tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההיסטוריון ברדפורד פרקינס טען שההסכם היה הראשון שייצר מערכת יחסים מיוחדת בין בריטניה וארצות הברית, עם חלק שני תחת לורד סולסבר.
לדעתו, ההסכם עבד במשך עשר שנים כדי להבטיח את שלום בין בריטניה ואמריקה שאופיין כתקופת ההתקרבות הראשונה כפי שפרקינס סיכם: "במשך כעשר שנים היה שלום על הגבול, הכרה משותפת של הערך בקיום יחסי מסחר, ואפילו, על ידי השוואה בין התקופות הקודמות והבאות...
דחפו את כוחות דוברי האנגלית לשיתוף פעולה הדוק יותר".
החל מסף מלחמה בשנת 1794, הסכם ג'יי הפיג את המתחים, ולדברי פרקינס: "דרך עשור של מלחמת עולם ושלום, ממשלות משני צידי האוקיינוס האטלנטי הצליחו לגרום ולשמר סבר פנים אשר לעיתים קרובות התקרב לידידות אמיתית".
ההיסטוריון ג'וזף אליס מוצא את תנאי החוזה "חד-צדדיים לטובת בריטניה", אבל טוען כי קיים קונצנזוס בקרב היסטוריונים שזה היה "מציאה ממולחת עבור ארצות הברית".
לדבריו, ההסכם השפיע על הפיכתה של אנגליה, ולא צרפת, לכוח האירופי ההגמוני בעתיד.
הוא הכיר בתלות המסיבית של הכלכלה האמריקנית בסחר עם אנגליה.
במובן מסוים זה היה תצוגה מקדימה של דוקטרינת מונרו (1823), בקשירת הפיתוח הביטחוני והכלכלי של ארצות הברית לצי הבריטי, אשר סיפק הגנה משמעותית ביותר במהלך המאה ה-19. לדבריו, ההסכם דחה בעיקר את המלחמה עם אנגליה עד שאמריקה הייתה מסוגלת יותר מבחינה כלכלית ופוליטית להילחם לבד.
ארצות הברית הכריזה על נייטרליות במלחמות בין בריטניה וצרפת (1793 - 1815), והרוויחה מאוד ממכירת מזון, עץ ואספקה לשני הצדדים.
תומאס ג'פרסון התנגד להסכם ג'יי כי הוא חשש שזה יחזק אויבים פוליטיים אנטי-רפובליקאים.
עם זאת, כשג'פרסון מונה לנשיא ב-1801, לא הפר את ההסכם.
הוא השאיר לשר הפדרליסט, רופוס קינג, לשאת ולתת בלונדון בנוגע להחלטה בסוגיות בדבר תשלומים וגבולות.
הידידות נהרסה ב-1805, כשהיחסים הפכו עוינים יותר ויותר כהקדמה למלחמת 1812. ג'פרסון דחה את חידוש חוזה ג'יי באמנת מונרו-פינקני של 1806 כפי שסוכם על ידי הדיפלומטים שלו בלונדון; הוא מעולם לא שלח אותו לסנאט.
סחר העבדים הבינלאומי דוכא לאחר שבריטניה הגדולה העבירה את ביטול חוק סחר העבדים בשנת 1807, ובארצות הברית חוקק חוק דומה באותה השנה.
כנקמה על המצור שהטילה בריטניה על צרפת, ארצות הברית הטילה אמברגו סחר באמצעות חוק האמברגו של 1807. החוק כלל את הביקור והחיפוש של סוחר נייטרלי, וגרם לדיכוי הסחר הפרנקו-אמריקאי לאורך המלחמות הנפוליאוניות.
אנשי הצי המלכותי גם עלו על ספינות אמריקאיות וחשדו במלחים בהיותם עריקים בריטים.
התרחבות מערבה לתוך המערב התיכון (אוהיו וויסקונסין) מנעה מהשבטים האינדיאניים לקבל תחמושת ותמיכה מסוכנים בריטיים.
ואכן, המטרה של בריטניה הייתה הקמת מדינה אינדיאנית עצמאית שתחסום את התפשטות אמריקנית.
לאחר שהדיפלומטיה והחרם נכשלו, סוגיית הכבוד הלאומי והעצמאות באה לידי ביטוי.
אנדרו ג'קסון, שעדיין נשא צלקות ממלחמת העצמאות הראשונה, היה משוכנע כי מדובר במלחמת עצמאות שנייה.
העימות המתקרב היה על הפרות של זכויות אמריקאיות, אך גם על זה היה גם הצדקת הזכות של הזהות האמריקאית.
לבסוף ביוני 1812 הנשיא ג'יימס מדיסון הכריז על מלחמה, והתגבר על ההתנגדות בשל אינטרסים עסקיים בצפון-מזרח.
האסטרטגיה האמריקנית קראה למלחמה נגד הספנות הבריטית ובעיקר ניתוק משלוחי מזון במטעי הסוכר הבריטיים באיי הודו המערביים.
כיבוש קנדה הייתה טקטיקה שנועדה לתת לאמריקנים עמדת מיקוח חזקה.
המטרה הבריטית העיקרית הייתה להביס את צרפת, כך קרה עד שבשנת 1814 המלחמה נעשתה הגנתית בעיקרה.
כדי לגייס בעלי ברית בקרב האינדיאנים, שהונהגו בידי טקומסה, הבריטים הבטיחו שמדינה אינדיאנית עצמאית תוקם בשטח האמריקאי.
פלישות אמריקאיות חוזרות ונשנות על אדמת קנדה נכשלו בגלל הכנה לקויה, מעט מאוד גנרלים, והסירוב של יחידות מיליציה לעזוב את אדמתם.
האמריקאים השתלטו על ימת אירי בשנת 1813 והרסו את כוחם של האינדיאנים, בעלי בריתם של הבריטים בצפון מערב ובדרום מזרח.
הפלישה הבריטית על מפרץ צ'ספיק ב-1814 הגיעה לשיאה ב"שריפת וושינגטון", מתקפה קשה על הבירה האמריקאית, אך המתקפה הבריטית שהגיעה לאחר מכן בבולטימור נהדפה.
הפלישה הבריטית למדינת ניו יורק ב-1814 הובסה בקרב על פלטסבורג, והפלישה על לואיזיאנה שפרצה לפני שהידיעה על הפסקת אש הגיעה לגנרל אנדרו ג'קסון, הובסה לחלוטין בקרב על ניו אורלינס בשנת 1815. המשא ומתן החל בשנת 1814 והפיק את הסכם גנט, אשר החזיר את הסטטוס קוו.
לא הושגו הישגים טריטוריאליים בקרב שני הצדדים והתוכנית הבריטית ליצור אומה אינדיאנית ננטשה.
בריטניה שמרה את הזכות התאורטית של גיוס כפוי לצי, אך הפסיקה לבחון מלחים, בעוד ארצות הברית ירדה מהנושא.
ארצות הברית חגגה את התוצאה כמנצחת ב"מלחמה השנייה לעצמאות".
הבריטים, הביסו לבסוף את נפוליאון בווטרלו, חגג את הניצחון ובמידה רבה שכחו את המלחמה נגד אמריקה.
המתיחות בין ארצות הברית וקנדה נפתרו באמצעות דיפלומטיה.
מלחמת 1812 סימנה את סופה של תקופה ארוכה של סכסוך (1775 - 1815) ופתח עידן חדש של שלום בין שני העמים.
בכמה אירועים הגנרל האמריקאי וינפילד סקוט נקט דיפלומטיה נבונה על ידי הדחקת הרגשות כדי להגיע לפשרות מקובלות.
סקוט טיפל בפרשיית הספינה קרוליין ב-1837, במהלכה מורדים מצפון אמריקה הבריטית (כיום אונטריו) נמלטו לניו יורק והשתמש בספינה אמריקנית קטנה שנקראה קרוליין כדי להבריח אספקה לקנדה לאחר שהמרד שלהם דוכא.
בסוף 1837, מיליציה קנדית חצתה את הגבול לתוך ארצות הברית ושרפה את הספינה, מה שהוביל למחאות דיפלומטיות, התפרצות של אנגלופוביה ותקריות אחרות.
המתיחות בגבול המעורפל מיין-ניו ברונסוויק שילב קבוצות יריבות של חוטבי עצים במלחמת ארוסטוק ב-1839. לא היו יריות אבל שני הצדדים ניסו לשמור על כבוד לאומי ולהשיג עוד כמה קילומטרים של אדמה מיוערת.
לכל צד הייתה מפה סודית לפיה לצד השני יש בסיס משפטי טוב יותר.
לפיכך, הושגה פשרה בקלות באמנת וובסטר-אשברטון בשנת 1842, אשר הסדירה את הגבול של מיין ומינסוטה.
בשנת 1859, מלחמת החזיר מדממת לא קבע דבר בשאלה איפה גבול צריך להיות במערכת יחסים לאיי סן חואן ואיי מפרץ.
אבל, אמנת קלייטון-בולוור הוכיחה את עצמה כצעד חשוב בשיפור היחסים.
היחסים בין ארצות הברית לממלכה המאוחדת היו מתוחים לעיתים קרובות, ואפילו גבלו במלחמת כשבריטניה כמעט תמכה בקונפדרציה בחלקה הראשון של מלחמת האזרחים האמריקנית.
משנות ה-40 ועד שנות ה-60 של המאה ה-19 מנהיגי בריטניה התמרמרו שוב ושוב ממה שהם ראו כטיפוח האספסוף הדמוקרטי על ידי וושינגטון, כמו בסכסוך גבול אורגון בין השנים 1844 - 1846.
עם זאת, בדעת הקהל בקרב בריטים מהמעמד הבינוני הייתה תחושה של "יחסים מיוחדים" משותפים בין שני העמים על בסיס שפה, הגירה, אוונגליזם, מסורות ליברליות, וסחר נרחב.
אוכלוסייה זו דחתה את המלחמה, והכריחה את לונדון לפייס את האמריקאים.
בשנת 1861 אירעה פרשת טרנט, במהלכה חיל הים האמריקני תפס באופן בלתי חוקי שני דיפלומטים של הקונפדרציה על ספינה בריטית.
לונדון, שכמעט הצטרפה למלחמה, הציגה קו אדום ממנו וושינגטון נרתעה.
בין השנים 1844 - 1848 שתי האומות טענו לבעלות על אורגון.
רוב האזור לא היה מיושב, מה שהקל על פתרון המשבר ולסיומו ב-1848, אז הוחלט כפשרה לפצל את האזור באופן שווה, עם קולומביה הבריטית לבריטניה, וושינגטון, איידהו, ואורגון לאמריקה.
ארצות הברית אז הפנתה את תשומת לבה למקסיקו, שאיימה במלחמה לצורך סיפוח טקסס.
בריטניה ניסתה ללא הצלחה למתן את המקסיקנים, אבל כשהמלחמה החלה היא נשארה נייטרלית.
ארצות הברית זכתה בקליפורניה, בה הבריטים ראו אינטרס זמני בלבד.
במלחמת האזרחים האמריקנית אחת המטרות העיקריות של הקונפדרציה הייתה לזכות בהכרה מבריטניה וצרפת.
בזכות כך, ציפו מנהיגי הקונפדרציה, ההכרה תוביל את בריטניה למלחמה מול ארצות הברית, ובכך תאפשר לקונפדרציה לזכות בעצמאות.
בזכות דיפלומטיה אמריקאית פיקחית, אף אומה לא הכירה מעולם בקונפדרציה והמלחמה עם בריטניה נמנעה.
למרות זאת, הייתה הרגשה ניכרת כי בריטניה תומכת בקונפדרציה ומסייעת לדרום לנצח כדי להחליש את ארצות הברית.
בתחילת המלחמה בריטניה הוציאה מנשר המציג עמדה נייטרלית.
מנהיגי הקונפדרציה הניחו לאורך כל המלחמה שבריטניה בוודאי תיכנס למלחמה כדי להגן על אספקת הכותנה שלה.
הנחה זו הייתה אחת הסיבות שהקונפדרציה חשה מלכתחילה ביטחון לצאת למלחמה.
עם זאת, אנשי הדרום מעולם לא התייעצו עם האירופים, והתמהמהו בשליחת דיפלומטים.
עוד לפני שפרצו הקרבות באפריל 1861, אזרחי הקונפדרציה (ללא כל רשות ממשלתית) ניתקו את משלוחי הכותנה במאמץ להפעיל את "דיפלומטיית הכותנה".
היא נכשלה כי לבריטניה היו מחסנים מלאים בכותנה ואף נהנו מעליית המחירים.
רק ב-1862 נוצר מחסור אקוטי בכותנה.
פרשת טרנט בסוף 1861 כמעט גרמה מלחמה.
ספינת מלחמה של הצי האמריקאי עצרה את ספינה אזרחית בריטית בשם "RMS Trent" וכוחות חיל הים עצרו שני דיפלומטים של הקונפדרציה, ג'יימס מוריי מייסון וג'ון סלידל.
בריטניה התכוננה למלחמה ודרשה את שחרורם המיידי.
הנשיא לינקולן שחרר מייד את הדיפלומטים והאירוע הסתיים בשקט יחסי.
בריטניה הבינה כי כל הכרה של קונפדרציה עצמאית לכך תטופל אקט מלחמתי נגד ארצות הברית.
הכלכלה הבריטית הייתה להסתמך בכבדות על סחר עם ארצות הברית, בעיקר ייבוא תבואה זולה, אשר במקרה של מלחמה, תנותק על ידי האמריקאים.
ואכן, האמריקאים היו פותחים במלחמת חורמה ימית נגד כל צי הסוחר הבריטי.
למרות הזעם והמחאות האמריקניות האינטנסיביות, לונדון התירה לאונייה "CSS Alabama", אשר נבנתה בבריטניה, לעזוב את הנמל ולהפוך לספינה התקפית תחת הדגל הימי של הקונפדרציה.
המלחמה הסתיימה בשנת 1865; בוררות יישבה את הנושא בשנת 1871, עם תשלום של 15.5 מיליון דולר בזהב עבור הנזקים שנגרמו.
בינואר 1863 לינקולן הוציא את הצהרת האמנציפציה העוצרת את העבדות ונתמכה בחום על ידי גורמים ליברליים בבריטניה.
ממשלת בריטניה חזתה כי שחרור העבדים יצור מלחמה אתנית, ותיתכן שתידרש התערבות על בסיס הומניטרי.
לא הייתה מלחמת אתנית, והירידה ביכולות של הקונפדרציה - כמו אובדן חלק ניכר מהנמלים והנהרות - עשתה את הצלחותיהם הסבירות, קטנות יותר ויותר.
היחסים היו קרירים במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 כשהאמריקנים התרעמו על פעילויותיהם של הבריטים והקנדים במהלך מלחמת האזרחים.
לאחר המלחמה, הרשויות האמריקניות הסתכלו לכיוון השני כמו ה"אחווה הפניאנית" האירית אשר תכננה ואף ניסתה לפלוש לקנדה.
הפניאנים נכשלו אבל פוליטיקאים אמריקאים ממוצא אירי, כוח עולה במפלגה הדמוקרטית, דרשו יותר עצמאות לאירלנד והשתמשו ברטוריקה אנטי בריטית שנקראה "לסובב את זנב האריה" - מרכיב עיקרי בקמפיין הבחירות שפנה לבוחרים ממוצא אירי.
בריטניה המשיכה במדיניות הסחר החופשי שלה אפילו עם יריבותיה העיקריות, ארצות הברית וגרמניה, תוך שימוש בתעריפים גבוהים (כפי שעשתה קנדה).
התעשייה הכבדה באמריקה גדלה מהר יותר מאשר בבריטניה, בשנות ה-90 של המאה ה-19 דחקה את בריטניה, בייחוד בתעשיית המכונות, בפנייתה לשווקים אחרים בעולם.
לונדון, עם זאת, נותרה המרכז הפיננסי העולמי, אפילו בזמן שרוב השקעותיה הופנו לתעשיית הרכבות האמריקניות.
האמריקאים נותרו הרחק מאחור הבריטים בתחומי הספנות הבינלאומית והביטוח.
"הפלישה" האמריקנית לשוק הבריטי המקומי דרש תגובה.
מכס על סחורות יבוא, אף על פי שעלה יותר ויותר תוך פיקוח, לא הוטלו עד שנות ה-30 של המאה ה-20. לכן, אנשי עסקים בריטים נאלצו לאבד השוק שלהם או לחשוב מחדש ולהביא את המודרניזציה לפעילות שלהם.
תעשיית הנעליים והמגפיים התמודדה עם הגדלת הייבוא של ההנעלה האמריקנית; האמריקאים השתלטו על שוק מכונות ההנעלה.
חברות בריטיות הבינו שהן צריכות לעמוד בתחרות ולכן הן בחנו מחדש את שיטות העבודה המסורתיות, ניצול העבודה, ויחסים תעשייתיים, וחשבו מחדש כיצד לשווק מחדש את ההנעלה, לפי דרישות האופנה.
בשנת 1895 פרץ משבר ונצואלה.
סכסוך גבולות בין ונצואלה וגיאנה הבריטית גרם למשבר אנגלו-אמריקאי כאשר ארצות הברית התערבה וצידדה בעמדת ונצואלה.
תעמולה בחסות ונצואלה שכנע את דעת הקהל האמריקאית שהבריטים פגעו בשטח ונצואלה.
ארצות-הברית דרשה הסבר וראש הממשלה סולסברי סירב.
המשבר אף הוחרף כאשר הנשיא גרובר קליבלנד, בצטטו את דוקטרינת מונרו, הציב אולטימטום בסוף 1895. הקבינט של סולסברי שכנע אותו שהוא חייב ללכת לבוררות.
שני הצדדים נרגעו והסוגיה נפתרה במהירות באמצעות בוררות אשר במידה רבה תמכה מבחינה משפטית בצד הבריטי בשרטוט קו הגבול.
סולסברי נותר כועס אבל הושג קונצנזוס בלונדון, בראשותו של לורד לנדסדאון, אשר תמך בחיפוש יחסים הרבה יותר ידידותיים עם ארצות הברית.
באמצעות עמידה לצד אומות אמריקה הלטינית נגד הסגת הגבול של הבריטית, ארצות הברית שיפרה את יחסיה עם אמריקה הלטינית, והאופן הלבבי של הליך שיפור היחסים הדיפלומטיים עם בריטניה.
אמנת אולני-פאונספוט בשנת 1897 הייתה הסכם מוצע בין ארצות הברית ובריטניה שנדרש בוררות במחלוקות מרכזיות.
למרות תמיכה רחבה בקרב הציבור והאליטות, האמנה נדחתה על ידי הסנאט האמריקאי, אשר קינא בסמכויות שלה, שאף פעם לא נכנסו לתוקף.
עם הבהלה לזהב ביוקון בשנת 1898, כורים נאלצו להיכנס דרך אלסקה, וקנדה ורצתה לשרטט מחדש את הגבול כדי להשיג נמל ימי משלה.
ההתקרבות הגדולה היא מונח המשמש לתיאור התלכדות היעדים המדיניים, הפוליטיים, הצבאיים והכלכליים בין בריטניה וארצות הברית החל משנת 1895 ועד מלחמת העולם הראשונה שהחלה בשנת 1914. הציבור האירי-קתולי הרחב בארצות הברית, יצר את התשתית העיקרית לדרישות העצמאות האירית, והוביל לשימוש ברטוריקה אנטי-בריטית, במיוחד בימי בחירות.
הסימן הבולט ביותר של שיפור יחסים במהלך ההתקרבות הגדולה היו הפעולות של בריטניה במלחמת ארצות הברית-ספרד.
עם פרוץ המלחמה בשנת 1898, לבריטים הייתה מדיניות ראשונית של תמיכה באימפריה הספרדית ושלטונה הקולוניאלי על קובה מתוך תפיסת האיום שבכיבוש אמריקאי ורכישת קובה על ידי ארצות הברית.
מה עלול היה לפגוע באינטרסים המסחריים של בריטניה בתוך במסגרת רכוש האימפריה באיי הודו המערביים.
עם זאת, אחרי ארצות הברית נתנה הבטחות אמיתיות שהיא תעניק עצמאות לקובה (שבסופו של דבר התממשה בשנת 1902, לפי התנאים המוכתבים בתיקון פלאט), הבריטים נטשו את מדיניות זו ובסופו של דבר צידדו בארצות הברית בניגוד לרוב המעצמות האירופאיות האחרות שתמכו ספרד.
בתמורה, ממשלת ארצות הברית תמכה בבריטניה במלחמת הבורים, אף על פי שאמריקאים רבים העדיפו לתמוך בבורים.
הניצחון במלחמת ארצות הברית-ספרד מיצב את ארצות הברית כאימפריה עולה בעצמה.
המעמד החדש זה הופגן בין השנים 1900–1901, כאשר ארצות הברית ובריטניה, כחלק מברית שמונה האומות, דכאו את מרד הבוקסרים ותחזקו מושבות זרות בשושלת צ'ינג בסין.
בין השנים 1907 - 1909, הנשיא האמריקאי תיאודור רוזוולט שלח את "הצי הלבן הגדול" למסע בינלאומי, כדי להוכיח את עוצמתו העולמית של חיל הים של ארצות הברית, אשר הפך שני רק לצי המלכותי בגודל ועוצמת האש.
לארצות הברית הייתה מדיניות של נייטרליות גמורה.
ארצות הברית הייתה מוכנה לייצא כל מוצר לכל מדינה.
גרמניה לא יכלה לייבא דבר בשל המצור הבריטי, ולכן הסחר האמריקני היה עם בעלות הברית.
הוא מומן על ידי מכירת איגרות חוב אמריקניות ומניות בבעלות בריטית.
כאשר החלו להידלדל המניות ואיגרות החוב, הבריטים לקחו הלוואות כבדות מבנקים בניו יורק.
כאשר האשראי אזל בסוף 1916, בריטניה הייתה על סף משבר פיננסי.
דעת הקהל האמריקנית עברה בהתמדה נגד גרמניה, במיוחד בעקבות הפלישה הגרמנית לבלגיה בשנת 1914 והטבעת האוניה לוסיטניה בשנת 1915. הקהל האמריקאי הגדול ממוצא גרמני ואירי קרא להישאר מחוץ למלחמה, אבל האמריקאים הגרמנים נדחקו לשוליים יותר ויותר.
הגרמנים חידשו את לוחמת הצוללות ב-1917 באופן בלתי מוגבל ובידיעה שזה יוביל למלחמה עם ארצות הברית.
ההזמנה של גרמניה לצרף את מקסיקו למלחמה נגד ארצות הברית במברק צימרמן הייתה הקש ששבר את גב הגמל, וארצות הברית הכריזה על מלחמה באפריל 1917. האמריקנים תכננו לשלוח כסף, מזון ותחמושת, אך עד מהרה התברר כי יהיה צורך במיליוני חיילים כדי להכריע את המלחמה בחזית המערבית.
ארצות הברית שלחה שני מיליון חיילים לאירופה תחת פיקודו של הגנרל ג'ון פרשינג, עם תוספת שהייתה בדרכה לקראת סוף המלחמה.
רבות ממדינות ההסכמה היו סקפטיות לגבי הכשירות של חיל המשלוח האמריקאי, אשר בשנת 1917 היה חסרי הכשרה וניסיון.
עד קיץ 1918, הגיעו 10,000 חיילי חי"ר אמריקאים ביום, בזמן שהכוחות הגרמנים הלכו והתכווצו משום שאזל להם כוח האדם.
אף על פי שנשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, רצה לצאת למלחמה למען האנושות, במהלך המשא ומתן על חוזה ורסאי בו שירטט את ארבע עשרה הנקודות לשלום מעמדו הדיפלומטי נחלש.
הגבולות של אירופה שורטטו מחדש על הבסיס ההגדרה העצמית הלאומית, למעט גרמניה בימי תחת רפובליקת ויימאר שהוקמה זה עתה.
שילומים פיננסיים הוטלו על הגרמנים, למרות הסתייגויות בריטיות ומחאות אמריקניות, בעיקר בגלל הרצון של צרפת לענישה.
זאת, במה שרבים באותה תקופה החשיבו כנקמה עבור העימותים הקודמים עם גרמניה במאה ה-19.
ב -1921 עקרון היסוד של מדיניות החוץ הבריטית היה "לטפח את הקשרים ההדוקים ביותר עם ארצות הברית".
כתוצאה מכך, בריטניה החליטה שלא לחדש את הברית הצבאית שלה עם יפן, הידועה כברית האנגלו-יפנית, מאחר שיפן החלה להיות יריבתה העיקרית של ארצות הברית באוקיינוס השקט.
ארצות הברית יזמה בוושינגטון ועידה ימית מוצלחת בשנת 1922 שבמידה רבה סיימה את מרוץ החימוש הימי שנמשך כעשור.
מלחמת העולם הראשונה סימנה את סוף עליונותו של הצי המלכותי, ליקוי שהוכר באמנת וושינגטון, כאשר ארצות הברית ובריטניה הסכימו על מכסת תפוסה שווה בספינות המלחמה.
ב-1932, ההסכם לא חודש ובריטניה, יפן וארצות הברית היו שוב במירוץ ימי.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, היחסים בין שתי המדינות היו ידידותיים באופן כללי.
בשנת 1923 בלונדון החלה משא ומתן מחדש על החובה שלה לאוצר האמריקאי, שנאמד בכ-978 מיליון לירות שטרלינג.
לונדון הבטיחה תשלום רגיל של 34 מיליון לירות שטרלינג לעשר שנים ו-40 מיליון פאונד למשך 52 שנה.
הרעיון היה שארצות הברית תלווה כסף לגרמניה, אשר בתמורה תשלם פיצויים לבריטניה, אשר בתמורה תשלם את הלוואותיה לממשל האמריקאי.
בשנת 1931 כל התשלומים הגרמנים הופסקו, ובשנת 1932 בריטניה השהתה את התשלומים לממשל האמריקאי.
החוב הוחזר לבסוף לאחר מלחמת העולם השנייה.
ארצות הברית סירבה להצטרף לחבר הלאומים, אף על פי שנשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, הגה את הרעיון.
להיעדרה הייתה השפעה קטנה על המדיניות הבריטית.
בעוד שארצות הברית השתתפה בגופים תפקודיים של הליגה - כדי להשביע את רצון בריטניה - קישור ארצות הברית לליגה באופן פומבי הייתה לנושא רגיש.
לפיכך, כנסים גדולים, בייחוד ועידת וושינגטון של שנת 1922, התרחשו מחוץ לחסות הליגה.
ארצות הברית סירבה לשלוח נציגים רשמיים לוועדות הליגה, ובמקום שלחמה "משקיפים" רשמיים.
בתקופת השפל הגדול, ארצות הברית הייתה עסוקה בענייניה הפנימיים והתאוששות הכלכלית שלה, כך שאימצה מדיניות בדלנית.
כאשר ארצות הברית העלתה מיסים בשנת 1930, הבריטים הגיבו בהעלאת המיסים שלהם נגד מדינות אחרות (כמו ארצות הברית) תוך מתן העדפות סחר מיוחדות בתוך חבר העמים הבריטי.
ארצות הברית דרשה שהעדפות סחר מיוחדות אלה יופסקו בשנת 1946 תמורת הלוואה גדולה.
סך הסחר העולמי הכולל קפץ ביותר משני שלישים ואילו הסחר בין ארצות הברית ובריטניה התכווץ מ-848 מיליון דולר בשנת 1929 לכ-288 מיליון דולר בשנת 1932, ירידה של כמעט שני שלישים.
כשבריטניה כינסה בשנת 1933 את ועידת לונדון לכלכלה, ועידה עולמית שאמורה הייתה לסייע בפתירת המשבר הכלכלי, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט גינה אותה וסירב לשתף עמה פעולה.
המתיחות סביב שאלת העצמאות האירית התפוגגה עם עצמאותה של מדינת אירלנד החופשית בשנת 1922. האמריקנים האירים השיגו את המטרה שלהם, וב-1938 המנהיג שלהם, ג'וזף קנדי, מונה להיות שגריר חצר סנט ג'יימס.
הוא התרועע עם החברה הגבוהה בלונדון ובתו נישאה לאריסטוקרט.
קנדי תמך במדיניותו של נוויל צ'מברלין, מדיניות פיוס כלפי גרמניה, וכאשר החלה המלחמה הוא ייעץ לוושינגטון כי סיכויי ההישרדות של בריטניה עגומים.
כאשר וינסטון צ'רצ'יל עלה לשלטון בשנת 1940, קנדי איבד את כל השפעתו בלונדון ובוושינגטון.
אף על פי שאנשים רבים בקרב העם האמריקאי גילו אהדה לבריטניה במלחמה עם גרמניה הנאצית, הייתה התנגדות נרחבת להתערבות אמריקנית אפשרית בענייני אירופה.
זה הוכנס לחוק בסדרת מעשים שיבסו את מדיניות הנייטרליות ואושררו על ידי הקונגרס של ארצות הברית בשנת 1935, 1936, ו-1937 בהתאמה.
עם זאת, מדיניותו של הנשיא רוזוולט (cash-and-carry) עדיין מותר התירה לחמש את בריטניה וצרפת מתחמושת של ארצות הברית, בתנאי שישלמו במזומן וישאו את הנשק על הספינות שלהן.
לאחר תחילת המלחמה הוקמה אגודת הסיוע הבריטית למלחמה.
צ'רצ'יל, שהזהיר במשך זמן ארוך קודם לכן מפני גרמניה ודרש התחמשות, הפך לראש הממשלה לאחר שמדיניות הפייסנות של צ'מברלין התמוטטה לחלוטין ובריטניה לא הצליחה להפוך את הפלישה הגרמנית לנורווגיה באפריל 1940. לאחר נפילת צרפת ביוני 1940, רוזוולט נתן לבריטניה (ואחרי יוני 1941 גם לברית המועצות) סיוע נרחב.
במסגרת הסכם משחתות תמורת בסיסים שנחתם בספטמבר 1940, ניתנה ההסכמה להעביר לארצות הברית זכויות שימוש להקמת בסיסים צבאיים בבסיסים קיימים ובשטחים במושבות בריטניה, ללא תשלום למשך 99 שנים, בבהאמס, ג'מייקה, סנט לוסיה, טרינידד, אנטיגואה וגיאנה הבריטית.
ובתמורה, ארצות הברית העבירה לבריטניה 50 משחתות מעודפי הצי האמריקאי.
החל מחודש מרץ 1941, ארצות הברית חוקקה את חוק השאל-החכר בדמות טנקים, מטוסי קרב, תחמושת, כדורים, מזון וציוד רפואי.
בריטניה קיבלה 31.4 מיליארד דולר מתוך 50.1 מיליארד דולר שנשלחו לבעלות הברית.
בדצמבר 1941 בכנס ארקדיה החשוב שתקיים בוושינגטון, ראשי הצבא הבריטי וראשי הצבא האמריקאי הסכימו על אסטרטגיה.
הם הקימו את ראשי המטות המשולבים לצורך תכנון ותיאום אסטרטגיה ומבצעים.
שיתוף הפעולה הצבאי היה קרוב ומוצלח.
שיתוף הפעולה הטכני היה קרוב אפילו יותר, כששני העמים חלקו מידע מסווג ונשק בעיקר לגבי מכ"מים, מנועי מטוסים, קודים נאצים ופצצת האטום.
מיליוני חיילים אמריקאים התבססו בבריטניה במהלך המלחמה.
החיילים האמריקאים השתכרו פי חמישה יותר מאשר חיילי הצבא הבריטי, מה שהוביל לחיכוך מסוים עם הגברים הבריטים ונישואי תערובת עם נשים בריטיות.
בשנת 1945 שלחה בריטניה חלק מהצי הבריטי כדי לסייע לפלישה האמריקנית ליפן שתוכננה לאוקטובר, אך היא בוטלה באוגוסט כאשר יפן נאלצה להיכנע ללא תנאי.
מתח רציני פרץ בעקבות דרישות אמריקניות למתן עצמאות להודו, הצעה שצ'רצ'יל דחה בתוקף.
במשך שנים רוזוולט עודד את ההתנתקות של בריטניה מהודו.
העמדה האמריקנית התבססה על התנגדות עקרונית לקולוניאליזם, דאגה מעשית עבור תוצאות המלחמה, והצפי לתפקיד משמעותי עבור אמריקה בעידן הפוסט-קולוניאלי.
בשנת 1942 כאשר הקונגרס הלאומי ההודי השיק את תנועות "צאו מהודו", השלטונות הבריטיים עצרו מיד עשרות אלפי פעילים (כולל גנדי).
בינתיים, הודו הפכה לאזור היערכות האמריקני העיקרי במהלך הסיוע לסין.
רוזוולט נסוג עם איומיו של צ'רצ'יל להתפטר אם ילחץ יותר מדי.
בתקופה שלאחר בריטניה נקלע למשבר פיננסי, בעוד ארצות הברית הייתה בעיצומו של שגשוג כלכלי.
בתהליך דה-קולוניזציה העניקה בריטניה עצמאות להודו, פקיסטן וציילון (כיום סרי לנקה) בשנת 1947. הלייבור, אשר נבהל מאיום הקומוניזם במדינות הבלקן, דחק בארצות הברית להשתלט על התפקיד הבריטי ביוון.
הלחץ הבריטי הוביל לפרסום דוקטרינת טרומן ב-1947, עם הסיוע הכספי והצבאי ליוון ולטורקיה ובריטניה נסוגה מהאזור.
ארצות הברית סיפקה סיוע עם כספי ההלוואה האנגלו-אמריקאית של 1946, מתן הלוואה ל-50 שנה עם ריבית נמוכה 2% החל משנת 1950. פתרון קבוע יותר היה תוכנית מרשל של 1948–1951, אשר הזרימה 13 מיליארד דולר לתוך במערב אירופה, מתוכם 3.3 מיליארד דולר הלכו לבריטניה, כדי לסייע למודרניזציה של הפרקטיקות והתשתית העסקית.
הסיוע היה מתנה ונשא דרישות שבריטניה תאזן את תקציבה, תשלוט במיסים ותשמור על יתרות מטבע נאותות.
הצורך לגבש חזית אחידה מול האיום הסובייטי אילץ את ארצות הברית ובריטניה לשתף פעולה כדי ליצור את ארגון האמנה הצפון אטלנטית (נאט"ו) עם בעלות הברית האירופיות שלהן.
נאט"ו היא ברית הגנה הדדית לפיה התקפה על מדינה חברה אחת נחשבת להתקפה על כל המדינות החברות.
ארצות הברית נקטה בעמדה אנטי-קולוניאלית ואנטי-קומוניסטית במדיניות החוץ שלה במהלך המלחמה הקרה.
כוחות צבאיים מארצות הברית ובריטניה היו מעורבים מאוד במלחמת קוריאה, ונלחמו תחת מנדט האו"ם.
הנסיגה של הכוחות הצבאיים התרחשה לאחר שהמלחמה הגיעה למבוי סתום בשנת 1953. כאשר פרצה מלחמת סיני באוקטובר 1956, ארצות הברית חששה ממלחמה רחבה יותר לאחר שברית המועצות איימה להתערב בצד המצרי.
בעקבות זאת, ארצות הברית הפעילה לחץ כלכלי-פיננסי מתמשך כדי להוביל את הממלכה המאוחדת, צרפת וישראל לשים סוף לפלישתן למצרים.
החוב של בריטניה לאחר מלחמת העולם השנייה היה כה גדול שסנקציות כלכליות יכלו לגרום לפיחות בסטרלינג.
זה היה משהו שממשלת בריטניה נועדה למנוע בכל מחיר וכשהתברר כי הסנקציות הבינלאומיות היו רציניות, הבריטים, הישראלים והצרפתים הסיגו את כוחותיהם לעמדות שלהם טרום המלחמה.
בשנה שלאחר התפטר ראש ממשלת בריטניה, סר אנתוני אידן.
לאחר הניצחון של דווייט אייזנהאואר בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1952 ניתן היה לצפות כי היחסים בין בריטניה לארצות הברית ימשיכו להיות טובים, אם לא קרובים אף יותר.
עם זאת, שיתוף פעולה האנגלו-אמריקאי בתקופת נשיאותו של אייזנהאואר היה עכור.
הלחץ האמריקאי לסיים את מלחמת סיני בשנת 1956 סימל את נקודת השפל ביחסים בין שתי המדינות מאז שנות ה-20 של המאה ה-20.
במסגרת הסכם ההגנה הדדית בין ארצות הברית ובריטניה , אשר נחתם בשנת 1958, ארצות הברית סייעה לבריטניה בפיתוח ארסנל גרעיני משלה.
בחודש אפריל 1963, ג'ון קנדי והרולד מקמילן חתמו על הסכם המכר פולאריס, שהוביל להסכמת ארצות הברית לספק את הטיל הבליסטי UGM-27 פולאריס לבריטניה לשימוש הצוללות של הצי המלכותי החל בשנת 1968.
ארצות הברית הפכה בהדרגה למעורבת יותר ויותר במלחמת וייטנאם בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, אך הפעם לא קיבל תמיכה מבריטניה.
אנטי-אמריקניות בשל מלחמת וייטנאם וחוסר התמיכה האמריקאית בצרפת ובריטניה במהלך מלחמת סיני הטריד רבים באירופה.
תחושה זו גדלה בבריטניה עם סירובו של הרולד וילסון לשלוח חיילים בריטים להודו-סין.
אדוארד הית' וריצ'רד ניקסון שמרו על קשרים הדוקים לאורך כהונתם.
הית' סטה מדרך קודמיו כשתמך בהחלטה של ניקסון להפציץ את האנוי והאי פונג, ווייטנאם, באפריל 1972. למרות החיבה האישית, היחסים האנגלו-אמריקאיים המשיכו להידרדר באופן ניכר במהלך שנות ה-70 המוקדמות.
במהלך כהונתו, הית' התעקש להשתמש בביטוי "היחסים הטבעיים" במקום "היחסים המיוחדים" כדי להתייחס ליחסים האנגלו-אמריקאיים.
הוא הודה בדמיון ההיסטורי והתרבותי, אך הכחיש משהו מיוחד מעבר לכך.
הית' היה נחוש להחזיר את מידת השוויון ביחסים האנגלו-אמריקאיים, אשר אופיינו בעיקר בדומיננטיות האמריקאית ככל שהכוח והכלכלה של בריטניה נחלש בעידן הפוסט-קולוניאלי.
הדחיפה המחודשת של הית' לקבלת בריטניה לקהילה הכלכלית האירופית (EEC) הביאה למתח נוסף בין יחסי הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
הנשיא הצרפתי שארל דה גול, אשר האמין שכניסת בריטניה תאפשר כניסה של השפעה אמריקנית מיותרת על הארגון, הטיל וטו על הניסיונות הבריטיים הקודמים להיכנס לארגון.
ההצעה הסופית של הית' נהנתה מעמדותיו המתונות יותר של ז'ורז' פומפידו, יורשו של דה גול בנשיאות צרפת, ותוכניותיו האיורוצנטריות במדיניות החוץ שלו.
ממשל ניקסון הביט בהצעה זו כצעד של התרחקות מהקשרים הקרובים עם ארצות הברית, לטובת יבשת אירופה.
לאחר הכניסה של בריטניה לקהילה הכלכלית האירופית בשנת 1973, הית' אישר פרשנות זו על ידי הודעה לעמיתו האמריקאי שהממלכה המאוחדת תגבש מעתה ואילך מדיניות אירופאית עם חברות אחרות בקהילה הכלכלית האירופית לפני שתדון עליהן עם ארצות הברית.
יתר על כן, הית' הצביע על הנכונות שלו לשקול אפשרות פוטנציאלית של שותפות גרעינית עם צרפת, והטיל ספק במה שהממלכה המאחדת קיבלה מארצות הברית בתמורה לשימוש האמריקאי במתקנים הצבאיים והמודיעיניים של בריטניה ברחבי העולם.
בתגובה, ניקסון ומזכיר המדינה שלו, הנרי קיסינג'ר, ניתקו לזמן קצר את קשרי המודיעין האנגלו-אמריקאים באוגוסט 1973. לאחר מכן קיסינג'ר ניסה לשחזר את ההשפעה האמריקאית באירופה עם תוכנית המדיניות שלו משנת 1973 "שנת אירופה" לעדכון הסכמי נאט"ו.
חברי ממשלת הית', כולל הית' עצמו בשנים מאוחרות יותר, התייחסו לתוכנית זו בלעג.
בשנת 1973, פקידים אמריקאים ובריטיים לא הסכימו על הטיפול שלהם במלחמת יום הכיפורים.
בעוד שממשל ניקסון הגדיל מיד את הסיוע הצבאי לישראל, הית' שמר על בריטניה כנייטרלית בסכסוך, והטיל אמברגו על הנשק הבריטי בעבור כל הצדדים הלוחמים.
בפועל האמברגו פגע בעיקר בישראל, בכך שמנע ממנה לקבל את טנקי הצנטוריון הבריטים.
המחלוקת האנגלו-אמריקאית החריפה עם ההחלטה החד-צדדית של ניקסון לעלות את רמת הכוננות של הכוחות האמריקאים, המוצבים בבסיסים הבריטיים, למצב כוננות הגנתית מרמה 3 למעמד ב-25 באוקטובר, בתגובה להתמוטטות הפסקת האש של האו"ם ב-25 באוקטובר.
הית' אסר על המודיעין האמריקאי, לאסוף, להצטייד או לתדלק מהבסיסים הבריטיים בקפריסין, מה שהגביל מאוד את טווח הפעילות של מטוסי סיור אמריקניים.
בתגובה, קיסינג'ר ניתק שוב את קשרי המודיעין האנגלו-אמריקאים והיו אף אנשי ממשל אשר הציעו שארצות הברית תסרב לעזור לבריטניה בשדרוג הטילי הפולאריס שנמכרו לבריטניה.
המתיחות בין ארצות הברית ובריטניה נרגעה ברגע שהפסקת האש השנייה נכנסה לתוקף.
שובו של וילסון לשלטון בשנת 1974 סייעה להחזיר את היחסים האנגלו-אמריקאי לנורמליות.
ב-23 ביולי 1977, פקידים מבריטניה וארצות הברית החלו במשא ומתן מחודש על הסכם ברמודה הראשון, וחתמו על הסכם ברמודה השני, לפיו רק ארבע חברות תעופה, שתיים מבריטניה ושתיים מארצות הברית, מורשות להפעיל טיסות בין נמל התעופה לונדון הית'רו לבין "ערי המעבר" ספציפיות בארצות הברית.
הסכם ברמודה השני היה בתוקף במשך כמעט 30 שנה עד שבסופו של דבר הוחלף על ידי הסכם שמיים פתוחים בין האיחוד האירופי לארצות הברית, שנחתם ב-30 באפריל 2007 נכנסו לתוקף ב-30 במרץ 2008.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, מרגרט תאצ'ר תמכה מאוד בעמדה הבלתי מתפשרת של רונלד רייגן כלפי ברית המועצות.
לעיתים קרובות הם כונו "נשמות תאומות פוליטיות" ונקודת שיא ב"יחסים המיוחדים", רייגן ותאצ'ר נפגשו פעמים רבות במהלך הקריירה הפוליטית שלהם ודיברו בתיאום בעימות מול מנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב.
בשנת 1982, ממשלת בריטניה הגישה בקשה לארצות הברית, לה האמריקאים הסכימו עקרונית, למכור את הטיל הבליסטי טריידנט II D-5, ציוד נלווה ותמיכה במערכות הנלוות, ושימוש בצוללות הגרעיניות מסדרת ואנגארד של הצי המלכותי.
הטיל הבליסטי טריידנט II D-5 החליף את הטיל הבליסטי הקודם של בריטניה, UGM-27 פולאריס, החל מאמצע 1990.
במלחמת פוקלנד ב-1982, ארצות הברית בהתחלה ניסתה לתווך בין בריטניה וארגנטינה, אבל בסופו של דבר תמכה בבריטניה נגד הפלישה הארגנטינאית.
מחלקת ההגנה של ארצות הברית, תחת קספר ויינברגר, סיפקה לצבא הבריטי ציוד ותמיכה לוגיסטית.
באוקטובר 1983, ארצות הברית וקואליציה של מדינות הקריביים התחייבו להשתתף במבצע זעם דחוף, שם קוד לפלישה של חבר העמים הבריטי למדינת האי גרנדה.
בגרנדה התפשטה במהרה הפיכה מרקסיסטית מדממת, ומדינות שכנות באזור ביקשו מארצות הברית להתערב באופן צבאי.
הדבר נעשה בהצלחה למרות התנגדות ממשלת בריטניה.
ב-15 באפריל 1986, חיל האוויר של ארצות הברית עם השתתפות נחתים וכוחות ימיים יצא למבצע קניון אל דוראדו בלוב מתחנות חיל האוויר המלכותי פיירפורד, הייפורד העליון, לייקנהית' ומילדנהול אשר באנגליה.
למרות התנגדות נחרצת מתוך המפלגה השמרנית, מרגרט תאצ'ר התירה לרונלד רייגן להשתמש בתחנות חיל האוויר המלכותי בבריטניה בעת ההפצצות על טריפולי ובנגאזי בלוב, במתקפת נגד של ארצות הברית, כתגובה על מימון וייצוא טרור של המדינה תחת מועמר קדאפי.
מתקפות טרור אלה כוונו נגד אזרחים אמריקאים בברלין המערבית.
ב-21 בדצמבר 1988, בטיסה 103 של פאן אמריקן מנמל התעופה הית'רו בלונדון לנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ.
קנדי התפוצץ המטוס מעל העיירה לוקרבי, סקוטלנד.
כתוצאה מכך נהרגו 169 אמריקאים ו-40 בריטים.
המניע מיוחס לרוב ללוב, וכנראה נעוץ בסדרה של עימותים צבאיים עם חיל הים של ארצות הברית בשנת 1980 במפרץ סידרה, אשר לוב טוענת לבעלות עליו.
אף על פי שבית המשפט העליון הסקוטי הרשיע ב-31 בינואר 2001 את עבדלבאסט אל-מגרחי, באשמת רצח וקשירת קשר לביצוע רצח, לוב מעולם לא הודתה באופן רשמי בביצוע הפעולה עד 2003.
במהלך מלחמת ברית המועצות באפגניסטן, ארצות הברית ובריטניה ספקו נשק למורדי המוג'אהדין באפגניסטן עד שאחרוני החיילים הסובייטים עזבו את אפגניסטן ב-15 בפברואר 1989.
לאחר התפרקות ברית המועצות, ארצות הברית הפכה למעצמת העל היחידה בעולם.
איומים חדשים אשר הגיחו במקומות שונים בעולם, התעמתו עם ארצות הברית ובנות בריתה בנאט"ו.
עם ההצטברות צבאית של עיראק החל מאוגוסט 1990, השימוש בכוח החל מינואר 1991, ארצות הברית, ואחריה בריטניה, היו שני הכוחות הגדולים בקואליציה הצבאית אשר שחררה את כווית ממשטרו של סדאם חוסיין במהלך מלחמת המפרץ.
בשנת 1997, מפלגת הלייבור הבריטית נבחרה למשרד בפעם הראשונה בשמונה עשרה שנים.
הן ראש הממשלה החדש, טוני בלייר, והן נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, השתמשו בביטוי "הדרך השלישית" כדי לתאר את אידאולוגיות המרכז-שמאל שלהם.
בחודש אוגוסט 1997, העם האמריקאי הביע סולידריות עם העם הבריטי, בשיתוף תחושת היגון וההלם עם מות הנסיכה דיאנה, שנספתה בתאונת דרכים בפריז, צרפת.
בין השנים 1998–1999, ארצות הברית ובריטניה שלחו חיילים כדי לאכוף את השלום במלחמת קוסובו.
בשנת 2001 בריטניה הציבה לבקשת האמריקאים כ-20 אלף חיילים ויותר מ-24 ספינות מלחמה באזור המפרץ.
היא הציעה את מיומנות היחידה האווירית המיוחדת שלה, SAS, המתמחה בלוחמת גרילה אשר נדרשה באפגניסטן.
לאמריקאים גם החזיקו בבסיס חיוני באי דייגו גרסיה אשר באוקיינוס ההודי, אי הנמצא בבעלות בריטניה.
בנוסף, ארצות הברית ובריטניה חולקות מידע מודעיני כדרך קבע.
67 בריטים היו בין 2,977 הקורבנות שנהרגו בפיגועי 11 בספטמבר על ידי אל-קאעידה.
בעקבות הפיגועים, היה גל הזדהות ואהדה עצום מבריטניה עבור העם האמריקאי.
טוני בלייר, ראש ממשלת בריטניה, היה אחד התומכים הבינלאומיים החזקים ביותר של ג'ורג' בוש, בהבאת אל-קאעדה והטליבאן לדין.
ואכן, בלייר הפך לדובר הרהוט ביותר.
הוא היה המנהיג הזר היחיד שהשתתף בישיבת החירום המשותפת של הקונגרס, כשנקרא מיד לאחר הפיגועים.
בלייר נשאר עד היום המנהיג הזר היחיד אי פעם השתתף במפגש מסוג זה.
שם הוא זכה לשני קימות כבוד מחברי הקונגרס.
ארצות הברית הכריזה על מלחמה בטרור בעקבות הפיגועים.
כוחות בריטיים השתתפו במלחמה של נאט"ו באפגניסטן.
בלייר זכתה ביתרון (על האופוזיציה של צרפת, קנדה, גרמניה, סין ורוסיה) הדוגלת בפלישה לעיראק ב-2003. שוב, בריטניה הייתה הכוח השני רק לארצות הברית בפלישה לעיראק.
במתח בין שני צדדים הלוחמים נרגע לאחר 2009, והחיילים האחרונים נסוגו בשנת 2011. הנשיא בוש וראש הממשלה בלייר סיפקו אחד לשני תמיכה מדינית ודיפלומטית מתמשכת, וזכה בקולות בקונגרס ובפרלמנט מפני מבקריהם מבית.
הפיגועים בלונדון ב-7 ביולי 2005 הדגישו את השוני באופי של איום הטרור על שני העמים.
ארצות הברית מרוכזת בעיקר באויבים עולמיים, כמו הרשת של אל-קאעידה והאסלאם הקיצוני מהמזרח התיכון.
ההפצצות בלונדון בוצעו על ידי מוסלמים קיצוניים מקומיים, מה שהדגיש את החשש בבריטניה מההקצנה בקרב בני עמה.
היחסים מתקופת ממשל אובמה ואילך
AUKUS (הלחם בסיסים של הקיצורים AU - אוסטרליה, UK - בריטניה ו-US ארצות הברית) היא ברית הגנה בין אוסטרליה, בריטניה וארצות הברית, שהוכרזה ב-15 בספטמבר 2021 על ידי נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, ראש ממשלת אוסטרליה סקוט מוריסון וראש ממשלת הממלכה המאוחדת בוריס ג'ונסון.
יחסי ארצות הברית–טונגה הם היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לטונגה.
ארצות הברית וטונגה משתפות פעולה באופן הדוק במגוון נושאים בילטרליים.
אנשי שגרירות ארצות הברית בסובה, פיג'י, מואמנים גם על טונגה ועל עוד מדינות איים באוקיאניה והם מבקרים בה לעיתים תכופות מאחר שלארצות הברית אין נציגות דיפלומטית קבועה בטונגה.
ב-2009 היה אמור להתמנות קונסול דיפלומטי בטונגה, מה שלא יצא לפועל.
מתנדבי חיל השלום מלמדים ומספקים סיוע טכני לטונגנים.
לטונגה אין שגרירות בוושינגטון הבירה, אם כי יש לה נציג באומות המאוחדות בניו יורק, פקיטמואלוה אוטיוקמנו , שמוכר גם כמעין שגריר טונגה בארצות הברית.
לטונגה יש גם קונסולה כללית בסן פרנסיסקו.
טונגנים רבים מתגוררים בארצות הברית, בייחוד ביוטה, קליפורניה והוואי.
ב-4 ביולי 2007 בספרות, שגריר ארצות הברית בטונגה לארי דינגר אמר כי מתקיימים יחסים צבאים הדדיים בין שתי המדינות.
טונגה היא חברה בארגון "Coalition of the Willing" , וכוחות מזוינים מטעמה של טונגה תקף בעיראק במסגרת מלחמת עיראק.
ארצות הברית דחקה בטונגה לאמץ "עתיד דמוקרטי הולם", אך הצהירה כי "בעיותיה של טונגה הן עניינה בלבד".
לפיכך, ארצות הברית הפעילה לחץ מועט על טונגה, בעלת בריתה הצבאית, להפוך ממונרכיה לדמוקרטיה.
היקף הסחר בין ארצות הברית לטונגה נמוך יחסית למדינות אחרות, אך הוא נמצא בעלייה מתמדת בשנים האחרונות.
ב-2001 היצוא האמריקאי לטונגה הגיע לכ-4.8 מיליון דולר, ובשנת 2005 הוא הגיע לכ-ל-10.78 מיליון דולר.
ב-2005, הייבוא האמריקאי מטונגה הסתכם ב-6.55 מיליון דולר.
בין ארצות הברית לבין נסיכות ליכטנשטיין מתקיימים יחסים דיפלומטיים, וקיים שיתוף פעולה בין המדינות במגוון תחומים.
בשנת 1997 כוננו היחסים בין המדינות, ובשנת 2002 חתמו שתי המדינות על הסכם סיוע משפטי הדדי, שהתמקד בעיקר במאבק משותף של הלבנת הון ופעילויות בנקאיות בלתי חוקיות אחרות.
לליכטנשטיין יש שגרירות בוושינגטון ו-4 קונסוליות בלוס אנג'לס, שיקגו, מייקון ופורטלנד, ואילו לארצות הברית אין נציגות דיפלומטית בליכטנשטיין, ושגריר ארצות הברית בשווייץ מייצג את האינטרסים של ארצות הברית גם בליכטנשטיין.
יחסי ארצות הברית–טובאלו הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית של אמריקה לבין טובאלו.
לארצות הברית אין שגרירות בטובאלו והשגרירות שלה בפיג'י אמונה גם על היחסים עם המדינה.
לטובאלו אין שגרירות בארצות הברית והנציגות שלה באו"ם מתפקדת גם כשגרירות טובאלו בארצות הברית.
במהלך המאה ה-19 הייתה אינטראקציה בין אזרחי ארצות הברית לבין העם בטובאלו,.
וספינות ציד לווייתנים פעלו במי הארכיפלג של טובאלו.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוצבו כמה אלפי חיילים בטובאלו (שנקראה אז איי אליס).
החל משנת 1942 בנו כוחות צבא ארצות הברית בסיס חיל אוויר באיים פונפוטי, ננומה ונוקופוטו.
המסלול שנבנה בפונפוטי, עדיין בשימוש.
בשנת 1978 הפכה טובאלו למדינה עצמאית וב-1979 היא חתמה על הסכם ידידות עם ארצות הברית, אשר בו הכירה בבעלותה של טובאלו על ארבעה איים שבעבר תבעה ארצות הברית לבעלות עליהם.
שתי המדינות עבדו כשותפות בנושאים אזוריים וגלובליים לקידום השלום וחיזוק הדמוקרטיה והביטחון.
במסגרת השותפות מנסות שתי המדינות למנוע את שינויי האקלים, סוגיה רגישה במיוחד לטובאלו, אשר נמצאת בסכנת היעלמות באם גובה פני הים ישתנה.
כמו כן שתי המדינות עוסקות בחיזוק הביטחון הימי וחיזוק הפיתוח הכלכלי של המדינות.
לארצות הברית אין סחר משמעותי עם טובאלו.
טובאלו היא צד לאגודת הדיג הרב-צדדית של ארצות הברית באוקיינוס השקט, ומספקת גישה לאניות הדיג של ארצות הברית תמורת דמי רישיון.
טובאלו משתתפת בפעילויות של פורום הדיג באוקיינוס השקט (FFA).
במאי 2013 הסכימו נציגי ארצות הברית וארצות האוקיינוס השקט לחתום על מסמכי הסדר ביניים כדי להרחיב את אמנת הדיג הרב צדדית וכדי לאשר את האמנה.
האמנה היא הרחבה של הסכם נאורו ומאפשרת לספינות אמריקאיות לדוג 8,300 ימים באזור תמורת 90 מיליון דולר.
ארצות הברית מספקת מדי שנה לטובאלו 21 מיליון דולר.
שתי המדינות חברות בכמה ארגונים בינלאומיים, בהם האו"ם, קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי.
טובאלו מכירה בממשלת קובה וממשלת טובאלו, מאז שנת 2008, הודיעה על שאיפתה כי ארצות הברית תבחן מחדש את יחסיה עם קובה.
סגן ראש ממשלת טובאלו, וטה סקאיו, הצהיר בנאומו ב-2013 בפני האו"ם כי "טובאלו תומכת באופן מלא בהסרת האמברגו על קובה.
הדבר יאפשר לרפובליקה של קובה לחזק ולשפר את שיתוף הפעולה עם איים קטנים מתפתחים כמו טובאלו".
יחסי ארצות הברית – הרשות הפלסטינית הם היחסים בין ארצות הברית לרשות הפלסטינית.
בין ארצות הברית לרשות הפלסטינית לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, שכן ארצות הברית לא מכירה ברשות הפלסטינית כמדינה.
הרשות הפלסטינית הייתה מיוצגת בוושינגטון די.
על ידי משלחת כללית של אש"ף עד שארצות הברית החליטה לסגור את משרדי אש"ף בארצה, ולארצות הברית אין נציגות רשמית בתחומי הרשות הפלסטינית, אך יש לה מחלקה לעניינים פלסטיניים בשגרירות בירושלים המטפלת ביחסים עם הרשות הפלסטינית.
כשאש"ף הוקם בשנת 1964, הוא לא זכה לתשומת לב ממשלת ארצות הברית.
אך, הוא פתח משרד רשמי בניו יורק אשר נוהל על ידי סאדאת חסן, נציגה הקבוע של תימן לאו"ם.
לפני מלחמת יום הכיפורים ראתה ארצות הברית באש"ף ובפת"ח תחת הנהגתו של יאסר ערפאת כארגון טרור, וכתוצאה מכך לא תמכה בשאיפות הפלסטיניות באו"ם ולדיפלומטים אמריקאים במזרח התיכון נאמר שלא לעשות שום מגעים עם ערפאת או עם נציג מטעמו.
עם זאת, החלו גורמי מזכירות המדינה האמריקאית לראות את הגורם הפלסטיני כגורם משפיע מספיק כדי להתחשב בו בעת התווך להסכם בין ישראל וירדן על הגדה המערבית.
בניגוד להשקפה הדיפלומטית האמריקאית על אש"ף, קהילת המודיעין האמריקאית לא נמנעה ממגעים עם אש"ף ולאחר מלחמת יום הכיפורים, ב-3 בנובמבר 1973, התקיימה פגישה חשאית במרוקו בין סגן מנהל ה-CIA ורנון א.
וולטרס לבין ח'אלד אל-חסן, מספר 2 באש"ף באותה העת ובפגישה הם דנו על שילוב אש"ף בתהליך השלום.
משנת 1974, החלה מחלקת המדינה לשקול את שילוב אש"ף בתהליך השלום וביוני אותה שנה העריך שגריר ארצות הברית במצרים כי יו"ר אש"ף יאסר ערפאת מחפש דרכים לשלב את אש"ף בתהליך השלום.
עם זאת, בשל התמיכה האמריקאית בישראל, דרשה ארצות הברית מאש"ף בשנת 1975 להכיר מפורשות במדינת ישראל כתנאי מקדים לכל טיפול בנציגיה.
שינוי מסוים ביחסי ארצות הברית ואש"ף התרחש תחת הנשיא ג'ימי קרטר אשר היה הנשיא האמריקאי הראשון אשר דגל בהקמת מדינה פלסטינית.
ב-16 במרץ 1977, קרטר אמר כי "צריכה להיות מולדת הניתנת לפליטים הפלסטינים אשר סבלו במשך שנים רבות".
בינואר 1978, העביר ערפאת מסר סודי לקרטר לפיו הוא יסתפק בהקמת מדינה פלסטינית בגדה המערבית וברצועת עזה בתמורה לתמיכת ארצות הברית ביעד זה.
עמדת הממשל החיובית לגבי אש"ף, אפשרה לאש"ף להקים את משרד ההסברה הפלסטיני בוושינגטון די.
ב-1 במאי 1978. עם זאת, שום התקדמות של ממש לא נעשתה בנושא הפלסטיני, שכן קרטר היה שקוע בהסכם ישראלי-מצרי והקשרים עם אש"ף היו מזיקים להסכם זה.
התדרדרות ביחסי הממשל האמריקאי עם אש"ף, חלה תחת כהונתו של הנשיא רונלד רייגן שכן הוא התנגד ללא הרף להקמת מדינה פלסטינית או למשא ומתן עם אש"ף.
ב-1987 נעשה ניסיון אמריקאי לסגור את משרדי ההסברה הפלסטינים של אש"ף בוושינגטון די.
לאחר שחוקק חוק הלוחמה בטרור בדצמבר 1987. פעולה זו הכריזה על אש"ף כארגון טרור ואסרה על כל פעולותיו למעט הפצת מידע.
ממשלת ארצות הברית ניסתה לסגור את משרד ההסברה הפלסטיני בטענה כי הוא מעורב בפעולות טרור, אך בתי המשפט בארצות הברית דחו טענה זו אבל אפשרו פיקוח הדוק יותר על המשרד.
בעקבות הכרזת העצמאות הפלסטינית, הכיר אש"ף בישראל בנובמבר 1988 ונפתח דיאלוג בינו לבין ממשלת ארצות הברית.
ביוני 1990 הושעה הדיאלוג בין אש"ף לארצות הברית עקב סירוב אש"ף לגנות את ניסיון ההתקפה על קו החוף הישראלי על ידי חזית השחרור הפלסטינית.
ממשל בוש האב המשיך להביע דעות שליליות על אש"ף, עקב התמיכה הפלסטינית בסדאם חוסיין במלחמת המפרץ.
עם זאת, הנשיא בוש עשה מאמצים רבים ב-1991 על מנת לכנס ועידת לשלום במזרח התיכון אשר כללה את הנושא הפלסטיני, מאמצים אשר הגיעו לשיאם באוקטובר אותה שנה, עם כינוס ועידת מדריד.
בחירתו של הנשיא ביל קלינטון לנשיא ארצות הברית שינתה את היחס הרשמי של ארצות הברית לאש"ף.
הוא עצמו תמך במטרתה של מדינה פלסטינית, אך נמנע מלהביע זאת בפומבי עד חודשי כהונתו האחרונים.
ב-10 בספטמבר 1993, ערב חתימת הסכם אוסלו א' בין ממשלת ישראל לאש"ף, הודיע קלינטון על חידוש הדיאלוג בין ארצות הברית לאש"ף, אשר הושעה ב-1990. טקס החתימה על ההסכם, ב-13 בספטמבר 1993, התקיים בוושינגטון די.
סי., בנוכחות הנשיא קלינטון, אף על פי שהמשא ומתן התקיים בנורווגיה.
לאחר הטקס זכה ערפאת להיות למנהיג הפלסטיני הראשון אשר מבקר בבית הלבן.
בדצמבר 1998, הפך קלינטון לנשיא ארצות הברית הראשון אשר מבקר ברשות הפלסטינית.
עמדת ארצות הברית לרשות הפלסטינית השתנו עם בחירתו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לנשיא ארצות הברית.
בוש הבן נמנע מלהיפגש עם יאסר ערפאת וכינה אותו כ"יו"ר ערפאת" ולא בכינויו הרשמי כ"נשיא ערפאת".
במהלך השנה הראשונה לכהונתו, שמר בוש הבן על היחסים עם הרשות הפלסטינית כטכניים בלבד.
ביוני 2002, הביע בוש תמיכה במדינה פלסטינית לאחר התנעת המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים.
ב-3 ביוני 2003, נפגש בוש לראשונה עם ראש הממשלה הפלסטיני, מחמוד עבאס בשארם א-שייח' במתכונת של פגישה אשר נועדה למנוע פגישה ישירה בין בוש הבן לערפאת.
בעקבות מותו של ערפאת בנובמבר 2004, הפך נשיא הרשות הפלסטינית החדש מחמוד עבאס למבקר קבוע בבית הלבן ובוש התייחס אליו כ"נשיא" ולא כ"יו"ר" כמו שעשה בערפאת.
בינואר 2008, ביקר הנשיא בוש הבן לראשונה ברשות הפלסטינית.
תחת הנשיא אובמה, היחסים בין ארצות הברית לרשות הפלסטינית השתפרו וממשל אובמה אף תמך בהקמת מדינה פלסטינית במסגרת הסכם קבע עם מדינת ישראל.
ב-2011, העניקה ארצות הברית לרשות הפלסטינית 200 מיליון דולר לתמיכה ישירה בתקציב.
בנובמבר 2012, בהצבעה באו"ם על שדרוג מעמדה של הרשות הפלסטינית בארגון, הצביעה ארצות הברית כנגד הקמת מדינה פלסטינית, לאחר שהתקבלה ההצעה להכיר ברשות הפלסטינית כמדינה משקיפה, קראו כמה מהסנאטורים האמריקאים לסגירת משרדי אש"ף בוושינגטון די.
במרץ 2013, ביקר אובמה ברשות הפלסטינית בפעם הראשונה כנשיא וסגן הנשיא ג'ו ביידן, ביקר ברשות הפלסטינית פעמיים.
ממשל הנשיא דונלד טראמפ החל בעמדה כללית של תמיכה בעמדות הישראליות.
ב-3 במאי 2017 ביקר מחמוד עבאס לראשונה בבית הלבן לאחר השבעתו של טראמפ לתפקיד וב-23 במאי 2017, ביקר טראמפ לראשונה ברשות הפלסטינית כשבמהלך פגישתו עם הנשיא עבאס צעק עליו.
בעקבות החלטת הנשיא טראמפ להעביר את השגרירות האמריקנית לירושלים ואיומיו להפסיק את הסיוע הכלכלי לרש"פ, תקף אבו מאזן את הנשיא טראמפ בנאום פומבי ואף קלל אותו "יחרב ביתכ".
ב-14 במאי 2018, בעקבות העברת השגרירות, החזירה הרשות את נציג אש"ף בוושינגטון לרמאללה.
ב-10 בספטמבר החליט הממשל האמריקני לסגור את משרדי אש"ף, וכן לסגור את החשבונות של הרשות הפלסטינית בארצות הברית, עם זאת בדצמבר של אותה שנה הוחזר השגריר הפלסטיני במה שהוגדר "אופן זמני" לארצות הברית.
כחלק מהעברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים תחת ממשל טראמפ, נסגרה קונסוליית ארצות הברית בירושלים שסיפקה שירותים דיפלומטיים לפלסטינים ואוחדה עם השגרירות.
תחת ממשל ביידן הוקם ביוני 2022 משרד לעניינים פלסטיניים בכפיפות ישירה למזכיר המדינה של ארצות הברית ולא לשגרירות ארצות הברית בישראל.
המשרד נסגר במאי 2025 תחת ממשל טראמפ השני והאחריות ליחסים עם הרשות הפלסטינית הושבה לשגרירות.
יחסי ארצות הברית–הודו הם היחסים הדיפלומטים המתקיימים בין ארצות הברית להודו.
במהלך ממשל ג'ווהרלל נהרו שהכריז על מדיניות אי-הזדהות, וביתו אינדירה גנדי שנטתה לעבר ברית המועצות היו היחסים בין המדינות קרים, אך משנות התשעים הקשרים בין שתי המדינות התהדקו וכיום מוגדרים כטובים.
בתקופת הודו הבריטית, ארצות הברית תמכה בתנועת העצמאות ההודית בראשות מהטמה גנדי.
במלחמת העולם השנייה, הפכה הודו לבסיס מרכזי של כוחות הברית במלחמה נגד האימפריה היפנית.
עשרות אלפי חיילים אמריקאים הגיעו להודו והביאו עמם טכנולוגיות מתקדמות וכסף.
ב-1945, מתיחות פרצה בהודו עקב הדרישה האמריקאית ממשלת הממלכה המאוחדת כי הודו תקבל עצמאות.
בתגובה, ראש הממשלה הבריטי, וינסטון צ'רצ'יל, דחה את הדרישה.
לאחר עצמאות הודו, יחסיה עם ארצות הברית היו קרים.
זאת, בשל קרבתה של ארצות הברית לפקיסטן, יריבתה של הודו בזמן המלחמה הקרה, עם הצטרפותה של פקיסטן לגוש המערבי בשנת 1954.
מדיניותה של הודו לא הייתה תואמת עם ארצות הברית או עם ברית המועצות, אך הקשר בין ארצות הברית לפקיסטן השפיע על היחסים.
בעת מלחמת קוריאה, שימשה הודו כמתווכת בין ארצות הברית לסין, זאת עקב התעקשותה להישאר נייטרלית במלחמה, חרף בקשת ארצות הברית שתצטרף אליה.
בין השנים 1947–1959, סיפקה ארצות הברית להודו סיוע בסה"כ 1.7 מיליארד דולר.
ברית המועצות סיפקה לעומת זאת כמחצית מהכסף שסיפקה ארצות הברית, אך תרומתה הייתה משמעותית יותר לעין שכן היא סיפקה סיוע בתשתיות, הלוואות, העברת ידע טכני, תכנון כלכלי ולימוד מיומנויות בתחום התעשיות הכבדות.
בשנת 1959, דווייט אייזנהאואר, היה נשיא ארצות הברית הראשון המבקר בהודו.
באותה שנה הסתימה בניית שגרירות ארצות הברית בניו דלהי.
בתקופת נשיאותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי, הודו נחשבה לשותפה אסטרטגית של ארצות הברית כנגד עליית סין הקומוניסטית.
במהלך מלחמת הודו–סין ב-1962, הממשל האמריקאי סייע להודו.
לאחר ההתנקשות בקנדי ב-1963, הידרדרו בהדרגה היחסים בין הודו לארצות הברית.
בעוד יורשו של קנדי, לינדון ג'ונסון ביקש לשמור על היחסים עם הודו נגד סין הקומוניסטית, הוא גם ביקש להדק את הקשרים עם פקיסטן במטרה למנוע התעצמות צבאית של הודו.
תחת ממשל ניקסון, היחסים בין ארצות הברית להודו הגיעו לנקודת שפל ב-1970 כאשר ניקסון סייע צבאית לפקיסטן, שכן הודו, נראתה נוטה לעבר ברית המועצות.
במלחמת הודו–פקיסטן השלישית ב-1971, תמכה ארצות הברית בגלוי בפקיסטן ואף השיטה את נושאת המטוסים שלה, USS Enterprise, לעבר מפרץ בנגל, דבר אשר נתפס בהודו כהפגנת כוח של ארצות הברית.
ב-1974, ערכה הודו את ניסוי הגרעין הראשון שלה, "בודהה מחייך", חרף בקשת ארצות הברית שלא לערוך ניסוי זה.
בסוף שנות השבעים, היחסים בין ממשלת מורארג'י דסאי וממשל ג'ימי קרטר השתפרו.
למרות חזרתה של אינדירה גנדי לשלטון ב-1980, היחסים בין שתי המדינות המשיכו להשתפר בהדרגה.
זמן קצר לאחר שנבחר אטאל ביהארי ואג'פאיי לראש ממשלת הודו ב-1998, הוא הורה על ביצוע ניסוי גרעיני.
ארצות הברית גינתה בחריפות את הניסוי הגרעיני והצביעה בעד הגינוי במועצת הביטחון של האומות המאוחדות המגנה את הניסוי.
נשיא ארצות הברית ביל קלינטון החליט בעקבות הניסוי להטיל סנקציות כלכליות על הודו, הקפאת הלוואות של בנקים אמריקאים לחברות ממשלתיות הודיות, איסור על הלוואות לממשלת הודו למעט רכישת מזון.
עם זאת, סנקציות אלו לא הוכיחו יעילות, הודו חוותה עלייה כלכלית חזקה בכך שהמסחר שלה עם ארצות הברית היווה רק חלק קטן מהתוצר לאומי גולמי שלה.
רק יפן הצטרפה לארצות הברית בהטלת סנקציות ישירות, בעוד שרוב המדינות המשיכו לקיים מסחר עם הודו.
עד מהרה, החליפו הנשיא קלינטון וראש הממשלה ההודי וג'פאיי נציגים על מנת לשקם את היחסים בין שתי המדינות.
במרץ 2000, ביקר הנשיא קלינטון בהודו וניהל מגעים דו-צדדיים וכלכליים עם ראש הממשלה וג'פאיי.
במהלך הביקור הוקם "הפורום המדעי והטכנולוגי של הודו-ארצות הברית".
במהלך היחסים הדיפלומטים עם ממשל בוש, הסכימה הודו לאפשר פיקוח בינלאומי הדוק על פיתוח הנשק הגרעיני שלה, אך לא לוותר על הארסנל הגרעיני שלה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, שיתף הממשל ההודי פעולה עם ממשל בוש בשליטה על נתיבי הים ההודי הקריטיים מבחינה אסטרטגית.
בתקופת כהונתו של ג'ורג' ווקר בוש היה נראה כי היחסים בין ארצות הברית להודו פורחים.
בעיקר על רקע החששות מגידול האסלאם הקיצוני, ביטחון האנרגיה ושינוי האקלים.
ג'ורג' בוש אמר: "הודו היא דוגמה מצוינת לדמוקרטיה, היא אדוקה מאוד, יש לה מנהיגים דתיים מגוונים, אבל כולם מרגישים בנוח עם הדת שלה.
לאחר הצונאמי בדצמבר 2004, ארצות הברית שיתפה פעולה עם הודו בפעולות חיפוש והצלה באזורים שנפגעו.
בשנת 2005 נחתם הסכם הגרעין בין ארצות הברית והודו לשיתוף פעולה בתחום לא צבאי.
בשנת 2005, חתמו הודו וארצות הברית על הסכם מסגרת ביטחוני למשך 10 שנים, הנועד להרחיב את שיתוף הפעולה הביטחוני בין שתי המדינות.
באותה שנה, נחתם הסכם "שמיים פתוחים" תוך שיפור התיירות, העסקים המסחר בין שתי המדינות.
ארצות הברית והודו גם חתמו על הסכם שיתוף פעולה בתחומי המדע והטכנולוגיה.
לאחר הוריקן קטרינה, שלחה הודו כתרומה 5 מיליון דולרים לצלב האדום האמריקאי ושלחה שני מטעני אספקה של חומרי עזר וחומרים לסיוע.
לאחר מכן, ב-1 במרץ 2006, ביקר הנשיא בוש בהודו.
בנובמבר 2010, ביקר הנשיא ברק אובמה בהודו, נאם בישיבה משותפת של הפרלמנט ההודי, שם הוא תמך בבקשתה של הודו למושב קבוע במועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
במרץ 2009, חתמו הודו וארצות הברית על עסקה צבאית בסך 2.1 מיליארד דולר בה מכרה ארצות הברית שמונה P-8 Poseidons להודו.
בנוסף, מכרה ארצות הברית להודו מטוסי תובלה צבאיים מסוג בואינג C-17 ומנועי אלקטריק F-414 בסך 5 מיליארד דולר, אשר הוכרזו בביקורו של אובמה בהודו בנובמבר 2010.
יו"ר המטות המשולבים של ארצות הברית, מייק מאלן, עודד קשרים צבאיים חזקים יותר בין ארצות הברית להודו ואמר כי "הודו התפתחה כשותפה אסטרטגית חזקה יותר ויותר של ארצות הברית".
מזכיר משרד החוץ האמריקאי, ויליאם ג'וזף בראנס, אמר: "מעולם לא היה רגע שבו הודו ואמריקה היו יותר חשובות זו לזו".
סגן שר ההגנה האמריקאי, אשטון קרטר אמר בפני אגודת בפני אגודת אסיה, בניו יורק בשנת 2012 כי היחסים בין הודו לארצות הברית הם בהיקף עולמי, מבחינת טווח ההשפעה וההשפעה של שתי המדינות.
ב-2 ביולי 2014, הזמין משרד החוץ ההודי דיפלומטים אמריקאים לדון בטענות כי ה-CIA, ריגל אחרי אישים ויישויות הודיות בתוך הודו.
מסמך משנת 2010 הודלף על ידי אדוארד סנודן ופורסם על ידי וושינגטון פוסט, כי סוכנויות המודיעין של ארצות הברית הורשו לרגל אחרי ראש ממשלת הודו, נרנדרה מודי.
בדצמבר 2013, נעצרה דויאני חוברגדה, סגנית הקונסול הכללי של הודו בניו יורק, על ידי התובעים הפדרליים של ארצות הברית בגין הגשת מסמכי אשרת עבודה מזויפים עבור עוזרת הבית שלה, ולשלם לעוזרת הבית שלה "הרבה פחות מהשכר המינימלי החוקי".
האירוע הביא למחאה מצד ממשלת הודו ולקרע ביחסי הודו-ארצות הברית.
הודו דרשה התנצלות מצד ארצות הברית על "השפלתה" כביכול וארצות הברית סרבה להתנצל.
הודו הגיבה על מה שנראה בעיניה כהתעללות בפקיד הקונסולרי שלה על ידי ביטול תעודות הזהות וזכויות היתר של אנשי הקונסוליה האמריקאית ומשפחותיהם בהודו והסרת מחסומים ביטחוניים מול שגרירות ארצות הברית בניו דלהי.
חוברגדה הייתה נתונה לדין בעת מעצרה משום שהייתה לה חסינות קונסולרית בלבד ולא חסינות דיפלומטית רחבה יותר.
לאחר מעצרה, העבירה ממשלת הודו את חוברגדה לשליחות ההודית באו"ם וכתוצאה מכך האשמות נגדה נסגרו במרץ 2014. עם זאת, בתוך שנה מהאירוע התחזקו יחסי הודו-ארצות הברית כאשר בינואר 2015, ביקר הנשיא אובמה בהודו.
כיום, הודו וארצות הברית מקיימות יחסים תרבותיים, אסטרטגיים וצבאיים נרחבים.
ההתפתחויות האחרונות כוללות את הצמיחה המהירה של כלכלת הודו, קשרים הדוקים יותר בין התעשיות ההודיות לתעשיות האמריקאיות, בעיקר בתחום טכנולוגיית המידע והתקשורת, הנדסה ורפואה, שותפות בלתי רשמית לניהול שיתוף פעולה עם סין, טרור והידרדרות היחסים בין ארצות הברית לפקיסטן.
בפברואר 2016, הודיע הנשיא ברק אובמה על כוונתו לספק לפקיסטן 8 מטוסי F-16 בעלי יכולת גרעינית וכן מוצרים צבאיים שונים כגון 8 מכ"מים מסוג 9. זאת, למרות הסתייגויות חריפות מצד מחוקקים אמריקאים לכוונת אובמה.
בעקבות הודעת אובמה, הזמינה ממשלת הודו את שגריר ארצות הברית בהודו כדי להביע את מורת רוחה על מכירת מטוסי ה-F-16 לפקיסטן.
בפברואר 2020 ביקר נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בהודו ונפגש עם ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי.
ארצות הברית מיוצגת בהודו על ידי שגרירות בניו דלהי וקונסוליות בהיידראבאד, מומבאי, צ'נאי וקולקטה, ומתוכננת פתיחת קונסוליות בבנגלורו ואחמדאבאד.
הודו מיוצגת בארצות הברית על ידי שגריות בוושינגטון די.
וקונסוליות ביוסטון, ניו יורק, שיקגו וסן פרנסיסקו, ומתוכננת פתיחת קונסוליה בסיאטל.
יחסי ארצות הברית – לבנון הם היחסים הדיפלומטים המתקיימים בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה הלבנונית.
ארצות הברית שומרת על קשרים הדוקים עם לבנון ומסייעת בשמירה על עצמאותה, ריבונותה ואחדותה של המדינה.
ארצות הברית, ביחד עם הקהילות הבינלאומיות תומכת ביישום מלא של החלטה 1559 של מועצת הביטחון של האו"ם, הכוללת פירוק כל המיליציות בלבנון.
בין השנים 1975–2005, ארצות הברית תרמה כ-400 מיליון דולרים ללבנון על מנת לסייע בשיקומה.
במהלך השנים, ארצות הברית סייעה לאוניברסיטה האמריקנית בביירות עם תמיכה תקציבית ומלגות לסטודנטים.
בשנת 1983 התרחש פיצוץ בבניין שגרירות ארצות הברית בביירות.
בעקבות הפיצוץ נהרגו 17 אמריקאים לרבות ראש ה-CIA בלבנון רוברט קלייטון איימס ולבנונים רבים.
ב-1993, חידשה ארצות הברית את תוכניתה הלאומית לחינוך ולהכשרת צבא לבנון.
לארצות הברית יש שגרירות בלבנון
יחסי ארצות הברית – לוב הם היחסים הדיפלומטים בין ארצות הברית של אמריקה לבין לוב.
כיום היחסים בין ארצות הברית ללוב הם לבביים, עם שיתוף פעולה רחב.
עם זאת, עד לפני מלחמת האזרחים בלוב בשנת 2011, שתי המדינות היו אויבות וממשלתו של מועמר קדאפי אף מימנה מספר פעולות טרור ארצות הברית.
עם תחילת מלחמת האזרחים בלוב, ארצות הברית התערבה צבאית וסייעה למורדים במדינה.