tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחוז הנחלות הגדולות הגבוה ביותר היה בצפון הארץ ונמוך בהרי יהודה ושומרון.
בין המשפחות הידועות שריכזו בידיהן עשרות אלפי דונם כל אחת: אל-חוסייני, עבד אל-האדי, נשאשיבי, שווא (עזה), אבו חד'רא (יפו), פאהום (נצרת) וארשייד (ג'נין).
אולם הרכוש כבר לא היה משפחתי, אלא כבר חולק בין בני המשפחה.
בעקבות הגידול המהיר בריבוי האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל, במהלך שנות ה-20 וה-30 התחוללה תנועה של צעירים שעברו מן הכפר אל העיר, כי אדמת המשפחה לא הספיקה עוד לפרנסתה.
העלייה במספר הכפריים הצריכה שיטות עיבוד חקלאיות חדישות, אך רובם נטו לשמר את השיטות המסורתיות ובכפרים רבים הייתה מצוקה.
רבים לקחו הלוואות ונטל המיסים היה כבד.
רבים מכרו קרקעות ליהודים, מה שפגע עוד יותר ביכולתם לפרנס את משפחותיהם.
דו"ח פנימי שחובר בהסתדרות הציונית ב-1930 קבע כי באזור שכם ישנם כפרים שהתרוקנו כמעט לגמרי, לאחר שכל תושביהם עברו לעיר.
עם זאת, כבישים חדשים קיצרו את הדרכים וכך יכלו צעירים לעבוד במשך תקופה מסוימת בעיר, לחזור אל בית הוריהם בכפר ולשוב לעבודה בעיר.
מספר התושבים בכל כפר נע בין עשרות בודדות ל-3,000 ויותר.
הכפרים הגדולים היו במיוחד ליד הערים הגדולות, למשל עין כארם ליד ירושלים, סלמה ובית דג'אן ליד יפו וטירה ובלד א-שייח' ליד חיפה.
גם מרכזים של אזורים כפריים הפכו לכפרים גדולים מאוד, כמו: יעבד, עראבה, אום אל-פחם, טובאס, סילת א-ד'אהר, תרשיחא ודורא.
בכפרים אלה נוצר במשך הזמן הווי של עיירה.
באותה תקופה כ-30%–35% מכלל היישוב הערבי בארץ ישראל ישב בערים.
בין המוסלמים, כ-27% בלבד היו עירונים, וזאת לעומת כ-80% מהנוצרים.
ערבים ישבו בחמש הערים המעורבות: ירושלים, חיפה וטבריה (רוב יהודי), ויפו וצפת (רוב ערבי).
היו אז 17 ערים שתושביהן ערבים בלבד, אף אחת מהן לא הייתה עיר גדולה, כולן בינוניות, קטנות או כפריות למחצה: באר שבע, ח'אן יונס, עזה, מג'דל, רמלה, לוד, חברון, טולכרם, שכם, ג'נין, שפא עמר, עכו, בית שאן, בית לחם, בית ג'אלא, רמאללה ונצרת (ארבע האחרונות בעלות רוב נוצרי).
כ-20 כפרים גדולים נשאו את התואר "מועצה מקומית".
אחוז הילודה בקרב המוסלמים הפלסטינים היה מן הגבוהים ביותר בעולם, ועלה בהרבה על האחוז שבארצות הערביות, כולל מצרים, שהייתה גם אז ידועה באחוז הילודה הגבוה שבה.
אחוז התמותה בקרב ערביי הארץ היה נמוך לאין שיעור מזה שבארצות הערביות השכנות.
תמותת התינוקות בין הפלסטינים ירדה לפחות מ-100 לאלף, בזמן שבמצרים הייתה למעלה מ-200 ובעיראק הרבה יותר.
על פי הערכות לגבי מספר המהגרים הפלסטינים שיצאו מהארץ עוד לפני מלחמת העולם הראשונה ועד סוף שנות ה-20, ניתן לשער שעוד לפני הנכבה ב-1948 כבר הייתה גולה של כמה עשרות אלפי פלסטינים מחוץ לארץ ישראל.
מספר המהגרים לארץ ישראל מארצות ערב בין 1920 לאמצע שנות ה-40 הוערך באותה תקופה בין 60 ל-100 אלף.
בתקופת השלטון הבריטי, פעלה ממשלת המנדט רבות בשדה החינוך וגם בציבור הערבי חלה התעוררות רבה בנושא.
אך למרות זאת, אחוז האנאלפביתים בקרבו היה גבוה מאוד.
מפקד 1931 העריך אותם ב-81% מכלל האוכלוסייה הערבית.
ב-1936 נאמד על ידי הממשלה אחוז האנאלפביתים בין הכפריים ב-85%.
ב-1941 העריכה הממשלה שהם מהווים 73% מכלל האוכלוסייה.
עם זאת, עשרות אלפים מבני הדור הצעיר למדו בבתי ספר, מה שהוריד את אחוז הבורות לקראת סוף המנדט לרמה נמוכה בהרבה מזו שהייתה מצויה בארצות ערביות שכנות, כגון סוריה, עיראק ומצרים.
בין השנים 1922 עד 1931 חלו הגירות של ערבים ומוסלמים משלל מדינות, קרובות ורחוקות כאחד, אל ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
קיים קושי להעריך את היקף הגירה זו ויש על כך מחלוקת במחקר כשהערכות המרחיבות טוענות לכ-50,000 נפש.
שלושת העיתונים היומיים בערבית שיצאו במחצית השנייה של שנות ה-40, מושבם היה ביפו:
בעליו (ומייסדו) ועורכו הראשי נוצרים-אורתודוקסיים, אך השתדל להופיע כעיתון ערבי-לאומי ולא כעיתון נוצרי.
ערב מלחמת העצמאות, פעלו בארץ ישראל שתי תחנות רדיו ערביות:
תחנת ירושלים הממשלתית (.P.B.S, "רדיו אל-קודס") – נוסדה ב-1936, לאחר ששידרה במשך 9 שנים בשלוש השפות הרשמיות, הוקצה לה ב-1945 גל מיוחד לחלק הערבי שלה.
עובדי התחנה ומנהלה היו ערבים, אך היא הייתה נתונה לפיקוח המנהל הבריטי של שירות השידור הממשלתי.
נוסדה בספטמבר 1941 מטעם התעמולה הבריטית.
בהמשך הפכה לתחנה ערבית רגילה.
עוד בהיותה כלי התעמולה הבריטית נגד מדינות הציר, הופיעה התעמולה בלבוש ערבי לאומי מובהק.
עובדיה היו ערבים ומנהלה אנגלי.
שתי התחנות הקדישו תשומת לב לעניינים דתיים: כמה פעמים ביום קריאות מהקוראן, ביום שישי העבירו את הדרשה ממסגד אל-אקצא ומדי פעם תפילות וטקסים נוצרים-ערביים.
מלבד זאת היו שידורי חדשות, "הרצאות" ופינות למיניהן, אך עיקר תוכנית השידור הייתה מוקדשת למוזיקה ערבית.
ערב הקמת מדינת ישראל בשנת 1948, לקראת סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, כשני שלישים מאוכלוסייתה של ארץ ישראל היו ערבים בעוד שכשליש היו יהודים.
החלטת האו"ם 181 מיום 29 בנובמבר 1947 (כ"ט בנובמבר) הורתה על סיום המנדט הבריטי, והקמת שתי מדינות עצמאיות – ערבית ויהודית.
ההנהגה הערבית בארץ דחתה את ההחלטה מכול וכול.
ומייד אחר כך, פרצה מלחמת אזרחים בין התושבים הערבים לתושבים היהודים בארץ שהתרחבה למלחמה כוללת.
ערב מלחמת העצמאות ישבו בשטחה של ארץ ישראל ממערב לירדן בין 1.2 ל-1.3 מיליון ערבים.
במהלך המלחמה עזבו רוב ערביי ארץ ישראל את בתיהם והיו לפליטים.
רוב הפליטים הערבים לא הורשו לחזור לשטחי מדינת ישראל לאחר המלחמה, והאדמות והרכוש שהשאירו מאחור הועברו לשימוש ממשלת ישראל באמצעות חוק נכסי נפקדים.
בשלב הראשון רוב הפליטים התרכזו במחנות סביב הערים הגדולות בשטחים שעתידים להיקרא שטחי הגדה המערבית ורצועת עזה, וחלקם הגיעו מיידית או מאוחר יותר למדינות ערב השכנות.
בתום המלחמה נותרו בתחומי מדינת ישראל תושבים ערבים רבים שנשארו במהלך המלחמה בישוביהם או שהספיקו לחזור לבתיהם לפני סגירת הגבולות.
אוכלוסייה זו וצאצאיה, וכן ערבים שהורשו להגר לישראל, מכונים כיום ערביי ישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים מצויים ערביי ארץ ישראל תחת מספר רשויות שלטוניות; חלקם אזרחי ישראל המתגוררים בשטח מדינת ישראל, חלקם מתגוררים בשטחים ביהודה ושומרון המצויים בשליטת רשות הפלסטינית, חלקם ברצועת עזה תחת שלטון החמאס ואחרים בשטחים במדינות שכנות, הכלולים בתחומי ארץ ישראל.
ארץ ישראל המקראית היא אזור מקודש בנצרות, ביהדות ובאסלאם וככזו עוררה עניין רב בקרב מאמיני שלוש הדתות.
מאז התעוררות התנועה הציונית מחד והלאומיות של ערביי ארץ ישראל מאידך, שאלת הזיקה ההיסטורית לארץ הפכה לטעונה מבחינה פוליטית והרבו לעסוק בה היסטוריונים ואישי ציבור.
כך למשל, ישנן תאוריות שונות לגבי מקור ההתיישבות החקלאית הערבית.
הכומר האנגליקני ארתור סטנלי הציג בנאום בישיבת ההקמה של קרן החקר הבריטית ב-1865 את ההשערה שערביי ארץ ישראל הם צאצאי הכנענים שישבו בארץ לפני התיישבות שבטי ישראל.
השערה זו פורטה בידי החוקר הצרפתי שארל קלרמון-גנו, והצטרפו אליו קלוד קונדר ואליזבת פין.
לפי התאוריה, הפלאחים בני הכפרים משמרים אורחות חיים קדומים ושמות היסטוריים ובניגוד לבדואים ולערבים העירוניים הם משוקעים בקביעות באדמתם, ולפיכך יש להסיק שבעיקרם הם תושבי הארץ הקדומים, שהמירו את דתם אך שמרו על אופיים האתני.
השערה זו נתמכה בתקופת המנדט הבריטי בידי כותבים פרו-ערבים, במידה רבה בתגובה להצהרת בלפור ולטענות הציוניות לזכות היסטורית על הארץ.
מאוחר יותר חזר עליה יאסר ערפאת.
היהודים הציונים צידדו לרוב בגישות אחרות.
יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון בצעירותם אימצו את הפילוח האתני שהגה קלרמון-גאנו אך ייחסו את הפלאחים דווקא ליישוב היהודי הקדום.
לימים התאוריה שלהם נתמכה בידי ישראל בלקינד, חלקים מהתנועה הכנענית ואישים אחרים שתמכו בדו-קיום ערבי-יהודי.
מחקרים גנטיים שפורסמו בעשורים האחרונים הדגימו שברמה הפטרנלית קיים קשר גנטי מובהק בין יהודים אשכנזים, ספרדים ומזרחים לבין ערביי ארץ ישראל; על-פי מספר חוקרים, יש בכך עדות למוצא היסטורי משותף.
החוקר הגנטי נבל טען כי הממצאים מתיישבים עם הסברה ש"חלק, או אולי רובם המוסלמים הערביים בארץ הם צאצאיהם של תושבים מקומיים, בעיקר נוצרים ויהודים, שהתאסלמו לאחר הכיבוש הערבי במאה השביעית לספירה".
מאז שנות השישים, התרחב המחקר על ערביי ארץ ישראל וסביבתה; בעקבות הקמתם של מכוני מחקר, חוגים אוניברסיטאיים ובמות לפרסום מחקרים על תולדותיהם במוסדות אקדמיים ברחבי העולם.
פרופ' יהושע פורת טען בספרו "צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית" כי התפתחותה של התנועה התחוללה במשולב עם התפתחות המפעל הציוני והתרחבות היישוב, תוך השפעה הדדית זו על זו.
שמות משפחה המעידים על ארצות המוצא
שמות משפחה אחרים אף מעידים על מוצא מאזור המגרב (אל-מגרבי למשל), ממדינות כמו אלג'יריה (למשל: "אל-ג'זאיר") ומרוקו ("אל-ארג'), מסודאן (חמולות שנקראות "עביד" ומוצאן הוא מאפרו-ערבים שהביאו השלטון הממלוכי כחיילים וכעבדים) ומבוסניאקים ("אל-בושנק"), צ'צ'נים (אל-שישאני) במאות ה-18 וה-19.
מה גם שחמולות ערביות רבות בארץ מתייחסות על שבטי קייס וימן שהם השבטים הערביים הגדולים שהיגרו למזרח התיכון לאחר הכיבוש הערבי-אסלאמי שלו במאה השביעית לספירה.
חלק מהמשפחות מקורן באוכלוסיות שחיו בארץ והתאסלמו לאחר הכיבוש הערבי, כמו סמארה (שומרוני), מסלמאה ומוסלאמני (מתאסלמים).
משפחת סמארה מטול כרם, דאר שירי-עיש, משפחת סוחרי תבואה עשירה, משפחת בית צופאן המשכילה מכפר קדום ומשפחת הדנפים בירושלים, משומרי המסגדים על הר הבית, כולם מתייחסים לשומרונים.
יצחק בן-צבי, לימים נשיא מדינת ישראל ואז חוקר תולדות השומרונים, מציין בספרו כי מספר הנפשות של כל אחת מהמשפחות הללו עולה על מספר בני העדה השומרונית כולה.
באזור דרום הר חברון קיימות מספר חמולות המחזיקות במסורות שלפיהן מקורן ביהודים שהתאסלמו.
בקרב חלק מהחמולות הללו השתמרו מנהגים המרמזים על זיקה ליהדות ומבדלים אותן מיתר הערבים באזורן.
הידועה בקרב חמולות אלו חמולת מח'אמרה, המאכלסת את העיר יטא ואת היישובים הסמוכים סמוע ואל-כרמל.
ערבים הם קבוצה אתנית-תרבותית מגוונת שמקורה ההיסטורי בשבטים נוודיים מחצי האי ערב.
כיום הם מזוהים בעיקר עם השפה הערבית ועם תרבות ערבית משותפת.
הערבים הם הקבוצה העיקרית שמאכלסת את העולם הערבי במערב אסיה ובצפון אפריקה, אולם קהילות ערביות גדולות נמצאות גם בחלקים שונים של העולם.
הזהות הערבית מבוססת על השפה הערבית, תחושת שותפות תרבותית והזדהות היסטורית עם המרחב הערבי – הכולל 22 מדינות חברות בליגה הערבית – ומושתתת גם על זהות לאומית, תרבותית ולעיתים דתית.
אף שהרוב בקרבם מוסלמי, הזהות הערבית כוללת גם נוצרים, דרוזים וקבוצות מיעוט נוספות.
סוגיות מוצא והשתייכות ממשיכות לעמוד במרכז הדיון ההיסטורי והסוציולוגי.
הערבים חיים בסהר הפורה כבר אלפי שנים.
במאה ה-9 לפני הספירה, כתבים אשוריים מזכירים ערבים שחיו בלבנט, במסופוטמיה ובחצי האי ערב.
במזרח הקדום הקימו הערבים ציוויליזציות חשובות החל משנת 3000 לפני הספירה, כמו דילמון (במפרץ הפרסי), גֶּרָה (ביוונית עתיקה: Γέρρα; במזרח ערב) ומָגָן (עומאן של ימינו), והם מילאו תפקיד מרכזי במסחר בין מסופוטמיה לאזור הים התיכון.
שבטים בולטים נוספים כוללים את מדין, עד ותמוד שמוזכרים במקרא ובקוראן.
מאוחר יותר, בשנת 900 לפני הספירה, שבט הקדריים קיים קשרי מסחר קרובים עם מדינות הכנענים והארמים הסמוכות, ושטחם השתרע ממצרים התחתונה ועד דרום הלבנט.
בתקופה שבין 1200 לפני הספירה ל-110 לפני הספירה התפתחו בחצי האי ערב ממלכות עוצמתיות כמו שבא, ליחיאן, מיניאן, קטבאן, חצרמות, אווסאן וחמייר.
על פי מסורת הדתות האברהמיות, הערבים הם צאצאיו של ישמעאל.
בעת העתיקה, שבטים ערביים הקימו ממלכות עצמאיות ברחבי המזרח התיכון לצד האימפריות הגדולות של התקופה.
הנַבַּטִים, שבט שמקורו בחצי האי ערב, דיבר ערבית אך כתב בארמית, הקימו ממלכה סביב העיר פטרה והיא הייתה למרכז מסחרי חשוב בדרך בין ערב והים התיכון.
באזור סוריה של היום, המלכה זנוביה מפלמירה הרחיבה את שליטתה ובשנת 271 לספירה השתלטה על סוריה, ערב פטראה, מצרים וחלקים מאנטוליה.
שבטים ערביים נוספים התיישבו באזורים שונים: האיטוראים – שבט שמקורו בחצי האי ערב התיישב בלבנון, בסוריה ובצפון ארץ ישראל – וחי שם במהלך התקופות ההלניסטית והרומית.
במקורות רומיים הם מתוארים כשבט של לוחמים ושודדי דרכים.
ממלכות אוסרואנה וחטרא, שגם הן נוסדו על ידי שבטים ערביים, פרחו בצפון מסופוטמיה.
השבטים האלה נחשבים ערביים על פי המקורות העתיקים בשל מוצאם הגאוגרפי מחצי האי ערב, השפה הערבית או הדיאלקטים הקרובים לערבית שבהם השתמשו, והזיהוי שלהם כערבים במקורות רומיים ופרסיים.
האימפריה הפרסית-הסאסנית הכירה בנוכחות הערבית הזאת וקראה לאזור שבו חיו ערבים "ארבאיסטאן", ארץ הערבים.
גם בעיר אמסה (חומס של היום) בסוריה שלטה משפחת מלוכה ערבית החל מהמאה הראשונה לפני הספירה.
לקראת תום התקופה העתיקה, השבטים הערביים התנוכים, הסליחידים, הלכמידים, כינדה והגסנידים הפכו לכוחות דומיננטיים בלבנט, במסופוטמיה ובחצי האי ערב, ורובם אימצו את הנצרות.
במאה ה-7 לספירה, עליית האסלאם שינתה את המבנה הפוליטי של המזרח התיכון.
הדת איחדה את השבטים הערביים תחת מסגרת פוליטית אחת ויצרה כוח צבאי ופוליטי מאורגן.
תחת הח'ליפות הראשונות – הראשידים, האומיים, העבאסים והפאטמים – התרחבה השליטה הערבית-מוסלמית על פני שטחים נרחבים.
הכיבושים הערביים הביאו לנפילת שתי האימפריות הגדולות של התקופה: הביזנטית איבדה את מצרים, סוריה וצפון אפריקה, והסאסנית הפרסית קרסה לחלוטין בעקבות כיבושי צבאות מוסלמיים במאה השביעית.
במקביל, אוכלוסיות ערביות גדולות היגרו לאזורים שנכבשו – למגרב, ללבנט ולמסופוטמיה – ושם הן התיישבו לצמיתות, דבר שתרם להפצת השפה והתרבות הערבית ברחבי האימפריה.
בשיא התרחבותן, השטחים תחת שלטון ערבי-מוסלמי השתרעו מדרום צרפת ועד מערב סין.
במאות מאוחרות יותר, ובעיקר בתחילת המאה ה-20 עם היחלשות האימפריה העות'מאנית, החלה להתפתח בקרב הערבים תודעה לאומית.
מתוך תסכול מהשלטון העות'מאני ומתוך חיקוי התנועות הלאומיות באירופה, נוצרו תנועות עצמאות ערביות שראו בשפה, בהיסטוריה ובתרבות המשותפת בסיס זהות פוליטי.
המרד הערבי נגד העות'מאנים במהלך מלחמת העולם הראשונה היה הביטוי הפעיל הראשון למאבק הלאומי הזה.
ב-1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה, הוקמה הליגה הערבית כמסגרת פוליטית שמטרתה לקדם "מולדת ערבית מאוחדת".
ערבים ממרוקו ועד עיראק חולקים מאפיינים תרבותיים ולשוניים משותפים המבוססים על השפה הערבית, מורשת היסטורית דומה וזהות תרבותית.
המאפיינים המשותפים האלה יוצרים לאזור זהות תרבותית מובחנת, אף על פי שקיימים הבדלים פוליטיים, חברתיים וכלכליים משמעותיים בין המדינות השונות.
הערבים פיתחו תרבות עשירה הכוללת ספרות, מוזיקה, אמנות ואדריכלות ייחודיות, ותרמו תרומות משמעותיות למדע, לפילוסופיה ולרפואה, במיוחד בתקופות מסוימות בהיסטוריה.
מבחינה דתית, לפני האסלאם רוב הערבים האמינו בדתות פוליתאיסטיות, אם כי שבטים מסוימים אימצו את היהדות או הנצרות.
כיום כ-93% מהערבים הם מוסלמים, והשאר כוללים נוצרים, דרוזים ובהאים.
השימוש המתועד הראשון במילה "ערב" כהתייחסות לעם מופיע במונולית מכורח כחלק מרישום באכדית של הכיבוש האשורי של ארם (המאה ה-9 לפנה"ס).
במונוליתי השתמשו במונח כדי לתאר את הבדואים של חצי האי ערב תחת המלך גינדיבו, שלחמו כחלק מקואליציה שהתנגדה לאשור.
המילה הקשורה "אעראב" (أعراب) משמשת היום להתייחסות לבדואים, בניגוד ל"ערב" (عرب) המתייחס לערבים בכלל.
שני המונחים מוזכרים כ-40 פעמים בכתובות עתיקות בשפה השבאית – שפה שמית קדומה שהייתה נפוצה בדרום חצי האי ערב לפני האסלאם.
המונח "ערב" מופיע גם בתוארי המלכים של ממלכת חמייר העתיקה בתימן, שהייתה אחת הממלכות החזקות בדרום ערב בין המאה ה-3 למאה ה-6 לספירה.
בקוראן, הטקסט הקדוש של האסלאם שנכתב בערבית, מוזכר המונח "אעראב" בהתייחסות לבדואים שחיו סביב מדינה (עיר הנביא מוחמד).
חוקרים סבורים שייתכן שמילה זו הגיעה לערבית הקוראן מהשפות שהיו נפוצות בדרום חצי האי ערב.
העדות הכתובה הראשונה לזהות ערבית מאוחדת מופיעה בכתובת מהמאה ה-4 לספירה, שנכתבה בערבית עתיקה באותיות נבטיות ומזכירה את אמרו אל-קיס בן עמרו כ"מלך כל הערבים".
זוהי העדות הראשונה לתפיסה של זהות ערבית כוללת.
היסטוריונים יווניים עתיקים כמו הרודוטוס, אגתרכידס ודיודורוס סיקולוס מתארים ערבים החיים באזורים שונים: בסיני ודרום ארץ ישראל, לאורך נהר פרת במסופוטמיה, בירדן (הנבטים), במדבר הסורי ובמזרח חצי האי ערב.
כתובות מהמאה ה-6 לפני הספירה בתימן כבר משתמשות במונח "ערב".
לגבי מקור המילה עצמה, יש כמה תיאוריות: סופרים ערבים מסורתיים טענו שהשם בא מיַעְרֻבּ (يَعْرُب), דמות מיתית שנחשבה לאבי הערבים הראשון.
חוקר אחר, אל-המדאני, הציע שהמסופוטמים קראו לבדואים "גַרְבּ" (غرب, מערביים) כי חיו מערבית להם, והמילה השתנתה לאורך הזמן ל"ערב".
במקרא, המילה קשורה לעמק הערבה ולמדבר, מה שמתאים לאורח החיים הנוודי של הבדואים.
בשפות השמיות השורש ע-ר-ב יכול להתייחס למושגים שונים כמו מערב, מדבר, התערבות או נדודים – כולם רלוונטיים לתיאור אורח החיים הערבי הקדום.
הערבית היא שפה שמית השייכת למשפחת השפות האפרו-אסיאתיות.
רוב החוקרים מקבלים את חצי האי ערב כ"מולדת הלשון" המקורית של השפות השמיות, אם כי חוקרים מסוימים בוחנים אם מקורותיה בלבנט.
העמים השמיים העתיקים חיו במזרח הקדום, כולל הלבנט, מסופוטמיה וחצי האי ערב מהאלף ה-3 לפנה"ס ועד סוף העת העתיקה.
השפה השמית הקדמונית המשוערת (פרוטו שמית) הגיעה ככל הנראה לחצי האי ערב באלף ה-4 לפנה"ס, ושפות הבת שלה התפשטו משם.
הערבית העתיקה החלה להתבדל מהשפות השמיות המרכזיות בתחילת האלף ה-1 לפנה"ס.
שפות שמיות מרכזיות הן ענף של השפה השמית הכולל את הערבית, הארמית, השפות הכנעניות (עמונית, עברית, מואבית, פלשתית, פיניקית ואחרות).
קיימת אפשרות שמקורותיה של השמית הקדמונית הן בחצי האי ערב, והשפה התפשטה משם לאזורים אחרים.
תיאוריה זו מציעה שעמים שמיים הגיעו למסופוטמיה ולאזורים אחרים מהמדבריות שבמערב, כמו האכדים שנכנסו למסופוטמיה בסביבות סוף האלף ה-4 לפנה"ס.
לצד תיאוריה זו, חוקרים אחרים סבורים שהעמים השמיים התפתחו באזורים מרובים: במסופוטמיה, בלבנט, בחצי האי ערב ובצפון אפריקה.
יש הסבורים שהשפה השמית הקדומה התפתחה בלבנט בסביבות 3800 לפנה"ס ולאחר מכן התפשטה לקרן אפריקה בסביבות 800 לפנה"ס מערב, כמו גם לצפון אפריקה.
על פי מסורות ערביות, איסלמיות ויהודיות, ישמעאל בן אברהם והגר היה "אבי הערבים".
ישמעאל נחשב לאבי קדמונו של הנביא מוחמד, מייסד האסלאם.
השבטים של מערב-מרכז ערב כינו עצמם "עם אברהם וצאצאי ישמעאל".
אבן ח'לדון, חכם ערבי במאה ה-8, תיאר את הערבים כבעלי מקורות ישמעאליים.
בקוראן מתואר כי אברהם ופילגשו הגר ילדו ילד נבואי בשם ישמעאל, שקיבל מאלוהים חסד מעל שאר האומות.
אברהם וישמעאל בנו את הכעבה במכה, שנבנתה במקור על ידי אדם.
על פי הספר השומרוני "אסאטיר": "ולאחר מות אברהם, מלך ישמעאל עשרים ושבע שנים; וכל בני נביות שלטו שנה אחת בחיי ישמעאל; ושלושים שנה לאחר מותו מנהר מצרים ועד נהר פרת; והם בנו את מכה".
תרגום אונקלוס מציין ומתאר את התפוצה של יישובי צאצאי ישמעאל (בראשית כה:טז): "הישמעאלים חיו מהינדקאיה (הודו) ועד חלוצא (אולי בערב), בצד מצרים, ומהאזור סביב ארתור (אשור) צפונה".
תיאור זה מציע כי הישמעאלים היו קבוצה מפוזרת בצורה נרחבת, עם נוכחות על פני חלק משמעותי מהמזרח הקדום.
נוודי ערב התפשטו דרך שולי המדבר של הסהר הפורה לפחות משנת 3000 לפנה"ס, אבל ההתייחסות הידועה הראשונה לערבים כקבוצה נפרדת היא מסופר אשורי שתיעד את קרב קרקר בשנת 853 לפנה"ס.
ההיסטוריה של הערבים בתקופה הקדם-איסלמית נוגעת לאזורים שונים כמו ערב, הלבנט, מסופוטמיה ומצרים.
הערבים הוזכרו על ידי שכניהם, כמו בכתובות מלכותיות אשוריות ובבליות מהמאות ה-9 עד ה-6 לפנה"ס.
ישנם גם רישומים מתקופת שלטונו של סרגון (722–705 לפנה"ס, מלך אשור) שמזכירים מוכרי ברזל לאנשים הנקראים ערבים בחוזאזא בבבל, מה שגרם לסרגון לאסור מסחר כזה מחשש שהערבים עלולים להשתמש במשאב לייצור נשק נגד הצבא האשורי.
חוקרים מזהים באזכורים מקראיים שונים התייחסויות לשבטים שנחשבים לערביים.
במחקר יש שגורסים כי האומה הערבית היא ישות עתיקה ומשמעותית; עם זאת, הוא נטען גם כי הערבים חסרו מודעות קולקטיבית.
הם לא רשמו את זהותם כערבים ולא טענו לבעלות בלעדית על שטחים ספציפיים.
מגן, מדין ועד היו שבטים וציוויליזציות עתיקות שמקורם בחצי האי ערב והם מוזכרים הן בספרות הערבית והן במקורות עתיקים אחרים.
מגן הייתה ידועה בייצור נחושת ומתכות אחרות, הייתה למרכז מסחר חשוב ומוזכרת בקוראן כמקום שבו עבר משה במהלך חייו.
מדין, לעומת זאת, הייתה אזור שנמצא בחלק הצפון-מערבי של ערב, ואנשי מדין מוזכרים בקוראן כמי שסגדו לאלילים ונענשו על ידי אלוהים על אי הציותם.
על פי המקרא, משה חי במדין לתקופה, שם נשא את ציפורה ורעה צאן.
שבט עתיק נוסף היה עד, שחי בדרום ערב והיה ידוע בעושרו, כוחו ובטכנולוגיה מתקדמת.
על פי המסורת האסלאמית, השבט הושמד בסופו של דבר על ידי סופת רוח עזה כעונש על אי הציותם לאלוהים.
עד נחשב לאחד השבטים הערביים המקוריים.
ההיסטוריון הרודוטוס סיפק מידע נרחב על ערב, ותיאר את התבלינים, השטח, הפולקלור, המסחר, הלבוש והנשק של הערבים.
בספרו השלישי, הוא הזכיר את הערבים ככוח שיש להתחשב בו בצפון חצי האי ערב רגע לפני המערכה של קמביסס השני, מלך פרס, נגד מצרים.
גם סופרים יווניים ורומיים אחרים כמו תיאופרסטוס, סטרבו, דיודורוס סיקולוס ופליניוס הזקן כתבו על ערב.
ההיסטוריון היהודי יוספוס פלביוס כתב על הערבים ומלכם, והזכיר את יחסיהם עם קלאופטרה, מלכת מצרים.
המס ששילם המלך הערבי לקלאופטרה נגבה על ידי הורדוס, מלך יהודה, ואולם המלך הערבי הפך מאוחר יותר לאיטי בתשלומיו וסירב לשלם ללא הפחתות נוספות.
גשם הערבי היה איש ערבי שהתנגד לנחמיה במקרא.
הוא היה כנראה ראש השבט הערבי "גושמו" והיה שליט עוצמתי עם השפעה שהשתרעה מצפון ערב ועד יהודה.
הערבים והשומרונים עשו מאמצים לעכב את בניית חומות ירושלים מחדש על ידי נחמיה.
בכתבים יווניים ולטיניים של המאות הראשונות נעשה שימוש במונח "סרקנים" (יוונית: Σαρακηνοί, לטינית: Saraceni) להתייחסות לערבים שחיו באזורים שהוגדרו על ידי הרומאים כערב פטראה (הלבנט) וערב דזרטה (ערב).
הנוצרים בחצי האי האיברי השתמשו במונח "מורים" לתיאור כל הערבים והמוסלמים של אותה תקופה.
ערביי מדינה התייחסו לשבטים הנוודיים של המדבריות כ"אעראב", וראו עצמם כיושבי קבע, אך היו מודעים לקשרים הגזעיים הקרובים שלהם.
נוצרים דוברי סורית, יוונית וארמנית השתמשו במונח 'הגרנים' לתיאור הכובשים הערביים של מסופוטמיה, סוריה ומצרים.
השם נגזר מהגר, שילדה את ישמעאל לאברהם על פי המסורת המקראית.
במקרא, ההגרנים מכונים "ישמעאלים" או "ערבים".
הכיבושים הערביים במאה ה-7 היו מהירים ודרמטיים.
צבאות ערביים כבשו במהירות חלק גדול מהמזרח התיכון, צפון אפריקה וספרד.
זה היה רגע משמעותי עבור האסלאם, שראה עצמו כיורש היהדות והנצרות.
תיעוד היסטורי מקומי המוגבל של תרבויות אלה גורם לכך שעדויות ארכאולוגיות, תיאורים זרים ומסורות ערביות בעל פה הם המקורות העיקריים לשחזור התקופה.
ממלכות רבות בחצי האי ערב העתיק דיברו שפות שמיות שונות שקדמו לערבית הקלאסית, אך הן נחשבות לחלק מההיסטוריה הערבית בשל מיקומן הגאוגרפי, תרבותן ותרומתן להתפתחות העולם הערבי.
תרבויות בולטות באותה עת כללו את דילמון, שהייתה מרכז מסחר חשוב אשר בשיא כוחה שלטה על נתיבי המסחר במפרץ ערב.
השומרים ראו בדילמון ארץ קדושה, היא נחשבת לאחת התרבויות העתיקות הקדומות ביותר במזרח התיכון, קמה בסביבות האלף הרביעי לפנה"ס והתקיימה עד 538 לפנה"ס.
גרה הייתה עיר עתיקה במזרח ערב, בצידו המערבי של המפרץ.
גרה הייתה למרכז הממלכה ערבית מ-650 לפנה"ס לערך ועד סביבות שנת 300 לספירה.
תמוד קמה סביב האלף הראשון לפנה"ס והתקיימה עד כשנת 300 לספירה.
מתחילת האלף הראשון לפנה"ס, טקסטים פרוטו-ערביים, או ערבית צפונית עתיקה, נותנים תמונה ברורה יותר של הופעת הערבים.
הכתובות הקדומות ביותר נכתבו בגרסאות שונות של כתב "מוסנד" (סוג של כתב עתיק שהיה נפוץ בדרום ערב) דרום ערבי אפיגרפי (כלומר, כתובות חקוקות על אבן או מתכת, להבדיל מכתב על נייר או קלף), כולל כתובות חסא מהמאה ה-8 לפנה"ס ממזרח ערב הסעודית, והטקסטים התמודיים שנמצאו ברחבי חצי האי ערב וסיני.
הקדרים היו קונפדרציה שבטית ערבית עתיקה נוודית ברובה שמרכזה בואדי סירחאן במדבר הסורי.
הם נודעו באורח חייהם הנוודי ובתפקידם במסחר השיירות שקישר את חצי האי ערב עם עולם הים התיכון.
הקדרים הרחיבו בהדרגה את שטחם במהלך המאות ה-8 וה-7 לפנה"ס, ועד המאה ה-6 לפנה"ס התגבשו לממלכה ששלטה על שטח נרחב בצפון ערב, דרום ארץ ישראל וחצי האי סיני.
הקדרים היו בעלי השפעה במזרח הקדום, וממלכתם מילאה תפקיד משמעותי בענייני המדיניות והכלכלה של האזור במשך כמה מאות.
שבא היא ממלכה המוזכרת בתנ"ך ובקוראן, אם כי השבאית הייתה שפה דרום ערבית ולא ערבית.
שבא מופיעה במסורות יהודיות, מוסלמיות ונוצריות, ושושלתה מגיעה לקחטאן בן הוד, אחד מאבות הערבים, שבא הוזכרה בכתובות אשוריות ובכתבי סופרים יוונים ורומים.
אחד המקורות הכתובים העתיקים שעסקו בשבא הוא התנ"ך, לפיו אנשי שבא סיפקו לסוריה ומצרים קטורת, במיוחד לבונה, וייצאו אליהן זהב ואבנים יקרות.
בקוראן, הם מתוארים כסַבַּא (, בשונה מ"צאבא", ), הם נודעו במסחר המשגשג ובכלכלה החקלאית שלהם, שהתבססה על גידול לבונה ומור.
שרפים ארומטיים יקרי ערך אלה יוצאו למצרים, יוון ורומא, והפכו את השבאים לעשירים ועוצמתיים.
הם סחרו גם בתבלינים, טקסטיל ומוצרי מותרות אחרים.
סכר מאריב היה אחד מההישגים ההנדסיים הגדולים של שבא ושל העולם העתיק בכלל, והוא סיפק מים לעיר מאריב ולאדמות החקלאיות שסביבה.
ליחיאן, שנקראה גם דדאן או דדן, הייתה ממלכה ערבית עתיקה חזקה ומאורגנת היטב שמילאה תפקיד תרבותי וכלכלי חיוני באזור הצפון-מערבי של חצי האי ערב והשתמשה בשפה דדנית.
הליחיאנים נודעו בארגון ובמינהל המתקדמים שלהם, והם מילאו תפקיד משמעותי בחיי התרבות והכלכלה של האזור.
הממלכה התרכזה סביב העיר דדן (אל-עולא של ימינו), והיא שלטה על טריטוריה גדולה שהשתרעה מיתריב בדרום ועד חלקים מהלבנט בצפון.
מסורות הייחוס הערביות רואות בבני ליחיאן ישמעאלים, והם השתמשו בשפה דדנית.
ממלכת מַעִין הייתה ממלכה ערבית עתיקה עם מערכת מלוכה תורשתית ודגש על חקלאות ומסחר.
ההיסטוריה שלה תועדה דרך כתובות וספרים יווניים ורומיים קלאסיים, אם כי תאריכי ההתחלה והסיום המדויקים של הממלכה עדיין שנויים במחלוקת.
התאריכים המוצעים נעים מהמאה ה-15 לפנה"ס עד המאה ה-1 לספירה.
לאנשי מעין הייתה מערכת ממשל מקומית עם מועצות שנקראו "מזוד", ולכל עיר היה מקדש משלה בעבור אל אחד או יותר.
הם גם אימצו את האלפבית הפיניקי והשתמשו בו לכתיבת שפתם.
הממלכה נפלה בסופו של דבר לידי העם הערבי השבאי.
קתבאן הייתה ממלכה עתיקה שהתקיימה בדרום ערב מתחילת האלף הראשון לפנה"ס ועד סוף המאה ה-1 או ה-2 לספירה.
היא התפתחה למדינה ריכוזית במאה ה-6 לפנה"ס עם שני מלכים משותפים השולטים בקטבים.
קתבאן הרחיבה את שטחה, כולל כיבוש מעין ומסעות מוצלחים נגד השבאים.
היא קראה תיגר על עליונות השבאים באזור וניהלה מלחמה מוצלחת נגד חצרמות במאה ה-3 לפנה"ס.
כוחה של קתבאן דעך במאות הבאות, מה שהוביל לסיפוחה על ידי חצרמות וחמיר במאה ה-1 לספירה.
ממלכת חצרמות נודעה במורשתה התרבותית העשירה, כמו גם במיקומה האסטרטגי לאורך נתיבי מסחר חשובים שחיברו את המזרח התיכון, דרום אסיה ומזרח אפריקה.
הממלכה הוקמה בסביבות המאה ה-3 לפנה"ס, והגיעה לשיאה במהלך המאה ה-2 לספירה, כאשר שלטה על חלק ניכר מדרום חצי האי ערב.
הממלכה נודעה באדריכלות המרשימה שלה, במיוחד במגדלים הייחודיים שלה, ששימשו כמגדלי שמירה, מבני הגנה ובתים למשפחות עשירות.
אנשי חצרמות היו מיומנים בחקלאות, במיוחד בגידול לבונה ומור.
הייתה להם תרבות ימית חזקה והם סחרו עם הודו, מזרח אפריקה ודרום-מזרח אסיה.
למרות שהממלכה דעכה במאה ה-4, חצרמות נותרה מרכז תרבותי וכלכלי.
ממלכת אוסאן העתיקה (המאות ה-8–7 לפנה"ס) הייתה אכן אחת הממלכות הקטנות החשובות ביותר של דרום ערב, ובירתה חג'ר יחיר הייתה מרכז מסחר ומסחר משמעותי בעולם העתיק.
הרס העיר במאה ה-7 לפנה"ס על ידי המלך והמוכריב של שבא כרב אל וטר הוא אירוע משמעותי בהיסטוריה של דרום ערב.
ניצחון השבאים על אוסאן הוא גם עדות לעוצמה הצבאית ולתחכום האסטרטגי של השבאים, שהיו אחת הממלכות החזקות והמשפיעות ביותר באזור.
ממלכת חמייר הייתה ממלכה עתיקה שהתקיימה מסביבות המאה ה-2 לפנה"ס ועד המאה ה-6 לספירה.
היא התרכזה בעיר ט'פאר, הנמצאת בתימן של ימינו.
החמירים היו עם ערבי שדיבר שפה דרום ערבית ונודעו ביכולתם במסחר ובספנות, הם שלטו על החלק הדרומי של ערב והייתה להם כלכלה משגשגת המבוססת על חקלאות, מסחר ומסחר ימי.
הם היו מיומנים בהשקיה ובטרסות, מה שאפשר להם לגדל יבולים בסביבה הצחיחה.
החמירים התגיירו במאה ה-4 לספירה, ושליטיהם נודעו בתור "מלכי היהודים".
התגיירותם נבעה כנראה מקשרי המסחר שחלקו עם הקהילות היהודיות באזור הים האדום ובלבנט.
עם זאת, החמירים היו גם סבלניים כלפי דתות אחרות – הנצרות והדתות הפגאניות המקומיות.
הנבטים היו ערבים נוודים שהתיישבו בשטח שמרכזו היה בירתם פטרה בירדן של ימינו.
כתובותיהם הקדומות נכתבו בארמית, אך בהדרגה עברו לערבית, ובהכירם את הכתב, היו הראשונים שיצרו כתובות בערבית.
האלפבית הנבטי אומץ על ידי ערבים מדרום להם, והתפתח לכתב הערבי המודרני בסביבות המאה הרביעית.
עובדה זו מוכחת בכתובות ספאיתיות (כתובות נוודים ערביים, החל מהמאה הראשונה לפנה"ס) ובשמות הפרטיים הערביים הרבים בכתובות נבטיות.
החל מהמאה השנייה לפנה"ס בערך, מספר כתובות מקריית אל-פאו חושפות ניב שאינו נחשב עוד "פרוטו-ערבית", אלא "ערבית קדם-קלאסית".
חמש כתובות בסורית המזכירות ערבים נמצאו בסומטר חרבסי (אתר ארכאולוגי בטורקיה), אחת מהן מתוארכת למאה השנייה לספירה.
אזכור ראשון של ערבים בתדמור מתוארך לסוף האלף הראשון לפנה"ס.
במהלך הקרבות בין האימפריות ההלניסטיות במאה השלישית לפנה"ס, שייח' ערבי אחד סייע לכוחות הסלאוקים בקרב שהתרחש ליד רפיח בשנת 217 לפנה"ס.
החיילים של אותו שייח', שנקרא זבדיבל, תוארו במקורות כערבים.
על אף שהטקסטים לא זיהו אותו במפורש כתדמורי, שמו הוא תדמורי במקורו, מה שמוביל חוקרים למסקנה שהגיע מתדמור, כלומר ערבי.
בשנת 260 לספירה נפל הקיסר הרומי ולריאנוס בשבי במהלך קרב אדסה נגד הפרסים הססאנים.
שבייתו של קיסר רומי על ידי המלך הפרסי שאפור הראשון הייתה מכה חסרת תקדים לרומא והותירה את האימפריה פגיעה באזור המזרח.
זנוביה, מלכת תדמור, ניצלה את החולשה הרומית וכבשה שטחים עצומים במזרח – החל ממצרים ועד חלקים מטורקיה של ימינו.
דא עקא האימפריה התדמורית הזו הייתה קצרת מועד.
הקיסר הרומי אורליאנוס התגבר על המשבר, הביס את זנוביה וכוחותיה, והחזיר את כל השטחים שאבדו לרומא.
התדמוריים קיבלו עזרה מבעלי בריתם הערבים, אך אורליאנוס הצליח לנצל את בריתותיו שלו כדי להביס את זנוביה וצבאה.
בסופו של דבר, האימפריה התדמורית התקיימה רק מספר שנים, אולם השפעתה הייתה שזורה בהיסטוריה של האימפריה הרומית והמזרח הקרוב.רוב החוקרים מזהים את האיטוראים כעם ערבי שהתיישב באזור איטוראה, עם שהתגבש כמעצמה בולטת באזור לאחר דעיכת האימפריה הסלאוקית במאה השנייה לפנה"ס.
מבסיסם סביב הר לבנון ועמק הבקעה הגיעו לשלוט על שטחים נרחבים ברבדי סוריה, והתבוננות ארכאולוגית מלמדת על חדירתם אל החלקים הצפוניים של ארץ ישראל עד לגליל.
התנוכים היו קונפדרציה של שבטים ערביים ששכנה במרכז ובמזרח חצי האי ערב במהלך התקופות העתיקות המאוחרות והימי הביניים המוקדמים.
הם היו ענף של שבט רביעה, אחד השבטים הערביים הגדולים בתקופה הקדם-אסלאמית.
הם נודעו בכושר הלחימה שלהם ומילאו תפקיד משמעותי בתקופה האסלאמית המוקדמת, כשלחמו בקרבות נגד האימפריות הביזנטית והססאנית ותרמו להתרחבות האימפריה הערבית.
הערבים האוסרואנים, הידועים גם בשם האבגרידים, שלטו בעיר אדסה בהמזרח הקרוב העתיק במשך תקופה ארוכה.
אדסה הייתה ממוקמת באזור אוסרואנה, ממלכה עתיקה שהתקיימה מהמאה השנייה לפנה"ס עד המאה השלישית לספירה.
הם הקימו שושלת הידועה בשם האבגרידים, ששלטה באדסה במשך מספר מאות שנים.
השליט המפורסם ביותר של השושלת היה אבגר החמישי, עליו נאמר שהתכתב עם ישו ומאמינים שהמיר לנצרות.
האבגרידים מילאו תפקיד חשוב בהיסטוריה המוקדמת של הנצרות באזור, ואדסה הפכה למרכז של לימוד נוצרי וחכמה דתית.
ממלכת חתרא הייתה עיר עתיקה הממוקמת באזור מסופוטמיה, שנוסדה במאה השנייה או השלישית לפנה"ס ופרחה כמרכז סחר ותרבות מרכזי תחת האימפריה הפרתית.
שליטי חתרא נודעו בשם השושלת הארסקית, שהייתה ענף של משפחת השלטון הפרתית.
עם זאת, במאה השנייה לספירה, השבט הערבי בני תנוך השתלט על חתרא והקים שושלת עצמאית.
השליטים הערבים של חתרא נטלו את התואר "מלכא", שמשמעותו מלך בערבית, ולעיתים קרובות הם כינו עצמם "מלך הערבים".
בצפון מסופוטמיה פרחו ממלכות ערביות נוספות, ביניהן אדיאבנה שבירתה ארבלא (ארביל של ימינו בעיראק).
הממלכה הזו הייתה חשובה גם ביהדות – בעירה הראשית פעל בית מדרש מפורסם של החכם התלמודי מר עוקבא.
אליה וקוץ בה – ערבים מאוחרים יותר קראו גם לעיר שכנה בשם זהה, מה שגרם לבלבול בזיהוי המקום המדויק.
הנוכחות הערבית הרחבה באזור זה הוכרה רשמית על ידי הפרסים הססאנים, שקראו לכל המחוז ערביסתאן – כלומר "ארץ הערבים".
שמו של המחוז מוזכר לראשונה בכתובת אבן רשמית שחרט שאפור הראשון במקום הקדוש כעבה-יה זרתושת, שהוקמה בסביבות 262.
האמסנים היו שושלת של מלכים-כוהנים ערבים ששלטו בעיר אמסה (חומס של ימינו, סוריה) במחוז הרומי סוריה מהמאה הראשונה לספירה עד המאה השלישית לספירה.
השושלת בולטת בכך שהיו בה כוהנים גדולים של האל אל-גבל (אל השמש הסורי), שהיו גם בעלי השפעה בפוליטיקה והתרבות הרומית.
השליט הראשון של השושלת האמסנית היה סמפסיקראמוס הראשון, שעלה לשלטון בשנת 64 לספירה.
ירש אותו בנו, יאמבליכוס, ואחריו בנו שלו, סמפסיקראמוס השני.
תחת שלטונו של סמפסיקראמוס השני, אמסה הפכה לממלכת חסות של האימפריה הרומית, והשושלת נקשרה חזק יותר למסורות הפוליטיות והתרבותיות הרומיות.
שלושה שבטים ערביים מרכזיים – הגסאנידים, הלכמיים והכנדיטים – היו לגל ההגירה הגדול אחרון של ערבים מתימן צפונה לפני עלית האסלאם.
הגסאנידים הגבירו את הנוכחות השמית בסוריה ההלינסטית – רובם הגדול של השמים היו עמים ארמיים.
הם התיישבו בעיקר באזור החוראן ועד לבנון, ארץ ישראל וירדן של ימינו.
יוונים ורומאים כינו את כל האוכלוסייה הנוודית של המדבר במזרח הקרוב בשם "ערבים".
הרומאים קראו לתימן "ערביה פליקס" .
הרומאים כינו את מדינות החסות הנוודיות בתוך האימפריה הרומית בשם "ערב פטראה", על שם העיר פטרה, ואילו המדבריות שלא נכבשו וגבלו באימפריה מדרום וממזרח – ערב מגנה (Arabia Magna, ערב הגדולה).
השבט השני, הלכמיים, ירשו את השלטון מהתנוכידים שקדמו להם.
הם שלטו על אזור נהר הטיגריס (עיראק של ימינו) סביב בירתם אל-חירה.
בסופו של דבר הם התחברו עם הססאנים נגד הגסאנידים וההאימפריה הביזנטית.
הלכמיים התחרו עם הכנדיטים על השליטה בשבטי מרכז ערב, עד שבסוף הלכמיים הרסו את ממלכת כנדה בשנת 540 לאחר נפילת בעלת בריתם המרכזית חמייר.
הפרסים הססאנים ביטלו את השושלת הלכמית בשנת 602, תחילה תחת מלכי שלטון בובות ואחר כך תחת שליטתם הישירה.
השבט השלישי, הכנדיטים, היגרו מתימן יחד עם השניים האחרים, אך נתקלו בהתנגדות.
הם נהדפו בבחריין על ידי שבט עבד קיס מבני רביעה.
הם חזרו לתימן וכרתו ברית עם החמירים, שהעניקו להם מעמד של ממלכת חסות השולטת על מרכז ערב מבירתם 'קריה דאת כהל' (קריית אל-פאו של ימינו).
הם שלטו על חלק גדול מחצי האי הערבי הצפוני-מרכזי, עד שהושמדו על ידי המלך הלכמי אל-מונדיר ובנו עמר.
הגסאנידים היו שבט ערבי שהתיישב בלבנט במאה השלישית.
לפי עצי היוחסין הערביים המסורתיים, הם היו ענף של שבט אזד – אחד השבטים הגדולים שמקורו בדרום ערב.
הם נלחמו לצד הביזנטים נגד הססאנים והלכמיים הערבים.
רוב הגסאנידים היו נוצרים – התנצרו במאות הראשונות, וחלקם התמזגו עם קהילות נוצריות הלניסטיות.
לאחר הכיבוש המוסלמי של הלבנט, מעטים מהגסאנידים הפכו מוסלמים, ורובם נשארו נוצרים והצטרפו לקהילות מלכיתיות (נוצרים הנאמנים לקיסר הביזנטי) וסוריות בתחומי ירדן, ארץ ישראל, סוריה ולבנון של ימינו."
הסליחידים היו שבט ערבי שכרת ברית צבאית עם האימפריה הביזנטית במאה החמישית (כיום נקראים כאלה "כוחות עזר מקומיים").
הם היו נוצרים נלהבים, אך תקופתם מתועדת פחות מהתקופות הקודמות והבאות בשל מיעוט המקורות.
רוב ההתייחסויות לסליחידים במקורות ערביים נובעות מעבודתו של הישאם בן אל-כלבי (היסטוריון ערבי מהמאה השמינית), ואילו ספר ההיסטוריה של יעקובי (היסטוריון ערבי מהמאה התשיעית) נחשב חשוב לקביעת נפילת הסליחידים ותנאי החוזה שלהם עם הביזנטים.
במהלך ימי הביניים פרחה הציוויליזציה הערבית, והערבים תרמו תרומות משמעותיות לתחומי המדע, המתמטיקה, הרפואה, הפילוסופיה והספרות.
במתמטיקה, אל-חוואריזמי ייסד את האלגברה כתחום עצמאי במאה התשיעית דרך חיבורו "אל-ג'בר ואל-מוקאבלה".
ברפואה הם הקימו בתי חולים מתקדמים (שכונו בערבית, בהשאלה מפרסית, 'בימאריסטאן' – بِيْمَارِسْتَان) שפעלו כמרכזי לימוד ומחקר, וחידשו בתחומי רפואת עיניים, ניתוחים ופסיכיאטריה.
במדעים הם לא רק תרגמו ושימרו יצירות יווניות עתיקות, אלא גם פיתחו אותן והוסיפו עליהן באסטרונומיה, כימיה ופיזיקה.
עם עלייתן של ערים גדולות כמו בגדד, קהיר וקורדובה, הן הפכו למרכזי לימוד שמשכו חכמים, מדענים ואינטלקטואלים מכל העולם הידוע.
הערבים יצרו אימפריות ושושלות רבות, הבולטות שביניהן: האימפריה הראשידונית, האימפריה האומיית, האימפריה העבאסית וההאימפריה הפאטמית.
אימפריות אלה התאפיינו בהתרחבותן, בהישגיהן המדעיים ובפריחתן התרבותית, והשתרעו מספרד ועד הודו.
האזור היה תוסס ודינמי במהלך ימי הביניים והותיר השפעה מתמשכת על העולם.
המפנה ההיסטורי הגדול שהוביל לעליית הערבים כמעצמה עולמית החל עם עליית האסלאם.
התהליך התחיל כאשר מוחמד וחסידיו היגרו ממכה למדינה באירוע הידוע בשם ההג'רה (622 לספירה).
מוחמד הקדיש עשר שנותיו האחרונות לסדרת קרבות לביסוס ולהרחבת הקהילה המוסלמית, ומ-622 עד 632 הוביל את המוסלמים למלחמה נגד תושבי מכה.
לאחר מותו של מוחמד החלה תקופה של התרחבות מהירה שהפכה את הערבים למעצמה מרכזית במזרח הקרוב ומעבר לו.
במהלך תקופה זו הערבים כבשו את אזור בצרה, ותחת הנהגתו של עומר בן אל-כטאב הם הקימו בסיס ומסגד.
כיבוש נוסף היה מדיין, אך בשל הסביבה הקשה המתיישבים עברו בסופו של דבר לעיר כופה בעיראק של ימינו.
עומר הצליח להביס מרידות של שבטים ערביים שונים, והביא יציבות לכל חצי האי הערבי ואיחד אותו.
תחת הנהגתו של עותמאן בן עפאן – הח'ליף השלישי – האימפריה הערבית התרחבה דרמטית מעבר לחצי האי הערבי.
הערבים כבשו את כל האימפריה הפרסית הססאנית, כולל את אזור פארס (דרום איראן) ב-650 ואת חלקים ניכרים מחוראסאן (צפון-מזרח איראן ואפגניסטן של ימינו) ב-651. כמו כן החל הכיבוש הערבי של ארמניה בשנות ה-40 של המאה השביעית..
בתקופה זו האימפריה הראשידונית הרחיבה את שלטונה על כל האימפריה הססאנית ועל יותר משני שלישים מהאימפריה הרומית המזרחית.
שלטונו של עלי, הח'ליף הרביעי, התאפיין בסכסוכים פנימיים קשים.
פרצה מלחמת אזרחים במדינה המוסלמית הצעירה, הידועה בשם "הפתנה הראשונה" – מאבק על מי ראוי לשלוט על הקהילה המוסלמית לאחר מוחמד.
הסכסוך נמשך כמעט לכל אורך תקופת שלטונו ובסופו עלי נרצח.
לאחר הסכם שלום עם חסן בן עלי (בנו של עלי שוויתר על השלטון) ודיכוי הפרעות של הח'וארג'ים – קבוצה קיצונית שהתפצלה מתומכיו של עלי – מועאוויה הראשון הפך לח'ליף.
זה סימן מעבר משמעותי בהנהגה: מח'ליפות שהתבססה על בחירה וקרבה למוחמד לשלטון העובר בירושה כחלק מהשושלת האומיית.
לאחר מות מוחמד בשנת 632, התחילה תקופה היסטורית חדשה הידועה בשם "התקופה הראשידונית" .
המונח "ראשידון" משמעותו "המונחים נכון" או "המובלים כראוי", והוא מתייחס לארבעת הח'ליפים הראשונים שמנו את הקהילה המוסלמית לאחר מוחמד.
הח'ליפות – כלומר המוסד של הח'ליף כמנהיג דתי ופוליטי של כל המוסלמים – הפכה לבסיס של האימפריה האסלאמית שהתפשטה במהירות מחוץ לחצי האי הערבי.
הצבאות הראשידוניים יצאו למסעות כיבוש והקימו את הח'ליפות, או האימפריה האסלאמית – אחת מהאימפריות הגדולות בהיסטוריה.
היא הייתה גדולה יותר ונמשכה זמן רב יותר מהאימפריה הערבית הקודמת של התנוכידים תחת המלכה מאוויה או מהאימפריה התדמורית הערבית.
המדינה הראשידונית הייתה מדינה חדשה לחלוטין ושונה מהממלכות הערביות של אותה תקופה כמו החמירים, הלכמיים או הגסאנידים.
בניגוד לממלכות מקומיות אלה שהיו מוגבלות גאוגרפית ושלטו על שבטים ספציפיים, המדינה הראשידונית הייתה אימפריה אוניברסלית המבוססת על אידאולוגיה דתית שחתרה לאחד את כל המוסלמים תחת מנהיגות אחת.
במהלך התקופה הראשידונית הקהילה הערבית התרחבה במהירות, כבשה שטחים רבים והקימה אימפריה ערבית עצומה.
התקופה מתאפיינת בשלטון ארבעת הח'ליפים הראשונים של הקהילה הערבית.
ארבעת הח'ליפים הללו הם אבו בכר, עֹמַר בן אל-ח'טאב, עות'מאן בן עפאן ועלי בן אבי טאלב, הידועים יחדיו בשם "הראשידון".
התקופה הראשידונית היא משמעותית בהיסטוריה הערבית והאסלאמית, מכיוון שהיא מסמנת את תחילת האימפריה הערבית ואת התפשטות האסלאם מעבר לחצי האי הערבי.
במהלך זמן זה הקהילה הערבית התמודדה עם אתגרים רבים, כולל פילוגים פנימיים ואיומים חיצוניים מאימפריות שכנות.
תחת הנהגתו של אבו בכר – חברו הקרוב של מוחמד ואביה של אשתו עאישה – הקהילה הערבית הצליחה לדכא מרד של שבטים שסירבו לשלם זכאת.
הזכאת היא אחד מחמשת עמודי האסלאם – מס דתי חובה שנועד לעזרה לעניים ולמימון צורכי הקהילה המוסלמית.
במהלך שלטונו של עומר בן אל-כטאב, האימפריה הערבית התרחבה משמעותיות וכבשה שטחים כמו מצרים, סוריה ועיראק.
שלטונו של עותמאן בן עפאן התאפיין במחלוקות פנימיות ובמרד, שהובילו בסופו של דבר לרציחתו.
עלי, בן דודו וחתנו של מוחמד, ירש את עותמאן כח'ליף אך התמודד עם התנגדות מחלק מחברי הקהילה האסלאמית שסברו שהוא לא מונה כדין.
חרף האתגרים הללו, התקופה הראשידונית נזכרת כזמן של התקדמות והישגים גדולים בהיסטוריה הערבית והאסלאמית.
הח'ליפים הקימו מערכת שלטון שהדגישה צדק ושוויון לכל חברי הקהילה האסלאמית.
הם גם פיקחו על עריכת הקוראן לטקסט אחיד והפיצו את התורות והעקרונות הערביים ברחבי האימפריה.
התקופה הראשידונית מילאה תפקיד מכריע בעיצוב ההיסטוריה הערבית וממשיכה להיות נערצת על ידי מוסלמים ברחבי העולם כתקופה של מנהיגות הנתפסת כאידיאלית.
בשנת 661 נפלה הח'ליפות הראשידונית לידי בֵּית אוּמַיָּה ודמשק הוקמה כבירת האימפריה.
בית אומיה היו גאים בזהותם הערבית ונתנו חסות לשירה ולתרבות של ערב הקדם-אסלאמית.
הם הקימו ערי חיל ברמלה, רקה, בצרה, כופה, מוסול וסמרא, שכולן התפתחו לערים מרכזיות.
הח'ליף עבד אל-מליך קבע את הערבית כשפה הרשמית של הח'ליפות בשנת 686. הח'ליף עומר השני ניסה לפתור את המתחים החברתיים החריפים באימפריה כאשר עלה לשלטון בשנת 717. הבעיה המרכזית הייתה אפליה נגד מוסלמים שלא היו ערבים במוצאם – תושבי השטחים הנכבשים שהתאסלמו הנקראים 'מוואלי' (mawali).
למרות התאסלמותם, המוואלי נותרו מחוץ למערכת השבטית ובמעמד חברתי נחות.
הם היו חייבים לשלם מיסים גבוהים יותר – לעיתים אף את מס הג'יזיה שנועד רק ללא-מוסלמים – ולא זכו לתפקידים ממשלתיים וצבאיים שנשארו בידי הערבים.
עומר דרש שכל המוסלמים – ערבים ולא ערבים כאחד – יקבלו יחס שווה, ביטל את גביית הג'יזיה מהמוואלי וניסה לשלב לא-ערבים בממשל.
דא עקא הרפורמות שתכנן לא הספיקו להיות מיושמות ברובן מכיוון שמת לאחר שלוש שנות שלטון בלבד, ורוב הרפורמות בוטלו לאחר מותו.
אי שביעות הרצון מבית אומיה המשיכה לגבור בקרב המוואלי והערבים הלא-אומיים, ותחושת הנחיתות והאפליה הפכה למניע מרכזי למרידה העבאסית שהפילה את השלטון האומי בשנת 750.
האומיים הרחיבו את האימפריה שלהם מערבה וכבשו את צפון אפריקה מהביזנטים.
לפני הכיבוש הערבי, צפון אפריקה נכבשה או אוכלסה על ידי עמים שונים כולל פונים, ונדלים ורומאים.
לאחר שפרצה מרידה רחבת היקף ב-747 במזרח האימפריה – בה התאחדו המוואלי, ערבים לא-אומיים וקבוצות נוספות שהיו מתוסכלות מהאפליה והשלטון האומי – בית אומיה איבדו את רוב שטחיהם למעט איבריה.
המרידה הזו, המכונה 'המהפכה העבאסית', הצליחה להפיל את השלטון האומי בשנת 750 ולהעלות את בית עבאס לשלטון.
האחיזה האחרונה שלהם נודעה בשם נסיכות קורדובה.
רק תחת שלטונו של נכדו של מייסד הנסיכות החדשה הזו נכנסה המדינה לשלב חדש כח'ליפות קורדובה.
מדינה חדשה זו התאפיינה בהתרחבות של המסחר, התרבות והידע, ובה נבנו יצירות מופת של אדריכלות אל-אנדלוס (השם הערבי לספרד המוסלמית) וספרייתו של אל-חכם השני שהכילה למעלה מ-400,000 כרכים.
עם קריסת המדינה האומיית בשנת 1031 לספירה, אל-אנדלוס חולקה לממלכות קטנות.
העבאסים היו צאצאיו של עבאס בן עבד אל-מוטלב, אחד מדודיו הצעירים של מוחמד ובן לאותו שבט בני האשם.
העבאסים הובילו מרד נגד בית אומיה והביסו אותם בקרב הזאב, שכאמור סיים למעשה את שלטונם בכל חלקי האימפריה למעט אל-אנדלוס.
בשנת 762 ייסד הח'ליף העבאסי השני אל-מנצור את העיר בגדד והכריז עליה כבירת הח'ליפות.
בניגוד לבית אומיה, לעבאסים הייתה תמיכה של נתינים לא-ערבים.
תור הזהב האסלאמי החל באמצע המאה השמינית עם עליית הח'ליפות העבאסית והעברת הבירה מדמשק לעיר בגדד שזה-נוסדה.
העבאסים הושפעו מציוויים במסורות שמעודדים רכישת ידע ולימוד, תפיסה זו הנחתה את מדיניותם התרבותית והובילה להקמת מוסדות לימוד ולעידוד תרגום ומחקר.
במהלך תקופה זו האימפריה העבאסית הפכה למרכז אינטלקטואלי למדע, פילוסופיה, רפואה וחינוך, שכן העבאסים תמכו בעניין הידע והקימו את "בית החכמה" בבגדד.
שושלות יריבות כמו הפאטמים של מצרים ובית אומיה של אל-אנדלוס היו גם כן מרכזים אינטלקטואליים משמעותיים – ערים כמו קהיר וקורדובה שהתחרו עם בגדד.
המונגולים כבשו את בגדד בשנת 1258 והרגו את הח'ליף אל-מוסתעצם.
חברי המשפחה המלכותית העבאסית נמלטו מהטבח ונמלטו לקהיר, שהתנתקה מהשלטון העבאסי שנתיים קודם לכן; הגנרלים הממלוכיים נטלו את הצד הפוליטי של הממלכה בעוד הח'ליפים העבאסיים עסקו בפעילויות אזרחיות והמשיכו לתמוך במדע, אמנויות וספרות.
הח'ליפות הפאטמית נוסדה על ידי אל-מהדי ביללה, צאצא של פאטמה, בתו של מוחמד.
הח'ליפות הפאטמית הייתה שיעית שהתקיימה מ-909 עד 1171 לספירה.
האימפריה התבססה בצפון אפריקה, עם בירתה בקהיר, ובשיאה שלטה על שטח עצום שכלל חלקים ממה שהיום מצרים, לוב, תוניסיה, אלג'יריה, מרוקו, סוריה וארץ ישראל.
המדינה הפאטמית התעצבה בקרב הכותאמה, במערב החוף הצפון-אפריקני, באלג'יריה, ובשנת 909 כבשה את רקאדה, בירת האע'לבים (השושלת ששלטה בתוניסיה קודם לכן).
ב-921 הפאטמים הקימו את העיר התוניסאית מהדיה כבירתם החדשה.
ב-948 העבירו את בירתם לאל-מנסוריה, ליד קיירואן בתוניסיה, וב-969 כבשו את מצרים והקימו את קהיר כבירת הח'ליפות שלהם.
הפאטמים נודעו בסובלנותם הדתית ובהישגיהם האינטלקטואליים.
הם הקימו רשת אוניברסיטאות וספריות שהפכו למרכזי לימוד בעולם המוסלמי.
הם גם קידמו את האמנויות, האדריכלות והספרות, שפרחו תחת חסותם.
אחד ההישגים הבולטים ביותר של הפאטמים היה בניית מסגד אל-אזהר ואוניברסיטת אל-אזהר בקהיר.
האוניברסיטה נוסדה ב-970 לספירה, והיא אחת האוניברסיטאות העתיקות בעולם ונותרה מרכז חשוב ללימודים אסלאמיים עד היום.
לפאטמים הייתה גם השפעה משמעותית על התפתחות התאולוגיה האסלאמית והמשפט האסלאמי.
הם נודעו בתמיכתם באסלאם השיעי ובקידומם של הענף האיסמעילי של האסלאם השיעי.
חרף הישגיהם הרבים, הפאטמים התמודדו עם אתגרים רבים במהלך שלטונהם.
הם היו במלחמה תמידית עם אימפריות שכנות, כולל הח'ליפות העבאסית וההאימפריה הביזנטית.
הם גם התמודדו עם סכסוכים פנימיים ומרידות, שהחלישו את האימפריה עם הזמן.
ב-1171 לספירה נכבשה הח'ליפות הפאטמית על ידי השושלת האיובית, בהנהגת צלאח אל-דין.
על אף שהשושלת הפאטמית הגיעה לקיצה, מורשתה המשיכה להשפיע על התרבות והחברה הערבית-אסלאמית במשך מאות שנים.
מ-1517 ועד 1918 שלטו העות'מאנים על שטחים ערביים נרחבים לאחר שהביסו את הסולטנות הממלוכית בקהיר וסיימו את הח'ליפות העבאסית בקרבות מרג' דאביק ורידאניה.
הם נכנסו ללבנט ומצרים ככובשים והפילו את הח'ליפות העבאסית לאחר שהתקיימה מאות שנים רבות.
בשנת 1911 הקימו אינטלקטואלים ופוליטיקאים ערבים מכל הלבנט את אל-פתאת ("החברה הערבית הצעירה"), מועדון לאומני ערבי קטן, בפריז.
המטרה המוצהרת שלה הייתה "הבאת האומה הערבית לשורת האומות המודרניות".
בשנותיה הראשונות, אל-פתאת קראה לאוטונומיה רחבה יותר במסגרת מדינה עות'מאנית מאוחדת, ולא לעצמאות ערבית מהאימפריה.
אל-פתאת אירחה את הקונגרס הערבי של 1913 בפריז, שמטרתו הייתה לדון ברפורמות רצויות עם פעילים ערבים אחרים שחלקו על המדיניות העות'מאנית.
עם זאת, כאשר הרשויות העות'מאניות הגבירו את הדיכוי על פעילות הארגון וחבריו, אל-פתאת עברה למחתרת ודרשה עצמאות מלאה ואחדות של המחוזות הערביים.
המרד הערבי היה התקוממות צבאית של כוחות ערבים נגד האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
המרד החל ב-1916 בהנהגת השריף חוסיין בן עלי, ומטרתו הייתה להשיג עצמאות לארצות הערב תחת השלטון העות'מאני וליצור מדינה ערבית מאוחדת.
המרד נבע ממספר גורמים, כולל הרצון הערבי לאוטונומיה רחבה יותר במסגרת האימפריה העות'מאנית, טינה כלפי מדיניות עות'מאנית, והשפעת תנועות לאומיות ערביות.
המרד הערבי היה גורם משמעותי בתבוסת האימפריה העות'מאנית בסופו של דבר.
המרד עזר להחליש את הכוח הצבאי העות'מאני ולהעסיק כוחות עות'מאניים שהיו יכולים להיפרס במקומות אחרים.
הוא גם עזר להגביר את התמיכה בעצמאות ובלאומיות ערבית, דבר שהיה לו השפעה מתמשכת באזור בשנים שלאחר מכן.
לאחר תבוסת האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה, מעצמות ההסכמה כבשו חלקים מאזורי השלטון העות'מאניים.
בעקבות כך יושם הסכם סייקס-פיקו, לו הייתה השפעה משמעותית על העולם הערבי.
ההסכם חילק את השטחים הערביים של האימפריה העות'מאנית לאזורי שליטה של צרפת ובריטניה, תוך התעלמות משאיפות העם הערבי לעצמאות והגדרה עצמית.
תור הזהב של הציוויליזציה הערבית ידוע כ"תור הזהב האסלאמי", ונמשך מהמאה השמינית עד המאה השלוש-עשרה.
באופן מסורתי נקבע כי התקופה הסתיימה בשנת 1258, כאשר הכוחות המונגוליים כבשו את בגדד לאחר מצור קשה והרגו את הח'ליף העבאסי, מה שסיים למעשה את הח'ליפות העבאסית.
במהלך זמן זה, חכמים ערבים תרמו תרומות משמעותיות לתחומים כמו מתמטיקה, אסטרונומיה, רפואה ופילוסופיה.
להתקדמויות אלה הייתה השפעה עמוקה על חכמי אירופה במהלך הרנסאנס.
הערבים חלקו את ידעם ורעיונותיהם עם אירופה, כולל תרגומים של טקסטים ערביים.
לתרגומים אלה הייתה השפעה משמעותית על תרבות אירופה, והם הובילו לשינוי של דיסציפלינות פילוסופיות רבות בעולם הלטיני של ימי הביניים.
בנוסף, הערבים יצרו חידושים מקוריים בתחומים שונים, כולל האמנויות, החקלאות, האלכימיה, המוזיקה והחרס, והשפיעו על שמות כוכבים מסורתיים כמו אלדבראן, מונחים מדעיים כמו אלכימיה (שממנו גם כימיה), אלגברה, אלגוריתם, ועוד, ושמות סחורות כמו סוכר, קמפור, כותנה, קפה, ועוד.
החכמים האירופיים של הרנסאנס במאה השתים-עשרה החלו להתמקד בלימוד יצירות יווניות וערביות בתחומי מדעי הטבע, פילוסופיה ומתמטיקה.
פילוסופים ערבים, בעיקר אברואס (אבן רושד, פילוסוף ופוסק מקורדובה במאה השתים-עשרה), ירשו ופיתחו את הרעיונות היווניים העתיקים שתורגמו לערבית במהלך מאות השמינית-תשיעית.
התרגומים והפירושים הערביים על רעיונות אלה עברו מצפון אפריקה והמגרב דרך אל-אנדלוס (ספרד המוסלמית) וסיציליה לאירופה הנוצרית.
איבריה וסיציליה הפכו למרכזים חשובים להעברת ידע זה.
מהמאה האחת-עשרה עד השלוש-עשרה הוקמו בתי ספר רבים שהוקדשו לתרגום יצירות פילוסופיות ומדעיות מערבית קלאסית ללטינית של ימי הביניים, בעיקר בית הספר לתרגום טולדו.
עבודת התרגום הזו מהתרבות הערבית, למרות שהייתה בעיקר לא מתוכננת ולא מאורגנת, היוותה אחת מהעברות הידע הגדולות בהיסטוריה.
במהלך הרנסאנס הטימורי (תקופת פריחה תרבותית באימפריה הטימורית במרכז אסיה וחלקי איראן, סוף המאה הארבע-עשרה עד תחילת השש-עשרה), התפתחו חילופי דברים אינטלקטואלי נרחב בין תרבויות שונות.
באזור זה, שהיה גשר בין המזרח למערב, חכמים ואמנים מרקעים שונים – כולל ערבים, פרסים, טורקים ואחרים – פעלו יחדיו בחצרות השליטים הטימורים.
אינטלקטואלים ערבים השתתפו בפריחה התרבותית הזו, תרמו לתחומי הספרות, האמנות, המדע והפילוסופיה, והעבירו ידע בין המזרח הרחוק לעולם האסלאמי המערבי.
בסוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים, הרנסאנס הערבי היה תנועה תרבותית ואינטלקטואלית שהתעוררה.
המונח "נהדה" משמעותו "התעוררות" או "רנסאנס" בערבית, ומתייחס לתקופה של עניין מחודש בשפה הערבית, בספרות ובתרבות הערבית לאחר מאות של שלטון עות'מאני.
התנועה הזו התאפיינה בהקמת עיתונים בערבית, תרגום יצירות אירופיות, חיבור ספרות מודרנית ופיתוח מחשבה פוליטית ערבית עצמאית.
התקופה המודרנית בההיסטוריה הערבית מתייחסת לפרק הזמן מסוף המאה התשע-עשרה ועד ימינו.
בתקופה זו, העולם הערבי עבר שינויים משמעותיים פוליטיים, כלכליים וחברתיים.
אחד האירועים המשמעותיים ביותר של התקופה המודרנית היה קריסת האימפריה העות'מאנית – סיום השלטון העות'מאני הוביל להופעת מדינות לאום חדשות בעולם הערבי.
השריף חוסיין היה אמור, במקרה של הצלחת המרד הערבי וניצחון הבעלות הברית במלחמת העולם הראשונה, להקים מדינה ערבית עצמאית המורכבת מחצי האי הערבי והסהר הפורה, כולל עיראק והלבנט.
הוא שאף להפוך ל"מלך הערבים" במדינה זו.
אולם המרד הערבי הצליח להשיג רק חלק ממטרותיו, כולל עצמאות החיג'אז והכרה של בעלות הברית בשריף חוסיין כמלכהּ.
לאומיות ערבית התגבשה כתנועה מרכזית בתחילת המאה העשרים, עם אינטלקטואלים, אמנים ומנהיגים פוליטיים ערבים רבים שביקשו לקדם אחדות ועצמאות לעולם הערבי.
תנועה זו צברה תאוצה לאחר מלחמת העולם השנייה, והובילה להקמת הליגה הערבית וליצירת מספר מדינות ערביות חדשות.
פאן-ערביות התגבשה בתחילת המאה העשרים ושאפה לאחד את כל הערבים לאומה או מדינה אחת.
היא הדגישה מוצא, תרבות, היסטוריה, שפה וזהות משותפים וביקשה ליצור תחושת זהות ערבית פאן-ערבית וסולידריות.
את שורשי הפאן-ערביות ניתן לזהות כבר ברנסאנס הערבי או תנועת אל-נהדה של סוף המאה התשע-עשרה, בה כאמור הייתה התחדשות של התרבות הערבית, הספרות והמחשבה האינטלקטואלית.
התנועה הדגישה את חשיבות האחדות הערבית ואת הצורך להתנגד לקולוניאליזם ולשליטה זרה.
אחת הדמויות המרכזיות בפיתוח הפאן-ערביות היה המדינאי והאינטלקטואל המצרי גמאל עבד אל-נאצר, שהוביל את מהפכת 1952 במצרים והפך לנשיא המדינה ב-1954. נאצר קידם את הפאן-ערביות כאמצעי לחיזוק הסולידריות הערבית ולהתנגדות לאימפריאליזם המערבי.
הוא גם תמך ברעיון של סוציאליזם ערבי, שביקש לשלב פאן-ערביות עם עקרונות סוציאליסטיים.
ניסיונות דומים נעשו על ידי מנהיגים ערבים אחרים, כמו חאפז אל-אסד, אחמד חסן אל-בכר, פייסל הראשון של עיראק, מועמר קדאפי, סדאם חוסיין, ג'עפר נומיירי ואנואר סאדאת.
איחודים מוצעים רבים שאפו ליצור ישות ערבית מאוחדת שתקדם שיתוף פעולה ושילוב בין מדינות ערביות.
עם זאת, היוזמות התמודדו עם אתגרים ומכשולים רבים, כולל חלוקות פוליטיות, סכסוכים אזוריים ופערים כלכליים.
הרפובליקה הערבית המאוחדת הייתה איחוד פוליטי שנוצר בין מצרים וסוריה ב-1958, במטרה ליצור מבנה פדרלי שיאפשר לכל מדינה חברה לשמור על זהותה ומוסדותיה.
אולם עד 1961 סוריה פרשה במהרה עקב חילוקי דעות פוליטיים, ומצרים המשיכה לקרוא לעצמה בשם האיחוד עד 1971, עם הפיכתה לרפובליקה הערבית של מצרים.
באותה שנה שבה נוצרה הרפובליקה, הוקם איחוד פוליטי נוסף, הפדרציה הערבית, בין ירדן ועיראק, אך התמוטט לאחר שישה חודשים בלבד עקב מתחים עם הרפובליקה הערבית המאוחרדת ומהפכת 14 ביולי.
קונפדרציה בשם המדינות הערביות המאוחדות, שכללה את הרפובליקה הערבית המאוחדת ואת הממלכה המוטוואכליתית של תימן, נוצרה גם היא ב-1958 אך התפרקה ב-1961.
ניסיונות מאוחרים יותר ליצור איחוד פוליטי וכלכלי בין מדינות ערביות כללו את פדרציית הרפובליקות הערביות, שנוצרה על ידי מצרים, לוב וסוריה בשנות השבעים אך התפרקה לאחר חמש שנים עקב אתגרים פוליטיים וכלכליים.
מועמר קדאפי, מנהיג לוב, הציע גם את הרפובליקה הערבית האסלאמית עם תוניסיה, במטרה לכלול גם את אלג'יריה ומרוקו, במקום זאת נוצר האיחוד המגרבי הערבי ב-1989.
במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים, מדינות ערביות רבות חוו סערות פוליטיות וסכסוכים, כולל מהפכות.
ההסכסוך הערבי-ישראלי נותר סוגיה מרכזית באזור, והוביל למתחים מתמשכים ולהתפרצויות אלימות תקופתיות.
בשנים האחרונות, העולם הערבי התמודד עם אתגרים חדשים, כולל אי שוויון כלכלי וחברתי, שינויים דמוגרפיים והשפעת הגלובליזציה.
האביב הערבי היה סדרה של התקוממויות ומחאות פרו-דמוקרטיות ששטפו מספר מדינות בעולם הערבי ב-2010 ו-2011. ההתקוממויות נבעו משילוב של מחאות פוליטיות, כלכליות וחברתיות וקראו לרפורמות דמוקרטיות ולסיום השלטון האוטוריטרי.
בעוד שהמחאות הובילו לנפילת כמה מנהיגים אוטוריטריים ותיקים, הן גם הובילו לסכסוכים מתמשכים ולחוסר יציבות פוליטית במדינות אחרות.
הזהות הערבית מוגדרת ללא תלות בזהות הדתית, והיא קדמה להתפשטות האסלאם.
מקורות היסטוריים מעידים על ממלכות ערביות נוצריות ועל שבטים יהודיים ערביים בעבר.
כיום, לעומת זאת, רוב הערבים הם מוסלמים, ומיעוט דבק באמונות אחרות – בעיקר נצרות, אבל גם דרוזיים ובהאים.
המוצא האבהי נחשב באופן מסורתי למקור הזיקה העיקרי בעולם הערבי כשמדובר בהשתייכות לקבוצה אתנית או לשבט.
הזהות הערבית מתעצבת ממגוון גורמים: מוצא, היסטוריה, שפה, מנהגים ומסורות.