tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן לקחה חלק פעיל בלשכת הרווחה המרכזית ליהודים בגרמניה (Zentralwohlfahrtsstelle der Juden in Deutschland - ZWST), הייתה עורכת ראשית בכתב העת הראשי לנושאי רווחה בגרמניה (Deutsche Zeitschrift für Wohlfahrtspflege) וכתב העת היהודי המקביל (Jüdische Wohlfahrtspflege und Sozialpolitik), והשתייכה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה (SPD).
המוניטין שלה הלך לפניה, והיא ייצגה את ארגוני הרווחה השונים בהם הייתה מעורבת בכנסים בינלאומיים והתמנתה לחברת סגל בבית הספר הראשון לעבודה סוציאלית בגרמניה שהקימה אליס סלומון בברלין, בסמינר הפדגוגי של אנה פון גירקֶה וכן באקדמיה הגרמנית לפדגוגיה ועבודה סוציאלית של נשים (Deutsche Akademie für soziale und pädagogische Frauenarbeit ).
מוסד זה נועד להכשיר נשים ברמה אוניברסיטאית, מאחר שבאותה עת נשים בגרמניה עדיין התקשו להשתלב באקדמיה.
בעקבות המפגש שלה עם פליטים יהודים ממזרח אירופה שנמלטו לגרמניה אחרי מלחמת העולם הראשונה, התקרבה ורונסקי לשורשיה היהודיים, גילתה זיקה עזה לרעיונות ציוניים וראתה בעבודה הסוציאלית אמצעי מובהק לקיומה הממשי, הרוחני והתרבותי של החברה היהודית.
היא החלה לפעול למען יהודים באמצעות מרכזים קהילתיים (Volksheim) ומפעלי עזרה לילדים (Jüdische Kinderhilfe), כאשר אחדים מהם עברו בהמשך לארץ ישראל, כגון בית היתומים 'אהבה' וכפר הנוער בן שמן.
בין השנים 1927–1930 תרמה ללקסיקון היהודי (Jüdisches Lexikon) והצטרפה לנציגות הגרמנית של ויצו – התאחדות נשים ציוניות בגרמניה (Bund zionistischer Frauen Deutschlands).
בנוסף, פעלה בוועד המכהן של ליגת הנשים היהודיות בגרמניה (Jüdische Frauenbund; ) יחד עם ברתה פפנהיים וכן בפעילות נוספת למען זכויות נשים.
בשנת 1932 הגיעה ורונסקי לביקור ביישוב היהודי בארץ ישראל, שם נשאה הרצאות על דרכי הטיפול בעבודה סוציאלית.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 נאלצה לעזוב את תפקידי המפתח אליהם הגיעה ועלתה לארץ ישראל בעידודה ובהזמנתה של הנרייטה סאלד.
בארץ ייסדה בשנת 1934 את הספרייה המרכזית ובית הספר הראשון לעבודה סוציאלית בירושלים.
בנוסף, הייתה דמות מרכזית במחלקה לעבודה סוציאלית של הוועד הלאומי בהיותה יושבת ראש המרכז לסידור חוץ ביתי והמחלקה הסוציאלית-פדגוגית, ובמקביל יזמה את הקמת ארגון העובדות הסוציאליות.
לקראת ועדת פיל הכינה תוכנית מפורטת לשירות סוציאלי ממלכתי מטעם הוועד הלאומי אשר נקראה 'הטיפול בעם בחברה היהודית'.
פעילותה כללה גם קידום חקיקה סוציאלית למען זקנים, אימהות, נוער וילדים, וניסיון להעלאת מעמד המקצוע בעיני חברת היישוב, באמירתה הידועה כי 'הציבור מפקיד בידי השירות הסוציאלי והעובד הסוציאלי את הנכס הכי חשוב שלו, את "האדם"'.
סידי ורונסקי האמינה בכל ליבה כי העבודה הסוציאלית, או כפי שייחלה שתקרא – 'טיפול בעם', היא מרכיב מהותי בבניין הבית הלאומי היהודי, כפי שניכר בחיבוריה הרבים כגון הרעיון הסוציאלי בכתבי הרצל, דרכי הריפוי הסוציאלי בארץ ישראל וטיפול סוציאלי יהודי.
היא מיסדה את המתודה והתפיסה הערכית והמקצועית שלה באמצעות כתיבה, הוראה ופיקוח, תוך טביעת ז'רגון מקצועי חדש: 'כשאנחנו רוצות להצליח בעבודתנו...
להחדיר אותה לחוגים רחבים, עלינו לעבד מילון מקצועי שצריך לנסח את המושגים בצורה מדויקת כפי שהם מתאימים לתוכנית של עבודה מודרנית'.
מתוך כך ניתן להגדיר את משנתה כמכוננת עבור העבודה הסוציאלית באותן שנים, וייתכן שגם בימינו.
1935 דרכי הריפוי הסוציאלי בארץ ישראל, ארכיון ציוני מרכזי
1943 השירות הסוציאלי: עקרונות הצדקה, הוצאת בית הספר לשירות סוציאלי, ירושלים
1944 הרעיון הסוציאלי בכתבי הרצל, הוצאת בית הספר לשירות סוציאלי, ירושלים
המוסר במקצוע העבודה הסוציאלית, ארכיון ציוני מרכזי
שיטות של חקירות סוציאליות על יסוד סוציאולוגי, ארכיון ציוני מרכזי
1939 יחיאל ב"צ כץ, ילדים עזובים (הקדמה מאת סידי ורונסקי), הוצאת 'למען ילדינו', תל אביב
1941 תורת הנוער בתנ"ך (פתח דבר מאת סידי ורונסקי), הוצאת בית הספר לשירות סוציאלי, ירושלים
1944 צביה גליק-חיות, עיוורון ועיוורים בעולם ובארצנו : על יסוד חקירה בבית חנוך עיוורים לבני ישראל בירושלים (מבוא מאת סידי ורונסקי), הוצאת בית הספר לשירות סוציאלי, ירושלים
(שנה לא ידועה) חול וכוכבים - SAND UND STERNE - SAND AND STARS, ארכיון ציוני מרכזי
סידי מנצור או סידי מנסור הוא שיר פולקלור פופולרי תוניסאי.
השיר עוסק בסידי אל-מנצור (האדון מנצור), דמות של חכם מהפולקלור התוניסאי, ובכמיהה והגעגועים אליו.
לשיר נעשו גרסאות רבות במהלך השנים.
בין המפורסמות שבהן ניתן למנות את זו של מוחמד ג'רארי (محمّد الجراري) אשר כלל אותה באוסף שירי העם התוניסאיים שלו (فولكلور تونسي).
גרסה ידועה נוספת היא של מוחמד אל-חנאש מ-1975. גרסה זו השפיעה על להקת הדיסקו "בוני אם" אשר שרה בהשראתה את אחד משיריה הנודעים ביותר - "Ma Baker".
בעולם המערבי התפרסם השיר בשנת 2000 עת פרסם הזמר התוניסאי סאבר א-רובאעי גרסה משלו לשיר באלבום שנקרא אף הוא "סידי מנצור".
השיר ידוע לעיתים בשם "אללה אללה יא באבא" בשל פזמון שחוזר ונשנה במהלכו.
אין לבלבל שיר זה עם השיר "סידי מנצור" מאת הזמרת האלג'יראית צ'יחה רימיטי.
סידן גלוקונאט הוא תוסף מינרלים ותרופות.
הנוסחה המולקולרית C12H22CaO14, כתרופה משתמשים בו בהזרקה לווריד לטיפול ברמת סידן חופשי נמוך בדם (היפוקלצמיה), רמת אשלגן גבוה בדם ורמות רעילות של מגנזיום.
תוספת סידן בדרך כלל נדרש רק כאשר אין די סידן בתזונה.
ניתן להוסיף תוספת לטיפול או למניעת אוסטאופורוזיס או רככת.
ניתן ליטול אותו גם דרך הפה ולא מומלץ להזרקה לשריר.
במינונים רגילים השימוש נחשב בטוח בעת היריון והנקה.
סידן גלוקונאט מיוצר על ידי אינטראקציה בין חומצה גלוקונית עם סידן פחמתי או סידן הידרוקסידי.
סידן גלוקונאט נכנס לשימוש רפואי בשנות העשרים.
הוא מופיע ברשימת תרופות חיוניות של ארגון הבריאות העולמי, בה רשומות התרופות הבטוחות והיעילות ביותר הדרושות במערכת הבריאות
זמינותו הפרמקולוגית של סידן גלוקונאט גבוהה.
תמיסת 10% סידן גלוקונאט (הניתנת דרך הווריד) היא השיטה הנפוצה ביותר לטיפול ברמת סידן נמוך בדם.
צורה זו של סידן לא נקלטת כמו סידן לקטט והיא מכילה רק 0.93% יוני סידן.
במקרה של היפוקלצמיה חריפה וחמורה, ניתן לטפל בה עם סידן כלורי.
סידן גלוקונאט משמש כחומר הגנה מונע מחלות לב בקרב אנשים עם רמות אשלגן גבוהות בדם, כאשר אפשרות אחת היא שימוש בסידן כלוריד.
אלטרנטיבה זו מומלצת כאשר רמות האשלגן גבוהות, מעל 6.5 מ"מ/ליטר, או כאשר תרשים ה-א.ק.ג.
מראה שינויים כתוצאה מאשלגן גבוה בדם.
מנת יתר של מגנזיום סולפט
משמש לטיפול נגד מנת יתר של מלחי אפסום הניתנת לרוב לנשים בהיריון והנקה על מנת למנוע התקפים.
מגנזיום סולפט אינו ניתן לנשים בהריון שחוות צירים מוקדמים במטרה להאט או להפסיק את התכווצויותיהן.
כיום משתמשים בטוקוליטיקה כתרופה לעיכוב לידה, בגלל יעילות טובה יותר ומכלול תופעות הלוואי..
עודף מגנזיום סולפט עלול להוביל לרמות רעילות של מגנזיום סולפט בדם.
רעילות זו, מביאה לדיכוי דרכי הנשימה ולאובדן רפלקס בגידים עמוקים (היפרפלקסיה).
תכשירי ג'ל של סידן גלוקונאט משמשים לטיפול בכוויות שנגרמו על ידי חומצה הידרופלואורית.
הסיבה לכך היא שסידן גלוקונאט מגיב עם חומצה הידרפלואורית ליצירת סידן פלואוריד בלתי מסיס ובלתי רעיל.
על אף שנעשה שימוש בסידן תוך ורידי במקרים של דום לב, השימוש בו אינו מומלץ.
מקרים של דום לב בהם עדיין מומלץ לכלול אשלגן גבוה בדם הם סידן נמוך בדם כמו שעשוי להופיע בעקבות עירוי דם ומנת יתר של חוסם תעלות סידן.
יש סיכוי ששימוש כללי יכול להחמיר את התוצאות.
אם משתמשים בסידן באופן יומיומי הסידן הכלורי הוא הצורה המומלצת.
תופעות הלוואי של סידן גלוקונאט: בחילה, עצירות ובטן רגיזה.
הזרקות תוך ורידיות מהירות של סידן גלוקונאט עלולות לגרום להיפרקלצמיה שעלולה לגרום להפרעות קצב לב וירידה בלחץ הדם.
זריקות תוך שריריות עלולות להוביל לנמק מקומי ולהיווצרות מורסה.
דווח על מחסור בסידן גלוקונאט רפואי בנובמבר 2012 ונובמבר 2015 בארצות הברית.
סידי בראני היא עיירה במצרים, ליד ים התיכון, 95 קילומטרים ממזרח לגבול עם לוב ו-240 קילומטרים מטוברוק, לוב.
העיירה נקראת על שם סידי א-סעאדי אל באראני, על שם שייח' סנוסי ראש הזאווייה שלו.
אוכלוסיית העיירה מורכבת בעיקר מבדואים.
בעיר יש מסעדות, תחנות דלק ומלון קטן, בעיר אין תיירות.
בסמוך לעיר ישנו בסיס של חיל האוויר המצרי.
העיירה ממוקמת ליד העיר הרומית זיגרה.
סידי בראני היה יעד בדרך לתצפית על ליקוי החמה הכללי ב-3 באוקטובר 2005, כאשר נקודת התצפית הטובה ביותר, הייתה בזוויעת מהטאללה, 27 קילומטרים ממזרח לסידי בראני.
סידי בראני מוזכרת בהיסטוריה כסימון גבול הפלישה האיטלקית למצרים מלוב.
הארמייה העשירית האיטלקית בנתה באזור מצודות.
בין התאריכים 10–11 בדצמבר 1940, נערך קרב בקרבת המקום בו לחמו 30,000 בריטים והביסו כ-80,000 חיילים איטלקים שהחזיקו בעיירה.
מתנדבי שירות השדה אמריקאי, שירותי אמבולנס ששירתו בצבא השמיני הבריטי, חנו באזור, ביוני 1942, כ-30 קילומטרים מזרחית לסידי בראני.
מערכת סיווג האקלים של קופן-גייגר מסווגת את האקלים כמדבר חם (BWh), חלק מהחוף הצפוני של מצרים שהטמפרטורות שלו מתונות.
ברומן זקן כחול של קורט וונגוט, דן גרגורי הוא מאייר מגזינים ואוהד המפלגה הנאצית, שנהרג ב-7 בדצמבר 1940 במהלך קרב סידי בארני.
"סיפרתי לך פעם על התקופה בה הייתי בסידי בראני?" היה ביטוי של סם קוסטה בתוכנית הקומדיה ברדיו של ה-BBC שרצה בין השנים 1944–1954 ועסקה בחיים בבסיס מיתולגי של חיל האוויר המלכותי (RAF).
סידי בו סעיד הוא כפר אמנים בתוניסיה, במטרופולין תוניס.
הוא מונה 5911 תושבים על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2014. הכפר, שידוע ביופי של רחובותיו, החופים שלו והנוף הנשקף ממנו אל קרתגו, הוא אחד מאתרי התיירות הפופולריים בתוניסיה והוכרז על ידי אונסק"ו כאתר תיירות עולמי.
הוא נודע בנוסף בשל הצבע הלבן של הבתים בו וחלונותיהם הכחולים.
למיקום של סידי בו סעיד הייתה חשיבות עוד בקרב בני הקרתגו, שניצלו את יתרונותיו של הצוק עליו מוצב הכפר כצופה אל הים ובעל גובה רב.
המקום המשיך להיות בעל משמעות גם בעת השלטון הרומי בתוניסיה.
לוח פסיפס בגודל של שישה על חמישה מטרים אשר נמצא בחפירות ארכאולוגיות בכפר מעיד על מבצר רומי עתיק ששכן בתחומי הכפר.
במאה ה-11 נבחר הכפר על ידי שושלת מוראביטון, ששלטה באזור, כמיקום העיקרי לריכוז ההגנה על תוניסיה, זאת משום גובהו והיכולת לצפות ממנו אל עצמים הקרבים אל החוף.
המוראביטוניים בנו על הגבעה צריחים ששימשו לירי חצי אש, ומכאן נגזר שמה באותה העת: ג'בל אל מנאר ("הר האש").
הח'ליף המוסלמי אבו סעיד ח'אלף אבן יחיא אל-תמימי אל-בג'י, הידוע יותר בכינויו 'סידי בו סעיד', חי כל חייו בעיר תוניס, אך לקראת סוף חייו עבר להתגורר על הגבעה כדי לעמוד על המשמר למקרה של פלישות וכן כדי ללמד את תורת הסופיות.
על כן, זכה הכפר להיקרא על שמו "סידי בו סעיד".
הוא נפטר בשנת 1231 ונקבר סמוך לביתו בכפר.
הזאווייה הידועה שנמצאת במקום, שהיא כיום מוזיאון, הייתה למבנה הראשון מתוך מספר מבנים שייקראו על שמו.
במאה ה-17 כבר אופיין הכפר בסגנון אדריכלי שונה מזה של תוניס או קרתגו, וקסמו שבה את ליבן של משפחות בורגניות תוניסאיות, כמו גם את המשפחה החוסינית אשר בנתה שם בתי מגורים מפוארים בסגנון ערבי-מוסלמי, בהם הדאר תאמר והדאר אל-אסרם, שניהם מבנים לשימור הנמצאים בכפר עד היום.
בשנת 1893 הפך המקום באופן רשמי לכפר העומד בפני עצמו, וקיבל את השם "סידי בו סעיד", על שם הח'ליף.
ב-28 באוגוסט 1915 החליט הצייר הצרפתי רודולף ד'אלנג'ר , בהסכמה של השלטון הצרפתי הקולוניאלי, לצבוע את כל בתי העיירה בלבן פרט לחלונות והגדרות, אותם ייצבע בכחול.
מאז שמר הכפר על מראהו הייחודי שלא קיים בשום מקום אחר בעולם.
סידי בו סעיד נחשב כחלק מקרתגו, ועל כן כשזו הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית גם סידי בו סעיד הוכרז על רחובותיו כאתר מורשת עולמי ובפרט אתר תיירות עולמי.
עם זאת, בהכרזה של אונסק"ו הוזכר הכפר לרעה במובן אחד: תהליך העיור המתפתח שלו, הכולל בניית קווי טלפון, חשמל ותשתיות, מפריע לנוף האותנטי של המקום ופוגם בטבעיות שלו.
ב-12 בינואר 2013 נשרף כמעט לחלוטין המאוזוליאום הגדול של הכפר, כאשר החשד העיקרי נפל על קבוצת טרור סלפית.
עם זאת, הוא חזר לשימוש גם כמוזיאון לאחר פעולות שיקום ושיפוץ נרחב.
הכפר נודע בעולם בזכות קסמו וסמטאותיו המפותלות שלצידיהן בתים בסגנון ערבי-אנדלוסי הצבועים בכחול בהיר ולבן.
על כן, סידי בו סעיד מכונה לעיתים "גן העדן הקטן בלבן וכחול".
מאז 1915 מהווה סידי בו סעיד את אחד מאתרי התיירות החשובים ביותר בתוניסיה.
דאר אל-אנאבי, ביתו של המופתי אל-אנאבי, נבנה במהלך המאה השמונה עשרה ומורכב מכ-50 חדרים.
משום גודלו ועיצובו יוצא הדופן והמפואר זכה המבנה לשם "ארמון אלף לילה ולילה".
כיום משמש הארמון כמוזיאון לחפצים ערביים-מוסלמיים, כולל שמלת כלה במשקל 22 קילו.
בכפר נמצא גם המרכז למוזיקה ערבית וים תיכונית, ששוכן בביתו לשעבר של רודולף ד'אלנג'ר.
המבנה, שקרוי "ארמון ד'אלנג'ר", מתאפיין בסגנון אדריכלי ייחודי בעל סממנים מזרחיים המשולבים באירופאיים, והוא מרכז תיירות מרכזי.
כיום המבנה שייך לעיריית סידי בו-סעיד, והוא פתוח לקהל הרחב.
בתי מגורים עצומים אחרים בסגנון ערבי-מוסלמי נבנו במהלך המאה ה-19 והפכו בהדרגה לבתי מלון או מבני תרבות פופולריים במאה ה-20. בנוסף, סידי בו-סעיד מפורסם גם בבתי הקפה המרהיבים שלו, שמושכים תיירים מכל רחבי העולם וגם תיירי פנים מתוניסיה.
בתי קפה רבים מוצבים על גדות הצוק שעליו יושב הכפר וצופים אל מפרץ תוניס; עם זאת, שלושה מהם בולטים במיוחד בפופולריות שלהם:
בית הקפה האליה, אשר מתקיימים בו גם אירועי תרבות גדולים לאורך השנה.
בית הקפה סידי שאבאנה (הידוע גם כ"Café des Délices"), אשר נוסד בסוף שנות השישים וקיים עד היום.
הוא נודע בזכות המרפסות רחבות הידיים שלו אשר צופות אל הים.
בית הקפה בכיכר הכפר, אשר היה במשך זמן רב נחלתם השמורה של זקני סידי בו-סעיד.
מאז ראשית המאה ה-19 משך הכפר מספר רב אמנים מפורסמים, בהם ציירים, פסלים ומוזיקאים (רובם צרפתים), שעם השנים התוו לו את ההגדרה "כפר אמנים".
בין האמנים שהתגוררו בכפר היו נמנים פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, גוסטב פלובר, פאול קלה, אוגוסט מאקה, אלפונס דה למרטין, אנדרה ז'יד, סידוני גבריאל קולט וסימון דה בובואר.
הפילוסוף הנודע מישל פוקו, שלימד תקופה מסוימת באוניברסיטת תוניס, אף קיבל השראה לספרו "הארכאולוגיה של הידע" בעת שהתגורר בכפר, וכתב אותו שם.
נשיא תוניסיה לשעבר, אל-באג'י א-סבסי, הוא יליד סידי בו סעיד.
סידי בנור היא עיר במחוז קזבלנקה, מרוקו.
העיר ממוקמת במרחק של 67 ק"מ דרומית לעיר אל-ג'דידה וכ-120 ק"מ צפונית-מערבית לעיר מרקש.
אוכלוסיית סידי בנור מונה כ-55,815 תושבים, זאת לאחר שעברה גדילה משמעותית עם הפיכת העיר לבירת פרובינציית סידי בנור.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על חקלאות, ככל שמאפשרים תנאי האקלים של צפון מרוקו: ייצור ניכר של העיר כולל גידול בקר וחקלאות צמחית, שהם גם עיקרי הייצור של ערים נוספות באזור, כמו מרקש, קזבלנקה, אל-ג'דידה ואגאדיר.
בעיר נמצא השוק הגדול ביותר במרוקו, הנקרא "שוק אל-טלאט" הנפתח פעם בשבוע בימי ראשון, אז נמכרת בו המאכלים המשובחים ביותר של העיר מאותו שבוע.
דרך התחבורה העיקרית אל העיר ומחוצה לה הוא דרך הכביש הלאומי N7 המקשר בין אל ג'דידה למרקש ועובר, בין היתר, בסידי בנור.
העיר שוכנת באזור גבוה וקריר ביחס למרוקו, מעט דרום-מזרחית לחוף הים התיכון.
גובה העיר הוא 252 מטרים מעל פני הים והטמפרטורה בה נעה בין 30 ועד 40 מעלות צלזיוס בקיץ ל-20 ואף 10 מעלות בחודשי החורף.
כמו כן, העיר סובלת מחוסר במשקעים מרבית השנה.
סידן הידרוקסידי (Calcium hydroxide) הקרוי גם סיד כבוי היא תרכובת אי-אורגנית המורכבת מיוני סידן Ca+2 ויוני הידרוקסיד נוסחתה Ca(OH)2. סידן הידרוקסידי נוצר בתגובה של סיד עם מים.
לסידן הידרוקסידי יישומים רבים כולל בתעשיית המזון.
מספר E של החומר כתוסף למוצרי מזון E526.
סידן הידרוקסיד הוא מוצק גבישי או אבקה לבנה.
המסיסות במים אינה גבוהה: מכפלת המסיסות ב 25°C והמסיסות יורדת עם עליית הטמפרטורה.
pH של תמיסה רוויה של החומר במים בטמפרטורת החדר תהיה כ 12.5 והיא עלולה לגרום כווייה כימית.
תמיסת סידן הידרוקסיד הופכת משקופה ללבנה-חלבית עקב ספיחת פחמן דו-חמצני ויצירת גבישי גיר.
בחימום ל 512°C סידן הידרוקסיד הופך לסיד תוך פליטת מים
השימוש המרכזי בסידן הידרוקסיד הוא בייצור מלט.
משתמשים בסידן הידרוקסיד כחומר הפתתה ( flocculant) בתהליך טיהור שפכים.
החומר גורם ליצירת פתיתים גדולים מחלקיקים קולואידיים וכך לשקיעתם.
סידן כלורי (Calcium chloride) הוא תרכובת יונית שנוסחתה CaCl2 מורכבת מיוני סידן +Ca2 ויוני כלור -Cl.
סידן כלורי הוא המלח הנוצר בתגובת הסתירה בין סידן הידרוקסיד לחומצה הידרוכלורית.
סידן כלורי הוא מוצק גבישי לבן מסיס במים.
החומר היגרוסקופי חזק (בתגובה אקסותרמית) ונוסחתו CaCl2·nH2O כאשר מספר מולקולות המים n יכול להיות 0 (המלח היבש) 1, 2, 4 או 6. השימוש העיקרי בסידן כלורי הוא למניעת קפיאת מים על כבישים, בצורתו היבשה הוא משמש כחומר ייבוש בשל יכולתו לספוח אדי מים מהאוויר.
השימוש העיקרי בסידן כלורי הוא למניעת היווצרות שכבת קרח על כבישים.
למטרה זו הוא יעיל יותר ממלח בישול ופוגע פחות בצמחייה.
למטרה זו משתמשים בחומר ככדורים בקוטר של כמה מילימטרים.
לתערובת האוטקטית של סידן כלורי במים בריכוז משקלי 52.6% נקודת קפאון של כ־50°C - בהשוואה לטמפרטורה אוטקטית של 23°C- בתמיסת NaCl.
מכיוון שסידן כלורי הוא חומר היגרוסקופי משתמשים בתמיסה מרוכזת שלו במים למניעת היווצרות אבק בדרכי עפר.
עליית אבק נמנעת בזכות שכבת מים דקה הנצמדת לפני הכביש.
שימוש נוסף במעבדה: שמירת יובש של קולונות.
סידן כלורי משמש בתעשיית המזון כחומר מייצב לירקות משומרים, בהפקת טופו מסויה ובתהליכי ספריפיקציה.
מספר E של סידן כלורי הוא E509.
סידור רבי שלמה בן נתן (הרשב"ן) הוא ספר הלכה גדול על סידור התפילה, המבוסס בעיקרו על תורת הגאונים, ומחברו הוא רבי שלמה בן נתן אלג'בלי, חכם תימני שחי במצרים בזמן הרמב"ם.
כתבי יד ממנו נמצאו בספריית אוקספורד ובספריית הוותיקן.
שמואל חגי (קרויזר), מהדיר הסידור, סבר שמחבר הסידור הוא שלמה בן נתן (אלסג'למסי), אשר מקורו מצפון אפריקה, מהעיר סיג'ילמאסה שבמרוקו.
לגבי הכינוי "אלגאבילי" טען קרויזר שבצפון אפריקה ישנם מקומות שנקראו "ההר", ומי שבא ממקומות אלו נקרא "הג'יבלי".
קרויזר דחה את הטענה לפיה מדובר ברבי שלמה בן נתן הג'יבלי מתימן, בטענה כי הסידור כבר נזכר בימי הרמב"ם והיה מוכר בתקופתו, ומכאן הניח שרבי שלמה קדם לרמב"ם, ואילו רבי שלמה ג'יבלי מתימן חי צמוד לתקופת הרמב"ם.
עוד טען קרויזר כי העובדה שריה"ל שהיה חי בספרד הקרובה לצפון אפריקה הספיד את רבי שלמה אלסג'למסי בקינה שכתב לכבודו ולכבוד רבי פרחון הכהן, מוכיחה שהוא המפורסם והוא הוא מחבר הסידור.
פרופסור יוסף טובי סבר גם הוא בעבר שמחבר הסידור הוא רבי שלמה בן נתן אלסג'למסי, אולם מאוחר יותר דחה טובי את ההשערה, בהסתמכו על כך שבכל כתבי היד של הסידור לא מוזכר הכינוי "אלסג'למסי".
את הכינוי הוא מצא כמי שהשתרבב בטעות מחכם אחר שחיבר פירוש על פרק "קנין תורה" שהיה מכונה אלסג'למסי, ונכרך יחד עם הסידור.
לנוכח הדברים מעלה טובי כי מחבר הסידור הוא רבי שלמה בן נתן שמוצאו מהארצות המוסלמיות המזרחיות, כפי שגם סבר שלמה צוקר, מהמחלקה לכתבי יד וארכיונים בספריה הלאומית בירושלים.
אורי ארליך תומך אף הוא בדעה לפיה מוצאו של רבי שלמה הוא מהמזרח, ומציע, לאור השפעתו הרבה על מחזור ארם צובא, שחי באזור זה.
על טענותיו של קרויזר עונה בכך שר' שלמה ג'יבלי אכן קדם לרמב"ם והגיע למצרים והתפרסם בה, וגם ר' יהודה הלוי הגיע למצרים, וייתכן ששם הכיר את ר' שלמה.
בנוסף, לא נמצא חכם צפון אפריקאי אחד המכונה "אלג'יבלי".
החכם היחיד הידוע לנו בשם רבי שלמה אלג'בלי, הוא חכם תימני שהגיע למצרים בתקופת הרמב"ם והתפרסם שם בחכמתו וביראתו.
פרופסור שלמה דב גויטיין שחקר את כתבי הגניזה הקהירית מתאר אותו כאדם שלא נשא פנים אף לעשירים ולמקורבים למלכות.
סידורו של רבי שלמה בנוי על פי הדגם של ספריו של גאון סורא, רבי שמואל בן חפני שהיו מחולקים לשערים, וכן על פי ספריו של רב האי גאון.
גם לרס"ג, אותו העריך רבי שלמה ביותר, השפעה ניכרת על הסידור, אם כי לא תמיד הוא הולך בשיטתו של רב סעדיה.
הסידור אינו רק לקט של פסקי הקדמונים, אלא מהווה ספר מסודר על פי הכרעותיו האישיות של רבי שלמה, הן בהלכות והן בנוסחאות התפילה, מבלי לחשוש לחלוק על הלכות שנקבעו על ידי קודמיו.
עם זאת פסקיו של רבי שלמה מבוססים על פסקי הגאונים: יהודאי גאון, נטרונאי גאון, רב שרירא גאון, מתתיהו גאון ורב האי גאון.
בנוסף הוא מתבסס על פסקי רבנו חננאל, הרי"ף, ורבי יצחק אבן גיאת.
בדומה לרמב"ם, דעתו של רבי שלמה לא הייתה נוחה מן הפיוטים, ובסידורו לא כלל פיוטים בכלל.
דבר זה הוא חידושם של הרמב"ם ורבי שלמה, שכן אף גאוני בבל, שדעתם לא הייתה נוחה מן הפיוט, לא התעלמו ממנו לחלוטין.
הסידור המחולק ל-30 פרקים נכתב בשפה הערבית, ותורגם לראשונה בשנת ה'תש"ל.
בסידור נכללים מזמורים מיוחדים שנאמרו בשבת ובמועדים על פי מסכת סופרים, וכמנהג ארץ ישראל.
שלושה עשר הפרקים הראשונים עוסקים בדינים הקשורים לזמן באופן כללי, כגון שבתות וחגים, ואילו שאר הפרקים עוסקים בזמן באופן פרטי, כגון אבלות ונישואין.
עוסק בסדר תפילות ימי החול ודיניהם השונים.
ברכות השחר מסודרות אחת אחרי השנייה לפני תפילת שחרית, כהכרעת של רב נטרונאי, ולא כשיטת הרמב"ם שיש לברך על כל פעולה ופעולה.
הראשון מפרט את דיני שבת השונים, כולל ל"ט מלאכות, שיתופי מבואות, ה, עובדין דחול, וכיבוד השבת על ידי מלבושים נאים, ומאכלים טעימים.
בהמשך מפורט סדר תפילות שבת, הקידוש, בציעת הפת והבדלה.
השני מפרט את תפילות ראש חודש, בין שהוא חל ביום חול ובין שחל בשבת.
הראשון עוסק בראש השנה, ומפרט את דיני השופר, התקיעה והתוקע, והתוספות בתפילה.
השני עוסק בדיני ומנהגי יום הכיפורים, וקובע כי טעות בידם של גברים הנוהגים לברך על טבילתם ערב הצום, ומפרט את סדרי התפילות.
עוסק בדיני חג הסוכות ושמיני עצרת, החל מדיני בניית הסוכה והישיבה בה, דיני ארבעת המינים, וסדרי התפילות בכל שמונת ימי החג.
לא מוזכרים בסידור ענייני שמחת תורה ופיוטי הגשם.
עוסקים בדיני חנוכה ופורים, הדלקת נרות, קריאת המגילה, והתוספות לתפילה, המיוחדות לימים אלו.
פרקים תשיעי עד שנים עשר
פרקים אלו עוסקים בימים טובים.
פרק תשיעי עוסק בהלכות פסח ומנהגיו.
ביעור החמץ, תפילת ערבית, סדר ההגדה, שאר תפילות החג והתוספות המיוחדות לחול המועד (פרק 12 כולו מוקדש לדיני חול המועד).
פרק עשירי עוסק באיסור חדש, ובדיני ספירת העומר.
פרק אחד עשר עוסק בעצרת, ומאחר שאין בחג זה, בניגוד לחגים אחרים, דינים מיוחדים בהם הוא מאופיין (כגון: שופר בראש השנה, 4 מינים בסוכות, ומצה בפסח), מנצל המחבר פרק זה, לעסוק בסתם דיני יום טוב.
פרק שנים עשר עוסק בדיני חול המועד.
פרק זה עוסק בדיני תשעה באב.
פרקים ארבעה עשר עד עשרים ותשעה
פרקים אלו עוסקים בדיני אבלות, דיני בית כנסת, כתובה וקידושין, טהרת המשפחה, ברית מילה, פדיון הבן, ציצית, תפילין, מזוזה וכתיבת ספר תורה, שחיטה, בדיקה וניקור, יין נסך, עיבור השנה וקידוש החודש, דיני ותנאי הקניין, דיני שטרות וכתיבתם, חלוקת פרשיות התורה על פני שבתות השנה וההפטרות של כל פרשה ופרשה.
בפרק זה מביא המחבר את מסכת פרקי אבות ומסכת דרך ארץ.
סידי ג'אטה (בנורווגית: Seedy Jatta; נולד ב-18 במרץ 2003 בנורווגיה) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת שטורם גראץ מהבונדסליגה האוסטרית.
ג'אטה גדל במחלקות הנוער של ביורנדל, סקייד ווולרנגה.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של וולרנגה.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ליגת העל הנורווגית, וערך 61 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-17 באוגוסט 2023 חתם ג'אטה על חוזה לארבע שנים בשטורם גראץ מהבונדסליגה האוסטרית.
ג'אטה היה חלק מסגל נבחרת נורווגיה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023, וערך שלוש הופעות בטורניר.
סידי סיסוקו הוא כדורסלן צרפתי המשחק בקבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס מליגת ה-NBA, בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
סיסוקו נולד בקומונה סן-מוריס שבעמק המארן, דרומית-מזרחית לפריז.
אביו, יאיא סיסוקו, היה כדורסלן סנגלי אשר יצג את נבחרת סנגל באולימפיאדת מוסקבה (1980).
בגיל 17 עבר לספרד והצטרף לקבוצת הנוער של סאסקי בסקוניה.
בעונת 2020/2021 הוביל את כל שחקני ליגת הנוער הספרדית, עד גיל 17, בממוצעי נקודות ואסיסטים למשחק.
בעונת 2021/2022 הצטרף לקבוצת הבוגרים של סאסקי בסקוניה, והשתתף עמה במשחק אחד בליגת העל הספרדית.
במהלך אותה עונה הושאל לקבוצת הבת של בסקוניה מהליגה הספרדית השנייה, "איראורגי", ורשם במדיה ממוצעים של 10.8 נקודות, 3.0 ריבאונדים ו-2.4 אסיסטים למשחק.
בקיץ 2022 הוזמן להשתתף במשחק הראווה "נייקי הופ סאמיט", אשר מציג את שחקני הנוער המצטיינים ברחבי העולם.
ביולי 2022 חתם על חוזה בג'י ליג איגנייט מליגת הפיתוח של ה-NBA, ובכך הפך לשחקן האירופאי הראשון בתולדות הקבוצה.
בפברואר 2023 נבחר להשתתף ב"משחק הכוכבים העולים של ה-NBA", יחד עם חבריו לקבוצה סקוט הנדרסון, לאונרד מילר ומהאבי קינג.
בעונתו היחידה בקבוצה רשם ממוצעים של 11.6 נקודות ו-3.2 אסיסטים למשחק.
סיסוקו נבחר בבחירה ה-44 של דראפט ה-NBA 2023, על ידי סן אנטוניו ספרס, וביולי 2023 חתם על חוזה בקבוצה.
סידור ר' עזריאל ור' אליהו מווילנא (ידוע גם בשם: דרך שיח השדה) הוא סידור בנוסח אשכנז שיצא לאור לראשונה בפרנקפורט תס"ד (1704).
סידור זה הוא חלק משרשרת של סידורים מדויקים שיצאו לאור על ידי מתקני התפילות, קדם לו סידור ר' שבתי סופר, ובעקבותיו יצאו "שערי תפילה" של רז"ה, ו"לוח ארש" של היעב"ץ.
על סידור זה בתוספת הערות ר' שבתי סופר מבוסס נוסח אשכנז הנדפס כיום.
ר' עזריאל ב"ר משה משיל ובנו ר' אליהו מווילנא היו צמד דקדקנים חשובים ותלמידי חכמים אשר בעקבות המצב הירוד של הסידורים בזמנם החליטו להוציא לאור מהדורה מדויקת של סידור התפילה עם ניקוד נכון ע"פ כללי הדקדוק.
ר' עזריאל נולד בווילנא בסביבות שנת ת"ל (1670).
ר' אליהו נולד בסביבות שנת ת"נ (1690) בווילנא ולמד שם אצל ר' יעקב בן רבי בנימין וולף מווילנא, מחבר ספר יאיר אור על ספר מאורות נתן לרבי מאיר הכהן פופרש.
בשנת תס"א ר' עזריאל עבר מווילנא לפראג.
בתקופה זו למד ר' אליהו אצל ר' דוד אופנהיים בניקולשבורג ואחר כך הצטרף לישיבת רבי אברהם ברודא בפראג.
בתקופת שהותו בפראג שימש את ר' יונה לנדסופר ולמד ממנו את הלכות האותיות, המסורה וכתיבת ספר תורה.
בשנת תס"ד הוא עדיין ישב בפראג, ואחר כך עבר לפרנקפורט.
בכ"ד בטבת ה'תע"א (15 בינואר 1711) פרצה השרפה הגדולה בגטו היהודי של פרנקפורט, ורכושו של ר' אליהו נפגע קשות.
גם בעת ישיבתו בפרנקפורט הוא למד מר' אברהם ברודא.
ר' אליהו עמד בקשרי מכתבים עם היעב"ץ ור' עקיבא איגר הראשון בנושאי דקדוק ולמדנות.
בן אחר של ר' עזריאל, ר' נפתלי, הקים בית דפוס בקושטא.
ר' עזריאל ההדיר את הספר עבודת המקדש פיורדא תפ"ו.
הוא הכין גם את ספר תהלים להדפסה מדויקת עם מעמדות ויוצרות אך רק התהלים יצא לאור, בשנת תצ"ה.
מקרא קדש עם הקדמה בשם מענה אליהו בענייני דקדוק.
קנאותיה דאליהו בעניין ההולך ממקום שנהגו.
יצא לאור יחד עם ויכוח מים חיים לר' חיים מפרידבורג, אמסטרדם תע"ב.
מכתב מאליהו על החומשים, במקום מהדורה מדויקת לחומשים שהוא רצה להוציא.
הגהות לספר אור חדש למהר"ם די לונזאנו, הומבורג פאר דע הא תצ"ח.
צרי גלעד- ספר מוסר בחרוזים יצא לאור ברדלהיים.
ראשית מלאכת ר' עזריאל ובנו ר' אליהו הייתה להדפיס סדור תפלה על פי הסידורים שנדפסו בק"ק פראג בזמן המהר"ל ושנדפסו על ידי ר' שבתי סופר.
הסידור יצא לאור לראשונה בפרנקפורט תס"ד עם הסכמות גדולי הדור ר' אברהם ברודא, ר' ברוך כהנא-רפאפורט מפיורדא ועוד.
הם הכינו את נוסח התפילה עם ניקוד מדויק מאוד (הם אפילו סימנו שווא נע באמצעות מתג, שהרי בדרך כלל אין געיא בשווא) ועם פירוש קצר בשולי העמוד, והבן הוסיף מאמר קצר בשם מקרא קדש עם הקדמה בשם מענה אליהו, בו הוא מבאר בקיצור דיני אותיות, נקודות, פעלים, שמות וטעמים.
בהקדמה לסידור ר' עזריאל מתאר את המצב החמור ששרר אז בנוסח התפילה, מה שגרם לו להוציא את הסידור הזה לאור.
הסידור מבוסס בעיקרו על סידור פראג רע"ו, אבל הניקוד תוקן על ידם רבות, בין השאר ע"פ רש"ס.
בסידורים עד ימיהם היו שינויי נוסח רבים בין סידורי "מנהג פולין" (מזרח אירופה) וסידורי "מנהג אשכנז" (מערב אירופה).
ר' עזריאל ור' אליהו בסידוריהם איחדו את הנוסחים, וברוב המקרים הכריעו לטובת הנוסח שרווח במערב אירופה.
מאז התפשטות סידוריהם הצטמצמו כמעט לחלוטין ההבדלים בנוסח תפילות הקבע בין שני המנהגים.
סדר תפילות השנה מראשית השנה ועד אחרית שנה, פרנקפורט תס"ד, עם הסכמות ר' אברהם ברודא וגדולי הדור.
תפלה דרך שיח השדה, ברלין תע"ג, עם הסכמות חדשות מגדולי הדור.
דרך שיח השדה, וילהלמסדורף תפ"א.
דרך שיח השדה, אלטונא תפ"ט.
לאחר שש שנות החרם, יצא שוב על ידי המדפיס זנויל פופרט.
סדר תפלה מכל השנה, פרנקפורט דאודר, צילום של המהדורה הראשונה.
טורונטו תשס"ז צילום של המהדורה השלישית.
לאחר הדפסת המהדורה הראשונה (אב תס"ד) גדולי הדור הכריזו שחובה על כל מלמדי התינוקות ללמד את התפילה רק מתוך הסידור הזה, מכיוון שרק סידור זה נחשב למדויק.
על אף ההתלהבות הגורפת בקרב הרבנים, כעבור 4 שנים מההדפסה הראשונה, המדקדק הנודע מפרנקפורט ר' שלמה זלמן הנאו הוציא את ספרו הראשון "ספר בניין שלמה" שבו הוא תוקף בחריפות קרוב ל־30 חכמים שקדמוהו, שאיתם הוא לא הסכים בענייני דקדוק.
בין השאר הוא תקף בחריפות גם את ר"ע ור"א מווילנא, והוא מסרב לקבל את הניקוד שהם קבעו.
בשנת תע"ג הם הוציאו מהדורה שנייה של סידורם, ובהקדמה, ר"ע תוקף את רז"ה על זלזולו בראשונים, וגם על כך שהוא תקף אותם למרות שהם השתמשו בנוסח שהם מייחסים למדקדקים גדולים ואולי אף למהר"ל.
בשנת תפ"א יצאה המהדורה השלישית והפעם ר"ע ור"א התחשבו בביקורתו של רז"ה ושינו דברים על פיה, אך בשנת תפ"ה רז"ה הוציא את סידור "שערי תפלה" בו הוא משיג עליהם במאות השגות.
בהקדמתו הוא מתלונן עליהם שהם לא הלכו רק בדרכו של רש"ס אלא גם שינו מדעת עצמם.
הוא טוען שלפני הדפסת בניין שלמה הוא שאל את ר"א ולא היה לו מה לענות ובגלל שהם לא הסכימו לחזור בהם הוא הדפיס את בניין שלמה.
לעומת זאת, הם כתבו שר"א ענה לרז"ה על כל ההשגות, עד שהודה לו שאין לו עליהם שום השגה.
בשנת תפ"ט היעב"ץ הוציא את הספר הראשון שכתב "לוח ארש" בו הוא מפריך את רז"ה בעשרות מקומות.
גם הנודע ביהודה משבח אותם, אך גם נותן מקום להשיג עליהם:
סידור כהן (נולד ב-6 ביוני 1948) הוא אמן ישראלי, מוסמך האקדמיה לעיצוב בצלאל.
ביצירותיו הוא עושה שימוש בזכוכית, אבן, עץ, ברזל ובחומרים נוספים.
עלה לישראל בשנת 1965 עם אחותו והוריו.
עם קליטתם בלוד נשלח כהן לאולפן בקיבוץ אשדות יעקב, שם למד עברית.
השלים את לימודיו בבית הספר התיכון לוד-רמלה בשנת 1968. התגייס לחיל השריון, והשתחרר לאחר שלוש שנים בדרגת סגן.
לאחר שחרורו התקבל ללימודי הנדסת מכונות בטכניון.
במסגרת שירות המילואים התנדב ליחידה 88 דב לבן, יחידת פשיטה וסיור, שפעלה על גבי רכבי שריון אמפיביים שנלקחו שלל במלחמת ששת הימים.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים נלחם בסיני והשתתף, בין היתר בקרבות בחווה הסינית ובקרב סרפאום.
לאחר המלחמה השלים את לימודיו בטכניון, וב-1975 התגייס לשירות קבע בחיל האוויר, ביחידת חימוש אווירי.
השתחרר בשנת 1988 בדרגת סא"ל.
תוך כדי שירות קבע למד לתואר שני למנהל עסקים בטכניון.
עם שחרורו הקים חברת תוכנה ופיתח תוכנה של ניהול מידע טכני.
בשנת 2000 התקבל לאקדמיה לעיצוב בצלאל, במסלול לתואר שני במחלקה לקרמיקה וזכוכית.
לאחר סיום הלימודים בבצלאל בשנת 2003 פתח סטודיו לפיסול בתל אביב.
ביצירותיו משולבים חומרים שונים כגון: זכוכית, אבן, עץ, ברזל ומתכות שונות.
במהלך השנים יצר יצירות שמקור ההשראה שלהן הוא עולם התנ"ך, כמו עקדת יצחק, עגל הזהב, קריעת ים סוף, ועוד.
כמו כן יצר יצירות שהן הוקרה ליצירות של אמנים אחרים, כמו ברנקושי, רודן, פיקאסו, דאלי, דנציגר, פיצ'חדזה וקדישמן.
כהן יצר גם עבודות המושפעות מאירועים אקטואליים, כמו השואה, רצח רבין, אסון התאומים, אסון המסוקים, התנתקות גוש קטיף, מלחמת לבנון השנייה, גלעד שליט, מלחמת יום הכיפורים, הקורונה ומלחמת שבעה באוקטובר.
בנוסף הושפע כהן מהחוויות שעבר כלוחם במלחמות ישראל.
בשנת 2018 עבר כהן מתל אביב לירושלים והקים גלריה ליד הסטודיו שלו.
נשוי לעורכת הדין פנינה ביטרמן-כהן ולהם שלושה ילדים.
2010 – גלריה הוראס ריכטר, "בדרכי שלי – פיסול שכלתני עם צבעים של רגש", אוצר: דורון פולק.
2011 – גלריה הוראס ריכטר, "בראש של ג'ון מלקוביץ", אוצרת: כנרת אביבי בלוך.
2013 – גלריית על האגם ברעננה, התערוכה "תמו ימי התום", ובה כ-35 יצירות הקשורות למלחמת יום הכיפורים.
2014 – גלריית על האגם ברעננה, "לא הכול שקוף", אוצרת: אורית לוטרינגר.
2016 – גלריית על האגם ברעננה, "הדרך שלא נבחרה", אוצרת: אורית לוטרינגר.
2019- גלריית על האגם ברעננה, "Reflections", אוצרת: אורית לוטרינגר.
2021 – גלריית על האגם ברעננה, "תופעות לוואי", אוצרת: אורית לוטרינגר.
2023 – גלריה באוניברסיטת בר-אילן, "ארץ בורחת מבשורה".
2024 – גלריית על האגם ברעננה, "מציאות רבודה", אוצרת: אורית לוטרינגר.
2024 – גלריית על האגם ברעננה, תערוכת "הצעקה" ובה כ-25 יצירות הקשורות לחטופים ולמלחמת שבעה באוקטובר, אוצרת: אורית לוטרינגר.
2008 – גלריה יניב לזכוכית, "סטודיו זכוכית".
2012 – מוזיאון ארץ ישראל, "זכוכית ישראלית", אוצרת: אנריאטה אליעזר ברונר.
2013 – מוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן, אוצר: מאיר אהרונסון.
2014 – מוזיאון עוקשי לאמנות בעכו, "בצעדי מחול", אוצרת: רחל זמר.
2014 – התחנה ירושלים, ביאנלה לזכוכית.
2015 – מוזיאון ארץ ישראל, "זכוכית ישראלית", אוצרת: אנריאטה אליעזר ברונר.
2015 – מוזיאון החאן אשקלון, "צליל וצבע", אוצרת: חנה רביב.
בשנת 2005 עיצב והקים, ביחד עם הפסל גרשון היימן, את האנדרטה ליחידת דב לבן בפארק עוצבות השריון שביד לשריון בלטרון.
בשנת 2008 עיצב והקים את האנדרטה באתר ההנצחה לחללי אסון המסוקים ליד שאר ישוב, ביחד עם הפסלים גרשון היימן ורמי פלדשטיין.
כמו כן יצר כמה פסלים סביבתיים בבסיסי צה"ל.
סידני היא עיר הבירה של ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה, העיר הגדולה והוותיקה ביותר באוסטרליה והמרכז הפיננסי של המדינה, עם אוכלוסייה של מעל לחמישה מיליון תושבים.
סידני דורגה שביעית לצד ונקובר (אחרי ז'נבה ולפני אוסקה) בדירוג הערים שהכי טוב לחיות בהן על פי הסקר השנתי של אקונומיסט וחברת EIU שפורסם ביוני 2024. הסקר מדרג 173 ערים ברחבי העולם ובוחן חמש קטגוריות: יציבות, מערכת הבריאות, תרבות וסביבה, חינוך ותשתיות.
לעיתים קרובות נוטים לחשוב בטעות שסידני היא עיר הבירה הפדרלית של אוסטרליה כשלמעשה קנברה היא עיר הבירה הפדרלית של אוסטרליה.
האזור המקיף את נמל סידני היה בית לשבטים הקדמונים מאז לפני 40,000 שנה או יותר.
אף על פי שהעיור השמיד את העדויות להתיישבויות אלו, ישנם עדיין תגליפי אבן במספר מקומות.
התעניינות אירופאית החלה עם גילויו של מפרץ בוטאני (Botany Bay) ב-1770 על ידי הקפטן ג'יימס קוק.
תחת הנחיה מהממשלה הבריטית, הוקמה במקום מושבת אסירים על ידי ארתור פיליפ ב-1788. במקור נחת פיליפ במפרץ בוטאני, אך מצא אותו כלא מתאים.
לאחר שיט קצר צפונה, פיליפ עגן במפרצון סידני (Sydney Cove), במפרץ ג'קסון.
במקור קרא פיליפ למושבה "ניו אלביון" (בריטניה החדשה) אך המושבה רכשה את השם "סידני", על שמו של המזכיר הבריטי תומאס טאונסהנד, לורד סידני.
זאת כנראה בגלל העובדה שלורד סידני הנפיק את כתב הזכויות שנתן הרשאה לפיליפ להקים מושבה.
ב-1847 האסירים היוו רק 3.2 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
עם עידן הבהלה לזהב באמצע המאה ה-19, הגיעו מהגרים רבים לסידני, ואוכלוסיית העיר צמחה ל-200,000 תוך 20 שנה.
הביקוש לתשתיות שיספקו את גידולה המהיר של אוכלוסיית העיר, גרמו לפיתוח מסיבי של מערכת הרכבות והנמלים בעיר בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19. בהמשך, עם גילוי זהב בוויקטוריה, היגרו רבים מסידני למלבורן.
עם התיעוש במאה ה-20 סידני גדלה במהירות, וב-1925 כללה אוכלוסייה של כמיליון איש.
השפל הכלכלי הגדול בשנות ה-30 פגע בסידני קשות.
סידני היא בעלת אוכלוסיית המהגרים השנייה בגודלה מבין הערים הגדולות בתבל, ו-45% מאוכלוסייתה הם מהגרים וילדי מהגרים.
סידני שוכנת בין האוקיינוס השקט ממזרח לבין ההרים הכחולים ממערב.
נמצא בה המפרץ הטבעי הגדול ביותר בעולם, ויש בה כ-70 חופים כולל בונדיי ביץ' המפורסם.
שטחה העירוני של העיר הוא 1,687 קמ"ר, שטח הדומה בגודלו לשטח לונדון רבתי, אף שבסידני מתגוררים פחות ממחצית ממספר תושבי לונדון רבתי.
שטח הפרברים של סידני הוא 12,145 קמ"ר והוא הגדול בעולם, כמעט פי שניים מבייג'ינג ופי שישה מרומא.
עם זאת שטח זה כולל מספר פארקים לאומיים אשר נמצאים בגבולות העיר ואזורים בלתי מיושבים.
הקואורדינטות הגאוגרפיות של סידני הם 34 מעלות דרום ו-151 מעלות מזרח.
אף על פי שסידני לא סובלת מציקלונים והסכנה לרעידת אדמה בה נמוכה מאוד, האל ניניו ממלא תפקיד חשוב בקביעת מזג האוויר של סידני: בצורות ושריפות מחד, ומאידך סערות ושיטפונות.
כמה אזורים של סידני הגובלים ביערות חוו שריפות, כמה מן הבולטות שבהן קרו ב-1994 וב-2002. העיר גם חשופה לסופות ברד וסופות רוח נדירות וחמורות, מדי פעם היא אף עומדת בפני מחסור במים עקב תנאי הבצורת באזור הכולל.
בסידני ישנם שש אוניברסיטאות ציבוריות: אוניברסיטת סידני (USYD) (האוניברסיטה הוותיקה באוסטרליה ומוסד הלימודים השני בגודלו במדינה.), אוניברסיטת ניו סאות' ויילס (UNSW), האוניברסיטה הטכנולוגית של סידני (UTS), אוניברסיטת מקווארי, אוניברסיטת מערב סידני והאוניברסיטה הקתולית האוסטרלית (ACU).
כמו כן, חמש אוניברסיטאות ציבוריות מקיימות בעיר קמפוסים משניים: אוניברסיטת נוטרדאם אוסטרליה, אוניברסיטת מרכז קווינסלנד, אוניברסיטת ויקטוריה (VU), אוניברסיטת וולונגונג (UOW) ואוניברסיטת ניוקאסל.
אוניברסיטת צ'ארלס סטרט ואוניברסיטת סאות'רן קרוס (SCU) מפעילות קמפוסים משניים המיועדים רק לסטודנטים בין-לאומיים.
בנוסף, ארבע אוניברסיטאות ציבוריות מציעות תוכניות בסידני דרך ספקי צד שלישי: אוניברסיטת סאנשיין קוסט (UniSC), אוניברסיטת לה טרוב, אוניברסיטת הפדרציה אוסטרליה (FedUni) ואוניברסיטת צ'ארלס דרווין (CDU).
התחבורה בסידני מסופקת על ידי רשת ענפה של כלי תחבורה ציבורית הכוללת: מטרו, רכבת, אוטובוס, מעבורות ורכבת קלה, כמו גם רשת נרחבת של כבישים, מסלולי אופניים ושדות תעופה.
לפי מפקד האוכלוסין האוסטרלי 2006, מבחינת נסיעות לעבודה או ללימודים בסידני יש את השיעור הגבוה ביותר של שימוש בתחבורה ציבורית מבין ערי הבירה האוסטרליות, כאשר יותר מ-80% מהנסיעות בימי חול מ/אל מרכז סידני מתבצעות בתחבורה ציבורית.
על פי תוכנית המדינה של ניו סאות' ויילס, למדינה יש את מערכת התחבורה הציבורית הגדולה ביותר באוסטרליה.
רשת התחבורה הציבורית מוסדרת על ידי Transport for NSW.
בשנת 2019 החלה לפעול הרכבת התחתית של סידני.
בסידני נמצא בית האופרה המשמש כבית לתזמורת הסימפונית של סידני (SSO), אחת התזמורות הנחשבות ביותר באוסטרליה, ומפורסם במבנה המיוחד שלו המזכיר צדפה.
סידני אירחה את משחקי האימפריה הבריטית 1938 ואת המשחקים האולימפיים של שנת 2000.
מרבית תושבי סידני הם בריטים ובעלי רקע אירי.
מהגרים חדשים יותר לעיר כוללים איטלקים, לבנונים, דרום אפריקאים, סודנים, טורקים, מקדונים, קרואטים, סרבים, סינים ווייטנאמיים.
קהילת סידני היא הקהילה היהודית הוותיקה ביותר באוסטרליה.
בשנת 1817 היו בסידני עשרים יהודים אשר יסדו בה חברה קדישא ובשנת 1820 קנו חלקת אדמה בתוך בית הקברות הנוצרי לצורך קבורת יהודים.
הקהילה היהודית גדלה ולקראת 1830 היו בעיר שני בתי כנסת.
הקהילה התאחדה שוב בשנת 1832, תחת הנהגתו של יעקב מונטיפיורי, בן דודו של משה מונטיפיורי.
בשנת 1844 בנתה הקהילה בית כנסת חדש וגדול יותר כדי להכיל את חברי הקהילה הרבים.
בשנת 1862 ביקר בסידני הרב יעקב ספיר, שליח מארץ ישראל, אשר דיווח על כחמש מאות יהודים בסידני, רובם מאנגליה ומיעוטם ממחוז פוזנא ומפולין.
על פי עדותו של הרב ספיר, רוב היהודים בסידני לא שמרו שבת.
כיום חיים בסידני כ-45,000 יהודים.
אחד מבתי הכנסת העיקרים של הקהילה בעיר הוא בית הכנסת הגדול.
בשנת 1992 נפתח מוזיאון יהדות סידני.
סידני ארתור לוּמֵט היה במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע יהודי-אמריקאי.
במהלך הקריירה שלו ביים יותר מ-50 סרטים, בהם הסרטים קוצרי השבחים: "12 המושבעים" (1957) ו"רשת שידור" (1976).
הוא זכה בפרס גלובוס הזהב לבימוי ובשנת 2005 זכה בפרס אוסקר לשם כבוד למפעל חיים עבור "שירותיו הגאוניים לתסריטאים, מבצעים ולאמנות הקולנוע".
לומט נחשב לאחד הבמאים הפורים ביותר שפעלו בהוליווד.
בנוסף, לומט היה אחד מהבמאים הראשונים שעשו מעבר מוצלח מהטלוויזיה לקולנוע.
היה מועמד לפרס אוסקר 4 פעמים על עבודות הבימוי שלו בסרטים: "12 המושבעים", "אחר צהריים של פורענות", "רשת שידור" ו"פסק דין".
היה שחקן לפני שהתחיל לביים.
אביו, ברוך , היה שחקן בתיאטרון יידיש, ואימו, יוג'ינה, הייתה רקדנית.
כבר בגיל ארבע הוא החל לשחק בתיאטרון עם אביו ושיחק גם בברודוויי עד שנות החמישים.
נפטר ב-9 באפריל 2011, בגיל 86, בביתו שבמנהטן מסרטן הלימפומה.
לפי צוואתו, נשרפה גופתו ואפרו פוזר.
לאחר מותו ספדו אנשים רבים לבמאי, ביניהם ראש עיריית ניו יורק, מייקל בלומברג (אשר אמר עליו כי הוא אחד הכותבים הגדולים של העיר ניו יורק), והבמאים מרטין סקורסזה ווודי אלן.
מסע ארוך אל תוך הלילה (1962)
לילה יורד על מנהטן (1996)
חיפוש מופשט (2004) – סרט טלוויזיוני
סידני גרינסטריט היה שחקן קולנוע בריטי שזכה להצלחה בגילום תפקידי נבלים בהוליווד בעשור השביעי לחייו.
גרינסטריט נולד בעיר סנדוויץ' באנגליה, וכילד שיחק על הבמה בקומדיות.
לאחר ניסיונות כושלים להפוך לחקלאי במטע לתה בסרי לנקה, היגר לארצות הברית, ושם זכה להצלחה כשחקן תיאטרון, כאשר הופעת הבכורה שלו הייתה בשנת 1902.
בשנת 1941 והוא בן למעלה משישים שנה, ומשקלו למעלה מ-150 קילוגרם, הופיע את הופעת הבכורה שלו בקולנוע בסרט "הנץ ממלטה".
בסרט זה, על פי סיפורו של דשיל האמט, שבויים ונכתב על ידי ג'ון יוסטון היה גרינסטריט חלק מצוות שחקנים, ביניהם המפרי בוגרט בתפקיד הבלש סאם ספייד, מרי אסטור בתפקיד בריג'יד או'שונסי הרצחנית, ופיטר לורה.
תפקידו כ"איש השמן" גוטמן, היה הופעת בכורה, שהובילה אחריה לצילומם של סרטים נוספים מסוג זה, לרוב באולפני האחים וורנר, וביניהם שמונה סרטים בהם הופיע לצידו של פיטר לורה כצמד נבלים קלאסי, כאשר לעיתים קרובות היה "האיש הטוב" המתעמת עמם, השחקן המפרי בוגרט.
הופעתו בסרטים אלו הפכה אותו לאחת הדמויות המוכרות בקולנוע גם כיום, על אף התקופה הקצרה בה נוצרו, ועל אף שהחל בקריירה הקולנועית בגיל מאוחר.
גרינסטריט שיחק אף בסרט קזבלנקה, בתפקיד סיניור פרארי, בעל מסעדה בשם "התוכי הכחול", המנסה לקנות מגיבור הסרט ריק את מאורת הג'ין שלו.
בסוף שנות הארבעים נאלץ גרינסטריט לפרוש ממשחק בקולנוע, עקב מחלת הסוכרת בה לקה.
בשנת 1954 מת כתוצאה ממחלה זו, ונטמן בקליפורניה.
סַיִדְנא עלי הוא מסגד הנמצא על הצוק בחלק הצפוני של חוף הרצליה, סמוך לשכונת נוף ים שבמערב הרצליה.
המבנה היה המסגד של הכפר הערבי אל-חרם ששכן במקום עד מלחמת העצמאות.
המבנה וסביבתו נחשבים גן לאומי מאז שנת 1966.
במסגד קבור הקדוש המוסלמי עלי בן-עולים, מצאצאי החליף עומר בן אל-ח'טאב.
לפי המסורת הערבית היה עלי לוחם מוסלמי שנהרג בקרבות עם הצלבנים בסביבת אפולוניה בשנת 1250 בקירוב.
הערבים קוראים למקום גם "חַרַם (מקום קדוש) סידנא עלי" או בקיצור אֶל-חַרַם (המקום הקדוש) וזה היה שמו של הכפר הערבי שהיה שם עד 1948. לפי הכתובים עלי בן-עולים מת כבר ב-1081 ולכן ייתכן ונהרג בקרב מול ביזנטים הרבה לפני הגעת הצלבנים.
המבנה הנוכחי של המסגד הוקם בתקופה הממלוכית בשנת 1481. הערבים נהגו לבוא למקום לחגיגה עממית בסוף עונת האבטיחים.
זאב וילנאי כותב שהייתה אבן שחורה קבועה בקיר ליד הקבר ושמשה לוודא אם אדם דובר אמת או שקר.
היו מעמידים את הנבחן מספר צעדים לפני האבן ומכסים את עיניו.
הוא היה צועד ומושיט את ידו קדימה.
אם נגעה היד באבן - אות היא שהוא חף מפשע, אבל אם לא - סימן שהוא דובר שקר וחייב להתפלל במקום ולכפר על חטאיו.
כיום האבן אינה נמצאת במקום.
בדורות קודמים האמינו השומרונים, כנראה בהשפעת השם עַלִי, שבמקום נמצא קברו של עֵלִי, שהיה כהן במשכן בשילה.
בשנת 1839 נחו במקום השר משה מונטיפיורי ואשתו יהודית במסעם ברכיבה מיפו לחיפה.
בשנת 1948 נמלטו התושבים המוסלמים מכפרם עקב מלחמת העצמאות.
בשנת 1990 הוחזר המסגד למוסלמים.
המקום שופץ והיום קיים בו בית תפילה מוסלמי פעיל.
חוף הרחצה שלמרגלות המסגד קרוי "חוף סידנא עלי".
ייתכן וסידנא עלי הוא גלגול של מצודת הריבאט שהייתה בארסוף כפי שתיאר מוקדסי:
בסמוך למסגד על מצוקי החוף שכנה בעבר "אפולוניה", הקרויה גם ארסוף ותל ארשף, היא עיר עתיקה.
העיר הוקמה במאה הרביעית לפני הספירה, תחת השלטון הפרסי.
בהמשך, אצל היוונים, שימשה כעיר נמל, ואז גם שונה שמה מארשף, על שם האל רשף, לאפולוניה, על שם האל אפולו.
במאות החמישית והשישית לספירה נחשבה אפולוניה לעיר השנייה בגודלה מבין ערי החוף, אחרי העיר העתיקה קיסריה.
בתקופה הביזנטית היא המשיכה לגדול ושוב נכבשה, הפעם על ידי המוסלמים.
במאה ה-13 עלה למבצר הסולטן הממלוכי ביברס.
במקום נערך קרב במשך 40 יום, בסופו נחרבה אפולוניה.
במקום כעת "מבצר אפולוניה" - מסלול הליכה הצופה לים, ועובר דרך אפולוניה ומשקיף על המסגד "סידנא עלי".
המקום בחזקת רשות הטבע והגנים.
בשטח המסגד צולם בשנת 1970 סרטו של מנחם גולן, "הפריצה הגדולה", כששטח המסגד משמש כבית כלא לכאורה.
תחנת המשטרה הבריטית בסידנא עלי
מצפון למסגד נמצא מוסד לשיקום נערים מצפה ים.
הבניין הבולט בתוכו הוקם על ידי הבריטים כתחנה של משטרת החופים שצוידה במכ"ם לגילוי אוניות מעפילים.
ב-23 בנובמבר 1945 הצליחה אוניית המעפילים "ברל כצנלסון" להגיע לחופי הארץ ליד חוף שפיים.
הספינה התגלתה בידי הבריטים במשטרת סידנא עלי והם הזעיקו כוחות צבא שעצרו חלק מהמעפילים ומאנשי הפלמ"ח שלא הספיקו להתפנות.
בעקבות מקרה זה הוחלט לתקוף ולפוצץ את תחנות משטרת החופים הבריטית בסידנא עלי ובגבעת אולגה.
הפעולה בוצעה ב-25 בנובמבר 1945. הבריטים הבחינו בכוח המתקרב ופתחו באש לעברו.
הכוח פרץ למקום והניח את חומר הנפץ.
הבריטים הוזהרו כי המקום עומד לפני פיצוץ.
רובם עזבו את המקום והנשארים נפגעו מהפיצוץ.
בעקבות פעולה זו הטילו הבריטים עוצר על קיבוץ שפיים ועל מושב רשפון, וערכו במקום חיפוש נרחב עם מכשירים מגנטיים לגילוי מחבואי נשק.
בשפיים נתקל הצבא בהתנגדות פסיבית ופרץ לקיבוץ בכוח תוך הפעלת גז מדמיע.
בצורה דומה פעל במושב רשפון.
ההגנה הזעיקה לשני היישובים אלפים מתושבי האזור.
הצבא פתח עליהם באש והם נעצרו לאחר שאחד מהם נהרג.
הבריטים השלימו את החיפוש ללא התנגדות נוספת.
שללם היה ציוד צבאי מועט ומעט תחמושת.
עוצר ובקשה למסדר זיהוי הפוגעים בגבעת אולגה הוטל גם בגבעת חיים ומושב חגלה כיוון שעקבות חולית הפושטים הובילה לשם.
אלפים מתושבי עמק חפר הגיעו לעזור ליישובים, עקפו את המחסומים חדרו למשק וחלקם צבאו על הגדרות הבריטיות.
המצב הסתבך והבריטים ירו על ההמון ובסוף היום נמנו 8 הרוגים יהודיים.
אנדרטת המצור על גבעת חיים מוצבת לזכר האירוע ליד גבעת חיים.
הבריטים שיקמו את הבניין תוך זמן קצר והמשיכו לנסות ולאתר בעזרת הרדאר אוניות מעפילים.
לאחר מלחמת העצמאות נעשה המקום מרכז אימונים ל"יחידת המתאבדים של אסקימו".
מפקד המקום היה אהרון בן-יוסף.
לאחר כשנתיים מוזגו לשייטת 13 והמחנה נעזב.
סידני ג'יימס וב, הבארון פספילד הראשון היה סוציאליסט, כלכלן ורפורמטור בריטי, אשר לרוב מוזכר יחד עם אשתו, ביאטריס וב.
הוא היה אחד החברים הראשונים בחברה הפביאנית בשנת 1884, יחד עם ג'ורג' ברנרד שו (השניים הצטרפו לחברה שלושה חודשים לאחר הקמתה).
יחד עם חברים אחרים הפכו שו ווב את החברה הפביאנית לחברה הפוליטית-אינטלקטואלית הבולטת ביותר באנגליה האדוארדית.
וב נולד בלונדון למשפחה של עוסקים חופשיים.
הוא למד משפטים באוניברסיטת לונדון בזמנו החופשי כשבה בעת עבד במשרה משרדית.
בשנת 1895 סייע להקים את בית הספר לכלכלה של לונדון (London School of Economics) בעזרת עיזבון שהושאר לטובת החברה הפביאנית על ידי תורם.
הוא מונה לפרופסור למינהל ציבורי בשנת 1912 ושירת בתפקיד במשך חמש-עשרה שנה.
בשנת 1892 נישא וב לביאטריס פוטר, אשר עימה חלק השקפות ואמונות.
הונה של ביאטריס אפשר לווב לעזוב את עבודתו המשרדית ולהתרכז בפעילויות אחרות.
השניים היו חברים במפלגת הלייבור והיו פעילים פוליטית.
ב-1917 ניסח וב את סעיף 4 של חוקת הלייבור, שאומץ על ידי המפלגה ב-1918. סידני הפך לחבר פרלמנט מטעם מחוז סיהאם בשנת 1922. הזוג נהג לארח את ארוחות מועדון ה-Coefficients, אשר משך אליו את הפוליטיקאים וההוגים הבולטים של התקופה.
בשנת 1929 קיבל את התואר ברון פספילד ושירת כשר בממשלה (הוא היה גם שר המושבות וגם השר לענייני הדומיניון), תחת ראש הממשלה רמזי מקדונלד.
בשנת 1930 פרש מהמשרד לענייני הדומיניון בשל בריאותו הלקויה.
באותה שנה גם פרסם את הספר הלבן.
חיים ויצמן סיפר בעדותו בפני ועדת פיל כי בשנת 1930 אמר לו וב "כלום אינך מבין שאין בארץ ישראל מקום אפילו לחתול נוסף".
בני הזוג וב תמכו בברית המועצות עד מותם.
הזוג וב מופיע באופן סאטירי בספרו של ה.
ולס "The New Machiavelli", כזוג קצר רואי, בורגני ומניפולטיבי.
ולס מהתל בספר באופן דומה גם בחברה הפביאנית.
סידני וולטר "סיד" הואר היה כדורגלן אנגלי.
הואר נולד בכפר ליגרייב (כיום חלק מלוטון), והצטרף למועדון לוטון טאון ב-1911. הוא היה שחקן קבוע בקבוצת הנוער של המועדון עד תחילת מלחמת העולם הראשונה, אז התגייס לצבא הבריטי ושירת בצפון צרפת.
לאחר שנפגע מנשק כימי בזמן אחד הקרבות הוא הוכרז כבלתי כשיר ללוחמה, וגם המשך קריירת הכדורגל שלו היה בספק.
אולם, הוא הצליח להחלים באופן מלא וחזר ללוטון טאון בסיום המלחמה, אז עבר לשחק בעמדת הקיצוני.
הואר השתתף ביותר מ-150 משחקים של לוטון במסגרת הליגה השלישית הדרומית בין 1919 ל-1924.
הואר הצליח לחזור להרכב לקראת סוף העונה, ותפס את מקומו של סם היידן בעמדת הקשר השמאלי.
אף על פי שנפצע במשחק האחרון של העונה (מול אסטון וילה) הוא היה כשיר על מנת להשתתף במשחק גמר גביע ה-FA מול קארדיף סיטי; המשחק הסתיים בהפסד של ארסנל כתוצאה מטעותו של השוער דן לואיס.
הואר המשיך לשחק בעמדת הקשר השמאלי של ארסנל במשך עונה נוספת, ובעונת 1927/1928 הבקיע תשעה שערים והחמיץ ארבעה משחקים בלבד.
בעונתו האחרונה במועדון הוחתם שחקן נבחרת ויילס צ'ארלי ג'ונס, ובעונת 1928/1929 השתתף הואר בשישה משחקים בלבד.
הוא עזב את ארסנל בספטמבר 1929 על מנת להצטרף לקלפטון אוריינט תמורת 1,000 לירות שטרלינג.
הוא השתתף ב-117 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 18 שערים.
הוא שיחק באוריינט במשך עונה אחת, ופרש מכדורגל בקיץ 1930.
סידני בשה (Sidney Bechet; 14 במאי 1897 - 14 במאי 1959), מוזיקאי ג'אז, מלחין ונגן סקסופון וקלרינט, מראשוני נגני הסולו בראשית ימיו של הג'אז, נחשב כנגן הסקסופון והקלרינט הראשון בג'אז ומהראשונים לקבל זמן סולו שווה בתזמורת דיקסילנד ג'אז כמו נגני החצוצרה.
נגינתו מאופיינת בצליל עשיר ומלא עם מודולציות מהירות וויברטו עשיר.
בשה נולד למשפחה קריאולית מבוססת בניו אורלינס וניגן במספר כלי נגינה, זמן מה היה הכלי החביב עליו קורנט (סוג של חצוצרה) ולאחר מכן החליף אותה בקלרינט.
ב-1917 עבר לשיקגו, כמו רבים אחרים מבני עירו (בהם גם לואי ארמסטרונג, שהיה במשך שנים שותף ויריב של בשה).
ב-1919 נסע לראשונה לאירופה עם "התזמורת הסינקופית הדרומית של ויל מריון קוק" והתחיל לנגן גם בסקסופון סופרן.
ב-1923 הקליט את האלבום הראשון שלו כסולן.
כמו כן הקליט עם ארמסטרונג את הקטע Clarence Williams Blue Five, אחד מהדואטים הראשונים של הג'אז.
בסיגנונו שילב את הבלוז עם מזמורים ממקור קריאולי ויצר מרקם צלילי חדש.
לאחר מכן השתתף בתזמורתו של דיוק אלינגטון והזמין אליה את תלמידו ג'וני הודג'ס (שיהפוך להיות אחד מהסקסופוניסטים הגדולים של הג'אז).
בשה הפליג לפריז ב-1925 והסתבך שם בתקרית מוזרה בה הואשם בירי לעבר אישה, בשעה שככל הנראה התכוון לפגוע בנגן יריב.
הוא נכלא וגורש מצרפת והמשיך לנדוד באירופה והגיע לגרמניה ולרוסיה.
ב-1929 חזר לארצות הברית והשתקע בברוקלין, ניו יורק.
עקב המצב הכלכלי נאלץ לעבוד כחייט וקיים ג'אם סשנים עם חבריו לאחר שעות הפעילות.
הקלטת Summertime שלו מ-1938 הייתה ללהיט וכן ההקלטה של לחנו המקורי Petite Fleur ("פרח קטן") והוא הוזמן לנגן במועדון בירדלנד בניו יורק.
למרות הצלחת לחניו ונגינת הסולו המבריקה שלו, הוא לא הצליח ליצור לעצמו תזמורת ונאלץ לעבוד בתזמורותיהם של אחרים.
ב-1940 החתים אותו הנרי לוין (מנצח "תזמורת הדיקסילנד ג'אז של הנרי לוין") לחברת התקליטים RCA Victor, לאחר ששמע אותו בתוכנית רדיו.
בשנת 1941 היה בשה שותף לאחד הניסיונות הראשונים בהקלטת אובר-דאבינג.
הוא ניגן את השיר הפופולרי "שייח' ערב" (Sheik of Araby) במספר כלי נגינה: בהתחלה בפסנתר, לאחר מכן בתופים, תוך האזנה לפסנתר המוקלט, אז הוסיף סקסופון סופרן, קונטרבס, סקסופון טנור ולבסוף קלרינט.
טכניקה זו, הנשמעת כיום רגילה וסבירה, הייתה אז בבחינת חידוש מרעיש.
בהמשך שנות הארבעים הנהיג בשה מספר תזמורות, בהן Sidney Bechet and his Creole Orchestra.
בשנת 1949 הוזמן לנגן בפסטיבל בפריז.
הוא זכה לכבוד והערכה והחליט להשתקע בעיר.
הוא נשא לאישה את אליזבת זיגלר והפך לדמות מוכרת ומוערכת באירופה, אך לא בארצות הברית.
הוא היה נגן קבוע במועדון האולימפיה בפריז, הקליט מספר תקליטים והתקרב לחוגי האקזיסטנציאליסטים.
בערוב ימיו כתב את האוטוביוגרפיה שלו Treat It Gentle.
ביום הולדתו ה-62 נפטר מסרטן ריאות.
למאזין היום קשה להתרשם מכלי ראשון מיכולתו של בשה, עקב מצבן הטכני הירוד של ההקלטות משנות פעילותו.
קיימים מספר CD שיצאו בהוצאת בלו נוט (למשל The Fabulous Sidney Bechet) המספקים חוויית האזנה משופרת עקב הקלטה טובה וניקוי דיגיטלי מודרני.
ב-1968 נבחר בשה להכלל בהיכל התהילה של הג'אז במשאל המבקרים של המגזין דאון ביט.
הרמן הסה טען שעיצוב הדמות של הסקסופוניסט המסתורי פאבלו ברומאן זאב הערבה מושפע מדמותו של בשה, אותו הכיר אישית.
בשנת 1997 הפיק וודי אלן את סרטו התיעודי Wild Man Blues, המתחקה אחר אלן כנגן קלרינט תוך השוואה והתייחסות מתמדת לדמותו של בשה, בו הוא רואה דמות-אב.
באותה שנה הוציא נגן הקלרינט האמריקאי דייוויד קרקאואר את התקליט "מחוות כליזמר לסידני בשה", לרגל יובל המאה להולדת הנגן הנערץ עליו.
סידני גודולפין, רוזן גודולפין הראשון היה פוליטיקאי בריטי בשלהי המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18.
גודולפין נולד לאחת המשפחות הוותיקות ביותר בקורנוול באותה תקופה.
לאחר הרסטורציה באנגליה הוא הוזמן לחצר המלוכה של המלך צ'ארלס השני, הפך לאחד ממקורביו והתמנה לחבר בית הנבחרים מטעם מחוז הבחירה הלסטון שבקורנוול.
גודולפין כמעט ולא נאם בבית הנבחרים, וגם כשעשה זאת הוא דיבר בקיצור רב.
למרות זאת הוא זכה למוניטין של מומחה בתחום הכלכלה.
במרץ 1679 הוא הושבע לחבר במועצה המלכותית.
בספטמבר שלאחר מכן הוא קודם ביחד עם ויקונט הייד והרוזן מסנדרלנד לתפקידים בכירים יותר במשרד האוצר.
ב-16 במאי 1675 נישא למרגרט בלאג, בתו של תומאס בלאג שהיה מתומכיו של צ'ארלס הראשון במלחמת האזרחים האנגלית.
חייה של מרגרט גודולפין תועדו בספר "The Life of Mrs Godolphin", שנכתב על ידי הסופר ג'ון אוולין.
למרות שתמך בחוק ההדחה של 1680 הוא המשיך לכהן במשרד גם לאחר פיטוריו של סנדרלנד, ובספטמבר 1684 הוענק לו התואר ברון גודולפין מריאלטון, והוא החליף את רוצ'סטר (לשעבר הוויקונט הייד) בתפקיד הלורד הראשון של האוצר.
לאחר הכתרת ג'יימס השני הוא מונה למנהל משק הבית של המלכה מרי ממודנה, וביחד עם רוצ'סטר וסנדרלנד זכה ליחס מועדף מהמלך.
ב-1687 הוא מונה לנציב האוצר.
גודולפין היה אחד ממועצת החמישה שמינה המלך ג'יימס על מנת לייצגו בלונדון, כיוון שהוא נסע להצטרף לצבא בעקבות הגעתו לאנגליה של ויליאם מאוראנז'.
ביחד עם מרקיז האליפקס ורוזן נוטינגהאם הוא מונה לאחד מאחראי המשא ומתן עם הנסיך.
לאחר עלייתו של ויליאם לשלטון הוא קיבל את המקום השלישי בחשיבותו בחבר המנהלים של האוצר, כך נותר בעל השפעה בתחום הכלכלה.
הוא פרש מתפקידו במרץ 1690, אך בנובמבר שלאחר מכן נקרא לשוב לשירות המלך והתמנה לתפקיד הלורד הראשון.
בתקופה שבה החזיק במשרה זו, ביחד עם הדוכס הראשון ממרלבורו שהתכתב בסודיות עם ג'יימס השני, הוא ככל הנראה חשף בפני המודיעין של ג'יימס את הכוונה לפלוש לברסט שבצרפת.
גודולפין היה לא רק טורי בגלל משפחתו, וככל הנראה היה לו עניין רומנטי באשתו של ג'יימס השני.
לאחר וידויו של סר ג'ון פנוויק ב-1696 אודות הניסיון להתנקש בוויליאם השלישי, החליט גודולפין להתפטר בגלל החשד שדבק בו; ב-1700 חזרו הטורים לעמדת כוח.
גודולפין מונה פעם נוספת ללורד של האוצר, והחזיק במשרה זו במשך שנה.
למרות שלא היה ממקורביה של המלכה אן הוא מונה לאחר עלייתה לשלטון לתפקיד הלורד אשר על האוצר, בעקבות המלצה של ידידו הטוב מרלבורו.
ב-1704 הוענק לו תואר אביר במסדר הבירית, ב-1705 מונה ללורד לוטננט של קורנוול, ובדצמבר 1706 נוצרו עבורו התארים ויקונט ריאלטון ורוזן גודולפין.
למרות שהיה טורי הוא נטל חלק פעיל ביחד עם מרלבורו בפעולות שהובילו לעלייתם של הוויגים.
השפעתם של מרלבורו ואשתו שרה על אן התעמעמה בהדרגה על ידי אביגייל מאשם ורוברט הארלי, וגורלם של המרלבורואים וגודולפין היה אחיד.
גודולפין זכה למעמדו הרם ולחיבתם של השליטים השונים בגלל כישוריו הכלכליים.