tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התדרדרות המצב הביטחוני בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 על רקע האינתיפאדה הראשונה הובילה לירידה במספר שעות העבודה של פלסטינים בישראל, אף כי לא חלה ירידה במספר המועסקים, על רקע הגבלות ביטחוניות שהוטלו על האוכלוסייה הפלסטינית במהלך תקופה זו.
מספר הפועלים ירד מכ־116,000 ב־1992 לכ־65,000 ב־1995. הירידה התרכזה בעיקרה במועסקים פלסטינים מרצועת עזה, שמספרם צנח בתקופה זו מ־43,000 ל־4,000. הפועלים הפלסטינים נדרשו מעתה להיתרי עבודה פרטניים, בנוסף להיתר כניסה לשטחי ישראל של הקו הירוק.
את מקומם של פועלים פלסטינים במגזר התעשייה הישראלי החלו להחליף בהדרגה עולים חדשים וקבלני משנה פלסטינים שהפעילו מפעלי תעשייה קטנים בשטחי יהודה, שומרון ורצועת עזה.
הצורך הדחוף בפועלי כפיים במגזרי החקלאות והבנייה הוביל להיתרים שניתנו להעסקת עובדים זרים, שהחלו להחליף את הפועלים הפלסטינים בהדרגה.
לקראת סוף שנות ה־90, על רקע תקופת שקט יחסי, שב ועלה מספר הפלסטינים שהועסקו בישראל ובהתנחלויות, מספר שהגיע ערב פרוץ האינתיפאדה השנייה לכ־110,000 פלסטינים, כרבע מכלל כוח העבודה הפלסטיני (הנתונים לשנים שאחר 1993 כוללים בתוכם גם את תושבי מזרח ירושלים).
פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000 הביאה לפגיעה קשה בכלכלה הפלסטינית, שאף הושוותה על ידי הבנק העולמי להשפעת "השפל הגדול" של שנת 1929 על הכלכלה העולמית.
החל משנת 2006 והשיפור במצב הביטחוני ביהודה ושומרון חלה עליה במספר הפועלים העובדים בישראל, וכיום מספרם מגיע לכ-50 אלף, המגיעים מיהודה ושומרון בלבד.
בנוסף לפועלים המועסקים בהיתר, ישנן הערכות על עוד כ־6,000 פלסטינים שהועסקו אז בישראל ללא היתר (שוהים בלתי חוקיים).
לעובדים הפלסטינים בישראל מעמד מיוחד, שונה מזה של תושבי ישראל ושונה מזה של העובדים הזרים.
הרגולציה מבחינה בין פלסטינים המועסקים בתחומי הקו הירוק ובין פלסטינים המועסקים ביישובים ישראליים שבתחומי יהודה ושומרון.
עובדים פלסטינים בתחומי הקו הירוק
עובד פלסטיני המעוניין לעבוד בישראל זקוק להיתר ממתאם פעולות הממשלה בשטחים, שניתן בדרך כלל על ידי מנהלת תיאום וקישור מקומית או על ידי המנהל האזרחי.
עובדים אלה חייבים במס הכנסה בהתאם לכללים החלים על ישראלים (להבדיל מעובדים זרים, עליהם חלים כללים שונים).
עובדים פלסטינים מבוטחים בביטוח לאומי רק בענפים פשיטת רגל, פגיעה בעבודה ואמהות (בדומה לעובדים זרים), אך חל עליהם היטל השוואה, המביא את גובה דמי ביטוח לאומי החלים עליהם לזה החל על תושבי ישראל.
בשנת 2005 הוגשה עתירה לבג"ץ, שכללה דרישה לקבוע כי פועלים פלסטינים מקומיים שעובדים בהתנחלויות זכאים לתנאי עבודה על-פי החוק הישראלי, כפי שנהוג לגבי פועלים ישראלים העובדים באותם מפעלים.
עובדיה טוביה (30 באוגוסט 1920 – מרץ 2006) היה מלחין ישראלי, ממייסדי תאטרון מחול ענבל ומנהל המדרשה למורי מוזיקה בתל אביב.
בצעירותו הקים את תנועת הנוער "החלוץ הצעיר" בתימן ולקח חלק מרכזי בהעלאת יהודי תימן לישראל.
נולד בעדן, תימן, בשם עווד'ה מנחם לזכר אחיו שנפטר כתינוק.
הוא עלה לישראל בגיל שלוש יחד עם משפחתו.
בישראל בכיתה א המורה של הכיתה שהיו לו 6 תלמידים באותו השם, כינה אותו עובדיה, והוא החליט לאמץ שם זה.
מאוחר יותר, כמקובל אצל יוצאי עדן, שינה עם אחיו את שם משפחתו לטוביה על שם האבא, טוב.
בגיל 17 החל ללמוד נגינה בכינור בעידודו של עמנואל עמירן לאחר שראה אותו מנצח על מקהלת הנוער העובד ללא ידיעת תווים.
התנדב לפלמ"ח בה היה במחלקה הערבית ואומן על ידי הבריטים כאיש קומנדו ימי.
בתום מלחמת העולם השנייה נשלח בתור שליח להעלות את יהדות תימן ועדן לישראל.
בעדן הקים את תנועת הנוער "החלוץ הצעיר".
ריכז וניהל את מחנה הפליטים גאולה שקם במדבר חאשד ליד עדן לאחר מכן, השיג בצנעא צו שמתיר ליהודים לעזוב את תימן.
בסוף 1947 סייע בהגנה על השכונות היהודיות בעדן, עת התרחשו שם פרעות בדצמבר 1947. עם התקדמות מבצע על כנפי נשרים שהחל בשנת 1949 להעלאת יהדות תימן במטוסים לישראל, חזר ארצה והחליף לתקופה קצרה את ישראל ישעיהו-שרעבי בוועד הפועל של ההסתדרות.
עובדיה היה המנהל המוזיקלי ומלחין הבית של תאטרון מחול ענבל מראשיתו.
שם חיבר יצירות מוזיקליות לכוריאוגרפיות של שרה לוי-תנאי.
לשיתוף הפעולה הפורה בין לוי-תנאי לעובדיה תרמו גם חברי ענבל, שהמוזיקה שלו דיברה אל לבם והקלה עליהם את העבודה על עבודותיה החדשות של לוי-תנאי.
על תהליך ההלחנה אמר, "כאן באה מלאכת המרכבה.
בתנאי שמקצב השפה והלחן יתאימו".
עובדיה למד במדרשה למורי מוזיקה בתל אביב ובהמשך היה למורה ומנהל במדרשה.
הוא למד קומפוזיציה אצל מרדכי סתר ופאול בן-חיים במחזור הראשון שיזמו הוא וחבריו ללימודי קומפוזיציה באקדמיה של תל אביב.
הוא למד בטריניטי קולג' אוף מיוזיק בלונדון ובבתי ספר למדעי המזרח שליד אוניברסיטת לונדון.
טוביה ניהל את המדרשה למוזיקה בשנים 1966–1986. הוא עודד את הכנסת "שיטת קודאי" לחינוך המוזיקלי בישראל.
הוא הקים את "מקהלת עדן" וחוגי מוזיקה רבים ברחבי הארץ.
עובדיה היה נשוי למרים טוביה בונה בין השנים 1955 ל-1972, ולהם 2 ילדים משותפים; אפרים ואיל.
לאחר מכן ב-1973 נישא לצופיה טוביה, ממנו נולדו ילדיו אלצפן, אליאל ואהלי.
טוביה גדל בתל אביב, ונפטר בגבעתיים במרץ 2006. ארכיונו נמצא בספריה הלאומית בירושלים.
1961 - "מגילת רות" - מוזיקה לתזמורת וזמרים
1964 - "זמר כד" - שירי עמנואל עמירן; "מזמור לדוד" - על פי תהילים כ"ג (פיתוח של "דוד ואבישג")
1971 - "מיניאטורות" - נעימות תמניות; "הפלך"; "למדבר שאנו"
1973 - "אשירה לשבזי" - על פי שירים תימניים מקוריים
1976 - "חבלי אנוש" - כוריאוגרפיה: שלמה חזיז; "ליד הריחיים"
1977 - "ואטאבינה"; "בעקבות הדבקה" - כוריאוגרפיה: שלמה חזיז
1980 - "אלגיה לכרם"; "הנערה ודולה הפנינים"
1988 - "חיזור" - שירים תימניים מקוריים, כוריאוגרפיה: מלכה חג'בי.
"סעי יונה" - מתוך הדיואן התימני (נשיד), על בסיס לחנים תימניים.
"דברי שיר" - מתוך הדיואן התימני
"מגילת רות" - קנטטה למקהלה, סולנים וקריין
"מגילת רות" היא המחזה המוזיקלי הרצוף הראשון שהעלה תיאטרון המחול "ענבל" (1961).
טוביה כינה יצירה זו בשם "סוויטה מתוך תמונות הקציר".
בתכניה המקורית כתבה שרה לוי תנאי:
היצירה מבוססת על סיפור פרי עטו של רפאל ספורטה.
היא מיועדת לסולנים, מקהלה והרכב כלי.
היצירה מושתתת על מזמורים תימניים אותם ליקט טוביה והשתמש בהם כחומרי גלם מוזיקליים.
היא הועלתה על ידי תיאטרון מחול ענבל יותר ממאה פעמים בישראל ומחוצה לה וזכתה לשלל ביקורות משבחות.
בבסיס היצירה אגדה על נערה בשם ורד בר, יתומה מאם, שאביה מוכר אותה לזקן עשיר סתום עין.
בר מאוהבת בדולה פנינים צעיר מכפר הדייגים שבו היא חיה.
בליל כלולותיה חוטף אותה אהובה, אולם אנשי הכפר רודפים אחריו והורגים אותו.
בייאושה היא בורחת אל המדבר כדי לחבור אליו – במותה.
בשנת 2011 היצירה זכתה לשחזור והעלאה מחודשת.
הרב עובדיה יוסף (י"ב בתשרי ה'תרפ"א, 23 בספטמבר 1920 – ג' בחשוון ה'תשע"ד, 7 באוקטובר 2013) היה רב, פוסק ומחבר חרדי-ספרדי, כיהן כרב הראשי לישראל ('הראשון לציון') בשנים 1973–1983 והיה מנהיגה הרוחני ונשיא מועצת חכמי התורה של מפלגת ש"ס מאז הקמתה.
חתן פרס ישראל לספרות תורנית לשנת ה'תש"ל (1970).
כונה בפי רבים גדול הדור, "פוסק הדור" וכן מרן.
ממעצבי דרכם הרוחנית של יהודי עדות המזרח במאה ה-20 והדרך החרדית ספרדית.
נולד בעיר בגדאד שבעיראק, בנם הבכור של יעקב (בן עובדיה) וגורג'יה.
נקרא עובדיה על שמם של הרב עבדאללה סומך ושל סבו, ויוסף על שמו של הרב יוסף חיים (ה"בן איש חי").
שם משפחת אביו היה עובדיה, ומאוחר יותר הפך את שמו הפרטי השני לשם משפחתו.
ב-1924, כשהיה בן ארבע, עלתה משפחתו לארץ ישראל, והתיישבה בשכונת "בית ישראל" בירושלים, שם התפרנסה מחנות המכולת של אביו (בעיראק עבד אביו כצורף).
מצבה הכלכלי של המשפחה היה דחוק, והבן עובדיה נאלץ להתחיל לעבוד בגיל צעיר.
בשנת 1927 שרד את רעידת האדמה בירושלים.
למד בתלמוד תורה בני ציון שבשכונת הבוכרים ומנעוריו התבלט בכישרונו ובלהיטותו ללימוד תורה.
את יצירתו הספרותית הראשונה כתב בגיל תשע, הערות בשולי הספר "ראשית חכמה".
בשנת ה'תרצ"ג (1933), בגיל שתים עשרה, עבר ללמוד בישיבת פורת יוסף שבעיר העתיקה (שם היה החברותא של הרב בן ציון אבא שאול), לאחר שאביו שוכנע בחשיבות הדבר על ידי הרב צדקה חוצין.
באותה שנה כתב ספר בשם "מחברת העתקת חידות" יחד עם שניים מחבריו.
השקיע את זמנו בלימוד תורה ובכתיבה תורנית.
ראש הישיבה, הרב עזרא עטייה, שימש עבורו כאב רוחני.
בשנת ה'תרצ"ז (1937), בגיל 18, נשלח על ידי הרב יעקב דואק{{הערה|אבישי בן חיים, סופשבוע, 29 בדצמבר 2007}} להעביר במקומו שיעור יומי בבית הכנסת 'אוהל רחל' של עולי פרס בשכונת "בית ישראל".
השיעור עסק בהלכה, מתוך ספרו של רבי יוסף חיים, הבן איש חי.
בשיעוריו הרבה לחלוק על ה"בן איש חי" וטען כנגדו כי הוא מחמיר וכי הוא מעדיף את פסקי האר"י על זה של השולחן ערוך.
שיעורי הלכה אלו היו חוויה מעצבת עבור הרב יוסף, הן משום שלראשונה ביטא בפומבי את תפיסתו בנוגע לעדיפות שיש לפסקי רבי יוסף קארו, והן משום שדבריו כנגד פסיקותיו של ה"בן איש חי" עוררו תרעומת בקרב קהל שומעיו, במיוחד אלה מיוצאי בבל.
מספר רבנים נכבדים, בהם הרב יצחק נסים (לימים הרב הראשי הספרדי), גערו בו במשך השנים בשל כך, אולם רבו, הרב עזרא עטייה, עודד אותו להמשיך ולפסוק הלכה על פי הבנתו.
עוד ידוע כי אף היה נוהג להיוועץ בו בנושאי הלכה.
במקביל לשיעורים שהעביר העלה על הכתב את השגותיו על ה"בן איש חי", שפורסמו שנים רבות לאחר מכן (1998–2003) בסדרת הספרים "הליכות עולם".
בשנת ה'ת"ש (1940), בגיל עשרים, הוסמך לרבנות ודיינות על ידי הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
בין השנים 1945–1947 שימש כדיין בבית הדין של העדה הספרדית בירושלים.
בתקופה זו כבר התבססה תפיסתו ההלכתית, והוא נהג להשיב לשאלות שהופנו אליו מחוגי הרבנות והדיינות הספרדית בארץ ובפזורה, וכן מאשכנזים ירושלמים.
בד' בניסן ה'תש"ד (1944), נישא למרגלית, בתו של הרב אברהם הלוי פטאל, מעולי חלב.
החתונה התקיימה בבית ספר שפיצר ששכן בבית יהודיוף-חפץ שבשכונת הבוכרים.
בתקופה זו, בני משפחתו של הרב יוסף וחבריו לשכונת מגוריו בירושלים, נחשפו לסביבה הציונית ופעלו במסגרתה, עד כדי מעורבות אינטנסיבית בארגון האצ"ל.
בשנת 1947 עבר למצרים, לבקשתו של הרב עוזיאל, שם היה סגנו של הרב הראשי הרב נחום אפנדי ואב בית דין.
במצרים מצא מחויבות דתית חלשה, לא רק בקרב המוני העם, אלא גם בקרב המנהיגות ואף בקרב הרבנים המקומיים.
הרב אהרן שויקה שהיה מעסיקו מטעם הרבנות, מינה אותו לשמש כראש ישיבה בישיבתו "אהבה ואחווה", ותמך בו במאבקיו.
אחת הבעיות החמורות מבחינה הלכתית הייתה מערך הכשרות במוסדות הציבור, דבר אשר גרם לסכסוכים בינו ובין אישים בקהילה, בהם רבנים.
בעקבות אירועים אלה התפטר מתפקידו, כשנתיים לאחר בואו, בשלהי תש"ט.
כשנה לאחר מכן, בקיץ 1950, חזר לישראל.
חוויותיו במצרים השפיעו עליו רבות, והדבר בא לידי ביטוי בפסיקותיו ובדרשותיו.
שהותו במצרים השאירה ברב יוסף גם את חותמה בדמות ליקויי הראייה שמהם סבל, אשר החמירו עם השנים וחייבו אותו להרכיב משקפי ראייה עם עדשות כהות.
כששב לישראל ממצרים, לא היה יכול ללכת לכולל בפורת יוסף, שכן אז לא החזיקו בכולל אברכים מבוגרים.
לכן, כדי להתפרנס לימד בתלמוד תורה של חסידות סאטמר, ובהמשך החל ללמוד בבית מדרש "בני ציון", בראשות הרב צבי פסח פרנק.
בתקופה זו הניאה אותו אשתו, מרגלית, מלהתמנות לתפקיד ראש הבד"ץ של העדה החרדית הספרדית.
הוא שימש כדיין בביה"ד האזורי בפתח תקווה בהרכבו של המרא דאתרא הרב ראובן כץ והרב ישעיהו משורר (1951–1952, 1957–1958).
תעוזתו הפסיקתית באה לידי ביטוי כבר בתקופת כהונתו הראשונה, בהיותו כבן 30 בלבד, בעת שכתב פסק דין שהתיר יבום במקום חליצה, כמנהג הספרדים, ובניגוד לתקנות של הרבנות הראשית לישראל, שנקבעו שנה קודם לכן.
בשנת ה'תשי"ב פרסם את ספרו על הלכות הפסח חזון עובדיה, ספר שזכה לביקורות חיוביות, וזכה להסכמות, בין השאר, משני הרבנים הראשיים, הרב עוזיאל והרב הרצוג, וכן מהרב עטייה.
בשנה זו זכה בפרס משרד הדתות שחולק ל-18 "עילויי הישיבות".
בתשי"ד (1953) ייסד את "אור התורה", ישיבה לאברכים ספרדים מצטיינים.
ישיבה זו, שלא האריכה ימים, הייתה סנונית ראשונה של ישיבות שהקים במהלך השנים שלאחר מכן (בין השאר, בעזרת בניו), במטרה לייצר בני תורה ספרדים שיהוו את שדרת המנהיגות התורנית של דור העתיד.
בשנים תשי"ד ותשט"ז הוציא לאור את שני הכרכים הראשונים של יצירתו המרכזית "יביע אומר".
הרב יוסף זכה בפרס הרב קוק לשנת ה'תשי"ד, פרס ירושלים לספרות תורנית לשנת ה'תשי"ז וה'תשכ"ב.
בין השנים תשכ"ד–תשכ"ח (1964–1968) שימש כראש ישיבת המתיבתא הגדולה בית הראש"ל ברחוב ז'בוטינסקי 31 בירושלים.
בשנים 1958–1965 כיהן כדיין בביה"ד האזורי בירושלים, וב-1965 היה לחבר בית הדין הרבני הגדול.
במהלך שנות השישים למד במשך פרק זמן מסוים קבלה באופן אישי אצל הרב מרדכי שרעבי.
בשנת ה'תשכ"ט (1968) נבחר לכהן כרב ראשי בתל אביב-יפו, לצד הרב שלמה גורן.
הוא הוכתר לתפקיד ב-17 ביוני 1969. בכהונתו כרבה של תל אביב, כמו גם בכהונתו כדיין בפתח תקווה ובירושלים, התעמת עם רבנים אשכנזים בנושאים כמו עריכת חתונות לספרדים בימים שבהם אשכנזים נמנעים מכך (כגון מי"ז בתמוז עד ר"ח אב) מתוך רצון להקל על הציבור ולהרים את קרנה של הפסיקה הספרדית.
בשנת 1970 זכה בפרס ישראל לספרות תורנית.
פרשת גיורה של הלן זיידמן
בשנת 1970 ביקשה הלן זיידמן (לשעבר שנון), נכריה מארצות הברית שהתגוררה בקיבוץ נחל עוז ונישאה ליהודי כהן חבר הקיבוץ בנישואין אזרחיים להירשם כיהודיה במרשם האוכלוסין, לאחר שעברה גיור רפורמי.
הרבנות הראשית התנגדה לכך בתוקף, והתעורר חשש שבג"ץ יקבל את עמדתה של זיידמן במה שיתפרש כמתן הכרה לגיורים רפורמיים.
כדי למנוע תוצאה כזאת, הרב גורן, שהיה אז הרב הראשי לצה"ל, גייר את זיידמן בתוך יממה.
לאחר שהגיור לא הוכר בשל חוסר סמכותו של הרבצ"ר לגייר, כינס הרב יוסף בית דין בלשכתו ואישר את הגיור, בגיבויים של הרבנים הראשיים הרב יצחק ניסים והרב איסר יהודה אונטרמן.
רבנים מהציבור החרדי, בהם הרב אלישיב והרב קניבסקי, תקפו את הגיור וטענו כי הוא לא כלל קבלת מצוות, בשל העובדה שהלן הייתה נשואה לכהן (דבר שאסור לפי ההלכה) והמשיכה להתגורר בקיבוץ חילוני, דבר שמעורר חשש כבד שאין בכוונתה לשמור תורה ומצוות.
בז' בחשוון ה'תשל"ג (1972) נבחר לרב הראשי לישראל ולראשון לציון, במקומו של הרב יצחק נסים ברוב של 81 לעומת 68 קולות.
התמודדותו של הרב יוסף ספגה ביקורת על שהתמודד נגד רב ראשי מכהן, ובתגובה תמך בו בפומבי הרב יוסף שלום אלישיב.
מערכת הבחירות הייתה מתוחה, כאשר ברקע עמדה פרשת פסק דין האח והאחות, וכן יחסים מתוחים בין הרב יוסף לרב נסים.
המתח בין שני הרבנים החל עוד בשנות ה-40, כשהרב יוסף יצא בגלוי נגד פסקי הבן איש חי.
לצדו של הרב יוסף נבחר לכהן כרב הראשי האשכנזי, הרב שלמה גורן.
יחסי שני הרבנים הראשיים היו מעורערים.
מועצת הרבנות הראשית נשלטה בידי הרב גורן ולתקופת זמן מה אף החליט הרב יוסף שבשל כך אין טעם שיגיע לדיוניה כלל.
בשנים ה'תשל"ז–ה'תשנ"ד הוציא ספר בעל שישה כרכים בשם יחוה דעת, המבוססים על שיעורי הלכה שנתן במסגרת "פינת הלכה" בקול ישראל, מראשית כהונתו כרבה של תל אביב ועד סוף כהונתו כרב הראשי לישראל.
ספר זה נחשב לספר הלכה פופולרי, מאחר שהתשובות נכתבות בקיצור וללא פלפולים, זאת בניגוד לשקלא וטריא הלמדני המאפיין את יביע אומר.
בחודש ניסן ה'תשמ"ג (1983), בעקבות חוק שקצב את כהונתם של הרבנים הראשיים לעשר שנים, הסתיימה כהונתו של הרב יוסף כרב ראשי, דבר אשר היה למורת רוחו.
אחד הפעילים להשגת חקיקה זו היה שר האוצר משה ניסים בנו של הרב יצחק נסים, הראשון לציון שהוחלף בידי הרב יוסף.
לתפקיד הרב הראשי הספרדי נבחר הרב מרדכי אליהו.
לאחר שסיים את תפקידו המשיך הרב יוסף לכהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול.
במקביל הנהיג את מפלגת ש"ס והקים את "מועצת חכמי התורה" של המפלגה, בנשיאותו.
חברי הכנסת יוסי שריד ויאיר צבן עתרו לבג"ץ בדרישה שיאסור פעילות פוליטית על ידי דיין בבית הדין הרבני.
בית המשפט קבע כי אין זה ראוי שדיין יעסוק גם בפעילות פוליטית.
בעקבות כך פרש מתפקידו כדיין בספטמבר 1988.
לקראת התמודדותה של מפלגת ש"ס בבחירות לכנסת האחת עשרה, בשנת 1984, הוקמה מועצת חכמי התורה בהנהגתו של הרב יוסף, כאשר הרב שך, מנהיג הזרם החרדי-ליטאי, משמש פטרון פוליטי נוסף.
ב-1990, לאחר שהרב יוסף תמך בתחילה בשיתוף הפעולה בין ש"ס ובין מפלגת העבודה ("התרגיל המסריח"), נוצר קרע בין הרב יוסף ובין הרב שך.
בניגוד לדעתם של רבנים רבים, הורה הרב יוסף לחברי סיעת ש"ס להיכנס לממשלתו של יצחק רבין, לאחר הבחירות לכנסת השלוש עשרה בשנת 1992. מאז הפך למנהיגה הבלעדי והבלתי מעורער של ש"ס.
נראה כי הדבר קיבל חיזוק עם חילופי הגברי בצמרת ש"ס, ב-1999, עת החליף אלי ישי את אריה דרעי בראשות המפלגה.
החל עם הקמתה, זכתה ש"ס למעמד של שחקן מפתח בפוליטיקה הישראלית, והשפיעה רבות בצמתי הכרעה רבים, בין השאר בתקופות של גיבוש קואליציה לאחר קיומן של בחירות.
בשל כך, הגיע הרב יוסף, כמנהיגה של ש"ס, ל"מוקד של כוח פוליטי ששום אישיות חוץ-פוליטית במדינת ישראל לא זכתה לו מעולם".
התבטאויותיו הפוליטיות (והתאולוגיות) במסגרת דרשתו השבועית בבית הכנסת של "היזדים", עוררו לעיתים סערות פוליטיות וציבוריות .
פעמים רבות גישתו הפוליטית הובאה בהבלטה בעיתון יום ליום ואילו דעתו ההלכתית הובעה בקונטרס עונג שבת שצורף לעיתון מדי שבוע.
השפעתו הפוליטית של הרב יוסף באה לידי ביטוי גם לאחר מותו, כאשר במהלך מערכת הבחירות לכנסת העשרים התווכחו ביניהם אריה דרעי ואלי ישי מי משניהם הוא ממשיך דרכו הפוליטית.
הרב יוסף החשיב מאוד את הפעילות הדרשנית.
הוא ראה בפעילותו הדרשנית נדבך חשוב ב"זיכוי הרבים", ערך שהחשיב במיוחד.
במשך שנים העביר בקביעות שיעור בבית הכנסת היזדים בשכונת הבוכרים שבירושלים ולאחר מכן בבית הכנסת מתחת לביתו.
שיעורים אלה שודרו החל מ-1994 בלוויין על ידי דר וסוחרת.
דרשותיו של הרב יוסף במוצאי השבת קיבלו תהודה באמצעי התקשורת.
הוא השתמש בהן לעיתים בלשון בוטה, בעניינים הקשורים לפוליטיקה וחברה, ועורר לעיתים סערות ציבוריות.
אמרותיו: "צריך לעשות משתה ביום שתמות" על שולמית אלוני, ו"ארור המן, ארור יוסי שריד", הביאו אותו אל סיפה של חקירה פלילית.
במקרה אחר התבטא נגד רה"מ אריאל שרון והנסיגה מגוש קטיף (כ"ז אדר א' תשס"ה):
"מה עשו גזירות על חבל קטיף...
אנשים שבנו ביתם בזיעת אפם, שנים על גבי שנים.
דור שני, דור שלישי, יבואו תיכף, ינתקו אותם, ייקחו אותם וייתנו את הבתים לערבים.
איזה בתי מדרש יפים יש שמה, איזה בתי כנסת יפים יש שמה, איזה בתים נפלאים יש שמה.
איזה אכזר הרשע הזה, שהוא עושה דברים כאלה.
יתן לו 'באנה' אחת – ימות!
לאחר מכן אמר שהוא מצטער על הפרשנות כאילו ייחל שיקוצרו ימיו של שרון והוא מאחל לו אריכות ימים.
היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, החליט לבסוף לא לפתוח חקירה פלילית נגד הרב, מאחר שמדובר באיחול למותו של ראש הממשלה, ולא בקריאה לאלימות.
שרון אכן קיבל אירוע מוחי באותה שנה לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, וזמן קצר לאחר מכן שקע בתרדמת.
גם התבטאויות הנושאות אופי תאולוגי הובילו לא אחת לסערה ציבורית.
כך היה, למשל, בעת שנשא דברים על אודות חללי השואה, זאת על אף שדבריו בנידון לא היו אלא ציטוט מדבריו של האדמו"ר רבי אהרן ראטה, בעל "שומר אמונים"; או דבריו על חללי צה"ל – דברים שיוחסו על ידי העיתונות לחללי מלחמת לבנון השנייה.
בתקופת הבחירות לרבנות הראשית ביוני 2013 כינה את אחד המתמודדים, הרב דוד סתיו, "רשע" ו"מסוכן ליהדות".
מאז פטירת אשתו מרגלית בשנת 1994 ועד פטירתו סעדו את הרב עובדיה בנו וכלתו, משה ויהודית יוסף, שעברו להתגורר בביתו והשפיעו רבות על המתרחש בקרבתו.
ב-21 בספטמבר 2013 (חול המועד סוכות ה'תשע"ד), בעקבות החמרה במצבו הבריאותי אושפז הרב יוסף בבית החולים הדסה עין כרם ומשפחתו הוסיפה לו את השם "חיים" כסגולה לאריכות ימים.
הרב יוסף נפטר בבית החולים ב-7 באוקטובר 2013, ג' בחשוון ה'תשע"ד, בגיל 93.
הלווייתו נערכה באותו ערב בירושלים והשתתפו בה, לפי ההערכות, בין 275,000 ל-850,000 איש.
לפי הערכות הייתה זו הלוויה הגדולה ביותר בתולדות מדינת ישראל.
בין המלווים היו הרב אהרן לייב שטינמן, האדמו"רים מגור, מבעלז ומוויז'ניץ, וכן נשיא המדינה שמעון פרס וראש הממשלה בנימין נתניהו.
נקבר לצד אשתו בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
בתום השבעה התקיימה עצרת לזכרו בהשתתפות רבבות בצומת בר-אילן, בסמוך לבית הקברות סנהדריה.
בעצרת נאמו והספידו רבנים מן המגזר הספרדי, הליטאי והחסידי.
במהלך השבעה הוחלט לשנות את שם רשת החינוך שהקים מ"מעיין החינוך התורני" ל"בני יוסף".
בשנת 2014–ה'תשע"ד הוקמה ישיבת ישיבת אהל יוסף על שמו.
בשנת 2015 הכריזה עיריית תל אביב-יפו על פרס הרב עובדיה יוסף לכתיבה הלכתית על שמו.
בשנת 2017 הוחלט לשנות את שמה של שכונת "גני הדר" שבצפת לשם "שכונת חזון עובדיה", וכן לקרוא לרחובה הראשי על שמו.
בערים ראשון לציון, הרצליה, לוד, פתח תקווה, בית שמש, נוף הגליל ועוד קרויים רחובות על שמו.
בשנת 2015 הוציא דואר ישראל בול ומארז מזכרת לזכרו.
בשנת 2016 הודיעה המשפחה על כוונתה להפוך את ביתו ברחוב הקבלן לספריה וכולל אברכים שינציח את זכרו.
בשנת 2017 הוחלט לקרוא את צומת בר-אילן "צומת מרן" על שמו.
בביתו שבשכונת הר נוף הוקם לזכרו "בית מאור ישראל" על ידי מכון מאור ישראל, בראשות בנו, הרב משה יוסף.
במקום בית מדרש העוסק בתורתו ובהוצאת כתביו לאור.
ביום השנה לפטירתו נערכת במקום האזכרה המרכזית לזכרו.
לאחר שלוש שנים מפטירתו הוקם "מרכז מורשת מרן העולמי" על ידי ישיבת חזון עובדיה.
עיריית תל אביב קבעה שלט הנצחה לרב עובדיה יוסף מול הבית בשדרות רוטשילד 96, בו התגורר בשנים שבהן כיהן כרב הראשי של תל אביב-יפו.
בשנת 2023 הוקם בית הוראה בשכונת הדר יוסף שבתל אביב-יפו הקרוי על שמו.
בשנת ה'תשפ"ה (2025) אישרה הכנסת את ה"חוק להנצחת זכרו של מרן הרב עובדיה יוסף".
החוק קובע קיום פעילויות לזכרו, הקמתו של מרכז הנצחה, וחלוקת תמיכות ומלכות לגופים העוסקים בהנצחת זכרו.
יום פטירתו, ג' בחשוון, נקבע כ"יום מרן הרב עובדיה יוסף".
מטבע הלשון שבו השתמש הרב יוסף פעמים רבות – "להחזיר עטרה ליושנה" – ביטא את רצונו להעצים ולגבש את הזהות הדתית-ספרדית, ו"להמליך" את רבי יוסף קארו כ"מרא דאתרא" בארץ ישראל וליצור קודקס תורני אחיד לכלל ישראל, זאת בניגוד לפסיקה העדתית.
כך כתב בנו, הרב יצחק יוסף, על רבי יוסף קארו בספר ילקוט יוסף:
המפעל ההלכתי של הרב יוסף הוא חידוש, שכן משמעותו היא ויתור על מנהגי העדות השונות בארצות מוצאן.
זהו גם מיזם חברתי, שבמסגרתו ביקש לרומם את מעמדם של בני יהדות ארצות האסלאם, הספרדים, אל מול מה שראה כהגמוניה האשכנזית בעולם התורני.
בכמה מקומות הוא כותב שגם בני אשכנז צריכים ללכת לפי פסיקות השולחן ערוך, עם זאת, במקומות רבים כתב שעל האשכנזים להמשיך לפסוק כרמ"א.
בהקשר לגישתו המטא-הלכתית של הרב יוסף, החוקרים נחלקים ביניהם בנוגע לשאלה למי הוא מכוון את הדברים ומהי פרשנות מעשיו.
לדעת הרב ד"ר רצון ערוסי הרב יוסף ביקש לשמר קודם כל את הפסיקה ההלכתית על פי רבי יוסף קארו עבור הספרדים, כאשר שאיפתו האוטופית כללה בתוכה גם את יהודי אשכנז: "רצוי הוא אחדות ישראל, אשר תושג על ידי פסיקה אחידה.
פסיקה אחידה תושג לדעתו על ידי התלכדות סביב מנהג ארץ-ישראל, שלדעתו הוא מנהג יהודי ספרד לפסוק כרבי יוסף קארו ב'שולחן ערוך'.
אולם המציאות לפי שעה שונה.
כל עדה שומרת על מנהגיה, ולכן יש לפסוק לכל עדה לפי מנהגיה.
אך מאחר שלדעתו מסתמנת מגמה של השלטת הפסיקה האשכנזית, הוא קורא בקול גדול להציל ולשמר את הפסיקה הספרדית".
צבי זוהר סבור כי הרב יוסף נקט באותה גישה ציונית של כור היתוך, בכך שביקש לאחד את המנהגים השונים של כל העדות בארץ ישראל – ספרדים ואשכנזים כאחד, שעליהם ביקש הרב יוסף להחיל את פסקי רבי יוסף קארו.
בכך, לדברי זוהר, ביטא הרב יוסף גישה אנטי-גלותית ואנטי-קולוניאליסטית.
זוהר משווה בין הרב יוסף ובין רפורמטורים כגון יאן הוס, מרטין לותר ומוחמד עבד אל-והאב, וטוען כי השקפת עולמו של הרב יוסף היא השקפה דתית רסטורטיבית-רפורמיסטית.
לטענתו של זוהר, יש בהשקפת עולמו של הרב יוסף היבט אסכטולוגי בכך שהוא מתייחס ל"החזרת עטרה ליושנה" כדרך הבלעדית למימושה של "אחדות ישראל" באחרית הימים, כפי שניבא הנביא יחזקאל.
זוהר מצביע על כך שהרב יוסף היה קרוב מחד לגישת החרדים האשכנזים, המעדיפים את המילה הכתובה (במקרה שלו, השולחן ערוך והרב יוסף קארו) על פני המנהגים השונים שהביאו איתם העולים מארצות האסלאם.
מאידך, בניגוד לחרדים האשכנזים, התנגד לפסיקה מחמירה וכן "אינו פוסק בעבור קבוצה סגורה בלבד, אלא מבקש לעצב נורמות ודרכי התנהגות בעבור הציבור כולו".
זוהר סבור כי עמדתו התקיפה של הרב יוסף "אינה הגישה התורנית הספרדית האותנטית בה"א הידיעה, אלא השקפת עולם ספרדית מסוימת, אשר לא הייתה בנמצא בניסוח ובהדגשים אלה עד שעוצבה כך על ידי הרב עובדיה עצמו".
עוד לדבריו: "ניתן לומר כי גישתו ועמדותיו משקפות ביטחון עצמי רב, עצמאות, מקוריות, רדיקליות ונועזות רבה.
במידה לא פחותה הן פורמליסטיות, פטרנליסטיות ומוניסטיות.
יש בעמדותיו פן חרדי, פן רפורמיסטי ופן ארץ-ישראלי.
הוא מציב חזון של אחדות כל ישראל בארץ ישראל תחת דגלה של ההלכה הארץ-ישראלית האותנטית; אבל הוא מוכן לוותר לשם כך על רב-גוניות שמקורה בעושר תרבויות ישראל המסורתיות בקהילות הגולה, על פלורליזם הלכתי ועל התחדשות החשיבה ההלכתית מתוך שיח ושיג עם מרן, אך בלא קבלת פסקיו כסופיים וכנצחיים מבחינת ההלכה".
יצחק בצלאל סבור שגישתו של הרב יוסף איננה "אחדותית" – חרף הרטוריקה שלו בעניין זה – אלא כיתתית, שכן הוא מותיר מחוץ ל"אחדות" את האשכנזים, ספרדים שלא גורסים כמוהו, יהודים בגולה וחילונים.
ניתן ללמוד על כך הן מפועלו הפוליטי של הרב יוסף, הן מהתבטאויותיו נגד קבוצות שונות והן מפסיקותיו.
למעשה הרב יוסף תבע שהכול ינהגו כדעתו.
כמו כן הרב יוסף לא הציג לדעתו גישה "ספרדית-ארץ ישראלית רדיקלית", אלא גישה פונדמנטליסטית השואפת לחזור לעבר מסוים, בלי להתחשב במה שהשתנה במציאות מאז.
הרב בנימין לאו אינו מסכים לטענה שגישתו של הרב יוסף היא כמו ציונית, המבקשת לאחד את כל מסורות הפסיקה בארץ ישראל.
לטענת לאו, הרב יוסף סבר כי הספרדים בגלויות השונות קיבלו בעבר את פסיקותיו של רבי יוסף קארו, אלא שחלק מהקהילות זנחו את הוראותיו עם השנים.
כעת מששבו לארץ ישראל, שבה רבי יוסף קארו הוא מרא דאתרא, על הספרדים לשוב ולקיים את פסיקותיו.
לטענת לאו, הרב יוסף כיוון בפסיקותיו רק לספרדים ולא לאשכנזים, מאחר שהאחרונים מעולם לא קיבלו את פסיקותיו של רבי יוסף קארו.
הרב יוסף פעל, אם כן, בשתי חזיתות: האחת, מול האשכנזים, המבקשים לעצב חזית אחידה, אך כזו שתשנה את מנהגי הספרדים לאלה של האשכנזים; והחזית השנייה, מול הקהילות הספרדיות השונות, כדי לאחד את המנהגים סביב פסיקותיו של רבי יוסף קארו.
אריאל פיקאר סבור כי גישתו של הרב יוסף היא "תגובת נגד לאוריינטליזם האשכנזי, החילוני-ישראלי והדתי-רבני כאחד".
לטענתו, הרב יוסף הציג את "הספרדיות" כיחידה אחת, בניגוד לתפיסת הממסד האשכנזי הרואה בספרדים "עדות מזרח".
כך שבניגוד "לתפיסה האשכנזית-ישראלית של ראשית ימי המדינה, שראתה ב"עדות המזרח" ציבור נחשל, 'טעון טיפוח', שיש להעבירו בכור ההיתוך הישראלי ולהופכו למודרני, ביקש הרב יוסף לראות באותו ציבור, המורכב מעדות שונות, קבוצה אחת ששבה ומתהדרת בעטרת המסורת שלה".
כך או אחרת, מסכימים החוקרים כי לצד ההיבטים השמרניים בגישתו ההלכתית האורתודוקסית, ישנם היבטים רפורמטיבים בגישתו ההלכתית: העדפת פסיקותיו של רבי יוסף קארו והעדפת עמדה הלכתית מקלה.
הגשמת גישתו ההלכתית שזורה במאבק שניהל לאורך השנים מול הרבנים האשכנזים.
על קודמיו בכס הרבנות של תל אביב-יפו כתב:
בקשתו לאחד את המסורות והמנהגים ספגה ביקורת מצד רבנים מיהדות עיראק ומיהדות צפון אפריקה.
הראשונים בעיקר בקשר ליחסו של הרב יוסף לבן איש חי, והאחרונים בקשר ליחסו של הרב יוסף למנהג ולמסורת הלא כתובה.
על אף הביקורת, מחברים רבים מבני עדות המזרח ביקשו את הסכמתו, גם כשהטקסט הכיל ביקורת על פסיקותיו.
עם זאת, בפסיקות אחדות גם הרב יוסף עצמו (בדומה לשאר הפוסקים) לא נצמד באופן מוחלט לפסיקת רבי יוסף קארו.
כך למשל: על אף שהשולחן-ערוך קובע כי יש ללבוש טלית-קטן על גבי הבגדים, פסק הרב יוסף כי אין לעשות כן, ואף יש להסתיר את פתילי הציצית במכנסיים.
כך גם בדין הנחת התפילין, על אף שפסק השולחן ערוך כי יש לכרוך את רצועת היד על הזרוע רק לאחר הנחת תפילין של ראש, הרב יוסף סובר כי יש לנהוג כפי מנהג העולם (על פי הקבלה) ולכרוך את רצועת היד לפני הנחת תפילין של ראש.
אחד מעקרונות היסוד הפסיקתיים של הרב יוסף היה בנקיטת הגישה של כוח דהיתרא עדיף, שלפיה יש לפסוק להקל ולא לחומרא, ככל שהדבר ניתן.
הרב יוסף ראה עיקרון זה כמייחד את מסורת הפסיקה הספרדית ביחס לזו האשכנזית.
באחת מפסיקותיו הביא את דברי החיד"א: .
הרב יוסף העלה על נס עיקרון זה והפכו לאידיאל, עד כדי כך שלפי צבי זוהר, אם "הוא נשאל בעניין ריטואלי-הלכתי והצליח להוכיח שעמדה מקלה היא הנכונה מבחינה הלכתית, הוא רואה בכך הישג חיובי".
לדעתו של הרב יוסף, החומרה של הפוסקים האשכנזים באה כתוצאה מיראת ההוראה שלהם, הנובעת מכך שאינם בקיאים מספיק בש"ס (משנה ותלמוד) ובפוסקים.
במאמר שכתב ב-1970 על משנתו של הרב יעקב שאול אלישר (יש"א ברכה) כתב:
לדעת הרב יוסף, פסיקה מחמירה פסולה מעיקרה, ובמיוחד בדור הנוכחי ("דור החופש והדרור"), שהחמרה יתרה עלולה להביא בסופו של דבר לזניחת הפרקטיקה הדתית: .
בכך ביטא הרב יוסף גישה "כנסייתית" ולא "כיתתית" כלפי החברה הישראלית.
גישה המבקשת להכיל ולא לבדל.
במסגרת פסיקותיו ההלכתיות, אימץ הרב את "היתר מכירה" המאפשר מכירת קרקעות לנוכרי בשנת השמיטה, תוך שהוא נשען על מסורת הפסיקה של רבנים ספרדים ואשכנזים כאחד.
הוא אף יישם הנהגה זו הלכה למעשה ומכר את גינת ביתו באמצעות הרבנות הראשית.
אף שלעמדתו ניתן להסתמך על היתר זה לכתחילה, הוא המליץ לבני תורה להחמיר ולהימנע מצריכת יבול כזה במידת האפשר, ובלבד שהחומרה אינה פוגעת בצרכי הבית הבסיסיים.
בתחום הצניעות והמוזיקה, התיר הרב לשמוע שירת נשים דרך אמצעי תקשורת והקלטה, כאשר הזמרת אינה מוכרת לשומע, ואף נהג בעצמו להאזין לשירתה של אום כולתום וזמרות נוספות שאת חזותן לא הכיר.
בנושאי חינוך וניהול חיי הקהילה, פסק הרב כי בשעת הדחק ניתן ללמד בנים ובנות בכיתה אחת עד גיל תשע, תוך הדגשה כי יש להעדיף הפרדה בכל מקום בו הדבר מתאפשר.
בנוגע לכיסוי ראש לנשים, קבע כי מעיקר הדין ניתן להקל ולגלות משערות הראש כשיעור אצבע אחת או שתיים, וציין כי לנשים הנוהגות כך יש על מה שיסמוכו.
כמו כן, התיר לרווקות ללכת בשיער סתור (שאינו אסוף), בהסתמך על המנהג הרווח בציבור, ואפשר לאלמנות ולגרושות להשתמש בפאה נוכרית ככיסוי ראש, בייחוד כאשר הדבר נדרש לצורך פרנסתן ומעמדן המקצועי.
במישור הציבורי-ביטחוני, הביע עמדה עקרונית המתירה את שחרורם של מחבלים שהיו מעורבים במעשי רצח, בתמורה להשבת החייל החטוף גלעד שליט.
הרב יוסף ביקש לקרב את הקבוצות היהודיות-ישראליות לקיום מרבי של המצוות עד כמה שאפשר.
כדי לעשות זאת "הוא מוכן לנקוט מדיניות הלכתית שמצד אחד, תמזער את הפגיעה בדרישות ההלכה, ומצד אחד, יש בה ויתור על קיומה המלא של ההלכה".
ניתן לראות זאת במספר פסיקות.
כגון, במתן תעודת הכשר למסעדה המגישה מאכלי בשר ומנות חלב; שחיטה של עוף שיש בו חשש טרפה; לבישת מכנסיים אצל נשים בהעדפה על חצאית קצרה.
הרב יוסף בחר בהעלמת עין כאחת מהדרכים להתמודד עם תופעות החורגות מההלכה, במקרים שבהם אם יוקפד לנהוג על פי ההלכה, קרוב לוודאי שלא תקוים ההלכה כלל.
במקרים אלה הנחה את בעלי התפקידים להתעלם.
כך, למשל, במקרים של טיפוח ציפורני נשים בהקשר של טבילה במקווה; ברכת כהנים על ידי כהן שאינו מנהל אורח חיים דתי; שליח ציבור ועלייה לתורה של מי שמתגלח בתער.
הרב יוסף עמד על עדיפותה המובהקת של מסורת הלימוד הספרדית, המתאפיינת בחתירה לבקיאות ולהיקף ידיעות רחב, על פני הגישה האשכנזית המעדיפה לעיתים את הפלפול השכלי החריף.
כפועל יוצא מכך, הוא דגל בשיטת הלימוד של "אסוקי שמעתא אליבא דהלכתא", לימוד שמטרתו הסופית היא גיבוש הלכה למעשה.
עמדה זו באה לידי ביטוי מובהק בהספד שנשא לזכר רבו מישיבת פורת יוסף, הרב יעקב עדס.
בדבריו שיבח את הרב עדס המנוח על שהנחיל לתלמידיו את הדרך לפסוק הלכה ולהימנע מ"פלפולי סרק".
באותה הזדמנות מתח ביקורת חריפה על הנעשה בישיבות הליטאיות, דוגמת פוניבז', וטען כי לימוד הלכה מעשית ("יורה דעה") נתפס שם כעיסוק נחות הגורר זלזול, עד כי הלומד נאלץ להסתיר את עיסוקו זה מחשש שיתויג כ"בטלן".
לשיטתו, הזנחת הבקיאות לטובת הפלפול גובה מחיר הלכתי כבד בדמות בורות, המובילה בהכרח לפסיקה מחמירה.
זאת משום שפוסק שאינו בקיא במכלול המקורות והגישות, נעלמים מעיניו תקדימים ושיטות המאפשרים להקל, והוא נותר עם ברירת המחדל של האיסור.
הרב יוסף הטעים כי חשיבותו של ה"בקי", הרב בעל הידע המקיף, נותרת מכרעת ועדיפה גם בעידן המודרני, שבו הספרות התורנית מצויה ונגישה.
הרב יוסף ייחס חשיבות מעטה יחסית בפסיקתו לזוהר ולכתבי הקבלה.
הוא השתדל להיצמד לפסיקותיו של רבי יוסף קארו שמיעט לשלב את הקבלה בהלכה.
במקרים רבים ניצב הרב יוסף מול הפוסקים והכריז "אין לנו עסק בנסתרות" ודחה את הפסיקות המבוססות על הזוהר ועל הקבלה באופן כללי.
בניגוד לעמדתו של החיד"א שקבע כי "אין משיבין אחר האר"י", סבור הרב יוסף כי "לא בשמים היא", וכי אין לאר"י יתרון בתחום ההלכה בזכות מעמדו בתורת הנסתר: .
עם זאת, במקרים שבהם התקבלה דעתו של האר"י בתחום התפילה וכדומה הוא מקבל זאת.
יחסו של הרב יוסף לקבלה, להוראות האר"י ובעקבות כך לפסקי הבן איש חי, הביאו לידי מחלוקת בינו ובין חלק מיוצאי ארצות ערב בארץ, בעיקר מיוצאי יהדות עיראק.
פסקי הבן איש חי עמדו בבסיס המחלוקת בינו ובין הרבנים הראשיים, הרב יצחק נסים והרב מרדכי אליהו.
בעניין היחס למי שאינם מאמינים בזוהר הובאו בשמו עדויות סותרות.
בעודו בחיים ועל פי שלושה תלמידים, הרב יוסף פסק כי גם יהודי שאינו מאמין בספר הזוהר הוא יהודי כשר, כיוון שספר הזוהר לא היה ידוע במשך שנים רבות ומטעמים נוספים.
מאידך, לאחר מותו, בנו הרב יצחק יוסף כתב שאביו הסתפק בדבר וחשש לצרפם למניין.
באחד משיעוריו הביע את הסתייגותו מספרי רבי נחמן מברסלב, מחוללה של חסידות ברסלב.
לדבריו הוא אינו לומד ספרים אלה, בנימוק שתוכנם אינו פסקי הלכה אלא הגיגים.
לאחר שאמירה זו הכתה גלים הבהיר הרב יוסף שאינו מתנגד לאישיותו של רבי נחמן מברסלב והבהיר את הערכתו אליו.
הסתייג גם מהנסיעה לקבר רבי נחמן מברסלב באומן, בראש השנה.
הרב יוסף דבק במסורת הספרותית ולא נתן משקל רב למנהגים אשר אינם מעוגנים על אדני ההלכה לדעתו.
דוגמאות לכך ניתן לראות בהתנגדותו למנהגים בבית הכנסת של עדות צפון אפריקה, כמו עמידה בעת קריאת עשרת הדיברות בבית הכנסת, שילוב הציבור במהלך התפילה באמירת ברוך הוא וברוך שמו בברכות שיוצאים בהן ידי חובה וקריאת הציבור "בסימנא טבא" לפני התחלת הקריאה בספר בראשית.
ניסיונותיו של הרב יוסף לשנות מנהגים מושרשים היטב, קוממו עליו חלק מרבני יהדות צפון אפריקה, דוגמת הרב שלום משאש, הרב אליהו רחמים זייני והרב שלמה טולידאנו.
זה האחרון פרסם בשנים ה'תשס"ב וה'תשע"ד את "דברי שלום ואמת", סדרה בת ארבעה כרכים על הספר ילקוט יוסף, המבקשת להגן על המסורות של יהודי צפון אפריקה.
מתח ביקורת נוקבת על מנהגי עדות שלא התאימו לדעתו להלכה.
את יוצאי מרוקו שסירבו לציית לדרישתו הבלתי מתפשרת לוותר על מנהגיהם הייחודיים כינה "אנשים עקשנים שבאו ממרוקו", "הם חושבים שהמנהגים שלהם הם הלכה למשה מסיני".
עוד אמר שחלק מיוצאי כורדיסטן לא ידעו בעבר להתפלל והיו חוזרים מילה במילה אחר החזן.
גם על בני עדתו, העיראקים, אמר פעם שהם משובשים.
התיר נישואים עם קראים, לאחר שלמדו עם רב או רבנית את יסודות התורה שבעל פה, וקיבלו על עצמם שמירת מצוות, כולל מצוות דרבנן.
פסק כי ביתא ישראל הם יהודים לכל דבר, "ומותרים לבוא בקהל ישראל ללא שום גיור, אפילו לא לחומרא".
זאת בהתאם לדעת הרדב"ז מן המאה ה-16, אך בניגוד לעמדת רוב הפוסקים האחרים באותה תקופה (שסברו כי על יהודי אתיופיה לעבור גיור מלא או גיור לחומרה) ובניגוד למדיניות שר הפנים ושר הקליטה.
פסיקת הרב יוסף סללה את הדרך להחלת חוק השבות על יהודי אתיופיה.
התיר את כל העגונות של חללי מלחמת יום הכיפורים.
התיר לנשים ללבוש מטפחת לראשן המגלה שתי אצבעות (כ-4 ס"מ) מלפנים, בהסתמכו על פסק הלכה של מהר"ם אלשקר, המתיר גילוי שיער שחוץ לכיסוי הראש.
הביע התנגדות נחרצת לחבישת פאה נוכרית ויצא נגד הלובשות אותה.
התנגד לקבלת הנוהג של זמן כניסת שבת 40 דקות קודם לשקיעת החמה בירושלים, ודעתו הייתה כי זו תקנה של הרבנים האשכנזים בירושלים, אך הרבנים הספרדיים קבעו את זמן כניסת השבת כ־20 דקות לפני שקיעת החמה, בדומה לנהוג ברוב חלקי ארץ ישראל.
תמך במכללה החרדית ירושלים שהקימה בתו, עדינה, וכן במרכז החרדי להכשרה מקצועית בישראל.
בשנת 1979 פסק שאפשר למסור לערבים חלקים מארץ ישראל תמורת שלום, משום שמצוות יישוב ארץ ישראל אינה עומדת בפני פיקוח נפש.
לדבריו, על המומחים (ראשי צבא ומדינאים) להחליט האם מציאות מסוימת היא בבחינת פיקוח נפש.
הפסק שימש גיבוי הלכתי להסכמי אוסלו ופוליטיקאים מן השמאל הרבו להזכירו גם בהזדמנויות נוספות.
אך בשנת 2003 כתב כי הפסק האמור אינו תקף: .
ב-24 במרץ 2008 אשרה הכנסת חוק הקובע כי מוות מוחי הוא מוות לכל דבר.
מפלגת ש"ס תמכה בחוק, לאור הוראת הרב יוסף.
הרב יוסף שלום אלישיב, מנהיגו הרוחני של הפלג הליטאי פסק שרק מוות לבבי נחשב כמוות, ולאור זאת הצביעו אנשי יהדות התורה נגד ההחלטה.
עם זאת, בעקבות הביקורת הליטאית הודיע הרב יוסף שלא יעודד תרומת איברים וקרא שלא לחתום על כרטיס אדי.
הוא חזר על עמדתו משנת תשכ"ז שאין להשתיל איברים אלא בשל פיקוח נפש מידי ולאחר אישור של גדולי הדור.
בשבט תשע"א פסק כי הגיורים הנערכים בצה"ל תקפים לפי ההלכה.
בתגובה פורסמה בשלשת העיתונים היומיים החרדיים מתקפה של רבנים בטענה שפסיקה זו מחריבה את העם היהודי ותגרום להתבוללות.
לאחר שפורסמו מודעות רחוב מטעם העדה החרדית והרב אלישיב לעצרת מחאה ומעמד קריעה על הפסיקה, חתם הרב יוסף על מכתב של הרבנים שלום כהן, ראובן אלבז ומשה צדקה המבהיר כי התכוון להכשיר רק את מי שקיבלו על עצמם שמירת מצוות.
בשנת 2011 פסק שאין להתיר פיטום אווזים עקב צער בעלי חיים ובעיות כשרות, ושראוי שלא לאכול כבד אווז.
בשנת 2012 פסק, יחד עם הרב שלמה משה עמאר, כי האינטרנט מסוכן ואסור לשימוש, אך מותר להשתמש בו בזהירות (דרך אינטרנט כשר) לצורכי פרנסה.
הרב יוסף התייחס לעיתים בתקיפות לחולקים על פסיקתו.הוא היה מיודד עם הרב מרדכי אליהו בצעירותם כשלמדו בישיבת פורת יוסף, ולימים ישבו יחדיו בבית הדין הגדול.
מאוחר יותר היחסים ביניהם התערערו.
בספרו "חזון עובדיה" – ט"ו בשבט" הוא מכנה את הרב אליהו "אחד המתיימר להיקרא 'רב'", ובהתייחס לפסק ההלכה של הרב אליהו הוא מוסיף "לא יאומן כי יסופר וכל השומע יצחק לו".
בדרשה הסמוכה להוצאת הספר חזר הרב ותקף את הרב אליהו באותו עניין ואמר: "זה לא תלמיד חכם אומר דברים כאלה – זה בושה וחרפה לומר דברים כאלה.
כבר כתבתי בספרי נגד זה".
עם זאת בהזדמנויות אחרות חלק הרב יוסף כבוד לרב אליהו, ולאחר פטירתו נשא עליו הספד בבית המדרש "יחוה דעת"
בשנת 1990 מתח הרב יוסף ביקורת על המשיחיות של הרבי מליובאוויטש, תוך שהוא מצדיק את ביקורתו של הרב שך על המשיחיות של הרבי.
הוא טען כי "ההוא בעצמו, האדמו"ר הזה, אמר על עצמו דברים נוראים שאסור להוציאם בפה, זו כפירה ממש, זו עבודה זרה, והטעה את אלה הנמצאים בחצר שלו שעושים אותו אלוה, אלוהים אחרים".
עם זאת בהזדמנויות אחרות שיבח את הרבי ואת פעילותם של חסידי חב"ד בעולם ואמר כי הרבי "הוא היה יחיד בדור בהרבצת התורה בישראל, לא קם כמוהו, עד עכשיו כל העולם כבודו, כל יושבי תבל נענים לבשורתו".
כמו כן ניהל חילופי מכתבים עם הרבי, וביקש את ברכת הרבי עבור כלתו שלא חשה בטוב.
לרב יוסף היה יחס אמביוולנטי בנוגע לראיית הציונות כ"אתחלתא דגאולה".
בפסיקה מפורסמת בנוגע לאמירת הלל ביום העצמאות הוא כתב שהקמת המדינה היא נס לעם ישראל וחובה עלינו להודות על נס זה, ו"רבים ועצומים מגדולי ישראל רואים בהקמת המדינה אתחלתא דגאולה".
הוא פוסק כי הרוצה לומר הלל ביום העצמאות בלא ברכה, רשאי לעשות כן, וכך היה מנהגו מדי שנה בבית הכנסת שלו, ואף האומרו לאחר תפילת שמונה עשרה בלא ברכה – אין למחות בידו".
עמדה זו ניצבת, בקווים כלליים, בין עמדת הציונים הדתיים האומרים הלל בברכה, ובין עמדת החרדים שרובם ככולם אינם אומרים הלל כלל.
לאחר שש"ס הואשמה באנטי-ציונות, השיב הרב יוסף בריאיון עיתונאי: .
הרב יוסף סבור שלמלחמות ישראל יש תוקף של "מלחמת מצווה".
עם זאת, הוא התנגד לגיוס בני ישיבות חרדים לצה"ל והדריך את שומעי לקחו להישאר ללמוד בישיבה.
הוא השמיע בפומבי ביקורת נוקבת ביחס להצעה לגייס בחורי ישיבות לתקופה קצרה.
עם זאת, בשיחות אישיות הוא מברך על גיוס בחורים שלא הצליחו בלימודם לנח"ל החרדי.
בשיעור בינואר 2013 אמר שאם יהיה צורך בכך – יש לרדת מישראל כדי למנוע גיוס בחורי ישיבות.
נכדו של הרב יוסף הצביע על יחסו החיובי של סבו לחיילי צה"ל, בכך שבכל פתיחת ההיכל היה אומר תפילה לשלום חיילי צה"ל.
אחד מילדיו של הרב יוסף, הרב אברהם יוסף, שירת בצה"ל כרב צבאי במשך כ-13 שנה.
הרב יוסף כינה את דורו "דור החופש והדרור", דהיינו דור שרבים מאנשיו אינם רואים עצמם מחויבים להלכה ולסמכות הרבנית.
במציאות זו ערך הרב יוסף הבחנה בין חילונים שאינם מאמינים לבין "חילונים" שראה, למשל, במצרים, אשר לצד מחויבות פרקטית חלשה או לא מלאה, הייתה להם אמונה חזקה באלוהים ובחוקי התורה: .
את ה"מסורתיים" ביקש הרב יוסף לקרב, כל זאת, בין השאר, בעזרת פסיקה מקילה.
למשל, בפסיקתו כי מחללי שבת אינם בחזקת מומרים לכל התורה, דהיינו אינם בחזקת גוי, ולכן אם נגעו ביין אינם פוסלים אותו, בניגוד לדעת פוסקים חרדים אחרים.
התייחס בשלילה לחילונים נעדרי אמונה לחלוטין.
לעיתים התבטא הרב גם כנגד לבוש לא צנוע בקרב החילונים.
בשו"ת יביע אומר, אף העלה את הסברה שלפיה חיילי צה"ל במלחמת יום הכיפורים נהרגו בשל עוונותיהן של בנות הלובשות חצאיות קצרות.
הרב יוסף התנגד להליכה לבתי המשפט הישראלים, מאחר שאינם דנים על פי דין תורה.
התנגדותו תואמת את עמדת הרבנות החרדית בישראל וגם זו של חלק מרבני הציונות הדתית (דוגמת הרב הרצוג והרב יעקב אריאל) הרואה בהליכה למערכת המשפט הישראלית איסור מדאורייתא.
הרב יוסף פסק שהכלל דינא דמלכותא דינא נותן תוקף לחלק מחוקי המדינה, כגון החוקים המחייבים בתשלום מיסים והמגנים על זכויות יוצרים.
בפברואר 1999 התבטא הרב יוסף נגד בית המשפט העליון: .
בעקבות התבטאות זו עתרה התנועה למען איכות השלטון בישראל לבג"ץ, בתביעה שיורה להעמיד לדין את הרב יוסף.
בג"ץ דחה את העתירה בהסתמכו על עקרון חופש הביטוי, אך מתח ביקורת על דבריו של הרב יוסף.
הנשיא אהרן ברק כתב בפסק דינו: .
באוגוסט 2009, בעקבות הרשעתו של השר שלמה בניזרי, תקף הרב יוסף את שופטיו של בניזרי, ואמר .
בתו עדינה בר-שלום הקימה את המכללה החרדית ירושלים.
בעלה, הרב עזרא בר-שלום, היה חבר בית הדין הרבני הגדול.
בנו הרב יעקב יוסף שנפטר בחייו, היה ראש ישיבת "חזון יעקב" ורב שכונת גבעת משה-גוש 80 וחבר כנסת מטעם מפלגת תנועת ש"ס הספרדית.
בתו מלכה ששון עוסקת בחינוך.
הייתה נשואה לרב מאיר ששון, שכיהן כרב ההסתדרות.
בנו הרב אברהם יוסף היה הרב הראשי הספרדי של חולון וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
בתו יפה כהן שימשה מנהלת הלשכה של אריה דרעי בהיותו שר הפנים, ולאחר מכן סגנית ממונה של ראש מועצת אלעד.
הייתה נשואה לרב שלום כהן, רב שכונות טלביה ורסקו בירושלים עד לגירושיה.
נישאה בשנית לאמנון ניקריטין והתגרשה גם ממנו.
בנו הרב יצחק יוסף, הראשון לציון, נשיא מועצת הרבנות הראשית לשעבר, מחבר ספרי "ילקוט יוסף" ובזמן היותו רב ראשי כיהן גם כנשיא ישיבת "פורת יוסף".
בתו רבקה הייתה נציגת ש"ס בהסתדרות.
נשואה לרב יעקב צ'יקוטאי, רב העיר מודיעין-מכבים-רעות ולשעבר רב ההסתדרות.
בתו שרה – תאומתה של רבקה, ציירת.
נשואה לרב מרדכי טולידאנו, ראש בית מדרש "יביע אומר" ואב בית דין בירושלים.
בנו הרב דוד יוסף – הראשון לציון ונשיא מועצת הרבנות הראשית, ראש כולל "יחוה דעת", מחבר ספרי הלכה ברורה, ונשיא ישיבת "פורת יוסף".
בעבר כיהן גם כרבה של שכונת הר נוף וחבר מועצת חכמי התורה של ש"ס.
בתו לאה נשואה לרב אהרון בוטבול, רב אזורי חבל מודיעין ומגיש תוכנית ברדיו קול ברמה ומגיד שיעור בבית הכנסת ברוכוב ברחוב ישראל אהרן פישל.
בנו הרב משה יוסף – ראש מכון "מאור ישראל" וראש בד"צ "בית יוסף".
ב-1955 נולדה לו בת בשם רחל, אך לאחר כחודשיים היא נפטרה בעקבות מומים בלב.
דמותו של הרב עובדיה עומדת במרכז תעמולת הבחירות של מפלגת ש"ס וברבים מזמריריה.
עשרות שירים נכתבו עליו, בחייו, בעת חוליו האחרון ולאחר פטירתו.
בין הבולטים שבהם יעקב שוואקי ("מרן שלי", 2016), עמיר בניון ("אבא ורב"), עוזיה צדוק (כוכב מאיר), איציק אשל (שר ישראל).
עובדיה קמחי (26 ביוני 1888 – ?) היה מחנך, משורר, מתרגם, עיתונאי, חוקר ופעיל ציוני יהודי-ספרדי.
עובדיה קמחי נולד בחברון בשנת 1888 ליוסף ורחל, בן למשפחה יהודית-ספרדית ותיקה בארץ ישראל.
בנעוריו למד בישיבה של הרב חיים חזקיהו מדיני בחברון.
לאחר שהשלים לימודיו בישיבה בשנת 1905 נסע לאיסטנבול מתוך כוונה ללמוד לימודי רפואה או רוקחות, אולם לבסוף החליט ללמוד דווקא בבית המדרש לרבנים של איסטנבול שבניהולו של המשכיל העברי ר' אברהם דאנון.
הוא השלים את לימודיו בבית המדרש בהצטיינות והוסמך לרבנות.
לאחר מכן פנה להוראה – הוא היה מורה לצרפתית בבית הספר ע"ש משפחת קמונדו באיסטנבול, מורה לטורקית בבית הספר של חברת עזרה, ומורה לצרפתית וטורקית בבית הספר שבניהול אברהם אלמליח בגלאטה.
נוסף על פעילותו החינוכית החל בתקופה זאת לכתוב לעיתונים היהודים-ציונים של איסטנבול – בהם העיתון העברי המבשר, שבועון הלאדינו איל ז'ודיו, והעיתון הצרפתי ל'אורור שבעריכת לוסיין שיוטו.
מאמרו הראשון התפרסם בשנת 1910 ב"המבשר" (שנה ראשונה, גיליון י"א) והיה סיפור עברי קצר.
כמו כן, בעודו באיסטנבול החל בפעילות ציבורית.
ביחד עם דוד אלנקוה ייסד אגודה עברית-ציונית בשם "בני מזרח", שפעלה להפצת הרעיון הציוני והעברית בקרב בני הקהילה היהודית המקומית.
בשנת 1911 חזר לארץ ישראל והתיישב בירושלים כדי לעסוק בבנקאות.
בשנים 1911–1914 שימש כמזכיר הכללי של הבנק העות'מאני בירושלים, ובמקביל הרבה לכתוב מאמרים פובליציסטים לעיתון החרות הירושלמי.
הוא גם נהג לנאום מעל במות שונות בירושלים ונודע כנואם מוכשר.
כך למשל ב-1913 פרסם סדרה של ארבעה מאמרים ב"החרות" על הצורך "ביצירת תעשייה בארץ ישראל", וטען כי תעשייה, ולא חקלאות, היא הדרך הנכונה לפיתוח ארץ ישראל.
הוא הסכים שלעבודת האדמה הייתה תרומה חשובה לחידוש החיים הלאומיים בארץ ישראל, אך טען כי רק תעשייה מפותחת תוכל למלא את צרכיו הכלכליים של היישוב.
עמדתו זאת הייתה בניגוד לשיח הרווח באותה עת שהעמיד את החקלאות ועבודת האדמה כראשונה בחשיבותה, ומספר מאמרי ביקורת פורסמו בעיתונים כמו העולם כנגד טענותיו.
מאמרים אחרים שלו קראו להתגייסות רבה יותר לציונות המעשית, נגד ההתפרדות בין הספרדים והאשכנזים ולהקמת קהילה מאוחדת בירושלים שתתבסס על דמי חבר.
במחצית הראשונה של שנת 1915 היה פעיל בענייני צדקה בירושלים ובניסיון לבטל את הקבצנות בעיר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גורש מארץ ישראל לסוריה על ידי השלטון העות'מאני כמו רבים אחרים מבני היישוב היהודי.
הוא נותר בדמשק עד תום המלחמה ועסק בפעילות ציבורית וחינוכית ביחד עם פעילים ציונים ספרדים אחרים שגורשו אליה, בהם אברהם אלמליח ויהודה בורלא.
לאחר תום המלחמה נסע ללימודים בצרפת באוניברסיטת פריז ועסק בה בפעילות ציבורית ועיתונאית.
בשנים 1919–1927 שימש בתור הכתב של העיתון העברי דואר היום בצרפת ובין השאר היה שליח העיתון לקונגרסים ציוניים.
בשנת 1921 היה ממייסדי אגודה ל"עזרה תכופה לפליטי פולין ורוסיה", ביחד עם הרב ישראל לוי, הרב הראשי ליהדות צרפת, ששימש בתור נשיא הכבוד שלה.
בשנת 1922 ייסד את כתב העת "מנורה" (Menorah), ירחון בצרפתית העוסק ביהדות ובענייני השעה של העם היהודי, בהשתתפות יהודים ולא-יהודים, שיצא לאור במשך שבע השנים הבאות.
בין הכותבים לכתב העת נודעו החשובים בסופרים ובמשוררים היהודים בצרפת.
כתב העת הופץ גם מחוץ לצרפת עצמה, לקהילות צפון אפריקה והמזרח התיכון, שבהן צרפתית תפסה את מקומה כשפת הקריאה העיקרית.
לקמחי היה חלק חשוב גם בייסוד ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים.
הוא היה ממארגני כינוסה בפריז במאי 1935, והחל מאותו כינוס שימש בתור המזכיר הכללי של ההתאחדות.
בדצמבר 1931 נקבע שקמחי יערוך את בטאון ההתאחדות העולמית של הספרדים וביולי 1932 הוא ייסד עם הרב נסים עובדיה את כתב העת של ההתאחדות הספרדית Le Judaïsme séphardi, שיצא לאור בקביעות עד מלחמת העולם השנייה.
כתב העת שימש במה עבור ההתאחדות להפצת רעיונותיה, אך גם במה חשובה למחקרים ומאמרי הגות או ספרות בקשר לקהילות הספרדיות בעולם.
עם הכותבים לכתב העת נמנו זאב ז'בוטינסקי, מנחם אוסישקין, משה דוד גאון, דוד ילין, אברהם אלמליח ואחרים.
בעת מלחמת העולם השנייה איבד קמחי את ספרייתו וביתו, אך הצליח להינצל כשנמלט לטולוז לפני שנתפס בידי המשטרה הצרפתית של משטר וישי.
בעת שהותו בטולוז עסק בתרגום יצירות ספרותיות עבריות לצרפתית והפצתן בקרב הנוער היהודי.
כמו כן ערך בשנה האחרונה של המלחמה ביטאון בשם "לה רנסאנס" (התחיה) עבור המחתרת היהודית בצרפת.
לאחר המלחמה חזר לפריז, והמשיך להוציא את עיתון התחיה.
בשנת 1950 חידש את הוצאת Le Judaïsme séphardi בפריז ולאחר מכן עבר ללונדון, שם המשיך בפעילות עיתונאית וספרותית.
משנת 1951 הוא כיהן כמזכ"ל הפדרציה הספרדית העולמית.
לאורך חייו עסק בתרגום, שירה, ביקורת ספרות, מחקר וספרות יפה.
אחד מתרגומיו הראשונים היה תרגום לצרפתית של רומאן בשם "המצילה" מאת איתמר בן-אב"י בשנת 1931. תרגום נוסף שהוציא לאור הוא אנתולוגיה של שירי חיים נחמן ביאליק בתרגום לצרפתית (1933).
בשנותיו בטולוז בזמן מלחמת העולם השנייה עבד על תרגום לצרפתית ועיבודו לשירה של ספר איוב, והוציאו לאור בשנת 1942. בשנת 1951 פרסם תרגום של אגדות נבחרות מהתלמוד והמדרש לצרפתית.
לאורך חייו הוא עסק גם בשימור של רומאנסות ספרדיות והשתתף במספר פרויקטים להעלתם על כתב.
בנוסף הוא השלים מילון לאדינו גדול אך לא הספיק לפרסמו בחייו.
לאחר פטירתו, חבריו ומכריו הוציאו לאור ספר אחר שהוא שחיבר ולא הספיק לפרסם – תרגום לצרפתית של סיפורים נבחרים מהתלמוד.
ספר נוסף שלא עלה בידו לפרסם ונותר בכתב יד הוא תרגום לעברית של גדולי משוררי צרפת במאה ה-19, בהם ויקטור הוגו, אלפרד דה ויניי, שארל בודלר.
בנוסף לספריו פרסם קמחי במהלך חייו מאות מאמרים מעל דפי העיתונים וכתבי העת השונים שערך או תרם להם בקביעות – בהם מחקרים רבים על שירה, היסטוריה וספרות.
מנעוריו הרבה לחבר שירה עברית וגם פרסמה מעל במות שונות.
שיריו הראשונים פורסמו בשנת 1929 בכתב העת "מזרח ומערב".
הוא המשיך לחבר שירה עברית במהלך חייו – שירה לאומית, אישית, אתית, עלילתית ועוד.
בשנת 1966 יצא לאור ספר השירה העברי הראשון שלו – "חברון בילדותי: חברון לפני חורבנה".
שיריו עוסקים בזכרונות ילדותו מחברון בתקופה העות'מאנית, אישיה, רבניה, שופטיה והחיים הקהילתיים בה אותם זכר באהבה רבה.
חברון בילדותי: חברון לפני חורבנה - שירים, מבוא מאת אברהם אלמליח, ירושלים: אוגדן, תשכ"ו.
עֹבַדְיָהוּ דמות מקראית, מימי אחאב מלך ישראל.
על עבדיהו מסופר כי החביא מאה מנביאי ה' במערה ובכך הציל אותם מיד איזבל.
עובדיהו נהג בכבוד וביראה בעת פגישתו עם אליהו.
מהכתוב עולה כי מתוקף תפקידו הייתה לו השפעה בממלכת ישראל.
לפי המסופר ב, ציווה ה' את אליהו: איזבל הכריתה את נביאי ה', ועובדיהו החביא את הנביאים במערה וכלכלם בלחם ומים.
בעת הבצורת ששררה בארץ בזמנו של אחאב, נשלח עובדיהו על ידי אחאב לדרוש חציר לבהמה.
בדרכו פגש עובדיהו את אליהו, ובהכירו את אליהו פנה אליו ואמר: .
לפי זאת סברו חז"ל כי עובדיהו הוא הנביא עובדיה שעל שמו נקרא אחד מספרי תרי עשר, אך יש השוללים זיהוי זה.
אליהו דרש מעובדיהו ללכת אל אחאב: .
עובדיהו חשש לקבל עליו את השליחות שהוטלה עליו, שמא אחאב יחשוב שהוא הסתיר את אליהו כל הזמן הזה וירצה להרוג אותו.
רק לאחר שקיבל את הבטחת אליהו: , פנה עובדיהו לאחאב.
אז גם הוסיף עובדיהו וציין באוזני אליהו : ., ובכך התכוון כי חששו לא היה לשווא, אלא מתוך אמונה שלמה בה', שהרי את נאמנותו לה' הוכיח כבר כאשר החביא את נביאי ה' מפני איזבל.
חוקר המקרא הרמן גונקל סבר כי מטרת סיפורו זה של עובדיהו במקרא היא לשקף את העתיד לקרות, כך שפגישת עובדיהו עם אליהו היא רמז מקדם לפגישת אחאב ואליהו העתידית, שהיא עיקר הסיפור.
אוריאל סימון בניגוד לגונקל, טוען כי האירוע עומד בפני עצמו ולו חשיבות רבה.
עובדיה סופר (נולד ב-1934) הוא דיפלומט ישראלי, כיהן כשגריר ישראל בצרפת.
עבד בשנים 1954 עד 1960 במשרד מבקר המדינה.
שירת במשרד החוץ במגוון תפקידים, שימש המזכיר הראשון בבנגי בירת הרפובליקה המרכז-אפריקאית, ב-1969 מונה לשגריר ישראל בצ'אד.
ב-1971 מונה לחבר במשלחת הישראלית לאומות המאוחדות ושימש ראש המשלחת לענייני אפריקה.
ב-1978 מונה למנהל המחלקה לארגונים בינלאומיים, באוקטובר 1981 מונה לשגריר ישראל למוסדות האו"ם בז'נבה ובאוקטובר 1983 מונה לשגריר ישראל בצרפת תפקיד בו כיהן עד 1992.
סופר הוא בוגר תואר ראשון במדע המדינה ובוגר הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים, הוסמך כעורך דין, בעל תואר שני מהאוניברסיטה העברית ודוקטור ליחסים בינלאומיים מאוניברסיטת העיר ניו יורק.
עובדים מצטיינים היא סדרת קומדיה אמריקנית מצליחה מועמדת לפרס אמי ששודרה ברשת קומדי סנטרל האמריקנית בשנים 2011–2017.
הסדרה עוקבת אחר חייהם של שלושה חברים מימי המכללה, שותפים לדירה ועובדים ביחד בחברת טלמרקטינג, שבדרך כלל מסתבכים בצרות שנגרמות לרוב עקב השימוש הרב שלהם בסמים קלים ובילוי עם סוחר הסמים שלהם.
לפני תחילת הסדרה שלושת יוצרי הסדרה והשחקנים הראשיים (אדם דווין, אנדרס הולם ובלייק אנדרסון) השתתפו בסדרת מערכונים ב-YouTube שנקראת "Mail Order Comedy".
לאחר שצברו אהדה מהקהל לתוכנית מערכונים זאת רשת קומדי סנטרל החליטה להעניק לשלושה תוכנית משלהם ברשת.
השלושה היו צריכים לחשוב על רעיון לסדרה ולאחר שהם צפו יחד בסרט "הדייט שתקע אותי" משנת 2007 שביים וכתב ג'אד אפאטו ובכיכובו של סת' רוגן, החליטו השלושה לעשות את הסדרה בסגנון של הסרטים של חבורת אפאטו האהובים עליהם מאוד.
השלושה החליטו לכתוב את הסדרה בהשראת חוויות מהעבר מהתקופה שהם עבדו בחברת טלמרקטינג.
השלושה (שנוהגים להרבות בהופעות במועדוני סטנד-אפ) ליהקו לסדרה רבים מחבריהם הקומיקאים שהכירו במועדוני סטנד-אפ.
כמעט כל דמות בסדרה משחקת גרסה מוגזמת של עצמה ואף נושאת את אותו שם.
שלוש הדמויות הראשיות נושאות אף את אותו שם משפחה (מלבד אדם דווין, שמשחק בסדרה את "אדם דממפ" שלפי טענתו התנהגות הדמות היא ההפך הגמור מההתנהגות שלו).
הסדרה הצטלמה בביתם האמיתי של השלושה (הם שותפים לדירה) מפני שבתחילת הסדרה היו בעיות תקציב והם לא רצו לשכור אולם יקר.
בשנת 2013 הסדרה הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים-טיים על תיאום פעלולים יוצא מן הכלל עבור סדרת קומדיה או תוכנית וראייטי.
לסדרה שודרו עד כה שבע עונות (אשר שש מהן שודרו גם בישראל) .
מיטשל הורוויץ (יוצר "משפחה בהפרעה") אהב את הסדרה ובעקבות כך נתן לשלושת השחקנים הראשיים הופעת אורח בפרק הראשון של העונה הרביעית של "משפחה בהפרעה" כפקידים בשדה תעופה, ובנוסף הוא הופיע בתפקיד אורח בפרק הראשון של העונה השנייה של עובדים מצטיינים בתור דמות בשם "אריק הכיפי".
הסדרה מספרת על שלושה חברים מימי המכללה, שותפים לדירה ועובדים ביחד בחברת טלמרקטינג שמבלים לרוב עם סוחר הסמים שלהם (קייל נואצ'ק, המשמש גם כבמאי רוב הפרקים).
השלושה מנסים לשמור על רוח המכללה האמריקאית (שתיית אלכוהול, מסיבות פרועות, מעשי קונדס פרועים וכו') שלרוב מובילים אותם לצרות.
באחד הפרקים התגלה שהם סולקו מהמכללה עקב מסיבה שגרמה נזק למקום.
הם גם נתקלים בצרות כשהם מנסים להתחיל עם נשים, מה שלפעמים גורם אף לנזק פיזי (לדוגמה בפרק "בנות מצלמות האינטרנט" בעונה 3, דמותו של אדם דממפ נפצעת לאחר שבחורה דוקרת אותו עם סיכה בראשו לאחר שהתחיל איתה).
הסדרה בנוסף מתעסקת בעבודתם והתנהגותם במקום העבודה עם חבריהם לעבודה ועם הבוסית שלהם, אליס, שהיא "הפנטזיה" של אדם.
השלושה נוהגים לרמות ולנצל את ההנהלה ואת מקום עבודתם.
אנדרס "דרס" הולמוויק (אנדרס הולם): עובד בחברת טלמרקטינג, חברם הטוב של ביותר של אדם ובלייק.
היה שחיין בנבחרת הרשמית של המכללה אך הודח מהנבחרת לאחר שאדם ובלייק שפכו לבריכה כמויות ענקיות של כלור, שגרם לשאר השחקנים לנשירת שיער ועיוות גופני והמאמן היה בטוח שאנדרס אחראי לכך.
סולק מהמכללה עקב מסיבה פרועה שהוא ארגן ביחד עם אדם ובלייק.
הוא הדמות הכי פחות פרועה בחבורה והוא לרוב מנסה למנוע מהשלושה לעשות מעשים מטופשים אך לרוב נגרר אחריהם.
אדם דממפ (אדם דווין): עובד בחברת טלמרקטינג, חברם הטוב של ביותר של אנדרס ובלייק.
סולק מהמכללה עקב מסיבה פרועה שהוא ארגן ביחד עם אנדרס ובלייק.
הוא הדמות הפרועה בחבורה ולרוב הוא זה שגורם לחבורה להסתבך בצרות.
הוא מעריץ את סוחר הסמים שלהם, קארל.
מנסה הרבה פעמים להתחיל עם נשים, אך ברוב הפעמים נכשל.
חלומו לקיים יחסי מין עם הבוסית שלו, אליס.
בלייק אנדרסון (בלייק אנדרסון): עובד בחברת טלמרקטינג, חברם הטוב של ביותר של אדם ואנדרס.
סולק מהמכללה עקב מסיבה פרועה שהוא ארגן ביחד עם אדם ואנדרס.
מבין השלושה הוא הדמות שלרוב חושב בהיגיון אך ברוב המקרים נגרר אחרי אדם.
מאוד ביישן בגלל איבר מינו הקטן במיוחד (פחות מ-7 סנטימטר לפי הפרק "Fourth and Inches" מעונה 3).
לפי טענתו, חברתו הטובה ביותר היא אמא שלו ולאחר מכן אדם ואנדרס.