tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העורף החקלאי של מרחב לוד-רמלה משתרע עד הרכס המערבי ביותר של הרי יהודה שסלעי הגיר שלו הופכים אף הם לקרקע פורייה למדי.
מרחב רמלה לוד היה צומת דרכים מרכזי בארץ ישראל כבר בעת העתיקה.
לצומת זה תפקיד חשוב הן ברשת הדרכים הבינלאומית של המזרח התיכון והן בזו של ארץ ישראל.
במרחב לוד-רמלה עוברים הסעיפים השונים של הדרך המוליכה ממצרים לאנטוליה, סוריה ומסופוטמיה.
סעיף מרכזי של דרך זו מצטלב עם ציר הרוחב החשוב ביותר של ארץ ישראל, המוביל ממישור החוף לכיוון ירושלים והרי יהודה ומשם מזרחה לעבר הירדן.
שני צירים אילו שבאו לביטוי כבר בשיקולי בחירת מיקומה של רמלה על ידי שושלת אומיה מייסדיה.
הכיבוש הערבי של ארץ-ישראל, שהסתיים בשנת 640, לא היה כרוך במהפכות מיידיות בחיי תושבי הארץ.
צפון הארץ, פלשתינה השנייה (סקונדה), היה לגֻ'נד אל אֻרדֻן.
שינוי השמות, כמו העתקת בירות הפרובינציות והמחוזות, התבצעו בכל הח'ליפות, והיו מהלכים הכרחיים שסמלו ראשיתה של תקופה חדשה ושלטון חדש.
בירת המחוז הצפוני נעה מבית שאן לטבריה, ואילו זו של המחוז הדרומי עברה מקיסריה אל לוד (אף כי קיימות דעות אחרות המצביעות על אמאוס ובירושלים).
המצדדים בכך שלוד הייתה הבירה החדשה מציינים כי מייסד רמלה, סלימאן בן עבד אלמלכ, היה בלוד כאשר קיבל את ההחלטה לייסד בירה חדשה, וכי זו נועדה לבוא במקומה של לוד.
המקורות מצביעים על סלימאן, שהיה מושל גֻ'נד פלסטין בימי שלטון אחיו הבכור, הח'ליף אל וליד (שלט מ-705 עד 715), כעל האיש שביוזמתו קמה עיר, במקום בו לא היה קודם דבר, פרט לחולות ומכאן בא שמה של העיר .
אנדרו פיטרסן, שערך שורה של סקרים ארכאולוגיים על-קרקעיים ותת-קרקעיים מציין אף הוא שהעיר "הוקמה על אתר בתולי בו לא היה יישוב קדם-איסלאמי".
בחירתו של סלימאן בהקמת בירה חדשה במקומה של לוד נהנתה מיתרונותיה של זו האחרונה: מיקום בצומת דרכים מרכזי, היושב על דרך העוברת לאורך המזרח התיכון ממצרים לארץ ישראל ומשם לסוריה, מסופוטמיה ואנטוליה, ועל דרך העוברת לרוחב ארץ ישראל, שהובילה מיפו למרחב יהודה, ירושלים ועבר הירדן.
כן השפיעו על בחירת המיקום האקלים הנוח, הטופוגרפיה השטוחה, מבנה הקרקע (חולות) הנוח לבניה, וכן מרחק מספיק להגנה מנמל שעשוי לזמן פולשים מן הים, אך מאידך גם לספק אפשרויות לסחר ימי.
על אלו נוספו יתרונות כמו תכנון מודרני של עיר חדשה, ללא משא כובד היסטורי דתי שאפיין ערים כמו לוד או ירושלים.
ברור אפוא שהעיר נוסדה קודם לכן, אם כי על פי המקורות המצויים בידינו, לא ניתן להצביע על שנת הייסוד המדויקת.
אריה חורשי כותב כי התחלת הבנייה של העיר הייתה בשנת 710. לפי בלדאד'ורי (כתאב אלפותוח) בנה סלימאן תחילה את ארמון המושל ומייד אחר כך את בית הצובעים (שיש יסוד סביר להניח שתושביו היו יהודים), ובסמוך לו חפר בארות מים מתוקים.
ימיו של אל וליד, אחיו של סלימאן ושליט עולם האסלאם באותן שנים, הצטיינו בתנופת בנייה עצומה וככל הנראה הקמת רמלה הייתה אחת מיוזמות רבות היקף אלה, וּבמובנים רבים הייתה היא גולת הכותרת של רמלה.
מהתיאורים מצטיירת רמלה כעיר גדולה בשטחה ומגוונת באוכלוסייתה.
מקימיה בנו אותה, ככל הנראה, על סמך תכנון מדויק שהסתמך על הדגם הרומי הקלאסי - רחובות ישרים ורחבים החוצים אחד את השני בזווית ישרה.
במרכזה עמדו מבני הציבור המרכזיים.
שני רחובות ראשיים, ניצבים זה לזה, חילקו את העיר לארבעה חלקים עיקריים.
ברחובות אלה פעלו שווקים מגוונים ועשירים בסחורה.
על חשיבות רמלה בעיני מייסדיה והשליטים שבאו אחריהם, ניתן להקיש מן המאמץ הרב שהושקע על מנת לספק מים לכל צורכי העיר.
מערכת אספקת המים כללה בניית אמת מים שהביאה מים מאזור תל גזר, בניית מאגרים תת-קרקעיים לאצירת מי האמה וחלוקתם, חפירת בארות, חציבת בורות והתקנת מאגרים לקליטת מי הגשמים.
מורכבות מערכת זו חייבה תכנון קפדני.
בימי בית עבאס (750–935), כאשר מרבית הארץ סבלה מהזנחה מצד השושלת החדשה, נהנתה רמלה מטיפוח ומהשקעה נכבדה.
שדות שננטשו עובדו מחדש בסיוע הממשל.
למפעלי המים נוסף המאגר הידוע כבריכת הקשתות ונערך שיפוץ מקיף באמה.
בין חומותיה פעל מרכז כלכלי, שהתאפיין בפעילות נמרצת בתחומי החקלאות, התעשייה, המלאכה והסחר הבינלאומי.
בעיר פעלו טחנות לחיטה, שמן זית בה ויוצא ממנה כבר במאה ה-8, הסבון הרמלאי נחשב בין מוצרי הייצוא המעולים של הארץ, ומוצרי יצוא נוספים היו תאני רמלה המיובשות והחרוב, הן בצורתו הטבעית והן כדבש.
ברמלה ייבשו ויצאו צימוקים וגם יין יוצר בעיר.
בעיר פעל מרכז חשוב לייצור אריגים, לצביעתם ולסחר בהם.
הכותנה, שהייתה חומר הגלם העיקרי בתעשיית הטקסטיל בעיר, שמשה, קרוב לוודאי, גם בייצורו של נייר.
רמלה הייתה מרכז לייצור כלי חרס, מתכת וזכוכית, וברבים מאזורי התעשייה שנחפרו בה נמצאו עדויות לפעילות חרשי מתכת.
מיקומה האסטרטגי של רמלה הפך אותה בסיס נוח לסחר המעבר ולסחר המקומי, והיא מצטיירת כאחד המרכזים החשובים ביותר לסחר הבינלאומי באותה עת.
העיר סחרה עם שווקים בעיראק, בחצי האי ערב, בסוריה ובמצרים ואף עם ארצות רחוקות יותר, מספרד ועד הודו.
למבני האירוח בעיר הייתה חשיבות רבה וקיומם היה חיוני לחיי הכלכלה של רמלה.
בעיר פעלו מוסדות בנקאיים שהעניקו אשראי לסוחרים, אפשרו הפקדות כספים ופדיון המחאות ונתנו תמיכה פיננסית לחיי הכלכלה.
מטבעת רמלה הייתה אחת משלוש-עשרה מטבעות שפעלו אז בארץ והחשובה ביניהן.
360 שנה נמשכה פעילות הטביעה בעיר.
רמלה הייתה מוקד מוסלמי פעיל ותוסס, ובה ישבו מושלי ג'נד פלסטין ולעיתים מושלי סוריה רבתי.
מרבית מושליה נמנו על משפחות שושלות השלטון השונות או על מקורביהן.
מלומדים מכל רחבי האסלאם באו אליה ללמוד וללמד בה.
ברמלה חייתה קהילה נוצרית גדולה ופעילה, והעדה הבולטת ביניהם הייתה המלכיתים (יוונים-אורתודוקסים) שהחזיקה בשתי כנסיות לפחות.
בעיר הייתה גם קהילה סורית-יעקוביטית, וכנראה גם קהילה ארמנית.
גם הקהילה השומרונית הייתה נכבדה למדי.
בנוסף, מוזכרת בעיר גם קהילה דרוזית.
יהודים ישבו ברמלה כנראה כבר מאז הקמתה, אולם עיקר הידיעות שבידינו אודותיהם הן מן המחצית הראשונה של המאה ה-11. ניתן להעריך שהיו בעיר אז בערך 4,000 יהודים, והקהילה מילאה תפקיד מרכזי בחיי כלל היהודים בארץ.
ראשיה קיימו קשרים עם רבי השלטון ועם קהילות אחרות בארץ ומחוצה לה, ובמיוחד עם זו בפוסטאט.
יהודי רמלה התפרנסו ממגוון גדול של עיסוקים.
מהכנסותיהם החזיקו בעיר ישיבה, בתי דין וכמה בתי כנסת, ואף תמכו בקהילת ירושלים והחזיקו בכספם חלק ניכר מפעילויות ישיבת גאון יעקב.
ראשיה של ישיבה זו העדיפו, פעמים רבות, לגור ברמלה או לשהות בה במקום לשכון בירושלים.
רמלה הייתה המקום בו פרצו וסערו המחלוקות על ראשות הישיבה שפלגו את יהודי הארץ וסביבתה במאה ה-11. גם ההסכמים שסיימו את המאבקים נחתמו ברמלה.
מנהג ייחודי לרמלה היה לחגוג בה יום טוב שני של גלויות והיא הייתה היחידה בערי הארץ בה נחגג סוג זה של מועד.
בין מנהיגי הקהילה היו כמה אישים מפורסמים ובהם רופאים ששמם יצא למרחוק.
בצד הקהילה היהודית הרבנית, ישבה ברמלה קהילה קראית נכבדה.
היא החזיקה כנראה בשלושה בתי כנסת, ובין אנשיה היו רופאים ובנקאים.
לאורך שנות השגשוג, היה נהוג שיהודי רמלה סייעו לשלם את המיסים שנדרשו מהקהילה היהודית בירושלים.
המנהג נפסק לאחר שבשנת 1024 נערך טבח נרחב באוכלוסייה היהודית של העיר על ידי תושביה המוסלמים.
לפי מכתב של יהודי רבני מרמלה שנמצא בגניזת קהיר, יהודים רבים נהרגו ואחרים עונו עד שהם מסרו היכן טמון כספם.
חומות העיר נבנו סביב 1029. ב-749 ושוב ב-5 בדצמבר בשנת 1033 ובמספר מהלומות נוספות בשנת 1034, נהרסו חלקים גדולים מן העיר בשל רעידות אדמה.
האזור המערבי המאוכלס, שהכיל את הקתדרלה הצלבנית (אזור המסגד והתחנה המרכזית), הופך להיות מרכז העיר.
בנימין מטודלה מדווח כי ישנם כ-300 יהודים ברמלה.
בימי ממלכת ירושלים השנייה הייתה רמלה עיר שולית למדי.
הסולטאן הממלוכי ביברס כבש את העיר בשנת 1266, אולם גם אצל הממלוכים לא הייתה אלא מרכז למחוז קטן בנציבות (ממלכה) של עזה.
נבנו בה מספר מבנים מפוארים, שהבולט בהם היה המגדל המרובע (הידוע גם בשם "מגדל הארבעים" או "המגדל הלבן") שבנייתו הושלמה ב-1318 וכן כמה מסגדי קבורה נאים.
הממלוכים גם נטלו את הכנסייה המפוארת שהקימו הצלבנים במאה ה-12 והסבו אותה למסגד.
במאה ה-14 וה-15, ידעה העיר התאוששות זמנית כאשר סוחרים אירופים קבעו בה את מושבם וחידשו את מעמדה כמרכז סחר בינלאומי.
כאשר שקע המסחר, חזרה רמלה להיות חסרת חשיבות.
מגפות ופשיטות נוודים הפילו חללים בין יושביה ודלדלו את הנותרים.
מנזר לטיני נוסד ברמלה ב-1420 על ידי הדוכס פיליפ הטוב, והוא משופץ מאוחר יותר על ידי המלך לואי ה-14. בסוף המאה ה-14 השתכנו בעיר נזירים פרנציסקנים שהקימו בה, במהלך המאה ה-15, אכסניה מפוארת עבור עולי רגל קתולים שעשו את דרכם לירושלים.
מאוחר יותר זיהו הנזירים את המקום כביתו של יוסף הרמתי והאכסניה התקדשה ונוסף לה המנזר הקיים עד היום.
על פי דיווח משנת 1480, היה אז בית קברות יהודי מחוץ לרמלה, שנראה כמעיד על יישוב יהודי במקום באותה תקופה.
בשנת 1481 עבר בעיר משולם מוולטרה בדרכו חזרה לביתו שבפירנצה.
רבי משולם מתאר מפגש עם אחיו הצעיר של הסולטן, ואת המסיבה שנערכה לכבודו.
גם כאשר כבשו העות'מאנים את רמלה בסוף 1516, לא השתנה גורל העיר.
ב-1546 פגע בה בפעם נוספת רעש אדמה עז שהותיר בה לא מעט חללים והרס.
עם זאת עדיין התקיימה בה קהילה יהודית.
הנוסע הגרמני סלומון שווייגר, שביקר בארץ ישראל בשנת שמ"א (1581), כותב: .
רמלה המשיכה להיות עיירה מנומנמת עוד מאות בשנים.
בין התושבים הבולטים במאה ה-17 היה ח'יר אל-דין אל-רמלי.
ב-1 במרץ 1799 במהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל חנה נפוליאון ברמלה אשר נכבשה ללא התנגדות.
במאה ה-19, עם התגברות תנועת התיירים ועולי הרגל, התעוררה רמלה מעט ונבנו בה מספר מלונות ואכסניות.
בתחילת המאה ה-19 גרו בעיר כששת אלפים תושבים, מקצתם יהודים.
על פי דיווח אחד מהשנים 2–1851, ישבו ברמלה פחות מארבעת אלפים איש, כולל היהודים שבה.
בשנת 1889 התיישבו בעיר מספר משפחות יהודיות ביוזמת ארגון "למען ציון" בברלין.
נוספו אליהן משפחות נוספות בגלל יוקר המחיה הנמוך יחסית לירושלים ויפו.
באפריל 1890 היו בעיר 14 משפחות יהודיות, רובם בעלי מלאכה ומיעוטם סוחרים.
אחד מהמלונות בעיר הוקם בידי משפחה יהודית, משפחת ברסלבסקי.
בנו של דוד גיסין ניהל מסעדה בעיר מול תחנת העצירה של העגלותבדרך בין יפו וירושלים.
באוקטובר 1906, לאחר שהתכנסה ועידת היסוד של מפלגת פועלי ציון ביפו, התכנסה בחאן א-פוחאר ברמלה "ועידת העשרה", שבה ניסחו עשרה ממנהיגיה את "פלטפורמת רמלה" – מסמך ששימש כמצע המפלגה.
מקום ההתכנסות נבחר כדי לשמור על חשאיות.
בין המשתתפים בוועידה היו ישראל שוחט ודוד בן-גוריון.
רמלה נפלה לידי כוחו של הגנרל אלנבי ב-17 בנובמבר 1917. תחת שלטון הבריטים התעוררה העיר ושטחה גדל.
ב-1922 הוקמה לה עירייה, רחובותיה נסללו ובתים נאים נבנו בידי עשיריה.
ב-1927 סבלה מפגיעה של רעידת אדמה נוספת וחלק מבניניה התמוטטו.
בין התושבים היו מספר הרוגים.
לאחר החלטת החלוקה, הייתה רמלה למרכז הכוחות הערבים בגזרה שבין לטרון ליפו.
מפקד כוחות הערבים בגזרה, חסן סלאמה, קבע את מושבו בגבול העיר, במקום ששימש עד יציאת הבריטים כבית ספר לשוטרים.
ב-13 בדצמבר 1947, ביצע הפלמ"ח פשיטה על תחנת האוטובוסים של רמלה, בתגובה לפגיעה בתחבורה הציבורית היהודית בדרך לירושלים.
ב-19 בפברואר פוצץ בית של הוועדה הלאומית בסמוך לשוק.
בהתקפה זו נהרגו שישה ערבים.
אור ל-3 באפריל 1948 פוצצה מפקדתו של חסן סלאמה בידי כוח מחטיבת גבעתי.
הוא עצמו לא שהה במקום וכך ניצל אולם כ-30 מאנשי מטהו נהרגו.
במהלך המחצית השנייה של מאי ובראשית יוני נערכו קרבות האצ"ל ברמלה.
כל התקפות האצ"ל נהדפו ו-53 מאנשי הארגון נפלו בקרבות (לזכרם הוקמה אנדרטה בכניסה המערבית לעיר).
אור ל-10 ביולי 1948 תקפה חטיבת קרייתי את רמלה במסגרת מבצע דני ונהדפה, אולם יומיים מאוחר יותר, לאחר פשיטת גדוד הקומנדו 89 על לוד הסמוכה, נכנעה רמלה ללא קרב וכ-600 לוחמים עזבו אותה עם נשקיהם.
בנו של ראש העיר וכמה נכבדים ערבים מסרו את כתב הכניעה לידי נציגי צה"ל.
בתחילת מאי 1948 ברחו תושבים מקומיים מרמלה, ובתיהם נתפסו על ידי פליטים מכפרי הסביבה.
"הוועדה הלאומית" של רמלה הציבה שומרים בנקודות היציאה מן העיר, במטרה למנוע מתושביה לצאת.
השומרים מנעו את היציאה מצעירים והתירו אותה רק לזקנים, נשים וילדים.
בתחילת יולי 1948 מנתה האוכלוסייה הערבית בערים רמלה ולוד יחדיו, כולל כ-15,000 פליטים מיפו וסביבותיה, כ-50,000 עד 70,000 איש.
ב-10 ביולי בעקבות ההפצצה האווירית החלה הבריחה ההמונית מהעיר.
לאחר כניעת העיר, בעקבות תקריות ירי בלוד, הוצאה הוראה ממטה מבצע דני לגרש את תושבי רמלה, למעט הגברים הצעירים, מזרחה לכיוון עמדות הלגיון בהרים.
ב-12 ביולי יצאו אלפים מתושבי רמלה מעירם, ברגל, במשאיות ובאוטובוסים.
ממשלת ישראל לא ידעה על הוראות הגירוש.
שר המיעוטים בכור שטרית שהגיע לרמלה ב-12 ביולי, ראה את ההכנות לביצוע הגירוש ופנה לשר החוץ שרתוק בדרישה לבטלו.
בעקבות זאת הוצא בלילה שבין ה-12–13 ביולי הנחיות מטעמם של בן-גוריון ושרתוק, שלא להכריח נשים, זקנים וילדים לצאת מהעיר.
אלא שבאותו לילה כבר החליטו רוב התושבים לצאת מהעיר ולא להישאר תחת שלטון יהודי.
על החלטתם זו השפיעו הקרבות וכיבוש העיר בניגוד לציפיותיהם, הפקרתם בידי הלגיון הערבי, עוצר שכלל חיפושים בבתים, הפרדת הגברים בגיל צבא ממשפחותיהם, מחסור במזון ובטיפול רפואי, מנוסתם של קרובי משפחה, ההסתגרות בבתים, הפחד הכבד מפני העתיד ובהלה לאור הידיעות על טבח שהתרחש בלוד באותו היום.
ב-13 ביולי הושג הסכם בין צה"ל לאנשי רמלה: צה"ל ישחרר את הגברים הצעירים שנעצרו ואלו יעזבו את העיר עם משפחותיהם וכלל האוכלוסייה האזרחית.
תושבי רמלה הוסעו באוטובוסים ומשאיות על ידי חיילי חטיבת קרייתי לאל קובאב (כיום כפר בן-נון) ומשם המשיכו ברגל.
ברמלה נותרו לאחר אירועי מלחמת העצמאות כ-920 תושבים ערבים, רובם נוצרים.
בתחילת 1949 הגיע מספר התושבים הערבים בשתי הערים לכ-2,000, אך הם כבר היו מיעוט, שכן עולים חדשים יהודים הופנו אליהן וכך הן הפכו לערים יהודיות בעיקרן.
פליטי לוד ורמלה היוו כ-7%–10% מפליטי מלחמת העצמאות.
לימים אפשרה מדינת ישראל לכ-500 נוצרים מבני העיר לשוב אליה.
עם כיבוש לוד ורמלה הושמו השתיים תחת ממשל צבאי ונוהלו על ידי המושל הצבאי רס"ן זיגה יעבץ.
במאי 1949 מינה משרד הפנים לכל עיר מועצה ממונה ובראשה יושב ראש.
אלה נטלו את ניהול הערים מן המושל הצבאי לידיהן.
ראש העיר הנבחר הראשון היה מאיר מלמד.
ברמלה שוכנו מוסדות שונים של צה"ל למרות התנגדותו של בן-גוריון ליישוב יהודים ברמלה ולוד מכיוון שהיו מיועדות להיכלל במדינה הערבית.
ראשוני העולים (כ-40 משפחות יוצאות בולגריה) הגיעו ממחנה העולים בפרדס חנה ב-14 בנובמבר 1948. ב-16 בנובמבר כבר נמצאו בעיר כמאה משפחות של עולים, באמצע דצמבר כבר היו בעיר כ-2,000 יהודים ובינואר כ-3,500. מאז תהיה מסורת קליטת העלייה ליסוד העיקרי לגידול הדמוגרפי בעיר.
במקביל לקליטת תושבים יהודים, נכנסו לגור בעיר תושבים ערבים ממקורות שונים כמו פליטי קטרה, זכריא ואל-מג'דל נוסף ל-400 פועלים ערבים מאזור נצרת שהובאו לעיר כדי לעבוד במטעי הזיתים בעונת המסיק של שנת 1948. לאחר עונת המסיק רובם נשארו בעיר.
מאז סוף שנות ה-50 הייתה רמלה למרכז היהודים הקראים בישראל.
העיר שימשה מהיווסדה ועד לשנות השבעים של המאה ה-20, תחנת ביניים בדרך בין ירושלים ליפו ובהמשך לתל אביב, עד שנסלל כביש 1 שעקף אותה מצפון, ועד היום היא משמשת מוקד אזורי, בעיקר ליישובים ממועצה אזורית גזר.
בשנות השמונים כונתה רמלה "עיר הדיסקוטקים", בשל הדיסקוטקים הרבים שהיו בה, והיוו מוקד משיכה, ומקום בו עשה הזמר המזרחי המתחדש את צעדיו הראשונים לקראת פופולריות בקרב כל שכבות הציבור הישראלי.
בעיר ישנם תחנת משטרה, כיבוי אש, מד"א אזורית, בית משפט השלום, משרדי ממשלה כגון משרד הפנים, ביטוח לאומי, וכן רבנות ראשית ומועצה דתית מקומית.
אזורי התעשייה של העיר מרוכזים בצידה המזרחי והצפוני, והמפעלים המוכרים והגדולים ביותר באזור הוא מפעל נשר, הארגז, פוליבה בתחום המזון והאפייה, ג'נרל מילס ישראל בתחום המזון והאפייה, מאפיית מַן המייצרת ופלים ועוגיות וקבוצת תעבורה חברת ההובלה והלוגיסטיקה הגדולה בישראל.
וכן גם נמצא מתקן הכליאה הגדול ביותר בארץ והמטה של שירות בתי הסוהר אשר כולל בתוכו את בית הסוהר מעשיהו, בית הסוהר איילון, בית הסוהר גבעון ובית הסוהר נווה תרצה.
כמו כן, גם נמצא מטה מחוז המרכז של משטרת ישראל.
כמו כן, נבנה בעיר בסיס קליטה ומיון חדש שעתיד להחליף את תל-השומר בסמוך למפקדת פיקוד העורף בדרום העיר בבסיס מחנה רחבעם, וכן בנק דם לאומי חדש אשר החליף אף הוא את הקיים ב.
הבנק נבנה מתחת לפני הקרקע ויהיה חלק מקריית מד"א שמוקמת בעיר.
בנק הדם נחנך במאי 2022. בסיס מרכזי של הרבנות הצבאית - "מחנה שורה" שוכן גם הוא בעיר.
העיר ידועה בזכות "שוק יום רביעי", בו רוכלים פורסים את מרכולתם הססגונית, ברחובות בסביבות השוק.
בעיה אורבנית שקיימת ברמלה היא בנייה בלתי חוקית, שנפוצה בעיקר בשכונות של המגזר הערבי בעיר.
ב־2016 הודיע ראש העירייה יואל לביא כי לא יתמודד לראשות העיר לאחר שהודיע על פרישה מהעירייה.
ב-18 באפריל 2017 הגיש מכתב התפטרות לשר הפנים אריה דרעי ובכך סיים 23 שנים רצופות כראש עיריית רמלה.
ב־13 ביוני 2017 התקיימו בחירות לראשות העיר.
המועמדים הסופיים היו: מיכאל וידל, מוטי יצחקי ועדי שטרנברג.
וידל ניצח בבחירות ברוב של 53.7% מהקולות שהם 10,824 קולות.
וידל זכה בתפקיד פעם נוספת בבחירות לעירייה בפברואר 2024.
רמלה היא עיר מעורבת, והתפלגות האוכלוסייה בה היא כדלקמן:
ערביי רמלה מחולקים לכמה תתי קבוצות אתניות ודתיות.
הקבוצה הגדולה ביותר נקראת 'המדאנית' (העירוניים) שמונה את מרבית ערביי העיר העתיקה בנוסף לרוב הנוצרים בעיר.
הקבוצה השנייה נקראת פלאחים (כפריים) מקורם מהכפרים הערביים שהיו תחת שלטון העיר לפני קום המדינה, רובם נמלטו בעת מלחמת העצמאות כפליטי פנים אל העיר.
הקבוצה השלישית היא האוכלוסייה 'הבדאוית' בעיר; רובם מתגוררים בשכונות בדואית הומוגניות כגון גן חקל א ו-ב והריכוז הגדול בהם הוא ב'כפר' ג'ואריש הנמצא על הגבול בין באר יעקב לרמלה.
בנוסף קיימת בעיר אוכלוסייה קטנה של משפחות סייענים של כוחות הביטחון שמשוכנים בשכונות שנרכשו עבורן על ידי משרד הביטחון.
שכונת ג'ואריש היא אחת השכונות הוותיקות בעיר רמלה, רוב תושביה הם ערבים מוסלמים בדואים והיא מונה כ-6,000 תושבים.
שכונת ג'ואריש הייתה ידועה לשמצה בשל שוק הסמים שהתפתח בה החל מסוף שנות ה-80. התוצאה הייתה בניית גדר הפרדה שגובהה 3.5 מטר בין שכונת ג'ואריש לשכונות היהודיות שהוקמו בסמוך לה עם הקמת שכונת גני דן.
בשנת 2002 עלתה העיר לכותרות בעקבות סכסוך אלים במיוחד על רקע עברייני בין שתי חמולות בדואיות בשכונת ג'ואריש: ג'רושי וקראג'ה (كراجة כראג'ה), שאחד משיאיו היה ירי בשוגג של טיל לאו על שכונה יהודית סמוכה.
הסכסוך נגמר בהסכם בין המדינה וחמולת קראג'ה הקובע שהשנייה תעקור מרצון לצפון הארץ.
רוב האוכלוסייה הערבית גרה בעיר העתיקה באזור שכונה "הגטו" בעקבות מלחמת העצמאות וריכוז הערבים שנותרו בעיר בו.
מספר לא רב של ערבים (בעיקר נוצרים וקופטים) גרים במעורב עם האוכלוסייה היהודית.
יחסי הדו קיום בין יהודים לערבים בעיר זו מעט שבריריים ובעייתיים.
בפרוץ האינתיפאדה השנייה הוצתו מספר בתי כנסת.
ב-7 בנובמבר 2004 דווח בתקשורת על לכידת כנופיית נערים ערביים, שהציתו רכב של יהודים ובתי כנסת בעיר.
בשנת 2012 דווח על עימותים בשכונות המעורבות בין היהודים לערבים (הצתת כלי רכב, ניפוץ שמשות ורדיפה יומיומית).
ברמלה, מרכז היהודים הקראים בישראל, ממוקמת מועצת הרבנים של הקראים וכן בית הכנסת המרכזי של בני הקהילה.
הקראים הם זרם יהודי שהתגבש במהלך המאה ה-8. הקראים הם יהודים בעלי השקפות ייחודיות והלכות שונות מאלה המקובלות ביהדות הרבנית, המבדילות בינם לבין הזרם הרבני (המרכזי ביהדות).
הקראים רואים במשנה ובתלמוד דברי חכמים ולא תורה שבע"פ.
המרכז הקראי בעיר רמלה הוא מרכז פעיל בו שוכן בית הדין של העדה היהודית הקראית, ומשרדיה הראשיים של העמותה העולמית ליהדות הקראית.
במרכז מופעל מרכז יום לקשיש הפועל פעמים בשבוע ומרכז מבקרים שמארח קבוצות.
האתר מוגדר כאחד מאתרי התיירות של העיר רמלה.
במקום פועל בית כנסת מונגש לנכים.
בעיר פועל מרכז להשכלה גבוהה בשם קמפוס נבון - קמפוס לימודים לתואר אקדמי של האוניברסיטה הפתוחה.
לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2018, ברמלה רק 2.8% מהצעירים בגילאי 21–29 מגיעים לאוניברסיטה.
החינוך העל יסודי ברמלה מורכב מ-4 קריות חינוך בתי-ספר תיכוניים, בית-הספר קריית החינוך הרב תחומי ע"ש יגאל אלון של רשת עמל, בית-הספר קריית חינוך ע"ש לילנטל, וקריית החינוך למדעים ואומנויות ע"ש זאב ביסטריצקי של רשת אורט, קריית חינוך אית"ן ע"ש הרב צבי נריה של רשת עתיד ממלכתי דתי.
למגזר הדתי בעיר פועלים בית ספר תיכון דתי לבנים ולבנות בנפרד "איתן" של רשת עתיד, מרכז טכנולוגי דתי של רשת אמי"ת.
כמו כן, פועל בעיר בית הספר ברנקו וייס רמלה המיועד לנוער בסיכון.
בנוסף ישנם שני בתי ספר למגזר הערבי בעיר תיכון דרור רמלה, תיכון מקיף ערבי של רשת אורט ותיכון אורתודוקסי.
הגרעין התורני "עמיחי" בעיר הוקם בשנת תשס"ג (2003).
ברמלה פועלות מספר תנועות נוער שהותיקה שבהם היא תנועת בני עקיבא המפעילה סניף במרכז העיר.
בעיר פועל מטה עמותת תפוח הפועלת ליצירת שיוון דיגיטלי בישראל, מטרת העמותה היא להוות גשר בין אומת הסטרט-אפ הצומחת ובין אוכלוסיות הפריפריה הגאוגרפית והחברתית בישראל.
קבוצת הכדורסל אליצור נווה-דוד רמלה המשחקת בליגה הלאומית ובעבר הייתה בליגה הבכירה.
הקבוצה משחקת באולם בגין המכיל 2,000 מושבים שנמצא בשכונת אפקה.
לרמלה קבוצת כדורסל נשים מהמצליחות והמפורסמות בארץ בשם אליצור רמלה אשר זכתה שתים-עשרה פעמים באליפות ליגת העל לנשים, שש פעמים בגביע המדינה ואף בגביע היורוקאפ (המפעל השני בחשיבותו באירופה).
הקבוצה פורקה ב-1 באוקטובר 2015 בעקבות חובות וכעבור שנתיים חזרה לפעול.
בעבר שיחקה בעיר קבוצת הכדורגל בית"ר רמלה באצטדיון העירוני רמלה, בשנים 2019-2011 שיחקה קבוצת בית"ר תל אביב רמלה בעיר לאחר איחוד עירוני רמלה לבית"ר תל אביב.
לעיר גם קבוצת טניס גברים שזכתה פעמים רבות באליפות המדינה וגביע המדינה לקבוצות.
וגידול כישרונות שצמחו בעיר כדוגמת אמיר חדד וישי עוליאל.
העיר שוכנת בין כביש 44 העובר מצפון לה ומחבר בין יפו לבית שמש, לבין הכביש המהיר 431 שנפתח לתנועה בראשית שנת 2009, ומחבר בין ראשון לציון למודיעין.
עוד שוכנת העיר בסמוך לכבישי האורך 40 ו-6 העוברים ממזרח לה.
תחנה מרכזית רמלה שנמצאת במתחם קריית הממשלה היא אחת מהתחנות העמוסות ביותר בשפלה, ויוצאים ממנה אוטובוסים לרחבי השפלה, גוש דן וירושלים.
חברת קווים מפעילה את הקווים העירוניים ברמלה, ואת רוב הקווים הבינעירוניים, חברת אגד מפעילה מספר קטן של קווים העוברים בתוך ובסמוך לתחנה מרכזית רמלה, וחברת אלקטרה אפיקים מפעילה 2 קווים לעיר אשדוד.
בנוסף עוברים בתחנה קו אחד של חברת בית שמש אקספרס העובר בין בית שמש לתל אביב, חברת תנופה מפעילה קו אחד לאוניברסיטת אריאל עם נסיעה אחת ביום לכל כיוון.
בצפון העיר בסמוך לתחנה המרכזית נמצאת תחנת הרכבת רמלה ובה שתי מסילות רכבת ושני רציפי צד.
בתחנה יש שירות רכבות פרבריות לבית שמש ונתניה ובין-עירוניות לחיפה, נהריה ובאר שבע.
שתי הרכבות עוצרות בלוד ובתל אביב-יפו.
שדה התעופה רמלה בעל מסלול אחד, הוקם בשנת 1916 דרום-מזרחית לעיר, במקום בו נמצאת מפקדת פיקוד העורף, ופעל עד 1948. כל קורסי הטיס במחלקת הטיס של הפלמ"ח נערכו בשדה תעופה זה.
קיימת תוכנית לבניית תחנת הרכבת רמלה דרום בדרום העיר על כביש 431 אשר תמוקם בסמוך לשכונת קריית האומנים בעיר.
בעתיד אמור לפעול הקו החום, קו BRT במטרופולין גוש-דן שיחבר בין לוד, רמלה, באר יעקב וראשון לציון.
במקביל מתוכנן להתחבר לעיר דרך הזרוע הדרומית של קו המטרו M1 על ידי נת"ע.
המסגד הלבן הוא מבנה אסלאמי קדום, ששורשיו נעוצים בראשית המאה ה-8, בתקופת שלטונם של ח'ליפי בית אומיה.
הקמת המסגד החלה בימיו של סלימאן אבן עבד אל מלכ, בונה רמלה, אך הסתיימה לאחר מותו על ידי אחיו הישאם.
שמו של המסגד ניתן לו על ידי מוקדסי בשל העובדה שהוא היה מכוסה בשיש לבן, ומוקדסי תיארו כמסגד מפואר במיוחד.
המגדל הלבן, שהוקם במקום בשנת 1318 על ידי הסולטאן אל מלכ אל נאצר מוחמד בן קלאון, הוא מהאלמנטים הבולטים ביותר בנופה של רמלה.
מאז ימי הביניים נודע המגדל גם בשם "מגדל הארבעים", ומאז הקמתו ועד ימינו אלה הוא עורר התפעלות.
בין היתר פיאר אותו ההיסטוריון והשופט מוג'יר א-דין, והמגדל הרשים את הבריטים עד כדי כך ששלטונות המנדט הבריטי בחרו בתמונתו כדי לעטר שטרות כסף בערכים שונים.
בדרך כלל נטען שהמגדל נועד להיות מינרט, אך דעה זו מעוררת קשיים בשל כך שהוא מתנשא לגובה של 30 מטר, גובה העולה על זה של צריחי מסגדים המוכרים לנו.
לפני דלתו נבנתה קשת מקדימה האופיינית לשערים מבוצרים, ותפקידה היה ליצור פתח עילי כדי לירות במנסה לפרוץ את השער או לשפוך על ראשו נוזלים רותחים.
מאפיינים אלה והתצפית הטובה מראש המגדל מתאימים לביצור צבאי יותר מאשר לתפקוד דתי.
בריכת הקשתות היא בריכה תת-קרקעית לאגירת מים השוכנת בצפון העיר, ואשר נחפרה בתקופתו של הארון א-רשיד (763–809), הח'ליף החמישי מבית עבאס.
שטח הבריכה הוא כחצי דונם, וגובה תקרתה כ-תשעה מטרים.
עומקה מגיע למטר בודד ונפחה הוא כ-5700 ממ"ק.
מבנה הבריכה מהווה תקדים ראשון לשימוש בקשת המחודדת, ודגם זה אומץ לימים בידי הצלבנים, נדד עימם לאירופה והתפתח, לקראת סוף המאה ה-12, לקשת הגותית.
קטע בן 150 מטרים מאמת המים שהניח סלימאן מתל גזר לרמלה, התגלה בשנת 2001 בעת חפירות שנערכו במסגרת סלילתו של כביש 6 ממזרח לעיר.
האמה מונחת על מסד של אבני גוויל מלוכדות (דבש).
דפנותיה עשויות אבן גיר מסותתת, והיא טויחה מבפנים ומבחוץ כדי למנוע חלחול.
היא קורתה לכל אורכה בלוחות אבן גיר מסותתים היטב.
חתך הזרימה שלה הוא מלבני, כדמות ח' הפוכה.
גובה דפנות התעלה כ-1.2 מ'.
לאורך האמה נבנו פירי ביקורת, שפתחיהם מאפשרים מעבר אדם.
במהלך שיאי הזרימה – אותם ניתן להכיר לפי הגובה המרבי של שקיעת הטרוורטין – יכלה האמה להזרים לעיר כ-17,000 ממ"ק מדי יממה.
עם זאת אפשר להניח שבמהלך השנה היו תקופות בהן פחתה עוצמת הזרם.
אמות המים לירושלים ולציפורי, העיר המרכזית בגליל, הוליכו כמויות קטנות מאלה שקיבלה רמלה.
ככל הנראה, במהלך המאה ה-10 חדלה האמה לתפקד, ונראה שיש לייחס זאת למצור על העיר בשנת 976. מקורות שונים מזכירים שבמהלך המצור קטעו הצרים את זרם המים לרמלה.
מאז לא תוקנה עוד האמה.
המסגד הגדול (אל-ג'אמע אל-כביר או מסג'ד אל עומרי) שוכן במבנה ששימש כקתדרלה צלבנית שהוקמה באמצע המאה ה-12. מקובל כיום לזהות את הכנסייה ככנסיית יוחנן הקדוש, אולם שום כנסייה בשם זה אינה נזכרת בתעודות צלבניות.
לעומת זאת נזכרת בהן כנסיית יוסף, המוקדשת ליוסף הרמתי.
סביר מאוד שהכנסייה המרכזית של רמלה הייתה מוקדשת לדמות זו שיוחסה לעיר.
לאחר הכיבוש הממלוכי של העיר בשנת 1260, הוחרמה הכנסייה מידי הנוצרים והוסבה למסגד, ולצידה נבנה מינרט, חצרה רוצפה, והותקנו בה מחראב ומינבר.
עם זאת המבנה נשמר היטב בתוכניתו המקורית ומהווה היום את הכנסייה הצלבנית הגדולה ביותר בישראל שנותרה בדמותה הראשונית.
מנזר ניקודמוס הקדוש (המוכר גם כ"מנזר הקדושים ניקודמוס ויוסף הרמתי" או "מנזר טרה סנטה") הוא מנזר שראשיתו בשטח שנקנה בידי משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית ב-1396. במהלך המאה ה-15 הוקמה על שטח זה אכסניה מפוארת, ומאוחר יותר הוא זוהה עם ביתו של יוסף הרמתי ונתקדש.
בסמוך לבית יוסף זיהו הנזירים את ביתו של נקדימון הקדוש, שעליו נאמר שהיה איש הסנהדרין ושהביא מור ואהלות לרחצת גופו של ישו לאחר מותו.
באכסניה זו לן נפוליאון כאשר היה ברמלה ב-1 במרץ 1799. לפי האגדה, עם בוקר, כאשר נעור בשל קריאת המואזין במסגד הקטן הסמוך, ירה בו באקדחו למוות.
במאה ה-19 נבנה המנזר מחדש ורוב חלקי האכסניה הישנה נעלמו.
במקום נחנכה כנסייה חדשה בשנת 1902, וליד המנזר נבנה בית ספר השייך לרשת החינוך הפרנציסקאנית, ה"טרה סנטה".
הכנסייה ידועה בזכות ציור מקורי של טיציאן, המתאר את ההורדה מהצלב, ואשר נתרם בידי העיר מדריד, שלקחה את המנזר תחת חסותה במאה ה-19.
המסגד הקטן נקרא על שמו של אל חודיפה אל ימני, אחד ממזכיריו של הנביא מוחמד, אשר על פי המסורת העממית ידע רק לקרוא אך לא לכתוב.
המנזר ברחוב קהילת דטרויט, משרת את הקהילה האורתודוקסית, הגדולה בקהילות הנוצריות של רמלה.
יסודותיו מהמאה ה-12, ובו כנסייה שנבנתה במאה ה-19. מעל משקוף הכנסייה חקוק תבליט של גאורגיוס הקדוש רוכב על סוס ונועץ חנית בלוע דרקון.
חמאם רדואן הוא בית מרחץ מהתקופה העות'מאנית ואולי אף קודם לכן, שעומד בליבה של העיר העתיקה של רמלה.
מלבד חדר המבוא, חדרי החמאם קבורים מתחת למגרשי החנייה של אולמי "קליפסו".
רדואן הוא המלאך השומר על שערי גן עדן.
לפי המסורת, היה זה שפתח לפני צדיקים את שעריו של גן עדן כאשר בידו חרב חדה מאיימת המונעת ממי שאינו ראוי לנסות ולהתגנב פנימה.
בחמאם נהגו לרחוץ ולהיטהר במים זורמים שהיו בו.
הוא שימש כמקום מפגש חברתי.
רשות המס העת'מאניות מהמאה ה-16 אינן כוללות מיסים על חמאם ברמלה בשונה מערים כירושלים או צפת.
הדבר מרמז שהחמאם לא היה פעיל בתקופה זו.
כיום, האתר מגודר, אך ניתן להביט אל המבנה מבעד לפתחיו ולראות את האמבט המרכזי, הוא פעל עד שנת 1948. בעבר, הופסקו חפירות ארכאולוגיות במקום מחשש לערעור יסודותיו של מבנה סמוך.
התכנית היא להמשיך בעתיד בחפירות ולשחזר את מבנה החמאם.
חאן אל פוחאר (חאן החרסים) הוא חאן עתיק בדרום-מזרחה של העיר, שאגף אחד שלו השתמר בשלמותו.בחאן התקיימה בשנת 1906 ישיבה היסטורית של מפלגת פועלי ציון בה ניסחו חברי הוועדה – "ועידת העשרה" – את "פלטפורמת רמלה", מסמך ששימש כמצע המפלגה ובין המשתתפים היה דוד בן-גוריון.
כיום יושבת במקום, באופן בלתי חוקי מסגריה.
בעיר העתיקה של רמלה מצוי מסגד בו קבר המשויך לפדל בן עבאס, יחד לעוד שני קברים של פרשים מוסלמים שנהרגו בעת הכיבוש הערבי של ארץ ישראל.
כשני קילומטרים צפונית לעיר, בדרך ללוד שוכן בית הקברות הצבאי הגדול בארץ ישראל לחיילי האימפריה הבריטית שנהרגו במלחמת העולם הראשונה, בימי המנדט הבריטי ובמלחמת העולם השנייה.
מרכז מבקרים של מפעל נשר רמלה הוא מרכז מודרני ואיכותי המציג את תהליך ייצורו של המלט ואת החידושים הטכנולוגיים המשולבים בו, תוך הקפדה על איכות הסביבה.
הביקור במרכז המבקרים ובאתרים שבמפעל מלווה לכל אורכו בהדרכה ובהסברים וכולל מיצג אור-קולי.
מוזיאון רמלה נחנך ב-2001, בבניין ששימש כבית העירייה של רמלה וכבית הדואר שלה בתקופת המנדט הבריטי בשנים 1922–1948. בקומה התחתונה של המוזיאון תצוגת קבע וכן חדר הנצחה לנופלי העיר במלחמות ישראל.
הקומה העליונה מוקדשת לתערוכות מתחלפות.
בקומה זו מוצגות תערוכות ציורים של ציירים תושבי העיר כמו שלמה כץ ואמנים אחרים.
תצוגת הקבע כוללת ממצאים הקשורים לרמלה בימי הביניים, אוסף מטבעות הכולל שלושה מטמונים שנמצאו בעיר וכן מטבעות שנטבעו בה במאות ה-8 עד ה-11. התצוגה כוללת מטמון זהב המכיל 376 מטבעות ושישה מטילי זהב מן המאה ה-8, ממצאים המעידים על חשיבותה של רמלה, ששימשה במאה ה-8 כבירת הארץ וכמרכז מסחרי.
במקום חדר המוקדש לעת החדשה כולל מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל, אוהל מעברה משוחזר וחדר המציג את תוכניות פיתוח רמלה בעתיד.
המוזיאון נפתח מחדש לציבור ב-2024 לאחר שעבר תהליך שדרוג בהשקעה של 5 מיליון שקלים.
המוזיאון המחודש מציג את סיפורה של רמלה מאז היווסדה במאה השמינית ועד ימינו.
ארבעת אולמות התצוגה משקפים את חיי היומיום, המסחר, האומנות והמרקם התרבותי של העיר.
המוזיאון הוא חלק מארגון הגג של המועצה לשימור אתרים.
שוק רמלה הוקם בסוף התקופה העות'מאנית וקיים למעלה ממאה שנה.
זה שוק ססגוני ומוכרים בו פירות, ירקות, תבלינים, בגדים ועוד.
כן נמצאים בו ובסביבתו דוכני אוכל רבים.
השוק עבר שיפוץ שכלל קירוי ושדרוג תשתיות.
בימי רביעי מתקיים לידו תחת כיפת השמיים שוק נודד הנקרא שוק רמלה לוד.
קניון עזריאלי רמלה - קניון גדול, נפתח ב-2015 בשדרות דוד רזיאל.
קניון רמלה - קניון בשדרות הרצל בבניין בו נמצאת קריית הממשלה ותחנת האוטובוסים המרכזית (התחנה המרכזית של רמלה).
קניון רמלוד - מתחם מסחרי בצומת אחיסמך בצפון העיר בסמוך ללוד.
רמבלס סנטר - מתחם מסחרי חדש הנמצא במרכז העיר סמוך להיכל התרבות.
החפירה הראשונה בוצעה בשנת 1949 בידי יעקב קפלן באזור המסגד הלבן.
במתחם נמצאה רצפת פסיפס, וכתובת בערבית מעל אחד המבנים המציינת כי הוקם על ידי הסולטאן אל נאצר מוחמד אבן קלאון בשנת 1313 לספירה.
הממצאים מגלים כי היו שלשה שלבים בבניין המסגד.
הראשון מתקופת בית אומיה שבו הוקם המסגד ומאגרי המים.
השני מימי צלח א-דין האיובי, והשלישי מתקופת הסולטאן אל נאצר.
חפירה נוספת במתחם בוצעה על ידי מ' בן דוב בשנת 1980, באזור הקיר הצפוני של המסגד.
החופר תיעד שש שכבות כאשר הנמוכה ביותר היא מהתקופה האומאית, ובכך חיזק את דבריו של קפלן.
בשנת 1965 נערכה חפירה נוספת בעיר על ידי מרים רוזן-איילון וא' איתן באזור הדרום-מערבי של העיר.
בחפירה נמצאו כלים ושברי כלים שונים החל מהמאה השמינית לספירה.
הממצאים שופכים אור על הקרמיקה המוסלמית בארץ ישראל במאות הראשונות לאחר הכיבוש הערבי.
בשנת 1973 נמצאה בחפירת הצלה על ידי מגן ברושי באותו אזור רצפת פסיפס מהמאה השמינית ובה בין היתר תשליבים גאומטריים ופסוק מהקוראן.
שכונת עמישב (אג"ש) - נמצאת בסמיכות ל"עיר העתיקה".
מורכבת מאוכלוסייה מעורבת (יהודים וערבים).
העיר העתיקה - נמצאת במרכז הדרומי של העיר רמלה.
העיר העתיקה מאופיינת ברוב מוסלמי והיא בעצם מכילה את כל המבנים ההיסטוריים של העיר, לצידה של העיר העתיקה משולבת העיר החדשה הכוללת בתוכה את הקניון ושדרת הקניות של רמלה.
נווה דוד - שוכנת בצפון מערב העיר המאופיינת בבתי קרקע גדולים.
נאות יצחק רבין (לשעבר נווה הדרים) - נמצאת בדרום העיר סמוך לבית הקברות החדש מאופיין בבתי קרקע גדולים.
נווה רם - שכונה ותיקה יותר.
רמת דן - שכונה חדשה המאופיינת במגדלי מגורים רבי קומות ומגדל פנורמה בגובה של 18 קומות.
משכנות - בעצם כוללת את רוב השיכונים בעיר רמלה, האוכלוסייה היא ברובה יהודית.
המקום מאופיין בשיכונים ישנים אך העירייה פועלת לשקמם.
שכונת ויצמן - אוכלוסייה ותיקה במרכז העיר.
שפרינצק - שכונה מעורבבת הסמוכה לצומת השעון.
בן-גוריון - השכונה מאופיינת בבניינים גבוהים, השכונה שינתה את אופי האוכלוסייה בה בשנות ה-90 עם העלייה מברית המועצות ומאתיופיה.
נווה יהונתן - שכונה שנבנתה בשנות ה-80 עד לשנות ה-90. בעיקר בניינים נמוכים ובתי קרקע ותיקים (הקוטג' המאפיין את שנות ה-80).
נאות בגין (לשעבר: קריית מנחם בגין, נקראת גם אפקה) - השכונה שוכנת מצפון לכביש 44, צפונית לעיר, ומתגוררים בה בעיקר עולים שעלו מחבר העמים בשנות ה-90 של המאה ה-20. בצמוד לשכונה, נבנית שכונת פארק צפון של חברת מ.
השופטים צפון - שכונה ותיקה מאוד היום מאופיינת באוכלוסייה מבוגרת.
השופטים דרום - בעבר אזור פחות מאוכלס היום אוכלוסייה מעורבת.
נווה דוד החדשה - נמצאת בין נווה דוד ובין מסילת הברזל שמצפון.
נאות שמיר - שכונה חדשה במערב העיר, גובלת בבאר יעקב, קרויה על שם יצחק שמיר.
רחובות השכונה נקראו על שמם של אישים מתחום הביטחון, ביניהם משה ארנס ומשה לוי.
סמל העיר מורכב ממגן בצבע ירוק כהה, ובו נראים בלבן ענף ועלי עץ זית, זכר לכרמי הזית הנרחבים שהיו מרכיב בכלכלת העיר בימים עברו, גלגל שיניים המדגיש את פיתוחה התעשייתי של העיר ומגן דוד המסמל את זהותה העברית של העיר.
הסמל עוצב על ידי צבי נרקיס ונבחר ב-1952 על ידי ועדה בראשות יעקב בן-סירא.
מוטי יצחקי: 2017 (ממלא מקום)
הרב יוסף שלום אלישיב – 1948
אחיו הרב יחיאל אבוחצירא החל מ-1975
רמקול (הלחם של המילים "רם" ו"קול") הוא מתמר המשמש להפיכת אותות חשמליים לצלילים שניתן לשמוע.
רמקול בסיסי מורכב ממגנט קבוע ומסליל של מוליך חשמלי החופשי לנוע בתוך השדה המגנטי הקבוע של המגנט.
אל הסליל מחוברת דיאפרגמה – (ממברנה דקה, צפידה למחצה) בצורה המזכירה חרוט רחב בסיס.
שולי הממברנה מחוברים אל מסגרת מתכתית בחיבור גמיש שאיננו מונע את תנועתה.
המגנט הקבוע מחובר אל המסגרת המתכתית בחיבור קשיח.
כאשר זרם חשמלי עובר בסליל מושרה מתוך הסליל שדה אלקטרומגנטי שעוצמתו וכיוונו יחסיים לעוצמת הזרם החשמלי ולכיוונו.
שדה אלקטרומגנטי זה גורם לתנועה של הסליל ביחס למגנט הקבוע הנגרמת מהכוחות הפועלים בין השדה המגנטי הקבוע והשדה האלקטרומגנטי המושרה מתוך הסליל.
תנועת הסליל גורמת לתנועה של הממברנה המחוברת אליו, וזו דוחפת את האוויר שמסביבה בכיוון ובעוצמה יחסיים לכיוונו ולעוצמתו של הזרם החשמלי העובר בסליל.
מכאן שכאשר הזרם החשמלי העובר בסליל מתנודד, הוא יגרום לתנודה של הממברנה בקצב ובעוצמה התואמים לקצב ועוצמת תנודות הזרם, ולהרעדת האוויר סביב הממברנה.
תנודות האוויר המופקות באופן זה הן, בעצם, גלי קול או צלילים.
קיימים גם רמקולים אשר פעולתם מבוססת על פיאזואלקטריות, ולכן אינם זקוקים לסליל או למגנט.
רמקולים אלו נפוצים מאוד במכשירים אלקטרוניים זעירים או בהתקנים המיועדים להפקת תדרים גבוהים.
בדרך כלל הרמקול נתון בתיבת תהודה שאליה מקובעת המסגרת המתכתית שלו.
לתיבה חשיבות פונקציונלית לפעולת הרמקול – תנועת הממברנה יוצרת גלי קול ישירים קדימה וגלי קול עקיפים בצידה השני שהם בעלי מופע הפוך ובתחום תדרים מסוים מבטלים את הגלים הישירים.
נוצר הצורך אם כך בבידוד של הגלים העקיפים או הפיכת המופע והחזרה קדימה (שיטת "בס רפלקס") וכאן נכנסת לפעולה תיבת הרמקול.
בנוסף, תיבת הרמקול יוצרת עומס על הממברנה שמתנהג כמו קפיץ התורם לריסונה ומונע תהודה בלתי רצויה של הממברנה.
לנפח התיבה ולצורתה, כמו גם לחומר ממנו היא עשויה, חשיבות רבה – תיבות איכותיות לרוב בנויות משבבי עץ דחוסים המקנים בידוד אקוסטי טוב.
בנוסף, התיבה מגנה על הרמקול מפני פגיעות ומסתירה אותו ובכך משפרת את המראה העיצובי החיצוני שלו.
נהוג לחלק את הרמקולים לשני סוגים:
רמקול פאסיבי – לא כולל מגבר, דורש מגבר חיצוני.
רמקול אקטיבי – הכולל מגבר, המיועד להגברת האותות החשמליים הנכנסים.
אות הכניסה של הרמקול מגיע ישירות ממגבר קדם וללא כל הגברה.
האות מקבל הגברה ומועבר לרמקול.
השימוש ברמקול אקטיבי נועד למספר מטרות:
נוחות – כאשר המגבר והרמקול מגיעים ביחידה אחת הם מתחברים ישירות למקור הצליל.
הגברת תחום תדרים מסוים – לדוגמה, סאב-וופר במערכות קול המגביר את תחום התדרים הנמוך.
התאמת ההגברה ואיכותה עבור תחום תדרים נתון.
עם הזמן התפתחו אמצעי השמע ונוצרו מספר שיפורים.
אחד השיפורים הוא להפריד את תחומי התדרים השונים לרמקולים ייעודיים שכן קשה לתכנן רמקול בודד שיחולל את כל תחום התדרים באיכות גבוהה.
לצלילים הנמוכים (תדירות נמוכה) יש אורך גל גדול, ולכן נדרשת הזרמה גדולה של אוויר שאיננה אפשרית ברמקול קטן.
לשם כך נבנה הוופר (woofer) – רמקול גדול יחסית המסוגל להזרים הרבה אוויר.
עבור צלילים בתדרים גבוהים (מאוד מהירים) יש צורך להניע את הממברנה במהירות גבוהה, בעיה קשה עבור רמקול רגיל.
לשם כך המציאו את הטוויטר (tweeter) – רמקול קטן יחסית אשר מסוגל לנוע בתדירויות גבוהות ולהשמיע צלילים גבוהים באיכות טובה.
הוופר הוא אלמנט המשמש לשמיעת הצלילים הנמוכים, בדרך כלל בין 300–400 הרץ לבין כמה קילו-הרץ בודדים.
סאב-וופר הוא אלמנט המשמיע צלילים אף יותר נמוכים מהוופר הרגיל, אך שמו נטמע בתור האלמנט היחיד האחראי לתדרים נמוכים.
מקורו של השם הוא מאנגלית – Woofer – כמו כלב המשמיע קולות נמוכים של נביחות (Woof).
מבנה הוופר מורכב כך שבמרכזו יש שדה מגנטי חזק, ובתוכו סליל.
כאשר מזרימים לסליל זרם בתדירות מסוימת, הסליל זז בהתאם לשדה המגנטי ויוצר תנועה בקונוס האלמנט כך שמתקבל צליל בתדירות המתאימה.
קיימים וופרים שונים המסוגלים להשמיע טווחי תדרים שונים, התלויים בשיטה שבה מונעים מגע של הסליל עם המגנט עצמו, ובמשתנים כגון גודל הקונוס, חוזק ומשקל המגנט וחופש התנועה שניתן לקונוס.
הטוויטר הוא אלמנט לשמיעת הצלילים הגבוהים, בדרך כלל בין 2 קילו-הרץ לבין 20 קילו-הרץ.
בעבר היו נוהגים לייצר טוויטרים כוופרים מוקטנים, אבל עם הזמן התברר שההתנגדות גדולה מדי ומגבילה את הטוויטר, שאמור לבצע רעידות קטנות באוויר כדי ליצור קול בתדרים גבוהים, ולכן כיום טוויטרים בנויים בצורת כיפה, ופועלים באופן דומה לוופר אך נתקלים בפחות התנגדות.
סוג נוסף של טוויטר נפוץ היום הוא מסוג רצועה.
טוויטר זה פועל בשיטה שונה מהטוויטרים המפורטים למעלה אך עקרון הפעולה שלו מתבסס על שדה מגנטי על מנת ליצור תנודה.
המיד ריינג' (mid-range) מיועד להשמיע את טווח התדרים בין הוופר לטוויטר, בדרך כלל בין 500 הרץ ל-5 קילו-הרץ.
יש שני סוגים של מיד ריינג':, האחד הוא מסוג הקונוס הפועל באופן דומה לוופר, השני הוא מסוג הכיפה שהוזכר אצל הטוויטר ופועל באופן זהה.
אלמנט המיד ריינג' נמצא רק במערכות שמע שבהן שלושה אלמנטים או יותר, מפני שכאשר משתמשים רק בשני רמקולים רוצים לכסות את תחום התדרים המרבי ולכן ישתמשו בוופר ובטוויטר.
הפול ריינג' הוא אלמנט המשמש למערכות בעלות אלמנט אחד בלבד לכל יחידה.
הפול-ריינג' מיועד להשמיע את טווח התדרים המרבי שאלמנט יחיד יכול להפיק ולכן התדרים הקיצוניים סובלים מחוסר יעילות בהשמעתם.
כאשר התקדמה הטכנולוגיה התברר שגם למגברים יש קושי לייצר הספק שיפיק צליל מספיק חזק וטוב מכל האלמנטים ולכן יצרו את טכנולוגיית הביי-אמפ (bi-amp, קיצור של bi amplification).
טכנולוגיה זו מאפשרת לחבר מגבר נפרד לכל אלמנט או למספר אלמנטים המפיקים תחומי תדרים שונים, וכך לקבל צליל חזק יותר ואיכותי יותר.
החיסרון בטכנולוגיה זו הוא הסרבול המתקבל: יש להוסיף מכשיר המפריד בין הצלילים על מנת לשלוח לכל מגבר את תחום התדרים המתאים לו.
רמית היא מערכת מכ"ם ניידת מתוצרת ארצות הברית, שהייתה בשימוש מערך הנ"מ בחיל האוויר הישראלי במשך 29 שנים: מ-1976 ועד 2005.
המערכת נבנתה על ידי חברת "סנדרס", שב היא חלק מתאגיד "לוקהיד מרטין".
מכ"מ הרמית מסוגל לגלות מטוסים ומסוקים מנמיכי טוס.
היא שימשה להגנת המרחב האווירי של בסיסים ואתרים אסטרטגיים וכן לאורך הגבולות.
השם הישראלי "רמית" ניתן על ידי אחד מקציני חיל האוויר שהשתתפו בפרויקט, סא"ל עובדיה מעוז, על שם בתו, רמית מעוז-סגל, שהייתה אז בת מספר חודשים (לימים בעצמה קצינה בחיל האוויר).
רְמֵישׁ הוא כפר בדרום לבנון, בנפת בינת ג'בייל שבמחוז א-נבטיה, כשני קילומטרים מהגבול עם ישראל, ליד היישובים הישראליים מתת ונטועה.
בכפר מתגוררים כ-7,000 תושבים – נוצרים מרונים.
הכפר משתרע על גבעות שגובהן נע בין 560 ל-650 מטר מעל פני הים.
אקלים הכפר ים תיכוני ובמקום מטעי טבק.
בכפר מרפאת עזרה ראשונה של הצלב האדום.
במלחמת לבנון השנייה רוב תושבי הכפר עזבו את בתיהם.
מחבלי חזבאללה ניצלו את העבודה כי אוכלוסיית הכפר נוצרית וצה"ל נמנע מלתקוף כפרים נוצריים וירו מהכפר רקטות קטיושה לעבר צפת ויישובי הסביבה.
מספר פעמים הצליחו צעירים מקומיים למנוע את הירי, בין המחבלים לתושבים התפתחה תגרה שבסופה סולקו המחבלים מהכפר.
כמו כן, במהלך הלחימה נפצעו ארבעה חיילי האו"ם כשפגז של טנק ישראלי פגע בעמדתם סמוך לכפר.
הארבעה, אזרחי גאנה פונו לבית החולים של יוניפי"ל בנקורה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל התנגד הכפר לניסיונות של חזבאללה לפעול מתוך הכפר עם תחילת התמרון הקרקעי בלבנון לא הותקף הכפר על ידי צה"ל, אך ב-21 באוקטובר 2024 טנקים של צה"ל נכנסו לפאתי הכפר רמיש מכיוון עייתא א-שעב.
רמניקו ולצ'ה (ברומנית: Râmnicu Vâlcea), על גדת נהר אולט, היא העיר הגדולה (107,726 תושבים) ביותר במחוז ולצ'ה, שבמערב חבל מונטניה ברומניה.
קיומו של יישוב במקום תועד לראשונה בכתובים ב-1388.
רמפול היא סדרת טלוויזיה דרמטית-משפטית בריטית, אשר נוצרה ונכתבה על ידי הסופר ועורך הדין סר ג'ון מורטימר, בכיכובו של ליאו מק'קרן בתפקיד הוראס רמפול, עורך דין לונדוני מזדקן, שנהנה להגן על לקוחותיו קשי היום בני מעמד "הצווארון הכחול".
הסדרה שודרה לסירוגין בין השנים 1978–1992. בעקבות הצלחת הסדרה נכתבו מספר ספרים ושודרו תסכיתים, שהתבססו על סיפוריו של רמפול.
בישראל שודרה הסדרה בערוץ 1 ולאחר מכן בערוץ 33.
בעוד שבסדרת הספרים המבוססת על דמותו של רמפול לא תמיד נשמרת ההמשכיות, הרי שבסדרת הטלוויזיה ניתן לזהות כמה מאפיינים בולטים וקבועים בדמותו של הוראס רמפול.
מעל לכל, רמפול אוהב את אולם בית המשפט.
למרות ניסיונות חוזרים ונשנים מצד משפחתו וחבריו לשכנע אותו להתקדם לתפקיד בכיר ומכובד יותר, אשר הולם את גילו ואת ניסיונו המקצועי, כגון תובע מטעם המדינה או שופט, כל שרמפול מעוניין בו הוא להמשיך ולהגן על לקוחותיו באולד ביילי, בית המשפט לעניינים פליליים המרכזי של לונדון.
מומחיותו הרבה בתחום הפלילי ידועה היטב לאנשים משני צדי החוק.
שבט טימסון, משפחה של פושעים קטנים, שמתעסקים בעיקר בעבירות של פריצה וגנבה, נמנה עם לקוחותיו הקבועים.
בני המשפחה פונים אל רמפול שוב ושוב, כדי שיחלצם מהסתבכותם האחרונה עם החוק.
אחת הפעולות האהובות עליו היא חקירה נגדית של עדים מטעם התביעה, והוא בז לעורכי דין שנעדרים את היכולת או את האומץ לשאול את השאלות הנכונות.
רמפול אינו חושש מלהתעמת עם שופטים, במיוחד עם אלה שנוטים להאמין שעצם ההעמדה לדין מלמדת על אשמה או שהמשטרה לעולם אינה טועה.
רמפול מאמין בכל לבו בחזקת החפות.
על אף חיבתו לפושעים, דמותו של רמפול מצטיינת ברמה גבוהה של מוסריות ואתיקה.
ה"אני מאמין" שלו הוא לעולם לא להודות באשמה, והוא מסרב בעקביות לשמש כתובע מטעם המדינה (בבריטניה, בניגוד לישראל, המדינה ממנה עורכי דין פרטיים לשמש כתובעים מטעמה בתיקים מסוימים).
אמונה זו גם מונעת ממנו להסכים להסדרי טיעון, המחייבים הודאה באשמה.
בשעות הפנאי שלו נהנה רמפול לעשן סיגרים, לשתות יין אדום זול ולאכול מאכלים מטוגנים וירקות מבושלים.
הוא מבקר על בסיס יומי בפאב "פומרוי'ס", שנמצא במרחק הליכה הן מהאולד ביילי והן ממשרדו.
עמיתיו למשרד עורכי הדין שבו הוא עובד נוהגים להעיר לו תדיר על עשן הסיגרים ולבקר את לבושו המרושל והלא מוקפד: כובעו הישן, אפר הסיגרים על בגדיו ופאת עורך הדין הבלויה שלו.
רמפול, מצדו, נוהג להביט בגיחוך ובציניות על "מרוץ העכברים" התמידי שבו הם נמצאים, ועל המחויבויות החברתיות, המיותרות לטעמו, שהם נוטלים על עצמם.
אשתו של רמפול, הילדה, לא מפסיקה לדבר בגאווה על אביה המנוח, שעמד בעבר בראש משרד עורכי הדין שבו עובד בעלה, והיא מפצירה ברמפול כל העת שיתקדם מבחינה מקצועית.
לשניים בן יחיד, ניק, פרופסור לסוציולוגיה, הנשוי לאישה אמריקאית בשם אריקה.
בין רמפול לכלתו קיימת מתיחות, בשל חילוקי דעות הקשורים לעבודתו של רמפול.
למשך תקופה קצרה פרש רמפול מעבודתו, והוא והילדה עברו להתגורר בפלורידה, כדי להיות קרובים לבנם, המלמד באוניברסיטת מיאמי.
רמפול נוהג לכנות את אשתו הילדה, מאחורי גבה, "זאת שיש לציית לה" , בהתייחסות לנובלה "היא" של הנרי ריידר הגרד.
הוא גם נוהג לצטט לעיתים קרובות את המשורר האנגלי ויליאם וורדסוורת'.
דמותו של רמפול הופיעה לראשונה במחזה טלוויזיוני, שנכתב על ידי ג'ון מורטימר ושודר ב-BBC ב-17 בדצמבר 1975. בשלבי העבודה הראשונים עליו נקרא המחזה "נסיכי היקר, פיוטר קרופוטקין", וגיבורו היה עורך דין בשם הוראס רמבולד, שגילה עניין מיוחד באנרכיסטים מהמאה ה-19, ובמיוחד באנרכיסט הרוסי פיוטר קרופוטקין.
בתסריט הראשוני גם נרמז, שאחת הסיבות להתמוטטות נישואיו של גיבור המחזה הייתה חיבתו לגברים צעירים.
בסופו של דבר המחזה נקרא "רמפול מהביילי".
שמו של הגיבור שונה להוראס רמפול, לאחר שהתברר שהיה קיים עורך דין אמיתי בשם הוראס רמבולד, והרמזים על העדפותיו המיניות של רמפול הושמטו מהתסריט הסופי.
העדפתו הראשונה של מורטימר לגילום דמותו של רמפול הייתה השחקן הבריטי סר מייקל הורדרן.
לאחר שהתברר שהורדרן לא זמין, ניתן התפקיד לשחקן האוסטרלי ליאו מק'קרן.
בתחילה לא היה מורטימר מרוצה מליהוקו של מק'קרן לתפקיד, אולם הוא שינה את דעתו לאחר שראה אותו בחזרות.
לתפקיד הילדה רמפול לוהקה השחקנית ג'ויס הרון, שגילמה דמות קשוחה הרבה יותר מזו שהוצגה לאחר מכן בסדרת הטלוויזיה.
המחזה זכה לביקורות טובות ולאחוזי צפייה גבוהים.
לאחר הצלחת המחזה, הזמין ה-BBC ממורטימר שישה תסריטים נוספים ובהם המשך מעלליו של רמפול.
אולם, בשל חילופי גברי בהנהלת הערוץ, הוחלט שם לבסוף לוותר על שידור הסדרה.
מי שכן הביע לבסוף אמון בסדרה היה ערוץ ITV, ופרק הבכורה שלה עלה לשידור בערוץ ב-3 באפריל 1978. רק שני שחקנים שהופיעו במחזה ב-1975 השתתפו גם בסדרה: ליאו מק'קרן ודייוויד ילנד, שגילם את בנו של רמפול, ניק.
דמותה של הילדה רמפול לוהקה מחדש, ואת התפקיד גילמה השחקנית פגי ת'ורפ-בייטס.
החל מהעונה הרביעית החליפה אותה בתפקיד מריון מאת'י, לאחר שת'ורן בייטס נאלצה לפרוש מהסדרה מסיבות בריאותיות.
את נעימת הנושא של הסדרה, שבה נעשה שימוש רחב בבסון, הלחין ג'וזף הורוביץ.
במקביל לכתיבת הסדרה, מורטימר המשיך לעבוד כעורך דין.
הוא נהג להתעורר מדי בוקר בשעה 5:30, ולכתוב תסריטים לפני צאתו לעבודה באולד ביילי.
הסדרה זכתה לביקורות נלהבות - "הטיימס" כתב על הסדרה: "אסור להחמיץ!
ליאו מק'קרן מעולה בתפקיד עורך הדין הפראי והשנון רמפול", ואילו ב"גארדיאן" נכתב: "ה-BBC ויתרו על יהלום".
בסך הכול הופקו ושודרו שבע עונות של הסדרה, בכל עונה שישה פרקים, בין השנים 1978 ל-1992. סרט טלוויזיה בן שעתיים, שנקרא "שובו של רמפול", שודר ב-1980, בין העונה השנייה לשלישית.
הפרק האחרון בסדרה, "רמפול עומד למשפט", שודר ב-3 בדצמבר 1992. כל 44 פרקי הסדרה, כולל המחזה מ-1975 וסרט הטלוויזיה מ-1980, זמינים לרכישה ב-DVD.
בסדרה היו דמויות קבועות רבות, העיקריות שבהן היו:
הוראס רמפול (ליאו מק'קרן) - הדמות הראשית בסדרה.
עורך דין פלילי מזדקן, שמוכן להגן על כל לקוח ולעולם אינו מודה באשמה.
הילדה רמפול (פגי ת'ורפ-בייטס) (עונות 1–3) - אשתו של רמפול, הידועה גם כ"זו שיש לציית לה".
הייתה רוצה מאוד לראות את רמפול מתקדם לתפקיד בכיר ועומד בראש המשרד שלו, כמו אביה.
ניק רמפול (דייוויד ילנד) (עונות 1–2) - "המוח במשפחה", כפי שמכנה אותו רמפול.
לניק ולאביו יש מערכת יחסים קרובה.
בשלב מסוים ניק עובר לגור בארצות הברית, שם הוא מלמד סוציולוגיה.
עמיתיו של רמפול במשרד עורכי הדין:
גאת'רי פת'רסטון (פיטר בולס) - עומד בראש המשרד.
בשלב מאוחר יותר מתמנה לשופט.
פילידה ארסקין-בראון (פטרישה הודג') - עורכת דין בכירה במשרד, בעלת דעות עצמאיות משלה, המכונה "פורציה של הלשכה".
לרוב, אך לא תמיד, מסכימה עם רמפול בעניינים הקשורים לניהול המשרד.
בשלב מאוחר יותר מתמנה לפרקליטה בכירה מטעם המדינה ולאחר מכן לשופטת.
קלוד ארסקין-בראון (ג'וליאן קארי) - עורך דין בכיר במשרד, בעלה של פילידה.
בשלב מאוחר יותר מתמנה לפרקליט בכיר מטעם המדינה.
רואוולי, הידוע יותר כ"דוד טום" (עונות 1–6) - עורך הדין המבוגר ביותר במשרד, שאף אחד לא זוכר מתי הייתה הפעם האחרונה שבה הוא ניהל תיק.
ג'ורג' פרובישר (מוריי ווטסון) (עונות 1–5) - עורך דין במשרד, וחברו הטוב ביותר של רמפול מבין עורכי הדין במשרד.
בשלב מאוחר יותר מתמנה לשופט, ויחסיו עם רמפול נהיים צוננים.
סמואל באלארד (פיטר בליית') (עונות 3–7) - עומד בראש המשרד בעונות המאוחרות, לאחר מינויו של גאת'רי פת'רסטון לשופט.
ליז פרוברט (עונות 4–7) - עורכת דין צעירה ופמיניסטית, שמצטרפת למשרד בעונות המאוחרות.
את דמותה של ליז מגלמת אביגיל מק'קרן, בתו של ליאו מק'קרן.
אלברט הנדיסייד (עונות 1–2) (דרק בנפילד) - הפקיד של המשרד.
בפרק השלישי הוא מפוטר, אך ממשיך לשמור על קשרי ידידות עם רמפול.
הנרי טרנץ' (ג'ונתן קוי) - מחליפו של אלברט בתפקיד הפקיד של המשרד.
מר ברנארד (דניס ליל) - עורך הדין (Solicitor) שמפנה אל רמפול רבים מלקוחותיו.
הבלש בראש (עונות 2–5) - שוטר שלהוט לראות את הנאשמים מורשעים.
רמפול בז לו ולעדויות שלו בבית המשפט.
השופט רוג'ר בולינגהאם (עונות 1–4) - אויבו המושבע של רמפול באולם בית המשפט.
ידוע לשמצה בסלידתו מסנגורים באופן כללי ומרמפול באופן מיוחד.
רמפול נוהג לכנותו "השור הזועם".
השופט ווספר (עונה 2) - שופט מבוגר ונטול הומור, שלא מחבב את רמפול.
השופט ג'רלד גרייבס (עונות 4–7) - שופט נוסף שאינו מחבב את רמפול ואת הופעותיו התיאטרליות בבית המשפט.
השופט אוליבר אוליפאנט (עונות 6–7) - שופט שנוהג לדבר כל הזמן על "השכל הישר" ולעצבן בכך את רמפול.
דמויות נוספות בחייו של רמפול:
פרד טימסון - ראש שבט טימסון, משפחת פושעים שמתמחה בפשעים לא אלימים קטנים ופונה פעמים רבות לעזרתו של רמפול.
דניס טימסון (עונות 4–7) - חבר נוסף בשבט טימסון, ששוכר את שירותיו של רמפול לעיתים קרובות, עבור עצמו או עבור בן משפחה אחר.
מריגולד פת'רסטון - אשתו של גאת'רי פת'רסטון.
ג'ק פומרוי (עונות 1–5) - הבעלים של הפאב "פומרוי'ס", מקום הבילוי הקבוע של רמפול.
דודו מקינטוש (עונות 3–5) - חברת ילדות של הילדה, שנוהגת לבקר לעיתים אצל בני הזוג רמפול.
בעקבות הצלחת הסדרה נכתבו ספרים ושודרו תסכיתים, שהתבססו על סיפוריו של רמפול:
במקביל לכל עונה של הסדרה, יצא ספר שהכיל שישה סיפורים, שהתבססו על ששת פרקי העונה.
לאחר ששידור הסדרה הסתיים ב-1992, המשיכו לצאת ספרים נוספים, שהכילו סיפורים חדשים ומקוריים אודות רמפול.
נכון לשנת 2008, יצאו לאור בסך הכול 15 ספרים בסדרה, האחרון שבהם בשנת 2007.
בשנת 1980 שודרו בתחנת הרדיו של ה-BBC שלושה-עשר תסכיתים ובהם סיפוריו של רמפול, שהתבססו על העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה והכילו גם שבעה סיפורים מקוריים חדשים.
לאחר הפסקה ארוכה, החל משנת 2003 משודרים מדי פעם ברדיו ה-BBC תסכיתים נוספים, המתבססים על הספרים שיצאו בשנות האלפיים.
רמפלה ג'וניורס פוטבול קלוב, או בקיצור "רמפלה ג'וניורס" הוא מועדון כדורגל אורוגוואיי מהעיר מונטווידאו, בירת אורוגוואי.
בעונת 1927 זכתה הקבוצה באליפות אורוגוואי, בתקופה בה עוד הייתה הליגה חובבנית.
בעבר נקראה הקבוצה "השלישית" לאחר שהייתה הכי גדולה בתקופתה אחרי פניארול ונסיונל, שתי הגדולות של הכדורגל באורוגוואי.
צבעי הקבוצה, אדום וירוק, נלקחו, כך טוענת הסברה, מצבעי דגל איטליה שהיה מונף על אונייה שעגנה במונטווידאו.
הקבוצה עברה מספר פעמים משכונה אחת לאחרת בעיר, עד הגיעה לשכונת ויז'ה דל סרו - מקום מושבה כיום.
לאורך השנים הייתה יריבתה הגדולה ביותר של רמפלה קבוצת סרו, וזהו הדרבי השני בגודלו באורוגוואי, אחרי הדרבי בין פניארול ונסיונל, שתי הגדולות של הכדורגל באורוגוואי.
האוהדת הכי מפורסמת של הקבוצה היא נטליה אוריירו.
אלופת אורוגוואי: 1927 (בתקופה החובבנית)
רמירס סנטוס דו נסימנטו (בפורטוגזית: Ramires Santos do Nascimento; נולד ב-24 במרץ 1987 בבארה דו פיריי, ריו דה ז'ניירו) הידוע בשמו הפרטי, הוא כדורגלן עבר ברזילאי.
בשנת 2012 נתן לו מדור הספורט של הגרדיאן את המקום ה-61 בין 100 שחקני הכדורגל הטובים העולם.
בצעירותו שיחק רמירס בקבוצת הנוער של מועדון הכדורגל ז'וינווילי, עימה זכה פעמיים באליפות הליגה השנייה של מחוז סנטה קטרינה בשנים 2005 ו-2006. בשנת 2006 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ז'וינווילי (דאז בליגה הברזילאית השלישית) ולאחר עונה טובה, אותה סיים עם שלושה שערים ב-14 משחקים הושאל לקרוזיירו מליגת העל הברזילאית.
כבר בעונתו הראשונה בקרוזיירו הפך לאחד השחקנים המובילים של הקבוצה ועם שלושה שערים ב-32 משחקים הוביל אותה למקום החמישי בליגה.
בינואר 2008 שב רמירס מההשאלה, אך כבר לאחר מספר ימים נקנה על ידי קרוזיירו תמורת 300,000 דולר.
בעונת 2008, המשיך להשתפר ביכולתו והפך לאחד השחקנים הבולטים בליגה.
עם שישה שערים ב-25 משחקים הוא הוביל את קבוצתו למקום השלישי בליגה ולאליפות מחוז מינאס ז'ראיס.
כמו כן, הוא נבחר לנבחרת העונה בליגה הברזילאית ואף העפיל עם קבוצתו לגביע הליברטדורס 2009. רמירס פתח מצוין את הטורניר והוביל את קרוזיירו למקום הראשון בבית המוקדם ולהעפלה לרבע הגמר, לאחר ניצחון על אוניברסידד דה צ'ילה בשלב שמינית הגמר.
עם זאת, לא היה חלק מההישג המרשים של קבוצתו שהגיעה עד לגמר הטורניר, מאחר שב-21 במאי 2009 עבר לבנפיקה ליסבון הפורטוגזית תמורת 7.5 מיליון אירו.
כבר בתחילת דרכו בבנפיקה הוביל רמירס את הקבוצה למקום הראשון בבית בשלב הבתים של הליגה האירופית.
בהמשך הוביל את הקבוצה לניצחון 0-4 על הרטה ברלין בשלב 32 האחרונות ולניצחון 1-2 על אולימפיק מרסיי בשמינית הגמר.
עם זאת, ברבע הגמר הפסידה בנפיקה 5-3 בסיכום שני המשחקים נגד ליברפול והודחה מהטורניר.
בליגה הפורטוגזית לא התקשתה בנפיקה לזכות באליפות לאחר ששלטה בליגה במשך כל העונה.
הקבוצה הפגינה יכולת מצוינת גם בגביע הפורטוגזי ואף זכתה בו לאחר ניצחון 0-3 על פורטו במשחק הגמר.
מבחינה אישית, רמירס סיים עונה טובה במיוחד עם חמישה שערים ב-43 משחקים בכל המסגרות.
בעונת עבר לשחק בצ'לסי האנגלית בתמורה ל-18 מיליון לירה שטרלינג.
את שערו הראשון בקבוצה כבש רמירס ב-24 בינואר 2011 במשחק הליגה נגד בולטון וונדררס, בו ניצחה צ'לסי 0-4.
בעונת 2011/2012 כבש רמירס את השער שהעלה את צ'לסי לגמר ליגת האלופות עם הקשתה מעל ויקטור ואלדס, שוער ברצלונה בחצי הגמר.
שער זה נבחר לשער השנה של צ'לסי.
באותה השנה זכתה צ'לסי בליגת האלופות ורמירס היה לשחקן חשוב בקבוצה.
עונה לאחר מכן פתח בהרכב בגמר הליגה האירופית 2013, שהסתיים בניצחונה של צ'לסי 2-1 על בנפיקה ליסבון.
ב-27 בינואר 2016 חתם רמירס בקבוצה הסינית ג'יאנגסו גואוקסין-סיינטי אשר שילמה עבורו 25 מיליון לירות שטרלינג.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה היה שחקן הרכב, אך בשתי העונות האחרונות לא נכלל בסגל כלל מלבד משחק גביע אחד.
ב-13 ביוני 2019 חזר רמירס לברזיל לאחר 10 שנים וחתם בפלמיירס.
ביולי 2008 זומן רמירס לסגל הנבחרת האולימפית של ברזיל לקראת אולימפיאדת בייג'ינג 2008. הוא שותף בארבעה משחקים במהלך הטורניר וזכה עם הנבחרת במדליית הארד.