tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גיורגי שנגלאיה נולד בשנת 1937 במוסקבה, שהייתה אז בירת ברית המועצות; אביו, ניקוֹלוֹז (ניקולאי) שנגלאיה היה במאי קולנוע, ואילו אימו - השחקנית הגאורגית המפורסמת נאטוֹ וַצ'נַדזֵה.
בשנת 1961 סיים שנגלאיה את לימודיו בפקולטה לבימוי של המכון הכלל-סובייטי הממלכתי לאמנות הקולנוע במוסקבה; בשנת 1962 הוא החל לעבוד באולפני "כַּרתוּלי פּילמי" שבגאורגיה הסובייטית; כבר באותה שנה שנגלאיה ביים את הסרט "אַלַווֵרדוֹבַּה" (כשמו של חג נוצרי-גאורגי); היה זה עיבוד לנובלה באותו שם מאת גיוֹרגי רצֵ'אוּלישווילי.
בשנת 1965 הופיע שנגלאיה כשחקן באחד מתפקידיו המפורסמים ביותר - הסנדלר התמים גוֹגיַה בקומדיה של מיכאיל צ'יאורלי "מה שראית, חלף לבלי שוב".
בשנת 1969 ביים שנגלאיה את אחד מסרטיו החשובים - "פּירוֹסמַני"; עלילתו היא סיפור חייו של הצייר הגאורגי הנאיבי ניקו פירוסמני; בשנת 1974 זכה הסרט בפרס הגדול ("הוגו הזהב") בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בשיקגו.
בשנת 1973 ביים שנגלאיה את סרטו הפופולרי ביותר - הקומדיה המוזיקלית "המנגינות של שכונת וֵרַה" (בכיכובם של סופיקו צ'יאורלי ווחטנג קיקבידזה); בשנת 1980 הוא ביים קומדיה מוזיקלית נוספת - "כולם רוצים אהבה" (בשיתוף עם במאי אחר).
בשנת 1985 זכה שנגלאיה בפרס שותא רוסתוולי ובתואר אמן העם של גאורגיה הסובייטית; בשנת 1986 זיכה אותו הסרט "מסעו של מלחין צעיר" בפרס דוב הכסף על הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 1992 היה שנגלאיה חבר במועצת המדינה הזמנית של גאורגיה, שהוקמה בפברואר על ידי המורדים שהדיחו את הנשיא זוויאד גמסחורדיה והזמינו ממוסקבה את אדוארד שוורדנדזה לעמוד בראשה (המועצה החליפה את הפרלמנט עד הבחירות הכלליות, שנערכו באוקטובר של אותה שנה).
בשנת 2000 ביים שנגלאיה את הקומדיה הארוטית הקצרה "אהבה בכרם"; בשנת 2001 הוא היה אחד מהתסריטאים של הסרט התיעודי "תולדות היין הגאורגי".
בשנת 2005 ביים שנגלאיה את סרטו האחרון - הקומדיה "הרכבת המשיכה בנסיעתה"; גיבוריו, דמויות מפוקפקות שמנסות לשרוד ולהתעשר בגאורגיה העצמאית, נוסעים ברכבת שסוטה ממסלולה.
שנגלאיה היה שותף בכתיבת התסריטים של כל הסרטים שביים; לאחד מהם, סרט קצר משנת 1965, הוא כתב את התסריט לבדו.
גיורגי שנגלאיה היה נשוי לשחקנית הגאורגית המפורסמת סופיקו צ'יאורלי (בעלה הראשון); נולדו להם שני בנים: ניקוֹ (ניקוֹלוֹז) - צייר, וסַנדרוֹ (אלֵכּסַנדרֵה) - שחקן.
דאתוֹ בסרט "החצר שלנו" (במאי: רוואז צ'חיידזה, 1956)
גיוֹרגי בסרט "אלמנתו של אוֹתַרַשווילי" (במאי: מיכאיל צ'יאורלי, 1957)
גֵלַה בסרט "סיפורה של צעירה אחת" (במאי: מיכאיל צ'יאורלי, 1960)
גוֹגיַה בסרט "מה שראית, חלף לבלי שוב" (במאי: מיכאיל צ'יאורלי, 1965)
וַזַ'ה בסרט "החולות יישארו" (במאי: גיורגי שנגלאיה, 1976)
גיז'רמו בארוס שלוטו (בספרדית: Guillermo Barros Schelotto; נולד ב-4 במאי 1973) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן כדורגל.
כשחקן, בארוס שלוטו זכה ב-17 תארים רשמיים ב-16 עונות בליגת העל הארגנטינאית, כולם למעט אחד עם קבוצת בוקה ג'וניורס במדיה שיחק עשר שנים.
מלבד לליגה הארגנטינאית, שיחק בארוס שלוטו שלוש שנים ב-MLS.
לגיז'רמו אח תאום בשם גוסטבו, ועקב כך הוא זכה לכינוי "התאום" (בספרדית: "El Mellizo").
השניים שיתפו פעולה במדי חימנסיה לה פלאטה ולזמן קצר גם בבוקה ג'וניורס.
כמאמן, הוביל בארוס שלוטו את קבוצתו לנוס לזכייה בקופה סודאמריקנה.
בארוס שלוטו החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של חימנסיה לה פלאטה מעיר הולדתו, במדיה שיחק לראשונה בבוגרים בשנת 1991. בשנת 1993 זכתה לה פלאטה בתוארה היחיד עם בארוס שלוטו, בטורניר גביע מיוחד שארגנה התאחדות הכדורגל הארגנטינאית, לציון מאה שנים להיווסדה.
בארוס שלוטו כבש את השער השלישי לזכות קבוצתו, דקה לסיום המשחק בו ניצחה חימנסיה את ריבר פלייט בתוצאה 3-1. במהלך שנת 1996 הוצע בארוס שלוטו לריבר פלייט, אך עקב התנגדותו של אחד מסמליה של ריבר, אנסו פרנצ'סקולי, הוחלט לוותר על ההעברה.
ב-1997 הביעה קבוצת בוקה ג'וניורס עניין בתאומים בארוס שלוטו, ובעצתו של דייגו מראדונה, בעונת הפרישה שלו במדי בוקה.
בנוסף, הוחתם בקבוצה מומלץ נוסף של מראדונה, מרטין פלרמו מאסטודיאנטס לה פלאטה, יריבתה הגדולה ביותר של חימנסיה, קבוצתם לשעבר של האחים בארוס שלוטו.
את הופעת הבכורה שלו ערך בארוס שלוטו ב-14 בספטמבר 1997, כשהחליף את קלאודיו קאניג'ה וכבש בניצחון קבוצתו 2-1 על ניואלס אולד בויס.
בארוס שלוטו התבלט בתקופתו של המאמן קרלוס ביאנצ'י, והשילוב ההתקפי בין פלרמו לבינו תרם רבות לזכייה בשתי האליפויות הראשונות של בארוס שלוטו בבוקה, אפרטורה 1998 וקלאוסורה 1999. הקבוצה המשיכה לצבור תארים וזכתה פעמיים ברציפות בגביע ליברטדורס, ב-2000 וב-2001. בעקבות הזכייה בליברטדורס, זכתה הקבוצה להתמודד פעמיים רצופות על הגביע הביניבשתי.
בשנת 2000 פגשה בוקה את ריאל מדריד.
בארוס שלוטו עלה כמחליף שתי דקות לסיום ההתמודדות, בה ניצחה בוקה בתוצאה 2-1. עונה אחר כך, שיחק בארוס שלוטו לכל אורך המשחק שהסתיים בהפסד קבוצתו 1-0 בהארכה לבאיירן מינכן.
בארוס שלוטו זכה עם הקבוצה ארבע פעמים בסך הכל בליברטדורס, וההופעה הבולטת שלו הייתה בשמינית הגמר של שנת 2003, אז כבש שלושער ובישל שער נוסף בניצחון על פייסנדו הברזילאית.
בעקבות זכייה זו, פגשה בוקה את מילאן בגמר הגביע הביניבשתי, וניצחה אותה בבעיטות הכרעה.
בארוס שלוטו הוחלף בדקה ה-73 של המשחק.
במהלך שנותיו הראשונות בקבוצה סבל בארוס שלוטו גם מפציעות רבות, ובעטיין החמיץ בין היתר את שני משחקי גמר הליברטדורס של שנת 2001 ואת משחק הגומלין של שלב הגמר במפעל של שנת 2003.
עם הגיעו של המאמן אלפיו באסילה לקבוצה בשנת 2005, החל בארוס שלוטו לאבד בהדרגה את מקומו בהרכב, ולעיתים אף שיחק בשורות קבוצת המילואים כדי לשמור על כושר משחק.
גם סיום דרכו של המאמן שנה אחר כך לא שיפרה את כמות ההופעות של השחקן.
בסיום עונת 2006, לאחר שהקבוצה כשלה בניסיונה לזכות באליפות, הוצע לבארוס שלוטו לאמן את הקבוצה, אך הוא סירב בטענה כי הוא אינו רוצה לפרוש עוד ממשחק.
לקראת סיום חוזהו בבוקה, בשנת 2007, החל בארוס שלוטו לחפש קבוצה שבמדיה יוכל להיות לשחקן הרכב קבוע.
ב-19 באפריל, הודיע רשמית כי חתם במדי קבוצת קולומבוס קרו מה-MLS האמריקאית, ולמעשה עזב לראשונה את ארגנטינה.
בארוס שלוטו הפך עד מהרה לחביב הקהל ולשחקן מוביל במדי קולומבוס.
ב-22 הופעות שרשם בעונתו הראשונה, תרם בארוס שלוטו 11 בישולים וחמישה שערים.
בארוס שלוטו פתח בצורה מצוינת את עונת ב-MLS, ונבחר ארבע פעמים לתואר שחקן השבוע ופעם אחת לשחקן החודש.
הוא רשם 19 בישולים ושבעה שערים בעונה הסדירה, וזכה בתואר שחקן השנה ב-MLS, תוך שהוא מוביל את קבוצתו לראש הבית המזרחי וגמר הפלייאוף.
במשחק הגמר, שהתקיים ב-23 בנובמבר בהום דיפו סנטר, ניצחה קולומבוס את ניו יורק רד בולס בתוצאה 3-1. בארוס שלוטו אמנם לא כבש במשחק, אך בישל את שלושת שעריה של קבוצתו וזכה בתואר ה-MVP של הגמר.
כשבועיים אחר כך, היה לשחקן הראשון של קולומבוס הזוכה לחריגה מתקרת השכר, מאז העברת "חוק בקהאם" ב-2006, שאפשר לכל קבוצה להחתים שחקן אחד ששכרו עולה על התקרה המותרת.
עם סיום עונת ב-MLS, סיים בארוס שלוטו בן ה-37 את חוזהו בקולומבוס והקבוצה בחרה שלא להמשיך את ההתקשרות עמו, ועם מספר שחקנים ותיקים נוספים.
אף על פי שכבר קיבל החלטה לפרוש ממשחק, ב-13 בינואר 2011 חזר בארוס שלוטו לקבוצת נעוריו, חימנסיה לה פלאטה, אותה עזב 14 שנים קודם לטובת בוקה ג'וניורס.
הוא הצטרף לקבוצה במאמץ להשאיר אותה בליגה הבכירה, ואף סירב לקבל שכר עבור שירותיו.
הקדנציה השנייה של בארוס שלוטו בחימנסיה הסתיימה לאחר כשישה חודשים, כשבמשחק הפרישה שלו סיימה הקבוצה בשוויון עם סן מרטין דה סן חואן במשחק השני בפלייאוף נגד הירידה, וירדה לליגת המשנה.
בארוס שלוטו זכה עם הנבחרת האולימפית של במסגרת טורניר הכדורגל של המשחקים הפאן-אמריקאיים בשנת 1995, ובשנה זו גם רשם את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת.
הוא לא זכה להזדמנויות רבות במדים הלאומיים, בעיקר עקב הדומיננטיות של שחקנים אחרים בעמדה שלו, במיוחד שחקנים ששיחקו בקבוצות מאירופה באותה תקופה.
הוא נכלל בסגל הנבחרת לקופה אמריקה 1999, ובשנה זו אף ערך את הופעתו האחרונה במדיה.
בסך הכל רשם בארוס שלוטו עשר הופעות בינלאומיות במדי נבחרת ארגנטינה.
כשנה לאחר פרישתו, ביולי 2012, קיבל בארוס שלוטו את תפקידו הראשון כמאמן, בקבוצת לנוס.
עם בארוס שלוטו על הקווים, זכתה לנוס בתואר הבינלאומי השני בתולדותיה, כשגברה 3-1 בסיכום שני משחקי הגמר על פונטה פרטה הברזילאית בגמר גביע סודאמריקנה של שנת 2013.
ב-2 במרץ 2016 מונה למאמנה של בוקה ג'וניורס.
כבר בעונת הבכורה שלו כמאמן, ועל אף עזיבתו של הכוכב הגדול של הקבוצה, קרלוס טבס, הצעיד בארוס שלוטו את בוקה לזכייה באליפות ארגנטינה.
עונה לאחר מכן שחזר את ההישג, והוביל את בוקה לאליפות שנייה ברציפות.
יש הרואים בפרשה זו נקודת מפנה ביחסו של הממסד הרבני לגיורים בכלל ובפרט לקבלת המצוות בעת הגיור.
בשנים 1965–1973 שׂכרה הסוכנות היהודית את טירת שנאו הסמוכה ל והקימה בה מחנה מעבר ליהודים שהיגרו ממדינות הגוש הסובייטי, בעיקר מברית המועצות ומפולין, שחלק ניכר מהם התעתדו לעלות לארץ ישראל.
רבים משוכני המחנה היו נשואים בנישואי תערובת ללא-יהודים, ולחלקם אף היו ילדים שאינם יהודים על פי ההלכה.
במהלך שנות קיומו הראשונות, נערכו באופן ספורדי גיורים בודדים לשוכני המחנה באופן מקומי, על ידי רבה הראשי של וינה ד"ר עקיבא אייזנברג.
החשש מעליית אנשים שאינם יהודים על פי ההלכה לארץ מחד, והתגברות גלי העלייה מאידך, הביאו באביב של שנת 1969 את אנשי המחלקה לשירותי דת בסוכנות היהודית, הרבנים מרדכי קירשבלום, ושמאי גינזבורג מירושלים ואחראי הדת והכשרות במחנה אלתר שטיינמץ (שהיה אף הוא מוסמך לרבנות), להקים בית דין לגיור בתחומי המחנה.
בית הדין פעל בחסותו הפורמלית של הרב אייזנברג (מתוקף היותו רבה הרשמי של וינה הוא היה המוסמך היחיד לערוך גיורים בעיר), שגם השתתף בהרכבי בית הדין לצדו של שטיינמץ.
גיוריו של הרב אייזנברג התקבלו בחשדנות על ידי הרב הראשי לישראל, איסר יהודה אונטרמן ולכן הוחלט כי רבה של הקהילה החרדית "קהל ישראל" בווינה, חיים ירחמיאל גרינפלד, יעניק את הגיבוי ההלכתי שלו לגיורים.
הרב גרינפלד שלח אף נציג מטעמו, מנהל מוסדות החינוך של אגודת ישראל בווינה הרב חנוך ברוינר, להשתתף בהרכבי בית הדין, והוחלט כי תיערך קבלת מצוות נוספת במעמד הטבילה, בהרכב שלא יכלול את הרב אייזנברג.
בית הדין החל לפעול באופן מעשי באפריל של אותה שנה, ועד סוף שנת 1970 התגיירו בו כ-54 אנשים.
הרב אונטרמן נתן את הסכמתו בעל פה לפעילות בית הדין, כאשר כל מתגייר קיבל תחילה את אישורו של הרב גרינפלד ובכל שאלה הלכתית נועצו עמו.
הערעורים על גיורי בית הדין בווינה
הערעור הראשון של תקפותם של גיורי וונה הגיע מכיוונו של ישעיהו רטק (רטיג), חסיד סאטמר מעסקני הקהילה החרדית-קנאית "מחזיקי הדת" בווינה, אשר פרסם מאמר בעילום שם בעיתון היידי-אמריקני "דער איד" ובו טען כי בית דין מטעם הסוכנות בווינה מבצע גיורים פיקטיביים, תוך הטחת השמצות אישיות כנגד חברי בית הדין.
בהתכתבויות פנימיות, התייחסו הנוגעים בדבר למאמרו של רטק בזלזול, וטענו כי הרקע להתקפותיו הוא סכסוך בין מוסדות החינוך של קהילת אגודת ישראל (שבראשם עמד הרב הרב ברוינר שלקח חלק בגיורים) לבין מוסדות "מחזיקי הדת".
בהמשך, רטק פנה לעיתונאי הישראלי שמואל אבידור הכהן ועניין אותו בפרשה, והלה רמז בעיתונו "פנים אל פנים" כי גיורי וינה הם "סיטונאיים" ולא מפוקחים, וכי על הרבנות הראשית לישראל לחקור את העניין.
הרבנות הראשית לא הגיבה באופן פומבי למאמרים בעיתונים (אם כי בשיחות סגורות הורה הרב אונטרמן שיש להמשיך בפעילות בית הדין ולא להתייחס לנכתב בעיתונים), ובעקבות כך משך הרב גרינפלד את ידיו וידי שליחו מהעיסוק בגיורים, אך הוסיף לייעץ הלכתית לרב שטיינמץ כאשר התעוררו שאלות.
פעילותו של בית הדין המשיכה.
מאמרים אלו לא עוררו הד ציבורי רחב, אל הפרשה חדרה לתודעה הציבורית כאשר רבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ' החל לתקוף בפומבי את גיורי וינה, כחלק ממאבקו לשינוי חוק השבות כך שיכלול רק גיור "כהלכה".
הוא טען כי בית הדין בווינה אינו מתנהל על פי ההלכה האורתודוקסית, וכי מדובר במזימה שנועדה להכניס למדינת ישראל גויים במסווה של יהודים.
כך למשל אמר בשיחה בשבת פרשת ראה ה'תש"ל: .
מקורביו של האדמו"ר מלובביץ' טענו כי בבית הדין "גוירו" כ-320 איש.
בעקבות המערכה שהכריז הרבי מלובביץ' כנגד בית הדין בווינה, הוקם על ידי חסידי חב"ד בישראל "הוועד למען שלמות העם", שיצא בקמפיין תקשורתי נרחב כנגד הסוכנות היהודית וכנגד הרבנות הראשית שמעלימה עין, לטענת אנשי הוועד, מהפרשה.
פעילים מחסידות חב"ד חברו לגורמים ליטאים, ויחד עברו בין חברי מועצת הרבנות הראשית על מנת לשכנעם לפסול את גיורי וינה.
המתגיירים לא עובדים הכנה מספקת
המתגיירים אינם מתכוונים לקבל על עצמם שמירת מצוות
הגיורים נעשים רק למי שעתיד לעלות לארץ וממילא מדובר בגיור על תנאי, הפסול.
הרב אייזנברג, שעמד בראש הרכבי הגיורים, איננו אורתודוקסי אלא נאולוגי, ותחת השגחתו מגישים בבית המלון היהודי בווינה בשר חזיר.
הרופא המנתח שמהל את הגברים שגוירו על ידי בית הדין, הוא מחלל שבת בפרהסיא.
בשבט תשל"א פורסם כרוז שעליו חתמו 27 רבנים, ראשי ישיבות ואדמו"רים, שבו נכתב בין היתר:
גם בית הדין של העדה החרדית פרסם כרוז עצמאי כנגד גיורי וינה.
סביב הפרשה התעוררה גם סערה פוליטית, והיא נידונה בישיבת ממשלה.
לאור הדיון הציבורי בפרשה זו, נדרשה הרבנות הראשית לסוגיה.
כאמור, על חברי מועצת הרבנות הראשית לישראל, ובפרט על הרב הראשי אונטרמן, הופעלו לחצים על מנת לפסול את גיורי בית הדין.
לאור זאת, לא הורשו זרח ורהפטיג והרב קירשבלום להתייצב בפני מועצת הרבנות ולהגן את גיורי בית הדין בווינה.
מועצת הרבנות הראשית קיימה שתי ישיבות, שבסיכומן הוחלט לשלוח לווינה שני נציגים, הרב שמואל ברוך ורנר והרב יצחק קוליץ, (שניהם היו באותה העת אבות בית דין בתל אביב), על מנת שיתרשמו מעבודת בית הדין וישמעו את אנשיו.
בראשית מרץ 1971 התכנסה מועצת הרבנות הראשית לדון בעניינם של 54 עולים שהתגיירו במסגרת בית הדין בווינה, על סמך ממציאהם של הרבנים ורנר וקוליץ.
כיוונה של הישיבה נטה להכשרה רטרואקטיבית של הגיורים, בשל העובדה כי בדיעבד גם גיור שבוצע על ידי "בית דין של הדיוטות" (כלומר של אנשים שאינם מוסמכים כדיינים) הוא כשר, בניגוד לעמדתם של חברי המועצה, הרבנים אליעזר גולדשמידט ושאול ישראלי, שסברו כי יש לפסול את גיורי וינה.
בסופה של הישיבה, הוחלט לדחות את ההכרעה לישיבה אוצר, כדי לתת לרבנים שהות ללמוד לעומק את הנושא.
לדעת הוטרר וחלמיש, בפרק הזמן שבין הישיבה הראושהב של מועצת הרבנות לבין הישיבה השנייה, הופעלו לחצים מצד פעילי חב"ד על חברי מועצת הרבנות, ובפרט על הרבנים אונטרמן וזוין שנטו להכשיר את הגיורים.
את הישיבה השנייה של מועצת הרבנות החרים הרב שלמה גורן, משום שטען שתוצאותיה ידועות מראש.
בישיבה הוצג מסמך שתואר כ"פשרה" בין הצדדים, והרבנים התבקשו לחתום עליו.
ניסיונו של הרב אונטרמן להסתייג מן המסמך נכשל, וכך התקבלה ההחלטה הבאה:
, בנוסף קבעה ההחלטה כי לא יבוצעו מכאן ולהבא גיורים בצורה זו שבה נעשו בווינה כי .
בעיתונות נכתב כי למעשה קיבלה הרבנות את עמדת המחמירים שתבעו לבדוק בנפרד את כשרותו של כל תיק גיור ובעצם לא לקבל את סמכותו של בית הדין הווינאי.
בסוף מרץ קיבלה מועצת הרבנות הראשית החלטה לפיה יימשכו הגיורים בווינה אך באמצעות בית דין מסודר עליו יפקחו שלושה רבנים מטעם הרבנות.
בהמשך התפרסם כי הרב אונטרמן שלח לשליחי הסוכנות היהודית בווינה מכתב המאשר דה פקטו את הגיורים, הרב אונטרמן הכחיש את הידיעה בראיון שהעניק לעיתונאי לוי יצחק הירושלמי.
גיוֹרגי קוויריקַשווילי (בגאורגית: გიორგი კვირიკაშვილი, נולד ב-20 ביולי 1967) הוא פוליטיקאי גאורגי, שכיהן כראש ממשלת גאורגיה החל מ-30 בדצמבר 2015 עד ל-20 ביוני 2018, מטעם מפלגת החלום הגאורגי.
בשנים 2015-2012 כיהן כשר הכלכלה והתייצבות הפיתוח, ביולי 2013 עד דצמבר 2015 כסגן ראש הממשלה, ובספטמבר-דצמבר 2015 כשר החוץ של ארצו.
קווירקשווילי נודע במאמציו לקדם את שילוב ארצו במרחב האירופי והאירו-אטלנטי ולמשוך השקעות זרות בארצו.
קוויריקשווילי הוא רופא וכלכלן בהכשרתו.
יליד טביליסי, אז בגאורגיה הסובייטית, קוויריקשווילי הוא בוגר התיכון היוקרתי "קומרוב" לפיזיקה ומתמטיקה בטביליסי.
בוא שירת לאחר מכן בשנים 1986-1988 בצבא הסובייטי.
הוא סיים בשנת 1991 לימודי רפואה באוניברסיטה הממלכתית לרפואה בטביליסי ואחר כך בשנת 1995 -סיים לימודי כלכלה באוניברסיטת טביליסי.
בשנת 1998 קיבל תואר שני בתחום הפיננסי באוניברסיטת אילינוי בארצות הברית.
בשנים 1999-1993 עבד קוויריקשווילי בתפקידים של מנכ"ל במספר בנקים בגאורגיה ובשנת 1999 בסגן מנהל הלשכה לעניינים מיסים ומטבע בקנצלריה הממלכתית של נשיא גאורגיה.
בשנים 2004-1999 נבחר לחבר בפרלמנט הגאורגי מטעם מפלגת "הימין החדש" וחבר בוועדת הכלכלה של הפרלמנט.
אחרי שמהפכת הוורדים הביאה לנשיאות המדינה את מיכאיל סאקשווילי, שב קוויריקשווילי לעולם העסקים.
שר הכלכלה והתיצבות הפיתוח;סגן ראש הממשלה; שר החוץ
אחרי כניסת איוואנישווילי לפוליטיקה וניצחון מפלגתו "החלום הגאורגי-גאורגיה הדמוקרטית" בבחירות לפרלמנט מול "התנועה הלאומית המאוחדת" שבראשות סאקשווילי, התמנה קוויריקשווילי לשר הכלכלה והתיצבות הפיתוח בממשלתו של בידזינה איוואנישווילי.
ביולי 2013 התמנה גם בתפקידסגן ראש הממשלה.
הוא שמר את שני התפקידים האלה גם בממשלה הבאה של איראקלי גריבשווילי.
לתקופה קצרה בספטמבר - דצמבר 2015 כיהן קוויריקשווילי גם כשר החוץ.
בדצמבר 2015 אחרי התפטרות ראש הממשלה גריבאשווילי, התמנה קוויריקשווילי לראש הממשלה החדש על ידי הקואליציה של "החלום הגאורגי".
ב-30 בדצמבר 2015 זכה ממשלתו לאמון הפרלמנט עם 86 קולות נגד 28. ממשלת קוויריקשווילי התמקדה בצמיחת הכלכלה ובקידום היזמות.
הוא הצהיר כי היה רוצה שהיחסים בין גאורגיה לארצות הברית תהיינה עמוד השדרה של היציבות האזורית, הפיתוח הכלכלי ודמוקרטיזציה.
ב-25 ביולי 2017 ביקר בישראל ונפגש עם ראשי המדינה ובעלי תפקידים בכירים, לרבות עם סגנית השר ציפי חוטובלי שהיא בת ליוצאי גאורגיה.
גיז'רמו וארלה אוליברה (בספרדית: Guillermo Varela Olivera; נולד ב-24 במרץ 1993) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת המגן ימני בקבוצת פלמנגו.
וארלה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פניארול.
ב-5 ביוני 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–1 לראסינג קלוב דה מונטווידאו.
ב-11 ביוני 2013 חתם וארלה לחמש עונות במנצ'סטר יונייטד מהפרמייר ליג תמורת 2.8 מיליון אירו.
בספטמבר הושאל לריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של ריאל מדריד.
בנוסף, נרשם בסגל הקבוצה הראשונה בליגת האלופות, אך לא זכה לדקות משחק.
במדי ריאל מדריד קסטיליה, וארלה שיחק 33 משחקי ליגה וכבש שער אחד.
ב-5 בדצמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו ביונייטד במשחק הליגה נגד וסטהאם יונייטד.
שלושה ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות בהפסד 2–3 נגד וולפסבורג.
ב-19 באפריל 2016 כבש בזמן פציעות את שער האליפות של מנצ'סטר יונייטד עד גיל 21.
ב-23 ביולי 2016 הושאל וארלה לאיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה עד לסיום העונה.
וארלה, שגילה יכולת טובה ברוב שלבי העונה, הושעה על ידי הצוות המקצועי לקראת סיום העונה לאחר שעשה קעקוע שממנו התפתח לו זיהום.
ב-12 באוגוסט 2017 חזר לפניארול.
8 ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה המחודשת שלו בקבוצה.
ב-20 בדצמבר 2018 חתם לארבע וחצי עונות בפ.צ.
ב-17 באוקטובר 2020, וארלה הושאל לדינמו מוסקבה מליגת העל הרוסית.
ב-30 ביולי 2022 הושאל לפלמנגו.
וארלה השתתף בצעירותו בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 ביחד עם אורוגוואי מולדתו.
ב-5 במרץ 2016 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת.
ב-10 בנובמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 0-0 נגד .
וארלה נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018.
גיורו (בהונגרית: Gyóró) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית גיורו קטנה משמעותית, מ-460 תושבים בשנת 1990 עד 384 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-16%).
גיורלדמר (בהונגרית: Győrladamér) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
בגיורלדמר חיו חמישה יהודים בשנים 1880 ו-1920.
גיורשאג (בהונגרית: Győrság) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
גיורשבנהאז (בהונגרית: Győrsövényház) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
גיורזאמוי (בהונגרית: Győrzámoly) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
בגיורזאמוי חיו במהלך השנים מעט יהודים
גיורטלק (בהונגרית: Győrtelek) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בגיורטלק מספר התושבים נמצא בירידה.
בגיורטלק חיו יהודים בתקופות זמן שונות ובסמוך לו יש בית קברות יהודי ששימש גם את גבריין.
גיורגי מַמַּרְדַּשְׁווִילִי (בגאורגית: გიორგი მამარდაშვილი; נולד ב-29 בספטמבר 2000 בטביליסי שבגאורגיה) הוא כדורגלן גאורגי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ליברפול מהפרמייר ליג ובנבחרת גאורגיה.
ממרדשווילי גדל במחלקת הנוער של דינמו טביליסי מליגת העל הגאורגית, ובעונת החל לשמש כשוער מחליף בקבוצה הבוגרת של המועדון.
לקראת עונת הושאל ממרדשווילי לאולימפי רוסתווי מליגת העל הגאורגית.
ב-2 במרץ 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–4 ללוקומוטיב טביליסי במסגרת המחזור הראשון בליגה.
הוא ערך 28 הופעות ליגה בעונה זו, ועזר לאולימפי רוסתווי להימנע מירידת ליגה.
לקראת עונת הושאל ממרדשווילי ללוקומוטיב טביליסי מליגת העל הגאורגית.
ב-9 ביולי 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–4 לדינמו בתומי במסגרת המחזור החמישי בליגה.
הוא שיחק במועדון במשך עונה וחצי, בהן ערך 29 הופעות ליגה.
ב-7 ביוני 2021 הושאל ממרדשווילי לוולנסיה מהלה ליגה למשך עונה אחת, ונרשם כחלק מסגל קבוצת המילואים של המועדון, המשחקת בפרימרה דיויסיון RFEF.
לאחר שהרשים את המאמן חוסה בורדאלאס בקדם העונה, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון בניצחון 0–1 על חטאפה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2021/2022.
ב-31 בדצמבר 2021 חתם ממרדשווילי על חוזה קבוע בולנסיה עד 2024 , אז חתם בליברפול, אך הושאל חזרה לולנסיה, כך שיצטרף לשורות הקבוצה האנגלית בקיץ 2025.
לאחר שחתם בקבוצה באוגוסט 2025 והצטרף אליה בתחילת עונת 2024/2025, ערך הופעת בכורה בקבוצה ב-30 בספטמבר 2025 בהפסד 1-0 לגלאטסאריי בליגת האלופות.
ב-4 באוקטובר ערך הופעת בכורה בפרמייר ליג, בהפסד 2-1 לצ'לסי.
ב-8 בספטמבר 2021 ערך ממרדשווילי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאורגיה, בהפסד 1–4 לנבחרת בולגריה במשחק ידידות.
גיז'רמו רפאל דה אמורס ראבלו (בספרדית: Guillermo Rafael de Amores Ravelo; נולד ב-19 באוקטובר 1994 בסן ג'סינטו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת השוער בקבוצת מיונאריוס מליגת העל הקולומביאנית.
דה אמורס גדל במחלקת הנוער של ליברפול מונטווידאו מליגת העל האורוגוואית.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, במדיה ערך 92 הופעות ליגה.
ב-11 בינואר 2018 חתם דה אמורס בבוסטון ריבר מליגת העל האורוגוואית, ממנה הושאל לפלומיננסה מליגת העל הברזילאית.
ב-28 ביולי 2020 חתם דה אמורס בפניקס מליגת העל האורוגוואית, במדיה ערך 14 הופעות ליגה.
בחודש ינואר 2021 חתם בדפורטיבו קאלי מליגת העל הקולומביאנית, במדיה ערך 54 הופעות ליגה.
ב-19 ביולי 2022 חתם דה אמורס בלנוס מליגת העל הארגנטינאית.
ב-14 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על פטרונטו במסגרת הליגה לעונת .
ב-27 בינואר 2023 הושאל לספורטינג חיחון מהליגה הספרדית השנייה.
דה אמורס זכה בתואר השוער המצטיין בטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2013.
גִזה היה אחד המפעלים הראשונים לאריגה בארץ ישראל.
המפעל פעל בין השנים 1932–1952 בבית החלוצות בחיפה, מוסד שהוקם ביוזמת ארגון הנשים הפילנתרופי ליגת נשים למען ישראל (לנ"י).
המפעל פעל במתכונת קואופרטיבית של חברות לייצור אריגים אומנותיים שהיה משותף לקיבוץ יגור ולקיבוץ משמר זבולון (לימים כפר מסריק).
כלל היבטי הייצור נוהלו בידי החברות עצמן.
מספר העובדות נע בין שמונה לשש עשרה ולעיתים התווספו אליהן גבר אחד או שניים.
אמנות האריגה תויגה כמקצוע נשי מובהק ונשות לנ"י ראו באריגה כמקצוע משתלם לנשים ולכן דרשו את הקמת הקואופרטיב.
מטרתו הייתה לשמש כ"בית לקליטת עלייה, להכשרה מקצועית ובית לעבודה".
בפרט, ההכשרה המקצועית הייתה מטרה מרכזית בבית החלוצות והיוותה מודל ייחודי להכשרה ולעבודה באמצעות קבוצות עבודה קואופרטיביות.
במסגרתו הועברו קורסים שנועדו לשיפור חיי היומיום, להעצמה של נשים ולשיפור יכולתן לתרום מבחינה יצרנית לחברה.
בשנת 1932 הגיעה לארץ מארצות הברית גברת רות ברדין (ברדינה) ששמה לה למטרה לפתח בארץ את תעשיות הבית (Cottage Industry).
זאת במחשבה לתת פתרון לבעיות תעסוקה ולטפח מלאכת מחשבת עברית.
בפרוטוקול אחת הישיבות שהתקיימו בארגון ויצו לצורך מיפוי שדה האומנות בארץ ישראל נאמר שמפעל פיתוח תעשיות הבית הוא .
ברדין, בעזרת מועצת הפועלות ארגנה בבית החלוצות בחיפה קורס של ארבעה חודשים לשמונה חברות (שלוש חברות קיבוצים וחמש נשים עירוניות) וסיפקה את הנולים לשם כך.
מטרת הקורס הייתה להכשיר מדריכות לתעשיית הבית.
שתיים מהחברות הגיעו מפלוגת חיפה – אחת מיגור וחברה אחת ממשמר זבולון.
החברות שבאו מן העיר אל הקורס עזבו אותו לפני שהסתיים, מאחר שלא האמינו שתוכלנה למצוא עבודה במקצוע האריגה הידנית.
שלוש חברות הקיבוצים שנשארו היוו את הגרעין להקמת מפעל האריגה.
המנהלת והמייסדת בפועל הייתה גוסטה שטרומף שהייתה מנהלת בית החלוצות.
בחודש מרץ בשנת 1933 נוסד הקואופרטיב, שהחל באריגת אריגים אמנותיים לקישוטי בית באמצעות שישה נולי בית קטנים מסוג "ספרט".
בתחילת פעילותו, המפעל הניב תוצרת מועטה, בשל חוסר בניסיון מצד העובדות, ובהכשרה עבורן.
נעשה ניסיון ללמוד מדוגמאות אריגים שיובאו מחוץ לארץ ישראל.
העובדות יצרו קולקציה ראשונית לדוגמה, והאריגים נשלחו לחנויות שונות בערים, אך הניסיון הסתיים במספר מצומצם של הזמנות.
בתום תשעה חודשים מהקמת הקואופרטיב, הוחלפו הנולים המקוריים בנולים גדולים אשר נקנו אצל גב' הלן לינדהיים, בעלת בית מלאכה לאריגה בתל אביב, ואף נרכשה מכונת סלילה.
בשלב זה ניתן לבית המלאכה שמו – גִזה.
גברת הלן לינדהיים קיבלה סכום חודשי עבור שיווק והפצת הסחורה של גִזה.
ההזמנה הגדולה הראשונה שהתקבלה, ושגם פרסמה את בית המלאכה, הייתה אריג למסך הגדול עבור קולנוע "ארמון" בחיפה.
בהמשך בוצעו גם עבודות עם אדריכלים שונים שהזמינו עבודות אריגה לפי תוכנית וטווח המוצרים התרחב.
בבית המלאכה ייצרו בעיקר מרבדים ואריגי ריפוד לרהיטים.
ניסיונות לייצר בדים לשמלות, וילונות, מפות וכיסויי כרים לא הצליחו מבחינה מסחרית.
באותה תקופה הייתה תחרות בין האריגים המקומיים לאריגים שיובאו מחו"ל, ושיוצרו במפעלי תעשייה מכנית.
מדי פעם הוזמנו מומחים מגרמניה, בוגרי בתי ספר לתעשיית האריגים, כדי להדריך את העובדות הן מבחינה אמנותית והן מבחינה מקצועית.
ביניהם, הייתה בלה אולמן, אשת מקצוע הולנדית שהייתה מומחית בטוויה ובצורות עבודה שלא היו ידועות בארץ, וכן רות (כהן) קייזר שהייתה אורגת מיומנת ובוגרת של בית הספר באוהאוס בגרמניה.
קייזר עבדה בשנים 1936–1937 כמדריכה מקצועית בבית האריגה.
תוצרת בית המלאכה הלכה והשתפרה, ובמשך הזמן עיצבו האורגות דוגמאות חדשות בעצמן, הפסיקו להסתמך על חיקויים של הסגנון המקובל האירופאי, ואף הפכו מושא לחיקוי מקומי.
על פי העדות של צילה חמר, אחת האורגות במפעל, יצירת סגנון מקורי עברי העסיקה מאוד את החברות בקואופרטיב.
בין היתר היה גם ניסיון לייצר אריגים בסגנון מזרחי, אך לא הושקע מאמץ רב באריגת בדים אלה: לא הייתה הכשרה ערבית מקומית ונעשה שימוש בהרכב צבעים וחומרים מסגנונות אחרים.
בקומה התחתונה של בית החלוצות היו מפעלים נוספים, ביניהם מכבסת יגור, משתלה ועוד.
בית המלאכה התחיל מחדר אחד, ועם התרחבותו נוספו שני חדרים נוספים בבית החלוצות.
החזקת המפעל בחיפה גרמה להוצאות רבות ולבזבוז זמן על נסיעות, והוחלט על העברת המפעל ליגור.
הדבר התאפשר עם עזיבתו של קיבוץ כפר מסריק את השותפות בשנת 1945, בגלל ריחוקו מהמפעל שבחיפה.
ההעברה ליגור לוותה בוויכוחים רבים בין החברים על גורלו של בית המלאכה ועתידו.
כשהמפעל הועבר למשק יגור הוא שוכן בבית הספר טיץ.
המעבר איפשר להגדיל את התוצרת באופן ניכר, כך שעבדו במפעל מרכזת ושש עד שבע עובדות.
לאחר 12 שנים של פעילות המפעל, היו כבר בשוק בתי מלאכה נוספים וזאת חרף הקושי בהשגת רישיונות ליבוא חומרים.
מפעל גִזה זכה להצלחה, אך נוצר קושי למלא את ההזמנות במועדים הדרושים, ולכן הוחלט על הכנסת שיפורים אשר יגדילו את כושר הייצור ואת פריון העבודה.
כמו כן הוחלט על הכנסת המקצוע לתוכנית הלימודים של בית הספר הן לבנות והן לבנים, גם בבית הספר העממי וגם בבית הספר המחוזי כדי להכשיר דור חדש של אורגים.
במקביל הוחלט בקיבוץ על הכנסת מיכון לענף האריגה, על השגת הלוואה שתאפשר לרכוש את המכונות הדרושות.
בשנת 1952 המפעל נסגר, מאחר שלא היו כוחות חדשים להפעלתו.
הרבה מהעובדים הקבועים יצאו לפנסיה, או שהוצעו להם עבודות חליפיות במשק.
העובדים התנגדו לסגירת המפעל, במיוחד לאור הביקוש שנמשך לתוצרת הייחודית של המפעל.
לפני מלחמת העולם השנייה, את חוטי הכותנה קיבלו מסלובקיה, והצביעה נעשתה במצבעות מקומיות.
בימי המלחמה התחילו לטוות כותנה בארץ, והצמר היה צמר מיובא מחוץ לישראל.
בשלב מאוחר יותר החל שימוש בצמר מהמשקים בארץ.
בשנות המלחמה התחילו לפתח במשקים את טווית הצמר.
אחת מהעובדות נשלחה ליגור כדי להדריך את החברות במלאכת האריגה וכך, ארגו ביגור מרבדים למיטות לבתי ילדים ולחברי קיבוץ.
מראשית הקמת המפעל היו יחסים הדוקים בין המפעל לבין משפחת מולר, בעלי בית החרושת "אתא", ואלו סייעו בהשגת חומרי גלם בארץ ובחו"ל.
"אתא" סיפקה תקופה מסוימת את חוטי השתי שהיו מסוג משובח.
בנוסף לכך, בזמן המנדט הבריטי התחילה חברת "המשביר" בעיבוד צמר כבשים וסיפקה כמות גדולה של חומר גלם.
קבלתו הייתה תלויה באישור מטעם משרד המסחר והתעשייה הבריטי, ורק לאחר מלחמת השחרור נפתח השוק החופשי לקניית חומרי גלם.
בשנת 1942 קבעה הממשלה חוק אשר חייב את כל תעשיית הטקסטיל בארץ שקיבלה חומרי גלם מטעם הממשלה, ליצור תוצרת "תועלת" – בד פשוט, חלק וזול, שהגיע עד שני שלישים של הייצור.
חוק זה יצר קושי רב.
בשל חוסר הניסיון של גִזה בייצור תוצרת זולה בכמויות גדולות, היה צורך בעוד ידיים עובדות, אפילו זמניות.
עוד קבע החוק כי רק לקבוצה עם 60 נולים לפחות יתאפשר להזמין חומרים.
לכן, התארגנו כל בתי האריגה של הקיבוצים תחת "המשביר", אשר הזמין עבורם את החוטים במרוכז.
בראשית הדרך ייצרו את חוטי השתי בבתים פרטיים, והעבודה הייתה רבה ומורכבת, אך עם העלייה בייצור קנו שתי מוכן מבתי מלאכה מכניים בעיר.
אורך השתי הקנוי הגיע לכמה מאות מטרים, בעוד הייצור הביתי היה מוגבל באורך.
השיטות ואמצעי העבודה לא היו משוכללים.
כל העבודות נעשו באופן ידני, ולכן ההספק היה קטן: מרבד וחצי לאיש או אישה ליום עבודה.
במשך הזמן הוכנסו שכלולים וחלה התייעלות, כך שההספק על ה ל־4 מרבדים ביום עבודה לאיש או אישה.
כאשר התרחבה עבודת האריגה בארץ, התחילו לבצע את סלילת החוטים במכונה שהעלתה את ההספק.
חברים נוספים הצטרפו לעבודה במפעל.
העבודה המכנית לא הייתה קשה, אך עבודת האריגה ליד הנול הייתה קשה פיזית וגופנית.
התוצרת של גִזה נחשבה יקרה, איכותית ונאה.
החברה השתתפה בתערוכות שונות ביריד המזרח בתל אביב, ובתערוכות של תוצרת הארץ באמריקה ובאיטליה.
בשנת 1938, לפני מלחמת העולם השנייה, החלו בגִזה לקשור קשרי מסחר עם ארצות הברית, בריטניה ודרום אפריקה.
בארצות הברית פעלו נשות הליגה למען החלוצות, מועצת הפועלות וליגת הנשים – לנ"י (ממקימות בית החלוצות) ועזרו להפיץ את התוצרת, שכללה בין היתר שטיחי רצפה וחגורות.
במסגרת ההזמנות מחו"ל נשלחו עבודות מוזמנות לבריטניה, בין היתר לבית הרב של לונדון.
בדרום אפריקה הוצגה תערוכה תמידית למלאכת יד אשר גִזה נטלה בה חלק.
משברים לאורך שנות פעילותו של המפעל
החל משנת 1933, עם חתימת הסכמי ההעברה מול גרמניה החלו להגיע לארץ עולים מגרמניה ואלו הביאו אריגים בכמויות גדולות ובמחירים זולים.
עם עליית המהגרים הגיעו גם אורגים רבים מגרמניה, צ'כיה ואוסטריה שהקימו מפעלים מכניים והתחרו בעבודות הידניות והאיטיות בבית המלאכה של גִזה.
העובדה שהמפעל סיפק עבודה בשכר הוגן לעובדות הקשתה גם היא לעמוד במחירים התחרותיים.
העובדות בגִזה החלו לפקפק בכישוריהן וביכולותיהן והן הביעו רצון לעזוב את המפעל, אך הקיבוצים והמוסדות הציוניים הביעו אמון בעובדות, והחליטו להיאחז במפעל ולחייב את החברות להישאר בו גם בתנאים של הפסד בתקופה הראשונה לקיומו.
בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט פחתו מאוד ההזמנות הפרטיות והמפעל התבסס בעיקר על ההזמנות של המוסדות היישוביים וההסתדרות.
המוסדות הזמינו מאות מטרים של אריגים לציפוי תיאטרון "הבימה" בתל אביב ווילונות לבנק הגדול בירושלים, לבתי חולים שונים ולמטבחי פועלים בערים השונות.
בזמן מלחמת העולם השנייה צומצם הייבוא וגדל הביקוש לתוצרת המפעל מצד בתי מסחר וקונים בודדים.
שינוי זה אפשר להרחיב את המפעל, אך בו בזמן חסרו אורגות מיומנות, משום שהקיבוצים לא שחררו עובדות למפעל.
זאת, בשל מחסור בידיים עובדות לעבודות בקיבוץ.
בשנת 1935 נוסד מפעל גִזה בתל אביב – מפעל של קבוצת בחורות סוציאליסטיות בשכונת בורכוב (שהיה שייך לקיבוץ "גליל ים").
בתחילה ראו בו מעין סניף של מפעל גִזה המקורי, שפעל בחיפה, אבל כדי שיוכלו לעמוד בתחרות מצד בית האריגה בתל אביב נשלחה עובדת מחיפה לתל אביב לכמה חודשים כדי לעזור בארגון ובהדרכה.
במשך הזמן נעשה המפעל בתל אביב עצמאי, פרט לקנייה משותפת של חומרים עם המפעל בחיפה, לעיתים אף חלוקה של ההזמנות הגדולות.
בגִזה נוצרו כעסים רבים על המפעל התל אביבי מאחר שלקח מהמפעל החיפאי את השם ללא רשות, וכמו כן התחרה בהם במוצרים.
רוב השוק של גִזה חיפה היה בעיר תל אביב 60% מהסחורה.
המפעל בתל אביב צמצם את הפצת הסחורה מחיפה ל־20% (1938).
הקיבוצים השותפים בתחילה מינו לעבודה בקואופרטיב חברות שנחשבו חלשות מבחינה פיזית, כי העבודה נחשבה כקלה.
עם זאת, במשך הזמן התבהר כי חברות אלה אינן עומדות בעבודה ובמאמץ הכרוך בה.
לאורך השנים חלו חילופים רבים בכח האדם, ורק כשש חברות המשיכו את עבודתן מאז כניסתן לעבודה באופן רציף.
החברות היו יוצאות "החלוץ", "החלוץ הצעיר", "הבונים" ותנועת "השומר הצעיר" מפולין, ליטא, גרמניה וצ'כיה.
עונת העבודה הייתה בעיקר בחורף, כאשר בקיץ עבדו החברות בענף אחר בקיבוץ.
המרחק מהקיבוצים והנסיעות הארוכות האריכו את יום העבודה משמונה לעשר שעות.
החברות יצאו לפנות בוקר, וחזרו לפנות ערב, ההסעות היו צפופות והנסיעה התקיימה בעמידה.
מאחר שהחברות היו גם אימהות, הוגשה בקשה להעביר את המפעל לאחד משני הקיבוצים השותפים, ולקיים בחיפה משרד מיוחד לצורכי ריכוז ולמכירה.
נאמר כי בבית המלאכה שררה אווירה טובה וכי בית החלוצות שקק חיים ויצירה.
6 בספטמבר 1935 – תערוכת עבודות יד עם בית חרושת לרהיטים של כץ במרכז המסחרי החדש בחיפה (מול בית חרושת שטוק).
8 בדצמבר 1936 – תערוכה בירושלים.
20 במרץ 1938 – תערוכה בבית החלוצות בחיפה הוצגו אריגים לסידור פנימי של דירות ומוסדות.
בחסות מוריס ביילי – אשת המושל האנגלי.
1938 – הביתן הארצישראלי בתערוכה העולמית בניו יורק.
1941 – תערוכת עבודות צמר בירושלים שנערכה מטעם הממשלה.
וילונות לבנק אנגלו פלשתינה בחיפה (לימים בנק לאומי)
ארבעים שטיחים וכיסויי מיטה לקיבוץ משמר העמקים, משמר העמק ועין המפרץ
וילונות לחדר הקריאה של הרב הראשי בלונדון
שטיחי רצפה לפי ציור של אדריכל המבנה למעון הנשיא חיים ויצמן ברחובות (על פי עדות של חוה לב ורות עשת בארכיון קיבוץ יגור).
הווילונות והריפוד לספות לביתו הפרטי של פנחס רוטנברג שעל הכרמל בחיפה
תיאטרון הבימה תל אביב – ריפוד הקירות
וילונות לחדר ישיבות של הסוכנות היהודית
וילונות לבית חולים כרמל ישן בחיפה
וילונות לבית החולים "הדסה" הר הצופים בירושלים
וילונות, ריפוד וכיסוי מיטה לבית מלון יוקרתי בהר כרמל (כנראה מלון הר הכרמל)
גיז'רמו הקטור פרנצ'לה (בספרדית Guillermo Héctor Francella; נולד ב-14 בפברואר 1955 בבואנוס איירס) הוא שחקן, קומיקאי, מפיק ובמאי ארגנטינאי.
הופיע בטלוויזיה, בקולנוע ובתיאטרון, ושיחק בכמה מהסרטים
המצליחים ביותר בארגנטינה ובאמריקה הלטינית, בהם הסרט זוכה פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר הסוד בעיניהם.
בנם של אדלינה רדונדו וריקרדו הקטור פרנצ'לה - עובד בנק, מורה להתעמלות ומאמן הרמת משקולות.
קיבל תואר ראשון בשנת 1972. לאחר מכן המשיך בלימודי עיתונאות.
לאחר שקיבל תואר עיתונאי החל לעבוד במגזין Gente, שם שימש כעיתונאי במשך שלושה חודשים עד שפוטר.
כמו כן עבד כמוכר בחנות בגדים, כמוכר ביטוח וכחבר בחברת נדל"ן עם דודו.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון, הופיע במחזה עם כמה חבריו לכיתה, הקומדיה "Charlatanes" מאת חוליו פ.
בשנת 1985 צילם את סרטו הראשון, El telo y la tele.
בשנת 1997 כיכב בתפקיד הראשי בטלנובלה "Naranja y media" בתור חואן גוטיירו.
ב-1998 שיחק לצד נטליה אוריירו בסרט "ארגנטינאי בניו יורק", מהסרטים הבולטים בהם שיחק.
ב-2008 שיחק בסרט המקסיקני "רודו וקורסי".
ב-2009 שיחק בסרט הסוד בעיניהם.
ב-2013 שיחק בקומדיה הרומנטית Corazón de León שצולם בבואנוס איירס.
ב-2015 שיחק בסרט "השבט" בתפקיד ארכימדס פוסיו, יחד עם פיטר לנסאני ששיחק את בנו.
בשנת 2022 החל לשחק את אליסאו באסורטו בסדרת הקומדיה השחורה "El encargado" בשירות הסטרימינג "Star+.
זכה בפרס מרטין פיירו 6 פעמים, והיה מועמד לפרס 6 פעמים נוספות.
2009 - פרס סור על הסרט "הסוד בעיניהם" ופרס קלרין .
2010 - פרס CEC ופרס קונדור הכסף .
2011 - פרס לשחקן הטלוויזיה הטוב ביותר של העשור מטעם קרן קונקס .
2015 - שני פרס אסטרז'ה דה מאר על הופעתו בקומדיה "Dos pícaros sinvergüenzas"
פרנצ'לה הוא קתולי, נשוי למריה אינס ברניה ולהם שני ילדים: ניקולס פרנצ'לה (נולד ב-1990) וג'והנה פרנצ'לה (נולדה ב-1993), שניהם שחקנים.
גיורגי צרתלי (בגאורגית: გიორგი წერეთლი; 14 במאי 1842 – 12 בינואר 1900) היה סופר גאורגי ואביו של איראקלי צרתלי, ממנהיגי המפלגה הגאורגית הסוציאל-דמוקרטית.
אביו עבד במגזין וחינך את בנו בביתו.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, בשנת 1860, החל ללמודבפקולטה למדעי הטבע של אוניברסיטת סנקט פטרבורג.
יחד עם איליה צ'בצ'בדזה, אקקי צרתלי ואחרים שלמדו אז בסנקט פטרבורג, הוא השתתף במופעים חברתיים-פוליטיים של תלמידי האוניברסיטה וקרא את יצירותיהם של בלינסקי, צ'רנישבסקי ודוברוליובוב.
בשנת 1863 חזר לגוריס והחל לעבוד כמורה.
בשנת 1869 הוא הקים קבוצה "מאורה דאסי".
בשנת 1871 החל לפרסם את כתב העת "סבורניק".
בשנת 1873 יצא לחוץ לארץ והרצה בשווייץ ובגרמניה על מדעי הטבע ועל סוציולוגיה.
בשנת 1877 חזר לג'ורג'יה והחל לעבוד במספר עיתונים ומגזינים.
ב-1893, ביוזמתו של צרתלי, נוסד השבועון "קוואלי" (מרוסית: "תלם").
בשנת 1896 פרסם שבועון זה את השיר "הקשיש ניניקה", שיר שחיבר יוסיף ג'וגאשוילי הצעיר (לימים יוסיף סטלין).
הוא כתב שירה, סיפורים קצרים, רומנים, יצירות דרמטיות ומאמרים בנושאי ארכאולוגיה, מדעי הטבע וחקלאות.
גיזת הזהב הייתה שרידי צמרו של האַיִל האגדי כריסומאלוס (Χρυσομαλλος) במיתולוגיה היוונית, אשר שימשה עילה למסעם של יאסון וגיבורים מיתולוגיים נוספים לעיר קולכיס על הספינה ארגו, מסע המכונה "מסע הארגונאוטים".
סיפור המסע והרקע לו מכונים על פי רוב בשם "גיזת הזהב".
סיפורו של יאסון וגיזת הזהב מופיע ביצירות "ארגונאוטיקה" מאת אפולוניוס מרודוס ו"מטמורפוזות" מאת אובידיוס.
לאתאמאס, מלך בויאוטיה, נולדו שני ילדים מאשתו הראשונה, המלכה נאפלה: בן בשם פריקסוס ובת בשם הלה.
לאחר מותה של נאפלה, נשא המלך את המלכה אינו.
בעקבות תככיה של אינו ועצתו של האורקל מדלפי, עמד אתאמאס להקריב את פריקסוס והלה קורבן לאלים כדי למנוע בצורת בארצו.
אז הופיעה נאפלה בחלומו של פריקסוס והורתה לו לברוח עם אחותו.
הרמס, שליח האלים, הביא להם את כריסומאלוס, איל מופלא בעל צמר זהב, שידע לעוף ולדבר בשפת אנוש.
פריקסוס והלה עפו על גבו של כריסומאלוס לקולכיס שבקווקז, לעיר בשם פאסוס, אשר כיום נקראת פותי.
כאשר עברו מעל המצר שבימינו נקרא הדרדנלים, התחוללה סופה והלה נפלה למצר המים שנקרא על שמה: "הלספונטוס".
פריקסוס הגיע לקולכיס והתקבל על ידי אייטס המלך.
הוא וכריסומאלוס חיו שם בשלווה עד סוף ימיו.
כשהזדקן האיל, ביקש אייטס מפריקסוס להקריבו לזאוס.
אייטס תלה את צמרו הזהוב על עץ אלון בחורש הקדוש של ארס.
דרקון הופקד על משמר הצמר, המכונה "גיזת הזהב".
פליאס, דודו של יאסון, שלח אותו להשיב את גיזת הזהב למולדתו של פריקסוס, בתקווה שלא ישוב ממסעו.
לטענתו, משימה זו מוטלת על מי שחפץ למלוך ביולקוס, מפני שרק עם השלמתה תוכל נשמתו של פריקסוס לנוח בשלום.
היוונים זיהו את קבוצת הכוכבים "טלה" (Aries) שעל שמה המזל טלה, עם כריסומאלוס.
האגדה היוותה גם השראה לשמו של מסדר האבירים מסדר גיזת הזהב.
בסמל ניו זילנד משובץ סמל גיזת הזהב המסמל את ענף הצאן המפותח של המדינה.
בספר פרסי ג'קסון וים המפלצות מסדרת הספרים פרסי ג'קסון, גיבורי הסדרה משתמשים בגיזה כדי להציל את העץ של מחנה החצויים שמגן עליו וכך בסוף הספר יוצאת תאליה מן העץ ופותחת את העלילה לספר השלישי.
גיזלה "גיזי" פליישמן לבית פישר (בצ'כית/סלובקית: Gizela Fleischmannová 21 בינואר 1892 – 18 באוקטובר 1944) הייתה פעילה ציונית בסלובקיה ומצילה של אלפי יהודים בשואה.
אביה היה יוליוס (יהודה) פישר, בעלי מסעדה כשרה שם התכנסו אסיפות ציוניות.
גיזי הושפעה והפכה לציונית נלהבת.
בשנות השלושים עמדה גיזי בראש ארגון ויצו, והייתה נציגת הג'וינט בסלובקיה.
במרץ 1939, כבשו הגרמנים את צ'כיה, וסלובקיה זכתה לעצמאות כמדינה גרורה.
בראש המדינה עמד מנהיג "מפלגת העם הסלובקית" הלאומנית-קלריקלית והפרו-נאצית, הכומר הקתולי יוזף טיסו.
מיד החלה הממשלה להנהיג אפליה ודחיקה של יהודי המדינה (שמנו אז כ־88,000 נפש), והחרמת רכושם.
כדי לטפל ביהודים הוקם בספטמבר 1940 גוף מרכזי, ששימש כיודנראט: Ustredna Zidov ("המרכז היהודי"), או בקיצור האו.ז'ה.
לאור שיתוף הפעולה וחוסר האונים שהפגינו רבים מהעסקנים במרכז זה, התארגנה בו מעין ממשלת צללים: קבוצה שכונתה בפשטות: "קבוצת העבודה".
בקבוצה בלטו הרב האורתודוקסי מיכאל דב וייסמנדל, הרב אברהם אבא פרידר, ד"ר אוסקר נוימן, ד"ר טיבור קובאץ', ד"ר אנדריי שטיינר ואחרים.
בראש הקבוצה עמדה גיזי פליישמן, שהייתה בעלת קשרים מצוינים, בעיקר עם גורמים בחו"ל, גילה היה מבוגר מזה של האחרים בקבוצה, אופייה הנוח ושיעור קומתה גרם לה להיות מקובלת על הכל.
במרץ 1942, החלו המשלוחים מסלובקיה לפולין, חלקם כוונו לאושוויץ (היו אלו המשלוחים הראשונים של יהודים מחוץ לפולין למחנה).
חברי הקבוצה ניצלו קשרים אישיים עם חלק מאנשי השלטון הסלובקי, ועל ידי השתדלויות ומתן שוחד ניסו לעצור את המשלוחים.
במקביל הם עזרו לארגן מחנות עבודה בתחומי סלובקיה: סרד, נובקי וויהנה, בהם יכלו היהודים לעבוד ולהינצל מהגירוש.
אנשי הקבוצה הצליחו להעביר שוחד לנציג האס אס בסלובקיה, דיטר ויסליצני, וכן להעביר ידיעות מדאיגות מהמגורשים לפולין למתונים בחברי הממשלה (כגון שר החנוך יוזף סיואק).
אלו, בעזרת נציג האפיפיור בסלובקיה (שהייתה מדינה קתולית מובהקת), הפעילו לחץ על הממשלה להפסיק את הגירושים, ואלו אכן דעכו במהלך קיץ 1942, עד להפסקתם המוחלטת באוקטובר.
תוכנית זו כונתה "תוכנית אירופה".
על אף היענות מסוימת מצד אדולף אייכמן, השינוי בחזית וההאצה של הפתרון הסופי הביאו להורדת התוכנית מעל סדר היום.
תוכנית דומה עלתה ב-1944 בהקשר של גירוש יהודי הונגריה.
בתקופת הרגיעה בין אוקטובר 1942 ואוקטובר 1944 המשיכו חברי הקבוצה לתמוך ביהודים שנותרו בסלובקיה (כ־25,000), ומצבם של כל יהודי סלובקיה הלך והשתפר, כולל המצב במחנות העבודה.
ככל שמצבה של גרמניה הנאצית במלחמה התדרדר, עלתה הנכונות מצד הסלובקים לעזור ליהודים ולהקל עליהם.
בספטמבר 1944 פרץ בסלובקיה מרד נגד הגרמנים, דבר שהביא לפלישת הגרמנים לארץ ולכיבושה המהיר.
עם השתלטותם על סלובקיה, חידשו הגרמנים את הגירושים לאושוויץ בקצב מזורז, ובמקביל חיסלו יהודים במקומות שונים בסלובקיה.
אלפים מהיהודים שעוד נותרו נרצחו במהלך חודשי המלחמה האחרונים.
גיזי פליישמן עצמה סירבה להצעות לעבור לשטחים בשליטת הפרטיזנים או להבריחה לארץ ישראל, שם חיו שתי בנותיה.
כשנה לפני כן (ספטמבר 1943) כתבה גיזי לביתה ליצי (עליזה): "הגורל רצה שלא נוכל להיות ביחד...
אך אותו גורל גם רצה שבשנות הסבל הקשות ביותר של עמנו ממלאת אימך שליחות להקל על סבל גדול זה.
אם אעבור תקופה קשה זו, אני חושבת שאוכל לאמר שלא חייתי את חיי לשווא.
ברוח זו את חייבת לסבול את הפרידה, היות שמעל לכל סבל אישי עומד כלל ישראל...
בשנים האחרונות ראיתי בעיניי סבל אינסופי...
הייתי צריכה לראות איך העבירו את הנוער היפה שלנו, וביניהם כל בני גילך, לפולין ארץ הזוועות...
אני מודה לאלוהים שילדיי בארץ ישראל...
אם אני מביאה כל זאת בחשבון, אני מקבלת ביתר קלות את כל הזעזועים העוברים עליי, ילדתי, וגם את צריכה להיות כך...".
(המכתב מצוטט בתוך מאמר של ד"ר חנה יבלונקה, בספר "מנהיגות בעת מצוקה").
למרות ובגלל מאמציה של גיזי פליישמן למען היהודים שרוכזו במחנה סרד, לצורך שילוחם לאושוויץ, נשלחה לשם אף היא באוקטובר 1944, בטרנספורט האחרון שעוד הופנה לתאי הגזים.
היא הוצאה מהרכבת והובאה באופן אישי אל תאי הגזים, כדי לוודא את מותה.
ב-2012 העלה התיאטרון הלאומי הסלובקי הצגה של המחזאית אנה גרושקובה (Anna Grusková) בשם "Rabínka" (בסלובקית: הרבנית).
ההצגה התבססה על דמותה של גיזי פליישמן.
ב-2014 יצא לאור סרט תיעודי של הבמאית נטשה דודינסקי בהפקה ישראלית, צ'כית, סלובקית ואמריקאית, הסרט מספר אודות פליישמן ואודות ההצגה שהעלה התיאטרון הלאומי הסלובקי אודותיה.
מעיין הגִיחוֹן , הוא מעיין טבעי הנובע באפיק נחל קדרון שבישראל, בגובה 636 מטר מעל פני הים.
הגיחון הוא מעיין חשוב ביותר בעיר ירושלים, וכנראה היה מהגורמים הראשיים לייסוד יישוב במעלה הגבעה המתרוממת מעליו – הגרעין של ירושלים הקדומה.
ספיקתו של המעין היא כ-600,000 מ"ק לשנה בממוצע רב שנתי, מהגדולים במעיינות הרי יהודה.
המעיין נקרא בשם 'גיחון' כנראה בשל היותו מעיין פועם, כלומר שמימיו מגיחים בפעימות וגיחות קצובות.
הסיבה לכך היא מבנה אגן הניקוז התת-קרקעי שלו, המורכב מכיסי מים, המתמלאים עד גדותיהם כתוצאה של חלחול, ואז "נשפכים" אל פתח הנביעה.
התיעוד האחרון של פעימות המעיין מובא אצל לואי ונסאן בשנת 1909, שכתב כי המעיין פועם למשך כ-15 דקות כל שעתיים־שלוש.
כיום המעין הפסיק לפעום, כנראה בעקבות הפעילות האורבנית באגן ההיקוות של המעיין, או בעקבות תזוזות טקטוניות ששינו את מבנה אגן הניקוז שלו.
מעיין הגיחון היה מפורסם בימי קדם.
הוא מופיע בהקשר של המלכת שלמה למלך:
בימי המלך חזקיהו, כהכנות לבואם של צבא אשור ועריכת מצור על ירושלים, מצווה המלך חזקיהו לחצוב מנהרה שתוביל את מי הגיחון מתחת לירושלים אל בריכת השילוח הנמצאת בתוך חומות העיר המורחבת של חזקיהו.
בתלמוד, בברייתא שחדרה גם למשנה בפסחים, מוזכר שמעשהו זה של חזקיהו לא עלה בקנה אחד עם דעת חכמים:
כתובת נקבת השילוח שהתגלתה ב-1880, מתארת את מעמד סיום החציבה.
כיום נמצאת הכתובת במוזאון באיסטנבול.
בחג הסוכות התקיימה "שמחת בית השוֹאֵבָה" שנסובה במקור על שאיבת מים ממעיין הגיחון והעלתם לבית המקדש.
במים אלו קיימו את מצוות ניסוך המים על-גבי המזבח.
חברת המים והביוב של ירושלים המודרנית קרויה "חברת הגיחון" על שם המעיין.
גיזום הוא פעולה של עיצוב צמחים על ידי בני האדם.
לכל צמח אופי גידול משלו - תוצאה של הסתגלותו לתנאי הסביבה והאקלים בארץ מוצאו.
בטבע מווסתים הצמחים את צמיחתם בתגובה להשתנות העונתית, ויש להם דרכים משלהם להתמודד עם מצבים קשים כמו צמא, יובש, חום, קור וקרינה.
פעולת הגיזום דורשת ידע בפיזיולוגיה של הצמחים, היכרות קרובה עם העץ והשיח, והכרת אורחות חייהם ותגובתם האפשרית לפעולת הגיזום.
היא דורשת מיומנות והתמחות מעשית בביצועה, בכלים טובים ומתאימים - וכל זאת בידיעה ברורה שהסרת חומר צמחי מעץ או משיח לעיתים מזומנות, מחלישה ומקצרת חייו.
גיזום נועד לעצב צמחים לשם נוי.
לעיתים גוזמים עצים ושיחים כיוון שנפחם גדל יותר מדי, והם חוסמים מעבר, חוסמים צמחים אחרים או עלולים להוות פגיעה בקווי חשמל, טלפון ועוד.
עצים צעירים: יש צורך בעיצוב הצמיחה ובשמירה על צמיחה תקינה של הגזע ומיקום ההסתעפויות של ענפיו העתידיים.
עצים בוגרים: לצורך דילול ענפים בנוף סבוך; לצורך הסרת ענפים יבשים או שבורים (= סניטציה) או כשקיימת סכנת שבר בענפים כבדים; לצורך הגבהת נוף העץ או פרישתו.
שיחים: גוזמים שיחים לצורך דילול נוף סבוך, כדי להחדיר אור למרכז השיח, לצורך עיצוב, עידוד פריחה וחידוש נוף של שיחים ותיקים.
בני-שיח ורב שנתיים גוזמים לעיצוב, להסרת פריחות, להארכת עונת הפריחה, ולצמיחה עונתית מחודשת.
חד-שנתיים קוטמים לצורך הסתעפות הצמח, להסרת פריחות נבולות ולהארכת עונת הפריחה.
את המטרות של דילול נוף הצמרת, פרישתה או הגבהתה, או הקטנת מעמס הכובד על הגזע, משיגים על ידי גיזום של דילול והסחה.
בגיזום עצים בוגרים, קיימת סכנה ממשית של גרימת קרעים ופצעים בשל כובד הענפים.
כשמנסרים ענף, אורכו ומשקלו מפילים את הענף עוד בטרם הושלם החתך וקורעים בנפילתם חלק מן הקליפה והגזע.
לפיכך יש לגזום ענף של עץ בכמה שלבים, ולכל הפחות בשניים.
בשלב הראשון יוצרים חתך תחתון, 20 - 100 ס"מ מחיבור הענף לגזע (או לענף העבה יותר), עד קרוב למחצית העובי; חתך עליון ייעשה במקום המרוחק 5- 15 ס"מ, תלוי בעובי הענף - ממקום החתך התחתון.
כשנוהגים כך, אמור החתך התחתון למנוע שבר וקריעת הקליפה.
בשלב השני, לאחר הסרת מרבית המשקל, ניתן להסיר את הגדם שנותר בקלות ובמדויק בניסור תחתון ועליון המכוונים זה אל זה, תוך כדי שיד מחזיקה את הגדם כדי שלא יכביד ולא ילחץ על המסור ולא יפול לפני סיום עבודת הניסור.
להבדיל מן העצים אשר להם גזע אחד ועיקר צמיחתם באמירי הענפים, השיחים מגדלים ענפים רבים מאזור צוואר השורש.
עובדה זו מסבירה את תופעת הענפים המזדקנים ומתנוונים בשיח בצד ענפים צעירים הפורצים מצוואר השורש.
בשיחים כמו בעצים, עדיף גיזום של דילול והסחה, כדי לשמור על הצורה הטבעית של נופם.
באמצעות הגיזום מדללים את מספר הענפים/גזעים בשיח, מסירים ענפים מנוונים ובכך מעודדים התחדשות.
אם מעוניינים להרחיב את נופו של השיח - מבצעים גיזום הסחה מעל לעין הפונה החוצה.
קיטום ייעשה בשיחים צעירים, כאשר מעוניינים למלא נוף דליל מדי של השיח או להרבות ענפי פריחה.
לפעמים נאלצים לקטום ענפים אשר מפריעים לנו בחיי היומיום.
גיזום הקצרה מבצעים בשיחי הגדר החיה.
קצב ההתחדשות של השיח מכתיב את תכיפות הגיזום, שמטרתו לשמור על צורת הגדר ועל כיסוי מלא וצפוף של עלווה רעננה.
בגן משתמשים במגוון רחב מאוד של שיחים השונים זה מזה בנופם, בעלוותם, במשך פריחתם, בצבע פרחיהם ובמועדי הפריחה.
הם מקשרים בין הנוף הגבוה של העצים לבין הצמחייה הנמוכה.
גיזום השיחים חייב להתייחס לכל מכלול תכונותיהם.
את שיח הוורד גוזמים בחורף, ממש לפני התעוררות השיח לצמיחה.
הזרועות הפורצות ממקום ההרכבה בונות את הקומה הבסיסית של השיח ורצוי ליצור מהן צורת גביע, כדי שהאור יחדור למרכזו.
בשעת הגיזום בוחרים את מקום החיתוך מעל לעין הפונה החוצה.
בגיזום החורפי בודקים את השיח מכל כיווניו, מסירים קטעים יבשים ואף ענפים שלמים לצורך דילול או כאלה הנראים "עייפים", שאין עליהם אף עין המבטיחה צימוח בריא וחזק.
על פצעי החתכים מורחים משחה שתפקידה לאטום את הפצע מפני חדירה של גורמי מחלות.
במשך הקיץ עוסקים ב"סנטיציה" - שמירה על ניקיון השיח על ידי הסרת הפרחים הנבולים.
הסרה זו אף היא הזדמנות לגיזום קל, עד חצי עמוד הפרח, מעל לעין מתאימה.
בוורדים מטפסים מכוונים את הזרועות הצומחות מן ההרכבה אל מתקן הטיפוס.
בשעת הגיזום נהוג לגזום בדים ובני בדים, לפי הצורך, אך לא את הזרועות, המתעבות עם הזמן והופכות לגזעים.
ורדים שיחיים גדולים בעלי ענפים שרביטיים גוזמים בחורף לצורך סניטציה ועיצוב בלבד, אם הם נטועים במרחב המאפשר להם התפרסות.
לא מבצעים גיזום דרסטי בוורדים בתקופת הקיץ, הדבר עלול לפגוע בהם פגיעה קשה ואף להמיתם.
שיחים שפריחתם מופיעה באביב ובמרוצת הקיץ על ענפים חדשים שצמחו השנה - אותם גוזמים בחורף (למעט שיחים הרגישים לקור, אותם יש לגזום בחלוף סכנת הקור).
יש קבוצת שיחים אותם מגדלים בשל פרותיהם הקישוטיים, בעיקר מיני חבושית ופירקנתה; פרות אלה נשארים זמן רב על השיחים דווקא בעונה מעוטת פריחות והם מושכים אל הגן ציפורים לרוב.
שיחים אלה אין גוזמים ללא צורך, אבל אפשר לעצב אותם לאחר הפריחה בגיזום של דילול ענפים והסחה, וכך גם ניתן לשמור על חלק מפרותיהם לסתיו.
אחת לכמה שנים אפשר לחדש את השיחים על ידי גיזום כל הנוף עד הבסיס.
גביהו יתר על שיחים תדירי ירק אין גוזמים אלא לפי הצורך שלנו, כלומר אם התרחבו או המידה.
שיחי הגדר החיה נגזמים בקיץ בתקופת הצמיחה של השיחים.
כדי לשמור על מופע צפוף, מטופח ומסודר של הגדר, עלינו להקפיד על גיזומה לעיתים מזומנות -2-5 פעמים במשך הקיץ, תלוי בקצב הצמיחה של השיחים ומידת חיוניותם.
כעבור שנים מספר נחשפים הענפים בתחתית הגדר כתוצאה של הצללה עצמית.
אפשר למנוע תופעה זו על ידי גיזום אלכסוני במקצת של - כך יחדור האור לכל קירות הגדר באופן שחלקה העליון יהיה יותר צר מחלקה התחתון חלקיה.
אם בסיס שיחי הגדר חשוף - גוזמים את כל הגדר לגובה של 30-40 ס"מ.
גיזום זה יעורר צימוח של ענפים רבים והגדר תתחדש.
גיזום לחידוש הגדר מבצעים אחת לכמה שנים.
גֵּיחֲזִי הוא דמות מקראית, גיחזי היה נערו של אלישע הנביא ומופיע בכמה מסיפורי אלישע אשר היה עד להם בספר מלכים-ב'.
גיחזי מבוקר מאוד על ידי חז"ל והוא בין היהודים הבודדים שאין להם חלק לעולם הבא.
כאשר אלישע מחפש דרכים לגמול טובה לאישה השונמית שהטיבה עמו, גיחזי מייעץ לו שיברך אותה בבן, ואלישע אכן מברכה בבן וכעבור שנה הבן נולד.
לאחר מספר שנים, הבן נפטר.
הדבר קורה כשהוא הצטרף אל אביו שעסק מלאכת הקציר.
במהלך הקציר הילד מתלונן על כאבי ראש, הוא נלקח אל אימו והוא נפטר על ברכיה בשעת הצוהריים.
האישה משכיבה את הנער על המיטה של אלישע ויוצאת לשלוח לבעלה שישלח לה מיד אחד מן הנערים ואחת מן האתונות כדי לרוץ מיד לנביא.
בתגובה בעלה שואל אותה מדוע היא נחפזת ללכת אל איש האלוהים (אלישע) בטענה שלא חודש ולא שבת, אך היא אינה מתעכבת להסביר לו מדוע אלא נחפזת ללכת עם הנער אל אלישע.
הם מגיעים להר הכרמל שם שוהים אלישע וגיחזי.
כראות הנביא את האישה השונמית הוא מצווה את גיחזי נערו לבדוק את שלומה היא עונה לו ששלום לה ושלום לילד שלה.
השונמית ניגשת אל איש האלוהים אלישע ונופלת לרגליו, גיחזי ניגש להודפה ובתגובה אומר לו איש האלוהים שיניח לה כי היא מרת נפש.
בינתיים גיחזי שם את המשענת על פני הילד כפי שהונחה על ידי אלישע הנביא אך הילד איננו מקיץ לתחייה, וגיחזי שב לאדונו ומספר כי המשימה נכשלה.
אלישע יוצא בגפו לעבר ביתה של השונמית והוא רואה שם את הנער שוכב על מיטתו ומיד החל בביצוע מספר פעולות "וַיָּבֹא, וַיִּסְגֹּר הַדֶּלֶת בְּעַד שְׁנֵיהֶם; וַיִּתְפַּלֵּל, אֶל-יְהוָה.
אלישע ציווה את נערו לקרוא לאישה השונמית לשאת את בנה.
השונמית נרגשת מאוד והיא נופלת לרגליו ומשתחווה ארצה נוטלת את בנה והולכת.
לאחר שאלישע ריפא את נעמן שר צבא ארם מצרעת, מציע נעמן לאלישע מתנות בתמורה, אך אלישע מסרב לקבלן, ונעמן הולך לדרכו.
לאחר שנעמן עוזב רץ גיחזי אחרי נעמן ומשקר לו שאלישע ביקש מעט כסף בשביל שני אנשים עניים שבאו אליו כעת.
נעמן נותן לו מיד שתי כיכרות כסף ושתי חליפות בגדים.
גיחזי חוזר לביתו לשים את הכסף וחוזר לאלישע.
אלישע חושף שבנבואה התגלה לו מעשהו של גיחזי והוא מקלל את גיחזי וזרעו בצרעת, קללה שמתקיימת באותו רגע.
גיחזי, סיפור נפלאותיו של אלישע בפני המלך (ספר מלכים ב', פרק ח')
הוא אף מזהה את האישה אשר אלישע החיה את בנה.
למעשה אין זה סיפור נפרד אלא הפעימה היותר מאוחרת של הסיפור הראשון.
ייתכן שהופעתו של גיחזי מתקיימת לאחר מותו של אלישע (אף כי היא מסופרת לפני כן).
בתקופה בה היה גיחזי נערו של אלישע, הוא היה דוחה את התלמידים החדשים כפי שמובא במסכת סנהדרין: "גיחזי אדם גיבור בתורה היה...
בשעה שהיה אלישע יושב בלימודו היה גיחזי יושב לו על הפתח והתלמידים רואים אותו ואומרים: גיחזי לא נכנס ואנו ניכנס?!
והיה לימודו [של אלישע] נאמר ואיש לא נהנה כלום.
כיוון שנתרחק [גיחזי] מה כתוב?
'ויאמרו בני הנביאים אל אלישע הנה נא המקום אשר אנחנו יושבים שם לפניך צר ממנו' (מלכים-ב ו, א), לא הכיל המקום את התלמידים הרבים שהיו שם.
על פי הגמרא כאשר האישה השונמית באה לפני אלישע להגיד לו על מות בנה, גיחזי פעל באופן מגונה ואחז בדדיה.
על פי המדרש בדרכו אל הנער גיחזי מנסה את המשענת על חיה מתה שמצא בדרך וזו קמה לתחייה (ישנו דיון האם חיה זו הייתה כלב או אריה).
במעשה זה עבר גיחזי על דברי אלישע שהורה לו לא לעצור בדרכו אל הילד, ולכן לא הצליח גיחזי להקים את הילד.
על פי דברי רבי יוחנן בתלמוד, ארבעת המצורעים היושבים בשער שומרון (ספר מלכים ב', פרק ז') הם גיחזי ושלושת בניו.
חז"ל אף לומדים הלכה ממעשי ארבעת המצורעים בהסתמך על כך שגיחזי (למרות שסרח) היה תלמיד חכם.
בהמשך מסופר כי אלישע הלך לדמשק להחזיר את גיחזי בתשובה אך ללא הצלחה.
על פי חז"ל, גיחזי הוא בין האנשים המועטים שאין להם חלק בעולם הבא, מכיוון שחטא והחטיא את הרבים וכך אומרת המשנה: "שלושה מלכים וארבעה הדיוטות אין להם חלק לעולם הבא....וארבעה הדיוטיות בלעם, ודואג, אחיתופל, וגיחזי".