tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניטשה התלהב מההצעה וב-1888 נסע לקופנהגן, עירם של ברנדס ושל קירקגור, כדי לקרוא עם ברנדס ולהיפגש עמו.
שמו של ניטשה כמעט שלא נודע בעולם הפילוסופיה של אותה תקופה, אך ברנדס העביר הרצאה ראשונה על אודות ניטשה, ועולם הפילוסופיה היה כמרקחה בעקבות רעיונותיו המרדניים של ניטשה שהחלו להתפשט באירופה.
ניטשה רכב על גלי ההצלחה ושקד על כתיבת חמישה ספרים.
בריאותו השתפרה והוא בילה את קיץ 1888 במצב רוח מרומם.
מכתבים מהסתיו הצביעו על אמונה עצמית רבה ועל תקווה.
ניטשה התנקם בחברו לשעבר ואגנר בספרים פרשת ואגנר ושקיעת האלילים (פארודיה על שם יצירתו של ואגנר, "דמדומי האלים"), ספרים שזכו להצלחה רבה.
ביום הולדתו ה-44 השלים את ספרו "אנטיכריסט", ספר אנטי דתי שמאשים את הנצרות בפשעים נגד האנושות.
לאחר השלמת ספר זה החל בכתיבת אוטוביוגרפיה שיצאה בשם "הנה האיש".
מטרתו של ספר זה, לפי ניטשה, הייתה פקודה לקוראיו: "שמעו אותי!
כי אני אדם כזה וכזה.
מעל הכול, אל תחשבוני לאדם אחר".
בדצמבר החל ניטשה להתכתב עם יוהאן אוגוסט סטרינדברג וניסה לקנות בחזרה את כתביו המוקדמים מהמוציא לאור כדי לתרגמם לשפות אירופאיות נוספות.
באותו זמן שקד על פרסומם של הספרים "ניטשה נגד וגנר" ו"דיתיראמבוס דיוניסוסי".
אחת הסיבות העיקריות לכך שניטשה מעולם לא נישא היא העובדה ששלוש פעמים בהן הציע נישואין ללו סלומה נדחו על הסף.
הביוגרף של ואגנר יואכים קוהלר מייחס לניטשה הומוסקסואליות וטוען שמחלת העגבת שבה נדבק מקורה בבית בושת לגברים בגנואה, וכן הוא משער כי לניטשה היה קשר רומנטי עם חברו פאול ריי.
מתנגדיו של קוהלר טוענים כי תפיסה זו אינה מסייעת להבין את הפילוסופיה של ניטשה, וכי העדות לכך חלשה.
הביוגרף של ניטשה, רונלד היימן, מציין כי נראה שדחפיו המיניים היו חלשים, וייתכן שחוסר יכולתו לנהל קשרים עם נשים נבע גם ממצבו הבריאותי הלקוי תדיר.
כדוגמה למשיכתו לנשים, הוצג יחסו של ניטשה אל קוזימה וגנר, אשתו של וגנר.
קוזימה, שניטשה חיבב והעריץ, הייתה מבוגרת ממנו בשש שנים, ולאחר שווגנר מת וניטשה כבר היה חולה בנפשו, הוא שלח אליה מכתב אהבה.
ב-3 בינואר 1889 עבר ניטשה התמוטטות נפשית.
נהוג לספר שניטשה ראה פרש המכה את סוסו בקצה כיכר קרלו אלברטו, רץ אל הסוס והגן על צוואר הסוס בעזרת ידיו בזמן שצווח ובכה על הכאב של הסוס, ואז התמוטט ארצה.
לא ניתן מקור לסיפור זה, והוא דומה לחלום אותו חולם רסקולניקוב, גיבור הספר "החטא ועונשו" מאת דוסטויבסקי (חלק אחד, פרק חמש), אשר פורסם בדורו של ניטשה.
בימים שקדמו להתמוטטותו שלח ניטשה מכתבים קצרים למספר ידידים (בהם קוזימה וגנר), שדרכם ניתן להתחקות אחר מצבו.
ב-6 בינואר 1889 הראה בורקהרדט, קולגה של ניטשה, מכתב שקיבל ממנו אוברבק, פרופסור לתאולוגיה שהיה ידיד של ניטשה מתקופת לימודיו בבזל.
אוברבק קיבל מכתב דומה והחליט לנסוע לטורינו כדי להביא את ניטשה לקליניקה פסיכיאטרית בבזל.
באותו זמן החל ניטשה להראות סימני שיגעון, ואמו פרנציסקה החליטה לשלוח אותו לקליניקה אחרת באיטליה.
מנובמבר 1889 עד פברואר 1890, ניסה ג'וליוס לנגבן לרפא את ניטשה בטענה שאין ביכולתם של הרופאים לשנות את מצבו של ניטשה.
במרץ 1890 הוציאה פרנציסקה את ניטשה מהקליניקה, ובמאי 1890 העבירה אותו לביתה בנאומבורג.
באותו זמן התלבטו אוברבק וגסט מה לעשות עם כתביו הלא גמורים של ניטשה, והחליטו להדפיס את "שקיעת האלילים" ואת "ניטשה נגד וגנר", אך לעצור את הדפסתם של "אנטיכריסט" ו"הנה האיש".
בשנת 1893 חזרה אליזבת מפרגוואי אחרי התאבדותו של בעלה.
עם חזרתה קראה ולמדה את עבודותיו של אחיה ואט אט השתלטה על פרסומן.
היא הרחיקה את אוברבק וגסט מכתביו, עד שהשתלטה עליהם לחלוטין.
בשנת 1897 מתה אמו של ניטשה, פרנציסקה, וניטשה עבר עם אחותו לוויימאר, שם אחותו אפשרה לאנשים, כולל לרודולף שטיינר, לבקר את אחיה הלא-מתקשר.
רוב המבקרים סברו שניטשה סובל כנראה מעגבת (שלטענת וולטר קאופמן, לקה בה בזמן שירותו במלחמת צרפת פרוסיה), ובגללה התמוטט מלכתחילה.
חלק מהסימפטומים של ניטשה לא התאימו לעגבת אלא יותר לסרטן המוח.
בעוד שרוב המבקרים לא קישרו בין הפילוסופיה של ניטשה לבין התמוטטותו, חלקם, כולל ז'ורז' בטאיי ורנה ז'ראר, טענו שההתמוטטות הייתה סימפטום לקשיי הסתגלות פסיכולוגית לפילוסופיה המרדנית שלו עצמו.
ב-25 באוגוסט 1900 מת ניטשה מדלקת ריאות.
לבקשת אחותו אליזבת הוא נקבר ליד אביו בכנסיית רקן וקבור בעיירה הגרמנית ליצן שבסקסוניה-אנהלט.
חברו גסט נשא בהלוויה את המילים הבאות: "קדוש יהיה שמך בכל הדורות הבאים!" (ניטשה עצמו הבהיר בספרו "הנה האיש" שאין הוא רוצה להיקרא קדוש).
אחותו של ניטשה, אליזבת פרסטר-ניטשה, השלימה את הספר "הרצון לעוצמה" מכתבי יד ומפתקים שניטשה כתב בעבר ולא פרסם.
מכיוון שאחותו ערכה את הספר בהתאם לעמדותיה, מסכימים רוב המומחים שאין זה ספר ניטשאני אותנטי, ואף עורכו של ניטשה, מצינו מונטינרי, קרא לספר זה "זיוף".
תוכנו של "הרצון לעוצמה" גילה תמיכה רחבה באנטישמיות ובלאומנות, ונתן בבסיסו לכאורה תמיכה ברעיונות נאציים, וזאת בניגוד לספריו הקודמים, שפורסמו בחייו, שבהם התנגד ניטשה נחרצות ללאומנות הגרמנית.
הגותו של פרידריך ניטשה התפתחה במיוחד מתוך יחס לעבודתו של הפילוסוף הגרמני ארתור שופנהאואר.
ניטשה פיתח פילוסופיה רדיקלית שעוסקת במוסר, דת, פסיכולוגיה, תורת ההכרה, תורת ההוויה ומטאפיזיקה מתוך ביקורת ההיסטוריציזם ששלט באותה התקופה בגרמניה.
לימים נודעה להגותו חשיבות כבדת משקל להתפתחות האקזיסטנציאליזם והפוסטמודרניזם, הגם שניטשה עצמו נמנע מהשתייכות לזרם זה או אחר.
טיעוניו של ניטשה מתאפיינים בספקנות כללית ובמיוחד בספקנות הנוגעת לאפשרות להחיל הגדרות מוסריות על העולם ולבסוף בעצם האפשרות להכיר את המציאות מעבר לפרשנות אישית.
במשך כל עבודתו ניטשה מעלה עמדות שונות ומנוגדות, דבר המקשה לאפיין את דעתו שלו.
רעיון מות האלוהים והביטוי "אלוהים מת" (מגרמנית: "Gott ist tot") של ניטשה מופיע לראשונה בספרו המדע העליז.
בקטע §125 המפורסם מתואר משל האיש המטורף, הנואם להמון שלא מכיר בהשלכותיו ההרסניות של מות האלוהים.
בקטע זה המשוגע אינו פונה למאמינים, אלא לאלה שאיבדו את אמונתם - אלו הסבורים כי הם כבר הפנימו את מות האלוהים.
המשוגע, כלומר ניטשה, מטיף להם כי מות האלוהים אין משמעו רק שינוי בתמונת העולם המדעית, אלא אירוע בעל השתמעויות היסטוריות משמעותיות.
ניטשה אינו מדבר על קיומו האובייקטיבי של האל במציאות, אלא על האל כמכונן האמון של האדם במוסדותיו ובעצמו.
לטענתו, אלוהים מת בעידן המודרני, ולפיכך נותר האדם המודרני ללא הצדקה למוסדות המוסר, המדינה, ההיסטוריה והתרבות.
לטענת ניטשה, "מעולם לא נעשה מעשה גדול מזה".
אין מדובר רק בשינוי אמונה, אלא במהפך ביסודות המחשבה האנושית.
לפי אחת מטענותיו של ניטשה בנושא, מות האלוהים פותח בפני הפילוסופיה משימה חדשה: מעתה, על הפילוסופיה לא לעסוק רק בניתוח ותצפית אודות המצב האנושי, אלא ליצור ערכים חדשים שהנושא שלהם הוא קדושה.
ניטשה אף טוען כי הערכים הנוצריים והאמונה באלוהים היודו-נוצרי שעיוותו עד כה את אופן התבוננותו של האדם בעולם מקורם במוטיבציות מגונות שנוצרו כתוצאה ממצבי חולשה שונים אליהם נחשפו היהודים והנוצרים הראשונים.
על פי ניטשה, 'על-אדם' (מגרמנית, Übermensch, "אוברמנטש") הוא שמו של המצב העליון של האדם.
אין הסכמה לגבי כוונת ניטשה במושג זה, אך לרוב הוא מפורש כמצב הטוב ביותר שאדם יכול להגיע אליו, מצב שבו הוא עצמו בורא את המוסר, ולא דווקא המוסכמות החברתיות.
הרעיון הוצג לראשונה בספר כה אמר זרתוסתרא, שבו טוענת הדמות זרתוסתרא שהאדם הוא מעין גשר, שבקצהו האחד נמצאת החיה ובקצהו השני נמצא העל-אדם.
זרתוסתרא מונה את הדרכים להתקרב לרמת על-אדם:
על ידי רצונו לעוצמה יתגבר האדם על הניהיליזם שנוצר וייצור מוסר חדש.
על ידי רצונו לעוצמה יתרחק האדם מהמוסר החברתי וימרוד נגדו.
על ידי תהליך ממושך של התעלות עצמית.
על פי ניטשה צריך האדם להשתחרר מהאידיאלים והמוסכמות של תקופתו, ולבחון את העולם באופן עצמאי ומשולל אשליות.
העל-אדם מהווה ניגוד ל"אדם האחרון", ומדגיש את עליונותו של העל-אדם.
לדעת ניטשה לא נמצאים אנשים שהגיעו לרמת על-אדם בזמנו, אך היו בעבר מספר דוגמאות לאנשים שהגיעו לרמה זו.
האדם האחרון (מגרמנית, Der letzte Mensch) הוא מונח בספר כה אמר זרתוסטרא שמתאר את האנטיתזה לעל-אדם.
האדם האחרון לפי זרתוסתרא הוא אינדיבידואל חלש שעייף מחייו, נמנע מסיכונים ומחפש רק אחר נוחות וביטחון.
האדם האחרון הוא ניהיליסט אך עדיין לא הצליח לעכל לגמרי את מות האלוהים.
לטענת ניטשה אין עתיד לאדם האחרון, אך מסיבה כלשהי החברה האירופאית כולה מתקדמת לכיוון האדם האחרון, לחברה בלי יכולת לבצע גדולות, בלי יכולת לחלום או בלי סיבה להתקיים.
הרצון לעוצמה (מגרמנית, "Der Wille zur Macht") הוא רעיון חלקי שניטשה לא הצליח לסיים במהלך חייו השפויים.
את מהות השאיפה לעוצמה שאב ניטשה משופנהאואר שביסס חלק נרחב מהפילוסופיה שלו על "הרצון להיות" - הטענה שהרצון העמוק והחשוב ביותר אצל האדם הוא המשך הקיום, וכל יצור חי מונע על ידי הרצון לשאת ולפתח את חייו שלו עצמו.
ניטשה התנגד וטען שיש יצר יותר חשוב ועמוק מזה.
הוא חידד את טענת שופנהאואר וטען כי "הרצון לעוצמה" הוא המוביל את האדם מבחינה פסיכולוגית.
ניטשה הוריד את הרצון לחיות לדרגה משנית והעלה את הרצון לעוצמה לדרגה העליונה.
הוא ראה את האדם המסתגל כאדם חלש לעומת האדם שמסגל את המציאות לטובתו.
הרצון לעוצמה אינו מדבר על עוצמה פיזית, כפי שהנאצים פירשו אותו, אלא לעוצמה אינטלקטואלית ויכולת לשינוי עצמי והתגברות.
הרצון לעוצמה הוא רעיון שמבטא את הטפילות של כל היצורים החיים, את חוסר היותם מספיקים לעצמם.
לא הישרדות אלא הרצון לעוצמה הוא הכוח המניע את החיים: כל פרט במציאות חייב לנצל את סביבתו כדי לחיות.
הפרט לעולם לא מספיק לעצמו, החלש מבקש את עוצמתו של החזק יותר.
כך, למשל, מי שמציית למצפון הוא, למעשה, אדם שחומק מאחריות מוסרית, מה שמעיד על מצבו הקיומי החלש.
קבלת תפיסה מוסרית על פיה נקבעים הכללים ואמות המידה באופן חיצוני וכולל היא אחד מהביטויים לחולשה ולטפילות.
רק בעל העוצמה, אותו פרט שהתגבר על עצמו ואינו נזקק עוד לכללי ולחזק כדי לתת תוקף להחלטותיו ולנטיותיו - זה שמקור עוצמתו הוא פנימי - רק הוא יכול לבצע שיפוט מוסרי.
לטענתו, אין אדם שיוכל להעיד על כך שיישאר בחיים בכל מחיר.
טוען שלכל אדם יש מצב אשר עבורו הוא לא ירצה להמשיך לחיות ולכן מצב זה ינצח את יצר ההישרדות ובכך הצליח להוריד את הרצון לחיות לדרגה משנית.
מוסר אדונים ומוסר עבדים, ורסנטימנט
לטענת ניטשה קיימים שני סוגים של מוסר: מוסר אדונים שקשור לאדם האציל, ומוסר עבדים ששייך לאנשים הנחותים.
שני סוגי מוסר הם מערכות מוסר שונות: בעוד מוסר האדונים מתאים פעולות ל"טוֹב או רע" (good or bad) מוסר העבדים מתאים פעולות ל"טוּב או רוע" (good or evil).
ניטשה בז לשני סוגי המוסר האלו, אך בבירור פחות למוסר האדונים ביחס למוסר העבדים.
מוסר האדונים הוא מוסר של עוצמה.
לאדם עם מוסר כזה "טוב" פירושו אצילי, חזק ועוצמתי, בעוד "רע" פירושו חלש, עלוב ופחדן.
מוסר העל-אדם מתחיל באדם האציל עם רעיון בסיסי למהו טוב, אשר ממנו מתפתח הרע.
מוסר העבדים מתחיל מחולשה ומקנאה חזקה כלפי החזק אותה ניטשה מכנה "רסנטימנט".
רק מתוכו ובאמצעותו מוגדר ה"טוב".
מוסר העבדים הוא מוסר של תועלתנות: הטוב הוא הדבר השמיש ביותר לקהילה כקהילה.
הרשע לעומת זאת הוא הדבר שגורם לסבל.
האציל בז לרוע בעוד העבד מפחד ממנו.
בנוסף, ניטשה האמין שמוסר העבדים הוא הבסיס של מוסר הנצרות.
לדעת ניטשה, מוסר העבדים נוצר על ידי אנשים שלא היה להם מספיק אומץ כדי להשיג את מה שהם באמת רצו: ולכן חוסר ההישג הזה הפך להישג מוסרי: לכן מוסר העבדים מרסן את התשוקות השונות של בני האדם, וכאשר הם מרוסנים ומדחיקים את עצמם מלעשות כל מני דברים, זה דבר טוב.
ניטשה האמין שההפך הוא הנכון.
שליטת ערכי המוסר של הדת היהודית והנוצרית באירופה, בראשם הערך "ואהבת לרעך כמוך" מסמנים אליבא דניטשה את ניצחון מוסר העבדים על פני מוסר האדונים.
המוסר השולט בחברה על פי ניטשה הוא מוסר עבדים, הדוחק אדם לרעהו כדי לשמור על שלמות האדם כחיית עדר צייתנית.
ניטשה ביקר את עולם הערכים האירופי והנוצרי של זמנו וטען כי עקרונות המוסר הנוצריים השיגו את ההפך ממה שביטאו, ו"דת האהבה" היא זו שגרמה לשפיכות הדמים הגדולה ביותר.
הוא לעג והתגרה בממסד הנוצרי באומרו "אלוהים מת, אני הייתי בהלוויה שלו".
הוא הוקיע את הפרישות הנוצרית וראה אצל רבים שבוחרים בה מעשה של צביעות: "אמנם מתנזרים הם, אך הכלבה חושנות מציצה בקנאה מכל מעשה אשר יעשו...לא מעטים הם אלה, אשר ביקשו לגרש את שטנם מקרבם ונקלעו לתוך החזירים".
בספרו אנטיכריסט ביקר ניטשה את התפתחות הנצרות, ולטענתו הקשר בין הנצרות לתורת ישו הוא אפסי.
דוגמה לביקורתו של ניטשה על הנצרות:
במאי 1854 והוא בן 9, שמע ניטשה את האורטוריה "המשיח" של הנדל בקתדרלת נאומבורג, ונטמע בו לראשונה הרצון להלחין מוזיקה משל עצמו.
כבר באותה שנה ניסה ניטשה את כוחו בתרגילי קומפוזיציה פשוטים, ובאביב 1855 לקח שיעורי פסנתר אצל מנצח מקהלת הכנסייה המקומי.
בשנת 1856 השלים ניטשה את הלחנותיו הראשונות - יצירות קטנות לפסנתר ואוברטורה לפסנתר בארבע-ידיים לטרגדיה פרי עטו "אורקדל" (Orkadal).
באותה שנה שמע ניטשה ביצוע של הרקוויאם של מוצרט בקתדרלת נאומברג, ולחג המולד קיבל עיבודים לפסנתר של הסימפוניות של היידן.
בשנים הבאות שמע ניטשה ביצועים לאורטריות "הבריאה" מאת היידן, "שמשון" ו"ישראל במצרים" מאת הנדל ו"פאוסט" מאת רוברט שומאן, וכן את הסימפוניה השביעית של בטהובן ופואמות סימפוניות מאת הנס פון בילו.
במקביל השיג ניטשה תווים לסונאטות מאת בטהובן וליצירות שונות מאת פרנץ ליסט ורוברט שומאן, ביניהן מוזיקת הליווי שכתב שומאן לפואמה הדרמטית "מנפרד" מאת לורד ביירון.
עניינו ארוך השנים של ניטשה בריכרד וגנר החל לכל המאוחר בשנת 1860, כשהשיג את התווים לאופרה טריסטן ואיזולדה.
ניטשה הלחין שורה של שירים לקול גברי בליווי פסנתר, וכן יצירות לפסנתר.
שיריו בוצעו על ידי הבריטון הנודע דיטריך פישר דיסקאו.
אך במהלך המאה העשרים נכתבו השוואות בין ניטשה לקירקגור שאכן מראות על קשר ביניהם; הן נכתבו על ידי מספר רב של פילוסופים מערביים כגון ז'אן ואהל, קרל יספרס, גאורג ברנדס ואפילו ז'אן-פול סארטר.
גאורג ברנדס ביקש מניטשה ב-1888 באחד ממכתביו שילמד את יצירותיו של קירקגור.
ניטשה הבטיח שיקרא, אך בגלל התמוטטותו ב-1889 לא הספיק לקרוא.
עם זאת, קרא ניטשה ספר של האנס מארטנסן שבו מארטנסן מצטט את קירקגור וכותב אודותיו.
חברתו של קירקגור - פיאנסה רגינה, וחברתו של ניטשה - לו אנדריאס סלומה.
לשניהם הייתה תקופת כתיבה פורייה שבה הוציאו ספר בשנה.
אביר האמונה של קירקגור לעומת העל אדם של ניטשה.
קירקגור בפילוסופיית אמונה וניטשה בפילוסופיית כוח.
קירקגור החשיב את הדת כמרכיב חיוני של החיים, וניטשה התרחק מהדת וטען שאלוהים מת.
קירקגור בחיל ורעדה על אברהם אבינו, וניטשה בכה אמר זרתוסטרא על זרתוסטרא.
אהבת האמונה אצל קירקגור ואהבת החיים אצל ניטשה.
קירקגור התרחק מה"קהל", וניטשה - מה"עדר".
יחס ניטשה ליהדות ודימויו בקרב הנאצים ובקרב יהודים
על אף שניטשה הסתייג כל ימיו מלאומנות ודגל בחרות האדם, חלק מרעיונותיו של ניטשה אומצו בהתלהבות על ידי הפשיסטים והנאצים.
לאחר מותו עוותו חלקים נרחבים מתורתו על ידי אחותו אליזבת שניסתה לתת להגותו של אחיה גוון לכאורה אנטישמי.
אחותו של ניטשה, שערכה מתוך קטעי עיזבונו את הספר הרצון לעוצמה, נישאה לאחד ממבשרי הנאציזם והאנטישמיות המודרנית, ברנרד פֶרסטר.
תחת השפעתו קירבה את רעיונותיו של ניטשה לחוגים לאומניים ואנטישמיים.
היא פתחה על שם אחיה מוזיאון קטן ואף הזמינה את אדולף היטלר לבקר שם, והוא אכן ביקר שם שבע פעמים.
הקשר בין הנאציזם להגותו של ניטשה התחזק מכיוון שבאותה תקופה היה מקובל לתת בתור מתנה את ספרו "כה אמר זרתוסטרא".
בזמן מלחמת העולם השנייה אף חולקו 25,000 עותקים מן הספר לחיילים גרמנים.
אחותו אליזבת כתבה באחד ממכתביה האחרונים, "אם אחי היה פוגש את היטלר, משאלתו הגדולה ביותר הייתה מתגשמת."
מיכאל קאליש מונה כמה רעיונות יסוד ששוזרים את הגותם של ניטשה ושל היטלר: המרכזיות של היצרים ושל הפעולה האותנטית; הסכנה שביהודי המתוחכם החדש; והנבואה על סוג חדש של אדם שיערער על הערכים היהודיים ויחזיר את התהילה של "החיה הבלונדינית".
הוא מסיק שהבסיס לספר "מיין קמפף", הוא פירוש מעוות לעבודתו של ניטשה.
אחרים רואים בהעמידו את מוסר הסמכות והכוח העדיף על פני "מוסר העבדים" הנוצרי (ובמקורו יהודי) אחר "מותו של האל", ואת דרישתו לחיות לפי המסקנות שאדם מגיע אליהן על סמך התבוננותו ותבונתו, כדחיית המוסר והרגש.
ניטשה עצמו סלד מן האנטישמיות וזאת הייתה אחת הסיבות העיקריות לניתוק קשריו עם עמיתו, המלחין הגרמני האנטישמי לשמצה ריכרד וגנר.
ניטשה העריך את התנ"ך וראה את הברית החדשה כהתפתחות נחותה שלו, כך גם את הנצרות ביחס ליהדות.
בספרו "אנושי, אנושי מדי" הצהיר כי על פי עמדתו יש:
לעומת זאת, יחסו ליהודים לא היה חד צדדי, והוא ראה במוסר היהודי-נוצרי מוסר חלש שדיכא את המוסר הדיונוסי היווני.
ובעוד הוא משבח אנשי רוח יהודים, כגון ברוך שפינוזה, היינריך היינה ופליקס מנדלסון, העיסוק היהודי בכסף נראה בעיניו בזוי.
יצוין שניטשה שיבח את שפינוזה לאחר שקרא את "האתיקה" שלו.
מאוחר יותר ניטשה נתקל ב"מאמר תאולוגי-מדיני" והסתייג משפינוזה ואף הביע כלפיו סלידה.
יחסו של ניטשה ליהדות היה מורכב.
מצד אחד, ראה ביהדות את האחראית ליצירת "מוסר העבדים" (לדוגמה, "מעבר לטוב ולרוע", אפוריזם 95) וכמקור להתפתחותה של הנצרות, הדת אותה תיעב.
לעומת זאת, ניטשה ראה בעם היהודי כ"גזע החזק ביותר, היציב ביותר, הטהור ביותר מכל הגזעים החיים כיום באירופה." כמתנגד לאנטישמיות, ניטשה קרא לקבל את היהודים אל האומה הגרמנית ולהוציא ממנה את ה"צרחנים האנטישמיים" במקומם.
תורתו של ניטשה השפיעה רבות על הוגים יהודים שונים בני-זמנו.
לטענת מתרגם כתביו של ניטשה לעברית, ישראל אלדד, היהודים בסוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים נמשכו לסגנון הנבואי של ספרו הראשי "כה אמר זרתוסטרא".
תוכן הספר שבירת "הלוחות הישנים של המוסר" ושבירת מוסכמות לא מתוך ניהיליזם אלא לשם שמים (לדוגמה, שיחת זרתוסטרא עם האפיפיור המפוטר).
ואכן, מספר סופרים ומשוררים בספרות העברית של תחילת המאה העשרים הושפעו ישירות מניטשה, ביניהם: מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, יוסף חיים ברנר, שאול טשרניחובסקי, אורי צבי גרינברג, פנחס שדה ועוד.
ניטשה נתן לרעיונותיו ביטוי מליצי בספריו, תוך מתן דמות שירית ומטאפורית לרעיונותיו, במקום ניסוח טיעונים פילוסופיים לשמם.
חלק ממליצותיו, הניתנות לפרשנויות שונות, מצאו הד בלבם של הנאצים ובלבו של היטלר.
בתחילת המאה העשרים תורגמו אפוריזמים אחדים לעברית על ידי יעקב קלצקין.
להלן שאר חיבוריו שראו אור בעברית.
דיוניסוס ואפולו: מסות על האומנות.
ראיית העולם הדיוניסית [1870]; על אמת ושקר במובן החוץ-מוסרי [1873]; התחרות ההומרית [1872]; על הפתוס של האמת [1872], ת"א: הוצאת הקיבוץ המאוחד וספרית פועלים, מגרמנית יעקב גולומב, 1990.
מסות על חינוך לתרבות: שופנהאור כמחנך [1874]; על עתיד מוסדות החינוך שלנו [1872], ירושלים: הוצאת מאגנס, מגרמנית יעקב גולומב, 1988.
אנושי, אנושי מדי [1878], ירושלים: הוצאת מאגנס, מגרמנית: יעקב גוטשלק ואדם טננבאום, 2008.
דמדומי שחר [1881]; כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים [1874], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית: ישראל אלדד, 1968.
ורשה: הוצאת ספרות, מגרמנית: דוד פרישמן, 1912.
ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית: ישראל אלדד, 1973.
ת"א: הוצאת עם עובד, מגרמנית: אילנה המרמן, 2010.
מעבר לטוב ולרוע [1886]; לגניאולוגיה של המוסר [1887], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית: ישראל אלדד, 1967.
הרצון לעוצמה [1901], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית: ישראל אלדד, 1978.
המדינה היוונית (תרגם מגרמנית והקדים מבוא: עמר ארד) בתוך 'דחק', כרך יג', 2021.
גאורג ברנדס - פרידריך ניצ'ה, ת"א: הוצאת מחברות לספרות, מגרמנית: ישראל זמורה, 1949.
הנה האיש: מכתבים, ירושלים: הוצאת כרמל, תרגום: יפתח הרמן כרמל, לקט, ערך והקדים: יעקב גולומב, 2011.
פרידריך פון גנץ או פרידריך גנץ היה סופר, עיתונאי והוגה דעות גרמני.
מהמתנגדים החריפים ביותר למהפכה צרפתית.
את חיבוריו פרסם גנץ בעיתונות האירופאית לאורך כל תקופת חייו הבוגרים.
גנץ נולד בברסלאו לאב פרוסי ואם צרפתייה.
למד פילוסופיה והיה אחד מתלמידיו המרכזיים של עמנואל קנט.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789 התלהב ממנה גנץ ונחשב לאחד מתומכיה.
עד מהרה שינה גנץ את דעתו מן הקצה על הקצה והפך לגדול מתנגדי המהפכה בגרמניה.
גנץ אימץ את דעותיו של אדמונד ברק וב-1793 תרגם את חיבורו האנטי מהפכני- מחשבות על המהפכה בצרפת לגרמנית.
מעט לאחר מכן כתב את הספר השוואת המהפכה האמריקנית למהפכה הצרפתית, הספר תורגם מאוחר יותר לאנגלית ושימש ככלי תעמולה כנגד הליברלים, תומכי המהפכה הצרפתית בבחירות ב-1800.
גנץ האמין בחירויות הפרט מחד והתנגד בכל כוחו לשוויון ולדמוקרטיה.
את הדמוקרטיה כינה "דיקטטורה של ההמונים".
גנץ כמו ברק הזדהה ותמך במהפכה האמריקנית והתנגד למהפכה צרפתית.
במהפכה האמריקנית הוא ראה מלחמה לגיטימית שהגנה על זכויות היסטוריות שהוא ראה אותן כקדושות והשלטון הבריטי פגע בהם.
המהפכה הצרפתית לעומת זאת נתפסה אצלו כפגיעה בזכויות ההיסטוריות של האצולה.
גנץ כמו ברק שאף לא מעט מהתזה שלו מהמהלך ההיסטורי וטען כמוהו שההיסטוריה מראה שמצב של דמוקרטיה או שוויון זכויות איננו אפשרי.
גנץ שימש יועץ לא רשמי לממשלות האירופאיות השונות בניסיון לכרות ברית אנטי- מהפכנית (ריאקציונית) כנגד צרפת המהפכנית.
הידידות שנרקמה בין גנץ למטרניך גם היא הגבירה את השפעתו של גנץ, במיוחד עם מיניו של מטרניך לקנצלר של אוסטריה.
ב-1814 שימש גנץ כמזכיר הכללי של קונגרס וינה שהחליט על הריאקציה שבעיקרה חזרה למצב הכלכלי, הפוליטי ובעיקר החברתי שהיה לפני המהפכה הצרפתית.
פרידריך לוֹבֶּה (Friedrich Lobe; 29 באפריל 1889 – 20 בנובמבר 1958) היה שחקן ובמאי תיאטרון יהודי גרמני.
חי כשני עשורים בארץ ישראל וביים בתיאטרון "האהל".
לובה נולד בעיר פרנקפורט שבגרמניה בשם פרידריך לֶבֶּנשטיין (Löbenstein) ללואיס וברטה לבית רוזנברג.
לובה היה הבן האמצעי מתוך שלושה ילדים.
המשפחה הייתה דלת אמצעים והוא זכה לחינוך יהודי מסורתי ולמד באקדמיה לתיאטרון בפרנקפורט.
הוא החל לשחק בגיל 17 והופיע במספר ערים קטנות לפני שהוא הצטרף בשנת 1911 ל"תיאטרון החדש" בפרנקפורט.
בשנת 1920 עבר לברלין ושיחק בכמה תיאטראות, ביניהם ה־Deutsches Theater של מקס ריינהרדט.
בין ההצגות בהן שיחק ניתן למנות את "המלט" (המלך קלאודיוס), "פאוסט" (מפיסטו), "נתן החכם", "וילהלם טל" (גסלר), "מרי סטיוארט" (בארלי), "השודדים" (גרף פון מור) ו"הסוחר מוונציה" (שיילוק).
בנוסף, זכה גם לתפקידים קטנים בסרטים אילמים.
בשנת 1927 היה לסגן מנהל ולבמאי בתיאטרון בדיסלדורף, ומשנת 1930 שימש כבמאי בתיאטרון טאליה בהמבורג.
בשנת 1932 היה לבמאי ומנהל "התיאטרון הקטן" (Das Kleine Schauspielhaus) בהמבורג.
בפברואר 1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, פוטר ועבר עם רעייתו פרידל הרמס לווינה שבאוסטריה.
לובה עלה באותה שנה לארץ ישראל, בעקבות הזמנתו של משה הלוי, מייסד ובמאי "האהל", לביים הצגה אחת.
לובה המשיך לביים "בהאהל" לצד הלוי ובסך הכל העלה 21 מחזות, בהם "ליליום", "הקמצן", "מות דנטון" (של גאורג ביכנר) ו"רופא על פרשת דרכים".
לובה התקשה ללמוד עברית ולכן לא יכול היה לעבוד כשחקן.
בשנת 1935 ביים את המחזה "החייל האמיץ שוויק" לפי ספרו של ירוסלב האשק, שעובד לתיאטרון על ידי מקס ברוד.
המחזה היה להצלחה הגדולה ביותר של "האהל" במשך כל שנות קיומו והוצג כאלף חמש מאות פעמים במשך השנים.
שני מחזות מצליחים נוספים ביים בלובה ב"האהל": "מעשה בחייט" בשנת 1947 ו"משי ולחם" בשנת 1949.
בתחילה נטען שהמחזאי הוא הולנדי בשם "יאן דה פריס", אולם כיוון שהעיתונאים החלו להתעניין בזהותו של "כותב המחזות ההולנדי" העלום, הודה לובה על דפי העיתון שהוא כותב המחזות.
"בחרתי בפסאבדונים במטרה להבטיח להצגות שלי הערכה נייטרלית צודקת.
אין זאת חדשה שאין נביא בעירו.
עובדה היא כי הצגות שמקורן בחוג עובדי-התיאטרון המקומיים נתקבלו מראש בספקות."
לובה כתב גם פזמונים לתיאטרון הסאטירי המטאטא, ואף מחזה אחד – "עגל הזהב" – שהמטאטא העלה בשנת 1950 בבימויו של צבי פרידלנד.
בסך הכל כתב לובה אחד-עשר מחזות, כולם בגרמנית, והם תורגמו לאחר מכן לעברית.
במסגרות אחרות ביים לובה תשע הצגות נוספות.
לובה נבחר על ידי אדיס דה פיליפ, למרות חוסר ניסיונו בבימוי אופרות, לביים את האופרה הראשונה, "תאיס" שהעלתה האופרה הישראלית (הופעת הבכורה נערכה במאי 1948).
ההצגה האחרונה של לובה ב"אהל" הייתה "העולם אינו יכול לחכות", שהועלתה לראשונה באוגוסט 1950. למרות שביים הצגות רבות ב"אהל" וזכה לתגובות חיוביות גם מקרב הקהל וגם מן הביקורת, לא התקבל לובה לקולקטיב ולא זכה אף לחוזה שנתי.
הוא הועסק כפרילנסר, מצבו הכלכלי היה קשה ועל כן ביים גם במקומות אחרים ועסק גם בכתיבה עיתונאית ודרמטית.
בשנת 1950, מצא לובה משרה בתיאטרון ("Theater in der Scala") בווינה שבאוסטריה והוא היגר עם משפחתו לשם.
התיאטרון פעל באזור הכיבוש הסובייטי בעיר והיה בעל גוון סוציאליסטי.
שם הופיעה גם אשתו הראשונה של לובה.
בעקבות יציאת כוחות הכיבוש מאוסטריה, ציירה העיתונות האוסטרית את התיאטרון כבעל צביון קומוניסטי והוא נסגר.
עקב כך עברו לובה ובני משפחתו לברלין המזרחית, שם קיבל לובה משרה ב"תיאטרון הגרמני" ("Das Deutsche Theater"), שבו גם שיחק בעברו.
בברלין חי בדוחק, אולם היה מאושר.
עיתונאי ישראלי פגש אותו ושאל אותו אם לא היה מצבו בישראל טוב יותר.
כעבור למעלה משנתיים שבו לובה ומשפחתו לווינה, בה השיג לובה תפקיד משמעותי בתיאטרון ביוזפשטט.
בווינה פגש שוב בשחקן הישראלי קרני ברטוב, שגם הוא עזב את ישראל.
עבודת הבימוי האחרונה של לובה הייתה מחזה אנטי-קומוניסטי ב"תיאטרון האומץ" ("Theater der Courage"), שאותו הקימה וניהלה סטלה קדמון, אותה הכיר לובה עוד בישראל.
פרידריך לובה נפטר לאחר זמן קצר בווינה, בשנת 1958.
אשתו הראשונה הייתה השחקנית פרידל הרמס.
בשנת 1940 נישא לובה בשנית למירה לובה, אשר עלתה לארץ מגרמניה בשנת 1936. לאחר נשואיהם החלה מירה לכתוב ספרי ילדים אשר זכו להצלחה מיידית.
לפרידריך ומירה נולדו שני ילדים - קלאודיה וריינהרד.
פרידריך וילהלם ארנסט פאולוס היה גנרל-פלדמרשל גרמני במלחמת העולם השנייה.
נודע בעיקר בתפקידו כמפקד הארמייה השישית, שלחמה, כותרה והושמדה בחלקה בקרב סטלינגרד עד לכניעתה (בניגוד להוראותיו של היטלר) בידי הסובייטים.
נולד ב-23 בספטמבר 1890 בכפר בריטנאו (Breitenau) שבאזור הסן.
לעומת שאר הפלדמרשלים הגרמנים הוא לא היה בן למעמד האצילים ולא בא ממשפחה בעלת מסורת צבאית.
נישואיו לבת אצולה רומניה פיצו אותו על כך.
לאחר סיום בית ספר תיכון ניסה פאולוס להתקבל לבית ספר לקצינים של חיל הים הגרמני, אך נכשל בבחינות הקבלה.
לאחר מכן התקבל ללימודים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת מרבורג.
בשנת 1910 עזב את האוניברסיטה והתנדב לצבא, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-111 (באדן ה-3 – מרקגראף לודוויג וילהלם).
בשנת 1911 סיים קורס קצינים והועלה לדרגת לויטננט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה קצין מבצעים של גדוד חי"ר שלחם בצרפת ולאחר מכן היה קצין מטה של הקורפוס האלפיני שלחם בחזית האיטלקית.
את המלחמה סיים כקצין מטה של רגימנט המילואים ה-48 בדרגת האופטמן.
לאחר סיום המלחמה, התיר הסכם ורסאי לגרמניה להחזיק צבא בן 100,000 איש בלבד (צבא זה כונה "רייכסווהר").
בצבא זה נותר מספר מצומצם מאוד של קצינים (כ-4,000), שראו בשירות הצבאי את ייעודם, ופאולוס ביניהם.
לאחר מכן עבר למשרד ההגנה של גרמניה, שם מילא שורה של תפקידים.
במהלך שירותו במשרד ההגנה הצליח ליצור קשרים טובים עם הגנרלים אוסוולד לוץ וולטר פון רייכנאו.
שני הגנרלים האלו היו תומכים חשאיים של היטלר, מה שהביא להתקדמותם המהירה לאחר עליית הנאצים לשלטון.
בשנת 1931 הועלה פאולוס לדרגת מיור.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, הונהג גיוס כללי והצבא הגרמני החל להתרחב.
התרחבות הצבא הביאה להתקדמותו המהירה של פאולוס בסולם הדרגות.
בשנת 1934 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט ומונה לפקד על גדוד ממוכן, יחידה ניסיונית שהייתה לחיל החלוץ של חיל השריון הגרמני.
את התפקיד הזה מילא פאולוס במשך כשנה.
היה זה למעשה הניסיון הפיקודי היחיד שלו עד שמונה בשנת 1942 למפקד ארמייה.
ישנם היסטוריונים שתולים בעובדה זו, את כישלונותיו של פאולוס בתפקיד מפקד ארמייה.
בשנת 1935 הועלה פאולוס לדרגת אוברסט ומונה לראש מטה מפקדת השריון, עליה פיקד חברו הטוב גנרל אוסוולד לוץ.
בשנת 1938 מונה לראש מטה של גיס בפיקודו של היינץ גודריאן.
בשנת 1939 הועלה פאולוס לדרגת גנרל מיור ומונה לראש המטה של הארמייה ה-10, עליה פיקד גנרל ולטר פון רייכנאו.
פאולוס שלט שליטה טובה למדי בשפה הרומנית, לכן היטלר השתמש בו במגעיו עם יון אנטונסקו, והשניים, אנטונסקו ופאולוס, התיידדו.
במהלך המערכה בפולין היה פאולוס ראש מטה הארמייה העשירית, שהפכה לאחר מכן לארמייה השישית, והשתתף עימה במהלך המערכה על צרפת.
בספטמבר 1940 הועלה פאולוס לדרגת גנרל-לויטננט ומונה לתפקיד ראש אגף מבצעים במטה הכללי של חיל היבשה.
במסגרת תפקידו היה אחד המתכננים הראשיים של מבצע ברברוסה - הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
בדצמבר 1941 הציע גנרל פלדמרשל פון רייכנאו לאדולף היטלר למנות את פאולוס לתפקיד מפקד הארמייה השישית.
גנרלים רבים הביעו תמיהה על המינוי, שכן פאולוס היה קצין מטה מובהק וחסר ניסיון פיקודי.
הארמייה השישית הובילה את ההתקפה של קבוצת ארמיות B בשלב השני מבצע וורונז'-וורושילובגרד בדרום רוסיה במטרה להגיע לים הכספי.
בתחילת ספטמבר 1942 הגיעה הארמייה לפאתי העיר סטלינגרד, שעל אף שלא נכללה ביעד המקורי, חשק בה היטלר מאוד כי סבר, בין היתר, שהעיר חשובה אישית לסטלין ושנפילתה תהיה מכה מורלית קשה למנהיג הסובייטי.
מכאן ניסה פאולוס במשך כחודשיים לכבוש את העיר, אך ללא הצלחה.
בין היתר, הפצצות הלופטוואפה גרמו להריסות כבדות שהקשו על הכוחות הגרמנים להתקדם בעיר.
כוחות הארמייה נקלעו לקרבות רחוב קשים מטווח קרוב עם הצבא האדום, שחייליו מצאו מסתור בהריסות.
בניסיון להכריע את הקרב העביר פאולוס את כל היחידות הגרמניות לחזית ההתקפה על העיר והשאיר את הכוחות הרומנים, שלא היו חמושים מספיק, לשמור על האגפים של הארמייה שלו.
מבחינה טקטית, המטרה הושגה, ועל אף לוחמה עיקשת מצד הסובייטים, שהופקדו על ידי סטלין לא לסגת מהעיר בשום פנים, הצליחו פאולוס ואנשיו להשתלט על בערך 90% מהעיר סטלינגרד.
הפיקוד הסובייטי הצליח לנצל את הטעות הזו של פאולוס.
ב-19 בנובמבר פתח הצבא האדום בהתקפת נגד מפתיעה ומהירה שהגרמנים לא צפו לה.
יחידות השריון, מגובים בארטילריה ומטוסים חדישים שהוכנו למתקפה, פרצו בקלות את קווי ההגנה של היחידות הרומניות וכעבור יומיים כותרה הארמייה השישית בתוך העיר.
במצב החדש דרשו מרבית הגנרלים של הארמייה השישית מפאולוס לבצע פריצה מהכיתור, כל עוד טבעת הכיתור לא הייתה עבה מספיק ולמנוע את השמדת הארמייה, אך פאולוס נשאר נאמן לפקודתו של היטלר לא לסגת מסטלינגרד ולהילחם עד טיפת הדם האחרונה.
פאולוס האמין להבטחותיו של היטלר, כי קבוצת ארמיות דון בפיקודו של אריך פון מאנשטיין תצליח לפרוץ את טבעת הכיתור מבחוץ.
בסופו של דבר לא הצליחו הכוחות בפיקודו של מאנשטיין לפרוץ את טבעת הכיתור.
גורלה של הארמייה השישית נחרץ, טבעת הכיתור סביב הארמייה הלכה והתהדקה.
ב-30 בינואר 1943, כאשר היה ברור כי סופה של הארמייה קרב, לאחר שעשרות אלפים מחייליו של פאלוס נפלו, קפאו למוות או מתו מרעב, שלח היטלר מברק, בו הודיע כי הוא מעלה את פאולוס לדרגת גנרל-פלדמרשל.
באותו מברק כתב היטלר, כי עד אז אף גנרל פלדמרשל גרמני לא נפל בשבי האויב, ובכך ניסה לרמוז לפאולוס כי מוטב לו לשים קץ לחייו ולא להיכנע.
יום למחרת נכנע פאולוס, שהתאבדות נגדה את אמונתו הנוצרית, עם כל אנשי מטהו, כמעט 100 אלף חיילים במספר.
לאחר נפילתו בשבי הציעו הגרמנים לסובייטים להחליף את פאולוס תמורת בנו של סטלין, יאקוב, שנפל בשבי.
אולם סטלין סירב להצעה זאת.
בשבי הסובייטי ניסו לגייס את פאולוס לליגת הקצינים הגרמנים, ארגון אנטי נאצי שהורכב מקצינים גרמנים שבויים.
תחילה הוא סירב, אך לאחר שנודע לו על ניסיון ההתנקשות הכושל בחייו של היטלר ביולי 1944, החליט להצטרף לארגון.
הסיבה לכך - בהתנקשות היו מעורבים שני פלדמרשלים, אותם פאולוס העריך מאוד - ארווין פון ויצלבן וגינתר פון קלוגה.
ביום ההוצאה להורג של פון ויצלבן פנה פאולוס בשידורי רדיו לכוחות הגרמניים וקרא להם להפנות את נשקם כנגד היטלר.
ב-21 באוגוסט 1944 חתמו פאולוס ועוד 29 גנרלים גרמנים שבויים על קריאה המופנית לקבוצת הארמיות הצפוניות והקוראת להם להיכנע.
בשנת 1946 שימש פאולוס כעד התביעה במשפטי נירנברג.
למרות ששיתף פעולה עם שוביו הוחזק פאולוס בשבי הסובייטי עד למותו של סטלין בשנת 1953.
לאחר שחרורו מהשבי חזר פאולוס לגרמניה.
שלטונות מזרח גרמניה סידרו לו מגורים בעיר דרזדן ונתנו לו תפקיד ייצוגי - מפקח כללי של משטרת דרזדן.
הוא חי בבדידות, חבריו משירותו הצבאי ראו בו בוגד.
היחיד שקיים קשרים איתו היה גנרל ארנו פון לנסקי.
פרידריך פאולוס נפטר ב-1 בפברואר 1957.
פרידריך פאולוס היה נשוי לאלנה קונסטנס רוזטי-סולסקו, רומניה בת למשפחות אצולה, שהכירה את בעלה דרך שני אחיה, ששירתו באותה יחידה איתו.
מנישואין אלו נולדו שלושה ילדים: בת ושני בנים תאומים.
בתו של פאולוס התחתנה עם ברון אוסטרי, שני בניו בחרו בקריירה הצבאית והיו קצינים בוורמאכט.
בתחילת 1944 נהרג אחד מבניו, פרידריך, בקרב באיטליה.
באוגוסט 1944, כאשר הצטרף פאולוס לוועד הלאומי למען גרמניה החופשית, נאסרה אשתו על ידי הגסטפו והוחזקה במחנה ריכוז עד תום המלחמה.
היא נפטרה בשנת 1949 בעיר באדן-באדן שבמערב גרמניה.
אלכסנדר, בנו השני של פאולוס שרד את המלחמה וחי במערב גרמניה.
הוא היה יחיד מכל בני משפחת פאולוס שהורשה לבקרו במזרח גרמניה.
אלכסנדר פאולוס התאבד בשנת 1970.
גאורג פרידריך ליסט (גרמנית: Georg Friedrich List; 6 באוגוסט 1789 - 30 בנובמבר 1846), היה כלכלן גרמני בולט במאה ה-19, אשר דגל בשיטה הלאומית, עליה גם כתב את ספרו המפורסם "השיטה הלאומית של הכלכלה הפוליטית".
ליסט נולד במחוז וירטמברג, בחלקה הדרום מערבי של גרמניה.
הושפע רבות מאלכסנדר המילטון, שהיה שר האוצר הראשון של ארצות הברית, ואשר אופן פעולתו ודרך חשיבתו הייתה מנוגדת ואף ביקורתית ביותר כלפי הדוקטרינה של אדם סמית.
ליסט התנגד לעיקרון הכלל עולמי של השיטה הכלכלית, אשר הייתה קשורה בקשר הדוק לדוקטרינת השוק החופשי, אותו עקרון שסמית פיתח וקידם.
ליסט שם דגש על הרעיון הלאומי והתעקש על הצרכים המיוחדים של כל אומה בהתחשב בנסיבות ובעיקר ברמת התפתחותה.
השיטה הלאומית של הכלכלה הפוליטית
בספרו העיקרי, "השיטה הלאומית של הכלכלה הפוליטית", אשר פורסם ב-1841, פיתח ליסט אסכולה כלכלית שקיימת עד היום.
בחיבור זה שלל את ההשוואה בין יחידים למדינות בכל הקשור למסחר.
ליסט חשב, שסחר חופשי בין מדינות מכשיל את תיעושן של המדינות החקלאיות, וכן, שמדינה מתפתחת שסוחרת ללא מגבלות עם מדינה מתועשת, תיקלע לקיפאון כלכלי.
זאת מכיוון שייבוא המוני של מוצרי תעשייה יבלום את התפתחות הכושר היצרני שלה; לפיכך, תמך ליסט בהגנה על התוצרת התעשייתית של המדינות החקלאיות באמצעות מכסי מגן, עד אשר מדינה זו תהפוך למתועשת.
הוא השווה בין פרק-זמן, שבו מדינות בתהליך תיעוש זקוקות להגנה פרוטקציוניסטית, לתקופת-חיים אנושית המוקדשת לחינוך.
למרות התנגדותו לסחר החופשי הדגיש ליסט שהוא מכיר ביתרונותיו של סחר בינלאומי חופשי וקרא להחזרת השיטה אחרי ש"החינוך התעשייתי" של גרמניה יושלם.
ליסט תרם משמעותית לקידום ולפיתוח הרכבות בגרמניה.
ליסט האמין כי פיתוח רשת רכבות בכל אירופה יבטל את מימד האקראיות במלחמה ובכך יוביל לסיום כלל המלחמות באירופה.
עד 1914 ליסט וקרל מרקס היו שני הכלכלנים והתאורטיקנים הגרמנים המשפיעים ביותר.
ליסט למעשה רתם את הלאומיות הגרמנית לאיחוד הכלכלה הגרמנית תוך כדי שהוא מתחשב ברמת התפתחותה המדינית כלכלית וגם בצרכיה של גרמניה.
על ידי מערכות של חינוך מקצועי אותם הציע ורעיונו לגבי מערכת רכבות מסועפת הביא לאיחוד גרמניה כולה.
בעקבות אנגליה בתקופתה המרקנטיליסטית ולא בעקבותיו של אדם סמית.
כך למעשה תמך ליסט בתורה המרקנטיליסטית תוך שהוא שולל מכל וכל את הלסה פר (Laissez faire).
וכך גם קרא לגרמניה להגביל את המסחר הבינלאומי המבוסס על יבוא ולהגדיל את היצוא, וכך צרכיה יענו באופן טוב יותר.
ליסט ראה את המרקנטיליזם כהקזת כספה וזהבה של האומה, ולכן תמך במחסומים לסחר בדמות מיסים ומכסים ובמיוחד מכסי מעבר.
הפתרון, על כן, טמון ב"לסה פר" ו"לסה פסה" (laissez passer) מילולית הכוונה ל: "תנו לנו לעשות" או"תנו לנו לעבור", כלומר הפחיתו את המכסים ותנו לסחר הבינלאומי להתקיים.
פיתוח נוסף לתאוריה העניק דייוויד ריקרדו, שהראה באמצעות עקרון היתרון היחסי שלו כי סחר בינלאומי חופשי מתגמל לא רק את המדינה המפותחת והחזקה כי אם גם את המדינה החלשה והמפותחת פחות.
לאחר התפתחויות אלו ניתן היה להבחין בהשפעתו הרבה של ליסט על המדינות הגרמניות, עשרות רבות של שנים לאחר מותו.
כך כאשר אסכולת הלסה פר נטמעה באופן חזק החל מאמצע המאה ה-18 ואפילו בריטניה שהזדהתה יותר מכל עם התאוריה המרקנטיליסטית (ואשר היוותה דוגמה לליסט) החלה לנוע לכיוון הלסה פר על ידי כך שהחלה להפחית את מסי המעבר, המכסים והגבלות הסחר שהטילה.
למרות כל אלו המדינות הגרמניות המשיכו לדגול בזרם המרקנטיליסטי שקידם ליסט בגרמניה (יחד עם ג'ון סטיוארט מיל באנגליה והנרי קליי בארצות הברית).בנוסף כחלק ממסורת הזרם המרקנטיליסטי, טען ליסט שיש להגן על "תעשיות צעירות" או לא מפותחות עד שיבשילו.
גם בסוף המאה ה-19 אימץ אוטו פון ביסמרק את מדיניותו של ליסט המתנגדת לסחר בינלאומי.
גם מעבר לגרמניה, השפעתו של ליסט על התפתחות אומות הייתה משמעותית ביותר, כך לדוגמה יפן במאה ה-19 נהגה לפי המודל שלו.
ימיו האחרונים של ליסט היו קשים, ראשית הוא איבד את הונו האמריקני במשבר כלכלי חמור, בנוסף מחלות בריאותיות תקפו אותו עד ששם קץ לחייו ב-30 בנובמבר 1846.
פרידריך מוס (גרמנית: Friedrich Mohs; 29 בינואר 1773 – 29 בספטמבר 1839) היה גאולוג ומינרלוג גרמני שהתפרסם בשל סולם קשיות המינרלים שהמציא, הקרויה על שמו.
מוס, בנו של סוחר, נולד בגרנרוד (Gernrode) (כיום במדינת-המחוז סקסוניה-אנהלט) שבגרמניה ולמד כימיה, מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת האלה (כיום, לאחר איחודה עם אוניברסיטת ויטנברג, Martin-Luther-Universität Halle-Wittenberg) ואף למד באוניברסיטת פרייברג לכרייה ולטכנולוגיה שבסקסוניה.
לאחר תקופה קצרה כמנהל עבודה במכרה בנוידורף (Neudorf) ב-1801, עבר מוס לאוסטריה ב-1802 שם הועסק בזיהוי מינרלים באוספו הפרטי של הבנקאי ואן דר נול (van der Nüll, האוסף צורף ב-1827 לאוסף המינרלי הקיסרי).
במסגרת משימה זו הוא החל לסווג את המינרלים על פי תכונותיהם הפיזיות (קשיוּת, צורה חיצונית, פצילוּת ומשקל סגולי), ולא על פי הרכבם הכימי כפי שהיה נהוג בתקופה זו.
הדגש על המאפיינים הפיזיים היה בניגוד לשיטת הסיווג הכימית שרווחה אז.
מינרלים מסווגים כיום על פי מאפייניהם הכימיים, אבל התכונות הפיזיות שימושיות מאוד גם כיום בקביעת סוג המינרל בתנאי שדה.
ב-1812 התמנה מוס לפרופסור למינרלוגיה באוניברסיטת יואנאום (Joanneum) בגראץ.
לאחר שהגאולוג אברהם גוטלוב ורנר שהיה מורהו מת ב-1818 החליף אותו מוס באוניברסיטת פרייברג לכרייה ולטכנולוגיה בסקסוניה בתפקיד פרופסור למינרלוגיה.
ב-1826 התמנה מוס כפרופסור למינרלוגיה באוניברסיטת וינה, וב-1835 כיועץ בנושא מכרות באוניברסיטת לאובן (בלאובן שבאוסטריה).
הוא יצר טבלת סיווג של מינרלים על פי קשיותם המצויה בשימוש עד היום וקרויה סולם מוס, על שמו.
מוס מת בעת טיול באיטליה, באגורדו (Agordo) שליד בלונו (Belluno).
חיבורו החשוב ביותר הוא "יסודות המינרלוגיה" (Grundriss der Mineralogie), 1825.
יוהנס פרידריך מישר היה רופא, פיזיולוג וביולוג שווייצרי, פרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת בזל.
ב-1869, בעודו עובד במעבדות פליקס הופה-זיילר באוניברסיטת טיבינגן, בודד מישר חומרים עתירי זרחה מתאי דם לבנים, אשר מזוהים היום כחומצת גרעין.
גילוי זה סלל את הדרך לזיהוי ה-DNA כגורם אשר אחראי על התורשה.
הגילוי פורסם לראשונה ב-1871, ובתחילה לא התבררה מידת חשיבותו.
אלברכט קוסל היה זה שהתחיל לחקור את המבנה שלו.
גם אביו (פרידריך מישר-היס) וגם דודו (וילהלם היס) היו פרופסורים לאנטומיה באוניברסיטת בזל.
כנער הוא סבל מליקויי שמיעה בשל תוצאות לוואי של מחלת הטיפוס.
מישר למד רפואה באוניברסיטת בזל וב-1865 עבד עם הכימאי אדולף שטקר באוניברסיטת גטינגן.
הוא הפסיק את לימודיו בשל התקפה נוספת של מחלת הטיפוס, אך סיים את בית הספר לרפואה ב-1868.
פרידריך מישר נפטר בשנת 1895 כתוצאה ממחלת השחפת.
פרידריך מינצר היה מלומד יהודי-גרמני שהתמחה בלימודים הקלאסיים, ונודע בפיתוח הפרוסופוגרפיה, בייחוד זו המוקדשת לקשרי המשפחה ברומא העתיקה שהייתה לה תרומה לחקר המאבקים פוליטיים.
מינצר נולד באופולה, שלזיה (כיום אופולה, פולין), למשפחת סוחרים יהודית, למד באוניברסיטת לייפציג וב-1887 החל ללמוד באוניברסיטת ברלין, שם הוא כתב את התזה "De Gente Valeria" בהדרכתו של אוטו הירשפלד.
ב-1893 הוא נסע לרומא, שם רתם אותו גאורג ויסובה (Georg Wissowa) לכתיבת מאמרים ביוגרפיים עבור אנציקלופדיית פאולי-ויסובה.
משם הוא המשיך לאתונה והשתתף בחפירות באקרופוליס.
הוא פגש שם את קלרה אנגלס, והם נישאו שנתיים מאוחר יותר, ב-4 בספטמבר 1897.
בינתיים מונה מינצר ב-1896 למרצה ללא שכר באוניברסיטת בזל, הוא וקלרה התקיימו מתמיכת הוריהם ומכתיבת מאמריו (כאשר הגיש בקשה לקבל משרה הוא הצהיר על עצמו כחבר הכנסייה האוונגליסטית-לותרנית; שלוש שנים קודם לכן היה כתוב בקורות חייו שהוא היה בעל אמונה יהודית).
ב-1902 הוא קיבל משרה בפילולוגיה קלאסית.
ב-1912 הוא קיבל משרה בקניגסברג ונהיה עובד ציבור באופן רשמי.
קלרה הלכה לעולמה ממגפת שפעת ב-15 בדצמבר 1918, וב-1921 קיבל האלמן משרה באוניברסיטת מינסטר.
עבודתו החשובה ביותר, "Römische Adelsparteien und Adelsfamilien", ראתה אור ב-1920 והביאה לו תהילה לראשונה בחייו.
הוא מונה לדיקן האוניברסיטה ב-1923, וב-1924 נשא לאישה את האלמנה קלרה לונקה-פלוגר (Clara Lunke née Ploeger) ובכך נהפך לאב חורג של שני מתבגרים.
מינצר בדרך כלל לא היה מעורב פוליטית אולם הוא נקלע לתסבוכת ב-1933 כשיצא חוק שמטרתו להרחיק קומוניסטים, לא-ארים ומתנגדי המפלגה הנאצית.
בינואר 1935 חוק חדש הורה על פיטוריהם של כל המרצים והפרופסורים מעל גיל 65 (צעד שנועד לאפשר את העסקתם של אוהדי הנאצים), ומינצר פרש רשמית ב-23 ביולי 1935.
אשתו נפטרה ב-1935, וב-14 בנובמבר של אותה שנה הוא סווג רשמית כיהודי ובשל כך קולגות ומכרים רבים התרחקו ממנו.
אף על פי כן הוא המשיך לכתוב מאמרים לאנציקלופדיית פאולי-ויסובה, מאמרים שהתקבלו, למרות החוק שאסר על יהודים לפרסם.
ב-1938 כפה עליו חוק חדש לאמץ שם יהודי אמצעי, והוא כונה רשמית "היהודי פרידריך ישראל מינצר".
במכתב לרונלד סיים ששלח ב-12 בדצמבר 1938, הוא כתב שהמצב החדש "העציב אותי מאוד", אולם הוא עדיין מחשיב עצמו כטוב יותר מאשר הרבה אחרים.
למרות שכמה חברים הפצירו בו, הוא סירב להגר מגרמניה.
ביולי 1942 לקח אותו הגסטפו לגטו טרזיינשטט.
בתו המאומצת מרגרט השיגה עבורו מעט הטבות, כמו הזכות לקבל ולשלוח מכתבים, ולקבל את מזוודתו בלי שנגעו בה, ולבסוף הוא שוחרר מטרזיינשטט.
אולם מגפת זיהום במעי הגס פשתה במחנה, והיא הכניעה אותו בו ביום שמרגרט קיבלה את ההודעה שאביה שוחרר.
גוסטב היינריך ארנסט פרידריך פון אינגנול היה אדמירל בצי הקיסרי הגרמני, שנודע בעיקר כמפקד צי הים הפתוח, עיקרו של הצי הגרמני, בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
אינגנול נולד ב-30 ביוני 1857 בנויוויד, והצטרף לחיל הים הקיסרי כצוער ב-12 באפריל 1874. ב-19 בנובמבר 1878 הוסמך כקצין ימי.
לאחר שמילא כמה תפקידים הוא מונה ב-1 במאי 1888 למפקד ספינת הטורפדו S 34. מאוקטובר 1888 עד אפריל 1889 הוא למד באקדמיה הימית, ולאחר מכן מילא תפקידי פיקוד ומטה שונים בצי.
לאחר מכן פיקד על סירת התותחים אילטיס במהלך מסעה לשנגחאי, ובמהלך המסע הביתה מהונג קונג הוא הועלה ב-13 באפריל 1896 לדרגת קורבטנקפיטן.
לאחר ששירת בפיקוד העליון של הצי וכקצין ראשון באוניית השריון ורת הוא מונה ב-25 בספטמבר 1897 לראש מחלקה במחלקה לשאלות צבאיות הנוגעות לבניית ספינות ואימוני נשק עד 30 בספטמבר 1901. לאחר מכן הוא הועבר בחזרה למזרח אסיה ושימש כמפקד האוניות הקיסרית אוגוסטה והרטה.
במהלך שירותו שם הועלה אינגנול לדרגת קפיטן צור זי ב-15 במרץ 1902. הוא חזר לגרמניה בינואר 1904, והתמנה לראש מחלקה במטה האדמירליות.
ב-4 באוקטובר 1904 הוא הפך למפקד היאכטה הקיסרית הוהנצולרן וב-30 בספטמבר 1908 הוא הועלה לדרגת קונטרה-אדמירל ומונה לסגן מפקד שייטת הסיירות ה-1 וה-2. ב-18 במאי 1909 מונה למפקד שייטת מזרח אסיה וב-27 בינואר 1910 הועלה לדרגת ויצה-אדמירל.
ב-6 ביוני 1910 הוא התחיל את המסע הביתה דרך צינגטאו, וב-25 בספטמבר 1910 מונה למפקד השייטת ה-2. ב-30 בינואר 1913 הוא מונה למפקד צי הים הפתוח, וב-15 בנובמבר 1913 הוא הועלה לדרגת אדמירל.
עם תחילת המלחמה שאף אינגנול להגיע במהירות לקרב מכריע מול הצי המלכותי הבריטי, אך הפיקוד העליון הגרמני התנגד לכך.
בשל כך החל הצי הגרמני בפיקודו לשאוף ליזום קרבות קטנים, שבהם יגיב הצי הבריטי בפזיזות, יסבול אבדות, וכך ישחק יתרונו המספרי.
מטרה זו לא הושגה; ב-29 באוגוסט 1914 התחולל הקרב הראשון במלחמה מול הצי הבריטי, קרב מפרץ הלגולנד.
בקרב איבדו הגרמנים שלוש סיירות קלות ומשחתת, לעומת אבדות קלות בהרבה לבריטים.
ואולם, הגרמנים החמיצו הזדמנות בלתי חוזרת: צי הים הפתוח, בפיקודו של אינגנול, היה סמוך לזירה והיה בעל עדיפות מספרית מכריעה, שיכולה הייתה להביא להשמדת האוניות הבריטיות.
השמדת השייטות הללו יכולה הייתה להביא את הגרמנים לשוויון מול הבריטים, אך אינגנול לא ניצל את ההזדמנות: הוא פעל תחת הגבלות כבדות שהוטלו עליו על ידי הפיקוד הגרמני והקיסר עצמו, וחשש להתקדם לכיון השייטת הבריטית.
אדמירל אלפרד פון טירפיץ, מפקד הצי הקיסרי הגרמני, העיר שגורלה של גרמניה היה נתון בידיו של אינגנול.
ב-24 בינואר 1915 יצא היפר שוב לתקיפת כוחות בריטיים קלים בים הצפוני.
מידע מודיעיני מוקדם שהיה לבריטים אפשר לביטי לארוב לו.
בקרב שהתפתח, קרב שרטון דוגר, הוטבעה הסיירת המשוריינת "בליכר", ושאר אוניותיו של היפר חמקו רק בשל טעויות בריטיות.
בעקבות כישלון זה ויתר אינגנול על תפקידו, וב-2 בפברואר הוחלף בידי אדמירל הוגו פון פול.
אינגנול נפטר בברלין ב-19 בדצמבר 1933.
פרידריך אַוּגוסט יֶקֶלְן היה גנרל בוואפן אס אס ופושע מלחמה נאצי, שהיה בין השאר אחראי ישירות למעשי הטבח בקמניץ-פודולסקי, באבי יאר וביער רומבולה ולרציחתם של רבבות יהודים במהלך השואה.
יקלן בא ממשפחה אמידה, והיה בנו של בעל מפעל.
ב-1913 פנה ללימודים בפוליטכניון של קטן, אך עזב כעבור סמסטר אחד.
ב-1913 גויס לשירות חובה בצבא.
במלחמת העולם הראשונה שירת בתותחנים, וב-1915 קיבל דרגת סגן.
הוא נפצע קשה בשנה שלאחר מכן, ולאחר התאוששותו עבר לשרת בחיל האוויר.
על שירותו, זכה בצלב הברזל מדרגה שנייה וראשונה.
לאחר המלחמה, עבד יקלן כמנהל אחוזה ליד דנציג.
הוא הצטרף גם לאחד הפרייקורפס, וב-1922 לארגון הלאומני 'המסדר הגרמני הצעיר', בו נותר במשך שנתיים.
הוא היה גם חבר במפלגת העם הגרמנית הלאומית, שהייתה חלק מהימין הקיצוני ברפובליקת ויימאר.
כבר בסוף 1931 קודם לדרגת שטנדרטנפיהרר, או אלוף-משנה.
בין ספטמבר אותה שנה לינואר 1933 עמד בראש גזרת האס אס IV, שבה נכללו מחוזות הנובר ושלזוויג-הולשטיין.
הוא היה מעורב בטרור פוליטי, ובמהלך 1932 ניסו אנשיו לרצוח את ראש העיר בראונשווייג מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, ארנסט בהמה, באמצעות פצצה.
ביולי 1932 נבחר יקלן לציר ברייכסטאג.
ב-4 בפברואר 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, קודם לדרגת גרופנפיהרר.
ב-20 ביוני מינה אותו ראש ממשלת מדינת בראונשווייג דיטריך קלאגס למפקד יחידות המשטרה והגסטאפו בשטחו.
יקלן היה אחראי לעינויים ורציחות של מתנגדים פוליטיים רבים, כולל אחד-עשר מנהיגי שמאל שהוצאו להורג בריזנברג ב-4 ביולי 1933. ב-13 בספטמבר 1936 קודם לאוברגרופנפיהרר.
הוא היה אחראי בפרעות שהתחוללו בבראונשווייג ובהנובר בליל הבדולח.
ב-1940, הועבר לשמש כמפקד האס אס והמשטרה של דיסלדורף והסביבה.
במהלך המערכה על צרפת, פיקד יקלן על חטיבה בדיוויזיית האס אס השלישית, ולאחר הניצחון הגרמני הוענקה לו דרגת גנרל במשטרה ב-26 ביולי 1940.
לאחר תחילת מבצע ברברוסה ב-22 ביוני 1941, מונה יקלן למפקד האס אס והמשטרה של גזרת 'רוסיה-דרום', שכללה בעיקר את אוקראינה, ויחידותיו התקדמו בעקבות קבוצת ארמיות דרום.
יקלן היה אחד מבכירי המעורבים בארגון וביצוע השואה: הוא היה אחראי לטבח ההמוני הראשון של יהודים במלחמה, בו נרצחו 23,600 איש ליד קמניץ-פודולסקי בין ה-26 ל-28 באוגוסט.
ב-29 וב-30 בספטמבר רצחו פקודיו אוטו ראש ופאול בלובל מאיינזצגרופה ג' 33,771 איש, רובם יהודים, בבאבי יאר שליד קייב.
כ-17,000 אנשים נוספים הוצאו להורג ברובנו ובדניפרופטרובסק עד ה-12 באוקטובר.
יקלן היה מעורב מאוד בצד הארגוני של הרצח ההמוני, ודאג להקצות לכל אחת מהיחידות השונות תפקידים מוגדרים.
בנובמבר 1941 החליט היינריך הימלר להחליף בין יקלן לבין הנס-אדולף פריצמן, מפקד האס אס והמשטרה במדינות הבלטיות.
פריצמן התקשה ליישם את פקודותיו של הימלר לרצוח את היהודים באזור עקב התנגדות המושל הינריך לוהזה, נציגו של אלפרד רוזנברג.
כשיקלן הגיע, כבר השיג הימלר מאדולף היטלר פקודות שהעניקו לאס אס חופש פעולה.
בשני ימים נפרדים - ה-30 בנובמבר וה-8 בדצמבר - טבחו אנשיו של יקלן כ-28,000 יהודים, רובם מגטו ריגה, במה שכונה לימים טבח יער רומבולה.
גם אלף יהודים שגורשו מברלין נרצחו במקום, בניגוד להוראותיו המפורשות של הימלר, שכנראה הגיעו מאוחר מדי; יקלן ננזף בחומרה על כך.
בתחילת 1942 הוא פיקד על 'מבצע קדחת הביצות' (Aktion Sumpffieber) שכוון נגד פרטיזנים בצפון בלארוס: בעוד ש-389 מאלה נהרגו בלחימה, עוד כ-10,000 אזרחים נרצחו, מתוכם 8,000 יהודים.
בין פברואר לאפריל 1943 הוא ערך מבצע נוסף נגד פרטיזנים, 'קסם החורף' (Aktion Winterzauber), בו נרצחו עוד כ-12,000 אזרחים.
כמו כן, בשטח השיפוט של יקלן פעל מחנה סלספילס - שהיה ממוקם 18 ק"מ מדרום לריגה - בו מתו כ-3,000 איש בין 1942 ל-1944.
ב-1 ביולי 1944 הוענקה לו דרגת גנרל בוואפן אס אס.
בספטמבר מונה יקלן למפקד האס אס והמשטרה בבלגיה וצפון צרפת, בנוסף לתפקידו בארצות הבלטיות, והחזיק במשרה עד ה-18 בינואר 1945.
ב-1 במרץ ניתן לו על הפיקוד על קורפוס אס אס הררי החמישי עמו לחם בסוף אפריל בקרב הלבה, כ-60 קילומטרים דרומית לברלין, ובו נפל יקלן בשבי הצבא האדום.
יקלן נשלח למעצר בברית המועצות ונחקר מספר פעמים על מעשיו במדינות הבלטיות.
הוא הועמד לדין בפני בית דין צבאי סובייטי בריגה בין ה-26 בינואר ל-3 בפברואר 1946 באשמת חיסול גטו ריגה, טבח יער רומבולה ורציחתם של 47,000 יהודים בקמניץ-פודולסקי ובבאבי יאר.
בית הדין מצא שמעבר לאחריותו הפיקודית לרציחת היהודים הוא אף היה נוכח בביצוע הפשעים ואף מעורב בהם.
נגזר עליו פסק דין מוות בתלייה.
הוא הוצא להורג בתלייה ב-3 בפברואר בפני קהל של אלפים בריגה.
יחד עמו נתלו עוד שישה קציני וורמאכט בכירים בדרגת גנרל וכן ראש אזור טאלין וקצין בכיר באס אה.
פרידריך לודוויג יאן היה איש חינוך ואידאולוג לאומני פרוסי.
אבי התעמלות המכשירים המודרנית שנחשב לאחד ממבשרי הנאציזם.
למד תאולוגיה ופילולוגיה באוניברסיטאות האלה, גטינגן וגרייפסוואלד.
בשנת 1806 הצטרף לצבא הפרוסי שלחם במלחמות נפוליאון.
ב-1809 השתקע בברלין והיה למורה בגימנסיה.
בתפקידו זה ראה לעצמו שליחות לקומם את העם הגרמני מן ההשפלה שספג כתוצאה מכניסת צבא נפוליאון לברלין, על ידי שימוש בפעילות גופנית בכלל והתעמלות בפרט על מנת לשפר את כוחם וביטחונם העצמי של המתעמלים והעלאת המורל של בני ארצו בדרך לשחרור הלאומי.
הוא הרצה, כתב ספרים, המציא את מכשירי ההתעמלות וכמה מהתרגילים הבסיסים על גביהם, במטרה להפוך את האימון למדעי ויעיל ככל האפשר.
בין המצאותיו: הקורה, המתח, המקבילים וסוס הסמוכות.
ב-1811 פתח בברלין את מגרש ההתעמלות הפתוח הראשון (Turnplatz) וייסד את ההתאחדות להתעמלות (Turnverein).
המקצוע החדש צבר תאוצה במהירות רבה וכבש את הגימנסיות בשילוב של הערצת הגוף ויכולותיו, משמעת אימונים קשוחה וגאווה לאומנית.
ב-1813 השתתף ביצירת ליצו פרייקור (Lützowsches Freikorps), יחידת מתנדבים של צבא פרוסיה במהלכן של המלחמות הנפוליאוניות, שהתייחדה בכך ששילבה חיילים מכל רחבי גרמניה ולא מפרוסיה לבדה והיוותה כר לאחדות לאומית גרמנית.
הוא פיקד על גדוד של היחידה.
לאחר מכן שב לברלין וגיבש את אחוות הסטודנטים הראשונה באוניברסיטת יינה.
ב-1819 הסתכסך עם השלטון, מגרש ההתעמלות שלו נסגר והוא הושלך לכלא.
ב-1825 הומתק עונשו והוא שוחרר בתנאי שלא יתגורר בברלין או בסביבתה.
ב-1840 עוטר על ידי ממשלת פרוסיה בעיטור צלב הברזל על גילוי אומץ בקרב.
ב-1848 נבחר על ידי מחוז נאומברג כציר באספה הלאומית של פרנקפורט.
השפעתו, גם לאחר מותו, על הספורט הגרמני והוראתו הייתה עצומה.
בהשראתו הוקמו ברחבי העולם הדובר גרמנית מאות אגודות התעמלות, רבות מהן נקראו על שמו.
באולימפיאדת אתונה, הראשונה בזמנים המודרניים, זכו המתעמלים הגרמנים ברוב המדליות.
בין המושפעים מתורתו בדבר החיוב של ההתעמלות כדרך להבראת העם היה גם מקס נורדאו, אבי רעיון "יהדות השרירים".
על שמו נקראת קבוצת הכדורגל יאן רגנסבורג.
מרכז הטפתו של יאן הייתה פיתוח הגוף באמצעות תרגילי התעמלות כחלק וכסמל של הערכים הלאומיים הגרמניים.
מי שאינם מטפחים את גופם ואינם רואים בהתעמלות ערך, אינם גרמנים.
אחת מאמרותיו הידועות היא "פולנים, צרפתים, כמרים, אריסטוקרטים ויהודים הם הקללה של גרמניה".
יאן היה מבין מארגניו של פסטיבל ורטבורג (Wartburg Festival; 1871), בשיאו ארגנו סטודנטים מאוניברסיטת יינה שריפת ספרים גרמניים שהיללו את המהפכה הצרפתית.
בשנת 1941 נקב החוקר פטר ויירק (Viereck) בספרו Metapolitics: The Roots of the Nazi Mind ("מטה-פוליטיקה: שרשי הלך-הרוח הנאצי") בשמו של יאן כאב-המייסד הרוחני העיקרי של הנאציזם, וטען שהרומנטיקה והאנטישמיות שלו השפיעו על ריכרד וגנר ועל הנאציזם בעת התפתחותו.
האופי הגרמני הלאומי (ליבק, 1810) - Deutsches Volksthum
ההתעמלות הגרמנית (ברלין, 1816) - Die Deutsche Turnkunst
פרידריך כריסטוף דאלהמן (גרמנית: Friedrich Christoph Dahlmann; 13 במאי 1785, ויסמר, שוודיה (כיום במקלנבורג-מערב פומרניה שבגרמניה) - 5 בדצמבר 1860, בון) היה היסטוריון ופוליטיקאי גרמני ומנהיג שביעיית גטינגן.
דאלהמן, בן למשפחה מבוססת וחשובה, יועד על ידי אביו ללימודי תאולוגיה, אך העדיף ללמוד פילולוגיה באוניברסיטת קופנהגן ובאוניברסיטת האלה-ויטנברג ושוב בקופנהגן בין השנים 1802-1806.
בשנת 1809, עם פרוץ הקרבות באוסטריה הצטרף דאלהמן, יחד עם חברו המשורר היינריך פון קלייסט, אותו הכיר בדרזדן, אל כוחות צבא האימפריה האוסטרית.
ב-1812 התמנה כממלא מקומו של ההיסטוריון דיטריך הרמן האגוויש באוניברסיטת קיל, למרות שעד כה עיקר עיסוקו לא היה בהיסטוריה כי אם בספרות.
הוראת ההיסטוריה הכניסה אותו לראשונה גם לפוליטיקה, דבר שעתיד להשפיע על עתידו רבות.
ב-1815 מונה לתפקיד מזכיר המשלחת הקבועה של מדינת שלזוויג-הולשטיין, בתפקיד זה החל בתביעת בעלות על דוכסות האלבה מדנמרק.
דרישה שבסופו של תהליך, תגרום לפרוץ מלחמת שלזוויג השנייה בשנת 1864.
בשנת 1829, הוא עבר ללמד באוניברסיטת גטינגן, אז בממלכת הנובר.
בשנת 1833 היה שותף לכתיבת החוקה החדשה של הממלכה, שנכתבה ברוח מהפכת יולי 1830. עם עלייתו לשלטון של המלך ארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר והכרזתו על החוקה כבלתי-תקפה, ארגן דאלהמן קבוצה של אנשי מדע ורוח מן האוניברסיטה, למה שיכונה אחר-כך שביעיית גטינגן, ובמחאה על צעד זה התפטרו מתפקידם.
צעד זה עורר סערה ברחבי גרמניה כולה והיווה זרז רב-השפעה על הקמת הקונפדרציה הגרמנית והקיסרות הגרמנית.
פרידריך אדולף יוליוס פון ברנהרדי היה קצין פרוסי, גנרל של הקיסרות הגרמנית והיסטוריון צבאי גרמני.
נודע בעיקר בשל ספרו רב המכר וההשפעה Deutschland und der Nächste Krieg ("גרמניה והמלחמה הבאה") שראה אור ב-1911 וגיבש את העקרונות המיליטריסטיים הטבועים באופיה של גרמניה כאומה מתפתחת ואת רעיון מרחב המחיה הגרמני הטבעי.
פון ברנהרדי נולד ב-22 בנובמבר 1849 בסנקט פטרבורג למשפחת אצולה ממוצא גרמני-בלטי, אביו תאודור פון ברנהרדי היה דיפלומט פרוסי והיסטוריון מכובד, בנם של אוגוסט פרדיננד פון ברנהרדי וסופי לבית טיק (אחות של לודוויג טיק), ואילו אימו הייתה בתו של האדמירל הרוסי אדם יוהאן פון קרוזנשטרן.
בשנת 1951 והיגר פון ברנהרדי עם משפחתו לשלזיה, שם התגוררו באחוזת המשפחה בקונרסדורף.
בשנת 1869 התגייס פון ברנהרדי לצבא הפרוסי, והצטרף לרגימנט ההוסרים ה-14 (נסיכות הבוחר מהסן ה-2 - פרידריך השני, רוזן הסן-הומבורג), ולחם עמו כלוטננט במהלך מלחמת פרוסיה-צרפת.
פון ברנהרדי היה הקצין הפרוסי הראשון שרכב על סוסו תחת שער הניצחון בפריז במהלך מצעד הכיבוש הפרוסי בבירת צרפת.
בין השנים 1891–1894 היה נספח צבאי בברן ושימש כראש ענף היסטוריה צבאית במטה הכללי של צבא הקיסרות הגרמנית.
התעניינותו התרכזה בפילוסופיה וחקר תורת הלחימה והוא קרא את רוב הספרות הרלוונטית בזמנו.
תחילה סיכם את תורת חיל הפרשים ולאחר מכן פנה לגיבוש עקרוני של דרכה הצבאית הראויה של גרמניה לפי כתבי קלאוזביץ, טרייצ'קה ודרווין.