tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית 2011 זכה לאבילני במדליית ארד כשקפץ לגובה של 5.85 מטר, אחרי פאוול וויצ'כובסקי מפולין (5.90 מטר) ולזרו בורחס מקובה (5.85 מטר).
הוא זכה פעם שנייה ברציפות באליפות ליגת היהלום, כשניצח בחמש מתוך שבע תחרויות גרנד פרי.
בעקבות תאונת אימונים בדצמבר 2011, עבר לאבילני ניתוח בידו השמאלית וחזר להתחרות רק בפברואר 2012. באליפות העולם באולם שהתקיימה באיסטנבול זכה במקום הראשון לאחר שעבר גובה של 5.95 בניסיון הראשון.
באליפות אירופה בהלסינקי זכה במדליית זהב לאחר שקבע את תוצאת השנה בעולם 5.97 מטר.
לאבילני זכה באליפות ליגת היהלום לאחר שניצח ברומא, אוסלו, פריז, לוזאן וציריך וסיים שישי בלונדון.
באולימפיאדת לונדון זכה במדליית זהב לאחר שקבע שיא אולימפי של 5.97 מטר, לפני ביורן אוטו (5.91 מטר) ורפאל הולצדפה (5.91 מטר) שניהם מגרמניה.
במרץ 2013 זכה לאבילני בפעם השלישית ברציפות באליפות אירופה באולם כשעבר גובה של 6.01 מטר.
זכה פעם רביעית באליפות ליגת היהלום עם ניצחונות ביוגין, פריז, במונקו, בלונדון ובבריסל.
ביולי שבר את שיא התחרות כשעבר במונקו 5.96 מטר ובהמשך החודש בתחרות בלונדון, שיפר את שיאו האישי באצטדיון כשעבר גובה של 6.02 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה במוסקבה זכה לאביני במדליית כסף, לאחר שעבר גובה של 5.89 מטר, זהה לזה של המנצח רפאל הולצדפה, אך עם יותר פסילות ולפני ביורן אוטו (5.82 מטר).
את שנת 2014 פתח לאבילני בסבב תחרויות באולם, הוא שיפר את שיאו האישי ל-6.04 מטר בתחרות ברואן, ומספר ימים אחר כך ל-6.08 מטר בתחרות בבידגושץ' שבפולין.
ב-15 בפברואר, בתחרות שנערכה באולם בדונצק שבאוקראינה, קבע שיא עולם חדש של 6.16 מטר, שיפור לשיאו של סרגיי בובקה שבאותו אולם בדיוק קבע את השיא הקודם 6.15 מטר 21 שנים קודם לכן.
באוגוסט זכה בפעם השלישית ברציפות באליפות אירופה כשעבר גובה של 5.90 מטר.
במרץ 2015 זכה במדליית זהב באליפות אירופה באולם בתוצאה של 6.04 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה זכה במדליית ארד בתוצאה של 5.80 מטר, לאחר המנצח שונסי ברבר הקנדי (5.90 מטר) ורפאל הולצדפה מגרמניה (5.90 מטר).
במאי קבע שיא אישי באצטדיון של 6.05 מטר.
במרץ 2016 זכה במדליית זהב באליפות העולם באולם שהתקיימה בפורטלנד כשקבע שיא תחרות של 6.02 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו זכה במדליית כסף בתוצאה של 5.98 מטר לאחר המנצח טיאגו דה סילבה מברזיל (6.03 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה 2017 זכה במדליית ארד בתוצאה של 5.89 מטר לאחר המנצח סם קנדריקס וסגנו פיוטר ליסק.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2018 זכה בפעם השלישית במדליית זהב בתוצאה של 5.90 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2019 לא הצליח להעפיל לגמר.
באולימפיאדת טוקיו סיים במקום השמיני בתוצאה של 5.70 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2022 סיים חמישי בתוצאה של 5.87 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה 2022 סיים שביעי בתוצאה של 5.65 מטר.
רנו טוויזי (.Renault Twizy Z.E) הוא שמו של דגם ניסיוני של מכונית מיקרו עירונית, חשמלית, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו, אשר הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות בפרנקפורט בשנת 2009. הזמנות ראשונות התקבלו במאי 2011, והמסירות החלו במרץ 2012. עד דצמבר 2019 נמכרו 29,118 כלי רכב מדגם זה.
רנו טוויזי מציגה עיצוב ייחודי וחדשני של תנוחת נסיעה בכלי רכב ארבע גלגלי המיועד לשני נוסעים.
למעשה מדובר בשילוב מהפכני של אופנוע, אשר בו יושבים הנוסעים זה מאחורי זה, (לעומת מכונית רגילה בה יושבים זה לצד זה), בתוך מרכב "קופסתי" סגור המאפיין כלי רכב ארבע גלגלי.
הנוסע יושב מאחורי הנהג בתנוחה הדומה לאופנוע אולם מערכות השליטה של הנהג הן כמו של מכונית רגילה הכוללת הגה ודוושות.
השימשה הקדמית נמשכת לאורך הגג ומאפשרת מבט סביבתי בגזרה רחבה במיוחד.
הדלתות נפתחות בסגנון "כנפי שחף".
רנו טוויזי מוצעת בשתי גרסאות של יחידת הכוח, האחת בעלת הספק של 20 כוחות סוס והשנייה בהספק של 5 כוחות סוס אשר במדינות מסוימות באירופה אינה מחייבת ברישיון נהיגה.
הסוללה מסוג ליתיום-יון ממוקמת מתחת למושב הקדמי.
החלפת הסוללה הריקה מתבצעת בנוחות מכיוון שהיא מחוברת למנוע באמצעות כבל ספירלי מכיוון חזית הרכב, שם ממוקמת גם נקודת הטעינה.
הסוללה ניתנת להטענה ממתקני טעינה בדרכים, כולל מן הרשת הביתית, וזמן הטעינה המרבי הוא כ-3.5 שעות.
מבנה המרכב של המכונית מעניק הגנה מרבית לנוסעים מכיוון שבנוסף לגמישותו המקנה לו יכולת ספיגת זעזועים, הרי שמיקום הגלגלים הבולט החוצה ממנו, וחיבורם לקורות הרוחב של השילדה, מעניק הגנה נוספת מפני פגיעות צד.
אביזרי בטיחות נוספים כוללים כרית אוויר לנהג, חגורות בטיחות הננעלות בארבע נקודות עגינה לנהג, ובשלוש נקודות עגינה לנוסע היושב מאחור.
המכונית מספקת יציבות דינמית גבוהה הודות למרכז כובד נמוך במיוחד ומערכת בלימה חזקה הכוללת בלמי דיסק בכל אחד מארבעת הגלגלים.
שני הדגמים מסוגלים לשאת מטען של כ-450 ק"ג כולל הסוללות שמשקלן כ-100 ק"ג.
טווח נסיעה בעומס מלא, כ-100 ק"מ.
מחירו של הדגם הבסיסי של המכונית באירופה הוא כ-7000 אירו, ועליו יש להוסיף את עלות השכירות החודשית של הסוללה החשמלית כ-45 יורו נוספים.
רנו פלואנס Z.E היא מכונית חשמלית הראשונה בעלת סוללה מתחלפת אשר פותחה על ידי חברת בטר פלייס בשיתוף יצרנית הרכב הצרפתית רנו.
מכונית זו יוצרה במפעל רנו אשר שוכן בטורקיה.
שיווק המכונית החל בשנת 2012 בישראל ובדנמרק.
המכונית מעוצבת חיצונית כרנו פלואנס ומונעת במנוע בנזין שהוארך ב-13 סנטימטרים כדי שיוכל להכיל את סוללת יוני ליתיום המותקנת מאחורי המושב האחורי.
לסוללה קיבולת של 22 קילו-וואט-שעה ומשקל של כ-250 קילוגרם ומאפשרת (לטענת היצרן) נסיעה של 160 קילומטר בתנאים רגילים.
הסוללה יכולה להיטען במספר דרכים:
באמצעות שקע ביתי של 10 אמפר (קיים בישראל ביבוא שאינו רשמי).
באמצעות מערכת הטענה ביתית של 16 אמפר אשר מותקנת על ידי חברת בטר פלייס.
בתחנת החלפת סוללה לאחר החלפתה באמצעות רובוט בסוללה מלאה אחרת (בטכנולוגיה שנלקחה מעולם מטוסי הקרב לטעינת טילים).
ההספק המרבי של המנוע החשמלי הינו 91 קילו-וואט ומשקלו 130 קילוגרם.
המכונית מצוידת במערכת 'אוסקאר', מערכת זיהוי אוטומטית שמנווטת את הרכב לתחנות החלפת סוללות ומנהלת את תהליך הטעינה מול מרכז הבקרה של בטר פלייס.
המערכת כוללת מקלט GPS ותקשורת סלולרית, המאפשרים קבלת מידע ושירותים נוספים.
כחלק מהסכם הפיתוח בין חברת בטר פלייס לרנו התחייבה בטר פלייס לרכוש 10,000 מכוניות.
בינואר 2012 נמסרו כמאה מכוניות לעובדי חברת בטר פלייס בישראל ולאחר חודשים אחדים החלו מסירות לרוכשים פרטיים.
סך הכל נמסרו עד ספטמבר 2012 כ-450 מכוניות מדגם זה בישראל והוזמנו כאלפיים מכוניות נוספות מפרטיים ומחברות.
בשנת 2014, לאחר קריסת חברת בטר פלייס נמכרו על ידי מפרק החברה כמה מאות כלי רכב לחברת קרסו מוטורס אשר שיווקה את הרכב לאנשים פרטיים ולחברות ממלאי החברה.
הפלואנס החשמלית הציעה חווית נהיגה של רכב חשמלי מלא: הנסיעה ברכב חלקה ושקטה ביותר לעומת רכב עם מנוע בנזין או מנוע דיזל.
המנוע החשמלי העביר המון כח באופן מהיר ביותר אל הכביש דרך הגלגלים, וזו גם נקודת התורפה של רכב זה השוחק את הצמיגים הקדמיים בזמן נסיעה מאומצת.
אילולא הגבילו אלקטרונית את הספק המנוע, רכב זה היה יכול להתחרות עם רכבי ספורט יוקרתיים ולהתמודד בכבוד, אך נהיגה זו הייתה מרוקנת את הסוללה בזמן קצר ביותר.
בעקבות שינוי מבנה רכב קיים והתאמת המרכב לסוללה פריקה הניתנת להחלפה מהירה נגזל מקום רב מתא המטען של הרכב והותיר מקום קטן לאחסון מטען.
אך לא לכל בעלי הרכב זה הפריע שכן לחלקם הגדול קניית רכב חשמלי מלא הייתה בעיקר במניעים אידאולוגים של איכות הסביבה.
המעבר לנסיעה ברכב חשמלי הצריכה שינוי בהרגלי הנהיגה הרגילים ומעבר לנהיגה במסלולים מתוכננים מראש עקב הטווח הקצר יחסית של רכב חשמלי.
עם קריסתה של בטר פלייס צורך זה נהיה הכרחי במיוחד עקב סגירתן של תחנות ההחלפה מהירה של סוללות טעונות והידרדרות של מצב הסוללות שנשארו ברכבים.
במפעל בטורקיה הופסק הייצור בסוף שנת 2013.
יצרן הרכב, רנו, שינה במהלך שנת 2017 את יחסו אל הרכב, אותו מיצב כראשון במכירות כלי רכב חשמליים באירופה ובעולם (ביחד עם הניסאן ליף, המבוססת על אותם רכיבים) ופתח במבצע לגניזת הרכבים.
רנו הציעה במפורש לרכוש את הרכבים מהלקוחות במחיר השוק לאותו זמן.
לקראת הפסקת שיווק הפלואנס החל בקוריאה הדרומית שיווק דגם זהה בשם רנו סמסונג SM3 Z.E, בעל סוללה קבועה.
הדגם הצליח שם ונמכרו ממנו 10,600 יחידות עד דצמבר 2019.
רנו פלואנס (צרפתית: Renault Fluence) היא מכונית משפחתית בתצורת סדאן, שיוצרה על ידי חברת רנו הצרפתית.
רנו פלואנס יוצרה בטורקיה ושווקה בעיקר במדינות מתפתחות במזרח אירופה ובאסיה.
המכונית לא שווקה במערב אירופה - שם מכרה רנו מכונית משפחתית בתצורות האצ'בק וסטיישן בשם רנו מגאן.
רנו פלואנס החליפה את גרסת הסדאן של רנו מגאן, ששווקה בצורותיה השונות בין השנים 1996 - 2009. הפלואנס פותחה בשיתוף עם קונצרן סמסונג הקוריאני, ובחלק ממדינות העולם המכונית נמכרת תחת השם "סמסונג SM3".
בהיצע הדגמים של רנו, הייתה הפלואנס ממוצבת מעל רנו קליאו הקטנה ומתחת למכונית המנהלים רנו לאטיטיוד.
בנוסף לרנו פלואנס, מייעדת רנו דגמים נוספים לשווקים מתפתחים.
רנו סימבול היא משפחתית קטנה אשר יוצרה בטורקיה על בסיס הרנו קליאו ונמכרה במדינות מתפתחות, וכך גם דגמי רנו אחרים המיוצרים במפעלי דאצ'יה שברומניה - משם הגיעה לישראל רנו לוגאן MCV, ולאחר מכן גם דגמי החברה הסדירים כאשר הושק בישראל מותג דאצ'יה.
לישראל מיובאים דגמי רנו על ידי חברת "קרסו מוטורס", המייבאת בנוסף את דגמי ניסאן ואינפיניטי.
רנו פלואנס הושקה בעולם ברבעון השלישי של שנת 2009. ההשקה העולמית נערכה בטורקיה.
הפלואנס זכתה למחמאות בעיתונות הרכב בכל מה שנוגע למרווח הפנימי, תא המטען ונוחות הנסיעה - אך מנגד נשמעו ביקורות על איכות הרכבת החומרים בתא הנוסעים, על ביצועי המנוע בדגמי הבנזין ועל הנדסת האנוש.
רנו פלואנס לא הועמדה למבחני הריסוק האירופאיים של איגוד הבטיחות יורו NCAP, אך הגרסה החשמלית של הפלואנס נבחנה וזכתה לציון של 4 כוכבים - נמוך מהסטנדרט המקובל במכוניות משפחתיות בתקופה זו.
רנו פלואנס משווקת בעולם עם שלושה מנועים שונים.
המנוע הבסיסי הוא מנוע בנזין בנפח 1,600 סמ"ק.
בעת השקתו סיפק המנוע 105 כוחות סוס ובהמשך שודרג הספקו ל-115 כוחות סוס.
מנוע בנזין נוסף הוא מנוע בנפח 2,000 סמ"ק (143 כוחות סוס).
בהיצע קיים גם מנוע דיזל בנפח 1,500 סמ"ק (110 כוחות סוס).
תיבות ההילוכים של הפלואנס הן תיבת הילוכים ידנית עם 5 או 6 יחסי העברה ותיבה אוטומטית רציפה שהחליפה תיבה מיושנת בעלת 4 הילוכים.
בחלק מהדגמים מוצעת תיבת הילוכים רובוטית כפולת מצמדים.
רנו פלואנס הגיעה לישראל בחודש נובמבר 2009. בתקופה הראשונה נמכרה הפלואנס בגרסה אחת בלבד, עם מנוע בנזין בנפח 1,600 סמ"ק בהספק של 105 כוחות סוס.
גרסה זו נמכרה בכמויות גדולות לציי רכב.
בחודש אוגוסט 2010 נוספה להיצע בישראל גרסה חדשה עם מנוע בנזין בנפח 2,000 סמ"ק ותיבת הילוכים רציפה - אותו שילוב שקיים גם בניסאן קשקאי.
המנוע החדש שיפר את ההספק ל-143 כוחות סוס.
בחודש יוני 2011 הושקה רנו פלואנס בגרסת טורבו-דיזל, עם מנוע בנפח 1,500 סמ"ק המשודך לתיבת הילוכים רובוטית כפולת מצמדים או לתיבת הילוכים ידנית.
על אף שגרסה זו מציעה הספק דומה לזה של גרסת ה-1,600 סמ"ק בנזין, העלייה במומנט שיפרה את הביצועים.
מלבד הביצועים, גרסת הדיזל של רנו פלואנס הציגה שיפור משמעותי גם בצריכת הדלק: על פי נתוני היצרן, גרסה זו משיגה צריכה של 22.7 ק"מ לליטר - נתון עדיף לעומת דגמים משפחתיים מתחרים.
בחלק מהזמן גרסת הדיזל הייתה לגרסה הנמכרת ביותר של רנו פלואנס בישראל, וגם בשוק היד השנייה שומרת גרסה זו על ערכה טוב יותר מגרסאות הבנזין.
בחודש אוגוסט 2013 הציגה ממשלת ישראל את שיטת המיסוי הירוק החדשה, שפגעה בדירוג של רכבי הדיזל.
רנו פלואנס בגרסת הדיזל עלתה מקבוצת הזיהום הרביעית לקבוצה ה-14, מה שהביא לעליה במחירה (על אף שהיבואנית ספגה חלק ניכר מעליית המס).
בחודש יולי 2011 החלה להימכר בישראל רנו פלואנס החשמלית (נקראת גם רנו פלואנס Z.E) על ידי חברת "בטר פלייס".
במרבית מדינות העולם נמכרת הפלואנס החשמלית כמכונית חשמלית נטענת.
בישראל ובדנמרק שווקה הפלואנס החשמלית על ידי חברת "בטר פלייס" עם סוללה מתחלפת.
בחודש מאי 2013 הוגשה לבית המשפט בישראל בקשה לפירוק חברת "בטר פלייס" והשיווק נעצר.
ברבעון הרביעי של שנת 2012 הוצגה מתיחת הפנים של רנו פלואנס בתערוכת הרכב של איסטנבול, ובחודש פברואר 2013 הגיעו הדגמים המחודשים לישראל.
במסגרת השינויים קיבלה רנו פלואנס עיצוב מחודש לחזית המכונית שבמרכזו סמל מוגדל של רנו.
גרסת הבנזין 1,600 סמ"ק עברה שיפור וההספק עלה מ-110 ל-115 כ"ס, ובנוסף הוחלפה תיבת ההילוכים האוטומטית לתיבת הילוכים רציפה - מה שהביא לשיפור בתצרוכת הדלק.
רנו קליאו (צרפתית: Renault Clio) היא מכונית סופרמיני בקטגוריה שבין המגאן (משפחתית) והטווינגו (מיני).
דגם זה קיים בארבעה דורות, הנמכרים משנת 1990 ועד היום.
מבחר מנועי הבנזין של הדור הרביעי והנוכחי נע בעת השקתו בין מנוע ה-1.2 ליטר בנזין האטמוספירי החלש ביותר בסדרה המפיק 70 כוח סוס, ועד מנוע ה-1.2 ליטר טורבו-בנזין החזק ביותר, עם 120 כוח סוס.
מספר שנים לאחר ההשקה, ירד מנוע ה-1.2 האטמוספירי מההיצע וכעת המנוע הבסיסי הוא הבא אחרי הקודם מבחינת הכוח, והוא ה-0.9 ל' טורבו-בנזין המפיק 90 כ"ס.
להיצע הצטרף לאחרונה גם מנוע 1.5 ליטר טורבו-דיזל הידוע של רנו (90 כוח סוס), אותו אחד שמניע את הדאצ'יה סנדרו ואת המייקרה החדשה של ניסאן.
רנו קרוול (צרפתית: Renault Caravelle) מכונית ספורט-קופה מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1958–1968.
לראשונה הוצגה הקרוול בתערוכת הרכב של פריז, בשנת 1958 עם מנוע דופין.
שנה לאחר מכן הוצגה בקנדה ובארצות הברית עם מנוע משופר.
הרנו קרוול כונתה עד שנת 1962 "רנו פלורידה" למעט בקנדה ובארצות הברית שם שווקה כרנו קרוול.
ב-1968, השנה האחרונה לייצור הקרוול, נמכרו 1,438 יחידות והייצור הופסק.
דגמי הקופה רנו 15 ורנו 17 החליפו בשנת 1971 את הרנו קרוול.
מנוע 4 צילינדרים, 845 סמ"ק, מנוע מקורר מים המפיק 37 כ"ס, (מנוע דופין)
בשנת 1959 שודרג המנוע למנוע גורדיני המפיק 40 כ"ס, יחס הדחיסה 7.6:1 הועלה ל-8.0:1
הילוכים סינכרוניים ידניים - 4 מהירויות
רנו ז'יוואקאטר היא מכונית משפחתית קטנה בעלת גוף קונכי, בגרסאות: סדאן, קופה, סטיישן ומסחרית (ואן).
"רנו ז'יוואקאטר" היא מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1937–1960.
סך הכול יוצרו 252,604 יחידות
המעצב לואי רנו, שעמד מאחורי תכנון ועיצוב הז'יוואקאטר התמקד בלקוחות חדשים שקודם לא רכשו מכוניות שיוצרו על ידי חברת רנו.
היה דמיון רב בין דגם הז'יוואקאטר לדגם ה"אופל אולימפיה" הגרמני.
הרנו ז'יוואקאטר הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב של פריז בשנת 1937. גוף הפלדה היה מרותך לתוך פלטפורמת השלדה.
הפנסים שולבו לתוך גוף הרכב.
יצור הז'יוואקאטר צומצם משמעותית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
מתחרי הדגם היו הסימקה 8 ופיג'ו 202, אשר יוצרו גם כן בצרפת.
2 דלתות - ואן (מסחרית)
4 דלתות - סטיישן (הושקה בשנת 1957 בשם Daufinoisse)
רנו ויוה ספורט היא מכונית מנהלים, 6 צילינדרים, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1933–1938. בדצמבר 1934 הוצגה גרסה משודרגת, (נפח המנוע הוגדל ל-4,085 סמ"ק), אשר יוצרה עד פברואר 1938.
מחיר הרנו ויוה ספורט בהשקתה היה 35,000 פרנק צרפתי לגרסת 4 דלתות סדאן.
לרנו ויוה ספורט שני סוגי דגמים, סדאן 4 דלתות וקופה-קונברטיבל 2 דלתות.
סך הכול יוצרו 4,917 יחידות לשני הדגמים יחדיו.
מחיר היחידה בהשקתה היה 32,400 פרנק צרפתי, לדגם סדאן 4 דלתות.
רנו קולוראל היא מכונית בינונית, שיוצרה במספר תצורות, בעלת מנוע 4 צילינדרים.
הקולוראל מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1950-1957.
לרנו קולוראל מספר תצורות: 4 דלתות סטיישן, 2 דלתות סטיישן, מסחרית 2 דלתות וטנדר\משאית קלה 2 דלתות.
כמו כן, דגם המיועד לשימוש כמונית.
רנו פרגאט היא מכונית משפחתית בתצורת סדאן ובעלת 4 צילינדרים.
הדגם מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצר בין השנים 1951–1960.
הרנו פרגאט הוצגה ב-30 בנובמבר 1950 בפני עיתונאים, אבל הושקה רשמית בנובמבר 1951. סך הכל יוצרו מדגם זה 180,463 יחידות.
בשנת 1956 הוצגה גרסת הסטיישן אשר נקראה רנו דומיין.
שארל דה גול, נשיא צרפת לשעבר, השתמש בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ברנו פרגאט כרכב שרד (מודל 1957 עם בסיס גלגלים מוארך), לצד סיטרואן DS.
רנו דומיין היא סטיישן 4 צילינדרים, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1956–1960.
הרנו דומיין נבנתה על בסיס הרנו פרגאט המשפחתית והחליפה את הרנו דומיין.
רנו פואגו היא מכונית קופה קומפקטית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1980–1992, בצרפת.
בנוסף לייצור בצרפת, ה"רנו פואגו" יוצרה בספרד (1980–1986), ארגנטינה, צ'ילה וונצואלה.
דגם "רנו פואגו" מבוסס על דגם "רנו 18".
רנו ריינאסטלה הייתה מכונית סלון מפוארת מתוצרת חברת רנו הצרפתית, אשר יוצרה ושווקה בין השנים 1929–1934. אורכה היה 5.7 מטר, רוחבה כ-2 מטר ומשקלה 2.5 טון.
לשם השוואה, רכב משפחתי שכיח בימינו משקלו כ-1 טון.
סך הכול יוצרו 304 יחידות בתצורות סלון, לנדולט וקבריולה.
RM5 Type (יוצרו 60 יחידות)
ZS1 Type (הדגם יוצר מינואר 1934, יוצרו 20 יחידות)
רנו נרוואסטלה היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1929–1937.
בנוסף לדגם הסלון, הדגם יוצר בתצורות: לימוזינה וקופה.
דגם הלימוזינה אף הועמד לרשות נשיא צרפת.
סך הכול יוצרו מהדגם 3,544 יחידות.
רנו טייפ A הוא כלי הרכב הממונע הראשון שפותח על ידי לואי רנו ואחיו בשנת 1898 ויוצר עד שנת 1903. הדגם יועד ל-2 נוסעים ויוצרו ממנו 71 יחידות.
קבוצת הפורמולה 1 רנו ספורט היא קבוצת מרוצים השייכת ליצרנית הרכב רנו.
רנו הייתה מעורבת באליפות הפורמולה 1 הן כיצרנית והן כספקית מנועים במספר תקופות מאז שנת 1977. החברה החלה את דרכה כיצרנית והייתה הראשונה ששילבה את מנועי הטורבו בתחרות.
בשנת 1983 עברה הקבוצה לספק מנועים לקבוצות שונות.
אף על פי שהקבוצה צברה ניצחונות ואף התמודדה על האליפות פרשה רנו בסוף עונת 1985. הקבוצה המשיכה לספק מנועים עד לשנת 1986 ובין השנים 1989 עד 1997.
בשנת 2000 שבה הקבוצה לאליפות לאחר שרכשה הקבוצה את קבוצת בנטון.
לאחר שנתיים מותגה הקבוצה מחדש כקבוצת רנו.
בשנים 2005 ו-2006 זכתה הקבוצה פעמיים בתואר הכפול: אליפות הנהגים (בידי פרננדו אלונסו) ואליפות היצרנים.
בשנת 2011 התחרתה הקבוצה בשם לוטוס רנו, אך המשיכה להתחרות תחת רנו כיצרנית.
בשנת 2012 הפכה לוטוס ליצרנית והקבוצה התחרתה בשם לוטוס עד לסיום שנת 2015.
בנוסף לפעילותה של רנו כקבוצת מרוצים היא פעלה גם כספקית מנועים.
במסגרת פעילות זאת שיתפה הקבוצה פעולה עם קבוצות רבות ביניהן בנטון, ויליאמס ורד בול.
מלבד שתי האליפויות שזכתה הקבוצה הייתה שותפה לזכיות של 12 אליפויות יצרנים ו-11 אליפויות נהגים עם הקבוצות השונות להם סיפקה מנועים.
רנו הצטרפה לאליפות הפורמולה 1 בשנת 1977. ז'אן-פייר ג'אבויל היה נהג הקבוצה, שלקח חלק בחמישה מרוצים לקראת סיום העונה.
דגם ה-RS01 היה בעל מנוע בנפח 1.5 ליטר.
המנוע הראשון בתולדות האליפות עם מגדש טורבו.
בעיות אמינות חוזרות גרמו לפרישה בכל המרוצים והרכב כונה בלעג "הקומקום הצהוב".
המרוץ הראשון בו הייתה אמורה להשתתף היה גרנד פרי צרפת, המרוץ התשיעי בעונה, אך הרכב לא היה מוכן והבכורה נדחתה למרוץ הבא.
במהלך המרוץ הצליח להגיע עד למקום השישי, אך נאלץ לפרוש במהלך ההקפה ה-40. פרישה בשני המרוצים הבאים וכישלון במקצה הדירוג לפני המרוץ בקנדה הובילו את ראשי הקבוצה לוותר על ההשתתפות במרוץ סיום העונה, שהתקיים ביפן.
העונה השנייה לא הייתה מוצלחת יותר ובמרבית המרוצים לא הצליח ג'אבויל להגיע לקו הסיום.
לקראת סיום העונה הצליחה הקבוצה לראות שיפור, כשדורגה פעמיים במקום השלישי במקצי הדירוג.
בגרנד פרי ארצות הברית, מרוץ אחד לפני מרוץ סיום העונה, צברה הקבוצה נקודות ראשונות כשסיימה במקום הרביעי.
רנה ארנו הצטרף לקבוצה כנהג שני לקראת עונת 1979. לקראת מחצית העונה קיבלו צמד הנהגים את דגם ה-RS10. אל גרנד פרי צרפת זינקו צמד הנהגים מהשורה הראשונה.
ג'אבויל, שזינק מהפול פוזישן, ניצח את המרוץ.
ארנו ניהל קרב צמוד עם ז'יל וילנב על המקום השני, קרב שהוכרע לבסוף לטובת נהגה של קבוצת פרארי.
לאחר המרוץ התקשה ג'אבויל להשיג נקודות עד לסיום העונה, בעוד ארנו מסיים פעמיים על הפודיום במקום השני.
ארנו פתח את העונה הבאה בצורה טובה עם שני ניצחונות בשלושת המרוצים הראשונים של העונה, בעוד ג'אבויל נאבק לאורך כל העונה עם בעיות טכניות שאילצו אותו לפרוש ממרבית המרוצים.
הנקודות היחידות שצבר בעונה היו בגרנד פרי אוסטריה, אותו ניצח.
בגרנד פרי קנדה, מרוץ אחד לפני סיום העונה, שבר את רגלו לאחר התנגשות קשה.
הפציעה סיימה עבורו את קריירת המרוצים ואת ובמקומו הוחתם אלן פרוסט.
בשלוש השנים שבהן התחרה בקבוצה סייע לה להגיע להישגים מרשימים: פעמיים סיימה במקום השלישי באליפות היצרנים ופעם אחת במקום השני.
פרוסט ניצח תשעה מרוצים, ארנו הוסיף שניים נוספים, לפני שעבר לפרארי בעונת 1982. פרוסט היה קרוב לזכייה באליפות היצרנים בעונת 1983, אך הפסיד את התואר לנלסון פיקה במרוץ האחרון של העונה.
לאחר סיום העונה עלו טענות כי קבוצת ברבהאם-ב.מ.וו עשתה שימוש בדלק באוקטן גבוה מ-102, המותר על פי התקנות.
ב.מ.וו הכחישו את הטענות, דבר שזכה לגיבוי של FISA.
בעקבות זאת לא ננקטו צעדים נוספים ותואר האליפות נשאר בידי פיקה.
יומיים לאחר סיום העונה פוטר פרוסט בעקבות ביקורת פומבית שהשמיע כנגד הקבוצה.
לדבריו ההפסד לפיקה נבע מהיעדר השקעה מספיקה של הקבוצה בפיתוח המכונית.
הקבוצה צירפה לשורותיה שני נהגים חדשים לקראת עונת 1984: את פטריק טאמבי הצרפתי, שעזב את קבוצת פרארי ואת דרק ווריק הבריטי, שהגיע מקבוצת טולמן.
למרות כמה תוצאות טובות הקבוצה לא הייתה תחרותית בשתי העונות הבאות.
קבוצות קטנות יותר כמו לוטוס וליגייר הצליחו להגיע לתוצאות עדיפות בפיתוח מנועי הטורבו שלהן.
בגרנד פרי גרמניה של עונת 1985 שיתפה הקבוצה מכונית שלישית בה נהג פרנסואה הנסו.
על המכונית הותקנה, בפעם הראשונה, מצלמה שאיפשרה לצופי הטלוויזיה לראות בשידור חי צילומים מתוך מכונית במהלך המרוץ.
השידור החי נמשך לאורך שמונה הקפות בלבד, לאחריהן נאלץ הנסו לפרוס בשל בעיות במצמד.
חברת רנו התמודדה בשנת 1985 עם משבר כלכלי גדול שהוביל להחלטה על הפסקת פעילות קבוצת המרוצים שלוותה בעלויות גבוהות.
בשנת 1986 נשארה הקבוצה באליפות כספקית מנועים ובסיומה הופסקה גם הפעילות הזאת.
במרץ 2000 רכשה רנו את קבוצת בנטון פורמולה תמורת 120 מיליון דולר.
הקבוצה המשיכה להתחרות במשך שתי עונות נוספות בשם בנטון ולקראת עונת 2002 שינתה את שמה לרנו F1. ג'נסון באטן המשיך לנהוג עבור הקבוצה, אליו הצטרף יארנו טרולי.
צמד הנהגים צברו 23 נקודות והקבוצה דורגה במקום הרביעי באליפות היצרנים.
אף על פי שבאטן צבר יותר נקודות מטרולי הוא הוחלף בסיום העונה על ידי פרננדו אלונסו, ששימש כנהג מבחן בקבוצה.
אלונסו ניצח את גרנד פרי הונגריה, ניצחון שהגיע כ-30 שנה אחרי הניצחון הקודם.
בעונת 2004 התמודדה הקבוצה על המקום השני באליפות היצרנים.
טרולי ניצח את גרנד פרי מונקו, אך מערכת היחסים עם הנהלת הקבוצה, ובמיוחד עם פלאביו בריאטורה, מנהל הקבוצה, הדרדרה לאחר ירידה ביכולת במחצית השנייה של העונה והאשמות מצד טרולי להעדפה של אלונסו על פניו.
שיא המשבר הגיע לאחר גרנד פרי צרפת בו רובנס באריקלו עקף את טרולי בסקטור האחרון של הקפת הסיום ומנע מרנו פודיום כפול (אלונסו סיים במקום השני).
טרולי הודיע על עזיבת הקבוצה ומעבר לטויוטה בסיום העונה, אך בסופו של דבר עזב לאחר גרנד פרי איטליה ובמקומו הוחתם ז'ק וילנב.
וילנב שלא התחרה באליפות יותר מעונה לא הצליח להשיג תוצאות טובות בשלושת המרוצים בהם השתתף והקבוצה סיימה רק במקום השלישי.
ג'יאנקרלו פיסיקלה הצטרף לקבוצה כנהג קבוע במקומו של טרולי והשיג ניצחון ראשון במרוץ פתיחת העונה.
אלונסו ניצח את שלושת המרוצים הבאים ופתח פער הן בטבלת הנהגים והן בטבלת היצרנים.
אחרי גרנד פרי סן מרינו ההובלה של אלונסו ושל רנו הועמדה בסכנה בעקבות ההצלחה של קימי רייקונן וקבוצת מקלארן.
המהפך של מקלארן בטבלת היצרנים הושלם לאחר שסיימה בשני המקומות הראשונים בגרנד פרי ברזיל.
אלונסו, שסיים שלישי באותו מרוץ, הבטיח את הזכייה באליפות הנהגים והפך למנצח הצעיר בתולדות האליפות.
ניצחון בגרנד פרי סין הבטיח זכייה גם בתואר הקבוצתי.
אלונסו ופיסיקלה המשיכו להתחרות עבור הקבוצה גם בעונת 2006. אלונסו ניצח שישה מתוך תשעת המרוצים בתחילת העונה, כולל גרנד פרי בריטניה, שהיה הגרנד פרי ה-200 של הקבוצה.
פיסיקלה ניצח מרוץ אחד והקבוצה פתחה פער של 34 נקודות מפרארי באליפות היצרנים.
מיכאל שומאכר ניצח ארבעה מששת המרוצים הבאים והעלה את פרארי למקום הראשון באליפות היצרנים, כשנותרו שלושה מרוצים לסיום העונה.
גורל האליפות הוכרע רק במרוץ הסיום של העונה בברזיל.
אלונסו סיים שני אחרי פליפה מאסה והבטיח זכייה שנייה ברציפות באליפות הנהגים והיצרנים.
אלונסו עזב את הקבוצה ועבר למקלארן.
במקומו הצטרף הייקי קובלינן, ששימש כנהג מבחן בקבוצה.
קבוצת הבנקאות ההולנדית ING הצטרפה כנותנת החסות העיקרית לקבוצה לקראת עונת 2007. בעקבות כך נוספו לצביעה של מכונית ה-R27 גוונים של כתום ולבן בנוסף לצהוב והכחול.
בנוסף, נחתם חוזה לאספקת מנועים לקבוצת רד בול, שיתוף פעולה שיימשך עד לסיום עונת 2018. צמד הנהגים התקשו לאורך מרבית העונה ובסיומה דורגו במקום השביעי והשמיני.
ב-8 בנובמבר האשימה FIA את הקבוצה בריגול נגד קבוצת מקלארן.
על פי ההאשמות הקבוצה החזיקה ברשותה חומרים סודיים של התמחרה כולל שרטוטים ומפרטים טכניים של מערכת הדלק, ההילוכים ומערכת הבקרה ההידראולית.
השימוע בנושא התקיים בתחילת חודש דצמבר במונקו, בסיומו הורשעה החברה בהפרת סעיף 151C לתקנות, אך לא נענשה.
ארבעה ימים לאחר השימוע הודיע אלונסו על חזרה לקבוצה לצידו של נלסון פיקה ג'וניור, נהג הניסוי של הקבוצה בעונה הקודמת.
לאחר סיום מחצית העונה הראשונה דורגה הקבוצה במקום השביעי מתוך תשע קבוצות.
גרנד פרי גרמניה היווה את נקודת המפנה של העונה.
פיקה ניצל את יציאתה של מכונית הביטחון בשביל להבטיח פודיום ראשון לקבוצה בעונה, כשסיים במקום השני.
בגרנד פרי סינגפור נהנה אלונסו מהתנגשות של פיקה בשביל להשיג ניצחון ראשון בעונה.
מאוחר יותר יתברר כי ההתנגשות הייתה מכוונת.
שבועיים לאחר מכן ניצח את המרוץ הבא, שהתקיים ביפן.
עד לסיום העונה צבר אלונסו פודיום נוסף ודורג במקום החמישי.
רנו הצהירה על כוונתה להתמודד על תואר האליפות הכפול בעונת 2009. אף על פי שאלונסו צבר נקודות בארבעה מתוך ששת המרוצים הראשונים בעונה, היה ברור כי היעד איננו ריאלי.
בהמשך העונה השתפרו התוצאות: אלונסו קבע את זמן ההקפה המהירה בגרמניה, זינק מהפול פוזישן בהונגריה, אך נאלץ לפרוש בשל תקלה במשאבת הדלק.
בגרנד פרי בלגיה היה אלונסו קרוב שוב למקום בפודיום, אך נאלץ לפרוש בשל בעיה בגלגל לאחר התנגשות עם אדריאן סוטיל.
פיקה השיג תוצאות נמוכות ולקראת סיום העונה הוחלף על ידי רומן גרוז'אן.
אלונסו השיג את הפודיום היחיד של הקבוצה בעונה בגרנד פרי סינגפור, בסיומו הודיע על מעבר לפרארי בסיום העונה.
במהלך עונת 2009 נבחנו האשמות כנגד התנהלות הקבוצה בעונה הקודמת.
ההאשמות התרכזו בתאונה של פיקה בגרנד פרי סינגפור.
בתחילה הוצגה התאונה כטעות של הנהג, אך לאחר שפיקה עזב את הקבוצה חהלו שמועות כי התאונה נעשתה במכוון על מנת לאפשר לאלונסו לנצח את המרוץ.
בחקירה שנפתחה על ידי FIA טען פיקה כי ההוראה ניתנה לו על ידי פלאביו בריאטורה, מנהל הקבוצה ופט סימונדס, המכונאי הראשי.
בספטמבר 2009 הואשמה הקבוצה בקונספירציה להטיית מרוצים.
רנו הודיעה כי תפעל בצעדים משפטיים נגד פיקה ואביו באשמת האשמות שקר וסחיטה.
לאחר שתמלילים של שיחות בין הנהגים לראשי הקבוצה הודלפו לעיתונות, הודיעה הקבוצה כי לא תערער על ההאשמות וכי בריאטורה וסימונדס יעזבו את הקבוצה באופן מיידי.
בדיון של המועצה העליונה של ההתאחדות המוטורית הוחלט להעניש את רנו בהרחקה מהאליפות על תנאי למשך שנתיים.
בריאטורה הורחק לצמיתיות ונאסר עליו להיות סוכן נהגים.
בסוף שנת 2009 מכרה רנו את מרבית מניותה בקבוצה לקרן ההשקעות ג'ני קפיטל מלוקסמבורג.
היצרנית המשיכה להחזיק ב-25% ממניות הקבוצה ולשמש כספקית מנועים לקבוצת רד בול.
רוברט קוביצה הוחתם כמחליפו של אלונסו ולצידו הוחתם ויטלי פטרוב.
קוביצה הקדים את פטרוב במרבית מקצי הדירוג והמרוצים בעונה.
שמועות שנפוצו טענו כי קימי רייקונן, שבאותם ימים התחרה באליפות העולם בראלי, צפוי להחליף את פטרוב בעונת 2011. רייקונן הכחיש את השמועות ומחה נגד השימוש שהקבוצה עושה בשמו לצרכים פנימיים שלה.
בדצמבר 2010 מכרה רנו את חלקה בקבוצה לחברת לוטוס ונשארה באליפות כספק מנועים בלבד.
בעקבות המכירה שונה שם הקבוצה בעונת 2011 ללוטוס רנו.
בינואר 2011 הכריז אריק בולייה, מנהל הקבוצה, כי הקבוצה תתחרה תחת רישיון בריטי ולא צרפתי.
בתחילת חודש פברואר נפצע קוביצה בתאונה קשה במהלך מרוץ ראלי באיטליה.
ניק היידפלד הוחתם במקומו של קוביצה, בעוד הפולני נשאר חתום בקבוצה לאורך כל העונה.
פטרוב השיג את הפודיום הראשון בקריירה במרוץ פתיחת העונה, בו סיים במקום השלישי.
היידפלד השיג פודיום במרוץ הבא.
לפתיחת העונה הטובה לא הייתה המשכיות וקצב צבירת הנקודות הואט.
היידפלד הוחלף באוגוסט בברונו סנה, שצבר רק 2 נקודות בשמונת המרוצים שנותרו עד לסיום העונה.
בנובמבר הודיעה הקבוצה על החתמת רייקונן.
שבוע וחצי לאחר מכן הוחתם רומן גרוז'אן.
בעונת 2012 שינתה הקבוצה את שמה ללוטוס.
בספטמבר 2015 הודיעה קבוצת רנו כי חתמה על מכתב הבנות ובין חברת גרוויטי מוטורספורטס, שבבעלות קרן ההשקעות ג'ני קפיטל.
במכתב הוסכם על השתלטות חוזרת על קבוצת לוטוס, לה נמכרה הקבוצה בשנת 2010. הקבוצה חזרה לאליפות לקראת עונת 2016 בשם "רנו ספורט" עם צמד הנהגים קווין מגנוסן וג'וילון פאלמר.
פרדריק ואסור מונה למנהל הקבוצה.
מגנוסן צבר 7 נקודות במהלך העונה, בעוד פאלמר הוסיף נקודה בודדת והקבוצה דורגה במקום התשיעי.
ואוסר עזב את הקבוצה בינואר 2017 בעקבות אי הסכמה עם הנהלת הקבוצה.
ניקו הולקנברג החליף את מגנוסן בתחילת העונה.
פאלמר המשיך לעונה שנייה בקבוצה, אך הוחלף על ידי קרלוס סאינס ארבעה מרוצים לפני סוף העונה.
הקבוצה סיימה את העונה במקום השישי עם 57 נקודות.
השיפור המשיך גם בעונה הבאה בה צברו הולקנברג וסאינס 122 נקודות שהביאו את הקבוצה למקום הרביעי.
דניאל ריקארדו הצטרף לקבוצה בעונת 2019 במקומו של סאינס.
הקבוצה הצהירה על כוונתה להתחרות כאחת משלוש הגדולות, כשהיא מכוונת לתפוס את מקומה של רד בול כקבוצה השלישית באליפות.
בעיות אמינות בפתיחת העונה, בעיות במבנה האווירודינמי ופסילה כפולה בגרנד פרי יפן הובילו את הקבוצה למקום החמישי, בפער של יותר מ-300 נקודות אחרי המקום השלישי.
הכישלון בבניית המכונית הוביל לחילופים במספר תפקידי מפתח בקבוצה.
פאט פרי, מהנדס שילדה שעבד בעבר עם פרארי ומקלארן, ודירק דה ביר, מהנדס אווירודינמיקה שעבד בעבר בויליאמס הצטרפו לקבוצה.
שינוי נוסף נערך בגזרת הנהגים כשאסטבן אוקון החליף את הולקנברג.
את עונת 2020 פתח דניאל ריקארדו בצורה לא טובה, כשזכה בנקודות רק בשלושה מששת המרוצים הראשונים של העונה.
הוא התאושש במירוץ בבלגיה כשהגיע למקום הרביעי וקבע את ההקפה המהירה ביותר.
בהמשך העונה השיג שני פודיומים וסיים במקום החמישי באליפות הנהגים.
אסטבן אוקון השיג במהלך העונה פודיום יחיד כשהגיע למקום השני בבחריין, וסיים את העונה במקום ה-12 בלבד.
הקבוצה הגיעה למקום החמישי באליפות היצרנים כשהקדימה את פרארי.
ריקארדו עזב את הקבוצה לטובת מקלארן בסיום העונה ובמקומו החתימה הקבוצה את פרננדו אלונסו, ששב אחרי שנתיים של פרישה.
אסטבן אוקון השיג ניצחון בגרנד פרי הונגריה ובסיום העונה היא דורגה במקום החמישי.
מלבד היותה מתחרה באליפות, רנו שימשה במהלך השנים ספקית מנועים למספר גדול של קבוצות.
בקבוצה הראשונה לה סיפקה רנו מנועים היא לוטוס לה סיפה הקבוצה מנועים במשך ארבע שנים החל מעונת 1983. המנוע לא היה תחרותי בפתיחת העונה, אך השתפר בחצי השנה שלה.
את עונת 1984 פתחה לוטוס עם פודיום כש אליו די אנגליס סיים במקום השלישי.
עד לסיום העונה השיגה הקבוצה עוד שישה פודיומים.
בנוסף, במהלך העונה החלה לספק מנועים גם לקבוצת ליז'ייה.
איירטון סנה הצטרף ללוטוס בעונת 1985 והקבוצה צברה שמונה פול פוזישנים ושלושה ניצחונות.
קבוצת טיירל הייתה הקבוצה השלישית שרכשה מנועים מרנו.
בסיום אותה עונה הפסיקה רנו את פעילת קבוצת המרוצים, אך המשיכה לספק מנועים לשלוש הקבוצות במשך עונה נוספת לפני שהופסקה פעילות החטיבה.
רנו שבה לספק מנועים בעונת 1989 בשיתוף פעולה עם קבוצת ויליאמס.
תיירי באוצן השיג את הניצחון האשון בגרנד פרי קנדה שהתנהל בתנאי גשם.
החברה הצליחה לשפר את מנועיה בצורה טובה במהלך השנתיים הבאות ובעונת 1992 זכתה ויליאמס באליפות הנהגים והיצרנים, כשנייג'ל מנסל מנצח תשעה מתוך 16 המרוצים בעונה.
קבוצת ליז'ייה שבה לרכוש את מנויעה מרנו באותה השנה.
ויליאמס ורנו חזרו על הזכייה הכפולה בעונה הבאה.
הפעם היה זה אלן פרוסט שזכה באליפות הנהגים.
איירטון סנה מצא את מותו במהלך עונת 1994, דבר שהפך את דיימון היל לנהג המוביל של הקבוצה.
היל היה בפער של 37 נקודות אחרי מיכאל שומאכר, מוביל האליפות, אך הצליח לצמצם את הפער עד לנקודה אחת לפני מרוץ סיום העונה.
שני הנהגים התגשו זה עם זה במהלך המרוץ ונאלצו לפרוש.
שומאכר זכה באליפות הנהגים, בעוד ויליאמס זכתה באליפות היצרנים בפעם השלישית.
שינוי בתקנות לקראת עונת 1995 הפחית את נפח המנוע המקסימלי לשלושה ליטרים.
רנו עשתה את ההתאמות הנדרשות ומנוע ה-RS7 היה קל יותר במשקל.
קבוצת בנטון רכשה מליז'ייה את מנוע הרנו שלה ומיכאל שומאכר הבטיח לקבוצה זכייה כפולה עם תשעה ניצחונות במהלך העונה.
ויליאמס שבה וזכתה בתואר הכפול בשנתיים הבאות עם דיימון היל וז'אק וילנב.
בסוף עונת 1997 עזבה שוב רנו את האליפות.
היא המשיכה לעבוד עם חברת מכהכרום (Mecachrome) הצרפתתית ששילמה לרנו עבור סיוע בפיתוח המנועים.
את המנועים מכרה מכהכרום, תחת שמה, לקבוצת ויליאמס.
בנטון המשיכה לעשות שימוש במנועי רנו עד לסיום שנת 2000 בשם Playlife.
פלביו בריאטורה הפיץ את המנועים משנת 1999 בשם סופרטק (Supertec) לויליאמס ולקבוצת BAR.
בשנת 2000 מכרה סופרטק את המנועים לקבוצת Arrows.
אף על פי שהקבוצות הצליחו להשיג נקודות ספורות במהלך העונה, המנועים של סופרטק לא היו מוצלחים ושלוש הקבוצות פנו לספק אחר לאחר עונה אחת בלבד.
אחרי הרכישה של בנטון בשנת 2000 רנו לא סיפקה מנועים לקבוצות אחרות עד לשנת 2007 בה חתמה על הסכם עם קבוצת רד בול.
רד בול הייתה קבוצת מרכז טבלה בשנתיים הראשונות.
שינוי בתקנות החל מעונת 2009 שינה את מעמדה של הקבוצה.
בגרנד פרי סין השיג סבסטיאן פטל את הניצחון הראשון בתולדות הקבוצה, כשבן זוגו, מארק ובר מסיים במקום השני.
בסיום העונה דורגה רד בול במקום השני באליפות היצרנים.
פטל ורד בול זכו בתואר הכפול בעונת 2010, התואר התשיעי עבור מנועי רנו.
בסיום העונה חתמה הקבוצה על הסכם לאספקת מנועים עם קבוצת לוטוס המלזית בעונתה השנייה והאחרונה באליפות.
רד בול זכתה בתואר הכפול בעונות 2011 ו-2012. באותה שנה החלה רנו לספק מנועים לקבוצת לוטוס שרכשה מרנו את הקבוצה ושינתה את שמה ללוטוס רנו, בעוד קבוצת לוטוס המלזית שינתה את שמה לקטרהאם והמשיכה לרכוש מנועים מרנו.
במקביל חידשה את שיתוף הפעולה עם קבוצת ויליאמס.
פטל ורד בול השלימו זכייה רביעית ברציפות בגרנד פרי הודו של עונת 2013.
רנו פיתחה מנוע חדש 1.6 ליטר V6 טורבו בהתאם לתקנות החדשות שנכנסו לתוקפן בעונת 2014. בנוסף לרד בול, לוטוס וקטרהאם גם קבוצת טורו רוסו הצטרפה לרוכשי המנועים מהחברה.
במהלך מבחני קדם העונה בחרז התגלו בעיות במגדשי הטורבו ובמערכת ניצול האנרגיה החוזרת.
תיקונים חלקיים בוצעו עד לסבב מבחני קדם העונה בבחריין.
בתחילת העונה סבלו המנועים מאמינות נמוכה וחוסר יכולת לפתח מהירות.
חוסר שביעות הרצון מהביצועים נמשכה גם בעונת 2015 והובילה את רד בול להודיע על הפסקת ההתקשרות עם רנו בסיום העונה.
למרות ההכרזה חתמה רד בול על חוזה חדש, לאחר שלא הצליחה להשיג מנועים טובים יותר, אך מיתגה את המנועים בשם "טאג הויר".
במקביל, הפסיקה רנו את אספקת המנועים לקבוצת טורו רוסו, שחתמה מחדש על חוזה עם פרארי.
במהלך שנת 2016 האריכה את רד בול את שיתוף הפעולה לשנתיים נוספות תחת המיתוג של טאג הויר.
בנוסף, שבה טורו רוסו לרכוש מנועים מרנו.
בספטמבר 2017 חתמה קבוצת מקלארן על חוזה לרכישת מנועים מרנו לשלוש עונות, החל מעונת 2018. טורו רוסו הודיעה שוב על הפסקת שיתוף הפעולה ומעבר למנועים מתוצרת הונדה.
ביוני 2018 הודיעה רד בול על הפסקת שיתוף הפעולה עם רנו לאחר 12 עונות.
רנו מונהסטלה היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1928–1932.
רנו מונהסטלה יוצרה במספר תצורות:
4 דלתות - טורפדו ("Torpedo car")
רנו טווינגו היא מכונית מיני, המוגדרת כ"מכונית עירונית", מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר מיוצרת משנת 1992 ועד היום.
דור ראשון של דגם "רנו טווינגו" יוצר בצרפת, ספרד, אורוגוואי וקולומביה.
הדור השני של דגם "רנו טווינגו" יוצר בסלובניה.
דור שלישי של הדגם מיוצר בסלובניה, בעיר נובו מסטו באמצעות "Revoz" , יצרנית רכב המשותפת (Joint venture) ל"רנו" ול"Industrija motornih vozil" .
דור שלישי - מיוצר משנת 2014 ועד היום.
דגם הדור השלישי הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות הבינלאומית בז'נבה, שנת 2014.
דגם "רנו טווינגו" פותח בשותפות עם דיימלר AG על בסיס פלטפורמה משותפת לדגם הסמארט פורפור (דור שני).
במרץ 2010 הודיעו רנו ודיימלר, במסגרת שותפותן הקיימת, על פרויקט "אדיסון", שיתוף פעולה שמטרתו להמציא פלטפורמה משותפת למכוניות עירוניות קטנות שיתחלקו בין שתי החברות.
"רנו" ו"דיימלר" השקיעו באופן שווה בשלב המחקר והפיתוח כאשר 70% מהחלקים משותפים ל"סמארט פורפור" ודגם "רנו טווינגו".
הדור השלישי של "רנו טווינגו" והדור השני של סמארט פורפור מיוצרים באותו מפעל, בעיר נובו מסטו בסלובניה.
בלמים: דיסק מאוורר (קדמיים), תוף (אחוריים).
קוטר סיבוב בין מדרכות: 8.59 מטר.
תקן זיהום אוויר אירופי - EURO 6.
נכון לפברואר 2019, דגמי "רנו טווינגו" משווקים בישראל ב-3 גרסאות של רמת גימור:
"INTENSE" - כולל גג פנורמי חשמלי נפתח העשוי מבד.
רנו מגוון משאיות T היא סדרת משאיות כבדות בסגנון גוף "Cab over" מתוצרת יצרנית המשאיות הצרפתית Renault Trucks , בבעלות קונצרן הרכב הצרפתי רנו אשר מיוצרות משנת 2013 ועד היום.
"קבינת לילה ויום" (Night & Day Cab).
רנו גליון היו משאיות קלות, מסחריות ואוטובוסים מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרו בין השנים 1957–1965 בצרפת
סוגי הנעות: 4x2,4x4 (הנעה אחורית)
לדגמי "רנו גליון" היה מצמד בעל הפעלה ידנית
המתלה היה עשוי מקפיצי עלים בשני הסרנים, עם בולמי זעזועים הידראוליים
למשאיות ניתן היה לספק ברזנט כאופציה, המיועדת לבעלי מלאכה ולמובילים מקומיים.
"רנו גליון" יוצר גם בגרסת טנדר, גג שטוח או מורם, ללא חלונות צד.
הגרסה עם החלונות הצדדיים שימשה להפיכה למיניבוס של אוטובוס בית הספר.
משאיות "רנו גליון" היו בשרות הצבא הצרפתי וחיל האוויר הצרפתי
רכבי "רנו גליון" מהדגם המסחרי שירתו כאמבולנסים
רכבי "רנו גליון" שירתו ככבאיות
רנו זום היא מכונית קונספט בתצורת מכונית מיקרו חשמלית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו בשיתוף קבוצת ההנדסה הצרפתית "מהטרה" (שם רשמי: Mécanique Aviation Traction), שהוצגה בשנת 1992 בצרפת.
טווח סוללה חשמלית: כ-150 ק"מ.
רנו מונאסיקס (בצרפתית : Renault Monasix) היא מכונית משפחתית קומפקטית, שנבנתה במספר תצורות מתוצרת יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1932–1927 בצרפת.
במקביל היה מיוצר דגם "רנו מונהסטלה" עם מנוע חזק יותר.
מכונית בודדת מדגם "רנו מונאסיקס", דגם 1931, יוצאה לארץ ישראל.
התצורה הייתה 4 דלתות סדאן ברמת הגימור הגבוהה ביותר, בצבע סומק-אדום.
מספר השלדה היה : 482952. הרכב יצא ממפעל הייצור בבולון-ביאנקור ב-26 במרץ 1931
רנו מונאקטר (בצרפתית : Renault Monaquatre) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1936–1931 בצרפת ובבלגיה
רנו סאלטהקטר (בצרפתית : Renault Celtaquatre) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו, אשר יוצרה בין השנים 1938–1934 בצרפת.
רנו פרימהקטר היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו, אשר יוצרה בין השנים 1941–1931 בצרפת.
2 דלתות - קבריולה רודסטר 3 / 2 נוסעים
2 דלתות - קבריולה 5 / 4 נוסעים
רנו קפוסון הוא כנר צרפתי שזכה בפרסים בתחרויות חשובות, מופיע עם התזמורות הידועות בעולם, ברסיטלים רבים ומנגן מוזיקה קאמרית בשיתוף עם מוזיקאים מהשורה הראשונה.
קפוסון נולד בשאמברי שבצרפת ב 27 בינואר 1976. החל את לימודי הנגינה בכינור בגיל 4 בעיר הולדתו.
בגיל 14 התקבל ללימודים בקונסרבטוריון הלאומי העליון בפריז, שם למד אצל הכנרים ז'ראר פולה וודה רנולד .
במשך שנות לימודיו בקונסרבטוריון, זכה קפוסון במספר תחרויות יוקרתיות.
בשנת 1992 זכה בפרס הראשון למוזיקה קאמרית, בשנת 1993 זכה בפרס הראשון לנגינה בכינור בהצטיינות יתרה ובשנת 1995 זכה בפרס האקדמיה לאמנויות בברלין.
עם סיום לימודיו בקונסרבטוריון בפריז, עבר להתגורר בברלין, שם למד אצל תומאס ברנדיס ואיזק שטרן.
הישגיו משכו את תשומת לבו של המנצח קלאודיו אבדו, שהזמינו בשנת 1997 לשמש כנר ראשון בתזמורת גוסטב מהלר לנגנים צעירים בניצוחו.
במהלך שלושה קייצים, שימש בתפקיד זה ובמסגרתו יצר מפגשים מוזיקליים עם פייר בולז, סייג'י אוזאווה, דניאל בארנבוים, פרנץ וולרס-מואסט וכן קלאודיו אבדו עצמו.
עם התקדמותו, ביסס את מעמדו כסולן.
בנוסף להופעותיו עם תזמורות סימפוניות, מרבה קפוסון לנגן ברסיטלים וקונצרטים של מוזיקה קאמרית.
במסגרות אלה הופיע עם מרתה ארחריץ, ניקולס אנג'ליץ', דניאל בארנבוים יוג'ה ואנג, יו יו מה, הלן גרימו, מריה ז'ואו פירש, טרול מורק ואחרים.
בשנת 2013 הקים את פסטיבל הפסחא באקס אן פרובנס בו הוא מכהן כמנהל אמנותי.
משנת 2016 הוא מכהן כמנהל האמנותי של פסטיבל הפסגות המוזיקליות של גשטאד.
קפוסון הופיע בפסטיבלים רבים ברחבי העולם, ביניהם באדינבורו, ברלין, לוצרן, ורבייר, אייקס-אן-פרובאנס, רוק ד'אנת'רון, סן סבסטיאן, סטרסה, טנגלווד, זלצבורג, שטרסבורג ורשה ואחרים.
משנת 2014 הוא מכהן כפרופסור לכינור בבית הספר הגבוה למוזיקה בלוזאן.
בשנת 2017 הקים קפוסון הרכב חדש, סולני לוזאן, המורכב מסטודנטים בהווה ובעבר של מוסד זה.
קפוסון מנגן בכנור גוארנרי בשם Vicomte de Panette שיוצר בשנת 1737, על ידי ג'וזפה גוארנרי.
הכינור היה שייך לפני כן לאייזק שטרן.
קפוסון מרבה להקליט, בעיקר לחברת Erato / Warner Classics UK ולחברת EMI Classics.
החל משנת 1999 ועד שנת 2020 הקליט קפוסון כ 44 תקליטורים ואלבומים, הכוללים, קונצ'רטי עם תזמורות שונות, סונטות לכינור ולפסנתר ומוזיקה קאמרית בהרכבים שונים.
הקלטותיו כוללות את כל המוזיקה הקאמרית של גבריאל פורה, בשתוף פעולה עם אחיו גוטיה קפוסון, צ'לן ידוע בזכות עצמו, שלוש הסונטות לכינור ופסנתר מאת ברהמס, הקונצ'רטו הכפול של ברהמס, קונצ'רטי של מנדלסון, מוצרט, ברטוק, ברג, בטהובן, ברהמס ואחרים.
כן כוללת הדיסקוגרפיה שלו מוזיקה קאמרית מאת דביוסי, רוול, פרנק, שוברט ועוד.
בנוסף לתחרויות הבינלאומיות בהן זכה, הוענקו לקפוסון גם עיטורים לאומיים.
ביוני 2011 הוענק לו עיטור 'Chevalier dans l'Ordre National du Mérite' ובמארס 2016 קיבל את עיטור אביר לגיון הכבוד מממשלת צרפת.
בשנת 2009 נישא קפוסון לעיתונאית לורנס פרארי ובשנת 2010 נולד בנם אליוט .
רנואידה ספלנדידה (שם מדעי: Ranoidea splendida) היא מין של צפרדע ממשפחת האילניתיים (תת-משפחת הפלודריאדיים), המצויה בטבע בצפון אוסטרליה.
חלק מהחוקרים משייכים אותה לסוג ליטוריה, לצד האילנית האוסטרלית הלבנה, הקרובה לה מאוד.
צפרדע זו חיה רק בשטחים הלחים של אזור קימברלי שבצפון אוסטרליה המערבית וצפון-מערב הטריטוריה הצפונית.
הצפרדע נחשבת לחיית מחמד נפוצה באוסטרליה.
אורך הצפרדע הירוקה הוא 10.4 ס"מ בזכרים, בעוד הנקבות גדולות מעט יותר באורך 10.6 ס"מ, גדול יחסית לצפרדע.
צבעה ירוק-זית עם גוונים צהובים על הבטן והצידיים ולאורך הגוף ישנם נקודות לבנות רבות.
הרגליים שלה ארוכות מאוד ועוזרות לצפרדע לזנק בין העצים.
על ראשה של הצפרדע ישנה בליטה היכולה להפריש רעלים נוירוטוקסינים בעת מתקפה.
הצפרדעים מצויות במגוון סביבות לחות לרבות ביערות גשם, נהרות איטיים ובמערות אליהם הן נכנסות במשך היום כדי להתקרר.
באזורים בקרבת האדם הן יכולות להיכנס לפתחי ניקוז ואף לשירותים, אך יימנעו מאזורי מים מלוחים המסוכנים להם.
הצפרדע היא פעילה ליילית, אז היא מחפשת חרקים למאכל, אותם היא תופסת בלשונה הדביקה.
לא ידוע הרבה על הרגלי הרבייה של צפרדע זו, אך היא מתרבה בעונה הרטובה, אז הזכרים פולטים קריאות קולניות עמוקות החוזרות על עצמם מספר פעמים עד שנקבה מגיעה ואז הזכרים קופצים עליה ומתרבים.
רנו טראפיק היא מכונית מסחרית המיוצרת במספר תצורות מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו, אשר מיוצרת משנת 1980 בצרפת.
בספרד דגמי "רנו טראפיק" מיוצרים על ידי Renault España , בארגנטינה על ידי Renault Argentina , בצ'ילה על ידי Renault Chile ובסין על ידי Dongfeng Renault חברה במיזם משותף בין "רנו" ו-"Dongfeng Motor Group" ).
בשנת 2002 נבחרה "רנו טראפיק" בגרסה מסחרית ל"מכונית המסחרית הבינלאומית של השנה" ("Light commercial vehicle" ) על ידי פאנל של 20 עיתונאים באירופה.
דגמי "רנו טראפיק" זהים לדגמי "Nissan Primastar" אשר יוצרו על ידי ניסאן היפנית בין השנים 2001–2016.
דגמי "Opel Vivaro" (2000-1997) מתוצרת אופל זהים לדגמי "רנו טראפיק".
בארצות הברית הדגם היה קרוי "Chevrolet Trafic".
דגם "Fiat Talento (2016)" מיוצר על בסיס "רנו טראפיק".
בבריטניה, דגם "Vauxhall Vivaro" מתוצרת ווקסהול מוטורס יוצר על בסיס "רנו טראפיק".
דגם "Mitsubishi Express" מתוצרת מיצובישי מוטורס יוצר עד שנת 2018 על בסיס "רנו טראפיק".
משנת 2007 יצרנית הרכב ההודית טאטא מוטורס מייצרת את דגם "טאטא ווינגר" על בסיס דגמי "רנו טראפיק", דגמים שיוצרו בין השנים 1995–2001.
ארצות ייצור: צרפת, ספרד, צ'ילה, ארגנטינה, הרפובליקה העממית של סין.
תצורות: 4–5 דלתות - מסחרי, 2 דלתות - טנדר, 5 דלתות - מיניבוס.
תצורות: 4 דלתות - מסחרית, 4 דלתות - מיניבוס, 2 דלתות - טנדר
תצורות: 4 דלתות - מסחרית, 4 דלתות - מיניבוס.
רנו טיאראם 10000 היא משאית כבדה, שמיוצרת במספר תצורות כולל סמי-טריילר מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר מיוצרת עבור צבא צרפת משנת 1985.
"רנו טיאראם 10000" בשירות צבא צרפת משנת 1987. לאחר הזמנה ראשונית של 178 כלי רכב, הוזמנה הזמנה שנייה ל־759 משאיות בשנת 1987. במקור תוכנן לייצור של 5,000 משאיות, רק כ-1,500 משאיות יוצרו.
דגמי "רנו טיאראם 10000" מנוצלים הן ככלי תובלה ולוגיסטיקה (פונקציה: הובלה, מכלית, גרר, נגרר למחצה) לשימוש בכבישים, שבילים ושטח.
קיבולת נוסעים: תא המטען מחופה בד והוא יכול להכיל 24 איש במושבים מיוחדים במידת הצורך + נהג + 1 נוסע / 2 נוסעים בתא נהג (2 סוגים של קבינה).
מנוע דיזל בעל שישה צילינדרים מתוצרת "רנו" סוג מנוע "Renault MIDS 06.20–45".
מעבר תעלה ~ 1 מטר.
קיבולת מכל דלק – 500 ליטר.
רנו סימביוז היא מכונית קונספט בתצורת מכונית חשמלית, שהוצגה בשנת 2017 בצרפת.
"רנו סימביוז" הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות הבינלאומית הגרמנית ("International Motor Show Germany" ) בפרנקפורט ב-12 בספטמבר 2017.
4 דלתות, 2 דלתות אחוריות: "דלתות התאבדות" (בדגם הראשון שהוצג).
טווח סוללה חשמלית: כ-500 ק"מ.
בנובמבר 2017 הציגה רנו גרסה שנייה למכונית התצוגה שלה, שנקראה "סימביוז מכונית הדגמה", המסוגלת לנסוע בכבישים פתוחים ושונה ממכונית הקונספט הסטטית עם פנסים, דלתות ומושבים קונבנציונליים אמיתים.
דגם "סימביוז" זה מצויד בנהיגה אוטונומית.
רנו דנאו , הידוע גם בכינויו "רנו", הוא אמן קומיקס בלגי.
הוא ידוע בעיקר בזכות שיתוף הפעולה שלו עם הסופר ז'אן דופו בספר הקומיקס "ג'סיקה בלנדי".
רנו נשכר למגזין Spirou בשנת 1975 כמאייר.
הוא פיתח במהירות מוניטין של צייר נשים חושניות, והשתמש גם בשם העט "סילבן" כדי לצייר את הקומיקס המבוגר "מרליין".
לאחר תקופת ציור של סיפורים מצחיקים המיועדים לילדים ("מירטל, וידפוצ'ה וקבוצ'ארד", 1978), הוא עבר למגזין "קומיקס" המתחרה "טינטין" בשנת 1981 ואייר את "פלטון, טורלוק ואקוקינט", סדרת ילדים נוספת.
לאחר שצייר דמויות קריקטוריסטיות לתקופה ארוכה יותר, עידן רנו את תיאור האישיות הריאליסטיות שלו, ולבסוף נבחר לשתף פעולה עם הקולגה הבלגי ז'אן דופו על ספר הקומיקס החדש של ג'סיקה בלנדי בשנת 1987. הסדרה, שבמרכזה הפאם פאטאל המנוגדת, סקסית-אך-שבורה-פנימית, הצליחה, ודופו ורנו עדיין משתפים פעולה לאחר 24 גליונות.
עבודות אחרות של רנו כוללות את "Les Enfants de la Salamandre" מ-1988 עד 1990, "Santiag" ב-1991, ואת "Venus H" בשנת 2005, כולם נוצרו יחד עם דופו.
רנו ארקנה היא קרוסאובר קופה בעלת חמישה מקומות, שמיוצרת על ידי רנו משנת 2019. היא הוצגה במוסקבה בשנת 2018 כמכונית קונספט.
הארקנה התחילה את שיווקה ברוסיה ובשנת 2020 באירופה.
בכל שוק יש פלטפורמה שונה ועיצוב מעט שונה.
בשנת 2019 הציגה רנו את הארקנה הראשון לרוסיה המבוסס על פלטפורמה B.
הדגם שיוצא לרוסיה מיוצר על ידי רנו רוסיה וכולל מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.3 ליטרים המספק כ-150 כוחות סוס.
בשנת 2020 הציגה רנו את הגרסה האירופאית שמבוססת על פלטפורמה CMF-B.
באירופה משווק הדגם עם מערכת הנעה היברידית הכוללת מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.3 ליטרים המספק כ-140 כוחות סוס עם מערכת מיקרו היברידית המספקת כ-12 קילו-וואט.
יש רמת גימור בשם S ליין שנותנת עיצוב ספורטיבי יותר עם אותה מערכת הנעה.
רנו קפצ'ור היא מכונית קרוסאובר בעלת חמישה מקומות, שמיוצרת על ידי רנו משנת 2013. היא הוצגה בתערוכת הרכב של ז'נבה בשנת 2013 והגיעה לישראל בשנת 2013. בשנת 2011 הציגה רנו דגם קונספט מקדים.
הדור הראשון יוצר בין השנים 2013–2020. הדור הראשון כלל מנוע טורבו בנזין I3 צילנדרים בנפח 0.9 ליטרים המספק כ-90 כוחות סוס ב-5,000 סיבובים לדקה.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 13.2 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 171 קילומטרים לשעה.
במשך שנות הדור הראשון הציגה רנו שני סוגי מנועים חוץ מהמנוע הבסיסי, המנועים הם:
מנוע טורבו בנזין בנפח 1.2 ליטרים המספק כ-118 כוחות סוס.
מנוע טורבו דיזל בנפח 1.5 ליטרים המספק כ-90 כוחות סוס.
בשנת 2017 עברה הקפצ'ור מתיחת פנים שכללה שדרוג האבזור ועיצוב מחודש, היצע המנועים בדגם נותר ללא שינוי.
בשנת 2019 הציגה רנו את הדור השני לקפצ'ור.
הדור השני כולל מנוע מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.3 ליטרים המספק כ-131 כוחות סוס ב-5,000 סיבובים לדקה.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומרטים לשעה בתוך 9.6 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 193 קילומטרים לשעה.
מלבד הגרסה הבסיסית יצרה רנו שתי גרסאות נוספות.
הראשונה רנו קפצ'ור היברידי בעלת הנעה היברידית הכוללת מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.3 ליטרים המספק כ-140 כוחות סוס ב-6,000 סיבובים לדקה, עם מנוע חשמלי המספק כ-160 כוחות סוס.
היא הוצגה בשנת 2020. השנייה רנו קפצ'ור RS ליין גרסה בעיצוב ספורטיבי הכוללת אותו מנוע כמו בגרסה הבסיסית.
רנו קדג'אר היא מכונית במרכב קרוסאובר בעלת חמישה מקומות, שיוצרה על ידי רנו בין השנים 2015―2021. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה בשנת 2015 והגיעה לישראל בשנת 2016.
הקדג'אר כוללת מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.2 ליטרים המספק כ-130 כוחות סוס ב-5,500 סיבובים לדקה.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 10.7 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 192 קילומטרים לשעה.
בשנת 2019 עברה הקדג'אר מתיחת פנים, הכוללת מנוע משופר.
מנוע הוא מנוע טורבו בנזין I4 צילינדרים בנפח 1.3 ליטרים המספק כ-140 כוחות סוס ב־3,500 סיבובים לדקה, תיבת הילוכים חצי־אוטומטית בעלת שבעה הילוכים.
המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 9.6 שניות.
הקדאג'ר לא הייתה מכונית מבוקשת, הלקוחות באירופה העדיפו לקנות ניסאן קשקאי או פיג'ו 3008. בשנת 2021 הופסק הייצור של הקדג'אר וב-8 במרץ 2022 חשפה רנו את הרנו אוסטרל כמחליפת הקדאג'ר.
רנו ויוואסיקס היו מספר גרסאות של מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב רנו בין השנים 1931–1927 בצרפת
בשנת 1927 רנו יצרה שני דגמים חדשים, אחד יוקרתי ויקר בשם "Type RA" ודגם שני ופשוט יותר בשם "Type PG".
שני הדגמים יחד היו ידועים בשם Vivasix.
דגם ה-Vivasix היה אחת המכוניות הגדולות יותר שיצרה "רנו" באותה תקופה.
דגמי "רנו ויוואסיקס" עוצבו על ידי לואי רנו.
ה-Vivasix הייתה לימוזינה גדולה, אלגנטית למדי.
למרות היחסים הטכניים עם "סוג PG", ה-Vivasix הביאה עמה גם כמה חידושים, כולל המתלים האחוריים עם שני קפיצי עלים שלוחה אלכסוניים בתוספת רוחבי, פתרון שהושאל ישירות מדגם ה-"Type NM" הגדול והיוקרתי בהרבה, השייך למשפחת "רנו 40CV".
תצורות: 4 דלתות - סדאן, 2 דלתות - קופה
מנוע קדמי-אורכי, 6 צילינדרים, 3,180 סמ"ק
"ויוואסיקס" זכתה במרוץ גרנד פרי במרוקו בשנת 1928 בקטגוריית 3 ליטר ספורט
הייתה התאמה של דגם רנו 15CV מסוג PG, פתחי קירור אנכיים על מכסה המנוע.
בחזית הרכב היה מעוין, סימן המסחר של רנו.
הפגוש הקדמי כלל שני צינורות.
"PG2" - ניתן לזהות גרסה זו, שהופיעה בסוף שנת 1928 על ידי היעדר תאי אחסון מתחת לדלתות.
דגם היוקרה Vivastella היה זמין לראשונה.
בדגם "PG2" נוספו: שני מגבי שמשה, כיסי דלתות, כיפות רכזות מצופות כרום וכוכב בקדמת הרכב כתכונה מובהקת מכל גרסאות ה-"PG".
דגם "PG2" היה התפתחות של דגם PG1, שאופיין במסגרת מונמכת, פתחי קירור אנכיים על מכסה המנוע.
"PG3" - הדגם היה התפתחות דגם ה-PG2, הרדיאטור הוצב בקדמת המנוע, סורג עם סנפירים אופקיים.
עדיין לא היו פתחי אוורור בצד על מצנפת מכסה המנוע.
חיצונית גם שונה גריל העיצוב המקובל יותר.
שינויים אלה העניקו ל-Vivasix החדש קוד עיצוב חדש, שהיה קרוי "Type PG3" דגם זה הופיע בשנת 1929 כדגם 1930. בין השינויים הבולטים בדגם 5 המושבים, חלה ירידה בבסיס הגלגלים.
בסיס הגלגלים של גופי החמישה מושבים היה 310.7 ס"מ ושל גופי השבעה מושבים 334.7 ס"מ.
"PG4" - רנו הציגה דגם זה בתערוכת הרכב של פריז באוקטובר שנת 1930. בצדדי מכסה המנוע היו פתחי אוורור אנכיים.
הדגם היה התפתחות דגם ה-PG3 משנת 1930.
רנו קיגר היא מכונית משפחתית קטנה במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי רנו משנת 2021. היא נחשפה ב-28 בינואר 2021, עם שיווק שהחל במרץ 2021. הקיגר מיועדת לשוק ההודי בלבד.
יחידת ההנעה כוללת מנוע בנזין בנפח 1.0 ליטר המספק 72 כ"ס או עם מגדש טורבו המספק 100 כ"ס, לצד תיבת הילוכים ידנית בעלת חמישה הילוכים או תיבת הילוכים רציפה.
רנו מגאן אי-טק היא מכונית חשמלית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי רנו משנת 2021. היא נחשפה ב-4 בספטמבר 2021 והוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של גרמניה במינכן ב-6 בספטמבר 2021. שמה מתבסס על דגם המגאן של רנו.
במבחן הבטיחות שערך היורו NCAP קיבלה המגאן אי-טק מקסימום של חמישה כוכבי בטיחות.
העיצוב החיצוני נותר זהה למכונית הקונספט המקדימה שהוצגה ב-2020. העיצוב החיצוני הוא רגיל ביחס לשאר רכבי רנו, אך פנים המכונית מציג עיצוב שלא נראה בשאר רכבי רנו עד לחשיפת דגם זה, וזאת בנוסף להכללתן של טכנולוגיות חדשות.
כמו כן, ישנו לוח מחוונים דיגיטלי בקוטר 10.25 אינץ' ומסך מגע אנוכי המציג את המולטימדיה המשופרת של המכונית.
דגם זה כולל מנוע חשמלי, המספק 215 כ"ס ומומנט מרבי של 30.6 קג"מ, סוללת ליתיום-יון בקיבולת 60 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי מרבי של 470 ק"מ.
שאר הפרטים, כמו גם יחידות הנעה נוספות, יחשפו בתערוכת הרכב הקרובה.
רנו סניק ויז'ן קונספט היא מכונית קונספט חשמלית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שהוצגה על ידי רנו ב-19 במאי 2022. היא מיועדת לייצור בשנת 2024.
מכונית הקונספט מבוססת על פלטפורמת ה-CMF-EV של קבוצת רנו שנחשפה לראשונה עם הצגת הרנו מגאן אי-טק.
הסניק בנוי מ-70% חומרים ממוחזרים.
לסניק מצלמות צד במקום מראות צד.
הסניק כולל מנוע חשמלי אחורי המספק 215 כ"ס.
סוללת ליתיום-יון בקיבולת 40 קוט"ש.
ולראשונה הסניק כוללת תא דלק מימן הפועל כמאריך טווח.
הטווח הכולל עומד על 800 ק"מ (משוער).
רנו קנגו היא מכונית מסחרית קומפקטית המיוצרת על ידי חברת רנו משנת 1997, בגרסאות אורך ומרכב שונות.
הדור הראשון הוצג בשנת 1997, עם מגוון רחב של מנועי דיזל ובנזין וגרסאות מרכב שונות.
נפח ההעמסה המרבי עמד על כ-2,600 ליטר.
היצע יחידות ההנעה ששווקו עם הדגם היה רחב, וכלל מנועי בנזין בנפחים של 1.2, 1.4 ו-1.6 ליטר, ועם הספקים של 58, 75 ו-100 כוחות סוס, לצד תיבת הילוכים אוטומטית עם 4 הילוכים ותיבה ידנית עם 6 הילוכים.
לצד אלו הוצעו מנועי הדיזל בנפחים של 1.5 ו-1.9 ליטר עם הספקים של 55, 65 ו-80 כוחות סוס.
בנוסף הוצע הדגם עם שתי יחידות הנעה חשמליות, אחת חשמלית לחלוטין והשנייה נעזרת במנוע-עזר בנזין.
הדגם הוצע גם עם גרסה ארוכה, ועם גרסאות משפחתיות עם מקום לעד 8 נוסעים.
באפריל 2003 עברה הקנגו מתיחת פנים, ששינתה בעיקר את עיצוב החזית.
הדור השני הוצג בשנת 2007 בתערוכת הרכב בפרנקפורט על בסיס פלטפורמת הדגם הפרטי רנו סניק.
הדור השני של הקנגו הגיע לישראל בנובמבר 2009.
באפריל 2012 חשפה חברת מרצדס-בנץ מכונית מסחרית חדשה בשם "מרצדס-בנץ סיטאן", שפותחה בשיתוף פעולה עם רנו על בסיס פלטפורמת ומכלולי הקנגו.
בינואר 2011 עברה הקנגו מתיחת פנים, שכללה בעיקר את החלפת יחידות התאורה הקדמיות בחדשות ושינויים קלים ביחידות ההנעה.