tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארגון הסחר ההוגן הגדול באירופה "GEPA" נוסד בשוולם אף הוא.
הוא נוסד בשנות ה-70 ונמצא כעת בוופרטל .
בית קברות יהודי היסטורי, מסוף המאה ה-18, ממוקם באזור כפרי כ-1.3 ק"מ דרומית ממרכז העיירה.
הוא מתוחזק על ידי העירייה ומתנדבים.
שווייץ ההולשטיינית הוא אזור במדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה, בין הערים קיל וליבק.
האזור מורכב גבעות רבות, ומתערובת של יערות ואגמים, המזכירים את הגאוגרפיה של שווייץ.
זוהי שמורת טבע, ואחד מהאזורים המתוירים בצפון גרמניה.
שווייץ ההולשטיינית שוכנת במזרח שלזוויג-הולשטיין.
אזור ציורי זה, במחוז ההיסטורי ואגריה , אין גבולות גאוגרפיים או פוליטיים מוגדרים.
מרבית השטח הוא חלק ממחוזות אוסטהולשטיין ופלן, בערך בין הערים קיל וליבק, והוא משתרע לאורך הים הבלטי.
עיירות עיקריות באזור הן מאלנטה (Malente), ליטיינבורג (Lütjenburg), אולדנבורג בהולשטיין (Oldenburg in Holstein), פרץ (Preetz) ופלן (Plön).
האזור משופע במורנות צעירות (15 עד 20 אלף שנה לפני זמננו) המאפיינות את ארץ-הגבעות של שלזוויג-הולשטיין, שנוצרו בעידן הקרח האחרון.
חורשות קטנות מתחלפות במהירות בשדות מגודרים ומעובדים, ובאזור נראים אגמים רבים בין גבעות נמוכות.
בין האגמים אגם פלן הגדול (Großer Plöner See), דיקזה (Dieksee) וקלרזה (Kellersee).
נהרות וכרי מרעה כמו נהר השוונטינה, שזורם ללשון-הים קיל, או נהר קוסאו (Kossau), שנשפך לאגם בינן הגדול קיימים בשפע באזור.
הנקודה הגבוהה ביותר היא גבעת בונגסברג (Bungsberg), שגובהה 167 מטרים מעל פני הים, ובה שוכנת גם מעלית הסקי היחידה במדינה.
שווייץ ההולשטיינית מיושבת כבר כמה אלפי שנים.
בימי הביניים המוקדמים נכבש חלק מהאזור על ידי ונדים-סלאבים, שעדיין ניתן למצוא את עקבותיהם, למשל, באולדנבורג, והקימו את היישובים פלן ואויטין (Eutin).
בימי הביניים, החל מהמאה ה-9, היה האזור בשליטת האימפריה הקרולינגית.
בסוף ימי הביניים התפתחו העיירות בשווייץ ההולשטיינית לכדי מרכזים מסחריים ואדונים פיאודליים מקומיים הרחיבו את האחוזות המבוצרות שלהם.
בתחילת העת החדשה הפכו האחוזות הללו ל"אחוזות אציליות" (Adliges Güter), אדמות אריסטוקרטים ששלטו בנוף ובכלכלה מ-1500 ועד המאה ה-20. החל מהמאה ה-16 הפכו פלן ואויטין למגורי ענפים שונים של בית אולדנבורג.
לאחוזות אלו הייתה סצנה תרבותית משגשגת, שהובילו למשל לכך שאויטין כונתה "ויימאר של הצפון".
עד אמצע המאה ה-19 נשלט האזור בידי דנמרק, תחילה כפייף ולאחר מכן כחלק ממדינת הלאום הדנית.
בשנת 1867 הועברה לרשות פרוסיה, יחד עם שאר הולשטיין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התפרקו חלק מן האחוזות שאכלסו את האזור, והחל מסיומה של מלחמת העולם השנייה משחקת תיירות חלק משמעותי בכלכלת האזור.
שְוֵויכֶּה הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם, כ-3 ק"מ צפונית למרכז העיר טול כרם, ועם התרחבות השטחים הבנויים, הכפר הפך לחלק מהעיר ונמצא באחריות עיריית טול כרם.
הכפר ממוקם בגובה של כ-150 מ' מעל פני הים.
מצפון לכפר נמצאת חורבה בשם שוכה א-ראס (شوكه الرأس) ולדברי וילנאי זה היה מקומה של שׂכֹה הקדומה וזה מקור שם הכפר.
לפי מקורות ערביים, שווייכה נודעה כ"סוכּוה" (سوكوه), כלומר געגוע, ושם זה הוזכר בכתובות מצריות עתיקות.
בעידן הכנעני נקרא המקום "סוּכּוֹ" ובתקופת הכיבוש הרומי – "שוכת אל-ראס" או "שוכה", ובתקופה הערבית נקרא היישוב "שויכה", כהקטנה של שוכה.
הכפר נקרא על שם משפחת שוויכה שאדמות הכפר היו בבעלותה ואיכרים אריסים עיבדו אותם.
משפחת שוויכה היא משפחת סוחרים שמקורה בשכם.
בשטח הכפר מספר אתרים ארכאולוגיים, וקברי שייח עתיקים (ח'רבת שוויכת א-ראס, ח'רבת סיב, מקאם שייח' ג'מאל א-דין ומקאם שייח' ר'נים).
הכפר נבנה לצד דרך הים ההיסטורית והתפרנס מחקלאות ומסחר עם העוברים בדרך.
רוב תושבי הכפר היו איכרים אריסים שעיבדו אדמות בעמק חפר, חלק מאדמות אלו נמכרו לקרן קיימת ועליהן ניטעו פרדסים שקיבלו את השם "פרדסי שוויקה".
בתקופת המנדט הבריטי נסללה דרך הים סמוך לכפר, ונבנו לאורך הכביש הסלול חניות ובתים.
בתקופת המרד הערבי הגדול הותקף הכפר על ידי כנופיות ששדדו את תושביו.
גם הבריטים הטילו עליו עוצר מספר פעמים וערכו מעצרים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 2,370 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 6,328 דונם, שמתוכם הוקצו 2,629 לחקלאות שלחין ו-3,223 לגידולי דגנים.
לפי תוכנית החלוקה, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית.
במהלך מלחמת השחרור כבש צה"ל את הכפר, ועל פי הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, נסוג צה"ל והכפר עבר לשליטה ירדנית.
עם זאת איבד הכפר חלק מאדמותיו מאחר שהקו הירוק נקבע מזרחית לקו תוכנית החלוקה.
בשנת 1954, בזמן שביתת הנשק, נציגי ירדן טענו כי צה"ל תקף את הכפר ביריות.
במלחמת ששת הימים, בצוהרי ה-7 ביוני 1967, החלה מתקפת חטיבה 5 על אזור טולכרם.
הכפר נכבש ללא התנגדות לאחר שהופצץ באש מרגמות ותותחים.
במהלך המלחמה ברחו כ-40 משפחות מהכפר, ואחר כך הכריז עליהם הממשל הצבאי הישראלי בשטחים כנכסי נפקדים.
לאחר הסכמי אוסלו בשנת 1995, רוב הכפר הוגדר כשטח B ואילו העיר טולכרם מדרום הוגדרה שטח A.
בשנת 1995 הוקם היישוב בת חפר, כ-500 מטר ממערב לכפר, מעבר לגדר ההפרדה.
בת חפר נבנתה על אדמות שהיו בבעלות תושבי הכפר לפני הסכמי שביתת הנשק ב-1949. אזור זה היה בין הראשונים שנבנתה בהם גדר ההפרדה ב-1996, באזור זה גובה הגדר הוא 8 מטר.
ב-13 במאי 2001 פוצץ צה"ל מבנה של המשטרה הפלסטינית בשוויכה, לאחר שניתנה אזהרה והמבנה פונה מיושביו.
בסקר הכפרים בשנת 1945 נמצא ששטח הקרקע הכולל של הכפר היה 6,328 דונם, שמתוכם 6,060 דונם עובדו על ידי תושבים ו 268 דונם היו מושע.
2,629 דונם הוקצו לחקלאות שלחין ו-3,223 לגידולי דגנים.
בשנת 2012 נמצא שהשטח הבנוי של הכפר / שכונה הוא כ-1,000 דונם.
רבים מתושבי שוויכה עדיין עוסקים בחקלאות והכפר מוקף חממות.
הכפר מחובר לרשת המים של העיר טולכרם, אך לצרכים חקלאיים הכפר תלוי במי גשמים ובמי 7 בארות.
מוניר חסן אחמד נַ֫איְפֶה : מדען ופיזיקאי אטום ומתמחה בננוטכנולוגיה.
יליד 1945, בעל אזרחות אמריקאית וירדנית.
בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת סטנפורד, בתחום הפיזיקה האטומית ומדעי הלייזר.
בעל המצאות רבות הרשומות בארצות הברית.
שריף מוסאמח (شريف مسامح): פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת א-נג'אח בשכם.
למד וקיבל תואר דוקטור בצפון קרוליינה, בשנת 1984.
שווים היא עמותה ישראלית העוסקת בשיקום תעסוקתי של מתמודדי נפש, אשר נוסדה בשנת 1985. העמותה מסייעת להעסיק כ-900 איש בגילאי 21–75.
בשנת 2023 נוסדה העמותה בערים: פתח תקווה, חיפה, נתניה, באר שבע, קריית ביאליק, קריית שמונה, טבריה, קריית גת, חולון וכפר סבא.
שווים הוא אתר חדשות ועמותה ישראלית למען אנשים עם מוגבלויות.
באתר מתפרסמות ידיעות, כתבות ומאמרים העוסקים בנושאים הקשורים למוגבלויות מסוגים שונים.
תוכן האתר נכתב ונערך ברובו על ידי אנשים עם מוגבלויות.
העמותה נוסדה בשנת 2019 על ידי עידן מוטולה, עיתונאי ותיק שעבד בגופי תקשורת בישראל, בהם ידיעות אחרונות, גלי צה"ל וקשת 12, ואב לילד אוטיסט.
העמותה הוקמה במטרה לתת קול לקהילת האנשים עם מוגבלויות בישראל.
רוב התכנים באתר שווים נכתבים על ידי אנשים עם מוגבלויות, שהעמותה מאתרת ומכשירה לעשייה עיתונאית.
נכון לינואר 2025 כותבים באתר כעשרה עיתונאים עם מוגבלויות מגוונות כגון שיתוק מוחין, אוטיזם, לקויות ראייה ומתמודדי נפש, המקבלים שכר מלא עבור עבודתם.
מוטולה משמש כמנכ"ל העמותה וכעורך הראשי שלה, לצד איש התקשורת ירון פרוסט.
העמותה יוזמת ומפיקה, יחד עם מפעל הפיס, קורסי הכשרה בתחום התקשורת עבור חניכים עם מוגבלויות, בשיתוף כלי תקשורת ארציים, ובהם קבוצת ידיעות אחרונות - ynet, רשת 13 וישראל בידור.
מ-2021 עד 2024 השלימו את ההכשרות בתחומי העיתונות, יחסי הציבור, הטלוויזיה והסושיאל כ-200 בוגרים עם מוגבלויות.
במסגרת פעילותה הפיקה העמותה יחד עם מפעל הפיס ומרכז השלטון המקומי, את פרויקט "לילה סגול", המתקיים כל שנה ב-3 בדצמבר, היום הבינלאומי לזכויות אנשים עם מוגבלות.
במסגרת הפרויקט, שנועד להעלות מודעות בציבור לזכויות אנשים עם מוגבלויות ולעודד את שילובם בחברה ובעבודה, מוארים מאות מבנים ובניינים ברחבי ישראל בסגול, שהוא הצבע המזוהה עם קהילת האנשים עם מוגבלויות בעולם.
בין השאר הוארו בנייני רשויות מקומיות ואזוריות, משרדי ממשלה, בית הנשיא וגשר המיתרים בירושלים, תחנת הכוח רדינג בתל אביב ובניינים של חברות עסקיות.
בדצמבר 2020, בעקבות פנייה של מארגני הפרויקט, החליטה הנהלת הבורג' ח'ליפה בדובאי, המבנה הגבוה בעולם, להצטרף ולהאיר אותו בסגול.
מדי שנה זוכה "לילה סגול" לסיקור נרחב בתקשורת הישראלית.
ידיעות המתפרסמות באתר שווים זוכות לעיתים קרובות לכתבות המשך בכלי תקשורת גדולים יותר.
בשנת 2022 זכתה העמותה בפרס דרור.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל הפעילה העמותה, יחד עם חברת הכנסת לשעבר שירלי פינטו ומפעל הפיס, מוקד סיוע מיידי בשם "החמ"ל הסגול" לתושבי הדרום והצפון המתמודדים עם מוגבלות.
במסגרת החמ"ל, שפעל כחודשיים וחצי, ניתן מענה לכ-2,000 פניות לעזרה.
עוד בעקבות המלחמה, העמותה הקימה יחד עם מפעל הפיס, חברת סיסקו ובית החולים איכילוב, ויחד הם הקימו פרויקט הכשרות מקצועיות בהיי-טק לנפגעי המלחמה בגוף ובנפש.
הפרויקט, בשם "שווים בתעסוקה - חרבות ברזל", הכשיר כ-100 משתקמים בתחומי ניתוח המידע, רשתות תקשורת, חווית המשתמש ומכירות בהיי-טק.
בוועד המנהל ובאספה של העמותה חברים בין השאר אנשי תקשורת בכירים עם קשר אישי לעולם המוגבלויות.
מ-2020 יו"ר הוועד הוא יונתן ריגר, כתב התרבות של חדשות 12. ריגר עצמו מתמודד עם לקות ראייה משמעותית עקב מחלת עיניים תורשתית.
לצידו מכהנים בוועד המנהל פולי ברונשטיין, לשעבר מנכ"לית V15 ותנועת "דרכנו", והיום מובילת פרויקט "יוזמת המאה", ואיילת להב, לשעבר עורכת המוספים "ממון שישי" ו"מסלול" ב"ידיעות אחרונות", וכיום מנהלת שיווק במרכז הרפואי איכילוב.
במהלך שנות פעילותם השיגו האתר והעמותה מספר הישגים למען אנשים עם מוגבלויות בישראל.
סדרת כתבות באתר הובילה לפתיחת הסגר שהטיל משרד הרווחה על דיירי ההוסטלים עם מוגבלויות במהלך הקורונה, כאשר שאר אזרחי המדינה היו כבר מחוץ לסגר.
סדרת כתבות נוספת הובילה לפתיחת בדיקה של משרד הרווחה במעון "נווה האירוס" בנס ציונה, בעקבות מספר אירועים חמורים של פגיעה בדיירים עם מוגבלות.
בעקבות פעילות העמותה בוטל הקיצוץ בשעות סייעות של ילדי החינוך המיוחד על ידי משרד החינוך.
תחקיר של האתר מ-2023 על פגיעה כלכלית דרמטית בזכויות ילדים עם מוגבלויות בקרנות הפנסיה של הוריהם הוביל להשבת זכויותיהם על ידי הממונה על שוק ההון והביטוח.
לאחר פרסום כתבה ב-2024 על פסק דין שהורה להרחיק בן עם מוגבלות מבית אמו, לדרישת אביו החורג, בית המשפט חזר בו והורה כי הבן יישאר בבית עד לגירושי הוריו.
שווייץ הסקסונית הוא כינויו של אזור הרי אבן החול של האלבה, בדרום מדינת סקסוניה, גרמניה.
נוף האזור מתאפיין בתצורות סלע דרמטיות בייחודיותן.
בשנת 2008 הוכרז אזור שווייץ הסקסונית כ"מרחב מגוון" על ידי ממשלת גרמניה.
מצידו המזרחי מתמזג אזור שווייץ הסקסונית ברכס ההרים הלוזיטנים (Lausitzer Bergland) ומצידו המערבי ברכס הרי העפרה.
הנקודה הגבוהה ביותר היא 562 מטרים בפסגתו של גרוסר צשירנשטיין (Großer Zschirnstein).
ניתן לחלק את האזור לשני חלקים גאוגרפים עיקריים: שווייץ הסקסונית הקדמית (Vordere) שהיא החלק שמשמאל לנהר האלבה הכוללת את המישורים ואת הרי השולחן, ושווייץ הסקסונית האחורית (Hintere ) שהיא החלק שמימין לנהר הכוללת את מצוקי הסלעים הזקופים והיערות.
מבחינה גאולוגית, מגוון תצורות הסלע והנוף הוא תוצאה של תהליך שחיקה כימי-פיזיקלי ביחד עם תהליכים ביולוגיים של סלעים שמקורם בחולות מתקופת הקרטיקון, אשר היה פעיל מבחינה טקטונית עוד מתקופת הקמבריון.
תקופת יובש שהחלה לפני כ-320 מיליון שנה, התאפיינה בבליה וסחף ונקטעה בשיטפון בתקופת היורה לפני כ-180 מיליון שנה.
משקעים ימיים ובעיקר אבן גיר השתמרו בצורת גושים.
תהליכי שקיעה שהחלו בתקופת הקנומן לפני כ-95 מיליון שנה, העבירו חומרי סחף, חול, חצץ וחרסיות, אשר בהשפעת משטרי לחץ הובילו ליצירת שכבות אבן החול.
עם נסיגת ים הקרטיקון החלה התרוממות של שכבות גרניט בכוון דרום מערב שדחף את לוח אבן החול עד שנשבר.
בהשפעת תהליכי זרימת המים ובליה, נוצרו קירות סלע זקופים.
התחתרות המים בין הסדקים האנכיים המשיך לעצב את הנוף כתוצאה מהתמוטטות ושחיקה ליצירת מערות, ארובות סלע, וזקיפים.
אזור שווייץ הסקסונית היה מיושב במשך השנים על ידי שבטים סלאביים והיה חלק מממלכת בוהמיה.
במאה ה-13 החלו סכסוכים על השליטה באזור עם הגרמנים, בעיקר סביב המבצרים שהוקמו במטרה להגן על דרכי המסחר.
העדרו של ממשל מרכזי באזור הותיר את ניהול הסכסוכים הללו בידי אבירים מקומיים.
הפיצול הרב של מוקדי הכוח העביר חלק מן השליטה גם לידיהם של שליטים פיאודלים ושודדים.
הוא עבר לשליטת הסקסונים רק במאה ה-15 כחלק ממרקיזות מייסן.
חוסר היציבות השלטוני נמשך עד אמצע המאה ה-16 כאשר בית וטין השתלט על רוב הטירות והמבצרים השולטים על דרכי המסחר.
התנאים הסביבתיים והגאוגרפים איפשרו לתושבים פרנסה במספר מצומצם של עיסוקים וביניהם תפעול כלי שיט בנהר האלבה כגון מעבורות ורפסודות, דיג, חטיבת עצים וחציבה וסיתות של סלעים לצורכי בניה.
חקלאות הייתה כמעט בלתי אפשרית בשל החוסר באדמות פוריות בנוף הסלעי.
במאה ה-19 החל באזור פיתוח של כלכלת תיירות, בעיקר בהשפעת בנייתו של אחד מקווי הטרוליבוס הראשונים בעמק האלבה.
אמנים בתקופה הרומנטית הושפעו עמוקות מן היופי הפראי של הטבע ביצירתם ובהם הציירים קספר דוד פרידריך, לודוויג ריכטר והמלחינים קרל מריה פון ובר וריכרד וגנר.
כינויו של האזור כ"שווייץ הסקסונית" מתחיל במאה ה-18. עד לתקופה זו כונה האזור גבעות מייסן, מייסן עילית או שטחי הפרא של שנדאו.
בשנת 1766 שני אומנים שווייצרים אדריאן צינג ( Adrian Zingg) ואנטון גראף ( Anton Graff ) החלו את לימודיהם באקדמיה לאומנות של דרזדן.
הנוף הזכיר להם את המוכר להם מהרי היורה השווייצרית, והם החלו להשתמש בכנוי לשם הפרדה לעומת זה של מולדתם.
הכינוי הפך פופולרי עם פרסומיו של הסופר והתאולוג גוטצינגר ( Wilhelm Leberecht Götzinger) אשר עשה בו שימוש בספריו והעלה אותו למודעות הציבורית בתחילת המאה ה-19.
בתקופה הנאצית נאסר השימוש בכינוי "שווייץ הסקסונית" לאזור והוא כונה מחוז פירנה כשם היישוב הגדול בסביבה.
בחודש ספטמבר 1990 עוד בטרם איחוד גרמניה, הוכרז על הקמת הפארק הלאומי שווייץ הסקסונית במטרה להגן על ערכי הטבע והנוף הייחודיים שלו.
הפארק בשטח 93 קמ"ר, והוא מורכב משתי יחידות נופיות: האחד באזור העיירה ראתן ( Rathen) וגשר באסטיי (Bastei), והשני כולל את כל שטח שווייץ הסקסונית האחורית שבין נהר האלבה והגבול עם צ'כיה.
הנוף בשווייץ הסקסונית המאופיין בסלעי אבן חול זקופים רבים הביא להתפתחות ספורט הטיפוס בסגנון ייחודי משלו.
חבלים ועוגנים מותרים לצורכי אבטחה בלבד ולא לצורך התקדמות.
חל איסור על שימוש בחומרי חיכוך כגון אבקות מגנזיום או גיר.
ככלל, הטיפוס מותר בכ-1100 אתרים מוכרזים בלבד ולא באופן חופשי.
ברחבי הפארק הותקנו ונחצבו סולמות וגרמי מדרגות רבים וכן ידיות אחיזה המאפשרים מעברים נוחים בין תצורות הסלעים האנכיים כמעט.
באזור שווייץ הסקסונית קיימת מסורת רבת שנים של שינה תחת כיפת השמיים.
מטיילים רבים ובעיקר צעירים נוהגים לבלות כך בסופי שבוע.
לינה תחת כיפת השמיים מתאפשרת בשטח הפארק באזורים מסומנים בלבד ולא באופן חופשי ומותרת למטפסים בלבד וזאת במטרה להימנע מנזקים אפשריים כתוצאה מהבערת אש בלתי מבוקרת, עקירת עצים צעירים ושחיקת הקרקע.
במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית, הצבאות המהפכניים צעדו מזרחה, וכיתרו את שווייץ בקרבותיהם נגד אוסטריה.
בשנת 1798, שווייץ הוכרעה לחלוטין על ידי הצרפתים ושמה שונה לרפובליקה ההלווטית.
הרפובליקה ההלווטית נתקלה בבעיות כלכליות ופוליטיות חמורות.
בשנת 1798 הפכה המדינה לשדה קרב של מלחמות המהפכה, שהגיעו לשיאם בקרבות ציריך ב-1799.
בשנת 1803 חוק הגישור של נפוליאון הקים מחדש קונפדרציה שווייצרית שהחזירה חלקית את ריבונות הקנטונים, ושטחי בעלות הברית לשעבר של ארגאו, תורגאו, גראובינדן, סנט גאלן, וו וטיצ'ינו הפכו לקנטונים שווי זכויות.
קונגרס וינה של 1815 ביסס מחדש את עצמאות שווייץ באופן מלא והמעצמות האירופיות הסכימו להכיר לצמיתות בנייטרליות השווייצרית.
בשלב זה, שטחה של שווייץ הוגדל בפעם האחרונה, על ידי הקנטונים החדשים של ואלה, נשאטל וז'נבה.
הרסטורציה, התקופה שקדמה למלחמת הזונדרבונד, הייתה סוערת, והאוכלוסייה הכפרית נאבקת בעול המרכזים העירוניים, למשל בציריפוטש של 1839.
במהלך השנים האחרונות של המשטר הישן, הסכסוכים ההולכים וגדלים ברחבי הקונפדרציה (ערים אריסטוקרטיות נגד איכרים, פרוטסטנטים נגד קתולים וקנטון נגד קנטון) החלישו והסיחו את דעתו של הדיאט.
בפריז, המועדון ההלווטי, שנוסד בשנת 1790 על ידי כמה וודואים ופריבורגרים גולים, היה המרכז שממנו הופצו רעיונות המהפכה הצרפתית בחלק המערבי של הקונפדרציה.
במהלך שמונה השנים הבאות, צמחו מרידות ברחבי הקונפדרציה, ובניגוד לאלו המוקדמות יותר, רבים מהם הצליחו.
בשנת 1790 קמה ואלה התחתית כנגד המחוזות העליונים להם הייתה כפופה.
ב-1791, פורנטרוי מרדה בבישוף של בזל והפכה לרפובליקה הראורצית בנובמבר 1792, ובשנת 1793, פרץ מרד במחוז הצרפתי של מון טריבל.
בשנת 1795, סנט גאלן מרדה בהצלחה נגד הנסיך-אב המנזר.
מרידות אלו נתמכו או עודדו על ידי צרפת, אך הצבא הצרפתי לא תקף ישירות את הקונפדרציה.
עם זאת, בעקבות ההצלחה הצרפתית במלחמת הקואליציה הראשונה (1792–1797) נגד צבאות האצולה של פרוסיה ואוסטריה, הגיעה העת לפעולה ישירה נגד המשטר הישן האריסטוקרטי בשווייץ.
בשנת 1797 התקוממו המחוזות צ'יאוונה, ואלטלינה ובורמיו, תלות של שלוש הליגות (מקורבים לקונפדרציה), בעידוד צרפת.
הם נפלשו במהירות וסופחו לרפובליקה הציסאלפינית ב-10 באוקטובר 1797. בדצמבר של אותה שנה נכבשה וסופחה הבישופות של בזל.
ב-9 בדצמבר 1797, פרדריק-סזאר דה לה הארפ, חבר במועדון ההלווטי מ-וו, ביקש מצרפת לפלוש לברן כדי להגן על וו.
צרפת ראתה הזדמנות לסלק שכן פיאודלי ולהשיג את עושרה של ברן.
בפברואר 1798, כוחות צרפתים כבשו את מילוז וביל/ביין.
בינתיים, צבא נוסף נכנס לוו, והרפובליקה הלמאנית הוכרזה.
הדיאט התפרק בבהלה מבלי לנקוט צעדים כלשהם כדי למנוע את הסערה הקרובה.
ב-5 במרץ, כוחות נכנסו לברן, שננטשה על ידי בעלות בריתה ודעת תושביה מוסחת על ידי מריבות בפנים.
כשברן, מעוזה של המפלגה האריסטוקרטית, נפלה בידיים מהפכניות, התמוטטה הקונפדרציה הישנה.
תוך חודש, הקונפדרציה הייתה בשליטה צרפתית, וכל החברים השותפים לקונפדרציה נעלמו.
ב-12 באפריל 1798 הכריזו 121 צירים קנטונים על הרפובליקה ההלווטית, "אחת ובלתי ניתנת לחלוקה".
המשטר החדש ביטל את הריבונות הקנטונלית ואת הזכויות הפיאודליות.
כוחות הכיבוש הקימו מדינה ריכוזית המבוססת על רעיונות המהפכה הצרפתית.
לפני הרפובליקה ההלווטית, כל קנטון בודד הפעיל ריבונות מלאה על הטריטוריה או הטריטוריות שלו.
סמכות מרכזית קטנה הייתה קיימת, כאשר עניינים הנוגעים למדינה כולה היו מוגבלים בעיקר לדיאט, מפגש של נציגים מובילים מהקנטונים.
החוקה של הרפובליקה ההלווטית נבנתה בעיקר לפי תוכניתו של פיטר אוקס, שופט מבזל.
היא הקימה בית מחוקקים מרכזי של שני בתים שכללה את המועצה הגדולה (עם 8 חברים בכל קנטון) ואת הסנאט (4 חברים בכל קנטון).
הרשות המבצעת, המכונה הדירקטוריון, כללה 5 חברים.
החוקה גם קבעה אזרחות שווייצרית ממשית, בניגוד לאזרחות של קנטון הולדתו.
עם האזרחות השווייצרית הגיע החופש המוחלט להתיישב בכל קנטון, הקומונות הפוליטיות היו מורכבות כעת מכל התושבים, ולא רק מהבורגרים.
עם זאת, אדמות הקהילה והרכוש נותרו אצל הבורגנים המקומיים לשעבר שנאספו יחד ל"בורגמיינדה".
לא הייתה הסכמה כללית לגבי עתידה של שווייץ.
קבוצות מובילות התפצלו לאוניטארים, שרצו רפובליקה מאוחדת, ולפדרליסטים, שייצגו את האריסטוקרטיה הישנה ודרשו חזרה לריבונות קנטונלית.
ניסיונות הפיכה נעשו תכופים, והמשטר החדש נאלץ לסמוך על הצרפתים כדי לשרוד.
יתר על כן, כוחות הכיבוש שדדו ערים וכפרים רבים.
זה הקשה על הקמת מדינה מתפקדת חדשה.
אזרחים שווייצרים רבים התנגדו לרעיונות ה"פרוגרסיביים" הללו, במיוחד באזורים המרכזיים של המדינה.
כמה מההיבטים היותר שנויים במחלוקת של המשטר החדש הגבילו את חופש הפולחן, מה שהרגיז רבים מהאזרחים האדוקים יותר.
מספר מרידות התרחשו, כאשר שלושת קנטוני היער (אורי, שוויץ ואונטרוולדן) מרדו בתחילת 1798. השווייצרים, בפיקודו של אלואיס פון רדינג, נמחצו על ידי הצרפתים במרומי מורגרטן באפריל ומאי, וכך גם בני אונטרוולדן באוגוסט ובספטמבר.
עקב ההרס והביזה פנו השווייצרים עד מהרה נגד הצרפתים.
לאחר מרד קנטוני היער אוחדו כמה קנטונים, ובכך הפחיתו את האפקטיביות האנטי-ריכוזית שלהם בבית המחוקקים.
אורי, שווייץ, צוג ואונטרוואלדן הפכו יחד לקנטון ואלדשטטן; גלרוס והסרגנסרלנד הפכו לקנטון לינת, ואפנצל וסנט גאלן השתלבו כקנטון סנטיס.
ב-1799 הפכה שווייץ לאזור קרבות בין הצבאות הצרפתיים, האוסטריים והרוסים, כאשר המקומיים תומכים בעיקר בשני האחרונים, ודחתה קריאות להילחם עם הצבאות הצרפתיים בשם הרפובליקה ההלווטית.
קרב וינטרטור (27 במאי 1799) היה קרב חשוב בין גורמים מארמיית הדנובה, ארמיית שווייץ של מסנה וגורמים מהצבא ההבסבורגי, בפיקודו של פרידריך פרייהר פון הוצה יליד שווייץ.
וינטרטור שוכנת צפון מזרחית לציריך.
בגלל מיקומה בצומת של שבעה צומתים, הצבא שהחזיק בעיירה שלט בגישה לרוב שווייץ ולנקודות שחוצות את הריין לדרום גרמניה.
היחידות הראשונות של שתי הארמיות האוסטריות כבר חברו במהלך קרב פראונפלד יומיים קודם לכן; מסנה שלח את גנרל הדיוויזיה החדש מישל נה וחלק מארמית הדנובה לווינטרטור ב-27 במאי כדי לעצור את ההתקדמות האוסטרית ממזרח שווייץ.
אם האוסטרים יצליחו לאחד את צבאו של הוצה ממזרח עם הצבא של נאונדורף ישירות מצפון לציריך, והארכידוכס קרל ששכן מצפון וממערב, יהיו הצרפתים מכותרים בצורה מסוכנת בציריך.
בבוקר 27 במאי, כינס הוצה את כוחו לשלושה טורים וצעד לעבר וינטרטור.
מולו, מישל נה פרס את כוחו סביב הרמות, מה שנקרא אובר-וינטרטור, טבעת של גבעות נמוכות כ- מצפון לעיר.
המפקד הכללי של הטור הקדמי, ז'אן ויקטור תארו, הודיע לנה כי ישלח את הדיוויזיה של ז'אן-דה-דייה סו לתמוך בו; נה הבין שזה אומר שהוא אמור לעמוד לאורך כל קו המאחז, ושהוא לא יבודד.
הוא ציפה שהכוח הקטן שלו יקבל תגבורת מהדיוויזיה של סו.
כתוצאה מכך, נה הנחה את החטיבה החלשה ביותר, בפיקודו של תאודור מקסים גאזאן, לנוע במעלה עמק ארוך לעבר פראונפלד, וחטיבה נוספת, בפיקודו של דומיניק מנסוי רוז'ה, לקחת ימינה, ולמנוע כל תמרון אגף אוסטרי.
עד אמצע הבוקר, יחידות המשמר הקדמי של הוצה נתקלו בהתנגדות צרפתית מתונה תחילה משתי החטיבות שעמדו לרשותו של נה.
הכוחות הקדמיים האוסטרים רמסו במהירות את החטיבה החלשה יותר והשתלטו על היער המקיף את הכפר איליקון.
לאחר אבטחת הכפרים גונדשוויל, שוטיקון, ויסנדנגן וסטוגן, ממערב לאיסליקון, פרס הוצה שניים מהטורים שלו מול החזית הצרפתית, בעוד ששלישי התמקם בזווית אל מול הימין הצרפתי, כפי שנה ציפה שיעשה.
סו מעולם לא הופיע (מאוחר יותר הוא הועמד לדין צבאי בשל אי כפיפות) ונה הוציא את כוחותיו דרך וינטרטור, והתאגד מחדש עם הכוח העיקרי של תארו בפאתי ציריך.
יממה לאחר מכן, כוחו של הוצה התאחד עם הכוח האוסטרי העיקרי של הארכידוכס קרל.
בקרב הראשון על ציריך, ב-4–7 ביוני 1799, התעמתו במישורים סביב העיר כ-45,000 צרפתים ו-53,000 אוסטרים.
באגף השמאלי היו להוצה 20 גדודי חי"ר, נוסף לארטילריה תומכת, ו-27 אסקדרוני פרשים, בסך הכל, 19,000 איש.
באגף הימני, גנרל פרידריך יוזף, רוזן נוינדורף פיקד על 18,000 נוספים.
הקרב עלה לשני הצדדים ביוקר; גנרל דה בריגדה שרין נהרג, בצד הצרפתי, ובצד האוסטרי נהרג פלדצוגמייסטר (גנרל חיל הרגלים) אוליבייה, רוזן ואלה.
כשהאוסטרים לכדו את עמדות הצרפתים בעיר, הם גם תפסו למעלה מ-150 תותחים.
בסופו של דבר, הגנרל הצרפתי אנדרה מסנה הניח את העיר לאוסטרים, תחת הארכידוכס קרל.
מסנה נסוג מעבר לנהר לימאט, שם הצליח לבצר את עמדותיו.
כוחו של הוצה הטריד את נסיגתם, ואבטח את קו חוף הנהר.
למרות ההתנכלויות האגרסיביות של הוצה לנסיגה הצרפתית, קרל לא עקב אחר הנסיגה; מסנה התבסס על הגדה הנגדית של הלימאט ללא איום במרדף מצד הגוף הראשי של הצבא האוסטרי, לצערו של קצין הקישור הרוסי, אלכסנדר איוואנוביץ' אוסטרמן-טולסטוי.
ב-14 באוגוסט 1799, כוח רוסי של 6,000 פרשים, 20,000 רגלים, ו-1,600 קוזקים, בפיקודו של אלכסנדר קורסקוב, הצטרפו לכוחו של הארכידוכס קרל בשפהאוזן.
במבצע דמוי מלחציים, יחד עם הרוסים, הם כיתרו את הצבא הקטן יותר של אנדרה מסנה על גדות הלימאט, שם הוא מצא מקלט באביב הקודם.
כדי להסיט את ההתקפה הזו, תקף גנרל קלוד לקורב את גשרי הפונטונים שעליהם חצו האוסטרים את הריין, הרס את רובם והפך את השאר לבלתי שמישים.
לפני שקרל הספיק להתארגן מחדש, הגיעו פקודות מהמועצה האולית, הגוף הקיסרי בווינה המופקד על ניהול מלחמה, להתנגד לתוכניתו; חייליו של קרל היו אמורים לעזוב את ציריך בידיו של קורסוקוב, לחצות מחדש את הריין ולצעוד צפונה למיינץ.
קרל עצר את המבצע הזה כל עוד הוא יכול, אבל בסופו של דבר הוא נאלץ להיעתר לפקודותיה של וינה.
כתוצאה מכך, החיילים הרוסיים תחת גנרל טירון החליפו את החיילים האוסטרים ואת המפקד המנוסה שלהם.
קרל הוציא את כוחו לצפון הריין.
למרות שהפקודה לקרל לחצות מחדש את הריין ולצעוד צפונה בוטלה בסופו של דבר, כאשר הוראות כאלה הגיעו אליו, הם היו מאוחרים מכדי לחזור בו.
בקרב השני על ציריך החזירו הצרפתים לעצמם את השליטה על העיר, יחד עם שאר חלקי שווייץ.
יש לציין, מסנה הביס את הגנרל קורסקוב; כיתר אותו, רימה אותו, ואז לקח יותר ממחצית הצבא שלו בשבי, בנוסף כבש את רכבת המטען ואת רוב התותחים שלו, וגרם לו מעל 8,000 נפגעים.
רוב הלחימה התנהלה בשתי גדות הלימאט עד לשערי ציריך, וחלקה בתוך העיר עצמה.
ציריך הכריזה על עצמה כנייטרלית ונחסכה מהרס כללי.
גנרל ניקולא אודינו פיקד על הכוחות הצרפתיים בגדה הימנית ואילו הגנרל אדואר מורטייה, פיקד על אלו משמאל.
באותו יום, ז'אן-דה-דייה סו וכ-10,000 חיילים התמודדו מול הוצה ו-8,000 חיילי בעלות הברית בקרב על נהר לינת'.
סו שלח 150 מתנדבים לשחות את הנהר באמצע הלילה.
רובם נשאו חרב בשיניהם ואקדח ומחסניות קשורות לראשיהם; אחרים נשאו תופים או ביוגלים.
חיילים אלו הרגו את הזקיפים האוסטריים, דרסו מוצב, השמיעו רעש מבלבל וסימנו לכוח העיקרי של סו לעבור בסירות.
הוצה נהרג במהלך התמרון הזה כשאנשיו של סו הפתיעו אותו בסיור מוקדם בבוקר.
פרנץ פטרש קיבל את הפיקוד אך חייליו הוכו קשות ונאלצו לסגת, ואיבדו 3,500 שבוייים, 25 תותחי שדה וארבעה דגלים.
בזמן שמסנה וסו עבדו על בעלות הברית, הגיעו 21,285 הרוסים של אלכסנדר סובורוב לשווייץ מאיטליה.
בקרב על מעבר גוטהארד בין 24 ל-26 בספטמבר, צבאו של סובורוב דחק הצידה את 8,000 החיילים של לקורבה והגיע לאלטדורף ליד אגם לוצרן.
משם הוביל סובורוב את צבאו מעבר לקינזיג בתקווה להתאחד עם שאר הכוחות של בעלות הברית.
ב־Muotathal, נודע לבסוף לסובורוב שהאסון פקד את כוחות בעלות הברית ושצבאו הושמד.
הרוסים פרצו מהמלכודת והיו בסנט גאלן בתחילת אוקטובר.
סובורוב נאלץ להוביל את אנשיו מעל הרי האלפים לפורארלברג, מה שהביא לאבדות נוספות.
מלחמת אזרחים וסופה של הרפובליקה
אי היציבות ברפובליקה הגיעה לשיאה בשנים 1802–1803 - כולל מלחמת האזרחים (מלחמת המקלות) של 1802. יחד עם ההתנגדות המקומית, בעיות פיננסיות גרמו לקריסת הרפובליקה ההלווטית, וממשלתה מצאה מקלט בלוזאן.
בשל חוסר היציבות של המצב, לרפובליקה ההלווטית היו יותר משש חוקות בתקופה של ארבע שנים.
באותה תקופה נפוליאון בונפרטה, אז הקונסול הראשון של צרפת, זימן את נציגי שני הצדדים לפריז כדי לנהל משא ומתן על פתרון.
למרות שהנציגים הפדרליסטים היוו מיעוט בוועידת הפיוס, המכונה "הקונסולטה ההלווטית"; בונפרטה אפיין את שווייץ כ"בטבעה" פדרלית וחשב שלא להכריח את האזור להיכנס לכל מסגרת חוקתית אחרת.
ב-19 בפברואר 1803, חוק הגישור החזיר את הקנטונים.
עם ביטול המדינה הריכוזית הפכה שווייץ שוב לקונפדרציה.
תקופת הרפובליקה ההלווטית עדיין שנויה במחלוקת בתוך שווייץ.
זה מייצג את הפעם הראשונה שבה שווייץ כמדינה מאוחדת התקיימה וצעדה לעבר המדינה הפדרלית המודרנית.
לראשונה האוכלוסייה הוגדרה כשווייצרית, לא כבני קנטון ספציפי.
עבור קנטונים כמו וו, תורגאו וטיצ'ינו הייתה הרפובליקה תקופה של חופש פוליטי מקנטונים אחרים.
אולם הרפובליקה סימנה גם תקופה של שליטה ומהפכה זרה.
עבור הקנטונים ברן, שווייץ ונידוולדן הייתה זו תקופה של תבוסה צבאית ואחריה כיבוש.
בשנת 1995 בחר הפרלמנט הפדרלי לא לחגוג את יום השנה ה-200 לרפובליקה ההלווטית, אלא לאפשר לקנטונים בודדים לחגוג אם ירצו.
הקונפדרציה השווייצרית הוקמה מחדש כתוצאה מחוק הבוררות שהוציא נפוליאון בונפרטה ב-19 בפברואר 1803 לאחר מלחמת המקלות.
תקופת ההיסטוריה של שווייץ מ-1803 עד 1815 ידועה בעצמה בשם "בוררות".
המעשה ביטל את הרפובליקה ההלבטית הקודמת, שהתקיימה מאז פלישת כוחות צרפת לשווייץ במרץ 1798. לאחר נסיגת הכוחות הצרפתיים ביולי 1802, קרסה הרפובליקה (Stecklikrieg).
חוק הבוררות היה ניסיונו של נפוליאון לפשרה בין המשטר הישן לרפובליקה.
שלב הביניים הזה בהיסטוריה של שווייץ נמשך עד לרסטורציה של 1815.
בשנת 1803 חוק הבוררות של נפוליאון החזיר חלקית את ריבונות הקנטונים, והטריטוריות הכפופות לשעבר של ארגאו, תורגאו, וו וטיצ'ינו הפכו לקנטונים עם שוויון זכויות.
כמו כן, שלוש הליגות, בעבר שותפה (Zogewandter Ort) אך לא חברה מלאה בקונפדרציה, הפכה לחברה מלאה כקנטון גראובינדן.
העיר סנט גאלן, גם מבחינה היסטורית שותפה לקונפדרציה, יחד עם השטחים הכפופים שלה (ועם אלה שהיו שייכים בעבר למנזר סנט גאלן) הפכה לחברה מלאה כקנטון סנט גאלן, בסך הכל תשעה עשר קנטונים.
לעומת זאת, הטריטוריות של ביל, ואלה, נסיכות נשאטל לשעבר (בעתיד קנטון נשאטל), של הבישוף של בזל, ושל ז'נבה לא הפכו לחלק מהקונפדרציה השווייצרית עד תום עידן נפוליאון.
כאשר נפוליאון פעל כמתווך והכריז שהמדינה הפוליטית הטבעית של השווייצרים היא פדרציה, חוק הבוררות פירק את הרפובליקה ההלווטית וטיפל ברבים מהנושאים שקרעו את הרפובליקה.
היא שחזרה את 13 הקנטונים המקוריים של הקונפדרציה הישנה והוסיפה שישה קנטונים חדשים, שניים (סנט גאלן וגראובינדן או גריסון) היו בעבר שותפים, וארבעת האחרים מורכבים מהאדמות הכפופות שנכבשו בזמנים שונים - ארגאו (1415), תורגאו (1460), טיצ'ינו (1440, 1500, 1512) ו-וו (1536).
חוק הגישור מורכב מתשע עשרה חוקות נפרדות עבור תשעה עשר הקנטונים הריבוניים, מסודרים בסדר אלפביתי, ואחריהם "חוק פדרלי" (Acte Fédéral, עמ' 101 – 109) המפרט את ההתחייבויות ההדדיות בין הקנטונים והוראות לדיאט הפדרלי.
בדיאט, שש קנטונים שאוכלוסייתם מנתה יותר מ-100,000 (ברן, ציריך, וו, סנט גאלן, גראובינדן וארגאו) קיבלו שני קולות, ולאחרים היה רק קול אחד לכל אחד.
מפגשי הדיאט היו אמורים להתקיים לסירוגין בפריבור, ברן, זולותורן, בזל, ציריך ולוצרן.
ה-Landgemeinden, או האסיפות העממיות, שוחזרו בקנטונים הדמוקרטיים, הממשלות הקנטונליות במקרים אחרים היו בידי מועצה גדולה (מחוקקת) והמועצה הקטנה (המבצעת).
לא היו אמורים להיות כיתות מיוחסות, בורגנים או אדמות כפופות.
כל אזרח שווייצרי היה אמור להיות חופשי לנוע ולהתיישב בכל מקום בקונפדרציה החדשה.
אולם הזכויות שהובטחו בחוק הגישור החלו עד מהרה להישחק.
בשנת 1806 נסיכות נשאטל ניתנה למרשל ברתייה.
טיצ'ינו נכבשה על ידי כוחות צרפתים מ-1810 עד 1813. כמו כן, בשנת 1810 נכבשה ואלה והוסבה למחוז הצרפתי של סימפלון כדי להבטיח את מעבר סימפלון.
החירות לעבור מקנטון אחד למשנהו (אם כי ניתנה על ידי החוקה) הוגבלה על ידי הדיאט בשנת 1805 על ידי דרישת עשר שנות מגורים, ולאחר מכן אי הענקת זכויות פוליטיות בקנטון או זכות להרוויח על ידי רכוש משותף.
ברגע שכוחו של נפוליאון החל לדעוך (1812–1813), עמד מעמדה של שווייץ בסכנה.
האוסטרים, בתמיכת המפלגה הריאקציונרית בשווייץ, וללא כל התנגדות ממשית מצד הדיאט, חצו את הגבול ב-21 בדצמבר 1813. ב-29 בדצמבר, בלחץ אוסטריה, ביטל הדיאט את חוקת 1803 אשר כוננה על ידי נפוליאון במסגרת חוק הגישור.
ב-6 באפריל 1814 התכנס מה שנקרא הדיאט הארוך כדי להחליף את החוקה.
ב-20 במרץ 1815 קיבלה ברן את העיירה ביל/ביין וחלק גדול מהקרקעות שהיו בבעלות הבישוף של בזל כפיצוי על שטח שאיבדה במהלך הדיאט הארוך.
הוואלטלינה, לשעבר בבעלות גראובינדן, הוענקה לאוסטריה.
ב-7 באוגוסט 1815, האמנה הפדרלית נכנסה לתוקף והחוקה החדשה הושבעה על ידי כל הקנטונים מלבד נידוולדן.
נידוולדן הסכימה לחוקה החדשה רק בכוח צבאי ב-30 באוגוסט וכעונש איבדה את אנגלברג לאובוולדן.
על פי החוקה החדשה הזכויות הריבוניות של כל קנטון הוכרו במלואן, וחזרה לקווי החוקה הישנה, למרות שלא היו קרקעות כפופות, וזכויות פוליטיות לא צריכות להיות פריבילגיה בלעדית של כל מעמד של אזרחים.
לכל קנטון היה קול אחד בדיאט, שבו רוב מוחלט היה אמור להכריע בכל העניינים מלבד ענייני חוץ, כאשר נדרש רוב של שלושה רבעים.
שווייץ הבוהמית (בצ'כית: České Švýcarsko) הוא כינויו של אזור הרי אבן החול של האלבה (Labské pískovce), בחלק הצ'כי של רכס ההרים שבחלקו נמצא גם בשטח גרמניה.
האזור שוכן מצפון לעיר דייצ'ין, משני עברי נהר האלבה.
בניגוד לשווייץ הסקסונית השכנה, שווייץ הבוהמית אינה מאופיינת בהרים השולטים בנוף.
יוצאים מן הכלל הם הר השולחן דייצ'ינסקי סנייז'ניק (Děčínský Sněžník), בעל הפסגה הגבוהה ביותר ברכס ההרים בגובה 722.8 מטר, ופסגת הבזלת של רוז'ובסקי וורך (Růžovský vrch).
האזור מוגן כשמורת טבע מאז 1972. הפארק הלאומי שווייץ הבוהמית הוכרז בשנת 2000.
אזור שווייץ הבוהמית היה מאוכלס בדלילות בתקופה הפרה היסטורית על ידי שבטים קלטיים, שבטים גרמאניים, ומאוחר יותר סלאביים.
בימי הביניים הוקמו באזור טירות שנועדו להגן על דרכי מסחר.
במאה ה-12 החלה התיישבות של דוברי גרמנית, ועד סוף מלחמת העולם השנייה האזור היה מיושב בגרמנים בוהמיים (Deutschböhmen).
מאז גירוש האוכלוסייה הגרמנית לאחר מלחמת העולם השנייה, האזור מיושב כמעט אך ורק בצ'כים.
פיתוח הרי אבן החול של אלבה למטרות תיירות החל רק במאה ה-19. אומנים רומנטיים קיבלו השראה מיופיים הפראי של הסלעים, כמו הצייר לודוויג ריכטר והמלחין קרל מריה פון ובר, שמיקם את האופרה המפורסמת שלו "הקלע החופשי" באזור הבוהמייני.
שוחד הוא טובת הנאה, בכסף או בשווה כסף, הניתנת בחשאי לנושא תפקיד על מנת שיפעל באופן הנוגד את מטרות תפקידו.
מתן שוחד, קבלתו ותיווך לקבלתו הם מעשי שחיתות המטופלים כעבירות פליליות (בישראל לפי חוק העונשין).
לרוב לאחר קבלת שוחד יתבצעו פעולות הלבנת הון.
יסודות עבירת השוחד, כפי שמובאים ב:
עובד ציבור – על-פי : "עובד ציבור – לרבות עובד של תאגיד המספק שירות לציבור".
לוקח שוחד – כל דבר שיש בו משום טובת הנאה.
בעד פעולה הקשורה בתפקידו – על המתת להיות קשורה לתפקיד של עובד הציבור, מונעת או מושפעת מהתפקיד.
על התביעה להוכיח גם "שעובד הציבור ידע, שטובת ההנאה שהוא מקבל מכוונת לפעולה הקשורה בתפקידו".
החוק קובע, כי העבירה מתקיימת גם אם מקבל השוחד לא ביצע, או אף לא התכוון לבצע, כל פעולה לטובת הנותן.
דוגמאות למצבים של מתן שוחד:
שוחד לשופט, על מנת שיטה את משפטו לטובת אחד הצדדים.
שוחד ל, על מנת שיקבל החלטות בתוקף תפקידו באופן הרצוי לנותן השוחד.
שוחד לפקיד רגולציה על מנת שיקל בהפעלת הרגולציה על עסקיו של נותן השוחד, או על מנת שיקשה על מתחריו של נותן השוחד עם השתת פרשנות דווקנית של הוראות הרגולציה.
שוחד לממונה על רכש, כדי שיבצע את רכישותיו אצל ספק מסוים.
בית המשפט העליון עמד על חומרתה של עבירת השוחד:
נטילת שוחד, הפרת אמונים ועבירות אחרות הקבועות בדיני העונשין, אשר יסוד של שחיתות (במובן הרחב) טבוע בהן, מסוכנות הן לחברה ולסדרי הממשל.
הן מכרסמות בעבותות הקושרות אותנו כבני חברה אחת.
הן מפרות את האמון של פרט בפרט ושל הפרט בשלטון.
הן מעודדות זלזול ברשויות הציבור ובעובדי הציבור.
הן מטפחות ציניות כלפי רשויות המינהל וכלפי הסדר החברתי הקיים.
הן פוגמות באמון של הפרט בתפקודו של הכלל ובכך מערערות את היציבות החברתית.
הסבר מפורט על עבירת השוחד כתב השופט יצחק עמית בפסק הדין בערעורה של פאינה קירשנבאום (ע"פ 5829/21).
שוחד ניתן בצורה הברורה ביותר באמצעות העברת כסף מנותן השוחד למקבל השוחד.
בצורה פחות ברורה ניתן השוחד בשווה כסף, כגון:
שימוש ברכושו של נותן השוחד, כגון הצטרפות לטיסה במטוסו של איש עסקים או בילוי בבית נופש השייך לו.
מתן בשווה כסף (טובין, שירותים, נכסים וכדומה) למקבל השוחד במסווה של מתנות.
עריכת עסקה שבה ניתנת למקבל השוחד הנחה מופלגת, מעבר למקובל בעסקה מסוג זה.
שוחד מיני – קיום יחסי מין בתמורה לקבלת טובת הנאה.
יצירת ציפייה להעסקה עתידית על ידי נותן השוחד, בתגמול גבוה, של איש רגולציה או מחוקק לאחר סיום הקדנציה הציבורית שלו.
שיטה קשה לגילוי של מתן שוחד היא ביצוע עסקאות חוקיות לכאורה:
העסקת בן משפחה של מקבל השוחד בשכר גבוה, בלי שמשרתו תצדיק שכר כזה.
השקעה בעסק של בן משפחה של מקבל השוחד, בלי כוונה לקבל תמורה להשקעה זו.
קבלת שירותים מעורפלים, כגון ייעוץ אסטרטגי, ממקבל השוחד לאחר שפרש מתפקידו.
בחקיקה העוסקת בשוחד ניתן למצוא מרכיבים מחוקים שונים, השפעות ממורשת המשפט העברי, מן המשפט המקובל ומן ההיגיון של חיי היומיום.
החוק הפלילי העות'מאני – סעיפים 67–80 של ספר החוקים הפליליים העות'מאני עוסקים בעבירות השוחד.
בסעיף 67 למקבל השוחד יש הגדרה רחבה (ולא רק שופטים ועובדי ציבור) ומטרת הנתינה צריכה להיות על-מנת שיעשה דבר שעליו לא לעשות.
הענישה מוגדרת בסעיף 68 שם על מקבל השוחד מוטל עונש של עבודת פרך והחזרת פי שניים ממה שקיבל.
נותן השוחד ייתן את סכום השוחד כקנס ובמקרים מסוימים יקבל גם עבודת פרך.
בתקופת המנדט הבריטי, הסעיפים העוסקים בעבירות שוחד הם 106–109 לפקודת החוק הפלילי 1936. בפקודה זו ניתן לראות צמצום של תחולת עבירת השוחד, במובן זה שמדובר באפשרות מתן שוחד לעובדי ציבור בלבד, בניגוד לחוק העות'מאני שכלל גם אנשים פרטיים כפוטנציאל לקבלת שוחד.
בפקודה הזו יש עונש אחד גם לנותן השוחד וגם למקבל השוחד ודינו של הפועל בניסיון לשוחד, כמוהו כעבירה המושלמת.
פקודת החוק הפלילי 1944 – עקב קשיים שהתגלו תיקן המחוקק את הסעיף, תוך נתינת פירוט רב לנסיבות השוחד.
המטרה העיקרית הייתה להילחם במקבלי השוחד ועל כן החליט המחוקק לוותר על קיום העבירה של מתן שוחד.
החוק לתיקון דיני העונשין (עבירות שוחד), התשי"ב–1952 – הגדרתו של מקבל השוחד הורחבה ולגבי נותן השוחד, הרי שלאחר שב-1944 בוטלה אחריותו, היא הוחזרה ב-1952, אך העונש המרבי שנקבע על נותן השוחד הוא מחצית העונש הצפוי למקבלו.
חוק העונשין, התשל"ז–1977 – סעיפים 290–297: החוק נותן פירוט לעניין לקיחת שוחד ומתן שוחד, תוך שימת דגש על עניין של 'עובד ציבור'.
חוק העונשין הגדיר חמישה יסודות לעבירת השוחד: עובד ציבור, לוקח שוחד, בעד פעולה, הקשורה בתפקידו, בכוונה להשיג תוצאה.
היסוד הנפשי הדרוש בעבירת השוחד הוא מחשבה פלילית – מודעות בפועל של העבריין לטיב ההתנהגות ולקיום הנסיבות.
החוק קובע כי המבקש או המתנה שוחד, אף שלא נענה, כמוהו כלוקח שוחד, והמציע או המבטיח שוחד, אף שנדחה, כמוהו כנותן שוחד.
מתווך לשוחד והמקבל טובת הנאה על מנת שיניע עובד ציבור למשוא פנים או להפליה – דינם כלוקח שוחד.
בעקבות חתימת ישראל על אמנת האו"ם נגד שחיתות ובהתאם לאמנה נגד שוחד של הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי בדבר המלחמה בשוחד עובדי ציבור זרים בעסקאות
בין-לאומיות נוסף בשנת 2008 לחוק העונשין סעיף 291א, האוסר מתן שוחד לעובד ציבור זר.
אזרח ישראל ותושב ישראל עומדים לדין על עבירה זו גם אם נעשתה בחו"ל.
הרשעה ראשונה לפי עבירה זו נפסקה בשנת 2016, נגד חברה ישראלית שנתנה שוחד לשר הפנים בממלכת לסוטו.
בשנת 2010 החמירה הכנסת את העונשים על עבירות שוחד: עונש הכליאה המרבי ללוקח שוחד הוגדל משבע שנות מאסר לעשר שנות מאסר, והעונש לנותן השוחד הוגדל משלוש וחצי שנות מאסר לשבע שנות מאסר.
בהנחיות פרקליט המדינה נאמר על כך: "החמרת עונש המאסר מבטאת את חומרת עבירות השוחד, שהינה עבירת השחיתות המצויה במקום הגבוה ביותר במדרג החומרה".
בפסיקה נקבע שבעניין שוחד מתקיימות שתי חזקות (הניתנות לסתירה):
מתת לעובד הציבור מאת אדם הנמצא עמו בקשר רשמי, ניתנת בעד פעולה הקשורה לתפקידו, גם אם מדובר בעבירה מסוג שלמונים, כפי שמוסבר במשפט העברי, נתינת שוחד שלא בעבור דבר מסוים אלא בעבור טובות הנאה עתידיות.
עובד ציבור הלוקח מתת כזאת מודע לכך שהמתת ניתנת לו בעד פעולה הקשורה בתפקידו.
מודעות זאת יכולה להתבטא גם בעצימת עיניים מצד עובד הציבור.
בפסק דין נוסף של בית המשפט העליון נקבע כי:
עובד הציבור אינו רשאי לקבל טובת הנאה אפילו מידיד, כל עוד קיים מגע כלשהו ביניהם במסגרת תפקידו של עובד הציבור.
ככל שההיכרות האישית רופפת יותר, טובת ההנאה "נכבדה" יותר, או הקשר עם התפקיד אמיץ יותר, כן תגבר הנטייה להסיק מן הנסיבות של הנתינה והלקיחה את היסוד הנפשי הנדרש.
מטרת הנתינה או הלקיחה היא הקובעת.
אם יש ראייה שטובת ההנאה ניתנה או נלקחה 'בעד פעולה הקשורה בתפקידו' של עובד הציבור – אשם אותו אדם בעבירת שוחד.
בשנת 1982 פסק בית המשפט המחוזי בחיפה שהכנסה מקבלת שוחד חייבת במס הכנסה.
לעומת זאת, הוצאה על מתן שוחד אינה נחשבת להוצאה מוכרת.
שוחד בידי שרים וחברי כנסת בישראל
בינואר 1979 הורשע שמואל רכטמן, ח"כ מטעם הליכוד בלקיחת שוחד מקבלנים בתקופת היותו ראש עיריית רחובות ונידון למאסר בפועל.
כך היה לחבר הכנסת הראשון שהורשע בפלילים, ונידון למאסר בעת כהונתו.
ביוני 1979 נדחה ערעורו על ידי בית המשפט העליון.
בדצמבר 1980, הוא נדון לתשעה חודשי מאסר על קבלת כרטיס טיסה לאולימפיאדת מינכן כשוחד.
רכטמן הסביר שלא ראה כל פסול בקבלת הכרטיס ושהדבר היה מקובל אז.
בשנת 1980, הוגש נגד ח"כ אהרון אבוחצירא, ח"כ ושר מטעם המפד"ל, כתב אישום בגין קבלת שוחד אך זוכה, לאחר שעד המדינה, שהיה אמור להעיד נגדו, שינה את עדותו במשטרה לאחר חרם רבנים.
זמן קצר לאחר מכן, הוגש נגד ח"כ אבוחצירא כתב אישום נוסף, שכלל עבירות גנבה, מרמה והפרת אמונים, קבלת דבר במרמה וקשירת קשר לביצוע פשע.
באפריל 1982, הוא הורשע, נדון לשלושה חודשי עבודות שירות והתפטר לאלתר מהממשלה.
השר אריה דרעי נחשד כי קיבל שוחד בסך כולל של 150,000 דולר מאנשי ישיבת 'לב בנים', בין השנים 1984 ל־1990. על פי עד המדינה בתיק, הכספים שולמו בעקבות בקשות מפורשות של דרעי, כאשר הנהלת הישיבה אישרה את העברת הכספים לשם קידום טובות הנאה לישיבה מגורמי שלטון בעתיד.
נטען שכספי השוחד הופקדו לחשבונות הבנק של דרעי ושל רעייתו, וכן שימשו לקניית דירות בירושלים ולמימון נסיעות לחו"ל.
יחד עמו הועמדו לדין נותני השוחד על פי כתב האישום – אנשי ישיבת לב בנים: יום טוב רובין (גזבר הישיבה), הרב אריה ויינברג (ראש הישיבה) ובנו משה ויינברג.
דרעי הורשע בלקיחת שוחד ובעבירות נוספות.
בתחילת 2006 הוגש נגד השר לשעבר שלמה בניזרי כתב אישום, שבו הואשם כי קיבל שוחד בהיקף כולל של מיליוני שקלים ממשה סלע, בעל חברת כוח אדם, ובתמורה לכך השתמש בסמכותו כשר בממשלה כדי להיטיב עם סלע, יזם שעסק, בין היתר, בגיוס עובדים זרים לישראל.
באפריל 2008 הורשע בניזרי בלקיחת שוחד, והרב אלבז, פטרונו של בניזרי, הורשע בתיווך לשוחד.
ערעורם של השניים נדחה בבית המשפט העליון.
עם זאת, אולמרט הורשע בגין נטילת שוחד ב"פרשת הזרע", מה שגרר עונש מאסר בפועל של שנה ושבעה חודשים, שאותו החל לרצות ב-15 בפברואר 2016.
בנובמבר 2019 הוגש כתב אישום נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו בלקיחת שוחד, ב"תיק 4000".
בעיר לונדון שווקים רבים - בהם שווקים מקורים, שווקים פתוחים ושוקי רחוב.
בתוך הסיטי - העיר לונדון - התקיימו מספר שווקים עוד מהתקופה הרומית.
חלק משווקים אלה קיימים עד היום.
שוק בילינגסגייט - שוק דגים - עבר בשנת 1982 מהסיטי אל אזור פופלר.
מבנה השוק הישן משמש כיום לאירועים וכנסים ונקרא שוק בילינגסגייט הישן.
שוק לידנהול - שוק מזון - בשימוש גם כיום.
שוק סמית'פילד – שוק בשר - משמש היום למכירת בשר.
במקורו היה שוק של מכירת בקר וכבשים.
שוק ספיטלפילדס - שוק מזון - עבר ב-1991 לאתר חדש באזור לייטון.
השוק החדש נקרא שוק ספיטלפילדס החדש.
אזור השוק הישן עדיין משמש למכירת מזון.
שווקים אלה הם אתרי תיירות ידועים, ומבקרים בהם בעיקר תיירים:
שוק ברמונדסי - שוק עתיקות ליד דרך גשר מצודת לונדון, באזור ברמונדסי בדרום לונדון.
שוק בורו - שוק מזון באזור הבורו ליד גשר לונדון.
שוק בריק ליין - שוק פשפשים - ידוע בשמו ה"ליין" - בקצהו הצפוני של בריק ליין ובאזור רחוב צ'שייר במזרח לונדון.
שוק קמדן - שוק פשפשים ושוק בגדים - נמצא לצד תעלת ריג'נס בקמדן טאון, ברובע קמדן בצפון מערב לונדון.
שוק דרך קולומביה - שוק פרחים בין בת'נל גרין להקני, במזרח לונדון.
קובנט גרדן - שוק פרחים ופירות, בין הסיטי לאזור הווסט אנד.
השוק הוא מרכז תיירות וקניות כיום.
שוק גריניץ' - שוק עתיקות ואמנות, בגריניץ', בדרום מזרח לונדון.
שוק פטיקוט ליין - שוק בגדים בין רחוב ונטוורת' ורחוב מידלסקס במזרח לונדון.
שוק פורטובלו - שוק עתיקות באזור נוטינג היל, במערב לונדון.
שוק ברודוויי - שוק אוכל במזרח העיר, מצפון לתעלה בחלקה הדרומי של רובע האקני.
שווקים קטנים בהם מבקרים פחות תיירים והם משמשים בעיקר את תושבי השכונות בהם הם נמצאים:
שוק רחוב בריק - שוק קטן בלב הסוהו.
שוק צ'פל - שוק מזון באיזלינגטון, בצפון לונדון.
שוק רחוב צ'ירספ באזור פופלר, במזרח לונדון.
שוק דרטפורד - שוק מזון ועתיקות בדרטפורד, בדרום מזרח לונדון.
שוק רחוב איסט - שוק מזון בולוורת', בדרום לונדון.
שוק לוור מארש - שוק צמוד לתחנת ווטרלו.
שוק רמופורד - שוק ברומפורד, במזרח לונדון.
שוק דרך רידלי - שוק מזון בדלסטון, במזרח לונדון.
שווקט מירומונוביץ' מירזיוייב (באוזבקית: Shavkat Miromonovich Mirziyoyev; נולד ב-24 ביולי 1957 באזור זאמין שבמחוז ג'יזח ברפובליקה האוזבקית) הוא מדינאי אוזבקי המכהן כנשיא אוזבקיסטן.
מירזיוייב מונה לתפקיד ראש הממשלה על ידי נשיא אוזבקיסטן אסלאם קרימוב ב-12 בדצמבר 2003, ומינויו אושר על ידי הפרלמנט האוזבקי.
הוא החליף את ראש הממשלה המפוטר אוּקטר סוּלטנוֹב (1995–2003).
לפני שמונה לראש ממשלה שימש מירזיוייב מושל ג'יזח, ולאחר מכן מושל סמרקנד.
שווקט מירזיוייב נולד במחוז ג'יזח באוזבקיסטן.
בשנת 1981 השלים השכלתו כמהנדס ומכונאי במכון טשקנט למיכון חקלאי.
בשנת 1990 נבחר מירזיוייב כחבר המועצה העליונה של אוזבקיסטן, האספה המחוקקת של אוזבקיסטן.
ב-1992 מונה למושל מחוז המשנה אולוגבק בטשקנט.
ב-1996 נשיא אוזבקיסטן אסלאם קרימוב מינה אותו למושל מחוז ג'יזח וב-1999 הוא נבחר מחדש לפרלמנט מטעם מחוז ג'יזאק.
ב-2001 מונה למושל מחוז סמרקנד, תפקיד שמילא עד למינויו ליושב ראש מועצת השרים של אוזבקיסטן.
ב-12 בדצמבר 2003 מונה במקום אוּקטר סוּלטנוֹב לתפקיד ראש ממשלת אוזבקיסטן.
בספטמבר 2016 מונה לממלא מקום זמני של נשיא אוזבקיסטן.
התמודד בבחירות לנשיאות וזכה בהן לאחר שגרף 88% מהקולות.
באוקטובר 2021 נבחר שוב מירזיוייב לנשיא אוזבקיסטן.
שוחט ובודק (בקיצור שו"ב) הוא מקצוע מהמקצועות המסורתיים בקהילה היהודית והיה נחשב אחד מכלי הקודש.
תפקידו של השו"ב לשחוט עוף או בהמה דקה או גסה, לצורך אכילה, בסכין כשירה שהיא חדה, חלקה, ונקיה לחלוטין מפגימות () כדרישת ההלכה.
בדיקת הסכין נעשית לפני השחיטה וגם לאחריה.
השוחט, כמו שאר בעלי המקצועות המסורתיים כמו הרב, המוהל, סופר סת"ם, מלבד ידיעת הטכניקה וההלכות צריך שיהיה ירא שמיים.
ישנם מקרים בהם שוחט ובודק יוסמך לשחיטת עופות בלבד, ויש שילמד היקף גדול יותר של הלכות ויוסמך אף לשחיטת בהמה דקה וגסה, היינו: כבשים עזים ובקר.
השוחט הוא גם "בודק", כלומר אחראי לבדוק שהעוף או הבהמה ששחט כשרים (בעיקר בדיקה מטרפות).
ללימוד השחיטה שני חלקים: עיוני ומעשי.
הכוללים הלכות הכרה בכלל דיני הכשרות, ובהם גם דיני הכשרת כלים.
הלימוד העיוני מבוסס על ההלכות בשולחן ערוך חלק יורה דעה: הלכות שחיטה, כיסוי הדם, טרפות וכדומה, ומפרשיהן.
כאשר התלמיד מסיים ללמוד את החלק העיוני והחלק המעשי, נערכת לו בחינה מקיפה, הבודקת את שליטתו בחומר ואת הבנתו.
כמו כן עליו לשחוט מספר פעמים לפני רבו, ואם מצאו בקי ויודע וראוי לשחוט נותן לו תעודת שחיטה.
מקובל מדורות לסייג את האישור לשחוט במשפט: "ובלבד שיחזור על לימודו".
לצורך ביצוע מלאכתו חייב השוחט שיהיו לו כלי עבודה מתאימים.
הסכין הוא פס מתכת ארוך מלבני, בעל ידית אחיזה.
אורך הסכין תלוי באובייקט אותו שוחטים.
יש סכינים קטנות בעלות להב בן 15–20 ס"מ לעופות, לבהמה דקה באורך 30–35 ס"מ ולבהמה גסה 40–45 ס"מ.
הסכין חייבת להיות חדה וחלקה, היינו: הלהב חד ביותר בשלושת עבריו ועם זאת חייב להיות גם חלק.
לצורך בדיקת החדות מקרבים את הלהב לחלק הפנימי התחתון של כף היד, מצמידים בעדינות, וחשים בחדות.
בדיקת חליקות הסכין נעשית על ידי תפיסת הסכין ביד שמאל והולכה עדינה של ציפורן אצבע יד ימין על גבי הלהב, כך שתוך כדי הולכה ניתן לחוש האם נפל בה פגם.
פעולה זו מבוצעת בשלושה מצבים: כשהסכין ישרה מול הציפורן, כשהיא מוטה ימינה וכשהיא מוטה שמאלה, וכן בכל אחד מהמצבים נבדקת הסכין מלמעלה ללמטה ומלמטה ללמעלה.
באבן המשחזת משתמשים לצורך השחזה והחלקת הסכין, היינו: הבאתה למצב הדרוש של "חדה וחלקה".
השוחט משתמש באבן טבעית או סינתטית מיוחדת שפניה חלקות והוא מעביר עליה את הסכין באלכסון.
לשם כך יש להרטיב במעט מים את האבן.
בדרך כלל יש אבן המיועדת לשיפור החדות ואבן להחלקה.
נהוג לשפר ראשית את החדות ואחר כך את החליקות.
השוחט חייב לוודא שהחליקות לא פגעה בחדות.
יש שוחטים שמשתמשים באבן אחת לשתי הפעולות.
המילה היידית "גלאט" פירושה "חלק", ומבלי שהתעוררו שאלות של סירכה בריאות.
ומכאן הביטוי "כשר גלאט" (או "גלאט כושר" ביידיש).
בעברית מדוברת נעשה שימוש במילה "גלאט" כדי לציין הקפדה יתרה בדיני כשרות.
לאחר וידוא שהשחיטה והבדיקה עברו בהצלחה והבהמה כשירה למאכל, חלה מצווה על השוחט לתת את הזרוע הלחיים והקיבה של הבהמה השחוטה לכהן.
לפי המובא בהלכה אם השוחט מתרשל מלתתם יש סמכות לבית הדין להענישו בנידוי.
בכל אופן, -לשיטת כמה פוסקים, רצוי שהשוחט יסרב לשחוט הבהמה עד שיוודא שהסכים בעליה לתת את מתנותיו.
פרשני התלמוד והשולחן ערוך מסבירים שאין השוחט יכול לטעון שאין הוא בעל הבהמה לתת ממנה מתנות.
אלא אדרבה, בגלל שסתם שוחט הוא מוסמך כמומחה בדיני שחיטה סומכים עליו למנוע השחיטה אם עדיין לא הסכימו הבעלים לתת את המתנות;
לפי פרשנות הרב חזקיה די סילוה בספרו "פרי חדש", שוחט הבהמה חייב בבל תאחר אם אינו מפריש המתנות מיד בשחיטתו.
היום אין כמעט שחיטה פרטית.
רוב גדול מהשחיטה מתבצע באופן מסודר בבתי מטבחיים מודרניים ובפיקוח וטרינר.
יש קו ייצור בו מגישים לשוחט, בזה אחר זה את העוף והוא רק 'מוליך ומביא' את סכינו על צוואר העוף במקום הראוי על פי ההלכה.
את שאר המלאכה, מריטת הנוצות, מליחה והדחה וכדומה מבצעות מכונות באופן אוטומטי.
אחד ההבדלים שבין שחיטה בכשרות רגילה למהדרין מתבטאת במספר העופות שהשוחט שוחט בפרק זמן נתון.
ככל שישחט פחות, יקפיד יותר ויבדוק יותר את סכינו.
גם שחיטת הבקר מתבצעת באופן דומה.
השוחט כבר אינו מבצע את כל המלאכה, אלא אחרים תופסים את הבהמה, והשוחט מבצע את פעולת השחיטה בלבד.
היום חלק גדול מבשר הבקר מיובא כשהוא קפוא וכשר מדרום אמריקה, כששוחטים בעלי אישור מהרבנות הראשית לישראל מבצעים את תהליך השחיטה שם.
הישראלי העירוני נחשף לשחיטת עופות בערב יום כיפור בעת עריכת "מנהג הכפרות", ואף זאת אפשר לראות בעיקר בערים בעלות אחוז חרדי גבוה, דוגמת בני ברק וירושלים.
במושבים ובכפרים יש עדיין שחיטה מעת לעת, בעיקר לצרכים משפחתיים לפני חגים או שמחה.
כיום תפקיד ה"שו"ב" מחולק לשני חלקים, שוחט ובודק, כשהשוחט מבצע את תהליך השחיטה בלבד, והבודק אחראי לבדוק את כשרותן של הריאות שהן ללא סירכות.
עד לפני כמאה שנים חלק מסוים מן הרבנים, בפרט באזורים פחות מיושבים, עסקו בכל מלאכות הקודש: היו עורכים חופה וקידושין ונתינת גט, ענו לשאלות בהלכה, מלו את בני הקהילה ושחטו עבורם, וחלקם אף עסק בכתיבת סת"ם.
עם זאת, ברוב המקומות היו תפקידי השוחט והרב נפרדים.
בעבר היו גם נשים שהחזיקו בידן תעודת שחיטה, ושחטו למשפחתן.
מעיקר הדין אין מניעה לכך, אך כל האחרונים כבר כתבו שיש להימנע מכך (שו"ע יו"ד סימן א' ונו"כ, שמ"ח שם, בית דוד שם).
היה גם נהוג שהשוחט בעצמו פיקח שהזרוע, הלחיים והקיבה יועברו אל כהן מיוחס.
בתימן, עקב מזג האוויר, מי שחפץ באוכל טרי נאלץ לשחוט מדי יום.
כיוון שלעיתים חיו בכפר אחד רק שתי משפחות יהודיות, נהפכה ידיעת מלאכת השחיטה להכרח לכל בעל משפחה.
כך קרה, שכמעט כל נער שאך הגיע למצוות שם לו למטרה ללמוד הלכות שחיטה.
שוֹחֵר הוא תלמיד בית ספר תיכון בעל צביון צבאי, או נער לפני גיוס הלומד במסגרת קדם־צבאית (קד"צ) או טרום-צבאית (טר"צ).
שוחרים עשויים להימצא תחת משמעת צבאית מלאה, הכוללת לבוש צבאי.
בחילות רבים בצה"ל ישנם קורסים המתקיימים במסגרת קדם־צבאית, שבמסגרתם לומדים שוחרים בוגרי תיכון המתגייסים לחיִל בתום הקורס.
לדוגמה, קורס תכנות בבית הספר למקצועות המחשב, קד"ץ נהיגה ועוד.
בעבר התקיימו מסלולי שוחרות בבתי ספר: המכללה הטכנולוגית של חיל החימוש, הפנימייה הצבאית לפיקוד ליד גימנסיה הרצליה שנסגרו.
שוחרים עשויים לקבל דרגת רב"ט בסיום לימודיהם.
משך השירות הנדרש משוחר לקבלת דרגת סמל קצר יותר מאשר זה של חייל רגיל.
על פי רוב, שוחרים מוצבים בשירות הצבאי שלהם על פי המקצוע שרכשו במהלך לימודיהם, במסגרת הקורס הקדם־צבאי או התיכון, כגון טכנאי חשמל, מכונאות ואלקטרוניקה.
שוחר שנפגע תוך כדי ועקב שירות ונגרמה לו נכות עקב מחלה או חבלה, זכאי לתבוע את קצין התגמולים ולזכות בהכרה כנכה צה"ל.
תגים של מסלולי שוחרות שונים
סימני זיהוי של שוחרים על הכתף
במהלך תקופת הכשרתם עונדים חניכי הפנימייה הצבאית לפיקוד כותפות, המעידות על שלב הכשרתם.
הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה
כיתה ט'כיתה י'כיתה י"אכיתה י"ב
פנימיה הטכנית של חיל הים
המכללה הטכנולוגית של חיל האוויר
המכללה הטכנולוגית של חיל החימוש
שוורצלוזה (Schwarzlose MG M.07/12) הוא מקלע בינוני מתוצרת אוסטרו-הונגריה הקרוי על שם מתכננו ואשר שימש במלחמת העולם הראשונה, וכן במלחמת העולם השנייה.
מספר מקלעי שוורצלוזה הגיעו לארץ ישראל ושימשו את כוחות ההגנה כמקלע כבד מרכזי.
שמו המחתרתי של המקלע היה 'שחורקה' (או - "השחורה").
המקלע תוכנן על ידי הגרמני אנדראס וילהלם שוורצלוזה, והתאפיין בהזנה על ידי שרשיר תחמושת, קירור מים ומנגנון מבוסס רתע מושהה בעל קפיץ יחיד הכולל שימון לתרמילים הנפלטים להקלת חליצתם.
הדגמים הראשונים השיגו קצב אש של כ-400 כדורים לדקה, אך במהלך מלחמת העולם הראשונה, קצב זה הועלה על ידי התקנת קפיץ חזק יותר ל-580 כדורים לדקה.
המקלע היה חסון ואמין בתפקידו המתוכנן כנשק לחי"ר, אך שימוש למטרות שונות מאלו להן נועד הקנה לו שם טוב פחות ממקלע המקסים הנפוץ.
המקלע תוכנן במקורו כנשק בינוני מסייע לחיל רגלים.
הוא הופעל מעל חצובה בצוות של שלושה אנשים.
מפקד הצוות היה לרוב סמל, המקלען היה אחראי לנשיאת המקלע, והחייל השלישי היה מזין את התחמושת ונושא אותה ואת החצובה.
בפועל צורף על פי רוב חייל רביעי על מנת לשאת תחמושת רבה יותר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, השתמשו בשוורצלוזה גם כנשק ימי, נשק נגד מטוסים, מקלע המותקן במטוסים וכמקלע כבד להגנת יעדים מבוצרים במלחמת החפירות.
במלחמת העולם השנייה עשו בו שימוש צבאות הולנד, יוון והונגריה.
שימש את יחידות הפלמ"ח בשנות הארבעים, בעיקר כאשר ירדו לנגב לבצע אימונים במסגרות של פלוגה ומעלה.
באותם תרגילים היה המקלע הנשק הכבד ביותר שבידי פלוגות הפלמ"ח.
שוורין היא עיר בצפון גרמניה, בירת המדינה הפדרלית הגרמנית מקלנבורג-מערב פומרניה.
האוכלוסייה נכון לדצמבר 2015 עומדת על כ-96,800 תושבים.
שוורין מוקפת על ידי אגמים רבים, הגדול בהם הוא אגם שוורין, ששטחו כ-60 קמ"ר.
היישוב הוקם במאה ה-11 כשסלאבים בנו טירה באזור בו נמצאת כיום טירת שוורין.
במאה ה-14 הפכה שוורין לחלק מדוכסות מקלנבורג, והפכה לעיר המושב של הדוכס מאז ועד ל-1918, מהפכת נובמבר, בה ויתרו הקיסר הגרמני, וילהלם השני, והאצולה המקומית על השלטון.
במלחמת העולם השנייה נכבשה שוורין על ידי צבא ארצות הברית במאי 1945, נמסרה לאחר מכן לבריטים ולאחר מכן לידי הצבא האדום.
שוורין נכללה בתחום אזור הכיבוש הסובייטי והייתה חלק מגרמניה המזרחית.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990, נוצרה מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה, ושוורין נבחרה בתור בירת המדינה, אף-על-פי שהעיר רוסטוק הנמצאת גם היא במדינה, גדולה יותר.
אתר התיירות המרכזי בעיר הוא טירת שוורין, שנבנתה על אי באגם שוורין למטרת מגורים של הדוכס של מקלנבורג-שוורין.
כיום נמצא בטירה פרלמנט המדינה.
כמו כן, על האי שוכנת קתדרלת הארמון, שנבנתה במאה ה-16, והייתה הקתדרלה הפרוטסטנטית הראשונה שנבנתה במקלנבורג.
הקהילה היהודית בשוורין מונה כ-900 איש, רובם יוצאי ברית המועצות.
זוהי אחת הקהילות הגדולות במזרח גרמניה.
משנת 1991 מתקיים בעיר פסטיבל סרטים מהגדולים במזרח גרמניה בשבוע הראשון של מאי בשם "FilmArtFestival Mecklenburg-Pomerania".
ב-2024 הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם מכלול המגורים של שוורין, הכולל את טירת שוורין ועוד כמה עשרות מבנים ששירתו את הדוכסות ברחבי העיר.
שוורר גוסטב (גרמנית: Schwerer Gustav; שם רשמי: 80cm K Geschütz (Krupp)) היה תותח רכבת ותותח העל הגדול ביותר שפעל אי פעם באופן מבצעי, ושירת בורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
רק שני תותחים מדגם זה נוצרו, השני נקרא דורה.
התותח יוצר, כמו רוב הארטילריה הגרמנית הכבדה, במפעלי קרופ ונקרא על שם גוסטב קרופ פון בוהלן אונד הלבך, אביו של בעל המפעל.