tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פיינמסר נולד בוורשה שבפולין בשנת 1901. ב-1920, לאחר שהות קצרה בווינה, עלה לארץ ישראל ללא אישור משלטונות המנדט הבריטי.
בספינה הכיר קבוצת עולים שמאוחר יותר הקימה את קיבוץ מזרע, שבו היה חבר עד יום מותו.
בין העולים הכיר גם את חיה, שלה נישא ב-1922. בימיו הראשונים בארץ עבד כפועל בניין; בין השאר השתתף בהקמת המרכז המסחרי ברחוב הרצל פינת דרך יפו בתל אביב ולאחר מכן את בתי מושב בלפוריה שבעמק יזרעאל.
במקביל החלה הקבוצה בהקמת קיבוץ מזרע על גבעה סמוכה ליישוב.
באותם ימים הפך למנהל עבודה בחברת סולל בונה.
במסגרת זו ניהל פרויקטים מרכזיים כמו קו המים ירקון–ירושלים, בית החולים רמב"ם בחיפה ובית חרושת נעמן.
ב-1943 ייסד פיינמסר את המחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, שהייתה הגוף המתכנן והמבצע של כל ההיבטים הפיזיים בתנועת הקיבוץ הארצי.
פיינמסר עמד בראש המחלקה במשך למעלה מ-30 שנה.
במסגרת זו תוכננו תחת השגחתו אלפי יחידות דיור, תוכניות מתאר, מבני ציבור ומשק, גני ילדים, חדרי אוכל, מפעלי תעשייה ומבני תרבות.
פיינמסר אמנם לא היה אדריכל או מהנדס בהכשרתו המקצועית, אך ניסיונו ועמדת הכוח שתפס תוך תקופה קצרה יחסית, הביאו אותו לתפקיד המשפיע ביותר בתחום התכנון הקיבוצי, ובכך הפך לאחד ממעצבי הרוח הקיבוצית בהיבט הפיסי והחברתי.
בגיל 75 פרש מניהול המחלקה ופנה לכתיבת הספר "הקיבוץ בתכנונו", שסיכם את הידע של תכנון הקיבוצים בישראל.
בשנת 1990 נפטר ונטמן בקיבוצו.
קיבוץ בתכנונו, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ד 1983.
ישראל סגל (ביידיש: סעגאל; 1906/7 – ה' בתשרי תשמ"ו 20 בספטמבר 1985) היה שחקן ובמאי תיאטרון יהודי ליטאי-ישראלי.
המנהל האמנותי של התיאטרון בגטו וילנה, ממייסדי תיאטרון שארית הפליטה בגרמניה, שחקן "האהל".
ישראל בן אברהם סגל נולד וגדל בעיירה שאוולי (שאולאי) שבצפון-מערב רוסיה (ליטא).
סיים את לימודיו בבית הספר הממלכתי הגבוה למשחק בקובנה בהדרכת מיכאיל צ'כוב, ומשנת 1932 פעל כשחקן מקצועי.
שימש עוזר-במאי בתיאטרון הליטאי בעיר קְלַייפֶּדָה (מֶמֶל).
בשנת 1939, עם מלחמת העולם השנייה, נכבשה ליטא על ידי ברית המועצות ופולין חולקה בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב; העיר וילנה הועברה לליטאים והייתה לבירת ליטא, ומרכז הפעילות התיאטרונית בליטא החל לעבור מהבירה הקודמת ("הזמנית"), קובנה, לווילנה.
עם סיפוחה של ליטא לברית המועצות והכרזתה כרפובליקה סובייטית בקיץ 1940, התכוננו להקות התיאטרון היהודיות בקובנה ובווילנה להקמת תיאטרון יהודי ממלכתי.
משרד ההשכלה הליטאי הסתפק תחילה בהגדלת הסובסידיה לתיאטרון.
במאי 1941 החליט משרד ההשכלה לאחד עם התיאטרון בקובנה עם התיאטרון בווילנה לשם ייסוד תיאטרון ממלכתי.
סגל היה חבר מטעם התיאטרון בווילנה בוועדה המשותפת (קובנה–ליטא) שהוקמה לצורך זה.
הלהקה כללה את כל השחקנים היהודים שהיו אז בווילנה, והוועדה הייתה צריכה לבחור בנוסף כמה מבין השחקנים הקובנאיים שיעברו לווילנה.
סגל, ביחד עם שבתי בליאכר והשחקנית מוסיה סמורגונסקה, שעמדה בראש ועד העובדים, ניהל משא ומתן עם נציגת ה"גוֹרקוֹם" (המזכירות העירונית של המפלגה), סטאליצ'קה, על הרכבו של התיאטרון העתיד לקום.
כמנכ"ל התיאטרון התמנה הסופר דוד אומרו, עורך העיתון "ווילנער עמעס", כמנהל אמנותי – הבמאי הווילנאי מקס (מיטיה) ויסקינד, וכסגנו – ישראל סגל.
לקראת חגיגות האחד במאי 1941 הוכרז התיאטרון רשמית כ"תיאטרון הדרמטי הממלכתי היהודי של ווילנה" (ווילנער יִידישער מעלוכישער דראַמטעאַטער).
הפתיחה החגיגית התקיימה באולם ששופץ לצורך זה, עם הצגת בכורה של המחזה הסובייטי "פלאטון קרצ'ט" (Платон Кречет) מאת אלכסנדר קורנייצ'וק (Корнейчук), בבימויו של ויסקינד.
כבכורה שנייה הוצג המחזה "עמך" לשלום עליכם, בבימויו של הנריק שארה (שפירא).
הבכורה נערכה ב-21 ביוני 1941; כמה שעות לאחר מכן החל מבצע ברברוסה (הפלישה הנאצית לברית המועצות), וכעבור יומיים הגיעו הכוחות הגרמנים לווילנה
סגל ניצל מהרצח ההמוני שנערך ביהודי וילנה עם כיבושה על ידי הנאצים, ועם ייסוד גטו וילנה בספטמבר 1941, נשלח לגטו הקטן יותר מבין השניים שהוקמו (גטו 2); שם קיבל אותו מנדל בּאלבֶּרישסקי, מנהל מחלקה ביודנראט, לעבודה כאב-בית.
באוקטובר חוסל גטו 2; במהלך חיסול הגטו שהה במסתור עם מורָה לאנגלית בשם טרוֹקמן, ולאחר ששרדו הסתננו השניים לגטו 1, שהיה עתה לגטו היחידי בווילנה.
כעת התגורר סגל ברח' ארקליו 3, שבו התגוררו חשובי היודנראט והמשטרה היהודית ואח"מים אחרים, בהם יו"ר היודנראט אנטול פריד ומפקד המשטרה יעקב גנס, שהיה קרוב-משפחתו.
עם חיסול הגטו נשלח סגל למחנות העבודה באסטוניה בטרנספורט האחרון של גטו וילנה.
הרכבת התעכבה כמה שעות בתחנת שאוולי, והיהודים שהיו עליה השליכו פתקאות שנועדו לעיניהם של עובדי הרכבת היהודים, על מנת שייוודע גורלם של אחיהם.
באלברישסקי, שנשלח גם הוא באותו טרנספורט, סיפר בזיכרונותיו כי בעת שחנתה שם הרכבת, ניגש אליו קצין גסטפו עם פיסת נייר שעליה כיתוב ביידיש והורה לו לקרוא אותה עבורו; היה זה פתק מאת סגל, ובו כתב: "אני, ישראל סגל משאוולי, נוסע עכשיו מווילנה לאסטוניה לעבוד, ברכבת משא.
באסטוניה נכלא סגל במחנה קלוגה (Klooga) ובמחנה אילינורמה (Ilinurme), שהיה מרוחק מיתר מחנות העבודה.
סגל שרד את המלחמה, ואחריה עבר לעיר מינכן שבאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה, שבה התרכזה שארית הפליטה.
שם היה ממייסדי תיאטרון "מיט" (ראשי תיבות: מינכענער יִידישער טעאַטער, 'התיאטרון היהודי של מינכן') – 'התיאטרון הייצוגי של שארית הפליטה' (רעפּרעזענטאַנץ-טעאַטער פֿון דער שארית-הפּליטה) שליד דירקטוריון התרבות והחינוך של הוועדה המרכזית של שארית הפליטה באזור האמריקאי בגרמניה, והיה חבר הנהלת התיאטרון ומזכיר אגודת השחקנים.
בין ההצגות שהשתתף בהן הייתה העלאת המחזה "שלמה מולכו" לאהרן גלאנץ-ליילס
ב-10 באוגוסט 1946 העיד סגל במשפטי נירנברג.
אשתו של סגל, השחקנית מירה (מרים) בלויפארב נספתה בשואה (בווילנה בראשית המלחמה או בגטו קובנה).
לאחר המלחמה נישא סגל לבטי, שחקנית ילידת וילנה.
בקיץ 1949 עלה סגל לישראל עם אשתו בעלייה ההמונית שלאחר קום המדינה והתיישב בתל אביב.
בדצמבר 1950 התארגנה בתל אביב קבוצה של שחקנים, עולים חדשים ממזרח אירופה, במטרה להקים תיאטרון רפרטוארי ביידיש.
אף שחלקם ידעו עברית, הוחלט על הקמת תיאטרון ביידיש כדי ליצור הזדמנויות תעסוקתיות עבור שחקנים עולים חדשים שלא השתלבו בתיאטרון העברי.
סגל (פוליגלוט ששלט ב-7 שפות) היה מהשחקנים המרכזיים בלהקה, לצד דוד הארט ונתן וולפוביץ', שעמד בראשה.
התיאטרון שכן בשכונת גבעת עלייה בדרום יפו.
לדברי רחל רוז'נסקי, לא היה ללהקה צורך בבמאי, שכן השחקנים הכירו את התפקידים וזכרו את הבימוי של ההצגות; תיאטרון זה היה "העברה, כמעט ישירה, של תיאטרון יידיש ממזרח אירופה אל המציאות הישראלית, לא רק ברפרטואר שלו אלא גם במשחק, בבימוי ואפילו באווירה שנוצרה בו".
בידי הלהקה אף עלה לגבור על התנגדות הממסד (באמצעות המועצה לביקורת סרטים ומחזות וגורמי האכיפה) לתיאטרון ביידיש, באמצעות הגשת עתירה לבג"ץ.
ואולם, חרף הקשיים מצד הממסד והחברה, התיאטרון חדל מלהתקיים ב-30 ביולי 1952.
בשנת 1953 הצטרף סגל לתיאטרון "האהל", ושיחק בו עד 1956.
הוא השתתף בהצגות "מנדל החוכר" לי"ל פרץ (1953) "החולה המדומה" למולייר (1953) "אדם מס' 15" לאדוארד הול (1953) "סוף העולם" למשה שמיר (1954) "הם ידעו מה רצונם" לסידני הווארד (1955) "אלדורדו" ליגאל מוסינזון (1955) "דונה גרציה" לקדיה מולודובסקי (1956)
בסוף שנות ה-50 (וייתכן שגם בשנות ה-60) פעל כמעבד ובמאי תסכיתים (בעיקר מיידיש) ב"קול ישראל", בהם "מותו של המלך ליר" למנדל מן, "אחשוורוש" לגולדפאדן ו-"איוואנוב" לצ'כוב
ב-1959 השתתף בהצגה "לבדו בתוך הלילה" ליגאל מוסינזון בתיאטרון "סדן" שייסד הסופר
ב-1960 הצטרף לתיאטרון זווית, ובו השתתף בהצגות "אהבה שכזאת" לפבל קוהוט (1960), "פרשת פינדוס" לפאולו לוי (1961), "הכתבנים" למוריי שיסגאל ו"שטח של הפקר" ליהודה עמיחי (1962)
וב-1963 השתתף בהצגה בתיאטרון הקאמרי: "גיבורי היום" למישל דה גלדרודה
לאחר סגירתו של "האהל", השתתף ביוני 1969 עם עוד מיוצאי התיאטרון בהצגה שכללה את שני המחזות הקצרים "החלום האמריקני" ו"מותה של בסי סמית" לאדוארד אלבי ב"צוותא", בבימוי ניקו ניתאי
בנובמבר 1969 השתתף ב"ידידי הארווי" בתיאטרון חיפה.
סגל שיחק בעיקר בתפקידי אופי קטנים.
בביקורתו על הסרט "פלוך" ב"דבר" כתב זאב רב-נוף כי יתר השחקנים משלימים את אברהם חלפי, "ורובם עושים זאת היטב...
ויותר מכולם ישראל סגל בתפקיד זבש.
סגל הוא אחד השחקנים המקופחים בישראל.
נהניתי מכל רגע בהופעתו, והצטערתי מאוד שתפקידו נגמר מהר.
השחקנים – בעיקר חלפי ולא מעט גם סגל – הם הדבר השלם ביותר בסרט."
ישראל סגל היה נשוי כ-40 שנה לבטי סגל, שחקנית האהל, ובני הזוג התגוררו ברחוב גורדון בתל אביב.
שנים רבות לפני מותו חלה בפרקינסון, ואשתו סעדה אותו.
כשנתיים לפני מותם תרמו בני הזוג את עיזבונם האמנותי למוזיאון התיאטרון בתל אביב מיסודו של עמיתם ל"אהל" יהודה גבאי, ובו מחזות וקטעי הומור וסאטירה מראשית המאה ה-20 וכן מאמרים ביידיש על תיאטרון וספרות שפרסם סגל בעיתונות של יוצאי המחנות.
בקיץ 1985 טבעה אשתו בים בחוף תל אביב, לאחר שהים היה סוער והמצילים נעדרו מעבודתם; גופתה נמשתה בבוקר מחוף גורדון בעקבות מותה הפתאומי עבר סגל להתגורר בבית אחותה.
חמישה שבועות לאחר מכן חלה הרעה במצבו הבריאותי, הוא אושפז בבית החולים איכילוב וכעבור כשבוע נפטר שם, בן 78 במותו.
נקבר לצד אשתו בבית העלמין הדרום
ישראל סגל (1902 – 31 במרץ 1972) היה נגן ישראלי, כנר בהכשרתו, ששימש כנגן כלי הקשה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית מראשיתה ב-1936 ועד פרישתו בסוף שנות ה-60. חובב תיאטרון ואמנות ואספן בולים.
ישראל בן זלמן מנחם סגל נולד ב-1902 למשפחה ציונית בעיר דווינסק שבלטביה, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
בגיל תשע החל ללמוד נגינה בכינור בקונסרבטוריון.
הוא למד אצל יורי פאייר (שהיה כנר באופרה של ריגה, מאוחר יותר מנצח ראשי בתיאטרון בולשוי במוסקבה) ולאחר מכן בבירה סנקט פטרבורג.
בגיל 15 החל לנגן בכינור בקונצרטים.
לאחר המהפכה שב לריגה וניגן בתזמורת הסימפונית ובתזמורת הרדיו.
בנוסף ללימודי מוזיקה, למד מדעי האמנות באוניברסיטאות ריגה וסנקט פטרבורג.
בתחילת שנות ה-20 עודד אותו אביו לעלות לארץ ישראל, בהאמינו שיש בארץ מקום למוזיקאים בעקבות מודעות שראה בעיתון "הארץ" על קונצרט סימפוני בירושלים בניצוחו של משה הופנקו ועל הופעת הזמרים אריה פרידמן-לבוב ויהודה הר-מלח.
בשנת 1922 עלה סגל לארץ ישראל.
באונייה הכיר והתיידד עם הנגן זאב מירקין, נגן קונטרבס, שלימים היה גם הוא לחבר הפילהרמונית מראשיתה ועד פרישתו ב-1962.
הוא עבר לירושלים, הצטרף ככנר לתזמורת המשטרה המנדטורית שייסד ב-1921 הקצין היהודי-בריטי קפטן אוברי סילבר.
באותן שנים, שבהן טרם נוסדה בארץ תזמורת ראויה לשמה, הופיעה התזמורת בניצוחו של סילבר במופעים מוזיקליים רבים ובהם גם קונצרטים סימפוניים.
(לימים, כשעבר סגל לנגן בכלי הקשה, העניק לו סילבר את מקל המתופף של הגדוד העברי, שבו שירת קודם לכן.)
ב-1926 שב לתל אביב, שם ניגן ככנר (לרוב ככנר ראשי) בתזמורת האופרה הארצישראלית מיסודו ובניצוחו של מרדכי גולינקין ובאורטוריה הארצישראלית מיסודו ובניצוחו של פורדהאוז בן-ציסי.
במקביל, החל ב-1928 ובמשך קרוב לעשרים שנה, ניגן ככנר בתזמורת של "הבימה".
בנוסף, היה ממייסדי ארגון הנגנים בהסתדרות.
המעבר לכלי הקשה אירע בתזמורת האופרה של גולינקין: יום אחד עזבו המתופפים את התזמורת, וגולינקין שידל את סגל, שעד אז שימש ככנר ראשי, לעבור לכלי הקשה כדי שאפשר יהיה להמשיך לקיים את התזמורת.
בראשית שנות ה-30 הצטרף ל"האנסמבל הקונצרטי הראשון בא"י" שייסד מנצח "הבימה" צבי קומפנייץ.
האנסמבל, שמנה 14 נגנים, הופיע בקונצרטים שבועיים של מוזיקה קלאסית מדי מוצאי שבת בבית העם בתל אביב וכן בערים נוספות בארץ (בסך הכול יותר מ-50 קונצרטים).
בהמשך הצטרף ל"איחוד סימפוני" (או "איחוד סימפוני-פילהרמוני בא"י"), התזמורת שנוצרה בתל אביב בסתיו 1933 ממיזוגם של "החברה הפילהרמונית הארצישראלית" ו"חוג ידידי הסימפוניה" שליד ועדת התרבות של ההסתדרות.
התזמורת מנתה 60 נגנים, מנצחיה היו האמנים העולים משה יעקבסון, וולפגנג פרידלנדר (זאב פריאל) ומיכאל טאובה, והיא הופיעה עם אמנים נודעים מחו"ל, בהם המנצח אוסקר פריד והכנר יאן קובליק (אביו של המנצח רפאל קובליק).
כעבור שלוש שנות פעילות התזמורת, כשהגיע לארץ ב-1936 הכנר הנודע ברוניסלב הוברמן, היה סגל בין נציגי התזמורת שנפגשו עמו בתל אביב בביתו של רופא העיניים ד"ר שלמה הילדסהיימר בתל אביב.
התזמורת החדשה שייסד הוברמן – התזמורת הסימפונית הארצישראלית (לימים התזמורת הפילהרמונית הישראלית) – כללה 70 נגנים, מתוכם 18 נגנים ארצישראלים, ובהם סגל, שנכנס אליה כמתופף.
סגל ניגן בתזמורת יותר משלושה עשורים, ועד פרישתו בסוף שנות ה-60. ניגן על שישה כלי הקשה, תופים ומצלתיים.
מלבד מוזיקה היה סגל חובב תיאטרון, וכן ארכאולוגיה והיסטוריה של המזרח הקדום.
ב"הבימה" ארגן וטיפח את הספרייה התיאטרונית-אמנותית.
פרסם כמה מאמרים בתולדות התיאטרון (בעיקר בכתב העת "במה" בעריכת גרשון חנוך), בהם 'התיאטרון והתנ"ך', 'התנ"ך בדרמה הנוצרית של ימי-הביניים', 'ספריה כמוסד-עזר לתיאטרון' ועוד.
בשדה המוזיקה, בימי מלחמת העולם השנייה החל לעבוד על מחקרו הגדול בשאלת מוצאו של ריכרד וגנר.
לשם מחקרו היסודי עיין בכ-900 פרסומים.
פרקים מן המחקר נדפסו כמאמרים בכתב העת הספרותי "טורים": 'למוצאו של ואגנר', 'פרשת ניצשה וואגנר'.
ואולם ספרו השלם, בן כ-400 עמודים, נותר בכתב יד.
סגל היה אספן בולים מן המדרגה הראשונה.
האוסף שלו כלל בולים יקרים ונדירים בנושא "מוזיקה ומוזיקאים": בולים של מלחינים, התנ"ך כמקור השראה ליצירות מוזיקליות, ילדים ובני נוער מנגנים וכלי נגינה פרימיטיביים; בולים המציגים את התפתחות התיאטרון מהתיאטרון ביוון העתיקה ועד לתיאטרון המודרני; וכל ההוצאות המיוחדות של בולים בצרפת (כגון ניסיונות הדפסה והדפסות מיוחדות עם חתימת הצייר).
האוסף שלו היה בעל שם בינלאומי, נחשב אחד האוספים המושלמים בנושא מוזיקה בבולים, וזכה ב-15 מדליות בתערוכות בינלאומיות, בעיקר במדורים הנושאיים (בהן מדליות זהב; וכן מדליית כסף על ה"מרסייזה" בתבי"ל (תערוכת בולים בינלאומית) בתל אביב ב-1957 ומדליית כסף על הנושא "מלחינים צרפתים" בתחרות הבינלאומית באיסטנבול ב-1963).
ב-1977, לאחר מותו, נמכר האוסף שלו במכירה פומבית ביותר מ-160 אלף ל"י.
הניח את אשתו, רוזה לבית דיקשטיין (1906–2002), ובתו, יעל טנא.
אשתו הייתה אחותם הצעירה של האמן ועורך הדין מרדכי אבניאל (דיקשטיין) ושל מדריכת ההתעמלות היוצרת והריקוד, המלחינה והמשוררת צביה שוויג (אשתו של הצלם שמואל יוסף שוויג ואמה של הפסלת ואמנית הקרמיקה גדולה עוגן).
בתו יעל נישאה ליאיר טנא (נולד ב-1940), שהיה פרופסור להנדסה אזרחית בטכניון ולאחר מכן הקים חברה להנדסה בארצות הברית.
יעל הייתה מורה בבית ספר בקריית שפרינצק בחיפה, ולאחר מכן עברה עם משפחתה לארצות הברית, שם התגוררה עד פטירתה ב-2008.
ישראל (איז'ק) סְלוֹמניצקי (Slomnicki; 17 בדצמבר 1903, לודז' – 19 באוקטובר 1991, ישראל) היה ביוכימאי ישראלי, שעסק בפיתוח אמצעים וגידולים חקלאיים.
סלומניצקי נולד בלודז', ובילדותו היגרה משפחתו לבירה סנקט פטרבורג, שם למד בגימנסיה.
ב-1924 הצטרף לקיבוץ בית אלפא, ועסק בטיפול בגינת הירק.
לאחר שעזב את הקיבוץ, שימש כמדריך ראשי לירקות באזור הצפון מטעם תחנת הניסיונות החקלאית ברחובות (1936–1942).
ב-1942 החל סלומניצקי ללמוד באוניברסיטה העברית, וב-1947 קיבל תואר מוסמך בביוכימיה ובבקטריולוגיה.
עוד קודם השלמת התואר מונה כמרצה בפקולטה לחקלאות, עקב ניסיונו הרב.
הוא הרצה עד 1958, אז השלים את עבודת הדוקטור שלו בנושא: "שתי עונות גידול של תפוחי-אדמה בישראל".
במשך עשר שנים נוספות, כיהן סלונימצקי המנהל המחלקה לירקות במכון לגידולי שדה וגן במכון וולקני שבבית דגן, עד פרישתו לגמלאות ב-1968. בהמשך עבד בייעוץ פרטי עד 1971, ובהתנדבות בתחומים שונים גם בשנים מאוחרות יותר.
ב-1985 זכה סלונימצקי בתואר "עמית כבוד" של מִנהל המחקר החקלאי.
סלומוניצקי נפטר באוקטובר 1991 ונקבר בבית הקברות של קיבוץ בית אלפא.
מחקרו של סלונימצקי התמקד בפיזיולוגיה של תפוחי אדמה, בטיפוח זנים שיתאימו לאקלים הישראלי, ובייצור מקומי של זרעים.
מומחיותו הבינלאומית הביאה לשיתוף פעולה עם מדינות שונות, ב-1954 ייבא מיפן את הטכניקה של שימוש בחיפוי שקוף, וקידם בארץ גידולי ירקות חורף תחת יריעות פלסטיק.
בעקבות פעולותיו, התפתחה מאוד שיטת הגידולים החסויים, ובהמשך גם חקלאות המנהרות העבירות והחממות, שנחשבים לחלק מן ההישגים החשובים של החקלאות הישראלית המודרנית.
בשנים 1965 ו-1966 סייר באיראן ובטורקיה כדי לאתר זני ירקות ייחודיים שישמשו לטיפוח זנים חדשים, אחת מתרומותיו המשמעותיות הייתה טיפוח זני תות שדה העמידים ומניבים בחורף, על מנת לייצא לאירופה.
כמו כן עסק בבעיות גידול של בצל, של שעועית ושל פול הגינה.
כתב ערכים שונים בנושאי בוטניקה וביוכימיה באנציקלופדיה העברית (בצל, חקלאות, תפוח אדמה).
הרב ישראל סולובייצ'יק (נפטר בתשי"א, 1951) היה רבה של סמולנסק ודיין בבית הדין הרבני ביוהנסבורג שבדרום אפריקה.
נולד לרב אברהם ברוך סולובייצ'יק, בנו בכורו של רבי יוסף דוב סולובייצ'יק ורבה של סמולנסק.
מילא את מקום אביו ברבנות סמולנסק, ואחר כך נסע ליוהנסבורג, דרום אפריקה, שם שימש כדיין בבית הדין הרבני ביוהנסבורג.
נפטר בעת ביקורו בניו יורק ט"ו בסיון תשי"א, ונקבר שם.
בשנת תשמ"ט יצא לאור ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, ספר בשם "מגנזי הגר"ח".
הספר כולל חידושים שהיו רשומים במחברתו של הרב ישראל סולובייצ'יק, רבי ישראל למד אצל דודו הגר"ח, וכתב משיעוריו.
את מחברותיו העביר לרבי יחזקאל אברמסקי שדאג על העתקת המחברות.
מחברות אלו, כוללות חלק גדול מחידושיו של רבי חיים, שנדפסו בספר חידושי הגר"ח (סטנסיל), בנוסח שונה, ולכן מחברי הספר חילקו את הספר לשני חלקים.
החלק הראשון הוא החלק שמופיע כבר בחידושי הגר"ח סטנסיל, והחלק השני הוא חידושים שלא הודפסו בחידושי הגר"ח.
ישראל פוזננסקי (בפולנית: Izrael Poznański; ביידיש: ישראל פאזנאנסקי; 25 באוגוסט 1833 – 28 באפריל 1900) היה איש עסקים יהודי-פולני, איל טקסטיל ופילנתרופ שחי ופעל בלודז'.
נולד באלכסנדר לודז' לקלמן פוזננסקי, בנו של יצחק פוזננסקי מקובאל שבמחוז קויאוויה, ולמלכה לובינסקה.
בשנת 1834, כשנה לאחר לידתו, עברה משפחתו ללודז'.
שם האב רכש את הזכות לסחור בטקסטיל, בעיקר בכותנה ובפשתן.
האב בנה את בית הדירות הראשון בן שתי הקומות בעיר העתיקה, ובסמוך אליו הקים חנות לממכר בדים ותבלינים.
בלודז' סיים ישראל את בית הספר היסודי ואת מה שנקרא חטיבת ביניים.
בגיל 17, בשנת 1851, נישא לליאוניה הרץ, בתו של משה הרץ, סוחר עשיר מוורשה.
בשטר הנישואין כונה ישראל בתואר "אמן מקצוע האריגה".
לנדוניה הוא הביא עמו 500 רובל.
שנה לאחר מכן, בדצמבר 1852, קיבל ישראל פוזננסקי את ניהול העסק המשפחתי מאביו, והרחיב אותו בהדרגה במהלך חצי המאה הבאה.
העסק המשפחתי עבר לשליטתו, והוא פיתח אותו לכדי תאגיד ענק שעסק בעיקר בכותנה על כל שלבי עיבודה עד לכדי מוצר מוגמר, ללא צורך במיקור חוץ.
בכך השאיר פוזננסקי את מרבית הרווח בתוך התאגיד.
בשנות ה-70 וב-80 של המאה ה-19 התרחב התאגיד במהירות רבה, והקנה לפוזננסקי את הכינוי "מלך הכותנה" ברחוב הפולני.
לקראת סוף המאה היה התאגיד מושא לביקורת על ניצול עובדים והנהלתו דיכאה שביתות מאורגנות חוזרות ונשנות.
בשל כך, שימש פוזננסקי כמודל לדמותו של מקס אשכנזי בספרו של הסופר היידי ישראל יהושע זינגר "האחים אשכנזי" הנחשב לספר מופת בשפה היידית ומציג את אנשי ההון באור לא מחמיא.
לפוזננסקי היו ארבעה בנים: איגנץ, הרמן, קרול ומאוריצי.
ושתי בנות: אנה איידל'ה שנישאה ליעקב הרץ ויוהאנה נטליה שנישאה לזיגמונט לוינסקי.
פוזננסקי נפטר בסוף אפריל 1900 ונקבר בבית הקברות היהודי החדש בלודז'.
אחוזת הקבר של ישראל ואלינורה הרץ פוזננסקי מתוארת לעיתים כאנדרטת הקבר היהודית הגדולה בעולם, המאוזוליאום והפסיפס המכסה את חלקה הפנימי של הכיפה שוקמו בשנת 1993. ארמון מגוריו המפואר עומד במרכז לודז' והחל מ-1975 שוכן בו המוזיאון ההיסטורי של העיר והוא מכונה לעיתים "הלובר של לודז'"; ב-2015 הוכרז המבנה כמונומנט היסטורי.
חברת פוזננסקי המשיכה להתקיים לאחר פטירתו בהנהלת בני המשפחה עד שנת 1930, אז השתלט עליה בנק איטלקי מנושיה.
ישראל עולה כיתה או התוכנית ללמידה משמעותית היא רפורמה של משרד החינוך שמטרתה ליצור לומדים סקרנים, היודעים להשיג ידע, לעשות בו שימוש, ובעלי כישורי עבודת צוות.
התוכנית הוצגה לראשונה ב-5 בספטמבר 2014, בתקופת כהונתו של שי פירון כשר החינוך.
היא נועדה לכל מגזרי החברה החל מגן הילדים, בחינוך היסודי, בחטיבות הביניים והתיכונים בישראל כמו גם למורים.
הרפורמה מיושמת בהדרגה משנת הלימודים תשע"ה וממשיכה גם תחת הממשלה ה-34.
חלק ממקצועות החובה ירוכזו על פי אשכולות:
אשכול עברית הכולל לשון וספרות.
הציון לאשכול משותף אך כל תחום נבחן בנפרד.
אשכול ידע העם, מדינה ועולם-היסטוריה ואזרחות.
אשכול מורשת ותרבות הכולל תנ"ך, תושב"ע, מחשבת ישראל ולימודי דתות.
אנגלית ומתמטיקה לא יכנסו לאשכולות.
טרם הרפורמה, התבססו ציוני הבגרות של תלמידים כמעט בכל המקצועות על בחינות פנימיות וחיצוניות בכתב, כאשר משקלן של כלל הבחינות הפנימיות בציון היה לשווה למשקלן של כלל הבחינות החיצוניות.
כמו כן, בחלק מהמקצועות התבסס חלק מן הציון (לרוב 30%) על הערכה חלופית כגון בחינה מעשית, בחינה בעל פה או עבודת חקר, שנבדקו בדרך כלל הן על ידי מורי בית הספר והן על ידי משרד החינוך.
במסגרת הרפורמה הוחלט לצמצם את מספר הבחינות שאליהן ייגש כל תלמיד ולהפחית את משקלן בציון של בחינות חיצוניות בכתב: בכל מקצוע, יבחנו התלמידים בבחינות בכתב (חיצוניות ופנימיות) רק על 70% מהחומר הנלמד, ואילו בקיאות התלמידים בשאר החומר תיבדק בהערכה חלופית שלה יינתן ציון פנימי בלבד.
כמו כן, הוחלט לגוון את השיטות האפשריות להערכה חלופית ולכלול בהן, בין היתר, עבודות חקר, פרויקטים, תלקיט, תיקי עבודות, בחינות מתוקשבות ובחינות שטח.
בנוסף, תלמידים יורשו לגשת לבחינות הבגרות החיצוניות אך ורק במועדי בקיץ י"א, חורף י"ב וקיץ י"ב.
מעורבות חברתית וקהילתית במהלך שנות התיכון
התלמידים מחויבים במסגרת הרפורמה להשתתף במשך שלוש שנים במסגרת המחויבות האישית כתנאי הכרחי לקבלת תעודת בגרות (מה שמכונה "מעורבות חברתית"), לפי הפירוט הבא:
כיתה י' - התחייבות ל-60 שעות מחויבות אישית ו-30 שעות פעילות קבוצתית.
כיתה י"א- 30 שעות פעילות אישית ו-30 שעות פעילות קבוצתית.
כיתה י"ב- 30 שעות פעילות קבוצתית או אישית.
בתי ספר יסודיים ציבוריים יחליטו עצמאית כיצד להשתמש בתקציב העומד לרשותם.
בתי הספר יקבעו מה וכיצד ללמד ברבע מהשעות העומדות לרשותם.
עיסוק בתחום מסוים יורחב או ישולב בתוכנית הלימודים לפי החלטת בית הספר.
בתי הספר יתאימו צרכים מיוחדים לפיתוח המקצועי של עובדי ההוראה.
בנוסף, בכל שכבות הגיל הלמידה תהיה טכנולוגית (בבתי הספר יתווספו מחשבים ומקרנים).
כך שהמורה וספרי הלימוד לא יהיו מקור המידע היחיד, אלא תיווצר למידת עמיתים ושימוש באינטרנט.
הדעות על הרפורמה היו חלוקות.
ישנם מורים ותלמידים אשר שיבחו את הוגי הרפורמה על השימוש בטכנולוגיה המתקדמת ועל מציאת תעסוקה לבני הנוער (180 שעות מחויבות אישית הנפרשות על פני שלוש שנים).
לעומתם היו אנשים ממערכת החינוך שחשבו כי הרפורמה תוביל לחוסר סדר ואף ביקשו לדחות את מועד התחלתה משום שטענו כי משרד החינוך לא עדכן את מנהלי בית הספר ואת המורים בדבר הרפורמה.
ישנן גם הטענות איך יעמדו בני הנוער שבכיתה י"א בעומס הגדול של הבגרויות והמחויבות האישית, מי ישלם את התוספת בשכרם של המורים על תוספת השעות והתגבורים שיצטרכו לעשות בעקבות כמות החומר שיש לכיתות י"א.
גורמים שונים אף מתחו ביקורת על אופן קידום הרפורמה בזירה הציבורית, ובפרט על בחירתו של משרד החינוך לשווק את הרפורמה באמצעות רכישת תוכן שיווקי, בעיקר מקבוצת ידיעות אחרונות.
בשנים שקדמו הנהגת הרפורמה פעלו בבתי הספר תוכניות מצוינות לתלמידים מצטיינים שכללו האצה של הלימודים והבחנות מוקדמת בחלק מבחינות הבגרות.
כך למשל, תלמידי התוכנית לנוער מוכשר במתמטיקה המופעלת על ידי אוניברסיטת בר-אילן ניגשו לכל בחינות הבגרות במתמטיקה בהיקף של חמש יחידיות לימוד במועד קיץ של כיתה י', מועד שלפי הרפורמה תיאסר היבחנות בו, במטרה להתחיל ללמוד באוניברסיטה זמן קצר לאחר מכן.
כן נטען כי החלטת משרד החינוך תוביל לדחיית קבלת התלמידים לאוניברסיטה, מה שעשוי לפגוע במשק ואף באינטרס של צה"ל לגייס לשורותיו בוגרי אוניברסיטה.
יתרה מזאת, הועלו טענות כי משרד החינוך מנסה לכפות על התלמידים שוויון על ידי פגיעה בתלמידים החזקים.
בדיון בבית המשפט הגבוה לצדק ביקרו השופטים חנן מלצר, יצחק עמית ודפנה ברק-ארז את ההחלטה, ובעקבות זאת משרד החינוך חזר בו טרם מתן פסק הדין והעתירה התייתרה.
בשנת תשע"ו, המחזור הראשון של התלמידים שלמדו במסגרת הרפורמה עלו לכיתה י"א, בשנה זו נחשפו התלמידים לטענתם ללחץ ועומס חריגים בעקבות ריכוז מספר בחינות רב יחסית לשנים קודמות במועד קיץ י"א מחמת האיסור על היבחנות במועדים מוקדמים יותר.
בתחילת השנה, איימו תלמידי כיתה י"א לקיים שביתה ולא להגיע לבתי הספר בטענה שמשרד החינוך מקשה עליהם לקבל ציונים טובים בבחינות הבגרות ולהצליח.
ישראל (איזידור) סום (1910–1984) היה פעיל ציוני, רופא פנימי עורך הרפואה 1968–1984, מנהל כללי של קופת חולים של הציונים הכלליים (קופ"ח מרכזית), (לימים קופת חולים מאוחדת).
נולד ב-1910 בקולומינה, גליציה המזרחית אוסטרו-הונגריה.
סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה העברית בלבוב.
בהיותו תלמיד בגימנסיה הצטרף לתנועת "הנוער הציוני".
התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת ברטיסלאבה.
סיים את לימודי הרפואה בשנת 1936.
במשך השנים 1931–1935 במקביל ללמודי הרפואה וגם לאחר סיום לימודיו עסק בפעילות ציונית והיה ציר בקונגרסים הציוניים בשנים 1933, 1935, 1937, ו-1939.
היה חבר קיבוץ תל יצחק.
בשנת 1941 השתקע בתל אביב.
ב־1941 החל את התמחותו בבית החולים "הדסה" במחלקה הפנימית בניהולו של פרופ' גאורג צונדק.
לאחר סיום התמחותו ב-1945 עבד במחלקה כרופא בכיר עד שנת 1965.
משנת 1957 היה סגן עורך הרפואה, סגנו של פרופ' שמעון רוזנבאום ועם מותו נתמנה לעורך ראשי, במשך 16 שנים, (עד למותו).
בשנת 1962 עם מותו של ד"ר לוי עפרון נתמנה למנהל הכללי של קופ"ח של "הציונים הכללים".
ב-1974 יזם וביצע את האיחוד של קופ"ח של "הציונים הכללים" (קופ"ח מרכזית), עם קופת חולים עממית לקופת חולים מאוחדת.
סום היה חבר בוועדת הבריאות של משרד הבריאות ובוועדת האיגוד הבינלאומי לרפואה פנימית.
ב-1979 העניקה לו עיריית תל אביב את פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית.
משה לויטל, "הרופא בביתך : מדריך רפואי", הוצאת מסדה, תל אביב, 1947, (206 עמודים)
"ליובל העשרים של "קורות", עיתונה של החברה לתולדות הרפואה ומדעי הטבע בישראל", הרפואה, כרך פ"ב, חוברת י', ב' סיון תשל"ב, 15.5.1972, עמוד 479.
מרפאה אזורית של קופת חולים מאוחדת ברמת גן קרויה על שמו.
ישראל פוגל (נולד בשנת 1949) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
במרבית הקריירה שלו שיחק בקבוצת הפועל כפר סבא, עמה זכה באליפות אחת ובשני גביעים, ולזכותו שש הופעות במדי נבחרת ישראל.
פוגל החל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של הפועל פתח תקווה, ובהמשך עבר לקבוצת הנערים של הפועל כפר סבא, בה שיחק כחלוץ.
פציעת שוער הקבוצה הובילה את המאמן שלמה טננבאום להסב את פוגל לתפקיד זה, ובחמשת המשחקים האחרונים של העונה, בהם עמד בין הקורות, שמר על רשת נקייה.
בעקבות זאת זומן כשוער לנבחרת הנוער.
בעונת 1966/1968 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת, ועלה עמה לליגה הבכירה.
בשנת 1970 היה אמור לעבור לקבוצת מכבי תל אביב, אך הפועל כפר סבא סבלה ממכת פציעות, ולכן נשאר בקבוצה ועבר לשחק כחלוץ.
במשחק הראשון מול בית"ר תל אביב הבקיע צמד שערים.
במחצית הראשונה של המחזור העשירי של עונת 1970/1971 הבקיע שלושער לרשתה של קבוצת הפועל תל אביב, ולקראת סוף המשחק החליף את השוער יאיר נוסובסקי שנפצע.
בינואר 1973 הבקיע שלישייה נוספת במסגרת משחק הגביע נגד הפועל טירת כרמל, על אף שנפגע בתחילת המשחק בהיתקלות עם שוער היריבה.
לאחר המשחק נלקח לבית חולים ואושפז, לאחר שהתברר כי הוא סובל מקרע בכליה.
בעונת 1974/1975 היה פוגל שותף לזכייתה הראשונה של הפועל כפר סבא בגביע המדינה, ובעונה שלאחר מכן זומן לראשונה לנבחרת ישראל וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות מול .
בסיום עונת 1976/1977 ירד עם הקבוצה לליגה הארצית, והיה שותף לחזרתה לליגה הבכירה עונה לאחר מכן.
בעונת 1979/1980 הבקיע שלושער במסגרת רבע גמר גביע המדינה, בניצחון 5–2 על מכבי פתח תקווה.
במשחק הגמר כבש צמד בניצחון 4–1 על מכבי רמת עמידר והניף את הגביע כקפטן הקבוצה.
בעונת 1981/1982 היה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות בפעם היחידה בתולדותיה.
בעונה לאחר מכן ירד עם הקבוצה לליגה הארצית, ושב עמה לליגה הבכירה כעבור עונה אחת.
בסיום עונת 1984/1985 עזב פוגל את הפועל כפר סבא, והצטרף לקבוצת בית"ר נתניה מהליגה הארצית.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע 17 שערים, סיים כמלך השערים של הליגה, וסייע להעפלתה לליגה הבכירה.
במחזור ה-11 של עונת 1986/1987 ערך את הופעתו האחרונה בליגה הבכירה, ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
ישראל פטנאם היה מייג'ור גנרל אמריקאי שנודע בכינוי "פוט הזקן", ושלחם בקרב גבעת בנקר ב-1775 במלחמת העצמאות של ארצות הברית (1783-1775).
אומץ ליבו ורוח הלחימה שלו נודעו מעבר לגבולות קונטיקט באמצעות הפצתם של סיפורי הפולקלור במושבות האמריקאיות ובמדינות ארצות הברית שחגגו את מעשי הגבורה שלו.
לפני כן הוא שירת כקצין ב"יחידת הריינג'רס של רוברט רוג'רס" (Rogers' Rangers) במלחמת הצרפתים והאינדיאנים (1763-1754), אז הוא נשבה על ידי לוחמי שבטי המוהוק.
הוא ניצל מטקס העלאה על המוקד שהם נהגו לבצע על אויביהם, בזכות התערבותו של קצין צרפתי שהיה בעל בריתם של המוהוק.
ישראל פטנאם נולד ב-1718 בעיירה סיילם (כיום דנברס ) שבמושבת מפרץ מסצ'וסטס (כיום מדינת מסצ'וסטס) לג'וזף ואליזבט (לבית פורטר) פטנאם, משפחת חוואים פוריטנית משגשגת.
הוריו התנגדו לציד המכשפות בסיילם.
יחד עם חמו, ישראל פורטר, חתם ג'וזף פטנאם על עתירה בשמה של הזקנה רבקה נרס, שהואשמה בכישוף, אך חבר המושבעים הפך את פסק הדין הראשון שזיכה אותה, הרשיע אותה ודן אותה לעונש מוות.
אחת מאחיותיה הוצאה גם היא להורג בהיסטריה ששררה אז.
ב-1739 הוא נשא לאישה את האנה פופ, שהייתה אם ילדיו.
שנתיים לאחר מותה ב-1765 הוא נשא לאישה את דבורה לותרופ.
ב-1740, בגיל 22, עבר פטנאם הצעיר מערבה למורטלייק (כיום חלק מהעיירות פומפרט וברוקלין שבצפון-מזרח קונטיקט), שם היו מחירי הקרקעות זולים.
ב-1743 התרחש מקרה בו הרג פטנאם זאבה בסיועם של חוואים ממורטלייק שביקשו להגן על עדרי הכבשים שלהם.
לאחר שעקבו אחר הזאבה עד למאורתה, הם ניסו לשלח בה את כלביהם, אך כל הכלבים נסו בבהלה, או בכמה מקרים, נפצעו במאבק עם הזאבה.
הם ניסו להניס את הזאבה ממאורתה באמצעות עשן ללא הצלחה ולאחר מכן הם ניסו להבעיר גופרית בפתח המאורה, אך לשווא.
לאחר שפטנאם הגיע למקום הוא ניסה לגרום לכלבו להיכנס אל תוך המאורה, אך ללא הצלחה.
הוא גם ניסה לשלוח את משרתו אל המאורה עם לפיד ורובה כדי לירות בזאבה.
המשרת סירב וכך גם כל שאר החוואים.
אז זחל פטנאם לתוך המאורה עם לפיד ורובה מוסקט טעון ורגליו היו מאובטחות בחבל כדי שניתן יהיה להוציאו משם במהירות.
כשהיה בתוך המאורה הוא הצליח להרוג את הזאבה.
בחגיגות שנערכו לרגל המאורע נישא פטנאם בן ה-24 בתהלוכת לפידים שעברה בעיירה בחגיגה שנמשכה עד חצות הלילה.
בעקבות אירוע זה הוא זכה בכינויים "פטנאם הזאב" (Wolf Putnam) ו"פוט הזאב הזקן" (Old Wolf Put), כינויים שדבקו לו במשך שנים רבות אחר כך.
בתחומי הפארק המדינתי משמוקיט נמצאת עד היום המאורה בא אירע המקרה והיא קרויה "מאורת הזאב של ישראל פטנאם" (Israel Putnam Wolf Den).
שם הרחוב "דרך מאורת הזאב" בעיירה ברוקלין הסמוכה מנציח גם הוא את האירוע ואת התקופה.
ב-1755, בגיל 37, היה פטנאם אחד הראשונים בקונטיקט שהתנדבו לשרת כחיילים במיליציה במלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
במהלך המלחמה הוא קודם ברצף לדרגת לוטננט משנה, קפטן, מייג'ור, לוטננט קולונל וקולונל.
כקפטן שפיקד על פלוגה שירת פטנאם עם רוברט רוג'רס שזכה לתהילה כמפקד יחידת הריינג'רס שנקראה על שמו, Rogers' Rangers, והשניים חוו יחדיו כמה מעשי גבורה, שבאחד מהם הציל פטנאם את חייו של רוג'רס.
המוניטין שיצא לפטנאם על אומץ ליבו המשיך במהלך המלחמה ונאמר ש"רוג'רס תמיד שלח את אנשיו, אך מי שהוביל אותם לפעולה היה פטנאם".
ב-1757 הוצבו הריינג'רס באי שליד פורט אדוארד (Fort Edward).
בפברואר שלאחר מכן היו עדיין פטנאם והריינג'רס שלו באי כאשר פרצה שרפה בשורה של צריפים ליד המחסן.
סכנת הפיצוץ הייתה מיידית, אך פטנאם נעמד על הגג ושפך דלי אחר דלי של מים על הלהבות וירד משם רק כאשר הבניינים קרסו במרחק של מטרים ספורים מהמחסן.
על אף פציעותיו הרציניות, הוא המשיך להילחם בדליקה, מזרים מים על המחסן עד שהושגה שליטה על האש.
בשל הכוויות הוא נפל למשכב למשך חודש.
ב-8 באוגוסט 1758 נשבה פטנאם על ידי אינדיאנים משבט המוהוק ממיסיון מדרום למונטריאול במהלך מערכה צבאית ליד קראון פוינט בניו יורק.
הוא ניצל מהעלאה טקסית על המוקד, בזכות סופת גשמים שהתחוללה באותה עת ובזכות התערבותו ברגע האחרון של קצין צרפתי.
ב-1759 הוביל פטנאם רגימנט חיילים אל גיא ההריגה בקרב טיקונדרוגה .
ב-1760 הוא התלווה לכוח הצבא הבריטי שצעד למונטריאול.
ב-1762 הוא ניצל מטביעה בספינה במהלך הפלישה הבריטית לקובה שהובילה לכיבוש הוואנה.
מקובל לחשוב שמייג'ור פטנאם הביא בשובו מקובה זרעי טבק לניו אינגלנד, שנזרעו באזור הרטפורד והיו בסיס לענף גידול הטבק בקונטיקט.
ב-1763, במהלך מלחמת פונטיאק , נשלח פטנאם עם תגבורות כדי להסיר את המצור על פורט דטרויט.
לאחר המלחמה שב פטנאם לחוותו שבברוקלין, קונטיקט.
ב-1765 הוא הצהיר בפומבי על אמונתו הנוצרית בעקבות מלחמת שבע השנים והצטרף לכנסייה הקהילתית בעיירתו.
הוא היה בין אלו שהתנגדו למדיניות המיסוי הבריטית.
בערך בתקופת משבר חוק הבולים ב-1766, הוא נבחר לאספה הכללית של קונטיקט והיה אחד מהמייסדים של הסניף המקומי של בני החירות.
בסתיו 1765 הוא איים על מושל קונטיקט, תומאס פיץ'.
הוא אמר שביתו של פיץ' "יימחה לאבק תוך חמש דקות" אם פיץ' לא יעביר את מסמך מס הבולים לידי בני החירות.
ערב פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית היה כבר פטנאם חוואי עשיר יחסית ובעל פונדק, עם מוניטין שחרג מעבר למעגל המקומי בשל הישגיו הקודמים.
ב-20 באפריל 1775, כאשר חרש את אחד משדותיו יחד עם בנו, הוא קיבל את הידיעות על קרבות לקסינגטון וקונקורד שהחלו את המלחמה יום קודם לכן.
תרתי משמע, הוא "עזב את המחרשה", יצא מהשדה ורכב 160 ק"מ במשך שמונה שעות והגיע למחרת היום ל קיימברידג' שבמסצ'וסטס והציע את שירותיו למטרת הפטריוטית.
פטנאם קיבל דרגת מייג'ור גנרל, ובכך היה שני לגנרל ארטמוס וורד ב"צבא התצפית" (Army of Observation) שהיה קודמו של הצבא הקונטיננטלי.
פטנאם היה אחת מדמויות המפתח של קרב גבעת בנקר, הן בתכנון והן בשדה המערכה.
במהלך הקרב נראה היה שפטנאם הורה לוויליאם פרסקוט לפקוד על חייליו, אל תירו עד שתראו את הצבע הלבן בעיניהם (של הבריטים).
(קיימת מחלוקת מי אמר את המילים הללו ראשון.
פקודה זו הפכה מאז לאחד הציטוטים הידועים של המלחמה.
מטרתה הייתה לנצל בצורה הטובה ביותר את מלאי התחמושת המצומצם שעמד לרשות החיילים.
בשלבי תכנון הקרב היה פטנאם ככל הנראה אחד מאלו שדחקו לבצר את הגבעה הסמוכה, שמאוחר יותר נודעה כגבעת בריד.
גבעה זו הייתה קרובה יותר לבוסטון וממנה יכלו התותחים להמטיר אש על הכוחות הבריטים בעיר ולאלץ אותם לצאת ממנה ולתקוף את הגבעה.
החיילים הבריטים נטבחו בהמוניהם כאשר הם צעדו לכוון הביצורים האמריקאים.
עם זאת, לאמריקאים אזל אבק השרפה ובסופו של דבר הם נאלצו לסגת.
אבדות האמריקאים הסתכמו ב-140 הרוגים, 271 פצועים ו-30 שבויים, בעוד אלו של הבריטים הסתכמו ב-226 הרוגים ו-828 פצועים.
במושגי התקופה האמריקאים הובסו, שכן הם בסופו של דבר נאלצו לוותר על השליטה בשטח.
עם זאת, הבריגדיר גנרל מהצבא הקונטיננטלי, נתנאל גרין, כתב לאחיו ש"אני מקווה שאוכל למכור להם גבעה אחרת, באותו מחיר".
שנים לאחר הקרב, כשפטנאם כבר לא היה בין החיים, הוא הואשם על ידי הנרי דירבורן בכישלון באספקת תגבורות לכוחות הלוחמים ואף בפחדנות במהלך הקרב.
ההאשמות הובילו למחלוקת מתמשכת בקרב וותיקי הקרב, משפחות, ידידים והיסטוריונים.
אנשים רבים נתקפו בהלם מהמתקפה הקשה הזאת על פטנאם ומגיניו הגיבו בחריפות, כולל אישים בולטים כמו ג'ון אדמס ורעייתו אביגייל אדמס.
ההיסטוריון הרולד מרדוק כתב שהדין וחשבון של דירבורן "שופע טעויות אבסורדיות ועף על כנפי הדמיון באופן מדהים".
ביקורתו של דירבורן זכתה לתשומת לב ניכרת באותה עת, שכן הוא היה אז בעיצומה של מחלוקת משמעותית בעצמו.
הוא מילא את אחד מתפקידי הפיקוד הבכירים במלחמת 1812 וביצע אז כמה שגיאות.
הוא גם היה מועמד לכהונה שנייה כמזכיר המלחמה על ידי הנשיא ג'יימס מונרו, מועמדות שנדחתה על ידי הסנאט (הפעם הראשונה בה הצביע הסנאט נגד אישור מועמד לקבינט).
לונג איילנד ותקופת שירותו המאוחרת
ב-14 ביוני 1775 הצביע הקונגרס הקונטיננטלי על הקמתו של הצבא הקונטיננטלי.
ג'ורג' וושינגטון נבחר להיות המפקד העליון שלו ופטנאם ושלושה קצינים נוספים מונו כמייג'ור גנרלים תחת וושינגטון.
בהצבעות על מינויים אלו, רק וושינגטון ופטנאם נבחרו פה אחד.
לאחר קרב גבעת בנקר שירת פטנאם תחת וושינגטון במצור על בוסטון.
בעיקר בשל המאמצים הגאוניים של הנרי נוקס ושל בן דודו של פטנאם, רופוס פטנאם, אולצו הבריטים לסגת מבוסטון.
ישראל פטנאם שירת כמפקד הזמני של הכוחות האמריקאים בניו יורק תוך שהוא ממתין להגעתו של המפקד העליון, ג'ורג' וושינגטון ב-13 באפריל 1776. מזלו של פטנאם פחות שפר עליו בקרב לונג איילנד באוגוסט 1776, שם הוא נאלץ לבצע נסיגה חפוזה.
כמה אישים בקונגרס הקונטיננטלי השני האשימו את פטנאם בתבוסה, אך וושינגטון, שהיה המפקד העליון והיה עד לקרב, הגן עליו.
ייתכן שמאמציו של פטנאם הצילו את חייו של וושינגטון או מנעו את נפילתו בשבי.
כפי שתיאר זאת הסנאטור דניאל פטריק מויניהאן:
כשסגן הנשיא לעתיד ארון בר היה האחראי, הולך פטנאם שולל באוקטובר 1777 על ידי תרמית שבוצעה על ידי הכוחות הבריטים תחת פיקודו של הגנרל סר הנרי קלינטון, שהשיג בכך את האפשרות לכבוש את מבצר מונטגומרי ואת מבצר קלינטון שעל גדות נהר ההדסון.
כנוהל שבשגרה, שוחרר פטנאם מהפיקוד והובא בפני ועדת חקירה על תבוסות אלו.
לא ברור אם אירועים אלו נבעו מחוסר בכוח אדם או בשל טעות פיקודית והוא זוכה מכל אשמה.
לפטנאם היו יחסי ידידות ורחשי כבוד כלפי רבים מעמיתיו הבריטים שלחמו לצדו במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, שכעת היו אויביו.
בהיותו בפיקוד בניו יורק, היו כמה הזדמנויות שבהן הוא הפגין אדיבות אישית, כמו אספקת עיתונים לקריאה או טיפול רפואי לקצינים הבריטים שנפלו בשבי.
התנהגות זו פגעה ברגשותיהם של ניו יורקים רבים.
הוא גם הראה "סלידה בלתי ניתנת לכיבוש" כלפי רבים מאלו שהופקדו על טיפול בנכסיהם של הלויאליסטים שהוא חש שהם מעלו בתפקידם.
גישה זו של פטנאם גרמה גם לחוסר אהדה כלפיו בקרב תושבי ניו יורק בעלי ההשפעה, שהתלוננו עליו בפני וושינגטון.
וושינגטון עצמו איבד חלקית את אמונו בפטנאם, זאת בשל תקרית בה עיכב פטנאם קידום כוחות אל וושינגטון כאשר זה האחרון הורה לעשות כן.
הסבר אפשרי לכך היו נסיבות מותה של אשתו, שאובחנה בטעות כמתה, ככל הנקרא נקברה בחיים וגוועה בתוך ארון הקבורה.
מאוחר יותר הוצאה גופתה מהקבר וככל הנראה נודע לפטנאם על הטעות הטרגית באותה עת בה קיבל את פקודתו של וושינגטון.
בלי שום קשר, וושינגטון חש שהוא לא יכול להציב את פטנאם בתפקיד פיקודי על הכוחות בניו יורק מבלי לקבל את תמיכת המדינה והוא העבירו לתפקיד של אחראי על הגיוס בקונטיקט לאחר שוועדת החקירה על נפילת המבצרים בניו יורק סיימה את עבודתה.
מאוחר יותר הוצב פטנאם כמפקד הדיוויזיה המזרחית שכללה שלוש בריגדות של חיילים מניו המפשייר ומקונטיקט.
ב-1779 הוא הוצב לפקד על הזירה הימנית של הצבא שכללה את הדיוויזיות של וירג'יניה, מרילנד ופנסילבניה.
ב-26 בפברואר 1779 נמלט פטנאם מפני הבריטים כשהוא רוכב במדרון תלול בגריניץ', קונטיקט, שנעשה מפורסם בשל מקרה זה.
פסל המנציח את האירוע הזה הוקם בפארק הזיכרון לפטנאם בעיירה רדינג הסמוכה.
במקום זה חנו פטנאם וחייליו במהלך חורף 1778–1779. בדצמבר 1779 לקה פטנאם בשבץ מוחי שגרם לו לשיתוק ובכך תם שירותו הצבאי.
ישראל פטנאם מת בברוקלין שבקונטיקט ב-1790. הוא נטמן בקבר מעל הקרקע בבית הקברות הדרומי של העיירה.
על דרך קנטרברי שבעיירה הוקם פסל שלו רוכב על סוס.
במשך השנים הסירו ציידי מזכרות חלקים מהמצבה שעל קברו ובסופו של דבר מצבה הכללי של המצבה נראה בלתי ראוי לסמן את קברו.
הפסל קארל גרהרדט, שעיצב אנדרטאות בניו יורק ובניו ג'רזי, נבחר לעצב אנדרטה שתחתה תיקבר גופתו של פטנאם.
ב-1888 הונחו שרידי גופתו של פטנאם בגלוסקמה בבסיס האנדרטה והכתובת שעל המצבה המקורית שולבה בה מחדש.
ישראל פטנאם לא התאים לאבטיפוס של תושב ניו אינגלנד השתקן הטיפוסי.
הוא היה בעל פונדק חברותי, חוואי חרוץ מאוד וחייל אגרסיבי, שתמיד חיפש תירוץ לחנך את חייליו למשמעת.
חוותו הייתה אחת היצרניות באזור (לאחר שנתיים בלבד עלה בידו לרכוש את החלק של שותפו ולשלם את המשכנתא).
בשדה הקרב הוא הוביל את חייליו כשהוא צועד בראשם ולא מאחוריהם.
לאחר שעות הפעילות הוא הוביל את רעיו לנשק בשירי השיכורים הפופולריים של התקופה.
פטנאם שירת כשני בשרשרת הפיקוד אחרי וושינגטון, והשניים חלקו את אותם תכונות אופי, שלא אפיינו גנרלים אחרים מאותה תקופה.
חינוכם של השניים לא היה גבוה כמו אנשי החברה הגבוהה של התקופה.
חינוכו הבסיסי של פטנאם והתנהלות הבלתי מתוחכמת גרמו לקצין הסי שנפל בשבי להעיר ש"בעל הזקן האפור הזקן הזה עשוי להיות אדם הגון, אבל אף אחד מלבד המורדים לא היה הופך אותו לגנרל".
החיילים הפשוטים העריצו את אומץ הלב של פטנאם ויכלו לראות מצלקות הקרב שלו שהוא ידע היטב מה פירוש הדבר להיות בקו הראשון.
הם ידעו שהוא זכה במעמדו בזכות ניסיון ישיר יותר מאשר חינוך או קשרים משפחתיים.
ההיסטוריון נתנאל פילבריק אמר בצורה פשוטה ש"ישראל פטנאם היה הקצין האהוב ביותר של צבא המילואים".
פטנאם, שהייתה לו דרך משלו לאיית מילים, ידע להשתמש בהן לצרכיו.
הן וושינגטון והן פטנאם ידעו לעשות שימוש במילים לדיכוי מרידות (בהזדמנויות שונות) של חייליהם הממורמרים שידעו סבל ארוך.
הביוגרף דייוויד המפריז, שהיה עד לאירוע כזה עם פטנאם, כתב עליו:
נאומו של פטנאם השיג את מטרתו.
לאחר שסיים, "הוא הנחה את המייג'ור של הבריגדה לפקוד עליהם להתחיל לצעוד, פקודה שהם ביצעו במהירות ובהומור".
לאחר ששמע על מרד זה, כתב וושינגטון לפטנאם ושיבח אותו בהצלחתו לדכא אותו.
פטנאם כתב לוושינגטון שהמקרה "לא חזר על עצמו, ושלא היו לא השלכות שליליות בהמשך".
הן פטנאם והן וושינגטון היו טיפוסים תוקפניים מטבעם, והם לא היססו לשים את עצמם בסכנה אם זה מה שנדרש בעת הקרב.
שניהם לא ידעו פחד מהו, או לכל הפחות היו מסוגלים לתפקד בקור רוח בעת שכדורים שרקו מסביבם.
אך עדיין כל אחד מהם ידע לקחת סיכונים מחושבים ולקבל החלטות בהתאם.
לאחר שהוביל אנשים חסרי ניסיון בפעולה מוצלחת שבה ספגו הפגזות, העיר פטנאם, "הלוואי והיינו חווים חוויה כזאת מדי יום.
זה ילמד את אנשינו כמה קטנה הסכנה מפגזי תותחים, שלמרות שהם ירו רבים מהם עלינו, אף אחד לא נפגע מהם".
פטנאם ספג ביקורת מההיסטוריונים על חוסר החשיבה האסטרטגית שלו ובמהלך אחת מישיבות התכנון עם וושינגטון וקציניו הבכירים במהלך המצור על בוסטון, הוא התעייף מהדיון הארוך ופנה אל החלון והחל לתצפת על הבריטים.
וושינגטון הזמין אותו לשוב לשולחן התכנון ופטנאם הגיב, "הו, גנרל יקר שלי, אתה יכול לתכנן את הקרב כפי שמתאים לך, אני אלחם אותו".
עם זאת, לפטנאם לא חסרה את היכולת לצפות מראש את אסטרטגיית הקרב היעילה ולראות את התמונה בכללותה.
הוא פקד על חייליו לכוון את נשקם לקצינים הבריטים, ביודעו את ההשפעה המשתקת שהפגיעה בהם תגרום.
הוא ידע על נטייתם של חיילים בעלי עצבים רופפים לירות מוקדם מדי ולכוון גבוה מדי (על אף הפקודות "אל תירו עד שתראו את הצבע הלבן בעיניהם" ו"כוונו אל המותניים שלהם").
פטנאם הבין את תחושותיו של החייל הפשוט וידע כיצד להפיק ממנו את התועלת.
הוא ידע שהחייל לא מודאג מפגיעה בראשו, אך אם תגן על גופו באמצעות חפירות, הוא "יילחם לנצח".
הוא גם הבין שנסיגה תהיה טקטיקה מאוד יעילה.
"תנו לי לבחור את קציני ולא אחשוש לפגוש [את האויב] עם חצי מהכוח...
אלחם בהם בנסיגה, וכל חומת אבן שנעבור תהווה קו שיסומן על ידי מתיהם...
אנשינו קלי רגליים בהשוואה אליהם, הם מבינים את הקרקע וכיצד לנצל את היתרון שלה...".
כמי שלא צופה ממנו להיות בעל חשיבה אסטרטגית של ממש, בכמה מקרים הוא ראה את הנולד בצורה טובה יותר מעמיתיו הגנרלים.
בדיון עם ג'וזף וורן ועם גנרל ארטמוס וורד לפני קרב גבעת בנקר, תמך פטנאם בפעולה תקיפה כנגד הבריטים.
וורד השיב ש"אם מה שאנו מבקשים זה שלום ופיוס, האם לא יהיה זה טוב יותר לפעול רק בדרך הגנתית ולהימנע מפרובוקציה מיותרת?".
פטנאם פנה לוורן ואמר בהדגשה, "אתה יודע דר' וורן, לא יהיה לנו שלום ששווה שום דבר עד שנשיג אותו באמצעות החרב".
זמן קצר לאחר שוושינגטון לקח את הפיקוד בקיימברידג' ב-1775, קיוו הוא והגנרלים האחרים לסיום מהיר של המלחמה.
באחת ההזדמנויות שהם התכנסו סביב לשולחן ארוחת הערב שלו, הציע וושינגטון להרים כוסית: "לשלום מהיר ומכובד".
כמה ימים לאחר מכן הרים פטנאם כוסית: "למלחמה ארוכה ומתונה".
וושינגטון המפוקח, שלא נהג לחייך לעיתים קרובות, צחק בקול רם.
הוא פנה לפטנאם ואמר, "אתה האדם האחרון, גנרל פטנאם, שממנו אצפה לברכה כזאת, אתה תמיד בעד צעדים נמרצים, לייחל כעת למלחמה ארוכה, ומה שיותר יוצא דופן, מתונה, נראה באמת מוזר".
פטנאם השיב ששלום מדומה יפלג את האמריקאים ולא יאריך ימים.
הוא המשיך ואמר, "אני לא מצפה לשום דבר חוץ ממלחמה ארוכה ואני מקווה שהיא תהייה מתונה כדי שנוכל להחזיק מעמד עד שארץ המולדת תתחנן להיפטר מאתנו לנצח".
מלחמת העצמאות של ארצות הברית נמשכה שמונה שנים וחצי, הארוכה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית עד למלחמת וייטנאם.
וושינגטון לא שכח את הברכה של פטנאם ובמשך שנים, ויותר מפעם אחת, הוא הזכיר לו אותה.
בית הולדתו של פטנאם בדנברס, מסצ'וסטס שומר כמבנה היסטורי.
בית החווה שלו בקונטיקט עדיין עומד על תילו והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
פסל לזכרו של פטנאם ניצב בפארק בושנל שבהרטפורד, בסמוך לקפיטול מדינת קונטיקט.
הוא עוצב על ידי הפסל ג'ון קווינסי אדמס וורד ב-1873 ושנה לאחר מכן הוא הוענק לעיר.
מקומות רבים נקראו על שמו של פטנאם, כולל תשעה מחוזות, החל מהמחוז במדינת ניו יורק שכולל את החלק המזרחי של רמות הדסון, שם פיקד פטנאם על כוחות.
כמו כן נקראו על שמו עיירות במדינת ניו יורק ובקונטיקט.
מדינות נוספות בארצות הברית שהנציחו את פטנאם בשמות מחוזות הן: פלורידה, ג'ורג'יה, אילינוי, אינדיאנה, מיזורי, אוהיו, טנסי ווירג'יניה המערבית.
רחובות ומבנים בערים ברחבי ארצות הברית מנציחים את שמו.
ישראל סימיונסקי (1934 – 26 בפברואר 2007) היה צלם עיתונות ישראלי.
נולד בבוקרשט בירת רומניה, בנם של טוביה ואמליה סימיונסקו.
בשנת 1950 עלה לארץ ישראל והתיישב בחולון.
למד צילום עיתונות מחוץ לישראל.
עבד בסוכנות הצילום ישראל סאן עד 1979 שסיפקה מאות מהצילומים שלו לעיתונים מעריב ודבר.
מאז עבד בסוכנות הצילום "י.פ.פ.א." (IPPA) ולאחר מכן בשבועון "העולם הזה".
כמו כן עבד במקומונים של ידיעות אחרונות.
אחד מצילומיו המפורסמים הוא תמונת חילוץ הנערה באסון מעלות, בשנת 1974.
התגורר בחולון, היה נשוי לפנינה ואב לשלושה.
בנו אריק טלמור המשיך את דרכו של אביו ועוסק בצילום.
נפטר בשנת 2007, ונקבר בבית הקברות ירקון.
צילומיו של סימיונסקי שצולמו עבור סוכנות י.פ.פ.א נכללים באוסף דן הדני שנמסר בשנת 2016 לספרייה הלאומית.
מקצת מהצילומים של אנשים ואירועים מפורסמים
נשיא המדינה הרצוג עם עמיר פרץ
אידה נודל הגיעה ארצה עם פרס ושמיר
הקפת אליפות של מכבי תל אביב בכדורגל 1977
נתן שרנסקי אשתו אביטל ופרס לאחר עלייתו ארצה
אוסף תצלומים של צהל בשטחי יהודה שומרון שנות ה-60 וה-70
ד"ר ישראל סלע (נולד ב-10 במרץ 1957) הוא איש חינוך ורווחה, מוזיקאי ויוצר ישראלי.
נולד ביפו, בן שלישי להוריו.
בהיותו בן שבע הוצא מביתו על ידי גורמי רווחה לפנימיית מצוקה.
בין השנים 1970-1974 התחנך בכפר הנוער יוהנה ז'בוטינסקי.
במהלך שירותו הסדיר שב אל הפנימייה אליה נשלח בילדותו וממנה הונשר.
סלע הפך לאיש חינוך וזאת מתוך דחף פנימי לעשות תיקון לחוויותיו שעבר כילד.
סלע הפך את הטיפול בבני נוער מנותקים וחסרי סיכוי כמוהו למקצוע.
בפנימייה זו הכיר מדריכה מתנדבת - ענת כהן, אשר הפכה בהמשך לאשתו.
במרוצת השנים הביאו השניים לעולם שלוש בנות: מיתר, צליל ושיר.
סיפורו האישי ועיסוקו הרב בנושא יהודים וערבים ונישואיי תערובת הביא אותו לכתוב את עבודת הדוקטורט שלו על תופעת נישואי תערובת בין יהודים וערבים בישראל.
בין השנים 1977-1987 עסק בתחום ההוראה בבתי ספר יסודיים שונים במסגרות רגילות, משולבות ומיוחדות.
כמו כן שימש כמדריך חינוכי/חברתי ויועץ חינוכי בבית הילד העירוני בתל אביב לילדים טעוני טיפוח ממשפחות הרוסות.
בסוף שנות השמונים שימש ד"ר סלע רכז פרויקט למניעת נשירה בחטיבות הביניים במדינת ניו-יורק בשיתוף אוניברסיטת פורדהאם ואוניברסיטת קולומביה.
במקביל, שימש חבר בצוות מחקר בנושא נשים מוכות מטעם אוניברסיטת פורדהאם, ניו-יורק.
עם שובו לישראל בשנת 1992 יסד ד"ר סלע את "המרכז לשיפור הישגים לימודיים" בשכונת התקווה בתל אביב בשיתוף ד"ר שמשון שושני.
במסגרת זו ניהל תוכניות לימוד להעשרה ותגבור לתלמידים בסיכון בשלב המעבר לחטיבת העליונה בפיקוח מנהל החינוך בעיריית תל אביב.
במקביל החל להרצות בנושא - "נוער בסיכון ותוכניות התערבות בחינוך".
בשנת 1994 החל לשמש יועץ לענייני חינוך מטעם ראש עיריית ראשון לציון - מר מאיר ניצן ופיקח על מרכזי הלמידה בשכונות השיקום - רמת אליהו, שיכון המזרח ונחלת יהודה.
במסגרת עבודתו עם נוער בסיכון בשכונת התקווה זיהה סלע נערים ונערות מוכשרים שלימודים אקדמיים היוו הזדמנות עבורם להיחלץ ממעגל העוני.
בשנת 1995 ייסד וניהל תוכנית העמקה B.A.
2000 - מסלול לימודים אקדמיים לקראת תואר ראשון לתלמידי תיכון בדרום מזרח תל אביב ובראשון לציון.
בשנת 2004 ייסד את עמותת "הלב - המרכז למען בוגרי פנימיות מצוקה".
העמותה פועלת למען יוצאי פנימיות המצוקה בישראל.
במסגרת תוכנית להכנה לחיים עצמאיים נתנה העמותה מענה ל-1000 ילדים ובני נוער בסיכון, פליטים/נושרים ובוגרים של פנימיות מצוקה/חסות הגרים בשכונות המצוקה במרכז הארץ במטרה להקנות להם כלים לחיים עצמאיים.
אוכלוסיית "הלב" כוללת ילדים שהוצאו מבתיהם ההרוסים לפנימיות מצוקה על מנת להעניק להם חיים טובים יותר.
בעת עזיבתם את הפנימייה או נשירתם ממנה הם מוצאים עצמם מחוץ למסגרות בשל סיבות רבות כגון קשיי הסתגלות, בדידות, התעלמות של המערכת מצורכיהם ואי השתלבות בחברה.
ילדים רבים חוזרים לשכונות המצוקה, חסרי עורף משפחתי, היישר אל הבתים בהם קיימת מציאות קשה הכוללת - אלימות, אבטלה, שימוש בסמים ואלכוהול, שוטטות וחוסר מעש.
בין השנים 1996-2016 שימש סלע בהתנדבות כחבר בוועד המנהל של "ילדים בסיכוי" – המועצה לילד החוסה.
משנת 1985 ועד היום הוא משמש כחבר בקרן "אייסף – הקרן הבינלאומית לחינוך – תל אביב.
בשנת 2005 נבחר לייצג את ישראל במסגרת הסכמי אוסלו לצד משלחת ישראלית לשם קיום שיחות שלום עם נציגים פלשתינאים בירדן מטעם קרן רבין.
בשנים 2005-2007 קיים מפגשים בנושא חינוך, חברה ורב גוניות אתנית בישראל למנהיגים, עיתונאים וחברי פרלמנט מהעולם ובחסות הוועד היהודי-האמריקני.
בשנת 1984 הפך ד"ר סלע למורה בכיר מטעם מכללת לוינסקי, תל אביב.
בהמשך השתלב בתוכנית דו-שנתית במנהל ופיקוח חינוכי באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1985 נסע לניו יורק והשלים תואר שני (M.A) במנהל ופיקוח חינוכי באוניברסיטת פורדהאם, ניו-יורק.
בשנת 1992 השלים ד"ר סלע את לימודי התואר השלישי (Ph.D) במדעי הפילוסופיה ותואר שלישי (Ph.D) בשירותים חברתיים ועבודה סוציאלית באוניברסיטת פורדהאם, ניו-יורק.
בשנת 1989 ערך מיני מחקר בתחום נשואי תערובת - יהודים ונוצרים בניו-יורק ומחקר מקיף ויחיד מסוגו בתחום נשואי תערובת בין יהודים לערבים בישראל.
מחקר זה הנו היחיד שנעשה בעולם במסגרת לימודי דוקטורט והתמקד ברמת הקונפליקט בין הזוגות המעורבים בתחום הקו הירוק בישראל.
בשנת 1996 זכה ד"ר ישראל סלע בפרס הצטיינות על תרומה לחברה הישראלית מטעם אייסף – הקרן הבינלאומית לחינוך במעמד נשיא המדינה - מר עזר ויצמן.
בהמשך זכה באות החינוך מטעם ועד שכונת התקווה ובתעודת הוקרה מטעם מנהל החינוך בעיריית תל אביב.
בשנת 1999 זכה בפרס "אשלים" של ארגון הג'וינט העולמי על פיתוח תוכנית "הלב" לבני נוער בסיכון ולאחר מכן קיבל את אות "ספרא" לחינוך על הצטיינות ותרומה לחברה הישראלית במעמד פרופ' אמנון רובינשטיין.
בשנת 1992 ניהל ד"ר ישראל סלע מחקר ראשוני ומקיף בתחום נישואיי תערובת – יהודים וערבים בישראל באוניברסיטת פורדהאם שבניו יורק.
בהמשך כתב ד"ר סלע מאמר בספר "פרידה-היא גם התחלה", לבנות את הגשר מילדות במוסד לבגרות עצמאית בחסות משרד החינוך, ירושלים.
בשנת 2001 פרסם מאמר בספר "מעל ומעבר" הנקרא "פרויקט הלב – הכנה לחיים עצמאיים" בהוצאת אשלים, ירושלים.
בשנת 2014 חבר לפרופ' ברוס קופר בניו יורק ופרסם מאמר במגזין לחינוך בארצות הברית Israel Sela and Bruce S.
כי שרית – רומן אוטוביוגרפי, 2002 בהוצאת כותרות.
הספר תורגם לאנגלית תחת השם And have Prevailed
ד"ר ישראל סלע הוא חבר באקו"ם משנת 1977. בעבר היה חתום עם חברות התקליטים "גלרון" ו"נענע דיסק".
עד כה הוציא את האלבומים הבאים:
"הארץ המובטחת" על ידי חברת "גלרון" הפקות.
"JFK-TLV" על ידי חברת "נענע דיסק".
"ללכת על הסף" בהוצאה עצמית.
"הארץ המובטחת" - מילים: אהוד מנור ולחן: אריאל זילבר
"בואי ונשתוק" - דואט עם הזמר יצחק קלפטר למילותיו של קלפטר.
"לקשקש בקומקום" עם האמנים: דודו טסה ואריאל זילבר.
"שיר הגליל" עם המוזיקאים: שם טוב לוי ומיקי שביב.
"361" - עם המוזיקאי: יאיר דלאל למילותיו של שמואל קדי.
בין היתר הופיע בפסטיבל ערד, בגן הפסגה, בתיאטרון תמונע, בתיאטרון הסמטה, בבית היוצר, בצוותא, ובזאפה.
כיום סלע מופיע עם הרכב של מוזיקאים יוצאי פנימיות, במסגרת פרויקט Izzy Rock לשם גיוס תרומות לעמותת "הלב".
בין השנים 1994 - 1988 שימש ככתב הבידור (עיתונאי) של שבועוני הבידור "להיטון", "פנאי פלוס" ו"עולם האישה".
יִשְׂרָאֵל עַמְּךָ תְּחִנָּה עוֹרְכִים הוא פיוט מסוג סליחה שנאמר כיום בקהילות ישראל בסדר הסליחות לעשרת ימי תשובה (הן בנוסח פולין והן בנוסח ליטא) ובסליחות לתענית שני קמא.
הפיוט חתום בשם "יצחק ברבי מאיר".
רוו"ה זיהה את המחבר עם ריב"ם, מראשוני בעלי התוספות בצרפת ואחיהם של רשב"ם ורבנו תם, אולם במחקר מקובלת הדעה כי סליחה זו חוברה על ידי פייטן אשכנזי, בעקבות גזירות תתנ"ו.
יש המצביעים על דמיון בין סליחה זו לסליחות של רבי מאיר ש"ץ, שחתם לפעמים בשם בנו יצחק, וטוענים כי אין להוציא מכלל אפשרות שמחברה הוא רבי מאיר ש"ץ.
בפיוט שמונה בתים, שלכל אחד מהם ארבע צלעות החרוזות זו בזו בחריזה פנימית.
הפייטן חתם את שמו באותיות שבתחילת כל בית ובאמצעו (בתחילת שורות א' וג' בכל בית), למעט הבית האחרון: יצחק הקטן ברבי מאיר חזק ואמיץ.
חלקים מהפיוט הושמדו על ידי הצנזורה ואינם מצויים כיום בסידורים הרגילים, ועקב כך השתבשה גם חתימת המחבר.
הפיוט כתוב בשפה נאה וברורה.
בפיוט מבקש הפייטן מהאל שיושיע את עם ישראל מצרותיהם.
בני ישראל מתפללים לקב"ה שיושיעם מכף אויביהם הנוגשים בהם עד שכמעט והם אובדים מן העולם, והפייטן מונה סיבות רבות שמחמתן ראוי שאכן יושיעם ה':
ה' גדול ורב להושיע ויש בידו לגאלם, והוא , וכן .
ישראל מחזיקים באמונת ה' למרות הצרות, הם , יהיה מה שיהיה, ועל אף ש.
הפייטן מזכיר את נסיונותיהם של הנוצרים להמיר את דתם של היהודים לנצרות ולשדל את היהודים להאמין בישו (אותו הוא מכנה ) ואת עמידת הגבורה של ישראל מולם.
יש הרואים בדבריו אלו התייחסות לגזירות תתנ"ו.
גם אם אין ישראל ראויים לגאולה בזכות עצמם - .
ישראל , ולפיכך גם .
בחטאיהם של ישראל הוא מאשים את היצר הרע, השוכן באדם מיום היוולדו.
הגלות קשה ומרה, וכולה מפאת ריבוי הצרות.
כוחם כבר כשל, ועל ה' למהר ולהושיעם.
מחמת כל זאת מבקש הפייטן מהאל שיושיע את עמו, ולצד זאת - שינקום נקמתו בגויים, בעיקר בנוצרים ובמנהיגיהם: .
אקרוסטיכון - האותיות שבתחילת כל בית ובאמצעו (בתחילת שורות א' וג' בכל בית) מרכיבות את חתימת המחבר.
הצגת הנושא המרכזי של הפיוט כבר בבית הראשון: שוועת בני ישראל ותפילתם, בקשת הגאולה, הזכרת הגלות ותיאור דבקותם של ישראל בה' למרות סבלם בגלות.
הפיוט עשיר בהרמזים מקראיים ותלמודיים, וניכרת שליטתו המובהקת של המחבר בתלמוד ובמדרשים.
ישראל סומן , הידוע גם בשם איסי סומן, היה איש עסקים ודיפלומט יהודי-קנייתי.
הוא היה ראש עיריית ניירובי ומאוחר יותר קונסול הכבוד של ישראל בקניה.
משפחתו היגרה לקניה בתחילת המאה העשרים והקימהו עסקים מצליחים במדינה.
חנות הרהיטים המובילה האצ'ינגס בימר וכן קפה ותחומי עניין אחרים היו בבעלות המשפחה.
סומן, שהיה גם נשיא של מועצת היהודים בקניה, התגורר בקניה מעל 40 שנה.
אשתו סופיה בימר נולדה בקניה.
הוא נבחר לראשות עיריית ניירובי בשנת 1955 יחד עם סגן ראש העיר דובס ג'ונסון.
סומן לקח חלק בכינון יחסי ישראל–קניה, הן לפני העצמאות והן אחריה.
הוא עזב את קניה בסוף שנות השישים ועבר תחילה לשווייץ ולאחר מכן ללונדון שם נפטר.
אחיינו מיכאל ומספר ממשפחתו ויחסיו עדיין חיים בקניה.