tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למסדר העגינה הצטרפו גם עשר אניות מפרשים גדולות, וביניהן שייטו אלפי סירות פרטיות שחגגו את יום העצמאות האמריקאי והיוו דאגה למפקדי הסטי"לים מחשש שיפגעו במדחפיהן בחבל העוגן של הסטי"לים.
בערבו של יום העצמאות נערך מפגן זיקוקין גדול שבוצע מפסל החירות והסטי"לים הישראלים שעגנו ממזרח שימשו במה לנכבדים ישראלים ואחרים שחפצו לצפות במופע.
מפקד חיל הים בנימין תלם, הוזמן למעבורת המכובדים ששייטה בין הספינות.
רב חובל יורם נחשול, שהיה אז קצין הביטחון של חברת צים בארצות הברית, התמנה ביוזמתו להיות קצין הביטחון של ההפלגה.
כמחצית מאנשי הצוותים ירדו לחוף למצעד מול במת הכבוד שהוצבה בבטרי פארק שבדרום מנהטן.
ההשקעה במדים לבנים, בנעליים ובתרגילי הסדר שנעשו על ידי רס"ר חיל הים הניבה תוצאות.
העיתונות בניו יורק דיווחה שהישראלים נראו ("רזים, קשוחים וידידותיים").
הופעת הספינות צוינה בהתפעלות: , וגם מכך שהגיעו מרחוק.
בתום החגיגות הרשמיות עברו הספינות לרציף 97 במנהטן.
תמרון התקשרות לרציף אצבע ניצב לזרם של ההדסון היווה קושי שכן בנמלי ישראל אין תופעות זרם דומות ולמפקדי הספינות הייתה זאת התנסות חדשה.
אח"י תרשיש (סער 4) בפיקוד רס"ן שאול חורב נכנסה ראשונה, תמרנה לרציף כשהיא מוגנת מהזרם.
כאשר נכנסה אח"י יפו (סער 4) נשאר חלק קטן יותר מהרציף והזרם הרחיק את הירכתיים.
הספינה הגיעה למקומה, אך התמרון ארך זמן רב ולא נראה אלגנטי.
אלי רהב שצפה בתמרון מהרציף סימן למפקד הספינה לצאת ולחזור על ההתקשרות.
מפקד הספינה, רס"ן בני אריאלי, יצא שוב לנהר כיוון את הספינה נכנס במהירות גבוהה ועצר במקום הקשירה.
התמרון החזק נועד להראות למביני דבר ולצוות עצמו את יכולת הספינה הגבוהה והמקצועיות של מפקדה.
נאמנים לכוונה העיקרית של ההפלגה הקפידו צוותי הספינות לא להחמיץ שום הזדמנות לעשות רושם טוב.
קרבות הטילים שנערכו ב בהן נחלו ספינות הסער ניצחון מוחלט היו טריים בזיכרון.
אנשי הצוותים התהלכו חדורי גאווה על ספינותיהם ועל עצמם.
הרגשת הגאווה הדביקה את המבקרים הרבים.
המשימה בניו יורק הייתה קבלת קהל בספינות.
קבוצות אורחים של כ-40 איש עלו לספינה בליווי קצין או נגד מסביר ועברו מחרטום עד הירכתיים וכל סבב ביקור נמשך חצי שעה.
נוצר תור של אלפי אנשים שעמדו בחום הקיץ ובאחד הימים גם כשהגיעה אזהרת סערה לא נרתעו המבקרים ולא ויתרו על מקומם בתור.
הצעה שאנשים יקבלו הסברים ברציף ליד דופן הספינה התקבלה בשלילה.
המבקרים, רצו לדרוך על ספינה ישראלית ובכך לעמוד על שטח שהוא בריבונות ישראלית.
היו מבקרים שהתרגשו עד כדי דמעות וסחפו איתם את הצוות לחוויה מרגשת.
בין האורחים הנודעים היו: הכנר אייזק שטרן וגם ראש עיריית ירושלים טדי קולק.
קונסול ישראל אורי בן-ארי ושגריר ישראל באו"ם חיים הרצוג אירחו פעילים יהודיים לקוקטייל על הספינות.
כל מוזמן התחייב לרכישת איגרת חוב בונדס בסכום מינימלי של 2,500 דולר.
נספח העיתונות בשגרירות ישראל לאו"ם עזריה רפפורט תיאם ביקורים חשובים בספינות ויזם ביקורי צוותים במקומות המעניינים בעיר.
ניסיונו הרב של רפפורט הוסיף תובנה לאנשי הצוות.
כתב העיתון דבר יונה שמשי, שהתלווה להפלגה עוד מחיפה, הכתב הצבאי של העיתון מעריב, יעקב ארז (עיתונאי), שהגיע במיוחד ללוות את ביקור הספינות בארצות הברית, וגם אחרים תיארו את הביקור כאחד ממסעות הסברה המוצלחים ביותר שהיו למדינת ישראל.
קונסול ישראל בניו יורק אורי בן ארי, שלח אלבום תודה והוקרה למפקד חיל הים.
מיס תבל - בסמיכות זמנים חל אירוע נוסף שתרם למעמדה של ישראל בעולם - זכייתה של מלכת היופי רינה מור בתואר מיס תבל בתחרות "מיס תבל 1976", שנערכה ב-11 ביולי 1976 בהונג קונג.
מיד לאחר התחרות הגיעה מור לניו יורק וקצרה הצלחה בארצות הברית.
הצלחתה של מור הצטרפה להרגשה הנצברת הטובה של ביקור הספינות בארצות הברית שהייתה בקרב הישראלים.
בגמר החגיגות בניו יורק הפליגו הספינות, בחלק מהדרך בנהר הדילוור, לנמל פילדלפיה.
צוות הקונסוליה המתין ברציף והתרגש לראות את ספינות הסער מתקרבות נושאות דגל ישראל גדול.
בספינות התקיימו ביקורי אורחים רבים ונוצר קשר עם הקהילה היהודית.
למנוחת אנשי הצוות נשלח חלק מהצוות לבית מלון בעיר.
קצין הביטחון יורם נחשול תדרך את אנשי הצוות, התמודד עם בעיות האבטחה וארגן לעזרה צמודה נגד בכיר מחיל הנחתים.
חשש מסוג שונה היה מחלת הלגיונרים שאירעה במלון אחר בתחילת השנה.
הביקור בפילדלפיה היווה הזדמנות לבקר גם את פעמון החירות שההפלגה נקראה על שמו.
לאחר מספר ימים עברו הספינות בתעלה המקשרת בין פילדלפיה לבולטימור.
הנהלים האמריקאים אינם מאפשרים הגעת כלי שיט מלחמתיים זרים לנמל וושינגטון הבירה ונמל בולטימור היה הנמל הקרוב ביותר אליה.
המגמה העיקרית בנמל הייתה הצגת הספינות לאנשי ממשל וגם לנספחים הצבאיים של מדינות העולם, במקביל להמשך ביקורי אזרחים.
המאמרים בעיתונות המקומית היו אוהדים מאוד וחלקם אף כללו הגזמות לגבי היכולת הצבאית של הספינות.
כאשר ביקר בספינות הנספח הימי הפורטוגזי, לשאלתו איך הייתה ההפלגה באוקיינוס האטלנטי נענה כי הקטע מגיברלטר לברמודה היה ארוך ובדרך חזרה מעוניינים לתדלק באיים האזוריים.
בו במקום השיב הנספח הפורטוגלי בדרגת אל"ם שהספינות מוזמנות להיכנס.
בשל מיקומם באמצע האוקיינוס מספקים האיים מקלט ונקודת תדלוק ותספוק.
חלק חשוב מפרנסת האיים נובע מהאוניות הפוקדות אותם.
הזמנת הנספח שימשה אישור לחיל הים הישראלי ונתיב ההפלגה עודכן בהתאם.
בדרכם חזרה נכנסו הספינות לנמל פונטה דלגדה שבאיים האזוריים וכל צרכיהן מולאו.
הייתה זו הזדמנות לצוותים לטייל במאורגן בוושינגטון העיר ובמוקדי השלטון של ארצות הברית.
בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, הניחו שגריר ישראל שמחה דיניץ, יחד עם אל"ם אלי רהב, בליווי משמר כבוד מצוותי הספינות, זרים על קבר החייל האלמוני, על קבריהם של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי ושל אורד צ'ארלס וינגייט.
מבולטימור הפליגו הספינות לביקור חוזר קצר בנמל נורפוק, הפעם כאורחי הקהילה היהודית.
לאחר שהייה קצרה הפליגו לנמל מיאמי.
הכניסה והתמרון בתוך הנמל ובמקום שהוקצה לעגינה היו מורכבים עקב הזרם החזק, דבר שחייב להפעיל את מלוא יכולות התמרון של הסטילים.
במיאמי הקימו אנשי הקהילה היהודית אוהל ענק ליד הספינות, אירחו נכבדים ואף התרימו אותם.
מפקד חיל הים בנימין תלם השתתף באירוח.
הקהילה היהודית תרמה לצוותים ביקור בדיסניוורלד.
מפקד בסיס חיל הים באורלנדו, שביקר בניו יורק על סיפון הספינות, העמיד לרשות הצוות הראשון שביקר בדיסניוורלד מגורים בבסיס חיל הים האמריקאי ואת קצין יחסי הציבור של הבסיס, שליוו את הצוות במהלך כל הביקור.
הצוות השני שביקר בדיסניוורלד זכה למטוס מיוחד מהקהילה היהודית, שהטיסם ממיאמי לדיסניוורלד וחזרה.
אנשי הצוות לא היו רגילים לשהייה כה ארוכה מחוץ לישראל.
הקשר עם הבית נשמר באמצעות שידורי גלי צה"ל שהיקצו כל יום כ-30 דקות למסירת דרישות שלום מהצוות למשפחות.
בעת השהייה בניו יורק הייתה כתובת למכתבים בקונסוליה הישראלית.
מפקד שייטת ספינות הטילים, אל"ם מיכה לצרוס, עדכן במכתבים את משפחות אנשי הצוות.
במהלך השהות בנמלי ארצות הברית נולד בן לסרן אהרון שחר, קצין המכונה של אח"י יפו (סער 4).
כאשר הגיע העת שהתינוק יעבור ברית מילה, הוחלט שלא יהיה זה יאה שהאב המאושר לא יהיה נוכח בעת האירוע.
שחר הוטס מארצות הברית, הגיע לברית מילה והצטרף בחזרה לספינה בנמל קרטחנה (קולומביה).
סיוע לשיווק ביטחוני לקולומביה וצ'ילה
בעת השהייה בארצות הברית הגיעה ביוזמת אגף במשרד הביטחון, דרישה להציג את יכולת הספינות ואמצעי הלחימה למדינות דרום אמריקה.
הבחירה בקולומביה נבעה מקשרים טובים עם מדינה זו ומתוך הידיעה שהביקור יהווה חלון למדינות נוספות באזור.
קולומביה מקשרת בין שני האוקיינוסים, כאשר פיקוד הצי האטלנטי ממוקם בנמל קרטחנה (קולומביה).
אנשי הצוות שספגו חוויות רבות שאפו לחזור לישראל, בעוד המפקדים ואחרים ראו בכך הזדמנות היסטורית.
היציאה ממיאמי תוכננה ל-26 ביולי בשעה 07:00. למרות השעה המוקדמת הגיע נספח צה"ל בארצות הברית האלוף אברהם אדן להיפרד מהספינות.
במעשה זה הביע את הערכתו ותודתו להופעה המכובדת והמוצלחת של הספינות וצוותיהן בארצות הברית.
הנתיב לקרטחנה עובר במפרץ מקסיקו והים הקריבי ועוקף את האי קובה ממערב.
מצב הים היה גלי, אך ללא השפעה מיוחדת על הספינות.
לישראל לא היו יחסים דיפלומטיים עם קובה והתגלו באמצעי הגילוי מכ"מים של ספינות טילים אוסה.
כתגובה הוכרז בספינות מצב "עמדות קרב" ו"כוננות נגד טילים".
היה זה שלוש שנים לאחר קרבות הטילים והצוותים כיבדו וחשדו בטילי הסטיקס הסובייטיים שבהם חומשו ספינות הצי הקובני.
הכניסה לנמל קרטחנה התבצעה ב-28 ביולי בשעה 10:00 והספינות התקבלו כאורחים של הצי הקולומביאני.
מפקד הצי האטלנטי אדמירל הקטור קלדרון-סלאזר יצר הרגשה טובה כאורחים רצויים.
למקום הגיע הנספח הצבאי של ישראל אל"ם פיני שחר, וגם אל"ם משה טבק מוושינגטון שהמשיך וראה עצמו אחראי לביקור.
אנשי הצוות ביקרו בעיר כתיירים והופתעו מהשפע הטרופי.
המארחים התבקשו להכין מטרה לירי תותח 76 מ"מ ולהוציאה לים הפתוח כדי שניתן יהיה להתרשם מביצועי הירי של הסטילים.
במהלך הלילה ניסו המארחים להשמיש מטרה מתנפחת לנושא, אך ללא הצלחה.
למחרת הגיעו אורחים מהצי והספינות יצאו להפלגה שכללה מטווח תותח אוטו מלרה 76 מ"מ ללא מטרה במפרץ.
צוות טלוויזיה שהגיע מבוגוטה פעל בשיטה אחרת מאשר בארצות הברית.
לספינות הגיעה גברת אלגנטית בשם קרוסאלנה דה גואררו כעורכת ואיתה צלם זריז שטיפס על התרנים וניצל כל נקודת מבט אפשרית.
הכתבה ששודרה בטלוויזיה הקולומביאנית על הביקור הייתה מקצוענית, אוהדת ועשתה רושם טוב מאוד.
למרות המלצת האדמירל המארח, הקטור סלאזר קלדרון, לא רכש הצי של קולומביה ספינות טילים מישראל, אך החלון לדרום אמריקה נפתח.
אל"ם פיני שחר, שמושבו הקבוע היה בברזיליה העביר הודעה לכל הנספחים הצבאיים שהיו מכריו.
לצי הצ'יליאני היה באותה עת צורך מבצעי שהספינות היו עשויות למלא.
אדם רציני וגבוה התייצב והודיע כי הוא סא"ל בצי הצ'יליאני ונשלח במיוחד ללמוד על הספינות.
הקצין חזר עם התרשמות חיובית ביותר.
בהמשך נרכשו מישראל ספינות סער מדגמים סער 4 וסער 3 וחלקן פעילות בו עד היום.
בשעה 01:00 בליל ה-1 באוגוסט הפליגו הספינות מנמל קרטחנה לנמל התדלוק באי ברמודה.
הים היה גבה גלי מכיוון צפון, נגדי לכיוון התנועה.
הגלים בים הקריבי דומים בצורתם לים התיכון.
הידיעה כי יוצאים לדרך הביתה הביאה למורל גבוה ורוב אנשי הצוות הצטופפו בגשר הסגור ושרו שירי געגועים למולדת.
ב-4 באוגוסט, בשעה 09:30 נכנסו למקום המוכר בנמל ברמודה.
כאן הוחלף חלק שהתקלקל וכשהסתיים התיקון יצאו בבוקר ה-7 באוגוסט לנמל התדלוק פונטה דלגדה שבאיים האזוריים.
קטע התנועה באוקיינוס האטלנטי חולק לשנים.
נקבעה חניית ביניים לתדלוק בנמל פונטה דלגדה הנמצא באי הראשי סאו מיגל של האיים האזוריים.
הספינות הגיעו לנמל בשעות אחר הצהרים של ה-10 באוגוסט.
הכניסה לנמל פונטה דלגדה סוכמה בחודש הקודם עם הנספח הימי של פורטוגל בוושינגטון, אך לא היה בכך תקדים.
אניות המוסד לעלייה ב' ואניות חיל הים שחצו את האוקיינוס האטלנטי במבצע קולומבוס, ביקרו בנמל לפנים.
בפונטה דלגדה הופתעו הספינות לפגוש את היאכטה הנשיאותית המצרית "אל חוריה" מאוישת באנשי חיל הים המצרי עוגנת באותו רציף במרחק כ-30 מטר, כאשר הדרך ליציאה עוברת ליד המצרים.
הצוותים היו בדריכות בשני הצדדים.
מפקד הכוח, אלי רהב, שלח מכתב ברכה למפקד היאכטה המצרי והודיע כי כל אחד ישמור על הצוות שלו, אך לא היו בעיות עם הצוות המצרי.
חלק מהצוות ניצל את הזמן הקצר של התדלוק לביקור באי, בו רוחשת גם פעילות געשית, ורכשו מהמשקה המקומי ליקר פסיפלורה.
בשעה 02:00 הסתיים התדלוק והספינות יצאו את הנמל אל גיברלטר.
ממשלת פורטוגל הודיעה בסוף 1976 על הקמת קשרים דיפלומטיים מלאים עם ישראל.
שר החוץ יגאל אלון ומנכ"ל המשרד שלמה אבינרי היו בקשר עם ראש ממשלת פורטוגל מריו סוארש, והאישור לתדלוק היה סנונית ראשונה בהתחממות היחסים.
התנועה לגיברלטר הייתה במהירות 30 קשר, בים שקט עם גלי גיבוע ארוכים מאוד.
תוך כדי תנועה נודע כי הוריקן פגע בתחנת החיזוי בחוף המזרחי של ארצות הברית.
העיתוי היה מוצלח, מאחר שהספינות נכנסו ב-12 באוגוסט בשעה 15:00 למקום המוכר להם שוב, באירוח הצי הבריטי, ולא נזקקו יותר לתחנת החיזוי שנפגעה.
הפעם היה להם גם מה לספר לאדמירל מפקד המקום.
האדמירל, שהתרשם ממסע הספינות הקטנות, טרח לפני עזיבת גיברלטר להיפרד מהספינות ולתת למפקד אח"י תרשיש כתשורה עגבניות טריות אותן קטף מגינתו.
בגיברלטר העביר אל"ם אלי רהב את הפיקוד לרס"ן שאול חורב מפקד אח"י תרשיש (סער 4) שקודם ל.
הספינות הפליגו מגיברלטר באותו הלילה בשעה 02:00 ונכנסו לנמל הקישון ב-16 באוגוסט.
אנשי הצוות שטפו את הספינות וזכו בעצמם למקלחת, ולבשו מדים לבנים לקבלת הפנים שנערכה בנמל חיפה בשעה 10:30.
ב-48 השעות שהוקצו להכנות לפני היציאה, הועלתה אח"י תרשיש למבדוק לתיקון תקלה ב של הספינה.
הפעלת מערכות מכניות וחשמליות בתנאי רטיבות ומליחות יוצרת תקלות.
חלקן ניתנות לתיקון תוך כדי הפלגה על ידי צוות הספינה וחלקן דורשות טיפול של בתי המלאכה בחוף.
תקלות שהתגלו תוך כדי הפלגה טופלו על ידי הצוות.
הספינות נזקקו לתיקונים בבתי מלאכה בנמלים.
מערכות ספינות הסער הישראליות הוכיחו את עמידותן והתקלות שהופיעו במהלך ההפלגה תוקנו על ידי צוותי הספינות, ללא תקלות שהשפיעו על המסלול ומהירות ההפלגה.
לא היה דבר שהעיב על ההופעה הקרבית המכובדת וקלקל את הרושם שהייתה כוונה ליצור.
התקלות המשמעותיות יותר, שחייבו פעילות חיצונית, היו:
לקראת היציאה התגלתה תקלה במתפיל מים של אחת הספינות.
התקלה תוקנה על ידי צוות הספינה.
בדרך ממיאמי לקולומביה אירעה באח"י תרשיש (סער 4) תקלה בטורבינת האוויר של אחד המנועים.
טורבינה חליפית הוטסה לנמל ברמודה והוחלפה על ידי הצוות.
בדרך חזרה התגלתה בגיברלטר תקלה במצנן התשלובת של אחד המנועים.
תקלה זו לא ניתן היה לתקן בים.
נעשתה פעולת בקרת נזקים והתשלובת קוררה במי ים.
ביקור ספינות הטילים בארצות הברית זכה לסיקור נרחב בעיתונות הישראלית.
מאמרים פורסמו על ידי יעקב ארז, יונה שמשי ורבים אחרים, וגם בתקשורת המקומית בערים השונות.
יעקב ארז ספינות הטילים יצאו מחיפה, מעריב 20 ביוני 1976, עמ' 6.
יהודה קסטן, חידה איך תדלקו הסטי"לים?
יעקב ארז, יפו ותרשיש צפרו ליאכטה מצרית בהגיען למשט ההצדעה.
ספינות הטילים הישראליות הגיעו ביום ו' אל נקודת המפגש ליד נהר ההדסון, הן כלי השיט הקטנים ביותר המשתתפים במפגש.
ידיעות אחרונות, 4 ביולי 1976.
יעקב ארז, קבלת פנים נרגשת לסטי"לים שבאו למשט הצדעה לארצות הברית, כ-100 אנשי צי ישראלים צחורי מדים בראשות מפקד חיל הים אלוף בנימין תלם מייצגים את ישראל ביום ההולדת ה-200 של ארצות הברית.
יעקב ארז, אלפים הציפו את הסטי"לים בניו יורק.
- על הטקס בהשתתפות בנימין תלם ואברהם אדן
יונה שמשי, אלפים נוהרים לסטי"לים של חיל הים.
גרשון יעקבסון ימאי הסטי"לים אפופי התלהבות בניו יורק.
ידיעות אחרונות, 7 ביולי 1976
יהודה קסטן, ביקור הסטי"לים מבצע הסברה מוצלח – מבצע הסברה הטוב ביותר של ישראל מזה זמן רב.
בין המבקרים הכנר אייזק שטרן וותיקי המח"ל.
יונה שמשי, קבלת פנים נלהבת לסט"ילים בפילדלפיה.
הצופה, ספינות הטילים של צה"ל סיימו הביקור בפילדלפיה, מפקדם אלי רהב הניח זר ליד מצבת הזיכרון לששת המיליונים שנספו בשואה.
מבט תל אביב, ביקור הסטי"לים הכה גלים בקרב יהודי ארצות הברית.
יעקב ארז, 25 אלף מבקרים תוך יומיים הציפו הסטי"לים בבלטימור, קציני צי אמריקנים התרשמו ממערכת הנשק והכוננות המקצועית.
הנשיא פורד היה אמור לערוך ביקור קצר בספינות, אך הדבר לא יצא לפועל.
הצופה, עניין רב בארצות הברית בציוד ספינות הטילים הישראליות, 18 ביולי 1976.
יעקב ארז, הסטי"לים למיאמי, מפקדם הניח זר על קברו של הנשיא קנדי, בטקס נכח השגריר שמחה דיניץ.
יהודה עזריאלי, שייטת הקרב הישראלית שלהבה מיליונים בארצות הברית.
יונה שמשי, נספחים מוושינגטון ביקרו על ספינות הטילים הישראליות.
יעקב ארז, הסטי"לים השלימו הביקור בארצות הברית, יעגנו בעוד מדינה בדרך חזרה.
הארץ, הסטי"לים יפו ותרשיש שוב בחיפה בתום מסע של 27,000 ק"מ.
רמי אנטיאן מסע הסטי"לים הצלחה, בין גלים, ספטמבר 1976.
סגן ראש הממשלה ושר החוץ יגאל אלון, שלח מברק ברכה למפקד חיל הים אלוף בנימין תלם בזו הלשון:
חתום יגאל אלון, סגן ראש הממשלה ושר החוץ.
לוח אירועיםהאירוע|| מקום || מועדים|| תיאורהכנות.
נמל חיפה.16 עד 18 ביוניהכנות להפלגה נמשכו יומיים מקבלת המשימה עד היציאה לים.יציאה לים.נמל חיפה.
18 ביוני ש' 18:00.הפלגה מחיפה לגיברלטר.הים התיכון.18 ביוני 18:00, עד 21 ביוני 17:30.הפלגה במהירות 25–30 קשר.תדלוק מלא.גיברלטר.22 ביוני.מגיברלטר לברמודה.האוקיינוס האטלנטי.23 ביוני 0:00, עד 27 ביוני ש' 11:00.קטע ההפלגה הארוך ביותר.תדלוק ומנוחה.
אלון נוישטטל, מצגת מבצע "פעמון החירות", הפלגה של ספינות הטילים אח"י יפו ואח"י תרשיש לארצות הברית 7 בדצמבר 2018.
מבצע צלצל היה פשיטה של צה"ל שנערכה בליל 19–20 ביולי 1981, ובה פשטו לוחמים מחטיבת הצנחנים על בסיס מחבלים בלבנון במטרה לפגוע במחבלים ולהרוס תשתיות טרור.
בשנת 1981 בעקבות מספר ימי קרב ארטילרי בין כוחות אש"ף שבלבנון וצה"ל, בהם הופגזו יישובי הצפון, הורה הרמטכ"ל, רפאל איתן, לאלוף פיקוד הצפון אביגדור בן-גל, להיערך לביצוע פשיטה מדרום ל"מזרעת-אל-מצילה", כחמישה קילומטרים דרומית לשפך הזהראני בלבנון.
יעד הפשיטה היה מפקדת מחבלים מארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית של אחמד ג'יבריל, אשר כלל מספר מבנים, אוהל ועמדות ירי ואויש על ידי כחמישה עשר מחבלים שהיו אמונים על הפעלת מחסום בציר נבטיה-שפך הזהראני.
כוחות הפשיטה התחלקו לשני צוותי-קרב: האחד, שמנה 54 לוחמים בפיקוד יאיר, אשר כלל כוח מסיירת צנחנים בפיקוד ישראל זיו, וכוח מפלחה"ן צנחנים בפיקוד אהרון זיו, והשני שמנה 27 לוחמים מגדוד 890 בפיקוד מפקד הגדוד, זאב זכרין.
בעוד שהכוח בפיקוד יאיר יועד לפשוט על מחנה, תוכנן הכוח בפיקוד זכרין להציב מארב בקרבת הציר לרכבי מחבלים.
הכוח הוטס במסוקי "יסעור" והונחת בקרבת היעד.
במהלך התנועה ליעדים זיהה כוח הסיירת מחבל והרגו.
בין הפצועים היה גם מפקד פלחה"ן צנחנים, אהרון זיו, ואת הפיקוד על כוח פלחה"ן נטל סגנו, עפר שלח.
אחד המסוקים ספג פגיעה באחד מלהבי הרוטור שלו ופגיעות נוספות, אולם טייסי המסוק הצליחו להמשיך לטוס עד לשטח ישראל, שם נחת המסוק.
כוחות צה"ל הרגו חמישה מחבלים, פצעו מספר מחבלים נוספים והרסו את המבנים ביעד.
לכוחות צה"ל היו הרוג ושבעה פצועים.
לטייסי המסוקים אילן פרנק ובועז פלג הוענק צל"ש מפקד חיל האוויר על אומץ לבם.
בסיכום המבצע הדגיש הרמטכ"ל רפול כי הכוח ביצע את המשימה בשלמות.
מבצע צוק איתן היה מבצע צבאי רחב-היקף שהוביל צה"ל ברצועת עזה בין 8 ביולי (י' בתמוז) ל-26 באוגוסט 2014 (ל' באב ה'תשע"ד), במשך 50 ימי לחימה בין ישראל לבין חמאס וארגוני טרור נוספים.
המבצע הוכרז בעקבות ירי רב של ארטילריה רקטית מרצועת עזה לעבר דרום ישראל, שהחל כתגובה ל"מבצע שובו אחים" ביהודה ושומרון ומעצרם של כ-400 פעילי טרור, בעיקר מארגון חמאס, לאחר חטיפת שלושת הנערים הישראלים ורציחתם ב-12 ביוני אותה שנה ונועד לנטרל מראש כווונות של החמאס למתקפה על ישראל דרך מנהרה.
המבצע החל בשלב של הפצצות כבדות של חיל האוויר הישראלי, חיל השריון וחיל התותחנים על רצועת עזה, כשבמקביל ישראל ספגה ירי רקטי מרצועת עזה והתמודדה עם חדירה של מחבלים חמושים לשטחה שהגיעו מרצועת עזה דרך הים או דרך מנהרות.
בשלב השני, שהחל ב-17 ביולי, נכנסו כוחות קרקעיים של צה"ל לרצועה, תחילה לבית חאנון, במטרה להרוס מנהרות טרור שחדרו לשטח ישראל, וכעבור שלושה ימים החל קרב שג'אעייה.
במהלך הלחימה כוחות חיל ההנדסה הקרבית איתרו וניטרלו כ-30 מנהרות טרור שהיוו איום על יישובי עוטף עזה.
כוחות הקרקע הישראליים יצאו מהרצועה עד 5 באוגוסט, ובמשך 21 יום נוספים נמשכה הלחימה בתקיפות ארטילריה הדדיות ותקיפות אוויריות ישראליות.
במהלך המבצע נעשו 12 ניסיונות תיווך לשם השגת הפסקת אש, כשרובם התקבלו על ידי ישראל ונדחו על ידי חמאס.
המבצע הסתיים ב-26 באוגוסט לאחר 50 ימי לחימה, עם קביעת הפסקת האש.
במהלך המבצע נורו 4,594 רקטות ארטילריות ופצצות מרגמה מרצועת עזה לעבר ישראל, מתוכן 735 יורטו על ידי כיפת ברזל, 64 מהן נפלו בשטחי מגורים, 3,607 נפלו בשטחים פתוחים בישראל ו-188 נפלו בתוך שטחי הרצועה.
ישראל תקפה 6,231 מטרות בשטחי רצועת עזה; 10,590 מבנים נפגעו בתקיפות, 4,024 מבנים נהרסו כליל ו-32 מנהרות הושמדו.
בצד הישראלי נהרגו 68 חיילים, 5 אזרחים ואזרח זר אחד, ונפצעו 1,433 חיילים ו-837 אזרחים.
בצד הפלסטיני נהרגו בין 936 ל-1,408 פעילי טרור, ובין 761 ל-1,473 אזרחים, מעל ל-11,000 פלסטינים נפצעו, ומעל ל-200 פעילי טרור נעצרו בידי ישראל.
במהלך הלחימה בין 300 אלף לחצי מיליון מתושבי הרצועה עזבו את בתיהם.
ב-2019 אמר בני גנץ, הרמטכ"ל שפיקד על צה"ל במהלך צוק איתן, שבמבצע נהרגו 1,364 מחבלים פלסטינים.
המבצע נחשב למבצע הצבאי הנרחב ביותר של צה"ל בעזה עד למלחמת חרבות ברזל מבחינת משך הלחימה, מספר ההרוגים והפצועים בצד הישראלי ובצד הפלסטיני, עלותו הכספית לשני הצדדים הלוחמים ובהיותו המבצע הצבאי הראשון בהיסטוריה של מדינת ישראל שהוענק לאחריו אות מערכה למרות אי-הכרזתו כמלחמה.
השם הישראלי של המבצע, "צוק איתן", נבחר על ידי יוסי כהן, ראש זירת דרום בחטיבת המבצעים של צה"ל, על פי הנחיית הרמטכ"ל בני גנץ.
השם שנבחר עבור התקשורת באנגלית הוא Operation Protective Edge.
השם שניתן למבצע על ידי חמאס הוא "אל-עסף אל-מאכול" (العصف المأكول) – "הקש האכול", ביטוי שחותם את סורת הפיל בקוראן וקושר את המבצע לכישלון צבאות גדולים בעבר.
גם הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני נתן למבצע שם הלקוח מסורה בקוראן – "המבנה המלוכד" (البنيان المرصوص).
בתקשורת הישראלית והעולמית כונה המבצע בשמות נוספים, בהם, בין היתר: "עימות ישראל–עזה", "מלחמת עזה", "המלחמה בדרום", "מלחמת צוק איתן" ו"מלחמת חמישים הימים".
בסיום מבצע עמוד ענן, שנערך בנובמבר 2012, הושגו הבנות בין ישראל לחמאס, שהובילו לרגיעה יחסית ברצועת עזה וביישובים הישראליים הסובבים אותה.
בשנה שלאחר תום המבצע פחת ירי הרקטות מרצועת עזה, אך לא פסק לגמרי, והחל מתחילת 2014 הוא אף התגבר.
חמאס ניצל את תקופת הרגיעה להצטיידות ברקטות רבות, חלקן בעלות טווח ארוך יותר מהרקטות שנורו במהלך מבצע עמוד ענן, ולחפירת מנהרות לחימה לעבר ישראל ובתוך רצועת עזה.
פעילי חמאס נשלחו להשתלמויות צבאיות במדינות שונות.
אמצעי הלחימה וחומרי הגלם הובלו באופן כמעט גלוי דרך מנהרות הברחה רבות שחיברו בין החלק הפלסטיני והחלק המצרי של רפיח.
מימון וסיוע לוגיסטי להתעצמות הצבאית ברצועה התקבל מקטר.
התרעות מודיעיניות על כוונות חמאס לבצע פלישה נרחבת
בשנת 2017, בדיון בפני הוועדה לענייני ביקורת המדינה, תיאר נתניהו את תוכניות חמאס לפלישה נרחבת.
תוכניות אלה בוצעו בטבח שבעה באוקטובר – ירי אלפי טילים, חדירת רחפנים, פלישה מאסיבית ליישובי העוטף וחטיפת ישראלים לעזה.
חטיפת הנערים ומבצע שובו אחים
ב-12 ביוני, עם חטיפת שלושת הנערים ביהודה ושומרון, החל מבצע שובו אחים, שבו עצר צה"ל מאות אנשי חמאס ובהם עשרות משוחררי עסקת שליט וחברים במועצה המחוקקת הפלסטינית.
בהתנגשויות עם צה"ל נהרגו 10 פלסטינים.
בתגובה החלו פעילי טרור לשגר רקטות מרצועת עזה לעבר מדינת ישראל בקצב הולך וגובר.
בשבוע השני למבצע "שובו אחים" נורו רקטות מדי יום, וחלקן יורטו על ידי כיפת ברזל.
ישראל הגיבה נקודתית בתקיפות של חיל האוויר נגד מטרות טרור, בעיקר אתרי ייצור ואחסנה של אמצעי לחימה ומשגרים מוטמנים.
סיכול ממוקד, תקיפת מנהרה והתגברות ירי הרקטות
בשבועיים שבין 13 ביוני ל-29 ביוני נורו לעבר מדינת ישראל למעלה מ-30 רקטות.
עד ל-7 ביולי התנהלה מערכה שבבסיסה תבנית פעולה של תקיפות צה"ל וירי רקטי שבוצעו כתגובה של צד אחד נגד השני במעגל החוזר על עצמו.
במהלך עשרת הימים שבין 27 ביוני עד לפתיחת המבצע ב-8 ביולי הרג צה"ל לפחות שלושה מחבלים באמצעות סיכול ממוקד ותקף מטרות טרור ברצועה, כאשר במקביל נורו רקטות לעבר ישראל בקצב הולך וגובר.
ב-2 ביולי נחטף ונרצח מוחמד אבו ח'דיר, נער ערבי בן 16, משועפאט שבמזרח ירושלים.
הרצח גרר מהומות אלימות במזרח ירושלים והירי לעבר דרום ישראל החמיר.
ב-3 ביולי נורו לעבר ישראל 55 רקטות ופצצות מרגמה, היום עם מספר הנפילות הגבוה ביותר בהסלמה שקדם למבצע.
ב-8 ביולי נפתח מבצע צוק איתן.
במהלך 2012 הפסיקה איראן לספק לחמאס מימון ונשק בגלל תמיכת חמאס במורדים הסונים במלחמת האזרחים בסוריה.
ב-3 ביולי 2013 הדיח שר ההגנה המצרי עבד אל-פתאח א-סיסי את נשיא מצרים, מוחמד מורסי, ותפס את השלטון.
א-סיסי הודיע על קיום בחירות חדשות לנשיאות מצרים, בהם התמודד וניצח, וב-8 ביוני 2014 הושבע כנשיא מצרים.
מצרים שבהנהגתו יצאה למאבק בגורמי טרור אסלאמיים בסיני שנתמכו על ידי ארגוני טרור ברצועת עזה בהם חמאס.
כחלק מגישתו השלילית של סיסי כלפי האחים המוסלמים, התחילה חלק מהתקשורת המצרית להאשים את חמאס באירועים שהובילו לפרוץ מבצע צוק איתן.
הצבא המצרי פתח במבצע להחרבת מנהרות-ההברחה בין מצרים לבין עזה ותוך כשנה החריב קרוב ל-1,800 מנהרות.
החרבת המנהרות גרמה נזק תקציבי קשה לחמאס, שכן עד כדי 40% מתקציבו הופק מהמכסים שגבה על העברת סחורות ואנשים דרך המנהרות (רוב התעבורה במנהרות, מוערך שיותר מ-90%, הייתה אזרחית-מסחרית).
בנוסף ממשלת הרשות הפלסטינית בהוראת נשיא הרשות הפלסטינית מוחמד עבאס קיצצה את העברת הכספים ותשלום המשכורות למנגנון האזרחי של הרשות הפלסטינית שהמשיך לתקיים ברצועת עזה לאחר שהחמאס השתלט על הרצועה ב-2007.
ממשלת קטר הסכימה להעביר לחמאס כסף לתשלום משכורות במקום הרשות, אך נתקלה בסירוב של בנקים בין-לאומיים לבצע העברת כספים לחמאס בשל הגדרתו במדינות המערב כארגון טרור ומצרים סירבה לאפשר העברת הכסף במזומן דרך שטחה.
סך פעולות אלו פגעו קשות בהכנסות חמאס וביכולתו לשלם משכורות לחייליו והובילו את חמאס למצב של חדלות פרעון עקב אי-תשלום משכורות לאנשיו בחודשים מאי–יוני 2014.
בעקבות הלחץ הכלכלי, ב-2 ביוני 2014 הצטרף חמאס לממשלת אחדות עם האש"ף, בהנחה שממשלת האיחוד תשלם גם את המשכורות ברצועה.
אך הרשות הסכימה לממן רק את פקידי הרשות הפלסטינית בעזה, והתנגדה למימון משכורותיהם של כ-40,000 אנשי חמאס נוספים, שרובם השתייכו לזרוע הצבאית של הארגון.
בעקבות אי-תשלום המשכורות, פרצו עימותים אלימים ברצועת עזה.
אנשי חמאס מנעו מהבנקים המקומיים למסור כסף לפקידי הרשות שקיבלו משכורות דרכם – כולל בהתקפות ירי על סניפי בנקים ופגיעה בכספומטים.
להחרפת המצב תרמה העובדה שחודש יולי 2014 חל במקביל לחודש הרמדאן, בו באופן מסורתי הוצאות משק הבית הפלסטיני עולות על הממוצע.
על פי הערכות שונות, מצב זה היה אחת הסיבות שהובילו את חמאס להסלים את התקפותיו נגד ישראל, כשהוא דורש, כתנאי להפסקת-אש, העברת המשכורות לאנשיו במסגרת הסכם רגיעה.
לאורך המבצע נעשו מספר ניסיונות להפסקת אש, אך חמאס דחה את כולן בטענה שהסדר המשכורות הוא תנאי מקדים לכל הסכם עתידי.
רצח שלושה הנערים הישראלים בגוש עציון והסלמת הלחימה סביב עזה
חטיפתם ורציחתם של שלושה נערים ישראלים בגוש עציון הצית את התהליך שהביא להסלמת הלחימה לכדי "מלחמה" מוגבלת, דבר שהוביל למבצע קודם שנקרא "שובו אחים", לוחמי צה"ל ביחידות השונות וכוחות מיוחדים פעלו לאיתורם, איתרו ועצרו מחבלים ואמל"ח רב בעקבות חיפושם ואיתורם במבצע.
בדיעבד נראה שחטיפת הנערים נעשתה כיוזמה פרטית של חוליה של חמאס, מבלי להוועץ עם הנהגת הארגון, שהופתעה ממנו ומעוצמת התגובה הישראלית ביהודה ובשומרון, מבצע 'שובו אחים'.
ככל שנמשך מבצע 'שובו אחים' הלך והסלים ירי הרקטות ופצצות המרגמה מעזה לתוך ישראל כפעולת הזדהות עם הפלסטינים ביהודה ובשומרון.
אולם, נראה שאת הירי התחילו דווקא הארגונים הלא-חמאסיים וחמאס הצטרף רק בהמשך.
ישראל הגיבה לירי הגובר של רקטות ופצצות מרגמה בתקיפות אוויר ממוקדות לפגוע ביורים.
ב-5 ביולי הפציצו מטוסים ישראלים תואי של מנהרה חוצת-גבול בקרבת קיבוץ כרם שלום.
באותו יום החליטה הנהגת חמאס להסלים את הלחימה ולהרחיב את טווח הירי ומספר הרקטות ופצצות המרגמה שנורו ב-7 ביולי היה פי כמה (כ-135) מהמספר הממוצע שנורה במהלך שבעת הימים הקודמים (מכ-15 עד כ-40 בכל יום) וטווח הרקטות הגיע עד לרחובות.
בתגובה להסלמה זו החליטה ממשלת ישראל לפתוח במבצע 'צוק איתן'.
יש שהעריכו שלמורשת חודש הרמאדן, שבו נחלו המוסלמים מספר ניצחונות משמעותיים על אויביהם והפך לסמל של ניצחון אסלאמי בברכת האל, יש קשר להחלטה של חמאס להסלים את האירועים במהלך חודש זה.
השלב הראשון (8 עד 17 ביולי)
השלב הראשון במבצע (בין 8 ביולי ל-17 ביולי) התאפיין בעיקר בתקיפות והפצצות מן האוויר שבוצעו על ידי חיל האוויר הישראלי וכן מעט תקיפות מהים שביצעו לוחמי פלגה 916, שייטת 13 ושייטת ספינות הטילים וירי ארטילריה מהיבשה שביצע חיל התותחנים.
התקפות צה"ל כוונו אל עבר תשתיות טרור, משגרים מוטמנים, מפקדות, מחסני אמל"ח, מנהרות תת-קרקעיות וכן בתי בכירי החמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
במקביל, נורו מרצועת עזה מדי יום למעלה מ-120 רקטות אל עבר עוטף עזה, יישובי הדרום, השפלה וגוש דן ולעיתים אף רחוק יותר לאזורים כמו השרון, חיפה, דימונה וירושלים.
הרקטות שהיו בשימוש כללו את M-75, פג'ר 5, R-160 ו-M-302. בנוסף, פעמים אחדות, נורו לצפון ישראל רקטות מלבנון, אך לא גרמו לנפגעים.
תשע סוללות כיפת ברזל נפרשו ברחבי הארץ ואנשי מערך ההגנה האווירית שהפעילו אותם הצליחו ליירט באמצעותם למעלה מ-90% מהרקטות שנורו.
מספר כלי טיס בלתי מאוישים יורטו על ידי מערך ההגנה האווירית באמצעות טיל MIM-104D פטריוט.
במהלך תקופה זו, אישר הקבינט המדיני-ביטחוני פעמים אחדות את גיוסם בצווי חירום של חיילי מילואים, שמספרם הכולל הגיע בסופו של דבר לכ-82,000.
ב-15 ביולי גובשה היוזמה המצרית הראשונה להפסקת אש.
ישראל נענתה להצעה, אך ירי הרקטות מרצועת עזה לא הופסק, ובתגובה חזרה גם ישראל לתקוף את הרצועה.
למחרת פורסמו תנאי חמאס להפסקת אש ל-10 שנים, ובהם פתיחת מעברי הגבול, הקמת שדה תעופה ונמל ים בפיקוח האו"ם, הרחבת רצועת הדיג, ושחרור אסירי חמאס שנעצרו במבצע שובו אחים.
במהלך ימי הלחימה הראשונים, נעשו מספר ניסיונות מצד מחבלים פלסטינים לחדור לתוך שטח ישראל, הבולט שבהם הוא החדירה לחוף זיקים ב-8 ביולי שסוכלה על ידי כוחות צה"ל.
השלב השני – מתקפה קרקעית (17 ביולי – 4 באוגוסט)
הפעילות המבצעית בשלב השני (בין 17 ביולי בערב ל-4 באוגוסט: 18 ימים), החלה ב-17 ביולי בשעות הערב, כשכוחות זרוע היבשה של צה"ל פתחו במתקפה קרקעית ברצועת עזה, תחת סיוע ארטילרי שסיפק חיל התותחנים באמצעות תותחי 155 מ"מ וטילי תמוז.
הפעילות הקרקעית החלה בעקבות חדירה של 13 מחבלים לאזור קיבוץ סופה ב-17 ביולי דרך מנהרה.
המטרה העיקרית של הפעילות הקרקעית הייתה איתור והשמדת כוחות מנהרות הלחימה של רצועת עזה על ידי חיל ההנדסה הקרבית, בהתחלה באזורים סמוך לציר הוברס וגדר המערכת, ובהמשך עמוק יותר.
בנוסף הם חיסלו מחבלים, תשתיות ומבני טרור עם סיוע חטיבות חיל הרגלים וחיל השריון.
סדר הכוח היבשתי היה כשלוש אוגדות, כאשר הן ערוכות ב-7 צוותי קרב חטיבתיים.
חיל הרגלים, חיל ההנדסה הקרבית, חיל השריון וכוחות מיוחדים חצו את גדר המערכת והחלו בתקיפה על בית חאנון שבצפון הרצועה וח'אן יונס ורפיח שבדרום הרצועה.
ב-20 ביולי נכנסה חטיבת גולני לשכונת שג'אעייה שמזרח העיר עזה ושם התפתח אחד הקרבות הקשים במבצע, שבו נהרגו 13 חיילי גולני, 7 מתוכם נהרגו בנגמ"ש שספג טיל נ"ט, ובהם אורון שאול שגופתו נחטפה בידי החמאס.
בנוסף החל צה"ל בהקמת בית חולים שדה ליד מעבר ארז כדי לקלוט פצועים פלסטינים.
בסך הכל נהרגו בקרבות בשג'אעייה 87 פלסטינים ונפצעו מאות.
במספר מקרים השיב צה"ל אש אל מקורות הירי במתקני אונר"א, דבר שגרם לנפגעים בקרב הפלסטינים ששהו שם ולביקורת בין-לאומית על ישראל.
ב-28 ביולי טענו הפלסטינים שצה"ל הפגיז את בית החולים שיפא בעזה וכן גן ציבורי במחנה הפליטים א-שאטי וגרם לכעשרה הרוגים פלסטינים, בהם ילדים, אך בדיקת צה"ל העלתה שלא מדובר בירי ישראלי אלא בשני המקרים מדובר בשיגורים כושלים של חמאס.
כמו כן, בוצע מהלך קרקעי של שלושה צוותי קרב חטיבתיים לעבר שלושה אזורי מנהרות במזרח רצועת עזה: גדוד 932 וגדוד 50 של הנח"ל באזור בית לאהיא שבצפון הרצועה.
במרכז הרצועה, באזור ח'וזאעה ובדרום, באזור העיר רפיח, גדוד צבר של גבעתי.
גדודי ההנדסה לחמו רגלית וסייעו לכוחות החי"ר והשריון בערים השונות ברצועה, בתחום הלוחמה בשטח בנוי והלוחמת תת-קרקע ומחלקות ח"יר וחה"ן ביצעו סריקות במנהרות ובתים ברצועה.
בעקבות נפילת רקטה ביהוד סמוך לנמל התעופה בן-גוריון ב-22 ביולי הודיעו עשרות חברות תעופה אמריקניות ואירופאיות על הפסקת טיסותיהן לישראל וממנה.
שינוי מדיניות היירוט של רקטות לאזור נתב"ג הביא לחידוש הטיסות ב-26 ביולי.
מחבלי החמאס ערכו מספר פיגועי חדירה בשטח ישראל דרך מנהרות תת-קרקעיות וגרמו לנפגעים, בהם הרוגים.
בין הקרבות הקשים בבית חאנון בולט קרב שכונה "17 דקות בגיהנום", כאשר ב-25 ביולי נתקל כוח פלוגת המבצעית של גדוד 931 של חטיבת הנח"ל יחד עם כוח יהל"ם וכוח יחידת עוקץ בחוליית חמאס בת 18 מחבלים, אותם הרג הכוח בחילופי אש, ובמהלכם נהרגו שני חיילי צה"ל.
על הקרב קיבל הגדוד צל"ש מפקד אוגדה.
קרב קשה נוסף היה בח'וזאעה שבפאתי ח'אן יונס ב-27 ביוני, ובו נהרג מפעיל D9. על גבורתם בקרב קיבלו ארבעה חיילים צל"שים, שלושה מהם מחיל ההנדסה הקרבית.
החל מ-26 ביולי ניסו גורמים בין-לאומיים מספר פעמים להגיע להפסקת אש הומניטרית בין צה"ל לחמאס, אך בעוד שישראל הסכימה ליוזמות אלה חמאס הפר את הפסקות האש פעם אחר פעם.
ההפרה החמורה ביותר הייתה בקרב רפיח, כאשר הוסכם על הפסקת אש ב-1 באוגוסט בשעה 8:00, אך כשעה וחצי לאחר כניסת הפסקת האש לתוקפה, בשעה 9:30 תקפו כוחות החמאס כוח ישראלי, כשארבעה חיילים נהרגים וגופתו של אחד מהם נחטפה.
בעקבות התקרית והחשש שהחייל נחטף בעודו בחיים הופעל נוהל חניבעל וצה"ל המטיר על רפיח אש כבדה, שממנה נהרגו עשרות פלסטינים.
ב-28 ביולי התרחשה החדירה למוצב נחל עוז.
בערב 2 באוגוסט הודיעו מקורות צבאיים כי כוחות חיל ההנדסה הקרבית סיימו את תקיפת והשמדת מרבית מנהרות הלחימה של רצועת עזה, וכי כוחות צה"ל החלו ביציאה מן הרצועה לקראת הערכות מחדש מסביב לרצועה.
ב-5 באוגוסט החלה הפסקת אש ל-24 שעות.
במהלך הפלישה הקרקעית לרצועה נהרגו 70 חיילי צה"ל, מחיל הרגלים נהרגו 44 לוחמים, מחיל השריון נהרגו 14 לוחמים, מחיל ההנדסה הקרבית נהרגו 3 לוחמים.
מהכוחות המיוחדים: מיחידת מגלן נהרגו 3 לוחמים, מיחידת עוקץ 2, יחידת אגוז 3 לוחמים ויחידת יהל"ם לוחם אחד.
השלב השלישי – הפסקות אש (5 – 18 באוגוסט)
שלב זה (בין 5 באוגוסט ל-18 באוגוסט: 14 ימים), התאפיין בהפסקות אש אחדות ובניסיונות להגיע להסכם שמקובל על שני הצדדים.
ב-11 באוגוסט הוכרז על הארכת הפסת האש ב-72 שעות.
ב-13 באוגוסט הוכרז על הארכת הפסקת האש בחמישה יממות, עד ל-18 באוגוסט, ועם פקיעת הפסקת האש הכריזה מצרים על הארכתה ב-24 שעות נוספות, אך הפסקת האש קרסה בשעות הצהריים של 19 באוגוסט, לאחר שיגורן של שלוש רקטות מרצועת עזה לבאר שבע ונתיבות.
השלב הרביעי – חידוש הלחימה (19 – 26 באוגוסט)
שלב זה (19 באוגוסט ל-26 באוגוסט: 8 ימים), שהחל בהפרת הפסקת האש על ידי חמאס, התאפיין בירי כבד של רקטות ופצמ"רים על ישראל, ומנגד בתקיפות מהאוויר והים שביצע צה"ל, עם דגש על סיכולים ממוקדים נגד בכירי חמאס.
ב-19 באוגוסט תקף צה"ל בית בשכונת שיח' רדואן שבעזה במטרה להרוג את מוחמד דף, ראש הזרוע הצבאית של חמאס.
בתקיפה נהרגו אשתו, בתו ובנו של דף; דף עצמו נפצע קשה אך שרד את התקיפה.
בתגובה לכך ביצע חמאס ירי רקטות כבד לעבר הדרום, ואף הרחיב אותו בהמשך גם לאזורי השפלה, גוש דן וירושלים.
ב-21 באוגוסט נהרגו בסיכול ממוקד שלושה בכירי חמאס: ראאד אל-עטאר (מפקד חטיבת רפיח וממתכנני חטיפת גלעד שליט), מוחמד אבו שמאלה ומוחמד ברהום (מפקדי חטיבת דרום של גדודי עז א-דין אל-קסאם).
ב-24 באוגוסט הרג חיל האוויר בסיכול ממוקד את מוחמד אלע'ול, אחראי הכספים של החמאס.
בימים האחרונים של שלב זה, צה"ל פגע ומוטט מספר רבי קומות בעזה, תוך הפעלת נוהל אזהרה "הקש בגג" לצמצום נפגעים אזרחיים.
בעקבות תקיפת הבכירים, חמאס הוציא להורג באופן פומבי למעלה מ-21 פלסטינים, בהם פעילי חמאס, בחשד ששיתפו פעולה עם ישראל.
לפי תאופיק טיראווי, בכיר בפת"ח, חלק מהמוצאים להורג היו קצינים במנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית.
מנגד, חמאס ריכז את מאמציו בירי מטחים כבדים ומתמשכים, בעיקר של פצמ"רים, כל יום על יישוב אחר בעוטף עזה, לצד המשך ירי הרקטות על שאר ישראל לרבות יישובי הדרום, השפלה, גוש דן ואף יישובי השרון ואזור ירושלים.
באותה תקופה ביצע חמאס למעלה מ-120 ולעיתים אף למעלה מ-160 שיגורים של רקטות ופצמ"רים מדי יום.
ירי הפצמ"רים היה קטלני וממנו נהרגו 3 ישראלים בעוטף עזה.
סמוך לתחילת המבצע הקרקעי החלה פעילות מדינית בין-לאומית ענפה שכללה יוזמות שונות להביא להפסקת אש.
משרד החוץ התארגן במהירות כדי לקלוט ביקורי אח"מים, בהם שרי החוץ של גרמניה, איטליה, צרפת, נורווגיה, ארצות הברית ובריטניה, מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, ומשלחות פרלמנטריות ממדינות שונות.
במקביל, מערך הדוברות וההסברה של משרד החוץ נערך למבצע הסברה רחב היקף בתקשורת הבינ"ל וברשתות החברתיות.
בד בבד, המשיכו נציגויות ישראל בעולם לפעול באופן אינטנסיבי מול מקבלי החלטות ומעצבי דעת קהל, במטרה להשיג גיבוי וחופש פעולה מקסימלי לפעולה הצבאית ולהכשיר את הקרקע למתווה מדיני שיאפשר את סיום הלחימה.
ב-14 ביולי גיבשה מצרים הפסקת אש, והציעה שתיכנס לתוקפה ב-09:00 בבוקר 15 ביולי.
הקבינט המדיני-ביטחוני של ממשלת ישראל קיבל את ההצעה וצה"ל נצר את האש.
לעומת זאת, חמאס ושאר ארגוני הטרור שברצועת עזה סירבו להצעה המצרית והמשיכו בירי רקטות כבד על ישראל.
בשל כך, ישראל השיבה באש אל רצועת עזה והודיעה על חידוש הלחימה.
בבוקר 17 ביולי סוכל פיגוע חדירה גדול של חמאס דרך מנהרה תת-קרקעית, דבר שהוביל באותו ערב לתחילת מתקפה קרקעית של ישראל בתוך רצועת עזה כנגד המנהרות.
מצרים האשימה את חמאס בכניסה הקרקעית ובנזק שיגרם ממנה בגלל סירובו להפסקת האש.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה וקנצלרית גרמניה אנגלה מרקל הביעו תמיכה בישראל ובזכותה להגנה עצמית מפני ירי הרקטות וטרור המנהרות.
ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, גינה את ישראל בחריפות, הסית נגדה והאשים אותה ב"רצח עם" נגד הפלסטינים, בעקבות דבריו של ארדואן אלפי מפגינים אלימים תקפו את נציגויות ישראל בטורקיה, דבר שהוביל את משרד החוץ להורות על פינוי משפחות נציגי ישראל בטורקיה מחשש לשלומן, ולפרסום אזהרת מסע לטורקיה.
בערים שונות באירופה נערכו הפגנות בגנות ישראל והמבצע, ובצרפת ובהולנד הותקפו יהודים ובתי כנסת על רקע המבצע.
ב-18 ביולי התכנסה מועצת הביטחון של האו"ם לדיון על המתרחש ברצועת עזה, לבקשתן של ירדן וטורקיה.
תת-מזכ"ל האו"ם, ג'פרי פלטמן, גינה בדיון את ירי הרקטות לעבר ישראל ואמר כי הוא מודאג מהתגובה הישראלית הכבדה.
ב-20 ביולי, בעקבות מתקפת צה"ל בשכונת שג'אעייה, החלו לזרום לתקשורת הבין-לאומית תמונות קשות של נפגעים אזרחיים, דבר שהביא להגדלה משמעותית של נפח הסיקור של האירועים ולהטיה של דעת הקהל העולמית לרעת ישראל.
מערך הדוברות וההסברה של משרד החוץ פעל נמרצות באמצעות התקשורת המסורתית ובמדיה החדשה, כדי למזער את הנזק התדמיתי, כשמולו ניצב מערך מתואם של ארגונים פרו-פלסטיניים ואנטי-ישראליים שונים.
ב-22 ביולי ביקר מזכ"ל האו"ם באן קי-מון בישראל ונועד עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, שר החוץ אביגדור ליברמן ושר הביטחון משה יעלון.
במפגש שרי החוץ של האיחוד האירופי שהתקיים באותו יום, ביטא האיחוד הבנה לפעילות הישראלית בעזה, כינה את ירי הרקטות על ישראל "מעשה נפשע" והכיר בזכותה של ישראל להגן על אזרחיה.
בעקבות ריכוז מאמץ דיפלומטי של משרד החוץ, קראו 28 שרי החוץ האירופאים באופן תקדימי לפירוק כל ארגוני הטרור ברצועת עזה מנשקם וכן גינו בחריפות את השימוש באזרחים כמגן אנושי על ידי חמאס.
ב-23 ביולי החליטה מועצת זכויות האדם של האו"ם על הקמת ועדת חקירה (ועדת שייבס) על מנת שזו תחקור את החשדות לפשעי מלחמה שבוצעו לכאורה על ידי ישראל וחמאס.
בישראל ובארצות הברית גינו את ההחלטה בחריפות.
ב-25 ביולי הציעה ארצות הברית הפסקת אש למשך שבוע החל מיום ראשון, 27 ביולי 2014. הקבינט המדיני-ביטחוני דן בהצעה זו ולא אישר אותה, ובהמשך גובשה יחד עם חמאס הפסקת אש הומניטרית ל-12 שעות אשר מאוחר יותר הוארכה בארבע שעות נוספות אך הופרה על ידי חמאס.
ב-27 ביולי טילפן ברק אובמה לנתניהו ותבע ממנו להפסיק מיידית וחד-צדדית את המבצע.
אובמה גם דרש מנתניהו לקבל את התיווך הקטרי-טורקי, ואף להסיר את המצור וההגבלות מעל רצועת עזה.
ב-28 ביולי קראו נשיא ארצות הברית ברק אובמה ומועצת הביטחון של האומות המאוחדות להפסקת אש הומניטרית מיידית והפסקת אש ארוכת-טווח המבוססת על היוזמה המצרית.
כוח של סיירת גבעתי בפיקוד מפקד הסיירת, בניה שראל, שכלל את הדר גולדין יחד עם מספר מצומצם של לוחמים ומפקדים, המשיך בפעילות מבצעית לאיתור מנהרות באזור רפיח.
ב-9:05 תקפו את הכוח מחבלים שיצאו ממנהרה, והרגו שלושה מחיילי הכוח: מפקד הסיירת, רס"ן בניה שראל, סמ"ר ליאל גדעוני וגולדין, שנחטף לתוך מנהרה שהמשיכה לכיוון צפון.
עם התארכות המבצע והגידול במספר ההרוגים הפלסטינים החלה הסתייגות רבה יותר מעוצמת התגובה של ישראל.
שר החוץ הצרפתי, לורן פביוס, אמר כי "זכותה של ישראל לביטחון אינה מצדיקה את פעולותיה בעזה", ממשלת בריטניה הודיעה שהיא בוחנת מכירה של נשק וציוד לישראל, כדי לוודא שלא נעשה בו שימוש במבצע.
וממשלת ספרד הודיעה על הקפאת משלוחי הנשק מספרד לישראל.
ב-5 באוגוסט הושגה הפסקת אש של 72 שעות בין ישראל לחמאס, ובמהלכה הגיעו למצרים משלחות מטעם ישראל, הרשות הפלסטינית וחמאס לדיון בהסדרה ארוכת-טווח בתיווך מצרים בהתבסס על היוזמה המצרית.
במהלך כינוס מיוחד של העצרת הכללית של האו"ם בנושא המלחמה בעזה, האשים מזכ"ל האו"ם באן קי-מון את ישראל בהפרות של המשפט ההומניטרי הבין-לאומי בהתקפות על מתקני האו"ם, ואמר כי יש לחקור את ההתקפות ולהעניש את האשמים.
ב-7 באוגוסט נפגש ראש הממשלה בנימין נתניהו עם נשיא הצלב האדום והציג בפניו עדויות המציגות את לחימת חמאס מאחורי האזרחים, והאשים את חמאס בשימוש באזרחים, ביניהם גם בילדים ובנשים, כמגן אנושי.
בנוסף הציג בפניו הוכחות שחמאס מחביא נשק במתקני האו"ם, בבתי חולים, בבתי ספר, בכנסיות ובמסגדים ומשגר רקטות משם.
בסוף הפגישה נתניהו ביקש מנשיא הצלב האדום לסייע בהשבת גופותיהם של סמל ראשון אורון שאול ושל סגן הדר גולדין שנהרגו במהלך המבצע וגופותיהם נחטפו.
ב-11 באוגוסט הושגה הפסקת אש נוספת של 72 שעות בין ישראל לחמאס, ובמהלכה הגיעו למצרים משלחות מטעם ישראל, הרשות הפלסטינית וחמאס פעם נוספת לדיון בהסדר ארוך-טווח בתיווך מצרים בהתבסס על היוזמה המצרית.
לאחר תום הפסקת אש זו, ב-14 באוגוסט, סיכמה ישראל יחד עם חמאס על הארכת הפסקת האש בחמישה ימים נוספים.
עם תום הפסקת אש זו, ב-18 באוגוסט, לא הצליחו הצדדים להגיע להסכם ביניהם ולכן הוארכה הפסקת האש ביום נוסף.
ב-19 באוגוסט, לפני שנגמרה הפסקת האש, חמאס הפר אותה וירה מספר רקטות נוספות לעבר באר שבע ונתיבות.
בעקבות זאת נפסק המשא ומתן, והלחימה התחדשה.
למרות הפרת הפסקת האש על ידי חמאס, עדיין נעשו ניסיונות מצד גורמים בין-לאומיים לחדש את הפסקת האש.
ב-23 באוגוסט שוחח ראש הממשלה בנימין נתניהו עם מזכ"ל האו"ם באן קי-מון ואמר לו שהחמאס הפר את כל הפסקות האש, והשווה את חמאס לארגון הטרור דאעש.
ב-26 באוגוסט, במקביל לירי כבד על ישראל מצד חמאס, התנהל משא ומתן על הפסקת אש ארוכת טווח, ובשעות הערב המוקדמות דווח ששני הצדדים קיבלו את ההצעה המצרית להפסקת אש, שנכנסה לתוקפה ב-19:00.
צה"ל הפעיל במבצע כוחות סדירים בנוסף לכוחות מילואים, שחלקם נועדו להחליף יחידות סדירות בגזרות אחרות שפעלו ברצועת עזה וחלקם הצטרף ללחימה בעזה עצמה.
הלחימה אורגנה במספר מפקדות אוגדתיות, כאשר תאי השטח ברצועה ומסביבה חולקו לצוותי קרב חטיבתיים (צק"ח), שכללו את ארבעת המערכים: מערך התמרון, מערך הסיוע הקרבי, מערך הפיקוד והשליטה ומערך הסיוע המנהלתי.
כוחות של חיל ההנדסה הקרבית, כולל לוחמי יהל"ם וצמ"ה, פוזרו בין הכוחות הלוחמים.
גם כוחות חילוץ והצלה של פיקוד העורף השתתפו ככוח חילוץ תחת אש, באיתור מנהרות וסיוע לכוחות כצוותי פריצה.
מזרוע הים השתתפה בלחימה שייטת ספינות הטילים ופלגה 916.
זרוע האוויר והחלל הפעיל בלחימה טייסות מטוסי ומסוקי קרב וטייסות תובלה, חילוץ, סער, כטב"מים ומודיעין.
מערך ההגנה האווירית ביצע יירוטי רקטות ומזל"טים באמצעות סוללות כיפת ברזל וסוללת פטריוט בהתאמה.
בלחימה השתתפו יחידות מיוחדות בהן יהל"ם, שייטת 13, סיירת מטכ"ל, מגלן, לוט"ר, יחידת עוקץ, יחידת אגוז, יחידת רימון יחידת דובדבן וגדודי הסיור.
כמו כן, במבצע נעשה שימוש לראשונה בקציני אוכלוסייה.
פעילות צה"ל במבצע צוק איתן התאפיינה בעשרת הימים הראשונים בעיקר בתקיפות אוויריות של חיל האוויר על יעדים ברצועת עזה.
תקיפות נוספות בוצעו על ידי חיל הים כאשר ספינות הטילים הפגיזו בתותחים וטילים מטרות טרור לאורך החוף.
בנוסף השתמש צה"ל בסוללות של חיל התותחנים אשר ביצעו ירי ארטילרי של פגזים וטילי "תמוז" לעבר השטחים הפתוחים על מנת לפגוע באנשי חמאס למקרה של פלישה קרקעית.
צה"ל תקף מטרות טרור רבות בהן מפקדות, מחסני אמל"ח, אתריי יצור רקטות, משגרים מוטמנים, מנהרות טרור תת-קרקעיות ומנהרות ההברחה של רצועת עזה.
לצד ההפצצות צה"ל ביצע סיכולים ממוקדים נגד פעילי טרור.
בנוסף תקף צה"ל חוליות שיגור וכן הפציץ את בתיהם של בכירים בארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
כיוון שחמאס השתמש באזרחי הרצועה כמגן אנושי, הותקפו רק כעשירית מכלל המטרות שאותרו בעזה.
מעל ל-750 מחבלים וחמושים פלסטינים נהרגו מתקיפות צה"ל ברצועה ו-150 נוספים נעצרו במהלך המבצע.
32-34 מנהרות טרור הושמדו במהלך המבצע, מהן 10 שחדרו לשטח ישראל ו-4 מנהרות שהיו בתהליך חפירה לעבר הגבול.
מספר גורמים בישראל טענו כי במודיעין ידעו על כ-10 מנהרות וכי השאר נתגלו במהלך המבצע.
גורמים אחרים טענו כי בצה"ל ידעו על כל 32 המנהרות והפציצו חלק מהן מהאוויר בטרם הכניסה הקרקעית כדי למנוע מהמחבלים לחדור מהן לשטחי ישראל.
10,590 מבנים בעזה נפגעו בתקיפות, מתוכם 4,024 נהרסו עד היסוד.
בין המטרות שהותקפו היו 1,814 תשתיות ירי תלול מסלול, 1,914 מפקדות טרור ותשתיות פיקוד ושליטה, ו-191 אתרים לייצור ואחסון אמצעי לחימה.
כדי להקטין פגיעה באזרחים לא מעורבים הפעיל צה"ל את נוהל "הקש בגג" בו מוזהרים האזרחים להתפנות לפני שצה"ל מפציץ מבנה.
כמו כן קראה ישראל לאזרחים פלסטינים להתפנות ממקומות שאותם צה"ל עומד לתקוף, בין השאר באמצעות פיזור כרוזים מהאוויר.
עוצבת הפלדה (אוגדה 162) פשטה בצפון-מזרח הרצועה במרחב בית חאנון, הכפר ג'באליה ובית לאהיא, בהרכב 3 חטיבות:
צוות קרב חטיבתי של חטיבה 261 (בה"ד 1) – גדוד גפן (צוערי חי"ר), גדוד חי"ר מילואים, גדוד 532 (שריון, כולל פלוגה מגדוד 196), פלוגה מגדוד הנדסה 8170
עוצבת געש (אוגדה 36) פשטה בדרום-מערב הרצועה במרחב דיר אל-בלח, חירבת א'חזעה, בני סוהילה, עבסאן אל-כבירה, רפיח, בהרכב 4 חטיבות:
צוות קרב חטיבתי של חטיבת גולני (חטיבה 1) – גדוד 51 (גולני), גדוד 13 (גולני), גדוד 12 (גולני), גדס"ר גולני, יחידת אגוז, גדוד 71 (שריון), גדוד 710 (הנדסה במילואים)
צוות קרב חטיבתי של חטיבת ביסלמ"ח (חטיבה 828) – גדודי חי"ר של הכשרות החטיבה, צק"ג 82 (שתי פלוגות שריון, פלוגת חי"ר גולני, פלוגת הנדסה, צק"פ יהל"ם, פלוגת חרמ"ש ופלס"ם), גדוד 7107 (הנדסה מילואים)
צוות קרב חטיבתי של חטיבה 7 – גדוד 77 (שריון, במהלך המבצע עבר לצק"ח 460), גדוד 75 (שריון), פלס"ר 7, גדוד 450 (חי"ר), גדוד הנדסה מילואים
צוות קרב חטיבתי של חטיבה 188 – גדוד 53 (שריון), גדוד 74 (שריון), גדוד שקד (גבעתי, במהלך המבצע עבר לצק"ח 460), גדוד 605 (הנדסה)
אוגדת עזה (אוגדה 643) פשטה במרכז הרצועה במרחב אל-מע'אזי, אל-בורייג', נוסייראת, זייתון, ושג'אעייה, בהרכב של 3 חטיבות:
צוות קרב חטיבתי של חטיבת גבעתי (חטיבה 84) – גדוד צבר (גבעתי), גדס"ר גבעתי, יחידת רימון, גדוד 101 (צנחנים), גדוד 52 (שריון), גדוד 603 (הנדסה), יחידת דובדבן, כוח מיחידת יהל"ם, כוח מיחידת עוקץ.
במהלך המבצע חברו לחטיבה צק"ג 196 וכוח משייטת 13
צוות קרב חטיבתי של חטיבת הצנחנים (חטיבה 35) – גדוד 202 (צנחנים), גדוד 890 (צנחנים), צק"ג 196 (הכשרות שריון קמ"ט וקק"ש, בניכוי 2 פלוגות ובתוספת פלוגה מגדוד 532), גדוד 614 (הנדסה)
צוות קרב חטיבתי של חטיבה 460 – גדוד 198 (במהלך המבצע עבר לצק"ח גבעתי), פלוגה מגדוד 196, פלס"ר שריון במילואים, גדוד 8717 (חי"ר מילואים), יחידת מגלן
חטיבת הראל (חטיבה 10) – הגנה על היישובים בעוטף עזה
לצוותי הקרב החטיבתיים צוותו כוחות מיוחדים, כוחות צמ"ה, צוותי רוכב שמיים, סוללות ארטילריה (פגזים וחימוש מדויק) וסיוע אווירי צמוד.
ב-17 ביולי החל צה"ל בפעולה קרקעית בתוך רצועת עזה.
הכניסה לרצועה בוצעה בשילוב זרועות מהאוויר, הים והיבשה.
כוחות חי"ר, שריון והנדסה קרבית תחת חיפוי ארטילרי כבד שסיפק חיל התותחנים החלו להיכנס לשטחים סמוך לפאתי הרצועה על מנת לפגוע במחבלים ולאתר את המנהרות אשר שמשו את פעילי חמאס לחדור לשטחי ישראל.
במקביל המשיכו חיל האוויר וחיל הים בתקיפת מטרות טרור לאורך הרצועה.
חיל הרגלים וחיל ההנדסה הקרבית לחמו רגלית, השמידו והפציצו מבנים ותשתיות ומחבלים תוך כדי חיפוי של כוחות שריון.
יתרה מכך, מערכת צי"ד אפשרה העברת מידע מודיעיני בזמן אמת, שסיפקו אגף המודיעין וחיל האיסוף הקרבי, לטנקים והצגתו באופן דיגיטלי במחשבי הטנקים – דבר שייעל באופן משמעותי את הלחימה.
הטנקים השמידו מאות מטרות (בין השאר ירו הטנקים פגזים על בתים ממולכדים, דבר שהביא ליזימת המטענים וחומר הנפץ שהוסתרו בבתים ולפיצוצם), פגעו במאות מחבלים (חטיבה 401 לבדה הרגה 120–130 מחבלים) וחיפו על לוחמי החי"ר וההנדסה הקרבית.
חיל ההנדסה הקרבית פרץ צירים, ניטרל מלכודים, חישף שטחים והרס תשתיות טרור (שרבות מהן הוסתרו במבנים אזרחיים).
הוא עשה הכל בתנועה רגלית, ממוכנת ומסייעת וסיפק סיוע הנדסי לכוחות המתמרנים, בעיקר בטיפול במנהרות הלחימה של רצועת עזה והשמדתן בידי הלוחמים בגדודים ולוחמי יהל"ם.
במבצע נאלצו להרוס באמצעות דחפורי D9 משוריינים מספר רב של בתים שהיו ממולכדים והכילו תשתיות טרור בהן פירי מנהרות, משגרי רקטות, מחסני אמל"ח ומפקדות של חמאס.
לוחמי יחידת מיתר ויחידת מגלן השמידו מטרות טרור בירי טילים מדויקים.
בשל מתאר הלחימה הסבוך מפקדים בכירים וקצינים נכחו בשטח והובילו את הכוחות.
כתוצאה מכך נפגעו מספר קצינים ומפקדים בכירים במהלך הלחימה (כגון מח"ט גולני, אל"ם רסאן עליאן, שנפצע בינוני, ואחרי טיפול שב ללחימה).
אחרי הנסיגה מתוך רצועת עזה ב-5 באוגוסט חזרה ישראל להסתמך רק על תקיפות אוויריות, ימיות וארטילריות כדי לפגוע במחבלים ובתשתיות טרור ברצועה.
צה"ל התמקד בביצוע סיכולים ממוקדים נגד פעילי טרור ובהם בכירי חמאס, תוך קבלת מידע מודיעיני מהשב"כ.
על פי דיווח צה"ל היקף הירי במהלך הלחימה כלל כ-14,500 פגזי טנקים (רובם מסוג חלולן ומיעוטם מסוג "חצב" ו"כלנית").
וכ-35 אלף פגזי ארטילריה מסוגים שונים.
עד לאמצע אוגוסט הונפקו לחיילים 4.8 מיליון קליעים, כאשר לפי הערכות נעשה שימוש במחציתם.
כמו כן נורו כמה מאות של טילי תמוז.
בתחילת המבצע נפרשׂו ברחבי ישראל שבע סוללות כיפת ברזל, ובמהלכו נוספו סוללה שמינית ותשיעית, והן הפגינו ביצועים משופרים הן בטווחי הכיסוי והן במספר היירוטים המוצלחים, שעמדו על 735 יירוטים בכ-90% הצלחה.
מלבד כיפת ברזל הפעיל מערך ההגנה האווירית גם סוללות טילי MIM-104 פטריוט, והללו יירטו שני כלי טיס בלתי מאוישים ששלח חמאס לעבר ישראל.
פיקוד העורף הנחה את תושבי ישראל כיצד להתגונן במקרה של אזעקות והתקפת רקטות.
גדודי החילוץ וההצלה של פיקוד העורף תפסו כוננות ככוח חילוץ במקרה של קריסת מבנים בעקבות ירי הרקטות.
במבצע הופעלה לראשונה מערכת התראות בזמן אמת באמצעות מסרונים במכשירים הסלולריים הנתמכים, הפועלים ברשתות הסלולר הישראליות.
יחידות הסייבר של אגף התקשוב, אגף המודיעין ושירות הביטחון הכללי סיכלו מתקפות של האקרים פלסטינים ואיראנים וכן התמודדו עם מתקפות רחבות היקף של יחידת הסייבר האיראנית על תשתיות האינטרנט הצבאי והאזרחי של ישראל.
מצלמות רבות חולקו לכוחות הלוחמים על מנת לתעד את הפעילות המבצעית.
צה"ל הרבה להפיץ סרטוני וידאו המתעדים את פעולותיו, כולל תקיפות מהאוויר והים, סיכולי פיגועים, יירוטי כיפת ברזל והפעולה הקרקעית.
אמצעי לחימה וכלי נשק שהוכנסו לזירה
חיל השריון זכה לשדרוג משמעותי בעשור השני של המאה ה-21 שבא לידי ביטוי במבצע, בעיקר בחטיבה שהפעילה טנקי מרכבה סימן 4. שדרוגים אלה כללו:
מערכת הגנה אקטיבית "מעיל רוח" שהגנה על הטנקים מפני נשק נ"ט ואפשרה איתור והשמדת חוליות נ"ט.
מערכת ניהול קרב דיגיטלית כחלק ממיזם צי"ד שאפשרה חלוקה יעילה של מודיעין צבאי ומטרות וייעלה את הלחימה.
פגזי טנקים כלנית 120 מ"מ וחצב 120 מ"מ שהיו יעילים לפגיעה במחבלים המתבצרים בתוך מבנים.
גם חיל הרגלים השתדרג במגוון אמצעים:
מיקרו-תבור כנשק אישי של חטיבת גולני, חטיבת גבעתי וחטיבת הנח"ל.
מקלע נגב NG7 בקליבר 7.62 מ"מ נאט"ו.
נגמ"ש מרכבה – המערכה המבצעית הראשונה (ב"עופרת יצוקה" הופעלו 2 נגמ"שי ניסוי).
סמן טקטי TL5 Pro – אמצעי לסימון כוחות המסייע במניעת ירי דו-צדדי
רימון יד שלא מתפוצץ מפגיעת קליע
חיל ההנדסה הקרבית הפעיל באמצעים רבים, בהם כלי נשק, מקלעים ואמצעי ראיית לילה והפעיל אמצעי הנדסה צבאית בהם חומרי נפץ, אמצעי חבלה, מטענים וכדומה.
החיל הפעיל את נגמ"שי ההנדסה פומ"ה והשתמש בצפע שריון ורקטות ריצוף במהלך הלחימה כדי לפתוח צירים ולנקות זירות מטענים.
מערך הצמ"ה הפעיל לראשונה מחפרים ממוגנים מדגם באגר E-349 ודחפורי D9T משוריינים מדור רביעי.
במהלך המבצע נפרשו מערכות גילוי ואיתור מתקדמות, בהן:
מערכת "רואה סורק" – מערכת לצילום יום ולילה מרחוק משולבת גילוי תנועה בווידאו.
"מאמין" ו"מאמין קל" (Spotlite) – מערכת איתור צלפים שפותחה על ידי רפא"ל.
מכ"ם טקטי נייד להגנה מפצמ"רים – "מגן רוח".
AQUA SHIELD – מערכת מבוססת סונאר להגנת חופים ומתקנים בלב ים שפותחה על ידי DSIT.
גרניט (רכב תצפית) – רכב תצפית לאיסוף מודיעיני שפותח על ידי חברת אלתא מערכות ומותקן בו מכ"ם "בוהה" מסוג "רוזן".
בלון תצפית מסוג Skystar – מערכת בלון טקטית שפותחה על ידי חברת RT, הנישאת לגובה מאות מטרים ונושאת אמצעי תצפית ומטענים ייעודיים שונים.
במבצע הופעל מגוון רחב של כלי טיס בלתי מאוישים, בהם רוכב שמיים (בידי חיל התותחנים) ולראשונה הרמס 900. חיל האוויר הישראלי שיגר כמויות גדולות של חימוש מונחה מדויק הכולל טילי אוויר-קרקע ופצצות מונחות.
הזרוע הצבאית של חמאס טענה בתחילת המבצע כי לחמאס מטרות צבאיות ברורות בירי הרקטות והוא אינו מכוון לפגוע באוכלוסייה אזרחית.
לטענה זו אין בסיס בהתחשב ברמת הדיוק הנמוכה של הרקטות ובכך שרובן נורו לעבר יישובים אזרחיים.
עם זאת, מספר ימים אחרי כן הודיע דובר חמאס כי "בשל התוקפנות הישראלית וההפצות החוזרות של חיל האוויר במטרה לפגוע באוכלוסייה אזרחית" הפכו כל ערי ישראל למטרות חמאס וכי מעתה יירו לערים.
גם לפני הודעה זו, שיגרו פעילי חמאס בזרוע הצבאית רקטות לעבר אוכלוסייה אזרחית.
בין מטרות חמאס נמנים ערים ויישובים בישראל (ירושלים, תל אביב-יפו, חיפה, ראשון לציון, אופקים באר שבע, אשדוד, אשקלון, שדרות וכו'), נמל התעופה בן-גוריון, הכור בדימונה, ובסיסים שונים של צה"ל.
הנשק העיקרי ששימש את חמאס והג'יהאד האסלאמי הוא מרגמות קצרות טווח ורקטות לא מדויקות, שנורו בעיקר ליעדים אזרחיים ישראליים, בייחוד באזור עוטף עזה, שדרות, נתיבות, אשקלון, אשדוד, קריית גת, קריית מלאכי ובאר שבע.
נורו גם רקטות לעבר גוש דן, ירושלים, דימונה ומועצה אזורית חוף הכרמל.
רוב הרקטות הללו יורטו על ידי כיפת ברזל והשאר נפלו בשטחים פתוחים.
בניסיון להתגבר על מערכת כיפת ברזל, ירה חמאס מטחים של מספר רקטות בו-זמנית.
נפילת רקטה ביהוד, סמוך לנמל התעופה בן-גוריון, הביאה ב-22 ביולי להחלטה של רשות התעופה הפדרלית האמריקאית על איסור טיסות לישראל וממנה, שהוסרה ב-24 ביולי.
רוב הרקטות של חמאס הן רקטות גראד משופר 122 מ"מ המגיעות לטווחים של עד כ-40 ק"מ.
ברשות חמאס עשרות רקטות M-75 ופג'ר 5 לטווחים של עד 75 ק"מ, היכולות לאיים גם על גוש דן.
על פי דיווחים מהזרוע הצבאית של חמאס, יש בידי חמאס שני סוגים נוספים של רקטות, מסוג M-302 ו-R-160, אשר יכולות להגיע למרחק של 100 ק"מ ויותר.
הרקטות מתוצרת עצמית של חמאס סבלו מבעיות אמינות וביום השמיני למבצע דווח כי למעלה מ-120 מהרקטות ששוגרו נפלו בשטחי רצועת עזה, חלק מהן גרמו לנזק ונפגעים לתושבי הרצועה.
מספר רקטות שירו המחבלים פגעו בקווי מתח גבוה שסיפקו חשמל לרצועה, וכתוצאה מכך סבלו עשרות אלפים מתושבי הרצועה מהפסקת חשמל.
חלק מהרקטות הופעלו מרחוק, או באמצעות קוצב זמן לתזמון שעת השיגור, על מנת למנוע אפשרות לפגיעה בחוליית השיגור על ידי צה"ל.
טקטיקה נוספת של החמאס הייתה שימוש במנהרות לניידות, הסוואה, הפתעה וניסיונות חטיפה.
בשנים שקדמו למבצע חפר חמאס מספר רב של מנהרות חדירה סמויות מרצועת עזה אל תוך שטח מדינת ישראל, ומנהרות קשר בתוך רצועת עזה עצמה, תוך שהוא משקיע בכך משאבים רבים.
מעריכים כי מנהרות החדירה היו בגדר "נשק אסטרטגי" עבור חמאס ונועדו לביצוע פיגועי חטיפה ומיקוח ואף פיגועי חדירה וירי גדולים נגד חיילים ותושבים בעוטף עזה.
החמאס השתמש במנהרות הן בתוך עזה והן בניסיון לחדור לתוך שטח ישראל.
5 ניסיונות חדירה לישראל נעשו ב-8 ביולי (כרם שלום, נכשל), ב-17 ביולי (סוכל), ב-19 ביולי (הצליח חלקית), ב-21 ביולי (הצליח חלקית), ב-28 ביולי (מעבר קרני, דרומית לנחל עוז, הצליח).
לאחר ניסיון החדירה השני החל צה"ל במבצע קרקעי, בו הוא חשף והשמיד חלק נכבד ממנהרות החמאס.