tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נולד בנר ראשון של חנוכה, כבן שלישי, לרבי אברהם שמואל בנימין סופר, (בנו של החתם סופר).
למד בישיבתו של אביו, והצטיין בהתמדתו, בכושר קליטתו וצניעותו.
למד בחברותא עם רבי עקיבא יוסף שלזינגר.
רבי שמואל רוזנברג (רבה של אונסדורף), שלמד בישיבה, אמר עליו, שהוא לומד שישה דפים בשעה אחת, והם כ"מונחים אצלו בקופסה".
בהגיעו לגיל חופה, נשא את רחל בתו של פרץ ניימאן, מעשירי יהודי וינה.
חותנו תמך בו ביד רחבה, כדי שיוכל להמשיך ללמוד תורה, ואכן הוא המשיך ללמוד בישיבה, ועזר לאביו בניהולה.
לאחר שלוש שנים עבר בהשפעת חותנו, לגור בווינה ולנהל את בית העסק שלו למשי.
גם בשעה שעסק במסחר לא פסק מלימודו, ונהג להתכתב בחילופי שו"ת עם גדולי הדור.
קהילות רבות בקשו למנות אותו כרבן, אך הוא סירב.
למרות שהיה בנו השלישי של ה"כתב סופר", ולא הבכור, ייעד אותו אביו לשבת על כסאו אחריו.
רבה של פרשבורג וראש הישיבה
בגיל 29 עלה רבי שמחה בונם על כס הרבנות, ונודע בלמדנותו, חריפותו ושנינותו.
החתם סופר - היה מרא דכולי ביה.
(אדון שהכול בו - כל מקצועות התורה).
הכתב סופר - היה בעל סברה.
והשבט סופר - היה סמל החריפות והשנינות.
כרב של פרסבורג, המשיך לנהל את המאבק על שמירת הדת כנגד ההתבוללות, נלחם בקהילה הניאולוגית, ומדי פעם נסע לווינה כדי לנהל את צורכי קהילתו מול השלטונות.
דרך הלימוד של רבי שמחה בונים הייתה זהה לדרכם של ה"חתם סופר" וה"כתב סופר".
בתחילת השיעור עסק בדברי הראשונים, ותוך כדי כך, נפלו מאליהן רוב קושיות האחרונים.
הספרים אמנם היו מונחים לפניו, אך הוא מסר את שיעוריו בעל פה.
דבריו היו מנוסחים בקצרה, ורק מי שהתכונן לשיעור הבין אותם.
רבי שמחה בונים מינה מגידי שיעור, שילמדו את התלמידים את החומר הפשוט, ואילו הוא לימד את שיעור העיון בלבד.
הישיבה אמנם הוכרה על ידי השלטונות כבית ספר גבוה לרבנות, אך המטרה העיקרית הייתה לימוד תורה לשמה.
בשנת 1884 יצאה הוראה מטעם הממשלה, שכל בחור ישיבה המבקש להציג מועמדות לרב קהילה, חייב שיהיה לו בנוסף לאישור על לימודים בישיבה, גם אישור על לימודים תיכוניים.
משלא עלה בידה של משלחת רבנים לבטל את ההוראה, התיר רבי שמחה בונם לבחורים המועמדים לרבנות, ללמוד את הלימודים הכלליים בזמנם הפנוי, ולהיבחן באופן אקסטרני מחוץ לכותלי ישיבה.
כבר אביו ה"כתב סופר" הבחין בגדלותו ואמר עליו: "בו בחרתי מבניי, שכולם טובים וישרים, שימלא ברצות השם כסאי אחרי".
רבי חיים הלברשטאם מצאנז, אמר עליו בהיותו בחור צעיר, "תלמיד חכם רך בשנים כזה, לא נמצא אצלנו בגליציה.
המהר"ם שיק, פנה אליו בתואר "הדרת גאונותו".
רבי אליעזר זוסמן סופר מגדולי תלמידי החתם סופר, ורבה של פאקש, שהיה קשיש בהרבה מרבי שמחה בונם, בפוגשו פעם את רבי שמחה, התכופף לנשק את ידו (סימן לכבוד גדול).
בשנת ה'תר"ס נחלש רבי שמחה בונם, ולא היה בכוחו למסור את שעוריו באופן סדיר.
אז מינה לסגן תחתיו את בנו יחידו רבי עקיבא סופר, כשהוא עדיין אברך צעיר.
אך גם אז, כשרק הוטב לו מעט מיד שלח להודיע בישיבה שהוא ימסור היום את השיעור.
בשנת ה'תרס"ו נסע לפרנקפורט כדי לבקש מזור למחלתו, ושהה שם זמן ממושך.
בט"ו בכסלו ה'תרס"ז נפטר בגל 64. קהילת פרנקפורט רצתה שרבי שמחה בונם ייטמן באדמתה, אך קהילת פרשבורג לא ויתרה והוא נטמן בבית הקברות בעיר.
בנו ממלא מקומו הרב עקיבא סופר
הרב יוסף צבי דושינסקי גאב"ד העדה החרדית בירושלים
הרב חיים אפרים באלאיטי אב"ד טורנלה ובעל "אשל חיים" ו"חמודי אפרים"
הרב צבי קינסטליכר רב לקהילת הסטטוס קוו ("ספרדית") בעיר סיביו
הרב אברהם שטרן בעל "גפי אש" ו"מליצי אש"
הרב יוסף אלימלך כהנא רבן של צעהלים ואונגוואר
הרב מרדכי אליעזר עהרנגרובר אב"ד ווארנוב וראש הישיבה מחבר "נחלת יוסף" - כללים על הש"ס
רבי שמחה בונם, השאיר אחריו שלושים וחמישה כרכים, כתבי יד בהלכה ואגדה, אך רובם אבדו במלחמת העולם השנייה.
שו"ת שבט סופר על ד' חלקי שולחן ערוך.
שערי שמחה, חיבור על חמישה חומשי תורה, וינה,
שבט סופר, על תלמוד בבלי, מסכת חולין, טרנוב, ה'תרצ"ח
שבט סופר, על תלמוד בבלי, מסכתות גיטין וכתובות, ירושלים, ה'תשט"ו
שבט סופר שערי שמחה השלם על התורה והמועדים ודרשות אשר דרש במקהלות ישראל ובנוסף פרקי תולדות מקיפים על חייו ופועלו יצא לאור ע"י נכדו הרב אלימלך שרגא שפירא ומכון דעת סופר תשס"ו.
רבי שמחה בונם קאליש (תרי"א 1851 – ב' בשבט תרס"ז 17 בינואר 1907) היה האדמו"ר השלישי מוורקא.
מכונה גם "האדמו"ר מאטוואצק", על שם העיירה הפולנית אוטבוצק, שבה התגורר תקופה ארוכה במשך חייו.
נולד בשנת תרי"א בעיירה וורקא שבפולין לרב מרדכי מנחם מנדל קאליש מוורקא.
בשנת תרכ"ח, בהיותו כבן שבע עשרה, נפטר אביו.
רוב חסידי אביו דבקו בתלמידו רבי דב בעריש מביאלה, אך חלק מחסידי אביו דבקו ברבי שמחה בונם הצעיר וקיבלוהו לאדמו"ר, לאחר שקיבל את סמיכת זקן האדמו"רים באותה תקופה רבי יעקב אריה מרדזימין.
רבי בונם נענה לבקשתם והמליץ על עצמו את הפסוק: "בן שבע עשרה שנים היה רועה את אחיו".
נישא לבתו של רבי אליהו הרץ, מחסידיו של האדמו"ר רבי יחיאל דנציגר מאלכסנדר.
רבי אליהו היה גביר גדול, ופירנס אותו כך שיכל ללמוד תורה ללא דאגות פרנסה.
הרב קאליש התבלט בקנאות ללא פשרות, הוא אסר על חסידיו כל סממן של מודרניזציה, ולחם בעוז נגד רוח ההתחדשות.
כמו כן מסופר עליו שהיה מקפיד מאוד בחומרותיו באפיית המצות, ולמרות הכל הוא היה אוכל מהם רק את ה'כזית' מצה שחייבים לאכול בליל הסדר ותו לא.
כמו כן היה אוכל רק משחיטתו של השוחט המיוחד שלו, ובכל מקום שהוא נסע – הוא נטל עמו את השוחט שלו וכן את כל כלי אכילתו, וכן ציווה על השוחט לבדוק את סכינו לפני כל שחיטה, מלבד הבדיקה שחייבים לבדוק כל יום.
דקדוקיו הרבים נעשו מתוך חיבוב המצוה, והכל נעשה אצלו מתוך 'שמחה של מצווה'.
קשרי ידידות עם גדולי דורו
היו לו לרבי שמחה בונם קשרי ידידות ענפים מאוד, בהם האדמו"ר מסוכטשוב בעל ה"אבני נזר", האדמו"ר מגור בעל ה"שפת אמת", הגאון מקוטנא רבי ישראל יהושע טרונק, בן דודו האדמו"ר רבי מנחם מאמשינוב, האדמו"ר מביאלה בעל ה"דברי בינה".
העלייה הראשונה לארץ ישראל והחזרה לפולין
בשנת תרמ"ז לאחר כתשע עשרה שנה (כמנין שנות הנהגת אביו) שניהל את חצרו בעיירה וורקא, החליט לעלות לארץ ישראל ולהתיישב בה.
בני משפחתו, חסידיו ומעריציו ניסו בכל דרך להניא אותו מלבצע את מחשבתו, אך אהבת ארץ ישראל גברה על כל הלחצים ועלה לארץ ישראל.
המונים ליווהו לנמל אודסה משם הוא הפליג לארץ יחד עם אשתו, שלושת בניו הקטנים ושתי בנותיו צביה ורחל ושני גבאים.
עם הגיעו לארץ הוא התיישב בטבריה.
הוויזה שהוא קיבל מהקונסול הטורקי הייתה לשהות של שלושים יום בלבד.
הרב קאליש חזר לפולין, שם חיכו לו המוני חסידיו ומעריציו ברגשות מעורבים, מצד אחד הם שמחו שרבם חזר לארצם, אך מאידך הצטערו והזדהו עם סבלו וצערו.
עם חזרתו עבר להתגורר בעיירת הקיט אוטבוצק, שם קנו עבורו חסידיו חוילה ענקית, אשר שימשה לחצרו.
המבנה כלל בית מדרש גדול ורחב ידיים, ביתו הפרטי, חצר נאה וגדולה, ועוד חדרים מיוחדים ע"פ הזמנה מיוחדת ממנו, כגון: מטבח בשרי, מטבח חלבי, קומה מיוחדת לימי הפסח ועוד.
בית זה למרות היותו גדול ורחב ידיים התאפיין בריהוט פשוט שהתאים לאופיו, ללא שום מותרות ותענוגות.
מסביב למבנה הקיפה גדר גבוהה עם שער ברזל שהיה נעול בדרך כלל ונפתח רק לחסידיו שהרבי היה מאשר להם להיכנס, והגבאי היה הממונה על פתיחת השערים.
לאחר 19 שנים נוספות, בשנת תרס"ו, החליט לחזור לארץ ישראל, אך בשונה מהנסיעה הקודמת, הוא החליט הפעם לנסוע בגפו ולא התיר לאף אחד להתלוות אליו לנסיעתו באמרו כי הרדיפות שהוא סבל בפעם הקודמת מהשלטון הטורקי היה מחמת עין רעה שהזיקה לו מרוב הפרסום הרב שהיה לנסיעתו.
ואכן הנסיעה הזאת עברה ללא שום תקלה.
בתחילה הוא התיישב בירושלים ושהה שם עד לאחר חג הסוכות.
ולאחר מכן השתקע בטבריה, שם נפטר לאחר כחודש וחצי בלבד בב' בשבט תרס"ז, ונטמן בחלקת תלמידי הבעש"ט בבית הקברות בטבריה.
בארץ לא רצה לנהוג באדמו"רות, באמרו: "אין גבהות לפני המקום".
את מקומו של רבי שמחה בונם באוטבוצק מילא בנו השלישי רבי מנחם מנדל קאליש.
במלחמת העולם הראשונה עבר לוורשה שם נפטר בי"ח באייר תרע"ט.
שני בנים נוספים של רבי שמחה בונם שימשו גם הם כאדמו"רים, רבי אברהם משה קאליש מפאלניץ שהתנהג כאביו באדיקות ובחומרות, בסוף ימיו התגורר בוורשה ונפטר בב' באלול תרצ"ח.
ורבי ישראל יצחק קאליש ששימש כאדמו"ר בקאליש.
את מקומם של בני רבי שמחה בונם מילאו;
רבי שמחה בונם מפאלניץ, בן רבי אברהם משה, התמנה לאדמו"ר בבחרותו.
חתנו של רבי פינחס יששכר פינקלר מסוסנוביץ (מגזע רדושיץ).
רבי יעקב דוד ברוך בן רבי אברהם משה.
כיהן כאדמו"ר מפאלניץ-וורקא בארצות הברית.
היה חתנו של הרב מנדל מורגנשטרן מוונגרוב (בנו של רבי יצחק זליג מורגנשטרן מסוקולוב).
רבי מרדכי מנחם בן רבי ישראל יצחק.
היה חתנו של רבי בצלאל יאיר דנציגר מלודז' בנו של רבי יחיאל מאלכסנדר.
רבי יחיאל חיים ישראל יצחק בן רבי מנחם מנדל.
חתנו של הרב אליעזר ליפשיץ, רב בלודז'.
נולד באוטבוצק, עבר לוורקא וחזר לאוטבוצק.
הקים ישיבה בבית מדרשו ומסר בה שיעורים.
נרצח בשואה עם בני קהילתו ונקבר בקבר אחים.
חמישה מילדיו של מנחם מנדל קאליש (איטה, רחל, דוד, צביה ונעמי) הגיעו לארץ ישראל.
אשת הטלוויזיה תמר לוטן הייתה בתה של רחל.
נכדתה של איטה, נעמי גבע, הייתה אשתו של דודו גבע, ונכדה נוספת היא אילת, אמה של עינב גלילי.
שמחה בּוּנֶם אוּרבאך (נכתב לעיתים אורבך; ב' בטבת תרע"ד, 31 בדצמבר 1913 – ג' באייר תשל"א, 28 באפריל 1971) היה רב והוגה דעות ישראלי, חוקר פילוסופיה יהודית, פרופסור באוניברסיטת בר-אילן, חתן פרס הרב קוק לשנת תשט"ו.
אורבאך נולד בוורשה (אז תחת שלטון אימפריה הרוסית) לחיים ברוך הכהן אורבאך, צאצא למשפחת אדמו"רים, ולשרה הענא לבית נפרסטק.
למד בישיבת מיר ובבית המדרש לרבנים "תחכמוני" ונסמך לרבנות.
לאחר מכן למד באוניברסיטת בורדו בצרפת, ובתום לימודיו חזר לוורשה.
היה יושב ראש תנועת הנוער "הבונה" בוורשה ועורך השבועון החרדי "דער נייער רוף".
בשנת 1935 נישא לרייזל זילברשטיין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח לווילנה.
אשתו וכל משפחתו נספו בשואה.
אורבאך עצמו הצליח לברוח ליפן, ומשם דרך דרום אפריקה הגיע בקיץ תש"א לארץ ישראל.
השלים את השכלתו האקדמית בתחום הפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים תש"ו–תש"ט היה רבו של מושב שדה יעקב, ולאחר מכן נבחר לרבה של קריית טבעון, תפקיד בו שימש עד שנת 1967. שימש שליח הסוכנות היהודית.
במקביל למשרתו הרבנית התמחה בפילוסופיה יהודית, והחל משנת תשי"ז (1957) שימש כפרופסור באוניברסיטת בר-אילן ומרצה בכיר בחוג לפילוסופיה.
בשנת תשט"ו זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית (בקטגוריית ספרי מחקר ועזר תורניים) על ספרו הגדול "עמודי המחשבה הישראלית", ששני חלקיו הראשונים ראו אור עד אותה שנה.
מנימוקי השופטים: הספר "הוא ניסיון ראשון במינו לתת למשכיל העברי בדורנו תמונתם של גדולי הפילוסופיה הישראלית, שהטביעו את חותמם על אמונת ישראל ועל מחשבתו הדתית לכל זרמיה...
מחברו השקיע בו עבודה רבה ומרוכזת, ולהט פיוטי דתי מורגש בכל פרקיו".
בשנת 1962, לאחר צאת הכרך השלישי, קיבל את פרס ירושלים לספרות תורנית.
פרסם מאות מאמרים ומסות בבמות שונות, בהן "הצופה", "שבילין" ו"מאזנים".
בסתיו 1957 התאלמן מאשתו לאה.
בשנת 1967 עבר לגור בתל אביב.
נפטר בג' באייר תשל"א, בגיל 57, ערירי.
אורבאך חקר את גדולי הפילוסופים היהודים, ובהם רבי סעדיה גאון, רבי יהודה הלוי, הרמב"ם, רבנו בחיי ורבי חסדאי קרשקש, ולאורך השנים פרסם את מחקריו.
סמוך למותו ריכז את מחקריו והחל בהוצאתה לאור של המהדורה המחודשת של סדרת ספריו המונומנטלית "עמודי המחשבה הישראלית".
זמן קצר לאחר הוצאת הכרך הראשון נפטר.
שאר הכרכים יצאו לאחר מותו, על ידי המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית.
וואס איז און וואס וויל הבונה?: גרונט שטריכען פון א אידעאלאגיע, ורשה: הבונה ('פראפאגאנדע ביבליאטעק פון הבונה', בראשור 1), תרצ"ה.
עמודי המחשבה הישראלית: חמש דמויות בפילוסופיה, אנתולוגיה להגות ישראל, 3 כרכים, ירושלים: ההסתדרות הציונית העולמית – המחלקה לחנוך ותרבות תורניים בגולה, תשי"ד 1953–תשכ"א.
(התוכן: חלק א: ר' סעדיה גאון, ר' בחיי, ר' יהודה הלוי, תשי"ד-1953; חלק ב: רבנו משה בן מימון: מורה נבוכים, רבי יוסף אלבו: עקרים, תשט"ו; חלק ג: משנתו הפילוסופית של רבי חסדאי קרשקש, תשכ"א) (הספר זיכה את אורבאך בפרס הרב קוק)
מהדורה ב: עמודי המחשבה הישראלית: חמש דמויות בפילוסופיה, בצירוף אנתולוגיה להגות ישראל, 4 כרכים, ירושלים: ההסתדרות הציונית העולמית – המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה, תשל"א–תשמ"ב.
תולדות נשמה אחת: הלל צייטלין, האיש ומשנתו, טבעון: שם ויפת, 1953.
משנה תורה: הוא היד החזקה לרבינו משה בן מימון, מהדורה מנוקדת עם פירוש לעם, ספר יב: ספר קנין; מפורש על ידי הרב שמחה בונם אורבאך, בעריכת הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש, ירושלים: מוסד הרב קוק ('רמב"ם לעם'), תשי"ט.
הלל צייטלין, תל אביב: הקונגרס היהודי העולמי – ההנהלה הראשית; תרבות וחינוך ('אישים בעם היהודי'), תשכ"ט.
משנתו של אנרי ברגסון, ספר א: תורת הינף החיים, רמת גן: בר אורין, 1970.
הרב שמחה מרדכי זיסקינד (שמחה זיסל) ברוידא (כ"ד באדר ה'תרע"ב, 13 במרץ 1912 – ט"ז בניסן ה'תש"ס, 21 באפריל 2000) היה ראש ישיבת חברון וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נולד בחצר שטרויס שבירושלים לטובה (בת אחי רבי יצחק אלחנן ספקטור) ולרב חזקיהו אברהם ברוידא, נכדו של הרב אריה לייב ברוידא, אחיו של הסבא מקלם.
בילדותו למד בתלמוד תורה של ישיבת עץ חיים ולאחר מכן למד בישיבת חברון.
למד בישיבה עם הרב ראובן טרופ, בנו של הרב נפתלי ולימים ראש ישיבת היישוב החדש, וראה אותו כרבו.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 נשא לאישה את גולדה מרים, בתו של הרב משה פינקל, בנו של הסבא מסלבודקה הרב נתן צבי פינקל וחתנו של הרב משה מרדכי אפשטיין.
הרב משה פינקל היה ר"מ בישיבת חברון, ונפטר בצעירותו, בחיי אביו, בחול המועד סוכות תרפ"ו (1925).
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התמנה לר"מ בישיבת חברון, ולאחר פטירת ראשי הישיבה הוותיקים הרב יחזקאל סרנא והרב משה חברוני התמנה לראש הישיבה, יחד עם עמיתיו הרב חיים סרנא והרב אברהם פרבשטיין.
מלבד עיסוקו בסוגיות התלמוד עסק רבות בפירוש הרמב"ן על התורה, ובמשך שנים רבות מסר שיעורים על פירוש זה.
לימים יצאו השיעורים בסדרת ספרי "שם דרך" על ידי תלמידו הרב יעקב יהודה זילברליכט.
משנת תשל"ז היה חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, ולאחר הקמת דגל התורה הצטרף למועצת גדולי התורה שלה והשתתף בדיוניה.
נפטר בחול המועד פסח תש"ס, ונקבר ליד קברי אבותיו בבית הקברות בהר הזיתים.
ארבעה ימים אחריו נפטרה אשתו מרים (מירקה).
שמו של חלק מ"רחוב הישיבה" בשכונת גאולה בירושלים, בסמיכות למבנה הישיבה הישן של ישיבת חברון, הוסב לרחוב הרב ברוידא.
בנו הרב משה, מתגורר בארצות הברית
בתו מרת שרה זלטא סגל (כסלו תש"ו – טבת תשפ"ו).
בעלה הרב שמואל יצחק סגל, נינו של הסבא מנובהרדוק, היה ראש כולל בית ראובן.
גיסו הרב דוד פינקל (חתנו של הרב הלל ויטקינד) היה תלמידו המובהק של הרב איסר זלמן מלצר בירושלים.
אחיו הוא הרב צבי ברוידא, שהיה אב"ד בפתח תקווה.
סדרת ספרי שם דרך על מסכתות התלמוד: שבת, פסחים, יומא, סוכה, מגילה, כתובות, קידושין, סוטה, בבא קמא, בבא מציעא
גליונות שם דרך – על מסכת שבת
שם דרך – ביאורים ומאמרים על התורה ופירוש הרמב"ן
הגדה של פסח: שם דרך – חידושים וביאורים בהלכה ובאגדה
קובץ שם דרך על מגילה, פורים וארבע פרשיות
שעורי רבנו הגרש"ז ברוידא על מסכת סנהדרין, פרק שמיני בעריכת תלמידיו: אברהם זאב מלר ודב יונה בקשט (תשמ"ז)
חבר מאמרי התורה – אספת מאמרים ושיחות על תורה ומתן תורה
שם דרך: כתר תורה – אספת מאמרים בענייני התורה ומעמד הר סיני, דרכי לימודה ומסירתה לדורות
שם דרך: הישר והטוב – אספת מאמרים בענייני מידות ויראת שמים
שמחה ועצב הוא אלבומה השני של יעל דקלבאום, שיצא בשנת 2012. דקלבאום כתבה והלחינה את רוב השירים באלבום.
שיר הנושא של האלבום נקרא "שמחה ועצב", והוא נכתב על ידי דקלבאום בעקבות אירוע שבץ שעבר אביה, דייוויד דקלבאום.
שמחה גולדין (נולד בשנת 1955) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, מתמחה בהיסטוריה של החברה היהודית בימי הביניים.
בין השנים 2006–2021 כיהן כראש המרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן.
יושב ראש ועדת מקצוע ההיסטוריה בחינוך הממלכתי במשרד החינוך.
גולדין הוא אביו של חלל צה"ל ממבצע צוק איתן, הדר גולדין, ונודע בשל מאבקו להשבת גופת בנו מידי חמאס - שהושבה לבסוף ב-9 בנובמבר 2025.
נולד וגדל בחיפה, בנם של מנחם וצפורה גולדין, ניצולי השואה יוצאי פולין.
בשנת 1991 קיבל תואר דוקטור להיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב, בהנחיית פרופ' שלמה סימונסון.
עבודת הדוקטורט נשאה את הכותרת "היחסים בין היחיד והקבוצה בקהילה היהודית בצפון צרפת וגרמניה (1100–1300)".
גולדין הוא פרופסור להיסטוריה של ימי הביניים בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
מחקריו עוסקים בהיסטוריה החברתית של הקהילות היהודיות בצפון צרפת, גרמניה ואנגליה.
הוא מכהן כיושב ראש ועדת מקצוע ההיסטוריה בחינוך הממלכתי במשרד החינוך (החליף את פרופ' חנה יבלונקה).
משמש גם יועץ מדעי באתר ההיסטוריה של המרכז לטכנולוגיה חינוכית ("תולדוט"), ונמנה עם צוות ההקמה של "מאו"ר" (מאגר ישראלי לאובייקטי למידה), שפותח על ידי מיט"ל (מרכז ידע טכנולוגיות למידה).
בשנת 2006 מונה לראש המרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן באוניברסיטת תל אביב.
חיבר ספרים ומחקרים היסטוריים בתחומי התמחותו.
היה שותף לתרגומו מאנגלית של הספר "התפילה היהודית" מאת שלמה קלמן רייף.
נשוי לד"ר לאה גולדין, לשעבר ראש המחלקה להנדסת תוכנה בפקולטה להנדסה בשנקר.
בעבר התגוררו בני הזוג באשחר (אז היה גולדין מורה להיסטוריה בבית הספר "אורט הורוביץ" בכרמיאל), וכיום הם מתגוררים בכפר סבא.
הם הורים לאיילת, חמי (עורך דין), וצור.
בנם הרביעי, הדר, תאומו של צור, שהיה קצין בפלס"ר גבעתי, נשבה על ידי ארגון חמאס במהלך לחימה ברפיח במבצע צוק איתן, וכעבור יום הוא הוכרז כחלל צה"ל.
גולדין פעל רבות במאבק ציבורי להבאת בנו לקבורה בישראל.
ב-9 בנובמבר 2025 הוחזרה גופתו של הדר לישראל במסגרת הסכם חמאס–ישראל.
הייחוד והיחד – חידת הישרדותה של הקהילה היהודית, הוצאת הקיבוץ המאוחד וכתר, 1997
עלמות אהבוך, על-מות אהבוך - תופעת קידוש השם בקרב יהודי אירופה בימי הביניים, הוצאת דביר, 2002
הרב ד"ר שמחה (סימון) הלוי במברגר היה רב בשטוטגרט שבגרמניה, ולאחר עלייתו לארץ ישראל ב-1939 מחנך בבני ברק.
במברגר היה בנם של הרב יצחק זֶקל במברגר , הרב המחוזי של באד קיסינגן (בנו של ר' שמחה (סימון) במברגר (1832–1897) מאָשָפֶנבורג ונכדו של הרב יצחק דב במברגר), ואשתו-דודניתו גנדל (Nannette Bamberger), בתו של משה אריה ליב במברגר ונכדתו של הרב יעקב אטלינגר (בעל ה"ערוך לנר").
נולד בעיירה שְרים, עיר מחוז בדרום פרובינציית פוזן של ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית (כיום שרֶם (Śrem), בפולין) בכ"ה בחשוון תרנ"ט (1899).
בילדותו עבר עם משפחתו לעיירת הספא באד קיסינגן שבבוואריה, שם כיהן אביו ברבנות.
למד בישיבת רבי שלמה זלמן ברויאר בפרנקפורט ובברלין בבית המדרש לרבנים ע"ש הילדסהיימר, שם הוסמך להוראה.
למד באוניברסיטאות ברלין ווירצבורג, שם קיבל בשנת 1923 תואר דוקטור.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התמנה כמורה בבית הספר החרדי בקלן.
בשנת תרפ"ד נישא לגֶרטרודה בת מרדכי דרילסמה, לימים פעילה בעבודה ציבורית בבני ברק.
בשנת תרפ"ה–1925 נבחר כרב בקהילה החרדית "עדת ישורון" בשטוטגרט, וכיהן בתפקיד זה עד עלייתו בשנת תרצ"ט–1939. לאחר הלחץ שהופעל על יהודי גרמניה בעקבות עליית הנאצים לשלטון, יעץ ליהודי העיר והסביבה למהר לעזוב את המדינה.
פעל למען ההכשרה של הנוער הדתי בקיבוץ רודגס לקראת עלייה לארץ ישראל.
ב-1939 נעצר והוחזק במשך מספר שבועות במחנה הריכוז דכאו, ובעקבות זאת נפגעה בריאותו והוא לקה במחלת לב.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה שוחרר ממעצר ועלה לארץ ישראל.
אביו נפטר בשנת 1934, אמו ואחותו נספו בשואה.
בשנותיו הראשונות בארץ התגורר עם אשתו בירושלים, נתן שיעורים בחוגים קטנים ופעל בחוגי הציונות הדתית.
בשנת תש"ג–1943 התמנה כמנהל בתי הספר לבנים ובנות של "המזרחי" בבני ברק, ושימש בתפקיד זה במשך 11 שנה.
בשנת תש"י–1950 ייסד בעזרת עסקנים נוספים מהתנועה את מפעלו הגדול: בית ספר תיכון דתי של "המזרחי" בבני ברק, שקלט את בוגרי המחזורים של בתי הספר העממיים לבנים ולבנות.
בשנותיו האחרונות ניהל את בית הספר.
נפטר בבני ברק באופן פתאומי בט' בתשרי תשי"ח (1957) עקב מחלת לב, בגיל 57. נקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
תרגם מגרמנית לעברית את הספר "אמירה לבית יעקב" של אבי-סבו רבי יצחק דב במברגר.
לאחר מותו הוציאה אלמנתו של ספר השו"ת שלו, "שארית שמחה" (תשכ"ט).
על שמו נקרא רחוב ובית כנסת בבני ברק, וכן מרכז קהילתי הנקרא בית במברגר.
ר' שמחה הלוי במברגר, שו"ת שארית שמחה: תשובות בארבעה חלקי שו"ע...ונלוו אליהן כמה תשובות מאת אביו ...
ר' יצחק (זעקל) הלוי במברגר, ירושלים: [חמו"ל], תשכ"ט.
() (הוצא על ידי אלמנתו, גרטרודה במברגר)
רבי שמחה הלוי במברגר (ה'תקצ"ב, 1832 – י"ד בכסלו ה'תרנ"ח, 1897) היה אב"ד אָשָׁפֶנְבּוּרְג שבבוואריה, ובנו של הרב יצחק דב הלוי במברגר, מגדולי רבני גרמניה.
נולד בגרמניה לרבי יצחק דב במברגר בשנת ה'תקצ"ב.
לימד שנתיים בבית המדרש למורים בקולמר (אלזאס), בשנת תרט"ו נתמנה לכהן כאב"ד של פישך, שם כיהן 26 שנים.
בשנת תרמ"ב החל לכהן כרב קהילת אשפנבורג, לאחר פטירת הרב הקודם הרב אברהם אדלר.
בנו הרב משה אריה במברגר, רב בשנלנקה (כיום, טרזציאנצקי ).
נכדו הוא הרב ד"ר שמחה (סימון) במברגר רב בשטוטגרט שבגרמניה ופעיל ציבורי בבני ברק.
נינו הוא הרב יהושע ישעיה נויבירט ראש ישיבה ומחבר הספר שמירת שבת כהלכתה.
נינו הוא הרב מרדכי הלוי במברגר ראש הכולל בגלאסגוי ובנו הרב שלמה יעקב מנהל הארגון דרכי חסד.
פקודת הלויים (פירוש הלכות רב אלפס)
חינוך לנערים, מגנצא, תרל"ב (1872)
רבנו שמחה בן שמואל מוויטרי (מהעיר ויטרי הסמוכה לטרוייש, לעיתים נקראת ויטרא; נפטר אחרי ד'תתס"ה, 1105), רב מחכמי יהדות צרפת הראשונים בראשית המאה ה-12.
רבינו שמחה היה תלמידו של רש"י, ומחברו של ספר ההלכה ומחזור התפילות הידוע בשם "מחזור ויטרי", בו קיבץ הלכות רבות מבית מדרשו של רש"י, המהווה הגדול והמקיף שבין ספרי דבי רש"י.
בנו שמואל נישא לבתו של רבי מאיר בן שמואל, חתנו ותלמידו של רש"י; אחותם של רשב"ם, רבנו תם וריב"ם.
בנם, רבי יצחק מדנפייר (ר"י הזקן), היה מחשובי בעלי התוספות.
הרב שמחה בונם אוסוביצקי (ה'תקפ"ד, 1824 – כ"ג בשבט ה'תרנ"ט, 3 בפברואר 1899) היה רב רוסי-חסידי, רבן של המושבות עקרון וזכרון יעקב.
נולד בקייב שבאימפריה הרוסית בה'תקפ"ד (1824), והיה מחשובי החסידים בקייב.
בניו הם יהושע אוסוביצקי, לימים מהבולטים בפקידי הברון רוטשילד בתקופת העלייה הראשונה; ובוריס דב אוסוביצקי, שהיה לימים יינן ביקב של ראשון לציון, והמייסד והמנצח הראשון של האורקסטרה של ראשון.
בתו פרל נישאה לימים לפייבל כהנוב.
בעקבות רצח זה החלו פרעות ביהודים בדרום-מערב רוסיה (כיום אוקראינה), שנודעו בשם "הסופות בנגב".
הרב אוסוביצקי ומשפחתו ברחו לעיר הגבול ברודי (בגליציה), שהייתה בתחום האימפריה האוסטרו-הונגרית ובה התרכזו אלפי פליטים יהודים.
בראשית 1882 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בשלב ראשון ביפו.
אוסוביצקי שימש כ"סופר ומזכיר ראשון" של ועד חלוצי יסוד המעלה בעיר יפו, ועם פתיחת שנת הלימודים ה'תרמ"ה שימש כמורה ליהדות בראשון לציון.
בנובמבר 1884 התקבל כרבה של עקרון, ובהמשך כרבה של זכרון יעקב שם נפטר ונקבר.
שמחה וֶלנֶר (9 ביולי 1931 – 22 בינואר 2011, ט"ז בשבט תשע"א) היה חבר בוועדה לאנרגיה אטומית ומומחה לאסטרונומיה ובפרט בהקשרה היהודי.
מיוזמי ומובילי קורס בנושא הלוח העברי באוניברסיטת בר-אילן.
נולד בשנת 1931 בעיר בנדין שבפולין, לחנה רחל (1903–1978) וחיים יצחק ולנר (1895–1980) שהיה איש תנועת "הפועל המזרחי" בפולין.
בשנת 1934, כשהיה כבן 3, עלה ארצה עם הוריו ועם אחיו אלתר ולנר והמשפחה השתקעה ברחוב הרצל בתל אביב.
בילדותו למד בחיידר ובישיבה החסידית שפת אמת ומאוחר יותר בישיבת היישוב החדש בתל אביב.
על אף חינוכו החרדי שירת בצבא, תחילה בנח"ל ואחר כך בחטיבת גבעתי, שם שירת כקצין.
לצורך לימוד באוניברסיטה, השלים את מבחני הבגרות ולימוד אנגלית לבדו, לאחר שבנערותו קיבל השכלה תורנית בלבד.
למד לבדו חשמלאות ואחרי הצבא עבד כחשמלאי במקורות בהתקנת קו המים לאילת.
בהמשך למד לתואר ראשון ושני פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן.
את הדוקטורט בפיזיקה גרעינית עשה בטכניון.
נושאה של עבודת הדוקטורט היה "בחינת שיטות לאנליזה של ניסויים במערכות תת-קריטיות וחישובי קריטיקליות בסריגי מוטות אורניום במים קלים וכבדים".
לאחר הלימודים בטכניון עבד בחברת החשמל באגף המחקר, והיה נציג חברת החשמל בוועדה לאנרגיה אטומית.
עסק שנים רבות כתחביב באסטרונומיה.
סייע ויעץ בתכנונם של שעוני שמש במקומות שונים בארץ, בהם שעוני השמש במוזיאון הארץ בתל אביב, שעון שמש עולמי (שמראה את השעה במקומות שונים בעולם) בטיילת בת גלים בחיפה ושעון שמש בפתח תקווה בגן לזכרו של הנער נפתלי לנצקורן.
עיקר עיסוקו באסטרונומיה היה בזיקתה ללוח העברי.
עם צאתו לגמלאות, יזם קורס ללימודי הלוח העברי באוניברסיטת בר-אילן במסגרת המחלקה למתמטיקה, אותו לימד במשך כ-15 שנה.
לאחר צאתו לגמלאות לימד קורס זה גם במכללת אריאל.
עסק גם בהדרכת סטודנטים באוניברסיטת בר–אילן במסגרת המחלקה למתמטיקה בעבודותיהם לתואר שני ושלישי, בעבודות גמר במדעי המחשב בנושאים אסטרונומיים ותקופות בלוח העברי.
בשנת תשנ"ד יסד ימי עיון שנתיים בנושא תכונה יהודית, וארגן את שלושת הכנסים הראשונים.
הכנסים מאורגנים כיום על ידי הרב ד"ר שי ואלטר.
הכנס השלושה עשר התקיים בשנת פטירתו והוקדש לזכרו.
ערך את הספר "יד יצחק" – קובץ מאמרים בנושאי תכונה יהודית, שיצא לאור בשנת תשס"ג על ידי המכון ללימודי קידוש החודש ע"ש דרייזין.
כמו כן פרסם מאמרים רבים בעלונים שונים בנושאי אסטרונומיה, פיוטים, בירורים הלכתיים ועוד.
אוסף חלק ממאמריו יצא כחוברת לאחר פטירתו.
נפטר ב-22 בינואר 2011 בגיל 79 והובא לקבורה בבית העלמין בכפר סמיר.
הרב שמחה אפרים בן גרשון הכהן פרוידמן (1621, בלגרד, האימפריה העות'מאנית – 1671, בלגרד, האימפריה העות'מאנית) היה הרב הראשי של יהודי בלגרד בשנים 1642–1668 ולתקופה קצרה גם הרב הראשי של יהודי בודה.
שמחה הכהן פרוידמן נולד בבלגרד למשפחה אשכנזית.
אמו הייתה ילידת בודה ובת למשפחת רבנים במקום.
חמיו היה הרב אפרים הכהן בעל ה"שער אפרים" ורב הקהילה בבודה.
למד בישיבה שהקים רבי יהודה לירמה והיה תלמידו המובהק.
ב-1642, לאחר פטירת רבו מונה לרב הראשי של יהודי בלגרד.
הוא היה הרב האשכנזי הראשון בבלגרד אשר כיהן בקהילה ספרדית.
ב-1647 הוציא לאור בוונציה 29 מתשובותיו של רבו יהודה לירמה בשם "פליטת בית יהודה".
ב-1657 פרסם בוונציה את ספרו "שמות הגיטין" שעסק בכתיב נכון של שמות ושמות משפחה יהודיים, לאור זרם הפליטים היהודים שעבר באירופה מארצות שונות.
הרב שמחה הכהן דיבר יידיש ולאדינו, ופסיקותיו נודעו מחוץ לבלגרד בקרב אשכנזים ובקרב ספרדים.
ב-1668 הוצעה לשמחה הכהן משרת הרב הראשי של בודה והוא עזב את בלגרד, ובמקומו מונה חתנו יוסף אלמושנינו.
לאחר מינויו הוברר שקיימת תקנה הלכתית שאדם שלו קרובי משפחה לא יוכל לכהן במשרת הרב הראשי, ומאחר ולרב שמחה הכהן היו קרובי משפחה בעיר, הוא נאלץ לעזוב את תפקידו ולשוב לבלגרד.
הרב משה בן נסים בנבנישתי מקושטא מתאר בספרו "פני משה" את הרב שמחה בן גרשון הכהן:
הרב שמחה בן גרשון הכהן הלך לעולמו בבלגרד ב-1671 והוא בן 50 ובה גם נקבר.
קברו אבד או נהרס, ככל הנראה במהלך כיבוש העיר על ידי מלוכת הבסבורג במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה ב-1688.
שמחה גואטה (נולדה ב-14 ביולי 1988) היא דוגמנית למידות גדולות ואשת תקשורת ישראלית.
גואטה נולדה במשפחה חרדית בבני ברק.
יש לה אחות תאומה ואח.
היא בתו של איש התקשורת וחבר הכנסת לשעבר מטעם ש"ס, יגאל גואטה.
היא למדה באולפנת צפירה, הייתה בשבט "עמיצור" של בני עקיבא ושרתה במסגרת שירות לאומי של שנתיים במחלקה פנימית א' בבית החולים תל השומר.
היא בעלת תואר ראשון במינהל ותקשורת ממכללת רמת-גן.
בעבר ניהלה את רשת חנויות הממתקים של משפחתה, "חלומות מתוקים" עד שהתחילה קריירה בטלוויזיה ובדוגמנות.
בנובמבר 2024 נישאה בשנית לבן זוגה אלעד וקנין ומתגוררת ברמת גן.
בשנת 2015 השתתפה גואטה בתוכנית הדוקו-ריאליטי "4 חתונות", ששודרה בשידורי רשת בערוץ 2, שבין היתר, תיעדה את ההכנות לחתונתה המפוארת.
בשנת 2017 השתתפה בתוכנית הדוקו-ריאליטי "להיות זמרת", ששודרה בערוץ 24.
ב-2018 הופיעה גואטה בצילומים של סופר-פארם ושל מותג האופנה Queen Size, השתתפה בצילומים למותג הפלאס סייז Retema של המעצבת רתם לויתן, וכן בשבוע האופנה, שחרת על דגלו נשים בכל המידות והגילאים, שם היא פתחה את תצוגת האופנה של דרור קונטנטו.
ב-2018 הוציאה סינגל בשם "יש לנו תקווה".
ב-2019 השתתפה בעונת ה-VIP של "הישרדות" ששודרה ברשת 13 והעפילה לגמר.
במרץ 2019 דגמנה שוב בשבוע האופנה תל אביב, ושימשה כפרזנטורית הראשית בתצוגה של דרור קונטנטו.
ביוני 2019 החלה להגיש תוכנית רדיו יומית ברדיו חיפה בשם "מהפכה של שמחה", והתוכנית האחרונה שלה שודרה ב-18 בנובמבר באותה השנה, וכן, הגישה פעמיים בשבוע פינת אוכל בתוכנית "שש - אמנון לוי" בערוץ רשת 13.
בשנת 2021 השתתפה בגולסטאריות המשודרת בערוץ 10 בהוט.
בשנת 2022 ניצחה ב-MKR המטבח המנצח: VIP עונה 3 יחד עם אביה, חבר הכנסת לשעבר, יגאל גואטה.
בחנוכה באותה שנה שיחקה בהצגת הילדים "תיבת נח" לצידם של רינת גבאי, טוביה צפיר, ונדב אבקסיס.
בשנת 2025 שיחקה בהצגה "נסיך מצרים".
שמחה גִּתְהוֹן (נולדה ב-1968) היא המייסדת ויו"ר התאגיד הממלכתי מרכז מורשת יהדות אתיופיה, אחת ממקימי עמותת עלם המסייעת לבני נוער במצבי סיכון ומרצה לחינוך באקדמיה.
גתהון הדליקה משואה ביום העצמאות ה-74 למדינת ישראל, ובשנת 2022 נבחרה לרשימת הנשים החזקות ביותר בישראל של מגזין פורבס ישראל.
גתהון נולדה בכפר סרמלה שבמחוז צפון גונדר באתיופיה, בת בכורה לסנאיט ושמשון צגהון, שעבד כמורה ופעיל ציוני.
עלתה לישראל בשנת 1984, אחרי שקיבלה היתר לעזוב את אתיופיה ולנסוע ללימודים בארצות הברית.
ב-1988, לאחר שנתיים במכינה ובאולפן, החלה גתהון ללמוד לתואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר־אילן.
בהמשך למדה גם לתואר שני וב-2011 קיבלה תואר דוקטור בפילוסופיה של החינוך מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
מאז היא משמשת גם כמרצה בכירה בבית הספר לחינוך במרכז ללימודים אקדמיים אור יהודה, אוניברסיטת בר-אילן ובמכללת סמינר הקיבוצים.
בשנת 2014 מונתה לנציגת הציבור בוועדת סל התרופות לשנים 2014 ו-2015.
בשנת 2022 נבחרה גתהון להדליק משואה בטקס יום העצמאות ה-74 למדינה.
בנימוקי הוועדה לבחירת משיאי המשואה נכתב: "מודל לבני ולבנות קהילת יוצאי אתיופיה".
ביוני 2022 הוציאה גתהון ספר ביחד עם עדנה בוסטין בשם "שונים אבל דומים, דומים אבל שונים"
בדצמבר 2022 קיבלה גתהון את אות החוסן מהאקדמית חמדת.
בפברואר 2023 יצא לאור הספר "עיונים בתולדות בתה ישראל" בעריכתה בשיתוף עם תמר גרדן.
גתהון נשואה לזלאלם, בנו של ד"ר טלהון גתהון, שהיה רופא הקהילה באתיופיה.
אם לשתי בנות ומתגוררת בחולון.
ביתה שקד השתתפה כקצינה העומדת בחזית טקס הדלקת המשואות בשנת 2021. אחיה של גתהון הוא שאול צגהון, חבר מועצת העיר רחובות.
הרב שמחה הלוי (ליוואי; 1896ֹֹ – 2 במאי 1968, ד' באייר ה'תשכ"ח) היה רב אמריקאי, נשיא ויושב ראש ועד ההלכה של הסתדרות הרבנים דאמריקה.
נולד לגרשון-יצחק ופעסיל הלוי, בקרקוב שבפולין, ולמד בעירו אצל הרב יודל אסטראווצר והרב יוסף ענגיל, ואצל הרב הרב דוד דוב מייזליש באויהל.
בנעוריו, בשנת ה'תרע"ג, היגר עם הוריו לארצות הברית ולמד בישיבת רבינו יצחק אלחנן, ובה נסמך לרבנות.
בהקדמת ספרו סיפר שבעקבות מצב כלכלי קשה של משפחתו רצה ללכת לעבוד, אולם אביו התעקש שילמד בישיבה.
נישא למיכל סימא, בתו של הנדבן אהרן דרייזין, ונולדו להם שלושה בנים ובת אחת.
בין השנים ה'תרפ"א–ה'תרפ"ד שימש כרב קהילת "בית ישראל" בניו יורק.
החל משנת ה'תרפ"ה שימש כרב קהילת "שערי תפילה" בפרת' אמבוי, ניו ג'רזי.
בקהילה זו הקים תלמוד תורה בו למדו, באורח לא מצוי, "עברית בעברית".
בשנות ה-60, לאחר שבריאותו הורעה, סיים את תפקידיו הרבניים הציבוריים, עבר למונטריאול ושם הוציא את ספרו.
הרב הלוי שימש ראש ועד ההלכה של הסתדרות הרבנים דאמריקה.
לאחר מכן, בין השנים 1940–1942 שימש כנשיא השני של ההסתדרות.
היה חבר הוועד הפועל של תנועת המזרחי באמריקה.
כמו כן, ייסד את הסתדרות יהודי הונגריה באמריקה.
הרב הלוי נפטר במונטריאול בד' באייר ה'תשכ"ח (2 במאי 1968).
חיבר את הספר "שמחת הלוי" שבו חידושים על התלמוד.
בהקדמתו כתב שהוציא רק את מקצת כתביו, מכיוון שהיה באותה עת פצוע בידו.
הוא תכנן להוציא את השאר בהמשך, אולם הם אבדו לפני שהספיק להוציאם.
הרב לוי נקט בגישה מקלה ביחס לגיור בני ובנות זוג של יהודים מתבוללים.
דעתו המעודדת את גיור זה התפרסמה בעיתונות.
גם לגבי גיור קטנים שנולדו מנישואים כאלה נקט בעמדה מקלה, וקבע שגם כאשר ברור שהילדים יגדלו במשפחה חילונית יש מקום לערוך את הגיור, בשל שעת הדחק הגדולה והנזקים שיגרמו מאי גיורם:
כנשיא הסתדרות הרבנים פעל לאחד את אגודות הרבנים של אמריקה (הסתדרות הרבנים, אגודת הרבנים ואיגוד הרבנים).
התכתב עם מזכיר אגודת הרבנים הרב יהודה זילבר כדי לפשר בין שני הארגונים, ואף נפגש עם חברי האגודה מספר פעמים.
שמחה יזראלביץ' זוכוביצקי היה מתמטיקאי יהודי סובייטי-אוקראיני-ישראלי שהתמחה במתמטיקה שימושית, ובפרט באופטימיזציה ובתכנון רשתות.
עסק רבות גם בפעילות וחינוך מתמטיים, ומתמטיקאים רבים הזכירו את האיכות יוצאת הדופן של הרצאותיו.
זוכוביצקי נולד ב-1908 לאליעזר ישראל ואסתר זוכוביצקי בעיירה אולקניק שבפלך וילנה ב.
משפחתו הייתה יהודית דתית, וכשהיה בן 3 משפחתו עברה לעיירה צ'ריקאו שבפלך מוהילוב בעקבות משרת רבנות שקיבל אביו.
בצ'ריקאו זוכוביצקי למד תחילה ב"חדר" ולאחר מכן המשיך ללמוד לימודי יהדות בכוחות עצמו.
בשנת 1924, כשהיה בן 16 לערך, זוכוביצקי קיבל הסמכה לרבנות.
לאחר מכן המשיך בלימודים כלליים בבית הספר התיכון בעיר, ושנה אחת אף לימד בבית הספר.
למרות שעבר בהצלחה את בחינות הכניסה לאוניברסיטת סנקט פטרבורג הוא לא התקבל בגלל מוצאו היהודי.
למרות זאת, כשהיה בן 18 ניתנה לו ההזדמנות ללמוד כתלמיד מן החוץ בפקולטה למתמטיקה שבאוניברסיטת קייב, שם הוא הושפע עמוקות מהמתמטיקאי Naum Akhiezer, והשלים בתוך שנה וחצי לימודים שנמשכו בדרך כלל חמש שנים.
משנת 1930 זוכוביצקי לימד במחלקה למתמטיקה של המכון ללימודי תעשיית העור תחת Yurii Sokolov.
בשנת 1937 זוכוביצקי השלים את ההגנה על התזה ומונה לפרופסור חבר באוניברסיטת קייב ובמכון למתמטיקה של האקדמיה האוקראינית למדעים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1941 התנדב זוכוביצקי ל.
בספטמבר 1941 היחידה שלו כותרה על ידי הגרמנים והוא נפל בשבי.
זוכוביצקי חשש שייהרג בידי שוביו הנאצים עקב יהדותו ולכן ברח מהשבי לקייב, שם הוא הוחבא מהרשויות על ידי Yurii Sokolov ואשתו מריה שסיכנו את חייהם לשם כך.
בעקבות מעשה זה בני הזוג סוקולוב זכו באות חסידי אומות העולם.
בנובמבר 1943 קייב שוחררה וזוכוביצקי חזר לעבוד באוניברסיטה עד לשנת 1949. בשנים 1947-1952 עבד זוכוביצקי במכון הפדגוגי של קייב.
בשנת 1951 הוא הגן על עבודת הדוקטורט שלו.
עם זאת, בשנה שלאחר מכן גילויי שנאה כנגד יהודים ואנשים שהוגדרו כ"בעלי דעות קוסמופוליטיות" אילצו אותו לעזוב את קייב.
בשנים 1953–1957 זוכוביצקי עמד בראש המחלקה למתמטיקה של המכון הפדגוגי של לוצק, שם הוא ריכז סמינר בנושא המחקר שלו.
בשנת 1958 הוא חזר לקייב ושם עבד עד לשנת 1965 במכון לתעשיית המזון ולאחר מכן שוב במכון הפדגוגי.
למרות שהוא לא הוחזר למשרתו באוניברסיטה היו אלה שנים פוריות מבחינה מחקרית עבורו, והוא פרסם מאמרים ושתי מונוגרפיות באותה התקופה.
במסגרת פעילותו הוא ייסד סמינרים וקורסים שונים, ובכך הפעיל למעשה אוניברסיטה אלטרנטיבית בקייב שבה הפגיש מתמטיקאים ותיקים וצעירים.
החל משנת 1965 זוכוביצקי עבר ללמד במכון להנדסה אזרחית במוסקבה (IISI) שם הוא הוזמן להקים את המחלקה למתמטיקה שימושית.
במשך השנים מחלקה זו הפכה למובילה בתחומה, ופעל בה סמינר בנושא של תכנות מתמטי שהשתתפו בו כל המחלקות למתמטיקה שימושית במוסקבה.
Khavinson הוא הקים את הפקולטה הראשונה להכשרת מורים באוניברסיטאות.
בשנת 1968 הוא ייסד בית ספר חורף שנתי בתכנות מתמטי שפעל בדרוהוביץ' והשפיע רבות על התפתחות התחום בברית המועצות.
בשנת 1975 זוכוביצקי יצא לפנסיה וזמן קצר לאחר מכן עלה לישראל, בה חיו כמה מקרובי משפחתו ובהם רותה ופליקס זנדמן.
בעקבות שליטתו בשפה העברית, כבר בשנה שהגיע לישראל זוכוביצקי החל ללמד בחוגים למתמטיקה וסטטיסטיקה ב וכן באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שם ארגן סמינר במתמטיקה שימושית בעל מספר רב של משתתפים.
בישראל לימד עד שהיה בן 80, ונפטר בשנת 1994 כשהיה בן 86. בחוג למתמטיקה באוניברסיטה העברית נוסד "פרס זוכוביצקי" לזכרו על ידי בני משפחתו רותה ופליקס זנדמן.
בנותיו הן המתמטיקאיות איבגניה זוכוביצקי ומרינה אסקין הנשואה למתמטיקאי גרגורי אסקין שגרים באמריקה.
נכדיו מבתו זו הם המתמטיקאי אלכס אסקין, מדען המחשב אליעזר אסקין והגנטיקאית אסיה אסקין.
בארץ יש לו נכד מבתו איבגניה וגם עשרה נינים.
בשנות ה-30 זוכוביצקי חקר את תורת הקירוב הטוב ביותר (best approximation) של פונקציות.
בעבודת הדוקטורט שלו שנקראת "על הקירוב של פונקציות בקטעים קטנים" עשה זוכוביצקי שימוש ברעיונות של סרגיי נתנוביץ' ברנשטיין כדי לפתור את בעיית הקירוב הטוב ביותר של פפנוטי צ'בישב.
בשנות ה-40 ולאחר מלחמת העולם השנייה הוא עבד בקייב ושם, יחד עם ניקולאי בוגוליובוב, ערך את התרגום לאוקראינית של עבודתו המונומנטלית של סטפן בנך "תורת האופרטורים הליניאריים" וכתב מאמר על עבודתו וגורלו של בנך.
בקייב גם התגבשה קבוצת מחקר באנליזה פונקציונלית שלאחר מכן פעלה בוורונז', ובה פעלו מארק קרסנוסלסקי, סאלים קריין וולדימיר סובולב.
בשנת 1950 פרסם יחד עם מארק קריין מאמר שהתחיל את עבודתו על בעיית הקירוב של צ'בישב במרחבי בנך והילברט.
זוכוביצקי היה מהראשונים שהבינו את חשיבותה של תורת האופטימיזציה המודרנית.
יחד עם תלמידיו הוא יצר שיטות לתכנות קמור במרחבים סוף-ממדיים ובמרחבי הילברט.
בהמשך הוא פיתח עניין במתמטיקה שימושית והחל לעסוק בבעיות הקשורות בכלכלה, חקר ביצועים ותורת המשחקים.
בשנות ה-60 זוכוביצקי פרסם שתי מונוגרפיות.
האחת פורסמה יחד עם תלמידו L.I.
Avdeeva ועסקה בתכנות ליניארי ותכנות קמור.
האחרת פורסמה יחד עם תלמידו I.A.
Radchik ועסקה בתכנון רשתות, שמנקודת מבט מתמטית עסקה למעשה בבעיות אופטימיזציה על גרפים.
מתמטיקאים רבים סיפרו כי פנו לעסוק בתחום בעקבות הרצאותיו של זוכוביצקי.
כך כתב יורי ברזנסקי כי זוכוביצקי היה .
רומן פוליאק כתב כי העקרונות שהנחו את זוכוביצקי בהרצאותיו היו .
בחמש השנים לפני שעבר למוסקבה, זוכוביצקי הקים ועמד בראש מרכז הוראה בקייב שהכניס לשימוש שיטות מתמטיות בטכנולוגיה וכלכלה.
ההוראה במרכז התבססה של לימוד בשיטה אוניברסיטאית יחד עם קורסים מיוחדים שהועברו על ידי מגוון של אנשי מדע.
זוכוביצקי גם ארגן בית ספר חורף מתמטי בדרוהוביץ' בשנים 1968-1975. בית הספר תרם ליצירת קשרים בין קבוצות מחקר מתמטיות מערים שונות בברית המועצות ולפרסומים מדעיים רבים, ונחשב לאירוע המרכזי בעולם של מתמטיקה שימושית.
שמחה גדולה הלילה הוא שיר ישראלי פופולרי.
השיר נכתב על ידי משה אליהו בהתאמה לשיר הערבי "אלילא לילא לילא" השיר הותאם ליום העצמאות ושני בתיו האחרונים עוסקים במדינה.
השיר כשלעצמו הוא שיר לכל עת ומתאימים לו מילים בהתאם לכל אירוע.
השיר החל להתפרסם מביצועו של פלפל אל-מסרי ויצא מאז בביצועים של זמרים שונים ביניהם דקלון, ג'ו עמר, משה חבושה, יהודית רביץ ועוד.
השיר התפרסם במיוחד לאחר שהוכנס לפסקול של סרט הפולחן הישראלי חגיגה בסנוקר כמלווה לסצנת הסיום - החתונה.
לשיר (המלא) גרסה חרדית המעדנת אזכורים למדינה.
רבי חיים שאול עבוד כתב לשיר הערבי מילים שונות.
ענבל פרלסון בספרה "שמחה גדולה הלילה" העוסק במוזיקה המזרחית בראשיתה ונקרא על שם השיר ניתחה את מילות השיר וטענה שהשיר מהווה ניסיון ליצור ייצוג המשתלב בשיח ההגמוני, כך מודגש, הלילה "אנו" באים לשמוח "עמכם".
שמחה סיאני (נולדה ב-30 בינואר 1946) היא סופרת, עורכת, שחקנית תיאטרון, מדריכת סיורים פולקלוריים, מספרת עממית ומרצה ופעילה חברתית ישראלית.
שמחה סיאני נולדה בי"ט שבט ה'תש"ו בירושלים, ומתגוררת בה.
בעלת תואר ראשון בחינוך ובפולקלור יהודי והשוואתי ותואר שני בפולקלור יהודי והשוואתי מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
יושבת ראש העמותה לנערות במצוקה – בית אריאל, יושבת ראש ועדת התרבות ב"הדסה ישראל", חברת ההנהלה במועצה הציונית ויושבת ראש פורום קהילות ישראל.
שימשה בתפקידים שונים במשרד החינוך – ביניהם: מזכירת יו"ר רשות הספורט (1986-1981), מנהלת לשכתה של סגנית השר – חה"כ מרים תעסה-גלזר.
כיום עובדת במשרד החינוך והתרבות בתפקידים שונים במרכזי פסג"ה: רכזת אדמיניסטרטיבית למורי מורים, ספרנית, מעצבת וקליגרפיקאית.
חברה באגודת הסופרים העברים, בפא"ן, באקו"ם, בסומליון, בוועדת התרבות של "נעמת".
היא משמשת יו"ר העמותה לנערות במצוקה – בית אריאל, יו"ר ועדת התרבות ב"הדסה ישראל", חברת ההנהלה במועצה הציונית ויו"ר פורום קהילות ישראל, חברה באיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית ועוד.
השתתפה בשלושה קונגרסים ציוניים כציר וכסגנית ציר (בשנים: 1997, 2001, 2003).
שימשה כשחקנית בתיאטרון "בימתנו" (1980-1975), מדריכה סיורים פולקלוריים מטעם "יד בן-צבי", "החברה להגנת הטבע" ו"בית שמואל", מספרת עממית מטעם "אמנות לעם" ו"סל תרבות", ומרצה אורחת באוניברסיטאות בנושא הסיפור העממי.
עורכת את השנתון "צרור המור" מאז 1990. ספרה "רומיה ומרבד הקסמים" נבחר ב"מצעד הספרים".
יקירת ירושלים: שמחה סיאני נבחרה בין 12 יקירי העיר ירושלים לשנת תשפ"ו 2026.
רומיה עולה לארץ ישראל, שי"ח ירושלֵם, 2003.
טיפת סחוג בדלי של חלב, הוצאת שי"ח ירושלם 2008
האישה ושפמו של הצבוע (סיפורים מחורזים), הוצאת שי"ח ירושלם, 2010
זיכרונות אבודים (מחזה), הוצאת שי"ח ירושלם, 2019
שי"ח אוהבים - קובץ מאמרי מחשבה ועיון בנושא "אהבה", שי"ח ירושלֵם, 2003.
צרור המור, שנתון בהוצאת המשוררת, 2005-1990
שי"ח אוהבים ממבט שני - שנים עשר מאמרים על אודות אהבה, הוצאת שי"ח ירושלם, 2015.
פרס "מקור ראשון" בתחרות הסיפור הקצר: 2003.
שמחה חלד (נולד ב-1944) הוא צ'לן ומנצח ישראלי.
הוא בוגר המחזור הראשון של התיכון לאומנויות "תלמה ילין".
במשך שנים אחדות היה צ'לן ראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
כמו כן עסק בנגינת מוזיקה קאמרית, כשותף לשלישיית יובל במשך 26 שנים, עם הפסנתרן יונתן זק והכנר אורי פיאנקה.
חלד הופיע עם רבים מטובי המוזיקאים בעולם (כמו הנריק שרינג, אידה הנדל, ז'אן-פייר רמפל, שלמה מינץ, גיל שחם, יפים ברונפמן) ובישראל (כמו אורית וולף, חגי שחם, מורן כץ, להב שני, ויקטור סטניסלבסקי, ועוד).
חלד הופיע כסולן עם תזמורות מן הגדולות והחשובות בעולם, ביניהן תזמורת קליבלנד, תזמורת בולטימור, תזמורת פיטסברג והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בין המנצחים שתחת שרביטם ניגן היו לורין מאזל, זובין מהטה, אנטל דוראטי הרברט בלומשטדט, יואל לוי ואחרים.
לאחר שנים של הופעות כצ'לן, הרחיב את פעילותו לניצוח, הן בישראל והן מחוצה לה.
הוא ניצח על רוב התזמורות בפולין (היה המנצח הראשי של התזמורת הפומרנית בפולין) ואף כיהן כמנהל המוזיקלי של פסטיבל הידידות ישראל-פולין, בחסות ממשלותיהן של שתי המדינות.
במסגרת הפסטיבל התארחו סולנים ומלחינים מישראל והופיעו עם תזמורת סינפונייטה על שם ארתור רובינשטיין בלודז'.
חלד ניצח על האופרה לה טרוויאטה של ורדי בבית האופרה מוזיקה נובה בפולין.
בחגיגות יובל ה-50 של מדינת ישראל ניצח בסיורים בחוץ לארץ על התזמורת הקאמרית הישראלית ועל הקאמרטה הישראלית ירושלים.
הוא ניצח על ביצועי בכורה של יצירות פרי עטם של המלחינים הישראלים דניאל שליט, ציפי פליישר, צבי אבני, יוסי מר חיים, אנדרה היידו ועוד.
שמחה חלד הקליט יותר ממאה יצירות על תקליטורים בחברות כמו דויטשה גרמופון, CBS, ישראדיסק, CENTAUR, קלסיקו, ואחרות.
רבים מהתקליטורים זכו בפרסים כמו "תקליט החודש" ו"תקליט השנה".
במשך שנים שימש חלד מנהל אמנותי של הסדרה "קונצרט פלוס" בניו יורק, ששודרה בקביעות ברדיו WQXR ונודעה ברפרטואר החדשני שלה.
כן היה יועץ מוזיקלי לכמה אוניברסיטאות וסדרות של מוזיקה קאמרית במכון ויצמן ברחובות ובערים שונות בישראל.
שמחה חלד הוא אחיו של המוזיקאי והוגה הדעות ד"ר דניאל שליט.
שמחה עמנואל (נולד ב-1 בדצמבר 1957) הוא פילולוג, פרופסור מן המניין בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, לימד בעבר גם באוניברסיטת תל אביב.
נולד בירושלים ליונה עמנואל, מייסדו ועורכו של כתב העת "המעין".
למד בבית הספר היסודי חורב בירושלים, בישיבה התיכונית שעלבים ובישיבת ההסדר הר עציון באלון שבות.
את לימודיו האקדמיים עשה בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
עמנואל עוסק בחקר הספרות ההלכתית של ימי הביניים.
התמחה בעיקר בכתביו ההלכתיים של מהר"ם מרוטנבורג ובכתבי בעלי התוספות.
בשנת תשס"ט זכה עמנואל בפרס פולונסקי ליצירתיות ומקוריות במדעי הרוח.
על עבודתו בכתביו של מהר"ם מרוטנבורג, הוענק לעמנואל פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשע"ג.
עמנואל שימש בעבר כמזכיר כבוד של חברת "מקיצי נרדמים".
מ-2020 עמנואל חבר באקדמיה הישראלית למדעים.
עמנואל חבר במועצת הספרייה הלאומית.
נשוי לגילה, בתו של פרופסור יצחק זימר, פרופסור אמריטוס בחוג לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
התגורר ביישוב בית אל עד תחילת שנת תשפ"ה, אז עבר לקריית היובל שבירושלים.
תשובות הגאונים החדשות, מכון אופק, ה'תשנ"ה (מהדורה שנייה מתוקנת, תשע"ט)
רבי אלעזר מוורמייזא: דרשה לפסח, מקיצי נרדמים, תשס"ו
שברי לוחות: ספרים אבודים של בעלי התוספות, הוצאת מאגנס, ה'תשס"ז
תשובות מהר"ם מרוטנבורג וחבריו, האיגוד העולמי למדעי היהדות, ה'תשע"ב
מגנזי אירופה א, מקיצי נרדמים, ה'תשע"ה
מגנזי אירופה ב, מקיצי נרדמים, ה'תש"ף
עטרת זקנים, עיון מחודש בתולדותיהם של חכמים, הוצאת מאגנס, 2021
שמחה פרידמן (אפריל 1911 – 5 בינואר 1990) היה מחנך ואיש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפד"ל.
פרידמן נולד בשנת 1911 בסטריצוב שבפולין.
בצעירותו עבר עם משפחתו לנירנברג בגרמניה ובבגרותו למד בבית המדרש לרבנים על שם הילדסהיימר בברלין ובאוניברסיטת ברלין.
בין השנים 1935–1938 היה מורה בבית הספר היהודי בלייפציג.
עם עלייתו ארצה החל פרידמן לעבוד כמורה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, בו לימד עד הצטרפותו לקיבוץ טירת צבי בשנת 1943. במשך 24 שנים, עד לשנת 1967, היה מורה ומנהל בבתי הספר של תנועת הקיבוץ הדתי.
לאחר מכן יצא לשליחות חינוכית בניו יורק ובשובו ארצה, בשנת 1968, מונה למפקח על מוסדות החינוך העל-יסודיים הדתיים במחוז הצפון.
בשנת 1969 נבחר פרידמן לכנסת השביעית מטעם המפד"ל.
כהונתו נמשכה עד לפיזור הכנסת והתחדשה בשנת 1975, במהלך הכנסת השמינית, כמחליפו של מיכאל חזני.
במקביל לכהונתו זו הרצה גם במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן.
נפטר בשנת 1990, והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוצו טירת צבי .
על מצבתו נכתב פסוק מספר מלאכי ב, ז - כי שפתי כהן ישמרו דעת ותורה יבקשו מפיהו.
אשתו לאה עליזה נפטרה בשנת 2014, ונקברה לצדו .
פרק ערבי פסחים, חוברת עזר לדידקטיקה ולמתודיקה, ניו יורק: הוצאת ועד החינוך היהודי בניו יורק בהשתתפות המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה, 1968.
אמונת חכמים, תל אביב: הקיבוץ הדתי-נאמני תורה ועבודה, תשמ"ב.
שִׂמְחָה לְאֵיד היא רגש של שמחה נוכח אידו (אסונו או מפלתו) של האחר.
היא עשויה לנבוע מקנאה, תחרותיות ושנאה.
הביטוי "אין שמחה כמו שמחה לאיד" מעיד על עוצמת רגש זה.
שמחה לאיד היא הפן השלילי שבשמחה, יש בה דמיון וקרבה לקנאה, שבה עינו של האדם צרה במה שיש לזולתו.
המושג העברי מוזכר בספר משלי: .
במשלי נמצא עוד ביטוי דומה: .
בספרות חז"ל נמצא גם הביטוי המקביל "מתכבד בקלון חבירו".
במשנה, במסכת עבודה זרה (המשנה הראשונה) מופיע "אידם של עובדי כוכבים", כאשר הכוונה לחגים של אנשים שמאמינים באלילים (פסלים וכדומה).
הגמרא מסבירה שזה נכתב בלשון סגי נהור, כלומר במקום להגיד "חגיהם של עובדי כוכבים", אמרו "שברם של עובדי כוכבים".
מכאן שמשמעות המילה "איד" היא שבר, ומשמעות הביטוי היא "שמחה לשבר" של אדם אחר.
מונח דומה בשפה הגרמנית, Schadenfreude, נקלט בצורה זו ברבות משפות המערב.
הפילוסוף ארתור שופנהאואר, שעסק רבות בנושא הרגש, כתב כי "להרגיש קנאה זה אנושי, להרגיש שמחה לאיד זה שטני".
פרידריך ניטשה תיאר את ההומור כ-"שמחה לאיד במצפון שקט".
שמחה צברי (1916 – 7 באוקטובר 2004) הייתה מראשי המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ) וחברתו לחיים תקופה ארוכה של מזכ"ל המפלגה, רדואן אל חילו.
שמחה צברי נולדה לסעדיה וזהרה צברי, יהודים דתיים שעלו לארץ בעלייה השנייה מתימן בכרם התימנים (אז הייתה שייכת, מוניציפלית, ליפו).
לצברי היו 3 אחיות מבוגרות יותר (רבקה, חברת הכנסת רחל צברי ואסתר).
צברי ואחותה הגדולה, רבקה, היו לבקניות.
גורשה עם משפחתה ב-1917 במסגרת גירוש תל אביב לכנרת.
תאומים (בן ובת שנולדו שבועות מספר לפני כן) מתו עקב תלאות הגירוש.
אמה נפטרה כשהייתה בת שנתיים מדלקת ריאות, לאחר שרחצה בכנרת וחלתה.
ילדותה עברה עליה בעוני ודלות נוראים.
המשפחה שבה לתל אביב, אביה עבד כאב הבית בבית הספר הגימנסיה העברית "הרצליה" ושמחה, שלוש אחיותיה ואביה גרו במרתף ברחוב לילינבלום ובו מיטה אחת.
הבנות נהגו לישון על הרצפה.
היא למדה בבית הספר היסודי לבנות בנווה צדק.
עד כיתה ה' הייתה חניכה בתנועת הצופים; אחד ממדריכיה בתנועה הנביט בתוכה את האידיאלים הקומוניסטיים וצירף אותה ל"גדול עמל", שהייתה תנועת נוער קומוניסטית, שאותה ייסד.
לאחר פירוק התנועה ב-1927, בהיותה בת 14, הצטרפה צברי לארגון הילדים הקומוניסטי פיונירים.
כבר בכיתה ז' בגימנסיה הובילה את השביתה הראשונה של תלמידי הגימנסיה, שמחו על תנאי לימוד ירודים נגד עיריית תל אביב.
בסוף כיתה ח' עזבה את בית הספר ואת הבית וירדה למחתרת בשל פעילותה הקומוניסטית.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-1930 נשלחה על ידי המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה ללימודים אקדמאים באוניברסיטה הקומוניסטית של פועלי המזרח (Коммунистический университет трудящихся Востока; КУТВ).
ב-1933 לאחר שלוש שנות לימודים באוניברסיטה היא שבה לארץ והפכה לדמות דומיננטית במפלגה (יחד עם בן זוגה לחיים באותה תקופה רדואן אל חילו ומאיר סלונים).
בתקופת המנדט, בשנת 1936, הנהיגה פעולות חבלה נגד הבריטים, ונגד מוסדות ציוניים.
בין הפעולות היו זריקת שתי פצצות בחיפה והצתת דוכן ביריד המזרח.
צברי הוציאה עלון תעמולה לשם הפצה בקרב היהודים, ובו ביקורת חריפה על השלטון הבריטי אך גם על ההנהגה הציונית, וכן קריאה לפועלים היהודים להצטרף לשביתה כללית ולשלטונות הבריטיים להגביל את ההגירה היהודית לארץ.
בשנות ה-40 הייתה מקבוצת הפורשים מהפק"פ בראשותו של שמואל אטינגר שהקימו את מפלגת הקומוניסטים העבריים, ב-1949 התמזגה מפלגת הקומוניסטים העבריים יחד עם שמחה צברי לתוך מפ"ם.
ב-1953 על רקע הקרע הפנים-מפלגתי במפ"ם סביב משפטי פראג נמנתה צברי עם הפלג בראשותו של משה סנה שהוצא משורות המפלגה והקים את סיעת שמאל.
כאשר סיעת שמאל החליטה להתמזג לשורות מק"י, החליטה צברי שלא להצטרף אל חבריה ופרשה ב-1954 מפעילות פוליטית ממוסדת.
בשנים שלאחר הקמת המדינה התקשתה למצוא מקום עבודה בשל עברה במפלגה הקומוניסטית.
היא חייתה בדחק רב והתקיימה מלימוד ערבית בבית ספר ברמלה וממתן שיעורים פרטיים.
בשנת 1959 סיימה תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה ובשפה וספרות ערבית ב.
בשנת 1964 סיימה תואר שני שם בתרבות ובהיסטוריה של האסלאם בימי הביניים.
היא סיימה עבודת דוקטורט בהצטיינות בסורבון בפריז בנושא "תנועות עממיות בבגדד בתקופה העבאסית (מאות 9-11)".
בשנת 1969 החלה צברי ללמד באוניברסיטת תל אביב, בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה.
בשנת 1979 נתמנתה למרצה בכירה ואף קיבלה קביעות.
בשנת 1985 פרשה לגמלאות, אך המשיכה להרצות עד שנת 1990.
צברי מעולם לא נישאה ולא הקימה משפחה.
בשנתיים האחרונות לחייה סבלה ממחלת אלצהיימר.
שמחה צברי נפטרה בשנת 2004 ונקברה לצד אחיותיה בבית העלמין הדרום בחולון.
צברי הייתה בעלת תואר דוקטור במזרחנות מהסורבון.
שמחה לוסטיג (16 ביוני 1937 – 27 באפריל 2009) היה איש עסקים וספורטאי ישראלי.
לוסטיג נולד בתל אביב וסיים את לימודיו התיכוניים בתיכון עירוני א'.
הוא היה חבר הגרעין המייסד של קיבוץ גונן ברמת הגולן מטעם תנועת הצופים.
הוא שירת בגדוד 88 של הנח"ל המוצנח, תחת פיקודו של עוזי יאירי.
במרץ 1957 נפצע קשה במהלך פעילות מבצעית בגבול מצרים ונותר משותק בגפיו התחתונות.
בתקופת השיקום החל לעסוק בספורט נכים.
בתחום הספורט פיתח לוסטיג תחומי עניין שונים.
הוא היה חבר בית הלוחם תל אביב, השתתף ב בשנים 1960 ו-1964, היה אלוף ישראל בטניס שולחן לנכים, ועסק גם בנהיגה בסירות מרוץ.
בשנת 1959 נפטר אביו של לוסטיג ועסק היהלומנות המשפחתי הועבר לידיו.
לצד פיתוח העסק היה לוסטיג מעורב בפעילות ציבורית בתחום היהלומנות ושימש משנה לנשיא בורסת היהלומים הישראלית וחבר נשיאות התאחדות תעשייני היהלומים בישראל.
בשנים 2003–2006 שימש בהתנדבות יו"ר מכון היהלומים בישראל ובשנת 2008 העניקה לו הבורסה תואר "יקיר תעשיית היהלומים".
לוסטיג לקח חלק גם בפעילות ציבורית להרחבת אפשרויות התעסוקה של נכים, בין היתר בתחום היהלומנות, והיה חבר הוועד המנהל של עמותת "נגישות ישראל".
לאחר מלחמת לבנון השנייה, בשנת 2006, פרסם לוסטיג בעיתונות מודעת תמיכה ברמטכ"ל דן חלוץ.
בתו היא העיתונאית ושדרנית הרדיו דפנה לוסטיג.
היא טענה כעבור שנים ארוכות מפטירתו, כי אינה בתו הביולוגית.
הובא לקבורה בכפר שמריהו, מקום מגוריו.
בן דודו של שחקן הכדורסל ארז לוסטיג.
הרב שמחה (סימון) לוצאטו (ה'שמ"ב, 1582 – כ"ז בטבת ה'תכ"ג, 6 בינואר 1663; ונציה) היה הוגה דעות, ראש הישיבה ורבה הראשי של וונציה.
נולד למשפחה עשירה, ולמד ב"ישיבה הכללית" של ונציה - מוסד הרבנות הרשמי של הקהילה, שראשיו שמשו כוועד הרבנים של העיר.
לוצאטו מזכיר כרבותיו את הרבנים יעקב היילפרון, שמואל יהודה קצנלבוגן, אביגדור ציוידאל, בן ציון צרפתי ולייב סרוואל - כולם היו ראשי הישיבה באיטליה בסוף המאה השש עשרה ותחילת המאה השבע עשרה.
אך לוצאטו למד בעיקר מתוך ספרים מהם קנה השכלה גם בספרות הכללית ובחכמות חיצוניות.
בגיל עשרים וארבע הוא הוכתר כאחד משבעת רבני קהילת ונציה, ומאז ועד מותו שימש במשרה רבנית בעיר, כאשר מיום פטירתו של רבי יהודה אריה מודינא בשנת ת"ח (1648), היה לראשון מבין הרבנים בעיר - "ריש מתא וריש מתיבתא" (בארמית: ראש העיר וראש הישיבה).
הרב לוצאטו ישב רוב שנותיו בוונציה, ולא עזבה אלא לזמן קצר.
הוא התרכז בעיקר בפעולות הקשורות בתפקידו כראש הישיבה הכללית, אך עסק גם בעניינים ציבוריים שחרגו ממסגרת תפקידו, ביניהם השתתפות בהנהלת בית הכנסת הגדול, ויסוד ה"תלמוד תורה ארץ ישראל" - מעין בית מדרש שסביבו התרכזו בני ארץ ישראל ושאר ארצות המזרח שהיו רבים מהם באותו הדור בוונציה.
הוא גם סייע במפעל הציבורי של יהודי ונציה - "חברת פדיון שבויים".
לא ברור מה היו בדיוק מקורות פרנסתו, שכן ראשות הישיבה הכללית הייתה משרה בלא שכר, וכשנישאה בתו גילה (Ghele), הקציב לה נדוניה סבה, יצחק.
לוצאטו כתב תשובות רבות בענייני הלכה הפזורים בקבצים שונים ומזמנים שונים.
רבנים מקהילות שונות היו שואלים לחוות דעתו על פסקים שכתבו, וניכר כי סמכותו בדורו הייתה רבה.
לוצאטו נפטר ונקבר בבית הקברות של קהילת וניציה על הלידו.
לוצאטו פרסם ב-1638 חוברת אפולוגטיקה בשם "מאמר על יהודי ונציה" באיטלקית (תורגמה לעברית בשנת תשי"א), בה ניסה לשכנע את הקורא כמה טוב למדינה שיהודים יושבים בה.
הוא פירט בחיבורו יתרונות שונים שמקנה ישיבת יהודים בעיר.
בין היתרונות שציין: פריחת המסחר, פיתוח ענפי כלכלה חדשים, היהודים אינם קונים נכסי דלא-ניידי ואינם רודפי שררה.
בין חיבוריו הספר "מאמר על מצב היהודים" (הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"א), שהיה מכוון לקוראים נוצרים בתקופתו.
כמו כן כתב תשובות רבות בענייני הלכה, וביניהן "משען מים" - תשובה מקיפה אודות המקווה ברוויגו, שנושא כשרותו היה למחלוקת בין רבני איטליה במשך כעשרים שנה.
הספר נכתב באיטלקית, ועסק בבעיית הידיעה האנושית.
הרב שמחה זליג ריגר (כ' באדר ה'תרכ"ד, 1864 - ד' בחשוון ה'תש"ג, 1942) היה רב, דיין ומורה הוראה בבריסק שבליטא.
נולד בנובהרדוק לרב דב בר ופעשע מוגילנסקי.
אביו היה תלמיד חכם ובעל שיעור קומה תורנית, מנכבדי העיר וסוחריה.
בשנת ה'תרל"ד (1874) עברה משפחתו להתגורר בבריסק.
כנער שימש את רבי יהושע לייב דיסקין עד סיום כהונתו והושפע ממנו רבות בשיטות ההוראה.
בשנת תרמ"ב נשא את בתו של הרב אברהם רודנסקי מוולוז'ין, לאחר נישואיו נכנס ללמוד בישיבת וולוז'ין, והיה לתלמידיהם של ראש הישיבה הנצי"ב מוולוז'ין ומשנהו רבי חיים מבריסק.
לאחר שנפטר רבה של קהילת בריסק, הבית הלוי, ביקשה הקהילה למנות תחתיו את בנו רבי חיים והוא ניאות לבקשתם בתנאי שבמקביל ימונה רבי שמחה זליג למורה הוראה ולדיין ותופקד בידיו האחריות על פסיקת ההלכות והדיונים הממוניים בעיר (זאת כנראה משום שרבי חיים השתדל להימנע מפסיקת הלכה ומדיינות).
גם אחר פטירת רבי חיים ומינויו של בנו רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק תחתיו, המשיך רבי שמחה זליג לשאת במשרת מורה הוראה והדיין של בריסק.
רבי שמחה זליג התייחד מבין תלמידי ישיבת וולוז'ין בכך שלא עסק בסדר הלימוד הרגיל בישיבה, כלומר בבירור סוגיות שבתלמוד שעיקרן תאוריה ולא מעשה, אלא עסק בלימוד ההלכה הפסוקה.
כבר בישיבה התפרסם כבקי ובר סמכא בעניינים ההלכתים מסובכים.