tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשל כך הם קיבלו כרטיסי נסיעה מוזלים ברכבת עד עיר הגבול לוזניצה, אליה הגיעו ב-29 במאי.
מיד עם הגיעם הם זומנו על ידי קצין סרבי נוסף שהיה שותף למזימה.
בזמן שהמתינו לו, פרץ ריב בין פרינציפ וגרבז' לצ'ברינוביץ', אשר סיבתו הייתה חוסר זהירותו של צ'ברינוביץ'.
פרינציפ, אשר היה המבוגר בחבורה, החליט להתפצל, ועל פי הוראתו מסר צ'ברינוביץ' את נשקו לידיו, ונסע לבדו לזבורניק עם תעודת הזהות של גרבז'.
מזבורניק הוא המשיך לטוזלה, שם המתין לחבריו.
ב-31 במאי הגיעו פרינציפ וגרבז' לאי איזקוביץ' באמצע הנהר דרינה המפריד בין סרביה לבוסניה.
ב-1 ביוני הועברו פרינציפ וגרבז' לתחומי אוסטרו-הונגריה, שם נמסרו לידי ארגון סרבי לאומני נוסף בשם נארודנה אודבראנה.
ב-3 ביוני הם הגיעו לטוזלה, שם נפגשו שוב עם צ'ברינוביץ' ומסרו את נשקם למשמרת בידי סוכני נארודנה אודבראנה.
אחד האיכרים הבוסנים שסייע בהברחה, היה מודיע של ממשלת סרביה, והוא שלח לארצו דיווח על מסעם החשוד של שני הצעירים ועל הציוד המחשיד שנשאו.
הדו"ח הגיע אל שולחנו של פאשיץ', אשר קרא אותו בעיון ואף סיכם אותו.
פאשיץ' הורה על חקירה, ועל הפסקת משלוחי הנשק מסרביה לבוסניה, אך לא נקט עוד צעדים מעבר לכך.
השאלה האם פאשיץ' ידע על הקשר, שנויה במחלוקת.
נראה שעל כל פנים הוא ידע דבר מה .
לאחר שנפגשו בטוזלה עם צ'ברינוביץ', התמזל מזלם של השלושה.
אביו של צ'ברינוביץ' היה פקיד משטרה בסרייבו, ובלש משטרה שהיה ידיד שלו עלה במקרה על אותה רכבת מטוזלה לסרייבו שעליה עלו גם השלושה.
צ'ברינוביץ' שוחח עמו, ולמד ממנו שפרנץ פרדיננד יגיע לסרייבו ב-28 ביוני.
ב-4 ביוני הגיעו השלושה לסרייבו והתגוררו בביתם של איליץ' ואמו.
על אף שפרינציפ היה מוכר למשטרה האוסטרית כמי שמעורב ב"פעילות נגד המדינה", לא נעשה דבר להשגיח על צעדיו.
שלושתם התפזרו ברחבי הארץ לביקורים אחרונים אצל הוריהם ואז חזרו לסרייבו.
פרינציפ חזר רק ב-6 ביוני, וב-14 ביוני יצא איליץ' לטוזלה כדי להביא את הנשק.
ב-17 ביוני עזב איליץ' את סרייבו לזמן מה מסיבה לא ברורה.
במשפטו הוא טען שניסה למנוע את הרצח, וחלק מהחוקרים סבורים שהוא אכן היה אמור לפגוש שליח מדימטרייביץ', שהיה אמור להודיע לו על ביטול התוכנית.
על כל פנים, הוא חזר לעיר במהירות, וב-27 ביוני חילק לפרינציפ, גרבז' וצ'ברינוביץ' את הנשק והציג אותם בפני שלושת הרוצחים האחרים: מחמדבשיץ', צ'וברילוביץ' ופופוביץ'.
המושל פוטיורק קיווה להציג לראווה בפני פרנץ פרדיננד את הישגיו בפיוס בוסניה ואת שליטתו בה, ולפיכך סירב לפרוש את הצבא ברחובות בעמדות הגנה.
ראש המחלקה המדינית של פוטיורק הזהיר אותו מפני "בוסניה הצעירה", אולם פוטיורק לעג לו על כך שהוא "פוחד מילדים".
מאוחר יותר סיפרו פקידים שבדיונים על הביקור כמעט ולא נדונו ענייני ביטחון, ועיקר הדיונים נסובו על התפריט שיוגש בארוחה לכבודו של יורש העצר.
פרנץ פרדיננד עצמו היה ער לסכנה, ואף העיר לאשתו של אחד מעוזריו: "הדבר הזה לא ממש סודי, ולא אופתע אם יצפו לי כמה כדורים סרביים".
עם זאת, גם הוא התנגד לכך ששוטרים יפרידו בינו לבין העם.
חרף התחזיות הקודרות, החל הביקור בצורה מבטיחה.
ביום ראשון 23 ביוני 1914 עלו פרנץ פרדיננד, סופיה ופמלייתם הקטנה על הרכבת המהירה מווינה לטריאסטה.
ביום רביעי הם עלו על סיפון הדרדנוט "וירבוס אוניטיס" (Virbus Unitis - "בכוחות מאוחדים") והפליגו לאורך החוף הדלמטי.
הם הגיעו לבוסניה למחרת בבוקר ונסעו מהחוף עד עיירת המרחצאות והנופש אילידזה (Ilidža) הסמוכה לסרייבו, שם היו אמורים להתארח.
אף שעל פי התוכנית היה הזוג אמור להיכנס לסרייבו רק בשבת, העיר האקזוטית סקרנה אותם, ובערב הם הלכו לביקור מאולתר בחנויות למלאכות יד ושטיחים בשולי העיר.
המון סקרנים התגודד באזור וצפה בהם.
ככל הנראה היה בתוך ההמון גם אחד מהרוצחים, גברילו פרינציפ, שבא לבחון את מטרתו.
ביום שישי השתתף הארכידוכס בתמרוני הצבא בהרים מדרום לסרייבו, בעוד אשתו ביקרה באתרי התיירות המקומיים.
בשבת בערב הסב הזוג לסעודה בחברת נכבדי העיר בבית המלון "אילידזה בוסניה" שבו התארחו.
הדוכסית נפגשה עם ד"ר יוסיפ סונאריץ' (Josip sunaric), פוליטיקאי קרואטי אשר היה חבר בולט בפרלמנט הבוסני.
סופיה אמרה לו: "ד"ר סונאריץ' היקר, טעית אחרי הכול.
אבן גדולה תגול מעל לבי".
לאחר הארוחה, דרשו חלק מאנשי הפמליה לבטל את הביקור בסרייבו שתוכנן להתבצע למחרת, אולם בסופו של דבר הוחלט לקיימו כמתוכנן.
בערב שבת יצאו איליץ', פרינציפ וצ'ברינוביץ' לביקור אחרון בקברו של גיבורם, הלאומן בוגדן ז'רייץ'.
28 ביוני, יום שבת, היה יום נאה, והארכידוכס ואשתו עלו בבוקר על רכבת מיוחדת שהובילה אותם מאילידזה לסרייבו.
בתחנת הרכבת המתין להם המושל אוסקר פוטיורק עם שש מכוניות.
שלושה שוטרים מקומיים וקצין ביטחון מיוחד נכנסו למכונית הראשונה.
למכונית השנייה נכנסו ראש העיר פהים קורצ'יץ' (Fehim Čurčić) ומפקד המשטרה אדמונד גרדה (Edmund Gerde).
פרנץ פרדיננד וסופיה נכנסו למכונית השלישית, יחד עם פוטיורק ואוברסט לויטננט הרוזן פרנץ פון הראך (Franz von Harrach).
שאר הפמליה נכנסה למכוניות האחרות.
מכוניתו של הארכידוכס הייתה מכונית ספורט, מהבודדות שהיו באירופה באותה עת, מדגם גראף אונד שטיפט בעל 28 כוחות סוס.
גג המכונית קופל כדי שההמונים יוכלו לראות את הארכידוכס.
לוח הזמנים של הביקור תוכנן היטב ופורסם לציבור.
בתחילה סקר הזוג מחנה צבאי, ובשעה 10:00 בדיוק עזב את המקום.
השיירה נסעה דרך "שדרה של רוצחים", כפי שהגדיר זאת הארכיבישוף הקתולי של העיר.
ואכן, איליץ' ערך את ששת אנשיו לאורך המסלול המתוכנן במרחק של כ-200 מטרים אחד מהשני.
כל אחד מהם היה אמור לירות בפרנץ פרדיננד ברגע שיוכל.
פרנץ פרדיננד עצמו הורה לנסוע לאט כדי שיוכל להתבונן בעיר.
המונים התקבצו ברחובות כדי לצפות בשיירה, והבתים כוסו (בפקודת השלטונות) בדגלים בצבעי צהוב-שחור של בית הבסבורג ובתמונות של פרנץ פרדיננד.
ראשון המתנקשים שראה את השיירה היה מחמדבשיץ', אשר איליץ' העמיד אותו ליד בנק וחימש אותו ברימון יד.
עם זאת, ברגע האמת איבד מחמדבשיץ' את אומץ לבו והניח לשיירה לעבור על פניו.
מאוחר יותר הוא טען ששוטר עמד בקרבתו והיה לוקח ממנו את הרימון שלו אם היה פועל, וכדי לא לסכן את המשימה כולה העדיף שלא לפעול.
בצמוד למחמדבשיץ' העמיד איליץ' את צ'וברילוביץ' בן ה-17 (צעיר הקושרים) וחימש אותו באקדח וברימון.
בעברו השני של הרחוב, ליד הנהר מיליאצקה, העמיד איליץ' את צ'ברינוביץ' וחימש אותו ברימון.
צ'ברינוביץ' היה החלטי יותר מחבריו.
בשעה 10:10 עברה השיירה על פניו, והוא מיהר להשליך את הרימון לכיוון מכוניתו של פרנץ פרדיננד.
נהג המכונית, לאופולד לויקה (Leopold Lojka), הבחין בחפץ המושלך לכיוונו ובלם מייד.
על פי חלק מהגרסאות, הרימון ניתר ממכסה המכונית המקופל, בעוד שעל פי גרסאות אחרות הוא נחת בתוך המכונית לצדה של סופיה אולם הושלך החוצה בידי פרנץ פרדיננד.
כך או כך, הוא התגלגל אל מתחת למכונית הבאה בשיירה.
הוא הוציא משימוש את המכונית, ופצע קל שניים מהנוסעים ובין 16 ל-20 צופים תמימים.
מיד אחר כך בלע צ'ברינוביץ' גלולת ציאניד וקפץ אל תוך הנהר מיליאצקה.
פרנץ פרדיננד שלח את הראך לבדוק מה קרה, וזה חזר במהירות ובישר שמדובר בניסיון התנקשות.
הארכידוכס המזועזע הכריז "זה היה מטורף רבותי, בואו נמשיך בתוכנית".
הוא הורה ללויקה להמשיך במהירות גדולה ככל האפשר לבניין העירייה.
בשל המהירות הגדולה שבה נסעו, הם חלפו על פניהם של פופוביץ' גרבז' ופרינציפ, אשר לא יכלו לעשות דבר.
זמן קצר אחר כך משתה המשטרה ממימי הנהר את צ'ברינוביץ', שנותר בחיים: גלולת הציאניד שבלע הייתה כנראה ישנה, או במינון נמוך מדי כדי להמיתו, והוא כשל בניסיונו להתאבד; עומקו של הנהר במקום שבו נמצא היה רק כ-10 ס"מ, ולכן אף לא טבע.
הוא הכריז בגאווה "אני גיבור סרבי!" לפני שהוכה קשות בידי ההמון ונלקח למעצר.
בשל הרעש הרב ששרר ברחוב, לא שמעו האנשים במכוניות הקדמיות של השיירה את רעש ההתפוצצות, והמשיכו בנסיעה אל בית העירייה.
ראש העיר, פהים קורצ'יץ', סידר את עובדיו בשתי שורות בכניסה לבניין, מוסלמים בלבוש מסורתי בצד אחד, ונוצרים בצד שני.
נכח במקום גם נציג מטעם הקהילה היהודית.
משהגיע פרנץ פרדיננד אל בניין העירייה, החל קורצ'יץ' לשאת את נאומו, אולם פרנץ פרדיננד קטע את דבריו בזעם: "אדוני ראש העיר, אני בא לערוך אצלך ביקור, ואת פני מקדמים בפצצות!
סופיה לחשה דבר מה על אוזנו, ולאחר מכן הוא נרגע ואמר לקורצ'יץ': "עכשיו אתה יכול להמשיך".
קורצ'יץ' המופתע סיים את דבריו, אולם כאשר הגיע תורו של פרנץ פרדיננד לנאום, הוא לא היה יכול לעשות זאת כיוון שהדפים שבהם כתב את נאומו היו במכונית שהותקפה.
עבר זמן מה בטרם הובאו הדפים, מוכתמים בדם אחד הפצועים.
פרנץ פרדיננד נשא את נאומו, והוסיף מספר הערות עקב האירוע.
הוא הודה לאנשי העיר על תשואותיהם, והצהיר שהוא "רואה בהם ביטוי לשמחתם על כישלון ניסיון ההתנקשות".
הארכידוכס ופמלייתו נכנסו להיכל המועצה בבניין העירייה.
הדוכסית עלתה קומה אחת במטרה להיפגש עם משלחת של נשים מוסלמיות.
בזמן שהמתינו לה, ניסה הארכידוכס להתלוצץ על המאורע, אולם איש לא צחק.
הארכידוכס שאל את פוטיורק האם לדעתו צפוי ניסיון התנקשות נוסף.
ישנן מספר גרסאות לתשובתו של פוטיורק.
על פי גרסאות מסוימות הוא השיב שייתכן ויהיו ניסיונות של ירי מטווח קצר, אך לפי רוב הגרסאות הוא הגיב שהוא "לוקח אחריות מלאה" שלא יקרה דבר.
חברי הפמליה דנו מה כדאי לעשות כעת.
הברון רומרסקירך הציע שהזוג יישאר באולם העירייה עד שיובאו חיילים לעיר כדי שיסתדרו ברחובות.
פוטיורק הטיל וטו על ההצעה, בטענה שהכוחות, אשר היו באמצע אימונים, לא היו מצוידים במדי השרד המתאימים לאירועים רשמיים.
הוא שאל את רומרסקירך בלעג: "האם אתה סבור שכל סרייבו מלאה ברוצחים?".
משימת האבטחה נותרה מוטלת על כוח המשטרה הקטן של העיר סרייבו.
על פי התוכנית המקורית, היעד הבא של הביקור היה המוזיאון של העיר, שם היה אמור הארכידוכס להיפגש עם חברי הפרלמנט הבוסני.
היו שהציעו לבטל את הביקור ולחזור לאילידזה במהירות האפשרית, בעוד אחרים הציעו לקיים אותו כרגיל אולם לנסוע בדרך צדדית כדי להעניש את תושבי סרייבו, כך שלא יוכלו לראות שוב את הארכידוכס.
הארכידוכס עצמו הכריע בשאלה והודיע שברצונו לנסוע לבית החולים ולבקר שם את נפגעי ניסיון ההתנקשות.
בינתיים חזרה הדוכסית ובידיה זר פרחים, מתנת ילדה מוסלמית.
על פי התוכנית המקורית, היה עליה להמתין בבניין העירייה, אולם היא הודיעה שברצונה לבוא לבית החולים ואמרה: "כל עוד הארכידוכס יראה את עצמו בפומבי היום לא אעזוב אותו".
ב-10:45 יצאה השיירה מבניין העירייה.
הרוזן הראך החליט לעמוד על מדרגת הרכב השמאלית כדי למנוע ניסיון התנקשות נוסף.
זה היה אמצעי האבטחה היחיד שנוסף.
כדי לצמצם את הסיכויים לניסיון התנקשות, החליט פוטיורק שהשיירה תיסע דרך רציף אפל הצדדי.
עם זאת, פוטיורק לא הודיע זאת ללויקה בעצמו כיוון שהיה רגיל שעוזרו, אריך פון מריזי, עושה זאת.
אלא שמריזי נפצע מהפצצה ושכב בבית החולים, ולפיכך הורה פוטיורק למפקד המשטרה גרדה להודיע זאת.
בלחץ המאורעות, גרדה שכח, כך שלויקה נסע במסלול הרגיל.
לא ברור אם פרינציפ ויתר על תוכנית ההתנקשות, או הניח שהארכידוכס נהרג מן הפצצה.
כאמור לעיל, לויקה לא ידע על השינוי במסלול, ולכן המשיך לנסוע לכיוון המוזיאון במקום לכיוון בית החולים.
פוטיורק הבחין בכך רק כאשר לויקה פנה ימינה ברחוב פרנץ יוזף, והוא נעמד במכונית והעמיד אותו על טעותו.
באותו רגע סיים פרינציפ את הקנייה, ולהפתעתו הבחין במכוניתו של הארכידוכס עומדת ממש מולו.
פרינציפ התקרב אל הדופן הימנית של הרכב והוציא אקדח FN מדגם 1910 חצי-אוטומטי בקוטר 7.65 מ"מ מתוצרת פבריק נסיונל.
בלש משטרה הבחין בו וניסה לעצור אותו, אולם ספג בעיטה מידי מקומי בשם מיכאיל פוקרה.
מעשהו של פוקרה לא ברור, וככל הנראה הוא היה שותף למזימה.
פרינציפ ירה פעמיים ממרחק של מטר וחצי.
הכדור הראשון חלף דרך דופן הרכב ופגע בסופיה בבטנה, והכדור השני פגע בפרנץ פרדיננד בצוואר.
מאוחר יותר טען פרינציפ כי כוונתו הייתה לפגוע בפוטיורק ולא בסופיה.
פוטיורק עצמו תיאר את רגעי ההתנקשות:
הרוזן הראך תיאר את שאירע לאחר מכן:
סופיה מתה מיד, אולם פרנץ פרדיננד המשיך לגסוס ברכב.
לויקה החל לנסוע במהירות רבה לכיוון ארמון המושל, דבר שככל הנראה רק החמיר את מצבו של הארכידוכס.
על פי עדותו של הראך, הארכידוכס חזר שש או שבע פעמים על המילים "זה כלום" לפני שמת.
פרינציפ ניסה להתאבד מיד לאחר הירי על ידי בליעת כדור ציאניד, אך הוא הקיא את הרעל, והאקדח נלקח מידו על ידי אדם שהיה במקום עוד בטרם הצליח לירות פעם נוספת.
שוטרים מיהרו לעצור אותו, ולא עזרו מאמציהם של שני צעירים מקומיים להציל אותו.
הירי היה בשעה 11:00, וכונה "הירייה שנשמעה ברחבי העולם".
עוד לפני שוועדת החקירה האוסטרית מצאה את טביעות ידיה של סרביה באירוע, כבר היה ברור לכול שהיא מעורבת בו.
ב-48 השעות הראשונות אחרי הרצח, נעצרו בידי השלטונות יותר מ-200 סרבים ברחבי בוסניה.
פקידים מקומיים תלו כמה מהם בבתי הכלא.
תוך מספר ימים כבר היו כל הקושרים במאסר, פרט למחמדבשיץ' אשר נמלט למונטנגרו.
עד סוף יולי נעצרו 5,000 סרבים.
ב-28 ביוני בשעות הערב המוקדמות פרצו בזגרב פרעות נגד סרבים מקומיים.
הבישוף הקתולי של בוסניה, יוסיפ סטדלר (Josip Stadler), חיבר מזמורים אנטי-סרביים אשר הופצו בציבור והסיתו את ההמונים לנקום על הרצח.
למחרת פרצו פרעות קשות יותר בסרייבו, אשר ניתן לאפיינן כפוגרום.
הפרעות התפשטו לכל רחבי האימפריה, במיוחד בבוסניה הרצגובינה ובקרואטיה; כ-1,000 בתים, חנויות, בתי ספר ומוסדות (כגון בנקים, בתי מלון, בתי דפוס) בבעלות סרבים נהרסו או נבזזו.
שני סרבים נהרגו במהלך יום הפרעות הראשון, ורבים אחרים הותקפו.
הסופר איוו אנדריץ' התייחס לאירוע כ"טירוף השנאה של סרייבו".
המשטרה והרשויות המקומיות לא עשו דבר כדי למנוע את הפרעות, וקציני צבא רבים אף השתתפו בהן.
ב-29 ביוני שלח פוטיורק דין וחשבון על הפרעות לווינה, בו ציין כי הפורעים נהנו מתמיכה בקרב האוכלוסייה הלא-סרבית ברחבי העיר שמחאה להם כפיים מהחלונות, וכי גם נשים מהמעמד הגבוה השתתפו בפעילות ביזה ושוד.
עוד הוא ציין כי חנויות הסרבים ברחבי העיר נהרסו כליל.
בשעות הערב של אותו היום, הוציא פוטיורק כוחות צבא ומשטרה לרחובות והצליח להרגיע את הפרעות, שנחלשו בלאו הכי לאחר שגופותיהם של פרנץ פרדיננד וסופיה הובאו לתחנת הרכבת של העיר.
הממשלה האוסטרו-הונגרית הקימה ועדת חקירה לאירוע, אשר הורשתה לגזור עונשי מוות על מעשי רצח כנגד סרבים.
כאשר התפשטה הידיעה על הרצח, היא התקבלה באדישות ברחבי אירופה.
פרנץ פרדיננד לא היה אהוב בקרב המעמדות הנמוכים באימפריה, ובווינה המשיכו בתי העסק ואתרי הבילויים לפעול כרגיל.
עם זאת, בקרב מעמד האצולה האוסטרית התקבלה הידיעה ביאוש והתעוררו חששות לעתיד המונרכיה שאיבדה יורשי עצר בזה אחר זה.
גם לאחר שהתבררה מעורבותה של סרביה ברצח, לא דרשה העיתונות האוסטרית לצאת לפעולת נקם.
הקיסר פרנץ יוזף קיבל את הבשורה בעת ששהה במרחצאות בבאד אישל.
הקיסר "עצם את עיניו ושתק דקות ארוכות".
הוא לא הצטער במיוחד על מותו של פרנץ פרדיננד, שעמו לא הסתדר במיוחד.
אדרבה, הדבר אמר שלתפקיד יורש העצר יקודם בן אחיינו הארכידוכס קרל אשר היה חביב עליו במיוחד.
הקיסר ראה במותו הטרגי של פרנץ פרדיננד מעין עונש משמיים על כך שביזה את כבודו של בית הבסבורג בנישואיו לאשה שלא ממעמד מתאים.
עם זאת, הוא ביקש לאכול את ארוחת הערב שלו לבדו ולאחר מכן חזר לווינה.
אין לדעת אם כבר באותה עת הבין את ההשלכות האמיתיות של הרצח.
על פי עדותו של השגריר האוסטרו-הונגרי בסרביה, ההמונים במדינה חגגו לכבוד הרצח.
העיתונות הרשמית בסרביה הייתה מאופקת למדי, אולם לא כן העיתונות האופוזיציונית שהריעה לרוצחים בהתעלמות מוחלטת מהאינטרסים של המדינה.
וילהלם השני, קיסר גרמניה קיבל את הידיעה בעת שהשתתף במירוץ סירות בקיל.
הוא ופרנץ פרדיננד היו חברים קרובים, ורק זמן קצר לפני כן ב-13 ביוני אירח פרנץ פרדיננד את וילהלם באחוזתו.
וילהלם הביע צער ניכר ועזב את המרוץ באמצעו.
הוא הבטיח לפעול לפתרון המשבר, אולם בימים שלאחר מכן התעסק בעיקר בעיצוב מחדש של היאכטה הפרטית שלו.
נשיא צרפת רמון פואנקרה כלל לא טרח לעזוב את מרוץ הסוסים שצפה בו כאשר קיבל את הידיעה, והלה פיגארו כתב: "המשבר הזה ידעך בקרוב ויהיה לעוד מריבה בלקנית, כאלה שמתרחשות כל חמש עשרה או עשרים שנה, ונפתרות בתוך מסגרת בלקנית מבלי שיתעורר הצורך להתערבות המעצמות הגדולות".
בליל 30 ביוני נלקחו גופות הנרצחים ברכבת מסרייבו, ולאחר מכן הועמסו על הדרדנוט "וירבוס יוניטיס" שהביאה אותן לטריאסטה.
מטריאסטה הובאו הגופות לווינה ברכבת מיוחדת.
השלטונות האוסטריים ביקשו משליטי מדינות זרות לא לבוא, ולשלוח את שגריריהם בלבד.
היחיד שהוזמן היה קיסר גרמניה, אולם הוא הודיע שהתקף לומבגו מונע ממנו לבוא.
הסיבה האמיתית הייתה שהמודיעין הגרמני קיבל הודעה על פיה מתכננים לרצוח גם אותו.
בלוויה נכחה רק המשפחה הקיסרית הקרובה ביותר, והיא נשאה אופי שקט מאופק.
שגריר רוסיה דיווח שההמונים צפו בסקרנות יותר מאשר בעצב, ושגם אז הפראטר המשיך לפעול כרגיל.
גם במותם לא נמלטו בני הזוג מכללי החצר הנוקשים; ארונו של פרנץ פרדיננד היה גדול באופן ניכר מארונה של סופיה, והוצב על כן גבוה יותר.
שר הטקס האוסטרי, הנסיך ממונטנובו, אשר היה אויב מושבע של פרנץ פרדיננד וסופיה, דאג גם להשפלת שלושת היתומים שלהם.
הילדים הועברו להשגחתה של סבתם החורגת הארכידוכסית מריה תרזה.
נדלקו צ'ברינוביץ' שלח להם מכתב מכלאו, ובו ביקש מהם את סליחתם על שסייע לגזול מהם את אביהם ואת אמם.
הבן הגדול, הדוכס מקסימיליאן בן ה-12, כתב לו חזרה: "כנוצרי חייב אני לסלוח, ומשום כך הנני סולח לך ולחבריך".
אחותו הגדולה, הנסיכה סופיה, חתמה על המכתב, אולם האח השלישי, הנסיך ארנסט, סירב לחתום.
ב-12 באוקטובר נפתח בסרייבו משפטם של 25 מהמעורבים בקשירת הקשר.
המשפט היה הוגן, ולנאשמים ניתנה הגנה חוקית מלאה.
ההאשמה שבה הואשמו הייתה קשירת קשר כנגד אוסטרו-הונגריה בסיוע גורמים רשמיים סרביים.
העונש המרבי על קשירת קשר לצורך בגידה היה מוות.
עם זאת, רבים מהנאשמים נחשבו לקטינים על פי החוק האוסטרו-הונגרי, שלא אפשר להוציא להורג פחות מגיל 20. עונש המאסר המרבי על פי החוק היה 20 שנה.
לפיכך, פרינציפ, גרבז', צ'ברינוביץ', פופוביץ' וצ'וברילוביץ' לא ניסו להכחיש את חלקם ברצח, אלא ניסו להפיל את כל האשמה על כתפיהם ולצמצם את אחריותם של גורמים סרבים למאורע.
פרינציפ טען: "אני לאומני יוגוסלבי ואני מאמין באיחוד של כל הסלאבים הדרומיים בכל צורה שהיא של מדינה שתהיה חופשית מאוסטריה".
כאשר נשאל לאחר מכן כיצד התכוון להגשים את מטרתו, השיב: "באמצעות טרור".
לעומת זאת, חלק מהנאשמים המבוגרים יותר שהסתכנו בעונש מוות, ניסו לצמצם את חלקם בקשר ולטעון שהם או משפחותיהם קיבלו איומים שאילצו אותם לשתף פעולה.
המשפט הסתיים ב-23 באוקטובר, וגזר הדין ניתן ב-28 באוקטובר.
בית המשפט דחה את עדויותיהם של חלק מהקושרים, על פיהן לסרביה לא היה קשר לרצח, וקבע על סמך עדויות אחרות שנגבו ועל סמך דבריהם של הקושרים האחרים כי חוגים צבאיים רשמיים בסרביה שיתפו פעולה עם הרצח.
תשעה מהנאשמים שוחררו, ביניהם איכרים בוסנים שפרינציפ הודה שאיים עליהם.
מרבית הקושרים לא חויבו בעונש מוות כיוון שנחשבו לקטינים.
בית המשפט שמע טענות על פיהן למעשה פרינציפ בן 20, בשל חוסר ודאות מסוימת בתאריך הלידה המדויק שלו, אך הגיע למסקנה שבעת הרצח הוא היה בן 19. להלן גזרי הדין:
חמישה חויבו בגזר דין מוות, אולם בהמלצת שר האוצר ושר המשפטים העניק הקיסר פרנץ יוזף חנינה לשניים מהם.
שלושת האחרים הוצאו להורג ב-3 בפברואר 1915. פרינציפ וצ'ברינוביץ' מתו בכלא משחפת, אשר ממנה סבלו עוד קודם לכן, ושהחמירה בשל תנאי המאסר.
מיד לאחר הרצח, הודיעו שגרירי סרביה בצרפת וברוסיה שארצם התריעה בפני האוסטרים על ניסיון ההתנקשות, ובדיעבד הודו בכך שהיא ידעה עליו.
ממשלת סרביה הכחישה מיד את הודעת השגרירים, וראש הממשלה ניקולה פאשיץ' בעצמו ביטל את דבריהם בריאיון לכתבים זרים.
עם זאת, כפי שצוין לעיל, נראה שפאשיץ' עצמו ידע דבר מה על תוכנית ההתנקשות.
שר החינוך הסרבי ליובה יובאנוביץ' (Ljuba Jovanović) העיד ב-1924 כי פאשיץ' דיבר במהלך ישיבת פרלמנט בסוף מאי או בתחילת יוני על מזימה לרצוח את יורש העצר.
יש המפקפקים בכך, ומכיוון שהישיבות לא תועדו בכתב לא ניתן לדעת אם אכן כך היה.
ב-18 ביוני קיבל שגריר סרביה בווינה, יובאן יובאנוביץ' (Jovan Jovanović), מברק מעורפל המורה לו להזהיר את האוסטרים בדבר תוכניות להתנקש בחיי יורש העצר.
ככל הנראה פאשיץ' הורה לו לעשות כן כדי למנוע מהאוסטרים סיבה נוספת לתרעומת כנגד ארצו.
על פי עדותו של הנספח הצבאי הסרבי, קולונל לזנין, יובאנוביץ' נפגש ב-21 ביוני עם שר האוצר האוסטרו-הונגרי ריטר פון בילנסקי, והדגיש באופן כללי את הסיכון שדעת הקהל בבוסניה לא תאהב את הביקור ולדבר עלולות להיות השלכות קטלניות על היחסים בין אוסטרו-הונגריה וסרביה.
על פי עדותו של לזנין, יובאנוביץ' חזר מהפגישה תחת הרושם שבילנסקי לא התייחס כראוי לדבריו ופטר אותו במילים: "נקווה ששום דבר לא יקרה".
יובאנוביץ' עצמו מסר גרסה אחרת, על פיה האזהרה כולה הייתה פרי יוזמתו האישית, ולא באה כהוראה מבלגרד.
על פי עדותו הוא אמר לבילנסקי: "זה [הביקור] ייצור התמרמרות רבה.
כמה צעירים סרביים עשויים לטעון כדור חי באקדחיהם ולירות בהם.
לכן מוטב שהארכידוכס פרנץ פרדיננד לא יגיע לסרייבו ביום זה." גרסתו של יובאנוביץ' השתנתה מספר פעמים לאורך השנים, ואף פעם לא חפפה את גרסתו של לזנין.
בילנסקי עצמו סירב להתייחס לפגישה שנערכה, אולם ראש מחלקת העיתונות שלו אישר שאכן נערכה פגישה בינו לבין השגריר והיא כללה אזהרה מעורפלת.
יודגש שבילנסקי ופרנץ פרדיננד היו אויבים מושבעים, וייתכן שבכוונה תחילה לא ייחס בילנסקי חשיבות לאזהרות.
למרות זאת, ועדת החקירה אוסטרו-הונגרית לא הצליחה להגיע לראיות משמעותיות, פרט לעובדה שהנשק שבו צוידו הרוצחים הגיע בוודאות מסרביה.
אחד מחברי הוועדה, פרידריך פון ויזנר, ציין במפורש: "אין שום דבר המציין שהממשלה הסרבית ידעה על המזימה".
עם זאת, דעת הקהל ברחבי האימפריה ואף בשאר העולם, הייתה שסרביה אשמה, ובעיני החוגים המיליטנטיים בחצר הקיסר בווינה, הייתה זו הזדמנות שלא תחזור על עצמה לצאת למלחמה בסרביה ולהחזיר אותה למצב של מדינת לוויין של האימפריה.
הדמות הבולטת ביותר בחוגים אלו, היה הרמטכ"ל קונרד פון הצנדורף.
במהלך 17 החודשים שקדמו לרצח, הוא פנה אל ממשלתו 26 פעמים בדרישה לצאת למלחמה נגד סרביה.
לאחר הרצח הוא פנה שוב אל הקיסר בדרישה לנצל את ההזדמנות לצאת למלחמה.
הוא נתמך בדרישתו זו בידי שר החוץ לאופולד פון ברכטולד, הגנרל אלכסנדר פון קרובטין, ואוסקר פוטיורק אשר ביקש לפצות על כישלונו באבטחת יורש העצר.
הבעיה היחידה הייתה שהאימפריה הרוסית הייתה בעלת ברית קרובה של סרביה, וראתה בעצמה את מגינת העמים הסלאבים.
עם זאת, לאוסטריה הייתה ברית עם הקיסרות הגרמנית ועם ממלכת איטליה.
הצנדורף קיווה שאם תפרוץ מלחמה עם רוסיה, גרמניה תישא בעול הלחימה.
למרבה האירוניה, אף על פי שפרנץ פרדיננד תיעב את הסרבים (אותם כינה "החזירים האלה"), הרי שהוא היה מתנגד חריף לעמדותיו של הצנדורף.
הוא כתב פעם לברכטולד: "אל תתן לקונרד לשכנע אותך - לעולם לא!
אין לתת בדל של תמיכה לנביחות שלו באוזני הקיסר!
הוא כמובן לא רוצה להחמיץ כל הזדמנות למלחמה, כל הזדמנות לצאת לקרב פזיז כדי לכבוש את סרביה ואלוהים יודע איזה עוד מקום".
ההיסטוריונית מרגרט מקמילן טוענת שאם הייתה מתעוררת סיבה אחרת לצאת למלחמה, פרנץ פרדיננד היה היחיד שהייתה לו די השפעה בחצר הקיסר כדי למנוע אותה.
בניגוד למדינאים ואנשי צבא אוסטרו-הונגרים אחרים, הוא הבין שבעיית המיעוטים באימפריה לא תיפתר מעצמה, והגה רעיון, אולי בלתי אפשרי לביצוע, להפיכת המונרכיה הכפולה האוסטרית-הונגרית, למונרכיה משולשת אשר בה יינתן מקום שווה גם לסלאבים.
אם כי דווקא עמדותיו אלו, הפכו אותו למסוכן בעיני הפאן-סלאבים בסרביה ובבוסניה, כיוון שיישום התוכנית שלו היה שולל את התירוץ להקמת אימפריה סלאבית עצמאית.
גם בקרב המיליטריסטים פרצו חילוקי דעות.
ברכטולד דרש לצאת מיד למלחמה כנגד סרביה, אולם נתקל בהתנגדותו של ראש ממשלת הונגריה הרוזן טיסה, ובהתנגדותו של הצנדורף, אשר טען שהצבא לא יהיה מוכן למלחמה לפני אמצע אוגוסט.
הצנדורף הציע במקום זה לשלוח אולטימטום לסרביה ולהכריז על גיוס מיידי.
ברכטולד נרתע מפני הכרזת גיוס ללא מלחמה, ובמקום זה החליט לשלוח לברלין את אחד מעוזריו, הרוזן יוזף הויוס, כדי לברר האם גרמניה תתמוך בהחלטתה של אוסטריה לצאת למלחמה.
הוא ידע כי אם התשובה תהיה חיובית, לטיסה לא יהיו תירוצים רבים לסרב.
בינתיים, נפגש הצנדורף עם הקיסר כדי לברר סופית את עמדתו בנושא.
הצנדורף שאל: "אם התשובה תוכיח, שגרמניה ניצבת לצידנו, הנצא למלחמה על סרביה?" הקיסר השיב בפשטות "אז כן".
ב-5 ביולי הגיע הויוס לברלין ונפגש עם קיסר גרמניה, אשר הודיע לו שעל אוסטריה להחליט בעצמה מה ברצונה לעשות, אולם גרמניה תגבה אותה בכל צעד.
מנהיגי גרמניה כלל לא טרחו לברר מה בדיוק מתכננים האוסטרים לעשות, ולמעשה צמרת ההנהגה הגרמנית (כולל הקיסר הקנצלר והרמטכ"ל), הייתה מפוזרת באותה עת באתרי נופש ברחבי המדינה.
לימים כינו היסטוריונים את ההבטחה הגרמנית "הצ'ק הפתוח".
לאחר שהגיעה התשובה הגרמנית, הורה ברכטולד להתחיל לנסח את האולטימטום.
ב-14 ביולי סולק המכשול האחרון, כאשר בעקבות פגישה עם שגריר גרמניה בווינה, השתכנע גם טיסה בכך שמלחמה נדרשת.
האולטימטום נוסח מלכתחילה בצורה תקיפה ומשפילה ביותר, כך שממשלת סרביה לא תוכל להיענות אליו בשום אופן.
הוא כלל בין היתר דרישות משפילות כמו הסכמה להתערבות אוסטרו-הונגרית בתכני הלימוד בבתי הספר בסרביה, ופיטורי כל פקיד ממשלתי שינקבו בשמו.
אשתו של ברכטולד העידה מאוחר יותר: "לאופולד המסכן לא יכול היה לישון ביום שכתב את האולטימטום לסרבים, משום שפחד שהם יקבלו אותו".
בבוקר 20 ביולי הובא המסמך לאישורו של הקיסר, אשר נרתע מעט מנימתו הקשוחה, אולם אישר אותו.
באותו היום שלח ברכטולד את המסמך לשגרירויות אוסטרו-הונגריה ברחבי העולם.
השגריר בבלגרד נצטווה להעביר את המסמך לידי ממשלת סרביה ב-23 ביולי בשעה 6 בערב.
ממשלת סרביה נצטוותה להשיב תוך 48 שעות, ולא, איימו האוסטרים במלחמה.
הסרבים היו מזועזעים ומבולבלים מהאולטימטום, והבלבול התגבר כיוון שפאשיץ' לא שהה בבירה בעת קבלתו, כך שנותר להם פחות זמן לנסח תשובה.
הם ניסו לפנות לברכטולד בבקשה לקבל ארכה, אולם הוא סרב.
הסרבים פנו לבריטניה, צרפת, גרמניה, יוון, רומניה ומונטנגרו בבקשה לתיווך, אולם כולן סירבו להתערב והורו לסרבים לפתור את בעיותיהם בעצמם.
שר ההגנה הסרבי הכריז על גיוס, והחל מיקוש גשרים ונקודות מפתח.
בכירי ממשלה פונו בחשאי מהבירה.
ב-24 ביולי שיגרה רוסיה לבלגרד הבטחה מעורפלת לסיוע.
הסרבים הנואשים פירשו אותה באופן חופשי, וב-25 ביולי הגיש פאשיץ' את תשובתו לידי השגריר האוסטרו-הונגרי בבלגרד.
אפילו קיסר גרמניה נאלץ להודות שהתשובה מבטלת כל עילה למלחמה.
עם זאת, השגריר תודרך מראש שאם הסרבים לא יענו אף לדרישה אחת, עליו להתפנות מהמדינה באופן מיידי.
הוא כלל לא טרח לקרוא את התשובה, אלא שיגר אותה מיד לווינה, העלה באש את ספרי הצופן של השגרירות ועלה על הרכבת חזרה לארצו עוד לפני שברכטולד קיבל את התשובה לידיו.
יום לאחר מכן, רוסיה גייסה את צבאה לאורך הגבול האוסטרי.
גרמניה מצידה, מתוקף הבטחתה לאוסטרים, גייסה אף היא את צבאה.
עד מהרה בחרו כל מעצמות אירופה צדדים, ופרצה מלחמת העולם הראשונה.
הקליע שנורה על ידי גברילו פרינציפ, המכונה לעיתים "הקליע אשר החל את מלחמת העולם הראשונה", מוצג לראווה במוזיאון בטירת קוֹנוֹפּישטֶה , ליד העיר בנשוב שבצ'כיה.
האקדח שבו ירה פרינציפ, יחד עם המכונית שבה נסע הארכידוכס, חליפת המדים התכולה שלבש, כובע הנוצה שהיה לראשו והדרגש עליו שכב בעוד הרופאים מטפלים בו, מוצגים לראווה במוזיאון להיסטוריה צבאית בווינה שבאוסטריה.
ב-1920 הועברה גופתו של פרינציפ לסרייבו, ואף הוקמה לכבודו אנדרטה.
גילוי האנדרטה נעשה ללא טקס מיוחד בשל העובדה שהעיתונות המערבית לא ראתה זאת בעין יפה.
חמישים שנה לאחר הרצח, ב-28 ביוני 1964, נערך בעיר טקס צנוע במהלכו הוסר הלוט מעל ארבעה לוחות-זיכרון עשויים שחם במקום שבו ירה פרינציפ.
ספרו הנודע של ירוסלב האשק "החייל האמיץ שווייק", נפתח במילים "ובכן, הרגו לנו את הפרדיננד".
ההתנקשות מתוארת בסרט הצרפתי "סרייבו" מ-1940 בבימויו של מקס אופולס.
באופן שעורר סקרנות ותהיה, מספר לוחית הרישוי של הרכב בה נסע פרנץ פרדיננד היה A111 118. אנשים פירשו זאת בתור: A- שביתת אש (Armistice), 11- האחת עשרה, 11- בנובמבר (החודש האחת- עשרה), 18- אלף תשע מאות ושמונה עשרה.
ובצירוף מקרים מוחלט זהו גם יום שביתת הנשק של מלחמת העולם הראשונה.
רצח על רקע חילול כבוד המשפחה הוא רצח של אדם על ידי בני משפחתו, וזאת עקב אמונה של מבצעי הרצח כי הקורבן פגע בכבודה של משפחתם.
רצח מסוג זה נפוץ בעיקר בחברות מוסלמיות במזרח התיכון וצפון אפריקה, אולם קיימים מקרי רצח על רקע זה גם במקומות אחרים בעולם.
רוב הקורבנות של רצח על רקע חילול כבוד המשפחה הן נשים ולרוב המבצעים הם גברים.
קורבנות נוספים לרצח הם בני משפחה שנרדפים על ידי משפחתם הביולוגית על רקע ניהול יחסים הומוסקסואלים ו/או הפגנת זהות מגדרית שאינה מתקבלת על ידי הקהילה המקומית/המשפחה.
בנוסף, נרצחים גם תינוקות שעצם הולדתם מזכיר כי חולל כבוד המשפחה, בין אם אלו ילדים שנולדו לנשים לא נשואות או שנולדו כתוצאה ממערכת יחסים מחוץ לנישואים.
ההגדרה לרצח על רקע חילול כבוד המשפחה היא הגדרה סוציולוגית, לא משפטית, ולעיתים עצם השימוש במושג מעורר מחלוקת בעולם ובישראל.
ישנן טענות כי המושג מבטא גזענות, שנאת זרים, וכי הוא מזיק לאוכלוסיות מוסלמיות ובמיוחד לנשים מוסלמיות; מצד שני נטען כי הנזק נגרם משימוש לא נכון במושג, וכי המושג עצמו חיוני כיוון שהוא מתאר תופעה הנבדלת במאפייניה הסוציולוגיים מתופעות אחרות של אלימות כלפי נשים ורצח נשים.
בתמליל של נציגי ארגון משמר זכויות האדם בישיבת מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם בשנת 2001 "פשע כבוד" הוגדר כ"מעשה של אלימות, בדרך כלל רצח, המבוצע על ידי גבר נגד אישה בת משפחתו, וזאת מתוך תפיסה שהאישה פגעה בכבוד המשפחה".
ארגון האומות המאוחדות לקידום שוויון מגדרי ולהעצמת נשים ממליץ כי התייחסות לרצח על רקע חילול "כבוד" המשפחה תיעשה בצירוף ביטויים כגון "המתקרא כבוד המשפחה" או "so called honor crime", וזאת על מנת להדגיש כי המעשה אינו באמת מעלה את כבוד המשפחה.
עוד ממליץ הארגון כי בהגדרה של פשע מסוג זה ייכללו שלושה אלמנטים בסיסיים: (1) שליטה או רצון לשליטה על התנהגות של נשים; (2) תחושת בושה של גברים הנובעת מאובדן השליטה או מהאמונה בדבר אובדן השליטה של הגברים באישה; (3) מעורבות של הקהילה או של המשפחה בהגברת תחושת הבושה.
הגדרות אחרות כוללות קורבנות שאינם נשים.
האנתרופולוגית הנורווגית קובעת מאפיינים נוספים המבחינים רצח על רקע כבוד המשפחה ממקרים אחרים, כגון רצח הנעשה מחמת הזעם, או מתוך קנאה.
לפי וויקאן במקרה של רצח על רקע חילול כבוד המשפחה, המשפחה היא ש"מזמינה" את הרצח והרוצח הוא רק כלי.
הרוצח לא פועל מתוך רגש אלא מתוך תחושת חובה.
במקרים רבים הרוצח אינו מעוניין בחובה זו.
עצם הרצח מחזיר את הכבוד למשפחה ואף מגדיל את כבודה, מאחר שהמשפחה מראה שהיא לא מוכנה להשפלת כבודה, אפילו במחיר הקרבת אחד מחבריה.
במקרים מסוימים, כפי שלא חשוב מי הרוצח, לא חשוב מי עומד לדין.
בתימן ילדים יכולים לעמוד לדין במקום אב או דוד, שהרי האשמה היא משפחתית, בדיוק כמו הכבוד.
מחקרים אחרים המדגישים את ההבדל בין רצח על רקע חילול כבוד המשפחה לבין צורות אלימות אחרות כלפי נשים, מדגישים כי במקרים אלה נפוצה יותר אלימות מצד אחים, בנים, וגיסים של הקורבן.
לרציחות על רקע חילול כבוד המשפחה מוצגות מגוון רחב של סיבות לכך שקרובי משפחה של הנרצחת אינם מרוצים מהתנהגותה, כמו התנהגות מתירנית יותר מהמקובל, או נישואין שאינם לרצון המשפחה.
במקרים רבים נשים הנרצחות על רקע זה מואשמות על ידי משפחתן בקיום יחסי מין אסורים, כמו למשל ניאוף של אישה נשואה, קשר מיני מחוץ לנישואין או נישואין עם בן דת אחרת.
אולם, מחקר שנעשה בירדן הראה ש-80% מהנשים שנרצחו על רקע כבוד המשפחה היו בתולות.
ממצא זה ממחיש את הטענה כי במקרים רבים נשים נרצחות על בסיס חשד בלבד.
רצח על רקע כבוד המשפחה יכול להיות קשור בחשדות שאינם קשורים ביחסי מין, אלא נובעים באופן כללי יותר מתחושה של פגיעה בסמכות של בני משפחה, או חשד בהתנהגות שאינה הולמת.
סקרים שונים מציגים היעדר אחידות במידת התמיכה ברצח על רקע חילול כבוד המשפחה.
השוני מתקיים בין חברות שונות, שכבות גיל, מין המשיב ומשתנים נוספים.
בעיתון הפלסטיני אל-איאם דווח ב-2008 כי "באחת הסדנאות שהתקיימו בח'אן יונס ועסקו בתפקידה של התקשורת בסיקור רצח על רקע מה שמכנים חילול כבוד המשפחה בהשתתפות 60 נשים, התברר שכל הנשים שנכחו האמינו שדינה של אישה חוטאת הוא מוות".
בסקר שנערך על עמדות מתבגרים דרוזים, 65.4% מהמתבגרים התנגדו לרצח לעומת 76.9% מהמתבגרות.
פשעים בשם הכבוד בכלל, ורצח בשם חילול כבוד המשפחה בפרט, ידועים בהיסטוריה של תרבויות רבות בעולם.
בהיסטוריה האירופאית ידוע כי ברומא העתיקה הייתה שמורה לאבות הבית הזכות להמית נשים שאינן נשואות אך פעילות מינית.
זכויות מסוג זה ידועות גם בהיסטוריה של ימי הביניים באירופה.
בהיסטוריה של אנגליה ידוע המקרה של קתרין הווארד, אשתו החמישית של הנרי השמיני, שראשה נערף לאחר שהואשמה בניאוף ובבגידה במלך.
בתרבויות מסוימות בדרום אמריקה הייתה הלכה דומה.
כך למשל, בתרבות האינקה ניתן היה להרעיב למוות נשים שהואשמו בבגידה בגבריהן.
בחוק האצטקי ניתנה לגברים הזכות להמית בסקילה או בחנק נשים שנאפו.
החברות התרבותיות במזרח הקדום ייחסו ערך רב לבתולי האישה, מבחינה ממונית ומבחינה מוסרית.
הבתולים היוו הוכחה לצניעותה המינית של האישה והיו סמל לטוהר ומוסר.
מפרשת תמר ויהודה אפשר לראות כי דינה של כלה שזנתה (בזמן שהייתה אלמנה ושומרת יבם) היה מסור להחלטה בידי חמיה:
בתנ"ך ניתן לראות כי העונש על ניאוף ניתן באופן שוויוני גם לנואף וגם לנואפת:
חוקים דומים היו קיימים בחוק האשורי והחיתי.
על פי הקוראן העונש על יחסי מין אסורים זהה לגבר ולאישה: מוות אם האישה נשואה, ומאה מלקות אם שניהם אינם נשואים.
יש צורך בארבעה עדים, אם כי בעל יכול להעיד לבדו.
הולכי רכיל שמוציאים שם רע ללא עדים מוענשים בשמונים מלקות.
אומדנים אחרים מדברים על מספרים גדולים בהרבה – למעלה מ-20,000 בשנה.
התופעה מתרחשת בעיקר במדינות מוסלמיות במערב אסיה, בצפון אפריקה וגם בחלקים מדרום אסיה, כאשר בפקיסטן מוערך מספר הרציחות ביותר מ-1,000 בכל שנה.
מדינות שדיווחו לאומות המאוחדות על רצח על רקע כבוד המשפחה כוללות את בנגלדש, ברזיל, אקוודור, מצרים, הודו, ישראל, איטליה, ירדן, מרוקו, פקיסטן, שוודיה, טורקיה, אוגנדה והממלכה המאוחדת.
בירדן מדובר על 25–50 רציחות מדי שנה.
על פי דיווחים, ישנה בירדן עלייה במספר מקרי הרצח על חילול כבוד המשפחה.
הטענה היא שמתוך כמאה מקרי רצח בירדן, שליש מהם הם מקרי רצח על חילול כבוד המשפחה, וכעשרים עד ארבעים נשים נרצחות בשנה על רקע זה.
בלבנון חוקרים מעריכים כי אישה אחת בחודש נרצחת על רקע חילול כבוד המשפחה.
שיעור רציחות דומה נרשם ברשות הפלסטינית.
כמו כן, על אף שמעשים מסוג זה נפוצים במיוחד בחברות מוסלמיות, ישנם מקרים גם בחברות שאינן מוסלמיות.
כך למשל, אוני וויקאן טוענת כי מקרים של רצח על רקע חילול כבוד המשפחה דווחו גם בקהילה היהודית בתימן.
על פי נתונים שהוצגו בפני הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי לקראת היום הבין-לאומי למאבק באלימות כלפי נשים, בשנים 2016–2020 נרצחו בישראל 122 נשים.
כ-40% מהן (48 נשים) נרצחו על ידי בני זוגן או בידי בני זוג לשעבר.
בשנת 2020 נרצחו 26 נשים: 15 נשים ערביות ו-11 נשים יהודיות.
כמו כן, בשליש מאירועי הרצח של נשים ערביות (5 אירועי רצח) החשוד ברצח היה בן זוג של הנרצחת.
הנתונים משנים מוקדמות יותר שנויים במחלוקת.
גדעון קרסל דיווח כי בין השנים 1973–1977 התרחשו 63 מקרי רצח על רקע "חילול כבוד" במשפחה.
בעוד שמונה דהש, דוברת ארגון אל-פנאר, העריכה כי כ-40 נשים נרצחות על רקע של חילול כבוד המשפחה בכל שנה.
עמותת "נשים נגד אלימות" בנצרת טוענת כי בשנת 2001 בלבד התרחשו 54 מקרים בישראל.
המספרים הנמסרים על ידי המשטרה נוטים להיות נמוכים בהרבה מהנתונים שנמסרו בעבר על ידי גורמים אזרחיים, אך נתוני המשטרה ומשרד הרווחה מלמדים כי בשנת 2020 חלה עלייה במספר מקרי האלימות כלפי נשים מצד בני זוגן.
מחברי הדו"ח המצוטט לעיל טוענים כי כבר בתחילת התפרצות מגפת הקורונה בישראל ובעולם הופיעו דיווחים על עלייה משמעותית במספר אירועי האלימות במשפחה.
בערבית: جرائم الشرف – פשעי כבוד, או القتل بدعوى الشرف – הריגה על כבוד.
ישנם שני סוגי כבוד בחברה הערבית:
שרף – כבודו האישי של האדם, העולה ויורד בהתאם להתנהגותו.
ערץ' – כבוד התלוי בהתנהגותן המינית של בנות המשפחה.
סטייה, או חשד לסטייה, מקוד-ההתנהגות המינית המקובל, גורר פגיעה בכבוד קרוביה מצד האב, שהרי זו משפחת המוצא של האישה ובה למדה את נורמות הצניעות.
כדי לשקם את 'כבוד המשפחה' האישה צריכה "לתקן" את התנהגותה המינית על ידי נישואין, ובמקרה שזה בלתי אפשרי, על האישה להיענש.
עונשה של האישה תלוי בשאלה עד כמה נפגע כבוד המשפחה.
רק כאשר יש אישום פומבי מצד מי שכבודו נפגע, יגיעו לרצח.
לא מדובר רק בהתנהגות נורמטיבית.
לאישום ולרצח יש בדרך כלל מניע אישי ואף פוליטי.
אם מחלקים את הרוצחים על פי קרבת משפחה, הקבוצה הגדולה ביותר היא אחֵי האישה והקבוצה השנייה בגודלה היא האבות.
לאחר מכן מגיעים אחי האב ובניהם.
הבעלים המתקיפים את נשותיהם הם בדרך כלל קרובי משפחה.
באמצעות הרצח מראה משפחת האב (משפחת המוצא) את שליטתה בבת ומשיבה את כבודה האבוד.
גם במקרה של ניאוף, תהיה זו משפחת המוצא שכבודה ייפגע, והיא זו שתהיה חייבת להעניש את האישה על מנת להשיבו.
במדינות מוסלמיות רבות קיימים סעיפים בחוק העונשין שמקילים או פוטרים מעונש רוצחים על רקע חילול כבוד המשפחה.
סעיף 340 לחוק העונשין הירדני קובע כי "אדם שגילה את אשתו או אחת מקרובות משפחתו 'נואפות' והורג, פוצע או פוגע בהן, פטור מעונש".
בנוסף ממשיך החוק, "אדם שגילה את אשתו או אחת מקרובות משפחתו עם אחר במצב של 'ניאוף' והורג, פוצע או פוגע בהן זכאי להפחתת עונשו".
חוקים דומים קיימים בבחריין, מצרים, כווית, לבנון, מרוקו, עומאן, סוריה, איחוד האמירויות הערביות ותימן.
בפועל, במקרים רבים בירדן העונש אינו עולה על שלושה חודשי מאסר.
על פי דיווחים, ישנה עלייה במספר מקרי הרצח על חילול כבוד המשפחה בירדן.
בשנים האחרונות נעשה ניסיון לשנות את סעיפי החוק, אולם ניסיון זה נכשל בשנת 2000 עקב התנגדות ציבורית עזה.
החוק במדינה שונה וכיום רוצח על רקע חילול כבוד המשפחה אינו זכאי לחנינה מיידית.
אולם החוק עדיין מאפשר הקלה בעונש על רצח מסוג זה.
בשנים האחרונות קמו מספר תנועות בעולם הערבי שיצאו נגד מוסד זה.
במצרים נושאת הדגל של המאבק היא הפמיניסטית נוואל א-סעדאווי, ובישראל הקימה מנאר חסן את ארגון 'אל-פנאר' הנלחם בתופעה.
ב-2011 חתם מחמוד עבאס, יושב ראש הרשות הפלסטינית על צו המורה כי רצח על רקע חילול כבוד המשפחה ייחשב כפשע לכל דבר ומבצעיו לא יזכו להקלה.
אולם, ישנן טענות באקדמיה ומחוצה לה כי בפועל רשויות אכיפת החוק מגלות הבנה כלפי התופעה.
על פי מנאר חסן, במקום להבטיח את ביטחונן של נשים ולאכוף את החוק, המשטרה נהגה במקרים רבים להפעיל 'נכבדים' כדי לפשר בין האישה ומשפחתה.
במקרים מסוימים המשטרה שלחה נערות לחסותם של שייח'ים, או החזירה אותן לבתיהן.
במקרים מסוימים נערות נרצחו אחרי שפנו למשטרה והתלוננו שהן בסכנת חיים, לעיתים אחרי שהמשטרה קיבלה התחייבות מצד המשפחה והחזירה את הנערה לביתה.
חסן מבקרת את הגישה המהותנית במחקר בנוגע לתופעה ומה שהיא מתארת כ"התעלמות כמעט מוחלטת מהגורמים הפוליטיים המשפיעים הן על ייצוב תופעות אלו ואף על עיצובן", שגורמת לכך שאחריותה של המדינה לבעיה כמעט אינה עולה לדיון.
היא מדגישה את "כפל הפנים" בעובדה שחוקרים כמו קרסל ויוסף גינת (ששימש בתפקיד "יועץ לענייני ערבים") אחראים לעיצוב מדיניות שהשפיעה על האוכלוסייה שלאחר מכן הם ניגשו לחקור.
השופט מיכה לינדנשטראוס קבע בפסק-דין כי:
שופט בית המשפט העליון סלים ג'ובראן כתב כי:
שופטת בית המשפט העליון עדנה ארבל כתבה (והשופטים מרים נאור וניל הנדל הסכימו) כי:
בשנת 2010 יזם ח"כ אחמד טיבי הצעת חוק נגד כינוי מעשי רצח כאלו 'רצח לשם כבוד המשפחה' והסביר כי מעשי רצח אינם מביאים, ואינם צריכים להביא, כבוד.
משרד המשפטים לא תמך בהצעת החוק.
רצח פעילי זכויות האזרח במיסיסיפי (1964) הוא אירוע בו נרצחו שלושה צעירים במיסיסיפי בשל פעילותם להפסקת ההפרדה הגזעית שהייתה נהוגה במדינות דרום ארצות הברית.
מקרה זה גם הבליט גם תרומתם של היהודים בתנועה לשוויון האזרח, ותגובת הזעם הציבורית תרמה להעברת חוק זכויות האזרח (1964) וחוק זכות ההצבעה (1965).
רצח שלושת הצעירים התבצע זמן קצר לאחר חצות ב-21 ביוני 1964, כאשר יצאו לחקור את שריפתה של כנסייה שתמכה בפעילות זכויות האזרח.
ג'יימס צ'ייני היה פעיל של תנועת חירות מקומית במרידיאן, מייקל שוורנר היה מתאם CORE (קונגרס לשוויון בין-גזעי) מניו יורק ואנדרו גודמן, אף הוא מניו יורק, התנדב לתנועה במהלך חופשת הקיץ שלו.
שלושת הצעירים בדיוק סיימו הכשרה בת שבוע בקמפוס של הקולג' המערבי לנשים (כיום חלק מאוניברסיטת מיאמי) באוקספורד, אוהיו, בנוגע לאסטרטגיות שיעזרו לאפרו-אמריקנים להשתתף בהצבעות הדמוקרטיות.
במהלך היום, שלושת הצעירים שמו פעמיהם ללונגדייל, מרחק 50 מייל ממחוז נשובה.
זאת על מנת לבחון את הריסותיה של כנסיית הר ציון שהייתה שייכת לכנסייה המתודיסטית המאוחדת, בה נהגו פעילי זכויות האזרח לקיים פגישות.
כנסייה זו נשרפה חמישה ימים קודם להגעתם של הצעירים.
בעוד לוח הזמנים המדויק שלהם דווח לפעילים אחרים של זכויות האזרח בהתאם לנוהלי האבטחה שלהם, אך מספר לוחית הרישוי של רכבם נרשם על ידי חברי הקו קלוקס קלאן במרידיאן.
מאוחר יותר עצר ססיל פרייס, סגן השריף של מחוז נשובה, ובעצמו חבר האבירים הלבנים של הקו-קלוקס-קלאן, את רכבם של שלושת הצעירים.
הוא עצר את צ'ייני באשמת נהיגה במהירות מופרזת של 35 מייל מעל המותר, שעה שהחליף צמיג ברכב.
כמו כן נעצרו גם שוורנר וגודמן "לצורך חקירה".
צ'ייני, גודמן ושוורנר לא קיבלו את הזכות להשתמש בטלפון כל זמן שהותם במעצר.
כאשר פעילי הארגון ניסו לאתרם בכלא של מחוז נשובה, קיבלה המזכירה במקום הוראה להכחיש את הימצאם במעצר ולדווח כי שלושת הצעירים אינם נמצאים ברשות המשטרה.
הצעירים הוחזקו שעות בבידוד כאשר בזמן זה פרייס ושותפיו חברי הקלאן התאספו ותכננו כיצד להרוג אותם.
בעוד הצעירים ממתינים לשחרורם, הקים הקלאן מארב על הכביש חזרה למרידיאן.
צ'ייני עצמו נקנס ב-20$ ושלושת הצעירים קיבלו הוראה לעזוב את המחוז.
פרייס עקב אחריהם עד לפאתי העיר ואז עצר אותם שוב.
הוא החזיק בהם עד שרוצחי הקלאן הגיעו.
הם נלקחו למקום מבודד בו הוכה צ'ייני ושלושת הצעירים נורו למוות.
הרכב נגרר לביצת בוגיו צ'יטו והועלה באש, וגופותיהם של השלושה נקברו בסכר עפר במקום.
ביוני 2000 פורסם דוח הנתיחה שלאחר המוות שהוסתר משנת 1967. הדוח קבע כי ידו השמאלית של צ'ייני הייתה שבורה במקום אחד ואילו ידו הימנית הייתה שבורה בשני מקומות.
אובחנו גם שבר נוסף במרפק השמאלי ופגיעה נוספת באזור המפשעה.
פתולוג שבחן את הגופות לבקשת המשפחות קבע כי לצ'ייני הייתה גם לסת שבורה וכתף ימין מרוסקת שלא הוזכרו בדוח הנתיחה שלאחר המוות.
צילומי הנתיחה וצילומי רנטגן רלוונטיים הושמדו ולכן פגיעות אלה לא יכלו להיות מאושרות.
היעלמות שלושת הצעירים גררה סערה שגרמה לנשיא ארצות הברית דאז, לינדון ג'ונסון, להכריח את ג'יי אדגר הובר וה-FBI לחקור את המקרה.
בשל סלידתו מארגוני זכויות האזרח התנגד הובר לדרישת הנשיא, עד שזה איים עליו בעקיפין בפעולת תגמול פוליטית.
במהלך החקירה, גילו צוותי איתור, בהם גם צוללנים של הצי האמריקני ושל ה-FBI, את גופותיהם של 7 אפרו-אמריקאים נוספים ממיסיסיפי שהיעלמותם לא הייתה ידועה מחוץ לגבולות הקהילות המקומיות.
היעלמות השלושה עוררה תגובה חריפה בציבור שנמשכה שישה שבועות עד למציאת הגופות.
ג'ונסון ופעילי זכויות האזרח ניצלו את הסערה הציבורית על מנת לחוקק את חוק זכויות האזרח של 1964 וחוק זכויות ההצבעה של 1965.
לעומת זאת, פקידים מקומיים במדינה לא הסכימו עם המצב שנוצר.
שריף מחוז נשובה לורנס רייני אמר "הם פשוט מתחבאים ומנסים לגרום פרסום שלילי כנגד אזור זה של המדינה".
מושל מיסיסיפי, פול ג'ונסון, אף ניסה להסיט את הלחץ מהמדינה תוך שהוא טוען לגבי השלושה כי "הם יכולים להיות בקובה".
חקירת ה-FBI לא הניבה תוצאות זמן רב, אולם כאשר הציע ה-FBI 25,000 דולר עבור מידע אודות מקום הימצאם של הצעירים, חלה תפנית בחקירה.
לאחר ששילמו הסוכנים סכומי כסף לפחות לאחד מהמשתתפים עבור מידע, הצליח ה-FBI לאתר את גופות הנעדרים ב-4 באוגוסט.
הם נקברו בסכר עפר 6 מייל צפונית לפילדלפיה, מיסיסיפי.
שוורנר וגודמן נורו כל אחד ירייה אחת בלב, ואילו צ'ייני הוכה באכזריות ונורה 3 פעמים.
במשך קרוב ל-40 שנה נודע המודיע המסתורי כ"מר X" וזהותו הייתה חסויה.
העיתונאי החוקר ג'רי מיטשל והמורה ברי ברדפורד חשפו את זהותו: מיינארד קינג, שוטר-סייר של הכביש המהיר שקיבל מידע מאיש הקלאן פיט ג'ורדן.
בשנת 2007 העידה לינדה סשירו כי חברה המנוח, גרגורי סקארפה האב, בכיר במאפיה ממשפחת קולומבו, גויס על ידי ה-FBI על מנת לאתר את גופותיהם של פעילי זכויות האזרח.
היא טענה שהיא הייתה עם סקארפה במיסיסיפי בתקופה זו, והייתה עדה כי קיבל אקדח ותגמול במזומן מסוכני FBI.
כמו כן העידה כי סקארפה סיפר לה שהוא איים על חבר קלאן באמצעות אקדח שנתחב לפיו, על מנת שיחשוף את מיקומן של הגופות.
סיפורים דומים אודות מעורבותה של המאפיה בחקירת האירוע נפוצו במשך שנים, ואף פורסמו בניו יורק דיילי ניוז, אולם מעולם לא הושמעו בבית משפט.
בשל העובדה כי הנהגת מדינת מסיסיפי סירבה להגיש תביעה נגד הרוצחים (רצח הוא פשע מדינתי ולא פשע פדרלי), תבעה מחלקת המשפטים של ארצות הברית 18 אזרחים בגין עברות על חוקים אחרים של הפרת זכויות האזרח של שלושת הצעירים (על ידי רציחתם).
התביעה הוגשה נגד השריף לורנס רייני, סגן השריף פרייס ו-16 אחרים.
כולם נמצאו אשמים ב-20 באוקטובר 1967. דינם של ססיל פריס, "המכשף הגדול" סמואל באוורס, אלטון וויין רוברטס, ג'ימי סנודן, בילי וויין פוזי, הוראס בארנט וג'ימי ארידג' נגזר לתקופות מאסר של 3 עד 10 שנים.
שבעה אלה החלו לרצות את עונשם במרץ 1970 אולם אף אחד מהם לא היה בכלא יותר מ-6 שנים.
השריף רייני היה בין אלה שזוכו מכל אשמה.
בארנט, מועמד לתפקיד השריף ואדגר ריי קיילן, כומר מקומי היו מעורבים בפשע על פי עדויות בית המשפט, אולם חבר המושבעים לא הגיע להחלטה ברורה לגביהם והתובע הפדרלי החליט שלא להעמידם למשפט חוזר.
ב-7 במאי 2000 נחשף כי חבר המושבעים לא הגיע להחלטה פה אחד בנוגע לקיילן בשל מושבעת אחת שטענה כי "לא ניתן להעניש אדם על הטפה".
אף פעולה חוקתית לא ננקטה כנגד הרוצחים במשך ארבעת העשורים שלאחר מכן.
מספר סרטים שצולמו ביקשו להמחיש את האירועים של קיץ זה.
בשנת 1974 שודר ברשת השידור CBS הסרט "מתקפה כנגד הטרור – ה-FBI נגד הקו קלוקס קלאן" בהשתתפות וויין רוג'רס ונד ביטי.
בשנת 1988 יצא הסרט "מיסיסיפי בוערת" עם וילם דפו וג'ין הקמן ובשנת 1990 הסרט "רצח במיסיסיפי" בכיכובם של טום הולסה, בלייר אנדרווד וג'וש צ'ארלס.
תיאורם החיובי של סוכני ה-FBI בשני הסרטים הראשונים עורר את זעמם של פעילי זכויות האזרח שהאמינו שה-FBI קיבלו קרדיט נרחב מדי בפתירת התעלומה ומעט מאוד דובר על ההתעלמות שלהם במהלך השנים מהפרות זכויות האזרח באזור.
העיתונאי ג'רי מיטשל, כתב על האירוע במשך שנים רבות.
מיטשל היה מוכר עוד קודם לכן בשל עזרתו בהרשעתם של רוצחי פעילי זכויות האזרח וביניהם רצח מדגר אוורס, רצח וורמון דאמר ופיצוץ כנסיית בירמינגהם.
בנוגע למקרה זה, חשף מיטשל עובדות שאוששו על ידי עדים תוך שהוא תובע מהמדינה ליזום פעולה בשל הגילויים החדשים.
פעילות זו ביצע יחד עם בארי בראדפורד, מורה בבית הספר באילינוי ושלושה מתלמידיו.
יחד הם הפיקו סרט דוקומנטרי בו הציגו את העדויות החדשות והסיבות אשר בגינן יש לפתוח את התיק.
כמו כן הם הצליחו להשיג ריאיון עם אדגר ריי קיילן שעזר לשכנע את המדינה לפתוח מחדש את תיק החקירה.
בעזרתם של בראדפורד ותלמידיו, הצליח מיטשל לזהות את דמותו של "מר X", המודיע המסתורי שעזר ל-FBI לאתר את גופות הצעירים, ולהסגיר את חברי הקלאן ב-1964.
חקירתם של מיטשל והאחרים עזרה ליצור לחץ של הקונגרס של ארצות הברית, וללכוד את תשומת הלב של התקשורת האמריקנית.
בשנת 2004, 40 שנה לאחר הרצח, יצאה קבוצת אזרחים מפילדלפיה, מיסיסיפי בקריאה לצדק.
יותר מ-1500 איש, הכוללים את מנהיגי זכויות האזרח וכן מושל מיסיסיפי האלי בארבור יצאו בקריאה לחידוש החקירה בנושא.
שנת 2005 – המשפט, פסק הדין והערעור
ב-6 בינואר 2005, העמיד חבר המושבעים של מחוז נשובה לדין את אדגר רי קיילן בשלושה סעיפים של רצח.
כאשר היועץ המשפטי לממשלה המליץ על העמדה לדין, הייתה זו, למעשה, הפעם הראשונה בו תבעה המדינה את התוקפים.
ב-21 ביוני הורשע קיילן כאיש אשר תכנן וניהל את רציחתם של פעילי זכויות האזרח.
קיילן, קשיש כבן 80 נידון ל-60 שנות מאסר.
קיילן ערער בטענה ששום חבר המושבעים לא היה מרשיע אותו, בזמנו, על פי הראיות החדשות.
בית המשפט העליון של מיסיסיפי דחה את ערעורו של קיילן בשנת 2007 והותיר את פסק הדין על כנו.
קיילן מת ב-12 בינואר 2018 בגיל 92, בבית כלא במדינת מיסיסיפי.
מיסיסיפי בוערת - סרט זוכה אוסקר המספר על הפרשה בכללותה.
בספרו של סטיבן קינג, " שירתה של סוזאנה" מסדרת הספרים "המגדל האפל", גיבורת הסיפור, סוזאנה דין מעלה זיכרונות אודות תקופתה במיסיסיפי כפעילה בזכויות האזרח.
היא חושבת על התעלסות עם ג'יימס ציי'ני (אחד מהנרצחים).
בתקליט "Ain't That News" של טום פקסטון משנת 1965, ישנו שיר הנקרא: "גודמן, שוורנר וצ'ייני".
סיימון וגרפונקל מקדישים את שירם "הוא היה אחי" (He Was My Brother) לאנדרו גודמן שהיה חבר משותף של המוזיקאים וחברו לכיתה של פול סיימון
בפרק הראשון בעונה הרביעית בסדרה "מד מן", דון דרייפר יוצא עם בחורה המזכירה כי הכירה את אנדרו גודמן.
רצח רוז פיזם הוא רצח של הילדה רוז פיזם בת ארבע וחצי שנים בידי סבהּ ואמהּ, שאירע ב-12 במאי 2008, ונחשף ב-26 באוגוסט באותה השנה.
המשפחה הסתירה את דבר הרצח במשך שלושה חודשים, אך לאחר פניית אמו של סבה של רוז לגורמי הרווחה נפתחה חקירה משטרתית שבסופה נמצאה גופתה של רוז במזוודה בנחל הירקון ב-11 בספטמבר 2008.
הוריה של הילדה רוז פיזם, בנימין רון, תושב נתניה ומארי-שרלוט רנו-פיזם, נוצרייה מצרפת, התגוררו בישראל ובצרפת לסירוגין.
בנימין רון נולד בצרפת אחרי מערכת יחסים קצרה בין אביו, רוני רון, למתנדבת נוצרייה בשם ביאטריס, שגידלה את בנימין בצרפת מבלי שהכיר את אביו.
רק אחרי לידת רוז, ובנוכחות אשתו מארי, פגש בנימין באביו לראשונה.
לאחר שבני הזוג בנימין רון ומארי פיזם התגרשו, עברה מארי פיזם להתגורר בישראל.
רוז נשארה עם אביה בנימין ואמו ביאטריס בצרפת.
בישראל ניהלה מארי פיזם קשר רומנטי עם חמיה לשעבר, רוני רון, ולשניים נולדו שתי בנות.
בדצמבר 2007 אושפזה רוז בבית חולים בצרפת, ובעקבות האשפוז חשדה מארי פיזם שבתה עברה התעללות והזנחה כשהייתה בידי בעלה לשעבר בנימין רון.
מארי פיזם ניהלה מאבק משפטי שבסופו עלה בידה לקבל משמורת על רוז, וזו עברה לגור עמה ועם רוני רון בישראל.
בהמשך מארי ורוני, שלא רצו בה מסרו אותה במרץ 2008 לידי אמו של רוני, ויויאן.
בתקופה זו, בה שהתה רוז אצל סבתא רבתא שלה, טענה זו שמארי לא התעניינה ברוז, אך רוני טיפל בה מדי פעם.
ב-12 במאי באותה השנה, כחמישה חודשים מהיום שקיבלה מארי פיזם לחזקתה את הילדה, ויויאן ביקשה מרוני לרשום את רוז לגן, והוא ענה לה: "את לא תראי יותר את רוז", ומאז נעלמו עקבותיה של רוז.
כאשר שאלה ויויאן את בנה לגבי רוז, דיווח לה רון ששלח את הילדה למוסד פנימייתי סגור של חינוך מיוחד.
ויויאן, שחשדה בכנות תשובתו של בנה, פנתה למועצה לשלום הילד, הן מחשש שהילדה מצויה במערכת חינוכית שאינה מתאימה לה והן מחשש שהיא נעדרת.
ואולם, מידע זה הגיע למשטרה רק כחודש מאוחר יותר.
משטרת נתניה ביקשה את עזרת הציבור באיתור הילדה.
מארי ורון נעצרו לחקירה, שבה הודה הסב שבעצם הוא הרג את נכדתו "בשוגג" ולאחר מכן השליך את גופתה לירקון.
על פי בית המשפט, רון "נטל את התיק הגדול, הכניס לתוכו בגדים של רוז, הכניס את רוז לתיק, בין בחיים ובין לאחר גרימת מותה, והטביע אותה במימי הירקון על מנת שלא תתגלה גופתה".
עוד התברר כי במכתבים שנמצאו בדירתם של בני הזוג כתבה האם שבתה "העלימה ממנה את שמחת החיים שלה", והיא מבקשת מבן זוגה שידאג להעלים אותה מחייה.
בבקשת אישור כניסה לארצות הברית מסרה האם כי בחזקתה שני ילדים בלבד (שתי הבנות ממערכת היחסים עם רוני), זאת טרם היעלמה של רוז.
כעבור שבועיים נוספים נמצאה בירקון, בתחומי תל אביב, המזוודה ובה גופתה של רוז עם בגדיה.
ב-22 בספטמבר 2008, רוז נקברה במונטסו, פרבר של פריז בהשתתפות עשרות מלווים, בהם אביה וקרובי משפחה אחרים, נציגי הקהילה היהודית בצרפת ונציגת משטרת ישראל.
רוני רון ומארי פיזם הועמדו לדין באשמת רצח רוז.
במהלך המשפט סיפר הסב רון כי הרג אותה בשוגג במהלך נסיעה, אך בהמשך החליף את גרסתו כ-15 פעמים.
התביעה במשפט דחתה את הודאתו בנימוק שהוא מנסה לחפות על מעורבותה של האם מארי.
ב-19 במאי 2011 הרשיע בית המשפט המחוזי מרכז בהרכב בראשות השופט אברהם טל את רוני רון ברצח, ואת מארי פיזם בשידול לרצח: "גרסת הנאשם (רוני רון) לפיה רוז שברה את המפרקת ונחנקה כתוצאה מהמכה שהנחית על פניה נסתרת מממצאי הנתיחה...
הנאשמת (מארי פיזם) פעלה באופן שמלמד על כוונתה שהנאשם יגרום למותה של רוז".
ב-13 ביוני 2011 גזר בית המשפט מאסר עולם על בני הזוג, מארי ורון.
את מארי ייצגה בבית המשפט המחוזי עורכת הדין רויטל סויד, לימים חברת כנסת מטעם מפלגת העבודה הישראלית.
ב-11 בדצמבר 2014 הרשיע בית המשפט העליון את מארי פיזם ברצח, ובכך הוחמרה העבירה שבגינה הורשעה ב-2011.
בשנת 2010 הוקם בפארק הירקון גן המשחקים "גן רוז", על שמה של רוז.
ב-6 ביוני 2011 התאבדה איזבל דיי, אמה של מארי וסבתה של רוז, בקפיצה מגשר בנורמנדי שבצרפת, שם התגוררה.
גופתה נמצאה כעבור יומיים ב-8 ביוני 2011 בנהר הסן.
מחקירת הרשויות לא הוכח קשר בין מעשה ההתאבדות לבין מעשה הרצח של רוז פיזם.
ב-24 באוקטובר 2022 דחה נשיא המדינה יצחק הרצוג את בקשת החנינה שהגישה מארי פיזם.
במהלך תקופת מאסרה הכירה מארי פיזם את מוג'האד דאר עאצי, אסיר עולם פלשתינאי שהורשע ברצח דוד בר קפרא כחלק מ"אינתיפאדת הסכינים" של 2015-16, ובמאי 2025 ניסתה להינשא לו בטקס מוסלמי.
שב"ס סיכל את ניסיון החתונה, לאחר שהתברר חשד כי השניים ניסו לזייף את מסמכי הנישואין.
ב-2008 כתב אורי קציר את השיר "הבלדה על רוז הקטנה".
השיר נכתב בגוף ראשון נקבה, ומתאר את ההתעללות מנקודת מבטה של רוז ואת תחינתה וכמיהתה שזה ייפסק.
הזמרת עירית דותן הלחינה וביצעה את השיר.
להקת הרוק הכבד Prey For Nothing הקליטה את השיר "Chekhov's Gun" ("האקדח של צ'כוב"), שנכתב בהשפעת הפרשה והוקדש לזכרה של רוז.
הזמרת לי גאון הקליטה את השיר "פלגים של מבוכה", שהוא גרסה עברית לשירו של סרז' גינזבורג La Noyée.
שיר זה, שאת גרסתו העברית כתב איתמר אהרוני, הוקדש לזכרה של רוז פיזם.
הראפר הישראלי איזי כלל בשירו "פנים קרות" קטעים המתארים את רצח רוז.
הערוץ הראשון יצר סרט תעודה בן שש שעות בנושא ואמור היה לעלות לשידור ב-23 בפברואר 2015. יומיים לפני, שינה בית המשפט המחוזי בלוד את ההחלטה אף על פי שחלק מהחומרים שודרו לקראת עליית הסדרה.
באפריל 2016 דחה בג"ץ את עתירת רשות השידור, וקבע שלא ניתן יהיה לשדר את הסדרה לפני שאחיותיה של פיזם יגיעו לגיל 18.
ב-5 בספטמבר 2018, כעשר שנים לאחר מציאת הגופה, הוצב בנחל הירקון ליד מקום מציאת הגופה, על ידי אדם אנונימי, פסל של רוז עם דובי בידה.
הפסל הוסר על ידי רשות נחל הירקון מכיוון שהוצב ללא אישור.
רצח פולה אליעז, היה רצח שאירע בישראל בשנת 1960, ובו אשתו של המשורר והמתרגם רפאל אליעז נרצחה בידי המאהבת שלו, עליזה פאנו.
עליזה ברוך עלתה בשנת 1948 מבולגריה עם הוריה.
בשנת 1951 סיימה את גימנסיה הרצליה.
למדה שנתיים משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ונסעה ללמוד ספרות בלונדון.
עם שובה החלה לפרסם סיפורים קצרים וכתבות על נושאים ספרותיים בעיתונים "על המשמר" ו"למרחב".
בתקופה זו התוודעה למשורר רפאל אליעז לאחר שביקשה ממנו חוות דעת על מחזה שכתבה.
יחסיהם התהדקו, והיא הרתה לו, אך הפילה לאחר שלקחה לדבריה בכוונה כדורי כינין.
בשנת 1957 נישאה לרופא ד"ר משה פאנו, שעבד כרופא פנימי בבית החולים אסף הרופא, אולם המשיכה את יחסיה עם אליעז שסירב לבקשתה לעזוב את אשתו.
בשנת 1960 עבר אליעז לחיפה, שם קיבל דירה במסגרת פרויקט שיכון לסופרים ואמנים שיזם אבא חושי.
פאנו החליטה לחסל את אשתו של אליעז בנוסח ספרי אגאתה כריסטי, מהם הושפעה.
נודע לה כי פולה אליעז סובלת מהפרעות בקצב הלב והיא נוטלת תכשיר דיגיטליס וכן למדה כי נטילת כמות גדולה של תרופה זו יכולה לגרום להפסקת פעולת הלב ומוות, וקשה לגלות את שרידי התרופה בדם.
היא נטלה מרשמים של בעלה, זייפה את חתימתו ורכשה מספר בקבוקים של "פרודיגל" שהוא צורה נוזלית של התרופה.
ב-25 באוקטובר 1960 הגיעה פאנו לביתו של אליעז.
הוא לא היה בבית ופולה שהכירה אותה, פתחה לה את הדלת.
פאנו הכינה לה מיץ ומסכה לתוכו את ה"פרודיגל".
מיד לאחר מכן עזבה את הבית ונסעה לבית מלון בנצרת שם בילתה את הלילה עם אליעז.
פולה, לאחר ששתתה את המיץ, החלה להקיא ומצבה התדרדר.
היא הובהלה לבית החולים במצב קשה כשהיא ממלמלת: "היא הרעילה אותי...אני שונאת אותה...מה פתאם היא באה לבקר אותי דווקא היום?...".
למחרת ב-26 באוקטובר 1960 היא נפטרה ובבדיקת פתולוגית נמצאו שרידי דיגיטוקסין בלב ובכבד.