tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2001 שיחק בהצגה "וריאציות על נושא מסתורי" מאת אריק עמנואל שמיט שביים הלל מיטלפונקט.
ב-2003 גילם את סטנלי קובלסקי בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס שביים אילן רונן, וגילם את אלישע בהצגה "צור וירושלים" מאת מתתיהו שוהם שביים יוסי יזרעאלי.
ב-2004 גילם את יונתן (לסירוגין עם גולן אזולאי) בהצגה "קיסריה סוף שבוע" מאת גורן אגמון שביים אבישי מילשטיין.
ב-2008 גילם את ביל סייקס במחזמר "אוליבר!" מאת ליונל בארט שביים משה קפטן בהפקת קרן אור הפקות - יריב יפת, בימות & לאן.
בתיאטרון באר שבע: ב-1988 שיחק בהצגה "קומדיה של טעויות" מאת שייקספיר שביים מיכה לבינסון ובהצגה "עקרונות הכתיבה" מאת ריצ'רד נלסון שביים גדי רול, ובהצגה "ברור כשמש" מאת פיל יאנג שביים גדי רול.
ב-1994 גילם את ליאון בהצגה "בית מלאכה" מאת ז'אן קלוד גרומברג שביים יורם פאלק.
ב-1997 שיחק בהצגה "הגולד האחרון" מאת יונתן טולינס שביים גדי ענבר.
בתיאטרון הבימה: ב-1989 גילם את דאמיס בהצגה "טרטיף" מאת מולייר, שביים רוברט סטורואה, וגילם את לב בהצגה "אדם" מאת יהושע סובול שביים גדליה בסר.
ב-1990 גילם את לואי בהצגה "מראה מעל הגשר" מאת ארתור מילר שביים איציק ויינגרטן; גילם את החתן בהצגה "חתונת הדמים" מאת פדריקו גארסיה לורקה שעיבד וביים חנן שניר, ואת אפרים בהצגה "ליל העשרים" מאת יהושע סובול שביימה אופירה הניג.
ב-1991 גילם את תום בהצגה "ביבר הזכוכית" מאת טנסי ויליאמס שביימה אופירה הניג.
ב-1992 גילם את פפל בהצגה "בשפל" מאת מקסים גורקי שביימה אופירה הניג ב-1994 גילם את מייקל בהצגה "רוקדים בלונאסה" רוקדים בלונאסה מאת בריאן פריל שביים עידו ריקלין וגילם את פראדר בהצגה "מחלת נעורים" מאת פרדיננד ברוקנר שביים עידו ריקלין.
ב-1995 גילם את מושבע מס' 6 בהצגה "שנים עשר המושבעים" מאת רג'ינלד רוז שביים שמואל וילוז'ני וגילם את ירוחם בהצגה "זינזאנה" שכתב עירא דביר וביים אלי כהן (במאי).
ב-2015 גילם את קראון ואת טירסיאס בהצגה "אדיפוס" מאת סופוקלס שביים חנן שניר, וגילם את יהוא בהצגה "יהוא" מאת גלעד עברון שביים אילן רונן.
בשנת 2017 שיחק את הנרי בהצגה "תמונתו של דוריאן גריי" עפ"י אוסקר ווילד, שעיבד וביים יחזקאל לזרוב (שגם שיחק לצידו בהצגה).
בתיאטרון הספרייה: ב-1992 שיחק בהצגה "מודיליאני" מאת דניס מקינטייר שביים גדי רול ושיחק בהצגה "בשפל" מאת מקסים גורקי שביימה אופירה הניג.
בתיאטרון חיפה: ב-1995 שיחק בהצגה "בני ערובה" מאת עמנואל רובלס שביימה ורדית שלפי.
ב-1996 שיחק בהצגה "ציפור הנעורים המתוקה" מאת טנסי ויליאמס שביימה הלנה קאוט האוסון.
ב-1997 שיחק בהצגה "מלאכים באמריקה" מאת טוני קושנר שביים רוני פינקוביץ'.
בתיאטרון הקאמרי: ב-1998 שיחק בהצגה "עולמה של איימי" מאת דייוויד הר שביים עידו ריקלין, ובהצגה "המורדים" מאת עדנה מזי"א שביים עמרי ניצן.
ב-2000 גילם את קרוגסטאד בהצגה "נורה" בבימויו של אילן רונן ע"פ המחזה בית בובות מאת הנריק איבסן, וגילם את הורדוס בהצגה "הורדוס" שכתבה וביימה עדנה מזי"א.
ב-2004 גילם את ד"ר רגב בהצגה "עקר בית" מאת ענת גוב שביימה עדנה מזי"א.
ב-2005 גילם את קלודיוס בהצגה "המלט" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן.
ב-2006 גילם את סרן אדולף בהצגה "האב" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג שביים יוסי פולק.
ב-2007 גילם את שאול ברגר בהצגה "גפן בלאדי" שכתבו רמי דנון ואמנון לוי וביים רמי דנון.
ב-2008 גילם את עודד בהצגה "תרה" מאת פנינה ודורית גרי (על פי הספר בעל אותו השם מאת צרויה שלו) שביימה דדי ברון.
ב-2009 גילם את ג'ורג' בהצגה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" מאת אדוארד אלבי שביים מיכה לבינסון, ואת נתן בהצגה "הבדלה" שכתב וביים שמואל הספרי.
ב-2010 גילם את בן כנען בהצגה "האריסטוקרטים" שכתבה וביימה עדנה מזי"א.
בשנת 2012 גילם את זאב ז'בוטינסקי במחזהו של אברהם ב.
יהושע, "הילכו שניים יחדיו", ועל משחקו בהצגה זו זכה בפרס היצירה בתחום הציונות.
באותה שנה גילם את הנרי בולינגברוק בהצגה "ריצ'רד השני" מאת שייקספיר שביים ארתור קוגן.
ב-2013 גילם את מקבת' בהצגה "מקבת'" מאת שיקספיר שביים עמרי ניצן.
על תפקידו בהצגה זו זכה בפרס התיאטרון הישראלי להופעה הטובה ביותר של שחקן בתפקיד ראשי.
ב-2014 גילם את עודד קרני בהצגה "דג מוסר" מאת מירי חנוך שביימה עדנה מזי"א, וגילם את דורי בהצגה "חברים של חברים" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
בתיאטרון אנסמבל הרצליה: ב-2013 שיחק בהצגה "צרים" מאת יעקב איליי שביים עודד קוטלר.
ב-2020 שיחק בהצגה "סיבת המוות אינה ידועה" של תיאטרון הבימה, המבוססת על סיפורו האמיתי של שמעון קופר, אותו מגלם פרנק.
ב-2022 שיחק בהצגה "אותלו" של תיאטרון מלנקי בתפקיד הראשי.
ב-1990 גילם את ארז, התפקיד הראשי בסרט "אפטר", שכתב וביים איתן פוקס.
ב-1991 גילם את מיקי יגור, התפקיד הראשי בסרט "עונת הדובדבנים" שכתבו הירש גודמן וחיים בוזגלו שגם ביים.
בשנת 1996 גילם את מתי, התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "המוסד", שכתבו אסטבן גוטפריד ושי כנות וביימו גאיטה אראגונה ודודי מור.
ב-1997 השתתף בסרט "אהבה מדרגה ראשונה" בבמויו של עקיבא טבת.
בשנת 2000 השתתף במספר פרקים בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "שבתות וחגים" ב-HOT3, לצד אשתו מירב גרובר.
ב-2002 גילם את דורון קדמי, התפקיד הראשי בטלנובלה "לחיי האהבה" שכתב גל פרידמן וביים יצחק שאולי.
ב-2003 גילם את כצנלסון בטלנובלה "משחק החיים" שכתבה סיגל אבין וביים יצחק שאולי, וגילם את הרמטכ"ל דוד אלעזר בסרט הטלוויזיה "שתיקת הצופרים", שכתב מוטי לרנר וביים אורי ענבר.
ב-2004 גילם את צבי אקריש בטלנובלה "מיכאלה" שכתבה סיגל אבין וביים יצחק שאולי.
ב-2008 גילם את עובד קרמר בסדרה "החיים זה לא הכל" שכתב דניאל לפין וביים עדי בנימינוב.
בנוסף, באותה שנה גילם את בן לולו בסרט "שבעה", שכתבו וביימו שלומי ורונית אלקבץ, ואת שלמה בסון בסדרת הטלוויזיה "אבידות ומציאות", שכתבו דנה מודן ושבי גביזון.
ב-2009 גילם את יונתן גבריאלוב בעונה השלישית של הטלנובלה "האלופה" שביים שי קפון.
ב-2010 גילם את אנדרה פוקס בעונה השנייה של הסדרה "חצויה" שביים ציון רובין.
באותה שנה גילם את חגי צפריר, הדמות הראשית בסרט "מאיה", שכתבה וביימה מיכל בת-אדם.
ב-2011 גילם את אייל ז'רגון בסדרה "הפיג'מות", שביים רובי דואניאס.
באותה שנה גילם את אמנון בסרט "לא רואים עליך" שכתבו טל עומר ומיכל אביעד שגם ביימה.
ב-2012 גילם את ברוך צימבל בסדרה "אליפים" שביים אורן שקדי, וגילם את אדי קליין בסדרה "עניין של זמן" שכתבה רונית ויס ברקוביץ וביים רני סער.
ב-2014 גילם את שמואל שיינברג בסדרה "אחת אפס אפס" שכתב וביים אמיר מן.
ב-2015 גילם את ראש ממשלת ישראל בסדרה "תא גורדין" שביים דני סירקין ושיחק בתפקיד ראשי בסרט "קאפו בירושלים" בבימויו של אורי ברבש.
ב-2018 גילם בסדרה "יש לה את זה" את שר הביטחון, ובנוסף השתתף בסדרה "בשבילה גיבורים עפים" בתפקיד "האב החיוור".
באותה שנה הופיע גם בסרטו של חיים טבקמן "אווה" ושיחק בסדרה "מלכות" ששודרה בהוט.
בנוסף, שיחק בתפקיד קולי מיוחד את מפעילו של שתול בארגון זכויות אדם בסרט "אאוט" שביים אלון סהר.
הסרט יצר מהומה לקראת הקרנתו לאחר ששרת התרבות מירי רגב, דרשה למנוע את הקרנת הסרט בפסטיבל חיפה בטענה שהסרט "חותר תחת סמלינו וערכינו", ואיימה למשוך את מימון משרדה מתקציב הפסטיבל.
ב-2022 גילם את מוריס בן טובים בסדרה הבאר, המשודרת בכאן חינוכית כאביו של "בנו בן טובים" (נעם פרנק) בנו גם במציאות.
לאחר מאבק מתוקשר "אאוט" הוקרן ואף זכה במקום הראשון בקטגוריית הסרט הקצר.
באותה שנה גילם את רבי אליהו בסרט "עקרה" שביים הרב מרדכי ורדי.
ב-2009 דיבב את הוביס בסרט "המסע של דספרו".
ב-2011 דיבב את צל המערב בסרט "רנגו".
כמו כן, הוא משמש כקריין בפרסומות שונות.
ב-1987 היה נשוי במשך 3 חודשים לשחקנית גילי בן אוזיליו.
ב-1998 נישא לשחקנית מירב גרובר ולהם ילד משותף בשם גל (גלי), אף הוא שחקן.
מאז 2003 חי בזוגיות עם האמנית ענבר היימן, ולהם ילד משותף, נעם פרנק (יליד 2003), גם הוא שחקן.
גיל ריבה (נולד ב-13 באוקטובר 1976) הוא עיתונאי ומגיש טלוויזיה ישראלי.
אביו היה מהנדס ואמו הייתה בכירה בשב"כ.
את שירותו בצה"ל עשה במשטרה הצבאית כמדריך כלואים.
בגיל 21 גילה בבדיקה שגרתית כי נולד עם כליה אחת.
במחצית שנות התשעים השתלב בעולם העיתונות, בעיתון "צומת השרון".
במהרה השתלב בעיתון "ידיעות אחרונות", בו כתב במשך שנים את טור הרכילות "שליחות קטלנית".
במקביל, כתב את הטור "בשם האב" במוסף.
כעבור שנים עבר לעיתון "מעריב", בו כתב את "שליחות ממלכתית", טור אישי פובליציסטי.
בשנת 2002 פנה ריבה לקריירה טלוויזיונית, כשהחל להנחות את "לימוזינה" בערוץ 10, לצד פינה בהגשת גלית גוטמן.
בין מרואייניו הבולטים: לריסה טרימבובלר, יהודה משי זהב, יוסף פריצקי, דניאלה וייס ואביבה גרנות.
בשנת 2004 החל ריבה להופיע בתוכנית הסאטירה "משחק מכור" ב"רשת" של הערוץ השני ובשנת 2005 חזר להגיש את העונה השלישית של "לימוזינה".
בסוף 2005 הצטרף לצוות כתבי "אולפן שישי" של חדשות ערוץ 2 ככתב בידור וצבע.
בשנת 2007 עלה ריבה בתוכנית ראיונות יומית "אישי עם גיל ריבה" בערוץ "הוט 3" של חברת הכבלים "הוט".
בשנת 2008 יצר סרט תיעודי, "אורנה בלי דץ", אודות אורנה דץ, אשר שודר ב"רשת", ערוץ 2. בשנת 2009 עלתה ב"רשת" תוכנית ראיונות נוספת של ריבה, "גיל ריבה עד הבית", בה מתארח בבתי דמויות מוכרות.
בשנת 2010 החל לשדר את תוכנית הבוקר "שניים בעשר" בערוץ המוזיקה 24, לצד דידי הררי.
משנת 2011 עד לשנת 2013 ניהל הערוץ הים תיכוני).
משנת 2012 לריבה תוכנית בשם "ארוחת ערב עם גיל ריבה" המבוססת על הפורמט הבריטי של ה-BBC (ערוץ 10).
באפריל 2013 עזב ריבה את ערוץ 2, והצטרף למהדורת החדשות החדשה של ערוץ 10.
בדצמבר 2014 יצא הספר "הקוקיות של סבא" בהוצאת כנרת, הספר נכתב על ידי גיל ריבה ואמו תמר ריבה.
ב-2021 יצא לאור בהוצאה עצמית ספרו "הרגלים מגונים".
הוצאת הספר מומנה במימון המונים.
ב-18 במרץ 2018 פורסם ראיון שבו מראיין ריבה את ראש הממשלה אהוד אולמרט, ראיון ראשון לכלי התקשורת לאחר צאתו מהכלא.
ריבה נשוי לרונית זק ולהם שלושה ילדים.
גיל שחם (נולד ב-19 בפברואר 1971) הוא כנר ישראלי-אמריקאי זוכה פרס גראמי.
שחם נולד באורבנה, אילינוי, ארצות הברית, להורים ישראלים.
בגיל שנתיים חזרה משפחתו ארצה, וכבר בגיל 10 הופיע לראשונה עם התזמורת הסימפונית ירושלים ועם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
כשנה לאחר מכן, כבר התקבל לבית הספר המכובד ג'וליארד ושם למד אצל דורותי דיליי ידועת השם ואצל היו קאנג.
הקריירה של שחם נסקה בשנת 1989, כאשר נקרא להחליף את יצחק פרלמן עקב מחלה בסדרת קונצרטים עם מייקל טילסון תומאס והתזמורת הסימפונית של לונדון.
שחם טס ללונדון בהתראה של יום וניגן את הקונצרטים של מקס ברוך ושל ז'אן סיבליוס בהצלחה, שהניבה ביקורות מזהירות.
מאז עשה לו שחם שם כווירטואוז מוביל.
הוא ניגן עם רבות מן התזמורות הראשונות במעלה בעולם והקליט יותר מ-20 תקליטורים עבור חברת דויטשה גרמופון.
בשנת 1990 זכה במענק הקריירה ע"ש אוורי פישר היוקרתי.
בין השאר הופיע בנגינת דואט עם אחותו, הפסנתרנית אורלי שחם.
בשנת 2014 הקליט עבור חברת קנארי לקאסיקס עם התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוחו של חואנחו מנה "קונצרטים לכינור משנות ה-1930": של סמואל ברבר, קרל אמדאוס הרטמן, אלבן ברג, איגור סטרווינסקי ובנג'מין בריטן.
שחם מנגן בכינור סטרדיוואריוס משנת 1699, שכינויו "הרוזנת מפוליניאק".
פרס גראמי על הביצוע המעולה ביותר של מוזיקה קאמרית:
אנדרה פרווין וגיל שחם על תמונות אמריקאיות (יצירות מאת קופלנד, פרווין, בארבר, גרשווין), 1999.
גיל רגב (נולד ב-22 ביוני 1951) הוא אלוף בדימוס בצה"ל.
שימש בין השאר כמפקד טייסת 201, מפקד בסיס נבטים וראש להק כח אדם.
בתפקידו האחרון כיהן כראש אכ"א.
רגב נולד בשם גיל זיגמן, במושב חרב לאת שבעמק חפר בו הוא מתגורר גם היום.
בתחילת שירותו הצבאי שינה את שם משפחתו לרגב.
עשה את לימודיו האקדמאים באוניברסיטת אובורן שבאלבמה, במסגרת מכללת המלחמה של חיל האוויר של ארצות הברית.
רגב הוא גם בוגר הקורס לניהול מתקדם A.M.P של אוניברסיטת הרווארד.
רגב התגייס לצה"ל ביולי 1969. עם גיוסו התנדב לקורס טיס מספר 64, אותו סיים בשנת 1971 כטייס קרב.
בקיץ 1972 שובץ בטייסת 201 ("טייסת האחת") ועבר קורס הסבה בו הוכשר כטייס F-4 פנטום.
במלחמת יום הכיפורים לחם במסגרת הטייסת.
במהלך המלחמה ביצע עשרות גיחות תקיפה בכל החזיתות והפיל שני מטוסי אויב.
אחרי המלחמה הוצב כמדריך בבית הספר לטיסה.
בשנת 1976 השתחרר מהשרות הסדיר, רכש משק חקלאי ועסק בגידול פרחים ליצוא וירקות לשוק המקומי.
במלחמת לבנון הראשונה השתתף כטייס פנטום במסגרת שירות המילואים.
בשנת 1983 חזר לשירות קבע בחיל האוויר ומונה לסגן מפקד טייסת 201 ובהמשך מונה למפקדה.
ב-1989 עשה הסבה למטוסי F-16 ושירת כמדריך ראשי בבית הספר לטיסה.
ב-1990 מונה למפקד בסיס נבטים.
לאחר תקופת לימודים באקדמיית חיל האוויר האמריקאי באלבמה, מונה למפקד היחידה לשיתוף פעולה (יחשת"פ).
בהמשך שימש גם סגן ראש אגף כוח אדם (אכ"א).
ב-13 ביולי 2001 מונה לראש אכ"א במקומו של האלוף יהודה שגב, שפרש מצה"ל.
בדצמבר 1998, בעת ששימש רלכ"א, חולל רגב סערה כאשר דיבר נגד הניסיון של שילוב נשים בקורס טיס ואמר כי "נשים צריכות ללדת ולבנות משפחה".
עוד אמר אז, כי "אם נקבל את כל הבנות נצטרך לומר איזה בנים לא נקבל, ואני עלול לפספס בנים מצוינים".
עם זאת, בתקופת כהונתו כראש אכ"א הוגבר שילוב הנשים ביחידות צה"ל, בפרט במקצועות הלחימה, ונסגרו חיל הנשים והבסיסים המיועדים לנשים בלבד.
בתגובה למחאה של גורמים דתיים הדגיש רגב כי המהלך נעשה תוך מאמץ לא לפגוע ברגשות חיילי ההסדר וללא כפייה של שירות משותף ברמת הפלוגה.
כראש אכ"א קידם רגב שיפור בתנאים של משרתי המילואים, בין השאר באמצעות תוספת תשלום על ימי מילואים והחזרים על הוצאות רכב וטלפון, ויזם הקמה של מרכזי סיוע למשפחותיהם של אנשי מילואים.
כמו כן יזם תוכנית לגיוס לשירות קבע של תומכי לחימה, בפרט מקרב בוגרי בתי הספר הטכניים של צה"ל.
רגב הוא מהתומכים הבולטים בהפיכת צה"ל לצבא מקצועי.
במהלך כהונתו כראש אכ"א הביע ביקורת על כך שהצבא משקיע כספים רבים בתמיכה בחיילים שלא משרתים כלוחמים אלא בתפקידים שאינם משמעותיים, ושתרומתם לצה"ל נמוכה.
לדבריו עדיף צבא מקצועי יותר גם על חשבון התפישה כי צה"ל הוא "צבא העם".
ביולי 2004 הוחלף בתפקיד ראש אכ"א באלוף אלעזר שטרן והשתחרר מצה"ל.
ב-2004 פתחה המשטרה הצבאית החוקרת (מצ"ח) בחקירה בעקבות תלונה של סא"ל דליה קוטאי, מי שהייתה קצינה באכ"א, והודחה על ידי רגב.
הקצינה ייחסה לבכירים באכ"א, ובהם רגב, חשדות חמורים ביותר, שעניינם, בין היתר, העדפות פסולות ומעשי שחיתות בדמות קבלת טובות הנאה מעבר למותר על-פי הדין בצבא.
לפי החשדות רגב אישר לקצינים בכירים בצה"ל, בהם האלופים יפתח רון-טל, ראש מז"י, ובני גנץ אלוף פיקוד צפון, סיוע כספי שלא כדין לצורך מימון שכר דירה במקומות שאליהם עברו מתוקף תפקידם וכן לשם הובלת הרהיטים והציוד בין הדירות.
בעקבות ממצאי חקירת מצ"ח מצא הפרקליט הצבאי הראשי, תא"ל אביחי מנדלבליט, כי רגב אכן חרג מסמכותו, אך קבע שמדובר בחריגה ממינהל תקין ולא בעבירה ערכית.
הפצ"ר המליץ ב-22 במאי 2005 לרמטכ"ל, רב-אלוף משה יעלון, על נזיפה פיקודית לרגב.
במאי 2005 אמר רגב בשיחה עם סימה קדמון כי "על פי שיפוטי המקצועי והידע שברשותי, אף אחד מבין נעדרי צה"ל אינו בחיים".
לדבריו, "זו גם ההנחה הרווחת בקרב הגורמים המקצועיים.
אלא שאין בידנו שום הוכחה לכך.
בחלק מהמקרים יש מסקנות, בחלק הערכות.
היו שמתחו ביקורת על כך שרגב מצא לנכון לומר דברים אלו לאחר שכבר השתחרר, וטענו שדבריו פגעו במשפחות ובארגונים שפועלים למען החזרת הנעדרים הביתה.
גיל רגב שימש כשופט בעונה השנייה של תוכנית המציאות הישראלית "השגריר" בערוץ 2, לצד דובר צה"ל לשעבר, נחמן שי, והכתבת הפוליטית של ערוץ 2, רינה מצליח.
רגב החליף בתפקיד את ראש השב"כ לשעבר, יעקב פרי ששימש בתפקיד זה בעונה הראשונה של הסדרה.
בספטמבר 2023, חמישים שנה לאחר מלחמת יום הכיפורים, שודרה ב"כאן 11" הסדרה "האחת" בסדרה מתראיין רגב על טייסת 201 בזמן המלחמה.
גיל קופטש (נולד ב-11 בספטמבר 1969) הוא סאטיריקן, תסריטאי, מחזאי, קומיקאי ישראלי, פעיל למען לגליזצית סמים קלים ויו"ר מפלגת עלה ירוק לשעבר.
החל את הקריירה כסטנדאפיסט בתל אביב.
זכה לחשיפה טלוויזיונית ראשונה כשהגיש את פינת הסרט הערבי בתוכנית "שישי חי" ב-1993, ראשית ימי ערוץ 2 המסחרי.
לאחר מכן השתתף ברצועת השידור "שעון קיץ" בערוץ 3, וכן נמנה עם יוצרי סדרת הטלוויזיה הסאטירית "שתוק שואו" באותו הערוץ.
פרץ לתודעה בשנת 1996, כאשר הגיש את פינת "פרשת השבוע" בתוכנית "סוגרים שבוע" בערוץ הראשון בהנחיית יאיר לפיד ומאוחר יותר אמנון לוי.
בפינה הציג קופטש סוגיות מפרשת השבוע וחיבר אותן למציאות היומיומית.
המפלגות החרדיות איימו להפיל את הממשלה אם פינתו של קופטש לא תרד מהמסך.
אך בשל הפגנות תמיכה רבות של קהל חילוני, פינתו המשיכה להיות משודרת.
ב-1995 נמנה עם צוות התוכנית "אין עם מי לדבר".
בהמשך כיכב במספר תוכניות בערוץ 3 ובתוכנית "פיני הגדול" שיצר עבור ערוץ ביפ.
ב-1996 השתתף בסרט הקצר "מלכה לב אדום".
כמו כן יצר והנחה את תוכנית הלייט נייט "מי רוצה להיות יהודי" בערוץ 2.
"פיני הגדול" הייתה רצועה יומית בה גילם קופטש את דמותו של פיני הגדול, בובה המחוברת לראשו של קופטש, שהיוותה מעין אלטר-אגו אנטי-פוליטיקלי קורקט של קופטש, "ילד רע" בפני עצמו.
בשנת 2003, יצר יחד עם עורך התוכנית, גיא מרוז, מערכון בו נראה שמעון סרברניק, ניצול מחנה ההשמדה חלמנו, בקטע וידאו מתוך סרטו של קלוד לנצמן, "שואה".
במערכון הצמידו מרוז וקופטש לדבריו של סרברניק תרגום אלטרנטיבי, בעל אופי פורנוגרפי בוטה.
כתוצאה מהמעשה נתבעו היוצרים על ידי סרברניק ועל ידי לנצמן, ונאלצו לפרסם התנצלות ולשלם פיצויים.
התוכנית ירדה מלוח השידורים בעקבות התקרית, אך בעונת החורף של 2004 חזרה במתכונת שבועית תחת הכותרת "פיני הגדול - אסיר מספר 1".
גם בתיאטרון ובקולנוע עוסקת יצירתו של קופטש בעולם הדתי.
במסגרת התיאטרונטו העלה את ההצגה "הבשורה על פי יוסף" בה גילם את אביו של ישו.
בשנת 2004 גילם את ישו בסרטו של אסי דיין "הבשורה על פי אלוהים".
כתב את המחזות "חלק אינטגרלי" ו"חופשת סקי", והיה שותף לכתיבה ואף גילם את דמותו של דוד המלך ביצירתו של שמואל שוחט - "המשתה" מחזה תנ"כי אקטואלי על סיפורו של שאול המלך, ו"קין והבל" שעלה בפסטיבל תיאטרון קצר.
כיום מרצה על נושאים שונים ביהדות וחבר בלהקת "תוהו ובוהו" שהיא להקה המתמחה בשירי עם יהודיים משעשעים.
בשנת 2000 יצא ספר שיריו "מין ומלחמות אחרות" בהוצאת גוונים.
הוא הוציא דיסק בשם "אני מניאק", ששיר הנושא שלו מהווה מחווה לשירו של דניס לירי, "I'm an Asshole".
נטל חלק בפרויקט "המהפכה" עם ניר פרידמן, אמנון פישר וגילי שושן.
קופטש עמד בראש רשימת מפלגת "עלה ירוק" בבחירות לכנסת השמונה עשרה, המפלגה זכתה ל-13 אלף קולות ולא התקרבה לאחוז החסימה.
קופטש מגיש פינת יהדות דומה לזו שהגיש בזמנו ב"סוגרים שבוע", בתוכנית הבוקר של הזכיינית "רשת".
בזכיינית זו לקח חלק גם בתוכנית הסאטירה "הספסל האחורי" בשנת 2009.
בשנת 2010 הופיע בתוכנית "חומר טוב" בערוץ ביפ.
מאוחר יותר עלתה בערוץ זה הסדרה "האזרח קופטש", המתעדת את מסע הבחירות של מפלגת "עלה ירוק" בראשותו (מאוחר יותר שודרה הסדרה בערוץ 2 במסגרת רצועת "לילה ביפ").
בהמשך השתתף בתוכנית נוספת בערוץ ביפ, "המעבדה", במסגרתה הגיש תוכנית אירוח מינימליסטית וקצרצרה בשם "מתקרבים", וכן החל להשתתף בפאנל התוכנית "נבחרת החלומות" בערוץ 1 ובפאנל התוכנית "פלאשבק" בהנחיית דורון צברי בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2011 החל להנחות את התוכנית הקומית "האיש הכי מטומטם בעולם" ברצועת "לילה ביפ" בערוץ 2.
בשנת 2013 הגיש בערוץ הראשון את התוכנית "חג שמח עם הדוד קופטש" ולאחר מכן "איפה אתם בחג".
בשנת 2014 החל להגיש את התוכנית "היהודי הגולש" בערוץ 20.
בשנת 2015 שימש כקריין בתוכנית הסאטירה "מלחמת המינים" בזכיינית "רשת" בערוץ 2.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת התמודד קופטש בפריימריז של מרצ, קיבל 519 קולות בלבד ולא שובץ ברשימת 15 הראשונים ברשימה.
באותה שנה קופטש גילם תפקיד ראשי במחזה בחזרה לאישראל - מחזה מאת נאוה סמל אשר הועלה באנסמבל עיתים בבימויה של אורלי רביניאן.
בשנת 2019 פורסם בערוץ 7, כי צה"ל ביטל את ההתקשרות עם קופטש כמרצה ב"סיורי סליחות" לחיילים עקב התבטאויות בוטות בדף הפייסבוק שלו.
בשנת 2020 הוציא לאור ספר ילדים בשם "סיפור קטן על יונה ולויתן".
בשנת 2025, במהלך הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, קופטש קרא ל"הדברה" והשמדה של העזתים.
קופטש גר במכמורת עם בת זוגו, התסריטאית ענבל ברק, ולהם שני ילדים.
גילאן (בפרסית: گیلان) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן.
הפרובינציה נמצאת בצפון-מערב איראן, גובלת בים הכספי ובירתה העיר רשת.
יהודי גילאן חיו בחבל הארץ גילאן עד למהפכה האיראנית בשנת 1979. תחילתה של התיישבות יהודים בגילאן אינה ידועה והעדות לנוכחותם באזור נכללת בעיקר ביצירות ספרותיות וביומני מסע.
למשל הנוסע בנימין מטודלה שביקר בפרס בסביבות שנת 1071 דווח ביומן המסע שלו על כ-20,000 יהודים ביניהם אנשים עשירים ומשכילים שהתגוררו ברודבר (בפרסית: رودبار) ונלחמו יחד עם שכניהם האסמאעילים נגד דיכוי השלטונות.
גיל דורון רייכשטט עופרים (נולד ב-13 באוגוסט 1982) הוא זמר פופ גרמני ממוצא ישראלי.
נולד במינכן לסנדרה ואבי עופרים (בעלה לשעבר של אסתר עופרים), זמר ואמרגן.
הקריירה של עופרים החלה כשהיה בן 15 בלבד, לאחר שצייד כישרונות של מגזין הנוער "בראבו" הבחין בו בתחנת רכבת תחתית במינכן.
בנובמבר 1997 הקליט את הסינגל הראשון שלו, "(Round 'N' Round (It Goes", ובמאי 1998 יצא אלבומו הראשון, "Here I Am".
האלבום זכה להצלחה גם במזרח הרחוק, ובפרט בפיליפינים, בסינגפור ובתאילנד, שבה היה הזמר הראשון בהיסטוריה ששלושה סינגלים שלו היו בין חמשת המובילים במצעד הפזמונים בו זמנית.
בשנת 2003 החליט להתנער מתדמית כוכב הנעורים שדבקה בו.
הוא הוציא את האלבום "On My Own", בסגנון הנוטה יותר לכיוון הרוק, וכן שינה את הופעתו החיצונית.
מאז 2005, עופרים הוא סולן להקת Zoo Army, בה חברים גם אחיו טל, רולנד סנס ודומיניק שולץ.
הלהקה הוציאה את אלבומה הראשון, "I'm Alive", בשנת 2006.
מאז 2004, שיחק גם במספר סרטי טלוויזיה.
מין חדש של עש ממשפחת הברודניים, Amata gil (בעברית: ברדן החרמון), שהתגלה בחרמון ב-2007 נקרא על שמו של גיל עופרים.
באוקטובר 2021 הגיש עופרים תלונה במשטרה, לאחר שלטענתו פקיד הקבלה במלון ווסטין בעיר לייפציג שבמזרח גרמניה, אמר לו שעליו להוריד או להסתיר את שרשרת מגן הדוד שתלויה על צווארו כדי להירשם.
ספקות עלו לגבי פרטי האירוע לאחר שסרטון אבטחה מזמן האירוע, בו נצפה עופרים כשהוא אינו עונד מגן דוד, התפרסם.
לאחר פרסום הסרטון, עופרים עומד למשפט על הוצאת דיבה.
עופרים דבק בגרסתו לאירועים, אולם משרד התובע טוען כי הזמר בדה את האירוע מתוך כעס על כך שלא זכה ליחס זהה לשאר אורחי המלון.
גיל רונן (19 באוקטובר 1964 – 1 במרץ 2019) היה פובליציסט, איש תקשורת ופעיל חברתי ישראלי.
בשנת 1987 הקים את עמותת "אור אדום" נגד אלימות שוטרים ובשנת 2005 הקים את עמותת "תנועת המשפחה - הפמיליסטים" למען זכויות הגבר וקידום ערכי הפמיליזם.
רונן שימש כעורך מדור 'הקרב על המשפחה' בערוץ 7.
רונן נולד בירושלים, בן בכור לאליעזר, רופא, ואילנה, בעלת חנות תכשיטים.
בגיל שבע נסע עם הוריו לארצות הברית וחזר לישראל כעבור עשר שנים.
התגייס לגלי צה"ל בשנת 1983. שירת ככתב השטחים הראשון של התחנה ובהמשך שימש ככתב התחנה בכנסת.
במקביל גילם את דמותו של "חזקל מוסרי" בתוכנית הרדיו ההומוריסטית "מה יש".
רונן כתב את הטקסטים של עצמו, בניגוד לחלק משאר הדמויות שאת תפקידיהן כתבו ארז טל ואברי גלעד.
בשנים 1986–1991 כתב בעיתונים "כותרת ראשית" ו"העיר", ועבד בעריכה בעיתונים "ידיעות אחרונות" ו"הארץ".
במקביל למד במסלול הבינתחומי למצוינים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1987 הקים בסיוע חברי הכנסת יוסי שריד ודדי צוקר את עמותת "אור אדום", שהעלתה למודעות הציבור את בעיית אלימות השוטרים, ובמיוחד שמה לה למטרה להילחם נגד אלימות המשטרה כלפי פלסטינים.
פעילות העמותה הובילה ב-1991 להקמת המחלקה לחקירות שוטרים במשרד המשפטים.
עמותת "אור אדום" קיבלה תרומות מהקרן החדשה לישראל, אשר שלחה את רונן לארצות הברית להרצות בפני תומכיה.
כעבור שנים שינה את דעותיו הפוליטיות, והחל להתנגד לעמדות הקרן.
בשנת 1991 נסע לאפריקה, השתקע על גבול קניה-אוגנדה והתחתן עם אזרחית קניה.
בשנת 1995 חזר לישראל עמה ועם שני ילדיהם, וכעבור חמש שנים נפרדו.
בעקבות גירושיו שינה את דעותיו והחל לפעול כנגד הזכויות העודפות לדעתו, של ארגוני הנשים.
בשנה וחצי האחרונות לחייו התגורר בקיבוץ נתיב הל"ה ועסק בכתיבה ובעריכה עבור ערוץ 7. בתו תמר רונן היא שחקנית ורקדנית מקצועית, ומורה לריקוד בסגנון היפ הופ.
בנו ארז רונן הוא שחקן, וגילם את מיילו בסדרת ערוץ הילדים "האי".
בשנת 2005 הקים את עמותת "הפמיליסטים", הפועלת לחיזוק מוסד המשפחה המסורתי עם דגש על שמירה על מעמדם של אבות גרושים.
רונן הפך לנציג הבולט של ההתנגדות לתנועה המגדרית, אשר לדבריו היא תנועה נאו-מרקסיסטית.
בשנים 2005–2010 פרסם רונן יותר מ-100 מאמרי דעה בנושאי מגדר וזכויות גברים וילדים, וזכה לחשיפה תקשורתית, בין השאר בתוכניות הטלוויזיה "משעל חם" בערוץ 2, "פוליטיקה" בערוץ 10 ובסרט בן 45 דקות בתוכנית "מבט שני" שהוקדש לפעילותו של רונן ולעימותים בינו לבין בילי מוסקונה-לרמן.
גיל קלעי (נולד ב-2 באוקטובר 1955) הוא פרופסור אמריטוס למתמטיקה במכון למתמטיקה ובמרכז לחקר הרציונליות באוניברסיטה העברית בירושלים, פרופסור למדעי המחשב במרכז הבינתחומי הרצליה, ופרופסור משותף במחלקה למתמטיקה ובמחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת ייל בארצות הברית.
גיל קלעי נולד בתל אביב לחנוך קלעי, שהיה חבר מפקדת האצ"ל והלח"י.
קלעי קיבל דוקטורט מהאוניברסיטה העברית ב-1983, בהנחיית מיכה פרלס.
הוא הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית ב-1985 לאחר פוסט-דוקטורט ב-MIT.
תחומי העניין העיקריים שלו הם קומבינטוריקה, גאומטריה ושימושיהן.
קלעי זכה במספר פרסים במתמטיקה: פרס פוליה (1992); פרס ארדש (1993); פרס פולקרסון (1994); פרס רוטשילד לשנת ה'תשע"ב (2012) במתמטיקה / מדעי המחשב ובהנדסה.
בין תלמידיו אהוד פרידגוט, איזבלה נוביק, רון עדין ועודד שרם.
קלעי מרצה וכותב על רעיונות במתמטיקה לציבור הרחב וכמו כן הוא מפרסם לעיתים בהארץ.
בסוף שנת 2016 צורף לאקדמיה הלאומית למדעים.
גיל תורן (1962 – 18 במרץ 2020) היה מוזיקאי ישראלי, מעצב פסקולים לסרטי קולנוע.
גיל תורן נולד וגדל בחיפה ולמד בתיכון חוגים שבעיר.
אביו אליעזר עלה מפולין ב-1936, אמו אסתר נולדה בארץ.
בשנות נעוריו התרחשו מספר אירועים שהשפיעו על חייו: הוא היה מכור לסרטים והיה אורח קבוע בסינמטק חיפה, בשנת 1975 הגיעה אופרת הרוק "Tommy" לקולנוע בחיפה, והצפייה בה הייתה חוויה מטלטלת עבורו והוא צפה בסרט פעמים רבות.
באותה עת גם יצא "The Dark Side of the Moon", של להקת פינק פלויד.
כשיצא האלבום הייתה כתבה בכתב העת הבריטי "Melody Maker" על אלן פרסונס, איש הקול של פינק פלויד, שבה סיפר על עבודתו עם הלהקה ועל הטכניקות המיוחדות בהן השתמשו באולפן ההקלטות.
כל האירועים הללו יחדיו גרמו לתורן לרצות להפוך לאיש קול.
בשנת 1981 צפה בהופעה "חתונה לבנה" של שלום חנוך ובסיומה החליט שזה מה שעליו לעשות.
בתום שירותו הצבאי התחיל לעבוד בחברת הגברה והחל לתור את הארץ בסיבובי הופעות עם אמנים שונים.
הוא רצה להתמקצע בתחום ומכיוון שבארץ לא היה מוסד שהציע לימודים רציניים בנושא, נסע ללמוד באנגליה.
הוא למד הנדסת קול ב-SAE (School of Audio Engineering) בלונדון אנגליה בשנים 1984–1985 והתמחה בהקלטת מוזיקה ובמוזיקה לסרטים.
מששב לישראל הצטרף כטכנאי הקלטות לאולפני הקלטה די.בי.
בין השנים 1986–1994 עבד עם מוזיקאים רבים, הקליט, בישל ולעיתים גם הפיק תקליטים, דיסקים ומוזיקה לסרטים.
עם האמנים איתם עבד נמנים החברים של נטשה, תיסלם, נוער שוליים, מופע הארנבות של ד"ר קספר, חוה אלברשטיין, עופרה חזה (ובכלל זה "אם ננעלו", שהפך להצלחה מסחררת מחוץ לישראל), יזהר אשדות, מאיר בנאי, אהוד בנאי, סיון שביט ורבים אחרים.
בשנות התשעים החל להקליט גם מוזיקה שמבוצעת על ידי תזמורות לסרטים וסדרות אמריקאיות.
לדברי תורן, שם למד ישירות מהטובים ביותר.
המעבר לקולנוע החל בשנת 1995. במשך שנים שאף מייסד אולפני די.בי., רונן בן טל, מוזיקאי וקולנוען לחבר את תעשיית הקולנוע לאולפני די.בי.
ההתפתחות הטכנולוגית של שנות התשעים הביאה איתה את ההזדמנות להפעיל מערכות הקלטה דיגיטליות מרובות ערוצים על מנת ליצור פסקולים לסרטים.
ההזדמנות הגיעה ב-1995 בדמות הסרט "קלרה הקדושה".
יוצרי הסרט חיפשו פתרון משום שחדר המיקס לסרטים באולפני הרצליה נסגר באותה שנה.
תורן נפגש באולפני די.בי עם דב שטויר העורך של הסרט "קלרה הקדושה", שנשלח על ידי ההפקה לאתר מישהו שיכול לקחת אחריות על הפסקול.
השניים שוחחו ארוכות ושטויר יצא מהפגישה ופנה לחנות הדיסקים שם רכש כמה מהדיסקים שתורן הקליט ובישל, שהביאו אותו להחלטה שתורן הוא האיש הנכון למשימה.
"קלרה הקדושה" שיצא ב-1996, היה סרט הקולנוע הראשון לו עיצב תורן את הפסקול.
מכאן והלאה שקע תורן בעריכה ועיצוב פסקולים לסרטי קולנוע וכך קמה לה מחלקת הפוסט פרודקשן לקולנוע וטלוויזיה באולפני די.בי.
במסגרת זו היה אחראי כמעצב פסקול וכסופרוויזר להפקות קולנוע וטלוויזיה רבות, סרטים תיעודיים, סדרות טלוויזיה ופרויקטים בינלאומיים רבים.
במרוצת השנים הפכו אולפני די.בי.
בית ליוצרי קולנוע וטלוויזיה, וכיום חלק גדול מסרטי הקולנוע והטלוויזיה הנעשים בישראל נערכים ונחתמים על ידי צוות מעצבי הפסקולים של אולפני די.בי.
במשך שנים רבות לא היה ניתן ללמוד הנדסת קול במסגרת אקדמית מסודרת בישראל.
תורן הקים, יחד עם אנשים נוספים, את מסלול הכשרת הנדסאי קול שיושם בשתי מכללות: במכללת כנרת בעמק הירדן ובמכללת ספיר, בהן ניתן ללמוד לתואר בשני מסלולים: מהנדס קול להקלטות מוזיקה ומהנדס קול לקולנוע וטלוויזיה.
תורן שימש כמנהל פדגוגי למסלול זה.
תורן היה הבעלים של אולפני די בי.
היה גרוש ואב לשתי בנות והתגורר בתל אביב.
נטמן בבית הקברות האלטרנטיבי "מנוחת עולם" בנתניה.
זוכה פרס האקדמיה היוונית לקולנוע על הסרט Tetarti 04:45 בבימוי Alexis Alexiou.
זוכה פרס הפסקול של פורום היוצרים הדוקומנטריים לסרט הדוקומנטרי – מרגל השמפניה - נדב שירמן.
זכה בשמונה פרסי אופיר עבור תשעה סרטים (האקדמיה הישראלית לקולנוע):
האסונות של נינה – שבי גביזון
כנפיים שבורות – ניר ברגמן
ללכת על המים – איתן פוקס ועל הסרט שנת אפס – יוסף פיצ'חדזה (שניהם באותה שנה).
שליחותו של הממונה על משאבי אנוש – ערן ריקליס
בלדה לאביב הבוכה - בני תורתי
ג'נקשן 48 - אודי אלוני.
פרסים בפסטיבל קאן ופסטיבלים שונים.
וולף2015Tetarti 04:45Alexis Alexiou2015זוכה פרסי האקדמיה היוונית כולל פרס הפסקולסופת חולעילית זקצר2015זוכה 6 פרסי אופיר כולל הסרט הטוב, זוכה פסטיבל סאנדנס ופסטיבל ברלין חביב הקהלג'אנקשן 48אודי אלוני2016זוכה פרס הפסקוללהציל את נטעניר ברגמן2016
גיל ברוך שפר (נולד ב-26 בינואר 1969) הוא איש מינהל ציבורי ישראלי.
שימש כראש הסגל ומנהל לשכת ראש הממשלה.
נולד בישראל, דור שביעי למשפחה של חסידי קרלין, שעלתה לארץ ישראל בעליית החסידים בשנת תקל"ז-1777. אביו, ישראל, הוא אחיו של אליעזר שפר.
אמו, חוה, הייתה בתו של רבי ישראל דב אודסר.
לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד לתואר ראשון בתקשורת, אך לא השלימו.
בשנות ה-90 הקים חברת ייעוץ תקשורת.
בין השאר עבד כאיש יחסי ציבור של הרשות השנייה.
מונה לדובר המפד"ל בראשותו של זבולון המר.
בין השנים 1998–2008 שימש כראש מינהל הטקסים וההסברה בעיריית ירושלים ונחשב למקורבו של אורי לופוליאנסקי.
בשנת 2009 התמנה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו ליועץ ראש הממשלה לאירועים, סיורים וטקסים.
בדצמבר 2010 מונה למנהל לשכת ראש הממשלה.
בפברואר 2012, בעקבות התפטרות ראש הסגל בלשכת ראש הממשלה, נתן אשל, התמנה כממלא מקומו.
סיים את כהונתו ביולי 2013, במקומו מונה ארי הרו.
ביוני 2015 התמנה לקונסול כבוד מטעם יפן בישראל.
בינואר 2017 המליצה המשטרה להעמידו לדין בחשד לעבירות מין שביצע בזמרת ישראלית שהסיע להופעה בפני דיפלומטים זרים, ובאוקטובר 2017 הודיעה הפרקליטות כי התיק נסגר מחוסר ראיות.
מתגורר בגבעת שמואל ומנהל אורח חיים דתי.
גיל תמרי (נולד ב-1967) הוא עיתונאי ישראלי המשמש עורך חדשות החוץ של חדשות 13. קודם לכן שימש כתב כלכלי ומדיני, שדרן רדיו ובמשך 23 שנים, שליח מערכות חדשות לארצות הברית.
תמרי נולד בישראל למשפחה שעלתה לארץ ישראל בתקופת העלייה הראשונה.
את שנות התיכון עשה בכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים ולאחר מכן שירת בצה"ל במסגרת העתודה האקדמית.
הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב בהצטיינות בכלכלה וניהול ומוסמך אותה אוניברסיטה במנהל עסקים.
את הקריירה העיתונאית שלו החל בתפקיד כתב לענייני כלכלה בגלי צה"ל בסוף שנות השמונים.
בהמשך התמנה לתפקיד עורך ומגיש יומני החדשות.
ב-1993 הצטרף לצוות הערוץ הראשון בתפקיד כתב כלכלי, ולאחר מכן התמנה לתפקיד עורך ומגיש התוכנית "בוקר טוב ישראל".
תמרי נשלח מטעם הערוץ הראשון וקול ישראל בשנת 1998 לשמש כתב בוושינגטון, עד אשר הוחלף בתפקיד זה בשנת 2002 על ידי ירון דקל, אולם נשאר להתגורר ולעבוד בארצות הברית.
בסוף אותה שנה, הצטרף לצוות ערוץ 10 עם תחילת שידוריו.
הוא היה שותף להקמת חדשות 10 והתמנה מייד לתפקיד כתב מהדורת החדשות המרכזית בוושינגטון.
בתקופת עבודתו בארצות הברית, היה בין העיתונאים הראשונים בעולם שמלבד הכנת עבודתם העיתונאית והגשת הכתבות, ביצע גם את הצילום שלהן ושידורן.
לאחר מיזוג רשת וערוץ עשר, המשיך בתפקידו ככתב בארצות הברית עד אמצע 2021, עת פרש נדב אייל מתפקידו כעורך חדשות החוץ של חדשות 13 וגיל תמרי החליפו בתפקיד.
חודשים ספורים לאחר תחילת פועלו בתפקיד זה, חזר להתגורר בישראל.
בשנת 2004, היה בין יוזמי הוצאת המהדורה העברית של המגזין הכלכלי "פורבס", ונתמנה לתפקיד "העורך הבינלאומי" של המגזין.
בפברואר 2024 הושעה לתקופה מחדשות 13, בעקבות התבטאותו כי ראש הממשלה נתניהו רוצה את כל החטופים על ידי חמאס בעזה ממתקפת הפתע, מתים, ושיהיו קדושים מעונים, למרות שהתנצל לאחר מכן על הדברים.
יומיים לאחר מכן פתחה הרשות השנייה בהליך הפרה לכאורה לערוץ 13, בין היתר על פגיעה ברגשות הציבור.
כתבות מיוחדות שלו בעת שהותו בארצות הברית
תמרי צילם בשנת 2011 כתבה במשרדי החברה הבינלאומית לפיתוח משחקי וידאו Electronic Arts בקליפורניה, וחשף בטעות שהחברה מפתחת משחק חדש, "Dead Space 3", שטרם הוכרז עליו.
דבר החשיפה זכה לכותרות בעולם משחקי הווידאו.
בתחנת "רדיו ללא הפסקה" שידר תמרי דיווחים ודברי פרשנות על הנעשה בארצות הברית, במסגרת התוכנית "משעל על הבוקר עם ניסים משעל".
תמרי סיקר באופן שוטף את מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012, ואף פתח בנושא זה בלוג וידאו באתר YouTube שאותו הוא מעדכן בקביעות.
בהמשך, העביר כתבות גם על מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016.
במסגרת שליחותו ככתב בארצות הברית, ראיין תמרי אישים ופוליטיקאים אמריקאים בכירים, וסיקר אירועים מרכזיים.
לאחר חתימת הסכם ואי בשנת 1998, ערך תמרי ראיון בלעדי עם מזכירת המדינה, מדליין אולברייט.
הוא סיקר את ועידת קמפ דייוויד (2000), והשיג ראיון בלעדי עם הנשיא ביל קלינטון.
סיקר את פיגועי 11 בספטמבר, ואת מלחמת עיראק.
תמרי ראיין גם את הנשיא ג'ורג' ווקר בוש את מזכירת המדינה קונדוליזה רייס, ואת שר ההגנה דונלד רמספלד.
כמו כן, ראיין את ברק אובמה בהיותו סנאטור ומועמד לנשיאות.
תמרי היה הישראלי היחיד שהפנה שאלה לנשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד וקיבל ממנו תשובה, בעצרת האו"ם בשנת 2006. שנה מאוחר יותר תמרי שוב הפנה אליו שאלה, בעת שזה קיים מסיבת עיתונאים בניו יורק, אך שאלתו לא זכתה למענה.
תמרי היה העיתונאי היחיד שקיים ראיון טלוויזיוני עם אילן רמון, בעת ששהה על סיפון מעבורת החלל קולומביה בשנת 2003. ראיון זה שודר במהדורה המרכזית של ערוץ 10, שהושקה ימים אחדים קודם לכן.
תמרי גם ראיין את המלכה נור וכוכבי הוליווד ובהם, ג'ון טרבולטה, אנג'לינה ג'ולי, בראד פיט ואחרים, וכן הצליח לערוך ראיון קצר ומאולתר עם ברברה סטרייסנד, שאינה נוהגת להתראיין, לאחר שסיימה לשיר באירוע התרמה לצה"ל בלוס אנג'לס בסוף שנת 2011.
בשנת 2024 תמרי הושעה מחדשות ערוץ 13 בעקבות דבריו בשידור על כך שלנתניהו אין אינטרס פוליטי לשחרר את החטופים וכי הוא מעדיף אותם מתים.
תמרי התנצל וחזר לשדר כעבור שבועיים.
סערת הביקור במכה שבערב הסעודית
ב-18 ביולי 2022 שודרה במהדורה המרכזית של חדשות 13 כתבה שצילם תמרי במכה שבערב הסעודית, אשר הכניסה אליה אסורה למי שאינו בן דת האסלאם.
בכתבה נראה תמרי ולצדו מלווה שפניו טושטשו וקולו עוות לצורך אי-חשיפתו נוסעים על כביש האסור בכניסה ללא-מוסלמים, ומצליחים להיכנס לשטח העיר על אף הבדיקות של החיילים הסעודים.
בווידאו נראה תמרי אף מדבר בעברית בקול חלש, עד שעורר את תשומת לבם של אחרים באזור ונאלץ להימלט ביחד עם המלווה.
בכתבה תמרי אמר כי לא חשף את זהותו הישראלית בפני המלווה, אלא הציג עצמו כאמריקאי.
עוד נטען כי הדבר עלול לגרום לפגיעה ביחסי ישראל-ערב הסעודית המתהווים וכי הדבר מהווה פגיעה ברגשות הדת המוסלמית.
תמרי התנצל על הדברים בתוכנית "לפני החדשות" ובחשבון הטוויטר שלו.
ב-22 ביולי 2022 פרסמו הרשויות בערב הסעודית כי נעצר אזרח החשוד בסיוע לתמרי להיכנס למכה, וכי יפתחו בהליכים משפטיים גם נגד תמרי עצמו.
תמרי מחלק את זמנו בין ישראל לוושינגטון.
גיל רון שמע (נולד ב-1969) הוא מוזיקאי ומפיק מוזיקלי, סופר, שחקן ואמן ישראלי.
סגנונו המוזיקלי משלב מוזיקת עולם עם פיוטים מהעולם היהודי.
פועל גם כמגשר ושגריר של רצון טוב מטעם משרד החוץ.
נולד ב-1969 לרחמים רון, יליד קהיר מצריים.
רקדן וממייסדי להקת בת שבע, ולמאירה, ילידת קיבוץ שער הגולן,מתעמלת קרקע ומאיירת.
שירת בצה"ל במהלך האינתיפאדה הראשונה ובהמשך היה קומונר וחבר גרעין הנוער העובד.
נכדו של הצייר הצרפתי היהודי ממוצא סורי - סזאר שמע ונכדו של רפאל שפירא, מבוני חומה ומגדל אשר היה ממיסדי תיאטרון המטאטא בעמק הירדן.
החל ללמוד בבית הספר למשחק ניסן נתיב וקטע את לימודיו כדי לצאת למסע ברחבי מדבריות העולם.
התמחה בחברות שבטיות בטקסים ובאומנות הבמה.בגאנה מערב אפריקה, באקדמיה לרב אומנים למד תיפוף, שירה ומחול, אצל גדול המאסטרים האפריקאים בדורנו - מוסטפא טטה אדי.
בוורנסי הודו, למד אצל אחד מגדולי המוזיקאים עלי אבאס חאן.
שם נפגש לראשונה עם מוש בן ארי והחל לעסוק במוזיקת עולם.
ב-2004 קיבל תואר כבוד מהאוניברסיטה העברית במסגרת פרויקט
"ידידי השכחת" לשימור המוזיקה היהודית והעברית המקודשת ושירת הפיוטים של עדות ישראל.
רון שמע חי כשני עשורים בחברות שבטיות באפריקה ובדרום מזרח אסיה.הוא נדד עם צוענים, בדואים, ובני שבט הטוארג.
בשנת 2018 הוזמן על ידי ראש ממשלת הודו מודי ומנהיג הדת ההינדי פוג'ה סוואמי ג'י והופיע עם האנסמבל המפואר שלו מול 120 מיליון באי הקומבמלה.
טקס דתי הינדי שהוא האספות האדם הגדולה בתבל וכך ביצע את ההופעה בבמה הגדולה בעולם.
מנהיגי הדת במקום ציינו שהמוזיקה שהאנסמבל מנגן, בו חברים מוסלמים, יהודים, חילוניים ודתיים, היא ההוכחה החיה לכוחה המחבר והמרפא של המוזיקה בתרבות האנושית.
ב-1995 הקים את להקת שבע יחד עם מוש בן ארי אמיר פייס ,אודי בן כנען, אחמד טאהר, ורד כהן ואבישי בר-נתן, והחל להופיע עימה בישראל ובפסטיבלים ברחבי העולם.
אלבומה האחרון, "Live in Australia", זכה בשנת 2006 בקטגוריית "אלבום ההופעה החיה הטוב ביותר של השנה" בתחרות המוזיקה IMA.
ב-2003 הקים את "פרויקט הדיוואן - דיוואן הלב", המשלב מוזיקאים וקהל במפגש שירה משותפת של מוזיקה מקודשת ושירת דבקות.
גיל היה מהראשונים שטיבע את המושג "שירת רבים" במרחב האומנות והרוח הישראלית.
ההרכב מופיע מאז ברחבי הארץ ובעולם.
בין השאר הופיעו ב-2009 בפסטיבל Colours of Ostrava בצ'כיה, בשירה מקודשת בעברית.
גיל רון הקים גם מספר הרכבים מולטי-אתניים נוספים, המנגנים מוזיקה סוּפית, מוזיקת נוודים ומוזיקה אפריקאית עדכנית.
ב-2006 היה רון שמע האמן הישראלי הראשון שהוזמן למאלי להופעות ומפגשים עם מוזיקאים מקומיים.
ב-2007 נסע לסנגל כשגריר של רצון טוב מטעם משרד החוץ הישראלי, להשתתפות בפסטיבל Goree והקלטות עם אמנים מקומיים.
במהלך מסעותיו באפריקה הקים את הפרויקט הרב-תרבותי "SOOF", במסגרתו יצר אלבום, וידאו ארט ותערוכת תמונות.
באלבום הוקלטו שירים בהשתתפות מוזיקאים אפריקאים מקומיים, בהם אמן הרגאיי אלפא בלונדי מחוף השנהב ושותפים בו הזמרים מוש בן ארי וזוהר פרסקו.
האלבום כולל שירים בתשע שפות ועשרות כלי נגינה, בסגנון מוזיקלי שבטי לצד מוזיקה אלקטרונית וחשמלית.
בשלב עריכת הסינגלים לאלבום הצטרף אליו המפיק הבינלאומי טל הרצברג, שהוסיף סגנון פופ לשילוב המוזיקלי.
2017 הייתה השנה בה יצר את האלבום המצליח "קפה ג'לאל" משיריי בדואים סעודים וחליג'ים
אשר שילב בהם את שירתו המקורית בעברית.
הכניס לראשונה בתולדות גלי צה"ל שיר בערבית ועברית לפליליסט יום .השיר "יסמין" כיכב במקום הראשון והשלישי כשלושה חדשים זהו דואט עם הזמרת הפלסטינית לובנה סלאמה.
רון שמע משמש כשגריר של רצון טוב מטעם משרד החוץ בעולם המערבי ובמדינות מוסלמיות, ובכללן כאלו שאינן מקיימות קשר דיפלומטי סדיר עם מדינת ישראל.
בנוסף, במסגרת פרויקט "בדרך לסולחה", הנחה רון-שמע לאורך השנים מעגלי הידברות למען אמון ופיוס בין בני אברהם.
ב-2015, במסגרת מסע הופעות באירופה, הופיע עם האנסמבל בפסטיבל דרמן בנורווגיה מול מאות פליטים סורים.
משנת -2012 מכהן בתפקיד מנהל האמנותי של הפסטיבל הסופי בישראל אותו יסד וכן של פסטיבל ירושלים למוזיקה מקודשת.
משנת 2018 רון שמע מכהן כמנהל תוכן אומנותי באקדמיה למוסיקה מן המזרח -"מקאמאת" בצפת העתיקה.
במהלך הופעותיו עם ההרכבים השונים, הופיע רון שמע מול אישים ידועים כגון הדלאי לאמה, שרון סטון, מדונה, ריצ'רד גיר, קולדפליי, סטינג, רדיוהד מנהיגי עולם מלכים ונושי תבל ועוד.
ב-30 ביולי 2023 הוציא את האלבום "דבקה פאנק".
גיל רון שמע נווד החי בין יפו לגליל נשוי לעדי רון שמע אמנית צורפת ומעצבת ואב למעיין רפאל ויסמין שירה.
בשנת 2001 הוציא ספר בשם "ההארה" - תרגום לעברית משירת ג'לאל א-דין רומי, משורר פרסי סופי מהמאה ה-13, שהנושא המרכזי של הגותו הוא מושג "התאווחיד" – אחדות.
ב-2007 יצא תרגום נוסף של רון-שמע לשירתו, בספר "שיר אחד".
לאורך השנים כתב רון-שמע מאמרים למגזין "חיים אחרים", לאתר "מהות החיים" ועוד.
בנוסף הוא עוסק בכתיבת שתי סדרות של ספרים, העומדות לצאת לאור: סדרת אגדות לצעירים, וסדרת "יום בחייו של ילד" בליווי צילומים אותנטיים.
ב-2025 הוציא גיל ספר פרי עטו "מאמן הדרקונים", רומן ביכורים, ביוגרפי ופנטסטי, חציו מתרחש לפני 3500 שנים וחלקו בימינו.
מסעותיו של רון שמע בעולם לצד סיפור מיסטי על נשמת האדם באשר הוא אהבה, יצירה, השראה ומיסטיקה.
הספר ראה אור בהוצאת חד קרן, והפך תוך חודשיים לרב מכר ומדריך רוחני שמלווה בטראנד ברשת של צילום הקוראים עם כוס קפה.
ב-1993 שיחק במופע "אקו-ים" בפסטיבל עכו, בו גם ניגן.
ב-1994 היה ממייסדי קבוצת התיאטרון הקבלי "מטטרון".
על הופעתו באותה שנה ב"חנוך נסיך ההוויה" בפסטיבל עכו, זכה בפרס חבר השופטים 'ציון לשבח' על בימוי ומשחק.
באותה שנה ייסד גם הרכב סיפור מוזיקלי, "מרבד הקסמים", שהופיע עד 1996 בכ-600 מופעים במסגרת משרד החינוך.
ב-1995 הופיע בסרט "חנוך", וכן ביים ושיחק בהצגה "החתונה השמימית" במסגרת פסטיבל עכו.
ב-1996 הופיע במופע מולטי-מדיה בתיאטרון המלכותי של אמסטרדם, "I LAB YOU", בבימויו של דודי מעיין.
באותה שנה ביים ושיחק במופע רחוב קירקסי, "עץ משיח", במסגרת פסטיבל עכו.
ב-2001 ביים, הפיק ושיחק בהצגה "מי שומר על העצים" במסגרת פסטיבל בת ים ופסטיבל עכו.
ב-2011 שיחק בסרט "בלדה לאביב הבוכה" בבימויו של בני תורתי.
2008 - דיוואן הלב - פרויקט הדיוואן.
2017 - קפה ג'לאל אלבום עברי ערבי
"שיר אחד", כנרת זמורה ביתן דביר, 2007
חדשות האהבה משירת המשורר הפרסי חפיז
"הבאר", משירתו של רומי, חדקרן בית השראה, 2021
"הפרדס", משירתו של רומי, חדקרן בית השראה, 2022
"השושן", משירתו של רומי, חדקרן בית השראה, (עתיד לצאת ב-2023)
גיל פרישה הוא הגיל שבו זכאי אדם לפרוש מעבודתו מחמת גילו ולקבל פנסיה וזכויות נוספות.
גיל זה נקבע בחקיקה ובהסכמים קיבוציים.
בשנת 1889 נוצרה בקיסרות הגרמנית, על ידי וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ובעידודו של הקנצלר אוטו פון ביסמרק, הזכות לקצבת זקנה.
(הרציונל בקביעת גיל זה היה שלאור תוחלת החיים באותה תקופה, מעט אנשים יחסית יגיעו לגיל זה) בעקבות קביעה זאת, במדינות רבות, וישראל בתוכן, היה גיל הפרישה במשך שנים רבות 60 שנים לאישה ו-65 שנים לגבר.
עליית תוחלת החיים הביאה במדינות אחדות להעלאת גיל הפרישה, הרצון להימנע מהפליה מחמת גיל הוליך לביטול מוחלט של גיל הפרישה האחיד במספר מדינות, והחתירה לשוויון בין המינים הביאה במדינות אחדות להשוואת גיל הפרישה של האישה לזה של הגבר.
במדינות ה-OECD המערכת הפנסיונית מבוססת על מספר אמצעים:
קצבה לתושבים בגיל זקנה שממומנת על ידי תשלומי חובה למערכת סוציאלית.
(בישראל – קצבת אזרח ותיק)
תשלומי פנסיה לעובדים שהפרישו כספים לפרישה למערכת ביטחון סוציאלי או לקרן פנסיה.
חסכונות פרטיים לגיל זקנה, והמדינה עשויה להעניק הטבות לחוסכים
פרישה מוקדמת אפשרית מגיל 60 ואילך עם קריירה של לפחות 44 שנים, מגיל 61 ואילך עם 43 שנים, או מגיל 63 ואילך עם 42 שנים.
שנת עבודה נחשבת עם עבדו בה לפחות 104 ימים.
בוסניה והרצגובינה652011 ברזיל65622019חקלאים, מורים ושוטרים גיל מינימום נמוך יותר.
עובדים נדרשים לתרום לביטחון הסוציאלי לזמן מינמלי לפני זכאות לקצבה.
על מנת לקצב קצבה חלקית, עובדי המגזר הפרטי נדרשים ל-20 שנים (גברים) או 15 שנים (נשים).
עובדי המגזר הציבורי נדרשים לתרום לפחות 25 שנים.
לקבלת קצבה מלאה כלל העובדים נדרשים לתרום לפחות 40 שנים (גברים) או 35 שנים (נשים).
קמרון602019גיל הפרישה החוקי הוא 60 עם לפחות 20 שנים של כיסוי ולפחות 180 חודשים של תשלום, כולל 60 חודשים ב-10 השנים האחרונות.
גיל הפרישה המוקדם הוא 50 עם לפחות 20 שנים של כיסוי ולפחות 180 חודשים של תשלום, עם 60 חודשים ב-10 השנים האחרונות.
הפנסיה משולמת בחו"ל רק בהסכם.
קנדה65ניתן לקבל תשלומי פנסיה מופחתים אף מגיל 60, או תשלומי פנסיה מוגדלים לאחר 65. בקנדה מופעלת גם תוכנית של קצבת זקנה Old Age Security (OAS).
גיל הפרישה בתהליך העלאה, ולכן תלוי שנת לידה (מי שנולד אחרי 1977 זה יכול להיות מעבר ל-67, לדוגמה ילידי 1995 יהיו חייבים להגיע לגיל 70.) לנשים גיל הפרישה תלוי במספר הילדים שהן מגדלות.
מצרים602015 אסטוניה632016גיל הפרישה מועלה הדרגתית ויעמוד על גיל 65 עד שנת 2026. אחרי 2026, כתלות בתוחלת החיים.
מי ששילמו לפחות 38 שנים יכולים לפרוש מגיל 62. מי ששילמו לפחות 41 שנים ו-10 חודשים (נשים) או 42 שנים ו-10 חודשים (גברים) יכולים לפרוש ללא תלות בגיל.
פקיסטן602012 פרו602018 הפיליפינים601990גיל הפרישה לעובד תלוי בחוזה העסקה.
אם לא קיימת תוכנית פרישה או חוזה לעובד, הוא יכול לפרוש בגיל 60, אם עבד לפחות 5 שנים אצל המעסיק, ומקבל תשלום פרישה של לפחות חצי משכורת חודשית עבוד כל שנת עבודה.
הגילאים הנוכחיים יועלו ל-65 עד שנת 2048. בנוסף נדרש מספר ימים מינימלי של עבודה שעומד על 7,000 ימים.
המספר יועלה ל-7,200 שנים (20 שנים) עד 2048. החוק חל על אנשים על פי הזמן שבו התחילו לעבוד.
גיל הפרישה המלא מועלה בהדרגתיות עד 2023 ויעמוד על 67 למי שנולד ב-1960 ואחר כך.
בשנת 1987 נקבע בחוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד שעובדת אשר בהסדרה קיבוצית (לא בחוזה אישי), נקבע לה גיל פרישה נמוך מזה שנקבע לעובד, רשאית לפרוש בכל גיל שבין גיל הפרישה שנקבע לעובדת וגיל הפרישה שנקבע לעובד.
ב-1 באפריל 2004 הוחלף חוק זה בחוק גיל פרישה.
חוק זה מגדיר שלושה מושגים:
גיל פרישה: גיל הזכאות לפרוש מהעבודה בשל גיל ולקבל, בהתקיים התנאים הקבועים לכך על פי דין או הסכם, גמלה בשל פרישה מעבודה.
גיל זה הוא 67 שנים לגבר ו-62 שנים לאישה.
גיל פרישה מוקדמת: גיל הזכאות לקבל גמלה, בהתקיים התנאים הקבועים לכך, מחמת פרישה מהעבודה בשל גיל, לפני גיל פרישה.
גיל זה הוא 60 שנים לגבר ולאישה.
גיל פרישת חובה: הגיל בו ניתן לחייב עובד לפרוש מעבודתו בשל גילו.
גיל זה הוא 67 שנים לגבר ולאישה.
בבג"ץ גביש נגד הכנסת נפסק כי הוראה זו מפלה מחמת גיל אך תקפה.
לעיסוקים שונים (למשל לשופטים) ובנסיבות שונות (למשל להורה לילד שנפטר ומועסק אצל מעסיק גדול) נקבעו בחקיקה או בהסכמים קיבוציים גילאי פרישה שונים מאלה שבחוק (נמוכים או גבוהים יותר).
בפסק דין של בית הדין הארצי לעבודה, נפסק שמעביד חייב לשקול באופן ענייני בקשת עובד להמשך העסקה לאחר גיל פרישה.
בנוסף לפנסיה, שהזכות לה תלויה בביטוח הפנסיוני של העובד, גיל פרישה הוא הגיל המותנה לזכאות לקצבת אזרח ותיק מהמוסד לביטוח לאומי.
בגיל זה הקצבה משולמת בתנאי שההכנסה של האדם אינה עולה על תקרה הקבועה לכך והגיל המזכה לזכויות הניתנות בחוק האזרחים הוותיקים.
בהתאם לחוק פיצויי פיטורים התפטרות של עובד לאחר שהגיע לגיל הפרישה דינה כפיטורים.
גיל הפרישה לנשים הוא סוגיה הנמצאת על סדר היום במדינות רבות.
מבחינה היסטורית גיל הפרישה הנמוך לנשים נוצר כי תוחלת החיים שלהן במאה ה-19 הייתה נמוכה משל הגברים, כיוון שרבות מהן מתו בלידתן.
זאת, אף על פי שנשים ששרדו את גיל 40 חיו יותר מגברים.
תוחלת החיים עלתה מאז בתלילות ולכאורה, גיל הפרישה היה אמור לעלות גם הוא.
אבל בינתיים גם זכויות העובדים ומדיניות הרווחה השתפרו מאוד, הפנסיה הפכה מזכות שניתנה לעובדים מעטים שהגיעו לזיקנה לזכות יסוד, ולממשלות היה נוח להשאיר את גיל הפרישה המוקדם.
בדרך, הונצחו גם ההבדלים בין המינים.
סיבה נוספת לפרישה המוקדמת לנשים הייתה שבעבר רוב הנשים לא עבדו, וגיל הפרישה המוקדם נועד לעודד אותן לצאת לעבודה.
עוד נטען שהסבתות (ולא הסבים) צריכות לפרוש כדי שיוכלו לטפל בנכדיהן.
גיל הפרישה החל כגיל לקבלת קיצבה ממשלתית.
עם השנים, הוא הפך לנורמה מחייבת גם במקומות עבודה פרטיים.
בעבר גיל הפרישה לא היה אחיד ונקבע בידי המעסיק והעובד.
כיום, ברוב מקומות העבודה במערב יש תוכנית חיסכון פנסיוני, והמדינה מחייבת את המעסיקים לאפשר לעובדים לצאת לפנסיה בגיל הפרישה.
גיל הפרישה של האישה הישראלית נמוך מהממוצע ב-OECD ואילו גיל הפרישה של הגבר הישראלי הוא מהגבוהים בעולם.
אחת הסיבות המרכזיות לרצון להעלות את גיל הפרישה לנשים היא תוחלת החיים בישראל שעולה בשנים האחרונות בקצב מהיר, אך עיקרו של תהליך ההזדקנות עוד לפנינו.
נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מעלים כי ב-2016 היוו בני ה-65+ כ-11% מהאוכלוסייה; לפי התחזית הדמוגרפית שערכה הלשכה (החלופה הבינונית), שיעור זה צפוי לגדול, ועד 2045 יהוו בני ה-65+ כ-15% מהאוכלוסייה.
תהליך ההזדקנות, לרבות התחזית שהוא יתעצם במהלך השנים, צפוי להשפיע משמעותית על הכלכלה והחברה, בין השאר דרך הגדלת ההוצאה הפיסקלית – על קצבאות זקנה ושאירים, קצבאות סיעוד, הוצאות בריאות, ושירותים חברתיים שאוכלוסיית המבוגרים משתמשת בהם במידה רבה.
על רקע זה התקיים דיון ציבורי לגבי העלאת גיל הפרישה לנשים וגברים.
החוק להעלאת גיל הפרישה לנשים
העלאת גיל הפרישה לנשים נעשתה במסגרת תיקון חוק גיל הפרישה, התשס"ד 2004. מטרת החוק היא לאפשר המשך עבודה של נשים עד גיל 65, עם העלייה הניכרת בתוחלת החיים, כדי למנוע גירעונות מקרנות הפנסיה ויצירת חיסכון לביטוח הלאומי של יותר מחצי מיליארד בקצבאות הזקנה בשנה.
החוק להעלאת גיל הפרישה לנשים קובע שהחל מינואר 2022 יעלה גיל הפרישה לנשים בהדרגה מ-62 ל-65 שנים ב-11 השנים הבאות.
תחילה יעלה גיל הפרישה בכל שנה ב-4 חודשים ולאחר שלוש שנים קצב העלייה יהיה של 3 חודשים בשנה.
המשמעות היא שכבר בשנת 2021 נשים יעבדו בישראל עד גיל 62 וארבעה חודשים ובשנת 2032 יעבדו עד גיל 65. להלן טבלה המציגה את מתווה האוצר להעלאת גיל הפרישה לנשים כפי שנקבע בחוק ההסדרים:
טיעונים בעד ונגד העלאת גיל הפרישה לנשים
בעד העלאת גיל הפרישה לנשים
הגדלת החיסכון הפנסיוני – אחת המטרות בהעלאת גיל הפרישה לנשים היא הארכת מספר שנות העבודה שלהן, בין היתר לאור העלייה בתוחלת החיים.
צפוי שהגדלת מספר שנות העבודה תסייע להגדלת החיסכון הפנסיוני, וייתכן שתתרום בטווח הארוך לשיפור מעמדן של נשים בשוק העבודה.
אפשרויות פיתוח קריירה לנשים – פרישת הנשים בגיל מוקדם יותר עשויה להשפיע על החלטות המעסיקים הן לעניין העסקה או פיטורים של עובדים והן לעניין קידום עובדים.
כמו כן, במקרים רבים נשים מצטרפות לשוק העבודה באופן מלא בגיל מאוחר יחסית (בגין לידות וגידול ילדים), ולכן דחיית גיל הפרישה תאפשר פיתוח קריירה לתקופה ארוכה יותר וכך תתרום בסיכויי הקידום.
התמודדות עם העלייה בתוחלת החיים – משמעותה מבחינה כלכלית מספר שנים רב יותר שבהן ההישענות הכלכלית היא על בסיס הפנסיה ולא על בסיס משכורת (ההכנסה מפנסיה נמוכה מההכנסה מהמשכורת)
הצורך באיזון אקטוארי של קרנות הפנסיה – לצד הבטחת קצבה בסכום סביר בתקופת הפרישה.
העלייה בתוחלת החיים, ללא התאמה של גיל הפרישה עשויה לגרום לכך שהיקף ההתחייבויות הפנסיוניות של הקרנות יגדל והאיזון האקטוארי ייפגע, מצב המחייב, על פי התקנונים של קרנות הפנסיה, להפחית בסכומי הקצבאות החודשיות או לחלופין להעביר סיוע מתקציב המדינה לכיסוי הגירעונות.
בדומה, העלאת גיל הפרישה עשויה להוביל לצמצום גם בהוצאות המוסד לביטוח לאומי שכן גם גיל הזכאות לקצבת זקנה יעלה בהתאם.
הגדלת ההסתברות שגברים ונשים מבוגרים ישתתפו בכוח העבודה – העלאת גיל הפרישה משפיעה על ההכנסות של גברים ונשים שכירים.
הן גברים והן נשים הם עדיין במלוא אונם, צברו ניסיון רב בעיסוקיהם ותרומתם לכלכלה מהותית למעט באם סובלים מבעיות רפואיות.
טיעונים נגד העלאת גיל הפרישה לנשים:
מחסור במקומות עבודה – העלאת גיל הפרישה מצריכה את המשך תעסוקתן של קבוצות גיל שלא בהכרח מועסקות בהינתן גיל הפרישה הקיים, ויש לבחון אם שוק העבודה ערוך להמשך תעסוקתן של קבוצות אלו ואף לקליטת מועסקות חדשות.
קושי של נשים מבוגרות במציאת מקומות עבודה – נשים מבוגרות מתקשות במציאת עבודה, ולכן דחיית גיל הפרישה לא בהכרח תאפשר להן להמשיך להשתלב בשוק העבודה והן עשויות להיפגע כלכלית מהעלאת גיל הפרישה שלהן, בהיעדר קצבת זקנה וזכויות נוספות הכרוכות בה.
כיוון שהיקף העסקת הנשים בגילאים הסמוכים לגיל היציאה לגמלאות לא יעלה משמעותית, העלאת גיל הפרישה לנשים לא תעלה באופן משמעותי את היקף החסכונות הפנסיוניים של נשים מאוכלוסיות רחבות, ולא תפתור את בעיית העוני של נשים לעת זקנה.
על-פי נתוני בנק ישראל, העלאת גיל הפרישה צמצמה את הכנסותיהן של השכבות המתקשות להשתלב במעגל התעסוקה בגיל מבוגר.
כך, הכנסתן משכר של נשים בעלות הכנסה נמוכה ירדה.
העדר מדיניות תעסוקתית – החלטה על העלאת גיל הפרישה לנשים אינה יכולה לעמוד בפני עצמה.
עליה להישען על מדיניות תעסוקתית המציגה הֵיעָרכוּת להתבגרות האוכלוסייה ופתרונות לעידוד תעסוקת נשים בגיל הביניים ובגילאים מבוגרים
פערים מגדריים בשוק העבודה – נתונים שונים מלמדים כי בהשוואת תעסוקת העבודה בין גברים לנשים קיימים פערי שכר ופערים הנוגעים לאיכות העבודה (משלחי יד, תפקידי ניהול וכדומה).
כנגד הטענות כי העלאת גיל הפרישה תיצור שוויון מהותי בשוק העבודה, נשמעות הטענות כי מעמדן הפחות של נשים בשוק העבודה לא נובע מגיל הפרישה, והזכאות לגיל פרישה מוקדם מקדמת את השוויון בשוק.
עבודה במקצועות שוחקים – חלק ניכר מהנשים עדיין מועסקות במשלחי יד המוגדרים "נשיים".
על-פי נתוני הלמ"ס, בשנת 2014 כ-32% מהנשים המועסקות בישראל עסקו בשישה משלחי יד "נשיים" המתאפיינים בשכר נמוך: טיפול וסיעוד, הוראה בבתי-ספר ועוד.
משלחי יד אלו הם על-פי רוב מקצועות שוחקים.
לפיכך, לעיתים נשים אלו יוצאות לגמלאות בגיל מוקדם יותר, בשל השחיקה הפיזית והמקצועית הכרוכה בעבודתן.
העדר כלים משלימים – יש צורך ליצור כלים משלימים להבטחת אפשרויות תעסוקה לנשים מבוגרות יחסית טרם העלאת גיל הפרישה.
לדוגמה, ייתכן שיש מקום לתמרץ מעסיקים להמשיך ולהעסיק עובדים מבוגרים באמצעות הטבות מס וכדומה.
נוסף על כך, ייתכן שיש מקום ליצירת מנגנון שיקשה את פיטוריהם של עובדים המתקרבים לגיל הפרישה.
למושג גיל השתייה החוקי שתי משמעויות:
הגיל שבו אדם רשאי לצרוך ו/או לקנות משקאות אלכוהוליים.
גילו של אדם שמכירת משקאות אלכוהוליים לו אינה עבירה של המוכר.
מדינות רבות מציבות מגבלות על צריכה ורכישת אלכוהול, באמצעות קביעת גיל מינימום.
בחלק מן המדינות יש הבדל בין הגיל שבו מותר להתחיל לצרוך שתייה אלכוהולית לבין הגיל שבו מותר לקנות אלכוהול.
כעניין פרקטי, מרבית החוקים אוכפים את שתיית האלכוהול במקומות ציבוריים, בעוד שצריכת אלכוהול באופן פרטי נאכפת במידה פחותה.
ישנן מדינת שבהן הגבלת הגיל שבו מותר לקנות משקאות חריפים משתנה לפי אחוזי האלכוהול שהמשקה מכיל (קרי, בגיל כלשהו מותר לרכוש בירה ויין המכילים שיעור אלכוהול נמוך, אך לא ניתן לרכוש וודקה או ויסקי, שמכילים שיעור אלכוהול גבוה יותר).
במדינות מסוימות מקום השתייה (פאב, למשל) עשוי להשפיע על גיל הצריכה החוקי.
אנגליה היא המדינה היחידה אשר קיים בה חוק לגיל מינימום לשתייה באופן פרטי.
במדינות רבות אחרות, מותר לקטין לשתות משקאות אלכוהוליים, אך רשויות האכיפה מוסמכות להחרים את המשקאות במידת הצורך (למשל, התפרעות או אלימות).
במדינות אחרות, לעומת זאת, קטינים אינם רשאים לרכוש או לצרוך אלכוהול ואף חל איסור כללי למכור או להגיש משקאות אלכוהוליים לקטינים.
מספר מדינות מוסלמיות אוסרות על מוסלמים, ואף על אלו שאינם מוסלמים, לשתות אלכוהול בכל גיל שהוא.
בישראל אוסר למכור או להגיש משקה אלכוהולי לקטין במקום ציבורי.
חוק המאבק בתופעת השכרות מתיר לשוטר להשמיד אלכוהול שקטין מתכוון לשתות במקום ציבורי שלא בנוכחות האחראי החוקי על הקטין.