tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה תקופה אריתריאה עדיין לא הייתה מדינה עצמאית, וארגונים אריתראים בדלניים השתמשו בארכיפלג, ובמיוחד באי זוקר, כבסיס להתקפות על צבא אתיופיה, ובהתאם רצתה אתיופיה לשלוט בארכיפלג.
בסופו של דבר אריתריאה השיגה את עצמאותה בשנת 1991, ובהמשך החלה בניסיונות משא ומתן עם תימן המאוחדת, במטרה להעביר חלק מהאיים לבעלותה, ובפרט את האי חניש הגדול.
כישלון המשא ומתן בין המדינות הוביל ל ב-1995, במסגרתה השתלטה אריתריאה על האי חניש הגדול ועל סביבתו במשך כשנתיים.
בשנת 1998 הסכימו שתי המדינות לדון בשאלת הריבונות על האיים בבוררות בבית הדין הקבוע לבוררות.
בית הדין קבע כי חלקו העיקרי של הארכיפלג, כולל שלושת האיים הגדולים, שייך לתימן, והעניק רק כמה איונים לאריתראה.
הארכיפלג הפך לזירת לחימה כבדה במהלך מלחמת האזרחים בתימן, כאשר כוחות הנאמנים לעלי עבדאללה סאלח ולחות'ים נלחמו נגד כוחות הנשיא בפועל עבד רבו מנסור האדי, הנתמכים על ידי כוחות הקואליציה הערבית במפרץ.
כיום האיים נשלטים על ידי כוחות האדי.
איי טלאוד (באינדונזית: Kepulauan Talaud) הם ארכיפלג בצפון-מזרח אינדונזיה הממוקם בים הפיליפינים וגובל במזרח בים מולוקה, בין סולאווסי בדרום-מערב, מורוטאי בדרום-דרום-מזרח ובמינדנאו (הפיליפינים) בצפון-מערב.
הארכיפלג בנוי משישה עשר איים.
החל משנת 2002 האריכפלג מהווה יחדיה מנהלית עצמאית של הפרובינציה סולאווסי הצפונית בשם עוצרות איי טלאוד.
בירתה מלונגואנה נמצאת על האי הגדול ביותר בקבוצה, קרקלונג .
הארכיפלג הוא החלק הצפוני ביותר של הפרובינציה סולאווסי הצפונית ובכך האזור הצפוני ביותר של אינדונזיה.
שטחו של האריכיפלג הוא 39,051.02 קמ"ר, מתוכם תופס שטחם היבשתי של שישה עשר האיים 3.21%.
הארכיפלג הוא השישי בגודלו בפרובינציה סולאווסי הצפונית, כאשר שטחו תופס 6.98% משטח הפרובינציה.
האי הגדול ביותר הוא קרקלונג ששטחו 1,025 קמ"ר.
דרומית לו נמצאים האיים סלבאבו וקבורואנג (באינדונזית: Kaburuang) בצפון-מזרח נמצאים איי נאנוסה (באינדונזית: Nanusa) וצפונית יותר האי מיאנגס (באינדונזית: Miangas), הנקודה הצפונית ביותר בארכיפלאג.
הטלאוד מהווים את הקבוצה האתנית העיקרית, שהיא גם הקבוצה האתנית הילידית.
לקבוצה יש שפה ותרבות המבוססות על מסורת עתיקת יומין הכוללת חגיגות מיוחדות בזמן הקציר וטקסים הקשורים בים.
השפה הטלאודית היא שפה אזורית הנמצאת בשימוש יום-יומי, במיוחד באזורים הכפריים.
קבוצה אתנית נוספת הגיעה מאיי סאנג' השכנים וגם להם שפה ותרבות מיוחדות.
בנוסף לקבוצות האתניות המקומות מתגוררים באיי טלאוד שבטים שהגירו מאיים סמוכים באינדונזיה ואף בפיליפינים.
בעוצרות איי טלאוד יש 19 מחוזות המחולקים ל-153 יישובים, מתוכם אחד עשר מסוג עירוניים.
(1) יחס בין גברים לנשים המחושב על פי M*100/F
הנתון בסוגריים מציין את השיעור בקרב אנשים מעל גיל 15 שמהווים 19.52% מהאוכלוסייה.
הטבלה מעלה מציגה את תוצאות עדכון סוף השנה שפורסמו על ידי משרד האוכלוסין האינדונזי.
עוצרות איי טלאוד מיצאת עץ אבוני, קופרה, שמן קוקוס ואגוזי קוקוס, סאגו (עמילן מיוצר מליבת עצי דקל) ואגוז מוסקט.
כלכלת עוצרות איי טלאוד מבוססת על דייג, גידול דגים ותיירות ימית' ובמידה מסוימת, חקלאות.
רוב תושבי האיים עובדים כדייגים בים העשיר במינים שונים של טונה ודגי שוניות.
הגידולים העיקריים באיים הם אגוזי קוקוס, תירס ובננות.
יופיו של העולם התת-מימי מזמין תיירים רבים שאוהבים לצלול' אך על מנת להפוך את תיירות החופים לענף מניב נדרשת השקעה בפרסום ופיתוח נרחב של תחום התחבורה.
באיים יש 74 גני ילדים, 117 בתי ספר יסודיים, 43 בתי ספר תיכוניים, 24 בתי ספר לחינוך גבוה ו-13 בתי ספר מקצועיים.
מתוך 24 בתי הספר לחינוך גבוה חמישה הם בתי ספר פרטיים קתוליים המנוהלים על ידי משרד הדתות.
גם הקולג' למדעי המחשב הוא מוסד לימוד פרטי.
כל יתר מוסדות החינוך נמצאים באחריות משרד החינוך.
האורך הכולל של הכבישים בעוצרות הוא 470,771 ק"מ, מתוכם 265,44 ק"מ מרוצפים באספלט.
האחריות על הכבישים מתחלקת בין השלטון המקומי, שלטון הפרובינציה והשלטון המרכזי.
נמל הים העיקרי באיים נמצא בעיר מלונגואנה.
בנמל נמצא גם בסיס צבאי של הצי האינדונזי.
במקומות שונים בעוצרות קיימים נמלים קטנים נוספים.
בעיר מלונגואנה נמצא גם נמל התעופה של העוצרות.
איי מרקיז , או Te Fenua ʻEnata (הניב הדרומי); מילולית בשני הניבים "ארץ בני האדם") הם קבוצת איים געשיים בפולינזיה הצרפתית, קולקטיב מעבר לים של צרפת בדרום אוקיינוס השקט.
הפסגה הגבוהה ביותר היא באי בגובה 1,276 מטרים מעל גובה פני הים.
מחקר ארכאולוגי מצביע על כך שהאיים יושבו במאה ה-10 לספירה על ידי מתיישבים ממערב פולינזיה.
במהלך מאות השנים שלאחר מכן, האיים שמרו על "תרבות, ביולוגיה ושפה אחידים באופן יוצא דופן".
איי מרקיז נקראו על שם (בספרדית: Marqués de Cañete), המשנה למלך הספרדי במלכות המשנה של פרו מהמאה ה-16. את השם קבע הנווט הספרדי אלברו דה מנדניה, שביקר באיים ב-1595.
איי מרקיז מהווים אחת מחמש החטיבות האדמיניסטרטיביות (subdivisions administratives) של פולינזיה הצרפתית.
בירת החטיבה המנהלית של איי מרקיז היא העיירה טאיאוהא, באי .
אוכלוסיית איי מרקיז מנתה 9,346 תושבים בזמן המפקד באוגוסט 2017.
איי מרקיז הם אחת מקבוצות האיים המבודדות ביותר בעולם.
היא שוכנת 1,370 ק"מ צפונית-מזרחית לטהיטי, וכ-4,800 קילומטרים דרומית-מערבית למקסיקו (שטח היבשת הקרוב ביותר).
משערים שהיא נוצרה על ידי מרכז של מאגמה עולה, נקודה חמה הקרויה .
בקבוצת איי מרקיז כ-20 איים המרוכזים בשתי קבוצות משנה.
הקבוצה הצפונית כוללת את שלושת האיים המיושבים , ו, והאיים הבלתי מיושבים , , , והאטוטו.
הקבוצה הדרומית כוללת את האיים המיושבים , ופאטו היווא, והאיים הבלתי מיושבים , , ו.
איי מרקיז הם בין קבוצות האיים הגדולות ביותר בפולינזיה הצרפתית.
שטח הקרקע המשולב שלהם הוא 997 קמ"ר.
נוקו היווא, אחד האיים בקבוצה, משתרע על שטח של 339 קמ"ר, האי השני בגודלו בכל הטריטוריה (אחרי טהיטי).
למעט מוטו ואן, כל האיים בקבוצה הם ממוצא געשי.
אף על פי שפולינזיה נוטה להיות קשורה לתמונות של צמחייה טרופית עבותה, ואיי מרקיז שוכנים באזור הטרופי, הצד המערבי של האיים המוגן מהרוח (שבו מרוכזים מרבית היישובים) צחיח באופן בולט.
הסיבה לכך היא שהם מהווים את מחסום לרוחות המזרחיות הנושבות דרך קבע והנובעות מזרם הומבולדט היבש (באופן אטמוספירי).
עובדה זו גורמת לשנים תכופות של בצורת באיי מרקיז.
רק לאיים המגיעים הכי גבוה לתוך העננים (בדרך כלל, גבוה מ-750 מטר מעל גובה פני הים) יש תקופות של משקעים באופן מהימן.
תנאים אלה הובילו באופן היסטורי לתנודות תקופתיות בזמינות המים המתוקים.
מחסור תקופתי במים הפך את מגורי האדם לברי קיימא רק לסירוגין בחלקים מסוימים של האיים השונים ברחבי הארכיפלג.
לדוגמה, לאי וה אוקה (גובה מרבי 857 מטר) יש היסטוריה של רמות אוכלוסייה נמוכות, והאי איאו (גובה מרבי 576 מטר) בדרך כלל אינו מיושב.
את השם "איי מרקיז" נתן לקבוצה מגלה הארצות הספרדי אלברו דה מנדניה כשהגיע לאיים בשנת 1595, במהלך מסעו מפרו לאיי שלמה.
מנדניה קרא לאיים "איי מרקיז מנדוסה" (Islas Marquesas de Mendoza) על שם פטרונו, (בספרדית: Marqués de Cañete), המשנה למלך הספרדי במלכות המשנה של פרו מהמאה ה-16.
האיים היו קרויים בפי הפולינזים הקדומים "איי היווא".
שמותיהם של שלושה מתוך ששת האיים המאוכלסים, כולל שני האיים הגדולים ביותר, כוללים את המילה "היווא" (ארץ גדולה): נוקו היווא, היווא אואה ופאטו היווא.
הילידים קוראים כיום לאיים "טה אנאטה הנואה" (Te Enata Henua), כלומר "ארץ בני האדם".
האיים הם פסגות של הרי געש כבויים, בחלקם תת-מימיים שעברו תהלכי סחיפה.
רכסי סלעים גבוהים המגיעים עד גובה של כ-1,000 מטר, שפסגותיהם משוננות, מרכיבים את רוב נופם של האיים.
הפסגה השנייה בגובהה היא באי בגובה 1,230 מטרים מעל גובה פני הים, והפסגה השלישית בגובהה היא באי נוקו היווא בגובה 1,224 מטר.
הרכסים מגיעים בדרך כלל עד קו המים.
פלגי הרים חתרו ברכסים עמקים עמוקים וצרים מוקפים בקירות תלולים של בזלת, כשלעיתים הם נשפכים ישירות לים במפלים.
חוף הבנוי מרצועה צרה של חול געשי שחור, או חצץ, נוצר בפתחי העמקים אל הים, כשמשני צדדיו יורדים רכסי ההרים בתלילות לתוך הים.
אין באיים מישורי פנים או רמות, ולחלק מהעמקים ניתן להגיע מהים בלבד.
הצדדים הדרומיים והמזרחיים של האיים (צד הרוח) מכוסים בצמחייה טרופית עבותה כמעט בלתי חדירה, ויער הגשם הטרופי מגיע ממש עד לפסגות הגבוהות ביותר.
הצד הצפוני-מערבי המוגן מהרוח, השוכן בצל הגשם, צחיח ברובו וגדלה בו צמחייה דלילה ומקומות מסוימים מזכירים מדבר למחצה.
למרות האקלים הטרופי, לא נוצרו שוניות אלמוגים ליד חופי האיים.
הסיבה לכך היא כנראה בשל זרם הומבולדט, זרם ימי קר שמקורו באנטארקטיקה, והמגיע לאיים ממזרח דרך חופה של פרו.
חופי האיים בלתי נגישים, למעט מספר מועט של נמלים טבעיים ולכן, התושבים הראשונים התנחלו בפתחי העמקים.
פרויקט מחקר של מכון סמית'סוניאן מצא שמתוך 714 צמחים וסקולריים שנמצאו באיים, 337 הם מינים מקומיים, שכמעט מחציתם אנדמיים.
אוכלוסיית השרכים היא אחת העשירות על פני כדור הארץ, והיא כוללת 27 משפחות, 55 סוגים ו-117 מינים.
הצמחייה המקורית של איי מרקיז מקורה בעיקר באזור ההודי-אסייתי, הקשור להתפשטות הצמחים ממערב למזרח באוקיינוס השקט.
עם זאת, ישנם גם כמה מינים אמריקאים ואוסטרלים.
לפני התיישבות אנושית, האיים היו מכוסים ביער גשם צפוף.
בצד המוגן מהרוח, ולכן דל בגשם, שלטו שיחים דמויי סוואנה ושטחי עשב.
כיום ניתן לחלק את צמחיית האיים למספר אזורים על פי הגובה.
באזורים הנמוכים, עד לגובה של כ-300 מטר מעל פני הים, ניתן למצוא צמחייה טרופית, אך זו השתנתה משמעותית במהלך מאות שנות התיישבות האדם.
התערבויות אלו היו כה נרחבות עד שכיום כמעט ולא נותרו קהילות של צמחים מקוריים.
מיני צמחים שהובאו על ידי האדם שולטים בנוף.
הצמחים התרבותיים השולטים באיים הופצו במהלך גלי ההתיישבות השונים על ידי הפולינזים ואחר כך על ידי האירופים.
המזון הבסיסי עד היום הוא פרי עץ הלחם, שמעובד לדייסה מזינה בשם .
יש גם חשיבות רבה ליאם וטארו, בננות, וכל מיני פירות טרופיים.
גורם כלכלי חשוב והבסיס לייצור צנוע של קופרה הוא דקל הקוקוס, אם כי חשיבותו הולכת ופוחתת.
לאחרונה גדל הגידול של פרי הנוני (Morinda citrifolia) לשימוש ברפואה אלטרנטיבית.
הצמחייה באזור הגובה התיכון היא בעיקרה מזופיטית (צמחים הגדלים בסביבה בעלת לחות בינונית) וכוללת כיסוי יער נמוך או שטח שיחים צפוף.
בעמקים הגשומים, מחוץ לאזורים מעובדים, צומחים מקבצים צפופים ועשירים במינים של שרכים.
באיים הגדולים יותר, בגובה אמצעי בין 400 ל-900 מטר, ישנה חגורת יער בלתי מופרעת ברובה בגובה בינוני, המורכבת בעיקר מהיביסקוס, ואנגיופטריס (Angiopteris, סוג של שרכים טרופיים גדולים).
האזורים בגובה מעל 900 מטרים באיי מרקיז מוסתרים בעיקר על ידי עננים.
כאן שרד יער בלתי מופרע ברובו של עצים נמוכים ושיחים גבוהים.
מיני סוגים של צמחים נפוצים כוללים את
תת-הקרקע מכוסה בצפיפות בטחבים, צמחים עשבוניים ושרכים.
חלק מהאיים, למשל איאו, שהצמחייה שלהם נפגעה קשות מחיות בית אירופיות שהוכנסו וכיום התפראו (כבשים, עיזים, סוסים), צחיחים ברובם ויש בהם צמחייה דלילה, קסרופטית (צמח בעל כושר עמידה בתנאי יובש) המורכבת מעשבים חזקים, לעיתים קרובות עשב ושיחים נמוכים שהוכנסו לאיים על ידי האדם.
לעומת הצמחייה עולם החי דל למדי: יונקים מעטים חיים באיים, כולם הובאו על ידי האדם: בעיקר חיות משק: חזירים, תרנגולות וסוס הבית כמו גם כלבים, ועכברושים; בעבר חי באיים מין של כלב שהובא על ידי המתיישבים הראשונים, אך נכחד עוד לפני שהאירופים הגיעו לאיים.
גם עולם החרקים, הדו־חיים והזוחלים מצומצם.
האיים הקטנים יותר, הלא מיושבים, הם אתרי קינון עשירים, לעופות דוגמת פרגטה, שחפיות ומינים אחרים של עופות ימיים.
הים סביב האיים לעומת זאת, עשיר בבעלי חיים כמו בשאר האיים שבאזורים הטרופיים של פולינזיה.
האקלים באיים הוא אקלים טרופי, ומושפע מרוחות הסחר הדרום-מזרחיות, ומהים המקלים על עומס החום.
כשהטמפרטורות באיי מרקיז יציבות כל השנה בין C °22 ל-C° 30, והלחות גבוהה, כשלעיתים נדירות יורדת הלחות מתחת ל-80%.
רוחות הסחר הדרום מזרחיות מביאות את ענני הגשם, ולכן צד האיים הפונה לרוח (צד דרום וצד מזרח) מקבל כמות משקעים גבוהה, בממוצע 2,500 מילימטרים בשנה, יותר מאשר הצד המוסתר מהרוח שבו קיימים תנאי יובש חצי מדבריים.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת באזור "המדבר" של נוקו היווא היא רק 510 מילימטרים.
לכן, האזורים הדרומיים והמזרחים של האיים משופעים בצמחייה אקזוטית עבותה, בעוד החופים הצפון-מערביים צחיחים יחסית, וצמחייתם מורכבת מעצים נמוכים ועשב יבש.
האיים הנמוכים יותר (למשל אואה הוקה) או איים בצלם של איים גבוהים (למשל אואה פו החוסה בצלו של היווא אואה) מקבלים מנת משקעים קטנה יותר מהאיים הגבוהים (מדבר צל גשם).
הגשם יורד באיים במשך כל השנה, אם כי הוא תדיר יותר בין ינואר ליולי.
בצורת משפיעה על הצמיחה ותנובת הפרי של הקוקוס ועץ הלחם.
בעבר היו באיים עונות בצורת ממושכות (4 שנים בהיווא אואה ושבע שנים באואה פו), ונראה כי הן קשורות לתופעת אל ניניו.
השונות האופיינית של האקלים בגובה פני הים באיי מרקיז מומחשת היטב על ידי מדידות שנעשו בתחנת מזג האוויר אטונה (Atuona) בהיווא אואה: כמות המשקעים השנתית הגבוהה ביותר שנרשמה שם היא 3,760 מילימטרים; הנמוכה ביותר הוא 560 מילימטרים.
מרבית איי מרקיז הם ממקור געשי, שנוצרו על ידי נקודה חמה הקרויה שנמצאת מתחת ללוח הפסיפי.
איי מרקיז שוכנים מעל רמה געשית תת-ימית בעלת אותו השם.
בדרך כלל מאמינים שהרמה, כמו האיים, היא בת פחות מ-5 מיליון שנים, אם כי אחת ההשערות היא שהרמה (לא האיים) עתיקה משמעותית, והיא נוצרה על ידי כוחות דומים לאלה שיצרו את "רמת האינקה", שעוברת הפחתה מתחת לצפון פרו.
על פי ההערכות, הגיל של איי מרקיז נע בין 1.3 מיליון שנים (פאטו היווא) ל-6 מיליון שנים (איאו).
כולם מלבד מוטו ואן הם איים געשיים.
מוטו ואן הוא אי נמוך, המורכב מגדת חול קטנה על שונית אלמוגים, האטול היחיד באיי מרקיז.
בניגוד לרוב האיים הפולינזים הצרפתיים, איי מרקיז (מלבד מוטו ואן) אינם מוקפים בשוליהם בשוניות מגינות.
באותם איים, האלמוגים נמצאים רק במפרצים ובאזורים מוגנים אחרים, או, במקרה של פאטו הוקו, במקום יוצא דופן: בצורה מאובנים בפסגת האי.
מכה בעוז את כל האיים הללו; והוא חצב מערות ים המנקדות את חופיהם.
אף על פי שבאיים יש עמקים שמתרוקנים למפרצים קטנים, הם בולטים ברכסי ההרים שלהם, המסתיימים בפתאומיות במצוקים בשולי הים.
ממצאים של כלי חרס מאוחרים של (Plainware) על נוקו היווא על ידי האנתרופולוג מהמוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע במהלך חפירות ב-1956 מוכיחים התיישבות מוקדמת יחסית באיי מרקיז על ידי פרוטו-פולינזים, אם כי התאריך המדויק שנוי במחלוקת.
הארכאולוג האמריקאי מניח התיישבות ראשונית בין 100 לפנה"ס ל-150 לספירה, אולם, פרסומים עדכניים יותר מניחים התיישבות ראשונית לא לפני 300 לספירה.
הקולוניזציה הפולינזית של איי מרקיז הגיעה ממערב, כנראה מסמואה או טונגה, כחלק מההתפשטות הפולינזית.
אין ספק שהמתיישבים הראשונים הגיעו מהמערב, על פי התרבות, החפצים, השפה ושמות פולינזיים מסורתיים למקומות באיים.
עם זאת, ממצאים עדכניים יותר תומכים בתאוריית ריבוי ההתנחלויות בצורה של כמה גלי התנחלויות.
איי מרקיז הפכו מאוחר יותר לנקודת המוצא ליישוב הוואי, ניו זילנד, איי החברה ואולי גם אי הפסחא.
בשנת 2020 פרסמו אלכסנדר יואנידיס ואחרים ניתוח גנום המוכיח קשר בין פולינזיה לאמריקה הדרומית בסביבות השנים 1150–1200, המוקדם ביותר בין האי פאטו היווא לקבוצה האתנית של ה בקולומביה.
המאמר דן בהפלגה פולינזית אפשרית מזרחה מאיי מרקיז, ולאחריה מסע חזרה עם דרום אמריקאים, או לאחר ערבוב גנטי.
ניתן היה להסביר כך גם את הופעת הבטטה (Ipomoea batatas) בפולינזיה.
היא קרויה קומרה בפולינזית, כנראה קשורה לשם הירק בקצ'ואה: "קומרה" או "קומאל".
גנאלוגיה שמקורה במאה ה-19 כוללת 90 דורות של תושבי האיים עד לאבות הקדמוניים, האלים אטאה (Atea) ואטאנואה (Atanua).
האדם הראשון המוזכר בגנאלוגיה קרוי טיקי (Tiki).
בהתבסס על המחקר של רוברט סוגס, ההיסטוריה של האיים עד לגילויים על ידי האירופים מחולקת לארבע תקופות:
תקופת ההתיישבות (מתחילת ההתיישבות ועד סביב 600 לספירה) – בתקופה המוקדמת ביותר לאחר ההתיישבות הראשונית, אנשים התיישבו ביישובי חוף קטנים וקומפקטיים או מתחת לסככי סלעים באזור הקרוב לחוף.
מקור המזון העיקרי שלהם היה דיג לאורך החופים, כפי שמעיד גילוי של קרסי דיג רבים שנעשו מצדפות.
בנוסף, אנשים עסקו בהורטיקולטורה בקנה מידה קטן ושימוש חסכוני בעצים.
חפצים מהתקופה המוקדמת ביותר של ההתיישבות כגון חכות ומשקולות לחכות, מעידים שהמתיישבים הראשונים התגוררו בסמוך לים והיו תלויים מאוד במקורות מזון ממנו (כלומר הם לא עסקו בחקלאות או בגידול בעלי חיים).
לא נמצאו עצמות בעלי חיים מבויתים כדוגמת חזירים ותרנגולות.
לעומת זאת נמצאו עצמות דגים, צבי ים ועופות ים (יסעור וסולה).
שברי חרסים מעידים שהמתיישבים הראשונים הגיעו מאזור שבמערב פולינזיה, או שהיה קשר בין מזרח למערב פולינזיה.
תקופת התפתחות והתייצבות תרבותית (מ-600 עד 1200 לספירה) – מאמצע האלף הראשון לספירה, החקלאות (טארו, יאם) והשימוש בעצים תרבותיים, נושאי פרי (עץ הלחם, קוקוס) הפכו חשובים יותר ויותר.
חפצים כגון קולפנים, מגרדות, ומחבטים לטיפול בירקות מעידים על מעבר לחקלאות.
הטכניקה של דיג במים עמוקים שוכללה, כפי שניתן לראות מהמשך הפיתוח של .
בחפירות התגלו קרדומים וחזירים וכלבים הוחזקו כנראה גם כחיות מאכל (כלבים נכחדו מאיי מרקיז בסופו של דבר).
ההתקדמות בבניית קאנו אפשרה סחר נרחב עם איים אחרים.
ישנן עדויות למסעות לררוטונגה, 2,500 קילומטרים משם, כדי לרכוש את האדומות הבוהקות, המבוקשות ביותר, תמורת קישוטים של צ'יפים.
לקראת סוף תקופה זו חל שינוי בולט באספקת המזון.
חקירות ארכאולוגיות של ערמות פסולת הראו ירידה דרסטית בשרידי חיות בר (עופות יבשה וים, צבים ויונקים ימיים).
מקומית, חלה עלייה משמעותית בצפיפות האוכלוסין, יחד עם של הטבע שמסביב והכחדה של מינים מסוימים.
ילידים מאיי מרקיז מיישבים את איי גמבייה, אי הפסחא ואת ניו זילנד.
התרחבות (משנת 1200 עד שנת 1600) – גידול אוכלוסין נוסף והירידה במקורות מזון טבעיים גרמו להתרחבות ופיתוח של טכניקות חקלאיות חדשות הכרחיות בסביבות שנת 1000 לספירה.
ההתיישבויות התרחקו מהחוף וגדלו במעלה העמקים התלולים.
מתחילים להופיע הפלטפורמות המוגבהות המשמשות בסיס לבתי המגורים (בשפת האי פייפיי (paepae)), ואתרים מבוצרים מעידים שתחרות על משאבים כנראה הובילה למלחמות.
בערמות האשפה מתחילים להופיע סרטנים ועצמות אדם חרוכות המעידות על קניבליזם.
כמו כן נמצאים עצמות חזירים, אך לא מצויים יותר כלי חרס.
דמיון בין חפצים ממקורות שונים מעיד על קשר עם איי טואמוטו ואיי החברה.
הוכנו שדות על טרסות לגידול טארו עם מערכות השקיה מתוחכמות.
על בצורות שהתרחשו מדי פעם ואסונות טבע שהפחיתו את התפוקה גשרו על ידי בורות אחסון גדולים שנבנו בקפידה לדייסה המותססת מפרי עץ הלחם.
אחד מבורות האחסון הללו בעמק טאיפיוואי בנוקו היווא היה בעל קיבולת של 216 מטר מעוקב.
בעמקים העמוקים המופרדים על ידי רכסים סלעיים תלולים, התפתחו משטרי צ'יף עצמאיים שהתאפיינו בסדר חברתי מרובד.
בראש היו ראשי השבטים, שהיו מסוגלים להתחקות אחר שושלת היוחסין שלהם אל אבותיהם המיתולוגיים האלוהיים ונתמכו על ידי האצולה והכהונה.
על אלו היו בתים שנבנו מחומרים מתכלים - למשל, מקדשים, מעון הצ'יף, מגורים לאצולה ולכוהנים, אולמות כינוסים, אולם קעקועים, בית ללוחמים, בין היתר - שאינם קיימים יותר כיום.
מבצרי הרים, המורכבים ממערכת שנבנתה בצורה גאונית של תעלות, מצודת כלונסאות ובמות, השתרעו על רכסי ההרים הבלתי נגישים ומעניקים עדות לחברה שוחרת לחימה שבה לוחמה בין שבטית הייתה תכופה ופולחנית.
התקופה הקלאסית (משנת 1600 ועד ההשפעה האירופית בשלהי המאה ה-18) – בתקופה הקלאסית, בערך מהמאה ה-17 ואילך, המשיכו יישובים לצמוח במעלה העמקים, אך נעלמו מהחופים, הארכאולוג סוגס חושד שזה היה כדי להימלט מהתקפות גוברת והולכת מהים.
נבנו במות מקדשים ענקיות מרובות מפלסים () עם דמויות אבן אנתרופומורפיות ענקיות.
במות בתים (פייפיי (paepae)) נבנו כעת באבן מגלית.
ייצור האמנות עבר למומחים (טוהונגה), שהובילו את התרבות לפריחה חדשה והצמיחו אמני קעקועים מוכשרים, מגלפים בעץ ובעצמות, מפסלים באבן ובוני קאנו.
המוצרים שלהם מפוזרים כעת במוזיאונים אתנוגרפיים ברחבי העולם.
מעט מזה נשאר באיי מרקיז עצמם.
תקופה זו של צמיחה תרבותית עשירה הסתיימה כאשר האירופים, במיוחד מיסיונרים, החלו להשפיע יותר ויותר באמצע המאה ה-18.אחד החסרונות היה ההשפעה ההולכת וגוברת של מעמד הלוחמים (טואה), שהובילה להתגברות הסכסוכים.
נוצר מסדר הלוחמים המובחרים של ה"קאיוי", דומה ל"" בטהיטי, אך אגרסיבי יותר באופיו.אדם יוהאן פון קרוזנשטרן ומבקרים מוקדמים אחרים מאירופה דיווחו על קניבליזם במהלך רעב המוני וקניבליזם פולחני של מעמד הלוחמים.
מחקר עדכני על היבט זה של ההיסטוריה של האי לא נערך.
טקסים בעלי חשיבות מיוחדת דרשו קורבן אדם, בדרך כלל הוקרבו אסירים של הצד הלוחם המובס.
גולגולות המוקרבים נשמרו בבורות גולגולת בבמות הטקס.
הארכאולוגים הגיעו למסקנה כי צפיפות האוכלוסייה הגיע למקסימום שהדיג והחקלאות הייתה יכולה לכלכל, בתקופה בה הגיעו האירופאים הראשונים, בסוף המאה ה-16. וזאת בהתבסס על דוחות מהתקופה, ובהתחשב בשרידים של יסודות הבניינים שנמצאו בכל מקום בו ניתן לגדל מזון.
מספר התושבים באיים בתקופה זו מוערך בכ-100,000.
כבר בתקופה זו תושבי איי מרקיז היו נוהגים לסחור עם תושבי האיים השכנים איי החברה ואיי גמבייה, אולם, ניצול יתר של משאבי טבע באיי גמבייה הביאו להפסקת הסחר בין האיים.
פרי עץ הלחם היה היבול העיקרי.
כל פעם שנולד תינוק נטעו לכבודו עץ שפירותיו היו שייכים לתינוק.
משפחות נטעו עצים בחצר ליד הבית, בעוד שלמנהיגים היו מטעים.
היו מעל שלושים מינים של עץ לחם.
העצים שדרשו טיפול מועט, הניבו שניים, שלושה ואפילו ארבעה יבולים בשנה.
היבול העודף אוחסן בבורות מיוחדים ועבר תהליך תסיסה שייצר משחה הקרויה מה (ma).
בצורת משחה ניתן היה לשמור את העיסה כ-40 שנה.
משחת עץ הלחם זו הייתה המגן בפני רעב הנובע מבצורת.
בתקופת בצורת הפרי היה נושר מהעץ לפני שהבשיל.
מוצרי חקלאות נוספים שגידלו הילידים כללו קוקוס, בננה, קנה סוכר, בטטות ושורש טארו.
כמו כן גידלו הילדים את שיח הקאבה (Piper methysticum Kava), שמהשורש שלו הכינו משקה בעל השפעה נרקוטית מרגיעה.
נטיעות התבצעו בזמן גאות או ירח מלא להבטיח שהצמחים יהיו בריאים והפירות גדולים ומרובים.
הדיג נערך ביחידות או על ידי קבוצת מומחים שהתגוררה בחלק מקודש סמוך לים ודגה (באמצעות סירות קאנו ורשתות) עבור מנהיג השבט (האקא-איקי) של העמק.
בזמן מסעות הדיג עבור המנהיג הוטל איסור על כל פעילות ודיבור.
אם הדיג היה מוצלח, נערך משתה (קואינה) והדגים חולקו לכל מי שהתגורר בעמק.
דיג התבצע לא רק ברשתות, אלא גם בחכה שבקצה קרס עשוי משריון צדפה או מעצם אדם, חניתות וצלצלים, מלכודות ורעל.
לכל סוג של דיג היה אליל משלו.
אל הדיג הראשי היה קרוי טאנאאוא (Tana'oa) הקרוי גם "טה פאטו מואנה" (שליט הים).
האלים היו קרויים אטואה (atua).
בניגוד למקובל בתרבות המערבית האלים לא נבדלו בצורה ניכרת מבני האדם.
אטואה היו ישויות בעלי תכונות וכוחות כמו בני האדם, רק בצורה מוגברת.
חלק מבני האדם היו אטואה בחייהם ורובם נהיו אטואה לאחר מותם.
פנתאון האלים של ילידי איי מרקיז עשיר למדי וכלל בין השאר את האבות הקדמוניים בני הזוג אטאה (Atea) ואטאנואה (Atanua), טו (Tu) אל המלחמה, טיקי האדם הראשון, טונופיטי (Tonofiti) ואשתו האנאאו (Hanau) שליטי השאול.
לכל פעילות מיוחדת או לכל תופעת טבע היה אל משלה.
כך היו אלים שהיוו הפטרון של בוני הסירות והמגלפים בעץ, ואלים שהיו פטרוני הזמרה.
רוחות האבות הקדמוניים של מנהיגים וכוהנים נוכחו בדמויות העץ או האבן שזכו לסגידה במקדשים (me'ae).
במקומות פולחן משפחתיים סגדו לרוחות האבות הקדמוניים של המשפחה.
שבטים: חלק מהעמקים יושבו על ידי שבט אחד, חלק מהעמקים הגדולים יושבו על ידי יותר משבט אחד.
כל שבט נשלט על ידי מנהיג הקרוי האקא-איקי (haka-iki).
אף על פי שלשליט חזק הייתה השפעה על עמק שלם כשמתחתיו היו מנהיגי משנה, לא היו מלכים ששלטו על איים שלמים.
יש עדויות כי במשך השנים נוצרו מעמדות נבדלים בין משפחת המנהיג לשאר השבט.
אם כי הפער ביניהם היה קטן.
אדם נהיה מנהיג אם היה בראש משפחה גדולה ועשירה, שיצר ברית עם משפחות אחרות בעלות עוצמה באמצעות נישואים או אימוץ.
משק הבית: אזור המגורים הטיפוסי כלל בית לשינה, בית אוכל לגברים, בית בישול שבו היה התנור באדמה אומו (umu) והמקום בו התבצע הפולחן הדתי המשפחתי, בדרך כלל מקום מגודר שבו הוגש מזון לאל המשפחתי.
בדרך כלל התגוררו באתר כזה חמש עד שש משפחות.
בסמוך היה הבור לאחסון פרי עץ הלחם שעבר תסיסה.
עצי לחם, קוקוס ובננות נטעו מסביב.
מבנים נוספים כללו אזורים מגודרים לקני סוכר ועץ תות (שמקליפתו יצרו אריגים) ודיר חזירים.
גברים ונשים: כמקובל בתרבויות הפולינזיות נעשתה הבחנה בין גברים שהיו "קאפו" (kapu) כלומר בעלי זכויות ונשים שהיו חופשיות.
עם זאת, גם נשים יכלו להיות מנהיגות של שבטים או כוהנת קדושה בהתאם ליכולתה ולשושלת המשפחתית שלה.
משלח יד: תפקידו של אדם בחברה או מומחיותו היו חשובים יותר ממוצאו.
בצמוד למנהיג היו ה-טאוא (tau'a), כוהני הדת שתפקידם לשמור על שרידי גופות המנהיגים והכוהנים במקדשים, לנהל את הטקסים הדתיים השבטיים, ולשמש כקולם של האלים.
אחריהם בדרגת החשיבות היו הזמרים שניהלו טקסי דת חשובים פחות.
דעתם של מפקדים צבאיים (tuhuna o'ono) הייתה נחשבת גם בעניינים אזרחיים.
מומחים אחרים כללו נוטעי עצים, דייגים, בוני סירות, מכיני רשתות, יוצרי מחצלות, בנאים, יוצרי אריגים, מקעקעים, וכדומה.
מעשי איבה התחילו כאשר מנהיג או הכוהן שלו חטפו אנשים משבט שכן לצורך קורבן אדם עבור פולחן שנראה להם הכרחי.
מהרגע שהקורבן או הקורבנות נהרגו, קרובי משפחתם שאפו לנקם כנגד התוקפים.
לעיתים הצורך בנקמה נבע מעלבון אישי, למשל כשקבוצה מארחת לא הסבירה פנים לקבוצה מתארחת.
לאחר ההרג הראשון החל מעגל נקמה עד שאחת הקבוצות בקשה שלום, נמחתה מעל פני האדמה או שברחה למקום אחר.
השלום שב למקומו, ובריתות נחתמו על ידי החלפת קורבנות אדם או צבי ים ששימשו לעיתים קרובות תחליף לקורבן אדם.
בכל אחד מהאיים היו קיימות טינות מסורתיות.
מלחמות התחוללו בין קבוצות השבטים העיקריות של היווא אואה, "נוקו" של החלק המערבי של האי ופפאנה מהחלק המזרחי שלו.
אך, אם התחוללה מלחמה בכל האי שתי קבוצות אלו התאחדו כנגד כל השאר.
היו גם יריבויות בין האיים.
לעיתים הקורבנות במלחמות אלו נאכלו, כנראה כצורה של נקם.
היסטוריה של המפגשים עם האירופים
איי מרקיז התגלו עבור אירופה בשנת 1595 על ידי מגלה הארצות הספרדי אלברו דה מנדניה.
הוא הפליג עם ארבע ספינות מפרו לאיי שלמה כדי להקים שם בסיס ספרדי.
הוא ראה לראשונה את האי וקרא לארכיפלג על שם (בספרדית: Marqués de Cañete), המשנה למלך הספרדי במלכות המשנה של פרו: "Las Islas Marquesas Don García Hurtado de Mendoza y Cañete", או בקיצור "המרקיזיים".
ב-21 ביולי הוא נחת על פאטו היווא.
לאחר קבלת פנים ידידותית וחילופי מתנות, תושבי האי ביצעו כמה גניבות קלות.
בהתכתשות שלאחר מכן נהרגו שמונה ילידים, כולל צ'יף קשיש.
מ-27 ביולי עד 5 באוגוסט 1595, שהה מנדניה באי היווא אואה.
גם שם נוצרו סכסוכים, ותוכנית הכיבוש וההתיישבות נכשלה בגלל התנגדות עזה של תושבי האי.
פדרו פרננדש דה קיירוש, אחד הקברניטים, כתב כי בסך הכל נהרגו 200 ילידים בעימותים הללו.
לפני שעזבו, שכבו הספרדים עם נשים מקומיות, ולאות תודה זרעו תירס.
תירס לא התפתח באקלים של איי מרקיז, מחלות מין (בעיקר עגבת) זכו לעומת זאת להצלחה גדולה יותר עקב חיי המין החופשיים של תושבי האיים.
בשל רישום המיקום הבלתי מדויק ושינוי התעניינות של הספרדים הרחק מהאוקיינוס השקט, האיים חזרו להיות אלמונים.
הם לא התגלו מחדש עד כמעט מאתיים שנה מאוחר יותר על ידי ג'יימס קוק, שביקר באיי מרקיז במהלך משלחתו השנייה לים הדרומי בין ה-7 ל-11 באפריל 1774.
בשנת 1791 הפליג , אמריקאי שעסק בסחר פרוות בין צפון מערב ארצות הברית וסין מבוסטון לים הדרומי עם בריג הסוחר שלו "הופּ".
הוא גילה את הקבוצה הצפון-מערבית של איי מרקיז, עם האי הגדול ביותר, איאו, שאותו כינה "אי וושינגטון" על שם הנשיא האמריקני.
לוטננט מ"דדלוס", ספינת האספקה של משלחת ונקובר, צייר את המפה השלמה הראשונה של איי מרקיז במרץ/אפריל 1792.
במאי 1804 עגנה ספינתו של אדם יוהאן פון קרוזנשטרן במפרץ טאיוהא באי נוקו היווא במהלך ההקפה הרוסית הראשונה של העולם עם הספינות "נדז'דה" ו"נווה".
במהלך שהותו בת עשרת הימים, למד את חיי היום-יום ומנהגיהם של תושבי האי.
הוא גם הבחין בסימנים של קניבליזם פולחני.
ב-1811 גילה קפטן ויליאם רוג'רס (William M.
Rogers) עצי (sandalwood) באיים ואוסף כמאתיים טון עצים לסחר בסין.
איי מרקיז המיוערים הפכו ליעד לסוחרי אלגום שנאספו באיים עד 1821 (אז מלאי העצים החל להידלדל) ולתחנת ביניים של ספינות ציד לווייתנים.
הרפתקנים ומלחים נמלטים התיישבו בחלק מהאיים, והביאו איתם מחלות מין, נשק חם ואלכוהול.
המרקם החברתי של האיים השתבש לחלוטין.
בשנת 1813, במהלך שיט שנועד ללכוד ספינות לווייתנים בריטיות במהלך מלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה (1812–1815), הגיע קומודור לנוקו היווא על הפריגטה האמריקאית .
הוא כרת ברית עם שבט אחד (Tei'i) כנגד שבטים אחרים (Hapa'a ו-Taipi).
אחרי ששבטים אלו הוכנעו, הוא ניסה לספח את איי מרקיז לארצות הברית בשנת 1814. הוא החתים את המנהיגים על עצומה הקוראת לנשיא ארצות הברית להיות "מנהיג המנהיגים".
אלא שנשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון לא רצה באחריות על האיים.
וזמן קצר אחרי שפורטר עזב, הקבוצה שהשאיר בנוקו היווא הותקפה ונמלטה להוואי.
מ-18 באוגוסט עד 2 בספטמבר 1814, עגנו ספינות המלחמה הבריטיות "בריטון" ו"טרגוס" ליד נוקו היווא וטאהואטה.
משם, הם הפליגו לפיטקרן, שם פגש הצוות את , השורד האחרון מהמרד על הבאונטי.
בשנת 1838 הגיע קצין הצי הצרפתי לאיי מרקיז על הפריגטה "ונוס", והביא איתו מיסיונרים קתולים.
לפי דיווח של ז'ול דומון ד'אורוויל, שעגן ליד טאיאוהא כמה שבועות לאחר מכן עם ספינותיו אסטרולאב וז'יאי, ארבעה אמריקאים, שני ספרדים ואנגלי אחד כבר התיישבו בקרב האוכלוסייה הילידית בטאיאוהא.
סביב השנים 1840–1841 התכוון המלך לואי-פיליפ הראשון להרחיב את תחום ההשפעה של צרפת באוקיינוס השקט ולשלב שטחים חדשים בתחום השפעתו.
לכן, חיפשו נמל בטוח במים עמוקים לאספקה ותיקון של ספינות צי האוקיינוס השקט של צרפת.
הדו"ח הנלהב של דומון ד'אורוויל הציע את איי מרקיז, במיוחד מפרץ טאיאוהא בנוקו היווא, כמתאימים במיוחד.
אבל אובר דיפטי-טואר, אז תת-אדמירל, הפליג אפוא עם הפריגטה "ריין בלאנש", אליה הצטרפו ספינות אחרות של צי האוקיינוס השקט הצרפתי, תחילה לטאהואטה ולאחר מכן לנוקו היווא.
סיפוח איי מרקיז התרחש בשני שלבים:
ב-1 במאי 1842 קיבל הצ'יף יוטטה את הריבונות הצרפתית על הקבוצה הדרום-מזרחית בהסכם שנחתם בוואיטאהו שבטאהואטה.
מתוך הכרת תודה, הצרפתים תמכו בו בסכסוכים השבטיים, ואיפשרו ליוטטה להיות מלך קבוצת האיים כולה.
ב-2 ביוני 1842 השתלטו הצרפתים על הקבוצה הצפון-מערבית לאחר שבנו בטאיאוהא שבנוקו היווא מבצר (Fort Collet) ואחר כך יישוב כדי לחזק את תביעתם.
איי מרקיז היו הממשל הצרפתי הראשון באוקיינוס השקט, הגרעין של הטריטוריה פולינזיה הצרפתית של ימינו.
דיפטי-טואר מינה כמנהלנים את הקורבטנקפיטן אדואר אלי בוואיטאהו ואת הקורבטנקפיטן קולה בטאיאוהא, ואחריו החל משנת 1843 קפטן (לימים אדמירל) כמושל ה-Établissements français de l'Océanie (המוסדות הצרפתיים באוקייאניה).
ב-1845 הכריז פאקוקו (Pakoko), מנהיג מקומי בטאיאוהא על מרד בצרפתים, בשל שבירת טאבו על ידי חיילים צרפתים.
הוא מורה להרוג שישה חיילים צרפתים ואחד מהם מוקרב לאלוהיו.
פאקוקו נשפט והוצא להורג על ידי הצרפתים.
לילידים הוא מסמל את רוח המרי המקומי לשלטון זר.
התנגדות אקראית לשלטון הצרפתי ומעשי תגובה על ידי הצבא הצרפתי נמשכו בכל המחצית השנייה של המאה ה-19. תושבי איי מרקיז קיבלו ממשל אזרחי, המחולק לעשרה מחוזות ב-1889 עם הגעתו של .
עם זאת, חלומו של דיפטי-טואר להפוך את איי מרקיז לבסיס ימי ולצומת חשוב באוקיינוס השקט לא התגשם.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הצרפתים התמקדו ביישוב טהיטי ואיי מרקיז הוזנחו.
בשנת 1862 החלה פשיטות במשך שנתיים של סוחרי עבדים פרואנים על האיים בדרום האוקיינוס השקט, שהובילו בכוח תושבים רבים לפרו ולצ'ילה ככוח עבודה זול, בסך הכל 26 איש מווה פו, היווא אואה וטאהואטה.
החוזרים המעטים גרמו למגפת אבעבועות שחורות קטלנית בווה פו ובנוקו היווא בשנים 1863–1864, שהרגה כמחצית מאוכלוסיית האי, על פי ההערכות 1,500 איש.
ב-1897–1898 ביקר הרופא והאתנולוג הגרמני במרקיז.
אנחנו חייבים לו, בין היתר, תיאור מדוקדק של קעקועים.
ללא העבודה הזו, העיצובים המורכבים היו הולכים לאיבוד לנצח.
אף על פי שבספינותיו של מנדניה היו כמרים, נראה שלא התרחש ניסיון רציני לעבודה מיסיונרית באיי מרקיז.
המיסיונרים הראשונים שהגיעו לאיי מרקיז, החל משנת 1797, היו אנגלים שעברו דרך טהיטי, ויליאם פסקו קרוק (1775–1846) וג'ון האריס (1757–1819) מ.
האריס לא הצליח להתמודד כלל עם התנאים וחזר לטהיטי רק כמה חודשים לאחר מכן.
דו"ח מאותה תקופה מציין שהוא נאסף על החוף בייאוש, עירום לאחר שהופשט מבגדיו.
המיסיון האמריקאי-הוואי לא היה מוצלח יותר.
ויליאם פטרסון אלכסנדר (1805–1864), בנג'מין פרקר (1803–1877) וריצ'רד ארמסטרונג (1805–1860) הגיעו לאיי מרקיז מהוואי ב-1834 עם נשותיהם ותינוק בן שלושה חודשים.
בשנת 1853, מיסיונרים אחרים בראשות המיסיונר יליד הוואי ונשותיהם הגיעו מהוואי לפאטו היווא, אך הם לא יכלו להישאר שם בגלל עימותים עם מיסיונרים קתולים שהגיעו על ספינת מלחמה צרפתית.
הפרוטסטנטים עברו להיווא אואה, אבל אפילו שם זכו להצלחה מועטה.
היו מעט מומרים, ומלחמות השבטים והקרבת בני אדם נמשכו.
המיסיונרים הפרוטסטנטים עזבו בהדרגה את היווא אואה וחזרו להוואי; רק ג'יימס קקלה נשאר.
ב-1899 חזר להוואי ומת בהונולולו ב-29 בנובמבר 1904. המיסיונר ההוואי ג'יימס ביקנל תרגם את הבשורה על-פי יוחנן ל ב-1857.
מהשנים 1838–1839 הצליח המיסיון הקתולי להתבסס, בתמיכת המסדר הצרפתי Pères et religieuses des Sacrés-Cœurs de Picpus ("האבות והנזירות של הלבבות הקדושים של פיקפוס" ראשי תיבות של המסדר: SSCC), שנוסד רק בשנת 1800. המיסיונרים התפשטו מהאי שבאיי גמבייה לטאהואטה, וה פו, פאטו היווא ונוקו היווא.
כמו אחיהם הפרוטסטנטים, הם סבלו מאותה קבלת פנים עוינת ומלחמות שבטים.
עם זאת, בתמיכת השלטונות הצרפתיים הם הצליחו לעמוד על שלהם בטווח הארוך - למרות כל המכשולים.
הם אפילו הצליחו להטביל את המלך מואנה מנוקו היווא ואת אשתו ואקהו בשנת 1853. מואנה מת מאבעבועות שחורות בשנת 1863; ואקהו חיה 38 שנים אחריו.
ה הראשון של איי מריז היה , SSCC, משנת 1848 עד 1855. יורשו היה הבישוף , אשר ביוזמתו הוציא הממשל הצרפתי צו בשנת 1858 האוסר על פסטיבלים עם מוזיקה וריקודים מסורתיים, התססה של מיץ קוקוס למשקה אלכוהולי, טקסי פוריות וגבריות, והכנת גולגולת.
עם זאת, גם המיסיונרים, בשיתוף השלטונות, חתרו - ובסופו של דבר הצליחו - למנוע קניבליזם, הקרבת קורבנות אדם ואת מלחמות השבטים המתמשכות.
בשנת 1903 פרסם האב פייר ז'רו שולה תרגום של הביבליה לשפת איי מרקיז.
שולה היה מודע לבעיות ולמכשולים הרבים הגלומים בניסיונו; למשל, רבים מהצמחים ובעלי החיים המוזכרים בביבליה אינם ידועים באיי מרקיז, והמנהגים של העמים המוזכרים שם אינם מובנים לחלוטין לתושבי האיים.
לכן לא היה זה תרגום מילולי של הביבליה כולה או חלק ממנה, אלא מבחר טקסטים מקוצר ומותאם באופן קיצוני, "Biblia pauperum", המיועד לתושבי האיים הילידים.
מהמחצית השנייה של המאה ה-20 ואילך, קהילות דתיות אחרות וכתות אחרות התפשטו על פני האיים וצברו השפעה גוברת, במיוחד המורמונים, האדוונטיסטים, עדי יהוה ונציגי תנועות הפנטקוסטליות.
צרפתית ו הן השפות הרשמיות של פולינזיה הצרפתית כולה, אך השפות המרקיזיות, על צורותיהן השונות, נותרו אמצעי התקשורת העיקרי בין התושבים בתוך ארכיפלג זה.
בנוסף, הידע בצרפתית הוא כיום כמעט אוניברסלי בקרב תושבי איי מרקיז .
השפה ה משויכת לקטגורית השפות הפולינזיות המזרחיות מרכזיות, יחד עם, בין השאר הוואית, , ומאורית.
כל הילידים דוברי שפות אלו קשורים תרבותית וגנטית, מאחר שהיגרו לאוקיינוס השקט ממולדת קדומה במערב פולינזיה.
בין הוואית (הניב הפולינזי המדובר בהוואי) ובין השפה המרקיזית, ליתר דיוק, הניב המדובר בקבוצת האיים הדרומית של איי מרקיז, קיים דמיון גדול.
עובדה זו הביאה חוקרים למסקנה שהוואי יושבה במקור על ידי ילידים מדרום איי מרקיז, אם כי קיימים חוקרים אחרים שסבורים כי הוואי יושבה על ידי ילידים מטהיטי.
ה היא אוסף של דיאלקטים.
הם מסווגים בדרך כלל לשתי קבוצות, מרקיזית צפונית ומרקיזית דרומית, המתאימות בערך לאורך קווים גאוגרפיים.
הדיאלקטים המרקיזיים הצפוניים מדוברים באיים וה פו ונוקו היווא, ודיאלקטים מרקיזיים דרומיים באיים טאהואטה, היווא אואה ופאטו היווא.
הדיאלקטים של וה הוקה מסווגים לעיתים קרובות באופן שגוי כמרקיזיים הצפוניים; הם במקום מעבר.
בעוד שהאי נמצא בקבוצת המרקיז הצפונית, הדיאלקטים מראים יותר זיקה מורפולוגית ופונולוגית לדרום מרקיז.
הדיאלקטים של צפון מרקיז נחשבים לפעמים לשתי שפות נפרדות: מרקיזית צפונית ו"מרקיזית טאי פי", האחרונה מדוברת בעמקים של השליש המזרחי של האי נוקו היווא, במחוז העתיק של .
המאפיין הבולט ביותר של השפות המרקיזיות הוא החלפתן הכמעט אוניברסלית של /r/ או /l/ של שפות פולינזיות אחרות ב-a/ʔ/ (עיצור סדקי).
כמו שפות פולינזיות אחרות, הפונולוגיה של שפות המרקיזיות מאופיינת במיעוט עיצורים ובשפע יחסי של תנועות.
במפקד 2017, 97.0% מהאוכלוסייה שגילה היה 15 ומעלה דיווחו שהם יודעים לדבר צרפתית (עלייה מ-94.1% במפקד 2007).
רק 1.9% מהאוכלוסייה שגילה היה 15 ומעלה לא ידעה צרפתית (ירידה מ-4.4% במפקד 2007).
באותו מפקד אוכלוסין, 66.9% מהאוכלוסייה שגילה היה בן 15 ומעלה דיווחו כי השפה שבה הם דיברו הכי הרבה בבית היא מרקיזית (ירידה מ-67.8% במפקד 2007).
30.2% דיווחו שצרפתית היא השפה שהם מדברים הכי הרבה בבית (עלייה מ-30.1% במפקד האוכלוסין של 2007).
4.9% מהאוכלוסייה שגילה היה 15 ומעלה דיווחו כי אין להם ידע בשום שפה פולינזית במפקד 2017 (ירידה מ-7.2% במפקד 2007).
במאות הראשונות, הסביבה הטבעית הפורייה של האיים הצליחה להאכיל את האוכלוסייה הגדולה שגדלה במהירות.
הערכות ישנות יותר מצביעות על כך שעד סוף המאה ה-13 אוכלוסיית האיים כללה בין 50,000 ל-100,000 תושבים.
עם זאת, מחקר עדכני יותר מחשיב נתון של 35,000 כמציאותי יותר.
הצמיחה המהירה הזו לא הייתה חפה מקונפליקטים:
אסונות טבע, הפלות ורצח תינוקות, אך מעל לכל, מלחמות השבט האכזריות, מנעו גידול אוכלוסין נוסף.
ההשפעה האירופית לא סיימה בתחילה את הסכסוכים, אלא החריפה אותם עם זמינות כלי הנשק.
לכך נוספו מחלות ומגפות שלא היו ידועות בעבר.
האדם הלבן הביא עמו (ועדיין מביא) עגבת, זיבה, סוג של שחפת מהירה, שפעת ומחלות נוספות.
מחלת אבעבועות שחורות עשתה שמות בשניים מקבוצת איי הצפון, והסינים הביאו את הצרעת.
גם מחלות קלות יחסית היו קטלניות באיי מרקיז מכיוון שלתושבים לא היה חיסון טבעי כנגדם.
לכך נוספו ירידה בשיעור הילודה.
התנוונות האוכלוסייה מיוחסת הן למחלות שהילידים לא היו מחוסנים כנגדם, הן למשקאות משכרים, סמים וטבק, והן לחיים הנרפים שניהלו הילדים כתוצאה משבירת הסדר המסורתי הישן.
נתונים אמינים למדי המדגימים בבירור את הירידה הדרמטית באוכלוסייה לאחר מגע עם אירופאים היו זמינים רק לאחר שהרשויות הצרפתיות השתלטו על הממשל (נתונים עבור כל האיים ביחד):
המפקד הרשמי רשם את כלל האוכלוסייה, כולל מהגרים מאירופה.
נתונים מתוקנים מצביעים על כך שרק כ-3,800 ילידי מרקיז נותרו ב-1897.
שיפור במצב הבריאות הביא להתאוששות.
מקומות הלידה של 9,346 תושבי איי מרקיז במפקד 2017 היו אלה:
2.5% בפולינזיה הצרפתית (מלבד איי מרקיז וטהיטי) (ירידה מ-3.0% במפקד 2007)
0.3% בצרפת מעבר לים (מלבד פולינזיה הצרפתית) (ירידה מ-0.5% במפקד 2007)
המספר הכולל של אנשים שנולדו באיי מרקיז וגרים בפולינזיה הצרפתית ירד מ-10,278 במפקד 2007 ל-9,965 במפקד של 2017, מכיוון שהילודה נטו לא הצליחה לקזז את ההגירה לקלדוניה החדשה ולצרפת המטרופוליטנית בשל המשבר הכלכלי של פולינזיה הצרפתית.
רוב התושבים באיי מרקיז הם כיום נוצרים כתוצאה מפעילותה המיסיונרית של הכנסייה הקתולית, ושל קבוצות נוצריות פרוטסטנטיות שונות.
הכנסייה המרכזית באזור היא קתדרלת גבירתנו מטאיאוהא , מקום מושבה של הדיוקסיה הקתולית של טאיאוהא .
על פי נתוני 2017 90.1% מאוכלוסיית איי מרקיז הייתה מזוהה עם הכנסייה הקתולית, עלייה משנת 1950 כאשר הקתולים היוו 87.3% מאוכלוסיית האיים, השאר הם פרוטסטנטים.
שרידים מהדת הקדומה עדיין קיימים ושולבו באופן סינקרטיסטי בדת החדשה כדוגמת האמונה במגוון רוחות רעות, כמו רוחות רפאים של נשים שמתו בלידה.
באמצעות משלחות ומסעות של חוקרים ומלחים, הגיעה האמנות המרקיזית, בעיקר במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, לאירופה ולשאר העולם.
כיום, רוב החפצים נמצאים במוזיאונים, למשל, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק או מוזיאון קה בראנלי בפריז.
למרות עבודתו החלוצית של קרל פון דן שטיינן, ההערכה היא שהאמנות המרקיזית טרם נחקרה לעומק.
היצירות הראשונות של האמנות המרקיזית הובאו לאירופה על ידי ג'יימס קוק.
אנו חייבים אוסף נרחב נוסף של חפצים מאיי מרקיז - ידועים בסך הכל 230 חפצים – ל על ידי אדם יוהאן פון קרוזנשטרן (מ-1803 עד 1806), שהגיע לנוקו היווא ב-5 במאי 1804. רכישת החפצים הללו מתושבי האיים הייתה אקראית, שכן כל חברי המשלחת, מסיבות שונות, החלו להחליף אמנות וחפצים יומיומיים.
החפצים שחזרו עם המשלחת הגיעו בסופו של דבר למוזיאונים ומוסדות ממלכתיים - וכך היו נגישים למדענים - אך חלקם נעלמו גם לאוספים פרטיים.
רובם נמצאים כעת ב בסנקט פטרבורג.
חלקם הגיעו גם לאוקראינה, אסטוניה, גרמניה, שווייץ והולנד.
רוב החפצים נמכרו למשלחת של קרוזנשטרן על ידי השבט שהתגורר במפרץ טאיאוהא באי נוקו היווא בתמורה לגרזנים וגרזניות, מסמרים, חישוקי חביות מברזל ושאר מוצרי סחר מבוקשים.
האם חפצי האמנות הנרכשים אכן הגיעו גם מהיווא אואה נותרה שאלה פתוחה; רבים מהם יכולים כנראה להיות מיוחסים לשבטים של האיים היווא אואה וטאהואטה.
החלפה אינטנסיבית של מוצרי מלאכת יד וגילופים בין איי המרקיז כבר התקיימה לפני משלחתו של קרוזנשטרן, שכן הפולינזים שמרו על קשרי מסחר ענפים בין האיים, גם למרחקים ארוכים.
ייתכן שתושבי נוקו היווא היו מודעים לערך המסחרי של חפצי האמנות שלהם מאז שהותו של ג'יימס קוק שם.
כשהגיע קרוזנשטרן לנוקו היווא ב-1804, האנגלי אדוארד רוברטס והצרפתי ז'וזף קאברי כבר חיו באי כבר כמה שנים.
רוברטס הציע את עצמו כמדריך, מתווך ומתורגמן; כמה קצינים רוסים שירתו כמה שנים בצי המלכותי הבריטי ולכן דיברו אנגלית שוטפת.
מרכיב מרכזי באמנות המרקיזית הם תאורים סטריאוטיפיים ביותר של דמויות אנושיות ודמויות דמויות אדם (טיקי) עשויות עץ ואבן, עד פסלים בגודל מונומנטלי, המייצגים בדרך כלל אלוהויות ואבות קדמונים אלוהיים.
הגוף מקבל את היציבה המוכרת מאיים פולינזיים אחרים, עם רגליים פשוקות וידיים מוחזקות על הבטן.
הדמויות מתוארות לעיתים קרובות עם ראשים גדולים, מרובעים ומעוגלים שהם בעיקרם סימטריים, אך סימטריה זו נקטעת שוב ושוב על ידי אלמנטים בודדים.
עיניים גדולות מדי, שלפעמים תופסות חצי מהפנים, שולטות בתווי הפנים.
האף אינו מתואר או שהוא בסיסי בלבד, הפה גדול ורחב עם שפתיים פתוחות.
כמה חפצים שנשמרו במוזיאונים הם שרשראות העשויות מחומרים שונים, כמו סיבי קוקוס, שריון צב, שיני לווייתנים ודולפינים, או, לאחר מגע עם אירופאים, חרוזי זכוכית.
היה גם סוג של קישוט חזה פולחני, צווארון טבעת בצורת U עשוי עץ פרי הלחם (טאהי פוניו) בשילוב עם זרעי אברוס (Abrus precatorius'') שחורים ואדומים, שהיה שמור כסמל סטטוס לנכבדים - כוהנים וצ'יפים.
כמו כן, נמצאו קביים להליכה בגובה מעץ (טפווואה) עם עיטורים מפורטים בצורת דמויות טיקי בתנוחות וסגנונות שונים, שהוצמדו למוטות בסיבי קוקוס.
יותר ממאה דוגמאות נשמרו במוזיאונים ובאוספים פרטיים.
הקביים שימשו הן בריקודים פולחניים, בעיקר בהלוויות, והן, עד היום, משמשים בתחרויות ספורט.
תושבי איי מרקיז גם השתמשו בהם מדי פעם בחיי היומיום, בזמן שיטפונות וגשמים עזים.
מרכיב נפוץ נוסף באוספים הוא תכשיטי אוזניים מאיי מרקיז.
אטמי אוזניים (טאיאנה) נוצרו מצדפים, מעצמות אדם או שנהב מחטים של ראשתן גדול-ראש.
דמויות טיקי, לעיתים קרובות כמה מקוקעות על הפנים, או ראשי טיקי שולטים כקישוט גם כאן.
פריטי אספנים דקורטיביים מאוד, שיכולים אפילו להיחשב ליצירות אמנות, הם אלות המלחמה המעוצבים בצורה אומנותית העשויים מהעץ מהסוג (או גם ברזילי), ששימשו גם כנשק בלחימה וגם כסמל סטטוס של מעמד הלוחמים.
מקצת מהאמנות של איי מרקיז ניתן לראות בקטגוריה: האמנות של איי מרקיז בוויקישיתוף.
באיי מרקיז יש היסטוריה ארוכה של קעקועים גאומטריים מורכבים, המכסים את כל גופם של גברים ונשים כאחד.
ניתן לזהות את הקעקועים של ילידי איי מרקיז על ידי 'סמלים מסחריים', כגון שממיות, נדלים, , הצלב המרקיז (שבדרך כלל טועים בינו לבין עיצובים אחרים) ועיצובים גאומטריים אחרים.
העיצובים של איי מרקיז נבדלים מאחרים באמצעות שימוש בסמלים ועיבודים אמנותיים עקביים של קווים, קשתות ומעגלים, אשר מיוחסים ומקושרים באופן ייחודי דרך ההיסטוריה לאיי דרום האוקיינוס השקט.
בנים קיבלו את הקעקועים הראשונים שלהם בגיל ההתבגרות במסגרת פולחנית, ובגיל מבוגר היו לרוב קעקועים על כל הגוף.
גם נשים היו מקועקעות, אבל לא כמו גברים.
העיצובים חולקים מוטיבים סמליים רבים, אך מעולם לא הועתקו במלואם; הקעקועים של כל אדם היו שונים וסימנו מורשת, הישגים, האי הספציפי ממנו הגיע האדם והמיקום שלו במשפחה.
איי מרקיז עשירים במים, בצמחייה ירוקה ועבותה ובאקלים נוח ולכן בעלי הדימוי של גן עדן עלי אדמות משכו אליהם במשך השנים הרפתקנים ורומנטיקנים.
הסופר הרמן מלוויל שהה באי נוקו היווא מ-23 ביוני 1842 ועד 9 באוגוסט 1842. ברומן שלו , הוא מתאר - בצורה רומנטית, אך בשום פנים ואופן לא מציאותית - את חייו עם קלאן באיי מרקיז.
הרומן המצליח פורסם ב-1846 על ידי ג'ון מארי בלונדון.
הביקורת של הספר על הקולוניאליזם והעבודה המיסיונרית גרמו להתקפות עזות מצד חוגים שמרניים.
עם זאת, הרומן השפיע על סופרים מאוחרים רבים שכתבו על הים הדרומי, למשל רוברט לואיס סטיבנסון, ג'ק לונדון ו.
בין 28 ביולי ל-4 בספטמבר 1888, שהה הסופר רוברט לואיס סטיבנסון באיים נוקו היווא והיווא אואה.
הצייר פול גוגן עבר לאטונה באי היווא אואה, בירת איי מרקיז, ב-1901, שם נפטר ונקבר ב-1903.
חוקר ארצות, האנתרופולוג, והאתנוגרף הנורווגי תור היירדאל חי עם בת זוגו בפאטו היווא כשנה ב-1937. היירדאל שהיה אז בן 22 שאף לחזור לחיות בטבע רחוק מהעולם המודרני שאז האמין שהוא שהלך והתרחק מהטבע, ובכך, לדעתו, התנתק משורשיו האמיתיים.
המפגש עם סיפורי הילידים באי היה הגרעין לתאוריה שלו על ההגירה לפולינזיה מאמריקה הדרומית שהפכה לניסיון לבדוק אותה באמצעות מסע קון-טיקי.
שם הלחין את אלבומו האחרון, Les Marquises, הכולל רצועה באותו שם עם הערצה פואטית לקבוצת האיים.
קברו נמצא בבית הקברות אטונה ליד זה של פול גוגן, המוזכר בשיר זה.
ב-2002 התפרסמה נוקו היווא כששימשה כאתר לעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה האמריקנית "הישרדות".
מבחינה פוליטית, איי מרקיז הם כיום חלק מהטריטוריה הצרפתית שמעבר לים (Pays d'outre-mer, POM) של פולינזיה הצרפתית ולכן הם קשורים לאיחוד האירופי.
מבחינה מנהלית איי מרקיז הם אחת מחמש מחלקות משנה מנהליות של פולינזיה הצרפתית, הכוללת ארבע קבוצות איים נוספות, איי החברה, איי טואמוטו, איי גמבייה ואיי אוסטרל.
איי מרקיז מנוהלים על ידי "תת-מחלקה מנהלית של איי המרקיז" של הנציבות העליונה של פולינזיה הצרפתית (Haut-commissariat de la République en Polynésie française), שבסיסה בפפאטה.
החלוקה המנהלית של איי מרקיז כוללת שש קומונות, רשויות עצמאיות מבחינה פוליטית (Communes des Marquises Islands), שכל אחת מהן כוללת את האיים בעלי אותו השם ואיים קטנים יותר בסביבתם:
התקציב המנהלי של איי מרקיז מסובסד ברובו בכספים מצרפת והאיחוד האירופי.
הם חיים בעיקר בכפרים קטנים; אין ערים גדולות על איי מרקיז.
העיירה הגדולה ביותר היא טאיאוהא באי נוקו היווא, שהוא גם המרכז המנהלי, עם 2,183 תושבים (2017).
בשנת 2007 היו דיווחים על פעילות בטהיטי של תנועות למען עצמאות פולינזיה הצרפתית.
תושבי איי מרקיז חשו מיוצגים בצורה לא מספקת על ידי הממשל המרכזי של פולינזיה הצרפתית בפפאטה וחיפשו קשרים ישירים עם צרפת.
ביולי 2021 היה עמנואל מקרון לנשיא צרפת הראשון שביקר באיים בתפקיד רשמי.
מקורות התעסוקה העיקריים הם בעבודות ציבוריות: עבור הממשלה, עבור הקהילה, הכנסייה הקתולית או בתי הספר, אך גם יוזמה פרטית: ייצור קופרה (קוקוס מיובש), דיג, גידול בקר וגילוף אמנותי של חפצי עץ כגון אלות קרב טקסיות, קערות, מגשים, פסלי טיקי וכלי נגינה.
רוב הפסלים וחפצי האומנות האחרים נמכרים לתיירים.
למעשה, תעשיית התיירות הפכה למקור התעסוקה וההכנסה העיקריים.
סביב המקומות המרכזיים כגון טאיאוהא (Taiohae) בנוקו היווא או אטואונה (Atuona) בהיווא אואה, צמחו עסקים כדוגמת בתי מלון קטנים, מסעדות, ארגון טיולים, פעילויות לתיירים והשכרת רכב.
במהלך המאה ה-19 הכנסייה שיחקה תפקיד עיקרי בהרס התרבות המקורית על ידי איסור הלבוש המקומי, שירה וריקוד, שתיית קאבה, רחצה בעירום בפומבי, קעקועים, חניטת מתים ונוהגים דתיים ותרבותיים אחרים.
כיום מתרחשת תחייה של התרבות המקורית.
בנוסף לייצור חפצי האומנות תוך שימוש בחומרים ודגמים מסורתיים חזרה לפרוח אומנות הקעקוע, שהייתה פעם סימן לעושר ומעמד חברתי.
רבים מהתיירים נוהגים לחזור מהאיים עם קעקועים על הקרסול.
בעשור האחרון, הניב של השפה הפולינזית, שהילידים המשיכו לדבר בביתם, הוספה לתוכנית הלימודים של בתי הספר.
הכנסייה הקתולית מעודדת את חקר השפה.
בניסיון להחיות את הריקוד המסורתי הוקמו קבוצות מחול.
הרקדנים מבצעים גרסאות מודרניות של ריקודים מסורתיים כגון מחול החזיר ומחול הציפור (האקא מאנו).
תחיית התרבות המסורתית נמצאת בתחרות מול הסתערות הצרכנות המודרנית בדמות הטלוויזיה.
כשילדי התושבים צופים בטלוויזיה בביתם הם נחשפים לסדרות סבון אמריקניות מדובבות לצרפתית, משחקי טלוויזיה, מופעי ספורט מפריז ופרסומות למוצרים שהתושבים כלל לא ידעו שהם צריכים.
החינוך בבתי הספר נעשה בצרפתית, ומטיף לערכים ולאורח המחשבה הצרפתי.
במטרה לקרב את התושבים, מפעיל הממשל הצרפתי תוכניות חברתיות שונות כדוגמת טיפול רפואי חינם ומענקי לידה עבור כל ילד שנולד באזורים דלי האוכלוסין.
ישנם ארבעה שדות תעופה באיי מרקיז, אחד בכל אחד מהאיים הבאים: נוקו היווא, וה פו, וה הוקה והיווא אואה.
השטח של טאהואטה הררי מדי מכדי לאפשר בניית רצועת נחיתה ללא השקעה משמעותית, ואף שהרמה העליונה של מרכז פאטו היווא גדולה מספיק כדי לאפשר בניית מסלול נחיתה, אין הצדקה למיזם כזה בהתחשב בגודל אוכלוסיית האי.
לאיי מרקיז יש תקשורת טלפוניה כמו גם רדיו וטלוויזיה, בעיקר מטהיטי.
התוספות האחרונות כוללות את "ויני" (Vini), שירות טלפון סלולרי שהוא חברת בת מסחרית של השירות הציבורי של "משרד התקשורת והדואר של פולינזיה הצרפתית", הספקית היחידה של טלפוניה נייחת ברוב פולינזיה.
במשך תקופה של כשש שנים, ויני התרחבה לכיסוי רוב האיים המאוכלסים.
רפובליקת איי מרשל (במרשלית: Aolepān Aorōkin Ṃajeḷ, , באנגלית: Republic of the Marshall Islands) היא מדינת איים קטנה באוקיינוס השקט.
המדינה ממוקמת מצפון לנאורו וקיריבטי, מזרחית למיקרונזיה ודרומית לאי וייק, השייך לארצות הברית.
מעט מאוד ידוע על הפרה-היסטוריה של איי מרשל.
חוקרים מסכימים שבסביבות שנת 1000 לפנה"ס יצאו גלי מהגרים ממדינות דרום-מזרח אסיה אל מערב האוקיינוס השקט וחלקם נשארו באיים.
מגלה הארצות הספרדי אלונסו דה סלסאר הגיע לאיים בשנת 1529. האיים נקראו על שם מגלה הארצות האנגלי ג'ון מרשל, אשר חקר אותם בשנת 1799. ספרד הכריזה בעלות על איי מרשל בשנת 1874.
בשנת 1885 העבירה ספרד את איי מרשל לבעלות גרמניה, בעקבות תיווך האפיפיור ומתן פיצוי לספרד מהגרמנים.
גרמניה הפכה את האיים למדינת חסות בשם גינאה החדשה הגרמנית, והקימה תחנות מסחר באיים ג'לויט ואבון לשם פיתוח מסחר הקופרה.
מנהיגים מקומיים המשיכו לשלוט תחת הממשל הקולוניאלי הגרמני.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה תפסה יפן את השליטה על איי מרשל ומיקמה את מפקדתה באי ג'לויט, שבו היה עד אז מרכז הממשל הגרמני.
אחרי המלחמה ניהלה יפן את האיים כמדינת חסות במסגרת המנדט היפני על איי האוקיינוס השקט.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-31 בינואר 1944, הגיעו כוחות אמריקאיים לאטול קווג'לין וב-3 בפברואר כבשו את איי מרשל לאחר קרבות קשים באטולים קווג'לין ואנווטאק.
ב-1947 הסכימה ארצות הברית יחד עם מועצת הביטחון על הקמת טריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט – גוף בניהול אמריקאי ששלט על חלק גדול מאיי מיקרונזיה, ביניהם איי מרשל.
ב-1 במאי 1979 הכירה ארצות הברית בעצמאות רפובליקת איי מרשל בעקבות חתימה על הסכם שיתוף חופשי עם ארצות הברית.
ההסכם נכנס לתוקף ב-1986. לאיים נכתבה חוקה, ששילבה רעיונות חוקתיים מארצות הברית ומבריטניה, והוקמה בהם ממשלה עצמאית.
איי מרשל זכו בעצמאותם המלאה ב-1990, כאשר האו"ם שם קץ לשלטון האמריקאי באיים.
ב-1986 חתמה המדינה יחד עם פלאו ומיקרונזיה על הסכם השיתוף החופשי עם ארצות הברית, במסגרתו קיבלו תושבי איי מרשל 180 מיליון דולר על המשך השימוש האמריקאי באטול קווג'לין, 250 מיליון דולר כפיצוי על ניסויים גרעיניים, ועוד 600 מיליון דולר על סעיפים נוספים בהסכם.
ב-1999 הואשמה ממשלת איי מרשל, שעד אז הורכבה בעיקר ממנהיגים מסורתיים, בשחיתות.
בעקבות האשמות אלה נפלה הממשלה, וקסאי נוטה נבחר לנשיאות.
אתר הניסויים האטומיים באטול ביקיני
בין השנים 1946 ו-1958 ביצעה ארצות הברית 67 ניסויים בנשק גרעיני באיים ביקיני ואנווטוק.
הניסויים הובילו לפינוי האיים מיושביהם וגרמו להם נזק עצום.
מתקן מכ"ם גדול נבנה באטול קווג'לין.
המשטר באיי מרשל הוא תערובת של דמוקרטיה נשיאותית ודמוקרטיה פרלמנטרית, לצד השפעות של המערכת השבטית המסורתית.
נשיא איי מרשל מוגדר כראש המדינה ועומד בראש הרשות המבצעת.
הנשיא, אשר נבחר בידי חברי בית המחוקקים (כחבר בפני עצמו) ממנה את שרי הממשלה, מינוי הטעון אישור של בית המחוקקים.
הפרלמנט של איי מרשל מורכב משני בתים.
הבית התחתון, שמחזיק בסמכויות החקיקה, נקרא ניטיג'לה (Nitijela).
חבריו נבחרים כל ארבע שנים, ב-24 אזורי בחירה, ששולחים נציג אחד עד חמישה כל אחד.
בבית העליון, מועצת אירואיג' (Iroij), חברים תריסר מנהיגים שבטיים, והוא גוף מייעץ בלבד.
שלוש מפלגות פועלות בזירה הפוליטית באיי מרשל, אך בכל המערכות הבחירות עד כה התמודדו הפוליטיקאים כעצמאים, ללא שיוך מפלגתי מוגדר.
איי מרשל היא אחת המדינות המעטות שמכירה בעצמאות טאיוואן.
בבחירות האחרונות, שנערכו ב-2007, היה נושא ההכרה בטיוואן סלע מחלוקת, והאופוזיציה טענה שעל המדינה לנתק יחסיה עם טיוואן, ולהכיר בסין העממית כממשלה הריבונית בסין ובטיוואן.
טיוואן האשימה את סין בהתערבות בתהליך הבחירות.
תוצאות הבחירות לא היו מובהקות בתחילה, עקב היעדר שיוך ברור של הנבחרים למפלגות, אך בבחירות לנשיאות בינואר נבחר לנשיאות מנהיג האופוזיציה, ליטוקוואה טומאינג, שהחליף את קסאי נוטה.
בניגוד לעמדות האופוזיציה לפני הבחירות, המשיך טומאינג במדיניות ההכרה בטיוואן.
איי מרשל, לצד מדינות איים קטנות נוספות באוקיינוס השקט, בעלות ברית של ארצות הברית, תומכת בישראל באופן עקבי בהצבעות באו"ם.
בשנת 2008 מונה רני רהב לקונסול כבוד של איי מרשל בישראל.
ב-29 בנובמבר 2012 הייתה איי מרשל בין 9 המדינות שהצביעו נגד הכרה ברשות הפלסטינית כמדינה משקיפה באו"ם.
כלכלתה של איי מרשל נתמכת בעיקר על סיוע חוץ שארצות הברית מעניקה למדינה זו.
בהתאם להסכם השיתוף החופשי משלמת ארצות הברית לאיי מרשל 65 מיליון דולר כל שנה.
ב-1999 החלו להיערך שיחות בין איי מרשל לארצות הברית בנוגע להרחבת ההסכם.
הקטנת הממשלה, בצורת, הירידה בבניה, הירידה בתיירות והירידה בהשקעות הזרות גרמו לתוצר המקומי הגולמי לקטון בשנים 1996–1998. על איי מרשל ממוקם בסיס של צבא ארצות הברית "אתר ניסויים רייגן" שמנוצל לשיגורים לחלל.
בסיס זה תורם לכלכלה בכך שהוא מעניק הכנסות משכירת הקרקע ובכך שהוא מעסיק תושבים מקומיים.
ב-1999 נפתח במדינה מפעל לאריזת דגי טונה בפחיות אשר העסיק כ-400 איש, רובן נשים.
עלות הכשרת העובדים לעבודה במפעל וחוסר תמיכה ממשלתית גרמו לסגירת המפעל בשנת 2005. אף על פי שהמפעל הוסיף כ-6 מיליון דולר לתמ"ג ואף על פי שהוא סיפק מקומות עבודה רבים בחרה הממשלה שלא לתת לבעליו תמריצים כלכליים כדי שימשיך להפעילו.
המזון העיקרי באזורים העירוניים הוא אורז לבן.
היבוא למדינה גדול בהרבה מהיצוא מהמדינה.
התעשיית התיירות, אשר כיום מהווה מקור זניח למטבע חוץ ומעסיקה פחות מ-10% מתושבי המדינה, היא התקווה הגדולה ביותר להגדלת הכנסות המדינה.
המדינה מורכבת מ-29 אטולים ו-5 איים מבודדים.
האטולים נחלקים לשתי שרשראות איים, שרשרת ראטאק (Ratak) המזרחית ושרשרת ראליק (Ralik) המערבית.
האקלים באיי מרשל הוא אקלים טרופי חם ולח כאשר העונה הגשומה נמשכת ממאי ועד נובמבר.
האיים ממוקמים באזור בו עשויות לפגוע, מפעם לפעם, סופות טייפון.
בנוסף ישנם מאות איים זעירים אשר גובהם מטרים ספורים מעל פני הים ושוניות אלמוגים.