tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זהו ההישג הגדול ביותר שאליו יכול להגיע מועדון כדורסל אירופי בעונה אחת.
12 מועדונים אירופים זכו בכתר המשולש עד היום.
חלקם הגיעו להישג זה מספר פעמים, כך שמספר הזכיות הכולל הוא 22.
ב-2001 היו שתי אלופות אירופה: מכבי תל אביב, שזכתה בסופרוליג של פיב"א אירופה וקינדר בולוניה, שזכתה ביורוליג של יול"ב.
שארונאס יאסיקביצ'יוס הוא השחקן היחידי בהיסטוריה שזכה בתואר המשולש 5 פעמים.
דירוגמועדוןכתרים משולשים 1 מכבי תל אביב 6 2 ריאל מדריד 3 3 איניס וארזה 2 - ספליט 2 - פנאתינאיקוס 2 6 ציבונה זאגרב 1 - אולימפיה מילאנו 1 - פרטיזן בלגרד 1 - אולימפיאקוס פיראוס 1 - וירטוס בולוניה 1 - ברצלונה 1 - צסק"א מוסקבה 1
מדינהשם הליגה הבכירה כתריםמשולשים ליגת העל 6 סרייה א' 4 הליגה היוגוסלבית 4 ליגת ה-ACB 4 איי 1 אתניקי 3 הסופרליג הרוסית 1
בענף האופניים, כתר משולש הוא מושג המתייחס לרוכב המנצח באליפות העולם, בג'ירו ד'איטליה ובטור דה פראנס באותה העונה.
זהו ההישג הגדול ביותר שאליו יכול להגיע רוכב אופניים מקצועי בעונה אחת.
שלושה רוכבים בלבד זכו להישג זה: אדי מרקס הבלגי בשנת 1974, סטפן רוץ' האירי בשנת 1987 וטאדיי פוגאצ'אר ב-2024.
עקב הקושי הרב ושכיחותו הנמוכה של ההישג, קיימים הישגים משולשים נוספים הזוכים לשם זה בענף האופניים: ניצחון בכל שלושת הגרנד טורס (טור דה פראנס, וואלטה אספניה וג'ירו ד'איטליה) לאורך כל הקריירה (שכן אף רוכב לא ניצח מעולם בשלושתם בשנה אחת); או ניצחון באליפות העולם וכן בשניים מתוך הגרנד טורס.
הקושי הרב הטמון בהישג זה, פרט לעובדה שמרוצי הגרנד טורס מפרכים, טמון בכך שיש שוני מהותי בין התחרויות: גרנד טור הוא מרוץ ארוך (בן שלושה שבועות), בעוד שאליפות העולם היא מרוץ חד-יומי, מהיר מאוד ועתיר רוכבים המתמחים במרוצים מסוג זה.
הקרונה הנורווגית (בנורווגית: Norsk krone) היא ההילך החוקי של ממלכת נורווגיה מאז 1875. פירוש המילה קרונה הוא "כתר".
הקרונה החליפה את הספיסנדלר בשער המרה של 4 קרונה לספיסנדלר אחד.
עם השנים ניסתה נורווגיה למנוע שינויים קיצוניים בשווי הקרונה ביחס לדולר וללירה שטרלינג.
בדצמבר 1992, הבנק המרכזי של נורווגיה זנח את מערכת שער החליפין הקבוע לטובת שערי חליפין צפים עקב הספקולציות הכבדות נגד המטבע הנורווגי בתחילת שנות ה-90, אשר גרמו לבנק המרכזי הנורווגי בסביבות שתי מיליארד קרונות ברכישות הגנתיות של ה-NOK באמצעות שימוש ברזרבות מט"ח לפרק זמן קצר יחסית.
במהלך השנים פסק השימוש במטבעות הארה (øre), כשהאחרון שבהם, 50 ארה, יצא מהמחזור ב-1 במאי 2012.
הקרונה היה המטבע ה-13 הנסחר ביותר בעולם לפי ערך באפריל 2010.
הקרונה הנורווגית מקובלת באופן לא רשמי גם בחנויות רבות בשוודיה ובפינלנד הקרובות לגבול הנורווגי, וגם בחנויות מסוימות בנמלי המעבורות הדניות הירטשאלס ופרדריקסהאבן.
הנורווגים הוציאו 14.1 מיליארד NOK על קניות בגבול ב-2015.
נורווגיה איננה שייכת לאיחוד האירופאי ולכן גם לא שייכת לגוש מטבע האירו.
יחד עם איסלנד, שווייץ וליכטנשטיין היא משתייכת לאיגוד הסחר החופשי האירופי שלכל אחת מחברותיו מטבע עצמאי.
(מ"מ)צבע שליטהשטרפני השטרגב השטרתאריך הנפקה50 קרונות126 × 70ירוקמגדלור אולבר Utværמשואת מגדלור מסוגננת וקרלסבונה (הדיפר הגדול)2018100 קרונות133 × 70אדוםספינת הוויקינגים גוקסטהאד Gokstadספינת מכולות מסוגננת, גלובוס וקבוצת הכוכבים אוריון2017200 קרונות140 × 70כחולדג הסנדק - Godfishסירת דייגים מסוגננת, רשת דייגים ומשואה2017500 קרונות147 × 70תפוזסירת החילוץ.
RS 14 Stavangerאסדת נפט מסוגננת, רשתות צינורות גז מהים הצפוני ואמוניט20181000 קרונות154 × 70סגולגל ביםאופק מסוגנן ומולקולות מים2019
מדינות נוספות המשתמשות במטבע הכתר/קרונה
ISO 4217הערהאיסלנדקרוֹנָה (Króna)ISKשוודיהקרוֹנָה (Krona)SEKאיי פארוקרוֹנָה (Króna)משתייך לקרונה הדניתגרינלנדקרוני (Koruuni)משתייך לקרונה הדניתצ'כיהקוֹרוּנָה (Koruna)CZKדנמרקקרוֹנָה (Krona)DKK
כתר ממלכת ספרד (בספרדית: la Corona Real de España), הידוע גם ככתר אלפונסו מספרד, הוא סמלה של המלוכה הספרדית ושימש בטקסי ההכתרה של מלכי ספרד מאז המאה ה-18 ככתר ההכתרה.
הכתר עשוי זהב, כולל 8 חצאי קשתות המקושטות בפנינים אשר מחוברות לנזר בשמונה פרחים.
בראש של הכתר גלובוס כחול הנושא צלב מוזהב ועליו סימון מוזהב של קו המשווה וחצי קו אורך.
בסיס הכתר מקושט בפנינים, אבני אודם וברקת.
המלך האחרון אשר הוכתר בכתר זה היה המלך חואן הראשון בשנת 1379 כאשר כל מלכי קסטיליה ולאון, ולאחר מכן מלכי ספרד עלו לשלטון באמצעות הכרזה מלכותית, למרות שכתר זה הוצג בטקס ההכתרה שלהם.
כך הוכרז חואן קרלוס הראשון כמלך ספרד בשנת 1975 כאשר לצידו הוצגו כתר הממלכה ושרביטה.
הצגתו הפומבית האחרונה של הכתר הייתה במהלך השבעתו של פליפה השישי, מלך ספרד, במהלך טקס הכתרתו ביולי 2014.
כתר דני או קרונה דנית (בדנית: Danske kroner) הוא ההילך החוקי הרשמי בממלכת דנמרק.
הבנק הלאומי של דנמרק הכניס לראשונה את הכתר בשנות ה-70 של המאה ה-19. הכתר הפך להיות ההילך החוקי במדינה ב-1873 והחליף את הריגסדלר בשער המרה של 2 כתר לריגסדלר אחד.
ההחלפה הייתה תוצאה של חילופי המטבעות בכל רחבי סקנדינביה מהמטבעות הקודמים לכתרים, חילופין שנמשכו עד מלחמת העולם הראשונה.
השם קרונה (krone בדנית) פירושו "כתר", שם שהוטבע לראשונה במדינות סקנדינביה.
בין השנים 1940 ל-1945 (מלחמת העולם השנייה) נקשר המטבע למארק הגרמני לאחר כיבוש דנמרק.
בסיום הכיבוש הגרמני הוחזר הכתר לשימוש פעיל בשער המרה של 24 כתר לפאונד בריטי.
מאז עברו המטבעות והשטרות של הכתר שתי גרסאות.
בשנת 2005 פורסמה סדרת מטבעות של 10 קרונה, הכוללים מוטיבים מהאגדות של הנס כריסטיאן אנדרסן.
דנמרק אמנם לא הצטרפה להחלפת המטבע המקומי למטבע האירו, בדומה לרוב מדינות אירופה, אולם היא הצטרפה בשנת 1999 למנגנון שער החליפין האירופי (ERM II)
לפי הודעה לעיתונות מיום 17 בנובמבר 2020, הבנק הלאומי הדני הנפיק שטרות חדשים ומעודכנים של 500 קרונות בדומה להנפקות הקודמות של שטר זה, אך עם חתימות חדשות (Moeller), חוטי אבטחה חדשים, פסי פנינה ודמויות גאומטריות מובלטות למשתמשים לקויי ראייה להבחין בין הערכים השונים של השטרות.
שטרות חדשים אלו מודפסים בצרפת.
השטר החדש של 500 קרונות הוא השטר הראשון שיונפק, ואחריו יגיע השטר של 100 הקרונות וערכים נוספים בשנים הקרובות.
(גרם)הרכבשפת המטבעObverseReverse50-אורה21.51.554.3פח-ברונזהחלקהכתר של המלך כריסטיאן Vלב (סמל המטבעה המלכותית)1-קרונה20.251.63.6סגסוגת קופרוניקלכרסוםמונוגרם (עיטור אותיות משולבות)
של המלכה מרגרטה IIעיצוב מסורתי2-קרונה24.51.85.9כרסום מופרע5-קרונה28.529.2כרסום10-קרונה23.352.37נחושת אלומיניוםחלקהמלכה מרגריטה IIסמל המדינה הלאומי20-קרונה272.359.3כרסום מופרעFor table standards, see the coin specification table.
שטרי כסף דניים שבתוקף (סדרה החל מ-2009)
ערך מידות(מ"מ) צבע שליט השטר פני השטרגב השטר סימני מיםתאריך הנפקה50 קרונות 125 × 72 סגול גשר סלינגסונדקערת סקרפסאלינג ממצאים מספינה ויקינגית
ISO 4217הערהאיסלנדקרוֹנָה (Króna)ISKנורווגיהקרוֹנֵה (Krone)NOKשוודיהקרוֹנָה (Krona)SEKאיי פארוקרוֹנָה (Króna)משתייך לקרונה הדניתגרינלנדקרוני (Koruuni)משתייך לקרונה הדניתצ'כיהקוֹרוּנָה (Koruna)CZK
כתר מוצרים לבית ולגינה בע"מ (בעבר, כתר פלסטיק בע"מ, מוכרת גם בשם כתר ישראל) היא חברה פרטית ישראלית שנוסדה בישראל ב-1948 והתפתחה לתאגיד רב-לאומי בשם Keter Group SA (הרשום בלוקסמבורג), שהוא הקבוצה הגדולה בעולם לייצור של ריהוט לבית ולגינה, מוצרי פנאי ואחסון.
בקבוצת כתר 20 מפעלים הפרוסים ברחבי העולם כולל ארצות הברית, קנדה, אנגליה, הונגריה, ספרד, איטליה, פולין ולוקסמבורג.
מתוך מפעליה - תשעה שוכנים בכרמיאל, ביקנעם עילית ובאזור התעשייה אלון תבור.
מחזור המכירות השנתי של הקבוצה הוא מעל חמישה מיליארד ש"ח.
החברה נוסדה בשנת 1948 כבית מלאכה ליצור צעצועים ומוצרי בית ביפו, בין מקימיו היה יוסף סגול.
בשנת 1971 יוסף סגול רכש את חלקיהם של שותפיו והפך לבעל החברה.
לאחר מותו של יוסף סגול, קיבלו שלושת ילדיו, ויקי בן ג'וי (אשר מכרה את החזקותיה לשני אחיה), סמי ויצחק סגול את השליטה בחברה.
סמי סגול שימש כיו"ר החברה, מישל בן וייס שימש כמנכ"ל וטל סנדר שימש כנשיאה.
עם השנים החברה גדלה והגיעה לכ-20 מפעלים בישראל, באירופה ובארצות הברית ובין מוצריה המשווקים לכל העולם ניתן למנות מוצרי פלסטיק לשימוש ביתי, מוצרי אחסון, ארגזים, מדפים, ריהוט לבית, לאמבטיה ולגינה.
בשנת 1985 נחנך המפעל של החברה בכרמיאל, בעל שטח של 6000 מ"ר, 200 עובדים ובהשקעה של 15 מיליון דולר.
באותה שנה הוענק לחברה פרס יצואן מצטיין מנשיא המדינה
בשנת 1985 השיקה כתר את כיסא הפלסטיק הראשון שבנוי מ'חתיכה אחת', בטכנולוגיה בשם "מונובלוק".
הכיסא הוא אחת מההצלחות הגדולות של החברה.
ב נקשר הכיסא לאירועי אלימות בחברה הישראלית.
מנכ"ל כתר, אודי שגיא, הגיב ואמר: "לקחו את הכיסא והוא הפך לסיפור, במקום להתעסק באלימות בחברה הישראלית".
בשנת 1987 אימצה החברה את קבוצת בית"ר ירושלים למשך שנה אחת.
בשנת 1997 רכשה החברה את הפועל תל אביב והוסיפה את השם "כתר" לשם הקבוצה.
בהמשך נמכרה הקבוצה להראל השקעות.
בין השנים 2003 ל-2005 רכשה כתר שתי חברות פלסטיק אירופאיות: Curver ו-Allibert והפכה לחברה הגדולה בתחומה באירופה.
החברה זכתה בפרס התעשייה מטעם התאחדות התעשיינים בגין הישגים יוצאי דופן.
כן זכתה בפרס הלורד זיו על פיתוח יחסי המסחר בין ישראל לבריטניה.
בשנת 2008 נמכר מתחם המפעל הישן של כתר פלסטיק ביפו, הסמוך לשוק הפשפשים, ליזם הנדל"ן איציק ברוך.
ביולי 2016 מכרו האחים סגול 80% ממניות החברה לקרן BC פרטנרס תמורת 1.36 מיליארד דולר.
בשנתיים שאחרי המכירה חוותה הקבוצה ירידה מתמשכת ברווחיות.
את שנת 2020 סיימה החברה עם הכנסות שיא של 1.28 מיליארד אירו.
בחודש ספטמבר 2021 הוגשה על ידי קבוצת כתר (Keter Group SA) טיוטת תשקיף לוועדה לניירות ערך ולבורסות לקראת אפשרות להנפקה ב-NYSE.
כחודשיים לאחר מכן דחתה החברה את ההנפקה המתוכננת בשל הערכות ששווי החברה בהנפקה יהיה נמוך משמעותית מהצפי.
הפעילות הישראלית מנוהלת על ידי המנכ"לים המשותפים אודי שגיא ויפתח סחר, המכהנים גם בתפקידים בכירים בהנהלה המצומצמת של הקבוצה.
לחברה מפעלים ביוקנעם, כרמיאל ובאזור התעשייה אלון תבור.
בשוק הישראלי החברה מוכרת ומשווקת את מוצריה דרך רשת עצמאית, המונה 15 חנויות, רשתות "עשה זאת בעצמך" וחנויות אחרות.
מיצב "הכיסא הצהוב הריק" הוא יוזמה אמנותית-חברתית שנולדה בעקבות מתקפת הטרור של חמאס ב-7 באוקטובר 2023, במטרה להעלות את המודעות הציבורית למצבם של החטופים והנעדרים.
המיצב כולל כיסאות פלסטיק צהובים מתוצרת חברת כתר, שהוצבו באלפי מיקומים בארץ ובעולם.
כתר מוראלי או כתר חומה הוא כתר שמעוצב בצורת חומות או צריחים.
בעת העתיקה היה הכתר סמל של אל שמגן על עיר.
כך לדוגמה האלה היוונית טיכה שהייתה פטרונית של ערים רבות, מתוארת בפסלים ובפסיפס עטורה בכתר זה.בצבא הרומי הוענק הכתר כעיטור לחייל הראשון שטיפס על חומה של עיר נצורה והניף את הנס הרומי.
הכתר היה עשוי או מצופה זהב ומעוצב כחומה משוננת.
בהרלדיקה משמש הכתר בסמלי ערים או מחוזות.
הכתר יכול להופיע מעל המגן או כמטען במגן עצמו.
טינקטורת הכתר תהיה תמיד צבע על מתכת, דהיינו החומה עצמה עשויה זהב או כסף והקווים המתארים אותה צבועים אדום, שחור וכדומה.
עם זאת, יש יוצאים מהכלל, בעיקר בסמלים גרמניים, בהם החומה אדומה והקווים שחורים.
לעיתים מוגדר דירוג לפיו יש לעצב את הכתר: בסמל כפר, הכתר יהיה בעל שלושה צריחים; בעיירה, ארבעה צריחים; בעיר, חמישה; או בדירוג שונה, אם כי אין כללים אחידים ולא תמיד יש צריחים לחומה.
באיטליה, כתר זהב עם חמישה צריחים יכול להתווסף לסמלה של כל עיר, וכתר כסף ללא צריחים יכול לשמש בסמל מחוז.
קיימים כתרים שמבליטים את חשיבותם בכך שהחומה בנויה ממספר קומות.
במקרים מסוימים נוסף עיטור מעל החומה כגון נשר או ענפי צמחים.
הכתר מופיע בסמל אוסטריה, סמל מילאנו, ליסבון, סאו פאולו וערים אחרות בגרמניה, בספרד ובמקומות נוספים.
כֶּתֶר מַלְכוּת היא יצירה פיוטית-פילוסופית שנכתבה בידי רבי שלמה אבן גבירול.
בקצת קהילות, בעיקר התימנים וקהילות ספרדיות, נוהגים לקרוא אותו ביום הכיפורים.
השיר נחשב כאחד משירי הקודש החשובים והמשמעותיים שחוברו וכהגדרתו של חוקר הספרות ישראל לוין - "אולי שיר הקודש העברי החשוב ביותר שלאחר התקופה המקראית".
רבי משה אבן עזרא חיבר במתכונת "כתר מלכות" את שירו הפילוסופי "בשם אל אשר אמר".
רבנים שונים חיברו "כתר מלכות" משלהם, בשל הסתייגויות מקטעים מסוימים בפיוט של אבן גבירול, ביניהם הרדב"ז והבן איש חי, שחיבר אחת בין היתר מפני שבפיוט המקורי היו דברים שלא תאמו את תורת הקבלה., ישנה גרסה נוספת שמחברה אינו ידוע שנדפסה בספר כיסא אליהו.
היצירה מחולקת לחלקים והיא פיוטית ופילוסופית הבאה לתאר את גודל הבורא והבריאה ואת קטנות האדם למולו.
כתר החרבות הוא הספר השביעי מתוך סדרת הפנטזיה מחזור כישור הזמן מאת רוברט ג'ורדן.
בגרסה המקורית (באנגלית) נקרא הספר The crown of swords (tCoS), ובגרסה המתורגמת לעברית הוא מחולק לשני כרכים: האמירלין הצעירה וכתר החרבות.
בתמונת הכריכה רואים את רנד בכיכר הראשית ההרוסה בשדאר לוגות מוקף בטרולוקים מסתתרים ומחפש את סמאל.
בבארות דומאי סבנה (ראש שבט השאידו ה"זמנית") מגלה שלא רק אאס סדאי וחכמות מסוגלות לתעל- בדרך הקשה: אשאמאן שקורעים בני שאידו לגזרים.
במגדל הלבן האמירלין אלאידה, שבונה לעצמה ארמון, מקבלת מכתב שרנד (מוצפן) נתפס ובדרך אליה.
היא מפנטזת על הענשתו והענשת המורדות.
רנד, פרין והחוכמות נאלצים להתמודד עם מציאות חדשה: 17 אאס סדאי שבויות ותשעה שנשבעו אמונים.
רנד חוזר לקאירהיין ומגלה שקולבר תפסה את המלוכה (אחרי שקיבלה בספר הקודם "טיפ" מהאג'ה האדומה שרנד עומד "לצאת מהתמונה", כלומר ליפול בשבי) ורצחה שני אנשים.
רק כדי לא להוציאה להורג (למרות שמגיע לה) הוא שולח אותה לגלות- והיא מעדיפה לתלות את עצמה.
צבא נאמני הדרקון צר על איליאן.
בסלידר חניכה בשם ניקולה מנסה לסחוט את האמירלין אגווין ואגווין מעמידה אותה על מקומה.
יחד עם סיואן היא מוצאת את לאן חבוי על ידי האג'ה הירוקה, קשור בניגוד לרצונו למירל, והן שולחות אותו לאבו דאר לנינאב תוך כדי שפוקדות על מירל להעביר לנינאב את הקשר.
מרנה משרתת את רנד בפגישה עם ראשי השבטים האיאלים כדי להבהיר לכולם שהוא שולט במצב.
לאחר לכתם נכנסת ברליין בזעם בגלל מכתב ששלח לה רנד ובו פקודה לחזור למאיין, רנד מתכנן לשלוח אותה במקום זאת לשליחות.
לפתע נכנסת אאס סדאי בשם קדסואן מלדרין ויוצרת מהומה במהלכה מזכירה כי חלק מהגברים המתעלים שומעים קולות כחלק מהשיגעון.
רנד ששומע תדיר את קולו של לואס תרין נלחץ ושולח את כולם החוצה ואז שומע מפי אידריאן טרסין מנהלת בית הספר שהריד פל נרצח.
קדסואן אגדה חיה בקרב האס סדאי חוקרת את אנורה (היועצת של ברליין), מרנה, ברה וקירונה (שנשבעו לרנד) בעזרת שתי אאס סדאי קורל ודייגיאן על כל האירועים שקרו בסביבת רנד.
מין מגלה שקולבר התאבדה ומספרת לרנד ומנצלת את ההלם כדי לשכב איתו.
לקדסואן יש תוכניות עבור רנד.
סמאל וגריינדל נפגשים עם סבנה בזהויות בדויות (קאדר ומאיסיה) ומתכננים להשתמש בהם כדי להגביר את הכאוס.
'הצופה' (גבר המסוגל לתעל את הכוח אחד ואת הכוח האמיתי, ככל הנראה מורידין) עוקב אחריהם.
בירגיט טוענת שהן חייבות להודות לו ואביינדה טוענת שהן חייבות לו 'טוה'.
בבוקר מוקדם הולכות אליין ונינאב לתנצל בפני מאט השיכור הוא סולח להם והן מבטיחות לשמוע בקולו, בעלת הפונדק סטלה אנן חושבת שהן מתחזות לאאס סדאי ולוקחת אותן לאלה שיוכלו לעזור להן.
אליין ונינאב לומדות על 'חוג הסריגה' (נשות האחווה שנמצאות באבו דאר) בראשות ריאן קורלי ומגורשות מיד כי מתעקשות שהן אאס סדאי.
באבו דאר נינאב ואליין סובלות מזלזול מצד מריליל ושאר האאס סדאי, עד שאליין מאיימת על מריליל בהאשמת בגידה.
מוגהדין מנסה לרצוח את נינאב בעזרת אש-להט ונכשלת, אבל שולחת את איספאן שפאר ופליון בהודה לבית בו מסתתרים חפצי הכח.
האחווה, האאס סדאי, מאט וואנין מצליחים להתגבר על שתי האחיות השחורות ועל גולָם ולקחת את קערת הרוחות.
מאט מצליח לשכנע את האאס סדאי ובנות האחווה לצאת מאבו דאר- ממש ברגע האחרון: הסינצ'נים כובשים את אבו דאר בהתקפה מהירה ובהפתעה.
נינאב ולאן מתחתנים בטקס של אנשי הים.
סמאל מבקר את השאידו ומעניק להם את "הכופת": דמוי מוט השבועות, איתו השאידו קושרים את גלינה קסבן אליהם בשבועות.
רנד מבקר במחנה המורדים מחוץ לקאירהיין ומורדט/פדן-פיין מתנקש בו.
סמיצו טמגווה, האאס סדאי הצהובה החזקה ביותר כיום, מנסה לרפאות אותו ונכשלת, אבל דמאר פלין, אשאמאן זקן שמומחה ברפואה מצליח (וסמיצו מפצירה בו שילמד אותה).
כשרנד מתעורר הוא לוקח את צבאו לתוך מרכז איליאן ורודף בעצמו את סמאל.
סמאל שלא רוצה להשמיד את העיר "שלו" בורח לשדאר לוגות, ושם רנד מפתיע אותו וגורם להריגתו על ידי מאשדאר.
מועצת איליאן מודיעה לרנד שהמלך מאטין סטפנוס מת (למעשה הוא שבוי בידי המגדל הלבן) ולכן רנד הוא המלך החדש.
בקחתו את כתר הורד שהופך לכתר החרבות, רנד משלים את הנבואה האחרונה הידועה הנוגעת לדרקון.
כתר סאיטאפרנס הוא כתר אמנותי עשוי זהב, דמוי כתר אפיפיורי, שנרכש על ידי מוזיאון הלובר בשנת 1896, לאחר שהוצג בפניו ככתרו המקורי של המלך הסקיתי סאיטאפרנס, בן המאה השלישית לפני הספירה.
האחים הוכמן היו בעליה של חנות עתיקות בעיירה אוצ'קיב, צפונית-מערבית לאודסה, שעסקו גם בזיוף עתיקות.
בשנת 1895 פנה אחד האחים, שבס'ל (שבתי) הוכמן, אל ישראל רוחומובסקי, שהיה צורף אמן, בבקשה שייצור כתר זהב, עשיר בציורים ובעיטורים, בסגנון האמנות ההלניסטית ובסגנון הסקיתי, שישמש כמתנה לארכאולוג.
הוכמן מסר לרוחומובסקי ספרים שישמשו לו מקור השראה.
רוחומובסקי עבד יותר מחצי שנה על יצירת הכתר, וקיבל תמורת זאת 1,800 רובל.
ברצועה צרה סביב החלק המרכזי של הכתר מוצגת חומת העיר אוֹלְבִּיָה , שעל פי המסופר תושביה הם שהעניקו את הכתר למלך, ובה ניצבים במרחקים שווים שמונה מגדלים, שביניהם הקדשה ביוונית עתיקה: 'הסנט ואזרחי אולביה מכבדים את המלך הגדול והבלתי מנוצח סאיטאפרנס'.
ברצועה רחבה מעל להקדשה מופיעים ציורים מסיפוריה האיליאדה.
ברצועה התחתונה הוצגו מראות מחיי הסקיתים.
הוכמן, שלא סיפר לרוחומובסקי על תוכניתו, החל לנסות למכור את הכתר כממצא ארכאולוגי מקורי.
קונים פוטנציאליים אחדים סירבו להצעתו, מחשש שמדובר בזיוף.
הוא העביר את משימת המכירה לשני מתווכים תושבי וינה, ואלה הצליחו לשכנע את אנשי מוזיאון הלובר לרכוש את הכתר תמורת 200,000 פרנק (כ-1.3 מיליון ליש"ט בערכי ימינו).
ב-1 באפריל 1896 הודיע מוזיאון הלובר על רכישת כתר הזהב של המלך הסקיתי סאיטאפרנס, והכתר הוצג באוסף המוזיאון.
באודסה פעל בית מלאכה צרפתי בשם "ז'קו", שקיים קשרי עבודה עם רוחומובסקי.
מנהל בית המלאכה סיפר לרוחומובסקי על ידיעה בעיתון "לה פיגארו", המספרת על רכישת הכתר כל ידי הלובר, וכך נודע לרוחומובסקי על הזיוף.
תוך זמן קצר החלו לעלות ספקות לגבי מקוריות הכתר.
בלטו בגישה זו ארנסט פון שטרן, היסטוריון ופילולוג גרמני-רוסי, אלכסנדר וסלובסקי , פרופסור לספרות משווה באוניברסיטת סנקט פטרבורג ואדולף פורטוונגלר , ארכאולוג ממינכן, שזיהה את מקורות ההשראה ליצירת הכתר.
כנגדו טענו אנשי הלובר שבעת העתיקה שימשו דגמים דומים מודל ליצירות שונות, ולכן לא מפתיע למצוא אותם גם בכתר.
בשנת 1903 התפרסמה בעיתון הצרפתי Le Matin ידיעה לפיה צייר צרפתי בשם אלינו טוען שהוא יצר את הכתר.
מנהל בית המלאכה "ז'קו", ששהה בפריז, טען שאלינו משקר ושהוא מכיר את האמן האמיתי שגר באודסה.
ב-25 במרץ הודיע תחקירן של עיתון שפגש את רוחומובסקי באודסה והוא האמן שיצר את הכתר.
משרד התרבות הצרפתי הורה על הקמת ועדת חקירה בראשות הארכאולוג שארל קלרמון-גנו, ורוחומובסקי הוזמן להעיד בפניה.
הוא הופיע בפני הוועדה ב-5 באפריל 1903, והראה את התרשימים שהכין לשם יצירת הכתר.
חברי הוועדה דרשו שיוכיח את כישוריו ביצירת העתק, על גבי רדיד זהב, של אחת הסצנות שעל הכתר, ורוחומובסקי עשה זאת.
קלרמון-גנו השתכנע שרוחומובסקי הוא יוצר הכתר, והכתר הוסר מהתצוגה בלובר.
בשנת 1954 הוצג הכתר בלובר בתערוכה בשם "סלון הזיופים".
ב-1997 הוצגה במוזיאון ישראל התערוכה "סוד כתר הזהב", ובה הוצגו יצירות אמנות של רוחומובסקי, ובהן כתר סאיטאפרנס שהושאל מהלובר.
במרץ 2018 נכלל הכתר בתערוכה בשם "שגיאות וזיופים בארכאולוגיה" שהוצגה במוזיאון לארכאולוגיה בהרנה שבגרמניה.
עותק של הכתר נכלל באוסף של המוזיאון הבריטי.
כתר מלוכה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי ישי ריבו.
השיר יצא לאור ב-1 באפריל 2020, על ידי חברת התקליטים הישראלית הפי"ל.
השיר הוא מעין בלדת פופ מיד-טמפו בה מתאר הדובר את תקופת התפרצות נגיף הקורונה בישראל בין פורים לפסח תש"פ, וכן מתאבל בפני ה' על מגפת הקורונה.
ב-1 באפריל 2020, העלה ריבו לערוץ היוטיוב שלו את האודיו המלא של השיר המציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל, ולאורכו ניתן לראות את עטיפת הסינגל ומילות השיר.
ב-8 באפריל 2020, העלה ריבו את הוידאו קליפ הרשמי של השיר.
בגרסת הווידאו קליפ, נוסף בית נוסף לשיר.
נכון לאוגוסט 2025, סך המצטבר של הצפיות של השיר עומד על כ-9.2 מיליון.
בלוגר ומבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב תוך שהעניק לו שלושה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
דודי פטימר סקר את השיר בחיוב, תוך שכתב:
כתר מיס תבל הוא כתר הנחבש על ידי הזוכה במיס תבל, תחרות היופי הבינלאומית הנצפית והמסוקרת ביותר בעולם.
עיצוב הכתר השתנה מספר פעמים מאז החלה התחרות להתקיים מ-1952.
ארגון מיס תבל שומר אצלו את הכתרים אך כל זוכה מקבלת כפרס העתק של הכתר המקורי לאחר שנת כהונתה.
הכתר האימפריאלי של שושלת רומנוב
ב-1952 עוצב הכתר בדגם של כתר הצאר הרוסי, הוא היה עשוי מכ-1,535 יהלומים ללא רבב, הוא נחבש על ידי מיס תבל הראשונה ארמי קוסלה.
ב-1953 שונה העיצוב לכתר העשוי מארד, הוא היה שונה מכל הכתרים אחרים בתחרות בכך שהיה בדגם יחסית מאוד סולידי ולא שובצו בו גבישים ואבני חן, הוא נחבש על ידי מיס תבל השנייה כריסטיאן מרטל.
כתר זה שימש את התחרות בין 1954–1960, בראש הכתר היה כוכב, הוא כלל כ-1,000 פנינים שחורות מתורבתות המשובצות בזהב ובפלטינה, משקל הכתר היה 1.25 פאונד.
בין 1961–1962 שונה הכתר לציון עשור לתחרות, הכתר היה עשוי כולו מאבן .
ב-1963 החלו להשתמש בכתר שנהיה לכתר המזוהה עם התחרות ולאחד הסמלים של התחרות.
חזית הכתר עוצבה בדמות אישה עם שרביט, הוא היה בשימוש עד 1972.
כתר זה היה דומה מאוד לכתר שרה קובנטרי אך שונה במעט לצורך הנוחות של חבישת הכתר, כתר זה היה בין 1973–2001.
ב-2008 השתמשה התחרות שנערכה בווייטנאם בכתר שעוצב על ידי החברה הווייטנאמית "CAO Fine Jewellery", הכתר עשוי מזהב צהוב וזהב לבן 18 קרט ומכיל יותר מ-1,000 אבנים יקרות, כתר זה היה בעיקר בגוונים של ורוד בהיר, לבן וצבע קוניאק, החלק הצהוב של הכתר סימל את העגור שבווייטנאם.
שוויו המוערך של הכתר הוא 120,000 דולר.
בין 2009–2013 השתמשו בכתר שיוצר על ידי חברת "Diamond Nexus Labs" והיה מורכב מאבנים סינתטיות.
בין 2014–2016 השתמשו בכתר שעוצב על ידי חברת "Diamond International Corporation", שוויו מוערך בכ-300,000 דולר.
כתר משולש מציין זכייה של שחקן בשלוש תחרויות פוקר עולמיות במהלך הקריירה: זכייה בצמיד באליפות העולם בפוקר (WSOP), זכייה בטורניר המרכזי של סבב הפוקר העולמי (WPT) וזכייה בטורניר המרכזי של הסבב הפוקר האירופי (EPT).
נכון ליולי 2024, 10 שחקנים זכו בכתר המשולש.
מדינה כתריםמשולשים 4 3 1 1 1
על פי הנכתב בברית החדשה, כתר ארוג מקוצים (יוונית עתיקה: στέφανος ἐξ ἀκανθῶν) הונח בכפייה על ראשו של ישו במהלך האירועים לפני צליבתו, הן כדי ללעוג לטענת הסמכות שלו, והן כדי לגרום לו כאב פיזי.
הכתר מוזכר במספר מקורות, בבשורה על פי מתי (כז:29), בבשורה על פי מרקוס (טו:17) בבשורה על פי יוחנן (יט) ובנוסף נרמז גם בכתבי חלק מאבות הכנסייה המוקדמים כמו קלמנס מאלכסנדריה, אוריגנס כמו גם התייחסות בבשורות האפוקריפיות.
השריד העיקרי מכתר הקוצים זוכה להערצה וסגידה מסביבות שנת 400 לספירה.
הוא הוענק בשנת 1238 על ידי הקיסר בולדווין השני מקונסטנטינופול ללואי התשיעי, מלך צרפת, והושם בשמירה בקתדרלת נוטרדאם.
במהלך השרפה בקתדרלת נוטרדאם ב-15 באפריל 2019 הוא חולץ והועבר למוזיאון הלובר.
אין התייחסות בשלוש הבשורות שמזכירות את כתר הקוצים למה אירע עם הכתר לאחר הצליבה, האזכור הקדום ביותר לכתר הוא של פאולינוס מתחילת המאה החמישית שכתב על הכתר כשריד הנערץ על המאמינים.
וישנן מספר התייחסויות נוספות במהלך המאות הבאות לכתר שמוקד עלייה לרגל בקרב הצליינים בירושלים.
וממסלול הטיול של הנוסע אנטונינוס מפלקנטיה ניתן ללמוד שהשריד הוחזק בהר ציון.
סביבות שנת 800 לספירה הפטריארך של ירושלים שלח לקרל הגדול קוץ מהכתר, בנוסף לשרידי קדושים אחרים, שלאחר מכן ניתנו על ידי קרל הקירח למנזר סנט דניס.
לאחר מכן השריד הועבר לקונסטנטינופול, כשחלקים ממנו מוצאים דרכם לחצרות מלכים ולכנסיות חשובות.
בשנת 1238 הציע בולדווין השני מקונסטנטינופול, שנזקק לתמיכה באימפרייה המתפוררת שלו להעניק את הכתר ללואי התשיעי, מלך צרפת, הוא הועבר לוונציה כערובה להלוואה גדולה, של יותר מ-13 אלף חתיכות זהב ובסופו של דבר נפדה והועבר לפריז, שם לואי בנה את כנסיית סנט שאפל לכבודו בשובו ממסע הצלב השביעי.
השריד נותר שם עד למהפכה הצרפתית, אז, בסופו של דבר הוא הופקד בקתדרלת נוטרדאם.
כבאי פריז הצילו את השריד במהלך השריפה בנוטרדאם ב-15 באפריל 2019.
כתר האמירויות הוא מגדל מגורים בן 63 קומות בדובאי, איחוד האמירויות הערביות, שפותח על ידי Bin Shafar Holding ועוצב על ידי Design & Architecture Bureau.
הגובה המבני של המגדל הוא 296 מטר.
בנייתו של כתר האמירויות החלה בשנת 2005 והושלמה בשנת 2008. עם השלמתו, הוא עמד כבניין השישי בגובהו בדובאי, והבניין ה-45 בגובהו בעולם.
נכון לשנת 2022, זהו הבניין ה-26 בגובהו בדובאי.
ניתן למצוא בבניין דירות של שניים עד חמישה חדרי שינה, כמו גם כמה מהפנטהאוזים הבולטים ביותר בדובאי.
השירותים בבנין כוללים: חדר כושר, סאונה, ג'קוזי, מועדון ילדים, בריכת שחייה, חדר אדים ומחסן פרטי.
ממוקם ממש מעבר לרחוב ממועדון הימי הבין-לאומי של דובאי ברובע המרינה של דובאי, זהו מקום מגורים נפוץ לחובבי יאכטות.
ל"ג בעומר (או ל"ג לעומר) הוא היום השלושים ושלושה (ל"ג) לספירת העומר, בתאריך י"ח באייר, הנחשב החל מהמאה ה-12 ליום שמחה מסורתי ונקודת ציון לסיום מנהגי האבלות של ימי ספירת העומר.
ליום זה מקורות רבים מסוגים שונים.
בין היתר יש המזהים אותו עם פרוס העצרת המוזכר במשנה.
החל מהמאה ה-16 נקשר ל"ג בעומר לדמותו של רבי שמעון בר יוחאי וחוכמת הקבלה.
כמו כן ביום זה הפסיקו מלמות תלמידי רבי עקיבא שמתו 24 אלף מתוכם ולכך נוהגים עד יום זה במנהגי אבלות כמו איסור שמיעת מוזיקה תספורת ואיסור להתחתן.
בין המנהגים המרכזיים בל"ג בעומר: הדלקת מדורות, עלייה למירון להילולת בר יוחאי ועריכת טקס החלאקה לבנים, לימוד ספר הזוהר המזוהה עם רבי שמעון וכן משחק חץ וקשת.
בתפילות היום לא אומרים תחנון.
ל"ג בעומר אינו מוזכר במשנה ובגמרא, אולם המנהג הקדום בצרפת ופרובאנס היה לסיים את מנהגי האבלות של ספירת העומר ביום ל"ג בעומר ולעשותו יום שמחה.
האזכור הראשון של ל"ג בעומר כיום שמחה נמצא בגניזת קהיר ומופיע בשם רבי יוסף בן יוסף ארבוני, בחיבור של משה בן אברהם עסרי ממהדיה, שנכתב בסביבות שנת 1150.
מנהג הפסקת האבלות מוזכר לראשונה בספר המנהיג של רבי אברהם בן נתן הירחי, שנכתב בתחילת המאה ה-13. אשר כותב בשם ר' זרחיה הלוי:
חישוב זה לוקה בחסר לכאורה, שכן מחצית החודש קודם לחג השבועות הוא כ' באייר.
ר' יהושע אבן שועיב (תחילת המאה ה-14) מתייחס לכך בדרשותיו וסובר כי יש להפחית חמישה-עשר יום מארבעים-ותשעת ימי ספירת העומר ולא מחג השבועות, כך שמנהגי האבלות צריכים להסתיים ביום י"ט באייר.
לפי סברה זאת, ל"ג בעומר (י"ח באייר) מסמן למעשה את יום האבלות האחרון.
בספר אורחות חיים לרבי אהרון הכהן מלוניל (תחילת המאה ה-14), מוזכר ונדחה מנהג ל"ג בעומר.
בן זמנו, רבי מנחם המאירי, תולה לעומתו מסורת זו כבר בגאונים.
האזכור האשכנזי הראשון לל"ג בעומר מופיע בספר אבי העזרי של רבי אליעזר בן יואל.
מאוחר יותר הציע המהרי"ל נימוק למנהג השמחה ביום ל"ג מתוך ניסיון ליישב את המנהג עם גרסת התלמוד לפיה תלמידי רבי עקיבא מתו בכל התקופה מפסח עד עצרת.
לדבריו לא נהרגו מהמגפה בשבתות, חגים וראשי חודשים, כך שימי המגפה מנו בסך הכל ל"ב ימים.
לפיכך, לדעתו, סופרים ל"ב ימים ואז "עושים למחרתם שמחה לזכר".
עם זאת, גם חישוב זה מתבסס לכאורה על מנייה שגויה של ימים אלו.
לפיכך, מקור הפסקת מנהגי האבלות בל"ג בעומר לוט בערפל.
בתקופה שבה נקבעה ההפסקה, המאה ה-12 או המאה ה-11, הייתה יכולת לבצע זאת בעקבות האחידות של ספירת העומר והיכולת לקשור את התאריך י"ח באייר עם ל"ג בעומר.
התאריך י"ח באייר, שבו חל ל"ג בעומר, היה יום בעל משמעות ליהדות הגליל מכמה סיבות:
צום יהושע: באלף הראשון לספירת הנוצרים, היה נהוג לצום לזכר יהושע בן נון בתאריך י"ח באייר.
רעידת אדמה: תאריך זה מוזכר במקורות שונים בהקשר של רעידת אדמה, בעבר או בעתיד.
מקורו של קשר זה ברעידת אדמה שהתרחשה בי"ח באייר בשנת 363, וייתכן כי החריבה את ניסיון הקמת בית המקדש של יוליאנוס.
בניית בתי המקדש: ייתכן כי בניית בית המקדש של יוליאנוס החלה בי"ח באייר.
מכאן הועלתה ההשערה כי בתי המקדש הראשונים, שנבנו בחודש אייר, נבנו גם הם בתאריך זה.
אלחנן ריינר שיער שמקור התאריך ל"ג בעומר במסורת הארץ-ישראלית של תענית על פטירת יהושע בן נון בי"ח באייר, שהתגלגלה לאירופה באמצעות עולי רגל בני אותה תקופה, עד שהתאריך נקשר בטעות להפסקת מותם של תלמידי רבי עקיבא ולהפסקת האבלות.
שמחה עמנואל דחה אפשרות זו, מכמה סיבות.
האחת, צום יהושע הוא אחד מרשימת צומות קדומה שהייתה מוכרת באירופה.
אין סיבה שדווקא יום זה יתקבע.
השנייה, י"ח באייר היה בארץ ישראל יום אבל, ולא יום שמחה, ולא סביר שעולי הרגלים טעו כל כך בהעברת המידע.
השלישית, בספרות של עולי רגלים בני התקופה אין כל עדות לציון מיוחד של י"ח באייר שנהג בארץ ישראל.
לכן, טוען עמנואל, נראה שהופעתו של ל"ג בעומר בכתב במאה ה-13 מבוססת על מסורת קדומה יותר שנשמרה עד אז בעל פה.
המקור הראשון לעלייה לקבר הרשב"י כיעד עיקרי ביום ל"ג בעומר, הוא מהמאה ה-16. בספרו של רבי חיים ויטאל, תלמיד האר"י, הוא כותב שזהו היום בו הוסמך רשב"י..
לפי האידרא זוטא שבספר הזוהר, רבי שמעון גילה לתלמידיו על ערש דווי חלק מסודות הקבלה, אולם לא מצוין שם שהדבר נעשה בל"ג בעומר.
רבנים וחוקרים, החל מהחיד"א, טוענים כי מקור הקביעה כי הרשב"י נפטר בל"ג בעומר הוא בטעות העתקה, בה המילה "שמחת" (וקיצורה "שמ'") פוענחה כמילה "שמת", ובאמת זהו יום "שמחתו" של רשב"י, כלומר היום שבו סמכו רבי עקיבא להוראה, בתוך חמשת "רבותינו שבדרום" (מסכת יבמות סב ע"ב).
הרעיונות שעומדים בבסיס הילולת רשב"י התפשטו בישראל ובגולה, והעניקו משמעות ליום זה.
דמותו של הרשב"י בל"ג בעומר משלבת חכמה קבלית לצד צדיק שמגן, מרפא ומברך.
דמותו כצדיק שפורס חסות בל"ג בעומר, היוותה השראה לעליות לקבר ולהדלקות לזכר צדיקים רבים אחרים בישראל ובגולה.
חלק מחכמי ישראל התנגדו לקביעת ל"ג בעומר כיום שמחה.
המפורסם שבהם הוא החת"ם סופר, שכתב: לדעת החת"ם סופר אין לעלות כלל למירון בל"ג בעומר, משום שלא ייתכן עוד מקום שיעשו אליו עלייה לרגל חוץ מירושלים.
השערת מקורות מתוך מוטיבים בולטים
על פי התלמוד, בימי בית שני וייתכן שמתקופה קדומה יותר, פרוס העצרת היה הזמן שעד אליו יש להתריע על מחסור במי שתייה בבורות המים.
לאחר פרוס העצרת, נקבע שאין לקוות יותר למי גשמים שימלאו את הבורות, ומים היורדים לאחר ציון זמן זה היו מיוחסים לנס כמו כן, על פי המשנה פרוס העצרת היה אחד משלושה זמנים שבהם תרמו את הלשכה והעלו מעשר בהמה לקראת שלוש הרגלים.
ב פירשו את המונח "פרוס העצרת" כ-15 יום, ובמאה ה-12 השוו אותו עם ל"ג בעומר.
קשר זה זוכה לחיזוק בדעתו של רבי יהושע כי י"ז באייר היה היום שבו "נפתחו ארובות השמיים" בימי נח, כך שהיום הראשון למבול היה י"ח באייר:
במאה ה-12 התקיימו עליות לקברי הלל ושמאי בפסח שני, שבהן התרחשו על פי חלק גדול מהתיאורים נסים של נביעת מעיין:
זכריה גורן העלה השערה כי המספר ל"ג בספירת העומר היה משמעותי עקב קדושתו של המספר 33. ראייה לכך יש בספר ויקרא, שם נאמר כי מי שיולדת בן זכר תהיה טהורה מדמי הנידה לאחר 33 ימים .
שתי דמויות מרכזיות מופיעות באגדות הקושרות את מנהגי האש לל"ג בעומר:
רבי שמעון בר יוחאי: שני סיפורים בולטים על חייו של רבי שמעון בר יוחאי כוללים שימוש על טבעי באש.
בסיפור אחד יצא להסתכל באנשים אחרי שנים רבות שהסתתר במערה, אך כשראה את מעשיהם התרגז ושרף במבטו כל מקום שבו נתן את עיניו.
על פי סיפור מותו המופיע בזוהר, ישב רבי שמעון ללמוד עם תלמידיו בעוד ביתו עלה באש.
במהלך הלימוד נפטר והעלה אש גדולה כל כך עד שתלמידיו לא יכלו להסתכל או להבין מה קרה.
בספרות הזוהר, מכונה רשב"י בכינוי "בוצינא קדישא" (הנר הקדוש).
יש הטוענים כי ביום פטירתו גילה רשב"י לתלמידיו את סודות ספר הזוהר וכך הביא אור גדול לעולם, והמדורות הן זכר לאותו אור גדול.
העדות הראשונה לשימוש באש בל"ג בעומר היא בהילולת רבי שמעון בר יוחאי.
עם זאת, ייתכן כי המנהג הושאל מהילולת שמואל הנביא בחודש אייר בירושלים.
מנהג הדלקת האש התפשט בישראל ובגולה וכלל הדלקת נרות ומשואות בבית כנסת ובבתים.
המדורות עצמן נפוצו בעיקר בישראל בשנות ה-20 של המאה ה-20, עם פעילותה החינוכית של הציונות להטמעת משמעותו הציונית של החג.
היו שהזכירו דמיון בין ל"ג בעומר למנהגים של חגי אש רבים בעולם, כמו ליל ולפורגה שחל באותה עונה של השנה ושמנהגיו כוללים הדלקת מדורות ושריפת דחלילים או חגיגות ה-1 במאי, המאיאלס.
ישנם קווי דמיון רבים בין ל"ג בעומר לאותם חגים, אך אין עדות לאימוץ ישיר של מנהגי הבערת המדורות על ידי היהדות.
עם זאת, ייתכן כי הצלבנים הביאו עמם את מנהגי האש באביב, אותם אימצו המוסלמים שלאחר מכן חיקו היהודים בעלייה לקבר שמואל הנביא.
מנהגי העלייה לקבר שמואל הנביא הועברו כנראה להילולת הרשב"י במאה ה-16, ולאחר מכן התגלגלו במדורות ל"ג בעומר המוכרות.
חגי האש ברחבי העולם נערכו בדרך כלל בסמיכות ליום הקצר או ליום הארוך בשנה, לרוב בראש גבעה, בשעות הערב.
מראה האש וכיוון העשן קושרו להצלחת היבול, בדומה למקורו החקלאי של ל"ג בעומר כחלק מספירת העומר, ולוו לפעמים בגלגלי קש בוערים המסמלים את השמש.
נהגו לחגוג בריקוד, שירה, סיפור ואכילה ושתייה סביב המדורה במשך הלילה.
כמו כן, נפוצו מנהגי מנחות.
נקודת דמיון נוספת היא הקישור של חגי אש לכלולות, בדומה להיתר הנישואין בל"ג בעומר.
בחלק ניכר מחגי המדורות הללו נהגו להבעיר דחלילים.
חוקרים משערים כי מקור הבערת הדחלילים הוא בפולחנים עתיקים בהם הוקרבו בני אדם, תוך עידון הדרגתי של המנהג.
הדבר דומה למנהג הלא רשמי של הבערת דחלילים המסמלים אויבים שונים בישראל.
ל"ג בעומר מכיל מספר מרכיבים, שמקורותיהם מרובים.
המרכיבים, ומשקליהם משתנים מקהילה לקהילה ומתקופה לתקופה:
הילולת בר יוחאי, שנהוגה מהמאה ה-16.
הדלקת מדורות, בעיקר בארץ ישראל.
הדלקת נרות ומשואות, וקריאה בספר הזוהר.
הילולות מרכזיות נוספות בישראל, שנגזרו מהילולת בר יוחאי:
הרבי מליובאויטש הנהיג כי ביום ל"ג בעומר יקיימו צעדה מיוחדת "יחד כל ילדי ישראל", שתסמל את אחדות העם היהודי, כנגד הפילוג שהתקיים בין תלמידי רבי עקיבא, בגינו מתו בספירת העומר.
מנהג זה החל עוד שנים קודם לכן, בימי הבעל שם טוב, אך לא היה נפוץ כל כך.
רבים מהנוהגים מנהגי אבלות בימי ספירת העומר מפסיקים את אבלותם בל"ג בעומר או מיד עם צאתו, בהתאם למסורת לפיה תלמידי רבי עקיבא פסקו למות ביום זה.
גם בקרב אלה שממשיכים לנהוג מנהגי אבלות עד חג השבועות, יש שמתירים את מנהגי אבלות בל"ג בעומר כדין יו"ט.
הילולת רבי שמעון בר יוחאי
בל"ג בעומר נוהרים מאות אלפי יהודים למקום ציון קברו של רבי שמעון בר יוחאי למרגלות הר מירון, לחוג שם את החג.
בכל שנה בשנה בערב ל"ג בעומר ולאורך החג עצמו משמשת חלקת ציונו של קברו של הרשב"י מקום להילולה.
הילולה זו נקראת בארמית: "הילולה דרבי שמעון בר יוחאי", ובמשך ארבעה ימים רצופים מגיעים אליה כחצי מיליון איש ואישה.
בערב של יומה האחרון של ההילולה מתחילים האירועים המסורתיים של החג ל"ג בעומר.
ההדלקה המרכזית במדינת ישראל הפותחת את אירועי הילולתו של הרבי שמעון בר יוחאי היא הדלקת "מדורת האש הנצחית" כחלק מהאירועים, מתקיים טקס ה"חלאקה", בו נגזזים שערות ראשיהם של ילדים אשר הגיעו לגיל 3.
המנהג של עלייה לקבר הרשב"י התפתח בהדרגה מתוך מנהגי עלייה לקברים אחרים, בעיקר קברי הלל ושמאי.
גם המועד, ל"ג בעומר, הפך בהדרגה להיות מרכז המנהג.
להילולת רבי שמעון בר יוחאי קיימים מספר מקורות אפשריים:
העלייה לרגל התפתחה מתוך מנהג קודם לעלות לקברי צדיקים בהר מירון.
קדמה לה העלייה לרגל לקברי הלל ושמאי.
עולי ספרד, שהביאו עמם לצפת מסורות קבליות ובהן גם חשיבותו של דמות הרשב"י, אימצו את המנהגים המקומיים הקשורים במירון, שינו את אופיים והעצימו את חשיבותם.
ייתכן שההילולה קלטה מנהגים כגון הדלקת אש ותספורת ילדים מהילולה אחרת, העלייה לקבר שמואל בירושלים, שהופסקה באותה התקופה.
ייתכן כי תאריך ההילולה ומיקומה הם יסודות שלקוחים ממיתוס קודם הקשור ביהושע בן נון.
עדויות לעלייה לקברי צדיקים במירון קיימות מסוף המאה ה-11. החל מהמאות ה-12 וה-13 הדיווחים, חלקם בידי יהודים וחלקם בידי ערבים, ממוקדים ומוסרים אודות עלייה לקברי הלל ושמאי, וכן על נס של הופעת מים מתוך סלע.
החל מהמאה ה-13 נמסר על השתטחויות על קברי צדיקים בעונת האביב, בעיקר בפסח שני, הסמוך לל"ג בעומר של ימינו.
עדות מהימנה לעלייה לקבר הרשב"י בל"ג בעומר יש רק מהמאה ה-15
במאה זו יש תיעוד של יחוס ל"ג בעומר לתאריך פטירתו של רשב"י.
ככל הנראה, המעבר מקברי הלל ושמאי לקבר הרשב"י נעוץ במסורת ספר הזהר, שהובאה על ידי יהודי ספרד שעלו לישראל בתקופה זו.
המנהגים הקודמים היו בעיקר תפילה על המים.
אולם, עולי ספרד הביאו מנהגים עשירים יותר, והפכו את מירון למקום התעלות רוחנית.
שלושת סוגי הביקורים במירון היו: ביקור לשם תפילה בעתות משבר, ותפילה להורדת גשם בסוכות; ביקורי מקובלים וחבורותיהם לצורכי התייחדות ועיון בזהר בשלושת הרגלים כתחליף לעלייה לירושלים, בהשראת האר"י; קביעות של לימוד תורה וקבלה לצורך תפילה ותיקון על הגלות.
התייחדות במירון בהקשר קבלי המשיכו, בתאריכים שונים, גם במאות הבאות.
דפוס זה התפתח בימי הביניים באתרים שונים, על ידי הנוצרים.
השתטחות על קברי צדיקים הייתה מנהג נוצרי, שסיפח את חגיגות מאי והפך להילולות של מזון ושתייה.
המוסלמים העתיקו מנהגים אלו, ויצרו את הזיארות, התהלוכות החגיגיות.
לאחר מכן, הגיע תורם של היהודים להעתיק את מנהגי ההשתטחות באביב מהמוסלמים.
במאה ה-16 נאסר על היהודים לקיים את פולחן שמואל הנביא, שמנהגיו קשורים באש, בשמן, בתספורת ילדים ובמועד פטירת הצדיק.
ככל הנראה, הועבר הפולחן למירון בי"ח באייר, שהיה יום בעל משמעות קיימת.
במאה ה-16 דווח על ישיבה של שלושה ימים של האר"י ואנשי ביתו בל"ג בעומר, כהמשך של מסורת קיימת.
עלייה זו נחשבת על ידי רבים למקורה של הילולת הרשב"י:
המונח "הילולא דרבי שמעון" הוזכרה לראשונה במאה ה-17, אז גם תועדה הזיארא ההמונית לראשונה בהקשר זה.
במאה ה-18 כבר יש עדות לחיבור בין מנהגי האבלות לזכר תלמידי רבי עקיבא וסיומם בל"ג בעומר לבין הרשב"י.
מאז המאה ה-16, הייתה הילולת בר יוחאי מועד קבלי באופיו, שניתן לו על ידי יהודי ספרד שגרו בצפת.
המאפיין הקבלי המיידי והבולט של ל"ג בעומר הוא דמותו של רבי שמעון בר יוחאי, שלפי המסורת הוא מחברו של ספר הזהר.
פטירתו של רבי שמעון בר יוחאי, שמועדה יוחד לל"ג בעומר, מתואר באידרא זוטא.
עם התפשטות מנהגי ל"ג בעומר בגולה, בעקבות עליית חשיבותה של הילולת בר יוחאי, נוצרה גם מסורת של קריאה בקטעים מסוימים בספר, ובפרט באידרא זוטא.
במאה ה-17 היה תיעוד של הילולות ל"ג בעומר לכבוד הרשב"י בגלויות והמנהג התפשט בקרב החסידות ובקרב יהדות המזרח במאה ה-18. את מקום העלייה לקבר תפסה בחלק מן המקומות הקריאה הטקסית בספר הזהר, בזכות תפוצת העיון בו באותה התקופה וכן האמונה כי קריאה בו משמעותית גם בלא הבנת הכתוב.
טקס הקריאה כולל את הפיוט "בר יוחאי" של ר' שמעון לביא, שהוא בעל משמעויות קבליות, את המאמר "פתח אליהו" מתיקוני הזהר, ומאמרים מספר הזהר העוסקים ברשב"י.
מסורת אחרת היא סיום מחזור הקריאה השנתי בספר הזהר.
במאה ה-18 יצא לאור ספר ליקוטי מאמרי הזהר שיש ללמוד בל"ג בעומר, המכונה "תיקון לליל ל"ג בעומר", סדר ל"ג בעומר", "סדר לימוד ל"ג בעומר" או "הילולא רבא".
במאה ה-19 כבר נחשב המנהג, לשמוח בל"ג בעומר, לקדום.
בפרס, בה ספר הזהר היה מקובל ביותר, היו עורכים סעודת חג גדולה, שרים, קוראים בזהר ושרים את תרגומו הפרסי של "בר יוחאי" (הגרסה העברית המקורית מושרת בכל שבת).
מארח הסעודה היה אדם שנדר לרשב"י לארח אותה בעבור ריפוי חולים.
עקב ריבוי בעלי הנדרים, עורכים את הסעודות מספר ימים לפני ואחרי ל"ג בעומר.
על פי שיטת הספירות שבאמצעותה מפרשים את ספירת העומר בקבלה, לכל יום בספירה יש כינוי ייחודי, ול"ג בעומר מכונה "הוד שבהוד".
על פי מספר התייחסויות, יש לל"ג בעומר משמעות ייחודית בספירת העומר, הקשורה לתיקון ולהתעלות.
לדוגמה, בספר הקבלי בני יששכר:
מקורה של הדלקת האש בל"ג בעומר הוא בהילולת רבי שמעון בר יוחאי.
בגולה התפתח מנהג, בעקבות הילולת הרשב"י, של הדלקת משואות או נרות על גגות בתי הכנסת ולעיתים גם בבתים או על גגותיהם, לזכר הרשב"י ולזכר צדיקים אחרים.
מנהג זה הופץ גם לחגיגות ל"ג בעומר בירושלים ובחברון.
אימוץ החג על ידי הציונות, והתכנים של מרד, גבורה ויציאה לטבע, הביאו למנהג בו יוצאים ילדים ונוער להדליק מדורות ולחגוג בל"ג בעומר.
בשנות ה-20 התרבו מאוד המדורות ברחבי הארץ, בעקבות פעילות חינוכית אינטנסיבית.
הדלקה בל"ג בעומר במירון מוכרת מהמאה ה-19 לכל המאוחר.
רבי ישראל פרידמן מרוז'ין קנה מאנשי צפת את זכות ההדלקה ונהג לשלוח מטפחת משי מדי שנה עבור ההדלקה.
בהמשך עברה הזכות לצאצאיו, אדמו"רי חסידות בויאן.
בקרב ילדים, נוער ואף מבוגרים, נהוג לערוך מדורות גדולות, בהן מקובל להכין בצל ותפוחי אדמה אפויים (על ידי הטמנתם בגחלים של המדורה, לעיתים לאחר עטיפתם בנייר אלומיניום), המכונים "קרטושקעס" או "קרטופלך" (תפוחי אדמה ביידיש), וכן לערוך פיקניקים או "על האש".
סביב חלק מהמדורות נערכות גם פעילויות חברתיות כגון משחקי חברה, שירה בציבור, סיפורי צ'יזבטים ושיחות חברים.
לעיתים נמשכות המדורות עד שעות הבוקר המוקדמות (בעיקר אצל בני נוער וצעירים).
כאמור, נהגו בישראל להוסיף למדורה דחליל, בדמות צורר אנטישמי כמו אדולף היטלר, חאפז אל-אסד או גמאל עבד אל נאצר אך בעשורים האחרונים, קיום מנהג זה פחת ונעלם כמעט לחלוטין.
בעקבות תופעת שינוי אקלים ומאז תחילת המאה ה-21 הולכים ומצטמצמים אירועי הדלקת המדורות.
היקף המדורות הגדול בל"ג בעומר מביא עמו מספר תופעות לוואי:
זיהום אוויר - המדורות גורמות לעלייה ניכרת בריכוזי החלקיקים הנשימים באוויר ובעקבות זאת, לעליה בשכיחות הפנייה לחדרי מיון עקב בעיות בדרכי הנשימה.
נוסף על כך נוצרת גם פגיעה בסביבה כתוצאה מהכמויות הגדולות של הפחמן הדו-חמצני.
נרשמים מקרים רבים של כוויות כתוצאה מהפעילות עם האש.
בהתאם לכך נעשות פעילויות הסברתיות שונות למזעור הסכנות והנזקים.
בל"ג בעומר נוהגים לירות בחץ וקשת ולערוך תחרויות ספורט.
ל"ג בעומר קלט מנהגים כמו יציאה לטבע וחץ וקשת מחגיגות ה-1 במאי (המאיאלס) או מליל ולפורגה, מנהגים כפריים אירופאיים בימי הביניים שהיו קשורים במלחמה במזיקים בעונת הקציר.
מנהגים אלו בחודש מאי כללו אירועי ספורט וקליעה בקשת.
בסוף המאה ה-14 המנהג לצאת לטבע ולערוך משחקי ספורט כבר היה קיים ומסורתי.
המהרי"ל קבע כי זהו יום שמחה, ומסיבת סיום מסכת לימודים, ותלמידי החדר ומלמדיו היו יוצאים בצוותא לטבע.
מנהג מרכזי היה אימוני חץ וקשת.
מנהג זה הוסבר בציטוט מקינת דוד "ללמד בני יהודה קשת", שפורש בהקשר של מלחמות בר כוכבא או בהקשר של מלחמות ביצר הרע.
הגרסה הקבלית מייחסת את הירי בחץ וקשת למסורת שבחייו של רשב"י לא הייתה קשת בענן, שהיא סימן קללה, וצדיקותו הבטיחה בעצמה את שלום העולם.
מיתוס בר כוכבא כמנהיג ולוחם יהודי, שהצדיק את המנהגים הכמו-צבאיים, החל להתפתח מעט לפני גירוש ספרד, כמענה לטענות הנוצרים על חולשת העם היהודי.
מנהג זה אומץ על ידי הציונות, בזכות התכנים של גבורה, מרד וחיבור לטבע.
בשנת 1893 נוסד הארגון אהבת ציון במסגרת טיול ל"ג בעומר.
הארגון שינה את שמו ל"בר כוכבא" בהמשך, וחובבי ציון היו עורכים טיולים וחגיגות בטבע.
לאחר הקמת צה"ל צוין ל"ג בעומר בתחרויות קליעה ומטווחים טקסיים בהשתתפות חיילים ונוער.
מנהגים נוספים הם עריכת משתה, שעשועים, ומשלוחי מנות לבני שישים באותה השנה, אכילת ביצים צבועות (בנימוק שביצה היא סימן לאבלות, וביצה צבועה היא סמל להפסקתה), ומנהג לפיו המלמד היה נותן לתלמידים ממתקים ושתייה על חשבונו.
כנגזרת מהיציאה לטבע בל"ג בעומר בגולה, התפתחו גם תהלוכות בסגנון צבאי.
במסגרת התהלוכות, היה מתמנה מפקד חד יומי, שתפקידו לארגן את התהלוכה הגאה.
מנהגים אלו ידועים עוד מהמאה ה-17. גם מנהג זה היה מבין המנהגים שאומצו על ידי הציונות, בזכות התאמתו לצורכי התנועות.
עוד מלפני מלחמת העולם הראשונה היו עורכים בתנועת מכבי תהלוכות ל"ג בעומר.
בשנת 1916 ההסתדרות הציונית בוורשה ערכה את הטיול המסורתי כתהלוכה המונית במדי תנועות הנוער, ובכך פתחו במסורת "יום תנועות הנוער הציוניות".
את המפגן יזמו השומר הצעיר, אליהם הצטרפו מכבי, תלמידי בתי הספר ונציגי הארגונים הציוניים.
תנועות הנוער הציוניות, לפני הקמת המדינה ואחריה, נהגו לערוך עצרות ומחנות וקיבלו מצטרפים חדשים בחג זה.
ל"ג בעומר הוכרז כיום תנועת השומר הצעיר, והכיל מפקדים וטקסי הענקת סמלי התנועה.
גם תנועת בני עקיבא קבעו את היום כיום טקסי לקבלת מצטרפים חדשים לתנועה.
כמו כן, נערכו תהלוכות צבאיות במירון בל"ג בעומר בשנים הראשונות למדינה.
מאז ה'תש"ג (1943), בשנים שבהן ל"ג בעומר יוצא ביום ראשון בשבוע (היום החופשי בארצות הברית), מתקיימת תהלוכה גדולה של ילדים במטרה לחזק את האמונה בקב"ה ואת האחדות של ילדי ישראל.
התהלוכה מתקיימת בחזית מרכז חב"ד העולמי – 770 שבברוקלין, בה השתתף גם רבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ'.
מאז שנת תש"ם (1980) קרא הרבי מלובביץ' לקיים תהלוכות בכל מקום בעולם.
בעקבות כך מארגנים שלוחי חב"ד תהלוכות דומות במקומות רבים בישראל ובעולם.
התהלוכות בישראל צועדות תחת הסיסמה "יחד כל ילדי ישראל".
בתהלוכות בישראל משתתפים, לפי הערכת המארגנים, כ-250,000 ילדים ומתקיימות בהן חלאקות, הגרלות ומופעי בידור.
הילדים חוזרים על פסוקים ושומעים דרשות בנושאים אקטואליים.
ּאין אומרים תחנון בל"ג בעומר, אולם אין תוספת מיוחדת לתפילת היום.
רבים נוהגים לומר את "תיקון ל"ג בעומר", כגון זה המובא בספר הלולא רבא, והחבי"ף כתב שעל תלמידי חכמים ללמוד ספרי בל"ג בעומר, שכן רשב"י הוא מחברהּ.
ישנם שלומדים בל"ג בעומר בספר הזוהר, המיוחס לרבי שמעון בר יוחאי.
בבתי כנסת רבים נוהגים לשיר בל"ג בעומר פיוטים, בחלקם שרים פיוטים אלו גם בשבת שלפני ל"ג בעומר.
במדינת ישראל ל"ג בעומר היה יום חופשה ויום שבתון בכל מערכת החינוך עד לשנת הלימודים תשפ"ג, כשמרבית מקומות העבודה פועלים כסדרם.
לאור זאת, כחלק מן ההסכמות בין משרד החינוך לבין הסתדרות המורים החל משנת הלימודים תשפ"ד בוטל השבתון ביום זה בבתי הספר היסודיים ובחטיבות הביניים.
בתקופה בה הוא נחוג, נהוג ללמוד אודות מרד בר כוכבא, רבי עקיבא ורבי שמעון בר יוחאי.
כמו כן, נהוג לשיר שירי ילדים ייחודיים לל"ג בעומר, לדוגמה
הילולות ועלייה לקברי צדיקים ברחבי העולם
בסוף המאה ה-19 נוספה הילולה בטבריה לזכר רבי מאיר בעל הנס בפסח שני, כחיקוי של הילולת הרשב"י במירון בל"ג בעומר.
ההילולה כללה זיארא (תהלוכה), הדלקת נרות, שירה, הדלקה מרכזית, שריפת חפצים, הבאת ספר תורה מהעיר לקבר וקניית זכות ההדלקה.
יהודי ספרד היו המשתתפים העיקריים בהילולה ובמקביל אליה התקיימה הדלקה לאשכנזים.
קדמה להילולה זו הילולה בל"ג בעומר בקבר רבי עקיבא.
המסורת של רבי מאיר בעל הנס בטבריה היא מהמאה ה-13, וזהותו אינה ידועה בבירור.
ישנם הנוהגים לעלות לקבר שמעון הצדיק בירושלים ולחגוג שם באופן דומה לחגיגות שבמירון.
בעלייה לקבר נוהגים אנשי העיר להשתטח על הקבר, להתפלל, להדליק נרות, לערוך סעודה ושירה, ולבצע חלאקה.
הילולה זו כבר הייתה קיימת באמצע המאה ה-19, וכנראה התחילה בסוף המאה ה-18.
בל"ג בעומר מתקיימת הילולה דתית של יוצאי לוב בבית הכנסת בושאייף שבמושב זיתן.
בבית הכנסת בושאייף יש במה עם תזמורת נגני העדה הלובית אליה מגיעים ח"כים, שרים, רבנים ואישי ציבור, דוכני מזון של העדה הלובית, חדר הדלקת נרות ושמן.
מנהג ההילולה הוא המשך של הילולה שהייתה נהוגה בלוב לבית הכנסת צלאת בן שאיף בזליתן, ומתקיים היום בבניין שהוקם בישראל עם קום המדינה.
בימינו נהוגה גם הילולה בקבר הבאבא סאלי בנתיבות.
מנהגי הדלקת נרות, לזכר הרשב"י וצדיקים אחרים, ומאוחר יותר אף הרצל, ניתן היה למצוא בקהילות ספרדיות בארגנטינה, בברזיל, בפרס, בערב, בהודו ובישראל.
יהודי המגרב, ובעיקר במרוקו, הם שאימצו יותר מכל את ההילולות בל"ג בעומר, כחלק מפולחן הקדושים שהיה שם בהשפעה מוסלמית.
לעומתם, יהודי אשכנז כמעט ולא קיבלו את התופעה, כדוגמת הדחייה של החת"ם סופר את רעיון השמחה ביום מותו של אדם.
בכל רחבי המגרב היו הילולות בקברי רבנים גדולים או שד"רים בל"ג בעומר, מלבד ההשתטחות בהם בכל מהלך השנה.
לעיתים יש הייתה מחלוקת בין היהודים לבני דת אחרת, למי שייכים הקברים.
ההילולות היו, בחלקן הגדול, מסעות משפחתיים גדולים.
בחלק מן המקרים מדובר במערות ששם הצדיק בהן אינו ידוע, כמו "בעל אזרו", "בעל ההר" ו"שבעת בני זמירו", קברים של שבעה צדיקים אלמוניים המשותפים ליהודים ולמוסלמים בקדושתם.
בדורות האחרונים, ההדלקה במרוקו הייתה מופעלת על ידי ארגונים דתיים, כמו "קדישא" ו"חברת רבי שמעון בר יוחאי".
היא הייתה נערכת בחדר ייעודי, ונערכה מכירה פומבית של נרות וכוסות שמן, ומצוות הדלקה.
כמו כן, קיימות עדויות על קפיצה למדורות, ריקוד באש והנפת ילדים מעל לאש.
הילולה לכבודו של רשב"י נערכת בימים ל"ג ול"ד בעומר בבית הכנסת אלגריבה בג'רבה שבתוניסיה, ומעמדה בולט במיוחד.
בימים אלה נאספים אל בית הכנסת יהודים מכל רחבי תוניסיה ואף מלוב השכנה וממקומות נוספים בצפון אפריקה.
לא רק יהודים מגיעים באופן מסורתי לאירוע זה אלא גם בני עמים אחרים, כולל ערבים תוניסאים, מלטזים ואחרים.
המנורה מובלת מבית הכנסת אל הרובע היהודי, "חארה צגירה", ובחזרה לבית הכנסת, בתהלוכה המלווה בנגינת תזמורות ובשירת פיוטים.
בעל המגדל, יצחק ישראל הלוי, רב מארץ ישראל שבא לגייר במרוקו.
קבר זה עבר משליטה מוסלמית לשליטה יהודית, בדרך ניסית, ומהווה מוקד פולחני לשתי הדתות.
ר' אפרים אנקווה בתלמסאן שבין מרוקו לבין אלג'יריה, מגולי ספרד הראשונים, שמיוחסים לו ניסים שערך בחייו.
רבי עמרם בן דיוואן, בווזאן שבמרוקו, שהתרחשו ניסי רפואה ופריון על קברו.
הוא הגיע מחברון בשליחות במאה ה-18 ונחשב לדמות כמו מלאכית במרוקו.
כשבנו חלה הציע את נפשו במקום נפש בנו, ובקשתו התקבלה והמחלה עברה אליו והרגה אותו.
מסופר שבהילולה זו מדליקים מדורה השורפת את ענפי הזית שליד קברו, המתחדש מעשה פלא עד השנה הבאה.
כמו כן, מסופר על הנפת ילדים מעל למדורה לצורך ריפויים.
ר' חיים, בנו של רבי עמרם בן דיוואן שניצל מהמחלה.
בהילולתו יש שירים, פיוטים, שחיטת צאן ובקר ואכילתם, שתיית יין, מכירה פומבית של כוסות יין לברכה של הרשב"י ושל צדיקים נוספים שקרובים שם, מכירת זכות פתיחת שער הבניין והדלקת הנר הראשון ליד הקבר, וסעודה ארוכה.
ר' אברהם בן יוהאן, שעל פי המסופר בקברו היה עץ שלא נשרף, וממנו יוצאו מים.
ר' יהודה זבאלי, עליו מסופר כי דמותו הופיעה באש ליד קברו.
קבר סידי מול אלברז, שבו כמסופר פרצו מים ממקום הנחת הנרות בכל פעם שצעקו פסקה בתפילה.
קבר של רבי משה איסרליש (הרמ"א, פוסק מפורסם בן המאה ה-16) בקרקוב, [שנפטר באותו יום] שאותה ערכו יהודי פולין, שונה מההילולה במירון.
נהוג היה לדרוש בשבחו בבית הכנסת הרמ"א שליד בית העלמין, להדליק נרות, להתפלל וללמוד להזכרת נשמתו, ולבקר קברים אחרים במקום של אנשי תורה וצדיקים מפורסמים.
בשנות ה-80 דווח על הילולה חדשה בוורמס שבגרמניה, בקברו של רבי מאיר מרוטנבורג, בן המאה ה-13. הלה נאסר על ידי הקיסר, ונפטר לאחר שבע שנים בכלא.
גופתו נפדתה לאחר 14 שנים נוספות על ידי יהודי עשיר בשם אלכסנדר זיסקינד ווימפן מפפד"מ, שביקש להיקבר לצידו.
בל"ג בעומר הייתה מתאספת, על פי הדיווח, קבוצת חיילים צרפתיים יהודיים (כי וורמס הייתה באזור השליטה של הצבא הצרפתי לאחר מלחמת העולם השנייה), מדליקה נרות, ועורכת משתה ושירה.
מספר קהילות אימצו מנהגים מקומיים לל"ג בעומר:
ברודוס היה מנהג של קבורת "גניזה": ספרי דת וחול, דינים וחשבונות ופנקסים שנקברו תוך שירי תוגה, מזמורי תהילים ותפילות אשכבה.
קהילה יהודית בתימן ראתה את ל"ג בעומר כנגזרת של פסח שני, ובאחת העדות יש מנהג לערוך תספורות, שסימלו קציר שערות, בהקבלה לקציר השעורה.
בתטואן במרוקו ערכו תפילת אשכבה או הזכרת נשמות לבני העדה שנפטרו באותה השנה.
בתחילת המאה ה-20 פיתחה התנועה הציונית את מיתוס ל"ג בעומר, וחיבורו יחד עם מרד בר כוכבא והמאבק לחירות לאומית.
מספר חוקרים ורבנים סברו של"ג בעומר הוא לזכר ניצחון במרד בר כוכבא, וכי הפסקת המגפה וקביעת התאריך לפי ספירת העומר נועדו להסוות יום זה.
על פי תאוריה זו, תלמידי עקיבא שמתו במגפה היו למעשה לוחמיו של בר כוכבא.
הציון העקיף של הלוחמים, וכן ציון החג (כל"ג בעומר במקום י"ח באייר) נועד להסוות את המועד מפני הרומאים, שאסרו על כך.
לפי התיאור המקובל בקרב חוגים ציוניים, חל מפנה לטובת צבאו של בר כוכבא במרד מול הרומאים והושאו משואות לבשר את הניצחון.
לפי השערת יום-טוב לוינסקי, ייתכן שחגיגות ל"ג בעומר בערב י"ח אייר מסמלות את הבשׂורה על פרוץ המרד הגדול.
אישוש לכך ניתן למצוא בכך שבי"ז באייר התרחשה, על פי מלחמות היהודים, הפעולה האלימה הראשונה במסגרת המרד, ובערב אותו יום היו עשויים להודיע על המרד באמצעות מדורות, בדומה להודעה על ראש החודש.
בעקבות כך אימצו הציונות ומדינת ישראל את המועד כיום המציין את הגבורה היהודית.
האימון בנשק, הפעילות הגופנית, היציאה לטבע והדלקת האש התאימה לערכים בהם דגלה התנועה הציונית, ומנהגי החג המתאימים אומצו.
בשנת 1916 נערכה תהלוכה מקיפה של הארגונים הציוניים בוורשה.
תהלוכה זו הותירה רושם רב על אוהדי הציונות, ופתחה במסורת של ציון "יום תנועות הנוער הציוניות" בל"ג בעומר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הושקעו מאמצים חינוכיים רבים להטמעת סיפור בר כוכבא, בהקשר של ל"ג בעומר, כסמל לגבורה לאומית.
תנועות הנוער הציוניות, עוד מלפני הקמת המדינה, קבעו את ל"ג בעומר כחג מרכזי.
הן ערכו עצרות ומחנות וקיבלו מצטרפים חדשים בחג זה
מספר ארגונים ציוניים וטרום-ציוניים קבעו את מועד הקמתם או את חגם כל"ג בעומר.
ב-1893 נוסד הארגון אהבת ציון במסגרת טיול ל"ג בעומר.
הארגון שינה את שמו ל"בר כוכבא" בהמשך.
חובבי ציון היו עורכים טיולים וחגיגות בטבע, הביל"ויים היו מדליקים משואות ותנועת מכבי הייתה עורכת תהלוכות.
היום נבחר כיום השומר הצעיר, כיום הקמת בני עקיבא (בעקבות הכפלת מספר חבריה), כיום ההחלטה על הקמת הפלמ"ח בשנת 1941 וכן יום ההחלטה על הקמת הגדנ"ע, וכיום פרסום הפקודה לייסוד צה"ל.
סמלי החג היו גם הם למקור לתנועות.
התנועה "בר כוכבא" (אהבת ציון) גזרה את שמה מגיבור החג.
"בני עקיבא" גזרו את שמם מתלמידי עקיבא, שהיו לפי הקביעה החדשה לוחמי בר כוכבא.
תנועת בית"ר גזרה את שמה ממעוזו האחרון של בר כוכבא, ביתר.
הגדנ"ע הרכיב את סמלו מחץ ומקשת, מסמלי החג.
בשנות ה-70 התעצם הדיון סביב משמעותו של מרד בר כוכבא, והושמעה ביקורת על כך שהמרד הביא, למעשה, לחורבן.
בעיקר היו מפורסמים בהקשר זה מאמריו של יהושפט הרכבי בתחילת שנות ה-80.
התאחדות הסטודנטים בחרה לחגוג את יום הסטודנט בל"ג בעומר.
המנהג, ברוב המוקדים, כבר לא קיים.
כמו כן, מ-2004 ל"ג בעומר הוא יום הוקרה לחיילי המילואים.
במסגרת זאת מתקיים בסמוך לל"ג בעומר טקס מצטיינים ממערך המילואים במעמד הרמטכ"ל ופורום המטה הכללי, ערב הוקרה למפקדים במערך המילואים, חלוקת "מגן המילואים" במעמד שר הביטחון והרמטכ"ל למעסיקים המצטיינים ביחסם לחיילי מילואים וטקס יחידות מצטיינות במילואים, במעמד נשיא המדינה.
למרות הפעילות הענפה שהתרחשה ומתרחשת בל"ג בעומר, נותרו מנהגי החג עניין לילדים ולנוער ברוב המקרים, בכל הנוגע להקשרים הציוניים של החג.
דחיית אירועי ל"ג בעומר כשחל במוצאי שבת
בשנת ה'תשע"א (2011), שבה חל ל"ג בעומר במוצאי שבת, עלתה קריאה ברבנות הראשית לישראל, לדחות את אירועי ל"ג בעומר בשנה זו ביום - ממוצאי שבת ליום ראשון בערב, על מנת למנוע חילול שבת בהדלקת מדורות ובהיערכות של משטרת ישראל באזור מירון עוד בתוך השבת.
גם הרב עובדיה יוסף יצא בקריאה דומה.
הרבנות הראשית לישראל פנתה למשרד החינוך על-מנת לקבוע יום חופשה ביום שני, י"ט באייר, ל"ד בעומר, אך זה טען כי הזמן שנותר להתארגנות בעניין מועט מדי, ולכן באותה השנה לא צלחה קריאת הרבנות הראשית לקיים את אירועי הדלקת המדורות ביום ראשון בערב.
בשנת ה'תשע"ב (2012), לקראת יום ירושלים שחל באותה השנה במוצאי שבת, קבעה הרבנות הראשית לישראל שבשנים שבהן יום ירושלים יחול במוצאי שבת יידחו אירועיו (חוץ מתפילת ההודיה) ליום ראשון בערב, על-מנת למנוע חילול שבת.
באותה החלטה קבעה הרבנות הראשית שבשנים שבהן ל"ג בעומר יחול במוצאי שבת, יידחו אירועי הדלקות המדורות וההילולה שבמירון ליום ראשון בערב, י"ט באייר, ל"ד בעומר - מאותה הסיבה.
ההחלטה מכובדת במירון ובאזורים עם רוב יהודי חילוני ומסורתי.
באזורים עם רוב דתי וחרדי מדליקים מדורות ללא דחייה.