tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל הוא שירת כיועץ המשפטי הראשי של הצבא מ-2018 ועד 2020. ב-7 באפריל 2020 הוא מונה כמזכיר הצי בפועל, לאחר התפטרותו של תומאס מודלי.
בתפקיד זה הוא שימש עד למינויו של מזכיר הצי הקבוע, קנת' בריית'וייט ב-29 במאי 2020.
ג'יימס מק'פרסון נולד בסן דייגו, קליפורניה.
ב-1977 הוא סיים לימודי תואר במינהל ציבורי באוניברסיטת סן דייגו.
ב-1981 הוא קיבל תואר JD במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סן דייגו וב-1991 הוא קיבל תואר שני במשפטים בתחום המשפט הצבאי מהמרכז המשפטי ובית הספר של התובע הכללי שבשארלוטסוויל, וירג'יניה.
מק'פרסון התגייס לצבא ארצות הברית ב-1972 ושירת במשך שלוש שנים כשוטר צבאי.
לאחר מכן הוא פרש מהצבא כדי ללמוד בקולג'.
ב-1979 הוא הוצב כקצין בדרגת אנסיין בגיס המשפטי הראשי של כוחות המילואים של הצי.
את ההתמחות שלו הוא העביר במשרד השירות המשפטי של הצי בסן דייגו ולאחר מכן השתלם בבית הספר למשפט ימי בניופורט, רוד איילנד וב-1982 הוא סיים את הכשרתו.
הוא שירת במגוון תפקידים משפטיים בצי לפני ואחרי שהשלים את לימודי התואר שלו ב-1991. ביוני 1994 הוא מונה ליועץ המשפטי במטה כוח הצוללות של הצי האטלנטי.
בדצמבר 1995 הוא למטה של סגן ראש המבצעים הימיים כעוזר לענייני משפטיים וחקיקתיים.
באוקטובר 1997 הוא היה ליועץ מיוחד לראש המבצעים הימיים.
בספטמבר 2000 הוא קיבל את הפיקוד על משרד התביעה המזרחי, בנורפוק, וירג'יניה.
באוקטובר 2002 הוא קודם לדרגת אדמירל משנה ומונה לסגן התובע הראשי של הצי כמפקד השירות המשפטי של הצי.
ב-10 בנובמבר 2004 היה מק'פרסון ליועץ המשפטי הראשי ה-39 של הצי, תפקיד בו הוא שירת עד 2006.
מק'פרסון שימש כמנהל הכללי של התאחדות התובעים הכלליים הלאומית.
הוא גם שימש כיועץ המשפטי הכללי של מחלקת ההגנה לתחום הריגול הנגדי.
ב-13 באוקטובר 2017 הכריז הנשיא דונלד טראמפ על מינויו של מק'פרסון כיועץ המשפטי הראשי של מחלקת הצבא.
ב-20 בדצמבר אישר הסנאט את המינוי.
ב-2 בינואר 2018 הוא הושבע לתפקידו.
ב-5 בדצמבר 2019 מינה הנשיא טראמפ את מק'פרסון כתת-מזכיר הצבא, תפקיד שבו הוא מחזיק מאז 23 ביולי 2019 כתת-מזכיר בפועל, ובמקביל הוא שימש כיועץ המשפטי הראשי של הצבא.
ב-25 במרץ 2020 הוא הושבע כתת-מזכיר הצבא במינוי קבוע לאחר שהסנאט אישר את המינוי.
ב-7 באפריל 2020 הציג מזכיר ההגנה מארק אספר את מינויו של מק'פרסון כמזכיר הצי בפועל במקומו של תומאס מודלי שהתפטר באותו יום.
בהקשר לפרשת התפרצות נגיף הקורונה בנושאת המטוסים תאודור רוזוולט, שהייתה הרקע להתפטרותו של מודלי, המליצו מק'פרסון וראש המבצעים הימיים, אדמירל מייקל גילדיי, ב-25 באפריל 2020 שמפקד הספינה המודח, קפטן ברט קרויזר, יוחזר לתפקידו.
למקפרסון ולרעייתו ג'ניפר שני ילדים בוגרים.
ג'יימס מקדוגל הרט היה צייר נוף אמריקאי יליד סקוטלנד וצייר בסגנון אסכולת נהר ההדסון.
הרט נולד בקילמרנוק, סקוטלנד, ועבר לאמריקה עם משפחתו בצעירותו.
אחיו הגדול, ויליאם הרט, היה גם אמן באסכולת נהר הדסון, וכך גם אחותו הצעירה ג'ולי הרט בירס ושתי בנותיו, שתיהן ציירות דיוקנאות, לטיציה בונט הרט (1867 - ספטמבר 1953) ומרי תרזה הרט (1872–1942).
באלבני, ניו יורק, הוא הוכשר אצל יצרן שלטים וכרכרות - אולי זה אותו מעביד שלקח לעבודה את אחיו בתחילת דרכו.
לימים חזר ג'יימס לאירופה להכשרה אמנותית רצינית, למד במינכן כתלמידו של פרידריך וילהלם שירמר בדיסלדורף.
הרט חזר לאמריקה בשנת 1853. הוא הציג את עבודתו הראשונה באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1848 והיה מועמד לאקדמיה הלאומית בשנת 1857 וחבר מן המניין בשנת 1859. הוא היה מסור במיוחד למוסד זה והציג שם במשך תקופה של יותר מארבעים שנה וכיהן כסגן נשיא המוסד בשלהי חייו משנת 1895 עד 1899.
כמו אחיו ויליאם, גם ג'יימס הציג באיגוד האמנות בברוקלין ובתערוכות מרכזיות ברחבי הארץ.
יחד עם מרבית אמני הנוף הגדולים באותה תקופה, הרט ביסס את פעילותו בעיר ניו יורק ואימץ את הסגנון של אסכולת נהר ההדסון.
בעוד שהוא ואחיו ויליאם ציירו לעיתים קרובות נושאי נוף דומים, ייתכן שג'יימס נטה יותר לצייר יצירות גדולות במיוחד.
דוגמה לכך הוא הציור הגדול The Old Homestead 1862, הציור באוסף המוזיאון לאמנות באטלנטה, ג'ורג'יה.
ייתכן שג'יימס נחשף לציורים גדולים במהלך לימודיו בדיסלדורף.
כמו אחיו ויליאם, ג'יימס הצטיין בציור בקר.
בניגוד לטריוויאליות של כמה מסצנות הבקר שלו, ציורי הנוף העיקריים שלו נחשבים ליצירות חשובות של אסכולת נהר הדסון.
דוגמה משובחת במיוחד היא "קיץ בקטסקייל", מצוי במוזיאון במדריד, ספרד.
הארט נקבר בבית העלמין גרין-ווד בברוקלין, ניו יורק.
מקגוורן הוא תת-מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית בשנים 1986–1989. מדצמבר 1988 ועד אפריל 1989 הוא כיהן כמזכיר חיל האוויר בפועל.
ג'יימס מקגוורן נולד בדייטון, אוהיו.
הוא למד באקדמיה הימית של ארצות הברית, שם הוא הוסמך כבוגר במדעים ב-1969. לאחר מכן ועד 1979 הוא שירת בשירות פעיל בצי ארצות הברית ולאחר מכן הוא המשיך בכוחות המילואים של הצי.
ב-1978 סיים מקגוורן לימודי תואר JD במשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בין השנים 1978–1981 הוא היה שותף במשרד עורכי הדין "דיקסטיין שפירו" בוושינגטון הבירה.
לאחר מכן ועד 1982 הוא שימש כיועץ המשפטי הכללי של ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט, בתקופה בה עמד בראשה הסנאטור הרפובליקני מטקסס ג'ון טאוור.
בהמשך הוא קודם והיה לראש צוות הוועדה והיועץ הראשי שלה ובתפקיד זה הוא שימש עד 1987.
ב-17 בספטמבר 1986 מינה הנשיא רונלד רייגן את מקגוורן כתת-מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית.
מדצמבר 1988 ועד אפריל 1989 הוא כיהן כמזכיר חיל האוויר בפועל.
לאחר סיום שירותו בממשל הפדרלי שימש מקגוורן במשך שבע שנים כנשיא קונצרן טלדיין.
לאחר מכן הוא שימש כנשיא חברת טריפוליס טכנולוגיות, כמנהל הכלכלי של חברת אל קמינו, כמנהל הכלכלי של חברת דנהיל טכנולוגיות, כמנהל הכלכלי של חברת מקגוורן ושות' וכמנהל הכלכלי של חברת קולפוינט.
ב-2005 הוא היה לחבר בדירקטוריון של תאגיד פרסונד וב-2016 הוא הצטרף למועצת המנהלים של חברת אינגרם מיקרו.
ג'יימס אלכסנדר מירליס היה כלכלן בריטי וזוכה פרס נובל למדעי הכלכלה, ביחד עם ויליאם ויקרי בשנת 1996.
מירליס התחיל את דרכו באוניברסיטת אדינבורו, שם גם סיים את לימודי התואר השני בשנת 1957. בשנים 1968–1976 כיהן מירליס כפרופסור אורח שלוש פעמים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
הוא היה גם פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1986) ובאוניברסיטת ייל (1989).
הוא לימד גם באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת קיימברידג'.
בתקופה זו פרסם מירליס מאמרים רבים, אשר עוסקים רבות במידע א-סימטרי אשר זיכו אותו בסופו של דבר בפרס נובל בכלכלה בשנת 1996. בנוסף על כך, מירליס היה חבר במועצת היועצים הכלכליים של סקוטלנד.
מירליס נפטר בקיימברידג' ב-29 באוגוסט 2018.
ג'יימס מיור אולד היה אמן וצייר אוסטרלי.
ג'יימס מיור אולד נולד ב, ניו סאות' ויילס, בנם השלישי של הכומר ג'ון אולד ורעייתו, ג'ורג'ינה לבית מיור.
ג'יימס אולד למד בבית הספר הציבורי באשפילד ואחר כך בבית הספר בסידני.
הוא עבד כפקיד במועצת הרובע אשפילד ונרשם לשיעורי לילה בציור בבית הספר הטכני באשפילד.
הוא בילה בציור ושרטוט של חופי הים של נמל סידני.
אולד למד אצל ג'יי ס' וטקינס וג'וליאן אשטון והחל להציג ב בסביבות 1906. הוא תרם רישומים בשחור לבן לעיתונים בסידני.
בשנת 1909 נסע ללונדון ללמוד מעבודתם של ציירים אנגלים.
בלונדון קיבל עבודה במגזנים שונים.
כשחזר לאוסטרליה בסביבות 1911, עבד בסידני בציור נופים בנושאי דיוקן ועשה כמה פורטרטים.
ב־1 ביולי 1914 התחתן אולד עם מגי קייט קיין, לבית בל.
בשנת 1917 נקנה הציור "האגרטל השבור" על ידי .
בערך בתקופה זו הם רכשו גם דיוקן של המשורר .
הוא הצטרף לאגודת האמנים בסידני בסביבות 1920 והציג איתה לעיתים קרובות.
בשנות העשרים של המאה העשרים הצטרף למשרד , "סמית ויוליוס", ואייר כמה ספרים.
לקראת סוף חייו בילה אולד 11 שנים ב, ניו סאות' ויילס, והתגורר לבדו.
נראה שהנוף שמסביב לא היה מעורר השראה, אך עבודתו בתקופה זו הייתה במיטבה.
ציור "בוקר חורפי" זיכה אותו ב בשנת 1935. לאולד נערכו שלוש תערוכות יחיד בגלריות מקווארי, סידני, בשנים 1928, 1936 ו-1938, והוא הציג גם בלונדון ובפריז.
הוא היה חבר מייסד של בשנת 1938.
אולד נפטר משחפת ב־8 ביוני 1942, הותיר אחריו בת.
הוא היה צייר מסורתי שלא הרשה לעצמו להצטרף לתנועות השונות שקמו באמנות בין שתי המלחמות.
הייתה לו צביעה טובה והוא התעניין במיוחד בהשפעות של האווירה ואור השמש, אותם ביטא בחיוניות רבה.
הוא מיוצג בגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס, סידני, בגלריה לאמנות של אוסטרליה הדרומית, אדלייד, ב, בריזבן וב, צפון סידני.
ג'יימס מייקל טיילר היה שחקן אמריקאי, שנודע בעיקר בזכות גילום דמותו של גאנת'ר, מנהל בית הקפה, בסיטקום "חברים".
ג'יימס מייקל טיילר נולד במאי 1962 בגרינווד, מיסיסיפי, כצעיר מבין חמישה ילדים.
הוא נקרא על שם דודו.
כשהיה בן 10 אביו נפטר, וכשהוא היה בן 11 אמו נפטרה.
בגיל 12 טיילר עבר לאנדרסון שבדרום קרוליינה להתגורר אצל אחותו.
בשנת 1988 עבר ללוס אנג'לס והפך לעוזר הפקה של "איש שמן וילד קטן".
הוא תמך בקרן לילי קלייר ובפרויקט האיידס APLA Health.
בין השנים 1994–2004 שיחק את גאנת'ר בסיטקום "חברים".
גאנת'ר היה מנהל בית הקפה "סנטרל פרק", שהיה מאוהב ברייצ'ל גרין.
זה הוביל לקריירה של עשר שנים עם הופעות ב-148 מתוך 236 הפרקים של חברים והוא מוגדר כשחקן-המשנה עם מספר ההופעות הגבוה ביותר בתוכנית.
לכבוד חגיגות 20 שנים ל"חברים" ב-2014, טיילר הופיע בבית-העתק של בית הקפה "סנטרל פרק" בסוהו, ניו יורק.
טיילר הופיע בסיטקום "אפיזודס" (עונה 2, פרק 6) כעצמו משחק מאמן הוקי קרח, כאשר מאט לה-בלאנק מנסה ללא הצלחה לגרום לכוכבים הראשיים האחרים מחברים להופיע בסרטון התדמית של תוכנית הטלוויזיה הבדיונית "פאקס".
בשנת 1995 התחתן טיילר עם ברברה צ'דסי.
ב-2014 הוא הגיש בקשה לגירושין.
לאחר מכן נישא לג'ניפר קרנו.
ב-24 באוקטובר 2021 מת מסרטן הערמונית.
ג'יימס מלוויל היה דיפלומט וסופר סקוטי.
ג'יימס מלוויל נולד בשנת 1535 והיה הבן השלישי של ג'ון מלוויל ליירד מריית'.
הוא הואשם בבגידה והוצא להורג בשנת 1548. ג'יימס הצעיר בשנת 1549 עבר לצרפת והיה המשרת האישי של מרי סטיוארט.
בשנת 1557 הוא השתתף בקרב כחלק של כוחות צרפת ונפצע.
כמו כן הוא ביצע מספר שליחויות דיפלומטיות עבוד אנרי השני, מלך צרפת.
בשנת 1561 ביחד עם מרי סטיוארט מלוויל חזר לסקוטלנד.
הוא קיבל ממנה מלגה והמשיך לבצע עבורה שליחויות שונות.
בין היתר הוא היה השליח המיוחד לאליזבת הראשונה, מלכת אנגליה בעניינים הקשורים לחתונה של הנרי סטיוארט, לורד דרנלי.
ביוני 1566 הוא ביקר את מרי באדינבורו ולאחר לידת בנה ג'יימס נסע ללונדון עם הבשורות.
בשנת 1567 בעקבות רצח של לורד דרנלי, מלוויל הזהיר את מרי סטיוארט על הסכנות הצפויות.
בהמשך הוא ביצע מספר שליחויות שקיבלו הכרה מג'יימס כאשר הוא הגיע לשלטון.
ביום הכתרת אן, נסיכת דנמרק בשנת 1590 ג'יימס מלוויל קיבל תואר אצולה ומתנה מיוחדת מהמלך.
מלוויל היה בצוות ששירת את המלכה, אך כאשר בשנת 1593 מונה צוות יועצים חדש הוא לא נכלל בו.
ג'יימס מלוויל קיבל אחוזה כירושה ובשנת 1603 פרש מהשרות.
זאת אף על פי שג'יימס הראשון ביקש ממנו לעבוד ללונדון ולהמשיך בשרות הממלכתי.
בהיותו באחוזה הוא כתב ספר זיכרונות על פעילותו.
הספר התגלה רק בשנת 1660 ופורסם בשנת 1683.
ג'יימס מלוויל נפטר באחוזתו ב-13 בנובמבר 1617.
ג'יימס מלוויל היה נשוי לכריטינה בוסוול.
לזוג נולד בן ושתי בנות.
המשוררת אליזבת מלוויל היא ביתו.
ג'יימס גורדון מקארתור (James Gordon MacArthur; 8 בדצמבר 1937 – 28 באוקטובר 2010) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי שהתפרסם בעיקר בתפקיד "דאנו" בסדרה הוואי חמש-אפס.
מקארתור היה בנם המאומץ של המחזאי צ'ארלס מקארתור ואשתו השחקנית הלן הייז.
להם הייתה גם בת ביולוגית מרי, שמתה בגיל 19 מפוליו.
הוא גדל באווירה תרבותית וספרותית.
הסנדקית שלו הייתה השחקנית ליליאן גיש ובביתם בקרו ג'ון סטיינבק, הארפו מרקס, בן הכט, ג'ון ברימור ועוד.
הופעתו הראשונה הייתה על הבמה עם אחותו מרי.
ב-1955 החל להופיע בקולנוע ובטלוויזיה.
ב-1965 שיחק בסרט יום לפני הכניעה המתאר את הקרב על הבליטה במלחמת העולם השנייה.
הוא הופיע בסרטים בעיקר בתפקידי משנה.
בטלוויזיה הופיע בסדרות בוננזה, ספינת האהבה, "אי הפנטזיה", ידיד לעת צרה, "אלקטרז" ועוד.
מקארתור היה נשוי שלוש פעמים והיו לו שני בנים ושתי בנות.
הוא מת בנסיבות טבעיות ב-28 באוקטובר 2010 ב-ג'קסונוויל, פלורידה בגיל 72.
מכל הופעותיו הרבות הוא זכור בעיקר בזכות הופעתו בסדרה הוואי חמש-אפס ששודרה בשנים 1968–1980. הוא שיחק בתור דני "דאנו" ויליאמס, סגנו הנאמן של סטיב מקגארט (ג'ק לורד).
המשפט "דאנו, עצור אותם" ("Book 'em, Danno") הפך לאחד המשפטים הזכורים ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה.
ג'יימס ג'ון מקאטי הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדות הקשר והקיצוני בנוטינגהאם פורסט.
מקאטי ערך את הופעתו הראשונה מול קבוצה בכירה במסגרת נבחרת הקאדטים של מנצ'סטר סיטי בתבוסה בטורניר גביע ה-EFL מול בולטון וונדררס ב-29 באוקטובר 2019. במהלך עונת 2020/2021 שיחק מקאטי גם בניצחונות ה-EFL על סקונט'ורפ יונייטד, בו שיחק נגד אחיו הגדול ג'ון ששיחק בקבוצת מנספילד טאון.
ב-24 באוגוסט 2021 הוא כבש את שערו הראשון בקריירה בניצחון 0–3 על סקונט'ורפ יונייטד.
בנובמבר 2020 כבש מקאטי שער בניצחון 3–2 נגד צ'לסי בגמר הגביע האנגלי לנוער ולאחר מכן כבש שמונה שערים ותשעה בישולים בעשרים ושלוש הופעות, כאשר נבחרת הנוער של סיטי הייתה אלופת הפרמייר ליג 2 בעונת 2020/2021.
ב-21 בספטמבר 2021, מקאטי ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים כמחליף של ג'וש וילסון-אסברנד בניצחון הביתי של סיטי 6–1 על וויקומב וונדררס בגביע ה-EFL.
ב-21 בנובמבר 2021, מקאטי ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמיירליג כמחליף של קול פאלמר בניצחון ביתי 0–3 על אברטון.
ב-4 ביולי 2022, מקאטי הצטרף לקבוצת שפילד יונייטד בהשאלה לעונה לצד חברו למנצ'סטר סיטי, טומי דויל.
שפילד יונייטד עלתה לחצי גמר הגביע האנגלי והתמודדה מול מנצ'סטר סיטי, אך הוא לא היה רשאי לשחק בחצי הגמר מול מועדון האם שלו בגלל חוקי התחרות.
במהלך קדם העונה, מקאטי חזר לסיטי והיה חלק מהסגל של הקבוצה הראשונה שנסעה לאסיה למשחקים המקדימים.
ב-11 באוגוסט 2023 הוא נכנס כמחליף של קייל ווקר בדקה ה-89 בניצחון של סיטי על ברנלי במסגרת המחזור הראשון של הפרמייר ליג לעונת 2023/2024. ב-1 בספטמבר, הוא הושאל מחדש לשפילד יונייטד לעונה אחת.
ב-9 בדצמבר, מקאטי הבקיע את שער הפרמייר ליג הראשון שלו נגד ברנטפורד, שער הסולו בניצחון 1-0 של שפילד יונייטד.
בעונת 2024/2025, מקאטי חזר לסיטי והופיע בסיבוב קדם-העונה שלהם בארצות הברית.
ב-1 באוקטובר 2024, מקאטי הבקיע את שערו הראשון באצטדיון האתיחאד במסגרת ליגת האלופות בניצחון 4-0 על סלובן ברטיסלבה לאחר שנכנס כמחליף של ארלינג האלנד.
ב-11 בינואר 2025, מקאטי כבש את השלושער הראשון בקריירה שלו בניצחון ביתי 8-0 על סלפורד סיטי בסיבוב השלישי של הגביע האנגלי.
ב-19 בינואר, מקאטי הבקיע את שער הפרמייר ליג הראשון שלו עבור מנצ'סטר סיטי, כשהבקיע את השער השישי בניצחון 6-0 מול איפסוויץ' טאון בחוץ.
ב-16 באוגוסט 2025 חתם בנוטינגהאם פורסט, תמורת 30 מיליון אירו.
בנובמבר 2019, ערך מקאטי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגליה עד גיל 18 וכבש פעמיים בתיקו 4–4 מול נורווגיה.
ב-6 בספטמבר 2021, הוא כבש את אחד מהשערים של נבחרת אנגליה עד גיל 20 בניצחון 6–1 על רומניה.
ב-6 ביוני 2022, קיבל מקאטי את הזימון הראשון שלו לנבחרת אנגליה עד גיל 21. ב-10 ביוני 2022, מקאטי ערך את הופעת הבכורה שלו במהלך מוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21 בעונת 2023 בניצחון 0–5 בחוץ לקוסובו.
מקאטי הוא אחיו הצעיר של חלוץ גרימסבי טאון, ג'ון מקאטי.
ג'יימס מקבי היה אמן ותחריטאי סקוטי אוטודידקט, שהדפסיו זכו להערכה רבה בתחיית התחריט בתחילת המאה ה-20. אוניברסיטת אברדין העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד.
מקבי נולד בניובורג, אברדנשייר, סקוטלנד, התחנך בבית הספר בכפר שלו, ובגיל 15 הפך לפקיד בבנק מקומי.
לאחר שקרא מאמר על תחריט במגזין אמנות, הוא שאל מהספרייה הציבורית של אברדין את החיבור של מקסים לאלן על תחריט Traité de la Gravure a l'Eau-Forte, השתתף בשיעורי ערב בבית הספר לאמנות של גריי, ולימד את עצמו איך ליצור תחריטים על לוחות אבץ.
הוא הדפיס את התוצאות על נייר באמצעות מתקן ביתי.
עד 1910 היה לו מספיק ביטחון ביכולתו האמנותית, ועזב את הבנקאות ובילה את הקיץ בהולנד, שם צפה בתחריט של רמברנדט וחרט 21 לוחות משלו.
משנת 1910 ואילך הוא נסע רבות, ביקר באירופה, צפון אפריקה ואמריקה.
עד 1911 היו תחריטיו באיכות גבוהה מספיק כדי להעניק לו תערוכה בגלריה Goupil בלונדון והדפסיו פורסמו הן בלונדון והן בגלאזגו.
ב-1912 נסע מקבי למרוקו עם ג'יימס קר לוסון והחל לעבוד בצבעי מים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה ראייתו הירודה של מקבי מנעה ממנו להתגייס כחייל, אך בפברואר 1916 הוא הוסמך כסגן משנה זמני בזמן שהועסק בשירות הדפוס של הצבא, שבסיסו ברואן.
בזמן החופשה שם הוא השלים שתי סדרות של סקיצות, שהציגו את עבודות התחמושת בהרפלר, וכמה תצפיות על הסום.
לאחר שהציורים הללו הוצגו בלונדון, מונה מקבי כאמן מלחמה רשמי לחיל המשלוח המצרי.
מקבי עבד בצבעי מים ושמנים כאחד, ייצר כ-300 יצירות, שרבות מהן נמצאות כעת במוזיאון המלחמה האימפריאלית.
כמו גם דיוקנאות של מפקדי בעלות הברית, מקבי צייר דיוקנאות בולטים של האמיר פייסל וט.אי.
מקבי בילה חמישה ימים במשימת סיור במדבר סיני עם סיור של חיל הגמלים הקיסרי, המורכב מרוכבים אוסטרלים, והיה עם הגייס עד לכניסתו של אלנבי לירושלים בדצמבר 1917.
אף שהממשלה הבריטית עשתה שימוש מועט בעבודתו במהלך המלחמה, כאשר חזר לבריטניה הפיק מקבי סדרה של תחריטים המבוססים על רישומי הסיור של חיל הגמלים.
"הסיירת הארוכה" נמכרה היטב והעצימה מאוד את המוניטין שלו.
הוא ערך מספר ביקורים לאחר מכן במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
במהלך תנופת הדפוס שלאחר המלחמה בשנות העשרים של המאה ה-20, התחריטים שלו זכו למחירים גבוהים במכירה פומבית שרק הושגו קודם לכן על ידי המאסטרים הישנים.
מקבי הוצג על ידי מלקולם סלמאן בכרך השני של הסדרה Modern Masters of Etching, וסלמאן גם ריכז קטלוג של עבודתו, שפורסם ב-1929. למקבי היו גם הזמנות לצייר מספר דיוקנאות רשמיים, כולל אחד של סר הארי לאודר ב-1921, שהיום נמצא במוזיאון גלאזגו.
ב-1929 ביקר מקבי באמריקה וחזר ב-1931 והתחתן עם מרגריט לוב, צלמת וכורכת ספרים מפילדלפיה.
בשנת 1932 רכשו בני הזוג בית ליד טנג'יר במרוקו ולאחר מכן רכשו נכס שני במרקש.
במהלך מלחמת העולם השנייה חי מקבי באמריקה ובשנת 1942 הפך לאזרח אמריקאי.
לאחר המלחמה חזר להתגורר בטנג'יר, תוך כדי טיולים קבועים הן בבריטניה והן בארצות הברית.
הוא נפטר בטנג'יר, מרוקו ב-1 בדצמבר 1959.
ג'יימס מקדונלד בארנסלי היה צייר קנדי של נופי ים.
ברנסלי נולד בווסט פלמבורו, מערב קנדה, הידועה בשם דונדאס, אונטריו.
ילדותו התאפיינה בכמה טרגדיות: מות אביו ואחותו, מות דודו (אחיה של אמו), ושריפת העסק המשפחתי.
כתוצאה מכך, אמו, כריסטינה ברנסלי (1829–1923), עברה איתו לסנט לואיס, מיזורי, שם התגורר אח נוסף.
כשהיה בן 18, הוא החל את הכשרתו הרשמית באמנות בבית הספר לאמנויות יפות של סנט לואיס.
עם סיום לימודיו, הוענקה לו מדליית הזהב.
ב-1883 הוא נסע לפריז, צרפת, ולמד אצל לואיג'י לואר, אוטו דה טורן ופליקס דה ויילפרוי.
הוא התגורר בפריז במשך חמש שנים, ובמהלך אותה תקופה הוא הפך את הנושא העיקרי של ציוריו לנופי ים ואוניות.
ב-1883 נראה כי תערוכה מקיפה של אז'ן-לואי בודין והאימפרסיוניזם הצרפתי השפיעו עליו.
ברנסלי הציג בחמישה סלונים בפריז, זכה לביקורות חיוביות, נבחר לחבר באגודת הציירים בוורסאי וזכה בפרסי סלון רבים על ציורי הים והנוף שלו.
בשנת 1886, הוא החל להציג את עבודתו גם באקדמיה המלכותית הקנדית.
בשנת 1887, הוא החל להציג עם גלריות במונטריאול.
הוא השתקע במונטריאול ופתח סטודיו בניו יורק וכן נסע בעולם.
בשנת 1890, הוא נבחר למועדון צבעי המים של ניו יורק.
בשנת 1892, הוא אובחן כחולה נפש עם סכיזופרניה ואושפז בבית החולים הפרוטסטנטי למשוגעים בוורדן, מונטריאול שם נשאר עד סוף חייו.
הוא מעולם לא צייר שוב, אבל הסוחר שלו במונטריאול, יחד עם אמו, קידמו את עבודתו והציבו אותה בתערוכות כמו אלו של האקדמיה המלכותית הקנדית לאמנויות ומכרו אותן למוסדות כמו הגלריה הלאומית של קנדה ומוזיאון מונטריאול לאמנויות יפות.
בשנת 1964, הגלריה לאמנות ונקובר הציגה רטרוספקטיבה של 65 מיצירותיו עם קטלוג מאת ג'יי בארי לורד שנותר התיאור הטוב ביותר של חייו.
ג'יימס מילטון סמית' היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-48 בשנים 1872–1877.
ג'יימס מילטון סמית' נולד במחוז טוויגס שבג'ורג'יה, והתחנך באקדמיית קולודן שבמחוז מונרו.
ב-1846 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ופתח את משרד עורכי הדין הראשון שלו בקולומבוס.
ב-1855 הוא התמודד ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, התגייס סמית' לצבא הקונפדרציה כקפטן ברגימנט הרגליים ה-13 של ג'ורג'יה.
הוא קודם לדרגת מייג'ור, וב-1862 היה לקולונל של הרגימנט.
הוא פיקד על הרגימנט במערכת גטיסברג, וצעד על גדות נהר ססקואנה לפני ששב לגטיסברג כדי להשתתף בקרב גטיסברג.
ב-1864 הוא נפצע קשה בקרב קולד הרבור ושב לג'ורג'יה כדי להחלים.
סמית' פרש מהצבא ונכנס לפוליטיקה.
הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לקונגרס של הקונפדרציה, בו הוא כיהן עד תום המלחמה ב-1865. הוא הקים משרד עורכי דין מצליח בשותפות בקולומבוס, וב-1870 נבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה כמתנגד בולט למדיניות השיקום הרדיקלית.
בשנה שלאחר מכן הוא היה ליושב ראש בית הנבחרים.
ב-1872 נבחר סמית', מבלי שהתמודדו מולו מועמדים אחרים, כמושל ג'ורג'יה, והוא החליף את המושל המכהן בנג'מין קונלי.
עבור רבים, סימלה השבעתו של סמית' ב-12 בינואר 1872 את תום תקופת השיקום ואת שובה לשלטון של המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה.
ב-1874 נבחר סמית' לתקופת כהונה שנייה, וכיהן עד 1877. במהלך תקופת כהונתו השנייה הוא שימש כנציג לוועידה הארצית של המפלגה שהתקיימה ב-1876.
הישגיו העיקריים של סמית' כמושל כללו את שיקום דירוג האשראי של המדינה כאשר הוא ביטל איגרות חוב שהוצאו במרמה, צמצם את הוצאות המדינה באופן כללי, פרע את חובות המדינה, וכך הוא סיים את כהונתו עם עודף בקופת המדינה.
סמית' היה תומך בהקמת מחלקת החקלאות של המדינה, והוא בלט במינוי המועמדים המוכשרים ביותר לאיוש תפקידים בממשלו, זאת בניגוד למערכת הפטרונות הפוליטית שהייתה פופולרית באותה תקופה.
בראיון שהעניק ב-1876 לעיתון "אטלנטה ג'ורנל קונסטיטיושן", העיר סמית' הערות גזעניות בנוגע לאפרו-אמריקאים, וכינה אותם "בטלנים", "בזבזנים", וציין שהם "תמיד תלויים בלבנים בכל עניין".
"יוזמת השוויון המשפטי" , ארגון ללא כוונת רווח שפועל במונטגומרי, אלבמה, ציין בדיעבד ב-2017, שהאפרו-אמריקאים היו 46 אחוזים מהציבור שהצביע עבורו.
ב-1877 נוצח סמית' בניסיונו להיבחר לסנאט של ארצות הברית.
הוא מונה כיושב הראש של נציבות הרכבות החדשה של ג'ורג'יה, ושימש בתפקיד במשך שש שנים.
כאשר שב לקריירה המשפטית שלו, מינה אותו המושל ג'ון בראון גורדון, מפקדו לשעבר במלחמת האזרחים, כשופט בבית המשפט הגבוה, והוא כיהן על כס השיפוט בשנים 1888–1890.
בתחילה לסאלי מרשל ולבורן, ולאחר מותה להסטר אן ר.
ג'יימס מילטון סמית' נפטר בקולומבוס ב-25 בנובמבר 1890. הוא נטמן בבית הקברות אלטה ויסטה שבגיינסוויל, ג'ורג'יה.
ג'יימס מקדואל היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1831–1835 וב-1838, כמושל וירג'יניה ה-29 בשנים 1843–1845 וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1846–1851.
ג'יימס מקדואל נולד במחוז רוקברידג' שבווירג'יניה.
הוא למד בבית ספר בגרינוויל שבווירג'יניה, בבית ספר פרטי בבראונסבורג, בקולג' וושינטון (כיום אוניברסיטת וושינגטון ולי) בלקסינגטון, וירג'יניה, ובקולג' ייל.
ב-1817 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון ולמד משפטים.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, אך לא עסק במקצוע.
בשנים 1831–1835 ושוב ב-1838 היה מקדואל חבר בית הנבחרים של וירג'יניה.
ב-1846 הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית כדי לאייש את מושבו של ויליאם טיילור שנפטר.
הוא נבחר בהמשך לבית הנבחרים בזכות עצמו, וכיהן בו בסך הכול ממרץ 1846 ועד מרץ 1851.
ג'יימס מקדואל נפטר באחוזתו, "קול אלטו" , שליד לקסינגטון, וירג'יניה, ב-24 באוגוסט 1851. הוא נטמן בבית הקברות אוק גרוב שבעיר.
מקדואל היה גיסו של הסנאטור תומאס הארט בנטון ממיזורי.
על שמו של מקדואל נקרא ב-1858 מחוז מקדואל בווירג'יניה, שכיום נמצא בתחומי וירג'יניה המערבית.
ג'יימס וילסון מקדיל היה עורך דין אמריקאי, שופט בית משפט מדינתי, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית שייצג את איווה, נציב הרכבת של המדינה וחבר בוועדת המסחר הבין-מדינתית.
מקדיל נולד ב-4 במרץ 1834 במונרו, אוהיו, הוא למד בבתי הספר הציבוריים, מכללת האנובר, ואקדמיית סאות' סיילם (בדרום סיילם, אוהיו).
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מיאמי (באוקספורד, אוהיו) ב-1853. הוא למד משפטים בקולומבוס, אוהיו, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1856.
לאחר מכן עבר מקדיל לאפטון, איווה, בדרום מערב איווה, והחל לעסוק בעריכת דין.
הוא נבחר למפקח של מחוז יוניון, איווה, ב-1859 ונבחר לשופט מחוזי ב-1860. הוא היה פקיד במשרדו של המבקר השלישי של משרד האוצר בוושינגטון הבירה, מ-1862 עד 1865, כאשר התפטר וחזר לאיווה.
הוא נבחר לשופט מחוזי ב-1868, ולאחר מכן לשופט מחוז של המחוז השיפוטי השלישי של איווה.
בשנת 1872, הוא נבחר כרפובליקני לייצג את מחוז הקונגרס ה-8 של איווה בבית הנבחרים האמריקני.
בתחילה כיהן בקונגרס ה-43. הוא נבחר מחדש שנתיים לאחר מכן, לקונגרס ה-44. הוא סירב להיות מועמד למינוי מחדש ב-1876. בסך הכל הוא כיהן בבית הנבחרים מ-4 במרץ 1873 עד 3 במרץ 1877.
מקדיל חידש את עריכת הדין באפטון.
הוא היה חבר במועצת נציבי הרכבת של מדינת איווה בין השנים 1878 ל-1881.
במרץ 1881, הוא מונה על ידי המושל ג'ון ה.
גיר למלא את מקום הסנאט הפנוי שנגרם כתוצאה מהתפטרותו של סמואל ג'.
קירקווד, אותו מינה הנשיא ג'יימס א.
מקדיל נדרש לעמוד לבחירה במושב הבא של האספה הכללית של איווה, ב-1882. ג'יימס פ.
וילסון נבחר למושב הסנאט "לטווח ארוך" (לשנים 1883 עד 1889), שמקדיל לא ביקש, אך מקדיל נבחר להמשיך להחזיק במושב בטווח הקצר (עד מרץ 1883).
לאחר סיום כהונתו, הוא מונה שוב לנציב הרכבות למשך שלוש שנים החל מאפריל 1884.
ב-1892, הוא מונה על ידי הנשיא בנג'מין הריסון לחבר בוועדת המסחר הבין-מדינתית וכיהן עד מותו בקרסטון, איווה, ב-28 בפברואר 1894. הוא נקבר בבית הקברות גרייסלנד.
ג'יימס אלברטוס מקלור היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת איידהו בין השנים 1973–1991, וקודם לכן כנציג מחוז הקונגרס הראשון של המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1967–1973. מקלור היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
בבחירות 1966 התמודד מקלור לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של איידהו, וניצח את נציג המחוז המכהן קומפטון וייט .
הוא נבחר מחדש ב-1968 וב-1970. בשנת 1972 התמודד מקלור לסנאט של ארצות הברית בעקבות פרישתו של לאונרד ג'ורדן.
בבחירות הכלליות ניצח את ויליאם "באד" דייוויס, מועמד המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כנשיא אוניברסיטת איידהו.
ב-1978 וב-1984 נבחר מחדש ברוב גדול של קולות הבוחרים.
במהלך 18 שנות כהונתו בסנאט, כיהן מקלור כיושב ראש ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע של הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1981 ל-1987, והיה מראשוני התומכים במכוניות חשמליות ובעצמאות אנרגטית.
הוא גם כיהן כיו"ר הוועידה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית בסנאט מ-1981 עד 1985. בגיל 65 בחר שלא להתמודד לתקופת כהונה רביעית ב-1990. חבר הקונגרס הרפובליקני לארי קרייג נבחר להחליפו בבחירות אלה.
לאחר שעזב את הסנאט הפך מקלור ליועץ כרייה ושדלן בוושינגטון הבירה, והקים את חברת "מקלור, ג'רארד ונויאנשוונדר".
עד מותו החזיק מקלור בית בעיר הקיט מקול שבמרכז איידהו.
באוקטובר 1995 נחנך בית הספר החדש למשאבי מחצבים ואדמה באוניברסיטת איידהו בשם "אולם ג'יימס א.
ב-12 בדצמבר 2001 נקרא על שמו הבניין הפדרלי ובית המשפט של ארצות הברית בבויסי.
בדצמבר 2008, בגיל 83, סבל מקלור משבץ מוחי והועבר למחלקת טיפול נמרץ בבית החולים סנט אלפונסוס שבבויסי.
אף שהייתה ציפייה שיחלים, מצבו הידרדר לאחר שבץ נוסף והוא נפטר מסיבוכים רפואיים ב-26 בפברואר 2011 בביתו שבגארדן סיטי, איידהו.
ג'יימס אדוארד מיד (23 ביוני 1907 – 22 בדצמבר 1995) היה כלכלן בריטי שתרם רבות לתאוריה של סחר בינלאומי וכלכלת רווחה.
יחד עם ריצ'רד קאהן, סייע בפיתוח רעיון המכפיל הקיינסיאני כחלק מחוג הקיימברידג' (Cambridge Circus).
בשנות ה־30 שימש יועץ מומחה מטעם ממשלת בריטניה בארגון הכלכלי והפיננסי של חבר הלאומים.
מיד נולד בסוואנאג', גדל בעיר באת'.
את השכלתו רכש באוריאל קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, שם החל ללמוד לימודים קלאסיים.
ב־1928 עבר למסלול החדש של פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה.
בשנת 1930 נבחר לעמית בהרטפורד קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, ולימד שם כלכלה בין השנים 1931–1937.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נקרא לשרת במחלקה הכלכלית של מזכירות קבינט המלחמה.
הוא עמד בראשה בין השנים 1946–1947. ב-1946 הוא קיבל את אות ההצטיינות של מסדר האמבט.
בין השנים 1964–1966 כיהן כנשיא האגודה המלכותית לכלכלה.
אף על פי שעבודתו בתחום הכלכלה לא הוגבלה לקווים מפלגתיים, הוא שימש יועץ למפלגת הלייבור בשנות ה־30, ובשנות ה־80 היה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
הוא תיאר את עמדותיו הפוליטיות באמרה: "לבי משמאל, מוחי מימין".
בשנת 1976 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאת אוניברסיטת באת'.
בשנת 1977 קיבל יחד עם הכלכלן השוודי ברטיל אולין את פרס נובל לכלכלה, על "תרומתם החלוצית לתיאוריה של סחר בינלאומי ותנועות הון בינלאומיות".
בשנת 1981 היה אחד מתוך 364 כלכלנים שחתמו על מכתב לעיתון הטיימס בו ביקרו את מדיניותה הכלכלית של מרגרט תאצ'ר, והזהירו מפני החרפת המיתון.
ג'יימס מיד נפטר ב־22 בדצמבר 1995 בקיימברידג', בגיל 88.
ג'יימס מק'קין קטל היה פסיכולוג ואיש חינוך אמריקאי, מן הבולטים בעיצוב הפסיכולוגיה המדעית בארצות הברית בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. נודע כמי שהציג את הקורס האקדמי הראשון לפסיכולוגיה בארצות הברית וכיהן כפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה וראש המחלקה לפסיכולוגיה, אנתרופולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת קולומביה.
קטל עמד בראש האגודה הפסיכולוגית האמריקנית בשנת 1895, ערך והוציא לאור כתבי עת מדעיים חשובים בהם Science ו־The Scientific Monthly, ויזם את מדריך המדענים American Men of Science.
מחקריו פורצי הדרך בתחום המבחנים המנטליים והבדלים בין-אישיים תרמו לביסוס מעמדה של הפסיכולוגיה כתחום מדעי עצמאי.
קטל נולד בשנת 1860 ב, כבנם הבכור של ויליאם קסאדי קטל ואליזבת (מק'קין).
אביו שימש ככומר פרסביטריאני וכיהן לאחר מכן כנשיא "Lafayette College" , ואמו באה ממשפחה אמידה.
קאטל, היה סנאטור מטעם ניו ג'רזי בסנאט של ארצות הברית.
בשנת 1876, בהיותו בן 16, החל ללמוד ב-Lafayette College.
הוא הצטיין בלימודים קלאסיים, במתמטיקה ובספרות, ובמיוחד גילה עניין רב בספרות האנגלית.
אחד ממוריו הבולטים היה הפילולוג פרנסיס מארץ', שהשפיע עליו רבות.
קטל סיים תואר ראשון בשנת 1880 ותואר שני בשנת 1883, שניהם בהצטיינות.
בשנת 1883 נסע לגרמניה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת לייפציג, שם היה תלמידו ועוזרו של וילהלם וונדט, מאבות הפסיכולוגיה הניסויית.
במקביל השתתף בהרצאות באוניברסיטת גטינגן אצל הפילוסוף .
חיבור שכתב על לוצה זיכה אותו במלגה לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור, אולם עם סיומה שב ללייפציג והמשיך לעבוד כעוזרו של וונדט.
עבודת הדוקטורט שלו, שנכתבה בגרמנית ועסקה ב"מחקרים פסיכומטריים" (Psychometrische Untersuchungen), נחשבת לעבודת הדוקטורט הראשונה שנכתבה על ידי אמריקאי בתחום הפסיכולוגיה.
במסגרת מחקריו ביצע מדידות של זמני תגובה ובחינת הבדלים בין-אישיים, ובכך סלל את הדרך להתפתחות תחום "המבחנים המנטליים".
באותן שנים ערך גם ניסויים אישיים בהשפעת חשיש - שהיה אז חוקי - ותיאר חוויות תחושתיות שבעיניו דמו ל"סימפוניה של קולות".
אנקדוטות אלה משקפות את רוח התקופה ואת הניסיונות לחקור את חוויות התודעה באמצעים ישירים וסובייקטיביים.
לאחר קבלת הדוקטורט בשנת 1886 נשאר קטל באירופה.
הוא שימש כמרצה באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה, והיה עמית מחקר במכללת סנט ג'ון שליד האוניברסיטה.
במקביל הרצה גם בארצות הברית, בין היתר בקולג' ברין מאור ובאוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1889 חזר לארצות הברית ומונה לפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה – המשרה הראשונה מסוגה בארצות הברית.
בשנת 1891 עבר לאוניברסיטת קולומביה, שם עמד בראש המחלקות לפסיכולוגיה, אנתרופולוגיה ופילוסופיה.
בשנת 1895 נבחר לנשיא האגודה הפסיכולוגית האמריקנית, וב־1888 התקבל כחבר בחברה הפילוסופית האמריקנית.
קטל ראה בפסיכולוגיה תחום מדעי שיש להעמידו בשורה אחת עם מדעי הטבע, כמו כימיה ופיזיקה.
הוא הכניס לארצות הברית את שיטות המחקר של וונדט ואת רעיונותיו של פרנסיס גלטון, ובמיוחד את השימוש ב"מבחנים מנטליים".
ניסיונותיו להעריך יכולת אינטלקטואלית באמצעות מבחנים נחשבים לצעד ראשון בהתפתחות הפסיכומטריקה.
ב־1917 פוטר מאוניברסיטת קולומביה בעקבות התנגדותו הפומבית למדיניות הגיוס של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
פיטוריו עוררו דיון ציבורי נרחב והיו לאחד המקרים הראשונים שהניחו את היסוד למושג קביעות אקדמית.
לאחר הליך משפטי זכה לפנסיה שנתית מקולומביה, וב־1921 ייסד בעזרתה את "התאגיד הפסיכולוגי" (The Psychological Corporation), שנועד לקדם שימושים יישומיים של פסיכולוגיה.
קטל היה מן הדמויות המרכזיות בעיתונות המדעית בארצות הברית בראשית המאה ה־20. יחד עם הפסיכולוג ג'יימס מרק בולדווין ייסד את כתב העת Psychological Review.
בשנת 1894 רכש את כתב העת Science, ובתוך חמש שנים הפך אותו לפרסום הרשמי של "האגודה האמריקנית לקידום המדע" (AAAS).
קטל שימש כעורך Science במשך קרוב לחמישים שנה, ובתקופתו הפך כתב העת לאחד מבמות הפרסום המרכזיות למדעי הטבע ולפסיכולוגיה בארצות הברית.
בשנת 1900 רכש קטל את כתב העת הפופולרי Popular Science Monthly.
בשנת 1915 נמכר כתב העת והפך ל־Popular Science.
במקביל ייסד קטל כתב עת חדש בשם The Scientific Monthly, שנועד להמשיך את הקו הפופולרי־מדעי של כתב העת הקודם, והופץ למנוייו כתחליף.
פעילותו הענפה בתחום העריכה וההוצאה לאור באה על חשבון עבודתו המחקרית הישירה, אך תרמה רבות לביסוס הפסיכולוגיה כתחום מדעי מוכר ולחשיפתו בפני הקהילה המדעית הרחבה.
קטל דאג לפרסום מחקרים אמפיריים בפסיכולוגיה בכתבי העת שערך, ובכך סייע להעלאת מעמדה של הפסיכולוגיה בקרב המדעים המדויקים.
מחקריו של קטל התמקדו בהבדלים בין-אישיים ובפיתוח שיטות כמותיות לבחינתם.
הוא הושפע משיטתו של פרנסיס גלטון ומהניסויים הפסיכופיזיולוגיים של וילהלם וונדט, ושילב בין שתי הגישות.
בשנות ה־80 של המאה ה־19 פרסם סדרת מאמרים ראשונים על זמני תגובה והבדלים אינדיבידואליים, והיה בין הראשונים שראו בכך בסיס למדידה שיטתית של אינטליגנציה.
במהלך כהונתו באוניברסיטת פנסילבניה יזם סדרת מבחנים שנועדו להעריך יכולות קוגניטיביות וחושיות של סטודנטים מתנדבים.
קטל טבע לראשונה את המונח "מבחנים מנטליים" (Mental Tests), וקיווה כי באמצעותם ניתן יהיה לאמוד את היכולת האינטלקטואלית של הנבדקים.
המבחנים כללו בין השאר מדידת תגובות חושיות באמצעות משקולות לבדיקת "הבדל דק שניתן להבחנה", מדידות מהירות תגובה, טווח הזיכרון ומהירות תנועה.
לאחר שעבר לאוניברסיטת קולומביה, הפכו המבחנים לחובה עבור כל הסטודנטים בשנת הלימודים הראשונה.
קטל סבר כי המבחנים משקפים אינטליגנציה כללית, אולם תלמידו ניסה בשנת 1901 לבחון את הקשר בין תוצאות המבחנים לבין הישגים אקדמיים – והראה כי אין ביניהם מתאם מובהק סטטיסטית.
ממצא זה ערער את תקפותם של המבחנים המוקדמים, ותרם בהמשך להתפתחות גישות אחרות, כמו מבחני האינטליגנציה של אלפרד בינה.
למרות כישלון המבחנים הראשונים כמדד ישיר לאינטליגנציה, תרומתו של קטל הייתה מכרעת בכך שהפנה את תשומת הלב לחשיבות המדידה והכימות בפסיכולוגיה, והניח יסודות להתפתחות תחום הפסיכומטריקה.
כמו חוקרים ואנשי מדע רבים בסוף המאה ה־19 ובראשית המאה ה־20, הושפע קטל מרעיונות האאוגניקה.
הוא ראה בה דרך לשיפור האוכלוסייה האנושית באמצעות טיפוח תכונות תורשתיות רצויות.
לדבריו, "גורלי נקבע בכך שמצאתי לי מקום ליד השמש: תכונות תורשתיות טובות נפגשו עם נסיבות חיים הולמות".
בהשראת אמונות אלו הציע מענקים כספיים לילדיו אם יינשאו לצאצאי אנשי אקדמיה, מתוך אמונה שצעד זה יסייע ל"חיזוק האינטליגנציה" בדורות הבאים.
במקביל, הדגיש קטל גם את תפקיד הסביבה בעיצוב האישיות, ולא ייחס את ההצלחה האקדמית לגנטיקה בלבד.
הוא הבחין כי בקרב אנשי מדע רבים האב היה כומר או מרצה, כפי שהיה גם במקרה שלו, ושילוב זה של תורשה וסביבה נראה בעיניו משמעותי.
בזירה הציבורית היה קטל מוכר בהתנגדותו הנחרצת למעורבות ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1917 הביע בפומבי את התנגדותו לחוק הגיוס האמריקאי, וכתוצאה מכך פוטר מאוניברסיטת קולומביה.
פרשה זו עוררה סערה ציבורית והביאה לדיון עקרוני בסוגיית חופש הביטוי באקדמיה.
ההד הציבורי למקרהו של קטל תרם להתפתחות רעיון הקביעות אקדמית בארצות הברית כערובה להגנה על חוקרים המחזיקים בעמדות לא פופולריות.
קטל נחשב לאחת הדמויות המרכזיות בעיצוב הפסיכולוגיה האמריקאית בראשית המאה ה־20. הוא היה בין הראשונים שקידמו שימוש בשיטות אמפיריות וכמותיות לבחינת תהליכים מנטליים, ובכך סלל את הדרך להתפתחות תחום הפסיכומטריקה והמבחנים הפסיכולוגיים.
מושג ה"מבחנים המנטליים" (Mental Tests) שטבע, הפך ליסוד מרכזי בהערכת אינטליגנציה ויכולות קוגניטיביות.
בנוסף לעבודתו המחקרית, היה קטל דמות מפתח בארגון הקהילה המדעית.
הוא שימש עורך ראשי של כתבי העת החשובים בתחום הפסיכולוגיה, בהם Science ו־Psychological Review, וייסד את Scientific Monthly.
תרומתו בתחום ההוצאה לאור המדעית הייתה ניכרת, והוא עודד הפיכת הפסיכולוגיה לדיסציפלינה בעלת מעמד אקדמי עצמאי בארצות הברית.
במהלך חייו נבחר כחבר ב־האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (National Academy of Sciences), והיה מעורב בהקמת מוסדות מחקר מקצועיים וארגונים מדעיים.
מורשתו ממשיכה להיות ניכרת במחקר ובחינוך הפסיכולוגי, והוא נזכר כאחד מאבות הפסיכולוגיה הניסויית בארצות הברית וכדמות שעיצבה את דרכי החקירה המדעית בתחום.
ג'יימס אלכסנדר מקדוגל היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כנבחר ציבור משתי מדינות בארצות הברית, ולאחר מכן כיהן בבית הנבחרים ובסנאט של ארצות הברית.
מקדוגל, שניחן בכושר נאום יוצא דופן, החל את דרכו כמהנדס אזרחי בניו יורק, אחר כך למד משפטים והתקדם במהירות במקצועו באילינוי, שם התיידד עם עורכי דין בולטים כמו אברהם לינקולן, אדוארד דיקינסון בייקר וסטיבן דאגלס.
כמו אמריקאים רבים בזמנו, גם מקדוגל נמשך לקליפורניה בעקבות הבהלה לזהב ב־1849; הוא חזר לעסוק בעריכת דין ונבחר לתובע הכללי השני של מדינת קליפורניה החדשה.
בבחירות של 1860 נבחר אברהם לינקולן לנשיא מטעם המפלגה הרפובליקנית, בייקר נבחר לסנאטור רפובליקני מאורגון, ומקדוגל נבחר לסנאטור מקליפורניה, והצטרף לדאגלס בסנאט כדמוקרטי תומך מלחמה.
שלושת חבריו מאילינוי מתו בתוך שש השנים שקדמו לתום כהונתו של מקדוגל בסנאט.
מקדוגל היה ידוע גם כשתיין כבד, ואף נאם בסנאט נגד הצעה לאסור את מכירת האלכוהול בבניין הקפיטול.
הוא מת זמן קצר לאחר שסיים את כהונתו, "מותו הואץ בשל אהבתו לגביע".
ג'יימס אלכסנדר מקדוגל נולד ב־19 בנובמבר 1817 בבית לחם שבניו יורק, ולמד בבתי הספר של אולבני, שם הצטיין במתמטיקה ובהנדסה אזרחית.
עוד בהיותו צעיר, סייע בסקר להקמת מסילת הרכבת מוהוק והדסון (שנודעה מאוחר יותר בשם "אולבני ושנקטדי"), אחת ממסילות הרכבת הראשונות בארצות הברית.
לאחר מכן החל בלימודי משפטים באולבני, אך עבר מערבה והתיישב במחוז פייק שבאילינוי בשנת 1838, נישא לבתו של עורך דין בולט מג'קסונוויל והצטרף למפלגה הדמוקרטית.
הוא השלים את לימודיו והחל לעסוק בעריכת דין במחוז קוק, שם הכיר את עורך הדין הצעיר סטיבן דאגלס.
בינואר 1843 נבחר מקדוגל, שהיה אז בן 25 בלבד, לתובע הכללי של מדינת אילינוי, ונבחר מחדש ב־1844. על פי תיאורי התקופה, היה אדם נמוך קומה אך חזק בגוף ובנפש, נואם מזהיר ובעל כישרון לרפרטואר, הומור וסרקזם, והפך לאחד הנואמים הידועים ביותר במערב.
במהלך כהונתו בבירת המדינה ספרינגפילד, המתיחות בעיר נאובו באילינוי הובילה לאלימות, וב־27 ביוני 1844 נרצח מייסד התנועה של קדושי אחרית הימים (המורמונים), ג'וזף סמית' הבן, בידי המון לאחר שנכנע לרשויות.
מקדוגל השתתף במשא ומתן שבסופו הסכימו המורמונים לעזוב את אילינוי.
לאחר שתי כהונותיו כתובע הכללי של המדינה, חזר מקדוגל לעסוק בעריכת דין בשיקגו ופתח משרד משותף עם עורך הדין אבנזר פק.
במהלך שנותיו כאיש חוק וכעו"ד נודד באילינוי, יצר מקדוגל קשרי ידידות עם רבים מעמיתיו, בהם דאגלס, אדוארד דיקינסון בייקר ואברהם לינקולן.
עד שנת 1849 חי באילינוי במשך שתים עשרה שנים ונחשב לאחד האנשים הפופולריים ביותר במדינה, אך כמו רבים בדורו המשיך להביט מערבה.
הוא ארגן והשתתף במסע חקר של נהרות ריו דל נורטה, גילה וקולורדו, עד למקורות נהר הריו גראנדה (באזור שעתיד להפוך לדרום־מערב קולורדו).
כששמע על הבהלה לזהב בקליפורניה, שב לאילינוי, אסף את משפחתו ורכושו, והפליג באוניית הקיטור החדשה "קליפורניה" לסן פרנסיסקו.
עם חזרתו לעיסוקו כעורך דין נבחר מקדוגל באוקטובר 1850 לתובע הכללי של קליפורניה, אך התפטר לאחר שנה כדי לכהן בבית המחוקקים של המדינה.
בשנת 1852 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית כשהוא מבטיח לפעול להשגת תמיכה פדרלית להקמת מסילת רכבת אל האוקיינוס השקט.
הוא אמנם הגיש הצעת חוק בנושא, אך היא נתקלה בהתנגדותו של תומאס הארט בנטון.
מקדוגל כיהן כהונה אחת בבית הנבחרים, ולאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין בסן פרנסיסקו.
בסוף שנות ה־50 נחלקה המפלגה הדמוקרטית בקליפורניה לפלגים סביב סוגיית העבדות.
בחירת סנאטור חדש לקליפורניה ב־1861 השתלבה במשבר הלאומי סביב פרישת מדינות הדרום.
כאשר נראה כי מועמד דמוקרטי תומך פרישה עלול להיבחר, זנחו הרפובליקנים את מועמדם ותמכו במקדוגל.
במהלך כהונתו בסנאט של ארצות הברית בזמן מלחמת האזרחים, המשיך מקדוגל לקדם את רעיון מסילת הרכבת הפסיפית, אך התמכרותו לאלכוהול הפכה אותו לבלתי יעיל.
כבר ב־1862 החל להתנהג באופן מביך בציבור והזניח את תפקידיו בסנאט.
לעיתים התנגד לחלק מצעדי המלחמה של לינקולן, אך ברוב הזמן ממש לא תפקד.
לאורך כל שש שנות כהונתו בסנאט, לא שב ולו פעם אחת לקליפורניה.
לאחר שסיים את כהונתו פרש מקדוגל לעיר הולדתו אולבני שבניו יורק, שם מת ב־3 בספטמבר 1867, כנראה כתוצאה מאלכוהוליזם.
לפי בקשתו, גופתו נשלחה לקבורה בקליפורניה, בבית העלמין לון מאונטיין שבסן פרנסיסקו (ששמו שונה מאוחר יותר ל"קלווארי").
בשנת 1942 הועברו שרידיו לבית העלמין הולי קרוס שבעיר קולמה, קליפורניה.
ג'יימס מקמילן היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת מישיגן וכיושב הראש של "ועדת מקמילן" – גוף מרכזי בתכנון מחדש של וושינגטון הבירה ופארק הלאום (National Mall).
מקמילן נולד בהמילטון שבקנדה העליונה (כיום אונטריו), והיה בנם של ויליאם וגרייס מקמילן, ילידי סקוטלנד.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים של המילטון, ובשנת 1855 עבר לדטרויט שבמישיגן, כדי להתחיל בקריירה עסקית.
תחילה עבד כפקיד בחברת הסיטונאות לכלי עבודה Buhl, Ducharme & Co.
בגיל 20 מונה לסוכן הרכש של חברת הרכבות Detroit & Milwaukee Railway, ובשנת 1863 היה שותף, לצד ג'ון סטוטון ניוברי, בהקמת חברת Michigan Car Company לייצור קרונות משא.
החברה גדלה במהירות ובתוך עשור הייתה אחת מיצרניות הקרונות הגדולות ביותר בארצות הברית.
מקמילן היה גם בעל מניות עיקרי בחברת התחבורה העירונית Detroit City Railway.
הוא השקיע רבות בתעשיית בניית האוניות ובהובלה ימית, והיה אחד מבעלי המניות המרכזיים בחברות Detroit and Cleveland Steam Navigation Co.
בנוסף כיהן כדירקטור במספר בנקים בדטרויט.
מקמילן היה נשיא מועצת הפארקים של דטרויט במשך שלוש שנים וחבר במועצת התקציבים העירונית במשך ארבע שנים.
בשנת 1886 תרם יחד עם שותפו ניוברי 100,000 דולר כל אחד להקמת בית חולים בעיר.
מקמילן היה האדם היחיד שנבחר לכהן כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית של מישיגן שלוש פעמים לא רצופות (בשנים 1879, 1886 ו־1890).
בשנת 1884 כיהן כאלקטור נשיאותי מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1889 נבחר לסנאט של ארצות הברית, ונבחר מחדש ב־1895 וב־1901. הוא כיהן כסנאטור מ־4 במרץ 1889 ועד מותו בשנת 1902. בתקופתו נחשב לדמות דומיננטית במפלגה, והיה נציג מובהק של האינטרסים העסקיים, שהתנגדו לרפורמות הפרוגרסיביות של מושל מישיגן בשנים 1897–1900.
מקמילן עמד בראש ועדת הסנאט לייצור בקונגרסים ה־51 וה־52, ובראש ועדת מחוז קולומביה בקונגרסים ה־54 עד ה־57. הוא זכור במיוחד בשל כהונתו כיו"ר ועדת שיפור הפארקים של מחוז קולומביה, הידועה יותר בשם ועדת מקמילן.
הוועדה המליצה על תכנון מחדש של פארק הלאום (National Mall) כך שיתאם מחדש את חזונו המקורי של המתכנן הצרפתי פייר שארל ל'אנפן לעיר וושינגטון.
אתרים חשובים בבירה – מאגר מקמילן ואתר סינון החול של מקמילן – נקראים על שמו.
מקמילן נפטר ב-10 באוגוסט 1902 בעיר מנצ'סטר שבמסצ'וסטס, ונקבר בבית העלמין Elmwood Cemetery שבדטרויט.
הוא הותיר אחריו את אשתו מרי ושישה ילדים: ויליאם צ'ארלס, גרייס פישר, ג'יימס הווארד, איימי (נישאה לסר ג'ון ליין הארינגטון, שגריר בריטניה באתיופיה), פיליפ המילטון ופרנסיס ווטמור.
דרך בנו ג'יימס הווארד מקמילן, הוא סב־רבא של הברונית סיביל דה סייס לונגשאמפּס (Sybille de Selys Longchamps) – אמה של הנסיכה דלפין מבלגיה (Delphine Michèle Anne Marie Ghislaine de Saxe-Cobourg, נולדה ב־22 בפברואר 1968).
דלפין, שנודעה בעבר בשם דלפין בואל (Jonkvrouw Delphine Boël), היא אמנית בלגית וחברת בית המלוכה הבלגי – בתו של המלך אלברט השני, מלך הבלגים ואחותו למחצה של המלך פיליפ.
ב־1 באוקטובר 2020 הוכרה רשמית כנסיכת בלגיה ונושאת את התואר "הוד רוממותה" (Her Royal Highness).
ג'יימס מתיו ברי היה סופר ומחזאי בריטי ממוצא סקוטי הידוע בעיקר כמחבר המחזה והספר "פיטר פן".
ברי נולד בכפר קירימוּיר שבסקוטלנד, למשפחה ענייה.
קיימת השערה כי הוא סבל מגמדות פסיכוסוציאלית בעקבות הזנחה מתמשכת של אמו לאחר מות אחיו.
לאמו הייתה השפעה רבה עליו, והיא דחפה אותו ללימודים.
לאחר גמר לימודיו בתיכון החל ללמוד באוניברסיטת אדינבורו.
בגיל 23 החל בקריירה עיתונאית וספרותית, ולאחר שכמה ממאמריו ראו אור, החל בקריירה של עיתונאי עצמאי בערים נוטינגהאם ולונדון.
יצירותיו הספרותיות הראשונות היו רשימות על כפר ילדותו, ותיאור חוויות יום-יום דרך עיניהן של דמויות שונות.
מאוחר יותר פרסם ספרים ומחזות.
באביב של שנת 1896 פגש בגני קנסינגטון שבלונדון שלושה אחים ממשפחת לואלין דייוויס (בהמשך נולדו עוד שני אחים במשפחה) איתם פיתח מערכת יחסים חמה והחל לספר להם סיפורים שהמציא על פיות ועל הרפתקאות הילד פיטר פן, שברח מבית-הוריו וסירב לגדול.
השם לקוח משמו של הבן השלישי של סילביה לואולין דייוויס, פיטר (1897–1960).
לאחר מות אימם סילביה מסרטן, קיבל ברי עליהם משמורת משותפת עם סבתם ולמעשה אימץ אותם.
לאחר שאחדים מסיפורי פיטר התפרסמו במסגרת ספרו "הציפור הלבנה הקטנה", ובעידודם של הילדים, כתב ברי מחזה המבוסס על סיפורים אלה.
באביב של שנת 1904 סיים את כתיבתו, וב-27 בדצמבר הועלתה הצגת הבכורה של המחזה בלונדון.
המחזה, שהציג בין השאר ילדים עפים באוויר וקרבות מבוימים של שודדי ים, זכה להצלחה מידית.
בשנת 1911 עיבד ברי את סיפור המחזה לספר, "פיטר וונדי"; זהו הספר המוכר לנו היום בתור "פיטר פן".
המחזה הוצג ברחבי העולם מאות פעמים ופיטר פן הפך לסמל לילדות.
לאחר כתיבת פיטר פן המשיך ברי לכתוב ספרים ומחזות.
ב-1913 קיבל תואר אצולה מידי המלך ג'ורג' החמישי.
בשנת 1928 קיבל תואר רקטור של כבוד מאוניברסיטת אדינבורו.
זמן קצר לאחר הצגת מחזהו האחרון "הנער דוד" (המספר על נעוריו של דוד המלך) מת ברי בלונדון ב-19 ביוני שנת 1937.
בשנת 2004 יצא הסרט "למצוא את ארץ לעולם לא" שהציג עיבוד חופשי לסיפור מפגשו של ברי עם ילדי משפחת לאולין-דייוויס, אשר הוביל ליצירת פיטר פן.
בסרט ברי מגולם על ידי ג'וני דפ, שהיה מועמד לפרס אוסקר על משחקו בסרט זה.
בשנת 1887, ייסד ברי קבוצת קריקט חובבנית בשם "אללהאכבריס".
מקור השם הוא במחשבה מוטעית שפירוש הביטוי "אללה הוא אכבר" (אלוהים גדול) בערבית הוא "Heaven help us" (שאלוהים יעזור לנו).
הקבוצה פעלה במשך כשלושים שנה ובין חבריה, שלא נודעו כשחקני קריקט מוצלחים במיוחד, היו ארתור קונאן דויל, ג'רום ק.
וודהאוס, רודיארד קיפלינג והרברט ג'ורג' ולס.
טומי הרגשני: סיפור ילדותו (1896) – קורותיו של נער יתום בפרבר-עוני לונדוני.
טומי וגריזל (1900) – המשך קורותיו של תום ולבטי התבגרותו.
קרייטון המרשים (1903) – מחזה סאטירי על הבדלי המעמדות.
אליס יושבת-הבית (1905) – מחזה על זקנה בודדה.
נשיקה לסינדרלה (1916) – גרסה בימתית מודרנית של סיפור סינדרלה.
כובע החורש הירוק (1937) – אוטוביוגרפיה (הופיעה אחרי מותו).
ג'יימס בונד סטוקדייל היה סגן אדמירל בצי ארצות הברית אשר זכה במדליית הכבוד במלחמת וייטנאם במהלכה היה שבוי מלחמה למעלה משבע שנים, סופר ומועמד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
סטוקדייל נולד באבינגדון, אילינוי, ב-23 בדצמבר 1923, בנם של ורנון בירד סטוקדייל (1888–1964) ומייבל אדית סטוקדייל ( לבית בונד; 1889–1967).
לאחר תקופה קצרה במונמות' קולג', הוא נכנס לאקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, מרילנד, ביוני 1943.
ב-5 ביוני 1946, הוא סיים תואר ראשון במדעים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית עם הכיתה של 1947 בשל לוח הזמנים המקוצר שהיה עדיין בתוקף ממלחמת העולם השנייה.
מבחינה אקדמית, הוא דורג במקום ה-130 מבין 821 בוגרי כיתתו.
הוא היה טייס ניסוי עד ינואר 1957.
בשנת 1959, הצי האמריקני שלח את סטוקדייל לאוניברסיטת סטנפורד, שם קיבל תואר שני באמנויות ביחסים בינלאומיים בשנת 1962. סטוקדייל העדיף את חייו של טייס הקרב על פני האקדמיה, אך מאוחר יותר הוא למד את האסכולה הסטואית שעזרה לו להתמודד כשבוי.
ב-1965 נפגע מטוס הסקייהוק שלו מאש נ"מ מעל צפון וייטנאם.
סטוקדייל צנח ונחת בכפר קטן, שבו נשבה והוכה.
סטוקדייל שוחרר כשבוי מלחמה ב-12 בפברואר 1973, במהלך מבצע שנקרא "השיבה הביתה".
הוא פרש בדרגת סגן אדמירל ב-1 בספטמבר 1979 והשלים את הקריירה שלו כששימש כנשיא מכללת המלחמה של הצי בניופורט רוד איילנד, מ-13 באוקטובר 1977 עד 22 באוגוסט 1979.
לאחר פרישתו ב-1979, הוא הפך לנשיא "המצודה" (הקולג' הצבאי של קרוליינה הדרומית).
עסק במחקר צבאי באקדמיה, כתב מספר ספרים, הן על פילוסופיה, שבה הייתה לו השכלה אקדמית, והן על חוויותיו במלחמה.
יחד עם אשתו כתב את "באהבה ובמלחמה - סיפור התנסות והקרבה של משפחה".
ספר זה עובד לסדרת טלוויזיה מצליחה.
ב-1992 פנה אליו רוס פרו, המועמד העצמאי לנשיאות ארצות הברית, והציע לו לשמש כסגנו.
סטוקדייל, שהכיר את פרו בשל פעילות בענייני סיוע לשבויי מלחמה, נאות.
אולם הוא זכור ממערכת בחירות זו בעיקר בשל הופעתו האומללה בעימות הטלוויזיוני בין המועמדים לסגן נשיא.
סטוקדייל הסביר שלא היה לו מושג שפרו, שחזר למרוץ אחר פרישה ממנו, עדיין מצפה ממנו לרוץ איתו כסגן נשיא, ודבר זה הביא לכך שכאשר הבין את הדבר נותר לו זמן מועט להתכונן להופעה הטלוויזיונית.
סטוקדייל פרש לקורונדו, קליפורניה, כשהוא נכנע לאט למחלת אלצהיימר.
הוא נפטר מהמחלה ב-5 ביולי 2005, כשהוא בן 81. טקס הלוויה של סטוקדייל נערך בקפלת האקדמיה הימית והוא נקבר בבית הקברות של האקדמיה הימית של ארצות הברית.
ג'יימס סיינט ג'יימס הוא מקדם מסיבות ודמות מרכזית בסצנת המועדונים של ניו יורק, ומחבר הספר "Disco Bloodbath" (או בשמו העדכני: Party Monster).
הוא התפרסם בשל אורח חייו, אשר כלל נטילת סמים, מסיבות ותלבושות משונות.
ספרו של סיינט ג'יימס, שכותרת המשנה שלו היא "סיפור מופלא אך אמיתי על רצח בארץ המועדונים", עוסק באווירת "חבורת הקלאברים", צעירים אשר היו מעורבים בסצנת המסיבות, ובראשם סיינט ג'יימס וחברו הטוב מייקל אייליג.
אייליג רצח את סוחר הסמים שלו, והודה בכך - בהשפעת הסמים - בתוכנית אירוח בטלוויזיה.
הספר עובד לסרט תיעודי (1998) ולסרט עלילתי (2003), עם מקולי קאלקין בתפקיד אייליג וסת' גרין בתפקיד סיינט ג'יימס.
ג'יימס סטרטון הולמס (בהולנדית: James Holmes; 2 במאי 1924 – 6 בנובמבר 1986, ידוע גם בשם-העט ג'ייקוב לולנד Jacob Lowland) היה משורר, מתרגם וחוקר בתחום מדעי התרבות.
הוא נחשב לחלוץ בשני ענפים של התחום: חקר התרגום (Translation Studies, Traductologie) ולימודים הומוסקסואליים (Gay Studies, Homostudies).
הולמס נולד ב-2 במאי 1924 בעיירה קולינס, במדינת איווה שבארצות הברית וגדל שם בחווה חקלאית עם שלושת אחיו הגדולים.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון הוא למד בקווייקר קולג' באוסקלוסה, איווה.
אחרי שתי שנות לימוד בקולג' הוא לימד שנתיים בחטיבת-ביניים בבארנסוויל, אוהיו כמתמחה.
הוא נמנע מגיוס לצבא מתוך עיקרון, סירב גם לשירות לאומי ולכן נכלא לשישה חודשים.
לאחר מכן הוא המשיך בלימודיו, תחילה בוויליאם פן קולג' ולאחר מכן בקולג' האוורפורד בפנסילבניה.
ב-1948, לאחר שקיבל תואר מאסטר באנגלית והיסטוריה, הוא המשיך ללימודים מתקדמים באוניברסיטת בראון בפרובידנס, רוד איילנד, אחת מהחברות בליגת הקיסוס; הוא למד שם במשך שנה לקראת הדוקטורט.
בתוך כך התפרסמו לראשונה שירים מפרי עטו, ופה ושם הוא עסק גם בעריכה.
עם הזמן הפכה השירה לעיסוקו המועדף.
ב-1949 הוא זכה במלגת פולברייט שאפשרה לו לעבור ללמֵד בהולנד במשך שנה.
הוא לימד בבית הספר של הקווייקרים בטירת אֵרְדֶה ליד העיירה אוֹמֶן.
בתום השנה הוא החליט להישאר מעט בהולנד ואז פגש בחור בשם האנס ון מארלה, שהפך לאהבת חייו הגדולה; בגללו הוא חזר בו מכוונתו לחזור לארצות הברית ובמקום זאת השתקע באמסטרדם.
במהלך השנתיים הבאות למד הולמס בקורס להולנדית אצל ניקו דוֹנְקֶרסְלוֹט באוניברסיטת אמסטרדם וב-1951 כבר הופיעו תרגומיו הראשונים לשירים מהולנדית.
תרגום שירה הפך לעיסוקו העיקרי ועד למינויו כחבר בכיר במכון למדע הספרות הכללי של אוניברסיטת אמסטרדם הוא הניח שבזאת תהיה פרנסתו.
נוסף לשירה, הוא תרגם לאנגלית גם פרסומים על אינדונזיה ועל שירה אינדונזית, ביחד עם בן זוגו האנס ון מארלה.
עד מהרה יצאו לו מוניטין כמתרגם חשוב וב-1956 הוא היה לזוכה הלא-הולנדי הראשון בפרס מרטינוס נייהוף לתרגום עבור תרגומיו לאנגלית.
משנוסד ב-1958 "דלתא", כתב עת בשפה האנגלית המוקדש לתרבות הולנדית ופלמית, היה הולמס לעורך השירה בו ותרגומיו לשירה הולנדית מודרנית הופיעו בו בקביעות.
בין השאר הוא התפרסם בשל תרגומיו לשירי קבוצת "החמישים", שירים מודרניים וקשים במיוחד לתרגום.
אחד מהישגיו המרשימים ביותר של הולמס היה התרגום שלו לפואמה של מרטינוס נייהוף "אוואטר" (Awater), אחת היצירות הקאנוניות בשירה ההולנדית המודרנית.
בזכות התרגום זכו גם הולמס וגם נייהוף עצמו לפרסום רב; שני זוכי פרס נובל לספרות, ת"ס אליוט ויוסיף ברודסקי ראו לנכון לציין לשבח את התרגום ואת השיר.
ברודסקי העיר כי זהו אחד השירים הטובים שקרא מימיו ואליוט אמר כי לו כתב נייהוף את השיר באנגלית ולא בהולנדית, הוא היה מפורסם בעולם כולו.
ב-1984 הוא זכה בפרס הקהילה הפלמית לתרגום.
באותה שנה הוא היה בין העורכים והמתרגמים בספר החשוב Dutch Interior, אוסף שירה הולנדית בתרגום שיצא בניו יורק בהוצאת Columbia University Press.
אוניברסיטת קולומביה מעניקה פרס על שמו לתרגומים מהולנדית: The James T.
משהחליטה הפקולטה למדע הספרות הכללי באוניברסיטת אמסטרדם להקים ב-1964 מחלקה לחקר התרגום, הוזמן הולמס לעבוד בה כחבר בכיר והוא נענה בהתלהבות.
לא זו בלבד שהיה לו הרקע המחקרי הנחוץ, אלא גם ניסיון בלתי-אמצעי רב וידע תאורטי נרחב בתחום.
הוא יצר תוכנית להכשרת מתרגמים ומתורגמנים, שבסופו של דבר הפכה למכון לחקר התרגום באוניברסיטה.
במידה רבה הולמס הוא שהפך את חקר התרגום לדיסציפלינה בפני עצמה, המכון שלו הכשיר ועדיין מכשיר דורות של מתרגמים ומעשיר אותם בידע תאורטי.
הייתה זו הרצאה פרוגרמטית שהתוותה את מסגרת המחקר של חקר התרגום כתחום מחקר תיאורי, פנומנולוגי.
ההרצאה לא פורסמה בכתב, אלא שנתיים לאחר מותו של הולמס ולפיכך השפעתה הייתה תחילה מועטה.
ב-1988 פורסמה ההרצאה כמאמר באנגלית והפכה לטקסט מכונן של תחום המחקר החדש.
ב-1984 קרא הולמס באירוע ספרותי חשוב כמה שירים הומוארוטיים שכתב בעצמו; בכך לא רק שיצא מהארון בעצמו, אלא גם שירתו זכתה לשבחים והכרה.
הוא אהב להפגין לראווה את נטייתו המינית, לא רק בשירתו אלא בבחירה קפדנית של בגדים ואבזרים.
כך הוא יצר לעצמו תדמית מוכרת: גבר מזדקן, נמוך ובעל שער שיבה, לובש מעיל עור, מכנסי ג'ינס, משולש ורוד על הדש, מחזיק מפתחות כבד וקצה מטפחת אדומה מציץ מכיסו האחורי.
הולמס היה אחד הראשונים שפיתחו את תחום המחקר "לימודים הומוסקסואליים".
ב-1978 הוא החל להעביר סדנאות באוניברסיטת אמסטרדם בנושא ספרות הומוסקסואלית והיה פעיל גם מחוץ לאקדמיה למען שוויון זכויות להומוסקסואלים.
הולמס חלה באיידס ונאלץ לפרוש מעבודתו בשנת 1985. הוא נפטר מהמחלה כעבור כמה חודשים, ב-6 בנובמבר 1986 ונקבר באמסטרדם.