tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכל קיץ מתכנסת מליאת מועצת התלמידים והנוער הארצית על מנת לבחור יושב ראש חדש.
הבחירה נעשית בצורה דמוקרטית על ידי נציגי המועצה הארצית אשר נבחרו בבחירות דמוקרטיות לייצג את בני הנוער והתלמידים בישראל.
אלו הם יושבי הראש של המועצה הארצית מאז הקמתה:
בשנת 2006 הקימו מספר בוגרי מועצת התלמידים והנוער הארצית את עמותת במתנ"ה - בוגרי מועצת התלמידים והנוער הארצית.
העמותה היא עמותה רשומה ברשם העמותות, ומטרתה היא קידום מנהיגות צעירה באמצעות מועצות התלמידים והנוער, באמצעות: חניכת בעלי תפקידים במועצות, ארגון ימי עיון וסמינרים, בניית תכנים, תמיכה במועצת התלמידים והנוער הארצית, קרן מלגות לחברי מועצות התלמידים והנוער ועוד.
העמותה מסייעת לפעילותן של מועצת התלמידים והנוער הארצית ומועצות התלמידים והנוער המחוזיות באופן שוטף ומקיף.
הסמליל הראשון של המועצה שיצא בשנת 1993 היה זהה לסמל של מינהל חברה ונוער במשרד החינוך, כשמעליו הוטבע הכיתוב "מועצת התלמידים והנוער הארצית".
בפברואר 2006 מועצת התלמידים והנוער הארצית יצאה בקריאה לבני נוער לעצב סמל חדש ועליו לכלול את ארבעת העקרונות של מועצות התלמידים.
הסמלים הנבחרים עלו להצבעה בוועידה הארצית של מועצות התלמידים והנוער אך אף סמל לא נבחר וכך המועצה נשארה עם הסמל הקיים.
בשנת 2007 לאחר שמועצת התלמידים והנוער הארצית השביתה את הלימודים כמחאה על הקיצוץ בתקציב, הועלתה ביקורת על כך שסמל המועצה כולל את הכיתוב "משרד החינוך – מינהל חברה ונוער" המועצה הארצית החליטה להוריד את הכיתוב מסמלה ולהשאיר רק את כיתוב המועצה מעל.
בשנת 2009–2010 החל תהליך של בחינת תדמית המועצה בקרב בני נוער פעילים.
התהליך הארצי הובל על ידי דובר המועצה, נחמן בוגוסלבסקי.
לאור הרחבת פעילות המועצה וקשרים עם גופים בינלאומיים הוכנס בשנה זו כיתוב נוסף ללוגו המועצה באנגלית.
בשנת 2012 המועצה החלה בתהליך מיתוג רחב היקף שהובל על ידי דובר המועצה הארצית, גיא גריאני, בשיתוף עמותת במתנ"ה.
ועדת הדוברות עברה תהליך הכשרה לבניית אסטרטגיה מותגית ובשיתוף משרד החינוך נערכו קבוצות מיקוד בכל הארץ על תדמית, ערכי ומיתוג המועצה.
שיא התהליך הגיע בשנת 2015 עם בחירת לוגו חדש כתוצר מתהליך המיתוג מחדש.
הלוגו עוצב על ידי דובר המועצה, נתנאל בן עמי.
הסמל מייצג את הסיסמה "מחברים את הנוער" שאומצה על ידי המועצה.
בסמל ארבע דמויות יוצרות מעין חיבוק קבוצתי כאשר דמות אחת יוצאת מן הכלל.
הדמות הזו פונה קדימה כשאיפה להתרוממות הישגים ומובילה אחריה את השאר.
הדמויות יוצרות מסגרת לחלקיק פאזל המוקף במסגרת אפורה במרכז הסמל, ומייצג את הדרך בה המועצה מחברת בין נוער לנוער ועוד.
הדמות העליונה והתחתונה ממחישות את צבעי הדגל ויוצרות את הפסים שבדגל ישראל.
הצבע הצהוב מסמל חכמה וחמימות.
הצבע הירוק מסמל איזון, ומייצג את ערכי שמירה על הטבע.
מועצת השפה הנורווגית (בנורווגית: Språkrådet) היא גוף סטטוטורי המייעץ לממשלת נורווגיה בעניינים הקשורים לשפה הנורווגית.
מטרות מועצת השפה הנורווגית הן כדלקמן:
להגן על הירושה התרבותית של השפה הנורווגית הכתובה והמדוברת;
לקדם את המודעות לשפה ואת ידיעתה, ובכלל זה - ההיסטוריה שלה ומאפייניה;
לקדם ולהגן על זכויות האזרחים בכל הקשור לשפה הנורווגית;
לקדם סובלנות וכבוד הדדי בין דוברי הניבים השונים של השפה.
המועצה יועצת לרשויות הקשורות בשפה הנורווגית, בעיקר בתי-ספר, איגוד השידור הנורווגי וגופים ממשלתיים.
המועצה נוסדה בשנת 1972 ובה 20 חברים, והיא מפרסמת את הרבעון "חדשות השפה" (Språknytt).
מועצת חכמי התורה היא הגוף הרבני בעל הסמכות העליונה בתנועת ש"ס.
מועצת חכמי התורה הוקמה עם הקמת תנועת ש"ס בשנת 1983, במטרה לשמש כהנהגה הרוחנית לתנועה החדשה.
כמפלגה חרדית חדשה הלכה תנועת ש"ס בעקבות אגודת ישראל ומועצת גדולי התורה שלה והקימה מנגנון דומה.
עם הקמתה, הייתה מועצת חכמי התורה להנהגה רוחנית ספרדית חדשה אך נהנתה מתמיכה מנהיגותית מטעם גדולי התורה האשכנזים ובראשם הרב שך.
כינוס היסוד היה בחודש אייר תשמ"ג והשתתפו בה מקימי חברי המועצה הראשונה, הראשון לציון הרב עובדיה יוסף, הרב שמעון בעדני, הרב שלום כהן, הרב גבריאל טולדנו והרב שבתי אטון (שני האחרונים פרשו בשנת 1990 בעקבות הפסקת התמיכה מצד גדולי התורה האשכנזים) כולם בוגרי ישיבת פורת יוסף.
מזכיר המועצה הראשון היה יחזקאל אסחייק, איש אמונו של הרב שך.
חברי מועצת חכמי התורה מרכיבים את רשימת המועמדים לבחירות, מחליטים על הסכמים קואליציוניים וקובעים את מדיניותה הפוליטית והמדינית של המפלגה.
היו שטענו כי המועצה הוקמה כדי להבטיח את שליטתו של הרב שך במפלגה, ושלכן מונו למועצה הרבנים בעדני, טולדנו ואטון שלמדו אצל הרב שך במשך השנים.
גם הרב שלום כהן נחשב מנאמניו של הרב שך.
לאחר פרישתו של יחזקאל אסחייק מש"ס, עם השר הרב יצחק פרץ, עקב התרגיל המסריח, מונה במקומו כמזכיר הרב משה מאיה, שלימים היה חבר הכנסת ולבסוף הפך חבר מועצת חכמי התורה.
לאחר הרב מאיה שימש בתפקיד חבר הכנסת לשעבר רפאל פנחסי, במשך כ-14 שנה, עד לפטירת הרב עובדיה יוסף.
ביוני 2007, הורתה מועצת חכמי התורה ל-12 חברי ש"ס בכנסת לתמוך בשמעון פרס בבחירות לנשיאות.
ב-24 בפברואר 2014 התכנסה המועצה בבני ברק לישיבה משותפת עם מועצות גדולי התורה של דגל התורה ואגודת ישראל, לצורך דיון במסקנות "הוועדה לשוויון בנטל" (הוועדה שבראשה עמדה איילת שקד) לגבי גיוס בני ישיבות לצה"ל.
בדצמבר 2014 דחתה המועצה את רצונו של אריה דרעי להתפטר, בעקבות פרסום ההקלטות של הרב עובדיה יוסף, שבהן הוא תוקף את דרעי.
בספטמבר 2017 התפטר ח"כ יגאל גואטה מהכנסת בעקבות דרישת רבני המועצה.
זאת, לאחר שסיפר בריאיון לגלי צה"ל כי שנתיים קודם לכן השתתף בטקס נישואים חד-מיניים של אחיינו, ושאמר למשפחתו שחובה עליהם לבוא לשמחו.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל, הודיעה המועצה בספטמבר 2020 כי "יש לקיים את כל התפילות במרחב הפתוח, ואין לקיים כלל תפילות במקומות סגורים".
מבנה הסמכות אצל ש"ס הפוליטית הייתה זהה לזו של דגל התורה והיא הייתה כפופה למועצת חכמי התורה ולמנהיגותו של הרב עובדיה יוסף, בפרט לאחר מינויו של אלי ישי לראש מפלגת ש"ס.
ב-17 באפריל 2023 התווספו על ידי אריה דרעי חברי מועצה חדשים הרב אברהם סלים, הרב שלמה מחפוד, הרב שלמה בן שמעון והרב שמואל בצלאל.
ומאוחר יותר נתווסף גם הרב יהודה כהן ראש ישיבת יקירי ירושלים ב-13 יולי 2023.
ביולי 2024 הורתה מועצת חכמי התורה לתלמידי הישיבות כי עד לחקיקת חוק שיפטור את בני הישיבות מגיוס לצבא, אין להיענות לשום צו גיוס או זימון ואף לא לצו ראשון, וזאת בניגוד לדרישת חוק הגיוס הקיים.
ב-2024 וב-2025 הביעה מועצת חכמי התורה תמיכה בדבריו של הרב יצחק יוסף לפיהם גם לצעירים חרדים שאינם לומדים בישיבה אסור להתגייס לצבא, אף במסלולים החרדיים.
ב־26 בנובמבר 2024, כ"ה בחשוון ה'תשפ"ד, הרב יצחק יוסף, צורף כחבר במועצת לאחר שאחיו הרב דוד יוסף התפטר בעקבות שהתמנה לרב הראשי.
חברי מועצת חכמי התורה כיום הם:
הרב משה מאיה - ראש כולל "זיכרון משה" וראש ישיבת "עטרת שלמה" והרב הספרדי של שכונת יד אליהו בעיר תל אביב, מכהן גם בתור יושב-ראש מעיין החינוך התורני.
לאחר פטירת הרב שמעון בעדני הוכתר בעיתון הדרך ל"זקן מועצת חכמי התורה".
הרב ראובן אלבז - ראש ישיבת אור החיים ורב שכונת בית ישראל בירושלים.
הרב אברהם סלים - ראש ישיבת מאור התורה.
הרב שמואל בצלאל - ראש ישיבת פורת יוסף העיר העתיקה.
הרב שלמה מחפוד - אב"ד "יורה דעה" והרב של שכונת "נווה אחיעזר" בבני ברק.
הרב יהודה כהן - ראש ישיבת יקירי ירושלים ובאר התלמוד בשכונת גאולה בירושלים.
(צורף בעצרת זיכרון לי"א חודשים לרב שלום הכהן ב-13 יולי 2023)
הרב יצחק יוסף – הראשון לציון והרב הראשי הספרדי לשעבר (צורף ב־26 בנובמבר 2024)
חברי מועצת חכמי התורה בעבר:
הרב גבריאל טולדנו - פרש בשנת 1990 בעקבות הפסקת התמיכה מצד גדולי התורה האשכנזים.
הרב שבתי אטון - פרש בשנת 1991 בעקבות הפסקת התמיכה מצד גדולי התורה האשכנזים.
הרב דוד יוסף - ראש כולל יחוה דעת.
(צורף ב-2013 בעקבות פטירת אביו הרב עובדיה יוסף) פרש בשנת תשפ"ה עם הכניסו לתפקיד הרב הראשי.
הרב שלמה בן שמעון - אב"ד נווה ציון.
הרב עובדיה יוסף, 1982–2013 - הקים את המועצה ושימש נשיאה במשך 30 שנה, עד לפטירתו בשנת 2013
הרב שלום כהן, 2013–2022 - מונה בעקבות פטירת הרב עובדיה יוסף.
ההכרזה הרשמית התקיימה בחול המועד פסח ה'תשע"ד, באולמי ארמונות חן בבני ברק.
יאיר אטינגר ואחרים סבורים שבפטירת הרב יוסף השליטה בש"ס עברה לאריה דרעי, ובשל הצורך בדמות רוחנית הובא הרב כהן לשמש בתפקיד זה.
אריה דרעי ענה בתגובה שהמינוי היה על פי החלטתו של הרב שמעון בעדני.
הרב שמעון בעדני, 2022-2023 - לאחר פטירת הרב כהן נתמנה לנשיא מועצת חכמי התורה, וכך הוא כונה בעיתון התנועה "הדרך".
עם זאת, הוא כונה גם "זקן מועצת חכמי התורה", כפי שכונה לאחר פטירת הרב עובדיה יוסף.
בתפקידו כנשיא מועצת חכמי התורה שימש לתקופה קצרה עד פטירתו ב-11 בינואר 2023.
נכון לנובמבר 2024, לא מונה נשיא למועצת.
ותיק החברים, הרב משה מאיה מכונה בפרסומים הרשמיים של ש"ס כ"זקן חברי מועצת חכמי התורה".
יואב בן צור, 2019 ואילך
מועצת השליט (ברומנית: Sfatul domnesc) היה גוף שלטוני שכיהן בנסיכות מולדובה ובוולאכיה שהורכב מגדולי הבויארים, הדרגטורים וראשי הכנסייה.
המועצה במולדובה מנתה 30-20 חברים ובוולאכיה 15-10. מסמכי השלטון שנחתמו על ידי השליט היו חסרי תוקף ללא חתימת ההסכמה של מועצת השליט.
שטפן הגדול חיזק את המועצה בצרפו אליה את מושלי הערים המבוצרות.
הבויארים היו מצרפים לחתימתם על מסמכי השלטון גם את בניהם, כדי לציין בכך את המחויבות המתמשכת, אך הדרגטורים לא עשו זאת, כי תפקידם לא עבר בירושה.
חברי המועצה כונו בתואר פאן (pan) או ז'ופן (jupan) במולדובה ובתואר ולאסטל (vlastel) או ול (vel) בוולאכיה.
בשלהי המאה ה-16, תחת ההשפעה העות'מאנים, התחילו לכנות את מועצת השליט בשם דיוואן (divan).
מועצת לונדון רבתי הייתה רשות הממשל המקומי שניהלה את אזור לונדון רבתי בין השנים 1965–1986. המועצה החליפה את מועצת מחוז לונדון שקדמה לה (ואשר ניהלה את מחוז לונדון - מחוז הקטן בצורה משמעותית מאזור לונדון רבתי).
מאז שנת 1934 הייתה למפלגת הלייבור שליטה במועצת מחוז לונדון.
שליטה זו יצרה קשיים רבים לשמרנים אשר שלטו בממשלת בריטניה בשנות ה-50 של המאה ה-20. מאחר שמועצת מחוז לונדון נבחרה על ידי מצביעי אזור לונדון הפנימית אשר תמכו ברובם במפלגת הלייבור, החליטה הממשלה השמרנית להגדיל את אזור הבחירה כך שיכסה את אזור לונדון רבתי.
ועדה מלכותית שמונתה בשנת 1957, ובראשה עמד סר אדווין הרברט הגישה לממשלת בריטניה בשנת 1960 דו"ח הממליץ על יצירת 52 רבעים חדשים ללונדון.
הוועדה הציעה להחליף את מועצת מחוז לונדון ברשות מרכזית חלשה יותר אשר תהא אחראית על תחבורה ציבורית, בניית דרכים, קביעת שימושי קרקע ופיתוח עירוני - ותו לא.
המלצות אלה התקבלו בחלקן - מספר הרבעים הופחת ל-32 במקום 52, והאזור החדש איחד לתוכו את מחוז לונדון, מרבית מחוז מידלסקס וחלקים מהמחוזות אסקס, קנט, סארי וחלק קטן מהרטפורדשייר, מהמחוז הכפרי של קרוידון, המחוז הכפרי של איסט האם והמחוז הכפרי של ווסט האם.
ערי הסביבה התנגדו לאיחוד עם לונדון, חלקן בהצלחה (המחוז העירוני סאנבורי שעל התמזה, המחוז העירוני סטיינז, והמחוז העירוני פוטרז באר ממחוז מידלסקס שחששו מגידול במיסוי העירוני), וחלק בלא הצלחה (אפסון ואיוול, קייטרהאם, וורלינגהאם, אשר ווייברידג' שהפכו לחלק מלונדון רבתי).
המועצה הייתה אחראית על שירותים ציבוריים הנוגעים לכלל אזור לונדון רבתי ובהם: שירותי כיבוי האש, שירותים לשעת חירום, שירותי פינוי אשפה ומניעת הצפות.
סמכויות שונות התחלקו בין המועצה לבין רובעי לונדון השונים ובהם: בניית דרכים, תכנון עירוני ושירותי פנאי ונופש.
המועצה קיבלה בשנת 1970 את הסמכויות בנושא תחבורה מהנהלת התחבורה של לונדון (London Transport Board).
סמכויות אלה הועברו בשנת 1984 לרשות התחבורה האזורית של לונדון.
על פי החוק משנת 1963 הייתה המועצה אחראית ליצירת תוכנית פיתוח לאזור לונדון רבתי.
תוכנית זו הביאה לחקירה רשמית של פעילות המועצה בשנים 1970–1972.
הבחירות הראשונות למועצת לונדון רבתי נערכו ב-9 באפריל 1964. הנציגים נבחרו בכל אחד ואחד מרובעי לונדון.
הרכב המועצה הנבחרת כלל 64 חברים ממפלגת הלייבור ו-36 מהמפלגה השמרנית.
הנציג מטעם הלייבור ביל פיסק הפך למנהיג הרוב במועצה.
בבחירות 1967 בשל אי שביעות הרצון בציבור ממשלת בריטניה, זכו השמרנים ב-82 מושבים ואילו הלייבור ירד ל-18 מושבים.
בבחירות 1970 שבו השמרנים להיות מפלגת הרוב במועצה.
בבחירות 1972 שונתה שיטת הבחירה, והוארכה כהונת חברי המועצה ל-4 שנות כהונה.
בבחירות 1973 זכתה מפלגת הלייבור ב-57 מושבים במועצה, והשמרנים ב-33 מושבים.
המפלגה הליברלית זכתה בשני מושבים במועצה.
משבר הנפט של 1974, האינפלציה הגדולה שלאחריו, וחובות המועצה בשווי של 1,600 מיליארד ליש"ט הביאו להעלאת מיסים עירוניים לפני בחירות 1977 ולקיצוצים בתקציב.
צעדים אלה הביאו לפילוג במפלגת הלייבור ולהקמת מפלגת שמאל חדשה על ידי קו ליווינגסטון בעל ההשקפות הסוציאליות.
בבחירות מאי 1977 זכו השמרנים ב-64 מושבים במועצה, ומפלגת הלייבור זכתה ב-28 מושבים.
הוראס קאטלר, נציג הרוב, קיצץ בתקציב המועצה ומכר נכסים רבים על מנת לצמצם את חובות המועצה.
צעדים אלו הביאו לחיזוקו של ליווינגסטון.
בבחירות 1981 עמד בראש מפלגת הלייבור הלורד אנדרו מקינטוש אולם יומיים לאחר הבחירות בהן זכתה מפלגת הלייבור, הדיח ליווינגסטון את מקינטוש מרשות המפלגה במועצה, והפך למנהיג הרוב במועצה.
התוכניות החברתיות השונות שקידם ליווינגסטון, היו לצנינים בעיני ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר, חברת המפלגה השמרנית והביאו למחלוקות גלויות בין המועצה לבין ממשלת בריטניה.
בשנת 1983 החליטה ממשלת בריטניה על ביטול המועצה בטענה כי היא אינה יעילה ומיותרת, וכי ניתן להעביר את מלוא תפקידיה לידי הרבעים השונים.
נייר לבן בשם "Streamlining the cities" פירט את הצעת הממשלה.
נייר לבן זה ספג ביקורת רבה בטענה שהצעד הוא פוליטי ולא מקצועי.
חוק השלטון המקומי 1985 ביטל את המועצה ועבר על חודו של קול בשל התנגדות האופוזיציה.
החוק קבע כי מועצת לונדון רבתי תפוזר ב-21 במרץ 1986. חודשי החסד שניתנו למועצה נועדו על מנת לאפשר ל-22,000 עובדי המועצה למצוא עבודה ברבעים השונים.
נכסי המועצה נמכרו, ובניין המחוז נמכר לחברת בידור יפנית אשר הקימה במקום מוזיאונים ואת האקווריום של לונדון.
עם ביטול המועצה הועברו מרבית סמכויותיה למועצות המקומיות של הרבעים השונים של לונדון.
חלק מהסמכויות (כגון הטיפול בכיבוי השריפות בעיר) הועבר לרשויות ממשלתיות.
ביקורת ציבורית רבה הופנתה כנגד צעד זה, שכן במקום רשות מרכזית אחת פעלו למעלה מ-100 רשויות שונות ברחבי העיר - עובדה שיצרה תוהו ובוהו תכנוני בשל היעדר התיאום בין הגופים ועודף הבירוקרטיה.
בשנת 1997 עלתה לשלטון מפלגת הלייבור בראשות טוני בלייר.
במסגרת מצע הבחירות של המפלגה, זו התחייבה להקים מחדש שלטון מרכזי באזור לונדון רבתי.
בעקבות משאל עם שנערך בלונדון רבתי בשנת 1999 הוחלט על הקמת רשות לונדון רבתי בראשה יעמוד ראש עיר.
הרשות הוקמה בשנת 2000 במבנה שונה מזה של מועצת לונדון רבתי.
בראש הרשות עומד ראש העיר, והרשות כוללת את אספת לונדון - גוף המבקר את פעולות ראש העיר.
לאחר בחירתו של קן ליווינגסטון לראשות העיר, החל ליווינגסטון את נאום הניצחון שלו במילים: "כפי שאמרתי לפני שהפריעו לי בבוטות לפני 14 שנים...".
הברון אנדרו מקינטוש מאי 1981
מועצת מחוז לונדון הייתה רשות השלטון המקומי של מחוז לונדון בין השנים 1889–1965. רשות זו הייתה הרשות המקומית הראשונה באזור לונדון רבתי שנבחרה בבחירות ישירות.
הרשות שלטה על השטח הידוע כיום כלונדון הפנימית, והוחלפה בשנת 1965 במועצת לונדון רבתי.
עד אמצע המאה ה-19 האיגוד של לונדון, הממשל המקומי של הסיטי של לונדון שלט בחלק קטן מאוד מהאזור המטרופוליני של לונדון באותה עת.
מועצת העבודות המטרופולינית (ה-Metropolitan Board of Works), שהייתה גוף ממונה (ולא נבחר) דאגה לעבודות הציבוריות ברחבי המטרופולין אולם מרבית הסמכויות נותרו בידי המחוזות השונים: מידלסקס, אסקס, סארי וקנט.
בעקבות סדרה של מעשי שחיתות שהתגלו במועצת העבודות המטרופולינית, נחקק חוק הממשל המקומי 1888 ומכוחו הוקמה מועצת מחוז לונדון בשנת 1889. בהמשך הוקמו מועצות 28 רובעי לונדון על מנת שמועצות אלה יטלו את הסמכויות של המועצות הממשלתיות השונות שקדמו להן.
מועצת מחוז לונדון קיבלה את סמכויות מועצת העבודות המטרופולינית, וכן סמכויות נוספות בתחום החינוך, התכנון העירוני והבנייה.
בשנת 1903 קיבלה מועצת המחוז תחת סמכותה את סמכויות מועצת החינוך של לונדון.
כמו כן המועצה קיבלה את הסמכויות להפעיל את החשמליות במחוז, ולפתח מערכת זו (שכללה, נכון לשנת 1933 עת הוצאו הסמכויות ממועצת מחוז לונדון והועברו למועצת התחבורה הציבורית של לונדון, כ-200 ק"מ של נתיבים וכ-1,700 קרוניות חשמלית).
בעת הקמת המועצה קיוותה הממשלה כי המועצה תהיה א - פוליטית, אולם במהרה נוצרו במועצה שתי מפלגות.
מפלגת הרוב בעת הקמת המועצה הייתה המפלגה הפרוגרסיבית, אשר שלטה, יחד עם המפלגה הליברלית בממשלת בריטניה.
המפלגה השנייה שפעלה במועצה הייתה המפלגה השמרנית הבריטית.
המועצה נבחרה מדי שלוש שנים.
בין 1889–1907 שלטו הפרוגרסיבים במועצה.
בשנת 1907 זכתה מפלגת הרפורמים בשליטה במועצה ושלטה בה עד שנת 1934 עת זכתה מפלגת הלייבור לרוב במועצה - רוב עליו שמרה עד ביטול המועצה.
לאחר הקמתה פעלה מועצת מחוז לונדון מספרינג גארדנז - הנהלת מועצת העבודות המטרופולינית שקדמה למועצת המחוז.
בשנת 1906 החליטה המועצה להקים על שלושה מגרשים סמוכים, בצידו המזרחי של גשר וסטמינסטר על מנת להקים בניין הנהלה.
המבנה תוכנן על ידי ראלף נוט ונבנה בין השנים 1909–1933. לאחר שהוקמה מועצת לונדון רבתי השתמשה מועצה זו במבנה עד לפירוקה.
תפקיד מנהיג מועצת מחוז לונדון הפך לתפקיד רשמי רק בשנת 1933 – אף שבפועל, נשאו בתפקיד ראשי מפלגת הרוב במועצה.
מועצת השורא של לוחמי הג'יהאד בסביבות ירושלים היא אחד הארגונים הבולטים ביותר של הג'יהאד הסלפי בחצי האי סיני, אף שמנהיגיה פעלו תקופות ארוכות מרצועת עזה.
הארגון הוקם על ידי השייח' הישאם אל-סעדני, שהיה מנהיג הארגון צבאות הייחוד והג'יהאד בפלסטין.
הוא הוחזק מאז מרץ 2011 בכלא החמאס, שוחרר באוגוסט 2012, וחודשיים אחר כך נהרג בסיכול ממוקד על ידי כלי טיס ישראלי יחד עם סגנו, והוחלף על ידי עבדאללה אל-אשקר.
הארגון נוצר כארגון גג שכללה את צבאות הייחוד והג'יהאד בפלסטין לצד אנסר סנה, ארגון סלפי נוסף.
פעולת הטרור הראשונה שבוצעה על ידי הארגון הייתה פיגוע בגבול ישראל–מצרים נגד שני כלי רכב של קבלנים שעסקו בהקמת גדר הגבול ישראל–מצרים ביוני 2012, בה נהרג אזרח ישראלי ושני מחבלים.
לאחר הפיגוע פורסם סרטון של הארגון שבישר את הקמתו.
הארגון ביצע במהלך מבצע עמוד ענן ירי רקטות מסיני לעבר כרם שלום ומועצה אזורית אשכול, ובתקופה שלאחר המבצע ביצע מספר שיגורים מרצועת עזה לעבר עוטף עזה.
באפריל 2013 שיגרו פעילי הארגון שתי רקטות מסיני לעבר אילת.
אחת מהם נפלה באתר בנייה באילת והשנייה נפלה בשטח ירדן.
ייתכן כי הארגון אחראי גם למתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל-מצרים-רצועת עזה באוגוסט 2012, שכללה פריצת גדר הגבול לתוך הנגב.
הארגון מפרסם את הודעותיו באמצעות אתר "אל-פורסאן" וכן מאמרים ופסיקות הלכה פרי עטו של "אבו בלאל".
ב-11 בפברואר 2014 נשבעו חברי הארגון אמונים ל"מדינה האסלאמית בעיראק ובלבנט" (דאעש) - הידועה כיום בשמה הרשמי "המדינה האסלאמית".
הארגון הוסף ב-20 באוגוסט 2014 לרשימת ארגוני הטרור הזרים של מחלקת המדינה של ארצות הברית והוסר ממנה במאי 2022.
מועצת הרבנות הרפורמית בישראל (מר"ם; שמה הקודם: "מועצת הרבנים המתקדמים בישראל") מאגדת את הרבות והרבנים הרפורמים בישראל.
במר"ם חברים כיום כ-120 רבות ורבנים רפורמים, מרביתם בישראל ומיעוטם בתפוצות, כולל בפולין, בהולנד, בגרמניה בדרום אפריקה, בקנדה ובארצות הברית.
הארגון הוקם בשנת 1964 וסימן את תחילת דרכה של התנועה הרפורמית בישראל ואת התארגנות רבניה וקהילותיה תחת גג ארצי משותף.
מייסדי מר"ם היו משה זמר, ראובן (בוב) סמואלס ויעקב כהן, תלמידו של מרדכי קפלן שלא המשיך בפעילות בגוף זה.
זמן קצר לאחר התקומה, הצטרף אל המייסדים חיים (הנק) סקירבל.
מר"ם הוא ארגון שפועל לצד התנועה הרפורמית בישראל ואיגוד הרבנים הרפורמיים המרכזי בצפון אמריקה (Central Conference of American Rabbis - CCAR).
המועצה מנהלת בית דין העוסק בנושאי המעמד האישי (כגון נישואין, גירושין, וגיור רפורמי).
כמו כן, מר"ם אחראית על פיתוח השיח על הדת וביקורת המקרא בתוך היהדות הרפורמית בישראל, שותפה ביזימה ובפרסום של ספרים ומאמרים בתחומים רלוונטיים, ושותפה בניהול הספרייה של התנועה הרפורמית.
הרבות והרבנים של מר"ם מקיימים מדי שנה מאות טקסי נישואין רפורמיים, בין היתר לזוגות חד־מיניים.
בניגוד לתנועה הרפורמית ברחבי העולם, מטרתה של מר"ם היא קביעת מדיניות מחייבת בנוגע לנושאים העיקריים, כגון עריכת נישואין רק לזוגות בהם השניים נחשבים יהודים, והימנעות מעריכת חופות במועדים שאינם ראויים (לפי היהדות, כגון תשעה באב ושבתות, או מתוך ערכים אחרים, כגון יום השואה ויום הזיכרון לרצח רבין).
כמו כן, המועצה דוגלת בערכים כגון צדק, סולידריות חברתית, העמקת צביונה הדמוקרטי של החברה היהודית בישראל, הפרדת דת ומדינה, ואחריות כלפי העם היהודי בישראל ובתפוצות.
בין עמדותיה הרעיוניות של מר"ם ניתן למצוא גם אי־הכרה בתוקפן של הלכות ממזרות בימינו וקיום חתונות של זוגות הומוסקסואליים.
מר"ם אחראית על עריכתם של סידורי התפילה והמחזורים הרפורמיים בישראל.
בשנת 2021 יצא לאור הסידור הרפורמי העדכני "תפילת האדם", בעריכת הרבות פרופ' דליה מרקס וד"ר אלונה ליסיצה.
מר"ם והתנועה הרפורמית מקיימות מערך נישואים הנרשמים אזרחית בישראל (אחרי קיום טקס אזרחי בחו"ל) ומערך של נישואין וגירושין שלא דרך הרישום האזרחי במדינת ישראל (מעמד של ידועים בציבור).
במסגרת זו הן מקיימות מאגר מרכזי של זוגות הנישאים על ידי אנשי המועצה, ומנפיקות תעודות זוגיות.
יו"ר מר"ם היא הרבה ד"ר אילה רונן-סמואלס, שאחראית גם על הקהילה הרפורמית "תפילת האדם" בקיסריה.
רונן-סמואלס אחראית על ניהול המועצה.
המנהלת הנוכחית היא הרבה אריאלה גרץ-ברטוב, רבת קהילת "אמת ושלום" בנהריה.
היא אחראית על ענייניה השוטפים של המועצה.
נכון לכתיבת שורות אלה, הרבה גליה סדן מכהנת בתפקיד אם בין הדין הרפורמי.
מזכיר בין הדין הוא גרגורי קוטלר, הרב הרפורמי הראשון שהוסמך בישראל מקרב עולי חבר המדינות העצמאיות.
מר"ם קולטת אל שורותיה את מוסמכי בתי המדרש לרבנים רפורמיים המוכרים על ידי האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, ובראשם היברו יוניון קולג' – מכון למדעי היהדות הרפורמית.
יהורם מזור (עורך ויו"ר ועדת הסידור), העבודה שבלב (סידור תפילה לימות השנה), ירושלים: מועצת הרבנים המתקדמים בישראל, תשמ"א (מהדורות מעודכנות: תשנ"א, תשנ"ט).
יהורם מזור ומרדכי רותם (עורכים), הכוונה שבלב (מחזור תפילה לראש השנה וליום כיפור), ירושלים: מועצת הרבנים המתקדמים בישראל, תשמ"ט.
נעמה דפני (עורכת), פתח לנו שער: אסופת סליחות, ירושלים: התנועה ליהדות מתקדמת - פורום הצעירים והיברו יוניון קולג' - התוכנית הישראלית לרבנות, 2000.
ורד סקל ונעמה דפני (עורכות), וציוונו להדליק נר: חנוכה; יום זכויות האדם הבינלאומי, ירושלים: התנועה ליהדות מתקדמת - פורום הצעירים והיברו יוניון קולג', 2001.
דליה מרקס (עורכת), החוויה שבלב (סידור תנועת הנוער, מהדורה שנייה), ירושלים: התנועה ליהדות מתקדמת בישראל, 2001.
עדה זבידוב ונעמה דפני (עורכות), ונהפוך בו: עיונים בחג פורים, ירושלים: היברו יוניון קולג' והתנועה ליהדות מתקדמת.
גלעד קריב (עורך) תיקון ליל ט"ו בשבט מהדורה שנייה, הביאה לדפוס: גילה קן, ירושלים: התנועה ליהדות מתקדמת - פורום הצעירים והסטודנטים ואגף החינוך.
עפר שבת בית-הלחמי (עורך), אל הלב: אסופת תפילות וברכות לעת מצֹא, ירושלים: התנועה ליהדות מתקדמת והיברו יוניון קולג'.
לוי ויימן קלמן, מעין טורנר ושאול ורדי (עורכים), העבודה שבלב נוסח כל הנשמה (סדר תפילות לשבת, מהדורה עברית ומהדורה עברית-אנגלית), ירושלים: קהילת כל הנשמה.
גולי ויהוידע עמיר (עורכים), מבקשי פניך (ב): לקט תפילות ותוספות לחגים, מועדים וימי ציון, ירושלים: קהילת מבקשי דרך, 2009.
יהורם מזור, דליה מרקס ויהוידע עמיר (עורכים), הגדה לזמן הזה: הגדה לפסח של היהדות המתקדמת בישראל, תשס"ט (2009).
אלונה ליסיצה, תמר דבדבני, מיה ליבוביץ ודליה מרקס (עורכות), פרשת המים: טבילה כהזדמנות לצמיחה, להיטהרות ולריפוי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד (ספריית היהדות המתקדמת בישראל), 2011.
לוי ויימן-קלמן (עורך ראשי) ועודד מזור (עורך אחראי), השמחה שבלב - מחזור לרגלים ולשבתותיהם, ירושלים: קהילת כל הנשמה ומועצת הרבנים המתקדמים בישראל (תשע"ה).הספר ראה אור במהדורה עברית ובמהדורה דו לשונית עברית-אנגלית.
דליה מרקס (עורכת ראשית) ואלונה ליסיצה (עורכת אחראית), תפילת האדם - סידור רפורמי ישראלי, תל אביב: זמורה-ביתן-מודן, 2021.ספרי עיון, הדרכה ודרשה: מאיר אזרי, חג העצמאות והתפתחותו בישראל, סביון: מועצת הרבנים המתקדמים בישראל ובית דניאל, 1994.
דוד אריאל יואל, מאיה ליבוביץ ויהורם מזור, ברוך שעשני אשה?, תל אביב: ידיעות אחרונות, 1999.
דוד אריאל יואל, מאיה ליבוביץ, יהורם מזור ומוטי ענברי (עורכים), מלחמת גוג ומגוג: משיחיות ואפוקליפסה ביהדות בעבר ובימינו, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2001.
מירה רז, דרך התורה לאהבה, תל אביב: שופרא לספרות יפה, 2003.
יהוידע עמיר, דעת מאמינה: עיונים במשנתו של פרנץ רוזנצוויג, תל אביב: עם עובד, 2004.
מאיר אזרי (עורך), חושבים יהדות מתקדמת: מסע להכרת היהדות הרפורמית, תל אביב: בבל, 2005.
יהוידע עמיר, קול דממה דקה: מחשבות אמונה וביקורת, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2009.
יהוידע עמיר, מייק ניצן ונעמה דפני-קלן (עורכים), ברכו: במה להתחדשות התפילה בישראל, ירושלים: ספריית היהדות המתקדמת, 2009.
יעקב כהן ובנג'י גרובר, סולם יעקב: מחשבות יהודיות, עורך: יהוידע עמיר, ירושלים: כרמל ומרכז מרדכי קפלן, 2009.
דליה שרה מרקס, בעת אישן ואעירה: על תפילות בין יום ובין לילה, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2010.
ארנה פילץ, את ואני: אמא ובת מצווה, עורכת: מיכל שוורץ, אור יהודה: כנרת זמורה ביתן, 2013.
יוג'ין בורוביץ, חידושה של הברית: תאולוגיה ליהודי הפוסט-מודרני, עברית: מנשה ארבל ואילון שמיר, עריכה: אילון שמיר ויהוידע עמיר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד (ספריית היהדות המתקדמת בישראל), 2014.
ליאורה אזרחי-ורד, מירה חובב, יהוידע עמיר ואפרת רותם (עורכים), דרור: במה לקידום החירות והאחריות בישראל, ירושלים: התנועה הרפורמית ומועצת הרבנים המתקדמים בישראל, 2014.
דליה מרקס, בזמן: מסעות בלוח השנה היהודי הישראלי, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2018.
תמר דבדבני ואלונה ליסיצה (עורכות), דרישת שלום: דרשות לפרשות התורה של רבות ורבני היהדות הרפורמית בישראל, תל אביב: הקיבוץ המאוחד והתנועה הרפורמית, תשע"ח.
אלונה ליסיצה (עורכת), דברי תורה: פירוש נשים לתורה''', ירושלים: כרמל וההיברו יוניון קולג', תשפ"א.
מועצת חזית ההצלה הלאומית (ברומנית: Consiliul Frontului Salvării Naţionale או בקיצור CFSN) הייתה גוף שלטוני רומני, שהוקמה ברומניה לאחר פרוץ המהפכה הרומנית (1989) במטרה למלא את הווקום השלטוני, שנוצר לאחר הפלת השלטון הקומוניסטי.
ב-22 בדצמבר 1989, בשעות הצהריים, באמצע מהפכה, התחילו כמה ניסיונות להקמת ממשל חדש.
הגנרל איליה צ'אושסקו ניהל מגעים לריענון הממשלה.
איליה ורדץ ניסה להקים ממשלה חדשה.
שני ניסיונות אלה לא הבשילו, הקדימה אותם קבוצתו של יון איליאסקו, שהכריזה בטלוויזיה על ההקמה ועל לקיחת השלטון לידיים.
הקבוצה המקורית כללה 40 אישים, שחלקם נכללו בה מבלי שדיברו איתם על כך לפני כן.
שמות חברי המועצה, לפי סדר הכרזתם בטלוויזיה הרומנית:
בגלל אירועי אותם ימים המועצה הצליחה להתכנס רק ב-27 בדצמבר ואל ההתכנסות צורפו נציגי כל המחוזות של רומניה, כך גדל מספר חבר המועצה מ-40 ל-141 והמועצה הוכרזה כגוף מחוקק.
המועצה בחרה לשכה מבצעת ובראשה יון אילאסקו ופטרה רומאן יועד לתפקיד ראש הממשלה.
בו זמנית החלה מלאכת החקיקה או ליתר דיוק ביטול חקיקה, כי צו-חוק 1/1989 הראשון עסק בעיקר בביטול חוקים קיימים.
צו-חוק 2/1989 עסק בהגדרת מועצת חזית ההצלה הלאומית (מספר החברים הוגדל ל-145), קביעת הסמכויות, הדרך לבחירת החברים והנהלים לתפעולו.
מועצת התכנון העליונה היא המוסד התכנוני העליון ביהודה ושומרון לתכנון ובנייה, ונכפות עליה רק החלטות ממשלת ישראל.
תפקידה לאשר את תוכניות לשכת התכנון תחתיה היא פועלת, בתוך המנהל האזרחי.
היא הגוף המקביל לועדות התכנון והבנייה הארצית, המחוזיות והמקומיות הפועלות בתוך שטחי ישראל הריבונית.
כל התוכניות שמאשרת המועצה מחויבות לקבל אישור של מנהלת ההתיישבות לפני קבלת היתר בנייה.
עובדי מועצת התכנון העליונה משמשים בתפקידים שונים גם בלשכת התכנון, הגוף המנהל את המועצה ואחראי על כל היבטי התכנון והבנייה ביהודה ושומרון ועל אישורם.
מאז אוקטובר 2024 מכהן בתפקיד יושב ראש המועצה יהודה אלקלעי.
הוא מכהן במקביל בתפקיד יושב ראש לשכת התכנון.
מטה מועצת התכנון העליונה נמצא במחנה בית אל שבבית אל, יחד עם משרדי המנהל האזרחי.
מועצת התכנון והבנייה מקבילה לכל ועדות התכנון והבנייה בישראל הריבונית.
בסמכותה להכריז על מרחבי תכנון, לאשר תוכניות מתאר בכל הרמות, לאשר תקנות בענייני התכנון והבניה באזור, לטפל בהתנגדויות ועררים כנגד החלטות ועדות המשנה שלה, לקבוע מדיניות התכנון במרחב, לקבל החלטות עקרוניות בנושא עליו היא אמונה ולפקח על ועדות המשנה שלה.
למועצה שמונה ועדות משנה: ועדת התיישבות, ועדת תכנון ורישוי, ועדת דרכים, מסילות ברזל ושדות תעופה, ועדת איכות הסביבה, ועדת כרייה וחציבה, ועדת תמ"א 56 ועדה להתנגדויות וועדה לפיקוח.
ועדת המשנה להתיישבות של מועצת התכנון העליונה, הוקמה בשנת 1979 כדי לטפל בתכנון ההתנחלויות בכל אזור יהודה ושומרון.
בעבר פעלו בנפרד מועדת המשנה להתיישבות ועדות משנה לתכנון מקומי בכל נפה, והן היו מיועדות לתוכניות של פלסטינים תושבי יהודה ושומרון.
אך מאז 1995, ועדות התכנון המקומי בשטחי C אינן פעילות והפלסטינים מקדמים תוכניות ובקשות להיתר בניה בוועדת המשנה לתכנון ורישוי.
בשנת 2011, עתרה לבג"ץ מועצת הכפר דיראת-רעפיה, בבקשה כי יורה לשר הביטחון, למפקד הצבאי, לראש המנהל האזרחי ולמועצת התכנון העליונה להחזיר על כנן את ועדות התכנון המחוזיות, אך עתירה זו נדחתה.
הוועדה עוסקת בכל נושאי התכנון המקומי שבשטחי C ולא בתחום ההתיישבות, ואמונה על אישורי בניה, תוכניות מתאר, ותוכניות מפורטת במגזר הפלסטיני בתחום שטחי C.
בראש הוועדה עומד שמואל קלימי המנהל את תחום התכנון של המגזר הפלסטיני ביהודה ושומרון.
מדובר בוועדה תכנונית ייחודית בישראל, בעלת סמכויות תכנון נרחבות באזור יהודה ושומרון.
הוועדה מתפקדת כוועדה: מקומית, מחוזית וארצית גם יחד.
בשנים האחרונות הוועדה דנה במגוון נושאים נרחב ובכללם תוכנית מיתאר להרחבת העיר קלקיליה, שאושרה להפקדה.
כמו כן הוועדה עסקה באישור תוכניות מתאר למגוון כפרים.
הוועדה גם מאשרת בקשות להיתרי בניה במגוון נושאים נרחב: מבני מגורים, מבני תעשייה, חינוך, ציבור, תשתיות ותחנות דלק.
ועדה זאת משמשת גם כוועדת הערר של ועדת המשנה לפיקוח.
בשנת 2021 הוועדה הכינה תמ"א 52/1 להסדרת נושא חציבה בשטחי יהודה ושומרון.
בשנת 1966, כשנה לפני תחילת מלחמת ששת הימים, חוקק חוק ירדני הקרוי "חוק תכנון ערים, כפרים ובניינים מס' 79", אשר הסדיר את נושא התכנון והבנייה ביהודה ושומרון תחת שלטון ירדן.
חוק זה החליף את החוק הירדני הקודם, "חוק לתכנון ערים, כפרים ובנינים מס' 31" משנת 1955, שהחליף בזמנו את החקיקה המנדטורית הבריטית.
החוק, משנת 1966, קבע בין היתר את הרכב רשויות התכנון ואת סמכויותיהן, התווה את תהליך תכנונן ואישורן של תוכניות פיתוח ואת תהליך הוצאת רישיונות בנייה, וכן הגדיר את הליכי הערעור על החלטות רשויות התכנון ואת הצעדים שיינקטו במקרה של עבירות על החוק.
הועדה פועלת תחת לשכת התכנון מאז בשנת כיבוש יהודה ושומרון מידי ירדן במלחמת ששת הימים.
בשנת 1971 הוציא צבא הגנה לישראל השולט בשטח צו ובו הוא נותן למועצת התכנון העליונה בין השאר את הסמכויות "לתקן, לבטל או להתלות תקפם של כל תוכנית או רישיון" ו"לפטור כל אדם מחובת רישיון שנדרש על פי החוק".
הצו ביטל את הוועדות המחוזיות שהיו קיימות לפני המועצה, וריכז את כל הסמכויות רוכזו בידיה.
בראש מועצת התכנון העליונה, לפי חוק התכנון והבנייה הירדני, עומד שר הפנים הירדני.
מפקד האזור מינה את קצין המטה לענייני פנים של המנהל האזרחי ליושב ראש המועצה.
הנהלים הייחודיים הפכו את חברי ועדת התכנון העליונה, קצינים ואזרחים עובדי צה"ל בדרג בינוני, לבעלי סמכות בתחומם אפילו מעבר לסמכותו של שר הפנים בכל הנוגע לתוכניות מתאר בישראל הריבונית.
בתחילה פעלה הלשכה תחת הממשל הצבאי ולאחר שהוקם המנהל האזרחי ב-1981 עברה לפעול תחתיו.
בין השנים 1988 ל-2013, במשך כ-25 שנים, שימש האדריכל שלמה מושקוביץ הן כיושב ראש מועצת התכנון העליונה והן כיושב ראש לשכת התכנון, ובנוסף כראש וועדת המשנה להתיישבות של המועצה.
החל משנת 2013, עמדה האדריכלית נטליה אברבוך בראש מועצת התכנון העליונה, ובמקביל בתפקיד יושב ראש לשכת התכנון.
היא פרשה בשנת 2023. מאז אוקטובר 2024 מכהן יהודה אלקלעי, שמונה על ידי השר במשרד הביטחון בצלאל סמוטריץ', בתפקיד יושב ראש המועצה, ובמקביל בתפקיד ראש לשכת התכנון.
עד שנת 2023 היו צריכות כל התוכניות שאישרה המועצה לקבל אישור של ממשלת ישראל לפני קבלת היתר בנייה, אולם מאז אותה שנה נזקק עבורם אישור של מנהלת ההתיישבות בלבד.
מועצת הרפובליקה של האספה הלאומית של בלארוס הוא הבית העליון של הפרלמנט של הרפובליקה של בלארוס, שהחל את עבודתו ב-13 בינואר 1997. זהו גוף מייצג אזורי המונה 64 חברים (סנאטורים).
מועצות מקומיות בוחרות 56 חברים: 8 מכל מחוז ו-8 מהעיר מינסק.
עוד 8 "סנאטורים" ממונים על ידי נשיא בלארוס.
המועמדים לחברות במועצת הרפובליקה חייבים להיות בין גיל 30 ולגור בבלארוס למשך חמש שנים לפחות.
תפקידה העיקרי של מועצת הרפובליקה הוא אימוץ או דחיית טיוטת חוקים שאומצו על ידי בית הנבחרים.
פעילות מועצת הרפובליקה מכוונת להבטיח אימוץ חוקים טובים ומעוצבים בקפידה.
כל הצעת חוק, אלא אם כן נקבעה אחרת על ידי החוקה, נשקלת תחילה בבית הנבחרים ואחר כך במועצת הרפובליקה.
הצעת החוק הופכת לחוק לאחר אימוץ בית הנבחרים ואישור מועצת הרפובליקה ברוב קולות בהרכב המלא של כל בית.
בניין המועצה ממוקם במבנה ברחוב הצבא האדום 9, במינסק.
מאשרת או דוחת את טיוטת החוקים שאימץ בית הנבחרים על תיקונים ותוספות לחוקה, על פרשנות החוקה, טיוטת חוקים אחרים;
מסכימה למינויו של נשיא יו"ר בית המשפט החוקתי, היו"ר ושופטי בית המשפט העליון, יו"ר הוועדה המרכזית לבחירות ומשאל עם, התובע הכללי, היו"ר וחברי מועצת הבנק הלאומי;
בוחרת שישה שופטים של בית המשפט החוקתי;
בוחרת שישה מחברי הוועדה המרכזית של רפובליקת בלארוס לבחירות והתנהלות משאל עם רפובליקניים;
מבטלת החלטות של מועצות צירים מקומיות שאינן עומדות בחוק;
מחליטה על פירוק מועצת הנבחרים המקומית במקרה של הפרה שיטתית או בוטה על ידו בדרישות החוק ובמקרים אחרים שנקבעו בחוק;
מתייחסת לאשמת בית הנבחרים נגד הנשיא בטענה לבגידה במדינה או פשע חמור אחר, מחליטה לחקור אותו.
אם יש יסודות, ברוב של לפחות שני שלישים מקולות ההרכב כולו, מחליטה על סילוק הנשיא מתפקידו;
מתייחסת לצווי הנשיא בנושא הנהגת מצב חירום, דיני מלחמה, גיוס מלא או חלקי, ולא יאוחר משלושה ימים לאחר התכנסותה, מקבלת החלטה מתאימה.
מועצת הרפובליקה רשאית להחליט בסוגיות אחרות, אם נקבע כך בחוקה.
הסנאטורים נהנים מחסינות בהבעת דעותיהם ובהפעלת סמכויותיהם.
זה לא חל על האשמתם בהוצאת דיבה ועלבון.
במהלך תקופת כהונם, חברי מועצת הרפובליקה עשויים להיעצר, ולשלול מהם חירות אישית רק בהסכמתו מראש של הבית, למעט ביצוע בגידה או פשע חמור אחר, וכן מעצר בזירת הפשע.
תיק פלילי נגד חבר מועצת הרפובליקה נפתח על ידי בית המשפט העליון.
מועצת השרים של איטליה (באיטלקית: CdM, Consiglio dei Ministri), היא הגוף המבצע העיקרי של ממשלת איטליה.
המועצה כוללת את נשיא המועצה, כל שרי הממשלה ותת-המזכיר לנשיא המועצה.
סגני שרים (viceministri) ושרים זוטרים (sottosegretari) הם אמנם חלק מהממשלה, אך אינם חברים במועצת השרים.
מקורה של מועצת השרים מתוארכת לכתיבת "חוק אלברטין", על ידי ממלכת סרדיניה בשנת 1848. החוק, שהפך לאחר מכן לחוקה של ממלכת איטליה, לא צפה לעצמו ישיבות קולגאליות של שרים בודדים, אלא קיומם של שרים כראשי משרדיהם האחראים לפעילותם.
מועצת השרים התפתחה לאחר מכן כאמנה חוקתית ומשרדו של נשיא המועצה עלה מהצורך בתיאום פעילותם של השרים הבודדים.
משרד מועצת השרים מוסדר על ידי החוקה ומורכב מ:
נשיא מועצת השרים (תפקיד אותו ממלא ראש ממשלת איטליה), שהוא יו"ר המועצה והוא ממונה על ידי נשיא איטליה לאחר התייעצויות שלאחר הבחירות עם מנהיגי הקבוצות הפרלמנטריות, נשיאי הסנאט ובית הנבחרים, ונשיאי איטליה לשעבר.
השרים, שמונו על ידי נשיא איטליה, אך לבקשת ראש הממשלה.
על פי החוקה לנשיא יש את הכוח לפקפק בבחירתו של שר, אם יש יסוד להטיל ספק בכך.
עד שלא יימצא הסכם, ראש המשרד המדובר לא ימונה.
כל סמכויות מועצת השרים מונחות בידי נשיא הרפובליקה עד שהשרים נכנסים לתפקידם.
רשימת החברים במועצת השרים של איטליה
+משרדשםמזכיר מועצת השריםנשיאת מועצת השריםג'ורג'יה מלוני
(מפלגת האחים של איטליה)ריקארדו פרקארו (תנועת חמשת הכוכבים)
מריו טורקו (תנועת חמשת הכוכבים)
+משרדשרסגני שריםתתי-מזכיריםהמשרד לענייני חוץ ושיתוף פעולה בינלאומילואיג'י די מאיו (תנועת חמשת הכוכבים)עמנואלה דל רה (תנועת חמשת הכוכבים)
מרינה סרני (המפלגה הדמוקרטית)מנילו די סטפנו (תנועת חמשת הכוכבים)
איוואן סקלפרוטו (איטליה ויוה)משרד הפניםלוצ'יאנה למורג'זה (עצמאית)ויטו קרימי (תנועת חמשת הכוכבים)
מטאו מאורי (המפלגה הדמוקרטית)קרלו סיביליה (תנועת חמשת הכוכבים)
אקילה וריאטי (המפלגה הדמוקרטית)משרד המשפטיםאלפונסו בונפדה (תנועת חמשת הכוכבים)ללא הקצאהויטוריו פררסי (תנועת חמשת הכוכבים)
אנדראה ג'ורג'יס (המפלגה הדמוקרטית)משרד ההגנהלורנצו גואריני (המפלגה הדמוקרטית)ללא הקצאהג'וליו קלוויסי (המפלגה הדמוקרטית)
אנג'לו טופלו (תנועת חמשת הכוכבים)משרד הכלכלה והכספיםרוברטו גואלטיירי (המפלגה הדמוקרטית)לאורה קסטלי (תנועת חמשת הכוכבים)
אנטוניו מיסיאני (המפלגה הדמוקרטית)פייר פאולו ברטה (המפלגה הדמוקרטית)
מריה צ'צ'יליה גוארה (ארטיקולו אונו - ליברי א אוגואלי)
אלסיו וילרוסה (תנועת חמשת הכוכבים)המשרד להתפתחות כלכליתסטפנו פטואנלי (תנועת חמשת הכוכבים)סטפנו בופאני (תנועת חמשת הכוכבים)מירלה לוצי (תנועת חמשת הכוכבים)
ג'אן פאולו מנצלה (המפלגה הדמוקרטית)
אלסנדרה טודה (תנועת חמשת הכוכבים)המשרד למדיניויות חקלאות, מזון ויערותתרזה בלנובה (איטליה ויוה)ללא הקצאהג'וזפה ל'אבאטה (תנועת חמשת הכוכבים)משרד איכות הסביבה ושמירת הקרקע והיםסרג'יו קוסטה (עצמאי)ללא הקצאהרוברטו מורסוט (המפלגה הדמוקרטית)משרד התשתיות והתחבורהפאולה דה מיקלי (המפלגה הדמוקרטית)ג'ינקרלו קנצ'לרי (תנועת חמשת הכוכבים)סלווטורה מרג'וטה (המפלגה הדמוקרטית)
רוברטו טרוורסי (תנועת חמשת הכוכבים)המשרד למדיניויות עבודה וחברהנונציה קטלפו (תנועת חמשת הכוכבים)ללא הקצאהסטניסלאו די פיאצה (תנועת חמשת הכוכבים)
פרנצ'סקנה פוגליסי (המפלגה הדמוקרטית)משרד החינוך, האוניברסיטאות והמחקרלורנצו פיורמונטי (תנועת חמשת הכוכבים)אנה אשני (המפלגה הדמוקרטית)לוצ'יה אצולינה (תנועת חמשת הכוכבים)
ג'וזפה דה כריסטופרו (שמאל איטלקי)המשרד לפעילויות ומורשת תרבותיתדריו פרנצ'סקיני (המפלגה הדמוקרטית)ללא הקצאהלורנצה בונקורסי (המפלגה הדמוקרטית)
אנה לאורה אוריצ'ו (תנועת חמשת הכוכבים)משרד הבריאותרוברטו ספרנצה (ארטיקולו אונו)פיירפאולו סילרי (תנועת חמשת הכוכבים)סנדרה זמפה (המפלגה הדמוקרטית)
מחלקות של נשיאות המועצה - שרים ללא תיק
משרדשר בלי תיקתתי-מזכיריםהמשרד ליחסים פרלמנטריים ולדמוקרטיה ישירהפדריקו ד'אינ'ה (תנועת חמשת הכוכבים)ג'ילוקה קסטלדי (תנועת חמשת הכוכבים)
לנשיאי אזורים בעלי חוק מיוחד (סרדיניה, סיציליה, טרנטינו-אלטו אדיג'ה, ואל ד'אוסטה, פריולי-ונציה ג'וליה), הזכות להשתתף בישיבות מועצת השרים בנושאים הרלוונטיים להם (להבדיל מנושאים כלליים המשותפים לכלל האזורים).
לנשיאי אזורים אלה כוח להצבעה מייעצת בלבד, בעוד שלנשיא סיציליה כוח הצבעה מלאה ודרגת שר.
+נשיאי אזורים בעלי חוק מיוחדחברנלו מוסומצ'ינשיא סיציליהכריסטיאן סולינאסנשיא סרדיניהאנטוניו פוסוןנשיא ואל ד'אוסטהמסימיליאנו פדריג'הנשיא פריולי-ונציה ג'וליהארנו קומפטצ'רנשיא טרנטינו-אלטו אדיג'ה
היא המועצה הקובעת את מדיניות מפלגת רע"מ על פי השורא.
המועצה קיימת בתור תא רוחני ברשימה הערבית המאוחדת (רע"ם).
פירוש המילה שורא בערבית הוא "התייעצות", ובמועצה אומרים כי "ההתייעצות היא חופשית - אך ההחלטה מחייבת".
המועצה מקבלת את החלטותיה בהתאם לעמדת הרוב, אבל כשמדובר בהחלטות גורליות - כמו ההחלטה על כניסת רע"ם לקואליציה או הדיונים על הפרישה ממנה - נדרש רוב של שני שלישים ויותר.
המועצה מתכנסת מדי שבועיים בכפר קאסם או באמצעות זום.
במועצה ישנם 32 חברים, בהם חברי הכנסת לשעבר ואנשי־דת של הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית, שנבחרים, אחת לארבע שנים, על ידי כ-600 חברי התנועה האסלאמית בישראל.
יו"ר המועצה ב-2022 הוא יו"ר התנועה האסלאמית, השייח ספואת פריג'.
חברי הכנסת של רע"ם, שמייצגת את הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית, נמנים כחברי המועצה באופן אוטומטי.
בשנת 2022 חברות במועצה שלוש נשים.
חברים נוספים במועצת השורא, חברי הכנסת לשעבר: מסעוד גנאיים, אברהים צרצור, עבאס זכור ואבראהים חג'אזי.
יו"ר עמותת אל אקצה: יוסף אלקרם.
מנכ"ל עמותת סיוע 48: עאזי עיסא.
נוסיבה שייח עבדאללה - ביתו של עבדאללה נימר דרוויש.
המופתי של התנועה - מוחמד סלאמה חסן עלי.
עטיה אלאעסם - יו"ר המועצה לכפרים בלתי מוכרים.
כמאל ריאן - יו"ר מועצת כפר ברא לשעבר ונוספים.
מועצת השרים של ברית המועצות , לעיתים מקוצר ל"סובמין" ולעיתים נקראת מועצת השרים, הייתה הממשלה דה יורה של ברית המועצות, ובכך היוותה הרשות המבצעת והסוכנות האדמיניסטרטיבית של ברית המועצות מ-1946 עד 1991.
במהלך 1946 מועצת הקומיסרים העממים הוכרה כמועצת השרים.
בהתאם לכך, שמם של הקומיסארים העממיים שונה לשרים.
המועצה הנפיקה הכרזות והנחיות המבוססות על ובהתאם לחוקים הישימים, אשר כוחם וחובת הציות להם חלה על כל הרפובליקות בברית המועצות.
למרות זאת, ההחלטות החשובות ביותר בוצעו על ידי הכרזות משותפות עם הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות אשר דה פקטו, הייתה בעלת יותר כוח ממועצת השרים.
במהלך 1991, מועצת השרים התפזרה, והוחלפה על ידי "קבינט השרים" החדש, אשר בעצמו התפזר רק כמה חודשים לאחר מכן, כאשר ברית המועצות התפרקה.
מועצת הקומיסארים העממיים, הפכה להיות מועצת השרים במהלך מרץ 1946. באותו זמן הקומיסריאטים העממיים נהפכו למשרדים (מיניסטריונים).
מותו של יוסיף סטלין גרם לתחילתו של מאבק כוחות בתוך הממשלה הסובייטית בין המנגנון הממשלתי שנוהל על ידי גיאורגי מלנקוב כראש הממשלה, והמנגנון המפלגתי שנוהל על ידי ניקיטה חרושצ'וב כמזכיר כללי (משרה שנקראה המזכיר הראשון בין 1953 ועד 1966).
מלנקוב הפסיד במאבק הכוחות הזה, ובמהלך 1955 הודח מתפקידו כיושב ראש מועצת השרים.
ממשיכו בתפקיד היה ניקולאי בולגנין, אשר פוטר והוחלף על ידי ניקיטה חרושצ'וב בגלל תמיכתו בקבוצה האנטי-מפלגתית, אשר ניסתה לסלק את חרושצ'וב במהלך 1957.
לאחר הרחקתו של חרושצ'וב מהשלטון, ההנהגה הקולקטיבית שאורגנה על ידי ליאוניד ברז'נייב ואלכסיי קוסיגין קיימה מליאה של הוועדה המרכזית אשר אסרה על אדם יחיד להיות בשתי המשרות הכי משפיעות במדינה: המזכיר הראשון (ששמו שונה למזכיר הכללי במשך 1966) וראש מועצת השרים.
קוסיגין, ראש מועצת השרים, היה אחראי לניהול הכלכלי בזמן שברז'נייב, המזכיר הכללי, דאג לנושאים מקומיים אחרים.
במהלך התקופה המאוחרת של עידן ברז'נייב, משרת ראש מועצת השרים איבדה מיוקרתה כמשרה השנייה הכי משפיעה בברית המועצות ליושב ראש הפרזידיום של הסובייט העליון.
פיטורו של ניקולאי פודגורני מתפקיד ראש המדינה במהלך 1977 השפיעה על צמצום תפקידו של קוסיגין בניהול היומיומי של פעולות ממשלתיות בזמן שברז'נייב חיזק את שליטתו על המנגנון הממשלתי.
מועצת השרים הייתה המנהלת של החלק המבצעי של הממשלה.
המועצה התגבשה בפגישה משותפת של "סובייט (מועצת) האיחוד" ו"סובייט (מועצת) הלאומים" (שני הבתים המרכיבים את הסובייט העליון, הוא הורכב מראש ממשלה, כמה סגנים ראשונים, סגנים, שרים, יו"ר ועדות המדינה, ויו"ר מועצת השרים של הרפובליקות הסובייטיות.
ראש מועצת השרים היה יכול גם להמליץ על אנשים שהוא מצא תואמים להיות חברים בסובייט בעליון.
מועצת השרים הייתה מסיימת את הקדנציה שלה בכינוס הראשון של הסובייט העליון הנבחר החדש.
המועצה הייתה אחראית על הסובייט העליון ובתקופות הזמן בין הכינוסים של הסובייט העליון הייתה מועצת השרים אחראית לפרזידיום של הסובייט העליון והמועצה דיווחה כדרך קבע על עבודתה לסובייט העליון.
נוסף על כך על מועצת השרים הייתה האחריות לעסוק בכל החובות האדמיניסטרטיביות הממשלתיות בתחום השיפוט של ברית המועצות אשר לא היו באחריות הסובייט העליון או הפרזידיום.
מועצת השרים הייתה אחראית ל:
ניהול הכלכלה הלאומית והקונסטרוקציה החברתית-תרבותית והתפתחותה.
גיבוש והגשת תוכניות החומש ל"התפתחות כלכלית וחברתית" לסובייט העליון יחד עם תקציב המדינה.
הגנה על האינטרסים של המדינה, של הרכוש הסוציאליסטי, הסדר הציבורי ולהגן על הזכויות של האזרחים הסובייטים.
גיבוש מדיניות כללית עבור הכוחות המזוינים הסובייטים והחלטת על כמות האזרחים שיצטרכו להתגייס לשירות בכוחות.
גיבוש מדיניות כללית הנוגעת ביחסי החוץ, המסחר, הכלכלה, הטגנולוגיה, והמדע הסובייטים ושיתוף פעולה תרבותי של ברית המועצות עם מדינות זרות וגם הכוח לאשר או לגנות אמנות בין-לאומיות שנחתמו על ידי ברית המועצות.
יצירת ארגונים הכרחיים בתוך מועצת השרים הנוגעים בכלכלה, התפתחות חברתית-תרבותית והגנה.
מועצת השרים יכלה גם להנפיק צווים והחלטות ולאחר מכן לאשר את הוצאתם לפועל.
כל הארגונים חויבו לציית לצווים ולהחלטות שגובשו על ידי מועצת השרים.
למועצת השרים היה גם הכוח להשהות כל הצווים שהנופקו על ידי עצמה או ארגונים ממשלתיים הזוטרים ממנה.
המועצה תיאמה והנחתה את העבודה של הרפובליקות החברות בברית המועצות, ועדות מדינה, מינסטריונים, ועוד ארגונים הנחותים ממנה.סמכותה של מועצת השרים והפרזידיום שלה וכוחה על ארגונים הזוטרים ממנה נובע ומוגדר בחוקה הסובייטית.
במהלך 1946, מועצת הקומיסרים העממיים נפכה למועצת השרים, ועם זאת הקומיסארים העממיים והקומיסריאטים העממים נהפכו להיות שרים ומינסטריונים.
השרים היו חשובים לתהליך הרגיל של קבלת ההחלטות.
73 אחוזים מהם נבחרו לאחר כהונתם להיות חברים בוועדה המרכזית של המפלגה בכינוס ה-25 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
הוועדות הממשלתיות של ברית המועצות היו שונות מהמינסטריונים בכך שוועדה ממשלתית הייתה בעיקר אחראית עבור כמה וכמה חלקים של הממשלה בניגוד לנושא אחד ספציפי עבורו המינסטריון היה אחראי בלבד.
איפוא, הרבה להרבה מהוועדות הממשתיות היה תחום שיפוט על פעולות נפוצות מסוימות שבוצעו על ידי המינסטריונים כגון מחקר והתפתחות, סטנדרטיזציה, תכנון, ביטחון המדינה, פרסום, ארכיב, ועוד.
ההבדל בין מינסטריון לוועדה ממשלתית היה יכול להיות מעורפל, למשל במקרה של הוועדה לביטחון המדינה (ק.ג.ב).
פרזידיום מועצת השרים נוסד במהלך מרץ 1953 כתוצאה מארגון מחדש של לשכה מיוחדת שהתגבה במהלך 1944 עבור המטרה לתנהל ולתאם את התשתית הממשלתית של ועדות ממשלתיות, משלחות, ומוסדות אחרים שדיווחו ישירות למועצת הקומיסרים העממיים.
במהלך קיומו, הפרזידיום של מועצת השרים היה מוסד מסתורי.
משקיפים מהעולם הראשון ידעו מעט על פעולות הפרזידיום ותפקידיו, או אפילו על תדירות הכינוסים שלו.
בחוברות סובייטיות ועל ידי פקידים תואר כי הפרזידיום היה גוף ממשלתי פנימי.
ההיסטוריון הבריטי, ליאונרד שפריו, כתב בספרו "הממשלה והפוליטיקה של ברית המועצות", שהפרזידיום פעל כ"קבינט פמיני" עבור קבלת החלטות מדיניות.
ההיסטוריונים האף ופיינסוד באמינו שחייבת להיות חפיפה גדולה בין האחריויות והתפקידים של הוועדה המרכזית, המזכירות, והפרזידיום של מועצת השרים.
במהלך שנות השבעים, הסמכויות הסובייטיות הגדירו רשמית את האחריויות של הפרזידיום והחברות בו.
חוקת ברית המועצות מ-1977 התייחה לפרזידיום כגוף קבוע של מועצת השרים, אשר נוסד כדי להבטיח הנהגה כלכלית טובה וגם לעסוק באחריויות אדמיניסטרטיביות אחרות.
מספר מסמכים מועט שפורסם נתן הוכחות שעבודתו של הפרזידיום הייתה בעיקר על תכנון כלכלי וקבלת החלטות וגם קבלת החלטות שפחות חשובות משל הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית.
מועצת יש"ע המתחדשת היא מועצה שהוקמה על ידי מועצת יש"ע בעקבות הביקורת על התנהלותה בזמן ביצוע תוכנית ההתנתקות.
המועצה הייתה אמורה לחבר את התושבים אל מועצת יש"ע ולשתף את הציבור באמצעות עשרות חברים מהקהילות השונות.
המועצה התכנסה מספר פעמים ולאחר מכן לא הייתה פעילה ולא הצליחה במטרתה.
חברי המועצה בחרו לראש המועצה בדני דיין, ולסגניתו נבחרה שרה אליאש.
בעקבות הביקורת, התנהל במועצת יש"ע בשנים שלאחר ההתנתקות ארגון מחדש, שמטרתו להגביר את מידת הייצוגיות שלה ואת התמיכה בה בקרב המתנחלים.
מליאת המועצה כללה כ־80 נציגים מהיישובים השונים.
בהנהלת המועצה המצומצמת כיהנו 17 חברים, 10 נציגי ציבור ו־7 ראשי מועצות ביש"ע.
בהנהלה המצומצמת כיהנו עשרה נציגי ציבור:
שרה אליאש, דני דיין, הרב אליקים לבנון, עדי מינץ, אורי אליצור, יפעת ארליך, הרב אהרן איזנטל, חנן פורת, יגאל כהן-אורגד, משה לשם.
ראשי הרשיות בנצי ליברמן מהשומרון, שאול גולדשטיין מגוש-עציון, פנחס ולרשטיין ממטה בנימין, צביקי בר חי מהר-חברון, משה רוזנבאום מבית-אל, הרצל בן ארי מקרני שומרון.
בנוסף כיהן במועצה זאב חבר – מזכ"ל אמנה.
מועצת יישובי יהודה ובנימין הייתה אגודה עותמאנית שתפקדה כמועצה אזורית דה פקטו ביישובי בנימין וגוש עציון מהחל מ-1973 ועד הקמת המועצות האזוריות מטה בנימין וגוש עציון במרץ 1979.
העמדה הראשונית ביחס להענקת שירותים מוניציפליים ליישובים השוכנים מעבר לקו הירוק הייתה להעניק להם שירותים דרך המועצה הסמוכה בשטח ישראל, וכך נעשה ביחס ליישובים הראשונים ביהודה ובנימין: כפר עציון (1967), הר גילה (1968) ראש צורים, ומבוא חורון (1969).
עם הקמת אלון שבות ב-1970 פנו תושביו למשרד הפנים בדרישה להסדרת מעמדם המוניציפלי - כהכללתם הישירה במועצה אזורית מטה יהודה או בהקמת רשות נפרדת.
בעקבות כך החליט ב-1973 שר הפנים יוסף בורג על הקמת "מועצת יישובי יהודה ובנימין" שתפעל כמעין מועצה אזורית האחראית על חמשת היישובים, ארבעה מהם בגוש עציון שביהודה והאחד, מבוא חורון, בבנימין.
בראש המועצה הועמד בנימין כהן, ראש מועצת מטה יהודה, והמועצה תוקצבה דרך המועצה אזורית מטה יהודה.
משרדי המועצה שכנו בהר גילה.
בשנים 1975 עד 1979 חל גידול נרחב במספר היישובים שבאחריות המועצה, עקב הקמת אלעזר, עפרה (1975), תקוע, מגדל עוז, נווה צוף, מצפה יריחו, בית חורון, כפר רות (1977), שילה, מתתיהו (1979).
במרץ 1979 הוחלט על הקמתם של מועצות אזוריות מסודרות גם ביהודה ושומרון, ומפקד יהודה ושומרון תא"ל בנימין בן אליעזר הוציא שהורה על הקמה של המועצה האזורית בית אל (שהפכה במאי למטה בנימין) והמועצה אזורית עציון (שהפכה למועצה האזורית גוש עציון), ופעילות המועצה נגמרה.
מועצת השרים של גרמניה המזרחית הייתה הקבינט והרשות המבצעת של גרמניה המזרחית מאוקטובר 1949 ועד לאיחוד גרמניה מחדש ב-3 באוקטובר 1990. על פי חוקת גרמניה המזרחית, מועצת השרים הוגדרה רשמית כממשלת המדינה.
עם זאת, אותה חוקה אישרה רשמית כי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי (SED), מפלגת השלטון, היא הגוף המרכזי בממשלה.
מכאן שבמשך רוב שנות קיומה, מועצת השרים לא הייתה הסמכות העליונה במדינה, אלא הופקדה על יישום מדיניות המפלגה בפועל.
בפרט, השרים היו כפופים למזכיר הוועד המרכזי.
הוקמה במקור כגוף של 18 חברים, עד 1989 כללה המועצה 44 חברים.
בראש המועצה עומד יושב ראש (Vorsitzender), אשר נהגו לכנותו "ראש ממשלה" במקורות שאינם גרמניים.
רשמית, ראש הממשלה כיהן בתפקיד המדיני הבכיר ביותר במדינה.
למרות זאת, אף ממזכיר כללי ראשון של המפלגה מעולם לא כיהן במקביל כראש ממשלה.
בית הפרלמנט הפרוסי לשעבר (Preußischer Landtag) שימש כמקום מושבה של המועצה מ-1950 עד 1953. מ-1961 עד 1990 היו משרדי המועצה ממוקמים בבית העירייה הישן לשעבר של ברלין בכתובת מספר 47 Klosterstraße.
לותאר דה מוזייר (12 באפריל – 2 באוקטובר 1990)
מועצת הרבנים במרוקו היה גוף רבני אורתודוקסי אשר פעל לתיקון חיי החברה והדת במרוקו, תוך ליכוד הסמכויות התורניות במרוקו תחת גוף מרכזי אחד, ואיחוד המנהגים והתקנות הקהילות השונות במרוקו.
למועצת הרבנים הייתה השפעה רבה על מנהגי מרוקו.
קהילות יהודי מרוקו התבססו על תפוצות רבות אשר הגיעו לאורך השנים ממקורות שונים והתיישבו ברחבי מרוקו.
כל אחת מהקהילות החזיקה במנהגים ותקנות משלה, מה שיצר לא פעם מחלוקות ואתגרים הלכתיים.
בפרט בנושאי הכתובה והנישואין, בהם התקיימו הבדלים משמעותיים בין הקהילות שנהגו לפי מנהג המגורשים ותקנותיהם לבין הקהילות שנהגו לפי מנהג התושבים, שלא התחשב כל כך בתקנות המגורשים.
אתגרים אלו התגברו לאחר שמרוקו הפכה למדינת חסות צרפתית, מאז החלה להתפתח מבחינת פיתוח מוקדי תעסוקה וכלכלה ומבחינת תשתיות וכלי תחבורה, וכך המעבר ממקום למקום נעשה תכוף, מה שהביא להגירת אוכלוסיות ממקום למקום במרוקו ולריבוי בקשרי חיתון בין הקהילות.
על רקע זה התגלעו חילוקי דעות רבים באשר להנהגה ההלכתית והפרקטית הראויה בין הרבנים.
בנוסף, בהשפעת פעילות כי"ח והתרבות הצרפתית בכלל, החילוניות וערכיה החלו להתפשט בקרב הנוער בערים הגדולות של מרוקו, בייחוד בעיר הנמל קזבלנקה.
מצב זה הביא להתרופפות בשמירת המצוות ולתביעות שונות שטרם נמצא להן מענה הלכתי ברור.
על רקע זה ניצבו בעיני הרבנים ניצבו אתגרים רבים לחיזוק שמירת הדת.
בשל כך הוחלט להקים גוף רבני מרכזי המוכר גם על ידי ממשלת מרוקו, אשר בו יהיה ייצוג לכל ערי וקהילות יהודי מרוקו, ודרכו יאוחדו וילוכדו כלל המנהגים והתקנות בעיר.
להקמת מועצת הרבנים היו שתי מטרות רשמיות עיקריות:
לאחד את התקנות והמנהגים השונים בקהילות מרוקו למנהג אחד ולתקנה אחת אחידה.
לרכז את הגופים התורניים והרבנים הגדולים למקום אחד, כדי לקבל משנה כוח על תקנות והנהגות חדשות לפי צורך השעה.
לאורך קיומה, התכנסה המועצת שש פעמים, בדרך כלל באולם בית הדין הגדול ברבאט, בנשיאות הרב יהושע ברדוגו.
לאספות מועצת הרבנים התכנסו רוב ככל אבות בתי הדין של הערים הגדולות במרוקו; רבאט, פאס, מרקש, מקנס, קזבלנקה, טנג'יר, מוגאדור וצפרו, וכן דיינים ורבני ערים מערים משניות קטנות יותר, כגון אוג'דה, סלא, אל-קנטירה, אספי, וזאן, בני מלאל ועוד.
הקמת מועצת הרבנים אורגנה ונוהלה על ידי מוריס אבוטבול, המפקח הרשמי על קהילות היהודים במרוקו מטעם הממשל המרוקאי, ואשר העניק משנה תוקף חוקי למועצת הרבנים.
במסגרת אספות מועצת הרבנים, דנו הרבנים בשורה ארוכה של נושאים עקרוניים וחשובים, איחדו מנהגים ותקנו תקנות בנושאי נישואין, גירושין, כתובות, שבת, כשרות, ירושות, סופרי הסת"ם, מוהלים ועוד.
מכוח החלטות משותפות אלו, בטלו מנהגים רבים ברחבי מרוקו, ואוחדו למנהג אחיד המקובל על כלל קהילות יהדות מרוקו.
באספה הראשונה הוכרז תקנון מועצת הרבנים, ואופן ההכרעה ההלכתית שעל פיו יפלו הדברים.
הדברים שנאמרו באספה יצאו לאור בקונטרס מיוחד בשם "מועצת הרבנים במארוקו", והוסכם על כינונה של מועצת הרבנים.
בין השאר הוחלט שהרבנים יהיו חברים בבית הדין הראשי למרוקו ויכהנו אבות בתי דין בעירם, ויתאספו בבירה רבאט על מנת לדון בבעיות העומדות על הפרק, בדרך להתקנת תקנות שתתקבלנה על כלל הרבנים במרוקו.
יצוין שבניגוד להסכמה, בפועל התקיימה האספה בתדירות דו-שנתית.
מועצת רבני מרוקו התכנסה שש פעמים במהלך קיומה.
(התארים המובאים להלן נכונים למועד קיום האספות);
מקום: אולם בית הדין הגדול, רבאט
רבי מרדכי קרקוס - ראב"ד מרקש הוזמן אך לא השתתף באספה.
בנוסף, השתתפו גם הדיינים; רבי יוסף משאש - חבר בית הדין מקנס, רבי ידידיה מונסוניגו - חבר בית הדין פאס, רבי שמעון הכהן - חבר בית הדין דאר לבידא (קזבלנקה).
השתתפו: חברי בית הדין הגדול; רבי יהושע ברדוגו, רבי שאול אבן דנאן ורבי מיכאל יששכר אנקווה.
וכן אבות בתי הדין; רבי שלמה הכהן צבאן, רבי חיים דוד סרירו, רבי רפאל ברוך טולדאינו, רבי חיים דוד בן סוסאן, רבי אהרן בן חסין ורבי מרדכי אנקאווה.
בנוסף השתתפו גם הדיינים; רבי יוסף משאש, רבי ידידיה מונסוניגו, רבי שמעון הכהן, אפרים אנקווה, רבי דוד עובדיה, רבי מימון אוחיון, רבי אהרן אלמליח - דומ"ץ סאלי, רבי יהושע מאמאן - דומ"ץ אספי, רבי יחייה בן הראש - דומ"ץ פור ליוטי (אל-קנטירה).
מקום: אולם 'מועדון חברת בוגרי האליאנס', רבאט
השתתפו: חברי בית הדין הגדול; רבי שאול אבן דנאן - אב בית הדין הגדול ורבה הראשי של מרוקו, רבי מיכאל יששכר אנקווה ורבי שמעון הכהן.
וכן אבות בתי הדין; רבי חיים דוד סרירו, רבי חיים דוד בן סוסאן, רבי מרדכי קורקוס, רבי אהרן בן חסין, רבי אפרים שלום אנקווה.
השתתפו: חברי בית הדין הגדול הנ"ל, וכן אבות בתי הדין; רבי חיים דוד סרירו, רבי חיים דוד בן סוסאן, רבי רפאל ברוך טולידאנו, רבי מכלוף אבוחצירא, רבי אהרן בן חסין, רבי אפרים שלום אנקווה - ראב"ד אוג'דה.
השתתפו: חברי בית הדין הגדול הנ"ל, וכן אבות בתי הדין; רבי חיים דוד סרירו, רבי חיים דוד בן סוסאן, רבי רפאל ברוך טולידאנו, רבי מכלוף אבוחצירא, רבי מימון אוחיון, רבי אהרן חסין, רבי אפרים שלום אנקווה.