tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טיוטת ההסכם הוכנה על ידי הדיפלומט הבריטי סר.
גור אואוסליי, ששימש כמתווך והפעיל השפעה רבה בחצר הפרסית.
בסופו של דבר, נחתם ההסכם, בעל 11 פרקים, על ידי ניקולאי פיודורביץ' רטישייב מהצד הרוסי וחאג'י מירזא חסן ח'אן מהצד הפרסי.
"רוסיה מאשרת בהסכם זה את החזקה במעמד כל הח'אנויות - קראבך, גנג'ה, שקיין, שירוואן, דרבנט, קואובה ובאקו יחד עם חלק מטאליש ומבצר לנצ'ראן.
פרס תוותר על כל טענה על דאגסטן, גאורגיה, מגרליה, אימרתי ואבחזיה."
את כל היישובים, הערים והכפרים של גאורגיה, כולל כל הכפרים והערים אשר לחוף הים השחור, כמו:
כמעט כל היישובים הערים והכפרים של ח'אנויות דרום הקווקז, ובכללם:
פרס מפסידה את כל זכויות השיט במימי הים הכספי
שתי המדינות מסכימות לקיים סחר חופשי, כאשר לרוסיה ניתנת כניסה חופשית לנהל מסחר בכל מקום בפרס
רוסיה בתמורה מבטיחה לתמוך בעבאס מירזא (عباس میرزا) (1789-1833) כיורש הכתר הפרסי לאחר מותו של פתח עלי שאה קאג'אר (فتح على شاه قاجار) (1771-1834), שהיה עדין על כס המלוכה.
איראן באופן רשמי רואה בהסכם זה ובהסכם שבא אחריו, הסכם טורקמנצ'אי, כאחד מההסכמים המשפילים ביותר שנחתמו אי פעם.
להסכם זה גם מייחסים האיראנים כסיבה הראשית לנפילתו של פתח עלי שאה קאג'אר, שנזכר בהיסטוריה של איראן כאחד השליטים הלא מוכשרים ביותר.
ההיסטוריונים באזרבייג'ן מציינים כי כבר משנת 1795 שאפה הח'אנות קרבאך, המקום בו נחתם ההסכם, לעצמאות במדיניות החוץ שלה.
היסטוריונים של האימפריה הרוסית מציינים כי העמקת כיבושי רוסיה בשטחי הקווקז הביאה לאוכלוסייתה, במקום פלישות קבועות של הפרסים והעות'מאנים, שחרור של המדינות הנוצריות מהדיכוי האיסלאמי, ופתיחת עידן של שנות שלום יחסיות ויציבות כלכלית.
הסכם המסגרת הכללי לשלום בבוסניה והרצגובינה, הידוע גם כהסכם דייטון, הסכמי דייטון, פרוטוקול פריז והסכם דייטון–פריז, הוא הסכם מסגרת כללי לכינון שלום בבוסניה והרצגובינה, אשר שם קץ למלחמת בוסניה (אחת ממלחמות יוגוסלביה), שלוש שנים וחצי לאחר שפרצה.
ההסכם נוסח בחודש נובמבר 1995 בבסיס חיל האוויר האמריקאי רייט-פטרסון ליד העיר דייטון, אוהיו, ונחתם באופן רשמי ביום 14 בדצמבר 1995 בפריז.
המשא ומתן לקראת ההסכם החל לאחר ניסיונות כושלים קודמים להשכנת שלום באזור, ולאחר (בקרואטית: Operacija Oluja) של הצבא הקרואטי באוגוסט 1995, במהלכו הדף הצבא הקרואטי את צבא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה ממרבית שטחה של קרואטיה.
ברקע למגעים לקראת ההסכם עמדו גם הפצצות נאט"ו כנגד הכוחות הסרביים של בוסניה במסגרת , הפעולות כנגד צבא רפובליקה סרפסקה, טבח סרברניצה וניסוח כתבי האישום כנגד מנהיגי הסרבים בבוסניה בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר.
בחודשים ספטמבר ואוקטובר 1995, הפעילה הקהיליה הבינלאומית, ובעיקר ארצות הברית ורוסיה, לחץ גובר על מנהיגי שלושת הצדדים המעורבים בסכסוך – הקרואטים, הסרבים והבוסניאקים – לקחת חלק בדיונים בדייטון.
הדיונים התקיימו בין 1 בנובמבר ל-21 בנובמבר 1995 בהשתתפות סלובודן מילושביץ' מטעם הסרבים, פרניו טוג'מן בשם הקרואטים, ונשיא בוסניה אלייה איזטבגוביץ' בלווית שר החוץ שלו מוחמד סצירביי (Muhamed Sacirbey) בשמם של הבוסניאקים.
הישיבות נוהלו על ידי ריצ'רד הולברוק האמריקאי יחד עם קארל בילדט מטעם האיחוד האירופי והמשנה לשר החוץ הרוסי איגור איוונוב (Игорь Иванов).
עוד נכחו בדיונים גנרל וסלי קלארק (Wesley Clark) האמריקאי וקולונל ארונדל ליקי (Arundell Leakey) הבריטי.
ההסכם הסופי נחתם כאמור בפריז ב-14 בדצמבר 1995 גם על ידי נשיא צרפת ז'אק שיראק, נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, ראש ממשלת בריטניה ג'ון מייג'ור, קנצלר גרמניה הלמוט קוהל וראש ממשלת רוסיה ויקטור צ'רנומירדין.
ההסכם ניסח את חלוקתה המדינית של בוסניה והרצגובינה לשתי ישויות נפרדות – רפובליקה סרפסקה והפדרציה של בוסניה והרצגובינה, לאורך קו הפרדת הישויות (IEBL, ) שאורכו 1,080 ק"מ.
בנוסף קבע ההסכם את הרכב ממשלתה של בוסניה והרצגובינה והעניק מנדט למספר ארגונים בינלאומיים לפקח על ההסכמות שהושגו במסגרתו, ובין היתר לכוח היישום של נאט"ו (IFOR, Implementation Force) שהתפרס בשטח המדינה ב-20 בדצמבר 1995 והחליף את כוחות האומות המאוחדות.
קורט באוסנר, מומחה אמריקני לבוסניה, הגדיר את תוצאת ההסכם: "מערכת להכלת שרי צבא מקומיים, שהיא גם מערכת לסיפוק משאלותיהם".
בהסכם דייטון נעשה לראשונה שימוש בתצלומי לוויין תלת-ממדיים ובטכנולוגית מיפוי ממוחשב לשם קביעת קו גבול בהסכם רשמי.
התקשורת האיטית של התקופה הביאה לכך שהידיעה על אישור ההסכם הגיעה לארצות הברית רק חודשים לאחר מכן, ולא מנעה את אחד הקרבות הגדולים של המלחמה - קרב ניו אורלינס, ב-8 בינואר 1815.
לאחר חתימת ההסכם בידי נציגי שני הצדדים הועבר המסמך לאשרור הממשלות.
ב-27 בדצמבר אושרר ההסכם בידי הממשלה הבריטית, אך עברו כמה שבועות עד שההסכם הגיע לארצות הברית.
ב-16 בפברואר 1815 אושרר ההסכם בסנאט של ארצות הברית, פה אחד.
ב-17 בפברואר העביר נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון את החוזה המאושרר לידיו של דיפלומט בריטי, שהעביר מצדו את האשרור של ממשלתו.
כאמור, חתימת ההסכם לא נודעה בזמן לצבאות הלוחמים בדרום ארצות הברית, ולא מנעה את קרב ניו אורלינס.
לעומת זאת, הידיעה על חתימת ההסכם הגיעה לבריטים ברגע האחרון לפני פתיחת מתקפה על העיר מוביל, באלבמה.
גם לאחר קבלת הידיעה בכל החזיתות נמשכו במשך חודשים רבים תקריות בין צבא ארצות הברית לאינדיאנים, שנתמכו בידי בריטניה.
ההסכם הסדיר החזרת השבויים משני הצדדים, והחזרה הדדית של שטחים שנכבשו במהלך המלחמה.
במסגרת מהלך זה נסוגה בריטניה משטחים נרחבים, כ-40,000 קילומטרים רבועים ליד ימת סופיריור וימת מישיגן, וכן שטחים שנכבשו במיין ובחוף האוקיינוס השקט.
ארצות הברית נסוגה משטחים שנכבשו בקנדה עילית, אונטריו של היום.
בריטניה התחייבה להחזיר עבדים שנמלטו במהלך המלחמה, אך בסופו של דבר פיצתה את בעלי העבדים.
ההסכם התעלם מן הסיבות לפרוץ מלחמת 1812: הגבלות הסחר שהטילה בריטניה בשל המלחמות עם צרפת, שפגעו בארצות הברית, וכן הגיוס בכפייה של מלחים אמריקאים לצי הבריטי וכן תמיכת הבריטים באומות האינדיאנים.
עם סיום המלחמה עם צרפת בטלו ממילא הסיבות הראשונות, ומכיוון שבמהלך המלחמה התמוטטה המנהיגות האינדיאנית נמוגה גם התמיכה הבריטית בהם.
ההסכם איפשר לארצות הברית ולקנדה, אז עדיין מושבה בריטית, ליישב ביניהן ויכוחים שונים על הגבולות בדרכי שלום.
לאחר התפטרותו של נפוליאון בונפרטה באפריל 1814, עלו קריאות בדעת הקהל הבריטית להישגים במלחמה מול ארצות הברית.
הנציג האמריקאי הבכיר בלונדון עדכן את מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'יימס מונרו:
על כל פנים, ראש ממשלת בריטניה, הלורד ליברפול, שהיה מודע להתנגדות שהלכה וגברה להטלת מיסים למימון המלחמה ולדרישותיהם של הסוחרים בליברפול ובבריסטול לפתוח מחדש את הסחר עם אמריקה, הבין שבריטניה תרוויח מעט מאוד ותפסיד הרבה ממלחמה ממושכת.
לאחר שדחתה את ההצעה הרוסית לתווך במשא ומתן לשלום, שינתה בריטניה את גישתה ב-1814. עם תבוסתו של נפוליאון, המטרות המרכזיות של בריטניה לבלום את הסחר האמריקאי עם צרפת וגיוס כפוי לצי של מלחים אמריקאים כבר לא היו רלוונטיים.
נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון הודיע לקונגרס שאין להם יותר צורך לדרוש מבריטניה לשים קץ לגיוס הכפוי לצי ובאופן רשמי השמיט את הדרישה הזאת מהדרישות לשלום.
אף על פי שהבריטים לא לכדו מלחים אמריקאים כאמור, זכויות השיט שלהם לא נפגעו, מטרת מפתח שנכללה גם בהסכם וינה.
המשא ומתן בין האמריקאים לבין הבריטים התקיים בגנט שבהולנד, והחל באוגוסט 1814. במשלחת האמריקאית השתתפו ג'ון קווינסי אדמס, הנרי קליי, ג'ון א.
ביירד הבן, ג'ונתן ראסל ואלברט גלטין.
למעט ראסל, היו כל החמישה מנהיגים פוליטיים בכירים וכאחראי על המשלחת מונה אדמס.
הבריטים שלחו משלחת נמוכת דרג, שהייתה בקשר הדוק עם הממונים עליה בלונדון.
המטרה הדיפלומטית המרכזית של ממשלת בריטניה ב-1814 לא הייתה לסיים את המלחמה באמריקה הצפונית, אלא להסדיר את מאזן הכוחות באירופה לאחר תבוסתה של הקיסרות הראשונה והשבתו לפריז של בית בורבון הפרו-בריטי.
בסופו של דבר, באוגוסט 1814 החלו הדיונים בעיר גנט הנייטרלית.
עם פתיחת המשא ומתן, החליטו הנציגים האמריקאים לא להציג את דרישותיו של הנשיא מדיסון להפסקת הגיוס הכפוי לצי ואת הצעתו שבריטניה תעביר את קנדה לריבונותה של ארצות הברית.
תחת זאת הם שתקו, כך שהבריטים הציגו את דרישותיהם, שהחשובה מביניהן הייתה הקמתה של מדינת חיץ אינדיאנית בשטחה של הטריטוריה הצפון-מערבית.
הובן שהבריטים יכולו לתת חסות למדינת חיץ זו.
במשך עשורים, הייתה האסטרטגיה הבריטית ליצור מדינת חיץ כדי לבלום את ההתפשטות האמריקאית מערבה.
האמריקאים סירבו לשקול את הרעיון או לכלול את האינדיאנים באופן ישיר בהסכם בכל אופן שהוא.
אדמס טען שאין תקדים להכללתם של בעלי ברית ילידיים בהסכמי שלום אירו-אמריקאים, ומשמעות צעד שכזה תהיה למעשה שארצות הברית תוותר על תביעותיה לריבונות על אדמותיהם של האינדיאנים.
בעשותו כן, הביע אדמס את התביעה לריבונות על כל העמים שחיו בגבולותיה של ארצות הברית.
הנציגים הבריטים הציגו את רעיון מדינת החיץ כתנאי בל יעבור לשלום, והמבוי הסתום שנוצר עקב כך איים להוביל את הדיונים לסף קריסה.
בסופו של דבר, נסוגה ממשלת בריטניה וקיבלה את סעיף 9 להסכם, שבו שתי הממשלות התחייבו להגיע לשלום עם אויביהם בקרב האינדיאנים ולהשיב להם את "כל נחלותיהם וזכויותיהם שמהם הם נהנו או היו זכאים להם ב-1811".
הציבור האמריקאי זעם כאשר פרסם מדיסון את הדרישות, שאפילו הפדרליסטים לא היו מוכנים להאבק עבורם.
תוך כדי הדיונים, ניהלו הבריטים ארבע מערכות פלישה.
כוח אחד ביצע את שרפת וושינגטון, אך המשימה העיקרית של המערכה כשלה במטרתה הצי הבריטי הפליג משם כאשר נהרג מפקד הצבא.
כוח קטן פלש למחוז מיין מכיוון ניו ברנזוויק, כבש חלקים של צפון-מזרח המחוז וכמה עיירות מבריחים על החוף של מושבת ניו אירלנד שהוקמה מחדש, מתוך מטרה לספח את מיין לקנדה.
חשובות הרבה יותר היו שתי פלישות מרכזיות.
בצפון מדינת ניו יורק, צעדו 10,000 חיילים בריטים דרומה כדי לנתק את ניו אינגלנד עד שהתבוסה המכרעת בקרב פלאטסבורג אילצה אותם לסגת לקנדה, ומפקד הכוח הועמד למשפט בפני בית דין צבאי.
דבר לא היה ידוע על גורלו של כוח הפלישה העיקרי הנוסף שנשלח לכבוש את ניו אורלינס ולהשיג שליטה על נהר המיסיסיפי.
ראש ממשלת בריטניה ביקש שהדוכס מוולינגטון יישלח לפקד על הכוחות בקנדה עם משימה לנצח במלחמה.
וולינגטון השיב שהוא יהיה מוכן לצאת לאמריקה, אך הוא האמין שהם נחוצים יותר באירופה.
לממשלה לא נותרה ברירה אלא להסכים עם דבריו של וולינגטון.
ליברפול הודיע למזכיר החוץ לורד קאסלריי, שהיה בווינה: "אני חושב שאנחנו נחושים, אם כל הנקודות האחרות ייושבו באופן משביע רצון, לא להמשיך במלחמה במטרה להשיג או לשמור על כל טריטריה שהיא".
ליברפול מנה כמה נימוקים לכך, במיוחד הדיונים המוצלחים שהתנהלו בווינה, הדיווחים המדאיגים מצרפת שהיא עלולה לחדש את המלחמה, והמצב הפיננסי הקשה של הממשלה.
הוא לא היה צריך לספר לקאסלריי שהמלחמה לא הייתה פופולרית במיוחד בציבור הבריטי, שרצה שלום וחזרה לחיי סחר נורמליים.
המלחמה נגד ארצות הברית פגעה בשמותיהם הטובים של רבים ולא השיגה דבר.
ליברפול הודיע לנציגיו במשא ומתן עם האמריקאים להציע להחזיר את המצב כפי שהיה ערב פרוץ המלחמה.
הבריטים התחייבו להחזיר את העבדים המשוחררים שעברו אליהם.
עם זאת, כמה שנים לאחר מכן, ב-1826, עמדה בריטניה על כך שהיא תשלם סכום של 1,204,960 דולר (מעל 27.5 מיליון דולר בערכים של 2020) עבורם.
שתי האומות גם התחייבו לפעול להפסקת סחר העבדים הבינלאומי.
הדיונים בגנט הסתיימו ב-1814 בציפייה ששתי הממשלות יחתרו לקיים דיונים נוספים לחתימת הסכם מסחרי חדש בין ארצות הברית לבין האימפריה הבריטית.
מלחמת 1812 הביאה לידי פתרון של סוגיה חשובה נוספת.
רוב שבטי האינדיאנים שלחמו לצד הבריטים הובסו, ובכך התאפשר לארצות הברית להמשיך את התפשטותה מערבה.
בריטניה המשיכה להחזיק בזכויות השיט שלה, זאת ללא שום אזכור לגיוס בכפייה לצי בהסכם גנט.
מבחינתם של אמריקאים רבים, הושגו מספיק ניצחונות על בריטניה, שהוכיחה את עצמה כמעצמה עולמית דומיננטית כאשר הובילה את המלחמה בנפוליאון.
העצמאות המוחלטת מבריטניה הושגה בסופו של דבר, וכך הושג במלחמה הניצחון השני על הבריטים.
לטענתו של ג'יימס קאר, בריטניה ניהלה את המשא ומתן בגנט מתוך כוונה לסיים את המלחמה, אך ידעה שכוח צבאי מרכזי בריטי קיבל פקודה לכבוש את ניו אורלינס.
לדבריו של קאר, לבריטניה לא הייתה שום כוונה להתכחש להסכם והלמשיך במלחמה אם הייתה נוחלת ניצחון בקרב.
הידיעה על חתימת ההסכם הגיע לארצות הברית זמן קצר לאחר הניצחון החשוב שלה בניו אורלינס.
ב-16 בפברואר 1815 אשרר הסנאט של ארצות הברית את ההסכם פה אחד.
ב-17 בפברואר החליף הנשיא מדיסון את כתבי האשרור עם דיפלומט בריטי בוושינגטון הבירה.
ההסכם נכנס לתוקף למחרת היום.
קשת השלום, שנחנכה ב-1921, ושגובהה 20.5 מטרים, ניצבת במעבר הגבול דאגלס-בליין שבין קולומביה הבריטית ובין מדינת וושינגטון.
האנדרטה מייצגת את מעבר הגבול הפתוח באופן תמידי על גבול ארצות הברית–קנדה.
ב-1922, נחנכה "מזרקת הזמן" בפארק וושינגטון שבשיקגו, לציון 100 שנות שלום בין ארצות הברית לבין בריטניה.
גשר השלום בין באפלו, ניו יורק, לבין פורט אירי שבאונטריו, נפתח ב-1927 לציון יותר ממאה שנים של שלום בין ארצות הברית לבין קנדה.
האנדרטה לזכרו של פרי והשלום הבינלאומי , שנחנכה ב-1936, מנציחה את הקרב על ימת אירי שבו הוביל קומודור אוליבר האזרד פרי את הצי לניצחון באחד מהקרבות הימיים המשמעותיים של מלחמת 1812. האנדרטה מנציחה גם את השלום בין בריטניה, קנדה וארצות הברית.
הסכם ג'נטלמני הוא הסכם בלתי רשמי בין שני צדדים או יותר.
הסכם כזה הוא לרוב הסכם שנערך בעל פה, אם כי הוא יכול להיות כתוב, או כהסכמה לא מילולית מתוך מוסכמה או נימוסים.
סוג הסכם זה מתבסס על הכבוד של כל אחד מהצדדים בקיומו ולא מסדיר אמצעי אכיפה על קיום ההסכם.
בכך הוא נבדל מחוזה משפטי אשר יכול להיאכף במידת הצורך.
שופט העליון הבריטי הארי וייזי עמד על אופיו של ההסכם הג'נטלמני:
דוגמה להסכם ג'נטלמני מתחום היחסים הבינלאומיים היא ההסכם הג'נטלמני משנת 1907 בין ארצות הברית ליפן, שבו סוכם כי יפן לא תעודד הגירה לארצות הברית ואילו ארצות הברית לא תקדם חקיקה נגד ההגירה היפנית אליה ותנקוט צעדים לביטול האפליה נגד יפנים בתחומה.
התערבות ג'נטלמנית היא התערבות בה ההפסד הוא בבושה שבהפסד והפרס הוא בכבוד שבזכייה.
הסכם ה"פיפטי פיפטי", שנקבע ב-1951, קבע כי הייצוג בנבחרות ובמוסדות הספורט בישראל יתחלק שווה בשווה בין מרכזי הספורט "מכבי" ו"הפועל".
בעקבות חילוקי דעות בין שני המרכזים שבשיאם בשנת 1951 פוצלה ליגת הכדורגל לשניים, גביע "יד לעשרה" של מכבי ו"ליגת מגן שלושים שנות ההסתדרות" של הפועל, נחתם הסכם זה שקבע שמחצית מנציגי מוסדות הספורט יהיו ממרכז מכבי והחצי השני ממרכז הפועל, כך גם בנבחרות הייצוגיות.
בסוף שנת 1954 הגיעה לסיומה התקופה הזו בכדורגל הישראלי, וביתר מוסדות הספורט בישראל נמשכה עד 1965.
הסכם האליזה , המכונה גם הסכם הידידות נחתם ב-22 בינואר 1963 בין נשיא צרפת שארל דה גול וקנצלר גרמניה המערבית קונראד אדנאואר, לאחר סדרת מפגשים הדדים ביניהם שהחלו בספטמבר 1958, והעניק תוקף רשמי ומחייב לפיוס היסטורי בין המדינות.
כתוצאה מן ההסכם מיסדו צרפת וגרמניה המערבית יחסים הדדים מחודשים אשר שמו קץ לאיבה ההיסטורית בין שני העמים.
על פי ההסכם על שתי המדינות לקיים התייעצות הדדית בכל שאלה חשובה במטרה להגיע להסכמה בנוגע לדרך הפתרון המועדפת.
מנהיגי המדינות יקיימו מפגשים קבועים לצורך ליבון סוגיות שונות העומדות על הפרק.
כחלק מן ההסכם הוקם משרד משותף לענייני נוער, בתי ספר משותפים, ונחתמו הסכמי תאומות בין ערים, בתי ספר ומחוזות משתי המדינות.
הסכם האליזה מיסד מערכת יחסים הדוקה בין צרפת וגרמניה אשר שימשה בסיס איתן לאינטגרציה בין כלל מדינות אירופה המערבית במסגרת האיחוד האירופי.
בשנת 2003 וכחלק מחגיגות ארבעים השנים לחתימת ההסכם, הורחב ההסכם כך שהוקמה מועצת שרים משותפת של שתי המדינות אשר מתכנסת פעמיים בשנה, והוסכם על כתיבת ספר היסטוריה משותף, אשר ישמש את תלמידי שתי המדינות, ואשר נוסח באופן המשקף הסכמה הדדית אודות אירועים היסטוריים המשותפים לשתי המדינות.
הסכם הביניים בז'נבה על תוכנית הגרעין האיראנית נחתם בז'נבה (שווייץ), ב-24 בנובמבר 2013, בין מדינות ה-P5+1 (חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם + גרמניה) ובין איראן.
ההסכם כולל הקפאה של חלקים מתוכנית הגרעין האיראנית למשך תקופת ביניים קצרה בתמורה להקלה של הסנקציות הכלכליות על איראן.
הסכם זה היה ההסכם הרשמי הראשון בין ארצות הברית (שהיא חלק מה-P5+1) ובין איראן מאז 1979. הסכם זה קדם להסכמות לוזאן על תוכנית הגרעין האיראנית שהושגו ב-2 באפריל 2015, ולהסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית שנחתם בווינה ב-14 ביולי 2015.
תוכנית הגרעין האיראנית הייתה סלע מחלוקת בקהילה הבין-לאומית מאז 2002, לאחר שקבוצת גולים איראנים מתנגדי משטר חשפה את עובדת קיומם של שני מתקני גרעין באיראן.
הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) תבעה לפקח על פעילות זו ולוודא שהיא לצורכי שלום, והפנתה את העניין למועצת הביטחון של האו"ם בפברואר 2006, לאחר שמצאה כי איראן לא נענתה לדרישות האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
בשל אי ההיענות לדרישות האמנה, בהתאם לדוחות של סבא"א, החליטה מועצת הביטחון כבר ארבע פעמים (נכון ל-2013) על הטלת סנקציות כלכליות מוגבלות על איראן.
בנוסף, ארצות הברית והאיחוד האירופי הטילו ביוזמתן סנקציות נוספות על איראן, שנועדו בעיקר לפגוע בייצוא האיראני: במיוחד ביצוא הנפט והגז הטבעי וגם בייצוא של התעשיות הפטרוכימיות, האוויריות ותעשיית הרכב של איראן, כמו גם הגבלות חמורות על המערכת הבנקאית האיראנית הכוללות הגבלת גישה למערכת הפיננסית העולמית.
ביוני 2013 נערכו באיראן בחירות לנשיאות והמנצח בהן, חסן רוחאני, הדגיש לאחר בחירתו את חשיבות השגת הסכם בין איראן ובין הקהילה הבינלאומית בקשר לתוכנית הגרעין האיראנית; הסכם שיביא להסרת הבידוד הכלכלי והמדיני של איראן.
כמו כן, סוכנות הידיעות Associated Press דיווחה בנובמבר 2013 כי פקידים בממשלו של הנשיא ברק אובמה ערכו מגעים סודיים עם אנשי ממשל איראנים במהלך 2013 בנושא היתכנות הסכם בנושא תוכנית הגרעין האיראנית.
על פי דיווח זה, המגעים כללו בין היתר חמש פגישות פנים אל פנים שהתקיימו בעומאן.
אובמה עדכן את ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, אודות מגעים אלו בפגישתם ב-30 בספטמבר 2013 בבית הלבן.
ב-20 בנובמבר נפתחו השיחות בדרג של שרי החוץ של המדינות המשתתפות.
השיחות נפתחו בנאומי פתיחה של אשטון ושל שר החוץ האיראני, מוחמד ג'וואד זריף.
שני אנשי מפתח במשלחת האמריקאית: ויליאם ברנס וג'ייק סאליבן, עוזרו של סגן הנשיא, ג'ו ביידן לענייני ביטחון, שנשאו ונתנו עם האיראנים בערוץ החשאי בעומאן, היו נציגים בלתי רשמיים בשיחות.
ברנס תואר על ידי עיתונאים כמי שנמצא ב"כיסא הנהג" במשלחת האמריקאית, אף על פי שבאופן רשמי עמדו בראש המשלחת האמריקאית מזכיר המדינה, ג'ון קרי ותת המזכירה לענייני מדיניות חוץ, ונדי שרמן.
ההסכם כולל הקדמה המפרטת את מטרת ההסכם לטווח ארוך וקווים כלליים העומדים בבסיס ההסכם.
לאחר מכן באים סעיפים המפרטים את המגבלות ואת הפיקוח על תוכנית הגרעין האיראנית ולאחר מכן סעיפים המפרטים את אופן הסרת הסנקציות על איראן.
ההקדמה להסכם נפתחת במילים: "מטרת משא ומתן זה היא הגעה לפתרון המוסכם על שני הצדדים שיהיה מקיף וארוך טווח, שיבטיח כי תוכנית הגרעין האיראנית תהיה באופן בלעדי לצורכי שלום.
איראן מאשרת כי בשום נסיבות לא תשאף או תפתח כלי נשק גרעיניים כלשהם." בהמשך אומרת ההקדמה להסכם: "פתרון כולל זה יאפשר לאיראן ליהנות באופן מלא מזכותה לאנרגיה גרעינית למטרות שלום במסגרת הסעיפים הרלוונטיים של האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT) ובקנה אחד עם התחייבויותיה בה.
הוועדה תפעל בשיתוף עם סבא"א שתהיה האחראית לאימות הצעדים הקשורים לתוכנית גרעין.
על פי תוכנית הפעולה המשותפת שפורסמה על ידי שני הצדדים לאחר המשא ומתן, לששת החודשים הקרובים (ויותר, אם יחודש ההסכם) איראן הסכימה:
להפסיק העשרת אורניום לרמה של 20%, לדלל מחצית ממאגר האורניום הנוכחי שלה, המועשר לרמה של 20% לרמה מתחת ל-5%, ולהמיר את החצי השני של המאגר למוטות דלק גרעיני בכור המחקר שבטהראן.
הטקסט גם אומר "אין קו להמרה הפוכה", המופיע כדי לרמוז כי איראן הסכימה שלא להמיר מחדש אורניום מועשר ל-20% בחזרה ל-hexafluoride אורניום (UF6) שיכול להיות מועשר בהמשך לרמות המתאימות לנשק גרעיני.
לא להגדיל את המאגר שלה של אורניום מועשר נמוך (LEU).
לא להתקין כל צנטריפוגות חדשות בשני מתקני ההעשרה שלה, לא להתחיל להזין UF6 לצנטריפוגות חדשות שמותקנות כעת, אך לא מופעלות עדיין, או להגדיל את מאגר הצנטריפוגות שאינן מותקנות עדיין.
להפסיק את הבנייה בכור המים הכבדים באראכ ולא לעסוק בעיבוד מחדש של חומרים או בבנייה של מתקן עיבוד מחדש.
לאפשר לפקחי סבא"א גישה יומית למתקני ההעשרה שלה, לעומת הביקורים השבועיים הנוכחיים הנהוגים.
בנוסף, פקחי סבא"א יהיו רשאים לבדוק חלקים נוספים של תוכנית ההעשרה שלא הייתה להם גישה אליהם עד עתה.
להגיש לסבא"א שאלון מידע תכנוני (Design Information Questionnaire) (DIQ) מעודכן לכור המים הכבדים באראכ.
לעבוד עם סבא"א כדי להשלים את הסכם האבטחה של האתר.
לעבוד עם המעצמות וסבא"א כדי להבהיר את כל חששות העבר וההווה בעניין תוכנית הגרעין שלה.
סעיף זה מרמז בעיקר על הכשרת את התנאים לסבא"א לבדוק את הקומפלקס הצבאי בפרצ'ין שבו הסוכנות לא הורשתה לבקר מאז שני סיורים שנערכו במתקנים ב-2005.
בתמורה, במהלך ששת החודשים הבאים, הסכימו המעצמות:
להפשיר את מה שהבית הלבן הבהיר מאוחר יותר כ-4.2 מיליארד דולר בקרנות המוקפאות של איראן בחשבונות בנק מחוץ לאיראן.
במילים אחרות, לאיראן תינתן גישה לחלק מכספיה.
ההפשרה תתרחש על בסיס מתגלגל על פני ששת החודשים הבאים עד שאיראן תעמוד בתנאים בסיומה של העסקה.
צרפת הודיעה בסמוך לאחר החתימה, כי הכספים המוקפאים הנמצאים אצלה יחלו להיות משוחררים החל בדצמבר 2013.
להשעות את הסנקציות של האיחוד האירופי וארצות הברית על יצוא איראני בקשר עם מוצרים פטרוכימיים, זהב, ומתכות יקרות.
הבית הלבן מעריך כי צעד זה יספק לאיראן 1.5 מיליארד דולרים במהלך ששת החודשים הבאים.
להשעות את הסנקציות בארצות הברית על יצוא לתעשיית הרכב של איראן ותסכים למכור לאיראן חלקי חילוף למטוסי בואינג אזרחיים, בתקווה לצמצם את המספר בלתי מתקבל על הדעת של מטוסים אזרחיים איראניים שהתרסקו בשל ציוד פגום ומיושן.
לאפשר לאיראן להמשיך למכור נפט ברמות הנוכחיות, ולא להטיל סנקציות על חברות ספנות שיבצעו את הובלות הנפט הלגיטימיות הללו.
לא להטיל סנקציות חדשות של מועצת הביטחון של האו"ם או של האיחוד האירופי על איראן בקשר עם נושא הגרעין.
בנוסף, ממשל אובמה, ימנע מהטלת סנקציות אמריקאיות חדשות על איראן הקשורות לנושא הגרעין ככל שהדבר " עולה בקנה אחד עם תפקידיהם של הנשיא והקונגרס".
להקים ערוץ פיננסי כדי להקל על רכישה של ציוד הומניטרי על ידי איראן, שחלק גדול ממנו לא נכלל בסנקציות, ואף היה פטור באופן מפורש מסנקציות, אבל בכל זאת נדחו בקשות איראן לרכשו, על ידי בנקים בינלאומיים שחששו מהפרת הסנקציות.
בימים שאחרי חתימת ההסכם, עסקו התגובות השונות להסכם בשתי זוויות שונות: הזווית הטקטית שעסקה ביכולתה של איראן להתקדם בתוכניתה הגרעינית בכפוף להסכם והזווית הגאו-פוליטית שעסקה בעיקר במדיניותה העולמית של ארצות הברית, כפי שבאה לידי ביטוי בהסכם זה.
בהיעדר אופוזיציה משמעותית לשלטון האיראני, רוב התגובות באיראן תמכו בהסכם תוך הטענה כי המערב נאלץ לקבל את המצב הקיים ולהכיר בזכותה של איראן להעשיר אורניום.
הסיבה לוויתורים, לטענת כלי התקשורת האיראניים, היא עמידתה הנחושה של איראן.
למרות זאת, חלק מחברי הפרלמנט האיראני, המג'לס, דרשו להביא את ההסכם לאישור המג'לס, כפי שנקבע, לטענתם, בחוקה האיראנית.
הם דרשו שרוחאני וזריף יגיעו לדיון זה וכי פרטי ההסכם יחשפו בפני הפרלמנט.
בארצות הברית היו התגובות מעורבות עם נטייה לתמיכה בהסכם.
במאמר מערכת של הניו יורק טיימס הובעה תמיכה גורפת בהסכם ונטען בו כי הסכם עדיף על המשך הסנקציות ופעולה צבאית שאין לדעת אם אכן יוכלו לעצור את תוכנית הגרעין האיראנית.
בעיתון וושינגטון פוסט, הובעה מחד תמיכה בהסכם שעוקב ומפקח על התקדמות התוכנית הגרעינית האיראנית, אך מאידך קבע העיתון, כי ההסכם גרוע מהבחינה שהוא יאפשר לאיראן להשיג יכולת צבאית גרעינית בטווח הרחוק, שכן, גם ההסכם לטווח ארוך אמור להיות מוגבל במשכו.
התגובות להסכם במדינות ערב היו מעורבות.
חלק גדול מהעיתונות הערבית, במיוחד במדינות: מצרים, סוריה, לבנון, עיראק, קטר, כווית, בחריין ואיחוד האמירויות ראה בהסכם צעד חיובי המוביל להגברת היציבות והביטחון באזור.
לעומת זאת, העיתונות הסעודית הסתייגה מההסכם וטענה כי הוא מעניק יתרון לאיראן על שכנותיה ועלול לגרום למרוץ חימוש גרעיני אזורי, תוך חשש שבכך שאיראן מוותרת לכאורה על הנושא הגרעיני, היא תקבל אפשרות לחופש פעולה בנושאים אחרים באזור.
תגובות אחרות קבעו כי העמדה הקשוחה שהציגה איראן הוכיחה את עצמה והביאה לחיזוק הציר של איראן-סוריה-רוסיה.
העיתון הערבי היוצא לאור בלונדון, אל-קודס אל-ערבי, קבע כי ההסכם הוא תחילתה של ברית אמריקאית - איראנית, שתבוא על חשבון הברית הקודמת של ארצות הברית עם המדינות הסוניות בעולם הערבי, שאינן מסוגלות להתאחד ולקדם אינטרסים משותפים.
התגובות הרשמיות בישראל עסקו בעיקר בפרטי ההסכם.
ראש הממשלה, בנימין נתניהו, קבע כי ההסכם רע לישראל ולעולם וכי המגבלות המוטלות על איראן במסגרתו אינן מספיקות.
מפלגות האופוזיציה בישראל וכמו כן, אישים שנשאו בעברם במשרות בכירות בממסד הביטחוני, ביקרו את אותן התבטאויותיו כמזיקות ליחסי ארצות הברית–ישראל.
גורמים אחרים בישראל התייחסו גם למשמעויות הגאו-פוליטיות של ההסכם.
איילת סביון ויגאל כרמון ממכון המחקר ממר"י טוענים כי ההסכם מהווה נקודת תפנית במדיניות החוץ של ארצות הברית העוברת לקו אשר "מחליף את ההגמוניה הערבית-סונית, אשר שימרה משך עשרות שנים את הסטאטוס קוו הפרו-מערבי במזרח התיכון, בהגמוניה איראנית".
אברהם בן צבי קובע כי בחתימה על ההסכם נוטשת ארצות הברית בהנהגת אובמה את "דוקטרינת הבלימה" שלה (מכונה גם דוקטרינת טרומן), שבמסגרתה התערבה, מאז תום מלחמת העולם השנייה, במוקדי סכסוך עולמיים כדי לשמור על האינטרסים שלה ושל בני בריתה, ועוברת אל מדיניות מתבדלת ומתכנסת בנוסח "דוקטרינת מונרו".
בנובמבר 2014 נערך סבב שיחות נוסף בין איראן ובין המעצמות.
סבב השיחות נסתיים ללא החלטה עניינית משותפת והוחלט לדחות את המשך השיחות ליולי 2015. במקביל, דיווחה סבא"א כי איראן צמצמה את מאגר האורניום המועשר שלה, ונקטה בפעולות נוספות, כפי הנדרש ממנה בהסכם הביניים.
ביולי 2015 התגבש הסכם סופי, בשיחות שנערכו בין המעצמות לאיראן בווינה.
"הסכם גג" הוא הסכם שנערך בין מדינת ישראל, רשות מקרקעי ישראל, משרד האוצר ומשרד הבינוי והשיכון לבין רשויות מקומיות, על מנת להגדיל את היצע הדירות.
ההסכם מאפשר הקמת שכונות חדשות בנות אלפי יחידות דיור בתחום הרשויות המקומיות איתן נחתם ההסכם.
במסגרת ההסכם מתחייבת המדינה בפני הרשות המקומית להעמיד קדם-מימון להקמה של מבני ציבור, מוסדות חינוך ותשתיות, עוד טרם שיווק הפרויקט.
הרשות המקומית מתחייבת להעניק ליזמים היתר בנייה תוך 90 ימים.
במסגרת ההסכם, נקבע לוח זמנים מוגדר לקידום הפרויקט.
מודל הסכמי הגג היה בשימוש עד לשנות ה-90, בעקבות גלי העלייה ממדינות ברית המועצות לשעבר.
המודל חודש בשנת 2013, כאשר נחתם ההסכם הראשון עם עיריית קריית גת, לצורך הקמת שכונת "כרמי גת", בה אמורות היו להיבנות כ-7,000 יחידות דיור.
נכון לחודש אפריל 2017, נחתמו הסכמים עם 14 רשויות מקומיות, לצורך בניית כ-160 אלף יחידות דיור.
חלק מן הדירות בשכונות החדשות ייבנו במסגרת מודל "מחיר למשתכן".
בקריית גת חל עיכוב בהוצאת היתרי הבנייה ופיתוח התשתיות בשכונה החדשה.
בראש העין נוצרו קשיים במימוש ההסכם.
לטענת תושבים בראש העין, בשכונות חדשות שאוכלסו לא נבנו תשתיות ראויות, ובכך לא מילאה המדינה את חלקה, לו התחייבה בהסכם.
בספטמבר 2021 נחתם לראשונה הסכם גג ביישוב ערבי.
במסגרת הסכם ייבנו באום אל-פחם כ-15000 דירות חדשות, לצד שטחי תעסוקה ומסחר.
הסכם ברנו היה הסכם שסיים את מלחמת בוהמיה-הונגריה, שנמשכה בין השנים 1468–1478.
במרץ 1478 נפגשו שליחיהם של מתיאש הראשון, מלך הונגריה וולדיסלב השני, מלך בוהמיה, במאמץ לשים קץ למלחמה בין המדינות.
ב-20 בספטמבר אותה שנה נחתם ההסכם, לאחר שמתיאש הוניאדי שינה אותו במקצת, ובו נקבע חלוקת נחלות הכתר הבוהמי.
לשני המלכים ניתנה הזכות להשתמש בתואר "מלך בוהמיה", אך רק מתיאש נדרש להתייחס כך אל ולדיסלב בהתכתבותם.
הפשרה גם הסמיכה את ולדיסלב לפדות את שלושת המחוזות עבור 400,000 פלורינים זהב לאחר מותו של מתיאס.
לאחר מותו של מתיאש הראשון, מלך הונגריה בשנת 1490, עלה במקומו ולדיסלב השני, מלך בוהמיה לשלטון אף בהונגריה.
הסכם ההגנה מצרים-סוריה שנחתם בנובמבר 1966, כחלק מחימום היחסים בין סוריה למצרים לאחר חמש שנות נתק, הבטיח הגנה משותפת של שתי המדינות במקרה שאחת מהמדינות תותקף.
ההסכם כלל התחייבות של סוריה שלא לחמם את הגבול עם ישראל, התחייבות שלא מולאה.
בעקבות מספר תקריות גבול בהם תקפה ישראל את סוריה ומצרים לא יצאה לעזרתה של סוריה, התעוררה ביקורת רבה על מצרים, בעולם הערבי.
ייתכן שביקורת זאת הייתה מהגורמים שהביאו את גמאל עבד אל נאצר להכניס את צבאו לחצי האי סיני במאי 1967, ולפרוץ מלחמת ששת הימים.
עם התפרקות הרפובליקה הערבית המאוחדת, שהייתה איחוד של מצרים וסוריה, בספטמבר 1961, נותקו היחסים הדיפלומטיים בין מצרים וסוריה, שכן מצרים לא הכירה בלגיטימיות של המדינה הסורית העצמאית.
סוריה עברה לאחר מכן סדרה ארוכה של הפיכות, שהאחרונה שבהם הייתה בפברואר 1966, בה עלתה לשלטון ממשלה בעלת נטיות פרו סובייטיות חזקות.
עם זאת, השלטון בסוריה נחשב חלש ושברירי ובספטמבר 1966 סוכל בסוריה ניסיון הפיכה.
על מנת להציג את עצמה כמגינת העולם הערבי ולמנוע התקוממות פנימית, נתנה ההנהגה הסורית לארגון הפת"ח יד חופשית לפעול נגד ישראל.
מצרים הייתה שקועה באותה עת במלחמת האזרחים של צפון תימן וביקשה לשמור על ההגמוניה שלה בעולם הערבי מבלי להסתבך בלחימה עם ישראל.
שתי המדינות היו במעגל ההשפעה של ברית המועצות אל מול סעודיה וממלכת ירדן שהיו מקורבות לארצות הברית.
החל מאמצע 1966 פעל אלכסיי קוסיגין לחיזוק הקשרים של ברית המועצות במזרח התיכון וכחלק מכך ביקשה ברית המועצות לחזק את הקשרים בין בעלות בריתה באזור.
באוגוסט 1966 נפתחו שיחות בין מצרים וסוריה.
על פי הצהרת שר החוץ של סוריה, איבראהים מאחוס, השיחות נפתחו מיד לאחר תקרית חילוץ ספינת המשמר בכנרת.
השיחות נוהלו על ידי ועדת משנה בראשות שר ההגנה המצרי, שאמס אל דין באדראן, ורמטכ"ל סוריה, אחמד סודאני.
באמצע ספטמבר 1966 הגיעה משלחת צבאית מצרית לסוריה.
בתחילת נובמבר 1966 הגיע ראש ממשלת סוריה, יוסף זעין, לקהיר, ונאצר התערב אישית במגעים.
המגעים הסתיימו בחתימה על ההסכם ב-4 בנובמבר 1966.
על פי ההסכם, במקרה שאחת המדינות תותקף, יבוא הצבא של המדינה השנייה לעזרתה.
תוקם מועצת הגנה משותפת שתקבע את האסטרטגיה המשותפת של המדינות ואת יסודות שיתוף הפעולה, בה יכהנו שרי החוץ ושרי ההגנה של המדינות.
מועצת ההגנה תכונס אחת לשישה חודשים ובמועדים נוספים על פי בקשה של אחת המדינות.
בהסכם נקבע שבמקרה של מלחמה ייטול הרמטכ"ל המצרי את הפיקוד על הכוחות של שתי המדינות.
כל מדינה תישא בהוצאות של המתקנים הביטחוניים בשטחה.
ההסכם נחתם לחמש שנים עם אופציה להארכה לחמש שנים נוספות.
סוריה, שהייתה חוליה החלשה, רצתה בהסכם בתור חיזוק אל מול ישראל.
גם ברית המועצות רצתה בהסכם כדי למנוע את נפילת המשטר הסורי שחיזק את הקשרים עם ברית המועצות.
מצרים חתמה על ההסכם בתקווה לרסן את הסורים ולהביא רגיעה ביחסים בין ישראל וסוריה.
היו ששיערו שגורם משמעותי שהביא לחתימת ההסכם הייתה הצהרה של רמטכ"ל צה"ל, יצחק רבין, שהתפרש ככוונה ישראלית להפיל את המשטר בסוריה.
אחרים טענו שהחשש למשטר בסוריה הגיע דווקא מכיוון ירדן וחשש זה הוא שהניע את הסובייטים לדחוף את המצרים והסורים לחתום על ההסכם.
קהילת המודיעין של ישראל הופתעה מחתימת הסכם ההגנה.
לאחר שנודע על החתימה המודיעין הישראלי העריך שההסכם ירסן את הסורים, בהתאם לכוונות המצריות.
ממשלת ישראל התכנסה לדיון בהסכם מיד לאחר החתימה, אולם לא ייחסה חשיבות להסכם לאור השקט בגבול המצרי וההנחה שמצרים לא תסתכן במלחמה עם ישראל בגלל נחיתות צבאה ובמיוחד כל עוד צבאה שקוע בעימות בתימן.
ברוב מדינות ערב התקבל ההסכם בברכה ובהבעת תקווה שעוד מדינות ערביות יצטרפו להסכם.
במיוחד ביקשו במצרים ובסוריה שעיראק ואלג'יריה יצטרפו להסכם, אולם אלו הבהירו שלא יצטרפו להסכם.
חוסיין מלך ירדן ציין את ההסכם כדוגמה לכך שהליגה הערבית אינה מתפקדת.
הסכם הגבול הימי בין ארצות הברית לברית המועצות (שרוסיה הצהירה על עצמה כיורשת ברית המועצות, אך טרם אושר על ידי הפרלמנט הרוסי) הוא הסכם הסדרת גבולות בין המדינות.
הסנאט של ארצות הברית נתן את עצתו והסכמתו לאשרור כבר ב-16 בספטמבר 1991 והוא אישור של אמנת ארצות הברית-רוסיה הקודמת שנחתמה במרץ 1867. גבול ים זה ידוע גם בשם קו בייקר-שוורדנאדזה או הסכם בייקר-שוורדנאדזה, על שם הפקידים שחתמו על העסקה, שר החוץ הסובייטי אדוארד שוורדנדזה ומזכיר המדינה האמריקני ג'יימס בייקר.
הגבול הימי משתרע צפונה לאורך המרידיאן 168 ° 58 '37" W דרך מצר ברינג וים צ'וקצ'י אל האוקיינוס הארקטי ככל שמאפשר החוק הבינלאומי.
מאותה נקודה דרומה, הגבול עוקב אחר קו שצוין לפי עמדות גאוגרפיות ימיות שצוינו בהסכם.
הצורך בגבול הימי עלה לאחר שארצות הברית רכשה את אלסקה מהאימפריה הרוסית.
באותה עת הוגבלו האינטרסים הימיים הלאומיים רק עד לגבול של שלושה קילומטרים.
אמנת הרכישה אכן הזכירה גבול מעבר לים ברינג; עם זאת, עם הנהגת חוק הים, גבול 200 הקילומטרים, נושא הגבול הפך לדחוף, מכיוון שאף אחד מהצדדים לא הצליח לייצר את המפות ששימשו במהלך משא ומתן הרכישה המקורי.
יתר על כן, שני הצדדים הסכימו שהגבול נועד להיות קו ישר במפה, אך הם לא הסכימו באיזה היטל משתמשים: מרקטור או קונפורמי.
הדבר הביא לכ-15,000 מיילים ימיים רבועים של שטח שנוי במחלוקת.
קו 1990 חילק את ההבדל בין שני הקווים והכניס כמה "אזורים מיוחדים", שהיו מעבר לאזור 200 המיילים, אך בהם הצדדים קיבלו את זכויותיהם.
ארצות הברית ממשיכה במאמצים לאכוף את קו הגבול כנגד ספינות הדייג הרוסיות, על מנת לבנות את הראיות ל"הנהגה הממלכתית הכללית" מאחר שלטעמם הסכם 1990 הוא אכן הגבול הימי בין שתי המדינות.
הסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון קבע קו תיחום של האזור הכלכלי הבלעדי וקו תיחום של המים הטריטוריאליים בין שתי המדינות כאשר לגבי חמשת הקילומטרים המזרחיים ("קו המצופים") הוסכם לשמר את מעמדם בפועל עד להסדרת הגבול היבשתי בין המדינות.
הצדדים סיכמו שהסכם זה קבע פתרון קבוע של הסכסוך הימי ביניהם.
המשא ומתן בין ישראל ללבנון החל ב-14 באוקטובר 2020 לצורך קביעת הגבול הימי בין המדינות.
שנתיים לאחר מכן, ב-27 באוקטובר 2022, העבירו שתי המדינות את מסמך ההסכם החתום למתווך עמוס הוכשטיין ובכך ההסכם נכנס לתוקף.
מאז הסכם ישראל-לבנון 1983, זו הפעם הראשונה שישראל ולבנון קיימו משא ומתן וכרתו הסכם.
ישראל ויתרה על השטח הימי המשולש שהיה במחלוקת, וקו הגבול שורטט כפי שדרשה לבנון (פרט ל-5 הק"מ המזרחיים שלא נכללו בהסכם).
קו הגבול הזמני שבתוקף בין ישראל ללבנון הוא "הקו הכחול" שסומן בשטח על ידי האו"ם לקראת הנסיגה מרצועת הביטחון בשנת 2000.
בעקבות נסיגת ישראל מרצועת הביטחון אישר האו"ם שישראל השלימה נסיגתה מלבנון בהתאם להחלטה 425 של מועצת הביטחון וחזרה לגבול הבין-לאומי.
קו הגבול הבין-לאומי חזר ונתקבע בשלושה הסכמים בין-לאומיים במהלך המאה ה-20:
בין לבנון לישראל הייתה מחלוקת היכן עובר הגבול הימי בין המדינות.
כל אחת מן המדינות תבעה בלעדיות כלכלית על אזור חיץ משולש ששטחו 860 קמ"ר שעבור ישראל מהווים פחות מ-2% מהשטח הכולל של המים הכלכליים שלה, ועבור הלבנונים כ-3%.
לצד תביעת ריבונות הדדית על השטח עומדות זכויות כלכליות – בעומק הים עשויים להימצא מאגרי גז טבעי, שכל צד ביקש לנכס לעצמו.
חוק הים משנת 1982 מגדיר מים טריטוריאליים של מדינה כ-22 קילומטרים מקו החוף שלה.
כך, כל השטח הימי שמצפון לראש הנקרה ועד למרחק של 22 קילומטר מהחוף הוא לבנוני וכל השטח הזהה מדרום הוא ישראלי.
אזור כלכלי בלעדי מוגדר כשטח שבו למדינה יש זכויות שימוש במשאבי הטבע: קידוחי גז ונפט, ייצור אנרגיה ועוד.
שטח זה משתרע עד לכ-370 קילומטר מקו החוף של כל מדינה.
בשנת 2003 קבעה ישראל את 5 הקילומטרים הראשונים של הגבול בים והוצבו מצופים לאורכו לצורכי פטרול של אוניות חיל הים.
סיבת הצבת המצופים (עם חבל מקשר "גדר הפרדה ימית" אשר קיבל את השם "אנקונדה") הייתה מניעת מעבר סירות דיג לבנוניות לדיג בשטח ישראל (שמורת טבע ימית) בעוד האזור מצפון לגבול הוא "מדבר" תת-מימי בשל דיג יתר בעזרת חומרי נפץ.
שאר הקו לא הוגדר רשמית.
בשנת 2007, לבנון חתמה על הסכם ימי עם קפריסין המחולק לשש נקודות.
ההסכם עצמו לא הוגש לאומות המאוחדות, ולא פורסם בפרסום רשמי כלשהו.
נקודה 1 היא הנקודה הדרומית ביותר, ונכתב בהסכם כי נקודה 1 נתונה לשינויים.
הסכם זה אושרר על ידי קפריסין ב-2009, אך לא על ידי לבנון.
בשנת 2010 חתמה ישראל עם קפריסין על הסכם דומה ובו הגבול הימי בין ישראל ללבנון מתחיל בנקודה 1 (אך השאירה אפשרות לשינוי).
מכאן המקור לנקודה 1, אם כי לא נעשה שימוש בשיטה מסוימת לקביעתו.
בניגוד לנכתב במקורות שונים, היא איננה הנקודה החותכת את הניצב לקו החוף.
לבנון התנגדה להסכם זה ולאחריו הגישה לבנון לאו"ם את גרסתה לגבול הימי בין המדינות, שמעניקה ללבנון רצועה של 860 קמ"ר נוספים לעומת הגרסה הישראלית לקו הגבול.
כך שני הצדדים הגישו לאו"ם את גרסתם.
ניסיונות פשרה ותיווך שנערכו בין 2011 ל־2021 לא צלחו.
העניין בסימון הגבול הימי חוּדש לאור מציאת מאגרי הגז הישראלים ומשבר האנרגיה בלבנון.
הצדדים לא ביצעו קידוח גז באזור המחלוקת.
ישנן שלוש שיטות מוכרות לקביעת גבול ימי: השיטה הראשונה היא הטלת ניצב (90 מעלות) לקו החוף.
בשנת 2000, ישראל אימצה באופן חד-צדדי שיטה זו וקבעה קו מצופים צהובים שאורכו 5 ק"מ שעליו הגן חיל הים.
האו"ם, שייצג את העמדה הלבנונית, אימץ שיטה שנייה – והיא המשך של קו הגבול היבשתי.
היות שקטע הקו היבשתי המערבי ביותר פנה מערבה ב־270 מעלות, נוצר משולש אי-הסכמה בין ישראל ללבנון ולאו"ם.
במהלך העשור השני של המאה ה-21, כאשר הסכימה ארצות הברית לתווך בין ישראל ללבנון, היא הציעה להתבסס על שיטה שלישית לסימון, הנקראת "שיטת החציונים".
שיטה זו מבוססת על התוויית "קו חציוני שכל נקודה בו נמצאת במרחק שווה מהנקודות הקרובות ביותר על קווי המוצא שמהם נמדד רוחב המים הטריטוריאליים של כל אחת משתי המדינות".
לשיטה זו, שיש המגדירים כמועדפת לפי החוק הבין-לאומי, יש מגבלה אחת: גם אם מסכימים לה עקרונית, הרי שניתן למדוד את הקו בדרכים מעט שונות.
וכך נוצרה מחלוקת בין המדידה הישראלית למיקום קו זה לבין המדידה הלבנונית.
משולש אי-ההסכמה שנוצר היה קטן בהרבה מזה של שנת 2000, שכן שני הצדדים הסכימו לאמץ את שיטת "החציונים" שנים לפני ההגעה להסכם בשנת 2022.
לאחר תהליך תיאום מתמשך שארך כשלוש שנים, ובסמיכות למספר משברים בלבנון, בהם הפיצוץ בנמל ביירות, המשבר הכלכלי והמחאות בעקבותיו, התקיים משא ומתן בין הצדדים באופן עקיף.
הוא החל בתחילת אוקטובר 2020 במפקדת יוניפי"ל בא-נאקורה.
המשתתפים בו היו שר האנרגיה הישראלי, יובל שטייניץ, יו"ר הפרלמנט של לבנון, נביה ברי, נציג האו"ם בלבנון, יאן קוביש, ועוזר מזכיר המדינה האמריקאי דייוויד שנקר, אשר תיווך בין הצדדים.
מתווך נוסף שהוזכר הוא ג'ון דארוצ'ר.
בתחילת המשא ומתן מפקד צבא לבנון, גנרל ג'וזף עאון, דרש כ-1,500 קמ"ר נוספים מהמים הכלכליים של מדינת ישראל, לפי המשך הגבול שסומן בין בריטניה וצרפת ב-1923 בהסכם ניוקומב-פולה.
משמעות הדרישה היא תביעת בעלות על שדה הגז כריש שבבעלות אנרג'יאן, ובעלות על בלוק 72, שבו תכננה ישראל להתיר קידוחים.
ישראל סירבה לקיים משא ומתן דרומית לאזור המחלוקת.
בנובמבר 2020, בתום שלושה סבבי שיחות, נקלע המשא ומתן לקשיים לאחר שלבנון הקשיחה את עמדתה.
לאחר הפוגה של כמה חודשים במשא ומתן, הודיעו הלבנונים באפריל 2021 כי למרות התנגדות ישראל הם מספחים את כל שטחי המחלוקת.
כשבועיים לאחר מכן דווח על התחדשות המשא ומתן, אך הוא הופסק עם מבצע שומר החומות.
בזמן ההפוגה בין השיחות הוקמו ממשלות חדשות בישראל ובלבנון.
באוקטובר 2021 גם התחלף המתווך האמריקאי ועמוס הוכשטיין נכנס לתפקיד.
הוכשטיין סבר שיש חלון הזדמנויות עד הבחירות בלבנון במאי 2022. בינואר חודשו השיחות.
ביוני הציג הוכשטיין לצוות הישראלי את הצעת לבנון.
במקביל הגיעה האסדה של כריש לישראל ועוררה מתיחות בין המדינות, שבמהלכה שיגר חזבאללה כטב"מים לעבר האסדה שיורטו על ידי צה"ל.
לישראל היה אינטרס לסיים את המשא ומתן לפני תחילת הפקת הגז מכריש שצפויה בסוף 2022. בישראל הצהירו שהגז יופק בלי קשר לשיחות.
בספטמבר 2022 הציג המתווך האמריקאי הצעת פשרה חדשה, שלאחריה הודיעו הצדדים שהגיעו למספר הסכמות עקרוניות.
במסגרת התכנסות העצרת הכללית של האומות המאוחדות בניו יורק בספטמבר, הוכשטיין וברט מקגרק, יועצו של נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן לענייני המזרח התיכון, נפגשו עם הצדדים בנפרד ודנו על טיוטת ההסכם.
ב-1 באוקטובר 2022, הוצג לישראל וללבנון המתווה האמריקאי לסימון קו הגבול הימי, המפשר בין דרישות הצדדים.
ב-5 באוקטובר לבנון השיבה על טיוטת ההסכם, ולפי הפרסומים סירבה להכיר ב"קו המצופים" כקו הגבול הימי, דבר שישאיר פתח לתביעות נוספות מצידה, וכן סירבה לשלם תמלוגים לישראל על הגז שנמצא בשטחה.
ישראל דחתה את הערות לבנון וב-9 באוקטובר הועברה טיוטה נוספת ללבנונים.
למחרת, ב-10 באוקטובר, המתווך האמריקני העביר לישראל וללבנון נוסח סופי להסכם.
תחילת הקו סוכם כ"קו המצופים" (שנקבע בשנת 2000) אשר מעמדו נשמר והמשכו התבסס על קו 23 שהופקד בשנת 2010 באו"ם.
נקבע גם כי מדובר בהסכם קבוע המהווה את סוף הסכסוך ביחס לשטח הימי שבמחלוקת.
נוסף על כך, הוסדר אופן פיתוחו של המאגר חוצה הגבולות הקיים בשטח הימי שבמחלוקת.
היתכנותו המסחרית לא הייתה ידועה בעת החתימה כי לא בוצעו קידוחים שימדדו כמות הגז (והנפט) הידועה בו.
לאור הערכות קודמות של משרד האנרגיה בישראל, מבחינה גאוגרפית, כ-17% מהמאגר היו בצד הישראלי לפי הקו שנקבע.
תאגיד בין-לאומי אמור לספק תשלום לישראל על חלקה במאגר.
תאגיד זה, אחד או יותר, צריך להיות בעל מוניטין שאינו כפוף לסנקציות בין-לאומיות, שלא יפגע בהמשך הסיוע של ארצות הברית, ושאינם תאגידים ישראליים או לבנוניים.
מחלוקות על מאגרים חוצי גבול עתידיים ייפתרו בסיוע של ארצות הברית.
לבנון סירבה לחתום על הסכם עם מדינת ישראל כדי למנוע מצג של נורמליזציה בין המדינות.
לכן, הוחלט שלבנון תחתום על הסכם עם ארצות הברית לגבי הגבול הימי שלה, ובנפרד ישראל תחתום על הסכם נפרד עם ארצות הברית על הגבול הימי שלה.
כך לא נוצר מצב שלבנון חותמת עם ישראל על אותו המסמך.
ב-27 באוקטובר 2022. נשיא לבנון, מישל עאון, חתם על ההסכם שהעביר לו המתווך הוכשטיין ואישר את תוכנו.
ראש ממשלת ישראל יאיר לפיד חתם על ההסכם באותו יום.
לאחר ששני הצדדים חתמו בנפרד, התקיים טקס החתימה הרשמי בהשתתפות שני צוותי המשא ומתן, הישראלי והלבנוני, בחדרים שונים בבסיס האו"ם בנאקורה.
שתי המדינות הגישו את ההסכם כמסמך רשמי לאו"ם.
לפיד, שכיהן כראש ממשלת מעבר בתקופת בחירות בעת החתימה, הותקף בשל כך על ידי האופוזיציה.
לפיד החליט שלא להביא את ההסכם לאישור הכנסת, ונימק את החלטתו בכך שהאופוזיציה "מתנהגת בצורה מופקרת", ובכך שהממשלה הצביעה ואישרה את ההסכם.
היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב מיארה, אישרה כי בסמכות הממשלה לאשר את ההסכם, אך המליצה להביאו לכנסת בשל הבחירות.
עתירות לבג"ץ נגד ההסכם נדחו.
ב-11 באוקטובר 2022 הודיעו ראש ממשלת ישראל יאיר לפיד ונשיא לבנון מישל עאון שהם מאשרים את הטיוטה הסופית שהעבירה ארצות הברית להסכם הגבול הימי עם ישראל, אך לא מדובר באישור הרשמי הנדרש כדי שההסכם ייכנס לתוקף.
חלק מההסכם הוא קבלת מכתב ערבויות המבהיר כי ארצות הברית מחויבת לזכויותיה הביטחוניות והכלכליות של ישראל, בתרחיש שבו חזבאללה או גורם אחר יחליט לאתגר את ההסכם.
ההסכם פורסם לראשונה ב-12 באוקטובר 2022. הוא קבע קו תיחום של האזור הכלכלי הבלעדי וקו תיחום של המים הטריטוריאליים כאשר לגבי חמשת הקילומטרים המזרחיים ("קו המצופים") הוסכם: .
נוסף על קביעת קו התיחום, עוגן הסדר הפיתוח של מאגר הגז קאנא-צידון אשר חוצה את קו התיחום.
נקבע שאופן הפיתוח של מאגרים חוצי גבולות עתידיים ייקבע בסיוע ארצות הברית.
סימון גבול ימי – שני הצדדים הסכימו על סימון קו גבול קבוע והוגן על בסיס קו 23 (שלבנון חזרה לצדד בו לאחר שחזרה בה מדרישתה לקו 29).
בחמשת הקילומטרים הראשונים הסמוכים לחוף יישמר הסטטוס קוו הנוכחי, בהתאם לקו המצופים שסימנה ישראל בעקבות הנסיגה מלבנון בשנת 2000 (דרישה שישראל לא הייתה מוכנה להתפשר עליה מטעמי ביטחון).
לגבי ההשלכות על סימון הגבול ביבשה נאמר, כי לסימון הגבול בים לא תהיה השפעה על הגבול היבשתי.
אומנם ישראל ויתרה על מרבית שטח המחלוקת בין קו 1 לקו 23 (860 קמ"ר), אבל רוב רובו של שטח זה נמצא במים הכלכליים (EEZ) ולמעשה ישראל ויתרה רק על 5.8 קמ"ר מהמים הטריטוריאליים שלה.
הסכמה לגבי הפקת הגז – מצוין כי ללבנון זכויות מלאות על שדה הגז הפוטנציאלי צידון-קאנא, הגולש בקצהו לצד הישראלי, וכי החיפושים בו יחלו מיידית לאחר חתימת ההסכם על ידי תאגיד בין-לאומי אמין העונה לסטנדרטים מקצועיים גבוהים ואינו נמצא תחת סנקציות בין-לאומיות.
ישראל תקבל בתמורה פיצויים על חלקו של השדה הנמצא בתחומה.
גם מישל עאון, נשיא לבנון, הדגיש שההסכם שנחתם אינו ויתור, ולא מדובר בסוג של נורמליזציה – אלא בהסכם דרך צד שלישי.
לטענת עאון, איש מחנה 8 במרץ, חזבאללה שימש כגורם מרתיע במהלך המשא ומתן.
בעקבות ההסכם חסן נסראללה, מזכ"ל חזבאללה, הודיע על סיום מצב הכוננות המיוחד שהוכרז בחזבאללה במהלך המשא ומתן על הגבול הימי.
עוד הדגיש כי "מה שקרה הוא ניצחון גדול גדול גדול עבור מדינת לבנון, עבור אזרחיה ועבור ההתנגדות".
נסראללה חידד כי ההסכם הושג ללא נורמליזציה של ישראל, המשלחות לא ישבו בשום שלב תחת קורת גג אחת, ואין מסמך אחד שעליו מופיעות חתימות של שני הצדדים כדי להימנע ממראית עין של נורמליזציה.
בנוסף אמר כי ההסכם אינו בעל מעמד של חוזה בין-לאומי ולא מספק לישראל ערבויות ביטחוניות.
פולה יעקוביאן, חברת פרלמנט לבנונית שנבחרה בגוש הרפורמה העצמאי בבחירות הפרלמנטריות בלבנון בשנת 2022, טענה שמדובר בהסכם תבוסתני ושיש להביאו לאישור הפרלמנט.
לדבריה, "הישראלים קיבלו את האוצר ואנחנו נותרנו עם טופס לוטו ...
מה שקיבלנו בהסכם זה דבר לא ידוע ולא מובטח.
נתנו לישראל שדה בטוח [כוונתה לשדה כריש] וגם לא ברור מה קורה עם 'קו המצופים'.
ההסכם הזה הוא הסכם של מי שהובס, המציאות בקיבוע הגבול הימי היא מציאות מרה".
הסכם דוחה היה הסכם שנחתם בין מפלגות ומילציות לבנוניות יריבות ב-21 במאי 2008 ונחתם בדוחה, בירת קטר.
ההסכם נחתם לאחר שפרצו קרבות בלבנון בגלל המשבר הפוליטי המתמשך במדינה, בעקבות החרפת המשבר והחשש מפריצת מלחמת אזרחים נוספת במדינה הזמין אמיר קטר, חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני את כל המפלגות הפוליטיות בלבנון כדי לדון איתם בחתימת הסכם שיסיים את המשבר.
המשבר הפוליטי של לבנון פרץ לאחר שממשלת לבנון קיבלה שתי החלטות, הראשונה הייתה לפרק את רשת הטלקומוניקציה של ארגון החזבאללה וההחלטה השנייה הייתה לפטר את ראש מערך הביטחון של נמל התעופה הבינלאומי רפיק אל-חרירי.
החלטות אלו באו לאחר שהתגלו מצלמות מעקב של החזבאללה, מצלמות המעקב הותקנו כך שיוכלו לעקוב אחרי מסלול ההמראה המערבי "17" שמשמש בעיקר בכירים שטסים במטוסי סילון ומטוסי מנהלים.
בתגובה להחלטות אלו החלו מהומות ברחבי בירת המדינה ביירות, ובמהרה המהומות החריפו והפכו להתכתשויות בין חזבאללה למילציות אחרות.
בשלב מסוים החלה חזבאללה להשתלט על מערב ביירות, למעשה זו הייתה הפעם הראשונה מאז מלחמת האזרחים בלבנון שחזבאללה השתמשה בנשקה במסגרת סכסוך פנים-לבנוני.
הקרבות החלו להתפשט גם לאזור הר הלבנון.
על פי הערכות כ-300 בני אדם קיפחו את חייהם בחילופי האש בין חזבאללה למיליציות האחרות.
המועצה הערבית פעלה במהירות לעצירת האלימות, לבסוף ב-15 במאי 2008 נחתם ההסכם בין הצדדים.
פורום הדיאלוג הלאומי הלבנוני התקיים בדוחה, בירת קטר והתקיים בין התאריכים 16 במאי ל-21 במאי 2008, בפורום השתתפו כל המנהיגים הלבנוניים וכולם הצהירו כי הם מחיובים לסיים את המשבר הפוליטי ועל ההשלכות שלו על הדו-קיום בקרב האזרחים הלבנונים.
בנוסף לכך, התחייבו המנהיגים לשמור על העקרונות המעוגנים בחוקת לבנון ובהסכם טאיף.
כתוצאה מהדיונים שנערכו במסגרת הפורום הגיעו כל הצדדים להסכמה.
לבנון תחזור לחוק הבחירה שחוקק במדינה ב-1960, בעקבות חזרה זו יחולק מחוז ביירות לשלושה אזורים, חמישה מושבים באזור הראשון (באזור זה יש רוב לנוצרים הלבנונים), שבעה מושבים באזור השני (בו יש שיעים וארמנים) ושבעה חברים נוספים באזור 3 (בו יש בעיקר סונים).
המפלגות הסכימו כי תוקם ממשלת אחדות לאומית שתורכב מכ-30 שרים, הקואליציה המקורית תיוצג על ידי 16 שרים, האופוזיציה תיוצג על ידי 11 שרים ושלושת הנותרים יהיו אנשיו של הנשיא.
מכוח הסכם זה התחייבו כל הצדדים לא להתפטר ולא להפריע לפעילות השוטפת של הממשלה.
המפלגות התחייבו לדאוג שתשמר הריבונות הלבנונית בכל רחבי המדינה על מנת שלא יהיו אזורים שישמשו מקלט לעבריינים וכן מתוך כבוד לעליונות החוק יעבירו המפלגות את הפושעים לידי מערכת המשפט הלבנונית.
המפלגות הסכימו שדובר הפרלמנט הלבנוני יזמין את הפרלמנט להתכנס תוך 24 שעות על מנת לבחור את המועמד המוסכם לתפקיד הנשיא, הגנרל מישאל סולימאן.
המפלגות התחייבו להימנע משימוש בכלי נשק ואלימות על מנת להשיג רווחים פוליטיים.
המפלגות התחייבו להימנע מרטוריקה מסיתה וגזענית.
ארגון חזבאללה יקבל זכות להטיל וטו על החלטות הממשלה.
ההסכם נחתם בדוחא ב־21 במאי 2008 על ידי המנהיגים הפוליטיים הלבנונים שלקחו חלק בפורום, ההסכם נחתם בנוכחות הנשיא וחברי ועדת השרים הערבית.
מועצת הביטחון של האומות המאוחדות בירכה על ההסכם שהושג ועל סיום המשבר הפוליטי במדינה, שארך כ-18 חודשים.
בהודעה שפרסמה מועצת הביטחון, הדגישה האחרונה כי על פי ההחלטות שהתקיימו לאורך השנים במועצה יש לפרק את כל המיליצות הלבנוניות והמילציות הזרות ששוהות במדינה.
גם היא בירכה על ההסכם, הנשיא הצרפתי, ניקולא סרקוזי הצהיר כי "ההסכם הוא הצלחה גדולה עבור לבנון וכל הלבנונים", גם שר החוץ הצרפתי, ברנאר קושנר אמר כי על אף שההסכם לא פתר את שורשו של המשבר, ההסכם היה צעד ראשון לעבר פתרון הסכסוך.
קושנר אף הצהיר כי "ההסכם הולך בכיוון הנכון, אך נראה כי המהומות עדיין נמשכות" אך מיד הסתייג וטען כי ההסכם עדיף לאור העובדה שיש נשיא וממשלה מתפקדת.
: דובר משרד החוץ האיראני בירך על ההסכם והצהרי כי "איראן מקווה שהסכם דוחה יתן ללבנונים עתיד מזהיר".
דובר משרד החוץ האיראני בירך על ההסכם ואמר כי "איראן מקווה שהסכם דוחא ייתן לבנונים עתיד מזהיר."
: שגריר ערב הסעודית בלבנון אמר כי "סעודיה מודיעה על תמיכתה בהסכם, אנחנו שמחים מאוד שהושג ההסכם הזה".
: מזכירת המדינה האמריקאית, קונדוליזה רייס הצהירה כי "ארצות הברית מברכת על ההסכם אליו הגיעו מנהיגי לבנון בדוחה.
אנחנו רואים בהסכם זה צעד חיובי לעבר פתרון המשבר הפוליטי בעזרת בחירת נשיא והקמת ממשלה חדשה בהתאם ליוזמת הליגה הערבית".
גם נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש הצהיר כי הוא "מקווה שההסכם החדש יכניס עידן של פיוס פוליטי לטובת כלל הלבנונים".
ב־25 במאי 2008 בחר הפרלמנט הלבנוני את הגנרל מישאל סולימאן כנשיא המדינה החדש, התפקיד לא היה מאויש מאז נובמבר 2007.
ההסכם לידידות, סחר ושיט בין הוד מלכותו הבריטי לבין ארצות הברית של אמריקה היה הסכם שנחתם ב-1794 בין ארצות הברית לבין ממלכת בריטניה הגדולה שמנע מלחמה, פתר סוגיות פתוחות שנותרו מחוזה פריז שנחתם ב-1783, והוביל לסיומה של מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ההסכם אפשר עשר שנים של יחסי שלום ומסחר בין ארצות הברית ובין בריטניה בעיצומן של מלחמות המהפכה הצרפתית, שהחלו ב-1792. ההסכם נוסח על ידי אלכסנדר המילטון וזכה לתמיכתו של הנשיא ג'ורג' וושינגטון.
חתימת ההסכם גרמה לזעם מצדה של צרפת ולפילוג בקרב האמריקאים.
הוא ליבה את המחלוקת בין שתי המפלגות היריבות בכל אחת ממדינות ארצות הברית, המפלגה הפדרליסטית שתמכה בהסכם, והמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שהתנגדה לו.
ההסכם, שאת המשא ומתן עליו ניהל ג'ון ג'יי, השיג את רוב המטרות של האמריקאים.
בין אלו נמנו נסיגתן של יחידות הצבא הבריטי ממוצבים בטריטוריה הצפון-מערבית שהיא סירבה למסור לארצות הברית במסגרת חוזה פריז.
בכך נקמו הבריטים באמריקאים שהתכחשו לסעיפים 4 ו-6 לחוזה פריז.
בתי המשפט של מדינות ארצות הברית הכשילו את תשלום החובות של בעלי חוב בריטים ואישרו את העיקול של נכסי הלויאליסטים, זאת על אף ההבנה המפורשת שהתביעות בנדון יגיעו מידית לידי סיום.
הצדדים הסכימו שהסכסוכים שנגעו לתקופת המלחמה, לחובות ולתוויית גבול ארצות הברית–קנדה יועברו לבוררות, והיה זה המקרה המשמעותי הראשון בהיסטוריה המודרנית של הדיפלומטיה שהועבר לבוררות, וקבע גם תקדים שבו נעשה שימוש על ידי אומות אחרות.
לאמריקאים הוענקו בהסכם זכויות סחר מוגבלות במושבות הבריטיות בקריביים בתמורה לכמה מגבלות שהוטלו על ייצוא הכותנה מארצות הברית.
הסכם ג'יי נחתם ב-19 בנובמבר 1794. ביוני 1795 הוא הוגש לסנאט של ארצות הברית לאשרור.
ב-24 ביוני אושרר ההסכם על ידי הסנאט ברוב מיוחס של 20 תומכים מול 10 מתנגדים.
במקביל אושרר ההסכם על ידי ממשלת בריטניה והוא נכנס לתוקף ב-29 בפברואר 1796, כאשר הוחלפו רשמית מסמכי האשרור.
ההסכם זכה לתגובות שליליות מצד אנשי סיעתו של תומאס ג'פרסון בכל אחת מהמדינות.
נעשה ניסיון לחסום את אשרור ההסכם בסנאט, שבסופו של דבר כשל.
אנשיו של ג'פרסון חששו שקשרים כלכליים או פוליטיים הדוקים יותר עם בריטניה יחזקו את כוחה של המפלגה הפדרליסטית בהנהגתו של המילטון, יקדמו את האריסטוקרטיה, ויערערו את יסודות הרפובליקניזם.
ההסכם הוביל לגיבוש החלוקה המפלגתית ששלטה בפוליטיקה האמריקאית עד 1824, בה העדיפו הפדרליסטים את הבריטים והדמוקרטים-רפובליקנים העדיפו את צרפת.
ההסכם נחתם לתקופה של עשר שנים.
ניסיונות להסכים על חתימת חוזה המשך ב-1806 כשלו כאשר ג'פרסון דחה את הסכם מונרו-פיקני , והמתחים הסלימו לקראת פרוץ מלחמת 1812.
פרוץ המלחמה בין צרפת המהפכנית לבין בריטניה הגדולה (ומדינות נוספת) ב-1793, שם קץ לתקופת שלום ארוכה שאפשרה לארצות הברית הצעירה לפרוח במונחים של סחר ופיננסים.
כעת עלה כוחה של ארצות הברית כמדינה נייטרלית חשובה שניהלה תנועת סחר ימי רחבה.
מנקודת מבטה של בריטניה, שיפור היחסים עם ארצות הברית הייתה מטרה בעדיפות עליונה למניעת הידוק הקשרים בין ארצות הברית לבין צרפת.
נציגיה של בריטניה למשא ומתן התעלמו מגורמים שביקשו להשיג תנאים קשוחים יותר בהסכם שהתגבש.
מנקודת מבטה של ארצות הברית, נקודת הלחץ החזקה ביותר במדיניות החוץ הייתה הגעה לנורמליזציה ביחסי הסחר עם בריטניה, שותפת הסחר המרכזית שלה, ופתרון הסוגיות שנותרו פתוחת מחוזה פריז.
כפי שהסביר אחד המשקיפים, ממשלת בריטניה הייתה "טובה מאוד לאמריקה.
...הם הסדירו את ענייניהם לקראת תוכנית שבה שולבה הנייטרליות של ארצות הברית, והיה להם מאוד חשוב שהיא תישמר".
מבלי להודיע על כך לרשויות האמריקאיות, הפעילה ממשלת בריטניה את הצי המלכותי הבריטי כדי ללכוד כמעט 300 ספינות סוחר אמריקאיות נייטרליות שנשאו סחורה ממושבות צרפת באיי הודו המערביים.
האמריקאים זעמו והרפובליקנים בהנהגתו של ג'פרסון דרשו הכרזת מלחמה, אך לעומתם קרא ג'יימס מונרו להטלת אמברגו על הסחר עם בריטניה.
פקידי ממשל בריטים הודיעו לאינדיאנים בקנדה שהגבול בין שתי המדינות לא קיים יותר ומכרו להם כלי נשק.
במרץ 1794 הצביע הקונגרס על הטלת אמברגו על בריטניה.
ההחלטה אושרה על ידי בית הנבחרים, אך נפלה בסנאט, כאשר סגן הנשיא ג'ון אדמס הכריע בשוויון שנוצר בהצבעה נגד הטלת האמברגו.
ברמה הלאומית הייתה הפוליטיקה האמריקאית מפולגת בין סיעותיהם של ג'פרסון ומדיסון, שהעדיפו את הקשרים עם צרפת, ולבין הפדרליסטים בהנהגתו של המילטון, שראו בבריטניה בעלת ברית טבעית ולפיכך שאפו לנרמל את היחסים עמה, במיוחד בתחום הסחר.
וושינגטון צידד בהשקפתו של המילטון, שהתווה מסגרת למשא ומתן, והנשיא וושינגטון שלח את נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, ג'ון ג'יי, ללונדון כדי לשאת ולתת על הסכם מקיף.
לממשלה האמריקאית היו כמה סוגיות חשובות במשא ומתן על ההסכם:
הבריטים החזיקו במוצבים בשטחה של ארצות הברית באזור הימות הגדולות, בדטרויט ובמקינק שבשטחה של מישיגן של היום, בניאגרה ובאוסוויגו שבשטחי מדינת ניו יורק, ובמאומי שבשטחה של אוהיו של היום.
לטענת הבריטים החזקת המוצבים הייתה בתגובה לסירוב האמריקאים לשלם את החובות שהוסכם עליהם במסגרת חוזה פריז.
הבריטים המשיכו לגייס בכפייה מלחים אמריקאים לצי המלכותי הבריטי לטובת המלחמה נגד צרפת.
סוחרים אמריקאים תבעו פיצויים על כ-300 ספינות סוחר שהבריטים החרימו בשנים 1793–1794.
גורמים בדרום ארצות הברית ביקשו פיצוי כספי לבעלי מטעים שהעבדים שבבעלותם נמלטו אל מעבר לקווים הבריטים בעת המלחמה.
סוחרים אמריקאים ביקשו שאיי הודו המערבית הבריטיים ייפתחו מחדש לסחר אמריקאי.
תוואי הגבול עם קנדה היה לא ברור בכמה מקומות והיה צורך להתוות אותו באופן מדויק יותר.
הבריטים סיפקו תחמושת לאינדיאנים שהיו בעימות מזוין עם המתיישבים בטריטוריה הצפון-מערבית (אזור אוהיו ומישיגן).
שני הצדדים השיגו מטרות רבות.