tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל מעביר פרט A לפרט B הודעה על משלוח הכסף ועל פרטי הסיסמה (פעולה זו רשומה בחץ כחול שסימנו 2a בין A ל-B).
מתווך X מתקשר עם מתווך M היושב באזור של מקבל הכסף B, ומציין את סכום הכסף המיועד להעברה וכן את הסיסמה (פעולה זו מצוינת בחץ כחול שסימנו 2b).
פרט B שאמור לקבל את הכסף מתקשר עם M, מוסר לו את הסיסמה ומקבל את הכסף למעט סכום העמלה עבור העסקה.
(פעולות אלו מסומנות בחצים אדום וכחול שסימונם 3a ו-3b).
בשלב זה, X חייב כסף ל-M אבל קיים ביניהם יחס של אמון הדדי שסכום החוב יוסדר במהלך הזמן בין אם בתשלום כסף או בשווי ערך לסכום החוב.
חוואלה היא מערכת העברת כספים עתיקה, מופיעה כבר הוא בשריעה ומוזכרת בכתבים אסלאמיים של תורת המשפט בתחילת המאה ה-8. החוואלה הוזכרה גם בפרשנות לחוק שכתב מלומד מצרי במאה ה-11 בשם סאראחשי.
כיוון שהחוק האיסלאמי היה סובלני יותר, הפכה חוואלה מתחילת ימי הביניים, לשיטה המועדפת במסחר למרחקים ארוכים במזרח התיכון, בים האדום, בפרס ומסופוטמיה.
המערכת פעלה בעיקר כמגן בפני שודדים, שפעלו כנגד סוחרים משבטים ערבים ומוסלמים, לאורך דרך המשי וכנגד פיראטים בנתיבי השיט שבמפרץ הפרסי ובים התיכון.
בתקופת ימי הביניים כנראה שמשה ברוב מערכות המימון במסחר בין מדינות ומסביב למרכזי המסחר בערים המרכזיות.
בדרום אסיה היא התפתחה כמכשיר מיומן ועיקרי במערכת הכספית, והחלפתה במערכות המימון הבנקאי המקובלות, החלה רק במחצית השנייה של המאה ה-20.
בתקופה שלפני בואו של האסלאם, בעת ששלט בעולם המשפט הרומי העברת חוב מאדם אחד לשני, לא הייתה חוקית.
סוכנויות התיווך גם הן לא היו מוכרות במשפט הרומי, שבו לא היה הפרט רשאי לבצע באופן חוקי חוזה כסוכנו של אדם אחר.
לעומת זאת, החוק האיסלמי ומאוחר יותר המשפט המקובל מכירים במתווכים כאחד מהמוסדות בנושא של חוזים והתחייבויות באופן כללי.לכן החלה החוואלה להתפתח והייתה בשימוש נרחב באירופה של ימי הביניים, בייחוד בעסקאות פיננסיות, בשל ההיקף הגדול של המסחר שנוהל בין ערי המדינה באיטליה לעולם המוסלמי במזרח התיכון.
בתקופות שבהן המידע נע באיטיות רבה, הפקדת כסף עבור סחורות שנעו בנתיבי מסחר ארוך טווח היה בה משום סיכון לא קטן וכדי שכל המרכיבים יפעלו בצורה חלקה ובטוחה, היה צורך באמון גדול בין האנשים ולכן היו מתווכי החוואלה היו בדרך כלל קשורים ביניהם בקשרי משפחה או קשרי נישואים.
כך הם השכילו לתחזק בסיסים במרכזי המסחר העיקריים ולאורך דרכי המסחר הראשיות.
והקשר בינם לבין עצמם היווה ביטוח שלא תהיה זרוע אחת במשפחה עוינת במעשיה לשנייה.
שנית, הסוחרים שרצו להשתמש במערכת החוואלה להעברת הונם, היו בוחרים במתווכי חוואלה שהיו באופן ברור קשורים לאותה קהילה כמותם, שהיו להם קשרים רב צדדיים.
קשרים אלה בין מפעילי וצרכני הרשת מנעו מעשי מירמה שכן מי שנתפס בכך היה מנודה מהחברה וממקור פרנסתו.
חוואלה הקלה מאוד על מסחר, בין אם זו אונייה השטה בים האדום או שיירת גמלים במסופוטמיה ופרס הנעה למרכז אסיה וסין.
לא רק הגנה על הסחורות בפני שודדים ופירטים הייתה מאתגרת דייה, אלא גם הגנה על מטילי זהב וכסף שהייתה נדרשת לשם רכישת הסחורות בשווקים הרחוקים.
שיטה בנקאית מסוג זה שלא העבירה למעשה כסף ממקום אחד לשני, הייתה עשויה למנוע את הדאגות והסכנות הללו.
למרות שהחוואלה היא בעיקרה מערכת בנקאות מאוד אישית, עדיין היא לא הייתה חסרת מסמכים.
נעשו בה רישום עסקאות ואחזקת קבלות.
מצד אחד לקוחות שהפקידו מזומנים קבלו באופן שגרתי מסמך (הונדי) – שטר חוב שבו רשומים תנאי החבות.
המתווכי החוואלה נשענו על זכרונם לעיתים רחוקות בשל כמות ואופיין המסובך של עיסקאותיהם.
הבנק המרכזי של הודו מגדיר את ההונדי "כהוראה בכתב שנעשית על ידי אדם המכוונת לאחר כדי לשלם סכום כסף לאדם ששמו מופיע בהוראה".
הבנק מגדיר את ההונדי כמערכת לא פורמלית שאין לה מעמד חוקי ואינה נכללת בחוק המסמכים הסחירים.
שיטת החוואלה מהווה מוקד משיכה לאנשים כיוון שהיא מהירה הרבה יותר ובדרך כלל בעלת עמלות קטנות יותר ללקוח מאלו המשולמות בבנקים.
יתרונה של השיטה זו בא לידי ביטוי בעיקר במדינות שבהן יש הבדל גדול בין השערים הרשמיים לאלו של השוק השחור.
נוסף על כך ישנן מדינות בעולם שהמצב השלטוני בהן רעוע ביותר וזוהי האפשרות הלגיטימית להעברה בטוחה של סכומי כסף, וארגוני סיוע למיניהם משתמשים בה בדרך כלל להעברת כספי סיוע ותמיכה במדינות נחשלות.
באפגניסטן פגועת המלחמות, חוואלה משמשת כמכשיר מועיל בהעברת כספים לארגונים הומניטריים ומצילי חיים לא ממשלתיים, סוכנויות תמיכה בין לאומיות וכספי תרומות.
בסומליה בעקבות פירוק הבנק המרכזי משמשים מתווכים בלתי רשמיים רבים כדי להעביר את כספי העובדים הסומלים בארצות שונות למשפחתם בסומליה.
בשנת 2016 העריכו מומחי הCIA שנכנס למדינה סכום של 1.6 מיליארד דולר בצורה זאת.
כיום חוואלה משמש באופן חוקי בעיקר העברת כספי משכורות של מהגרי עבודה לקרוביהם בארצות המוצא.
בהשוואה לצורות התמחור והתשלום של ימינו חוואלה היא בצורה ברורה נמצאת בצד הלא רשמי של הספקטרום החוקי.
בעולם יש מספר צורות של רשתות פיננסיות לא רשמיות, המקבילות לחוואלה/הונדי בדרום אסיה: Fei ch'ien בסין, Phoe Khan בתאילנד מדלת לדלת בפיליפינים.
רשתות אלה לרוב הן בעלות שורשים מסורתיים וקשרים אתניים, והן פועלות במקומות שהבנקים המסורתיים אינם נפוצים או כאשר ישנן אוכלוסיות אתניות שונות הפזורות על פני שטחים נרחבים
ההון שעובר במערכת התשלומים העולמית, דרך רשתות החוואלה, מוערך ב-500 מיליארד דולר.
למרות שחלק מהמדינות נתנו תוקף חוקי לפעילויות החוואלה, מתוך מחשבה שיהיה קל יותר להשגיח עליהן אם יפעלו כחוק, רוב מתווכי החוואלה ממשיכים לפעול בצורה לא חוקית זאת כדי להימנע מתשלומים גבוהים עבור רישוי ורישום עסקיהם כחוק.
רשתות החוואלה החלו לעבור בדיקות קפדניות הרבה יותר לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשל העובדה שארגונים כמו אל-קאעידה וטליבאן משתמשים בצורות אלו של העברת כספים.
ארגון אל-קאעידה השתמש בתריסר מתווכי חוואלה שהארגון בטח בהם להעברת כספים.
ארגון לשקאר-א-טייבה בהודו השתמש ברשתות החוואלה למימון התקפותיהם בדלהי.
סוכני החוואלה עובדים מתוך מגוון רחב של מקומות, החל מדוכני רחוב, משרדים צנועים בדרום אסיה עד לחדרים אחוריים ומקומות מסתור באירופה וארצות הברית.
ההגבלה היחידה לגודל המקום הוא כמות הכסף העוברת בו ומספר הסוכנים המועסקים במקום.
למרות שפקיסטן, הודו וארצות המפרץ הפרסי הם המקומות שבהם יש ריכוז גדול של ארגוני חוואלה, דובאי ואיחוד האמירויות כנראה מנהלות את נפח העסקאות הגדול ביותר.
אולם מומחים משערים שמערכות כאלה מתקיימות גם בארצות הברית ובאירופה.
בשל אופי המערכת קשה לאמוד את כמות הכסף העוברת בו אולם מקורות פקיסטניים רשמיים מעריכים שיותר מ-5 מיליארד דולר נכנסים למדינה מדי שנה.
בהודו האינטרפול מעריך את החוואלה הפעילות הכספית בסכום של לערך 40% מהתוצר הלאומי הגולמי של המדינה.
מערכת החוואלה בעיקר בדרום אסיה היא נרחבת נזילה והאפשרות ההגיונית ביותר לאזרחים מיעוטי הכנסה באוכלוסייה.
למרות שהיא נראית מסתורית לצופה מבחוץ, החוואלה בת השוואה במכניזם וההתנהגות הכלכלית שלה לרוב אמצעי התשלום האלטרנטיביים כולל אלו שנעשים דרך המקורות החוקיים.
הבעיה החוקית הבולטת ביותר בקשר לחוואלה היא העדר רישום העסקאות.
למרות שהמפעילים עצמם בדרך כלל אינם גורמים לנזק, במדינות המקבלות תשלומי חוואלה כמו הודו למשל, יש פוטנציאל רגיש של התנגשות בין מפעילי החוואלה לבין רשויות הפיקוח הפיננסיות.
עסקאות החוואלה לעיתים קרובות הן הסיבה לעליה בעסקאות שבשוק השחור .
העובדה היא שהחוואלה היא תופעה הכרחית בכלכלה של מדינות מסוימות והיא תישאר כזו אפילו אם לא יהיו מחבלים בינלאומיים, מסחר בסמים והלבנת כספים.
בדין וחשבון של ועדת החקירה לפיגועי 11 בספטמבר העלו אישומים שסכומי כסף שגויסו ברחבי העולם לפעילות אל קאעידה העברו לפעילי הארגון דרך סוכני החוואלה.
הגדרת מערכת החוואלה הוא נושא שרגולטורים רבים מתקשים להגיע להסכמה אודותיו.
לעיתים החוואלה אינה חוקית במדינה אחת אולם חוקית באחרת.
במובן הצר של הנושא אפילו החברים בארגון FATF לא הצליחו להגיע להסכמה מלאה על הגדרתה.
Financial Action Task Force)- FATF ) הוא גוף בין -ממשלתי מוביל שהוקם בשנת 1989 על ידי מדינות ה-G7. מדובר בכוח משימה בינלאומי שמטרתו לפתח ולקדם מדיניות למאבק בהלבנת הון ומימון טרור, הן ברמה הלאומית והן ברמה הבינלאומית.
חלק גדול מאוד של העובדים הזרים ברחבי העולם משתמשים בחוואלה להעברת כספים למשפחותיהם והם אינם עבריינים כלל.
אלא שלתוך מערכת זו חדרו אלמנטים פליליים ואנשי טרור ששיטה זו מקילה עליהם את העברת הכספים באופן אנונימי למטרותיהם המושחתות.
על פי סקר שערך הארגון נראה כי הסקטור המטפל בהעברת כספים חוץ בנקאית, חשוף במיוחד לעסקאות הלבנת הון ומימון טרור, שחלקן הגדול נעשה באמצעות החוואלה.
כ-86% אחוז מהמדינות שהשתתפו בסקר טענו כי ספקי שירותים אלו חשופים לסיכוני הלבנת הון, וכ-81% מהמדינות טענו כי הם חשופים גם לסיכוני מימון טרור.
שיטות מימון הטרור והלבנת הכספים הן מתוחכמות מאוד וקשה לעקוב אחריהן ולחשפן, אולם עקב תפיסת מספר אנשים שפעלו בנושאים אלו באמצעות כספי החוואלה, ניתן לעקוב אחר אופן העברת הכספים המסובכת למקומות שונים בעולם.
בשנת 2013 הודיעה ארצות הברית כי תאסור על בנקים וחברות פרטיות לבצע העברות כספים לסומליה, משום שחלק מהכסף עלול להגיע לידיו של ארגון הטרור הסומלי א-שבאב.
זאת למרות שלהחלטה שהובילה סוכנות פדרלית אמריקאית בשם "המשרד לפיקוח על המטבע" (OCC), עשויות להיות השלכות כלכליות מהותיות על אחת מהמדינות העניות ביותר בעולם.
במהלך החקירה הקשורה ברציחתו של העיתונאי היהודי דניאל פרל בפקיסטן, התברר כי שני סוכני חוואלה פקיסטנים מברצלונה היו אחראים להעברת כספים ששימשו בסופו של דבר את חוליית הרצח.
פיגוע התופת בבית הכנסת אלגריבה בתוניסיה, מומן באמצעות סוכן חוואלה מהעיר לוגרוניו שבצפון ספרד.
עיתון ספרדי פרסם במהלך שנת 2015 תחקיר בנושא שימוש בכספים שהגיעו בשיטות חוואלה, העיתונאי הזהיר כי בתחומי המדינה פועלים כ־300 מתווכים של חוואלה, המנהלים משרדים סודיים בכל עריה הראשיות של ספרד תמורת עמלה נמוכה יותר מאשר בעסקות הרשמיות.
משרדים אלה מופעלים בחשאי בחנויות מכולת, בקצביות, בחנויות טלפון ועסקים מקומיים אחרים הנראים תמימים כביכול, דבר המקשה על השלטונות לפקח על מעבר הכספים.
מערכת הגיוס בשיטת החוואלה בספרד פועלת בצורה כה יעילה עד שהמגויסים שיצאו משטחה לסוריה ולמקומות דומים, עשו זאת רק לאחר שקיבלו כבר סכומי כסף מהמפעילים שלהם.
בימי שיא פריחתו של דאעש בסוריה ובעיראק, קיבלו לוחמי הארגון הספרדים משכורות שנעו סביב 1,000 דולר בחודש באמצעות מערכת זו.
בשנת 2015 חשפו סוכני F.B.I רשת של נוכלים ישראליים ובינלאומיים שהפעילו רשתות העברת כספים בסכומים של מיליוני דולרים באמצעות שיטת החוואלה.
מרכז פעולתה של הרשת היה בדובאי, שבה שיטה זו חוקית.
בשנת 2017 נענתה ממשלת ישראל לבקשה האמריקאית להסגיר את הישראלים שהיו מעורבים בפרשה זו, וצו המעצר הוצא כנגד שלושת הישראלים: הרי עמר, אורי סעדון וסטניסלב נזרוב.
מספר ימים לפני הפיגועים בברצלונה באוגוסט 2017
הודלפו לעיתונות קטעים מתוך דו"ח סודי שהוכן על ידי מחלקת המודיעין ב"גוארדיה סיביל", הגוף האחראי על ביטחון הפנים בספרד.
הדו"ח התריע על נקודות התורפה במאבק נגד דאעש בתוך ספרד, והצביע על כך שמתחת לפני השטח העמיקה נוכחותם של גורמי טרור שונים, שמקורם בעיקר מהמובלעות הספרדיות בצפון אפריקה סאוטה ומלייה.
במקומות אלו משגשגת תעשיית מתן כספים וסיוע לוגיסטי לפעילי דאעש.
בסוף יולי הכריזה משטרת ספרד על מעצר חוליה של שלושה אחים ממרוקו בעיר ז'ירונה, הממוקמת כ־100 קילומטרים מברצלונה.
החוליה עסקה בגיוס כספים עבור דאעש ומימון העברתם של קיצונים מוסלמים לעיראק, סוריה ולוב.
מעצר החוליה ממחיש שוב את אזלת היד של השלטונות לעצור את גיוס והעברת הכספים עבור לכוחות טרור, המתבססים על שיטת החוואלה
דוגמה נוספת של פעילות טרוריסטית שהמימון לה הגיע מידי מתווכי החוואלה נחשפה בארצות הברית בשנת 2010, כאשר אירע פיגוע טרור בכיכר טיימס.
נתפס ובחקירתו נתגלתה דוגמה מפורטת לאופן הפעלת רשת החוואלה בתשלום עבור מעשה פיגוע הטרור.
על פי ממצאי החקירה, בתחילת פברואר, מפעילו הפקיסטני של המחבל שאחזאד (טריק-א-טליבאן) העביר אליו סכום של 4,900$ דרך רשת חוואלה בלתי רשומה שנוהלה בידי שני אחים שהאחד מהם גר בפקיסטן ואילו השני, מהגר בלתי חוקי בשם עפטאב עלי חאן, שהתגורר במסצ'וסטס.
בחקירתו הודה המחבל שאחזאד, שנפגש עם מתווך החוואלה עלי חאון מחוץ לדירתו, בתאריך ה-24 או ה-25 בפברואר וקבל ממנו סך של 4,900$.
כעבור חודש ימים קבל המחבל שאחזאד ממפעילו הפקיסטני סכום כסף נוסף אלא שהפעם פעלה רשת חוואלה אחרת להעברת תשלום הכסף, שגם היא הייתה בלתי רשומה.
מפעילה של רשת היה אדם בשם יונס מלונג איילנד.
מר יונס מסר למחבל שאחזאד במגרש חניה בניו-יורק, סכום נוסף של 7,000$ שנשלחו ממפעילו באפגניסטן לשם ביצוע הפיגוע.
סר חוואג'ה נזימודין (באורדו: خواجہ ناظِمُ الدّین, בבנגלית: খাজা নাজিমুদ্দীন; 19 ביולי 1894 – 22 באוקטובר 1964) היה פוליטיקאי בנגלי שמרן ואחד מ"האבות המייסדים" של פקיסטן.
הוא בלט בהיותו הבנגלי הראשון שהנהיג את פקיסטן כאשר כיהן כראש ממשלת פקיסטן בין השנים 1951–1953 וקודם לכן בתפקיד המושל הכללי של פקיסטן בין השנים 1948–1951.
נזימודין נולד למשפחת אצולה בבנגל.
הוא למד באוניברסיטה המוסלמית של אליגר (כיום בהודו) ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה.
עם שובו להודו הוא החל בקריירה פוליטית במסגרת הליגה המוסלמית, שם הוא התמקד בעיקר בסוגיות החינוך בבנגל עד אשר פנה להוביל את התנועה למען הקמת מדינה מוסלמית נפרדת, פקיסטן, תחת הנהגתו של מוחמד עלי ג'ינה.
בין השנים 1943–1945 הוא כיהן בתפקיד ראש ממשלת בנגל ובהמשך כיהן כשר הראשי לענייני בנגל, החל מקבלת העצמאות באוגוסט 1947 ועד למותו של ג'ינה בספטמבר 1948, אז נבחר לתפקיד המושל הכללי של פקיסטן.
ב-1951 לקח נזימודין על עצמו את השליטה על הממשלה לאחר רצח ליקאת עלי ח'אן וכיהן כראש ממשלת פקיסטן כשתפקיד המושל הכללי הועבר לסר מאליק ע'ולאם.
כראש הממשלה הוא נאבק לנהל את הממשלה באופן יעיל בתחומי מדיניות הפנים והחוץ.
בתחום מדיניות החוץ הוא ניהל מאבק לשמירה על החוק והסדר במדינה והנחה את הצבא לכפות משטר צבאי בלאהור בעקבות מהומות דתיות שהתחוללו שם ובעקבות קיפאון כלכלי.
הוא גם התמודד עם "תנועת השפה" (בבנגלית: ভাষা আন্দোলন) בחבל הולדתו שבסופו של דבר הובילה להיפרדותה של בנגל מפקיסטן.
יחסי החוץ עם ארצות הברית, ברית המועצות, אפגניסטן והודו עלו על שרטון כאשר התנועות הרפובליקנית והסוציאליסטית צברו אהדה בפקיסטן.
בסופו של דבר הוא אולץ על ידי המושל הכללי שהוא עצמו מינה, סר מאליק ע'ולאם, לוותר על תפקידו לטובתו של הדיפלומט מוחמד עלי בוגרה ובבחירות שנערכו ב-1954 הוא נחל תבוסה.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים התדרדרה בריאותו וב-1964 הוא מת ונקבר במאוזוליאום שבדאקה.
נזימודין נולד בדאקה שבבנגל, הודו הבריטית (כיום בירת בנגלדש) למשפחה אריסטוקרטית עשירה.
מצד אמו הוא היה נכדו של הנוואב (תואר אצולה) סר חוואג'ה אהסנוללה, ואמו, בילקויס באנו, הייתה אישה ידועה בזכות עצמה.
לנזימודין היה אח צעיר, חוואג'ה שאהבודין, שלימים לקח חלק פעיל בפוליטיקה הפקיסטנית.
בהיות משפחתו ממוצא הן קשמירי והן בנגלי, היא דיברה הן אורדו והן בנגלית.
הוא היה קרוב משפחה הן של חוואג'ה חביבולה והן של הנוואב סר חוואג'ה סלימולה בהאדור שנמנו עם מניחי היסודות של הליגה המוסלמית ב-1906.
הוא התחנך בבית הספר היסודי שבדנסטייבל שבאנגליה, ובסיום לימודיו שב להודו והחל ללמוד באוניברסיטה המוסלמית של אליגר שבאוטר פרדש.
הוא סיים את למודי התואר הראשון בסוציולוגיה ושב לאנגליה להמשך לימודיו.
בתקופת לימודיו באוניברסיטת אליגר הוא נודע כשחקן טניס נלהב והצטיין בספורט זה כאשר ייצג את האוניברסיטה שבה למד במשחקים הסטודנטיאליים הארציים.
באנגליה הוא המשיך את לימודיו בטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג', שם הוא סיים לימודי תואר שני באנגלית.
לימודיו באנגליה אפשרו לו להשתלם במשפטים והוא הוסמך כעורך דין (barrister).
ב-1934 הוענק לו התואר אביר מפקד של מסדר האימפריה ההודית.
ב-1949 הוענק לו תואר דוקטור במשפטים מאוניברסיטת דאקה.
נזימודין שב להודו והצטרף לאחיו, חוואג'ה שאהבודין, והחל לגלות עניין בפעילות ציבורית שהובילה אותו בסופו של דבר להצטרף לפוליטיקה הבנגלית.
שני האחים הצטרפו לליגה המוסלמית ונזימודין התמודד בהצלחה בבחירות לתפקיד ראש עיריית דאקה, תפקיד בו כיהן בין השנים 1922–1929. לאחר מכן הוא מונה לתפקיד שר החינוך של בנגל וב-1934 הוא מונה כחבר במועצה המנהלת של המשנה למלך הודו, תפקיד בו הוא שימש עד 1937.
ב-1937 התקיימו בחירות לתפקיד ראש ממשלת בנגל ונזימודין התמודד בהן מטעם הליגה המוסלמית, אך הובס בהן על ידי פזול חאק ממפלגת קרישק סרמיק.
בממשלה הקואליציונית שהקימו שתי המפלגות כיהן נזימודין כשר הפנים.
באותה תקופה הוא פיתח קשרים קרובים עם מוחמד עלי ג'ינה שמינה אותו כחבר בוועד המנהל של המפלגה והוא קידם את סדר היום שלה ואת תוכניותיה כך שהיא תצבור אהדה במזרח בנגל.
ב-1940 פרש נזימודין מהקואליציה והחליט לעבור לאופוזיציה.
הוא יצא כנגד ממשלתו של חאק והתמקד בנושאי הלאומיות הבנגלית.
ב-1943 מונה נזימודין כראש ממשלת בנגל במקום חאק, כאשר זה האחרון פוטר על ידי מושל בנגל, סר ג'ון הרברט.
באותה תקופה נזימודין לקח חלק משמעותי בדיונים על הקמת מדינה מוסלמית נפרדת, פקיסטן.
בתפקיד ראש ממשלת בנגל הוא כיהן עד 1945, עד אשר הופל בהצעת אי-אמון.
בשנים 1945–1947 הוא המשיך לכהן כיושב ראש הליגה המוסלמית במזרח בנגל והיה תומך נלהב של רעיון הקמתה של פקיסטן.
באותה תקופה התגלע עימות בינו לבין מי שהחליפו בתפקיד ראש הממשלה, חוסיין שהיד סוהרוורדי והוא הוביל את האופוזיציה נגדו במועצה המחוקקת.
העימות בין השניים פרץ על רקע העובדה שסוהרוורדי ייצג את מעמד הביניים ואילו נזימודין ייצג את מעמד האצולה.
ב-1947 הוא התמודד שוב מול סוהרוורדי בבחירות ליושב ראש הליגה המוסלמית במזרח בנגל.
הצלחתו בבחירות אלו הובילו למינויו לתפקיד השר הראשי למזרח בנגל לאחר חלוקת הודו ב-1947. כשר הראשי, הוא הוביל את ההצבעה בעד ההצטרפות של מזרח בנגל לפדרציה של פקיסטן.
באוגוסט 1947 פרש מוחמד עלי ג'ינה מתפקיד יושב ראש הליגה המוסלמית ובמקומו נבחר לתפקיד נזימודין.
ב-1 בנובמבר אותה שנה הוא מונה במקומו כממלא מקום המושל הכללי של פקיסטן עקב ההתדרדרות במצב בריאותו של ג'ינה, ובסופו של דבר, ב-14 בספטמבר 1948 הוא מונה כמושל הכללי לאחר מותו של ג'ינה, בתמיכתו של ראש ממשלת פקיסטן, ליקאת עלי ח'אן.
את טקס ההשבעה שלו ניהל נשיא בית המשפט העליון, עבדול רשיד, בנוכחות ראש הממשלה.
כמושל הכללי קבע נזימודין תקדים של נייטרליות ואי מעורבות בפעילות הממשלה והעניק את תמיכתו הפוליטית לממשלתו של ח'אן.
תפקידו כמושל הכללי שיקף הלך רוח שמרני והוא התבטא נגד החילוניות של מדינתו:
ב-1949 הוא הקים בהתייעצות עם ראש הממשלה ח'אן, את הוועדה הפרלמנטרית שהתוותה את היסודות לכינון חוקת פקיסטן.
ב-1950 הכריז ניזמודין בהצהרה רשמית ש"פקיסטן תישאר לוקה בחסר כל עוד קשמיר לא תשוחרר".
לאחר רצח ליקאת עלי ח'אן ב-1951 ביקשו מנהיגי הליגה המוסלמית מנזימודין לקחת על עצמו את ניהול הממשלה ואת תפקיד מנהיג המפלגה, שכן לא היה אף אחד אחר שהיה ראוי לך.
לתפקיד המושל הכללי הוא מינה במקומו את שר האוצר, סר מאליק ע'ולאם.
ממשלתו של נזימודין התמקדה בתוכניות הפוליטיות שמטרתן הייתה לקדם רעיונות שמרנים.
בתקופת כהונתו בתפקיד עוצבה המסגרת לחוקה שתוביל להפיכתה של פקיסטן לרפובליקה ולסיום קיומה כדומיניון תחת המלוכה הבריטית.
כהונתו של נזימודין כראש הממשלה התקיימה בתקופה של כלכלה כושלת ועליית הלאומיות במחוזות של מערב פקיסטן ובמזרח בנגל, מצב שמנע ממנו לנהל את המדינה ביעילות.
בשנים 1951–1952 התפלגה הליגה המוסלמית לשני פלגים שונים, אחד בבנגל והשני בחלק המערבי של פקיסטן.
ב-1951 קיימה הממשלה את מפקד האוכלוסין הארצי הראשון, בו התברר ש-57% מאוכלוסיית המדינה הם מהגרים הודים, שהתגוררו בעיקר בקראצ'י ובהמשך הוביל מצב זה לסיבוך העניינים במדינה.
בינואר 1952 הכריז נזימודין בפומבי בפגישה בדאקה שהוא הצדיק את החלטתו של ג'ינה להפוך את שפת האורדו לשפה הרשמית בשני חלקיה של פקיסטן, לטובת אחדות האומה.
ב-21 בפברואר אותה שנה קיימה "תנועת השפה" הבנגלית הפגנה בה היא דרשה מעמד רשמי שווה לשפה הבנגלית והפגנה זו הפכה לאלימה ואבדות כבדות נגרמו בה עקב ירי של המשטרה.
ב-1953 החלה תנועה דתית אלימה בהובלתה של המפלגה הקיצונית הימנית "גמעת-א-איסלאמי" להסית להדחתם של בני המיעוט האחמדי מעמדות ההשפעה במדינה ולדרוש על הכרזתם כעל מיעוט לא מוסלמי.
נזימודין הוחזק כאחראי מבחינה מוסרית למהומות אלו והתנגד ללחצים שהופעלו בהן, בפנג'אב פרצו מהומות קשות הן כנגד הממשלה והן כנגד המיעוט האחמדי.
הוא הגיב לאלימות בפיטוריו של השר הראשי לפנג'אב, מומתאז דאולתנה והחלפתו בפירוז ח'אן נון, אך החלטה זו הגיע מאוחר מדי.
הוא הכריז על הטלת משטר צבאי בראשותו של לוטננט גנרל עזאם ח'אן שהרגיע בהצלחה את המתיחות.
התסיסה והאלימות בהובלתה של "תנועת השפה" והמהומות שפרצו בלאהור גרמו לחוסר תפקודה של ממשלת נזימודין, שכן היא נתפשה בציבור כממשלה חלשה.
במטרה לשפר את מצב הכלכלה ואת ביטחון הפנים, ביקש המושל הכללי ע'ולאם מנזימודין לפרוש מתפקידו לטובת המדינה.
נזימודין סירב לפניה והמושל הכללי עשה שימוש בסמכותו על פי חוק ממשלת הודו משנת 1935 ופיטר אותו.
בתגובה ביקש נזימודין את התערבותו של בית המשפט העליון, אך נשיא בית המשפט, מוחמד מוניר, לא פסק בעניין, ותחת זאת החליט על עריכת בחירות חדשות ב-1954. המושל הכללי ע'ולאם מינה פוליטיקאי בנגלי אחר, מוחמד עלי בוגרה, שכיהן אז כשגריר פקיסטן בארצות הברית, כראש הממשלה החדש עד לעריכת הבחירות.
פיטוריו של נזימודין על ידי המושל הכללי סימנו מגמה מטרידה בהיסטוריה הפוליטית של פקיסטן.
חוואג'ה נזימודין מת ב-1964 בגיל 70. הוא נקבר ב"מאוזוליאום של שלושת המנהיגים" (מקום קבורתו יחד עם שני פוליטיקאים בנגלים נוספים, פזול חאק וחוסיין שהיד סוהרוורדי) בעיר הולדתו, דאקה.
חוה שלמברג הייתה שחיינית ארץ ישראלית, הטובה ביותר בישראל בסוף שנות ה-40 במשחים ל-100 מטר חופשי ול-400 מטר חופשי, וזוכת מדליית כסף מהמכביה השלישית (1950).
שלמברג התאמנה בקבוצת השחייה של מכבי חיפה בהדרכתו של איזיה פייגנבוים.
באליפות ארץ ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1946 זכתה שלמברג במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי, אחרי אווה בראונר ממכבי חיפה (1:28.8 דקות) ואהובה דוד ממכבי טבריה.
בתחרות ארצית לנוער שנערכה ברחובות ב-6 בספטמבר 1947 זכתה שלמברג במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא נערות חדש של 1:30.6 דקות, שיפור לשיא הנערות של יעל ברגהיים (1:32.0 דקות).
שבועיים לאחר מכן במסגרת התחרויות הבינלאומיות נגד יוון, היא סיימה במקום שני (מחוץ לתחרות) במשחה ל-100 מטר חופשי נערים בשיא ארץ ישראלי חדש לנערות של 1:23.5 דקות, אך השיא לא הוכר מאחר ששחתה נגד בנים.
בתחרות שחיה שנערכה בגלי גיל, רמת גן באוגוסט 1948 זכתה שלמברג במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי תוצאה של 38.1 שניות, לפני אורה שלגר (40.0 שניות) ואהובה לוין מברית מכבים עתיד (45.0 שניות).
חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות שחייה שנערכה בבריכת מכבי שעל הכרמל בסוף ספטמבר 1948 זכתה שלמברג במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:28.5 דקות לפני לוינר מהפועל תל אביב (1:40.0 דקות).
בתחרות שנערכה בחיפה ב-1 באוקטובר 1949 קבעה שלמברג במשחה ל-100 מטר חופשי את התוצאה המהירה בישראל של 1:24.4 דקות, לפני דפנה אורן ממכבי חיפה שקבעה את התוצאה השנייה בטיבה בישראל (1:28.9 דקות).
בתחרות ארצית של מכבי שנערכה בפתח תקווה ביולי 1950 זכתה שלמברג במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:30 דקות
בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בתחילת אוקטובר אותה שנה היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר ביחד עם לילי ליכטנטל, דפנה אורן ונוגה למדני בתוצאה של 5:45.2 דקות, אחרי בריטניה (5:41.2 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי וראשון מבין השחייניות הישראליות במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 7:04.9 דקות
חוהלו דבורה רדיטפול (Khauhelo Deborah Raditapole; נולדה ב־7 באוגוסט 1938) היא שרת הבריאות ושרת המשאבים הטבעיים לשעבר בלסוטו.
כיהנה גם כחברת הפרלמנט הפאן-אפריקני.
רדיטפול נולדה במסרו ב־7 באוגוסט 1938. לאחר שלמדה בברית המועצות ובארצות הברית חזרה ללסוטו בשנת 1987 על פי הזמנתו של שר הבריאות טום טבאנה.
היא החלה את הקריירה הפוליטית שלה כחברה במחוז הבחירות מבוטה בשנת 1993 במפלגת הקונגרס של לסוטו (BCP).
בתחילה הוסמכה לשרת הבריאות והועברה למשרד משאבי הטבע.
כשהועברה שוב בשנת 1996 התפטרה מתפקידה כשרה, הראשונה מסוגה בלסוטו.
כשרה, היא הגדירה את האסטרטגיה לבקרת איידס בשנת 1994 וקיבלה הכרה כאחת שהשפיעה על פרויקט אגן הירדן שהפך לפרויקט סכר מטולונג.
רדיטפול נולדה במסרו ב־7 באוגוסט 1938, אביה היה עובד מדינה.
בזמן שסיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר התיכון בסוטולנד בשנת 1959 בלסוטו, אחרי סיום התיכון התחילה את תארה הראשון בברית המועצות.
היא זכתה במלגה לתואר ראשון ברוקחות בבית הספר לרפואה בלבוב בין השנים 1962–1967 וסיימה את התואר השני בארצות הברית.
היא לא יכלה להיכנס ללסוטו מכיוון שהופצו עליה טענות שהיא הוכשרה לייצר פצצות.
יחד עם עמיתיה האחרים היא הייתה פליטה בדאר א-סלאם, טנזניה.
היא שימשה כשכירה בבית חולים להוראה בטנזניה.
היא הוזמנה ללסוטו על ידי שר הבריאות טום טבאנה, שהפך לראש ממשלת לסוטו.
לאחר שחזרה בשנת 1981 עבדה בתאגיד תרופות בלסוטו.
בתום שלטון החירום בשנת 1992, נבחרה רדיטפול לוועד הפועל הלאומי של מפלגת הקונגרס של לסוטו בקונגרס השנתי הראשון של המפלגה.
היא הייתה המועמדת של מחוז הבחירה במבוטה בשנת 1993 מהמפלגה ושמרה על מקומה עד שנת 1998. היא מונתה לשרת הבריאות תחת שלטון נצו מוחלה .
היא הועברה ממשרד הבריאות למשרד המשאבים הטבעיים בשנת 1995, ושימשה כראש משרד בשנת 1996. במסגרת תפקידה היא לא הייתה מרוצה מתפקוד מוחלה והתפטרה, דבר שלא היה נדיר בלסוטו.
לאחר התפטרותה שאפה להיות ראש ממשלת לסוטו הבאה והראשונה, אך מפלגתה לא הצליחה לזכות בקולות הרוב בבחירות הבאות.
במהלך שנת 2003 היא התעמתה בתוך המפלגה עם מנהיג המפלגה, ח'ובלה, שזכה בטענתו בבית משפט לפיה ועידת המפלגה שערכה הייתה פסולה.
אף על פי כן, היא המשיכה להיות מנהיגת המפלגה בוועידה השנתית ב־28 בפברואר 2004.
רדיטפול, כשרת הבריאות, הגדירה את האסטרטגיה לשליטה באיידס בשנת 1994, המגפה שאיימה על אזרחים רבים במדינה.
היא זכתה להכרה בזכות מעורבותה בפרויקט אגן הירדן, שהפך לפרויקט סכר מטולונג.
הפרויקט הבטיח גישה למים נקיים לתושבי לסוטו.
היא כיהנה כחברת הפרלמנט הפאן-אפריקני מלסוטו בשנת 2004.
חְוַואלִיֶין (בסינית: 花蓮市, פיניין: Huālián) היא עיר במחוז חוואליין שבטאיוואן.
העיר ממוקמת על החוף המזרחי של טאיוואן לצד האוקיינוס השקט, ומתגוררים בה 106,368 תושבים (נכון ל-2014).
הספרדים היו הראשונים להתיישב באזור על מנת למצוא זהב במקום באזור 1851, כאשר למעלה מ-2,000 חקלאים ממוצא האן התיישבו גם הם באזור.
ההתיישבויות באזור נותרו קטנות עם תחילת השלטון היפני.
העיר הורחבה בסביבות 1912 על ידי המושלים היפניים.
ב-25 באוקטובר 1945 הועברה טאיוואן מיפן לידי הרפובליקה הסינית תחת הנהגת הקוומינטנג.
בחודש ינואר 1946 הוכרזה חוואליין כעיר הבירה של מחוז חוואליין.
בחוואליין ישנם 9,000 תושבים עמי הילידים של המקום, מה שהופך אותה לעיר עם אוכלוסיית הילידים הגדולה ביותר בטאיוואן.
חוואליין היא גם האזור הצפוף ביותר במחוז חוואליין.
חְווָאינָאן (בסינית: 淮南; בפין-יין: Huáinán; בתרגום מילולי: "מדרום ל") היא נציבות עירונית במחוז אנחווי שבמזרח הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בנציבות העירונית כ-3.03 מיליון תושבים, מתוכם כ-1.56 מיליון בשלושת הרבעים.
העיר מפורסמת בעיקר בזכות תעשיות הפחם ותחנות הכוח הגאותרמיות שלה.
עץ העיר הוא הדולב המזרחי, והפרח שלה הוא הוורד הסיני.
העיר נחשבת גם למקום הולדתו של הטוֹפוּ.
הנציבות העירונית חוואינאן משתרעת על פני 5,530 קמ"ר בצפון מחוז אנחווי וגובלת בבירת המחוז חֶפֵֿיי מדרום-מזרח ובנציבויות העירוניות , , , ו ממזרח, מצפון-מזרח, מצפון, ממערב ומדרום-מערב בהתאמה.
העיר שוכנת במישור על הגדה הדרומית של נהר חוואי, וגובלת ב ממזרח ובאזור גבעות מיוער מדרום.
הנציבות העירונית חוואינאן מחולקת לחמישה רבעים ושתי נפות:
העיר היא מרכז גדול לייצור פחם, ובשנת 2006 עמד הייצור בעיר על 43.28 מיליון טונות פחם.
חוה מרדכוביץ (בצ'כית: Hava Mordohovich; 5 בפברואר 1935, צ'כוסלובקיה – 3 בינואר 2014, ב' בשבט תשע"ד, ישראל) הייתה גרפיקאית וטיפוגרפית ישראלית שהתמחתה בעיצוב, דפוס והוצאה לאור של ספרי אמנות ואדריכלות.
חוה נולדה בשם אמה ווייס (Emma Weiss) בניטרה, צ'כוסלובקיה לפירושקה ואיגנץ, בני המעמד הבינוני שעסקו במסחר זעיר.
משפחתה התגוררה בכפר שופורנה (Šoporňa).
בתקופת השואה, היא הוברחה להונגריה וב-1944 הוחזרה על ידי אמה לסלובקיה.
אחיה הבכור אריך ווייס נספה באושוויץ.
בשנת 1945, בתום מלחמת העולם השנייה, בגיל 10, החלה לראשונה ללמוד בבית ספר.
ב-1947 נולדה אחותה הצעירה ורה.
בשנת 1949, בהיותה בת 14, עלתה המשפחה לארץ.
עם העלייה לארץ ניתן לה השם העברי חוה, ולאחותה ורה השם רותי.
לזמן קצר שהתה בקבוץ שדה אליהו ומשם עברה לנהריה.
אביה איגנץ עבד בבניין כטפסן ובבית החרושת ישאסבסט, אמה פירושקה בניקיון בקופת חולים.
ב-1954 סיימה חווה את בית הספר התיכון בנהריה (מחזור א) ואת בחינות הבגרות והתגייסה לצה"ל, והייתה מהראשונות לשרת בצה"ל בתפקיד נהגת.
בשנת 1955 למדה בטכניון לימודי ערב ובשנים 1956–1957 למדה גרפיקה שימושית בבצלאל החדש לאמנות ולאומנות.
בשנים 1958–1960 היא המשיכה את לימודיה בלונדון, בבית הספר המרכזי ללימודי אמנות ואומנות , וסיימה את לימודיה שם עם תעודה בהוצאה לאור ועיצוב ספרים.
ב-1960–1961 למדה גרפיקה ודפוס באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
בשנת 1960 נישאה לחבר נעוריה דניאל מרדכוביץ שלמד אז וטרינריה בווינה.
בשנים 1961–1963 עבדה בציריך במשרדו של האמן המעצב מקס ביל .
ב-1964 בני הזוג התגוררו בהולנד וב-1965 שבו לישראל והתיישבו בירושלים, שם הקימה חוה סטודיו לגרפיקה.
ב-1969 הצטרפה לצוות התכנון של תוכנית אב ל שבראשו עמד האדריכל אריה שרון, בוגר הבאוהאוס.
זאת לאחר שנודע לו כי עבדה עם מקס ביל.
היא עבדה עמו שנה כמעצבת.
כשהחליט לפרסם את כל החומר שנאסף, היא התבקשה להנחות צוות מצומצם בהכנה של ספר.
באותו זמן היא עצבה מספר ספרים שעוסקים בעיר העתיקה, בהם ישיבת פורת יוסף אותה תכנן האדריכל משה ספדיה, ושווקים ורחובות מסחר.
העבודה התפרסמה בספר Planning Jerusalem, אותו עיצבה והספר זכה בפרס מוזיאון ישראל לעיצוב בשנת 1973.
בשנת 1970 עברה משפחת מרדכוביץ להתגורר ברובע היהודי המשתקם, והייתה בין המשפחות הראשונות שהתיישבו מחדש בכיכר בתי מחסה, לאחר שחרור העיר העתיקה.
חוה הייתה פעילה בוועד התושבים.
בשנים אלו היא הייתה מעצבת עצמאית, בעלת סטודיו לגרפיקה שהתמחה באדריכלות והיסטוריה של ארץ ישראל, אמנות ושילוט.
בשנת 1977 המשפחה עברה לחיפה והסטודיו המשיך להתפתח.
חוה עסקה בהוראה במחלקה לעיצוב גרפי, ב.
היא העסיקה במהלך השנים בסטודיו סטודנטים שסיימו לימודיהם, הראשונה בהם הייתה המעצבת פרופ' טרי שרויאר שהייתה לשותפתה במשך עשור, האחרון שבהם – הגרפיקאי כפיר מלכא.
בשנת 2020 הפקידו יורשיה של מרדכוביץ את הארכיון שלה במרכז לחקר המורשת הבנויה ע"ש אבי ושרה ארנסון, בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
בנובמבר 2021 נערך אירוע הוקרה בטכניון לרגל קליטת עזבונה של מרדכוביץ במרכז לחקר המורשת הבנויה.
בשנים 1977–1995, חוה עסקה בהוראה במחלקה לעיצוב גרפי, מכללת נרי בלומפילד – ויצו חיפה.
היא לימדה את מקצועות הטיפוגרפיה.
הייתה ממייסדי המחלקה כאשר הצטרפה לסגל המרצים בסוף שנות השבעים, מעט לאחר הקמתה, ולימדה בה עד תחילת שנות האלפיים.
חוה העמידה דורות רבים של מעצבים וטיפוגרפים ועם חלקם שמרה על קשרים אישיים ומקצועיים למשך כל שנות פעילותה.
1973 - מדליית כסף בתחרות הבינלאומית הדו-שנתית מטעם מוזיאון ישראל לספר האמנותי Planning Jerusalem - The old city and its environs
1997 - פרס זהב בתחרות הספר הישראלי הנאה מטעם המכון לקידום האריזה והעיצוב, על עיצוב והפקת הספר הבתים נדמו להיכלות בהוצאת משרד הביטחון.
2002 - מקום שני – עיצוב הכסף, בתחרות חתך הזהב מטעם משרד המדע, התרבות והספורט ואגודת המעצבים הגרפיים בישראל על עיצוב הספר פנורמה ישראלית בהוצאת משרד הביטחון.
2011 - פרס העיצוב מטעם משרד התרבות – "על עשייה רגישה ואיכותית בתחום עיצוב ספרי האמנות והאדריכלות בארץ, במקביל לעשייתה רבת השנים שהעמידה תלמידים רבים.
ספריה עשויים בקפידה מקצועית רבה, מתוך התייחסות אישית לכל הנושאים בהם עסקה".
1994 - עיצוב מסוקה הפרטי של גיטה שרובר, דאלאס, טקסס.
1995 - תכנון וביצוע שילוט הכוונה במתחם הר הזיכרון / יד ושם ירושלים.
1985–1993 - תכנון שילוט עבור רשות הגנים הלאומיים.
1987–1995 - שילוט עבור קרן גבריאל שרובר: טיילת שרובר בירושלים, בית גבריאל בכנרת.
2008-1995 - תכנון שילוט עבור הטכניון: שילוט תורמים, שילוט בניינים ושילוט שמות נופלים.
2002 - שילוט מרכז מורשת בגין.
עיצבה את הכיתוב על גבי המצבה של ראש הממשלה יצחק רבין ושל רעייתו לאה רבין, שתכנן האדריכל משה ספדיה.
1993–2001 - חוברות פרסי סטודנטים – הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים, הטכניון, חיפה.
2005-1997 - עיצוב ספרים בסדרה להנצחת זכרם של נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה (עורכת הסדרה: ימימה רוזנטל).
2007-1985 - אדריכל משה ספדיה – פרסומי פרויקטים בישראל וברחבי העולם.
1970 מרכז לשעות הפנאי ואודיטוריום רב תכליתי, חיפה
ירושלים העיר העתיקה - שווקים ורחובות מסחר / צוות תכנון העיר העתיקה וסביבתה: אריה שרון, דוד אנטול ברוצקוס, אלדר שרון
1986 חפצים נבחרים מאוסף מוזיאון ראובן ועדית הכט / רחל חכלילי ויעקב משורר
1986 ארצות הגליל / אבשלום שמואלי, ארנון סופר, נורית קליאוט (עורכים)
1988 גלוסקמות יהודיות מעוטרות בשלהי תקופת בית שני / רחל חכלילי
1990 דני קרוון / פייר רסטני
1993 מיכאל גרוס / מרדכי עומר
1993 בניין בית המשפט העליון, ירושלים / יוסף שרון, רם כרמי, עדה כרמי-מלמד
1994 פיסול ישראלי בתפן: העשור האחרון
1996 הבתים נדמו להיכלות: סיפורה של נווה צדק / יהודית קופר-וייל
1996 שמואל שלזינגר: ציורים / שמואל שלזינגר, אני גולדנברג
1997 פיסול ורישום / אורבוך אילן
1997 אקוורלים ובנייני אבן בירושלים / דוד אנטול ברוצקוס
1997 קו האופק - חיפה: כרמל בים יבוא / דובי טל ומוני הרמתי
1997 מבנים ותנועה, סנטיאגו קלטראווה / רבקה השמשוני ואלכסנדר צוניס
1998 לאונרדו דה וינצ'י מדען ומהנדס / צבי דורי ורבקה השמשוני
1998 תקומה - 50 השנים הראשונות / אביעד קליינברג
1998 בין יעקב לישראל: זהות ומולדת ביצירתו של יעקב שטיינהרט / גבריאל מענית ורותי אופק
1998 משה ספדיה, אדריכלות מוזיאונים 1971–1998 / משה ספדיה ודפנה רז
1999 חירייה במוזיאון : הצעות אמנים ואדריכלים לשיקום האתר / מרטין וייל
1999 מולדת הרימון : ארץ ישראל בציורי שמואל בונה ובשירת יעקב אורלנד / רותי אופק
1999 סשה אוקון - ציור / אלכסנדר (סאשה) אוקון ורותי אופק
1999 נועם בן-יעקב - פיסול ופיסול גוף / נועם בן-יעקב, רותי אופק, דניס סיס
2000 עכו – אתרים מימי הטורקים / ברנהרד דיכטר, אלכס כרמל וזלמן באומוול
2000 הארץ שלנו : צילומים / אלכס ליבק
2000 מראה מקום : מאה שנות צילום בארץ ישראל / ויויאן סילבר-ברודי
2000 שלמה זלינגר - פסלים באוסף המוזיאון הפתוח / שלמה זלינגר ורותי אופק
2001 דוד גבריאלי - פרופיל אנושי / דוד גבריאלי ורותי אופק
2001 אברהם אופק - מקיר לקיר / אברהם אופק ורותי אופק
2002 פנורמה ישראלית / אביעד קליינברג
2002 גבולות הפיסול : פיסול ישראלי בין אמנות, מדע ותעשייה / חיים נ.
פינקלשטיין, חיים מאור ורותי אופק
2003 יעקב דורצ'ין - הרישומים: יצירה בדו-ממד / יעקב דורצ'ין ורותי אופק
2003 יעקב חפץ - רישומי מחשבות: יצירה בדו-ממד / יעקב חפץ ורותי אופק
2003 אנגוסים / צבי לחמן
2003 זיכרונות ויזואליים : ישראל הדני - פיסול / ישראל הדני ורותי אופק
2003 שרי אנסקי, אוכל (צילומים אלכס ליבק)
2004 בניין משרד החוץ בירושלים
2004 אין כבר דרך חזרה : שירים וסיפורים על ישראל אחרת / יורם טהרלב
2004 יהודית ילין-גינת : עבודות נבחרות בין השנים 1943–2003 / יהודית ילין-גינת, גדעון אפרת, אילן ויזגן
2004 חיבורים : אורנה בן-עמי - פיסול בברזל / אורנה בן-עמי
2004 חיבורים : יובל פלד - ציור / יובל פלד
2004 חדוות הצבע / משה רוזנטליס ורותי אופק
2005 נפתלי בזם / גדעון עפרת
2005 רטרוספקטיבה / דוד רזניק
2006 חיפה עכשיו / צבי רוגר ויוסי בן ארצי
2007 שירת האגם הגווע / פטר מירום וידידיה פלס
2007 חפצים חיים / עמי ואלך
חוובי ואנג היא בורסה למטבעות מבוזרים המבוססת בסיישל.
היא נוסדה על ידי לאון לי ב-2013 בסין.
ב-2018 נרשמה כחברה ציבורית בהונג קונג והקימה שלוחות בקוריאה הדרומית, יפן וארצות הברית.
נכון ל-2020 רשמה החברה נפח מסחר שנתי של כ-2.3 טריליון דולר.
חוובי נוסדה ב-2013 על ידי היזם לאון לי, מהנדס מחשוב בוגר אוניברסיטת צינגהואה, ונרשמה כחברה פרטית בסין.
במאי אותה שנה רכשה את שם התחום Huobi.com.
באוגוסט פתחה סימולציית פלטפורמת מסחר וב-1 בספטמבר השיקה פלטפורמה אמיתית המאפשרת מסחר בביטקוין.
כעבור חודשיים קיבלה מספר השקעות אנג'ל מידי דאי ז'יקאנג וז'ן פונד, ובשנה הבאה גייסה סכום בגובה 10 מיליון דולר מידי חברת סקויה קפיטל במסגרת השקעת קרן הון סיכון.
החברה הפכה לבורסת המטבעות המבוזרים הגדולה ביותר בסין לאחר שחצה נפח המסחר שלה את רף ה-30 מיליארד יואן.
ביוני 2016 עמד שווי סך העסקאות שלה על טריליון יואן, ובנובמבר אותה שנה על 1.7 טריליון, יותר מ-60 אחוז מסך שווי השוק של מטבע הביטקוין באותה העת.
בדצמבר עמד נפח המסחר היומי של החברה על 200 מיליארד יואן.
לקראת סוף שנת 2014 הודיעה החברה דרך חשבון הוואיבו שלה כי בטעות שלחה 920 מטבעות ביטקוין ו-8,100 מטבעות לייטקוין אשר היו שווים באותה העת כ-2.2 מיליון דולר ל-27 כתובות ארנק שגויות.
משתמש אחר ברשת וואיבו העונה לשם "מרכז המידע למטבעות מבוזרים" טען כי הכמות האמיתית היא למעשה 5,000 מטבעות ביטקוין ו-50,000 מטבעות לייטקוין.
לטענת החברה רוב הכסף האבוד הושב בסופו של דבר.
הבנק המרכזי של סין חשף באוגוסט 2017 כי חוובי השקיעה יחד עם חברת OKCoin כ-150 מיליון דולר מכספי לקוחותיה באפיקי "מוצרים לניהול הון".
הכספים נמצאו ככל הנראה בחשבונות העובר ושב של לקוחות החברה ולא נעשה בהם שימוש במשך זמן רב.
עד לאותה העת לא גבו הבורסות הסיניות עמלות עסקה מלקוחותיהן, זאת בניגוד לחברות המסחר המקבילות בעולם, מדיניות שנחשבה למשונה ועוררה שאלות בנוגע למקור רווחיהן.
מאוחר יותר באותה שנה אסרה סין על הצעות מטבע ראשוניות ומסחר בבורסות למטבעות מבוזרים בין גבולותיה.
בצעד זה הפכה את נכסיהם של אנשים רבים לחסרי ערך, חלקם לקוחות של החברה.
בתגובה החלה חוובי להתאים את תצורתה לתהליך התרחבות עולמי, ובאוקטובר אותה שנה הקימה משרדים בסיאול, קוריאה הדרומית, שם פתחה במסחר במרץ 2018.
בנובמבר פתחה החברה את שעריה בפני תושבי סינגפור כשפתחה פלטפורמת מסחר חדשה במדינה, ורשמה באותו החודש בלבד נפח מסחר בגובה של שלושים מיליארד יואן.
כעבור חודש הקימה משרד בטוקיו והודיעה על כוונתה להקים שתי בורסות נוספות ביפן בתחילת שנת 2018 יחד עם קבוצת ההחזקות SBI.
בדומה לבורסות רבות בעולם השיקה חוובי מטבע מבוזר משלה ב-22 בינואר 2018 בשם "אסימון חוובי", והודיעה כי לא תערוך הצעת מטבע ראשונית כנהוג, אלא תחלק כ-60 אחוזים ממכסת המטבעות המקסימלית למשתמשים אשר ירכשו חבילות שונות על גבי הפלטפורמה שלה בעזרת מטבעות טתר, ותשמור את 40 האחוזים הנותרים לתפעול הפלטפורמה.
המטבע נבנה כחוזה חכם על רשת אתריום (ERC-20).
כעבור מספר שנים השיקה החברה אף רשת בלוקצ'יין עצמאית שיצרה, בשם רשת חוובי.
החברה החלה להיסחר בבורסה לניירות ערך בהונג קונג באוגוסט 2018 לאחר שעקפה את מרבית הפרוצדורות והנהלים הבירוקרטים הכרוכים בהנפקה ראשונה לציבור כאשר רכשה כ-74 אחוזים מהחברה הציבורית ההונג-קונגית לייצוא מוצרי חשמל, פנטרוניקס החזקות.
רשת חוובי (HECO) היא הבלוקצ'יין הרשמי של החברה.
היא נוסדה ב-21 בדצמבר 2020 במטרה ליצור פלטפורמה עצמאית לחברה עליה יהיה ניתן לפרוס חוזים חכמים ולבנות יישומים מבוזרים.
אסימון חוובי (HT) הוא המטבע הרשמי של החברה ומשמש כיחידת תשתית ותפעול לזירת המסחר ולבלוקצ'יין שלה.
המטבע נבנה כחוזה חכם על גבי רשת אתריום ומכסתו המקסימלית היא 500 מיליון יחידות.
חוואלי היא עיר בכווית, המשמשת כבירת מחוז חוואלי.
העיר נמצאת במטרופולין של העיר כווית.
היישוב הוקם לראשונה במאה ה־7. בשנת 1906 הוכרז היישוב כעיר.
נכון לשנת 2022, אוכלוסיית העיר מונה 218,141 תושבים.
עד פרוץ מלחמת המפרץ שכנו בעיר פלסטינים רבים, אך רובם עזבו אותה.
כיום מתגוררים בעיר מיעוטים רבים, בהם: הודים, לבנונים, מצרים, נפאלים, סורים, עיראקים ופקיסטנים.
חוה שכטר (נולדה בשנת 1953) היא סופרת, משוררת, עורכת, מרצה וחוקרת.
עוסקת שנים רבות בהוראה והיא בעלת תואר ד"ר לחינוך.
פרסמה מאמרים אקדמיים, ספרי ילדים וספרי שירה בספרים, אנתולוגיות ובכתבי עת.
חוה שכטר היא דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת חיפה, 2003. הדוקטורט שלה: השפעת מסע בני נוער לפולין על האמפתיה לסבלם של ערביי ישראל בהדרכת: גבריאל סלומון.
עבודת פוסט דוקטורט בנושא: "ערבים ויהודים ישראלים בפולין: המסע המשותף של ערבים ויהודים ישראלים למחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו במאי 2003", עשתה בליוויו של פרופסור דן בר-און, בשנת 2007 באוניברסיטת בן-גוריון.
ילדותה ונעוריה עברו עליה בשכונת חליסה שבחיפה.
הייתה מורה בחטה"ב לספרות, לשון והבעה במשך 31 שנה.
שימשה כמפקחת מחוזית להנחיה בחינוך הבלתי פורמלי, במרכז הדרכה – מחוז חיפה.
כמו כן השתתפה בכתיבת תוכניות לימודים בחינוך הבלתי פורמלי, במשרד החינוך בירושלים.
פיתחה תוכניות הפעלה בנושא: "כיבוד החוק והמשפט", במסגרת המדרשה לדמוקרטיה ולשלום ע"ש אמיל גרינצוויג.
עסקה בהנחיית משתלמים בתחום החינוך הבלתי פורמלי והדרכת חדרי מורים בנושאים חינוכיים.
פעלה כמרצה בתחום החינוך בחוג לחינוך במכללה האקדמית עמק יזרעאל לתואר ראשון ושני, ובמרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו, במכללה למינהל.
אמא לשלושה וסבתא לשבעה, מתגוררת בקריית חיים.
הגשר שבין האתמול למחר (תל אביב: סער, 1995)
להיות שיכת (תל אביב: רכגולד, 1996)
חבר ושמו פחד (תל אביב: רכגולד, 1996)
אולי תשימו לב גם אלי (תל אביב: רכגולד, 1999)
הסוד שלנו (תל אביב: רכגולד, 1999)
ערבים ויהודים ישראלים בפולין: המסע המשותף של ערבים ויהודים ישראלים למחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו במאי 2003 / חוה שכטר, אניס פרחאת, דן בר-און (תל אביב: אוניברסיטת תל אביב – מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום, 2008)
אחרי לכתך: שירים (תל אביב: גוונים, 2015)
עמוס לויתן על הספר "אחרי לכתך": מזקק את חוויות הכאב והפרידה מבן זוג אהוב לכדי מבע בהיר של שירה צרופה.
ללא עודפים רגשיים ומילוליים, אלא מתוך דיוק והעמדה על העיקר, מגישה לנו המשוררת מחזור מגובש ונוגע ללב, שהמקרה הפרטי והכלל אנושי ארוגים בו ללא התר.
מתוך "ספרות ילדים ונוער" שנת ה-23 חוברת ב' (89), ספטמבר 1996, בהוצאת משרד החינוך והתרבות על הספר "להיות שייכת": "זה ספר בעל מסר חינוכי חשוב ביותר, הנותן חומר רב למחשבה למורים, למחנכים וגם להורים.
ילדים בכיתות בינוניות וגבוהות יקדמוהו בסיפוק.
הספר יהיה אולי גם להיט בשיעורי חברה".
רות גפן-דותן על "להיות שייכת": בסגנון סיפורי קולח.
מעולמם של ילדים ומתוך בעיותיהם.
עיסוקו של סיפורנו: דחיה חברתית והסבל שהיא גורמת." ועוד כתבה: "סיום הסיפור נותן חומר למחשבה ואף ליצירתיות נוספת.
להמליץ עליו, לקוראים צעירים." פורסם ב"ספרים הם ידידים" מספר 4 (81), דצמבר 1996, מרכז להשכלה תל-חי, עמוד 17.
חקר תחום פתרון קונפליקטים בשילוב שואה, יהודים וערבים: "ערבים ויהודים ישראלים בפולין: המסע המשותף של ערבים ויהודים ישראלים למחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו במאי 2003".
חקר אתנוגרפי בנושא הגירה: "הסתגלות חברתית ואקדמית של סטודנטיות אשר היגרו לבד מחה"ע (ברית המועצות לשעבר).
חקר תחום פתרון קונפליקטים בהיבט חינוכי: "השפעת מסע בני נוער לפולין על האמפתיה לסבלם של ערביי ישראל".
ערבות מעורבות ושוויון בין המינים, ספרות ילדים ונוער, שנת ה-27, חוברת א' (105), ספטמבר 2000, בהוצאת משרד החינוך והתרבות, עמודים 8–13
2004 – קרן תמי שטיינמץ, אוניברסיטת תל אביב
עריכה לשונית של ספרו של פרופסור גבריאל סלומון, "טכנולוגיה וחינוך בעידן המידע", הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה/זמורה ביתן, 2000
1990 עד 1991 – כתיבת תוכניות הפעלה בנושא: "כיבוד החוק והמשפט", במסגרת המדרשה לדמוקרטיה ולשלום ע"ש אמיל גרינצוויג.
1995 – כתיבת תוכנית לימודים בחינוך הבלתי פורמלי, במשרד החינוך – ירושלים.
אנתולוגיה "זכויות יוצרות" אסופת יצירות ליום האישה הבינלאומי, בעריכת שושנה ויג, 2015
"על כנפי אמרות" – "אנתולוגיה מקוונת לאמרות שיר פרי עטם של משוררים וסופרים עכשוויים", עורך ראשי המשורר אמיר אור
אסופת שירים: "משא השתיקה" בהוצאת השראה צפונית, 2019
כתב העת "מוטיב", שיר בנושא "עודני ילד", גיליון 31, 2018
כתב העת "מוטיב", שיר בנושא "ישראל שבעים פנים", גיליון 34, 2018
כתב העת "מוטיב", שיר בנושא "אלהים אדירים", גיליון 39, 2018
מחוז חוואליין (במנדרינית: 花蓮縣, בווייד-ג'יילס: Hua¹-lien² Hsien⁴; בפיניין: Huālián Xiàn) הוא מחוז בחוף המזרחי של טאיוואן, לחופו של האוקיינוס השקט.
ממערבו נמצא רכס ההרים המרכזי של טאיוואן.
מחוז חוואליין הוא המחוז הגדול ביותר בטאיוואן מבחינת שטח, אך בשל אופיו ההררי זהו אחד המחוזות הכי פחות מאוכלסים במדינה.
העיר הגדולה במחוז ובירתו היא חוואליין.
רוב האוכלוסייה מתגוררת בעמק חוואדונג, הנמשך מצפון לדרום, ומתוחם בין רכס ההרים המרכזי ובין רכס האי-אן.
בשל האופי הכפרי של המחוז, הוא מושך אליו מבקרים רבים בשל הסביבה הטבעית שלו, הכוללת את פארק טארוקו, צוק שינגשוויי וחוף צ'ישינגטאן.
רוב שטח מחוז חוואליין המודרני היה מאוכלס על ידי אנשי סאקיזאיה לפני הגעתם לטאיוואן של הספרדים, ההולנדים ובני ההאן, בהמשך במסגרת שושלת צ'ינג.
ב-1895, בעת השלטון הקולוניאלי היפני, האזור שונה למחוז קארנקו (Karenkō).
ב-1945, לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הרפובליקה הסינית, שהוקמה בשנת 1911 לאחר נפילת הצ'ינג, השתלטה על טאיוואן והחזירה את שמו של מחוז קארנקו למחוז חוואליין.
נכון לפברואר 2023, שטח הגידולים האורגניים של חוואליאן הגיע ל-3,175 דונם, שזהו שטח הגידול האורגני הגדול במדינה, ומהווה 23% מכלל השטח הכולל.
מחוז חוואליין הוא בסיס הייצור החקלאי האורגני הגדול ביותר בטאיוואן.
העיר חוואליין של ימינו נקראה במקור "צ'ילאי" (בסינית: 奇萊), על שם ההתיישבות של הסאקיזאיה, שהיו חלק מהעמים הילידיים של טאיוואן .
המתיישבים הספרדים הגיעו לאי בשנת 1622 כדי לחפש זהב.
לאחר ההסתגלות לצליל המילים המקומיות, הם קראו לאזור טורומואן (בספרדית: Turumoan).
המתיישבים הסינים בני ההאן הגיעו בשנת 1851. שושלת צ'ינג הסבה את שמו של האזור לחוואליין (洄瀾) שפירושו 'מערבולות', עקב ערבול המים בדלתא המקומית.
במהלך הכיבוש היפני בטאיוואן (1895–1945) המושלים היפניים של האי בחרו שלא לתעתק את השם "קיריי" מכיוון שההגייה היפנית של המילה דמתה למילה היפנית של "לא אוהב, מגעיל" (嫌い, kirai).
השם הרשמי הפך לקארנקו (花蓮港, Karenkō).
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה העביר המושל הכללי של טאיוואן תושבים יפנים רבים של טאיוואן לאזור כדי לפתח חקלאות.
ב-9 בינואר 1946 עבר המחוז משליטה יפנית לרפובליקה הסינית יחד עם שאר האי טאיוואן.
בשנת 1951 חאווליין היה המחוז הראשון בטאיוואן שבו הוחל חוק השלטון המקומי האוטונומי של הרפובליקה הסינית.
כיום אזור חוואליין הוא אחד מחמשת ריכזוי האוכלוסייה העיקריים בטאיוואן, יחד עם טאיפיי, טאיג'ונג, טאינאן וגאושיונג.
ב-2 באפריל 2021, רכבת של חברת "טארוקו אקספרס" ירדה מהפסים בכניסה הצפונית של מנהרת צ'ינגשוויי, לאחר שפגעה במשאית שנפלה על הפסים.
תאונה זו הייתה לתאונת הרכבת הקטלנית ביותר בטאיוואן מאז 1948, כשלפחות 50 נוסעים נהרגו בה, ויותר מ-150 נפצעו.
מחוז חוואליין ממוקם במזרח האי טאיוואן, לחופי האוקיינוס השקט לכיוון יפן (מחוז אוקינאווה).
במערב גובל רכס ההרים המרכזי ברשות המקומית המיוחדת של טאיג'ונג, מחוז נאנטואו והרשות המקומית המיוחדת של גאושיונג.
בצפון גובל המחוז עם מחוז יילאן, ובדרום עם מחוז טאיטונג.
המחוז משתרע לאורך 137.5 ק"מ מצפון לדרום, כאשר רוחבו נע בין 27 ל-43 ק"מ ממזרח למערב.
שטחו הוא כ-4,628.57 קמ"ר, והוא תופס כשמינית משטחה הכולל של טאיוואן.
למרות שטחו הגדול של המחוז, רק 7% ממנו מאוכלס.
בשטח הנותר ישנם 7% של נהרות ו-87% של הרים.
ההרים מורכבים מרכס ההרים המרכזי במערב ורכס האי-אן במזרח.
הנהרות העיקריים במחוז הם נהר חוואליין, נהר שיוגולוואן והערוצים המסתעפים מהם.
המישורים משתרעים לאורך העמקים בין שני רכסי ההרים ברוחב של כ-3–6 ק"מ.
נכון לינואר 2023, במחוז חוואליין יש 318,995 תושבים המתגוררים בעיר אחת וב-12 עיירות.
במחוז מתגוררים תושבים ממספר תרבויות ילידיות רבות כמו אמיס, אטאיאל, בונון, טרוקו, סאקיזאיה וקוואלן.
נכון לשנת 2014 הילידים היוו 27.5% מאוכלוסיית מחוז חוואליין (כ-91,675).
אנשי האקה מהווים כ-30% מהתושבים.
המחוז ראה גידול אוכלוסין שלילי מאז תחילת שנות ה-2000, עקב הגירה למקומות אחרים מחוץ למחוז, עם ירידה ממוצעת של 1,393 איש בשנה בממוצע עד סוף העשור השני של המאה ה-21.
על פי סקר משנת 2015 של מדד האושר הלאומי, מחוז חוואליין דורג כמקום המאושר ביותר בטאיוואן מבין 20 מחוזות וערים אחרים, בשל שביעות הרצון של התושבים מאיזון בין עבודה וחיים, רמת החיים, השכלה, איכות הסביבה וביצועי השלטון המקומי.
במחוז ישנם מקדשי בודהיזם רבים וכן מקדשי דתות עממיות אחרות.
במחוז ישנו גם את ריכוז הקתולים הגבוה ביותר בטאיוואן, 9.46% מהאוכלוסייה.
במחוז חוואליין ישנם אצטדיון כדורגל ואצטדיון הבייסבול.
בגלל הנוף הייחודי, האוויר הצח, מזג האוויר הנעים ושפע שבילי האופניים, מחוז חוואליין הוא יעד פופולרי לרוכבי אופניים ורצי מרתון.
טורנירי רכיבה על אופניים ואירועי מרתון רבים מתקיימים מדי שנה במחוז.
המחוז גם אירח את אליפות אסיה בקאנו פולו ב-2009.
חוויאר מריאס פרנקו (בספרדית: Javier Marías; 20 בספטמבר 1951 – 11 בספטמבר 2022) היה סופר, מתרגם ופובליציסט ספרדי.
אביו, חוליאן מריאס, היה מורה ופילוסוף שנאסר לתקופה קצרה, ולאחר מכן נאסר עליו להמשיך ולהורות, בשל התנגדות למשטרו הפשיסטי של פרנקו.
כתוצאה מרדיפתו הפוליטית של האב, בילתה המשפחה זמן מה בארצות הברית בילדותו של מריאס.
מריאס כתב את ספרו הראשון "הממלכות של הזאב" בגיל 17, לאחר שברח לפריז.
הספר יצא לאור בשנת 1970. לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד, התרכז מריאס בתרגום מאנגלית לספרדית, ובין היתר תרגם מיצירות ג'ון אפדייק, תומאס הארדי, ולדימיר נבוקוב ורוברט לואיס סטיבנסון.
בשנת 1979 זכה בפרס הלאומי הספרדי על תרגום יצירתו של לורנס סטרן "טריסטרם שנדי".
בשנת 1997 זכה מריאס בפרס IMPAC דבלין הבינלאומי, על ספרו "לב לבן כל כך".
הספר זכה גם בפרסים רבים נוספים ביניהם בפרס על שם נלי זק"ש לשנת 1997.
מריאס לימד תרגום וספרות ספרדית באוניברסיטת אוקספורד בין השנים 1983 ל-1985, כמו גם בווסלי קולג', בשנת 1984 ובאוניברסיטת מדריד בין השנים 1987–1992.
כתיבתו הפובליציסטית של מריאס התפרסמה בעיתונים נפוצים בשפה הספרדית, בהם העיתון הספרדי "אל פאיס" והעיתון המקסיקני "לטרס ליברס".
מריאס נחשב לאחד מגדולי הסופרים שכתבו בספרדית.
עם פרסום "לב לבן כל כך" בשנת 1992 הכיר בו המבקר הגרמני מרסל רייך רניצקי כאחד מגדולי הכותבים הפועלים בתקופתנו.
כתיבתו הקנתה לו מעריצים ברחבי העולם, וספריו תורגמו לעשרות שפות.
ספריו ניחנו בעומק פסיכולוגי, ובניתוח מעמיק של נושאים כאשמה ובגידה, טיבה של האהבה, האמת והשקר.
יכולתו הלשונית, ושליטתו בלשונות הרבות, הפכו אותו לסופר אוניברסלי, אך בה בעת ספרדי מאוד.
לעצם מרקם השפה ביצירתו הייתה משמעות לא פחותה מן העלילה, אותה הוא ידע לרקום ביד אומן.
מריאס נחשב בין הסופרים הספרדים שזכו במספר הרב ביותר של פרסים בינלאומיים.
שמות ספריו הידועים "לב לבן כל כך" ו"מחר בקרב חשוב עלי" הם ציטטות מויליאם שייקספיר.
"לב לבן כל כך" הוא ציטטה מן המחזה מקבת', ואילו "מחר בקרב חשוב עלי" מופיע מספר פעמים במחזה ריצ'רד השלישי.
רדונדה הוא אי בשטח של כקילומטר רבוע, הנמצא באיי הודו המערבית סמוך לאיי אנטיגואה וברבודה.
באי זה התקיימה בעבר "ממלכה עצמאית".
ביצירתו "גבו השחור של הזמן" תיאר מריאס תיאור אוהד את "מלכה" הקודם של רדונדה, אחד, ג'ון גאוסוורת'.
תיאור זה כה נגע לליבו של "מלכה" הנוכחי של רדונדה, ג'ון ויין טייסון, עד שבשנת 1997 ויתר על "כתרו" והמליך את מריאס למלך רדונדה, בתואר "המלך חוויאר הראשון".
על אף שהתואר אינו ודאי, וישנם מספר טוענים למלוכה, מה גם שהוא בריבונות אנטיגואה וברבודה, החשיב עצמו מריאס למלך.
הוא ייסד פרס ספרותי אותו הוא חילק מעת לעת, ששוויו מספר אלפי אירו, ותואר דוכס ברדונדה.
בתואר זה זכו אנשים כפדרו אלמודובר, ופרנסיס פורד קופולה.
בבעלות מריאס הייתה הוצאה לאור קטנה בשם "מלכות רדונדה".
יצא לאור בעברית בהוצאת בבל, בכותרת "גבר סנטימנטלי".
יצא לאור בעברית בהוצאת עברית בכותרת "כל הנשמות", תרגום אסף אשכנזי, 2009.
יצא לאור בעברית בהוצאת בבל, בכותרת "לב לבן כל כך", תרגום אורית קרוגלנסקי, 1998.
יצא לאור בעברית בהוצאת "עברית" בשיתוף עם הוצאת "כתר", בכותרת "מחר בקרב חשוב עלי", תרגום: יערית טאובר בן יעקב, 2006. על ספר זה זכה בפרס פמינה.
Los enamoramientos (2011), יצא לאור בעברית בהוצאת מודן בכותרת התאהבויות, בתרגום יערית טאובר.
חוויאר פרז דה קוויאר (בספרדית: Javier Pérez de Cuéllar de la Guerra, הגייה מדויקת: חווייר פרס דה קוּאֶיַאר דה לה גרה; 19 בינואר 1920 – 4 במרץ 2020) היה דיפלומט פרואני, שכיהן כמזכ"ל האו"ם, החל מ-1 בינואר 1982 ועד 31 בדצמבר 1991.
בשנת 1995 הפסיד בהתמודדות לנשיאות פרו נגד אלברטו פוג'ימורי.
שימש כראש ממשלה וכשר חוץ מנובמבר 2000 עד יולי 2001, במהלך התקופה הסוערת שלאחר התפטרות פוג'ימורי עקב אישומי שחיתות.
בספטמבר 2004 פרש מתפקידו כשגריר פרו בצרפת, אך הוא המשיך להתגורר בצרפת.
חוויאר פרז דה קוויאר נולד בלימה.
הוא הצטרף בשנת 1940 למשרד החוץ הפרואני.
בשנת 1944 צורף לשירותים הדיפלומטיים של ארצו, ובשנים שאחר מכן שימש כמזכיר בשגרירויות פרו בצרפת, אנגליה, בוליביה וברזיל.
מאוחר יותר אף מילא את תפקיד השגריר בשווייץ, ברית המועצות, פולין וונצואלה.
הוא היה חבר במשלחת הפרואנית לעצרת הכללית הראשונה של האו"ם ב-1946, וכמו כן היה חבר במשלחות ארצו לכינוסים ה-25 עד ה-30 של העצרת.
בשנת 1971 מונה לנציג הקבוע של פרו באו"ם, והוביל את משלחות ארצו בכל העצרות עד 1975.
בשנים 1973 ו-1974 ייצג את מדינתו במועצת הביטחון של האו"ם, ושימש כיושב ראש של המועצה במהלך אירועי הדמים בקפריסין ביולי 1974. ב-18 בספטמבר 1975 מונה לנציגה המיוחד של מועצת הביטחון בקפריסין, תפקיד בו החזיק עד 1977, עת חזר לכהן בשירות החוץ של מדינתו.
ב-27 בפברואר 1979 מונה דה קוויאר לתת-מזכ"ל האו"ם לעניינים מדיניים מיוחדים.
החל מאפריל 1981, בהחזיקו עדיין במשרה זאת, שימש כנציגו האישי של מזכ"ל האו"ם למשבר אפגניסטן.
במסגרת זאת ביקר בפקיסטן ובאפגניסטן באפריל ובאוגוסט אותה שנה כדי להמשיך במגעים בהם החל מזכ"ל האו"ם כמה חודשים לפני כן.
ב-31 בדצמבר 1981 החליף פרז דה קוויאר את קורט ולדהיים כמזכ"ל האו"ם.
הוא נבחר מחדש לתקופת כהונה נוספת באוקטובר 1986. במהלך שתי הקדנציות שלו הוביל ניסיונות תיווך בין בריטניה לבין ארגנטינה בעקבות מלחמת פוקלנד וקידם את מאמציה של קבוצת קונטדורה להשכין שלום ויציבות באמריקה המרכזית.
כן נטל חלק במשא ומתן לעצמאותה של נמיביה, תיווך בסכסוך בסהרה המערבית בין מרוקו לחזית הפוליסריו, והיה פעיל גם בנושא קפריסין.
תקופת כהונתו השנייה כמזכ"ל האו"ם הסתיימה בסוף 1991.
לאחר תום כהונתו הוסיף פרז דה קוויאר הוסיף למלא תפקידים פוליטיים ודיפלומטיים.
ב-1995 התמודד ללא הצלחה מול אלברטו פוג'ימורי על נשיאות פרו, ולאחר הפסדו עבר להתגורר בפריז.
לאחר התפטרות פוג'ימורי בשנת 2000 מונה דה קוויאר לראש מועצת השרים ושר החוץ בממשלתו של הנשיא הזמני ולנטין פניאחואה, תפקידים שבהם החזיק עד יולי 2001. בשנים 2002–2004 כיהן כשגריר פרו בצרפת.
חוויאג' הן שתי תערובות תבלינים תימניות מסורתיות, המשמשות האחת לתיבול מרק ומנות עיקריות (כמו בשר וקציצות), והשנייה לתיבול קפה.
בדרך כלל יכיל החוויאג' כורכום, כמון, פלפל לבן, כוסברה, ציפורן, חילבה ועלי דפנה.
בנוסף ישנו גם תבלין עיראקי הנקרא "חוויאג' לעוגיות" המשמש בעיקר לאפייה.
תערובת תבלינים המיועדת לתיבול קפה שחור, קפה גישר (משקה תימני מבוסס על קליפות הקפה) או תה.
מקובל לערבב את החוויאג' עם אבקת הקפה לפני ההכנה.
הכמות המקובלת היא כ-5% חוויאג' יחסית לקפה.
ניתן לשנות ולהוסיף מרכיבים אחרים, כגון קימל טחון.
כיוון שלחלק מהמרכיבים יש טעם דומיננטי (בעיקר לציפורן ולאגוז המוסקט) כדאי להתאים את הכמויות והפרופורציות ולשנות לפי הטעם, לדוגמה:
שתי כפות (לא כפיות) זנגביל
חצי כפית עד כפית קינמון
חוויאג' למרק, משמש בעיקר לתיבול מרקי בשר וירקות, אך יכול לשמש גם לתיבול מאכלים נוספים כגון אורז.
3 כפיות גרעיני כוסברה טחונים
2 כפיות פלפל שחור טחון
באזורים שונים בתימן הוסיפו גם כף גרגירי חילבה.
בישראל חלק מחברות התבלינים מוסיפות חילבה.