tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-7 באוקטובר 2023 תוך כדי הטבח שנערך בקיבוץ קיבלה הולין טלפון מהשותף העזתי שלה לתערוכה, שניסה לשאוב אינפורמציה לגבי תנועת הצבא בכפר עזה.
הולין הבינה מיד, שמי שחשבה לשותפה ליצירה ולשאיפה לדו קיום בין שני העמים בגד בה ושיתף פעולה עם המחבלים.
בדצמבר 2023 אצרה עם משה אש את התערוכה "שמישהו יענה להודעות שלנו כבר".
התערוכה מציגה צילומי תכתובות וואטסאפ של חברי הקיבוץ בזמן הטבח בקיבוץ.
את התכתובות מלווים תמונות וצילומים של אמנים ידועי שם בהם יוסי למל, זאב אנגלמאיר ואלדד זיו.
באותו חודש הוצגה תערוכת צילומיה "בשבילנו", בגלריית מגדל המים בקיבוץ שפיים.
באפריל 2024 הוצגה תמונתה בתערוכה, "עוטפים באהבה" המוצגת בשדה התעופה בן-גוריון.
התערוכה מוקדשת לתושבי הנגב ותושבי הגבול הצפוני.
בתיה פרידקס גרוסברד (14 באפריל 1910 – 11 באוגוסט 1995) הייתה ציירת ישראלית, בעלת סגנון ייחודי שהושפע מהאקספרסיוניזם המופשט האמריקאי.היא יצרה עם צבעי מים, צבעי שמן וליטוגרפיה.
גרוסברד נולדה בעיר אוסטרוב מזוביצקה בפולין למדה וסיימה את לימודיה ב בפולין.
ב-1938 עלתה בתיה לארץ ישראל, התגייסה לצבא הבריטי ושירתה 3 שנים במצרים (1945-1942).
לאחר שחרורה התיישבה בחיפה ושם נישאה לצייר יהושע גרוסברד.
בשנת 1954 למדה בסטודיו של אנדרה לוט בפריז וכשחזרה לישראל התיישבה בכפר האמנים עין הוד והייתה חברה באגודת האמנים והפסלים בישראל.
ב-1966 יצא לאור ספר עם אוסף מעבודותיה, בשם "קווים ועצים".
עד שנות ה-70 עבודתה התמקדה בנופי הרים ומאוחר יותר, עברה לצייר בסגנון מופשט.
במקביל, לעבודתה האמנותית, גרוסברד לימדה אמנויות, בבתי ספר יסודי בחיפה:
פרס הרמן שטרוק, עיריית חיפה (1971)
פרס הרמן שטרוק, עיריית חיפה (1986)
בתים מבפנים (מוכר בעולם גם בשמות: דלתות נפתחות, בתים פתוחים וימים פתוחים) הוא אירוע המאפשר ביקור בבתים פרטיים ומבני ציבור שאינם לרוב נגישים לכלל הציבור, מתוך רצון להציג ולהנגיש לקהל הרחב אדריכלות ומורשת, בהם אתרים שהכניסה אליהם היא ככלל בתשלום.
יום הדלתות הנפתחות הראשון "La Journee Portes Ouvertes" נערך בצרפת בשנת 1984 בחסות משרד התרבות הצרפתי.
בעקבות הצלחתו, הציע שר התרבות הצרפתי בשנת 1985 בוועידת השרים השנייה האחראית למורשת אדריכלית, להפוך את הפרויקט לבינלאומי בחסות מועצת אירופה.
הולנד ערכה את ה"Open Monumentendag" הראשון שלהן ב-1987, שוודיה ואירלנד הצטרפו ב-1989 ובלגיה וסקוטלנד ב-1990. ב-1991 אוחדו אירועים אלו כימי המורשת האירופית ביוזמת מועצת אירופה, בתמיכת האיחוד האירופי.
מאז 1999 לימי המורשת הללו מוטו אחד: "אירופה, מורשת משותפת".
עד 2010, 50 מדינות חתומות על אמנת התרבות האירופית הצטרפו לתוכנית.
הרעיון הפך פופולרי גם מחוץ לאירופה עם פרויקטים דומים שמתקיימים בקנדה, ארצות הברית ואוסטרליה בתקופות שונות של השנה.
בארגנטינה ובאורוגוואי מתקיים "Dia de Patrimonis" המקביל בספטמבר, בעוד שאותו אירוע בצ'ילה מתקיים במאי.
ההערכה היא שבסך הכל כעשרים מיליון אנשים הולכים כעת לאירועים אלה.
במהלך שנתה של גלאזגו כעיר התרבות האירופית בשנת 1990, ניהלו המארגנים אירוע של דלתות נפתחות, שהביא לפופולריות של הרעיון ולהפצתו למדינות אחרות.
הפופולריות שלו עודדה אזורים אחרים לקחת חלק בשנה שלאחר מכן ותואמו על ידי ה־Scottish Civic Trust.
ימי דלתות פתוחות מתקיימים במאמץ משותף מועצות מקומיות, עמותות, ארגוני מורשת וארגוני ארכאולוגיה.
בסקוטלנד מתקיימים אירועים בכל סופי השבוע בחודש ספטמבר, כאשר אזורים שונים בוחרים את התאריכים שלהם.
יותר מ-900 בניינים משתתפים ב-2008. ההערכה היא שלפחות 5,000 מתנדבים מקדישים מזמנם לסייע במיזם.
במימון ומאורגן על ידי ארגון השימור של ויילס, Cadw, מתקיים פסטיבל דלתות פתוחות מדי ספטמבר, המעניק גישה חופשית לאתרים רבים.
נטען שהיא "החגיגה החינמית השנתית הגדולה ביותר של אדריכלות ומורשת" בבריטניה.
בשנת 2021 לקחו חלק באירוע יותר מ-150 אתרים היסטוריים.
אירוע דלתות נפתחות הראשון בקנדה (ובצפון אמריקה) נערך בטורונטו בשנת 2000 ובהמשך בניופאונדלנד ולברדור, אוטווה, ססקטון ולונדון.
אירוע דלתות נפתחות הראשון בארצות הברית נערך בלוול ב-2002. אירועים נוספים נערכו
בבולטימור, בסוף השבוע הראשון באוקטובר, בבאפלו, בשיקגו
בניו יורק, במילווקי במיניאפוליס בפיטסבורג, סוף השבוע הראשון באוקטובר ברוד איילנד, ובשגרירוית בוושינגטון הבירה, בחודש מאי.
בתים מבפנים החל בישראל ב-2007 ביוזמת המפיקה אביבה לוינסון והאדריכל אלון בן נון ונערך בכל שנה מאז מלבד ב-2020. האירוע נערך בשיתוף עם ארגון Open House Worldwide ובסיוע העיריות, האוניברסיטאות המקומיות, מפעל הפיס, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל וארגונים נוספים.
פסטיבל האדריכלות "בתים מבפנים" התקיים לראשונה בישראל בתל אביב במאי 2007. באירוע הראשון נמנו 69 אתרים, והאירוע בשנת 2024 כלל 179 אתרים.
ביחס לאירועים מקבילים בעולם הפסטיבל בת"א מתמקד באדריכלות ועירוניות.
האירוע הראשון בירושלים התקיים באוקטובר 2007 ביוזמת עיריית ירושלים שפנתה ללוינסון ובן נון עם סיום האירוע.
כיוון שבירושלים האירוע פונה גם לקהל מחו"ל, חוברת המידע מופצת גם באנגלית.
בתים מבפנים בירושלים מאופיין במיעוט בתים פרטיים ביחס למיזם התל אביבי.
בתים מבפנים בחיפה נערכו ביולי 2018 ובספטמבר 2019.
אירועי הבית הפתוח מאורגנים באוסטרליה בשיתוף עם הבית הפתוח העולמי.
אירוע הבית הפתוח הראשון התקיים במלבורן בשנת 2008 (אירוע הבית הפתוח של מלבורן הפך מאז לאירוע המתמקד בעיקר באדריכלות מודרנית).
לאחר מכן בבריזבן ב-2010, ובאדלייד ובפרת' ב-2012.
בתיה ליפשיץ (1880–1947) הייתה מורה, אשת ציבור, איכרה וסופרג'יסטית – פעילה למען שוויון זכויות לנשים, מהראשונות במאבק הציבורי למען שווין-זכויות לנשים.
בתיה גורדון נולדה בקלם, ליטא ב-1880 לחיה רבקה גורדון (ממשפחת זלקינד) ולרב אריה ליב גורדון (1841 - 1913).
אביה עסק במקביל בלימוד תורה ולימוד פיזיקה, כימיה ומתמטיקה, בישראל היה כימאי, מנהל בית ספר ומנהל אדמיניסטרטיבי בישיבת עץ חיים.
היה לה אח אחד יעקב גורדון (1867 - 1907), מכונאי, ממקימי טחנת הקמח היהודית בבאר שבע.
ברוסיה סיימה גורדון בית-ספר גבוה לאמנות ומלאכת-יד וכן למדה שפות מערב אירופאיות שונות ועסקה בספרות.
ב-1891 עלתה המשפחה לארץ ישראל.
היא דיברה עברית על בוריה עוד טרם עלייתה לארץ ישראל ועם עלייתה למדה השפות הרשמיות שהיו נהוגות אז טורקית וערבית.
היא נהגה להופיע כנציגת היישוב המקומי בפני השלטון הטורקי ואחר כך גם בפני הגנרל רונלד סטורס, המושל הבריטי בירושלים.
מספר שנים עבדה בתור מורה בבית הספר יק"א פיק"א במושבה פתח תקווה, בו כיהן אביה בתור מנהל.
ליפשיץ הייתה שותפה במאבק על זכות הבחירה לנשים בארץ ישראל בראשית שנות ה־20 של המאה ה-20, שהיה המאבק הפמיניסטי הכלל ארצי הראשון ביישוב היהודי בארץ.
בשנת 1917 לאחר שהבריטים כבשו את ישראל, ההנהגה הציונית החליטה לארגן בחירות כלליות על מנת להקים גוף יהודי ארצי שייצג את השאיפה לעצמאות.
ארגוני הנשים, בהשפעת מאבקן של הסופרז'יסטיות באנגליה ובאמריקה, הקימו את התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל.
לאחר מאבק ארוך, אספות מחאה, מאבקים משפטיים ועוד התקבלה בינואר 1926 החלטה על מתן זכות בחירה ושוויון זכויות מלא לנשים.
ליפשיץ הייתה ממובילות המאבק כחלק מפעילותה הציבורית במושבה פתח תקווה.
ב-1894 נישאה לשמואל כהן ליפשיץ (1872–1960), חקלאי אשר הוציא ספרי הדרכה לגידול ירקות.
השניים גרו בפתח תקווה ועבדו במשק אותו ירש מהוריו.
לזוג היו שלושה ילדים: משה ליפשיץ (1903–1939) נהרג במסגרת תפקידו ב"הגנה", מתתיהו ליפשיץ (?
נפטרה בשנת 1947 בגיל 67 והובאה למנוחות בבית העלמין הישן בשכונת בן ציון בנתניה.
אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, מאת דוד תדהר, בערך אודות שמואל כהן ליפשיץ.
בתיה רוזנטל (נולדה ב-24 במרץ 1956) היא שחקנית עבר ומעצבת תלבושות ישראלית.
רוזנטל נולדה במצרים ועלתה לישראל בגיל שנה.
היא בוגרת בית הספר למשחק "ניסן נתיב", 1980.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר ניסן נתיב, רוזנטל הייתה אמורה לשחק בתפקיד הראשי בסרט "פצעי בגרות 80", ולגלם את דמותה של סוזי (דליה שימקו).
היא ניגשה לאודישן וזאב רווח הודיע לה כי התקבלה לתפקיד, אך למחרת גילתה בעיתון כי התפקיד הוענק לשחקנית אחרת.
שנה וחצי לאחר מכן זאב רווח כתב את התסריט לסרטו הבא, "אדון ליאון", בו גילמה רוזנטל את דליה מויאל, בתו של ליאון (זאב רווח) בתפקיד ראשי.
שנהסרט/סדרהדמותהערות1973אור מן ההפקרדליה1980גן הדרור1981בית הבראהירמה1982אדון ליאוןדליה מויאלתפקיד ראשיצלילה חוזרתרחל אכמו ציפורים (מחזמר)תפקיד ראשי1984יותר מדי 181985כרת1986דקאמרון1988מקום ליד היםריטה1989רותי נעיםחברה של ימין
שנהפרויקטהערות2001כיכר החלומותסרט2003סיפורי בית קפהסרט2011טרטיףהצגהמלמעלה עד למטהקליפ2020גבר בסלון שליהצגה2024העיירה שלנוהצגה
שנהפרסקטגוריהפרויקטמועמדות2001פרס אופירהעיצוב האומנותי הטוב ביותרעיצוב תלבושות לסרט כיכר החלומותזכייה
רוזנטל נשואה, היא אמו של המוזיקאי ליאור פרלה.
לרוזנטל חנות עיצוב בגדים בתל אביב, וכן היא מעצבת תלבושות לסרטי קולנוע והצגות.
בתיה ואנג היא אמנית ומעצבת תכשיטים ישראלית, מייסדת המותג "Batia Wang Design" — סטודיו בולט בתחום עיצוב וייצוא תכשיטי זהב 18 ו-24 קראט.
ואנג בעלת תואר שני מהאוניברסיטה לאמנויות בווינה ומשמשת כמרצה בכירה במחלקה לצורפות במכללת שנקר.
סגנונה הייחודי, בעבודת זהב, הקנה לה הכרה בינלאומית, ובמגזין VOGUE Gioiello תוארה כ"פסלת בעולם של תכשיטים".
עבודותיה הוצגו בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות נבחרות בישראל ומחוצה לה, ובהן ביפן, אירופה וארצות הברית.
כיום מתגוררת ועובדת בעין הוד ובתל אביב.
בתיה ואנג נולדה בשנת 1945 בסמרקנד, אוזבקיסטן, וגדלה בקיבוץ ניר דוד שבעמק המעיינות.
את השכלתה האמנותית רכשה בישראל ובאירופה: היא בוגרת המדרשה לאמנות (כיום חלק מהמכללה האקדמית בית ברל) ובית הספר הגבוה לציור בתל אביב.
בהמשך סיימה תואר שני באוניברסיטה לאמנויות בווינה , שם למדה במגמת פיסול ועיצוב מתכת וזכתה בפרס מטעם משרד החינוך האוסטרי על פרויקט הגמר שלה.
בהמשך השתתפה בכיתת אמן של הפסל דב פייגין והאמן אריק בראואר.
את דרכה האמנותית החלה כפסלת מתכת – יסוד שמהווה בסיס מרכזי בעבודתה כמעצבת תכשיטים, ומורגש בגישה הפיסולית והחומרית המייחדת את יצירתה.
תכשיט זהב שיצרה בראשית דרכה נרכש בשנת 1974 על ידי לאה רבין, רעיית ראש הממשלה דאז, כמתנה ממלכתית לנשיא ארצות הברית, במסגרת בית האופנה "משכית" בתל אביב.
בעבודותיה התכשיט/אובייקט יוצא מהחומר אל האידיאה ונושא עמו תכנים ונרטיבים החוזרים בעבודותיה, בהם עיסוק בזהות, השראה מן הטבע והמרחבים המדבריים.
ואנג זכתה להכרה בינלאומית בזכות סגנונה הייחודי.
בשנים 1991 ו-1992 נבחרה על ידי "The World Gold Council" כאחת ממובילות מגמות עיצוב תכשיטי הזהב בעולם.
בשנת 1995 הוזמנה להציג דרך קבע ב-International Designer Hall במסגרת תערוכת Basel Jewelry Fair – התערוכה היוקרתית, ובשנת 1997 זכתה בפרס הראשון בתחרות עיצוב תכשיטי יהלומים בישראל, מטעם דה-בירס, מכון הייצוא הישראלי ותעשיית היהלומים בישראל ובארצות הברית.
במסגרת המותג "Batia Wang Design" ייצאה תכשיטיה בעיקר ליפן, אנגליה וגרמניה, ושימשה כחברת הנהלה בקרב יצרני התכשיטים במכון הייצוא הישראלי.
היא חברה בעמותת הצורפות העכשווית בישראל, וחומרים על עבודתה שמורים ב"ארכיון שנקר לתיעוד וחקר העיצוב בישראל".
ואנג משמשת מאז שנת 1998 כמרצה בכירה במכללת שנקר להנדסה, עיצוב ואמנות.
לצד תפקידה בשנקר, לימדה במוסדות אקדמיים נוספים בישראל ובאירופה, בהם אוניברסיטת חיפה, האוניברסיטה הפתוחה, "הסדנא" לאדריכלות ועיצוב בתל אביב, וכן באקדמיה הבינלאומית לקיץ בזלצבורג.
במסגרת פעילותה הציבורית והמקצועית, כיהנה כשופטת בוועדת המלגות של קרן התרבות אמריקה-ישראל (American Israel Cultural Foundation), ומשנת 1995 נטלה חלק פעיל בקהילת המעצבים הישראלית, לרבות כהונה כראש תחום עיצוב תכשיטים בשנים 2009–2010.
1986–1993 – אוניברסיטת חיפה, החוג לאמנות יצירה
1996, 1997 – בית הספר לאדריכלות ועיצוב "הסדנא" בתל אביב
משנת 1998 ואילך – מרצה בכירה במכללת "שנקר", לעיצוב, הנדסה ואמנות
2005–2018 – מרצה בתוכנית למצוינות ניהולית בענף היהלומים, בורסת היהלומים רמת גן
2009–2010 – עמדה בראש תחום עיצוב תכשיטים בקהילת המעצבים הישראלית
במהלך שנות פעילותה האמנותית הציגה בתיה ואנג תערוכות יחיד וקבוצתיות רבות בישראל וברחבי העולם.
עבודותיה הוצגו במוזיאונים מרכזיים ובתערוכות בין-לאומיות:
1980 – Galerie Brodil, זלצבורג, אוסטריה
2009 – רישומי פחם, גלריה גרינוורצל, תל אביב
2010 – הכול במקום אבל שום דבר לא בסדר, בית האמנים, דיסלדורף, גרמניה
2011 – פיקסל, עבודות שמן על נייר, גלריית עין הוד
1978 – בנוונוטו צ'ליני, הנובר, גרמניה
1979 – תכשיטים עכשוויים, מוזיאון Kelten, הליין, אוסטריה
1993 – אבן, מגע, תכשיט, מוזיאון היהלומים, רמת גן
2005 – הביאנלה לתכשיט ישראלי 3: זהב שחוט, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
2007 – הביאנלה לתכשיט ישראלי 4: שמים וארץ, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
2008 – אויר עביר, החדר – גלריה לאמנות עכשווית
2008 – AIR, גלריית Loop, ניו ג'רזי, ארצות הברית
2009 – SOFA, שיקגו, ארצות הברית
2010 – על חודו של יהלום, מוזיאון היהלומים, רמת גן (אוצרת)
2010 – הביאנלה לתכשיט ישראלי 5: רצפים, זהויות, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
2010 – עוצב בישראל 3, קהילת המעצבים הישראלית, האנגר 21, תל אביב
2011 – כחול לבן, מוזיאון העיצוב, חולון
2011 – עוצב בישראל 4, קהילת המעצבים הישראלית, מוזיאון העיצוב, חולון
2012 – BIJOUX – Contemporary Art Jewelry, מוזיאון נורטון, פלורידה, ארצות הברית
2015 – הביאנלה לתכשיט ישראלי 7: חומרי הזמן (A Matter of Time), מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
עבודותיה של בתיה ואנג זכו להכרה ולפרסום נרחב במגזינים ובספרים בין-לאומיים מובילים בתחום העיצוב, התכשיטנות והאופנה.
סגנונה הייחודי ועבודתה החדשנית זכו לחשיפה בעיתונות מקצועית יוקרתית ולמקום של כבוד בפרסומים מחקריים ותיעודיים.
שכרון עיצובים – אמנות האופנה בישראל 1948–2008, מאת נורית בת יער, הוצאת רסלינג
עיצוב מבראשית, מאת אורלי רובינזון וצילה ירון
ג' (שם האות: גִּימֶל) היא האות השלישית באלפבית העברי.
בחלוקה המסורתית של בסיסי החיתוך נמנית האות ג' עם העיצורים החכיים: גיכ"ק.
כמו כן, באופן מסורתי, הייתה הבחנה בין הגיית ג' דגושה לג' רפה.
ההבחנה בין שתי ההגיות נעלמה בעברית חדשה, שבה נהגית הג' תמיד כדגושה, אך ישנן עדות אשר עדיין מקפידות על ההבחנה.
ג' היא אחת משש האותיות בג"ד כפ"ת, המקבלות דגש קל בראש מילה ולאחר שווא נח.
גּ' דגושה נהגית לרוב כעיצור וילוני, סותם, קולי (IPA: [ɡ]).
בהגייה התימנית (מלבד השרעבית) נהגית ג' דגושה כעיצור בתר-מכתשי, מחוכך שורק, קולי (IPA: /ʤ/).
במקור ג' רפה נהגתה כעיצור וילוני, חוכך, קולי (IPA: [ɣ]), כמו האות הערבית ע'ין (غ) או בדומה להגייה גרונית של האות רי"ש בעברית החדשה.
הגייה זו נשמרה במסורת ההגייה התימנית.
בעברית החדשה רווח הכתיב ג' עם גרש (כמו במילה ג'ינג'י), כדי לציין עיצור בתר-מכתשי, מחוכך שורק, קולי (IPA: /ʤ/).
עיצור זה נהגה כ-j אנגלית או כג'ים (ج) ערבית, והוא רווח בעברית במיוחד במילים שאולות.
בכתיב ישן נהוג לכתוב עיצור זה לעיתים כדְּזְ' (כלומר, כד'+ז'+גרש) או כדְּזְשׁ (כפי שנהוג ביידיש).
נהוג לקשר בין צורת האות ג' למילה "גמל", אך ישנה סברה אחרת כי מקור האות הוא דווקא בהירוגליף המצרי שציין "מקל לזריקה" (דומה לבומרנג), והשם "גימְל" מקורו במילה שמית לאותו חפץ, ורק בתקופה מאוחרת יותר נוצר הקישור ל-"גמל" בגלל הדמיון בצליל בין המילים.
ג' (גַּמְל=מקל זריקה) באלפבית הפרוטו-כנעניג' באלפבית הפיניקיג' באלפבית הארמי
בקוד ASCII מיוצגת האות ג' בערך E2, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05D2.
בקוד מורס מיוצגת האות ג' באמצעות הרצף (משמאל לימין): .-- (קו קו נקודה).
הוא ייצוגה של האות ג' בכתב ברייל.
באלפבית צלילי מיוצגת האות ג' באמצעות המילה "גימל".
באיתות בדגלי סמפור ג' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה דרומה (כלפי מטה) ודגל שני הפונה צפון-מערבה.
בגימטריה ערכה של האות ג' הוא 3, ובהתאם לכך יום ג' הוא יום שלישי וכיתה ג' היא הכיתה השלישית בבית הספר.
כאשר האות ג' מופיעה בראש תאריך עברי, פירושה 3,000, למשל: שנת ג'תנ"א היא השנה ה-3451 בלוח העברי.
שכיחות השימוש של האות ג' בעברית חדשה היא כ־1.26% מכלל אותיות האלפבית העברי.
בקבלה מסמלת האות ג' גמילה ונתינה - הרגל הקטנה של האות ממשיכה את השפע.
ג' הוא הקיצור של יחידת המידה גרם.
במינוח הצבאי, "גימל" הוא אישור שנותן רופא לחייל להימנע מפעילות עקב מחלה ולנוח בביתו.
גימל הוא גם שמה של להקת בנות פינית שהוקמה בשנת 2002, ובה שלוש זמרות.
בתרון היא עיר חוף נוצרית, בצפון לבנון.
בעיר ממוקמות עשרות כנסיות קתוליות ויווניות אורתודוקסיות.
העיר משמשת גם כעיירת חוף עם חיי לילה פעילים.
העיר נמצאת לחוף הים התיכון, במחוז צפון לבנון והיא עיר הבירה של נפת בתרון, כ-53 קילומטרים צפונית לביירות, כ-30 קילומטרים דרומית לעיר טריפולי.
העיר נוסדה על ידי הפיניקים מספר ק"מ צפונית לעיר גבל, ומזוהה עם "בַּתְרַנֻ" במכתבי אל־עמארנה.
על פי יוסף בן מתתיהו העיר נבנתה (כלומר בוצרה) על ידי אתבעל הראשון מלך הפיניקים.
סביב המפרץ ישנה חומה טבעית של סלע כורכר.
במאה הראשונה לפני הספירה הפיניקים חיזקו אותה באמצעות סלעים ונשתמר ממנה קטע בן 225 מטר.
גובהה בחלק מהמקומות מגיע לכדי 5 מטרים ורוחבה כמטר עד מטר וחצי.
פליניוס הזקן מזכיר אותה כאחת מערי פיניקיה.
העיר מוזכרת על ידי היסטוריונים רבים והייתה חלק מפרובינציית פיניקיה בתקופה הרומית.
אחד השרידים מהשגשוג בתקופה זו הוא האמפיתיאטרון הרומי בשכונת "מראח א-שייח'" (مراح الشيخ).
בתקופה הרומית ניתנה לעיר הזכות להטביע מטבעות ואוספים מאלו שהשתמרו נמצאים במוזיאון הלובר בצרפת ובמוזיאון בביירות.
העיר שימשה מקום מושבה של הבישופות של צור.
בשנת 551 נהרסה העיר ברעידת אדמה אך כתוצאה מהרעידה נפער בור בים שאפשר בנייה של נמל בעיר.
המוסלמים שכבשו את האזור קראו לעיר בשמה הנוכחי - בתרון.
בשלהי התקופה העות'מאנית תחת שלטון המותצרפים, העיר שגשגה ונבנו מבנים רבים, תוך שימוש בכורכר שבבסיס החומה הפיניקית.
בין המבנים: בתי ספר, מנזרים, כנסיות, חאנים, בתי בד, טחנות קמח וכן הנמל המסחרי.
האמיר בשיר השני בנה לעצמו בית אבן, שכולל אבנים מתקופות שונות, לאורך ההיסטוריה.
המבנה משמש מוזיאון לעתיקות העיר.
לשיטת כמה אחרונים, הר ההר הנזכר כגבול הצפון-מערבי של ארץ ישראל נמצא ברכס הר בתרון שסמוך לעיר.
במהלך מבצע חיצי הצפון פשט כוח של שייטת 13 לבתרון במסגרת מבצע חטיפת עמאד אמהז.
בשנת 2014 היו רשומים בעיר 6,255 תושבים בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
העדה הנוצרית הגדולה ביותר היא: נוצרים יוונים-אורתודוקסים (4,012 71.5%).
הסונים היו העדה המוסלמית הגדולה ביותר היא: (4,012 71.5%).
כ-10 קילומטרים צפונית מזרחית לעיר, על סלע בולט מוקף מכל עבריו בצוקים, נמצא מבצר מסילחה שנבנה בימי הביניים כדי להגן על הדרך מטריפולי לביירות.
האתר שופץ ב-2007 והפך לאתר תיירותי.
פסטיבל בינלאומי שנערך מדי שנה בקיץ (יולי או אוגוסט), באזור הנמל הישן.
המסורת החלה בשנת 2009 ובכל שנה מופיעים אמנים מקומיים ובינלאומיים מתחומי אמנות שונים.
בקיץ 2024 התארחו בפסטיבל, בין היתר, האמנים: הזמר הירדני - "אל-אח'רס", הזמר הסורי עבד אל-רחמאן א-שאמי(عبدالرحمن الشامي) - "א-שאמי", המנצח של התזמורת הפילהרמונית הלבנונית לובנאן בעלבקי (لبنان بعلبكي) "מאסטרו בעלבקי" עם תזמורת ומקהלה, המלחין, משורר וסופר .
מיסת הים נערכת על שפת הים בבתרון, מדי שנה, ביום ראשון הראשון בחודש יולי.
משתתפי המיסה עולים על סירת דייגים ומפזרים פרחים בים, לזכר הימאים שטבעו בים.
קרוב לוודאי שזו מסורת פגאנית שנשתמרה.
בִּתְרוֹנוֹת או אדמת זִיבּוּרִית הוא אזור בעל מדרונות תלולים אשר נחרץ ובותר על ידי מים.
בתרונות נוצרים באזורים אשר הסלעים המרכיבים אותם הם סלעי משקע רכים וחוליות שאינם מלוכדים היטב, נוטים לבליה ואין עליהם די צמחייה שתעגן את הקרקע.
מקומות אלה הם בדרך-כלל צחיחים ונוטים לשיטפונות, ומעט הגשמים היורדים עליהם הם גשמי זעף.
בתרונות קיימים באזורים נרחבים בקנדה ובארצות הברית.
אחד המקומות הידועים ביותר הוא הפארק הלאומי בדלנדס במדינת דרום דקוטה שבארצות הברית , ובו 982 קילומטר רבוע של הרים חרוצים ופסגות חדות.
בארץ ישראל ניתן למצוא בתרונות בערבה ובאזור ים המלח, וכן במישור החוף הדרומי.
באזור זה נמצאות שמורת בתרונות רוחמה בסמוך לקיבוץ רוחמה ושמורת בתרונות בארי בסמוך לקיבוץ בארי.
בתל הנרי סטרוסברג היה תעשיין ויזם בינלאומי ממוצא יהודי, מי שכונה בארצות הגרמניות "מלך מסילות הברזל", הדמות המרכזית בפרשת סטרוסברג, בעל ארמון סטרוסברג.
בתל הנרי סטרוסברג נולד בנידנבורג שבפרוסיה המזרחית בשם ברוך הירש סטרוסברג (Baruch Hirsch Strousberg) ובצעירותו התנצר ונשא את השם ברתל היינריך סטראוסברג (Barthel Heinrich Strausberg), שם ששונה לפי הנוסח האנגלי, כששהה בלונדון, אנגליה, שם ניהל עסקים שלא צלחו.
הוא היגר לארצות הברית, שם לימד שפות בניו אורלינס.
הוא שב ללונדון ב-1849 עם כסף שהרוויח בעסקיו בארצות הברית ופנה לעסקים שונים.
ב-1855 התיישב בברלין, כסוכן של סוכנות ביטוח וב-1861 סגר עבור בעלי הון אנגליים חוזה שכלל זיכיון לבניית מסילות רכבת בפרוסיה המזרחית.
לאחר שקנה לו שם בארצות הגרמניות ביוזמות עסקי מסילות ברזל, עד כדי קבלת הכינוי "מלך מסילות הברזל", פנה אל סטרוסברג גם הדומניטור של רומניה, קרול הראשון, כדי שייזום בניית קווי רכבת ברומניה.
סטרוסברג קיבל זיכיון לבניית קווי רכבת ברומניה, הקים ב-1868 קונסורציום למימון המפעל והנפיק איגרות חוב.
בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה נקלעו רבים מעסקי סטרוסברג לקשיים והתמוטטו.
סטרוסברג לא הצליח לעמוד בתשלום התלושים של איגרות החוב, שמימנו את הרכבות הרומניות ולבסוף, ב-1871, איבד את הזיכיון.
בתקופה בה עסקיו פרחו בנה לעצמו את ארמון סטרוסברג בברלין, אך לאחר שעסקיו כשלו נאלץ למכור אותו.
בתר מעיקרא אזלינן, או בתר תבר מנא (בסוף) אזלינן היא שאלה הלכתית עיונית שנידונה בין האמוראים, בכללי המשפט העברי בהלכות נזיקין.
השאלה נידונה בפירוש במסכת בבא קמא בנוגע לחיוב צרורות, אולם לפי דברי הראשונים היא נידונה במקומות רבים.
הנידון בתלמוד הוא בעקבות הלכה למשה מסיני שלמרות שלפי הסברא, נזק שנגרם על ידי כוחו של בעל חיים שווה לנזק שנגרם על ידי גופו ממש במגע פיזי, על נזק כזה משלם הבעלים רק חצי משווי הנזק.
הדוגמה הידועה והנפוצה (שעל שמה ידועה ההלכה - "צרורות") היא: בעל חיים שהלך ברחוב, והתיז צרורות אבנים ברגלו שהזיקו חפצים כל שהם, חייב בעליו לשלם רק מחצית מהנזק.
רבא, ראש ישיבת פומבדיתא, הסתפק בנושא זה, והוא לא הכריע את השאלה כאחד מהצדדים הנידונים.
שאלתו של רבא, שגררה את הדיון האם "בתר מעיקרא אזלינן או בתר בסוף אזלינן" מתייחסת למקרה הבא: תרנגול העיף כלי זכוכית ברגלו, התגלגל למקום אחר ושם נשבר בחבטה.
אם העיקר הוא מעשה ההיזק, הרי הוא נעשה על ידי גוף התרנגול במגע פיזי, אבל אם המחייב הוא מעשה הנזק, עלינו לדונו ככל מעשה נזק שלא התרחש על ידי גוף התרנגול (אלא באופן עקיף, על ידי החבטה שקיבל הכלי כתוצאה מהתנגשותו בקרקע).
למרות שרבא היה מסופק בנושא, הרי שרבה מכריע את השאלה, הלכה למעשה בשאלה המעשית הבאה: אדם זרק כלי ממקום גבוה, ולפני שהכלי נפגש בקרקע והתנפץ לרסיסים, בא אחר ושבר אותו במקל.
הנימוק לדבריו כמובא בתלמוד הוא .
לפי פרשנותו של רש"י הכוונה היא, שרבה סובר בתר מעיקרא אזלינן.
בדברי רש"י ניתן ללמוד שני פירושים, כמובא באחרונים: הגישה האחת: מכיוון שמעשה הנזק הוא המחייב, אנו מחשיבים מעשה כזה, של זריקת כלי זכוכית ממקום גבוה, כמעשה נזק של הזורק את הכלי.
אך אם ההלכה הייתה נפסקת ש"בתר בסוף אזלינן" (ובסוגיא זו "בתר אזלינן"), כמובן שלא ניתן לחייב את זורק הכלי על שבירתו, שכן למעשה לא נשבר על ידו אלא על ידי מי ששבר אותו במקל.
הגישה השנייה, הקרובה יותר ללשון התלמוד: לפי הגישה ש"בתר מעיקרא אזלינן", הכלי נחשב כבר כשבור מיד עם זריקתו וכל מעשה נזק נחשב כנעשה מיד עם עשייתו, ולכן זורק הכלי חייב והשני פטור.
לפי רש"י, מחלוקת זו היא גם מחלוקתם של רבי נתן ושאר החכמים במקום אחר בתלמוד, בנוגע לשור שדחף שור אחר לבור, למי מתייחס הנזק.
לפי הדעה ש"בתר מעיקרא אזלינן", הנזק מתייחס כולו לשור, ובעל הבור פטור, מכיוון שמעשה הנזק הוא דחיפת השור לבור, והוא נעשה רק על ידי הדוחף.
ולפי הגישה האחרת - השור נחשב כהרוג מיד עם הדחיפה, וממילא כאשר הגיע לבור וקיבל את החבטה, פטור בעל הבור.
לדעת הרמב"ן רבה פוסק דווקא ש"בתר בסוף אזלינן".
לפי שיטתו, השאלה הנידונת באדם שזרק כלי ממקום גבוה, ולפני שהכלי נפגש בקרקע והתנפץ לרסיסים, בא אחר ושבר אותו במקל, היא דווקא לגבי הזורק, ועל כך אומרת הגמרא שהזורק פטור, מכיוון ש"בתר תבר מנא אזלינן" כלומר אחרי הנזק, ומכיוון שלא הוא עושה למעשה את הנזק, הוא אינו חייב לשלם.
להלכה: הרמב"ם סבור שרבה, שפוסק שזורק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו במקל פטור, כוונתו היא שהזורק פטור (ולא על השובר במקל), מכיוון שבתר תבר מנא אזלינן, ומכיוון שהכלי עתיד היה להישבר על ידי אדם אחר, אין הזורק חייב.
השאלה נוגעת למעשה רק בשאלת ה"צרורות", ובה פוסק הרי"ף כפי הדעה ש"בתר תבר מנא אזלינן".
רבי זרחיה הלוי, מחבר ספר המאור, כותב שאין לנו לפסוק כרבה, מכיוון שההלכה היא שכאשר ישנה מחלוקת בין שני אמוראים אנו פוסקים כמו האמורא שהיה האחרון ביניהם, ורבא שהיה אחרון יותר הסתפק בדבר.
הרמב"ן מביא גם ראיה מדעתו של הרי"ף, שבמקום אחר שאמורא אחר הסתפק בשאלה מסוימת והשני לא, הוא פסק כמו מי שלא הסתפק בשאלה, למרות שהוא (רב פפא) היה תלמיד של הראשון (רבא).
אפשרות אחרת מציע הרמב"ן בסוגיא, והיא שרבא גם הוא סובר ש"בתר תבר מנא אזלינן", ולכן פסק הרי"ף כך.
שְׁמוּרַת בִּתְרוֹנוֹת רֻחָמָה היא שמורת טבע באזור קיבוץ רוחמה בנגב המערבי.
השטח שהוכרז כשמורת טבע כולל שני אזורים נפרדים, ממזרח וממערב לקיבוץ.
הגוש המזרחי מאופיין בנוף בתרונות, ואילו הגוש המערבי מאופיין ברכס כורכר, ונמצא מדרום לכביש 334. מול הגוש המערבי של השמורה נמצאת שמורת חורבת גממה.
קילומטרים ספורים צפונית לשמורה נמצא נחל שקמה ושמורת נחל חצב, ומזרחית לה שמורת פורה.
השמורה מגנה על אזור הנחלים רוחמה, דורות ויובלים נוספים של נחל שקמה.
נחלי אכזב אלה התחפרו באדמת הלס ויצרו בתרונות באזור מישורי, החושפים את הכורכר שמתחת לשכבת הלס.
הצמחייה באזור אופיינית לספר האזור הים-תיכוני.
מרבית ימות השנה השמורה צחיחה, אך במהלך החורף מתכסות אדמותיה בפריחה של כלניות, נוריות, דבורניות ואירוס ארצישראלי, המפנים מקומם לחרציות עם בוא האביב.
צמחייה מדברית יותר כוללת, בין היתר, מתנן שעיר ושמשון הדור.
תוכנית השמורה הופקדה בספטמבר 1966 ואושרה במאי 1967. השמורה הוכרזה רשמית בדצמבר 1969. שטח השמורה בעת הכרזתה היה כ-4800 דונם.
בשנת 1979 הופקדה שינוי לתוכנית והשינוי אושר בינואר 1980.
בתרניים או נתחנים (שם מדעי: Acanthuridae) היא משפחת דגים צמחוניים הנמנית עם סדרת הדקראים.
הם נפוצים בעיקר בים סוף ובמים חמים.
גופם של הנתחנים פחוס וגבוה, דמוי עלה.
סימני ההיכר שלהם הם צבעים עזים, פה קטנטן יחסית ועיינים גבוהות.
על זנבם ישנם מספר קוצים המיועדים לקרבות ולהגנה עצמית.
בעולם מצויים מגוון של סוגים:
בתרן (Acanthurus) - בו המינים בתרן כחול, בתרן חום ובתרן האסיר
ג'ורג' וושינגטון ברידג' הוא דמות בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס פורס והמעניש ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת X-Force #1 מאוגוסט 1991, ונוצרה בידי הכותב פביאן ניצ'זה והמאייר רוב לייפלד.
ברידג' הוא שכיר חרב יוצא מלחמת וייטנאם, המזוהה עם קבוצת שכירי החרב "השישה" בהנהגת קייבל.
פרט לכך, הוא היה ידוע כאיש-הקשר של קייבל והאקס-מן בנושא בעיותיה של סוכנות בענייני מוטאנטים, והיה ידוע גם כמנהל הסוכנות.
ביקום MC2, ברידג' הופך לנשיא ארצות הברית האפרו-אמריקאי הראשון.
הוא הופיע בהופעת קמע באחד מפרקי אקס-מן: סדרת האנימציה לצד ניק פיורי ו-וור משין.
ג'ורג' וושינגטון ברידג' העדיף לקצר את שמו לג'.
ברידג' כדי להימנע מבדיחות על גשר ג'ורג' וושינגטון.
שירת במלחמת וייטנאם בגיל שבע עשרה, ובגלל כישוריו הצבאיים הצטרף לחבורת שכירי חרב בשם "הפראיים".
היות שהשם היה תפוס על ידי קבוצתה של סילבר סייבל, השם שונה לקבוצת השישיה.
פרט לברידג', הצוות כלל את קייבל הנוסע בזמן, דומינו המוטאנטית, תיאודור וינצ'סטר/גריזלי המוטאנט החייתי, גאריסון קיין ואייזנהאואר קנטי/האמר ההאקר.
במהלך משימה, הצוות נתקל בסטרייף וקייבל ירה בקנטי כדי למנוע ממנו למסור מידע.
קייבל עזב את הצוות באמצעות טכנולוגיה עתידנית, שלא יכלה להביא עמו את שאר הצוות.
הצוות האמין כי קייבל נטש אותם; בהרס המתחולל, קיין מאבד את ידיו בעוד ברידג', גריזלי ודומינו נמלטים.
קנטי רותק לכיסא גלגלים, וקיין מצא תחליף קיברנטי לזרועותיו האבודות.
מאוחר יותר, ברידג' הצטרף לסוכנות והגיע לדרגת מנהל.
כאשר קייבל הצטרף למוטנטים החדשים והפך אותם לאקס פורס, ביקשו מברידג' לחקור.
למרות הטינה שברידג' רחש לקייבל, הוא הרגיש כי הוא מוכרח להזהיר אותו אך זה לא זכה להתייחסות.
עם מחלקה K הקנדית יצר ברידג' את קבוצת נשק פריים, בה כל חבר בקבוצה רוחש טינה לקייבל.
נשק פריים כלל את גאריסון קיין תחת השם "נשק אקס", נוסף לגריזלי, ריקטור, יטי כוונדיגו וטייגרסטרייק.
הם תקפו את האקס פורס, אך גילו כי קייבל השאיר את הצוות להילחם לבדו; בסירוב להילחם בחבריו הישנים, ריקטור הצטרף לאקס פורס ונשק פריים התפרק לאיטו.
הוא נפגש עם ג'רמי קלארק, ראש מחלקה K, אשר שלח את גאריסון קיין להביס את קייבל.
למרות שברידג' מסר לקיין מידע חיוני על מנת להביסו, קיין וקייבל השלימו, ולאחר מאבק קצר, ברידג' השלים גם הוא עם קייבל.
בשנים הבאות יידע ברידג' את קייבל, האקס פורס והאקס-מן על בעיות המוטאנטים של , כמו גם על מבצע אפס סובלנות.
באופן לא רשמי שכר ברידג' את דומינו לפקח על דניאל מונסטאר, שערקה מ- לקבוצת טרור מוטאנטית.
כאשר קייבל הקים את האי הצף פרובידנס הנועד לאיחוד תושבי העולם, סוכנות יצרה קבוצת "שישיה" חדשה, בה היה חבר ברידג', ושלחה אותם לחקור את מטרותיו.
בהגיעם לפרובידנס, הקבוצה השתכנעה במטרותיו של קייבל ונסוגה.
מאוחר יותר הופיע ברידג' כשכיר חרב, מה שמרמז על התפטרותו מסוכנות .
ברידג' חזר לשורות לבקשתו של ג'ספר סיטוול כדי להביס ולעצור את המעניש.
ברידג' עבר שינוי פיזי דרסטי, והמיר את דתו לאסלאם.
לאחר שלא הצליח, הוא התפטר בטענה שלא יוכל להשתמש בכוח הדרוש כדי לעצור את המעניש תחת פיקוד ממשלתי.
הוא הושכר על ידי סיטוול כעצמאי, וגייס את דומינו, סילבר סייבל וקונטסה ולנטינה אלגרה דה לה פונטיין לכוח משימה נגד המעניש.
במהלך אירועי "שלטון אפל", הברדס הקים לתחייה צבא נבלי על כדי להרוג את המעניש.
שניים מתוכם, פתן המוות ובסיליסק, החזיקו כבני ערובה את אשתו ובנו של ברידג' כדי שיספר להם היכן ניתן למצוא את המעניש.
מאוחר יותר, על מנת להקים לתחייה את בנו ואת משפחתו של המעניש, מיקרוצ'יפ ירה בראשו של ברידג' והרג אותו.
סר ג'פרי אינגרם טיילור היה פיזיקאי ומתמטיקאי בריטי, אשר בלט במיוחד בתחומי מכניקת הזורמים ותורת הגלים.
טיילור נולד בסנט ג'ונס ווד שבלונדון.
אביו, אדוורד אינגרם טיילור, עסק באומנות ואמו, מרגרט בול, הייתה נצר לשושלת ארוכה של מתמטיקאים ידועים (ביניהם ג'ורג בול ואלישה בול סטוט).
טיילור התעניין במדע בילדותו לאחר שהאזין למגוון הרצאות מדעיות, והוא הרבה לבצע ניסויים בעזרת מוצרים ביתיים.
הוא עשה תואר ראשון במתמטיקה בטריניטי קולג'.
המאמר הראשון שלו עסק בתחום הפיזיקה הקוונטית והראה שבניסוי העקיפה של יאנג מיוצרים פסים אפילו אם משתמשים מקורות אור חלשים, עד כדי כך שנדרש פחות מפוטון אחד בממוצע כדי ליצור פסים אלו.
מאמרו השני עסק בגלי הלם וזכה בפרס סמית'.
בשנת 1910 טיילור נבחר למלגה בטריניטי קולג', ובשנה שלאחר מכן הוא מונה לתפקיד כקורא תופעות דינמיות במטאורולוגיה.
עבודתו על טורבולנציה באטמוספירה הובילה לפרסום של עוד מאמר - "תנועה טורבולנטית בנוזלים", שזיכה אותו בפרס אדמס בשנת 1915.
בשנת 1913 שימש טיילור כמטאורולוג על סיפונה של ספינת סקוטיה בבעלותה של סיירת הקרח הבריטית.
תצפיותיו על גבי הספינה היוו את הבסיס לעבודתו המאוחרת יותר על מודל תאורטי של ערבוב באוויר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא נשלח למפעל מטוסים בעיר פארנבורו על מנת ליישם את הידע שלו בעיצוב מטוסים, כאשר ההתמקדות הייתה על הלחץ בפירי מדחף.
בנוסף לשיפור המטוסים בעזרת ניסיונו בתחום, הוא אף למד להטיס מטוסים ולצנוח.
לאחר המלחמה חזר טיילור לטריניטי קולג' ועבד על יישום של זרימה טורבולנטית באוקיינוגרפיה.
הוא עבד גם על הבעיה של גופים העוברים דרך נוזל מסתובב (הוא חקר את אפקט "עמוד טיילור").
בשנת 1923 הוא התמנה לפרופסור מחקר על ידי החברה המלכותית.
מינוי זה אפשר לו להפסיק לעסוק בהוראה, תחום שבו עסק בארבע השנים הקודמות, אותו הוא תעב ולא היה טוב בו.
בתקופה זו טיילור עשה עבודה רחבת-היקף על מכניקת זורמים ומכניקת מוצקים, כולל מחקר על עיוות של חומרים גבישיים שהתבסס על תצפיותיו במשך המלחמה כשעבד בפארנבורו.
הוא גם הפיק עוד תרומה גדולה למדע בנושא זרימה טורבולנטית, כשהציג גישה חדשה באמצעות מחקר סטטיסטי של תנודות במהירות.
בשנת 1934 הבין טיילור, במקביל למיכאל פולני ואגון אורובאן, שהדפורמציה הפלסטית של חומרים משיכים יכולה להיות מוסברת במונחים של התאוריה של נקעים שפותחה על ידי ויטו וולטרה בשנת 1905. תובנה זו הייתה קריטית בפיתוח המדע המודרני של מכניקת מוצקים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, טיילור יישם שוב את מומחיותו בפתרון בעיות צבאיות, כגון ההתפשטות של גלי ההדף שנוצרו מחמת פיצוצים, הן באוויר והן מתחת למים.
טיילור אף נשלח לארצות הברית ב-1944-1945 כחלק מהמשלחת הבריטית לפרויקט מנהטן בלוס אלמוס.
הוא עזר בפיתוח הנשק האטומי על ידי פתרון בעיות של חוסר יציבות בבעיות קריסה.
בשנת 1944 הוא קיבל תואר אבירות ואת מדליית קופלי מטעם החברה המלכותית.
טיילור המשיך את מחקרו לאחר המלחמה וכיהן בוועדת המחקר האווירית, כאשר הוא עובד על פיתוח מטוסים על-קוליים.
למרות שהוא יצא לגמלאות באופן רשמי בשנת 1952, הוא המשיך את המחקר במשך עשרים השנים הבאות, תוך התמקדות בבעיות שניתן לחוקרן באמצעות ציוד פשוט יחסית.
זה הוביל להתקדמות מדעית בנושא שיטות למדידת המקדם השני של הצמיגות בנוזל.
טיילור אף המציא נוזל בלתי דחיס עם בועות גז המרחפות בו.
הפיזור של הגז בנוזל במהלך ההתרחבות היה תוצאה של צמיגות הגזירה של הנוזל, ובכך הצמיגות בתפזורת יכולה בקלות להיות מחושבת.
תחומי המחקר שלו בערוב ימיו עסקו בדיספרסיה אורכית בזרימה בצינורות, בתנועה דרך משטחים נקבוביים, ובדינמיקה של נוזלים בתוך משטחים דקים.
היבטים של חייו של טיילור לעיתים קרובות באו לידי ביטוי בעבודתו.
עניינו בתנועה של אוויר ומים, בתנועה של יצורים ימיים חד תאיים ובמזג האוויר, היו קשורים לאהבתו להפלגה ולספנות.
בשנת 1930 הוא אף המציא את עוגן המחרשה (CQR), שהיה חזק יותר ונוח יותר לתפעול מאשר העוגנים האחרים בתקופתו.
בעוגן המחרשה נעשה שימוש במגוון כלי תחבורה ימיים קטנים, כולל במטוסים ימיים.
המחקר האחרון שלו התפרסם בשנת 1969, כשהיה בן 83. במחקרו הוא חזר לתחום העניין שלו בפעילות חשמלית בסופות רעמים, בהתמקדות בהתנהגות של נוזל הזורח תחת השפעה של שדה חשמלי.
טיילור גילה כי הנוזל יקבל צורה של חרוט, שנקרא חרוט טיילור על שמו.
באותה השנה קיבל טיילור פרס ומדליה על שם א.א.
גריפיט, וכן את אות מסדר ההצטיינות.
הוא סבל משבץ בשנת 1972 אשר למעשה שם קץ לעבודתו; הוא נפטר בקיימברידג' בשנת 1975.
ב-1994 תיאר אותו תלמידו ג'ורג' בצ'לור בביוגרפיה שכתב על חייו ומורשתו של טיילור, כ"אחד המדענים החשובים של המאה (ה-20)".
בתרן כחול ( שם מדעי: Acanthurus leucosternon) הוא דג שונית ממשפחת הבתרניים המצוי בימים טרופיים בשוניות אלמוגים באוקיינוס ההודי.
אורכו של הבתרן 23 ס"מ והוא בעל גוף כחול עם ראש שחור-כחול ושפתיים משורבבים קדימה ועם סנפיר גב צהוב וסנפיר שת וזנב בצבע תכלת.
זהו דג צמחוני הרועה אצות הגדלות על האלמוגים והוא מגונן עליהם בקפדנות מכל מסיג גבול ובייחוד מדגי בתרן אחרים, אך כמה מינים מצליחים להגיח בכמויות הגדולות מדי לבתרן הכחול.
אלו דגים נפוצים באקווריום ולעיתים משלבים אותם עם דגים אחרים ממשפחת הבתרניים.
בתרן האסיר (שם מדעי: Acanthurus triostegus) הוא דג שונית ממשפחת הבתרניים המצוי בימים טרופיים בשוניות אלמוגים באזור שממזרח אפריקה עד לתעלת פנמה.
אורכו של הבתרן כ-10 ס"מ אך כמה פרטים מגיעים ל-20 ס"מ.
הם בעלי גוף לבן מפוספס בשחור וסנפיר עליון צהוב והראש גדול עם שפתיים משורבבות קדימה.
דגים אלה נעים תמיד בלהקות גדולות הלהוטות ביותר אחרי אצות הגדלות על אלמוגים.
להקותיהם יכולות להשמיד כרי אצות במהירות, והם גם פולשים לנחלותיהם של מינים טריטוריאליים של בתרניים כמו בתרן כחול.
בתרן חום או בתרן שחום (שם מדעי: Acanthurus nigrofuscus) הוא מין דג שונית ממשפחת הבתרניים המצוי באזור האינדו-פסיפי ומערבה עד להוואי.
הבתרן מגיע לאורך 21 ס"מ והוא בעל גוף דמוי-טיפה עם סנפירים נמוכים ורחבים.
הפה בעל שפתיים בולטות וזנב דמוי-קשת.
בתוך מעיו יש לדג חיידקים ידידותיים העוזרים לו לעכל צמחים.
הוא מצוי בשוניות הפתוחות ורועה אצות וכן ניזון מפלנקטון ויצורים קטנים נוספים כמו סרטנים ורכיכות.
דג זה מנקה לעיתים צבי ים שנחים בין האלמוגים, בשביל ניקיון השריון שלהם.
דגים אלה חיים בלהקות גדולות הנודדות מחלקת אצות אחת לאחרת.
הוא נפוץ גם באקווריומים שונים ברחבי העולם.
ג'ון ג'יימס "ג'ים" אקסון היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה בשנים 1979–1997 וקודם לכן כמושל נברסקה בשנים 1971–1979. אקסון הוא הדמוקרטי היחיד שלא הפסיד בבחירות כלשהן בנברסקה, מעוז מובהק של המפלגה הרפובליקנית.
אקסון נולד בגדס שבדרום דקוטה הדרומית ב-1921 ובשנים 1939–1941 למד באוניברסיטת נברסקה באומהה.
אקסון הצטרף לחיל הקשר של צבא ארצות הברית ב-1942, ושירת שנתיים מעבר לים בגינאה החדשה, בפיליפינים ובחזית מול הקיסרות היפנית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא השתחרר בדרגת רב-נגד (Master Sergeant) בדצמבר 1945, ועד ל-1949 שירת בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה הוא עבד כמנהל סניף של מוסד לשירותים פיננסיים.
הוא הקים חברה לציוד משרדי בנברסקה ב-1953 וכיהן כנשיא החברה עד 1971.
הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו כעובד מחוזי עבור המפלגה הדמוקרטית.
התמודדותו הראשונה של אקסון לתפקיד ציבורי הייתה מסע הבחירות המוצלח שלו לתפקיד מושל נברסקה, תוך שהוא מנצח את המושל נורברט טיימן המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית.
תקופת כהונתו של המושל הוארכה לארבע שנים החל מהיבחרו של טיימן ב-1966. אקסון נבחר מחדש ב-1974 והיה מושל נברסקה הראשון שכיהן שמונה שנים בתפקיד זה.
הטלות הווטו החוזרות ונשנות שלו על תוכניות בית המחוקקים העושות שימוש בכספי הציבור הוציאו לו מוניטין של שמרן פיזיקלי.
הוא הטיל וטו על 141 הצעות חוק בשבע שנותיו כמושל, שהן בממוצע 20 פעמים בשנה בשל יכולתו לשלוט על ההוצאות של כספי הציבור וחוסר רצונו להעלות מסים, זכה אקסון בתמיכתם של רבים מתושבי נברסקה שהצביעו בדרך כלל למפלגה הרפובליקנית.
הפופולריות של אקסון כמושל סייעה לו בניצחון בבחירות לסנאט של ארצות הברית מטעם נברסקה ב-1978. יצא לו מוניטין של דמוקרט מתון, ולעיתים קרובות שיתף פעולה עם הרפובליקנים בסוגיות פיסקליות וצבאיות.
בזמן ששירת בוועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית, היה אקסון תומך נלהב בשימוש במפציץ החמקן B-2 ספיריט.
ב-19 באוקטובר 1983 נמנה אקסון בין ארבע סנאטורים דמוקרטיים שהצביעו נגד החקיקה הקובעת כי יום מרטין לותר קינג הוא חג לאומי.
ב-1984 התמודד אקסון במערכת הבחירות הצמודה ביותר בקריירה הפוליטית שלו בגלל הפופולריות של הנשיא הרפובליקני רונלד רייגן, אך בסופו של דבר זכה אקסון בבחירות ברוב של 25,000 קולות.
אקסון נתן את חסותו לתיקון אקסון-פלוריו, שמנע השתלטות או מיזוגים בין חברות זרות לחברות אמריקאיות, אם נקבע כי מיזוג זה נמצא כאיום על הביטחון הלאומי.
ב-1988 יצא אקסון ל-10 חופשות ששילמו ארגוני שדלנות.
אקסון עזר לנסח ולהעביר חקיקה התומכת בהפחתת ההוצאות בתקציב ארצות הברית בסך 14 מיליארד דולר אמריקני ב-1994, מה שראה כהישג הפוליטי הגדול ביותר שלו.
חוק הגינות התקשורת מ-1996 שיזם אקסון היה המאמץ הראשון של הקונגרס האמריקאי לנסות להסדיר תוכן אינטרנטי במטרה למנוע גישה או העברת פורנוגרפיה במרשתת.
מאוחר יותר הפך בית המשפט העליון של ארצות הברית את החוק פה אחד בתואנה שהוא מהווה פגיעה ב.
לאחר פרישתו כיהן אקסון בוועדה שהוקמה על ידי הקונגרס ובראשה ישב ג'ון דויטש שדנה באיומים הכרוכים בנשק להשמדה המונית.
בדו"ח הוועדה הזהיר אקסון מהסכנות שייגרמו אם נשק כזה ייפול לידי טרוריסטים והמליץ על הקמת סוכנות עם תפקיד דומה לזה של המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית.
בשנים האחרונות לחייו עבר טיפולים כימותרפיים, אף על פי שטען ב-2003 כי הסרטן שבגופו אינו ממאיר.
אקסון נפטר מסיבות טבעיות בלינקולן ביוני 2005. הוא היה האדם הראשון שארונו הוצב לצפייה ציבורית ברוטונדה של בניין קפיטול המדינה.
ג'יימס דונלד קמרון היה פוליטיקאי אמריקאי מפנסילבניה, שכיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
גרנט, וכיהן במשך כמעט עשרים שנה כחבר הסנאט של ארצות הברית.
במאי 1876 היה קמרון חלק מהארגון מחדש של הקבינט של הנשיא גרנט, כאשר מונה למזכיר המלחמה במקומו של אלפונזו טאפט, שכיהן בתפקיד לתקופה קצרה, ושאותו מינה גרנט לתפקיד התובע הכללי.
טאפט החליף קודם לכן את מזכיר המלחמה הקודם, ויליאם בלקנאפ, שהתפטר מתפקידו והודח על ידי בית הנבחרים על רקע חשד לקבלת שוחד בפרשת תחנת הסחר של פורט סיל.
במשפט שנוהל נגדו בסנאט הוא יצא זכאי.
קמרון היה אחד משני הצמדים של אב ובן, שכיהנו שניהם כמזכירי המלחמה.
אביו, סיימון קמרון, כיהן כמזכיר המלחמה בממשלו של אברהם לינקולן בראשית מלחמת האזרחים.
הצמד השני היו מזכיר המלחמה שקדם לקמרון, אלפונזו טאפט ובנו ויליאם הווארד טאפט, שלימים כיהן גם הוא כמזכיר המלחמה ולאחר מכן כנשיא ארצות הברית וכנשיא בית המשפט העליון.
במהלך תקופת כהונתו של קמרון כמזכיר המלחמה, התמודדה ארצות הברית עם מערכת בלק הילס, ועם הסכנה של פרישה שנייה של מדינות הדרום, לאחר מערכת הבחירות של 1876 השנויה במחלוקת, בה נבחר כנשיא רתרפורד הייז, ובה הגיע הסוף של תקופת השיקום.
קמרון הוכיח את עצמו כאיש מנהל נמרץ, ומינויו כמזכיר המלחמה היה פתיחה לקריירה ארוכת השנים שלו בסנאט.
קמרון גדל והתחנך בהאריסברג, פנסילבניה.
לאחר שסיים את לימודיו בפרינסטון קולג' הוא עבד בבנקאות ובענף הרכבות.
במאי 1876 מינה אותו הנשיא גרנט כמזכיר המלחמה, תפקיד אותו מילא עד מרץ 1877. לאחר שעזב את הקבינט של גרנט, נבחר קמרון לסנאט ארצות הברית על ידי המועצה המחוקקת של פנסילבניה שהייתה בשליטתו של אביו.
קמרון כיהן כסנאטור מטעם פנסילבניה עד 1879 וכיושב הראש של שתי ועדות חשובות של הסנאט.
ב-1890 הוא תמך בהצעת חוק הבחירות הפדרלי, שכפה את מתן זכות הבחירה לאפרו-אמריקאים בדרום.
לאחר סיום כהונתו בסנאט עבד קמרון במגוון של חברות תעשייתיות עד למותו ב-1918. קמרון היה אחרון חברי הקבינט של ממשל גרנט שנותר בחיים.
הוא זכה להערצה על תמיכתו בזכויות השחורים.
הקריירה בת שני העשורים שלו בסנאט הייתה ברובה חסרת אירועים חריגים, והוא נהג להצביע על פי הקו המפלגתי.
ה"בוסיזם" בסנאט, שיושם על ידי קמרון, שניהל את המנגנון של המפלגה הרפובליקנית בפנסילבניה, רוסן באופן משמעותי עם העברתו של התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית במאי 1913 שחייב את בחירתם של הסנאטורים בבחירות ישירות על ידי קהל המצביעים.
ג'יימס דונלד קמרון נולד ב-14 במאי 1833 במידלטאון שבמחוז דאופין שבפנסילבניה כבנו הבכור של סיימון קמרון, מזכיר המלחמה ה-26 של ארצות הברית בממשלו של הנשיא אברהם לינקולן ואיש רב השפעה בפוליטיקה של פנסילבניה.
אמו של קמרון הייתה מרגרט בורה.
הכינוי שבו הוא כונה לרוב היה "דון" (Don).
את חינוכו היסודי הוא קיבל בהאריסברג.
הוא התקבל ללימודים בקולג' פרינסטון (כיום אוניברסיטת פרינסטון) וסיים את לימודי התואר הראשון שלו ב-1852 ואת לימודי התואר השני ב-1855.
לאחר סיום לימודיו בפרינסטון דאג לו אביו למשרה כפקיד בבנק מידלטון המצליח, שהשקעותיו העיקריות היו בענפי הברזל, הפחם והעץ בפנסילבניה.
קמרון התקדם בעבודתו עד שהגיע לתפקיד גזבר ולאחר מכן נשיא הבנק.
כמנהל בחברת הרכבות הצפונית-מרכזית במהלך מלחמת האזרחים, דאג קמרון לאספקת הציוד והחיילים מהמדינות הצפון-מזרחיות אל וושינגטון די.
ולווירג'יניה, כולל דאגה לשמירת מסילות הרכבת פתוחות על אף הניסיונות של הקונפדרציה לגרום להן לנזקים או להשמידן.
משנת 1866 ועד דצמבר 1874 שימש קמרון כנשיא חברת רכבות זו.
כנשיא הבנק עלה בידו לשפר את מצבה הפיננסי של חברת הרכבות.
לאחר שפרש מעסקי הרכבות עבד קמרון במגוון של מיזמים תעשייתיים בפנסיבלניה.
ב-1876 מינה נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
גרנט את קמרון כמזכיר המלחמה, תפקיד אותו מילא אביו בקבינט של הנשיא אברהם לינקולן.
בתפקיד זה הוא ירש את אלפונזו טאפט שמונה כתובע הכללי וכיהן בו עד לתום תקופת נשיאותו של גרנט.
קודמו של קמרון, טאפט, החליף בתחילה את ויליאם בלקנאפ שהתפטר בפתאומיות על רקע קבלת תשלומים ממנהל תחנת הסחר בפורט סיל.
ב-1870 ניתנו למזכיר המלחמה סמכויות שליטה על תחנות הסחר עם האינדיאנים.
בלקנאפ הודח על ידי בית הנבחרים ובמהלך קיץ 1876 נוהל נגדו משפט בסנאט בו הוא זוכה.
מינויו של קמרון כמזכיר המלחמה היה חלק מתהליך ארגון מחדש של הקבינט.
במסגרת מהלך משולש מונה התובע הכללי אדוארדס פיירפונט כשגריר בלונדון, מזכיר המלחמה טאפט מונה במקומו כתובע הכללי וקמרון מונה כמזכיר המלחמה, כל זאת בעצת אביו של קמרון, הסנאטור סיימון קמרון.
עד למינויו לתפקיד זה לא כיהן קמרון מעולם בשום משרה פוליטית.
היה עליו ללמוד את נבכי מחלקת המלחמה שהייתה בעיצומו של ניהול מערכת בלק הילס.
לאחר מערכת הבחירות לנשיאות של 1876 השנויה במחלוקת, היה על קמרון להתמודד עם מדינות הדרום שאיימו לפרוש מהאיחוד בפעם השנייה.
על פי הגנרל המפקד של הצבא, ויליאם שרמן, הייתה פעילותו של צבא ארצות הברית זהה ברמתה לזו שהייתה לאחר מלחמת האזרחים.
קמרון ביקש מהקונגרס להעביר חקיקה שתחייב את הקבלנים שעבדו בשירות מחלקת המלחמה לעמוד בהצעות המחיר שלהם לפרק זמן מוגדר.
הוא ביקש גם הקצאה תקציבית למימון ארכיון מלחמת האזרחים לטובת שימור אוסף תצלומי המלחמה של מת'יו בריידי.
המערך הצבאי של ארצות הברית, כולל הצבא בראשותו של קמרון, וכולל צי ארצות הברית בראשותו של מזכיר הצי ג'ורג' רובסון, היו במפנה טכנולוגי במסגרתו פותחה טכנולוגיית צוללות, מוקשים ימיים וספינות להגנת נתיבי המים והנמלים של ארצות הברית.
כשהוא ממלא את התפקיד הפוליטי הראשון בחייו, היה על קמרון להתמודד מידית עם מערכת בלק הילס ועד מהרה הוא התוודע לבירוקרטיה של מחלקת המלחמה.
כאשר התגלה זהב בגבעות השחורות, החלו כורי זהב רבים לפלוש לטריטוריה האינדיאנית שניתנה על ידי הממשלה הפדרלית לשבטי הסו על פי הסכם פורט לרמי של 1868. בנוסף, הממשלה הפדרלית תכננה לסלול נתיב של מסילת הברזל הפסיפית הצפונית דרך שטחי ציד הבפלו של שבטי הסו והשאיין.
לאחר כישלון המשא ומתן לרכישת אדמות הסו במאי 1875, הורה הנשיא גרנט על נסיגת כל הכוחות שלא הוצבו במסגרת ההסכם מהשמורה.
כאשר פר רובץ וסוס משוגע סירבו לשתף פעולה, העביר מזכיר הפנים זכריה צ'נדלר ב-31 בינואר 1876 את האחריות על הטיפול בשבטי האינדיאנים העוינים לידי מחלקת המלחמה וכך החלה מערכת בלק הילס.
במהלך הקיץ של אותה שנה התנהלו שלושה קרבות, כולל קרב רוסבד, קרב ליטל ביגהורן וקרב סלים ביוט.
עד אוקטובר אותה שנה הגדילה מחלקת המלחמה בראשותו של קמרון את סדר הכוחות במערב כדי לדכא את ההתנגדות האינדיאנית.
המטרה הייתה למנוע טבח נוסף כמו זה שבו איבדו ג'ורג' ארמסטרונג קסטר וחיילי רגימנט הפרשים השביעי את חייהם בקרב ליטל ביגהורן.
לאחר תום מעשי האיבה, נחתם הסכם חדש שבמסגרתו הועברו הגבעות השחורות לידי הממשלה הפדרלית.
לאחר מערכת הבחירות לנשיאות של 1876 הייתה מחלוקת על חלוקת הקולות בין המועמד הרפובליקני רתרפורד הייז לבין המועמד הדמוקרטי סמואל טילדן במדינות לואיזיאנה ופלורידה.
קמרון, כמזכיר המלחמה, התיר לכוחות הצבאיים שהיו מוצבים במדינות אלו לעמוד לרשותם של הפוליטיקאים הרפובליקנים.
קודם לכן, ביוני, בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית, הוא תרם מאוד לבחירתו של הייז כמועמד המפלגה לנשיאות.
בדוח השנתי שהוא הגיש אותה שנה, ציין קמרון שלדבריו של הגנרל ויליאם שרמן עדכן את מחלקת המלחמה על הסכנה של פרישה של מדינות הדרום אם טילדן לא ייבחר.
הנשיא גרנט הגיב במתן פקודה דרך מחלקת המלחמה לריכוז כוחות בלואיזיאנה בפיקודו של בריגדיר גנרל כריסטופר אוגר ובתגבור הכוחות בקרוליינה הדרומית בפיקוד של בריגדיר גנרל תומאס רוגר.
הצבתם של כוחות אלו, והצעדים הרגישים שנקטו בהם שני הקצינים הללו לשמירת השקט, מנעו את פריצתה של מלחמת אזרחים שנייה.
ועדה שהוקמה על ידי הקונגרס ועל ידי הנשיא גרנט ב-1877 בחרה בסופו של דבר את הייז לנשיא הבא של ארצות הברית.
אביו של קמרון, הסנאטור סימון קמרון, ופוליטיקאים רפובליקנים נוספים, ניסו לשכנע את הנשיא הנבחר הייז להשאיר את קמרון בתפקיד מזכיר המלחמה, אך הוא סירב.
במרץ 1877 התפטר סיימון קמרון, אביו של קמרון, מהסנאט של ארצות הברית, זאת לאחר שקיבל הבטחה שבנו יוכל להיבחר במקומו ולרשת אותו במושב בסנאט.
מאוחר יותר באותו חודש בחרה המועצה המחוקקת של פנסילבניה בג'.
דונלד קמרון כסנאטור מטעם מדינת פנסילבניה.
הוא נבחר שלוש פעמים נוספות וכיהן בתפקיד במשך כמעט עשרים שנה.
בין השנים 1881 – 1891 הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לענייני הצי של הסנאט ושוב באותו תפקיד בין השנים 1895 – 1897, וכיושב ראש ועדת התביעות של הסנאט בין השנים 1893 – 1895. הוא גם שימש כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית בין השנים 1879 – 1880.
קמרון היה פוליטיקאי בולט, שבסיועם של אביו ושל בעל בריתו מתיו קוואי, הקים את המנגנון הפוליטי במועצה המחוקקת של פנסילבניה שהבטיח את בחירתו מחדש כסנאטור.
קמרון נשא נאומים לעיתים נדירות והוא נתפש כאדם נבון, חסר רגשות ושתקן.
הוא לא ראה בחיוב את אומנות הנאום הפופולרית שבה נעשה שימוש על ידי בני זמנו ונאומיו היו תקיפים וישירים.
הוא אימץ את השיטה של אביו וכוחו הפוליטי נסמך על שיחות מסדרון ועל פעילות בוועדות ובאסיפות בחירות כדי להשיג את מטרותיו.
קמרון התבלט בסנאט ב-1890 כאשר הוא תמך בחוק הבחירות הפדרלי שהבטיח את ההגנה על זכות הבחירה של האפרו-אמריקאים במדינות הדרום.
במשך שני העשורים בהן כיהן קמרון בסנאט הוא הצביע על פי הקו המפלגתי של המפלגה הרפובליקנית.
קמרון, כמו אביו, הגן על האינטרסים של חברת הרכבות של פנסילבניה והבטיח שיושבי הראש של המועצה המחוקקת של המדינה ידבקו בקו זה.
קמרון נבחר מחדש לסנאט ב-1879, ב-1885 וב-1891. כהונתו האחרונה בסנאט הסתיימה במרץ 1897.
לאחר שלא התמודד לכהונה נוספת בסנאט בבחירות 1896, היה קמרון מעורב בכמה מיזמים עסקיים בהאריסברג.
דונלד קמרון נפטר ב-30 באוגוסט 1918 באחוזתו הכפרית "דונגל" שבמחוז לנקסטר, פנסילבניה.
הוא נטמן בבית הקברות של האריסברג.
קמרן היה אחרון חברי הקבינט של גרנט שנותר בחיים.
ג'יימס אדוארד דיי היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בתקופת ממשלו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי.
ג'יימס אדוארד דיי נולד בג'קסונוויל, אילינוי.
ב-1935 הוא סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת שיקגו.
ב-1938 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
לאחר סיום לימודיו הוא הצטרף למשרד עורכי הדין "סידני, אוסטין, בוגס והארפר" בשיקגו, שם הוא היה לידיד קרוב של עדלי סטיבנסון.
ב-1940 הוא התגייס לשירות המילואים של צי ארצות הברית והוכשר כקצין.
ב-1942 הוא נקרא לשירות והיה לקצין בדרגת אנסיין.
ב-1945 הוא השתחרר בדרגת לוטננט.
דיי שב למשרד עורכי הדין סידני ואוסטין, וב-1948, בעקבות בחירתו של סטיבנסון כמושל אילינוי, הוא שירת כעוזר לענייני חקיקה ובהמשך היה למפקח הביטוח של אילינוי.
ב-1953 הוא עזב את השירות הממשלתי לטובת משרה בחברת הביטוח "פראודנשיאל" , ארבע שנים לאחר מכן הוא החל לנהל את עסקי החברה במערב ארצות הברית.
ב-1961 מונה דיי כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי.
בתפקידו זה הוא ניהל את צמצום הגרעון של מחלקת הדואר, הכניס לשימוש את המיקוד ושיפר את יחסי העבודה במחלקה.
בתחום אחרון זה הוא חתם על הסכם העבודה הראשון עם "איגוד הדוורים הכפריים הלאומי" .
באוגוסט 1963 התפטר דיי מתפקידו, בציינו שהיה לו קשה להתקיים ממשכורת של 25,000 דולר.
ב-1965 הוא פרסם ספר זכרונות בשם "הסבב שלי בתפקיד ממונה: 929 ימים כמנהל הכללי של הדואר" (My Appointed Round: 929 days as Postmaster General).
לאחר שפרש מן הממשל הפדרלי, שב דיי לעיסוקו בעריכת דין במגזר הפרטי.
על לקוחותיו נמנו האיגוד לשיווק פרסומי בדואר, ארגון שגרף רווחים באופן מיוחד מהשימוש בשיטת המיקוד כאשר מיקד מסעות שיווק המוניים על פי רמת הכנסה.
הוא גם סייע להקמתו של המשרד בוושינגטון די.
הוא המשיך להיות שותף לחיתום במשרד מפרישתו מהממשל ועד 1972. עזיבתו את המשרד הייתה כתוצאה ממיזוגו עם המשרד "ליברמן, ויליאמס, בנט, ביירד ומינאו" משיקגו.
דיי תבע את שותפיו לשעבר בתיק שהגיע לבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
בית המשפט פסק שדיי סבל מאגו חבול, אך הראיות לא הספיקו כדי להוות עילה לתביעה.
אדוארד דיי נפטר כתוצאה מהתקף לב בהאנט ואלי, מרילנד ב-29 באוקטובר 1996. הוא נטמן בבית הקברות מונקייסי שבבילסוויל, מרילנד.
ג'יימס הווארד אדמונדסון היה פוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוקלהומה ה-16 בשנים 1959–1963, ולאחר מכן ועד 1964 כסנאטור מטעם מדינתו, עד אשר הוחלף על ידי ציבור הבוחרים שבחרו בבחירות ביניים בפרד האריס.
כמי שנבחר למשרת המושל בגיל 33 הוא עד היום צעיר מושלי אוקלהומה.
טרם בחירתו כמושל, עסק אדמונדסון בעריכת דין בעיר מוסקוגי שבאוקלהומה, שימש כתובע הראשי של מחוז טולסה, ונבחר כפרקליט המחוז בשנים 1954 ו-1956.
הווארד אדמונדסון נולד בעיר מוסקוגי שבאוקלהומה.
הוא התחנך בבתי הספר המקומיים ולאחר מכן למד באוניברסיטת אוקלהומה.
במרץ 1942 הוא התגייס לחילות האוויר של צבא ארצות הברית, ושירת עד 5 בדצמבר 1945. הוא שב ללימודיו באוניברסיטה, במאי 1946 נשא אדמונדסון לאישה את חברת ילדותו ג'אנט ברלטסון, ובאוגוסט 1948 השלים את לימודי התואר שלו במשפטים.
לזוג נולדו בן אחד ושתי בנות.
לאחר שעסק בעריכת דין במוסקוגי, עבר אדמונדסון לטולסה, והיה התובע הראשי של משרד התובע המחוזי של מחוז טולסה.
ב-1954 נבחר אדמונדסון כתובע המחוזי, ונבחר לכהונה נוספת ב-1956.
ב-12 בינואר 1959 הושבע אדמונדסון כמושל אוקלהומה, לאחר שניצח בבחירות ברוב הגדול ביותר בו זכה מועמד למשרה זו בהיסטוריה של המדינה.
הוא התמודד על בסיס מצע של רפורמות, והעביר רפורמות רבות על אף התנגדות מבית המחוקקים המדינתי בשנתיים הראשונות לכהונתו.
הוא העביר בהצלחה בבית המחוקקים החלטה למשאל עם לביטול חוק היובש באוקלהומה.
אדמונדסון הצליח להקים מערכת זיכיונות מדינתית ומערך רכש מרכזי, אך כשל בניסיונו להעביר את השליטה על כספי הכבישים המחוזיים למחלקת הכבישים המדינתית.
בינואר 1963, כשבוע לפני תום תקופת כהונתו כמושל התפטר אנדרסון כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית במקומו של רוברט קר שנפטר.
כסנאטור, הוא הצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1964. בבחירות הביניים שהתקיימו בשנה שלאחר מכן לסנאט, הוא הובס על ידי פרד האריס ופרש מן החיים הפוליטיים.
לאחר פרישתו שב אדמונדסון לעסוק בעריכת דין באוקלהומה סיטי.
הווארד אדמונדסון נפטר בביתו ב-17 בנובמבר 1971 כתוצאה מהתקף לב.
הוא נטמן בבית הקברות ממוריאל פארק שבאוקלהומה סיטי.
הבתנוראית היהודית היא להג של יהודי בית תנורא בכורדיסטן העיראקית, הוא בין הניבים הנדירים ביותר ובסכנת הכחדה חמורה ביותר של ארמית יהודית.
היא גם אחת השפות השמרניות ביותר הן בשפות הנאו-ארמיות היהודיות והן בשפות הנאו-ארמיות הצפון-מזרחיות בפרט.
זהו להג של השפה לישאנא דני, השפה נכתבת באלפבית העברי.
נכון ל-2023 מספר הדוברים הוא פחות מ-10, רובם דוברים פסיביים המשתמשים רק בעברית כשפת דיבור.
יהודים אשר שפת היום יום שלהם הייתה ארמית התיישבו באורמיה כבר בסוף המאה השמינית לפני הספירה (הניב הארמי של יהודי אורמיה והאזור היה שונה מהניב של התלמוד הבבלי ונקרא בפי אנשי האקדמיה "הארמית החדשה").
זהו ניב הקרוב מאוד לאשורית.
כתוצאה מגלות זו דיאלקטים נאו-ארמיים שונים היו מדוברים על פני שטח רחב מימת אורמיה ועד ימת ואן (בטורקיה), עד למישור מוסול (בעיראק) וחזרה אל סננדג' (שוב באיראן).
ישנם שני אשכולות ניבים עיקריים של נאו-ארמית יהודית.
מקבץ הדיאלקטים הצפוני התרכז באורמיה ובסלמאס במחוז מערב אזרבייג'ן של איראן, והשתרע לתוך הכפרים היהודיים של מחוז ואן, טורקיה.
מקבץ הדיאלקטים הדרומי התמקד בעיירה מהאבאד ובכפרים שמדרום לאגם אורמיה.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 דיברו בתנוראית יהודית 17 משפחות גדולות בכפר היהודי בית תנורא בעיראק.
קהילה זו היגרה בשלמותה לישראל בשנת 1951. מאז נשחק הניב עם נוכחות השפה העברית וגרסאות נאו-ארמיות אחרות הקיימות בישראל.
בֶּתְמֶנְשֶן שפירושו "בתמן קטן") הוא מאפה העשוי ממרציפן עם שקדים, אבקת סוכר, מי ורדים, קמח וביצה.
זוהי עוגיה מסורתית שאופים אותה בדרך כלל ליום חג המולד והיא זמינה בחנויות שוקולד ברחבי פרנקפורט.