tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף מצויים באזור שפע של ממצאי חקלאות קדומה.
בחלק מהמערות בשמורה נמצאו שרידים פרהיסטוריים, ובפרט במערת נחל קנה.
באזור תופעות קרסטיות רבות, וביניהן נופי טרשים מפותחים, מערות נטיפים, בורות קרסטיים ודולינה.
אחת ממערות הנטיפים, "מערת אל-שייטאן", התגלתה בשנת 2012 באזור זה, ובה נמצאה מערכת מחילות ואולמות באורך כולל של כ-310 מטרים.
אוכלוסיית בעלי החיים בנחל כוללת חזירי בר וצבאים, כאשר במערות השמורה נמצאים עטלפי חרקים.
בתחומי השמורה מקננים גם עופות דורסים, כמו עיט ניצי וחיוויאי.
בשמורה גדלה צמחיית מים מגוונת, הכוללת קנה וסמר, ולאורך גדות הנחל גדל שיח-אברהם מצוי.
בנוסף גדלים בשומרה חרוב מצוי, אלת המסטיק, אלון מצוי ואלה ארצישראלית.
מערבית לחיבור נחל קנה עם ואדי אבו עמאר, הנוף הופך לנוף של בתה עשבונית.
בקרבת השמורה נמצאים השטחים החקלאיים של דיר איסתיא, בהם בוסתנים, חלקות שלחין ופרדסים.
בתקופת האביב האזור פורח וירוק.
שמורת טבע תל חרקים היא שמורת טבע בשפלת יהודה בישראל.
השמורה הוכרזה רשמית בשנת 2021 על ידי רשות הטבע והגנים כחלק ממסגרת של הכרה ב-17 אתרים חדשים, ומשמרת אתר ארכאולוגי עתיק על גבעה, הכולל שרידי עיר או יישוב כפרי מתקופות שונות בעת העתיקה.
השמורה משתרעת על שטח של 5,647 דונם, ומציעה שילוב של טבע, נוף והיסטוריה.
השמורה ממוקמת בדרום שפלת יהודה, על הגדה הצפונית של נחל אדוריים, בסמוך למושב אמציה ולכפרים נוספים באזור.
היא חלק ממערך הגבעות והנחלים הטיפוסיים לשפלה, עם נוף גלילי מתון ותצפיות על עמקים סמוכים.
האזור מאופיין בקרקע חרסיתית-לסית, המאפשרת צמחייה עשירה בעונת החורף והאביב.
השמורה גובלת באתרים ארכאולוגיים נוספים כמו חורבת זיתא וחורבת חורפה, ומשתלבת במסגרת תוכנית שימור ביוספרי מזרח לכיש.
האתר המרכזי בשמורה הוא תל חרקים, תל ארכאולוגי קטן המיוחס לתקופות הברונזה הקדומה והמאוחרת, הברזל, הפרסית, הביזנטית והממלוכית.
על פי סקרי רשות העתיקות, התל כולל יסודות של מתחם מרובע מוקף חומה עבה, חפיר ומגדלים, אם כי כיום נותרו ממבנים אלה אבנים מפוזרות בלבד.
בסביבת התל נחצבו מערות, מחילות מסתור, גתות לכבישת יין ובורות מים, המעידים על פעילות חקלאית והתיישבותית אינטנסיבית.
האתר תועד לראשונה בסקר מפת לכיש (מס' 98) של רשות העתיקות, והוא משתייך למערך של אתרי הברזל לאורך נחל אדוריים, כולל תל עיטון ותל אגרה.
ההכרזה על השמורה בשנת 2021 נועדה להגן על השרידים ההיסטוריים מפני פיתוח, במסגרת תוכנית כוללת להרחבת רשת השמורות בישראל, שכללה כ-111,000 דונם חדשים.
השמורה מציגה צמחייה ים תיכונית טיפוסית לשפלת יהודה, הכוללת מרבדים של אלון מצוי, קייק מצוי, אלה ארצישראלית ושיחי סירה קוצנית.
בעונת הפריחה (פברואר-אפריל) ניתן לראות פריחה עשירה של חרציות, תורמוסים ומיני נוריות.
האזור משמש כמסדרון אקולוגי לבעלי חיים, עם תצפיות על מינים כמו חרדון מצוי, עטלפי חרקים ויונקים קטנים כגון שועלים וארנבות שדה.
השמורה תורמת לשימור מגוון ביולוגי באגן נחל אדוריים, כולל אתרי קינון של ציפורים נודדות.
השמורה פתוחה לקהל הרחב, עם מסלולי הליכה רגליים קלים המתאימים למשפחות, העוברים בין שרידי התל, מערות ובורות.
אין כניסה בתשלום, אך מומלץ לבדוק עדכונים באתר רשות הטבע והגנים.
האזור משולב במסלולי טיול רחבים יותר בשפלת יהודה, כגון בשמורת גבעות גד הסמוכה.
שמורת עין אפק, הידועה גם כשְׁמוּרַת בִּצַּת אֲפֵק, היא שמורת טבע בעמק זבולון, מזרחית לקריית ביאליק.
השמורה כוללת הן את המעיינות והביצות המהווים את מקורו של נחל נעמן והן את האתר הארכאולוגי תל אפק.
השמורה הוכרזה ב-1979 והיא משתרעת על פני 660 דונם.
ב-1996 הוכרה השמורה כ"אתר ראמסאר" בהתאם לאמנת ראמסאר לשימור ולפיתוח בר-קיימא של בתי גידול לחים.
מקור שם השמורה בתל שרידים של עיר קדומה בשם אפק, שנזכרת במקרא כחלק מנחלת שבט אשר: .
מקור השם באפיקי המים הרבים באזור (נחל נעמן).
בראשית התקופה הכלקוליתית, החלו בני אדם להתגורר ליד המעיינות שהיו אז סמוכים לחוף הים ובתקופת הברונזה הקדומה נוסדה במקום עיר נמל כנענית.
בתקופת הברונזה התיכונה מוזכרת אפק בתעודות מצריות ובתקופת הברזל, בימי ממלכת ישראל, הייתה במקום עיר פיניקית.
בתקופה הצלבנית, במהלך המאות ה-12 וה-13, נבנתה חווה צלבנית מבוצרת על ראש תל אפק, כנראה בסיס הכוח לנחלה ההוספיטלרית של כורדנה.
המעיין בעין אפק שימש להפעלת טחנות קמח.
בסמוך למקור המים נבנה על ידי ההוספיטלרים מכלול של טחנות קמח וסכר.
שרידי המכלול מכוסים בסבך ובשנות האלפיים, לא ניתן להבחין בהם (המכלול ההוספיטלרי נמצא בסמוך לשביל הצף החוצה את השמורה באזור המזרחי).
טחנה זו היא כמשוער הטחנה המוכרת במקורות כטחנת ריקורדאנה (Recordane או Ricordane).
מאוחר יותר בנו גם בני המסדר הטֶמפּלָרִי למרגלות המבנה המבוצר שעל תל אפק טחנת קמח מבוצרת במגדל שמירה דו קומתי וסכר מרשים שאגם את מי המעיין ויצר אגם ששימש את טחנות המגלש שנבנו במקום והקיימות עד היום.
למרגלות הטחנה עברה דרך צלבנית חשובה שחצתה על גשר את ערוץ הנעמן והובילה מעכו לחיפה.
טחנה זו היא כמשוער הטחנה הנזכרת במקורות כטחנת דעוק או דוק (Doke).
מקור השם כנראה בתל דעוך הנמצא מצפון מערב לתל אפק ושהיה מרכזה של נחלה חקלאית בשם דוק שהשתייכה למסדר הטמפלרי.
מאוחר יותר כשהטחנה ההוספיטלרית במעלה הנחל נעלמה בביצות, קיבלה טחנת דוק את שמה - טחנת כורדני.
הקרבה בין התחנות וההסתמכות של שני המכלולים על אותו מקור מים היוו בסיס לסכסוך מתמשך בין אבירי המסדר הטמפלרי וההוספיטלרי שהתעמתו על אופן הפעלת הטחנות, הגובה הרצוי של המים, השימוש במים ומעבר סירות בנחל ושלשם הכרעתו נדרשה התערבות של האפיפיור.
הטחנות שימשו כספק הקמח העיקרי לעיר עכו, שהפכה מאוחר יותר לבירת ממלכת הצלבנים.
טחנות הקמח הונעו על ידי מים עד ראשית המאה ה-20, עת נדחקו על ידי מנועי דיזל.
מהתקופה העות'מאנית ועד ראשית המאה ה-20 נקרא המקום "כורדאני".
בשנת 1924 רכשה הקרן הקיימת לישראל את טחנת הקמח והשטח סביבה.
האגם שימש כחווה לגידול דגי קרפיון, שבה עבדו בתחילה פועלים שכירים שהוחלפו מאוחר יותר בפלוגות עבודה.
לאחר מכן שימש המקום כאתר זמני לגרעיני קיבוצים אחרים.
במהלך המרד הערבי הגדול, בשנת 1936, נוספה על גג הטחנה עמדת בטון לתצפית ושמירה על מקורות המים ועל הכביש הראשי הסמוך (כיום כביש 79).
בשנת 1942 התירה הקרן הקיימת לקיבוץ משמר הים לעבד חלק מן האדמות בסמוך.
באותה תקופה שכן הקיבוץ דרומית לעכו בסמוך לחוף הים.
בשנת 1946 עבר הקיבוץ מזרחית למבנה טחנת הקמח (מיקומו נוכחי) ושינה את שמו לקיבוץ אפק.
כיום עומדת במרכז השמורה טחנת הקמח המשמשת כמוזיאון אתנוגרפי קטן.
בראש תילן של הערים הקדומות מצויה תצפית שממנה נשקף כל עמק עכו וההרים שמקיפים אותו.
במסגרת מחיר למשתכן נבנתה בצמוד לשמורה שכונה חדשה בשם "נאות אפק" השייכת לשטחה המוניציפלי של קריית ביאליק.
הביצות שבשטחה של השמורה הן השריד האחרון לביצות שכיסו כ-20,000 דונם באגן הניקוז של נחל הנעמן.
במפות מ-1799, ששרטט פייר ז'אקוטן, נקרא המקום "ביצת כורדני" (Marais de cherdani) על שם מצודת כורדני שבמקום.
לאחר הקמתם של הקיבוצים עין המפרץ, כפר מסריק ואפק בסמוך לביצות, הוחל בייבושן, במטרה להדביר את יתושי האנופלס נושאי המלריה.
בסקר שערכו הבריטים בשנת 1920 נמצאו 35 נביעות של מעיינות.
מעיינות אלה נוקזו לתעלות במהלך ייבוש הביצות, והתעלות הן שמוליכות את המים לנחל הנעמן, שממשיך לזרום צפונה לאורך 9 ק"מ, עד שנשפך לים, דרומית לעכו.
החל מ-1960 הוחל בשאיבת מים באזור.
כתוצאה משאיבת יתר, יבשו חלק מהמעיינות.
ואיכות מימיהם של המעיינות שנותרו נפגעה, ושפיעתם ירדה מ-50 מלמ"ק בשנה ל-2 מלמ"ק בשנה בלבד.
בשנים שחונות, נערכות בשמורה חפירות שנועדו להעמיק את גופי המים בה עד מי התהום, וכן מוזרמים אליה מים מהקידוחים הסמוכים, שכן רבים מבעלי החיים והצמחים בה אינם יכולים לשרוד ללא המים.
היונק הגדול ביותר בשמורה הוא תאו המים.
עדרים של תאו שהובאו ממצרים בידי בדואים בני שבט ע'ורנה בתקופת השלטון העות'מאני חיו בעבר בשולי הביצות, אך נכחדו.
ב-1991 הובאו משמורת החולה שבעה פרטים של תאו, במטרה לשמור על אופי האחו בחלקה הצפוני של השמורה.
רעיית התאואים מונעת התפתחות של עצים באזור, ובכך נשמר האופי הפתוח, המתאים לצמחיית האחו הלח.
יונקים נוספים המצויים בתחום השמורה הם: נמייה מצויה, נוטריות, דרבן מצוי, חתולי ביצות, חזירי בר ותן זהוב.
בשמורה עופות מים רבים, ובהם אגמייה מצויה, אנפת הלילה, ברכייה, לבנית קטנה, מגלן חום, סיקסק והשרשיר.
לצדם חיים בשמורה גם ציפורי שיר כגון צופיות ובולבול צהוב שת.
אוכלוסיית הזוחלים בפארק כוללת, לצד נחשים ולטאות גם צבי ביצה מצויים וצבים רכים.
עם הדגים בשמורה נמנים מיני אמנונים שונים, גמבוזיה מצויה, קרפיון מצוי ושפמנון מצוי.
כן חיים בה סרטנים ובהם קפיצונים, שטצדאים שונים וסרטן הנחלים.
עם הצמחים האופייניים לשמורה נמנים האשל, גרגיר הנחלים, הסוף המצוי, הערברבה השעירה, הפרעושית המשלשלת, הפטל, הקנה המצוי והשנית הגדולה.
בעבר כיסו את המים צמחי מים כנופר צהוב, נורית מים, נימפאה כחולה ועדשת מים, ואולם אלה התמעטו מאוד.
הנימפאה התכולה הגדלה בנחל סעדיה שימשה כמקור לאכלוס מחדש של הנמפאה בשמורה.
שְׁמוּרַת נַחַל עִיּוֹן היא שמורת טבע הסמוכה למטולה בשטח ישראל.
השמורה מקיפה חלק מנחל עיון ומסביבתו, וקרויה על שם העיר המקראית עִיוֹן.
ב-1929 הקים תושב מטולה פרנץ ון דר הורן את "האגודה למען האשד" שחבריה עמלו לסלול שבילים בשמורה ולנטוע בה צפצפות על מנת להנגישה למטיילים.
על פי ההמלצה, השמורה יועדה להיות בשטח של 100 דונם ולכלול את מפל התנור ואת מפל הטחנה.
המלצה להכרזה על השמורה בשטח של כ-350 דונם נתקבלה במועצת הגנים הלאומיים ושמורות הטבע באמצע 1965. הכרזה סופית על השמורה נעשתה ב-13 ביוני 1968. שטח השמורה עמד בעת הכרזתה על כ-405 דונם.
השמורה תוכננה על ידי האדריכל צבי דקל.
בחורף, המים יוצרים זרימה חזקה ביותר ולפעמים הערוץ בלתי עביר למטיילים.
בקיץ, הזרימה פחותה משמעותית, כיוון שהמים מוטים על מנת להשקות את החלקות החקלאיות בסמוך לשמורה.
סמוך למפל הטחנה נובע מעיין נוסף ששמו עין סוכרה, בעבר נבנה במקום סכר ומשאבה שסיפקה לעיר מטולה הסמוכה את מי השתייה (עד שנת 1957) בנחל ובכל האזור הסמוך לו יורדים כ-900 מילמטרים של גשם בשנה.
בשמורה ניתן להבחין בשני סוגי עצים עיקריים: אלה ארץ ישראלית ואשחר ארצישראלי.
בנוסף, צומח גם אדר סורי, עץ הגדל בגליל במקומות מוצלים.
כמו כן צומח שיח אחירותם החורש הפורח בצבע צהוב, ויערה איטלקית.
ניתן למצוא כלניות, חצבים, חלמונית זעירה, רקפות, קוציץ סורי ועוד.
בקיץ, סבכי הפטל מבשילים וניתן לראות את פירותיהם השחורים.
בחורף חולפים בשמורה ציפורי הנחליאלי הזנבתן.
באופן נדיר בארץ ישראל, ניתן למצוא את הכותלי, אשר מצויה בדרך כלל באזור הרי האלפים, ניזונה מחרקים וצבעה אפור-אדום.
בנוסף ניתן לראות גם להקות יונים, בז מצוי ושלדג לבן-החזה.
בתוך מי הנחל ניתן לראות מספר סוגי דגים, כגון דגי החפף, הבינון והעגלסת.
שְׁמוּרַת יַעַר אֹדֶם היא שמורת טבע השוכנת בצפון רמת הגולן, דרומית לכפר עין קנייא, מערבית מהכפר בוקעאתא ולקיבוץ אל-רום, דרומית מהכפר מסעדה וסביב מושב אודם.
מקור שם השמורה הוא בשם ההר, שניתן לו עקב הצבע האדום של האדמה ונקרא בערבית: תל אל-אחמר (تل الأحمر) או ראס אל-אחמר (رأس الأحمر).
לעיתים קוראים לשמורה שמורת "יער מסעדה" או "שמורת נחל סער".
שטחה של השמורה הוא 19,340 דונם.
השמורה הוכרזה תחילה בשטח של 11 אלף דונם באמצעות צו אלוף ביוני 1972 ובהמשך נקבע ששטח השמורה יהיה: 19478.6 דונם והיא השמורה השנייה בגודלה בגולן, אחרי שמורת יער יהודיה.
כביש 987 ממסעדה לגוב-געש חוצה את השמורה מצפון לדרום.
יער אודם נמצא בתחום השמורה יש בה חורש מפותח ותופעות געשיות מיוחדות.
כל פני השטח מכוסים סלעים בזלתיים.
אקלים השמורה מאופיין בריבוי משקעים (כ-1000-800 מ"מ בשנה).
בשל ריבוי המשקעים, כיסוי קרקע עבה, ואיסור כריתת עצים בשמורה לאורך עשרות שנים, התפתח בה יער ים-תיכוני.
ביער זה גדלים עצים כגון אלון מצוי, אלון התולע, אגס סורי, שזיף הדב, אלה ארצישראלית, לבנה רפואי, אוג הבוסקאים ועוזרר חד-גלעיני.
עליהם מטפסים שיחים כגון יערה איטלקית, פואה ועוד.
כן מאופיין היער בצמחייה צפופה של סיסנית הבולבוסין, ובפרחי חורף כגון בר-נורית חרמשי, אביבית בינונית ורקפת יוונית.
באביב פורחים סחלבן החורש, מירונית סרגלית, שנק החורש, בן-חורש רחב-עלים ומינים שונים של כרכום.
כן גדלות ביער מגוון פטריות.
בעלי חיים המאפיינים את השמורה הם חזיר בר, זאב, קיפוד אירופי, יערון קטן וגדול, נברן השדה, נמנמן הסלעים, יערון צהוב צוואר, קוצן, שועל, דורבן וחדף מצוי.
שטח היער מאופיין בתופעת הג'ובות (גב געש), בורות בקוטר מ-30 ועד 200 מטרים ועומק של עד 60 מטרים, המכוסים בצמחיית היער.
בשמורה 17 "ג'ובות" (ג'וּבָּה בערבית: جوبة" פירושו בּוֹר, גֵב) ג'ובה היא בור טבעתי בעל קירות תלולים כלפי פנים.
מתוך ה-23 המצויות בצפון הגולן והן מכוסות בחורש עבות.
למעט ג'ובת מסעדה, לא מצטברים בהן מים.
הבור הגדול ביותר הוא "אלג'ובה אלכבירה" (הג'ובה הגדולה), הממוקם במרחק של 1.5 ק"מ מצפון מערב להר אודם.
חלק מהחוקרים טוענים כי הג'ובות נוצרו בעקבות בועת גז גדולה שנלכדה בתוך הלבה הנוזלית, שנקרשה לקרום בזלת קשה, כך נותר חלל תת-קרקעי מתחת לקרום בזלתי; בשלב מסוים הקרום קרס ואז נחשף החלל.
אפשרויות אחרות הן שהג'ובות נוצרו מהתפוצצות של גז דחוס, שנוצר כאשר מאגמה מותכת פגשה בתת-קרקע מי תהום והם הפכו לקיטור דחוס וגרמו לפיצוץ; או שהבורות מהווים תופעה קרסטית של חלל בסלעי גיר שנוצר מתחת לקרום בזלת דק שקרס פנימה.
שְׁמוּרַת יַעַר יְהוּדִיָּה היא שמורת טבע הנמצאת בדרום רמת הגולן, דרומית-מערבית למושב אניעם ולקצרין וצפונית למעלה גמלא.
השמורה נמצאת במדרונות היורדים לבקעת בית צידה, בצפון-מזרח הכנרת.
בשמורה עוברים מספר נחלים, נחל יהודיה, נחל גמלא, נחל דליות, נחל משושים ויובלו נחל זוויתן.
הנחלים חושפים קילוחי בזלת בשכבות בעובי משתנה.
העץ העיקרי הגדל ביער יהודיה הוא אלון התבור, ואליו מתלווה צמחייה שמרכיביה העיקריים הם שיבולת שועל נפוצה, שעורת הבולבוסין ותילתן הכדורים.
במורד היער נמצאים שיזף מצוי ושיזף השיח.
מקור שמהּ של השמורה הוא בשם הכפר הנטוש אל-יהודיה הנמצא במרכזהּ.
בכפר שרידי עתיקות ובהם מבנים בעלי קשתות, כותרות, אבני גזית ועליהן עיטור מנורה בת חמישה קנים וכן כלי צור מהתקופה הניאולתית הקדומה.
נחל גמלא ונחל דליות הם נחלים איתנים החוצים את רמת הגולן ממזרח למערב ומנקזים אזור עם מעיינות רבים.
לאורך מסלולם מספר מפלים, ובהם מפל גמלא ומפל עסליא.
ברחבי היער מצויים דולמנים שחלקם גלויים במלואם ואחרים נראים רק בצורה חלקית.
במקומות אלו התגלו כלי מנחה ועצמות.
במדרונות נחל דליות גדלים אלה אטלנטית, אשחר רחב עלים, דנדנה רפואית, הרדוף הנחלים, חשפונית עדינה, ליבנה רפואי, עבקנה שכיח, שיח אברהם, שערות שולמית, שקד קטן-עלים, שרכרך ריחני ותאנה.
בקטעים הסלעיים צומחים חלבלוב מגובשש, פטל קדוש ושיח אברהם.
המדרון הדרומי של הנחל מכוסה חורש ים תיכוני ובו אחירותם החורש, אלה ארצישראלית, אלה אטלנטית, אלון התבור, אלון מצוי, אלת המסטיק, אשחר, כליל החורש, עוזרר, ער אציל ושקד.
נחל זוויתן איתן לאורך כ-15 ק"מ.
הוא ניזון ממעיינות קטנים שזורמים לאפיקו בחלקו העליון.
מבריכת מים בראש מפל הזוויתן, בריכה שבה משושים גדולים, נופל הזוויתן מגובה של כ-25 מטרים לבריכת מים נוספת.
במדרונות נחל זוויתן גדלים אלה אטלנטית, אשחר רחב עלים, דנדנה רפואית, הרדוף הנחלים, חשפונית עדינה, ליבנה רפואי, עבקנה שכיח, שיח אברהם, שערות שולמית, שקד קטן-עלים, שרכרך ריחני ותאנה.
נחל משושים, הארוך ביותר ברמת הגולן (כ-20 ק"מ), יורד לכנרת מגובה של כ-400 מטרים.
באגן ההקוות שלו כ-40 מעיינות, שמרביתם נובעים כל השנה.
עד להישפכו לנחל זוויתן נוצר קניון צר ובו בריכות ומפלים.
הבריכה הידועה ביותר היא בריכת המשושים, המהווה תופעה גאולוגית הנחשבת מרשימה ומיוחדת.
גובה העמודים מגיע לכ-5 מטרים, כאשר רובם בעלי חמש, שש, ולעיתים אף שבע צלעות.
ביער מינים רבים של בעלי חיים.
עם העופות שביער נמנים בז מצוי, חיוויאי הנחשים, נשר מקראי, רחם ועקב עיטי.
ציפורי שיר מסוגים שונים כגון גיבתון אדום-מקור, גיבתון שחור-ראש, חמרייה חלודת-זנב, חנקן אדום-ראש, חנקן גדול, ירגזי מצוי, כחל מצוי, סבכי קוצים, עפרוני מצויץ, פיפיון הרים, תור צווארון ותפוחית מצויה.
תופעה מיוחדת בנחל דליות ונחל גמלא היא קינון עופות דורסים גדולים במצוקי הנחלים.
נצפו באזור למעלה מעשרה אתרי קינון של נשרים.
עם היונקים המצויים ביער נמנים הדרבן, חזיר בר, נמייה מצויה, קרקל, זאב מצוי, לוטרה, צבי ושפן סלעים מצוי.
שְׁמוּרַת נַחַל שׂוֹרֵק היא שמורת טבע בהרי ירושלים, בין המושבים בר גיורא, נס הרים, מחסיה, נחם, כסלון ורמת רזיאל.
שטח השמורה כ-12 קמ"ר והיא שמורת הטבע הגדולה ביותר בהרי יהודה.
השמורה משתרעת על שתי גדותיו של נחל שורק בקטע שבין מפגשו עם נחל רפאים, ליציאתו מתחום ההרים אל השפלה.
בקטע זה נחל שורק עמוק במיוחד (300–400 מטר), וזורם לאורך נפתולים עצומים שגדלם יותר מ-2 ק"מ.
דרך היווצרותם של הנפתולים לא ברור, אך משערים שנחל שורק היה פעם נחל גדול בהרבה ממה שהוא היום, שהתחיל מעבר הירדן המזרחי.
זרם המים האדיר שזרם בנחל כתוצאה מאגן ניקוז עצום של אלפי קמ"ר יצר במשך שנים את הנפתולים, וכשנוצרה בקעת הירדן ונחל שורק הצטמצם הנפתולים נשארו.
גדות הנחל התלולות בקטע זה מכוסות בחורש טבעי צפוף ויפה שדרכו עוברים הרבה מסלולי טיול, המחברים בין האתרים בשמורה.
אתרים באזור שמורת נחל שורק
"בר בהר" – בית קפה ומרכז מבקרים בטבע, בגובה 710 מטר מעל פני הים, החולש על נחל שורק ויובלו נחל קטלב.
ניתן לקבל פה מידע על האתרים השונים באזור ולצאת למסלולי טיולים בנחל שורק, נחל קטלב ונחל המערה.
קניון נחל קטלב – קטע ביובל של נחל שורק, המוצל על ידי חורש טבעי ומוקף במצוקים.
קטע זה מתחיל מהמעיין עין גיורא, ובתוכו נובעים מעיינות עין קטלב.
תחנת הרכבת בר גיורא (תחנת דיר א-שייח') – תחנת רכבת לא פעילה לאורך מסילת הרכבת ירושלים - בית שמש.
הרכבת חזרה לפני מספר שנים להיות פעילה (המסילה לא נכללת בתחום השמורה), התחנה לא.
דיר א-שיח' – כפר ערבי עד 1948 על הגדה הדרומית של נחל שורק, שממנו נותר רק קבר שייח'.
חורבת טורה (ח'רבת א-טנטורה) – חורבה עתיקה בראש פסגה תלולה ומחודדת, שנמצאת בראש השלוחה הארוכה ביותר המפתלת את הנחל.
החורבה מוקפת בנחל שורק משלושה כיוונים ובעל מבנה של מבצר טבעי.
הר יעלה – פסגה בגובה 664 מטר מעל פני הים ו-400 מעל נחל שורק והשפלה, במקום מגדל תצפית וחניון קק"ל.
מערת שורק – מערת נטיפים גדולה מרשימה.
המערה נמצאת מחוץ לשמורת נחל שורק, בשמורה משלה, אך ניתן להגיע אליה באמצעות כמה מהשבילים בשמורה.
מערת שמשון – מערה טבעית בגדה הצפונית של נחל שורק, קרוב לשפכו.
שער נחל שורק – יציאת נחל שורק מתחום הרי יהודה, בזרם מי קולחין וביוב שרחבו כמה מטרים, לתחום השפלה.
שביל נופי נחל שורק וקטלב (רגל, משפחות, 1.5 ק"מ)
בר בהר – נחל קטלב – תחנת הרכבת בר גיורא (רגל, משפחות, 2.5 ק"מ)
בר בהר – דיר-א-שייח' – חורבת טורה – הר יעלה (רגל, מיטבי לכת, 6 ק"מ)
שביל נופי נחל שורק (שביל אופניים, 5 ק"מ)
רמת רזיאל – הר פיתולים – תחנת הרכבת בר גיורא (4X4/רגל, בינוני, 3.5 ק"מ)
הר יעלה – מערת שורק (רגל, משפחות, 2 ק"מ)
כסלון – מערת שמשון – שער נחל שורק – מערת שורק (רגל, מיטיבי לכת, 4 ק"מ)
מפגש רפאים ושורק – שער נחל שורק (11 ק"מ, 4X4)
שמורת מרכז סורינאם (הולנדית Centraal Suriname Natuurreservaat) הוקמה ב-31 ביולי 1998 על ידי ארגון שימור בינלאומי (Conservation International) וממשלת סורינאם.
השמורה שוכנת במערב מרכזה של המדינה ומשתרעת על שטח של 16,000 קמ"ר.
השמורה זכתה למעמד של אתר מורשת עולמית בשנת 2000, והיא אחד משני אתרי מורשת עולמית ברמת גיאנה (האחר הוא הפארק הלאומי קנאימה בוונזואלה).
השמורה, כמו סורינאם כולם, היא חלק מטבלת גיאנה שנוצרה בפרקמבריון לפני כשני מיליארדי שנים.
היא שוכנת על מסיב קשיח של סלעים עניים במינרלים מהפרוטרוזואיקון.
בודדים וקרחים המתרוממים מעל צמרות היער, ועליהם נמנים "פולצברג דום" (Voltzberg Dome) הנישא לגובה של 250 מטר, "פאן סטוקמברג" (Van Stockemberg) שגובהו 360 מטר ו"ביצת השטן" (Devil's Egg) שכשמה כן היא - סלע ענק בצורת ביצה בגובה של כמה מאות מטרים.
השמורה מקיפה את יער הבראשית הטרופי בשטחו של אגן הניקוז העליון של נהר קופנמה (Coppename), נהרה העיקרי של המדינה, ומשתרעת בשוליה הצפוניים של האמזוניה.
לאורך נהרותיו ויובליו הרבים של הקופנמה ישנם מפלים רבים, והידוע שבהם הוא "מתחם סולו" (sulu complex), קובץ מפלים המשתרעים לאורך שני קילומטים.
בצפונה של השמורה מספר הרי שולחן שפסגתם שטוחה (Tepuis או Tafelberg).
השמורה משתרעת בין גובה של 25 מטר בצפון ועד 1,230 מטר בפסגת יוליאנה (Juliana Top) שבדרומה.
האקלים טרופי אופייני עם טמפרטורת יום קבועה למדי של 27ºC ותנודות של עד 2ºC בלבד.
העונות הגשומות הן מאפריל עד אוגוסט ומדצמבר לינואר.
השמורה איגדה עם היווצרה שלושה אזורי שימור קטנים יותר: שמורת רלייהאוולן (Raleighvallen) בצפון, שמורת טאפלברג (Tafelberg) במרכז ושמורת איילרטס דה האן חברכטה (Eilerts de Hann Gebergte) בדרום.
היא חיברה את השלוש ויצרה מעבר אקולוגי רחב מידות, הנמשך דרומה מהשמורה ועד לגבולן המשותף של סורינאם וברזיל.
שמורת רלייהאוולן הוקמה ב-1961 ושטחה עמד על 78,000 הקטאר.
הצומח בשמורה זו כולל בעיקר חורש הררי לח שאמיריו מגיעים בבמוצע עד לגובה של 30 מטר, ולעיתים אף יותר.
מתחת עצים אלה גדלים דקליים ועל הקרקע צומחים שרכאים וטחב.
שמורת רלייהאוולן מתאפיינת בתצורות גאולוגיות יוצאות דופן, ובהן מפלים וצוקי גרניט מבודדים.
שמורת טפלברג השתרעה עם הקמתה ב-1966 על פני כ-140,000 הקטאר.
היא שוכנת במרכזה הגאוגרפי של המדינה, ואינה מיושבת כלל.
בשמורה יערות גשם טרופיים וחורש סוואנה.
מעט מאוד ידוע על הצומח בחלק זה של השמורה, אך עד כה נסקרו בה 29 מינים אנדמיים.
שמורת איילרטס דה האן חברכטה בדרומה של שמורת מרכז סורינאם הוקמה גם היא ב-1966 ושטחה היה כ-220,000 הקטאר.
השמורה כוללת חלקים מרכס הרים הנושא את אותו שם, וגם בה גדלים בעיקר יערות גשם טרופיים וחורשות סוואנה.
כאמור שלוש השמורות חוברו, ולשטחן הכולל המשתרע על פני 4,380 קמ"ר נוסף שטח גדול כמעט פי ארבעה, המהווה יחידה מוגנת אחת מאז 1998.
שטחו של הפארק מצטיין בעושר של חי וצומח.
הפלורה כוללת כמעט 6,000 זנים שונים של צמחים וסקולאריים, המתקיימים ביערות הטרופיים ובחורש הסוואנה.
קיימים מספר אזורים מבודדים של חורש האופייני לסביבת ביצות.
בעלי החיים בשמורה טיפוסיים לאזור, וכוללים את היגואר, הארמדילו, לוטרת ענק, הטפיר, העצלן, ושמונה סוגים של פרימטים.
לאלה נוספים כ-400 מיני עופות.
צפונה של השמורה היה נושב לפני בוא האירופים ומספר ממצאים ארכאולוגיים מעידים על כך.
עוד ידוע כי אינדיאנים ישבו בשטח השמורה במאה ה-17, אך בכך מתמצאים הממצאים ההיסטוריים באזור.
אף שבשמורה אין יישובי קבע יש שלוש קהילות אינדיאנים מקומיים המתקיימות בשוליו.
חלק מהתושבים שימשו בעבר כמדריכים, כסבלים או כשומרים.
שמורת סרברנה (בולגרית Природен резерват Сребърна) היא שמורת טבע בשטח של כ-9,000 דונם בצפון-מזרח בולגריה, בשטח מחוז סיליסטרה, כ-19 ק"מ ממערב לעיר סיליסטרה.
השמורה ממוקמת סביב אגם קטן של מים מתוקים, כקילומטר בודד מדרום לנהר הדנובה, והיא שוכנת במישור ההצפה שלו.
המקום הוכרז כאזור מוגן בשנת 1942 לאחר שהושב יחד עם דרום דוברוג'ה לשליטת בולגריה ב-1940. ב-20 בספטמבר 1948 זכה המקום במעמד של שמורת טבע, וב-1977 הוכר כשמורה ביוספרית.
ב-1983 העניק ארגון אונסק"ו לשמורה מעמד של אתר מורשת עולמית.
קיימות מספר גרסאות למקור שמם של האגם והשמורה.
לפי הראשונה, "סרבריסט" היה שמו של שליט מקומי אשר מצא את מותו במקום סמוך.
לפי גרסה אחרת טבעה באגם סירה עמוסה בכסף ובבולגרית "סרברו" (Сребро) הוא "כסף"; ולפי הגרסה השלישית, וככל הנראה הסבירה ביותר, ניתן השם לאגם על שם נצנוץ מימיו בלילות ירח מלא.
השמורה שוכנת בגובה של 10-13 מטר מעל פני הים.
עומקו של האגם שבמרכזה נע בין מטר לשלושה מטרים וסביבו משתרעות ביצות.
שטחו של האגם הוא כ-6,200 דונם, מהם 1,200 דונם של מים פתוחים ו-4,000 דונם המכוסים בצמחייה סבוכה של קנה מצוי.
האגם היה מחובר אל נהר הדנובה עד שנת 1949, מועד בו נותק ממנו.
הניתוק מנע הצפות שנתיות, אך המצב הושב לקדמותו ב-1978. הקמת סכר על הדנובה הביאה להתייבשותו ההדרגתית של האגם, ובין השנים 1992 ל-2003 הוא נכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית בסיכון.
סמוך לחופו הדרום-מערבי של האגם שוכן כפר קטן ובו כ-3,000 תושבים.
בשמורה גדלים 139 מיני צמחים, והיא מתאפיינת בצמחייה עשירה של קנה מצוי המכסה כמחצית משטחה.
עוד גדלים במקום נימפאה לבנה ומספר צמחי ביצות נדירים.
אולם עיקר פרסומה של השמורה הוא בכך שהיא משמשת כאזור קינון ל-99 מיני עופות וכתחנה בנתיבם של כשמונים מיני ציפורים נודדות.
על העופות במקום נמנים השקנאי המסולסל, העיטם לבן-הזנב, המגלן החום, הכפן האירופי, הלבנית הגדולה, הקורמורן הגמדי, האווז האפור ומספר מיני ברווזים.
בנוסף חיים בשמורה 39 מיני יונקים, 21 מיני זוחלים ועשרה מיני דגים.
שְׁמוּרַת נַחַל שָׁרָךְ היא שמורת טבע בישראל, שהוכרזה בשנת 1969. השמורה משתרעת בקרבת גבול לבנון, צפונית לכביש הצפון.
מקור השם בשרכים הגדלים על גדות הנחל.
ראשיתו של הנחל בתחומי לבנון, וחלקו האחרון נמצא בשמורת נחל בצת.
חלקו העליון של נחל שרך הוא נחל אכזב, ובחלקו התחתון מעיינות נובעים לכל אורך השנה, הנקראים "עינות כרכרה", שמהם זרימה איתנה לכיוון מכון השאיבה שמתחת לקיבוץ אילון.
שם ישנה חורשת אקליפטוסים ובריכות אגירה ישנות מבטון.
ומכאן נשאבים מי הנחל ומועלים לקיבוץ אילון.
נחל שרך נשפך לעבר נחל בצת.
השמורה מאופיינת בחורש ים-תיכוני צפוף ומגוון, ובו בין היתר עצי אלון התולע, כליל החורש, אדר סורי, ער אציל, קטלב, ומיני שרכים שונים (שעל שמם נקרא הערוץ).
בשטחים היבשים של הערוץ גדלים עצי אלון מצוי, אלה ארץ ישראלית ועוזרר, ושיחי אחירותם החורש וקידה שעירה.
השמורה ברובה מוצלת ולעיתים כה עבותה עד שהיא מסתירה לחלוטין את השמים.
המסלול נוח למטיילים בכל עונות השנה, כמו כן הירידה יחסית נוחה, בשביל מכוסה עלווה שנשרה בצבעי צהוב-ירוק מרהיבים.
בשעות הלילה פעילים באזור שועלים וחזירי בר, כמו כן ניתן מדי פעם לראות שפני סלע ועטלפים השוכנים במערה.
במרכז השמורה נמצאת מערת שרך, המהווה אטרקציה מיוחדת למטיילים, ובה נכנסים לבטן ההר (בלוויית פנסים) ומטפסים בתוך מערת נטיפים לגובה של כ-20 מטרים במעבה ההר, במסלול מסודר הכולל מדרגות ברזל ויתדות, שאורכו קרוב ל-200 מטר, היציאה מהמערה היא במפלס העליון, בגובה של כ-15 מטר מעל הערוץ.
בתקופת החורף (נובמבר - אפריל) בה לנים העטלפים, הכניסה למערה אסורה.
נכון לסוף שנת 2015 הכניסה למערה אסורה בשל חשד לקדחת המערות.
במהלך מלחמת לבנון השנייה נפלו מספר טילים בשטח השמורה וגרמו לשרפות של שטחי חורש.
הכניסה היא מחניון שרך, מצפון לכביש הצפון (899) - נ.צ.
שְׁמוּרַת עֵין אֲרֻבּוֹת היא שמורת טבע באזור השרון הצפוני, במוצא נחל עירון אל המישור, ממזרח למושב עין עירון.
מדרום-מערב לשמורה נמצא תל אסור.
השמורה המשתרעת על שטח של 17.2 דונם הוכרזה ב-14 בספטמבר 1989. מקור שמה באחד מניסיונות הזיהוי של תל אסור עם אֲרֻבּות המקראית, מקום מושבו של נציב המחוז השלישי של שלמה (מלכים א, ד', י').
חוקרים אחרים בהם אדם זרטל מציעים לזהות את ארובות, היא נרבתא של ימי המרד הגדול המופיעה בכתבי פלביוס, בח'רבת אל-חמאם שבשומרון.
מטרת הקמת השמורה הייתה לשמר בית גידול לח האופייני לאזור רמות מנשה, ושימור בית הגידול של טריטון הפסים, דו-חי ממשפחת הסלמנדריים הנמצא בסכנת הכחדה בישראל והוא חיה מוגנת.
בשמורה שני מעיינות עונתיים המתייבשים בסוף הקיץ.
סביב המעיינות צמחייה אופיינית לבתי גידול לחים, כגון עצי תאנה, אגמון, פטל קדוש ועוד.
בתקופת המנדט הוקמו סביב המעיינות קירות שיצרו שתי בריכות.
בתוך הבריכות גדלה צמחייה אופיינית לנוף מים, כגון גרגיר הנחלים עדשת מים ועוד.
במשך השנים חלה ירידה במגוון המינים המאפיינים בתי גידול לחים ובמקומם כוסתה השמורה בכיסוי צפוף של פטל.
בעבר היה המעיין אחד ממקורות המים של נחל חדרה, אליו זרמו דרך נחל עירון.
בתקופת המנדט שפע המעיין 1-0.6 מיליון קוב מים בשנה, בין השנים 1967-1949 נמדדה שפיעת מים של כ-0.5 מיליון קוב בשנה.
כיום נשאבים מי המעיינות ואינם זורמים עוד לנחל.
בשנים האחרונות שוקם מעיין עין ארובות לזכרו של איציק דורי, חבר קיבוץ מצר אשר נהרג בפיגוע בקיבוץ בשנת 2002. במקום הוצבה אנדרטה לזכרו.
הגישה לשמורה היא בדרכי עפר ממושב עין עירון.
בעבר הייתה גם גישה מצומת משמר הגבול בכביש 65, אך גישה זו נחסמה על ידי חקלאי שמעבד חלקה בסמוך למקום.
שמורת עוז וגאו"ן היא שמורת חורש ביער אבו סודא הצופה אל צומת גוש עציון שכביש 60. השמורה חודשה והורחבה על ידי תנועת "נשים בירוק" מייד לאחר רצח שלושת הנערים, כאתר הנצחה לזכרם.
שטח השמורה הוא אדמות מדינה, וקיימת בו תב"ע מאושרת.
הצמחייה שבה כוללת בעיקר עצי עוזר קוצני ואלון מצוי.
ניתן למצוא בשולי השמורה גם עצי שקד וכרמי גפן.
כמו כן שיחי סירה קוצנית וקורנית מקורקפת.
בין סלעי השמורה גדלים פרחי רקפת בחלק מעונות השנה.
בעונת הפריחה צומחות בשמורה חלמוניות.
בפסגת הגבעה התגלו שרידי יישוב מהתקופה הישראלית.
לצידו נמצא אתר עתיקות "חרבת אום א-טלע", בו נחשפו שרידי מצודה מהתקופה הפרסית.
במזרח השמורה השתמר "בית היערן" מהתקופה העותמאנית ולצידו בור מים מתקופה זו.
בתקופת העות'מאנית שימשה הגבעה לרעיית צאן והוקם בה בית היערן אך בתחילת המאה ה-19 הגבעה ננטשה.
אדמות האזור, ובכללן שטח השמורה נרכשו באמצע שנות ה-20 בידי חברת זיכרון דוד שפעלה להקמת מגדל עדר הסמוך.
באותן שנים ניטעו בגבעה עצי אורנים.
במלחמת העצמאות הוצבו בפסגת הגבעה התותחים מהם הופגזו יישובי גוש עציון עד נפילתם.
בשנות ה-70 קק"ל הציבה במקום מתקנים, אך אלו הושחתו בידי פורעים מכפרי הסביבה.
בסוף שנות ה-90 בית ספר שדה כפר עציון הוביל מאבק למניעת כריתת העצים מהיער, ובהמשך נאבק למנוע את הקמת גדר ההפרדה בלב השמורה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 שימש המקום אתר השלכת פסולת של כפר בית פג'אר והתבצעה השחתה מסיבית של כריתת עצי היער העזובה וההזנחה שאפיינו את המקום, משכו אליו גורמים עברייניים.
ב-30 ביוני 2014 (ג' בתמוז ה'תשע"ד) בלילה בו נודע על רצח שלושת הנערים, הובילו מנהיגות נשים בירוק, נדיה מטר ויהודית קצובר, את פיתוח השמורה הסמוכה לתחנת ההסעה שממנה נחטפו השלושה.
כבר באותו לילה החלו פעילים רבים להכשיר את השטח כשמורת תיירות וטבע.
השמורה המחודשת נקראה "עוז וגאו"ן" כראשי תיבות של שמות שלושת הנערים: גיל-עד שער, אייל יפרח ונפתלי פרנקל.
הבחירה במילה 'עוז' לשמה של השמורה נבעה מהסמיכות לקיבוץ מגדל עוז ונבחרה להדגשת העוז המלווה את ההיאחזות היהודית.
חידוש השמורה זכה לתמיכת שרים ואישי ציבור רבים.
בפברואר 2015 הנחה שר הביטחון להסדיר את תכנון השמורה.
השמורה מתוחזקת בידי בני נוער מהארץ ומחו"ל.
בני הנוער עוסקים בהנגשת המקום תוך סלילת שבילים, ניכוש וניקוי, הצבת שילוט, נטיעה וחיזוק עצי השמורה ועוד.
כיום השמורה פעילה כאתר תיירות וקמפינג הכולל חניון קרוואנים ומתקיימות סדנאות חקלאיות ופעילויות תרבותיות לבני נוער ולמבוגרים בנושאי אקולוגיה, איכות סביבה, ציונות, יהדות ומורשת.
במרכז השמורה ניצבת "שדרת הציונות", לאורכה תלויים שלטים עם ציטוטים ערכיים של מנהיגי הציונות ב-120 השנים האחרונות והוצבה במקום פינת ישיבה אינטראקטיבית המאפשרת קבלת מידע ושירים אודות נקודות ציון בתולדות הציונות.
בשמורה קיים בית כנסת פעיל.
במקום נערכים אירועי ברית ובר מצווה לעיתים קרובות.
הפעילות בשמורה כוללת הן את הכשרתה ואחזקתה והן מיזמי תרבות ומורשת לצד הרצאות חוגים וכנסים.
בחגי סוכות ופסח מקיימת נשים בירוק אירועים המוניים הכוללים קמפינג, מפגשים כנסים והרצאות עם אישי ציבור מובילים, מופעי שירה וריקודים סביב החג, דוכני מכירה, מתקני שעשועים וסדנאות יצירה לילדים.
ביום השנה השני לעלייה לעוז וגאו"ן נערך טקס הנצחה לשלושת הנערים בהשתתפות אלפי אנשים.
ביום השנה השלישי התקיים במקום טקס חנוכת "שדרת הציונות" בהשתתפות הקרן קיימת לישראל, ההסתדרות הציונית העולמית, מועצת גוש עציון והורי שלושת הנערים.
בית הכנסת שבשמורה משמש בית מדרש לגברים ובמקביל מועברות בו הרצאות תורניות ברוח ציונית לנשים.
במרכז השמורה בשביל מרכזי, שורת אבנים ושלטי עץ לצידי השדרה, שחרוטים עליהם אמרות מאישים שונים בעניין ישוב הארץ.
בית הכנסת מעוצב מאבן, במרכז הפארק, כולל ארונות ספרי קודש, ומתקיימת בו פעילות ושיעורי תורה קבועים.
בשמורה פזורים עשרות מתקני משחק לילדים, נדנדות, מגלשות, אומגות, ומתקני התעמלות שונים.
פרגולות עם מקומות ישיבה מוצלים מפוזרים ברחבי הפארק.
בשמורה קיים מגרש עם תאורת לילה.
אתר הפיקניק עם שולחנות פקניק, ברזייה מים, ופחי איסוף לפסולת.
בשנת תשפ"ד 2024 נחנכה בריכת שיכשוך לילדים בשיפולי השמורה.
'שביל סובב עוז וגאו"ן' שביל סלול המתאים להליכה רגלית, או לרכב גבוה, שסובב סביב שטח הפארק.
לאורכו צמחייה רבה, וספסלי נוף
בקצה הדרום-מזרחי של השמורה, נמצא מצפה בגובה של כקילומטר, עם מרפסת, והסברים אלקטרוניים, מול נוף של הרי יהודה.
המצפה הוקם לזכרו של ארי פולד שנדקר ונרצח בצומת הגוש הסמוכה למקום, בז' תשרי ה'תשע"ט 19.9.2018.
שמורת יער סינהראג'ה (בסינהלית: සිංහරාජ වනාන්තරය; מילולית: "ממלכת האריות) היא פארק לאומי המגן על יער גשם טרופי בדרום סרי לנקה.
הפארק הוכרז ב-1978, ובאותה שנה הוכרז כשמורה ביוספרית.
ב-1988 הוכרז כאתר מורשת עולמית.
הפארק משתרע על פני שטח של 88.64 קמ"ר.
בין היונקים המצויים בפארק שלושה מיני איילים: אייל סמבר, מונטיאק מצוי ואייל חזירוני.
הטורף העיקרי בפארק הוא הנמר הסרי לנקי, וטורפים קטנים יותר כוללים את הנמייה מפוספסת-הצוואר וגחן הדקלים האסייתי.
כן מצויים ביער קופי לנגור סגול פנים.
בעבר נמצאו ביער גם פילים.
אחת התופעות הייחודיות בפארק עניינה העופות המאכלסים אותו, ושרבים מהם נעים ביחד בקבוצות בהם מינים שונים.
כמה מהמינים המצויים בפארק הם עופות נדירים האנדמיים ליערות הגשם של סרי לנקה, ובהן קוקייה אדומת פנים (Phaenicophaeus pyrrhocephalus), עקעק כחול סרי לנקי (Urocissa ornata), זרזיר כתום-פנים (Turdoides rufescens) וקוקל ירוק-מקור (Centropus chlororhynchos).
הזוחלים הנפוצים בפארק הם מיני חרדוניים, הצב המימי צב הודי שחור (Melanochelys trijuga) ונחשי גומצן אסייתי וצפעון מדובש-אף (Hypnale).
כן זוהו בפארק תשעה מיני דו-חיים אנדמיים.
הצמחייה ביער אופיינית ליער גשם טרופי.
צפיפות הצמחייה נאמדת בכ-24 אלף פרטים לדונם, 95% מהם צמחים צמודי אדמה (עד גובה של מטר אחד).
גובה העצים מגיע ל-35 עד 40 מטרים, וכמה מהם אף מתנשאים לגובה של 50 מטרים.
211 מיני עצים זוהו ביער, מהם 139 אנדמיים.
שְׁמוּרַת עֵין תְּאוֹ (עין ג'חולה) היא שמורת טבע מוכרזת בעמק החולה, המורכבת ממעיין העתק הנובע למרגלות הרי נפתלי מתוך מערה, בריכת מים, וחורשת עצי אלה אטלנטית עתיקים.
גודל השטח המוכרז הוא 30.65 דונם.
השמורה נכללה ברשימה של 93 שמורות טבע שהוצגה בתחילת 1963 על ידי ועדה של הקרן הקיימת ומשרד החקלאות.
השמורה הוכרזה ב-9 בנובמבר 1967. שטח נוסף המיועד להרחבת השמורה נמצא בתכנון מתקדם.
הבריכה שאליה מתנקזים מי המעיין אינה בריכה טבעית.
בריכה זאת נחפרה על ידי אנשי קיבוץ כפר גלעדי בשנות ה-50 של המאה ה-20 כדי שתשמש מקור מים זמין לשדות שחברי הקיבוץ עיבדו בסביבת המעיין.
טמפרטורת מי הבריכה היא קבועה ונעה בין 21–23 מעלות.
חום זה מאפשר לקיים במי הבריכה מינים של בעלי חיים וצומח נדירים.
במי הבריכה נמצאים חסרי חוליות נדירים וצמחים כמו נופר צהוב וקַרְנָן טָבוּל שהם צמחים מוגנים הקרנן טבול נמצא בסכנת הכחדה בישראל.
בנוסף צומחים במי הבריכה מיני דגנים נוספים.
הבריכה מוקפת בצמחי מים כמו פטל קדוש, שנית גדולה, גומא פפירוס וצמחים נוספים.
בנוסף צומחים סביב הבריכה עצי תאנה.
בתוך הבריכה חיים גם דגי נאווית כחולה.
הכניסה לבריכה אסורה, כדי לשמר את הצמחייה ובעלי החיים הנדירים.
מדרום לעין תאו התגלה בשנות ה-80 של המאה ה-20 אתר ארכאולוגי תל תאו.
האתר התגלה בעת הרחבת כביש 90. באתר שנחפר נמצאו שכבות ארכאולוגיות מתקופות שונות.
עצי האלה האטלנטית העתיקים שנשמרו, נמצאים בשטח בית הקברות של הכפר ג'חולה שמנע את הפגיעה בהם.
במרחק לא רב מהשמורה נמצא מתקן שאיבת מים של קיבוץ כפר גלעדי.
ליד המתקן נמצאת בריכת מים קטנה שבה מותר להתרחץ.
השמורה נמצאת ממערב לכביש 90. הגישה לשמורה היא מדרך עפר היוצאת מכביש 899, כ-50 מטר מצומת כ"ח.
שמורת נחל הבניאס או שמורת נחל חרמון היא שמורת טבע הנמצאת למרגלות הר החרמון, במפגש שבין רמת הגולן לעמק החולה, ליד היישוב שניר.
היא משתרעת לאורך נחל חרמון מאזור מעיינות הבניאס עד לראש מקורות הירדן.
השמורה הוכרזה בשנת 1977 על שטח של כ-800 דונם.
בשנת 2009, הורחבה השמורה ונוספו לה עוד כ-500 דונם במעלה הנחל ומאז עומד שטחה של השמורה על כ-1,300 דונם.
השם "בניאס" נגזר משמו של האל היווני-רומי פאן.
אלכסנדר הגדול הקים אתר פולחן לפאן לאחר הגעתו למקום עם צבאו.
מאוחר יותר הוקמה במקום עיר שנקראה "פניאס" או "פניאון" על-שם פאן (במקורות יהודיים היא נקראה "פמיאס").
בערבית נהגה שם העיר "בניאס" ומכאן גם שמו של הנחל.
שמו העברי של הנחל הוא "נחל חרמון".
בשטח השמורה נמצאים שרידי העיר הקדומה בניאס.
באתר המכונה מערת הבניאס היה מקדש כנעני קדום.
בתקופת אלכסנדר הגדול הוקם באתר מקדש לאל פאן.
המלך הורדוס פיתח את אזור הבניאס ובנה שם היכל להנצחת פטרונו, אוגוסטוס קיסר.
לאחר מות הורדוס, חילקו בניו ביניהם את השליטה בארץ.
פיליפוס, אחד מבניו של הורדוס, קיבל את השליטה בצפון מזרח הארץ, והמשיך את פיתוח אזור הבניאס.
המקום מוזכר בברית החדשה כאחד המקומות שבהם שהה ישו עם שנים עשר שליחיו, וחולל בו נסים.
לפיכך, הפך האזור אתר עלייה לרגל לנוצרים.
לדעת חלק מהמוסלמים נמצא על ראש הצוק של מערת הבניאס קבר קדוש למוסלמים.
מסמך מהמאה ה-12 מזכיר בפירוט קהילה יהודית שחיה בבניאס בימי הצלבנים.
בתחילת המאה ה-16, עם השתלטות האימפריה העותמאנית על הארץ וביטול שלטון הממלוכים, ננטש האזור והחשיבות שיוחסה לו פחתה משמעותית.
אזור הגליל, שהבניאס נמצא בשוליו, הוא אזור סבוך מבחינה גאולוגית, והוא מושפע מבקע הירדן.
הבקע של עמק החולה נמצא במרכז המתחם הגאולוגי הזה.
ערוצי הנחלים חרמון, דן ושניר זורמים בחלקו הצפוני של עמק החולה עד שדה נחמיה, ומשם אל נהר הירדן אשר חוצה את העמק לכל אורכו.
בשמורה קיימים סלעי בזלת, גיר וטרוורטין (נטף נחלים).
סוגי הסלעים נפגשים ביניהם ויוצרים בסיס לבתי גידול של צמחייה מגוונת.
תחתית מצוק מעיין הבניאס עשויה גיר, ויש בה גבישים נוצצים.
במעלה המצוק יש סלע אדמדם, עשיר בברזל ובמאובנים.
בנקודת המפגש בין שני הסלעים, התמוטט חלק מפתח המערה ברעידת אדמה שהתרחשה בשנת 1033 (בערך) והמים שהיו במערה פרצו דרך התחתית.
זו הייתה ההתחלה של נחל חרמון (הבניאס).
האזורים הצפוניים הקיצוניים של עמק החולה כוללים את מעיינות החרמון הזורמים כל ימות השנה ומהווים מקורות המים העיקריים של חלקו הצפוני של הירדן.
המעיינות זורמים משתי אקוות (אקוויפרים): האחת, חבורת ערד, שם זורמים מעיינות החרמון והדן, והשנייה חבורת יהודה שם זורמים מעיינות הווזאני.
הגשמים שיורדים לאורך כל השנה בחרמון וקצותיו הם מקור המים של שתי האקוות.
המים מחלחלים לאדמה, מתפצלים לשלוש דרכים נפרדות וזורמים לכל אחת מהן.
ישנן שלוש מערכות: שתי מערכות השייכות לאקוות חבורת ערד - האחת מתחילה במעיין הדן ויוצרת את נחל דן, השנייה מתחילה במעיין החרמון ובבריכה הנמצאת בבניאס, ויוצרת את נחל החרמון.
המערכת השלישית שייכת לאקוות חבורת יהודה, הזרימה התת-קרקעית שלה מתחילה במעיינות הווזאני, בנחל חצבני שבלבנון ומסתיימת בנחל שניר (שנמצא בתחומי ארץ ישראל).
המעיינות מעבירים אל הנחלים רק חלק מהמים שנמצאים באקוות חבורת ערד ואקוות חבורת יהודה.
בנוסף, מערכות זרימה תת-קרקעיות מרכזות מים משתי האקוות באופן ישיר אל צפון עמק החולה.
כיום זורמים מי מעיינות הבניאס לשלוש בריכות מלאכותיות, ומשם למפגש עם נחל גובתה, ולאחר מכן עד המפגש עם נחל סער, ומשם נמשך לאורך "תפר ליתולוגי".
בשמורה ישנם כמה מיני בעלי חיים בין מינים צפוניים כמו הלוטרה ומינים דרומיים כמו שפן הסלע.
בחורף ניתן לראות בשמורה משפחות של שפני הסלע רובצות על מפולות הסלעים הגדולים.
בשמורה יש גם מינים המוגדרים בסכנת הכחדה ביניהם: סלמנדרה כתומה, עטלפון אירופי ושבלול החרמון (האחרון נעלם מהבניאס כנראה בעקבות איסוף של חובבים אך הוחזר לשמורה בחלקות מוגנות).
בין משפחת העופות אפשר לראות להקות של יוני סלע המקננות בנבכי מערת המעיין, בז מצוי וצוקית בודדת.
השמורה שופעת צמחים, שחלקם נדירים.
אחד מן הצמחים הנדירים הוא עץ הדולב המזרחי, בעבר הוא היה מקודש ולכן לא נכרת.
הדולב בעל ממדים גדולים ומאופיין בעלים גדולים המתוארים כדמוי כף יד ופירותיו שעירים וכדוריים.
באזור המעיינות מצויים זנים רבים של צמחי מים, כגון ערברבה שעירה, שנית גדולה, גדותן הביצות וורוניקת המים.
פרט לכדורן ענף שהוא זן נדיר מאוד, מצויים גם אלון מצוי, אלה ארץ ישראלית, אלון התבור, לבנה רפואי וער אציל.
בעונת המעבר בין החורף לאביב, פורחים בפסגת הצוק פרחי כרמלית נאה, בן חצב יקינטוני ועוד מספר פרחי אביב.
הצמחים שצומחים על מצוק מאופיינים בכך שהם צומחים בכל פינה וסדק וכך מתפרסים על רוב חלקי הצוק.
באזור ליד המפל פורחים, פרחים כחולים של תורמוס ההרים ורקפת מצויה.
בעונת הסתיו, פורחים פרחי חבצלת, סתווניות, וכרכומים.
מסלול מפל הבניאס והגשר התלוי
אל השמורה מגיעים מבקרים רבים בשל הנוף המצוי בה והעתיקות הפזורות בשטחה.
השמורה מחולקת לשני חלקים: החלק המתחיל במעיינות נחל החרמון, ובו שרידים ועתיקות.
החלק האחר של השמורה מתחיל על גשר הבנוי מעץ, תלוי מעל הנחל, ושמו "השביל התלוי".
אורכו של הגשר כ-100 מטרים, הוא עשוי פלדה ומרוצף בלוחות עץ.
מהגשר ניתן להשקיף על הנחל ועל הצמחייה מלמעלה.
בין שני חלקי השמורה אפשר לערוך טיול רגלי, במסלול העובר דרך מעיינות החרמון, ממשיך לאורך הנחל ומסתיים במפל.
בנחל אתר ובו טנק סורי ממלחמת ששת הימים, שהיתדרדר לערוץ הנחל בשעה שטנקים סורים נמלטו כתוצאה מירי עליהם בידי שומרי הקיבוץ.
ביולי 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, פרצה בשמורה שרפה בעקבות מטח רקטות והיא כילתה 50 דונם מהשמורה.
ב-2022 התגלה מטמון של 44 מטבעות זהב בני כ-1,400 שנה בשמורה בעת חפירות רשות העתיקות, אשר מעידות על כיבוש האימפריה הביזנטית בידי בית אומיה.
שמורת סיחוטה-אלין, רשמית שמורת הטבע הביוספרית הממלכתית על שם ק.
אברמוב היא שמורה ביוספרית במחוז פרימוריה.
הוקמה על מנת לשמר ולשקם את הצובל.
כיום, השמורה היא המקום הנוח ביותר להשגחה ושמירה על הטיגריסים הסיביריים.
ב-2001 השמורה נכללה ברשימת המורשת העולמית של אונסק"ו כ"אובייקט הכולל את המגוון הביולוגי החשוב והמשמעותי ביותר לטבע, כולל זנים בסכנת הכחדה בעלי ערך אוניברסלי יוצא מהכלל מנקודת מבט של המדע ושימור".
השמורה נוצרה בצו ממשלתי מ-10 בפברואר 1935., מנהל השמורה הראשון היה קונסטנטין ג.
אברמוב, שפעל למען ניקוי היערות ומאבק בציידים לא חוקיים בגבולות השמורה.
בשנת 1951, בעקבות סגירה המונית של שמורות בברית המועצות, שטחה הופחת 18 פעמים — עד 100 אלף הקטאר.
ב-1961, הודות ליוזמות של מדענים, שטח השמורה הוגדל חזרה עד ל-310 אלף דונם.
בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת, שטח השמורה הגיע ל-397,400 דונם והשטח הכולל של השמורה הוא 401,600 דונם.
ב-2006, השמורה נקראה על שם מנהלה הראשון — קונסטנטין ג.
שמורת כורכר גברעם היא שמורת טבע המשתרעת על גבי רכסי כורכר וממוקמת כ-1.5 קילומטר מדרום לגברעם, והיא שמורת הכורכר הגדולה ביותר בישראל.
השמורה נמצאת על חורבות הכפר הערבי סומסום שתושביו ברחו ממנו בשנת 1948, במהלך מבצע ברק במלחמת העצמאות.
השמורה הוכרזה כשמורת טבע בשנת 1975, על פני שטח של 1,220 דונם.
בצפון השמורה קיימת מערה ששמשה בעבר כמחצבת כורכר.
הכפר הערבי סומסום או סימסים על ידי צלבנים.) היה כפר ערבי ששכן בעבר באזור השמורה, הכפר נהרס ותושביו נמלטו ממנו או גורשו כחלק ממבצע ברק במלחמת העצמאות.
בסימסים היו שני אתרים ארכאולוגיים: "א-ראס" ו"אל-מוגהור", אתר אל-מוגהור היה ידוע בשל בית הקברות הרומי העתיק ששכן בו.
בשנת 1517 הכפר סימסים נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית יחד עם כל שאר פלשתינה.
בכפר היו 20 משפחות מוסלמיות וכ-110 תושבים שעסקו בעיקר בחקלאות: גידול חיטה, עזים וכוורות דבורים.
במפקד האוכלוסין שנערך על ידי הבריטים ב-1922 בכפר היו 760 תושבים, כולם מוסלמים.
בשנת 1942 הוקם קיבוץ גברעם, על אדמות שהיו במקור שייכות לכפר סימסים.
כיבוש השמורה על ידי צה"ל
ב-1945, סימסים, יחד עם כל כפרי האזור, נכבש על ידי חיילי חטיבת הנגב במהלך מבצע ברק בין 12 ו-13 במאי.
החיילים מצאו רק מספר אנשים מבוגרים בסימסים שככל הנראה לא יכלו לברוח לפני כן וכן בקשו מהם להעביר להם את הנשק שברשותם.
ב-1992 הכפר תואר כעיי חורבות שקשה לזהותן וניתן לדעת את מיקום הכפר הקדום אך ורק על ידי עצי הברוש והשקמה שנשארו באזור.
השארית היחידה היא ערימת אבנים המייצגת את חורבות הכפר.
כיום, האזור מגודר ומשמש למרעה, חלק מהאדמות ליד משמשות לחקלאות.
כיום השמורה היא אתר תיירותי ויש בה מגוון עצים, צמחים ובעלי חיים.
חלק מהעצים ננטעו על ידי קק"ל.
כחלק מהחלטה שהתקבלה ב-2007 על ידי רשות הטבע והגנים הוחלט להרחיב את שמורת הטבע ולקדם אותה תיירותית.
רכסי השמורה אינם שטח נופי בתולי לחלוטין, חלקם נטועים על ידי עצים שננטעו על ידי קק"ל וחלקם משמשים כשטחים חקלאיים.
התוכנית עתידה להוסיף לשמורה כ-1,459 דונם.
חלק ניכר מהכורכר בשמורה נעלם בעקבות כרייה למטרות בנייה.
בשמורה קיים מסלול אופניים בשם "סינגל גברעם" שנבנה על ידי קק"ל ומאפשר נסיעה באופניים לאורך גבעות הכורכר.
במהלך הפרחות העפיפונים בהפגנות יום השישי על עוטף עזה ב-2018, כ-30% מהעצים שבשטח השמורה עלו באש.
שמורת הטבע סאיאנו-שושנסקי היא שמורה אקולוגית באזור מרוחק של מערב הרי סייאן בדרום סיביר, על הגדה הדרומית של נהר יניסיי לאורך מאגר סאיאנו-שושנסקי.
השמורה משתרעת על חלק גדול מהשטח המיוער וההררי מעל המאגר שנוצר על ידי סכר סאיאנו-שושנסקי, המהווה את תחנת הכוח הגדולה ביותר ברוסיה.
הן השמורה והן הסכר הוקמו בשנת 1976 ומטרתה עיקרית של השמורה מלבד השימור היא לימוד ההשפעות האקולוגיות של מאגר גדול על האקולוגיה המקומית.
השמורה משתרעת על שטח של 3.904,368 קמ"ר, במחוז שושנסקי שבחבל קרסנויארסק.
שמורת סאיאנו-שושנסקי מכסה שטח הררי על הרכס הצירי של הרי סיאן המערביים, כולל רכס חמצ'סקי (המדרון הצפוני) ורכס קנטגירסקי (המדרון המזרחי).
השמורה תחומה בצפון על ידי נהר יניסיי.
סייאנו-שושנסקי ממוקמת ביערות עצי מחט של הרי סאיאן, אזור אגן החוף שנמצא ברמות הגובה האמצעיות של הרי סיאן, ההרים הגבוהים ביותר בסיביר.
באזור מעבר בין הטייגה הסיבירית מצפון לרמה המונגולית מדרום.
באזור הזה יש רמות גבוהות של מגוון ביולוגי עקב מפגש של אזורים אקולוגיים.
האקלים הוא תת-ארקטי, ללא עונה יבשה (לפי סיווג האקלים).
אקלים זה מאופיין בקיצים קלים (1–3 חודשים בלבד מעל 10 מעלות צלזיוס) ובחורפים קרים ומושלגים (החודש הקר ביותר מתחת למינוס 3 מעלות צלזיוס).
השמורה חווה לא רק הבדלי אקלים על בסיס גובה, אלא על פני הרמות: המדרון הצפוני רטוב (1000–1500 מ"מ משקעים בשנה), ואילו הצד הדרומי עם ממוצע של 400 מ"מ בלבד לשנה.
במדרון הצפוני ניתן לצפות ב-1.5 מטרים שלג ואילו במדרון הדרומי 0.3 מטרים בלבד.
יערות השמורה משתנים בגובה ובקרבת המאגר.
היערות האמצעיים ברובם הם בעיקר אשוח טאגה ואורן, עם אזורים מסוימים של יערות ליבנה.
אזורי מדרגות ההרים מדורגים אפילו לשיחים - מדרגות ואדמות עשב.
תנודות במפלס המים עקב פעולות הסכר יכולות להיות דרמטיות (עד 40 מטר).
מה שמוביל לאזורי צמח המכילים מינים המשקפים את השפעתם של פעולות אנושיות והם מהווים מוקד עיקרי של מדעני השמורה.
באזורים העליונים של המאגר, המים הנסוגים ייצרו שיטפונות נרחבים.
היונקים הנפוצים ביותר בשמורה הם אלה הנפוצים בסיביר: דלק סיבירי, סנאי, איילים, זאב, לינקס ואחרים.
במפלסים העליונים של ההרים ישנם מינים ארקטיים טיפוסיים: חדפיים סיביריים ואיילים.
באזור הערבה נמצאים מינים שמייצגים יותר את המונגולים: עז הרים סיבירית, חתול פאלאס, אוגר ארוך הזנב והמרמוט האפור.
שם מספר קטן של נמרדי שלג בשמורה.
למעלה ממאה מיני ציפורים נרשמו כאן.
נציגי הטייגה הסיבירית כוללים את השומר האירופי, הזמיר הכחול, שרקן הזמיר, מפצח האגוזים, הקוקייה ההימלאית, והרעשן.
המדרונות המיוערים אופייניים לאזורי המדרונות הסלעיים וציפורי טרף כמו בזים ונשרים נפוצים בכל רחבי השמורה.
זוחלים כוללים נחשים; דו-חיים מיוצגים על ידי צפרדע הבור והקרפדה הנפוצה.
כשמורת טבע קפדנית, שמורת סאיאנו-שושנסקי סגורה לרוב לקהל הרחב, אם כי מדענים ובעלי מטרות 'לחינוך סביבתי' יכולים לקבוע הסדרים עם הנהלת הפארק לביקורים.
השמורה מחזיקה מוזיאון טבע הפתוח לקהל ויש שני מסלולים "אקולוגיים" דרך השטח הפתוחים לקהל, אך דורשים אישורים מראש.
המשרד הראשי של השמורה נמצא בעיר שושנסקויה.
בשמורה נמצא שילוב של טבע עם מיני חי וצומח רבים ומגוונים ושל מורשת האדם לאורך תקופות שונות.
בשנת 1979 שוקם בנחל עמוד עליון, בית הפקח- בית אבן אשר בו גרו פקח רשות שמורות הטבע עם משפחתו עד שנת 1998.
בשנת 1993 הנפיק השירות הבולאי בול המתאר את השמורה, כחלק מסדרת בולים על שמורות טבע בישראל.
בסקר שנערך בין השנים 2006 - 2004 זוהו בקטע הנחל, בחלק העילי של השמורה שאורכו כ-2.5 ק"מ 18 טחנות קמח (מתוך 26 הטחנות בנחל כולו) 10 גשרים ו-5 סכרי הטיה.
מקבץ טחנות הקמח בחלק זה של הנחל הוא הגדול ביותר בארץ, כנראה בגלל הסמיכות לצפת.
לצד שרידי הטחנות השתמרו גם שרידי גשרים ואמות המים שהוליכו אל הטחנות, אך נמצאו בתהליכי התמוטטות.
בטחנות הקמח שבשמורה נראה כי הטחנות החלו לפעול במאה ה־16 וחדלו לפעול במאה ה־20, כאשר טכנולוגיות מודרניות החליפו את כוח המים.
כמה מהמבנים שימשו במאה ה־16 מבטשות.
לאחר גירוש ספרד הביאו יהודים לצפת טכנולוגיה חדשה שסייעה להם בייצור אריגי צמר איכותיים.
יהודי צפת ייצרו מתקני בטישה שפעלו בכוח מי נחל עמוד, ולמתקני הבטישה הם קראו "בטאן".
תור הזהב של מבטשות צפת נמשך שלושה-ארבעה דורות בלבד, ולאחריהם עברו מבני המבטשות הסבה לטחנות קמח רגילות.
בחלק התחתון של השמורה נמצאות המערות הפרהיסטוריות "שובך", "עמוד", "הגולגולת" ו"אמירה", הנמצאות בחלקו התחתון של הנחל ומהמערות החשובות ביותר במחקר הפרהיסטורי של ארץ ישראל והמזרח התיכון.
במערות נמצאו שכבות מגורי אדם קדמון המתוארכות לכ־150,000 שנים לפני זמננו.
שבר הגולגולת שנמצא במערת זוטיה הוא הקדום ביותר מסוגו המוכר כיום בארץ, והוא שויך לשלב המעבר שבין האדם הניאנדרטלי להומו ספינס.
אחד המבנים הגאולוגיים הראשיים ביותר בשמורה הוא "העמוד" שעל שמו נקרא הנחל, ומשם שם השמורה.
"העמוד" הוא זקיף של אבן גיר שגובהו 20 מטר.
תהליכי בליה הפרידו את גוש הסלע הזקוף מהמצוק הסמוך, והוא ניצב בדד בערוץ הנחל.
בראשית דרכו מתחתר נחל עמוד בתפר שבין סלעי הקירטון הרכים של הרי צפת (תקופת הסנון) לבין סלעי גיר דולומיט הקשים של הר מירון (תקופת הקנומן).
הנחל עוקב אחר קו התפר ולכן זורם מצפון לדרום, שלא כמו רוב נחלי ישראל הזורמים ממערב למזרח.
באזור זה הנחל יוצר ערוץ רדוד, וכך נוצר פרוזדור חשוב ביותר למעבר מיני בעלי חיים מצפון לדרום.
בהמשך הנחל מתחתר בסלעי גיר קשים מגיל קנומן עליון.
באזור זה מתנקזים ערוצי הנחלים שכווי, מירון, סתר ושמאי, ונוצר בו קניון שקירותיו מתנשאים לגובה 150 מ' מעל לערוץ הנחל.
החלק התחתי של נחל עמוד עובר בין סלעי גיר קשה מגיל האיאוקן התיכון.
מסלע זה יוצר מצוקים זקופים משני צדי הערוץ.
פעילות קארסטית שהתרחשה לאורך קווי שבירה גרמה להמסת הסלעים ולהיווצרות מערות גדולות שנמצאו בהן ממצאים פרהיסטוריים רבי-חשיבות.
סמוך לעמוד נובע עין עמוד, מעיין עונתי המזרים את מימיו בחורף לפלג שאורכו כמה מאות מטרים.
בבקעת גינוסר, המעובדת כולה, נחל עמוד נראה כתעלה, עד שהוא נשפך לכנרת.
עולם החי בשמורה עשיר מאוד בזכות שפע המים, הצמחייה הרבה והמצוקים הגבוהים.
בשמורה ובסביבתה נותר רצף של שטחים פתוחים המאפשרים קיום יציב של אוכלוסיות בעלי חיים מגוונות.
בתחום השמורה חיים מיני בעלי החיים הבאים:
יונקים - חזיר בר (אוכלוסייה גדולה מאוד), צבי ארץ ישראלי (אוכלוסייה המונה כ-100 פרטים), צבוע מפוספס, זאב הודי, תן זהוב, סמור משויש, נמייה מצויה, דורבן מצוי, דלק הסלעים, גירית מצויה, שועל מצוי, שפן סלע, מיני מכרסמים שונים ומינים אחדים של עטלפים.
זוחלים - בשמורה נמצאים מיני זוחלים רבים.
דו-חיים - בשמורה נמצא אתר רבייה חשוב לסלמנדרה הכתומה, לאילנית מצויה ולצפרדע הנחלים.
עופות - בסבכים ובבתות הפתוחות חיות ציפורי שיר, במצוקי הנחל מקננים או שוהים עופות דורסים, כגון עקב עיטי, בז אדום, עיט ניצי, רחם ובז מצוי, ועל עצים מפותחים מקנן חיוויאי.
בעבר התקיימה במקום מושבת קינון שמנתה כ־40 נשרים ונצפו במקום עוזנייות שחורות ואוחים.
בכוכים דוגרים סנונית מערות, סיס הרים וסיס גליל.
בעת האחרונה נצפה כותלי במצוקי נחל עמוד תחתון.
דגים - בנחל חי לו המין חפף ישראלי.
חסרי חוליות - בזכות המעיינות, בשמורה מינים רבים של חסרי חוליות בניהם סרטן הנחלים, שפרירית, שפירית וסרטנים ירודים.
כמו כן, במצוקי הגיר חי סגורית הארבל שהוא מין שבלול אנדמי להר הארבל וסביבתו בלבד.
בשמורה נמצא מצוק רם המשמש לקינון עופות דורסים.
בשנת 1864, תיאר הכומר וחוקר הטבע הנרי בייקר טריסטראם קינון של מאות נשרים, כמה פרסים, בזי צוקים ויוני סלע במצוקי נחל עמוד.
בעבר קיננו במצוקים גם עיטים ניציים.
גם כיום, אף שדורסים רבים ברחבי ישראל נפגעו, מצוקי הנחל משמשים אתר קינון חשוב לדורסים.
בדצמבר 2010, נצפו עד 50 נשרים הלנים במצוק נחל עמוד מדי לילה בלילה, וכן דורסים מזדמנים אחרים, כמו עוזנייה ועיט זהוב.
בשנה זו נבנו במקום תשעה קינים של נשרים.
מיני דורסים נוספים המקננים או שוהים באזורי המצוקים של נחל עמוד הם עקב עיטי, בז אדום, בז מצוי, עיט ניצי, רחם, עוזנייה שחורה וחִוויאי.
בשמורה התפתחה צמחייה עשירה: בחלק העילי ישנו חורש ים-תיכוני סבוך, ובחלק התחתון של הנחל, סמוך לכנרת ישנו חורש פתוח.
כ-50 ממיני צומח בשמורה נדירים, וחלקם אף אנדמים לישראל.
לכל אורכו של נחל עמוד ויובליו מתקיימות כ-12 חברות צומח והמעברים ביניהן חדים למדיי, ואפשר להבחין בהם בקלות על פי חילופי המסלע, הגאומורפולוגיה והרום.
כמה חברות של אלון מצוי הנלווים אליו – אלה ארץ ישראלית, קטלב מצוי, חרוב מצוי ולבנה רפואי.
יער פתוח -אלון התבור, אלה אטלנטית, שקד קטן עלים, ולצדם בתה עשבונית עשירה.
חברה דמוית סוואנה - שיזף מצוי ושיזף השיח.
חברות שיחים – אשחר, שברק וברזילון.
צומח מצוקים - מתאפיין במינים ייחודיים למצוק אשר חלקם מינים נדירים, כמו דרדר נאה, ציפורן משולשל, שושנתית משורטטת ומיני פעמונית.
באפיק הנחל צומחת צמחייה אופיינית למים זורמים.
בחלק העילי של הנחל, שבו האקלים לח יחסית והמים זורמים כל השנה, צומח יער גדות נחלים מפותח של עצי דולב מזרחי וערבה מחודדת.
מלווים אותם משוכות של פטל קדוש, נענע משובלת, שיח אברהם מצוי והרדוף הנחלים.
במים הרדודים, שבהם הזרימה איטית, צומחים כרפס הביצות וגרגיר הנחלים.
בחורף ובאביב מתכסים המדרונות היורדים אל הנחל בפריחה של צמחי בצל ופקעת, כגון רקפת מצויה, כלנית מצויה, יקינטון מזרחי, עירית גדולה, בן חצב יקינטוני, מישויה פעמונית, עיריוני צהוב וגביעונית הלבנון.
אל כל אלו מצטרפים באביב מינים חד־שנתיים רבים בשלל צבעים.
בסתיו המאוחר מופיעה בין סלעי נחל עמוד עליון פריחה צפופה של נרקיסים.
במדרונות הטרשיים היורדים לנחל אפשר לראות כתמים כריים ירוקים מבודדים של הדס מצוי.
שמורת נחל כפירה היא שמורת טבע באזור פרוזדור ירושלים הכוללת את נחל כפירה היורד מירושלים לכיוון עמק איילון והשפלה.
הנחל העובר בשמורה מהווה אחד מהיובלים של נחל איילון.
באזור השמורה נמצאים המעיינות עין כפירה ועין נטף.
השמורה נמצאת במפה מספר 9 של הוועדה לשבילי ישראל, ושטחה עומד על כ-9,354 דונם.
האתר הוכרז כשמורה בדצמבר 2014. במאי 2020 הוצע להרחיב את השמורה בכ-560 דונמים נוספים.
רוב שטח השמורה מוגדר כשטח אש של צה"ל.
בנובמבר 2016 פגעה בשמורה שרפה, ועברו כמספר שנים עד שהשתקמה.
מבין בעלי החיים הנמצאים בשמורה ניתן למנות צבאים, צבועים, תנים, חזירי בר ושועלים.
בשמורה נמצאים גם מספר אתרי עתיקות, ובהם חורבות הכפר הערבי נטאף, חורבת חורש (יישוב מהתקופה הרומית והביזנטית) וח'ירבת מג'נונה (יישוב מהתקופה הביזנטית והערבית הקדומה).
שמורת עין נימפית היא שמורת טבע, הממוקמת ליד כפר מסריק שהוכרזה בעיקר כדי להגן על צב רך מצוי שכבר לא נצפה במקום במשך זמן רב.
המעין בשמורה, שנקרא אז עין עפיה, היה יעד למטיילים חובבי טבע עוד בשנות ה-30 בימי המנדט הבריטי.
בשנת 1960, השמורה הייתה אחת ממספר שמורות בודדות שהוכרו בחוק עוד בטרם חוקק חוק שמורות הטבע.
מסביבות 1960 החלו להגיע למקום טיולים של החברה להגנת הטבע.
בשנת 1962 עלתה תוכנית להסדיר את המקום לרחצה לנופשים.
השמורה הוכרזה על פי החוק החדש בשנת 1968. באותה שנה, בגלל שאיבת מים מוגברת מהמעיינות לצורכי חקלאות, בריכות דגים ותעשייה, ירד מפלס מי התהום והבריכה הייתה הסכנת חיסול.
על כן הוצע להקים מערכת הזנת מים לבריכה כדי להציל את החי והצומח בשמורה.
במאי 1972 פורסם שהזיהום ממפעלי הסביבה הגיע אל השמורה.
בסוף שנות ה-70 נעשו פעולות נוספות להגנה על השמורה.
בשנת 2018 החלו לשקם את השמורה באמצעות פרויקטים שונים.