tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדיעבד נקראו אלו "פרעות 1841".
במציאות הייתה זאת מלחמת האזרחים הראשונה בהר-הלבנון.
במהלך המלחמה עקובת הדם לא נקפו העות'מאנים אצבע על מנת למנוע את שפיכות הדמים מתוך הכרה כי זאת רק תחזק את אחיזתם בתור שליטי לבנון.
המאבק המזוין המשיך עם יתרון גדול לדרוזים ובתחילת 1842 נעצר האמיר בשיר ה-III, הורד מכיסא האמירות ונשלח לאיסטנבול.
וכך הקיץ הקץ על שלטונו רווי הדם של בית שאהב וכלו כל הקיצים על מבנה האמירות הלבנונית המסורתית מזה 850 שנה לערך.
במקביל למלחמת האזרחים הראשונה בהר-הלבנון (1841) מונה באיסטנבול וזיר גדול אשר רצה לשלוט שלטון ישיר על הר-הלבנון על ידי מינוי פאשה.
כדי לממש את משאלתו שלח הווזיר מפקד צבא קשוח, עֹמַר פּאשׁה אל-נַמְסַאוִי, קצין אוסטרי במקור, אשר עורר חילוקי דעות בקרב העם.
המרונים מחד גיסא, רצו בשליט נוצרי וקראו להחזיר את אמירות ההר.
ומאידך גיסא והדרוזים הודיעו כי במקרה שיוחזר שליט נוצרי להר הלבנון, אין להם מה לחפש בארצם וארץ אבותיהם והם יכולים פשוט לעבור אל החוראן.
מהומות אלה אמנם לא היו יעילות מבחינה צבאית (בעיקר בזכות יכולת ההסתגלות המדהימה של עמר פאשה), אך ההד הקוסמופוליטי הספיק: חמש המעצמות הפעילו לחץ דיפלומטי והשער העליון השיב את המפקד לאיסטנבול.
אחד מרוני, האמיר חיידר אבו א-למע, מבית אבו א-למע (משפחת נכבדים שהתגוררה בלבנון מאז תחילת האלף השני והתנצרה), שישלוט בקאימקאמיה נוצרית.
הפתרון שגיבש ח'ליל פאשה היה: מינוי שני וַכּילים בכל מקום יישוב מעורב, אחד דרוזי והשני מרוני.
כיוון שרגיעה לא הושגה גם לאחר ייסוד מוסד הוכיל, נאלצה האימפריה העות'מאנית לשלוח בדחיפות את מיניסטר החוץ שלה, שֶכִּיבּ אפנדי, להר-הלבנון.
אלא שגם הוא, רק לאחר מעורבות צבאית, הצליח להביא את הצדדים לידי הבנה והסכמה זמנית על מבנה שלטוני.
לאחר שחקר את הנושא פרסם שכיב אפנדי את מסקנותיו במסמך שנקרא "הסכם שכיב אפנדי" שעיקריו מובאים להלן:
החלוקה הנוכחית לשתי קאימקאמיות תישאר
לצד כל קאימקאם תמונה מג'לס (מועצה) ובה 12 חברים.
במג'לס תיוצג כל עדה חשובה בהר-הלבנון על ידי שופט ופקיד שומה.
כל שופט ישפוט את בני עדתו.
לאחר "הסדר שכיב אפנדי" נעשו העניינים בשטח מורכבים אף יותר: השייח'ים הדרוזים בדרום נאלצו לעמוד עכשיו גם מול נציגי הכמורה במג'לס משום שהכנסייה תמכה באיכרים, בני עדתה.
כך עמדו ראשי "המשפחות החזקות" מול הווכילים, הקאימקאם, הכנסייה וגם מול האיכרים עצמם.
מצבם של השייח'ים במרכז הר הלבנון היה גרוע אף יותר.
והוא בא לידי ביטוי בכך שהם נאלצו למכור חלק מאדמותיהם לאיכריהם.
מוסד "הוכיל", שהיווה חידוש, הצליח לעמוד בקאימקאמיה הדרוזית מול "המשפחות", שדיכאו את איכריהן, משום שזכה בתמיכה נרחבת מצד הכמורה המרונית (אשר נמצאה בתהליך מתמיד של התחזקות).
גם בקאימקאמיה הנוצרית הגיבו השייח'ים על הסדר שכיב אפנדי בהגברת לחצם על העם.
גם כאן תפסה הכנסייה, בפועל, את מקום הווכילים.
כל אלה והמשבר הכלכלי החמור שפקד את "המשפחות החזקות" תרמו לירידה בעוצמתן ובמעמדן "הפוליטי" של "המשפחות" ובראשן השייח'ים, אדוני המוקטעאת.
אלו החלו להיאבק לשמירת מעמדן, אבל ללא הצלחה.
המאבק החלישן במידה כזו עד שבדרום לא נשאר כמעט זכר לכוחן הפיאודלי ולסמכויותיהן.
ובמרכז, חלק אחד מהמשפחה השלטת (בית ח'זאן המרוני) ניסתה להשתמש באיכרים ככלי נגד הקאימקאם.
אך בו-זמנית הם לא הבחינו כי האיכרים מארגנים נגדם מרד.
חלקה השני של המשפחה תמכה בקאימקאם.
לָבָן הָאֲרַמִּי הוא דמות מקראית המופיעה בספר בראשית.
לבן היה בנו של בתואל בן נחור, אחיה של רבקה ואביהן של רחל ולאה, נשות יעקב.
מקום מושבו היה חרן בארם נהריים.
משמעות שמו מקבילה למשמעות המילה "לְבָנָה".
ייתכן כי זהו שמו או כינויו של אֵל הירח, שהיה האל הראשי בעיר חרן.
לבן מתואר כנוכל ורודף בצע המוכן לכל מעשה רמיה.
בשל מעשיו, חז"ל השוו אותו לפרעה ולבלעם.
לבן מופיע לראשונה בפרשת חיי שרה.
אברהם שלח את עבדו למצוא אישה לבנו, יצחק.
ב מסופר כי העבד הגיע לחרן, עיר מגוריו של לבן, בראש שיירה של עשרה גמלים ואתו רכוש רב.
לאור התרשמותו העמוקה מרבקה, נתן לה תכשיטים במתנה.
התלהבותו של לבן לרוץ לקראת עבד אברהם בהגיעו לעיר בגלל העושר הרב אשר הביא עמו, באה לידי ביטוי בכתוב:
לאחר שרבקה עמדה במבחן שהציב לה העבד והציעה מיד מים לו ולגמליו, פנה העבד לבית אביה על מנת לקבל את האישור המיוחל לאירוסין עם יצחק.
לבן פתר את המחלוקת בכך שהפנה את ההכרעה לרבקה.
בתחילה אמרו בני משפחתה של רבקה: , אך לאחר מכן נאמר שאחיה ואמה אמרו: , אולם בתואל לא מוזכר יותר בתור דמות פעילה שם.
בפרשת ויצא, יעקב בורח מאחיו עשו לאחר שנטל במרמה את ברכת אביו.
בעצת אמו, הוא בורח אל חרן, אל ביתו של אחיה, לבן.
לבן רץ לקראת יעקב ומקבל אותו בשמחה.
הוא מבטיח להשיא את רחל בתו ליעקב בתנאי שירעה את צאנו במשך שבע שנים.
יעקב, שמודע לחוסר היושר של דודו ולאפשרות שינסה לרמותו, מדגיש כי יעבוד רק עבור "בְּרָחֵל בִּתְּךָ הַקְּטַנָּה", אך למרות הסימנים המפורטים, רימה אותו לבן והשיא לו את לאה במקום רחל.
בתואנה כי: לֹא־יֵעָשֶׂה כֵן בִּמְקוֹמֵנוּ – לָתֵת הַצְּעִירָה, לִפְנֵי הַבְּכִירָה, כך אילץ לבן את יעקב לעבוד שבע שנים נוספות עבור רחל, ולבסוף נשא יעקב את שתיהן.
בתשובתו של לבן ליעקב יש רמז לרמיית יעקב את יצחק אביו ועשו.
חז"ל הוסיפו ודרשו כי יש קשר של מידה כנגד מידה בין גניבת הברכה על-ידי יעקב לבין עקיבתו זו:
לבן שילם ליעקב שכר נמוך מהמקובל באופן עקבי לאורך כל זמן עבודתו של יעקב וכך מתואר במדרש:
אין הות פועלא בעשרה פולרין, הוה יהיב ליה חמשה פולרין.
ואם הות מובילותיה בו' פולרין, הוה יהיב ליה בג' פולרין (כלומר עבודה ששווה עשר מטבעות שילם לו חמש, עבודה ששווה שש מטבעות שילם לו שלוש מטבעות (גם בחרן היו נורמות תשלום ושכר מקובל עבור עבודות מסוימות.
אף-על-פי-כן לבן לא שילם ליעקב משכורת מלאה, אלא תמיד מחצית מהמקובל, וגם את השכר הזה החליף (בין סוגי הצאן).
לעומת התנהגותו של לבן, נהג יעקב ביושר רב.
חז"ל מתארים את השקעתו בעבודה:
אמר ר' יהודה בר סימון: בנוהג שבעולם פועל עושה מלאכה עם בעל הבית שתים ושלש שעות באמונה, ובסוף הוא מתעצל במלאכתו.
ברם הכא, מה הראשונות שלימות, אף האחרונות שלימות.
מה הראשונות באמונה, אף האחרונות באמונה.
כאן מדובר לא בשעות בודדות, אלא בשנים ארוכות.
לאורך כל התקופה הארוכה הזאת השקיע יעקב עמל בעבודתו וביצע אותה ביושר ובנאמנות.
יעקב ביקש שלבן ייקח את כל השה שיש בו חום וכל טלה שיש בו לבן - כלומר את כל הצעירים האלה בלבד, ואלו שיוולדו כאלה.
לבן הסכים "ויאמר לבן, הן: לו, יהי כדברך" אבל עשה משהו אחר.
לבן לקח את הכל, מבוגרים וצעירים, זכרים ונקבות, שיש בהם צבע חום בכבשים וצבע לבן בעזים.
והוא לקח אותם למרחק הליכה של שלושה ימים משאר צאנו שנשאר בידי יעקב.
יעקב ראה מה שלבן עשה לו ושתק.
זו היא התרמית שעליה התלונן יעקב "ותחלף את משכרתי, עשרת מנים"
יעקב הצליח, למרות כל רמאויותיו של לבן, להתעשר אולם בניו של לבן קינאו בו וטענו ש"לקח יעקב את כל אשר לאבינו, ומאשר לאבינו עשה את כל הכבד הזה" לבן גם הוא התחיל לחשוד אולם לא אמר דבר בעניין "וירא יעקב את פני לבן, והנה איננו עמו כתמול שלשום"
אחרי שנולדו ליעקב 11 ילדיו בחרן, כאשר לבן יוצא לחוג את חג הגז, גונבת רחל את התרפים של אביה.
התרפים היו פסלי אלילים קטנים שהיו בבית המשפחה כדי לקבל את הגנת האלים ועזרתם.
בעקבות הסכסוך המתמשך עם לבן, יעקב מחליט לברוח עם נשותיו וילדיו מביתו של לבן.
כאשר לבן מגלה את בריחת יעקב ואת הגנבה הוא רודף אחריו ודורש להחזיר את התרפים.
בדברי השבועה האלה גוזר יעקב את דינה של רחל, שמתה בדרך, עוד טרם הגעתם אל בית המשפחה בכנען.
לאחר דין ודברים עם יעקב אבינו, כרתו שניהם את ברית יעקב ולבן והקימו גל-עד לזיכרון עולם.
לבן קורא למצבה בשם הארמי יְגַר שָׂהֲדוּתָא.
לאחר מכן חוזר לבן אל ביתו.
דמותו של לבן המקראי היא דמות מורכבת.
לבן מתואר כאיש משפחה שתלטן ורמאי, השולט ביד רמה בבני ביתו ורואה בהם רכושו.
הוא גם מתואר כאיש משפחה חם ואוהב בצורה מופגנת המעוררת תחושת מניפולטיביות, הוא מקבל בחום קרוב משפחה בודד ( ),ועל פי רש"י מטרת הנשיקות הן לחפש ממון שמוחבא על גופו.
לבן דואג לשלום בנותיו () ומתקשה להיפרד מהן ומנכדיו ( ).
הניגוד בא לידי ביטוי גם בנוגע להכרת הטוב של לבן כלפי יעקב, שמרגע שהגיע לביתו, התברך הבית אך ללבן היה קשה לקבל ברוחב לב את התעשרותו של יעקב ובכל זאת הוא עשק ורימה אותו.
ללבן הארמי תדמית שלילית בספרות המדרש.
לבן מזוהה בתלמוד הבבלי במסכת סנהדרין עם בעור אביו של בלעם ועם כושן רשעתיים, ובספר הזוהר מובא שלבן הוא אביו של בעור ולכן סבו של בלעם.
במדרש תנחומא אומרים חז"ל "בלעם זה לבן".
רבי יהושע בן לוי מזהה את לבן עם קמואל (בן נחור ואבי ארם), כמי שקם נגד האל.
חז"ל פרשו את הקרבה בין בלעם ללבן בטענה ששניהם ניסו לעקור את עם ישראל.
השם לבן מתפרש כמרושע, ושמו נדרש בהיפוך אותיות, לבן = נבל.
גם כינויו "ארמי" מתפרש כאנגרמה של "רמאי".
בספרות חז"ל התפרש הביטוי שבפתיחת פרשת מקרא ביכורים כמתייחס ללבן הארמי שרצה לאבד את יעקב.
פרשנות זו לביטוי, שבפשוטו של מקרא נראה כסתום למדי, מופיעה בתרגומי המקרא לארמית, בתרגום אונקלוס ובתרגום התורה המיוחס ליונתן.
בעקבותיהם פירש כך את הפסוק גם רש"י בפירושו לתורה.
בעקבות פרשנות זו לביטוי, בהגדה של פסח אף נכתב כי חטאיו של לבן כבדים מאלה של פרעה:
פרשנים מסורתיים אחרים מימי הביניים, ובהם אבן עזרא ורשב"ם, גרסו כי הפסוק המקורי מספר דברים מתכוון ליעקב או לאברהם, ולדעת הפרשנים המודרניים מדובר ביעקב.
לִבְנֶה רְפוּאִי (שם מדעי: Styrax officinalis) הוא עץ או שיח נשיר ממשפחת הלבניים המגיע לגובה של כ-6 מטרים.
הלבנה הרפואי הוא המין היחיד מהסוג לבנה הגדל בארץ ישראל בטבע.
העלים לבנים בצד התחתון וגם הפרחים.
מראה הפרח מזכיר פריחת הדרים, והוא אף מפיץ למרחוק ריח נעים המזכיר ריח הדרים, אף שאין ביניהם כל קרבת מוצא.
העץ כולו שופע פריחה, והפרח שופע צוף, לכן הוא ידוע כצמח דבש חשוב.
זרעי הליבנה הרפואית רעילים מאוד.
התפוצה היא ביערות של אלון התבור ובחורשים של אלה ארצישראלית ואלון מצוי בעיקר באזורים ההרריים של ארץ ישראל, מדרום הרי יהודה ועד החרמון.
לבנה רפואי הוא צמח מוגן בישראל.
לְבָנוֹן או בשמה הרשמי הרפובליקה הלבנונית היא מדינה ערבית במזרח התיכון.
היא גובלת בסוריה במזרח ובצפון, בישראל בדרום ובים התיכון במערב.
שטחה כ־10,400 קמ"ר, ואוכלוסייתה מונה כ־5.9 מיליון בני אדם המשתייכים לדתות ולעדות שונות.
מהקמתה בשנת 1943, המדינה רוויה סכסוכים אתניים ומלחמות אזרחים על שליטה, שטח ומשאבים.
בסכסוכים אלו מעורבות המדינות השכנות לה ומעצמות אחרות, דבר המתאפשר עקב השלטון המרכזי החלש, שלא הצליח לאכוף את מרותו על מלוא שטחה.
רוב הלבנונים הם מוסלמים (המיעוט הדרוזי נספר כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית) ויש בה מיעוט נוצרי גדול (בערך שליש מהאוכלוסייה).
מחוץ ללבנון ישנה פזורה לבנונית גדולה, שהיא נוצרית בעיקרה.
השפה הרשמית של לבנון היא ערבית ושפה במעמד שפה מוכרת בלבנון היא צרפתית.
הארץ נקראת על שם הר הלבנון, הקרוי כך על שום צבעו הלבן.
שם זה הוא גם שמה המקראי של הארץ, ושמה בשפות אחרות, ובהן ערבית.
בערבית הוא נכתב لُبْنَان ונהגה: לֻבְּנָאן (בערבית ספרותית) או לְבְּנֵין (בערבית סורית ולבנונית).
אזור לבנון היה תחת שלטונות אימפריאליסטיים מהמאה השמינית לפני הספירה: מלכי אשור ואחריהם מלכי מצרים ואחריהם מלכי בבל ואחריהם מלכי פרס ואחריהם היוונים ואחריהם קיסרי רומא ואחריהם הכובשים הערבים לבית אומיה ולבית עבאס ואחריהם הצלבנים בתקופת מסעי הצלב ואחריהם הממלוכים.
מהשלטון העות'מאני ועד מלחמת העולם הראשונה
בשנת 1516 פלשו העות'מאנים לאזור, והעניקו את השליטה באזור הרי השוף והסביבה לאמיר פח'ר א-דין הראשון מבית הנכבדים הדרוזי בית מען (בהמשך "בית שהאב").
באותה תקופה הונהגה מערכת פיאודלית מיוחדת שלא התבססה כמקובל על כפיפות לאדון אלא על חכירה.
כמו בראש המערכת הפיאודלית האירופית, גם בלבנון עמד בראש האדונים שליט-על שתוארו "אמיר ההר".
אדמת הר-הלבנון חולקה ל־24 מוקאטעאת (אזורים).
בראש כל מוקאטעה עמד שליט האזור – המוקטעג'י, אשר הוא ראש משפחת נכבדים המחויבת להעביר מס אל אמיר ההר שבתורו מחויב להפריש מס לוואלי של צידון.
טבח עין דארה בשנת 1711 הביא בהדרגה לדלדול האוכלוסייה הדרוזית באזור דרום הר-הלבנון, אל מול הגירה לאזור של נוצרים מרונים.
בשנות השלטון המצרי של מוחמד עלי ובנו אבראהים פאשא (1832–1840) בלבנון, ביטלו המצרים את האפליה המקובלת כלפי המרונים ובכך העלו עליהם את רוגזם של הדרוזים.
בתקופת זו הושלם המהפך הדמוגרפי באוכלוסיית ההר מבחינת הרכב העדות: המרונים אשר היו מיעוט נהפכו לרוב גדול.
עם הסתלקות איברהים פאשא מהאזור והגלייתו של אמיר ההר, בשיר השני (1840) בעקבות לחץ חמש מעצמות אירופה, חזר לשלוט שלטון ישיר הסולטאן העות'מאני.
על מנת להפיג את המתח הבין-עדתי ולהסדיר שלטון בהר ניסח הנסיך האוסטרי, מטרניך, בשנת 1843, במסגרת מאמציה של אוסטריה להשיג שליטה בלבנון, הסדר ייחודי הכולל שני קַאִימַקַאמים (שליטי נפה) שיהיו כפופים לוואלי של צידון: אחד מרוני והשני דרוזי.
ממלחמת העולם הראשונה עד מלחמת האזרחים
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נחתם בשנת 1916 הסכם סייקס–פיקו, במסגרתו הוסכם על הקמת מדינת "לבנון הגדולה", בשליטה ישירה של צרפת.
בכך למחוז הר-הלבנון נוספו האזורים דרום לבנון, בקעת הלבנון, אזור החוף עם ביירות וצפון לבנון.
על פי החוקה הלבנונית שהתקבלה בשנת 1926, בראש המדינה עמד נשיא (הראשון שבהם היה שארל דבאס, שמונה על ידי הנציב העליון) והיא הושתתה על פרלמנט דו-בתי: סנאט (בית עליון) שחלק מציריו מונו על ידי הנשיא, ומתחתיו – בית הנבחרים.
מאז כינון החיים הפרלמנטריים מחדש בלבנון – ואף על פי שחלו שינויים במהלך השנים במספר הכולל של הצירים בפרלמנט, נשאר תמיד היחס בין הנוצרים למוסלמים (והדרוזים) 5:6, עובדה שעוררה חוסר-יציבות.
בבחירות 1943 זכו הנציגים שתמכו בלבנון עצמאית לרוב גדול בפרלמנט.
הממשלה אשר קמה – בהנהגת ראש הממשלה, ריאד אלצלח המוסלמי, והנשיא, בשארה אל-ח'ורי הנוצרי, מיהרה להודיע על כוונה להסיר את כל הסעיפים בחוקה שקושרים את לבנון למנדט הצרפתי.
האמנה קובעת כי המוסלמים מקבלים את גבולות "לבנון הגדולה" כ"גבולות קבע" של המדינה ואילו הנוצרים מוותרים על תמיכתה של צרפת ועל זיקתם הרשמית המיוחדת אליה, ומסכימים לקבלת לבנון אל משפחת העמים הערביים (ואכן סטטוס זה בא לידי ביטוי בהצטרפות לבנון ל"ליגה הערבית" ב־22 במרץ 1945).
כמו כן הנציחה האמנה את המפתח העדתי של שנת 1932, ובהתאם לכך לחלוקת התפקידים בממשלת לבנון בהתאם לו, חלוקה אשר השתנתה רק בעקבות הסכם טאיף משנת 1989. צרפת – שיצאה חבולה קשות ממלחמת העולם השנייה, נאלצה להשלים עם עצמאות לבנון, שהוכרה רשמית ב־22 בנובמבר 1943.
לאחר קבלת העצמאות החלו המתואלים (השיעים) – שישבו בדרום – להגר לביירות.
עקב הריבוי הטבעי הגבוה באוכלוסייה המוסלמית והדרוזית, חל שינוי לרעה בגודל אוכלוסיית המרונים, המיעוט השולט, אשר רבים מקרב האליטה שלה החלו להגר לצרפת, מקור החיקוי התרבותי, וביתר שאת לאחר מלחמת האזרחים בלבנון ב־1958.
על רקע הכנה של המיליציות לעימות הצפוי, על ידי אגירת נשק והגברת האימונים פרצה מלחמת האזרחים ב־13 באפריל 1975 כהמשך ישיר לסכסוכי דת קודמים בלבנון.
הקבוצות הלוחמות העיקריות היו גורמים שמרניים ששאפו לשמר את הסטטוס קוו (ומעמדם העליון של המרונים), וגורמים נגדיים ששאפו לשנות אותו.
המחנה השמרני כלל את הפלנגות של מפלגת הכתאיב, הנמרים של המפלגה הליברלית הלאומית, שומרי הארזים ועוד מיליציות קטנות אחרות.
המחנה הנגדי כלל את אש"ף, מפלגות קומוניסטיות, נאצריסטים לבנוניים, המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית של הדרוזים, פשיסטים ונציונל-סוציאליסטים לבנוניים.
סוריה שהתערבה במלחמה ב־1976 שינתה את עמדותיה מספר פעמים במהלך המלחמה, כשהיא תומכת לעיתים במחנה השמרן ולעיתים במחנה השמאלני.
מיליציית אמל השיעית והמיליציה הפלסטינית א-סאעקה פעלו בדרך כלל בהתאם לעמדת דמשק.
הצבא שמר על נייטרליות (למעט מקרים חריגים) ואיפשר ללחימה בין הצדדים להימשך.
מספר מעשי טבח של שני הצדדים, פיצולה לשניים של ביירות והמשך הלחימה העיקשת משכו אליהם את תשומת הלב של חלק ממדינות העולם.
לאחר פלישת צה"ל ללבנון במבצע ליטני הוקם יוניפי"ל על ידי האו"ם כדי לשמור על הסדר באזור דרום לבנון.
ב־1982 פתחה ישראל במלחמת שלום הגליל וסייעה למחנה השמרני, שבאותה התקופה אוגד תחת הכוחות הלבנוניים.
נסיגת ישראל לרצועת הביטחון ב־1985 הותירה את המחנה השמרני בעמדת נחיתות, לוחמיו ספגו מספר תבוסות (בין היתר באזור טריפולי והרי השוף).
השתלטותה ההדרגתית של סוריה על כל לבנון (למעט אזור הדרום) הובילה לעימותים בין צבא סוריה וגרורותיו לבין המיליציות הנוצריות.
לאחר ההתנקשות בראש הממשלה ראשיד כראמה, מינה הנשיא המרוני אמין ג'ומייל לתפקיד ראש הממשלה מרוני נוסף, מישל עון מפקד צבא לבנון.
המוסלמים התנגדו למינוי זה משום שתפקיד ראש הממשלה שמור למוסלמי סוני על פי האמנה הלאומית.
בתגובה מונה סלים אל-חוס הסוני לראש הממשלה.
לבנון לפיכך, התחלקה בין ממשלת הצבא הנוצרית במזרח ביירות, לשלטון האזרחים הסוני במערב הבירה.
במרץ 1989 הכריז מישל עון על "מלחמת שחרור" נגד הכיבוש הסורי בלבנון.
מאבקו זכה לתמיכה בקרב חלק מהנוצרים בלבנון, אולם תמיכתם לא הבטיחה את הישרדותו הפוליטית.
ב־13 באוקטובר 1990 חוסלו (ויש האומרים נטבחו) כיסי ההתנגדות האחרונים של עון.
הסכם טאיף שנחתם בשלהי 1989 איפשר לצדדים מוכי האבדות לחדול מלהילחם.
ההסכם קרא לפירוק כל המיליציות הלבנוניות, וכולן אכן עשו כך למעט חזבאללה.
ההסכם הגדיל את הייצוג המוסלמי בפרלמנט והקטין את סמכויותיו של הנשיא המרוני.
נזקי המלחמה הוערכו על ידי קרן המטבע הבין-לאומית בכ־25 מיליארד דולר, בלחימה נהרגו כ־150,000 איש, נפצעו כ־200,000 איש וכ־17,500 איש הוגדרו כנעדרים והוכרזו כמתים.
לאחר מלחמת האזרחים חולקה לבנון לשלושה חלקים בלתי שווים: צפון ומרכז לבנון היו נתונים לשליטת ממשלת בובות שנשלטה על ידי סוריה, רצועת הביטחון בדרום נשלטה על ידי ישראל בסיוע צד"ל.
בין שני החלקים הקודמים הפרידה רצועה דקה יחסית של שטח שרובו בשליטת חזבאללה ומיעוטו (מובלעת ג'זין) בשליטת צד"ל.
במהלך שנים אלו התאוששה לבנון לאיטה, בהובלת רפיק אל-חרירי, שמונה בהמשך לראש ממשלת לבנון.
הגורם העיקרי שהפריע במהלך תקופה זו להתאוששות הכלכלית היה העימותים בין ישראל לחזבאללה, שהתפרצו באופן חמור ב־1993 (מבצע דין וחשבון) וב־1996 (מבצע ענבי זעם).
בעוד שבשנים הראשונות הייתה הסכמה כלל לבנונית על החיוניות של נוכחות הכוחות הסוריים, הרי מצב זה הלך והשתנה.
הלחצים לעזיבת הסורים גרמו לבסוף לקבלת החלטה 1559 של מועצת הביטחון ב־2 בספטמבר 2004 שקראה לנסיגת כל הכוחות הזרים מלבנון.
מצב זה הגיע לכדי משבר לאחר רצח רפיק אל-חרירי שיוחס לסוריה.
בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים שימשה סוריה כגורם המסייע ליציבות הפוליטית בלבנון.
מצב זה השתנה באופן חד עם פרוץ האביב הערבי, שהוביל למלחמת אזרחים בסוריה, ושינה את שיווי המשקל בפוליטיקה האזורית.
בשנת 2017 התפתח משבר ביחסים עם ערב הסעודית על רקע המתח בין השפעות מנוגדות על לבנון מצד סעודיה ואיראן.
ב־17 באוקטובר 2019 פרצו ברחבי המדינה מהומות בהיקף נרחב יותר בשם "אינתיפאדת המס", עקב העלאת מיסים שונים ביניהם הטלת "מס וואטסאפ".
ב־18 באוקטובר התקפלה הממשלה וביטלה את המס, אך צעד זה לא עצר את המהומות, ובהמשך המחאה המפגינים השתלטו על שדה התעופה בביירות, חסמו בתים של פוליטיקאים, והממשלה הכריזה על מצב חירום.
ראש הממשלה אל-חרירי הכריז על שורה של רפורמות נוספות, על פיהן צמצום התקציב יתבצע מהממשלה עצמה, על ידי צמצום שכר נבחרי ציבור ב־50%, מיסוי מיוחד על הבנקים, ביטול משרד ההסברה והקמת רשות לאומית למאבק בשחיתות.
למרות זאת, ההפגנות והמחאות לא עצרו, ובחלק מהאירועים היו עימותים אלימים בין כוחות חזבאללה למפגינים.
ב־30 באוקטובר הודיע ראש הממשלה על התפטרותו.
במהלך מגפת הקורונה דווח כי במרבית אזורי המדינה אספקת החשמל עומדת על 4 שעות ביממה ובנוסף צנח ערך הלירה הלבנונית בכ־80% בתוך שמונה חודשים, דבר שהביא לשימוש תדיר בדולר האמריקאי ולפיטורין נרחבים.
ביוני 2021 דווח כי המצב התדרדר למחסור במוצרי יסוד.
ב־4 באוגוסט 2020 בסביבות השעה 18:00 התרחש בנמל ביירות פיצוץ אדיר ממדים לאחר שרפה שפרצה במקום.
למעלה ממאתיים אנשים איבדו את חייהם ולמעלה מ־7,000 נפצעו.
באותו יום הוכרז בלבנון יום אבל.
כתוצאה מאותו פיצוץ שגבה חיי אדם ונזק רב, הכריזה ממשלת לבנון בתאריך 10 באוגוסט 2020 על התפטרותה.
המערכת הפוליטית התקשתה שוב להקים ממשלה ופסק הסיוע הביטחוני למדינה.
ב-8 באוקטובר 2023 הצטרף חזבאללה לחמאס למלחמה בישראל וגרר את לבנון למלחמה, המלחמה גרמה להרס רב לכפרים השעים הסמוכים לגבול עם ישראל בדרום לבנון, ולנזק גדול ברובע הדאחיה בבירות ולאזורים נוספים במדינה עלות הנזק מוערכת במיליארדים רבים.
באוגוסט 2024 אירעה הפסקת חשמל נרחבת במדינה.
בינואר 2025 נבחר הגנרל ג'וזף עאון, רמטכ"ל צבא לבנון, לנשיא החדש של לבנון לאחר שנתיים של וואקום שלטוני.
הוא בחר בנואף סלאם, נשיא בית הדין הבין-לאומי לצדק, לראש הממשלה החדש של לבנון, והמהלך אושר ברוב קולות בפרלמנט הלבנוני.
סלאם בחר 24 שרים חדשים שירכיבו את ממשלתו החדשה, ביניהם יאסין ג'אבר - מועמד עצמאי המקורב לתנועת 'אמל' כשר האוצר החדש.
שיטת הפוליטיקה בלבנון ייחודית לה, במסגרתה מתקיימת דמוקרטיה פרלמנטרית על בסיס עדתי/דתי (נגזרת של דמוקרטיה הסדרית), לפיה המשרות הבכירות מתחלקות בין העדות השונות על בסיס מפתח קבוע.
בהתאם לכך, נשיא לבנון ומפקד הצבא הם נוצרים, יושב ראש הפרלמנט הוא שיעי וראש הממשלה הוא סוני.
חוקת לבנון קובעת כי על הבחירות לבית המחוקקים להתקיים אחת ל־4 שנים.
בית המחוקקים בוחר את הנשיא לתקופה יחידה של 6 שנים והנשיא ובית המחוקקים בוחרים את ראש הממשלה.
בפועל, משנות ה־70 ועד ל־1992 לא התקיימו בלבנון בחירות עקב מלחמת האזרחים.
הבחירות האחרונות לפרלמנט התקיימו בשנת 2018 והנשיא הנוכחי (מישל עאון) נבחר בשנת 2016 לאחר שבעה-עשר חודשים שבהם למדינה לא היה נשיא מכהן.
באוקטובר 2019 החל משבר שכלל מחאה אזרחית נגד שחיתות, הידרדרות תפקודית של מוסדות המדינה וכאוס במערכת הבנקאית.
בינואר 2025, לאחר עוד שנתיים ללא נשיא ו-13 ניסיונות בחירה, הפרלמנט הלבנוני בחר ברוב גדול (99 מתוך 128 קולות) את מפקד הצבא, ג'וזף עאון, לנשיא.
למרות מבנה משטר דמוקרטי על הנייר בלבנון, בפועל, בשני העשורים הראשונים של המאה ה־21 השתלט ארגון חזבאללה על המערכת הפוליטית בלבנון ועל צבא לבנון ובמקרים שונים השפיע על החלטות כך שיתאימו לאינטרסים של הארגון.
ביכולתו להטיל וטו על תהליכים פוליטיים, כמו בחירת נשיא חדש, שיתק חזבאללה את המדינה.
נכון לשנת 2025 יכולתו להטיל וטו נחלשה.
השפעת הארגון נחלשה אם כי היא עדיין קיימת.
מלחמת האזרחים שהתרחשה בשנים 1975–1990 פגעה קשות בכלכלה הלבנונית, פגעה קשות בתשתיות
וצמצמה את התוצר הלאומי בחצי, ובכך נפגע מעמדה של לבנון כמרכז הפעילות הבנקאית במזרח התיכון.
סיום מלחמת האזרחים והשקט היחסי ששרר איפשר לממשלה לגבות מסים ולהחזיר את השליטה בביירות ובמתקני המדינה.
כתוצאה מכך, התוצר הלאומי הגולמי גדל ב־353% בשנות ה־90. היציבות היחסית המשיכה עד לשנת 2006, אז נפגעה כלכלתה של לבנון באופן חמור במהלך מלחמת לבנון השנייה, ובאותה שנה צנח התוצר ב־8.2%.
כלכלת המדינה חזרה לצמוח במהירות, ובשנים 2007–2010 צמחה בכ־8% בממוצע לשנה.
התמ"ג לנפש, העומד על כ־15 אלף דולר לפי מדד כוח הקנייה (PPP), הוא אחד הגבוהים במזרח התיכון.
לבנון סובלת מחוב חיצוני גדול ושיעור אבטלה גבוה (כ־19% ב־2012).
בשנת 2019 החלה סדרה של מחאות ברחבי לבנון בתגובה לכישלונה של הממשלה למצוא פתרונות למשבר הכלכלי במדינה בשנה שקדמה להן.
הגעת מגפת הקורונה ללבנון החריפה את הבעיות הקודמות, ונכון לאפריל 2020 נמצאת לבנון במשבר כלכלי חריף בו משולבים יחד אינפלציה גדולה, איבוד רב בערך הלירה הלבנונית שגורם להיקף סחר רחב בדולרים ולהגבלות של הבנקים על משיכת מזומן, מחסור בחשמל, עליית יוקר המחיה ומאות אלפי משפחות ללא הכנסה.
המשבר הכלכלי בלבנון החריף עם הפיצוץ בנמל ביירות שאירע באוגוסט 2020 והרס חלקים נרחבים בביירות, פיצוץ זה גרם להידרדרות נוספת בכלכלה.
קרן המטבע העולמית פרסמה כי כלכלת לבנון צנחה ב־22% בשנת 2020 לאחר שצנחה בכ־10% בשנתיים הקודמות לכן.
רוב תושבי המדינה נמצאים מתחת לקו העוני, האינפלציה הגיעה ל־211 אחוז בשנת 2022 והמטבע איבד מערכו.
במאי 2022 המשבר הכלכלי הדרדר עוד כשסגן ראש ממשלת לבנון הודיע כי המדינה על סף פשיטת רגל ולא יכולה לשלם את חובותיה.
ריאד סלאמה שהיה נגיד הבנק המרכזי של לבנון בשנים 1993-2023 מואשם בשחיתות ונעצר בשנת 2024 בין היתר בעקבות פניית אינטרפול.
לבנון מחולקת ל־9 מחוזות או ("מֻחאפזאת") ול־25 נפות ("קדאא").
אקלימה של לבנון הוא אקלים ים תיכוני ודומה לזה שבישראל אך קר וגשום ממנו.
כמות הגשמים השנתית נעה בין ממוצע שנתי של 500 מ"מ בבקעת הלבנון עד 1,500 מ"מ בהר הלבנון.
ארזי הלבנון, הנזכרים כבר במקרא הם שהקנו למדינה זו את הכינוי "ארץ הארזים".
בלבנון יש שתי רצועות הרים המשתרעות מצפון לדרום: האחת, הרי מול הלבנון הגובלת בסוריה, והחרמון הוא הנקודה הגבוהה בה (2,814 מטרים מעל פני הים), והשנייה היא הרי לבנון המערביים אשר פסגתה הגבוהה ביותר נישאת ל־3,088 מטרים מעל פני הים.
בתקופת החורף ההרים מתכסים שלג, עד להפשרתו ההדרגתית באביב.
לבנון היא המדינה הערבית היחידה, בפרט במזרח התיכון, שאין בה מדבריות כלל.
בכך היא שונה מרובן המוחלט של המדינות הערביות והמזרח-תיכוניות שרוב שטחן מדבר.
ממוצע הילודה הוא מתחת ל־2 לאישה - מהנמוכים במזרח התיכון.
תוחלת החיים בלידה לשנת 2011 היא 72.6 שנים.
בשנת 1932 נערך מפקד האוכלוסין הרשמי האחרון בלבנון, ובו היוו הנוצרים רוב של 54.7% מאוכלוסיית המדינה.
מאז מסרבים האזרחים הנוצרים לקיים מפקד נוסף רשמי שיעיד על אחוזם הנמוך יותר לעומת המוסלמים בלבנון, שמא מפקד כזה ייפגע אף יותר בכוחם הפוליטי בשטח.
דבר זה נובע בין השאר עקב גלי הגירה של מיליונים מהאוכלוסייה הנוצרית בלבנון החוצה ממנה אל מדינות נוצריות מעבר לים, ובפרט לדרום אמריקה.
נכון ל־2012, מונים המוסלמים רוב של 54% מאוכלוסיית לבנון (כ־27% סונים וכ־27% שיעים), בעוד הנוצרים מהווים מיעוט של 40% (21% מרונים-קתולים, 8% נוצרים-יוונים-אורתודוקסים, 5% נוצרים-יוונים-קתולים וכ־6% עדות נוצריות אחרות), וכ־5.5% משתייכים למיעוט הדרוזי שבלבנון נספר כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית, ופחות מאחוז של מיעוטים מדתות נוספות.
לאחר הקמת מדינת ישראל ב־1948, מנתה יהדות לבנון כ־22,000 יהודים, רובם התגוררו בביירות.
עם השנים עלתה מרבית הקהילה לישראל.
בעקבות מלחמת לבנון הראשונה ב־1982 התרחש גל התקפות על היהודים ולאחריו עלו רובם ארצה.
כיום מתגוררים בלבנון כמה עשרות בודדות של יהודים.
מבחינת מוצא אתני, כ־95% מהלבנונים הם ערבים או ארמים (מרונים דוברי ערבית, המזדהים עם הארמים הקדומים או עם הפיניקים); כ־4% ארמנים, וכ־1% אחרים.
לבנון היא המדינה השנייה בצפיפותה במזרח התיכון אחרי בחריין הזעירה, ואוכלוסייתה מונה נכון ל־2022 כ־5.2 מיליון תושבים.
ביירות (بيروت, בָּיְרוּת) בת כ־2.1 מיליון תושבים (2017), היא הבירה ובה הנמל הראשי.
צידון (صيدا, צָיְדָא) עיר נמל בת כ־250,000 תושבים לאורך החוף בין צור לביירות.
טריפולי (طرابلس, טַרָאבֻּלֻס), בת כ־226,000 תושבים, עיר נמל בצפון לבנון.
זחלה (زحلة, זַחְלָה) העיר הגדולה בבקאע, עם כ־150,000 תושבים.
צור (صور, צוּר) עיר חוף בדרום המדינה בסמוך לגבול עם ישראל.
עד לכיבוש הערבי היה האזור בו שוכנת היום לבנון נתון לשליטתם של מעצמות עתיקות שונות כמו פרס, רומא, ולבסוף - ביזנטיון.
האימפריה הביזנטית החלשה אפשרה לאימפריה הערבית להתפשט לכיוון לבנון, ולשוט בה לאורך מספר שושלות שלטוניות.
כוחות אירופיים, ממלוכים ואחרים ניסו להוציא את לבנון מידי הערבים, אך בסופו של דבר היו אלה העות'מאנים שהשתלטו עליה.
תומכיו של הנביא מחמד, מייסד האסלאם, יצאו למסע לביסוס דתם ושלטונם במזרח אגן הים התיכון מבסיסם שבחצי האי ערב.
נחישותם לכבוש ארצות נוספות נבעה מצורך כלכלי כמו גם מאמונה דתית, בעקבות קריאתו של יורשו של מחמד, הח'ליף אבו בכר, למלחמת קודש (ג'יהאד) כנגד הלא-מוסלמים.
אבו בכר חילק את כוחותיו לשלושה - האחד לכיוון ארץ ישראל, השני לכיוון דמשק, והשלישי לכיוון נהר הירדן.
תחת פיקודו של המצביא ח'אלד בן אל-וליד הביס הצבא הערבי את כוחותיו של הרקליוס קיסר ביזנטיון בשנת 636 בקרב ירמוך בצפון מערב ירדן של ימינו.
לאחר קרב ירמוך מינה הח'ליף עמר את מעאוויה, מייסד שושלת בית אומיה, לשליט סוריה, שכללה גם את אזור לבנון של ימינו.
מעאוויה הציב כוחות על חופי לבנון, ובעזרתם של בוני הספינות הלבנונים הקים צי שתפקידו היה להדוף התקפות ביזנטיות מן הים.
הוא גם הצליח להפסיק את פשיטות יושבי ההרים, שלחמו לצד הביזנטים.
כדי לבסס את שלטונו בחצי האי ערב ובאזור עראק הגיע מעאוויה להסכם עם הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס הרביעי בשנת 667, לפיו יקבל הקיסר תשלום שנתי ובתמורה לכך יורה לשבטים בעלי בריתו להפסיק את התנגדותם לשלטון הערבי.
במהלך תקופה זו התיישבו כמה מהשבטים הערבים לאורך אזורי החוף של סוריה ולבנון.
שלטונו היה קצר מועד, והאזור נכבש על ידי הפאטמים - שושלת ערבית מוסלמית עצמאית ממצרים.
לשלטון הערבי של האומיים והעבאסים הייתה השפעה עמוקה על כל אזור מזרח הים התיכון, ובמידה רבה ניתן לראות בו את הבסיס להרכב החברה הלבנונית.
במהלך תקופה זו הפכה לבנון למקום מקלט למגוון עדות אתניות ודתיות, המרכיבות גם כיום את המדינה הלבנונית המודרנית.
בין כתות אלה ניתן למנות את אבותיהם של המרונים המודרניים.
כדי להימנע מחיכוכים עם כתות נוצריות אחרות העדיפו חסידים אלה של מארון הקדוש לעבור ממקום מושבם באזור נהר העאסי ולהתיישב מחד בעמק קדישה, שבצפון הרי הלבנון, כ-25 ק"מ דרומית מזרחית לטריפולי.
קבוצה נוצרית נוספת שמצאה מקלט בלבנון הייתה המלכיתים, שחיו בצפון ובמרכז לבנון.
בהשפעת התאולוגיה הנוצרית יוונית של קונסטנטינופול הם קיבלו על עצמם את הצווים מעוררי המחלוקת של ועידת כלקדון, המועצה הכנסייתית הרביעית שנערכה בשנת 451. בתקופה מאוחרת יותר התפצלה עדה זו, בהשפעת פעילות מיסיונרית של הכנסייה הקתולית, וחלק ממאמיניה התכחשו לצווים אלה, ונודעו מאז כיוונים-קתולים, היות ששפת התפילה שלהם נותרה יוונית.
היוונים הקתולים נותרו להתגורר בעיקר באזור הבקאע.
במהלך התקופה הערבית קבוצה דתית נוספת הפכה את לבנון למקום מושבה.
לאחר שהח'ליף הפאטמי אל-חאכם באמר אללה הכריז על עצמו כהתגלמות אלוהים, אחד מחסידיו, דרזי, עזב את מצרים והתיישב בדרום לבנון, שם המשיך להטיף את עקרונותיו.
תומכיו נודעו מאז בשם "דרוזים", ולצד הנוצרים והמסלמים הם העדה השלישית המרכיבה גם כיום את הפסיפס הדתי של לבנון.
השליטים הערבים גילו סובלנות כלפי הנוצרים והיהודים, שהיו צריכים לשלם מס מיוחד ופטורים משירות צבאי.
מאוחר יותר, תחת השלטון העות'מאני, מנהג זה התפתח לכדי מינהל נפרד לקהילות הלא-מוסלמיות, שנקראו "מילתים".
תחת שלטונם של העבאסים זכו הפילוסופיה, הספרות והמדעים לתשונת לב רבה, בייחוד בעת שלטונם של הארון א-רשיד ושל בנו אל-מאמון.
ללבנון הייתה תרומה משמעותית לרנסאנס התרבותי הזה, בין היתר בזכות הרופא רשיד אלדין, המחוקק אלעוואזי, והפילוסוף קוסטא אבן לוקא.
גם כלכלת לבנון זכתה לתנופה אדירה, בזכות נמלי צור וטריפולי ששינעו סחורות כמו טקסטיל, קרמיקה וזכוכית.
מוצרים לבנונים נחשבו למבוקשים לא רק בארצות ערב אלא בכל אגן הים התיכון.
מסעי הצלב היו סדרה של מספר מסעות צבאיים במטרה לשחרר את המקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל מידי הכובשים הערבים, שהחלו לאחר הריסת כנסיית הקבר הקדוש בידי הח'ליף אל-חאכם.
מסע הצלב הראשון הוכרז על ידי האפיפיור אורבנוס השני בשנת 1095 בוועידת קלרמונט בצרפת.
לאחר כיבוש ירושלים הצלבנים הפנו את תשומת לבם לחוף הלבנוני.
טריפולי נכבשה ב-1109, ביירות וצידון ב-1110, וצור גילתה התנגדות עיקשת עד שנפלה לידיהם בתום מצור ארוך ב-1124. אף שלא הצליחו לבסס בה נוכחות רציפה, הצלבנים הטביעו את חותמם על לבנון, ועד היום ניתן למצוא ברחבי המדינה שרידי מבצרים, מצודות, כנסיות ומגדלים לאורך החוף ובראשי גבעות והרים.
הקשרים שפיתחו הצלבנים עם המרונים של לבנון היו בין החזקים שנוצרו ביניהם לבין תושבי המזרח התיכון.
בתקופה זו התאחדו המרונים עם הכס הקדוש, איחוד ששרד עד לשנות השמונים של המאה העשרים.
צרפת, שהייתה המשתתפת העיקרית במסעות הצלב, החלה לבסס בתקופה זו את האינטרס שלה באזור ובקרב תושביו.
המאה ה-13 התאפיינה בעימותים קשים בלבנון ובסוריה - לצד הצלבנים שהגיעו מאירופה ניתן למנות גם את המונגולים, שהגיעו מערבות מרכז אסיה, ואת הממלוכים שהגיעו ממצרים.
במאבקים הקשים שביניהם על השליטה באזור, היו אלה הממלוכים שיצאו כשידם על העליונה.
הממלוכים היו שילוב של עבדים טורקים מהאזור שממזרח לים הכספי, ועבדים קווקזים מהרי הקווקז שבין הים השחור לים הכספי.
הם הובאו למצרים על ידי הסולטאנים האיובים כדי לשמש כשומרי ראש.
אחד מעבדים אלה רצח את הסלטאן האיובי אלאשרף מוסא בשנת 1252 וייסד את הסלטאנות הממלוכית, ששלטה במצרים ובסוריה במשך למעלה ממאתיים שנה.
לַבַּנֶה היא גבינה מזרח תיכונית המשמשת כממרח או כמטבל, אותה מכינים מיוגורט כבשים, מיוגורט בקר, או מיוגורט עיזים.
ללַבנה מרקם הנע בין רך (כגבינה לבנה רכה) לחצי-רך (בדומה לבצק).
כדי למנוע את קלקולה לזמן רב יותר ניתן גם לייבש אותה (ועל ידי כך היא מתקשה יותר).
יש המגישים לבנה בצורת כדורים בשמן זית.
ניתן גם להגיש אותה עם תבלינים דוגמת זעתר.
היא נמכרת במרכולים גם כגבינה למריחה.
הלַבנה פופולרית כמנת מֵזֵא וכממרח לכריך.
טעמה של הלבנה תלוי במידה רבה בסוג החלב שבו משתמשים.
לַבנה מחלב פרה היא בעלת טעם עדין יותר מלַבנה שהופקה מסוגי חלב אחרים.
בלבנון ישנו סוג לַבנה העשוי מחלב עיזים, הנקרא "אַמְבַּרִ֫יז" (או "קַנְבַּרִ֫יס").
לְבֵנָה היא גוש של חומר קשיח המיוצרת באופן מלאכותי והמשמשת כחומר הגלם הבסיסי בבנייה מסורתית – בנייה בלבנים.
צורתן של הלבנים היא בדרך כלל תיבה והן מודבקות זו לזו באמצעות חומר מקשר ליצירת קיר חיצוני של בניין או מחיצה פנימית (המשמשת לחלוקת הקומה לחללים).
קירות הלבנים יכולים להיות "קירות נושאים" (שיש עליהם עומס של התקרה מעליהם), "קירות מילואה" (שאינם נושאים את התקרה שמעליהם) או כגדרות או כחומות.
תכונות הנדרשות מלבנים הן חוזק לחיצה גבוה, בידוד תרמי גבוה, בידוד אקוסטי גבוה, חסינות מפני אש ומרקם חיצוני המאפשר הדבקת חומרי טיוח.
חוזק בכפיפה או בלחצי גזירה אינו נדרש מאחר שקירות הבניין אינם חשופים בדרך כלל ללחצים כאלה.
לבני בטון (ידועות יותר בכינוי "בלוקים") – עשויות מתערובת בטון, חול וחצץ דק (בעבר נעשה שימוש גם בזיפזיף).
הכנתן נעשית באמצעות יציקת התערובת לתבניות אשר מקנה להן חתך (פרופיל) אופייני שכולל בדרך כלל שני משטחים וביניהם צלעות אשר כולאות בתוכן חללי אוויר.
פרופיל מרובה חללים משפר את תכונת הבידוד התרמי והאקוסטי ומקטין את המסה העצמית של הלבנה.
לבני הבטון מצטיינות בכושר הדבקה גבוה לחומרי טיח וחומר מקשר (טיט), חוזק לחיצה גבוה ומחירן נמוך.
בישראל משתמשים בעיקר בסוג זה של לבנים לבניית בניינים.
לבני חרסית (לבנים אדומות) – מיוצרות מאדמת חרסית לחה הנכרית ומועברת למכבש לצורך הקניית צורת הלבנה.
את הלבנה הכבושה קולים בתנור בטמפרטורה של בין 790 ל-1600 מעלות צלזיוס.
לבנים אלו הן חומר בנייה מקובל ביותר באירופה והיו בשימוש החל מהתקופה העתיקה.
בלוקי איטונג (מכונים גם "לבני איטונג" או "איטונג") – לבנים הנוצרות מערבוב של סיד, חול, וחומרי תפיחה אשר בזמן חיבורם עם מים יוצרים תגובה כימית ושחרור בועות.
את התמיסה הנוצרת יוצקים בתבניות גדולות ומייבשים במכשיר הקרוי "אוטוקלאב" אשר מוציא את המים מתוך התרכובת בעזרת לחץ וחום.
לאחר מכן מנוסר החומר לבלוקים בעזרת מסור מתכת.
הבלוק בתצורתו הסופית מכיל כ-50% אוויר.
בלוקי איטונג מצטיינים בבידוד אקוסטי ותרמי גבוהים ומסה עצמית נמוכה, אך כושר ההדבקה שלהם לחומרי טיח ודבק הוא נמוך.
לבני סיליקט – מיוצרות מתערובת חול ומסלעים בעלי תכולת סיליקה גבוהה.
את החומרים טוחנים ומערבבים בחלב סיד וקולים בכבשן בטמפרטורות של עד 1500 מעלות צלזיוס.
לבנים אלו מצטיינות בעמידותן הרבה לחום.
לבני זכוכית – לבנים אשר נוצרות על ידי הדבקה של שני חצאי תיבה מזכוכית ליצירת תא זכוכית חלול ושקוף או שקוף בחלקו.
לבני הזכוכית משמשות לבניית קירות דקורטיביים.
תכונתן הייחודית היא שקיפותן לאור (עד 80% בלבנים שקופות ועד 60% בלבנים בעלות מרקם ודופן מגוונת).
חסרונן של לבני הזכוכית הוא מחירן הגבוה ומורכבות הבנייה בהן, המחייבת שימוש בחמרי הדבקה מיוחדים, חיזוק בברזל, מחברי פלסטיק לשמירת רווח בין הלבנים ועוד.
לבני טיט – לבנים אלה עשויות לרוב מטיט או חרסית, מים ותבן.
את התערובת יוצקים לתבנית מלבנית או לרשת והלבנים נוצרות על ידי ייבושן בשמש.
להבדיל משאר סוגי הלבנים, לבני טיט לא עוברות תהליך אפיה או קליה.
ייצור לבני הטיט מוכר לאדם מזה כמה אלפי שנים ונפוץ עד ימינו בעיקר בארצות חמות בהן כמות המשקעים דלה, באפריקה, בדרום אמריקה ובדרום אסיה.
לבנים מוזכרות במקרא תחילה באירוע המצאתן בעת בניית מגדל בבל:
בהמשך הלבנים מוזכרות בהקשר לעבדות בני ישראל במצרים:
לבנה פינקלשטיין (נולדה ב-21 בספטמבר 1947) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלית, זוכת פרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בנוסף למשחק, עוסקת פינקלשטיין גם בפיסול אמנותי.
פינקלשטיין נולדה בעיר סופיה שבבולגריה והוריה עלו לישראל עמה בגיל שנה.
אביה היה צייר ומשורר שהתפרנס מעבודות יציקה.
בילדותה דיברה בבית בולגרית, כי הוריה לא ידעו עברית.
במסגרת שירותה הצבאי, הקימה ביחד עם שאול ביבר את תיאטרון צה"ל והייתה השחקנית הצבאית הראשונה.
בשנת 1967 סיימה את לימודיה בבית-הספר למשחק "בית צבי".
בין השנים 1974–1975 למדה משחק ב"HB Studio" אצל אוטה האגן בניו יורק.
בין השנים 1979–1988 התגוררה בניו יורק, ולמדה וקיבלה תואר אקדמי באמנויות במכללת האנטר שבניו יורק.
עוד בטרם סיימה את לימודי התיכון שיחקה בתיאטרון במת השחקנים: ב-1967 גילמה את ברברה בהצגה "טלמכוס קליי" שביים אמנון מסקין, וגילמה שפחה בהצגה "השלום" מאת אריסטופאנס שביים אריה זקס, שזכתה לביקורות נלהבות; וב-1968 גילמה את בת שבע בהצגה "סיפור אוריה" מאת בנימין גלאי שביים עודד קוטלר.
בתיאטרון הבימה: ב-1968 גילמה מנהיגה בהצגת הילדים "אות בארץ הפלאות" מאת אוריאל אופק שביימה מרג'ורי סיגלי.
ב-1972 גילמה את מרים החשמונאית בהצגה "הורדוס ומרים" מאת פרידריך בל שביים אנדז'יי שפיאנסקי; גילמה את רוחל'ה בהצגה "סטמפניו" מאת שלום עליכם שעיבד וביים שמואל בונים וגילמה את הכלה בהצגה "הכנסת כלה" מאת ש"י עגנון שערך וביים יוסי יזרעאלי.
ב-1976 גילמה את איווט בהצגה "אמא קוראז'" מאת ברטולט ברכט שביים דוד לוין; גילמה את הלן בהצגה "כובע הקש האיטלקי" מאת אז'ן לביש ומארק מישל שביים עמרי ניצן וגילמה את ליידי אן בהצגה "ריצ'רד השלישי" מאת שייקספיר שביים דוד לוין.
ב-1977 גילמה את שן טה ושוי טה בהצגה "הנפש הטובה מסצ'ואן" מאת ברטולט ברכט שביים דוד לוין.
ב-1990 גילמה את פופי בהצגה "עסק משפחתי" מאת אלן אייקבורן שביים עמרי ניצן.
ב-1991 גילמה את פראו ליזה ריזה בהצגה "הפיזיקאים" מאת פרידריך דירנמאט שביים היי קיילוס, ושיחקה בהצגה "תינוקות לילה" שכתב א.ב יהושע וביים אהרון אלמוג.
ב-2005 גילמה את בת שבע בהצגה "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" מאת סמי גרונמן שביים אילן רונן.
בתיאטרון חיפה: ב-1970 גילמה את הכלה בהצגה "חתונת הדמים" מאת פדריקו גארסיה לורקה שביים יוסף מילוא.
ב-1971 גילמה את לוסי בהצגה "אופרה בגרוש" מאת ברטולט ברכט שביים עודד קוטלר.
ב-1989 גילמה את האישה בהצגה "ביננו לבין עצמנו" מאת אלן אייקבורן שביים מיקל דאונס.
ב-1999 גילמה את האם בהצגה "חצוצרה בואדי" מאת סמי מיכאל שביים שמואל הספרי.
ב-2006 גילמה את האם, התפקיד הראשי בהצגה "מפעל חייו" מאת שולמית לפיד שביים עמית גזית.
בתיאטרון הקאמרי: ב-1973 גילמה את קטי בהצגה "שעיר אחד לעזאזל" שכתב וביים נסים אלוני, וגילמה את מאשה בהצגה "השחף" מאת צ'כוב שביים לאופלד לינדברג.
ב-1989 שיחקה בהצגה "להרוג את הזמן" מאת פיטר שאפר שביים מיכה לבינסון.
באותה שנה שיחקה בהצגה "שירה" על פי עגנון שעיבד וביים יורם פאלק.
בתיאטרון באר שבע: ב-1987 גילמה את גינה בהצגה "ברווז הפרא" מאת הנריק איבסן שביים יוסי יזרעאלי.
ב-1988 גילמה את דורותי בהצגה "לכודים ברשת" מאת ג'וליה קירסלי שביים מיכה לבינסון.
ב-1994 גילמה את גברת באשלה בהצגה "סוחרי התהילה" מאת מרסל פניול שביים איציק ויינגרטן.
בתיאטרון בית ליסין: ב-1990 גילמה את ג'ולייט בהצגה "על המדרכה" שכתב וביים יורם פאלק.
ב-2000 גילמה אחות ראשית בהצגה "מבזק חדשות" מאת גורן אגמון שביים עודד קוטלר.
ב-2001 גילמה את מלכה בהצגה "סליחות" שכתבה חנה אזולאי-הספרי שביים שמואל הספרי.
בפסטיבל תיאטרונטו: ב-1992 שיחקה בהצגת היחיד "אנה קארנינה" מאת טולסטוי שביימה מילכה מנדיל.
בין השנים 1992–1995 כתבה, ביימה ושיחקה בהצגת היחיד "61 רגעים נעימים" בהפקת תיקי הפקות.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער: ב-1994 שיחקה בהצגה "שמריהו" מאת אילנה לופט שביים מיכה לבינסון.
בתיאטרון גשר: ב-1996 גילמה את רבקה בהצגה "כפר" מאת יהושע סובול שביים יבגני אריה.
שיחקה גם במספר הצגות בתיאטראות בניו יורק.
הסרט זכה להצלחה בקרב הקהל הישראלי ופינקלשטיין נחשבה, בעקבות הסרט, כאחת ההבטחות הגדולות של הקולנוע הישראלי.
לאחר שסיימה את שירותה הצבאי, המשיכה לשחק בסרטים רבים.
ב-1972 גילמה את ג'מילה בסרט "אני אוהב אותך רוזה" שכתב וביים משה מזרחי, ושיחקה בסרט "סלומוניקו" שכתבו ראובן בר-יותם ואלי תבור וביים אלפרד שטיינהרדט.
ב-1976 גילמה את ציונה צנעני בסרט "משפחת צנעני" שכתב מנחם גולן וביים בועז דוידזון.
ב-1977 גילמה את מרים שרדנה בסרט "בדרנית בחצות" שכתב וביים ג'ורג' עובדיה.
ב-1978 שיחקה בסרט "סוסעץ" שביים יקי יושע.
ב-1989 גילמה את גברת שמחיוף בסרט "אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב" שכתבה וביימה מיכל בת-אדם (על פי ספר בעל אותו שם מאת דן בניה סרי).
עוד באותה שנה, פינקלשטיין גילמה את מזל בסרט הקצר "תפוחים מן המדבר" אשר מבוסס על מחזה מאת סביון ליברכט וביימה אביבה שמחוני.
ב-1991 שיחקה בסדרה "שבט כהן" שכתבו טומי ויאיר לפיד וביים דן בירון, שיחקה בסרט "עונת הדובדבנים" שכתב וביים חיים בוזגלו, וגילמה אם שכולה בסרט "זמן אמת" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש.
באותה השנה זכתה בפרס אמ"י על תפקידיה בקולנוע.
ב-1992 גילמה את גברת פלדמן בסרט "מאחורי הסורגים 2" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש.
ב-1993 גילמה את רבקה בסרט "הירושה" שכתב צביקה קרצנר (על פי ספר שכתב אבי טולדנו) וביים אמנון רובינשטיין.
ב-1994 גילמה את סבתא רחל בסרט "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש" שכתב אבי מוגרבי (על פי ספרה של רונית מטלון) וביימה דינה צבי ריקליס.
באותה שנה שיחקה בסרט "איה: אוטוביוגרפיה דמיונית" שכתבה וביימה מיכל בת-אדם.
ב-1996 גילמה את וידה בסרט "נשים" שכתב (על פי סיפור של יהודה בורלא) וביים משה מזרחי.
ב-1997 גילמה את יונה בסרט "נקמה יהודית" שכתב סמיון וינוקור וביים אלכסנדר שבתאייב.
בין השנים 1998–2001 גילמה את ריקי בסדרה "טירונות" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש.
ב-1999 גילמה את אנט בסדרת הטלוויזיה "אגוז" שכתב מוטי לרנר וביים אלי כהן.
ב-2001 גילמה את אליס בסרט הטלוויזיה "חוצלארץ", שכתבו דני וטלי כהן סולל וביים דני כהן סולל, ושיחקה בסרט "אמא ו'" שכתבו אבידע ליבני ושחר רוזן שגם ביים.
על תפקידה בסרט זה זכתה בפרס השחקנית בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
ב-2005 גילמה את אורנה בסרט הטלוויזיה "הילד של דיאנה" שכתבה דקלה קידר (על פי ספרה של סביון ליברכט) וביים אורי ברבש.
באותה שנה שיחקה בתור מארי אברהמוף בסרט הפעולה האמריקאי-גרמני "המומחה הרוסי" לצד דולף לונדגרן שגם ביים את הסרט.
ב-2006 גילמה את ויולט בסרט "אביבה אהובתי" שכתב וביים שמי זרחין.
ב-2007 גילמה את מירה'לה בסרט "אסקימוסים בגליל" שכתבו יהושע סובול ויונתן פז וביימו יונתן פז ושני ילדיו - יואב ודורון פז.
באותה שנה גילמה את גברת טיקוצ'ינסקי בסרט "הבוגד הקטן" על פי ספרו של עמוס עוז בבימוי לין רות'.
ב-2008 גילמה את יפה בתפקיד אורח בסדרה הקומית "רמזור" שכתבו רן שריג ואדיר מילר וביים רני סער.
ב-2009 גילמה את מונה מסיקה בסרט "סיפור גדול" שכתבו שרון מימון ודני כהן סולל וביימו שרון מימון וארז תדמור; על משחקה בסרט זה זכתה בפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
באותה שנה גילמה את שרה בסדרת המתח "חטופים שכתב וביים גידי רף.
ב-2011 גילמה את ריבה בסרט "גיא אוני" שעיבד (על פי ספרה של שולמית לפיד באותו השם) וביים דן וולמן.
באותה שנה גילמה את מלכה מוגרבי בסדרה "בנות הזהב" שכתבו אריק שגב ולי גילת וביימה שירילי דשא.
ב-2012 גילמה את ציפורה בסרט "העולם מצחיק" שכתב וביים שמי זרחין.
ב-2013 גילה את רבקה בסרט הטלוויזיה "דבר על מקום הימצאם" שכתבה נאוה סמל.
ב-2014 גילמה את לבנה בסרט "מיתה טובה" שכתבו וביימו שרון מימון וטל גרניט.
על משחקה בסרט זה זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
ב-2015 שיחקה בתפקיד האם בסרטו של שמי זרחין, "המילים הטובות".
באותה השנה השתתפה בתוכנית "בחצר של פופיק" בערוץ 23 של החינוכית בתפקיד הדודה לבנה, לצד השחקן פיני טבגר.
ב-2018 שיחקה את יהודית בסרטו של אריק לובצקי "סדקים", וכן שיחקה בסרטו של סאמח זועבי "תל אביב על האש".
ב-2020 שיחקה בסדרה "קופה ראשית".
ב-2022 שיחקה בסרטו של שמי זרחין "השתיקה".
ב-2023 השתתפה בתפקידי אורח בסדרות "השגרירות", "אבא מטפלת" ו"המדובב", וכמו כן שיחקה בסרטו של אקי אבני "כולם מחכים רק לי" ובסרט "אמצע החיים".
וכן משחקת את יהודית, בסדרת הדרמה הבלשית, "בני מצווה", אותה כתבה ומביימת מיתר פרהט, המשודרת ב-כאן חינוכית.
ב-2024 שיחקה בסרטו של שמי זרחין "חמדה", בסרטו של דובר קוסאשווילי "כסף קל", בסרטם של חנן סביון וגיא עמיר "מזל חתולה" וכמו כן בסדרה "ילד רע".
לבנה מושון (נולדה בתל אביב בט' בחשוון תשי"ג, 28 באוקטובר 1952) היא סופרת, עיתונאית ואשת חינוך ישראלית.
לבנה מושון נולדה ב-1952, בת לאב שהיה סוהר בכלא רמלה.
גדלה בשכונת עזרא להורים יוצאי חלב.
היא כותבת ספרי ילדים ונוער, במקביל לעיסוקה כמורה.
היא כלת פרס אקו"ם לשנת 2004 בתחום ספרות הילדים והנוער על ספרה "לאבא שלי קוראים ארווין", שיצא לאור בהוצאת כתר תחת השם "מכתבים מגבעת הזבל".
בנובמבר 2008 זכתה בשנית בפרס אקו"ם לשנת תשס"ח.
ספרה "שתיקת הצמחים" נכלל ברשימה הארוכה לפרס ספיר 2015. ב-2019 יצא לאור רומאן שלה בשם "כריתה".
בינואר 2022 זכתה בפרס היצירה לסופרים על שם ראש הממשלה לוי אשכול ז"ל.
כתבה 45 ספרים, רובם לילדים ובני נוער, מתוכם חמישה ספרי פרוזה למבוגרים.
מושון נשואה, ולה שלושה ילדים.
מר גדיש האדיש חזר להרגיש, 1999
מכתבים מגבעת הזבל, כתר 2008
שתיקת הצמחים, ספריה לעם, עם עובד, 2014
כריתה, הוצאת דני ספרים, 2019
לֻבְּנַא (לבנא מקורדבה) הייתה אינטלקטואלית אנדלוסית, שחיה במחצית השנייה של המאה העשירית, והייתה בקיאה בדקדוק ובשירה.
כיהנה במשרה מנהלית רמת דרג כמזכירת הח'ליף האומיי אלמסתנצר באללה חליף קורדובה, שהיה בעצמו חוקר גדול ותמך בהרחבת הידע במדעים ובתרבות.
לבנא הייתה בקיאה בשפה הערבית ובספרות יפה, בחשבונאות ובכתיבת אגרות.
היא הצטיינה בקליגרפיה והייתה משוררת.
אבן בשכואל כותב כי כמלומדת: "לא היה בארמון מצטיין ממנה".
במסגרת עבודתה בספריית קורדובה, הייתה לבנא אחראית לכתיבה, שכפול עותקים קיימים, ותרגום כרכים חדשים.
היא נחשבה לצד חסדאי אבן שפרוט, כיוזמת הקמת הספרייה של מדינה אזאהרה, שהכילה יותר מחצי מיליון ספרים.
תפקיד זה, של העתקת ספרים יקרי ערך, מצוין בספרות הערבית של התקופה כמופקד בידי נשים, וכפי הנראה, כיהנו בו כ-170 נשים - דבר שיכול ללמד על מקומן של נשים בתקופת שלטון הח'ליפים בספרד המוסלמית.
אבן בשכואל, אל-צלה, עורך אבראהים אל-אביארי (קהיר: דאר אל-כתאב אל-מצרי, 1989), כרך 3, עמ' 992.
אל-צ'בי, בע'ית אל-מלתמס פי תאריח' רג'אל אהל אל-אנדלס, עורך אבראהים אל-אביארי (קהיר: דאר אל-כתאב אל-מצרי, 1989), כרך 2, עמ' 732.
ח'יר אלדין אלזרכלי, אלאעלאם (בירות: דאר אל-עלם ללמלאיין, 2002), כרך 5, 239.
לבנון משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לונדון (1948).
היא נעדרה מאז מהמשחקים רק פעם אחת, מאולימפיאדת מלבורן (1956), במחאה על המעורבות הבריטית והצרפתית במלחמת סיני.
האולימפיאדה המוצלחת בתולדות לבנון הייתה השנייה בה השתתפה, אולימפיאדת הלסינקי (1952).
שני מתאבקים לבנונים זכו בה במדליות, כריה שיהאב במדליית כסף וח'ליל טאהא במדליית ארד.
20 שנה מאוחר יותר, באולימפיאדת מינכן (1972), זכה מרים המשקולות מוחמד טרבולסי במדליית כסף, ובאולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה המתאבק חסן בשארה במדליית ארד.
מאז, אף ספורטאי לבנוני לא עמד על הפודיום במשחקים האולימפיים, והישגיהם של הספורטאים הלבנונים היו נמוכים למדי.
לבנון השתתפה גם בכל אולימפיאדות החורף מאז אולימפיאדת סנט מוריץ (1948), למעט האולימפיאדות שנערכו ב-1994 וב-1998. אף ספורטאי לבנוני לא זכה במדליה באולימפיאדת חורף.
לבן מרסר הוא כדורסלן עבר אמריקאי-ישראלי ששיחק בעמדת הסנטר.
נחשב לגדול החוסמים בליגת העל בכל הזמנים, על אף שאחת מרגליו קצרה מהשנייה.
בעונת 1975–1976 קבע מרסר שיא בקליטת כדורים חוזרים, כשחקן בבית ספר תיכון בג'ורג'יה, כאשר קלט 30.8 ריבאונדים למשחק, בממוצע.
שיא זה עודנו מהווה את ההישג הטוב ביותר בתחום בארצות הברית.
בקולג', שיחק מרסר באוניברסיטת ג'ורג'יה.
ב-1980 נבחר על ידי סן אנטוניו ספרס בסיבוב השלישי (בחירה מספר 60) בדראפט ה-NBA, אך לא קיבל חוזה בקבוצה.
בספטמבר 1980 חתם מרסר בהפועל תל אביב הישראלית, בה שיחק במשך 8 שנים (1980–1988).
בעונת 1988/89 עבר ליריבתה העירונית של הפועל, מכבי תל אביב, עימה זכה בחמש אליפויות ובארבעה גביעים.
נוסף על כך הגיע עם מכבי לגמר גביע אירופה לאלופות ב-1989 ולחצי הגמר ב-1991. היה שותף לאובדן האליפות של מכבי ב-1993 להפועל גליל עליון.
לאחר עונת עזב מרסר את מכבי ופרש מכדורסל, כשלזכותו 938 נקודות במדי מכבי במסגרת גביע אירופה.
מרסר שיחק 79 משחקים במדי נבחרת ישראל, בהם קלע 1,246 נקודות.
בסך הכל קלע מרסר 4,516 נקודות במשחקי הליגה.
לאחר פרישתו מכדורסל שב לארצות הברית וסיים תואר ראשון באוניברסיטת NLU (National Louis University) בשיקגו בשנת 1995. בשנת 1997 הצטרף לקולג' ספלמן שבאטלנטה ואימן את קבוצת כדורסל הנשים שם.
החל מאמצע העשור הראשון של המאה ה-21, נכלל בצוות ההסברה של ישראל בארצות הברית.
מרסר מתגורר בג'ורג'יה, הוא גרוש ולו שלושה ילדים.
לבנון הוא סרט ישראלי משנת 2009, בבימויו של שמוליק מעוז.
הסרט מבוסס על חוויותיו האישיות של מעוז במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
הסרט מתרחש ביומה הראשון של המלחמה, ומתאר את ההתרחשויות מנקודת המבט של צוות טנק שנשלח לקרבות.
כל הסרט, מלבד סצנת הפתיחה והסיום, מצולם מתוך הטנק.
בסרט מככבים בתפקידים הראשיים איתי טיראן, יואב דונט, אושרי כהן, מיכאל מושונוב וזהר שטראוס.
הסרט נפתח ביום הראשון של מלחמת לבנון ומתמקד בצוות טנק ישראלי.
כל הסרט מתרחש בתוך הטנק, ואילו את ההתרחשות מחוצה לו רואים דרך הפריסקופ של התותחן.
הטנק מסופח לכוח צנחנים שאיתו הוא עושה את הדרך בלבנון.
בעקבות טעות ניווט של מפקד הכוח הם נקלעים לשטח בשליטת קומנדו סורי.
כדי לחלצם נשלחים שני לוחמים מהפלנגות הנוצריות, הסרט מסתיים כשהטנק עושה את דרכו בלחימה מחוץ לשטח שבשליטת הסורים ומגיע למקום מבטחים.
אסי (איתי טיראן): מפקד הטנק.
שמוליק (יואב דונט): תותחן הטנק.
הרצל (אושרי כהן): טען הטנק.
יגאל יום-טוב (מיכאל מושונוב): נהג הטנק.
ג'מיל (זהר שטראוס): מפקד כח הצנחנים אליו מתלווה הטנק.
"קורנליה" (אריה צ'רנר): תפקיד קולי בלבד.
הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה ונבחר להקרנה בפסטיבלים רבים נוספים, בהם ניו יורק, פסטיבל הסרטים בטורונטו וטלורייד.
כמו כן, הוא היה מועמד לעשרה פרסי אופיר, וזכה בארבעה מהם: שחקן המשנה הטוב ביותר (זהר שטראוס), עיצוב אמנותי (אריאל רושקו), צילום (גיורא ביח) ופסקול (דוד ליס ואלכס קלוד).
בדצמבר 2010 זכה הסרט בשני פרסים בטקס פרס האקדמיה האירופית לקולנוע - לצילום הטוב ביותר וסרט הביכורים הטוב ביותר, והיה מועמד בנוסף לעוד ארבעה פרסים (הבמאי, התסריט, העריכה והסרט הטובים ביותר).
יהודה סתיו כינה את הסרט "יצירה מטלטלת" וכתב:
על אף הזכייה בפרסים ושבחי המבקרים, הסרט לא זכה להצלחה מסחרית רבה בישראל.
בשלושת החודשים לאחר צאתו בספטמבר 2009 נמכרו בעבורו כ-50,000 כרטיסים.
לֶבֶּן הוא מוצר חלב ניגר על בסיס חלב מוחמץ על ידי חיידקי חומצת חלב.
ללבן מרקם נוזלי עד קרוש והוא בעל טעם חמצמץ.
בשונה מן היוגורט ובדומה לשמנת החמוצה, הכנת הלבן מתבצעת על ידי התססת חלב באמצעות חיידקים מזופיליים בטמפרטורת החדר.
ללבן ארומה שונה מן היוגורט אך דומה לשמנת החמוצה.
הלבן הוא מוצר הנמצא תחת פיקוח מחירים של משרד החקלאות.
יצרניות הלבן בישראל הן תנובה, טרה ויטבתה.
לבן 1.5% נמכר בקרטונים תחת השם "רוויון" אצל תנובה ו"לרוויה" אצל טרה.
לבן 3% משווק בגביעי פלסטיק תחת השם "גיל" אצל תנובה ואיננו ממותג אצל טרה ויטבתה.
לבן 4.5% משווק בגביעים תחת השם "אשל" אצל תנובה ואיננו ממותג אצל יטבתה.
בעבר, "גיל" ו"אשל" בכשרות למהדרין נקראו "גילה" ו"אשד" בהתאמה, אך השמות שונו לשמות של המוצרים בכשרות הרגילה, וצבע הגביע במוצרים בכשרות מהודרות שונה.
תנובה מייצרת גם "גיל" בטעמי וניל ותות שדה.
בישראל, תנובה היא היחידה מבין שלוש החברות שממתגת את הלבן שלה ב-3% ו-4.5% שומן תחת השמות "גיל" ו"אשל" בהתאמה.
אצל טרה ויטבתה המוצרים הללו נקראים פשוט "לבן".
הלבן השתרש בתודעה כמאכל עממי וזול ולפיכך הוזכר במספר סרטים וסדרות טלוויזיה.
בסרט "הלהקה" (1978) יש סצנה ידועה בה זמר קליין (אלי גורנשטיין) שופך על עצמו לבן כדי למנוע את פירוק הלהקה.
בסדרה "קופה ראשית" לקוח הסופר אמנון טיטינסקי (דב נבון) מגיע מדי יום רק כדי לקנות לבן.
לבנה חכים (נולדה ב-1961) היא במאית, מפיקה, מלהקת ומייצגת אמנים.
חכים נולדה בירושלים להורים יוצאי אלכסנדריה וקהיר.
למדה בבית הכרם, בגימנסיה רחביה ובבית הספר ליפתא.
חכים החלה את דרכה המקצועית בחוג לקולנוע וטלוויזיה, במגמת בימוי והפקה, באוניברסיטת תל אביב.
עם סיום לימודיה הפיקה וביימה את הסרט "חבצלת" בכיכובה של ענת וקסמן, על נערה משכונת עוני המתאהבת בחייל או"ם.
הסרט זכה בפרסים רבים, בהם פרס קרן עליזה שגריר (נוסד על ידי מיכה שגריר), פרס מוגרבי ומענק משרד המסחר והתעשייה.
הסרט הוקרן בפסטיבלים, בסינמטק ובטלוויזיה הישראלית.
בשנת 1987, עוד בהיותה סטודנטית, הקימה את "CASTING" - שירותי ליהוק מקצועיים לסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה וסרטי פרסום, תוך הקפדה על איתור והתאמת השחקנים הנכונים עבור הדמויות הכתובות בתסריטים.
כן ליהקה את הצוות הישראלי בסרטים "הכוכב האדום" (בבימוי אנטוני הופמן), "הבלתי מנוצח" (בבימוי ורנר הרצוג) ובסדרה הצרפתית "ג'יהאד".
בשנת 1991 יצרה עבור הטלוויזיה הישראלית את הסרט "לבנה, מריאן, צ'רניאק ומאזין למשל", הדן בנושא הזיקנה וההזדקנות.
ברשימת התגליות של לבנה חכים ניתן למצוא רשימה גדולה מאוד של שחקנים מן השורה הראשונה בארץ כדוגמת; איילת זורר, רונית אלקבץ, צביקה הדר, עופר שכטר, יעל גולדמן ועוד רבים וטובים.
בשנת 1995 ביימה והפיקה את "בונג'ור מאדם", סרט תעודה על הזמרת ממוצא מרוקאי ריימונד אבקסיס; הסרט מתאר את ילדותה בקזבלנקה, בריחתה מהשידוך שנכפה עליה, עלייתה לבד לארץ, פריצתה כזמרת, והפולקלור והתרבות שנשתמרו בקרב יוצאי מרוקו כפי שהיא מביעה בשירתה.
בשנת 2000 הגישה חכים תוכנית טלוויזיה בשם "מדברים על זה" במסגרת שידורי קשת בערוץ 2.
בשנת 2017 הייתה מעורבת בהפקת סדרת הרשת "נשים מתות מהלכות" של הגר בן-אשר, הכוללת תשעה פרקים המלווים נשים אמריקאיות בשעות האחרונות שלפני הוצאתן להורג, הסדרה עובדה אחר כך לסרט קולנוע שיצא לאקרנים ב-2022.
לבנון מעולם לא השתתפה באירוויזיון על אף שהיא זכאית לכך.
רשות השידור במדינה "Télé Liban", אמורה הייתה לערוך את הופעת הבכורה של המדינה באירוויזיון 2005 עם השיר "Quand tout s'enfuit" בביצוע המוזיקאית הלבנונית אלין לחוד, אך לבנון פרשה מהתחרות עוד בטרם התחילה בעקבות החוקים במדינה שמונעים את שידור השיר הישראלי.
ב-21 באוקטובר 2004 הכריז אברהים אל-חורי, מנכ"ל רשות השידור הלבנונית "Télé Liban" כי לבנון מתכוונת לערוך הופעת בכורה באירוויזיון 2005 בקייב, אוקראינה.
בנובמבר 2004 הוכרז כי אלין לחוד נבחרה לייצג את לבנון בתחרות.
באמצע פברואר 2005 נבחר השיר שאותו הייתה צפוי לשיר לחוד, השיר "Quand tout s'enfuit" שיר בסגנון אוריינטי-מערבי בשפה הצרפתית והוא נכתב והולחן על ידי ג'אד רחבאני, בנו של המוזיקאי הנודע אליאס רחבאני וגם על ידי רומיאו לחוד.
אלין לחוד הייתה אמורה לשיר בחצי הגמר שהתקיים ב-19 במאי 2005.
ב-15 בדצמבר 2004, הודיעה Télé Liban כי בעיות כלכליות אילצו את לבנון לסגת מכוונתה להתחרות ובמקביל הכחישה דיווחים כי הפרישה נובעת מסכסוכים פוליטיים עם ישראל.
חרף זאת, חמישה ימים לאחר מכן איגוד השידור האירופי הגיע להסכם עם חברת השידור הלבנונית ולבנון נכנסה לרשימת המשתתפים הרשמית של התחרות.
בתחילת מרץ 2005, Télé Liban הקימה אתר לבנוני רשמי המוקדש לאירוויזיון, באנגלית ובצרפתית.
בעמוד הבית הופיעה רשימה של המדינות המשתתפות, כאשר שמה של ישראל לא צוין (וזאת חרף העובדה שישראל שלחה את שירי מימון לייצג אותה באירווזיון יחד עם השיר "השקט שנשאר").
בתגובה לכך, איגוד השידור האירופי ביקש מלבנון לפתור את הנושא תוך 24 שעות או לאלץ להתמודד עם פסילת לבנון מהתחרות.