tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בלמן עוסקת בעיקר בציור נופי הארץ, לעיתים במבט מיוחד כמו ב"מראות צד", 2003 – כבישים ומכוניות בנוף, "שיגעון הדקלים", 2005 – מבט מקרוב על הדקל שנשקף מחלון ביתה, "סימני-מים", 2007 - דמויות בהקפאת תנועה בטיילת תל אביב, ואתרי מים מוכרים ומוכרים פחות.
מתוך ה"אני מאמין" שלה כציירת:
"אני מאמינה שההתייחסות לנוף של ימינו בהתעלמות מכבישים ומכוניות, פרספקטיבה, אנשים בתנועה ועוד, הינה אבסורדית, מלאכותית ובלתי אמינה.
עבורי שילוב נושאים אלה הוא שיוצר את היופי המדהים והאמיתי, אשר אנו מוקפים בו."
בלמן מציירת בעיקר בצבעי אקריליק על קנבס ולוחות עץ, ובנוסף עוסקת בצבעי מים ובטכניקות הדפס.
אומנים נערצים עליה מהעבר: אדוארד הופר, ג'ון סינגר סרג'נט, מוריס אוטריו, קאמי פיסרו.
בלמן מתגוררת עם משפחתה באזור ירושלים.
כל הסרטים בשיתוף אלכס בלמן כבמאי, תסריטאי וצלם:
איש קטן אפור, 1975, פסטיבל אוטבה, קנדה, פסטיבל אדלאיד, אוסטרליה, ועוד.
מיצי – בנושא השואה, 1980, זכה בפרס ראשון בתחרות הסרט הישראלי הקצר באנימציה.
חציית-כביש (תחבורה להולכי רגל) פסטיבלים בנושאי זהירות בדרכים.
מוישל'ה – נהיגה בגשם (תחבורה לנהגים) פסטיבלים בנושאי זהירות בדרכים.
מוישל'ה – נהיגה בערפל (תחבורה לנהגים) פסטיבלים בנושאי זהירות בדרכים.
בופי הילד שבא מהכוכבים – סדרה של 5 סרטים (תחבורה לילדים).
פתיחים וגרפיקה לתוכניות שונות בטלוויזיה הישראלית ולסרטי תעודה.
שפת האבנים, תערוכת יחיד במרכז הקונגרסים, בנייני האומה, 1999
איקונות של נוף, תערוכת יחיד בתיאטרון ירושלים, 2000.
ארץ ושמיים, תערוכת יחיד בימק"א העולמית ירושלים, 2001
מראות צד, תערוכת יחיד בבית האומנים ירושלים, 2003
תערוכת אביב, קבוצתית, גלריה עין-הוד, 2003
כמו נהר, תערוכת יחיד בתיאטרון ירושלים, 2003
חברים חדשים, קבוצתית בבית האומנים ירושלים, 2003
ירושלים שלי, קבוצתית, מוזיאון התנ"ך, תל אביב, 2004
כסאות, קבוצתית, גלריה עין-הוד, 2004
יודאיקה, קבוצתית, מוזיאון התנ"ך, תל אביב, 2005
שיגעון הדקלים, תערוכת יחיד בתיאטרון ירושלים, 2005
סימני מים, תערוכת יחיד בתיאטרון ירושלים, 2007
עין לירושלים, קבוצתית, תערוכת חוצות בשדרות אלרוב, ירושלים, 2009
פרח לב זהב, קבוצתית, בית התרבות, ראשון לציון, 2011
תערוכות ברשת : אתר אגודת האמנים ירושלים, ארטיספו ועוד.
בלמן ניסחה לעצמה ולתלמידיה את 13 העיקרים שלה:
זכרי מאין באת ולאן את הולכת.
נולדת להיות ציירת – לא תוכלי לברוח מזה, לפחות תיהני מהדרך.
אל תחכי למוזה – לפעמים היא נחה.
תתחילי והיא תתעורר, וגם מצב הרוח ישתפר.
כמו בורא עולם – לצייר את השמיים ואת הארץ ואחר כך את כל השאר.
שיטה טובה, אך אין להיצמד מדי לשום שיטה – זה ישעמם אותך.
שיווי משקל דינמי (מונדריאן) – לחפש את האיזון אך לא בלי המפתיע.
אם זה לא מרגש, מדגדג את חוש הראיה, עוצר נשימה ומרחיב אישונים – את בדרך לעוד ציור חביב ותו לא.
תוכנית ותכנון – רצוי להתחיל איתם, אבל תני למקרה להשתלב ולהשפיע – זה כל היופי בשיטה – הכול צפוי והרשות נתונה – למקריות.
תשמרי את הציור רענן, שלא יהיה "עשוי" מדי, שיהיה פה ושם איזה קו או כתם לא מוסבר.
לציור יש חיים משלו – תני לו לנשום.
זהו שקט פעיל וערני כמו הגוף בחלום, בשינה או בהקיץ
את לא בתחרות עם אלוהים.
שלושה תפוזים על אדן החלון, מוארים מאחור– איזו שלמות.
לצייר דמיון מוחלט למקור – מתסכל.
תיצרי מזה משהו חדש ואישי.
הנוף הכי בנאלי באור החם והזוהר של השקיעה הופך לדרמה מדהימה.
המציאות זה לא סרט, אל תתחילי לערוך אותה – אם יש כביש, מכוניות, עמודי חשמל – תשלבי, זה עכשווי-בלי-מירכאות, ויוצר קונטרסטים, פרספקטיבה ומה לא.
עם זאת, לא כדאי לעקור עץ כי הוא מפריע לקומפוזיציה
כמו שאמר מלחין ידוע (ברנשטיין) "נדמה לכם שאני שוכב ונח, למעשה אני עובד קשה..." תעשי הפסקות, תתבונני, תני לציור לדבר אליך.
סדרה יוצרת המשכיות בעבודה וההבדלים בין הציורים הם סוג של מחקר ותשובות לשאלות רבות, כמו: מתי ציור אחד דומה מדי למשנהו והגיע הזמן להפסיק.
בשלב מסוים כדאי לוותר על שיפוטיות עצמית יתירה – שיעשו זאת המבקרים.
כשהעבודה גמורה – אל תגעי.
אישית, אני שונאת לחזור ולתקן, לרוב זה בעיקר מקלקל.
ולסיום, ציורים הם כמו ילדים – עם כל הצער, הם חייבים לפרוח מהקן.
טובה ברמן ישורון (9 ביולי 1898 – 24 בדצמבר 1997) הייתה רופאה ישראלית, מהדמויות הבולטות ברפואה הציבורית בישראל.
טובה (טניה) ברמן נולדה בעיר בילה צרקווה שבמחוז קייב, אוקראינה.
האב, יצחק ברמן, היה סוחר עצים, והאם, צפורה פייגה, הייתה עקרת בית.
ברמן הייתה הבת השלישית מבין חמשת ילדי המשפחה (שלושה בנים ושתי בנות: בוריה, מוטיה, טניה-טובה, סיומה, סוניה).
ההורים גידלו את ילדיהם באווירה יהודית מסורתית, העניקו להם חינוך יהודי בבית, ומגיל שש למדו כולם עם מורה פרטי.
בגיל 7 נדבקה בשָנית (סקרלטינה, מחלת ילדים מידבקת) במגפה שפרצה בעיירה.
באחד הפוגרומים במהפכת 1905, נזרקה אבן אל חלון בית המשפחה, והם עברו זמנית אל בית הורי האם במירונובקה, עד יעבור זעם.
ב-1906, עזבה המשפחה את תחום המושב בבילה צרקוב והתיישבה בקייב.
בשנת 1911 נרקמה עלילת דם נגד תושב העיר, מנחם מנדל בייליס, שהואשם ברצח נער נוצרי; בעקבות המצב הרגיש עזבה המשפחה את קייב זמנית לבית הקיץ של המשפחה, וחזרה לקייב לאחר שנרגעו הרוחות.
בשנת 1914 שמעה ברמן הרצאה של ברכה בן יעקב, חברת קיבוץ דגניה א', על הקמת הקיבוץ, על החלוצים ועל חיי השיתוף.
מאז החל לחלחל בה הרעיון לעלות לארץ ישראל.
ברמן התקבלה ב-1915, בגיל 17, ללימודי רפואה בקייב, באוניברסיטת "ולדימיר הקדוש", אחת הפקולטות הוותיקות והגדולות בעיר.
למרות שגיל הכניסה לאוניברסיטה עמד על 18 ולמרות המגבלות שהוטלו על מספר היהודים שיכולים ללמוד באוניברסיטה (הנומרוס קלאוזוס), היא התקבלה לשם.
ב-1917 הצטרפה לתנועת "דרור" והתמסרה לפעילות ציונית.
ב-1921, לאחר שקיבלה תואר דוקטור לרפואה, בחרו טובה וחבריה לתנועה לעלות לארץ ישראל.
הם חצו את הגבול לפולין, אך כשהגיעו לרובנו לא יכלו להמשיך לארץ ישראל עקב הגבלת מספר הסרטיפיקטים לעולים על ידי ממשלת המנדט.
רק ב-1923 הגיעה ברמן לעיר הנמל טריאסטה, ומשם באונייה אל חוף בת גלים בחיפה.
בשנתה הראשונה בארץ ישראל, שימשה ברמן רופאה במחנות החלוצים.
היא טיפלה בחלוצים בבלפוריה לפני עלותם על הקרקע, לאחר מכן עברה למרפאה בבנימינה ומשם נשלחה לעבוד בבית החולים בצפת.
בראשית 1927 יצאה לווינה להשתלמות רפואית והתמחתה ברפואה כללית ובבריאות הציבור.
ב-1928 חזרה לארץ והתמנתה ליו"ר ארגון רופאי קופת חולים, תפקיד אותו מילאה עד שנת 1932.
לאחר נישואיהם התגוררו במשך שבע שנים בבנימינה ושם גם נולדו ילדיהם: חווה (1931) ויצחק צפל ישורון (1936).
ב-1932 מונתה לראשות המחלקה לרפואה מונעת במרכז קופת החולים, ומילאה תפקיד זה עד שנת 1948. היא פיתחה את רפואת הילדים, עמדה בראש ועדות לתכנון המשפחה והרחיבה את שירותי "טיפת חלב" בקופת החולים.
כמו כן, הכניסה את הפיקוח הרפואי לבתי הספר.
בשנת 1948 נבחרה כחברה במרכז קופת חולים וחברה במחלקה המדיצינית, במקומו של ד"ר יוסף מאיר, אשר התמנה למנכ"ל משרד הבריאות.
היא שימשה בתפקיד זה עד 1952, אז מונתה ליו"ר המחלקה המדיצינית במרכז קופת חולים ומילאה תפקיד זה עד 1968. בתקופת כניסתה לתפקיד התרחשו גלי עלייה המונית למדינת ישראל, וברמן תרמה בתפקידה למען קליטת העולים.
היבט נוסף של העלייה היה קליטת רופאים רבים מבין העולים אל מוסדות קופת חולים, והיא פיתחה תוכניות ונהלים לקליטתם.
במהלך השנים השקיעה מאמצים רבים לגיוס רופאים וכוח עזר רפואי לאזורי הספר ולמושבי העולים; בתקופה זו נדרשו תלמידי רפואה להתחייב לשרת ביישוב כפרי או ביישוב ספר למשך תקופה של שנתיים.
בשנים 1962-1986, במקביל לתפקידיה במרכז קופת חולים, עבדה ברמן כמרצה וראש הסקציה לרפואה כללית בפקולטה ללימודי המשך ברפואה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1963 לקחה חלק בדיון על הצורך בהקמת פקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, וצידדה בהקמתה מתוך מחשבה שמערכת הרפואה בארץ זקוקה לתוספת של 150-250 רופאים בשנה.
לאחר מכן פעלה להקמת בית הספר לרפואה בחיפה בשיתוף פעולה עם הטכניון, ולהקמת בית הספר הראשון לרפואת המשפחה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1968, בגיל 70, קיבלה ברמן לידיה את הניהול הרפואי של מוסדות האשפוז של חולים סיעודיים: "בית רבקה" בפתח תקווה ו"בית אברהם הרצפלד" בגדרה.
במאי 1974 פרשה לגמלאות מתפקידיה בקופת חולים, אך עדיין שימשה ראש הסקציה לרפואה כללית בפקולטה ללימודי המשך באוניברסיטת תל אביב.
במרץ 1986 העניק ארגון גמלאי קופת חולים לברמן את התואר "יקיר קופת חולים", כאות הערכה לפעילותה במשך עשרות שנים.
מבעיות הרפואה המקדמת בקופת חולים, דפים רפואיים, ינואר-פברואר 1945.
על הפיקוח הרפואי של קופת חולים בבתי הספר של המרכז לחינוך ומצב בריאות התלמידים, דפים רפואיים, 1945, עמ' 32-28.
בעיות רפואיות בקליטת העלייה, דפים רפואיים, כרך י"ב, חוברת א' (מאי 1953)
לבעיית הרופא הכללי והרופא המקצועי, רפואה, יולי 1954
הטיפול המונע באם ובילד בשנים 1953-1948, דפים רפואיים, כרך י"ג, חוברת ג' (אוקטובר 1954)
התחלואה ביישוב הוותיק ובקרב העולים החדשים אחרי קום המדינה, דפים רפואיים, כרך ט"ו, חוברת א' (מארס 1956)
לעתידה של הרפואה המקצועית בארץ, רפואה, כרך נ"ב, חוברת א' (ינואר 1957), עמ' 16-13.
לשאלת השינויים המהותיים בעבודה הרפואית של קופת חולים, דפים רפואיים, חוברת ד' (נובמבר 1957)
אין תחליף לרופא הכללי: לשאלת מקצוע הרפואה על פרשת דרכים, רפואה, כרך נ"ד, חוברת ג' (פברואר 1958), עמ' 66-65
לבעיות העבודה וההכשרה של רופא כללי, דפים רפואיים, כרך י"ח, חוברת ד' (אוקטובר 1959)
לבעיות שינוי דפוסי עבודה במרפאה כפרית, דפים רפואיים, יולי 1960
לבעיות דפוסי העזרה הרפואית ותכנון כוח אדם רפואי, רפואה, כרך ס', חוברת ה' (מארס 1961), עמ' 155-154
ארגון העזרה הרפואית בישראל, דפים רפואיים, כרך כ"א, חוברת א' (ינואר 1962)
לשאלת הילודה והיריון בלתי רצוי, דפים רפואיים, כרך כ"א (אוגוסט 1962), עמ' 507-489
לבעיות המינהל הרפואי, דפים רפואיים, כרך כ"א (אוגוסט 1962), עמ' 507-489
לשאלת ארגון שירות רפואי בארץ, דפים רפואיים, כרך כ"ה, חוברת י"א-י"ב (דצמבר 1966)
סיבות הפְניה למרפאה ועבודת רופאי המשפחה, דפים רפואיים, (ספטמבר 1968)
סיבות לדרישות האישה להפלה מלאכותית בגלל היריון בלתי רצוי, רפואה, כרך ע"ו, חוברת י' (מאי 1969), עמ' 456-452
טובה גולדברג (31 ביולי 1930 – 24 בספטמבר 2006) הייתה קשרית מטעם הגדנ"ע בירושלים הנצורה בימי מלחמת העצמאות, ובמהלך פעילותה נפצעה ואיבדה את ידה.
על אף הפציעה מילאה את המשימה ובכך הצילה את חייהם של לוחמים אחרים, ועל כך הייתה מועמדת לקבלת אות גיבור ישראל, והיא בת 17 בלבד.
בשל גילה הצעיר ומפני שלא הייתה חיילת מן השורה, לא קיבלה את האות.
בשנת 1959 ראה אור בהוצאת אל"ף ספרו של אברהם שלמון "הקשרית האמיצה: סיפור עלילה מימי מלחמת השחרור", המבוסס על סיפור חייה של גולדברג ומתאר את עלילות גבורתה של נערה חברת הגדנ"ע בזמן המצור על ירושלים.
טובה גולדברג נולדה בירושלים, בת רביעית לשבעת ילדיהם של משה ומרים גולדברג, דור רביעי בשכונת בית ישראל בעיר.
אביה היה סוחר בננות, ואמה עקרת בית.
גולדברג למדה בבתי ספר דתיים ובגימנסיה יד חנה, והייתה חניכה בתנועת הנוער בני עקיבא.
כשהייתה בכיתה י"א, הצטרפה גולדברג ללא ידיעת משפחתה לגדנ"ע, ושימשה כקשרית בירושלים.
בבוקר יום שלישי, 8 ביוני 1948, במהלך הפגזה על ירושלים, נשלחה טובה גולדברג להעביר מכתב מהמטה האזורי בשכונת בית ישראל לבניין הסוכנות היהודית בדבר ביטול יציאה לפעולה מתוכננת בעקבות מידע על מארב אויב.
מכיוון שהקווים היו מנותקים ובקווים התקינים היה חשש לציתות, לא הייתה אפשרות להעביר את ההודעה בטלפון ולא באלחוט.
תפקיד השליחות הוטל על חברה אחרת בגדנ"ע, מיכל הריסון (מודעי), שהייתה חברתה של טובה גולדברג.
מכיוון שבן זוגה של חברתה הגיע לבקר אותה, ביקשה ממנה להחליף אותה במשימה זו.
טובה נענתה לבקשה ללא כל הסתייגות, לקחה את המכתב ויצאה לדרך.
כשהגיעה לרחוב בן-יהודה התפוצץ על ידה פגז.
ההדף גרם להפלתה ולאיבוד הכרתה.
כשהתעוררה מעלפונה גילתה שהפגז קטע את זרועה הימנית, אך לא מיהרה לבקש עזרה רפואית, אלא חיפשה את המכתב שנשמט.
היא מצאה אותו במרחק מטרים אחדים ממנה, הרימה אותו בידה השמאלית והחלה לרוץ לעבר בניין הסוכנות.
היא התגברה על כאביה והגיעה לבניין הסוכנות כשהיא שותתת דם.
בפתח הבניין נפלה וזעקה מכאב.
הפקידים בבניין הסוכנות לא יכלו לצאת לסייע לה מחשש ההפגזה, אך האפסנאי, אברהם לוסטיגמן, לא שעה להוראה ויצא מחוץ לבניין.
בדרכו לצעירה הפצועה נפל מהדף פגזים נוספים, אך בסופו של דבר הגיע אליה וקיבל את הידיעה.
מעשה הגבורה של טובה גולדברג התפרסם ועיתוני העיר כתבו בשבחה והדגישו את אומץ לבה.
מעדותו של לוסטיגמן עולה כי אף לא לרגע שכחה טובה גולדברג את תפקידה ואף אמרה לו: "הפסדתי את ידי, אבל הבאתי לכם מכתב".
נכונותו שלו עצמו להקריב את עצמו צוינה לשבח בפקודת יום ב-9 ביוני 1948. טובה אושפזה בבית החולים האנגליקני בירושלים.
רק אז גילו הוריה שביתם השתתפה בפעולה כקשרית.
לאחר הקרבות המליץ מפקד הגדנ"ע בירושלים יהושע אריאלי בפני דוד שאלתיאל, מפקד המערכה הצבאית על ירושלים, להעניק לה אות גיבור ישראל, וכך כתב:
בבית החולים האנגליקני בירושלים הכירה טובה גולדברג את אשר (אוסקר) בק, יליד ברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה, שאיבד את כל משפחתו בימי השואה.
הוא עצמו קפץ מרכבת שהובילה אותו ואת אמו ואחיו למוות, הגיע ליערות והצטרף לשורות הפרטיזנים.
ארצה הגיע ב-1947, התגייס לפלמ"ח ושירת בגדוד השישי של חטיבת הראל.
השתתף בשיירות שהובילו ציוד ואספקה לירושלים הנצורה.
באחת הפעמים נפצע קשות ונחשב כמת.
עם פינוי גופות משדות הקרב הצליח להזיז את ידו וסימן כי הוא חי.
טובה גולדברג ואשר בק הכירו במהלך השיקום ונישאו ב-12 ביולי 1949.
טובה גולדברג למדה לתפקד ביד שמאל וכל חייה נאבקה לקיום אורח חיים עצמאי.
אף על פי שלא הייתה חיילת בצה"ל הוכרה כנכת צה"ל.
הם גרו ביפו, שם נולד בנם יצחק, ואחר כך ברמת גן, שם נולדה בתם אורנה.
טובה למדה הוראה בסמינר לוינסקי ועבדה כמורה לתנ"ך ולשון, הייתה מחנכת ואחר כך סגנית מנהל בית ספר פרדס ברמת גן.
תלמידיה העריצו אותה והתייחסו אליה בהדרת כבוד והכירו את סיפור גבורתה.
במהלך השנים נעתר אשר בק להפצרות קרוביו להחליף תותב בגרמניה, והיא הצטרפה אליו.
היא עצמה לא החליפה את התותבת למשוכללת יותר מחשש שתלמידיה ותלמידותיה יירתעו.
עם פרישתה ממערכת החינוך התנדבה בתוכנית תהילה בעירית רמת גן להשלמת השכלה למבוגרים.
בשעות הפנאי אהבה לשחק ברידג' ואף השתתפה בתחרויות בינלאומיות.
במהלך השנים סירבה טובה גולדברג להתראיין לעיתונות.
היא נהגה לומר ש"עשיתי מה שכל אחת אחרת הייתה עושה במצבי".
הצניעות, האמונה והדבקות במטרה היו חלק מהווייתה והיא לא חשה שעשתה מעשה הרואי.
כל חייה סירבה שיתייחסו אליה כאל נכה והתעקשה להתמודד עם כל פעולות היומיום באופן עצמאי.
בלילה לפני מותה אמרה לבני משפחתה: "אני הולכת למות ולא השארתי אחרי כלום".
לתחושתה, לא השאירה חותם על דפי היסטוריה.
נפטרה בראש השנה תשס"ז ונקברה בבית העלמין ירקון לצד בעלה שנפטר בדיוק עשר שנים לפניה, בערב ראש השנה תשנ"ז.
בשנת 1959 פרסם המורה וסופר הילדים הוותיק אברהם שלמון את הספר הקשרית האמיצה, שהתבסס על סיפורה של טובה גולדברג.
אחייניתו, שהייתה חברתה הטובה של גולדברג, סיפרה לו על הקשרית הצעירה בגדנ"ע בירושלים הנצורה שאיבדה את ידה בפעולה, אך אף על פי כן השלימה אותה.
בספרו תיאר שלמון את סיפורה של טובה גולדברג, תוך עשיית מספר שינויים בדמותה.
שלמון העמיד במרכז הספר את סיפור הפעולה והפציעה, אך שינה מעט את הפרטים הביוגרפיים של הגיבורה.
בספר נקראה בת דמותה של טובה בשם יפה.
סיפור גבורתה של טובה גולדברג שימש לשלמון השראה לכתיבת הספר, והוא קרא לגיבורתו יפה.
טובה גולדברג הסתייגה מהספר בשל אי-דיוקים בתיאור הוריה וימי ילדותה ובשל הצגת הקשרית כגיבורה.
טובה פַּרדוֹ (10 במאי 1926 – 28 במרץ 2013) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית, שנודעה בעיקר בזכות הופעותיה במחזות תיאטרון הבימה.
טובה גרון נולדה ב-1926 בפלובדיב שבבולגריה.
היא עלתה לארץ ישראל ב-1933 בגיל 7 ולאחר שירותה הצבאי, ב-1947, הייתה חברה בלהקת תיאטרון "גחלילית" של צעירים יוצאי צבא.
היא למדה פיתוח קול, וכן מחול בסטודיו של יהודית אורנשטיין.
בגיל 21 החלה פרדו לשחק במסגרת תיאטרון האהל, שבו שיחקה בהצגות כמו "הנערה והכושי" (לצד עמוס אריכא) והייתה השחקנית הישראלית הראשונה להופיע בתפקיד "בלאנש" בהפקה הראשונה בארץ של "חשמלית ושמה תשוקה" בבימויו של מנחם גולן בתיאטרון האהל'.
ב-1953 עברה לשחק בתיאטרון הבימה עד 1956 שאז נסעה עם בעלה חיים פרדו לשחק בחו"ל.
ב-1957 עם שובם הקימו את "התיאטרון הכחול" שפעל כשנה ואחר כך חזרה לשחק ב"אוהל".
ב-1967 עברה לשחק בתיאטרון הבימה, בו שיחקה עד שפרשה לגמלאות ב-1991. כן שיחקה פרדו בתפקידים קטנים במספר סרטי קולנוע ישראלים - "מרגו שלי" (1969), "אריאנה" (1971), "נורית" (1972) ו"אחרי החגים" (1994).
ב-1988 זכתה פרדו בפרס אשמן על תפקידה במחזה "המלביש" (רונלד הארווד).
בראשית שנות החמישים נישאה לבמאי והשחקן חיים פרדו, שנפטר בשנת 1963.
הקולנוען אראל פרדו (2014-1951) היה בנם של טובה וחיים פרדו.
מ-1964 היא חייתה עם הקריקטוריסט קריאל גרדוש (דוש), עד מותו בשנת 2000. השניים התגוררו בתל אביב.
טובה פרדו נפטרה בשנתה ב-2013, בגיל 87. היא נקברה בבית העלמין ירקון.
הותירה אחריה בן, נכדה ושלושה נינים.
טובה סַנְהֶדְראי-גולדרייך (לעיתים: סנהדראית; 23 בספטמבר 1906 – 31 באוגוסט 1993) הייתה פעילה מרכזית בזרם הציונות הדתית והסוציאליסטית בישראל, ממייסדות ארגון הפועלות של הפועל המזרחי ומראשותיו, חברת הכנסת מטעם סיעת מפד"ל (האישה הדתייה הראשונה שנבחרה לכנסת), יו"ר תנועת אמונה ומייסדת הארגון הראשון לשירות לאומי לבנות.
טובה סנהדראי-גולדרייך לבית דיאמנט נולדה ב-23 בספטמבר 1906 בעיר טרנופול שבגליציה המזרחית, אוסטריה (לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה חלק מפולין; כיום באוקראינה).
הוריה, שלמה דיאמנט, סוחר עצים, ואסתר לבית גליקמן, ניהלו בית ציוני דתי וכיהנו כראשי מחלקת "הנוער והחלוץ" בהסתדרות הציונית העולמית בעירם.
למדה בבית ספר עממי פולני ובבית הספר התיכון "תרבות" בעירה, וסיימה את לימודיה בהצטיינות.
בהיותה בת 22 הצטרפה לתנועה הדתית החלוצית "תורה ועבודה", פעלה בה להכשרת פלוגות עלייה וביססה את מקומה כאחת מראשי "החלוץ המזרחי" בעיר.
סיימה את לימודיה בסמינר למורים והחלה ללמד עברית.
בשנים הבאות העמיקה את פעילותה בתנועה, שימשה נציגה בוועידות הפועל המזרחי והמזרחי ונבחרה כחברת הוועד המרכזי של "המזרחי" בפולין.
הייתה ממייסדות תנועת "בנות מזרחי" ובשנת 1932 ניהלה קבוצת הכשרה מטעם "תורה ועבודה" ו"החלוץ המזרחי".
העדיפה לכתוב ולדבר בעברית ופרסמה מאמרים בעיתונות העברית בפולין.
בכתיבתה נהגה לשלב ציטוטים מדברי הרב שמואל מוהליבר ורעיונות ממקורות יהודיים נוספים.
בשנת 1933, כשנשלחה כצירה מטעם הסניף העירוני של החלוץ המזרחי לוועידה הציונית שהתקיימה בלבוב, זכתה לשבחים על העברית הטובה שבפיה ועל הופעתה המרשימה.
כששבה מן הוועידה הצהירה על כוונתה לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1934 קיבלה סרטיפיקט עליה לארץ בעקבות מסיבת עיתונאים בנושא הדרישה לתת רישיונות עליה לנשים, שארגנה חברתה טובה רובין מנהלת ההכשרה לבנות קיבוץ התופרות למטרה של תנועת ברוריה.
עלתה בהפלגה לארץ ישראל על סיפון האונייה "פולוניה" ביחד עם חברתה מרים אליאש לבית ורובל.
היא שכרה עמה חדר בתל אביב סמוך לחוף הים, והתקיימה מעבודות מזדמנות, לעיתים בניקוי כדי חלב.
זמן קצר עבדה בבציר במושבה בת שלמה.
בארץ ישראל נחשפה לקשייהן של נשים יהודיות למצוא עבודה ולאתגרים שעמם התמודדו חלוצות דתיות.
אלו, והיא ביניהן, נתקלו בקשיי קליטה כפולים – הפועלים הדתיים נקטו בגישה שמרנית כלפי נשים: הפועל המזרחי לא קיבל לשורותיו נשים בשנותיו הראשונות; ואילו ציבור הפועלות הכלליות, שרובן לא היו דתיות, לא קיבלו בהבנה את רצונן לשמור על אורח חיים דתי.
על כן הן החליטו להקים מסגרת עבור הפועלות הדתיות, בעיקר עבור אלו שגרו בעיר.
לשם כך, הקימה עם נשים נוספות את ארגון הפועלות של הפועל המזרחי, שהתכנס לראשונה בינואר 1935. באותה שנה השיגה עבודה קבועה שכללה גם מגורים, כמטפלת בתינוקות בבית משפחה בתל אביב.
היציבות בתעסוקה ובדיור אפשרה לה להרחיב את פעילותה בארגון הפועלות.
עם הקמתו נבחרה על ידי ראשי הפועל המזרחי למזכ"לית הארגון.
היא חלקה משרד בבית הפועל המזרחי עם שלמה זלמן שרגאי וחיים משה שפירא.
באותה שנה נבחרה גם כחברת מועצת סניף הפועל המזרחי בתל אביב.
במסגרת התנועה עסקה בהקמת מוסדות לילדים, בתי ספר מקצועיים, מוסדות להכשרה מקצועית ובתי חלוצות בכל הארץ.
כן הטיפה לפיתוח תעשייה ביתית כדרך להתמודד עם אבטלה ולהשתלבות הנשים בפעילות ציבורית.
ב-13 בספטמבר 1938 נישאה לרב ישראל צבי סנהדראי (סנדרוביץ), אותו הכירה בפולין כשנפגשו בוועידה של "צעירי החלוץ המזרחי" בשנת 1933. בספר לזכרה נכתב שהיה האיש שהשפיע עליה יותר מכל.
תפיסות עולמם היו דומות והייתה ביניהם הסכמה לגבי היקף פעילותם בתנועה: היא בחזית, והוא מאחורי הקלעים.
בשנת 1948 נולד בנם היחיד, אורי.
ישראל סנהדראי היה יושב ראש "החלוץ המזרחי" בפולין והגיע לארץ ישראל בשנת 1936. הוא היה חבר בוועד הארצי של קק"ל, ניהל את המועדון לחייל הדתי בזמן מלחמת העצמאות, חבר בנשיאות המפד"ל ועוד.
עמד בראש המוסד "עזרת תורה" עד מותו בשנת 1966. בשנותיו האחרונות פנה ללימודי משפטים, במטרה להתמקד במשפט העברי.
ביום בו עמד לסיים את לימודיו לקה בלבו וכעבור כמה חודשי התאוששות מת מהתקף לב נוסף.
זמן מה לאחר שהתאלמנה, נישאה לרב קלמן גולדרייך, שכיהן כנציג "הפועל המזרחי" בעיריית פתח תקווה ויו"ר המועצה הדתית בעיר.
היא פיתחה קשרים הדוקים עם בנו ובתו מנישואיו הראשונים להדסה לבית בריל.
ארגון הפועלות של הפועל המזרחי
ארגון הפועלות של הפועל המזרחי הוקם על ידי סנהדראי ועולות נוספות בעלות רקע תנועתי, כדי לסייע לחלוצות הדתיות בארץ ישראל.
עד הקמתו השתלבו נשים בתנועת הפועל המזרחי, אולם הדבר לא פתר את מצוקותיהן הכלכליות והחברתיות.
העלייה במספר העולות הדתיות הובילה אותן בשלהי שנת 1934 להקמת ארגון פועלות.
היה זה ארגון חלוצי-סוציאליסטי, דבר שעורר לעיתים חילוקי דעות עם ארגון הנשים הדתיות "ארגון נשות המזרחי באמריקה" (לימים נשי אמי"ת), שהיה ארגון נשים בורגני ופילנתרופי במהותו.
בכינוסן הראשון בשנת 1935 נקבע מנגנון הפעולה של הארגון, שכלל מועצה ארצית, מזכירות וסניפים מקומיים ברחבי הארץ שנציגותיהם נפגשו באספות כלליות.
הן הקפידו על שותפות מלאה של הפועלות בתנועה הכללית של הפועל המזרחי, ועל ניתובן לתפקידים נשיים מסורתיים בה, כדוגמת מעשי חסד וחינוך, לצד שותפות נשית פעילה במשימות הלאומיות.
מנהיגות הארגון היו מהפכניות, במובן זה שנקטו יוזמה ופעלו בתחומים שנחשבו עד אז לתחומים שהיו שייכים לגברים.
הן עסקו בפעילות ציבורית תוך שמירה על אורח חיים דתי.
התנהגות זו הייתה חדשנית במגזר הדתי.
סנהדראי, שעמדה בראש 'ארגון הפועלות', סיפרה: "לא קיבלו אותנו כתנועת נשים בלבד, אלא כתנועה לוחמת, בעלת עקרונות.
עשינו הכול כדי שהתנועה החדשה תהיה פועלת, מגשימת הרעיון הציוני ועומדת על זכויות אשה ככלל וזכויות האשה הדתית בפרט.
לחמנו לא רק לשחרור האשה הדתית אלא גם נגד הדעות הקדומות על מקומה של האשה הדתית במטבח או בפעולות צדקה...".
ארגון הפועלות נתמך מבחינה כלכלית לחלוטין על ידי תנועת הפועל המזרחי, ובמובן זה היה כפוף לה, אולם הוא הוביל קו רעיוני חדש ועצמאי.
תחום הפעילות העיקרי של הארגון היה סיוע לחלוצות לבוא לחיות בארץ ודאגה לקליטתן בה, באמצעות הקמת בתי חלוצות, סידור עבודה, קורסים להכשרה מקצועית ופיתוח פעילות תרבותית.
נשות הארגון פעלו בשיתוף עם נשות מזרחי בעשייה ציבורית בתחומי סעד, סיוע לנזקקים ועולים ועוד.
בנאום שנשאה בשנת 1940 באספת נשים של ארגון "תורה ועבודה" בכפר סבא, סקרה סנהדראי את קורותיו של ארגון הפועלות, וטענה שבזכותו הפועלת הדתית "חדרה לכל שטחי החיים, החל ממקצועות רגילים לאשה וכלה במקצועות, שעד עתה היו נחלת הגברים בלבד".
עם קום המדינה החלו נשות הארגון לפעול למען כלל הציבור הדתי, תוך התמקדות בתנועת הפועל המזרחי.
בתוך כך עסקו רבות בקליטת עולים ובעיקר עולות ובחינוך לגיל הרך.
סנהדראי התמקדה בסיוע למשפחות שנפגעו במהלך מלחמת העצמאות ובקליטת עולי תימן.
היא עשתה זאת בשיתוף עם שרה שטרן-קטן, לימים חברתה לסיעה בכנסת (סנהדראי הכירה אותה בקונגרס הציוני בשנת 1946, ושיכנה אותה בביתה למשך שלושה שבועות, כשעברה לגור בארץ בשנת 1947).
מטרת הארגון הייתה לשלב בין שני התפקידים שהאמינו כי עליהן למלא: האחד, אם ואשת משפחה; האחר, עסקנית ציבור הפועלת לטובת הכלל, בדרך כלל על ידי מילוי תפקידים שנתפסו כנשיים מסורתיים.
בשנת 1951 נחנך בתל אביב בית החלוצות השמיני לעולות בסיוע כספי של נשי מזרחי מקנדה.
בטקס הנחת אבן הפינה הודתה סנהדראי לנשות המזרחי וציינה כי "אפייני הדבר למפעלה של ארגון הפועלות שדווקא בימים שהקונגרס הציוני מתכנס לדיון על העלייה וקליטתה, מרחיב הארגון את אמצעי הקליטה בהקמת בית לחלוצות דתיות מהגולה.
בבית זה נמצאת החניכה באווירה תרבותית חינוכית דתית, ושבע[ת] הבתים שהוקמו עד כה צרים מהכיל את הבנות הנמצאות בהם".
כשחלה האטה בעלייה הגדולה שלאחר קום המדינה, עבר הארגון מפעילות דחופה של קליטה לעשייה מתוכננת, המותאמת לצורכי המדינה המשתנים.
הן פתחו רשת גנים לילדים מסורתיים ודתיים שבה התחנכו גם ילדים מתחת לגיל חינוך חובה במטרה לאפשר לאימותיהם לצאת לעבוד.
בנוסף לכך פעלו להכשרת מטבחים של צה"ל, והרבו בפעילויות קהילתיות, כביקור חולים, הקמת גמ"חים ואחרות.
באותה תקופה החלו גם להעסיק עובדות בשכר בנוסף למתנדבות.
טובה סנהדראי התמודדה לאספת הנבחרים הרביעית בשנת 1944, כשעמדה בראש רשימת נשים תורה ועבודה, ונבחרה להיות נציגתה היחידה.
במסגרת זו פעלה עם נשות הארגון בוועד למען החייל ובפעולות היישוב לשעת חירום בזמן מלחמת העצמאות.
באותה שנה יצאה לשמונה חודשי שליחות בארצות הברית ובקנדה שבהם גייסה כספים ל"הגנה".
בשנת 1949, במערכת הבחירות לכנסת הראשונה, הוחלט בקרב כלל המפלגות הדתיות לרוץ לכנסת ברשימה מאוחדת.
החרדים התנו את השתתפותם בכך שלא יהיה ייצוג לנשים ברשימה.
הדבר הוביל למחאה נשית בהנהגת סנהדראי: היא כינסה בביתה קבוצה של נשים, בהן חברות בתנועה ונשות חברים, ויחד החליטו לרוץ לבחירות ברשימה נפרדת בראשותה: "רשימת הפועלת והאשה הדתית", שתיוצג באותיות פ"ד (פועלת דתית).
בסופו של דבר, חסרו לרשימה מספר מועט של קולות כדי לזכות במושב לכנסת.
בבחירות לכנסת השנייה החליטו סנהדראי וחברותיה לתמוך ברשימת הפועל המזרחי אף על פי שלא הוצבה אישה במקום ריאלי, כיוון שהאמינו שאם יתמודדו שוב ברשימות נפרדות הדבר יוביל למשבר חמור בציונות הדתית.
במקביל המשיכה לקדם מאבק לייצוג נשים בכנסת.
בבחירות לכנסת השלישית התמודדה במסגרת "חזית דתית לאומית", הרשימה המשותפת לתנועת המזרחי ולפועל המזרחי.
היא הייתה האישה הבכירה ביותר ברשימה, ומוקמה במקום השנים עשר.
חסרו עשרים ושבעה קולות כדי שתיכנס לכנסת.
סנהדראי נבחרה לכנסת כששובצה במקום האחד-עשר ברשימת "חזית לאומית דתית" במערכת הבחירות לכנסת הרביעית, והייתה לאישה היחידה בין חברי הסיעה, לאורך כל שנות כהונתה.
היא כיהנה כחברת הכנסת מטעם סיעת מפד"ל החל מהכנסת הרביעית ועד לכנסת השביעית, בין השנים 1959–1974.
בכל התקופה הייתה חברה בוועדת העבודה ובוועדת השירותים הציבוריים.
במשך השנים הייתה חברה גם בוועדות אחרות, לפרקי זמן קצרים יותר: ועדת המשנה בעניין קשישים שאינם כלולים בביטוח הלאומי, ועדת המשנה בעניין חיסול משכנות העוני והטיפול במפונים, ועדת הכנסת, ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת המשנה לענייני נציב תלונות הציבור וכן מילאה תפקיד כיו"ר ועדת המשנה לפניות הציבור.
החל מן הכנסת החמישית כיהנה גם בנשיאות הכנסת ובמשך שלוש קדנציות שימשה סגנית יושב ראש הכנסת.
סנהדראי זכתה להערכה מצד אנשי הציונות הדתית.
ד"ר זרח ורהפטיג סיפר עליה: "כשהיא נכנסה לכנסת זה היה כאילו ישבה שם מאז ומעולם.
פשוט היה טבעי שאשה פעלתנית ודעתנית כמותה מקומה שם".
הרב משה צבי נריה ואשתו רחל נריה התבטאו גם הם בעניינה: "כושרה, נאמנותה, טוב הטעם והדעת שלה, מסירותה והתמדתה, הם שהביאוה למשכן הכנסת".
במשך כל שנות כהונתה בכנסת הייתה חברה בוועדת העבודה.
היא ראתה את החקיקה בתחום זה כאמצעי חברתי חשוב המעניק הזדמנות לאזרחים להשתלב במסגרות תעסוקתיות יצרניות.
בין יוזמותיה בוועדה היו קריאה לחקיקה שתחייב לימוד מקצוע בבתי הספר, דרישה כי ייקבע פרק זמן למשא ומתן טרם תתחיל שביתה, שכר מינימום, חוק פיצויי פיטורים, הצעות חוק בנושאי בוררות ויישוב סכסוכי עבודה.
במסגרת חברותה בוועדת העבודה פעלה רבות לקידום תעסוקת נשים.
היא סברה כי על נשים לרכוש מקצוע, אך זאת מבלי לפגוע בתפקודן כאימהות ונשות משפחה.
היא הציעה להשיג זאת על ידי עבודה במשרה חלקית או הקמת מעונות יום בסמוך למקומות עבודתן.
כדי להכשיר את הקרקע לקראת קליטה עתידית של נשים בשוק העבודה, היא האמינה כי חשוב להקנות מקצוע לנערות וכי ראוי לעשות זאת בעזרת שכר לימוד מדורג.
היא ראתה בכך תפקיד ממלכתי.
בשנת 1961 אמרה בריאיון למעריב: "יש חוקים שהושגו לטובת האישה ומן ההכרח לשמור עליהם, כמו חוק איסור עבודת לילה לנשים.
הוא שומר על בריאותה של האישה, ובריאות האישה – זה בריאות העם.".
היא פעלה להוציא לפועל את היוזמה להגביל את שבוע העבודה לנשים לחמישה ימי עבודה.
כדוגמה להיתכנות של רעיון כזה, הביאה את בית החרושת 'תלווה' ובית חולים חדש בנס ציונה.
בשנת 1960 הגישה, ביחד עם חברות הכנסת בבה אידלסון, רות הקטין ואמה תלמי, הצעת חוק שמטרתה השוואת שכר הנשים והגברים.
עוד בקדנציה הראשונה שלה בכנסת העלתה במסגרת ועדת העבודה את נושא הביטוח הלאומי לעקרות הבית: "אנו רואות גם את עקרת הבית כאשה עובדת וזכותה לבטח את עצמה ככל פועלת".
עניין זה הבשיל לכדי הצעת חוק שהונחה בפני מליאת הכנסת בראשית 1970, בעת כהונתה הרביעית בכנסת.
בהצעה זו קראה לבטח את עקרות הבית מפני תאונות עבודה המתרחשות בביתן.
כשלושה שבועות לפני שהצעת החוק הייתה עתידה להתדיין במליאת הכנסת, סיפרה עליה בקבלת פנים, שערכו נשות ארגון אימהות עובדות בירושלים לחברות הכנסת השביעית.
היא הסבירה כי עבודתה של עקרת הבית צריכה להיחשב כמו עבודתה של אישה מחוץ לביתה.
ולפיכך צריך לדאוג לביטוח עקרות הבית מפני תאונות עבודה.
היבטים רבים של פעילותה בכנסת נגעו למעמד המשפחה ולטהרת המשפחה, הן מן הפן הדתי והן מן הפן הלאומי.
היא הובילה את המאבק במעמד ה"ידועה בציבור", ובעקבות פעולתה הורע מצבה של האחרונה בחוק הירושה שנידון בכנסת בשנת 1962.
ההתייחסות למעמד האישה התבטאה גם במאבקה נגד הפורנוגרפיה, בייחוד בפרסומות בעיתונות.
היא הנהיגה שמונה חברות כנסת למאבק משותף בתופעה זו, וכינסה אותן בחשאי במרתף הכנסת, כדי לתכנן כיצד לפעול בנושא.
בין חברות הכנסת שטענו כי תמונות אלו הופכות את האישה לאובייקט מיני, נמנו גם שולמית אלוני ודבורה נצר.
סנהדראי התנגדה להצעות ללגליזציה או הקלה בעונש של ביצוע הפלות, סנהדראי אחראית על יוזמות נוספות רבות בנושא מעמד המשפחה: חיוב מתן מזונות לאלמנה, ביטול הגבלת הגיל לתמיכה בילדים במסגרת חוק הירושה, העלאת הגיל המינימלי לקיום יחסי מין ל-18, ועוד.
בשנת 1961, במסגרת פעילותה בוועדת השירותים הציבוריים, מונתה ליו"ר ועדת המשנה לנושא העיוורים בישראל.
השבועון "העולם הזה" סיקר את תרומתה הרבה לרווחתם של העיוורים, ואף כינה זאת בפרפרזה "עבודה עיוורית": "היא מופיעה באותו להט ובקיאות בנושאים סוציאליים כפי שהיא מופיעה בעניינים דתיים".
כיו"ר הוועדה התמקדה בעיקר בשיפור תנאיהם של עיוורים בגיל העבודה.
השיפור נעשה באמצעות יצירת תעסוקה לאותם אנשים, על ידי הכשרה מתאימה, וסיוע בשילוב במקום העבודה.
מלבד חקיקה לשיפור התעסוקה, ראתה חשיבות עליונה בשינוי הדעות הקדומות אודות כושרם של עיוורים להשתלב כשווים בשוק העבודה.
כדי לשנות תדמית זו הזמינה לדיוני הוועדה מנהלי מפעלים ושאר מעסיקים, כראשי תנובה, אתא, ומפעל לודז'יה.
במהלך הדיונים ציינה לשבח את המעסיקים ששילבו עיוורים במפעליהם, וקראה לאחרים להכיר בכך שעיוורים אינם נופלים ביכולתם מעובדים אחרים.
לחיזוק דבריה גייסה מנהלים ומעסיקים שישתפו בניסיונם המוצלח בהעסקת עיוורים.
בנוסף, דאגה להקדמת גיל הפרישה לעיוורים, קראה לחקיקת חוק להגנת העיוור והעלתה הצעה לפיתוח תעשיות ביתיות בקרב נשים עיוורות.
סנהדראי פעלה לקידום התעסוקה בקרב המגזר הדתי בכלל כשדרשה הבטחת זכות שווה לנוער דתי במסגרת חוק החניכות ובכיתות העל יסודיותותמיכה לרשת ההכשרה המקצועית 'תורה ומלאכה', וכשחזרה וקראה לבחון את מדיניות חלוקת היתרי העבודה בשבת.
בשנת 1966 הקים משרד העבודה לבקשתה ועדה לצמצום היתרי עבודה ולפסילה של היתרים קיימים.
בנוסף, היא הקדישה חלק ניכר מעבודתה לקידום תחום הבריאות.
בין היתר הציעה לערב את הרשויות המקומיות בניסיון לפתור את מצוקת מיטות האשפוז בבתי החולים, להעביר את האחריות על פריסת כוח האדם הרפואי למשרד הבריאות, להפעיל לחץ ציבורי בנוגע לחקיקת חוק ביטוח בריאות, לחייב רישום רכיבי המזון ותאריך ייצורו על גבי האריזות ועוד.
פעילותה בכנסת הייתה רחבת היקף וכללה תחומים נוספים, בהם דאגה לביסוס עיירות הפיתוח לפני שמקימים יישובים חדשים, גיוס יהדות העולם לשיקום העולים, עדכון קצבאות הזקנה בהתאם לשינויי השכר במשק ודחיית גיל הפרישה בשנתיים.
בנוסף פעלה לשילוב לימודי שחייה בתוכנית הלימודים בבתי הספר, בעקבות מקרה טביעה של תלמידות סמינר בית יעקב, שטבעו באחד מחופי תל אביב משום שלא ידעו לשחות.
בינואר 1968 הגישה הצעות במטרה להתמודד עם העלייה במספר ההרוגים והפצועים בתאונות דרכים.
היא הציעה להקים ליד משרד התחבורה גוף שיכלול משרדי ממשלה, חברות תחבורה, נהגי מוניות, רשויות מקומיות, פסיכולוגים וסוציולוגים.
התבטאותה בנושא זה צוטטה בכלי תקשורת רבים:
בכנסת החמישית, השישית והשביעית כיהנה כסגנית יושב ראש הכנסת.
היא נבחרה לתפקיד פה אחד, במקום חבר הכנסת אהרן-יעקב גרינברג שהלך לעולמו, זאת חרף טענת חבר רבני המפד"ל כי "אין עושין אישה מלך".
ביום בחירתה אמרה: "המפד"ל הכיר בכך כי גם אשה יכולה להוסיף הרבה בעבודה המדינית-מפלגתית.
נמצאתי ראויה לכך בגלל עבודתי במפלגה ובכנסת, ובמקרה הזה לא הייתה כל חשיבות לעובדת היותי אשה.
אם לא הייתה הסכמה מלאה, לא הייתי מקבלת על עצמי את התפקיד".
פעמיים הפסיקה את דיוני המליאה: בשנת 1964, בעקבות הפרת צנזורה, כאשר משה דיין, שר החקלאות, דיבר בנאומו על דברים חסויים מפרשת "העסק הביש", ופעם שנייה בשנת 1968, בעקבות סכסוכים וצעקות מיציע האורחים, של אוהדי חבר הכנסת מנחם בגין כלפי חבר הכנסת מאיר וילנר.
מרד נשים במפד"ל ופרישה מהכנסת
בשנת 1973, בבחירות לכנסת השמינית נמנתה על הסיעה המרכזית של זרח ורהפטיג שנחלשה בבחירות המקדימות, ומוקמה במקום השלושה עשר ברשימת המפד"ל ולא נכנסה לכנסת.
עוד בספטמבר 1973, כשהתברר ששובצה במקום לא ריאלי, הודיעה שתתמודד בראשות רשימה נפרדת מטעם תנועת האישה הדתית לאומית.
בתגובה לכך הבטיח יוסף בורג בשם צמרת המפד"ל, כי שרים מן המפלגה יתפטרו מתפקידם כדי לאפשר את כניסתה, וב-1 באוקטובר 1973 הושג הסכם ונמנעה ריצה נפרדת.
לאחר הבחירות התברר שבורג לא יקיים את הבטחתו.
טובה סנהדראי הייתה האישה הדתית הראשונה בכנסת, והיחידה במשך שנים רבות.
כהונתה התאפיינה במחויבות רבה להלכה היהודית ולחברה הדתית שממנה באה, וכללה גם פעולות רבות שנבעו מעצם היותה אישה, כמו גם שיתופי פעולה חוצי סיעות עם שאר חברות הכנסת.
כחברת כנסת דתייה השתתפה בשיעורי התלמוד השבועי שנערכו לחברי הכנסת ושילבה בנאומיה ציטוטים ורעיונות מן המשנה, שולחן ערוך וכתבי הרמב"ם.
בנובמבר 1959 אמרה בריאיון לעיתון הדתי-לאומי 'הצופה':
בריאיון ל'מעריב' התייחסה לקשייהן הייחודיים של נשים בכנסת:
בשנת 1977, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, הודיעה על פרישתה מן החיים הפוליטיים.
ארגון הפועלות של הפועל המזרחי וארגון נשי מזרחי התמקדו באורח חיים דתי ובצביונה הדתי של המדינה ופחות בעשייה כוללת למען זכויות נשים.
הדמיון בפעילות שני הארגונים, שגם הבדיל אותם מארגוני נשים אחרים בארץ, הוביל לאיחודם באוקטובר 1956 ולייסוד תנועת האישה הדתית לאומית (תאד"ל).
סנהדראי ויתרה על תפקיד נשיאת התנועה לטובת שרה הרצוג, שעמדה בראש נשי מזרחי, ומונתה למרכזת התנועה.
בתפקיד זה דאגה לאיוש התפקידים בתנועה ועיצבה את תכניה בזיקה לאידאולוגיה של הפועל המזרחי והמזרחי.
בינואר 1956 התקיימה הוועידה הראשונה של תאד"ל, ובמהלכה העלתה את סוגיית ייצוג הנשים: "היהדות ידעה מאז ומתמיד לתת שוויון לאישה...
אך בפועל עד היום לא הגיעה החברה לייצוג במוסדות הנבחרים במידה המגיעה לה, בהשוואה לעבודתה הענפה".
בהקמתה מנתה תאד"ל 42 אלף חברות, ועסקה בתחומים רבים ובהם: קשר עם התפוצות ועם ארגוני נשים נוספים, חינוך מקצועי ורוחני לנשים ולנערות, הפיכת בתי חלוצות למוסדות חינוך והכשרה, טיפוח החינוך לגיל הרך, סיוע לנזקקים ועוד.
בפברואר 1977 שונה שם התנועה ל"אמונה".
סנהדראי המשיכה לעמוד בראשה עד פרישתה ב-1984, כשהתנועה מנתה כשבעים אלף חברות.
באותה שנה נוסדה גם תנועת אמונה העולמית והיא שימשה בה כסגנית יושבת הראש.
בשנים 1984–1988 כיהנה כנשיאת התנועה.
בשנת 1971 פעלה במסגרת התנועה ובכנסת להקמת ארגון לשירות לאומי לבנות דתיות, "האגודה להתנדבות בעם", וכיהנה כנשיאתו במשך 15 שנה.
כבר מימיה הראשונים של האגודה קמו לה מתנגדים רבים מן החברה החרדית ובשנת 1972 יצא פסק הלכה חתום על ידי מאות רבנים, לפיו: "השירות הלאומי הורס את יסודות המשפחה בישראל והוא בבחינת התאבדות נפשית ורוחנית וימוטט את יסודות היהדות".
הרבנות הראשית לא הביעה התנגדות ברורה, אולם לא העניקה את ברכתה לארגון החדש.
סנהדראי לא נכנעה ללחצים ויחד עם שאר ראשי האגודה ניהלה מסעות הסברה בשבחו של הארגון.
ההתנגדות הסלימה, ובאביב של אותה שנה הוצת ביתה של סנהדראי בצפון תל אביב.
ההצתה הסתכמה בנזק לרכוש ולא בנפש, והייתה השלישית בשורת הצתות על רקע זה באותה תקופה.
להצתה נלוו פשקווילים וכרוזים, אולם היא לא נכנעה.
במקביל להמשך הנהגת האגודה להתנדבות, ריכזה ועדה פנימית של סיעת המפד"ל בכנסת שדנה בשאלת נחיצות שירות החובה בקרב כלל הנשים בצה"ל.
היא הציעה להעמיד את השירות הצבאי לצד השירות הלאומי כשתי אלטרנטיבות בפני כלל הצעירות, עם עדיפות לשירות הלאומי: "אני מצדדת בחוק אחד, המחייב את כל בנות ישראל בארץ ישראל, כל זמן שהיו קיימים שני חוקים - הדבר הפריע לי.
שכן כאזרחית וכאדם בישראל זה לא בריא ולא טוב.
חוק אחד, שווה לכולם - מייצב ו'מיישר' את המצב".
מלבד כהונתה כחברת הכנסת ופועלה בארגוני הנשים של המפלגה, כיהנה סנהדראי כיושבת ראש המועצה הישראלית של האיגוד הסוציאלי העולמי (1960–1962), כנשיאת מועצת ארגוני הנשים בישראל, הייתה חברה במועצה הציבורית לנושא יחסי ממון בין בני זוג במשרד המשפטים (1965–1966) וחברה במועצה הציבורית לבתי ספר מקצועיים.
בשנת 1964 נבחרה לחברות במועצה הציבורית למען האישה בישראל, וכן הייתה חברת הנהלה של המועצה למען יהדות רוסיה.
בין השנים 1976 ל-1978 הייתה חברת צוות מעמד האישה בדיני משפחה בראשות פרופ' מנחם אלון, אחד מתשעה צוותים של הוועדה הממלכתית למעמד האישה בראשות אורה נמיר.
היא פעלה בוועדה לקידום חקיקה בעניין משפחות נטושות, ולהחמרת הענישה לאנסים.
אולם בגלל מחלוקות בין חברי הצוות, הצוות היה היחיד בוועדה שחבריו וחברותיו לא הגיעו להסכמה ולא הגישו המלצות.
סנהדראי הייתה חברה בהנהלת "הבונה", קבוצה קבלנית לבניין, ובדירקטוריון של חברת הבנייה "משכנות" מבית הפועל המזרחי.
במהלך השנים השתתפה בכנסים של המזרחי, הפועל המזרחי ואמונה בישראל ובחו"ל.
כיהנה כחברת הוועד הפועל הציוני, פעלה כחברת מרכז תנועת 'הפועל המזרחי' וחברת הוועד הפועל בישראל, כצירה לקונגרס הבינלאומי לנשים יהודיות וכצירה לקונגרס הציוני
בשנת 1979 קיבלה את תואר יקירת העיר תל אביב יפו.
סנהדראי פרסמה מאמרים על בעיות האישה העובדת הדתית בעיתון "הצופה" ובקבצים "ניב החברה" ו"דפי פעולה" ובביטאון ארגון הפועלות של הפועל המזרחי, והוציאה ספר על רחל ברקמן אשר הייתה מהחלוצות הדתיות הראשונות בתקופת העלייה השלישית (ונפטרה בדמי ימיה).
סנהדראי תמכה ברעיון ארץ ישראל השלמה ובהתיישבות היהודית ביהודה ושומרון והתנגדה לפינוי חבל ימית ב-1982.
בשנותיה האחרונות עברה מספר משברים רפואיים, שהותירו אותה מרותקת לכיסא גלגלים, אך עם מחשבה צלולה.
היא עברה לגור בבית ההורים "תפארת בנים" בירושלים.
משם המשיכה להתעניין בנעשה בתנועה ובכלל, והזכירה למבקריה כי חשוב לשמור על אחדות המחנה, ולהימנע מחיכוכים ומפילוג.
כששמעה על הקשיים הכלכליים אליהם נקלעה "אמונה", המליצה: "לוותר, להוריד, למתן ובלבד שלא תאיים סכנת סגירה על מפעלה של 'אמונה'".
טובה סנהדראי-גולדרייך נפטרה ב-31 באוגוסט 1993, בגיל 86, ונקברה בהר המנוחות בירושלים.
בשנת 1996 ראתה אור ביוגרפיה שלה, בעריכת שאול מייזליש, תחת הכותר "באמונה בחרתי" בהוצאת "אמונה".
תנועת "נאמני תורה ועבודה" השיקה לעילוי נשמתה את אפליקציית Yomy - אפליקציה ללימוד יומי של תורה ומשניות, הכוללת גם סידור, ומיועדת למעוניינים לשלב בין לימוד לעמל, בין תורה ועבודה - כדרכה של סנהדראי.
לאחר מותה נקראו על שמה רחובות בתל אביב ובבאר שבע.
טובה בורנשטיין אפשטיין (2 באפריל 1933 – 5 בדצמבר 2023) היייתה כדורסלנית וטניסאית ישראלית.
שיחקה בנבחרת ישראל בכדורסל נשים מעת הקמתה בשנת 1950. הנבחרת יצגה את ישראל באליפות אירופה כדורסל נשים שהתקיימה בבודפשט, הונגריה.
החלה לשחק בגיל 15 (1948) במכבי תל אביב עד שנת 1960 ועברה לקבוצת הפועל תל אביב ושיחקה בקבוצה עד 1972. ייצגה את ישראל בכדורסל במשחקי ספורט הפועלים בזלצבורג – אוסטריה 1963 ובהאג – הולנד 1965. זכתה עם קבוצת מכבי תל אביב בשתי אליפויות ובגביע המדינה.
עם קבוצת הפועל תל אביב זכתה בארבע אליפויות ובגביע המדינה.
עברה לשחק בהפועל פתח תקווה עד פרישתה בשנת 1975.
במקביל עיסוק בכדורסל עסקה בטניס, 12 פעמים אלופת ישראל בטניס (1958, 1960, 1962–1963, 1965–1972) ומחזיקה עד היום בשיא האליפויות לנשים בישראל.
הייתה בעלת שלוש מדליות מכינוסי הפועל.
בשנת 1986 זכתה בעיטור חברת כבוד של איגוד הטניס בישראל.
אפשטיין נולדה ברפובליקה הפולנית השנייה (כיום בפולין), ועלתה לארץ ישראל בגיל 10 חודשים.
למדה בבית הספר היסודי בנות ג' בתל אביב.
בוגרת מחזור ו' של מכון וינגייט.
עברה השתלמויות רבות בתחום הספורט בישראל ומחוצה לה.
עבדה כמורה לחינוך גופני בתיכון עירוני ה' בתל אביב וכמרכזת מגמת הטניס במכון וינגייט.
שיחקה כדורסל ונמנתה עם הכדורסלניות הטובות בישראל, נוסף לכך, שיחקה טניס בקבוצת הפועל תל אביב.
בשנת 1958 זכתה לראשונה בתואר אלופת ישראל בטניס.
בהמשך זכתה בתואר אלופת ישראל בטניס גם בשנים 1960, 1962–1963, וב-8 אליפויות רצופות 1965–1972. בסך הכל זכתה 12 פעם בתואר אלופת ישראל בטניס.
בשנת 1961 בכינוס הפועל השביעי היא זכתה במדליית כסף בטורניר לנשים יחידות ובשנת 1966 בכינוס הפועל השמיני היא זכתה במדליות זהב וכסף בטורניר יחידות ובטורניר לזוגות מעורבים בהתאמה.
במהלך קריירת הטניס שלה היא השתתפה בתחרויות רבות ברחבי העולם.
אפשטיין הייתה אחותו של אמנון ענבר, איש "ההגנה" ופעיל ציבור.
טובה מילוא (נולדה ב-3 ביולי 1964) היא פרופסור מן המניין בבית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב ודיקאנית הפקולטה למדעים מדויקים.
היא מחזיקת הקתדרה לניהול מידע וכיהנה בין השנים 2011–2014 כראש החוג למדעי המחשב באוניברסיטה.
מילוא נולדה וגדלה בנתניה ומתגוררת בתל אביב.
היא סיימה את התואר הראשון בטכניון כעתודאית בשנת 1985 ולאחר מכן התגייסה ליחידה 8200. את התואר השני סיימה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1989. בשנת 1992 קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטה העברית בירושלים, בהנחייתו של פרופסור כתריאל בארי.
את הפוסט-דוקטורט עשתה באוניברסיטת טורונטו ובמוסד הצרפתי למחקר במדעי המחשב ואוטומציה INRIA לפני שהצטרפה לסגל באוניברסיטת תל אביב בשנת 1995. בשנת 2020 נבחרה לדקאנית הפקולטה למדעים מדויקים.
מילוא היא ראש הקבוצה למערכות בסיסי נתונים בבית הספר למדעי המחשב.
היא כותבת לכנס לעקרונות בסיסי נתונים והיא האישה הראשונה (והיחידה, נכון לשנת 2015) שנשאה את נאום המפתח בכנס.
היא השתתפה בצוות העריכה של כתבי עת בנושא בסיסי נתונים, בהם כתב העת VLDB וכתב העת TODS.
היא שימשה כיושבת ראש בכנסים רבים, בהם: PODS'03, VLDB'09, ICDT'11 ועוד.
הקימה מיזם בשם "מדויקות", לקידום נשים במדעים מדויקים.
תחומי המחקר של פרופסור מילוא עוסקים במערכות בסיסי נתונים וניהול מידע ברשת האינטרנט.
היא עוסקת גם באיסוף מידע על סמך ההמונים, באינטגרציית מידע, ב-XML ומידע מבני באופן חלקי; שירותי ויישומי רשת; תהליכים עסקיים; שפות בסיסי נתונים ותבנית מידע.
מילוא השתתפה בכתיבת מעל 290 מאמרים שהתפרסמו בכנסים ובכתבי העת בתחום בסיסי נתונים.
בנוסף, היא כתבה ספר על תהליכים עסקיים.
מאמריה צוטטו למעלה מ-13,000 פעמים במאמרים שונים, ומדד h-index שלה הוא 61.
בשנת 2010 זכתה על עבודה בנושא "מערכת טיפוסים עבור שפות מעבר ל-XML" עם שני שותפיה ויקטור ויאנו ודן סוציו בפרס ע"ש אלברטו מנדלסון "מבחן הזמן"
בשנת 2011 קיבלה מענק ERC Advanced Investigators של האיחוד האירופי לקידום מחקר בנושא חוכמת ההמונים
בשנת 2012 נבחרה לעמית ACM על "תרומותיה בתחום תאוריית בסיסי הנתונים וניהול תהליכים עסקיים"
בשנת 2014 נבחרה כחברת האקדמיה האירופאית למדעים Academia Europaea
בשנת 2016, לרגל יום האישה הבינלאומי, נבחרה כאחת מ-11 חוקרות מעוררות השראה באוניברסיטת תל אביב
בשנת 2017, זכתה בפרס VLDB Women in Database Research Award שניתן על ידי אגודת VLDB על "תרומותיה למחקר נתונים מובנים-למחצה, מידע ברשת האינרנט, וניהול תהליכים עסקיים"
בשנת 2017, זכתה בפרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים שניתן על ידי עיריית תל אביב
בשנת 2022, זכתה בפרס IEEE TCDE Impact Award שניתן עי ארגון IEEE על "תרומותיה לביסוס היסודות של תהליכים עסקיים ומיקור המונים מבוסס נתונים".
בשנת 2022, קיבלה מענק מחקר פורץ דרך מהקרן הלאומית למדע על לקידום מחקר בתחום הביג-דאטה
בשנת 2023, קיבלה דוקטוראט של כבוד מאוניברסיטת ציריך
טובה כהן (נולדה ב־1946) היא חוקרת ספרות ההשכלה העברית וכתיבת נשים עברית, פרופסור אמריטה באוניברסיטת בר-אילן.
נולדה בתל אביב ללאה ופנחס לוין ושם גם סיימה את לימודיה התיכוניים, בתיכון הדתי ג' ("צייטלין").
למדה לתואר ראשון במחלקות לספרות עברית והיסטוריה כללית באוניברסיטת בר-אילן ולתואר שני, ב-Modern Jewish Studies, באוניברסיטת אוקספורד.
את עבודת הדוקטורט, שכותרתה "תיאורי ארץ ישראל בספרות ההשכלה העברית" סיימה באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1978, בהנחייתו של פרופ' אברהם שאנן, ובה תארה את הדרך בה עיצבו סופרי ההשכלה את תיאורי ארץ ישראל בלי להכירה.
כהן היא פרופסור אמריטה של אוניברסיטת בר-אילן, בה לימדה למעלה מ-40 שנה.
שמשה כראש המחלקה לספרות עברית והייתה בין מקימיה של התוכנית הבין-תחומית ללימודי מגדר, שבראשה עמדה במשך 7 שנים.
מייסדת "המרכז לחקר האישה ביהדות ע"ש פניה גוטספלד הלר", שבראשו גם עמדה, ובעלת הקתדרה לחקר נשים ומגדר ע"ש גבירץ.
הייתה חברה פעמיים בוועדות להענקת פרס ישראל לחקר הספרות.
פרסמה ספרי מחקר ומאמרים רבים בתחום ספרות ההשכלה ובתחום כתיבתן של נשים במאות ה-19 וה-20 והעמידה תלמידים רבים.
פעילה בארגון "קולך" והייתה חברה בוועד המנהל שלו.
נשואה לפרופסור סטיוארט כהן, חוקר בתחום מדע המדינה ואם ל-4 בנים, אחד מהם הוא פרופסור עמיחי כהן, משפטן ב.
מחלום למציאות – ארץ ישראל בספרות ההשכלה, בר-אילן, רמת גן, 1982
מליצת ישרון לשלמה לויזון – היצירה ויוצרה, בר-אילן, רמת גן, 1988
צבועים וישרים אלילות וליליות – עיונים ביצירתו של אברהם מאפו, פפירוס ליד אוניברסיטת תל אביב, 1990
האחת אהובה והאחת שנואה – בין מציאות לבדיון בתיאורי האישה בספרות ההשכלה, מאגנס, ירושלים, 2002
קול עלמה עבריה – כתבי נשים משכילות במאה התשע-עשרה, יחד עם שמואל פיינר, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2006
עוגב נאלם – מסע בעקבות המשוררת העברייה-איטלקייה רחל מוֹרפּוּרגוֹ, בדפוס, הוצאת כרמל
אשה בירושלים – מגדר חברה ודת, יחד עם יהושע שוורץ, רמת גן, 2002
אשה במזרח-אשה ממזרח – סיפורה של היהודייה בת המזרח, יחד עם שאול רגב, רמת גן, 2005
להיות אשה יהודייה, יחד עם עליזה לביא, קובץ שלישי, ירושלים, 2005
תרבות דמוקרטית, כרך 10 – מגדר וחברה בישראל, (2006), יחד עם ידידיה שטרן, אבי שגיא, רות הלפרין-קדרי
להיות אשה יהודייה, קובץ רביעי, ירושלים, 2007
להיות אשה יהודייה, קובץ חמישי, ירושלים, 2097
ביקורת ופרשנות – כתב-עת בין-תחומי לחקר ספרות ותרבות, חוברת 40, נשים בתרבות יידיש, יחד עם אביבה טל, רמת גן 2008
טובה בארי (נולדה ב-1947) היא חוקרת השירה העברית בימי הביניים, פרופסור אמריטה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
טובה בארי נולדה בהונגריה למרגלית ואליהו אבינרי (פרקש).
היא למדה לתואר ראשון, שני ושלישי באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג לספרות עברית.
את עבודת הגמר כתבה בהדרכת פרופ' עזרא פליישר על שירי הקודש של ישראל נג'ארה.
בעבודת הדוקטור ליקטה שלוש מאות פיוטים של יוסף בן חיים אלברדאני, פייטן וחזן שפעל בבבל באמצע המאה העשירית, בה הוכיחה שבשונה ממה שהיה מקובל במחקר, גם בבית כנסת מרכזי בבגדאד אמרו פיוטים במסגרת ליטורגית בדומה למוכר מבתי כנסת בארץ ישראל.
בארי זכתה שלוש פעמים במענקי מחקר של הקרן הלאומית למדע.
היא מלמדת שירת ימי הביניים בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב ופרסמה ספרים ומאמרים בתחומי מחקריה השונים.
מחקריה עוסקים בשירה העברית במזרח במאות העשירית והאחת-עשרה, על פי כתבי יד מן הגניזה הקהירית, וכן בשירה העברית בארץ ישראל ובמזרח במאה השש-עשרה, ובעיקר בשירתו של ישראל נג'ארה.
ספרה "החזן הגדול אשר בבגדאד: יוסף בן חיים אלברדאני" ראה אור בשנת תשס"ג וזכה בפרס יצחק בן-צבי (בשנת תשס"ה).
בארי מתגוררת בירושלים ונשואה לפרופ' כתריאל בארי.
החזן הגדול אשר בבגדאד: יוסף בן חיים אלברדאני, ירושלים תשס"ג
לדויד מזמור: פיוטי דויד הנשיא בן יחזקיהו ראש הגולה, ירושלים תשס"ט
ישראל נג'ארה – שירים, תל אביב תשע"ה
עזרא פליישר, השירה העברית בספרד ובשלוחותיה (ביחד עם שולמית אליצור), א-ג, ירושלים תש"ע.
עזרא פליישר, תפילות הקבע בישראל בהתהוותן ובהתגבשותן (ביחד עם שולמית אליצור), א-ב, ירושלים תשע"ב.
טובה ברלינסקי (20 באפריל 1915 – 16 בינואר 2022) הייתה ציירת ישראלית.
טובה ברלינסקי לבית וולף נולדה באושוויינצ'ים שבפולין לגולדה ושמואל זנוויל.
ב-1938 עלתה לארץ ישראל המנדטורית.
לברלינסקי הייתה קריירה קצרה כשחקנית תיאטרון הקאמרי בתל אביב.
היא החלה לצייר בגיל 38. בין השנים 1953–1957 למדה בבצלאל בשיעורי ערב אצל שלמה ויתקין.
בין השנים 1957–1959 למדה בפריז אצל ואנרי גץ , שם הושפעה גם מסגנון האקספרסיוניזם המופשט.
ציוריה משנות השישים מציגים השפעה של נוף ילדותה בעת ששהתה באושוויינצ'ים שבפולין, שאותה זכרה דווקא כעיר יפה וכזיכרון של נוף ילדות אידילי, על אף שכל משפחתה אבדה בשואה.
ב-1974 התחברה עם אמני קבוצת אקלים, שהוקמה בעקבות מלחמת יום הכיפורים על ידי רחל שביט ואליהו גת, והציגה אתם ברוב תערוכותיהם - מתוך תחושה של זהות ישראלית, אותה רצתה לבטא ביצירתה.
בין השנים 1982–1984 הייתה חברה בקבוצת "רדיוס".
בין השנים 1960–1973 המשיכה לצייר בסגנון מופשט עם השפעה של ציורי ילדים, וסגנונה נטה למופשט עם צבעים קונטרסטיים וקווי מתאר שחורים.
בציוריה מן התקופה מופיעות גם דמויות מטושטשות הרומזות על בני משפחתה שנספו בשואה.
אך רק בשנות השבעים החלה להתמודד באופן ישיר עם נושא השואה.
ציוריה הפכו מופשטים יותר ויותר ונראו בהם אזורי צבע גדולים יותר.
בשנות השבעים, בהשפעת מלחמת יום הכיפורים, הפכו הצבעים מתונים ומונוכרומיים יותר, אך כתמי הצבע הלכו וגדלו והתפשטו לכל שטח הפנים של הציור.
ברלינסקי הרבתה לצייר חלונות סגורים ונופים הנראים דרך תריסים מוגפים.
הנופים נראים שרופים ומעושנים, ושורה בהם אווירה של דיכאון ושל מוות.
ב-1982, עם תחילת מלחמת לבנון הראשונה חזרה דמות האדם לציוריה.
ב-1984 חזרה לראשונה לפולין כדי להתמודד עם אושוויץ של מחנות הריכוז, ומאז, לדבריה, לא ציירה עוד נופים.
אך למרות דבריה, בשנות התשעים ציירה סדרה של נופי העיר בפסטלים, ובהם עצי ברוש, האופייניים לבתי הקברות בירושלים ומסמלים עצב ואבל.
עוד ציירה פרחים צבעוניים בולטים על הרקע המונוכרומי.
בסדרה נוספת ציירה ברושים הצומחים מתוך אדמה חרוכה וסלעים הנראים כאבני מצבה, בהשראת הסכסוך הישראלי-ערבי.
לאחר מכן חזרה לצייר כָּדי פרחים ונופים, כמעין פסק זמן בין הנושאים הכואבים, ובין השנים 1995–2002 ציירה פורטרטים של בני משפחה שנספו בשואה, למשל הציור "דיוקן משפחתי", 1998. ב-1974 הייתה חברה בקבוצת אקלים - מתוך תחושה של זהות ישראלית, אותה רצתה לבטא ביצירתה.
ברלינסקי נפטרה ב-16 בינואר 2022 בגיל 106, ונקברה בהר המנוחות בירושלים.
1963 – גלריה רינה, ירושלים
1965 – הגלריה האוניברסיטאית, פריז
1967 - בית האמנים, ירושלים
1970 – מוזיאון העיר חיפה לאמנות
1975 – גלריה דבל, ירושלים, אוצרת: רות דבל
1987 – גלריה משכנות־ שאננים, ירושלים
1992 – בית האמנים, ירושלים
1995 – מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרת: מאירה פרי–להמן
1995 – מוזיאון הרצליה לאמנות, אוצרת דליה לוין
1996 – גלריה ארטספייס, ירושלים
2002 – רטרוספקטיבה, בית האמנים, ירושלים
2006 – "פרחים שחורים", פוזנן, פולין
2009 – "באור השעה לפני פריחה", בית האמנים, ירושלים
1972 – "תערוכת חורף", גלריה גורדון, תל–אביב
1974 – "אקלים", מוזיאון לאמנות חדשה, חיפה
1993 – "היזון חוזר", סדנת–ההדפס ירושלים, אוצר: צבי טולקובסקי
1998 – "על דעת המקום", בית האמנים, ירושלים, אוצר: אילן ויזגן.
2018 – (מ)ציירות נוף, בית האמנים תל אביב, אוצרות: רות מרקוס ורותי חינסקי אמיתי
בשנת 2005 אצרה הציירת אורנה מילוא, חברת גלריה אגריפס 12, תערוכת מחווה לציירת טובה ברלינסקי בשם עבודות בשחור.
בתערוכה הוצגו, לצד עבודותיה של ברלינסקי, גם עבודות שנוצרו על ידי חברי הגלריה במיוחד לתערוכה.
1963 – "פרס ירושלים לציור ולפיסול על שם א.
2000 – פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום
רות מרקוס (עורכת), נשים יוצרות באמנות הישראלית, 1920–1970, סדרת מגדרים, הקיבוץ המאוחד, 2008
רות מרקוס ורותי חינסקי אמיתי, (מ)ציירות נוף, (קט.תע) בית האמנים תל אביב, 2018
טוּבָּה וגנריאנית () היא כלי נגינה נדיר, אשר משלב אלמנטים טוניים של קרן יער וטרומבון.
וגנר קיבל השראה להמצאת הטובה הוגנריאנית בעת ביקורו בפריז ב־1835, כאשר ביקר את אדולף סאקס, אשר הראה לו את הסקסופון שהמציא.
וגנר רצה כלי אשר יוכל ליצור צליל אצילי ומלכותי כמו בלייטמוטיב ולהאלה, אשר היה דומה לטרומבון אך בעל קול פחות חודרני, כמו של קרן.
הכלי בעל שסתומים, כמו שיש לקרן, המופעלים ביד שמאל.
ישנם שני סוגים של טובה וגנריאנית בגדלים שונים: טנור בסי ובס בפה, אך במהלך המאה ה־20, יצרנים איחדו את שני הסוגים לטובה כפולה אשר ניתן לכוונן אותה לשני הסוגים.
אֶבָּה טוּבֶה אלסה נילסון (בשוודית: Ebba Tove Elsa Nilsson; נולדה ב-29 באוקטובר 1987), הידועה יותר בשם הבמה טוּבֶה לוּ , היא זמרת וכותבת שוודית.
היא נולדה וגדלה ביוּרשהולם, פרבר צפוני של סטוקהולם, שם למדה בגימנסיה למוזיקה רייתמוס.
לו הקימה את להקת הרוק השוודית טרמבלבי (Tremblebee) בשנת 2006. בעקבות התפרקות הלהקה, החלה לו לכתוב שירים באופן מסחרי וחתמה על חוזה הוצאה לאור עם 'וורנר/צ'אפל מיוזיק' בשנת 2011. במהלך עבודתה עם המפיקים אלכסנדר קרונלונד, מקס מרטין ו-Xenomania, הפכה לו לכותבת שירים מצליחה והיא הקליטה והפיצה את יצירותיה באופן עצמאי.
בשנת 2014, היא הוחתמה על ידי מרתון סטודיוס, פולידור רקורדס ואיילנד רקורדס.
לו התפרסמה עם צאת אלבום הבכורה שלה: "Queen of the Clouds", אשר הגיע למקום 14 במצעד בילבורד 200. האלבום כולל את הסינגל: "(Habits (Stay High", אשר הגיע למקום שלישי במצעד בילבורד הוט 100 ובקנדה הוט 100.
היא כתבה מספר שירים לקולדפליי, לפלום, לאלסו, לניק ג'ונאס, לאדם למברט, להילרי דאף ולאלי גולדינג.
אחד מהם הוא הסינגל המצליח של אלי גולדינג, "Love Me Like You Do", אשר זיכה אותה במועמדות הראשונה שלה לפרס גראמי, בטקס גראמי ה-58.
נולדה בשם אבה טובה אלזה נילסון בסטוקהולם שבשוודיה למשפחה מרקע נוצרי.
אמה היא פסיכולוגית ואביה הוא איש עסקים ויש לה אח אחד מבוגר ממנה.
שם הבמה שלה, Tove Lo, הוא כינוי אשר ניתן לה בגיל שלוש על ידי הסנדקית שלה בגלל אהבתה לשונרים (ביחיד: "lo" בשוודית).
לו גדלה בפרבר האמיד יוּרשהולם, סטוקהולם.
היא מתארת את ילדותה כ"מוגנת מאוד" ואת משפחתה כ"אמידה למדי".
כבת להורים אקדמאים, לו השיגה ציונים טובים בבית הספר והפכה לחובבת ספרות וכתיבת שירה וסיפורים קצרים.
בריאיון ל-BBC היא הסבירה, "לאחר שגדלתי כל כך מוגנת, אני חושבת שחיפשתי משהו אחר".
כילדה, לו פיתחה אהבה למוזיקה ובגיל 10 או 11 הקימה להקת בנות יחד עם חברותיה, לה כתבה את השיר הראשון שלה.
עד גיל 15 לו כתבה למגירה אוסף תכנים ליריים, והופיעה על במה פעמיים בטרם נרשמה לגימנסיה למוזיקה רייתמוס בסטוקהולם.
במהלך לימודיה לו התחברה עם קרוליין היילט, אשר מאוחר יותר הקימה את ההרכב איקונה פופ יחד עם אינו יואבו.
כעבור שנתיים, סיימה לו את לימודיה ופנתה לתחום המוזיקה, אף על פי שהוריה העדיפו אחרת.
2006–2013: התחלת הקריירה ושיתופי פעולה
בשנת 2006, לו החלה לכתוב שירים עם כריסטיאן בייארינג, גיטריסט מבית הספר רייתמוס בו למדה.
הצמד הקים יחד עם עוד שלושה תלמידים מבית הספר את להקת המת'-רוק טרמבלבי.
טרמבלבי ניגנו במשך כמה שנים בברים ברחבי שוודיה והפיצו מספר שירים באופן עצמאי.
במהלך עבודתה עם הלהקה, פיתחה לו תשוקה להופעות במה והכירה את צמד המפיקים: "The Struts".
לאחר פירוק הלהקה, התמקדה לו במוזיקת פופ וביצירות משלה.