמורבי כאל כתובת מלכותית, שבאה לפאר את המלך ולאו דווקא לחוקק חוקים.
הספר עורך ניתוח ספרותי של הכתובת והורוויץ מראה איך חמורבי עשה משפט על ידי זה שרשם את החוקים בשליחות אלוהית והדבר חשוב לו יותר מסתם עשיית הצדק כביצוע התפקיד שלו וגם עסק בדברים אחרים בתוך הכתובת.
מאמר נרחב נוסף דן בדמותו של חמורבי במסופוטמיה העתיקה לאחר מותו, נושא שלא נדון קודם לכן באופן יסודי וממצה.
הורוויץ ניתח גם כתובות מלכותיות נוספות של סמסואילונה, וסימבר-שיפך, מזמור תהילה לרגל ניצחון של תגלת פלאסר הראשון מלך אשור, מכתב סרגון מלך אשור לאל, ושיר זימה חצי פורנוגרפי מהתקופה הבבלית העתיקה
הורוויץ חקר את הנחש – הגדת עתידות ודרישה באלים במקרא ובמסופוטמיה וגם את עשיית הפסילים.
בשני נושאים אלה הוא חקר מצד אחד את השתקפות המעשים במקרא ומצד שני את תיאור המעשים בכתבים חוץ מקראיים.
הוא בחן סיפורים מקראיים המספרים על קוסמים (מגידי עתידות ודורשים באלים) זרים ומשווה אותם למנהגי קוסמים הידועים לנו ממקורות מסופוטמיים.
הוא גם הבהיר את מוסד האורים והתומים לאור טקס של נחש באמצעות אבנים הידוע מכתובת אשורית.
אלילות ועשיית פסילים בעולם העתיק ובמקרא
הורוויץ חקר את מהות האל המסופוטמי – מה הוא אל?
- וגם את משמעות הפסלים, איך עושים אותם בפועל ואיך הדברים האלה משתקפים בתנ"ך.
הוא התחיל במקורות מסופוטמיים שנכתבו על ידי עובדי אלילים ואחר מכן עיין בתנ"ך, שיש בו כתבים שנכתבו על ידי אנשים שהתנגדו לעבודות אלילים.
הורוויץ רואה שני כיוונים: מה חשבו עובדי האלילים כשעשו פסל ואיך הדבר השתקף בכתבים המקראיים.
לפי דעה אחת, סופרי המקרא שהתנגדו לאלילים, חשבו שעשיית אל היא רק עשיית עץ ואבן (יחזקאל קויפמן); אבל כשהורוויץ בחן את הטקסט המקראי הוא ראה שכותבי המקרא התייחסו לדברים ספציפיים שעשו עושי הפסילים וזה פולמוס מתוחכם יותר.
הורוויץ עסק בספרות החכמה של המזרח הקדום ובעיקר בספרות החכמה המקראית.
הוא כתב פירוש על ספר משלי במסגרת הסדרה "מקרא לישראל" המיועדת לחוקרים, לתלמיד באוניברסיטה ולקהל המשכיל.
גוף הפירוש הוא פירוש פילולוגי הנסמך גם על הפרשנות היהודית הקלאסית מחד והפרשנות הביקורתית החדישה מאידך, אך הוא בעיקר פירוש עצמאי.
המבוא לפירוש דן בשאלות שגרתיות כגון מבנה הספר והרכבו, תהליך חיבורו, רקעו ההיסטורי, לשון הספר ורעיונות מרכזיים.
חלק ניכר במבוא מוקדש לסקירה נרחבת של ספרות החכמה החוץ מקראית של אומות העולם וספרות חכמה יהודית בתר מקראית.
בסוף יש דיון בספר משלי ביהדות והפרשנות היהודית לספר משלי, שאלה נושאים שלא נידונו בפירושים אחרים לספר.
הפירוש מתייחד בשני אלמנטים: האחד, הוא עוסק בצדדים הספרותיים של ספר משלי ובמיוחד בקשרים הספרותיים שיש בין המשלים הבודדים.
השני, הוא משתדל להביא חומר מהמזרח הקדום ובמיוחד ממסופוטמיה כדי להאיר את הכתוב.
לפי הדעה הרווחת בקרב חוקרי מקרא מקובל שספר משלי מושפע על ידי ספרות חכמה מצרית ובמיוחד ההוראות והצוואות המוסריות של אבות לבניהם.
הורוויץ הרחיב את האופק ההשוואתי על ידי כך שהביא חומר ממסופוטמיה.
בנוסף לכך כתב ניתוחים ספרותיים של כמה יצירות שונות ממסופוטמיה, אותן הוא מסווג כספרות חכמה.
הורוויץ גם חיבר פרקים רבים בפירושים לספרי שמות, מלכים, תהלים, איוב ודברי הימים באנציקלופדיה "עולם התנ"ך".
הוא גם עסק בבירור מילים בעברית המקראית על סמך האכדית, ויש לו גם מחקרים על האפיגרפיה העברית ובמגילות מדבר יהודה.
4. משלי, מקרא לישראל, שני כרכים, תל אביב: עם עובד; ירושלים: מאגנס, 2012
4. יחד עם שמיר יונה, חכמות עמודיה שבעה: עיונים בספרות החכמה במקרא, ביהדות הבתר מקראית ובמזרח הקדום, באר שבע כ, (באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשע"א
5. "סיפור יוסף – בין אגדה להיסטוריה", בתוך מקדש, מקרא ומסורת – מנחה למנחם הרן, עורכים מ' פוקס, אבי הורביץ, אביגדור הורוויץ, מ' קליין, ב"י.
רבי אביגדור הלברשטאם (מכונה - "הרב מדוקלה"; ה'תקפ"ח - כ"א באדר ה'תרל"ז; 1828 – מרץ 1877) היה אב בית הדין של העיירה דוקלה בגליציה המזרחית, בנו של רבי אריה לייבוש הלברשטאם (הראשון) ואחיו של האדמו"ר רבי חיים הלברשטאם (הדברי חיים), מייסד חסידות צאנז.
רבי אביגדור נולד בשנת ה'תקפ"ח (1828) לרבי אריה לייבוש הלברשטאם (הראשון) ולמרים בת רבי דוד מטארניגראד.
הוא נישא לחנה רחל, בתו של רבי אברהם חיים הורביץ רבה של לינסק; נולדה להם בת, הרבנית מרים, אשת הרב אריה לייבוש הלברשטאם מדוקלה.
רבי אביגדור כיהן כרבה של העיירה באבוב, אך נמנע מלהשתייך לקהילה החסידית (עוד טרם הקמת חסידות באבוב במאה ה-19).
בין אחיו, רבי חיים, לבין רבי נתן יהודה לייב אשכנזי נרקמו קשרי ידידות טובים, וכשעבר הרב אשכנזי לכהן כרב העיירה טיסמניץ, התמנה אחיו רבי אביגדור במקומו למשרת הרבנות בעיירה דוקלה עד לסוף ימיו.
הוא נפטר שבוע לאחר חג הפורים, בתאריך כ"א באדר ה'תרל"ז (1877).
חתנו, רבי אריה לייבוש הלברשטאם, מילא את מקומו כרבה של דוקלה.
אביגדור גרין (26 בינואר 1856 – 13 במאי 1942) היה פעיל ציוני, אביו של ראש ממשלת ישראל הראשון, דוד בן-גוריון.
גרין נולד ב-1856 למכלה ולצבי אריה גרין שהיה מורה משכיל יודע שפות, בעיר פלונסק, השוכנת במרחק של 60 ק"מ מוורשה, בירת פולין.
אביו צבי אריה גרין (נפטר בגיל 87) היה "מתנגד" בעיר שרובה חסידים.
הוא רכש השכלה כללית, קרא את כתביהם של גדולי הפילוסופים ושלט בשפות רבות.
בהיותו בן שלושים היה למורה לעברית ולאחר מכן הפך לסוחר.
לאחר שלא הצליח בעסקיו פנה לעיסוק אחר, כתיבת בקשות בתשלום למשרדי הממשלה ולבתי המשפט, עבור הציבור.
אביגדור גרין היה השלישי בארבעת בניו.
בילדותו למד בחדר ולא למד לימודי חול, אך אביו טרח ללמדו שפות והכשירו להיות ממשיך דרכו ככותב בקשות.
כבר כנער החל אביגדור לעזור לאביו במלאכתו ובגיל 21 קיבל רישיון רשמי לפעול ככותב בקשות.
הוא היה למעשה עורך דין בלתי מוסמך, נתן ייעוץ משפטי והופיע בבתי המשפט.
בתפקידו זה נהג לקרוא לעצמו בשמו הלועזי – ויקטור.
הוא התבלט בקרב בני פלונסק לבושי הלבוש היהודי המסורתי בכך שהמיר לבוש זה במעיל קצר, צווארון נוקשה ועניבת פרפר.
הוא הקפיד על הופעתו והיה הדור פנים.
היה ממייסדי קופת גמילות חסדים ובנק קואופרטיבי.
נבחר ל"בורר", לבית הנבחרים הרוסי.
ביתו-בית ועד למשכילי העיר ולציונים.
בצעירותו נשא לאישה את שיינדל פרידמן (ילידת 1857), בת יחידה לבעל אחוזה שהביאה לו נדוניה מכובדת של שני בתי עץ שהוא נהג להשכיר בהם חדרים לפרנסתו.
אביגדור היה גבה קומה ואשתו קצרת קומה וחולנית.
היא ילדה אחד-עשר ילדים, שרק חמישה מהם נותרו בחיים: אברהם, מיכל (מיכאל), רבקה, דוד יוסף וציפורה.
דוד יוסף גרין, שנולד בשנת 1886, לימים דוד בן-גוריון, ראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל.
גרין הבחין שראשו של הילד, שהיה קטן קומה וחולני, גדול מכפי מידתו ופנה לרופא בעיר המחוז פלוצק.
הרופא מישש את ראשו של הילד והרגיע את האב המודאג באומרו לו כי בנו עתיד להיות איש גדול.
בשנת 1898 נפטרה רעייתו שיינדל בעקבות סיבוכי לידה.
עם מותה הבטיח גרין כי לא יישא אישה אחרת, אך אנשי החברה קדישא שנכחו בחדר מיהרו להתיר את הנדר.
ואכן, לאחר שנתיים נישא גרין לאלמנה בשם צביה סביסטובסקי.
גרין היה בין מנהיגי הקהילה היהודית המקומית והתפלל בבית המדרש "החדש", אותו פקדו פרנסי העיר.
אביגדור גרין היה פעיל מאז שנת 1890 בתנועת חובבי ציון והנחיל לילדיו את אהבת ארץ ישראל.
ביתו היה מרכז לחובבי ציון ומשכילי פלונסק.
אחרי הקונגרס הציוני הראשון בשנת 1897 הצטרף אביגדור גרין לתנועה הציונית, היה פעיל בשורותיה ונאבק במתנגדיה.
כשגדלו ילדיו הפך ביתו למרכז לנוער הציוני.
יחד עם חנווני מקומי בשם שמחה אייזיק, הקים גרין אגודה בפלונסק בשם "בני ציון".
השניים החלו למכור שקלים ציוניים והעבירו תרומות לארץ ישראל.
בספטמבר 1900 מנתה האגודה כ-200 חברים.
פעילות ציונית זו עוררה עניין גם מחוץ לפלונסק, והעיתון "המליץ" סיקר אספה ציונית שנערכה בביתו של גרין.
גרין, שהכיר בכישוריו של בנו דוד והיה בטוח כי הוא מגדל בביתו נער שהוא משכמו ומעלה, רצה להבטיח לבנו השכלה גבוהה.
הוא חשש שבנו לא יוכל להתקבל למוסדות להשכלה גבוהה בשל יהדותו וכציוני מצא לנכון לפנות בשנת 1901 במכתב בעברית לנשיא ההסתדרות הציונית, בנימין זאב הרצל בו ביקש מהרצל לעזור לו במימון משלוח הבן לווינה ללימודי מדעים.
הוא לא זכה למענה על מכתבו.
לדברי בן-גוריון, אביו מעולם לא סיפר לו על המכתב, שהתגלה ב חמישים שנה לאחר שנכתב.
בימי מהפכת 1905 והפוגרומים שהיו במהלכה נתן מקום בביתו להסתרת נשק של ההגנה העצמית היהודית.
שנה לאחר מכן, ב-1906, עלה דוד גרין לארץ ישראל.
במהלך שנות ה-20 וה-30 עלו לארץ ישראל גם חמשת ילדיו האחרים: מיכל, רבקה, אברהם, בנימין וצפורה.
גם לאחר עלייתו של בנו דוד לארץ ישראל המשיך אביגדור גרין בפעילות ציונית.
בני הנוער הציונים בפלונסק נהגו להתאסף בביתו והוא הקריא בפניהם את מכתביו של דוד מארץ ישראל.
בשנותיו הראשונות של דוד בישראל, כשסבל מחסור, תמך בו אביגדור גרין בסכומי כסף ששלח לו מעת לעת.
בשנת 1910 בחר דוד את שם משפחתו החדש בן-גוריון, אותו שאב משמו של יוסף בן גוריון, מראשי היישוב היהודי בימי המרד הגדול ברומאים.
בשנות העשרים היה כבר דוד בן-גוריון מהמנהיגים הבולטים של היישוב.
בשנת 1920 נמנה עם מקימי ההסתדרות הכללית, והיה המזכיר הכללי שלה.
באותה שנה שבו בתו של אביגדור, ציפורה ושני ילדיה לביתו בעקבות רציחתו של חתנו, משה קוריטני.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה פרצה ברוסיה אינפלציה, שהרסה את עסקי האשראי שפיתח אביגדור גרין לפני המלחמה.
הוא טען בזיכרונותיו שרישיונו לעבודה כ"עורך דין פרטי" נשלל על ידי השלטונות בשל היותו יהודי, ומשום כך נאלץ לקבל משרה כמזכיר קהילת פלונסק.
בן-גוריון התנגד במשך תקופה ארוכה לעליית אביו ובני משפחתו לארץ ישראל, למרות בקשותיו של אביו.
בן-גוריון אף הבהיר לאביו שלא יסייע לו במציאת עבודה.
לדעת תום שגב, גרין אכן ציפה ל"פרוטקציה" כזו, שהרי מאז שביקש לראשונה את עזרת בנו בעלייה לארץ, יכול היה להתיישב בארץ ללא פרוטקציה, כפי שעשו עשרות אלפי יהודים אחרים.
בספטמבר 1924 נפגש גרין עם בנו בדנציג, וככל הנראה הודיע לו על החלטתו לעלות לארץ ישראל, וביולי 1925 עלה לארץ עם נכדו בן התשע עמנואל בן-גוריון, בנה של בתו צפורה.
הוא התגורר בתחילה בביתו של בן-גוריון בירושלים, ועבר להתגורר בחיפה, שם גרה בתו ציפורה.
הוא עבד מספר שנים כרואה חשבון ב"סולל בונה".
לדעת שגב, ייתכן שהעובדה למרות גילו המתקדם, קיבל מיד עבודה כפקיד בחברה הסתדרותית, מעידה שאכן זכה לפרוטקציה.
הוא אף שינה את שם משפחתו ל"בן-גוריון".
עם מכירת ביתו של גרין בפלונסק, נאלצה אשתו לעבור להתגורר אצל קרוביה בלודז'.
היא נפטרה ב-1929. בשנותיו האחרונות התגורר גרין בבתיהן של שתי בנותיו, ציפורה בחיפה ורבקה בתל אביב, בשכונת בורוכוב.
אולם חרף גילו המבוגר, המשיך בפעילות ציבורית ועזר בקליטתם בארץ ישראל של עולים מעירו פלונסק.
אביגדור גרין נפטר בשנת 1942 והוא בן 86. הוא נטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
בנו, דוד בן-גוריון, ששהה באותו זמן בניו יורק לרגל ועידת בילטמור, נעדר מהלווייתו.
הספידוהו דוד רמז ומשה שרת, שהגדירוהו "חייל ותיק של התנועה הציונית" ו"הארי בחבורתנו".
בנו הבכור אברהם גרין (1877–1945), עלה לארץ ישראל בשנת 1933, נישא לטובה לבית נחמנוביץ ונפטר בתל אביב.
היחיד מבני המשפחה שהיה דתי וציוני דתי עוד לפני יסוד "המזרחי".
הצטרף למפלגת "המזרחי" עם יסודה, וניהל את לשכתה בפולין.
בפלונסק היה עורך דין פרטי.
פרסם חוברת: "יקוב הדין את ההר" (תש"ד, 1944) בה תקף את חסידות גור והאדמו"ר מגור.
הפצת החוברת (שנעשתה תחילה בעילום שם) עוררה כעס בקרב חסידי גור, ואלה אף תקפו את הרב יעקב גוטובוסקי ורעייתו באלימות, מאחר שנחשדו על ידם בכתיבת החוברת.
מספר רבנויות הכריזו חרם על החוברת.
בנו, מיכאל (מיכל) גרין (1879–1965), עלה לארץ ישראל בשנת 1933, נישא לדינה לבית זילברשטיין ונולדו להם שתי בנות: חיה ארקיס ומרים טאוב.
היה בעל קיוסק בתל אביב בשדרות נורדאו פינת בן-יהודה.
בתו, רבקה גרין (1884–1944), עלתה לארץ ישראל בשנת 1931, נישאה לזמר והחזן יהודה הר-מלח.
בנו, דוד בן-גוריון (1886–1973), עלה לארץ ישראל בשנת 1906, נישא לפולה בן-גוריון ב-1917 ולשניים נולדו שתי בנות ובן.
רננה לשם, גאולה בן אליעזר, ועמוס בן-גוריון.
בתו, צפורה בן-גוריון (1890–1965), השתלמה בברלין בקורסים לגננות.
עלתה לארץ ישראל במאי 1923 עם בנה אריה והשתקעה בחיפה.
שם נישאה בשנית ב-1928 למלחין אריה פרידמן-לבוב.
שנים עבדה בקופת חולים בחיפה כחובשת - מקצוע שלמדה לפני עלותה לישראל.
בנו, בנימין גרין (יליד 1905), עלה לארץ ישראל בשנת 1922, פועל בנין מבוני נהריים.
עבד כמהנדס בסולל בונה ובמשרד הביטחון.
רבי אביגדור בן שמואל, המכונה ר' אביגדור חריף (נפטר בט"ו באדר ה'תקל"א, 1 במרץ 1771) היה רב ליטאי שפעל ברחבי ליטא במאה ה-18. רבן של פרוז'ני, רוז'ינוי, וולקוביסק ופודזלווה.
בזקנותו עבר להתגורר בווילנה בבית בנו, רבה של וילנה, רבי שמואל בן אביגדור "האב"ד האחרון".
הוא נפטר ונקבר בווילנה בשנת ה'תקל"א, 1771.
כתביו בהלכה לא נדפסו, אך כמה מהם משוקעים בספרי שו"ת של בני דורו, כמו "מקום שמואל" (אלטונה תצ"ח) ו"גבעת שאול" (זולקווא תקל"ד).
אביגדור משאלי נולד בדצמבר 1931 בתל אביב לשלמה ולבלה משאלי.
הוא למד בבית הספר היסודי "בילו" בתל אביב, ובמדרשיית "נועם" בפרדס חנה.
שירת שירות סדיר בצה"ל ועם תום שירותו הצבאי למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב (לימים אוניברסיטת תל אביב).
לאחר תקופת התמחות במשרד עורכי הדין א.
הוא עבד כשש שנים במשרד עורכי הדין ש.
הורוביץ ושות' בתל אביב ואחר כך כעורך דין עצמאי, זאת עד למינויו כשופט בית משפט מחוזי בשנת 1984.