tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תיאור תקופה זו בהיסטוריה של שוודיה כ"תקופת מעבר" (Translatio imperii) יכול להתבסס בעיקר על רוויזיוניזם היסטורי ספקולטיבי שהתרחש ככל הנראה במגמות סותרות החל מראשית המאה ה-13 לכל המאוחר.
על פי יצירתו של אדם מברמן, מעשי הבישופים של כנסיית המבורג, שנכתבה בשנות השבעים ובראשית שנות השמונים של המאה ה-11, היה האקאן מלך נבחר שכיהן לאחר שהודחו אלסטן, בנו של סטנקיל ואנונד גרדסקה.
על פי רשימות המלכים שבחוק של וסטרייטלנד, האקאן האדום מלך 13 שנים כיורשו של סטנקיל.
בסאגה אודות מגנוס אולפסון, חלק ממחזור העולם של סנורי סטורלוסון, שנכתב ב-1225, רשום האקאן כיורשו של סטנקיל: "סטנקיל, המלך השוודי, מת בערך באותה עת בה נפלו של ההאראלדים, והמלך שמלך אחריו נקרא האקאן.
אחריו מלך אינגה, בנו של סטנקיל".
באופן דומה, בסאגת האראוור (Hervarar saga) מהמאה ה-13 נכתב: "לסטנקיל היה בן בשם אינגה, שהיה מלך לאחר האקאן".
האצילות מחייבת היא קומדיית מצבים בריטית של ה-BBC ששודרה לראשונה בערוץ BBC1 בין השנים 1979 ל-1981. בשנת 2007 שודר פרק נוסף ספיישל חג המולד של הסדרה.
בסדרה מככבים פנלופי קית' ופיטר בולס.
יוצר הסיטקום, פיטר ספנס, כתב את 20 הפרקים הראשונים ואת פרק הספיישל מ-2007. הפרק האחרון בסדרה משנת 1981 נכתב על ידי כריסטופר בונד.
שם הסדרה הוא משחק מילים של הביטוי "to the manner born" הלקוח מהמחזה "המלט" מאת שייקספיר.
התוכנית זכתה לפופולריות ולרייטינג גבוה ברבים מהפרקים.
הפרק האחרון בעונה הראשונה היה לתוכנית הטלוויזיה הבריטית הנצפית ביותר בשנות השבעים של המאה העשרים.
בסקר משנת 2004 על הסיטקום הבריטי האהוב ביותר הגיעה "האצילות מחייבת" למקום ה-21.
"האצילות מחייבת" מתרחשת בכפר בדיוני קטן בשם גרנטלי במחוז סאמרסט, הסמוך לעיר הבדיונית מרלבורי.
בתחילת הסדרה מתקיימת הלוויה של בעל האחוזה, מרטון פורבס-המילטון (fforbes-Hamilton).
אודרי, אלמנתו (וכנראה גם בת-דודו), אינה נראית נסערת ממות בעלה, כיוון שכעת האחוזה היא בשליטתה.
מסתבר שבני משפחת פורבס-המילטון יושבים במקום כבר 400 שנה.
אולם שמחתה היא קצרת מועד, עורך הדין שלה, ארנולד פלנקט, מבשר לה שבעלה פשט את הרגל, ויש למכור את האחוזה כדי לשלם לנושיו.
אודרי מנסה לקנות את האחוזה במכירה פומבית, אבל מישהו אחר מציע מחיר גבוה יותר והאחוזה נופלת לידיו.
בעל האחוזה החדש הוא ריצ'רד דוויר, מיליונר שהתאלמן לא מכבר.
דוויר התחיל את הקריירה שלו במכירת פירות באיסט אנד, הוא כעת המייסד והבעלים של רשת המרכולים "קוונדיש פודס".
על אף עושרו מכנה אותו אודרי "חנווני".
דוויר מביא אל הבית את אימו השתלטנית, שאותה מכנה אודרי "גברת פו".
שמה המלא הוא מריה ירוסלבה ולדימירה מרטינקה פולוביצ'קה.
היא מגלה לאודרי, שאינה חובבת זרים, שהיא ובנה הגיעו לבריטניה ב-1939 מצ'כוסלובקיה, וריצ'רד, ששמו האמיתי הוא בדריש פולוביצ'ק, הוא חצי פולני וחצי צ'כי.
גברת פולוביצ'קה משתדלת מאוד להסתגל לחיי הכפר בבריטניה, אבל המבטא שלה מוביל לאי הבנות רבות.
כבר מההתחלה היא מדרבנת את בנה להציע נישואים לאודרי.
אודרי עוברת לגור בבית קטן שבקצה האחוזה, שם היא יכולה לצפות בבית האחוזה הגדול.
איתה חי ברבינג'ר, הבאטלר הזקן והנאמן, שעבד כל חייו עבור משפחת פורבס-המילטון, וכלב הביגל שלה, ברטי.
חברתה הטובה של אודרי, מרג'ורי פרובישר, מרבה לבקר אותה.
דמויות נוספות בסדרה הן הכומר המקומי, שאינו מצטער על כך שאודרי איבדה את האחוזה, בתקווה שזה ימנע ממנה להתערב בענייני הכנסייה והקהילה המקומית.
מרת פטרסון מנהלת את החנות בכפר, והיא מקור לרכילות, מחבבת את ריצ'רד ואינה מסתדרת עם אודרי.
הבריגדיר למינגטון, אנגלי טיפוסי, הוא בעל אדמות החי בסמוך, וידיד של אודרי.
כמו אודרי ומרג'ורי הוא מגלה עניין בשמירת הטבע.
ארנולד פלנקט ואשתו הם חברים אל אודרי, אבל ארנולד הוא גם עורך הדין של המשפחה.
ספיישל חג המולד של 2007
בסיום הסדרה המקורית ריצ'רד ואודרי מתחתנים.
בפרק זה הם חוגגים 25 שנות נישואים (חתונת הכסף).
כל אחד מהם מתכנן מסיבת הפתעה עבור השני.
ריצ'רד מתוודה בפני אודרי שהוא הבעלים של החברה "פארמר טום", שגרמה לקשיים כלכליים לעסקי החקלאים בסביבה.
אודרי עוזבת את הבית בכעס.
ריצ'רד מבקר בקבר אמו ועולה במוחו רעיון כיצד לפייס את אודרי.
הוא מחליט לאפשר לערוך בשטח האחוזה קונצרט רוק.
אבל כאשר מובא עניין הרישיון לפני בית משפט לשלום, הוא משנה את דעתו.
למחרת (יום הנישואים), מרג'ורי מביאה את אודרי לאחוזה למסיבת הפתעה שעורך ריצ'רד לכבודה.
דמויות חדשות בפרק זה הם אמרידג', הבאטלר החצוף, שמחליף את ברבינג'ר, אדם פורבס-המילטון, האחיין של מרטון ובן הסנדקות של אודרי.
אדם מתגורר בגרנטלי כדי ללמוד איך לנהל אחוזה.
כמו כן מופיע ארצ'י פנינגטון-בות', אחד מבעלי האחוזות השכנות, שחברת "פארמר טום" גרמה לו לפשיטת רגל.
מרג'ורי מתגוררת בבית הישן, ומתחילה להתאהב באדם.
פנלופי קית' – אודרי פורבס-המילטון
פיטר בולס – ריצ'רד דוויר (בדריש פולוביצ'ק)
אנג'לה ת'ורן – מרג'ורי פרובישר
דפנה הרד – גברת מריה פולוביצ'קה
ג'ון רודלינג – ברבינג'ר (הבאטלר)
מייקל בילטון – נד הזקן
דפנה אקס – גברת פטרסון
פנלופי קית' – אודרי דוויר
פיטר בולס – ריצ'רד דוויר (בדריך פולוביצ'ק)
אנג'לה ת'ורן – מרג'ורי פורבישר
אלכסנדר ארמסטרונג – אדם פורבס-המילטון
מייקל קוקרן – ארצ'י פנינגטון-בות'
פיטר ספנס חשב לראשונה על הרעיון של הסדרה כשעבד ברדיו של ה-BBC בשנות השבעים של המאה העשרים.
באחת מתוכניותיו השתתף קומיקאי שקנה לעצמו בית אחוזה בכפר אנגלי.
הוא הזמין למסיבת חנוכת הבית את בעלת הבית הקודמת, אלמנה שלא יכלה להרשות לעצמה להחזיק באחוזה, ועברה לגור בבית קטן בכפר.
תיאורי דמותה של האישה כפי שתיאר אותה הקומיקאי היו הבסיס לדמותה של אודרי.
בעקבות הצלחת הסדרה "החיים הטובים" התבקש ספנס להעלות רעיון חדש לתוכנית רדיו עבור פנלופי קית'.
הוא חשב על הדמות שגילמה קית' ב"החיים הטובים", מרגו לידבטר, והעלה רעיון של מישהי דומה ממעמד גבוה יותר.
כך יצר את דמותה של אודרי פורבס-המילטון.
הוא החליט שבעל האחוזה החדש יהיה אמריקאי המחפש את שורשי משפחתו באנגליה.
ב-1976 הוקלט תסכית לרדיו עם ברנרד בריידן, אבל הפרק לא שודר, והוחלט ליצור סדרת טלוויזיה במקום.
הסדרה "האצילות מחייבת" צולמה בקריקט סיינט תומאס שבסאמרסט, ובאולפן במרכז הטלוויזיה של ה-BBC בלונדון.
בית האחוזה "קריקט האוס" היה בזמן הצילומים בבעלות חמו של פיטר ספנס, יוצר וכותב הסדרה.
הבית הישן, שעל המסך נראה בסוף שביל הכניסה לבית האחוזה, נמצא במרחק מייל מהבית המקורי ונקרא "וסט לודג'".
גם פרק הספיישל משנת 2007 צולם באתרים שבקריקט סיינט תומאס.
הצילומים החלו ב-28 באוקטובר 2007 ונמשכו כשבוע.
את כל פרקי הסדרה ביים גארת' גוונלן שגם הפיק את הסדרה המקורית.
ב-2007 הפיקו את פרק הספיישל גוונלן וג'סטין דייוויס.
האצטדיון המרכזי של קרסנויארסק הוא אצטדיון ספורט רב-תכליתי הממוקם בעיר קרסנויארסק שבדרום רוסיה.
הוא מכיל 22,500 מושבים ומהווה למגרש הבית של מועדון הכדורגל "יניסיי" והנבחרת הלאומית של רוסיה ברוגבי.
האצטדיון מארח גם משחקים במסגרת אליפות רוסיה ברוגבי והוא משמש גם כמגרשן של קבוצות קרסני יאר ויניסיי-STM.
לאחר שיפוץ מקיף ירדה כמות המושבים ל-15,000 מושבים.
מתחם זריקת מוט וזריקת דיסק.
האצטדיון המרכזי על שם שלווה מטרוולי הוא אצטדיון הממוקם בסוצ'י שברוסיה.
כיום האצטדיון משמש בעיקר למשחקי כדורגל, כאצטדיונה הביתי של קבוצת הכדורגל המקצוענית סוצ'י.
האצטדיון מכיל 10,200 מושבים ונחנך ב-19 באפריל 1964 במשחק בין ל.
האצטדיון נמצא בבעלות משרד הספורט של רוסיה באמצעות החברה הפדרלית "ספורט דרום".
במתחם ישנו גם אזור אימון לאתלטיקה ומכון כושר.
האצת פלזמה היא טכניקה להאצת חלקיקים טעונים, לרבות אלקטרונים, פוזיטרונים ויונים, באמצעות השדה החשמלי המיוחס לגל של פלזמת אלקטרונים ולמבני פלזמה אחרים בעלי גרדיאנט גבוה.
מבני האצת פלזמה נוצרים באמצעות פולסים מאוד קצרים של לייזר או אלומות חלקיקים אנרגטיות המותאמות למאפייני הפלזמה.
הטכניקות הללו מציעות דרך לבנות מאיצי חלקיקים עם ביצועים גבוהים שממדיהם הרבה יותר קטנים בהשוואה למאיצים הנוכחיים.
האצת פלזמה מסווגת למספר סוגים לפי הדרך שבה נוצר הגל של אלקטרוני פלזמה:
האצה של גל מהיר מאוד (wakefield) של פלזמה (PWFA): גל אלקטרונים-פלזמה נוצר על ידי מקבץ אלקטרונים או מקבץ פרוטונים.
האצה של גל לייזר מהיר מאוד (LWFA): פעימת לייזר נשלחת כדי ליצור גל אלקטרוני פלזמה.
האצה של גל לייזר (LBWA): גל אלקטרוני פלזמה מתפרץ על בסיס יצירת תדירויות שונות של שתי פעימות לייזר.
המאיץ "Surfatron" מציג שיפור של הטכניקה.
האצת גל לייזר מהיר מאוד ומאופנן עצמית (SMLWFA): ההיווצרות של גל אלקטרוני פלזמה מושגת על ידי פעימת לייזר שמאופננת על ידי חוסר יציבות בפיזור רמאן.
ההוכחה המדעית הראשונה להאצה באמצעות גל מאוד מהיר, אשר בוצעה עם הטכניקה PWFA (האצת גל מהיר מאוד של פלזמה), דווחה לראשונה על ידי קבוצת החקר במעבדה הלאומית של ארגון ב-1988.
מי שהגו את המושגים הבסיסיים של האצת פלזמה והאפשרויות שלה היו טושיקי טאג'ימה ופרופסור ג'ון מ.
דוסן מ-UCLA בשנת 1979. העיצובים הניסיוניים ההתחלתיים של מאיץ ה-"wakefield" נהגו ב-UCLA על ידי פרופ.
מכשירים ניסיוניים נוכחיים מראים שיפועי האצה טובים יותר בכמה סדרי גודל, על פני מרחקים מאוד קצרים, בהשוואה למאיצי החלקיקים הנוכחיים (בערך סדר גודל אחד טוב יותר בקנה מידה של מטר אחד: 1GeV\m עבור מכשירים הניסיוניים לעומת 0.1GeV\m עבור מאיץ RF).
ייצור מאיצי פלזמה קומפקטיים ובעלות נמוכה יאפשרו להשתמש בהם במגוון יישומים, החל מפיזיקת חלקיקים וכלה ביישומים רפואיים ותעשייתיים.
היישומים הרפואיים כוללים את בטאטרון, אבחוני מחלות או הקרנות, כמו גם מקורות פרוטונים עבור תרפיית חלקיקים.
מאיצי פלזמה בדרך כלל משתמשים בגלים מאוד מהירים (wakefields) שמופקים על ידי גלי פלזמה צפופים.
אולם, מאיצי פלזמה יכולים לתפקד במספר רב של דרכים בהתאם למאפייני הפלזמה בה משתמשים.
לדוגמה, מאיץ לייזר-פלזמה ניסיוני במעבדה הלאומית של לורנס ברקלי מאיץ אלקטרונים לאנרגיה של 1GeV לאורך 3.3 ס"מ בקירוב (5.4x1020 gn), בעוד שהמאיץ הקונבנציונלי (מאיץ האלקטרונים באנרגיה הכי גבוהה) במעבדת SLAC מצריך האצה לאורך של 64 מטרים כדי להגיע לאותה אנרגיה.
באופן דומה, בשימוש בפלזמות הושגה תוספת אנרגיה של 40GeV בעזרת האלומה של המאיץ הקווי בסטנפורד (42GeV) שנמצא ב SLAC תוך מרחק של 85 ס"מ בעזרת מאיץ גלי הפלזמה המהירים (8.9x1020 gn).
ברגע שהמאיץ יהיה מפותח מספיק יהיה ניתן להחליף הרבה ממאיצי ה-RF המסורתיים שכרגע נמצאים במאיצי חלקיקים, בתי חולים ומתקני מחקר.
מתקן הלייזר באוניברסיטת טקסס באוסטין האיץ אלקטרונים לאנרגיה של 2GeV לאורך 2 ס"מ (1.6x1021 gn).
השיא הזה נשבר (ביותר מפי שניים) ב-2014 על ידי מדענים במאיץ לייזר-פלזמה BELLA, במעבדה הלאומית בלורנס ברקלי, כשהם הפיקו אלומות אלקטרונים עד לאנרגיה של 4.25GeV.
בסוף 2014, חוקרים ממעבדת המאיצים הלאומית SLAC, פרסמו הוכחה לישימות של טכנולוגיית האצת הפלזמה בעזרת המתקן לבדיקות מאיץ ניסיוניות מתקדמות (FACET).
ההוכחה הראתה שמאיץ פלזמה יכול להשיג מעבר אנרגיה גדול פי 400–500 בהשוואה למבנה הכללי של מאיץ קווי.
ניסוי להוכחה של עקרון מאיץ גלי פלזמה מהירים בשימוש באלומת פרוטונים בעלת אנרגיה של 400GeV מ-סופר פרוטון סינכרוטרון פועל כרגע ב-CERN.
הניסוי, שנקרא AWAKE, התחיל בניסויים בסוף 2016.
פלזמה מורכבת מנוזל בעל מטענים חיוביים ושליליים, בדרך כלל נוצר על ידי חום או פוטויוניזציה של גז מדולל.
תחת תנאים רגילים הפלזמה תהיה נייטרלית (או נייטרלית למחצה) ברמה המקרוסקופית, כמות שווה של אלקטרונים ויונים אשר נמצאים בשיווי משקל.
אבל אם ישנה נוכחות של שדה כוח מגנטי או שדה אלקטרומגנטי חזק מספיק, אלקטרוני הפלזמה אשר מאוד קלים יחסית ליוני הרקע (לפחות פי 1836), ייפרדו מרחבית מהיונים הכבדים ויצרו חוסר שיווי משקל במטענים באזור המתואר.
מטען אשר מוכנס לפלזמה כזאת יואץ על ידי השדה שנוצר כתוצאה מההפרדה במטענים, אבל כיוון שגודל שדה זה בדרך כלל דומה לזה של השדה החיצוני, למעשה שום דבר לא מושג יחסית למערכת שגרתית אשר מספקת בפשטות את השדה החשמלי או המגנטי ישירות לחלקיק.
עם זאת, חומר הפלזמה מתפקד כשנאי היעיל ביותר (שידוע עד כה) של השדה הרוחבי של גל אלקטרומגנטי לשדות אורכיים של גל הפלזמה.
בטכנולוגיית המאיצים הקיימת, נעשה שימוש במגוון חומרים המעוצבים בצורה הולמת כדי להמיר שדות רוחביים מאוד עוצמתיים שמופצים לשדות אורכיים, מהם החלקיקים יוכלו לקבל "בעיטה".
התהליך מושג באמצעות שתי גישות: מבני גלים עומדים (כמו חללי תהודה) או מבני גל נודד כגון מדריכי גלים טעוני דיסק (disc loaded waveguides) וכו'.
אבל ההגבלה של חומרים הבאים באינטראקציה עם שדות חזקים יותר ויותר היא שבסופו של דבר הם מושמדים עקב ינון והתפרקות.
כאן, מדע האצת הפלזמה מספק את פריצת הדרך לייצר, לקיים לאורך זמן ולנצל את השדות החזקים ביותר שאי פעם הופקו על ידי המדע במעבדה.
מה שהופך את המערכת לשימושית היא האפשרות לייצר לראשונה גלים, בהם הפרדת המטען מאוד טובה, המתפשטים דרך הפלזמה בדומה לתפיסת הגל הנודד במאיץ הקונבנציונלי.
המאיץ מסנכרן חבורת חלקיקים עם אחד הגלים הללו והגל המרחבי הטעון הזה מאיץ אותם למהירויות גבוהות יותר תוך שמירה על המאפיינים החבורה.
נכון לעכשיו, שדות חשמליים חזקים (המכונים "wakes") נוצרים על ידי פולסי לייזר בעלי צורה מתאימה או חבורות אלקטרונים.
אלקטרוני הפלזמה מונעים החוצה מן המרכז של השדה העוצמתי על ידי הכוח הפונדרמוטיבי (ponderomotive force) או על ידי השדות האלקטרוסטטיים מהגורמים שיוצרים את השדה העוצמתי (חבורות אלקטרונים או פולסי לייזר).
היונים שבפלזמה יותר מידיי מסיביים מכדי לזוז באופן משמעותי, לכן מניחים שהם נייחים בזמן בו האלקטרונים בפלזמה מגיבים לשדות שנוצרים על ידי הגורמים שהוזכרו.
כאשר השדות (אלה שגרמו להיווצרות השדה החשמלי החזק) עוברים דרך פלזמה, אלקטרוני הפלזמה חווים כוח משיכה חזק בחזרה למרכז השדה החשמלי, כשעל אותה משיכה אחראים היונים החיוביים בפלזמה שנותרו ממוקמים שם (בצורת תא, בועה או עמודה של יונים), כפי שהיו במקור בפלזמה לפני שהושפעה על ידי הלייזר או האלקטרונים.
זה יוצר שדה חשמלי אורכי (תכונה המאפשרת את האצת האלקטרונים) ורוחבי (שמאפשר את המיקוד של חבורת האלקטרונים) חזק ביותר.
המטען החיובי של היונים באזור הפרדת המטען יוצר גרדיאנט ענק בין החלק האחורי של השדה החשמלי, שבו יש אלקטרונים רבים, ולבין אמצע השדה, שם נמצאים בעיקר יונים.
האלקטרונים המצויים בין שני האזורים הללו יואצו (ב"מנגנון הזרקה עצמית"-"self-injection mechanism").
בשיטת ההזרקה החיצונית של האלקטרונים, הם מוכנסים אסטרטגית כדי להגיע לאזור המפונה תוך הסטה או הרחקה מקסימלית של אלקטרוני הפלזמה.
שדה מונחה-קרן יכול להיווצר על ידי שליחה של פרוטון רלטיביסטי או מקבץ אלקטרונים אל גז או פלזמה מתאימים.
בחלק מהמקרים, הגז יכול להיות מיונן על ידי מקבץ האלקטרונים, כך שמקבץ האלקטרונים יוצרים גם את הפלזמה וגם את השדה.
הדבר מצריך מקבץ אלקטרונים בעל מטען גדול יחסית, כלומר, שדות חזקים.
לאחר מכן השדות החזקים של מקבץ האלקטרונים "דוחפים" את אלקטרוני הפלזמה מחוץ למרכז, ובכך יוצרים את השדה.
בדומה לשדה מונחה-קרן, יכול להיעשות שימוש בפעימת לייזר כדי ליצור את שדה הפלזמה.
כאשר הפעימה נעה דרך הפלזמה, השדה החשמלי של האור מפריד את האלקטרונים והגרעינים באותה הדרך בה שדה חיצוני היה פועל.
אם השדות חזקים מספיק, כל יוני הפלזמה המיוננת יכולים להתרחק ממרכז השדה: זה נקרא גם "שיטת ההתפרצות" ( "blowout regime").
אף על פי שהחלקיקים אינם נעים מאוד מהר בפרק הזמן הנתון, ברמה המאקרוסקופית נראה כי ישנה "בועה" של מטען אשר נעה דרך הפלזמה במהירות הקרובה למהירות האור.
הבועה הזאת מהווה אזור נקי מאלקטרונים כך שמטענה חיובי, ואחריה יש אזור בו האלקטרונים חוזרים למרכז כך שמטען האזור שלילי.
זה מותיר אזור קטן בו הפרש פוטנציאלים חזק שעוקב אחרי פעימת הלייזר.
בשיטה הליניארית, האלקטרונים בפלזמה אינם מוסרים לחלוטין ממרכז השדה החשמלי העוצמתי.
במקרה זה, יכולה להיות מיושמת משוואת גל פלזמה ליניארי.
עם זאת, נראה כי השדה החשמלי העוצמתי דומה מאוד ל"שיטת ההתפרצות", והפיזיקה של ההאצה זהה.
זה מקבץ השדות החשמליים העוצמתיים ("Wakefield") המשמש להאצת החלקיקים.
חלקיק המוזרק לתוך הפלזמה ליד אזור הצפיפות הגבוהה יחווה האצה לעברו או הרחק ממנו, האצה המתמשכת ככל שמקבץ השדות נע דרך החתך, עד החלקיק בסופו של דבר מגיע למהירות של המקבץ.
ניתן להגיע לאנרגיות גבוהות אף יותר על ידי הזרקת החלקיק לנוע לרוחב מקבץ השדות החשמליים החזקים, באופן הדומה מאוד לגולש שיכול לנסוע במהירות הרבה יותר גבוהה מאשר מהירות הגל עליו גולש על ידי תנועה לרוחבו.
מאיצים שנועדו לנצל את הטכניקה הזו כונו בלשון המדוברת "גלישטרונים" ("surfatrons").
השוואה להאצה באמצעות שדה חשמלי בתדירות רדיו RF
היתרון של האצת פלזמה הוא ששדה ההאצה שלה יכול להיות הרבה יותר חזק מזה של מאיצי החלקיקים השגרתיים, בתדר רדיו (מאיצים בהם נעשה שימוש בשדה חשמל בתדירות רדיו: RF-Radio Frequency).
במאיצי RF, לשדה החשמלי הנוצר יש תחום גבול עליון שנקבע על ידי סף הפריצה החשמלית של צינור ההאצה.
זה מגביל את כמות ההאצה על פני כל אזור נתון, עובדה הדורשת מאיצים ארוכים מאוד על מנת להגיע לאנרגיות גבוהות.
לעומת זאת, השדה המקסימלי בפלזמה מוגדר על ידי תכונות מכניות וערבול (בהקשר לתנועת האלקטרונים), אך הוא בדרך כלל חזק יותר בכמה סדרי גודל מאשר השדה הנוצר על ידי מאיצי RF.
ישנה תקווה שיהיה ניתן ליצור מאיץ חלקיקים קומפקטי על בסיס טכניקות האצת פלזמה או שיוכלו להיבנות מאיצים שיביאו את החלקיקים המואצים לאנרגיות הרבה יותר גבוהות, לאור העובדה שניתן לבנות מאיצים ארוכים עם שדה מאיץ בגודל של 10GV/m.
האצטדיון המרכזי בעיר מורמנסק (רשמית: אצטדיון ההסתדרות המרכזי, ברוסית: Центральный стадион профсоюзов) הוא אצטדיון כדורגל המשמש כמגרשה הבייתי של קבוצת הכדורגל סבר מורמנסק.
האצטדיון נבנה בהזמנת ממשלת המחוז ונחנך ב-17 ביולי 1960. במשך שנים שימש כמגרש הבית של קבוצת הכדורגל ספרטק מורמנסק ושימש גם למשחקי טניס, בנדי וענפי ספורט אחרים והוא מתקן הספורט הגדול ביותר במחוז מורמנסק.
האצטדיון המרכזי היה מתקן ספורט רב-תכליתי בוולגוגרד, שנפתח בשנת 1962 ושימש במשך 52 שנים לאירוח משחקי הבית של מועדון הכדורגל רוטור, כמו גם לתחרויות ספורט, אירועים תרבותיים המוניים וסוציו-פוליטיים אחרים.
זה היה האצטדיון המרווח ביותר בעיר ובמחוז.
בשנת 2014 הוא נסגר ונהרס.
במקומו לקראת מונדיאל 2018 נבנה אצטדיון כדורגל חדש.
הקמת אצטדיון מרכזי בעיר בוצעה באתר שמאחורי מפעל מקומי, לחוף וולגה הסמוך לקו החשמלית וכביש האספלט תוכנן כבר באמצע שנות השלושים.
פרויקט האצטדיון עם יציעים של 12 אלף צופים למגרש כדורגל, מסלול אתלטיקה, גני שעשועים למשחקים שונים, חדרי כושר ומקלחות.
בשנות ה-50 הופסקה הקמת מבני ספורט ובנייני ציבור במדינה, מכיוון שכל הכספים עברו לבניית דיור.
אולם חברי קומסומול, שהאמינו כי העיר זקוקה לאצטדיון גדול, הודיעו על התרמה בכל הארץ.
גויסו כספים ומרכז קומסומול קיבל אישור לבנות אצטדיון.
בפני האדריכלים ישראל פיאלקו, בוריס גוטר, קונסטנטין דינקין והמהנדסים פרנקל, אובצ'ניקוב, קלסטוב ובורזיחין עמדה המשימה לתכנן מתחם ספורט בזמן הקצר ביותר.
ההחלטה לבנות אצטדיון על גדות הוולגה, נועדה לפתח שטח שלא היה מפותח לחלוטין.
האזור היה משופע בניינים, מחסנים, צריפי פח ונקיקים בעלי ערך נמוך.
מיקומו במרכז העיר וזמינות גישה לתחבורה אפשרו למקם כאן את מתקן הספורט הגדול ביותר בעיר.
כדי לחסוך כסף הוצע להפוך את האצטדיון לקומפקטי, יכלול יציעים של 40 אלף צופים, זירת ספורט אולימפית ושני מתחמי ספורט גדולים עם 10 חדרי כושר שונים.
המתחם כלל בריכת שחייה וגן, שלא נבנה בסוף בשל מחסור בכספים.
בניית האצטדיון החלה בשנת 1958 והושלמה בשנת 1962. האצטדיון הוקם על ידי בוני מפעלי וולגוגרדסטרוי, מטאלורגסטרוי, יוז'סנטכמונטז', מס' 53 ומס '115, ארגוני התקנות רבים, עובדי מפעל הסיליקט, מפעלי לבנים, מפעל "הבריקדות", מפעל אוקטובר, האדום ומפעלים רבים אחרים של העיר והאזור.
יותר ממאה אלף חברי קומסומול הספורטאים עמלו על הבנייה.
פתיחת האצטדיון התקיימה ב-27 בספטמבר 1962. 45 אלף צופים התאספו למשחק ידידות בין הנבחרת הלאומיות והנבחרת האולימפית של ברית המועצות.
המשחק נשפט על ידי קונסטנטין בליקוב, מי שהיה במשך שנים קפטן קבוצת רוטור, והשתתף בקרב על סטלינגרד.
המשחק הסתיים 0–1 לטובת הנבחרת הלאומית.
המשחק הרשמי האחרון באצטדיון התקיים ב-15 במאי 2014. בסיבוב האחרון של אליפות ליגת הכדורגל הלאומית "רוטור" ניצחה את "ינייסי".
המשחק, שאסף 13,100 צופים, הסתיים בניצחון "רוטור" בתוצאה 1:0.
בשדה האצטדיון היה כיסוי דשא טבעי ובניגוד לשדה אצטדיון הטרקטור הישן, היה ממוקם מצפון לדרום.
באצטדיון הותקנו מתקני תאורה בשנות השבעים.
לפני כן, זרקורי תאורה היו ממוקמים על גגות הביתנים.
בשנות ה-80 הותקן לוח תוצאות אלקטרוני בביתן הדרומי.
התכנון להתקנת לוח התוצאות נוצר על ידי עובדי מפעל "הבריקדות" בעיר והלוח האלקטרוני הובא מהונגריה.
ממוצע צופים באצטדיון במשחקים הרשמיים של קבוצת רוטור:
האצטדיון המרכזי הוא אצטדיון רב-תכליתי שנמצא בקאזאן, בסמוך לכיכר המילניו.
האצטדיון מכיל כ-27,000 מקומות ישיבה ומשתמש בתור מגרשו הביתי של מועדון הכדורגל רובין.
ליד האצטדיון נמצא זירת כדורגל ומתחם מקורה לאתלטיקה.
האצטדיון נבנה ביוזמת האדריכל ו.
האצטדיון הוזמן ב-25 ביוני 1960 ובראשיתו אכלס 30,000 צופים.
המשחק הראשון בו התקיים ב־21 באוגוסט 1960: מועדון הכדורגל איסקרה התמודד נגד קבוצת מטלורג מקאמנסק-אורלסקי.
המשחק הסתיים בתוצאה 4:1 לטובת המארחים.
בשנים 1962–1967, האצטדיון היה גם הזירה הביתית של קבוצת ההוקי "מועדון הספורט אוריצקי" (כיום מועדון ההוקי Ak Bar).
בשנים 2001–2005 שופץ האצטדיון בחלקו.
בשנים 2005–2007, נבנו במתחם האצטדיון זירה לכדורגל ואתלטיקה שנפתחה ב-29 באוגוסט 2007.
בשנת 2010, האצטדיון המרכזי אושר על ידי אופ"א כאצטדיון בקטגוריה ארבע.
בנוסף, לקראת אוניברסיאדת קיץ 2013, בשנת 2012, שופצו האצטדיון המרכזי וזירת הכדורגל והאתלטיקה, מה שמאפשר הרחבת החניון בין 90 ל-250 חניות, החלפת הגג, החלפת מסלולי מרוצים ומערכת הניקוז, בניית עמדות לקפיצות, זריקת פטיש, זריקת דיסקוס ויריות שיפוץ החדרים מתחת ליציעים והצטיידות במערכת תקשורת חדשה.
עקב שיפוץ היציע המזרחי, תכולת האצטדיון פחתה והסתכמה ב-25,400 מקומות ישיבה.
ב-6 בספטמבר 2013 אירח האצטדיון את משחק המוקדמות בגביע העולם בין רוסיה ללוקסמבורג (4: 1).
האצטדיון העירוני דימונה הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בדימונה ומשמש כמגרש הביתי של קבוצות מועדון ספורט דימונה ומכבי דימונה.
האצטדיון ממוקם בסמוך לפארק בן-גוריון בצפון העיר ומכיל 1,140 מקומות ישיבה ביציע אחד שמתחתיו חדרי הלבשה, חדר שופטים וחדרי שירות נוספים.
האצטדיון הוקם בשנת 1970 ושימש את קבוצת הכדורגל של הפועל דימונה עד לשנת 2003. מסביב לכר הדשא קיים מסלול ריצה ישן היוצר זווית צפייה מרוחקת במשחקי הכדורגל.
גוש ב' וגוש ג' במרכז ומכילים 450 מקומות כל אחד.
גוש א' וגוש ד' בצדדים ומכילים 120 מקומות כל אחד.
בשנת 2016 עבר האצטדיון סבב שיפוצים שכלל הסרת הגדרות בקדמת היציע, התקנת כיסאות וחידוש חדרי ההלבשה.
בתחילת עונת 2019–2020 שודרגה תאורת האצטדיון והותאמה לאירוח משחקי ערב.
לצד האצטדיון הקימה העירייה מגרש סינתטי לאימונים ומשחקי נוער עם יציע לכ-500 צופים בעלות של כ-17 מיליון שקלים, שנחנך באוקטובר 2020.
בתכנון העתידי של העירייה הקמת אצטדיון חדש לעיר.
על פי אומדן עלות האצטדיון החדש תהיה כ-90 מיליון שקלים והוא אמור להכיל כ-6000 מקומות.
בסוף 2017 אף פורסם שעל פי התכנון האצטדיון החדש ייקרא ע"ש כדורגלן העבר יליד העיר יוסי בניון.
האקלברי (האק) סיד Seed; נולד ב-15 בינואר 1969) הוא שחקן פוקר אמריקאי, זוכה האירוע המרכזי של אליפות העולם בפוקר ב-1996. בשנת 2020 נבחר להיכל התהילה של הפוקר.
סיד זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר הראשון שלו בטורניר פוט-לימיט אומהה ב-1994. ב-1996 זכה באירוע המרכזי באליפות העולם ובצמיד השני שלו, ובפרס של מיליון דולר.
ב-1999 הגיע שוב לשולחן הגמר באירוע המרכזי, אך סיים במקום השישי.
בצמיד השלישי והרביעי שלו הוא זכה ב-2000 וב-2003 בטורנירי Razz.
ב-2009 זכה באליפות הראש-בראש של NBC, וב-2010 בטורניר המוזמנים בלבד של זוכי צמידי העבר.
במשך שנים רבות סיד שיחק בטורנירים תחת חסותם של "Full Tilt Poker", לרוב כשהוא לבוש בחולצת כדורסל עם הלוגו של אתר הפוקר.
ב-2020 נבחר להיכל התהילה של הפוקר.
נכון לפברואר 2022, סיד זכה בסך של כ-7.6 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-3.6 מיליון דולר בסבב אליפות העולם.
סיד למד הנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של קליפורניה ושיחק בקבוצת הכדורסל של המכללה.
ב-1989 הוא לקח הפסקה מהלימודים בכדי ללמוד פוקר, ולא חזר ללימודים.
סיד מוכר כמשתתף קבוע בהתערבויות שונות.
בין היתר על כך שיוכל לחבוט מתחת ל-100 ב-4 משחקי גולף עם 3 מחבטים בלבד, יוכל לצוף במשך 24 שעות בים בלי לגעת בקרקעית, להעביר שנה שלמה בלי להתגלח, לבצע גלגלון אחורה ממצב עמידה, לרוץ מיל בפחות מ-4 דקות ו-40 שניות, לרוץ מיל אחורה בפחות מ-10 דקות, והתערבויות רבות אחרות.
האצילה ורה שלוגה היא אופרה במערכה אחת מאת ניקולאי רימסקי-קורסקוב.
רימסקי-קורסקוב כתב את הלברית, המבוססת על המערכה הראשונה של האופרה שלו, המשרתת מפסקוב, על פי מחזה מאת לב אלכסנדרוביץ' מאי.
האופרה הולחנה ב-1898, על סמך הפרולוג שהלחין רימסקי-קורסקוב לגרסה השנייה של האופרה.
בגרסה הראשונה והשלישית של המשרתת מפסקוב אין את הפרולוג.
היצירה הוצגה לראשונה במוסקבה ב-1898. מאוחר יותר היא שימשה כפרולוג למשרתת מפסקוב בהופעה ב-1901.
הצגת הבכורה של האופרה התקיימה במוסקבה ב-27 בדצמבר 1898 בתיאטרון סולודובניקוב.
היא הוצגה מחוץ לרוסיה לראשונה בארצות הברית ב-9 במאי 1922 בניו יורק.
איוון סמיונוביץ' שלוגה, בעלה של ורה- בס.
ורה דמיטרייבנה שלוגה, ילדה את אולגה- סופרן.
נדז'דה נסונובה, אחותה של ורה- מצו סופרן.
איוון הרביעי, באופרה מסופר כי הוא אדם אלמוני- בריטון.
בעלה של ורה נסע לתקופה ממושכת בענייני עבודה, ובינתיים ורה ילדה תינוקת מחוץ לנישואים.
היא מתוודה בפני אחותה הרווקה, נדז'דה, כי חיזר אחריה אדם וכי התינוקת שילדה, אולגה, אינה של בעלה.
(האיש שחיזר אחריה הוא איוון האיום, זה לא מתגלה בלברית של אופרה זו, אלא בזו של האופרה המשרתת מפסקוב).
כשהשיחה הזו מסתיימת, בעלה של ורה סוף סוף חוזר הביתה, מופתע מאוד מנוכחות התינוקת ואף ניכר כעסו.
על פי דרישתו לדעת מאיפה הגיע התינוק, נדז'דה מחלצת את אחותה מהבושה בטענה שהתינוק הוא שלה ולא של ורה.
(בגרסאות אחרות ורה מתוודה כי הילד שלה והמסך נופל).
האקאינדה היצ'ילמה הוא הנשיא השביעי והנוכחי של זמביה.
נבחר לתפקיד ב-24 באוגוסט 2021, לאחר שניצח בבחירות הכלליות בזמביה 2021 את הנשיא היוצא אדגר לונגו.
הוא מנהיג המפלגה המאוחדת לפיתוח לאומי מאז 2006, לאחר מותו של מייסד המפלגה אנדרסון מזוקה.
היצ'ילמה היה אחד מיריביו של אדגר לונגו, נשיא זמביה משנת 2015 עד 2021. בשנת 2017 נעצר היצ'ילמה והואשם בבגידה, מהלך שנתפס בניסיון של לונגו להשתיקו.
לאחר מספר חודשים שוחרר והאישום בבגידה בוטל.
היצ'ילמה נולד בזמביה, בכפר במחוז מונזה.
סיים ב-1986 תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת זמביה, ותואר שני במנהל עסקים, מימון ואסטרטגיה עסקית באוניברסיטת ברמינגהאם בבריטניה.
כיהן כמנכ"ל של מספר חברות עסקיות, בהן שלוחת פרייס ווטרהאוס קופרס בזמביה.
היה פעיל במפלגה המאוחדת לפיתוח לאומי, שהייתה עד 2021 מפלגת אופוזיציה.
לאחר מותו של מהיג המפלגה אנדרסון מזוקה ב-2006 היצ'ילמה נבחר למנהיג המפלגה.
המפלגה התמודדה במספר מערכות בחירות בזמביה.
בבחירות לנשיאות בינואר 2015 מול הנשיא המכהן אדגר לונגו הוא הפסיד בפער זעום של 1.66% מהקולות, וטען שהתוצאות זויפו.
בבחירות לנשיאות באוגוסט 2016 שוב הובס בדוחק.
באפריל 2017 נעצר היצ'ילמה בחשד לבגידה והואשם בניסיון להפיל את הממשלה.
הוא שהה ארבעה חודשים בכלא בתנאים קשים.
נשיא זמביה לשעבר קנת קאונדה בא לבקרו, וסירבו לתת לו להיכנס.
נשיא אחר, אולוסגון אובסנג'ו, הצליח לבקרו בכלא.
המדינאי מוסי מיימנה הגיע לזמביה לצפות בהליכים המשפטיים שננקטו נגד היצ'ילמה, וסירבו לתת לו להיכנס למדינה.
לבסוף, לאחר לחץ ציבורי, שוחרר היצ'ילמה והאישומים בוטלו.
לאחר שחרורו הוענק לו אות החופש האפריקאי.
היצ'ילמה התמודד על הנשיאות בפעם השישית בבחירות שנערכו ב-12 באוגוסט 2021, וזכה בתפקיד.
היצ'ילמה נשוי ואב לשלושה ילדים.
חבר הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
האצילות מחייבת הוא ביטוי צרפתי שמשמעותו - השתייכות למעמד האצולה מחייבת את האצילים לגלות אחריות חברתית.
לפי המילון האנגלי של אוקספורד, משמעות הביטוי היא "מוצא אצילי מגביל להתנהגות מכובדת; פריבילגיה כרוכה באחריות".
מילון האקדמיה הצרפתית מציע שני פירושים: "מי שמתיימר להיות אציל, חייב להתנהל באצילות", וגם "על האדם לפעול באופן התואם את מעמדו החברתי ואת הפריבילגיות שהוענקו לו בלידתו או במהלך חייו"
ביטוי זה מבטא קוד אתי עתיק יומין שהתפתח בימיה הראשונים של האריסטוקרטיה – הרעיון כי עם הפריבילגיות והכוח מגיעה גם האחריות.
הפילוסופיה העומדת בלב עיקרון זה היא שעל בני האצולה, הנהנים מביטחון כלכלי, תנאיי מגורים נוחים, גישה למשאבים מגוונים והשפעה חברתית רבה, מוטלת החובה לנהוג באצילות בכל עסקיהם.
הדבר כולל מסירות עמוקה ועקבית כלפי כל בני האדם ולא רק כלפי בני משפחתם ולחבריהם.
הביטוי "האצילות מחייבת" הופיע לראשונה בספרו של אונורה דה בלזק "חבצלת העמקים" שפורסם בשנת 1835. בלזק ממליץ לאדם צעיר כיצד ראוי לנהוג בחברה ומסכם: "אפשר לסכם את כל מה שאמרתי לך עד כה בביטוי הישן: האצילות מחייבת!"
על אותו משקל, מצפים בתקופה המודרנית מחברות גדולות ומאנשים בעלי ממון לגלות אחריות חברתית, לתרום מכספם ולנצל את כישוריהם ואת קשריהם לקידום מטרות חברתיות.
האצטדיון המרכזי בעיר וורונז', רשמית אצטדיון ההסתדרות המרכזי הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בפאתי העיר וורונז' שברוסיה.
שימש כמגרש הבית של קבוצת פאקל וורונז'.
בשנת 1936, האצטדיון קיבל את השם "פישצ'ביק", בשנת 1953 הוא נקרא "זנאמיה" במשך זמן מה, ובפברואר 1958 הוא קיבל את השם "טרוד".
שינוי השם האחרון לאצטדיון האיגודים המקצועיים המרכזי" התרחש ב-1973.
אצטדיון האיגודים המקצועיים המרכזי בוורונז' (או אצטדיון ההסתדרות המרכזי) ממוקם בסמיכות לאחד המקומות ההיסטוריים שבהם התחיל ענף הכדורגל בעיר וורונז', עם הקמת עמותות כדורגל בשנים 1908–1910. האצטדיון נבנה באתר של כיכר סנאיה בסמוך לכיכר הבינלאומית השלישית (ששימש כמגרש המצעדים לשעבר) והיה מקום לאירועי ספורט, צבא וטקסים.
בשנת 1917 העירייה הוציאה צו לתחילת בניית מגרש כדורגל.
במקביל, על מגרש המסדרים הונח לראשונה דשא כדורגל אמיתי עם קו מרכז מסומ וקווי שער (אם כי ללא רשתות).
אירוע זה נתן תנופה רצינית לפיתוח הספורט בוורונז' ותושבי העיר שאהבו כדורגל סללו במהירות את הדרך לבניית אצטדיון.
ב-8 בנובמבר 1927 הונח אבן פינה לאצטדיון חדש בכיכר סנאיה בוורונז.
תחילה נקרא האצטדיון בשם אצטדיון המועצה האזורית של האיגודים המקצועיים, שהייתה בעלי המגרש.
ב-1930 כבר היה מגרש הכדורגל מוכן והיציעים וכל התשתיות הושלמו ב-1934.
ב-30 באוגוסט 1930 התקיים המשחק הבינלאומי הראשון לאצטדיון החדש במגרש הספורט, בו הנבחרת המחוזית אירחה את קבוצת רוטה שפורטיינהייט הגרמנית מברלין.
המשחק הסתיים בתיקו ללא שערים וצפו בו 15,000 צופים.
בשנת 1935, מגרש הספורט הפך לאצטדיון של ממש ואירח את אליפות הכדורגל האזורית הראשונה אי פעם של וורונז'.
במהלך מלחמת העולם השנייה, האצטדיון, כמו כל העיר, נהרס כמעט לחלוטין ושיפוצו לאחר המלחמה הושלם לפני עונת 1954, כאשר קבוצת "קריליה סובייטוב וורונז'" אירחה בו.
האצטדיון המשופץ כלל יציעים ל-10 אלף צופים.
אבל השיפוץ הרציני התרחש ב-1984, אז נוסופו יציעים ופנסים.
מסלולי הריצה ומזרקות המים הוסרו, כמו גם חופה שהייתה מעל ליציע המרכזי והקיבולת גדלה ל-34,800 צופים.
ב-17 בנובמבר 2010 נערך באצטדיון משחק ידידות בו הפסידה ל 0:2. שחקן נבחרת בלגיה רומלו לוקאקו כבש צמד (באותה תקופה אלו היו השערים היחידים שלו בקריירת הנבחרת).
ב-2011 צולם באצטדיון סרט קולנוע מקומי בשם "משחק גברי-נשי", על ענף הכדורגל נשים ברוסיה.
עם השנים האצטדיון לא תוחזק היטב ובשנת 2021, השכבות העליונות של היציעים נסגרו לציבור.
ב-30 ביוני 2022, האצטדיון קיבל רישיון לארח את משחקי ליגת העל הרוסית בכדורגל.
ברם מצבו המתדרדר חייבו את סגירתו.
בשנת 2024 האצטדיון נסגר והחל שיפוץ נרחב בו, שהושלם שנה לאחר מכן.
האצטדיון הקהילתי ברנטפורד נקרא באופן רשמי האצטדיון הקהילתי ג'יטק בשל הסכם חסות הוא אצטדיון כדורגל בברנטפורד , שברובע האונסלו, לונדון, אנגליה.
האצטדיון מכיל 17,250 מקומות והוא משמש כאצטדיונה הביתי של קבוצת הכדורגל ברנטפורד.
האצטדיון משמש גם למשחקי רוגבי והוא שימש בעבר כמגרשה הביתי של קבוצת הרוגבי לונדון אייריש עד שזו פשטה רגל בשנת 2023. כמו כן האצטדיון היה אחד מעשרת האצטדיונים שאירחו את יורו 2022 לנשים.
הפרויקט היה בשלבי תכנון במשך שנים, עד שבדצמבר 2007 המועדון הכריז כי הבטיח את רכישת הקרקע בה תוכנן האצטדיון.
ובפברואר 2008 הושלמה רכישת הקרקע יחד עם חברת באראט הומס בע"מ.
הפרויקט המשיך להתקדם לאט, עד שב-28 ביוני 2012, רכש המועדון את השטח מחברת באראט הומס, והודיע שבכוונתו לבנות אצטדיון בעל קיבולת של 20,000 מושבים על הקרקע שקנה, ושאף תהיה אפשרות להרחבת האצטדיון ל-25,000 מושבים.
בדצמבר 2013 קיבל המועדון אישור להקמת האצטדיון החדש ממועצת רובע האונסלו, ואישור נוסף התבקש והתקבל מראש עיריית לונדון דאז בוריס ג'ונסון.
כשתאריך הפתיחה המיועד היה קיץ 2016. עם זאת עקב עיכובים והתנגדויות שהגישו תושבים התברר במהרה שלא ניתן יהיה לעמוד בתאריך הפתיחה המיוחל.
ורק בספטמבר 2016 התקבל אישור סופי להתחלת הבנייה, כאשר בשלב זה צומצמה קיבולת האצטדיון ל-17,250 מושבים.
עוד קודם לכן ב-15 באוגוסט 2016, קבוצת הרוגבי לונדון אייריש הודיעה כי היא מנהלת משא ומתן למעבר לאצטדיון הקהילתי החדש של ברנטפורד.
המועדון, ששיחק באותה תקופה באצטדיון מדג'סקי ברדינג, ברקשייר, קיוו לחזור לבירה.
ובפברואר 2017, הוכרז כי האצטדיון ישמש כבית לברנטפורד וללונדון אייריש בצוותא.
ב-24 במרץ 2017 החלו עבודת הבנייה עם פינוי האתר ועבודות ההכנה, אך העבודות העיקריות החלו רק באביב 2018. כשהתוכנית המקורית הייתה לפתיחה באביב 2020, וההערכה הייתה שעלות הפרויקט תגיע לכ-70 מיליון ליש"ט.
בדצמבר 2018 הוכרז שהאצטדיון יהיה אחד מעשרת האצטדיונים שיארחו את יורו 2021 לנשים.
בעקבות מגפת הקורונה הפתיחה הרשמית נדחתה, וב-30 באוגוסט 2020 הוכרז שהאצטדיון מוכן.
ב-19 בספטמבר התקיים באצטדיון משחק הליגה הראשון כאשר ברנטפורד ניצחה 3–0 את האדרספילד טאון.
ב-29 בנובמבר 2020 התקיים באצטדיון משחק הרוגבי הראשון כשלונדון אייריש ניצחה את לסטר טייגרס 22–9.
ב-28 ביולי 2022, פורסם כי ברנטפורד חתמה על הסכם חסות לעשר שנים עם חברת ג'יטק (Grey Technology), יצרנית ומפיצה של ציוד לבית ולגן.
וששם האצטדיון יוחלף ל"אצטדיון הקהילתי ג'יטק" .
אתר האצטדיון ממוקם בין הכבישים A4 ו-M4. האצטדיון צמוד לתחנת הרכבת קיו ברידג' , ותחנת הרכבת התחתית הקרובה ביותר היא תחנת גאנרסברי (Gunnersbury), שעל קו דיסטריקט.
טורניר שנדחה בשנה בעקבות מגפת הקורונה.
האצטדיון אירח 4 משחקים במסגרת הטורניר:
האקדמיה האמריקאית לקולנוע היא ארגון מקצועי לשם כבוד, המוקדש לקידום האמנות והמדע של סרטי הקולנוע.
נכון לאפריל 2020 מורכבת האקדמיה ממעל ל-9,900 מומחים בתחום הקולנוע.
מקום מושבם של רוב חברי האקדמיה בארצות הברית, אבל ההצטרפות אליה פתוחה לכל אנשי תעשיית הסרטים בעלי הכישורים הדרושים מכל העולם.
ב-2004 רשימת החברים באקדמיה כוללת אנשי מקצוע בתחום הקולנוע מ-36 מדינות.
האקדמיה ידועה בעיקר בעריכת טקס חלוקת פרסי אוסקר השנתי.
החל מאוגוסט 2022 נשיאת האקדמיה היא מפיקת הקולנוע ג'נט יאנג .
היא האישה הרביעית שמכהנת בתפקיד מאז ייסוד האקדמיה, והראשונה ממוצא אסיאתי (יאנג סינית במוצאה).
ב-7 ביוני 2022 בחר חבר הנאמנים של האקדמיה בביל קריימר לתפקיד המנהל הכללי של האקדמיה, במקום המנכ"לית הפורשת, דון הדסון .
קריימר, המכהן גם כנשיא ומנהל מוזיאון האקדמיה לקולנוע , היה אמור להתחיל את כהונתו, על פי ההחלטה המקורית, ב-18 ביולי 2022, אך המועד הוקדם, והוא נכנס לתפקיד ב-1 ביולי, עם תחילת שנת הכספים.
באותו מועד עזבה כריסטין סימונס את תפקיד מנהלת התפעול של האקדמיה, מבלי שנמסרה זהות המחליפ/ה.
הרעיון להקמת האקדמיה האמריקאית לקולנוע התחיל אצל לואי ב.
מאייר ממקימי האולפן מטרו גולדווין מאייר.
הוא רצה ליצור ארגון שיישב סכסוכי עבודה וישפר את פניה של התעשייה.
מאייר כינס לשם כך שלושה אנשי אולפן רבי השפעה נוספים, השחקן קונרד נייג'ל, הבמאי פרד ניבלו, וראש העמותה למפיקי קולנוע פרד ביטסון.
הם דנו ברעיונותיהם, ורעיון לארוחה חגיגית שתתקיים מדי שנה עלה לדיון, אך עדיין לא היה אזכור לפרסים.
בנוסף, הם החליטו שההצטרפות לארגון תהיה פתוחה לאנשים מחמשת הענפים של תעשיית הקולנוע בלבד, והם: שחקנים, במאים, תסריטאים, טכנאים ומפיקים.
כל משתתפי הארוחה באותו הערב נהיו למייסדי האקדמיה.
רק מאוחר יותר שונה שמה של האקדמיה על ידי עורכי דינו של מאייר ל- אקדמיה לקולנוע, אמנות ומדעים (Academy of Motion Picture Arts and Sciences).
בעברית נקראת האקדמיה: האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
דאגלס פיירבנקס נבחר להיות הנשיא הראשון של האקדמיה.
אחת מפעולותיו הראשונות כנשיא הייתה יוזמה של הענקת פרסים "פרסי הוקרה על הישג ייחודי" (awards of merit for distinctive achievement).
באותה התקופה לא ייחסו לפרס חשיבות מיוחדת.
שנה לאחר מכן, מערכת ההצבעה של הפרסים נהייתה ממוסדת, ומועמדויות ותהליכי סלקציה החלו.
פרס זה הוא מה שמוכר כיום כפרס אוסקר.
ב-1929 האקדמיה, בפרויקט משותף עם אוניברסיטת דרום קליפורניה יצרו את בית הספר האמריקאי הראשון, לקידום האמנות והמדע.
סגל המורים שהקים את בית הספר כוללים את: דאגלס פיירבנקס, ד.וו גריפית', ויליאם דמיל, ארנסט לוביטש, אירווינג תלברג ודאריל זאנוק.
על מנת להיות חבר באקדמיה, יש לקבל הזמנה להצטרפות מחבר הנאמנים של האקדמיה (Board of Governors).
תנאי מקדים לקבלת הזמנה הוא מועמדות לפרס אוסקר או המלצה מטעם חבר אקדמיה אחר המבוססת על תרומה ניכרת אחרת לתחום הקולנוע.
קבלת חברים חדשים מתקיימת מדי שנה.
האקדמיה לא חושפת בציבור את חבריה, אף על פי ששמות המוזמנים להצטרף פורסמו בתקשורת.
החברים באקדמיה נחלקים ל-18 ענפים, המייצגים תחומים מקצועיים ותחומי ידע שונים בתחום הקולנוע.
חברים לא יכולים להשתייך ליותר מענף אחד.
חברים שלא נכללים באחד מ-18 הענפים, נחשבים "חברים באופן כללי" (Members at-large).
הענף הרחב ביותר הוא ענף המשחק, עם 1,311 חברים, המהווים 22% מכלל חברי האקדמיה.
על פי מחקר שנערך בפברואר 2012 על ידי עיתון הלוס אנג'לס טיימס אשר בדק 5,000 חברי אקדמיה, הראה כי מתוכם 94% לבנים, 77% גברים, 86% בגיל 50 ומעלה, וגיל החציוני של 62. בנוסף, 33% מחבריה האקדמיה הם זוכי האוסקר או היו מועמדים לזכייה בו.
בבניין הראשי של האקדמיה בבוורלי הילס ישנן שתי גלריות הפתוחות לקהל הרחב: גלריית הלובי הגדול (The Grand Lobby Gallery) וגלריית האקדמיה (Academy Gallery).
בגלריות מוצגות תערוכות זמניות הקשורות לסרטים, יוצרי סרטים ועל אישים מפורסמים בתחום.
תיאטרון סמואל גולדויין (The Samuel Goldwyn Theater) הממוקם בבניין הראשי ובו 1,012 מקומות ישיבה, עוצב כדי להציג את הסרטים בצורה המדויקת ביותר מבחינה טכנית, עם ציוד במה ומערכות הגברה מהשורה הראשונה.
בנוסף, תיאטרון לינווד דאן (The Linwood Dunn Theater) ממוקם במרכז פיקפורד ללימודי קולנוע, ובו 286 מקומות ישיבה.
36 מייסדיה המקוריים של האקדמיה
נשיאים נבחרים לתקופה בת שנה ולא יכולים להיבחר יותר מארבע פעמים ברציפות.
בטי דייוויס 1941 (התפטרה אחרי חודשיים)
נפת האקארי (בטורקית: Hakkâri ili או Hakkari ili, מילולית: האקיארי; בכורדית: Culemêrg) היא נפה בדרום-מזרח טורקיה.
בירת הנפה בעיר האקארי והיא נחלקת לארבע יחידות אדמיניסטרטיביות.
בנפת האקארי התגוררו בשנת 2020 280,514 תושבים, רובם כורדים.
לפי ההיסטוריון והגאוגרף הערבי בן המאה ה-10 לספירה, אין האבסאל, מקור השם האקארי בצירוף "הר-קאריאן" (Her-kariyan) שמשמעו "לוחמני" או "חזק".
נפת האקארי שוכנת בפינה הדרום מזרחית של טורקיה, וגובלת באיראן ממזרח, בעיראק מדרום, בנפת שרנק ממערב ובנפת ואן מצפון.
נפת האקארי משתרעת על פני שטח של 7,121 קמ"ר, ומתאפיינת בתבליט הררי.
למעלה משלושים פסגות מתנשאות לגובה של יותר מ-3,000 מטרים, והפסגה הגבוהה ביותר היא בהר ג'ילו (Cilo) שגובהו 4,168 מטרים.
גם הרמה שבבסיסי ההרים שוכנת בגובה של 1,700 מטרים מעל פני הים.
באזור האקארי נתגלו ציורי אבן פרה-היסטוריים הדומים לממצאים באתרים אחרים ברחבי מזרח אנטוליה ואזרבייג'ן.
האשורים דיווחו על הנאירי, נסיכויות עצמאיות שהתקיימו באזור אגב קשרים פדרטיביים במשך האלף השני לפנה"ס.
שמם של שניים מהנסיכים המוזכרים - הובושקי-קאקי (ה) ודאטא (נה) - הוא ממקור חוריטי.
האוררטים שלטו באזור במחציתו הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס.
בתקופה העות'מאנית התגוררו באזור שבטים אשוריים, אך הם נאלצו לעוזבו ולעבור לעיראק ולפרס עקב הלחימה במלחמת העולם הראשונה.
האשורים עצמם טוענים כי הטורקים והכורדים ביצעו בהם רצח עם וכי זו הייתה הסיבה למנוסתם מהאזור.
עד שנת 1946 היוותה הנפה חלק מנפת ואן, אך אז הופרדה ממנה וזכתה למעמד של נפה נפרדת.
האקדמיה הוולנסיינית ללשון (בקטלאנית: Acadèmia Valenciana de la Llengua) נוסדה בוולנסיה שבספרד מכוח חוק של הקהילה האוטונומית של ולנסיה, מיום 16 בספטמבר 1998, ואשר תפקידה העיקרי לפתח ולנסח את תקינתה הרשמית של השפה הקטלאנית בתחומי הקהילה האוטונומית של ולנסיה, שפה הנקראת שם "ולנסית" (Valencià).
האקדמיה היא אחד משני הגופים האמונים על פיתוחה והכוונתה של הלשון הקטלאנית.
הגוף האחר הוא המוסד ללימודים קטלאניים בברצלונה המשמש בתפקיד דומה בקטלוניה ובאיים הבלאריים.
החלטותיה של האקדמיה בתחומי אחריותה מחייבות את כל מוסדות הקהילה האוטונומית, השירות הציבורי ומערכת החינוך בתחומיה, אמצעי התקשורת, הרשויות, החברות והגופים בעלי התפקיד הציבורי ואלה הנהנים ממימון ציבורי.
מקום מושבה של האקדמיה הוא בעיר ולנסיה אך היא רשאית לקיים ישיבות בכל יישוב בתחומי הקהילה.
האקדמיה מונה 21 חברים מקרב אנשי האקדמיה.
האקדמיה הירדנית ללשון הערבית היא מוסד אקדמי־מדעי הפועל בעמאן בירת ירדן, ומטרתו קידום ופיקוח על השימוש בשפה הערבית.
האקדמיה נוסדה בשנת 1924, ומאז התקיימה כיישות מדעית, אולם רק בשנת 1976 קיבלה הכרה פורמלית ממשלתית.
האקדמיה מוציאה באופן קבוע את "הז'ורנל של האקדמיה הירדנית ללשון הערבית".
האקדמיה הירדנית נחשבת לאחד המוסדות המכובדים בתחום.
מילונים רבים וכן פרסומים שונים בערבית מפרסמים את אישורה כמקור בר סמכא ללשון הערבית.
בין עיסוקיה, מקדמת האקדמיה "ערביזציה" של מילים לועזיות רבות, והתאמת הלשון הערבית למונחים מודרניים.
האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות (בפורטוגזית: Academia Brasileira de Letras) היא הסמכות העליונה בברזיל בסוגיות לשוניות וספרותיות.
האקדמיה נוסדה ב-20 ביולי 1897, בריו דה ז'ניירו.
מקורו של מוסד מסורתי זה בשלהי המאה ה-19, עת הביעו מספר סופרים ואינטלקטואלים ברזילאים עניין להקים אקדמיה לאומית, לפי הדוגמה של האקדמיה הצרפתית.
יוזם המהלך היה לוסיו מנדונסה, והפרטים גובשו בישיבות הכנה שנערכו החל מ-15 בדצמבר 1896 במערכת כתב העת Revista brasileira, תחת ראשותו של מאשאדו דה אסיס (שנבחר פה אחד).
בישיבות אלה נוסחו כלליה של האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות, ואלה אושרו פה אחד ב-28 בינואר 1897 על ידי 40 החברים המייסדים.
ב-20 ביולי באותה השנה נערך מושב חגיגי לחנוכת האקדמיה במתחם מבנה ה"פדגוגיום", שבחזית הפארק הציבורי של ריו דה ז'ניירו במרכז העיר.
בהיעדר משכן של קבע ובשל מחסור במשאבים כספיים, נערכו הישיבות החגיגיות לחלופין במתחמים שונים: במבניה הישנים של הגימנסיה הלאומית, באולם הנאצל (o Salão Nobre) של משרד הפנים או באולם הקבינט הפורטוגזי המלכותי לספרות (ספריה שהוקמה בידי 43 מהגרים מפורטוגל).
ישיבות שגרתיות נערכו במשרד עורכי הדין של המזכיר הראשון, רודריגו אוקטביו, ברחוב קיטאנדה 47.
החל מ-1904, הועמד האגף השמאלי של "אולם הדיונים הברזילאי", ה-Silogeu Brasileiro, לרשות האקדמיה.
היה זה מבנה ממשלתי ובו פעלו מוסדות תרבות אחרים.
האקדמיה קבעה שם את משכנה הזמני, עד אשר עברה למשכן של קבע.
החל מ-9 בנובמבר 1987, נתונים מבנים אלה תחת משמורת המכון למורשת התרבות של מדינת ריו דה ז'ניירו, הכפוף למשרד התרבות של אותה מדינה בברזיל.
אולמות האקדמיה פעילים גם בימינו, ונערכים בהם מושבי כבוד חגיגיים, אספות למינויים של חברים חדשים באקדמיה, ובנוסף גם נהנים החברים ממפגשי התה המסורתיים בימי חמישי.
מתאפשרת כניסתו של הקהל הרחב במגוון אירועים - סיורים מודרכים, תוכניות תרבות, קונצרטים של מוזיקה קאמרית, טקסי הוצאה לאור של ספרי חברי האקדמיה, ועידות והצגות תיאטרון.
בלובי הקומה הראשונה של המבנה, בולטים מרצפות השיש המעוצבות, נברשת בדולח צרפתית, אגרטל פורצלן לבן גדול, מהעיר הצרפתית סוור (Sèvres), וארבעה תבליטים שקועים אנגליים באבן "קואדה".
בין יתר מתחמי האקדמיה, בולטים האולמות הבאים:
"האולם האצילי", בו נערכות הישיבות החגיגיות;
"האולם הצרפתי", בו, כדרך המסורת, מתבודד חבר אקדמיה חדש ושוקע בהרהורים;
"סלון פרנסיסקו אלווס" - בולט ציור שמן של הצייר רודולפו דה אמואדו המציג סופרים ואינטלקטואלים מהמאה ה-19, בחברותא;
"סלון המייסדים" - מעוצב בריהוט תקופתי ובציורים של קנדידו פורטינארי;
"סלון מאשאדו דה אסיס" - כולל שולחן הכתיבה, ספריו וחפציו האישיים של הסופר ובולט דיוקנו של דה אסיס, פרי מכחולו של הנריקה ברנארדלי;
"סלון המשוררים הרומנטיים" – בו נמצאים פסלי ראשם של קאסטרו אלווז, פאגונדס וארלה, גונסאלבז דיאז, קאסימירו דה אבראו ואלוורז דה אזבדו, שפוסלו בידי רודולפו ברנארדלי.
בקומה השנייה - "סלון התה", בו נפגשים החברים בימי חמישי, לפני הישיבה הרשמית, אולם הישיבות, הספרייה, המשרתת את חברי האקדמיה וחוקרים נוספים, ובה בולט אוסף ספריו של מנואל בנדיירה.
בקומה השנייה של המרכז התרבותי של האקדמיה נמצא "מתחם מאשאדו דה אסיס" (Espaço Machado de Assis), ובו מרכז מידע ועיון על יצירתו של מאשאדו דה אסיס.
בנוסף ממוקמים שם גם "גלריית המייצגים" ו"חדר ההקרנות", בו אפשר לצפות בסרטים ובהפקות וידאו על עולם יצירתו של מאשאדו דה אסיס.
האקדמיה מופקדת, על פי כלליה, על "הנחלת תרבות השפה הלאומית" (הפורטוגזית).
ובה 40 חברים פעילים, ממונים לכל חייהם, ועל כן הם מכונים אלמותיים ("imortais").
הם נבחרים מבין אזרחי ברזיל אשר פרסמו עבודות בעלות ערך ספרותי או תרבותי מוכר.
בנוסף, חברים באקדמיה 20 משקיפים זרים ("מתכתבים" - correspondentes).
בדומה למקובל באקדמיה הצרפתית, משרת ה"אלמותי" היא לצמיתות, לכל החיים, ולכן השימוש בביטוי הלטיני "Ad immortalitem" – כלומר, העברת התפקיד מתבצעת רק עם מותו של חבר האקדמיה.
עם גיבושן של מועמדויות, מבטאים החברים (ה-acadêmicos) את העדפותיהם כלפי מועמדים ספציפיים, בהצבעה חשאית.
חברים שנבחרו מתמנים לתפקידם בטקס כבוד חגיגי, בו לובשים כלל החברים את גלימת האקדמיה שצבעה ירוק כהה, רקומה ברקמה מוזהבת, סמל לזרי דפנה.
בנוסף, חובשים לראשם כובע קטיפה שחור, מקושט בנוצות לבנות.
באותו מעמד, נושא החבר החדש דברים, ומונה, לפי כללי המסורת, את קודמיו באותו מושב (בפורטוגזית - "cadeira") ונושא עליהם דברים, ובפרט על קודמו המיידי בתפקיד.
מיד בהמשך, הוא חותם על ספר המינוי ומקבל מידיהם של "imortais" אחרים כתב מינוי ("diploma"), ואלה עונדים לצווארו ענק; בהמשך נמסרת לו חרב מידי הדיקאן ("decano"), החבר הוותיק ביותר באקדמיה.
בהמשך, נושא אחד החברים דברים לכבוד החבר החדש, ובהם התייחסות לערכו של החבר החדש ולהישגיו.
למרות הנוכחות הגברית המסורתית בין כותלי האקדמיה, נבחרה לראשונה ב-4 בנובמבר 1977 אישה לאקדמיה - רשל דה קיירוז (Rachel de Queiroz), כחברה מן המניין.
עבורה עוצבה ונתפרה, במיוחד, גרסה נשית של הגלימה המסורתית: שמלה ארוכה, תפורה ממשי צרפתי בצבע ירוק כהה, מעוטרת בעלי זר הדפנה, רקומות בסיבי זהב.
בשנת 1984 לאקדמיה נבחר ארנלדו ניסקייר, סופר ילדים ממוצא יהודי.
בשנת 2003 נבחר מואסיר סקליאר, סופר נוסף ממוצא יהודי.
נשיאה הראשון של האקדמיה היה מאשאדו דה אסיס, שנבחר פה אחד, וגם היה נשיאה לכל החיים.
אאוסטרז'זילו דה אטאידה היה נשיא המליאה במשך כמעט 34 שנים רצופות (1959–1993), ונשיאותו התאפיינה בחיוניות יוצאת דופן, שחרגה ממסגרת העקרונות המקוריים שהכתיבו כללי האקדמיה, בשונה מהנשיאים שירשו את מקומו, שזנחו את דפוס החיוניות בו התאפיינה נשיאותו של דה אטאידה.
נשיאה הנוכחי של האקדמיה הוא מרקוס ויניסיוס וילאסה, שנבחר לתפקיד בשנת 2006.
עבור כל אחד מ-40 המושבים, בחרו המייסדים פטרונים מתאימים, מבין אנשי תרבות ורוח בולטים בעברה של ברזיל, תוך הבעת הוקרה והכרה בתרומתם לעולם הרוח והתרבות הברזילאית, לפני הקמת האקדמיה.
האקדמיה הצרפתית, ששימשה מודל עבור מקבילתה הברזילאית, גם קבעה מושבים, אך הסתפקה במניין המושבים, מ-1 עד 40. בחירת הפטרונים הייתה די מקרית, והחברים עצמם העלו בפני שאר חברי המליאה את המלצותיהם.
בתקופות של דיקטטורה ושל משטר צבאי, חלה פגיעה בנייטרליות האקדמיה – נבחרו לחברות בה פוליטיקאים שתרמו מעט מאוד, אם בכלל, לספרות.
לדוגמה – נשיא ברזיל לשעבר ז'טוליו ורגאס.
יוצא מן הכלל בעניין זה הוא ז'וזה סארניי (José Sarney), סנטור ונשיא ברזיל לשעבר, שחשיבותו בברזיל כסופר אינה מוטלת בספק, ויצירותיו בעלות ערך.
בין חברי האקדמיה סופרים בעלי שם עולמי כמו ז'ורז'ה אמאדו.
כיום חברות באקדמיה 4 נשים (10% מכלל המליאה), ואחת מהן, נלידה פיניון (Nélida Piñon) כיהנה כנשיאה בין 1996 ל-1997.
הודות למנהל תקין, מצבה הכספי של האקדמיה טוב למדי, ולראיה - עודף תקציבי שנתי נאה, המוערך בכ-4 מיליון דולר.
בבעלות האקדמיה גורד שחקים בן 28 קומות, המשמש כבניין משרדים, באזור יוקרתי במרכז ריו.
ההכנסות מהשכרת שטחים באותו מבנה מהוות 70% מהכנסותיה השוטפות.
שאר ההכנסות מקורן בהכנסות מהשכרתם של מבנים אחרים, אותם הוריש לאקדמיה ב-1917 עורך הספרים פרנסיסקו אלווס, ומהשקעות פיננסיות אחרות נוספות.
בצמוד לאותו בניין משרדים נמצא מבנה האקדמיה עצמו, המכונה, כאמור, "פטיט טריאנון".
לאחרונה חנכה האקדמיה את אחת הספריות הציבוריות הגדולות ביותר בריו, המכילה 90,000 כותרים.
כמו כן מעמידה הספרייה לרשות המבקרים מרכז מולטימדיה גדול ממדים.
האקדמיה מעניקה על בסיס שנתי מספר פרסים ספרותיים: פרס מאשאדו דה אסיס (הפרס הספרותי החשוב ביותר בברזיל, המוענק עבור מפעל חיים), ופרס האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות, עבור יצירות סיפורת ודרמה, מסות, ביקורת והיסטוריה של הספרות, וגם עבור ספרות ילדים.
החל מ-2005 מוענק גם פרס אפונסו ארינו דה מלו פרנקו.
האקדמיה הימית של ארצות הברית היא מוסד אקדמי המכשיר קצינים לצי האמריקני ולחיל הנחתים האמריקני.
קמפוס האקדמיה הימית נמצא באנאפוליס, בירת מדינת מרילנד, ארצות הברית.
היא נוסדה ב-10 באוקטובר 1845, השנייה בגילה מבין חמש האקדמיות הצבאיות של ארצות הברית (אחרי האקדמיה הצבאית של ארצות הברית).
האקדמיה, בשטח של 1.36 קמ"ר, שוכנת על גדת נהר סוורן ומפרץ צ'ספיק, כ-55 ק"מ מזרחית לוושינגטון הבירה.
המוסד נחשב לאתר מורשת לאומי אמריקאי והוא החליף את האקדמיה הימית הישנה ששכנה בפילדלפיה ותפקדה בשנים 1834–1845. היא אחת מתשע עשרה האקדמיות הפדרליות של ארצות הברית ואחת מחמש אקדמיות השירות בארצות הברית.
מועמדים לקבלה ללימודים באקדמיה נדרשים להגיש בקשה ישירות לאקדמיה וכמו כן לקבל אישור למינוי, בדרך כלל מחבר הקונגרס האמריקאי.
במקרה והמועמד אזרח פוארטו ריקו, איי מריאנה הצפוניים, גואם, סמואה, איי הבתולה או תושב וושינגטון הבירה, עליו לקבל מינוי מהנציב האמריקאי במקום מושבו.
דרך נוספת לקבל מינוי היא ישירות מנשיא ארצות הברית או סגנו.
והדרך השלישית היא להיות בנו או בתו של מוענק מדליית הכבוד האמריקנית.
הסטודנטים הלומדים במוסד הם צוערים ושכר לימודם ממומן באופן מלא על ידי חיל הים האמריקאי בתמורה לשירות פעיל בתום תקופת לימודיהם כקצינים.
הלימודים באקדמיה מתחילים בחודש יולי, כאשר מספר הסטודנטים המתקבלים הוא כ-1300. מסיימים את הלימודים כ-1000 צוערים.
רוב הבוגרים מגויסים לצי ארצות הברית או לחיל הנחתים כקצינים בדרגת סגן משנה (לוטננט משנה), כאשר בוגרים אזרחי חוץ מגויסים כקצינים בצבאות של מדינות האזרחות שלהם.
כל מחזור ישנם מספר בוגרים המגויסים לצבא ארצות הברית או לחיל האוויר האמריקאי למרות שסיימו את האקדמיה הימית.
הצוערים לומדים לקראת תואר ראשון ארבע-שנתי במדעים מדויקים (תואר B.Sc).
יחד עם הלימודים האקדמאים הצוערים לומדים, מתנסים ונבחנים בפיקוד, מנהיגות צבאית וניווטי שטח, ומחויבים להשתתפות בלפחות פעילות ספורטיבית תחרותית אחת.
הצוערים מחויבים לדבוק בקוד הכבוד של הצוער הקובע כי הצוער לא ישקר, ירמה, יגנוב ומחויב לא לגלות סובלנות כלפי אלו שכן.
ההערכה הסופית של הצוער מושתתת על שלושה קריטריונים - הישגים אקדמיים, פיזיים וצבאיים.
האקדמיה מכונה לעיתים קרובות בציבור בשם אנאפוליס על שם העיר בה היא שוכנת, אף שקציני הצי מכנים אותה בשם "האקדמיה" .
בעיתונות הספורט מכונות קבוצות הספורט של האקדמיה בשם "הצי" .
קמפוס האקדמיה הימית נמצא באנאפוליס, בירת מדינת מרילנד, ארצות הברית ושוכנת על גדת נהר סוורן ומפרץ צ'ספיק.
בשנת 2012 האקדמיה נבחרה כראשונה בתחום האומנות הליברלית בארצות הברית יחד עם האקדמיה הצבאית וחולקת מקום חמישי יחד עם אקדמיית חיל האוויר בין האוניברסיטאות ללימודי הנדסה בארצות הברית.
בסה"כ האקדמיה הימית ממוקמת במקום ה-17 מבין האוניברסיטאות של ארצות הברית לשנת 2011.
באקדמיה הימית לא מתקיימים לימודים לתארים מתקדמים.
הצי האמריקני מפעיל שני מוסדות לימוד אקדמיים נפרדים לתארים מתקדמים: בית הספר של הצי ללימודים מתקדמים ומכללת המלחמה של הצי.
המכינה לאקדמיה הימית היא המוסד המכין תלמידים ללימודים באקדמיות: האקדמיה הימית, אקדמיית צי הסוחר, ואקדמיית משמר החופים.
הפניה אל סטודנטים באקדמיה היא בדרגתם הצבאית: פרח קצונה (Midshipman) או צוערים.
עם סיום לימודיהם מקבלים רוב הבוגרים דרגת סגן משנה בצי האמריקני או בחיל הנחתים והם חייבים לשרת שירות צבאי של חמש שנים, לכל הפחות, עם קבלת הדרגה.
סטודנטים זרים הלומדים באקדמיה מקבלים דרגות קצונה בצבאות ארצות מולדתם.
מאז שנת 1959 נפתחה הדרך לבוגרים לבקש העברה אף לשאר זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית (הצבא, חיל האוויר או משמר החופים), בתנאי שהם עומדים בתנאי השירות של הכוח המזוין אליו הם מבקשים להצטרף.
תלמידים אשר לימודיהם הופסקו במהלך השנתיים הראשונות, ביוזמתם או ביוזמת האקדמיה, אינם חייבים בשירות צבאי נוסף.
תלמידים המפסיקים לימודיהם לאחר פרק זמן זה חייבים בשירות צבאי מקוצר של שנתיים עד ארבע שנים, או בשיפוי הצי על הוצאות השכלתם.
הצהרת המטרות של האקדמיה הימית של ארצות הברית היא:
בשנת 1845 נוסדה האקדמיה כבית ספר ימי על ידי מזכיר הצי של ארצות הברית, ג'ורג' באנקרופט.
קמפוס המוסד החינוכי נקבע באנאפוליס, בשטח של המבצר הצבאי פורט סוורן.
ב-10 באוקטובר 1845 פתח בית הספר את שעריו לראשונה ובמחזור הראשון למדו 50 פרחי קצונה, אותם לימדו שבעה מורים.
עד לאותה עת נעשתה עיקר הכשרתם של פרחי הקצונה בצי האמריקני על אוניות בלב ים.
תוכנית הלימודים המקורית באקדמיה נמשכה חמש שנים, מהן רק בראשונה ובאחרונה בילו התלמידים באקדמיה ובשאר שלוש השנים התחנכו על אוניות בים.
שמה הנוכחי של האקדמיה נקבע בשנת 1850 והיא הוכפפה לפיקודו של הממונה על תחמושת והידרוגרפיה בצי האמריקני.
בשלב זה הוארכה תוכנית הלימודים לשבע שנות לימוד, מהן בשנתיים הראשונות והאחרונות למדו התלמידים באקדמיה ובשלוש השנים הנותרות שרתו על ספינות בים.
בשנת 1851 נקבע כי ארבע שנות הלימוד ביבשה ילמדו ברצף אחד ובמהלכן יבצעו התלמידים הפלגות לימודיות.
המחזור הראשון של האקדמיה סיים לימודיו ב-10 ביוני 1854.
מלחמת האזרחים האמריקנית עד מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית גויסו שלוש הכיתות העליונות באקדמיה לשירות פעיל בצי, למרות שלא סיימו את הכשרתן.
בחודש מאי 1861 הועברה האקדמיה לפורט אדמס בניופורט רוד איילנד והוחזרה לאנאפוליס בתום המלחמה, בקיץ 1865. במקומה הוקם במקום בית חולים שדה.
24% מקציני הים בוגרי האקדמיה היו בין הלוחמים עבור מדינות הדרום, איתם עבר מפקד האקדמיה הראשון, האדמירל פרנקלין בוקאנן ושימש בתור מפקד חיל הים של הקונפדרציה, מפקד הצוערים באקדמיה גם כן עבר לצד הדרום.
לאחר המלחמה והאיחוד המחודש של המדינות, חזרה האקדמיה לאנאפוליס ובראשה מונה האדמירל דייוויד דיקסון פורטר, גיבור מלחמת האזרחים ובן לאחת המשפחות החשובות והמכובדות ביותר של חיל הים האמריקני.
פורטר שיקם את האקדמיה שהתפוררה מפאת חוסר שימוש והמעבר לצפון במהלך המלחמה.
כמו כן הוא עדכן את תוכנית הלימודים שתתאים לתקופת השינויים הטכנולוגיים התכופים שעברו על הציים הימיים של סוף המאה ה-19. בתקופתו השתנתה התפיסה שניתן ללמד מקצועות ימיים על ידי אזרחים וימאים מהצי הסוחר.
במקומם מונו קצינים ותיקים ויוצאי המלחמה.
בשנת 1867 הוקמה צנרת והותקנו מים זורמים בבתי הסגל של האדמיה.
ב-1869 החלה חלוקת טבעת הבוגרים למי שמסיימים את הלימודים באקדמיה (class ring).
בשנת 1872 החל ללמוד באקדמיה הצוער האמריקאי אפריקאי הראשון, ג'ון ה.