tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביולי היא פרסמה מכתם בלטינית בהשראת ביקור בגנים של אלכסנדר פופ, אשר הוקדש לג'ונסון וזכה לשלושה תרגומים לאנגלית בגיליון הבא, אחד מהם ככל הנראה של ג'ונסון עצמו.
הידידות של קרטר עם ג'ונסון, שבהמשך היה לדמות בולטת בחיי החברה והתרבות בלונדון, נמשכה עד מותו של ג'ונסון, והייתה חשובה להתפתחות היצירה של קרטר.
באוגוסט 1738 קייב הוציא לאור מקבץ של פואמות פרי עיטה, בעילום שם, Poems upon Particular Occasions.
שנה לאחר מכן יצאו לאור שני כרכי התרגום של קרטר מצרפתית ל"בחינה של המסה על האדם מאת מר פופ", מאמר ביקורתי של ז'אן-פייר דה קרוסז על המסה של אלכסנדר פופ.
קרטר הוסיפה ביאורים ומספר הערות ביקורתיות לתרגום.
באותה שנה יצא לאור גם תרגומה מאיטלקית לספר לימוד לנשים על הפילוסופיה של אייזק ניוטון מאת פרנצ'סקו אלגרוטי .
על אף שפרסמה גם את העבודה האחרונה בעילום שם, העובדה שהיא המתרגמת הייתה סוד גלוי.
לאחר שהספר יצא לאור התפרסמו מספר ביקורות משבחות, שגם זיהו את המתרגמת בשמה.
אחת מהן, מאת תומאס בירץ' , שמלכתחילה עודד את קרטר לקחת על עצמה את הפרויקט, אף רמזה על אינטימיות בין המתרגמת למבקר, מה שהסב לקרטר מבוכה רבה.
בירץ' רמז גם בזכרונותיו על רומן בינו לבין קרטר, אך היסטוריונים מטילים ספק באמיתות הדברים.
ג'ודית האוולי משערת שהחיזורים של בירץ' היו הסיבה לעזיבה הנמהרת של קרטר את לונדון.
חזרה לדיל וידידות עם קתרין טלבוט
קרטר חזרה לדיל ביוני 1739. בעשור לאחר מכן היא המשיכה לכתוב פואמות ומכתמים, שמעת לעת התפרסמו במגזין של קייב, אך היא שהתה בעיקר בדיל, שם היא הייתה מבודדת יחסית.
ב-1741 היא ביקרה את חברה ומורה תומאס רייט בלונדון, והוא הכיר לה את המחברת קתרין טלבוט .
בין השתיים התפתחה ידידות רבת שנים וחליפת מכתבים עשירה, שהסתיימה רק עם מותה של טלבוט.
לפי ההיסטוריונית ליליאן פדרמן, בין השתיים הייתה אהבה רומנטית, אך חוקרים אחרים לא מסכימים עם פרשנות זו.
לבקשתה של טלבוט, קרטר הגיעה ללונדון בין נובמבר 1748 לאפריל 1749. במהלך הביקור קיבלה קרטר הצעת נישואים ממכר בשם ג'ון דלטון, אך אביה השאיר בידה את ההחלטה, והיא החליטה לסרב.
בתחילת שנות ה-50 היא הצהירה על כוונתה להישאר רווקה ועצמאית.
לפי סילביה הרקסטרק מאיירס, "נראה שהסרוב של קרטר להתחתן והסתמכותה על ידידות עם נשים נבעו מתפיסתה שנישואים מערבים יחסי כוחות שבהם הגבר שולט באישה, בעוד שידידות עם נשים מערבת מערכת יחסים אמינה יותר בין שוות".
דרך טלבוט הכירה קרטר את תומאס סקר , הבישוף של אוקספורד, ובהמשך הארכיבישוף מקנטרברי.
טלבוט עודדה את קרטר לקחת על עצמה את תרגום יצירותיו של הפילוסוף הסטואי אפיקטטוס, תרגום עליו היא עבדה בשנים 1749–1756. טלבוט וסקר ייעצו לה בנוגע לתרגום.
טלבוט הייתה מודאגת בעיקר מהסתירות בין הגישה הסטואית של אפיקטטוס לבין האמונה הנוצרית, במיוחד בנוגע לחיים שלאחר המוות ולערך המוסרי של התאבדות.
בעידודה, הוסיפה קרטר הערות והקדמה לתרגום, שהדגישו את עליונות הנצרות על פני הסטואיות.
עם זאת, קרטר עצמה לא חששה מסתירות אלה, וטענה ש"הדוקטרינה הסטואית היוותה משמר מצוין מפני הרעה, שעלולה הייתה לבוא מהספקנות של האקדמאים והפירוניסטים, אם לא היו מתנגדים לה".
התרגום יצא לאור בשנת 1758 למנויים, והיה הטקסט הראשון שפרסמה קרטר בשמה.
זה היה התרגום הראשון של אפיקטטוס לאנגלית, ופתחה אותו אודה לקרטר ("אודה בלתי רגילה") מאת הסטר צ'אפון .
בהמשך יצא התרגום בשש מהדורות נוספות.
הביקורות שיבחו את התרגום, וחלקן התמקדו בעובדה שהמתרגמת היא אישה.
בעיתונו של רלף גריפית'ס (ה-Monthly Review), מהראשונים שתמכו בפומבי בהשכלה שווה לנשים, נכתב שהפרסום הוא סימן לכך ש"אם לנשים הייתה גישה ללימודים ליברליים, אם הן היו מורגלות ללימודים ולשיחה מלומדת - בקצרה, אם הייתה להן הזדמנות לשיפור-עצמי שווה לזו שיש לגברים - אין ספק שהן היו מסוגלות לכל הישג אינטקלטואלי".
פעילות לאחר תרגום אפיקטטוס ומותה
התרגום של אפיקטטוס הפך את קרטר לדמות מוכרת בחיים התרבותיים והאינטלקטואלים בלונדון.
אליזבת מונטגיו התרשמה מהתרגום ומהליכותיה של קרטר.
לאחר הפרסום השתיים הפכו לחברות קרובות, וקרטר הייתה לחלק מהרשת החברתית שטוו מונטגיו ואחרות, מעגל הבלוסטוקינג.
בתיווך מונטגיו יצא לאור ספר הפואמות האחרון של קרטר, Poems on Several Occasions ("פואמות לאירועים אחדים").
זה היה הפרסום האחרון מכתביה במהלך חייה.
תרגום כתבי אפיקטטוס הניב הכנסה נאה לקרטר, שבאמצעותה היא קנתה בית בדיל.
אשתו השנייה של אביה נפטרה, והוא שכר חלק מהבית שבנתה לעצמו.
עם זאת, כאישה רווקה ללא הכנסה קבועה היא חיה חיים צנועים.
חבריה סייעו לה לכלכל את ביתה.
בשנת 1763 הצטרפה קרטר למסע של אליזבת מונטגיו ובעלה באירופה.
לאחר שנפטר חברה, לורד באת', נאמניו העניקו לה מענק שנתי של 100 ליש"ט (מאוחר יותר, 150 ליש"ט).
כשבעלה של מונטגיו נפטר היא הייתה למנהלת ובעלת השליטה של עסקי פחם מצליחים, והיא העניקה לקרטר מענק שנתי נוסף של 100 ליש"ט.
כשאביה נפטר בשנת 1774, היא קיבלה ממנו ירושה צנועה.
מלבד קשריה עם נשות מעגל הבלוסטוקינג, המשיכה קרטר להיות בקשר עם ג'ונסון עד מותו, ועיסוקיה כללו חברות בחברה למען ביטול סחר העבדים, שהייתה חלק מהתנועה לביטול העבדות בבריטניה.
בנוסף, פעלה בעבור ארגוני צדקה ולמען עניים.
בשנת 1796 היא חלתה, ומעולם לא הבריאה לחלוטין.
לאחר עשור שבמהלכו מצבה הבריאותי ושמיעתה הידרדרו, נפטרה קרטר בשנת 1806 בלונדון.
אחרי מותה ירש אחיינה את כתביה.
הוא פרסם קבצים של מכתביה, כולל ההתכתבות בינה לבין מונטגיו, ומהדורה מתוקנת של קובץ הפואמות האחרון שפרסמה, לה הוא הוסיף פואמות שלא התפרסמו קודם לכן.
אליזבת קלוד ז'אקה דה לה גר (בשם מלא בצרפתית: Élisabeth-Claude Jacquet de La Guerre; 17 במרץ 1665 – 27 ביוני 1729) הייתה מלחינה ונגנית צ'מבלו צרפתייה.
אליזבת נולדה ב-1665 בצרפת, לאם עם קשרים לבית המלוכה ולאב בונה הרפסיקורדים ונגן עוגב מקצועי.
אליזבת, אחותה ושני אחיה קיבלו חינוך מוזיקלי מינקות וכולם גדלו להיות מוזיקאים מקצועיים.
אליזבת למדה שירה, נגינה בהרפסיקורד, אלתור, ליווי והלחנה, ובגיל 7 הוצגה בפני המלך לואי ה-14 שהתרשם ממנה מאוד.
ילדת הפלא המשיכה ללמוד ולהתאמן עד שבגיל 12 עברה להתגורר בחצר המלך, תחת חסותה של פילגשו, המרקיזה דה מונטספאן, שהמשיכה להשקיע בהשכלתה המוזיקלית.
בגיל 18 קיבלה אליזבת אישור מהמלך לעבור לפריז, ואף קיבלה ממנו פנסיה לכל חייה.
בפריז הכירה את נגן העוגב מארין דה לה גר, והשניים נישאו.
אליזבת החליטה לאחד בין שני שמות המשפחה ועל כן נקראה – אליזבת קלוד ז'אקה-דה לה גר.
אליזבת, שבנעוריה ספגה אופרות נהדרות בחצר המלך, רצתה מאוד לכתוב יצירה בימתית משל עצמה.
היא ידעה שסביר שתספוג ביקורת על עצם הניסיון להלחין יצירה שכזו, בשל היותה אישה, וכדי לצמצם את הנזק, ביקשה מלואי ה-14 להקדיש לו את הבלט-אופרה "לכבוד הניצחון".
ב-1685 עלתה היצירה, וכצפוי ספגה ביקורת קשה.
לאחר הכישלון חזרה להופיע ולהלחין לצ'מבלו.
ב-1694, שנתיים לאחר לידת בנה היחיד, עלתה בפריז האופרה "צפאל ופרוקריס" שהלחינה אליזבת, בוצעה כמה פעמים באותה שנה וירדה מהבמה.
העובדה שהייתה האישה הראשונה בצרפת שהלחינה אופרה לא הרשימה את המבקרים של אז.
רק לקראת שנות האלפיים נשמעו דעות אחרות ואוהדות על האופרה הזו.
חוסר ההצלחה גרם לאליזבת לחזור לחבר קנטטות וקטעים לצ'מבלו, ובמקביל החלה להתעניין בז'אנר החדש שהתפתח באיטליה וכבש את פריז – הסונאטה.
היא הייתה בין הראשונות שהלחינו סונטות בצרפת, ובתקופה בה היה מאבק תרבותי בין הסגנון הצרפתי לאיטלקי, אליזבת לא חששה ושילבה ביצירתה בין שני הסגנונות.
תחילת המאה ה-18 הביאה עמה טרגדיות אישיות לאליזבת.
בהפרש לא רב זה מזה, מתו בנה היחיד (גם הוא מוזיקאי מבטיח), אביה, וכעבור שנתיים גם בעלה.
לאחר הפסקה ארוכה, החלה להתאושש והקיפה את עצמה בחברים בסלון מוזיקלי שפתחה בביתה, ולאט לאט חזרה גם להלחין.
לקראת סוף חייה חיה אליזבת בכנסייה, ונפטרה ב-1729.
אליזבת שרלוטה מפפאלץ הייתה אשתו של גאורג וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ודוכס פרוסיה, ואמו של פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, "הבוחר הגדול".
אליזבת שרלוטה נולדה ב-19 בנובמבר 1597 והייתה בתם של פרידריך הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולואיזה יוליאנה, רוזנת נסאו.
אחיה פרידריך התפרסם בתור הנסיך הבוחר מפפאלץ ו"מלך החורף" של בוהמיה.
בשנת 1616 התחתנה אליזבת שרלוטה עם גאורג וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ממנו נולדו לה שלושה ילדים.
הנישואים נקבעו כדי לאחד שתי שושלות פרוטסטנטיות.
בשנת 1618, הכתרת אחיה על כס המלכות של בוהמיה גרמה למלחמת שלושים השנים.
בן זוגה תואר כאמביוולנטי ופסיבי, אך שרלוטה הבטיחה הגנה לאחיה כאשר ברנדנבורג תתייצב נגד אוסטריה בענייני בוהמיה והאימפריה הרומית הקדושה.
בחצר המלוכה היא העדיפה את המפלגה הפרוטסטנטית נגד המפלגה הפרו-אוסטרית.
היא השפיעה על בנה להזדהות עם המטרה הפרוטסטנטית, והוא הראה חיבה גדולה לאמו, קרובה יותר ממה שהיה מקובל בדרך כלל בעידן זה.
את שנותיה האחרונות בילתה בקרוסן, שם נפטרה ב-26 באפריל 1660.
בשנת 1616 התחתנה אליזבת שרלוטה עם גאורג וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ונולדו להם 3 ילדים:
לואיזה שרלוטה (29 במרץ 1674 – 25 ביולי 1676), התחתנה עם יאקוב קטלר, דוכס קורלנד.
פרידריך וילהלם (28 באפריל 1676 – 5 באפריל 1751), התחתן עם לואיזה הנרייטה מנסאו.
הדוויג סופיה (2 ביולי 1677 – 18 בספטמבר 1677), התחתנה עם וילהלם השישי, רוזן הסן-קאסל.
אליזבת (ליז) רות Ruth, נולדה ב-1950) היא טייסת אמריקאית, והאישה היחידה שטסה במצפה הכוכבים הסטרטוספירי לאסטרונומיה אינפרא-אדום.
היא עובדת במרכז לחקר הטיסה של ארמסטרונג.
היא טסה עבור חיל האוויר של ארצות הברית, מטיסה את בואינג T-43 ואת T-38 טאלון.
רות גדלה במשפחה של אנשי צבא.
היא גדלה בבסיס של חיל הים האמריקאי במדבר מוהאבי.
היא קיבלה השראה להיות טייסת בגלל רופא הילדות שלה, שטס לראות את המטופלים שלהם בבסיסים חיל הים האמריקאי.
רות הצטרפה לחיל ההכשרה של קציני המילואים של חיל האוויר האמריקאי ונבחרה להצטרף לתוכנית הטייס.
היא סיימה תואר במנהל עסקים באוניברסיטת דרום קליפורניה.
בסופו של דבר היא קיבלה תואר שני מהאוניברסיטה האווירונאוטית אמברי-רידל.
לאחר שקיבלה את תפקידה, רות הטיסה את T-38 טאלון ואת בואינג T-43. היא עבדה ביונייטד איירליינס כקצינת טיסה והובילה את תוכניות ההכשרה שלהם.
היא טסה בבואינג 737, בואינג 757, בואינג 767, בואינג 777. היא הצטרפה למצפה הכוכבים הסטרטוספירי לאסטרונומיה אינפרא-אדום (SOFIA) בשנת 2016, שם היא הטייסת היחידה.
היא טסה בגבהים של עד 14 ק"מ, מעל 99% אדי מים.
סופיה הוא המצפה המעופף הגדול ביותר בעולם.
אליזה דשון ג'ונסון הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בסן אנטוניו ספרס.
ג'ונסון החל את קריירת המשחק שלו בקבוצת הכדורסל של מכללת פרנק פיליפס, לאחר שלא קיבל הצעות מקבוצות בכירות יותר.
בשנת 2016 עבר לאוניברסיטת המדינה של מיזורי.
ב-11 בנובמבר 2016 ג'ונסון קלע 20 נקודות והוריד 10 ריבאונדים בניצחון 91–65 על ג'קסונוויל סטייט.
ב-14 בדצמבר 2016 קלע 20 נקודות ורשם 16 ריבאונדים בניצחון קבוצתו 86–76 על אוניברסיטת אוראל רוברטס.
ב-30 בדצמבר ג'ונסון קלע שיא קריירה של 30 נקודות ב-50% קליעה והוסיף 15 ריבאונדים בניצחון 81–75 בהארכה על אינדיאנה סטייט.
ג'ונסון סיים את עונת 2016/2017 עם 17 דאבל דאבלים, כשהוא קלע 20+ נקודות בתשעה משחקים והוריד 10+ ריבאונדים ב-22 משחקים, כולל רצף של עשרה משחקים של 10+ ריבאונדים.
היו לו גם שני משחקים של 20+ ריבאונדים ומשחק אחד של שלושים נקודות.
בתום העונה הוא הציג את מועמדותו לדראפט 2017 ב-NBA, ואף זומן לאימון אישי בבוסטון סלטיקס, אך לבסוף בחר לשחק עונה נוספת באוניברסיטה, והציג את מועמדותו מחדש בדראפט 2018 ב-NBA.
בדראפט, שנערך ב-21 ביוני 2018, נבחר ג'ונסון בבחירה ה-50 על ידי אינדיאנה פייסרס.
הוא הצטרף לסגל הקבוצה לקראת ליגת הקיץ של ה-NBA, וערך את הופעת הבכורה שלו בטורניר ב-26 ביולי, כשקלע 15 נקודות והוסיף 4 ריבאונדים ו-2 אסיסטים ב-16 דקות משחק נגד יוסטון רוקטס.
בסך הכל שיחק ג'ונסון ארבעה משחקים בטורניר, בהם העמיד ממוצעים של 12.4 נקודות, 8.6 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים ב-23 דקות למשחק.
ב-17 ביולי 2018 חתם על חוזה מובטח לשנתיים בפייסרס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NBA ב-19 באוקטובר 2018, כששיחק ארבע דקות וקלע שתי נקודות בהפסד קבוצתו 101–118 למילווקי באקס.
ב-27 באוקטובר נשלח ג'ונסון לפורט ויין מאד אנטס, שלוחתהּ של הפייסרס בליגת הפיתוח של ה-NBA ונותר בה עד לתום העונה עם גיחות קצרות לקבוצה הבכירה.
בתום העונה ג'ונסון רשם ממוצעים של 18.8 נקודות למשחק, 13.5 ריבאונדים, 3.3 אסיסטים ו-1.4 חסימות למשחק בליגת הפיתוח.
קיבל ג'ונסון יותר קרדיט בפייסרס, קלע 7 נקודות והוסיף 11 ריבאונדים ב-25 דקות בניצחון 135–134 על אטלנטה הוקס.
ב-14 באוגוסט 2020 רשם שיא קריירה ב-NBA של 11 נקודות ו-17 ריבאונדים בניצחון קבוצתו 109–92 על מיאמי היט.
ב-27 בינואר 2021 חתם בראפטורס 905 מליגת הפיתוח.
ב-15 משחקיו בקבוצה העמיד ג'ונסון ממוצעים של 16.6 נקודות, 13.3 ריבאונדים, 4.2 אסיסטים ו-1.3 חטיפות ב-32.1 דקות למשחק.
ב-22 במרץ 2021 חתם על חוזה ל-10 ימים בברוקלין נטס.
ב-24 במרץ, בהופעת הבכורה שלו עם הנטס, רשם שיא קריירה של 23 נקודות והוסיף 15 ריבאונדים בהפסד קבוצתו 88–118 ליוטה ג'אז.
ב-1 באפריל הוחתם על חוזה נוסף ל-10 ימים.
ב-11 באפריל חתם על חוזה לשלוש עונות בקבוצה.
ב-29 באפריל רשם דאבל דאבל עם 20 נקודות ושיא קריירה של 21 ריבאונדים בניצחון 130–113 על אינדיאנה פייסרס.
ב-3 בספטמבר 2021 שוחרר מהקבוצה.
ב-8 בספטמבר 2021 חתם בשיקגו בולס.
ב-26 בדצמבר שוחרר מהקבוצה, לאחר שב-16 משחקים העמיד ממוצעים של 1.8 נקודות ו-2.3 ריבאונדים ב-7.6 דקות למשחק.
ב-28 בדצמבר 2021 חתם על חוזה ל-10 ימים בוושינגטון ויזארדס.
ב-2 במרץ 2022 חתם על חוזה ל-10 ימים בניו אורלינס פליקנס, ובתום החוזה חתם על חוזה זהה נוסף בקבוצה.
ב-16 באוגוסט 2022 חתם על חוזה לעונה אחת בסן אנטוניו ספרס.
אליזבת קני הייתה אחות אוסטרלית שפעלה לאורך השנים בעיקר באוסטרליה, אנגליה וארצות הברית.
פועלה העיקרי היה מציאת טיפול אלטרנטיבי לפוליו, הנקרא "מתודת קני" (מכונה גם "טיפול קני").
שיטות הטיפול נועדו לעזור לחולי פוליו בעזרת חבילות חום ופעילות גופנית קפדנית.
בעבר, מדענים רבים דחו את שיטות טיפולה של קני כיוון שלמתודה לא היה בסיס רפואי מוכח, אך שיטות הטיפול של קני מהוות את הבסיס של שיטות פיזיותרפיה רבות.
על מאמציה של קני לשכנע את עולם המדע ולהפיץ את המתודה שלה, מדבר הסרט "" שיצא בשנת 1946.
אליזבת קני נולדה בוריאלדה, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה.
אביה היה מהגר אירי שעסק בחקלאות ובא ממשפחה ממעמד סוציו אקונומי נמוך, ולכן היא קיבלה חינוך פורמלי מוגבל בבתי ספר יסודיים בניו סאות' ויילס ובקווינסלנד.
למרות זאת, היא הייתה ילדה סקרנית מאוד שאהבה לקרוא והתעניינה בעיקר ברפואה ובגוף האדם.
קני מעולם לא למדה רפואה ולא הוסמכה כאחות.
למרות זאת, ובעזרת עידודו של המנתח אניאס מקדונל שטיפל פעם בזרועה השבורה, החליטה קני להתנדב בבית החולים גיירה בניו סאות' ויילס שם צברה ידע כאחות.
בשנת 1910, קני ניהלה מרפאה עצמאית מבית המשפחה ובנוסף גם נסעה אל בתי מטופליה על מנת לתת להם עזרה עד הבית שסיפקה ללא תשלום.
בעת שירותיה כאחות עצמאית, קני טיפלה בחולים במחלת הפוליו בפעם הראשונה בעזרת תזת מטלית חמה, בעצתו של אניאס מקדונל.
בשנת 1913 קני פתחה בית חולים קטן בקליפטון, אך מכרה אותו לאחר שנתיים בלבד.
לאחר סגירת בית החולים, קני הייתה נחושה להצטרף לשירות הסיעודי של צבא אוסטרליה (Australian Army Nursing Service, או בקיצור AANS) ולשם כך עברה לאנגליה.
למרות שרק אחיות מוסמכות יכלו להצטרף לשירות הסיעודי, קני הצטרפה לסיעוד בין השאר בגלל מכתב המלצה שמקדונל רשם לה.
שם שירתה במלחמת העולם הראשונה כאחות צוות על ספינות חיילים ועזרה להחזיר חיילים פצועים בחזרה לאוסטרליה.
על שירותה במלחמה קני קיבלה את התואר "sister" (אחות ראשית).
לאחר המלחמה, קני עבדה בבית החולים הצבאי אנוגרה, אך שוחררה מעבודתה שם בשנת 1919 בעקבות מחלה.
לאחר מכן חזרה לנובי והמשיכה את עבודתה כאחות עצמאית.
בשנת 1927 היא רשמה פטנט על האלונקה "סילביה" שנועדה לצמצם זעזוע אצל החיילים הפצועים.
בשנת 1932 פתחה קני מרפאה בטאונסוויל.
אמנם, לאחר ששמעו על שיטותיה אנשי מקצוע רבים נהיו גלויים יותר עם ביקורת על השיטות שלה, שהיו שונות מאוד משיטות הטיפול המקובלות.
למרות זאת, הממשלה בחרה שכן לאשר את פתיחת המרפאות של קני.
בסוף שנות השלושים, חזרה קני לאוסטרליה וגילתה שהתמיכה בשיטתה דעכה ולכן היא נאלצה לסגור את המרפאות האוסטרליות שלה.
ב-1940 קני הצליחה לקבל אישור ממשלת קווינסלנד לטוס לארצות הברית, שם הצליחה לקבל מקום בבית החולים הכללי של מיניאפוליס לתרגול שלה.
ב-1942, היא פתחה את מכון האחות קני במיניאפוליס, ושיטת קני זכתה להערכה רבה.
קני הפכה לאחת הנשים הנערצות ביותר באמריקה בתקופתה וקיבלה תוארי כבוד רבים.
פוליו, ידועה גם כשיתוק תינוקות, היא מחלה הגורמת לעייפות שרירים ולעוויתות בגפיים וגורמת לחלק ממטופליה כאב רב.
מתודת קני היא שיטת טיפול בחולי פוליו שמשתמשת בחום על מנת להקל על כאב המטופלים.
השיטה כוללת גם פעילות גופנית קפדנית.
כשקני נתקלה לראשונה בחולים, בעודה עובדת כאחות עצמאית, על בסיס המלצה של מקדונל, היא החליטה להשתמש בחום כאמצעי לשיכוך כאבים.
לאחר שגילתה שחום יבש הפחית את הכאב אצל מטופלים, היא ניסתה חום לח.
היא הניחה רצועות בד לחות חמות על האזורים הפגועים, דבר זה הפחית את הכאב אצל חלק מהמטופלים.
ניסיונות אלו הם הבסיס לשיטת קני, מאוחר יותר נוספו לשיטה טיפולים פיזיקליים כגון כיפוף מפרקים לצורך שיקום.
הטיפול הוחל לראשונה בבית החולים של קני בקליפטון, עוד כשלא כללה פעילות גופנית, והטיפולים כללו בעיקר מטליות לחות חמות או אמבטיות חמות.
בנוסף, לשיטתה כלל לא היו הוכחות מדעיות.
לאחר שנכשלה להפיץ את השיטה באנגליה קני חזרה לאוסטרליה, אולם גם שם היא לא הצליחה להפיץ את השיטה ואפילו נאלצה לסגור את המרפאות שפתחה באוסטרליה.
אך בשנת 1940 קני הצליחה לקבל אישור לתרגל את השיטה שלה על קבוצת חולים קטנה בארצות הברית.
וב-1942, היא פתחה את מכון האחות קני במיניאפוליס.
השיטה המשיכה לתפוס תאוצה וקני הייתה אחד הנשים המוערצות בארצות הברית באותה התקופה.
אך למרות הצלחתה הרבה בארצות הברית, מאמציה זכו ברובם להתעלמות מצד הקהילה הרפואית האוסטרלית.
מאוחר יותר, שיטת קני זכתה לתשומת לב מועטה, בעיקר בגלל חיסוני הפוליו.
אליזה הרץ פון למל הייתה פילנתרופית נדבנית אוסטרית לבית משפחת למל, ילידת פראג.
שם הוכתרה לחברת כבוד בקהילה היהודית.
נולדה לסוחר שמעון אדלר למל.
היא זכתה לחינוך מכובד, למדה שפות מודרניות, וביניהן גם את השפה הצ'כית, אשר רכשתה מואצלב הנקה .
היא עסקה בלימודים מדעיים, בעיקר בתחום הבוטניקה, וכן התעמקה במוזיקה ובציור.
בתחום הציור הייתה תלמידתו של המאסטר פיפנהאגן , שהנחה אותה בדרכה האמנותית.
נישאה לבעלה הירש עלקן (Heinrich Eduard Herz).
ביתה בפראג היה מרכז אינטלקטואלי, עם זאת, עם מותו של בעלה בשנת 1850, היא עברה לווינה.
בעקבות השפעתו של אלברט כהן, ששב מארץ ישראל ונשא נאום נרגש בבית הכנסת הגדול בווינה על מצבם של יהודי ארץ ישראל, הקימה בשנת 1856 לזכר אביה את בית מקלט לילדים יתומים בירושלים, בעיקר לילדים יהודים, אך התקבלו בו גם כמה ילדים נוצרים ומוסלמים.
לודוויג אוגוסט פרנקל, הוזמן על ידה לארגן אותו וניהל אותו והיה המייסד הראשון של בית הספר למל בשכונת זיכרון משה בירושלים.
ובחוזה שערך עם קהילת הספרדים בירושלים, התנה בשם אליזה כי יוזכרה נשמת אביה בהשכבה בימים טובים וביום הכיפורים בכל ארבעת בתי הכנסת של הקהילה.
מלבד קרן נכבדה זו, תרמה האישה האצילה בעבר סכומים משמעותיים נוספים, וביניהם: 6000 פלורינים להבטחת המשך פעילותה של מעון הילדים היהודי בפראג, שניצב בפני סכנת סגירה; 1000 פלורינים לבניית בית מעון הילדים היהודי בווינה; ו-4000 פלורינים לבית החולים לילדים "קיסרית מריה אנה" בווינה.
זאת, בנוסף לתרומות שהעניקה ברוחב לב בכל הזדמנות למטרות צדקה ולקידום מוסדות הומניטריים.
אליזה הרץ נפטרה בווינה ביום ז' באב תרכ"ח ונקברה בבית הקברות היהודי בוורינג.
ב-1941, בשל כוונת השלטון הנאצי להרוס את בית הקברות, הועברו שרידיה ממקום קבורתה המקורי, עם קברים נוספים מבית הקברות, והיא נטמנה מחדש בחלקה היהודית החדשה בבית הקברות המרכזי בווינה.
מוד אליזבת קי הייתה פוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת וירג'יניה המערבית בשנים 1951–1965. היא האישה הראשונה שנבחרה לקונגרס האמריקאי מטעם וירג'יניה המערבית.
מוד אליזבת קי נולדה בשם מוד אליזבת סימפקינס ברדפורד שבווירג'יניה בשנת 1895. היא הייתה אחת מ-11 ילדיהם של ג'ון ג'סי וייד סימפקינס וקורה פרנץ' הול.
שני הוריה החזיקו בעמדות שמרניות נוקשות, וכבר בגיל צעיר החלה לערער על האידאולוגיה הפוליטית עליה התחנכה.
היא דחתה את אמונתם הבפטיסטית האדוקה של הוריה, והמירה את השתייכותה אל הכנסייה הקתולית.
לאחר שעברה עם משפחתה לרואנוק שבווירג'יניה, החלה ללמוד שם במכללה הלאומית לעסקים שבעיר.
בסביבות 1916 עבדה קי כמזכירה במשרד העסקים של רואנוק טיימס, ואחר כך כרשמת בית משפט עבור משרד עורכי דין מקומי.
לאחר נישואים ראשונים כושלים עם עובד הרכבת ג'יימס אלן פרייז'ר, נישאה לג'ון קי , שהיה עורך דינו של פרייז'ר בגירושיו מאליזבת.
היא, קי ושני ילדיה מנישואיה הקודמים עברו לבלופילד בווירג'יניה המערבית.
ג'ון קי נבחר לראשונה אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של וירג'יניה המערבית ב-1932, ורעייתו הועסקה בלשכתו כמזכירה מנהלית עד למותו ב-1951. אליזבת קי נבחרה למלא את מקומו של בעלה המנוח בבחירות מיוחדות, ובבחירות 1952 נבחרה לתקופת כהונה מלאה.
קי נבחרה מאז לשש תקופות כהונה נוספות וכהונתה נמשכה עד לראשית ינואר 1965.
לג'ון קי היה בקונגרס מוניטין של דמוקרט פרוגרסיבי-ליברלי, ואליזבת דבקה בדפוס הצבעה זה.
לאורך 14 שנותיה בקונגרס הייתה קי חברה בוועדה לענייני חיילים משוחררים, ובשיא פעילותה שם ישבה בראש ועדת המשנה לענייני בתי חולים לחיילים משוחררים.
היא הייתה תומכת נחרצת במדיניות החוץ של ארצות הברית בעניין המלחמה הקרה; קי סיירה בשבע ממדינות אמריקה הדרומית ב-1952. היא הצביעה בעד הרחבת תוכנית מרשל לשיקום אירופה, ותמכה בהצעות חוק שהקציבו 4.4 מיליארד דולר אמריקני לסיוע הומניטרי.
קי ייצגה את המחוז השני בגודל ייצור הפחם בארצות הברית, וכפועל יוצא הייתה לתומכת מרכזית בתעשיית הפחם האמריקאית.
מכרות הפחם בווירג'יניה המערבית היוו כשליש מהתפוקה הלאומית עד 1957, אך התעשייה דעכה בעקבות תחרות בייבוא דלקים ממדינות זרות.
קי התנגדה לייבוא גז טבעי מקנדה ומזוט מאמריקה הדרומית.
קי מיאנה לתחום על המניפסט הדרומי ב-1956 והצביעה בעד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית, אך נמנעה בהצבעה על חוק זכויות האזרח של 1964.
בבחירות 1964 לא התמודדה קי לתקופת כהונה נוספת, וכהונתה תמה בראשית 1965. בנה ג'יימס נבחרה להחליפה בבית הנבחרים.
היא פרשה לגמלאות בבלופילד שבווירג'יניה המערבית, שם נפטרה בפברואר 1975.
אליזבת שומאן הייתה זמרת סופרן לירי גרמניה, ששרה באופרה, אופרטה, אורטוריה ולידר.
היא השאירה אחריה מורשת נכבדה של הקלטות.
שומאן נולדה במרזבורג ולמדה לקראת קריירה של שירה בברלין ובדרזדן.
הופעתה הראשונה על הבמה הייתה בהמבורג בשנת 1909. הקריירה הראשונית שלה החלה בתפקידי משרתות קלילים, והתרחבה לתפקידי סופרן לירי, בעיקר, אי-אילו תפקידי קולורטורה, ואפילו כמה תפקידים של סופרן דרמטי.
היא נשארה באופרה הממלכתית של המבורג עד 1919, וכן הופיעה בעונת 1914–1915 במטרופוליטן אופרה בניו יורק.
בין השנים 1919 ל-1938 הייתה שומאן כוכבת האופרה של וינה.
תפקידה המפורסם ביותר היה של סופי באביר הוורד של ריכרד שטראוס, אבל היא הצטיינה במוצרט, בתפקידי פאמינה בחליל הקסם, צרלינה בדון ג'ובאני, בלונדה בחטיפה מן ההרמון וסוזנה בנישואי פיגארו.
על אף הקריירה האופראית המזהירה שלה, הצטיינה שומאן בשירת לידר.
לוטה להמן, שהייתה במובנים רבים יריבתה, חלקה לה כבוד באמרה, ששומאן מייצגת אולי את סגנון השירה הטהור ביותר של ליד גרמני.
הפקת קולה, שלא היה עוצמתי במיוחד, הייתה מעולה ואפשרה לה להמשיך במתן רסיטלים הרבה מעבר לגיל הפרישה של זמרות רבות.
דבר זה ניכר ביותר בביצוע שלה ל"Du bist die Ruh" של שוברט, הדורש יציבות ונקיון צליל מעבר לאלה של זמרים רבים.
טכניקה זו עמדה לה בביצוע תפקידי אופרה דרמטיים כגון "אביר הוורד" השימוש הזהיר שלה בוויברטו, שנשמר תמיד מחיספוס, שיווה לשירתה נפח ותהודה.
המנצח קרל אלווין היה בעלה השני מ-1920 עד 1938. בשנה זו היגרה לניו יורק, שם חיה עד מותה ב-23 באפריל 1952, בגיל 64. בשנות מלחמת העולם השנייה הופיעה ברסיטלים אבל בעיקר לימדה פיתוח קול, באופן פרטי ובמכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה.
אחת מתלמידולתיה בקרטיס הייתה הסופרן פלורנס קרק.
אחרי המלחמה הופיעה ברסיטלים רבים באירופה, וזכתה להצלחה רבה בשיבה לאנגליה.
שומאן הייתה אמנית אהובה ביותר, בשל חיוניותה, האלגנטיות שלה ויופיה.
היא עמדה בקשרים קרובים עם ריכרד שטראוס, אוטו קלמפרר, לוטה להמן, ברונו ולטר, וילהלם פורטוונגלר ועוד מוזיקאים מובילים במחצית הראשונה של המאה ה-20
אליזבת רוזנטל (נולדה ב-29 באפריל 1956) רופאה ועיתונאית אמריקאית שעבודתה הביאה תשומת לב ניכרת למורכבות של מערכת הבריאות בארצות הברית.
רוזנטל הייתה בעבר בעלת טור בעיתון הניו יורק טיימס אשר התמקד בתחום הבריאות.
רוזנטל זכתה לפרסום רב במיוחד בזכות ספרה משנת 2017 "An American Sickness" הבוחן כיצד הפרטיקטות של מערכת הבריאות האמריקנית תורמות לעלויות הגבוהות הכרוכות בקבלת טיפולים רפואיים בארצות הברית ובסיכון חייהם של המטופלים, ואשר בו העלתה גם את הטענה שהתמריצים הכספיים הם השורש של הבעיות במערכת הבריאות האמריקאית.
רוזנטל משמשת כיום כעורכת הראשית של ארגון החדשות ללא מטרות רווח Kaiser Health News אשר ממוקד במדיניות של שירותי הבריאות.
רוזנטל סיימה את לימודיה באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1978 עם תואר ראשון בהיסטוריה וביולוגיה.
בשנת 1980 רוזנטל סיימה את לימודיה באוניברסיטת קיימברידג' עם תואר M.A באנגלית.
בשנת 1986 היא סיימה את לימודיה בבית הספר לרפואה בהרווארד עם תואר שני.
לאחר לימודי הרפואה רונטל השלימה התמחות בבית החולים ניו יורק-קורנל ועבדה בהמשך במשרה חלקית במחלקת המיון בבית החולים במשך חמש שנים.
היא המשיכה לאחר מכן לעסוק ברפואה עד שנת 1994.
בשנת 1994 רוזנטל החלה לעבוד כעיתונאית כאשר היא הפכה לכתבת במערכת עיתון הניו יורק טיימס.
בין השנים 1997 עד 2003 רוזנטל שימשה ככתבת של העיתון בבייג'ינג כאשר באותה התקופה היא כתבה על מגוון נושאים, כולל בריאות הציבור וסוגיות סביבתיות שונות בסין.
בהמשך רוזנטל עברה לאירופה והתמקדה בנושאי בריאות הציבור וסוגיות סביבתיות שונות באירופה.
ב-2008 חזרה לניו יורק והתמקדה בנושאי בריאות הציבור וסוגיות סביבתיות שונות בכל רחבי העולם.
משנת 2012 רוזנטל עסקה בהרחבה בחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה (הידוע בעיקר בשם "אובמה-קֶר") ובאתגרים העיקריים שעומדים בפני מערכת הבריאות האמריקאית.
בשנת 2017 רוזנטל הפכה לעורכת הראשית של ארגון החדשות ללא מטרות רווח Kaiser Health News אשר ממוקד במדיניות של שירותי הבריאות.
רוזנטל מתגוררת הן בעיר ניו יורק והן בוושינגטון די.סי.
אליזבת שימן הייתה גנטיקאית גרמנייה, חוקרת צמחים מתורבתים ולוחמת בתנועת ההתנגדות ברייך השלישי.
אליזבת שימן נולדה בוויליאנדי שבאסטוניה, שהייתה אז חלק מממשלת ליבוניה באימפריה הרוסית.
אביה היה ההיסטוריון תאודור שימן.
היא הייתה חלק מהדור הראשון של נשים בגרמניה שהורשו ללמוד ולפתח קריירה אקדמית עצמאית, אם כי בתחילה בהיקף מוגבל.
היא למדה בסמינר למורים ושהתה מספר שנים בפריז ללימודי שפה.
לאחר מכן עבדה מספר שנים כמורה בבית ספר לבנות.
בשנת 1908 החלה ללמוד באוניברסיטת ברלין, ובשנת 1912 קיבלה תואר דוקטור על עבודה בנושא מוטציות בפטריית Aspergillus niger, בהנחיית ארווין באואר.
בין השנים 1914–1931 הייתה עוזרת בכירה במכון לגנטיקה של האוניברסיטה החקלאית של ברלין, בראשותו של באואר.
בשנת 1924 השלימה את ההביליטציה שלה עם עבודה על גנטיקת שעורה חורפית וקיצית.
כמרצה באוניברסיטה החקלאית, לימדה על מדעי הזרעים וביולוגיה של הרבייה, אך תחום המחקר העיקרי שלה היה היסטוריית הצמחים המתורבתים.
משנת 1931 ועד 1943 עבדה כחוקרת אורחת במכון הבוטני בברלין-דאהלם, ובתקופה זו התעניינה במחקר ארכאולוגי על חקלאות קדומה.
ספרה Entstehung der Kulturplanzen ("מקור הצמחים המתורבתים") פורסם בשנת 1932 והפך לחיבור מרכזי בתחום זה, והעניק לה הכרה בינלאומית.
בשנת 1943 פרסמה מאמר מחקרי נוסף בשם זה בכתב העת Ergebnisse der Biologie.
בשנת 1931 גם הפכה לחברת סגל באוניברסיטת ברלין.
שימן הביעה בגלוי התנגדות למדיניות הגזע של המשטר הנאצי ולדרוויניזם הפסאודו-מדעי שלו, כמו גם לרדיפת היהודים ולביטול השיטה הרב-מפלגתית.
בשל כך הסתבכה עם השלטון, ובשנת 1940, בעקבות הלשנה ומחלוקת על משרתה, נשלל ממנה רישיון ההוראה האקדמי הביליטציה.
בשנת 1943 מונתה לנהל מחלקה להיסטוריית הגידולים החקלאיים במכון קייזר וילהלם לחקר הצמחים המתורבתים, שנוסד זה עתה בווינה.
לאחר המלחמה, בשנת 1946, קיבלה משרת פרופסור באוניברסיטה המחודשת של ברלין, ולימדה שם גנטיקה והיסטוריית הצומח עד 1949. מחקרה נמשך בתנאים מאולתרים.
בשנת 1948 שולבה מחלקתה במסגרת האוניברסיטה הגרמנית למחקר (Deutsche Forschungshochschule), אך לאחר פירוקה בשנת 1953 ניהלה את המחלקה כמרכז מחקר עצמאי של אגודת מקס פלאנק עד פרישתה בשנת 1956, אז פורקה המחלקה.
בשנת 1946 היו שש נשים פרופסוריות באוניברסיטת ברלין מתוך 300 אנשי סגל: שימן, הפילוסופית ליזלוטה ריכטר, חוקרת השפות הסלביות מרגרטה וולטנר, והרופאות אוגוסטה הופמן, אליזבת נאו ואלזה קנקה.
עד 1951, כולן מלבד ריכטר אולצו לעזוב מסיבות פוליטיות.
שימן זכתה במספר פרסים על הישגיה המדעיים.
בשנת 1953 הייתה לאישה הראשונה שהתקבלה כחברת מחקר באגודת מקס פלאנק מאז 1945. בשנת 1945 קיבלה את צלב הכבוד (דרגת קצין) של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
באותה שנה הפכה לחברת כבוד בחברה הבוטנית של צרפת, ובשנת 1956 חברה באקדמיה לאופולדינה.
בשנת 1959 העניקה לה לאופולדינה את מדליית דרווין, והייתה האישה היחידה מתוך 18 מדענים שקיבלו את הפרס.
בשנת 1962 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה הטכנית של ברלין, והייתה האישה הראשונה שזכתה בכבוד זה.
בשנת 2003 נקרא על שמה רחוב ברובע פלקנברג בברלין: Elisabeth-Schiemann-Straße.
שימן הביעה תמיכה פומבית בנרדפים על ידי המשטר הנאצי.
היא הייתה חלק מרשת נשים שתמכו בפעילי התנגדות, ביניהן אליזבת שמיץ.
יחד עם אחותה גרטרוד, הייתה חברה בכנסייה המתוודה בברלין - דאהלם .
היא פנתה לכמרים ושרים בכנסייה בבקשה שישמיעו קול נחרץ יותר נגד המשטר הנאצי, ולשרים בממשלה במחאה על רדיפת היהודים.
היא סייעה לאחיות ולרי ואנדריאה וולפשטיין להימנע מגירוש, והגנה על עמיתים יהודים בכנסים מדעיים.
שימן הייתה מיודדת עם הפיזיקאית ליזה מייטנר, שנמלטה מגרמניה ביולי 1938. השתיים ניהלו תכתובת ממושכת ורבת שנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה התגלעו ביניהן חילוקי דעות באשר למניעי המשטר הנאצי, היעדר ההתנגדות הרחבה לו, ודרכי ההתמודדות עם העבר.
ב-16 בדצמבר 2014 הכיר יד ושם באליזבת שימן כחסידת אומות העולם על פועלה להצלת יהודים בתקופת השואה.
אליזבת שימאן נפטרה בברלין ונקברה בבית הקברות של הכנסייה הכפרית בדאהלם, קהילה שבה הייתה חברה פעילה.
לעיתים המחזיקים בתפישה אליטיסטית סבורים כי ייחודה של קבוצת האליטה עשויה להעיד על היותה היחידה הכשירה להחליט ולשלוט צריך להקנות לה זכויות יתר או סמכות מיוחדת, שאינן צריכות לעמוד לבחינה או ערעור על-ידי הרוב שאינו נמנה עם האליטה.
גישה רכה יותר של אליטיזם, "מיקרו-אליטיזם", גורסת שחבריה ראויים למעמד גבוה יותר מקבוצות אחרות, אך מכירה בכך שגם לקבוצות האחרות יש זכות שדעותיו ושאיפותיו יזכו ביחס מסוים.
ניתן להבחין בתשעה סוגים עיקריים של אליטיזם:
אליטיזם אריסטוקרטי: אליטיזם הטוען כי זכויות היתר והסמכויות מגיעים לקבוצה מסוימת בגלל שושלת או תוארי סמכות שהוענקו לה.
אליטיזם מריטוקרטי: אליטיזם הטוען כי זכויות היתר והסמכויות מגיעים לקבוצה מסוימת בגלל כשרונה בתחום מסוים או הכשרה שעברה.
אליטיזם טכנוקרטי: אליטיזם הטוען כי זכויות היתר והסמכויות מגיעים לקבוצה מסוימת בגלל הימנותה עם הפקידות הגבוהה והחזקתה בעמדות כוח.
אליטיזם פלוטוקרטי: אליטיזם הטוען כי זכויות היתר והסמכויות מגיעים לקבוצה מסוימת בגלל החזקתה בעושר רב.
אליטיזם קולוניאלי: אליטיזם הטוען כי זכויות היתר קיימות מכוח הזרוע, או מכוח ההחזקה דה-פקטו.
אליטיזם טרנסנדנטי: אליטיזם הטוען כי זכויות היתר קיימות מפאת סיבה נשגבת ולעיתים אי-רציונלית.
אליטיזם דתי: אליטיזם הטוען כי זכויות היתר והסמכויות מגיעים לקבוצה מסוימת בגלל סיבה, מעמד או ייחוס דתיים.
אליטיזם הטוען כי זכויות היתר זכויות היתר והסמכויות מגיעים לקבוצה מסוימת בגלל מוצאה או גזעה.
חברים באליטה מאופיינים לרוב ברמה גבוהה של כבוד, סמכות, השפעה או כוח, כגון פוליטית, צבאית, עושר, חברות בקליקות ובחוגים חברתיים נחשקים, קרבת דם לחברים אחרים באליטה, טעם טוב, תכונות נאצלות, ורמה גבוהה של הכשרה או כישורים בתחומים שנקבעו כחשובים ונחשקים כמו בתחום האקדמי, גינונים והליכות, או ספורט.
כל התכונות הללו נחשבות למאפיינות אדם הראוי להיות חבר באליטה, אך הן מבוססות גם על המתווה האופייני למי שכבר חברים באליטה.
לדוגמה, החברות במועדון יוקרתי יכולה להיחשב מאפיין של בן אליטה, אך הגדרה זו מבוססת על כך שישנם רבים באליטה הקיימת החברים במועדון זה.
במילים אחרות, המשך שלטונה של האליטה וזכויות היתר שלה מנומקים באופן מעגלי, על בסיס עצמם.
ניסוח אחר: זכויות היתר מוצדקות באמצעות קיומן או מאפיינים הנובעים מקיומן.
הצדקה מעגלית לקיום זכויות היתר של האליטה היא אחד הכלים החשובים להבטחת המשכיותה והישרדותה.
היא מאפשרת לפסול טיעונים כנגד זכויות היתר של האליטה באמצעות הצבעה על העובדה שהטוען אינו נמנה עם האליטה, ומשום כך אינו רשאי להביע טיעונים, או שאין לטיעוניו משקל.
לדוגמה, כאשר אדם שאינו חבר בפקולטה או באוניברסיטה מעלה טיעון כלשהו בתחום שבו לחברים באוניברסיטאות יש טענה לזכות יתר, טיעוניו ייפסלו משום שאינו נמנה עם האליטה האוניברסיטאית.
במטבע דומה, יפסול האריסטוקרט טיעונים של אדם בעל מבטא המעיד על כך שאינו נמנה עם האריסטוקרטיה.
בשני המקרים, לא הרעיון או הטענה נבחנים, אלא המשמיע אותם, כיוון שהאליטיזם גורס כי עצם ההשמעה או ההתייחסות הרצינית לרעיונות של מי שאינו בן האליטה היא אסורה.
כלי אחר באמצעותו מנסה האליטה להבטיח את מעמדה הוא באמצעות יצירת "מסלול מכשולים" מורכב בדרך להצטרפות לאליטה.
מסלול המכשולים מאופיין בכך שהוא נמשך לאורך זמן (בין תחילת הניסיון להצטרף לאליטה וההצטרפות אליה בפועל) וכרוך בקשיים, כך שלא כל אדם מסוגל לעמוד בו.
מטרת מסלול המכשולים היא לכפות על המועמד את אימוץ ערכי האליטה והתפישות האליטיסטיות שלה, להעצים את האינטרס המושקע של מי שהתקבל כחבר באליטה להגן עליה מפני מצטרפים חדשים (להגן על הגילדה), ולהאדיר את שמה של האליטה בעיני מי שאינו נמנה עמה, ובפי מי שכן נמנה עמה.
האדרה זו חשובה במיוחד, מאחר שאליטה שהחברות בה אינה נחשקת אינה יכולה להיחשב אליטה, גם לא בעיני חבריה.
בתחום הסוציולוגיה פותחו מספר גישות תאורטיות הגורסות כי גם בממשלות הדמוקרטיות היום שולטות "אליטות עוצמה" הפועלות לקידום ענייניהן, כאשר לכלל האזרחים מוענקת זכות השתתפות בהליך דמוקרטי, אך אין להם השפעה של ממש על התהליכים במדינה.
סי רייט מילס, לדוגמה, טען כי בארצות הברית בשנות החמישים הייתה החברה "ליברלית" ופתוחה בעיני הציבור, אך למעשה נשלטה על ידי קבוצות כוח כמו הצבא והתעשייה.
רוברט מיכלס טען (1911) כי הארגון הפורמלי של בירוקרטיות, כפי שאופייני למשטרים דמוקרטיים-טכנוקרטיים, מוביל באופן בלתי נמנע להיווצרות אוליגרכיה, קבוצה קטנה הפועלת למען תועלת עצמה המחזיקה ומנציחה את החזקתה בעמדות כוח וסמכות.
גאיטנו מוסקה, כקודמיו, סבור כי היווצרות אליטה כזו היא בלתי נמנעת וכי ההיסטוריה היא פשוט תיאור רצף של אליטות ותמיד יתקיים מצב בו קבוצת מיעוט שולטת על הרבים.
וילפרדו פארטו ב-Trattato di Sociologia Generale שלו משנת 1916 טען כי השלטון מסור בידיהם של "שועלים" ו"אריות" המתחלפים ביניהם בשלטון באופן מחזורי.
רוב התאוריות הללו מבוססות על תפישות הרואות את החברה לא כאיגוד של פרטים אלא כאסופה של יחידות קולקטיביות או "מעמדות" המובחנות באופן כלשהו זו מזו, שכל חבריהן שותפים לשאיפות מסוימות ובעלי אינטרסים אחידים או דומים מסוימים.
תפישות אלו היו קרובות מאוד לתפישות המרקסיזם והפשיזם (ואכן, מוסקה, מיכלס ורייט היו בעלי תפישות מרקסיסטיות או פשיסטיות).
בסוציולוגיה אֵלִיטָה (מצרפתית: élite (במלרע), נבחרים; על פי האקדמיה ללשון העברית: עִלִּית) היא קבוצת אנשים מצומצמת בחברה, אשר זוכה ליחס מועדף על פני יתר הקבוצות בחברה, מחזיקה בעוצמה חברתית המאפשרת לה שליטה או השפעה מכריעה על החברה או על חלקים ממנה.
ההמון, לעומת האליטה, מהווה מספרית את רוב החברה ואינו מאורגן, נעדר עוצמה ומגויס מלמעלה על ידי האליטות.
מאפייניה הייחודיים של קבוצת האליטה מזכים אותה ביחס מועדף על פני יתר החברה, בין מאפיינים אלו נמנים: מעמד חברתי, מעמד כלכלי, מוצא אתני, בעלות על משאבים, כישורים ותפקידים מיוחדים.
למרות עוצמתה, האליטה זקוקה לתמיכה מההמון.
קיומה ומעמדה של אליטה בחברה תלוי בשלושה גורמים עיקריים:
תפישה עצמית: חברי אליטה מחזיקים וחייבים להחזיק תמיד בתפישה עצמית אליטיסטית (בעברית: עִילִיתָנִית), שלפיה מעמדם המועדף מוצדק בגלל כישורים עודפים שלהם לבצע החלטות או לקיים שליטה בתחומים מסוימים.
תפישה עצמית זו, בהגדרה, חייבת להיות תמיד כוזבת ומיוסדת על הגישה המועדפת של האליטה למשאבים מוערכים.
גישה למשאבים מוערכים: התפישה העצמית של חברי האליטה מבוססת תמיד על העובדה שיש לקבוצה גישה נוחה יותר למשאבים או תכונות הזוכים להערכה מצד כל או רוב החברים בחברה.
משאבים ותכונות אלו עשויים להיות כל דבר המבחין בין חברים בחברה: מוצא, תכונות פיזיות, מין, אמונה, חינוך, מזון, הון, מקום מגורים, וכן הלאה.
משאבים ותכונות שאינם מצויים בחסר – היינו, כאלו הזמינים או היכולים להיות זמינים בכמות מספקת לכל החברים בחברה – אינם משאבים מוערכים.
לדוגמה, עור שחור לא יהווה תכונה מוערכת בשבט בקונגו; ושיער בלונדיני לא יקנה מעמד אליטה לבעליו בנורווגיה.
אישור כללי: כדי שאליטה תתקיים, כל או רוב החברים בחברה חייבים להעריך את המשאבים והתכונות שבחסר באופן דומה לזה של האליטה.
לדוגמה, נערה גבוהה תזכה למעמד אליטה בכיתה רק אם אין שפע של נערות גבוהות אחרות (חסר) וכאשר תכונת הגובה בנערות נחשבת אצל שאר בני הכיתה כתכונה נחשקת ורצויה.
חברות נוצרות ומתקיימות כדי לסייע לפרטים שבתוכן להשיג גישה קלה ונוחה יותר למשאבים שבחסר.
בזכות עליונות מסוימת, בכוח, מבנה פיזי, תבונה, עורמה, מיקום פיזי או תכונות אחרות, מצליחה קבוצה מסוימת בחברה לרכוש לה גישה נוחה יותר משל אחרות למשאבים בחסר.
בחברות פשוטות, שמספר חבריהן קטן או שאין בהן חלוקה מורכבת של עבודה, יתרון גישה זה אינו מאריך ימים, בדרך כלל.
בחברות גדולות יותר, שמקום מושבן קבוע ושיש בהן חלוקה מורכבת של עבודה, מצליחה לרוב קבוצה מסוימת בתוך האוכלוסייה להפוך את יתרון הגישה הנוחה יותר למשאבים בחסר לקבוע ואף להורישו מדור לדור בתוכה.
כדי לשמר את האבחנה בין הקבוצות השונות באוכלוסייה לתועלתה, יוצרת אליטת קבע מוסדות חברתיים שמטרתם לשמר את עליונותה לאורך זמן.
מוסדות חברתיים אלו עשויים להיות דת, מסורת, חינוך, משפט, וכדומה והם מכוונים לשמר את האליטה הקיימת, ולהנציח את יתרונותיה באופן שיהיה תלוי פחות בנגישות למשאבים.
שימור האליטה הקיימת מתבצע במיוחד באמצעות מוסדות משפט, מסורת ודת.
אלו קובעים כי הנגישות המועדפת של האליטה למקורות מעוגנת בחוקים או בצווים אלוהיים, שאדם אינו יכול לשנותם.
החוקים והצווים האלוהיים נועדו לשמש חסמים פיזיים ומוסכמתיים למעבר של אדם שאינו נמנה עם האליטה אל האליטה.
מעבר כזה אינו רצוי לאליטה מהסיבה הפשוטה שכל מצטרף חדש מדלל את יתרון הגישה המועדפת למשאבים ממנו היא נהנית.
כך, לדוגמה, טוענות אליטות אצולה כי יתרון הגישה שלהן (לדוגמה, הון כספי או קרקע) מבוסס על קביעות החוק או הדת או על מסורת מתמשכת.
במילים אחרות, הטענה היא כי הגישה המועדפת מוצדקת בכך שהיא קיימת.
אם לאדם מסוים יש מעמד אליטה, זו גם ההצדקה העיקרית למעמד האליטה שלו.
הנצחת האליטה מתבצעת באמצעות מוסדות מסורת ודת, אך בעיקר באמצעות חינוך.
לחינוך האליטה שלוש מטרות עיקריות: האחת היא להעניק לגם לדור הבא של האליטה יתרון גישה כפי שהיה לקודמו; השנייה היא לאפשר לבני האליטה לזהות זה את זה על נקלה, כדי שיוכלו להעניק יתרונות זה לזה; השלישית, להוות חסם יעיל בפני חדירת אנשים או קבוצות שאינם מבני האליטה אל הקבוצה השלטת.
הענקת יתרונות לדור הבא של האליטה דורשת לימוד מיומנויות שתהיה בהן תועלת לבני האליטה בניהול ובשליטה בקבוצות אחרות בחברה.
דרישה זו אינה קיימת כדי לקיים את הצורך בזיהוי הדדי של בני אליטה והצבת חסמי הצטרפות אליה.
לכן, כולל חינוכה של האליטה לימוד מיומנויות רבות שאין בהן תועלת לצורך גישה למשאבים, אך הקושי שבלימודן מציב חסם עקיף בפני המבקשים להצטרף לאליטה, משום שהוא מציב דרישה נוספת לגישה למשאבים.
לדוגמה, לימוד משפטים בלטינית אינו מקנה יתרון מהותי לבני אליטה, אך הזמן והכסף הנדרשים מאחרים ללימודם דורש החזקה בהון שאינו נגיש למי שאינם בני האליטה.
ישנם כמה מאפיינים מובהקים, המשותפים לכל או לרוב האליטות הקבועות הנוצרות בחברות אנושיות.
בעלות על קרקע והון: כמעט כל אליטה בהיסטוריה האנושית החזיקה או מחזיקה בקרקע ובמיוחד בכסף רב.
כסף זה מאפשר לאליטה ליהנות מיתרונות פיזיים (אוכל, נוחות, בידור, וכו'), להעניק חינוך יקר לבניה ולרכוש סממני מעמד מיוחדים, שאין בהם תועלת לבעלי האליטה, אך מהווים חסם יעיל בפני מצטרפים חדשים אליה.
שונות פיזית: פעמים רבות בני האליטה שייכים מבחינה גזעית או שבטית לקבוצה החברתית שבה הם שולטים.
לעיתים, ישנם יתרונות זעירים שהאליטה מדגישה אותם כמבחינים חשובים.
מקרה נפוץ יותר הוא טענה כוזבת ליתרון, במיוחד בהדגשת היות בני האליטה יפים, גבוהים, נקיים, וכו' ביחס לאחרים.
יתרון זה מיוסד לרוב על נגישות מועדפת נוכחית למשאבים.
לדוגמה, אוכל טוב יניב אנשים גבוהים וחזקים יותר מבחינה פיזית, ובתקופות בהן הנגישות למזון הייתה בחסר משמעותי, נחשב השומן למסמל שיוך לאליטה.
בתקופות אחרות, כמו בדורנו, היכולת להימנע מצריכת מזון שמן והשקעה בהימנעות מאכילה וטיפוח הגוף נחשבת למאפיין אליטיסטי.
לעיתים נפוצות פחות, ישנו שוני גזעי או אחר ממשי בין האליטה לקבוצות אחרות באוכלוסייה, אך כאשר הוא קיים הוא מהווה חסם יעיל במיוחד להצטרפות לאליטה.
מוצא: כמעט כל קבוצות האליטה טענו, בצדק או שלא בצדק, כי מוצאן מבני אליטה אחרים.
לטענה זו נלוותה תמיד גם טענת המשנה כי מוצאו של אדם מבן אליטה מהווה הצדקה להיות אותו אדם בן אליטה גם כן.
לרוב, טענה זו אינה מקובלת על שאר בני החברה כשלעצמה, אם אינה נתמכת באמצעות טיעונים אחרים או גישה מועדפת למשאבים.
לדוגמה, בן אצולה ארמני המהגר בלא רכוש כלשהו לספרד לא יזכה ככל הנראה למעמד אליטה במקום החדש.
חינוך שונה: רוב קבוצות האליטה לאורך הדורות הפרידו בצורה חדה בין החינוך המוענק לבני האליטה לחינוך המוענק לאנשים אחרים.
ההפרדה בחינוך הייתה לרוב פיזית (בתי ספר אחרים).
החינוך במוסדות שונים נועד כדי לאפשר לבני האליטה להכיר זה את זה וכדי לקבל חינוך שיקנה להם שוֹנוּת ביחס למי שאינם בני האליטה.
לדוגמה, אליטות לאורך הדורות זכו להדרכה בנגינה, משחק או ציור, כאשר עיקר תועלתם של אלו היא בהבחנה בין בני האליטה לאחרים.
שפה והתנהגות: פעמים רבות מאופיינות קבוצות אליטה ביכולתן לדבר שפות שאינן נהוגות אצל רוב בני החברה.
ברוסיה הצארית דיברה האליטה צרפתית.
באנגליה תחת בית פלנטגנט דיברה האליטה בצרפתית נורמנית, בווייטנאם דיברה האליטה צרפתית ואילו במצרים התלמאית דיברה האליטה יוונית.
מאפיין נפוץ אפילו יותר הוא השימוש באופן מסוים בשפת המקום, הנקבע כשימוש ה"נכון" בשפה.
לרוב, מאופיינת האליטה גם באופני התנהגות שנועדו להבחינה מקבוצות אחרות.
במיוחד, מפתחת האליטה קוד התנהגותי ייחודי שמטרתו להבחין במהירות בין מי ששייכים לאליטה ומי שאינם שייכים לה.
דת: לעיתים, מחזיקה האליטה בסוג שונה במקצת של דת מזו המקובלת על שאר החברים בחברה, או שנפוצה בתוכה החברות בכתות סודיות שאינן פתוחות בפני מי שאינם בני האליטה.
לרוב, מוגדרת האמונה השונה כמאפיינת אליטה רק כל עוד האמונה הייחודית או הכת אינן פתוחות בפני שאר החברים בחברה.
כאשר היא פתוחה לקהלים רחבים יותר, היא מאבדת לרוב את הייחוד האליטיסטי שלה.
האליטה התקשורתית היא למעשה מהאליטות החזקות ביותר בחברות מודרניות.
היא ממלאת תפקיד פעיל בהשפעה על המדינה להבטיח את האינטרסים שלה, ומחדירה את קולה לתהליכי קביעת המדיניות, וקובעת את סדר היום התקשורתי שבתורו מכתיב את סדר היום הציבורי.
מצד אחד היא מעצימה נושאים וסוגיות שנראים לה ועונים על האינטרסים שלה, ומצד שני היא מעלימה נושאים שלא מתאימים לאג'נדה שלה.
עם עלייתו של הנאו-ליברליזם, במדינות שונות בעולם מנסה אליטת התקשורת לעודד מדיניות שתצמצם את הפעילות של שידור ציבורי ואף תסגור אותו כליל.
מדיניות כזו תקטין את התחרות בפניה ניצבת תקשורת מסחרית.
ריבוי ערוצי שידור מסחריים המתמחים בתכנים וקהלי יעד שונים מחריף את התחרות על הצופים ובכך פוגע בקיומו של השידור הציבורי.
שנית, תאגידים כלכליים, אוליגרכים וטייקונים (אילי הון) אינם זקוקים לשידור הציבורי, כי הוא עלול לחסום את הקשר בין עיתון-שלטון-הון.
שלישית, השידור הפרטי רודף הרייטינג עשוי להיראות כיעיל יותר בהבטחת חשיפה לציבור רחב יותר.
כיום פלטפורמות אינטרנט שולטות במרחבים שבתוכם מתבטא כוח בין אם זה פוליטי, כלכלי, תרבותי או חברתי.
נחיצות שירות האינטרנט שפלטפורמות אלו מספקות מעניקה לאליטות המפעילות פלטפורמות אינטרנט כוח רב.
כוחן של אליטות התקשורת המקוונות מתבטא ביכולתן להשפיע על פעילותם של פוליטיקאים באמצעות השעייה או חסימה מלאה של חשבונות פוליטיקאים.
לדוגמה, בישראל אנשי ימין טוענים שפייסבוק היא חברה של אנשי שמאל שפועלת נגדם ורק מחפשת דרכים להשתיק אותם.
פעילי שמאל, מנגד, מאמינים שפייסבוק מתכוונת להגבילם ולפגוע בחופש הביטוי שלהם.
בחברות מודרניות שונות התפתחה לעיתים הגדרת אליטה כוזבת, המבקשת לעגן את ההבדל בין קבוצת האליטה לקבוצות אחרות בנימוקים אובייקטיביים, כביכול.
כך, לדוגמה, טענו קבוצות דתיות שונות שאחזו באמונה הקלוויניסטית כי האליטה מונה "קדושים" שהם אנשים שנבחרו מראש על-ידי האל (פרדסטינציה).
דוגמה אחרת היא האידאולוגיה הגזענית של הנאצים, שטענה כי אנשים ממוצא ארי הם אליטה, משום שהם נהנים מעליונות גזעית על פני גזעים אחרים; וקבוצות שונות טענו וטוענות לעקרון מריטוקרטי, לפיו השלטון צריך להיות מסור בידי אנשים בעלי כישרון רב בתחום מסוים.
אליטות אלו כוזבות בדרך כלל משום שאינן עומדות בתנאי היסוד של אליטה: הן טוענות כי התפישה העצמית שלהן מיוסדת על טעמים אובייקטיביים (ולא כוזבים או סובייקטיביים בהגדרה, כנדרש); אין להן בהכרח גישה מועדפת למשאבים; ואין לטענת העליונות שלהן בדרך כלל הכרה כללית מצד רוב האוכלוסייה.
חמור מכל אלו, פעמים רבות הקבוצה המוגדרת כאליטה רחבה מאוד, הכניסה אליה פשוטה והיכולת להבחין בין חברי האליטה לאחרים מוגבלת עד מאוד.
אָלִיטֵרַצְיָה (בעברית: הִשָּׁנוּת צְלִילִים) היא אמצעי ספרותי לשוני אמנותי קדום, המאופיין בחזרה על צליל, או על צירוף של צלילים, במספר מילים קרובות.
הצליל החוזר הוא בדרך-כלל עיצור או מספר עיצורים בתחילת המילה.
האליטרציה שימשה בשירה הקדומה עוד טרם החריזה והמשקל, ולאותן מטרות: להקל על זכירת הנאמר ולגרום הנאה אמנותית לשונית.
בשירה האנגלו-סקסית הקדומה הייתה האליטרציה שיטה קבועה ששימשה כיסוד מבני המארגן את השורות.
אליטרציה נפוצה מאוד גם בשירת המקרא.
אליטרציה יכולה להיות גם חזרה על צלילים שאינם מופיעים דווקא בתחילת המילה.
לדוגמה, הפסוק "אמת מארץ תצמח וצדק משמים נשקף" (תהילים, פ"ה; האותיות המודגשות הן העיצורים החוזרים), או הצירופים המילוליים בשירים, כגון "נשימת שמייך", "רחש חשדות ודבר אשם" (שיר משמר), ו"עוד אבוא אל ספך בשפתיים כבות" (עוד אבוא אל סיפך), המופיעים בשירי נתן אלתרמן.
בשיר "Mother Nature's Son" של הביטלס מופיעה אליטרציה של העיצורים השיניים S ו-Z:
חזרה על צלילים בתחילת הברות קרובות ("קניתי קורקבן") נחשבת גם היא לאליטרציה.
הצורה הנפוצה ביותר של אליטרציה היא חזרה על הצליל הראשון במילים סמוכות, בדרך כלל כדי ליצור הדגשה, או לחזק את הקשר בתוך סדרת המילים.
הצהרתו הידועה של יוליוס קיסר, "אוּאֶנִי, אוּאִידִי, אוּאִיקִי" (u̯eni u̯idi u̯iki) היא דוגמה קלאסית לאליטרציה מסוג זה.
חזרה על צירוף צלילים בתיבות קרובות נחשבת גם היא אליטרציה.
במונולוג שבשיר "לונדון", המבוסס על דבריה של בלה מן המחזה "אורזי מזוודות", מופיעה אליטרציה ארכנית של צלילי השי"ן והלמ"ד: "לא שיש לי אשליות בקשר ללונדון, לונדון לא מחכה לי, גם שם אהיה לבד".
בספרות העברית ניתן למצוא צירופים רבים בתנ"ך:
בשתי מילים: "חן וחסד", "דת ודין", "שוד ושבר", "תהו ובהו" (בראשית), "בוקה ומבוקה ומבלקה" (נחום).
אליטליה (באיטלקית: Alitalia) הייתה חברת התעופה הלאומית של איטליה.
החברה נחשבה לחלק משותפות סקאיי טים.
שמה הוא הלחם של המילה ali (באיטלקית: "כנפיים") עם שם המדינה איטליה.
החברה נוסדה בשנת 1946 והחלה בטיסות סדירות בשנת 1947. בשנת 1957 התאחדה החברה עם חברת לאי שפעלה גם היא מרומא.
בנובמבר 2003 זיעזעה החברה את השוק האיטלקי כאשר הודיעה על כוונתה לקיצוצים משמעותיים, ובהם פיטורים של 2,700 עובדים, במהלך שלוש שנים, כחלק מארגון כלכלי מחודש, לקראת מיזוג אפשרי עם אייר פראנס הצרפתית ו-KLM ההולנדית.
בספטמבר 2004 נקלעה החברה לקשיים הכלכליים המשמעותיים ביותר בתולדותיה, כאשר לפי דברי ההנהלה לא היה באפשרות החברה לשלם משכורות ל-5,000 מעובדיה.
החברה קיבלה סיוע משמעותי בהלוואות מממשלת איטליה.
במשך שנתיים התנהלו מגעים עם מספר חברות תעופה במטרה למכור את אליטליה אך אלה לא צלחו.
באוגוסט 2008 פשטה החברה רגל.
מיד לאחר הליך פשיטת הרגל העניקה ממשלת איטליה לתאגיד הבנקאי האיטלקי אינטסה-סאו פאולו מנדט לגייס קבוצת משקיעים איטלקיים במטרה לרכוש את חברת התעופה ולהפריט אותה תוך שמירתה כחברה איטלקית.
קבוצת משקיעים זו הקימה את תאגיד CAI - Compagnia Aerea Italiana במטרה לרכוש ולהפעיל את אליטליה תחת הנהלתם ובעלותם.
עם תום הליך פשיטת הרגל, הודיע באופן רשמי תאגיד CAI כי בכוונתו לרכוש את אליטליה.
בספטמבר אישרה ממשלת איטליה את המכירה בסכום שעמד של כ-1.2 מיליארד אירו שמחצית ממנו יועד לתשלום חובות אליטליה על ידי CAI.
משקיע מרכזי בקבוצת המשקיעים שהקימה את CAI היה קרלו טוטו, הבעלים של חברת התעופה האיטלקית השנייה בגודלה אייר ואן, שבמסגרת הסכם הרכישה סיכם עם ממשלת איטליה על מיזוג אייר ואן עם אליטליה.
מיד לאחר המכירה החלו חברות התעופה לופטהנזה ואייר פראנס-KLM במגעים עם CAI במטרה לרכוש חלק ממניות אליטליה ובסופו של דבר נקנו 25% מהמניות על ידי אייר פראנס-KLM.
החברה החדשה החלה לפעול ב-13 בינואר 2009.
ביולי 2010 הכריזו אליטליה, אייר פראנס-KLM ודלתא איירליינס על ברית משותפת בתחום הטיסות הטרנס-אטלנטיות, המאפשרת לארבע החברות להפעיל במשותף כ-250 טיסות טרנס-אטלנטיות מדי יום דרך בסיסי הפעולה המרכזיים שלהן ברומא, פריז, אמסטרדם ואטלנטה תוך שיתוף פעולה הדוק בין החברות.
ביוני 2014 פורסם כי חברת התעופה מאבו דאבי איתיחאד איירווייז, מתכננת לרכוש 49% ממניות אליטליה.
ב-23 בפברואר 2011 הודיעה אליטליה, בשיתוף הרשות האיטלקית לתעופה אזרחית, על יצירת עלון הוראות בטיחות בטיסה, ראשון מסוגו בעולם, הכתוב בכתב ברייל ומציג דמויות תבליט תלת־ממדיות.
עלון זה יכנס לשימוש בכל טיסות החברה לטובת נוסעיה העיוורים.
ב-2 במאי 2017 הודיעה החברה על פשיטת רגל.
זו הפעם השנייה בעשור האחרון שבה החברה נקלעה להליך המשפטי, שבא להגן עליה בפני נושיה ובמטרה לאושש את פעילותה.
עובדי החברה דחו תוכנית קיצוצים נרחבת בהיקף כולל של כ־2 מיליארד יורו שגיבשה ההנהלה בהצבעה שנערכה ב-2 במאי בקרב העובדים.
במהלך אוגוסט 2021 הודיעה החברה לארגון התעופה הלאומי על הפסקת פעילות החברה החל מחודש ספטמבר של אותה שנה.
בהתאם להודעה זאת, הפסיקה החברה את מכירת הכרטיסים העתידית וסגרה את מוקד ההזמנות שלה באיטליה וברחבי אירופה.
מרבית צי המטוסים נמצא בבעלות פרטית של החברה אך חלק מצי המטוסים לא שולם במלואו לבואינג.
חברת אייר פראנס הגישה בקשה לרכישת חלק ממטוסי הבואינג רחבי הגוף אך טרם התקבלה החלטה בנושא.
החברה סיימה את פעילותה ב-15 באוקטובר 2021.
חברת ITA הפכה לחברת הדגל הלאומית של איטליה.
בשנת 2010 הציגה אליטליה שינוי במבנה מחלקות הנסיעה, אשר כיום מחולקות לארבעה:
מניפיקה (Magnifica) - מחלקת העסקים בטיסות בין יבשתיות המבוצעות על ידי מטוסי ה-777, 767 ו-A330. מחלקה זו ממותגת ברמת הביניים שמעל למחלקת העסקים ומתחת למחלקה הראשונה של חברות מתחרות.
אוטימה (Ottima) - מחלקת העסקים בטיסות לטווח קצר/בינוני המבוצעות במטוסי A319/A320/A321.
קלאסיקה פלוס (Classica plus) - מחלקת תיירים פרימיום הקיימת בטיסות המופעלות על ידי צי מטוסי ה-A330 וה-777.
קלאסיקה (Classica) - מחלקת התיירים הקיימת בכל טיסות החברה ובה רמת השירות נקבעת על פי אורך הטיסה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הפעילה החברה שלוש טיסות שבועיות בין ישראל ואיטליה, כשאחת מהן ביצעה עצירת ביניים באתונה.
בשנת 1960 החלה החברה לספק אוכל כשר לנוסעיה לפי דרישה, לאחר שהייתה החברה היחידה שפעלה בישראל שלא סיפקה אוכל כשר.
בתחילת שנת 1961 הייתה החברה לראשונה שהפעילה טיסה סדירה מישראל בשבת.
בשנת 1962 קיימה החברה חמש טיסות שבועיות בין ישראל ואיטליה.
בשנת 1964 הוגדל מספר הטיסות השבועיות לשבע.
נכון לפברואר 2020 הפעילה החברה 4 טיסות יומיות בקו בין נמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י ברומא לנמל התעופה בן-גוריון, וטיסה יומית עונתית לנמל התעופה הבינלאומי אתונה-אלפתריוס וניזלוס.
במהלך שש טיסות של חברת אליטליה אירעו חטיפות.
אנטוניו פרנסיסקו ליסבואה (בפורטוגזית: Antônio Francisco Lisboa, 29 באוגוסט 1730 או 1738 – 18 בנובמבר 1814), הידוע בכינוי אׇלֶייזׇ'דִינְיִוֹ (Aleijadinho, מילולית: נכה קטן), פסל ואדריכל ברזילאי.
נחשב לפסל ואמן הרוקוקו הגדול בברזיל בכל הזמנים.
אלייז'דיניו נולד בעיר וילה-ריקה, הקרויה כיום אורו פרטו, במדינת מינאס ז'ראיס שבברזיל, כבן לא-חוקי של נגר פורטוגלי שהיגר לברזיל ושפחתו.
אביו של אלייז'דיניו עבד כנגר וכן עסק בתכנון כאדריכל, ממנו למד אלייז'דיניו את אמנויות הפיסול והאדריכלות.
כאשר התחתן, עבר ליסבואה הצעיר להתגורר עם משפחתו החדשה.
תוך זמן קצר הפך לאדריכל ידוע, ובנוסף גילף בעץ ופיסל בסטיאטיט.
בשנות ה-40 לחייו החל גופו לעבור תהליך של עיוות, כנראה כתוצאה מצרעת או עגבת.
בשנת 1766, אחרי מות אביו, תכנן, ביצע וגילף בכנסיית סן פרנסיסקו דה אסיס באורו פרטו.
החל משנת 1796 גילף על עץ ארז 66 דמויות בגודל טבעי המתארות את הפסיון של ישו בסגנון הרוקוקו.
הדמויות נצבעו בידי מנואל דה קושטה אטאידה ופרנסיסקו שאבייר קרניירו, והן ניצבות בשש קפלות בחצר בזיליקת בום ז'זוס דה מטוזיניוס בעיר קונגוניאס.
בין השנים 1800 -1805 פיסל אלייז'דיניו שנים-עשר נביאים בחצר הבזיליקה.
כאשר נותר בלי אצבעות, המשיך לפסל בעזרת קשירת הפטיש לאמה שלו.
גם רגליו נקטעו והוא נישא על ידי עבדיו.
אי דיוקים בשם אביו בתעודת הלידה וברישום שנת לידתו של אלייז'דיניו (לפי תעודת הפטירה היה בן 76 בשנת 1814, כך ששנת לידתו הייתה 1738 במקום 1730) הולידו ספקות לגבי עצם קיומו.
אחת הטענות הקשורות לחשד מצביעה על שלטונו של ז'טוליו ורגאס, דיקטטור ונשיא ברזיל, ככזה שהיה מעוניין ליצור דמות לאומית שהיא גם מולאט, וכן של בעל מוגבלות המסוגל להתגבר על קשיי מחלתו באמצעות יצירתיותו.
אליזה קורנה (צרפתית : Alizé Cornet; נולדה ב-22 בינואר 1990) היא טניסאית עבר מקצוענית מצרפת.
היא זכתה בשישה תוארי יחידים ושלושה תוארי זוגות בסבב ה-WTA, וכן בשלושה תוארי יחידים ושלושה תוארי זוגות בסבב הטניס של ITF.
ב-27 באפריל 2024, קורנה הודיעה על כוונתה לפרוש מטניס מקצועני לאחר אליפות צרפת הפתוחה 2024.
בשנת 2004 החלה קורנה לשחק בכמה טורנירים בסבב ה-ITF במולדתה צרפת.
ב-2005 ערכה קורנה את הופעת הבכורה שלה ברולאן גרוס.
היא הצליחה להעפיל לסיבוב השני ובו הפסידה למדורגת שלישית בטורניר אמלי מורסמו.
במקביל המשיכה קורנה לשחק בטורנירי ITF.
ב-2006 שיחקה קורנה לראשונה באליפות אוסטרליה הפתוחה והפסידה בסיבוב הראשון לאייקו נקמורה.
ברולאן גרוס העפילה קורנה שוב לסיבוב השני ובו הפסידה לטטיאנה גארבין.
בנוסף זכתה קורנה בשני התארים הראשונים בקריירה שלה, שניהם בטורנירים מסבב ה-ITF.
הראשון היה בבארי (על סך 25,000 דולרים) והשני היה בפדובה (גם כן על סך 25,000 דולרים).
2007 מהווה את שנת הפריצה של קורנה.
זו השנה הראשונה אותה סיימה קורנה בתוך רשימת מאה הטניסאיות הטובות בעולם.
הישגי השיא של קורנה בשנה זו היו הגעה לשלב רבע הגמר בשני טורנירים מסבב ה-WTA, באקפולקו (שם החלה קורנה את דרכה במוקדמות) ובפאס.
בנוסף שיחקה קורנה לראשונה בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם.