tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דגמי "אוסטין ג'יפסי" יוצרו ב-בריטניה ובנוסף הורכבו ב-אוסטרליה, ניו זילנד ו- קולומביה.
סך הכול יוצרו 21,208 יחידות.
מרכב השלדה של דגמי ה-"אוסטין ג'יפסי" הוגדרו: "SWB :short wheel base."
רכב שטח - גג פתוח
רכב שטח - גג סגור
אוסטין K5 - היא משאית צבאית בתצורת רכב שטח, מאופיינת על ידי הנעה 4X4, מתוצרת יצרנית הרכב ה-בריטית "Austin Motor Company" אשר יוצרה בין השנים 1941–1945.
משאית ה-"אוסטין K5" שירתה את הצבא הבריטי, ותרמה למאמץ המלחמתי ב-מלחמת העולם השנייה.
בתא הנהג תוכננו 2 מושבים (נהג + נוסע).
סך הכול יוצרו 12,280 יחידות.
דגמי תא מטען פתוח, הובילו תותחים נגד טנקים מסוג "(Ordnance QF 6-pounder QF6)" בגזרת אפריקה הדרומית, בתקופת מלחמת העולם השנייה.
דגמי תא מטען סגור, שירתו את הכוחות הלוחמים במשימות צבאיות שהיו קרויות "(General Service GS)".
אוסטין K2/Y - היא משאית צבאית, הנעה 4x2, מתוצרת יצרנית הרכבה-בריטית חברת "Austin Motor Company" אשר יוצרה בין השנים 1939–1945.
חברת ייצור המטוסים הבריטית Mann Egerton" (Mann, Egerton & Company Ltd.)" שפעלה מ-נוריץ' תרמה את חלקה בייצור המרכב של דגם ה-"אוסטין K2/Y".
דגם משאית ה-"אוסטין K2/Y" שירתה את חבר העמים הבריטי ואת הצבא הבריטי, ותרמה למאמץ המלחמתי ב-מלחמת העולם השנייה, בעיקר כ-אמבולנס צבאי וכמשאית מטען.
אמבולנס צבאי (בתקופת מלחמת העולם השנייה, אמבולנס "אוסטין K2/Y" כונה על ידי חיילי הכוחות הלוחמים של בעלות הברית "Katie")
4 אלונקות או 10 פצועים (במצב ישיבה)
אוסטין אמבסדור היא מכונית משפחתית, 5 דלתות, הצ'בק, אשר יוצרה על ידי קונצרן המכוניות הבריטי "The British Motor Corporation Limited (BMC)", בין השנים 1982–1984.
אוסטין צ'אמפ הוא רכב שטח עם 4 מקומות, בעל הנעה כפולה 4X4, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית "Austin Motor Company" אשר יוצר בין השנים 1951–1956.
רוב יצור ה"אוסטין צ'אמפ" בגרסה הצבאית, היה עבור הצבא הבריטי.
קוד הדגם של משרד ההגנה הבריטי לדגמי "אוסטין צ'אמפ" הוא "75 BE 70".
יכולת גרירה: 250 ק"ג (כולל פגזי ארטילריה)
אוסטין צ'אמפ - גרסה אזרחית
הגרסה האזרחית הייתה קרויה "model WN3"
יצוא חלק ניכר מדגמי הגרסה האזרחית לאוסטרליה
מחיר היחידה בנובמבר 1952 - 750 לירות שטרלינג
מחיר היחידה בנובמבר 1954 - 1,000 לירות שטרלינג
דגמי "אוסטין צ'אמפ" אשר היו בשירות מכבי אש בלונדון ("Fire Armour Ltd of London"), צוידו במכל מים של 60 גלון (227.12 ליטר)
אוסטין לואד סטאר היא משאית בעלת שתי תצורות הנעה: 4x2, והנעה כפולה 4x4.
"אוסטין לואד סטאר" מתוצרת יצרנית הרכבה-בריטית "Austin Motor Company" אשר יוצרה בין השנים 1949–1959.
"אוסטין לואוד סטאר" דגמים מסחריים "K2" ו-"K4"
"Austin K9" - הגרסה הצבאית
טווח מכל דלק מלא: 500 ק"מ
ייעוד "Austin K9" כמשאיות צבאיות
אוסטין היילי 6–100 היא מכונית ספורט, פתוחה, בתצורות: רודסטר, ו-2+2 מושבים, מתוצרת יצרנית מכוניות הספורט הבריטית Austin-Healey , בבעלות חטיבת המכוניות Austin Motor Company , חברת בת של British Motor Corporation (BMC) בשיתוף (joint venture) יצרנית הרכב Donald Healey Motor Company (Healey), אשר יוצרה בין השנים 1956–1959 בבריטניה.
אוסטין מונטגו היא מכונית משפחתית מתוצרת Austin Motor Company אשר יוצרה בין השנים 1984–1988 על ידי הקוֹנְגְּלוֹמֵרָט הבריטי British Leyland (שם מלא: British Leyland Motor Corporation Ltd, ראשי תיבות: BLMC), ובין השנים 1988–1995 על ידי הקונגלומרט Rover Group (שם רשמי: The Rover Group Limited).
"אוסטין מונטגו" הושק ב-25 באפריל 1984.
סוגי מנוע: מנועי בנזין, מנוע דיזל.
אוסטין פרינסס הן סדרות מכוניות סלון ומכוניות שרד מסוג לימוזינה מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Austin Motor Company (שם רשמי: The Austin Motor Company Limited) בשיתוף יצרנית גופי רכבי הנוסעים Vanden Plas אשר יוצרה בין השנים 1947–1968.
אוסטין מטילסון הוא מתאבק אמריקאי ואישיות טלוויזיונית המופיע בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW).
הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו בארגון ההיאבקות Lucha Underground בשם הבמה ויבורה וגם בשם לוצ'סאורוס כמתאבק עצמאי ובארגון AEW.
בעבר, הוא היה חלק מארגון ה-WWE, שבו הופיע בשם ג'ודאס דבלין בתוכנית NXT.
הוא היה דייר בעונה ה-17 של תוכנית הריאליטי האח הגדול, בה סיים במקום החמישי.
מטילסון למד באוניברסיטת קליפורניה, נורת'רידג', וסיים לימודי תואר ראשון ותואר שני בהיסטוריה של ימי הביניים.
בשנת 2012 חתם מטילסון על חוזה בארגון WWE ונשלח להתאמן בליגת ההיאבקות FCW שם קיבל את שם הבמה ג'ודאס דבלין.
ב-1 באוגוסט 2012, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-FCW עם קורי גרייבס והם ניצחו את בריילי פירס ו-CJ פארקר.
בשנת 2012, ארגון ה-FCW הפך לליגת הפיתוח NXT ודבלין הופיע בעיקר במופעים מקומיים.
מטילסון שוחרר בשנת 2014 לאחר פציעה קשה בירך.
מטילסון חזר לענף ההיאבקות המקצועית בשנת 2016, לאחר שלא הופיע מאז שחרורו מארגון WWE.
ב-17 ביוני 2016, הוא ערך את קרב הבכורה שלו בארגון ההיאבקות Millennium Pro Wrestling תחת שם הבמה אוסטין דראבן, כשרשם ניצחון על ראיין ג'יי מוראלס.
ב-30 בספטמבר 2016, תחת שם הבמה ג'אסט ג'ודאס, הוא ניצח את דני דיביין וזכה באליפות MPW במשקל כבד.
בחודש מאי 2016, מטילסון ערך את הופעת הבכורה שלו בארגון לוצ'ה אנדרגראונד כחלק מקבוצת שבט הזוחלים, כשהוא עטה מסכה והופיע בשם הבמה ויבורה.
ב-7 במאי 2016, ויבורה, יחד עם פינדר ודראגו זכו באליפות השלשות של לוצ'ה אנדרגראונד.
הקבוצה איבדה את תואר האליפות לדאנטה פוקס, קילשוט והמאק.
בפרק של לוצ'ה אנדרגראונד ששודר ב-18 ביולי 2018, ויבורה ניצח את ג'וני מונדו.
בפרק של לוצ'ה אנדרגראונד ששודר ב-1 באוגוסט 2018, הדמות ויבורה "נהרגה" בעריפת ראש על ידי טאיה ואלקירי.
מטילסון החל להשתמש בדמות ויבורה גם מחוץ ללוצ'ה אנדרסגראונד ושינה את שם הבמה שלו ללוצ'סאורוס.
ב-17 וב-18 בנובמבר 2017, מטילסון התאבק באירוע של ארגון ההיאבקות House of Hardcore תחת שם הבמה זה וניצח את אלכס ריינולדס בלילה הראשון וניצח גם בלילה השני בקרב משולש את מאט רידל ואת וילי מאק.
ב-25 במאי 2019, מטילסון ערך את הופעת הבכורה שלו בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW) במסגרת אירוע השלם וצפה Double or Nothing כחלק מקרב הקזינו באטל רויאל.
הוא היה אחד משלושת המתאבקים האחרונים שנותרו בקרב, לפני שהודח על ידי אדם פייג'.
שלושה ימים לאחר מכן, התפרסם כי הוא חתם בחברה תחת שם הבמה לוצ'סאורוס.
כעבור חודשיים, הוא הצטוות עם ילד הג'ונגל לקרב זוגות משולש באירוע Fight for the Fallen, שבו הפסידו לדארק אורדר (איוול אונו וסטו גרייסון); קרב זה כלל בנוסף את אנחליקו וג'ק אוואנס.
באירוע All Out, לוצ'סאורוס, יחד עם ילד הג'ונגל ומרקו סטאנט הופיעו לראשונה תחת השם "Jurassic Express", כשהם נחלו הפסד ל-SoCal Uncensored (כריסטופר דניאלס, פרנקי קאזריאן וסקורפיו סקיי).
באירוע Fight for the Fallen (2020), שנערך ב-15 ביולי, ג'וראסיק אקספרס הפסידו בקרב שלושה נגד שלושה ל-The Elite (קני אומגה, מאט ג'קסון וניק ג'קסון).
ב-20 באוגוסט בפרק הספיישל The First Dance של התוכנית השבועית Rampage, ג'וראסיק אקספרס ניצחו את פרייבט פארטי (אייזיאה קאסידי ומארק קוון).
במופע המקדים לאירוע All Out, שנערך ב-5 בספטמבר, ג'וראסיק אקספרס (ג'ונגל בוי ולוצ'סאורוס) ובסט פרנדס (אורנג' קאסידי, צ'אק טיילור ווילר יוטה) ניצחו את הארדי פאמילי אופיס (מאט הארדי ופרייבט פארטי) וההייבריד 2 (אנחליקו וג'ק אוואנס).
ב-5 בינואר 2022 בפרק של התוכנית Dynamite, ג'וראסיק אקספרס ניצחו את הלוצ'ה בראדרס (פנטה אל זרו מיידו וריי פיניקס) וזכו באליפות הזוגות של AEW.
הם רשמו הגנה מוצלחת על חגורות האליפות ב-28 בינואר 2022 בפרק של התוכנית Rampage לאחר שניצחו את פרייבט פארטי (אייזיאה קאסידי ומארק קוון).
באירוע Revolution, שנערך ב-6 במרץ, ג'וראסיק אקספרס שמרו על חגורות האליפות במסגרת קרב זוגות משולש מול reDRagon (בובי פיש וקייל אוריילי) ואת היאנג באקס (מאט ג'קסון וניק ג'קסון).
בקיץ 2015 מטילסון התמודד בעונה ה-17 של האח הגדול.
הוא הודח במהלך השבוע ה-12 וסיים במקום החמישי הכולל.
לפני שהחל את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בנורת'רידג', מטילסון למד בחינוך ביתי.
הוא סיים שני תארים בהיסטוריה, תואר ראשון בשנת 2008 ותואר שני בשנת 2010, בהתמחות בספרות ימי הביניים.
כששהה בבית האח הגדול, מטילסון ניהל מערכת יחסים עם ליז נולן.
מערכת היחסים ביניהם נמשכה חמישה חודשים, לפני שנפרדו בפברואר 2016.
אליפות הזוגות של AEW (פעם אחת) - ביחד עם ג'ונגל בוי
אליפות השלשות של AEW (פעם אחת) - ביחד עם כריסטיאן קייג' וניק וויין
הישגים בארגון ההיאבקות All-Star Wrestling – ASW
אליפות הזוגות של ASW (פעם אחת) - ביחד עם הרעם מג'אלדהאר
הישגים בארגון ההיאבקות Lucha Underground
אליפות השלשות (פעם אחת) - ביחד עם דראגו ופינדר
אליפות MPW במשקל כבד (פעם אחת)
הישגים בארגון ההיאבקות Pro Wrestling Blitz – PWB
אליפות הזוגות של PWB (פעם אחת) - ביחד עם סרפנטיקו
PWI דירג אותו במקום ה-105 מתוך 500 מתאבקים הטובים ביותר לשנת 2020
אוסטין נורת' הוא שחקן אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו בתור לוגן ווטסון בקומדיית המצבים של ערוץ דיסני "זה הסוף שלי" (2014–2015), וגם מתפקידו בתור טופר ת'ורנטון בסדרת הנעורים "חופים של סודות" (2020–הווה) של נטפליקס.
נורת' נולד בסינסינטי, אוהיו, ובבגרותו עבר עם משפחתו לאטלנטה, ג'ורג'יה.
בגיל חמש עשרה, נורת' החל את קריירת המשחק המקצועית שלו ב-2011, כשהופיע במספר תפקידי אורח בסדרות טלוויזיה, בין היתר ב"בית ספר לאמנויות לחימה", "ג'נרל הוספיטל", "החרשנים" ו"תראו את אבא".
בשנת 2014 לוהק נורת' לשחק את התפקיד הראשי בסדרה המקורית של ערוץ דיסני "זה הסוף שלי" שם שיחק את התפקיד הראשי של לוגן ווטסון לצדה של אוליביה הולט.
הסדרה חודשה לעונה שנייה ב-15 בפברואר 2015 והייתה זו לעונה האחרונה.
בשנת 2018, נורת' שיחק בקומדיית הנעורים "All Night" של הולו, שם גילם את דמותו של אוז.
משנת 2020 נורת' משחק את התפקיד הראשי של טופר ת'ורנטון בדרמת הנעורים "חופים של סודות" לצדם של צ'ייס סטוקס, מדלין קליין, מדיסון ביילי, ג'ונתן דייוויס, רודי פאנקו ודרו סטארקי.
הסדרה עלתה לשידור בבכורה בנטפליקס ב-15 באפריל 2020.
בשנת 2023, נורת' ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט הדרמה הרומנטית "אסון יפהפה", המבוסס על הרומן באותו שם מאת ג'יימי מקגווייר שיצא לאור בשנת 2011; הסרט, שיצא לאקרנים ב-12 באפריל 2023, שם שיחק בתפקיד של שאפלי מדוקס.
בשנת 2024, שב לשחק בסרט ההמשך "חתונה יפהפייה" המבוסס אף הוא על ספר ההמשך באותו שם.
+שנהסרטתפקידהערות2023אסון יפהפהשאפלי מדוקס2024חתונה יפהפייה תנועה מהירה אחת קודי
+ שנה סדרה תפקיד הערות 2011 בית ספר לאמנויות לחימה ריקי וויבר פרק: "Ricky Weaver" 2012 ג'נרל הוספיטל בודהי 2 פרקים החרשניםהולנד פרק: "MutANT Farm II" 2013 תראו את אבא...
דיקאן פרק: "See Dad Play Hard to Get" 2014–2015 זה הסוף שלי לוגן ווטסון תפקיד ראשי (2 עונות); 39 פרקים 2015 ג'סי פרק: "The Ghostest with the Mostest" 2018 All Night אוז 4 פרקים 2020–הווה חופים של סודות טופר ת'ורנטון תפקיד ראשי (3 עונות); 26 פרקים
אוסטין קינגסלי סוויפט הוא שחקן קולנוע אמריקאי.
הסרט הראשון בו השתתף סוויפט היה "איש הצללים" שיצא בשנת 2016. אוסטין הוא אחיה של הזמרת-יוצרת טיילור סוויפט.
הוא השתתף בקליפ של שירה "Christmas Tree Farm", משנת 2019, בקליפ של שירה "Anti Hero" לבוש בסדין ומשקפיים.
בשנת 2016, שיחק בסרט "חי את הלילה", בתפקיד מייוות'ר.
סוויפט נולד ב-11 במרץ 1992, בבית החולים רידינג בווסט רידינג, פנסילבניה.
אביו, סקוט קינגסלי סוויפט, הוא יועץ פיננסי במריל לינץ', ואמו, אנדראה גרדנר סוויפט (לבית פינליי), עבדה בעבר כמנהלת שיווק בקרנות נאמנות.
הוא אחיה הצעיר של הזמרת-היוצרת טיילור סוויפט ונכדה של זמרת הסופרן מרג'ורי פינליי.
סוויפט עבר מוויומיסינג, פנסילבניה להנדרסונוויל, טנסי עם משפחתו בגיל צעיר כדי שאחותו תתחיל את קריירת המוזיקה שלה בנאשוויל.
סוויפט סיים את לימודיו באוניברסיטת נוטרדאם בשנת 2015, שם למד קולנוע ושיחק בתפקידים בהצגות כמו Dead Man's Cell Phone ו"שש נפשות מחפשות מחבר".
הוא התמחה בליונסגייט, והיה אחראי על סרטי קולנוע שונים.
הופעת הבכורה שלו הייתה כעורך בסרט המתח "איש הצללים" בכיכובו של פירס ברוסנן.
סוויפט הופיע גם ב"חי את הלילה", בדרמה הפוליטית Embeds מאת מגין קלי, בקומדיית המצבים Still the King, וב-Cover Versions של טוד ברגר.
הוא גם כיכב בסרט העצמאי Braking for Whales משנת 2019, שנכתב על ידי תמין סורסוק ובן הזוג שלה, שון מקיוון.
בספטמבר 2018, הוכרז כי סוויפט לוהק למותחן האימה "אנו מזמנים את החושך".
שנהשםתפקידהערות2016"איש הצללים"לאנס"חי את הלילה"מייוות'ר2018Cover Versionsקירק2019Braking for Whalesג'יי.
שניםשםתפקידהערה2017Embedsקולין2 פרקים"עדיין המלך"טיילרפרק: "Showcase Showdown"
שנהשםאמנ\יתתפקידמקור2009"The Best Day"טיילור סוויפטעצמו2019"Christmas Tree Farm"טיילור סוויפטעצמו
אוסטין פרייס הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הקלע בדן בוס.
פרייס החל את דרכו באוניברסיטת ליהיי בה שיחק ארבע עונות, בהן העמיד 11.5 נקודות, 2.9 ריבאונדים, 1.7 אסיסטים ו-1.4 חטיפות בממוצע למשחק.
בשנת 2017, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA, חתם פרייס לעונה בקופינג סטארס מהליגה השוודית.
פרייס העמיד ממוצעים של 20.2 נקודות, 4.7 אסיסטים ו-4.2 ריבאונדים למשחק.
ביוני 2018, חתם פרייס בלימבורג יונייטד מהליגה הבלגית, שם העמיד ממוצעים של 9.3 נקודות ו-2.6 אסיסטים למשחק.
בשנת 2019, חתם פרייס בברואה מהליגה הבולגרית.
הוא העמיד ממוצעים של 15.6 נקודות ב-43 אחוזים לשלוש, 4.8 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק עד שנעצרה העונה בעקבות מגפת הקורונה.
ב-29 ביוני 2020, חתם פרייס במכבי עירוני רעננה מהליגה הלאומית.
ברעננה העמיד פרייס ממוצעים של 17.4 נקודות ב-38 אחוזים לשלוש, 3.4 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים למשחק, לפני שב-19 במרץ 2021 חתם לחודש בעירוני נס ציונה מליגת העל הישראלית.
בעונת 2020/21 זכה עם קבוצת נס ציונה בגביע היורופקאפ, לאחר שניצחו את טלאס מפולין 74:82.
אוסטין היילי 3000 היא מכונית ספורט, פתוחה, בתצורות: רודסטר, ו-2+2 מושבים, מתוצרת יצרנית מכוניות הספורט הבריטית Austin-Healey , בבעלות חטיבת המכוניות Austin Motor Company , חברת בת של British Motor Corporation (BMC) בשיתוף (joint venture) יצרנית הרכב Donald Healey Motor Company (Healey), אשר יוצרה בין השנים 1967–1959 בבריטניה.
תצורות: 2+2 מושבים, 2 מושבים רודסטר, 2+2 מושבים (גג קבוע), 2 מושבים (גג קבוע)
מנוע בנזין קדמי 6 צילינדרים, בטור, 2,912 סמ"ק מתוצרת "British Motor Corporation" סדרה "BMC C-Series engine"
ג'יימס אוסטין סקוט הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השמיני של מדינת ג'ורג'יה.
מחוזו של סקוט משתרע מהעיר מייקון עד לגבול הדרומי של ג'ורג'יה עם פלורידה.
הוא נבחר לראשונה לקונגרס האמריקאי בבחירות 2010, מטעם המפלגה הרפובליקנית.
טרם היבחרו אל הקונגרס ייצג מחוזות בחירה אחדים בבית המחוקקים בג'ורג'יה, כחבר בית הנבחרים המדינתי.
סקוט נולד בשלהי 1969 באוגוסטה שבג'ורג'יה.
אביו, ג'ים, הוא אורתופד ואמו, בקי, היא מורה במערכת בתי הספר הציבוריים של ג'ורג'יה.
סקוט השלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת ג'ורג'יה עם תואר ראשון בניהול סיכונים וביטוח.
הוא נשיא החברה באחריות מוגבלת "סאות'רן גרופ" (Southern Group), ושותף בחברה "לוקט סטיישן".
בגיל 26 נבחר לראשונה אל בית הנבחרים של ג'ורג'יה כנציג מחוז הבחירה ה-165. במהלך כהונתו בבית הנבחרים המדינתי היה יושב ראש הוועדה לענייני ממשל, והיה חבר בוועדות ההקצבות, הכללים, והמיסוי, שם היה יו"ר ועדת המשנה למדיניות ציבורית.
ב-2001 היה סקוט לרפובליקני הראשון בבית הנבחרים של ג'ורג'יה ששיתף פעולה עם המפלגה הדמוקרטית למען השמטת דגל הקרב של קונפדרציית המדינה של אמריקה מדגל ג'ורג'יה.
סקוט תכנן במקור להתמודד לתפקיד מושל ג'ורג'יה, והכריז על מסע הבחירות שלו למשרה זו בינואר 2009. הוא זכה לתשומת לב לאומית על שצעד למעלה מאלף מייל ברחבי ג'ורג'יה במסגרת מסע הבחירות.
הוא הציג הצעת חוק לביטול האגרה על כביש 400 המדינתי, והוביל את הלחץ הציבורי שהופעל על התובע הכללי של ג'ורג'יה ת'רברט בייקר בדרישה להגיש תובענה ייצוגית נגד הממשלה הפדרלית של ארצות הברית בשל חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה.
באפריל 2010 פרש סקוט ממסע הבחירות לתפקיד המושל, ובמקום זאת התמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית.
סקוט, בסיוע מיליוני דולרים בידי ועדות פעולה פוליטיות, קרא תיגר על חבר הקונגרס המכהן ג'ים מרשל, במחוז הקונגרס השמיני של ג'ורג'יה.
ביום הבחירות הכלליות גבר על מרשל עם 53% מהקולות.
סקוט ועמיתו מג'ורג'יה סנפורד בישופ פעלו יחדיו להבטחת סיוע פדרלי לחקלאים שעסקיהם ניזוקו מאסונות הטבע של 2018 ו-2019, כולל 3 מיליארד דולר לשיפוי נזקים שנגרמו כתוצאה מסערות.
סקוט גינה את ההסתערות על הקפיטול, והשתתף בטקס ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית.
ב-13 באוקטובר 2023, לאחר שיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית קווין מקארתי הודח מתפקידו וסטיב סקליס, שנבחר על ידי המפלגה הרפובליקנית להתמודד על התפקיד, החליט לפרוש מהמירוץ.
סקוט התמודד על המועמדות לתפקיד בבחירות הפנימיות במפלגה מול ג'ים ג'ורדן והפסיד לאחר שקיבל 81 קולות מחברי מפלגתו מול 124 שקיבל ג'ורדון.
אוסטין נואה אברמס הוא שחקן אמריקאי ממוצא יהודי.
אברמס נולד וגדל בסרסוטה, פלורידה שבארצות הברית.
הוא בנם של לורי ובראדלי אברמס, שניהם רופאים.
משפחתו של אביו היא אשכנזית וממוצא יהודי-רוסי ויהודי-בלארוסי.
נחשף לראשונה למשחק בגיל חמש כאשר, אמו רשמה אותו למחנה משחק כדי לעזור להתגבר על הביישנות שלו.
בתפקידו הראשון בתיאטרון, אוסטין גילם את צ'יפ בהפקה של "היפה והחיה".
כמה מהשחקנים שהיוו לו השראה כוללים את הית' לדג'ר, רוברט פטינסון, כריסטופר אבוט, אדם דרייבר, דניאל קלויה וראיין גוסלינג.
בשנת 2011 שיחק לראשונה במותחן הפעולה "שעון מתקתק" בכיכובו של קובה גודינג ג'וניור.
בשנת 2015 שיחק בדרמת המתח "הקרבה" אודות ארבעה נערים מעיירה קטנה בטקסס הנאבקים במצפונם לאחר תאונה טרגית.
בשנים 2015–2016 אוסטין גילם את רון אנדרסון בסדרת הטלוויזיה "המתים המהלכים" במהלך העונות החמישית והשישית.
בשנת 2017, הוא השתתף בסרטו של קייל וילאמובסקי "כל סוף הקיץ" בו גילם את האנטר גורסקי, נער בן 16 מרושע, שמקדיש מעט תשומת לב למושא אהבתו של חברו הטוב קונרד.
עוד בשנת 2017, אברמס שיחק בתפקיד טרוי בסרט הדרמה הקומית "מה עם בראד?".
בשנת 2018, גילם את ג'קסון ברבר בסדרת הטלוויזיה "האמריקאים".
בשנת 2019, שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "סיפורים מפחידים שמספרים בחשכה", בשנת 2019, החל לגלם את דמותו של אית'ן לואיס בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "אופוריה", אשר מבוססת על הסדרה הישראלית באותו שם שיצרו טמירה ירדני, רון לשם ודפנה לוין.
בשנת 2020 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "דאש ולילי" בנטפליקס.
באותה שנה הוא שיחק בתפקיד ראשי בדרמה הרומנטית בהפקת אמזון "קמיקאל הארטס".
בשנת 2022 שיחק בסרט הנעורים "עושות נקמה" מבית נטפליקס, בתפקיד הגברי הראשי בתור מקס ברוסארד, תלמיד יהודי הלומד בבית הספר התיכון ביחד עם דמויותיהן של מאיה הוק וקמילה מנדס.
בשנת 2024 שיחק בסרט "זאבים" לצד ג'ורג' קלוני ובראד פיט.
שנה סרט תפקיד הערות 2011 שעון מתקתק ג'יימס 2012 למצוא את האחת אדם ליפשיץ הצעיר 2013 יחידת גנגסטרים פיט מלכי הקיץ ארון 2015 הקרבה טים ערים של נייר בן סטרלינג 2017 All Summers End האנטר גורסקי מה עם בראד?
טרוי סלואן נערות הטרגדיה קרייג תומפסון אנחנו לא שייכים לכאן דייבי 2018 סוף התיכון ג'יימס פאזל גייב 2019 סיפורים מפחידים שמספרים בחשיכה טומי מילנר 2020 קמיקאל הארטס הנרי פייג'2022עושות נקמהמקס ברוסארדMosquitoקולט רוסדייל2023The Starling Girlבן טיילורThe Lineגטיס אובריאן2024הזאביםקיד2025שעת הנעלמיםג'יימס
תפקיד ראשי (עונה 2); 13 פרקים 2019–2021 החיים עצמם מארק מקיאון 7 פרקים 2020 דאש ולילי דאש תפקיד ראשי; 8 פרקים2024Penelopeסאם
אוסטין הולינס הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
הולינס הוא בנו של ליונל הולינס.
לאחר ששיחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת מינסוטה, הולינס ניסה להיבחר בדראפט 2014 ב-NBA, ולאחר שלא נבחר – חתם בדנן-וולטייר מהליגה הצרפתית השנייה.
בעונתו הראשונה בקבוצה העמיד ממוצעים של 8.5 נקודות, 1.7 ריבאונדים ו-0.7 אסיסטים למשחק, ובעונה שאחריה השתפר והעמיד ממוצעים של 12.5 נקודות, 2.0 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים למשחק.
בקיץ 2015 הצטרף לסגל ברוקלין נטס לליגת הקיץ של ה-NBA.
ב-17 ביולי 2016 חתם בקרהו מליגת העל הפינית, והעמיד ממוצעים של 17.2 נקודות, 4.7 ריבאונדים ו-2.6 אסיסטים למשחק.
בעונת 2017/2018 שיחק בגיסן 46' מהבונדסליגה הגרמנית, והעמיד ממוצעים של 12.0 נקודות, 2.7 ריבאונדים ו-2.0 אסיסטים למשחק.
בעונת 2018/2019 שיחק ברסטה פכטה, העולה הטרייה לבונדסליגה.
הקבוצה הגיעה לחצי הגמר הפלייאוף והודחה על ידי באיירן מינכן שזכתה באליפות, כשהולינס רושם ממוצעים של 16.5 נקודות, 2.7 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים למשחק.
ב-15 ביולי 2019 חתם בזניט סנקט פטרבורג מהליגה המאוחדת של VTB.
ב-16 באוגוסט 2021 חתם בכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית.
ב-27 ביוני 2022 חתם לשנתיים במכבי תל אביב.
אוסטין דייוויס הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כסגן המושל ה-53 של קהיליית פנסילבניה מאז ינואר 2023. קודם לכן ייצג את מחוז הבחירה ה-35 בבית הנבחרים של פנסילבניה בין השנים 2018–2023. דייוויס הוא האפרו-אמריקאי הראשון בתפקיד סגן המושל בפנסילבניה והאדם הצעיר ביותר שנבחר לתפקיד.
דייוויס נולד בעיר מקיספורט (McKeesport) שבפנסילבניה.
בזמן לימודיו התיכוניים ייסד דייוויס ועמד בראש מועצת הנוער המייעצת לראש עיריית מקיספורט ג'יימס ברוסטר.
בתום לימודיו בתיכון האזורי של העיר החל את לימודיו באוניברסיטת פיטסבורג בגרינסבורג, שם השלים לימודי תואר ראשון במדע המדינה בשנת 2012.
בעת לימודיו הגבוהים התקבל אוסטין לעבודה כמתמחה לענייני חקיקה בבית הנבחרים של פנסילבניה.
בגיל 21, העיתון "Tribune Review" הגדיר אותו כ"לוחם בפוליטיקה של עזרה לזולת".
בעבר שירת דייוויס כעוזר בכיר לנציב מחוז אלגני ריץ' פיצג'רלד.
בנובמבר 2014 נהפך דייוויס לחבר הצעיר ביותר ולסגן יושב ראש המפלגה הדמוקרטית במחוז אלגני.
בבחירות מיוחדות שהתקיימו בינואר 2018, התמודד דייוויס על ייצוג מחוז הבחירה ה-35 בבית הנבחרים המדינתי של פנסילבניה.
ביום הבחירות גרף למעלה מ-73% מהקולות וגבר על פאון ווקר-מונטגומרי, מועמד המפלגה הרפובליקנית.
עם היבחרו נהיה לנציג האפרו-אמריקאי הראשון של המחוז בבית המחוקקים של פנסילבניה.
במהלך כהונתו היה חבר בוועדות ההקצבות, שירותי הצרכן, הביטוח והתחבורה.
ב-14 בדצמבר 2021 דווח כי דייוויס עתיד להתמודד על תפקיד סגן מושל פנסילבניה בבחירות 2022, לאחר שנבחר על ידי המועמד המשוער של המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל פנסילבניה, ג'וש שפירו, כעמיתו למרוץ.
החוק בפנסילבניה מחייב את המועמד לתפקיד סגן המושל להתמודד בבחירות מקדימות ללא תלות במועמד למושל.
ב-8 בנובמבר 2022 ניצחו שפירו ודייוויס את מועמדי המפלגה הרפובליקנית דאג מאסטריאנו וקארי דלרוסו בבחירות הכלליות.
דייוויס הפך לאפרו-אמריקאי הראשון שנבחר לסגן המושל ולבן דור ה-Y הראשון שנבחר לתפקיד מדינתי בפנסילבניה.
לאחר שהושבע לתפקידו בגיל 33, דייוויס הוא סגן המושל הצעיר ביותר בהיסטוריה של פנסילבניה.
אוסטין ג'רמיין ויילי הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסנטר בהפועל ירושלים מליגת העל בכדורסל והיורוקאפ.
ויילי למד בתיכון ספיין פארק בהובר, אלבמה, ובשנתה ה שלו העמיד ממוצעים של 27.1 נקודות, 12.7 ריבאונדים ו-2.9 חסימות למשחק.
בקיץ 2016 עבר ללמוד במיאמי, פלורידה ולשחק באקדמיית קונרד באורלנדו.
ויילי דורג במקום ה-27 בכל ארצות הברית וכסנטר השישי בטיבו במחזור 2016 על ידי ESPN.
ב-9 בנובמבר 2016 חתם באוניברסיטת אובורן בעקבות הוריו, שניהם בוגרי האוניברסיטה, וב-16 בדצמבר בחר לוותר על שנתו האחרונה בתיכון ולהתחיל לשחק כדורסל מכללות באובורן.
ויילי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-18 בדצמבר 2016, ורשם 9 נקודות, 3 ריבאונדים ו-2 חסימות בניצחון 76–74 על מרסר.
הוא סיים את שנתו הראשונה עם ממוצעים של 8.8 נקודות, 4.7 ריבאונדים ו-1.3 חסימות ב-18 דקות למשחק.
ב-2 בנובמבר 2017 הודיעה אובורן כי השעתה את ויילי ואת חברו לקבוצה דנג'ל פוריפוי ללא הגבלת זמן, בשל חשדות לזכאותם שהועלו על רקע חקירת ה-FBI בעניינו של עוזר מאמן הקבוצה צ'אק פרסון.
כג'וניור רשם ויילי ממוצעים של 6.9 נקודות, 4.0 ריבאונדים ו-1.3 חסימות למשחק, והעפיל עם אובורן לראשונה בתולדותיה לפיינל פור טורניר אליפות המכללות בכדורסל.
ב-12 בפברואר 2020 רשם ויילי דאבל דאבל של 18 נקודות ו-17 ריבאונדים, לצד 5 חסימות, בניצחון 95–91 בהארכה על אוניברסיטת אלבמה.
בעונתו האחרונה העמיד ויילי ממוצעים של 10.6 נקודות, 9.3 ריבאונדים ו-1.6 חסימות למשחק, שני באזור ה-SEC בכדורים חוזרים.
ויילי לא נבחר בדראפט ה-NBA 2020 וב-2 בינואר 2021 חתם בריזן לודוויגסבורג מליגת העל הגרמנית בכדורסל, אך הופיע במשחק ליגה אחד בלבד וב-20 בינואר עבר לגלדיאטורס טריר מהליגה הגרמנית השנייה בכדורסל, במדיה רשם 14.7 נקודות, 8.8 ריבאונדים ו-1.8 חסימות בממוצע בשישה משחקים.
ב-2022 חתם ויילי בנפטונאס קלייפדה מליגת העל הליטאית בכדורסל.
ב-21 בדצמבר הוא רשם 14 נקודות ושיא קריירה של 24 ריבאונדים בניצחון 80–75 על פרינאו פרינאי.
בעונת 2022/23 רשם בממוצע 10.9 נקודות ו-8.9 ריבאונדים למשחק, וסיים כמלך הריבאונדים של הליגה.
ב-17 ביולי 2023 חתם ויילי בטופאש בורסה מליגת העל הטורקית בכדורסל.
בעונת העמיד ממוצעים של 15.2 נקודות, 10.1 ריבאונדים ו-22.7 נקודות מדד למשחק ונבחר ל-MVP של הליגה הטורקית לאחר שהוביל אותה בשני הנתונים האחרונים, ובליגת האלופות בכדורסל נבחר לחמישיית העונה לאחר שרשם 12.4 נקודות ו-8.9 ריבאונדים למשחק.
ב-3 ביולי 2024 חתם ויילי לשלוש שנים בהפועל ירושלים מליגת העל בכדורסל והיורוקאפ.
ויילי שיחק במדי הנבחרות הצעירות של ארצות הברית, וזכה עימן במדליית זהב בגביע העולם בכדורסל עד גיל 17 2016 ובמדליית ארד בגביע העולם בכדורסל עד גיל 19 2017.
אימו של ויילי, ויקי אור שיחקה בנבחרת ארצות הברית בכדורסל נשים וזכתה עימה באליפות העולם בכדורסל נשים 1990 ובמדליית ארד בטורניר הכדורסל באולימפיאדת ברצלונה (1992).
אוסטין פיי (; 1 ביוני 1876 – 2 באוקטובר 1927) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-35 של מדינת טנסי בין השנים 1923 ל-1927. פיי היה המושל הראשון של טנסי מאז מלחמת האזרחים האמריקאית שנבחר לשלוש כהונות רצופות והראשון שנפטר במהלך כהונתו.
לפני היבחרו למושל, כיהן שני כהונות בבית הנבחרים של טנסי בין השנים 1901 ל-1905.
בתפקידו כמושל, פיי איחד סוכנויות ממשל, ביצע רפורמה במערכת המס ובמערכת ההשכלה הגבוהה, וכן הרחיב את מערכת הכבישים המהירים במדינה.
כהונתו החלה עם גירעון תקציבי של 3 מיליון דולר והסתיימה עם עודף תקציבי.
הוא הקים את הפארק המדינתי הראשון בטנסי וקידם את הקמת הפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז.
בתקופתו גם חל גידול בסמכויותיו של המושל על חשבון כוחם של המחוקקים.
בשנת 1925 חתם פי על חוק באטלר, אשר אסר את לימוד תורת האבולוציה בבתי הספר הציבוריים והוביל למשפט הקופים.
אוסטין פיי נולד במחוז כריסטיאן שבקנטקי, כבנם של אוסטין פיי, חוואי, ושל קורנליה (לבית ליוול) פיי.
הוא למד באוניברסיטת וושינגטון ולי שבלקסינגטון, וירג'יניה, ובקולג' המרכזי שבדאנוויל, קנטקי, ולאחר מכן עבר לקלארקסוויל שבטנסי כדי לעסוק בעריכת דין.
ב-1895 נשא פיי לאישה את סאלי הרסט, ולשניים נולדו שני ילדים.
ב-1900 נבחר פיי למושב של מחוז מונטגומרי בבית הנבחרים של טנסי.
ב-1905 הוא נבחר כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית של טנסי.
ב-1908 ניהל פיי בהצלחה את מסע הבחירות המוצלח של המושל מלקולם פטרסון לבחירה לתקופת כהונה נוספת.
באוקטובר אותה שנה, שותפו של פיי למטה הבחירות, דנקן קופר, ובנו רובין קופר, היו מעורבים בירי בנאשוויל שבו נהרג יריבו הפוליטי של פטרסון, אדוארד קארמק.
בעקבות התקרית, פרש פיי מהפוליטיקה המדינתית ושב לעיסוקו בעריכת דין בקלארקסוויל.
ב-1918 התמודד פיי בבחירות למשרת מושל טנסי מטעם המפלגה הדמוקרטית, ונוצח בהפרש של 12,000 קולות על ידי אלברט רוברטס בבחירות המקדימות.
ב-1922 הביס פיי את המושל לשעבר בנטון מקמילין בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, ואת המושל המכהן, הרפובליקני אלפרד טיילור, בבחירות הכלליות.
כשנכנס פיי לתפקידו, הייתה טנסי בחוב חיצוני של 3 מיליון דולר, וספר החוקים למיסוי התבסס ברובו על מס רכוש.
במדינה היו 393 ק"מ של כבישים סלולים ומעט מאוד גשרים, ומערכת החינוך שלה הייתה מדורגת אחרונה בכמה קטגוריות.
ממשלת המדינה כללה 64 מחלקות שעליהן הייתה למושל שליטה מועטה.
לאחר השבעתו לתפקיד, חתם פיי על חוק הארגון מחדש של הממשל, שאפשר לו לבצע רפורמות.
צעדים אלו מיזגו את 64 מחלקות הממשל המדינתי ל-8 מחלקות מרכזיות שבראש כל אחד מהם עמד מנהל שדיווח ישירות למושל.
צעדי הרפורמה נתנו למושל גם את השליטה בתקציב המדינה.
כדי לעדכן את חוקי המס, חתם פיי על צעדים להפחתת מס הרכוש, והוטלו מיסים חדשים על רווחי תאגידים.
הוא הנהיג מדיניות לתשלום על מיזמים על בסיס מימון קיים ולא על בסיס הנפקת איגרות חוב.
בתום כהונתו כמושל הפך הגרעון של 3 מיליון דולר לעודף תקציבי של 1.2 מיליון דולר.
פיי הטיל מס של 2 אחוזים על דלק למכוניות ואגרה לרישום כלי רכב כדי לממן את סלילת הכבישים.
בעת מותו ב-1927, התרחבה רשת הכבישים של טנסי מ-393 ק"מ ליותר מ-6,400 ק"מ, כולל כביש מהיר אחד שקישר בין ממפיס לבין בריסטול, שתי ערים השוכנות בשני קצותיה של המדינה.
בבחירות של 1924 הביס פיי את מועמד הרפובליקנים תומאס פק ביחס קולות של 152,000 ל-121,238.
במהלך תקופת כהונתו השנייה הפעיל פיי את חוק החינוך של 1925. הוא האריך את שנת הלימודים לשמונה חודשים, הנהיג דרישות לקבלת רישיון הוראה ולסולם שכר למורים, והרחיב את המימון לאוניברסיטת טנסי.
הוקם בית מדרש למורים בקלארקסוויל, שכיום קרוי אוניברסיטת המדינה אוסטין פיי, ומכון חקלאי שכיום הוא .
ב-1925 ייעד פיי את אגם רילפוט שבמחוז אוביון כשמורת ציד ודיג.
באותה שנה הוא הקים את רשות הפארקים המדינתיים והיערות.
במרץ 1925 חתם פיי על חוק באטלר, שאסר על הוראת תורת האבולוציה בבתי הספר של המדינה.
על חוק זה קראו תיגר המורה מדייטון ג'ון סקופס והאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות.
ב-1926 ניצח פיי בבחירות לתקופת כהונתו השלישית לאחר שהביס את היל מקאליסטר בבחירות המקדימות ואת וולטר וייט בבחירות הכלליות.
זמן קצר לאחר השבעתו לתקופת כהונתו השלישית, החל מצב בריאותו של פיי להתדרדר.
אוסטין פיין נפטר בנאשוויל ב-2 באוקטובר 1927 כתוצאה מדימום מוחי.
הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבקלארקסוויל.
על שמו של פיי קרויים אוניברסיטת המדינה אוסטין פיי, וחלקים מהכביש המדינתי מספר 14. במשאל שנערך ב-1981 בקרב 52 היסטוריונים מטנסי, מוקם פיי במקום הראשון מבין כל מושלי טנסי לדורותיהם.
אלכסנדר אוסטין ויליס היה שחקן ומנחה קנדי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו בסרט "גולדפינגר", שם שיחק את סימונס, האדם שאוריק גולדפינגר מנצח במשחק קלפים בסצנת הפתיחה של הסרט.
במקור הוא היה אמור לגלם את פליקס לייטר, אבל ברגע האחרון אייש את התפקיד ידידו סס לינדר.
בקנדה הייתה לו קריירה מגוונת בקולנוע ובטלוויזיה.
הוא שיחק בסרטי קולנוע רבים והנחה מצעדי מוזיקה.
ב-1953 נישא לשחקנית הקנדית , עמה הביא לעולם שני ילדים.
ב-1984 התחתן עם גוון לפורטי, לה היה נשוי עד למותו בגיל 86.
ב-2002 מונה לחבר מסדר קנדה.
אוסטין פרנקלין פייק היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם מדינת ניו המפשייר.
פייק נולד ב-16 באוקטובר 1819 בעיירה הברון שבניו המפשייר, למד במסלול אקדמי, למד משפטים, והוסמך לעריכת דין במחוז מרימק בשנת 1845. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ניו המפשייר בשנים 1850–1852 וכן בשנים 1865–1866, ובשתי השנים האחרונות כיהן כיושב ראש בית הנבחרים של המדינה.
פייק כיהן כחבר הסנאט של ניו המפשייר בשנים 1857–1858, ובשנת הכהונה האחרונה שימש כנשיא הסנאט של המדינה.
במהלך כהונתו בסנאט שימש כיושב ראש ועדת התביעות בקונגרסים ה־48 וה־49.
אוסטין פרנקלין פייק נפטר ב-8 באוקטובר 1886 בעיר פרנקלין שבניו המפשייר ונקבר בבית העלמין של פרנקלין.
בשנת 1850 נישא לאשתו השנייה, קרוליין וייט, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
בתו הלן נישאה לפרנק נזמית' פרסונס, שהיה שותפו של פייק למשרד עורכי דין משנת 1879 ועד מותו.
פרסונס כיהן לימים כנשיא בית המשפט העליון של ניו המפשייר בשנים 1902–1924.
אוסטינטו (Ostinato) הוא מונח במוזיקה המתאר חזרה עיקשת על מוטיב ריתמי או מלודי לאורך זמן.
הכוונה היא לחזרה מדויקת על המוטיב, אולם ההגדרה נכונה גם במקרים בהם חלים בו שינויים קלים, ובלבד שנשמרת תחושת החזרה.
מקור הביטוי באיטלקית: "ostinato" משמעו "עיקש".
המוטיב הריתמי המלווה את הבולרו מאת מוריס ראוול
מוטיב הבס ב"מחול האש" מאת מנואל דה פאיה
מוטיב הסקרצו בפיציקטו אוסטינטו בסימפוניה הרביעית בפה מינור אופוס 36 מאת צ'ייקובסקי
הליווי הקצבי-מלודי של נעימת "הפיל המרקד" מאת הנרי מנציני
מוטיב הליווי הקולי בשיר "Take a Chance on Me" של להקת אבבא
הליווי בקטע "Take Five" מאת פול דזמונד
ליווי הגיטרה הטיפוסי לשירי בלוז
אוסטלגיה (גרמנית: Ostalgie) הוא מונח סוציו-תרבותי בגרמניה, אשר מתייחס להבעת כמיהה או געגועים לפנים מסוימים בתרבות המזרח גרמנית.
המונח הוא למעשה הלחם של המילים Ost (מזרח) ונוסטלגיה.
אחרי נפילת חומת ברלין ב-1989 ואיחוד גרמניה שנה לאחר מכן, מרבית מאפייני המשטר המזרח גרמני נעלמו ותושבי מזרח גרמניה נחפזו לאמץ את אורח החיים המערבי.
בשלב הראשוני, כל המותגים ממזרח גרמניה נעלמו מן המדפים לטובת מוצרים "מערביים", ללא קשר לאיכותם של המוצרים.
ככל שעבר הזמן החלו חלק מתושבי מזרח-גרמניה לשעבר לחוש נוסטלגיה להיבטים מסוימים של חייהם במזרח גרמניה.
אוסטלגיה מתייחסת בייחוד לנוסטלגיה לאספקטים מסוימים של חיי היום יום בגרמניה המזרחית לשעבר, שנעלמו בחופזה לאחר איחוד גרמניה.
גל האוסטלגיה נוצל בשנים האחרונות על ידי בעלי עסקים, אשר החלו לייצר מוצרי אוסטלגיה שונים; ביניהם כאלה המחקים מוצרים שנעלמו לאחר האיחוד.
הופקו גם מסיבות "אוסטלגיה", בהם הופיעו כפילים של אריך הונקר, הושמעה מוזיקה מזרח גרמנית והוגשו מאכלים או מוצרים אופייניים למזרח גרמניה.
למסיבות נכנסו בחינם אנשים שלבשו חולצות של תנועת הנוער של מזרח גרמניה, הנוער הגרמני החופשי (FDJ).
סמל אחר הוא "איש החול", שהיה דמות ידועה בתוכניות הילדים של הטלוויזיה המזרח גרמנית.
בסרטו "הכול אודות צוקר" עוסק הבמאי דני לוי באוסטלגיה עצמה בנימה אירונית, כשהוא מתאר את הקרע בין שני אחים יהודיים, האחד ממזרח והשני ממערב גרמניה.
לתופעת האוסטלגיה קמו מבקרים שטוענים שהעיסוק החיובי בגרמניה המזרחית נוטה להעלים את הפן השלילי שהתקיים בגרמניה המזרחית כגון השלטון האוטוקרטי, השטאזי שתפקד כמשטרה החשאית ופיקח על חיי האזרחים, ההגבלות על חופש התנועה וכך יוצר תדמית חיובית בלתי מציאותית לגרמניה המזרחית.
אוֹסְטֶנְדֶה (בהולנדית: Oostende, בצרפתית: Ostende, נהגה "אוסטָאנד") היא רשות מקומית ועיר על חוף הים הצפוני בבלגיה, במחוז פלנדריה המערבית.
אוסטנדה, שהתפרסמה כעיר קיט, היא העיר הגדולה ביותר על חוף הים הקצר של בלגיה.
אוסטנדה מוזכרת לראשונה בכתובים בימי הביניים, כשהייתה לא יותר מכפר קטן בקצה המזרחי (בהולנדית: oost-einde) של אי קטן וקרוב מאוד לחוף.
למרות קוטנו זכה הכפר במעמד של עיר בסביבות שנת 1265, כשהתושבים קיבלו את הזכות לקיים שוק ולבנות לו מבנה קבע.
מקור ההכנסה העיקרי היה דיג.
חוף הים הצפוני היה מאז ומעולם לא יציב, ובשנת 1395 החליטו התושבים לבנות את הכפר מחדש במרחק מה מהים, ולהגן עליו מהצפות באמצעות סכרים גדולים.
למיקומה האסטרטגי של העיירה לחוף הים היו יתרונות מסחריים, והיא שימשה כנמל, אבל מאותה סיבה היא גם שימשה יעד מבוקש לצבאות זרים שפלשו לאזור.
פעם אחר פעם העיר נכבשה, נהרסה ונבזזה.
במהלך מלחמת שמונים השנה הייתה העיר נתונה במצור במשך שלוש שנים (מיוני 1601 עד ספטמבר 1604), כשהצבא הספרדי ניסה לכבוש אותה מידי כוחות הרפובליקה ההולנדית.
יותר מ-80,000 פצועים והרוגים נמנו במשך אותו מצור.
בסופו של דבר נותרה העיר - שנחרבה כליל - בשליטת ארצות השפלה הדרומיות.
לאחר מכן הפכה אוסטנדה לנמל בעל חשיבות מסוימת, כיוון שהחל ב-1722 סגרו ההולנדים את הכניסה לנמל אנטוורפן (שנמצאת בשטח הולנד).
כיוון שכך, גדלה חשיבותה של אוסטנדה כמוצא אלטרנטיבי לים.
כשעברו ארצות השפלה הדרומיות לשליטת האימפריה האוסטרית, הקים הקיסר קרל השישי את "חברת הסחר של אוסטנדה" (Oostendse Compagnie), שהיה לה מונופול על הסחר של האימפריה עם אפריקה והמזרח הרחוק.
אך כבר ב-1727 נאלצה חברת אוסטנדה להפסיק לפעול, בגלל לחץ מצד הולנד ואנגליה, שלא רצו תחרות על קווי הסחר הבינלאומיים.
נמל אוסטנדה המשיך והתרחב בהדרגה, בין השאר בזכות שיפור קשרי התחבורה עם פנים הארץ.
ב-1838 נבנתה מסילת רכבת לבריסל, אחת הראשונות באירופה היבשתית.
ב-1846 הפליגה המעבורת הראשונה לדובר, והעיר הפכה תחנה חשובה בקשרי התחבורה עם אנגליה (מעמד זה אבד לה כיום - רוב קשרי התחבורה של אנגליה עם היבשת עוברים דרך קאלה שבצרפת, וכן זבריחה, נמלה של ברוז').
מלכי בלגיה ליאופולד הראשון וליאופולד השני, שאהבו לנפוש בחוף ימה של העיר, דאגו לפתח אותה, והקימו בה מונומנטים רבים, ביניהם כנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים.
בעקבות ביקוריהם של בני משפחת המלוכה, הפכה העיר לאתר נופש אופנתי, הוקמו בה בתי-מלון וקזינו, והיא משכה אליה תיירים מכל אירופה.
כיום הידלדלה תנועת התיירים בעיר, כיוון שרוב התיירים מצפון אירופה מעדיפים לנפוש בחופי הים התיכון, שהם חוליים יותר ומזג האוויר בהם חם יותר.
אבל חופי העיר עדיין מהווים מוקד משיכה לתיירות פנים בלגית.
אוסטן סיינט בארב הריסון היה אדריכל ומתכנן ערים בריטי.
הריסון שימש כאדריכל ראשי של מחלקת העבודות הציבוריות בשלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל בשנים 1922-1937, ועומד מאחורי תכנונם של כמה ממבני הציבור הבולטים שנבנו בירושלים ובערים אחרות באותה עת.
כן תכנן מכלולים של מבני ציבור מוכרים בקפריסין, באנגליה ובגאנה.
הריסון נולד בקנט שבאנגליה למשפחה מהמעמד הבינוני-גבוה.
בגיל 12 נשלח ללמוד בפנימייה יוקרתית (Public School).
עם סיום לימודיו ב-1909 שלחו אותו הוריו לקנדה ללימודי הנדסה ימית, אך שם התוודע לתחום האדריכלות ונרשם ללימודי אדריכלות באוניברסיטת מק'גיל במונטריאול.
ב-1913 חזר לאנגליה להמשך לימודי אדריכלות בלונדון.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הבריטי והשתתף במלחמה, בה חווה את זוועת מלחמת החפירות בקרב פשנדל, שבעקבותיו גיבש תפיסה פציפיסטית.
בתום המלחמה עזב את הצבא וחזר להמשך לימודי תכנון עירוני בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
ב-1919 קיבל מינוי בשירות ממשלת יוון בבנייה ובשיקום של מבנים במקדוניה היוונית.
את שהותו ביוון ניצל ללימודי אדריכלות ביזנטית ואסלאמית, וקיבל השראה מסיורים שערך באיסטנבול וברומא והתרשמות מהסגנונות האדריכליים ההיסטוריים שבהם.
ב-1921, עם החמרת המצב הביטחוני ביוון, בוטל מינויו של הריסון והוא חזר ללונדון והצטרף למשרד אדריכלים.
משם יצא לעבודה בהודו לתקופה קצרה בת חודשיים.
ב-1922 עבר לארץ ישראל בשירות ממשלת המנדט, ומונה לאדריכל ראשי של מחלקת העבודות הציבוריות.
במסגרת עבודתו במע"צ תכנן בנייני ממשל, מוסדות חינוך ותרבות, בתי דואר ותחנות משטרה ברחבי הארץ.
בין היתר תכנן את מוזיאון רוקפלר לארכאולוגיה של ארץ ישראל, ארמון הנציב - משכנו ומשרדיו של הנציב העליון, בניין הדואר המרכזי ובית המדפיס הממשלתי בירושלים, בית המשפט בחיפה, בית הדואר המרכזי ביפו ובית הספר החקלאי כדורי בגליל התחתון.
הריסון הושפע רבות מן הסגנון הבינלאומי שרווח באדריכלות תקופתו ושלט בעקרונות סגנון זה, אך כמי שנשבה בקסם המזרח שאף לשלב בבנייניו הירושלמיים והארצישראליים אלמנטים אדריכליים בהשפעות ביזנטיות, אסלאמיות, ממלוכיות ואחרות, שבעיניו הלמו יותר את סגנונן וצביונן של העיר והארץ.
הריסון היה נציג מובהק של האסכולה ה"רגיונליסטית" באדריכלות הקולוניאלית, הגורסת שעל בניין להתחשב בסביבתו, לעשות שימוש מושכל בחומרי בניין מקומיים, ולהימנע מהפניית עורף למסורות מקומיות.
סגנונו האקלקטי של הריסון הוגדר על ידי חוקרי אמנות כ"מודרניזם מזרח-תיכוני", גישה היוצרת בנייה קולוניאלית ייצוגית משילוב מסורות בנייה מקומיות עם יסודות מודרניים.
הריסון התגורר בירושלים במשך 15 שנות שירותו בארץ ישראל, בבית ערבי קלאסי בשכונת אבו תור, בו אירח בשנת 1923 את אלברט איינשטיין בעת ביקורו היחיד בארץ ישראל.
מירושלים נהג הריסון לנסוע לארצות הסביבה ולתור אותן כדי לקבל השראה מן הסגנונות האדריכליים הרווחים במזרח אגן הים התיכון.
ב-1931 התבקש הריסון על ידי רונלד סטורס, שהיה באותה עת מושל קפריסין מטעם השלטון הבריטי (וקודם לכן מושל ירושלים), לתכנן מחדש את בית המושל בניקוסיה לאחר שזה נשרף לחלוטין במהומות אלימות שפשטו בעיר.
סטורס, שבעת כהונתו בירושלים הטביע בצורה ניכרת את חותמו על תכנונה של העיר והכיר היטב את עבודתו של הריסון בתכנון מוזיאון רוקפלר וארמון הנציב, ביקש ממנו להכין תוכנית גרנדיוזית למבנה מונומנטלי ומרשים שידגיש את עוצמתו של השלטון הבריטי.
אבן הפינה נורתה רשמית ב-1932, עוד לפני שנחפרו יסודות המבנה, וזמן קצר לאחר מכן סיים סטורס את תפקידו בקפריסין ועבר לרודזיה.
מחליפו בתפקיד לא חלק עמו את החזון בדבר בית המושל המונומנטלי, והזמין אדריכל אחר להכין תוכנית צנועה וזולה יותר.
תוכניתו של הריסון נגנזה, ומבנה בית המושל של קפריסין בניקוסיה הוקם על פי התוכנית החדשה.
ב-1937 התפטר הריסון ממשרתו בשירות ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, במחאה על מדיניותה שלטעמו העדיפה את היישוב היהודי על פני אוכלוסיית הארץ הערבית.
מידע נוסף מעיד על כך שהריסון התפטר לאחר העדפתו של הנציב העליון ארתור ווקופ למסור את תכנון בית החולים רמב"ם בחיפה לידי הארכיטקט היהודי אריך מנדלסון.
הוא חזר לאנגליה, שם התמודד מול 7 אדריכלים אחרים על תכנונו של קולג' נאפילד באוניברסיטת אוקספורד.
ב-1938 זכה במינוי, וב-1939 הגיש תוכנית אדריכלית להקמת הקולג', שהתבססה על אלמנטים אוריינטליים וים-תיכוניים, בדומה לבנייני הממשל שתכנן הריסון בארץ ישראל.
תוכנית זו נפסלה על הסף בידי תורם הקולג', תעשיין הרכב לורד נאפילד, שלטעמו לא הייתה "אנגלית" דיה ולא הלמה את רוחה של אוקספורד.
הריסון נדרש להגיש תוכנית נוספת, בסגנון אנגלי יותר, ותוכנית זו אומצה בשינויים קלים ועל פיה הוקמו מבני הקולג'.
קולג' נאפילד הוא, ככל הנראה, היצירה האדריכלית היחידה של הריסון בתחומי אנגליה.
בשנות ה-40 נבחר בידי השלטון הקולוניאלי הבריטי לתכנן את הקולג' האוניברסיטאי של חוף הזהב (כיום אוניברסיטת גאנה) במושבה הבריטית חוף הזהב (לימים רפובליקת גאנה).
הוא גם עבד במשך שנים אחדות במצרים ובקפריסין, וב-1945 הכין דו"ח מפורט על תכנונה של העיר ולטה שבמלטה.
ב-1950 השתקע בקפריסין, ולאחר מכן עבר ליוון שם חי עם משפחתו היוונית המאומצת עד יום מותו ב-1976.
הריסון מעולם לא נישא, ולא הביא ילדים לעולם.
במהלך אחד מסיוריו בשנות ה-30 הכיר בקהיר, מצרים את דימיטרי פאפאדימוס, צעיר ממוצא יווני שהתייתם מהוריו בילדותו, ואותו אימץ באופן לא-רשמי כבן.
עם פאפאדימוס, אשתו ובנו התגורר הריסון באתונה בערוב ימיו, ובבית המשפחה נפטר.
לאחר מותו תרמה משפחת פאפאדימוס את ארכיונו המקצועי של הריסון לרשות העתיקות של מדינת ישראל, וכתביו ורישומיו נמצאים כיום בארכיון רשות העתיקות במוזיאון רוקפלר.
זוסמן, איילה, ורוני רייך, "לתולדות מוזיאון רוקפלר בירושלים", אלי שילר עורך, ספר זאב וילנאי, ב', הוצאת אריאל, 1987. עמ' 91-83.
כרמי-מלמד, עדה, ודן פרייס, אדריכלות בפלשתינה-א"י בימי המנדט הבריטי, 1948-1917, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2011. עמ' 125-93.
פוקס, רון, "היסטוריציזם ומודרניזם בירושלים ופשרם", יהושע בן אריה עורך, ירושלים בתקופת המנדט, יד בן צבי, 2003, פרק: אדריכלות בירושלים בתקופת המנדט: היסטוריציזם מול מודרניזם.
פוקס, רון, "מבט מארמון הנציב", אבירם יוסף ואחרים (עורכים), ארץ-ישראל 28, [ספר טדי קולק], החברה לחקירת א"י ועתיקותיה, 2008, עמ' 413-426.
קרויאנקר, דוד, אדריכלות בירושלים, הבנייה בתקופת המנדט הבריטי, כתר, 1989.
"אוסטן סנט בארב הריסון", בתוך: ורד נבון, השדרה - שדרות ירושלים בעיני הצלמים, הוצאת ורד נבון, מהדורה שנייה, אוגוסט 2021, עמ' 77-72.
סר אוסטן הנרי לייארד היה מגלה ארצות, ארכאולוג, היסטוריון של האמנות, סופר, אספן, פוליטיקאי ודיפלומט בריטי, שהתפרסם בזכות חפירותיו בכלח (תל נמרוד).
לייארד נולד בפריז למשפחה ממוצא הוגנוטי.
אביו, הנרי פ"ג לייארד, עבד בשירות האזרחי של ציילון, והיה בנו של דיקן קתדרלת בריסטול צ'ארלס פיטר לייארד.
אמו הייתה ממוצא ספרדי חלקי, ובתו של הבנקאי נתניאל אוסטן.
דודו היה בנג'מין אוסטן, עורך דין לונדוני ואחד ממקורביו של בנג'מין דיזראלי בשנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה ה-19.
לייארד התגורר באיטליה לאורך רוב תקופת ילדותו, קיבל שם חלק מחינוכו, והחל להתעניין באמנות ובמסעות; הוא למד גם בבתי ספר באנגליה, צרפת ושווייץ.
לאחר שש שנים שבהן עבד במשרד של דודו, בנג'מין לייארד, הוא עזב את אנגליה ועבר לציילון מתוך מטרה לקבל מינוי בשירות האזרחי, וב-1839 החל לעבוד תוך כוונה לערוך מסע ברחבי אסיה.
לאחר שנדד במשך חודשים אחדים, בעיקר בפרס, ונטש את תוכניותיו בציילון, הוא חזר לקונסטנטינופול ב-1842 ופגש את השגריר הבריטי, סר סטרטפורד קנינג, שהעסיק אותו במגוון משימות דיפלומטיות בלתי רשמיות בטורקיה האירופאית.
ב-1845, בתמיכת קנינג, עזב לייארד את קונסטנטינופול על מנת לבצע חפירות ארכאולוגיות באשור, שבזכותן קנה את עיקר פרסומו.
הרעיון למשלחת זו נהגה כאשר במהלך מסעותיו למזרח רצה ללמוד עוד על חורבות כלח שעל החידקל, ועל התל הגדול של נינוה ליד מוסול, שנחפר באופן חלקי על ידי פול-אמיל בוטה.
לייארד המשיך לשהות בקרבת מוסול עד 1847, ערך חפירות בנינוה ובכלח, וחקר את מצבם של אנשים שונים; עם חזרתו לאנגליה ב-1848 פרסם בשני כרכים ספר על מחקריו בנינוה.
ב-1849 פרסם נספח גדול שכלל איורים של המונומנטים בנינוה, על מנת להמחיש את העתיקות שתוארו בספרו.
לאחר חודשים אחדים באנגליה, בהם קיבל תואר דוקטור למשפט אזרחי מאוניברסיטת אוקספורד, חזר לייארד לקונסטנטינופול כנספח בשגרירות הבריטית, ובאוגוסט 1849 החל במסעו השמני, בו הרחיב את חקירותיו להריסות בבל ולתילים של דרום מסופוטמיה, ונחשב כמי שגילה בתקופה זו את ספריית אשורבניפל.
ב-1853 פרסם את תיאור עבודתו בספר "Discoveries in the Ruins of Nineveh and Babylon", וגם אליו צירף כרך איורים.
במהלך מסעות המחקר שלו, לעיתים תוך קשיים מרובים, שלח לייארד לאנגליה פרטים נדירים המהווים חלק ניכר מאוסף העתיקות האשוריות המוצג במוזיאון הבריטי.
ב-1866 ייסד לייארד את ה-"Compagnia Venezia Murano", ופתח גלריית זכוכית ונציאנית ברחוב אוקספורד 431. באותה שנה מונה גם לחבר הנאמנים של המוזיאון הבריטי.
לאחר מכן חזר לייארד לעיסוקיו הפוליטיים.
ב-1852 נבחר לפרלמנט הבריטי כמועמד הליברלי של מחוז הבחירה איילסברי שבבקינגהמשייר, ולמשך שבועות אחדים כיהן כתת-מזכיר החוץ, אך לאחר מכן החל לבקר את מדיניות הממשלה, בעיקר בכל הנוגע לניהול הצבא הבריטי.
הוא שהה בחצי האי קרים במהלך המלחמה, והיה אחד מחברי הוועדה שמונתה לחקור את התנהגות חיל המשלוח הבריטי.
ב-1855 סירב להצעתו של לורד פלמרסטון לכהן במשרה שאינה קשורה לשירות החוץ הבריטי, ונבחר ללורד רקטור של אוניברסיטת אברדין.
לאחר שהפסיד בבחירות באיילסברי ב-1857 הוא ביקר בהודו על מנת לחקור את הסיבות לפרוץ המרד ההודי הגדול.
ב-1860 נבחר לכהונה נוספת בפרלמנט, מטעם סאות'וורק, לאחר ששנה אחת קודם לכן נכשל בניסיון לעשות זאת ביורק.
בין 1861 ל-1866 כיהן לייארד בתפקיד תת-המזכיר לענייני מדינה, תחת ראשי הממשלה לורד פלמרסטון וג'ון ראסל.
לייארד מונה לנציב העבודות העליון לאחר שהליברלים בראשות ויליאם גלאדסטון חזרו לשלטון ב-1868, והושבע לחבר המועצה המלכותית.
לייארד התפטר מתפקידו במשרד החוץ ב-1869, לאחר שנשלח למדריד כשגריר כבוד.
באותה שנה נשא לאשה את מרי אניד אוולין גסט, בתה של ליידי שרלוט גסט (היא הייתה בת 25, הוא בן 52).
ב-1877 מונה לתפקיד השגריר בקונסטנטינופול, וכיהן בתפקיד זה עד חזרת גלאדסטון לשלטון ב-1880, כאשר החליט לפרוש מפעילות ציבורית.
ב-1878, עם כינוסו של קונגרס ברלין, הוכתר לייארד לאביר במסדר האמבט.
לאחר פרישתו עבר להתגורר בוונציה, והקדיש את עיקר זמנו לאיסוף תמונות של בית הספר הוונציאני ולכתיבה ותרגום בנושא האמנות האיטלקית, אותו למד אצל ידידו ג'ובאני מורלי.
ב-1887 פרסם ספר על מסעו הראשון למזרח, תוך הסתמכות על רשימותיו מאותה תקופה.
תקציר של הספר פורסם ב-1894, זמן קצר לאחר מותו של לייארד בלונדון, וכלל הקדמה קצרה עם הערותיו של לורד אברדייר.
לייארד נהג גם לכתוב מאמרים עבור אגודות מדעיות שונות.
האוסטפוליטיק הייתה מדיניות שהנהיג קנצלר גרמניה המערבית וילי ברנדט.
מטרת המדיניות היא לחולל שיפור ביחסי גרמניה המערבית ומדינות הגוש הקומוניסטי, באמצעות הסיסמה "שינוי באמצעות התקרבות".
את המדיניות יזם השר לשיתוף הפעולה כלכלי, הסוציאל-דמוקרט אגון באר ב-1963, אך היא קודמה בתקופת כהונתו של הקנצלר ברנדט.
מדיניות זו הביאה להרגעת המתיחות עם מדינות הגוש המזרחי (ביניהן גרמניה המזרחית) וב-1971 הוענק לברנדט פרס נובל לשלום על הישג זה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נחלקה גרמניה לשתיים, פיצול שסימל את המלחמה הקרה: גרמניה המערבית (הגוש המערבי) וגרמניה המזרחית (הגוש המזרחי).
כל אחת מהממשלות טענה כי היא מייצגת את העם הגרמני כולו; גרמניה המערבית טענה כי היא הממשלה הגרמנית היחידה בעלת לגיטימציה דמוקרטית.
בשלהי שנות ה-60 הממשלה הקומוניסטית של גרמניה המזרחית טענה כי אין עוד אומה גרמנית נוספת ברגע שגרמניה המזרחית הקימה אומה "סוציאליסטית".
יישומה הראשון של הדוקטרינה התרחש ב-1957 כאשר סירבה גרמניה להכיר ביוגוסלביה בעקבות קבלת שגריר מזרח-גרמני, אולם בשנות ה-60 התברר כי מדיניות זו לא תעבוד לנצח.
הרפובליקה המערבית כוננה יחסים דיפלומטיים עם ישראל (הסכם השילומים) ב-1965 ובתגובה לכך נותקו יחסיה עם מדינות ערב, אשר בחרו לכונן יחסים דיפלומטיים עם גרמניה הקומוניסטית.
עוד לפני תחילת כהונתו כקנצלר, וילי ברנדט, ראש העיר הסוציאליסטי של ברלין המערבית, רדף כל מדיניות אשר עלולה לקרב את שתי הגרמניות, בדרך כלל מתוך אינטרס של מסחר חוצה-גבולות.
הצעתו החדשה של האוסטפוליטיק קבעה כי דוקטרינת הלשטיין לא תרמה לערעור המשטר הקומוניסטי או בהקלת מצבם של הגרמנים בגרמניה המזרחית.
ברנדט האמין כי עידוד שיתוף פעולה עם הקומוניסטים יטפח יחסים בין הגרמניות ומסחר יערער את הממשלה הקומוניסטית לטווח הארוך.
עם זאת, הדגיש ברנדט, כי האוסטפוליטיק לא תזניח את הקשרים ההדוקים של הרפובליקה הפדרלית עם הגוש המערבי, ארצות הברית ואף את חברותה בברית נאט"ו.
ואכן, בשלהי שנות ה-60, העמדה הבלתי-מתפשרת של דוקטרינת הלשטיין נחשבה למזיקה לאינטרסים של ארצות הברית; יועצים וקובעי מדיניות אמריקאים רבים, בייחוד הנרי קיסינג'ר, דחקו ברפובליקה להתגמש.
במקביל, מדינות אחרות באירופה המערבית נכנסו לתקופה של מדיניות נועזת יותר כלפי המזרח.
כאשר עלתה ממשלת ברנדט לשלטון ב-1969, חששו פוליטיקאים רבים מגרמניה עצמאית יותר, מעין "הסכם רפאלו" מחודש.
בצרפת עלה חשש כי גרמניה תתחזק לאחר דטאנט.
הקלת המתחים שחזתה האוסטפוליטיק התחילה דווקא עם ברית המועצות, המדינה המזרחית היחידה עמה כוננה גרמניה המערבית קשרים דיפלומטיים רשמיים.
ב-1970 חתם ברנדט על הסכם מוסקבה על אודות ויתור השימוש בכוח והכרת גבולות אירופה הנוכחית.
מאוחר יותר באותה השנה, חתם ברנדט על אמנת ורשה בתהליך הכרה רשמי ברפובליקה העממית של פולין.
אמנת ורשה חזרה למעשה על יסודות הסכם מוסקבה אך בעיקר הדגישה את הכרתה של הרפובליקה הפדרלית בקו אודר-נייסה, המציין את הגבול בין גרמניה ופולין.
גרמניה המערבית חתמה על מספר הסכמים נוספים עם מדינות המזרח בעקבות אלו.
ההסכם השנוי ביותר במחלוקת היה אמנת היסוד עם גרמניה המזרחית ב-1972, שכוננה יחסים רשמיים בין שתי הגרמניות לראשונה מאז החלוקה.
המצב היה מסובך בעקבות הטענה של הרפובליקה הפדרלית כי היא מייצגת את העם הגרמני בשלמותו; ברנדט ניסה לעקוף מכשול זה בכך שחזר על הצהרתו מ-1969, לפיה למרות ששתי המדינות קיימות בגרמניה, הן לא יכולות להתייחס זו לזו כאל זרות.
מפלגת האופוזיציה השמרנית הנוצרית-דמוקרטית דחתה את אמנת היסוד בבונדסטאג בטענה כי הממשלה מחלקת עמדות פדרליות בקלות רבה מדי.
ממשלת ברנדט, קואליציה של סוציאל-דמוקרטים ודמוקרטים חופשיים, איבדה חברי פרלמנט לטובת האופוזיציה הנוצרית-דמוקרטית השמרנית במחאה על אמנת היסוד.
לבסוף, אושרה האמנה בפרלמנט הפדרלי ב-11 במאי 1973. על פי אמנת היסוד של הרפובליקה הפדרלית והרפובליקה הקומוניסטית, נעשו חילופי שגרירים בין שתי הגרמניות, שכונו "ייצוגי קבע" מסיבות פוליטיות.
ההכרה ההדדית פתחה דלת עבור השתיים להצטרפות לאו"ם.
ב-6 במאי 1974 התפטר ברנדט באופן מפתיע מתפקיד הקנצלר, על רקע פרשיית הריגול של עוזרו האישי גינתר גיום.
פרשנים פוליטיים מאוחדים בדעתם כי פרשיית הריגול הייתה רק אמתלה נוחה להתפטרות.
לדעתם, הסיבה האמיתית לכך היא תחושת המיאוס שחש ברנדט מהתפקיד, שהביאה להצטברות ביקורת פנימית במפלגה נגד סגנון הנהגתו.
בתור מחליפו של ברנדט בתפקיד הקאנצלר נבחר הלמוט שמידט.
ברנדט עצמו נותר בתפקיד יושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בעקבות מהפכת סתיו העמים הופלה חומת ברלין ב-1989; אירוע שבעקבותיו החלה סדרה של אירועים שבעטיים אוחדה גרמניה מחדש; התהליך היה למעשה הבלעה של גרמניה המזרחית לתחומי גרמניה המערבית, שהביא לרגשות התמרמרות במזרח ולראייה של תהליך האיחוד כ"סיפוח" או "כיבוש".
עד עצם היום הזה ניתן לראות הבדלים בין המזרח למערב בגרמניה המודרנית.
אוֹסְטַפּ בֶּנְדֶר הוא דמות בדיונית של נוכל שרמנטי האהוב על הבריות, שהופיע לראשונה ברומן "שנים עשר כיסאות" מאת הסופרים הרוסים אילף ופטרוב.
רומן זה ראה אור בשנת 1928. בהמשך, הופיע בספר "עגל הזהב".
בהכריזו על עצמו כ"הקומבינטור הגדול", מחפש אוסטפ בנדר סליק של יהלומים שהוטמנו בתוך אחד משנים עשר כיסאות.
העלילה מתרחשת בתקופת הנא"פ בברית המועצות.
בסוף הרומן נרצח בנדר על ידי שותפו, איפוליט מטבייביץ', שלא רצה לחלוק עימו את האוצר שעמדו לחשוף, כביכול.
השם אוסטפ בנדר הפך לשם המייצג נוכלים ברוסיה.
חרף הירצחו בסוף הספר, חוזר ומופיע בנדר ברומן הבא של הסופרים ("עגל הזהב"; 1931), ומזכיר כבדרך אגב שנרצח בעבר, "ומנתחים עמלו קשות כדי להציל את חיי".
הספר הוא סאטירה על החיים הסובייטים.
העלילה עוסקת במרדף של בנדר אחר מיליונר סובייטי החי במחתרת, מתוך שאיפה לזכות בחלק מהונו של האיש.
בנדר מצליח לסחוט את המיליונר, אך עד מהירה מגלה כי בברית המועצות לא ניתן להיות מיליונר חוקי, שכן המשטרה פוקחת עין על כל אזרח.
לסוף, מאבד בנדר את הכסף בניסיון הברחה כושל בגבול רומניה, ונאלץ לחזור לרוסיה.
בנדר אתאיסט מובהק, ודמותו מורכבת.
מחד, הוא מפגין זלזול רב באורח החיים הסובייטי (ואף נחשב "טפיל חברתי" ע"פ השקפת העולם הרוסית), ומאידך, הוא לעיתים קרובות, דבק בעקרונות מרקסיסטים.
עברו של בנדר לוט בערפל; הוא מזכיר כבדרך אגב כי אביו היה נתין טורקי וששמו המלא הוא אוסטפ-סולימאן-ברטה-מריה-בנדר-ביי.
בהערות על כתביהם של אילף ופטרוב מציינים מ.
פלדמן, כי ייתכן שהביטוי מרמז על מוצא יהודי (ככל הנראה מאודסה או עיר-נמל בדרום רוסיה, שם טענו יהודים רבים לאזרחות טורקית בניסיון להתחמק מהשירות הצבאי).
בנדר חולם לנסוע לריו דה ז'ניירו, "עיר חלומותיו", אף על פי שהוא מודה כי מדובר באובססיה חסרת תוחלת.
יבגני וסניק היה ראשון ששיחק את אוסטפ על במת התיאטרון.
הוא שיחק בהצגה זו 650 פעמים.
מגלם הדמות במאי הסרט שנת הפצה איגור גורבאצ'וב אלכסנדר בלינסקי 1966 איגור גורבאצ'וב היה השחקן הראשון לגלם את הדמות והופיע לראשונה בסרט הטלוויזיה 12 כיסאות, ששודר בטלוויזיה הלנינגרדית.
סרגיי יורסקי מיכאיל שווייצר 1968 סרגיי יורסקי היה הראשון לגלם את הדמות בקולנוע והופיע לראשונה בסרט עגל הזהב.
פרנק לנגלה מל ברוקס 1970 פרנק לנגלה גילם את הדמות הפקה האמריקאית 12 כיסאות.
ארצ'יל גומיאשווילי לאוניד גאידאי 1971 גומיאשווילי גילם את הדמות פעמיים: בסרט 12 כיסאות ובסרט קומדיה מימים עברו משנת 1980. איוואן דרבש מיקלוש סינטאר 1974 דרבש גילם את הדמות בהפקה ההונגרית עגל הזהב.
אנדריי מירונוב מארק זכארוב 1976 מירונוב גילם את הדמות בסרט הטלוויזיה 12 כיסאות.
רבים רואים בדמותו בתור העיבוד המוצלח ביותר של בנדר.
ארצ'יל גומיאשווילי יורי קוצ'נריוב1980"הקומדיה מימים עברו" בבימויו של קוצ'נריוב לא נחשבת לעיבוד נאמן למקור.
סרגיי קרילוב ואסילי פיצ'ול 1993 הזמר סרגיי קרילוב גילם את בנדר בסרטו של פיצ'ול חלומותיו של כסיל, כשבנדר כבן 40. גאורגי דלייב אולריקה אוטינגר 2003 גאורגי דלייב, קומיקאי אוקראיני מאודסה, גילם את בנדר בסרט 12 כיסאות.
ניקולאי פומנקו מקסים פאפרניק 2005 פומנקו גילם את בנדר בהפקה הטלוויזיונית 12 כיסאות, ששודרה בינואר 2005. אולג מנשיקוב אוליאנה שילקינה 2006 בשנת 2006 צולמה סדרה בת 8 פרקים בשם עגל הזהב, אך אופן גילום הדמות נחשב לאחד הפחות מוצלחים.
ארם וארדבניאן איגור זייצב 2021 בשנת 2021 שוחרר לאקרנים סרט הקולנוע בנדר: ההתחלה עם ארם וארדבניאן כאוסטפ הצעיר וסרגיי בזרוקוב המגלם את אביו.