tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זאת, דרך הקצאה תמורת מזומן למשקיעים חדשים, או דרך תשלום מבוסס מניות – הקצאת מניות לגורמים שונים (נושי החברה, עובדים, נושאי משרה, תאגידים שהחברה רוכשת ואף ספקים) במקום לשלם להם במזומן.
מי שנפגע במקרה כזה הוא בעלי המניות הקיימים, שאחזקתם דוללה, עקב הפיכתם לבעלי אחוז קטן יותר בהון העומד, ושמחירי מניותיהם ירדו עקב הגדלת ההיצע.
הפתרון לסוגיה זו הוא הדרישה, שחברה תקצה תמיד את מניותיה בשווי הוגן (fair value): יש לשאוף לביצוע ההקצאה בצורה כזו, שלתוך ההון העצמי ייכנס סכום שיותיר לכל אחת מהמניות אותו נתח כספי בהון העצמי, גם במספרן המוגדל לאחר ההקצאה.
אם הדירקטוריון ביצע הקצאה בפחות מהשווי ההוגן, הרי שרואים את החברה עצמה כנפגעת (שכן הכניסה פחות כסף משהייתה מסוגלת), וכל בעל מניות יכול להגיש תביעה נגזרת למען החברה.
גם פתרון ההקצאה בשווי ההוגן אינו חף מבעיות, שכן בעלי המניות עדיין מדוללים בגידול העתידי של החברה – הרווח למניה מוקטן.
עם זאת, כיוון שבעלי מניות רשאים לעיין בתקנון החברה ולראות מה מספר המניות בהון הרשום, וכן ידוע מה ההון המונפק, בדרך כלל הם יכולים להעריך סיכון זה.
בתי המשפט בישראל אף הם דנו בדרישה להקצאה בשווי הוגן.
בחוק החברות של בריטניה בוטל הקונספט של "הון רשום".
חברה יכולה להקצות מניות בכל מספר שתחפוץ, תוך ציפייה מחייבת שיישמר העיקרון של הקצאה במחיר הוגן, למניעת דילול בלתי-מוצדק של בעלי המניות הקיימים.
הביטוי הון מונפק פירושו כל המניות שהחברה הקצתה.
כל מניה שהוקצתה אי-פעם היא מניה בהון המונפק, אלא אם ועד שהיא עוברת תהליך של ביטול.
הביטוי "הון עומד" (outstanding shares), הנדון בהמשך, פירושו כל המניות בהון המונפק שאינן מניות רדומות.
בניגוד להון הרשום, שאותו רק האספה הכללית יכולה לשנות, הרי שההון המונפק נמצא בסמכותו של הדירקטוריון.
זה רשאי להקצות מניות עד גבול ההון הרשום.
זהו הנתון המרכזי ביותר, מבחינה כלכלית, פיננסית ומשפטית.
המניות בהון העומד הן כל המניות בהון המונפק שאינן מניות רדומות.
הן מייצגות את סך הזכויות של בעלי המניות בחברה.
בחברה ללא מניות רדומות, ההון העומד שווה להון המונפק (issued capital).
בפשטות, מספר המניות בהון העומד הוא מספר המניות שהחברה "מחולקת" אליו.
כאשר מניות החברה נסחרות בבורסה, ההון העומד שווה להון הרשום למסחר.
בחברה פרטית, לפיכך, ההון הרשום למסחר הוא 0, יהיה ההון העומד אשר יהיה.
כאשר אומרים "הון המניות" סתם, מבלי לפרש סוגו, הכוונה היא להון העומד (לדוגמה, "החברה הנפיקה מניות חדשות בגובה 5% מהון המניות שלה לפני ההנפקה").
שווי השוק של חברה הוא, ככלל, מכפלת מספר המניות בהון העומד במחירה של כל מניה.
כאשר חברה היא פרטית (מניותיה אינן נסחרות בבורסה) ניתן לקבוע את שוויה במגוון דרכים, כגון חוות דעת של מעריך שווי חברות ובחינת המחיר האחרון בו הקצתה החברה מניות לגורמים שונים.
החישובים היחסיים למניה, כגון רווח למניה, דיבידנד למניה, הון עצמי למניה (ערך בספרים) וכן הלאה, נעשים ביחס למספר המניות בהון העומד.
חברה אינה יכולה להיות הבעלים של כל המניות שלה-עצמה.
עם זאת, חברה רשאית לרכוש מניות של עצמה.
חוק החברות טיפל בסוגיה זו באמצעות מוסד המניות הרדומות.
מניה רדומה אינה מקנה זכויות.
מופשטות ממנה זכות ההצבעה, הזכויות הכלכליות וכל זכות אחרת.
לכן, היא לא נוטלת חלק ממאגר הזכויות שחולקים ביניהם בעלי המניות בחברה ואינה מהווה חלק מההון העומד.
בהתאם, היא גם אינה משמשת בחישוב שווי השוק של החברה.
עם זאת, מניות אלו אינן דומות למניות שבוטלו.
הן מהוות חלק מההון המונפק, כקטגוריה נפרדת לצד ההון העומד.
מבחינה מתמטית, יש לחסר אותן מההון המונפק כדי להגיע למספר המניות בהון העומד.
חברה יכולה לבטל מניות רדומות שבידיה ("להחזירן" להון הרשום הלא-מונפק); להשאיר אותן במאזן, שם הן מכונות גם מניות באוצר (treasury shares); או למוכרן החוצה למי שאינו החברה עצמה, שאז יפסיקו להיות מניות רדומות ויחזרו אל ההון העומד.
כאשר חברה בת רוכשת מניות של החברה האם שלה, אותן מניות הופכות "רדומות חלקית": מופשטת מהן זכות ההצבעה (זאת, כדי למנוע מצב שבו החברה האם תהיה, בעקיפין, בעלת השליטה של עצמה), אך נותרות הזכויות הכלכליות (דיבידנד ופירוק).
מאחר שאותן מניות עדיין מקנות זכויות, הן מהוות חלק מההון העומד.
נראה כי החוק הישראלי לא טיפל במצב שבו חברה בת רוכשת את מלוא מניותיה של החברה האם.
במצב זה, לא יהיו לאף אחד זכויות הצבעה בחברה האם ולמעשה גם היא וגם החברה הבת יימצאו בחלל המשפט.
מניות רדומות שהן חלק מההון העומד
"מניה רדומה" היא מניה שהופשטו ממנה זכויותיה.
אירוע זה, של הרדמת זכויות, נובע מזהות בעל המניה.
במניות רדומות "אמיתיות" (שהן חלק מההון המונפק אבל לא חלק מההון העומד), החברה עצמה היא הבעלים.
אולם, חוק החברות קובע שיכולות להיווצר מניות רדומות גם בידי אדם שאינו החברה.
אלו מצבים בהם נרכשו מניות שלא כדין, והחוק מטיל סנקציה של שלילת הזכויות הגלומות במניה.
מניות רדומות כאלו נוצרות במקרים הבאים: מניות שנרכשו ללא הצעת רכש מיוחדת, כאשר הייתה חובה לקיימה; מניות שנרכשו ללא הצעת רכש מלאה, כאשר הייתה חובה לקיימה; מניות בחברה לתועלת הציבור שבעליהן נפטר, התפרק או פשט את הרגל.
קיים הבדל מהותי בין מניות רדומות כאלו ומניות רדומות בבעלות החברה.
הראשונות ממשיכות להוות חלק מההון העומד.
חברה (במיוחד ציבורית) אינה יכולה לדעת, באופן מרוכז, מי הם כל האנשים שרכשו ממניותיה, ואם אחד מהם עשה זאת שלא כדין.
כל עוד דבר הרכישה לא נודע לחברה, אין ביכולתה לפקח ולרשום את מספר המניות הרדומות מסוג זה.
יתרה מזו, מניות מסוג זה אינן מניות רדומות באותו מובן של מניות שהחברה רכשה חזרה, מכיוון שהתמורה בגינן עדיין נמצאת בקופת החברה וממשיכה להוות חלק מההון העצמי.
אולם, הרדמת המניות תבוא לידי ביטוי במעמד מימוש הזכות: כאשר בעל המניה מבקש לקבל דיבידנד או נתח בפירוק, להצביע באספה הכללית או לממש זכות אחרת שבמניה.
על החברה או גורם אחר (מסלקת הבורסה, נאמן) לדעת שהמניות רדומות, ולא להעביר לידי בעליהן כל זכות.
התשלום או ההצבעה יתחלקו אז בין מספר קטן יותר של בעלי מניות – אלו האוחזים במניות לא-רדומות.
בנוסף, החוק קובע שיופשטו זכויות ההצבעה מחלק מהמניות (הפיכתן ל"רדומות חלקית", בדומה למניות רדומות-בת), במצב שבו פחת ההון העומד (למשל עקב רכישה עצמית), וכתוצאה מכך בעל מניה טיפס לשיעור אחזקה הדורש הצעת רכש מיוחדת, אשר לא בוצעה.
חברה יכולה להקצות מניה גם מבלי לדרוש מייד את מלוא התשלום.
הסכום שבעל המניה נדרש לשלם, יהיה כעת בגדר חוב שלו לחברה.
עם זאת, המניות שבידיו כן יתחילו להקנות זכויות באופן מיידי והן מהוות חלק מההון העומד.
כיום, ברוב המקרים, נדרש מלוא התשלום כבר בעת ההקצאה; כמו כן, ממילא המניות מקנות זכויות, בין אם תמורתן שולמה במלואה ובין אם לאו.
לכן, פחתה חשיבותו הפרקטית של הנושא.
קיימת הבחנה בין מספר מושגים:
הון מונפק ונפרע (paid up share capital) – הון מניות שהוקצה ותמורתו המלאה שולמה לחברה.
הון מונפק ולא נפרע (unpaid share capital) – הון מניות שהוקצה ותמורתו המלאה טרם שולמה לחברה.
הון לא נדרש (uncalled share capital) – הון מניות מונפק ולא נפרע שהחברה טרם דרשה את התשלום בגינו.
הון נדרש (called up share capital) – הון מניות מונפק שהחברה כבר דרשה את התשלום בגינו.
ייתכן שתשלום זה כבר התקבל (אז הוא חלק מההון הנפרע) או לא התקבל (והוא חלק מההון הלא נפרע).
לפי דיני החברות החקוקים, דרישת הפירעון מתייחסת רק לערך הנקוב של המניה.
לדוגמה, חברה הקצתה למשקיע בודד 1,000 מניות בערך נקוב של 1 ש"ח ובמחיר כולל של 4 ש"ח למניה (פרמיה של 3 ש"ח).
לנושא של פירעון ההון המונפק יש משמעות בעת פירוק החברה.
בדוגמה לעיל, אם החברה תגיע למצב של פירוק, בעל המניות ידרש לשלם את הסכום של 200 ש"ח, אותו הוא חייב לחברה בגין הערך הנקוב של המניות.
למעשה, זה גובה הערבות של בעל המניות לחובות החברה.
חברות עם הון מניות ללא ערך נקוב מרבות לכלול בתקנונן הוראה שלפיה ערבותו של בעל המניות לחובות החברה בפירוק היא כגובה התשלום שהוא חייב בגין המניות.
בדוגמה לעיל, פירוש הדבר כי המשקיע יידרש לשלם 3,200 ש"ח בעת פירוק החברה, עבור המחיר הכולל של המניות שהוקצו לו וטרם נפרעו.
הביטוי "חברה בערבון מוגבל" (חברה בע"מ) מתייחס בדיוק לכך: ה"ערבון" של כל בעל מניה לחובות החברה "מוגבל" לגובה הערך הנקוב, או התשלום הכולל, שטרם שילם תמורת מניותיו.
גם במקרה של חדלות פירעון של החברה, בעל המניה אינו נדרש, בנסיבות רגילות, לשלם יותר מכך.
בניגוד לנושא הנדון לעיל, שעסק בתנועות כלכליות בהון המניות (הקצאת מניות חדשות אל ההון המונפק, רכישה עצמית המקטינה את ההון העומד וכן הלאה), הרי שחברה יכולה לבצע בהון המניות שלה גם פעולות שאינן משפיעות על ערכו הכלכלי, אך בכל זאת משנות את מספר המניות.
למעשה, הפעולות "משנות את זהותן" של מניות החברה.
הן מקטינות או מגדילות את השווי הכלכלי והחלק בהון המונפק של כל "מניה"; אלא שאין ה"מניה" שלפני הפיצול או האיחוד, כ"מניה" שלאחריו.
בפיצול מניות, כל מניה בהון הקיים מחולקת למספר מניות חדשות.
לדוגמה, חברה שהונה המונפק הוא 1,000 מניות יכולה לבצע פיצול ביחס של 10 ל-1, ואז יעמוד ההון המונפק על 10,000 מניות.
כעת, מחירה של כל מניה "חדשה" יהיה עשירית מהמחיר של מניה "ישנה".
הפעולה ההפוכה היא איחוד מניות.
לדוגמה, חברה עם הון מונפק של 10,000 מניות יכולה לאחד אותן ביחס של 10 ל-1 ולהעמיד את הונה המונפק על 1,000 מניות.
שוב, שווי החברה לא השתנה.
מחיר מניה "חדשה" יהיה גבוה פי 10 ממחיר מניה "ישנה".
כאן מתעוררת בעיה שאינה קיימת בפיצול מניות, והיא סוגיית שברי המניות (fractional shares).
בדוגמה לעיל, מי שהחזיק מספר מניות שאינו מתחלק ב-10 – לדוגמה, 14 מניות – לא יוכל לקבל "1.4 מניות" חדשות.
הפתרון, ברוב המקרים, הוא עיגול מספר המניות כלפי מטה והעברת העודף במזומן.
בעל המניות יקבל מניה "חדשה" אחת ועוד את השווי של 4 מניות "ישנות" במזומן.
פעולות של פיצול מניות יתבצעו כאשר מחיר מניה בודדת הגיע לסכום גבוה מדי, הפוגע בסחירותה.
לעומת זאת, חברה תבקש לאחד מניות כאשר מחיר מניה בודדת הוא נמוך מדי, מה שעלול לגרום קשיים מסוימים: לדוגמה, משקיעים מוסדיים נוטים שלא לרכוש מניות שמחירן מתחת ל-5 דולר אמריקאי.
הבורסות העיקריות אינן מאפשרות מסחר במניות שמחירן מתחת ל-1 דולר ארצות הברית, ואלו עוברות להיסחר מעבר לדלפק.
חשוב ביותר להבחין בין שינויים לא-כלכליים בהון המניות (היינו, פיצול ואיחוד) לבין שינויים כלכליים בו.
אין משמעות להשוואת מחירים בין מניה "ישנה" ו"חדשה", שהרי מדובר בשתי מניות נפרדות לגמרי.
משקיע הבוחן מניה ורואה שמחירה צנח או טיפס בעשרות או מאות אחוזים, תוך זמן קצר, רצוי שיוודא כי מדובר באותו נייר ולא במניה "חדשה" שלאחר פיצול או איחוד.
זאת, מאחר שחלק ממערכות המידע הממוחשבות לנתונים פיננסיים מתקשות להתמודד כהלכה עם אירועים כאלו, ועלולות להציגם כאילו שוויה האמיתי של החברה גדל או קטן.
כדי לפשט את הבנת המחיר של מניה שעברה פיצול או איחוד, ניתן להשתמש בנתון "שער מתואם" (adjusted price).
נתון זה בודק לאחור את כל אירועי הפיצול/איחוד שעברה מניה, כך שהוא מסוגל להצמיד למחיר המניה, בכל תאריך בעבר, את מחירה המתואם במונחי ההווה.
בדרך זו ניתן "לבטל" את ה"רעש" שיוצרים השינויים הלא-כלכליים.
מכיוון שהשער המתואם מייצג בצורה נאמנה יותר את מחיר המניה לאורך זמן, הוא השער שנעשה בו שימוש בגרפים של מחיר המניה.
להלן דוגמה של טבלת מחירים היסטוריים, העושה שימוש בנתונים מתואמים (מועד עריכת הטבלה הוא תאריך השורה העליונה.
סמיכות האירועים היא לצורך המחשה בלבד):
ניתן לראות שהנתון "שינוי מהיום הקודם", קרי השינוי במחיר המניה באחוזים, תמיד יחושב לפי התזוזה במחיר המתואם – שהרי כאשר המניה עוברת איחוד ביחס 10 ל-1, שוויה לא "עולה" ב-900%, אלא לא משתנה כלל.
כמו כן, ניתן לראות כי אירועי הפיצול והאיחוד לא משפיעים על שווי החברה.
לעומתם, השינויים הכלכליים בהון המניות (הקצאה, רכישה עצמית) שינו את שווי החברה, שכן הם מייצגים פעולה ממשית של העברת נכסים.
הון שחור הוא הון שמוסתר מהרשויות, משום שנצבר בדרכים לא חוקיות.
ליצירתו של הון שחור מתקיימות דרכים אחדות:
פעילות כלכלית בלתי חוקית, כגון סחר בסמים, שוד וגנבה, סרסרות, קבלת שוחד ועוד, מביאה להכנסות לעוסקים בה, אך חשיפת הכנסות אלה עלולה להביא לחשיפת מקורן, ולכן הן מוסתרות.
פעילות כלכלית חוקית ביסודה, אך העלמת חלק מההכנסות הנובעות ממנה, לשם השתמטות ממס.
שיטה מקובלת על נותני שירותים היא "בלי קבלה ובלי מע"מ" - נותן השירות אינו מוציא קבלה על התשלום שקיבל, והתשלום מוקטן בגובה המע"מ החל עליו.
קיומו של הון שחור מביא להיווצרותה של כלכלה מקבילה, שבה עסקאות נערכות, כולן או חלקן, בהון שחור.
אדם שברשותו הון שחור ינצל אותו באמצעות רכישת שירותים, ולעיתים אף מוצרים, אצל ספקים המעוניינים בקבלת הון שחור.
דרך נוספת להפקת הנאה מהון שחור היא בזבוזו בחו"ל, הרחק מעיני השלטונות במדינה שבה הופק.
הפיכתו של הון שחור להון "כשר", כזה שניתן להשתמש בו בגלוי ללא חשש, קרויה הלבנת הון.
עסקאות הנעשות בהון שחור, ללא רישומן של עסקאות אלה, הן עבירת מס של מקבל התשלום.
גם הלבנת הון היא עבירה, בהתאם לחוקים האוסרים פעולה זו.
בנובמבר 2013 אמר מנהל רשות המסים בישראל, משה אשר: "ההון השחור בישראל גדול מאוד.
כ-20% מהתל"ג של מדינת ישראל זה הון שחור.
מדובר בכ-200 מיליארד שקל על-פי סקר שנעשה על ידי הבנק העולמי." לפי הערכות, רכישת נדל"ן בהון שחור תורמת לעליית מחירי הדיור בישראל.
רשויות המס פועלות לגילוי של הון שחור שמקורו בהשתמטות ממס, והמשטרה פועלת לגילוי הון שחור שמקורו בפעילות פלילית.
כיוון שהון שחור שמקורו בפעילות פלילית מוסתר פעמים רבות גם מרשויות המס, מביא הדבר לעיתים לעיתים לשיתוף פעולה בין רשות המס ובין המשטרה, בדרך של העמדה לדין על עבירות מס של עבריינים, שאין ראיות מספיקות להעמדתם לדין על פעילותם הפלילית.
דרך נוספת לחשיפתו של הון שחור שמקורו בהשתמטות ממס היא הכרזה על מבצע חנינה לבעלי הון שחור, המתיר להם להצהיר עליו בפני רשויות המס, לעיתים תוך תשלום מס מופחת, תוך הבטחה שלא ייענשו על עבירות המס שהביאו ליצירת ההון השחור.
כצעד לצמצום ההון השחור מינתה הממשלה בשנת 2014 את הוועדה לבחינת צמצום השימוש במזומן במשק הישראלי, בראשותו של מנכ"ל משרד ראש הממשלה, הראל לוקר.
במאי 2014 הגישה הוועדה דו"ח ביניים.
על פי דו"ח זה, "על פי אומדני רשות המיסים, כחמישית מהפעילות הכלכלית במדינת ישראל אינה מדווחת, קרי מדובר בכלכלה שחורה!
משמעותה של הכלכלה השחורה בישראל היא אובדן הכנסות ממסים בהיקף של כ-40–50 מיליארדי שקלים מדי שנה.
על כל שקל מס הכנסה שנגבה משכיר - אזרח אחר מעלים שקל מקופת המדינה.
אולם, הנזק למשק ולחברה בישראל מקיומה של כלכלה שחורה בהיקף כה נכבד אינו מסתכם בהפסד הכלכלי לבדו.
כלכלה שחורה פוגעת בלכידות החברתית ובחוסן הלאומי ומערערת את לגיטימיות שלטון החוק וסדרי הממשל.
היא פוגעת בשוויון בכלל, ובשוויון בנשיאה בנטל האזרחי בפרט." בהתאם למנדט שניתן לה גיבשה הוועדה "מתווה פעולה ודרכים ליישום מדיניות להגבלת השימוש במזומן כאמצעי תשלום במשק הישראלי עבור מוצרים ושירותים.
זאת במטרה לצמצם את תופעת ההון השחור בישראל, להילחם בפשיעה ובהלבנת ההון ולאפשר שימוש באמצעי תשלום מתקדמים ויעילים."
בהתאם להמלצות הוועדה אישרה הכנסת, במרץ 2018, את חוק לצמצום השימוש במזומן, התשע"ח–2018. החוק קובע שהחל מ-1 בינואר 2019 יאסר על עוסק לשלם או לקבל תשלום במזומן בעבור עסקה, אם מחיר העסקה עולה על 11,000 ש"ח.
בעסקה בין מי שאינם עוסקים יאסר לשלם או לקבל תשלום במזומן בעבור העסקה, אם מחיר העסקה עולה על 50,000 ש"ח.
קיימות שיטות שונות להערכת היקפה של כלכלה שחורה.
אחת השיטות לכך היא ביקוש למזומן (currency demand) שאותה הציג קגן ב-1958, ובהמשך הותאמה על ידי טנזי להערכת הכלכלה השחורה בארצות הברית.
הון ראשוני (Seed Money או Pre-Seed Money) הוא סכום כסף ראשוני שאותו מגייסים יזמים של חברה כלכלית לצורך הקמתה.
לעיתים נהוג להשתמש במושג "הון ראשוני" בעבור כל השקעה כספית שפרושה על פני מספר שנים, גם בתחומים שאינם עסקיים.
לדוגמה: כדי לקנות נכס מקרקעין, הקונה צריך לצבור הון ראשוני כדי לעמוד בתנאי משכנתה מטעם הבנק.
ההון הראשוני מגויס בשלב שבו היזמים יכולים להציג תוכנית עסקית, ובה תיאור של רמת היתכנות סבירה של רווח כלכלי מהמוצר, בדרך כלל טכנולוגי, אותו הם מתכוונים לפתח.
יזמים פונים בדרך כלל להשגת הון ראשוני בעבור קבלת הון מניות, (Equity) מאנשי עסקים פרטיים (אנג'לים), חממות טכנולוגיות, קרנות הון סיכון המתמחות בהשקעה בשלבים ראשוניים, או פונים לקבלת מענקים ממשלתיים.
לרוב, מימון בעזרת חוב פחות נפוץ בשלבים אלו בגלל רמת הסיכון הגבוהה בשלבים אלו, ולכן בנקים ככלל נמנעים מלתת הלוואות ליזמים בשלבים מוקדמים.
גודל ההון המגויס תלוי בנסיבות פיתוח המוצר, ובמשאבים שתכנונו והקמתו מצריכים במקום ובזמן מוגדרים.
הסכום המגויס כולל את ההון הזמין עד לשלב שבו יוצג, ייבחן או ישווק הדגם העיקרי של המוצר ללקוחות (שלב שנקרא גם בטא – Beta Site).
לאחר שנגמר שלב הבטא והמוצר החדש משווק ללקוחות, החברה נזקקת בדרך כלל לסכומי כסף גדולים נוספים, עבור פיתוח המוצר, מוצר המשך, ובנית מערך ניהול, שיווק ויחסי ציבור, ואז נערך גיוס הון שנקרא סיבוב ראשון (First Round או A Round).
גיוס ההון הראשוני נעשה בשלבים אחדים, בהתאם לנסיבות הייצור, גודל הסכום הנדרש להשגת היעדים של החברה, רמת הסיכון של המשקיעים, והשווי שניתן לחברה.
שווי החברה לפני גיוס ההון הראשוני נקרא השלב שלפני הכסף, או קדם-כסף (Pre-money).
המשקיעים עשויים לערוך הסכם השקעה, וגם לכלול בו זכות להשקעה נוספת (Warrant) בחברה או במיזם החדש.
הערכת שווי החברה עשויה להיות מושפעת מגורמים אחדים.
העניין שהמוצר שלה מעורר אצל הגורמים המממנים.
העיתוי שבו נערך גיוס ההון.
הרקע של היזמים והביוגרפיה שלהם.
הון סן (בקמרית: ហ៊ុន សែន; בשמו בלידה – הון בונאל; נולד ב-5 באוגוסט 1952) הוא פוליטיקאי קמבודי שכיהן כראש ממשלת קמבודיה בין השנים 1998–2023 וקודם לכן בשנים 1985–1993. הוא מכהן החל משנת 2015 כמזכיר הכללי של מפלגת העם הקמבודי.
בשנת 1993 הוא זכה מידי המלך נורודום סיהנוק לתואר הכבוד האצילי סמדק សម្តេច.
תארו המלא הוא សម្តេច អគ្គមហាសេនាបតី តេជោ ហ៊ុន (סמדק אקא מוהה סנה פדיי טקו הון סן).
לצידו של הנג סמרין, הון סן היה בעל זכויות במאבק להדחת המשטר הרצחני של הקומוניסטים הרדיקליים של קמר רוז' בשנת 1979 כאחד מראשי הדיסידנטים ממפלגה זו - בעזרת ההתערבות הצבאית הווייטנאמית.
במהלך שלושת העשורים שעברו מאז ובמיוחד אחרי השנים 1997–1998 הוא ריכז בידיו כוח רב והנהיג משטר סמכותני, תוך השארת מסגרת מונרכית ייצוגית.
הנהגתו היא מהארוכות באסיה ובעולם.
ב-26 ביולי 2023 הוא הודיע על כוונתו לפרוש מתפקידו ולהעביר את השלטון לבנו הבכור, הון מאנט.
הוא סיים את תפקידו ב-22 באוגוסט 2023.
הון סן נולד בשנת 1952 בשם הון בונאל או הו נאל ביישוב Peam Koh Sna בנפת סטאונג טרנג שבמחוז קמופנג קאם הילד השלישי מבין שישה של משפחת איכרים.
האב הון ניאנג היה בצעירותו נזיר בוואט מקומי לפני שפרק את עול הנזירות, הצטרף למחתרת נגד השלטון הקולוניאלי הצרפתי והתחתן עם די יון, שהייתה לאמו של הון סן.
אבות סביו של הון ניאנג היו בעלי אדמות מבוססים ממוצא סיני.
בגיל 13 הו נאל עזב את משפחתו והלך ללמוד בבית ספר תיכון שליד מנזר בבירת קמבודיה, פנום פן.
הוא נפצע בעינו בקרב ב-1975. באותה שנה נישא לבאן ראני, אחות במקצועה שניהלה בית חולים של קמר רוז'.
כשהיה בן 18 בשנת 1970 התחוללה בקמבודיה ההפיכה של הגנרל לון נול שהדיח את המונרכיה של נורודום סיהנוק ללא שפיכות דמים והנהיג מדיניות פרו-אמריקאית נגד המחתרת הקומוניסטית הווייטנאמית שנאבקה באמריקאים ובכת הצבאית בת בריתם.
הון נאל הפסיק אז את לימודיו והצטרף באותה שנה למפלגה הקומוניסטית הרדיקלית המאויסטית ידועה כ"חמר רוז'" (קמר האדום).
אחרי שנתיים הוא שינה את שמו להון סן.
בעת השלטון של קמר רוז' – "הקמבודיה הדמוקרטית" שירת הון סן כמפקד פלוגה באזור המזרחי של המדינה.
בשנת 1977 בעת מסע טיהורים בתוך המפלגה, יחד עם פקודיו נמלט הון סן לוייט נאם והפך לאחד המפקדים של הכוחות המורדים שהתכוננו בעזרת וייטנאם להילחם במשטר הקמר רוז'.
בשנת 1979, לאחר תבוסת הקמר רוז' על ידי צבא וייטנאם והכוחות המורדים המתלווים אליו, הוקמה בקמבודיה המשוחררת ממשלה בה כיהן הון סן כסגן ראש ממשלה ושר החוץ.
בשנת 1985 התמנה הון סן כראש ממשלה בעקבות מותו של צ'אן סי.
הוא מילא תפקיד חשוב במשא ומתן בפריז בסוגיית השכנת השלום בקמבודיה.
בשנת 1987 מונה הון סן להיות שר החוץ של קמבודיה.
הוא שימש בתפקיד עד 1990. בתור שר החוץ, תרם להידוק יחסי ארצות הברית–קמבודיה.
ב-1997 נבחר לעמוד בראש מפלגת העם הקמבודי, והוביל אותה בבחירות לראשות ממשלת קמבודיה ב-30 בנובמבר 1998. הוא זכה בבחירות אלו ונבחר מחדש בשנים 2003, 2008 ו-2013.
בחודש אוגוסט 2013, הודיע הון סן כי יתמודד מחדש לתפקיד ראש ממשלת קמבודיה, על אף התנגדות שהובעה בקרב הציבור.
לאחר הבחירות השנויות במחלוקת, נערכו הפגנות כנגד הון סן, בטענה לאי-סדרים בבחירות; חלק מההפגנות היו אלימות.
הן נרגעו בשנת 2014. כשנשאל מדוע הוא אינו מתפטר, הסביר כי נבחר באופן חוקי, וכי אם הוא יתפטר הצבא ישתלט על המדינה, והוא האדם היחיד שיכול לנהל את קמבודיה.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הודיע על תמיכה במועמד הרפובליקני דונלד טראמפ.
הון סן נשוי לבון ראני.
נולדו להם שלושה בנים ושתי בנות, וב-1988 הם אימצו תינוקת.
הומר סטיל קאמינגס (באנגלית Homer Stille Cummings; 30 בספטמבר 1870 – 10 בספטמבר 1956) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בשנים 1933–1939 תחת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
כמו כן, הוא כיהן גם כראש עיריית סטמפורד וכיו"ר הוועידה הלאומית הדמוקרטית בשנים 1919–1920.
קאמינגס נולד בשנת 1870 וגדל בבאפלו, ניו יורק.
בשנת 1891 סיים את לימודי המשפטים שלו באוניברסיטת ייל.
לאחר סיום לימודיו, החל לעבוד כעורך דין.
הוא הקים משרד עורכי דין, שאותו ניהל עד שנת 1933. בשנת 1896 תמך קאמינגס באופן פומבי במועמד הליברלי-דמוקרטי לנשיאות ארצות הברית ויליאם ג'נינגס ברייאן.
בתחילת המאה נבחר כשלוש פעמים לראשות עיריית סטמפורד מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בזמן כהונתו כראש עיר, קאמינגס שם דגש רב על שיפור התשתיות והביוב, וסידור מחדש של מחלקות המשטרה וכיבוי האש.
בשנת 1932 פעל רבות בסנאט למען היבחרו של המועמד הדמוקרטי פרנקלין דלאנו רוזוולט.
לאחר היבחרו של רוזוולט לתפקיד היה קאמינגס אמור להתמנות לתפקיד המושל הכללי בפיליפינים, אך הוא לבסוף מונה לכהן כתובע הכללי.
קאמינגס עבד בתפקיד זה כמעט 6 שנים, והוא היה התובע הרביעי בהיסטוריה האמריקאית באורך כהונתו.
במהלך עבודתו כתובע הראשי, פעל קאמינגס למען חיזוק ה-FBI שנוסד באותה התקופה, הגדלת הרגולציה בעניין החזקת נשק ומתן גיבוי לתוכנית הניו דיל.
הוא פרש מהתפקיד בינואר 1939.
קאמינגס היה נשוי ארבע פעמים, כאשר הפעמיים הראשונות הסתיימו בגירושין והפעמיים האחרונות הסתיימו במות האישה.
הון ארוטי או הון מיני הוא הערך החברתי של יחיד או קבוצה כתוצאה מהאטרקטיביות המינית שלהם.
בדומה לצורות אחרות של הון, ההון הארוטי ניתן להמרה ואפשר להשתמש בו כדי להשיג צורות נוספות של הון, כגון הון חברתי או הון כלכלי.
המונח "הון ארוטי" הוגדר על ידי הסוציולוגית הבריטית קתרין חכים בשנת 2010, עם זאת כתיבתה בנושא זה שנויה במחלוקת.
חכים הגדירה את ההון הארוטי כצורה נוספת של הון, בהתבסס על התאוריה של הסוציולוג הצרפתי פייר בורדייה.
לפי חכים, ההון הארוטי מהווה נכס רביעי חשוב לצד שלושת סוגי ההון שאפיין בורדייה, והם הון כלכלי, הון תרבותי והון חברתי.
לדבריה, ההון הארוטי אינו תלוי במוצא החברתי ולפיכך מאפשר ניידות חברתית, כך שההון הארוטי למעשה הופך לחתרני מבחינה זו ומפרק את מבני הכוח הרגילים בחברה הפטריארכלית.
לטענת חכים, גם לגברים וגם לנשים יש את הפוטנציאל לפתח, לנצל ולהשתמש במשאב הארוטי לטובתם האישית, ובכך מבטאת עמדה שהיא סקס פוזיטיבית.
חכים קוראת לנשים לפתח אצלן את ההון הארוטי ולהשתמש בו ככלי רב עוצמה על מנת לשפר את אי-השוויון בין המינים, משום שגברים רוצים סקס יותר מאשר נשים.
כתוצאה מכך ישנם גירעונות מיניים גבריים, אשר נשים אינן צריכות אלא לנצל.
עמדתה זו היא עמדה שנויה במחלוקת שספגה ביקורת, שכן היא משקפת תפיסה מהותנית של מגדר.
התאוריה על הון ארוטי תקפה בכל סוגי היחסים ועבור כל קבוצות הגיל.
בנוסף, הוא מהווה נכס חשוב עבור קבוצות בעלות גישה נמוכה להון כלכלי, חברתי ותרבותי כגון מיעוטים תרבותיים ואתניים, צעירים ובעלי מעמד נמוך.
על פי תורת ההון האנושי של גארי בקר, גברים ונשים משקיעים בהצגת המיניות שלהם באופן רציונלי, כאשר הם מצפים לתשואה על ההשקעות והטרחה שלהם.
כלומר, כאשר גבר או אישה חושבים שהדבר יניב להם פירות כלכליים, הם מציגים את המיניות שלהם.
בקר מגדיר זאת כצורה של הון בריאותי שנגזר מצורת ההון האישי והוא אחד ממרכיביו העיקריים, אותו אי אפשר להעביר בהורשה.
ההון המיני של אדם מוגדר כערך הנוכחי של הטבות מהנאה מינית שהפרט יכול לקבל לאורך שנות חייו שנותרו לו.
כלומר, ערך המלאי של המיומנויות והיכולות השונות המהוות את המשאבים המיניים של האדם, שנרכשו, נוצרו או השתנו באמצעות אסטרטגיות אישיות, בחירות, מאמציו וחוויותיו של הפרט עד לאותה נקודה.
כך בעצם נקבע הערך של ההון המיני של הפרט בשוק, שכן אין שוק אמיתי שבו אפשר לשער את ערכו ולכן הערכת השווי חייבת להיות במונחים של הפקת תועלת.
לאורך כל חייו, הפרט רוכש מניות של הון זה באמצעות דפוסי התנהגות, יכולות והרגלים מוטבעים, שעשויים להשפיע באופן משמעותי על רווחתו.
ההטבות עשויות להיות חברתיות או פרטיות ביחסים אינטימיים.
משום שלהתנהגות מינית יש ממדים ומוצרים רבים, אין טבע אחד להון מיני.
ההיבט הציבורי או חברתי של יחסי מין שנדון בפומבי הוא בדרך כלל ההיבט השלילי: מחלות, פוריות לא רצויה, , זנות, הטרדה, התעללות, תפקוד לקוי וכדומה.
תוצרי לוואי אלו מעניקים ליחסי מין מוניטין שלילי בשיח הציבורי.
ההיבט הפרטי הוא תכונה חיובית של מין שלא מוצג לעיתים קרובות בשיח הציבורי ויש בו אפשרות להשיג חיזוק חברתי וערך עצמי.
ההון המיני של הפרט כולל גם את הרשת החברתית שממנה הוא בוחר את שותפיו, המוניטין, הרגליו מיניים ועוד.
מלאי ההון משפיע על יכולת הפרט לייצר את המין שהוא חפץ בו, ברמה מקובלת של סיכון למחלה.
בכל גיל נתון, ההון הקיים הוא תוצר של "השקעות" קודמות בתכונות או במיומנויות אלה, אשר הן חלק ממניות ההון האנושי הכולל ומשפיעות על ההתנהגות המינית ועל רווחתו הכללית של כל פרט.
מישל נדגמת ההסתברות למפגש מיני שבו יכולה לעבור מחלה מאדם לאדם.
מחלות מפחיתות את ההון המיני של מי שנדבק בהן או נושא אותן.
תכונות רבות עשויות להשפיע על התנהגות מינית או על ההון המיני, כאשר שלושה גורמים בעלי השפעה מרכזית הם גיל, מגדר ומצב משפחתי.
תכונות בעלות השפעה פחותה על רוב ההיבטים של התנהגות מינית כוללים רמת השכלה, הכנסה, גזע / מוצא אתני, שיוך דתי, עירוני, אזור מגורים וכיוצא בזאת.
ההגדרה הסוציולוגית מבוססת על תפיסת ההון של בורדייה.
בשנת 1980 בורדייה הצביע על ההבדלים בין הון כלכלי, תרבותי, סימבולי וחברתי.
מושגים אלו רווחים עד היום בשדה המחקר הסוציולוגי.
לפי בורדייה, ניתן להרחיב את השימוש במושג ההון ממשמעותו הכלכלית ולכלול בתוכו לא רק חליפין של דברים חומריים אלא גם צורות לא-חומריות ולא כלכליות של הון.
המשאבים הכלכלי, החברתי, הסימבולי והתרבותי מוגדרים כהון מפני שניתן לצבור אותם באופן תאורטי כדי להשתמש בהם בעתיד על מנת להפיק סוגים נוספים של הון.
ההון ניתן להמרה ולהורשה לדור הבא.
חברות ותרבויות שונות מעניקות משקלים שונים לסוגי ההון השונים ומעריכות אותם באופנים שונים.
הון כלכלי הוא סכום כל המשאבים החומריים שניתן להשתמש בהם, כגון כסף, קרקעות ונכסים.
הון תרבותי מורכב ממשאבי ידע ונכסים בעלי ערך חברתי, כמו ידע על אמנות, ספרות, מוזיקה ותרבות.
כלומר, שליטה בתכנים שמשמעותיים לחברה.
ניתן לרכוש אותו על ידי חינוך, הכשרה וניסיון.
הון סימבולי משמעותו יוקרה חברתית.
מי שמחזיק בכמה שיותר הון סימבולי הוא בעל יוקרה חברתית גבוהה יותר.
ההון כולל שימוש בסמלים ובקונספציות, רעיונות ואמונות לשם השגת מטרה.
ברמה החברתית פועל ההון הסימבולי במסגרת שדה מוגדר שאותו אנו מכנים "תרבות".
ההיגיון התרבותי הוא של פעולות שימור והענקה של לגיטימציה אשר מנציחות את המבנה המעמדי שהוא מערכת של אי-שוויון.
האמצעים הסימבוליים שבהם תשתמש התרבות לשם העברת מסריה מלאים בקודים ובסמלים שיבטיחו את קיומה של התרבות השלטת באופן שוטף, במסגרת הסביבה הפיזית של בני אותה תרבות.
הון חברתי הוא סכום הפוטנציאל שצובר אדם או קבוצה מתוך אפשרות גישה לרשת של מערכות יחסים וחברויות.
ניתן להשתמש בהון החברתי על מנת להרוויח כסף (קשרים חברתיים עשויים לעזור ולהיות חיוניים לפרט על מנת למצוא עבודה, משקיעים ומיזמים עסקיים), או להפעיל כוח והשפעה למען ניידות חברתית.
כלומר, היקף ההון החברתי תלוי בהיקף הרשת החברתית שבעליו מסוגל לגייס.
יתר על כן, הרווחים שמביאה חברות בקבוצה או בכמה קבוצות תלויה במנגנון שמפעיל את הקבוצה.
כלומר, היחסים הם תוצאה של אסטרטגיות השקעה שמכוונות, במודע או שלא במודע, לכינון ושכפול היחסים החברתיים השימושיים.
הכרת החברות בקבוצה מקיימת, משחזרת ומאשרת את גבולותיה.
כך למשל, כניסת חברים חדשים לקבוצה מאלצת הן את החדשים והן את הוותיקים לענות על שאלות אודות זהותה, גבולותיה וכדומה.
חכים טוענת כי הון ארוטי, או מיני, יוצא מגבולות השדה המיני ומעבר ליחסים אינטימיים פרטיים.
המחקר שלה מציע כי תאוריית ההון הארוטי נוגעת לתחומים רבים כמו שוק העבודה, וגם אינטראקציות חברתיות יומיומיות, ניידות חברתית, דייטינג והיכרויות.
במקצועות בעלי ממד ציבורי או שירותי כגון פרסום, מדיה, פוליטיקה, אמנות, ספורט ובידור, אנשים בעלי הון ארוטי גבוה עשויים להפיק ממנו יותר.
עיסוקים אלו מצריכים הופעה והצגה חיצונית חברתית שבה הון ארוטי מועיל בעסקים ומעניק הצלחה.
הון ארוטי עוזר למכור מוצרים, שירותים, רעיונות ומדיניות וכך הוא הופך בעל ערך רב יותר.
מי שמחזיק, או מחזיקה, בהון ארוטי עשוי/ה לצפות להרוויח 10%–15% יותר מאלו שהון זה חסר להם, ולהשתמש בו כדי להשפיע על הקריירה, הכישורים החברתיים והחינוכיים ועוד של אותו פרט.
לפיכך, ההון הארוטי חשוב יותר ויותר בחברות מודרניות אמידות.
לרוב, לנשים יש יותר הון ארוטי מגברים ולכן הוא מעניק זכויות יתר לנשים.
אולם, הפרש זה בין גברים לנשים אינו קבוע ויכול להשתנות במהלך הזמן והתפתחות החברה.
ניתן לראות זאת בשימוש הולך וגובר של גברים באמצעי טיפוח, תחזוק הגוף על ידי דיאטות ומכוני כושר לצורך פיתוח הגוף והנראות החיצונית וצריכה מוגברת יותר מבעבר של ניתוחים פלסטיים.
גברים במערב מפתחים את ההון הארוטי שלהם יותר במאה ה-21 ומכאן שההבדלים עשויים להצטמצם.
כמו כן, חשיבות ההון הארוטי עולה בעת המודרנית, זאת משום ההתקדמות בתחום הטיפוח והיופי ואמצעים טכנולוגיים שנכנסו לשוק.
אלו, בשילוב עם מרכיבים חברתיים נוספים, מעלים את הציפיות החברתיות להון ארוטי.
כמו כן, נוצרים תמריצים חזקים יותר לפתח ולשמר את ההון הארוטי לאורך כל שנות חיי הפרט, ולא רק במטרה להתחתן כפי שהיה נהוג בעבר.
המדיה החברתית, פרסומות ושיווק אינטנסיבי בחיי היומיום לוחצים על גברים ונשים בכל הגילאים, כאשר המסרים המועברים בהם מדגישים את הצורך בהשגת רמות גבוהות מאוד של הון ארוטי באמצעות אימוני כושר, קריאת ספרים ושימוש בעזרים ואביזרים.
מיומנויות היכרויות, פלרטוט, מערכות יחסים, טכניקות ופיתוח כישורים חברתיים נכללים בתחום ההון הארוטי שהסטנדרטים בו גבוהים.
כלומר, ההון הארוטי מכסה תחומים רחבים בחברה בימים אלו, ואף משתלב בסוגי הון, כגון ההון התרבותי, כך שהוא הופך לנכס חשוב.
בנוסף, הון זה עשוי לתרום לבריאות המינית, או הנפשית של הפרט.
לדוגמה, במצבים בהם נשים וגברים עם הון מיני נמוך מתקשים בניהול משא ומתן בכלל, או מול אדם בעל הון ארוטי גדול יותר מהם בפרט.
כתוצאה מכך הם מפתחים רגשות שליליים כלפי סיטואציות כאלה ורגשות נחיתות.
ההון הארוטי כולל מיומנויות שניתן ללמוד ולפתח, כמו גם יתרונות מולדים באופן טבעי.
הון ארוטי מורכב מ-6 אלמנטים, כאשר אלמנטים מסוימים עשויים להיות בולטים ומורגשים יותר, או פחות, בחברות שונות ובנקודות זמן שונות.
האלמנטים רלוונטיים גם לגברים וגם לנשים ותורמים להגדרת ההון הארוטי של הפרט.
להלן 6 האלמנטים שהוצגו על ידי חכים:
יופי הוא מרכיב מרכזי בהון הארוטי והערכתו משתנה מתרבות לתרבות ומתקופה לתקופה.
כך, למשל, ניתן למצוא הבדלים בהערכת יופי בין חברות אפריקאיות לחברות אירופאיות ובין מאות מוקדמות למאוחרות.
כיום נשים שמבנה פניהן סימטרי והן פוטוגניות ובעלות עיניים ופה גדולים, נחשבות יפות, בעוד שבמאות מוקדמות יותר נשים עם עיניים קטנות ופיות קטנים נחשבו יפות ועדינות.
כוונת חכים באלמנט זה היא שמאפייניו הם של מה שנתפש כיופי קלאסי וסטטי.
האלמנט מתייחס רק לאזור הפנים וניתן לתפוס אותו בצילום תמונה.
אלמנט זה מתייחס לגוף, בנפרד מהפנים.
בלתי אפשרי לתפוס אטרקטיביות מינית באמצעות צילום שכן היא כוללת את האופן שבו האדם מדבר, מתנהג, זז ומתנועע.
ההגדרה לגוף סקסי משתנה לפי העדפות הגבר או האישה: גוף רזה, שמן, שרירי, גבוה, קטן, זעיר וכיוצא בזאת.
הטעם האישי שמכתיב אטרקטיביות מינית של אדם בעיני סביבתו תלוי גם בגיל ובתקופת חיים.
חכים קוראת לאלמנט זה גם "סקס אפיל" והוא מורכב מאישיות, סגנון, התנהגות נשית או גברית, אופן ההוויה של האדם ותכונות של אינטראקציה חברתית.
הוא מורכב מקסם אישי, חן, כישורים חברתיים, כריזמה ועוד.
מדובר ביכולתו של בעל, או בעלת ההון הארוטי, לגרום לאנשים אחרים להרגיש בנוח.
בעל, או בעלת ההון הארוטי משרים אווירה נעימה, שמחה ותחושה שהם מכירים את הצד השני שחפץ להכיר אותם ואף לחשוק בהם.
אנשים מסוימים בעמדות כוח מחזיקים בכריזמה וקסם, ואחרים כלל לא.
חלק מהמיומנויות הללו ניתנות לרכישה, שכן הן אינן בעלות תוקף אוניברסלי.
אלו כישורים חברתיים בעל ערך רב.
תערובת המכילה כושר גופני, אנרגיה חברתית וחוש הומור טוב.
מדובר באנשים בעלי עוצמה ושמחת חיים חזקה, העשויים להיות לב-ליבה של המסיבה ומרכז העניינים.
במרבית התרבויות אנשים בעלי אלמנט החיוניות הם בעלי כישורי ריקוד, או עוסקים בפעילויות ספורט.
הצגה חברתית היא האופן שבו האדם מציג את עצמו לחברה.
היא כוללת סגנון לבוש, בושם, תכשיטים, תסרוקת, אביזרי אופנה, איפור וכדומה.
מדובר בקישוטים שונים אותם הגבר או האישה נושאים או לובשים כדי להכריז באמצעותם על מעמדם החברתי והסגנון שלהם לעולם.
זוהי הצהרה דרך ההופעה החיצונית, כדרך שבה משתמשים מלכים, נשיאים ונושאי תפקידים ציבוריים כדי להדגיש את כוחם וחשיבותם.
אנשים עושים זאת גם במסיבות ובאירועים כדי להפוך את עצמם לאטרקטיביים וכדי לספר מי הם ומה הם באמצעות ההצגה החברתית לזרים שהם פוגשים.
אנשים שמיומנים בהצגה חברתית הם גם אטרקטיביים יותר, לדעת חכים.
אלמנט זה מביע את המיניות עצמה: אנרגיה מינית, עליזות, יכולת מינית, דמיון ארוטי וכל דבר נוסף שעשוי לספק באופן מיני את בן או בת הזוג.
המידה שבה אדם הוא מאהב טוב או לא ידועה רק לפרטנר המיני.
כמו כן, יכולת זו עשויה להיות פחות יעילה עם השנים אבל יחד עם יכולתו של הפרטנר והתלהבות משותפת, ייתכן שהליבידו לא ייחלש.
עם זאת, גברים ונשים בעלי ליבידו חזק הם בעלי סיכויים גבוהים יותר לרכוש ניסיון שבסופו של דבר מוביל ליכולת גבוהה יותר.
על פי חכים, סקרים מראים כי חלק קטן באוכלוסייה פעילים מינית באופן קיצוני.
רב האוכלוסייה פעילה באופן בינוני וקיים מיעוט שנמנע מקיום יחסי מין.
על סמך זאת, מניחה חכים, כי מיומנות מינית אינה תכונה אוניברסלית אף בקרב מבוגרים ופעילות מינית קיצונית היא מנת חלקו של מיעוט.
היא מציבה את אלמנט המיניות במקום האחרון מפני שלרוב הוא מופעל באופן פרטי ביחסים אינטימיים, בעוד שחמשת האחרים ניתנים להפעלה ולצפייה בכל ההקשרים החברתיים האחרים, כאשר הם נראים לעין או לא.
אלמנט הפוריות – תוספת תלויית תרבות
חכים מוסיפה אלמנט זה מפני שיכולת הרבייה ייחודית לנקבות.
בתרבויות מסוימות, כגון ההודית והאיטלקית, לפוריות ערך רב וזו תורמת לאטרקטיביות ולהון הארוטי של האישה.
הפוריות מעניקה יתרון משמעותי לנשים על גברים במקומות אלה ומהווה מרכיב מרכזי בנישואים וביצירת מערכות יחסים.
לחלופין, מציינת חכים, נראה שבמאה ה-21 במדינות מודרניות המאופיינות בפוריות גבוהה, לפוריות ערך נמוך יותר.
אך גם בתרבויות שבהן הפוריות איננה מרכיב מרכזי בהון הארוטי, לנשים יש יותר הון ארוטי מגברים והן מנצלות אותו באופן פעיל יותר.
לסיכום, ההון הארוטי הוא שילוב של משיכה אסתטית, ויזואלית, פיזית, חברתית ואטרקטיביות מינית המוצגים כלפי שאר החברה ובפרט כלפי בני המין שאותו בעל ההון הארוטי רוצה למשוך, בהקשרים חברתיים.
כפי שנאמר, האלמנטים רלוונטיים וחשובים גם לגברים וגם לנשים, אך הרלוונטיות משתנה בכפוף לתרבות ולתקופה שאליה מתייחסים.
בפפואה גינאה החדשה לדוגמה, דווקא הגברים מקשטים את פניהם בצבעים בהירים ועיצובים יצירתיים.
מנגד, במדינות מערביות נשים צובעות את פניהן באיפור וגברים עושים זאת לעיתים נדירות.
כמו כן, הערך וההשקעה בהון הארוטי תלויה בעיסוק של הפרט, ובשאלה האם במקצוע שלו ההון הארוטי מוערך או לא.
לדוגמה, אנשים שעוסקים בטכנולוגיית מידע ותקשורת לא זקוקים על פי רוב להון ארוטי.
ייתכן שזו הסיבה שהם מתויגים חברתית כ"גיקים", מוסיפה חכים.
לעומת זאת, ביפן נשים שמקצוען הוא גיישות משתמשות בהצגת וניצול ההון הארוטי שלהן כיוון שהוא הכרחי לעבודתן.
תערובת ששת האלמנטים שבהן הן בוחרות משתנה על פי הצורך: בידור, אמנות וכולי.
כתיבה פמיניסטית משנות ה-60 המאוחרות ואילך העמיקה את המחקר בתחום המגדר והנשיות.
מתוך מכלול הספרות הפמיניסטית ישנו ענף הידוע גם בכינוי "מלחמות המין הפמיניסטיות".
ביסודה של המחלוקת בענף תאורטי זה עומדת השאלה על הקשר בין המיניות הנשית, לבין אי-שוויון בין המינים.
באופן זה נוצרו שני גופי ידע ושיח משמעותיים המנוגדים זה לזה.
הראשון טוען כי יחסים מיניים בין גברים ונשים נוצרו כמאפיין של אי-השוויון בין המינים והם מנציחים ומשעתקים את אי השוויון הזה.
המיניות הנשית נתפסת כתוצר של תשוקה גברית וההטרוסקסואליות עצמה, יותר משהיא בחירה מינית, היא מכלול שלם שמשעתק ומשמר את האידאולוגיה הפטריארכלית ויחסי הכוחות המגדריים.
מנגד עומדים טיעונים "פרו-מין" או "סקס פוזיטיב", לדידם יש לבטל הגבלות על התנהגות מינית של נשים והבניית צורות נכונות של מיניות נשית.
דיכוי מיניות של הנשים, למעשה, נתפס כאבן יסוד של פטריארכיה.
חכים מאשימה את התאוריה הפמיניסטית ואת הפטריארכיה שתיהן בביטול השימוש במשאב ההון הארוטי.
כאמור, לנשים יש יותר הון ארוטי מאשר גברים, לפי חכים, ויש להן פוטנציאל ליתרון משמעותי מול גברים.
נשים רבות אינן מודעות לכך כיוון שגברים מונעים מנשים את האפשרות לנצל את יתרונן הייחודי על פניהם ואף משכנעים אותן שהון ארוטי הוא חסר ערך.
במקביל, גברים ונשים כאחד נוטים להוקיע שימוש בהון ארוטי מטעמים של שמרנות מינית.
עם זאת, ביקושם של הגברים לסקס עולה על ההיצע, היא טוענת, ותאוריות פמיניסטיות מקובלות נכשלות בהסבר מדוע קיימים הבדלים בין המינים.
לדעתה, ההבדלים בתחום המיני אינם נובעים מהבנייה חברתית, שכן חוסר האיזון ברצון למין בין גברים לנשים עודנו קיים, גם לאחר ביטול ההגבלות החברתיות על חיי מין ופעילות מינית של נשים.
מסקרים העוסקים בשאלות על מין עולה כי הביקוש של גברים למין גדול באופן משמעותי מנשים, גברים מביעים התלהבות רבה יותר, מאוננים בתדירות גבוהה יותר ומביעים יותר עניין בארוטיקה ובמגוון של פעילות מינית.
בנוסף, גברים מדווחים על יותר בני זוג מיניים ושותפים מיניים.
חכים טוענת כי ניתוחים של סקרים מיניים מזהים "סגנון חיים מיני", לפיהם ניתן לראות כי גברים ונשים שונים זה מזה מבחינה כמותית וגם מבחינת האינטרסים המיניים שלהם, הערכים והפעילויות.
הביקוש הרב של גברים לפעילות ובידור ארוטי מכל הסוגים ובכל הגילאים מהווה יתרון לנשים, הנובע מחוסר האיזון המהותי באספקה.
גברים נשארים במעין מצב של "רעב" תמידי למין.
ממצא זה מאושר על ידי סקר חוצה תרבויות שערכה, המראה כי בממוצע נשים חוות ירידה חדה בחשק המיני לאחר גיל 35, בעוד שגברים אינם חווים זאת כלל.
תמיכה נוספת לתאוריה זו חכים מוצאת במחקר השוואתי בין-לאומי שנערך בסוף שנות ה-80. המחקר כלל 37 מדינות ותרבויות ב-5 יבשות שונות.
נמצא שהנשים המודרניות המשכילות ביותר מעדיפות גברים בעלי חוסן כלכלי, וכי גברים מחפשים אטרקטיביות פיזית בתמורה.
חכים קוראת לנשים לנצל את הגירעון המיני שרק נשים יכולות למלא ביחסים הטרוסקסואלים ולהשתמש בזה לטובתן.
כך, עם הון ארוטי נשים יכולות למנף את הקריירה שלהן, לבחור בני זוג ונישואין טובים יותר ולהגיע לתפקידים גבוהים יותר.
לדעתה, רבות כבר עושות זאת, אך משתמשות בהון הארוטי שברשותן בחשאי ובהסתר על מנת שלא יגורשו מאחוות הנשים ולא יואשמו בחתרנות, או בגידה במין הנשי.
לדעת חכים, כאן באה לידי ביטוי אחריות התאוריה הפמיניסטית שדחקה את השימוש בהון ארוטי.
זו קראה לנשים להשתמש בכישורים שכליים על מנת לממש את עצמן, אולם במקרים שבהם נשים יכולות להשתמש בהון הארוטי שלהן כדי למשוך הצלחה כלכלית, בן זוג עשיר או נכסים משתלמים יותר, עליהן לעשות זאת.
על נשים למקסם את ההון הארוטי שלהן ולהוקיר את הנשיות שלהן, המועילה בניידות חברתית-כלכלית.
חכים מעודדת נשים שחסר להן הון אנושי או כלכלי, להמיר אותו בהון ארוטי ולטפס בסולם החברתי-כלכלי.
חכים טוענת שמשמעות הבדל זה בין גברים לנשים היוצר גירעון מיני, היא שיש להכשיר את תעשיית המין בתשלום, משום שהיא בלתי ניתנת לשבירה.
פורנו, מועדוני חשפנות או שירותי מין לעולם לא ייעלמו וניסיונות לעצור אותם בדרכים חוקיות וחינוכיות צפויים לעלות בתוהו.
תשלום תמורת מין הוא הפתרון לבעיית ההיצע והביקוש, משום שבחברות מונוגמיות הדרך הקלה להשיג מין היא לשלם עבור השירות, כפי שאנשים יוצאים למסעדות כדי לאכול סוגים שונים של מאכלים שאינם מן הנמצא בביתם.
יש לחגוג סיפורי הצלחה בתחום זה ולהתמקד בכך שמין יכול לשמש לבילוי, לדעתה, ולאמץ את הרעיון ששחרור מיני נשי יכול להתרחש באמצעות יחסי מין בתשלום.
חכים סבורה שגם גברים וגם נשים נושאים באשמה על הדבקת התווית המקובלת לנשים שמשתמשות בהון הארוטי שלהן לטובתן, כ"לא מוסריות ולא הגונות".
למשל, באמצעות גינוי נשים מושכות ש"מנצלות גברים" ומבקשות להינשא לגבר עשיר.
לדעתה, פמיניסטיות תמכו בגישה זו במקום לאתגר אותה.
יתרה מזאת, התאוריה הפמיניסטית מחזקת את נקודת המבט הפטריארכלית תוך כדי שהיא מאתגרת אותה לכאורה.
התאוריה הפמיניסטית ירשה דיכוטומיה, שלפיה אישה מוערכת על סמך ההון האנושי שלה המורכב מניסיון מקצועי, מסירות לקריירה, השכלה ואינטליגנציה, או שהיא מוערכת אך ורק על ידי ההון הארוטי שלה.
נשים בעלות שני סוגי ההון אינן "מורשות" מבחינה חברתית להשתמש בשניהם.
התאוריה הפמיניסטית מתעקשת שעמדת הנשים בחברה צריכה להתבסס אך ורק על ההון הכלכלי והחברתי שלהן.
הון תרבותי, שבו נשים יכולות להתעלות מעל גברים, נכלל לעיתים נדירות.
באופן פרדוקסלי, גישה זו מפחיתה את אספקת המיניות הנשית ובכך מעלה את ערך ההון הארוטי בקרב נשים הטרוסקסואליות.
נקודת המבט הפמיניסטית רוויה באידאולוגיה פטריארכלית עד כדי כך שאינה יכולה להבחין שההטרוסקסואליות יכולה להוות מקור להנאה, בידור וכוח של נשים על גברים.
במאמרו "כסף חוזים ומגדר", צבי טריגר בוחן את דיני החוזים הישראליים שהתפתחו על בסיס ערכים "גבריים" שהחברה הפטריארכלית רואה כראויים, כגון רציונליות, אקטיביות ואוטונומיה.
הוא בודק את הקשרים ההיסטוריים והתרבותיים של היחס בין נשים, כסף ודיני חוזים.
לפי טריגר, נשים הודרו מהעולם החוזי ולאורך ההיסטוריה האנושית, כחלק מאידאולוגיה קבועה, לא הורשו להיות עצמאיות כלכלית, לכרות חוזים ולהשתתף בחיי המסחר.
בשל כך, נשים לא רכשו את אותו הידע והמיומנות בשימוש בכסף ובמכשירים פיננסיים כמו גברים, בניהול משא ומתן ובסחר מכר.
התוצאה הייתה בורות שנכפתה על נשים ושימשה כהוכחה לכך שנשים מעצם טבען, כביכול, אינן יכולות לעסוק בתחומי הכספים, מסחר וחוזים.
היחסים בין נשים לכסף מכונים "יחסים מסוכנים".
טריגר טוען שאופן פעולה זה שימש גם אנטישמיים כדי לקשר בין יהודים לכסף.
טענה זו עשויה להסביר את הסטיגמות הכרוכות בנשים וכסף גם בימינו: נשים הן בזבזניות ולא מבינות בכספים.
כתוצאה מכך, נשים רבות לא רואות את עצמן כ"מסוגלות" להבין או להתמודד עם מושגים פיננסיים ופוחדות מעיסוק בכסף.
מסיבה זו למשל, קמה מכללת פמיננסי לנשים בלבד, המסייעת לנשים להסיר מחסומים פסיכולוגיים הקשורים בכסף.
באמצעות טענה זו ניתן להסביר מדוע לדעת חכים נשים נמצאות בעמדת נחיתות כלכלית וזקוקות לשימוש במשאב הטבעי שלהן.
התאוריה הפמיניסטית בתרבויות האנגלו-סקסיות, לדעת חכים, מאלצת נשים להתנהג בצורה גברית על מנת להשוות את תנאיהן ולבטל נחיתות זו, כאשר הן מתעלמות מההון הארוטי ומשמרות את האידאולוגיה הפטריארכלית, שביססה בעצמה את הקשר הקיים בין נשים וכסף.
כלומר, הדרך המקובלת היחידה לנשים להתקדם היא באמצעות שוק העבודה, אך מבחינה חברתית העיסוק בכסף ובמקצועות יוקרתיים שמור לגברים.
כך, במקום להשמיץ נשים שבוחרות להרוויח משכורות גבוהות באמצעות שימוש בהון הארוטי שלהן, הפמיניזם צריך לשבחן על ששברו את הסטיגמות וניצחו את הפטריארכיה שהדירה נשים מכסף ורכוש.
נתוני מחקר משנת 2005 מראים כי הון ארוטי נקשר בקשר הדוק עם גזע וסטראוטיפים על אטרקטיביות מינית על בסיס גזע.
נשים וגברים שחורים, נשים לבנות ואנשים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך נבדלים זה מזה בהון הארוטי שהם מחזיקים, המשקף את מעמדם בחברה.
הם מגבילים את המיניות שלהם, כאשר הנפגעות ביותר כתוצאה מכך הן נשים שחורות.
כתוצאה מכך, גברים לבנים ובעלי מעמד חברתי גבוה הם בעלי גישה גדולה יותר להון ארוטי.
מחקר נוסף מראה כי גברים שחורים מקבלים מעמד מיני גבוה משום שהם משויכים לפנטזיות מיניות של אמריקאים ואמריקאיות לבנות, כתוצאה מגזענות היסטורית כלפי שחורים בארצות הברית, שייחסה עוצמה ארוטית מסוכנת ומאיימת לגברים שחורים, שממנה נשים לבנות צריכות להיזהר.
גם פרר הראה כי הון ארוטי עשוי להיות מוגבר בקשרים בין גזעיים ולהועיל לניידות חברתית כלכלית, שכן ההון הארוטי המיוצר בתחום הבין-גזעי מומר לצורות אחרות של הון.
במאמרו הוא מתאר כיצד החל משנות ה-80 גברים מערביים הגיעו לעבוד ולחיות בערי החוף הסיניות, דוגמת שאנגחאי, ויצרו קשרים מיניים עם נשים סיניות שהיוו את הקשרים המרכזיים שלהם לחברה הסינית.
מנקודת מבט זו פרר מראה כיצד הכלכלה של השדה המיני הבין-גזעי מותנית בשינויים רחבים במעמדם הכלכלי והחברתי של זרים בסין.
כלומר, כאשר גבר מערבי עבר לשדה מיני חדש, הוא מצא שההון הארוטי שלו עלה או ירד.
הללו חווים את הגבריות שלהם כמעצימה וגם בשולי החברה כאחד.
ההון המיני הזר שלהם מנוצל אך מנוכר בו זמנית.
נשים סיניות מגלות שהן יכולות להשקיע בצורות ספציפיות של הון ארוטי הרלוונטי ליחסים בין-גזעיים, לקבל בתמורה תמיכה כלכלית ולהשתמש במערכות היחסים שלהן כדי לפתח הון חברתי ותרבותי, אך גם מרגישות מנוכרות מקשרים חברתיים ומיניים עם גברים סינים.
כמו כן, מקסום תועלת ההון הארוטי של האדם הזר בשדה מיני חדש עלולה להיות בעלת השלכות מעורבות על רווחתו הפסיכולוגית והחברתית.
גרוס-גרין ערך מחקר בשנת 2009 על גברים צעירים בני מעמד הפועלים מרפובליקת מוזמביק.
מסקנותיו הן שצעירים עניים בונים הון ארוטי על ידי שיפור הביצועים המיניים שלהם וטיפוח המראה החיצוני, על מנת לספק את בנות המין השני ולהתחרות עם בני המעמד הגבוה מהם.
לכן, ההון הארוטי חיזק את גבריותם, כאשר רפורמות נאו-ליברליות הובילו לאבטלה מסיבית ובעקבותיה מספר גדל והולך של צעירים המבססים את סמכותם כלפי נשים וגברים אחרים על סמך כוח פיזי והגוף הגברי שלהם, ולא על בסיס עוצמה כלכלית ומעמד חברתי.
כל זאת משום שגברים אלו אינם יכולים להעניק תמיכה כלכלית, מתנות ואמצעים חומריים אחרים לצעירות בגילם.
הדבר העניק להם כבוד ויוקרה, שלא יכלו לקבל במונחים פיננסיים.
המצב גם הוביל להצגת גבריות אלימה ותוקפנית.
חכים גורסת שהון ארוטי הוא בעל ערך רב יותר כאשר הוא מתחבר לסוגי ההון הנוספים, קרי הון כלכלי, תרבותי וחברתי.
אנשים בעלי מעמד גבוה מחפשים בן או בת זוג בעלי הון ארוטי גבוה, כך שגם ילדיהם יירשו הון גבוה.
באופן זה, בטווח הארוך ההון הארוטי מסנן ומסווג אנשים ממעמדות שונים ונוצרים הבדלי מעמדות בחברה.
על אף שהון מיני הוא משאב נפוץ, הוא מופשט וקשה למדוד אותו באופן אמפירי.
כמו כן, ההון הארוטי קיבל תשומת לב מועטה מחוקרי מדעי החברה, אף על פי שקיימות הוכחות רבות לחשיבותו.
חכים סבורה שההתעלמות של חוקרים אלו נעוצה בכך שנקודת המבט הגברית היא הדומיננטית ביותר בסוציולוגיה ובכלכלה, אפילו במאה ה-21. קיימת הטיה פטריארכלית במדעי החברה שמשקפת את ההגמוניה הגברית בחברה כולה.
טענה נוספת המועלית על ידי חכים היא שהדת הנוצרית פעלה על מנת לקשר מיניות ומין להשפלה, בושה וזלזול ולהיבט הנמוך ביותר בקיום האנושי.
עיסוק במיניות נתפס כ"לא מוסרי".
לדעתה, השימוש החזק והיעיל ביותר שעוצב על ידי גברים כדי לצמצם את השימוש של נשים בהון ארוטי הוא הבוז והזלזול בעובדות מין, אשר נחשבות לקורבנות, מכורות לסמים, חסרות אונים ומנודות חברתית.
לעיתים קרובות מין בתשלום מסווג כפעילות פסולה וסובל מסטיגמה חברתית שלילית.
כמו כן, כישלונו של בורדייה, שהגה את תאוריית ההון הכלכלי, חברתי ותרבותי, בולט במיוחד משום שהוא עסק בעצמו בניתוח היחסים בין גברים ונשים, והביע רגישות כלפי תחרות על שליטה ועוצמה במערכות יחסים.
עם זאת, בורדייה היה מעוניין בשלושת המשאבים הקשורים זה לזה וניתנים להמרה זה בזה.
הון ארוטי הוא ייחודי ומאופיין בחתרנות, שכן הוא אינו נשלט על ידי מעמד חברתי או סטטוס וגם אינו תלוי בהם.
שולמית אלמוג וקארי כרמית יפת מתארות במאמרן שעוסק ביחסים בין מיניות, מגדר ומשפט את המונחים כלכלת מין וקלקלת מין.
בתאוריות של כלכלת מין, הפעילות המינית ההטרוסקסואלית מתרחשת בשוק שבו המין משמש כמשאב ומיניות נשית היא בעלת ערך רב יותר מזה של מיניות גברית.
יחסי המין משמשים מעין סחר חליפין, כאשר הגבר מעניק לאישה איזה שהוא אמצעי או משאב אחר בתמורה לקיום יחסי המין.
הערך של מה שהאישה תקבל בתמורה ליחסי המין שהיא מעניקה תלוי במחיר שנקבע על ידי התרבות שאליה שניהם משתייכים או במעמד היחסי שמוענק לתכונות מיניות מוערכות כלשהן, כך בדומה לסוגי ההון שתוארו על ידי בורדייה.
יהא המחיר אשר נקבע בתרבות המסוימת, לנשים יש עליונות מינית מובנית על גברים.
אולם לטענתן, משאב המין לא מיתרגם למשאב הון סימבולי ולעוצמה כלכלית וחברתית כפי שהיה מצופה אלא להפך.
במקום להשתמש במשאב המין שעומד לרשותן לצמיחה וקידום אישי, המין משמש כאמצעי נגד נשים.
את המצב שבו מיניות משמשת אמצעי מפתח לדיכוי נשי שמנציח את אי השוויון המגדרי בחברה הן מכנות "קלקלת מין".
כלכלת המין המקולקלת חוסמת נשים מלהשתמש במיניות שלהן באופן שיעצים אותן ולמעשה משמר את היחסים ההיררכיים בין גברים לנשים מקדמת דנא.
זאת על מנת שנשים לא ישתמשו בכוח שנמצא בבעלותן ומבוקש מאוד אצל גברים וכך יפרו את הסדר שבו לגברים יש עליונות על נשים.
במאמרן הן מסבירות את ההבניה שיצר הקשר בין מין, אישה ובושה.
הבניה זו מטפלת בצורך של גברים להחליש את יתרונותיהן של נשים בשל מיניותן.
לפי שולמית אלמוג וקארי כרמית יפת, המשטר הפטריארכלי מצא פתרון וקישר בין מיניות האישה לבין בושה באופן אינטנסיבי והכרחי.
כך למשל, שימוש במיניות האישה מלווה במעין קנסות חברתיים והשפלה חברתית.
ניתן להבחין בהסדרה מסוג זה בדיכוטומיית ה"חברה–פרוצה" או "בתולה–זונה".
זהו מודל שבו אישה בקצה האחד יכולה להיות "חברה"/ "בתולה/קדושה": צנועה, מכובדת, מתנהלת לפי מודל של נשיות "ראויה" ובקצה השני הקיצוני לו, האישה יכולה להיות "פרוצה", "שרמוטה" ו"שרלילה", כלומר, אישה שחורגת לחלוטין מהמודל ולא מתנהגת באופן הגון לכאורה עם המיניות שלה.
במאמרן מציינות אלמוג ויפת כי גם בתחום המשפט ניתן לראות כיצד המשטר הפטריארכלי שמעודד הופעה מסוימת של מיניות בא לידי ביטוי.
כאשר אישה נתפסת הגונה היא ראויה להגנה על גופה ומיניותה.
אישה שאינה נתפסת כזו, מסומנת בתגית בושה והשפלה שגובה מחיר משפטי נוסף על זה החברתי.
המיניות הנשית צוירה ככזו שעשויה להמית חורבן, קלון וחרפה על מי שמשתמשת בה באופן לא מהוגן.
הפטריארכיה, לדעתן המשותפת של חכים, אלמוג ויפת, לא רק שללה מנשים את צורות ההון הגבריות והמקובלות יותר מבחינה חברתית, אלא גם הגבילה את יכולתן של נשים להשתמש בסוג ההון היחידי שנותר להן, ההון הארוטי, כדי שלא יוכלו להמיר אותו לסוגי הון אחרים.
האידאולוגיה הפטריארכלית עשתה זאת באמצעות פיתוח תפיסה שרואה את ההון הארוטי והשימוש בו כלא-מוסריים ומלאי אשמה.
בספריה ובמאמרה, חכים הביעה את האמונה כי באופן טבעי נשים הן בעלות הון ארוטי רב יותר מאשר גברים, אך אף על פי כן, הן אינן משתמשות בו באופן מלא ואינן מנצלות את המשאב שבו בורכו.
זאת משום שגברים מפריעים להן על ידי שימוש בְּביוש.
לטענת אלמוג ויפת, זהו מנגנון מתוחכם שמסדיר את שליטתן של הנשים במשאב שיש רק להן ועומד לרשותן, ומבטיח שימוש לא מסוכן במשאב.
שימוש כזה אינו חותר תחת הסדר החברתי ומרתיע נשים מניצול של המשאב שלהן ורתימה שלו לצרכים כלכליים למשל.
באופן זה, נקודת החוזק שמייחדת נשים הופכת לחסרון וחולשה וערך המיניות הנשית "מוזל".
גם כיום, בזמנים של מתירנות מינית ונורמות חדשות, מודעות פמיניסטית גבוהה, צעדת השרמוטות וקמפיין Me Too, הפיקוח על השימוש במשאב המין הנשי ממשיך להתקיים.
לטענתן, הקשר בין אישה ובושה הוא כל כך עמוק וטבוע בחברה עד שהוא נראה טבעי.
ההגבלה הפטריארכלית על מיניות שמנסה להיות כוח שמגביל ומרסן את העוצמה הטמונה במיניות הנשית עדיין קיימת משום שהיא נתפסת כמשהו שמתבקש והגיוני.
לפי הכותבות, אף רובן המכריע של ההוגות הפמיניסטיות מאמינות בקישור בין מיניות נשית לבושה.
הפמיניזם האנגלו-אמריקאי רואה במיניות כמקור לסכנה, נחיתות וחולשה ואימץ את נקודת המבט הפטריארכלית בכל הנוגע להון ארוטי.
כלומר, עצם השימוש במיניות לדעתן הוא תוצר של דיכוי פטריארכלי.
ההשקפה הרדיקלית ביותר בעניין זה מובעת בהגותה של קתרין מקינון, שלדעתה ביחסי המין מגולמת הנחיתות הנשית.
מקינון סבורה כי ללא שינוי מן היסוד של הנורמות המיניות ותפיסת המין הקיימת, לא יתחולל שינוי ביחסים המגדריים.
במילים אחרות, המיניות היא עמוד התווך שעליו מושתתים היחסים המגדריים ההיררכיים.
לאידאולוגיה זו שותפה גם אנדריאה דבורקין, שטענה בספרה משגל (ספר) כי כל חדירה לגופה של אישה מהווה שלילה של אנושיותה.
לעומתן, אלמוג ויפת מציעות פרדיגמה חדשה שבה יחסי המין אינם נתפסים ככניעת צד אחד לרצונו של הצד האחר ומצב בו יש עליון מול נחות/ה, אלא מצוירים כמפגש רצונות שמייצג את הרווח שצפוי לכל אחד מהצדדים.
תמיכה נוספת לתאוריית ההון הארוטי ניתן לראות בספרו של הפרופסור לכלכלה דניאל ס.
המרמש "Beauty Pays": יופי משלם.
בספרו המרמש בודק מנקודת מבט כלכלית אמפירית מדוע אנשים אטרקטיביים מצליחים יותר.
באמצעות נתוני מחקר בתחומי הכלכלה, סוציולוגיה ופסיכולוגיה, מראה המרמש כיצד הדבר ייתכן.
האדם המודרני אובססיבי למראה שלו ומשקיע סכומי כסף גדולים על בגדיו, טיפוח וצביעת השיער, ביצוע ניתוחים פלסטיים וכדומה, מתוך ציפייה לתמורה עבור ההשקעה, אשר נחשבת שטחית.
כמו כן, האדם משתמש ביופי וסוחר בו כמו בהכנסה מסורתית רגילה כדי להעלות את רמת החיים ורמת היחסים הבין-אישיים, משום שליופי יש ערך כלכלי.
המרמש טוען כי אנשים בעלי יתרון של יופי הם גם בעלי יתרון כלכלי וחברתי מצטבר.
אלו מקבלים יותר משום שהחברה מעדיפה את היפה ובעל המראה הטוב יותר.
אנשים יפים הם בעלי יתרונות בכל תחומי החיים, נוטים להיות יותר מועסקים, לקבל יותר אישורי הלוואה, להיות בזוגיות עם בני זוג נאים ומשכילים יותר ומקבלים שכר משמעותי יותר מאשר אלו שאינם נחשבים אטרקטיביים מבחינת סטנדרט היופי האוניברסלי.
אנשים אטרקטיביים מחפשים בדייטים בני זוג אינטליגנטיים או בעלי הכנסה גבוהה, מרוצים יותר מחייהם באופן כללי וגם פרודוקטיביים יותר.
בספרו המרמש מסביר מדוע זה קורה ומהי משמעות הדבר עבור אלו שאינם נחשבים אטרקטיביים.
לדעתו, ממשלות צריכות לפתח תוכניות ומדיניות כוללת שתסייע לאנשים אשר אינם נחשבים אטרקטיביים, משום שהם נמצאים בעמדת נחיתות.
לדידו, אלו צריכים סיוע על מנת להתגבר על החיסרון שלהם כדי להימנע מאפליה לא הוגנת זו, שעליה הוא מצביע.
נגד ההגות של חכים בדבר הון ארוטי הועלו ביקורות ותגובות מעורבות.
זאת, מכיוון שחכים כוללת את התאוריה הפמיניסטית ואת האידאולוגיה הפטריארכלית כאחראיות-שותפות להפחתת כוחן של הנשים.
הביקורת הראשונה גורסת שאי אפשר לנתק את ההון הארוטי מההקשר התרבותי וההיסטורי שלו.
נשים נאלצו לפתח את סוג ההון הארוטי משום שנאסרה עליהן גישה לסוגים אחרים של הון.
ייתכן מאוד שגישה שווה לסוגי ההון האחרים לא הייתה מביאה נשים לידי צורך כה רב לשימוש בהון ארוטי בהשוואה לגברים.
כלומר, אילו היה שוויון בגישה ובזמינות לסוגים האחרים של ההון (חברתי, כלכלי, תרבותי), לא היו צריכות הנשים ללמוד ולהשתמש בהון הארוטי.
השנייה, חכים רואה בהון הארוטי מאפיין של נשים בעיקר, כלומר, תפיסתה מביעה מהותנות לפיה מהות הנשים שונה ממהותם של גברים ומשותפת לכל הנשים באשר הן.
גישה זו מתעלמת מהבדלים בין נשים ומכלילה אותן לקבוצה אחת בעלי מאפיינים זהים.
חכים כותבת שהיא מזהה כי תגובה זו עתידה להגיע ומבטלת אותה, באמצעות האמירה כי פמיניסטיות נוטות להשתמש בטיעון זה לעיתים קרובות.
השלישית, ההון הארוטי תלוי במראה חיצוני ובנורמות פטריארכליות של מיניות נשית שיכולה לשמש הון ארוטי, בעוד סוגים אחרים של הון אינם תלויים בהם בהכרח.