tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוניל, שננטש על ידי הוריו, אוניל גודל על ידי סבתו, איתה נאלץ לחלוק מיטה עד גיל 14. הוא החל לעבוד בגיל תשע, כמוכר נקניקיות מחוץ לבית בושת, והחל לשתות אלכוהול בגיל הזה.
אוניל החל את הקריירה המקצועית שלו בנסיונל מליגת העל האורוגוואית, כששיחק בקבוצה הראשונה בין 1992 ל-1995. בעונת הבכורה שלו, בגיל 18, קבוצתו זכתה באליפות הליגה.
בשנת 1996 הוא עבר לאיטליה כדי לשחק במועדון הסרייה א' קליארי, אחד מכמה אורוגוואיים שהצטרפו למועדון באמצעות הסוכן פאקו קאסל.
המועדון ירד לסרייה ב' ב-1997, אך עלה שוב ב-1998. ב-1999, במהלך משחק נגד סלרניטנה, הוא "העביר בין הרגליים" שלוש פעמים את זוכה העתידי בגביע העולם, ג'נארו גאטוזו.
לאחר שקליארי ירדה שוב לליגת המשנה בשנת 2000, אוניל הועבר ליובנטוס תמורת 20 מיליארד לירות (10 מיליון אירו).
בינואר 2002 הוא עבר לפרוג'ה.
הוא סיים את חוזהו בקיץ כדי לחזור לקליארי, ששיחקה בסרייה ב', אך לא שיחק במדי הקבוצה במהלך שהותו הקצרה.
ב-2012 הודה אוניל שמכר שני משחקי סרייה א' כדי לזכות בהימורים.
בינואר 2003 חזר אוניל לנסיונל, אך שיחק במדיה רק חמש פעמים.
הוא פרש מאוחר יותר באותה שנה בגיל 29, עקב השפעות האלכוהוליזם, וחזר לחוות הבקר שלו.
מאוחר יותר שיחק ואימן כדורגל חצי מקצועני בליגות הנמוכות של אורוגוואי.
אוניל שיחק 19 פעמים במדי נבחרת אורוגוואי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-16 ביוני 1993 במשחק שלב הבתים הקופה אמריקה, בניצחון 1–0 על .
הוא נכנס כמחליף לאדריאן פז שבע דקות לסיום המשחק, אך לא לקח חלק בהמשך הטורניר בשל פציעה.
האחרון מבין 19 המשחקים שלו היה במאי 2002 מול בשניאנג.
הוא היה חבר בנבחרת אורוגוואי במונדיאל 2002, אך לא שיחק.
הוא כבש שני שערים במדי הנבחרת, שניהם במשחקי ידידות (נגד ב-1999 ונגד ב-2002).
לאוניל היו שתי בנות ובן, כל אחד מהם מאם אחרת.
החל מדצמבר 2021 שיחק בנו פאביו כקשר הגנתי בקבוצה עד גיל 19 של פניארול, יריבתה של נסיונל.
החל מיוני 2020 הייתה בתו האמצעית מרטינה שחקנית הוקי שדה.
בשנת 2013 כתב אוניל אוטוביוגרפיה בשם Hasta la última gota (עד הטיפה האחרונה).
הוא עבר ניתוח בכיס המרה ביוני 2016 ונאמר לו להימנע מאלכוהול במשך שלוש שנים, אך הוא החל לשתות חודש לאחר מכן.
בפברואר 2017 אמר אוניל שהפסיד את הונו בסך 14 מיליון דולר על "סוסים איטיים, נשים מהירות והימורים", אך לא הצטער על כך שהפך לעני.
באוטוביוגרפיה שלו הוא כתב שהוציא רבע מיליון דולר על 1,104 פרות, לאחר שהשתתף במכירה פומבית של בקר כשהוא שיכור.
אוניל אושפז ביוני 2020 בשל שחמת הכבד.
נאמר לו שאם יתנזר מאלכוהול במשך שנה, הוא יוכל לעבור השתלת כבד ולחיות עד זקנתו.
אוניל נפטר ב-25 בדצמבר 2022, בגיל 49, בבית חולים במונטווידאו, שם היה בטיפול נמרץ עם דימום עקב מחלת כבד כרונית.
פאשה הוא בית בושת מפורסם בקלן, גרמניה, הפועל מתוך בניין בן שתים עשרה קומות.
בית העסק כולל יותר מ-100 חדרים, בהם עובדות כ-120 זונות בכל שעות היממה.
במקום מועסקים כשמונים עובדים נוספים, בהם מאבטחים, אנשי ניקיון, מנהלי חשבונות וכיוצא בזאת, המעניקים שירות ליותר מ-1,000 לקוחות המבקרים במקום מדי יום, מה שזיכה אותו בתואר בית הבושת הגדול ביותר בעולם.
בית הבושת נוסד בינואר 1972 ברחוב הורנשטראסה 2, מחוז , תחת השם "מרכז ארוס", והפך במהרה למוסד הראשון מסוגו שתפס תאוצה כה רבה באירופה.
עיריית קלן ביקשה זה שנים רבות להיפטר מרובע החלונות האדומים שהתפתח במרכז עירה ונודע בשם "ברינקגאסה הקטנה", משום שהוביל לחיכוך תמידי בין צרכני הזנות ובין תושבי האזור.
המקום החדש נחנך על שטח שנמצא בבעלות העירייה, ושכן בפרברי העיר, הרחק מלב המטרופולין ומעיני תושביה.
על אף שהזונות שעבדו קודם לכן בברינקגאסה הקטנה הביעו את התנגדותן לסילוקן מאזור עבודתן ואף תבעו את העירייה, נדחו כל עתירותיהן בידי .
פעילותו של בית העסק זכתה לשגשוג רב עד לסוף שנות ה-70, אז החל קהל הנשים שעבדו בזנות להעביר את פעילותן למועדוני לילה פרטיים שהציעו תגמולים מפתים יותר בתמורה לשירותיהן.
לאחר שנים רבות בהן דשדש העסק הטיל בית המשפט ב-1995 צו המורה על סגירתו לאלתר ו שנועדה לשלם את חובותיו.
באותה העת נערך שיפוץ כללי במקום ושמו שונה לפאשה בידי היזם הרמן מולר, חידושים שסייעו להשיב את מספר הלקוחות הגדול שפקד את העסק בראשית דרכו, ויחד איתם גם את נותנות השירות.
כחלק מבניית תדמיתו החדשה נוספו לבניין בעת השיפוץ חדרים נוספים, כך שהכיל בסך הכל כ-126 מהם, בנוסף למסעדה, סלון יופי, חנות בוטיק, מכבסה, מכון שיזוף, ומספר ביסטרואים.
כמו כן החל העסק לפרסם עיתון משלו.
נשים מרחבי העולם הגיעו לגרמניה בכדי לעבוד במקום, שהודיע בפרסומות השונות ששודרו אודותיו כי ידאג לפצות כל לקוח אשר יחוש חוסר שביעות רצון כלשהו במהלך ביקורו.
מייסד המקום, הרמן מולר, ומנהל בית הבושת לשעבר, ליאו אי, נידונו לשלוש שנות מאסר כל אחד ב-4 בספטמבר 2017 בגין השתמטות ממס בגובה של כמיליון אירו שהתבצעה דרך עסקי המקום.
למחרת היום פשט על הבניין כוח משטרתי בסדר גודל של כ-250 אנשים, ועל אף שהתובע האחראי על המקרה סירב להרחיב אודותיו, אמר כי המבצע נערך בשל חשד לפשעים חמורים שהתבצעו במקום.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-21 נרצחה זונה תאילנדית בת 28 בשם "קאט" בחדרה שבקומה השלישית של הבניין.
הרוצח, סטודנט בן 20 בשם ציהאן בי, דקר אותה שלושים פעמים בפלג גופה העליון וכן בבטנה, בטרם ניסה להימלט ונתפס בידי שני מאבטחים.
שוטרים שהגיעו לזירה מצאו את המנוחה מתבוססת בשלולית דמה ועצרו את בי, שטען להגנתו כי ניסה לשדוד אותה מאחר שהזדקק לכסף לשם תיקון רכבו, אך דקר אותה לאחר שלחצה על כפתור המצוקה שבחדרה.
הוא נידון לעונש מאסר בן שש שנים ותשעה חודשים.
במהלך פשיטה משטרתית שנערכה על בית הבושת ב-2005 נתפסו אקדח וכמות קטנה של קוקאין.
כמו כן נעצרו כ-23 בני אדם, רבים מתוכם בחשד לעבירות הגירה ושהות לא חוקית.
בנוסף נתפסו ארבע זונות אשר עבדו במקום למרות שהיו קטינות בנות 14–15. בית העסק, עם זאת, לא הואשם בעקבות העסקתן, מאחר שהנערות, שהגיעו ככל הנראה מטוגו או מגאנה אך בכל מקרה מאפריקה, נראו מבוגרות יחסית לגילן ואף נשאו עמן דרכונים מזויפים שהצביעו על היותן בגירות כחוק.
מאוחר יותר באותה שנה שכרו שתי נשים בנות 19 ו-29 שני חדרים נפרדים באחת הקומות במקום ופרסמו מודעות אינטרנטיות בהן הכריזו על כוונתן לשלם כ-50 אירו לכל גבר שיגיע אליהן על מנת לשכב עמן.
מטרתן הייתה לערוך תחרות זו עם זו בנוגע למי מהן תצליח לשכב עם יותר גברים.
לבסוף הן קיימו יחסי מין במשך 11 שעות רצופות עם סך של כ-115 גברים, כאשר 1,400 אחרים נאלצו לעזוב את המקום בידיים ריקות.
הפרשה נודעה לשמצה והתפרסמה למחרת היום בעיתון הגרמני "בילד", כאשר שתי הנשים טענו כי השתמשו בכספן האישי על מנת לשלם לגברים ולא קיבלו תגמולים כלשהם מבית הבושת או מהעיתונים שסיקרו את הסיפור.
בהמשך החלה הצעירה מביניהן, נטלי שורן בת ה-19, לעבוד בבית הבושת.
לקראת תחילתו של מונדיאל 2006 קמו מספר מחאות מצד אוכלוסיית המוסלמים בגרמניה, שהאשימו את בית הבושת בתליית כרזת ענק באורך של כ-24 מטרים וברוחב של כ-8 מטרים על צד הבניין שמתוכו פעל, בו נראתה אישה עירומה למחצה לצד כל דגלי המדינות המשתתפות באירוע העולמי, ובהן מספר אומות מוסלמיות.
המוחים השוו בין המקרה לבין פרשת קריקטורות מוחמד, ואף שלחו קבוצה בת כ-30 אנשים חמושים בסכינים ואלות לשערי המקום.
בתגובה השחירה הנהלת המקום את דגליהן של המדינות איראן וערב הסעודית, אך הותירה את דגלה של תוניסיה.
כעבור שנה, בספטמבר 2007, ניסה לקוח טורקי בן 27 להצית את בית הבושת לאחר שמוקדם יותר באותו היום היה מעורב בוויכוח עם אחת הזונות.
מספר שעות לאחר מכן חזר למקום עם עשרה משותפיו והדליק כמות גדולה של בנזין ששפך באזור הכניסה.
הוא נעצר כשבידיו מספר בקבוקי תבערה ונידון לשנתיים מאסר על-תנאי.
שלושה סדרנים המועסקים במקום נידונו בפברואר 2010 למאסר על-תנאי בן 18 חודשים, לאחר ששנתיים קודם לכן תקפו לקוח אלבני שניסה להיכנס לתוך המקום על אף שהוטל עליו איסור לעשות כן בידי ההנהלה.
בית הבושת פרסם מודעה פרובוקטיבית במרץ 2007 בה נכתב כי .
התרגיל השיווקי נועד לפרסם הנחה חדשה שהחליטה הנהלת המקום להנחיל לאזרחי גרמניה, בה אזרחים ותיקים יקבלו הנחה של כ-50 אחוזים על שירותי המקום בהצגת תעודת מזהה ובמהלך שעות הלילה בלבד.
כעבור שנה הציעה הנהלת המקום כניסה בחינם לבית הבושת ולמועדון הלילה הנמצאים בבניין של בית העסק, הצעה שתוקפה נועד להימשך לנצח, לכל גבר שיקעקע את הסמל של המקום על זרועו.
להפתעתם, יותר מ-40 לקוחות קיבלו את הצעתם.
בעקבות מגפת הקורונה נאלץ בית הבושת להצהיר על פשיטת רגל בספטמבר 2020. הזנות אף הוצאה מחוץ לחוק באופן זמני במדינת נורדריין-וסטפאליה, מה שהוביל את הרשויות להטיל צווי סגירה עוקבים בני שבועיים על המקום.
הגבלות אלו, לדברי הבעלים החדשים, ארמין לובשייד, הפכו את ניהול העסק לבלתי אפשרי וביטלו כל תוכנית כלכלית שניסו אנשיו לבנות.
בית הבושת נפתח בשנית ב-18 במרץ 2022 לאחר שעבר שיפוץ יסודי.
בית הבושת מכיל כ-126 חדרים הנפרסים על פני 7 קומות, כך שבכל עת מספר הזונות המרבי השוהה במקום עשוי להיות זהה למספר החדרים או קטן ממנו.
כל זונה נדרשת לשלם עמלה יומית בגובה של כ-180 אירו להנהלת המקום, הכוללת בתוכה את שכירות החדר אותו היא מקבלת, ארוחות מלאות, טיפול רפואי, וכן מס רשויות בסך 26 אירו אותו חייב כל אדם העוסק בזנות לשלם מדי יום לידי המדינה.
תפוצת הזונות רחבה והן מגיעות מכל רחבי תבל, כש-30 אחוזים מתוכן הן גרמניות.
הזונות יושבות לרוב מחוץ לחדריהן ומתמקחות עם עוברים ושבים המשוטטים בין המסדרונות לגבי סוג השירות שהן מוכנות לספק ומחירו.
חלק מהן גרות בחדרים המושכרים ואילו אחרות שוכרות חדר נוסף בו הן ישנות.
מעטות מהן גרות בדירות חיצוניות ברחבי קלן.
המקום פתוח בכל שעות היממה והלקוחות המגיעים אליו נדרשים לשלם עמלת כניסה בסך של כ-5 אירו.
לאחר הכניסה רשאים הלקוחות לגשת לכל הזונות באשר הן, אשר עובדות באופן עצמאי ושומרות את כל הכסף המתקבל בידיהן, ולהתמקח עמן ישירות.
אחת הקומות מיועדת לזונות המציעות את שירותיהן בתמורה למחירים נמוכים במיוחד, והקומה השביעית מיועדת לטרנסג'נדריות.
הסרט השוודי "כמו פאשה" אשר התפרסם באנגלית תחת השם "עולם החלומות: בית הבושת הגדול ביותר" הוא סרט תיעודי בבימויו של המסקר את בית הבושת ומציג צילומים בלעדיים אשר צולמו מתוכו לאורך שלוש שנים.
בסרט מוצגים ראיונות עם מנהלי המקום, עובדיו, ואף עם חלק מהזונות והלקוחות.
פאת ערווה (בלועזית: מרקין) היא פאה נכרית המכסה את אזור כף הערווה.
פאות ערווה נלבשו על ידי עובדות מין לאחר גילוח הערווה שלהן, והן משמשות כיום כפריטים דקורטיביים ארוטיים על ידי גברים ונשים כאחד.
"Oxford Companion to the Body" מתארך את מקורה של פאת הערווה לשנות ה-50 של המאה ה-15. לפי הפרסום, נשים היו מגלחות את שיער הערווה שלהן לצורך היגיינה אישית וכדי להילחם בכיני ערווה, ואז שמו מרקין.
כמו כן, עובדות מין היו לובשות מרקין כדי לכסות סימני מחלה, כגון עגבת.
המילון האנגלי של אוקספורד מתארך את השימוש הכתוב הראשון במונח לשנת 1617. המקור מגיע כנראה מהמילה "מלקין", כינוי גנאי לאישה צעירה מהמעמד הנמוך, או "ממריקין", צורת חיית מחמד של השם הפרטי הנשי "מרי".
שחקניות סרטים עושות שימוש במרקין למנוע חשיפה לא מכוונת של איברי המין במהלך סצנות עירום או עירום למחצה.
הנוכחות של המרקין מגינה על השחקנית מפני ביצוע עירום "פרונטלי מלא" בשוגג, מה שיכול לעזור להבטיח שהסרט ישיג דירוג MPAA פחות מגביל.
ניתן להשתמש במרקין גם כאשר לשחקנית יש פחות שיער ערווה מהנדרש כמו לניצבים שביצעו ריקוד בעירום בסרט "הג'וב הבריטי".
איימי לנדקר לבשה מרקין בסרט "יהודי טוב" (2009) לסצנת שיזוף בעירום; שעווה בביקיני לא הייתה נפוצה ואופנתית ב-1967, מועד ההתרחשות של עלילת הסרט.
לוסי לולס קיבלה מרקין לסדרת הטלוויזיה "Spartacus: Blood and Sand" משנת 2010, אך לא השתמשה בו.
בראיון ל-"Allure", קייט וינסלט סיפרה כיצד סירבה ללבוש מרקין בסרט "נער קריאה".
בשבוע האופנה בסאו פאולו בשנת 2010, חברת העיצוב Neon הלבישה דוגמנית עירומה בפלסטיק שקוף.
לדברי המעצבת, הדוגמנית ענדה פאת ערווה כדי לגרום לה להיראות טבעית יותר.
ג'ינה גרשון חשפה בראיון שלבשה מרקין בסרט "קילר ג'ו".
בפרשנות האודיו של הבמאי של "הנערה עם קעקוע הדרקון", הבמאי דייוויד פינצ'ר דן כיצד השחקנית רוני מארה השתמשה במרקין לאחר שאמרה לו שבספר הדמות אדמונית טבעית וצבעה את שיערה שחור.
כתוצאה מכך, המרקין שלבשה היה אדום.
לקראת יציאת הסרט ביפן, פינצ'ר הצהיר: "אני מאמין שביפן היינו צריכים לשים פסיפס מעל זה כי ערווה מזויפת נחשבת...
בסרט האיטלקי "La Pelle" ("העור"), המתרחש בזמן כיבוש בעלות הברית של נאפולי לאחר מלחמת העולם השנייה, מכינים מרקין בלונדיני כדי שהזונות המקומיות יראו בלונדיניות עבור חיילי ארצות הברית.
בסדרת הטלוויזיה "מפרשים שחורים", ג'סיקה פארקר קנדי חבשה פאת ערווה.
בסרט "The Greasy Strangler", הדמות ג'נט לבשה מרקין.
פאתה או האחים פאתה הוא שמם של עסקים צרפתיים שונים שנוסדו ונוהלו במקור על ידי האחים פאתה מצרפת החל משנת 1896. בתחילת שנות המאה ה-20, פאתה הפכה לחברת הציוד והפקות הקולנוע הגדולה בעולם, כמו גם למפיקה הגדולה של תקליטים לפטיפון.
בשנת 1908, פאתה המציאה את יומן הקולנוע שהוצג בבתי הקולנוע לפני הסרט העלילתי.
פאתה היא חברת הפקה והפצת סרטים גדולה, המחזיקה במספר רשתות בתי קולנוע באמצעות חברת הבת Pathé Cinemas ורשתות טלוויזיה ברחבי אירופה.
זוהי חברת הסרטים השנייה הוותיקה ביותר הפועלת אחרי חברת הסרטים גומון , גם היא צרפתית, שהוקמה ב-1895.
החברה נוסדה בשם Société Pathé Frères (חברת האחים פאתה) בפריז, צרפת ב-28 בספטמבר 1896, על ידי ארבעת האחים שארל, אמיל, תאופיל וז'אק פאתה.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, פאתה הפכה לחברת הציוד וההפקה הקולנועית הגדולה בעולם, כמו גם ליצרנית גדולה של תקליטי פונוגרף.
הכוח המניע מאחורי תפעול הסרטים ועסקי הפטיפונים היה שארל פאתה, שעזר בפתיחת חנות פונוגרף ב-1894 והקים מפעל לפטיפונים בשאטו בפאתייה המערביים של פריז.
האחים פאתה החלו למכור פונוגרפים של אדיסון וקולומביה וגלילי פונוגרף (גלילי פונוגרף הם המדיום המסחרי הקדום ביותר להקלטה והפקה של סאונד) מאוחר יותר.
האחים עיצבו ומכרו פטיפונים משלהם ששילבו בהם אלמנטים של מותגים אחרים.
זמן קצר לאחר מכן, החלו לשווק גם רשומות צילינדר מוקלטות מראש.
עד 1896 לאחים פאתה היו משרדים ואולפני הקלטות לא רק בפריז, אלא גם בלונדון, במילאנו ובסנקט פטרבורג.
פאתה ייצרה תקליטי צילינדר עד 1914 בערך.
בשנת 1905, האחים פאתה נכנסו לתחום ההולך וגדל של תקליטי דיסקים.
בצרפת הפכה פאתה למפיצה הגדולה והמצליחה ביותר של תקליטי צילינדר ופטיפון.
עם זאת, אלה לא הצליחו להתקדם לשווקים זרים כמו בריטניה וארצות הברית שבהם מותגים אחרים כבר היו בשימוש נרחב.
בדצמבר 1928, נכסי הפטיפון הצרפתי והבריטי של פאתה נמכרו ל"חברת גרפופון קולומביה" הבריטית.
ביולי 1929 מוזגו הנכסים של חברת התקליטים האמריקאית פאתה לתוך "תאגיד התקליטים האמריקאי" החדש שהוקם התוויות והקטלוג של פאתה ו"פאתה-מרקוני" עדיין שורדים, תחילה כטביעת EMI וכעת היורשת של EMI, פרלופון.
כשעסקי הפטיפון הפכו למצליחים, פאתה ראתה את ההזדמנויות שמציעות אמצעי הבידור החדשים ובמיוחד באמצעות תעשיית סרטי הקולנוע הצעירה.
לאחר שהחליטה להרחיב את עסקי התקליטים ולכלול בהם ציוד קולנוע, החברה התרחבה באופן דרמטי.
בשנת 1896, מיטשל מארק (Mitchel H.
Mark) מבאפלו, ניו יורק, הפך לאמריקני הראשון שייבא סרטי פאתה לארצות הברית, שם הם הוצגו בתיאטרון Vitascope.
בשנת 1907 רכשה פאתה את הפטנטים של האחים לומייר ולאחר מכן החלה לעצב מצלמת אולפן משופרת וליצור מלאי סרטים משלהם.
הציוד המתקדם מבחינה טכנולוגית, מתקני העיבוד החדשים שנבנו בוונסן (Vincennes) בפרבריה המזרחיים של פריז, והמכירות האגרסיביות שלהם בשילוב עם מערכות הפצה יעילות אפשרו להם לכבוש נתח עצום מהשוק הבינלאומי.
הם התרחבו לראשונה ללונדון ב-1902, שם הקימו מתקני הפקה ורשת של בתי קולנוע.
עד 1909, פאתה בנתה יותר מ-200 בתי קולנוע בצרפת ובבלגיה ועד לשנה שלאחר מכן היו להם מתקנים במדריד, במוסקבה, ברומא ובניו יורק בתוספת אוסטרליה ויפן.
מעט מאוחר יותר, הם פתחו בורסת סרטים בבפאלו, ניו יורק.
באמצעות חברת הבת האמריקאית שלה, היא הייתה חלק מקרטל הייצור MPPC בארצות הברית.
החברה השתתפה בקונגרס הקולנוע בפריז בפברואר 1909 כחלק מתוכנית ליצירת ארגון אירופי דומה.
היא פרשה מהפרויקט בפגישה השנייה באפריל, אשר ערערה אנושות את ההצעה.
לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, פאתה שלטה בשוק של אירופה במצלמות קולנוע ובמקרנים.
ההערכה היא שבזמן מסוים, 60 אחוז מכל הסרטים צולמו בציוד של פאתה.
בשנת 1908, הפיצה פאתה את Excursion to the Moon מאת סגונדו דה חומון (Segundo de Chomón), חיקוי ל"מסע אל הירח" של ז'ורז' מלייס.
פאתה ומלייס עבדו יחד ב-1911. ז'ורז' מלייס יצר סרט "חלומו של הברון מינכהאוזן", סרטו הראשון שהופץ על ידי פאתה.
מערכת היחסים של פאתה עם מלייס התכווצה, ובשנת 1913 פשט מלייס את הרגל, וסרטו האחרון מעולם לא יצא לאקרנים על ידי פאתה.
רשימה של הנכסים הנוכחיים והקודמים של פאתה.
Pathé Cinemas (רשת בתי קולנוע)
Pathé Films (הפקת סרטים עם יחידות בצרפת ובבריטניה; מפיצה בצרפת, בבריטניה ובשוויץ, עם קטלוג של למעלה מ-800 סרטים)
Pathé Live (מפיץ של קולנוע לאירועים)
Pathé Sport נקנתה ב-1998, נמכרה ב-2002 לקבוצת Canal+.
Voyage נקנתה ב-1997, נמכרה ב-2004 לערוצים הבינלאומיים של פוקס.
בתי הקולנוע Vis Pathé נמכרו ב-2010 ל-UCI Italia.
GP Archives (בעלות של 42.5%, מכר את מניותיה ב-2019 לגאומונט
פבאו מיליאבאץ (בקרואטית: Pavao Miljavac; 3 באפריל 1953 - 6 בדצמבר 2022) היה גנרל ופוליטיקאי קרואטי אשר כיהן כראש המטה הכללי הקרואטי בין השנים 1996–1998, כשר ההגנה בין השנים 1998–2000, וכחבר הסאבור בין השנים 2000–2003.
מיליאבאץ שרת בצבא קרואטיה, וב-11 בנובמבר 1996 מונה לראש המטה הכללי הקרואטי בידי פרניו טוג'מן.
הוא כיהן בתפקיד עד 14 באוקטובר 1998, אז מונה לשר ההגנה בממשלתו של זלטקו מטשה.
הוא כיהן בתפקיד עד התפרקות ממשלתו של מטשה בסוף שנת 1999. בינואר 2000, הוא התמודד בבחירות לסאבור (הפרלמנט הקרואטי) מטעם מפלגת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי, ונבחר לסאבור.
במהלך הקדנציה שלו הוא עזב את מפלגת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי, ויחד עם חברים נוספים הקים את מפלגת האיחוד הדמוקרטי.
בהמשך, הוא עזב את האיחוד הדמוקרטי וחזר לאיחוד הדמוקרטי הקרואטי.
בבחירות שנערו ב-2003 הוא לא נבחר מחדש לסאבור.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה, מיליאבאץ הקים מפעל עץ בנוביגראד נה דוברי.
הוא נפטר בזגרב ב-6 בדצמבר 2022.
מועדון הכדורגל פבוריט הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר ויבורג שבמחוז לנינגרד שנוסד בשנת 1982.
המועדון נוסד בשנת 1982 על ידי יורי ברנוב, אלכסיי רדקוב ואלכסנדר פטרוב.
תחילה הייתה זו אגודת ספורט שנועדה למשוך צעירים לענף הכדורגל.
מדי שנה גדל מספר האנשים שביקשו לשחק כדורגל, ולא היה מספיק מקום לאימונים.
לבסוף, מנהלו של אחד מבתי הספר של ויבורג, סרגיי אלכסייב, הציע לראשי הקבוצה לבנות מועדון חדש במרתף בית הספר.
בתחילת שנות התשעים פתחו ראשי המועדון עסק משלהם.
פטרוב ורדקוב הפנו את רוב ההכנסות מיזמות לפיתוח מועדון פבוריט.
במקביל, החלו למשוך ספונסרים אחרים לתמוך במועדון.
בתחילת שנות התשעים הופיעו מחלקות כדורעף וטאקוונדו.
בשנת 1993, ניקולאי שישקין מונה למנכ"ל, ובמחצית השנייה של שנות התשעים הופיעו מחלקות אגרוף, ספורט מוטורי, אמנויות לחימה ואתלטיקה.
המועדון מתמודד בליגה הרוסית השלישית ובאליפות מחוז לנינגרד (זכה בה 9 פעמים) וכן השיג 10 זכיות בגביע המחוז ושתי זכיות בסופר קאפ המחוזי.
בהרכב הקבוצה שיחקו בשנים שונות אנטון פרושין (ששיחק במדי טוסנו) ורומן איגנאטוב (ששיחק במדי זניט וגם בדינמו).
הקבוצה מארחת את משחקי הבית באצטדיון אוונגרד, המכיל 3,500 מושבים.
פָאשְׂייֵן (בכתב סיני: 法显; ) היה נזיר בודהיסטי סיני ומתרגם שהלך ברגל מסין של תקופת שושלת ג'ין ל להשיג .
כשהחל את מסעו בערך בגיל 60, הוא הלך מערבה לאורך היבשה בדרך המשי, וביקר באתרים בודהיסטים במרכז, דרום, ודרום-מזרח אסיה.
המסע והחזרה ארכו משנת 399 עד שנת 412, שמתוכם שהה פאשיין 10 שנים בהודו.
תיאורו של פאשיין על עלייתו לרגל, ה"פֿוֹגְווֹגִ'י" או "תיעוד הממלכות הבודהיסטיות", הם תיעוד עצמאי בולט של הבודהיזם המוקדם בהודו.
הוא חזר לסין עם מספר רב של טקסטים בסנסקריט, שתרגומם השפיע רבות על הבודהיזם המזרח אסיאתי ומספק את התאריך המאוחר ביותר לשמות היסטוריים, אירועים, טקסטים ורעיונות רבים.
פאשיין נולד בשאנשי במאה ה-4 תחת של תקופת .
קיימת טענה ששם הלידה שלו היה גונג סהי.
מאוחר יותר הוא אימץ את השם פאשיין, שפירושו המילולי "פאר הדהרמה".
שלושה מאחיו הגדולים מתו צעירים.
אביו, שחשש שאותו גורל יחול עליו, הסמיך אותו לנזיר מתחיל בגיל שלוש.
בשנת 399 לספירה, בערך בגיל 60, פאשיין היה בין עולי הרגל המוקדמים ביותר להודו.
הוא יצא מ, בירת הבודהיסטית, יחד עם ארבעה אחרים כדי לאתר טקסטים בודהיסטיים קדושים ולאחר מכן הצטרפו אליו חמישה עולי רגל נוספים ב.
הוא ביקר בהודו בתחילת המאה החמישית.
אומרים שהוא הלך כל הדרך מסין על פני המדבר הקפוא ומעברי ההרים הסלעיים.
הוא נכנס להודו מצפון מערב והגיע ל.
הוא לקח עמו בחזרה מספר רב של טקסטים בודהיסטים בסנסקריט וציורים המקודשים לבודהיזם.
עם שובו לסין, מיוחס לו גם תרגום הטקסטים הסנסקריטיים הללו לסינית.
ביקורו של פאשיין בהודו התרחש בתקופת שלטונו של .
הוא נכנס לתת-היבשת ההודית דרך צפון-מערב.
זיכרונותיו מתארים את שהותו של 10 שנים בהודו.
הוא ביקר באתרים המרכזיים הקשורים לבודהה, כמו גם במרכזי החינוך המפורסמים ובמנזרים בודהיסטים.
הוא ביקר בקפילוואסטו (לומביני), בודה גאיה, בנארס (ואראנסי), ו, כולם קשורים לאירועים בחייו של בודהה.
פאשיין למד סנסקריט, ואסף ספרות הודית מפטליפוטרה (פטנה), ותכסילא בגנדהארה.
זיכרונותיו מזכירים את מסורות ה הינאיאנה והמהאיאנה המתפתחות, כמו גם את מסורות המשנה של טהרוואדה המתפצלות והמתנגדות בבודהיזם ההודי של המאה ה-5. לפני שהחל את מסעו חזרה לסין, הוא צבר מספר רב של טקסטים בסנסקריט מתקופתו.
בדרכו של פאשיין חזרה לסין, לאחר שהות של שנתיים בסרי לנקה, סופה עזה הביאה את ספינתו לאי, כנראה ג'אווה.
לאחר חמישה חודשים שם, עלה פאשיין על ספינה נוספת לדרום סין, אבל סופה נוספת הסיטה את הספינה ובסופו של דבר היא עגנה ב במה שהוא כיום שאנדונג בצפון סין, 30 קילומטר מזרחית לעיר צ'ינגדאו.
הוא בילה את שארית חייו בתרגום ועריכת כתבי הקודש שאסף.
אלה היו רבי השפעה על ההיסטוריה של הבודהיזם הסיני שלאחר מכן.
פאשיין חזר בשנת 412 והתיישב במה שהוא כיום נאנג'ינג.
הוא כתב ספר על מסעותיו בסביבות שנת 414, מלא בתיאורים על הבודהיזם הקדום ועל הגאוגרפיה וההיסטוריה של מדינות רבות לאורך דרך המשי כפי שהיו בתחילת המאה החמישית לספירה.
הוא בילה את העשור הבא עד מותו בתרגום הבודהיסטיות שהביא עמו מהודו.
עבודתו העיקרית של פאשיין היא התיאור שלו על מסעותיו, הידוע באנגלית שניהם בשמה הסיני "פֿוֹגְווֹגִ'י" (佛國記) ועל ידי תרגומים שונים, כולל "תיעוד של הממלכות הבודהיסטיות".
הספר ידוע גם בשם מסעות פאשיין (法顯行傳, פָאשְׂייֵן שִׂינְגְגְ'ווָאן).
זיכרונותיו של פאשיין הם תיעוד עצמאי של החברה והתרבות של המקומות שבהם ביקר, במיוחד הודו.
התרגומים שלו לטקסטים בסנסקריט שלקח עמו לסין הם אמצעי חשוב לתארך טקסטים, פרטים בשמות ומסורות בודהיסטיות.
הם מספקים גבול עליון לשמות היסטוריים רבים, כתבי יד, אירועים ורעיונות שהוזכרו.
פאשיין ציין כי ערים במרכז אסיה כמו חוטן היו בודהיסטיות, כאשר אנשי הדת קראו כתבי יד הודיים בשפות הודיות.
הקהילה המקומית כיבדה את הנזירים.
הוא מזכיר קהילה בודהיסטית פורחת בתכסילא (כיום בפקיסטן) בתוך קהילה לא בודהיסטית בדרך כלל.
הוא מתאר טקסים משוכללים וטקסי פולחן ציבוריים, בתמיכת המלך, לכבוד הבודהה בהודו ובסרי לנקה.
הוא כתב על ערים כמו פטליפוטרה, ו ב.
הוא גם כתב שתושבי מדיאדשה אוכלים ומתלבשים כמו סינים.
הוא הכריז על פטליפוטרה כעיר משגשגת.
הוא עזב את הודו בערך 409 מטמרליפטי, נמל שלדעתו נמצא בחוף המזרחי שלה.
עם זאת, כמה מעולי הרגל הסינים שבאו איתו למסע החליטו להישאר בהודו.
פאתירי (במלאיאלאם: പത്തിരി; באנגלית: Pathiri) היא חביתית דקה העשויה מקמח אורז, מקורה במדינת קרלה ונפוצה במדינות תת-היבשת ההודית.
החביתית מבוססת על קמח אורז ומים שאותם לשים, פותחים לעיגולים דקים ואופים או מטגנים.
הפאתירי נחשבת למאכל נפוץ בקרב המוסלמים החיים בקרלה ומוגשת בליווי מנות בשריות ודגים.
למאכל גרסאות שונות ומלבד הגרסה הבסיסית, קיימת גרסאות נוספות:
נאי פאתירי (Neypathiri) – הגרסה המטוגנת בשמן.
פוריצ'ה פאתירי (Poricha Pathiri) – גרסה המטוגנת עם תבלינים נוספים.
מין פאתירי (Meen Pathiri) – גרסה הממולאת בתערובת דגים מתובלת.
איראצ'י פאתירי (Irachi Pathiri) – גרסה הממולאת בבשר מתובל.
פביאנוס היה האפיפיור העשרים של הכנסייה הקתולית.
הוא ישב על כס האפיפיור בין השנים 236 ו-250. על עלייתו לכס האפיפיור מספר אוסביוס מקיסריה:
ככל הנראה, סיפורו של אוסביוס הוא בדיה, שכן סיפור דומה מספר רופינוס על האפיפיור זפירינוס.
ייתכן ועלייתו של פביאנוס לכס נבעה מחילופי משמרות מסוימים בכהונות הבכירות בכנסייה, שכן באותה תקופה, מספר אוסביוס, מתו זבינוס בישוף אנטיוכיה ודמטריוס בישוף אלכסנדריה.
פביאנוס כנראה היה ממשפחת אצולה רומאית, כאשר שמו מרמז על משפחת פאביוס.
תקופת כהונתו של פביאנוס אופיינה בשקט יחסי בתחום רדיפת הנוצרים, לטענת אוסביוס והירונימוס היה זה משום שהקיסר פיליפוס היה נוצרי באמונתו.
ייתכן וזה ההסבר לכך שספר האפיפיורים ה"ליבר פונטיפיקליס" מייחס לפביאנוס את חלוקת בישופות רומא לשבע דיוקסיות, שכל אחת מהן תימצא בפיקוח דיאקון ומינוי שבעה תת-דיאקונים לאיסוף תיעוד ואת פעולות (acta) המרטירים, כלומר, הדיווחים על הליכי בית המשפט בעת משפטים.
כפי שמעיד מכתב של יורשו, קורנליוס, המצוטט אצל אאוסביוס, חלוקה זו הייתה כבר בתוקף בזמנו.
ישנה גם מסורת שהוא ייסד ארבעה מסדרים קטנים וכן ביצע עבודות בהיקף רחב במערות הקבורה (הקטקומבות).
נוסף על כך, הביא להבאת שרידיו של האפיפיור הקודם, פונטיאנוס מסרדיניה וקבורתו בקטקומבת קליקסטוס ברומא.
מקורות מאוחרים (גרגוריוס מטור) מייחסים לו גם משיחת שבעה בישופים כמיסיונרים, בהם דני הקדוש מפריז, לגאליה בשנת 245 ואילו קיפריאנוס מזכיר את גינויו של פריבטוס בישוף למבאיסה באפריקה על כפירה.
לפי אוסביוס כתב לו אוריגנס מכתב המגן על עצמו מאשמות הטרודוקסיה, דבר העשוי להעיד על כך שנערך או שהיו כוונות לכנס סינוד נוסף לגינויו של אוריגנוס.
עם עלייתו לשלטון של הקיסר דקיוס לאחר מות פיליפוס, המדיניות הרומאית הסובלנית כלפי נוצרים הסתיימה.
דקיוס הורה לכולם באימפריה, למעט יהודים, להגיע ולהראות את תמיכתם באימפריה באמצעות העלאת קטורת לצלם.
הדבר היה הפתעה לנוצרים רבים, שלמרות שנטשו את מצוות היהדות, ראו בחומרה את האיסור לעבוד עבודה זרה.
במסגרת הוראה זו של דקיוס, מת פביאנוס לפי המסורת כמרטיר ב־20 בינואר 250. ככל הנראה נותר כס האפיפיור ריק משך 14 חודשים, עד שמונה לו יורש, קורנליוס.
ארכאולוג איטלקי ג'ובאני בטיסטה דה רוסי גילה בשנת 1850 כתובת ביוונית: "פביאן, בישוף ומרטיר".
הצווים האפיפיוריים המיוחסים לו על ידי פסבדו-איסידור הם אפוקריפיים.
פביאן בארטז הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת השוער.
בארטז שיחק בליגות הבכירות באנגליה ובצרפת ואף כיכב בנבחרת צרפת, עימה זכה במונדיאל 1998. לצד יכולת גבוהה שהביאה אותו לצמרת הכדורגל העולמי, ידוע בארטז בנטייתו לכאורה "לפשל" במקרים רבים, להשמיט כדורים או להכשל בניסיון עצירת בעיטה פשוטה יחסית לכיוון שערו.
כישלונות אלו זכו בישראל לכינוי "בירטוזים", אותו הגה מגיש ערוץ הספורט מודי בר-און.
עוד הוא ידוע בשל קרחתו המבריקה, שהפכה לסימן ההיכר שלו.
בארטז פרץ לתודעת הקהל עת שיחק במועדון הכדורגל טולוז בשנת 1991. עונה לאחר מכן הוא נרכש על ידי קבוצת אולימפיק מרסיי ובעונת 1993 כבר זכה עם הקבוצה באליפות צרפת ובגביע.
ב-1994, שתי עונות לאחר מכן, ירדה מארסיי ליגה עקב פרשיות שחיתות בהנהלתה.
בארטז דבק בקבוצתו והצליח להובילה לעלייה לליגה הראשונה בתוך עונה אחת בלבד.
בסיום אותה עונה עבר בארטז בצעד מפתיע לקבוצת מונקו, שם שיחק במשך חמש עונות ובמהלכן זכה בשתי אליפויות.
בשנת 2001 הביא אותו סר אלכס פרגוסון למנצ'סטר יונייטד, שם שיחק במשך ארבע עונות.
בעונתו האחרונה בקבוצה בארטז לא שותף כלל, עקב סכסוך שהתגלע בינו לבין הנהלת המועדון.
עם מנצ'סטר הוא זכה בשתי אליפויות, ב-2001 וב-2003. בעונת 2004 חזר בארטז למארסיי, שם שימש כשוער הראשון במשך שלוש עונות.
בארטז הודיע על פרישה ב-5 באוקטובר 2006, אחרי מספר חודשים בהם ניסה לשווא למצוא לעצמו קבוצה, אך לאחר מספר חודשים הצטרף לקבוצת נאנט כדי לעזור לה להישאר בליגה העליונה.
הוא לא הצליח במשימתו, וקבוצתו ירדה לליגת המשנה בסיום אותה עונה.
בארטז זכה למספר הצלחות גם בנבחרתו הלאומית, בהן זכייה באליפות העולם ב-1998 ובאליפות אירופה ב-2000.
בשנת 2012 נבחר לנשיא כבוד של קבוצת הכדורגל לוזנאק ומחודש דצמבר 2013 משמש בארטז מנכ"ל הקבוצה.
פביו נובמברה (באיטלקית: Fabio Novembre; נולד ב-21 באוקטובר 1966) הוא אדריכל ומעצב איטלקי.
נולד בעיר לצ'ה בדרום איטליה.
קיבל ב-1992 תואר אדריכלות מאוניברסיטת מילאנו.
בתום לימודיו טס לניו יורק ולמד בימוי סרטים באוניברסיטת ניו יורק (NYU), בד בבד עבד בגלריה לאומנות של הולי סולומון.
עבודתו העצמאית הראשונה הייתה עיצוב החנות Blue Marine של ידידתו אנה מולינארי בהונג קונג.
הוא תכנן את הכניסה לחנות דרך רגלי אישה ארוכות וחטובות העטופות בפסיפס מוזהב.
מאוחר יותר תכנן אולמות תצוגה לחברת המוזאיקה הספרדית Bisazza בעיצוב פתלתל.
נובמברה מעצב בעיקר מועדונים, בתי מלון וחנויות, מושפע רבות מפליני ומרבה להשתמש כמוטיב בגוף האישה ובמיניות.
הוא משתמש רבות בזכוכית ומראה דרכה צללים והשתקפויות.
נובמברה אוהב להשתמש בחומר קוריאן, שהוא מוצר פלסטי המאפשר גמישות.
בחנות של מעצב הנעליים סטיוארט ויצמן השוכנת ברומא עטף נובמברה את החלל בקו אחיד, במעין צורה לוליינית חובקת כל בה נתונים מוצרי החנות וגופי התאורה שבה והם טבועים בקמרים ובקערים, כל זה בהשראת האמן כריסטו.
נובמברה תכנן ספה עבור חברת Cappelini.
הספה בנויה כקוביה שחורה ובמרכזה חצובה גומחה המדמה שריון מוזהב ובה מקום לאדם אחד והיא מאפשרת להשתרע אלכסונית בקוביה והיא נקראת S.O.S ראשי תיבות של Sofa for Solitude.
עיצב את אולם התצוגה של חזית בנק בדיזיין סנטר, שהוא חדר פסיפסים המציג ריבועי זכוכית תזזיתיים.
במלון הבוטיק Una בפירנצה עיצב נובמברה קירות ותקרה בפסיפס פרחי לילך שנתפשו בעין סערה.
עבודה נוספת שלו מכונה org והיא שולחן סלון המורכב מפלטת זכוכית שקופה שממנו יוצאות אין ספור רגליים אדומות.
כעת עובד נובמברה על תכנון מוזיאון לאומנות עכשווית בווינה.
פביאן גוטליב תדאוס פון בלינגסהאוזן היה אדמירל ב של האימפריה הרוסית.
הוא פיקד על מסע החקר הרוסי השני סביב כדור הארץ.
במסע זה גילתה המשלחת את יבשת אנטארקטיקה.
בלינגסהאוזן נולד למשפחה גרמנית בלטית שהתגוררה באזור שכיום הוא חלק מאסטוניה ואז היה חלק מהאימפריה הרוסית.
הוא התנדב כצוער לצי הרוסי הקיסרי בגיל 10 וסיים את לימודיו באקדמיה הימית של קרונשטאדט בגיל 18.
כאשר אישר הקיסר אלכסנדר הראשון את המסע לאזור הקוטב הדרומי ב-1819, בחרו הרשויות בבלינגסהאוזן להובילו.
המסע יצא מפורטסמות' שבאנגליה ב-5 בספטמבר 1819 עם שתי ספינות, הווסטוק בת 600 טון והמירניי בת 530 טון.
ב-26 בינואר 1820 עבר המסע את החוג האנטארקטי, וב-28 בינואר 1820 גילו את היבשת אנטארקטיקה.
הר בלינגסהאוזן שבהרי הנסיך אלברט, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה, נקרא על שמו.
פביאנו סנטקרוצ'ה (באיטלקית: Fabiano Santacroce; נולד ב־24 באוגוסט 1986 בקמאסארי, ברזיל) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הבלם.
סנטקרוצ'ה הוא בן לאב איטלקי ואם ברזילאית.
סנטקרוצ'ה החל לשחק במסגרת מקצוענית בקבוצת קומו ושיחק בשורותיה שתי עונות.
בעונתו הראשונה שיחק רק 2 משחקים אך בעונתו השנייה בברשה הפך לשחקן הרכב חשוב.
יכולתו הגבוהה הביאה לצירופו לנבחרת עד גיל 21 של איטליה ולרכישת כרטיס השחקן שלו בינואר 2008 על ידי נאפולי תמורת 5.5 מיליון אירו.
הוא הצטרף למארק האמשיק ודניאלה מאניני שעברו גם הם מברשה לנאפולי באותה העונה.
בתחילת עונת 2011/2012 הושאל לקבוצת פארמה ושימש כמגן.
בעונת 2012/2013 נרכש על ידי הקבוצה באופן קבוע ושוחרר מנאפולי.
בעונת הושאל לפדובה מהסרייה ב' ובתום העונה שב לפארמה, וממנה שוחרר בתום עונת .
סנקרוצ'ה הובא לקבוצה כדי לפתור את בעיית ההגנה ממנה סבלה נאפולי וכחלק מבניית סגל של שחקנים צעירים כדוגמת אסקיאל לאבסי ומארק האמסיק.
סנטקרוצ'ה הפך לשחקן הרכב משמעותי ואף כונה "אלסנדרו נסטה הבא".
סנטקרוצ'ה שיחק בנבחרות הצעירות של איטליה.
ב-5 באוקטובר 2008 זומן בפעם הראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת יחד עם חברו לקבוצה כריסטיאן מאג'ו.
ולטר פביאן אסמאן (בספרדית: Walter Fabián Assmann; נולד ב-23 במרץ 1986 בעיירה סאראטה שבפרובינציית בואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת השוער.
אסמאן שיחק במחלקת הנוער של אינדפנדיינטה.
הוא שימש כמחליפו של אוסקר אוסטארי, שנחשב באותם ימים לשוער העתיד של ארגנטינה.
אסמאן עבר לקבוצה הבוגרת ב-21 באפריל 2007 ושיחק בשני משחקים בטורניר הקלאוסורה לשנת 2007. עם העברתו של אוסטארי לקבוצת חטאפה, הפך אסמאן לשוער הראשון של הקבוצה.
אסמאן שיחק בנבחרות הצעירות של ארגנטינה.
פביאן קנצ'לארה (Fabian Cancellara; נולד ב-18 במרץ 1981) הוא רוכב אופניים שווייצרי (רוכב עבר).
קנצ'לארה הצטיין במרוצים נגד השעון ובמרוצים חד-יומיים.
הוא ניצח באליפות העולם נגד השעון ארבע פעמים, וכמו כן זכה בשתי מדליות זהב אולימפיות: במשחקים האולימפיים בבייג'ינג ובריו.
במהלך הקריירה שלו הוא ניצח ב-3 מתוך חמשת המרוצים המכונים חמשת המונומנטים: פריז - רובא (שלוש פעמים) וברונדה ון פלנדרן (שלוש פעמים), מילאנו - סן רמו וכמו כן, ניצח בשבעה קטעים בטור דה פראנס.
פביאן קנצ'לארה נולד בעיירה ווהלן ביי ברן שבקנטון ברן להורים שמוצאם מדרום איטליה.
כילד, עסק תחילה בסקי קרוס קאנטרי ורק בגיל 13 החל לפתח עניין ברכיבת אופניים.
הוא התגלה ככישרון גדול כבר בגיל צעיר.
הרשים מאוד במרוצים נגד השעון, והיה אחד הנערים הבולטים בשווייץ בתחום רכיבת אופניים.
קאנצ'לרה ניצח באליפות העולם לנוער במרוצים נגד השעון בשנים 1998 ו-1999, ובשנת 2000 בהיותו בן 19, סיים במקום השני באליפות העולם נגד השעון עד גיל 23. לאחר מכן הפך למקצוען והצטרף לקבוצת מאפיי-קוויק סטפ, שהייתה אחת הקבוצות החזקות בעולם.
קנצ'לארה הצטרף למאפיי והפך לחבר בקבוצה ב-2001, כחלק מפרויקט קידום רוכבים צעירים בקבוצה.
ניצחונו הראשון כמקצוען היה בפרולוג של הטור של רודוס, שבו ניצח גם בדירוג הכללי.
בשנת 2002 מאפיי התפצלה לשתי קבוצות: הקבוצה העליונה שכללה 25 רוכבים, והקבוצה השנייה המיועדת לפיתוח רוכבים צעירים.
קנצ'לארה הצטרף לקבוצת הצעירים, ומאמן הקבוצה אמר עליו שהוא "מיגל אינדוראין הבא".
גם בשנה זו הפגין קנצ'לארה יכולת מרשימה נגד השעון וניצח במספר מרוצים מסוג זה, ביניהם אליפות שווייץ נגד השעון.
לאחר פרישת הספונסר של מאפיי בסוף שנת 2002, קנצ'לארה עבר לקבוצת פאסה בורטולו.
מטרתו בעונת 2003 הייתה לשמש פועל עבור אלסנדרו פטאקי.
בשנה זו ניצח בקטעי הפרולוג של הטור דה רומאנדי וטור דה סוויס, כמו גם בקטע נגד השעון בטור של בלגיה.
פריצתו של קנצ'לארה הגיעה בשנת 2004. בשנה זו סיים במקום הרביעי במרוץ החד-יומי היוקרתי פריז - רובה.
קנצ'לארה אף ניצח בפרולוג של הטור דה פראנס, לפני לאנס ארמסטרונג שסיים במקום השני, ולבש את החולצה הצהובה במשך שני שלבים.
ב-2005 היה קנצ'לארה מהמועמדים הבכירים לזכות במרוץ פריז-רובא, אך סיים במקום השמיני בלבד, כמעט ארבע דקות אחרי המנצח טום בונן, בין היתר, בשל תקר בצמיג 46 קילומטרים לפני קו הסיום.
בהמשך אותה שנה השתתף באליפות העולם באופניים במדריד, וסיים במקום השלישי במרוץ נגד השעון.
הוא ניצח בקטע נגד השעון בטור של לוקסמבורג בהמשך השנה, וסיים במקום השני הכללי עם אותו זמן כמו של המנצח, לאסלו בודרוגי.
בפתיחת עונת המרוצים של 2006 עבר קנצ'לארה לקבוצת CSC.
הוא זכה במרוץ פריז-רובא של אותה שנה, לאחר שניצל בריחה של ולדימיר גוסב 17 קילומטר לסיום.
תחילה נצמד אל גוסב ואז חלף על פניו ורכב בודד בתנוחת מרוץ נגד השעון עד הסיום.
הוא הפך לשווייצרי השני בלבד שמנצח במרוץ, לאחר היירי סוטר שעשה זאת ב-1923. כמו כן, קנצ'לארה ניצח באותה שנה בטור של דנמרק, נוסף על ניצחונות בשני קטעים במרוץ.
בסיום השנה הוא ניצח במרוץ נגד השעון באליפות העולם, שהתקיימה בזלצבורג.
בשנת 2007 ניצח קנצ'לארה בשלושה מרוצים נגד השעון בשווייץ בחודש יוני: קטעי הפרולוג ובקטע מספר 9 בטור של שווייץ, ואליפות שווייץ נגד השעון.
ב-7 ביולי 2007 הוא ניצח בפרולוג של הטור דה פראנס, והקדים את אנדראס קלודן ב-13 שניות.
הוא ניצח גם בקטע השלישי של הטור, לאחר פריצה מרשימה בשניות האחרונות של הקטע.
קנצ'לארה שמר על החולצה הצהובה עד לקטע השביעי, שהיה הראשון בהרים.
בספטמבר 2007 ניצח בפעם השנייה בקריירה שלו באליפות העולם נגד השעון, לאחר שהקדים ב-52 שניות את לאסלו בודרוגי.
ב-2008 פתח קנצ'לארה את העונה בשורת הצלחות כשניצח במרוץ החד-יומי, מונטה פאשי ארויקה ובמרוץ טירנו - אדריאטיקו, כולל ניצחון בקטע החמישי שלו.
במרוץ הקלאסי מילאנו - סן רמו נקט קנצ'לארה בטקטיקה בה הוא משתמש פעמים רבות, בריחה אישית כקילומטר או שניים לפני קו הסיום, תוך ניצול כישוריו כרוכב מצטיין נגד השעון.
הוא הצליח בטקטיקה זו וחצה את קו הסיום מטרים בודדים לפני קבוצת הספרינטרים שדלקה אחריו.
במרוץ פריז-רובא של 2008 הוא סיים במקום השני, לאחר שנוצח במאוץ הסיום בוולודרום ברובא על ידי טום בונן.
באותה שנה ניצח בשלושה קטעים וסיים במקום הראשון בדירוג הנקודות בטור של שווייץ.
בטור דה פראנס, על אף שלא ניצח באף קטע, הוא סיים במקום שני בקטע האחרון נגד השעון, אחרי סטפן שומאכר שנמצא מאוחר יותר כמשתמש בחומרים אסורים.
שיאה של השנה מבחינתו של קנצ'לארה היה באולימפיאדת בייג'ינג.
הוא זכה במדליית הארד במרוץ הכביש, לאחר שסיים שלישי אחרי סמואל סאנצ'ס ודווידה רבלין.
מאוחר יותר הוא זכה במדליית הזהב במרוץ נגד השעון, לאחר שהקדים את חברו לקבוצת CSC, גוסטב אריק לארסון.
ב-2009 ניצח קנצ'לארה בטור דה סוויס לאחר שניצח בשני הקטעים האישיים נגד השעון, הקטע הראשון והקטע התשיעי והאחרון.
בטור דה פראנס של 2009 ניצח קנצ'לארה בפרולוג, ולבש את החולצה הצהובה במשך שישה קטעים כשהוא מקדים את אלברטו קונטדור ולאנס ארמסטרונג.
בספטמבר 2009 ניצח בפעם השלישית בקריירה שלו באליפות העולם נגד השעון, שנערכה במנדריזיו שבשווייץ, לאחר שהקדים ב-1.27 דקות את גוסטב אריק לארסון.
בתחילת 2010 ניצח קנצ'לארה בטור של עומאן ובסוף מרץ ניצח במרוץ החד-יומי E3 פרייס פלנדרן לאחר ששוב ברח בקילומטר האחרון וגבר על טום בונן וחואן אנטוניו פלצ'ה.
שבוע לאחר מכן ניצח באופן מרשים ברונדה ון פלנדרן כשהקדים במעל לדקה את טום בונן.
שבוע לאחר מכן, המשיך והפגין שליטה מוחלטת במרוץ פריז-רובא, ברח למועמדים המובילים 40 קילומטר לפני הסיום, אותם רכב לבדו, וניצח בפער של שתי דקות.
בטור דה פראנס ניצח קנצ'לארה בפרולוג.
לאחר מכן, בקטע מס' 2, הוכיח קנצ'לארה את מנהיגותו ומעמדו בדבוקה המקצוענית, כאשר לאחר "התרסקות" גדולה, בה החליקו רוכבים רבים ונפלו, עלה לקדמת הדבוקה, כשהוא לבוש בחולצה הצהובה, והכתיב קצב איטי שאיפשר לנופלים לשוב אל הדבוקה, ומנע נפילות נוספות.
בהמשך ניצח גם בקטע נגד השעון בקטע ה-19. באליפות העולם נגד השעון, שנערכה בג'ילונג (אוסטרליה), ניצח קנצ'לארה והפך לרוכב הראשון שניצח ארבע פעמים בקטגוריה זו באליפות העולם.
ב-2011 עבר קנצ'לארה לרכוב בקבוצה החדשה לאופרד-טרק.
אולם, במרוץ עצמו, למרות שהפגין יכולת גבוהה מאוד, נכנע קנצ'לארה בסיום והגיע למקום השלישי, המאכזב מבחינתו.
גם במרוץ פריז-רובא, בו היה המועמד המוביל לניצחון, סיים רק במקום השני.
במהלך המרוץ הוא החל בפרק זמן מסוים לרכוב בכוונה בצורה איטית כמחאה על צורת הרכיבה השלילית, לדעתו, של מתחריו.
בהמשך השנה, התקשה להגיע להישגים שאפיינו אותו בעבר.
בטור דה פראנס הוא סייע רבות לרוכבי קבוצתו, אנדי ופרנק שלק, אך הפסיד בקטע היחיד נגד השעון לטוני מרטין וגם באליפות העולם שנערכה בקופנהגן, הפסיד במרוץ נגד השעון למרטין וסיים שלישי (שני סיים ברדלי ויגינס).
בסיום 2011 התפרקה קבוצת לאופרד-טרק וקנצ'לארה עבר, יחד עם מספר רוכבים בולטים מקבוצתו, לקבוצתו של יוהאן ברוינל, "רדיושק-ניסאן-טרק".
בתחילת עונת 2012 הראה קנצ'לארה כושר טוב.
הוא ניצח (בפעם השנייה) במרוץ "סטראדה ביאנקה" (לשעבר, "מונטה פאשי ארויקה"), ובקטע האישי נגד השעון במרוץ טירנו -אדריאטיקו.
במרוץ מילאנו-סן רמו הוא היה הרוכב החזק ביותר והצליח לברוח משאר הרוכבים בירידה מהפוג'ו.
אולם, האוסטרלי סיימון גראנס הצליח להצמד אליו וניצח אותו במאוץ אל קו הסיום.
במרוצי האביב היה קנצ'לארה אחד המועמדים הבולטים, אולם, נפילה שלו באזור ההאכלה ברונדה ון פלאנדרן גרמה לארבעה שברים בעצם הבריח שלו ובכך הסתיימו עבורו מרוצי האביב.
בטור דה פראנס ניצח קנצ'לארה בפרולוג והחזיק בחולצה הצהובה עד הקטע השביעי בו איבד אותה לבראדלי ויגינס שהחזיק בה עד סיום המרוץ בפריז.
במהלך ימי המרוץ בהם החזיק בחולצה הצהובה הוא שבר את שיאו רב השנים של רנה וייטו (René Vietto) כרוכב שלא ניצח בטור דה פראנס אך החזיק בחולצה הצהובה במשך המספר הרב ביותר של ימים.
קנצ'לארה פרש לאחר הקטע ה-11 כדי להיות יחד עם אשתו בלידת ילדם השני.
הוא שב למרוצים באולימפיאדת לונדון (2012) ונחשב כבעל סיכוי טוב למדליה, בייחוד במרוץ האישי נגד השעון.
במרוץ הכביש האולימפי היה קנצ'לארה חלק מקבוצה של רוכבים שיצאה לבריחה מהירה, ומתוכה יצאו המנצחים.
כ-15 קילומטר מקו הסיום הוביל קנצ'לארה את קבוצת הבריחה אל תוך פנייה בכביש, אך טעה בבחירת הנתיב והמהירות, נפל בכבדות על הגדר התוחמת ונפגע בכתפו.
הוא השלים את המרוץ הרחק אחרי המנצח, אלכסנדר וינוקורוב ובמרוץ האישי נגד השעון, שנערך מספר ימים לאחר מכן, עדיין סבל מהפגיעה וסיים במקום השביעי בלבד.
במרוצים הקלאסיים של תחילת 2013 עמדה במוקד יריבותם הספורטיבית של שני הרוכבים הבולטים בדיסציפלינה זו באותה עת: קנצ'לארה הוותיק ופטר סאגאן הצעיר.
במרוץ מילאנו-סן רמו, שנערך בתנאי קור קשים והסתיים במאוץ של קבוצת רוכבים מצומצמת, סיים קנצ'לארה שלישי לאחר המנצח צ'יולק וסאגאן.
במרוץ E3-הרלבקה תקף קנצ'לארה במעלה האוד קווארמונט (35 ק"מ לסיום) והצליח לברוח לשני שותפיו לבריחה (סאגאן ואוס) וניצח בפער של יותר מדקה.
גם ברונדה ון פלאנדרן תקף קנצ'לארה באוד קווארמונט ורק סאגאן הצליח להיצמד אליו.
קנצ'לארה המשיך ותקף גם במעלה הפטרברג והצליח לברוח לסאגאן וניצח בפער של 1:27 דקות.
במרוץ פריז-רובא נותרו לקראת הסיום שלושה רוכבים בראש: קנצ'לארה, ספ ונמרקה וזדנק שטיבר.
שטיבר יצא מתמונת המרוץ לאחר שנתקל בצופה ובמאוץ הצמוד אל קו הסיום בוולודרום ברובא ניצח קנצ'לארה.
לאחר המרוץ הצהיר כי לא ישתתף בטור דה פראנס וירכוב בוואלטה אספניה במטרה להתכונן למרוץ הכביש באליפות העולם.
בוואלטה אספניה ניצח קנצ'לארה בקטע אישי נגד השעון כשהקדים את אלוף העולם בדיסציפלינה זו, טוני מרטין, ב-37 שניות.
בקטע ה-17 פרש קנצ'לארה מהמרוץ כדי להתכונן לאליפות העולם וזאת, לאחר שסייע רבות לחברו לקבוצה, כריס הורנר שהמשיך עד לסיום במדריד וניצח בדירוג הכללי במרוץ.
לקראת אליפות העולם בפירנצה (איטליה) נחשב קנצ'לארה כמועמד בעל סיכויים גם במרוץ נגד השעון וגם במרוץ הכביש.
אולם, במרוץ נגד השעון סיים שלישי בלבד, אחרי טוני מרטין וברדלי ויגינס ובמרוץ הכביש סיים עשירי.
ב-2014 הצליח קנצ'לארה לסיים שני במרוץ מילאנו - סן רמו, אחרי אלכסנדר קריסטוף שניצח במאוץ רב משתתפים.
במרוצים הבאים: E3 הארלבקה וגנט - וולגם, הוא סבל מחוסר מזל; בראשון התעכב לאחר נפילה המונית וסבל מנקר ובשני היה מעורב בנפילה.
שבוע לאחר גנט - וולגם הוא ניצח בפעם השלישית ברונדה ון פלאנדרן, לאחר שתקף במעלה האחרון, אוד קווארמונט, ורק הבלגי, ספ ונמרקה הצליח להיצמד אליו.
במאוץ אל קו הסיום (יחד עם שני הרוכבים שהובילו את המרוץ לפני כן) הצליח קנצ'לארה להקדים את שלושת מתחריו.
בפריז - רובא תקף קנצ'לארה במקטע של "Carrefour de l'Arbre" ויצר את קבוצת המובילים.
הוא סיים במקום השלישי אחרי ניקי טרפסטרה וג'ון דגנקולב.
בהמשך אותה שנה הצהיר קנצ'לארה על כך שיתרכז בהכנות למרוץ הכביש באליפות העולם שנערכה בפונפרדה בספרד, מאחר שהעריך כי המסלול הולם את כישוריו.
הוא אף ויתר על השתתפותו במרוץ נגד השעון באליפות זו כדי להגביר את סיכוייו.
אולם, הוא נחל אכזבה כשסיים במקום ה-11 בלבד.
ב-2015 סבל קנצ'לארה משתי פציעות משמעותיות שהשביתו אותו במשך רוב עונת המרוצים.
הראשונה ב-E3 הארלבקה שהשביתה אותו לכל עונת מרוצי האביב.
השנייה ארעה בקטע השלישי בטור דה פראנס, בעת שלבש את החולצה הצהובה.
פציעה זו ומחלה ממנה סבל לפני אליפות העולם, השביתו אותו עד סוף העונה.
בנובמבר 2015 הודיע קנצ'לארה כי עונת 2016 תהייה עונתו האחרונה כרוכב מקצועני.
עונתו האחרונה, 2016, החלה בצורה טובה, כשניצח במרוץ חד-יומי כחלק מטרופאו מיורקה ושבועיים לאחר מכן ניצח בקטע אישי נגד השעון במסגרת טור אלגאראבה והקדים את יריבו בתחום הרכיבה נגד השעון, טוני מרטין.
הישגו הבולט בתחילת העונה היה ניצחונו השלישי במרוץ החד-יומי, סטראדה ביאנקה.
היה זה ניצחונו השלישי במרוץ וכאות הוקרה זכה שהמארגנים קראו על שמו את אחד מקטעי דרכי החצץ הנכללות במרוץ.
הוא המשיך וניצח בקטע נגד השעון בטירנו - אדריאטיקו.
במרוצי האביב השיג קנצ'לארה מספר תוצאות יפות: הוא סיים רביעי במרוץ E3-הרלבקה ובמרוץ גנט-וולגם וסיים שני (אחרי פטר סאגאן) ברונדה ון פלאנדרן.
במרוץ פריז - רובא, בו נחשב לאחד המועמדים המובילים, היה מעורב בנפילה בקטע המרוחק 47 ק"מ מהסיום ולא הצליח לחזור לחבורת המובילים.
ביוני 2016 הוא ניצח בקטע בטור של שווייץ ובאליפות הלאומית של שווייץ במרוץ האישי נגד השעון.
הוא רכב בטור דה פראנס אך לא זכה להישגים ופרש אחרי הקטע ה-17.
למרות הצהרתו מסוף 2015, כי לא ייקח חלק באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), השתתף קנצ'לארה במשחקים וניצח במרוץ האולימפי האישי נגד השעון, כשהקדים את טום דימולן (מדליית כסף) ואת כריסטופר פרום (מדליית ארד).
הייתה זו המדליה האולימפית השלישית עבורו והשנייה מזהב.
המרוץ האחרון שלו כרוכב מקצועי התקיים ב-22 באוקטובר 2016 בקריטריום של גביע יפן.
קנצ'לארה דובר אנגלית, איטלקית, צרפתית וגרמנית באופן שוטף.
הוא מתגורר בברן (שווייץ) יחד עם רעייתו סטפאני, לה נישא ב-2006, ושתי בנותיהם שנולדו ב-2006 וב-2012.
בחודש יוני 2010 הועלה לאתר יוטיוב סרטון שנערך על ידי אלמוני, והורכב משני חלקים.
בחלק הראשון נראתה כתבה מהטלוויזיה האיטלקית בה סקר רוכב העבר ופרשן הטלוויזיה במרוצי אופניים, דווידה קסאני, פיתוח, המאפשר הכנסת מנוע חשמלי זעיר וסוללה לשלדת האופניים.
קסאני טען, כי רוכב מסוים העיד בפניו שנעשה שימוש ב"סימום מכני" במרוצי אופניים מקצועניים.
בחלק השני של הסרטון ניסה יוצרו להוכיח באמצעות הילוכים חוזרים כי קנצ'לארה השתמש במנוע כזה בניצחונותיו בטור של פלנדריה ובפריז-רובא ב-2010. קנצ'לארה הגיב ואמר כי "ההאשמות הן כה טפשיות שאני חסר מילים".
ה-UCI הודיע כי הוא נערך לבדיקת שימוש עתידי בפיתוח הנ"ל אך אינו בודק שום תלונה כנגד קבוצה או רוכב מסוימים.
גרנד פרי אדי מרקס: 2002
גרנד פרי אריק ברויניק: 2002
פביאן לוסטנברגר הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת הקשר.
לוסטנברגר שיחק לאורך רוב קריירת הבוגרים שלו בהרטה ברלין, ולזכותו שלוש הופעות במדי נבחרת שווייץ.
הקריירה המקצוענית של לוסטנברגר החלה במועדון השווייצרי לוצרן, בו ערך את הופעת הבכורה בקיץ 2005. תוך זמן קצר הפך לשחקן קבוע בהרכב הראשון של הקבוצה.
והיה חלק מסגל הנבחרת הצעירה של שווייץ.
בקיץ 2007 עבר לוסטנברגר להרטה ברלין, אז בבונדסליגה, תמורת 1.5 מיליון אירו, וחתם על חוזה לחמש שנים.
את שערו הראשון בקבוצה הבקיע בדצמבר 2007 במשחק ההפסד 2-1 לנירנברג.
לאחר ירידת הקבוצה לבונדסליגה השנייה האריך לוסטנברגר את חוזהו בשנתיים נוספות עד יוני 2014.
בקיץ 2019 עזב לוסטנברגר את הרטה ברלין לאחר 12 שנים, וחתם ביאנג בויז ברן השווייצרית.
פביאן ארנסט (נולד ב-30 במאי 1979 בהאנובר) הוא כדורגלן עבר גרמני, אשר שיחק בתפקיד הקשר.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת עיר מגוריו הנובר 96, בה שיחק בין השנים 1996-1998, כאשר שיחק 54 משחקים בהם כבש שער אחד בלבד.
לאחר מכן, הוא עבר לשחק בקבוצת המבורג מהבונדסליגה, בין השנים 1998-2000. בהמבורג שיחק ב-48 משחקי ליגה, אך לא כבש בה שער אחד.
בשנת 2000, הקשר חתם במועדון נוסף מן הבונדסליגה, ורדר ברמן.
ב-152 משחקי ליגה במדי ברמן, כבש ארנסט 11 שערים.
לאחר כמעט חמש שנים במדי ברמן, ארנסט עבר לשחק במועדון נוסף מן הבונדסליגה, שאלקה 04. במהלך שלוש וחצי השנים שלו בשאלקה, ארנסט שיחק ב-106 משחקי ליגה, בהם כבש שער אחד בלבד.
אחרי הקדנציה שלו בשאלקה, ארנסט עזב לראשונה את הקריירה שלו בגרמניה, כאשר חתם ב-2 בפברואר 2009 במדי בשיקטש הטורקית.
בעונתו הראשונה בבשיקטש, כבש שני שערים וקיבל את התואר "שחקן העונה במועדון" על ידי האוהדים.
ב-2012 הצטרף למועדון קסימפשה, ב-8 ביוני 2013 עזב את המועדון ומאוחר יותר הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
בשנת 2002, ארנסט ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו במדי הנבחרת הגרמנית, במשחק נגד נבחרת כווית.
הקשר, היה חלק מסגל נבחרת גרמניה לטורניר הגמר של יורו 2004. את שערו היחיד במדים הלאומים כבש נגד איראן, ב-9 באוקטובר 2004. הופעתו האחרונה במדי הנבחרת הלאומית הגרמנית הייתה בשנת 2006, והוא צבר 24 הופעות בינלאומית עבר מולדתו.
מייג'ור גנרל פביאן וייר (Fabian Ware; 17 ביוני 1869 – 29 באפריל 1949) היה גנרל בריטי, מייסד ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
וייר נולד בבריסטול ולמד באוניברסיטת לונדון ובסורבון עד 1894. בעשר השנים הבאות שימש כסגן המנהל של מספר בתי ספר בבריטניה וכמפקח על בתי ספר.
בשנים 1900–1905 מילא תפקידים בכירים במערכת החינוך של מחוזות הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית בדרום אפריקה.
ב-1899 החל וייר לפרסם מאמרים בעיתון המורנינג פוסט הלונדוני.
ב-1905, לאחר שובו מדרום אפריקה, מונה לעורך העיתון והחזיק במשרה זו עד 1911. אז התמנה למנכ"ל של חברת מכרות קטנה (Rio Tinto).
מלחמת העולם הראשונה והקמת הוועדה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ניסה וייר להתגייס לשירות צבאי, אך נדחה עקב גילו.
הוא הצליח להתמנות כמפקד יחידת אמבולנסים של הצלב האדום הבריטי שהוצבה בצרפת.
שם הושפע וייר עמוקות מעובדת היעדר כל מערכת לסימון ולרישום קבריהם של אלו שנפלו בקרב.
וייר חש מחויב ליצור ארגון שיטפל במשימה זו במסגרת הצלב האדום הבריטי.
עד שלהי 1915 רשם הארגון שהקים 31 אלף קברים.
באותה שנה הכיר משרד המלחמה הבריטי בתועלת עבודתו וקיבל את יחידתו למסגרת הצבא הבריטי, תחת השם "הוועדה לרישום קברים".
בהנהגתו הפכה הוועדה לגוף מרכזי למסירת מידע לקרובי הנופלים בקרב.
עם התקדמות המלחמה הוטרד וייר מן השאלה מה יהיה טיפול הקבע בקברים בתקופה שלאחריה.
בסיועו של אדוארד, הנסיך מוויילס, הוא גיבש הצעה להקמת גוף קבע שיטפל בכך.
הצעתו נתקבלה וב-21 במאי 1917 הוקמה הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה באמצעות צו מלכותי (היא שינתה את שמה לשם הנוכחי ב-1960).
כנשיא הוועדה נתמנה הנסיך אדוארד.
שר המלחמה אדוארד סטנלי מונה ליושב ראש הוועדה ווייר מונה כסגן היושב ראש, תפקיד שמילא עד לפרישתו ב-1948. לאחר המלחמה הופקדה הוועדה על טיפול הקבע במצבות ובאנדרטאות ללמעלה ממיליון חללי צבאות האימפריה הבריטית.
לאחר מלחמת העולם השנייה הגיע מספרם הכולל ל-1.7 מיליון.
וייר צוין לשבח פעמיים ובסיום מלחמת העולם הראשונה הגיע לדרגת מייג'ור גנרל.
וייר פעל ללא לאות לקידום פעולת הוועדה בנושאים שבטיפולה, ומילא תפקיד מפתח בגיבוש מדיניותה בנוגע אליהם, ובין השאר בנוגע לארכיטקטורה ולגינון של בתי הקברות של הוועדה והאנדרטאות שהקימה.
הוא גייס לשם כך את מיטב האדריכלים הבריטים של התקופה.
הוא גם מילא תפקיד חשוב במגעים עם ממשלות זרות לשם הסדרת והבטחת פעילות הוועדה בתחומן.
ב-1937 פרסם וייר דין וחשבון על עבודת הוועדה עד אז תחת השם The Immortal Heritage.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה וייר למנהל שירות רישום הקברים והמידע במשרד המלחמה הבריטי, ובמקביל המשיך בכהונתו כסגן יושב ראש הוועדה.
וייר נפטר זמן קצר לאחר פרישתו ב-1948. קברו בחצר כנסייה כפרית בחבל גלוסטרשייר מסומן במצבה בתבנית העיצוב האחידה של מצבות הוועדה והוא מתוחזק על ידה.
לוחות זיכרון לוייר נקבעו במנזר וסטמינסטר ובקתדרלת גלוסטר.
וייר כובד במספר תארים: עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (1917), עמית מסדר האמבט (1919), אביר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (1920) ואביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי (1922).
כמו כן הוענקו לו תואר קצין גבוה של לגיון הכבוד הצרפתי, צלב המלחמה הצרפתי ותואר מפקד מסדר הכתר הבלגי.
פביאן המבוכן הוא מתעמל גרמני, הוא האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016), סגן אלוף אולימפי (לונדון 2012), אלוף עולם (שטוטגרט 2007) ושלוש פעמים אלוף אירופה (דברצן 2005, אמסטרדם 2007 ולוזאן 2008) במתח.
המבוכן היה בן פחות מ-17 כשהיה חבר במשלחת הגרמנית לאולימפיאדת אתונה (2004).
הוא העפיל לשלב הגמר בתרגיל המתח, וסיים במקום השביעי, וכן היה שותף למקום השמיני בו זכתה הנבחרת הגרמנית בתחרות הקבוצתית.
באליפות העולם שנערכה במלבורן ב-2005 לא רשם הישגים גבוהים, אך באליפות אירופה שנערכה בדברצן הוכתר לראשונה כאלוף אירופה, בתרגיל המתח.
באליפות שנערכה באורהוס ב-2006 זכה בשתי מדליות ארד, בקרב-רב ובתרגיל הקפיצות.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט ב-2007, רשם המבוכן את הישג השיא שלו, כשזכה במדליית הזהב במקבילים.
בנוסף, זכה במדליית הכסף בקרב-רב וסיים במקום השישי בקפיצות.
באותה שנה הוכתר שוב כאלוף אירופה במתח, וכן זכה במדליית כסף בקרב-רב, באליפות שנערכה באמסטרדם.
בעקבות הישגיו אלה, נבחר באותה שנה לספורטאי השנה בגרמניה.
באליפות אירופה שנערכה בלוזאן ב-2008 זכה בפעם השלישית במדליית הזהב במתח, וכן זכה במדליית כסף בתרגיל הקבוצתי ובמדליית ארד בתרגיל הקרקע, וסיים במקום החמישי בקפיצות ובמקבילים.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) העפיל לארבעה גמרים.
הוא זכה במדליית הארד במתח, סיים במקום הרביעי בתרגיל הקרקע ובמקבילים, ובמקום השביעי בקרב-רב.
באליפות אירופה שנערכה במילאנו ב-2009 זכה המבוכן בשתי מדליות זהב, בקרב-רב ובתרגיל הקרקע.
בנוסף, זכה במדליית ארד במקבילים וסיים במקום השביעי בקפיצות.
באליפות הבאה, שנערכה בבירמינגהאם, איבד את שני תאריו, אך זכה במדליית הזהב עם הנבחרת הגרמנית בתחרות הקבוצתית.
כן זכה במדליית ארד במתח, אותה חלק עם בן ארצו פיליפ בוי, שזכה לניקוד זהה, וסיים במקום השמיני בטבעות.
באליפות העולם שנערכה ברוטרדם ב-2010 זכה המבוכן בשתי מדליות ארד נוספות, במתח ובתחרות הקבוצתית, וכן סיים במקום הרביעי בתרגיל המקבילים.
באליפות שנערכה בטוקיו ב-2011 הסתפק במקום הרביעי בתרגיל המתח, וכן סיים במקום השישי עם הנבחרת הגרמנית בתחרות הקבוצתית.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה המבוכן במדליית הכסף בתרגיל המתח, וכן סיים במקום השביעי עם נבחרת גרמניה בתחרות הנבחרות ובמקום ה-15 בגמר הקרב-רב.
פביאן ריימונד פיקארדו הוא פרקליט גיברלטרי המשמש כראש השרים של גיברלטר מאז 2011.
ב-1993, הוא סיים לימודי משפטים באוריאל קולג', אוניברסיטת אוקספורד.
ב-1991, הוא היה אחד מהמייסדים של המפלגה הלאומית של גיברלטר (כיום המפלגה הליברלית של גיברלטר).
ב-2003 הוא עזב את המפלגה הליברלית והצטרף למפלגת העבודה הסוציאליסטית של גיברלטר.
באפריל 2011 הוא נבחר למנהיג מפלגת העבודה הסוציאליסטית של גיברלטר והחליף בתפקיד זה את ג'ו בוסאנו.
בדצמבר 2011 הוא נבחר לתפקיד ראש השרים של גיברלטר והחליף בתפקיד זה את פיטר קרואנה.
נשוי לג'סטין אוליברו ואב לשני בנים ובת.
פביאן פון שְלָבְּרֶנדורף היה קצין גרמני, עורך דין וחבר בקבוצת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם וקבוצת קשר ה-20 ביולי.
נטל חלק חשוב בשני ניסיונות להתנקש באדולף היטלר.
הוא למד משפטים ועסק בעריכת דין.
בתחילת מלחמת העולם השנייה התגייס לוורמאכט בדרגת לויטננט.
ב-1942 התמנה לשלישו של גנרל הנינג פון טרסקו, שהיה ראש המטה של "קבוצת ארמיות מרכז" בחזית המזרחית.
טרסקו הכניס את שלברנדורף לחוג הקצינים המתנגדים להיטלר ופועלים להריגתו.
טרסקו תכנן מבצע בשם קוד "ברק" בשיתוף עם קצינים מהאבווהר והוורמאכט בברלין.
לשלברנדורף נועד תפקיד ראשי במבצע זה.
טרסקו רצה שההתנקשות בהיטלר תיראה כתאונה, כדי שלא יתקבל על הגרמנים באופן שלילי.
ב-13 במרץ 1943 היה היטלר אמור לטוס ממפקדתו הקדמית ורוולף ליד ויניצה למפקדה הראשית במאורת הזאב.
הוא עמד לעשות חניית ביניים בסמולנסק ולהיפגש עם גינתר פון קלוגה וראשי המפקדים של קבוצת ארמיות מרכז.
שלברנדורף הרכיב שתי פצצות ועשה מהן חבילה שדמתה לשני בקבוקי קוניאק.
טרסקו ביקש מקולונל היינץ בראנדט ממטהו של היטלר להעביר את הבקבוקים לידידו הלמוט שטיף, ראש ענף הארגון בוורמאכט.
שלבנרדורף הפעיל את המנגנון של פצצת הזמן ומסר את החבילה לברנדט.
הם צלצלו לברלין והודיעו כי מבצע "ברק" החל.
כעבור שעתיים הגיעה תשדורת שגרתית שהיטלר נחת במאורת הזאב.
שלבנרדורף צלצל לברלין ומסר מילת צופן המרמזת שההתנקשות נכשלה.
כעת נוצר צורך מיידי לסלק את הפצצה לפני שהיא תתגלה, דבר שיביא לגילוי מהיר ומוות לחבורת הקשר.