tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם כינון פרס המסדר פור לה מריט הוזמן בגס בשנת 1843 לתאר את הזוכים במדליות, בהם הפסלים כריסטיאן דניאל ראוך ויוהאן גוטפריד שדו, הפילולוג יעקב גרים ואלכסנדר פון הומבולדט.
בשנת 1846 מינה פרידריך וילהלם הרביעי את בגס לצייר החצר המלכותית הפרוסית.
בגס נפטר בגיל 60 לאחר שחזר משהייה ברומא.
ארבעה בניו נכנסו למקצוע האמנות וקיבלו את הדחפים האמנותיים המוקדמים שלהם בסטודיו של אביהם: הפסלים ריינהולד בגס וקרל בגס הצעיר והציירים אוסקר בגס ואדלברט בגס.
שלושה מהם – אוסקר, שהחליף את אביו כפורטרט וצייר ז'אנר, ריינהולד וקרל לימים עבדו גם בבית המלוכה הפרוסי ובמשפחת הוהנצולרן.
קרל יגר היה פושע מלחמה נאצי, מחברו של "דו"ח יגר" על רצח יהודי ליטא בתקופת השואה.
יגר נולד בשפהאוזן, שווייץ, ועבר עם אביו לגרמניה כשהיה בן 3. הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית בתחילת מלחמת העולם הראשונה, וקיבל את צלב הברזל (מחלקה 1) ואותות אחרים.
לאחר המלחמה, יגר, יוצר אורקסטריונים במקצועו, קיבל תפקיד ניהולי במפעל התזמורת ובר בוולדקירך.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1923 (חבר מפלגה מס' 30988) והקים את סניף המפלגה המקומי, כך שנודע כ"היטלר של וולדקירך" בקרב הלוחמים הוותיקים, כפי שכינו את עצמם אלה שהצטרפו למפלגה לפני הבחירות לרייכסטאג בספטמבר 1930.
חברת ובר פשטה את הרגל בשנת 1931, ויגר היה מובטל מספר שנים.
יגר הצטרף ל-SS בשנת 1932 (חבר מספר 62823), ועד מהרה בנה כוח בן 100 איש בעיר הולדתו הקטנה וולדקירך.
עלייתו בתוך האס-אס החלה בשנת 1935, כאשר הוצב בלודוויגסבורג ואז ברבנסבורג.
לאחר שמשך את תשומת ליבו של היינריך הימלר, נקרא למטה משטרת הביטחון, ה-SD (Sicherheitsdienst) בברלין בשנת 1938, שם סיים בהצלחה קורס לימודים, וקודם לראש משרד ה-"SD" המקומי במינסטר בשנת 1939. במהלך הפלישה להולנד במאי 1940 התמנה יגר למפקד "איינזצקומנדו 3", יחידה שהשתייכה ל-"איינזצגרופה A", והועלה לדרגת "שטנדרטנפיהרר".
יגר הנהיג את הרוצחים בהשמדה השיטתית של הקהילה היהודית בליטא.
מיולי 1941 עד ספטמבר 1943 היה יגר מפקד האיינזצקומנדו "3a", יחידת משנה של "איינזצגרופה A" בראשות פרנץ ולטר שטאלקר, בקובנה.
תחת פיקודו של יגר, האיינזצקומנדו שלו, בעזרת ליטאים, ירה בגברים יהודים, נשים וילדים ללא הבחנה בטבח יהודי קובנה באוקטובר 1941.
במהלך תקופה זו הוגשו באופן שוטף לממונים עליו דיווחים המפרטים מעשי רצח המוניים מחושבים.
חלק מהדיווחים הללו שרדו את המלחמה ומכונים "דו"ח יגר".
הם מקיפים דיווחים מ-2 ביולי 1941 עד 25 בנובמבר 1941, ועודכנו ב-9 בפברואר 1942. יגר הועבר בחזרה לגרמניה לקראת סוף שנת 1943 לאחר התמוטטות עצבים שנגרמה ככל הנראה עקב השתתפותו ברציחות ההמוניות.
הוא התמנה למפקד ה-SD ברייכנברג שבחבל הסודטים (כיום ליברץ), ולא נכלל במבצעים נוספים בשל מה שהממונים עליו באס אס כינו "עצבים רופפים."
פעולותיו של איינזצקומנדו 3, כולל חוליית ההרג של רולקומנדו האמאן, הוזמנו על ידי יאגר עצמו.
הדו"ח מפרט רציחות באופן כמעט יומיומי, ואלה מסתכמות ב-137,346 נרצחים.
"דו"ח יגר" מביא תיאור מפורט על ההשתוללות הרצחנית של "חוליה מיוחדת" זו בליטא הכבושה על ידי הנאצים.
יגר הצליח להיטמע בחברה כעובד חקלאי עד שהתגלה הדו"ח שלו במרץ 1959. הוא נעצר והוגש נגדו כתב אישום.
הוא התאבד בתלייה בכלא בהוהנאספרג בזמן שהמתין למשפטו, ביוני 1959.
קרל יקוב הֶיין (באסטונית: Karl Jakob Hein; נולד ב-13 באפריל 2002 בפילבה שבאסטוניה) הוא כדורגלן אסטוני המשחק בעמדת השוער בקבוצת ורדר ברמן, בהשאלה מארסנל ובנבחרת אסטוניה, בה הוא גם משמש כקפטן.
היין גדל במחלקת הנוער של JK לו מאסטוניה, ובשנת 2015 עבר למחלקת הנוער של נומה יונייטד.
הוא ערך חמש הופעות ליגה במדי המועדון בליגה השלישית באסטוניה.
ב-23 במאי 2018 הצטרף היין למחלקת הנוער של ארסנל מהפרמייר ליג.
ב-9 במאי 2019 חתם היין על החוזה המקצועי הראשון שלו במועדון.
ב-22 בינואר 2022 הושאל לרדינג מהצ'מפיונשיפ.
ב-22 באוגוסט 2025 הושאל לורד ברמן.
ב-5 בספטמבר 2020 ערך היין את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אסטוניה, בהפסד 1-0 לנבחרת גאורגיה במסגרת ליגת האומות 2020/2021.
קרל לאונרד ריינהולד היה פילוסוף אוסטרי שסייע בפופולריזציה של הגותו עמנואל קאנט בשלהי המאה ה-18. ריינהולד שאף למזג את שלוש הביקורות של קאנט לכלל שיטה אחת, שאותה כינה "פילוסופיה אלמנטארית" (Elementarphilosophie) במטרה לייצר שיטה ביקורתית המבוססת על עיקרון ראשוני אחד.
הגותו השפיעה על התפתחות האידיאליזם הגרמני, ובייחוד על יוהאן גוטליב פיכטה.
ריינהולד היה אביו של הפילוסוף ארנסט כריסטיאן גוטליב ריינהולד .
בסוף 1772, כשהיה בן ארבע עשרה, הוא נכנס למסדר הישועי (סמינר הכנסייה הקתולית) של כנסיית סנט אנה, וינה (Jesuitenkollegium St.
Anna) שם למד במשך שנה אחת עד שפוזר על ידי האפיפיור קלמנס הארבעה עשר.
ריינהולד קיווה לשוב למסדר כשיקום מחדש אבל לבסוף הצטרף בשנת 1773 למסדר של הברנבאיסטים "מיכאל הקדוש" (Barnabitenkollegium).
רוחו של המסדר החדש הייתה שונה כי אחת מהתכלתיות של הבארנאביסטים הייתה עיסוק במדעים, ושם נחשף ריינהולד לפילוסופיה.
בשנת 1778 הפך למרצה בברנביטנקולגיום.
ב-27 באוגוסט 1780 הוסמך לכומר, וב-30 באפריל 1783 הפך לחבר בלשכת הבונים החופשיים של וינה "Zur wahren Eintracht".
ב-19 בנובמבר 1783 הוא ברח ללייפציג מתוך הזדהות עם חיי הנזירים, שם המיר את דתו לפרוטסטנטיות.
בשנת 1784, לאחר שלמד פילוסופיה במשך סמסטר בלייפציג, הוא התיישב בויימאר, שם הפך לשותפו של כריסטוף מרטין וילנד בכתב העת "המרקורי הגרמני" (Der Teutsche Merkur), שהפך בדיעבד לחתנו כשריינהולד התחתן עם בתו של וילנד סופיה קתרינה סוזנה וילנד (19 באוקטובר 1768 - 1 בספטמבר 1837) ב-18 במאי 1785.
ריינהולד פרסם, בשנים 1786–1787 בכתב העת את "מכתבים על הפילוסופיה הקאנטית" (Briefe über die Kantische Philosophie), שהיו גורם משפיע ביותר בפופולריזציה של עמנואל קאנט בחוג רחב יותר של קוראים.
בעקבות הממכתבים, ריינהולד קיבל קריאה לאוניברסיטת ינה, שם לימד מ-1787 עד 1794.
בשנת 1788, ריינהולד פרסם את "התעלומות העבריות; או, הצורה העתיקה של הבונים החופשיים" (Hebräischen Mysterien oder die älteste religiöse Freymaurerey) תחת השם הבדוי "Decius" (דֶקִיוּס).
הטענה המרכזית בחיבור זה הוא שמשה רבנו שאב את שיטתו מכהני הדת המצריים.
הוא בנה את החיבור בצורת שתי הרצאות בלייפציג באותה שנה.
בשנת 1789 הוא פרסם את עבודתו העיקרית, "מסה לקראת תיאוריה חדשה של כושר הייצוג" (Versuch einer neuen Theorie des menschlichen Vorstellungsvermögens), שבה ניסה לפשט את התיאוריה הקנטיאנית ולהפוך אותה לאחדותית יותר על ידי ביסוסה על עקרון יחיד, "עקרון התודעה" (Satz des Bewußtseins).
המונטין של ריינהולד דעך בעקבות פרסומו של רב ההשפעה של ג"א שולצה בשנת 1792 "אנזידימוס, או על היסודות של הפילוסופיה האֶלמנטארית, שהציע האדון פרופיסור ריינהולד בינה.
ריינהולד לא הצליח לענות בצורה משכנעת לשולצה, והוא עזב את משרתו בינה.
ב-1794 הוא נענה לבקשה ללמד באוניברסיטת קיל, שם לימד עד מותו ב-1823. שם נקשר בקשרי חברות עם פרידריך היינריך יעקבי.
בהמשך חייו הוא הושפע רבות מיוהאן גוטליב פיכטה, ולאחר מכן מיעקבי וכריסטוף גוטפריד ברדילי .
עם זאת, חשיבותו ההיסטורית שייכת לפעילותו המוקדמת.
הוא המשיך לפתח את עמדתו הקנטיאנית בחיבוריו "תורה חדשה של הדמיון האנושי" (Theorie des menschlichen Vorstellungsvermögen) וב"מסד של ידע פילוסופי" (Fundament des philosophischen Wissens), שנקרא גם "פילוסופיה אלמנטרית" (Elementarphilosophie).
לפי ההיסטוריון הדני הרולד הפטינג :ריינהולד הדגיש ביתר שאת את האחדות והפעילות של התודעה מאשר קאנט.
עקרון התודעה מורה לנו שכל רעיון קשור הן לאובייקט והן לסובייקט, כשבחלקו יש להבחין ביניהם ובחלקו לאחד את שניהם.
מכיוון שצורה אינה יכולה לייצר חומר וסובייקט אינו יכול לייצר אובייקט, אנו נאלצים להניח דבר כשלעצמו.
זהו רעיון שהיה סותר את עצמו אם התודעה הייתה בעצם פעילות של היקשרות.
לכן ישנו משהו שצריך לחשוב ובכל זאת לא ניתן לחשוב אותו.
ככומר קתולי לשעבר, ריינהולד שמר על ערכי המוסר הנוצרי ועל כבוד האדם כפרט.
הדוקטרינות הנוצריות הבסיסיות של אל טרנסצנדנטי ונפש אנושית בת אלמוות היו הנחות יסוד בחשיבתו.
ריינהולד ניסה להראות כי הפילוסופיה של קאנט סיפקה אלטרנטיבה להתגלות הדתית ולספקנות פילוסופית ולפנתאיזם פטליסטי.
אולם, ביקורת התבונה הטהורה היה חיבור קשה ומבלבל.
הוא לא נקרא באופן נרחב והשפעתו הייתה מועטה.
ריינהולד החליט לכתוב את הערותיו על כך בכתב העת שלו Der Teutsche Merkur.
במכתבים ריינהולד הראה שעדיף לקרוא את החיבור לאחור, לדלג על תחילת ואמצע הספר ולהתחיל מקטעי הסיום.
החלק האחרון בביקורת התבונה הטהורה הוא המקום שבו קאנט דן בסוגיות המוסר והקשר שלהן לניסיונות של התבונה לעסוק באידאות של אלוהים, רצון חופשי ונצחיות הנפש, שהיו את הנושאים העיקריים בעיני ריינהולד.
הצעתו של ריינהולד לדלג על הדיון האפיסטמולוגי הסבוך של קאנט עוררה עניין רב, וכתוצאה מכך הביקורת של קאנט הפכה מיד לספר בעל חשיבות רבה.
לפי ההיסטוריון של הפילוסופיה קרל אמריקס : "פיכטה, הגל, שלינג, שילר, הולדרלין, נובליס ושלגל כולם פיתחו את מחשבתם בתגובה לקריאה של ריינהולד בקאנט [...]".
קרל כריסטופר ג'ורוול (בשוודית: Carl Christoffer Gjörwell; 19 בינואר 1766 – 14 בנובמבר 1837) היה אדריכל שוודי.
הוא היה אדריכל עירוני בסטוקהולם, שוודיה בין 1804 ל-1837.
ג'ורוול נולד בסטוקהולם, שוודיה, ב-19 בינואר 1766. הוא היה בנו של העיתונאי והסופר קרל כריסטופר ג'ורוול האב (1731–1811).
הוא למד באקדמיה המלכותית השוודית לאמנויות יפות ונשכר בשנת 1788 על ידי הצייר והאדריכל לואי ז'אן דספרז (1743–1804 לערך).
בשנת 1794 ערך מסע לימודים לרומא.
חלק מעיצוביו כוללים את בית החולים של חיל המצב על קונגסהולמן (Garnisonssjukhuset) שהושלם בשנת 1834, הבניין הראשי של האקדמיה המלכותית של טורקו שנבנה בשנים 15–1802 בניהולו של צ'ארלס באסי (1772–1840), ובניין האקדמיה הישן בטורקו שנחנך בשנת 1817. כמו כן, בנה את ארמון האגה שנבנה בין השנים 1802–1805.
קרל כריסטופר ירוול (בשוודית: Carl Christoffer Gjörwell; 10 בפברואר 1731, לנדסקרונה - 26 באוגוסט 1811, סטוקהולם) היה עיתונאי שוודי, עורך פורה של כעשרים כתבי עת ומזמורי תהילים, שמזמוריו פורסמו במזמור המוראבי "סיונים ניה סנגר" ("שירי ציון חדשים") ובמקומות אחרים.
שמו ניתן לחלופין כקארל כריסטופרסון ירוול, קרל כריסטופר ירוול או קרל קריסטופר ירוול.
ירוול למד באוניברסיטת לונד ובאוניברסיטת גרייפסוואלד בגרמניה לפני שהגיע לסטוקהולם כדי להיות ספרן בספרייה הלאומית של שוודיה.
ירוול היה בנו הלא חוקי של לוטננט-קולונל כריסטופר דונאטסון פייף (נולד ב-1694).
פייף קיבל תואר אבירות על ידי המלכה החדשה אולריקה אלאונורה בשנת 1719 תחת השם ארנספרה על שירותיו במערכה הנורווגית של 1716–1718. הוא היה נכדו של הסוחר המהגר הסקוטי דונלד פייף, שהקים עסקים בסטוקהולם.
הוא נרשם לאוניברסיטת לונד ועדיין לא הוכר על ידי פייף, והתייעץ עם הפרופסור להיסטוריה סוון לאגרברינג (1707–1787) באיזה שם עליו להשתמש.
הפרופסור השיב: "זה אומר מעט באיזה שם אתה בוחר.
עשה טוב (שוודית: Gjör well, עם איות מודרני gör väl) מה שאתה עושה, ויהיה לך שם טוב." הצעיר אהב את העצה, ומתוך שתי המילים האלה המציא את שם משפחתו.
לאחר מספר שנים בלונד, הוא ערך (1750-51) משלחת מדעית להולנד ולצרפת, ולאחר מכן רצה בתחילה לצאת כמיסיונר לאנשי קויחוי בדרום אפריקה או לאינדיאנים הלנאפים של פנסילבניה.
מאוחר יותר הוא שינה תוכניות ובשנת 1756 החל לשרת בספרייה הלאומית של שוודיה בסטוקהולם.
משנת 1755 היה העורך של Den Svenska Mercurius, כתב העת השוודי המשמעותי הראשון לביקורת ספרות.
ירוול נשא לאישה את בריטה-נורה מילרן בשנת 1765, ונולדו להם בן ושתי בנות.
הבן היה האדריכל קרל כריסטופר ירוול (1766–1837).
הבת בריט-לואיז נישאה לקריגסקומיסאר (קולונל) קרל גוסטב אלמקוויסט והייתה אמו של קרל יונאס לוב אלמקוויסט.
הבת השנייה, גוסטבה, נישאה לג'ון לינדאל מנורקופינג.
בשנת 1772 נאלץ ירוול לוותר על השליטה בחנות הספרים שלו לנושיו בגלל חוב שלא שולם בסך 140,000 דאלאר.
ככל הנראה היה זה מפעל ההוצאה לאור, שהיה קשור לעסקי מכירת הספרים שלו, שגרם לקטסטרופה של ירוול, אך הוא בכל זאת המשיך לעבוד כעורך כתבי עת וספרים.
ירוול היה עסוק בעיקר בהיסטוריה ובהיסטוריה ספרותית, והתעסק במיוחד בספרות הגרמנית.
למרות הטעם הציבורי המשתנה, תפניות שונות של הגורל וכל תפנית נודדת שחלה בחייו, הוא נשא את כל ההיפוכים בשלווה סטואית, מאושר במשפחתו, בהעסקתו ובחייו הדתיים באולמות התפילה של האחים המוראביים הרנהוט.
ירוול נפטר בשנת 1811 ונקבר בכנסיית סולנה.
קרל יוהאן שטיינהאוזר היה פסל גרמני.
שטיינהאוזר בנו הבכור של גלף עץ ופסל, למד בברמן רישום אצל סטיבן מסרר והמשיך בלימודי פיסול אצל כריסטיאן דניאל ראוך באקדמיה לאמנות בברלין.
בין השנים 1835 ל-1863 למד ברומא אצל ברטל תורוואלסן.
ואחר כך לימד אמנות בקרלסרוהה.
בין תלמידיו הפסלים: קרל פרידריך מוסט, אוטו לסינג.
קרל וניג היה צייר בלטי-גרמני של סצנות היסטוריות ודתיות.
במשך שנים רבות היה פרופסור באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
אביו, גוטליב (1804-1874), היה מורה למוזיקה ונגן עוגב בכנסיית סנט ניקולס.
אמו, אגתה (1808–1895), הייתה אמנית חובבת ודודתו של פטר קארל פברג'ה.
מ-1844 עד 1853 וניג למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות אצל פיודור ברוני.
במהלך שהותו שם זכה במספר מדליות, ביניהן מדליית זהב על הציור "אסתר ואחשוורוש".
עם סיום לימודיו הוענקה לו מלגה שאפשרה לו להמשיך את לימודיו ברומא, שם שהה שש שנים.
בשנת 1860 הוענק לו התואר "אקדמאי" על ציורו "הקבר".
שנתיים לאחר מכן, הוא הוכר כאמן ציור היסטורי בזכות תיאורו של "שני מלאכים המכריזים על הרס סדום".
הוא החל ללמד ציור באקדמיה באותה שנה.
בשנת 1869 הוא הפך לפרופסור חבר וקודם לפרופסור מלא בשנת 1876. לאחר 1871, כיהן כחבר במועצת המנהלים של האקדמיה.
בנוסף לבדי הקנבס שלו, הוא יצר כמה ציורי קיר ואייקונים דקורטיביים בקתדרלת ישו המושיע.
גם אחיו, בוגדן וניג ופיוטר וניג (1849–1888) הפכו לציירים.
קרל טימולאון פון נף היה אמן ממוצא גרמני בלטי.
קרל טימולאון פון נף נולד בבית אחוזה בנו-איסנהוף, באסטוניה של האימפריה הרוסית, בשנת 1804. אמו הייתה אומנת צרפתית באחוזה; הוא היה ילד לא חוקי.
הוא החל ללמוד אמנות באסטוניה בהדרכתו של קארל פון קוגלגן והמשיך באקדמיה לאמנויות בדרזדן, גרמניה.
הוא סיים שם את לימודיו בשנת 1825. לאחר סיום לימודיו הוא נסע וחילק את זמנו בין אסטוניה, איטליה וסנט פטרסבורג, הבירה הקיסרית.
בסנט פטרבורג קיבל הזמנה לצייר את בנותיו של הקיסר ניקולאי הראשון.
הדיוקן התקבל היטב כאשר מכאן ואילך נקשר לבית המלוכה, ועשה קריירה כאמן הפועל למען המעמדות הגבוהים בחברה.
הוא קיבל עבודות יוקרתיות בסנט פטרבורג ומחוצה לה.
כהוקרה על פועלו, במיוחד על תרומה לקישוט האמנותי של כמה כנסיות, הוא זכה בנדיבות בהכרה רשמית.
בנוסף, הוא הפך לאחד מיועציו הקרובים ביותר של הקיסר בשאלות הקשורות לאמנות.
בשנת 1846 הוא מונה לחבר כבוד באקדמיה של פירנצה ולאחר שסיים את עיטור חלקים מהאיקונוסטאזיס של קתדרלת סנט אייזק בסנט פטרסבורג, היה מועמד להיות חבר באקדמיה הקיסרית הרוסית לאמנויות.
בעקבות הצלחותיו הרבות הוא בנה בית אחוזה איטלקי כדי לשכן את אוסף האמנות האישי שלו באסטוניה.
כאמן חצר, פון-נף זכה להערכה כדיוקנאי וצייר של נושאים אקדמיים טיפוסיים שהיו אז פופולריים, בעיקר מתרחצים ונימפות עירומות.
כאמור, הוא תרם לעיטור האמנותי של קתדרלת אייזק הקדוש, סנט פטרבורג, קתדרלת ישו המושיע, במוסקבה וקתדרלת הלסינקי, בפינלנד.
כמו כן קישט כנסיות מחוץ לאימפריה הרוסית: בניס, צרפת ובויסבאדן, גרמניה ועוד.
כמה מיצירותיו מוצגות היום במוזיאון לאמנות של אסטוניה.
קרל כריסטיאן פרידריך קראוזה היה פילוסוף גרמני שתורתו נודעה בשם .
לקראוסיזם, כשנחשב בשלמותו כמערכת פילוסופית שלמה, עומדת בפני עצמה, היה רק קהל קטן בגרמניה, צרפת ובלגיה, בניגוד למערכות פילוסופיות מסוימות אחרות (כגון הגליאניזם) שהיה להן קהל גדול בהרבה באירופה באותו זמן.
עם זאת, קראוסיזם הפך לפופולרי מאוד ובעל השפעה בספרד של הרסטורציה, לא כמערכת פילוסופית שלמה ומקיפה כשלעצמה, אלא כתנועה תרבותית רחבה.
בספרד קראוסיזם היה ידוע בשם "קראוסיסמו" (Krausismo), והקראוסיסטים נודעו כ"קראוסיסטס" (Krausistas).
מחוץ לספרד, התנועה הקראוסית התרבותית הספרדית כונתה קראוסיזם ספרדי.
קראוזה נולד באייזנברג, תורינגיה, בדוכסות סקסה-גותה-אלטנבורג, גרמניה.
הוריו היו יוהאן פרידריך גוטהרד קראוזה (1 בינואר 1747 – 17 בפברואר 1825) וכריסטיאנה פרידריקה בוהם (1755 – 21 בדצמבר 1784).
אביו של קרל יוהאן היה מורה בליציאום באייזנברג, ובשנת 1795 הפך לכומר לותרני ולאספן מזמורים בנוביץ.
קראוזה התחנך תחילה באייזנברג, בשנת 1797 הוא נרשם לאוניברסיטת ינה הסמוכה, שם למד פילוסופיה מפרידריך וילהלם שלינג, יוהאן גוטליב פיכטה, , היינריך אייכשטדט ואוגוסט וילהלם פון שלגל.
קראוזה קיבל את התואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת ינה ב-6 באוקטובר 1801, והפך לפריבט-דוצנט ב-1802.
ב-19 ביולי 1802, בפזיזות האופיינית לו, נשא קראוזה לאישה את סופי אמלי קונקורדיה פוקס (ילידת 1780), ללא נדוניה.
אמלי הייתה בתם של אוגוסטין כריסטיאן פוקס (1748–1812) וכריסטיאנה פרידריקה הרמן.
לקרל ולאמלי נולדו 14 ילדים בסך הכל, 12 מהם חיו לאחר מות הוריהם.
בשנת 1804 נאלץ קראוזה לעבור לרודולשטאדט בשל מחסור בתלמידים, ולאחר מכן לדרזדן, שם הוא נתן שיעורים במוזיקה.
בשנת 1805 האידיאל שלו לחברה עולמית אוניברסלית הוביל אותו להצטרף לבונים החופשיים, שנראה כי עקרונותיהם נוטים לכיוון שהוא חפץ בו.
קראוזה התגורר זמן מה בברלין והפך שם לפריבט-דוצנט, אך לא הצליח להשיג פרופסורה.
לפיכך, הוא המשיך לדרזדן (שם לימד את ארתור שופנהאואר), ולאחר מכן למינכן, שם נפטר משבץ מוחי ממש ברגע שבו השפעתו של השיגה לו סוף סוף משרה.
קראוזה נקבר ב (Alter Südfriedhof) במינכן בגרמניה.
פילוסופיה של זהות, פנאנתאיזם והיבטים אחרים של קראוסיזם
הפילוסופיה של קראוזה, בכללותה, היא דוגמה למה שהיסטוריונים של הפילוסופיה מתייחסים אליו כאל Identitätsphilosophie (פילוסופיה של זהות).
Identitätsphilosophie היא מערכת פילוסופית המציגה את הזהות הבסיסית של התבונה והטבע.
במערכת הפילוסופית של קראוזה, חלקי המערכת המהווים, מבחינה טכנית, את ה"פנאנתאיזם" שלה, הם רק חלקים ממכלול רחב הרבה יותר.
לכן, אף על פי שהפילוסופיה של קראוזה מתוארת במדויק כ"פנאנתאיסטית", קראוסיזם בכללותו מקוטלג טוב יותר כפילוסופיה של זהות שמציגה את הפנאנתאיזם כאחד ממרכיבי היסוד העיקריים שלה.
קראוזה ניסה ליישב בין הרעיונות של אלוהים המקובל באמונה או במצפון לבין העולם המוכר לחושים.
לפי קראוזה, אלוהים - הידוע אינטואיטיבית על ידי המצפון - אינו אישיות (מה שמרמז על מגבלות), אלא מהות כוללת (Wesen), המכילה את היקום בתוכו.
קראוזה השתמש במונח פנאנתאיזם (Panentheismus בגרמנית) בניסיון לתאר ולכלול במדויק - במונח טכני אחד - היבטים מגוונים של המערכת הפילוסופית שלו שהיו קוסמולוגיים (בו זמנית קוסמולוגיים ותאולוגיים) באופיים.
כאשר מתייחסים אליו מנקודת מבט תאולוגית, ניתן להתייחס לפנאנתאיזם, באופן רחב, כסינתזה של אלמנטים שונים הנגזרים הן מהמונותאיזם והן מהפנתאיזם.
בנוסף, חוקרי קראוזה ושלינג מכירים כעת בכך שהפילוסופיה של קראוזה, בכללותה, משקפת, ומשלבת חלקית, רבים מהנושאים, המושגים והתובנות הקיימים ב-Naturphilosophie (פילוסופיה של הטבע) של שלינג, שהיא בעצמה סוג של פנאנתאיזם.
כעת נראה שייתכן שעבודתו של שלינג סיפקה בצורה נרחבת את המסגרת של הפנאנתאיזם הקראוסי מאשר היסטוריונים של הפילוסופיה בעבר הבינו.
בהתבסס על העדויות של קלייטון, בהחלט ייתכן שקראוזה, שהכיר היטב את שלינג ואת יצירותיו, אימץ לפחות חלק מהמושגים הבסיסיים הראשוניים של המערכת הפנאנתאיסטית שלו מיצירות שונות של שלינג (במיוחד מהחקירות הפילוסופיות של שלינג על מהות החירות האנושית), ולאחר מכן פיתח בהדרגה את המושגים הבסיסיים הללו לגרסה מאוד משוכללת משלו לפנאנתאיזם.
(כמונח יחיד "פנאנתאיזם"), בניסיון לתאר באופן תמציתי והולם - במונח אחד - את ההיבטים הקוסמו-תאולוגיים של המערכת הפילוסופית שלו.
בעבודותיו שפורסמו, קראוזה השתמש לראשונה במונח "פנאנתאיזם" (בצורתו בשפה הגרמנית "panentheismus") ב-Vorlesungen über das System der Philosophie ("הרצאות על מערכת הפילוסופיה", גטינגן: 1828).
קראוזה טען שהעולם עצמו והמין האנושי, המרכיב הגבוה ביותר שלו, מהווים אורגניזם (Gliedbau), והיקום הוא אפוא אורגניזם אלוהי (Wesengliedbau).
תהליך ההתפתחות הוא היווצרות של אחדויות עילאיות, והשלב האחרון הוא הזדהות של העולם עם אלוהים.
הצורה שלובשת התפתחות זו, לפי קראוזה, היא "זכות" או "החוק המושלם".
ה"זכות" אינה סכום התנאים של החירות החיצונית אלא של החירות המוחלטת, והיא חובקת את כל קיומם של הטבע, התבונה והאנושות.
זהו האופן, או ההסבר, של כל ההתקדמות החברתית מהאחדות או ההזדהות הנמוכה ביותר עד הגבוהה ביותר.
על ידי פעולתו, מציאות הטבע והתבונה עולה אל המציאות של האנושות.
אלוהים הוא המציאות המתעלה מעל וכוללת את הטבע והאנושות כאחד.
זכות היא, אם כן, בעת ובעונה אחת הדינמיקה וההגנה של הקידמה.
החברה האידיאלית נובעת מהרחבת הפעולה האורגנית של עיקרון זה מהאדם הפרטי לקבוצות קטנות של אנשים, ולבסוף לאנושות כולה.
ההבדלים נעלמים ככל שהזהות המובנית של המבנה שולטת בדרגה הולכת וגוברת, ובאחדות הסופית האדם מתמזג באלוהים.
התאוריה של קראוזה על העולם ושל האנושות היא אפוא אוניברסלית ואידיאליסטית.
קראוזה היה חסיד של זכויות בעלי חיים וצוטט כפילוסוף הראשון שטען לזכויות בעלי חיים בהקשר של פילוסופיה של המשפט.
בספרו Das System der Rechtsphilosophie ("מערכת הפילוסופיה של המשפט", שפורסם לאחר מותו ב-1874), הוא טען שצריך שלבעלי חיים שאינם אנושיים תהיה הזכות לא להיות נתונים לכאב וכן בזכות לרווחה גופנית כללית.
קראוזה דחה את הנחות היסוד האנתרופוצנטריות של פיכטה.
הוא החזיק בדעה שבעלי חיים הם יצורים שזכויותיהם חייבות להיות מוגנת בחוק.
השפעתו הקטנה יחסית של קראוזה נבעה בחלקה משום ששלינג והגל האפילו עליו, ובחלקה משני קשיים שהיו ביצירותיו הכתובות.
רוח הגותו מיסטית קשה לעיקוב, ובעיה זו מודגשת, אפילו עבור הקוראים הגרמניים, על ידי השימוש שלו בטרמינולוגיה מלאכותית או מומצאת.
הוא עושה שימוש במונחים זרים שתורגמו לגרמנית שאינם מובנים לאדם הפשוט.
יצירותיו העיקריות הן (מלבד אלה שצוטטו לעיל): Entwurf des Systems der Philosophie ("מתווה של מערכת הפילוסופיה",1804), System der Sittenlehre ("מערכת מוסר", 1810) ו-Das Urbild der Menschheit ("האבטיפוס של האנושות", 1811).
הוא הותיר אחריו במותו מסה של הערות שלא פורסמו, שחלקן נאספו ופורסמו על ידי תלמידיו.
קראוסיזם הפך לרב השפעה במיוחד בספרד במאה ה-19, שם הוצגו רעיונותיו של קראוזה וקודמו על ידי חוליאן סנצ'ס דל ריו (Julián Sanz del Río, 1814–1869), איש אקדמיה ממדריד.
הפילוסופיה של קראוזה שגשגה בספרד (שם היא נודעה בשם "Krausismo", "קראוסיסמו") מכיוון שהיא מכילה אלמנטים שהיו מאוד מושכים - באותה תקופה - למעמדות מגוונים של אנשים.
קראוסיזם בספרד היה פופולרי ומוצלח, יותר כתנועה תרבותית רחבה ולא כצורה מיוחדת של קוסמו-תאולוגיה.
כתנועה תרבותית היא הדגישה את הרציונליזם המדעי, בשילוב עם רוחניות נוצרית, מחויבות ליברלית לחופש הפרט והתנגדות לפריבילגיות ולכוח שרירותי.
טען כי קראוזה השפיע על חוסה מארטי (1853–1895), פידל קסטרו (1926–2016) (באמצעות מארטי והוגים קובנים אחרים), וצ'ה גווארה (1928–1967) (באמצעות השפעתו של איריגוז'ן).
קרל זרבה היה צייר ומחנך אמריקאי יליד גרמניה.
זרבה נולד ב-16 בספטמבר 1903 בברלין, גרמניה.
המשפחה התגוררה בפריז, צרפת, בין השנים 1904 עד 1914, שם אביו היה מנהל בקונצרן לאספקת חשמל.
ב-1914 הם עברו לפרנקפורט, גרמניה, שם חיו עד 1920. זרבה למד כימיה ב-1920 בטכניון בפרייבורג, גרמניה.
מ-1921 עד 1923 התגורר במינכן, שם למד ציור בעיקר אצל יוזף אברץ.
מ-1924 עד 1926 עבד ונסע זרבה באיטליה במלגה מטעם העיר מינכן.
בשנת 1932 נרכש ציור השמן שלו שכותרתו, "גן סתיו", משנת 1929, על ידי הגלריה הלאומית, ברלין; בשנת 1937, הציור נהרס על ידי הנאצים כ"אמנות מנוונת".
מ-1937 עד 1955, זרבה היה ראש המחלקה לציור, בית הספר במוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון.
בשנת 1939 הפך זרבה לאזרח ארצות הברית ובאותה שנה בפעם הראשונה השתמש בטכניקת אנקאוסטיק בציור - ציור עם שעווה חמה.
הוא הצטרף למחלקה לאמנות ותולדות האמנות באוניברסיטת פלורידה סטייט ב-1955, שם לימד עד מותו.
בבוסטון הוא התחבר עם האמנים כחליל ג'יבראן (פסל), ג'ק לוין והיימן בלום כחבר מרכזי בבית הספר לציור האקספרסיוניסטי של בוסטון.
באמצעות הוראתו השפיע על דור של ציירים, כולל, בין היתר, דייוויד ארונסון, ברנרד צ'אט, ריד קיי, ארתור פולונסקי, ג'ק קרמר, ברברה סוואן, אנדרו קויסטרה ולויס טארלו.
יצירותיו נחשבות למשמעותיות מכיוון שהן מתעדות "את תגובתו של אמן חשוב בעל רגישות אירופאית ביסודה לסצנה הפיזית והתרבותית של העולם החדש".
קרל חמילבסקי (16 ביולי 1903 - 1 בדצמבר 1991) היה קצין אס אס גרמני ומפקד מחנה ריכוז.
הוא כונה "השטן של גוזן".
חמילבסקי הצטרף לאס אס ב-1932 ולמפלגה הנאצית שנה לאחר מכן.
לאחר ששירת תחילה במשרדו של היינריך הימלר, הוא הועבר למחנה הריכוז קולומביה ב-1935, ולמחנה הריכוז זקסנהאוזן שנה לאחר מכן.
הוא הועלה לדרגת אונטר-שטורמפיהרר בשנת 1938 וצורף לשוצהפטלאגרפיהרר של יחידות גולגולת המת.
מ-1940 עד 1942, חמילבסקי, שהיה אז האופטשטורמפיהרר, שירת כשוצהפטלאגרפיהרר (מפקד מחנה) במחנה הריכוז גוזן, ושם פיתח מוניטין של אכזריות קיצונית.
לאחר מכן הוא הפך למפקד מחנה הריכוז פוכט בהולנד, וגם שם הוא נודע באכזריותו.
בין הטענות שהועלו נגדו היה שהורה להטביע אסירים בדליי מים.
פרנץ ציראייס טען שחמילבסקי השתמש בעור של אסירים לייצור דברים כמו ארנקים וכריכות ספרים, דבר שלטענת ציראייס נאסר בתכלית האיסור על ידי השלטונות הנאציים.
בתקופת שלטונו בפוכט, צבר חמילבסקי מוניטין של שחיתות, ובסופו של דבר הוא נשפט על כך שגנב יהלומים מאסירים.
הוא הורד מתפקידו ונשללה דרגתו ב-1943, והוחלף על ידי אדם גרינוולד .
בשנת 1944, בית משפט של האס אס גזר על חמילבסקי 15 שנות מאסר בגין אונס ומעילה.
את שארית המלחמה הוא בילה כאסיר במחנה הריכוז דכאו.
לאחר המלחמה ברח חמילבסקי לאוסטריה.
עד 1953, הוא חזר לגרמניה, בזהות בדויה, ועבד כחקלאי.
הוא נשפט באותה שנה בגין עדות שקר, הונאה וביגמיה, ונידון לשנת מאסר.
לאחר חשיפת זהותו האמיתית, הוא נעצר על ידי משטרת גרמניה המערבית בינואר 1959, והואשם בכמעט מאתיים סעיפי רצח.
במשפטו ב-1961, הוא נמצא אשם בגרימת מותם באכזריות של אסירים, ונידון למאסר עולם עם עבודת פרך.
בית המשפט קבע שמדובר בסדיסט שנהנה מהרג אסירים, אותם לא ראה כבני אדם, באמצעות כווייה במים רותחים.
הוא שוחרר מהכלא במרץ 1979, על רקע בריאותו הנפשית, ובילה את שנותיו האחרונות במוסד טיפולי על יד כימזה.
קרל כהנא (20 במרץ 1920 בווינה - 28 ביוני 1993 בוונציה) היה תעשיין ויזם אוסטרי ממוצא יהודי, יועץ פוליטי וידידו הקרוב של הקנצלר האוסטרי ברונו קרייסקי.
כהנא נולד למשפחה יהודית מבוססת בווינה, שעסקה בייצור כימיקלים.
לאחר האנשלוס עסקי המשפחה נתפסו על ידי חברת אי גה פארבן.
בזמן מלחמת העולם השנייה עלה לארץ ישראל ועבד כפקיד עבור הצבא הבריטי.
בתום המלחמה חזר לווינה, על מנת לנסות ולקבל חזרה את נכסי המשפחה שהוחרמו.
כהנא הצליח לקבל חלק מהנכסים, אותם ירש מאביו והיה ליזם מצליח; הוא הקים קבוצת חברות בשם "מונטנה", שהחזיקה במפעלי דשנים וכימיה ברחבי אירופה.
בנוסף רכש ב-1957 בנק (Bank Gutmann AG) שהפסיק לפעול והפך אותו לבנק המתמחה בניהול הון ובנקאות פרטית.
בישראל היה שותף בשנת 1969 להקמת מפעל "פריקלאס ים המלח" להפקת תחמוצת המגנזיום, ומפעל הנייר "מולט" בנהריה (שנקרא תחילה חברת מוצרי נייר "מונטנה"), אותו מכר ב-1980 ל"מפעלי נייר חדרה".
שימש שנשיא ארגון הבונדס באוסטריה ונציג התעשייה האווירית לישראל.
הוא הקים את קרן קרל כהנא, המקדמת פעילויות למען השלום, במיוחד בקשר של הסכסוך הישראלי-ערבי.
הוא גם היה מייסד שותף של "פורום ברונו קרייסקי לדיאלוג בינלאומי", ארגון שהוקם לזכרו של קרייסקי, במטרה לקדם שיתוף פעולה בין-לאומי.
כל חייו, כהנא התעניין באופן פעיל בהשגת דו-קיום בשלום בין מצרים, הפלסטינים וישראל.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 יצר קשרים אישיים עם אישים מתונים בעולם הערבי, בהם: עיסאם סרטאווי ממנהיגי הפת"ח וחסן תוהאמי סגן ראש ממשלת מצרים.
במהלך שיחות השלום הראשונות בין מצרים לישראל, הוא תמך בפוליטיקאים במאמציהם וכך הפך לחבר קרוב של נשיא מצרים אנואר סאדאת.
הוא גם שמר על קשרים טובים עם יאסר ערפאת.
לדברי קרל כהנא, הקשר שלו עם הפלסטינים נבע מנאמנותו "לחלשים ומקופחים בעולם".
בישראל היה מקורב לשמעון פרס ומפלגת העבודה אך בהמשך תרם מכספו גם ל"שלום עכשיו", ל וללובה אליאב.
כהנא גם היה מקרוב לראש עיריית ירושלים טדי קולק (יליד וינה), תרם ל ונהג לטוס ולהחנות את מטוסו הפרטי בשדה התעופה עטרות בירושלים, אף על פי שכמעט ולא היה פעיל באותה עת.
קרל יונאס לוב אלמקוויסט היה סופר, משורר, מלחין ומבקר כלכלה פוליטית שוודי.
אלמקוויסט נולד בסטוקהולם, שוודיה לנציב המלחמה קארל גוסטב אלמקוויסט (1846-1768) ובירגיטה לוביסה ירוול (1806-1768), בתו של העיתונאי והעורך קרל כריסטופר ירוול האב (1811-1731).
אחיו למחצה היה המנהל הכללי גוסטבוס פרידולף אלמקוויסט (1886-1814) - אביה של אגנס המרשלד (ר' ילמאר המרשלד).
אלמקוויסט למד באוניברסיטת אופסלה, ולאחר מכן עבד כפקיד קבלה בסטוקהולם.
בשנת 1823 התפטר מתפקידו וכשנה לאחר מכן עבר ליישוב אדולפספורס-קולה שבצפון ורמלנד.
שם, הוא וחבריו הקרובים, שלקחו השראה מז'אן-ז'אק רוסו, בחרו לחיות חיי כפר שלווים.
בשנת 1824 הוא הכיר את אנה מריה אנדרסדוטר לנדסטרום (1868-1799), ולהם נולדו שני ילדים.
בשנת 1828, הוא קיבל תפקיד מורה בבית ספר יסודי ניסיוני בסטוקהולם, ושימש כרקטור בשנים 1829 ועד 1841. אלמקוויסט הוסמך לכמורה בשנת 1837, אך לא היה יכול למצוא עבודה ועד פרסום ספרו "Det går" ויתר לחלוטין על שינוי בקריירה.
הוא כלכל את עצמו בזכות עבודה במספר עיתונים כמו אפטונבלודט ויונקופינגסבלודט.
ביוני 1851, אלמקוויסט נמלט משוודיה בעוון אשמת מרמה וניסיונות הרעלה של מלווה בריבית מזדקן, לו היה חייב כסף.
הוא הגיע לארצות הברית בסוף אוגוסט וטייל בהרחבה תחת השם לואיס גוסטבי.
ביום השנה השלישי לעזיבתו את סטוקהולם, הוא נשא לאישה באופן פוליגמי את אמה נוגנט, מארחת בבית הארחה בפילדלפיה.
בשנת 1865, אלמקוויסט ניסה לחזור לשוודיה, אך הצליח להגיע רק עד ברמן - שם חי תחת השם א.
אלמקוויסט כתב יצירות רבות, בהן ספרים ופואמות.
כמה מהן עסקו בדעותיו הקיצוניות על החברה ועל פוליטיקה.
בספרו "Drottningens juvelsmycke" ("תכשיטי המלכה"), הדמות הראשית שבו – טינטומרה – אינה ממין זכר או נקבה ומגרה את שני המינים כדי שיתאהבו בה.
בספרו "Det går", אישה מתגוררת עם גבר מבלי שתתחתן איתו.
ספרים אלה גרמו לכנסייה ולמדינה להחרים אותו ולקרוא לו מהפכן מסוכן.
אולם, הוא עדיין הצליח להשפיע בזכות כתביו, ונחשב לגדול הרפורמטים החברתיים השוודים במאה ה-19.
בנוסף, רבות מיצירותיו נכללות בסדרה הארוכה "Törnrosens bok" ("ספר היפהפייה הנרדמת", 1832–1851), וכמה מיצירותיו המוזיקליות זכו להלחנה.
Parjumouf Saga ifrån Nya Holland ("סאגת פרג'ומוף מניו הולנד", 1817) - רומן מוקדם שפורסם באופן אנונימי.
הרומן השוודי הראשון שמתרחש באוסטרליה, הנקראת כאן ניו הולנד.
Om poesi i sak ("על שירה בעצם", 1839) – מאמר על פואטיקה.
Svensk Språklara ("מיומנות בשפה השוודית", 1854)
"שרה וידבק והקאפלה" הוא השם המתורגם לאנגלית של הרומן המפורסם ביותר של אלמקוויסט, "Det går an".
עלילת הרומן מביאה את התאהבותו של סרג'נט אלברט בשרה וידבק, בתו של זגג, במהלך שיט ספינת קיטור מסטוקהולם ללינשפינג.
שרה מעוניינת בכך, אך מאמינה בנישואים שוויוניים ללא טקס חתונה רשמי וללא רכוש משותף.
הרומן מסתיים בשאלתה: "האם כל זה אפשרי, אלברט?", ותשובתו "זה אפשרי".
הרומן הוא ביקורת חריפה על ממסד הנישואים ועל חוסר יכולתן של נשים לכלכל את עצמן בצורה עצמאית.
הרומן עורר ויכוח ונחשב למושג רעיוני שזכה להתייחסותה של הפמיניסטית פרדריקה ברמר.
פרסום הרומן הביא לסכסוך עבודה שאילץ את אלמקוויסט להתפטר מעבודתו כרקטור בבית הספר היסודי בסטוקהולם.
פרדריק קרלטון ("קרל") לואיס Lewis ; נולד ב-1 ביולי 1961 בברמינגהאם שבאלבמה), אתלט ואצן אמריקאי.
נחשב לאחד מגדולי הספורטאים במאה ה-20, אלוף אולימפי, אלוף עולם ושיאן עולם.
זכה ב-10 מדליות אולימפיות מתוכן 9 זהב, זכה ב-10 מדליות באליפות העולם, מתוכן 8 זהב.
קבע פעמיים שיא עולם בריצת 100 מטר.
4 פעמים ברציפות אלוף אולימפי בקפיצה למרחק.
זכה ב-4 מדליות זהב באולימפיאדה אחת (לוס אנג'לס), 48 שנים אחרי שהאתלט הנודע, ג'סי אוונס עשה זאת בפעם הראשונה.
לואיס שלט בריצות ל-100 ו-200 מטר ובקפיצה למרחק בצורה כמעט בלתי מעורערת משנת 1981 ועד תחילת שנות התשעים.
נבחר פעמים רבות בשנים אלו לתואר אתלט השנה.
הוא קבע שיאים עולמיים בריצת 100 מטר ובריצת שליחים 4X100. שיאן העולם הנוכחי (2017) בקפיצה לרוחק באולם (8.79 מטר) משנת 1984. 65 ניצחונותיו הרצופים, בתקופה של למעלה מ-10 שנים, בבור הקפיצה, נחשב לאחד מרצפי הניצחונות הגדולים בספורט.
הישגיו הרבים הקנו לו תהילה רבה, כמו גם התארים "ספורטאי המאה" שהוענק לו על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, וכן "הספורטאי האולימפי של המאה" בידי המגזין הפופולרי ספורטס אילוסטרייטד.
בנוסף, תרם לואיס רבות לקידום מעמדו ותנאיו של האתלט.
מספורטאי חובבן, לספורטאי מקצוען בעל הכנסה גבוהה שיכולה לממן קריירה ארוכה.
לואיס הוא טבעוני החל מ-1990 מסיבות בריאותיות ומוסריות.
לואיס נולד ב-1961, בן שלישי למשפחה בעלת רקע ספורטיבי.
אמו הייתה אצנית מצטיינת שאף השתתפה באולימפיאדת הלסינקי (1952), אביו היה מאמן ספורט ואחותו הצעירה, קרול, הייתה גם היא קופצת לרוחק וזכתה במדליית ארד באליפות העולם שנערכה בהלסינקי בשנת 1983.
הוריו הכירו באלבמה, באוניברסיטת טוסקיגי בה למדו.
אביו, ויליאם מקינלי לואיס ג'וניור, היה קפטן נבחרת הפוטבול.
אימו, אוולין, למדה בעזרת מלגת אתלטיקה.
לאחר סיום הלימודים, בשנת 1951, התחתנו והתחילו לעסוק בהוראה ובאימון נערים באתלטיקה.
בשנת 1956 הפכו מעורבים פוליטית בעקבות חרם האוטובוסים של מונטגומרי, ואף שימשו כנהגים במערך ההסעה החלופי.
מאוחר יותר אף חברו למרטין לותר קינג ויצרו איתו קשר שהחזיק שנים.
בשנת 1963, כשכבר היו הורים לארבעה, החליטו לעזוב את הדרום לטובת ניו ג'רזי לאחר עוד אירוע אלים על רקע גזענות שממנו סבלו.
היות שהוריו היו מורים, לואיס נדד בין בתי הספר לפי תעסוקותיהם, מה שהקשה עליו ליצור קשרים עם ילדים, אך חיזק את הקשר עם אחותו הקטנה.
כמו כן, להוריו שפתחו קבוצת אתלטיקה לא היה כסף לבייביסיטר ולכן הביאו אותו ואת אחותו שישחקו בחול (בור הקפיצות).
לבסוף, לואיס ואחותו הצטרפו לקבוצה.
בתור ילד, היה לואיס רזה וקטן, וכישרונו לא בלט.
הוריו לא צפו לו עתיד בתחום הספורט, אך בכל זאת עודדו אותו לעשות את מה שהוא אוהב וכן להציב מטרות גבוהות.
מודל החיקוי של לואיס היה ג'סי אוונס שעליו שמע רבות מאביו, ואפילו פגש אותו באירוע שארגן אביו.
לואיס, שהיה אז בן 9, חקק בזיכרונו את המשפט "עשו חיים" שהוציא אוונס מלשונו, והלך ברוחו בקריירה הארוכה שלו.
לואיס היה קשור מאוד להוריו ולמשפחתו וכשאביו נפטר ב-15 במאי 1987, טמן איתו את המדליה האולימפית הראשונה שלו (100 מ' מאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)).
בגיל החטיבה החל לואיס לגדול ולצמוח ולצאת מתדמית ה-"חלשלוש".
בגיל 14 כבר קפץ לרוחק 6.01 מטרים.
בגיל 13 החל לואיס להתחרות בקפיצה לרוחק עבור בית ספרו - "תיכון ווילינגבורו", הוא התגלה כאתלט מבטיח.
כנער היה לאחד מהקופצים הטובים בניו ג'רזי, ובשנתו האחרונה ללימודים היה כבר לאחד הקופצים המובילים בעולם.
כמה ימים לאחר שסיים את התיכון ב-1979, לואיס שבר את שיא התיכון בקפיצה לרוחק והעמיד אותו על 8.13 מ'.
אוניברסיטאות רבות ניסו לגייס אותו אליהן.
הוא לבסוף בחר ללמוד באוניברסיטת יוסטון, שם אימן טום טלז.
טלז אימן את לואיס לאורך כל הקריירה שלו.
לואיס החליט מהר כי ברצונו להתפרנס מיכולותיו האתלטיות, אף על פי שבתקופתו האתלטיקה היה ספורט חובבני.
בפגישתו הראשונה עם טלז, בסתיו 1979, אמר לו לואיס "אני רוצה להיות מיליונר ואף פעם לא לעבוד בעבודה אמיתית".
בסוף אותה שנה דורג לואיס 5 בעולם בדירוג קופצי הרוחק.
לקראת אולימפיאדת מוסקבה, התקבל לואיס לנבחרת האמריקאית בקפיצה לרוחק וכחבר בנבחרת השליחים ל-4X100. למרות התמקדותו ברוחק הוא החל לבלוט גם במקצועות הספרינט.
בשל החרם המערבי שהוטל על האולימפיאדה, לואיס לא השתתף בה.
באותה שנה (1980) דורג במקום ה-6 בעולם ברוחק ובמקום ה-7 בעולם ב-100 מ'.
ב-1981 החל לואיס לבלוט גם ברוחק וגם במקצועות הספרינט.
עד 1992 סיים שש פעמים בראש הדירוג השנתי ב-100 מטר (7 אם לא סופרים את בן ג'ונסון ב-1987)
השליטה שלו בקפיצה לרוחק הייתה גדולה עוד יותר, הוא דורג 9 פעמים במקום הראשון באותן שנים.
בשנה זו זכה בתואר האמריקאי למאה מטרים וקפיצה לרוחק, מה שהקנה לו את הזכות להיות מושווה לאתלט הנודע, ג'סי אוונס, בשל הנדירות של התואר הכפול.
בתחילת 1981, שיאו החוקי היה אותו שיא אשר קבע בשנתו האחרונה בתיכון שנתיים קודם (8.13 מטר).
ב-20 ביולי, שיפר לואיס את שיאו בכמעט חצי מטר כאשר קבע 8.62 בעודו מתחרה כנער.
לואיס התייצב כמספר שניים בטבלת כל הזמנים בקפיצה לרוחק אחרי בוב בימון, שקבע את תוצאתו בגבהים של מקסיקו.
לואיס, אם כך, הפך לקופץ בעל הקפיצה הרחוקה ביותר בגבהים נמוכים.
כאשר נקבעה התוצאה באוויר הדליל בגבהים של מקסיקו סיטי ב-1968 (2250 מ'), השיא אושר.
אולם לאחר מכן התחילו לצוץ כמה מקטרגים אשר טענו כי השיא אינו "טהור" בשל הסיוע אותו מעניק הגובה לאתלטים.
טענו כי שיא בגבהים צריך להיפסל בדיוק כמו שיא הנקבע ברוח גבית במהירות מעל שני מטר בשניה.
לואיס היה נחוש לקבוע תוצאותיו תוך הימנעות מהסיוע שאותו העניקו הגבהים.
בתגובה לשאלה עליה נשאל לאחר תחרות בגבהים ב-1982, הוא ענה, "אני רוצה את השיא ואני מתכנן להשיג אותו, אבל לא בגבהים.
אני לא רוצה 'A' אחרי התוצאה".
בתחילת דרכו בשנות ה-80 כשרק החל דרכו באתלטיקה העולמית כל שיאי הספרינט והשיא בקפיצה לרוחק נקבעו בגבהים של מקסיקו סיטי.
ב-1981 כבר להפך למהיר בעולם כאשר חצה את קו הגמר לאחר 10.00 ש' בדיוק.
התוצאה השלישית בכל הזמנים, והראשונה בלי לקחת בחשבון את התוצאות שנקבעו בגבהים.
בפעם הראשונה, לואיס דורג ראשון בעולם גם בקפיצה לרוחק וגם בריצת 100 מטרים.
בפברואר של אותה שנה הפסיד לואיס בתחרות באולם לארי מירקס, זה היה הפסדו האחרון בקפיצה לרוחק במשך יותר מעשור.
ב-1982, לואיס המשיך לשלוט בקפיצה לרוחק וסוף סוף נראה כי הגיע קופץ המאיים על שיאו הפנומנלי של בוב בימון מ-1968 - 8.90 מ'.
לפני לואיס רק קופץ אחד בנוסף לבימון השיג תוצאה של מעל 8.53 מ', לוץ דומברוצקי, אלוף אולימפיאדת מוסקבה.
במהלך שנה זו, לואיס עבר 8.53 מעל 5 פעמים באצטדיון, ועוד פעמיים באולם.
את תוצאת השנה העמיד על 8.76 מ' אותה קבע באינדיאנפוליס ב-24 ביולי.
באותה תחרות, לואיס פסל שלוש פעמיים כאשר הבוהן שלו בקושי עוברת את הקרש.
בשתי הפסילות הראשונות היה נראה כי עבר את שיאו של בימון, על הקפיצה השלישית כמה צופים טענו כי ריחף כ-9.15 מ'.
באותו סוף שבוע קבע 8.61 פעמיים.
את השנה סיים במקום הראשון העולמי בקפיצה לרוחק ובריצת 100 מטר.
בריצת 200 מטר, ניצב במקום השישי.
בנוסף, הוא נבחר לאתלט השנה של המגזין Track & Filed News.
עד סוף השנה, הוכר כסופרסטאר בתחום הספורט אף על פי שטרם השתתף בתחרות בינלאומית גדולה.
את ההזדמנות לכך קיבל לאחר שנה.
ירית הפתיחה של אליפויות העולם
לראשונה, התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF), ארגנה אליפות עולם, מה שהפך להיות אחד מאירועי הספורט הגדולים בעולם.
האליפות, שנערכה בהלסינקי, התהדרה במספר שיא של מדינות משתתפות באירוע ספורט (154), יותר מהאולימפיאדה שהוחרמה על ידי מספר מדינות בשני האירועים הקודמים (1976, 1980) ועתידה הייתה להיות שוב מוחרמת גם באירוע הקרוב בלוס אנג'לס.
ללואיס לא היה יכול להיות תזמון כה מושלם להראות לעולם את כישרונו ועליונותו.
בנוסף, היות שהחמיץ את אולימפיאדת מוסקבה עקב החרם, אליפות העולם שימשה עבורו מבחן גדול אחרון לפני האולימפיאדה שתיערך במולדתו בעוד שנה.
באליפות העולם, כולם ציפו לראות את לואיס מתחרה מול בן ארצו, לארי מירקס, אשר לו הפסיד ב-1981. מירקס הצטרף ב-1982 אל החבורה שעברה את גבול 8.53 מטר, מה שהגביר את העניין, אך הוא לא עבר את המבחנים האמריקאים, ונאלץ לצפות בלואיס מנצח בקלות.
לואיס קבע באליפות העולם 8.55 מטר כאשר הוא עקף את מדליסט הכסף ב-26 ס"מ.
הריצה ל-100 מטר הגשימה את הציפייה, כאשר הציב את לואיס מול קלווין סמית אשר קבע כחודש לפני ההתמודדות שיא עולם 9.93 שניות (בגבהים).
בגמר בהלסינקי היה זה סמית שהגיע 14 מאיות אחרי לואיס שקבע 10.07 שניות.
סמית ניצח בריצת 200 מטר, מרוץ בו לואיס לא לקח חלק באליפות העולם.
אולם, גם ב-200 מטר שמו של לואיס ייזכר משנה זו.
ב-19 ביוני באותה שנה, העמיד לואיס שיא אמריקאי חדש, 19.75 שניות, שהיה שני בעולם לשיאו של פייטרו מנאה מאיטליה, מ-1979, 19.72 שניות (שנקבע בגבהים).
באותה ריצה לואיס שמר כוחות והירפה ב-10–15 מטרים האחרונים, יש המעריכים כי לולא עשה זאת היה מעמיד שיא עולם על תוצאה של 19.60-19.65 שניות.
ההישג הגדול של האליפות הגיע בריצת שליחים, בו סמית, שרץ שלישי, מסר ללואיס את המקל כדי שהאחרון יחצה את קו הסיום וייקבע שיא עולם חדש, 37.86 שניות.
שיא העולם הראשון של לואיס.
למרות האליפות המצוינת של לואיס, את תוצאות השנה ברוחק ובריצת 100 מטר קבע בהתמודדויות מוקדמות יותר.
ב-14 במאי, רץ 100 מטר בתחרות בקליפורניה ועצר את השעון על 9.97 שניות התוצאה הטובה ביותר בעולם והפעם הראשונה שיורדים מ-10 ש' במקום נמוך.
בזכות תוצאה זו והתואר מאליפות העולם סיים את השנה במקום הראשון הדירוג העולמי, ובכך עקף את קלווין סמית שקבע שיא עולם באותה שנה.
באליפות המכללות ב-29 ביוני, קבע גם ברוחק את התוצאה הטובה בעולם במקומות נמוכים - 8.79, ודורג ראשון בעולם גם במקצוע זה.
לואיס נבחר שוב שנה שנייה ברציפות לאתלט השנה של המגזין הנחשב.
אולימפיאדה ראשונה והמסע אחר ג'סי אוונס
עד 1984 הפך לואיס לאחד הספורטאים המובילים והמוכרים בעולם.
אולם, בשל החשיפה הנמוכה יחסית לה זוכה האתלטיקה הקלה בארצות הברית לעומת תחומי ספורט אחרים, לא זכה להכרה הראויה בארצו.
האולימפיאדה באותה שנה שנערכה בלוס אנג'לס שינתה את התמונה.
לואיס החל את מסעו אחר ג'סי אוונס בניצחון משכנע במירוץ ל-100 מטרים כאשר קבע תוצאה של 9.99 ש' והותיר את חברו לנבחרת סם גריידי במקום השני, כ-20 מאיות אחריו.
בהתמודדות הבאה, קפיצה לרוחק, לואיס ניצח בקלות דומה.
אולם, גישתו בקפיצות עוררה מחלוקת וקיבלה ביקורת גם בקרב המומחים שהסכימו איתו.
מכיוון שללואיס נותרו המרוצים ל-200 מטר וה-4X100, הוא רצה לשמור כוחות ובחר לבצע מינימום קפיצות שיביאו לו את מדליית הזהב.
לואיס פחד להיפצע או להתעייף, ובכך לסכן את מטרתו.
לכן, לאחר שקפץ בקפיצה הראשונה 8.54 מ', ופסל בניסיון השני, כבר ידע בוודאות כי התוצאה תספיק לזהב המיוחל לנוכח תוצאות המתחרים.
אכן לואיס ניצח בהפרש ניכר של 30 ס"מ את גארי הוני האוסטרלי.
הקהל לעומתו, שהיה רוב רובו מקומי מארצות הברית רצה לראות את לואיס ממשיך לקפוץ ומנסה לשבור את השיא שבוב בימון קבע לפני 4 אולימפיאדות.
לאחר שהיה ברור כי לואיס לא ימשיך לקפוץ החלו להישמע קריאות בוז מהיציע.
כשנשאל אודות הקריאות ענה לואיס מצידו:"הייתי בשוק בהתחלה.
אבל אחרי קצת מחשבה, הבנתי שהם שורקים מפני שהם רוצים לראות עוד מקרל לואיס.
במרוץ ל-200 מטרים, השיג את המדליה הרביעית תוך שהוא עוצר את השעון על 19.80 ש' וקובע שיא אולימפי.
ב-4X100 שיפר ביחד עם נבחרתו את שיא העולם שקבעו באליפות העולם בהלסינקי לפני כשנה ב-3 מאיות וקבעו 37.83 ש'.
אחרי אולימפיאדת לוס אנג'לס, המשיך לואיס להיות אתלט מספר אחת, במיוחד בקפיצה לרוחק שם לא יפסיד במשך שבע השנים הבאות, אבל בריצה ל-100 מטרים החלו לקום מתחרים שהיוו איום לשליטתו.
שיאו בגבהים נמוכים שופר על ידי מל לטני רגע לפני המשחקים האולימפיים, אבל המתחרה הגדול ביותר שלו היה הקנדי בן ג'ונסון, אשר סיים שלישי בלוס אנג'לס.
ג'ונסון ניצח פעם אחת את לואיס בשנת 1985, שנה בה נחל לואיס עוד כמה הפסדים ב-100 מטרים, אבל בכל זאת סיים אותה ראשון בדירוג העולמי, כשג'ונסון הוא השני.
בשנת 1986 ניצח ג'ונסון את לואיס במשחקי הרצון הטוב שנערכו במוסקבה כשעצר את השעון על התוצאה הטובה ביותר שהושגה בגבהים נמוכים, 9.95 ש'.
בשנה זו דורג ג'ונסון במקום הראשון, כשלואיס רק במקום השלישי.
בשנה זו הפסיד לואיס יותר מרוצים מאשר ניצח.
גם ברוחק לואיס לא דורג ראשון באותה שנה.
בשנה זו מעט להתחרות ותוצאת השנה נקבעה על ידי הרוסי רוברט המיאן שקבע 8.61 מ'.
באליפות העולם השנייה שנערכה בספטמבר 1987, ברומא, זכה לואיס מחדש בתהילה מאולימפיאדת לוס אנג'לס, אף על פי שבמירוץ המכריע של השנה הפסיד לבן ג'ונסון.
כדי להתמקד בקפיצה לרוחק ולקפוץ את כל הניסיונות, ויתר על ההשתתפות בריצה ל-200 מ'.
וזאת לא בגלל הביקורת לה זכה ב-1984, אלא מפני שהפעם הקרב היה קשה, רוברט המיאן קפץ במאי של אותה שנה, 8.86 מ' התוצאה השנייה בהיסטוריה, 4 ס"מ פחות מבוב בימון.
באותו יום ידו (או רגלו) של לואיס הייתה על העליונה, כאשר עבר בארבעה ניסיונות 8.60 מ', ותוצאתו הטובה הייתה 8.67 מ', המיאן סיים שני עם 8.53.במירוץ השליחים עצר לואיס את השעון על 37.90 ש', מה שהספיק לזהב ולתוצאה שלישית בטיבה בכל הזמנים.
אולם האירוע המדובר ביותר של אותה אליפות היה הגמר ל-100 מטרים.
ג'ונסון ירד באותה שנה 3 פעמים מגבול ה-10.00 ש', כשלואיס טרם עשה זאת באותה שנה.
למרות זאת לואיס פתח חזק במוקדמות ועלה לגמר עם התוצאה הטובה ביותר, 10.03 ש', שיא אליפות.
גם בגמר עצמו קבע לואיס תוצאה מצוינת, 9.93 ש' השוואה לשיא העולם, אך זה לא הספיק - ג'ונסון עצר את השעונים עשירית שנייה מוקדם יותר, כאשר קבע 9.83 ש', שיא עולם חדש.
לאחר ההפסד, כשג'ונסון התענג על הניצחון לואיס נשאר עם התירוצים.
בהתחלה טען כי ג'ונסון רימה בזינוק, אחר כך נזכר בווירוס אשר בבטן אשר החליש אותו וגרם לו להפסיד.
לואיס הרגיש כי הוא הרץ מס' 1 בעולם ולא הצליח לתפוס את ההפסד לג'ונסון.
כעבור כמה חודשים בריאיון ל-Track & Filed News טען בלי להזכיר שמות: "יש הרבה חבר'ה שמגיעים משום מקום.
אני לא חושב שהם עושים את זה ללא עזרה של סמים".
הוא הוסיף, "אני היום יכול לרוץ פחות מ-9.8 אם אשתמש בחומרים אסורים".
זאת למעשה הייתה ההתחלה של קריאתו של לואיס כנגד השימוש הבלתי חוקי בסמים ממריצים בספורט התחרותי והאתלטיקה.
הסקפטים אמרו כי נגע הסמים התפשט בתחום זמן רב לפני כן, ולואיס נרתם למלחמה רק לאחר שנחל הפסד צורם.
כתגובה לדבריו של לואיס אמר ג'ונסון: "כשלואיס ניצח בכל התמודדות לא אמרתי כלום כנגדו.
גם כאשר הבחור הבא יביס אותי, אני לא אתלונן נגדו".
האמת התגלתה לעולם שנה מאוחר יותר, מה שהקנה ללואיס את מדליית הזהב, שיא אליפות והשוואה של שיא העולם.
בהלוויה טמן בארונו את המדליה האולימפית הראשונה שלו, מדליית זהב מהמירוץ ל-100 מטר בלוס אנג'לס.
לאחר שעשה כן, אמר לסובבים אותו, "אל דאגה, אני אשיג עוד אחת כזאת".
לואיס, עמד במילתו והיה חד לאורך כל השנה והגיע לשיאו כאשר קבע במבחנים האולימפיים של ארצות הברית באינדיאנפוליס את התוצאה המהירה ביותר בעולם עד אז 9.78 שניות, אולם תוצאה זו לא הוכרה כשיא עולם בשל הרוח הגבית החזקה שעזרה לרצים (5.2 מ'/ש').
אולימפיאדת סיאול - המבוכה וההוכחה
לאחר ההפסד של לואיס לג'ונסון ברומא בגמר אליפות העולם, התחזקה המתיחות בין השניים.
לואיס טען את טענותיו וג'ונסון לא נשאר חייב.
בעונת החורף של אותה שנה מתח ג'ונסון את השריר.
חלק מתומכיו האשימו את לואיס בשימוש בחומרים אסורים.
ב-17 באוגוסט כחודש לפני תחילת המשחקים האולימפיים התמודדו השניים בציריך במירוץ האחרון ביניהם לפני האולימפיאדה.
לואיס ניצח כאשר סיים את הריצה לאחר 9.93 ש' והשווה את שיאו האישי.
ג'ונסון, שעדיין התאושש מהפציעה, סיים שלישי אחרי קלווין סמית (9.97 ש'), וקבע 10.00 ש' ולא רמז למה שהולך לקרות באולימפיאדה.
לואיס אמר אחרי המירוץ, "עבר עליי הרבה בשנה האחרונה, כשהדבר המשמעותי ביותר היה מות אבי.
זה גרם לי לחזור לפוקוס ולהיות הכי טוב שאני יכול השנה", והזכיר לכולם את מקור המוטיבציה העיקרי שלו.
את אולימפיאדת סיאול פתח לואיס בסערה, כאשר קבע במוקדמות הגמר ל-100 מטרים 10.14, 9.99, ו-9.97 ש'.
היה ברור כי בריצת הגמר הולכת להתרחש דרמה יוצאת מהכלל.
לגמר האולימפי התייצבו שמונה רצים, כאשר לואיס במסלול מס' 3 וג'ונסון ב-6. ברוח נוחה וחוקית של 1.1 מטר לשנייה, חיכו לראות מי יחצה ראשון את קו הגמר.
לאחר ריצה מצוינת ופחות מ-10 שניות, סמית קבע 9.99, לינפורד כריסטי הפך לאירופאי הראשון שירד מגבול 10.00 כשקבע 9.97 ש', גם לואיס קבע שיא כשעצר את השעונים על 9.92 ש' - אך במקום הראשון בפער עצום, סיים את הריצה בן ג'ונסון תוך קביעת שיא עולם חדש, 9.79 ש'.
הדרמה הגדולה שלימים הפכה להיות לאחד מסיפורי הספורט הגדולים בהיסטוריה, המשיכה גם לאחר שהאצנים עברו את קו הגמר.
יומיים לאחר המירוץ נמצא הסטרואיד סטנוזולול בבדיקת השתן שנערכה לג'ונסון, השמועה התפשטה כשריפה בשדה קוצים, ועדרי העיתונאים החלו במרדף אחר תגובתו של ג'ונסון שברח מסיאול.
בינתיים, לואיס הוכרז כמנצח בגמר האולימפי.
בשנת 1989, לאחר דיונים ארוכים לגבי ג'ונסון, ולאחר שהודה כי השתמש בממריצים כבר באליפות העולם האחרונה, הוחלט להשעותו ל-5 שנים, וכן לבטל את שיאו העולמי, 9.79 ש', להכתיר את לואיס כאלוף העולם לשנת 1987 ולהכיר בתוצאה של לואיס מהגמר בסיאול, 9.92 ש', כשיא העולם החדש.
בדיעבד, גם ריצתו של לואיס מהגמר ברומא, 9.93 ש', היוותה שיא עולם ביחד עם ריצתו של קלווין סמית בשנת 1983. כך למשך כשנה וחצי החזיק לואיס בשיא העולם לריצת 100 מטרים עד אשר ביוני 1991, קבע הרץ האמריקאי לירוי בורל 9.90 ש'.
בשנים 1989 ו-1990 איבד לואיס גם את דירוגו הראשון כספרינטר, אך בקפיצה למרחק נשאר בלתי מנוצח.
בשנה זו אליפות העולם התקיימה בטוקיו שביפן.
בגמר ה-100 מטר התמודד לואיס מול שני אלו שדורגו ראשונים בשנתיים החולפות.
אף על פי שכבר הוכר בעבר כשיאן עולם, זאת הייתה הפעם הראשונה בה קיבל את ההכרה בצורה ישירה ולא בדיעבד, והבמה הייתה פתוחה לחגיגות ולדמעות בשידור הישיר.
"המרוץ הטוב בחיי", "הטכניקה הטובה ביותר, במהירות הגבוהה ביותר ועוד בגיל שלושים" היו חלק מתגובותיו, "הוא עקף אותנו כאילו רצנו במקום" - תגובתו של בורל לריצתו של לואיס.
שיאו של לואיס החזיק כמעט 3 שנים עד אשר נשבר על ידי בורל בעצמו ביולי 1994 (9.85 ש').
עד היום רק 9 אצנים רצו מהר יותר משיאו של לואיס.
בנוסף שבר לואיס עוד שיא עולם בתחרות, כאשר סגר את ריצת השליחים 4X100 עבור נבחרתו ועצר את השעון על 37.50 ש'.
אליפות העולם בטוקיו באותה שנה כנראה זכורה ביותר בשל הגמר לקפיצה למרחק, אשר נחשב בידי רבים לתחרות הגדולה, המותחת והמעניינת בכל ענפי הספורט בעולם.
לואיס התמודד מול יריבו העיקרי בשנים האחרונות, מייק פאוול, מדליסט הכסף מסיאול 1988, ומי שדורג ראשון מבין קופצי הרוחק בשנה שחלפה.
לואיס הגיע להתמודדות לאחר שלא הפסיד כעשור בקפיצה למרחק ולאחר שניצח 65 תחרויות ברציפות.
פאוול שמעולם לא ניצח את לואיס היה קרוב לכך מספר פעמים, ואף קפץ למרחקים באזור שיא העולם, אך בשל נטייתו לפסול, קפיצותיו הרבות לא נרשמו והוא הפסיד פעם אחר פעם ללואיס.
לעומת זאת, בתחרויות בהן ייצר קפיצה רחוקה ללא פסילה, זכה לראות את לואיס עוקף אותו בניסיונות הבאים.
באליפות הצליחו גם לואיס וגם פאוול לעקוף את שיאו האגדי של בוב בימון ממקסיקו 1968. עם זאת, קפיצתו של פאוול הייתה רחוקה יותר בארבעה סנטימטרים, והוא זכה בתואר אלוף ושיאן העולם, כאשר הצליח לקפוץ למרחק של 8.95 מטרים.
בתחרות, לואיס הוביל עד לקפיצה החמישית עם קפיצות של 8.68 מטר, 8.83 מטר בעזרת רוח גבית מעל המותר ו-8.91 מטר בעזרת רוח גבית מעל המותר כשלפאוול תוצאה של 8.54 מטר, הקפיצה השנייה.
כאמור, קבע פאוול בקפיצה החמישית שיא עולם חדש של 8.95 מטר.
בקפיצה האחרונה והשישית קבע לואיס שיא אישי חדש של 8.87 מטר (לא רוח גבית מעל המותר).
אלוף אולימפי בפעם השלישית ברציפות
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה לואיס בשתי מדליות זהב.
בקפיצה לרוחק הוא הגן על תוארו מסיאול כשקבע תוצאה של 8.67 מטר.
בשלב המוקדמות קבע לואיס שיא עונתי של 8.68 מטר.
בריצת 4X100 מטר בתוצאה של 37.40 שניות המהווה שיא עולם.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט זכה לואיס במדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 19.99 שניות, אחרי פרנקי פרדריקס (19.85 שניות) וג'ון ריגס (19.94 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.02 שניות.
אלוף אולימפי בפעם הרביעית ברציפות
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה לואיס במדליית זהב בקפיצה לרוחק בפעם הרביעית ברציפות קפיצה לרוחק בתוצאה של 8.50 מטר, לפני ג'יימס בקפורד מג'מייקה (8.29 מטר) ובן ארצו ג'ו גרין (8.24 מטר) ובכך היה לאתלט השני בהיסטוריה שזכה להישג זה אחרי בן ארצו אל ארטר בזריקת דיסקוס.
לאחר מכן הקריירה של לואיס כאתלט הייתה בסימן דעיכה, עד לפרישתו בשנת 1997.
בשנת 2011 ביקש לואיס להתמודד על מושב בסנאט של מדינת ניו-ג'רזי, אולם הוא פרש מהמירוץ, בעקבות פסיקת בית משפט פדרלי, שקבע כי אינו רשאי להתמודד כיוון שאינו מתגורר במדינה לפחות ארבע שנים.
קרל פרידריך מאי היה סופר גרמני.
התפרסם בשל ספרי המערב הפרוע שכתב.
מאי נולד בארנסטאל שבסקסוניה, גרמניה.
הוא היה הילד החמישי מבין 14 ילדיה של משפחה ענייה.
לפי דבריו באוטוביוגרפיה שלו, סמוך ללידתו התעוור, עד שנותח בגיל 4 והושב לו מאור עיניו.
הוא למד הוראה בוולדנבורג שבסקסוניה החל מ-1865. כשהחל את הכשרתו כמורה, הוא פוטר לאחר שגנב ששה נרות.
מאי ערער והורשה להמשיך בהכשרתו בפלאואן.
לאחר שחברו לחדר האשים אותו בגניבת שעון, מאי נכלא לשישה שבועות בקמניץ, ורישיונו להוראה נשלל.
לאחר מכן עסק (ללא הצלחה רבה) במתן שיעורים פרטיים בשפות שונות ובנגינה ואף הקים מקהלה ותזמורת.
מאי הסתבך שוב בפלילים ונכלא לארבע שנים, בין 1865 ל-1869, בטירת אוסטרשטיין שבצוויקאו.
בזכות התנהגותו הטובה, מונה מאי לאחראי הספרייה בכלא, שם קרא מאות ספרים והכין רשימה של כל הספרים שברצונו לכתוב.
לאחר שהשתחרר חזר לחיי הפשע, כשהוא מתחזה לדמויות שונות, כגון רופא או שוטר, ומשתמש בכושר המצאתו לבדות סיפורים על מנת להשיג כסף מאנשים.
הוא נעצר, והצליח להימלט בזמן שהועבר לחקירה.
הוא ברח לבוהמיה, שם נעצר בעוון שוטטות.
מאי הוחזר לסקסוניה ונכלא לארבע שנים נוספות בעיר ולדהיים.
בכלא פגש איש דת קתולי שעזר לו רבות.
בשנת 1874, לאחר שחרורו, שב לבית הוריו והחל בכתיבה (ולא כמו במיתוס אשר נרקם אודותיו, לפיו ישב וכתב את הספרים בכלא).
הוריו מכרו את חיבוריו להוצאת ספרים ידועה, מה שהפך את מאי לסופר ידוע על אף שעל יצירות רבות חתם בשמות בדויים.
סיפורי ההרפתקאות שכתב מתרחשים במקומות שמעולם לא ביקר בהם, כמו המערב הפרוע באמריקה ובמזרח התיכון.
בגיל 57 החליט לצאת לראשונה למסע ארוך ב-1899–1900 במזרח התיכון.
הוא ביקר גם בארץ ישראל והגיע עד לאי סומטרה.
מאי ביקר לראשונה בצפון אמריקה רק ארבע שנים לפני מותו, בשנת 1908 וזמן רב לאחר שספריו יצאו לאור, וגם בביקור זה לא הרחיק מעבר למדינת ניו יורק.
תיאוריו המפורטים של החיים במערב הפרוע לא התבססו על ניסיונו האישי, אלא על דמיונו ועל מקורות מידע שעמדו לרשותו (ספרי מסעות וכדומה).
הוא פרסם את ספריו תחת שמות עט רבים.
חלק מהספרים שכתב עסקו בקורות גיבורי העלילה במדבריות ערב ובאורח החיים של שבטי הבדואים ובחלקם גם תיאר את קורותיהם של מלחי ספינות פירטים.
ספריו של קרל מאי זכו להצלחה רבה באירופה ותורגמו ליותר משלושים שפות, בהן עברית.
לפי אונסק"ו, מאי הוא הסופר הגרמני המתורגם בתדירות הגדולה ביותר.
לפי אנציקלופדיה שהוקדשה למאי, הוא הסופר הנקרא ביותר בלשון הגרמנית, ומספר העותקים של ספריו נאמד בכ-200 מיליון.
רבים מספריו עובדו לסרטים ולסדרות טלוויזיה.
קרל מאי נפטר בראדבל שבסקסוניה.
מדענים שבדקו את שרידי גופתו ב-2014 הסיקו שמאי נפטר כתוצאה מהרעלת עופרת במים, וכן מחשיפה לטבק.
בספרו "מיין קאמפף" כותב היטלר בהתלהבות על ספריו של מאי.
לדעת היטלר, העובדה שמאי לא ביקר באתרים בהם מתרחשים סיפורי ההרפתקאות שלו באמריקה רק מעידה על כושר הדמיון וההמצאה שלו ועל גדולתו הספרותית.
היטלר המליץ לגנרלים של הצבא הנאצי על ספריו של מאי, דאג שספריו יחולקו לחיילים, והילל את כושרו הטקטי של וינטו האינדיאני, גיבורו של מאי.
הערצתו של היטלר לקרל מאי גרמה לקלאוס מאן להאשים את מאי (שנפטר ב-1912) בכך שהיה "מנטור" של היטלר.
אולם היטלר התעלם לחלוטין מיחסו החיובי יחסית של קרל מאי ליהודים, ומגישתו ההומניסטית שהייתה אפילו פאציפיסטית.
אחדים מספריו שיצאו לאור בעברית
יד הנפץ (Old Shatterhand) תורגם מגרמנית על ידי יצחק הירשברג והופיע במהדורה של שנת 1967 בהוצאת א.
יד הנפץ בממלכת ארי הכסף הופיע בהוצאת א.
יד הנפץ וארי גאולת הדם הופיע בהוצאת א.
וינטו ויד הנפץ הופיע בהוצאת יסוד בתרגום
וינטו בין הקומנצ'ים הופיע בספרית העולם הגדול.
וינטו ובגידת הקומנצ'ים הופיע בהוצאת א.
וינטו ואנשי המערב הופיע בהוצאת א.
וינטו ויד האש הופיע בהוצאת א.
בשבי האינדיאנים הופיע בהוצאת יסוד.