tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר ששימש כמפקד פלוגה בבית הספר לקצינים מונה למפקד גדוד הנח"ל המוצנח והוביל את לוחמיו במספר פעולות תגמול, ובהן פעולת סמוע בנובמבר 1966. במלחמת ששת הימים היה סגן מפקד חטיבה 80 תחת פיקוד דני מט.
החטיבה השתתפה בקרב אום-כתף ובכיבוש דרום רמת הגולן.
לאחר המלחמה שימש סגן מפקד חטיבה 55.
בהמשך שימש סגן קחצ"ר וסגן מפקד חטיבת הבקעה.
ביוני 1969 במלחמת ההתשה הקים את חטיבה 275, חטיבה מרחבית שהופקדה על הגזרה הצפונית בקו בר-לב והיה מפקדה הראשון.
בתקופה זו יזם את גיוסם של קציני מילואים יוצאי חטיבת הצנחנים לפיקוד על מעוזי קו בר-לב, שכונו "נמרים".
פיקד על החטיבה עד מאי 1970.
לאחר מלחמת ההתשה שב לתפקידו כסגן הקחצ"ר והשתתף במספר פעולות ובהן מבצע אביב נעורים, בו פיקד על "כוח צילה", שהופקד על פיצוץ מחסן אמצעי לחימה בצפון נמל ביירות.
פרסבורגר החל ללמוד באוניברסיטה מספר חודשים לפני מלחמת יום הכיפורים.
עם פרוץ המלחמה פיקד על חטיבה 9100, שהוקמה במהירות מיד לאחר פרוץ המלחמה על בסיס מאגר כוח האדם הלא משובץ בקצח"ר (בעיקר קצינים).
בתחילה הוצבה החטיבה בפיקוד המרכז באזור מעלה אדומים ובהמשך עברה לשרת בחזית הדרום בקרבת תעלת סואץ.
בשנת 1976 השתחרר פרסבורגר מצה"ל.
הוא קשר קשרים עסקיים עם התושבים הפלסטינים שביהודה ושומרון ועם סין העממית.
בשנת 1977 היה ממקימי מפלגת שלומציון בראשות אריאל שרון ושימש כמזכ"ל התנועה.
עם פירוקה לא עבר לליכוד ורק בהמשך דרכו הפוליטית הצטרף למפלגה זו.
בהמשך היה חבר מועצת עיריית ירושלים במשך 10 שנים.
כמו כן היה מועמד הליכוד לראשות העיר ב-1988, אך הפסיד בהתמודדות מול טדי קולק.
בשנת 1993 הצטרף למפלגת צומת.
בהמשך שימש כיושב ראש האגודה למניעת אלכוהוליזם.
פרסבורגר היה נשוי לזמירה זהבי, ולהם בן ובת.
נישא בשנית לברוריה, ולהם בת ושני בנים.
אחיו הוא הצייר יצחק פרסבורגר.
שמואל פרסבורגר נפטר בירושלים בשנת 2004.
שמואל פרשקו (בפולנית: Stanisław Fereszko; 26 בפברואר 1914 – 30 ביולי 1990) היה מלחין ומוזיקאי ישראלי שזכור בעיקר משירים שהלחין בתקופת מלחמת העצמאות.
נולד בעיר לוצק בפולין והשתלם בקונסרבטוריון בוורשה בקומפוזיציה ונגינה בפסנתר.
הוא הלחין אופרטה בשם "צייד הנמרים" שזכתה להצלחה גדולה בפולין והיו לו שם גם מספר להיטים בהם "כך זה בדרך כלל מתחיל" (1934).
בשנת 1937 עלה לארץ ישראל והשתלם בירושלים אצל המוזיקולוג שלמה רוזובסקי.
הוא הלחין הצגות רבות של המטאטא ולי לה לו למילים של נתן אלתרמן, לאה גולדברג, יעקב אורלנד ועוד.
מבין השירים שהלחין יש לציין את "מכתב מאמא", "שיר השיכור", "את ארץ שלי" ועוד.
לחניו המפורסמים ביותר נכתבו בתקופת מלחמת העצמאות.
לחיים גורי הוא הלחין את "שיר הוותיקים" ואת "באב אל-ואד", שהוא אולי השיר המפורסם ביותר במלחמה זו.
הוא הלחין שירים ללהקת הצ'יזבטרון למילותיו של חיים חפר: "שיר הצ'יזבטרון", היי הג'יפ", "מוטי מוטי", "האהבה", "ציפ", "שוש".
ב-1952 עבר לארצות הברית לנסות שם את מזלו.
הוא ניגן במועדון סברה בניו יורק של לאו פולד וליווה שם זמרים שהגיעו מישראל כמו שושנה דמארי ויפה ירקוני.
השתתף כמנגן וכמפיק מוזיקלי באירועים שונים של הקהילה היהודית.
הוא השתקע במיאמי, שם המשיך בהופעות לפני יהודים בעיקר בבתי אבות.
בארץ הוא נשכח כמעט לגמרי ורק שיריו היו מושמעים ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום העצמאות.
יפה ירקוני זכרה אותו והזמינה אותו ב-1985 לערב נוסטלגי במרתף העליון בבית ליסין בו ניגן את שיריו המפורסמים.
הוא נפטר מסרטן ב-1990 ונקבר במיאמי ביץ'.
רבי שמואל צבי דנציגר (תר"כ, 1860 - כ"ט בתשרי תרפ"ד, 9 באוקטובר 1923) היה האדמו"ר השלישי בשושלת חסידות אלכסנדר, הוא כיהן כאדמו"ר בין השנים תר"ע - תרפ"ד (1910 - 1923) נחשב בזמנו לאחד מגדולי אדמור"י פולין, וחסידיו נאמדו בעשרות אלפים.
נולד בעיירה טורצ'ין שבווהלין (כיום אוקראינה) לרבי יחיאל דנציגר, ממלא מקומו של רבי דוב בעריש מביאלה שהיה ממלא מקומם של רבי מנחם מנדל מוורקא ורבי יצחק מוורקא.
לאחר פטירת אחיו הישמח ישראל בשנת תר"ע (1909) ללא ילדים, הוכתר על ידי רוב חסידי אחיו לאדמו"ר.
עד הכתרתו כאדמו"ר, השתדל להסתיר את מעשיו, אך לאחר שהחל לכהן כאדמו"ר רבים הסתופפו בצילו.
התאפיין בהנהגה רחימאית, היה ידוע כאוהב ישראל ועניו, תפילותיו היו ברגש רב בבכי ובתחנונים, ועשרות אלפי חסידי אלכסנדר שהיו פזורים בכל פולין קיבלו עליהם את הנהגתו.
יסד את 'ישיבת בית ישראל' (על שם אחיו) באלכסנדר (אלכסנדרוב בשמה הפולני).
ישיבה זו הייתה הראשונה מרשת הישיבות שנפתחו לאחר פטירתו על ידי בנו ברחבי פולין.
ייסוד ישיבה לבחורים היה חידוש בזמנו, ועד אז היה נהוג בפולין שהבחורים לומדים ב'שטיבלאך'.
נפטר ביום שלישי כ"ט בתשרי תרפ"ד, ולמחרת הובא לקבורה בעיירה אלכסנדר לצד אביו ואחיו.
דברי תורתו נדפסו בספר "תפארת שמואל" על התורה ומועדים.
הספר נלקט מהמאמרים שנאמרו בעריכת שולחנו בליל שבת ובסעודה שלישית.
בשונה מספרו של אחיו, ספרו מבוסס על דרך חסידות פשיסחה, ובו דברי חסידות עמקניים המבוססים על תורת הקבלה, אבל גם נדפס בשפה פשוטה ומותאמת להמון עם.
לאחר פטירתו הוכתר בנו הבכור רבי יצחק מנחם מנדל דנציגר כאדמו"ר הרביעי בשושלת חסידות אלכסנדר, וכיהן עד מלחמת העולם השנייה, בה נרצח בטרבלינקה.
בנו רבי שרגא פייבל מראדום
בנו בכורו היה רבי שרגא פייבל מראדום.
משנודע הדבר בעיר החלה השתדלות פעילה של אנשים נכבדים אצל השלטונות הרוסיים כאשר כולם העידו כי העצורים הם אנשים חפים מכל פשע, ומושלה הצבאי של העיר הבטיח לחקור בדבר, והיהודים חשבו שישמור את דברו ולא פנו לערכאה גבוהה יותר.
אולם אותו רשע לא עמד בדיבורו.
השכם בבוקר הובאו השלשה בפני בית דין צבאי שמצאם אשמים בריגול, ונשפטו למוות בתליה, ופסק הדין הוצא לפועל מיד באותו יום, יום ה' כי תצא י"ב אלול.
בנו בכורו רבי שרגא פייבל מראדום נרצח בצעירותו.
בנו רבי יצחק מנחם, ממלא מקומו, העקידת יצחק.
בנו רבי אברהם חיים, מראשי הישיבה באלכסנדר, נרצח אף הוא בשואה.
בנו רבי יעקב בונם, נרצח אף הוא בשואה, היה מהרבנים שבפורים תש"ג הסתתרו בבונקר עם רבי שלמה אלימלך רבינוביץ מזוויירצ'ה (בנו של האדמו"ר מקרימילוב).
חתנו היה הרב יצחק מאיר זינגר, אב"ד העיר אלכסנדר.
הרב שמואל צבי הורוביץ (ר' הערשל'ה ספינקער, ט' בתמוז תרפ"א, יולי 1921 – כ"ז באב תשנ"ז, אוגוסט 1997) היה האדמו"ר מספינקא בארצות הברית.
נולד לרב אברהם אביש הורוביץ, רבה של קראלי ונכד לשושלת מעליץ, ולרבנית הינדא שיינדל בת הרב יצחק אייזיק וייס (ה"חקל יצחק"), האדמו"ר השני מספינקא.
הוא גדל אצל סבו זה.
נישא לבתו של הרב בעריש ויינברגר מווישיווא.
לאחר השואה חלק משרידי חסידי ספינקא פתחו לו בית מדרש באיסט-סייד, ניו יורק.
לאחר תקופה הוא עבר לוויליאמסבורג.
היה מקורב לרבי יואל טייטלבוים האדמו"ר מסאטמר.
מהלך התקרבותו לסאטמר לא התקבל בעין יפה בהתחלה שכן רבי יואל מסאטמר לחם נגד אביו בהיותו רב בקראלי.
בתחילת כהונתו לא היו לו חסידים רבים, ועם הזמן החלו רבים לבוא אליו.
בסעודה שלישית שהייתה אורכת אצלו שעות, היו באים מרחבי ניו יורק אנשים רבים לשמוע את דרשתו שהייתה נאמרת בדרך כלל בבכיות.
"מלבוש צבי" (יצא לאור על ידי בנו האדמו"ר רבי מאיר אברהם אביש הורוביץ)
רבי ישכר דב בעריש הורוביץ, האדמו"ר מ"ספינקא - בית שמואל צבי".
רבי יוסף מאיר הורוביץ, ממלא מקום אביו.
חתן רבי מנחם אליעזר זאב רוזנבוים מקרעטשניף.
רבי משה יעקב הורוביץ, האדמו"ר מספינקא-מאנסי, חתן הרב שמואל יעקב קאהן, האדמו"ר מתולדות אברהם יצחק.
רבי אהרן דוד הורוביץ, האדמו"ר מזבליטוב, חתן האדמו"ר מחוסט- ויליאמסבורג.
רבי מאיר אברהם אביש הורוביץ, האדמו"ר מ"ספינקא - בית יצחק", הוא חתנו של הרב אהרן מרדכי רוטנר.
רבי אלעזר יצחק אייזיק הורוביץ, האדמו"ר מ"ספינקא - תולדות צבי", חתנו של הרב יחזקאל מערץ.
בחיי אביו כיהן כמו"צ בבית הכנסת של אביו.
רבי נתן נטע זאב הורוביץ, האדמו"ר מ"ספינקא - טבא דשמואל" בבורו פארק, חתנו של הרב יחיאל מיכל רוטנברג מקוסון.
רבי נפתלי הורוביץ, מכונה בשם: האדמו"ר מ"קראלי".
פתח בית מדרש ומוסדות חינוך בוויליאמסבורג.
רבי אברהם מיכלוביץ (נפטר בה'תשע"ה), היה האדמו"ר מראדוויל במונסי.
הרב פנחס שלום הגר, רב "קהל תורת חיים ויז'ניץ" בבורו פארק (נפטר בה'תשע"ה), בן רבי מרדכי הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ מונסי.
בנו הרב יעקב יוסף, ממלא מקומו, ולאחר פטירת הרב מרדכי בשנת ה'תשע"ח, מונה לאדמו"ר מוויזניץ מונסי בבורו פארק.
רבי חיים יצחק טברסקי האדמו"ר מלויאב.
הרב יחיאל ווגשל, רב קהילת "תפארת משה" בוויליאמסבורג.
רבי בן ציון יהושע אשר אונגר מדומברובה בבורו פארק.
הרב שלמה לויפער, אב"ד קראלי-מונסי.
הרב דוד שלמה שטיין, בנו של הרב מרדכי שטיין מפאליטשאן.
שמואל ("מולא") צייטלין (~1914 – ?) היה קריקטוריסט ומאייר ישראלי יליד האימפריה הרוסית.
שמואל צייטלין נולד בסימפרופול שברוסיה, ובשנת 1922, בילדותו, עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
בנעוריו למד בבית הספר אחד העם בתל אביב ועסק בסוגי ספורט שונים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החל להתאמן באגרוף, במסגרת מועדון האגרוף "בני לאונרד".
בשנת 1934 ייצג את היישוב בתחרות אגרוף שנערכה במצרים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי.
בתקופה זו יצר קריקטורות שתיארו את הווי החיים בצבא הבריטי.
בנוסף, צייטלין שימש כמאייר לספרי ספורט שונים שיצאו בארץ ישראל ביניהם "מילון למונחי ההתעמלות" שפורסם בשנת 1937 בהוצאת "הפועל הצעיר" על ידי ועד הלשון העברית.
צייטלין היה חבר ב"הגנה", ובזמן מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל.
הוא שימש כקצין אימון גופני בצבא ועיצב את הדרגות הראשונות של צה"ל.
בשנת 1950 התפרסם צייטלין כשערך מסע ימי, ביחד עם שמאי קנצנופולסקי, בחסקה מתל אביב לחיפה.
בתקופה זו היה פעיל במסגרת מועדון הספורט "הפועל".
שמואל (שמוליק) פרלמן (22 במאי 1926 – 23 בספטמבר 2003) היה כדורגלן ומאמן ישראלי, הזכור כאחד מגדולי המאמנים של קבוצת מכבי נתניה.
כשחקן, פרלמן שיחק בעמדת המגן השמאלי, והעביר את כל קריירת הבוגרים שלו במדי מכבי נתניה.
כמאמן, הוביל את מכבי נתניה לעונת השיא שלה בהיסטוריה, כשזכתה בכל התארים האפשריים של עונת , וכמו כן אימן בנבחרות הנערים והנוער של ישראל.
פרלמן נולד בתל אביב בשנת 1926, וכילד החל את דרכו בקבוצות הילדים והנוער של מכבי רמת גן (כיום הכח עמידר רמת גן).
כשהיה בן 14 עבר לקבוצת הנוער של מכבי נתניה, ששילמה עבורו סכום של 30 לירות.
הוא החל לשחק במדי הקבוצה הבוגרת בגיל 16, וב-25 במרץ 1944 כבש את שער הבכורה שלו בליגה הבכירה, בניצחון 0–2 על מכבי פתח תקווה.
הישג השיא של פרלמן במדי הקבוצה היה העפלתה לגמר גביע המדינה בעונת , בו הובסה 0–4 על ידי מכבי תל אביב.
משחקו האחרון של פרלמן כשחקן היה ב-18 בינואר 1958, במשחק בו הפסידה קבוצתו למכבי תל אביב בליגה בתוצאה 1–3.
לאחר פרישתו החל פרלמן בקריירת אימון, בקבוצת הפועל אבן יהודה מליגה ב'.
לאחר עונה אחת מונה למאמן הנוער של מכבי נתניה.
הוא נותר בתפקיד עד לשנת 1968, כשבשנת 1964 שימש גם כמנהל הקבוצה הבוגרת.
לאחר שנה בה אימן את נבחרת הנערים, ולאחר שאימן בין היתר גם את הפועל חיפה ומכבי הרצליה, חזר לתפקידו כמאמן הנוער במכבי נתניה.
בשנת 1975 קודם פרלמן לתפקיד מאמן הקבוצה הבוגרת של מכבי נתניה, ובעונת הוביל אותה לעונה הטובה בהיסטוריה שלה.
נתניה, בה שיחקו באותה תקופה בין היתר מלך שערי הליגה עודד מכנס, גדי מכנס, משה גריאני, מרדכי שפיגלר, חיים בר, אלברט גזל ודוד לביא, זכתה באותה עונה בכל תואר אפשרי.
היא זכתה באליפות המדינה, תוך שהיא מקדימה את בית"ר ירושלים בחמש נקודות, גברה על בני יהודה תל אביב בגמר גביע המדינה, וזכתה גם בראשות הבית שלה בגביע האינטרטוטו ובתואר אלוף האלופים.
אחרי הקדנציה הראשונה בנתניה, פרלמן הוסיף לאמן בליגה הראשונה, את הפועל חיפה ואחריה את מכבי יפו, אותה הדריך להישארות בליגה הבכירה.
הוא חזר לאמן את מכבי נתניה בעונת .
נתניה בהדרכת פרלמן הייתה הקבוצה האטרקטיבית ביותר בליגה, כשכבשה 63 שערים.
היא ניצחה את מכבי תל אביב בתוצאה 0–6 ואת בית"ר ירושלים בתוצאה 1–6, מה שנתן לעונה זו של נתניה את הכינוי "עונת השישיות".
למרות זאת, הקבוצה סיימה רק במקום השני, לאחר שבסיום העונה הפסידה את האליפות להפועל כפר סבא.
פרלמן עבר לאימון נבחרת הנוער למשך כשנתיים, והוסיף לאמן בליגות השונות עד לשנת 1989. בשנים אלו אימן בקבוצות הכח רמת גן, בית"ר נתניה, מכבי הרצליה והפועל יהוד.
במהלך עונת מונה שוב למאמן מכבי נתניה, ובעונה שלאחר מכן הוביל את הקבוצה למקום השישי בטבלה.
פרלמן לא המשיך לעונה נוספת, אך שישה מחזורים לסיום עונת , לאחר שהקבוצה נכשלה תחת ויקו חדד ותחת מחליפו עודד מכנס, הוחזר פרלמן לקבוצה.
פרלמן לא הצליח להשאיר את הקבוצה בליגה, והיא נשרה לליגה הארצית (אז ליגת המשנה).
לאחר עונה זו לא חזר פרלמן לאמן שוב.
ב-2 בספטמבר 2003, נפגעו פרלמן ורעייתו ציפורה ממונית בעת שחצו במעבר חצייה ברחוב שמואל הנציב בנתניה.
הוא פונה ללניאדו - מרכז רפואי צאנז בעיר, ומשם הועבר לבית החולים בילינסון.
לאחר שלושה שבועות, ב-23 בספטמבר, נפטר פרלמן מפצעיו בבית החולים.
יומיים אחר כך הוצב ארונו של פרלמן באצטדיון הקופסה בנתניה, ולאחר מכן הובא למנוחות.
ב-16 בפברואר 2005 הורשע נהג המונית שפגע בזוג, יצחק בראנץ, בגרימת מוות ברשלנות.
ביוני 2006 נחנכה ברחוב בו נפגע כיכר לזכרו, אותה מעטרת אנדרטה שהקים לזכרו בנו, צחי.
שמואל הלוי צוקרמן (בכתיב (יידי): צוקערמאן; ה'תרט"ז, 1856 – ו' באדר ב' ה'תרפ"ט, 18 במרץ 1929) היה מדפיס ומו"ל עברי בירושלים במאות ה-19 וה-20. מייסד ובעלי דפוס צוקרמן, מו"ל הירחון "תורה מציון" ומראשי ועד השכונה החדשה שקמה באותם ימים, בית ישראל.
נולד ב-1856 במזריטש שבפולין הקונגרסאית לרב יעקב צוקרמן (שהיה מוכר בכינויו ר' יוקל לעדערהענדלער).
בשנת ה'תרכ"ג (1863), בהיותו בן שבע, עלו הוריו לארץ ישראל ולקחו עמם אותו ואת אחיו הבכור גבריאל.
עם הגיעם לירושלים החל ללמוד בישיבה והיה מבכירי תלמידיו של זלמן בהר"ן (זלמן לעווי) מייסד מאה שערים.
בליל הבר מצווה שלו נישא לנערה-ילדה ירושלמית, כמנהג אותם ימים, אבל הנישואים לא צלחו.
לאחר שנתיים התגרש וחזר ללמוד בישיבה.
בגיל שש עשרה נישא בשנית להדסה שרלין, בתו היחידה של ר' ניסן שרלין משקלוב, ששרדה מבין 17 ילדיו שנפטרו על פניו.
לאחר נישואיו השניים, החל לעבוד בדפוס ב"ק של המדפיס הזקן ר' ישראל ב"ק, בעקבות אחיו גבריאל שעבד בדפוס זה.
תוך זמן קצר הפך למנהל הדפוס והמשיך בתפקידו זה גם לאחר פטירת ב"ק, תחת בעלות בנו ניסן ב"ק.
בעקבות מלחמת רוסיה–טורקיה שפרצה ב-1877, היגר ללונדון ועבד שם כסדר בבית הדפוס היהודי "אברהמס".
בין השאר הוא היה הסדר של אותיות השבועון היהודי הכרם.
ב-1880 חזר לירושלים, וכעבור שלוש שנים הקים עם חמישה רבנים ספרדים (שני האחים גאגין, פרץ, שבתי ונחמן בטיטו), בית דפוס חדש.
זמן קצר לאחר מכן פרשו השותפים האחרים, והדפוס נשאר בבעלותו של צוקרמן.
בתו בת השמונה חלתה בתקופה זו באסכרה והוא הוציא סכומים גדולים בניסיון לרפאותה, אך ב-1885 היא נפטרה.
מצבו הכלכלי נשאר גרוע והוא נאלץ לצאת שוב לחו"ל.
הוא הקים סניף של בית הדפוס בניו יורק, אבל אחרי 7 חודשים בארצות הברית סגר אותו וחזר לירושלים.
עם חזרתו הרחיב את בית הדפוס שלו.
מאמריקה הוא הביא עימו מכונת רגל קטנה להדפסה גם בצבע ותיבה בעלת עשר מגירות מלאה באותיות עבריות ולועזיות, האותיות הראשונות בארץ בגובה רגיל.
בנוסף, הוא קנה מדפוס ב"ק את מכבש הדפוס המפורסם שנתן להם משה מונטיפיורי, "משאת משה ויהודית".
בית הדפוס שלו, דפוס צוקרמן הפך למוביל בירושלים והעסיק עשרה פועלים.
הוא היה הראשון בארץ ישראל שהדפיס בצבע.
ב-1887 החליט להוציא לאור כתב עת תורני מדי חודש בשם "תורה מציון".
בחודש סיון ה'תרמ"ז הדפיס את הגיליון הראשון.
הירחון נדפס בתחילת דרכו ב-500 עותקים, העורך הראשי היה מחותנו רבי יעקב אורנשטיין, וצוקרמן עצמו שימש כרכז המערכת.
צוקרמן היה גם מבוני שכונות ירושלים, שותף להקמתן של השכונות: בית ישראל ו"זיכרון טוביה" בעיר.
למרות שהיה לבוש בסגנון אירופי שלא כרוב בני היישוב הישן החרדים, היה ר' שמואל צוקרמן חרדי והקפיד שלא להדפיס בדפוסו דברים המנוגדים לדת.
הוא נפטר בו' באדר ב' ה'תרפ"ט, 18 במרץ 1929 ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בנו חיים-יעקב המשיך להפעיל את בית הדפוס לאחר פטירתו.
אחד מנכדיו של שמואל צוקרמן, הוא ד"ר דוד צוקרמן, פסיכולוג קליני.
הוא שמש כיועץ בכיר במשרד החינוך, ועמד בראש החוג לייעוץ חינוכי באוניברסיטת בר-אילן ומכללות נוספות.
שמואל פֶּרְסוֹב (ביידיש: פערסאָוו; 1890, פוצ'פ – 1950, מוסקבה) היה סופר יידי סובייטי.
פרסוב נולד בעיירה הקטנה פוצ'פ שבפלך צ'רניגוב של האימפריה הרוסית.
למד בתלמוד תורה עד גיל 13.
בעקבות מהפכת 1905 הצטרף אל תנועת הבונד.
ב-1907 היגר לארצות הברית, שם פרסם את חיבוריו הראשונים בעיתון האנרכיסטי "די פרייע ארבעטער שטימע".
ב-1910 שב לרוסיה ועבד כפקיד במספר מוסדות.
לאחר מהפכת פברואר החל לפרסם מאמרים כלכליים בעיתונים "דער יידישער קאמוניסט", "די קאמוניסטישע וועלט", "קולטור און בילדונג", "דער עמעס" וחארקאווער צייטונג".
ב-1922 החל לפרסם חיבורים על החיים בברית המועצות.
בינואר 1922 הצטרף אל קבוצת סופרי יידיש פרולטריים שהוקמה במוסקבה על ידי חיים גילדין ומשה טייטש.
פרסוב כתב גם לגיליונו הראשון של העיתון "די רויטע וועלט".
ב-1933 פרסם רומן בשם "טאג און נאכט" (יום ולילה), שבו כתב בהתלהבות על ההתיישבות היהודית בבירוביג'ן.
בזמן מלחמת העולם השנייה היה חבר הוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
לאחר המלחמה כתב בשביל "אייניקייט" ומספר עיתונים וכתבי עת זרים.
טאג און נאכט: דערציילונגען, מאסקווע, 1933.
דיינ נאמענ איז פאלק: פארצייכענונגענ וועגנ יידנ פארטיזאנער, מאסקווע, 1944.
שמואל (צ'ארלס) פסמן היה פעיל ציוני בתנועות ההתיישבות בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי וראש הג'וינט בישראל.
שמואל פסמן נולד בשנת 1888 למשפחה מסורתית בעיר בריסק דליטא, שהייתה אז בתחומי האימפריה הרוסית.
בהיותו בן שתים עשרה שנים היגר לארצות הברית בה למד, הוכשר כמהנדס, והיה פעיל בתנועה הציונית.
בשנת 1924 נתמנה על ידי הנהלת חברת קהילת ציון אמריקאית למנהל החברה בארץ ישראל.
חברה זאת נוסדה בארצות הברית בשנת 1914 על ידי מסדר בני ציון, כשמטרתה לרכוש קרקעות להתיישבות יהודית בארץ ישראל.
תחת ניהולו של פסמן פעלה החברה רבות לרכישת אדמות וייסוד יישובים בארץ ישראל.
החברה מילאה תפקיד נכבד ביישובו של עמק יזרעאל.
בשנת 1924 רכשה החברה את אדמות הכפר הערבי איל פולה מידי פאודל ממשפחת סורסוק שישב בביירות ובשנת 1925 נוסדה על אדמות אלה עפולה.
עוד בטרם ייסוד עפולה רכשה החברה את האדמות עליהן הוקם כפר ילדים.
במערב העמק רכשה החברה את האדמות עליהן הוקמה בשנת 1925 רמת ישי.
בעמק זבולון רכשה החברה את האדמות עליהן הוקמו בשנת 1925 קריית בנימין וכפר אתא, שהפכו לימים לקריית אתא.
גולת הכותרת של פעילות החברה הייתה רכישת שטח אדמה מצפון לתל אביב עליו הוקמה בשנת 1924 הרצליה.
פסמן היה מעורב אישית בכל שלבי רכישת הקרקעות, הקמת היישובים ושיווק אדמותיהם למתיישבים.
מעורבותו הייתה רבת חשיבות באירוע שנקרא "משפט עפולה" (שנקרא גם "מאורע עפולה").
במשפט, שנערך במשך שנת 1925, הואשם צעיר תושב בלפוריה בשם יעקב סגל ברצח של ערבי, כאשר סגל עמד בראש קבוצה של מתיישבי בלפוריה שיצאו לחרוש את השטח עליו עמדה לקום עפולה.
הקבוצה הותקפה על ידי ערביי המקום במטר אבנים ובהתנגשות עמם נהרג אחד הערבים מירייה.
סגל הואשם בכך שהוא היה היורה.
כבר בלילה הראשון למעצרו של סגל בנצרת הזדרז פסמן והגיע מירושלים למקום המעצר בלוויית עורך הדין ברנרד ג'וזף (לימים דב יוסף) שותפו של עורך הדין הוראס סמואל, מבכירי עורכי הדין בארץ ישראל.
פסמן דאג להמשך הייצוג המשפטי של סגל בכל שלבי הדיון.
בתחילה נדון סגל נידון ל-12 שנות מאסר אך עורך הדין הוראס סמואל הצליח להביא לזיכויו במסגרת ערעור בשנת 1926.
בשנת 1932 הוקמה על ידי ארגון "ההגנה" מפקדה מדינית בירושלים.
במפקדה השתתפו אישי ציבור מחוגים שונים.
הפעילה הבולטת במפקדה הייתה רחל ינאית בן-צבי ושמואל פסמן היה הגזבר.
בשנת 1933 חידשה יק"א, "החברה היהודית להתיישבות", שהוקמה על ידי הברון מוריס הירש, את פעילותה בארץ-ישראל, לאחר הפסקה של עשר שנים שבהן פעלה בעיקר בארגנטינה ורוסיה, והקימה את חברת אמיק"א, יחד עם "קרן החירום לארץ-ישראל", שנוסדה אחרי מאורעות תרפ"ט.
שמואל פסמן נתמנה למנהלן של יק"א ואמיק"א.
בניהולו של פסמן החלה אמיק"א את פעילתה בהקמתו מחדש של מושב באר טוביה ובייסודם של מושבים רבים, כפר ורבורג, אביגדור, ניר בנים, שדה משה, כפר מימון ולכיש.
כמו כן החלה בהכנות לקראת המפעל הגדול של ייבוש ביצות אגם החולה, מפעל שהושלם לאחר מכן על ידי הקק"ל.
במאי 1940 מונה פסמן לראשות לשכת מצב לענייני הגנה אזרחית שהוקמה במשותף על ידי הסוכנות היהודית והוועד הלאומי, שנועדה לשמש גוף מתכנן, בעוד הג"א, שהוקם קודם לכן בראשות מרדכי נמצא-בי, נועד לשמש כגורם מבצע.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה פתח הג'וינט, הארגון העולמי לסיוע ליהודים, במבצע רחב לסייע לשארית הפליטה באירופה ולהעלותה לארץ ישראל.
במקביל לעבודתו עבור יק"א ואמיק"א, שמואל פסמן עסק בפעילות הומניטרית בשורות הג'וינט.
הוא ביקש לערוך ביקור במחנות בקפריסין בהם החזיקו הבריטים את המעפילים שגורשו מארץ ישראל.
הוא נפגש לשם כך עם הנציב העליון וביקש אישור לבקר במחנות.
הנציב העליון אישר לו את הביקור, אך הבולשת הבריטית העמידה בפניו קשיים רבים במהלך הביקור.
בשנת 1947 יצא פסמן לביקור של מספר חודשים במחנות העקורים בגרמניה, על מנת לסייע לניצולי השואה שהתגוררו בהם בנושאי תעסוקה, בריאות וחינוך.
ב-30 בנובמבר 1947, למחרת החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה, פתחו ערביי ארץ ישראל בהתקפה על היישוב והחל השלב הראשון של מלחמת העצמאות.
החברים היהודים בעירייה התארגנו כעירייה עצמאית לשם טיפול בבעיות של העיר, בתחום האספקה והתחבורה.
ועד הקהילה של ירושלים התקשה לעמוד במשימה ועל כן הסוכנות היהודית, בשיתוף עם הוועד הלאומי, הקימה ב- 22 בדצמבר, שתי ועדות לעניין ירושלים.
הוועדה הראשונה נועדה לתכנן את עתידה של ירושלים היהודית במסגרת משטר בינלאומי.
על הוועדה השנייה, שנקראה "ועדת המוסדות לענייני ירושלים", הוטל לנהל את ענייני העיר.
ליושב ראש הוועדה מונה דב יוסף ופסמן נתמנה להיות אחד מחבריה.
הוועדה פעלה עד 21 באפריל 1948.
לאחר קום מדינת ישראל נתמנה פסמן למנהל הג'וינט בישראל.
בשנה זאת הקים הג'וינט, בשיתוף עם ממשלת ישראל והסוכנות היהודית, את מלב"ן על מנת לטפל בצורכי העולים הנכים, הקשישים והחולים.
מלב"ן הקימה לשם כך מוסדות טיפוליים ברחבי המדינה.
פסמן עמד בראש מלב"ן, במקביל לתפקידו בג'וינט.
בתקופה זאת פעל הג'וינט לסייע לעלייה ההמונית ובין היתר סייע בהעלאת יהודי עיראק ב"מבצע עזרא ונחמיה".
בשנת 1957 פרש פרסמן לגמלאות.
שמואל פסמן נפטר בשנת 1971 ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
על שמו נקרא רחוב בהרצליה שהוא פעל רבות לייסודה.
רבי יהודה שמואל פרימו (לעיתים: יאודה; בראשי תיבות: רש"ף או מהרש"ף; ה'שצ"ד, 1634 - ט"ז בניסן ה'תס"ח, 6 באפריל 1708) היה רב ומקובל טורקי ממוצא מצרי.
התפרסם כסופרו של שבתאי צבי ודבק בתורתו גם לאחר התאסלמותו.
בסוף ימיו נמנה עם חשובי רבני אדריאנופול ודבריו מצוטטים רבות בכתבי גדולי דורו והדורות הבאים.
בצעירותו למד מפי רבי יהודה שרף.
בשנת ה'תכ"ב (1662) נסע כשליח ירושלים לטורקיה וניהל באיזמיר את תביעת הכוללות הירושלמיות נגד יורשיו של שליח ירושלים הרב דוד חביליו.
מאוחר יותר נסע שוב עם שבתי צבי לאיזמיר ולקושטא והיה לסופרו הרשמי.
בשנת 1671, לאחר התאסלמותו של שבתי צבי, התגורר פרימו בסופיה עם נתן העזתי ולפי רשימתו של הרב דוד פיפאנו כיהן כרב העיר בין השנים ה'ת"ם-ה'תמ"ט.
חיים מלאך מספר שפרימו היה שבתאי שהאמין בשבתי צבי גם לאחר התאסלמותו ומותו, אך שבתאים אחרים כמו אברהם מיכאל קרדוזו התנגדו לו והסתכסכו עמו על רקע אמונתו.
כך גם הדעה המקובלת במחקר החל מגרץ עד שלום.
אף על פי כן היה פרימו שבתאי נסתר ועובדת שבתאותו לא הייתה ידועה לבני קהילתו באדריאנופול, בעידודו גירשו את מתנגדו קרדוזו מן העיר בשל שבתאותו.
לאחר ההתאסלמות של שבתאי צבי הוא שימש כמו"צ בבתי הכנסת פוליא וטולידו באדריאנופול, וכפוסק הלכה קיים קשרי שאלות ותשובות עם רבים מגדולי דורו.
שלמה אברהם רוזאניס סבר שר"ש פרימו חזר בו משבתאותו שנה אחרי התאסלמותו של שבתי צבי, בעקבות מאורעות שבעה עשר בתמוז בשנת ה'תכ"ז.
זיהויו של שמואל פרימו, מזכירו האישי של שבתי צבי עם רבי שמואל פרימו מאדריאנופול מקובל על רוב ככל החוקרים, והראשון שעמד על זהותם היה צבי גרץ בספרו דברי ימי ישראל בפרק העוסק בתנועה השבתאית.
אריה ליב פרומקין טען כי גרץ עצמו כתב במקום אחר שר"ש פרימו אינו אותו פרימו שהיה סופרו של שבתי צבי.
בשנותיו האחרונות חלה ונוסף לו השם יהודה.
נפטר באדריאנופול בט"ז בניסן ה'תס"ח, 6 באפריל 1708.
למרות דעותיו, ואולי בשל חזרתו מהן, הפנו אליו רבנים רבים שאלות בהלכה, ודבריו בהלכה ובאגדה מצוטטים רבות בספרות הרבנית.
תשובות הלכתיות שלו נדפסו בספר השו"ת "כהונת עולם" של חתנו הרב משה הכהן (קושטנדינא ה'ת"ק).
חתנו אסף רבים מרעיונותיו באגדה ובדרוש והם נדפסו לאחר פטירת החתן תחת השם "אמרי שפר" (קושטאנדינא ה'תק"ה).
גם בספריו של רבי שלמה אמריליו רבה של סלוניקי הודפסו תשובות הלכתיות שלו ורעיונות באגדה.
הוא מצוטט רבות גם בכתבי רבי יהודה רוזאניס והחיד"א.
רבי שמואל פלורנטין (רש"ף; ~ה'ש', 1540 - י"ד בכסלו ה'שע"ה, 6 בנובמבר 1614) היה רב וראש ישיבה מחכמי יהדות סלוניקי בראשית המאה ה-17. רבה של ק"ק "שלום".
מכונה רבי שמואל פלורנטין הזקן או רבי שמואל פלורנטין הקדמון על מנת לבדלו מרבנים אחרים בעלי שם זהה שחיו בסלוניקי בדורות הבאים.
נולד בסלוניקי, אז באימפריה העות'מאנית, לרב דוד פלורנטין.
בין השנים ה'שמ"ד, 1584 - ה'שנ"א, 1591, היה אחד מפרנסי התלמוד תורה בסלוניקי.
ובשנים אלו שימש גם כדיין.
בסביבות שנת ה'שס"ג, 1603, הייתה לו ישיבה בתלמוד תורה.
לאחר פטירת רבי יצחק אדרבי (בין השנים ה'של"ז-ה'שמ"ד, 1577–1584) התמנה תחתיו כרבה של ק"ק "שלום" בסלוניקי, הרב דוד אבן שושן.
לאחר פרישת האחרון בשנת ה'שס"א החתים את בני הקהילה שלא למנות לו יורש עד שיעברו עשר שנים מיום עזיבתו את התפקיד.
במהלך תקופה זו נפטר הרב אבן שושן, והקהילה התירה את השבועה אצל רבי אהרן בן חסון, כדי לאפשר את מינויו של רבי שמואל פלורנטין כרבה של הקהילה.
לפי רבי דוד קונפורטי באחרית ימיו עקר לקושטנדינא ובה נפטר, אולם מצבת קברו נמצאת בעיר סלוניקי.
בנו היה כנראה, ר' דוד פלורנטין, ראש הבודקים בסלוניקי ואביו של רבי שמואל פלורנטין "האחרון".
רבי שמואל פלורנטין (נפטר בכ"ג באייר ה'תקי"ד, 15 במאי 1754) היה רב ופוסק הלכה מחכמי יהדות סלוניקי, מחבר ספר השו"ת עולת שמואל.
מכונה: ר' שמואל פלורנטין "האחרון" או "הבחור" כדי לבדלו מהרב שמואל פלורנטין "הזקן" או "הקדמון" ומדודו הרב שמואל חיים פלורנטין.
נולד בסלוניקי לר' דוד שהיה ראש הבודקים בעיר.
למד בישיבה של ק"ק "עץ החיים" מפי רבי שלמה הלוי הבחור והיה מתלמידיו המובהקים.
קיבל תורה גם מרבו בהלכה, דודו הרב חיים שמואל פלורנטין מחבר "מעיל שמואל".
שמואל (סטיב) פסברג (נולד ב-1956) הוא פרופסור בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר האקדמיה ללשון העברית.
זוכה פרס לנדאו לשנת 2022.
נולד בבת'סדה שליד וושינגטון די.
למד באוניברסיטת הרווארד, השלים תואר בוגר ב-1978 ואת הדוקטורט ב-1984.
מלמד בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים ומכהן כראש החוג.
היה הראש האקדמי של תוכנית "רביבים" להכשרת מורים להוראת מדעי היהדות.
פסברג עורך יחד עם פרופ' יוחנן ברויאר את כתב העת "מחקרים בלשון".
נבחר לחבר-יועץ של האקדמיה ללשון העברית בשנת תשס"ה, ולחבר מלא בשנת תשס"ט.
משנת תשע"א הוא עורך משנה של מפעל המילון ההיסטורי ללשון העברית של האקדמיה ללשון העברית.
משמש כראש החוג ללשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחומי מחקרו העיקריים הם אלה: לשון המקרא; הקורפוסים העבריים מתקופת הבית השני, ובפרט לשונן של מגילות מדבר יהודה; השפות השמיות; דיאלקטולוגיה ארמית.
סוגיות בתחביר המקרא, ירושלים, תשנ"ה.
מבוא לתחביר לשון המקרא, ספריית האנציקלופדיה המקראית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2018 - תשע"ט.
הרב שמואל פרנקל (ה' בניסן ה'תקע"ה, 15 באפריל 1815 - ט"ו בחשוון ה'תרמ"ב, 7 בנובמבר 1881) היה רב ואדמו"ר בעיר היידודורוג שבהונגריה (דאראג ביידיש).
נולד בעיירה קאמאדע (בהונגרית: Komádi) שבהונגריה, לרבי שרגא פייבוש אב"ד גינז ריסקא ולגיטל.
בגיל שש התייתם מאביו ועבר להתגורר אצל אחי אביו, רבי יצחק, אב"ד קראלי.
בהמשך גדל אצל גיסו, בעל אחותו, הרב זאב וואלף טעננבוים אב"ד ווערפעלעיט, בעל רחובות הנהר.
התגורר גם אצל רבי מאיר א"ש אב"ד אונגוואר.
בגיל ארבע עשרה נשא את רחל בת הגביר יצחק מפאטשוי שבהונגריה והתגורר בקאמאדע.
מאוחר יותר התגורר בברט'ו-אויפאלו (Berettyóújfalu) וסחר באתרוגים ובסחורות נוספות.
לאחר שהתאלמן מאשתו הראשונה שידך לו רבו, רבי חיים הלברשטאם מצאנז, את ברכה, בתו של הרב יעקב דב נויגרשל, לימים אבד"ק ברדיוב.
לאחר פטירתו עלתה ברכה לארץ ישראל ונטמנה בהר הזיתים.
מאשתו הראשונה נולדו לו שני בנים ושתי בנות.
בשנת ה'תרל"ד התמנה לרב בעיר דאראג ושם התגורר עד סוף ימיו.
מסופר שבאספת רבנים בפשט בהשתתפות ה"כתב סופר", רבי ישעיהו זילברשטיין, רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים ועוד, התנהל ויכוח, וה"ייטב לב" הציע למסור את ההכרעה לרב פרנקל.
היה חותם את שמו שמואל פרנקל מב"ח ("מבית חלפון").
מתורתו נשתמר אך מעט, בידי חתנו רבי זאב וואלף, והודפס בספר "אמרי שפר", יחד עם דברי תורה שנאמרו על ידי אביו רבי שרגא פייבוש.
במהדורות מאוחרות שהודפסו בישראל נוספו שאלות ותשובות והנהגות.
כמו כן הודפס הספר "סיפורי שמואל" סיפורים מחייו ופועלו, לראשונה במארגערטן שבהונגריה בשנת ה'תש"ג, ולאחר מכן בשתי מהדורות בישראל.
כתב 12 הנהגות שראוי לכל יהודי לנהוג בהן, כפי שמופיע בתחילת ספרו אמרי שפר.
עשרות שירים וניגונים מיוחסים לו, בהם ניגון המצווה טאנץ המוכר בחסידות צאנז.
את ניגוניו מלקטים ואוספים אנשי חסידות דאראג בבני ברק מצאצאיו.
את מקומו ירש חתנו רבי זאב וואלף ציטראן, לאחר שבנו בכורו אברהם שרגא צבי סירב לקחת את התפקיד.
את נוסח מצבתו כתב רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים מסיגט.
חלק מן ההספדים עליו הודפסו בספרו אמרי שפר.
בשכונת הר נוף בירושלים הוקם בית הכנסת הנושא את שמו "אמרי שפר".
בשנות התשעים של המאה ה-20 חודשה חסידות דאראג על ידי צאצאו הרב ישראל משה רוזנפלד, ומוסדותיה מרוכזים בבני ברק.
בשנת ה'תשע"ה יזם הרב רוזנפלד בניית אוהל על ציונו, בצורת בית המדרש שהיה בדאראג לפני מלחמת העולם השנייה.
בשנת ה'תשע"ט (2018) נפתח בניין הכנסת אורחים בסמוך לקברו.
שמואל פניג הוא פרופסור אמריטוס בחוג לפסיכיאטריה באוניברסיטת תל אביב.
פניג היה מנהל השירותים האמבולטוריים במרכז לבריאות הנפש שלוותה, וכן כיהן במשך 11 שנים כיושב ראש ועדת הבחינות של המועצה המדעית הרפואית.
תחומי המחקר של פניג הם פסיכיאטריה משפטית, אפידמיולוגיה של פסיכוזה ראשונה, סוגיות אתיות בפסיכיאטריה ואפקט הפלצבו.
במהלך השנים פרסם מאות מאמרים בתחומים אלה.
פניג הוא בוגר בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
את ההתמחות עשה במרכז לבריאות הנפש שלוותה ואחריה ניהל את חדר המיון באותו מוסד והתווה את המדיניות בהתמודדות והתערבויות ראשוניות.
סיים בהצטיינות את לימודי ההמשך בפסיכיאטריה וכן את התוכנית לפסיכותרפיה באוניברסיטת תל אביב, וכן קורס בן שנתיים בפסיכיאטריה משפטית ולימודי תעודה בנושא של כשרות משפטית אצל זקנים.
בשנים 1991–1995 השתתף פניג במשך ארבע שנים במחקר רחב היקף בארצות הברית שחקר את האפידימיולוגיה של אפיזודה פסיכוטית ראשונית.
פניג חבר בהסתדרות הרפואית, האיגוד הישראלי לפסיכיאטריה, החברה לפסיכיאטריה משפטית, החברה לפסיכיאטריה קהילתית, והחברה לפסיכיאטריה של הזקנה.
פניג הוביל גישה השוללת את הדוגמטיות בפסיכיאטריה ומעודדת יוזמות חדשות לרפואה אלטרנטיבית.
הוא שם דגש על הרפואה האמבולטורית ופחות על החלק האשפוזי בטיפול במתמודדי נפש, גישה המקובלת היום גם על הממסד הפסיכיאטרי.
על פי גישתו, לפסיכיאטריה הרפואית אין תמיד את הכלים הנחוצים לטיפול, ו⁰לכן רחש הערכה רבה לכלים נוספים שאינם מעולם הרפואה כמו טיפול בתנועה, טיפול באמנות, רפואה סינית, שיאצו ועוד.
הוא דאג לפתח במסגרת המערך האמבולטורי תת-מרפאה לצעירים, המתמודדים עם בעיות של זהות והשתלבות בעולם המבוגרים – כאשר הגישה בטיפול באה מעולם הסוציולוגיה החברתית ולא הפסיכופתולוגיה.
בשנים 2004–2015 כיהן כיושב ראש ועדת הבחינות של המועצה המדעית הרפואית ובתפקידו השפיע על המדיניות ותפיסת מקצוע הפסיכיאטריה בישראל.
ועדה זו היא שמגבשת את מבחני ההסמכה של פסיכיאטרים בישראל ובצורה זו משפיעה על ההתמחות, החינוך והדמות של הפסיכיאטר המומחה.
במסגרת תפקידו, כתב וגיבש פרופ' פניג את הבחינות.
לאחר מאבקים לא קלים, הצליח לשמר את מקומה של הפסיכותרפיה בבחינות אלה ולשלב בהכשרה את הפסיכותרפיה הקוגניטיבית ההתנהגותית עליה גם נבחנים המתמחים.
משנת 2015 משמש פרופ' פניג כיו"ר ועדת הערר של הבחינות בפסיכיאטריה.
בעשרים השנים האחרונות פעל בתחום הפסיכיאטריה המשפטית, לאחר שנחשף לתחום במהלך דיונים בוועדה של האיגוד הפסיכיאטרי בתיקון לחוק בנושא ענישה מופחתת.
והשתתף בכתיבת ההנחיות של האיגוד הפסיכיאטרי בהגדרה של מה יחשב כהפרעה נפשית חמורה היכולה לשמש עילה לענישה מופחתת, וגם לאחריות מופחתת.
פניג פעל לפני עורכי דין ושופטים לגשר על הפער בין התפיסה והשפה המשפטית והתפיסה והשפה הפסיכיאטרית בנושאים של אחריות וענישה מופחתת כאשר הרקע המדעי שלו במחקר על האבחנה הפסיכיאטרית והקלסיפיקציה בפסיכיאטריה מאפשרים לו לפשט ולהנגיש לקהלים השונים את הגבולות של האבחנה.
פניג הוא יו"ר ועדת האתיקה של בית החולים שלוותה, ועומד בראש ועדת הלסינקי בשלוותה, שם עסק באישור של טכנולוגיות חדשניות לטיפול בחולי נפש, ובאישור של מחקרים רבים אחרים, תרופתיים ולא-תרופתיים שנעשו במסגרת המוסד.
מחקרים אלה היו בשיתוף של מוסדות אקדמיים מוכרים וקידמו את ההבנה והטיפול בחולי הנפש.
פניג עוסק בעריכת חוות דעת לבתי המשפט לסוגיהם במגוון של נושאים, כולל נכויות פסיכיאטריות, כשרויות לעריכת צוואה וכשרויות לעריכת חוזים וכן הערכות של השפעת השירות הצבאי על גרימה או החמרה של נכות נפשית אצל החיילים, חוות דעת בנושאים של אחריות פלילית ויכולת לעמוד לדין.
כקלינאי במהלך הקריירה שלו איבחן וטיפל פניג, בגישה המשלבת טיפול פסיכותרפי ותרופתי במחלות או בעיות נפשיות רבות כגון מצבי חרדה למיניהם, דיכאון לסוגיו, הפרעות פסיכוטיות כולל סכיזופרניה והפרעות ביפולריות ופסיכוזות למיניהן, הערכה של דמנציה ותפקוד קוגניטיבי וכן כשרויות משפטיות.
פניג כתב חוות דעת במספר משפטים ידועים של רצח בנושא של ענישה מופחתת, כמו מדינת ישראל נגד גרגורי בגייב, שערף את ראשו של בן דודו בן ה-14 ונשלח לכלא לעשרים שנה.
פניג כתב חוות דעת כי אמנם לא סבל ממחלת נפש, אך סבל מהפרעת אישיות כה חמורה שפגעה משמעותית ביכולתו להבדיל בין טוב לרע ולשלוט בדחפיוו.
תחומי המחקר של פניג הם קלסיפיקציה פסיכיאטרית: יציבות האבחנה הפסיכיאטרית, גבולות האבחנה, אפידמיולוגיה של פסיכוזה ראשונה, סוגיות אתיות בפסיכיאטריה, פסיכיאטריה משפטית ואפקט הפלצבו, ובמהלך השנים פרסם מאות מאמרים בתחומים אלה.
פניג השתתף והוביל מחקרים רבים, ופרסם מאות מאמרים בהמשך השנים.
המחקר הראשון בו השתתף יחד עם פרופסור לבב היה מחקר אפידמיולוגי על דמורליזציה אצל ניצולות שואה בארץ ובמסגרת המחקר בדק גם מתודולוגית את הראיון הטלפוני לעומת ראיון-פנים אל פנים.
תוצאות המחקר, שראיון הטלפוני שווה ערך מחקרית לראיון של פנים-אל-פנים היא נקודת ציון במתודולוגיה של המחקר הפסיכיאטרי.
במסגרת המחקר בארצות הברית בו השתתף ושעסק באפיזודה פסיכוטית ראשונה התעמק פרופסור פניג נושא של יציבות האבחנה לאורך השנים הראשונות וכן התמקד בפסיכוזות קצרות ובהפרעה דלוזיונלית, עליה גם כתב עם עמיתיו את הפרקים בספר של סדוק וקפלן על הפרעה זו ועל פסיכוזות קצרות.
מחקר זה היה הזדמנות לבחון את השלבים הראשונים של המחלה ומה קורה עם האבחון הראשוני, בעיקר כאשר הפסיכוזה מעורבת בשימוש בסמים: מחקר זה שארך שנים, אפשר מעקב אחרי השתנות האבחנות הפסיכיאטריות ופניג היה זה שריכז חלק זה של המחקר.
כך ניתן היה לראות האם לדוגמה יכול להיות מצב שאדם חווה אפיזודה פסיכוטית יחידה במהלך חייו או שבהכרח יגיעו עוד אפיזודות אחריה.
במשך ארבע שנות המחקר, פרסם 40 מאמרים.
בשנים 1996–2002 השתתף במחקר נוסף שהתקיים בארץ בשיתוף ארצות הברית.
המחקר ביקש לבדוק בעזרת מידע שנאסף על 90 אלף יולדות באזור ירושלים שהשתתפו במחקר מה יכולים להיות המנבאים של סכיזופרניה בילדים של אותן שנים.
אחד הממצאים החשובים של מחקר זה היה שגיל האב הוא משמעותי ושאם האב מאוד מבוגר מאוד יש סיכוי של פי 2–3 להתפתחות של סכיזופרניה אצל הצאצא.
סוגיות אתיות בפסיכותרפיה כמו גבולות הטיפול ביחסי מטפל-מטופל, מדריך-מודרך, מורה-תלמיד כולל יחסי מין היו שדה אחר של מחקר אותו ריכז יחד עם עמיתיו ותוצאותיו התפרסמו בספרות הבינלאומית.
ד"ר אורי ניצן, פרופ' שמואל פניג, אפקט הפלצבו ככלי טיפולי, אתר TheMedical, שנת 2010
שמואל פרנקל (נוֹלָד 22 בנובמבר 1801 צילץ, נפטר 28 ביולי 1881 בפרודניק) היה תעשיין יהודי גרמני, מייסד מפעל אריגת בדי פשתן ודמשק (שנקרא לימים "פרוטקס") בפרודניק.
פרנקל נולד למשפחת סוחרים יהודית.
בשנת 1824 התחתן שמואל עם אסתר פולקה-Polke (1802–1879), בתם של לובל פולקה וברכה אדלר.
מנישואים אלה נולדו 14 ילדים, שאחד עשר מהם שרדו את ילדותם, בהם (1844–1901).
עד גיל 26 שמואל גדל בקהילת יהודי צילץ.
בשנת 1827 עבר שמואל פרנקל ומשפחתו מצילץ לפרודניק.
בפרודניק הוא הקים חנות בבית שכור שהיה ב.
שם הוא מכר בין היתר בדים המיוצרים בבתי המלאכה המקומיים, חוטים וחומרי תפירה מפשתן, מטריות, כלי חרסינה וצעצועים.
רק בשנת 1839, הוא קנה את הבניין מברברה פולזנר Pulzner תמורת 3090 טאלרים.
בשנת 1845 הקים פרנקל מפעל לבדי פשתן ודמשק ממש על גדות שזרם במרכז העיר, ברחוב ניסקה (לשעבר Neisserstrasse).
בשנת 1847 פרנקל קנה מפעל מתחרה שפשט רגל בשם אוגוסטה ת'יל מהכפר הנמצא בפרברי פרודניק.
המפעל של פרנקל הפך מהר מאוד לאחד ממפעלי הטקסטיל הגדולים לא רק בשלזיה ובגרמניה, אלא גם באירופה.
שמואל פרנקל פתח כמה סניפים נוספים, בברלין, אאוגסבורג, , ו כך הפך לאחד מיצרני בדי הפשתן הגדולים בעולם.
בשנת 1854 שמואל פרנקל הפך ליושב ראש הקהילה היהודית בפרודניק לאחר שהקים אותה באותה שנה.
בשנת 1862, שמואל פרנקל, יוסף פינקוס (חתנו של שמואל פרנקל) ובנו אלברט, ערכו סיור לימודים ברחבי אנגליה וסקוטלנד כדי ללמוד ולצבור ניסיון בתעשיית הטקסטיל, בניסיון שצברו באותו סיור השתמשו אחר כך לפיתוח מפעל הטקסטיל המשפחתי.
בדצמבר 1864 המבנה הארגוני של החברה השתנה.
מאותה תקופה ועד שנת 1934 החברה הייתה רשומה במרשם המסחרי הגרמני כ-Die Offene Handelsgesellschaft S.
רשימת בעלי המניות בחברה הורכבה משמואל פרנקל, בנו אלברט ובעלה של בתו אוגוסטה, יוזף פינקוס.
בשנת 1873, שמואל פרנקל, לרגל יובל נישואי הזהב שלו תרם 1,000 מטבעות טאלרים לגימנסיה המקומית.
ב־3 במאי 1877 שמואל פרנקל חנך את בית הכנסת הגדול בפרודניק שהוא ממן את הקמתו.
בשנת 1896 בני משפחת פרנקל, ממנו, ציורי שמן של הקיסרים וילהלם הראשון, פרידריך השלישי ווילהלם השני לטובת בניין העירייה החדש שנבנה.
כמו כן, ארגנו לעיתים קרובות ערבי קריאת שירה וקונצרטים קאמריים של פסנתרנים מפורסמים בעולם (כולל וילהלם בקהאוס וולטר גיסקינג).
בשנת 1904, בעל המפעל, עמנואל פרנקל (בנו של שמואל פרנקל), תרם 9,000 טאלרים להקמת אנדרטה לקיסר וילהלם הראשון.
אברהם פרנקל (בן של שמואל פרנקל), יו"ר הקהילה היהודית בפרודניק, שמת ביוני 1904, תרם 50,000 מארקים לקופת העיר לטובת נזקקים, ללא קשר לדת.
בדצמבר אותה שנה הקים התעשיין מקס פינקוס (נכדו של שמואל פרנקל) בית חולים ובשנת 1910 הוא תרם את בית החולים לעיר.
בשנת 1908, בני משפחת פרנקל הקימו שלוש טורבינות שסיפקו חשמל לא רק למפעל הבדים עצמו, אלא גם לבית החולים ולתחנת הכוח באופולה.
בשנת 1910, מפעלי פרנקל העסיקו 4,000 עובדים מתוך כ-19,000 מתושבי העיר (כלומר כל תושב חמישי בעיר עבד במפעלי החברה).
הבעלים, בני משפחת פרנקל, טיפלו בצוות העובדים, באופן שלא היה נהוג עד אז: הם הקימו דירות לעובדים, שנבנו ברחוב קרולה מיארקה אי פולנה (ul.
Karola Miarka i Polna), במפעל נבנה בית חולים של המפעל (נתרם לימים לעיר; הוא היה ברחוב רחוב פיאסטובסקה-Piastowska).
בשנת 1928, בניו של שמואל פרנקל הקימו את בית הספר לילדי העובדים במפעליו ברחוב Prążyńska.
הם תרמו לעיר את בית המרחץ העירוני (ברחוב ul.
Parkowa), את בית החולים של החברה וביתן בפארק העירוני.
בניו של שמואל פרנקל גם מימנו את הקמת המנזר והכנסייה אוונגליסטית.
ביוזמתם הוסדרה גם הבנייה לאורך נהר פרודניק, רחובות רבים נסללו וגשר הוקם מעל רחוב ניסקה.
בשנת 1928, הוקם בית ספר לילדי העובדים במפעלי החברה.
בשנת 1938 עם החלת חוקי הרייך השלישי של המפלגה הנאצית המגבילים את זכויות יהודי גרמניה, כולל איסור על היהודים להחזיק עסקים, הוחרם המפעל מבני משפחת פרנקל-פינקוס ובני המשפחה נאלצו לברוח מגרמניה ולוותר על הזכויות שלהם במפעל ויתר הפרויקטים בעיר שהקימו.
תחת ההנהלה הנאצית, החברה קיבלה את השם Schlesische Feinweberei AG.
בסוף ספטמבר 1944, הנאצים הקימו על שטחי המפעל, מחנה משנה של אושוויץ, בו נאלצו לעבוד בעבודות כפיה כ־400 נשים, בעיקר יהודיות מהונגריה.
הן הועסקו בין היתר בייצור מצנחים לצבא הגרמני.
המפעל נוהל על ידי SS-Oberscharführer ברנהרד בקר ועוד כעשרים אנשי אס אס נוספים.
מחנה המשנה הפסיק לפעול ב־19 בינואר 1945 והנשים שעבדו בו בעבודות כפייה נאלצו לצעוד ברגל בצעדת מוות למחנה הריכוז גרוס-רוזן.
משם הן הובלו למחנה הריכוז ברגן-בלזן; לא ידוע מי מהן שרדה.
בשנת 1949 לאחר מלחמת העולם השנייה המפעל עבר שחזור ושיפוץ.
תקופת ההתאוששות הייתה ארוכה בגלל המצב הכלכלי, שבה נמצאה פולין (כתוצאה ממלחמת העולם השנייה פרודניק ויתר שלזיה העליונה עברו מגרמניה לפולין).
בשנת 1965 מפעלי משפחת פרנקל בפרודניק קיבלו את השם "פרוטקס-Frotex".
בשנת 1992, חברת "פרוטקס" עברה תהליכי מודרניזציה והפכה לחברת ממשלתית.
בשנת 1995 מפעל "פרוטקס" הוכנס לתוכנית ההפרטה הכללית ונכלל בקרן ההשקעות הלאומית השנייה.
ב-5 ביולי 2014 "פרוטקס" הפסיקה את פעילותה.
שמואל פרנקל נפטר ב־28 ביולי 1881. הוא נקבר בבית העלמין היהודי בפרודניק ברחוב בהנהופשטראסה-Bahnhofstrasse (השם המעודכן רחוב קולייובה 40-Kolejowa).
על בסיס צוואתו הוענקו 900 מארקים גרמנים לבתי חולים בפרודניק, 2,100 מארקים ל לרכישת מיטות חדשות למרפאת המנזר ו-15,000 מארקים לעירייה פרודניק, מתוכם לרכישת פחם לתושבי העיר הנזקקים מדי שנה בתאריכים 11 בנובמבר ו-11 בדצמבר.
בצוואתו שמואל פרנקל העביר את הבעלות על המפעל לחתנו יוזף פינקוס, ואחריו לנכדו .
החברה התקיימה עד שנת 2011 בשם זקלאדי פשמיסלו קוטונובגו "פרוטקס"-Zakłady Przemysłu Bawełnianego „Frotex".
ב־28 בנובמבר 1981, בבית הכנסת בפרודניק, הושר שיר מזמור לרגל יום הולדתו ה-100 של שמואל פרנקל.
הוא הושמע שוב ב־5 בדצמבר 2019 על ידי הרכב הכינורות של תלמידי בית הספר הממלכתי למוזיקה קרול שימנובסקי בפרודניק כחלק ממבצע קידום ספרים ופרסומים העוסקים במורשת הטקסטיל.
ב־18 ביוני 2016 ניתן שמו של שמואל פרנקל לעץ הדולב הלונדוני שצמח ליד בניין שער הכניסה למפעל לשעבר "פרוטקס" של שמואל פרנקל.
ב-28 במאי 2020, ביוזמתו של ראש עיריית פרודניק, שמו של שמואל פרנקל ניתן לרחוב החדש המחבר בין הרחובות Jasionowe Wzgórze עם ul.
שמואל פישר (בהונגרית: Fischer Sámuel; 1846, זאדורפלווה – יולי 1917, מישקולץ) היה מורה ומשורר יהודי-הונגרי, עיתונאי ומתרגם.
שמואל פישר כתב את עבודותיו בעברית.
לאחר שסיים את הכשרתו כמורה וקיבל תעודת הוראה, הוא היה מורה בבית הספר היהודי של קהילת מישקולץ במשך כמה עשורים.
כחוקר יהדות מצוין ודובר עברית על בוריה, הוא היה עמית קבוע של העיתון הצפירה בוורשה, (שהיה אחד העיתונים העבריים החשובים והפופולריים שיצאו לאור בתחום המושב, ונקרא בעולם היהודי כולו, החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20).
בו פישר פרסם מאמרים ושירים רבים.
עבודותיו: האמת (אגדות); מבחר שירים הונגריים (שירים של משוררים הונגרים, שנדור פטפי, יאנוש אראן ועוד בתרגום לעברית) ו"מידות ישראל" שבחוברתו זו המיר את המידה הפסוקה (הקצב והחריזה) העברי העתיק לזו ההונגרית.
שמואל פרוכטר (פרי) (1931 – 21 בנובמבר 1968) היה ספורטאי ספורט נכים ישראלי, מנציגיה הראשונים של ישראל במשחקים הפאראלימפיים ומייסד ארגון נכי תאונות העבודה בישראל.
בנו של הרב שוחט ובודק אברהם פרוכטר.
נולד בסוצ'אבה, רומניה ועלה לישראל בשנת 1948 לאחר שהות במחנות המעצר בקפריסין.
לאחר שירותו הצבאי החל לעבוד בבניין אך כעבור זמן קצר נפגע בתאונת עבודה.
פרוכטר סבל משיתוק בשתי רגליו והיה מרותק לכיסא גלגלים.
בשנת 1957 הקים את ארגון נכי תאונות העבודה בישראל ועמד בראשו.
הארגון שם בראש מטרותיו את שיקום הנכים והחזרתם למעגל היצרני.
על כך אמר פרוכטר בשנת 1964: "נכה העבודה לא סיים את חייו!
הוא רוצה להרגיש שרואים בו אדם בעל יכולת!
הוא משתוקק לחוש בכך, שאין רואים אותו כנטל קשה על שכם הציבור!
הוא רוצה רק להוכיח – גם לעצמו, גם לרעייתו, גם לילדיו, לכולם – שהוא חלק מתוך הציבור, שהוא עוד בן אדם!
הוא זקוק רק להזדמנות הסבירה.
תנו לו את ההזדמנות הזאת – והוא ילמד מחדש איך מחייכים בעולמנו!
המושג מוגבל – הוא כיום מורשת העבר.
זוהי רק שאלה של סיווג נכון במקום העבודה המתאים".
הארגון נאבק בין היתר על השוואת זכויותיהם של נכי תאונות העבודה לזכויות נכי צה"ל ובשיתוף עם מרכז הקואופרציה הקים הארגון את הקואופרטיב הראשון של נכים.
הוא צורף כנציג אילנשיל פוליו אל נבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים שהתחרתה ב.
יחד עם הנבחרת זכה במדליית ארד.
פרוכטר עבד במרכזייה הטלפונית של עיריית בני ברק.
ב-21 בנובמבר 1968 לקה בשבץ ונפטר.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול.
שמואל צור (נולד ב-1943) הוא האפוטרופוס הכללי לשעבר ושופט בית הדין הארצי לעבודה בדימוס.
נולד בשנת 1943 בארץ ישראל.
בשנת 1961 סיים לימודיו ב שליד בית הספר הריאלי בחיפה, ובשנים 1961–1965 שירת בצה"ל.
בשנת 1970 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית ובשנת 1971 הוסמך כעורך דין.
בשנים 1971–1977 עבד כעורך דין, תחילה כשכיר במשרד פרטי ולאחר מכן בקרן קיימת לישראל.
בשנים 1977–1980 כיהן כיועץ משפטי לנציבות שירות המדינה.
בשנים 1980–1985 כיהן כסגן מנהל מחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה.
בשנים 1985–1994 כיהן כשופט שלום, בתפקיד רשם בבית המשפט העליון.
בשנת 1994 שב למשרד המשפטים ושימש כאפוטרופוס הכללי.
עד שנת 2001. בינואר 2002 מונה לשופט בבית הדין הארצי לעבודה, וכיהן בתפקיד עד פרישתו לגמלאות ב-3 באפריל 2012.
כשופט, פסק בין היתר בשנת 2008 בהליך בו גיבש מבחנים לזיהוי המעסיק האמיתי של עובדי קבלן כוח אדם ותצורות העסקה משולשות.
פסק דין שכתב בשנת 2007 התווה כללים להחלטות של מעסיקים בכל הנוגע להעברת עובדים בין תפקידים באופן חד-צדדי.
בפסק דין משנת 2009, קבע כי גם נבחר ציבור שקיבל את שכרו באיחור זכאי לפיצוי בגין הלנת שכר.
בשנת 2009 בפסק דין אשר קבע כי קופות החולים חייבות לשקול בקשות מבוטחים לטיפול חריג, גם אם אינו מציל חיים, הציג דעת מיעוט ובה טען כי בית הדין לא צריך לעצב מיוזמתו 'נוהל עבודה' לוועדת הקופה.
פסק דינו האחרון משנת 2012 קבע כי יש להוציא רבני שכונות לפנסיה בגיל 67 כמו יתר עובדי המגזר הציבורי.
לאחר פרישתו הוא משמש כמגשר וכבורר במסגרת המשכן לבוררות ולפתרון סכסוכים.
בין היתר ערך בוררות בין בנק מזרחי טפחות לעובדיו, בו קבע כי הבנק ישלם לעובדים 15 מיליון ש"ח בגין דמי הבראה.
הוא מוביל את בית הדין הפנימי של הסתדרות המורים.
בשנת 2017 פרסם ספר ילדים, 'המגרות של סבא', בהוצאת טפר, עם איורים של דני קרמן.
שמואל (סמי) פנחס (1939 – 2020) היה רופא ישראלי, מומחה ברפואה פנימית ומינהל רפואי.
פרופסור לרפואה שהיה מנכ"ל המרכז הרפואי הדסה.
פנחס נולד בשנת 1939. הוא גדל בחיפה.
הוא בוגר בית הספר הריאלי, מחזור ל"ח, 1957.
פנחס למד רפואה ב והדסה.
את ההתמחות עשה בבית החולים הדסה עין כרם ברפואה פנימית.
בסיום ההתמחות הוא נסע לאנגליה שם למד הנדסת תוכנה באימפריאל קולג'.
בצה"ל שירת כרופא בחיל הרפואה באגף למחקר ופיתוח.
שם הגיע לדרגת סגן אלוף.
בין תרומותיו המרכזיות בעת שירותו בצבא, היה חלקו בהבאת תחבושות לכוויות שהצילו פצועים רבים שנפגעו ונכוו במלחמת יום הכיפורים.
בסיום לימודי הנדסת תוכנה, מונה לסגן מנכ"ל המרכז הרפואי הדסה, ובין השנים 1981 ועד 1998 כיהן כמנכ"ל בית החולים.
הוא תרם רבות לבית החולים, דרך הכנסת טכנולוגיות וטיפולים וניתוחים חדשניים.
בין היתר הטמיע מערכות מחשוב וטכנולוגיות מתקדמות.
ייסד מחלקה להשתלת מח עצם, הקים את יחידת הטראומה הראשונה בישראל, הקים את בניין אם וילד.
הוא מיצב את הדסה בחזית המחקר האקדמי.
לצד עבודתו כרופא וכמנהל, הוא היה פעיל גם בתחום האקדמי.
הוא פרסם מחקרים רבים בין היתר בנושאי מערכות מידע.
הוא קודם באוניברסיטה לדרגת פרופסור.
פרופסור פנחס התגורר בתל אביב.
בנו הוא אילון פנחס, יזם המתמחה בהקמה וניהול של קרנות פרייבט אקוויטי, כקרן לגאסי.
נפטר בינואר 2020, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
קופמן נולד בתל אביב והונצח בתודעה הישראלית כארוסה של הטייסת זהרה לביטוב.
השניים הכירו בעין חרוד, יצאו ביחד לקורס מפקדי כיתות והוצבו כמפקדי כיתות בפלוגת הפלמ"ח בעין חרוד.
ביום שחרורם מהפלמ"ח, ב-2 במאי 1947, כשבאו להשתתף במסיבת פרידה לכבודם, נקרא קופמן להחליף מפקד כיתה אחר, שהיה חולה, באימון השלכת רימוני נפץ חיים.
במהלך האימון התפוצץ רימון בידי אחד הלוחמים, שלושה לוחמים נהרגו ובהם קופמן.
קופמן הובא למנוחות בהר הזיתים בהלוויה שבה הוספד על ידי נשיא הוועד הלאומי יצחק בן-צבי.
קודם למותה הספיקה זהרה להשתתף בעריכת ספר זיכרון לקופמן, הכולל את כתביו, אולם נהרגה קודם ליציאתו לאור.
בי"א באדר תש"י הונחה אבן פינה למצבת זיכרון לקופמן ולחבריו מהפלמ"ח, בקיבוץ צובה.
את סיפור אהבתם ומותם הטרגי של לביטוב וקופמן מתארת הסופרת דבורה עומר בספרה "לאהוב עד מוות", שיצא לאור בשנת 1980 בהוצאת י' שרברק.
המחזה "שמוליק של זהרה", שנכתב בעקבות פרסום יומניהם של השניים הועלה באוקטובר 1981 על בימת התיאטרון לילדים ולנוער, בבימויה של חגית רכבי ובכיכובם של השחקנים חיה פיק ועמי טראוב.
בשנת 2003 ראה אור ספרו של עופר רגב כזוהר הרקיע בעריכת הדס רגב ירקוני המבוסס על הספר "חיי זהרה וכתביה" בתוספת מחקר מקיף על נסיבות חייהם ונפילתם של זהרה לביטוב ושמואל קופמן.
בשנת 2004 נערך בקיבוץ גבע ביוזמת הדס רגב ירקוני ובסיוע אנשי הקיבוץ טלילה ויוסי רבי כנס הנצחה לשמוליק ולחבריו מרדכי כהן ומרדכי (ג'וני) אוורבוך שנפלו באסון הרימון בהשתתפות חסרי גבע, בני משפחות הנופלים וחבריהם.
אביו, יהודה אבן שמואל, שתרגם לעברית את ספר הכוזרי, הקדיש את התרגום לזכר בנו.
אחותו הגדולה הייתה המדענית ברוריה קופמן.
שמואל קרן (נולד ב-1947 בגרמניה) הוא תת-אלוף (במיל') בצה"ל, תפקידו האחרון במערכת הביטחון היה ראש מפא"ת.
תא"ל קרן (במקור ביינהורן) החל את מסלולו הצבאי במסגרת העתודה האקדמית, ובשנים 1965–1969 למד לקראת תואר ראשון בפיזיקה בפקולטה לפיזיקה בטכניון שבחיפה.
במלחמת יום הכיפורים שירת כקצין תותחנים בחטיבה 14.
בשנת 1976 קיבל קרן דרגת סא"ל והתמנה לתפקיד ראש ענף מחקר ופיתוח במפקדת קצין תותחנים ראשי.
בשנת 1981 קיבל דרגת אל"ם והתמנה לתפקיד ראש מחלקת תורת לחימה ופיתוח אמל"ח (תו"פ) וב-1984 התמנה לתפקיד סגן ראש תו"פ במפקדת חילות השדה (מפח"ש).
ב-1985 התמנה קרן לתפקיד רמ"ח תכנון ותקציבים במפח"ש, וב-1986 קיבל דרגת תא"ל ומונה לתפקיד ר' מו"פ במפא"ת.
ב-1992 השתחרר קרן מצה"ל ועבר לתעשייה הצבאית, שם מילא את תפקידי הסמנכ"ל למו"פ מאוחר יותר משנה המנכ"ל למו"פ ומנהל קבוצת המערכות.
תפקידים אלה מילא קרן עד שנת 2000, אז מונה למנכ"ל תע"ש (במשך השנים 1998–2003 היה יו"ר הוועדה העליונה לדירוג מחקר בצה"ל).
ב-2002 מונה תא"ל (מיל') שמואל קרן לתפקיד ראש מפא"ת במקומו של אלוף יצחק בן ישראל שהשתחרר מצה"ל.
הוא שימש בתפקיד עד שנת 2010.
קרן נשוי לאב (חוה) לבית סומר ואב לשני ילדים.
אחיו הוא מבקר מערכת הביטחון לשעבר, תא"ל (מיל') יוסי ביינהורן.
שמואל צסלר (בכתיב יידי: צעסלער; 5 בדצמבר 1904 – 13 בדצמבר 1987) משורר ילדים יידי, מתרגם, עורך ומחנך.
שמואל צסלר נולד בזבלודוב שבסמוך לביאליסטוק בפולין (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית).
אביו היה מורה, והוא למד בעיירה ובה סיים את לימודיו.
בגיל 18, עם תום לימודי התיכון שלו, יצא צסלר להשלמת לימודיו בוורשה בירת המדינה הפולנית הצעירה.
הוא סיים לימודי הוראה וחזר לזבלודוב, שם שימש כמורה מספר שנים.
שירו הראשון ביידיש נדפס אף הוא בביאליסטוק, ביומון "דאס נייע לעבן" ('חיים חדשים').
בשנת 1935 היגר צסלר לארגנטינה, והשתקע בעיר הצפונית טוקומאן.
לאחר כחמש שנים עקר לבואנוס איירס הבירה.
שם לימד והרצה במוסדות חינוך יידישאיים, בתי הספר "ביאליק" ו"שלום עליכם".
בנוסף, כתב, ערך ופרסם מיצירותיו בעיתוני ילדים בכל דרום אמריקה.
בשנת 1949 שמואל צסלר התמנה לפרופסור בסמינר היהודי למורים בבואנוס איירס, שם גם ייסד וערך את הירחון המצויר לילדים "קינדרלאנד" ('ארץ הילדים').
מאוחר יותר, בשנת 1963 ועד סמוך למותו ערך את הירחון לילדים "שלום", שיצא לאור בשתי הלשונות, יידיש ועברית.
שמואל צסלר זכה לפרסום רב כיוצר לילדים בכל רחבי הפזורה של היידיש, ואחדים משיריו אף הולחנו והושרו, והפכו לפזמונים מוכרים ואהובים.
לאחר המלחמה והשואה, והשמדת יהדות זבלודוב, היה שמואל צסלר בין עורכי ספר היזכור ליהודי עירו.
שמואל צסלר פרסם כחמישה עשר כרכים ביידיש, של שירי ילדים, כריסטומטיות (מקראות), דברי חינוך ותרגומים.
רוב ספריו יצאו לאור בארגנטינה, בטוקומן ובבואנוס איירס.
שירים בודדים משלו תורגמו לעברית בידי אוריאל אופק, דב נוי וחיים אוסטרובסקי.
פייגל אין דער לופטן [ציפורים באוויר], קינדערלידער און קרייזשפילן [שירי ילדים ומשחק], מיט א ווארט פארויס פון מלך ראוויטש [עם מבוא מאת מלך ראוויטש].
שירים מאוירים לילדים: ביידיש ובעברית, ערכה והוסיפה אחרית דבר עדינה בר-אל.
ירושלים: מפעל דב סדן – האוניברסיטה העברית בירושלים, 2011.
שלמה המלך ושלמי הסנדלר, מאת סמי גרונמן, תרגם ליידיש מהנוסח העברי של נתן אלתרמן שמואל צסלר, המחזה הוצג בניו יורק, בשנת 1955.
שמואל צסלר תרגם ליידיש מהעברית כמה שירי ילדים של המשוררים אנדה עמיר-פינקרפלד, יעקב פיכמן, ואחרים.
וכן תרגם ליידיש מעברית מחזה מאת נחום בנארי, ממייסדי עין חרוד.
הרב שמואל מוני קרויזר (כ"ו בחשוון ה'תרפ"ג, 17 בנובמבר 1922 – י"ד בתמוז ה'תשנ"ז, 19 ביולי 1997) היה רב, חוקר, סופר, מהדיר כתבי יד, עורך ומתרגם של ספרים רבים.
נולד בירושלים, בנם של חיים יוסף ואהובה ממשפחת קרויזר.
דור שביעי לרבי חיים מוואלזי'ן.
בהיותו נער כבר ציין הערות על הספר מנחת חינוך.
למד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, והיה חברותא של הרב שמואל רוזובסקי.
למד גם בישיבת גאוני וולוז'ין.
בישיבה זו הייתה ספרייה תורנית גדולה, והוא נהג לשבת שעות רבות בספרייה.
למד חברותא עם הרב שמריהו יוסף קרליץ את מרבית הש"ס.
בגיל 21 התקבל כחבר בצוות העורכים של האנציקלופדיה התלמודית.
הרב קרויזר תרגם מלאדינו את ספרו של רבי יעקב כולי - "ילקוט מעם לועז", והשלים את החיבור על ספרי התנ"ך עליהם לא חובר הילקוט.
מיוונית הוא תרגם את הספר מלחמת היהודים של יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלביוס), ומערבית הוא תרגם את סידור רבינו שלמה ברבי נתן מסג'למסה, ואת ספר חובות הלבבות לרבנו בחיי אבן פקודה.
כמו כן, הוציא לאור בשנת תשכ"ג את האבודרהם.
בתחום ספרות העיון התלמודי הוציא לאור, בשנת תשכ"ג, תמצית של ספר שאגת אריה לרבי אריה ליב ממיץ, ולקט מדברי האחרונים ותלמידי חכמים שבירושלים שדנו בדבריו.
נהג להשתמש בפסיבדונים, כגון "שמואל חגי", "שמואל ירושלמי ברח"י" ועוד.
אשתו צפורה הייתה בתו של רבי ישראל דב אודסר, "בעל הפתק" ולהם שני בנים.
רוב חייו גר בירושלים בשכונת בית הכרם, ושימש כבעל קורא בבית הכנסת "תפארת משה".
המהדורה העברית של ילקוט מעם לועז והשלמת הסדרה
רשימת פרסומים בת 57 פריטים מופיעה בקטלוג הספרי הלאומית המצוטט במדור קישורים חיצוניים להלן.
שמואל (שמוליק) קוזוקין (נולד ב-23 ביולי 1987 בברית המועצות) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק כבלם ומגן ימני.
קוזוקין נולד בברית המועצות ובגיל 4 עלה עם משפחתו לישראל.
קוזוקין גדל בבית שמש ובגיל 14 הצטרף למחלקת הנוער של בית"ר ירושלים.
במסגרת קבוצת הנוער, זכה קוזוקין עם הקבוצה בשתי אליפויות ובשני גביעים.
בשנת 2006 עלה קוזוקין לקבוצה הבוגרת של המועדון, אך שיחק לסירוגין הן בקבוצה הבוגרת והן בקבוצת הנוער.
קוזוקין היה שותף לזכייתה של הקבוצה הבוגרת בשתי אליפויות ובשני גביעים, אולם ברוב הזמן כשחקן ספסל.
בעונת , הפך קוזוקין לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, בעקבות פציעתו של מגן הקבוצה, כריסטיאן אלברס, ולאחר שגילה יכולת טובה זומן לנבחרת ישראל, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות מול נבחרת פינלנד.
בסך הכל הופיע בשנה זו בשלושה משחקים במדי הנבחרת, כולל שני משחקים במוקדמות מונדיאל 2010. בעונה שלאחר מכן נפצע קוזוקין בצורה קשה, שמנעה ממנו לשחק תקופה ארוכה.
כשחזר נפצע שוב, ולמעשה כמעט ולא שיחק בשנים שלאחר מכן.
בפברואר 2013 הושאל קוזוקין לקבוצת הפועל כפר סבא מהליגה הלאומית עד תום העונה, אך לא הצליח לסייע לה להינצל מירידה לליגה א'.
בנובמבר 2013 שוחרר קוזוקין מבית"ר ירושלים וחתם בקבוצת עירוני בית שמש מליגה ב', בשנת 2015 פרש ממשחק פעיל.
לאחר הפרישה קוזוקין שימש כמורה לספורט בבית ספר ברנקו בבית שמש.