tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה קרוב משפחה של ראש ממשלתה הראשון של עיראק בתקופה המודרנית, עבד א-רחמן אל-כילאני.
כילאני למד משפטים, ושימש כעורך דין וכמרצה למשפטים, ואף חיבר כמה ספרי חוק ומשפט.
ב-1921 שימש כשופט בבית המשפט לערעורים בבגדאד.
לאחר הגעת המלך פייסל הראשון לעיראק, במסגרת המנדט הבריטי על מסופוטמיה פתח בקריירה פוליטית.
את הקריירה הפוליטית החל אל-כילאני לצדו של ראש הממשלה יאסין אל-האשמי .
שני האישים היו לאומנים שהתנגדו למעורבות בריטית בענייניה של עיראק, ולאחר מכן להסכמים השונים עם בריטניה - ההסכם האנגלו־עיראקי משנת 1922 וההסכם האנגלו־עיראקי משנת 1930, שהעניקו לעיראק עצמאות, אך הותירו חיילים בריטים על אדמת עיראק, ורמת מעורבות בריטית גבוהה בענייניה של עיראק.
ב-1924 מונה על ידי האשמי לשר המשפטים, וב-1925 לשר הפנים.
בשנת 1926 נבחר אל-כילאני לשר הפנים בממשלתו של ג'עפר אל-עסכרי הוא שימש בתפקיד זה עד שנת 1928. בשנת 1930 מינה אותו המלך פייסל הראשון לכהונת ראש לשכתו, בניסיון לקרבו אליו ולמתן את עמדותיו האופוזיציוניות.
ב-1933 מונה לראשונה לתפקיד ראש ממשלת עיראק.
הוא שירת בתפקיד זה בין 20 במרץ 1933 ל-9 בנובמבר 1933. כהונתו הייתה כהונה סוערת.
בתקופה זו מרדו בני המיעוט האשורי, ומרד זה דוכא ביד קשה, תוך מעשי טבח באוכלוסייה האזרחית האשורית.
בעת ששירת בתפקיד מת המלך פייסל, וירש אותו בנו, המלך ראזי.
בסמוך לאחר מכן הוחלף אל-כילאני בג'מיל אל-מדפעי פוליטיקאי מתון, המזוהה עם בית המלוכה ההאשמי.
במרץ 1935 שב יאסין אל האשמי לשלטון, ומינה את אל-כילאני לשר הפנים בממשלתו.
בשנת 1936 התחוללה ההפיכה הראשונה בעולם הערבי, כאשר קצין בשם בכר סדקי הכריח את המלך לפטר את ראש הממשלה יאסין אל-האשמי, ולמנות במקומו פוליטיקאי בשם חכמת סוליימן.
ההפיכה הייתה תוצר של קואליציה אד-הוק בין כמה גורמים קיצוניים - קציני צבא ממורמרים, אנשי השמאל הרפורמיסטי הקיצוני, ואנשי ימין קיצוני.
קואליציה זו כשלה בהשגת מטרותיה, ובצבא התגבשה קבוצה של קצינים בכירים, שעד מהרה זכו לכינוי הקולקטיבי "המרובע המוזהב" בראשותו של סלאח א-דין א-סבאע', שהתנגדה לשלטונו של סדקי.
כאשר חולל סדקי את ההפיכה נאלץ אל-כילאני לעזוב את עיראק, מחשש לחייו.
באוגוסט 1937 נרצח סדקי, וקבוצת הקצינים בראשות א-סבאע' החזירה את השלטון הקודם למקומו.
אירועים אלו ערערו לחלוטין את היציבות הפנימית בעיראק.
בין 1938 ל-1941 התערב הצבא חמש פעמים לפחות בחילופי השלטון בעיראק, ומינה מועמדים מטעמו לכהונת ראש הממשלה.
לרוב היו אלו אנשי הימין הקיצוני כאל-כילאני עצמו, או טה אל-האשמי, אך גם אישים כנורי סעיד הפרו בריטי הצליחו לתמרן את אנשי הצבא לטובתם.
בשנת 1939 מת המלך ראזי בתאונת דרכים, ואת מקומו החליף המלך פייסל השני שהיה אז בן 4. לפייסל מונה עוצר, דודו, עבד אל-אילה, בן נוסף לשושלת ההאשמית, שנקט באופן מובהק במדיניות פרו בריטית.
כת הקצינים הלאומנית פיתחה בינתיים עמדות פרו-נאציות ואנטי בריטיות במובהק.
באותה תקופה היו פעילים בעיראק מספר גורמים שהביאו להתססה ולהקצנה של קבוצת "המרובע המוזהב".
עליית כוחות מדינות הציר בעולם, והתעמולה שהפיצו במזרח התיכון ובעיראק אנשים מטעם גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית, וכן התעמולה שהפיץ חאג' אמין אל-חוסייני, המופתי הירושלמי, שנמלט לעיראק לאחר המרד הערבי הגדול.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה עיראק מחויבת, על פי הוראות החוזה האנגלו־עיראקי, להכריז מלחמה על אויביה של בריטניה, ולהעמיד לרשות בריטניה את מתקניה האסטרטגיים - נמלים, שדות תעופה, פסי רכבת.
ההנהגה העיראקית התמהמהה ביישום מחויבויותיה.
היא לא הכריזה מלחמה על גרמניה, אלא רק ניתקה עמה את היחסים הדיפלומטיים, ועם הצטרפות איטליה למלחמה, בשנת 1940, לא ניתקה עמה את הקשרים.
הפוליטיקאי המוביל בפוליטיקה העיראקית באותה התקופה נורי סעיד היה פרו בריטי, אך עמד בלחצים אדירים מצד קבוצת הקצינים והמופתי שדחפו לכיוון תמיכת עיראק במדינות הציר.
החל משנת 1940 סבר סעיד כי אם ימונה אל-כילאני לראשות הממשלה, הדבר ישתיק את הקצינים, אך אל-כילאני יבין כי עליו להמשיך ולסייע בבריטניה, וכך יקטן הלחץ הפנימי.
ב-31 במרץ 1940 מונה אל-כילאני לראשות הממשלה.
אל-כילאני שימש כראש הממשלה במשך כשנה, אל מול לחץ פנימי וחיצוני גובר והולך.
מלחמת העולם השנייה הגיעה בסוף שנת 1940 אל המזרח התיכון כאשר המערכה במדבר המערבי הביאה לאזור לוב ומצרים כוחות גרמניים חזקים שאיימו על הנוכחות הבריטית במזרח התיכון.
אל-כילאני, שהיה בעל נטיות פרו-נאציות ואנטי בריטיות, שימש כראש ממשלתו של עבד אל-אילה הפרו בריטי, כאשר שר החוץ שלו הוא נורי סעיד, שאף הוא היה פרו-בריטי.
הוא קיים קשרים עם מדינות הציר, ואף שלח, בדצמבר 1940 את שר המשפטים בממשלתו נאג'י שוכת למגעים עם השגריר הגרמני באנקרה, פרנץ פון פאפן.
לאור עמדתם הפרו בריטית של גורמים משמעותיים בממשל העיראקי לא היה חופשי לממש את מדיניותו, ובסופו של דבר הוחלף בפברואר 1941 בטה אל-האשמי.
ב-2 באפריל 1941 מרדו קציני "המרובע המוזהב", הם הכריחו באיומי נשק את ראש הממשלה החוקי אל-האשמי להתפטר, ונטלו לידם את השלטון.
העוצר עבד אל-אילה, שחזה את ההפיכה, הצליח להימלט מבעוד מועד אל ממלכת ירדן.
אל קציני המרובע המוזהב הצטרפו רשיד עאלי אל-כילאני, נאג'י שוכת ויונס א-סבעאווי שייצגו את הקו הימני הפרו-נאצי.
לימים, טען המופתי כי בעת שהתכנסה החבורה, קודם להפיכה, הכירה בו כמנהיגם הבלתי מעורער.
ב-10 באפריל כינס אל-כילאני את הפרלמנט באופן בלתי חוקי, שכן על פי החוקה העיראקית רק המלך יכול לכנס את הפרלמנט, והעוצר החוקי, עבד אל-אילה, לא הורה על כינוס הפרלמנט.
הפרלמנט החליט על הדחתו של עבד אל-אילה, והחלפתו בקרוב רחוק בן השושלת ההאשמית, שריף שרף בין פואז.
בממשלה החדשה שימש אל-כילאני כראש הממשלה ושר הפנים, שוכת שימש כשר ההגנה, ומוסא שהבנדר כשר החוץ.
בין המצביעים מאונס לטובתו בפרלמנט היו גם הצירים היהודים.
אל-כילאני החל מיד להעלות דרישות ליציאת הבריטים אל מחוץ לגבולות עיראק, על אף שעיראק הייתה מחויבת לנוכחות כוחות בריטיים בשטחה על פי ההסכם מ-1930. בסופו של דבר שלח חיילים להתעמת עם אנשי ה-RAF שהחזיקו בבסיס צבאי גדול ליד חבניה, ושם מצור על הבסיס.
בעלות הברית לא יכלו לוותר על עיראק, שהייתה אז נקודה אסטרטגית ראשונה במעלה, במיוחד בשל תפוקת הנפט, אך גם בשל הנמלים האסטרטגיים, קווי הרכבות ושדות התעופה שחיברו בין הנכסים האסטרטגיים הבריטים במזרח התיכון ואלו שבהודו ומזרח אסיה.
העימות התפתח למלחמה גלויה, המלחמה האנגלו־עיראקית במסגרתה פלשו כוחות בריטים מארץ ישראל לעיראק, וכן הגיעו כוחות בריטים מהודו דרך נמל בצרה, והתקדמו אל בגדאד.
הכוח הצבאי העיראקי קרס אל מול המתקפה הבריטית, ובתוך ימים ספורים עמדה בגדאד בסכנה.
עוד בטרם הוכרז על התבוסה, הבריח אל-כילאני את ממשלתו ואת משפחתו לטורקיה.
כאשר רצה להצטרף אליהם, לא הצליח, כי הגבול עם טורקיה נחסם על ידי כוחות בריטניה שהתקרבו לבגדאד.
ב-29 במאי נמלט אל-כילאני לאיראן, והכריז על בגדאד כשטח מפורז.
לאחר בריחתו של אל-כילאני השתלטו הבריטים על עיראק כולה, והשיבו לשלטון את העוצר עבד אל-אילה.
בימים שלאחר מכן, בתקופת הביניים שבין שלטונו של אל-כילאני וייצוב שלטונם של הבריטים והעוצר עבד-אל אילה בבגדאד, התחולל טבח ביהודי בגדאד שכונה הפרהוד.
חוגי הימין הקיצוני העיראקי, שאל-כילאני נמנה עמם, היו אנטישמים ופרו-נאצים.
מעורבותם בפוליטיקה העיראקית של אישים כמופתי הירושלמי, וד"ר פריץ גרובה, שגריר גרמניה הנאצית בבגדאד, תרמה לנטיות אלו והחריפה אותן.
בתקופת שלטונו של כילאני הפכה האנטישמיות לגלויה, ונוכחות הגרמנים הפכה למורגשת.
בעריה של עיראק נערכו הפגנות כנגד היהודים, שהסתיימו לעיתים בפרעות.
יהודים נכלאו ועונו על ידי השלטונות בטענות כי הם מסייעים לבריטניה במלחמה.
תנועות הנוער, שהיו למעשה כנופיות אנטישמיות חמושות, קיבלו לידיהן את שמירת הסדר הציבורי.
כאשר הסתיימה המלחמה בכישלון העיראקי, הפנה ההמון המוסת את זעמו אל היהודים.
אחריותו האישית של אל-כילאני לפרהוד היא רבה, בשל מסע ההסתה כנגד היהודים שאפיין את שלטונו.
ב-29 במאי 1941 עבר רשיד עאלי יחד עם המופתי אמין אל-חוסייני את הגבול לאיראן וב-30 במאי הגיעו לטהראן.
לאחר שהגרמנים הבטיחו לו שיבריחו אותו מטורקיה, הוא הסכים לבסוף לשני התנאים שהציבה ממשלת טורקיה לבואו: להימנע מפעילות פוליטית וצבאית בתחומה, ולא לעזוב את אדמתה מבלי להודיע על כך מראש לשלטונות.
ב-20 ביולי יצא מטהראן וכעבור יומיים, יחד עם עוזריו, חצה את הגבול לטורקיה באופן חוקי.
באוגוסט 1941 התרחשה הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן במגמה למנוע את נפילת איראן לידי מדינות הציר, בדומה למה שאירע בעיראק בתקופת רשיד עאלי.
ב-21 בנובמבר הוטס רשיד עאלי מקושטא בשם הבדוי "מר וורטמן" (Herr Wortmann), כחבר במשלחת בת 8 עיתונאים במטוס של יואכים פון ריבנטרופ, כשהוא חבוש בתחבושות.
לאחר שהגיע לגרמניה, הוסתר במשך כמה ימים ושהותו נשמרה בסוד, כדי לא להביך את הטורקים.
הוא שוכן בווילה המפוארת שהעמיד היטלר לרשותו של המופתי ברחוב גיתה בברלין.
ביזמתו של גרובה, שהיה שגריר גרמניה בבגדאד בתקופת המלחמה, עמד רשיד עאלי בראש "משרד ערבי", שנועד לקדם את תעמולת מדינות הציר במדינות ערב, וקרא לעצמו "השליט החוקי של עיראק".
ב־1942 הוא חתם על מכתב עם המופתי, המביע תמיכה בגרמניה ובשאיפה לחסל את הבית היהודי בפלסטין.
אולם מהר מאד הפכה הווילה לזירה למאבקי כוח בין השניים, ולבקשתו של רשיד עאלי, מצא לו גרובה דירה נפרדת ברובע דאלם (Dahlem) היוקרתי בברלין.
בפברואר 1942 נפגשו רשיד עאלי ואמין אל-חוסייני עם מלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השלישי, שהעניק להם הצהרה פומבית על תמיכת איטליה באומה הערבית.
ב-1942 אל-כילאני נדון למוות שלא בפניו על ידי בית דין צבאי בעיראק.
לאחר נפילת השושלת ההאשמית בעיראק, בעקבות הפיכת עבד אל-כרים קאסם ביולי 1958, בה נרצחו המלך פייסל השני והעוצר עבד אל-אילה, שב אל-כילאני לבגדאד, ושב וניסה את כוחו בזירה הפוליטית.
קאסם חס על חייו של רשיד עאלי, וביולי 1961 הוא שוחרר ממאסר והורשה לצאת לגלות בביירות.
רשיד עבד אל-חמיד כראמי היה מדינאי לבנוני ואחת הדמויות הפוליטיות הבולטות ביותר במדינה במשך למעלה משלושה עשורים, בייחוד לאורך מלחמת האזרחים בלבנון.
הוא כיהן כראש ממשלת לבנון שמונה פעמים.
רשיד כראמי (המכונה "אפנדי") נולד בעיירה מריאטה שבאזור לבנון, לאחת המשפחות המיוחסות של הפוליטיקה הלבנונית.
אביו, עבד אל-חמיד כראמי, שימש למשך מספר חודשים בשנת 1945 כראש ממשלה, ואחיו הצעיר עומר כראמי כיהן כראש ממשלה פעמיים, האחרונה בהן בשנת 2004.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת קהיר בשנות ה-40 הקים כראמי משרד עורכי דין בטריפולי.
בשנת 1951 נבחר לפרלמנט הלבנוני כדי לתפוס את מקומו של אביו שנפטר.
באותה שנה התמנה גם לשר המשפטים בממשלתו של חוסיין אל-עווייני.
ב-1953 התמנה לתפקיד שר הכלכלה והרווחה בממשלתו של עבדאללה אל-יאפי.
בין השנים 1955 ו-1987 כיהן כראמי שמונה פעמים כראש ממשלה, תחת כל אחד מנשיאי לבנון בתקופה זו.
כמו כן שימש מספר פעמים כשר החוץ של לבנון.
יחסיו עם נשיאי המדינה היו סוערים, והם מינו אותו למשרות השונות בזכות קשריו הפוליטיים, על אף חילוקי הדעות הפוליטיים המהותיים ביניהם.
כראמי היה תומך נמרץ בזכויותיה של הקהילה המוסלמית בלבנון, שבתקופתו עברה בגודלה את האוכלוסייה הנוצרית בפעם הראשונה בהיסטוריה של לבנון, דבר ששיסע את המרקם החברתי העדין במדינה.
כראמי ניסה, ללא הצלחה, להשיג ייצוג הולם למוסלמים בפרלמנט, שם הוקצו להם רק 45% מהמושבים.
ב-1976 סייע כראמי לחתימה על הסכם לייצוג פרלמנטרי שווה לנוצרים ולמוסלמים, אך הסכם זה לא יושם מעולם.
הישג אחד של הקהילה המוסלמית היה הסכמתם של הפוליטיקאים הנוצרים להעניק זכות וטו לראש הממשלה (הסוני) על כל חקיקה שאושרה בחתימתו של הנשיא (המרוני).
כראמי השתייך לזרם האסלאמי השמאלני בפוליטיקה הלבנונית.
בשנות החמישים הוא תמך בזרם הפאן-ערביסטי של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר.
ההתקוממות דוכאה בספטמבר אותה שנה בסיוע כוחות נחתים אמריקניים, וכראמי נקרא על ידי הנשיא החדש פואד שהאב לעמוד בראשה של ממשלת אחדות לאומית.
כראמי שימש כראש ממשלה ארבע פעמים נוספות במהלך שנות השישים.
בתקופה זו הוא הגן על האינטרס הפלסטיני, וככל הנראה ניסה לדחוף את לבנון למלא תפקיד מכריע יותר במלחמת ששת הימים, עמדה שהייתה מנוגדת לזו של מרבית הפוליטיקאים הנוצרים בלבנון.
באפריל 1970 נאלץ כראמי להתפטר על רקע ההתנגשויות ההולכות וגוברות בין צבא לבנון לבין כוחות אש"ף.
לאחר שהושג הסכם בין שני הצדדים הוא שב לתפקידו, אך התפטר שוב לאחר שיריבו הפוליטי סולימאן פרנג'יה זכה בבחירות לנשיאות באוגוסט אותה שנה.
כראמי פרש, והוחלף על ידי סאיב סלאם.
מלחמת האזרחים בלבנון פרצה באפריל 1975. פלגים רבים היו מעורבים בה הן בזירה הפוליטית והן בזירה הצבאית, אך ניתן לדבר על שני גושים עיקריים שהיו מעורבים במאבק – גוש ימני שהורכב ממיליציות נוצריות (שהבולטת ביניהן הייתה הפלאנגות), וגוש שמאלני מוסלמי שנתמך על ידי הארגונים הפלסטיניים.
בניסיון לייצב את המצב פיטר פרנג'יה את ראש הממשלה רשיד א-סולח והשיב לתפקיד את כראמי ב-1 ביולי על מנת שירכיב ממשלה חדשה.
ביוני 1976 הסכים כראמי לסגת מעמדתו הפרו-פלסטינית הנחרצת, ולהסכים להתערבות הסורית במלחמה.
למרות ניסיונו רב השנים וקשריו המרובים, לא הצליח כראמי להביא לסיום הלחימה, וב-8 בדצמבר 1976 התפטר שוב מראשות הממשלה, והנשיא החדש אליאס סרכיס הטיל הפעם את מלאכת הרכבת הממשלה על סלים אל-חוס.
כראמי התפייס עם יריבו משנים פרנג'יה בסוף שנות השבעים, כששניהם חברו לווליד ג'ונבלאט על מנת להקים את חזית ההצלה הלבנונית – קואליציה פרו-סורית של פלגים סוניים, דרוזיים ונוצריים מצפון לבנון, שניצבה כנגד החזית הלבנונית הימנית נוצרית של בשיר ג'ומאייל והפלאנגות.
באפריל 1984, בעקבות שורה של ועידות שנערכו בשווייץ, התמנה כראמי לראש ממשלה בפעם השמינית, בראש ממשלת פיוס לאומי.
בתקופה זו הלכה וגברה ההשפעה הסורית בלבנון, בייחוד לאחר נסיגת ישראל לרצועת הביטחון.
ב-1986 התנגד כראמי לטיוטת ההסכם לסיום המלחמה, היות שהמעורבות הסונית בניסוחו הייתה מינימלית.
התנגדותו יצרה מתח בינו לבין הנשיא אמין ג'ומאייל, והביאה בסופו של דבר להתפטרות נוספת שלו ב-4 במאי 1987. הפעם סירב ג'ומאייל לקבל את התפטרותו, בעיקר משום שלא ראה מועמד ראוי להחליפו.
פחות מחודש לאחר מכן נהרג כראמי בהתפוצצות מטען שהונח במסוקו בדרך לביירות.
סלים אל-חוס החליף אותו כראש ממשלה, ורק בשנת 1999 הועמדו לדין סמיר ג'עג'ע ו-10 חברים נוספים של הכוחות הלבנוניים (המיליציה הנוצרית שהורכבה רובה ככולה מהפלאנגות) באשמת רציחתו של כראמי.
על כל הנאשמים נגזרו תקופות מאסר ארוכות, אך משפטם עורר ביקורת מצד ארגון אמנסטי אינטרנשיונל.
ב-1990, לאחר סיום המלחמה, נקרא על שמו מתחם היריד הבין-לאומי בטריפולי, שהוא היה מיוזמי הקמתו.
רשימה היא כלי להצגה שיטתית וברורה של מידע המורכב מפרטים.
מידע המוצג ברשימה כולל פירוט של תנאים, מצבים, אפשרויות, רכיבים, פעולות, מאורעות וכדומה.
רשימה מתחילה במשפט פתיחה המבהיר את הנושא שפירוטו עומד להינתן ברשימה.
משפט זה מסתיים בנקודתיים, ולאחריו באים איברי הרשימה.
לחלופין עשויה להימצא בראש הרשימה כותרת שתחתיה מפורטים אברי הרשימה.
כאשר יש צורך להציג את טיב הקשר בין איברי הרשימה (קשר "או" או קשר "וגם") יוגדר קשר זה במשפט הפתיחה, למשל בצורה "כאשר מתקיימים כל התנאים הבאים:", או בצורה "כאשר מתקיים לפחות אחד מהתנאים הבאים:".
ברשימה מודפסת כל איבר של הרשימה מופיע, בדרך כלל, בשורה נפרדת.
השורה הראשונה לאיבר מתחילה בסימן הפרדה, כגון מקף, ריבוע או עיגול.
כאשר האיברים ברשימה קצרים מאוד, ניתן לכתוב את הרשימה בצורה קומפקטית, מבלי שתיפגע בהירותה, כמשפט אחד שבו מופיעים איברי הרשימה מופרדים בפסיקים, למשל:
ניסיון להציג בצורה כזו רשימה שאיבריה ארוכים יוצר פסקה מייגעת ופחות ברורה.
לעיתים מתעורר צורך למספר את איברי הרשימה, ובמקרה זה מופיע המספר הסידורי בתחילת השורה, במקום המקף.
המספור נעשה בדרך כלל בספרות רגילות, אך לעיתים משמשות לכך ספרות רומיות או אותיות.
המניע העיקרי למספור איברי הרשימה הוא הרצון להתייחס לאיבר מסוים בהמשך הדיון.
גם כאשר הרשימה מציגה תהליך שיש לבצעו שלב אחר שלב ניתן למספרה כדי להציג תכונה זו שלה.
לעיתים מפוצלת הרשימה לשתי רמות (או יותר), כלומר איברי הרשימה מפוצלים לרשימות אחדות, לפי גורם מבחין נאות או הזחת תת-רמה ביחס לרמה שמעליה.
ברשימה מרובת רמות, נהוג לסמן תת-רמות באמצעות מיספור המתייחס לכל הרמות הקודמות בעץ הרמות.
לדוגמה, מתוך תוכן עניינים של מאמר העוסק בעיר:
שיטה זו נהוגה בין השאר במסמכים משפטיים, בהם שכיחה מאוד חלוקת הטקסט לסעיפים, תתי סעיפים וכן הלאה.
גם במאמרים אקדמיים מקובלת שיטת סימון זו.
רשימת מכולת היא דוגמה לרשימה פשוטה, שלרוב אינה כוללת אפילו כותרת או פתיח ומכילה את המוצרים לקניה.
ביטוי זה הושאל ברבות השנים לשימוש בתחומים אחרים ומתאר רשימה למסע רכש, או ספירת מלאי.
הביטוי המושאל עשוי לשמש גם לתיאור בחירות מורכבות או מופשטות, למשל: רשימת מכולת של תכונות רצויות.
במקרים כאלו הוא נושא לרוב קונוטציה שלילית של רמיזה לשטחיות.
רשימת דיוור או רשימת תפוצה – רשימה של שמות וכתובות נמענים, המנוהלת על ידי אדם או ארגון, לשם משלוח דואר מרוכז.
רשימות דיוור משמשות הן למשלוח מכתבים בדואר והן למשלוח הודעות דואר אלקטרוני (ואז הן מנוהלות באמצעות תוכנת ניהול דואר).
רשימה שחורה – רשימה של אנשים המנודים או נרדפים על ידי מנהלי הרשימה.
בתקופת המקארתיזם בארצות הברית נוהלו רשימות שחורות שמנעו עבודה בהוליווד משחקנים שנחשדו בקומוניזם.
בהשאלה לעולם המחשבים, רשימה שחורה היא שיטת אבטחה להגבלת הגישה למשאב או שירות מסוים.
רשימת משאלות – רשימת מטרות ויעדים שנהוג להכין לקראת תחילת שנה חדשה, מתוך תקווה לשיפור עצמי והשגת השראה ומוטיבציה למימוש יעדים.
למשל, האתר 43 Things הוא רשת חברתית מקוונת שבמרכזה רשימות משאלות של המשתמשים.
רשימת משימות (to-do list) – רשימת יעדים, בעיקר קצרי-טווח, המאפשרת ניהול ומעקב אחר מטלות יום-יומיות בעבודה, במשק הבית וכדומה.
רשימה דמוקרטית לערביי ישראל הייתה מפלגת מיעוטים ששימשה כמפלגת לווין של מפא"י, בדומה לשאר המפלגות הערביות בשנות המדינה הראשונות.
המפלגה נבחרה לכנסת השנייה והשלישית, ובשתיהן הייתה חברה בקואליציה אך ללא ייצוג בממשלה.
בבחירות לכנסת הרביעית קיבלה הרשימה 3,369 קולות, לא עברה את אחוז החסימה, ולאחר מכן לא שבה עוד אל המפה הפוליטית.
לימים שבו שניים מנציגיה אל הכנסת במסגרת מפלגות אחרות: ג'בר מועדי נבחר לכנסת החמישית במסגרת מפלגת שיתוף ואחווה, ואילו סיף-אלדין אל-זועבי שב לכנסת השישית במסגרת מפלגת קידמה ופיתוח.
ב-1966 במהלך הכנסת השישית אף התאחדו השניים לזמן קצר בעת הקמתה של סיעת שיתוף ופיתוח שהייתה איחוד של שתי המפלגות, אז זו התפרקה לאחר חודשים ספורים.
לקראת הבחירות לכנסת השביעית הצטרף מועדי לרשימת קידמה ופיתוח, ובכנסת השביעית והשמינית כיהנו אל-זועבי ומועדי כנציגיה הבלעדיים בכנסת.
כנסת חברי כנסת הערותהכנסת השנייה (1951)3 מנדטים: סיף א-דין א-זועבי, ג'בר מועדי, מסעד קסיס לרשימת מועמדים מלאה ראו כאןהכנסת השלישית (1955)2 מנדטים: סיף א-דין א-זועבי, מסעד קסיס, ג'בר מועדי ב-13 בפברואר 1956 פרש מהכנסת סיף-אלדין אל-זועבי.
רשידה דאטי היא מדינאית צרפתייה.
דאטי מחזיקה באזרחות כפולה, צרפתית ומרוקאית.
במערכת הבחירות לנשיאות צרפת, בשנת 2007, היא שימשה כדוברת המועמד ניקולה סרקוזי.
ב-18 במאי 2007, לאחר היבחרו, מינה אותה סרקוזי לשרת המשפטים בממשלתו.
דאטי היא האישה הראשונה ממוצא צפון אפריקני, הממלאת תפקיד מפתח בממשלת צרפת.
ב-29 במרץ 2008 היא נבחרה לכהן כראש העיר של הרובע השביעי של פריז.
החל מ-14 ביולי 2009 מכהנת כחברה בפרלמנט האירופי.
דאטי נולדה בעיירה סן רמי, בחבל בורגון בצרפת.
אביה, בנאי במקצועו, היגר לצרפת ממרוקו ואמה היגרה לצרפת מאלג'יריה.
רשידה דאטי היא הבת השנייה מתוך 12 ילדים.
לאחר שלמדה בבית ספר קתולי, החלה לעבוד בגיל 16 כעוזרת רפואית במרפאה פרטית.
לאחר מות אמה, בטרם עת, היא נאלצה לטפל באחיה הצעירים, במקביל עבדה בהנהלת חשבונות בחברת הדלק הצרפתית אלף (Elf) ולמדה משפטים וכלכלה בלימודי ערב.
בשנת 1990 היא החלה לעבוד בקבוצת ביקורת פנים של קונצרן Matra , קונצרן תעשייתי גדול העוסק ביצור מוצרים לכלי רכב, מטוסים וכלי נשק.
היא עבדה שנה אחת בלונדון בבנק האירופי לשיקום ולפיתוח במחלקת ניהול מסמכים וארכיון.
בשנת 1994 עבדה בתפקיד מפקחת ביקורת ומזכירה כללית של לשכת מחקרי הפיתוח העירוני בתאגיד הצרפתי הבינלאומי סואץ, שעיקר עיסוקו בתשתיות.
בין השנים 1995–1997 היא שימשה יועצת טכנית בחטיבת הניהול המשפטי של משרד החינוך הצרפתי.
בשנת 1997 התקבלה דאטי ללימודים בבית הספר הלאומי לשופטים , מוסד ממשלתי יוקרתי להשכלה גבוהה שהוא חלק ממערכת הגראן אקול ואשר עוסק בהכשרת שופטים.
בשנת 1999, לאחר שסיימה לימודיה, הייתה למבקרת משפטית בבית המשפט העליון בבוביניי (Bobigny).
לאחר מכן התמנתה לשופטת בבית המשפט בעיר פרון ולבסוף כעוזרת לתובע הכללי של בית המשפט בעיר אברי.
בשנת 2002 היא התמנתה יועצת של שר הפנים ניקולא סרקוזי ועבדה תחת ניהולו בפרויקט למניעת פשיעת נוער.
בשנת 2006 היא הצטרפה למפלגת האיחוד למען תנועה עממית .
ב-14 בינואר 2007, היום שבו סרקוזי נבחר למועמד המפלגה לנשיאות, היא התמנתה לתפקיד הדוברת של המועמד.
ב-6 במאי 2007 נבחר סרקוזי לנשיא צרפת וזמן קצר אחר כך הוא מינה אותה לשרת המשפטים.
בתחילה היא זכתה לקבלת פנים צוננת מצד הקהילה המשפטית ושינויים שניסתה להכניס בעבודת המשרד עוררו הפגנות ציבוריות.
בנוסף נחשף עם כניסתה לתפקיד מידע לפיו אחד מאחיה, ג'אמאל, עומד למשפט בעוון סחר בסמים, זאת לאחר שכבר ריצה עונש מאסר על עבירה דומה.
ושנגד אח נוסף, עומאר, מתנהלת חקירה בגין סחר במריחואנה.
דאטי גם ספגה ביקורת בשבועון הסאטירי "לה קנאר אנשנה" על שיטות עבודתה אשר תוארו כפזיזות וחסרות מעוף, על גישתה אשר תוארה כסמכותית יתר על המידה, וכן על נטייתה להתהדר בבגדים יקרים, רובם מבית האופנה כריסטיאן דיור.
בספטמבר 2008 ביקרה בישראל וב.
בישראל נפגשה עם נשיא המדינה, שמעון פרס ועם שר המשפטים דניאל פרידמן.
בדברים שנשאה במרכז הבינתחומי הרצליה אמרה דאטי כי "בכל הנוגע לפעילות טרור המאיימת על ביטחונה של ישראל, יש לנו עיקרון אחד ברור - לא מדברים עם טרוריסטים ועם אלה הקוראים להשמדת ישראל - אלא נאבקים בהם".
בעקבות ביקורה ברמאללה, ציינה דאטי כי "העם הפלסטיני זכאי למדינה משלו, תוך שמירת השלום בישראל".
ב-29 במרץ 2008 נבחרה דאטי לכהן כראש העיר של הרובע השביעי של פריז, במקביל לתפקידה כשרת המשפטים.
אחר כך הודיעה כי תתמודד על תפקיד ראש עיריית פריז.
לקראת סוף 2008 נטל הנשיא סרקוזי חלק מסמכויותיה, עקב יחסי עבודה עכורים במשרדה.
ב-23 בינואר 2009, הודיע סרקוזי שדאטי תקבל את המקום השני ברשימת המועמדים של UMP למחוז הבחירה איל-דה-פרנס בבחירות לפרלמנט האירופי ביוני 2009. לאחר שנבחרה עזבה את תפקידה כשרה.
בין השנים 2009–2019 כיהנה כחברת הפרלמנט האירופי כנציגת חבל איל-דה-פראנס, שם כיהנה בוועדה לחירויות האזרח, המשפטים והפנים ובמשלחות הפרלמנט ליחסים עם מדינות המשריק, לאיחוד מדינות הים התיכון וליחסים עם מדינות חצי האי ערב.
בספטמבר 2008 הודיעה דאטי שהיא בהריון ותהיה אם חד הורית.
היא חשפה את הריונה בפני קבוצת עיתונאים שחקרו אותה לגבי שמועות על כך.
"אני רוצה להישאר זהירה, כי (...) אני עדיין באזור סיכון.
בתה, זוהרה, נולדה בתחילת 2009, וחמישה ימים אחרי שילדה, חזרה לעבודה.
מאחר ששמו של האב לא נחשף, שמות רבים הופצו במגזיני הרכילות, כולל שמועה שהפיץ המודיעין המרוקאי כי חוסה מריה אסנאר הוא האב.
עם זאת, בשנת 2012, היא פתחה בהליכים משפטיים נגד דומיניק דזיין, המנכ"ל של Groupe Lucien Barrière, חברת בתי קזינו, על מנת לבסס את אבהות ילדה.
בדצמבר 2012, בית משפט בצרפת הורה לדזיין לעבור בדיקת אבהות, כדי לבדוק אם הוא אבי הילדה של דאטי.
לאחר שסירב לעבור את הבדיקה, החלטת בית המשפט הצרפתי מ-7 בינואר 2016 קבעה כי הוא אכן האב.
מוחמד רשיד רידא (בערבית محمد رشيد بن علي رضا, בתעתיק מדויק: מחמד רשיד בן עלי רצ'א; 23 בספטמבר 1865, סוריה - 22 באוגוסט 1935, מצרים) היה הוגה דעות אסלאמי, מחלוצי הרפורמה האסלאמית, עיתונאי, סופר ומשורר.
אביו, עלי, היה השייח' של אזור אלקלמון ואימאם המסגד המקומי והוא לימד את בנו קרוא וכתוב וחשבון.
הכפר שוכן על חוף הים התיכון של הר לבנון במרחק של שלושה קילומטרים מטריפולי שהייתה אז חלק מן האימפריה העות'מאנית.
משם עבר רשיד לבית הספר היסודי "אלרשידיה" ולאחר מכן לבית הספר הלאומי האסלאמי בטריפולי, שהתמחה בלימוד השפה הערבית ועולם ההלכה האסלאמי וכן לוגיקה ופילוסופיה של הטבע.
את בית הספר ייסד וניהל שייח' חוסיין אל-ג'סר, אשר שאף לחבר בין העולם המוסלמי ותרבותו לבין המדע המגיע מאירופה.
לאחר שנסגר בית הספר, התהדק הקשר בין רשיד רידא לשייח' חוסיין אל-ג'סר.
אל-ג'סר פרש חסותו על רידא, ובשנת 1897 הסמיך אותו ללמד את ההלכה והחשיבה המוסלמית.
במקביל למד רידא חדית' מפי שייח' מחמוד נשאבה, אשר הסמיך את רידא ללמד את מסורת החדית'.
הוא גם למד אצל חכמי דת נוספים בטריפולי.
רידא כונה בפי רבים "דוברו של מוחמד עבדו", אותו פגש כאשר היה האחרון בגלות בביירות.
בשנים 5–1884 הוא נחשף לראשונה ל"אל-עורווה אל-וות'קה" ("הקשר האמיץ"), כתב העת של ג'מאל א-דין אל-אפגאני ומוחמד עבדו.
בשנת 1897 הוא עזב את סוריה על מנת לשתף פעולה עם עבדו בקהיר, ובשנה שלאחר מכן הם ייסדו את "אל-מנאר", שבועון שלימים הפך לירחון, שכלל פרשנות על פי הקוראן וכן דברי תמיכה במוחמד אבן עבד אל-והאב.
רידא עבד באל-מנאר עד מותו בשנת 1935.
בדומה לקודמיו, רידא התמקד בחולשה היחסית של החברות המוסלמיות אל מול הקולוניאליזם המערבי, הוא האשים את הסופים בהפרזות, חיקוי עיוור של העבר על ידי ה"תקליד" והקיפאון של אנשי העולמא.
לדעתו, אחד מסימני הכישלון היה חוסר ההתקדמות במדע ובטכנולוגיה.
הוא קבע כי ניתן לטפל בליקויים אלה על ידי חזרה למה שהוא ראה כ"עקרונות האמיתיים של האסלאם - סלפיה, עקרונות המבקשים לחדש את האסלאם בצורה הקרובה לזו שהייתה קיימת בימיו של מוחמד.
אסלאם שהיה טהור מהשפעות המערב, אף על פי שניתן לפרשו על ידי אג'תהאד כדי להתאים למציאות המודרנית.
זה לבדו יכול להציל מוסלמים מנחיתות מול המעצמות הקולוניאליות.
סביב רידא וכתב העת החל להתגבש חוג מקומי נוסף של תנועת הסלפיה אשר אמרו שיש לחזור אל דרכם של הראשידון לשם חידוש ורפורמה.
הסלפיה הרפורמיסטית שכבר החלה להתפשט בין השאר בבגדאד ודמשק בסוף ימי האימפריה העת'מאנית, מצאה לה במה נוספת על ידי רידא ואנשיו.
המסר העיקרי של רידא והסלפיה היה הפעלת שיקול דעת שכלי בהתאמת השריעה לצרכים החדשים והסתמכות ישירה על הקוראן והסונה כאמצעי להגנה על האסלאם מפני חדירת המערב.
על פי רידא, התמודדות עם אתגרי העת החדשה חייבת לבוא דרך אנשי הדת אשר אחראים על פירוש ההלכה ופיתוחו, ועליהם להשתחרר מהמכלול ההלכתי שגובש בתקופה הקלאסית.
בהשקפותיו הוא הושפע מעבודות של אל שאטבי.
על פי התאולוגיה, רעיונותיו הרפורמיסטיים, כמו אלה של עבדה, היו מבוססים על הטענה כי השריעה מורכבת מפולחן, עבאדה (عبادة),וקשרים בין-אישיים, מעאמלאת (معاملات).
יש לתאם בין מצוות "בין האדם לחברו" לאתיקה האסלאמית, אך ישנן נקודות ספציפיות בהן ייתכן כי יש להיערך מחדש ולשנותם בהתאם לתנאים, בחברות שהשתנו.</blockquote> רידא תבע להתיר את האג'תהאד אך ורק בדינים העוסקים ביחסים שבין אדם לחברו (מעאמלאת).
רידא פעל להחייאת תפארת הערבים למען האחדות האסלאמית אבל נמנע מלפגוע בשלטון העות'מאני.
עבור רשיד רידא הדרך לאותה התחדשות של האסלאם עוברת דרך חידושה של הערביות.
את עיקר תורתו הפוליטית גיבש על רקע המהלך שהביא לביטול הח'ליפות העות'מאנית בשנת 1924. בספר שכתב עוד בתחילתו של המשבר הציע דוקטרינה להחייאת מוסד החליפות באופן שיתאים לעולם החדש.
בספר מוזכרת מועצה עליונה של חכמי דת בכירים שיעסקו באג'תהאד ויפרשו את המקורות האסלאמיים כך שיתאימו לצורכי הזמן החדש.
בראש מועצה זו יעמוד ח'ליפה בעל כוח דתי, אך לא פוליטי.
הדבר לא התקבל, בין השאר משום שח'ליפה זה מקבל כוח דתי גדול יותר מחכמי העולמא, דבר המנוגד לאסלאם הסוני שלא ראה ברצינות את דברי רידא.
בשנת 1921 הוא מונה לסגן נשיא של הקונגרס הסורי-פלסטיני.
בשנת 1927 נתן את ברכתו להקמת אגודת הצעירים המוסלמים בקהיר, שהייתה תנועת אם לאגודות אסלאמיות רבות שצמחו במצרים בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20.
בשנים האחרונות לחיו רחש רשיד רידא שנאה גדלה ומתעצמת כלפי המערב.
הוא נמנע מהיחשפות למערב, מיעט לבקר בבירות אירופה ולא דיבר אף שפה אירופית.
הוא ראה בשלטון הבריטים במצרים לא רק כאיום פוליטי אלא כאיום דתי במידה שווה.
נאמר עליו שהוא היה "אחד החוקרים המשפיעים ביותר על משפטנים בדורו" וכי הוא "תלמידו הבולט ביותר של מוחמד עבדו".
חסן אל-בנא, מייסד תנועת האחים המוסלמים, נחשב לחכם הדת שהושפע יותר מכל השאר מרשיד רידא.
רשימה היא מבנה נתונים מופשט שתוכנו בעל סדר חלקי ועשוי להכיל חזרות (כלומר עשויים להימצא בו מספר איברים שקולים).
מימוש של רשימה הוא למעשה ייצוג ממוחשב של סדרה מתמטית סופית.
על פי רוב, מימוש רשימה במחשב ייעשה על ידי שימוש במערך או ברשימה מקושרת.
שפות תכנות רבות כוללות מימוש כלשהו של רשימה, ושפות תכנות פונקציונליות או לוגיות (כמו Haskell או פרולוג) תומכות על פי רוב ברשימה כטיפוס בסיסי בשפה.
רשימה היא מבנה נתונים "חלש", כלומר ניתן להתייחס למבני נתונים אחרים כאל רשימה לה נוספו הגבלות:
קבוצה היא רשימה שמתעלמים בה מהסדר, ושלא מאפשרת חזרות (ייצוג של קבוצה מתמטית).
מחסנית היא רשימה בה האיברים מסודרים לפי מועד הוספתם, וניתן לגשת רק לאיבר האחרון שנוסף אליה (LIFO).
תור הוא רשימה בה האיברים מסודרים לפי מועד הוספתם, וניתן לגשת רק לפריט הראשון שנוסף אליה (FIFO).
רשימה שבין איבריה לא מוגדר סדר היא הכללה של קבוצה ונקראת מולטי קבוצה או "Bag" (שק).
רשימה מופשטת L עם איברים מסוג E כל שהוא (רשימה מונומורפית, מוגדרת בעזרת הפונקציות הבאות:
לכל איבר e ברשימה l.
שימו לב ש-first (nil ()) ו-rest (nil ()) אינם מוגדרים.
האקסימות הללו שקולות לאלו של מבנה הנתונים המופשט של המחסנית.
בתורת הטיפוסים, ההגדרה לעיל מוגדרת בפשטות כהגדרה אינדוקטיבית המוגדרת במונחי הבנאים: nil ו-cons.
במונחים אלגבריים, ניתן לייצג זאת כהעתקה 1 + E × L → L.
ניתן ליצור את first ו-rest בעזרת תיאום דגמים על בנאי ה-cons, וטיפול נפרד במקרה של nil.
רשיד ח'אלידי הוא היסטוריון ואינטלקטואל פלסטיני-אמריקאי בולט.
הוא משמש כמופקד הקתדרה על שם אדוארד סעיד ללימודים ערבים מודרניים באוניברסיטת קולומביה ועורך כתב העת Journal of Palestine Studies.
ח'אלידי נולד בניו יורק לדיפלומט הערבי איסמאעיל ח'אלידי , אחיו של חוסיין אל-ח'אלידי, אשר היה ראש עיריית ירושלים וראש ממשלת ירדן.
אביו, אשר נולד בירושלים והחזיק באזרחות סעודית, עבד באומות המאוחדות בניו יורק.
אמו של ח'אלידי הייתה אמריקאית ממוצא לבנוני ועבדה כמעצבת פנים.
בשנת 1970 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת ייל.
בשנת 1974 סיים דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד.
בין השנים 1976–1982 לימד באוניברסיטה האמריקנית בביירות ושימש כעמית מחקר במכון ללימודים פלסטינים בביירות.
שימש כנשיא האגודה הצפון-אמריקאית ללימודי המזרח התיכון.
רשימה מקובצת (ר"מ) היא יחידה רישומית בצה"ל, אשר אינה כוללת תקני כח אדם, אלא מסופחים אליה רישומית חיילים שאינם כלולים זמנית במצבה של יחידות אחרות, שהן בעלות תקן כוח אדם.
חלק מהר"מים שהתקיימו בעבר מוזגו ליחידות צה"ליות אחרות.
ר"מ 2 – חיילים אשר בשל מצב רפואי זמני נבצר מהם לבצע תפקיד ביחידתם.
ר"מ 3ב' משולב כעת בענף "עצמה" במיטב.
ר"מ 4 – חיילים במהלך הכשרתם – טירונות בסיסית (4ב') וקורס יסוד (4ג').
ר"מ 4א' משולב כעת כ-תנה"ג בענף תגבורת סדיר במיטב.
ר"מ 7 – חופשה ללא תשלום למשרתי קבע
ר"מ 8 – חיילים בדחיית שירות.
ר"מ 44 – משרתי קבע בלימודים מלאים.
ר"מ 60 – חיילי מילואים אשר לא ניתן לזמנם בשל היותם חברי הכנסת או מועמדים לכנסת.
ר"מ 70 – חיילי מילואים אשר לא ניתן לזמנם בשל היותם נמצאים באופן קבוע בחו"ל.
ר"מ 80 – חיילי מילואים אשר לא ניתן לזמנם בשל היותם נבחרי ציבור (שרי ממשלה, חברי כנסת, ראשי עיריות וכדומה) מכהנים.
רשיד באבא אחמד או בקיצור רשיד באבא , היה מפיק, מלחין וזמר ראיי אלג'יראי.
אחרי שנת 1976 נודע בהפצת ז'אנר הראי-פופ החדש, באמצעות שימוש עדין ומתוחכם של כלים חשמליים והשפעות מן הפופ, דיסקו, פאנק והרגאיי.
בעקבותיו בשנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20 הלכו זמרים נוספים הידועים בשמות "שב" ו"שבה" ("צעירים" - לעומת "שייח" ו"שייחה" מבעבר) שהפיצו את המוזיקה הזאת באלג'יריה ומחוץ לגבולותיה.
רשיד באבא אחמד נולד למשפחה של תכשיטנים אמידים בעיר תלמסאן, הנחשבת למבצר של המוזיקה הערבית-אנדלוסית.
בנעוריו נמשך למוזיקת רוק וטויסט.
בשנות ה-60 יחד עם שלושה חברים מהתיכון הקים להקה בשם Vautours (נשרים, בצרפתית) שהתקיימה עד שנת 1969.
בהמשך יחד עם אחיו פתחי הרכיב את הצמד "רשיד ופתחי" שערבב מקצבים מודרניים ומסורות אלג'יראיות.
הצמד זכה להצלחה רבה בתוכניות של הטלוויזיה הממלכתית (עם להיטים כמו Youk baba jim, Ya aini, Galouli ennas, Magboun, Ana Ghrib) ובעקבות זאת החליט לפתוח אולפן הקלטות והוצאת תקליטים בעירם.
למרות שבית ההפקות שלהם קיבל את השם "ראלי" (בגלל חיבת האחים למרוצי מכוניות שהתקיימו בארצם), הוא המשיך להיות ידוע בציבור כ"רשיד ופתחי".
פתחי לקח על עצמו את הניהול הכלכלי של העסק, בעוד רשיד באבא עסק יותר בצד האומנותי.
הוא גילה וטיפח, בין היתר, את הכישרונות של שאבה פדילה ובעלה, שב סהראווי (הפיק למשל את הלהיט של מוחמד סהראווי - "נ'סל פיק" - "את שלי"), שב חאלד ,שב אנוואר, שב ג'לל, נוג'ום אסאף.
רשיד באבא הקליט תקליטים וגם קליפים ותוכניות טלוויזיה (למשל "וש ראייכום").
עורר תרעומת בקרב החוגים האיסלמיסטים בגלל שירי הראי שדיברו על אהבה ועל חיי היום יום, למרות שהקפיד על צנזורה של קטעים העלולים לפגוע ברגשות דתיים.
בתקופה האחרונה התעניין בחידושה של מסורת מוזיקלית נוספת, זו של ה"סאף", מוזיקה מיסטית ולוחמנית במקורותיה במזרח מרוקו ובמערב אלג'יריה.
בימי מלחמת האזרחים האלג'יראית, בחודש הרמדאן ב-15 בפברואר 1995 בערב נרצח על יד חנות התקליטים שלו בשכונת הגשר שארל באוראן על ידי קנאי מוסלמי שארב לו עם רובה בעל קנה קצוץ ומלווה בשני חברים.
פצוע אנושות, המוזיקאי הלך לעולמו אחרי זמן קצר בבית החולים.
רשיד באבא נודע במראהו המיוחד שהזכיר את פידל קסטרו: מזוקן, עם קסקט לראשו, מדים בסגנון צבאי, לעיתים הרכיב גם משקפיים.
נראה תכופות נוהג במהירות בג'יפ או בב.מ.וו שלו בין תלמסאן ובין אוראן.
בין שיריו ידוע השיר "מקסיקו" לכבוד קבוצת הכדורגל הלאומית של אלג'יריה, שהוצא לאור למחרת ניצחונה על תוניסיה לקראת מונדיאל 1986.
רשיד משהראווי הוא במאי קולנוע פלסטיני.
משהראווי נולד במחנה הפליטים א-שאטי ברצועת עזה, למשפחה בת שבעה ילדים של פליטים פלסטינים מיפו.
אופיו האמנותי התבטא באהבתו לציור כבר מגיל צעיר.
בגיל 12 נאלץ לעבור לתל אביב על מנת לסייע בפרנסת המשפחה בעקבות מחלת הסוכרת של אביו.
הוא עבד בעבודות בנייה, מלצרות ושטיפת כלים.
דרכו אל הקולנוע הייתה דרך ציור ואמנות פלסטית, כשהתחיל לעבוד כמבצע תפאורות בסרטים שונים.
במשך הזמן אף השתתף כשחקן בסרטים כ"גשר צר מאד", "עד סוף הלילה", ו"ננוע".
אתר כך היה מנהל אמנותי בשני פרקים בסדרת "התזמורת" של ג'וליאן שגרן ונם היה המנהל האמנותי של הסרט "חתונה בגליל" של מישל ח'לייפי.
את סרטו הראשון יצר כבר בגיל 19, סרט קצר בן 4 דקות בשם "שותפים" משנת 1981, בו מוצגים עובדי ניקיון, ערבי ויהודי, שכל "שותפותם" מסתכמת בהוראותיו של היהודי לערבי היכן לעצור את המשאית.
סרטו העלילתי הראשון היה הסרט הקצר "דרכון" (נקרא גם "תעודת מעבר"), אותו עשה בגיל 25 בשנת 1986. בסרט זה מגלמים סלים דאו ואתי אנקרי זוג המוצא עצמו תקוע על גשר בין ישראל לירדן ואינו יכול לעבור לאף אחד מהצדדים, שכן הגבר איבד את דרכונו.
בשנת 1989 יצר את סרטו הקצר "המקלט" על פועלים פלסטינים שוהים בלתי-חוקיים (שב"חים) בישראל, העובדים ביום ומסתתרים בלילה מהמשטרה.
הסרט זכה בפרס הראשי בפסטיבל הקולנוע ירושלים (שנקרא אז "פרס וולג'ין" וכיום "פרס חג'ג'").
בשנת 1993 יצר את הסרט "עוצר", המתאר בצורה פסימית את חייה של משפחה בעיר עזה, המתדרדרים מן הפח אל הפחת על ידי השלטון הישראלי.
הסרט הוקרן בפסטיבל קאן ובשנת 1994 זכה בפרס העיקרי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקהיר.
סרטו "חיפה" משנת 1995 הוקרן כאחד מסרטי "הבחירה הרשמית" במסגרת "מבט מסוים" בפסטיבל קאן.
בתקופת שהותו בישראל בשנות התשעים שהה בה באופן לא חוקי, באמצעות היתר שהייה לשעות היום שקיבל מסוחר מזון מעזה.
בשנת 1993 עבר להתגורר בהולנד, שם החל בשיתוף פעולה עם הבמאי הפלסטיני-הולנדי האני אבו אסעד, והשניים הקימו את חברת הפקות הסרטים "סרטי אלול", שהסתייעה בחברת הפקות הולנדית.
ב-1996 עבר להתגורר ברמאללה, שם הוא מתגורר כיום, והחל בניסיונות ליצור קולנוע פלסטיני עצמאי, אך הללו לא צלחו.
במסגרת ניסיון זה הקים את "המרכז להפקת קולנוע", שהפיק מספר סרטים עלילתיים ודוקומנטריים.
"דאר או דור" (מערבית "בית או בתים") - סרט דוקומנטרי (1991)
"מתח" (1998) - יחד עם הבמאי הישראלי דוקי דרור
א-רשידיה הוא שם מקום שבמאה ה-20 נבנה עליו מחנה פליטים בשם: מחנה רשידיה .
המחנה שוכן כ-5 קילומטרים מדרום לעיר צור שבדרום לבנון, כ-13 קילומטרים מגבול ישראל.
היישוב נקרא במאה ה-19 על שמו של בעל האדמות, המדינאי העות'מאני (בטורקית: مصطفى رشيد باشا; 1800–1858).
לדברי , הארכאולוג הראשי של דרום לבנון במִנהל הכללי לעתיקות, ניתן לשער באופן כללי שכל הכפרים סביב העיר צור היו מיושבים כבר בתקופה הנאוליתית, במיוחד באזור הפורה ראס אל-עין (לבנון), ליד תל א-רשידיה.
חוקרים רבים מניחים שהאזור הנקרא רשידיה היה בעת הפיניקית עיר מוקפת חומה בשם: שמאוחר יותר נקראה ביוונית: פָּלָאֵטירוּס (Palaetyrus), כלומר "צור הקדומה" ששימשה כ"אחות" לעיר צור שנבנתה בחלקה על היבשה וחלקה על אי, לצורך אספקת מוצרים כמו גידולים חקלאיים, מי שתייה ועץ.
במוזיאון הלאומי של ביירות נמצאים מספר פריטים שנמצאו בחפירות שנערכו ברשידיה ובהם כד חרס (ראה צילום) ואמפורה עם כתובות פיניקיות.
אלכסנדר מוקדון הגיע אל צור בשנת 332 לפנה"ס וצר עליה מאחר שהעיר הייתה נאמנה למלך הפרסי דריווש.
לאחר שבעה חודשים הצליח הצבא המוקדוני להחריב את העיר בחלקה היבשתי והשתמש באבני ההריסות כדי לבנות רציף אל האי.
במשך מאות שנים התרחב הרציף על ידי משקעי סחף נרחבים משני צדדיו והאי לשעבר הפך לחצי אי.
במהלך המאה ה-6 לספירה, סדרת רעידות אדמה החריבו את אזור צור וצונאמי שפקד את חוף בשנת 551 הרס הרבה ממה שנותר באזור רשידיה.
צור והאזור נותרו בשליטה ביזנטית עד שנכבשו על ידי השאה הסאסאני ח'וסרו השני בסוף המאה ה-6 וחזרו לשליטת הביזנטים, עד שנת 640 עת נכבש הלבנט על ידי הכוחות הערביים של ח'ליפות ראשידון.
הכיבוש המוסלמי הביא לשגשוג של צור והאזור, שגשוג שנמשך גם במהלך הח'ליפות האומיית והח'ליפות העבאסית.
במרוצת השנים החליפה השפה הערבית את היוונית, כשפת המקום.
בשלהי שנת 1111 כבש בלדווין הראשון, מלך ירושלים את אזור צור ובכלל זה את אזור רשידיה והטיל מצור על העיר.
בתגובה העיר הזעיקה את הסלג'וקים ואלו התערבו ובאפריל 1112 המצור הוסר, לאחר שכ-2,000 מחייליו של בולדווין נהרגו.
בהמשך הוצב במקום חיל מצב סלג'וקי.
ב-7 ביולי 1124, בתום מסע הצלב הראשון נכבשו גם צור והאזור כולו הייתה על ידי הצלבנים, לאחר מצור בן חמישה חודשים וחצי שהביא לרעב וסבל לאוכלוסייה.
צור והאזורים שסביבה חולקו לשלושה חלקים: שני שלישים לממלכה של בלדווין ושליש ניתן כמושבות מסחר אוטונומיות לערי המסחר האיטלקיות של גנואה, פיזה ובעיקר לוונציה, שחיפשה חולות סיליקה ליצרני הזכוכית שם.
ולכן ניתן להניח שאזור רשידיה עבר ברשותם.
בשנת 1291 נכבשה צור, על ידי הצבא הממלוכי, שהרס את כל הביצורים באזורי החוף, כדי למנוע מהצלבנים להתבסס מחדש.
חוסר היציבות הפוליטית שאפיין את התקופה הביא לאובדן החשיבות של צור וכאשר מגלה הארצות המרוקאי אבן בטוטה ביקר בצור ב-1355, הוא מצא בה עיי חורבות.
האימפריה העות'מאנית כבשה את הלבנט ב-1516, אולם האזור של צור נותר שומם עוד כ-90 שנה עד תחילת המאה ה-17, כאשר ההנהגה בשער הנשגב מינתה את המנהיג הדרוזי פח'ר א-דין השני לאמיר כדי שינהל את אזור ג'בל עאמל.
פח'ר א-דין השני עודד את השיעים המתואלים להתיישב ליד צור כדי לאבטח את הדרך לדמשק, ובכך הניח את היסודות לדמוגרפיה המתחדשת של רשידיה.
בשנת 1635, מוראט הרביעי הוציא להורג את פח'ר א-דין השני בשל שאיפותיו הפוליטיות, ושוב פסקה ההתפתחות של אזור צור למשך כ-200 שנים.
במשך תקופה זו נקרא אזור רשידיה "תל חביש" או גבעת חביש", ובשנת 1856 השיג המדינאי העות'מאני מוסטפא רשיד פאשה את הבעלות האישית על אדמות אלו.
משלחת הקרן לחקר ארץ ישראל ביקרה באזור במאי 1878 ובספר שהוציאו תיארו את רשידיה באופן הבא:
בשנת 1903, הארכאולוג היווני , שהיה אוצר המוזיאון האימפריאלי בקונסטנטינופול, ערך חפירות ארכאולוגיות ברשידיה וגילה מספר כדים מלאים בעצמות ואפר אדם.
חלקם יוצרו במקום ואילו אחרים יובאו מקפריסין.
ממצאים אלו נשלחו ככל הנראה למוזיאון בקונסטנטינופול.
במפה של מדריך טיולים משנת 1906 נקרא האזור: "תל חבש" או "תל רשידיה" ויש בו גנים, טחנה וחאן.
ב-1 בספטמבר 1920 הקימה צרפת את מדינת "לבנון הגדולה" מכוח הסכם סייקס-פיקו, סעיף 22 באמנת חבר הלאומים, והחלטת ועידת סן-רמו.
השליטים הצרפתים נתנו "חלקים מגבעת ראשידיה, שבה היו כבר שתי כנסיות", להקדש של הכנסייה הקתולית ובהמשך דווח כי ברשידיה התפתח כפר נוצרי לבנוני.
בשנים הבאות החלו להגיע לצור ולסביבתה ניצולי רצח העם הארמני, וב-1936 החלו השלטונות הקולוניאליים לבנות מחנה לפליטים ארמנים ברשידיה.
בשנת 1942, (1904–1994), "אבי הארכאולוגיה הלבנונית המודרנית" שעמד במשך עשרות שנים בראש שירות העתיקות בלבנון והיה אוצר המוזיאון הלאומי של ביירות, ערך חפירות נוספות ברשידיה וגילה כדים נוספים מהתקופה הפיניקית.
בשנת 1936 הקים השלטון הצרפתי בסוריה ובלבנון מחנה פליטים ברשידיה כדי לקלוט פליטים ארמנים שנמלטו מטורקיה ללבנון.
עם הקמת מדינת ישראל במאי 1948 נמלטו אלפי פליטים פלסטינים לדרום לבנון ומאחר ובמחנה הפליטים ברשידיה היו ארמנים, הפלסטינים קיבלו מחסה במחנה אוהלים שהוקם ליד כפר בורג' א-שמאלי.
עם השנים, נטשו הארמנים את רשידיה ובשנת 1949 שכרה אונר"א את השטח, ושיכנה בו פליטים פלסטינים.
בשנת 1950 החליטו שלטונות לבנון להעביר את כל הפלסטינים שהתגוררו בכפרי הדרום, כמו: תבנין, מנצורי, קליילה, בינת ג'בייל למחנות פליטים ייעודיים.
לשם כך, בין היתר, נבנה מחנה חדש לצד המחנה הארמני ("המחנה הישן").
בשנת 1963 בנתה סוכנות הסעד והעבודות של האומות המאוחדות לפליטים פלסטינים (אונר"א) רובע חדש ברשידיה ושיכנה בו פליטים שהגיעו ללבנון מכפרים בגליל העליון, כמו: דיר אל-קאסי, סוחמאתא, נחף, עלמא, ע'אבסייה וכפרים נוספים בגליל.
בנוסף העבירה ממשלת לבנון לרשידיה פליטים פלסטינים שישבו באופן זמני ב, מחנה צרפתי נטוש בבעלבכ.
אנשי המחנה התפרנסו מעבודות מזדמנות כמו בניין, וכן מחקלאות.
סביב רשידיה היו אדמות מדינה פנויות שעובדו על ידי תושבי המחנה מבלי לשלם אגרות.
כל חקלאי שעיבד חלקה נחשב כ"בעליה", בכפוף להסכמת המדינה, שבידיה הייתה הבעלות האמיתית, ובלבד שהפליט יגדל רק ירקות ולא ייטע עצים נושאי פרי, מאחר שעל פי חוק הקניין הלבנוני, מי שנוטע עץ, נחשב כמחזיק החוקי בקרקע.
ב"הסכם 1969" הכירה ממשלת לבנון בנוכחות הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) בלבנון, ושליטתו במחנות הפליטים.
בשנת 1970 הגיעו למחנה רשידיה פליטים פלסטינים נוספים, מממלכת ירדן, בעקבות סכסוך ספטמבר השחור בין הצבא הירדני בפיקודו של המלך חוסיין ובין אש"ף בראשות יאסר ערפאת.
רשידיה הפכה למרכז גיוס והכשרה חשוב ל, הזרוע החמושה של הפתח.
במחנה התרכזו פליטים סונים בעת שהפליטים הנוצרים מאותו אזור התרכזו באזור ביירות.
הפליטים הסונים זכו ליחס משפיל משכניהם השיעים שבאזור צור ותודעתם הלאומית התפתחה בעיקר על רקע זה.
במבצע ליטני, אף על פי שכבש חלקים סמוכים לעיר צור ולרשידיה, נמנע צה"ל מניסיון כיבוש המחנה, בין היתר על רקע חשש מנפגעים רבים.
בזמן מלחמת לבנון הראשונה כותר אזור צור ורשידיה על ידי עוצבת הגליל, ועוצבת ברעם כיתרה את המחנה מכל עבריו ב-7 ביוני 1982 וכבשה אותו בימים שלאחר מכן.
על פי הערכת צה"ל היו בשלושת מחנות הפליטים של צור (רשידיה, בורג' א-שמאלי ואל-בס) כ-500 מחבלים.
רשיד גזאל הוא כדורגלן אלג'יראי המשחק בעמדת הקיצוני בליון מהליג 1 ובנבחרת אלג'יריה.
רשיד גזאל במחלקת הנוער של ליון, ביולי 2010, עת היה בן 18, חתם על חוזה לחמש שנים במועדון.
לאחר שנתיים בקבוצת המילואים של המועדון, מאמן הקבוצה הבוגרת, רמי גארדה, זימן את גזאל לקבוצה הבוגרת.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ערך ב-4 באוקטובר במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית בניצחון 3–4 על קבוצת ליגת העל הישראלית, עירוני קריית שמונה.
בעונת 2013/14 גזאל ספג פציעה בגבו שהשביתה אותו לחצי שנה.
הוא שב מהפציעה, אך לא זכה לדקות משחק עד לתום העונה.
את עונת 2015/16 סיים גזאל עם 8 שערים ו-8 בישולים ב-29 משחקים ליגה.
ב-7 באוגוסט 2017 גזאל חתם במונקו על חוזה לארבע שנים.
ב-5 באוגוסט 2018 חתם גזאל בלסטר סיטי לארבע שנים.
ב-2 בספטמבר 2019 הושאל גזאל לפיורנטינה לעונה אחת.
ב-5 באוקטובר 2020 הושאל גזאל לבשיקטש.
ב-12 באוגוסט 2021 חתם גזאל בבשיקטש באופן קבוע לשלוש שנים
לגזאל, יליד צרפת ובן למשפחה ממוצא אלג'יראי, הייתה את הבחירה לשחק בנבחרת צרפת, אך העדיף לשחק בנבחרת אלג'יריה.
בשנת 2013 הוא זומן לנבחרת צרפת עד גיל 20 בטורניר טולון ורשם מספר הופעות.
את שערו הראשון בנבחרת הבוגרת של אלג'יריה הבקיע במרץ 2016 מול נבחרת אתיופיה.
רשיד הוא האח הצעיר של הכדורגלן עבד אל-קאדר גזאל.
רשימה היא כלי פוליטי-מנהלי המשמש במסגרת ניהול מערכות בחירות מסוימות.
אלו הן בחירות פרלמנטריות או מוניציפליות שאינן מבוססות על בחירה אישית בלבד במועמדים – קרי, בחירות בשיטה היחסית או בשיטת הטופס הכללי.
היא מאפשרת בחירה במועמדים על בסיס קבוצתי, אך בגרסאות שונות שלה מאפשרת גם לתת תמיכה אישית למועמדים מתוך אותה קבוצה.
בשיטת הרשימה מעמידות מפלגות או קבוצות המעוניינות להכניס את אנשיהן לבית נבחרים או לרשות מקומית רשימה של מועמדים מטעמן.
הבוחר נותן את קולו למפלגה או לקבוצה מסוימות באמצעות תמיכה ברשימה שהגישו.
בבחירות בשיטה היחסית, המפלגות או הקבוצות שהגישו רשימות מועמדים זוכות למספר מסוים של מושבים באותו בית נבחרים בהתאם למספר הקולות שקיבלה כל אחת מהן, על פי מפתח חלוקה יחסי כלשהו (למשל שיטת ויקטור ד'הונד).
מועמדי המפלגה או הקבוצה המדורגים במקומות הגבוהים ביותר ברשימה שהגישה מאיישים את המושבים שניתנו להן בבית הנבחרים.
הם יוצרים במסגרתו את הסיעה מטעמן של אותה מפלגה או קבוצה.
בהמשך חיי אותו בית נבחרים (עד הבחירות הבאות לאיושו) מהווה הרשימה עתודה לאותה סיעה, באופן שאם נפסקת חברותו בבית הנבחרים של אחד מחבריה מסיבה כלשהי ייכנס לשם במקומו המועמד הבא בתור ברשימה.
היתרון העיקרי של שימוש ברשימות מועמדים הוא במניעת הצורך לפצל את המדינה או הרשות המקומית שבה נערכות הבחירות לאזורי בחירה מרובים, שבכל אחד מהם ייבחר מועמד אחד על בסיס אישי.
שימוש ברשימות מועמדים מאפשר לפצל את מרחב הבחירות לאזורי בחירה מעטים, שלכל אחד מהם יוקצו מושבים בבית הנבחרים הרלוונטי ובכל אחד מהם תיערך התמודדות על בסיס רשימתי.
ניתן גם להותיר את מרחב הבחירות כאזור בחירה כללי אחד שבו יתמודדו רשימות המועמדים, כנהוג למשל בישראל.
במדינות העולם קיימות גרסאות רבות להצבעה על בסיס רשימות מועמדים.
הן נבדלות ביניהן במידה שבה יש לבוחר אפשרות להשפיע על זהות המועמדים שייבחרו מתוך רשימת מועמדים מסוימת.
הצבעה ברשימה סגורה משמעה שלבוחר אין כל אפשרות להשפיע על זהות המועמדים שייבחרו מעבר לעצם תמיכתו ברשימה.
למעשה – ובכך חסרונה של השיטה – עליו לתת תמיכה קולקטיבית לכל קבוצת המועמדים הנכללת ברשימה, גם אם היה מעדיף שלא לתת את תמיכתו לכל אחד מהם באופן אישי.
יתרונה של השיטה הסגורה הוא בפשטותה והיא נוהגת בעשרות מדינות בעולם.
הצבעה ברשימה פתוחה מתקיימת בגרסאות רבות ומעניקה לבוחר אפשרות – צרה או רחבה – להשפיע על זהות המועמדים שייבחרו מתוך רשימת מועמדים.
כך, הבוחר יכול להצביע עבור רשימה ובנוסף ניתן לו מספר מסוים של קולות העדפה (אחד או יותר) שהוא מעניק למועמדי הרשימה על בסיס אישי.
לעיתים אין לבוחר קול עבור רשימה אלא קולות העדפה בלבד.
המשמעות של הצבעת הבוחר נקבעת על פי נוסחאות קבועות מראש, המכריעות באיזו מידה יכולה תמיכה אישית במועמד מסוים להתגבר על סדר המועמדים ברשימה כפי שנקבע מראש.
הצבעה בשיטה זו עשויה להביא למתן עדיפות למועמדים הנמצאים במקומות נמוכים ברשימה עד כדי בחירתם על פני מועמדים הממוקמים במיקום גבוה משלהם.
בגרסאות הפתוחות ביותר של השיטה קובעים קולות הבוחרים בלבד את זהות המועמדים שייבחרו מתוך רשימה מסוימת, כאשר לדירוג הרשימתי המקורי שלהם אין משקל והוא משמש רק להכרעה בין שני מועמדים שזכו בשיעור תמיכה שווה.
בשיטה הפתוחה ביותר, הנקראת Panachage, ניתן לבוחר מספר קולות כמספר המושבים לבחירה בבית הנבחרים, והוא רשאי לחלק אותם בין מועמדים בכל רשימות המועמדים העומדות לבחירה, ואף לתת למועמד אחד מספר קולות.
שיטה זו נוהגת במדינות אחדות באירופה ובאמריקה.
הצבעה רשימתית פתוחה עשויה להפוך את תהליך ההצבעה הטכני למורכב מאוד, כגון הצבעה על גבי גיליון נייר גדול שעליו מופיעים שמות של מועמדים רבים.
גם ספירת הקולות בהצבעה רשימתית פתוחה היא מורכבת.
הצבעה בשיטה פתוחה נוהגת בעשרות מדינות בעולם ובמיוחד במדינות אירופה.
בבחירות הכלליות בישראל נוהגת שיטת בחירות ארציות בהן מתמודדות רשימות ארצית (ללא מחוזות בחירה) וסגורה, כלומר ללא מתן אפשרות לבוחר להשפיע על סדר המועמדים ברשימה.
הפעלתה מוסדרת במסגרת חוק הבחירות לכנסת.
השיטה היחסית הנוהגת להקצאת מושבים בכנסת לרשימות השונות היא שיטת בדר-עופר, המעוגנת גם היא בחוק הבחירות לכנסת.
החוק מסדיר את הנושאים הבאים:
דרך הגשת הרשימות לוועדת הבחירות המרכזית
פרסום רשימות המועמדים לשם הבאתן לידיעת ציבור הבוחרים
כללי הזכאות להיכלל ברשימת מועמדים, לרבות הכללים שבהתקיימם מנוע אדם מלהיכלל בה
הטעמים לבקשה לפסילת מועמדותה של רשימה מסוימת ודרכי הדיון בבקשה.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל נוהגת גם כן שיטת הרשימות במסגרת הבחירות למועצות הרשויות המקומיות (ראשי הרשויות נבחרים בבחירה אישית).
חוק הבחירות לכנסת איננו מכיל הוראות בנוגע לאופן הרכבת הרשימה מטעמה של קבוצה או מפלגה מסוימת.
משנת 1992 רשאיות רק קבוצות שנרשמו כמפלגות להגיש רשימות מועמדים לבחירות.
מספר מפלגות רשאיות להגיש יחד רשימת מועמדים משותפת שיש בה נציגים של כמה מפלגות, אך מפלגה אחת לא רשאית לשלוח נציגים לכמה רשימות מועמדים.
מאז מוסדר נושא הרכבת הרשימות במסגרת חוק המפלגות.
חוק זה קובע כי מפלגה תקבע את מועמדיה לבחירות לכנסת בהליך שיוגדר בתקנון המפלגה, כלומר שההליך נתון לבחירתה של כל מפלגה.
השיטות לאיוש רשימות מועמדים לכנסת שנהגו במפלגות בישראל במהלך השנים היו שונות:
איוש על ידי ועדה מסדרת
איוש על ידי ראש המפלגה
איוש על פי החלטות מועצות הרבנים של מפלגות דתיות
בחירה על ידי חברי הוועידה או המרכז של המפלגה
בחירות מקדימות על ידי חברי המפלגה.
חוק המפלגות קובע כי במידה ומפלגה בחרה להרכיב את רשימת מועמדיה לבחירות במסגרת בחירות מקדימות, עליה לערוך אותן בהתאם להוראות חוק בחירות לגופים ציבוריים, תשי"ד–1954.
משמעות מסירת אופן הרכבת הרשימה לכנסת לשיקולה של כל מפלגה היא כי מפלגה רשאית להרכיב את הרשימה תוך הותרת מועמדים של קבוצות מסוימות מחוץ לה.
כך לדוגמה נוהגות חלק מהמפלגות הדתיות בישראל שלא לכלול נשים ברשימות המועמדים שלהן לכנסת.
רַשִׁידַה חַרְבִּי טַלִיבּ (באנגלית נכתב: Rashida Harbi Tlaib; בערבית: رشيدة حربي طليب; נולדה ב-24 ביולי 1976) היא פוליטיקאית ועורכת דין אמריקאית ממוצא פלסטיני המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-12 של מישיגן.
נולדה בדטרויט, מישיגן, לזוג מהגרים פלסטינים.
בעבר הייתה חברה בבית הנבחרים של מישיגן מטעם המפלגה הדמוקרטית וייצגה את המחוז ה-6 .
בשנת 2018 זכתה במועמדות המפלגה הדמוקרטית למחוז הקונגרס ה-13 של מישיגן .
היא רצה בבחירות הכלליות לבית הנבחרים, ללא מועמד שיתחרה מולה, והפכה לאחת משתי הנשים המוסלמיות הראשונות שנבחרו לקונגרס של ארצות הברית, לצד אילהאן עומאר ממינסוטה, ולאישה הפלסטינית-אמריקנית הראשונה בקונגרס.
היא נחשבת לחלק מ"הסקווד", קבוצה של חברי קונגרס פרוגרסיבים הכוללת אותה ואת אלכסנדריה אוקסיו-קורטז, אילהאן עומאר, סאמר לי, אייאנה פרסלי, דליה רמירז וגרג קסר.
טליב היא הבת הבכורה מבין 14 ילדיהם של זוג מהגרים פלסטינים.
אמה נולדה בבית עור אל-פוקא, ליד רמאללה.
אביה נולד בבית חנינא, שכונה במזרח ירושלים.
לטליב תואר ראשון במדעי המדינה בשנת 1998 מאוניברסיטת המדינה של ויין, ותואר JD מבית הספר למשפט קולי של אוניברסיטת מישיגן המערבית .
ב-1998, בגיל 22, התחתנה עם פאייז והם התגרשו ב-2015. לזוג שני בנים והיא מתגוררת בדטרויט.
במהלך קמפיין 2018, התייחס אליה הדובר שלה כאם יחידנית.
טליב החלה את הקריירה הפוליטית שלה ב-2004, כשעבדה בצוות של נציג המדינה, סטיב טובוקמן , בבית הנבחרים של מישיגן.
ב-2008 עודד טובוקמן את טליב לרוץ לבית הנבחרים של מישיגן במקומו מכיוון שהוא פרש לאחר שכיהן את מקסימום השנים.
טליב ניצחה עם 44% מהקולות בבחירות הדמוקרטיות ועם יותר מ-90% מהקולות בבחירות הכלליות.
עם כניסתה לתפקידה בבית הנבחרים של מישיגן ב-1 בינואר 2009, הייתה האישה המוסלמית הראשונה בבית המחוקקים של מישיגן והאישה המוסלמית השנייה בהיסטוריה בבתי הנבחרים של ארצות הברית אחרי ג'מילה נשיד ממיזורי.
לאחר המקסימום של 6 שנים בתפקיד רצה טליב לסנאט של מישיגן, והפסידה לסנטור וירג'יל סמית' ג'וניור באוגוסט 2014.
לאחר שעזבה את בית הנבחרים של המדינה, עבדה טליב בעמותה ללא מטרות רווח בשם "Sugar Law Center" בדטרויט, אשר מספקת ייצוג משפטי חינם לעובדים.
ב-2018 הודיעה טליב שהיא מתכוונת להתמודד על מקומו של ג'ון קוניירס, חבר הקונגרס הדמוקרטי לשעבר שכיהן בתפקיד מאז 1965 ופרש בעקבות תלונות נגדו על הטרדה מינית.
נכון ליולי 2018, גייסה טליב 893,030 דולר לקמפיין הבחירות, יותר מכל חמשת מתחריה.
בבחירות הכלליות היא רצה ללא מועמד שיתחרה מולה, והפכה לאחת משתי הנשים המוסלמיות הראשונות שנבחרו לקונגרס, לצד אילהאן עומאר ממינסוטה, ולאישה הפלסטינית-אמריקנית הראשונה בקונגרס.
טליב הודיעה מראש כי בטקס ההשבעה תושבע על תרגום הקוראן לאנגלית מ-1734 שהיה שייך לתומאס ג'פרסון, נשיא ארצות הברית ואחד מהאבות המייסדים שלה.
לדברי טליב העובדה שלנשיא השלישי של ארצות הברית היה ספר קוראן היא סמל לכך שהאסלאם היה חלק מההיסטוריה האמריקנית במשך זמן רב.
לטקס ההשבעה התייצבה בלבוש פלסטיני מסורתי.
באוגוסט 2019 אסרו ראש ממשלת ישראל ושר הפנים על כניסתה לישראל, עקב תמיכתה ב-BDS, וזאת בהתבסס על ולכן בוטל ביקורה המתוכנן יחד עם חברת הקונגרס אילהאן עומאר.
לאחר מכן אושרה בקשתה של טליב לביקור הומניטרי אצל סבתה הפלסטינית, בתנאי שתתחייב שלא לעבור על החוק הישראלי בזמן הביקור ושלא לנצל את ביקורה לקידום חרם על ישראל, אך היא סרבה להגיע בתנאים אלו.
היא קראה לישראל "מדינת אפרטהייד" שמבצעת פשעי מלחמה ובציוץ בטוויטר טענה שכיפת ברזל משמשת ל"הפצצת אזרחים פלסטינים".
היא ספגה גינויים על הצבעתה ודבריה מכל קצוות הקשת הפוליטית.
באוקטובר 2023, בעקבות טבח שבעה באוקטובר, תקפה טליב בחריפות את ממשל ביידן וטענה כי הוא מסייע לרצח עם המתרחש ברצועת עזה.
טליב פרסמה ברשת החברתית X את הסיסמה "מהנהר עד לים", בהתייחסות לשחרור פלסטין והשמדתה של מדינת ישראל.
בעקבות כך, עלתה הצעה בבית המחוקקים לצנזר את דבריה ולגנות אותה.
ההחלטה עברה ברוב של 234 מחוקקים שתמכו בה מול 188 שהתנגדו, כש-22 נציגים דמוקרטיים, ממפלגה של טליב, הצביעו בעד ההצעה.
משמעותה של החלטת הצנזור היא סמלית בלבד.
כבר ביומה הראשון בקונגרס, קראה להדחת הנשיא דונלד טראמפ במאמר דעה שכותרתו "עכשיו הגיע הזמן להתחיל בהליכי ההדחה נגד הנשיא טראמפ."
טליב דוגלת בתוכנית בריאות לכל האזרחים ואף זכתה בתמיכת ארגון "Justice Democrats", השואף ליצור "כלכלה משגשגת ודמוקרטיה שעובדת עבור העם".
היא תמכה בקמפיין הדמוקרטי להעלאת שכר המינימום ל-15 דולרים לשעה, אך ביולי 2019 אמרה ששכר של 15 דולרים לשעה היה מתאים לתקופה שבה התחיל הקמפיין אך כיום שכר המינימום צריך להיות 18–20 דולרים לשעה.
טליב מתחה ביקורת על ערב הסעודית בשל הפרות זכויות אדם ובשל המעורבות הצבאית בתימן.
טליב הביעה תמיכה בפתרון המדינה האחת ל והבטיחה שתצביע בקונגרס נגד הסיוע האמריקאי לצה"ל.
בעקבות גל חקיקות נגד תנועת ה-BDS הגישה ב-2019, יחד עם חברי הקונגרס אילהאן עומאר וג'ון לואיס, הצעת החלטה שתומכת בזכות לנקוט בחרם על מנת לקדם זכויות אדם וזכויות אזרח בארצות הברית ומחוצה לה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל ולאחר החלטת מועצת הביטחון של האומות המאוחדות הקוראת לפירוק חמאס מנשקו, צייצה טליב ברשת X, "זהו יום מביש בהיסטוריה כשהאו"ם מצביע על המשך הכיבוש בלתי חוקי של פלסטין".
רשיזם (באוקראינית: рашизм, תעתיק: ראשיזם; ברוסית: русизм, תעתיק: רוסיזם; מכונה גם פשיזם רוסי) הוא מונח המתאר את האידאולוגיה הפוליטית של הפדרציה הרוסית בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, ובייחוד בתקופת שלטונו של ולדימיר פוטין.