tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדיון שנערך ב-21 בספטמבר 1993, בעקבות הודעת הממשלה בנושא הצהרת העקרונות בדבר הסדרי ביניים של ממשל עצמי וחילופי האיגרות עם אש"ף, אמר חבר הכנסת מאיר שטרית מהליכוד: "אני חושב שהמתיישבים הם היחידים הנמצאים במצוקה קשה וגדולה ביותר.
אנו צריכים לזכור, שהם אולי קורבן השלום האמיתי".
למחרת, בהמשכו של דיון זה, אמר חבר הכנסת סאלח טריף ממפלגת העבודה: "אני רוצה להעלות כאן את זכרם של וואפה אסאד, זיכרונו לברכה, מעספיא, מועפק אבו שאך, זיכרונו לברכה, ואבראהים שיבל, זיכרונו לברכה, משפרעם.
שלושה בחורים צעירים אשר נפלו קורבן לטרור, ולמען השלום.
עדה שלמה בכתה, עדה שלמה אמרה: אם זה הקורבן למען השלום, אם זה פותח פתח למען העתיד, אנו מקבלים זאת, אומנם בבכי ובכאב אבל בתקווה גדולה כי אכן יהיו אלה קורבנות אחרונים במדינת ישראל ובעם ישראל".
ביטוי דומה במשמעותו נאמר על ידי שמעון פרס.
ב-11 באוקטובר 1993 בפתיחת המושב השני של הכנסת, ובעקבות רצח מטיילים ישראלים בוואדי קלט, אמר שמעון פרס על הנרצחים שהם "נפלו במערכה על השלום": "דרור בן ה-25, וערן בן ה-23, יצאו לטייל לתומם באחד המקומות היפים של ישראל, ונפלו במערכה על השלום.
הם קורבנות של שנאה יוקדת, של רשעות מטמטמת".
בעקבות פיגועים שבהם נרצחו ישראלים תועד לראשונה הביטוי "קורבנות השלום" במליאת הכנסת ב-29 בנובמבר 1993, בנאומו של חבר הכנסת אליעזר זנדברג, ממפלגת צומת שבאופוזיציה.
במהלך דיון בהצעת אי-אמון בגלל מסירת נשק למשטרת אש"ף אמר זנדברג: "כשהתברר שממשיכים לפגוע ביהודים בארץ-ישראל, שמענו את תגובת הממשלה, שאמרה: מי שפוגע הוא קיצוני.
אלה אויבי השלום, אלה מחבלים בשלום, הם רוצים לפגוע בתהליך השלום.
וגם כלפי היהודים הם השתמשו בביטוי: אלה הם קורבנות השלום.
כך קראו להם: האנשים שהוקרבו על מזבח השלום על ידי הקיצונים מהצד הערבי".
מתנגדים נוספים לממשלת רבין ייחסו את הביטוי "קורבנות השלום" לממשלה וביקרו אותה על כך תכופות.
כך למשל חברי כנסת מהאופוזיציה, כגון לימור לבנת מהליכוד ורחבעם זאבי ממולדת, ייחסו את הביטוי "קורבנות השלום" לממשלת ישראל.
ח"כ רון נחמן מהליכוד אמר: "לתהליך הזה הממשלה המטומטמת שלנו קוראת: תהליך שלום, ואת קורבנות הטבח שהם קורבנות מדיניותה היא מכנה בציניות מחליאה ומקוממת: קורבנות השלום."
רבין תקף את השימוש בביטוי באומרו בנאום שנשא באוקטובר 1994: "אני חושב שכל ניסיון להגדיר את הישראלים שנהרגו כקורבנות השלום הוא בגדר עיוות האמת", חיים רמון, שהיה שר הפנים בממשלתו של רבין, טען ב-2003, בהתייחסותו לביטוי, "אף אחד לא אמר את זה".
אף על פי כן, יגאל עמיר, רוצחו של רבין, כלל בחקירתו על ידי אנשי השב"כ, בין הסיבות בגללן רצח את רבין, את כך ש"הוא כל הזמן השתמש במושג 'קורבנות השלום'".
חוקרים ייחסו את הביטוי לגורמים שונים, אך ללא הצגת מקור ראשוני: פרופ' תמר רפפורט ייחסה את הביטוי לרבין עצמו, פרופ' אפרים ענבר ייחס את הביטוי לממשלת רבין, פרופ' אופירה סליקטר ייחסה את הביטוי למפלגת העבודה, ופרופ' אפרים יער ייחס אותו ל"חברים במחנה תומכי אוסלו".
מנגד, העיתונאי אריה כספי טען בכתבה בעיתון "הארץ" בפברואר 1999, בעקבות חיפוש שערך אחר מקור הביטוי: "בדקתי בארכיון 'הארץ' ובמחשב הכנסת לאורך כל תקופת ממשלת רבין.
באף מקום לא מופיע הציטוט הזה מפיו של פוליטיקאי מן השמאל.
לא רבין ולא פרס, ולא אף אחד אחר.
המונח 'קורבנות השלום' מופיע ב'הארץ' וב'דברי הכנסת' עשרות פעמים, תמיד מפיהם של פוליטיקאים ימניים".
גם במשך השנים שלאחר רצח רבין, ואף לאחר דעיכת תהליך אוסלו, המשיכו אנשי ימין ומרכז להשתמש בביטוי, לרוב כדי למתוח ביקורת על הסכמי אוסלו, אך גם פוליטיקאים מהשמאל, שראו את הביטוי כלגיטימי, המשיכו להשתמש בו:
שמעון פרס, שהחליף את רבין בתפקיד ראש הממשלה לאחר הירצחו, הביע בפברואר 1996, זמן קצר לאחר פיגוע ההתאבדות בקו 18 בירושלים, את הרעיון הגלום בביטוי: "ישראלים רבים מאוד יודעים שלשלום יש מחיר, גם בנפש".
במערכת הבחירות בשנת 1996 נעשה שימוש בביטוי בתעמולת הבחירות, כנגד מועמד השמאל לראשות הממשלה שמעון פרס.
חבר הכנסת בני בגין מהליכוד אמר בתשדיר בחירות "מדברים על קורבנות שלום ...
שלום אמיתי מונע קורבנות ולא יוצר אותם...".
גם במערכת הבחירות ב-1999 עשה הליכוד שימוש בביטוי.
במודעותיו האשים את אהוד ברק: "כשר בממשלות השמאל היית שותף להשלמה עם חוסר המעש הפלסטיני נגד הטרור.
לנרצחי הטרור קראתם 'קורבנות השלום'".
בדיון במליאת הכנסת ביום השנה השביעי לרצח רבין אמר יו"ר הכנסת, אברהם בורג: "...ולזכר כל קורבנות המלחמה והשלום אנחנו נשבעים...".
בשנת 2010 הפיק אתר לאטמה שיר-סרטון בשם "שיר לחלום", פרודיה על "שיר לשלום", בביצועה של "להקת קורבנות השלום".
השיר מותח ביקורת על טקס הזיכרון ליצחק רבין.
התסריט והמילים נכתבו על ידי טל גלעד.
לאחר רצח משפחת פוגל ב-2011, אמרה חברת הכנסת עינת וילף מסיעת העצמאות: "הייתה תקופה שבה היינו במשא ומתן, שבה האמנו בשלום, האמנו שהוא מעבר לפינה רק או-טו-טו ומזרח תיכון חדש.
ואז בכל פעם כשהיה קורה מעשה קשה, רצח, היינו אומרים שאלה קורבנות השלום, שלא ניתן הפעם לקיצוניים להרוס את השלום.
ושוב, ושוב, ושוב אמרנו נאחזים בכל דרך אפשרית בתקווה, רוצים שיקיץ הקץ על הסכסוך המדמם הזה".
בנאומו בכנסת באירוע לציון 25 שנה לרצח יצחק רבין, התייחס ראש הממשלה בנימין נתניהו לביטוי ואמר: "הטעות הייתה בתפיסה – 'ששלום עושים עם אויבים'.
האמנתי אז, ואני מאמין גם היום, ששלום עושים עם אויבים שהחליטו להפסיק להיות אויבים.
הטעות גם הייתה בראיית קורבנות הטרור כ'קורבנות שלום'.
אין דבר כזה קורבנות שלום – יש קורבנות טרור!".
קורד פול אוברסטריט הוא שחקן וזמר אמריקאי, הידוע בשל גילום דמותו של סאם אוונס בסדרה "Glee" (2010–2015) ומתפקידו בתור צ'אד דייוויס בסדרה של אפל TV פלוס, "אקפולקו" (2021–2024).
אוברסטריט נולד ב-17 בפברואר 1989 בנאשוויל, טנסי, בנם של מעצבת השיער ג'ולי (לבית מילר) ולזמר הקאנטרי זוכה שני פרסי גראמי, פול אוברסטריט .
יש לו אח גדול, נאש אוברסטריט (נולד ב-1986), שמנגן בגיטרה בלהקת הפופ רוק "Hot Chelle Rae", אחות גדולה, סאמר (נולדה ב-1987); ושלוש אחיות צעירות יותר, הרמוני, סקיי וצ'ריטי.
הוא ממוצא גרמני, אירי ואנגלי.
הוא נקרא על שם המונח המוזיקלי אקורד.
הוא גדל בחווה מחוץ לנאשוויל.
בעידוד הוריו לעסוק במוזיקה, החל לנגן במנדולינה בגיל צעיר, ועבר לנגן בתופים, חליל צד, פסנתר גיטרה.
בשנות העשרה שלו, הוא דגמן עבור חברות כמו הוליסטר וגאפ.
בשנת 2007 כאשר סיים את לימודיו החל אוברסטריט להיכנס לעולם המשחק ולאחר התחלה לא מוצלחת הוא החל לשחק בסדרת הרשת "Private".
בשנת 2009 ביצע את הופעת הבכורה שלו בסדרה iCarly.
באותה שנה שיחק גם בסרטו הראשון שנקרא "The Hole".
ב-2010 ביצע הופעת אורח בסדרה הבלתי רגילים.
החל משנת 2010 מגלם אוברסטריט את דמותו של סאם אוונס בסדרה Glee.
ב-2011 שיחק בסרט ליבו של קונור לצדם של אשלי גרין וקלן לוץ.
ב-15 בדצמבר חתם בחברת ההקלטות SafeHouse Records השייכת לדמי לובאטו, ניק ג'ונאס ומנהלם פיל מקנטייר.
בשנת 2017 הוציא את השיר "Hold on" והקדיש אותו לזכרו של קורי מונטית' ששיחק לצידו בסדרה glee.
בשנת 2020 הופיע בפרק של הסדרה "עושות כותרות" ברשת Freeform.
בשנת 2021 החל לגלם את צ'אד דייוויס בסדרה הקומית מבית אפל TV פלוס, "אקפולקו" ; המבוססת על הסרט משנת 2017 - "איך להיות מאהב לטיני".
בשנת 2022 כיכב לצד לינדזי לוהן בסרט "חג מולד בלתי נשכח" מבית נטפליקס.
+שנהסרטתפקידהערות2009הבור אדם2011ליבו של קונור דופרי20154th Man Outניק2020The Swing Of Thingsטום2022חג מולד בלתי נשכחג'ייק ראסל
+שנהסדרהתפקידהערות2009ICarlyאריקפרק: "iSpeed Date"Privateג'ושוע הוליססדרת רשת; 11 פרקים2010–2015Gleeסאם "סמואל" אוונס תפקיד חוזר (עונות 2–3)
תפקיד ראשי (עונות 4–6); 91 פרקים2011מקום טוב באמצעראלף ווילקרסוןפרק: "Hecking Order"2013רגולר שואודאסטי בידיבוב; פרק: "The Thanksgiving Special"2015סקובי-דו קולמיטשל / אנדרודיבוב; פרק: "Mystery 101"2016–2017בוטן וחמוצניקסקאמפי / ברנדוןדיבוב; 3 פרקים2020עושות כותרותאוון סלואןפרק: "Stardust"Royaltiesזמרפרק: "I Am So Much Better Than You at Everything"2021–הווהאקפולקו צ'אד דייוויסתפקיד ראשי (3 עונות); 29 פרקים2024ד"ר אודיסיאהסאםפרק: "Singles Week"
קורדאה אמרי דנסטון , הידוע בשם הבמה קורדאה (לשעבר YBN Cordae), הוא ראפר אמריקאי.
דנסטון גדל בראלי שבקרוליינה הצפונית.
הוא החל לשיר בגיל צעיר תחת שם הבמה אנטנדר.
הוא הוציא שלושה מיקסטייפים תחת שם זה; "Anxiety", "I'm So Anxious", ו-"I'm So Anonymous".
לאחר מכן צבר דנסטון פופולריות על ידי שחרור רמיקסים לשירים פופולריים, כמו "My Name Is" של אמינם, ו-"Old N*ggas" (תגובה לשיר "1985" של ג'יי קול).
וידאו קליפים לשני הרמיקסים הועלו לערוץ היוטיוב של WorldStarHipHop .
ב-26 ביולי 2019 יצא לאור אלבום הבכורה שלו, The Lost Boy .
דנסטון נולד בראלי שבקרוליינה הצפונית, אך לאחר זמן מה עבר להתגורר בסוויטלנד שבמרילנד.
בילדותו התעניין במוזיקה כיוון שאביו תמיד היה מנגן היפ הופ קלאסי סביבו, אמנים כמו ראקים, נאז, ביג אל וטאליב קוולי.
דנסטון החל להתעניין יותר בקריירה של ראפ כשהוא התבגר, אך התמקד תחילה בחינוך שלו, אף על פי שכתיבת שירים לעיתים קרובות הסיחה את דעתו מלימודיו.
כנער הוציא שלושה מיקסטייפים בשם "אנטנדרה".
ב-2015 הוא סיים את לימודיו בתיכון והחליט ללכת לקולג' באוניברסיטת טוזון , ב-2018 נשר מהאוניברסיטה.
זמן קצר לאחר מכן עבר ללוס אנג'לס.
שם האלבום פרטי האלבום מיקומי שיא US AUS UK The Lost Boy יצא לאור: 26 ביולי 2019
פורמטים: הורדה דיגיטלית, סטרימינג 13 27 85 From a Birds Eye View יצא לאור: 14 בינואר 2022
פורמטים: הורדה דיגיטלית, סטרימינג 13 44 100The Crossroads יצא לאור: 15 בנובמבר 2024
+ שם האלבום פרטים מיקומי שיא נתוני מכירות US US R&B/HH US
(בתור אנטנדרה) יצא לאור: 22 ביוני 2014
פורמט: הורדה דיגיטלית - - - - I'm So Anxious
(בתור אנטנדרה) יצא לאור: 7 באוגוסט 2016
פורמט: הורדה דיגיטלית - - - - I'm So Anonymous
(בתור אנטנדרה) יצא לאור: 15 באוגוסט 2017
פורמט: הורדה דיגיטלית 21 13 12 19 ארצות הברית: זהב "-" מציין הקלטה שלא תרמה או לא שוחררה באזור זה.
כותרת שנה עמדות תרשים שיא אלבום US
+ כותרת שנה אלבום (אמינה בשיתוף YBN Cordae) 2019"Racks"(H.E.R.
קורבּנוּתם – אוּמנוּתם: משׂיח קורבני לשיח ריבוני הוא ספר מאת ד"ר אלון גן העוסק בתופעת ה"קורבניות".
הספר יצא לאור בשנת 2014 בהוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה.
הספר עוסק במחיר שמשלמת החברה בישראל בשל "השיח הקורבני", בוחן את הגורמים לו בחברות המערביות בכלל ובישראל בפרט, ומציע פתרון מעשי.
המחבר מציין במבוא כי מטרת הספר היא להבין את מאפייני ה"קסם הקרבני" ולהדגיש את ההשפעה השלילית שלו על עיצוב הזהות הישראלית.
הפתרון שהמחבר מציע מתמקד בלקיחת "אחריות אישית" על ידי הפרט והקולקטיב ה"מדוכא".
המושג "קורבן" בשיח הישראלי: ממושא הערצה למושא ביקורת
Victim ו-Sacrifice כמצבי הוויה ותודעה משתנים
השיח הקורבני כשיח מכונן זהות קבוצתית: ארבעה מקרי מבחן
"קורבנות כל העולם התאחדו": השיח הקורבני בהקשר עולמי
מאפיינים וסוגיות מפתח בשיח הקורבני
דוד בוחבוט כתב ביקורת חיובית על הספר, וציין שהוא רלוונטי במיוחד בעולם העיון הישראלי העכשווי, משום שהוא נוגע בליבת השיח הפוסט-מודרני ומצליח לנתח בעומק את משמעותו של "שיח הקורבנות".
בוחבוט גם שיבח את בהירות הניסוח הלשונית והמוסרית של המחבר, במיוחד לאור עידן התקינות הפוליטית שבו נוטים לטשטש משמעות לשונית ומוסרית.
בוחבוט מדגיש כי בעידן שבו ההערכה ל"אלטרנטיביות" או ל"שונה" הפכה לקיצונית ומגבילה, ספרו של גן מצליח לנתח בצורה עמוקה ומדויקת את הרבדים השונים של "שיח הקורבנות", ולהצביע על המשמעויות העמוקות והעדינות שבו.
קורד (בהונגרית: Kurd) הוא כפר השוכן במחוז טולנה שבנפת דומבובאר בדרום-מערב הונגריה.
הכפר קורד ממוקם בעמק קאפוש, כ-18 ק"מ צפונית-מזרחית לדומבובר.
במרכז הכפר עוברת הדרך 6532 הוג'ס–דומבובאר, שמתחבר לכביש 6538 בונהאד–מאיוש אחרי 27.6 ק"מ מהכפר.
קו הרכבת בודפשט–פוסטסאבולץ'–פץ' עובר דרך היישוב ויש לו תחנה במקום.
תחנת הרכבת של קורד ממוקמת על החוף המזרחי של נחל הקאפוש.
לאחר התיישבות המדיארים במרכז אירופה התיישבו באזור עמים מלווים צבאיים, הם כנראה ייסדו את הכפר שקיבל מהם את שמו.
קורד וסביבתו היו מיושבים עוד מימי קדם.
בגבולו התגלו דליים דו-אוזניים מארד מתקופת הברונזה ועקבות קבורה בדרך של שריפת הגופה.
שמו של היישוב שהוא עוד מתקופת ארפאד, קורד, הוזכר לראשונה במפקדי מיסים בין שנת 1237 לבין 1332. כבר בתחילת שנות העשור הראשון של המאה ה-13 היה קורד רשום בין היישובים שהייתה בהם כנסייה.
בשנת 1542, במהלך הכיבוש הטורקי, הטורקים הרסו את כפרי העמק, הרס זה השפיע כנראה גם על היישוב.
בתקופת הכיבוש הטורקי, היישוב היה כנראה כפר טורקי והיה שייך לטירה של סאס.
בשנת 1669, יחד עם יתר כפרי העמק, הוא נרשם כמקום עזוב.
בלקסיקון העולמי של טולנה נכתב על היישוב בשנת 1927: "כפר גדול בנפת דומבובאר שבמחוז טולנה, בשנת 1920 היו בו 1780 תושבים.
תחנת הרכבת, סניף דואר וטלגרף".
הכנסייה הרומית-קתולית - נבנתה בשנת 1765. המזבח שלו היה יצירתו של מרטין פישר ואת תמונת המזבח צייר מיהאי זיצ'י.
באמצע המאה ה-19 נמצאו על גבול היישוב דליי ברונזה דו-אוזניים (ציסטות) אטרוסקים.
הממצאים נמצאים כיום במוזיראו החאומי בבודפשט.
גזה שבשטין, בלידתו יעקב שטרן (1878–1936) שחקן, במאי יהודי-הונגרי.
אחיהם של דז'ה שבשטין, מיהאי וינה שבשטין.
אחיהם של דז'ה, מיהאי וגזה שבשטין.
קורגן היא עיר ברוסיה, המרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז קורגן.
קורגן נוסדה בשנת 1679, אבל היישוב במקום זה קיים מאז שנת 1553. העיר ממוקמת במחוז הפדרלי של אוראל, על גדות נהר טובול (בעיקר בגדה השמאלית).
קורגן הוא אחד המרכזים הכלכליים, המדעיים והתרבותיים החשובים ביותר של המחוז הפדרלי של אוראל, מרכז תחבורה מרכזי ומרכז תעשייתי.
קורגן הוא אחד ממרכזי הספורט המובילים באוראל.
מספר גדול של ספורטאים, אלופי עולם ואלופים אולימפיים קשורים לעיר.
מאז 1960, ספורטאי קורגן לוקחים חלק באופן קבוע במשחקים האולימפיים.
קורבן מוסף של ראש חודש הוא סדרה של קורבנות שמוקרבת בכל ראש חודש בבית המקדש.
הקרבת הקרבן היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות.
בפרשת פנחס מתוארות מצוות הקרבת התמיד והמוספין.
לאחר הציווי על קורבן מוסף של שבת מצווה התורה על קורבן מוסף של ראש חודש:
כתב ספר החינוך שבראש חודש מתחדשת הלבנה ואיתה מתחדשים דברים רבים בעולם ולכן ראוי גם לעם ישראל לחדש ולהקריב קורבן נוסף על שאר הימים כדי להתעורר ולקבוע בלבבות שכל החידושים שבעולם הם מה' לבדו.
בתלמוד מובא מדרש על סיבת קורבן החטאת במוסף:
הרב אורי שרקי מביא את אחד ההסברים למדרש: המצב בו יש אומה שולטת ואומה נשלטת הוא מצב לא רצוי שנובע מכך שהעולם עוד איננו מתוקן מספיק, וצריכים לשאוף למצב בו האומות יהיו שוות ומתקדמות יחדיו.
אחר קורבן התמיד של שחר מקריבים את מוסף ראש חדש שכולל:
קורבנות עולה: שני פרים, איל אחד ושבעה כבשים.
קורבן חטאת: שעיר עזים - נועד לכפר על אדם שעבר בשוגג על דיני "טומאת מקדש וקדשיו".
לכל פר מביאים גם שלושה עשרונים של מנחת סולת בלולה, לאיל שני עשרונים ועשרון מנחה לכבש.
כמו כן, לפר מביאים חצי הין יין, שלישית הין לאיל ורביעית הין לכבש.
במקרה בו לא הקריבו את קורבן מוסף ראש חודש, זכרי הכהונה חייבים בביטול עשה ואין החטא מושת על שאר עם ישראל.
המשנה נתונה במחלוקת גרסאות: לדעת רש"י הגרסה היא כנגד הכרכוב ומדובר על הסובב של המזבח שנמצא באמצעו ומשמש לנוי.
בברייתא ובתלמוד הירושלמי וכן לדעת רמב"ם, תוספות, רבי עובדיה מברטנורא ועוד, הגרסה היא על כרכוב ומדובר על הכרכוב העליון שמשמש מקום הליכה לכהנים על המזבח.
כלומר, לפי שיטה זו, האיברים הונחו בצד מערב המזבח בין הקרנות.
בתלמוד הבבלי כתבו שטעם הדבר ששמים את האיברים במקום בולט הוא כיוון שאת קידוש החודש לא כולם רואים שהרי העדים מעידים רק לפני בית הדין הגדול, צריך להודיע לעם במקום בולט שהחודש קודש.
תפילת מוסף של ראש חודש
בתחילת תקופת בית שני, אנשי כנסת הגדולה תיקנו להתפלל בכל ראש חודש תפילת מוסף שכוללת את פסוקי הקורבנות של מוסף ראש חודש.
נוהגים לחלוץ את התפילין לאחר הקדיש שלפני תפילת מוסף, כיוון שתפילת מוסף של ראש חודש נחשבת כ'אות', ואין צורך בעוד 'אות' של תפילין.כמו כן, אומרים מזמור "בָּרֲכִי נַפְשִׁי" (תהלים קד).
יש הסוברים שזה מפני שכתוב בו: "עָשָׂה יָרֵחַ לְמוֹעֲדִים".
ויש סוברים שמזמור נאמר על ידי הלויים בבית המקדש ביום ראש חודש.
קוֹרְבָּנִיות היא תכונת אישיות נרכשת שבה אדם רואה את עצמו כקורבן למעשים שליליים של אחרים וגם מציג כך את עצמו בעיני הסביבה, ומתנהג כאילו הוא קורבן גם מול ראיות מנוגדות לכך.
במובן הכולל של המילה, קורבן הוא כל מי שחווה פציעה, אובדן או חוסר מזל כתוצאה מאירוע כל שהוא או מסדרת אירועים.
עם זאת, חוויה שלילית זו בלבד בדרך כלל אינה מספיקה להופעתה של עמדה זאת, שבה אדם תופס את עצמו לעיתים קרובות או כל הזמן כקורבן.
העמדה מאופיינת בפסימיות, רומינציה, רחמים עצמיים וכעס מודחק.
אנשים עם עמדת הקורבן עשויים לפתח הסברים משכנעים ומתוחכמים התומכים ברעיונותיהם, שבהם הם משתמשים כדי להסביר לעצמם ולאחרים את מצבם.
לעיתים קרובות, בקורבניות קיימת מוטיבציה של אדם לגרום לזולת להיחשב לתוקפן ולמרושע.
הקורבניות מלווה בפיתוח תחושת אליטיזם מוסרי, לרבות ביטויי התנשאות על הסביבה.
אנשים עם עמדת הקורבן עשויים להיות מכונסים בתוך עצמם, לייחס כוונות זדון למצבים חברתיים נייטרליים, לקטלג אנשים ל"טובים" ו"רעים", לחוות פגיעה באמפתיה, להפגין תחושת זכאות ואנוכיות, להפגין הכשלה עצמית, לנסות להשיג הקלה מתחושת רחמים עצמיים על ידי קבלת אהדה מאחרים, להפגין היפר-דריכות (hyper-vigilance), ואף להתבטא ברצון לנקמה.
קורבניות תחרותית הוא מושג המתאר את מאמצי הקבוצות המעורבות בקונפליקטים אלימים להתחרות על היותן קורבנות מול הקבוצה האחרת ולהגדיל את מידת הרצון לפיוס על ידי הדגשת הסבל הנגרם לקבוצה הנגדית.
המושג הוגדר לראשונה במאמרם של נור ועמיתיו (2012) מתאר מצב בו חברים בקבוצה שמעורבת בעימותים אלימים מול קבוצה אחרת רוצים לבסס את התפיסה שלהם בעיני עצמם ובעיני אחרים בתור אלו שהנזקים והסבל שנגרמו להם מהעימותים, גדולים וקשים יותר מהנזקים והסבל של הקבוצה השנייה.
לפי נשיא, בר-טל ודיאמונד, קורבניות קולקטיבית יכולה להתפתח בעקבות אימוץ אמונות חברתיות, נרטיבים קולקטיביים, ואידאולוגיות שונות המעצימות את הסכסוך, בדה-לגיטימציה של היריב, בהאדרת קבוצת הפנים ובתפיסה עצמית קולקטיבית, כי הקבוצה היא קורבן של סכסוך פוליטי או מדיני.
אנשים שנפלו קורבן להתעללות, לאלימות במשפחה או למניפולציה עשויים להיות לכודים בדימוי עצמי של קורבניות.
הפרופיל הפסיכולוגי של קורבנות כולל מגוון תחושות ורגשות, כגון תחושת חוסר אונים, פסיביות, אובדן שליטה, דפוסי חשיבה שליליים, רגשות עזים של אשמה, בושה, האשמה עצמית ודיכאון.
דפוסי החשיבה הללו יכולים להוביל לחוסר תקווה וייאוש.
עמדת הקורבן מקבלת חיזוק על ידי האמונה של האדם כי בזמן שהוא נפל קורבן, הייתה לו אותה תחושת סוכנות כמו בהווה.
מחקרים רבים מדגישים את הצורך העז של קורבנות בקבלת תוקף, הכרה ואמפתיה לסבל שעברו, גם מהתוקפן וגם מאחרים בסביבתם.
גבאי ואח' יצרו סולם מדידה וערכו סדרה של מחקרים אמפיריים כדי לאפיין אנשים שקיבלו ציונים גבוהים בסולם הבודק "נטייה לקורבניות בין אישית" (TIV – Tendency toward Interpersonal Victimhood), שהם מזהים כתכונה אישיותית יציבה לאורך זמן.
המחקר מגדיר את הנטייה כבנויה סביב ארבעה מרכיבים ראשיים: צורך בהכרה הן על ידי העבריין והן על ידי החברה, "אליטיזם מוסרי", חוסר אמפתיה, ורומינציה.
הסולם כולל 22 פריטים שהנבדקים מתבקשים לדרג על מדד של 7 נקודות.
החוקרים מצאו כי רוב האנשים שחווים TIV, מופיעים בטוח הביניים (התפלגות נורמלית).
עוד נמצא קשר בין הנטייה לסגנון היקשרות חרדתי.
חשוב לי שהאנשים שפגעו בי יכירו בכך שנעשה לי עוול
חשוב לי שהאדם שפגע בי יודה שההתנהגות שלו הייתה פוגענית
מכעיס אותי שאנשים לא מאמינים שנפגעתי
חשוב לי לקבל התנצלות מהאנשים שפגעו בי
חשוב לי שהאדם שפגע בי ירגיש אשם בגלל מה שהוא עשה
אני כועס כאשר אנשים מתעלמים מהחוויה הרגשית שלי
אני מתחשב באנשים אחרים אפילו כאשר זה לא מגיע להם
אני חושב שאני הרבה יותר מצפוני ומוסרי ביחסים שלי עם אנשים אחרים בהשוואה ליחס שלהם אלי
לעיתים קרובות אנשים מנצלים את טוב ליבי
אני נותן לאחרים הרבה יותר ממה שאני מקבל מהם
אני מרגיש שאנשים אחרים לא מהססים לנצל את החולשות שלי
אנשים דורשים ממני הרבה בלי להביע הכרת תודה
כשאנשים שקרובים אלי מרגישים פגועים מהמעשים שלי, חשוב לי מאוד להבהיר שהצדק בצד שלי
אנשים שנפגעים ממני חושבים רק על עצמם
אנשים שטוענים שהתנהגתי בצורה פוגענית רוצים שאודה בזה כדי שיוכלו לנצל את המצב
אנשים טוענים שפגעתי בהם כי הם לא יכולים לראות שהם אלה שפגעו בי
אנשים נפגעים ממני בגלל שהם לא יכולים לראות את הדברים מנקודת המבט שלי
מאוד חשוב לי שאנשים שנפגעו ממני יבינו שגם הם טועים
קשה לי מאוד להפסיק לחשוב על העוול שעשו לי אחרים
גם לאחר ימים העוול שנעשה לי מעסיק אותי מאוד
אני מוצף בכעס הולך וגדל בכל פעם שאני נזכר באנשים שפגעו בי
אני מוצף ברגשות שליליים בכל פעם שאני נזכר באנשים שפגעו בי
התקרבנות (Playing the victim, Victim Card) הוא המצאה או הגזמה של קָרְבָּנוּת ממגוון סיבות, כגון הצדקת התעללות באחרים, מניפולציה של הזולת, אסטרטגיית התמודדות, חיפוש אחר תשומת לב או פיזור של אחריות.
אולם, קורבניות נבדלת מתופעה זו במובן שהיא רחבה יותר הכוללת את התפיסה של האדם ביחס לעצמו וביחס לגורמים חיצוניים.
מצד שני, התקרבנות היא התנהגות ספציפית שבה מישהו מאמץ את תפקיד הקורבן כדי להשיג תוצאה מסוימת.
לאורך ההיסטוריה קיימות דוגמאות רבות לכך.
התקרבנות של קבוצות ימין רדיקלי ותומכי תאוריות קונספרציה
בעוד יהודים מהווים מטרה נפוץ מצד קבוצות שנאה, כאויב שיש להילחם ולשנוא אותו, הפחד והשנאה יכולים להיות מופנים כלפי קבוצות מיעוט רבות נוספות.
לדוגמה הקו קלוקס קלאן האשים בבעיות חברתיות שונות (כמו פשיעה, אבטלה וכו') לא רק יהודים אלה גם שחורים, מהגרים היספנים, יפנים, סינים, איטלקים או ממזרח אירופה.
שעירים לעזאזל נוספים של קבוצות ימין כוללים נשים פמיניסטיות, להט"ב, ארגוני זכויות האדם, מדענים ואקדמיה, עיתונאים, ו-אינטלקטואלים.
גורמי ימין קיצוניים לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה.
אדולף היטלר יזם את מלחמת העולם השנייה במטרה להשיג שליטה עולמית.
אך הוא טען כי המלחמה היא תוצאה של מזימה יהודית וכי הוא רק מתגונן נגדה.
היטלר והנאצים השתמשו בנרטיב זה גם כדי להצדיק את השואה.
מאמצי ההשמדה של היהודים ושל היהדות נמשכו גם כאשר גרמניה הייתה בתהליך התגוננות ונסגיה מכוחות הצבא האדום.
השמדת יהודים קיבלה קדימות גם כאשר היא פגעה במאמץ המלחמתי.
טרם התאבדותו כתב היטלר את צוואתו, בה טען כי המלחמה "ניזומה באופן בלעדי על ידי אותם מדינאים בינלאומיים ממוצא יהודי או העמלים למען האינטרסים היהודיים." לטענתו, הוא עצמו עשה כל מאמץ למנוע את המלחמה, אך כוחה של היהדות הבינלאומית גבר.
השנאה ליהודים היא גורם מרכזי לדוגמה בקרב התנועה הנאציונל-סוציאליסטית בארצות הברית.
היהודים נתפסים כאיום על טוהר הגזע הלבן והנוצרי בין היתר בגלל פחד עצום מנישואים בין-גזעיים.
ג'ף סקופ הנהיג את התנועה הנאצית בארצות הברית במשך 21 שנה, אך פרש ממנה והפך למבקר שלה ושל הימין הקיצוני בארצות הברית.
הוא מתאר כיצד חברי התנועה מאשימים בכל דבר את היהודים.
וכיצד שנאה זו מספקת אויב משותף שאפשר לשנוא ולהתאחד מולו.
מדינת קורג הייתה מדינה בהודו שהתקיימה בין השנים 1950 ל-1956. המדינה אוחדה ב-1956 עם מדינת מייסור (ששמה שונה ב-1973 לקרנאטקה).
מדינת קורג הייתה המשך מחוז קורג שנוסד ב-1834 לאחר כיבוש ממלכת קורג .
עם הקמת הודו, הפכו מחוזות הודו הבריטית למחוזות הדומיניון של הודו.
כאשר חוקת הודו נכנסה לתוקף ב-26 בינואר 1950, רוב המחוזות הקיימים הפכו למדינות, ומחוז קורג הפך למדינת קורג.
בעקבות חוק ארגון מחדש של המדינות, מדינת קרוג בוטלה ב-1 בנובמבר 1956, כאשר אורגנו מחדש גבולות המדינה של הודו, והפכה למחוז של מדינת מייסור.
שמה של מדינת מייסור שונה מאוחר יותר לקרנאטקה.
מדינת קורג הוגדרה מדינה חלק ג', סיוג שהתייחס לחלקי הנספח לחוקת הודו שהגדיר את מעמד המדינות השונות ואשר המדינות שנכללו בו היו בשליטתה הישירה של ממשלת הודו, והועמד בראשה נציב ראשי.
בירת המדינה הייתה מדיקרי .
הבחירות הראשונות בקורג נערכו ב-1952. הקונגרס הלאומי ההודי, שתמכה באיחוד המדינה עם מדינת מייסור, זכתה ב-15 מושבים, בעוד מפלגת טקאדי, שהתנגדה לאיחוד, קיבלה את תשעת המושבים הנותרים.
קורדו ג'יני (; 23 במאי 1884 – 13 במרץ 1965) היה סטטיסטיקאי, דמוגרף וסוציולוג איטלקי שפיתח את מדד ג'יני, אמצעי למדידת אי השוויון בהכנסה בחברה.
ג'יני היה גם תומך של תורת הגזע, ובמהלך מלחמת העולם השנייה היה תומך של הפשיזם האיטלקי.
לאחר המלחמה, ייסד את התנועה האיחודיסטית האיטלקית, שתמכה בהפיכת איטליה לחלק מארצות הברית.
קורדו ג'יני נולד ב-23 במאי 1884 במוטה די ליבנצה, ליד טרוויזו, למשפחה ותיקה של בעלי קרקעות.
הוא למד משפטים באוניברסיטת בולוניה, שם בנוסף למד גם מתמטיקה, כלכלה וביולוגיה.
העבודה המדעית של ג'יני נעה בשני כיוונים: מדעי החברה וסטטיסטיקה.
תחומי העניין שלו חרגו מעבר להיבטים הפורמליים של סטטיסטיקה וכללו גם את החוקים המושלים בתופעות ביולוגיות וחברתיות.
ג'יני פרסם את מדד ג'יני במאמרו מ-1912 "Variabilità e mutabilità" (בעברית: "שונות ויכולת שינוי").
מדד ג'יני, המכונה גם מקדם ג'יני, הוא מדד לפיזור סטטיסטי שנועד לייצג את אי השוויון בהכנסה בתוך אומה או קבוצה אחרת.
בשנת 1910, מונה ג'יני לפרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטת קליארי ולאחר מכן באוניברסיטת פדובה בשנת 1913. הוא ייסד את כתב העת הסטטיסטי "Metron" בשנת 1920 וניהל אותו עד מותו.
הוא גם היה פרופסור באוניברסיטת רומא ב-1925, שם ייסד את בית הספר לסטטיסטיקה בשנת 1928 ואת הפקולטה למדעים סטטיסטיים, דמוגרפיים ואקטואריים בשנת 1936.
בשנת 1926, מונה ג'יני לנשיא המכון המרכזי לסטטיסטיקה ברומא.
הוא היה מקורב לבניטו מוסוליני בשנות ה-20, אך התפטר מהתפקיד ב-1932. בשנת 1927, פרסם את ספרו "The Scientific Basis of Fascism" (בעברית: "הבסיס המדעי של הפשיזם").
ג'יני היה תומך בתורת הגזע ואף הוביל משלחות לחקר אוכלוסיות שונות.
ב-12 באוקטובר 1944, ייסד ג'יני יחד עם אוגו דמיאני ותומך נוסף את התנועה האיחודיסטית האיטלקית, שקראה לאיחוד איטליה עם ארצות הברית מתוך אמונה שזה יביא לשלום עולמי.
עם זאת, המפלגה לא זכתה להצלחה רבה והתפרקה ב-1948.
ג'יני היה תומך של אורגניזם וטען כי אומות פועלות כישויות אורגניות.
הוא טען כי לאומות יש מחזור חיים הכולל לידה, גדילה והתנוונות, וכי אומה שהולכת ומתנוונת יכולה להיכבש על ידי אומה צעירה וחזקה יותר.
תיאוריות אלו השפיעו על מדיניות הפשיזם האיטלקי.
במהלך הקריירה שלו, ג'יני שימש בתפקידים מרכזיים, כולל נשיא החברה האיטלקית לסטטיסטיקה ונשיא הפדרציה הבינלאומית לחקר אוכלוסיות בשפות הלטיניות.
בשנת 1962, הוכר ג'יני כחבר באקדמיה הלאומית של לינצ'י באיטליה.
קורגי קלאסיקס הייתה חברת צעצועים בריטית שהוקמה כחברה עצמאית בשנת 1995, שמקורה במותג , שיצרה חברת בשנת 1956. היא ידועה בדגמי מכוניות הצעצוע שלה להרכבה.
מוצרים שיוצרו ושווקו על ידי החברה כללו צעצועי מכוניות, מטוסים, אוטובוסים וצבא.
בשנת 1964 יצרה החברה דגם צעצוע להרכבה של מכונית האסטון מרטין DB5 של ג'יימס בונד מהסרט "גולדפינגר".
הצעצוע היה לנמכר ביותר באותה השנה.
בשנת 2008 נרכשה החברה על ידי חברת שמאז משמשת גם כבעלת המותג Corgy.
תחת בעלותה המותג Corgi עבר מיתוג מחדש בשנת 2012. המיתוג כלל לוגו וסגנון אריזה חדשים, אולם המרכיב העיקרי שהניב את השינוי היה ההשקה מחדש של המותג Corgi Toys.
קורבנו של נח (באיטלקית: Il Sacrificio di Noè) הוא ציור שמן על בד שנעשה בסדנה של יאקופו בסאנו.
הציור מתאר את הקרבת הקורבן של נח, לאחר המבול בהתאם לסיפור המקראי בספר בראשית.
בעבר היה חלק מאוסף גלריה בורגזה ברומא, וכיום הוא מוצג במוזיאון הפראדו במדריד.
בציור מתוארת סצנת הקרבת הקורבן לאחר המבול.
במרכזו ניצב מזבח שעליו בוער הקורבן, ומעליו עשן סמיך המיתמר אל השמיים.
נח מופיע כשהוא כורע ליד המזבח, בעוד בני משפחתו עובדים סביבו: חלקם מביאים עצים להבערת האש, אחרים מטפלים בבעלי חיים, ואחד מהם נראה שוחט כבש.
היצירה מאופיינת בקומפוזיציה דינמית, שימוש באור וצל להדגשת הדמויות ותיאור מפורט של החיות והלבוש, בסגנון המזוהה עם יאקופו בסאנו וסדנתו.
הציור נעשה בסדנה של יאקופו בסאנו, צייר רנסאנס ונציאני מהמאה ה-16, שהתפרסם בשילוב אלמנטים מחיי היומיום בתוך סצנות דתיות.
היצירה הייתה חלק מאוסף גלריה בורגזה ברומא, אחד האוספים האמנותיים החשובים באיטליה.
מאוחר יותר עברה לאוסף המלכותי הספרדי, וכיום היא מוצגת במוזיאון הפראדו.
כיום, "קורבנו של נח" מוצג במוזיאון הפראדו במדריד, כחלק מהאוסף הקבוע של המוזיאון.
היצירה נחשבת לדוגמה בולטת לסגנונו של בסאנו, המשלב בין ריאליזם דרמטי לצבעוניות עשירה וטכניקות תאורה מתקדמות.
קורדו קליי (באיטלקית: Corrado Cagli; 23 בפברואר 1910 – 28 במרץ 1976) היה אמן איטלקי ממוצא יהודי, שחי בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
יצירתו מגוונת וכוללת ציור, פיסול, עיצוב קרמיקה, תפאורות ותלבושות לתיאטרון ואמנויות נוספות.
קליי נולד באנקונה למשפחה יהודית בן לאלפרדו וַאָדָה דלה פרגולה.
בשנת 1915, בהיותו בן חמש, עבר עם משפחתו לרומא שם למד לימודים קלאסיים ופקד אקדמיה לאמנויות יפות.
כבר בשנים 1925–1926, קליי איר את שערי כתב העת "הצלב האדום האיטלקי הצעיר" (La Croce Rossa Italiana Giovanile), כתב עת לבתי הספר היסודיים והתיכוניים באיטליה.
בשנת 1927 ערך את הופעתו האמנותית הראשונה המשמעותית עם ציור קיר בטמפרה על תקרה של מועדון ברחוב ויה סיסטינה (ציור זה נהרס מאוחר יותר).
בשנה שלאחר מכן, יצר ציור קיר נוסף באולם תיאטרון ברחוב ויה ונטאג'יו.
בשנת 1929, באומברטידה , החל לעבוד במפעל הקרמיקה האמנותית רומטי (Rometti), ובשנה שלאחר מכן מונה למנהל האמנותי של המפעל.
באותה שנה, ביצע פרסקו באורך 60 מטרים בבית משפחת מאוורלי-רג'יאני בנושא "הקרב על התבואה" , המחולק ל-12 ריבועים המכסים את ארבעת קירות האולם.
בשנת 1932 ערך את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה לאמנות של רומא, שם הציג את יצירתו "המזל" ומגוון דיוקנאות, רישומים, קרמיקה ופסלים.
באותה שנה קיבל הזמנה לעצב את פונטנה דלו זודיאקו (מזרקת גלגל המזלות) בטרני, עם עיטורי זכוכית ונציאנית צבעונית, שניזוקו במלחמת העולם השנייה.
יחד עם האמנים ג'וזפה קפוגרוסי ועמנואלה קאוולי , הקים את קבוצת "האסכולה הרומאית החדשה לציור", המוכרת יותר בשם סקואולה רומאנה (Scuola Romana).
בדצמבר 1933 עבר קליי לפריז, שם הציג יחד עם קפוגרוסי וקאוולי בגלריית ז'אק בונז'אן (Jacques Bonjean).
בשנת 1935, בתערוכה הרבעונית השנייה לאמנות לאומית ברומא, הציג קליי ארבעה לוחות קיר נתיקים בנושא ייבוש ביצות פונטין והוענק לו פרס של 10,000 לירות.
בין 1937–1938 הציג את עבודותיו בגלריה "קומט" בניו יורק.
ב-1937 השתתף ב"תערוכה הבינלאומית לאמנויות וטכניקות" בפריז, שם יצר, בסיוע אפרו בזלדלה , סדרת ציורים גדולים (כ-200 מטרים אורך) בטכניקת טמפרה-אנקאוסטיקה על לוח, לקישוט מבואת הביתן האיטלקי, ציורים שהציגו דימויים מונומנטליים של רומא ודיוקנאות של אישים איטלקים דגולים מהתקופה הרומית ועד תקופת הריסורג'ימנטו.
בשנת 1938, כאשר בניטו מוסוליני החמיר את רדיפת היהודים בעקבות חוקי הגזע, נאלץ קליי לגלות מאיטליה בשל יהדותו.
תחילה התיישב בפריז והמשיך להציג שם, ובסוף שנת 1939 הפליג משרבורג לניו יורק.
בניו יורק הציג זמן קצר לאחר הגעתו בגלריה הנודעת 'ג'וליאן לוי' .
בינואר 1941 הציג תערוכת יחיד במוזיאון בסיוויק סנטר בסן פרנסיסקו , אך חודשיים לאחר מכן התגייס לצבא האמריקאי.
על אף שירותו הצבאי, המשיך ביצירתו האמנותית והשתתף בתערוכות שונות.
בשנת 1943 עבר לבריטניה עם הצבא, ובשנה שלאחר מכן השתתף במבצעים צבאיים בצרפת, כולל הנחיתה בנורמנדי, בלגיה וגרמניה.
בתקופה זו יצר את סדרת הרישומים המפורסמת שלו בנושא המלחמה, כולל הדימויים ממחנה הריכוז בוכנוואלד, שבשחרורו השתתף כחלק מכוחות בעלות הברית.
בתום המלחמה חזר לניו יורק והמשיך ליצור תוך התנסות בטכניקות וסגנונות מתחלפים.
היה בין מייסדי "חברת הבלט" (כיום "בלט העיר ניו יורק") יחד עם ג'ורג' בלנשין ולינקולן קירשטיין, שם היה אחראי על עיצוב תפאורות ותלבושות.
בשנת 1948 החליט קליי לחזור לאיטליה באופן קבוע והתיישב בסטודיו ליד הקירקוס מקסימוס ברומא.
היציבות והשקט אפשרו לו להמשיך במסע חקירתו האמנותית ולהשתתף באירועי תצוגה רבים באיטליה ומחוצה לה.
הוא התנסה בטכניקות מופשטות ולא-פיגורטיביות שונות (נאו-מטאפיזיות, נאו-קוביסטיות, אינפורמליות) וסביבו התקבצו אמנים רבים, ביניהם: מירקו בזלדלה , קפוגרוסי, אלברטו בורי ורנטו גוטוזו .
בשנים 1949–1950, היה שותף בהקמת אוסף וורצ'וצ'י החשוב, בנושא עבודה, ותרם לאוסף יצירה בשם "הקדר" (Il vasaio) בליווי דיוקן עצמי; האוסף שמור כיום בפינקוטקה האזרחית של פורלי (פינקוטיקה סיוויקה פורלי) .
בין סוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, הוזמן יחד עם אמנים אחרים לעטר את הספינה "לאונרדו דה וינצ'י" .
קליי תרם לעיצוב כמה אזורים באונייה עם שחזורי התוכניות של לאונרדו דה וינצ'י (כגון מעוף הציפורים) ועם שישה שטיחי קיר שיוצרו בשיתוף עם בית המלאכה לשטיחי קיר סקאסה באסטי.
בתחילת שנות ה-70' יצר גרפיטי לאנדרטה המוזיאונית לגולים על רקע גזעי ופוליטי בקרפי (מודנה).
היצירה מציגה גופת אסיר ליד גדר המחנה.
התיל המקורי מתחת לגרפיקה של קליי מזכיר למבקר את המשמעות הסמלית של דיכוי ושלילת חירות שהתיל הדוקרני מייצג ביחס למערכת המחנות.
במקביל המשיך בפעילותו כמעצב תפאורות ותלבושות, והשתתף ביצירות תיאטרון רבות כגון: "טנקרדי" של רוסיני (1952), "מקבת'" של בלוך (1960), "אסטרי" של פטרסי (1968), "פרספונה" של סטרווינסקי (1970), "אניישה פון הוהנשטאופן" של ספונטיני (1974) ו"מיסה ברוויס" של סטרווינסקי (1975).
קליי זכה בפרס גוגנהיים (1946) ובפרס מרצוטו (1954).
הוא נפטר ברומא, בביתו בגבעת אוונטינו, ב-28 במרץ 1976.
קורדוויינר סמית' הוא שם העט של ד"ר פול מיירון אנתוני לינברגר (11 ביולי 1913 - 6 באוגוסט 1966), דיפלומט, איש ביון אמריקאי ומהחשובים שבסופרי המדע הבדיוני במאה ה-20.
לינברגר בילה את ילדותו ביפן, בסין, בצרפת ובגרמניה, כשנלווה למסעות אביו הדיפלומט.
בגיל 23 השלים תואר במדע המדינה ובאותה עת כבר ידע שש שפות על בוריין.
הוא היה מומחה לענייני סין (סנדקו היה המנהיג הסיני הלאומני סון יאט-סן, שאביו של סמית שירת אצלו כיועץ בכיר), איש ביון (אחד מהאמריקאים שסייעו למשטר צ'יאנג קאי שק בסין לפני כיבושה בידי הקומוניסטים של מאו).
לינברגר ידוע בשל עבודתו בקהילת הריגול ובצבא האמריקאי.
הוא נחשב מומחה לענייני לוחמה פסיכולוגית, והוא אף האיש שטבע את המונח.
ב-1948 הוציא לאור את ספרו "מלחמה פסיכולוגית", שנחשב לאחד מהטקסטים המכוננים בתחום.
בימי חייו, מעטים מעמיתיו של לינברגר ידעו שהוא כותב סיפורי מדע בדיוני תחת שם בדוי.
לינברגר שימש בתפקידי מודיעין בכמה מהמלחמות והסכסוכים בתקופת המלחמה הקרה, אבל סירב לסייע לארצות הברית במלחמת וייטנאם.
לאחר שניסה את כוחו בכתיבת ספרים ריאליסטיים ובמותחן על רקע המלחמה הקרה, תחת שמות בדויים שונים וללא כל הצלחה (הוא אף לא הצליח, כאמור, לשמור את זהותו בסוד).
החל לינברגר לכתוב סיפורי מדע בדיוני, אך גם בתחום זה נזקק לכמה שנים כדי להתפרסם, כיוון שסיפוריו היו יוצאי דופן.
סיפורו הראשון (והמפורסם ביותר), "הסורקים חיים לשווא" (Scanners Live in Vain), לא התקבל לאף כתב עת מוביל במדע בדיוני.
הסיפור, שנכתב בשנת 1945, ראה אור רק ב-1950, במגזין נידח בשם "Fantasy Book".
עם זאת, מזלו של לינברגר האיר לו פנים, כאשר פרדריק פול וג'ודית מריל קראו את סיפורו וכללו אותו באנתולוגיה בעריכתם.
בכך הם פרסמו אותו מספיק על מנת לאפשר לו לכתוב ולפרסם עוד סיפורים.
כמעט כל סיפוריו של קורדוויינר סמית, כמו גם ספרו "נורסטריליה" (Norstrilia) התחוללו ביקום דמיוני אחד שהמציא, אך נפרשו על פני היסטוריה ארוכה ועשירה - ההיסטוריה של "ההשגחה" (The Instrumentality) - מעין מוסד השולט במין האנושי בעתיד הרחוק.
לינברגר נפטר בשנת 1966, ולא הספיק להשלים את ההיסטוריה העתידית שלו.
סיפוריו של סמית מיוחדים במינם לא רק רעיונית אלא גם צורנית וטכנית, דבר שהקשה על קבלתם בשנות ה-50. הם מתארים עתיד מוזר וצבעוני במיוחד, ומושפעים מאגדות סין העתיקה.
בחלקם מוצג סוף הסיפור כבר בתחילתו, ואחר כך מוסבר כיצד קרו הדברים באמת, או איך עוות הסיפור ושונה במשך אלפי השנים מאז שהתחולל והפך לאגדה.
בנוסף לכך, בשנות החמישים והשישים ספרות המדע הבדיוני הטכני הייתה בשיא הפופולריות שלה, וסיפוריו החברתיים הרכים של סמית היוו אנטיתזה שלהם.
העולם שבנה הסופר מאופיין בעומק רגשות האדם כפרט אל מול העולם המורכב והגדול שמסביב.
סמית משתף את הקוראים בבעיות האנושיות ובסוד ייחודיותו של האדם.
גם כשהאדם מגיע להישגים מפליגים - חיי נצח, בריאות, וחוסר דאגה לקיום יום יומי, עומדים בפניו קשיים משמעותיים, שהמרכזי בהם הוא שמירה על אנושיותו.
ההקצנה באובדן אנושיותו של האדם מתבלטת על רקע מאבקם של התתי-אדם (בעלי חיים שעברו שינוי גנטי להפיכתם לדמויי אדם, במטרה לשרת את האדם), לקבלת שוויון זכויות שישווה את מעמדם למעמד האדם.
לינברגר כתב ספר מדע בדיוני אחד וכמה עשרות סיפורים קצרים.
חלק מהסיפורים תורגמו לעברית וראו אור בספר "כוכב ושמו שאול" (עם עובד, 1981 בתרגום עמי שמיר).
הספר "נורסטריליה" תורגם גם הוא (1986, עם עובד, בתרגום מיכאל תמרי).
וכן הספר "מסע אל שלושה עולמות" (2007, קדמת עדן, בתרגום יונתן בר), המהווה את גרסת המדע הבדיוני לאפוס ההודי המהאבאראטה.
נכון ל-2007, אוסף הסיפורים המלא, The Rediscovery of Man, לא תורגם עדיין.
קורדובה (בספרדית: Córdoba) היא עיר הבירה של פרובינציית קורדובה, והעיר השנייה בגודלה בארגנטינה אחרי בואנוס איירס.
היא מכונה 'לה דוקטה' ("המלומדת") מכיוון שהיא מהווה מרכז חינוכי חשוב באזור מאז תקופת הקולוניה הספרדית.
העיר ממוקמת לרגלי רכס הרים בשם 'סיירה צ'יקה' ונהר הסוקיה חוצה אותה מצד לצד.
מבחינת מנהלית היא מחולקת ל-11 מרכזים קהילתיים שמטרתם לפזר את פעולותיה של העירייה.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2022 מנתה קורדובה 1,565,112 תושבים; מספר זה מעיד על מגמת ירידה בקצב גידול האוכלוסייה.
השטח העירוני מצטייר בצורה של ריבוע בעל צלע של 24 ק"מ, ומתפרש על 576 ק"מ.
קורדובה נוסדה ב-1573 על ידי חרונימו לואיס דה קאבררה כמושבה ספרדית, ונקראה על שם העיר קורדובה שבספרד.
ב-1610 אנשי ישועים הקימו את ה"קולחיו מקסימו", שנהפך ב-1613 לאוניברסיטת קורדובה (כיום האוניברסיטה הלאומית של קורדובה), אחת האוניברסיטאות העתיקות בדרום אמריקה.
לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה הפכה קורדובה למרכז תעשייה אווירית.
הממשלה הארגנטינאית הציעה מקומות עבודה לטכנאים גרמנים מחברת פוקה-וולף וגייסה רבים מהם, בראשם קורט טאנק, שהיגרו לארגנטינה ב-1947 והשתקעו בקורדובה.
כלכלת מחוז קורדובה, בארגנטינה, נהנית ממספר מאפיינים ייחודיים: המאפיינים האקלימיים, הטופוגרפיים, איכות הקרקע וכדומה אשר מקלים על פעילות כלכלית בענפים כגון כמו חקלאות, משק חי, ייעור וכרייה, זאת, בנוסף להיותה מרכז תעשייתי חשוב, המתמחה בתעשיית מתכת, רכב, תעופה ואגרו-תעשייה, שירותים, מסחר ותיירות.
התוצר הגולמי שלה שווה ערך ל-10% מהתוצר הלאומי של ארגנטינה.
קורדובה הייתה במשך רוב תקופתה מרכז השכלה חשוב בארגנטינה.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הלאומית של קורדובה, אחת העתיקות במדינה והשנייה בגודלה בארגנטינה, והאוניברסיטה הקתולית של קורדובה.
את קורדובה משרת נמל התעופה הבינלאומי אינחניירו אארונאוטיקו אמברוסיו טרבז'ה, הנמצא במרחק של כ-9 קילומטרים צפון-מערבית למרכז העיר.
הנמל מציע טיסות לערים מרכזיות בארגנטינה, וכן ליעדים נוספים בדרום אמריקה.
קיימות תוכניות לבניית רכבת מהירה בקו בואנוס איירס-רוסאריו-קורדובה, וכן בניית רכבת תחתית בעיר, אך התוכניות נתקעו בגלל המשבר הכלכלי ב-2008.
כמו בשאר ארגנטינה, גם בקורדובה כדורגל הוא הספורט הפופולרי ביותר.
בעיר נמצאות קבוצת טאז'רס, שמשחקת בליגת העל הארגנטינאית, אינסטיטוטו דה קורדובה מליגת המשנה הארגנטינאית ובלגראנו גם כן מליגת המשנה הארגנטינאית.
טאז'רס משחקת במגרש העירוני אצטדיון מריו אלברטו קמפס, אך יש לה גם את המגרש הביתי בו היא מתאמנת שנמצא בשכונת חרדין (Barrio Jardin).
אינסטיטוטו דה קורדובה משחקת במגרש הביתי שלה בשכונת אלטה קורדובה (Barrio Alta Córdoba).
אינסטיטוטו דה קורדובה ידועה לציבור הארגנטינאי בעיקר בתור הקבוצה ממנה יצאו מריו קמפס זוכה ומצטיין מונדיאל 78' ופאולו דיבאלה שחקנה של יובנטוס ונבחרת ארגנטינה ובנוסף אליהם מהקבוצה יצא גם אוסבלדו סזאר ארדילס (זוכה מונדיאל 78' ביחד עם קמפס) שמוכר לציבור הישראלי בתור מאמנה של קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים בשנת 2006.
בלגראנו משחקת במגרש הביתי שלה בשכונת אלברדי (Barrio Alberdi).
לארדילס יש יציע על שמו באצטדיון ע"ש קמפס.
שלושה כלכלנים ישראלים מפורסמים וביולוגית ישראלית נולדו בקורדובה, ושלושתם למדו באוניברסיטה העברית בירושלים:
קורדובה (ספרדית: Córdoba, IPA: [ko̞ɾðo̞βaˈ]) היא עיר עתיקה בדרום ספרד, ובירת חבל קורדובה שבקהילה האוטונומית של אנדלוסיה.
קורדובה שוכנת ברובה על הגדה הימנית של נהר הגואדליקיוויר בדרום חצי האי האיברי.
העיר, ששימשה בעבר קולוניה רומית, עברה לשלטון ממלכת הוויזיגותים במאה ה-6 ולאחר מכן נכבשה בידי המוסלמים במאה ה-8. תחת שלטון בית אומיה הייתה קורדובה לבירת אמירות קורדובה ולאחר מכן ח'ליפות קורדובה העצמאית, שממנה שלטו בני אומייה על ספרד כולה.
בתקופה זו הפכה העיר למרכז בין-לאומי להשכלה ולמדע, ובמאה ה־10 הייתה לעיר השנייה בגודלה באירופה.
בימים אלו פעל בעיר הרופא ופטרון האמנויות היהודי חסדאי אבן שפרוט כיועץ ודיפלומט בשירות הח'ליפה.
בתחילת המאה ה-11 נקלעה הח'ליפות למשבר פוליטי עמוק שהוביל להתפרקותה.
במאה ה־12 נולד בעיר הרמב"ם, אשר נאלץ להימלט ממנה עם משפחתו בעקבות גזרות הדת שהטילה שושלת המוואחידון הקיצונית שכבשה את העיר.
לאחר הכיבוש הנוצרי ב-1236 צורפה קורדובה לכתר קסטיליה.
בעיר מצויים אתרים בולטים של אדריכלות מוּרית, בהם המסגד-קתרדלה של קורדובה, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בסמוך לו שוכנת החודריה (הרובע היהודי ההיסטורי של קורדובה) ובו מוזיאון יהודי ובית הכנסת של קורדובה, שנבנה בשנת 1315. פסטיבל החצרות הפנימיים (פטיו) בחודש מאי, שבו נפתחות לתיירים חצרותיהם המקושטות של תושבי העיר העתיקה, הוכר כאתר מורשת תרבותית בלתי מוחשית של אונסק"ו.
יישוב אנושי באזור העיר התחיל בתקופה הפרהיסטורית, לפי שרידים ניאנדרטליים המתוארכים ל-42,000 עד 35,000 לפנה"ס.
את העיר ייסדו הפיניקים בשם "קרת-טבת" (קרת טובה), שהתגלגל לשם הלטיני Corduba.
העיר המשיכה להתקיים לאחר הכיבוש הרומי, ובמקום ניתן למצוא שרידים לעברה המפואר, דוגמת אמת מים רומית.
קורדובה מוזכרת בתלמוד הבבלי בסביבות שנת 350 לספירה, שם שהה באותה עת הריש גלותא.
עצם הימצאות אישיות יהודית כה בכירה בעיר מעידה ככל הנראה על קהילה יהודית חשובה שהייתה שם כבר באותן שנים.
בשנת 711 לספירה נכבשה קורדובה על ידי המוסלמים, המכונים לעיתים מורים.
כך החל העידן המוסלמי שארך בקורדובה למעלה מחמש מאות שנה.
במהלך תקופה זו הייתה קורדובה לגדולה בערי אירופה, והפכה למרכז אמנות ולימוד אסלאמי, וגם אחד המקומות המקודשים לאסלאם.
בין השנים 750 ל-929 הייתה קורדובה לבירת האמירות הספרדית המוסלמית שנקראה גם אל-אנדלוס ולאחר מכן משהפכה ספרד לח'ליפות, שנקראה גם ח'ליפות קורדובה, הייתה קורדובה לבירתה.
את הח'ליפות ייסד עבד א-רחמן השלישי לבית אומיה, שהכריז על עצמו כח'ליף ובכך ביסס עצמאות פוליטית ודתית מלאה מהשלטון האסלאמי במזרח, שהיה נתון אז לשלטון בית עבאס והפאטימים.
צעד זה סימן את פתיחתו של עידן חדש של שגשוג בממלכה.
במהלך המאה העשירית תוארה קורדובה כעיר גדולה ועשירה שהיו בה יותר מ-1,000 מסגדים ויותר מ-600 מרחצאות.
יש המשערים שבין 935 לשנת 1013 הייתה קורדובה העיר הגדולה בעולם.
תקופת הח'ליפות סימנה עידן של פריחה ושגשוג גם לקהילה היהודית, והעיר משכה אליה מהגרים יהודים מהמזרח התיכון, שהיה פחות יציב באותה עת.
בין הדמויות הבולטות שפעלו אז בקורדובה היה חסדאי אבן שפרוט, רופא חשוב, דיפלומט ואיש חצר יהודי ששירת את עבד א-רחמן השלישי ואת יורשו אל-חכאם השני, ונחשב לאחת הדמויות המרכזיות בתור הזהב של יהדות ספרד.
בתפקידו כנשיא הקהילה היהודית קידם אבן שפרוט פריחה תרבותית ומדעית בעיר: הוא ייסד ישיבה בראשות רבי משה בן חנוך, הביא חכמים מבבל, ומשך לקורדובה פרשנים, משוררים ובלשנים כדוגמת דונש בן לברט ומנחם בן סרוק.
ביטחון הקהילה היהודית של קורדובה תחת שלטון האסלאם לא היה רציף: בשנת 1013, במהלך מלחמות השלטון שחוותה ח'ליפות קורדובה, גירש מנהיג הברברים סולימאן את רובה של הקהילה היהודית.
אברהם אבן דאוד, שכתב במאה ה-12, מתאר כיצד מלחמת האזרחים בקורדובה הביאה רבים מיהודיה לעזוב את העיר ולמצוא מקלט בטולדו ובסרגוסה, שם חיו עד תקופתו.
בין הבולטים שעזבו את קורדובה היה שמואל אבן נגרילה (שמואל הנגיד), אשר עבר למלאגה ומשם עלה לגדולה כשר בכיר בחצר גרנדה.
מאוחר יותר, בשנת 1148, הציגו השושלת הברברית הקיצונית אל-מוואחידון לקהילה היהודית שתי אפשרויות: התאסלמות או מוות.
חלק מן הקהילה התאסלם, בעוד אחרים ברחו מן העיר, וביניהם גם הרמב"ם.
בשנת 1236 נכבשה קורדובה על ידי הנוצרים במלחמת הרקונקיסטה החמישית שהובלה על ידי פרננדו השלישי מלך קסטיליה ולאון.
בעקבות הכיבוש, תושבים מוסלמים רבים עזבו את האזור.
שיבת הנוצרים, ואחר כך עם גירוש יהודי ספרד, התרוקנה העיר מיהודים.
קורדובה מפורסמת בזכות המסגד-קתדרלה העתיק במקום, המוכר בספרדית גם בשם מסקיטה (Mezquita, שפירושו "מסגד"), ובהקשר היסטורי כ"מסגד הגדול של קורדובה".
בתקופה הוויזיגותית ניצבה באתר כנסייה נוצרית, ככל הנראה על שמו של וינסנט הקדוש.
בשנת 786 הקים במקום עבד א-רחמן הראשון לבית אומיה, מייסד אמירות קורדובה, את "מסגד אלג'אמע".
המסגד עבר הרחבות רבות בתקופת האמירות, ובייחוד בתקופת ח'ליפות קורדובה.
הח'ליפה עבד א-רחמן השלישי, הוסיף מינרט חדש בשנת 958, ובנו, אל-חאכם השני, בנה בשנת 971 את החלק המפואר ביותר של המסגד, כולל מִחראב חדש ומקסורה.
בשיאו השתרע המסגד על פני 23,400 מ"ר, מה שהפך אותו לשני בגודלו בעולם באותה תקופה, אחרי מסגד אל-חראם במכה.
במאה ה-16 עקף אותו בגודלו המסגד הכחול באיסטנבול.
קיר הקיבלה המסמן את כיוון התפילה במסגד לא מכוון למכה, אלא ניצב בזווית של כ-51 מעלות דרומה.
בשנת 1236, לאחר כיבוש העיר בידי פרננדו השלישי מלך קסטיליה, הוקדש המבנה לפולחן נוצרי.
עם זאת, הוא לא הוסב רשמית לקתדרלה עד להסמכת הבישוף הראשון, לופה דה פיטרו, בשנת 1238. השינוי האדריכלי המשמעותי הראשון נערך בין השנים 1523–1607, עם הקמת הקפלה הראשית בלב המסגד בצורת צלב, בתכנונם של האדריכלים הרנן רואיס הראשון, הרנן רואיס השני וחואן דה אוצ'ואה.
גופים מוסלמים בספרד פועלים בקביעות כדי לאפשר תפילה מוסלמית באתר, אך הכנסייה הקתולית דחתה את הבקשות.
באפריל 2010 אירע במקום עימות אלים, כשקבוצת תיירים מוסלמים ניסתה להתפלל במהלך הביקור בחג הפסחא.
לאחר שניים מהם סירבו להפסיק, התפתח עימות שבו נפצעו שני מאבטחים, והמשטרה עצרה את המעורבים.
אחר כך התברר שאחד מהם החזיק בסכין.
המסגד, על מאות עמודי השיש שבו והלבנים האדומות-הלבנות, נחשב לאחד ממבני המורשת המורית המרשימים.
בשנת 1984 הכריז ארגון אונסק"ו על המרכז ההיסטורי של קורדובה, ובתוכו על המסגד, כאתר מורשת עולמית.
בסמוך לקתדרלה שוכן הרובע היהודי העתיק, שרחובותיו הצרים והבלתי סדירים שומרים על אופייה של העיר בימי הביניים.
ברובע פועלים מוזיאון יהודי בשם "בית ספרד" ובית הכנסת של קורדובה, שמשמש היום כמוזיאון.
בית הכנסת של קורדובה, שנמצא ברחוב היהודים 20, נבנה בשנת 1315 בסגנון מודחאר המיוחס ליצחק מוהב.
בשל גודלו הקטן ייתכן ששימש כבית כנסת פרטי של אדם אמיד, או כישיבה/בית מדרש.
המבנה שימש כבית כנסת עד גירוש היהודים בשנת 1492, ולאחר מכן הוסב לשימושים אחרים.
בשנת 1885 הוכר כאתר מורשת תרבותית של ספרד, וב־1985 שוקם ונפתח מחדש כמוזיאון.
פסטיבל החצרות של קורדובה (המכונה גם Patios Festival of Córdoba או Fiesta de los Patios de Córdoba) הוא תחרות חצרות הנערכת בעיר קורדובה מאז 1921, ונערכת לרוב במהלך השבוע הראשון והשני של חודש מאי.
במהלך הפסטיבל מקשטים בעלי הבתים את החצרות הפנימיים שלהם במאות פרחים ועציצים, התלויים על הקירות או מוצבים על הרצפה, ופותחים אותן לציבור ללא תשלום בשעות הביקור.
בשנת 1980 הוכר הפסטיבל כ"פיאסטה בעלת עניין תיירותי לאומי של ספרד", ובשנת 2012 נכלל ברשימה הייצוגית של אתרי המורשת התרבותית הבלתי מוחשית של האנושות של אונסק"ו.
במוקד הפסטיבל נמצאת החצר (או ליתר דיוק, הפטיו) הקורדובאית, חלל פתוח במרכז הבית, המספק באופן מסורתי תאורה ואוורור לחדרים ומשמש מוקד לחיי המשפחה.
חצרות פנימיות אלו הן תולדה של האקלים החם והיבש של קורדובה, שהביא את התושבים לארגן את ביתם סביב חצר פנימית, לרוב עם מזרקה במרכזה ולעיתים גם בור לאיסוף מי גשמים.
בתקופה המוסלמית נוספו אלמנטים כמו כניסה מהרחוב דרך פרוזדור מוצל וצמחייה עשירה ליצירת תחושת רעננות.
האזורים המזוהים ביותר עם החצרות הם שכונת אלקאסר וייחו, אך הן מצויות גם בשכונת סנטה מרינה, באזור לה מגדלנה וברובע היהודי הסמוך למסגד-קתדרלה.
קורדל הול היה מדינאי אמריקאי ששירת כמזכיר המדינה בממשל רוזוולט וזכה בפרס נובל לשלום ב-1945. כהונתו כמזכיר המדינה ארכה אחת עשרה שנים ותשעה חודשים והיא הארוכה ביותר בהיסטוריה האמריקאית.
הול נולד בבקתה מעץ במחוז פיקט שבטנסי, האמצעי מבין חמשת בניו של ויליאם הול, איכר שהיה עם השנים לסוחר בעצים.
בצעירותו למד במכללה להוראה, בין 1889 ל-1890 והחל לפעול במסגרת המפלגה הדמוקרטית.
בגיל 19 היה מזכיר הסניף המחוזי של המפלגה.
ב-1891 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת קמברלנד שבטנסי ועבר את בחינות לשכת עורכי הדין של טנסי.
ב-1893 נבחר עורך הדין הצעיר לכהן בבית הנבחרים של מדינת טנסי, תפקיד בו נשא עד 1897.
במלחמת ארצות הברית–ספרד התנדב לשרת בצבא, הוצב בקובה ופיקד על גדוד מתנדבים מבני מדינתו.
בין 1903 ל-1907 כיהן כשופט מקומי ולאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
את עשרים ארבע השנים הבאות העביר כחבר הבית, למעט השנתיים שבין 1921 ל-1923: לאחר שהפסיד בבחירות של 1920 כיהן כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC) עד שנבחר מחדש.
בסך הכול נבחר לאחת עשרה כהונות.
במהלך כהונתו נאבק להפחית את המכסים והיה שותף לחיבור חוקי מס ההכנסה הפדרלי של 1913 ו-1916 כמו גם מס הירושה של 1916.
ב-1917 נישא הול בן ה-46 לרוז ויטני, ידידתו של הנשיא וודרו וילסון.
הול, שהיה מתומכיו הבולטים של וילסון, האמין כמוהו בפתיחות לעולם, מעורבות אמריקאית בנעשה בו ושיתופי פעולה בינלאומי.
ב-1933 התפטר מהסנאט כאשר בחר בו הנשיא הנבחר רוזוולט לתפקיד מזכיר המדינה.
אולם הנשיא הפעיל והריכוזי לא נהג להיוועץ בו בקבלת ההחלטות על מדיניות החוץ.
על כן רואים רוב ההיסטוריונים בהול דמות ייצוגית בלבד, תחת רוזוולט הדומיננטי.
עם זאת פעל הול, כפי שנהג כחבר בית הנבחרים, למען סחר חוץ חופשי והורדת מכסים.
חוק הסכמי הסחר של 1934 הסמיך אותו לשאת ולתת עם מדינות רבות במטרה להשיג הסכמי סחר בינלאומיים.
הסכמים רבים אכן נחתמו והמריצו את סחר החוץ של המעצמה.
הול התנגד לפתיחת שעריה של ארצות הברית בפני היהודים שנמלטו מאימת הנאצים.
ביוני 1939 הורה על החזרתה לאירופה של הספינה "סנט לואיס" שנשאה על סיפונה 930 פליטים יהודים שביקשו למצוא מקלט בארצות הברית או בקובה.
ב-26 בנובמבר 1941, בזמן שהתנהל משא ומתן בין קיסרות יפן לבין ארצות הברית על נסיגת יפן מסין, וייטנאם וקמבודיה וביטול הסנקציות הכלכליות האמריקאיות הגיש הול ליפנים את "מסמך הול", בו הודיע שהאמברגו יוסר רק כאשר יפן תחזור לגבולות 1931, תכיר במשטר צ'יאנג קאי-שק בסין ותבטל את בריתה עם גרמניה.
בעקבות דרישות אלה החליטו שליטי יפן להמשיך בתוכניותיהם ולתקוף את ארצות הברית כדי להשיג את חומרי הגלם הדרושים להם.
מזכיר המדינה הול היה תומך נלהב בהקמת האומות המאוחדות.
ב-1943 ניסחה מחלקת המדינה תחתיו את אמנת הארגון, שהוקם לבסוף ב-1945. כשהתפטר הול מתפקידו בנובמבר 1944, עקב החרפתה של מחלת השחפת בה לקה, תיאר אותו רוזוולט כמי שעשה יותר מכל אחד אחר בעולם כדי להוציא לפועל את רעיון האומות המאוחדות.
רוזוולט כינה את הול: "אבי האומות המאוחדות".
בריאותו הלקויה של הול הביאה אותו לדחות את ההצעה שקיבל מרוזוולט להתמודד עמו בבחירות של 1944 כסגן הנשיא.
בנובמבר 1944 התפטר הול מתפקידו כמזכיר המדינה.
ב-1945 הוענק להול פרס נובל לשלום על הסכמי הסחר שקידם, מאמציו למען השלום בחצי הכדור המערבי ובעיקר על חלקו בהקמת האו"ם.
מי שהציע את מועמדותו היה רוזוולט.
עשר שנים לאחר מכן נפטר בוושינגטון ונקבר בקתדרלה הלאומית בעיר.
קוּרֵה (ביפנית: 呉市) היא עיר הנמצאת במחוז הירושימה, יפן.
העיר הוקמה ב-1 באוקטובר 1902. עד לסוף מלחמת העולם השנייה העיר הייתה מרכז צבאי ושימשה כמעגן לאוניות המערכה הגדולות ביותר בעולם, אוניות המערכה מסדרת יאמטו.
ברמה הבסיסית, קורה היא אלמנט קשיח הנשען על שני סמכים בצורה אופקית ומתנגד לכוחות אנכיים הפועלים עליו.
כוחות אלו הנובעים מעומסי הבניין ומשקלה העצמי של הקורה יחד עם עומסים שימושיים נוספים יוצרים בקורה מאמצי כפיפה וגזירה.
צורות שונות של מומנטי כפיפה יפעלו בתוך הקורה בהתאם לצורת העמסתה, חיבוריה אל הסמכים וחתך הקורה האופייני.
מאמצי הכפיפה גורמים לחלקה התחתון של הקורה להימתח ולחלקה העליון להילחץ (במקרה של קורה הנשענת על שני סמכים).
נהוג לסווג את הקורות לכמה סוגים בסיסיים:
קורה המונחת על שני סמכים או שחיבוריה בצדדים הם פרקיים ואינם מתנגדים למומנטים.
קורה רתומה בשני צידיה – במצב כזה מומנט הכפיפה במרכז הקורה יהיה חיובי (חלק תחתון מתוח) ובחלקיה הקרובים לחיבור הרתום לקיר או לעמוד, מומנט הכפיפה יהיה הפוך – חלק עליון מתוח.
קורה זיזית – קורה הרתומה בצד אחד בלבד וצידה השני מוחזק באוויר.
במצב כזה יפעל מומנט כפיפה שלילי (חלק עליון בקורה מתוח) לכל אורך הקורה.
קיימים כמובן גם שילובים של מצבים אלה בקורות המשכיות ובמצבים הנדסיים מורכבים יותר.
חתך הקורה הוא הצורה המישורית הניצבת לציר הקורה.
יכולת הקורה לעמוד בעומסים הפועלים עליה לאורך המפתח עליו היא מגשרת תלויה בחומר ממנו היא עשויה ובצורת חתך הקורה הטיפוסי.
בהנדסת הבניין, נקבעת לרוב צורת החתך הטיפוסי בהתאם למומנט הכפיפה המקסימלי הצפוי בקורה.
בנייה מעט משוכללת יותר יכולה ליצור קורות בעלות עובי וצורת חתך משתנה לאורך הקורה בהתאם למאמצים הפועלים בה.
מאמץ הכפיפה גורם לכך שמאמצי הלחיצה והמתיחה שפועלים לאורך הקורה גדולים יותר בחלקו העליון והתחתון של חתך הקורה.
הקו האופקי העובר דרך מרכז השטח של חתך הקורה נקרא הציר הנייטרלי ובו לא מתקיימים מאמצים ציריים כתוצאה מהכפיפה.
מסיבה זו ולפי משפט שטיינר בנושא מומנט ההתמד של השטח, החלקים המשמעותיים בחתך הקורה הם העליון והתחתון ואילו תפקיד מרכז החתך הוא למעשה רק לאפשר את הגובה הסטטי של הקורה.
בתרשים משמאל ניתן לראות שבאמצעות אותה כמות החומר בשטח החתך, ניתן ליצור חתך בעל מומנט התמד גדול בהרבה ככל שמרחיקים את שני המלבנים המתוארים.
מאמצי הגזירה בקורה לרוב מהווים בעיה משנית לעומת מאמצי הכפיפה ולרוב, די בשטח חתך גדול דיו על מנת שכוחות הגזירה הניצבים אל ציר הקורה לא יכניעו אותה.
מאמץ פיתול, גם הוא מאמץ אפשרי בקורה במצבים מסוימים וכנגדו לא די בחתך קורה בעל שטח רב אלא גם מומנט התמד פולרי של השטח גדול דיו.
השקיעה של קורות בכפיפה גדולה במידה ניכרת מהתארכות או התקצרות מוט במתיחה או בלחיצה.
רדיוס העקמומיות של הקורה הנתונה לכפיפה תלוי ישירות במודול האלסטיות של חומר הקורה ובמומנט ההתנגדות של שטח החתך של הקורה ותלוי הפוך במומנט הכפיפה.
לקו המעוות של הקורה תחת עומס קוראים הקו האלסטי.
כאשר השקיעות קטנות וחומר הקורה מתנהג בצורה ליניארית לפי חוק הוק מתקיים עקרון הסופרפוזיציה של השקיעות.
את השקיעה הכוללת של הקורה בנקודה מסוימת תחת מספר עומסים ניתן לחשב כסכום השקיעות המחושב לכל עומס לחוד.
העיקרון הזה מועיל כי פותרים מספר בעיות פשוטות ומסכמים את סכום השקיעות.
בספרים נתונים פתרונות בסיסיים בצורת נוסחה לפי צורת הקורה והעומס.
כאשר העומס על הקורה הוא מומנט בלבד, מומנט טהור, שטח החתך של הקורה נשאר מישורי.
כאשר העומס כולל מומנטים וכוחות אזי שטח החתך של הקורה מתעוות ולא נשאר מישורי.
בקורות אבן נעשה שימוש בבנייה בעת העתיקה, בעיקר עד להמצאת הקשת.
השימוש בקורות אבן נעשה רק במקדשים וארמונות בשל המאמץ הרב הכרוך בבנייה מסוג זה.
האבן מטבעה היא חומר פריך יחסית בעל חוזק מתיחה נמוך מאוד.
בשל היותה קורת האבן חלשה כנגד מאמץ כפיפה, המִפתחים האפשריים בקורות אבן מצומצמים מאוד ביחס לעובי האבן הדרוש.
הקושי הרב בשימוש בקורות אבן מתחיל בחציבת גושי אבן גדולים דיים לשימוש בבנייה והובלתם מהמחצבה אל האתר הרצוי.
ככל שרוצים ליצור מפתח גדול יותר כך יש צורך בקורת אבן עבה הרבה יותר.
ככל שגוש האבן גם ארוך יותר וגם עבה יותר, גדל הקושי בהעלאתו שלם אל מעל העמודים.
מבנה הסטונהנג' הפרה-היסטורי שבאנגליה וכן גם המקדשים המצריים העתיקים נחשבים לפלאי בנייה בין השאר מסיבה זו.