tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביולי 1977 התרחשו כמה קרבות בגבול, וכלי טיס לוב נפגעו על ידי מתקפה מצרית.
לאחר ארבעה ימים שעלו באבדות כבדות מצד שני הצדדים, שתי המדינות הסכימו להפסקת אש לבקשת נשיא אלג'יריה.
אף על פי שלוב טענה ל"ניצחון", אובדן העובדים המצריים פגע בכלכלת לוב.
לאחר מלחמת 1977 היו היחסים עוינים למעלה מעשור.
בנובמבר 1988, לוב הצהירה שהיא לא תחדש את היחסים הדיפלומטיים עם מצרים כל עוד מצרים תקיים יחסים עם ישראל.
עם זאת, באוקטובר 1989, קדאפי ביקר במצרים לראשונה מזה 16 שנים.
במרץ 1990 נפגשו חוסני מובארכ והנשיא חאפז אל-אסד מסוריה עם מועמר קדאפי בלוב.
בסוף שנת 1990 היחסים בין לוב למצרים היו מצוינים.
במרץ 1991 הפצירו בכירים במצרים מממשלת ארצות הברית לבחון את מדיניותה הקשה כלפי לוב.
בנובמבר 1991, בעת ביקור במצרים לשיחות עם הנשיא חוסני מובארכ, הכחיש קדאפי את ההאשמות כי ארצו הייתה מעורבת בפיגוע על טיסה 103 של פאן אמריקן ב-1988.
הבדלים פוליטיים טריים בין לוב למצרים הופיעו בשנת 1995. קדאפי מתח ביקורת על מאמצי מצרים לקדם יחסים כלכליים בין ישראל לשכנותיה הערבים, ואמר כי מצרים לא עושה מספיק כדי לתמוך בהסרת הסנקציות נגד לוב.
במחצית השנייה של 1995 גירשה שוב לוב עובדים מצריים, והחלה גם בגירוש 30,000 עובדים פלסטינים כנקמה על אש"ף שעשה שלום עם ישראל.
למרות המתחים הללו והלחץ האמריקני לבודד את לוב עוד יותר, מצרים שמרה על קשר.
ביולי 1998 טס מובארק לוב כדי להיפגש עם מועמר קדאפי, שהחלים מניתוח בירך.
ביולי 2000 הסכימו לוב וגם מצרים לעבוד עם מרכז קרטר באטלנטה כדי לסייע בתיווך בין סודאן לאוגנדה בגלל האשמות בנוגע לתמיכה בתנועות מורדים במדינות אלה.
סכסוך התלקח בינואר 2004 על ביקורת העיתונות המצרית על סירובה של לוב להפסיק את המאמצים לפתח נשק להשמדה המונית, מה שהוביל להגבלות נסיעות בין המדינות.
המתיחות הייתה קצרת מועד, ואחרי פגישות דיפלומטיות ברמה הגבוהה היחסים חזרו במהירות לשגרה וההגבלות הוסרו.
גם מצרים וגם לוב נהנים מ-350,000 מצרים העובדים בלוב.
בישיבה שנערכה באוגוסט 2005 בסירת, לוב, חוסני מובארק ועבד אל-עזיז בותפליקה נשיא אלג'יריה הכריזו על יחסים מצוינים בין ארצותיהם עם לוב.
במאי 2006, במהלך ביקורו של נשיא סודאן, עומר אל-בשיר, בטריפולי, הציעה לוב איחוד משולש של לוב, סודאן ומצרים.
הסודנים הבטיחו לתת את עמדותיהם לאחר שלמדו את טיוטת החוקה שהציגה לוב.
באוקטובר 2006, שרי החוץ המצרים והלוביים שנפגשו בקהיר נתנו את תמיכתם בממשלת סודאן בגלל המחלוקת שלהם עם האו"ם על כוחות שמירת השלום בדארפור.
בינואר 2007 נפגשו בלוב מנהיגים מאלג'יריה, מצרים, לוב, סודאן ותוניסיה כדי לדבר על סוגיות ערביות ואפריקניות.
ישנם עדיין הבדלים בין שתי המדינות ביחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בדצמבר 2008 אסרה מצרים על מטוס לובי שהוביל עזרה לעזה לנחות בנמל התעופה הבינלאומי אל עריש במצרים.
באוקטובר 2000 חתמו צ'אד, מצרים, לוב וסודאן על הסכמים לניטור וניהול מי תהום במערכות האקוויפר צפון-מערב סהרה.
באוגוסט 2003 חתמו מצרים ולוב על הסכם סחר ומכס שהסיר את דמי המכס על סחורות והקימו מנגנון ליישוב סכסוכי סחר.
ההסכם החליף הסכם סחר קודם שהושלם בשנת 1990. ביולי 2006 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה טכני בתחום שוקי המניות.
הסחר בין שתי המדינות צמח ב-39% בשנת 2007 והסתכם ב-267 מיליון דולר.
כעת תוכניות להקים אזור סחר חופשי בגבול מצרים–לוב שיכלול פרויקטים של תעשייה, מחסנים, סחר ותיירות.
ביולי 2008 נפגשו חוסני מובארק ומומאר קדאפי בטריפולי כדי לדון בדרכים לקידום יחסי מצרים-לוב, בעיקר בתחום הנפט, הגז וההשקעות.
שר ההשקעות המצרי נפגש עם עמיתיהם הלוביים כדי לדון בדרכים לשיפור הסחר והשקעות בין המדינות.
מצרים היא יצואנית נטו של נפט וגז טבעי וגם מדינת מעבר לנפט במזרח התיכון.
עד 2007 תפוקת הנפט הייתה בירידה אך ייצור הגז הטבעי עלה במהירות.
עם הסרת הסנקציות נגד לוב, גברה ההשקעה החיצונית במשאבי הנפט והגז הלוביים.
בין השחקנים הגדולים נמנו חברות האיטלקיות אני ואנל, והענקית הרוסית גזפרום, שחשפה בשנת 2008 כי היא מתכננת השקעות גדולות במצרים ולוב בשיתוף פעולה עם אני.
זה גרם לדאגה באירופה, הרואה באספקת משאבי האנרגיה מצפון אפריקה אלטרנטיבה לתלות ברוסיה בגז טבעי.
ביוני 1997 במהלך ביקורו של הנשיא חוסני מובארק ממצרים, שתי המדינות הסכימו באופן עקרוני לתוכנית לחיבור רשת הגז המצרית והלובית.
הצעה שאפתנית יותר היא לבנות צינור באורך 900 מייל להובלת גז ממצרים, לוב, תוניסיה ואלג'יריה לצינור הקיים במרוקו–ספרד.
בשנת 2003 החלה חברה לובית / מצרית בבעלות משותפת "אל טוב" במחקרים נוספים על צינורות להובלת גז טבעי מצרי ללוב, ולהעברת נפט גולמי לובי לבתי הזיקוק המצריים ליד אלכסנדריה.
ביולי 2008 הודיע ראש ממשלת לוב בגדדי מחמוד כי מצרים ולוב חתמו על הסכם להרחבת ההשקעה הלובית בתחום האנרגיה המצרי ולהקל על מגבלות ההשקעה ותנועת העובדים בין המדינות.
לוב תממן בית זיקוק לנפט מערבית לאלכסנדריה, ותגדיל את ההשקעה בלוב במצרים מ-2 מיליארד דולר ל-10 מיליארד דולר בתוך שנתיים.
בינואר 2009 הכריזה לוב על תוכניות השקעה נוספות לתעשיית הזיקוק המצרית, כיום הגדולה באפריקה עם יכולת לעבד 726,000 חביות נפט גולמי ליום.
חברות פרטיות פעילות גם כן.
ביוני 2009 ניהלה משא ומתן על החברה הכוויתית "אל ספאט אנרגיה", 60% מבעלי חברת קידוחים לאומית המצרית, למתן הלוואה למתקנים חדשים כדי לעמוד בביקוש הגובר בלוב.
ביוני 2009 זכתה החברה המצרית טאקה ערב, חברת בת של מצודת הבירה המצרית, בהצעה של 118 מיליון אירו לפיתוח רשת חלוקת גז בלוב שתספק כמעט ל-370,000 בתי אב.
במרץ 2008 הסכימו מצרים ולוב להוסיף 400–500 קילוואט של קיבולת לרשת החשמל בין שתי המדינות.
ביולי 2008 דנו שר החשמל והאנרגיה המצרי ועמיתו הלובי בתוכניות לתחנת כוח תרמית של 1,300 מגה וואט בלוב שתספק את השוק המצרי.
בדצמבר 2022, נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי הוציא צו התחום את הגבול הימי בין המדינות.
ממשלת האחדות הלאומית של לוב סירבה להחלטת הנשיאות המצרית.
ד"ר גרסימוס צוראפס באוניברסיטת בירמינגהם טוען כי "באופן היסטורי, לוב הייתה יעד מועדף על עובדים מצריים המחפשים הזדמנות בחו"ל.
המדינה המצרית, שהוקמה גדולה ומפותחת יותר, חסכה חלק גדול מההגירה הזו, לאחר שגילתה שהיא יכולה לספק את צורכי האיוש החינוכי והביורוקרטי של שכנתה העצמאית החדשה ממערב." עם מספר גדול של עובדים זמניים מצריים בלוב, ממשיכות להיות בעיות ספורדיות הנוגעות לאישורי כניסה, אגרות מעבר וכן הלאה.
ביולי 2005, לוב החזירה 3,000 מצרים עם אישורי עבודה לא חוקיים וללא מסמכי נסיעות.
ככל הנראה העובדים היו קורבנות הונאה של שתי חברות מצריות שהבטיחו להשיג משרות ואישורי עבודה בלוב.
מאוחר יותר באותו החודש האשימו ארגוני זכויות האדם המצריים את לוב בהוצאתם להורג של ארבעה מצרים מבלי שסיפקו להם משפט הוגן, ואמרו שיש עוד 15 מצרים נידונים למוות בלוב.
במרץ 2007, לוב אמרה כי היא תגרש 32,000 עובדים מצריים שלא היו להם תעודות המראים שהם חוסנו נגד שפעת העופות.
ביוני 2009 נתקעו 6,000 מצרים בגבול מכיוון ששלטונות לוב דרשו 500 דינרים לפני שהתירו להם לחזור למצרים.
ביולי 2009 דווח על התפרצות של דבר הבלוטות בעיירה טוברוק הלובית.
זה גרם לשלטונות מצרים להכריז על מצב חירום לאורך הגבול, וביצוע בדיקות בריאות על כל מי שחזר מלוב.
עיירת הגבול סאלום הייתה כבר תחת הסגר בגלל חששות מהעברת שפעת החזירים.
בפברואר 2015 פרסמה המדינה האסלאמית קטעי וידאו המראים עריפה של 21 קופטים מצרים העובדים בלוב, שהעלו כותרות ברחבי העולם, אך "יש היסטוריה של התעללות של מהגרים מצרים בלוב שנמשכת למעלה מ-60 שנה."
הגבולות בין מצרים לוב הם נקבוביים, ופשעים חוצי גבולות אינם חריגים.
על פי נתוני סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית, בשנת 1993 חטפו סוכנים מצרים מתנגד לובי בולט ותושב ארצות הברית בקהיר והסגירו אותו ללובים שהוציאו אותו להורג.
לוב עשירה בהריסות עתיקות יווניות ורומיות.
לאחרונה נרשם סחר גובר במטבעות ביזה, פסלים וממצאים אחרים שנמצאו על ידי לובים שמוכרים אותם למתווכים מצרים למכירה בסופו של דבר לאספנים אמריקאים ואירופאים עשירים.
בספטמבר 2008 נחטפה קבוצה של אחד עשר תיירים אירופאים ושמונה מדריכים מצריים בספארי מדברי בדרום מצרים ונלקחה דרומה לסודאן.
משם טענו גורמים סודאנים כי בני הערובה נלקחו ללוב.
הלובים אמרו כי לאחר חקירות קבעו כי בני הערובה עדיין בסודאן.
יחסי לוב–צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת לוב לבין הרפובליקה הצ'כית.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין המדינות כוננו רשמית בשנת 1993. בשנת 1997 ממשלת צ'כיה הטילה סנקציות דיפלומטיות על לוב בעקבות פיצוץ המטוס הבריטי בשנת 1988. תשע שנים מאוחר יותר, בשנת 2006, הסנקציות הצ'כיות על לוב הוסרו על ידי נשיא צ'כיה, ואצלב קלאוס.
בדומה לאיטליה, צ'כה הביעה את תמיכתה בשליט לוב, מועמר קדאפי, במרד האזרחי בלוב ב-2011.
בשנת 2013, קבוצת שופטים מלוב עברו הכשרה בת חמישה ימים בעיירה הצ'כית, קרומריז', כחלק פרויקט בינלאומי של האומות המאוחדות.
לוב איננה מיוצגת בצ'כיה בדרג השגרירות.
לוב מיוצגת בצ'כיה בדרג הקונסולרי, באמצעות קונסוליה רשמית אחת בבירה פראג.
צ'כיה מיוצגת בלוב בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטריפולי, בירת המדינה.
יחסי לוב–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת לוב לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היחסים בין המדינות כוננו ב-20 במאי 1971. בשנת 2010 הסתכם הסחר בין המדינות ב-3.8 מיליון דולר.
צ'ילה מיוצגת בלוב באמצעות שגרירותה בקהיר, מצרים.
לוב מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה.
יחסי לוב–מלזיה הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין לוב ומלזיה.
ללוב יש שגרירות בקואלה לומפור, ולמלזיה יש שגרירות בטריפולי.
מאז תקופת ממשלת לוב החדשה, היחסים בין שתי המדינות הועברו כאשר מלזיה מכירה בממשלה החדשה של מועצת המעבר הלאומית כממשלת זמנית של לוב ב-26 באוגוסט 2011.
לוב נראית במלזיה כמודל להרחבת כלכלת מדינותיה.
נכון לעכשיו, ישנן 6 חברות נפט וגז מלזיות הפועלות בלוב וכעת המדינה מחפשת אופציות להשקעות רבות יותר לפיתוח מדינתן מאז שהמדינה נהרסה במלחמת האזרחים בלוב.
הסכם בשירותי אוויר נחתם בשנת 2009 ושתי המדינות הסכימו למסד זיכרון דברים בנושא חברות תעופה.
לוב גם מבקשת שיתוף פעולה עם מלזיה בבנקאות האסלאמית.
בחינוך, כ-1,000–1,200 סטודנטים מלזיים ממומנים על ידי ממשלת לוב ללימודים בלוב, בעוד שאלפיים סטודנטים לובים יגיעו למלזיה כדי להכשיר מקצוע.
יחסי לוב–ספרד הם היחסים הבילטרליים והדיפלומטיים בין לוב וספרד.
ספרד ולוב כוננו יחסים דיפלומטיים ב-14 בינואר 1961, בתקופת שלטונו של המלך אידריס.
במהלך 42 שנות שלטונו של מועמר קדאפי, היחסים ההיספאניים-לוביים הושפעו מאוד ממדיניות קדאפי.
לאחר שנות האמברגו הבינלאומי על לוב בגין תמיכת קדאפי בטרור ובתוכנית נשק להשמדה המונית, בשנת 2004 החלה נורמליזציה של יחסי לוב עם הקהילה הבינלאומית.
בשנת 2011 ספרד הייתה אחת המדינות הראשונות שתמכו במהפכת 17 בפברואר וסייעה לה באופן פעיל בתחום הסיוע הפוליטי וההומניטרי.
בזירה הפוליטית, ספרד הכירה במרץ 2011 במועצת המעבר הלאומית, הממשלה הזמנית, וכעבור חודש שלחה שליח מיוחד לבנגאזי; הוא היה חבר ב"קבוצת החברים של לוב" והשתתף בפעולת נאט"ו להגנת העם הלובי.
שרת החוץ ושיתוף הפעולה, טרינידד חימנס, נסע לבנגאזי ביוני 2011, כאשר הסכסוך הצבאי טרם הגיע לסיומו.
לאחר תחילת חילופי השלטון בלוב, ספרד ביקשה לחדש את היחסים הדו-צדדיים על ידי הצגת נכונותה ללוות את לוב בתהליך הדמוקרטיזציה.
עם מטרה זו, שר החוץ ושיתוף הפעולה חוסה מנואל גרסיה-מרגאיו ושרת הפיתוח אנה פסטור ביקרו בטריפולי ב-16 וב-17 בדצמבר 2012 כדי להעביר מסר תמיכה מצד ממשלת ספרד לשלטונות לוב החדשים.
וכדי להגביר את היחסים הכלכליים והעסקיים בין המדינות.
ספרד הייתה התורמת האירופית החמישית בסיוע הומניטרי במהלך המהפכה בלוב בשנת 2011, ותרמה יותר משבעה מיליון אירו.
תהליך השינויים הפוליטיים והחברתיים בלוב ובמדינות אחרות בעקבות האביב הערבי בינואר–פברואר 2011 הביא לניסוח מחדש של מדיניות שיתוף הפעולה בפיתוח באזור תוך התמקדות בליווי תהליכי השינוי הדמוקרטי.
תוכנית מסאר היא תוכנית שיתוף פעולה ספרדית שהחלה ביוני 2012, שמטרתה ללוות תהליכי ממשל דמוקרטיים בעולם הערבי ותורמת למודרניזציה וחיזוק המוסדות ושל הגורמים המרכזיים בפיתוח שלטון החוק.
המטרה האסטרטגית של שיתוף הפעולה הספרדי בלוב היא לתרום לחיזוק יכולות המדינה בתהליך השיקום והמעבר הפוליטי שלה.
בשנת 2012 מימנה ספרד תוכנית פינוי קרקע של ארגון ה-MAG ותוכנית הסיוע לבחירות של נציגות האו"ם בלוב.
במסגרת תוכנית מסאר נסע סגן שר המשפטים בלוב, סהר באנון, לספרד ב-17 ביוני 2013 יחד עם משלחת ממשרדו כדי ללמוד על מערכת בתי הסוהר הספרדית במטרה להתחיל בשיתוף פעולה בנושא רפורמת בתי הסוהר לוב.
קידום הקשרים ברמה המוסדית, העסקית והחברתית האזרחית בין ספרד ללוב הוא אחד ההיבטים העיקריים של שיתוף הפעולה הספרדי באמצעות ביקורי לימוד במוסדות ספרדיים והשתתפות בכנסים ובסמינרים שאורגנו על ידי מוסדות כמו קאסה ארבה , קאסה מדיטראנו , ומועדון מדריד .
בתחום התרבות בולט קידום התרבות והשפה הספרדית, עם הקמת מרחב קריאה בספרדית באוניברסיטת טריפולי בשנת הלימודים 2013–2014.
לוב מחזיקה בספרד שגרירות במדריד.
ספרד מחזיקה בלוב שגרירות בטריפולי.
יחסי לוב–מלטה הם היחסים הדיפלומטיים בין לוב ומלטה.
לשתי המדינות היו קשרים הדוקים מאוד ושיתוף פעולה במהלך ממשלות דום מינטוף.
ללוב יש שגרירות באטרד ולמלטה יש שגרירות בטריפולי.
בשנת 2013 אמר ראש ממשלת לוב עלי זיידן כי היחסים בין שתי המדינות "מעולים".
במהלך שנותיו של דום מינטוף כראש ממשלת מלטה שלאחר עצמאותה של מלטה, לוב הלוותה כמה מיליוני דולרים למלטה כדי לפצות על אובדן ההכנסות משכר דירה שבעקבות סגירת בסיסי הצבא הבריטי במלטה.
קשר הדוק יותר עם לוב פירושו התחדשות דרמטית.
התפתחות (אך קצרת מועד) במדיניות החוץ של מלטה: כלי תקשורת מערביים דיווחו כי נראה שמלטה מפנה עורף לנאט"ו, בריטניה ואירופה באופן כללי.
לפחות בשנות השבעים של המאה העשרים כבר הייתה ללוב שגרירות קבועה במלטה שנמצאה בווילה דראגו הבולטת בסלימה.
פורסמו ספרי היסטוריה שהחלו להפיץ את רעיון הניתוק בין האוכלוסייה האיטלקית והקתולית, ובמקום זאת ניסו לקדם את התיאוריה של קשרים תרבותיים ואתניים הדוקים יותר עם צפון אפריקה.
התפתחות חדשה זו צוינה על ידי בויסייביין בשנת 1991: "...ממשלת העבודה ניתקה את היחסים עם נאט"ו וחיפשה קשרים עם העולם הערבי.
לאחר 900 שנה של קישור לאירופה, מלטה החלה להסתכל דרומה.
מוסלמים, שעדיין זכורים בפולקלור בגלל התקפות פיראטיות פראיות, הוגדרו מחדש כאחי דם."
קדאפי אף טען כי העם המלטזי הוא ממוצא ערבי, ממוצא פיניקי.
בין השנים 1975–1976, ממשלת לוב העניקה לסוללה הראשונה (הימית) של מלטה של חיל היבשה של מלטה (כיום טייסת הים של ה-AFM) ארבע סירות סיור.
בשנת 1980 אסדת נפט של חברת סייפם האיטלקית שהוזמנה על ידי טקסאקו לקדוח מטעם ממשלת מלטה 68 מיילים ימיים דרום-מזרחית למלטה נאלצה להפסיק את הפעילות לאחר שאוימה על ידי סירת ירייה של לוב.
גם מלטה וגם לוב תבעו זכויות כלכליות באזור ואירוע זה העלה את המתח.
הנושא הועבר לבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) בשנת 1982 אך פסיקתו של בית המשפט בשנת 1985 עסקה רק בתיחום של חלק קטן מהשטח שבמחלוקת.
מלטה ולוב שיפרו את היחסים אחד לשני, בתגובה לפתיחות חוזרות ונשנות של קדאפי לאיחוד רשמי והדוק יותר בין שתי המדינות; ולמשך תקופה קצרה ערבית הפכה למקצוע חובה בבתי ספר תיכוניים במלטה.
בשנת 1984 נפתח רשמית מסגד מרים אל-בטול על ידי מועמר קדאפי במלטה.
לאחר סיום ממשלות מינטוף ובוניצ'י שמרה מלטה על היחסים המצוינים שלה עם לוב.
היחסים התקררו ב-2005 בעקבות ההתנקשות במלטה על פתחי שקאקי, ככל הנראה על ידי המוסד, אולם מאוחר יותר היחסים נורמלו.
ב-21 בפברואר 2011, בתחילת מלחמת האזרחים בלוב הראשונה, ערקו שני מטוסי קרב של חיל האוויר הלובי למלטה במקום להפציץ מפגינים בבנגאזי.
סירובה של ממשלת מלטה להסגיר את הטייסים או להחזיר את המטוס ללוב במהירות גרם לכך את מדינת שמלטה הפכה לשכנה לא ידידותית במלחמת האזרחים.
מלטה גם תיאמה את פינוים של רבבות עובדים זרים שנקלעו לסכסוך; ושיחקה תפקיד פחות בהתערבות הבינלאומית המאוחרת יותר בסכסוך.
ב-11 במרץ, אחד מבני דודיו של קדאפי ניסה לשחד את פקידי חיל האוויר המלטזי כדי לרכוש דלק סילוני.
בעקבות הפלתו של מועמר קדאפי מממשלת לוב, היחסים המשיכו להתחזק משני החלקים.
ממשלת מלטה בשיתוף עם MCAST הציעה מלגות לסטודנטים לוביים.
גם דיונים בנושא הגירות בלתי חוקיות נערכו.
בספטמבר 2013 הושגה עסקה למלטה לרכישת נפט גולמי, נפט מזוקק, דלק סילוני וגפ"מ במחיר קבוע.
מלטה תסייע גם ללוב בתחום התחבורה והתעופה האזרחית.
ממשלת לוב הייתה מעוניינת בשיפור הקשרים בין שתי המדינות, כולל נפט וגז, חינוך, כולל שיקום מכון תא גיורני והיבטים אחרים.
במהלך מלחמת האזרחים השנייה בלוב, מלטה (יחד עם מרבית הקהילה הבינלאומית) המשיכה להכיר בממשלת ההסכם הלאומי לאחר שבית המשפט העליון בלוב הוכרז כבלתי חוקתי.
מטען הלובי חוסין מוסראטי התעקש כי בכך מלטה "מתערבת בענייני לוב".
בשל הסכסוך, יש שתי שגרירויות לוב במלטה.
הקונגרס הלאומי הכללי המוכר שולט כעת בשגרירות לוב הרשמית בבלזן, ואילו בית הנבחרים הלא מוכר פתח קונסוליה בתא' שיביקס.
כל אחת משתי השגרירויות אומרת כי אשרות שהונפקו על ידי הגורם האחר אינן תקפות.
ב-27 בינואר 2015, טרוריסטים חמושים של המדינה האיסלאמית תקפו את מלון קורינתיה המנוהל על ידי מלטה בטריפולי.
לאחר התרחבות נוספת של המדינה האיסלאמית בלוב (במיוחד נפילת נוופליה), קרא ראש הממשלה ג'וזף מוסקט ומנהיג האופוזיציה סימון בוסוטיל לאומות המאוחדות ולאיחוד האירופי להתערב בלוב כדי למנוע מהמדינה להפוך למדינה כושלת.
פגישה בין מנהיגי שתי הממשלות היריבות בלוב התקיימה באוברז' דה קסטיל בוולטה, מלטה ב-16 בדצמבר 2015. הפגישה התעכבה בכמה ימים לאחר שנציגי ממשלת טוברוק נכשלו בהתחלה.
יחסי לוב–ערב הסעודית הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין לוב וסעודיה.
הכיבוש הערבי של צפון אפריקה אירע במאה השביעית והיה בעל השפעה גדולה על הגירת ערבים והתאסלמותם של תושבי צפון אפריקה, כולל לוביים בני ימינו.
בעקבות האסלאמיזציה והערביזציה, ערב הסעודית ולוב חלקו אפוא היסטוריה שזורה זו בזו, אשר החלה עם ח'ליפויות ערביות שונות, והמשיכה בשלטון משותף של האימפריה העות'מאנית בתקופה מאוחרת יותר עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
ערב הסעודית ולוב כוננו יחסים בשנת 1951 כאשר לוב שוחררה מהקולוניזציה האירופית.
ממלכת לוב המוקדמת, בדיוק כמו ערב הסעודית, קשרה קשרים הדוקים יותר זה עם זה וגם בריתות עם מרבית מדינות המערב כמו ארצות הברית ובריטניה.
בהתמודדות עם גל הפאן-ערביזם באותה תקופה בגלל הסכסוך הישראלי-ערבי, סעודיה ולוב תמכו בחזית מאוחדת בתמיכה בפלסטינים, אם כי שתיהן נמנעו ממעורבות צבאית ישירה בסכסוך.
עם זאת, בפסגת הליגה הערבית בשנת 1967 שהתקיימה בח'רטום, סודאן, לוב, ערב הסעודית וכווית הסכימו להעניק סובסידיות מגובות נפט למצרים, סוריה וירדן בהובסו כמה חודשים קודם לכן במלחמת ששת הימים.
ערב הסעודית ולוב תחת שלטון קדאפי
העידן בו קדאפי שלט בלוב סומן במתיחות בין המדינות.
מועמר קדאפי הוקיע בגלוי את ערב הסעודית, וביקש לחזק את הפאן-ערביות, והביא את לוב לתמיכה בברית המועצות.
בשל כך מערכת היחסים בין המדינות הפכה עוינת.
בשנת 1984 סיכלה משטרת סעודיה ניסיון של קדאפי לרצוח מתנגדים לובים במכה.
היחסים בין שתי המדינות חוו שיפור קל לאחר המלחמה הקרה, שכן קדאפי שינה את הדיפלומטיה שלו בתמורה להחזרת היחסים עם רוב המדינות, כולל ערב הסעודית.
עם זאת, בשנת 2003 הואשמה לוב כי תכננה ניסיון התנקשות נגד נסיך הכתר הסעודי עבדאללה בכך שהעסיק פעיל מוסלמי אמריקאי יליד אריתריאה.
עבדאללה שרד ובסופו של דבר הפך למלך ערב הסעודית שנתיים לאחר מכן, אז המשיך לנהל עימות עם קדאפי בפסגת הליגה הערבית בשנת 2009.
תיעוד שהודלף על ידי האופוזיציה הקטרית בשנת 2020 העלה כי קדאפי והמטיף הרדיקלי הכוויתי חכם אל-מוטארי ביקשו לערער את היציבות במפרץ במהלך האביב הערבי.
ערב הסעודית ולוב שלאחר קדאפי
סעודיה מיהרה לתמוך באופוזיציה הלובית בשנת 2011 כחלק מהניסיון להסיר את כוחו של קדאפי באזור, בפעולה משותפת עם הליגה הערבית.
ככל שהתגברו בלוב הכאוס והאלימות שהביאו לפרוץ מלחמת האזרחים השנייה בלוב, סעודיה החלה להיות מעורבת בסכסוך.
מאז שנת 2014, ערב הסעודית תומכת משמעותית בכוחתיו של ח'ליפה חפתר הלוחם בלוב, ובכך נקשרה עם מצרים, איחוד האמירויות הערביות, רוסיה וצרפת עקב עמדתו האנטי-אסלאמיסטית של חפתר.
על פי וול סטריט ג'ורנל ואל ג'זירה, סעודיה נתנה מיליוני דולרים לתמיכה בצבא חפתר בניסיון הכושל שלו להשתלט על טריפולי לאחר פגישה של המלך הסעודי סלמאן עם הגנרל חפתר.
בעקבות תבוסתו של חפתר בקרב על טריפולי, ערב הסעודית הגבירה את מעורבותה בלוב.
לוב מחזיקה בערב הסעודית שגרירות בריאד.
ערב הסעודית החזיקה בלוב שגרירות בטריפולי, אם כי שגרירות סעודיה נסגרה מאז 2015.
יחסי לוב–סין הם היחסים הדו-צדדיים בין סין ללוב.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים באוגוסט 1978.
בשמונה החודשים הראשונים של שנת 2012, לוב הייתה שותפת הסחר החמישית בגודלה של סין באפריקה.
בשנת 1970, קולונל מועמר קדאפי וראש ממשלתו עבדסאלאם ג'אלוד עשו ניסיון לא מוצלח לשכנע את סין למכור נשק גרעיני טקטי ללוב.
בפגישה עם ראש ממשלת סין ג'ואו אנלאי, קדאפי ניסה ללא הצלחה לשכנע למכור לו פצצה גרעינית.
החוקרים גילו כי תכנונים של נשק גרעיני שהשיגה לוב באמצעות רשת הברחות פקיסטנית מקורם בסין.
ב-5 בספטמבר 2012, דובר ה-NTC הלובי, עבדולרמן בוסין, אמר כי ל-NTC יש הוכחות לכך שקדאפי קנה נשק מסין.
דובר משרד החוץ הסיני, ג'יאנג יו, אישר שיחות מכירת נשק עם כוחות קדאפי, אך לא הועבר שום נשק.
בין השנים 2000–2012 זוהו בלוב 3 פרויקטים של מימון פיתוח רשמי סיני באמצעות דיווחים שונים בתקשורת.
מדובר בשלוש קבוצות של חומרי סיוע הומניטריים בשנת 2011, אמנה של שיתוף פעולה להשקעה בתחומי התחבורה, החקלאות, ההשקיה, הדיג והטקסטיל, והלוואת ריבית נמוכה בסך 300 מיליון דולר ל-LAP Green Network, חברת טלקום לובית בשנת 2009.
יחסי לוב–פקיסטן הם היחסים הבינלאומיים והדו-צדדיים בין לוב לפקיסטן.
שתי המדינות חולקות זהויות דתיות דומות, קשרים תרבותיים, במיוחד המורשת האסלאמית שלהן.
היחסים הדו-צדדיים כוננו בשנות החמישים כאשר המלך אידריס הסכים להעניק סיוע כספי לפקיסטן הענייה דאז.
לאחר שביצע הפיכה נגד המלך אידריס בשנת 1969, הרחיב מועמר קדאפי את יחסיו עם החוג המרקסיסטי בפקיסטן.
במהלך שיא המלחמה עם הודו בשנת 1971, מנהיג לוב קדאפי כיוון באופן אישי מכתב מנוסח בתוקף לראש ממשלת הודו אינדירה גנדי, והאשים אותה בתוקפנות נגד פקיסטן, מה שחיבב עליו את כל הפקיסטנים.
כשהגיע לפקיסטן להשתתף בוועידת הפסגה האסלאמית השנייה בשנת 1974, הצהיר: "פקיסטן היא מבצר האסלאם."
בעיני מפלגות השמאל של פקיסטן, במיוחד מפלגת העם הפקיסטנית (PPP), קדאפי היה מכובד ודמות פופולרית שהיו לו יחסים בין אישיים רבים עם החוג המרקסיסטי בפקיסטן.
על פי הכתב הפוליטי האמריקני, "טיים, קדאפי היה אחד התומכים הפיננסיים הרבים בפרויקטים של תוכנית הגרעין של פקיסטן.
לכבודו, ראש הממשלה זולפיקאר עלי בהוטו כינה את אצטדיון הצרצרים קדאפי בלאהור, הגדול במדינה, על שמו.
בהוטו תמך בהקמת תוכנית הגרעין של לוב, בהתבסס על הידע של פקיסטן.
בבחירות הכלליות שהתקיימו בשנת 1977 ניצח גוש השמאל, אולם מפלגת הימין, PNA, טענה לזיופים וקראה למרי אזרחי.
בחצות ב-4 ביולי 1977 הוביל ראש המטה הכללי מוחמד זיא אל-חאק הפיכה צבאית, שבעקבותיה, כל הקשרים שנבנו עם קדאפי הוגבלו, ובסופו של דבר נותק כל הקשר והסיוע הצבאי עם לוב בשנת 1978.
לפני שהושלמה תוכנית הגרעין, המשלחת הלובית בפרויקטים הגרעיניים הוחזרה ללוב בשנת 1978 וכל יועצי הצבא של כוחות הצבא הפקיסטניים הוזעקו מיד לפקיסטן בשנת 1979. יוזמות כאלה העלו כי הנשיא הגנרל מוחמד זיא אל-חאק חש חוסר אמון בקדאפי, ולכן הוא קיצץ מיד את כל הסיוע הצבאי ללוב.
קדאפי שלח הרבה ערעורי חנינה בעבור זולפיקאר עלי בהוטו ושלח את מטוסו האישי יחד עם ראש ממשלתו עבדסלם ג'אלוד על מנת להטיס את בהוטו מפקיסטן.
למרות היוזמות של קדאפי, המטוס נשלח חזרה לטריפולי, ואחרי שבוע נתלה זולפיקאר בהוטו על פי צו בית המשפט העליון.
לאחר ששמע על הוצאתו להורג של בהוטו, קדאפי גינה את הנשיא זיא והחל לארח ולספק אימונים צבאיים לארגון הטרור השמאל הקיצוני, אלזולפיקאר, שהוקם על ידי ילדיו של בהוטו.
עם זאת, התוכנית סוכלה על ידי ה-ISI בשנת 1980. כנקמה חתם קדאפי על צו סודי שקרא לסילוק כל 150,000 הפקיסטנים המתגוררים בלוב.
ילדיו ואשתו של בהוטו קיבלו מקלט על ידי קדאפי בשנות השמונים, למרות התסיסה של הנשיא מוחמד זיא אל-חאק.
במהלך תקופה זו, חשדה לוב שניסתה לבצע עסקה לשיתוף הידע על פרויקטים גרעיניים עם מדענים בכירים העובדים בפרויקטים של הרתעה אטומית; כל המאמצים סוכלו על ידי ה-ISI.
בשנים 1983–1985 החזירה לוב את קשריה עם הודו והצטרפה לאמנה גרעינית עם הודו בניגוד לפקיסטן.
שנות ה-90- 2000: נורמליזציה של היחסים
לאחר מותו של הנשיא מוחמד זיא אל-חאק והלווייתו הממלכתית, יחסי החוץ בין המדינות נורמלו.
הבחירות הכלליות שהתקיימו בשנת 1988 הביאו לעליית לשמאל לשמאל לשלטון ולמינוי בנזיר בהוטו לראשת הממשלה הראשונה של פקיסטן.
הקשרים נמשכו עד שראש הממשלה בנזיר בהוטו הודחה מהשלטון לאחר האשמות בשחיתות על ידי הנשיא גולאם אסחאק בשנת 1990.
בשנת 1990 הבחירות הכלליות החדשות הביאו לעליית השמרנים לשלטון תחת נוואז שריף, לראשונה בהיסטוריה באמצעות מעבר דמוקרטי.
מיד לאחר שהושבע לתפקיד ראש הממשלה, הגיע נוואז שריף עד מהרה לביקור ממלכתי בלוב.
בשנת 1991 ביקר שריף ונפגש עם קדאפי.
במהלך הפגישה, קדאפי דרש משריף למכור לו פצצה גרעינית, ואילו ראש הממשלה שריף דחה כנדרש את בקשתו ודחק בקדאפי להמשיך ביחסים הכלכליים עם פקיסטן.
קדאפי העליב את ראש הממשלה נוואז שריף ותייג אותו כ"פוליטיקאי מושחת", מה שפגע במשלחת פקיסטן.
חברי המשלחת והעיתונאים של ראש הממשלה היו בהלם והוטרדו מיחסו של קדאפי.
בעקבות כך, שריף ביטל את השיחות וחזר מיד לפקיסטן ובמהרה גירש את שגריר לוב.
הקשרים חודשו שוב בשנת 1993 בעקבות התפטרותם של ראש הממשלה השמרני נוואז שריף והנשיא ע'ולאם איסחאק ח'אן.
הבחירות הכלליות החדשות ב-1993 החיו מחדש את הקאמבק של ה-PPP בהנהגתה של בנזיר בהוטו שנשבעה מיד כראש ממשלה.
בשנים 1994–1995 היו דיווחים שהצביעו על כך שהמידע הגרעיני נמסר לקדאפי בכדי לספק סיוע לתוכנית הגרעין הלובית.
בשנת 2001 העבירה פקיסטן באמצעות ISI מודיעין אודות מדינות המפרץ והשאיפות הגרעיניות של איראן ולוב, שתוכניותיהן נעזרו במדענים פקיסטנים.
פקיסטן החלה לספק פרטים על תוכנית הגרעין הלובית למוסד הישראלי.
ראיות אלו פורסמו על ידי ארצות הברית אך הסתירו את שמות המקורות.
בשנת 2003 קדאפי הודיע על כוונתו להחזיר את תוכנית הגרעין, ובסופו של דבר העביר את המידע שנמסר על ידי המקורות השונים לידי סבא"א.
זה התגלה כ"סיוט פוליטי" עבור פקיסטן כאשר קדאפי העביר את עיצובי הצנטריפוגה לידי סבא"א בתמורה ללגיטימיות שגרמה לבידוד בינלאומי לפקיסטן.
הנשיא פרבז מושארף ומומחיותו ביחסי חוץ של ראש הממשלה, שוקת עזיז, סייעו מאוחר יותר לפקיסטן להיחלץ מהבידוד הבינלאומי בשנת 2004 בגלל הפריחה הכלכלית המהירה.
ה-PPP עשה את הקאמבק הבולט שלו במהלך הבחירות הכלליות שהתקיימו בשנת 2008. ה-PPP חידש את קשריו עם קדאפי, מה שסלל את הדרך לביקור הממלכתי של הנשיא אסיף עלי זרדארי בלוב בשנת 2009. במהלך ביקורו כינה הנשיא זרדארי את לוב כ"ביתו השני".
שנות ה-2010 - ההווה: מלחמת האזרחים בלוב
לאחר תחילת מלחמת האזרחים בלוב, אימצה פקיסטן מיד את מדיניות ה"נייטרליות" בשנת 2011. בפברואר 2011, בעקבות ההפגנות במדינות ערביות אחרות, פרצו מהומות נרחבות נגד שלטונו של קדאפי בן 42 השנים, וכתוצאה מכך אובדן השליטה הממשלתית ברוב מזרח לוב.
במסיבת עיתונאים שהתקיימה ב-3 במרץ 2011, דובר משרד החוץ של פקיסטן: "בכל הנוגע למצב הפוליטי הפנימי של לוב, ממשלת פקיסטן לא רוצה להגיש שום תגובה בשלב זה".
היא הצהירה כי המיקוד הנוכחי של ממשלת פקיסטן הוא על חזרה בטוחה של פקיסטנים מלוב
בהגנה על מאבקו נגד המרד במהלך נאום ממושך, קדאפי העביר הערות שנויות במחלוקת על מצבה הנוכחי של פקיסטן.
הוא גם השווה את מאבקו עם ההתקוממות הנגדית של הודו בקשמיר.
התקשורת בפקיסטן לא בירכה על נאומו של קדאפי, וערוצי הטלוויזיה של פקיסטן מתחו ביקורת קשה על דברי קדאפי, והאשימו את קדאפי בהתערבות בענייני פקיסטן.
במהלך מלחמת האזרחים בלוב יזמה ממשלת פקיסטן פעולות חוצות גבולות, בהן היו מעורבים חיל הים וחיל האוויר הפקיסטני כדי להבטיח את ביטחונם ופינוי בטוח של הקהילה הפקיסטנית בלוב.
באותה תקופה, התקשורת הערבית הפיצה דיווחי חדשות שטענו כי צבא פקיסטן מעורב באירועי מלחמת האזרחים בלוב, משרד החוץ הצהיר בנחרצות כי הידיעות חסרי בסיס לחלוטין.
אין שום נוכחות של כוחות צבאיים של פקיסטן בלוב.
במהלך זיכרון הטבח בכלא אבו סלים הותקפה שגרירות פקיסטן בטריפולי על ידי קבוצת טרור הלובית לא ידועה.
אף קבוצה לא נטלה אחריות על המעשה.
פקיסטן קיבלה סיוע כלכלי מלוב בשנות השבעים, וסייעה להתאוששות המדינה לאחר מלחמת הודו-פקיסטן בשנת 1971. לוב העניקה סיוע לפקיסטן במאבק נגד שיטפונות, זיהומים, מחלות ואסונות טבע אחרים בפקיסטן.
בשנת 1976 העניק הבנק המרכזי של לוב הלוואה של 50 מיליון דולר לבנק חביב בפקיסטן כצורת סיוע.
באותה שנה נחתם גם הסכם כלכלי ותרבותי בו הוקמה חברת שילוח משולבת.
ישנם כ-30,000 פקיסטנים תושבי לוב.
בשנת 2009 התחייבה ממשלת פקיסטן לשלוח 50,000 עובדים מיומנים ללוב עד סוף השנה במסגרת מזכר הבנות שנחתם בין שתי המדינות במהלך ביקורו של נשיא פקיסטן בלוב.
יחסי לוב-קרואטיה הם היחסים הדו-צדדיים בין קרואטיה ללוב.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-30 במרץ 2000. שתי המדינות חברות באיחוד מדינות הים התיכון.
הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה (שכללה את קרואטיה) שמרה על יחסים טובים עם לוב בתקופת שלטונו של מועמר קדאפי.
קדאפי הגיע ליוגוסלביה ב-1989 לפסגה של המדינות הבלתי-מזדהות.
נשיא קרואטיה סטייפן מסיץ' ערך ביקורים מדיניים בלוב בשנת 2003 ובפברואר, 2008. ראש ממשלת קרואטיה ידרנקה קוסור ביקרה בלוב בספטמבר 2010.
הנשיא מסיץ' שמר על יחסים טובים עם מנהיג לוב מועמר קדאפי.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בלוב בפברואר 2011 הצהיר מסיץ' בפומבי על תמיכה בקדאפי, ולא פסל ביקור נוסף בלוב.
למעלה מ-400 אזרחים קרואטים פונו מהמדינה עד תחילת מרץ.
ממשלת קרואטיה תמכה בהתערבות הצבאית הבינלאומית במלחמה שהחלה בסוף מרץ, וסגרה זמנית את השגרירות בטריפולי.
בסוף מאי דיפלומט לובי בזאגרב מסר הצהרות פומביות התומכות במשטר קדאפי וביקר את קרואטיה על תמיכה בהחלטה 1973 מועצת הביטחון.
משרד החוץ הקרואטי ביטל את מעמדו הדיפלומטי של הנציג.
בסוף יוני קרואטיה הכירה במועצת המעבר הלאומית של לוב.
קרואטיה מחזיקה בלוב שגרירות בטריפולי.
לוב מחזיקה בקרואטיה שגרירות בזאגרב.
יחסי לוב–צ'אד הם יחסים דו-צדדיים בין מדינת לוב לרפובליקת צ'אד.
היחסים האתניים, הדתיים והמסחריים בין שתי המדינות קיימים מאות שנים.
תחת שלטון קולוניאלי צרפתי על צ'אד ואיטלקי על לוב, שטחי שתי המדינות התפתחו בצורה שונה.
אבל גם לאחר עצמאותה של צ'אד ב-1960, צפוניים רבים בצ'אד עדיין הזדהו יותר עם אנשים בלוב מאשר עם הממשלה הנשלטת על ידי הדרום בנג'מנה.
לאחר שתפס את השלטון ב-1969, שליט לוב החדש, מועמר קדאפי, טען מחדש את תביעתה של לוב לרצועת אאוזו, רצועה של 100,000 קמ"ר בצפון צ'אד שכלל את העיירה הקטנה אאוזו.
לוב ביססה את טענתה על אחד מכמה הסכמי טרום עצמאות לגבי גבולות קולוניאליים, והיא חיזקה טענות אלה על ידי הצבת חיילים ברצועת אאוזו החל משנת 1972.
רצונו של קדאפי לספח את רצועת אאוזו צמח מתוך מערך של חששות, כולל עושר המינרלים המדווח של האזור, כולל אורניום.
הוא גם קיווה להקים ממשלה ידידותית בצ'אד ולהרחיב את ההשפעה האסלאמית לתוך הסאהל דרך צ'אד וסודאן.
נשיא צ'אד, חיסאן הברה, נעזר במרץ על ידי המעצמה הקולוניאלית לשעבר, צרפת, שביקשה לשים סוף לפרויקטי ההתרחבות של לוב באזור.
התמיכה הצרפתית כללה שליחת חיילים להילחם בצבא לוב בשטח צ'אד.
בכך, זכתה צרפת לגיבוי פוליטי מצד ארצות הברית, אשר הייתה גם היא מודאגת מההתפשטות הגוברת של קדאפי.
מערך מורכב של אינטרסים סמליים עומד גם בבסיס החתירה של לוב אחר טריטוריה והשפעה בסאהל.
הרטוריקה האנטי-קולוניאלית והאנטי-אימפריאליסטית של קדאפי התנדנדה בין התקפות על ארצות הברית לבין קמפיין שהתמקד בנוכחות האירופית הפוסט-קולוניאלית באפריקה.
הוא קיווה להחליש את קשריה של צ'אד עם המערב ובכך לצמצם את השתלבותה של אפריקה במערכת מדינת הלאום הנשלטת על ידי המערב.
כפיית התיקון של אחד מהגבולות הקולוניאליים שאושרו על ידי ארגון אחדות אפריקה ב-1963 היה צעד בכיוון זה – כזה שנראה אפשרי בהקשר של האומה הבעייתית של צ'אד, אשר חברי ארגון אחדות אפריקה כינו את המדינה "החוליה החלשה ביותר" ביבשת.
קדאפי ניסה בריתות עם כמה ממנהיגי המורדים בצ'אד במהלך 1970, כולל גוקוני אודיי, אחמד אציל (צ'אדי ממוצא ערבי) וואדל עבדאלקאדר קמורה, יליד הדרום.
גוקוני ואציל היו אוהדים ביותר לשאיפות האזוריות של קדאפי, אך שני האנשים הללו התעמתו ב-1979, מה שהוביל את אציל להקים את ה-CDR.
לאחר מותו של אציל בשנת 1982, התמיכה הלובית בארגון GUNT של גוקוני התחזקה.
לוב התערבה צבאית בצ'אד בשנים 1978 ו-1979, והחלה את הסכסוך בין צ'אד ללוב.
ב-1980, לוב התערבה שוב במלחמת האזרחים של צ'אד, וכבשה את רוב המדינה כולל בירתה נג'מנה בדצמבר.
ב-6 בינואר 1981 הוצא בטריפולי הודעה משותפת על ידי המנהיג הלובי קדאפי ומנהיג המורדים בצ'אד גוקוני כי לוב וצ'אד החליטו "לפעול להשגת אחדות מלאה בין שתי המדינות".
מול גינוי בינלאומי חריף והתנגדות פנימית מצד המורדים בצ'אד, קדאפי וגוקוני נסוגו, ויחסיהם הידרדרו עד מהרה כאשר גוקוני ניסה להיענות ללחץ בינלאומי ופנימי להפסיק את הנוכחות הצבאית הלובית.
בסופו של דבר, ב-29 באוקטובר גוקוני דרש מהכוחות הלובים לסגת עד סוף השנה, ובמהירות מפתיעה קדאפי נענה והסיג את כל הכוחות הלובים ברצועת אאוזו עד 16 בנובמבר.
סיעת המורדים של ה-FAN בראשות חיסאן הברה עלתה לשלטון ובשנת 1982 הדיחה את גוקוני מנ'ג'מנה, ואילצה את סיעת ה-GUNT שלו לחזור צפונה.
עם זאת, הברה נהדף על ידי GUNT בדצמבר ובינואר 1983, ובסופו של דבר החליט קדאפי לתמוך ב-GUNT של גוקוני פעם נוספת.
התערבות לובית חדשה הגיעה לאחר מכן ביוני, אם כי זה היה בעיקר באמצעות תמיכה חומרית במתקפת GUNT.
צרפת (תחת מבצע מנטה), ארצות הברית וזאיר התערבו בשמו של הברה והדפו את ה-GUNT שנתמך על ידי לוב בסוף יולי.
עד אמצע 1988 נראה קדאפי מוכן יותר להגיע להסכם עם הברה מאשר להמשיך לתמוך בבעלי בריתו השבריריים של קדאפי, שספגו אבדות מכוחותיו של הברה.
שרי החוץ של צ'אד ולוב נפגשו באוגוסט 1988, ושתי הממשלות הסכימו להמשך שיחות.
במקביל, חיילים לובים נותרו ברצועת אאוזו.
בהתמדה היחסים בין שתי המדינות השתפרו, כאשר קדאפי נתן סימנים שהוא רוצה לנרמל את היחסים עם ממשלת צ'אד, עד כדי הכרה בכך שהמלחמה הייתה טעות.
במאי 1988 הכריז מנהיג לוב שיכיר בהברה כנשיא הלגיטימי של צ'אד "כמתנה לאפריקה"; הדבר הוביל ב-3 באוקטובר לחידוש היחסים הדיפלומטיים המלאים בין שתי המדינות.
בשנה שלאחר מכן, ב-31 באוגוסט 1989, נפגשו נציגי צ'אד ולוב באלג'יר כדי לנהל משא ומתן על הסכם המסגרת ליישוב שלום של הסכסוך הטריטוריאלי, שבאמצעותו הסכים קדאפי לדון עם הברה ברצועת עאוזו ולהעלות את הנושא לבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) לקבלת פסיקה מחייבת אם השיחות הבילטרליות ייכשלו.
לפיכך, לאחר שנה של שיחות לא חד משמעיות, הגישו הצדדים בספטמבר 1990 את הסכסוך לבית הדין הבינלאומי.
יחסי לוב–צ'אד השתפרו עוד יותר כאשר אידריס דבי הנתמך על ידי לוב הפיל את הברה מהשלטון ב-2 בדצמבר.
קדאפי היה ראש המדינה הראשון שהכיר במשטר החדש, והוא גם חתם על הסכמי ידידות ושיתוף פעולה במישורים שונים; אבל לגבי רצועת אאוזו דבי הלך בעקבות קודמו, והכריז שבמידת הצורך הוא יילחם כדי להרחיק את הרצועה מידי לוב.
סכסוך אאוזו הסתיים סופית ב-3 בפברואר 1994, כאשר שופטי בית הדין הבינלאומי החליטו ברוב של 16 מול 1 שרצועת אאוזו שייכת לצ'אד.
פסק הדין של בית המשפט יושם ללא דיחוי, כאשר שני הצדדים חתמו כבר ב-4 באפריל על הסכם בדבר הדרכים המעשיות לביצוע פסק הדין.
במעקב של משקיפים בינלאומיים, נסיגת החיילים הלובים מהרצועה החלה ב-15 באפריל והושלמה עד 10 במאי.
ההעברה הרשמית והסופית של הרצועה מלוב לצ'אד התרחשה ב-30 במאי, כאשר הצדדים חתמו על הצהרה משותפת הקובעת כי הנסיגה הלובית בוצעה.
באוקטובר 2007 חתמו ארבע קבוצות מורדים בצ'אד על הסכם שלום עם ממשלת ארצם, כאשר מנהיג לוב מועמר קדאפי אירח את השיחות.
נשיאי צ'אד וסודאן נכחו גם כן כדי לחזות בכך.
ב-9 באוגוסט 2009, צוותי שרים מצ'אד ומלוב הסכימו על שבע עסקאות שנועדו להגביר את הצעדים הנוגעים לביטחון ולמסחר וכן לשפר את שיתוף הפעולה המדיני בין האומות.
בהמשך, פירטה הקרן הבינלאומית לעמותות ופיתוח צדקה בראשות סייף אל-אסלאם קדאפי, בכתבה בעיתון אויה, את כוונותיה ליישב מחדש פליטים מצ'אד בלוב והוציאה תודות לאלה שסייעו.
מאז מלחמת האזרחים בלוב ב-2011, היחסים בין שתי המדינות החמירו.
בשנת 2013 האשים נשיא צ'אד אידריס דבי את השלטונות החדשים בלוב בכך שהם מאפשרים לשכירי חרב צ'אד להקים מחנות בלוב, משם תכננו התקפות לצפון צ'אד.
מאז החלה מלחמת האזרחים השנייה בלוב בין פלגים שונים בלוב, שכירי חרב מצ'אד ומדינות אחרות באזור השתתפו בסכסוך.
באוגוסט 2016, שלטונות לוב סגרו את שגרירותם בנג'מנה והחזירו את שגרירה, מוחמד ח'ליפה, לפי החלטת צ'אד.
זה קרה לאחר שמשרד החוץ של צ'אד גירש 13 דיפלומטים לובים מצ'אד.
לפי הודעת המשרד, "שמנו לב שיש מספר עצום של דיפלומטים מנהליים וצבאיים שעובדים בשגרירות.
השהות שלהם בצ'אד אינה מוצדקת".
ממשלת ההסכמה הלאומית המוכרת בינלאומית של לוב ציינה חששות לגבי איוש יתר של שגרירויות לוב בחו"ל.
בינואר 2017, צ'אד סגרה את גבולה הצפוני לאורך לוב מכיוון שההסכמה של המדינה לכאוס תאלץ כמה לוחמים מיליטנטיים לברוח לצ'אד עצמה.
כתוצאה מכך, צ'אד הורה על פריסת כוחות בגבול כדי לעשות מאמצים לעצור כל חמושים שנמלטים למדינה.
יחסי לוב-קוריאה הצפונית (בקוריאנית: 리비아-조선민주주의인민공화국 관계, בערבית: العلاقات بين ليبيا وكوريا الشمالية) הם היחסים הדיפלומטיים שבין קוריאה הצפונית ולוב.
קוריאה הצפונית ולוב שתחת מועמר קדאפי קיימו יחסים חזקים ביניהם.
לוב וקוריאה הצפונית כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1974, וקוריאה הצפונית הקימה שגרירות בטריפולי.
בשנות ה-70 וה-80, הממשלה הלובית תחת מועמר קדאפי הידקה את היחסים עם הממשלה הצפון קוריאנית וקנתה כמות משמעותית של נשק צפון קוריאני.
מ-1974 ועד 2011, היחסים בין שתי המדינות התבססו על הבנה דו-צדדית.
על פי דיווח של הפנטגון, קוריאה הצפונית סיפקה ללוב אורניום שש פלואורי, תרכובת המשמשת להעשרת אורניום וכדלק לכורים ולנשקים גרעיניים.
באותו הזמן, מספר עובדים צפון קוריאנים גם נכחו במדינה.
יצוא צפון קוריאני ללוב כלל ציוד צבאי כמו טילי סקאד בעלי טווח של 550 ק"מ.
בנוסף, הממשלה הלובית לקחה חלק ברכישת טילים בליסטיים לטווח בינוני מסוג נודונג-1 ואף טילים לטווח ארוך מקוריאה הצפונית בעקבות אמברגו נשק אשר הוטל על המדינה על ידי האו"ם, בכדי להשתמש בהם נגד מטרות אמריקאיות ומטרות נאט"ו במקרה שהמערב יהווה איום.
גורמים בארצות הברית גינו אז את "שיתוף הפעולה בין קוריאה הצפונית ללוב".
קוריאה הצפונית הייתה אחת מספקיות הנשק החשובות ביותר הרפובליקה הערבית הלובית הסוציאליסטית, ביחד עם ברית המועצות.
ב-19 בדצמבר 2003, לוב הסכימה לסיים את תוכנית פיתוח נשק ההשמדה ההמונית שלה, להשמיד את הטילים הבליסטיים שלה עם טווח של יותר מ-300 ק"מ ו/או עם מטען של לפחות 500 ק"ג ולאשר בדיקות מיידיות של האו"ם.
מלחמת אזרחים בלוב ונפילתו של מועמר קדאפי
ב-2011, כשמלחמת האזרחים הראשונה בלוב פרצה, נשקים קונבנציונליים צפון קוריאניים נמצאו על ידי מורדים ממועצת המעבר הלאומית, כולל רקטות, מערכות הגנה מפני כלי טיס ומוקשים.
ב-24 במרץ 2011, ממשלת קוריאה הצפונית הודיעה על לוב בהכרזה ש"עדיף היה לה לשמור על תוכנית הגרעין שלה".
ב-12 במאי 2011 נטען כי שגרירות קוריאה הצפונית בטריפולי נפגעה בתקיפה אווירית של נאט"ו על מתחם צבאי לובי סמוך, אך נאט"ו הכחישה את ההתקפה על השגרירות.
קוריאה הצפונית מעולם לא הכירה בסמכותם של המורדים ואסרה מאזרחיה העובדים בלוב (כ-200 איש) מלחזור לקוריאה הצפונית מתוך חשש של התפשטות של מרד עממי.
יחסי לוב–סרביה הם היחסים הדיפלומטיים בין לוב לסרביה.
בתקופת שלטונו של מועמר קדאפי היו היחסים הדיפלומטיים בין לוב ליוגוסלביה טובים במיוחד.
יחסים אלו המשיכו גם לאחר הקמת סרביה.
אחד מהקשרים החשובים יותר בין שתי המדינות היה הסחר בנשק, תחילה בין הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ללוב, ולאחר מכן עם סרביה לאחר התפרקות יוגוסלביה.
מספר מטוסים של הלובי שנתפסו או שימשו כדי להגן על נאמניו של קדאפי, יוצרו על ידי יצרנית המטוסים היוגוסלבית SOKO בבוסניה והרצגובינה של ימינו.
מרבית מתושבי סרביה אמרו כי הם תומכים במשטרו של קדאפי.
ב-25 באוגוסט 2011 הכירה סרביה רשמית במועצת המעבר הלאומית כממשלת בלוב.
עם זאת, היחסים של סרביה עם ממשלת המעבר היו מתוחים כבר מתחילת מלחמת האזרחים הראשונה בלוב כאשר חמישה סרבים נתפסו על ידי מורדים בקדאפי בחשד שהם נלחמו כשכירי חרב עבורו.
נכון לאפריל 2012 כל החמישה עדיין נשארו במעצר בלוב.
עיתון לובי דיווח אז ששכירי חרב נוספים הוטסו מבאניה לוקה.
שר ההגנה הסרבי, דרגאן סוטנובץ', הכחיש את הדיווחים לפיהם מטוסי קרב סרבים הפציצו מורדים נגד קדאפי.
ב-7 בנובמבר 2015 נחטפו שני עובדי שגרירות סרביה בלוב על ידי אלמונים, כפי שדווח על ידי משרד החוץ הסרבי.
בפברואר 2016 דווח שהעובדים נהרגו בהפצצה שביצעה ארצות הברית.
יחסי לוב–קניה הם היחסים הבילטרליים בין לוב לקניה.
בתקופת נשיאותו של דניאל אראפ מוי, היחסים בין קניה ללוב היו עוינים, ולוב אף סומנה כמדינה הנותנת חסות לטרור.
בדצמבר 1987 סגרה קניה את שגרירות לוב בניירובי.
לוב הואשמה בהתערבות גסה בענייניה הפנימיים של קניה.
מאז מאי 1987 קניה גירשה ממנה שישה דיפלומטים לובים.
נטען כי היחסים בין שתי המדינות היו עוינים בעקבות יחסיה הקרובים של קניה עם המערב.
מלבד זאת, ממשלת קניה חששה שלוב מנסה לערער את היציבות במדינה.
בתקופת נשיאותו של מוואי קיבאקי, היחסים עם לוב התחממו בהדרגה.
היחסים הובילו בסופו של דבר לכך שלוב הפכה לאחת משותפות ה-FDI המובילות של קניה.
הנשיא קיבאקי אף ביקר בלוב.
מיד לאחר נפילת שלטונו של מועמר קדאפי, קניה הכירה במועצת המעבר הלאומית כממשלה החדשה של לוב.
ראש מועצת המעבר הלאומית אף נפגש עם שר החוץ של קניה בניו יורק בספטמבר 2011.
למרות זאת, ממשלת קניה הודיעה כי סוגרת את שגרירות קניה בטריפולי ביולי 2014, כנראה בעקבות מלחמת האזרחים השנייה בלוב.
יחסי לוב–סוריה הם היחסים הבילטרליים בין לוב לרפובליקה הערבית הסורית.
שתי המדינות חברות בליגה הערבית ובאו"ם.
הנשיא בשאר אל-אסד, ראש המדינה הסורי ממפלגת הבעת', הגיב למלחמת האזרחים בסוריה באופן שהשווה לעיתים קרובות על ידי המפגינים לדיכוי של מועמר קדאפי בפברואר 2011 ואילך.
סוריה הצביעה בעצרת הכללית של האו"ם להסמכת ה-NTC כנציגה של לוב ב-16 בספטמבר 2011. עם זאת, ממשלת אסד אפשרה לאל-ראי TV, תחנה סורית, לשדר תעמולה פרו-קדאפי מאז נפילת המנהיג מהשלטון, כולל הודעות שמע מקדאפי, בני משפחתו ושר המידע לשעבר מוסא איברהים.
ב-10 באוקטובר 2011, לוב הפכה למדינה הראשונה שהכירה במועצה הלאומית הסורית, קבוצת גג של מנהיגי אופוזיציה בתוך ומחוץ לסוריה שהוקמה כחלופה לממשלה בדמשק, כ"הממשלה הלגיטימית היחידה בסוריה", לפי נציג רשמי של NTC, מוסא אל-קוני, המשמש כנציג הטוארג של לוב.
קוני אמר כי ה-NTC גם הורתה לסגור את שגרירות סוריה בטריפולי עד להודעה חדשה.
NTC גם הבטיחה לנציגי SNC להעביר להם את שגרירות סוריה בטריפולי.
לוב מחזיקה בסוריה שגרירות בדמשק.
סוריה מחזיקה בלוב שגרירות בטריפולי.
היחסים הדיפלומטיים בין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג לבין הרפובליקה הצרפתית מתאפיינים בשיתוף פעולה רחב היקף הנובע בין היתר מכך ששתי המדינות חברות באיחוד האירופי וחולקות גבול יבשתי משותף.
לוקסמבורג מחזיקה שגריר בצרפת היושב בפריז וצרפת מחזיקה שגריר בלוקסמבורג היושב בעיר לוקסמבורג.
היקף הייצוא לצרפת הוא השני בגודלו בלוקסמבורג בעוד היקף הייבוא מצרפת הוא השלישי בגודלו בלוקסמבורג.
ישנם כ-850 עסקים בבעלות אזרחים צרפתיים בלוקסמבורג שבהם עובדים כ-18,000 איש.
יתר על זאת, ישנם כ-82,000 אזרחים צרפתיים בקרבת הגבול עם לוקסמבורג, בעיקר מהערים מץ ונאנסי, שנוסעים מדי יום לעבודה בלוקסמבורג.
בין צרפת ללוקסמבורג יש גם שיתופי פעולה בתחום הכלכלי כשהמרכזי שבהם הוא "מועדון העסקים צרפת-לוקסמבורג" (BCFL).
בנוסף קיימים שיתופי פעולה נרחבים גם בתחום התרבותי ושתי המדינות חברות במכון התרבות גרמניה-לוקסמבורג-צרפת.
יחסי לוקסמבורג–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג לבין הפדרציה הרוסית.
שתי המדינות חברות מלאות בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
מאז 1982 קיימת בלוקסמבורג כנסייה רוסית אורתודוקסית.
במפקד האוכלוסין הלוקסמבורגי של 2008 זיהו עצמם 943 אנשים כרוסים.
נשיא רוסיה הראשון בהיסטוריה שביקר בלוקסמבורג היה ולדימיר פוטין שביקר בה ביקור בזק רשמי שהחל ונגמר באותו יום - 24 במאי 2007.
במהלך מלחמת גאורגיה–רוסיה ב-2008 טענה לוקסמבורג כי רוסיה הפרה את החלטה 1808 של מועצת הביטחון של האו"ם, אותה ההחלטה שרוסיה הצביעה לה בעד רק מספר חודשים קודם.
הביקורת הלוקסמבורגית על רוסיה גברה במיוחד לאחר ההכרה באבחזיה ובדרום אוסטיה.
לוקסמבורג מיוצגת ברוסיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה במוסקבה, בירת המדינה.
לוקסמבורג מיוצגת ברוסיה גם בדרג הקונסולרי באמצעות 4 קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: סנט פטרבורג, צ'רפובץ, מגניטוגורסק, ויקטרינבורג.
רוסיה מיוצגת בלוקסמבורג בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בלוקסמבורג העיר.
יחסי לוקסמבורג–סין הם היחסים הבילטרליים בין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג לבין הרפובליקה העממית של סין.
היחסים הדיפלומטים בין שתי המדינות כוננו באופן רשמי ב-16 בנובמבר 1972.
היחסים בין שתי המדינות כוננו באופו רשמי ב-16 בנובמבר 1972. בשנות השמונים של המאה ה-20, החלו ביקורים הדדיים בין שתי המדינות.
ב-1989 החליטה לוקסמבורג להטיל סנקציות על סין בעקבות החלטת האיחוד האירופי, דבר אשר גרם לפגיעה ביחסים בין שתי המדינות.
בשנת 1991 החלו היחסים בין לוקסמבורג לסין להשתפר בהדרגה.
בשנת 2002, הסחר בין שתי המדינות עמד על כ-101 מיליון דולר.
לוקסמבורג מייצאת חומרי פלדה, מוצרים מכניים ומוצרי חשמל לסין.
מאידך, סין מייצאת ללוקסמבורג טקסטיל, בגדים, מוצרי פלסטיק וצעצועים.
יחסי הסחר בין לוקסמבורג לסין מתמקדים גם בצמצום חסמי הסחר על השקעות בין שתי המדינות.
לוקסמבורג מחזיקה בשגרירות בבייג'ינג וקונסוליה בשאנגחאי וסין מחזיקה בשגרירות בלוקסמבורג העיר.
יחסי לטביה–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת לטביה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
הסכם בדבר כינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות - 27 בינואר 2000
הסכם בדבר ביטול דרישות הוויזה - 29 בינואר 2004
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מסן מרינו ללטביה הגיעה לסך 120 אלף דולר אמריקאי והיא כללה בגדי פרווה, בגדים לגברים ולנשים, מכונות שטיפה וכביסה ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מלטביה לסן מרינו הגיעה לסך 24.1 אלף דולר אמריקאי והיא כללה מכונות לעיבוד מתכת ועוד.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מסן מרינו ללטביה הגיעה לסך 88.6 אלף דולר אמריקאי והיא כללה מכונות שטיפה, כביסה, גזעים ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מלטביה לסן מרינו הגיעה לסך 2.53 אלף דולר אמריקאי והיא כללה ציוד ספורט בלבד.
לטביה אינה מיוצגת בסן מרינו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
השגרירות המייצגת את לטביה נמצאת ברומא, בירת איטליה.
סן מרינו אינה מיוצגת בלטביה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי לוקסמבורג–מולדובה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג לבין רפובליקת מולדובה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג לבין רפובליקת מולדובה כוננו ב-16 ביוני 1992. בין מולדובה ללוקסמבורג נחתמו הסכמים דיפלומטיים רבים בהם אמנה למניעת כפל מס, הסכם בתחום הביטחון החברתי והסכם חילופי מידע בנושאי מס.
הסחר שבין מולדובה ללוקסמבורג הוערך בשנת 2018 בשווי של כ-1.1 מיליון דולר אמריקאי כאשר הייצוא המולדובני ללוקסמבורג עמד על כ-100,000 דולר אמריקאי והייבוא המולדובני מלוקסמבורג עמד על כמיליון דולר אמריקאי.
ולדימיר וורונין, נשיא מולדובה (2007)
ולדימיר פילאט, ראש ממשלת מולדובה (2010)
קיריל גבוריצי, ראש ממשלת מולדובה (2015)
פאבל פיליפ, ראש ממשלת מולדובה (2017)
לוקסמבורג אינה מיוצגת במולדובה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
מולדובה אינה מיוצגת בלוקסמבורג בדרג השגרירות.
מולדובה מיוצגת בלוקסמבורג בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בלוקסמבורג, בירת המדינה.
מולדובה האמינה את שגרירותה שבבריסל, בירת בלגיה, על לוקסמבורג הסמוכה.
יחסי לוקסמבורג–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג לבין הקונפדרציה השווייצרית.
בשנת 1309 העניק אנרי השביעי, רוזן לוקסמבורג, מעמד מיוחד לשלושת הקנטונים המיוערים: אורי, שוויץ ואובוולדן.
ב-1843 נקשרה לוקסמבורג כלכלית לשווייץ כאשר הצטרפה לאיחוד המכסים הגרמני, בו הייתה שווייץ חברה.
בשנת 1929 חתמה שווייץ על אמנה כלכלית עם האיחוד הכלכלי של בלגיה-לוקסמבורג.
האיחוד הוקם על ידי בלגיה ולוקסמבורג בשנת 1921. קודם לכן, בנובמבר 1917, כוננו יחסיה הדיפלומטיים הרשמיים של שווייץ עם לוקסמבורג.
שווייץ האמינה את שגרירותה בבריסל, בירת בלגיה, על לוקסמבורג עד פתיחת שגרירות במדינה ב-1970.
בשנת 1947 הגיעה שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, לביקור דיפלומטי רם דרג ראשון מסוגו בשווייץ.
בשנת 1989 הגיע רנה פלבר, בזמנו שר החוץ של שווייץ לביקור בלוקסמבורג.
מאז היחסים בין שתי המדינות הם יחסים חמים ברמת הפוליטיקאים רמי הדרג.
בנובמבר 2017 נחגג בנציגות השווייצרית בלוקסמבורג ובנציגות הלוקסמבורגית בשווייץ יום המאה שנים ליחסים הדיפלומטיים הרשמיים.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף אותה השנה חיו בלוקסמבורג 1,226 שווייצרים.
ההבדלים התרבותיים בין שתי המדינות הם הבדלים קטנים, שכן, בשתי המדינות מדוברות השפות גרמנית וצרפתית ובשתי המדינות תנאים גאוגרפיים דומים.
במאה העשרים ואחת מתקיימים חילופי סטודנטים רחבים בין שתי המדינות.
בין היתר באמצעות התוכנית הממשלתית של הענקת מלגות לתלמידים זרים.
הסחר בין שתי המדינות רחב מאוד, ועומד על שווי של מיליארדי פרנקים שווייצרים מדי שנה.
לוקסמבורג מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
לוקסמבורג מיוצגת בשווייץ גם בדרג הקונסולרי באמצעות שלוש קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: בזל, ציריך, וז'נבה.
שווייץ מיוצגת בלוקסמבורג בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בלוקסמבורג העיר, בירת המדינה.
יחסי לוקסמבורג–קזחסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג לבין רפובליקת קזחסטן.
בין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג לבין רפובליקת קזחסטן מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
ב-1 ביוני 1992 הכירה לוקסמבורג בעצמאותה של קזחסטן מברית המועצות ומהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית.
ב-29 ביוני באותה השנה כוננו לראשונה יחסים דיפלומטיים רשמיים בין קזחסטן לבין לוקסמבורג.
האינטרסים הלוקסמבורגיים בקזחסטן מיוצגים באמצעות שגרירות לוקסמבורג ברוסיה, האינטרסים הקזחיים בלוקסמבורג מיוצגים באמצעות שגרירות קזחסטן בבלגיה.
בין 26 ביוני לבין ה-28 ביוני 2008, ראש ממשלת לוקסמבורג ז'אן-קלוד יונקר ביקר באופן רשמי בקזחסטן.
במהלך הביקור התקיימו חילופי אותות כבוד בין קזחסטן ללוקסמבורג.
ב-2010 התקיימה ועידת OSCE באלמטי, ראש המשלחת הלוקסמבורגית היה סגן ראש הממשלה של לוקסמבורג ושר החוץ.
באותה השנה ביקר סגן ראש הממשלה גם בנור-סולטן.
בשנת 2015 ביקר ראש ממשלת לוקסמבורג קסבייה בטל בקזחסטן.
במסגרת הביקורים הללו וביקורים נוספים שהתקיימו, נחתמו בין לוקסמבורג לבין קזחסטן הסכמים שהבולטים שבהם הם: הסכם בנושא שירותי אוויר בין קזחסטן ללוקסמבורג ומזכר הבנות בין הבנק הלאומי של קזחסטן לסוכנות הטכנולוגיה הפיננסית של לוקסמבורג.
קזחסטן אינה מיוצגת בלוקסמבורג בדרג השגרירות.
קזחסטן מיוצגת בלוקסמבורג בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בלוקסמבורג סיטי, בירת המדינה.
לוקסמבורג אינה מיוצגת בקזחסטן בדרג השגרירות.
לוקסמבורג מיוצגת בקזחסטן בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בערים: נור-סולטן (בירת המדינה), ואלמטי.
לוקסמבורג האמינה את שגרירותה שבמוסקבה, בירת רוסיה הסמוכה, על קזחסטן.
יחסי לוקסמבורג–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג והמדינות המקסיקניות המאוחדות.
היחסים הדיפלומטיים בין לוקסמבורג למקסיקו כוננו בשנת 1947. בשנת 1980 ערך ראש ממשלת לוקסמבורג, פייר ורנר, ביקור רשמי במקסיקו ונפגש עם נשיא מקסיקו חוסה לופז פורטילו.
במהלך ביקורו במקסיקו, שתי המדינות דנו והדגישו את שיתוף הפעולה האנרגטי, במיוחד בענף הברזל והפלדה, ואת השתתפותה של לוקסמבורג בפרויקט הפלדה של לאס טרוצ'אס במדינת מיצ'ואקאן המקסיקנית.
במרץ 1991 ביקר שר החוץ ז'אק פוס במקסיקו.
באפריל באותה השנה ערך שר החוץ המקסיקני פרננדו סולאנה ביקור רשמי בלוקסמבורג, והפך לנציג היחיד ברמה הגבוהה ביותר של ממשלת מקסיקו שביקר בלוקסמבורג.
במרץ 1996 ערך ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ביקור רשמי במקסיקו.
בעוד במקסיקו, הדוכס הגדול ז'אן נפגש עם נשיא מקסיקו ארנסטו סדייו ושני המנהיגים חתמו על הסכם על שירותי אוויר ושתי המדינות הסכימו להקמת מנגנון התייעצות לצורך אינטרסים הדדיים.
בדצמבר 1997 חתמו מקסיקו והאיחוד האירופי על הסכם שותפות כלכלית, תיאום ושיתוף פעולה פוליטי.
במהלך המשא ומתן מילאה לוקסמבורג, כמדינת חברה באיחוד, תפקיד נייטרלי ולא העמידה מכשולים.
עם זאת, האשרור של ההסכם הופסק על ידי ממשלת לוקסמבורג במהלך שנת 1998 ורוב 1999 על רקע סכסוך מס.
המצב נפתר עם חתימת הסכם בדבר הימנעות ממיסוי כפול בינואר 2000 על ידי שתי המדינות.
באפריל 2019 ערך ראש ממשלת לוקסמבורג קסאבייה בטל ביקור רשמי במקסיקו שם נפגש עם הנשיא אנדרס מנואל לופס אוברדור.
במהלך הביקור הסכימו שני המנהיגים להעמיק את חילופי המסחר והשקעות בין שתי המדינות.
הם גם הסכימו על חשיבות המודרניזציה של ההסכם הגלובלי בין מקסיקו לאיחוד האירופי.
ראש הממשלה בטל פנה גם לסנאט המקסיקני וקרא למחוקקים לקדם את זכויות הלהט"בים ואת זכויות הנשים במקסיקו.
ביקורים רמי דרג מלוקסמבורג למקסיקו
ראש הממשלה פייר ורנר (1980)
שר סחר חוץ פייר אורביין (1990)
ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג (1996)
שרת החוץ לידי פולפר (2002)
ראש הממשלה קסאבייה בטל (2019)
ביקורים רמי דרג ממקסיקו ללוקסמבורג
שר החוץ פרננדו סולאנה (1991)
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו-צדדיים, כמו הסכם לביטול דרישות הוויזה לבעלי דרכון רגילים (1975); הסכם לשיתוף פעולה כלכלי (1984); הסכם תובלה אווירית (1996); הסכם לקידום והגנה הדדית של השקעות (1998); הסכם למניעת מיסוי כפול (2000) והסכם לשיתוף פעולה תרבותי, חינוכי, נוער וספורט (2006).
בשנת 1997 חתמה מקסיקו על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את לוקסמבורג).
בשנת 2018 הסתכם המסחר בין לוקסמבורג למקסיקו ב-170 מיליון דולר.
הייצוא העיקרי של לוקסמבורג למקסיקו כולל: מעגלים מודפסים; ברזל; פלדה; מכונות ורפואה.
הייצוא העיקרי של מקסיקו ללוקסמבורג כולל: מכשירים רפואיים, מכשירי ניתוחים, רפואת שיניים או וטרינריה; מחשבים וחלקים; טלפונים וטלפונים ניידים; ופוליקרבונט.
במקסיקו פועלות 82 חברות לוקסמבורגיות.
בשנת 2018, לוקסמבורג השקיעה במקסיקו 303 מיליון דולר.
חברת הפלדה בלוקסמבורג ArcelorMittal פועלת במקסיקו.
חברת קרגולוקס הלוקסמבורג מפעילה גם טיסות מטען מתוזמנות בין שתי המדינות.
חברות רב-לאומיות מקסיקניות כמו אלזאה וסמקס פועלות בלוקסמבורג.
לוקסמבורג מוסמכת למקסיקו משגרירותה בוושינגטון די.
סי., ארצות הברית ומחזיקה בקונסולית כבוד במרידה.
מקסיקו מוסמכת בלוקסמבורג משגרירותה בבריסל, בלגיה ומחזיקה בקונסולית כבוד בעיר לוקסמבורג.
יחסי לטביה–לוקסמבורג הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת לטביה לדוכסות הגדולה של לוקסמבורג.
שתי המדינות שוכנות באירופה והן שתיים מהמדינות הכי קטנות באירופה.
שתיהן חברות באיחוד האירופי ובברית נאט"ו.
לוקסמבורג מחזיקה בלטביה קונסוליה כללית בריגה.
לטביה מחזיקה בלקסמבורג קונסוליה כללית בעיר לוקסמבורג.
יחסי לוקסמבורג–צ'ילה הם יחסי החוץ בין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג לבין הרפובליקה של צ'ילה.
בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20 נחתמו הסכמי סחר שונים בין צ'ילה ובין האיחוד הכלכלי הבלגי-לוקסמבורגי .
ב-15 ביולי 1992 נחתם הסכם לקידום והגנה על השקעות בין האיחוד הכלכלי הבלגי-לוקסמבורגי לצ'ילה, שנכנס לתוקף ב-5 באוגוסט 1999. כמו כן, בשנת 1997 שתי המדינות חתמו הסכם בנושא ביטוח לאומי.
ב-3 בינואר 2011, הרשויות הצ'יליאניות ולוקסמבורג החליפו מידע ביחס למשא ומתן העתידי להסכם כדי למנוע מיסוי כפול.