tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשל קרבת בית הכנסת להר הבית, קיבלו על עצמם אברכי הישיבה, שהשתייכו ל'כולל שומרי החומות' "לשמור" על חומות הר הבית באמצעות לימוד תורה רצוף בשלוש משמרות, במשך כל שעות היום והלילה.
התנכלויות חוזרות ונשנות מצד השכנים המוסלמים הביאה לנטישה אטית של יהודים את האזור, במיוחד בפרעות תרפ"ט, שבהן נסו יהודים על נפשם בעקבות תקיפות מכוונות.
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ננטש האזור כליל, וחצר שומרי החומות הושכרה למוסלמים מקומיים.
הקהילה, ואיתה אברכי 'כולל שומרי החומות', עברה לשכונת בתי אונגרין הצמודה למאה שערים, ועד שנת 1948 נהנתה מתשלום דמי השכירות על הנכס בעיר העתיקה.
לאחר כיבוש מזרח ירושלים בידי ממלכת ירדן הופסקו התשלומים, וזמן קצר לאחר מכן נבזז בית הכנסת ופוצץ.
לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 התגלה בית הכנסת חרב, שרוף ונטול גג.
מן הקומות העליונות נותרו רק שרידי קירות מפויחים ומטים ליפול.
הנכס הושב לקהילת שומרי החומות, אולם בשל מחסור באמצעים כלכליים נמנע שיקומו של בית הכנסת.
בקומת הקרקע נבנתה אפוא בינתיים חנות הספרים 'בן ארזה', שהייתה החנות היהודית הראשונה בעיר העתיקה לאחר המלחמה.
בעל החנות, בן ארזה, ניצל את קרבתה של חנותו להר הבית, ובבוקר חג השבועות ואחרי צום יום כיפור נהג לחלק חינם עוגות ומשקאות ליהודים שעברו במקום.
ב-1993 רכשה את המתחם ההרוס עמותת 'ידידי אוורסט האמריקנים', תחת ניהולו של איל ההון היהודי ארווינג מוסקוביץ.
'קהילת שומרי החומות' לא ששה למכור את הנכס, אולם בסופו של דבר שוכנעה כי עדיף כך, מאשר שבית הכנסת יעמוד חרב.
עם זאת, דרשה הקהילה שבחוזה הקנייה יירשם כי הנכס יושב אליה לאחר ביאת המשיח.
בית המשפט סירב בתחילה לאשר את החוזה בשל התוספת, שאין לה עיגון משפטי, בשל כך הלכו הצדדים לבית המשפט שבארצות הברית, שם בית המשפט הסכים לתנאי והחשיבו כ"ריאלי".
כך נחתם החוזה ע"פ בית המשפט האמריקאי כדת וכדין.
בתיאום עם רשות העתיקות, חפרה העמותה מתחת למבנה בית הכנסת החרב, ועמלה על שיקומו ושחזורו, לעבודות עיצוב הפנים נבחר המתכנן הנודע מר אהרן אסטרייכער.
סיום השיפוץ והחפירות הארכאולוגיות (הנמשכות עד היום) נעשו על ידי הקרן למורשת הכותל המערבי.
השחזור בוצע באמצעות צילומי פנים וחוץ של הבניין המקורי, כולל שרטוטים מפורטים של ארון הקודש, הבמה והספסלים המקוריים.
בניגוד למבנה המקורי, נבנתה הפעם כיפה גדולה, הניצבת מעל ארון הקודש.
החלל הארכאולוגי שנחשף מתחת לבית הכנסת עתיד להפוך למוזיאון, שיחובר לבית הכנסת באמצעות מעלית.
כן נפתח מעבר תת-קרקעי מבית הכנסת דרך חללים שנחשפו במנהרות הכותל, עד לרחבת התפילה שמול הכותל המערבי.
בית הכנסת פעיל עתה בכל שעות היום.
בעבר למדו בו אברכים ובחורים תלמידי ישיבת דרך השם, ומשנת 2012 פועל במקום בית המדרש להלכה של הרבנות הצבאית הראשית.
בית הכנסת מנוהל בידי הקרן למורשת הכותל המערבי.
בשבת בית הכנסת פעיל בעיקר על ידי עטרת כהנים.
קבלת שבת ותפילת ערבית: תושבי הרובע המוסלמי.
תפילת שחרית ותפילת מוסף: ישיבת עטרת כהנים.
בצהרי השבת, מתקיים בבית הכנסת על ידי תושבי הרובע לימוד בקבוצות לילדים, ולאחריו לימוד אבות ובנים, אשר בסופו מתקיימת במקום תפילת מנחה.
בית כנסת אור החיים שימש את רבי חיים בן עטר ונקרא על שמו.
בית הכנסת נמצא ברחוב אור החיים שברובע היהודי בירושלים.
הוא שוכן במתחם מוזיאון חצר היישוב הישן בקומתו השנייה, והכניסה אליו עוברת דרך המוזיאון, אך אינו חלק מהמוזיאון.
בית הכנסת הוקם במאה ה-18 על ידי המקובל ר' עמנואל חי ריקי, יליד העיר פרארה ומחבר הספר "משנת חסידים".
בשנת תק"ב (1742) הגיע לירושלים הרב חיים בן עטר מליוורנו שבאיטליה לאחר שהיגר אליה ממרוקו, ופתח בבניין את ישיבת "חיים וחסד", שמנתה בשיא פארה כ-60 תלמידים.
על תלמידיה נאמר: "ובני החבורה היו חכמים מחוכמים בכתר היראה, האהבה והתורה.
ביום עסקו בתורה ובלילה היו עוסקים בתפילות ובתחנונים, והיו משתטחים על קברות הצדיקים, וגדולי ירושלים היו פונים אליהם בשאלותיהם וספקותיהם"..
סמוך לבית הכנסת היה מקווה קטן שהתגלה לאחרונה.
לאחר מותו של רבי חיים בן עטר קיבל את המקום דודו רבי משה בן עטר אך הוא נפטר לאחר שנה והממשל הטורקי עיקל את בית הכנסת בשל חובותיו של רבי משה.
במשך השנים עמד המקום שומם, ולבסוף הועבר לחזקת האשכנזים, לאחר שנרכש בידי רבי מנחם מנדל משקלוב, תלמיד הגר"א ובן הקהילה הפרושית בראשית המאה ה-19. בהתחלה התפללו ולמדו בני הפרושים בבית הכנסת רק במהלך ימות החול, עקב זאת שלא היה להם רישיון מהממשל לתפילות שבת וחג בבית הכנסת.
פעילות בית הכנסת והישיבה הקבלית חודשה, והמקום המשיך להיקרא על שמו של רבי חיים בן עטר.
בשנים האחרונות לפני נפילת הרובע בתש"ח ר' מרדכי וינגרטן היה ממונה על בית הכנסת.
לאחר מלחמת העצמאות נחרב בית הכנסת.
בשנת 1967, לאחר חידוש היישוב היהודי בעיר העתיקה, נפתח בשנית כבית כנסת אשכנזי.
במקום פועל כולל בוקר של חסידות קרלין.
על פי המסורת החסידית, רבי פנחס מקוריץ התבטא שאם היה עולה לירושלים, היה נמצא ביום בבית הכנסת של האור החיים ובלילה בקבר רחל.
בית הכנסת אהל לאה הוא בית כנסת הממוקם בשכונת המיד לוולז שבסנטרל באי הונג קונג.
בית הכנסת, והמרכז הקהילתי הצמוד אליו, מהווים את מרכזה של הקהילה היהודית "אהל לאה" בהונג קונג.
בית הכנסת ממוקם במפגש רחוב רובינסון עם רחוב קאסל, והוא בנוי בסגנון אדריכלות ספרדי-מורי.
לבית הכנסת מבנה דו קומתי, צבוע לבן.
יהודים הגיעו לראשונה להונג קונג, מאז העברת הריבונות מסין לבריטניה בשנת 1842. סוחרים יהודים (בעיקר מעיראק, מומבאי וקולקטה) העבירו את משרדיהם מהעיר השכנה גואנגג'ואו, כדי לפתח את הנמל החדש.
אבן הפינה של מבנה בית הכנסת הנוכחי הונחה ב-7 באוגוסט 1901 על ידי אברהם יעקוב ריימונד, בשטח שנקנה על ידי הברונט יעקב דוד ששון, בן למשפחת ששון.
בשנת 1904 נבחר מושל הונג קונג סר מתיו נייתן לכהן כנשיא כבוד של בית הכנסת, תפקיד בו נשא עד שנת 1907. בשנת 1922 הותקנה בבית הכנסת מנורה לכבודו של הנדבן סר אליס כדורי.
בשנות מלחמת העולם השנייה, בזמן הכיבוש היפני של הונג קונג בין השנים 1942–1945 הופסקה פעילות בית הכנסת, והמבנה שימש כאורווה של צבא יפן.
מבנה בית הכנסת שופץ בשנת 1998 בעלות של 6 מיליון דולרים.
המבנה הוכרז בשנת 2007 כמבנה היסטורי לשימור.
בית הכנסת נקרא על שם לאה ששון, אמו של יעקב.
כיום התפילה בבית הכנסת היא בנוסח ספרד.
בבית הכנסת מתקיימות שלוש תפילות ביום חול וכן תפילות בערבי וימי שבת וחג.
בית הכנסת אוהל שרה שוכן בשכונת מאה שערים בירושלים כיום הוא אחד מן המרכזים של נטורי קרתא.
בית הכנסת הוקם בשנת תר"ן (1890) באמצעות כספה של הנדבנית האמריקאית שרה ליבא דייוויס.
במשך שנים רבות נהג ללמוד במקום הרב יוסף שלום אלישיב כשהוא לבדו.
בתחילת המאה ה-21 עברו למקום אנשי הפלג הקיצוני של נטורי קרתא, שקודם לכן השתייכו לקהילת תורה ויראה.
קודם לכן היה בית הכנסת נטוש.
בית הכנסת היה מעוטר קודם לכן בציורי קיר, אולם אנשי נטורי קרתא צבעו אותו בלבן, מחשש שהמקום ייהפך לאתר תיירות.
מדי שנה נערך בחול המועד סוכות כינוס אידאולוגי במקום.
על מתפללי בית הכנסת נמנים הרב שמעון אליהו קרישבסקי, מנהל ארגון "הוועד הארצי למשפחות במצוקה" הרב שמואל לובצקי ויואל (יואליש) קרויס.
בית הכנסת "אחדות הקודש" בבוקרשט (ברומנית: Templul Unirea Sfântă - טמפלול אוניריה ספנטה) הוא בית כנסת בבירת רומניה, בוקרשט, הממוקם ברחוב מַמוּלַאר (Mămulari) מס.
3, באזור ספנטה וינר, ברובע היהודי לשעבר של העיר.
באותו רחוב, ממולאר, שכנו בעבר עוד בתי כנסת ("פראטרנה", "א.ב.
זיסו") ומקווה טהרה שנהרסו בשנים 1987-1986 במסגרת תוכנית ה"שיקום של המרכז האזרחי של בוקרשט" שניזומה על ידי הנשיא צ'אושסקו.
קהילת בית הכנסת הוקמה בשנת 1836 על ידי גילדת החייטים היהודים בשכונה שנקראה בזמנו "מאחלה של הבויארים פופשט".
החל מ-1978 הבניין, שנבנה לראשונה ב-1852 ונבנה מחדש ב-1913, מאכסן את "המוזיאון להיסטוריה של יהדות רומניה ע"ש הרב ד"ר דוד משה רוזן".
הוא נמנה החל משנת 2004 עם הבניינים המיועדים לשימור כחלק מהמורשת הלאומית של רומניה.
במקור, נבנה בית הכנסת מעץ בשנת 1826, במקום אחר בבוקרשט (ברחוב גאבּרובן Gabroveni או שלאר Şelari) והוא נקרא בית הכנסת של בעלי המלאכה (Sinagoga Meseriaşilor) והוא אומץ בשנת 1836 על ידי גילדת החייטים היהודים.
הוא נודע באותה תקופה כ"בית הכנסת של הנתינים הרוסים ושל קורפורוציית החייטים" (Havra sudiţilor ruşi şi a Corporaţiei croitorilor).
באותה שנה, שנת 1836, אושר אימוץ בית הכנסת על ידי החייטים ("בית-הכנסת דפועלי-צדק של החייטים", לפי שם חברת החייטים "פועלי צדק") בגושפנקה של שני רבנים: רב בשם מויסה (משה) מברלאד והרב של בית הכנסת, דוד הלפרין.
באמצע המאה ה-19 ריחפה על בית הכנסת סכנה של סגירה על ידי השלטונות ואז בשנת 1850 הוחלט להעבירו למקום אחר - בשכונת פופסקו או הבויארים פופשט, על יד אסם המלכות (Jigniţa Domnească).
אבן הפינה לבניין החדש של בית הכנסת הונחה באותה שנה, 1850, בתקופת השליט בארבו שטירביי.
בית הכנסת, שפעל החל משנת 1852, נבנה מעל בסיס גבוה, ללא קומות, והיו לו ארבעה חלונות הנשקפים אל הרחוב, חצי-מעגליים בקציהם העליון.
שם בית הכנסת היה הפעם "בית הכנסת הגדול של החייטים" (Sinagoga mare a croitorilor).
מפני שעם הזמן לא יכול היה המשכן להכיל את קהל מתפלליו המתרבים, בשנים 1870–1876 "ועד בית הכנסת" קנה ב-650 "זהובים" את הבתים הסמוכים מבעלם היהודי, יאנקו סין מאייר, על מנת לבנות במקום בית כנסת גדול יותר.
מבצע איסוף הכספים התחיל רק בשנת 1896 ובשנת 1903 נוסדה חברת "אחדות הקודש" שנועדה לאסוף תרומות ולארגן מופעי קרקס, הצגות תיאטרון והתרמות לצורך מימון הבנייה מחדש של בית הכנסת.
אחרי שנאספו כ-60,000 ליי בשנת 1908 אורגנה תחרות לתכנונו ובנייתו של המשכן, שבה זכו (עם פרס בשווי 200 זהובים) האדריכלים הרמן ב.
ינקוביץ' ויוליוס גרינפלד והקבלן איגנאץ ינקוביץ'.
ב-21 במאי 1910 נחנכה אבן הפינה של הבית.
באותה תקופה רב בית הכנסת היה יצחק איזיק טאובס (1920-1837).
בניין בית הכנסת משתרע על שטח של 305 מטר מרובע.
יש לו קומת קרקע ועוד שתי קומות עם גלריות לעזרת נשים ולמקהלה.
סגנון הבנייה הוא אקלקטי המערבב יסודות "מוריים" ("התחייה המורית"), רומנסקים וביזנטים ובנוסף יסודות מן האדריכלות הביזנטית האופיינית בוולאכיה (מונטניה).
למרות הממדים יחסית יותר קטנים, לבניין יש דמיון לבית הכנסת קורל של בוקרשט.
שניהם מפוארים ותכנונם מוקפד ופונקציונלי.
קיימת מגמה להדגשת הגובה, הגבהה קמרונית של הספינה המרכזית והקירות מחוזקים בעמודים מחושקים בפלדה.
החזית מקושטת בשכבות של 4 לבנים ולסירוגין באזורים מטוייחים מובלטים, כמו כן עם מסגרות מחומרים דמויי אבן בחלונות וקרניז בעל מוטיבים פרחוניים.
החלק המרכזי של החזית הראשית הצפונית מסתיימת בגמלון בעל שני צריחונים מעוטרים במגיני דוד.
מהצדדים ישנן דלתות הנפתחות אל המדרגות המובילות לשתי הקומות שנועדו לעזרת נשים ולמקהלה.
השער הראשי (הפורטל) בכניסה, מעוטר בקשת תלתנית ומשתלב בתוך גמלון משולש מכוסה בקופרטינה מזכוכית.
הקשת של מבנה הכניסה המתפרצת נתמכת בארבעה עמודים קורינתיים.
מעל הכניסה מתנשא פאנל עם פתח גדול חתוך בצורת רוזטה, שמגן דוד במרכזה.
באמצע הגמלון המרכזי עוצבו שני לוחות הברית.
מהכניסה עוברים לאולם הגדול דרך פרוזדור שבתוכו נמצאת כתובת הקדשה למלך קרול הראשון.
אולם התפילה הגדול מחולק על ידי שתי שורות עמודים מחושקים בפלדה.
הספינה המרכזית היותר גבוהה מסתיימת בקמרון חצי-צילינדרי עם קישוטים מצוירים.
ארון הקודש והבימה שוכנים על ציר מרחב מרכזי מעוטר בקשת תלתנית.
הקשת של גומחת הארון מעוטרת בשני לוחות הברית ובעוד קשת תלתנית.
בחזית הארון עומד נר תמיד.
בשנת 1920 צורף לבית הכנסת אגף נוסף, שכלל בית תפילה קטן לתפילות יומיות ("שיל"), מגורים של אב הבית, ומשנת 1935 אולם האירועים ע"ש סלין שוורץ.
בהתאם לתקנון משנת 1926 בית הכנסת נועד "לקיים את פולחן היהדות (דת משה), לתרום ולקיים כל מפעל של סעד, דת ותרבות".
כאמור, בהתחלת המאה כיהן בו הרב המשכיל יצחק איזיק טאובס, שנודע כרב אורתודוקסי מודרני.
לפי אותה מסורת שרת בבית כנסת זה בין השנים 1935–1940 ו-1946–1963 הרב ד"ר מאיר אברהם הלוי, שנודע גם כהיסטוריון של יהדות רומניה.
רבנים אחרים ששרתו בבית הכנסת היו דוד הלפרין (בהתחלה, בימי שלטונו של השליט אלכסנדרו גיקה, המחצית הראשונה של המאה ה-19), ד"ר היינריך אלפרין, ד"ר דוד שפרן.
בשנים 1958–1961 עד לעלייתו לישראל שרת בבית הכנסת "אחדות הקודש" הרב אפרים גוטמן.
באותה תקופה התפללו בבית הכנסת כ-1000 גברים ונשים ועברו לפני התיבה שבו חזנים בעלי שם עולמי.
אחרי שנפגע ברעידת האדמה משנת 1940 ושופץ, ב-21 בינואר 1941 ניזוק בית הכנסת מחדש על ידי פרעות המורדים הלגיונרים בבוקרשט.
10 ונדלים חדרו בו ושדדו אותו.
למחרת חזרו וניסו להציתו אך לא הצליחו.
אחרי נפילת המשטר הפאשיסטי-צבאי, שוקם בית הכנסת בשנת 1945. הוא היה פעיל עד שנות ה-1960 כשבעקבות גלי העלייה המחודשים נסגר מפאת קושי לגייס מניין מתפללים.
לפי הצעתו של מריוס מירקו, החליט הרב דוד משה רוזן על הפיכת הבניין למוזיאון להיסטוריה של יהדות רומניה.
המוזיאון נפתח ב-14 בינואר 1978. בניין בית הכנסת הצליח לשרוד את שנות ה-1980, כשבהוראתו של ניקולאה צ'אושסקו נהרסו כליל רוב בתי הכנסת בבוקרשט (לצד מספר כנסיות וים ובתים רבים אחרים) במסגרת התוכנית ל"בנייה מחדש של המרכז האזרחי של העיר".
בית הכנסת והבתים השכנים בצד השמאלי של הרחוב ממולאר ניצלו, בעוד כל הבניינים בצד הימני הוחלפו בשיכונים רבי-קומות.
המוזיאון להיסטוריה של יהדות רומניה
ב-15 בינואר 1978 יזם הרב הראשי דוד משה רוזן (1994-1912) את הקמתו, של המוזיאון להיסטוריה של יהדות רומניה כחלק מבניין בית הכנסת.
מנהלו הראשון של המוסד היה הפובליציסט מריוס מירקו.
השתתפו בארגונו גם הסופר נורמן מנאה ואשתו.
בשנת 2000 החל ארגון מחדש של המוזיאון בהדרכתם של ד"ר ליאה בנימין וד"ר הרי קולר, מספר אדריכלים ומהנדס.
בקומת הקרקע מוצגת התערוכה המוקדשת להיסטוריה של יהדות רומניה מימי קדם ועד לדיקטטורה של אנטונסקו.
התערוכה כוללת אוסף גדול של ספרים כתובים, מודפסים, מאוירים או מתורגמים על ידי יהודים ברומניה; מסמכים, תעודות, חפצים וצילומים, ארכיון חשוב של תולדות יהדות רומניה, כולל מודעות ופרסומים של התנועה הציונית ברומניה, מודעות וחוברות אנטישמיות.
על יד ארון הקודש מוצג אוסף גדול של חפצי פולחן ואמנות דתית יהודית, שנאספו בעיקר על ידי הרב דוד משה רוזן.
לרבות כתרי תורה, רימונים, יד, חנוכיות, פמוטות, מנורות וכו', רובם יצירות מן המרחב הרומני, מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ופולין.
שני חדרים במוזיאון דנים בתקופת השואה: חדר אחד מוקדש לנקודת המבט ההיסטורית, בעוד החדר השני הוא ממוריאל לזכר קרבנות השואה.
בפרוזדור שבכניסה נמצאות שלוש מצבות קברים משנות 1906–1909 מבית העלמין שאינו קיים עוד, בית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט.
הן עשויות עץ ומקושטות בחלקן העליון בעיטורים מגוונים.
קרוב ליציאה נמצא פאנל המוקדש לדוגמאות מפעילות הפדרציה של הקהילות היהודיות של רומניה לאורך השנים, עם תיעוד על הביקורים ההיסטוריים של מנהיגים יהודים כמו גולדה מאיר, מנחם בגין, משה דיין ואחרים בקהילות רומניה.
כמו כן ניתן לראות "מגדל" של עיתונים, שבו מוצגים כ-500 עיתונים וכתבי עת יהודים שהופיעו ברומניה בשפות רומנית, יידיש, עברית, הונגרית, גרמנית ולדינו.
בקומה השנייה מוצגים חפצים ממורשת התיאטראות היהודים ברומניה, מן התיאטרון של אברהם גולדפדן ביאשי (1876) ועד להתיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט; כמו כן ניתן לראות אוסף ציורים, יצירות אמנות של יהודים רומנים, שלמרות היקפו המצומצם, כולל תמונות רבות-ערך (יצירות רבות של אמנים אלה מוצגות במוזיאון הלאומי לאמנות של רומניה);
הקומה שנייה מוקדשת לפולחן ולפעילות הדתית ברומניה, לרבות דגמי בתי כנסת מפיאטרה ניאמץ, קרולי, יאשי, בית הכנסת קהל גראנדה בבוקרשט, שנהרס כליל על ידי הלגיונרים הרומנים ב-1941, אוסף של מוצרי טקסטיל ששימשו לפולחן הדתי כולל פורוכות, כיסויים לספרי תורה, שקים למצות וכו'.
אפשר לראות תמונות ותעודות על חייהם ופעילותם של רבני רומניה לדורותיהם ואת ארון הקודש המקורי של בית הכנסת משטפנשט שנחרב גם הוא על ידי הלגיונרים.
השמירה למוזיאון תוגברה אחרי תקרית בדצמבר 2000 כששני גברים אנטישמים ביצעו בו מעשי ונדליזם בחיפוש אחרי "סבון יהודי".
(ברוך טרקטין, לוצ'יאן זאב הרשקוביץ' - "נוכחויות רבניות במרחב הרומני", הספר, בוקרשט 2008)
(הפדרציה של הקהילות היהודיות ברומניה - תרומתם של יהודי רומניה לתרבות ולציוויליזציה)
בית הכנסת אגודת הקהילות הוא בית כנסת ברחוב פאווה (rue Pavée) באזור המארה ברובע הרביעי של פריז צרפת.
בית הכנסת משתייך ל"אגודת הקהילות", איגוד של קהילות אורתודוקסיות הנפרדות מן הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת.
בית הכנסת המוכר גם בשם "בית הכנסת פאווה" או "בית הכנסת רו פאווה" נבנה בשנת 1913, תוכנן על ידי האדריכל הצרפתי הקטור גימאר - כמבנה הדת היחיד שתוכנן על ידיו - ונחנך ב-7 ביוני 1914. רוב מתפללי בית הכנסת היו ממשפחות המהגרים ממזרח אירופה.
בערב יום הכיפורים ה'תש"ב (1941) פוצץ בית הכנסת על ידי הגרמנים ביחד עם עוד שישה בתי כנסת בפריז.
בשנת 1989 הוכרז בית הכנסת כמונומנט היסטורי צרפתי.
עד כה כיהנו חמישה רבנים בתפקיד רב בית הכנסת:
1935–1941 – הרב ישראל אלעזר הופשטיין - האדמו"ר השביעי מקוז'ניץ.
1990 ואילך – הרב מרדכי רוטנברג.
בית הכנסת אהל שלמה (היכל יונתן) הוא בית כנסת בכפר התימנים בשילוח ששימש את העדה התימנית, ניטש במאורעות תרצ"ו ונחנך מחדש בתשע"ה (2015).
בשנת 1884 החלה התיישבות של עדת התימנים בכפר התימנים בשילוח ממזרח לעיר העתיקה.
ישראל דוב פרומקין הקים במרכז הכפר את בית הכנסת אהל שלמה.
רב בית כנסת היה הרב יוסף מַצְ'מוּנִּי, ששימש גם מוח'תאר הכפר ורבו, ושליחי הציבור הקבועים היו הוא והרב יחיא אלמליח.
בשנת תרצ"ה, קבל הרב מצ'מוני בפני הרב אברהם אלנדאף על רצונם של מחללי שבת לקרוא בתורה בבית הכנסת.
מאוחר יותר, פרשו מהמתפללים מבית הכנסת ופתחו מניין חדש.
בשנת 1938, בשיאם של מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, אילצו שלטונות המנדט את התושבים לנטוש את המקום, מחשש ששכניהם הערבים ירצחו אותם.
לאחר מכן, נכנסה משפחה ערבית, "אבו נאב", להתגורר בבניין בית הכנסת.
ב-2012 פתחה עמותת עטרת כהנים בהליך משפטי, במטרה להחזיר את המבנה לבעליו היהודיים.
בית המשפט קיבל את התביעה והוציא צו פינוי למשפחה הערבית שהחזיקה במבנה.
בתאריך י"ז באייר התשע"ה (6 במאי 2015) נכנסו יהודים למבנה, שכולל מלבד בית הכנסת גם דירות מגורים.
כך, 77 שנה לאחר נטישת בית הכנסת, חודשה פעילותו של בית הכנסת.
שר החקלאות אורי אריאל השתתף בחנוכת בית הכנסת, וקבע מזוזה במקום.
חלק מבית הכנסת יקרא "היכל יהונתן" על שם יונתן פולארד, כשמו של הבית היהודי הסמוך לבית הכנסת.
בית הכנסת אבְּרישַמי (בפרסית: کنیسه ابریشمی) הוא בית כנסת בטהראן, איראן, המשמש מרכז תרבותי ורוחני לקהילת יהודי טהראן.
בית הכנסת נבנה בספטמבר 1965 בנוסף לבתי כנסת בטהראן שכבר פעלו.
על קרקע שנתרמה על ידי הנדבן היהודי-איראני אקא-ג'אן אבְּרישַמי.
להקמת בית הכנסת חברו פעילים בקרן התרבות "צדק".
בבית הכנסת הוצב לוח זיכרון המנציח את תרומתם ופועלם של חברי הקרן להקמת בית הכנסת.
בניין בית הכנסת הוא בן שתי קומות, בקומתו הראשונה שוכן בית ספר יהודי ובקומה השנייה בית הכנסת.
בית הכנסת משמש מרכז רוחני ותרבותי לקהילת יהודי טהראן, והוא מנוהל בידי הרב הראשי של איראן.
בית הכנסת אגודת צעירי פרס הוא בית כנסת בירושלים.
הנמצא בפינת הרחובות אגריפס (127) ונסים בכר, בשכונת נווה שלום שהיא חלק משכונת נחלאות.
בית הכנסת נוסד בחודש תשרי תרפ"ב (1921) והוא השישי מתוך כעשרה בתי כנסת בלבד שנבנו בתקופה העות'מאנית והמנדט הבריטי בשכונת נחלאות.
בראש בית הכנסת עמדו פרופ' הרב עזרא ציון מלמד ואברהם (עזרא) ניסן.
בית הכנסת הוקם על ידי יוצאי בושהר באיראן שעלו לירושלים החל משנת 1899 ואף הביאו עמם את ספרי התורה העתיקים בני מאות השנים.
במהלך הבניה התגלה גוש סלע ענק שלא ניתן היה לפוצצו.
הסתת, בן העדה, מאיר בן שמעון כהן, התנדב וסיתת את האבן בעבודה מפרכת וארוכה בעוד רעייתו מסייעת בידו, נושאת סלים מלאי עפר ומעמיסה אותם על חמורים.
מממן הבניה היה יצחק בן יצחק בושהרי ששילם הכל מכיסו הפרטי ואף הקים את בית הכנסת "דגל ראובן" שמצפון לשוק מחנה יהודה.
בתחילה התפללו יהודי בושהיר בנוסח של מנהג עירם וכעבור זמן שינו את הנוסח למנהג הספרדים בירושלים.
לאחר שנתגלע סכסוך בין קהילת יוצאי בושהיר מבנה בית הכנסת ננטש.
בשנת 1920 הוקמה אגודה של צעירי פרס בירושלים, שיזמה פעילויות חברתיות ותרבותיות שונות בקהילה כגון: הרצאות, שיעורי ערב בעברית, הקמת ספרייה והעלאת מחזות.
בשנת 1922 החליטו חברי האגודה להקים מרכז שישמש את הקהילה כמרכז תרבותי רוחני ובו יהיה גם בית כנסת.
חברי האגודה רכשו מיצחק בן יצחק בושהרי את המבנה הנטוש שברחוב אגריפס והמגרש שלידו עבור 250 לירות.
בכניסה לבית הכנסת קיים לוח שיש משנת 1922 ובו מקדיש יצחק בן יצחק את המקום לעילוי נשמת אשתו, לבית הכנסת, להכנסת אורחים ולאגודת צעירי פרס.
הקניה והשיפוץ הצריכו כסף רב והאגודה נקלעה לא אחת לקשיים.
המקום שימש במשך שנים רבות כמרכז קהילתי רוחני לעדה ובו ייסדו את תנועת "בני עמי" שפעלה שנים רבות בירושלים מתוך כותלי בית הכנסת, ועסקה בין השאר, בלימוד תהילים בניגון ירושלמי לילדים ובני נוער.
מקדם תנועת "בני עמי" היה משה כהן שאולי שלימים הפך לרבה הראשי של יהדות איראן בארץ ובתפוצות.
חברי האגודה אף הציגו בשנת 1923 את המחזה "אחשוראש" בקולנוע ציון.
רבים נרתמו למשחק אך אף נערה מבנות העדה לא הסכימה לגלם את דמותה של אסתר המלכה והישועה נמצאה בזכות פנינה ריבלין "האשכנזית" שעלתה לבמה וזכתה לתשואות רמות.
המוניטין שיצא לבית הכנסת היה בשירת הבקשות והפיוטים הנאמרים בו באשמורת הבוקר.
בימי המנדט אסר השלטון הבריטי על יהודים לתקוע בשופר בכותל המערבי.
תנועת בית"ר וארגון האצ"ל החליטו למרות הסיכון להפר את הגזרה, ושלחו את אפרים שטיינברג, שמואל בג'איו ומוישלה קרוואני, אל "בעל התקיעה" בבית הכנסת ללימוד מלאכת התקיעה.
על אף הסיכון יצאו השלושה למשימה במוצאי יום הכיפורים של שנת 1945 ועמדו בה בהצלחה.
לאחר קום המדינה היה בית הכנסת עמוס מתפללים שמחוסר מקום התקבצו במדרגות הכניסה למבנה.
נשיאה השני של מדינת ישראל, יצחק בן צבי, הוזמן והשתתף באחת התפילות.
בשנת 1958 עבר בית הכנסת הרחבה.
נוסח התפילה בבית הכנסת כיום הוא ספרדי ירושלמי.
בית הכנסת ממשיך גם היום לקיים אירועים לחסרי אמצעים וזאת כחלק מגמילות חסדים ומסוגל להכיל בחצרו כ-150 איש.
בית הכנסת וחצרו הרחבה מוקפים חומה ובה שער בולט ומרשים משנת 1922 הפונה לרחוב אגריפס.
מבנה האבן הוא בין שלוש קומות, בחלונותיו סורגים בצורת המנורה ובחצר קיימת סככת עץ בצורת מגן דוד.
בבית הכנסת קיימות שש פרוכות שאחת מהן עבור חתן וכלה.
עזרת הנשים היא בקומה העליונה.
נכון ל-2015 המבנה לא נמצא ברשימת השימור של המועצה לשימור אתרים מכיוון שעד כה לא בוצע סקר במקום.
עם זאת המועצה רואה חשיבות בשימורו כמבנה הממוקם בתחומי העיר ההיסטורית וכבית כנסת ייחודי שנבנה בשנת 1922.
בית הכנסת אוהל רחל הוא בית כנסת ספרדי בעיר שאנגחאי, סין.
הוא נבנה ב-1920 על ידי סר יעקב אליאס ששון לזכר אשתו רחל, והיה בית הכנסת הגדול ביותר במזרח הרחוק, ואחד משניים שעדיין קיימים בשנגחאי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שימש את תלמידי ישיבת חכמי לובלין ותומכי תמימים ליובאוויטש שהגיעו לעיר מרוסיה.
תחת השלטון הקומוניסטי בית הכנסת הוחרם בשנת 1952 ונהרס.
ב-1994 הוא נפתח מחדש באופן חד פעמי, ומאז בית הכנסת פתוח מספר פעמים בשנה עבור תפילות החגים.
בית הכנסת אוהל רחל נבנה על ידי האחים יעקב אליאס ואדוארד אליאס ששון, יהודים ממוצא בגדדי המשתייכים למשפחת ששון העשירה, שבנו מבנים היסטוריים רבים בשנגחאי.
בית הכנסת החליף את קודמו, בית הכנסת בית אל, שהוקם בשנת 1887, והוא תוכנן על ידי חברת בניה בשנגחאי בבעלות רוברט בראדשו מורהד וסידני יוסף.
הוא ממוקם ברחוב סיימור שברובע הצרפתי (כיום על כביש צפון שאאנשי).
הבניין נפתח במרץ 1920 ונחנך בנוכחות הרב הירש, הרב הראשון של קהילת הספרדים בשנגחאי, ב-23 בינואר 1921. בית הכנסת נקרא על שם אשתו המנוחה של יעקב ששון, רחל, אך לאחר שיעקב ששון עצמו נפטר זמן קצר לפני חנוכת בית הכנסת שלה, הוא הונצח לזכר שני בני הזוג יחד.
בית הכנסת היה הגדול ביותר בכל אסיה, והוא נועד להכיל 700 מתפללים, מספר היהודים בשנגחאי באותו זמן.
בארון הקודש שכנו 30 ספרי תורה.
בחזיתו הייתה גינה רחבה שבה הקימו בחג הסוכות סוכה גדולה.
כן נערכו שם חופות, חתונות ושמחות אחרות.
בתוך המתחם היו גם מקווה ובית-ספר יהודי.
עד מלחמת העולם השנייה בית הכנסת היה פעיל והתקיימו בו תפילות מדי יום.
בית הכנסת היה המרכזי בעיר, והוא שימש הן את הקהילה הספרדית והן את זו האשכנזית.
בשנת 1941, אלפי יהודים פולנים שברחו מהרדיפה הנאצית הגיעו לעיר קובה שביפן דרך סיביר, ובהמשך לשנגחאי.
בין הפליטים היו גם 400 תלמידי ורבני ישיבת מיר ותלמידים רבים נוספים מישיבת חכמי לובלין וישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש.
בעוד שתלמידי ישיבת מיר התמקמו בבית הכנסת בית אהרן שברובע "רחוב המוזיאון", תלמידי הישיבות האחרות למדו בבית המדרש המפואר אהל רחל.
סמוך לסיום של מלחמת האזרחים הסינית הפקיעה המפלגה הקומוניסטית של סין את בית הכנסת, כחלק מהשתלטותה על שנגחאי במהלך הקרבות על העיר.
מספר חודשים אחר כך, באוקטובר 1949 הוקמה הרפובליקה העממית של סין שהתירה לקהילה היהודית בעיר להמשיך להשתמש בבית הכנסת.
בשנת 1952 הוחרם בית הכנסת על ידי השלטונות והריהוט סולק.
לאחר מכן הוא שימש כחלק ממתחם של ועדת החינוך בשנגחאי.
במהלך המהפכה התרבותית הגדולה של ה-1960 המאוחרות, נופצו החלונות והנברשות של בית הכנסת והוא הפך לחורבה.
לשם כך הקצתה עיריית שנגחאי 60,000 דולר, ובניהולו של הגבאי לשעבר של בית הכנסת (שעבר לאחר מכן לישראל) המבנה עבר ניקיון וצביעה מחדש, אם כי הנזק המבני לא תוקן.
כמה חודשים לאחר מכן, במהלך ביקור ממלכתי שערך הנשיא ביל קלינטון בסין, לחש לאוזנו הנרי לוין, שגריר ארצות הברית במדינה, כי יהודי ארצות הברית יעריכו מאוד אם הוא יבקר בשריד בית הכנסת.
הנשיא נענה לבקשה באופן חלקי ושלח את אשתו, הילרי, יחד עם מזכירת המדינה מדליין אולברייט לערוך סיור בבית הכנסת.
לדברי הרב שלום גרינברג "הסינים נדהמו מבקשתו של הנשיא ושיפצו את המקום בקדחתנות.
בן לילה הוצאו כל הגרוטאות, ובעבודה מהירה הפך המקום להיכל תפילה מפואר".
במאורע מיוחד זה השתתפו אישים מקומיים בכירים, כולל ראש עיריית שנגחאי, והוא היה למעשה טקס חנוכה מחדש של בית הכנסת.
בביקורה אמרה קלינטון כי "שיפוץ בית הכנסת מהווה דוגמה טובה לכבוד ששורר היום בסין כלפי הדתות השונות במדינה והחשיבות שממלאת האמונה בחיי האנשים, אני שמחה שזכיתי לראות זאת".
לכבוד המאורע הקדיש הרב שנייר לבית הכנסת ספרי תורה שהובאו במיוחד מניו יורק, והוכנסו לבית הכנסת.
בחודש ספטמבר 1999, נערכו תפילות ראש השנה בבית הכנסת בפעם הראשונה מאז 1952. באותה שנה, זכה בית הכנסת לביקורם (בנפרד) של נשיא מדינת ישראל עזר ויצמן וקנצלר גרמניה גרהרד שרדר.
שר הביטחון דאז, יצחק מרדכי, ביקר אף הוא בבית הכנסת בשנה זו וקבע מזוזה בפתחו.
למרות זאת היהודים לא הורשו להתכנס בבית הכנסת בחגים כמו פורים, פסח וחנוכה.
במסגרת התערוכה העולמית "אקספו 2010" שהתקיימה בשנגחאי, בית הכנסת אוהל רחל נפתח באופן קבוע עבור תפילות שבת, זאת על אף שהיהדות המשיכה להיות דת לא מוכרת בסין.
עד 2013, אוהל רחל היה פתוח רק עבור החגים העיקריים, מה שגרר מחאה מצד מנהיג סיעת הרוב בקונגרס האמריקאי, אריק קנטור, שערך ביקור רשמי בעיר מטעם הקונגרס בשנת 2014.
אוהל רחל ואוהל משה הם שני בתי הכנסת הישנים היחידים בשנגחאי שעדיין עומדים, מתוך השישה המקוריים.
מאז ראשית שנות ה-90 נעשו מאמצים רבים מצד הקהילה במטרה להביא לשיפוץ ושימור בית הכנסת.
ב-18 במרץ 1994 מועצת העיר שנגחאי הכריזה על אוהל רחל כמבנה בעל ציון דרך אדריכלי וכפרויקט שימור המוגן על ידי העיר.
למרות זאת בית הכנסת המשיך לשמש כמשרד וכשטח אחסון עד 1998. בית הכנסת נכלל ברשימת הקרן העולמית לשימור אנדרטאות (WWF) לשנת 2002 בין האתרים שנמצאים בסיכון הרב ביותר, על מנת לספק סיוע לקהילה היהודית המקומית במאמציה לטפל בבעיות המבניות של אהל רחל, ולנסות לשקם את המראה לכפי שהיה בשנת 1920.
בית הכנסת אבן דנאן הוא בית כנסת בפאס שבמרוקו, מהעתיקים והחשובים שבבתי הכנסת בצפון אפריקה.
נבנה באמצע המאה ה-17 על ידי מימון בן סידן, סוחר עשיר ממשפחה יהודית בעלת השפעה מהעיירה אית אסחאק , ובשלהי המאה ה-19 חודש וניתנה לו צורתו הנוכחית.
המבנה, שנמצא בלב ה"מלאח" (הרובע היהודי) מהווה מזכרת נדירה מתקופת מפתח בתולדות יהדות מרוקו.
מתחת לבית הכנסת שוכן מקווה, כשמעליו, ברצפת בית הכנסת, ישנו פתח דרכו היו מביטים הדיינים על טובלים יהודים-אנוסים ששבו ליהדותם, ובכך מאשרים את טבילתם.
בית הכנסת, עדיין בבעלות פרטית, מכיל כנראה את האוסף השלם היחיד של תשמישי קדושה מרוקאים, כולל תיבה עשויה עץ וברזל מחושל בצד המערבי; שני היכלות מגולפים בעץ בקיר המזרחי המקושט באריחים; ספסלי עץ, כולל כיסא אליהו לברית המילה; מנורות שמן, ווילונות רקומים.
הכניסה לבית הכנסת דרך דלת צנועה לפרוזדור המוביל לאולם תפילה בעל שני מרכזים, מחולק על ידי שלושה עמודים מתומנים.
הרצפה מרוצפת לבנים מזוגגות ירוקות-לבנות בדוגמת אדרת-הדג.
בעבר היו מנורות שמן ונורות חשמל רבות, כולל נרות זיכרון, אולם אלה נעלמו.
במשך שנים רבות הלך מצבו של הבניין והידרדר, והוא נזקק לעבודות שימור.
הקהילות היהודיות של פס ושל קזבלנקה נאבקו לשמר את בית הכנסת כחלק בלתי נפרד ממורשת יהדות מרוקו וכנכס היסטורי ותרבותי חשוב.
בית הכנסת נכלל ברשימה של מאה מונומנטים בסכנה, במסגרת תוכנית לשימור שיזם ארגון עולמי לשמירה על מונומנטים.
לבסוף נערך השיפוץ בסיועם האדיב של גופים פרטיים וציבוריים כולל ממשלת מרוקו וצאצאי משפחת אבן דנאן.
במאי 1999 נחנך בית הכנסת המשופץ, ונרשם כמונומנט היסטורי של פז.
כיום בעיר פז ובסביבותיה חיים יהודים מועטים.
דגם של בית הכנסת רבי שלמה אבן דנאן מוצג בשער האמונה, בתצוגת הקבע של מוזיאון אנו.
בית כנסת אוהל יצחק חב"ד (ידוע גם בשם עין יעקב על שום מיקומו ברחוב עין יעקב 13) היה אחד מבתי הכנסת הראשונים בתל אביב-יפו.
כיום בית הכנסת שומם ממתפללים.
מבנה בית הכנסת הוכרז על ידי העירייה כמבנה לשימור מחמיר.
נחשב לאחד מבתי הכנסת היפים והמרשימים שנבנו בעיר תל אביב-יפו ובמתחם נווה צדק בפרט.
בניית בית הכנסת 'אוהל יצחק' ברחוב עין יעקב בשכונת 'נווה שלום' ביפו הוקם בשנת 1903 על ידי חסידי חב"ד שהתגורר ביפו.
כארבע שנים קודם לכן החל לכהן שם ברבנות הרב שניאור זלמן סלונים, וזה ניהל את בנייתו יחד עם הקמת מקווה.
אחד השותפים בהקמת בית הכנסת הוא הרב צבי ישעיהו גרינברג.
בית הכנסת היה המקום הראשון שביקר בו הרב אברהם יצחק קוק כשהגיע לתל אביב.
זאת גם כי טרם בואו ניטשה מחלוקת קשה בין חסידי חב"ד בעיר (ובראשם משפחת שמרלינג) ובין הפרושים (ובראשם משפחת רוקח).
בית הכנסת שימש כמרכז הרוחני של קהילת חסידי חב"ד בעיר.
כחלק מפעילות אוכלוסיית בית הכנסת היו נערכים בבית הכנסת התוועדויות בחגים חב"דיים, כמו י"ט בכסלו וכדומה.
בית הכנסת שהיה מהווי תל אביב, צויר בשנות ה-30 על ידי נחום גוטמן כחלק מיצירתו על תל אביב.
בין המתפללים היה גם הסופר אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'.
לאחר פטירת הרב שניאור סלונים, בשנת 1936 החליפו הרב אלכסנדר יודאסין.
הוא המשיך בפעילות הקבועה של בית הכנסת.
לאחר פטירתו בשנת 1983 החלה להתדלדל יותר ויותר (בהמשך להידלדלות של שנות השבעים) אוכלוסיית בית הכנסת, שעברו לריכוזים חרדיים או שהזדקנו.
עקב כך בית הכנסת נסגר לתפילות.
בשנים המאוחרות הנוסח הוחלף מנוסח האר"י לנוסח עדות המזרח, בשל המתפללים המזרחיים שהתפללו במקום בשנים אלו.
בית הכנסת נסגר בשנת 1990 לערך.
תושביו החסידים עברו להתפלל בבית הכנסת ברחוב נחלת בנימין, ושאר המתפללים עברו לבתי כנסיות אחרים בשכונה.
בשנת 2002 עלה שיקול מצד העירייה להקים במקום גן ילדים.
בנובמבר 2014 קרס גג בית הכנסת.
עקב כך הוכרז מבנה בית הכנסת כמבנה לשימור מחמיר על ידי העירייה, שלקחה בעלות עליו.
עם קריסת תקרת העץ המעוטרת, החלה העירייה, בהובלת מחלקת השימור העירוני, בעבודות לייצוב המבנה ותקרתו הייחודית.
בייעוץ והנחיית מהנדסי השימור יעקב שפר ומאיר רונן.
המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל מסייעת במימון תיק תיעוד מלא למבנה, במטרה לקדם את הליך שיקומו של מבנה ייחודי זה.
בשנת 2021 החלו עבודות שיפוץ המבנה רק מבחוך, ובתום השיפוץ הוא נאטם, וחצי משטח המגרש נמכר לבעלות פרטית.
בית הכנסת אור הצפון הוא בית כנסת בשכונת נווה צבי בירושלים.
בית הכנסת, שנקרא על שם הספר "אור הצפון", שחיבר הרב נתן צבי פינקל "הסבא מסלבודקה", ברחוב אבינדב סמוך לרחוב בר-אילן, בית הכנסת נבנה בשנות ה-80 של המאה ה-20.
בקומה הראשונה יש בה 4 חדרי תפילה - שטיבלאך ומספר מנייני תפילה מתקיימים בהם בו-זמנית, ולרוב מיד עם סיומו של מניין תפילה אחד מתחיל מניין חדש (בתי כנסת מסוג זה נקראים שטיבלאך [מיידיש: "שטיבל" פירושו "בית קטן", חדר, וברבים: שטיבלאך] כינוי לבית כנסת עם כמה חדרי תפילה נפרדים).
בקומה העליונה קיים אולם תפילה גדול שנבנה על ידי נדיב בשם לואיס, שמו של בית הכנסת "מגן אברהם".
לאורך הקיר הימני שלו מודבק טפט עם ציור הכותל המערבי.
בקומות העליונות ישנם חדרי לימוד עם אוצר ספרים גדול.
בקומה התחתונה יש מקוה טהרה, ואולם אירועים.
בית הכנסת אוהל יצחק (ידוע בכינוי: בית הכנסת בעל התניא וביידיש: בַּעַל הַתַּנְיֶא שוּל על שם הרחוב בו שוכן) הוא בית כנסת וותיק של חסידות חב"ד הנמצא בסמוך לשוק של שכונת מאה שערים בירושלים.
עם התיישבותם של חסידי חב"ד בארץ ישראל, לאחר עלייתה של מנוחה רחל סלונים, התרכזו חסידי חב"ד בשנת תר"ז (1847) לראשונה בירושלים.
עם הקמת שכונת מאה שערים עברו חסידי חב"ד להתיישב במקום.
באותן שנים שלטה בשכונה קהילת הפרושים שהייתה מחלוצי הבונים בשכונה, וראשי הקהל קבעו תקנות שונות על מנת לשמור על צביון השכונה ולמנוע מקהילות החסידים לקבוע יתד במקום, ובין התקנות שפורסמו אז היה האיסור לקיים מניין בנוסח חסידי.
בשנת תרנ"ט (1899) הקימו קבוצת חסידי חב"ד מירושלים בראשות הרב ישראל שמעון שיין בית כנסת באזור השוק של שכונת מאה שערים, בעזרתו של גביר יהודי בשם ר' יצחק מהעיר קניגסברג שבגרמניה שתרם את רוב הוצאות הבניה, ועל שמו נקרא בית הכנסת.
הרב ישראל שמעון שיין יצר גם לוח שיוויתי.
בשנים הראשונות לקיומו של בית הכנסת רוב המתפללים בו היו חסידי חב"ד קאפוסט, וחסידי חב"ד - ליובאוויטש התפללו בבית הכנסת צמח צדק בעיר העתיקה.
בשנת תרפ"ג (1923) עקב פטירת האדמו"ר מבאברויסק הרב שמריה נח שניאורסון וסיום הפיצול בתוך תנועת חב"ד, מונה הרב יהודה ליב סלונים חסיד ליובאוויטש לרב בית הכנסת ודאג לארגן בו שיעורים והתוועדויות ביומי דפגרא של חסידות חב"ד.
בתקופת מלחמת העצמאות עקב הסכנה ופרעות הערבים בירושלים עברה ישיבת תורת אמת לשכון במבנה של בית הכנסת, וכך הוגברה הפעילות בבית הכנסת עד שבט תש"ט אז עברה לרחוב מאה שערים 120.
ברחוב הסמוך לבית הכנסת, התגוררו בני משפחת סלונים, צאצאי הרבנית מנוחה רחל סלונים, וחסידי חב"ד נוספים בהם דוב אטינגר בשנות ה-50 יזם הרב זאב דב סלונים את שינוי שם הרחוב לבעל התניא על שם רבי שניאור זלמן מלאדי.
המבנה נראה כבית מרובע בעל 2 קומות, כניסת השער מובילה לקומה הראשונה של המבנה - עזרת הגברים.
בקומה שנייה עזרת הנשים (עם כניסה אליה מדלת נפרדת).
לאחר המעבר בשער הכניסה נכנסים לחדר מבוא בו ממוקמים כיורים לנטילת ידיים ולוחות מודעות, כניסה לבית הכנסת ופניה שמאלה וירידה במדרגות לחדר שני.
היכל בית הכנסת מעוטר בציורים של שבטי ישראל ובפסוק "הוי קל כנשר רץ כצבי וגיבור כארי", ועל הקיר מעל דלת הכניסה מפנים ציור עם הפסוק "על נהרות בבל".
הציורים צוירו בשנים הראשונות ועל אחד הציורים נרשם בעבר השם "האחים בלומברג ובניו".
בשנת תשנ"ו (1996) שוחזרו על ידי האמן יעקב וייסברג, איש מאה שערים שתיקן וחיזק את הציורים שהושחתו ודהו עם הזמן, במהלך השחזור מחק ויסברג את דגלי ישראל שהיו מצוירים בין שמות שבטי ישראל המצוירים במקום.
פתח הכניסה הוא מכיוון צפון מערב, הבימה מוצבת במרכז בית הכנסת.
וסביבה מסודרים ספסלים בצמוד לקירות המבנה ושולחנות עץ.
ארונות הספרים מצויים בתוך הקירות בפינות בית הכנסת.
ארון הקודש מעוצב עם 2 עמודי אבן לבנים בשני צידיו, והוא מעוטר בגילופי עץ כהה, של עלי גפן, ענבים, ופרחים באגרטלים.
ריהוט בית הכנסת הוא עתיק, וכמעט ולא בוצעו בו שינויים.
מאז הקמת בית הכנסת מתקיים במקום מדי יום שיעור קבוע במשניות לעילוי נשמת נפטרים מכל רחבי העולם,
מאז יסוד הבית הכנסת מתקיים בו ההתוועדות המסורתית לרגל חג הגאולה י"ט בכסלו, מהווה מוקד מרכזי באירועי היום בחסידות חב"ד ואף הייתה במשך שנים האירוע השנתי המרכזי של חסידות חב"ד בירושלים, באחת השנים השתתף בהתוועדות נשיא המדינה שז"ר.
לאחר הטבח בבית הספר למלאכה בשנת תשט"ז שלח הרבי מלובביץ' קבוצת בחורים שלוחים לעודד את רוחם של חסידי חב"ד בכפר חב"ד ובישראל, ועל פי הוראת הרבי הקדישו השלוחים שבת אחת לבית הכנסת להתוועד ולהתפלל בבית כנסת.
ביום השנה לפטירת המשפיע הרב משה ובר מקיים תלמידו הרב עידו ארליך-ובר בבית הכנסת סעודת הילולא לזכרו בהשתתפות אדמו"רים ורבנים חשובים.
בבית הכנסת התפללו לאורך השנים רבני ומשפיעי חב"ד בירושלים, בהם:
הרב דוד צבי חן, רב בית הכנסת
הרב שלמה יוסף זוין, רב בית הכנסת
הרב זאב דב סלונים רב בית הכנסת.
הרב עזריאל זליג סלונים, משפיע בבית הכנסת
רב בית הכנסת כיום הוא הרב יוסף יצחק סלונים המשמש גם כרב מרכז העיר ירושלים.
בית הכנסת אור זרוע הוא בית כנסת ברחוב שמואל רפאלי 3, בשכונת נחלאות שבירושלים, ישראל שנוסד ב-1926 על ידי הרב עמרם אבורביע, פעיל ציוני וחבר במשמר העם לפני קום המדינה עבור קהילת ה"מערבים" (יהדות צפון אפריקה).
בית הכנסת אור זרוע נקרא על שמו של בית המדרש שניהל אביו הרב שלמה אבורביע בתוך העיר העתיקה בירושלים.
כמו כן, הוכרז המבנה כ"מבנה בעל ערך אדריכלי או היסטורי" על ידי עיריית ירושלים לפי חוק התכנון והבנייה, התשכ"ה-1965.
בית הכנסת אור זרוע הוא מבנה דו קומותי בן 10 מטרים הבנוי על גבעה, בגובה 799 מטרים מעל גובה פני הים, בשכונת נחלאות שבמרכז ירושלים.
ככל מבנה ציבורי בירושלים, גם קירותיו החיצוניים של אור זרוע מצופים באריחים של אבן ירושלים.
קומת הכניסה נבנתה כמקום מגורי רב בית הכנסת וראש הקהילה, וכיום הוא משמש כגן ילדים.
הקומה השנייה של המבנה משמשת כחדר התפילה עצמו, המעוצב באדריכלות ספרדית צפון-אפריקאית טיפוסית, כך שמושבי המתפללים מקיפים את במת בית הכנסת.
להיכל התפילה גג גבוה במיוחד, והוא מכיל את עזרת הנשים, וכן חלונות ארוכים בתוך מסגרות אבן המעוקלות וצבעוניות בחלקן העליון.
הרב עמרם אבורביע הקים את בית הכנסת כדי לתת מענה למספרם הגדל של משפחות יהודים מַגּרֶבִּים בירושלים באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 שיצאו מהעיר העתיקה בתהליך שהחל כבר כחצי מאה קודם לבניית בית הכנסת.
אבורביע נפגש עם דון ימין בן-הרוש (Don Yamin Ben Harroch), ראש הקהילה במלייה שבספרד, שהיה ידוע בנדיבותו ושתרם לבסוף את הכסף לבניית בית הכנסת.
ביום שלישי, י"ח בחשון התרפ"ז, 26 באוקטובר 1926, הונחה אבן הפינה בטקס בהשתתפות רבנים ספרדים ואשכנזים רבים ואורחים רמי דרג.
מנחה טקס הנחת אבן הפינה היה אברהם אלמליח, עיתונאי, פוליטיקאי ולימים חבר הכנסת הראשונה.
בית הכנסת נחנך ב-1927, ואבורביע נשאר רבו בין השנים 1927 ועד 1951, כאשר מונה לרבה של פתח תקווה.
בשנים הראשונות הוא חי עם בני משפחתו בקומת הקרקע בבית הכנסת, שנבנה במיוחד כמקום מגוריו של הרב, עד שעבר לביתו החדש בסמוך.
לאחר מכן עברו להתגורר בה גבאי בית הכנסת, חיים קובי ומשפחתו למשך כ-40 שנים נוספות.
בית הכנסת שימש במקביל לבית תפילה גם כבית מדרש, והתקיימו בו לימודי דת.
כמו כן, שימש ב-1931 כקלפי בבחירות לוועדת עדת הספרדים בירושלים.
קהילת בית הכנסת אור זרוע בנחלת אחים השתתפה בפעילות צדקה ותרמה לבית החולים "משגב לדך" בירושלים.
פעילות נדבה זאת תועדה בדין וחשבון של בית החולים הכללי "משגב-לדך" בירושלים (בעיר העתיקה) לשנת תרצ"א.
ב-1997 קבע השופט ורדימוס זיילר, נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים, כי בניין בית הכנסת מוכרז ומוצהר כהקדש.
בית הכנסת אור התורה הוא בית כנסת לשעבר הנמצא ברובע הראשון של מרסיי, צרפת.
בית הכנסת נוסד בשנת 1962 על ידי יהודים פייה-נואר, שהיגרו מאלג'יריה הצרפתית, לצרפת לאחר שאלג'יריה קבלה את עצמאותה.
בית הכנסת אור התורה נחשב במשך שנים לבית הכנסת המרכזי של הקהילה היהודית במרסיי עם השנים הפך למרכז תורני ליהודי העיר.
בשנת 2016 נמכר בית הכנסת לאגודת אל באדר, ארגון מוסלמי, בתמורה ל-400,000 אירו.
הבעלים החדשים החדשים הצהירו במעמד הרכישה שהמבנה מיועד להפוך למסגד "אל באדר" בקיץ 2016.
בעקבות מלחמת העצמאות של אלג'יריה, בין השנים 1962 ועד 1964, אזרחים רבים היגרו מאלג'יריה לצרפת ולאירופה.
בין המהגרים היו כ־120,000 יהודים.
רבים מיהודי אלג'יריה התיישבו במרסיי ובשנת 1962 הקימו את בית הכנסת אור התורה ברובע הראשון של מרסי.
בית הכנסת היה בין הבודדים בעיר ותוך זמן קצר הפך למרכז תורני ונחשב לבית הכנסת המרכזי בקהילה היהודית במרסיי.
סוכנות הידיעות JTA דווחה בראשית שנות השישים של המאה העשרים כי מתוך 800 אלף תושבי העיר מרסיי, 250 אלף היו ערבים ורק 80 אלף יהודים.
בתחילת שנות האלפיים, לאור ההגירה המוסלמית הגדולה לעיר וריבוי התנכלויות של ערבים כנגד יהודי העיר, החל שינוי דמוגרפי שבו, היהודים עזבו את השכונות בהן התיישבו המהגרים המוסלמים ועברו לשכונות היוקרה שבפרפריה או שעזבו בכלל את העיר.
בין החודשים אוקטובר 2015 לינואר 2016 אירעו שלושה מקרי דקירה של יהודים על ידי תוקפים מוסלמים.
ההערכות הן, שעשרות אלפי יהודים עזבו את מרסיי או שעזבו את השכונות בהן התיישבו המוסלמים בעקבות ההגירה המוסלמית הגדולה לעיר.
נשיא הקהילה היהודית של מרסיי המיליונר צבי עמר תיאר את המצב בשכונות המוסלמיות בעיר כמסוכן לפחות כמו שחוו היהודים באלג'יריה.
במקביל לעזיבת היהודים את הרובע הראשון במרכז מרסי, הייתה הצטופפות של מוסלמים ברובע וכתוצאה מכך גם נוצר מצב שבמסגד הסמוך לבית הכנסת, המתפללים המוסלמים נאלצו להתפלל בימי המועד שלהם מחוץ למסגד.
בפנייה של ראשי הקהילה המוסלמית לבעלי בית הכנסת הוסכם שלמען שמירה על שלום בית בין היהודים והמוסלמים בעיר, בית הכנסת יוסב למסגד כמקום תפילה למוסלמים.
מאחר שמזה זמן, לא התקיימו בבית הכנסת מניינים ותפילות, החליטו גבאיי בית הכנסת שהוא יימכר לאגודת אל באדר המוסלמית.
הסכם המכירה נחתם רק לאחר שנתקבל אישור הלכתי של הדיין הרב שמואל מלול, שהיה אב בית הדין של מרסיי, תמורת 400,000 אירו (כ-2 מיליון שקלים).
הסכם המכירה נחתם בחודש מאי 2016 והמסגד נפתח לתפילות המוסלמים בקיץ אותה שנה.
הגברת מישל טובול, מי שהייתה נשיאת הארגונים היהודיים בדרום צרפת ומרסיי (נשיאת ה-CRIF) אמרה: אני זוכרת את בית הכנסת, כי התחתנתי בו ומבחינתי הוא היה סמל.
באותם ימים הוא שגשג, אבל עם השנים היהודים עברו מהמקום.
ההורים כבר לא שם והצעירים גרים במקום אחר.
הדבר החשוב ביותר הוא מספר בתי הכנסת.
צבי עמר נשיא הקהילה היהודית במרסיי אמר: "במשך עשר השנים האחרונות ראינו את המעבר של הקהילה היהודית ממרכז העיר לרבעים ה-8, 9, 10 או 13. אוכלוסייה אחרת הגיעה לגור במרכז העיר.
אנחנו נמצאים בתנועה טבעית של אוכלוסיות.
עם זאת, בית הכנסת היה אחד העתיקים במרסיי.
הוא נוסד על ידי יהודי פייה-נואר.
בטוח שלמשפחות המכירה גרמה לצביטה בלב מכל הזיכרונות שלהם מבית הכנסת.
אבל עדיין יש הרבה בתי כנסת במרסיי.
בתחילת שנות ה-90 היו במרסיי 32 בתי כנסת ונכון לשנת 2016 מספרם עומד על כ־58. מספרם כמעט הוכפל.
לכולנו יש אותו אלוהים, העיקר שנמשיך לחיות בהרמוניה עם שכננו".
במסיבת עיתונאים שצבי עמר ארגן הוא הסביר: "שהקהילה היהודית קיבלה הצעה כספית נדיבה מהארגון המוסלמי, ומאחר ובית הכנסת כבר לא היה פעיל כמעט, לא היה טעם להמשיך לשלם את העלויות הגבוהות לאחזקתו כאשר הוא סגור ברוב הזמן", "על כן החליטה הנהלת בית הכנסת למכור את הנכס".
הוא הוסיף, אם המכירה הייתה תלויה בהסכמתו הוא היה מתנגד למכירה, אך מאחר שבית הכנסת היה מקום פרטי הוא כיבד והצדיק את החלטת המוכרים.
עמר לא התייחס למשמעות הסנטימנטלית התקדימית של מכירת בית כנסת למוסלמים, ורק אמר כי אין שום בעיה הלכתית למכור בית כנסת למסגד, וכי קהילה המתפללים הקטנה תוכל לבנות לעצמה בית כנסת אחר.
לדבריו, לאורך ההיסטוריה המוסלמים לקחו בכוח מהיהודים את בתי הכנסת והפכו אותם למסגדים.
זו הפעם הראשונה למיטב ידיעתו שהמוסלמים מוכנים לשלם בעבור בית כנסת כדי להפכו למסגד.
"אנחנו כולנו מתפללים לאלוהים אחד, של כולנו, של אהבה ואחווה, בסופו של דבר היהדות לא נמצאת רק בקירות של בית הכנסת, אלא בלב ובשכל שלנו.
אני מקווה שכמו שבבית הכנסת הזה חונכו הילדים שלנו לשמור על החוק, להיות אזרחים טובים, לעזור לזולת ולהיות סובלניים, גם הקהילה המוסלמית תמשיך בדרך זו".
הרב הרב אליהו שלזינגר, רבה של שכונת גילה בירושלים, אמר כי עדיף שבית הכנסת ייהפך למסגד מאשר למנזר או לחלופין – יחולל.
לדבריו, עדיף למכור בית כנסת למסגד, ולא לכנסייה – מאחר שמוסלמים הם לא עובדי עבודה זרה והנוצרים מאמינים בישו.
היו דברים מעולם שמכרו בתי כנסת וזה מחוסר ברירה ולא מרצון.
נציגי הקהילה המוסלמית בעיר אמרו: אנחנו ממשיכים את קדושת המקום.
היה חבל אם בית הכנסת הזה היה הופך לבר.
נציג אחר אמר: זה מסוג הדברים שהיו צריכים להיעשות מזמן.
עלינו להתגבר על הבעיות בין נוצרים, מוסלמים ויהודים.
המכירה הזו הייתה שאלה של שכל ישר.
למוסלמים חסר מקומות תפילה, אז זה נורמלי שיוכלו לשחזר בית כנסת או כנסייה.
אנחנו צריכים לקחת דברים בצורה חיובית.
המכירה של היום צריכה לשמש דוגמה.
הידיעה התקדימית על מכירת בית הכנסת אור התורה במרסיי התפרסמה בכלי התקשורת המקומיים ועוררה סערה בקרב הציבור היהודי בצרפת.
בקהילה החרדית במרסיי הידיעה על מכירת בית כנסת למסגד עוררה זעם.
אברכים וראש כולל בעיר אמרו: לא ייתכן שראש הקהילה יחליט על דעת עצמו, הוא היה צריך להתייעץ עם גדולי ישראל.
זו שערורייה של ממש שבית כנסת מפורסם, מהוותיקים והחשובים במרסיי נמכר בעבור סכום "נדיב", ולא מנסים לשקם אותו.
בית הכנסת 'אוהל אברהם' (מכונה גם בית הכנסת מונטוידאו; בצרפתית: Synagogue de la rue de Montevideo) הוא בית הכנסת האשכנזי הגדול בצרפת.
הוא נחנך בשנת 1893, על ידי קהילת "אגודת המסורת הישראלית" (צרפתית: Société du culte traditionnel israélite).
בית הכנסת שוכן במרכז העיר ברחוב מונטוידאו שברובע ה-16 היוקרתי בפריז.
קהילת אוהל אברהם (A.C.T.I) היא היחידה אשר שימרה את מסורת אשכנז-היקית בפריז ולה 3 מרכזים קהילתיים.
בהם מתקיימים שיעורים, חוגים, תלמוד תורה וגן ילדים.
הקהילה ידועה בסגנון היוקרתי שלה ובימי חג פוקדים את המקום אנשי אצולה ואישי ציבור.
את הקהילה הנהיג בזמנו הרב שמעון לנגר, ואחרי עזיבתו לניו יורק, על ידי הרב הראשי שרל טואטי לזמן קצר.
את מקומו מילא הרב ז'אן שוורץ למשך שנים רבות, עד יולי 1972, כאשר הוחלף על ידי הרב דניאל גוטליב בו שימש כרב הקהילה עד דצמבר 2002.
החל משנת 2003, מכהן הרב יעקב מילבסקי כרבה הראשי של הקהילה.
בין השנים 2006–2020 שימש הרב שמואל שפירו כחזן ראשי, מנצח, מרצה ומנהל מוזיקלי של הקהילה.
כל תלמידיו של הרב שפעלו לפי הוראתו ניצלו והאבנים שעל-גבם לא קרסו.
בית הכנסת הוקם בשנת ה'תקצ"ב (1832) על ידי רבי אברהם דב אויערבך מאבריטש, מחבר הספר 'בת עין' ומצאצאי הבעל שם טוב שעלה לישראל שנה קודם לכן מהעיר אווריטש שבמחוז ז'יטומיר שבאוקראינה וקבע את מקומו בצפת.
הוא ממוקם בסמטת אלקבץ בצפת, בסמוך לבתי הכנסת אבוהב, האלשיך והאר"י האשכנזי והיווה מקום התפילה והלימוד המרכזי לקהילה החסידית בצפת במאה ה-19.
בית הכנסת בזמן רעידת האדמה בצפת ולאחריה
ב-1837 - כ"ד בטבת התקצ"ז, כשנתיים לאחר הקמת בית הכנסת, התחוללה בצפת וסביבותיה רעידת אדמה חזקה אשר הותירה אלפי הרוגים, החריבה את העיר וזרעה הרס רב.
ע"פ המסורת, האדמו"ר מאבריטש חזה את הרעש העומד להתרחש וקרא ברבים לבוא ולהתכנס בבית הכנסת שלו בלשון: "כל מי שחפץ חיים, יבוא ויחזיק בספר התורה".
רבים מחסידיו ומתושבי צפת שעו לעצתו והגיעו להתאסף סביב ארון הקודש, תחת כיפת בית הכנסת.
ואכן, כאשר ארעה רעידת האדמה, על אף שחלקים גדולים מבית הכנסת נהרסו כליל, אותו מעגל בו הצטופפו האדמו"ר ותלמידיו נשאר שלם כליל, קירותיו ותקרתו.
עם-זאת, רעידת האדמה גבתה קורבנות גם ממשפחתו הקרובה של האדמו"ר.
בנו החורג - בן האישה האלמנה שנשא בצפת, לא שמע לאזהרות והיה אף הוא בן הנספים.
בעקבות העובדה שרוב מבנהו של בית הכנסת נשמר ולא נהרס ברעידת האדמה – בשונה משאר בתי הכנסת בצפת, היה ביה"כ בימים שלאחר הרעש מקום התפילה המרכזי של יהודי צפת, יחד עם בית כנסת האלשיך, שגם הוא שרד את רעידת האדמה ולא ניזוק כלל.
בבית הכנסת נותר ספר תורה בכתב ידו של האדמו"ר מאבריטש, ספר שאת הפסוק האחרון בו כתב משה מונטיפיורי בעת ביקורו בבית מדרשו של האדמו"ר, ב-1839. ספר התורה שרד בשלמותו את רעידת האדמה והוא נמצא בשימוש עד היום.
בפברואר 2011, נגנב מבית הכנסת כתר ספר התורה על ידי פורצים אלמוניים.
כשבוע לאחר מכן, הוא אותר על ידי משטרת ישראל והוחזר לבית הכנסת.
בשנת התר"א (1840), כשלוש שנים לאחר רעידת האדמה הגדולה, פרצה מגפה בצפת אשר הפילה חללים רבים, ביניהם גם האדמו"ר מאבריטש אשר הבטיח כי הוא יהיה חללה האחרון של המגפה.
לאחר פטירתו, המשיכו חסידיו לפקוד את בית הכנסת, אך בעקבות האירועים שלוו את צפת באותן שנים עזבו את העיר רבים מתושביה וקבעו את מושבם בירושלים ובערים אחרות, מה שהמעיט משמעותית את מתפללי בית הכנסת.
מלחמת העולם הראשונה ופרעות תרפ"ט, היו הקש ששבר את גב הגמל מבחינת יהודי צפת ומעטים מהם נשארו בעיר, מה שהקשה משמעותית על קיום מניינים סדירים בבית הכנסת.
עם-זאת, גבאי בית הכנסת רבי שמשון פלפל אשר היה מתלמידיו של האדמו"ר מאבריטש, המשיך להתגורר בעיר ולתחזק את בית הכנסת, זאת על אף גילו הישיש.
ב-1936, עבר להתגורר בסמיכות לבית הכנסת רבי שלמה (המאירי) מזרחי, יהודי צפתי ממוצא פרסי.
כאמור, באותם ימים, היה מצב ביטחון יהודי צפת רעוע ובמסגרת זו, הטילו ערביי האזור חרם על כל מי שישא ויתן עם יהודי.
בעקבות כך, ר' שלמה, שכל עסקיו היו עם ערבים, נותר חסר כל.
באחד הלילות, הופיעו בחלומו של ר' שלמה יהודי בעל הדרת פנים שהתברר למפרע כאדמו"ר מאבריטש, והבטיח לו כי אם יתחייב לשמור על בית הכנסת שלו, יפעל הוא שפרנסתו תהיה ברווח גדול.
בעקבות החלום, קיבל על עצמו ר' שלמה לסייע ככל יכולתו לגבאי ר' שמשון פלפל ופעל למען הגעתם של יהודים נוספים מארצות המזרח להתפלל בבית הכנסת.
אט אט הצטרפו מתפללים ספרדים נוספים, בעוד מספר המתפללים האשכנזים הלך ופחת ובעקבות כך שונה נוסח בית הכנסת מנוסח ספרד - נוסחו המקורי, לנוסח עדות המזרח.
ב-1940 נבחר ר' שלמה לגבאי בית הכנסת, מה שסימן באופן רשמי את הפיכתו לבית כנסת בנוסח-עדות המזרח.
שמונה עשרה שנה שימש ר' שלמה כגבאי בית הכנסת עד לפטירתו.
אחריו, מילא את מקומו בנו מאיר אשר נטל על עצמו את תפקיד גבאי בית הכנסת, כאשר הוא מקיים מדי שנה הילולה מפוארת בבית הכנסת ביום פטירתו של האדמו"ר ומשפץ ומתחזק את בית הכנסת, זאת עד לפטירתו ב-24.6.19, כא' בסיון, התשע"ט.
גם לאחר פטירתו של המאירי ממשיך בית הכנסת לתפקד והוא פתוח בעיקר בשבתות וחגים, כאשר מתפלליו הקבועים – מותיקי היישוב בצפת, דואגים לתחזקו.
בית הכנסת אוריול הוא מבנה יהודי בעיר אוריול, בית הכנסת היחיד בעיר ובפרבריה.
בשנת 1880 התגוררו באוריול יותר מ-500 יהודים.
בית התפילה היהודי הראשון נפתח בשנת 1876 ברחוב מושקובסקאיה (הבניין לא השתמר).
עד אז מנתה הקהילה הדתית היהודית כמאתיים איש.
בשנת 1880 עתרה קבוצת יהודים לפתיחת בית כנסת שני.
חוסר שביעות רצונם מהקיים בא לידי ביטוי בכך שבקרב חברי הקהילה שררה עוינות וחשדנות כלפי תנועת החסידות שהתעוררה אז.
בעניין זה הוגשה תלונה למשרד הפנים הקיסרי נגד הרב החסידי.
בשנת 1905, ברחוב ניקיטסקאיה 2 (כיום סובייטסקאיה), נבנה מקווה טהרה המחולק לאגף גברים ואגף נשים.
בשנת 1909, בעזרת הקהילה, החלו בבניית בית תפילה יהודי - בית כנסת.
הפרויקט בוצע על ידי המהנדס המחוזי פ.
גברילוב בהשתתפות אדריכל העיר א.
הבנייה הושלמה בחג הפסח שנת 1911, והפתיחה הרשמית התקיימה בשנת 1912. לאחר קצת יותר מעשר שנים, באביב 1923, סגר המשטר הסובייטי את בית הכנסת.
בשנים שונות השתכנו במבנה ארגונים שונים כמו בורסת הפועלים, יחידת כיבוי אש, משטרה, בית ספר, מועדון טיסה, בית מלאכה, מכללה והסניף המקומי של החברה לסיוע ובניית הגנה כימית ואווירית.
הבניין נפגע קשה בשנות מלחמת העולם השנייה וגם כתוצאה משיפוצים ושחזורים רבים, הוא איבד לחלוטין את המתווה הפנימי שלו והכיפה שעיטרה אותו לא נשמרה.
בשנת 1945 נפתח בית כנסת חדש ברחובות סאקו ו-ואנצטי, אליו הגיעו עד 150 איש במהלך החגים.
לא הרחק מבית הכנסת, בגדה הימנית של נהר האוקה, היה בית קברות יהודי (מאחורי מפעל גבס בכביש המהיר למוסקבה), שפעל משנות הארבעים של המאה העשרים עד שנסגר בשנת 1962.
בשנת 1992 נוצרה מחדש הקהילה הדתית היהודית בעיר.
בעקבות התדיינות משפטית באשר לבעלות על המבנה, בין יהודי העיר לממשלת מחוז אוריול, הגיעו הצדדים להסדר פשרה במרץ 2016 וב-21 בנובמבר הוחזר בניין בית הכנסת לקהילה היהודית של אוריול.
בהחלטת המועצה המקומית, מיום 6 ביולי 1993, נכלל בניין בית הכנסת בפנקס הממשלתי למבנים בעלי מורשת תרבותית ומחוזית: המשמעות היא שאסור להרוס את המבנה ויש לשמרו.
בית הכנסת אוהל דוד (משכן דוד) (נקרא גם: "Lal Deval" או "Lal Deul") הוא בית כנסת בעיר פונה שבמדינת מהאראשטרה בהודו.
מבנה בית הכנסת מהווה חלק חשוב מהמורשת התרבותית של הודו והוא נחשב לאטרקציה תיירותית ידועה.
בנייתו החלה בשנת 1863 על ידי הנדבן דוד ששון והושלמה על ידי יורשיו בשנת 1867. בית הכנסת נבנה בסגנון גותי אנגלי ותוכנן על ידי הנרי סנט קלייר וילקינס.
הוא בנוי לבנים ולו גג אדום בדומה לסגנון כנסייתי.
בבניין יש אובליסק בגובה 90 מטר ועליו תלוי שעון שהובא במיוחד מלונדון.
בית הכנסת נמצא באתר בולט בכביש מו לדינה, ליד כביש MG ודרך "Ambedkar".
אזור זה נודע בשם מחנה פונה (Pune או Cantonment), מחוז צבאי שהוקם בשנת 1918 כדי לשמש את כוחות צבא הודו הבריטי.
במשך כמאה וחמישים שנים שימש בית הכנסת את הקהילה היהודית הבגדאדית.
הוא כונה "Lal Deval", המילה המראטהית ל"אדום", כהתייחסות לצבע האדום המבריק של לבני הבניין החיצוניות.
בניית בית הכנסת והקדשתו התאפשרו בזכות דוד ששון, הפטריארך של שושלת ששון שהטביע את חותמו במסחר ובספנות בהודו ובמזרח במהלך המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים.
בני השושלת מימנו את בנייתם של מבנים דתיים, אזרחיים ומוסדות רבים אחרים בעיר ובמקומות אחרים בהודו, כולל בית החולים ששון בעיר פונה, בתי הכנסת בבגדאד ובמומבאי, בית הכנסת אליהו במומבאי ובית הכנסת מגן דוד בעיר ביקולה.
בסוף המאה השמונה עשרה החלו לעבור זמנית להודו יהודים מבגדאד, שהגיעו לראשונה לעיר הנמל המערבית סוראט.
עם הזמן הוקמה בעיר פונה מובלעת יהודית קבועה וכן בערים מומבאי, קולקטה ויאנגון במיאנמר (בורמה).
יהודים היגרו למקום, בעיקר מעיראק, אך גם מאיראן ומארצות האימפריה העות'מאנית השונות, בחיפוש אחר סובלנות דתית, הזדמנות כלכלית ואיכות חיים והקימו קהילה פעילה.
הקהילה בכללותה הפכה למשכילה יחסית וחייה היו נוחים מבחינה כלכלית בערים ההודיות והבורמזיות בהן השתקעו המהגרים.
העיר פונה אפשרה ליהודים שהיגרו מבגדאד והצטרפו לקהילת בית הכנסת, לקבל הכרה כ"אזרחים יצרנים" בעיר.
דוד ששון נולד בבגדאד והיגר להודו בראשית המאה התשע עשרה.
בניין בית הכנסת נבנה בסגנון התחייה הגותית האנגלית ותוכנן על ידי האדריכל הקולוניאלי הבריטי הנרי סנט קלייר ווילקינס.
וילקינס היה קצין בצבא הבריטי ששירת בחברת הודו המזרחית והועסק בתחומי אדריכלות והנדסה במחלקות העבודות הציבוריות של הודו הבריטית.
מתוך שיתוף הפעולה עם ווילקינס בחרה קהילת אהל דוד, כמו קהילות בגדאדיות אחרות, בסגנון אדריכלי שפותח באנגליה או בחלקים אחרים של אירופה והתחדש במאה התשע עשרה לבתי התפילה שלהם.
הייתה זו בחירה סגנונית תקדימית, שכן הסגנון הגותי האנגלי אינו דומה לסגנון האדריכלי המקומי.
אולם חלק ניכר מבני הקהילה היהודית בבגדאד באותה תקופה היו אזרחים בריטים ובנוף הקולוניאלי הבריטי, מבנים מרשימים בסגנון זה תואמים לטעם הבריטי.
בית הכנסת דוד נמצא בשטח פתוח ורחב ידיים, המוקף בחומת מגן גבוהה.
כיום אתר זה מציע מנוחה שלווה מאזורים צפופים ורועשים בעיר.
המאפיין הבולט ביותר של בית הכנסת הוא הלבנים והמגדל המרובע בגובה 90 מ', הכולל שעון מכל צידי המגדל.
שעון זה יוצר בלונדון במיוחד עבור אוהל דוד.
המגדל, עם פתחים בעלי קשתות מחודדות בסגנון גותי ועטוף בגג ציפחה תלול, תואם את העיצוב של בית החולים ששון, שתוכנן גם הוא על ידי הנרי ווילקינס.
היכל בית הכנסת גדול ומסוגל להכיל למעלה ממאה משפחות.
מעל המעברים הצדדיים ממוקמת גלריה, עזרת נשים בה ישבו הנשים בהפרדה מעזרת הגברים כנהוג במסורת היהודית האורתודוקסית.
חלונות גבוהים בדוגמה גאומטרית של וויטרז', רצפת אריחים משיש אפור, עמודי עץ ומעקות עץ חדשים, מדליוני טיח ועבודות גימור מעקה הבטיחות בגלריה הם מאפיינים עיצוביים בולטים בבית הכנסת.
תקרת העץ של בית הכנסת שטוחה, והוא מרוהט בספסלים וספסלי עץ ארוכים.
אהל דוד עוקב אחר דפוסם של בתי כנסת אחרים בבגדאד, בהודו ובמיאנמר עם המאפיין האדריכלי ארון-קודש גדול, המתנשא מספר מטרים מעל מפלס רצפת ההיכל.
הארון, הממוקם על הקיר הפונה לירושלים, ממוקם בתוך גומחה בגובה כפול המעוטרת בעיטור גבס.
מעבר לדלתות הארון הפתוחות, מתגלה חדר אליפטי רחב בעומק של שלושה מטרים.