tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש להגיש את הבקשות באופן פרטני (בניגוד לטופסי הקופסה השנתיים בהם אדם אחד אחראי על רישום כל הזכאים במשק בית) באמצעות טופסי רישום הזמינים בקציני רישום הבחירות המקומיים או באתר ועדת הבחירות.
אף על פי שאין צורך בהוכחת זהות או כתובת בעת הגשת הבקשה, קצין רישום הבחירות יכול לדרוש מהמבקש למסור מידע נוסף אודות גילו של המבקש, לאום, מקום מגוריו והאם הם נפסלים או לא ו / או "ראיות" להוכחה.
גיל המבקש ו / או אזרחותו.
ניתן להחזיר טופסי בקשה לקצין רישום הבחירות המקומי בדואר, בפקס או בדואר אלקטרוני כקובץ מצורף סרוק.
החל מיוני 2014, כחלק ממדיניות הממשלה בברירת מחדל דיגיטלית, המצביעים באנגליה ובווילס יכולים להירשם למערכת הבחירות באופן מקוון.
בוחרים בקטגוריה מיוחדת אינם נרשמים באמצעות הליך השטיפה השנתי.
במקום זאת, הם מגישים בקשות בכל עת במהלך השנה ועליהם לחדש את בקשת הבחירות שלהם מעת לעת (כל שנה לבוחרים ומצביעים מעבר לים עם הצהרה על קשר מקומי וכל שלוש שנים עבור מצביעי שירות).
לכל מועצה מחוזית או רשות יחידה יש מרשם בחירות אשר נערך על ידי קצין רישום הבחירות, המפרט את כל האלקטורים הרשומים.
מרשם הבחירות מכיל את השם, הכתובת המזכה ומספר הבחירות של כל בוחר רגיל, את שמו של כל בוחר בקטגוריה מיוחדת (כגון מצביעי שירות) ואת מספר הבחירות של כל בוחר אנונימי.
כל בוחר שעדיין לא היה בן 18 בעת ההרשמה אצטרך להדפיס גם את תאריך הלידה שלו.
מרשם הבחירות של כל מחוז מחולק לרשמים נפרדים לכל מחוז קלפי.
מכיוון שהזיכיון שונה בין מצביעים בודדים, ניתן להציב סמנים שונים לצד שמות הבוחרים כדי לזהות באילו בחירות הם זכאים להצביע.
אזרחי האיחוד האירופי שאינם אזרחי חבר העמים או אירים מקדים את כניסתם עם האות G (כלומר הם יכולים להצביע רק בבחירות לרשויות המקומיות) או לאות K (כלומר, הם יכולים להצביע רק בבחירות לפרלמנט האירופי ולרשויות המקומיות).
לקידום נבחרים בחו"ל נקראת האות F, כלומר הם יכולים להצביע רק בבחירות לפרלמנט באירופה ובבריטניה.
חברי בית הלורדים המתגוררים בבריטניה קודמים לאות L, כלומר הם יכולים להצביע רק בבחירות לפרלמנט האירופי ולרשויות המקומיות, ואילו עמיתים שהם נבחרים מעבר לים קודמים לאות E, המציינים שהם יכולים רק להצביע בבחירות ל.
בריטניה מחולקת ל-650 אזורי בחירה, כאשר האזרחים בכל אזור בוחרים מועמד מקומי המזוהה בדרך כלל עם מפלגה פוליטית גדולה יותר, כאשר המועמד עם הכי הרבה קולות זוכה במושב של האזור הזה.
כדי שמפלגה תוכרז כמנצחת, היא צריכה לזכות לפחות ב-326 מתוך 650 המושבים בפרלמנט, ומנהיג המפלגה הזאת הופך לראש הממשלה.
במקרה שאף מפלגה לא תזכה ברוב, יתקיים "פרלמנט תלוי".
במקרה הזה, ראש הממשלה המכהן נשאר בשלטון, וניתנת לו זכות הראשונים לנסות ולהרכיב ממשלה או על ידי בניית קואליציה עם המפלגות הגדולות האחרות או שתהיה מורכבת ממפלגת השלטון עם "מיעוט" - כלומר מפלגות קטנות יותר.
מיד לאחר שהקלפיות יסגרו, בשעה 22:00 לרוב, יתפרסמו מדגמים ראשוניים שיצביעו על התוצאות.
את הקולות סופרים במהרה, ותוצאות אמת יתחילו להתבהר במהלך הלילה בין חמישי לשישי, כאשר תוצאות סופיות יוכרזו בשישי בבוקר.
לאחר ההכרזה, במידה וראש הממשלה הנוכחי יפסיד - הוא יכריז על התפטרותו למלך.לאחר מכן מנהיג המפלגה הזוכה יפגוש את המלך, ויבקש ממנו מנדט להקמת הממשלה החדשה.
לאחר קבלת המנדט, ראש הממשלה החדש יגיע לרחוב דאונינג ויישא נאום לאומה הבריטית כמנהיגם החדש.
בחירות בהודו מתקיימות למערכות הממשל השונות בהודו.
בעקבות היות הודו מדינה פדרלית, המחולקת למדינות וטריטוריות, מתקיימות בה בחירות הן ברמת האיחוד והן ברמת המדינה.
המערכת הפוליטית בהודו היא דמוקרטיה פרלמנטרית, כאשר ראש ממשלת הודו הממונה על ידי נשיא הודו מקים ממשלה אשר צריכה לקבל את אימון הלוק סבהה, הבית התחתון של הפרלמנט ההודי.
במדינות הודו ראש השרים של מדינה, העומד בראש הממשלה, ממונה על ידי מושל המדינה.
בחירות מתקיימות אחת לחמש שנים, אך ניתן להקדימן על ידי פיזור הפרלמנט, המבוצע על ידי נשיא הודו במקרה שהממשלה הובסה בהצעת אי-אימון.
במדינות הודו נתונה לנשיא הסמכות לפזר את ממשלותיהן במקרה הצורך.
ועדת הבחירות של הודו היא הגוף הפדרלי של הודו אשר נחקק על פי הוראות החוקה, האחראי על פיקוח וניהול של כל תהליכי הבחירות של הודו.
גוף זה אחראי להבטיח שהבחירות יהיו חופשיות והוגנות, ללא כל משוא פנים.
ועדת הבחירות מבטיחה את התנהלותם של חבריה לפני הבחירות, במהלך הבחירות, ולאחר הבחירות בהתאם לחקיקה הסטטוטורית.
כל הסכסוכים הקשורים לבחירות מטופלים על ידי ועדת הבחירות.
בית המשפט העליון של הודו קבע כי אם מקום בו החוקים שנחקקו לא עובדים כראוי או ההוראות שלהם לא מספיקות לטיפול במצב הנתון בזמן קיום הבחירות, לוועדת הבחירות יש סמכויות על פי החוקה לפעול בהתאם.
בהודו הבריטית הייתה זכות הבחירה מוגבלת למדי, ורק כ-14 אחוז מהאוכלוסייה היו בעלי זכות בחירה, בין היתר בשל החשש לחוסר יכולת לניהול הבחירות בעקבות היקף האוכלוסייה.
לאחר עצמאות הודו ניתנה זכות בחירה לכל.
על מנת להיות זכאי לבחור מחוז בחירה, על התושב להתגורר בו במשך 180 יום לפחות.
במקור ניתנה זכות הבחירה מגיל 21 ומעלה.
בדצמבר 1988 חוקק תיקון שהוריד את גיל המינימום להצבעה ל-18.
הרפובליקה של הודו כוללת כמה סוגי בחירות, כגון בחירות ל:
חברי הפרלמנט בלוק סבהה ורג'יה סבהה
חברי אספות החקיקה של מדינות הודו (וגם בחירות לאספה לכמה מטריטוריות האיחוד, כגון דלהי)
חברי המועצות המחוקקות (הבתים העליונים) של מדינות
חברים בפנצ'יאטים בכפר או במועצות תאגיד עירוניות
בחירות ביניים שמתקיימות כאשר אדם ממערכת מסוימת בהודו נפטר, מתפטר או נפסל
בחירות כלליות לפרלמנט (לוק סבהה)
חברי לוק סבהה, הבית התחתון של הפרלמנט של הודו, נבחרים בהצבעה על ידי כל אזרחי הודו הבוגרים, מתוך מכלול מועמדים העומדים במחוזות הבחירות שלהם.בחירות כלליות (לוק סבהה)
היסטוריית הבחירות של לוק סבהה
הקונגרס הלאומי ההודי, מפלגת העם ההודית, המפלגה הקומוניסטית של הודו, המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית), דראווידה מונטרה קזגאם, מפלגת ג'נטה, מפלגת ג'נטה (חילונית), המפלגה הסוציאליסטית של פרג'ה, מפלגת סמג'וואדי, המפלגה הסוציאליסטית ההודית, מפלגת סוואנטרה, מפלגת טלוגו דזאם.
בחירות לאספות מחוקקות (וידאן סבהה)
חברי האספות המחוקקות המדינתיות, נבחרים בהצבעה ישירה, מתוך מכלול מועמדים העומדים במחוזות הבחירות שלהם.
כל אזרח בוגר בהודו יכול להצביע רק במחוז הבחירה שלו.
מועמדים הזוכים בבחירות לאספות המחוקקים המדינתיות נקראים 'חברי האספה המחוקקת' (MLA) ומחזיקים במקומותיהם למשך חמש שנים או עד לפיזור האספה על ידי המושל.
חברי הבית נפגשים במדינה המתאימה בעניינים הנוגעים ליצירת חוקים חדשים, הסרת או שיפור החוקים הקיימים המשפיעים על כל האזרחים החיים באותה מדינה.
הכוח הכולל של כל אספה תלוי בכל מדינה, בעיקר על פי גודל ואוכלוסייה.
בדומה לבחירות בלוק סבהה, מנהיג מפלגת הרוב יישבע כשר המדינה הראשי.
כפי שהשם מרמז, כאשר מועמד נבחר לאספת המדינה, המנהיג של רג'יה סבהה או לוק סבהה עוזב את המשרה ומפניה לפני סיום כהונו, נערכות בחירות משנה כדי למצוא מחליף מתאים למילוי התפקיד הפנוי.
סיבות נפוצות לבחירות משנה :
חבר באספה מחוקקת מתפטר ברגע שהוא נבחר לפרלמנט ההודי.
חבר באספה מחוקקת או חבר פרלמנט מת.
אך סיבות אחרות מתרחשות כאשר בעל התפקיד אינו כשיר להמשיך בתפקידו עקב הרשעה פלילית, או אי שמירה על נוכחות מינימלית במשרד או עקב אי סדרים בבחירות שנמצאו מאוחר יותר.
כמו כן, כאשר מועמד זכה ביותר ממנדט אחד, עליו לפנות אחד.
כמו כן, ועדת הבחירות מקיימת את בחירות הודו.
בחירות רג'יה סבהה (הבית העליון)
רג'יה סבהה ("מועצת המדינות") היא הבית העליון של הפרלמנט של הודו.
המועמדים אינם נבחרים ישירות על ידי האזרחים, אלא על ידי חברי האספות המחוקקות.
בנוסף, נשיא הודו רשאי למנות עד 12 מועמדים על תרומתם לאמנות, ספרות, מדע ושירותים חברתיים.
חברי הפרלמנט ברג'יה סבהה מקבלים כהונה של שש שנים, כאשר שליש מהגוף עומד לבחירה מחודשת אחת לשנתיים.
רג'יה סבהה פועלת כגוף לביקורת מדרגה שנייה לפני שהצעת החוק הופכת למעשה.
סגן נשיא הודו הוא יושב ראש הרג'יה סבהה, ומנהל את דיוניו.
הצעות החקיקה (קביעת חוקים חדשים, הסרה או צירוף תנאים חדשים לחוק הקיים) מובאות בפני בית הפרלמנט בצורה של הצעת חוק.
הצעת חוק היא טיוטת הצעת חקיקה, שכאשר היא תועבר על ידי שני בתי הפרלמנט (לוק סבהה ורג'יה סבהה) ותאושר על ידי הנשיא, רק אז היא תהפוך לחוק פרלמנט.
חוקת הודו עם זאת מציבה מגבלות מסוימות על רג'יה סבהה (הבית העליון) שהופכת את לוק סבהה (הבית התחתון) לחזקה יותר באזורים מסוימים.
לדוגמה, היא קובעת כי חוקים בענייני מיסוי מחויבים להיות מיוצרים מלוק סבהה (הבית התחתון).
חברי רג'יה סבהה מתדיינים בהצעות חוק שנשלחו על ידי לוק סבהה ויכולים לאשרם, לדחותם או לשלוחם חזרה ללוק סבהה להמשך דיון ודיון בנושא, כמו גם להציע שינויים טובים יותר בהצעת החוק שנוסחה.
חברי רג'יה סבהה יכולים להמליץ ללוק סבהה רק על חוקים בענייני מיסוי תוך 14 יום, ואם רג'יה סבהה לא מחזירה אותם תוך 14 יום ללוק סבהה, החוק נחשב כאילו התקבל על ידי שני הבתים.
כמו כן, אם לוק סבהה דוחה את כל התיקונים (או את כולם) שהוצעו על ידי רג'יה סבהה, הצעת החוק נחשבת כאילו הועברה על ידי שני בתי הפרלמנטים של הודו בצורה שלוק סבהה עוברת סופית.
המועמדים נדרשים להגיש את ניירות המינוי שלהם לוועדת הבחירות.
לאחר מכן מתפרסמת רשימת מועמדים.
אף מפלגה אינה רשאית להשתמש במשאבים ממשלתיים לצורך קמפיין.
אף מפלגה אינה רשאית לשחד את המועמדים לפני הבחירות.
הממשלה לא יכולה להתחיל פרויקט בתקופת הבחירות.
הקמפיין מסתיים עד השעה 18:00, יומיים לפני יום פתיחת הקלפיות.
הצבעת הקלפי נערכת בין השעות 07:00 עד 18:00, האספן של כל מחוז אחראי על הקלפי.
עובדי הממשלה מועסקים כקציני משאל בקלפיות.
נעשה שימוש במכונות הצבעה אלקטרוניות (EVM) במקום בקלפי על מנת למנוע הונאת בחירות.
לאחר שהאזרח מצביע, עליו לחתום עם אצבעו השמאלית בעזרת דיו.
נוהג זה הונהג בשנת 1962 ומשומש עד היום.
ועדת הבחירות של הודו מקצה לכל מפלגה סמל המשמש את מועמדיה בבחירות.
בעוד המפלגות הארציות זכאיות לסמל ארצי, מפלגות ברמה מדינתית זכאיות לסמל במדינתן, ומפלגות קטנות יותר אינן זוכות לסמל נפרד.
השיטה הונהגה ב־1951 לקראת הבחירות הראשונות בהודו עקב אחוז האנאלפביתיות הגבוה, כאשר אחוז יודעי קרוא וכתוב נע בסביובות 6 עד 16 אחוזים בלבד.
לאחר שמצביע ממשמש את זכות הצבעתו, פקיד הבחירות צובע את ציפורנו בדיו לא מחיק, במטרה למנוע הצבעות כפולות.
הדיו פותח על ידי מועצת המחקר המדעית והתעשייתית (CSIR).
הדיו המשמש מכיל כסף חנקתי, מה שהופך אותו לרגיש לצילום.
הוא מאוחסן בבקבוקי פלסטיק בצבע ענבר או בבקבוקי זכוכית בצבע חום.
ביישום, הדיו נשאר על הציפורן למשך יומיים לפחות.
זה עשוי להימשך עד חודש, תלוי בטמפרטורת הגוף של האדם ובסביבתו.
בהויק (EVM) שומשו לראשונה בבחירות 1997 והפכו לשיטת ההצבעה היחידה בשנת 2004. EVMs חוסכים זמן בדיווח על תוצאות.
שביל ביקורת נייר מאומת על ידי הבוחר (VVPAT) הוצג ב-14 באוגוסט 2014 בנאגאלנד.
בבחירות הכלליות בשנת 2014, VVPAT הופעל בשמונה מחוזות בחירה (לקנאו, גנדינגאר, בנגלור דרום, צ'נאי מרכז, ג'אדפור, ראיפור, פטנה סאהיב ומיזורם) כפרויקט פיילוט.
תלוש שנוצר על ידי ה-VVPAT אומר לבוחר לאיזו מפלגה או מועמד שניתנה הצבעתם, שמם, מחוז הבחירה שלהם והקלפי שלהם.
מפלגות האופוזיציה דרשו להפוך את ה-VVPAT לחובה בכל רחבי הודו בשל הטענות על הממשלה לפריצה ל-EVM.
בהתאם לכך, נעשה בו שימוש בכל מסלול הבחירות הכלליות בהודו מאז שנת 2019. מסלול ביקורת נייר מאומת (VVPAT) ו-EVM.
לאחר הבחירות הכלליות לשנת 2019, ECI הכריז כי אין אי התאמה בין EVM ל-VVPAT.
ב-27 בספטמבר 2013 קבע בית המשפט העליון של הודו, בעתירה שהוגשה על ידי ועדת הבחירות והאיגוד העממי לחירויות אזרחיות ב־2009, כי לאזרחים יש זכות להצביע "הצבעה שלילית" על ידי שימוש באופציה "אף אחד מהאמור לעיל" (NOTA).
בנובמבר 2013 הוצגה NOTA בחמש בחירות למדינה.
הודו אינה מספקת הצבעות נפקדות כלליות.
ב-24 בנובמבר 2010, הצעת החוק לייצוג העם (תיקון) לשנת 2010 נמסרה כדי להעניק זכויות הצבעה להודים שאינם תושבים, אך עדיין נדרשת נוכחות פיזית בקלפי.
הצבעה בדואר בהודו נעשית רק באמצעות מערכת "פתקי הצבעה דואריים המועברים אלקטרונית (ETPB)" של ועדת הבחירות בהודו, בה מופצים קלפי קלפי לבוחרים הזכאים הרשומים והם מחזירים את הקולות בדואר.
כאשר מתחילה ספירת הקולות, קולות הדואר הללו נספרים לפני אלה ממכונות ההצבעה האלקטרוניות.
רק קטגוריות מסוימות של אנשים זכאים להצביע כמצביעי דואר.
אנשים העובדים בכוחות המזוינים ובמשטרת המדינה כמו גם בני זוגם, ועובדי ממשלת הודו המוצבים רשמית מחוץ למדינה יכולים להירשם להצבעת הדואר, אלה נקראים גם "מצביעי השירות".
בנוסף, אנשים במעצר מונע, מוגבלים וכאלה מעל גיל 80 יכולים להשתמש בהצבעות דואר.
אסירים אינם יכולים להצביע כלל.
מעליית נרנדרה מודי לשלטון ב־2014, עסקה ממשלתו בהצעה לאחד את מועדי הבחירות לגופים שונים במדינה.
בספטמבר 2023 מינתה ממשלת הודו ועדה מיוחדת בראשות נשיא הודו לשעבר ראם נאת' קובינד לבחינת הסדרת הסוגיה, בה היו חברים מספר שרי ממשלה, בהם שר הפנים עמית שאה, נציג הקונגרס הלאומי ההודי האופיזציונית ומשפטנים לבחינת הסוגיה.
הוועדה הגישה במרץ 2024 את מסקנותיה לנשיאת הודו דרופדי מורמו.
בבחירות בהאיטי בוחרים בנשיא ובפרלמנט.
הנשיא נבחר לתקופה של חמש שנים על ידי העם, וכל נשיא יכול לכהן כנשיא 2 קדנציות, אך עם הפסקה של 5 שנים לפחות בין כל קדנציה..
כיום אין נשיא מבחינה רשמית, אך בפועל הנשיא הוא אריאל אנרי, המשמש כנשיא זמני, עקב הירצחו של ז'ובנל מואיז.
הבחירות נערכות ביום ראשון האחרון בנובמבר בשנה החמישית לכהונתו של הנשיא הנוכחי.
עם זאת, זמן ההצבעה אינו קבוע.
אם אף מפלגה אינה מקבלת רוב קולות, נערכות בחירות בין שתי המפלגות שקיבלו הכי הרבה קולות, וראש המפלגה הזוכה יתמנה לנשיא.
כל כהונה לנשיאות מתחילה ומסתיימת ב-7 בפברואר הראשון לאחר קיום הבחירות לנשיאות, אך בבחירות בשנים 2010–2011, מישל מרטלי מונה לנשיא ב-11 במאי.
הבחירות האחרונות בהאיטי נערכו ב-15 באוקטובר 2015. בסבב הבחירות הראשון, אף מפלגה לא קיבלה רוב קולות, ולכן נערך סבב בחירות שני.
אחוז ההצבעה באותן הבחירות עמד על 28.8%.
על פי תוצאות ראשוניות שפורסמה על ידי מועצת הבחירות הזמנית, שני ראשי המפלגות בעלי מספר הקולות הרבים ביותר הם ז'ובנל מואיז וג'וד סליסטין, שזכו ב-32.81% ו-25.27 מהקולות, בהתאמה.
+מפלגות שקיבלו מעל 1.5% מהקולותמפלגהראש מפלגהקולותאחוזיםהמפלגה ההאיטית טט קאלהז'ובנל מואיז508,76132.81הליגה האלטרנטיבית לקדמה ולאמנציפציה של האיטיג'וד סליסטין392,78225.27פלטפורמת בניו של דסליןז'אן צ'ארלס מואיז222,10914.27משפחת לוואלאסמאריס נרקיס108,8447.05תנועת הפעולה הסוציאליסטיתאריק ז'אן בפטיסט56,4273.63אוהבים את האיטיז'אן אנרי סנט38,8982.50ארגון הנאבקיםסובור פון אטיין30,1441.94
הבחירות בגרמניה כוללות בחירות לבונדסטאג (הפרלמנט הפדרלי של גרמניה), ללנדטאגים של המדינות ובחירות מקומיות.
מספר סעיפים בכמה חלקים של חוק היסוד לרפובליקה הפדרלית של גרמניה (החוקה הגרמנית) מסדירים את הבחירות וקובעים דרישות חוקתיות כמו הצבעה חשאית ודרישה שכל הבחירות יתנהלו בצורה חופשית והוגנת.
חוק היסוד מחייב את המחוקק הפדרלי לחוקק חוקים מפורטים לניהול בחירות.
סעיף 38.2 לחוק היסוד קובע זכות בחירה כללית: "כל מי שמלאו לו 18, זכאי להצביע; כל מי שהגיע לגיל בגירות רשאי להיבחר".
הבחירות הפדרליות בגרמניה מיועדות לכל חברי הבונדסטאג, אשר בתורו קובע מיהו קנצלר גרמניה.
הבחירות הפדרליות האחרונות נערכו ב-2025.
לאחר איחוד גרמניה תחת הקיסר וילהלם הראשון ב-1871, נערכו בחירות לרייכסטאג או האספה הקיסרית, ששינו את שמם לרייכסטאג של הקונפדרציה הצפון-גרמנית.
הרייכסטאג יכול להתפזר על ידי הקיסר או, לאחר התפטרותו של וילהלם השני ב-1918, נשיא גרמניה.
עם קבלת חוקת רפובליקת ויימאר משנת 1919, שיטת ההצבעה השתנתה ממחוזות בחירה חד-חבריים לייצוג יחסי.
גיל הבחירות הופחת מ-25 ל-20 שנים.
זכות הבחירה לנשים נקבעה בחוק בחירות חדש ב-1918 בעקבות מהפכת נובמבר של אותה שנה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בינואר 1933 נערכו בחירות ארציות נוספות ב-5 במרץ.
אלו היו הבחירות התחרותיות האחרונות לפני מלחמת העולם השנייה, אף על פי שהן לא היו חופשיות או הוגנות.
אלימות והפחדה מצד המפלגה הנאצית התנהלו במשך חודשים נגד ארגוני עובדים, קומוניסטים, סוציאל-דמוקרטים, ואפילו קתולים מהמרכז-ימין.
ב-27 בפברואר, ממש לפני הבחירות, השעה צו שרפת הרייכסטאג את חופש העיתונות ואת רוב זכויות האזרח.
לאחר מכן הגיעו מעצרים המוניים, כולל כל הנציגים הקומוניסטים וכמה סוציאל-דמוקרטים ברייכסטאג.
50,000 חברים במשטרה הנאצית "פיקחו" על הקלפיות ביום הבחירות כדי להפחיד עוד יותר את הבוחרים.
בעוד שהמפלגה הנאצית הצליחה יותר ממה שהצליחה בבחירות בנובמבר 1932, היא עדיין זכתה רק ב-33% מהקולות.
על ידי כליאת יריביהם והפחדת אחרים לא לשבת במקומותיהם, הנאצים עברו להיות מהמפלגה הגדולה ביותר לרוב מוחלט בפרלמנט.
שבועיים בלבד לאחר הבחירות, חוק ההסמכה העניק למעשה להיטלר כוח דיקטטורי.
שלוש בחירות נוספות נערכו בגרמניה הנאצית לפני המלחמה.
כולן היו בצורה של משאל עם עם שאלה אחת, ובו ביקשו מהבוחרים לאשר רשימה קבועה מראש של מועמדים המורכבת אך ורק מנאצים ו"אורחים" עצמאיים של המפלגה.
הבחירות הפדרליות של רפובליקת ויימאר
בחירות פדרליות נערכות כל ארבע שנים, כתוצאה מהדרישה החוקתית לקיום בחירות 46 עד 48 חודשים לאחר כינוס הבונדסטאג.
ניתן לקיים בחירות מוקדם יותר בנסיבות חוקתיות חריגות: למשל, אם הקנצלר יפסיד בהצבעת אמון בבונדסטאג, אז, במהלך תקופת חסד לפני שהבונדסטאג יוכל להצביע על קנצלר מחליף, הקנצלר יוכל לבקש מהנשיא לפזר את הבונדסטאג ולקיים בחירות.
אם הבונדסטאג יפוזר לפני תום תקופת ארבע השנים, יש לקיים בחירות בתוך 100 ימים.
התאריך המדויק של הבחירות נבחר על ידי נשיא גרמניה, ועליו להיות יום ראשון או חג ציבורי.
אזרחים גרמנים מעל גיל 18 שמתגוררים בגרמניה לפחות שלושה חודשים זכאים להצביע.
בית המחוקקים הפדרלי בגרמניה הוא בית מחוקקים חד-ביתי - הבונדסטאג.
הבונדסראט (המועצה הפדרלית) מייצגת את האזורים ואינה נחשבת לבית מכיוון שחבריה אינם נבחרים.
הבונדסטאג נבחר באמצעות שיטת יחסי חברים מעורבים.
בבונדסטאג יש 598 חברים, הנבחרים לכהונה של ארבע שנים.
מחציתם, 299 חברים, נבחרים במחוזות חד-נציגיים בשיטה הרובנית, בעוד ש-299 חברים נוספים מוקצים מרשימות המפלגות כדי להשיג חלוקה פרופורציונלית בבית המחוקקים, המתנהלת על פי צורת ייצוג יחסי.
הבוחרים מצביעים פעם אחת לנציג מחוז בחירה, ופעם שנייה למפלגה, והרשימות משמשות כדי להתאים את מאזני המפלגה לחלוקת הקולות השניים.
למשל, אם מפלגה אחת זכתה ב-7 מחוזות בחירה וב-10 מנדטים בבחירות, ייכנסו שבעת הנציגים וגם שלושת הראשונים ברשימה.
עם זאת, מושבים חורגים, כאשר המפלגה זוכה ביותר מחוזי בחירה מאשר מנדטים, עשויים להוסיף למספר הקבוע של 598 חברים: לדוגמה, בבחירות הפדרליות של 2009 היו 24 מושבים חורגים, מה שנתן סך של 622 מושבים.
לגרמניה יש מערכת רב-מפלגתית עם שתי מפלגות חזקות וכמה מפלגות אחרות המיוצגות גם הן בבונדסטאג.
מאז 1990, חמש מפלגות (אם סופרים את המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית והמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה כאחת) יוצגו בבונדסטאג.
בשנת 2008 נדרשו כמה שינויים בשיטת הבחירות על פי צו של בית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה.
בית המשפט מצא כי הוראה בחוק הבחירות הפדרלי גורמת לכך שבמצב מסוים הצבעה למפלגה דווקא פוגעת בייצוגה, ומצא כי הדבר מפר את הערבות החוקתית של שיטת הבחירות שוויונית וישירה.
בית המשפט נתן שלוש שנים לתקן את החוק.
לכן הבחירות הכלליות בגרמניה 2009 נערכו תחת השיטה הקודמת.
השינויים היו אמורים להיקבע עד 30 ביוני 2011, אך החקיקה המתאימה לא הושלמה עד למועד זה.
חוק בחירות חדש נחקק בסוף 2011, אך הוכרז שוב כבלתי חוקתי על ידי בית המשפט החוקתי הפדרלי בעקבות תביעות של מפלגות האופוזיציה וקבוצה של כ-4,000 אזרחים.
לבסוף, ארבע מתוך חמש הסיעות בבונדסטאג הסכימו על רפורמה בבחירות, לפיה מספר המושבים בבונדסטאג יוגדל ככל שיידרש על מנת להבטיח פיצוי על כל מושב שנאבד בעקבות עודף קולות, על מנת להבטיח מידתיות מלאה בין חלקה של המפלגה בכלל קולות.
הבונדסטאג אישר וחוקק את רפורמת הבחירות החדשה בפברואר 2013.
הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית 1949
הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית 1953
הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית 1957
הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית 1961
הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית 1965
הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית 1969
הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית 1972
הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית 1976
הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית 1980
הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית 1983
הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית 1987
הבחירות הכלליות בגרמניה 1990 (הראשונות בגרמניה המאוחדת מחדש)
הבחירות המדינתיות מתנהלות על פי כללים שונים שנקבעו על ידי מדינות גרמניה.
באופן כללי הן מתנהלות על פי צורה כלשהי של ייצוג יחסי ברשימת המפלגה, זהה לשיטה הפדרלית או אפילו יותר פשוט.
תקופת הבחירות היא בדרך כלל ארבע עד חמש שנים, ומועדי הבחירות משתנים ממדינה למדינה.
ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמניה המזרחית), הבחירות לפולקסקאמר נשלטו למעשה על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (SED) וההיררכיה של המדינה, אף על פי שהתקיימו מספר מפלגות.
הבחירות ב-18 במרץ 1990 היו הבחירות החופשיות הראשונות שנערכו ב-GDR, וייצרו ממשלה שהמנדט העיקרי שלה היה לשאת ולתת על קץ לעצמה ולמדינתה באיחוד גרמניה מחדש עם גרמניה המערבית.
לפני נפילת חומת ברלין, בגרמניה המזרחית לא היו בחירות חופשיות.
הקלפיות היו תחת מעקב של מנגנוני הביטחון של המדינה ומפלגת השלטון, ה-SED, הציגה לבוחרים שורה של מועמדים מוצעים.
הבוחרים יכלו להיכנס לתא ולהסיר את כל המועמדים שלא רצו.
בוחר שהסכים עם הרשימה המלאה של המפלגה פשוט קיפל את הפתק הלא מסומן לשניים והכניס אותו לקלפי.
כניסה לתא ההצבעה נחשבה לחשודה וצוינה על ידי מנגנוני הביטחון של המדינה, מה שהיה עלול להוביל להשלכות מאוחר יותר עבור הבוחר.
מצביעים במזרח גרמניה התייחסו בדרך כלל לפעולת ההצבעה כ"קיפול" .
תוצאות הבחירות לפני 1990 היו בדרך כלל ש-99% מהמצביעים הצביעו בעד הרשימה המוצע של המועמדים.
נוסף על כך, הממשלה עסקה בהונאת בחירות ובדרך כלל זייפה הן את התוצאות והן את אחוזי ההצבעה, אפילו מאוחר יותר בבחירות המקומיות במאי 1989.
בחירות מקומיות בגרמניה כוללים בחירות לרוב חלוקות המשנה האזוריות והמקומיות.
בחירות מקומיות כאלה נערכות לנציגים במחוזות, ערים, עיירות, כפרים וארגונים אזוריים מנהליים שונים אחרים.
בערים ובעיירות בחירות מקומיות כוללות בדרך כלל הצבעה לראש עירייה או .
כפרים ויישובים קטנים יותר רשאים לבחור נציג עם כוח מינהלי מוגבל.
בחירות מקומיות גם משולבות לעיתים קרובות עם סקרים בנושאים מקומיים חשובים ושאלות בעלות עניין ציבורי כללי (כלומר סלילת כבישים מקומיים או תשתיות אחרות).
בעוד שסקרים כאלה אינם מחייבים מבחינה משפטית ברוב המקרים, לתוצאות שלהם יש השפעה ניכרת על החלטות פוליטיות מקומיות.
לאחר אמנת מאסטריכט מ-1992 לחיזוק האינטגרציה האירופית, יישמו גרמניה ומדינות אחרות החברות ב שינויי חקיקה כדי להעניק לזרים ממדינות אחרות באיחוד האירופי זכות הצבעה בבחירות המקומיות במדינה המארחת שלהם.
אזרחי האיחוד האירופי הזרים יכולים להצביע בבחירות ברמה המחוזית והמוניציפלית בגרמניה, לאחר שמדינות גרמניה התאימו את תקנות הבחירות שלהן בין 1995 ל-1998.
בחירות מקדימות, הנודעות גם בשמן מלועזית פריימריז (מאנגלית: Primary election), מתקיימות לפני בחירות כלליות לבית הנבחרים או לראשות המדינה (נשיאות או ראשות ממשלה), בתוך המפלגות השונות על פי תקנוניהן.
קיימים הבדלים בין השיטות השונות לעריכת בחירות מקדימות.
יש להבדיל ביניהן על פי גודל הגוף הבוחר:
אדם אחד – ראש המפלגה (מנהיג פוליטי) או אדם בעל סמכות עליונה, בוחר את רשימת המועמדים.
ועדה מסדרת – גוף המחליט על המועמדים בו משתתפים רק ראשי המפלגה (אחדים מבכירי המפלגה) או מועצת החכמים (גוף דתי עליון).
חברי מפלגה – מרכז מפלגה – גוף מפלגתי בו חברים רק נציגי המפלגה (חברי מרכז) המונה בין עשרות לכמה אלפי נציגים הבוחרים בבחירות גלויות או סמויות את המועמדים.
פריימריז (primaries) – חברי המפלגה (כולם או חלקם) בוחרים את מועמדי המפלגה לבחירות.
פריימריז פתוחים – כל אזרח יכול להשתתף בבחירות פנימיות של אחת המפלגות, גם אם איננו חבר בה.
בראשית ימי המדינה, נהגו מרבית המפלגות לבחור את מועמדיהן לכנסת בגוף מצומצם (ועדה מסדרת) שכלל רק אחדים מבכירי המפלגה.
בהמשך החלו חלק מהמפלגות, בעיקר המפלגות הגדולות, לעבור לבחירות מקדימות רחבות יותר.
למרות זאת, גם כיום חלק מהמפלגות אינן מקיימות בחירות מקדימות, ופועלות לקביעת רשימתן בשיטה הדומה לזו של הוועדה המסדרת.
בחלק מהמקרים, כמו ב"ימינה" ב"חוסן לישראל" וב"ישראל ביתנו", הרשימות נקבעות באופן בלעדי על ידי יושב ראש הרשימה.
דרך זו מאפיינת מפלגות השואבות את עיקר הפופולריות שלהן מדמותו הבולטת של היושב ראש.
במקרים אחרים הרשימות נקבעות על ידי מועצה חיצונית לרשימה כמו ב"מועצת גדולי התורה" של "יהדות התורה" או ב"מועצת חכמי התורה" של מפלגת ש"ס.
נהוג להבדיל בין שלושה סוגים של בחירות מקדימות המתקיימות במפלגות בישראל: סוג אחד, הנפוץ יותר, הוא בחירות בגוף הנבחר של המפלגה המונה בין כמה עשרות ועד אלפי חברים (הגוף הבוחר מכונה ועידה, מרכז או מועצה).
הסוג השני הוא בחירות שבהן משתתפים כל החברים שהתפקדו למפלגה.
הסוג השלישי הוא "פריימריז פתוחים", בהם כל אזרח יכול לתת את קולו לבחירת רשימת המועמדים של מפלגה אחת לכנסת גם אם אינו מתפקד, שיטה זו הונהגה לראשונה במפלגת "ישראל חזקה" בראשות אפרים סנה לקראת בחירות 2009, ועל ידי מפלגת "זהות" לקראת בחירות אפריל 2019.
אף שחברי מרכז המפלגה עשויים למנות אלפי חברים ואף יותר, הרי זו עדיין אוכלוסייה הקטנה בהרבה מסך המצביעים, וניתן לבצע בה הטיות שקשות לביצוע בממדים גדולים.
החל משוחד גלוי (מעשה המהווה עבירה פלילית) ועד להשפעה המונעת מקשרים לבעלי ממון.
וכן בדרך זו, איגודי עובדים גדולים יכולים להכניס לרשימת המועמדים, ובעקבותיה לכנסת, אישים המומלצים על ידם.
בתהליך ההטיה חברי המרכז הופכים למעין "בעלי הדעה" על נבחריהם, דבר שעשוי לגרור תופעות של מינוי שאינו מבוסס על התאמה לתפקיד או יכולות נדרשות במשרות ממשלתיות שונות, כתנאי לבחירתם של מועמדים למקום גבוה ברשימה.
בשל הטיה זו נוצר צורך לבלום גלי מינויים שנוצרים בעקבות בחירת מועמדי הכנסת כחלק ממרכז מפלגה.
למטרה זו חברי הכנסת ניסו לחוקק חוקים בולמים: איסור על חברי מרכז לכהן כדירקטורים בחברות ממשלתיות, איסור על מינויו של מי שיש לו זיקה לשר מסוים לתפקידים ממלכתיים, איסור על נושאי משרה בארבע דרגות ממשלתיות בכירות לכהן כחבר מרכז מפלגה ועוד.
בליכוד רשימת המועמדים לכנסת ה-17 נקבעה על ידי בחירות של חברי מרכז המפלגה, בחירות שיצרו מחלוקת במפלגה כיוון שהועלו טענות כי מספר חברי מרכז מייצגים את מפלגת קדימה היריבה, ופוגעים ברשימת הליכוד.
לנוכח המיקום הגבוה שקיבלו ה"טירונים" הפוליטיים משה כחלון וגלעד ארדן לעומת המיקום הנמוך שקיבלו שרי ליכוד לשעבר שהיו בכירים וותיקים, כדוגמת עוזי לנדאו, ישראל כץ ודני נוה.
לכן יו"ר המפלגה בנימין נתניהו קבע בתקנון תקנה חדשה, כי הבחירות בעתיד לרשימת המפלגה לכנסת יהיו בחירות בקרב המתפקדים ולא בקרב חברי המרכז.
בחירות מקדימות בקרב כלל מתפקדי המפלגה
בבחירות שבהן משתתפים כל חברי המפלגה, הצורך להגיע אל קהל כה גדול דורש משאבים כספיים רבים, דבר שעלול להוביל לפעילות לא חוקית לשם גיוס הכספים.
לדוגמה ראשי הממשלה אהוד ברק ואריאל שרון נחשדו בקבלת תרומות בלתי חוקיות לצורך הפריימריז.
תופעה נוספת בבחירות מקדימות שבהן מצביעים כלל מתפקדי המפלגה היא תופעה של התפקדות רק לשם ההצבעה בפריימריז.
לעיתים מדובר במצביעים שאין להם זיקה אידאולוגית או רצון אמיתי להיות חלק מהמפלגה, אלא רק רצון להצביע עבור מועמד מסוים ("מתפקדי ארגזים") או לשנות את צביון המפלגה.
בתנועת "הליכוד", למשל, נערכו מספר קמפיינים שנויים במחלוקת הקוראים להתפקדות, ביניהם זה של תנועת "מנהיגות יהודית", של "ליכודתי" וכן של "הליכודניקים החדשים".
קיימות דעות כי לשיטה הנוכחית בישראל יש חסרונות ובהם קבוצות מיעוט המשתלטות על המפלגה, קבלני קולות, כניסת חברי כנסת פופוליסטים ודחיקת מועמדים ראויים מחוץ לשורות המפלגה.
בארצות הברית מתקיימות בחירות מקדימות בהן בוחרת כל אחת מהמפלגות את מועמדה לנשיאות.
בחירות מקדימות אלה מתקיימות החל משנת 1904, אך הן זוכות לתשומת לב מיוחדת החל משנת 1972, שנה שבה שונו הנהלים, והותר למועמדים רבים יותר להיכנס למירוץ.
בבחירות אלה שנערכות החל מחודש ינואר נבחרים צירים לוועידות של המפלגות שנערכות בקיץ, ובוחרות את מועמדי המפלגות לנשיאות.
בחירות בשיטה הרובנית (או הרובית) הן בחירות שהזוכה בהן זוכה באופן מוחלט בתפקיד ויריבו אינו זוכה בדבר.
השיטה הרובנית גורמת בדרך כלל למיעוט מפלגות בפרלמנט, דבר המקנה יציבות שלטונית, שכן יצירת קואליציות, בשונה מבחירות בשיטה היחסית, היא פשוטה יותר.
לעומת זאת, השיטה הרובנית מהווה מכשול בפני ביטוי דעות המיעוט וייצוג דעות שונות, מונעת פלורליזם פוליטי ופוגעת בעיקרון הייצוג.
בחירות בשיטה זו מתקיימות במדינות רבות, הבולטות שבהן: ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, קנדה והודו.
על פי חוק דוברז'ה, במערכות בחירות בשיטה זו לרוב תיווצר מערכת פוליטית דו-מפלגתית, כיוון שאין תמריץ לבוחרים להצביע למפלגות קטנות יותר, אם כי ישנם חריגים רבים.
לפי שיטה זו המועמד בעל מספר הקולות הגבוה ביותר נשלח לפרלמנט, ללא התייחסות לשאר קולות הבוחרים שניתנו למתחריו.
שיטה זו נהוגה לדוגמה בבחירות לפרלמנט של הממלכה המאוחדת, שם בכל מחוז בחירה נבחר המועמד בעל מספר הקולות הגבוה ביותר.
שיטת הרוב הפשוט מסייעת לצמצם את מספר המפלגות, כיוון שהמפלגות הגדולות מתחזקות והקטנות נבלעות בתוכן, אך היא גורמת לעיוות בבחירות מאחר שהייצוג בפרלמנט אינו משקף בהכרח את קולות הבוחרים והייצוג נקבע על פי התוצאות בכל אזור בנפרד ולא על פי סך כל הקולות שקיבלה המפלגה במדינה.
לפעמים מפלגה שנתמכת על ידי מיעוט של מצביעים יכולה לקבל את הרוב בפרלמנט כי מצביעיה מרוכזים באזורים מסוימים.
ולכן שיטה זו מתאימה לחברה הומוגנית ולא לחברה מרובת שסעים וקונפליקטים.
שיטה זו מקובלת בבחירות הנערכות במתכונת אזורית חד-נציגית, המדינה מחולקת לאזורים כמספר המושבים בגוף הנבחר.
בכל אזור נבחר נציג אחד בלבד, האמור לשמש איש קשר בין האזור שממנו נבחר לבין השלטון ולקיים מגע הדוק עם הבוחרים.
לפי שיטה זו על המועמד להיבחר לפחות ב-50 אחוז מהקולות (רוב מוחלט).
שיטה זו מבוססת על עקרון הצבעות חוזרות עד שמועמד אחד זוכה.
בשיטה זו המועמד שניצח זוכה לתמיכה נרחבת מהציבור.
דוגמה היא הבחירות לנשיאות בישראל בהן נדרש רוב של חברי הכנסת לבחירה (61 חברי כנסת מתוך 120).
החל מהסיבוב השלישי המועמד בעל מספר הקולות הנמוך ביותר לא מתמודד בהצבעות הנוספות.
לפי שיטה זו נבחר המועמד שקיבל רוב פשוט ובלבד שקיבל מעל אחוז מסוים מן הקולות שנקבע בחוק.
שיטה זו נהוגה בין השאר בבחירות לראשי הרשויות המקומיות בישראל.
בבחירות אלה נבחר המועמד שקיבל את המספר הגדול ביותר של קולות ובלבד שזכה ל-40% לפחות מן הקולות הכשרים.
אם אין מועמד כזה נערך סיבוב נוסף של בחירות בין שני המועמדים שקיבלו את המספר הרב ביותר של קולות כשרים.
יציבות השלטון: השיטה הרובנית שמה דגש על יציבות השלטון, בשיטה זו הדגש הוא בקיומה של מפלגה אחת בעלת רוב בפרלמנט, המסוגלת להקים ממשלה, כשמולה ניצבת מפלגה אחרת השואפת והמוכשרת לקבל את השלטון לידיה.
לקיומן של המפלגות הקטנות אין משמעות לעניין.
צמצום מספר המפלגות: כיוון שיש חלוקה לאזורים ורק מועמד אחד או רשימה אחת זוכים במנדט לייצג את האזור, קטן הסיכוי למפלגות קטנות לזכות בייצוג, דבר המביא להתלכדותן של מפלגות קטנות בגושים גדולים.
יציבות ממשלתית: כיוון שיש מפלגות מועטות וגדולות הממשלה על פי רוב איננה ממשלה קואליציונית, אלא ממשלה המושתתת על מפלגה אחת בלבד, שאיננה צריכה להתפשר על המצע שלה ולהזדקק לתמיכת המפלגות האחרות.
לממשלה זו יש סיכוי טוב לתפקד ולממש את המצע שלה, ולהוציא לפועל תוכניות שונות ללא משברים קואליציוניים.
העלאת איכות הנבחרים: התייצבות המועמדים לבחירה אישית מחייבת אותם להיות בעלי איכות ומוניטין ציבוריים בזכות עצמם כדי שיוכלו לגבור על מועמדים אחרים.
קשרים מפלגתיים לא עוזרים כאן במאבק על קולות הבוחרים.
ייצוג של אזורים: בשיטה זו באים לידי ביטוי בפרלמנט אינטרסים ובעיות של האזורים השונים, שמועלים על ידי נציגיהם בפרלמנט.
מיתון אידאולוגי: בשיטה זו הסיכוי למפלגות קטנות להגיע לפרלמנט הוא זניח, ולכן יש נטייה ליצור מפלגות גדולות, דבר שממתן אידאולוגיות, מעגל קצוות באוכלוסייה ומכניס חלקים רבים לתחום הקונצנזוס הלאומי.
דבר זה תורם ליציבות החברתית והמדינית במדינה.
קשר בין בוחרים ונבחרים: בשיטה זו נבחרים הנציגים באזורים שונים, באופן אישי, על ידי בוחריהם.
מכאן, שהנבחרים רואים עצמם תלויים בשלוחיהם ולא במפלגות.
נציג כזה שומר על קשר הדוק עם בוחריו, מתעניין בבעיותיהם, מוסר להם דין וחשבון ורואה עצמו נושא באחריות אישית כלפיהם.
יתרון זה איננו ייחודי לשיטת בחירות רובנית, אלא מתאפשר גם בשיטת בחירות יחסית שמחלקת את הפרלמנט למחוזות בחירה.
פגיעה בעיקרון הייצוג: שיטה זו פוגעת בעיקרון הייצוג ומונעות ייצוג של מפלגות קטנות ופלחי אוכלוסייה מצומצמים, כלומר דעות פוליטיות מסוימות אינן מיוצגות במוסדות השלטון.
בנוסף, מאחר שהבחירות הן אזוריות, מפלגות המייצגות מיעוטים שלא מרוכזים באזור גאוגרפי אחד יתקשו לזכות ברוב הקולות ובכך ייפגע עיקרון הייצוגיות.
עיוות רצון הבוחר: שיטה זו עלולה לגרום לעלייתה לשלטון של מפלגה או מועמד, שלא זכו ברוב מספרי כולל.
מפלגה עשויה לזכות במספר מושבים גדול יותר בפרלמנט מאשר יריבתה, אף על פי שקיבלה פחות קולות בחישוב הכלל ארצי.
אפשרות זאת אירעה מספר פעמים בבחירות בממלכה המאוחדת ובארצות הברית.
בזבוז קולות: בשיטה זו יש בזבוז רב של קולות שכן קולותיהם של הבוחרים שלא הצביעו עבור המועמד הזוכה יורדים לטמיון ואינם מיוצגים בפרלמנט.
דגש על אינטרסים מקומיים: הקשר בין הנבחר ובוחריו באזור מסוים עשוי להביא להעדפת האינטרסים המקומיים של בוחריו על חשבון האינטרסים הלאומיים ולכן יעדיפו המועמדים באזור מסוים להתמקד בעניינים מקומיים ובאינטרסים הצרים של מחוז בחירתם, על חשבון הראיה הארצית.
מועמדים דמגוגים: פוליטיקאים בעלי כושר דמגוגי עלולים לזכות בקולות הבוחרים, במקום מועמדים בעלי כישורים פוליטיים בעלי ערך למדינה.
מפלגות יתפתו להציב מועמדים "מושכי קולות" על חשבון אותם חברי מפלגה שיכולים לתרום רבות למוסדות השלטון אבל אינם יכולים להיבחר בגלל תכונות לא מלהיבות.
מדינת ישראל היא חברה הטרוגנית ועל כן מרובת קונפליקטים, לכן בבחירות בישראל חשוב לתת דגש על עקרון הייצוג כדי שקבוצות שונות באוכלוסייה לא ירגישו מקופחות וחסרות ייצוג בשלטון.
לכן כדי לשמור על קונצנזוס בעם מונהגות בישראל בחירות בשיטה היחסית שנותנת דגש לעיקרון הייצוג ודואגת שלכל מפלגה יהיה ייצוג בהתאם לכוחה האלקטורלי.
לכן כבר עם קבלת ההחלטה על שיטת הבחירות לאספה המכוננת – היא הכנסת הראשונה – התעורר ויכוח בין מצדדי השיטה היחסית שהייתה נהוגה בבחירות למוסדות היישוב עוד בטרם העצמאות, לבין מתנגדיה ולבסוף נקבע ששיטת הבחירות תהיה השיטה היחסית.
מאז שנות ה-50 עלו מדי פעם הצעות לשינוי שיטת הבחירות הארצית-היחסית הנהוגה בישראל לשיטה במתכונת רובנית.
מטרת ההצעות הייתה להביא להקטנת מספר המפלגות, או לשפר את מצבן האלקטורלי של מפלגות מסוימות.
הצעתו של בן-גוריון – השיטה הרובנית הפשוטה
כבר עם קבלת ההחלטה על שיטת הבחירות היחסית לכנסת הראשונה תמך בן-גוריון בשיטה הרובית הפשוטה – הנהגת 120 אזורי בחירה שבכל אחד מהם ייבחר נציג אחד כנהוג בממלכה המאוחדת.
עמדתו של בן-גוריון אף אומצה כעמדת המצע של מפא"י.
הסיבה העיקרית לעמדתו זו הייתה כרוכה בקידום האינטרסים של מפלגתו; הפעלת השיטה הרובנית הפשוטה באזורים חד-נציגיים הייתה מקנה ככל הנראה רוב מוחלט למפא"י, דבר שהיה משחרר אותה מתלות בשותפות קואליציוניות.
הצעת בן-גוריון הועלתה בעת הדיון במליאת הכנסת על חוק יסוד: הכנסת ב-1958 באמצעות חבר הכנסת ברוך אזניה ממפא"י ונדחתה ברוב של 73 נגד 42.
הצעתם של יגאל הורביץ וזלמן שובל
ב-13 ביוני 1980, יגאל הורביץ וזלמן שובל ממפלגת תל"ם העלו מחדש את ההצעה של בן-גוריון להנהיג בבחירות את השיטה הרובנית.
הצעה זו אף עברה בקריאה טרומית אך לא התקדמה מאז.
הצעתו של יוסף סרלין –
הראשון שהציע להנהיג בישראל שיטה מעורבת הוא חבר הכנסת יוסף סרלין מהציונים הכלליים, בדצמבר 1958. לפי הצעתו, חלק מהנבחרים ייבחרו בשיטה אזורית–יחסית, או רובנית–אישית, והיתר על בסיס ארצי-יחסי.
הוא הציע שייקבעו 30 אזורי בחירה שבכל אחד מהם ייבחרו שלושה חברי כנסת, ושלושים חברי הכנסת הנותרים ייבחרו על בסיס השיטה הקיימת.
הצעתו של גד יעקובי –
חבר הכנסת גד יעקובי הציע, למשל, לבחור את הנציגים האזוריים ב-18 אזורים בני חמישה מושבים כל אחד.
הצעותיו של יעקובי נוסחו מחדש על ידי שרי המשפטים לשעבר חיים יוסף צדוק ויעקב שמשון שפירא, וב-1972 הועלתה על שולחן הכנסת לקריאה טרומית הצעתו של יעקובי באמצעות חבר הכנסת צדוק, כשהיא מוגשת פורמלית כהצעת חוק פרטית על ידי שבעה חברי כנסת של מפלגת העבודה.
ההצעה זכתה ברוב של 61 תומכים מול 45 מתנגדים ו-3 נמנעים.
היא הועברה לוועדת חוקה חוק ומשפט, אך בסופו של דבר, לאחר דיונים בוועדה, לא הובאה לקריאה ראשונה בכנסת.
הצעתו של מרדכי וירשובסקי –
ב-14 ביוני 1988 התקבלה בקריאה ראשונה הצעה שהוכנה על ידי חבר הכנסת מרדכי וירשובסקי ממפלגת ר"ץ בצירוף חתימותיהם של 43 חברי כנסת נוספים.
ההצעה, כפי שעברה בקריאה ראשונה, הביאה שתי חלופות.
על פי הראשונה ייבחרו 80 חברי כנסת ב-20 אזורי בחירה על בסיס אזורי-יחסי, ו-40 ייבחרו מרשימות ארציות של המפלגות על בסיס מספר הקולות היחסי שקיבלו באזורי הבחירה.
הגרסה השנייה מציעה לחלק את המדינה ל-60 אזורי בחירה חד-מושביים, שבהם תונהג השיטה הרובנית הפשוטה, ו-60 המושבים הנותרים ייבחרו על פי השיטה הקיימת, השיטה היחסית.
בחירות ישירות הן בחירות שבהן ציבור הבוחרים בוחר ישירות את ראשי הממשל: ראש ממשלה, נשיא, ראש עירייה וכדומה.
זאת בניגוד לבחירות עקיפות, שבהן ציבור הבוחרים בוחר את נציגיו (חברי הפרלמנט, למשל) ואלה בוחרים את ראש הממשל.
תומכי הבחירה הישירה מייחסים לה קשר הדוק יותר בין המועמד לבוחריו, ותלות נמוכה יותר של המועמד במפלגה שבה הוא חבר.
נשיא ארצות הברית: שיטת הבחירות לנשיאות איננה ישירה (כזו שבה הנבחר הוא זה שזכה לרוב קולות הבוחרים) אלא אלקטורלית.
בנוסף, בכל המדינות למעט נברסקה ומיין, מועמד שזכה ברוב הקולות במדינה מסוימת, גורף את כל קולות האלקטורים של אותה מדינה.
מסיבה זאת, מערכת הבחירות של שני המועמדים מתמקדת בעיקר במדינות ה"מתנדנדות", בהן אין יתרון ברור למפלגה מסוימת.
מספר האלקטורים בכל מדינה נקבע לפי גודל האוכלוסייה, ולכן ייתכן מצב שבו מועמד זוכה ליותר קולות כלליים (מה שמכונה "Popular Vote") אך פחות קולות אלקטורליים, ולכן מפסיד בבחירות (כדוגמת אל גור, שהפסיד בבחירות 2000 לג'ורג' ווקר בוש או הילרי קלינטון שהפסידה בבחירות 2016 לדונלד טראמפ).
חברי בית הנבחרים נבחרים בבחירות ישירות.
חברי הסנאט נבחרו בבחירות עקיפות בידי בתי המחוקקים של המדינות, אך התיקון השבעה עשר לחוקה, שהתקבל ב-8 באפריל 1913, העביר את בחירתם לבחירות ישירות.
מושלי המדינות נבחרים בבחירה ישירה.
נשיא המדינה: הנשיא נבחר בבחירות עקיפות, על ידי חברי הכנסת.
ראש הממשלה: בחירת ראש ממשלת ישראל נעשתה במרבית שנות המדינה, וגם כיום, בבחירות עקיפות: הציבור בוחר את חברי הכנסת, ואלה ממליצים על המועמד להרכבת הממשלה ומאשרים את מינויו לראש הממשלה.
בשלוש מערכות בחירות, בשנים 1996–2001 נערכו הבחירות בשיטת בחירה ישירה של ראש הממשלה, על פי חוק יסוד: הממשלה, שהוחלף בשנת 2001 בגרסה אחרת שלו, שבה בוטלה הבחירה הישירה.
בשנת 2021 לאור המשבר הפוליטי הונחה על שולחן הכנסת הצעת חוק לבחירה ישירה בראש הממשלה.
עם זאת, החוק החדש טרם עבר הליך אישורים בכנסת.
חברי הכנסת: בבחירות לכנסת הבוחרים מצביעים עבור רשימה ולא עבור אדם מסוים ברשימה.
בחלק מהמפלגות מתקיימות בחירות מקדימות (פריימריז) על פיהן נבחרים מועמדי מפלגות אלו לכנסת בתהליך בחירה ישירה על ידי חברי המפלגה.
ישנן מפלגות שבהן מוסדות המפלגה (על פי רוב מרכז המפלגה או ראש המפלגה) בוחרים את המועמדים.
במפלגות החרדיות המועמדים נקבעים על ידי מנהיגיהן הרוחניים.
ראשי רשויות מקומיות: עד 1975 הייתה שיטת הבחירות לרשויות המקומיות דומה לשיטת הבחירות לכנסת.
תושבי הרשות המקומית היו בוחרים ברשימות שהתמודדו על מושבים במועצת העירייה, וחברי המועצה שנבחרו הם שבחרו בראש הרשות.
השיטה הביאה לחוסר יציבות ברשויות המקומיות ולמקרים רבים בהם חברי מועצה העבירו את תמיכתם ממועמד אחד למועמד אחר תוך שהם זוכים לתפקידים בהנהלת העירייה.
בעקבות זאת, נעשו ניסיונות לשנות את שיטת הבחירות ולקבוע בחירה אישית של ראש הרשות.
בשנת 1975 תוקן החוק לבחירה ישירה של ראשי הרשויות המקומיות.
המועמד שקיבל את המספר הגבוה ביותר של קולות הוא שנבחר לראש הרשות, אך אם איש מהמועמדים לא הצליח להשיג 40% מקולות הבוחרים, נערך שבועיים לאחר הבחירות סיבוב בחירות נוסף ובו מתמודדים שני המועמדים שקיבלו את מספר הקולות הרב ביותר.
כששונתה שיטת הבחירות נקבע תחילה רף של 50%, ואולם לאחר חודשים אחדים, עוד בטרם יושם החוק החדש, החוק תוקן ונקבע בו כי הרף יעמוד על 40%.
הבחירות ברומא העתיקה היו הדרך שבה נבחרו רוב המגיסטראטים של הרפובליקה הרומית באספות העם, למן ייסודה בשנת 509 לפנה"ס עד ביטול הבחירות בשנת 15 לספירה על ידי הקיסר טיבריוס והעברתן לסנאט.
למרות חשיבותן הרבה של הבחירות בניהול הרפובליקה, המידע שיש לנו עליהן הוא מועט ונוגע בעיקר לתקופת הרפובליקה המאוחרת.
אספת המאות בחרה את הקונסולים, הקנסורים והפראיטורים.
אספת הפלבאים בחרה את איידילי הפלבאים וטריבוני הפלבאים.
אספת השבטים בחרה את האיידילים הקורולים, הקוואיסטורים ויתר נושאי משרות פחותי ערך וחברי ועדות.
להלכה, לכל אזרח רומאי הייתה זכות בחירה (ius suffragii).
אולם, למעשה היו הגבלות שונות על היכולת לבחור.
ראשית, הבחירות נערכו רק בתחומי העיר רומא, ובאופן טבעי רוב האזרחים שהתגוררו באיטליה ובפרובינקיות לא יכלו להגיע אליה כדי לממש את זכותם.
בנוסף, תהליך הבחירה לקח זמן רב ולמעשה דרש מהבוחר לוותר על יום עבודה.
בנוסף, הסיכוי להשפיע באספת המאות היה קטן כתוצאה מהמבנה הטימוקרטי של האספה.
קיימת מחלוקת במחקר המודרני באשר למספר האזרחים שהשתתפו בבחירות; הערכות נעות בין 6,000 ל-70 אלף מצביעים, אולם גם מההערכה הגבוהה ביותר עולה שמספר המשתתפים היווה רק 1.85% מכלל אזרחי המדינה.
להלכה, כל אזרח רומאי היה יכול להתמודד בבחירות.
אולם, למעשה היה מוסכם שרק לקבוצה קטנה יש זכות להתמודד בבחירות (ius honorum).
קבוצה זו הייתה מורכבת משכבות הפרשים והסנאטורים, כאשר למן אמצע המאה השנייה לפנה"ס נהיה כמעט בלתי אפשרי לאדם חדש להגיע לקונסולאט – שהפך למשרה השמורה ליוצאי חלציהם של נוביליטאס.
על המועמד הפוטנציאלי היה לעמוד בדרישות הסף של מסלול המשרות, להוכיח שלא מתקיימת נגדו תביעה משפטית ושמאחוריו שירות של עשר שנים בצבא או לחלופין שלקח חלק בעשר מערכות כנגד אויבי רומא.
כמו כן, היה אסור להתמודד למספר משרות במקביל או להתמודד לאותה משרה ברציפות.
במערכת הפוליטית הרומאית לא התקיימו מפלגות, והבחירות היו רק על בסיס אישי.
בדרך כלל, מועמד הכריז על כוונתו להתמודד כשנה לפני מועד קיום הבחירות.
לאחר מכן הגיש את מועמדותו למגיסטראט, שהיה אחראי על ניהול הבחירות ועליו היה לאשר את זכאותו להתמודד בבחירות.
המגיסטראטים החדשים נבחרו על ידי המגיסטראטים היוצאים, שניהלו את הבחירות.
תחילה היה על המגיסטראט להודיע באספת העם המתאימה על מועד הבחירות, לפחות 24 ימים מראש.
התקופה עד הבחירות נקראה trinundinum.
יום ההצבעה היה חייב להיות יום שבו מותר לנהל אספת בחירות (dies comitiales) לפי לוח השנה הרומי, ואסור היה שההצבעה תיערך ביום בו מתקיימת הצבעה אחרת.
יום קודם הבחירות, על המגיסטראט היה להגיע למקום ההצבעה ולחפש אותות המעידים על רצון האלים; במקרה שהאותות היו מבשרי רעות, נדחתה ההצבעה ליום אחר.
ביום הבחירות, עם הזריחה, זימן המגיסטראט את המצביעים, הציג להם את המועמדים וביקש מהם להכריע.
תחילה בוצעה הבחירה בגלוי, בהצהרה, אולם ב-139 לפנה"ס שונתה השיטה: ההצבעה הפכה לחשאית ובוצעה על ידי חריתת שם המועמד על לוחית שעווה.
ידוע על מספר מקרי זיופים ושחיתות בקיום ההצבעות.
לדוגמה, קאטו הצעיר הצליח לפסול את הבחירות למשרת האיידיל לאחר שהבחין שכל הלוחיות נכתבו בכתב יד זהה.
האספה התכנסה בשדה מרס, שם נערכה ההצבעה.
ראשית, הצביעה מחלקת הפרשים, לאחריה המחלקה הראשונה וכך הלאה.
כדי לנצח נדרש רוב של קנטוריות, כאשר הצבעתה של כל קנטוריה נקבעת ע"פ רוב ההצבעות של חבריה.
ברגע שמועמד מסוים זכה ברוב, ההצבעה הופסקה והוא הוכרז כמנצח.
בתחילה, היה די בתמיכת מחלקת הפרשים והמחלקה הראשונה כדי לזכות בבחירות; לאחר הרפורמה במבנה המחלקות, שהתרחשה באמצע המאה השנייה לפנה"ס, נזקקו המועמדים גם לחלק מהמחלקה השנייה.
בזמן שהאספות היו נוהגות להתכנס בפורום רומאנום, התנהלה ההצבעה על ידי הפלת גורל כדי לקבוע את סדר ההצבעה.
אולם, לאחר המעבר לשדה מרס נערכו ההצבעות בכל השבטים במקביל.
סדר ספירת הקולות נקבע בהגרלה.
גם כאן, המועמד שקיבל את תמיכת רוב השבטים הוכרז כמנצח, כאשר הכרעת כל שבט נקבעה ע"פ הכרעת רוב בניו.
פריצת מלחמת האזרחים בשנת 49 לפנה"ס בין יוליוס קיסר לפומפיוס והכוחות הרפובליקאים הביאה להשתלטותו של קיסר על רומא, מינויו לדיקטטור וכינון משטר אוטוריטרי.
במשטר זה חוסלו מוסדות המדינה החופשית, והבחירות בכללם.
מעתה, התנהלו הבחירות על פי רשימות שהוכנו על ידי קיסר – וכך בעצם הפכו לתרמית.
המצב נמשך בזמן שלטון הטריומווירט השני.
כאשר אוגוסטוס ויתר על סמכותו כטריומווירטי בשנת 27 לפנה"ס והכריז על שיקום הרפובליקה, שבו הבחירות להתקיים – אך גם כאן מדובר היה בתרמית שנועדה להסוות את השליטה האוטוריטרית של הקיסר.
רשימת המועמדים הוכנה על ידי האולוגרכיה השולטת וכללה בדיוק את מספר המשרות הפנויות ולכן הפכה ההצבעה להליך טכני חסר משמעות.
אמנם אוגוסטוס לא אישר את הרשימה, אולם איש לא יכול היה להיבחר בניגוד לדעתו.
טיבריוס ביטל את הבחירות בשנת 15 והעביר את בחירת המגיסטראטים לסמכות הסנאט.
כאשר קליגולה עלה לשלטון, הוא ניסה להחזיר את הבחירות לאספות העם בשנת 38. הניסיון נכשל, שכן העם חשד שמדובר בתרמית נוספת ולא שיתף פעולה.
מחד, אפשר לראות בבחירות כלי של האוליגרכיה השולטת, שהשתמשה בהן כדי להסוות את שליטתה במדינה וכך לקבל לגיטימציה לשלטונה.
כמו כן, אפשר לראות בהן גורם שתפקידו לפשר בין הנוביליטאס על ידי קביעת חוקים מוסכמים לזכייה במשרות השלטון – וכך למנוע התפרצות מלחמות אזרחים אלימות.
מאידך, אפשר לטעון שקיום הבחירות היווה יסוד דמוקרטי ממשי במשטר.
ברוב המדינות האחרות לא התקיים כלל מנגנון שאפשר לאזרחים להשפיע על זהות השולטים במדינה.
בנוסף, בחלק מהמקרים הצליח העם לכופף את רצון הממסד האוליגרכי השולט ולבחור מגיסטראטים כרצונו.
בחירות ברוסיה נערכות עבור פקידי ממשל ברמה הפדרלית, המחוזית והמקומית.
בעוד שחוקת רוסיה אכן קובעת פרמטרים לבחירת פקידים פדרליים, החוק המדיני, ולא הפדרלי, מסדיר את מרבית היבטי הבחירות במדינה, זכאותם של הבוחרים (מעבר להגדרה החוקתית הבסיסית), ניהול כל מערך הבחירות, כמו גם ניהול הבחירות המקומיות.
כלל הבחירות - הפדרליות, המחוזיות והמקומיות - מנוהלות על ידי ועדת הבחירות המרכזית של רוסיה וסניפיה בסובייקטים הפדרליים, שהוקמה בשנת 1991 ומוטלת עליה האחריות לחשוף מידע על מימון קמפיין, לאכוף את הוראות חוק הבחירות כמו גם הטלת מגבלות ואיסורים על תרומות, ולפקח על המימון הציבורי של בחירות לנשיאות רוסיה.
ההצבעה בבחירות נערכת במסופים ייעודיים בבתי ספר ובקלפיות.
עם זאת, על רקע התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה במאי 2020 הדומה הממלכתית אישרה תיקונים לחוק הבחירות, במסגרתם מתאפשרת הצבעה גם מרחוק באמצעות הודעת טקסט, פורטל Gosuslugi.ru ובאמצעות משלוח טפסים דרך סניפי דואר רוסיה.
גם איסוף חתימות למועמדים אפשרית דרך משלוח באמצעות פורטל הממשלה.
ברמה הפדרלית, ראש המדינה הלא הוא הנשיא, נבחר בעקיפין על ידי תושבי כל מדינה, באמצעות בחירה בפתקי הצבעה.
הבחירות לנשיאות רוסיה נערכות אחת לשש שנים.
עד 2012 הן נערכו אחת לארבע שנים.
כל חברי הבית התחתון בפרלמנט, נבחרים ישירות על ידי תושבי כל מדינה.
הבחירות לבית התחתון של הפרלמנט הרוסי, הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, נערכות אחת לחמש שנים.
עד 2011 הן נערכו אחת לארבע שנים.
הבית העליון, מועצת הפדרציה של רוסיה, אינו נבחר בבחירות והבחירות האחרונות התקיימו בשנת 1993. חברי מועצה זו נבחרים על ידי הפרלמנטים המחוזיים.
ישנן משרות רבות שנבחרות ברמת המחוזות, כאשר לכל מחוז יש לפחות מושל או מחוקק נבחר אחד.
הבחירות לרשויות המקומיות במדינה נערכות מדי שנה, אך לא לכלל המחוזות אלא למחציתם או חלק קטן מהם.
בחירות אלה כוללות בחירת מושלים, ראשי ערים, ראשי סובייקטים פדרליים של רוסיה והרכבי פרלמנטים מחוזיים.
בחירות בשיטה היחסית (או בחירות יחסיות) הן בחירות בהן חלוקת הנציגים בפרלמנט (או במחוז מסוים) מתבצעת באופן יחסי להתחלקות קולות הבוחרים, לדוגמה אם הצביעו למפלגה מסוימת 10% מכלל בעלי זכות ההצבעה, המפלגה תזכה ב-10% מהמושבים בפרלמנט.
זאת לעומת השיטה הרובנית (או הרובית) שבה המפלגה שזכתה במרב הקולות במחוז גורפת את כל המושבים של אותו מחוז.
יחד עם השיטה מונהג סף חסימה חוקי ("אחוז החסימה") שמונע ממפלגות שמספר הקולות שקיבלו הוא מתחת לסף להיספר, ובכך נמנע מהן להיכנס לפרלמנט.
שיטה זו גורמת בדרך כלל לייצוג של מגוון קולות ומפלגות בפרלמנט ומתאימה לחברות מפולגות כמו בישראל.
בחירות יחסיות יכולות להתקיים גם בשיטת בחירות אזורית וגם בשיטת בחירות ללא אזורי בחירה.
בחלוקה לאזורי בחירה המדינה מחולקת לאזורי בחירה (או מחוזות) כך שכל אדם מצביע או למחוז שלו (אם הבחירות הן מחוזיות בלבד) או למחוז ולפרלמנט בבחירות ארציות כאחד.
המדינה מתחלקת למעשה למספר מחוזות בחירה לפי מספר המושבים בבית הנבחרים (בהנחה שמדובר בשיטה אזורית גרידא, ובמחוזות חד-נציגיים).
זוהי חלוקה גאוגרפית של המדינה ליחידות אזוריות בסיסיות לצורכי בחירות.
בכל מחוז בחירה נבחר נציג אחד בלבד כאשר לעיתים, יש חלוקה בה מכל אזור נבחרים מספר נציגים, לפי מפתח חלוקה התואם את חלוקת הקולות בבית הנבחרים.
ייתכנו מחוזות בהם ייבחרו שלושה נציגים וייתכנו אף יותר או פחות.
הבוחרים ניגשים להצביע, איש איש בקלפי באזור הבחירה שהוא משויך לו, ובסופו של יום הבחירות ביחידה זו נספרים קולות המצביעים.
נציגי בית הנבחרים מתמודדים באזורי הבחירה על תמיכת הבוחרים, ומי מהם שיזכה במספר הקולות הנדרש (מספר התלוי בשיטה ובמדינה) ייבחר לייצג את מחוז הבחירה בבית המחוקקים.
חלוקה לאזורי בחירה והצבעה ארצית
בבחירות אזוריות משולבות, יש חלוקה של ההצבעה בין הצבעה כלל ארצית לבין הצבעה אזורית.
ניתן לומר כי חסרונותיה של השיטה הרובית הן יתרונותיה של השיטה היחסית.
לכן מנסות דמוקרטיות רבות בעולם לשלב בין השיטות.
ייצוג הולם של קול הבוחר
בבחירות יחסיות הצפי הוא שהמושבים בפרלמנט יחולקו לפי אחוז הקולות שהם קיבלו בבחירות.
כלומר, נניח שרשימה מסוימת קיבלה 10% מקולות הבוחרים, 10% מהמושבים בפרלמנט יהיו שלה.
בשונה מהשיטה הרובנית, שמעודדת פרלמנט דו מפלגתי, בשיטה היחסית מתחדד ריבוי המפלגות בפרלמנט, ולרוב משטרים הנוהגים בשיטת בחירה זו הם משטרים קואליציוניים, שדורשים מספר של מפלגות לטובת הקמת ממשלה.
עם זאת, ניתן מקום רב למפלגות סקטוריאליות ומפלגות שדוגלות בהשקפות עולם מסוימות, ובשיטה היחסית קל להן יותר להיבחר לפרלמנט, שכן מספר המושבים בפרלמנט או במחוז מתחלק לפי יחס קולות הבוחרים, בניגוד לשיטה הרובנית שבה הרשימה הגדולה ביותר גורפת את כלל הקולות באותו מחוז (בשיטה אזורית בלבד).
בשיטת בחירות יחסית ניתן לחלק את המדינה למחוזות בחירה וניתן שלא.
בחלוקה למחוזות בחירה מתקבל קשר אישי בין הבוחר לנבחר, שכן חבר הפרלמנט שנבחר יודע שעליו לייצג אזור מסוים במדינה אם ברצונו להיבחר שוב בבחירות הבאות.
בשיטת בחירות יחסית ארצית, כמו בישראל, אין קשר בין הבוחר לנבחר וזהו אחד הנושאים העולים לדיון כאשר דנים ברפורמה בשיטת הממשל בישראל.
שלא כמו בשיטה הרובנית, רוב קולות המצביעים זוכים להיספר, למעט של אלו שהצביעו למפלגות שלא עברו את אחוז החסימה.
לדוגמה מפלגה שקיבלה 2% מסך הקולות הכשרים ("בעלי זכות ההצבעה"), ואחוז החסימה עומד על 3.25% (כמו למשל בישראל), קולותיה לא ייספרו.
לאחר מכן תיעשה חלוקת המנדטים בין המפלגות שכן עברו את אחוז החסימה.
במדינות הנוהגות בשיטה זו ומנהיגות סף נמוך של אחוז החסימה, לדוגמה בישראל, ניתן לראות מספר רב של מפלגות בפרלמנט (13 מפלגות בכנסת ישראל בבחירות לכנסת ה-19), שחלקן מיוצגות על ידי 2 מושבים בלבד (מפלגת קדימה).
העלאת אחוז החסימה נועדה למנוע מצב של ריבוי מפלגות ולצמצם מצבים של סיעות יחיד, כמו שהיה נהוג בישראל בימים שבהם אחוז החסימה היה 1%.
מדינת ישראל היא חברה הטרוגנית מפולגת ומלאת שסעים וקונפליקטים, לכן בבחירות בישראל חשוב לתת דגש על עקרון הייצוג כדי שקבוצות שונות באוכלוסייה לא ירגישו מקופחות וחסרות ייצוג בשלטון.
לכן כדי לשמור על קונצנזוס בעם מונהגת בישראל השיטה היחסית שנותנת דגש לעיקרון הייצוג ודואגת שלכל מפלגה יהיה ייצוג בהתאם לכוחה האלקטורלי.
כבר עם קבלת ההחלטה על שיטת הבחירות היחסית לכנסת הראשונה תמך בן-גוריון בשיטה הרובנית הפשוטה – הנהגת 120 אזורי בחירה שבכל אחד מהם ייבחר נציג אחד כנהוג בממלכה המאוחדת.
הצעתו של יוסף סרלין – הראשון שהציע להנהיג בישראל שיטה מעורבת הוא חבר הכנסת יוסף סרלין מהציונים הכלליים, בדצמבר 1958. לפי הצעתו, חלק מהנבחרים ייבחרו בשיטה אזורית–יחסית, או רובנית–אישית, והיתר על בסיס ארצי-יחסי.
הצעתו של גד יעקובי – חבר הכנסת גד יעקובי הציע, למשל, לבחור את הנציגים האזוריים ב-18 אזורים בני חמישה מושבים כל אחד.
הצעתו של מרדכי וירשובסקי – ב-14 ביוני 1988 התקבלה בקריאה ראשונה הצעה שהוכנה על ידי חבר הכנסת מרדכי וירשובסקי ממפלגת ר"ץ בצירוף חתימותיהם של 43 חברי כנסת נוספים.
הבחירות הכלל-ארציות לאספת העם העליונה, הרשות המחוקקת של קוריאה הצפונית, מתקיימות מדי חמש שנים.
כמו כן, מדי ארבע שנים נערכות בחירות מקומיות לוועדות העממיות ברחבי קוריאה הצפונית (בדומה לבחירות לרשויות המקומיות בישראל).
מאחר שבפועל, בקוריאה הצפונית קיים משטר חד מפלגתי, כלל המועמדים המשתתפים בבחירות הארציות נדרשים להיות חברים במפלגת הפועלים של קוריאה, מפלגת השלטון, או באחת ממפלגות הלווין שלה.
על פי דיווחים מטעם המשטר הצפון-קוריאני, שיעור ההצבעה בבחירות עומד על קרוב ל-100% (בהתאם לחוק בקוריאה הצפונית, תושבי המדינה מחויבים להצביע בבחירות), והמועמדים לאספת העם העליונה נבחרים לרוב פה אחד, או קרוב לכך.
במסגרת כינוס של האיגוד הבין-פרלמנטרי בחודשים אפריל-מאי 1991, טען נציג קוריאה הצפונית, לי צ'ואן-סיק, כי:
במסגרת הבחירות, המדינה כולה מחולקת לאזורי בחירה, כאשר מכל אזור מתמודד מועמד אחד לכהונה באספת העם העליונה.
הבחירות הן לכאורה, חשאיות, במסגרתן הבוחר יכול להצביע בעד או נגד המועמד, אבל בפועל, לשם הצבעה כנגד מועמד, המצביע נדרש למחוק את שמו בעט אדום, המצוי ליד תיבת הקלפי, באופן פומבי, מה שמהווה מעין התרסה פוליטית, ועלול לחשוף את המצביע ואת בני משפחתו לסנקציות מטעם השלטונות.
מאחר שההצבעה בבחירות בקוריאה הצפונית היא חובה המוטלת על תושבי המדינה, אחוז ההצבעה עומד בדרך כלל על קרוב ל-100%.
חברי אספת העם העליונה נבחרים לתקופת כהונה של חמש שנים.
בפועל, ישיבות האספה נערכות במשך עד 10 ימים בשנה.
הבחירות המקומיות לוועדות העממיות (המהוות השלטון המקומי במדינה) מתקיימות החל משנת 1999. במסגרת בחירות אלו, תושבי המדינה בוחרים את נציגי הוועדות המקומיות בכפר, בעיר או במחוז בהם הם מתגוררים.
בחירות אלו מתקיימות מדי ארבע שנים, כאשר מספר הנציגים בכל ועדה עממית נקבע בהתאם לגודל האוכלוסייה באותו האזור המנהלי.
הבחירות בקוריאה הצפונית מתוארות לרוב על ידי משקיפים מבחוץ כבחירות דמה, או כמופע ראווה הנועד להעניק לגיטימציה פוליטית למשטר.
זאת בשל היעדר חלופה פוליטיות בין המתמודדים השונים, שכולם חברים במפלגת השלטון, מפלגת הפועלים של קוריאה, או באחת ממפלגות הלווין שלה.
בשנת 2018 נערכו בחירות פרלמנטריות או בחירות נשיאותיות ב-59 מדינות בעולם.
בחירות פרלמנטריות ונשיאותיות משולבות במועד אחד - תשע
בנפאל, צ'כיה וקולומביה נערכו בנפרד בחירות פרלמנטריות ובחירות נשיאותיות.
בבהוטן נערכו בנפרד בחירות לשני בתי הפרלמנט.
הבחירות לבית העליון של הפרלמנט בהודו נערכו בשלושה מחזורים.
אזרבייג'ן, אפגניסטן, ארמניה, בהוטן, בחריין, בנגלדש, גאורגיה, האיים המלדיביים, הודו, טורקיה, טורקמניסטן, לבנון, מלזיה, נפאל, עיראק, פקיסטן, קמבודיה
איטליה, אירלנד, בוסניה והרצגובינה, הונגריה, לוקסמבורג, לטביה, מונטנגרו, מונקו, סלובניה, פינלנד, צ'כיה, קפריסין, רוסיה, שוודיה
אסוואטיני, גבון, ג'יבוטי, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, זימבבואה, טוגו, מאוריטניה, מאלי, מדגסקר, מצרים, סאו טומה ופרינסיפה, סיירה לאון, קמרון, רואנדה
צפון אמריקה ומרכזהּ - שמונה מדינות: