tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1942 תרם אהרנפרייז למאמצים להצלת יהודי בולגריה.
בהמשך השנה התבקש על ידי יצחק גרינבוים לסייע באישוש הידיעות לגבי השמדת יהודי פולין, אך לא עזר בדבר זה.
לקראת סוף יוני 1944 פנו אליו מספר אישים, ביניהם יצחק גרינבוים, בבקשה שיפנה אל מלך שוודיה ויבקש ממנו לשלוח שליח להונגריה כדי להציל את היהודים הנשלחים משם להשמדה.
אהרנפרייז העביר את הפניות שקיבל לשר החוץ השוודי ובכך לקח חלק בלחצים שהביאו לשליחות ההצלה של ראול ולנברג.
עוד קודם לכן, העלה פליט יהודי בשם קולומן לאואר בפני אהרנפרייז את הרעיון להציע את ולנברג לתפקיד, אולם אהרנפרייז היסס במשך שבועיים לגבי התאמתו של ולנברג לתפקיד, בגלל גילו הצעיר ורצונו לבסס את עבודתו על שוחד, דבר שהעלה כנגד אהרנפרייז טענות על כך שעיכב את יציאתו של ולנברג להונגריה.
לקראת סוף שנת 1944 נועץ פולקה ברנדוט עם אהרנפרייז לגבי הדרכים להצלת יהודים שנותרו בחיים במחנות בגרמניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר הקים הרב שלמה וולבה בית ספר דתי עבור ניצולות שואה, ניסה אהרנפרייז לסכל את הקמת בית הספר, אולם ללא הצלחה.
אהרנפרייז נפטר בחורף 1951 בסולטחובאדן (Saltsjöbaden) שבשוודיה, בגיל 81.
מרדכי אהרנפרייז, בין מזרח למערב: אוטוביוגרפיה (תרגם: מ.
מרדכי אהרנפרייז, "על הלשון והספרות העברית" (תרגם: חיים אורלן), בתוך: הקונגרס הציוני הראשון – דין וחשבון סטינוגראפי (מהדורה שנייה), תל אביב: תשל"ח
מסות ספרותיות (כינס וצירף מבוא והערות: אבנר הולצמן), ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ח-1998
חתן פרס טשרניחובסקי לשנת ה'תשי"ז על תרגומיו לרומנים של תומאס מאן לעברית.
אבי-שאול נולד בשם מרדכי מַנְדֶל לאסתר ושאול מנדל ב-1898 בסולנוק שבהונגריה.
הוא למד בישיבה ובבית המדרש לרבנים בשארושפטק (Sárospatak, היום במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון הונגריה) ובבית המדרש למורים בבודפשט, ועסק בהוראה.
ב-1921 עלה לארץ ישראל, והמשיך בהוראה עד 1948. בין השנים 1922 ל-1925 כתב ב"דואר היום", ופרסם בו שירים, סיפורים, פיליטונים, מאמרי-ביקורת, תרגומים ופובליציסטיקה.
למד במכון למדעי היהדות של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1935 נמנה עם מקימי "הליגה למען זכויות האדם והאזרח".
בהמשך השנה, כאשר שניים מבכירי המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה נאסרו על ידי שלטונות המנדט הבריטי, ונמנעו מהם זכויותיהם המיוחדות כאסירים פוליטיים, אסירים חברי המפלגה פתחו בשביתת רעב.
אבי-שאול וחבריו יזמו עצומת מחאה שנשלחה לנציב העליון ארתור ווקופ, בה דרשו את השבת הזכויות המיוחדות של האסירים הפוליטיים, ועליה חתמו אישים בולטים בהם אליעזר שטיינמן, גרשון אגרון, אנדה פינקרפלד, מרגוט קלאוזנר, זאב רכטר, אלכסנדר פן, חנה רובינא ואהרן מסקין.
המחאה הפוליטית הנרחבת הובילה לריכוך בעמדת השלטונות ולפרסום הוראה של הנציב העליון המתירה לשופטים להעניק "יחס מיוחד" לאסירים, ולאחר 19 ימים נסתיימה שביתת הרעב.
ב-1942 היה ממייסדי "ליגה V" לתמיכה בברית המועצות במלחמתה בנאצים בימי מלחמת העולם השנייה, ולאחר דעיכתה, לחבר ב"ליגה לקשרי ידידות ישראל-ברית המועצות".
ב-1950, "עצומת סטוקהולם", שיזם הפיזיקאי הצרפתי פרדריק ז'וליו-קירי ו"המועצה העולמית לשלום", אשר קראה לביטול מוחלט של הנשק הגרעיני בעולם, נחתמה על ידי כ-273 מיליון בני אדם, ביניהם בישראל.
החותמים בישראל, בהם אבי-שאול, הקימו בעקבות העצומה את "הוועד הארצי למען השלום בישראל".
ב-1951 הוצב אבי-שאול במקום ה-16 ברשימת מק"י לבחירות לכנסת השנייה, ולא נבחר.
באותה שנה היה פעיל בתמיכה בשביתת הימאים,.
בנוסף, סביב משפטי פראג, היה פעיל ב"ליגה לקשרי ידידות ישראל-צ'כוסלובקיה".
בשלהי 1953, בעקבות הפיגוע ביהוד ופעולת קיביה, וביוזמת הליגה לזכויות האדם והאזרח, חתם, לצד אישים יהודים וערבים נוספים, על עצומה כנגד מעשי הרצח ההדדיים של אזרחים חפים מפשע, ובעד העמדתם לדין של הרוצחים בשני הצדדים.
בהמשך היה פעיל "הליגה לידידות יהודית-ערבית".
ספרו הראשון היה ספר שירים אשר נכתב בהונגרית (1920).
על תרגומו ממבחר הרומאנים של תומאס מאן זכה בפרס טשרניחובסקי לשנת ה'תשי"ז.
היה נשוי ללאה ידידיה, ואב לבן ושתי בנות.
נפטר ב-18 בפברואר 1988 בתל אביב, והובא למנוחות בקיבוץ בארי לצד בנו שאול שהיה חבר הקיבוץ.
1970 - קיבל מטבע זיכרון מטעם מועדון ה-PEN ההונגרי
ארכיון מרדכי אבי-שאול - נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
"המחרזת" : מחזה מחיי ירושלים בארבע מערכות ; "בין עיים" : מחזה מעולם החלוצים בשתי מערכות (ירושלים-תל אביב : אחיעבר, תרפ"ח)
"באזקים" : שירי מרדכי אבי-שאול (תל אביב : כתובים, תרצ"ב)
"מפקד עברי בספרד הלוחמת: מרדכי מילמן" (תל אביב : מ' אבי-שאול, 1945)
"לא יוגי ולא קומיסר : מסית למלחמה" (הוצאת המחבר, 1946) - ביקורת על "היוגי והקומיסר" של ארתור קסטלר
"30 שאלות ותשובות : מדוע שפטו למות את הזוג רוזנברג בארצות הברית.
מדוע חייב כל אדם ישר לתבוע את ביטול פסק-הדין?" (תל אביב, 1952)
"מרקס בתחום האמנות" (תל אביב, 1953)
"גילוגלים שווייצריים" (ירושלים : אוגדן, 1963)
"המלך קאראקאש ושאר אירועי חולין" (תל אביב : מחר, 1965)
"בלדה על השלום : מכתביו של חייל אמריקאי מווייטנאם לעיר הנפלם רדווד קליפורניה" (תל אביב 1966)
"הקץ לעבדות הקולוניאלית" (תל אביב : הליגה לזכויות האדם והאזרח, 1976)
: ניתוח הבארבאריזם של המאה העשרים" / הרשל מאיר (תל אביב : חיפ"לפק, 1952)
"זהירות אטום!" (תל אביב : הוועד הארצי למען השלום בישראל, 1956)
"היהודי זיס" : רומן / ליון פויכטונגר (תל אביב : שטיבל, תרפ"ט) - ומחזה שהועלה בתיאטרון "הבימה" ב-1933
"יהודי בזין" : רומן / ליוש בירו (ברלין ; תל אביב : א"י שטיבל, תרצ"א)
"תעתועי גורל" / פרנץ קרמנדי [Ferenc Körmendi] (תל אביב : מצפה, תרצ"ד)
"רשימות מבית המוות" / יוליוס פוצ'יק (מרחביה: פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1948)
"עלילות החייל האמיץ שווייק" / ירוסלאב האשק (מרחביה : הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1952)
"מבחר מאמרים פדגוגיים" / נאדז'דה קרופסקיה : ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1952)
"נובילות" / אלכסנדרו סחייאה (תל אביב : מדע וחיים, 1954)
"התאונה" / דקסטר מאסטרס (מרחביה : ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1956)
"רפסודיה קרפטית" / בילא אילאש (תל אביב : מדע וחיים, 1959)
"מבחר שירים" / ברטולט ברכט (מרחביה : ספרית פועלים, הוצאת הקבוץ הארצי השומר הצעיר, 1959)
"לב המאפליה" / ג'וזף קונרד (מרחביה: ספרית פועלים, הוצאת הקבוץ הארצי השומר הצעיר, 1961) (הוצאה שנייה, ספרית פועלים, 1978)
גיתה (מרחביה : ספרית פועלים, 1962)
"יסורי ורתר הצעיר" / י.ו.
גיתה (מרחביה : ספרית פועלים, תשכ"ג)
"בלב טהור" : מבחר שירים / אטילה יוז'ף (ירושלים : עכשיו, 1964)
"שמונה אקלוגות" / מיקלוש רדנוטי (תל אביב : דפוס הפועל הצעיר, 1966)
"האחוזה ; העלמה דה-סקודרי" : שני ספורים / א.ת.א.
הופמן (תל אביב : דביר, תשל"ג)
"ספר יונה" / מיהאי בביטש (תל אביב : מפעלים אוניברסיטאיים להוצאת לאור, 1973)
גיתה (תל אביב : ספרית פועלים, תשמ"ז 1987)
"אהבה בממלכת הרוחות" : שירים ופואימות / דורה טייטלבוים (תל אביב : ספרית פועלים, תשמ"ט 1989)
"לוטה בוימר": רומאן / תומאס מאן (מרחביה : ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1954)
"הר הקסמים" / תומאס מאן (מרחביה : ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1955)
"וידויי ההרפתקן פליכס קרול : זכרונות, חלק ראשון" / תומאס מאן (מרחביה : ספרית פועלים, 1956)
"יוסף ואחיו: טטרילוגיה" / תומאס מאן (מרחביה : הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1957–1959)
"הנבחר" / תומאס מאן (מרחביה : ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ השומר הצעיר, 1962)
מרדכי אזרחי (קרישבסקי; 17 ביולי 1862 – 1 באוקטובר 1951) היה איש העלייה הראשונה, מראשוני המורים העבריים בארץ ישראל, ולימים יושב ראש הסתדרות המורים.
מאנשי חוגו של אליעזר בן-יהודה בהחייאת השפה העברית וממקימי ועד הלשון.
תרגם, עיבד וכתב ספרים רבים, בהם ספרי מדעי הטבע וספרי לימוד.
נולד בשם מרדכי קרישֶבסקי (יש הוגים: קריצ'בסקי) בכפר קוטובקה שבפלך יקטרינוסלב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) לרחל לאה וחיים יעקב קרישבסקי, נצר למשפחה חסידית מחסידות חב"ד.
רוחות ההשכלה שנשבו ברוסיה הגיעו גם לעירו, והוא נתפש לה והחל ללמוד לימודים חיצוניים.
לאחר שהוסמך להוראה בגימנסיה הממשלתית בפולטבה שימש בהוראה בתלמוד תורה בפולטבה, יחד עם אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'.
בין תלמידיו היה יעקב זרובבל.
כמו כן עסק בהפצת ספרים של הוצאות עבריות וכתבי עת עבריים כמו "תושיה", "אחיאסף" ו"השילוח".
היה חבר פעיל באגודת בני משה מיום היווסדה וראש לשכת "מצפה" בפולטבה.
נישא לבתיה, בת דודו משה טפלינסקי (נפטרה בכ"א בניסן תרפ"ח; 11 באפריל 1928, ונקברה בבית הקברות טרומפלדור).
במאי 1897 עלה לארץ ישראל והתיישב בראשון לציון, שם התגורר אביו, שעלה ארצה ב-1888. בשנתו הראשונה נשלח מטעם לשכת בני משה לשמש כמורה במושבה קסטינה (כיום באר טוביה).
שנה לאחר מכן, ב-1898, עלה לירושלים ושימש מורה לעברית בבית הספר של כי"ח, עד 1904. היה המורה הראשון בבית חינוך עיוורים בירושלים.
ב-1904 מונה למנהל בית הספר לבנות בנווה צדק.
בשנת 1907 הגיע ארצה ד"ר ניסן טורוב, ומרדכי קרישבסקי העביר לו את ניהול בית הספר, ונשאר ללמד בו כמורה.
היה מראשוני התושבים של תל אביב.
במלחמת העולם הראשונה נאלץ לעזוב את הארץ.
עם קבלת הנתינות הטורקית עִברת את שמו ל"אזרחי".
בשובו החל ללמד בבית הספר הריאלי בחיפה ובבית המדרש למורות על שם לוינסקי והתמיד בתפקידו במשך שנים רבות, עד פרישתו לגמלאות.
היה פעיל ציבור, ובין השאר שימש יושב ראש המועצה של בנק הלוואה וחסכון ביפו.
בשנת 1903 נערכה בזכרון יעקב ועידת היסוד של "אגודת המורים".
אזרחי היה בין מייסדיה ונבחר לחבר המרכז.
לימים שינתה האגודה את שמה להסתדרות המורים, ואזרחי נבחר ליושב-ראש שלה והיה פעיל מרכזי בכל פעולותיה.
משנת 1926 היה אזרחי חבר בוועד הלשון העברית וחקר את השפה העברית.
היה מן הראשונים שהורה את מדעי הטבע בעברית, ועקב התמצאותו בתחום זה עסק בעיקר בזיהוי שמותיהם העבריים של הצמחים.
היה חבר בוועדות המקצועיות של ועד הלשון העברית למונחי צמחים, זואולוגיה וחקלאות.
חיבר את "ילקוט הצמחים" (יחד עם פסח אוירבוך), שיצא בהוצאת ועד הלשון העברית.
משנת 1945 ואילך ערך (יחד עם יש"י אדלר) את המדור "לשוננו לעם" בהארץ שהופיע מטעם ועד הלשון, וכמו כן היה מעורכי המחזור הראשון של חוברות "לשוננו לעם".
אזרחי עסק בעריכת ספרים, וכמו כן פרסם פיליטונים, מאמרים, סיפורים ותרגומים, כולל תרגומים לסיפורי ילדים.
כתב בעיתונות היומית ובכתבי עת רבים, והיה חבר מערכת כתב העת "החינוך".
רבים ממאמריו פורסמו בשמות עט שונים: "פתחיה", "מר דרור", "בן יעקב", "בן חי" ועוד.
מרדכי אזרחי נפטר בראש השנה תשי"ב, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
אביו של אזרחי, חיים יעקב קרישבסקי, עלה לארץ ישראל בשנת 1888 והתיישב בראשון לציון, שם עבד בכרמיו ובאדמותיו של קרוב משפחתו יצחק אמציסלבסקי, מראשוני ראשון לציון.
אחיו של אזרחי היה הרופא ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי, שעלה ארצה ב-1890 ושימש רופא במושבות הראשונות פתח תקווה, עקרון וראשון לציון.
בתו של ד"ר קרישבסקי, יהודית, היא אמו של עזר ויצמן.
אחיו השני של אזרחי היה ד"ר משה קרישבסקי, אף הוא רופא שכיהן בבתי חולים בברלין, בקהיר ובבית החולים רוטשילד בירושלים.
הכנר והמוזיקאי יריב אזרחי, אביו של פרופ' ירון אזרחי.
הפסנתרנית לינה הופנקו, אשת הכנר והמוזיקאי משה הופנקו.
שמחה (סניה) קרישבסקי, היה מתמטיקאי וחוקר טבע.
היה נשוי לרחל, בת דודו ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי.
רבקה, אשת אמנון הורביץ, בכור בני הבילויים בראשון לציון, שהיה מדריך חקלאי ועיתונאי.
הקנאי, או: שני יקטן-יקשן: מחזה צחוק בארבעה מעשים (=שני קונילמל) - מאת אברהם גולדפדן, תרגום לעברית מר דרור (=מרדכי אזרחי), ירושלים, תר"ס-1900 (לערך)
שני קוני למל: אופרטה בארבע מערכות מאת אברהם גולדפדן, תרגום לעברית מר-דרור, תל אביב, ת"ש-1940 (לערך)
מסיפורי היהודים - מאת זהר מזוך (=זאכר-מאזוך), תרגם מרדכי קרישבסקי, ירושלים, תרס"ג-1903
ניצנים: סיפורי ילדים, ורשה: תושיה, תרס"ז-1907
הרפגון: מחזה צחוק בחמש מערכות (=הקמצן) - מאת פ' מולייר, תרגום חפשי ועיבוד מרדכי קרשבסקי, ירושלים, תרס"ח-1908
עזרת בעלי החיים זה לזה - עיבוד מרדכי קרישבסקי, יפו: דפוס אתין, תר"ע-1910
שעורי הסתכלות וידיעת המולדת, לשלוש שנות הלימוד הראשונות - מאת י' אוזרקובסקי [=עזריהו], מ' קרישבסקי [=אזרחי] וי' יחיאלי, יפו, הוצאת קוהלת, תרע"ב-1912
הזית - על פי ספרי אנג'נר אגרונום א.ע.
אגי, מתורגם על ידי מ.
אזרחי (קרישבסקי), יפו, הוצאת ס.
תרגילי חשבון, א' פפר, מ' אזרחי (קרישבסקי) וי' יחיאלי, יפו, הוצאת קוהלת
אנגליה והאנגלים - תרגם ועיבד מ.
אזרחי, יפו, דפוס הפועל הצעיר, תרפ"א-1921
גובסק, פצ'ינו קני: סיפורים - מאת א' די בלזק, תרגם מ' אזרחי, ירושלים, מצפה, תרפ"ח-1928
ספר המסעות - סווין הידן, תרגום מ' קרישבסקי, יפו, הוצאת מולדת (-192)
ילקוט צמחים - פסח אוירבוך ומרדכי אזרחי, תל אביב, דפוס הארץ, תר"ץ-1930
ארץ האש - מאת טשרלס דרוין; תרגם מ.
פיזיקה - מאת בלפור סטיוארט, תרגם מ.
אזרחי, תל אביב, קופת הספר, תרצ"א-1931
נדנודי גרמניה: לבקורת התרבות הגרמנית - מאת פייר וינו, תרגם מ.
כרמנו: ספר קריאה לתלמדים (סדרת ספרים לכיתות השונות) - מאת פ.
יחיאלי, תל אביב, דביר, תרצ"ד-1934
המלחמה הנצחית והשלום הנצחי: איך למנוע מחלת הסרטן בגוף האדם: מחקר על פי התנ"ך, התלמוד והמדע הנסיוני החדיש - מאת יהודה (יוליוס) בלימן, מתורגם על ידי אזרחי-קרישבסקי, תל אביב, דפוס הפועל המזרחי (-194)
תל אביב, קֻפַּת הַסֶפֶר, אין תאריך.
הרב מרדכי אילן (תרע"ה, 1915 – ב' באדר א' תשמ"א, 6 בפברואר 1981) היה רב ולמדן ישראלי, כיהן כאב"ד בבית הדין בתל אביב, עסק רבות בסדר קדשים.
נולד בסובאלק שבפולין לאריה ודינה אילנדר.
לאחר סיום לימודיו בתלמוד תורה המקומי, קיבל מלגת לימודים ונסע ללמוד אצל רבי שלמה היימן בישיבת רמיילס שבווילנה, שם למד גם ב"קיבוץ" של רבי חיים עוזר גרודזנסקי שכינה אותו "העילוי מסובאלק".
עוד בהיותו במזרח אירופה, פרסם מאמרים תורניים בכתב העת התורני "כנסת ישראל".
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל, כדי ללמוד בישיבת מרכז הרב בירושלים.
בירושלים השמיט משם משפחתו את שתי אותיותיו האחרונות, וכך קיבל את השם העברי "אילן".
הוא נישא לשרה אריאלי, בתו של הרב יצחק אריאלי.
ב-1949 הדפיס בסיוע מוסד הרב קוק את ספרו הראשון "תורת הקודש" שזכה לתפוצה רחבה ולאזכורים בכתבי גדולי הרבנים, כמו הרב הראשי לישראל רבי יצחק אייזיק הלוי הרצוג ורבי איסר זלמן מלצר.
מלבד עיסוקו בסדר קדשים, היה מעורה גם בתחום המשפט העברי.
הוא היה חבר הוועדה המכינה של ספר החוקה של מכון הרי פישל, מעבודתו במסגרת זו הוציא לאור את ספריו בתחום המשפט העברי: "דרכי הקנינים" ו"חוקי הנזיקין".
כמומחה בתחום התמנה כאב"ד בתל אביב וכיהן בתפקיד זה במשך שנים רבות.
פסקי דין רבניים רבים שלו הודפסו בחוברות על ידי משרד הדתות.
בשנת ה'תשי"א מונה לרב מקומי בירושלים.
בשנת ה'תשט"ז (1955) העניקה מועצת הרבנות הראשית כושר דיינות לרב אילן, ופטרה אותו מבחינות הדיינות.
לצד פעילותו בתחום הדיינות המשיך להקדיש חלק ניכר מזמנו לעיסוק בסדר קדשים ונחשב בקי גדול בענייני המקדש והקרבנות.
חיבר מספר ספרים, כשגולת הכותרת היא יצירתו התורנית "כנסת הראשונים", שבה אסף את חידושי תורתם של הראשונים הפזורים בחידושיהם על מסכתות התלמוד וכינס יחד את הדברים השייכים לסדר קדשים.
על ספריו בתחום זה זכה בשנת תשכ"ט-תש"ל בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
מלבד עבודותיו אלו, היה חבר מערכת האנציקלופדיה התלמודית, וגם השאיר אחריו חיבור ובו פירושים על התורה, שנדפס לאחר פטירתו.
לאחר סדרת התקפי לב שעבר בשנותיו האחרונות, נפטר בב' באדר א' תשמ"א, 6 בפברואר 1981, ונקבר ליד קבר חמיו בהר המנוחות בירושלים.
יה נשוי לשרה (לבית אריאלי).
הרב יעקב דוד - מרבני ישיבת כנסת יצחק (חדרה) ועורך במוסד הרב קוק.
השלים את מפעלו התורני של אביו "כנסת הראשונים".
הרב אליהו - מכהן כרב שכונה בנתניה ורב בית הכנסת "מקדש מרדכי" על שם אביו.
הרב יהודה - ראש כולל בבני ברק.
בתו - אשת הרב אברהם צבי יפה - רב שכונה בתל אביב
בתו - אשת הרב יצחק טיקוצ'ינסקי - מיזמי קריית ספר במודיעין עילית
בתו - אשת הרב שלמה זלמן רוזנטל - ראש כולל הגר"א במודיעין עילית ומנהל רוחני של ישיבת אור אלחנן לצעירים (בנו של הרב יעקב ניסן רוזנטל).
כנסת הראשונים למסכת זבחים, בצירוף שער מרדכי
תורת הקודש על הלכות בית הבחירה ביד החזקה
הרב מרדכי אברמובסקי (נולד ב-י"ג בשבט ה'תש"ז, 3 בפברואר 1947) רבה של זכרון יעקב.
לשעבר רב צבאי שמילא שורת תפקידים בצה"ל, בין השאר מפקד הישיבה הצבאית וראש ענף זיהוי חללים.
נולד בלודז' שבפולין להורים שנישאו לאחר מלחמת העולם השנייה.
גדל בזכרון יעקב, למד במדרשית נעם, ולימים מונה לחבר הנהלת המדרשייה.
לאחר מכן למד בישיבת חברון בירושלים, קיבל סמיכה לרבנות מראשי הישיבה הרב יחזקאל סרנא והרב משה חברוני.
נישא לאסתר נויגרשל, אחותו של הרב מרדכי נויגרשל.
לאחר קורס רבנים צבאיים מונה לרב של מרחב שלמה.
זמן קצר לאחר מינויו פרצה מלחמת יום הכיפורים, והוא מונה לרב פיקודי.
שימש כרב צבאי במשך כ-23 שנים.
כרב הגדנ"ע ריכז את חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי בסוף שנות ה-70. בתקופת מלחמת שלום הגליל שימש כרב חיל הרגלים ושירת כרב אוגדתי בלבנון.
במסגרת תפקידו כמפקד הישיבה הצבאית ייסד את לימוד הדף היומי בצה"ל.
את תפקידיו בצבא סיים כראש ענף זיהוי חללים בתקופת ההכנה למלחמת המפרץ ובמהלכה.
בי"ג בטבת תשנ"ג (6 בינואר 1993) נפטר הרב יקותיאל עזריאלי, רבה של זכרון יעקב.
בג' בטבת תשנ"ו (דצמבר 1995) נבחר תחתיו הרב אברמובסקי לתפקיד.
מונה לכהן למשך תקופה גם כרבה של בנימינה.
בשנת 2002 התמודד על חברות במועצת הרבנות הראשית, אך לא נבחר.
הוא מפעילי מרכז רבני ארץ ישראל (נוסד ב-2008).
כמו כן הוא מארח את כינוסי ימי עיון של רבני ישראל הנערכים אחת לתקופה בזכרון יעקב.
בשנת תשע"ב התבקש על ידי הרבנים הראשיים ומועצת הרבנות הראשית למלא את תפקיד הרב האחראי על מערך הכשרות והנישואין בעיר חיפה.
בנו הרב נתן אברמובסקי הוא ראש חבורות ההלכה בישיבת מיר.
בנו הרב יוסף אברמובסקי הוא ראש ישיבת קניין דעת בבית שמש.
בנו הרב ישראל אברמובסקי הוא ראש ישיבת בית מדרש תורה והלכה ירושלים.
בנו הרב שמואל אברמובסקי מכהן כראש כולל מרכז לתורה והוראה בפתח תקווה.
אבן ישראל - יסוד משנתו החינוכית בו מעמיד במרכז את הקשר בין אבות ובנים כבסיס ויסוד להמשך קיומו של עם ישראל.
מרדכי אבניאל (דיקשטיין; 31 ביולי 1900 – 12 באוקטובר 1989) היה צייר, פסל ועורך דין ישראלי.
נולד בפריצ'י (בבלארוס של היום).
למד אמנות ביקטרינבורג שברוסיה בשנים 1913-1919. היה פעיל ציוני וכיהן כיו"ר סניף צעירי ציון בעירו.
במהלך ועידת צעירי רוסיה ב-1920, נאסר על ידי השלטונות הקומוניסטים.
עלה לארץ ישראל עם קבוצת חלוצים בשנת 1921, ועבד תחילה במטעי הדרים בקרבת פתח תקווה.
בשנת 1923, בעידודו של בוריס שץ, עבר לירושלים כדי לקדם את לימודי האמנות שלו בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות, ומאוחר יותר לימד שם ציור ופיסול.
בין השנים 1924-1928 שימש כמנהל המחלקה לפיסול זעיר בבצלאל.
במקביל למד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים, וב-1932 קיבל רישיון לעסוק כעורך דין.
בשנים 1929-1934 כיהן כיו"ר מרכז ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר) בירושלים.
כן היה מפעילי "ברית הבריונים" של אב"א אחימאיר, חברו הקרוב.
היה עורך אחראי של הירדן.
היה יו"ר סניף תנועת החירות בעיר, וחבר מועצת עיריית חיפה.
נודע בעיקר כאמן, אך עבד גם כעורך דין ושותף-מייסד של משרד עורכי הדין החיפאי "אבניאל, סלומון ושות'", אותו הקים עם יואל סלומון (נינו של יואל משה סלומון), ב-1950. בשנות ה-60 פרש אבניאל מעבודתו במשרד כדי להתמקד בפעילותו האמנותית.
השתתף בקביעות בתערוכות הקבוצתיות של אגודת הציירים והפסלים בישראל, ובמספר תערוכות יחיד.
ייצג את ישראל בביאנלה של ונציה ב-1958, ובסמינר לאמנות הבינלאומיות באוניברסיטת דיקינסון ב-1962.
אבניאל היה חבר ברובע האמנים בצפת והחזיק סטודיו פעיל בחיפה.
עבודותיו מוצגות במוזיאונים חשובים בעולם ובאוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה.
נישא לנחמה אבניאל לבית דרוין, פעילה ציונית בת עירו, ב-1923. גם היא הייתה חברת הצה"ר ותנועת החירות.
נולדו להם בן (בצלאל) ובת.
בתו שרה נשאה לשותפו יואל סלומון.
אחת מנכדותיו היא השחקנית סמדר ברנר.
נינתו, בתה של סמדר, היא השחקנית שירלי ברנר, ואחד מניניו - נכדו של בצלאל - הוא דוד עציוני שכיהן כסגן ראש עיריית חיפה.
נפטר ב-12 באוקטובר שנת 1989, והובא למחרת למנוחות בבית העלמין חוף הכרמל בחיפה .
אבניאל ידוע בעיקר בזכות עבודות הנוף שלו.
הוא ניסה לתאר בציוריו את נופיה של ארץ ישראל והאווירה שלהם, אותם הכיר במהלך טיוליו בארץ.
על עבודותיו על נופי הארץ אמר: "...שוב ושוב, התנסיתי בציור ורישומם, ובכל אותו הזמן ניסיתי ללמד את עצמי אמנות עכשווית.
וכך ניערתי מעלי בהדרגה את התפיסה האקדמית, והפכתי לחופשי יותר.
ניסיתי בכל מאודי למצוא את הסגנון שלי.
העננים המרחפים מעל הכנרת או ים המלח - שניהם מתחת לגובה פני הים - מביאים לשינוי כמעט בלתי פוסק של אור, צבע ואווירה הנוף לובש צורות ומאבד אותן שוב, עננים אלה לימדו אותי להבין את החלל.
אני לא רואה את הנופים בדרך אופטית, הם שילוב של צבעים המעורבבים בהרמוניה - מופשטים לעיתים, ובזמנים אחרים של הם ביטוי של הרגשות הפנימיים שלי רק לאחר שנים שאני מוצא את ביטוי עצמי בנוף שלי, באור, האווירה והשמש של ישראל.
המוטיב שלי הוא תמיד נוף שאינו סטטי עם כל ניגודיו - קרן השחר, הדממה של חומו של היום, הדמדומים של הערב, הזוהר האפלולי, רוח וגשם, הסערה של הלילה."
2016 אבניאל מבצלאל, רטרוספקטיבה בגלריה משרד בתל אביב
2004: הנופים שלנו: ההערות על ציור נוף בישראל, אוניברסיטת חיפה גלריה לאמנות, חיפה
1965: רטרוספקטיבה אבניאל מרדכי, מוזיאון עיריית חיפה לאמנות מודרנית, חיפה
1962: אוניברסיטת ניו יורק, ניו יורק
1961: גלריה רינה לאמנות מודרנית, ירושלים
1959: Gallery Moos, טורונטו (עם סרג' פוליאקוב, מארק שאגאל, פבלו פיקאסו)
1959: גלריה פוליצר לאמנות, ניו יורק
1957: גלריה צ'מרינסקי, תל האביב
1956: המוזיאון לאמנות מודרנית, חיפה
1954: מוזיאון תל אביב, תל האביב
1952: גלריית כץ, תל האביב
המוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק
מוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק
הספרייה הציבורית של ניו יורק
מכון קרנגי לאמנויות יפות, פיטסבורג
מוזיאון לאמנויות של סן פרנסיסקו
מרדכי (מקסי) אביגד (9 בפברואר 1933 – 13 בדצמבר 2018) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, פיקד על גדוד 9 במלחמת ששת הימים ועל חטיבה 14.
אביגד נולד בגרמניה בשם מקס יעקוביץ, לאחר עלייתו לארץ ישראל למד ברחובות ובתל אביב.
ב-1951 התגייס לצה"ל, שירת כלוחם, מפקד מחלקה וקצין מבצעים בגדוד 79, גדוד חרמ"ש.
שימש מדריך בבה"ד 1 ולאחר מכן סגן מפקד ומפקד פלוגה בגדוד 52. הוא למד במכללה לפיקוד ומטה ובסיומם מונה למפקד גדוד 9, גדוד חרמ"ש.
במלחמת ששת הימים פיקד על הגדוד שלחם במסגרת חטיבה 7. לאחר המלחמה שירת כקצין אג"ם בחטיבה 45, חטיבת שריון במילואים.
בהמשך שירותו הצבאי שימש סגן מפקד חטיבה 217, מפקד חטיבה 875 ובשנים 1971-1972 פיקד על חטיבה 14, חטיבת שריון סדירה שהוצבה בגזרת קו בר-לב.
במהלך מלחמת יום הכיפורים שהה באתיופיה בה שירת כנספח צבאי וראש משלחת משרד הביטחון, בסיום המלחמה שב לישראל, מונה לראש מטה אוגדה 162 שהוצבה במערב תעלת סואץ והשתתפה בכיתור הארמייה השלישית של מצרים.
בתפקידו הבא שירת כסגן מפקד אוגדה 143 ולאחר מכן מונה לנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון במערב גרמניה.
לאחר שחרורו מונה למנכ"ל חברת טקסטיל ולאחר מכן עבד בתעשייה הצבאית כמנהל שיווק למערב גרמניה, לאירופה, נציג החברה במזרח הרחוק, בצפון אמריקה ובדרום אמריקה.
הוא נפטר ב-2018. נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
מרדכי נוז'יק נולד בשנת 1911 בעיר ורשה שבפולין, בן לזוג אנשי תיאטרון.
אביו, יצחק נוז'יק, היה שחקן, במאי, פזמונאי ומערכונאי פולני-ישראלי, שנהג להשתמש שמות עט, ובניהם "סכינאי" ו"אולרי", שלימים הצטרף לשם משפחתו של בנו.
סיים את לימודיו בקונסרבטוריון בוורשה.
בשנת 1933, כשהיה בן 22, עלה לארץ ישראל עם הוריו ושני אחיו הצעירים, גבריאל ובן-ציון.
הוא התפרנס כנגן בבתי קפה בתל אביב (בסגנון ג'אז, על פי רוב) ושימש כמנהל תזמורת בקפה "פינגווין".
את הפסנתרנית הצעירה של התזמורת, יהודית פרידמן, נשא לאישה.
לימים, הצטרף לתיאטרון הסאטירי "המטאטא".
עם להיטיו הידועים נמנים "שיר הבוקרים", "מילא", "בין כרמי תמנתה" ו"חפציבה".
ריקודי עם רבים נוצרו על פי לחניו.
כתב מוזיקה להצגות ילדים בתיאטראות לילדים ולנוער וחיבר שירי ילדים.
כתב להתיישבות העובדת הוציא חוברות למרכז המורים והגננות.
אולרי-נוז'יק היה נשוי ליהודית לבית פרידמן עד מותה ב-1974, אב לפנינה פרנקל ומשה נוז'יק,.
הוא נפטר בתל אביב ב-1981, בגיל 70, לאחר מחלה ממושכת.
עיזבונו נמצא בארכיון המוזיקה הישראלית בבניין הספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי באוניברסיטת תל אביב.
הרב מרדכי אוירבך (נולד בג' באדר ה'תש"ב, מרץ 1942) הוא רב ישראלי חרדי המשמש כרב קהילת "אביר יעקב", ראש ישיבת הליכות שלמה בתל אביב ונשיא המרכז הארצי לטהרת המשפחה.
נולד בג' באדר ה'תש"ב בשכונת שערי חסד בירושלים לרב שלמה זלמן אוירבך ולרבנית חיה רבקה.
נישא לבתו של הרב אהרן למברגר (נכדת האדמו"ר מקופיטשניץ), ומאז נישואיו מתגורר בתל אביב.
לאחר חתונתו התמנה הרב אוירבך על ידי אדמו"רי רוז'ין לרב קהילת "אביר יעקב" של חסידות סדיגורה בתל אביב.
זאת לאחר שהקהילה נותרה ללא רב מאז פטירת רבי אברהם יעקב "האביר יעקב" האדמו"ר מסדיגורה ללא ילדים.
במשך השנים התגבשה סביבו קהילה של חוזרים בתשובה במרכז תל אביב.
הוא מוסר שיעורים בימות השבוע במרכז הקהילה, ובשבתות בבית מדרשו לאחר התפילה.
הרב אוירבך משמש מכוון הדרך של ארגון "טהרת המשפחה" וכן של הסמינר הירושלמי לבנות "אוהל רבקה" ותלמוד התורה החסידי "חכמת שלמה" בירושלים.
הוא מקבל קהל בכל יום לתשובות בהלכה, התייעצות וברכות.
התיר נסיעה ברכבת הקלה בתל אביב אף על פי שעבודות התשתית נעשו בשבת.
לדעתו בעלי תשובה צריכים להמשיך לעבוד במקצוע שעבדו בו.
הרב דוד דודקביץ - רב היישוב יצהר וראש ישיבת רועה ישראל.
איז'ו ליבוביץ' - שחקן, במאי ומחזאי
אורי מלמד - מבקר מסעדות, סטנדאפיסט ומוזיקאי
רמה בורשטין - במאית ותסריטאית וסופרת
נשוי לגיטה לבית למברגר ומתגורר בתל אביב.
הרב אהרן - חתנו של הרב אליהו שטרנבוך ראב"ד אנטוורפן.
הרב חיים לייב - חתנו של רבי שמואל ברזובסקי - האדמו"ר מסלונים.
בתו - אשת הרב אברהם נתן בורנשטיין, רב בית הכנסת של חסידות ראדומסק בבני ברק (לעיתים מכונה האדמו"ר מראדומסק), ובנו של רבי מנחם שלמה בורנשטיין האדמו"ר מסוכטשוב-ראדומסק.
בתו - אשת הרב יוסף מאיר פלדמן, מרבני ישיבת "תורת חיים" של חסידות ויז'ניץ באלעד.
אחיו הם: הרב שמואל, הרב אברהם דב, הרב עזריאל.
גיסיו הם: הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב יהודה טרגר, והרב יצחק ירוחם בורודיאנסקי.
מרדכי (מוטל) צ'צ'יק (11 בנובמבר 1914 – 27 בפברואר 2003) היה רופא ישראלי, פנימאי, נפרולוג, מנהל מחלקה פנימית ג' בבית החולים הדסה תל אביב, הקים בשנת 1965 את היחידה הנפרולוגית בבית החולים "הדסה תל אביב" אשר שירתה את כל שלושת בתי החולים העירוניים-ממשלתיים (איכילוב, הדסה, בית יולדות הקריה).
היה הנפרולוג הראשון של בתי החולים העירוניים-ממשלתיים של תל אביב.
צ'צ'יק נולד ברוסיה ב- 1914 ועלה לארץ ישראל בשנת 1925 עם משפחתו.
למד בבית הספר לבנים אחד העם ואת לימודיו התיכוניים עשה והשלים בגימנסיה העברית רחביה בירושלים.
עוד כתלמיד התנדב ל"הגנה" ושירת כקשר במפקדה בירושלים.
למד רפואה באוניברסיטת מונפלייה במונפלייה ואוניברסיטת ליון, צרפת.
בתום לימודיו חזר לארץ ישראל.
בספטמבר 1939, בתחילתו של מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא הבריטי, תחילה כרופא אזרח, ובהמשך סיים קורס קצינים ושירת כרופא צבאי.
במסגרת המערכה במזרח אפריקה צורף ליחידת הגרילה בפיקודו של צ'ארלס וינגייט שפעלה באתיופיה שם נרקמו יחסי ידידות בינו לבין יורש העצר בן הקיסר היילה סילאסי בסוף 1944 הועבר לעזה ולאחר מכן צורף לדיוויזיה המוטסת השישית (ה"כלניות") שחנתה בדרום הארץ.
סיים את שירותו בדרגת סרן.
במלחמת העצמאות שירת בצה"ל כקצין רפואה בחזית הדרום בדרגת רב-סרן.
לאחר שירותו התמחה בבית החולים הדסה תל אביב ברפואה פנימית במחלקתו של הפרופ' גאורג צונדק.
כיהן כעשר שנים כסגן מנהל מחלקה פנימית.
בשנת 1964 יצא לקליבלנד שבארצות הברית להשתלמות בנפרולוגיה, מקצוע רפואי שעד לתקופה ההיא לא היה קיים בבתי החולים העירונים בתל אביב, ובעולם היה בחיתוליו.
בסוף שנת 1965 התמנה למנהל מחלקה פנימית ג', ובנוסף הקים וניהל את היחידה לנפרולוגיה בבית החולים "הדסה", יחידה ששירתה את כל שלושת בתי החולים העירוניים-ממשלתיים בתל אביב.
לאחר פרישתו, היה במשך מספר שנים רופא של בית הספר התיכון תיכון חדש, בתל אביב.
בשנת 1996 הוענק לו אות יקיר העיר תל אביב-יפו.
צ'צ'יק היה נשוי לשושנה ואב לשלושה.
התגורר ב"שיכון הקצינים" בתל אביב.
נפטר ב-27 בפברואר 2003 ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
מרדכי איש-שלום (פרידמן) (1897 – 1960) היה יו"ר הוועד הארצי לשקל, מייסד ועד הקהילה בתל אביב, יו"ר ועדת הבחירות לקונגרסים הציונים, מייסד תא המשפט ההסתדרותי, מקים התא הראשון של משען בתל אביב, ומנהל הסניף התל אביבי של פניקס, וינה.
מרדכי איש שלום נולד בשם מרדכי פרידמן בפינסק שהייתה אז מסופחת לאימפריה הרוסית, בן בכור לרבי יהודה ופרידה איש-שלום (פרידמן).
בהיותו בן למשפחה ציונית, היה פעיל בילדותו באגודת "פרחי ציון".
בתחילת 1914, עלה לארץ ישראל והחל ללמוד בבית הספר החקלאי בפתח תקווה בהנהלת ד"ר פיקהולץ.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גלה מפתח-תקווה עם שאר תלמידי בית הספר, שסבלו בגלות מרעב וקשיים אחרים.
לאחר המלחמה התיישב בשנת 1919 ביפו.
בשנת 1920 יצא לפינסק והעלה את כל משפחתו לארץ ישראל.
ביתו היה פתוח תמיד לסיוע לבני עירו פינסק שעלו לארץ ישראל.
עם הקמתו של ועד הצירים צורף לצוות עובדיו כמבקר חשבונות.
אחר כך שימש כמנהל בנק למלאכה (שהוקם על ידי מרכז בעלי מלאכה), וסגן מנהל בנק הלוואה וחסכון שנוסד אז בתל אביב.
הוא מונה על ידי זליג ויצמן למנהל הסניף התל אביבי של חברת הביטוח פניקס, וינה, אף על פי שהיה אז איש צעיר.
התמוטטות החברה בשנת 1936, שנישלה מחסכונותיהם רבים מבני היישוב, זעזעה מאוד את איש-שלום, והוא התייסר בייסורי מצפון על שמכר לבני היישוב פוליסות ביטוח של החברה.
איש-שלום היה פעיל ציבור, חבר בית משפט השלום העברי וממייסדי ועד הקהילה בתל אביב.
הוא יסד את תא המשפט ההסתדרותי ליד מועצת פועלי תל אביב, הקים את התא הראשון של "משען" בת"א והקים את ארגון הצרכניות למחוסרי העבודה.
בשנת 1942 היה אחד מ-132 חברי בית הדין העליון של ההסתדרות.
איש-שלום היה מזכיר ועדת הבחירות לעיריית תל אביב בשנת 1925 וחבר בוועדת הבחירות לאספת הנבחרים.
בשנות ה-30 היה יושב ראש הוועד הארצי לשקל שבו פעל שתים עשרה שנה, והיה חבר בוועדה הראשית לבחירות לקונגרסים הציוניים שניהלה בתקופתו חמש מערכות בחירות.
אורי כתב עליו: "וזכורני את התסיסות הרבות שהיו בבחירות לקונגרסים, בייחוד לפני הקונגרס הי"ח.
לאחר רצח ארלוזורוב נדמה היה כי עוד מעט תתפוצץ המסגרת הארגונית לביצוע הבחירות כפי שקרה אחרי כן בקונגרס עצמו.
והוא, (מרדכי איש-שלום) ברוחו השקטה, בדבריו השקולים, בטון קולו המתון ובסיועם הרב של חבריו שפעלו אתו, שיככו את הסערות, עקפו את המכשולים והביאו לתוצאות רצויות של הבחירות שצוינו לשבח על יד ביה"ד של הקונגרס והקונגרס עצמו".
בשנת 1933 בתקופת עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הוא מונה למנהל הסניף התל אביבי של המגבית למען יישוב יהודי גרמניה בארץ ישראל.
איש שלום נפטר ב-24 באוגוסט 1960 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
הוא הותיר אחריו את אשתו, אסתר איש-שלום לבית רבינוביץ ובתו חמודה איש-שלום (מר-חיים).
אחיו הוא פרופ' מיכאל איש-שלום.
בתו הצעירה, תחיה, נפטרה בגיל 18.
מרדכי אבריאל (8 באוגוסט 1933 - 28 במאי 2018) היה פרופסור בפקולטה להנדסה תעשייה וניהול בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל, דיקן הפקולטה בשנים 1978–1979.
מרדכי (מוטקה) אשר נולד בבודפשט לאם פסנתרנית ולאב בנקאי.
בשנת 1949 עלה לישראל עם קבוצת עליית הנוער של השומר הצעיר על האוניה "עצמאות".
בגיל 18 התגייס לנח"ל והיה בין מקימי קיבוץ להב בשנת 1952.
בשנת 1957 עזב את הקיבוץ, השלים בגרויות והחל ללמוד בטכניון מיד לאחר סיום תואר ראשון המשיך בלימודיו ובשנת 1963 קיבל תואר שני.
בשנים 1963–1966 שהה עם אשתו בארצות הברית וסיים דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד.
החל בניסיונות למצוא אופטימום של פונקציה יונימודלית עם משתנה אחד תוך שימוש בשיטה מקבילית.
בשנת 1968 חזר לחיפה והתקבל לפקולטה להנדסת כימיה, בה עבד עד לשנת 1974. בשנה זו עבר לפקולטה להנדסת תעשייה וניהול.
בתקופה זו לימד גם באוניברסיטת תל אביב.
במקביל להוראה כתב ספר בנושא תכנון לא-ליניארי.
בשנים 1974–1975 היה בארצות הברית בשנת שבתון.
בתקופה זו ערך מחקר בתחום קשרי הגומלין בין משק האנרגיה למשק הלאומי בעזרת מודלים מתמטיים.
בשנים 1978–1979 היה דיקן הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול (הוחלף על ידי מיכאל רובינוביץ).
בשנים 1983–1986 היה נשיא האגודה הישראלית לחקר ביצועים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 פנה לחקר מודלים לניתוח השוק הפיננסי.
בשנת 1995 הקים בבנק הפועלים מחלקה לפיתוח אנליטי.
במחלקה זו עבד עד לשנת 2010.
במהלך הקריירה המקצועית כתב שבעה ספרים ופרסם עשרות מאמרים.
נפטר ב-28 במאי 2018 והשאיר אחריו את אשתו חווה ושלושה ילדים.
מרדכי (מורדו) אברהמוב (21 באוגוסט 1920–6 בנובמבר 2013) היה צלם ישראלי, ממייסדי קיבוץ יקום, ממקימי מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'.
אברהמוב נולד בנובה זאגורה בבולגריה להוריו שלמה וקדונה, התייתם בילדותו מאמו ועבר עם אביו לסופיה.
התאמן בנעוריו במועדון מכבי בסופיה, נחשף לפעילות ציונית בזכות היכרות עם ויקטור שם-טוב והצטרף לתנועת השומר הצעיר.
עלה לארץ ישראל עם חבריו ב-1939 באוניית המעפילים טייגר היל, עבדו יחד במספר קיבוצים וב-1941 הצטרפו לקבוצת "הקיבוץ הארצישראלי ד'" בחדרה, שעתידה הייתה להיות הגרעין המייסד של קיבוץ יקום.
ב-1942 התנדב לצבא הבריטי, שירת בארץ ישראל ובמצרים, ובשנת 1944 לחם במסגרת הבריגדה היהודית בחזית האיטלקית.
במהלך שירותו הצבאי קיבל כמתנה את המצלמה הראשונה שלו, מתנה שהתוותה את מסלול חייו העתידי כצלם.
לאחר המלחמה השתתף בפעולות הברחת ניצולי השואה לארץ ישראל.
ב-11 במרץ 1947 עלה עם חברי קבוצתו להקמת נקודת הקבע של קיבוץ יקום, ובצילומיו הנציח את יום העלייה.
ביקום הקים את ענף גן הירק וניהל אותו כעשור.
בסוף שנות החמישים הקים את ענף הנוי וניהל אותו עד פרישתו.
במקביל לעבודתו בקיבוץ הקדיש מחצית מזמנו לצילום.
ב-1961 הקים יחד עם אבא קובנר מקיבוץ עין החורש ודב בן ארי מקיבוץ מסילות, את "מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'" והיה הצלם המתעד של הארגון.
אברהמוב כיהן גם כמזכיר "ארגון צלמי הקבוץ הארצי", צילם עבור השבועון "השבוע בקבוץ הארצי" והעיתון "בחטיבה" והיה בין מייסדי מוסף התרבות של על המשמר "חותם" וצלם המערכת.
צילומיו פורסמו גם ברבעון הדים.
משנת 1973 ובמשך כשלושה עשורים, פרסם מדי שבוע בחדר האוכל של יקום צילומים מחיי הקיבוץ.
ב-1958 הוצגה עבודה של אברהמוב, "עקבות", בתערוכת העשור, שנערכה במסגרת חגיגות העשור למדינת ישראל.
צילומין נכללו באלבום צילומים שהופק לרגל שנת העשור, "מבוקר עד בוקר: מראות חיים בישראל", בעריכת צבי זוהר וטוביה ריבנר.
ב-1961 השתתף בתערוכה ע"ש קאפא-שים עם מספר עבודות, ביניהן הסדרה "שני חברים".
ב-1966 זכה בציון לשבח בתערוכה ע"ש קאפא-שים על צילומו "ביס: קיבוצאי ינוקא נוגס בתפוח", והוצגה תערוכה מצילומיו בצוותא.
צילומים מאת אברהמוב נכללו במוסף מיוחד של מעריב לרגל יום העצמאות ה-40.
ב-2001 נערכה תערוכת הצילומים "מרדכי אברהמוב, סיפורו של קיבוץ - צילומים 1947-2001".
"ידיים", מאת המלחין ומנצח המקהלות הנרי קלאוזנר, חבר קיבוץ יקום.
הספר כולל צילומי מקהלות בקיבוץ יקום מאת אברהמוב.
"מורדו אברהמוב - צילומים: סיפורו של מקום, סיפורה של מדינה" (עורך: שלמה אברהמוב), הוצאת יקום, 2007.
"מורדו אברהמוב: צילומי ילדים בקיבוץ יקום 1960-1947", בעריכת עוזי ורון, הוצאת קיבוץ יקום, 2017. עם הקדמה מאת עוזי ורון, ומאמרים על האמן ויצירתו מאת שירלי משולם וגלעד אופיר.
מרדכי אדלר (בהונגרית: Adler Mátyás; 9 באוקטובר 1915 – 7 במאי 2000) היה חבר ב ובמהלך מלחמת העולם השנייה סייע לעשרות חברי תנועתו וליהודים אחרים לעבור את הגבול להונגריה, בשנת 2022 קיבל את אות המציל היהודי.
מרדכי אדלר נולד בעיר דונאיסקה סטרדה באוסטרו-הונגריה (כיום בסלובקיה) למשה ושרה אדלר.
משפחתו הייתה אמידה, בעלת בית דפוס.
בילדותו למד בחדר ובישיבה, בנוסף ללימודים בבית ספר הכללי ובתיכון.
כשהיה בן 14 הורע מצבה הכלכלי של המשפחה עקב המשבר הכלכלי העולמי של 1929. בעקבות זאת עזב מרדכי את הישיבה והחל לעבוד בבית הדפוס המשפחתי.
בנוסף, החל ללמוד את מקצוע הדפוס בברטיסלאבה.
עם סיפוח העיירה להונגריה בבוררות וינה הראשונה התגברה בה האנטישמיות.
ב-1942 החל גירוש היהודים שלא היו אזרחי הונגריה.
בתקופה זו היה אדלר פעיל במחתרת החלוצית בהונגריה ועסק בהצלת עשרות רבות של יהודים והברחתם מאזור ברטיסלאבה לאזור בודפשט.
ב-30 באפריל 1942 גילו הגרמנים את כתובתו, והוא נעצר על ידי המשטרה והובא לחקירה.
הוא נחקר בעינויים על פעילותו כמבריח גבולות ובחשד להיותו קומוניסט, עקב הימצאות מטפחת אדומה בתיקו.
על אף העינויים הקשים שעבר שתק אדלר בחקירתו.
הוא שוחרר אך נעצר שוב כעבור כמה ימים בדרך למרכז של השומר הצעיר בבודפשט ונחקר במשך ארבעה ימים ולילות.
אביו נלקח לחקירה אף הוא, אך לא ידע פרטים כיוון שלא היה שותף פעיל בהברחות.
השניים נפגשו כעבור כמה ימים בבית המאסר.
למרות ההלשנות נגדו, ביניהם שמש בית הכנסת, הגרמנים האמינו לו מאחר שעמד זמן רב בעינויים, שבמהלכם נקרע עור התוף באחת מאוזניו, ולא סיפר דבר על פעילות חברי התנועה.
אדלר היה האחרון מחברי התנועה שנעצר, והוא הועבר יחד עם אביו למחנה גאראן שם אוזנו קיבלה טיפול מרופא יהודי שהיה בין העצורים.
הוא שהה במחנה כ-3 חודשים, במהלכם עבד בשדה בחקלאות ולמד עברית מרופא פולני שלימד אותו ואת חבריו.
כעבור 3 חודשים הועבר למחנה קומארום שהכיל כ-500 אסירים יהודים בלבד, שם הועבד בעבודת כפייה.
אדלר, שהיה למוד ניסיון ממחנה גאראן הדריך את האסירים האחרים איך לשרוד ולאכול גם אם האוכל לא כשר.
הוא שהה במחנה כשנה ושוחרר עקב החורף לשלושה חודשים.
לאחר שלושה חודשים, חזר אל המחנה ושהה בו עד קיץ 1943. בשלושת החודשים מחוץ למחנה נפגש מדי יום ראשון עם חברי המחתרת בהרים בזכות ניירות אריים מזויפים בהם החזיק.
לאחר מכן הועבר לנמל בודפשט ועבד שם בסבלות.
בנמל התקיימה מעין אוטונומיה יהודית שניהלה את החיים של האסירים.
בימי ראשון היה מתגנב החוצה מהנמל ונפגש עם חברי המחתרת למרות האיסור החמור.
אז הוא קיבל את הכינוי "תלך", שמשמעותו הייתה לדידם 'בא והולך'.
כינויו המחתרתי נגזר מכך, "תלך מתיאש".
בפגישות אלו הוא העביר לחברי המחתרת מסמכים, תעודות וחותמות אשר לקח ממשרדי הנמל אשר אליהם נכנס בתוקף תפקידו ביחידת הכבאות של הנמל.
המצב נהיה גרוע יותר עם כניסת הגרמנים להונגריה במרץ 1944 (מבצע מרגרטה) ונהיה קשה יותר לברוח ולהיפגש עם חברי המחתרת.
הקשר איתם נעשה דרך בת דודתו אילונה באום שיכלה להסתובב בחופשיות מכיוון שהייתה בלונדינית.
ביוני 1944 הוחלט שהוא צריך לברוח במסגרת פרויקט להברחת יהודים מהונגריה לרומניה ב"מבצע טיול".
אדלר קיבל מסמכים מזויפים חדשים עם השם שליסל.
בתחנת הרכבת חיכה לו ולשניים מחבריו רפי בנשלום, ממנהיגי המחתרת, ומסר להם את כרטיסי הרכבת.
בגבול רומניה חיכה להם איכר הונגרי שהעביר אותם את הגבול לרומניה.
הם בחרו מקום בו הרכבת לבוקרשט מאטה עקב סיבוב מסוכן וקפצו עליה.
בבוקרשט הצטרף לנוספים שחיכו לעלות לארץ ישראל.
מבוקרשט, אדלר נשלח לנמל קונסטנצה בים השחור ומשם היה אמור להפליג באחת הספינות של המוסד לעליה ב'.
הוא היה מיועד להפליג ב-3 באוגוסט בספינה בשם מפקורה (שבהמשך נודע לו שהוטבעה על ידי פגזים מצוללת גרמנית ורק 5 מנוסעיה ניצלו).
הוא פגש במקרה אדם שאדלר העביר מסלובקיה להונגריה ובתור הכרת תודה קיצר לו את התור והעלה אותו על האונייה קזבק שהפליגה ב-6 ביולי.
האונייה עגנה כעבור יומיים באיסטנבול, שם התקבלה על ידי אנשים מהקהילה היהודית במקום.
מטורקיה הנסיעה הייתה ברכבת דרך סוריה ולבנון עד למעבר ראש הנקרה.
במשך כל התקופה, אדלר נשא איתו סידור תפילה קטן שהודפס בשנת 1937 בברטיסלבה ואשר שרד וכיום הוא נמצא בארכיון בית לוחמי הגטאות.
לאחר הגיעו לגבול נעצר על ידי הבריטים וב-17 ביולי 1944 הועבר למחנה עתלית בו שהה כשבועיים עד להגיעו לקיבוץ העוגן.
בקיבוץ הכיר את אשתו הדסה לבית רוזנקרנץ, שעלתה לארץ כמה שנים לפניו.
הם עזבו את הקיבוץ במאי 1946 ועברו לתל אביב, שם נישאו ביוני של אותה השנה.
באוקטובר 1946 עבר הזוג לחולון.
אדלר הצטרף לארגון ההגנה והיה חבר פעיל עד פירוקו.
במלחמת השחרור צורף לחטיבת אלכסנדרוני.
בשנת 1948, בהיותו בשירות פעיל, שבר את ידו והועבר מתפקיד לחימה לתפקיד של תומך לחימה בסדנת הרכב החטיבתית.
השתתף גם במבצע קדש כאיש מילואים.
שירת מספר שנים במילואים בדפוס הצבאי ואחר כך בהג"א (לימים פיקוד העורף).
לאחר שעזב את הקיבוץ החל לעבוד במקצוע הדפוס.
בתחילה עבד בשני בתי דפוס בתל אביב ובשלב מאוחר יותר החל לעבוד בעיתון ההונגרי "אוי קלט".
בשנת 1952 פתח בית דפוס שהיה ידוע בהדפסות המיוחדות בעזרת מכונה ייעודית שהובאה מארצות הברית.
התמחותו המיוחדת הייתה בתחום הייעול המשרדי בתקופה טרם המצאת המחשב.
אדלר עבד בבית הדפוס עד פרישתו לגמלאות בגיל 81. עם יציאתו לגמלאות התמסר לתחביב שפיתח בעשר השנים האחרונות לחייו, הכנת תמונות תבליט בשיטה שפיתח
בנערותו היה חבר בתנועת המזרחי.
לאחר התרחקותו מהדת הצטרף לשומר הצעיר.
בארץ ישראל המשיך להיות חבר במפלגת פועלים השומר הצעיר עד לאיחודה בשנת 1948 עם התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון, איחוד שהביא להקמת מפ"ם.
בשנות ה-50, הצטרף למפלגה הפרוגרסיבית.
בהמשך הוא תמך במפלגה הליברלית הישראלית והיה שייך לזרם המרכזי במפלגת גח"ל.
היה נשוי להדסה (הדוויג Hedwig) לבית רוזנקרנץ.
הזוג התגורר בחולון ונולדו להם שני ילדים.
אדלר נפטר מקריש דם במוח ונקבר בחלקת ההגנה בבית העלמין הדרום בחולון.
מרדכי אריה אלון (פייקוביץ'; 1898 - ז' בניסן ה'תשל"ג, 19 במרץ 1975) היה איש ציבור ישראלי, ממייסדי המושבה בנימינה, ראש ועד המושבה במשך עשור (1940–1950) וראש המועצה הראשון שלה בשנים 1950–1965.
אביו, ראובן פייקוביץ' (1876–1962), נולד בגרודנו שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), עלה לארץ ישראל עם משפחתו ב-1890 בגיל 16, והיה איכר בראש פינה ובמחניים.
אמו, חיה לבית שורץ (1876–1924), הייתה בת למשפחה ותיקה מצפת, בתו של הרב אלתר שוורץ, ממייסדי המושבה ראש פינה ורב בקהילה האשכנזית באלכסנדריה.
ב-1908 עברה המשפחה למושבה מסחה (כפר תבור), שם חכר אביו חלקה חקלאית מיק"א.
סייע לאביו בעבודות החקלאות ובשמירה על המושבה, ואחרי שארגון "השומר" נאלץ לעזוב את כפר תבור, נטל לידיו, יחד עם עוד שלושה צעירים, את האחריות על השמירה במושבה.
ייסד בכפר תבור סניף של תנועת "מכבי הצעיר".
ב-1922 היה ממתיישביה הראשונים של המושבה החדשה בנימינה.
לצד עיסוקו בחקלאות עסק בענייני ציבור, והצטרף לוועד המושבה.
החל מ-1930 לערך כיהן כסגן יו"ר ועד המושבה, ובסביבות 1940 התמנה ליו"ר הוועד.
היה פעיל בעליית "אף על פי".
שירת כנוטר, היה חבר בארגון "ההגנה" וחבר מפקדת נפת השומרון בארגון.
היה חבר מועצת אגודת "הלוואה וחסכון זכרון יעקב" ויו"ר הסניף שלה בבנימינה, וכן חבר באגודות וועדות שונות.
ב-1946 נתמנה ליו"ר בית המשפט המחוזי לשכר דירה בחיפה, גוף שתפקידו לפשר ולהכריע בסכסוכים הקשורים להפקעת שכר דירה במחוז חיפה.
בתקופת מלחמת העצמאות היה יו"ר ועדת הביטחון בבנימינה.
בבחירות הראשונות לרשויות המקומיות ב-1950 התמודד בראשות רשימת "למען בנימינה" שהייתה הרשימה המקומית של הציונים הכלליים.
סיעתו זכתה למרב הקולות ובתמיכת נציגי תנועת החרות הוא נבחר כיו"ר המועצה המקומית בנימינה.
בבחירות בשנת 1955 התמודד בראש רשימת הציונים הכלליים, זכה במרב הקולות וץ ונבחר לכהונה נוספת.
בבחירות 1959 התמודד פעם נוספת באותה רשימה.
מפלגתו לא זכתה במרב הקולות, אך הוא חבר להרכבת קואליציה עם חרות, הפועל המזרחי ורשימת "השכונות והשיכונים", ונבחר לכהונה נוספת לראשות המועצה המקומית.
בבחירות 1965 התמודד בראשות גח"ל (שאחד ממרכיביה הייתה הציונים הכלליים).
גח"ל זכתה למרב הקולות, אולם לא הצליחה להרכיב קואליציה והוא לא המשיך לכהונה נוספת.
לאחר מלחמת ששת הימים התמנה לקצין מטה (קמ"ט) לענייני משרד הפנים בממשל הצבאי של נפת שכם בדרת רב-סרן, והיה בכך לחייל המבוגר בצה"ל באותה העת.
בתפקיד זה שימש עד שנת 1972.
נפטר ב-19 במרץ 1975 ונקבר לצד רעייתו בבית הקברות בבנימינה.
היה נשוי לנעמי בת משה וטילה (תהילה) קלימנטובסקי מייסדי מאיר שפיה וכפר תבור (נפטרה ב-1972).
נינו הוא הכדורסלן אלון דור-און.
אחיו הבכור משה פייקוביץ' היה מנכ"ל רכבת ישראל.
אחיו הצעירים היו האלוף והשר יגאל אלון, מוכתר נתניה צבי אלון, ואליאב אלון ממייסדי קריית מוצקין.
גיסו נפל בקרב להגנת כפר תבור ב-1920. גיסו אריה כלימור (קלימנטובסקי) כיהן כשופט בבית משפט השלום בטבריה.
מרדכי (מוטי) אביעם (נולד ב־4 בדצמבר 1953) הוא ארכאולוג ישראלי, מומחה לארכאולוגיה קלאסית ולחקר הגליל בתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית.
הוריו, ישעיהו ויחיאלה אביעם, היו חברים בארגון האצ"ל.
אביעם הצעיר למד בגימנסיה הרצליה כנער השתתף בחפירות ארכאולוגיות שונות בתל אביב ובנגב, ושימש כעוזר לארכאולוגים מקצועיים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים שירת כמפקד טנק בחטיבה 188 ברמת הגולן.
הוא נפצע בקרב תל סאקי וניצל יחד עם חבריו לאחר מספר ימים תחת מצור.
לאחר שחרורו מהשירות הצבאי והשיקום מהפציעה, החל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב, שם השלים תואר ראשון בארכאולוגיה.
לאחר מכן המשיך ללימודי תואר שני באוניברסיטה העברית, ובשנת 1994 כתב את התיזה "הישוב הנוצרי בגליל המערבי בתקופה הביזנטית".
את לימודי הדוקטורט עשה באוניברסיטת בר-אילן וכתב את עבודת הדוקטור "יודפת : מקרה מבחן להתפתחות היישוב היהודי בגליל בתקופת הבית השני" תחת הנחייתו של עמוס קלונר.
אביעם התמחה במחקר יישובים יהודיים, נוצריים ופגאניים בגליל בתקופות שונות.
במסגרת עבודתו, היה שותף לסקרים ארכאולוגיים נרחבים ב והמערבי, בהם חקר את יחסי הגומלין בין קהילות יהודיות לנוצריות.
עבודותיו תרמו רבות להבנת האזור בתקופה הביזנטית והרומית ולתיעוד הכנסיות, בתי הכנסת והיישובים הקדומים שבו.
בשנת 1977, לאחר סיום התואר הראשון, התקבל אביעם כמדריך־ארכאולוג בבית ספר שדה בהר מירון, שם עבד עד שנת 1998. הוא שימש כמדריך שטח, סוקר וחופר חפירות הצלה עבור אגף העתיקות.
בין החפירות הבולטות שהוביל: חפירת יודפת העתיקה, שחשפה את העדויות לקרב הראשון הגדול במרד היהודי נגד הרומאים; חקר בתי הכנסת העתיקים בברעם; חפירות שיחין וחפירה באתר בית הבק, אותה הוא זיהה עם בית צידה, המוכרת מהברית החדשה.
פרויקט בית צידה, בו זוהו שרידי יישוב יהודי ומאוחר יותר מנזר וכנסייה ביזנטי, עורר עניין מדעי בינלאומי עם גילוייה של כתובת המוקדישה את הכנסייה לפטרוס, ראש שליחי ישוע.
מאז הקמת רשות העתיקות ב־1999 ובמשך 11 שנים, היה אביעם ארכאולוג מחוז הגליל המערבי.
הוא היה מרצה אורח באוניברסיטת רוצ'סטר, ולאחר פרישתו מרשות העתיקות הקים בעזרת נשיא האוניברסיטה ודיקן הקולג' את המכון לארכיאולוגיה גלילית.
בשנת 2009 התחיל ללמד במחלקה ללימודי ארץ-ישראל ב, לשם העביר את המכון לארכיאולוגיה גלילית, ובשנת 2012, הפך להיות חבר סגל.
בשנת 2019 קיבל תואר פרופסור.
אביעם כתב וערך, לבד ועם שותפים, חמישה ספרים מחקריים בעברית ובאנגלית.
במהלך שנים אלו חפר אביעם בגליל ב־11 כנסיות מהתקופה הביזנטית, ב־4 בתי כנסת מהתקופות הרומית והביזנטית, בשני מקדשים מהתקופה הרומית, ב־6 כפרים מהתקופות הרומית והביזנטית ולמעלה מ־10 קברים מתקופות שונות.
לאחר פרישתו מרשות העתיקות בשנת 2002, ייסד אביעם את המכון לארכיאולוגיה גלילית.
המכון מתמקד במחקר בגליל בשיתוף פעולה עם חוקרים מקומיים ובינלאומיים.
היישוב הקדום בהר מירון, הוצאת החברה להגנת הטבע, 1980
ממגדל נוצרים עד עיר מבצר, מבצרים ומצודות בצפון הארץ מהכנענים ועד צה"ל, הוצאת אוסטרקון, 2014
ארץ הכפרים האבודים: סקר מפת שומרה, צמח : המכללה האקדמית כנרת - המכון לארכיאולוגיה גלילית, אוסטרקון 2020
בשנת 2024 פרסם את הרומן ההיסטורי "משגב – סאגה גלילית", העוסק בקרב על יודפת במהלך המרד הגדול.
מרדכי אבגר (31 במאי 1918 – 16 בנובמבר 2002) היה דיפלומט ושגריר ישראלי.
אבגר נולד בגרמניה ועלה לארץ ישראל ב-31 ביולי 1933, זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון.
בשנים 1934–1948 היה חבר בארגון "ההגנה" והשתתף, בין היתר, במאורעות תרצ"ו וב.
את פעילותו במשרד החוץ החל ב-1958, עת מונה לקצין מנהלה ומנהל חשבונות אזורי בשגרירות ישראל בווינה.
בהמשך עבד כגזבר משנה, כיועץ וכראש המדור הקונסולרי בשגרירות ישראל בבוקרשט, מונה לשגריר ישראל בנפאל ב-1967. הוא סיים את תפקידו זה ב-1971. ב-1973 היה שגריר ישראל בגאנה.
בתפקידו האחרון במשרד שימש מרכז רשומות ומאגרי מידע באגף התקשוב.
הוא נפטר ב-2002, בגיל 84. נקבר בהר המנוחות.
מרדכי אברון (29 בדצמבר 1931 – 29 במרץ 1991) היה ביוכימאי ישראלי ופרופסור בפקולטה לביוכימיה במכון ויצמן למדע, שכיהן כנשיא המכון בפועל, כדקאן הפקולטה לביוכימיה וכיו"ר המועצה המדעית.
נודע כמומחה בעל שם עולמי לחקר הפוטוסינתזה וכמפתחה של שיטה להפקת בטא-קרוטן מאצות.
בצעירותו היה ממקימי קיבוץ תל קציר.
מרדכי אברון נולד וגדל בתל אביב בשם מרדכי אברמסקי, בנם של חוה וישעיהו אברמסקי.
הוא נקרא על שם סבו מצד אביו, עסקן ציוני מגרייבו שבפולין.
הסב עלה לארץ ישראל עם חלק משנים-עשר בניו ב-1920 ונפטר באותה שנה בתל אביב.
את כל שנות לימודיו עשה אברון בגימנסיה העברית "הרצליה".
בתקופת לימודיו השתתף בהצגות שהועלו על בימת בית הספר מפרי עטו של המורה דוד שמעוני, לצדה של דליה פרידלנד.
ב-1948, בעיצומה של מלחמת העצמאות והוא בן 17 בלבד, גויס לשירות בצה"ל, בגדוד א' של הנח"ל.
בתום שירותו נשלח עם חבריו לכיתה ובהם עדה קליינמן (לימים עמיתתו, פרופ' עדה זמיר) לסייע בהקמתו של קיבוץ תל קציר, שם נעשה לרכז ענף הבננות.
הוא אף ראה בכך "מקצוע משפחתי", שכן אביו היה סוחר בננות.
הצורך שלו ברכישת ידע חקלאי מקצועי הביאו לבקש להירשם ללימודים באוניברסיטה העברית, אך הדבר לא צלח מסיבות שונות והוא נרשם לבסוף לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בה החל ב-1951 את לימודיו לתואר ראשון והשלימם ב-1955. במהלך לימודיו אלה עבד במספר עבודות מזדמנות – במכבסה, בסופרמרקט וכשומר יערות.
לאחר מכן למד לתואר שלישי (במסלול ישיר) בהנחיית פרופ' יעקב ביאלי.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1957 לאחר שנתיים וחצי בלבד, עסקה בזרחון חמצוני במיטוכונדריות של אבוקדו.
שהה כעמית בתר-דוקטורט באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם עסק במעבר אלקטרונים בכלורופלסטים, בהנחיית פרופ' אנדרה יגנדורף .
עם שובו לישראל ב-1958 מונה למדען בכיר במכון ויצמן למדע.
יחד עם הפרופסורים דוד אלסון, תאודור ויניק ואוריאל ליטואר, ייסד את המחלקה לביוכימיה, שהפכה לימים לפקולטה לביוכימיה.
ב-1965 מונה לראש המחלקה לביוכימיה וכיהן בתפקיד עד 1968. ב-1968–1969 כיהן כיו"ר המועצה המדעית של המכון, ועם פרישתו של עמוס דה-שליט מניהול המכון בשל מצבו הבריאותי המידרדר, מונה אברון למחליפו.
ב-1973 החל לכהן כדקאן הפקולטה לביוכימיה וביופיזיקה ושימש בתפקיד זה עד 1978, אז מונה לנשיא המכון בפועל (תפקיד ניהולי המקביל לסגן הנשיא כיום).
שימש כיו"ר מועצת המנהלים של "ידע", חברת מסחור הטכנולוגיות של מכון ויצמן.
בראשית דרכו העצמאית כחוקר, התעניין אברון במחקרו של החוקר היהודי-אמריקאי דניאל ארנון על פוטופוספורילציה (תהליך ביוכימי המתרחש באורגניזמים פוטוסינתטיים, שבו אנרגיית אור מנוצלת ליצירת ATP) בכלורופלסטים וכן בוויכוח שהתנהל סביב מחקר זה.
אברון השתמש במומחיותו בתהליך הזרחון החמצוני כדי לקבוע תנאים מתאימים לפוטופוספורילציה.
בכך היה למדען הראשון שאישר את גילויו של ארנון.
בהמשך מחקריו על פוטופוספורילציה ומעבר אלקטרונים מצומד, הופתע לגלות כי תרד, מערכת הניסוי המקובלת בעולם למחקרים אלה, אינו מגודל מסחרית בישראל.
מכיוון שלא היו בידיו מתקנים לגידול מבוקר של צמחים, בחר במנגולד כתחליף, וביצע מחקר שיטתי בו קבע את התנאים האופטימליים לשיעורי פוטופוספורילציה מרביים בכלורופלסטים של מנגולד.
דיווחו על מחקרים אלה (מאמרו הראשון כמדען עצמאי) התברר כישים גם לצמחים רבים אחרים.
מאוחר יותר הוא בודד מכלורופלסטי המנגולד גורם מצמד לפוטופוספורילציה, אשר זוהה מאוחר יותר כ-CF1-ATPase, החלק של CFoF1-ATP Synthase.
העניין של אברון בפענוח מנגנון הפוטופוספורילציה המצומדת להובלת אלקטרונים הוביל אותו לאפיין את פעילויות ה-ATPase התלויות-אור והמופעלות-אור בכלורופלסטים, ולעקוב אחרי גילויו של אנדרה יגנדורף על קליטת פרוטונים מושרית-אור, לאפיין אותה ולבדוק את רלוונטיותה לצימוד האנרגיה בפוטופוספורילציה.
מחקרים אלה הסיטו את עניינו לתחום הביואנרגטיקה.
יחד עם מספר שותפים פיתח את הרעיון והמתודולוגיה של כמה מהשיטות הנפוצות ביותר למדידת הגרדיאנט האלקטרוכימי של פרוטונים הנוצר במהלך העברת אלקטרונים.
המאמר על קביעת גרדיאנט הפרוטונים באמצעות התפלגות של מתילאמין-פחמן-14 זכה לתהילה אף הוא.
תוך שימוש בשיטות אלה, אברון ועמיתיו קבעו שבכלורופלסטים יחס הפרוטונים-ATP הוא 3, והציגו רבות מהניסויים המכריעים שהראו כי הגרדיאנט האלקטרוכימי של פרוטונים הוא הכוח המניע לסינתזת ATP בכלורופלסטים.
הם גם הראו זרימת אלקטרונים הפוכה מונעת-ATP בכלורופלסטים ופירקו אותה לשני תהליכים מצומדים: יצירת גרדיאנט פרוטונים על ידי ATP ותנועת אלקטרונים במעלה השיפוע הנגרמת על ידי הגרדיאנט – מה שהוביל מאוחר יותר להדגמת לומינסנציה שמקורה בזרימת אלקטרונים הפוכה.
במקביל למחקריו בביואנרגטיקה, התעניין גם במטבוליזם הייחודי של האצה ההלוטולרנטית דונליאלה, אחד המינים הבודדים שהראו יכולת חיים בים המלח.
הוא חקר בפירוט את מנגנון האוסמורגולציה הספציפי שלה באמצעות ייצור גליצרול ואת יכולתה לייצר ריכוזים גבוהים של בטא-קרוטן, והיה חלוץ בהשמשת תכונות אלה לשימוש מסחרי.
תהליך זה זכה להכרה רחבה ביפן, ומכון ויצמן אף רקם מערכת יחסים ארוכת שנים עם חברת "ניקן סוהונשה" שהקימה בריכות גידול באילת תחת השם "טבע-בטא" ולימים תרמה להקמת גן יפני בשטח המכון.
עם תלמידיו לאורך השנים נמנים פרופ' סטיב קרליש ופרופ' ציפורה גרומט-אלחנן ממכון ויצמן, פרופ' עמי בן-אמוץ מאוניברסיטת חיפה, פרופ' שמעון שולדינר מהאוניברסיטה העברית ופרופ' מיכל אורן-שמיר ממכון וולקני.
פרופ' יונתן גרסל ממכון ויצמן ופרופ' איתנה פדן מהאוניברסיטה העברית היו עמיתי בתר-דוקטורט של אברון.
עמית האגודה האירופית לביולוגיה מולקולרית (1969)
עד לפטירתו היה נשוי לנירה (לבית מיטרני) ואב לבן, בעז, ובת, דנה.
נפטר במרץ 1991, במהלך ניתוח לב פתוח באריזונה, בגיל 59 בלבד.
נטמן בבית העלמין גורודיסקי ברחובות.
בנו, בעז אברון, שימש כמזכיר האקדמי של מכון ויצמן עד 2022, מעט לפני פטירתו.
יצירותיו משקפות ממד מטאפיזי השואב את השראתו מעולם התרבות היהודי, תוך שימוש בשפה סמלית וברוח האמנות המופשטת והסוריאליסטית האירופית.
בתערוכת הביאנלה של ונציה בשנת 1954 זכה ארדון בפרס אונסק"ו, ובשנת תשכ"ג (1963) זכה בפרס ישראל לציור.
ארדון נולד בטוחוב שבגליציה כמרדכי אליעזר ברונשטיין.
אביו היה שען וצורף זהב.
לדבריו, הוא אשר לימד אותו ש"באבני חן צבעוניות כמוס סוד".
צבעוניות זו אהובה על ארדון ואופיינית לו.
בשנות ה-20 למד בבית ספר "באוהאוס" בגרמניה, והיה תלמידם של כמה מגדולי אומני התקופה, ביניהם פול קלה, וסילי קנדינסקי וליונל פיינינגר.
ארדון עלה לארץ ישראל בשנת 1933, והקים את ביתו בירושלים, בשכונת יפה נוף הניבטת אל נוף הרי יהודה.
כמו ציירים ישראלים אחרים, הושפע ארדון מהנוף המקומי ומהצבעים הבוהקים.
הנוף היה לארדון כלי לחיפוש אחר הנסתר.
שימוש זה בנוף ניכר מתיאוריו המוקדמים את סגולותיה הרוחניות של ירושלים והריה, הוא נותן פירוש אישי ומקורי לנוף, והמסתכל בנופי ארדון מרגיש את הדרמטיות שבהם בכל משיכת מכחול.
בעבודותיו המאוחרות, הנוף מקבל אופי קוסמי.
בשיא פעילותו עמד ארדון בראש בית הספר לאמנות בצלאל החדש, בשנות ה-40. הוא הטביע באופן ניכר את חותמו על המוסד, בהכניסו אליו את לימודי "אמנות מודרנית" בהשראת הניסיון והידע שלו מלימודיו בבאוהאוס.
חסידה לנדאו הייתה בין תלמידותיו.
הוא היה נשוי למרים לבית בנט משנת 1923. בנו היחיד, מיכאל ארדון, היה פרופסור לכימיה באוניברסיטה העברית.
עיקר פעילותו היצירתית של ארדון הייתה בין השנים 1955 ל-1988. בשנים אלו קנה לו שם של יוצר אינדיבידואליסט מובהק, ושלביה של יצירתו הובילו אותו מתפיסה ציורית מובהקת להתגבשות צורנית, ולבסוף אף למופשטות בתכלית.
השימוש הסימולטני בפרטים תיאוריים גלויים לעין ובצורות סתמיות, אפשר לו להמחיש את הדרמה שביצירותיו.
ארדון הסתייע בתקדימים של יוצרים אחרים ובהשראה, ובראש ובראשונה בזו של מורו פאול קליי, וגם מעבודתם של הסוריאליסטים.
ארדון גיבש לו שפה שאת משמעותה האמיתית יש לחפש בגלוי ובנסתר גם יחד.
יצירתו המוכרת ביותר של ארדון היא חלונות ארדון בספרייה הלאומית בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים.
חלונות הוויטראז' הגדולים משולבים בקיר המבואה של הספרייה הלאומית אשר בלב הקמפוס, והם מציגים את חזון השלום האוניברסלי של הנביא ישעיהו.