tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספרייה כללה אלפי כרכים של ספרות יפה, שירה, פרוזה וספרי מדע בעברית, יידיש, גרמנית ופולנית.
והייתה פתוחה שלוש פעמים בשבוע.
הנשים שעבדו בה עשו מלאכתן בהתנדבות.
ב-1934 נפתח גם קן של תנועת בית"ר בגורליצה מיסודה של התנועה הרוויזיוניסטית.
כמו בכל קהילה, גם בגורליצה פעלה "חברה קדישא", שדאגה ל"חסד של אמת", דהיינו, לקבורת הנפטרים.
שתי קופות גמילות חסדים (גמ"ח) נתקיימו בעיר.
האחת – "גמילות חסדים גורליץ" והשנייה - "גמילות חסדים של בני אמונה וגומלי חסדים".
שתי הקופות הגישו עזרה תמידית ליהודי העיר, לסוחרים זעירים, לבעלי מלאכה ולכל נזקק, בצורת הלוואות של סכומים ניכרים לזמנים ממושכים ללא ריבית.
יהודי העיר תרמו בעין יפה וככל יכולתם לשתי קופות אלו, שמצדן העמידו על רגליהן הרבה משפחות מהשכבות הבינוניות והעניות.
מלבד קופות הגמ"ח העירוניות, היו קופות גמ"ח פרטיות שהחזיקו עשרות בעלי הבתים בעיר, והללו תמכו בכל יהודי שפנה אליהם ולא השיבו פניו ריקם.
במסגרת מעשי הצדקה הפרטיים, ראוי להזכיר כאן את מפעלו של ד"ר שמחה הולנדר, שהיה רופא העיר, וייסד ואף קיים – כמעט בעצמו - בית מחסה לילדים יתומים, עניים ועזובים.
הוא אסף כסף למוסד זה, דאג להקמת המבנה ולצורכי הילדים שאסף לתוכו.
הוא אמנם קיבל תקציב כלשהו מעיריית גורליצה, ואולי גם מהקהילה, אך עדיין נשא בעול של דאגה לכלכלת המוסד ולרווחת הילדים.
הוא המשיך את מפעלו גם זמן מה במהלך השואה.
חברות צדקה נוספות שהיו בעיר, היו "חברת מרבה צדקה" וחברת "הכנסת אורחים".
שתי אלו דאגו לעניים שהגיעו מדי יום – מחוץ לגורליציה לקבץ נדבות בעיר, וספקו להם תרומה בעין יפה וגם ארוחה ומקום לינה אצל אחד מבעלי הבתים בעיר.
חברת "ביקור חולים" וחברת "לינת הצדק" עסקו בסיוע לחולים - טיפול בחולה ובמשפחתו, עזרה במימון צורכי רפואה למשפחות עניות.
לצידן התקיימה חברת נשים "פרויען פאריין" שטיפלו בעיקר ביולדות עניות, בנשים חולות ובילדים חולים.
כמו כן התקיים בעיר "בית זקנים", בו גרו אחדים מזקני העיר ואתם קשישים חשוכי מרפא שמסיבות שונות לא מצאו את מקומם בחיק המשפחה.
כיבוש האזור והשפעתו על הקהילה
בימים הראשונים של ספטמבר 1939, עזבו כשליש מיהודי העיר את גורליצה, כשפניהם מועדות מזרחה, לכיוון הגבול הרוסי, אך רבים מהם שבו לעיר.
כ-160 מהם נתפסו על ידי הגרמנים ונרצחו ליד דינוב (Dynow), ב־14 בספטמבר 1939.
הגרמנים כבשו את גורליצה ב-7 בספטמבר 1939, ורדיפת היהודים לא אחרה לבוא.
ב-14 בספטמבר 1939, שהיה ראש השנה ת"ש, שרפו הגרמנים את בית הכנסת, וכ-50 יהודים נהרגו בשרפה.
כעבור כשבוע, ב-22 לחודש זה, נורו למוות עוד חמישה יהודים.
הגרמנים החלו לחטוף יהודים לעבודות כפייה מבזות (טאטוא רחובות וכיוצא בזה), להתעלל ביהודים (לגזוז את זקניהם), לגזול את רכושם ולהחרים את עסקיהם.
מצבות בית העלמין היהודי נעקרו ממקומן ושימשו לאבני מדרכה בעיר.
חנויות היהודים סומנו במגן דוד, והורשו לפעול עד 1940. החנויות הופעלו על ידי נשים, כי הגברים פחדו מחטיפה לעבודות כפייה.
במהלך סתיו 1939 הגיעו לגטו עוד פליטים יהודים ממערב פולין.
בינואר 1940 נצטוו היהודים לשאת סרט לבן עם מגן דוד כחול על זרועם השמאלית.
הוקמה משטרה (שירות סדר יהודי) ומונה יודנראט.
היודנראט מנה שבעה חברים ובראשם עמד עורך הדין הציוני ד"ר הנריק ארנולד.
באפריל 1940 הוכפף היודנראט של גורליצה ליודנראט המרכזי בנפת יאסלו (Jaslo).
היודנראט סיפק לגרמנים בין 100 ל-300 עובדים מדי יום, וכך נמנעה חטיפה אקראית של יהודים מן הרחוב.
יהודים אלה הועסקו במנסרות של חברת "הובאג" (Hobag) הגרמנית, במפעל לנייר זפת (שהיה בבעלות של יהודי עד שהוחרם), ובעבודות תחזוקה וסלילה.
היודנראט יצר קשר עם הארגון היהודי לעזרה הדדית- Juedische Soziale Selbsthilfe (יס"ס) בקרקוב, הפעיל מרפאה ומטבח ציבורי, וחילק חבילות מזון לנזקקים.
בסוף 1940 עבדו במרפאה שני רופאי שיניים.
בסתיו 1940 חיו בגורליצה כ-4,000 יהודים, ובדצמבר נפתח בה בית ספר יהודי, שכנראה נסגר לקראת סוף 1941. בבית הספר לימדו עברית וסיפקו לילדים ארוחות מקרקוב.
ביולי 1941 גרשו הגרמנים מהעיר 160 יהודים עניים לבובובה (Bobowa), וקבוצה נוספת גורשה ב־7 באוגוסט לבייץ' (Biecz), לבובובה ולז'פייניק שטז'יז'בסקי (Rzepiennik Strzyżewski).
הקמת הגטו החלה ביולי ונשלמה באוקטובר 1941, ובתחילה היה זה גטו פתוח.
האזור שיועד למגורי היהודים היה "דבורז'יסקה".
לקראת סוף 1941 רצחו הגרמנים את ד"ר ארנולד, ראש היודנראט, במשרדו, לאחר שזה סירב לציית להם ולהגדיל את מכסת עובדי הכפייה.
במקומו נתמנה ליו"ר היודנראט ד"ר בלך (Blekh).
בסוף 1941 או בתחילת 1942, הוקם בית חולים קטן ליהודים.
כמאה יהודים נרצחו בעיר בתחילת 1942 במספר תקריות שונות.
הגטו נסגר בפברואר 1942. התמותה בגטו הייתה רבה עקב מחלות שפשו בו, והצפיפות הרבה (3–4 משפחות בחדר אחד).
חרף הקור העז, נצטוו היהודים למסור לגרמנים את כל הפרוות שהיו ברשותם, ומי שסירבו לציית לפקודה זו נרצח.
היודנראט הקים בגטו בית מלאכה, וכ-350 איש הועסקו בו במקצועות שונים, בעיקר בחייטות.
עוד הקים היודנראט סדנת ייצור לתעסוקתם של כ-100 בני נוער.
עובדי הכפייה - מאות בחורים שהוצאו מדי יום מהעיר, הועסקו בסלילת כביש בייץ'-סאנוק, ועליהם היה לפרוק אבנים במשך 12–14 שעות ליום.
בתחילת קיץ 1942 נשלחו עובדי הכפייה למקומות מרוחקים יותר.
באביב 1942 גורשו לגטו יהודים מכפרי הסביבה, והללו הביאו שמועות על רצח המוני.
ב-22 ביולי 1942, ערב תשעה באב, ניתנה פקודה להתכנס בכיכר דבורז'יסקו, ומן הנאספים הוצאו כ-300 צעירים וגורשו למחנה עבודה בפלאשוב (Plaszow).
ביולי ובאוגוסט הוטל על תושבי הגטו תשלום כופר.
היהודים נאלצו למסור מכסה גבוהה של מזומנים ותכשיטים שעדיין היו ברשותם, כשהגרמנים עורכים חיפושים בבתיהם ומחרימים מה שעוד היה ניתן.
בתחילת אוגוסט 1942, הועברו לגטו גורליצה יהודי בובובה ובייץ', וב־14 בחודש זה, ערב שבת, יצאה פקודה שעל כל היהודים להתאסף בכיכר דבורז'יסקו, ולקחת אתם חפצים אישיים.
גרמנים ושוטרים פולנים ואוקראינים כיתרו את הגטו וכפו את ביצוע הפקודה.
חברי היודנראט ומשפחותיהם, וכן יהודים שניסו להסתתר במרתפים ועליות גג ונתפסו, נרצחו במקום.
מהנאספים, כ־200 צעירים נשלחו לפלאשוב, ו-700 זקנים חולים וילדים הוסעו ליער וז'יצה (Warzica), ליד גארבץ - שם נרצחו בירי לתוך בור שהוכן קודם לכן.
עקיבא מטלס, שהסתתר עם בני משפחתו בעליית גג בביתו של ר' יצחק נטע שטנגל, סיפר בעדותו כי ראה כיצד הגרמנים מאיצים בזקנים ובנשים לעלות על מכוניות משא, כשילדים קטנים נזרקים על המכוניות כאילו היו כדורים.
לא היה ניתן לברוח לשום מקום בשל משמרות החיילים שהקיפו את העיר בכלל ואת שטח הגטו בפרט.
הנותרים מאלה שכונסו בכיכר דבורז'יסקו הועברו ל"בוטשארניה"- בית חרושת לנעליים, שם החזיקו אותם צפופים, רעבים וצמאים עד יום שני בבוקר, 17 באוגוסט, ואז גורשו למחנה ההשמדה בלז'ץ, שם נספו.
בין המגורשים היה גם דיין העיר ר' שלמה'לה טייטלבוים, בנו של ה"בעשטער רב" שהלך קוממיות לקראת גורלו.
חלק מהיהודים שהתחבאו וניצלו מהאיסוף והמשלוח לגארבץ, הוטעו על ידי עוזרי הנאצים לחשוב שאותו בית חרושת לנעליים "בוטשארניה" מהווה מקום הצלה והצטרפו אליהם מרצון.
גם אותו עקיבא מטלס, שמסר את העדות שלעיל, יצא ממחבואו והלך למקום עבודתו - בית החרושת לנייר זפת, שנחשב למקום עבודה חיוני לגרמנים.
שם עבדו עוד כ-30 יהודים.
פועלים אלה, בראותם את המון הנאספים בבוטשארניה מגורשים ומועלים לקרונות, התפרצו בזעם על הקצין הגרמני שהכירו, וניסו תוך חירוף נפש להביא אוכל ומשקה לאלה שבקרונות.
בצאת הרכבת, שכרו הפועלים גוי אחד ושילמו לו סכום הגון שיסע אחר הרכבת להיוודע מה גורלם של המגורשים.
בשובו, הודיע הלה כי הרכבת הגיע עד בלז'ץ.
איש מן המגורשים לא נותר בחיים.
בין המגורשים היו, מלבד אנשי גורליצה, יהודים שגורשו מכפרי הסביבה, ושהובאו לגורליצה מערי פולין האחרות.
לאחר רצח הילדים והזקנים בגארבץ והגירוש לבלז'ץ, נותרו בגורליצה כמה מאות יהודים - עובדי "הובאג" ובית החרושת לנייר זפת, יהודים שנצטוו לנקות את הגטו וכאלה שעבדו בחוות בסביבה.
יהודים אלה הועברו לגטו חדש בסביבות ה"גרברניה" שהיה סגור ומסוגר.
הונפקו להם תעודות עם חותמות חדשות ומיוחדות, ולעבודה וממנה הלכו עם משמר.
כ־50 איש נחטפו מהגטו ונצטוו לקבור את המתים בגארבץ, רבים מהם לא חזרו.
הגטו החדש התקיים כשבוע בלבד.
כעבור כשבוע, ב־20 באוגוסט, הוזעקו תושבי הגטו באישון לילה ונדרשו להתאסף על שפת הנהר, ליד בית החרושת לנרות של לנגזאם.
בבוקר הקריאו רשימה של 250 איש ופקדו עליהם לצאת.
הנקראים סירבו לצאת, הגרמנים ירו בהם ורבים נהרגו.
לבסוף יצאו בלוויית משמר כבד לרכבת.
בין המגורשים במשלוח זה היה גם עקיבא מטלס, אך הוא הצליח להתגנב ולהתחבא, וחזר לבית החרושת של פסל (ליצור נייר זפת) לאחר צאת הרכבת והתפזרות המשמר.
ב-14 בספטמבר חוסל גטו גורליצה.
נשארו בעיר כמאה יהודים, פועלי הובאג ובית החרושת לנייר זפת.
הללו החזיקו מעמד בגורליצה עד 6 בינואר 1943. ביום זה, נשלחו מגורליצה שרידי היהודים שעוד חיו בה - עובדי הובאג למחנה העבודה במושינה (Moszyna) שליד נובי סונץ' (צאנז), שם מצאו את מותם כעבוד זמן קצר, ועובדי בית החרושת לנייר זפת לז'שוב (Rzeszȯw).
מז'שוב פוזרו מגורשי גורליצה למחנות שונים, ורק בודדים מהם נשארו בחיים (ובהם עקיבא מטלס שמסר את העדות הנ"ל).
כ-200 מיהודי גורליצה (שהיו בה בספטמבר 1939) שרדו ושבו אליה בתום המלחמה - בחלקם עברו את המלחמה בשטחי ברית המועצות לאחר שברחו מגורליצה בראשית המלחמה, ואחרים נדדו בזהות מזויפת בפולין בסיוע חסידי אומות העולם.
בודדים שרדו את תלאות מחנות העבודה אליהם נשלחו.
שרידי כ-30 המשפחות היהודיות שחזרו לעיר עסקו בהבאה לקבורה של יהודים שנקברו בבוטשארניה במהלך המלחמה, ובהקמת גלעד על קבר האחים בגארבץ, ועד מהרה עזבו את גורליצה, בעיקר לישראל.
היום לא קיימת קהילה יהודית במקום.
בישראל הונצחה הקהילה בכמה מפעלים:
"ספר גורליצה - הקהילה בבנינה ובחורבנה" - ספר זיכרון שנכתב בידי יוצאי העיר, ובו פרקי זיכרונות, עדויות ושמות כל הנספים.
בבני ברק: רחוב הנושא את שם הקהילה – "קדושי גורליץ" נמצא בשיכון ה' בעיר, ובו בית כנסת וכולל "קדושי גורליץ".
רב בית כנסת וראש הכולל הוא הר' אלישע הלברשטאם, נכדו של הרב האחרון של גורליצה, והוא ממשיך את המסורת החסידית שהייתה בקהילה.
בבית הכנסת ישנם לוחות זיכרון שהקדישו יוצאי העיר לזכר יקיריהם שנספו.
בחולון: בבית העלמין הוצבה מצבה לזכר קדושי גורליצה שנספו בשואה.
בצדה השמאלי של המצבה הוכנסה מגילת קלף שנכתבה בידי סופר סת"ם, הנושאת את כל שמות נספי העיר – כפי שנמסר על ידי הניצולים.
בצדה הימני של המצבה הוטמן אפר קדושים שנאסף בזמנו באתרי מחנות ההשמדה.
1. במרתף השואה שבהר ציון, הציבו יוצאי גורליצה "גלעד ומצבת נצח" לקרוביהם היקרים חללי עירם, בי' בטבת תשי"ט.
2. ב"יד ושם", "בבקעת הקהילות"-מוזכרת גורליצה בין שאר הקהילות החרבות.
אנדרטה לזכר שואת יהודי גורליצה - נחשפה ב-19 באוגוסט 2012, במלאת 70 לחיסול הגטו.
האנדרטה הוצבה בין הרחובות Strażacka ו-Krzywa בסמוך לאתר בו היה בעבר בית הכנסת "בעשט" (המבנה שרד את המלחמה, שימש זמן מה כתחנת מכבי אש ונהרס ב-2016).
האנדרטה בנויה כאובליסק מאבן, ועליו לוח הנושא כתובת בעברית ובפולנית.
במלאת 70 שנים לזוועות אלה, ולמען יזכרו הדורות הבאים, הוצב לוח זה.
שלט זיכרון על בנין בית הכנסת, לזכר היהודים בני העיר שנספו בין 1939–1945.
בבית הקברות - הוקמה גדר סביב האתר והוצב שלט המציין את בית הקברות היהודי.
בכניסה הונחו מצבות שנמצאו באתר.
האוהל על קברו של ר' ברוך מגורליץ שוחזר.
בסמוך לבית הקברות, הוקמה בשנת 2021 אנדרטה בצורת מגן דוד, המורכבת משברי מצבות שנלקחו בעבר מבית העלמין ונמצאו לאחרונה במקומות שונים בעיר.
באתר ההשמדה בו נספו - בין השאר - יהודי גורליצה, הוקם מוזיאון, ועל קברי האחים הוקם גלעד.
על הבטון המקיף את השטח העצום של קברי האחים, כתובים שמות הערים מהם נשלחו יהודים לבלז'ץ (לפי תאריכי הגעת המשלוחים), ביניהם גם שמה של גורליצה.
קהילת יהודי המבורג היא אחת הקהילות היהודיות הגדולות בגרמניה, המתקיימת משנת 1595, הקהילה מהווה אגודה אזורית עצמאית במועצה המרכזית הארצית של היהודים בגרמניה.
בשנת 1595 קיבלה קבוצת סוחרים שכללה תריסר משפחות פורטוגזיות היתר להתיישב בעיר.
זו הייתה סנונית ראשונה של התיישבות היהודים בהמבורג; סוחרים אנוסים בעלי הון מחצי האי האיברי שהגיעו לעיר בסוף המאה ה-16 וכונו על ידי תושבי העיר בשם "פורטוגזים".
בתחילת התיישבותם בעיר הציגו עצמם הפורטוגזים שהיו בעלי קשרי מסחר מסועפים עם חצי האי האיברי, כלפי חוץ כנוצרים קתולים.
המבורג הלותרנית גילתה סובלנות למיעוט הקתולי שישב בעיר ובכללו גם לאותם יהודים פורטוגזים שחיו למראית-עין כנוצרים קתולים.
בשנת 1604 הגישה מועצת האזרחים של העיר תלונה נגד נוכחותם של קבוצת הסוחרים הפורטוגזים בשל חשדם כי מדובר ביהודים אך הסנאט של המבורג הגן על המתיישבים החדשים.
בשנת 1611 התירה מועצת העיר, שחפצה בפעילותם הכלכלית של היהודים הפורטוגזים את נוכחותם בחוק מה שאפשר את חזרתם ליהדות באופן גלוי.
היהודים האיברים הוסיפו לדבר בלשונות ארצות-מוצאם במשך שנים רבות בעיקר בפורטוגזית.
בשנים 1618–1756 יצאו לאור בהמבורג כ-15 ספרים בספרדית ופורטוגזית (ספרות קודש ומדעים).
בשנת 1611 כבר היו בהמבורג שלוש קהילות ובתי כנסת של היהודים הפורטוגזים: כתר תורה, נווה שלום ותלמוד תורה.
בשנת 1652 התאחדו שלוש הקהילות לקהילת הספרדים שנקראה בית ישראל.
הקהילות מוזכרות בהרחבה ביומניה של גליקל מהמלין.
הקהילה הספרדית נהנתה מזכויות יתר בהשוואה לקהילה האשכנזית, שעל בניה, שהועסקו על ידי המשפחות הספרדיות כעובדי משק בית, נאסר להתגורר בתחומי המבורג.
גם לאחר שהותר לאשכנזים להקים קהילה משלהם, שתי הקהילות נותרו נפרדות מכל בחינה.
בין היתר, הקימו הספרדים אגודה בינלאומית לקידום נישואים בינם לבין עצמם, והתנגדו לנישואים לאשכנזים.
יחסם של היהודים האיברים כלפי היהודים האשכנזים היה מתנשא ומתבדל; היהודים מחצי האי האיברי שראו עצמם "בני האומה הספרדית-פורטוגלית" חשו ניכור וריחוק תרבותי כלפי יהודים זרים.
הגבול ששמו בינם לבין היהודים הגרמנים (tudescos) ופולנים (polacos) הושפע מן המונח הספרדי "טוהר הדם" ( limpieza de sangre) והתבסס על ייחוסם המפואר לשבט יהודה.
היהודים הספרדים התגוררו באלטונה, אז בדוכסות הולשטיין, עוד לפני שנת 1647. בשנת 1770 נוסדה קהילת נווה שלום של אלטונה.
שמואל צבי מרגליות שימש כרבה משנת 1885 עד 1887 באלטונה, אז בשלזוויג-הולשטיין.
כהונתו הסתיימה כאשר קהילת נווה שלום התפרקה משום שמספר הספרדים באלטונה הפך קטן מדי.
ספרדים מאלטונה פנו אז לקהילת בית ישראל הספרדית בעיר השכנה המבורג.
בשנת 1842 נשרף בית הכנסת הפורטוגזי ובני הקהילה בנו במקומו בית כנסת קטן.
החל מתחילת המאה ה-19 החלה שקיעה הדרגתית במצבה של הקהילה הפורטוגזית לעומת עלייתן ושגשוגן של שלוש הקהילות האשכנזיות (קהילות אה"ו).
היהודים הפורטוגזים היו בחלקם אנשי שם בעלי-הון רב, חלקם היו שותפים בייסוד הבנק של המבורג ב-1619, בוני אוניות, סוחרים - שעסקו בייבוא סוכר, קפה וטבק ממושבות ספרד ופורטוגל.
הפורטוגזים קשרו קשרים כלכליים וקשרי משפחה הדוקים עם קהילות הפזורה הספרדית-פורטוגזית, במיוחד עם קהילות אמסטרדם, ברבאדוס וקורסאו.
חלק מבני הקהילה היהודית עסקו בצורפות.
הקהילה הפורטוגזית שתרמה תרומה מכרעת לשגשוגה הכלכלי של העיר, נהנתה מאוטונומיה משפטית בתחום הדת.
בשנת 1621 עם חידוש המלחמה בין הולנד לספרד העתיקו רבים מהיהודים הספרדים של אמסטרדם את פעילותם הכלכלית להמבורג.
תעודות של הסנט של המבורג משנת 1648 מעידות על תפקידם של היהודים יוצאי פורטוגל בפיתוח הסחר הימי לספרד, פורטוגל והודו המזרחית.
הרברט פרדו , יהודי ממוצא פורטוגזי נולד בהמבורג בשנת 1887 והיה דוקטור למשפטים ושופט.
היה אחד מהאנשים החשובים בקהילה והתמנה מספר פעמים להיות יושב הראש של הקהילה עד שנת 1933. הקהילה הספרדית התקיימה באופן עצמאי עד שאולצה להשתלב בהתאחדות היהודית הדתית של המבורג ביולי 1939.
אישים נוספים בני הקהילה: יוסף שלמה דלמדיגו (יש"ר מקנדיאה) שכיהן ברבנות הקהילה הפורטוגזית בהמבורג בשנים ה'ש"ף-ה'שפ"ט (1620–1629), הרב יעקב ששפורטש, והרב דוד כהן די לארא.
נתן יעקב זיסקינד היה חזן בולט במשך כ-40 שנים.
בשנת 1911 תיאר ההיסטוריון שמעון ברנפלד את הקהילה הספרדית-פורטוגזית בהמבורג ובלונדון, את היחסים עם היהודים האשכנזים ואת סיומם של ימי הזוהר:
האשכנזים התיישבו לראשונה בהמבורג בסביבות שנת 1610. הם הועסקו כעובדי משק בית, בבתי הספרדים או בחברות שלהם.
בקהילת הספרדים קראו ליהודים האשכנזים "טוּדסקוס" (משמעות השם בפורטוגזית הוא "הגרמנים").
בשנת 1649 גורשו כל היהודים האשכנזים מהמבורג והורשו לחזור לאחר שנים אחדות.
בסביבות שנת 1661/1662 האשכנזים ייסדו את הקהילה היהודית הגרמנית בהמבורג.
העיר המבורג העניקה היתרי שהייה מאוד מגבילים, ולכן קהילת האשכנזים בהמבורג הייתה קהילה קטנה ביחס לקהילות האשכנזים באלטונה ובוונדסבק (אזורים שצורפו להמבורג רק בשנת 1937).
יהודים אשכנזים ללא היתר שהייה בהמבורג היו חייבים לשהות בלילות מחוץ לעיר ולכן הם בחרו לגור באופן רשמי בערים אלטונה ובוונדסבק הנזכרות לעיל.
באותה תקופה ערים אלה היו תחת חסות מלך דנמרק בזמן שהעיר המבורג הייתה עיר חופשית ועצמאית.
בין השנים 1671 עד 1812, קהילת האשכנזים של המבורג הייתה חלק מהקהילה המאוחדת של שלוש הקהילות, המכונה אה"ו (אלטונה, המבורג, ונדסבק).
הקהילות שמרו על עצמאותן הארגונית אך היו להן רב ובית דין משותפים שישבו באלטונה.
הן התחלקו בתשלום שכרו של רב הקהילה.
בשנת 1811, לאחר שנפוליאון כבש את האזור, השלטונות הצרפתיים הורו לפרק את האיחוד ומאז התקיימה כל קהילה בפני עצמה.
בשנים 1812–1938 הקהילה האשכנזית של המבורג הייתה עצמאית ואז הפכה לחלק מהאגודה היהודית בהמבורג.
בשנת 1710 פרסמה העיר המבורג את התקנות ליהדות המבורג, הן לספרדים והן לאשכנזים.
פרסום התקנות נעשה בחסות הקיסר יוזף הראשון, שלא רצה לוותר על הממסד היהודי בקיסרות, שהיה קיים מימי הקיסרות הישנה.
עם השנים היו הקלות בתנאים.
לפני שנת 1611 נמצאו ארבעה אשכנזים באלטונה.
באלטונה הייתה קהילה ספרדית אחת.
בשנת 1611 הוקמה הקהילה האשכנזית.
עד ראשית האמנציפציה רבים מחברי הקהילה הרשומים התגוררו למעשה, ללא רישיון, בהמבורג.
היא הייתה הקהילה המובילה באה"ו עד ראשית המאה ה-19. עם פיצול הברית ב-1812, היא נעשתה עצמאית.
ב-1938, בהוראת הנאצים, מוזגה בקהילה המאוחדת של המבורג.
קהילת ונדסבק היהודית אשכנזית הוקמה בוונדסבק בתקופה שלאחר 1621 ולפני 1650. גם כאן הקמת הקהילה האשכנזית הייתה כפועל יוצא מכך שהיהודים לא קיבלו היתר שהייה בהמבורג ולכן התגוררו רשמית בדנדס-הולשטיין וונדסבק הליברלית.
משנת 1671 עד 1812, גם ה-IGW התאחדה עם הקהילה המשולשת אה"ו.
בעקבות הצו הצרפתי מימי נפולאון, בשנים 1812 - 1938 הקהילה התקיימה באופן עצמאי ואז הפכה לחלק מהאגודה היהודית הדתית בהמבורג.
הקהילה המשולשת אה"ו בין השנים 1671–1812
הקהילות של העיירות אלטונה, המבורג וונדסבק ייסדו את הברית הקהילתית בשנת 1671, מה שמכונה הקהילה המשולשת אה"ו.
ארגון הגג סיפק שירותים לכל שלוש הקהילות בשלוש העיירות.
מוסדות הדת המשותפים היו בית הדין הרבני, בתי קברות משותפים, בתי חולים ומתקנים אחרים.
כתוצאה מהכיבוש של נפוליאון בשנת 1806 וסיפוח המבורג כחלק מהאימפריה הצרפתית הראשונה בשנים 1811 עד 1814, כל אזרחי המבורג, כולל האזרחים היהודים, זכו לאזרחות צרפתית ובכך היו שווי זכויות אזרחיים.
באימפריה, כל הקהילות היהודיות היו כפופות לקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת הנמצאת בצרפת.
לכן, הקהילה האשכנזית של המבורג, נאלצה לנטוש את הברית הקהילתית המשולשת, כי העיריות אלטונה וונדסבק היו תחת חסות מלך דנמרק ולא תחת שלטון צרפת.
משנת 1812 הוסרו מגבלות המגורים בעיר המבורג שאילצו את האשכנזים לגור באופן רשמי בעיירות אלטונה או ונדסבק.
הקהילות האשכנזיות באלטונה ובוונדסבק השתלטו על הקהילה האשכנזית הקטנה והעצמאית שהייתה בהמבורג.
בדרך כלל רבני הקהילה היו רבנים בעלי שם עולמי.
ביניהם: החכם צבי, ר' יהונתן אייבשיץ, העצי אלמוגים, ר' רפאל הכהן, ר' יחזקאל קצנלנבוגן, ר' יצחק הורוויץ, ר' צבי הירש בושקא, ר' עקיבא ישראל ורטהיימר, ר' הלל בן נפתלי הירץ ור' ברוך עוזר.
ב-7 בספטמבר 1843 ייסד בעיר את בית חולים היהודי הגדול על שמו.
הקהילה האשכנזית בהרבורג עד 1938
אשכנזים התגוררו בהרבורג שעל שפת האלבה (צורפה להמבורג בשנת 1937) משנת 1610. הם הקימו קהילה כבר לפני 1718. בניגוד לשלוש הערים אלטונה, המבורג וונדסבק, שהיו נגישות זו לזו ברגל או לפחות בעגלה רתומה לסוסים, מהרבורג ניתן היה להגיע אל שלושתן רק באמצעות סירה.
בהתאם לכך, קהילת הרבורג לא הייתה מעורבת במוסדות המשותפים של הקהילה המשולשת אה"ו.
עם הכיבוש של נפוליאון בשנת 1803 וסיפוח נסיכות הבוחר מהנובר (1807), אליו, השתייכה הרבורג, תחילה תחת ממלכת ז'רום בונפרטה ווסטפאליה וכחלק מהאימפריה הצרפתית הראשונה של נפוליאון בונפרטה בשנים 1810–1814. לכל ההרבורגים, כולל היהודים, היו זכויות אזרח שוות.
עם התבוסה של הבונאפרטים, הקיסרות הגרמנית הקודמת שוחזרה.
בשנת 1842 חוקים חדשים השוו את היהודים בממלכת הנובר לאזרחים "השונים".
במקביל חייבו את היהודים להקים קהילות יהודיות בהן הדבר עדין לא קרה.
קהילות אלה נאלצו לעמוד בדרישות המדינה לחינוך דתי יהודי בבתי ספר פרטיים או ציבוריים ולהבטיח את כל שאר התפקידים הדתיים (שמירה על בתי קברות ובתי כנסת, קיום שירותי דת, קיום חתונות ובר מצוות).
ארבעה רבני אזוריים מונו בכל הממלכה שכל אחד מהם היה צריך לספק שירותי דת במחוז משלו.
הרבורג השתייכה לרבנות האזורית הנובר .
הרבנים האזוריים מילאו משימות דתיות וממשלתיות כאחד.
הנובר הייתה אפוא אחת המדינות הבודדות בקונפדרציה הגרמנית שבה היהדות, כמו הזרמים הנוצריים, הייתה ארגון מוכר ומפוקח על ידי המדינה.
לרבנים הראשיים היו יחסים סמכותיים דומים למדינה-למחצה בהתייחס לקהילות היהודיות ולחבריהם ועובדיהן, כמו גם הכמרים הלותרנים לקהילותיהם בהנובר באותה תקופה.
ארגון הרבנים הראשיים נותר על כנו גם לאחר הסיפוח הפרוסי בשנת 1866, אף על פי שהשלטונות הפרוסיים באזורים הפרוסים הישנים עשו הכל כדי למנוע איגודי קהילות יהודיות מרכזיות וסירבו להעניק להם הכרה ממלכתית כלשהי.
הפרדת הדת מהמדינה בהתאם לחוקת הרייך בשנת 1919 ביטלה את המשימות הממלכתיות למחצה של הרבנים הראשיים (פיקוח על בתי הספר) והגבילה את תפקידם לדתיים בלבד.
מאז איחוד הערים הרבורג ווילהלמסבורג בשנת 1927, נקראה הקהילה היהודית קהילת בית הכנסת היהודי הרבורג-וילהלמסבורג (JSHW).
בשנת 1938 הקהילה הפכה לחלק מהאגודה היהודית הדתית בהמבורג.
הקהילה היהודית בהמבורג 1815 עד 1938
לאחר התפוררות האימפריה הצרפתית הראשונה העיר המבורג שבה להיות עיר מדינה חופשית.
כמדינה הוחזרו ההחלטות והתקנות כלפי היהודים כפי שהיו משנת 1710. החזרת התקנות התאפשרה כיוון שיוהאן סמידט החליט על כך באופן שרירותי וללא הצבעה.
בהחלטות הסופיות של קונגרס וינה (קונגרס השלום הבינלאומי) על זכויות היהודים, נכתב שהם יקבלו את אותן הזכויות שכבר הוענקו בחלק מהמדינות.
מאידך, המבורג ביטלה את האמנציפציה בשנת 1815 והכריזה כי תקנות היהודים משנת 1710 יישארו תקפות.
האמנציפציה בהמבורג ממושה רק ב-21 בפברואר 1849 תוך יישום החלטת האספה הלאומית של פרנקפורט.
בערים אלטונה וונדסבק תקנות היהודים היו כמו בכל מדינת הולשטיין.
אמנציפציית יהודי גרמניה התבטאה בהכרה בכתב הסובלנות בשנת 1792 שהוציא הקיסר יוזף השני, שהגדיר את זכויות היהודים.
כתב הסובלנות ביטא מגמה חדשה בזירה הפוליטית והחברתית באירופה, כשהוא פועל לקראת היהודים.
בהמשך בשנת 1866 נתקבלה ההחלטה בפרלמנט של פרוסיה על איסור האפליה הדתית.
בין היהודים הבולטים שנאבקו למען האמנציפציה היה גבריאל ריסר שפעל במאה ה-19.
בשנת 1860 נחקק סעיף חופש האמונה בחוקת המבורג.
משנת 1865 לא הייתה עוד חברות חובה בקהילה היהודית.
בשנת 1867 נוסדה הקהילה היהודית-גרמנית החדשה, כקהילה דתית עם חברות מרצון.
הקהילה האשכנזית ה-DIG הייתה לארגון גג לשתי אגודות תרבות עצמאיות, העמותה השלישית שנקראה על שם בית הכנסת החדש "שער האל" , שהוקמה בשנת 1894, הוכרה גם בחוק לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ה-DIG לא הייתה מחויבת למסורת בענייני תרבות, אלא הציעה לכל האשכנזים אפשרות לחברות בקהילה אחת, שטיפחה מסורות ותרבותיות שונות באמצעות עמותות תרבות אוטונומיות פנימיות (מה שנקרא מערכת המבורג).
קהילות יהודיות אחרות בגרמניה אורגנו לרוב בנפרד על פי מסורות תרבותיות, כך שכמה קהילות יהודיות עם אוריינטציות שונות היו קיימות זו לצד זו במקום אחד.
הקהילה השתמשה במיסים הקהילתיים כדי לממן שירותים כמו שכר לימוד, שירותי בריאות, צדקה ובתי קברות שכל חברי הקהילה יכלו להשתמש בהם בעת הצורך.
בנוסף היו גם אגודות תרבות תחת מטרייתה.
הגברים יכולו להצטרף לקהילה כחברים, תמורת תשלום.
אלה שלא יכלו לשלם התקבלו ללא תשלום.
אגודות תרבות אלה קיימו בתי כנסת, חגיגות במועדי ישראל, חתונות ובריתות והדרכות בנושאי יהדות.
האגודות העסיקו רבנים ומורים מיומנים לכל אחד מהזרמים, הן האורתודוקסים והן הליברלים.
התפלגות יהודי המבורג בין השנים 1811 עד 1942
מספרים אלה מתייחסים לחברי הקהילה היהודית בהמבורג.
היהודים באלטונה, הרבורג וונדסבק אינם נכללים ברשימות עד שנת 1938.
ב-1663 מנו היהודים בעיר 120 משפחות ספרדיות וכ-50 משפחות אשכנזיות.
בשנת 1811 היו בהמבורג 6,429 תושבים יהודים.
אם מוסיפים את מספר יהודי אלטונה וונדסבק, הקהילה היהודית בהמבורג הייתה ללא ספק הגדולה בקונפדרציה הגרמנית עם כ-9,000 איש.
בשנת 1871 התגוררו בהמבורג 13,796 תושבים יהודים.
בשנת 1910 התגוררו בהמבורג 18,932 תושבים יהודים.
הם היוו 1.87% אחוז מתושבי המבורג.
בשנת 1919 התגוררו בהמבורג כ-18,500 תושבים יהודים.
הם היוו של 1.76% אחוז מתושבי המבורג.
בשנת 1925 היו בהמבורג 19,904 תושבים יהודים.
הם היוו 1.73% אחוז מתושבי המבורג.
בשנת 1933 התגוררו בהמבורג 16,855 תושבים יהודים.
הם היוו 1.41% אחוז מתושבי המבורג.
בשנת 1938 היו בהמבורג 7,547 תושבים יהודים.
בשנת 1942 היו באיגוד היהודי הדתי בהמבורג 1,852 חברים.
הקהילה היהודית בהמבורג רבתי 1938 עד 1945
לאחר ההתאגדות המשפטית על פי החוק של מדינת המבורג רבתי ב-1 באפריל 1937, הקהילות היהודיות האשכנזיות חתמו על חוזה לאיחודן ב־1 ינואר 1938. עם זאת, השם שנבחר, הקהילה היהודית-גרמנית של המבורג רבתי, לא אושר על ידי משרד התרבות.
לכן, הקהילה בחרה בשם האגודה היהודית הדתית בהמבורג.
במרץ 1938 בוטל ממעמדו המשפטי של האיגוד היהודי-דתי בהמבורג - כמו בכל הקהילות היהודיות בגרמניה - ממעמד של תאגיד על פי החוק הציבורי של המדינה.
מדצמבר 1938, האיגוד היהודי הדתי בהמבורג היה מחויב להוראות מטה משטרת המדינה בהמבורג לגביית מיסים.
קלאוס גוטשה מהמחלקה היהודית בגסטפו מינה את מקס פלאוט , ליו"ר החדש של האיגוד היהודי הדתי בהמבורג.
נציגי הקהילה היו מעתה אחראים על רישום ודיווח אודות פטירות, הגירה ומאוחר יותר על גירוש בכפוף להוראות הגסטפו.
במקביל, הקהילה הספרדית, קהילת בית ישראל הקטנה, שבשנת 1935 מנתה רק 150 חברים (מאז 1652 הייתה תחת שם זה), שולבה בכוח בהתאחדות הדתית היהודית בהמבורג.
כי על פי חוקי המדינה בכל מקום ניתן היה לקיים רק קהילה יהודית אחת וזאת כדי להקל על האפליה האנטישמית.
בסוף שנת 1942 בוטל האיגוד היהודי הדתי בהמבורג כישות משפטית עצמאית וכל סמכויותיו וחובותיו הועברו למשרד ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה, שבמחוז צפון מערב גרמניה מטעם הגסטפו.
ב-10 יוני 1943 פיזר המשרד הראשי לביטחון הרייך בצו, גם את ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה.
ביוני 1943 כל עובדי משרד המחוז גורשו למחנה הריכוז שבטרזיינשטט.
יו"ר ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה לשעבר ליאו ליפמן בק דחה את ההזדמנויות שהציעו לו להגר מגרמניה.
ב-10 ביוני 1943 השתלט הגסטפו על משרדי ההתאחדות והודיעו לו על הגירוש המתוכנן שלו לטרזינשטט, יחד עם אשתו אנה ג'וזפין.
סלומון היינה (1767 - 1844) בשנת 1843 ייסד בעיר בית חולים היהודי הגדול.
בית החולים היהודי בהמבורג , המשיך לתפקד במלחמת העולם השנייה תחת שלטון הרייך, כמוסד היהודי היחיד, בו המשיכו לעבוד יהודים מתבוללים מנשואי תערובת.
תוך כדי כך, דאגו ליהודים שנרדפו בשואה.
10,000 מיהודי המבורג נספו בשואה.
ב-25 באוקטובר 1941 גורשו לגטו לודז' 1,034 יהודים, שם נספו כולם.
ביולי 1942 גורשו שוב יהודי המבורג.
140 נרצחו במהלך המתת חסד.
50 עד 80 יהודי המבורג הסתתרו בעיר ושרדו את השואה.
בין הניצולים היו יהודים ששרדו הודות פעילות של אליזבת פלוגה.
בשמונה ביולי 1945, יזמו שנים עשר ניצולים מהקהילה היהודית העתיקה בהמבורג את הקמת קהילה יהודית חדשה בעיר.
בסך הכל 80 יהודים הצטרפו ליוזמה.
ארגון הג'וינט תמך כלכלית בקהילה החדשה.
בכנס הייסוד השתתפו 72 איש.
באותה שנה פנתה הקהילה היהודית לסנאט של המבורג להכרה כתאגיד על פי המשפט הציבורי.
ההכרה המשפטית הוענקה לקהילה רק באוקטובר 1948. המבנה המשפטי של הקהילה היהודית בהמבורג היה זהה למבנה החוקי שהיה לה עד שנת 1938. בשנת 1947 היו בקהילה היהודית בהמבורג 1,268 חברים.
ב-30 השנים שלאחר מכן מספר החברים בקהילה היהודית נע בין 1,350 ל-1,400.
נכון ל-2024 מרכז החיים היהודיים בעיר נמצא סביב בית הספר "תלמוד תורה" בגרינדל.
ב-22 בנובמבר 1993 חתמו העיר המבורג והקהילה היהודית בהמבורג לראשונה על "חוזה לחמש שנים".
כתוצאה מכך, משנת 1994 קיבלה הקהילה מענק של 500,000 מארקים גרמנים לשנה "למילוי משימותיה התרבותיות והחברתיות".
ראש העירייה הנינג וושראו אמר אז כי החוזה הוא "ביטוי של אחריות מיוחדת לחיים היהודיים בהמבורג".
היחסים בין מדינת המבורג לקהילות היהודיות הוסדרו בקונקורדט - בחוזה כנסייתי ממלכתי.
החוזה בין מדינת המבורג לקהילה היהודית בהמבורג החל מ־29 יוני 2007. החוזה כולל סכום הקצבה קבוע של 850,000 אירו לקהילה היהודית ובמקביל מסדיר את יחסי השותפות בין עירייה המבורג ולמדינה המבורג והוא ביטוי לשיתוף פעולה והכרה אמינים בין השותפים.
ב - 5 בספטמבר 2008 הרב האזורי דב-לוי ברזילאי פוטר ללא הודעה מוקדמת לאחר 15 שנות שירות.
המבורג חווה תחייה של החיים היהודיים, שבאה לידי ביטוי גם בהצעה להרחבת מוסדות תרבות היהודיים בעיר.
כגון, בתי הכנסת במחוזות איימסבוטל וסנט פאולי , מוסדות חינוך כמו מרכז החינוך היהודי בהמבורג ברוטרבאום ובית התרבות היהודית בסנט פאולי הם מוקדי החיים העירוניים במטרופולין הרב-אתני באלבה.
בקהילות היהודיות בהמבורג - בין אם אורתודוקסיות, ליברליות או רפורמיות - נרשם מספר הולך וגדל של חברי קהילה למספר בן ארבע ספרות עקב הגירה לעיר ממזרח אירופה וישראל.
בשנת 2011 גרו בהמבורג למעלה מ־8,00 יהודים.
בשנה זו גם נבחר שליח חב"ד, הרב שלמה ביסטריצקי (בנו של הרב לוי ביסטריצקי), לרב העיר.
בשנת 2017 חודשה פעילות בית הספר תלמוד תורה בשם חדש – יוזף קרליבך שולה (JCS), על שם הרב ד"ר יוסף צבי קרליבך (1883–1942), שהיה הרב הראשי האחרון של המבורג בתקופת מלחמת העולם השנייה, שימש כמחנך בבית הספר ונספה ב.
הוא יבנה מחדש באותו המיקום בו עמד בית הכנסת שחרב.
מאז 1968 הקהילה היהודית בהמבורג דאגה גם ליהודים בשלזוויג-הולשטיין.
בשנות התשעים הקהילה היהודית בהמבורג דאגה גם ל-1,200 מהגרים GuS שהתיישבו במדינה הסמוכה שלזוויג-הולשטיין.
ב-29 בינואר 1998 חתמו הקהילה היהודית בהמבורג וממשלת מדינת שלזוויג-הולשטיין על חוזה כנסייה ממלכתי לתקופה של חמש שנים לקידום החיים היהודיים בשלזוויג-הולשטיין.
בתחילת הדרך שולמו 400,000 מרקים גרמנים ולקראת סוף החוזה שולמו 700,000 מרקים גרמנים.
חוזה זה הוארך בשלוש שנים.
בינואר 2005 נפרדו הקהילות היהודיות בשלזוויג-הולשטיין מהקהילה היהודית בהמבורג, מכיוון שבינתיים הוקמו שתי אגודות חדשות בשלזוויג-הולשטיין.
קהילת יהודי בְּרוֹדִי (ביידיש: בראָד, נהגה "ברוֹד") היא קהילה יהודית אשכנזית, שהתקיימה בעיר ברודי שבגליציה (כיום אוקראינה) לפחות מסוף המאה ה-16 ועד הכחדתה בשואה.
ברודי מוזכרת במקורות לראשונה בשנת 1084, והיהודים החלו להתיישב בה בתקופת שלטונו של סטניסלב ז'ולקייבסקי, סוף המאה ה-16. שיא פריחתה של הקהילה היה בתקופת שלטונה של האימפריה האוסטרית בברודי, עת הוכרזה העיר כ"עיר חופשית", נטולה ממיסים.
הדבר משך לברודי יהודים רבים, שהירבו לעסוק במסחר.
ברבע הראשון של המאה ה-19, הגיע אחוז היהודים מכלל אוכלוסיית העיר לשיא, 88 אחוזים.
בשל אחוז היהודים הגבוה בעיר, ברודי זכתה לכינויים "ירושלים דאוסטריה" ו"ירושלים הגליצאנית".
הקהילה הייתה אחת הקהילות היהודיות הוותיקות והמוכרות ביותר במערב אוקראינה (בעבר באימפריה האוסטרית וברפובליקה הפולנית השנייה.
כמו כן, הייתה אחת הקהילות העשירות והמבוססות כלכלית בעולם, ושמרה על קשר מסחר הדוק עם יהדות גרמניה.
ברודי הייתה מרכז יהודי אינטלקטואלי, אחד ממעוזי תנועת ההשכלה היהודית והיהדות האורתודוקסית בגליציה.
ברודי הייתה מיושבת בצורת היישוב הטיפוסית של יהדות מזרח אירופה, שטעטל.
היא הייתה אחת מעיירות השטעטל היחידות שפיתחו תנועות פוליטיות וחברתיות והורשו להשתתף בבחירות כלליות למועצת העיר.
ברודי היא עיר הולדתו של הסופר יוזף רות ושל אמליה פרויד (Amalia Freud), אימו של זיגמונד פרויד.
קהילת ברודי הייתה ידועה בקלויז המפורסם שלה, שלמדו בו חכמים רבים מכל גליציה.
ברודי הייתה ידועה גם ברבנים המפורסמים שלה: הרב אפרים זלמן מרגליות, הרב יחזקאל לנדא, הרב יצחק הלוי הורוביץ ונוספים.
בין משפחות הרבנים המפורסמות בברודי בלטו במיוחד משפחת הורוביץ ומשפחת רוקח.
הם נודעו בהתנגדותם העזה למשיחי שקר.
בברודי חיו שתי משפחות אשר היו מפורסמות ועתיקות-יומין בגליציה: משפחת בלום ומשפחת ראוך.
ראשית ההתיישבות היהודית בברודי הייתה בסוף המאה ה-16. מקובל לחשוב כי יהודים התגוררו באזור העיר ברודי כבר החל משנת 1584, עת הוציא מלך פולין סטפן בטורי תעודה מיוחדת המתירה בנייה באוסטרוב, כפר קטן שממוקם בסמוך לברודי.
התיעוד הראשון הרשמי של יהודים היה 4 שנים מאוחר יותר, בשנת 1588. תיעוד זה הוא רשימה העוסקת ביהודי בשם משה ובה נרשם כי משה קנה מבית מבוהדנובה זליקוביץ בסכום של 11 זהובים.
מאותה שנה יש תיעוד נוסף של יהודי בשם ברוך, אשר הואשם בהוצאת דיבה.
לקהילה מונה רב והיה לה בית כנסת, בית עלמין, בית מרחץ ומוסדות קהילה נוספים.
מרבית היהודים התרכזו ברחוב שזכה לשם "רחוב היהודים" (ulica zydowska).
ברשומה משנת 1590 מוזכר שמו של בנו של רב הקהילה, ושמו אברהם רבינוביץ'.
עד חלוקת פולין עברה הבעלות על ברודי בין בנים למשפחות-אצולה כמו בערים רבות אחרות בתקופה הפיאודלית.
בשנת 1612 הוענקו ליהודים זכויות מידי בני-האצולה שהיו שליטי העיר באותה התקופה וכן ניתנה להם תמיכה כספית מעיריית ברודי ומבעליה לשם פיתוח מוסדות הקהילה השונים.
במאה ה-17 פנו מרבית היהודים לעיסוק בהלוואות, בחכירות, בקניית בתים ובמכירתם.
בתקופת פרעות ת"ח–ת"ט, פרעות שנערכו ביהודי גליציה בשנת 1648 במהלך מרד חמלניצקי, הפכה העיר למרכז של פליטים יהודים שחיפשו מקום מבטחים מפני הפרעות.
באמצע המאה, לאחר תקופה זו, פנו היהודים בעיקר לעסקי מסחר ומלאכה.
תושבי המקום הסקוטים, שהגיעו לברודי בשנת 1630 לצורכי הקמת מפעל לייצור אריגים בעיר, בניית טירה בעבור מושלי העיר וכן ביצור הטירה, עסקו גם הם במסחר בשנים אלו והיוו גורם תחרותי ליהודים.
בשנת 1643 היו בעיירה 43 בתי מגורים של יהודים.
אלו עזבו את המקום בשנת 1648 בשל מגפה שבה נספו רבים מתושבי העיר וכך גדלו סיכוייהם של היהודים להצליח בתחום ולהתפרנס ממנו כראוי.
באמצע המאה ה-17 חיו בברודי 400 יהודים.
בסוף המאה נוסדו מספר חברות שפעלו לטובת הקהילה ובהן חברה קדישא וחברות שונות ללימוד וצדקה.
דוגמה לחברה כזו היא "החברה דביקור חולים" שהעסיקה רופא שביקר יהודים חולים בביתם.
חברות נוספות שפעלו בברודי היו חברת ש"ס, חברת תלמוד תורה וחברת אודיתא.
בשנת 1696 נשרף הרובע היהודי בברודי.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-17, בשנת 1699, עברה בעלות העיר ליעקב לודוויק סובייסקי.
ראש עיר זה בחר להגדיל את זכויותיהם של היהודים בעיר ונמסר להם מכתב המבשר להם על כך.
בין השאר, ניתנה להם זכות הצבעה בבחירות המקומיות, ניתן להם חופש דת מלא ובתי המשפט היהודים קיבלו עצמאות משאר בתי המשפט בעיר.
כמו כן, היהודים קיבלו אישור לסחור ולעבוד באופן חופשי.
עם זאת, בכתב הזכויות נכתב גם כי על היהודים לשלם שליש מהוצאות העיר.
כמו כן, היה עליהם לשלם מיסי האוצר המלכותי, בין היתר את מס הגולגולת, בשונה משאר האוכלוסייה, שלא התבקשה לשלמו.
בשנת 1704 נקנתה העיר בידי משפחת פוטוצקי.
יהודים רבים חכרו או ניהלו את אחוזותיהם של בני המשפחה, בעוד אחרים עבדו אצלם בתור חייטים, סורגים או סוחרים.
בשריפה הראשונה מביניהן נשרף בית הכנסת.
במקומו הוקם בית כנסת חדש בצורת מבצר.
בית כנסת זה חרב בשואה וחורבותיו עדיין קיימות.
בעלי העיר, משפחת פוטוצקי, סייעו ליהודים בשיקומם ובשגשוגם הכלכלי על ידי כך ששחררו אותם באופן חלקי מתשלום מיסים.
בשנת 1756 הוחרמה כת הפרנקיסטים בברודי, ובעקבות זאת הוחרמה הכת בקרב כל קהילות יהודי פולין.
בשנת 1765 היו בברודי 163 עובדים שהועסקו על ידי הקהילה: 5 רבנים, 27 פקידים של ועד הקהילה, 9 חזנים, 3 סופרים, 2 בעלי תפילה, 7 מלמדים, 6 סופרי סת"ם, 11 רופאים, 9 רוקחים, 2 מגידים, 12 מרפאים וגלבים ואיש אחד אשר היה אחראי על המיסים.
בשנת 1772, במסגרת חלוקת פולין עברה העיר לשלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית.
עם החלוקה איבדו היהודים זכויות רבות: היה עליהם לשלם מיסים רבים, בתי המשפט היהודים וכלל מוסדות הקהילה איבדו את עצמאותם ומספר היהודים בעיר הוגבל.
רוב המסחר היה בידי היהודים.
סוחרים יהודים רבים צברו הון רב, לעיתים אף מעל 10,000 או 20,000 פלורין.
76 מתוך 79 הסיטונאים שעסקו בסחר שהניב רווחים גבוהים בשנים 1795–1797 היו יהודים.
באותה תקופה התחזק המעמד החברתי והכלכלי של בעלי המלאכה היהודים בברודי.
בשנה זו קיבלה ברודי מעמד של עיר חופשית.
בתחילת המאה ה-19 עלה מספרם של היהודים ל-16,400. בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-19 היו בברודי 1,134 סוחרים יהודים, ובהם: 113 סוחרי תבואה, 137 סוחרי סדקית, 110 סוחרי לבנים, 9 סוחרי טקסטיל, 8 סוחרי פרוות, 7 סוחרי ומייצרי שמרים, 7 מוזגים, 214 בעלי חנוית קמעונאות, 41 סוחרי סמים ו-343 רוכלים.
באותה עת היו בברודי 393 בעלי מלאכה, וביניהם: 110 חייטים, 14 שזרים, 5 שענים, 9 נגרים, 118 פרוונים 4 פחחים, 11 זגגים, 47 צורפים, 20 נגרי בניין, 4 חרטים, 4 צבעים, שני ציירים, 13 רצענים, 30 קצבים, 7 מייצרי פליז ו-10 בעלי מקצועות שונים.
מספר הפרוונים המשיך לגדול ברבות השנים, וברודי נהפכה למרכז עולמי של סחר בפרוות.
עם גדולי היצרנים והמשווקים בענף זה נמנים משפחת הרמלין היהודית.
יעקב הרמלין, אב המשפחה, הקים בשנת 1825 מפעל לעיבוד פרוות בברודי ובית מסחר גדול בפרוות בלייפציג, גרמניה.
בשנת 1801 שופרו תנאי הלימוד ב"תלמוד תורה" וגובשה תוכנית לימודים מסודרת שמכילה בתוכה גם לימודי כתיבה ומתמטיקה.
בשנת 1818 הוקמה בברודי גימנסיה ריאלית יהודית ובשנת 1823 הוקמה בה חטיבת ביניים ששימשה כהכנה ללימודים בגימנסיה.
בשנת 1854 נחנך בית ספר נוסף בברודי, שאותו ניהל הירש רייטמן.
בעיר הוקמו גם מוסדות חינוך מיוחדים לחרדים.
במהלך המאה חל שיפור משמעותי בהשפעת היהודים על הפוליטיקה המקומית - ולראשונה נבחר למועצת העיר נציג יהודי - מאיר קאליר, שבהמשך נבחר גם לפרלמנט הגליציאני (הסיים).
בשנת 1867 פרצה בעיר שרפה גדולה שגרמה לעלייתם באש של 800 בתים, שהיו שייכים ליהודים ברובם.
הנזקים טופלו בידי מוסדות הקהילה.
אדלה מיזיס לבית לנדאו מספרת בעדותה "השרפה האחרונה - 23 במאי 1867" על האופן השגוי בו פעלה העירייה שלדבריה גרם לנזק רב:
במרץ אותה השנה התקבלה החלטה שלפיה זכאים היהודים בברודי למחצית המקומות במועצת העיר (לפני ההחלטה היו זכאים לשליש בלבד).
באותה תקופה היו בעיר כ-1,200 סוחרים, מרביתם יהודים.
הם סחרו בעיקר בתבואה ובפרוות.
בשנת 1879 בוטל מעמדה של ברודי כעיר חופשית.
ערב מלחמת העולם הראשונה עמד בראש הקהילה נחמן גלבר.
באוגוסט 1914 נכבשה ברודי בידי צבא האימפריה הרוסית מידי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
כתוצאה מכך, נטשו את העיר היהודים שהיו להם את היכולת והאמצעים לעשות זאת.
תוך כדי הכיבוש נבזזו ונשדדו עסקים ובתים של יהודים בידי קוזקים ובית הכנסת הגדול ניזוק בצורה קשה.
ביולי 1915 ניסה צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית לכבוש מחדש את ברודי, אך כשל בניסיון זה.
במשך חצי שנה מתום המלחמה, מנובמבר 1918 ועד יוני 1919, ברודי נשלטה בידי הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה.
במשך תקופה זו סבלו היהודים מפוגרומים רבים, אשר נודעו בשם פרעות פטליורה.
במשך שנה השלטון בברודי התחלף לעיתים תכופות, עד שלבסוף נכבשה בידי פולין העצמאית באוגוסט 1920.
לאחר המלחמה חידשו המפלגות ותנועות הנוער הציוניות את פעולתן.
בין אותן מפלגות ותנועות נוער היו: הציונים הכלליים, פועלי ציון, המזרחי, השומר הצעיר, הנוער הציוני, השומר הדתי, בית"ר, ברית החייל ואגודת אחוה.
מצבם הכלכלי של יהודי ברודי החמיר לאחר המלחמה.
בשנת 1929 התקיימו בחירות לעיריית ברודי.
בבחירות נבחרו 30 חברי מועצה יהודים מתוך 48. בשנת 1931 היו בברודי 8,300 יהודים.
בבחירות שהתקיימו בשנת 1939 נבחרו 7 חברי מועצה יהודים מתוך 24, וליהודים ניתנה משרת סגן ראש העיר.
בשנים 1931 ו-1935 התקיימו בחירות לקונגרס הציוני העולמי בברודי.
היחסים בין הקולות שקיבלו המפלגות הציוניות בבחירות 1931 ובבחירות 1935 הם כדלהלן:
ב-20 בספטמבר 1939 נכבשה ברודי בידי הצבא האדום, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
בתי החרושת והחנויות הפרטיות הולאמו, ועד הקהילה היהודית פוזר וסוחרים, תעשיינים ואנשי עסקים נאסרו או הוגלו.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במהלך חודש יוני 1941 הצליחו יהודים מעטים, אשר רובם היו פעילים סובייטים, להגר למרכז רוסיה.
ב-1 ביולי 1941 נכבשה ברודי בידי צבא גרמניה הנאצית.
על היהודים הוטלו גזירות ואיסורים: ענידת טלאי צהוב, איסור על מסחר וחובת עבודות כפייה.
בין 15 ל-17 ביולי רצחו הגרמנים ועוזריהם האוקראינים כ-250 נציגים של האינטליגנציה היהודית, לאחר שערכו אחריהם מצוד ברחובות.
ב-20 ביולי הוקם יודנראט ביוזמת השלטון המקומי, אשר בראשו עמד ד"ר אברהם גלזברג, ראש הקהילה ערב המלחמה.
בסוף חודש ספטמבר 1941 נרצחו כ-280 ילדים, נשים וזקנים שנחשבו לא כשירים לעבודת כפייה.
בדצמבר אותה שנה החלו להיחטף יהודים למחנות עבודה באזור ברודי.
1,500 יהודים נספו במהלך העבודה הקשה במחנות.
פאניה ז'ורנה לאופר מספרת בעדותה (בימי הכיבוש - קטעים מיומן) על תקופת הכיבוש הגרמני:
באוקטובר 1941 החלו לרכז יהודים באחד מרובעי העוני של ברודי.
רק יהודים שעבדו אצל הגרמנים היו זכאים לקבל מזון, ולכן יהודים רבים התאמצו להשיג אישורי עבודה.
יהודים עובדים רבים נשלחו לעבודה במכרות פחם, ורובם נספו במהלך העבודה.
ב-18 במרץ 1942 הגרמנים החלו בגירוש יהודים מהגטו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
ב-21 במאי נרצחו 86 ילדים בגטו.
בסוף יולי 1942, כפעולת עונשין על רצח שוטר בידי יהודי, גורשו לבלז'ץ כל היהודים שגרו ברחוב שבו נרצח השוטר.
האקציה הראשונה החלה ביום שבת, 19 בספטמבר 1942. שוטרים גרמנים, בסיוע של שוטרים יהודים ואוקראינים, החלו לרכז יהודים בכיכר השוק.
במהלך האקציה גורשו לבלז'ץ 2,200 יהודים.
300 יהודים נוספים נרצחו ביריות במהלך האקציה.
יום למחרת האקציה, ערב יום כיפור, התכנסו יהודי ברודי באופן חשאי לצורך מניינים לתפילה.
ב-2 בנובמבר 1942 נערכה אקציה נוספת, אשר בה גורשו 3,000 יהודים נוספים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
באקציה זו נרצח ראש היודנראט ושטח הגטו צומצם.
בתפקיד זה החליף אותו אדם בשם רוזנפלד.
בדצמבר 1942 הוקם גטו ברובע היהודי.
בעקבות הצמצום במספר היהודים בברודי, רוכזו בגטו גם יהודים מהעיירות והכפרים בסביבה.
ראש היודנראט החדש, רונפלד, דרש מהפליטים למסור את רכושם לצורכי הקהילה היהודית.
המתנגדים נכלאו בבית הסוהר של המשטרה היהודית.
במקרים אחרים, אף נחטפו משפחותיהם בתור בני ערובה.
בגטו שררה אווירת אלימות, צפיפות, רעב כבד ופרצה בו מגפת טיפוס הבהרות.
היודנראט הסתיר את המגפה מעיני השלטון, אך כשל בניסיון זה.
מחשש להתפרצות המגפה מחוץ לגטו, סגרו הגרמנים את הגטו באופן מוחלט.
בחודשים מרץ-מאי 1943 התבצעו אקציות נוספות.
ידוע כי בחודשים אלו התבצעו לפחות ארבע אקציות: ב-31 במרץ, ב-4 במאי, ב-10 במאי וב-13 במאי.
ביערות הסביבה התארגנו קבוצות של צעירים, שהצליחו להשיג נשק ומזון.
גטו ברודי חוסל ב-21 במאי 1943, יום לפני ל"ג בעומר תש"ג.
בבוקר אותו יום הובאו היהודים לכיכר השוק, ונלקח מהם רכושם.
יותר מ-2,000 יהודים הובאו באותו יום למחנה ההשמדה סוביבור, ו-3,500 יהודים הובאו למחנה ההשמדה מיידנק.
קלארה-חיה ז'ורנה מספרת בעדותה על חיסול גטו ברודי:
ב-18 ביולי 1944 שוחררה העיר בידי הצבא האדום.
בשנת 1996 גודר ושופץ בית העלמין החדש.
בשנת 2002 הושג תקציב לאחזקת המקום.
בעיר פעלו מספר תנועות נוער וספורט:
ציון - ארגון ציוני שפעל בעיקר כתנועת נוער.
בארגון הושמעו הרצאות ושיעורים בעברית.
תחייה - האגודה הציונית הראשונה שפנתה לבוגרי בית ספר תיכון, לסטודנטים ולבעלי מקצועות חופשיים.
הארגון פעל עד שנת 1939, פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בהמשך התאחדה עם צעירי ציון.
צעירי ציון - המשכו של ארגון התחייה.
בסוף המאה ה-17 נוסדו מספר חברות שפעלו לטובת הקהילה ובהן חברה קדישא וחברות שונות ללימוד וצדקה.
בשנת 1815 הוקם בעיר בית מחסה ליהודים עניים, שסיפק להם מקום לינה, מזון וצידה לדרך לפני עזיבתם את הבית.
אחד מארגוני הצדקה הבולטים בברודי היה ארגון הנשים (stowarzyszenie kola kobiet).
הארגון פעל במשך שנים רבות בהתנדבות ומטרתו הייתה להגיש עזרה למעוטי היכולת בעיר על ידי מתן בסתר.
הארגון חילק להם מזון, בגדים, תרופות וכסף על בסיס חודשי.
כמות גדולה של כסף חולקה לפני ראש השנה.
בארגון זה היה חברות נשים אמידות, שבעליהן היו עורכי דין, רופאים, רוקחים וסוחרים.
ראש הארגון הייתה מירקה ליליאן, אשת סגן ניצב מס ההכנסה בעיר.
החברות בארגון שילמו דמי חבר בארגון, ואלו מימנו את פעילות הארגון.
הארגון מומן גם על ידי הצגות, נשפים, מופעים שונים וכנסים.
מספר בעלי ממון יהודים עזרו גם הם במימון פעילות הארגון ובני נוער רבים התנדבו בו.
פעילותו של הארגון פסקה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בתחילת המאה ה-19 עלה מספרם של היהודים ל-16,400. מספר היהודים המשיך לעלות בהדרגה עד שבשנת 1849 הגיע לשיאו - 19,060 תושבים, כ-77% מהאוכלוסייה הכללית.
לאחר מכן חלה ירידה הדרגתית במספר היהודים תושבי העיר, מספר שצנח עד ל-7,200 יהודים ערב מלחמת העולם השנייה ול-250 אחריה.
לירידה זו היו שלושה גורמים עיקריים: אביב העמים, מלחמת העולם הראשונה וגלי הגירה למערב.
ברבע הראשון של המאה ה-19 היה שיא אחוז היהודים מכלל אוכלוסיית העיר, כ-88%.
כעיר גבול, חלק גדול מאוכלוסיית היהודים בברודי היו פליטים שהיו בדרכם למערב אירופה, ישראל או אמריקה.
בשנים ה'תרס"ג-ה'תרס"ד, אחרי פרעות קישינב, היגרו מעל 120 אלף יהודים מהאימפריה הרוסית אל ברודי דרך ווהלין ופודוליה.
חלק ניכר מתושבי ברודי הגישו עזרה למהגרים אלו וסיפקו להם מזון, תרופות, מוצרי היגיינה ובית מגורים.
גרף העמודות להלן מציג בתוכו מספרי לידות, פטירות, נישואין, גירושין וכן הפלות או מוות בסמוך ללידה בשנים 1816–1870. חלק מהנתונים אינם מדויקים.
מהטבלה ניתן ללמוד על פטירות של תינוקות ושל נשים בלידה, על תוחלת החיים, על אחוזי נישואין וגירושין, וכן על שנים עם אחוזי פטירה גבוהים (למשל: 1831, 1848 ו-1855 - שנים שבהן היו בעיר מגפות כולרה).
בקהילת ברודי היה מספר רב של יהודים והיא מלאה תפקיד משמעותי ביחס לקהילות האחרות בגליציה המזרחית.
מעמדה הייחודי של ברודי עוצב בעיקר מכוח היותה מרכז של למדנים וגדולי תורה במאה ה-18 ומרכז של משכילים במאה ה-19. במהלך השלטון האוסטרי בגליציה עבר גבול האימפריה במרחק של קילומטרים בודדים מהעיירה.
גבול זה היה גבול האימפריה האוסטרית עם האימפריה הרוסית.
מיקומו של הגבול הביא לכלל תושבי ברודי וליהודי ברודי בפרט תועלת מסחרית גדולה - בשל קרבתה של ברודי לגבול היא נחשבה לעיר גבול ולכן זכתה למעמד של "עיר חופשית" החל משנת 1799 - מה שאפשר לתושבי העיר לסחור עם כל מדינות אירופה.
בתקופות שבהן התחבורה התבססה על סוסים ומרכבות, לברודי הייתה חשיבות כלכלית גדולה בשל יתרונות טופוגרפיים.
בין יהודי ברודי ליהודי ווהלין קשרי מסחר מפותחים.
מיקומה הגאוגרפי של ברודי הקנה לה יתרון והגיעו אליה סוחרים מכל אירופה.
הרשויות האוסטריות יצרו קשרים עם יהודים נאורים רבים במטרה לגרום להם להגר לברודי ולנצל את יכולות המסחר שלהם.
מושל גליציה באותה תקופה אמר כי בגליציה ניתן למצוא אורתודוקסים, חסידים וקראים, אך יהודים נאורים ניתן למצוא רק בברודי.
ברודי בלטה כמרכז תרבותי וכלכלי יהודי באזור.
ברודי הייתה עיר חופשית ממס בתקופת השלטון האוסטרי, עובדה שקידמה את מעמדה כעיר מסחר מרכזית במזרח גליציה.
הקשרים המסחריים הבינלאומיים שלה קידמו רעיונות חדשים ותהליכי הארה והפכו את ברודי למרכז אינטלקטואלי.
בשנת 1765 היו בברודי 163 אנשי דת שהועסקו על ידי הקהילה.
באותה שנה התגוררו בברודי 36 ברוקרים ו-9 בנקאים יהודים.
באותה תקופה, 163 מפעלים מתוך 175 בסך הכל היו בבעלות יהודים.
רבני ברודי וחכמי הקלויז בברודי היו ידועים ומפורסמים בעולם היהודי בגדלותם בתורה, במיוחד התפרסמו לומדי הקלויז שעסקו גם בלימוד קבלה ובאימוץ מנהגי מקובלים.
כמו כן ידועה הלחימה בשבתאות ובתנועת החסידות.
ברודי הייתה ידועה בעיקר בזכות רבניה בני משפחות קצנלנבוגן, באב"ד, רוקח, הורוויץ, וקריסטיאנפולר.
הרבנים בני משפחת קריסטנאפולר, המוכרת מבין משפחות הרבנים בברודי, חלשה על משרת הרב לסירוגין במהלך המאה ה-18. ראש השושלת, הרב מאיר קריסטיאנאפאלער הראשון נישא לביתו של הרב אברהם שכני'ש מברודי, וכיהן תחילה כרב בעיירה קריסטיאנפול שבגליציה המזרחית.
בשנת 1785 החל לכהן כרב העיר ברודי וכיהן בתפקיד זה כשלושים שנה.
אחריו שימש בתפקיד זה הרב אריה לייב תאומים, מפאת גילו הצעיר של בנו של קריסטיאנאפאלער, הרב יחיאל מיכל בנציון.
הרב אריה לייב תאומים כיהן בתפקיד זה עד שנת 1831, לקראת סוף כהונתו חלה הרב, ולכן בשנים 1827–1831 הצטרף אליו הרב אלעזר לנדא, נכדו של "הנודע ביהודה", ללא ידיעתו.
בשנת 1831 מתו השניים ממגפה שהתחוללה בברודי.
לאחריהם נכנס לתפקיד הבא בשושלת קריסטנאפולר, הרב יחיאל מיכל בנציון.
הוא היה אחד מהרבנים החשובים ביותר בברודי, וכן אחד המשכילים שבהם, ובשל כך הוערך גם בידי תושבי המקום הלא-יהודים.
הוא כיהן בתפקיד זה במשך שלושים ושניים שנים, עד יום מותו.
החליפו אותו שני רבנים שחלקו בתפקיד – בנו, הרב מאיר השני, וכן הרב מנחם מנדל שור, שהיה דיין בברודי.
הרב מאיר השני היה האחרון בשושלת הרבנים בני משפחת קריסטנאפולר.
רשימת רבני ברודי הידועים החל מהמאה ה-17
הרב מאיר קריסטיאנאפאלער הראשון (1785–1815)
הרב מאיר קריסטיאנאפאלער השני (1866–1886)
הרב אברהם מנחם הלוי שטיינברג (1908–1928)
בברודי קיימים שלושה בתי קברות של בני הקהילה היהודית:
בית העלמין העתיק - פעל במשך 25 שנה, בשנים 1600–1625. ממוקם ליד בית הכנסת במרכז העיר.
בית העלמין הישן - פעל במשך 195 שנה, בשנים 1625–1830. ממוקם במרכז העיר.
בית העלמין החדש - פעל בשנים 1830–1941. ממקום בצפון העיר.
הוא משתרע על שטח של 100 דונם ומוקף בגדר.
זהו בית הקברות היהודי הגדול במזרח אירופה.
הקלויז נוסד על ידי הרב חיים ב"ר אברהם לנדא (בן דודו של רבי יחזקאל לנדא), שהיה לפני כן רבה של פודקאמין.
שנת היווסדותו של הקלויז אינה ידועה במדויק, אך מקובל לחשוב שנוסד בין שנת תפ"ב לשנת ת"ץ (שנות ה-20 של המאה ה-18).
רבים מחכמי הקלויז התגוררו בקלויז במשך כל ימות השבוע, ורק בשבתות חזרו לבתיהם (לעיתים אף מחוץ לברודי).
לקבוצה הנבחרת והבוגרת של הקלויז, כאלו שהיו מעל גיל 30 ונודעו כמקובלים, הורשו להצטרף למניין שהתפלל בשטיבל סמוך לקלויז, שבו התפללו מתוך סידור האר"י.
רק אותם מקובלים הורשו ללבוש בגדים לבנים בשבתות ובחגים.
קבוצה זו, שהושפעה בעיקר מהרב חיים צאנזר, שהיה אחד מחכמי הקלויז, נהגה במנהגי סגפנות מבית מדרשם של חסידי אשכנז.
באביב ה'תקי"א תכננו חכמי הקלויז (בהשפעת הרב חיים צאנזר) להתכנס ולהכריז ביום השוק חרם על הרב יהונתן אייבשיץ, קמיעותיו וספריו.
הרב יחזקאל לנדא ניסה למנוע את החרם, וכתב מכתב אישי לכל אחד מהחכמים ובו ביקש מהם שלא להחרים את הרב מחשש לחילול השם.
בהשפעתו החרם נדחה, אך לאחר פרסום הספר "ואבוא היום אל העין" שיוחס לרב אייבשיץ, הסיר לנדא את התנגדותו לחרם ואף החליט לתמוך בו.
בסופו של דבר החרם בוצע באלול ה'תקי"ב.
בסיוון ה'תקט"ז הכריזו חכמי הקלויז חרם על חסידיו של יעקב פרנק.
בכ' בסיוון ה'תקל"ב הצטרפו חכמי הקלויז (ופרנסי הקהילה) למאבק בחסידות, ובקלויז הוכרז חרם על החסידים והנוהגים במנהגי חסידות (למשל תפילה בנוסח ספרד).
בחרם הוחרג בפירוש מניין המקובלים של הקלויז עצמו, שרק לו הותר לנהוג במנהגי האר"י.
אופיו המיוחד של הקלויז הקנה לו יראת כבוד בקרב הציבור בברודי ומחוצה לה, ואגדות רבות נכרכו אודות חכמי הקלויז.
בין חכמי הקלויז היו הרב יצחק הלוי הורוביץ, הרב אברהם גרשון מקיטוב, הרב יצחק מדרוהוביטש, הרב יחיאל מיכל מזלוטשוב, הרב מרדכי זאב אורנשטיין (המשנה לרב המדינה של גליציה), רבי משולם איגרא, רבי נחמן מהורודנקא, הרב שבתי מרשקוב, הרב אלעזר רוקח (אביו של רבי שלום מבעלזא) והרב אפרים זלמן מרגליות.
הסופר אונורה דה בלזק עצר בברודי בשנת 1847 בדרכו לאוקראינה.
גיבור הרומן של שמואל יוסף עגנון, 'הכנסת כלה' הוא רבי יודיל מברודי.
יוזף רות, סופר יהודי יליד העיירה, הזכיר גם הוא את העיירה בספרו "The Radetzky March" שהתפרסם בשנת 1932. העיירה נזכרת גם בסיפור קצר של איסאק באבל שפורסם בשנת 1933 ועונה לשם "Red Cavalry".
בחלקו המזרחי של בית הקברות החדש בברודי ממוקמת אנדרטה לזכר יהודי ברודי שנרצחו בשואה.
לזכר הקהילה יצא ספר זיכרון, נר תמיד - יזכור לברודי, בעריכתו של אביב מלצר.
בבית העלמין הדרום בבת ים מונחת מצבה לזכר קדושי ברודי.
המצבה נחנכה ביום שני, י"ט באייר ה'תשמ"ז, 18 במאי 1997.
יהודים התגוררו בגוקסהאגן שבגרמניה כשלוש מאות שנה (1664–1941).
עדות ראשונה על התארגנות של קהילה במקום היא הקמת בית קברות יהודי בשנת 1809 ברחוב אלבשוסר (Albshaeuser Strasse).
בשנת 1823 חנכה הקהילה את בית הכנסת הדו-קומתי ברחוב אונטרא.
הבניין הכיל 74 מקומות לגברים, 46 לנשים, כיתת לימוד ודירת מגורים למורה.
בשנה זו הוקם גם בית הספר הקהילתי, והמורה שנשכר שימש בנוסף כשוחט וחזן.
מוסדות הקהילות כללו בית כנסת, מקווה, בית ספר, בית עלמין ואגודות שונות שדאגו לרווחתם של בני הקהילה.
מספר שיא של 170 חברי קהילה נרשם בשנת 1905 (11.9% מהאוכלוסייה הכללית).
בשנות ה-20 נמנו 159 תושבים יהודים בגוקסהאגן (9.8% מתוך אוכלוסייה כללית של 1,785 תושבים).
בית הספר היסודי הקהילתי מנה 17 תלמידים.
ראשי הקהל היו יואל שפירא ויצחק קצנברג.
חברה קדישא – תחת הנהגתו של יצחק קצנברג מנתה 13 חברים ב־1932.
חברה ברית שלום – תחת הנהגתו של יואל שפירא, מנתה 32 חברים ודאגה לעניים ולתלמוד תורה
חברת בחורים – נוסדה בסביבות 1840 ובמאה ה-20 הייתה תחת הנהגתו של משה פלוט ומנתה 15 חברים, ודאגה לשיעורי תורה
חברת נשים – בהנהגתה של לינה כץ ומאוחר יותר מינה קצנברג, דאגה לחולים ולנצרכים
צעירי אגודת ישראל בהנהגתו של יצחק קצנברג.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 מנתה הקהילה 158 חברים, ובבית הספר למדו 29 תלמידים.
כמורה שימש יעקב קנטל, אך לאחר פרישתו בשנת 1934 לא שכרה הקהילה מורה שיחליף אותו, ובשנת 1936 נסגר בית הספר.
בליל הבדולח, הלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 1938, מבנה בית הכנסת ובית הספר נהרסו מבפנים; חלונות נופצו ותשמישי קדושה חוללו.
פורעים תקפו בתי יהודים ופגעו ביהודי המקום.
אחד עשר גברים יהודים ונער בן 14 נעצרו במחנה הריכוז הסמוך, בריטנאו, משם הם הועברו למחנה בוכנוואלד.
לאחר הפוגרום והמעצרים עזבו רבים מיהודי המקום את גוקסהגן; 19 מביניהם הצליחו להגר ו-74 עברו למקומות אחרים בגרמניה, נותרו בקהילה 64 חברים.
העירייה החרימה את מבנה בית הכנסת והפכה אותו לבנין מגורים.
בשנת 1941 נשלחו 31 יהודים מגוקסהאגן לריגה.
בשנת 1942 נשלחו שמונה יהודים מגוקסהאגן לטרזינשטאט.
לפחות מאה יהודים שמוצאם מגוקסהאגן נרצחו בשואה.
בשנת 1985 נקבע שלט לזיכרון הנרצחים על בניין בית הכנסת לשעבר.
בעיר גראץ שבמדינת שטיריה באוסטריה מתקיימת קהילה יהודית, החל מימי הביניים למקוטעים עד היום.
עדויות לקיומם של יהודים בגראץ ישנן מסוף המאה ה-13, ובכפר הסמוך יודנדורף , שפירוש שמו הוא "כפר היהודים", חיו יהודים כבר מהמאה ה-12. מצבה משנת 1304 מעידה כי בשנה זו כבר היה ליהודים בית עלמין.
קהילה ממוסדת נוסדה כפי הנראה בשנת 1398. אחד מראשי הקהילה היה רבי הנדיל, מחותנו של רבי ישראל איסרלן.
עד המאה ה-15 חיו בעיר בין 150 ל-200 יהודים, שהתפרנסו בעיקר ממסחר ומהלוואות בריבית.
הם התגוררו ברובע יהודי, שבו היה גם בית הכנסת.
יהודים רבים מלטו לווינה, אך שבו לאחר זמן קצר, כשנרגעו הרוחות.
יהודי העיר גורשו ממנה ב-1438 או 1439 על ידי הדוכס פרידריך מטירול, אך שנים ספורות לאחר מכן, ב-1447 הוקמה הקהילה מחדש לאחר שהשליט החדש, פרידריך התיר להם לשבת בגראץ.
כל ימי שלטונו של פרידריך ישבו היהודים בבטחה בגראץ, אך לאחר מותו, ב-1496 או 1497, נערך בעיר משפט ראווה נגד יהודי בעוון זיוף מסמכים, ובעקבות הרשעתו, התיר הקיסר מקסימיליאן הראשון לגרש את היהודים, ואכן כל יהודי שטיריה גורשו והתיישבו בחלקים האחרים של הממלכה.
מאז, למשך קרוב לארבע מאות שנה, לא חיו יהודים בגראץ.
בשנת 1783 נתן הקיסר יוזף השני היתרי כניסה זמניים לגראץ מיוחדים ליהודים לצורך השתתפות בירידי המסחר.
בשנת 1848, בעקבות האמנציפציה שניתנה ליהודי אוסטריה, ניסו יהודים להתיישב בגראץ, חרף התנגדות התושבים הנוצרים.