tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסכם ריבנטרופ–מולוטוב אפשר את שיקומן של הפרובינציות האבודות של רוסיה הקיסרית שאבדו בתוהו ובוהו של מהפכת אוקטובר ושל מלחמת האזרחים.
כתוצאה מהסכם זה, ב-1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה לפולין ממערב.
כאשר היו הפולנים קרובים לתבוסה וממשלת פולין נמלטה מהמדינה, פלשה ברית המועצות לפולין ב-17 בספטמבר ממזרח כדי להשיב לעצמה את השטחים שהיו מיושבים ברובם בבלארוסים ובאוקראינים.
בשלב הבא שלחה ברית המועצות אולטימטומים למדינות הבלטיות וכבשה אותן בספטמבר ובאוקטובר.
במשך שנה ניהלה ברית המועצות משא ומתן עם פינלנד, אך הפינים סירבו לדרישות הסובייטיות וב-30 בנובמבר 1939 פלשה ברית המועצות לפינלנד והחלה את מלחמת החורף.
בה בעת הוקם על ידי הסובייטים שלטון בובות שכונה "הרפובליקה הדמוקרטית הפינית".
ראשיתה של מלחמה זו הייתה הרת אסון מבחינתו של הצבא האדום.
כתוצאה ישירה מתוקפנותה זו הורחקה ברית המועצות ב-4 בדצמבר מחבר הלאומים.
לאסונו, ניצב הצבא האדום בפני יריב שלא הוערך כהלכה וספג סדרה של תבוסות מביכות.
בכל אופן, ב-1940 ארגנו הסובייטים מחדש את כוחותיהם ומחצו את הפינים במתקפה גדולה סופית.
מפקד צבא פינלנד, קארל גוסטף אמיל מנרהיים, ייעץ אז לממשלתו לדון על שלום בתנאים הסובייטיים.
בהכירם בתבוסתם, בחרו הפינים בתבונה להגיע להסדר מוקדם עם הסובייטים, כל עוד ניתן היה להגיע להסכם שלום טוב יחסית מבחינתם.
בסופו של דבר השיבו הפינים לעצמם את עצמאותם, אך נאלצו לוותר על שטחים נרחבים ועל משאבים לטובתם של הסובייטים.
הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שנחתם באוגוסט 1939 הסדיר את יחסי האי-התקפה בין גרמניה הנאצית לבין ברית המועצות וכלל פרוטוקול סודי לחלוקת פולין והארצות הבלטיות בין שתי המדינות.
בפלישה לפולין חילקו אותה שתי המעצמות בין שתיהן וביוני 1940 כבשה ברית המועצות את אסטוניה, לטביה וליטא.
לצבא האדום עמד זמן מועט כדי לתקן את הליקויים הרבים לפני שגרמניה ובנות בריתה חצו את קו הגבול החדש של ברית המועצות ב-22 ביוני 1941 בשלבי הפתיחה של מבצע ברברוסה.
תפקודם הלקוי של הסובייטים במלחמת החורף כנגד פינלנד עודדה את היטלר להתעלם מתנאי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ולהפתיע את הצבא האדום.
בשלבים הראשונים של המלחמה נצטוו כוחות הצבא האדום לעיתים קרובות להישאר בעמדותיהם למרות יכולות ההגנה המוגבלות שלהם, וכתוצאה מכך הם כותרו פעמים רבות ובהתאם לכך הייתה כמות האבדות שלהם.
חוק השאל-החכר של ארצות הברית הורחב לברית המועצות בספטמבר 1941 והיא סיפקה לה מטוסים, טנקים, משאיות וחומרי גלם אחרים.
בסופו של דבר עלה בידם של הסובייטים להאט את מלחמת הבזק של הורמאכט ולעצור את המתקפה הנאצית בדצמבר 1941 לפני שערי מוסקבה, בין השאר בזכות גיוסם של כוחות שהיו מצוידים בבגדי חורף ושהועברו מסיביר לאחר שסטלין הבין שיפן לא עומדת לתקוף את ברית המועצות.
הצבא האדום שיגר מתקפת נגד חורף עזה שהדפה את הגרמנים מפרברי מוסקבה.
בראשית שנת 1942 ויתרו כוחות הציר על מסעם למוסקבה והתקדמו דרומה לכוון הקווקז ונהר הוולגה.
מתקפה זו איבדה את תנופתה בסתיו 1942 ובכך התאפשר לסובייטים לשגר מתקפת נגד הרסנית על האויב.
הצבא האדום צר על כוח משמעותי של הגרמני וחיסל אותו בקרב סטלינגרד שהסתיים בפברואר 1943 והיווה נקודת מפנה במהלך המלחמה באירופה.
החל מקיץ 1943, לאחר קרב קורסק, לקח הצבא האדום את היוזמה עד לתום המלחמה.
כל השטחים הסובייטיים שוחררו מכיבוש כוחות הציר עד ל-1944. לאחר שמיגר את כוחות הציר מכל מזרח אירופה החל הצבא האדום במאי 1945 את הקרב על ברלין, שלמעשה היה השלב האחרון במלחמה באירופה.
שטחים נרחבים ממזרח אירופה ומברית המועצות עצמה נחרבו על ידי הצבא האדום במסגרת שיטת האדמה החרוכה.
מרגע שגרמניה נכנעה הצטרפה ברית המועצות למלחמה כנגד יפן ובקיץ 1945 היא שיגרה מתקפה כנגד הכוחות היפנים שהיו מוצבים בצפון מנצ'וריה.
הצבא האדום סיים את המלחמה כאחד מצבאות היבשה רבי העוצמה ביותר בהיסטוריה, כשהוא מונה חמישה מיליון חיילים ומצויד בטנקים ובקני ארטילריה רבים יותר מכל צבא שהשתתף במלחמה.
עם זאת, ניצחונה של ברית המועצות על גרמניה עלה במחיר כבד של 8 מיליון חיילים סובייטים הרוגים ו-15 מיליון אזרחי ברית המועצות שקיפחו את חייהם, מחיר גבוה יותר ממחיר הדמים ששילמה מדינה כל שהיא שהשתתפה במלחמה.
מקובל בקרב החוקרים שזהו מחיר הדמים הגבוה ביותר שנגבה ממדינה כל שהיא בעימות צבאי בהיסטוריה האנושית.
עם תום מלחמת העולם השנייה מנה הצבא האדום 10 עד 13 מיליון חיילים.
במהלך המלחמה ומיד עם סיומה, היה הצבא האדום הכוח הצבאי רב העוצמה ביותר בעולם.
מיד לאחר כניעת גרמניה הופחת מספר זה ל-5 מיליון חיילים.
מהלך זה לא נבע בהכרח מהצורך להקטין את הצבא, אלא יותר להפוך אותו לצבא נייד ומודרני.
במסגרת מדיניות זו הוכנס ב-1951 לשימוש רובה הסער AK-47 (הקלשניקוב) שייצורו החל ארבע שנים קודם לכן כשיפור של תת-מקלע שהיווה עבור חיל הרגלים הסובייטי כלי נשק קצר טווח בעל אמינות גבוהה.
הכנסתו לשירות ב-1967 של ה-BMP-1 היוותה גם היא מהלך חשוב שבמסגרתו צוידו כוחות היבשה בנגמ"ש הלחימה הראשון בעולם.
שיפורים אלו עמדו במרכז פעילותו של הצבא הסובייטי במהלך המלחמה הקרה.
כוחות הצבא האדום סייעו לרפובליקה השנייה של מזרח טורקסטן במהלך המרידה שהתחוללה שם ב-1944.
בשנים 1946 – 1948 הייתה מונגוליה מעורבת בסכסוך גבולות עם סין במה שנקרא "תקרית פיי טא שאן".
כוחות סובייטים ומונגולים ניסו לכבוש שטחים סינים ובתגובה נשלח רגימנט של סינים מוסלמים על ידי ממשלת סין לתקוף את עמדות המונגולים והסובייטים.
רבות מיחידות הצבא האדום שלקחו חלק בשחרור ארצות מזרח אירופה מעול הכיבוש הנאצי נותרו בהן גם לאחר כניעת גרמניה ב-1945. סטלין עשה שימוש בכיבוש צבאי זה כדי להקים מדינות לוויין שיהוו אזור חיץ בין גרמניה לבין ברית המועצות.
עד מהרה הייתה לסובייטים השפעה פוליטית וכלכלית עצומה באזור וברית המועצות סייעה למפלגות הקומוניסטיות המקומיות לעלות לשלטון.
ב-1948 היו כבר לשבע מדינות אירופאיות ממשלות קומוניסטיות.
במצב דברים זה החלה המלחמה הקרה כהתפתחות של העימות בין סטלין לבין נשיא ארצות הברית, הארי טרומן בנוגע לעתידה של מזרח אירופה במהלך ועידת פוטסדאם ב-1945.
טרומן האשים את סטלין בהפרת ההסכם שנחתם בוועידת יאלטה.
כשמזרח אירופה נמצאת תחת כיבוש סובייטי, ניצבה ברית המועצות מול ניסיונו של טרומן לעצור את ההתפשטות הקומוניסטית וב-1955 ייסדה ברית המועצות את ברית ורשה כמשקל נגד לברית נאט"ו.
כוחות הצבא הקונבנציונליים המשיכו להוות גורם משפיע כאשר פלשה ברית המועצות להונגריה ב-1956 ולצ'כוסולובקיה ב-1968 כדי לדכא את השאיפות הדמוקרטיות של אומות אלו ולשמור אותן בתחום ההשפעה הסובייטית.
ברית המועצות ומדינות המערב בהנהגת ארצות הברית עמדו בכמה מצבים של מבוי סתום מדיני שאיימו להפוך לעימותים ישירים, כמו הסגר על ברלין ב-1948 – 1949 ומשבר הטילים בקובה ב-1962, בו דחפו ה"ניצים" משני צדי המתרס את יריביהם למצב של סף מלחמה בצעדי מדיניות של עברי פי פחת.
גישה זו מותנה עקב החששות מפני עימות גרעיני והשאיפה של המתונים לדטאנט.
הפיצול הסיני-סובייטי אירע ב-1967, כאשר המשמרות האדומים צרו על שגרירות ברית המועצות בבייג'ינג.
עימותים נוספים בין שתי המדינות אירעו סביב לסכסוכי גבול ב-1969.
המתחים בין הכוחות הפוליטיים במוסקבה ובבייג'ינג השפיעו רבות על הפוליטיקה האסיאתית במהלך שנות השישים והשבעים והמיקרוקוסמוס של הפיצול הסיני-סובייטי צץ כאשר וייטנאם, שנתמכה על ידי ברית המועצות, פלשה ב-1978 לקמבודיה שבשליטת פול פוט שנתמך על ידי סין.
הסובייטים הבטיחו את נאמנותן של וייטנאם ושל לאוס באמצעות מערכה אגרסיבית פוליטית וכלכלית ובאמצעות סיוע צבאי למדינות אלו, טקטיקה דומה לתחרות של ברית המועצות מול ארצות הברית על השליטה על המדינות החדשות באפריקה ובמזרח התיכון.
מכירות נשק נרחבות הפכו כלי נשק כמו רובי הקשלניקוב וטנקי ה-T-55 כסמלים של המלחמות שהתנהלו באותה תקופה בין ישראל לבין מדינות ערב.
צעד משמעותי נוסף הייתה ההכרזה ב-1968 על דוקטרינת ברז'נייב, שבאופן רשמי הצדיקה את זכותה של ברית המועצות להתערב בענייניהם הפנימיים של מדינות אחרות לצורך הבטחת המשטרים הסוציאליסטיים שלהן מפני התנגדות של כוחות קפיטליסטים.
בדוקטרינה זו נעשה שימוש להצדקת הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-1979. באפגניסטן נתקלו כוחות הצבא הסובייטי בהתנגדות עזה של אפגנים שנתמכו על ידי ה-CIA.
הלחימה בהתנגדות שנסמכה על לוחמת גרילה ועל לוחמה אסימטרית, גרמה למכונת המלחמה הסובייטית להיכשל בהשגת ניצחונות החלטיים ועד מהרה התפתחה כל המערכה באפגניסטן ללוחמה באדמת בוץ טובענית בדומה למצב שאתו התמודדו כוחותיה של ארצות הברית עשור קודם לכן במלחמת וייטנאם.
לאחר עשור של לחימה שעלתה במחיר משוער של 20 מיליארד דולר ו-15,000 אבדות בנפש, נכנע גורבצ'וב לדעת הקהל ובראשית 1989 הורה על הוצאת הכוחות הסובייטים מאפגניסטן.
ברית המועצות ביצעה את הניסוי הגרעיני הראשון שלה, שכונה RDS-1 ושם הקוד שלו היה "ברק ראשון" , ב-29 באוגוסט 1949, ארבע שנים לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי והפתיעה פרשנים רבים במערב שציפו שהמונופול הגרעיני של ארצות הברית יישמר למשך זמן רב יותר.
עד מהרה התברר שמיזם הפצצה האטומית הסובייטי נסמך על היקף נרחב של פעילות ריגול שנשאב מפרויקט מנהטן בתקופת מלחמת העולם השנייה ושפצצת האטום הסובייטית הראשונה הייתה העתק של הפצצה האמריקאית איש שמן, שהוטלה על נגסאקי.
הבט חשוב של מהירות הפיתוח של הפצצה הגרעינית של הסובייטים היה שהם הצליחו לאגור כמויות אורניום גדולות יותר בהשוואה להערכות של המומחים במערכת הצבאית האמריקאית.
החל מסוף שנות הארבעים התמקדו הכוחות המזוינים של ברית המועצות בהפיכתה של המלחמה הקרה לכזאת שבמרכזה יעמוד מאגר הנשק הגרעיני באמצעות השגת שוויון מול ארצות הברית בתחום זה.
אף על פי שלאחר פיתוחו של הנשק הגרעיני על ידי ארצות הברית הציעה ברית המועצות כמה וכמה תוכניות לפירוק הנשק הגרעיני, המלחמה הקרה עמדה בסימן של ייצור ופריסת עוד ועוד כלי נשק גרעיניים.
רק בשנות השישים הסכימו לבסוף שתי המעצמות על איסור אגירת כלי נשק באנטארקטיקה ועל עריכת ניסויים גרעיניים באטמוספירה, בחלל החיצון ומתחת לפני הים.
בסוף שנות השישים הגיעו שתי המעצמות למידה מסוימת של איזון בכמה מסוגי כלי הנשק הגרעיניים ובאותה תקופה עלו הצעות לקיום משא ומתן על הגבלת פרישתם של כלי נשק אסטרטגיים.
ברית המועצות שאפה להגביל את פרישת מערכות הטיל נגד טילים האמריקאים ולהמשיך להיות מסוגלת לפרוש מערכים עצמאיים של טילים מרובי ראשי נפץ.
שיחות סאל"ט הראשונות החלו בנובמבר 1969 בהלסינקי.
הסכם הביניים שנחתם במוסקבה במאי 1972 הקפיא את פיתוחם רמת פיתוחם של הטילים הבליסטיים הבין-יבשתיים וויסת את כמות הטילים הבליסטיים המשוגרים מצוללות.
כחלק מתהליך סאל"ט נחתם גם הסכם הטילים האנטי-בליסטיים.
במערב נתפשו הסכמי סאל"ט ככאלה שקיבעו את התפישה של השמדה הדדית מובטחת.
הן ארצות הברית והן ברית המועצות הכירו בקיומה של הפגיעה ההדדית ללא תלות בזהות הצד שישגר את המתקפה הראשונית.
השני מבין הסכמי סאל"ט נחתם ביוני 1979 בווינה.
בין סעיפי ההסכם הזה נקבעה מגבלה לכמויות הטילים הבליסטיים הבין יבשתיים ומשגרי הטילים מצוללות.
ההסכם לא אושרר מעולם על ידי הסנאט של ארצות הברית, בעיקר בשל התמוטטות הדטאנט בסוף שנות השבעים וראשית שנות השמונים.
בנקודת זמן מסוימת החזיקה ברית המועצות במאגר כלי הנשק הגרעיניים הגדול ביותר בהיסטוריה.
על פי הערכות של "מועצת ההגנה על משאבי הטבע" (Natural Resources Defense Council) עמד השיא של מספר ראשי הנפץ על 45,000 ב-1986. כ-20,000 מתוכם היו ככל הנראה כלי נשק גרעיניים טקטיים ובכך השתקפה הדוקטרינה של הצבא האדם שהעדיפה את השימוש בכלי נשק אלו במקרה של מלחמה באירופה.
שאר ראשי הנפץ, כ-25,000, היו טילים בליסטיים בין יבשתיים אסטרטגיים.
כלי נשק אלו נחשבו הן כהגנתיים והן כהתקפיים.
ייצורם של כלי נשק אלו הוא אחד הגורמים שהובילו לקריסתה של ברית המועצות.
להוציא את חרושצ'וב וגורבצ'וב, הדגישו מנהיגי ברית המועצות החל משנות העשרים את עדיפות ההשקעה בתעשייה הצבאית על חשבון הכלכלה האזרחית.
העדיפות הגבוהה שניתנה לייצור כלי הנשק אפשרה באופן מסורתי למפעלי התעשייה הצבאית לגייס אליה את מיטב המנהלים, הפועלים והחומרים מהמפעלים האזרחיים.
כתוצאה מכך עמדה לרשות ברית המועצות אחת התעשיות הצבאיות המתקדמות ביותר בעולם.
בכל אופן, בסוף שנות השמונים העביר גורבצ'וב כמה מראשי התעשייה הצבאית למגזר האזרחי של כלכלת המדינה במאמץ לעשותו יעיל יותר כמו זה הצבאי.
השילוב של המפלגה, הממשלה והצבא בברית המועצות הפך לכה ברור בתחום התעשייה הצבאית.
ל"וועדת התכנון של המדינה" (Госпла́н) היה תפקיד חשוב בהכוונת האספקה והמשאבים החיוניים לטובת התעשייה הצבאית.
מועצת ההגנה הסובייטית קיבלה החלטות על פיתוח וייצור מערכות כלי הנשק העיקריות.
משרד התעשייה הצבאית של הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית פיקח על כל המפעלים הצבאיים כנציג המנהל של מועצת ההגנה.
בממשלה ישב סגן ראש הממשלה בראש מועצת התעשייה הצבאית שתיאמה את הפעילויות של גורמי התעשייה, ועדות ממשלתיות, גופי מחקר ופיתוח ובתי חרושת שתכננו וייצרו כלי נשק וציוד לטובת הכוחות המזוינים.
בסוף שנות השמונים הקדישה ברית המועצות כרבע מתוצר הכלכלה שלה לטובת המגזר הצבאי (בהשוואה ל-15% על פי ההערכות שהיו מקובלות במערב).
באותה עת העסיק מגזר התעשייה הצבאית אחד מכל חמישה מבוגרים בברית המועצות.
באזורים מסוימים לפחות מחצית בכוח העבודה הועסק במפעלי התעשייה הצבאית (בארצות הברית עמדו הנתונים המקבילים על 1/16 מהתוצר הלאומי הגולמי ויחס דומה לגבי נתוני כוח האדם).
ב-1989 הייתה כרבע מאוכלוסיית ברית המועצות מועסקת באופן זה או אחר בפעילות הקשורה לצבא, בין אם בשירות פעיל, בין אם בעבודה במפעלי התעשייה הצבאית ובין אם באימונים צבאיים במסגרת אזרחית.
התוהו ובוהו הכלכלי של סוף שנות השמונים וראשית שנות התשעים הוביל עד מהרה להתפוררותה של ברית ורשה ולהתפרקות ברית המועצות.
לכאוס הפוליטי ולתהליך המהיר של הליברליזציה הכלכלית היו השפעה שלילית עצומה על מקורות המימון של הכוחות הצבאיים וכתוצאה מכך על עוצמתם.
ב-1985 מנו הכוחות המזוינים של ברית המועצות כ-5.3 איש וב-1990 ירד מספר זה לכ-4 מיליון.
עם פירוקה של ברית המועצות עמד מספרם של שרידי הכוחות הצבאיים שהשתייכו לפדרציה הרוסית על 2.7 מיליון איש.
ירידה זו התרחשה ברובה בשלוש השנים שבין 1989 לבין 1991.
הגורם הראשון לתהליך זה היה צמצום חד-צדדי משמעותי שהחל עם הכרזה של גורבצ'וב בדצמבר 1988. צמצומים אלו המשיכו כתוצאה מקריסתה של ברית ורשה והקמתה של ברית הכוחות המזוינים הקונבנציונליים באירופה (Treaty on Conventional Armed Forces in Europe – CFE).
הסיבה השנייה לצמצום הכוחות הייתה ההתנגדות הנרחבת של התפישה שבהמשך התפתחה למדיניות הגלאסנוסט ושחשפה לציבור את האמת על תנאי השירות בצבא האדום ואת ההשפלה שחוו המגויסים אליו.
עם התקדמותה של ברית המועצות לקראת ההתפרקות ב-1991, לקח הצבא הסובייטי הענק חלק רפה וחסר השפעה באופן מפתיע בתמיכה בתהליך מותה של המערכת הסובייטית.
הצבא היה מעורב בניסיונות לדיכוי עימותים ומצב של אי-שקט בקווקז ובמרכז אסיה, אך לעיתים קרובות הוא התגלה כגוף שלא היה מסוגל להשיב את השקט על כנו.
ב-8 באפריל 1989 הרג הצבא יחד עם יחידות של כוחות משרד הפנים 20 מפגינים בטביליסי.
המשבר הרציני הבא התרחש באזרבייג'ן, כאשר ב-19 – 20 בינואר 1990 נכנס הצבא האדום בכוח לבאקו וכתוצאה מכך נהרגו 137 איש.
ב-13 בינואר 1991 התפרצו כוחות סובייטים לבניין תחנת הרדיו והטלוויזיה הממלכתית בוילנה שהיה תחת שליטת האופוזיציה, הרגו 14 איש ופצעו 700. פעולה זו נתפשה על ידי רבים כפעולה קשוחה שהישגיה היו מוגבלים.
ברגעים המכריעים של הפוטש של אוגוסט, שניתן לטעון שהוא היה הניסיון האחרון של הקיצונים הסובייטים למנוע את התפרקות המדינה, נכנסו כמה יחידות צבא למוסקבה כדי לפעול כנגד בוריס ילצין, אך בסופו של דבר הם סירבו לתקוף את המפגינים שצבאו על בניין הפרלמנט הרוסי.
למעשה, פיקוד הצבא החליט לחבור לגורבצ'וב ולילצין וכך לבסוף בא הקץ לסדר הישן.
עם התפרקותה הרשמית של ברית המועצות ב-31 בדצמבר 1991, נכנסו הכוחות המזוינים שלה למצב של אי ודאות.
בשנה וחצי הבאות כשלו ניסיונות שונים לשמור על אחדותם והפיכתם לכוחות המזוינים של חבר המדינות.
בהדרגה נשבעו יחידות, שהיו מוצבות באוקראינה ובמדינות אחרות, אמונים לממשלות הלאומיות החדשות שלהן, בעוד שסדרה של בריתות בין כמה מדינות חדשות חילקו בניהן נכסים צבאיים.
באמצע מרץ 1992 מינה ילצין את עצמו כשר ההגנה החדש של רוסיה, צעד מכריע בדרך להקמתם של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, שכללו את הגרעין של מה שנותר מהכוחות המזוינים של ברית המועצות.
השרידים האחרונים של המבנה הפיקודי של הכוחות הסובייטיים הישנים פורקו לבסוף ביוני 1993.
בשנים הבאות נסוגו הכוחות הצבאיים הרוסים ממרכז אירופה וממזרחה וכן משטחי הרפובליקות העצמאיות החדשות שהוקמו על שטחה של ברית המועצות לשעבר.
בעוד שברוב המקומות הנסיגות התנהלו ללא כל בעיות מיוחדות, נשאר הצבא הרוסי בכמה אזוריים שנויים במחלוקת כמו בסיס הצי בסבסטופול וכן באבחזיה ובטרנסניסטריה.
אובדן מאגר המגויסים והבסיס התעשייתי ברפובליקות החדשות, לצד קריסתה של הכלכלה הרוסית, גרמו לקריסה הרסנית ביכולותיהם של הכוחות המזוינים הרוסים בעידן הפוסט-סובייטי בעשור שלאחר 1992.
רוב מאגרי הנשק הגרעיני של ברית המועצות עבר לרשותה של רוסיה.
כלי נשק נוספים הגיעו לידיהן של אוקראינה, בלארוס וקזחסטן.
עד 1996 הועברו כל המאגרים הללו לרשותה של רוסיה.
אוזבקיסטן היא רפובליקה סובייטית לשעבר נוספת שבה הוצבו בעבר כלי נשק גרעיניים, אך כיום מדינה זו חתומה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
עימותים צבאיים בהם הייתה ברית המועצות מעורבת
שנים שם מיקום תוצאה 1918 – 1920 מלחמת האזרחים ברוסיה הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה הצבא האדום החדש הביס את התנועה הלבנה ואת בעלי בריתה הזרים.
1919 – 1921 המלחמה הפולנית-סובייטית בלארוס, פולין, אוקראינה הסובייטים הובסו לאחר ניסיונות ראשוניים וויתרו על שטחי מערב אוקראינה ומערב בלארוס לטובת פולין, אך עדיין שמרו לעצמם את שטחי מזרח אוקראינה ומזרח בלארוס.
1929 העימות הסיני-סובייטי צפון-מזרח סין עימותים נמוכי עצימות בין ברית המועצות לבין כוחות המצביא הסיני, ג'אנג שואליאנג מסין על מסילת הרכבת הסינית המזרחית.
הצבא האדום הביס את הסינים ואילץ אותם לקבל את תנאי ההסכם של 1924. 1934 הפלישה הסובייטית לשינג'יאנג שינג'יאנג כוחות של הצבא האדום והגפא"ו תקפו את הדיוויזיה ה-36 הסינית מוסלמית של הצבא הלאומי המהפכני ואת הכוחות הסינים בפיקוד הגנרלים מא ג'ונגיינג וג'אנג פיואן.
1937 מלחמת שינג'יאנג שינג'יאנג כוחות הצבא האדום סייעו לממשלה הזמנית של שינג'יאנג בהנהגת שנג שיצ'אי בלחימה כנגד מורדים אויגורים 1938 קרב אגם חסן גבול קוריאה – ברית המועצות הסובייטים הדפו את הפלישה היפנית 1939 קרב חלקין גול גבול מנצ'וקוו-מונגוליה הסובייטים הביסו את צבא קוואנטונג היפני ושמרו על גבולם עם מנצ'וקוו.
1939 הפלישה לפולין ולבסרביה (מלחמת העולם השנייה) פולין, בלארוס, רומניה גרמניה הנאצית וברית המועצות חילקו ביניהן את מזרח אירופה בהתאם לתנאי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב 1939 – 1940 מלחמת החורף (מלחמת העולם השנייה) פינלנד הסובייטים סיפחו 10% משטח פינלנד, אף על פי שסבלו אבדות כבדות בנפש ובציוד.
ברית המועצות הורחקה מחבר הלאומים כתוצאה ממלחמה זו.
1941 – 1945 החזית המזרחית (מלחמת העולם השנייה) ברית המועצות, מזרח אירופה מאבק איתנים כנגד גרמניה הנאצית, הצבא האדום הביס את הוורמאכט וכבש את רוב שטחן של מזרח ומרכז אירופה.
1941 – 1944 מלחמת ההמשך פינלנד כוחות סובייטים הביסו את פינלנד, סיפחו שטחים נוספים ופינלנד יצאה ממלחמת העולם השנייה.
1944 – 1949 מרד אילי שינג'יאנג, סין כוחות הצבא האדום וכוחות סין התעמתו בשינג'יאנג עקב תמיכתה של ברית המועצות ברפובליקה השנייה של מזרח טורקסטן.
יחידה צבאית סינית-מוסלמית שהייתה נאמנה לממשלת סין לחמה כנגד כוחות סובייטים על הגבול המונגולי.
1945 – 1974 אחי היער אסטוניה, לטביה, ליטא אלפים מחברי ארגון "אחי היער" ניהלו מלחמת התנגדות כנגד השלטון הסובייטי.
הקרבות העיקריים הסתיימו בסוף שנות הארבעים ובראשית שנות החמישים עם תבוסה ופירוק של הארגון.
אחרון הלוחמים, אסטוני, נהרג ב-1974. 1945 מבצע סערת אוגוסט (מלחמת העולם השנייה) מנצ'וריה הצבא האדום פתח במערכה קצרה ומוצלחת לגרוש היפנים מיבשת אסיה.
הסובייטים כבשו את מנצ'וריה, את קוריאה הצפונית ואת האיים הקוריליים 1947 – 1991 המלחמה הקרה בכל רחבי העולם איומים לעיתים על פרוץ מלחמה גרעינית שלעולם לא מומשו.
ב-1955 הקימה ברית המועצות את ברית ורשה בתגובה להקמת ברית נאט"ו על ידי מדינת המערב ב-1948. 1948 – 1949 הסגר על ברלין ברלין הראשון מבין מצבי התיקו של המלחמה הקרה.
ברית המועצות הטילה סגר על ברלין.
מדינות המערב הגיבו ברכבת אווירית ובסופו של דבר הוסר הסגר.
1956 המרד ההונגרי הונגריה הצבא האדום דיכא מרד הונגרי אנטי-סובייטי.
1962 משבר הטילים בקובה קובה מצב תיקו נוסף של המלחמה הקרה.
התרחש כתגובה להצבת טילים גרעיניים בטורקיה ובאיטליה על ידי ארצות הברית וכתוצאה מכך הצבה של טילים גרעיניים סובייטים בקובה.
הסובייטים הסכימו להוציא את הטילים מקובה לאחר שארצות הברית הבטיחה לא לפלוש לאי ולהוציא את הטילים מטורקיה.
1968 האביב של פראג צ'כוסלובקיה פלישה של צבאות ברית ורשה שדיכאה את התנועה הלאומית למען ממשלה צ'כית ליברלית יותר.
1969 סכסוך הגבולות הסיני-סובייטי גבול סין-ברית המועצות סכסוך אידאולוגי ארוך טווח בין ברית המועצות לבין הרפובליקה העממית של סין התפרץ בכמה הזדמנויות לכמה עימותים צבאיים שלא הוכרעו.
הסובייטים הדפו את הפלישה הסינית לאי דמנסקי/זן באו.
1979 – 1989 מלחמת אפגניסטן אפגניסטן התערבות צבאית סובייטית בנעשה באפגניסטן הפכה עד מהרה לשקיעה בבוץ.
הכוחות הסובייטים פונו לאחר עשר שנים של לחימה הססנית שבה ארצות הברית, סין, פקיסטן וערב הסעודית מימנו וחימשו את המוג'אהדין האפגנים.
במקרים רבים, המעורבות של ברית המועצות בעימותים אלו הייתה באמצעות שיגור יועצים צבאיים ומכירת או אספקת כלי נשק.
היסטוריה פופולרית היא סוגה רחבה בתוך ההיסטוריוגרפיה שאינה מוגדרת בבהירות.
היסטוריה פופולרית נכתבת תוך שימוש בגישה פופולרית, מכוונת לקהל קוראים רחב ולעיתים מדגישה נראטיב, אישיות מסוימת או מידע רכילותי תוך ויתור על ניתוח מחקרי של הפרטים.
במונח נעשה שימוש בהנגדה להיסטוריה שנכתבת בצורה אקדמית מקצועית, שהיא לרוב יותר ממוקדת וטכנית, ובשל כך גם פחות נגישה עבור הקורא הממוצע.
לכמה היסטוריונים פופולריים אין השתייכות אקדמית בעוד אחרים הם אקדמאים או אקדמאים לשעבר.
רבים עבדו כעיתונאים, ולחלקם תואר אקדמי כלשהו בהיסטוריה.
היסטוריונים פופולריים שונים הפכו לסופרים רבי-מכר.
מחברים רבים של "היסטוריות רשמיות" או "ביוגרפיות מאושרות" יזוהו כהיסטוריונים פופולריים המשרתים את האינטרסים של מוסדות או אושיות ציבוריות.
היסטוריה נוגדת-עובדות או היסטוריה וירטואלית היא סגנון בהיסטוריוגרפיה שמנסה לענות על שאלות "מה היה קורה אילו", הקרויות גם "נוגדי-עובדות".
בלאק ומק'ריילד סיפקו את הגדרה לסגנון זה: "זהו, בבסיס, רעיון השערת מה שלא קרה, או מה שיכול היה לקרות, על מנת להבין את מה שכן קרה".
מתודה מחקרית זו מבקשת לחקור את ההיסטוריה ואת אירועיה באמצעות הסטת ציר הזמן.
בהיסטוריה החלופית שנוצרת, אירוע מפתח בהיסטוריה לא התרחש או שתוצאתו הייתה שונה מהתוצאה במציאות.
באמצעות השיטה מופקת סוגה ספרותית הקרויה היסטוריה חלופית, היסטוריה ספקולטיבית או היסטוריה היפותטית.
אחת ממטרות ההיסטוריה נוגדת-העובדות להעריך את החשיבות היחסית של אירוע, תקרית או אדם מסוים על ההיסטוריה.
לדוגמה, בתשובה לשאלה "מה היה קורה אילו היטלר היה שותה קפה במקום תה באחרי-הצהריים לפני שהתאבד?", ציר הזמן יוותר ללא שינוי – היטלר היה ככל הנראה עדיין מתאבד ב-30 באפריל 1945, בלי קשר למה שתה באחרי-הצהריים.
לעומת זאת, בתשובה לשאלה "מה היה קורה אילו היטלר היה מת בניסיון ההתנקשות ביולי 1944?" מתברר שאפשרויות רבות נעשות מסתברות – החל מקריסת המערכת הנאצית ועד למערכת יציבה בראשות הימלר, גבלס, שפר, בורמן, גרינג וכו'.
אם כך, העלאת "נוגד-העובדות" מעמידה את חשיבותו כיחיד של היטלר במבחן וגורמת למחשבה עד כמה גורלו האישי הוא שעיצב את פני המלחמה ובשל כך את ההיסטוריה העולמית.
ההבדל בין היסטוריה נוגדת-עובדות להיסטוריה חלופית
היסטוריה נוגדת-עובדות אינה רוויזיוניזם היסטורי או היסטוריה חלופית.
ההיסטוריה נוגדת-העובדות מבדילה עצמה משתי הסוגות האחרות בהתעניינותה באירוע מדומיין, ובאמצעות העיסוק בו מנסה להעריך את השפעתו של האירוע שהתרחש במציאות.
היסטוריונים אלו מתווים את השפעת השינוי באופן כללי, ואינם מתעכבים על תוצרי לוואי של התרגיל המחשבתי על ההיסטוריה.
כותב היסטוריה חלופית, לעומת זאת, מתעניין דווקא בתרחישים היפותטיים ספציפיים הנובעים מהאירוע הבדיוני או מהתקרית.
סופר הכותב ספרות בדיונית רשאי, אם כן, להמציא דמויות ואירועים בתוך ההיסטוריה המדומיינת.
הקו העובר בין שתי הסוגות מטושטש לעיתים, מפני שהיסטוריונים יכולים ליצור לוחות זמנים מפורטים כאילוסטרציה לרעיונותיהם לגבי השינויים העשויים להתרחש, אבל בדרך כלל ברור מהם השינויים המרכזיים שצופה הכותב ואלו פרטים ספציפיים מובאים רק לצורך המחשה.
רוב ההיסטוריונים מתייחסים להיסטוריה נוגדת-העבודות כמבדרת אך לא יותר, מפני שלדעתם היא אינה עומדת בסטנדרטים של המחקר ההיסטורי בשל אופייה הספקולטיבי.
סנגוריה של ההיסטוריה נוגדת-העובדות מגיבים פעמים רבות כי כל דיון בסיבתיות בהיסטוריה עושה שימוש ב"נוגדי-עובדות" – למשל, הטענה כי החלטה צבאית מסוימת סייעה למדינה לנצח במלחמה מניחה שאם ההחלטה לא הייתה מתקבלת היה למדינה סיכוי נמוך יותר לנצח, או שהמלחמה הייתה אורכת זמן רב יותר.
מאחר שההיסטוריה נוגדת-העובדות היא פיתוח חדש יחסית, טרם נעשתה ביקורת רצינית ושיטתית על שימושיה ועל השיטות שבהן נעזרים חוקריה, שכן תנועת החוקרים בזרם זה טרם פיתחו מסגרת רצינית וכלי מחקר שיטתיים לשימוש בסוגה.
ההיסטוריה הצבאית של יפן מאופיינת בתקופה של מלחמות שבטיות שהתמשכו עד למאה ה-12 לספירה, כשלאחריהן התנהלו מלחמות פיאודליות שהגיעו לשיאן בקיומן של ממשלות צבאיות שנודעו כשוגונים.
המיליטריזם הפאודלי עבר למיליטריזם הקיסרי במאה ה-19 לאחר נחיתתו של קומודור מת'יו פרי ועלייתו של הקיסר מייג'י.
תקופה זו הובילה לאימפריאליזם ההולך וגואה עד לתבוסתה של יפן על ידי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
כיבושה של יפן על ידי האמריקאים ציין את ההיסטוריה הצבאית המודרנית של יפן, עם ניסוחה של חוקת יפן החדשה שאסרה על יציאה למלחמה כנגד אומות אחרות.
מחקרים ארכאולוגים חשפו עדויות למלחמות שהתנהלו עוד בתקופת ג'ומון (10,000 עד 300 לפנה"ס) בין שבטים שונים בארכיפלג היפני.
כמה מהחוקרים מאמינים שזמן קצר לאחר תקופת יאיואי (300 לפנה"ס עד 250 לספירה), פלשו צבאות פרשים מחצי האי הקוריאני לדרום קיושו ולאחר מכן התפשטו לצפון הונשו.
באותה תקופה הופיעו לראשונה באיים היפניים אומנות הרכיבה על סוס והשימוש בכלי ברזל.
לקראת סוף תקופת ג'ומון (שנת 300 לפנה"ס לערך), החלו כפרים ועיירות ביפן להיות מוקפים בחפירים ובגדרות עץ עקב האלימות הגוברת בין הקהילות באיים.
בקרבות נעשה שימוש בכלי נשק כמו חרבות, קלעים, חניתות וחצים וקשתות.
בשרידי גופותיהם של בני אדם מאותה תקופה נמצאו פצעים שנגרמו מפגיעות חיצים.
תקופת יאיואי (300 לפנה"ס עד 250 לספירה)
חפצים עשויים ארד וטכניקות ייצור ארד מיבשת אסיה הגיעו ליפן כבר במאה השלישית לפני הספירה.
ההנחה היא שחפצים וכלי נשק עשויים ארד, ומאוחר יותר ברזל, הגיעו ליפן לקראת סוף התקופה הזאת ועוד יותר במהלך ראשיתה של תקופת יאמטו.
הממצאים הארכאולוגיים מרמזים שכלי נשק מארד ומברזל לא היו בשימוש במלחמות עד לתקופה מאוחרת יותר, החל מראשיתה של תקופת יאמטו, שכן נראה שכלי הנשק העשויים מתכת שנמצאו בצמוד לשרידי אדם לא היו בשימוש.
המעבר מתקופת ג'ומון לתקופת יאיואי, ומאוחר יותר המעבר לתקופת יאמטו, התאפיינו בעיקר במאבק אלים בו הילידים נדחקו על ידי הפולשים ועל ידי הטכנולוגיה הצבאית העילאית הניכרת שלהם.
ההיסטוריון ג'ון קוהן סבור ש"רצח עם חלקי" של עמיה הילידיים של יפן התרחש באותה תקופה.
באותה תקופה החל להופיע ב"רשומות שלוש הממלכות" התיעוד לקיומה של אומת ה"ווה" (倭, Wa).
על פי מסמכים אלו, "ווה הייתה מחולקת בין יותר ממאה שבטים" ובמשך יותר משבעים או שמונים שנה התרחשו מהומות ומלחמות רבות.
כשלושים קהילות התאחדו תחת שלטונה של המכשפה-המלכה הימיקו.
היא שלחה שליח בשם נשימה, שהגיש מנחה של עבדים ובדים להנהגה הצבאית של דאיפנג בסין ומיסד את היחסים הדיפלומטיים עם הממלכה הסינית של וויי.
עם תום המאה הרביעית, התמקמו אנשי עם היאמטו באזור נארה והחזיקו שליטה משמעותית על האזורים הסובבים.
חמשת המלכים של ממלכת ווה שלחו שגרירים לסין כדי שזו תכיר בשליטתם באיי יפן.
בספר ניהון שוקי מצוין שאנשי היאמטו היו חזקים דיים כדי לשגר צבא כנגד המדינה החזקה של גוגוריאו.
ליפן של הימאטו היו קשרים הדוקים עם ממלכת בקג'ה שבדרום-מזרח קוריאה.
בשנת 663, יפן, שהעניקה את תמיכתה לממלכת בקג'ה, הובסה על ידי כוחות הברית של שושלת טאנג הסינית ושל ממלכת סילה הקוריאנית בקרב הקוסונקו שבחצי האי הקוריאני.
כתוצאה מכך, גורשו היפנים מחצי האי.
כדי להגן על הארכיפלג היפני, הוקם בסיס צבאי בדזייפו שעל חוף האי קיושו.
ליפן העתיקה היו קשרים הדוקים עם קונפדרציית גאיה ועם ממלכת בקג'ה שבחצי האי הקוריאני.
גאיה, בה היה שפע של ברזל זמין, ייצאה כמויות אדירות של שריוני ברזל וכלי נשק לווה וייתכן אף שפעלו בשטחה מוצבים יפניים בשיתוף פעולה עם גאיה ובקג'ה.
בשנת 552 פנה שליט ממלכת בקג'ה ליאמטו כדי שיסייעו לו להתמודד מול אויביו, ממלכת סילה.
באמצעות שליחיו לחצר המלכות של יאמטו, שיגר מלך בקג'ה צלמיות ארד של בודהה, כמה כתבי קודש בודהיסטים ומכתב שבח לאמונה הבודהיסטית.
מנחות אלו נתנו דחיפה עצומה לעניין בבודהיזם.
בשנת 663, לקראת תום תקופת שלוש הממלכות, התנהל קרב בקגאנג.
בניהון שוקי מתועד שממלכת היאמטו שיגרה 32,000 חיילים ו-1,000 ספינות כדי לגבות את ממלכת בקג'ה כנגד הכוחות המשולבים של סילה וטאנג.
אף על פי כן, ספינות אלו יורטו והובסו על ידי צי האויב.
ממלכת בקג'ה, שנותרה ללא סיוע והייתה מוקפת על היבשה על ידי כוחות של סילה וטאנג, קרסה.
ממלכת סילה, שכעת ראתה ביפן כיריב, מנעה ממנה להפעיל השפעה משמעותית על חצי האי הקוריאני לתקופה ממושכת.
כעת פנו היפנים ישירות לסין.
במובנים רבים, הייתה תקופת נארה ראשיתה של התרבות היפנית המוכרת לנו כיום.
הייתה זו התקופה בה התמסדו האמונה הבודהיסטית, מערכת הכתב – הקאנג'י ומערכת החוקים.
הארץ אוחדה והשלטון בה הפך לריכוזי, עם המאפיינים הבסיסיים של המערכת הפאודלית שהתפתחה מאוחר יותר.
רוב רובם של ערכי המשמעת, כלי הנשק והשריון של הסמוראים, צמחו באותה תקופה, לצד טכניקות של לחימת קשתים רכובים ולוחמת חניתות שאומצו והתפתחו.
מאבקי ירושה רווחו באותה תקופה, כמו בתקופות מאוחרות יותר.
בתקופת נארה מונה השוגון הראשון, אוטומו נו אוטומרו.
תקופת הייאן עמדה בסימן של מעבר מכריע ממדינה מאוחדת במצב של שלום פנימי המתמודדת מול איומים מבחוץ לכזאת שלא חששה מפלישה ותחת זאת התמקדה במחלוקות הפנימיות ובהתנגשויות בין סיעות של שבטי סמוראים על השגת שליטה פוליטית ומאבק על ירושת כס החרצית.
להוציא את הפלישות המונגוליות ליפן שהתרחשו במאה ה-13, לא התמודדה יפן עם איום חיצוני משמעותי עד להגעתם של האירופאים במאה ה-16. כך, ההיסטוריה הצבאית של יפן הקדם-מודרנית מאופיינת בעיקרה לא במלחמות עם מדינות אחרות, אלא בעימותים פנימיים.
הטקטיקות של הסמוראים שהיו נהוגות באותה תקופה כללו שימוש בקשתים ובנושאי חרבות.
כמעט כל הקרבות החלו בחילופי ממטרי חיצים הדדיים ולאחר מכן החל קרב פנים אל פנים שבו נעשה שימוש בחרבות ובפיגיונות.
המשפחה הקיסרית נאבקה כנגד שליטתו של בית פוג'יווארה, שבידיו הייתה השליטה הכמעט בלעדית על משרת העוצר.
מאבקים פאודליים על קרקעות, כוח פוליטי והשפעה, הובילו בסופו של דבר ל בין שבט טאירה לבין שבט מינאמוטו, כשמספר גדול של שבטים קטנים התייצב לצדו של אחד הצדדים.
העימותים המאוחרים של תקופת הייאן, במיוחד מלחמת גנפיי עצמה, והקמתה של שוגונות קמקורה, שבאה בעקבותיה, סימנו את עלייתו של מעמד הסמוראים.
השוגונים, שהיו למעשה שליטים צבאיים, חלשו על הפוליטיקה היפנית במשך כמעט שבע מאות שנים (1185 – 1868), וחתרו תחת כוחם של הקיסר ושל החצר הקיסרית.
עם סיומה של מלחמת גנפיי, הגיעה לקיצה תקופת הייאן והחלה תקופת קמקורה.
תקופה זו עמדה בסימן המעבר מקרבות בין-שבטיים קטנים או בינוניים להתנגשויות עצומות בין השבטים על השליטה על יפן.
בתקופת קמקורה הדפה יפן בהצלחה את הפלישות המונגוליות והיקף גודלם של הכוחות הצבאיים גדל באופן משמעותי, כשהסמוראים ככוח עילית צבאי, הפכו למפקדיהם.
לאחר כחמישים שנה של מאבקי שליטה על כס הקיסר, החלה תקופת אשיקאגה, שעמדה בסימן של תקופות שלום קצרות לאחר שכוחן של מערכות המנהל המסורתיות דעך בהדרגה.
מאוחר יותר, פינו המושלים המחוזיים והפקידים האחרים תחת שלטון השוגונים את מקומם למעמד הדאימיו (האדונים הפאודלים) וכך נכנסה יפן לתקופה של 150 שנה של פירוד ומלחמות.
לאחר שהכניעו את יריביהם, שבט הטיארה, ייסדו אנשי שבט מינאמטן את שוגונות קמקורה, שהביאה תקופה של שלום.
הקרבות שהתנהלו בתקופה זו התרכזו בעיקר בהכנעתם של מורדים.
המונגולים, ששושלת יואן שלהם שלטה באותה תקופה בסין, ניסו פעמיים לפלוש ליפן במהלך המאה ה-13, ובכך ציינו את האירוע הצבאי החשוב ביותר בתקופת קמקורה.
בראשית אוקטובר 1274 החל קרב בונאי בו כוחות משותפים של מונגולים ושל קוריאנים צרו על האי צושימה ולאחר מכן הם תקפו את קיושו ונחתו במפרץ הקטה.
ב-19 באוקטובר איבדו המונגולים ספינות רבות עקב סופת טייפון והכוחות שניצלו נסוגו.
כהכנה לתקיפה נוספת, ארגנו השוגונים את בנייתם של מבצרים לאורך החוף וקיבצו כוחות להגנה מפני פלישות נוספות.
הפלישה השנייה התרחשה ב-1281. בקרב שנודע בשם קרב קואן, נסוג הכוח בהנהגת המונגולים לאחר שאיבד שוב ספינות רבות עקב סופת טייפון.
הציוד, הטקטיקות והגישה הצבאית של הסמוראים היו שונות לחלוטין מאלו של יריביהם המונגולים ובעוד ששתי הפלישות נכשלו, השפעתן על התפתחות תורת הקרב הסמוראית הייתה משמעותית מאוד.
הסמוראים דבקו ברעיונות של קרב יחיד, קרב של כבוד בין שני לוחמים בודדים, ובמרכיבים טקסיים מסוימים של הקרב, כמו סדרה של מטחי חיצים ששני הצדדים ירו אלו על אלו לפני שהקרב עבר לשלב של לוחמת פנים אל פנים.
למונגולים לא היה מושג על מוסכמות אלו והם היו לכאורה יותר מאורגנים בטקטיקות התקיפה שלהם.
הם לא העמידו לוחמים בודדים שניהלו דו-קרב של כבוד, אלא דהרו על גבי סוסיהם, תוך שהם עושים שימוש בסוגים שונים של אבק שרפה ובקשת מונגולית, ותקפו את קווי האויב תוך שהם הורגים רבים מהם מבלי להתייחס לכללי הפרוטוקול היפניים.
אף על פי שהקשתות והלוחמה הרכובה היו גם הם חלק מרכזי בלוחמה היפנית באותה תקופה, נודעו המונגולים עד היום בתעוזתם הרבה בטקטיקות אלו.
קשה להעריך את השפעתן של התנסויות אלו על הגישה והטקטיקות של הסמוראים, אך ללא ספק היא הייתה משמעותית.
שוגונות קמקורה נפלה עם פרוץ מלחמת גנקו בשנת 1331, שהייתה מרידה כנגדה שאורגנה על ידי הקיסר גו-דאיגו.
לאחר רסטורציית קנמו קצרת הימים שבה נשלטה יפן על ידי שלטון קיסרי של ממש, הוקמה ב-1336 שוגנות אשיקאגה והחלה תקופה של עימותים ומלחמות הקרויה תקופת שתי החצרות הקיסריות.
למשך יותר מחמישים שנה החל הארכיפלג היפני להיות מסובך בסכסוכי שליטה על הירושה הקיסרית.
הקרבות היו אז יותר ויותר רחבי ממדים ופחות טקסיים, אף על פי שקרבות יחיד ומרכיבים טקסיים מסוימים עוד נותרו על כנם, החלו להתמסד אסטרטגיות וטקטיקות מסודרת תחת פיקודם של מפקדים צבאיים, לצד רמת ארגון גבוהה יותר של היחידות בצבא.
בתקופה זו התפתחו גם טכניקות ייצור הנשק ונוצרו להבי הפלדה היפנית הגמישה, אך הקשה וחדה באופן קיצוני.
חרב הקטאנה והמספר העצום של סוגי כלי הנשק הדומים לה, הופיעו באותה תקופה ומאז שלטו על ארסנל הנשק היפני, שבעיקרו לא השתנה עד לאמצע המאה ה-20. כתוצאה מכך, בתקופה זו התרחש המעבר של הסמוראים מקשתים מיומנים ללוחמים המיומנים בשימוש בחרב.
פחות ממאה שנה לאחר תום תקופת שתי החצרות הקיסריות, הופר השלום היחסי תחת שוגונות אשיקאגה עם פרוץ מלחמת אונין, מאבק שנמשך כעשור שבו הפכה הבירה קיוטו לשדה קרב ולעיר מבוצרת בכבדות שסבלה מחורבן נרחב.
כוחן של השוגונות ושל החצר הקיסרית נחלש ועלה כוחם של מושלים מחוזיים (שוגו) ומנהיגי הסמוראים המקומיים האחרים, כמו הדאימיו, שנאבקו אלו באלו, פלגים דתיים, ואחרים ששלטו בארץ במשך 150 השנים הבאות.
תקופה זו נקראה תקופת סנגוקו, על שמה של תקופת המדינות הלוחמות בהיסטוריה העתיקה של סין.
למעלה ממאה גופים שונים נאבקו אלו באלה ברחבי הארכיפלג, שבטים קמו ונפלו, גבולות הועתקו ממקומם והתנהלו כמה מהקרבות הגדולים ביותר ברמה העולמית בעידן הקדם-מודרני.
שינויים כבירים ומשמעותיים רבים התרחשו באותה תקופה, החל מהתקדמות בצורת בניית המצודות, המשך בהופעתן של מתקפות הפרשים ובהתפתחויות נוספות של המערכות האסטרטגיות בקנה מידה רחב ועד לשינויים משמעותיים בעיצובם של כלי הנשק.
מבנהו של הצבא השתנה, הוקמו בו יחידות ענק של לוחמי חיל רגלים (אשיגרו) שצוידו ברומחים ארוכים (יארי), קשתים ומאוחר יותר רובאים ששירתו לצדם של הסמוראים הרכובים.
באופן דומה, קרבות ימיים התאפיינו ביותר מאשר שימוש בספינות להעברת כוחות לטווח הקשתים או הארקבוז ולאחר מכן ללחימה פנים אל פנים.
שבט הוג'ו, ששכן בחבל קאנטו וסביבו, היה בין הראשונים להקים רשת של מצודות לוויין ולעשות בהן שימוש מורכב הן להגנה משולבת והן למתקפות מתואמות.
שבט טקדה, תחת הנהגתו של טקדה שינגן, פיתח את המקבילה היפנית למתקפת הפרשים.
אף על פי שעד היום נסוב הוויכוח בנוגע לעוצמתן של מתקפות אלו, ובנוגע לנכונות ההשוואה שלהם למתקפות הפרשים המערביות, ברור ממקורות מהתקופה שהייתה זו התפתחות מהפכנית ורבת עוצמה כנגד יריבים שלא עשו בה שימוש.
תקצר היריעה מלפרט את הקרבות שהתנהלו באותה תקופה, אך די לומר שתקופה זו עמדה בסימן של מספר רב של שינויים אסטרטגיים וטקטיים ובסימן של המצורים הארוכים והקרבות הגדולים ביותר בהיסטוריה הקדם-מודרנית של העולם.
תקופת אזוצ'י-מומויאמה שנודעה בשל חשיבותן העולה והגוברת של ערי המבצר, עמדה בסימן תחילת השימוש בכלי נשק חם, שהחל לאחר שנוצר המגע עם הפורטוגזים.
התקדמות נוספת חלה בקיומו של הקרב המקיף על חשבון קיומם של הקרב האישי והתפיסה של כבוד וגבורה אישית.
ב-1543 החל השימוש בארקבוז ביפן על ידי הפורטוגזים שהיו על סיפון הספינה הסינית שהתרסקה על חופי האי טנגשימה שבקצהו הדרומי ביותר של הארכיפלג.
אף על פי שלא נראה שהגעתו של הנשק החם השפיעה באופן דרמטי על הלוחמה באיים במשך כמה עשורים, בשנות השישים של המאה ה-16 היו כבר אלפי כלי נשק חם ביפן והחלו להיות לכך השפעות מהפכניות על הטקטיקות, האסטרטגיות, הרכב יחידות הצבא והאדריכלות הצבאית ביפן.
קרב נגשינו, שהתנהל ב-1575, ובו כ-3,000 נושאי ארקבוז בפיקודו של אודה נובונאגה תקפו אלפי סמוראים, נותר אחת הדוגמאות העיקריות להשפעת כלי נשק אלה.
הארקבוזים, שהיו כלי נשק בלתי מדויק, ושנדרש זמן רב לטעינתם מחדש, לא היו הגורם הבלעדי לניצחון בקרבות.
אודה נובונאגה, טויוטומי הידיושי ומפקדים צבאים אחרים, פיתחו טקטיקות שגרמו לשילובם הטוב ביותר של הארקבוזים בשדה הקרב.
בקרב נגשינו, הסתתרו הרובאים של נובנאגה מאחורי מתרסי עץ, שעליהם ננעצו יתדות עץ להדיפת הפרשים כשהם יורים מטחי אש וטוענים את כלי נשקם מחדש לסירוגין.
כמו באירופה, הייתה השפעתו של אבק השרפה השחור מכרעת במספר קרבות.
אך אחד מהיתרונות החשובים של כלי הנשק היה שבניגוד לקשתות, שלהפעלתן נדרשו שנים של הכשרה שהייתה זמינה בעיקר רק למעמד הסמוראים, ניתן היה להפעיל את הארקבוזים על ידי חיילי רגלים שזכו להכשרה בסיסית.
הסמוראים המשיכו להשתמש בחרבות ובקשתות והתארגנו בטקטיקות חיל רגלים ופרשים, בעוד שהאשיגרו עשו שימוש רב יותר בארקבוזים.
כמה פלגים בודהיסטים מיליטנטים החלו לייצר כלי נשק חם בבתי יציקה שבדרך כלל שימשו לייצור פעמוני ארד למקדשים.
באופן זה, הסבו אנשי ה"אקו-איקי", קבוצה של נזירים ושל קנאים חילוניים, את הקתדרלה המבוצרת "אישיאמה הונגן ג'י" לאחד המבצרים המוגנים היטב בכל יפן.
כך הם הפכו, יחד עם פלגים דתיים נוספים רבים, לכוח צבאי רב עוצמה בפני עצמו ולחמו בקרבות עזים מול כמה מהמצביאים הראשיים ושבטי הסמוראים ביפן.
אף על פי שהסכסוכים הפנימיים המשיכו להתחולל כמו במאה הקודמת, והקרבות היו יותר רחבי היקף ומורכבים יותר מבחינה טקטית, הייתה זו התקופה בה החלו להתאחד "מדינות לוחמות" רבות, בתחילה תחת שלטונו של אודה נובונאגה, לאחר מכן תחת שלטונו של טויוטומי הידיושי ולבסוף בהנהגתו של טוקוגאווה איאיאסו.
בין השנים 1592 – 1598 ארגן טויוטומי הידיושי צבא שמנה 150,000 חיילים שפלש לקוריאה.
לאחר השתהות מסוימת, השלימה יפן את כיבוש חצי האי הקוריאני תוך שלושה חודשים.
כתוצאה מכך, נשלח הצבא הסיני לקוריאה לבקשתו של מלך קוריאה.
בסופו של דבר, התארכו קווי האספקה של הצבא היפני והגנה נמרצת של הצי הקוריאני וההתערבות הסינית הכריעו את הכף והיפנים לא הצליחו להחזיק בחצי האי הקוריאני.
לאחר מותו של הידיושי, הורתה מועצת חמשת העוצרים לשארית הכוחות היפנים בקוריאה לסגת ולשוב ליפן.
טוקוגאווה איאיאסו, אחד מהעוצרים הללו, שלט על רוב כוחותיו של המנהיג לשעבר.
ב-1600 הוא ניצח בקרב סקיגהארה וייצב את שלטונו.
ב-1603 הוענק לו התואר שוגון והוא היה לשליט למעשה של כל הממלכה.
תקופת אדו הייתה אחת מהתקופות בהן שרר שלום יחסית תחת שלטונה של שוגונות טוקוגאווה, שלום כפוי שנשמר באמצעות שורה של אמצעים שהחלישו את הדאימיו והבטיחו את נאמנותם לשוגונות.
שלום טוקוגאווה הופרע רק לעיתים נדירות וכן לזמן קצר לפני התקופה האלימה שהייתה בתקופת רסטורציית מייג'י בשנות השישים של המאה ה-19.
המצור על אוסקה, שהתרחש בין השנים 1614 – 1615, היה למעשה האירוע שסיים ככל הנראה את חייו של טויוטומי הידיורי, יורשו של הידיושי, ואת השפעתה של קבוצת שבטים וקבוצות אחרות שהתנגדו לשוגונות.
כקרב סמוראי בקנה מידה גדול, במונחים של אסטרטגיה, מתכונת, שיטות לחימה והרקע הפוליטי מאחוריו, היה זה הקרב שנחשבה לעימות האחרון של תקופת סנגוקו.
למעט המצור על אוסקה, ולהוציא את העימותים האחרים של שנות החמישים והשישים של המאה ה-19, מעשי איבה שהתרחשו בתקופת אדו היו מוגבלים להתנגשויות קטנות ברחובות, מרידות איכרים ולאכיפת מדיניות הסאקוקו.
המתחים החברתיים בתקופת אדו הובילו לפרוץ כמה מרידות, כשהגדול מבניהם היה מרד שימבארה.
בקצה הצפוני של הארץ, היה האי הוקאידו מיושב על ידי כפריים בני האיינו ועל ידי מתיישבים יפנים.
ב-1669 הוביל מנהיג האיינו מרידה כנגד שבט מטסומאה ששלט באזור והייתה זו המרידה העיקרית האחרונה כנגד השליטה היפנית באזור והיא דוכאה ב-1672. ב-1789 דוכאה באי מרידה נוספת.
הופעתה ביפן של דיפלומטיית ספינות התותחים בשנות החמישים של המאה ה-19 וכפיית פתיחתה של יפן (בקומטסו) על ידי מעצמות המערב, הדגישו את חולשתה של השוגונות והובילו לקריסתה.
אף על פי שסופה הממשי של השוגונות והקמתה של הממשלה הקיסרית בסגנון המערבי נוהלו בדרכי שלום, השנים שלפני ואחרי אירוע זה לא היו נטולות מעשי שפיכות דמים לחלוטין.
בעקבות סיום דרכה הרשמי של השוגונות התנהלה בין השנים 1868 – 1869 מלחמת בושין בין צבאה של שוגונות טוקוגאווה ובין מספר פלגים שלהלכה היו תומכי הכוחות הקיסריים.
לאחר תקופה ארוכה של שלום, התחמשה יפן מחדש על ידי יבוא, ולאחר מכן ייצור של כלי נשק מערביים ובסופו של דבר ייצרה כלי נשק בעיצוב מקומי.
במהלך מלחמת רוסיה–יפן, בין השנים 1904 – 1905, הייתה יפן לאומה האסיאתית המודרנית הראשונה שניצחה מעצמה אירופאית.
ב-1902 היא הייתה האומה האסיאתית הראשונה שחתמה על הסכם הגנה הדדי עם מעצמה אירופאית, בריטניה.
יפן הייתה המעצמה האחרונה שנכנסה למרוץ העולמי של הקולוניאליזם.
כשתעשיותיה המתפתחות פיגרו אחר אלו של המעצמות המערביות, פתחה יפן במלחמה כנגד ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה כשיכולותיה התעשייתיות היו בהיקף של פחות מעשירית מאלו של ארצות הברית.
אף על פי שיפן מחזיקה כיום כוח הגנה חזק, חוקתה, שבמקור כוננה תחת הנחיותיו של גנרל דאגלס מקארתור ב-1945, מתנערת רשמית ממלחמות ומשימוש בכוח צבאי למטרות תקיפה.
יפן גם מחזיקה במדיניות שמתנגדת לייצוא ביטחוני.
בספטמבר 2015 הכניסה ממשלת המפלגה הליברלית-דמוקרטית בראשותו של שינזו אבה את החוקה ואפשרה ליפן לעשות שימוש בכוח צבאי כדי לסייע לבעלות בריתה.
חוקיותם של שינויים אלו שנויים במחלקות בעיניהם של אנשי אקדמיה ואזרחים רבים.
החל משנת 1867 הזמינה יפן מגוון של משלחות צבאיות מערביות כדי לסייע לה לחדש את צבאה.
המשלחת הצבאית הזרה הראשונה הייתה המשלחת הצרפתית שהגיעה באותה שנה.
קפיטיין ז'ול ברונה, שבתחילה שימש כיועץ לענייני ארטילריה לממשלה היפנית המרכזית, התייצב בסופו של דבר לצדם של צבא השוגונים כנגד הכוחות הצבאיים הקיסריים במלחמת בושין.
מאחר שההבחנות המעמדיות בוטלו כמעט כליל בניסיונות לחדש וליצור דמוקרטיה ייצוגית, איבדו הסמוראים את מעמדם כגורם היחיד בעל זכויות היתר הצבאיות.
ב-1873 חוקקה הממשלה הקיסרית חוק גיוס חובה והקימה את הצבא היפני הקיסרי.
במלחמת סין–יפן הראשונה נלחמה יפן כנגד כוחות של שושלת צ'ינג בחצי האי הקוריאני, במנצ'וריה ובחופי סין.
היה זה העימות הצבאי העיקרי הראשון בין יפן לבין מעצמה צבאית זרה בתקופה המודרנית.
הסכם שימונוסקי שנחתם בין שתי המדינות שם קץ למלחמה.
במסגרת הסכם זה אילצה יפן את סין לפתוח את נמליה לסחר בינלאומי ולהעביר ליפן את מחוז ליאונינג ואת האי טאיוואן.
סין נאלצה גם לשלם פיצויי מלחמה כבדים.
כתוצאה ממלחמה זו חדלה קוריאה להיות מדינת חסות של סין ועברה לתחום השפעתה של יפן.
אף על פי כן, רבים מההישגים החומריים של מלחמה זו אבדו ליפן בעקבות ההתערבות המשולשת.
הפלישה היפנית לטאיוואן נתקלה בהתנגדות קשה מצדם של גורמים שוני באי והיא הושלמה רק לאחר מערכה צבאית בהיקף מלא שהצריכה את מעורבותן של דיוויזיית המשמר הקיסרי ושל הדיוויזיות המחוזיות השנייה והרביעית.
המערכה החלה בסוף מאי 1895 עם נחיתת היפנים בעיר ג'ילונג שעל חופה הצפוני של טאיוואן והסתיימה באוקטובר 1895 כאשר היפנים כבשו את טאינאן, בירת הרפובליקה של פורמוזה.
היפנים הנחילו תבוסה לעוצבות סיניות סדירות ולעוצבות מקומיות באופן קל יחסית, אך טורי הכוחות שלה הוטרדו לעיתים קרובות על ידי כוחות גרילה.
היפנים הגיבו בפעולות תגמול ברוטליות ומעשי התנגדות לא סדירים המשיכו עד 1902.
ברית שמונה האומות הייתה קואליציה צבאית בינלאומית שהוקמה כתגובה למרד הבוקסרים בסין.
שמונה האומות היו: יפן, האימפריה הרוסית, האימפריה הבריטית, הרפובליקה הצרפתית השלישית, ארצות הברית, הקיסרות הגרמנית, ממלכת איטליה והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בקיץ 1900, כאשר הותקפו נציגויות שמחוץ לתחום השיפוט בבייג'ינג על ידי המורדים הבוקסרים שקיבלו תמיכה מממשלתה של שושלת צ'ינג, שיגרו כוחות הקואליציה את צבאותיהם, בשם "ההתערבות ההומניטרית", כדי להגן על אזרחיהן, וכן על מספר של סינים נוצרים שביקשו לקבל מקלט בתחומי השגרירויות.
המלחמה הסתיימה בניצחון מדינות הקואליציה ובחתימת פרוטוקול הבוקסרים.
ניצחונה של יפן במלחמת רוסיה–יפן שהתנהלה בשנים 1904 – 1905 ציין את עלייתה של יפן כמעצמה צבאית.
יפן הוכיחה שהיא מסוגלת לעשות שימוש בטכנולוגיה מערבית, את המשמעת של חייליה, ואת היישום היעיל של האסטרטגיות והטקטיקות שלה.
תקופת טאישו ומלחמת העולם הראשונה
ב-1914 הייתה יפן לחברה בברית מדינות ההסכמה במהלך מלחמת העולם הראשונה וכגמול לכך היא קיבלה את השליטה על מושבותיה של גרמניה באוקיינוס השקט.
כוח צבאי יפני שמנה 70,000 איש השתתף בהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה והעניק תמיכה לפלגים אנטי-קומוניסטים, אך כשל בהשגת מטרותיו ונאלץ לסגת.
מספר קטן של סיירות ומשחתות השתתף גם הוא במשימות שונות באוקיינוס ההודי ובים התיכון.
תקופת שווה ומלחמת העולם השנייה
הרקע לכניסתה של יפן למלחמת העולם השנייה
כאשר הוא כבר שלט על האזור לאורך מסילת הברזל של דרום מנצ'וריה, פלש צבא קוואנטונג ב-1931 למנצ'וריה (צפון-מזרח סין) בעקבות תקרית מוקדן, שבה טענה יפן ששטחים שלה הותקפו על ידי הסינים.
ב-1937 הייתה יפן לאחר סיפוחם של כל השטחים שמצפון לבייג'ינג, ובעקבות תקרית גשר מרקו פולו החלה פלישה יפנית רבתי לסין.
עליונותה הצבאית של יפן על פני צבאה החלש ונטול המורל של הרפובליקה הסינית, אפשרה את התקדמותם המהירה של היפנים לאורך חופיה המזרחיים של סין והובילה לנפילתן של שאנגחאי ושל נאנג'ינג (אז בירת הרפובליקה) באותה שנה.
הסינים ספגו אבדות כבדות הן בקרב צבאם והן בקרב האוכלוסייה האזרחית.
ההערכות מדברות על 300,000 אזרחים שנהרגו בנאנג'ינג במהלך השבועות הראשונים של הכיבוש היפני של העיר, במהלך טבח ננקינג.
בספטמבר 1940 חתמו גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית ויפן על ההסכם התלת-צדדי.
גרמניה, שכבר קודם לכן אימנה את הצבא הסיני ושיגרה אליו אספקה, הפסיקה את שיתוף הפעולה שלה עם סין והחזירה את יועצה הצבאי שם, אלכסנדר פון פולקנהאוזן.
ביולי 1940 אסרה ארצות הברית על העברת דלק מטוסים ליפן, ובספטמבר פלש הצבא הקיסרי להודו-סין וכבש שם בסיסים ימיים ואוויריים.
באפריל 1941 חתמו יפן וברית המועצות על הסכם נייטרליות ויפן הגבירה את לחציה על מושבות צרפת של וישי והולנד בדרום-מזרח אסיה כדי שישתפו אתה פעולה בפעילותה הכלכלית.
בעקבות סירובה של יפן לסגת מסין ומהודו-סין, הטילו ארצות הברית, בריטניה והולנד ב-22 ביולי 1941 אמברגו על משלוחי דלק, בעוד שמשלוחי מתכות ממוחזרות, פלדה וחומרי גלם אחרים פסקו כמעט לחלוטין.
בינתיים הגדילה ארצות הברית את תמיכתה הכלכלית בסין.
בעקבות המתקפה על פרל הארבור והמתקפות היפניות על ארצות נוספות ב-7 – 8 בדצמבר 1941, הכריזו ארצות הברית, בריטניה ושאר בעלות בריתן מלחמה על יפן.
מלחמת סין–יפן השנייה הפכה לחלק ממלחמת העולם השנייה.
בתחילה נחלו הכוחות היפניים הצלחה גדולה בפעולותיהם כנגד בעלות הברית במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט וכבשו את תאילנד, הונג קונג, מלאיה, סינגפור, איי הודו המזרחיים ההולנדים, הפיליפינים ורבים מאיי האוקיינוס השקט.
הם גם החלו במתקפה רבתי בבורמה ושיגרו מתקפות ימיות ואוויריות כנגד אוסטרליה.
באמצע 1942 חל מפנה לטובתן של בעלות הברית במלחמה בים, בקרב מידוויי.
כוחות היבשה היפניים המשיכו להתקדם בגינאה החדשה ובאיי שלמה, אך נחלו תבוסות או אולצו לסגת בקרב מפרץ מילן, בקרב שביל קוקודה ובקרב גוודלקנל.
במערכה על בורמה חל מפנה כאשר ספגו הכוחות היפניים אבדות כבדות בקרב אימפאל ובקרב קוהימה, שהיה לתבוסה הגדולה ביותר בהיסטוריה היפנית עד לאותה עת.
החל מ-1943, הקרבות הקשים של בונה-גונה, טאראווה, ים הפיליפינים, מפרץ לייטה, איוו ג'ימה אוקינאווה ואחרים הסתיימו באבדות כבדות, רובם מהצד היפני וגרמו לנסיגות נוספות שלהם.
חיילים יפנים מעטים נפלו בשבי, בשל סירובם להיכנע.
הברוטליות של המלחמה הודגמה על ידי לקיחת חלקי גופות של חיילים יפנים על ידי חיילים אמריקאים כ"מזכרות" ועל ידי מעשי קניבליזם שבוצעו על ידי היפנים.
במשך כל המערכה באוקיינוס השקט, היו כוחות הצבא היפנים מעורבים בפשעי מלחמה, במיוחד ביחסם לשבויי המלחמה ובאזרחים (מה שהפתיע את בעלות הברית,כי במלחמת יפן-רוסיה יחסה של יפן לשבויים היה יחס ראוי).
קיימות הערכות שכ-6 מיליון איש, בעיקר אזרחים סינים, נהרגו על ידי היפנים.
מספרים אלו שנויים במחלוקת, בהתחשב בכך שבין השנים 1939 – 1945 נמנו בסין לבדה יותר מ-16 מיליון פצועים.
היה זה מספר האבדות הגדול ביותר בכל אחת מהמדינות שהיו מעורבות במלחמה.
היחס הגרוע לשבויי המלחמה לצד עבודות כפייה ומעשים ברוטליים קיבלו חשיפה רחבה במערב.
מקובל שממשלת יפן כשלה בהכרה במעשים שגרמו לסבל לאוכלוסייה על ידי כוחותיה, במיוחד במערכת הוראת ההיסטוריה בבתי הספר שלה והדבר גרם למחאה בינלאומית נגדה.
ב-6 וב-9 באוגוסט 1945 הטילה ארצות הברית פצצות אטום על הירושימה ועל נגסאקי.
ההערכות הן שבין 150,000 ל-246,000 איש נהרגו כתוצאה ישירה של שתי ההפצצות הללו, ובה בעת נכנסה ברית המועצות למלחמה נגד יפן.
ב-15 באוגוסט 1945 נכנעה יפן ומסמך הכניעה הרשמי נחתם ב-2 בספטמבר על סיפונה של אוניית המערכה מיזורי במימי מפרץ טוקיו.
על כתב הכניעה חתמה משלחת בראשותו של שר החוץ היפני, ממורו שיגמיטסו והוא התקבל על ידי הגנרל דאגלס מקארתור, המפקד העליון של בעלות הברית יחד עם נציגים של מדינות נוספות של בעלות הברית.
טקס נפרד בו נכנעה יפן לסין התקיים בנאנג'ינג ב-9 בספטמבר 1945.
לאחר הכניעה הקימה ארצות הברית בסיסים ביפן כדי לדאוג להתפתחותה של המדינה לאחר המלחמה.
תקופת הכיבוש האמריקאי של יפן הסתיימה רשמית כאשר הכריז נשיא ארצות הברית, הארי טרומן על הסיום הרשמי של מעשי האיבה ב-31 בדצמבר 1946.
במהלך המלחמה עשתה יפן שימוש בטכנולוגיות צבאיות מתקדמות רבות, באסטרטגיות ובטקטיקות.
בין אלו היו אוניות המערכה מסדרת יאמטו, הצוללות מסדרת I-400, מטוסי הקרב מסדרת מיצובישי A6M זירו ומפציצי הקמיקזה.
לאחר תום תקופת הכיבוש של יפן, היא קיבלה מחדש את עצמאותה.
על יפן נאסר להחזיק כוח צבאי ולנהל מלחמות על פי סעיף 9 לחוקת יפן, אף על פי שב-1954 הוקמו כוחות ההגנה של יפן הכוללים צבא סדיר ולרשותם כלי נשק וציוד מודרניים.
כאשר התברר שיפן עומדת בפני איומים חיצוניים הולכים וגדלים ללא כוחות מתאימים להתמודדות איתם, עברו כוחות ההגנה של יפן התפתחות נוספת שעוררה קשיים פוליטיים נוספים.
סעיף גינוי המלחמה שבחוקה היה הבסיס להתנגדויות פוליטיות קשות לקיומם של כוחות מזוינים מכל סוג שהוא מעבר לכוח משטרה מקובל.
ב-1954 הוקמו זרועות יבשה, ים ואוויר נפרדות למטרות הגנה, הכפופים לפיקודו של ראש ממשלת יפן.
כוחות ההגנה כוללים את כוחות ההגנה העצמית היבשתיים של יפן, כוח ההגנה העצמית הימי של יפן ואת כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן.
כוחות ההגנה של יפן הוא אחד הצבאות המתקדמים ביותר מבחינה טכנולוגית בעולם וההוצאה הצבאית היפנית הוא השמינית בגודלה בעולם.
אף על פי שהסכם השיתוף ההדדי וההגנה, שנחתם ב-1960, מאפשר את המשך קיומם הבסיסים הצבאיים האמריקאים ביפן, רובם במחוז אוקינאווה, לא נחתם מעולם הסכם רשמי שעל פיו יפן נסמכת להגנתה על ארצות הברית, על האו"ם, או על כל גוף אחר.
לאחר תום תקופת הכיבוש, נעשו ניסיונות על ידי כמה ממשלים ביפן, במיוחד בדחיפתה של ארצות הברית, להכניס תיקון בחוקה שיאפשר את חימושה מחדש של יפן.
מהלכים אלו נמנעו בעקבות רגשות ציבוריים חזקים כנגדם, וכנגד מלחמות באופן כללי, לצד הגישות של מרכיבים משמעותיים בממשלה.
ב-1967 התווה ראש הממשלה אייסאקו סאטו את "שלושת העקרונות האנטי-גרעיניים", שעל פיהם מתנגדת יפן לייצור ולהחזקה של נשק גרעיני.
רעיונות דומים הובעו כמה שנים לאחר מכן כנגד ייצור והפצה של נשק קונבנציונלי.
יפן שלחה את כוחות ההגנה שלה לסייע בכמה משימות לא-מלחמתיות, במיוחד אלו הכרוכות בסיוע הומניטרי, כמו סיוע לקורבנות רעידת האדמה בעיר קובה ב-1995, מתן סיוע מנהלי לגדוד הנורווגי של יוניפי"ל בלבנון בשנות התשעים וסיוע לבנייתה מחדש של עיראק.
חלק מהציבור היפני מביע את שאיפתו להחזיק צבא בשל החשש מעליית כוחה של הרפובליקה העממית של סין ובשל עוינותה של קוריאה הצפונית.
לטענתם, ארצות הברית כשלה בטיפול ראוי בסוגיות אלו ועל יפן לאפשר לעצמה להחזיק באמצעים מתאימים להגנתה העצמית.
ב-2004, הודיע המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, קופי אנאן, על תוכנית להגדלת מספר המושבים הקבועים במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ויפן שואפת לקבל את אחד מהמושבים הללו.
על אף עוצמתה הכלכלית והשפעתה הפוליטית של יפן, קיים ויכוח אם מדינה שאין לרשותה צבא סדיר "רשמי" יכולה להיחשב ל"מעצמה עולמית" שיכולה להחזיק במושב קבוע במועצה.
סכסוכים טריטוריאליים מהתקופה האחרונה עם המדינות השכנות, כמו הסכסוך איי סנקאקו עם סין וטאיוואן, הסכסוך עם קוריאה הדרומית על סלעי ליאנקור והסכסוך עם רוסיה על האיים הקוריליים, לצד ההאשמות על טיוח ההיסטוריה בכמה מחלוקות הנוגעות לספרי הלימוד להיסטוריה ביפן, גרמו למורכבות נוספת של תהליך זה.
איחוד האמירויות הערביות היא מדינה בחצי האי ערב, הממוקמת על החוף הדרום-מזרחי של המפרץ הפרסי והחוף הצפוני-מערבי של מפרץ עומאן.
איחוד האמירויות הערביות מורכבת משבע אמירויות והיא נוסדה ב-2 בדצמבר 1971 כפדרציה.
שש מתוך שבע האמירויות (אבו דאבי, דובאי, שארג'ה, עג'מאן, אום אל קיווין ופוג'יירה) התאחדו באותו תאריך.
השביעית, ראס אל-ח'ימה, הצטרפה לפדרציה ב-10 בפברואר 1972. שבע האמירויות נודעו בעברן כ"חוף שביתת הנשק", בעקבות הסכם של ההנהגה המקומית מול האימפריה הבריטית במאה ה-19.
במאה השביעית השבטים המקומיים עברו תהליך של איסלאמיזציה.
כמה פלישות וקרבות עקובים מדם התרחשו לאורך קו החוף הנוכחי של האמירויות, כאשר הפורטוגלים, תחת הנהגתו של אלבוקרקי, פלשו לאזור.
החלטה בריטית, שננקטה בתחילת 1968, לסגת ממעורבותה במדינות "חוף שביתת הנשק", הובילה להחלטה להקים פדרציה.
ההחלטה סוכמה בין שני השליטים המשפיעים ביותר: שייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן מאבו דאבי ושייח רשיד בן סעיד אאל מכתום מדובאי.
השניים הזמינו מנהיגים מקומיים נוספים להצטרף לפדרציה.
בשלב מסוים נראה היה כי בחריין וקטר יצטרפו גם הם לאיחוד, אך בסופו של דבר הן החליטו על עצמאות נפרדת.
כיום, איחוד האמירויות הערביות הוא מדינה מודרנית המייצאת נפט ובעלת כלכלה מגוונת מאוד, כאשר דובאי בפרט מתפתחת למרכז עולמי של תיירות, קמעונאות ופיננסים, וכן היא ביתו של הבניין הגבוה בעולם, והנמל הגדול ביותר מעשה ידי אדם.
בשנת 2011 נמצאו בחפירות ארכאולוגיות גרזני יד פרימיטיביים, וכן כמה סוגים של כלים נוספים, באתר הארכאולוגי באיחוד האמירויות.