tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נראה כי בתקופה זו שימשה סטרלינג כמרכז שלטוני, היות שאלכסנדר מת בה ב-1124. בתקופת מלכותו של יורשו ואחיו, דייוויד הראשון, הפכה סטרלינג למבצר מלכותי (Royal burgh) ולמרכז אדמיניסטרטיבי חשוב.
המלך ויליאם הראשון הקים "שמורה" לצייד צבאים דרומית מזרחית לטירה, אך לאחר שנפל בשבי האנגלים ב-1174 נאלץ למסור לידיהם מספר טירות, ובכללן סטרלינג ואדינבורו, זאת בהתאם לתנאי הסכם פאלז.
עם זאת, אין ראיות לכך שהאנגלים עשו שימוש בטירה והיא נמסרה בחזרה לסקוטים על ידי ריצ'רד הראשון ב-1189. סטרלינג המשיכה לשמש כמקום מושבם של בני המלוכה הסקוטיים, כאשר ויליאם עצמו מת במקום ב-1214, ואלכסנדר השלישי ייסד ב-1260 סמוך לטירה שמורת ציד חדשה בשם ניו פארק.
כסטרלינג נותרה כמרכז שלטוני חשוב עד תקופת שלטונו של אלכסנדר השלישי ב-1286. מותו הביא לסדרה של מאבקי ירושה ואדוארד הראשון, מלך אנגליה, הוזמן לשמש בורר בין הצדדים.
אדוארד נע צפונה ב-1291 ודרש כי סטרלינג וטירות מלכותיות נוספות יימסרו לו בזמן תקופת הבוררות.
אדוארד פסק לטובתו של ג'ון באליול, תוך כוונה שימשול כשליט בובה מטעמו וסקוטלנד תהפוך למעשה למדינת חסות של אנגליה.
ב-1296, בתגובה להסכם הברית הישנה בין צרפת לסקוטלנד, פלש אדוארד הראשון לתחומי האחרונה, הביס את הסקוטים בקרב דאנבר ב-27 באפריל והדיח את ג'ון באליול.
עם הכיבוש החלה מלחמת העצמאות הסקוטית הראשונה אשר נמשכה כ-60 שנה.
לאחר שנמצאה נטושה, הפכו האנגלים את הטירה לאחד ממעוזיהם העיקריים.
הטירה נכבשה בחזרה לאחר קרב גשר סטרלינג, על ידי ויליאם וולאס ואנדרו מוריי, אך לאחר התבוסה בקרב פאלקירק נטשו אותה הסקוטים פעם נוספת.
אדוארד חיזק את ביצורי הטירה, אך היא הושמה במצור על ידי רוברט דה ברוס.
אדוארד לא הצליח להסיר את המצור ואנשי חיל המצב נאלצו להיכנע.
החל מ-1303 הייתה ידם של האנגלים על העליונה, וסטרלינג הפכה לטירה האחרונה שנותרה בשליטה סקוטית.
צבאו של אדוארד קרב לטירה באפריל של אותה שנה, ועמו לפחות 17 כלי מצור.
חיל המצב הסקוטי, 30 איש בפיקודו של ויליאם אוליפנט נכנע ב-20 ביולי, אך חלק מאנשיו הוחזרו לטירה מכיוון שאדוארד רצה לעשות שימוש בכלי המצור החדש שלו, "זאב מלחמה", שהיה ככל הנראה הטרבושה הגדול ביותר שנבנה, ובאמצעותו הושמד לחלוטין קטע גדול מחומת המגן ההיקפית באזור בית השער.
נראה היה שהושלם ניצחונו של אדוארד, אך הוא מת ב-1307, ורוברט ברוס ניצל זאת והפך למלך סקוטלנד.
עד 1313 כבשו הסקוטים בחזרה את מרבית שטחיהם, ובשליטת האנגלים נותרו רק הטירות סטרלינג, רוקסבורו, אדינבורו ובריק.
אדוארד ברוס, אחיו של רוברט, הטיל מצור על סטרלינג, שבאותה עת הייתה בפיקודו של פיליפ מויבריי.
מויבריי הציע שהטירה תכנע אם לא יסירו האנגלים את המצור עד 24 ביוני 1314. ברוס הסכים ונסוג.
באותו קיץ נע צבא אנגלי גדול, בפיקודו של אדוארד השני, מלך אנגליה, צפונה במטרה לחבור לטירה.
בין 23 ל-24 ביוני 1314, בסמוך לטירה, התעמת אדוארד השני עם צבאו של רוברט ברוס בקרב באנוקברן ונחל תבוסה מכרעת.
אדוארד ניסה למצוא מחסה בטירה, אך מויבריי נותר נאמן להבטחתו והאנגלים נאלצו להימלט.
מויבריי מסר את הטירה לידי הסקוטים, תוך שהוא מצטרף לשורות צבאם.
רוברט דה ברוס ציווה על הריסת ביצורי הטירה, במטרה למנוע מהאנגלים לכבוש אותה מחדש.
המלחמה עם האנגלים טרם הסתיימה, ובמהלך מלחמת העצמאות הסקוטית השנייה הייתה הטירה בידי האנגלים פעם נוספת ב-1336 וביצוריה חודשו, אם כי חומר הבנייה בו בוצעו העבודות היה בעיקר עץ ופחות אבן.
אנדרו מוריי ניסה לצור על הטירה ב-1337, אז נעשה, ככל הנראה, השימוש הראשון בתותחים בתולדות סקוטלנד.
רוברט סטיוארט, לימים המלך רוברט השני, כבש בחזרה את סטרלינג לאחר מצור ארוך בין 1341 ל-1342, עם כניעת מפקדה, תומאס רוקבי, ולאחר שכוח החילוץ האנגלי בושש להגיע.
לשומר הטירה מונה הרוזן הסקוטי מוריס מוריי אשר הוציא כסף רב על שיפוצה.
ב-1360 מונה רוברט דה פורסית' למושל הטירה, תפקיד אותו העביר בירושה לבנו ג'ון ולנכדו ויליאם, אשר שרת כמושל ב-1399.
בתקופת שלטונם של המלכים הראשונים לבית סטיוארט, רוברט השני ורוברט השלישי, נבנו המבנים הראשונים ששרדו עד ימינו.
רוברט סטיוארט ששימש כעוצר כאחיו של רוברט השני, פיקח על שיפוץ השערים הצפוני והדרומי.
השער הצפוני הנוכחי בנוי על יסודות אלה מהעשור של 1380, מבנה האבן העתיק ביותר ששרד עד ימינו.
ב-1424 הייתה סטרלינג חלק מהסכם נישואין, ובמסגרתו הוענקה הטירה לג'ואן בופורט מבעלה ג'יימס הראשון, מסורת אותה המשיכו מונרכים נוספים.
לאחר רציחתו של ג'יימס ב-1437, מצאה ג'ואן מקלט בטירה יחד עם בנה הצעיר, ג'יימס השני.
חמש-עשרה שנה מאוחר יותר, ב-1452, הייתה הטירה למקום בו דקר ג'יימס למוות את רוזן דאגלס, לאחר שזה סירב לסיים את ברית שהייתה עשויה להפוך למסוכנת ובוגדנית עבור המלך עם רוזן רוס ורוזן קרופורד.
בטירה נולד ג'יימס השלישי, ששיפץ מאוחר יותר את הגנים ואת הקפלה המלכותית שבמקום.
ייצור כלי ארטילריה בסטרלינג תועד ב-1475. אשתו של ג'יימס, מרגרט מדנמרק, מתה בטירה ב-1486, ושנתיים מאוחר יותר נהרג גם ג'יימס עצמו בקרב סאוכיברן אשר נערך דרומית לסטרלינג, סמוך מאוד לאתר בו נערך קרב באנוקברן.
בנייה בתקופת הרנסאנס והמשך מאבקי שלטון
כמעט כל מבני הטירה הנראים בימינו נבנו בין השנים 1490 ל-1600, כאשר התפתחה סטרלינג למרכז עיקרי עבור מלכי בית סטיוארט, ג'יימס הרביעי, ג'יימס החמישי וג'יימס השישי.
הארכיטקטורה של מבנים חדשים אלה היא תערובת אקלקטית של השפעות אנגליות, צרפתיות וגרמניות, המבטאות את השאיפות הבינלאומיות של מלכי בית סטיוארט.
ג'יימס הרביעי החזיק בחצר רנסאנס מלאה, אשר כללה גם אלכימאים, וביקש להקים בסטירליג ארמון בסטנדרטים אירופאיים.
ג'יימס הרביעי פיקח על בניית מגורים מלכותיים גם באדינבורו, פוקלנד ולינלית'גו, אך היקף העבודות בסטרלינג היה הנרחב ביותר וכלל את מבנה המגורים הישן ששימש את המלך, האולם הגדול והביצורים.
בנוסף שיפץ ג'יימס הרביעי את הקפלה המלכותית, אחת מתוך שתי כנסיות שהיו בטירה באותו הזמן, וב-1501 קיבל את אישור האפיפיור אלכסנדר השישי להקים במקום מוסד ללימוד כמרים.
הביצורים, מהם נותרו בימינו שרידים מעטים, הושפעו מארכיטקטורה צבאית צרפתית, אם כי פרטים רבים נוספו למטרות עיצוב ולא להגנה.
בהנחה שתיעוד סאטירי בשתי פואמות מאת ויליאם דאנבר מבוססות על עובדות, שימשו חומות הטירה כאתר ממנו בוצע ניסיון בתעופת האדם, בסביבות שנת 1509, על ידי האלכימאי וראש המנזר האיטלקי ג'ון דאמיאן.
בחצרו של ג'יימס שהה גם אלכימאי בשם קאלדוול, אשר תחזק בטירה אח שנועדה לחיפוש אחר "היסוד החמישי" (Quinta essencia) המיתי.
העבודה על מבני הטירה לא הסתיימה עד למותו של ג'יימס הרביעי בקרב פלודן.
יורשו, ג'יימס החמישי, הוכתר בקפלה המלכותית וגדל בטירה תחת השגחתו של ג'ון ארסקין.
ב-1515 הגיע העוצר ג'ון סטיוארט, דוכס אולבני, עם 7,000 איש וצר על הטירה, במטרה להעביר לחזקתו את המלך הצעיר מידי אמו, מרגרט טיודור.
ג'יימס החמישי המשיך את מפעלו של אביו בסטרלינג והקים את חלקו המרכזי של הארמון המלכותי, פרי עבודתו של סר ג'יימס המילטון מפינהארט.
גם ג'יימס החמישי מת בגיל צעיר, והותיר את העבודה הבלתי גמורה לאלמנתו, מארי דה גיז.
ביתו התינוקת, מרי, הובאה לסטרלינג למען ביטחונה והוכתרה בקפלה המלכותית ב-9 בספטמבר 1543 וגדלה גם היא במקום, בטרם הועברה למנזר אינצ'מהאום (Inchmahome Priory) ומשם לצרפת ב-1548. במהלך העשור של 1550 בתקופת העוצרות של מארי דה גיז, גברה העוינות בין צרפת לאנגליה, אשר באה לידי ביטוי גם על אדמת סקוטלנד.
כתוצאה מכך נבנו ביצורים להצבת ארטילריה במבואותיה הדרומיים של הטירה, ובכלל זה "הדורבן הצרפתי", שהפכו לבסיס להגנות החיצוניות הנראות בימינו
, וגיז העסיקה בטירה מהנדס צבאי איטלקי בשם לורנצו פומארלי.
מרי שבה לסקוטלנד ב-1561 וביקרה בטירה לעיתים קרובות.
מרי טיפלה בהנרי סטיוארט, לורד דרנלי, בטירה במהלך מחלתו ב-1565, והשניים נישאו במהרה.
בנם, ג'יימס השישי, הוטבל בטירה בשנה שלאחר מכן, ובמקום נערכו חגיגות שכללו זיקוקין די-נור.
דרנלי כבר היה מסוכסך עם המלכה בתקופה זו ולא השתתף בחגיגות, אם כי עדיין התגורר בטירה.
רוזן מאר, האפוטרופוס של ג'יימס, הפך למושל הטירה ב-1566. מרי הייתה בדרכה מסטרלינג כאשר נחטפה על ידי רוזן בוט'וול, מהלך אשר גרם לשרשרת אירועים שאילץ אותה לבסוף לוותר על השלטון ולהימלט לאנגליה.
המלך הצעיר ג'יימס השישי הוכתר בכנסיית הולי רוד הסמוכה וגדל בתוך הטירה בהשגחתה של אנאבל מוריי, דוכסית מאר ובהדרכתו של המלומד ההומניסט ג'ורג' בוכאנן (George Buchanan).
לעיתים קרובות שימש המלך הצעיר כלי משחק במסגרת המאבקים בין העוצרים השונים לתומכיה של מרי ונשמר בקפידה.
סטרלינג הפכה לבסיס עבור תומכיו של ג'יימס, בזמן שהאצילים שהעדיפו את החזרתה של מרי לשלטון התכנסו באדינבורו, בהנהגתו של ויליאם קירקלדי.
קירקלדי הוביל פשיטה על הטירה ב-1571 במטרה לעצור את אויבי המלכה, אך נכשל בכיבושה ובלכידתו של המלך.
שומר הטירה, אלכסנדר ארקסקין מגוגאר, סולק ממנה על ידי תומכיו של העוצר מורטון באפריל 1578 לאחר שבנו נפצע אנושות במהלך מאבק בבית השער.
הרוזנים המורדים מאר ואנגוס השתלטו על הטירה ב-1584, אך נכנעו ונמלטו ממנה לאנגליה לאחר שהמלך קרב אליה בראש צבא.
הם שבו לסקוטלנד לאחר כשנה, כבשו את סטרלינג ואילצו את המלך להיכנע ולהשיב להם את אחוזותיהם, אם כי בסופו של דבר נשבעו לו אמונים.
בדצמבר 1593 החליטה אן, נסיכת דנמרק, להגיע אל הטירה על מנת ללדת בה את ילדה הראשון, וג'יימס הורה על שיפוץ מקיף של הארמון שהיה הרוס למחצה
הנסיך הנרי נולד בסטרלינג ב-1594 והקפלה המלכותית הנוכחית שבטירה נבנתה לכבוד טקס הטבלתו ב-30 באוגוסט של אותה שנה.
הקפלה, שנבנתה ככל הנראה על ידי ויליאם שאו (William Schaw), היוותה את הצלע הרביעית של החצר הפנימית המרובעת.
בדומה לקודמיו, בילה גם הנרי את ילדותו בטירה תחת השגחתו של רוזן מאר השני, עד שאיחוד הכתרים ב-1603 הפך את אביו למלך אנגליה והמשפחה המלכותית עזבה ללונדון.
לאחר עזיבת המשפחה, ירד מעמדה של טירת סטרלינג כמושב מלכותי, והיא הפכה למרכז צבאי.
הטירה שימשה כבית סוהר לבעלי מעמד גבוה במהלך המאה ה-17 ורק מונרכים מעטים ביקרו בה.
ג'יימס הראשון, מלך אנגליה ביקר בסקוטלנד ב-1617, ושהה בטירה במהלך יולי.
ב-1625 בוצעו עבודות בטירה בהם שיפוץ הגנים והקפלה המלכותית לקראת בואו הצפוי של המלך החדש, צ'ארלס הראשון, אשר הגיע לסקוטלנד רק ב-1633 ושהה בטירה לזמן קצר בלבד.
לאחר הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון הכתירו הסקוטים את יורשו, צ'ארלס השני בשנת 1650, שהיה למונרך האחרון שהתגורר בטירה.
באותה שנה הובסו הכוחות המלוכנים על ידי צבאו של אוליבר קרומוול בקרב דאנבר, והמלך צעד דרומה לתוך אנגליה והובס בקרב ווסטר, אשר סיים את מלחמת האזרחים האנגלית.
גנרל ג'ורג' מונק הטיל מצור על סטרלינג החל מה-6 באוגוסט 1651, והקים במות עליהן הציב תותחים בחצר הכנסייה השכנה.
לאחר שחיל המצב של הטירה התמרד, נכנע מפקדה, הקולונל ויליאם קנינגהאם, ב-14 באוגוסט.
את הנזק שנגרם במהלך המצור ניתן עדיין לראות בימינו בכנסייה ובאולם המרכזי.
לאחר הרסטורציה שהשיבה לשלטון את צ'ארלס השני, הושב הרוזן ממאר לתפקידו כמושל, ולעיתים קרובות נעשה בטירה שימוש כבית כלא עבור קובננטרים (תנועה פרסביטריאנית סקוטית).
בתגובה, הניף מאר את דגלו של ג'יימס סטיוארט במהלך המרד היעקוביטי של 1715. כוחות הממשלה, בפיקודו של דוכס ארגייל, נעו במהירות כדי לתפוס את הטירה ולאחר מכן התקדמו לעבר שריפמור (Sheriffmuir) כדי לחסום את נתיב נסיגתו של מאר.
קרב שריפמויר הסתיים ללא הכרעה, אך למעשה הגיעה ההתקוממות לסיומה.
במהלך המרד היעקוביטי של 1745 הוביל צ'ארלס אדוארד סטיוארט את צבא אנשי ההיילנדס שלו דרך סטרלינג לעבר אדינבורו.
בעקבות הנסיגה מאנגליה, שבו היעקוביטים לסטרלינג בינואר 1746. העיירה נכנעה במהירות אך מושל הטירה סירב להיכנע והיעקוביטים הקימו עמדות לכלי ארטילריה בגבעת גוואן הסמוכה, אך אלה הושמדו במהירות על ידי התותחים שהוצבו בטירה.
על אף ניצחונם בפאלקירק נסוגו היעקוביטים ב-1 בפברואר.
משנת 1800 עברה הטירה לאחריות משרד המלחמה ושימשה למגורי חיילים.
שינויים רבים בוצעו במבנים השונים, כאשר ההיכל המרכזי הוסב למבנה מגורים, הקפלה המלכותית הוסבה לאולם הרצאות וחדר אוכל, מבנה המלך הישן הוסב למרפאה והארמון המלכותי הפך לחדר אוכל לקצינים.
מספר מבנים חדשים הוקמו, ובכלל זה בית הכלא והמחסן לאבק שרפה ב-1810. המלכה ויקטוריה ביקרה בטירה ב-1842, והנסיך מוויילס ב-1859.
ב-1873, במסגרת רפורמות קרדוול, הוקמה מערכת חדשה של אזורי גיוס המבוססת על המחוזות השונים, וסטרלינג הפכה למפקדה ולנקודת הגיוס והאימון של הרגימנטים ה-72 וה-91. בעקבות רפורמות צ'ילדרס ב-1881 התמזגו רגימנט הרגלים ההיילנדרים ה-91 מארגייל עם רגימנט הרגלים ההיילנדרים ה-93 מסת'רלנד והפכו לרגמינט הארגייל וסת'רלנד היילנדרים ובסיסו נקבע בסטרלינג.
בשנת 2006 נסגר הרגימנט והפך לגדוד החמישי של הרגימנט המלכותי של סקוטלנד החדש שהוקם (יחד עם כל שאר הרגימנטים הרגליים בסקוטלנד).
בימינו הושבו למגורים המלכותיים מעט מתפארתם הישנה.
מיזם גדול למחקר ולשחזור, שארך 10 שנים ועלותו כ-12 מיליון פאונד, הושלם בקיץ 2011. מאז ינואר 2002 פעלו אורגים מטעם וסט דין קולג' על יצירה מחדש של שטיחי הקיר של "ציד החד-קרן", וארבעה מהם תלויים בימינו בחדר קבלת הפנים של המלכה ששוחזר בארמון המלכותי.
היסטוריונים החוקרים את תקופת שלטונו של ג'יימס החמישי מעריכים שסדרה דומה של שטיחי הקיר היו חלק מהאוסף המלכותי.
קבוצה של אורגים ביקרה בקלויסטרס, חלק ממוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק, על מנת לבחון את שטיחי הקיר המקוריים מהמאה ה-15 המוצגים בו, וחקרו את טכניקות האריגה, לוחות הצבעים והחומרים.
האורגים עבדו בווסט דין קולג' שבמערב סאסקס וגם בסדנה שהוקמה בטירת סטרלינג.
טירת סטרלינג נותרה מפקדת רגימנט ההיילנדרים מארגייל וסת'רלנד, אם כי הפלוגה היחידה שנותרה במסגרתו מוצבת באדינבורו מאז שנת 2014. המוזיאון לתולדות הרגימנט שוכן גם הוא בתחומי הטירה.
ביצורי הטירה מכילים עמדות תותחים, אר נבנו במתכונתם הנוכחית במאה ה-18, אם כי ישנם חלקים, כולל עמדת "דורבן צרפתי" (French Spur), מתקופת עוצרותה של מרי דה גיז, מאמצע המאה ה-16. הדורבן הצרפתי נבנה במקור כבאסטיון אשר הכיל עמדות תותחים שהגנו על הבאסטיון העיקרי.
מחוץ לעמדה, הוקמה סוללת עפר משופעת המכונה טאלוס (Talus), והכניסה אליה בוצעה באמצעות גשר מיטלטל שהוצב מעל תעלה.
חפירות שבוצעו במקום בשנות ה-70 הראו שחלק גדול מאבני המבנה המקורי נותרו כחלק מביצורי המאה ה-18.
בעקבות ניסיון הפלישה הצרפתית ב-1708 קיבלו העבודות לשיפור הביצורים בסטרלינג עדיפות עליונה.
השיפוץ הושלם ב-1714, כאשר החומה הורחבה כלפי חוץ ובתוכה נבנה מתחם מבוצר המכונה "כיכר בית המשמר" (Guardhouse Square).
הבנייה יצרה למעשה זוג חומות, עם תעלת מגן לפני כל אחת מהן, ובתוכן פתחי ירי המכונים קאפוניר (Caponier) שכיסו את שטח התעלות.
בימינו קיימת גישה באמצעות גרם מדרגות אל תוך הקאפוניר יחיד שהשתמר.
בחלק האחורי נבנו חומות סוגרים כדי לחזק את הגנת החומות העיקריות ולספק עמדות לתותחים.
"הדורבן הצרפתי" הורחב מעט כדי לאפשר הצבת תותחים רבים יותר.
הבניינים שבתוך כיכר בית המשמר מתוארכים למאה ה-19. מחוץ לטירה קיימת רחבה פתוחה, אשר שימשה בעבר למצעדים ובימינו משמשת לחניה ולמופעים.
בית השער, אשר שימש לכניסה לטירה עצמה מכיוון הביצורים החיצוניים, נבנה על ידי ג'יימס הרביעי והושלם ככל הנראה בשנת 1506. במקור שימש בית השער כחלק ממכלול הביצורים הקדמיים, ששימשו כחומה היקפית לרוחבה של קסטל היל.
במרכז החומה ממוקם בית השער עצמו, המגיע בימינו למחצית מגובהו המקורי.
המגדלים העגולים בפינות החיצוניות התרוממו לגגות בעלי צורת קונוס עם שינות שנבנו סביבם.
באגפים נבנו מגדלים עגולים נוספים, מהם נותרו בימינו שרידים בלבד ומאחוריהם מגדלים נוספים, בחלקו האחורי של בית השער.
תכנון המבנה הכולל, כפי ששרטט ג'ון סלזר (John Slezer) ב-1693 הפגין השפעה צרפתית והקביל בעיצובו לביצור הקדמי של ארמון לינלית'גו.
בדומה למבנה בלינלית'גו, נועד הביצור הקדמי בעיקר לראווה, במתכונת "עידן האבירות", מאשר למטרות הגנה, מכיוון שסיפק הגנה מועטה כנגד הארטילריה של אותו הזמן.
הכניסה התאפשרה דרך מעבר מרכזי, עם שני שבילים שנועדו להולכי רגל באגפים.
סידור משולש זה נחשב בלתי רגיל לזמנו, ושערי ניצחון מהתקופה הקלאסית הוצעו כגורם המשפיע.
מבנה בית השער פורק בצורה הדרגתית ונותר במתכונתו הנוכחית ב-1810. בכל קצה של שינות חומת המסך היה מגדל מרובע.
המגדל המערבי, המכונה "מגדל הנסיך", ככל הנראה על שמו של הנרי פרדריק, נסיך ויילס, שרד ונותר בשיא גובהו, ובימינו מחובר לארמון מתקופה מאוחרת יותר.
בצד המזרחי, הכיל מגדל אלפינסטון (Elphinstone) מטבח וככל הנראה גם מגורי קצינים.
מגדל זה הונמך על מנת ליצור מקום לסוללת תותחים, ככל הנראה במהלך המאה ה-18, כאשר נבנו הביצורים החיצוניים.
בתחומי הביצור הקדמי רחבה המכונה "החצר החיצונית" (Outer Close).
בצד הדרום-מזרחי ניצבים מבנים צבאיים מתקופת המלך ג'ורג'; בית המשמר הראשי משלהי המאה ה-18 ובית פורט מייג'ור מתחילת המאה ה-19. השער הצפוני הישן מוביל אל מתחם המכונה "נד'ר ביילי" (Nether Bailey) ובו נמצאו המטבחים המקוריים של הטירה, אשר היו מחוברים ככל הנראה אל ההיכל המרכזי.
המטבח הראשי הנראה בימינו נבנה בתקופה מאוחרת יותר, לצד החומה המזרחית של הטירה.
עם זאת, ב-1689 נאטמו חדריו כדי שישמש עמדות לתותחים.
חפירות שנערכו במקום בשנות ה-20 של המאה ה-20 אימתו את קיומם של מספר חדרים ששרדו והמבנה שוחזר ב-1929. המבנה הקטן שמעל השער הצפוני נחשב מסורתית כמטבעה, הידוע בסקוטית כ-"Cunzie Hoose" או "בית היציקה".
מערבית לחצר הסגורה סודרו חלקיה העיקריים של הטירה סביב חצר פנימית מרובעת: הארמון המלכותי מדרום, בניין המלך הישן ממערב, הקפלה המלכותית מצפון וההיכל הראשי ממזרח.
המבנה הישן ביותר בחצר הפנימית הוא בניין המלך הישן, הממוקם בצד המערבי ובנייתו הושלמה בסביבות 1497. הבניין נועד לשמש כמתחם מגורים על ידי ג'יימס הרביעי והיה מבנה דמוי האות "ר".
החדרים הראשיים היו בקומה הראשונה, מעל מרתפים, וכללו שני אולמות עם תצפית נרחבת מערבה, אף על פי שהחללים הפנימיים עברו שינויים.
למגדל המדרגות הבולט מבנה מתומן שהועתק במגדל מדרגות נוסף שנבנה מאוחר יותר בבניין זה.
ב-1855 נשרף חלקו הצפוני של הבניין ונבנה מחדש בסגנון ברוניאלי על ידי ההיסטוריון והארכיטקט רוברט ויליאם בילינגס.
בצידו הדרום מערבי של המתחם מחובר מבנה ששימש כמטבח, ובנוי במתאר שונה מבניין המלך הישן והארמון המלכותי.
קיימת סברה כי זהו מבנה מוקדם מן המאה ה-15, מתקופת שלטונו של ג'יימס הראשון.
חפירות שנערכו בבניין ב-1998 חשפו בורות קבורה, המצביעים, ככל הנראה, שהמקום שימש ככנסייה או כקפלה.
בצד המזרחי של החצר הפנימי נמצא ההיכל הראשי, או היכל הפרלמנט, שנבנה על ידי ג'יימס הרביעי לאחר סיום בניית בניין המלך הישן ב-1497, וטויח ב-1503. הבניין תואר כ"הבניין המרשים ביותר שנבנה בסקוטלנד בסוף ימי הביניים", ומייצג את הדוגמה הראשונה של ארכיטקטורה מלכותית שהושפעה מהרנסאנס במדינה.
הבניין נבנה על ידי מספר בעלי מלאכה אנגליים ומשלב כמה רעיונות עיצוביים, ומושווה להיכל שבנה אדוארד הרביעי בארמון אלת'ם, שנבנה בשלהי העשור של 1470. במבנה כלולים פריטים בהשפעת אדריכלות הרנסאנס, כגון עיטורים מצטלבים על החלונות אך בתוך תכנון בניימי שמרני.
בפנים נבנו חמישה אחים, וחלונות גדולים בצדדים האירו את הקצה בו הוקמה בימה עליה ישב המלך.
אורכו של ההיכל הוא 42 מטרים לאורך ו-14.25 מטרים לרוחב.
הגג המקורי, שנתמך לרוחבו בקורות עץ, הוסר ב-1800, יחד עם השינות שהיו עליו ושימשו פריט עיצובי, במהלך העבודות להסבת ההיכל לקסרקטין.
שתי קומות וחמישה קירות פנימיים הוכנסו והחלונות שונו בהתאם.
כבר ב-1893 החלו קריאות לשחזורו של ההיכל הראשי, אך רק לאחר שהצבא עזב את המקום ב-1965 אפשר היה להתחיל בעבודות.
הוסכם כי ניתן להגיע לשחזור שיהיה נאמן למקור, והעבודות החלו והושלמו רק ב-1999. הגג הנתמך בקורות הוחלף החלונות הוחזרו למקומם והקירות החיצוניים נצבעו מחדש.
משמאל לבית השער ומהווה את צידה הדרומי של החצר הסגורה, נמצא הארמון המלכותי.
הארמון, הראשון בסגנון הרנסאנס באיים הבריטיים, נבנה על ידי ג'יימס החמישי בשילוב עם אדריכלות גותית ומכוסה אבנים מסותתות ונחשב כאחד המבנים המרשימים בסקוטלנד.
בניית הארמון החלה בעשור של 1530 והסתיימה ברובה בסוף העשור של 1540.
האחראי על העבודה, עד להוצאתו להורג ב-1540, היה סר ג'יימס המילטון מפינארט, אשר מימן בעצמו חלק מהוצאות הבנייה בתמורה לאדמות ותמיכה מהמלך.
עבודות נוספות בארמון התנהלו בתקופת שלטונה כעוצרת של מארי דה גיז, והקומה העליונה הוסבה כדי לשמש לדירת מגורים עבור מושל הטירה במאה ה-18.
הארכיטקטורה הושפעה מהסגנון הצרפתי, אך עיצוב העיטורים היה גרמני בסגנונו, ומקורותיהם של הפסלים נמצאו מתוך עבודותיו של האמן חיתוך העץ הגרמני הנס בורגאמיר (Hans Burgkmair).
הפסלים כוללים שורה של חיילים על המעקה הדרומי וסדרה של דמויות בגודל טבעי בכניסה לתחומי הקומה הראשית.
הפסלים כללו את דמותו של ג'יימס החמישי, השטן, המלאך מיכאל וייצוג של נוגה וכוכבי לכת נוספים.
קיימת פרשנות לאופן סידורם של פסלי כוכבי הלכת, בצפון במזרח ובדרום בחזית הארמון, לפיה זהו אזכור לקצות גן העדן.
הארכיטקט והיסטוריון בן המאה ה-19 רוברט ויליאם בילינגס, תיאר את הפסלים כ"פרי דמיון פורה אך מקומם".
החזית המערבית נותרה בלתי מושלמת וללא עיטורים והמועצה המלכותית של סקוטלנד ציינה ב-1625 שהבניין "על סף נפילה מן הצוק".
בפנים הבניין, היה הארמון מורכב משתי דירות, אחת עבור המלך והשנייה עבור המלכה.
לכל אחת מהן היה אולם, חדר קבלת פנים, חדר שינה ומספר חדרים קטנים שכונו "ארונות".
העיצוב בסגנון הרנסאנס נשמר גם בחלק הפנימי, אם כי רק מעט שרד לאחר השימוש שעשה הצבא במבנה, מלבד האחים שגולפו באבן.
תקרת חדר קבלת הפנים של המלך הייתה במקור מעוצבת באמצעות סדרת פורטרטים שגולפו מעץ אלון בתוך לוחות מעגליים, נודעו כ"הראשים של סטרלינג" ותוארו כ"בין הדוגמאות הקיימת הטובה ביותר של עבודת עץ של בסגנון הרנסאנס בסקוטלנד".
הפורטרטים הוסרו מהתקרה בעקבות התמוטטות של התקרה ב-1777 ומתוך הראשים המקוריים, שמספרם הוערך ב-56, שרדו 38. מרביתם נמסרו למכון סמית' שבעיר סטרלינג, אך בימינו הם שמורים בטירה כאשר שלושה מתוכם מוצגים במוזיאון הלאומי של סקוטלנד שבאדינבורו.
שניים נוספים מוצגים ב"סיר הגנבים", בית כלא שהשתמר מתקופת המאה ה-16 בתחומי מרכז הקניות של ת'יסטלס (Thistles Centre), בעיר סטרלינג.
ככל הנראה ייצגו חלק מהפורטרטים מלכים, מלכות ואנשי חצרם, ודמויות אחרות הציגו אישים מהתקופה הקלאסית ומתקופת התנ"ך.
בדומה לעיצוב החיצוני, גם בחלק הפנימי נראית השפעת הסגנון הגרמני, בעיקר בהשוואה לתקרת טירת ואוול שבפולין.
הקפלה, אותה ייסד ג'יימס הרביעי ב-1501, הייתה ממוקמת בין בניין המלך הישן לאולם הראשי, אך במקור נבנה דרומה יותר ממקומו הנוכחי.
בקפלה זו הוכתרה מרי סטוארט ב-1543, אך כאשר נולד בנו הראשון של ג'יימס הנסיך הנרי ב-1594 הוחלט לבנות מחדש את הקפלה במיקום ההולם יותר הטבלה מלכותית.
הקפלה החדשה נבנתה בתוך שנה, צפונית מהבניין הישן, על מנת לשפר את הגישה אליו מהאולם הראשי.
הקפלה, עם חלונותיה המקושתות בסגנון איטלקי, הייתה פרי עבודתו של אחראי הבנייה המלכותי ויליאם שאו (William Schaw).
פנים המבנה קושט בידי הצייר ולנטין ג'נקין לפני ביקורו של צ'ארלס הראשון ב-1633. מאוחר יותר הוסבה הקפלה לשימוש צבאי, והפכה לחדר אוכל.
ציורי הקיר נתגלו מחדש בשנות ה-30, ועבודות שיפוץ החלו לאחר מלחמת העולם השנייה.
מעבר לשער הצפוני, תופס הנד'ר ביילי את חלקה הצפוני של קסטל היל.
מוקף בחומות, כולל המתחם בית משמר מהמאה ה-19 ומחסנים לאבק שרפה, וגם את בית המלאכה המודרני לשחזור שטיחי הקיר.
בעבר התאפשרה גישה למתחם מכיוון הדרך ממזרח לחומה, אך דלת אחורית זו נחסמה בתגובה לאיום של המרד היעקוביטי.
בתוך תחומי הטירה קיימים שני גנים, הדרומי שבהם כולל את בולינג גרין (Bowling green).
מתחת לחומה המערבית של הטירה שוכן קינגס נוט (King's Knot), גן ששימש לאירועים רשמיים מהמאה ה-16, ממנו נותרו בימינו רק תילי עפר, אך בעבר היה בנוי מערוגות ושבילים סימטריים.
הגנים נבנו על שטח ששימש בימי הביניים לתחרות הפלה ברומח במסגרת חגיגות שכונו "השולחן העגול", כחיקוי לחצרו האגדית של המלך ארתור.
הטיילת והשטח הפתוח שלפני שער הטירה, ששימשו בעבר למצעדים, משמשים מימינו כאתר להופעות וקונצרטים.
בין ההרכבים שהופיעו במקום, תוך שהם עושים שימוש בקו הרקיע של הטירה כרקע להופעות שהוסרטו ב-DVD, ניתן למנות את REM, בוב דילן, אושן קולור סין, Wet Wet Wet ורוד סטיוארט.
הטיילת ארחה גם את חגיגות השנה החדשה של העיר.
מוזיאון ומפקדת רגימנט הארגייל וסת'רלנד היילנדרים ממוקמים בבניין המלך הישן.
המוזיאון נסגר לשיפוצים ב-31 באוגוסט 2018 ואמור להיפתח מחדש ביוני 2019.
הטירה פתוחה לציבור במהלך השנה כולה.
טירת סטרלינג היא מוקד משיכה פופולרי לתיירים, ועל פי נתוני האגודה לאטרקציות תיירותיות מובילות ביקרו באתר ב-2018 605,241 איש.
הטירה מהווה סמל לאומי בסקוטלנד, ומופיע על צידו האחורי של שטר ה-20 ליש"ט המונפק על ידי בנק קליידסדייל.
טירת מירמרה (איטלקית Castello di Miramare; "נוף-ים") נמצאת על חופו של מפרץ טריאסטה, כ-10 ק"מ מצפון לטריאסטה.
הטירה נבנתה בין השנים 1856 ו-1860, עבור מקסימיליאן הראשון ממקסיקו ואשתו שרלוט מבלגיה, שהתגוררו בה עד שמקסימיליאן נענה להצעת נפוליאון השלישי להיות קיסר מקסיקו.
הטירה שוכנת על צוק במרכזו של גן גדול בשטח של 220 דונם ובו עצים ממספר זנים טרופיים.
כיום משמשת הטירה כמוזיאון וממנה ומהגנים נשקף נוף אל עבר הים.
בטירה מוצגים בין היתר אגף המגורים של מקסימיליאן ואשתו, חדרי האירוח, חדר המוזיקה ואולם הכס.
בכל החדרים נמצא עדיין הריהוט המקורי ממאה ה-19. אגף המגורים של הנסיך אמדאו הדוכס השלישי מאאוסטה (Amedeo di Savoia, terzo duca d'Aosta) מוצג גם הוא על הריהוט שהיה בו בשנות השלושים של המאה ה-20.
בגנים שסביב לטירה נמצאת "הטירה הקטנה" (Castelletto), פסל ארד של מקסימיליאן וקפלה.
עוד נמצאים בגנים שתי בריכות נוי, מספר פסלים, חממה ובניין האורוות.
הטירה שוכנת בשטח "השמורה הביוספרית והימית מירמרה" (Miramare Biosphere Reserve and Marine Reserve) שמאז 1979 כלולה ב "רשת העולמית של שמורות ביוספריות" (World Network of Biosphere Reserves) של אונסק"ו.
טירת מאלבורק (בפולנית: Zamek w Malborku; בגרמנית: Ordensburg Marienburg) היא טירה בעיר מאלבורק (Malbork) בפולין, אשר נבנתה על ידי אבירי המסדר הטבטוני, ומכאן שמה הגרמני - "אורדנסבורג מריאנבורג" (Ordensburg - "טירת מסדר", Marienburg - "טירת מריה").
הטירה נחשבת לטירת הלבנים הגדולה בעולם ולמבנה הגותי המבוצר הגדול באירופה.
היא משמשת דוגמה לאדריכלות טירות קלאסית מימי הביניים ועל כן הוכרזה בשנת 1997 כאתר מורשת עולמית.
הטירה הוקמה בשנת 1274 ונקראה על שם מרים, אם ישו, פטרונית המסדר הטבטוני.
ב-14 בספטמבר 1309 הייתה הטירה למרכזו של המסדר בשל מיקומה על גדות הנהר נוגאט אשר אפשר גישה נוחה לסירות מסחר ולאסדות סחורה.
המסדר אשר שלט ברחבי פרוסיה גבה מיסי מעבר מסירות שעברו בנהר נוגאט, כפי שנהגו אביריו גם בטירות אחרות של המסדר, והיה לבעל המונופול על המסחר בענבר.
במשך 40 השנים שלאחר מכן נבנו רוב חלקיה של הטירה.
סביב הטירה התפתחה עיר שנקראה מריאנבורג על שמה של הטירה.
העיר נמנתה מאוחר יותר על ברית ערי ההנזה ובטירה נערכו מספר מפגשים של ערי הברית.
בשנת 1410 עמדה הטירה בהצלחה במצור שהטילו עליה צבאות פולין וליטא ואשר נמשך מ-18 ביולי 1410 ועד 19 בספטמבר 1410.
עם זאת, בשנת 1457 מכר המסדר הטבטוני את הטירה למלך פולין קזימיר היגלוני.
בהנהגת ראש העיר התנגדו התושבים לשלטון הפולני משך שלוש שנים נוספות, אך ב-1460 דוכאה ההתנגדות והטירה עברה לשליטת פולין לאחר שלום טורון.
היא שימשה כאחד מהמעונות המלכותיים של מלכי פולין עד חלוקתה הראשונה של המדינה ב-1772, עת עברה מאלבורק לשליטת פרוסיה.
הטירה הייתה למחנה צבאי פרוסי והותאמה למטרה זו.
לאחר תבוסת נפוליאון החלו הפרוסים לשפץ את הטירה והקימו מנהלה אשר יועדה לכך (Schloßbauverwaltung Marienburg).
במהלך מלחמת העולם השנייה נחרבה מחצית מהטירה, ואף ששוחזרה ברובה מאז, קתדרלת הטירה נותרה בהריסותיה.
ב-1 בינואר 1961 הייתה הטירה למוזיאון המציג תערוכה קבועה ותערוכות מתחלפות.
טירת מאלבורק ניצבת על חצי אי בגדה הימנית של נהר נוגאט (Nogat).
הטירה מחולקת לשלושה חלקים נפרדים - הטירה העילית (A במפה), המרכזית (B במפה) והתחתית (מימין ל-B במפה) - הנפרדים זה מזה על ידי מספר חפירים יבשים ומגדלים, ושטחה הכולל הוא 210 דונם.
כל מבני הטירה נבנו מלבנים אפויות אדומות, ונעשה שימוש מועט באבן, בעיקר לשם עיטור הטירה.
הטירה העילית רבועה בצורתה וערוכה סביב חצר פנימית.
חלק זה של הטירה הוא המוקדם ביותר, והוא כלל את אגפי המגורים של האבירים, חדרי האוכל והמטבחים, ואזורי אחסון נרחבים.
לטירה העילית צמודה ממזרח כנסיית מריה הבתולה המבורכת, והיא חורגת מהיקפו של אגף זה.
לכנסייה שער גדול המכונה "שער הזהב" המעוטר בצבעוניות.
הטירה המרכזית נבנתה כמבואה מצפון-מזרח לטירה העילית והוקפה בסדרה של ביצורים, חפירים וחומות.
כאשר מאלבורק הייתה למקום מושבו המרכזי של המסדר, עוצב חלק זה של הטירה מחדש והוקף משלושת כיווניו.
בצד הרביעי והדרום-מערבי השתרעה הטירה העילית שחוברה אל הטירה המרכזית בגשר שניתן להרמה.
בטירה המרכזית שכן ארמון ראש המסדר שמוקם בצידה המערבי כשהוא בולט אל הנהר.
עוד שכן כאן בית החולים, קפלה, מגורי המצביא הצבאי, אגף האורחים ומגורי האבירים החילוניים, וכן חדר אוכל גדול.
במאה ה-14 הורחב המתחם והטירה התחתית הוקמה מצפון לו.
הביצורים ההיקפיים הורחבו בהתאם כך שכללו גם את האגף החדש.
במרכזה של הטירה התחתית חצר מרכזית אליה מוביל שער שמעליו מבנה שער גדול.
בחלק זה שכנו מגורי המשרתים, בתי מלאכה, מפעלים לשריון ולתותחים, אורוות ומבני שירות אחרים.
קפלה הוקמה גם בחלק זה של הטירה כדי לשרת את דייריו.
טירת מיר (בבלארוסית: Мі́рскі за́мак, ברוסית: Мирский замок), היא טירה בבלארוס, ליד העיירה מיר בראיון קרליץ במחוז הורדנה.
הטירה היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בנייתה של הטירה החלה בסוף המאה ה-15. הטירה נבנתה בסגנון גותי והקמתה הושלמה על ידי הדוכס איליניץ' בתחילתה של המאה ה-16. בסביבות שנת 1568 עברה טירת מיר לידיו של הדוכס הליטאי ממשפחת רדזיוויל, שסיים לבנות את הטירה בסגנון הרנסאנס.
שלוש קומות נוספות נבנו בחומות הצפוניות והמזרחיות של הטירה, וחלקה הקדמי קושט ושופץ.
לאחר שננטשה משך קרוב למאה שנים וניזוקה קשות במהלך המלחמות הנפוליאוניות, שוקמה הטירה בסוף המאה ה-18. בשנת 1895 נקנתה על ידי ניקולאי סוויאטופולק-מירסקי, ובנו החל לבנות את הטירה מחדש לפי תוכניתו של האדריכל תאודור בורס.
משפחת סוויאטופולק-מירסקי הייתה בעלת הטירה עד לשנת 1939. בזמן מלחמת העולם השנייה, היה האזור היה תחת ריבונות גרמנית נאצית, והטירה שימשה כגטו לאוכלוסייה היהודית המקומית.
אורכו של המבנה הוא 78 מטר, רוחבו 72 מטר והוא משתרע על שטח של 18,750 מ"ר.
יחד עם הגנים שסביבו והמבנים הנוספים הכלולים בהכרזה הוא מגיע לשטח כולל של 270 דונם.
חומות הטירה יוצרות מרובע לא משוכלל ובארבע פינותיו ניצבים מגדלי שמירה הנישאים לגובה של חמש קומות ולהם גגות רעפים משופעים.
גובה המגדלים נע בין 22 ל-26 מטר.
במרכז החזית המערבית, מעל לשער, ניצב מגדל חמישי הנישא לגובה של שש קומות.
קומותיהם הנמוכות של כל המגדלים רבועות בעוד שהקומות הגבוהות יותר וגגות הרעפים בנויים בצורת מתומנים.
במרכזה של הטירה חצר מרכזית רבועה שאורך כל אחת מצלעותיה הוא 42 מטר.
חזיתות המבנה בנויות מלבנים ומסגרות החלונות והדלתות וכן המרפסות מאבן חול.
כל גגות הטירה עשויים מרעפים ומגיעים לגובה של 17 מטר.
מזרחית לטירה שוכנת קפלה ובה קבריהם של בני משפחת סוויאטופולק-מירסקי.
לקפלה ספינה בודדת, קריפטת קבורה ומגדל פעמונים, והיא עשויה לבנים אדומות ועליה מתנוסס פסיפס גדול של ישו.
ארמון מרובע נוסף בן שתי קומות נבנה בסוף המאה ה-19, והוא שוכן בקצהו המזרחי של המתחם.
עוד כולל המתחם מספר מבנים נוספים וביניהם קפלה נוספת ובית השומר.
בצידו הצפוני של המתחם ניצבת אנדרטה בצורת אסטלה לזכר יהודי מיר שנרצחו במקום בשואה.
גיא ההריגה עצמו מסומן במשטח ריצוף על הקרקע.
טירת ניאסוויז (בלארוסית Нясьві́скі за́мак; רוסית Несвижский замок; ליטאית Nesvyžius pilis) הוא מתחם אדריכלי ותרבותי ששימש כמקום מגוריה של משפחת רדזיוויל בעיר ניאסוויז' שבמרכז בלארוס.
שושלת רדזיוויל שבנתה והחזיקה במתחם מהמאה ה-16 ועד לשנת 1939 הייתה אחת המשפחות החשובות בתולדות אירופה ובתרבותה.
המתחם והכנסייה הסמוכה השפיעו עם השנים על הסביבה האמנותית והאדריכלית של מרכז אירופה.
לאורך השנים הייתה בלארוס צומת חשוב בהיסטוריה של אירופה.
השטח היה חלק מרוס של קייב, נסיכויות רוסיות של ימי הביניים, הדוכסות הגדולה של ליטא, פולין, האימפריה הרוסית, ברית המועצות ומאז 1991 היא שוכנת ברפובליקה העצמאית של בלארוס.
כתוצאה מכך, המקום שכן במרכז הדרכים בין מזרח לבין מערב מההיבט ההיסטורי, התרבותי, הפוליטי, הצבאי והדתי.
משנת 1523 ועד לשנת 1939 שלטה במתחם משפחת רדזיוויל שהייתה אחת ממשפחות האצילים של אירופה החל מהמאה ה-15. הם שלטו בשטחים שונים בליטא ופולין ומשנת 1518 היו נסיכי האימפריה הרומית הקדושה.
המקום היה למעונה הרשמי של המשפחה החל משנת 1513. לפני הטירה, היה במקום בית-אחוזה שבו התגורר הנסיך מיקולאי רדזיוויל שהיה קנצלר ליטא ווויווד וילנה.
הנסיך היה פרוטסטנטטי ולכן המתחם נחשב למרכז פרוטסטנטי חשוב בתקופת הרפורמציה.
בניית הטירה החלה בשנים 1582–1604 ביוזמת מיקולאי קשישטוף רדזיוויל, ובציור משנת 1604 ניתן לראות את הטירה והביצורים סביבה.
הטירה שרדה עד היום בצורתה המקורית, ומבנים נוספים נוספו סביבה, כאשר בשנת 1650 התווספו הגלריות.
בשנת 1706 נכבדה הטירה בידי השוודים שהרסו את הביצורים.
בשנים 1732-1758 שוקם האזור על ידי אדריכלים מקומיים ומאירופה המערבית.
במאה ה-19 לא הייתה הטירה מאוכלסת עד שהבעלות בה עברה לאנטוני רדזיוויל ואשתו.
הם חידשו את החלקים הפנימיים של הטירה במהלך 1881-1886 והוסיפו מרפסת בסגנון נאו-גותי.
הם גם תכננו ובנו פארק סביב הטירה.
ב-1939 השתלטה הממשלה הסובייטית על הטירה, ובמהלך מלחמת העולם השנייה הקימו הנאצים בית חולים צבאי במתחם.
החל משנת 1945 ועד לשנת 2001 פעל במקום בית-הבראה.
המתחם כולל את טירת מגורים ואת כנסיית הקבורה "קורפוס קריסטי" (Corpus Christy - "גוף המשיח").
הטירה כוללת עשרה בניינים קשורים שביניהם ארמון, גלריות, בית מגורים וארסנל, ואשר נבנו סביב חצר משושה.
כל הבניינים קשורים זה לזה על ידי גלריות, והם שוכנים בינות לשרידי הביצורים מהמאה ה-16 שכוללים ארבעה מגדלי שמירה, חומות מגן וחפיר.
הטירה מחוברת לכנסיית קורפוס קריסטי השוכנת בשטח העיר ניאסוויז' באמצעות סוללה.
הכניסה אליה היא מכיוון מערב דרך פורטיקו, שחלקו התחתון משולב בביצורים.
מגדל הכניסה הוא דו-קומתי בצורת משושה ובסיסו נבנה במאה ה-16. הקומה השנייה והמגדל נוספו במאה ה-18.
הבניין הראשי במתחם הוא הארמון הממוקם במרכז חלקה המזרחי של החצר הפנימית.
הוא נבנה במאה ה-16 והורחב באופן משמעותי במאה ה-18. לבניין שצורתו כשל ריבוע שלוש קומות ובפינותיו ארבעה מגדלים מתומנים.
בקומת הקרקע שכן חדר האוצר והיא מקורה בקשתות מהמאה ה-16. הכניסה הראשית כוללת עיטורים מהמאה ה-18.
בצידה הדרומי של החצר ניצב בניין מגורים תלת-קומתי מהמאה ה-16, ולו צמוד מגדל.
בצד הצפוני של החצר שוכן בניין הארסנל ושכנה בו בעבר קפלה.
החל משנת 1576 פעל במקום מפעל לייצור תותחים.
המפעל פעל עד למאה ה-18.
כנסיית קורפוס קריסטי שוכנת בחלקה המזרחי של העיר.
המבנה בנוי בצורת צלב לטיני שבצדדיו שתי קפלות רוחביות בנות חמש צלעות כל אחת הנושאות כיפות.
בכנסייה שוכן קברו של קשישטוף רדזיוויל (1607) ומתחתיה נבנתה קריפטה ובה ארונותיהם של 72 מבני משפחת רדזיוויל שהוטמנו במקום בין המאה ה-16 למאה ה-20. ראויים לציון מזבח הצלב הקדוש (1583) שנבנה על ידי פסלים מוונציה, והפרסקות בכיפות הכנסייה שצוירו בשנים 1852-1853. חזית המבנה כולל עיטורים שונים.
הגלריות הצדדיות מבוססות על עמודים אלכסוניים המשקפים את הקרע הדתי של המשפחה.
העמודים נתמכים על ידי מלאכים המסמלים את הישועים שהחזירו את מיקולאי רדזיוויל לדת הקתולית.
במרכז הכנסייה הוצב פסל של מיקולאי רדזיוויל, המתואר כאיש פשוט.
קיימות עדויות לכך שיהודים התגוררו בעיר שבסביבת מתחם הטירה כבר במאה ה-16. ליהודים היו זכויות זהות לאלה של יתר תושבי העיר, אך מבחינה משפטית הם היו כפופים למשפחת רדזיוויל.
בשנת 1589 פרסם רדזיוויל הנחיות שביניהן הוראה כי על היהודים להתגורר במתחם מיוחד (גטו) ולסגור את שעריו בלילות.
בשנת 1688 בהתאם להחלטת המלך יאן סובסקי נאסר על היהודים לשאת משרות ציבוריות ולגבות מיסים בזמן הירידים.
הקהילה הייתה בין העשירות בקהילות ליטא, ובשנת 1897 התגוררו במקום 4,687 יהודים - יותר ממחצית האוכלוסייה שמנתה 8,459 תושבים.
ב-30 באוקטובר 1941 נרצחו כ-4,000 יהודי העיר בגן הטירה והנותרים רוכזו בגטו.
ב-22 ביולי 1942 התקוממו היהודים ורובם נהרגו.
הנותרים ברחו ליערות והמשיכו בפעילות נגד הנאצים.
טירת סוורנדרוג היא מבנה שטות (folly) שתוכנן על ידי האדריכל ריצ'רד ג'אפ בשנת 1784 ביער אוקסליז שעל גבעת שוטרז בדרום מזרח לונדון ברובע גריניץ'.
המבנה הוקם כאנדרטה לזכרו של רב החובל סר ויליאם ג'יימס שבאפריל 1755 התקיף את מצודת שודדי הים בסווארנאדורג - בין מומבאי לגואה, לחופה המערבי של הודו.
המבנה הוקם לאחר מותו של ג'יימס בשנת 1783 על ידי אשתו, ליידי ג'יימס מאלת'ם.
המבנה נבנה בסגנון גותי, גובהו 19 מטרים, צורתו משולשת, ושני מגדלים מחומשים מצויים בשני קצותיו.
בראש המבנה ממוקמת מרפסת תצפית.
בשנת 1988 הודיעה המועצה המקומית כי אינה יכולה לממן את אחזקת המבנה וסגרה אותו.
בשנת 2002 הוקמה קרן הנאמנות לשימור טירת סוורנדרוג על ידי תושבי הסביבה במטרה לשפץ את המבנה.
עבודות השיפוץ החלו בשנת 2004 וצולמו על ידי רשת הטלוויזיה BBC כסדרת טלוויזיה בשם "שיקום".
טירת ספיש (בסלובקית: Spišský hrad, - "ספישסקי הראד") היא אחת הטירות הגדולות באירופה והיא משתרעת על שטח של 41.4 דונם.
הטירה שוכנת בחבל ספיש (Spiš) שבמחוז פרשוב במזרחה של סלובקיה, בגובה של 634 מטר וכ-200 מטר מעל המישור המקיף אותה.
בשנת 1993 הוכרזה הטירה, יחד עם העיירות הסמוכות ספישסקה פודהרדייה וספישסקה קפיטולה, והכפר ז'הרה, כאתר מורשת עולמית.
בשנת 2006 ביקרו בטירה כ-170,000 מבקרים, ובמקום צולמו מספר סרטים.
המקום היה מבוצר גם במאה ה-9, אך ראשיתה של הטירה הנוכחית הייתה בסוף המאה ה-11 או בתחילת המאה ה-12. המבנים הראשונים קרסו בשל כך שהסלע עליהם הוקמו נסדק, והמבנים המוקדמים ביותר הניצבים במקום כיום, הוקמו במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-13 כמענה לפלישת הטטרים.
על אלה נמנים הארמון הרומנסקי מ-1249 ומגדל העוז העגול מ-1270, וכן מספר מבנים נוספים בחלקה העילי של הטירה.
לאחר שהאציל מאתה צ'אק (Matúš Čák Trenčiansky) ניסה ללא הצלחה לכבוש את הטירה ב-1312, ניסיון שבמהלכו נגרמו לה נזקים כבדים, היא נבנתה מחדש בסגנון גותי והורחבה.
האציל יאן ייסקרה (Ján Jiskra) כבש את הטירה ב-1443 והרחיב אותה.
הוא הקים את החצר התחתונה הגדולה בצידה הדרום-מערבי של הטירה, ובכך העניק לה את ממדיה הנוכחיים.
במהלך המאה ה-15 הוקמה בטירה קפלה, הארמון חודש בסגנון גותי והחומות הוגבהו והורחבו.
ב-1528 עברה הטירה לשלטון בית הבסבורג, אך לאחר שלוש שנים, העניקו אותה ההבסבורגים לבני משפחת טורזו (Turzo), אשר הוסיפו ובנו את המקום בסגנון הרנסאנס.
ב-1636 עברה הטירה לרשותה של משפחת צ'אקי (Csáky) ונותרה בבעלותה עד 1945. עם זאת, בני המשפחה חיו בטירה רק עד סוף המאה ה-17, ולאחר מכן נותר במקום רק חיל מצב קטן, אשר עזב גם הוא את הטירה לאחר שב-1780 היא נהרסה בעקבות שרפה.
הטירה ננטשה ועמדה בחורבותיה עד שחודשה ושופצה רק במחצית השנייה של המאה ה-20.
הטירה כוללת את מגדל העוז העילי ואת חצרו שבה שוכנים, בין היתר, הבאר והקפלה, שתי חצרות פנימיות מבוצרות, ואת החצר התחתונה הגדולה ובה שער הכניסה העיקרי למתחם, שרידי קסרקטינים וברביקן גדול במצב של הרס.
חפירות בקדמת הטירה חשפו את שרידיהם של הביצורים המוקדמים ביותר במקום ואת המבנה ששימש לפולחן במאה ה-1.
החצר התחתונה נבנתה במהלך המאה ה-15 כדי לאכלס את חיל המצב, ובעיתות חירום היא הייתה יכולה להעניק מחסה לתושבי הסביבה.
בחלקה התחתון של החצר שוכנים שרידיו של מגדל מתחילת המאה ה-15, שהוקף בחפיר ובחומה, ואשר שימש למגורים ולאחסון אבק שרפה.
לאחר שחומות החצר התחתונה הוקמו, איבד המגדל את תפקידו כמבצר.
עוד שכנו בחצר התחתונה מבנים שנועדו לשימושים מסחריים.
מגדל העוז העילי הוא חלקו העתיק ביותר של המתחם כולו, ובו שכנו מגוריהם של בעלי הטירה.
במרכזו של מגדל העוז מגדל ניצב עגול מהמאה ה-13 המחובר אל הקפלה באמצעות ארקדה.
מאחורי המגדל הקיים נמצאים שרידיו של המגדל העגול שהוקם בטירה בסוף המאה ה-11 או בתחילת המאה ה-12. סמוך לקפלה ניצב הארמון הרומנסקי בן שלוש הקומות שנבנה מחדש בסגנון גותי במאה ה-15 ובמאה ה-16.
טירת פונטנבלו או ארמון פונטנבלו – ארמון מלכותי בסגנון הרנסאנס בסמוך לעיר פונטנבלו בחבל איל-דה-פראנס שבצרפת.
הארמון, הממוקם כ-55 ק"מ מדרום-מזרח למרכז פריז, שימש כמשכנם של מלכי צרפת וריבוניה למן פרנסואה הראשון ועד הקיסר נפוליאון השלישי.
הארמון הוא מהגדולים בארמונות המלכות של צרפת, ומלכים רבים הטביעו את רישומם על תולדותיו ובניינו.
אגפי הארמון השונים, שנבנו בהדרגה בתקופות שונות בידי מספר שליטים, בנויים סביב חצרות רחבות ידיים.
הארמון וחצרותיו מוקפים בגנים אחדים, שבעברם היו יערות ושטחי ציד למלכי צרפת.
סביבם התפתחה לאורך השנים העיירה פונטנבלו, הנקראת על שם הטירה ומונה כיום כ-16 אלף תושבים.
טירת פונטנבלו סימלה את כניסתו של סגנון הרנסאנס לצרפת, ועבודותיהם החדשניות של אמני הרנסאנס האיטלקיים בארמון היו מקור לעניין, השראה וחיקוי שהתפשטו בהדרגה על פני מערב אירופה וצפונה.
גל עבודות האמנות והאומנות ששטף את צרפת בהשראת העבודות בטירת פונטנבלו נודע כאסכולת פונטנבלו, והסגנון אומץ בידי אומנים צרפתים רבים.
ב-1981 הוכרזה טירת פונטנבלו, יחד עם הפארק הסמוך אליה, כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
על פי עדויות כתובות, טירה מבוצרת קדומה יותר ניצבה במקום כבר למן המאה ה-12 ושימשה את מלכי צרפת.
המלך לואי השביעי ארח בטירה את תומאס בקט בעת גלותו בצרפת, ובקט קידש עבורו קפלת תפילה במקום.
המלך פיליפ השני השתמש בטירה כאחד ממשכני מגוריו, וכך גם לואי התשיעי אשר הרחיב את שטח המבנה.
הארמון במתכונתו המוכרת היום הוקם בתקופת מלכותו של פרנסואה הראשון במחצית הראשונה של המאה ה-16. פרנסואה נודע במפעלי הבנייה שלו, שכללו בעיקר ארמונות וטירות.
הוא שיפץ והרחיב את טירות המלכות של קודמיו בעמק הלואר ואת הארמונות והטירות של פריז וסביבותיה, תוך היעזרות באדריכלי ואומני הרנסאנס האיטלקיים.
טירת פונטנבלו הייתה ללא ספק מפעל הבנייה הגדול והמרשים ביותר שלו, והוא הפכה לארמון מגוריו המועדף.
את הארמון ייעד כחלון תצוגה לאמנות הרנסאנס, ולצורך כך אסף חפצי אמנות ויצירות, בעיקר כאלה שמקורם באיטליה.
אנשי מקצוע האיטלקים שגויסו למשימה כללו את האדריכל המנייריסטי סבסטיאנו סרליו ואת האמן לאונרדו דה וינצ'י.
'גלריית פרנסואה הראשון' בארמון, המתהדרת בעבודות פרסקו וסטוקו מעשה ידי האמן המנייריסטי רוסו פיורנטינו, נבנתה ועוטרה משנת 1522 ועד 1540, והייתה הגלריה המעוטרת הראשונה בצרפת.
בנו של פרנסואה הראשון, המלך אנרי השני ורעייתו קטרינה דה מדיצ'י, המשיכו את מפעל הבנייה בארמון בהנחיית האדריכלים הצרפתים פילבר דלורם וז'אן בולאן, ובעזרת האמנים האיטלקים המנייריסטים פרנצ'סקו פרימטיצ'ו וניקולו דל'אבאטה.
בין 1584 ל-1594, בעת מלחמות הדת בצרפת, נזנחה טירת פונטנבלו.
עם עלייתו לשלטון של אנרי הרביעי החל המלך בביצוע עבודות שיפוץ והרחבה מקיפות בארמון, מעוטרים בעבודות אמנות מנייריסטית של קבוצת אמנים פריזאים ופלמים, שיש המכנים אותם "אסכולת פונטנבלו השנייה".
לארמון נוספו חצרות וגלריות מעוטרות, וכן נעשתה עבודה מקיפה בגני הארמון.
תעלת מים באורך 1,200 מטר נחפרה בגנים, נשתלו עצי נוי ופרי ותוכננו ערוגות הפארטר המסוגננות ושבילי המעבר על פי תוכנית מקיפה של אדריכל הגנים המלכותי קלוד מולה.
ב-1685 הוציא המלך לואי ה-14 בפונטנבלו את הצו שנודע בשם האדיקט של פונטנבלו, שהיה למעשה ביטול של האדיקט של נאנט מ-1598 שהעניק זכויות דתיות להוגנוטים.
עם זאת, באותה תקופה היה הארמון בפונטנבלו משני בחשיבותו לארמון ורסאי שלואי ה-14 שקד על הקמתו ברוב פאר, וממנו משל על ממלכתו.
המהפכה הצרפתית לא היטיבה עם הארמון.
תכולתו, על הרהיטים ושכיות החמדה, הוחרמה ונמכרה יחד עם אוצרות רבים מתכולת ארמונות וטירות, למטרת "מימון צורכי האומה".
הארמון המרוקן שימש קסרקטין צבאי, ולאחר מכן הוסב לבית כלא.
אולם הארמון חזר לגדולתו עם תחילת קיסרותו של נפוליאון בונפרטה.
ב-1804 החליט נפוליאון להפוך את הארמון סמל לשלטונו, כאלטרנטיבה לארמון ורסאי הריק שהיה מזוהה כל כך עם שושלת בית בורבון.
הוא ריהט מחדש את הארמון, והתקין בו 40 דירות מגורים לאנשי חצרו.
פעמיים בשבוע הועלו בארמון מופעי תיאטרון ואופרה.
ב-1813 כלא במקום את האפיפיור פיוס השביעי.
אל ארמון פונטנבלו נמלט נפוליאון כאשר החליט הסנאט להדיחו באפריל 1814, ושם מסר את התפטרותו, נפרד מאנשיו ויצא לגלות.
בשנות הקיסרות השנייה שנמשכה מ-1852 עד 1870, מיקם הקיסר נפוליאון השלישי בפונטנבלו את חצרו הקיסרית.
הארמון היה חביב במיוחד על רעייתו, הקיסרית אז'ני, שהורתה להקים באחד מאגפיו את "הטרקלין הסיני" ובו אוסף חפצי אמנות מן המזרח הרחוק.
ב-1921 נפתח באגף לואי ה-15 של הארמון הקונסרבטוריון האמריקני למוזיקה, כיוזמה אמריקנית בעקבות מלחמת העולם הראשונה להעניק חינוך מוזיקלי בידי מיטב כישרונות צרפת למוזיקאים אמריקנים מבטיחים.
ב-1923 הצטרף לצד הקונסרבטוריון גם בית הספר האמריקאי לאמנויות יפות, במטרה להעניק חינוך דומה גם בתחומי הציור, הפיסול והאדריכלות.
בתי הספר פועלים עד היום.
במלחמת העולם השנייה הייתה הטירה למפקדה של הגרמנים, ב-1945 נעשתה למפקדה של בעלות הברית, וב-1965-1949, הייתה למפקדה של נאט"ו.
כיום מופעלים חלקים ניכרים של הארמון כמוזיאון לאומי, המאפשר ביקורים באולמותיו העיקריים ובגניו.
אגף במוזיאון כולל את מוזיאון נפוליאון הראשון, אשר נפתח ב-1986 וכולל מוצגים היסטוריים הקשורים בחיי נפוליאון בונפרטה ובני משפחתו ובתקופת הקיסרות הראשונה.
טירת ליטומישל (צ'כית: Zámek v Litomyšli) היא טירה השוכנת בעיירה ליטומישל שבצ'כיה.
הטירה נבנתה בין 1568 ל-1580 בסגנון הרנסאנס.
עיצובה של הטירה השתנה במקצת במהלך המאה ה-18 עם הוספתם של אלמנטים אדריכליים בסגנון הבארוק, בנוסף לגן אנגלי.
הטירה הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1999.
האזור שבו שוכנת הטירה היה מיושב לפחות מאז המאה ה-10, וחשיבותו נבעה מהמיקום על הדרך הראשית בין בוהמיה למוראביה.
בחפירות שנערכו בעיירה נחשפו שרידים של מבנה מימי הביניים, שעליו שוכנת הטירה.
האזכור הקדום ביותר ל"ארמון ישר" וטירה בליטומישל הוא משנת 1398. בשנת 1425 העיירה נכבשה על ידי ההוסיטים, שהחריבו את כל המבנים הקשורים לנצרות הקתולית.
המבנים ששכנו באזור הטירה שופצו על ידי בעלי המקום החדשים, וגם מהם נותרו שרידים.
הטירה נפגעה שלוש פעמים משריפות (1460, 1546, 1560) ונחרבה כמעט לחלוטין.
המבנה ההרוס הוענק על ידי שליטי המקום למשפחת ורטיסלב, שקיבלה היתר מלכותי לבנותו מחדש.
העבודות החלו ב-1568 בניהולם של האחים ג'ובאני ואולריקו אבוסטלי, והסתיימו ב-1580.
הטירה ניזוקה קלות כתוצאה משרפה שפרצה ב-1635, ותוך זמן קצר תוקנו הנזקים.
האדריכל פרנטישק מקסימיליאן קאנקה (František Maximilián Kaňka) ניהל את העבודות שהתבצעו בטירה החל מ-1719. במסגרת העבודות הללו הוספו לטירה מספר אלמנטים אדריכליים בסגנון הבארוק.
ב-1775 הטירה נפגעה פעם נוספת שרפה, והפעם היה צורך לבצע עיצוב מחדש כתוצאה מנזקי השרפה.
בשינויים שנערכו בחלקה הפנימי של הטירה בין 1792 ל-1796 נעשה מאמץ לשמר את הגמלונים שנבנו בסגנון הרנסאנס.
החל מ-1796 לא בוצעו שינויים כלשהם בטירה.
חצר הטירה הייתה בעבר חלק מהיישוב המבוצר, והבניינים הסמוכים אליה נבנו במהלך השינויים שבוצעו בטירה במשך השנים.
לטירה יש ארבעה אגפים א-סימטריים בגובה שלוש קומות.
האגף הגדול ביותר הוא המערבי, והאגף הדרומי הוא גלריה ארקדאית התוחמת את החצר המרובעת השנייה, ונמשכת גם לתוך הצדדים המזרחי והמערבי של החצר.
קפלת הטירה שוכנת בפינתה הדרום-מזרחית.
באגף הצפוני של הטירה יש חצר מלבנית קטנה.
כל חזיתות הטירה מעוצבות בסגנון הרנסאנס.
חלונות הטירה הנמצאים בחזית הקומה הראשונה עשויים משני חלקים, ומעל אדניהם יש משקופי אבן.
בחזית הדרומית של הטירה נבנה שער הכניסה המרכזי, שמשקופו בצורת קשת ומשני צדדיו יש עמודים.
מעל למשקוף נמצאים שני שלטי אצולה של משפחות מקומיות.
החלונות בקומה הראשונה ובקומה השנייה מחולקים גם כן לשני חלקים, המקושטים בקישוטי אבן ובכרכובים המוחזקים על ידי בסיס סלילי.
בקצה הקפלה, הבולט החוצה בחזית המזרחית, יש חלונות חלונות מחודדים המחולקים לשלושה חלקים.
חזיתות הטירה מכוסות בסגרפיטו, המחקה מרקם של אבן גזית כפרית בצבע יהלום.
בחזית הדרומית ובחזית המזרחית שוקם הקרניז שצורתו ירח.
מעל לקרניז זה יש מספר גמלונים עם פילסטרים שבהם משובצים חלונות, מלבד בקטע של הגלריה באגף הדרומי.
החצר הפנימית גובלת בארקדות הקשתיות למחצה של האגף המערבי, האגף המזרחי, והאגף הדרומי, הניצבות על עמודים רבועים.
בקומה הראשונה ובקומה השנייה יש ארקדות עמודים, שכותרותיהם בנויות בסגנון טוסקני (הקומה הראשונה) ובסגנון איוני (הקומה השנייה).
קירות הטירה בצד הצפוני של החצר מכוסים בסגרפיטו שבו מתוארים סצנות ממגוון תחומים כגון הברית הישנה וההיסטוריה הקלאסית.
אל האגף המערבי מוביל גרם מדרגות רנסאנסי.
המבנה הבולט ביותר בתוך האגף המערבי הוא תיאטרון עץ נאו-קלאסי שנבנה בין 1796 ל-1797. התיאטרון מכיל 150 מקומות ישיבה.
הקישוטים ששרדו ללא פגע מאז בניית התיאטרון כוללים את אלו של האודיטוריום, הבמה והמנגנון המכני שלה.
מלבד התיאטרון יש באגף חדרים נוספים שמידותיהם תואמות את סגנון הרנסאנס, וקישוטיהם תואמים את הסגנון הנאו-קלאסי.
שני האגפים האחרים דומים מבחינת המבנה הפנימי שלהם, המבוסס על עיצוב רנסאנס עם ציורי קיר ותקרה בסגנונות הבארוק והנאו-קלאסיציזם, שבהם מתוארות סצנות מרומא העתיקה.
בין האגף המזרחי לקפלה מחבר שער מעוצב.
פנים הקפלה מכוסה על ידי ספינה בצורת קמרון חבית, והוא השתנה במידה מועטה מאז בנייתו.
רוב הספינה צבועה בגוון של אפור, אך במקומות מסוימים ניתן להבחין בציורים המקוריים שהיו בה.
דרומית לחצר הראשונה שוכנת המבשלה.
המבשלה נבנתה מחדש ב-1728 לאחר שקודם לכן הייתה העתק קטן של הטירה, ולאחר השרפה ב-1775 נבנתה בצורתה הנוכחית.
בסמוך למבשלה נמצאת אורוות רכיבה החד-קומתית, התוחמת את הצד המזרחי של החצר הראשונה.
האורווה שופצה מספר פעמים כתוצאה מנזקי השריפות, והמראה הנוכחי שלה משלים מבחינה סגנונית את זה של המבשלה.
חזית האורווה מחולקת לתשעה חלקים, ושער הכניסה הראשי נמצא במרכזה.
מבנים נוספים במתחם הטירה כוללים את בית הלורד בצידו המערבי של הגן האנגלי (שנבנה במהלך המאה ה-18), גן צרפתי עם ביתן, האורווה הקודמת וקוטג'.
טירת מַצוּאהֶ (ביפנית: 松江城) היא טירה פיאודלית במצואה, בירת מחוז שימאנה ביפן.
הטירה, המכונה "הטירה השחורה" או "טירת החופמי", היא אחת הטירות הבודדות ששרדו מתקופת ימי הביניים ביפן, ובייחוד היא בין הבודדות שמבנה העץ המקורי שלהן שרד ולא הוחלף במבנה מודרני הבנוי בטון.
בניית טירת מצואה החלה ב-1607 והסתיימה ב-1611, על פי הוראותיו של האציל המקומי, הוריו יושיהארו.
ב-1638 עברו שטחי האחוזה והטירה לבעלותו של שבט מצואהדאירה, ענף זוטר בשבט טוקוגאווה, ששלט ביפן.
רוב הטירות ביפן נפגעו או נהרסו במלחמה, רעידות אדמה, או סיבות אחרות.
מכיוון שרוב המבנה עשוי עץ הייתה שרפה סכנה עיקרית.
טירת מצואה נבנתה לאחר שהסתיימה המלחמה הפיאודלית הגדולה האחרונה ביפן, ולכן מעולם לא חוותה לחימה.
ועם זאת רק חלק מהקירות ומגדל העוז קיימים כיום.
מתוך 12 הטירות ששרדו ביפן, טירת מצואה היא היחידה ששרדה באזור סאנין.
הטירה היא השנייה בגודלה, השלישית בגובהה (30 מטרים) ואחת העתיקות שבהן.
את הטירה בנה במשך 5 שנים הדאימיו של אזור איזוּמוֹ, הוֹריוֹ יוֹשיהארוּ, והיא הושלמה ב-1622.
לאחר שלטונם של טדהארוּ הוֹריוֹ וטדטקה קיוגיוּ, שלט בטירה נאומאסה מצואהדאירה שהיה נכדו של טוקוגאווה איאיאסו מייסד שוגונות טוקוגאווה.
מצואהדאירה עבר לטירה ממצואהמוטו במחוז שינשו, וכך החל שלטון שבט מצואהדאירה בטירה שנמשך עשרה דורות שהשתרעו על פני תקופה של 234 שנים.
ב-1875 נהרסו כל הבניינים בתוך הטירה, למעט מגדל הטירה, ששרד הודות ללחץ שהפעילו קבוצות עניין.
הטירה היא מבנה מורכב, שנבנה בסגנון מגדל שמירה, שמבחוץ נראה כאילו גובהו 5 קומות, אך בפועל יש בפנים שישה מפלסים.
רוב קירות הטירה צבועים בשחור.
הטירה היא מבנה חסון שנבנה על מנת לעמוד בפני לחימה ובו בזמן הוא בעל נוכחות מלכותית חגיגית, המזכיר את סגנון מומויאמה.
טירת מונטפיצ'ט הייתה טירה שהוקמה בשנת 1070 לערך ביוזמת ויליאם הכובש בפינה הצפון מערבית של הסיטי של לונדון במטרה להגן על הבירה של אנגליה מפני מתקפות ויקינגים מחד, ולהבטיח את שליטתו בעיר מאידך.
הטירה הייתה אחת משלוש טירות (יחד עם טירת ביינארד שהוקמה בסמוך, בדרום מערב העיר, ומצודת לונדון שהוקמה במזרח העיר) שהוקמו ביוזמת ויליאם.
הטירה הוקמה באזור גבעת לודגייט של ימינו.
הטירה הוקמה על ידי גילבר דה מונפישה (Gilbert de Monfichet), תושב רואן וקרוב משפחה של ויליאם הכובש.
מונפישה קיבל את השטח עליו ניצבה הטירה בשל האומץ הרב שהפגין בקרב הייסטינגס בשנת 1066 בו ניצח ויליאם את מלך אנגליה וכבש את המדינה.
הטירה נהרסה בהוראת המלך ג'ון בשנת 1213 לאחר שזה החליט לגרש את רישאר, בנו של גילבר.
בחומרי הבנייה של הטירה נעשה שימוש משני ונבנה באמצעותם מנזר בלקפריירז של המסדר הדומיניקני.
טירת מיכאילובסקי הוא ארמון בסנקט פטרבורג שנבנה בתקופת פאבל הראשון.
הטירה קיבלה את שמה מכנסיית מיכאיל הקדוש הנמצאת במתחם.
הארמון נקרא "טירה" לפי רצון של הקיסר שקיבל תואר של המגיסטר הגדול של מסדר מלטה וקרא "טירה" לכל ארמונותיו.
השם השני של הבניין "טירת ההנדסה" או "טירת המהנדסים" מקורו בכך שבמתחם החל משנת 1823 היה ממוקם בית הספר הגבוה להנדסה צבאית.
פאבל הראשון היה מעוניין בבניית טירה חדשה עוד בשנת 1784 כאשר הוא היה הנסיך הגדול.
תוכניותיו היו מבוססות על הטירות שהוא ראה באירופה במהלך נסיעתו בשנים 1781–1782. כבר בתחילת כהונתו, ב-28 בנובמבר 1796, הוא הוציא הנחיה על תחילת בניית ארמון-טירה.
בניית הבניין נמשכה 4 שנים והסתיימה בשנת 1801. האדריכל הראשי של המתחם היה אדריכל רוסי איוואן בז'נוב.
בין עוזריו בבניה היה קארלו רוסי ואדריכלים נוספים.
לצורך האצת הבנייה העבודה במתחם לא הופסקה אף בלילות.
חלק מחומרי בנייה נלקחו מאתרי בנייה אחרים בעיר, חומר לרצפת נלקח מארמון טבריצ'סקי.
הפתיחה הרשמית של הבניין נערכה בנובמבר 1800, אך עבודות פנים נמשכו עד למרץ 1801. הקיסר נרצח בטירה כ-40 ימים לאחר שהוא עבר להתגורר בה.
הבניין ננטש ובמשך שני עשורים היה ללא שימוש.
חלק מעיטורי הטירה נלקחו לארמונות אחרות של המשפחה הקיסרית.
בשנת 1823 הוחלט להעביר לבניין את בית הספר הגבוה להנדסה צבאית.
במהלך השנים נערכו שינויים במתחם לצורך התאמתו לצורכי בית הספר.
במלחמת העולם השנייה בבנין הוקם בית חולים צבאי.
בשנת 1991 הוחלט להעביר שליש מהמתחם למוזיאון הרוסי.
בשנת 1995 כל המתחם הועבר לרשות המוזיאון והוא שופץ.
במהלך השיפוץ, בחלק מהחדרים חודשו עיטורים מקוריים.
במתחם מנוצל עתה לתערוכות שונות של המוזיאון.
בחזית המבנה עוד בשנת 1800 הוצב פסל של פיוטר הגדול.
עבודה על הפסל החלה עוד כאשר פיוטר הגדול היה בחיים, אך הסתיימה רק בשנת 1747. על בסיס הפסל נכתב "מנין לסבה רבה" - בדומה לכיתוב על פרש הנחושת.
בסיס הפסל מעוטר בתחריטים המתארים את ניצחונות רוסיה במלחמת הצפון הגדולה.
המבנה הראשי מהווה ריבוע ובתוכו גן פתוח בצורה של 8 צלעות.
מכל הצדדים הטירה הייתה מוקפת במים (נהר מויקה, נהר פונטנקה וזוג תעלות מלאכותיות) וניתן היה להיכנס לבניין רק דרך הגשר.
הבניין דומה למבצר יותר מאשר לארמון.
החזית הדרומית שהיא הכניסה הראשית לבניין מעוטרת בעמודים מסדר יוני משיש אדומה.
החזית הצפונית לכיוון גן הקיץ מעוטרת בסגנון אחר.
הקיסר חשש מהפיכות ולכן לא היה מעוניין להתגורר בארמון החורף.
הוא רצה לבנות טירה מוגנת היטב.
המעבר הרשמי לטירה התרחש ב-1 בפברואר 1801. המעבר היה בנוכחות כל המשפחה והשרים.
קיימות עדויות שעבודות בחלק הפנימי של המבנה לא היו גמורות אף הורגשה רטיבות בבניין.
החגיגות נמשכו מספר ימים והיו מפוארות ביותר.
בליל 12 במרץ 1801 נרצח הקיסר בחדר השינה הפרטי.
טירת לדלו היא טירה גדולה, הרוסה בחלקה ובלתי מיושבת ליד העיירה לדלו בשרופשייר, במערב אנגליה, סמוך לגבול ויילס.
הטירה ממוקמת בראש גבעה המשקיפה על הנהר ת'יים.
בין השנים 1461–1648 שימשה כארמון של בית המלוכה הבריטי וכנחלתו המסורתית של יורש העצר, הנסיך מוויילס.
הטירה הוקמה במאה ה-11 כמבצר-גבול על גבול ויילס על ידי הלורד רוג'ר דה לייסי.
היא מוזכרת לראשונה בכרוניקה משנת 1138, כאשר סטיבן, מלך אנגליה עצמו צר עליה במסגרת מלחמת האזרחים.
בשנת 1224 נחתם בטירה הסכם בין הנרי השלישי, מלך אנגליה למנהיג הוולשי ל'ואלין הגדול בתיווכו של הארכיבישוף מקנטרברי, סטיבן לנגטון.