tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הביקוש לכרטיסים היה רב (כ-20 מיליון גולשים ביקשו לרכוש כרטיס) וכרטיסים להופעה נמכרו באלפי דולרים, כשזוג הכרטיסים האחרון נמכר תמורת 170 אלף דולר במסגרת מכירה פומית שהכנסותיה נתרמו לצדקה.
ב-10 בדצמבר 2007, הופיעו שלושת חברי הלהקה הנותרים בלונדון, יחד עם בנו של ג'ון בונהם המנוח, ג'ייסון, כמחליפו על התופים.
ההופעה, בה נכחו כ-20 אלף איש.
ההופעה הוקלטה ויצאה במסגרת האלבום Celebration Day בנובמבר 2012.
מקורות השראה וטענות על העתקות
בשנות השבעים חברת התקליטים שייצגה את אמן הבלוז וילי דיקסון, תבעה את הלהקה על הפרת זכויות יוצרים בגין אחדים משיריה.
בסופו של יום, יושבה התביעה מחוץ לכותלי בית המשפט.
שירה של הלהקה, "The Lemon Song" התבסס על שירו של אמן הבלוז האולין וולף, "Killing Floor".
באוקטובר 2020, לאחר מסכת משפטית שנמשכה כ-6 שנים דחה בית המשפט העליון האמריקאי את הטענה כי מוזיקת הפתיחה של "Stairway to heaven" הועתקה משירה של להקת ספיריט, "Taurus".
בית המשפט קבע כי לחן השיר הוא יצירה מקורית של לד זפלין.
רוברט פלאנט - זמרה, תוף מרים, מפוחית פה.
ג'ימי פייג' - גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית
ג'ון פול ג'ונס - גיטרה בס, קלידים
ג'ון בונהם - מערכת תופים
לדאק היא טריטוריית איחוד השוכנת בצפון הודו, בין רכס קארקוראם להרי ההימלאיה הגבוהים.
עד 2019 הייתה חלק ממדינת ג'אמו וקשמיר, והפחות מיושבת מכל מחוזות הודו.
ב-31 באוקטובר 2019 קיבלה לדאק מעמד של טריטוריית איחוד עצמאית, לאחר שלילת מעמד מדינה מג'אמו וקשמיר, לאחר החלטה של הפרלמנט ההודי באוגוסט.
לדאק מחולקת לשני מחוזות, קרגיל ולה, ובירתה היא העיר לה.
בשנים 2002 – 2003 החלה דרישה בלדאק להפרדתה מג'אמו וקשמיר להפיכתה לטריטוריית איחוד.
גובה החבל נע בין 3,000 מטר מעל פני הים בעמקים שבין ההרים, ועד ל-6,500 מטר בפסגות.
זהו אזור מבודד, שרק שני כבישים סלולים (אחד ממנאלי ואחד מקשמיר, שניהם בין הכבישים הגבוהים בעולם) מגיעים אליו, והם חוצים מעברי הרים בגובה העולה על 5,000 מטר.
שלושת מעברי ההרים לרכב מוטורי הגבוהים בעולם נמצאים בלדאק, הגבוה מביניהם הוא מעבר קרדונג-לה המוביל מלה לעמק הנוברה.
ברכב ניתן להגיע לשם רק בעונת הקיץ, בין יוני לאוקטובר.
בשאר עונות השנה הדרכים חסומות על ידי שלגים.
כתוצאה מכך, עד לפני שנים לא רבות, היו הקשרים של תושבי לדאק עם העולם מעטים מאוד.
החברה בלדאק היא חברה מסורתית חקלאית, שתושביה התאימו את אורחות חייהם לתנאי הטבע הקשים.
רוב תושבי לדאק מתגוררים בכפרים קטנים המפוזרים בחבל, ועיסוקם העיקרי הוא בחקלאות.
האקלים הקשה, העונה החקלאית הקצרה הנמשכת חודשים ספורים בלבד, ומיעוט הקרקעות והמדרונות התלולים, מגבילים מאוד את האפשרויות החקלאיות ומחייבים את החקלאים להתאים את הגידולים לתנאי הטבע בחבל.
את הגידולים החקלאיים מגדלים בעיקר באפיקי נחלים, שם אפשר למצוא אדמת סחף הראויה לעיבוד חקלאי, ועל מדרגות חקלאיות רחבות (טרסות), הנבנות בעבודת ידיים קשה.
בין הגידולים: שעורה כגידול ראשי (בשל עמידותה בטמפרטורות נמוכות), חיטה, כמה סוגי ירקות, ועצי משמש ואגוז שאותם מגדלים באזורים הנמוכים יותר.
הגידולים מושקים במי הפלגים, המועברים לכפרים ולשדות באמצעות תעלות.
ענף חשוב נוסף בחקלאות של לדאק הוא גידול בעלי חיים, כגון עיזים, כבשים, פרות, סוסים, יאק הבית ודזו.
הדזו הוא בעל חיים נפוץ בחבל ומהווה מעין הכלאה בן יאק לפרה.
הדזו עמיד בפני הטמפרטורות הנמוכות השוררות בלדאק, ונוח יותר לאילוף מאשר היאק.
בחורף משכנים את עדרי בעלי החיים בקומת הקרקע של בתי המגורים בני שתיים עד שלוש קומות, ובקיץ הם מובלים אל שטחי המרעה הגבוהים.
לבעלי החיים בהם משתמשים החקלאים בלדאק יש חשיבות רבה, כי הם עושים עבודות חקלאיות חשובות: הובלת משאות, חרישה ודיש, גלליהם משמשים לדישון השדות, החלב שלהם משמש כמזון והצמר שלהם משמש כלבוש.
בעונת הקיץ הקצרה תושבי לדאק עובדים עבודה מאומצת וקשה בשדותיהם, מהבוקר ועד הערב.
גם במשך תקופת החורף הארוכה, כאשר לא ניתן לעבד את השדות, הם עובדים עבודה קשה (קישוש זרדים ועצים בחורף המושלג של לדאק הוא עבודה קשה, שאיבת מים לשתייה, איסוף וייבוש הגללים של בעלי החיים, וגם את הטיפול עצמו בבעלי החיים).
עונת החורף היא גם הזמן המתאים לעיבוד חומרי גלם שונים, למשל סריגת צמר, עיבוד עורות ועוד.
קשיי המעבר בחבל ההררי, גם של בני אדם וגם של סחורות, הביאו לכך שהמזון של תושבי לדאק מבוסס ברובו על ייצור מקומי.
המאכלים האופייניים מבוססים על מלח וחמאה.
תושבי לדאק אינם אוכלים דגים לעולם, מתוך אמונה שהריגת בעלי חיים למאכל נעשית רק כשאין ברירה אחרת, ולפיכך הם הורגים רק בעלי חיים שבשרם יספיק לאנשים רבים ככל האפשר.
גם הבתים בלדאק בנויים מחומרים מקומיים בצורה הזו: הבסיס בנוי מאבן וקירות הבית (החיצוניים והפנימיים) מלבני בוץ שהתייבשו בשמש.
חיי הקהילה של התושבים הבודהיסטים מנוהלים על ידי נזירים החיים במנזרים הרבים שבחבל.
הנזירים עורכים את טקסי הדת, מנהלים את טקסי החתונות, ומלמדים את התושבים קרוא וכתוב וכן את התרבות הבודהיסטית.
בחורף בעיקר נוהגים תושבי לדאק הבודהיסטים להתכנס ולהקשיב לסיפורים ולדקלומים של הנזירים במשך שעות.
ההתמודדות היומיומית של התושבים עם תנאי הטבע הקשים בחבל מבודד זה, מחייבים שיתוף פעולה והדדיות ברבים מתחומי החיים.
ואומנם, בלדאק הבנייה של בתי המגורים מתבצעת בעבודה משותפת – בעת הצורך נאספים יחדיו כמה בתי אב ועוזרים למשפחה בבנייה; את בעלי החיים מקבצים יחד לעדר גדול, המובל לשדות המרעה כל פעם על ידי רועה ממשפחה אחרת; ולמבצעים הגדולים, כמו בניית תעלות וסלילת כבישים, נרתמים כל בני הכפר.
במשך תקופות ארוכות הייתה אוכלוסיית לדאק מצומצמת מאוד.
הסיבות העיקריות לכך הן בידודו של החבל, שחסרו בו שירותי רפואה ותברואה, שבהיעדרם מספר התינוקות שמתו סמוך ללידה היה גבוה; וחיי הנזירות, הנפוצים בלדאק גם בקרב נשים וגם בקרב גברים, שגרמו לכך שתושבים רבים בלדאק לא נישאו ולא ילדו ילדים.
משנות ה-70 ואילך, מתרחשים בלדאק שינויים.
מאפיינים של חברה מודרנית הולכים ובאים לידי ביטוי, בעיקר בבירת החבל, לה, ובסביבותיה, אך גם בכפרים.
תחבורה אווירית המקשרת את לדאק עם העולם החיצון בכל עונות השנה, מפחיתה מן הבידוד והניתוק של החבל.
מערכות מים, ביוב וחשמל הוקמו בעיר לה, ולאט לאט הם מגיעים לכפרים בחבל.
הטלוויזיה והקולנוע, ההופכים לאמצעי מבוקש לבילוי בכל שעות הפנאי, והתיירים מכל רחבי העולם שממלאים את המקום – מחזקים גם הם את הקשרים של תושבי לדאק עם "העולם שבחוץ".
גם פיזור האוכלוסייה בלדאק הולך ומשתנה כתוצאה מנהירה גדולה של תושבים מהכפרים לערים השוכנות בחבל.
לדה הידוע גם כ־יופיטר XIII הוא ירח של צדק.
לדה שייך לקבוצת ההימליה, שבעה ירחים הנמצאים במסלול זהה.
לדה התגלה על ידי צ'ארלס ט' קאוול, במצפה הכוכבים פאלומר, ב־14 בספטמבר 1974. קאוול הכריז על תגליתו לאחר שצילם את הירח במשך שלושה לילות.
הירח נקרא על שם מלכת ספרטה אשר הייתה אמם של קסטור, פולוקס, קליטמנסטרה והלנה מטרויה (זאוס, שהופיע בצורת ברבור, היה האב).
אין לבלבל בינו לבין האסטרואיד 38 Leda.
לגראנז'יאן (או לגרנג'יאן) היא פונקציה המתארת מערכת פיזיקלית (בדרך כלל חסרת חיכוך או דיסיפציה אחרת), שבעזרתה ניתן לרשום את משוואות התנועה של המערכת.
משוואות אלו נקראות משוואת אוילר-לגראנז', והן שקולות לחוק השני של ניוטון.
יתרונו של הפורמליזם הלגראנז'יאני בכך שהוא מאפשר גזירה פשוטה יותר של משוואות התנועה, ומדגיש את חשיבות הסימטריה של המערכת לגבי אופן התנהגותה.
פורמליזם אלגנטי זה פותח על ידי ז'וזף לואי לגראנז' במאה ה-18.
הלגראנז'יאן הוא פונקציה של הזמן, של קואורדינטות מוכללות ושל המהירויות.
הלגראנז'יאן אינו יחיד: ישנן מספר פונקציות המתארות את אותה המערכת ומקיימות את משוואת אוילר-לגראנז'.
בניגוד להמילטוניאן, הלגראנז'יאן אינו מכמת ערך פיזיקלי כלשהו, אלא מהווה תיאור מתמטי של המערכת.
הדרך הפשוטה ביותר למצוא לגראנז'יאן של מערכת פיזיקלית היא בעזרת אנרגיה קינטית T ואנרגיה פוטנציאלית U של המערכת:
כאן היא קבוצת קואורדינטות מוכללות () ו הן נגזרותיהן לפי הזמן (מהירויות מוכללות).
את משוואות התנועה מקבלים מתוך הלגראנז'יאן באמצעות משוואת אוילר-לגראנז':
לעיתים קרובות משמש הלגראנז'יאן בסיס למעבר לפורמליזם אחר, למשל המילטוניאן או משוואת המילטון-יעקובי.
הלגראנז'יאן ומשוואת אוילר-לגראנז' נובעים מעקרון הפעולה המינימלית בחשבון וריאציות או מעיקרון ד'אלמבר.
דוגמה נפוצה לשימוש בלגראנז'יאן היא פתרון של מטוטלת פשוטה.
נבחר כקואורדינטה מוכללת את , זווית מוט המטוטלת מן האנך.
האנרגיה הקינטית של המטוטלת תהיה
(קו האפס של הפוטנציאל מוגדר כאשר המטוטלת תלויה על מישור הייחוס).
את מקרבים בקירוב ראשון ל- ומקבלים את המשוואה הדיפרנציאלית של המטוטלת:
הוא לגראנז'יאן של המערכת כי
ומקבלים את אותה משוואת התנועה.
במיתולוגיה היוונית, לֶדָה הייתה אשתו של מלך ספרטה, טינדראוס.
יש גרסאות שונות ללידת הלנה במיתולוגיה היוונית.
על פי מחזהו של אוריפידס, "הלנה", זאוס, שחשק בה, בא ללדה בליל כלולותיה, בדמות ברבור הנמלט מעיט ועיבר אותה.
באותו הלילה הייתה לדה גם עם בעלה טינדראוס.
כעבור תשעה חודשים הטילה שתי ביצים: מהאחת בקעו התאומים ילדי זאוס: הלנה ופולוקס, ומהשנייה בקעו התאומים ילדי טינדראוס - קסטור וקליטמנסטרה.
הבנים מזוגות התאומים, קסטור ופולוקס, ביוונית "הדיוקסורים" או בלטינית Gemini, שעל שמם קרויה קונסטלציית התאומים, מתו, ולכן בעלה הנבחר של הלנה וחתנו של טינדראוס מנלאוס ירש את מלכות ספרטה.
לפי גרסה אחרת ילדה לדה שני ילדים מטינדראוס, ובנוסף הטילה שתי ביצים, מהן בקעו הלנה ופולוקס.
האסטרואיד 38 לדה שהתגלה ב-12 בינואר 1856 על ידי ז'אן שאקורנאק נקרא על שמה.
השם ניתן על ידי אורבן לה-ורייה.
על שמה גם נקרא הירח לדה, אחד מירחיו של צדק.
לגעת ברוח היא תוכנית ראיונות בהנחייתו של יואב גינאי בה התארחו אושיות מכלל תחומי התרבות והבידור.
התוכנית נוצרה בערוץ 33 בשנים 2002-2006 ושודרה במקביל בערוץ הראשון.
האומן המתארח קבע היכן תצולם התוכנית על סמך הקשר האישי שלו למקום וסיפר במהלך הראיון על מקורות ההשראה שלו, תהליכי היצירה וקטעים מסיפור חייו.
במהלך התוכנית, השתתף אורח שאותו בחר המרואיין.
התוכנית "לגעת ברוח" נרכשה במלואה על ידי אוניברסיטת הרווארד.
לַגַש הייתה עיר-מדינה קדומה בשומר ומאוחר יותר בבבל אשר שכנה בעמק הפרת, על גדת החידקל, בדרום מסופוטמיה.
לגש (היום תל אל חיבה) ממוקמת צפונית לחיבור הנהרות הפרת והחידקל מזרחית לארך בסמוך לתעלת מים עתיקה.
לגש הייתה מהערים העתיקות ביותר של שומר.
לגש נחשבת לאחת מערי המדינה המרכזיות באזור, יחד עם אור, כיש וניפור.
לגש נחפרה בין השנים 1877–1901 על ידי ארנסט דה סרזק, שכיהן כקונסול צרפת באזור.
בחפירות בעיר נתגלו עשרות אלפי לוחות כתב בעיקר תעודות כלכליות, רשומות המפרטות את שיטת השלטון ואופן החיים בעיר.
במאה ה־26 לפנה"ס, הפכה לגש לגורם מדיני חשוב באזור והגיעה לשיאה בימי אאנאתום (2500 לפנ"ס לערך).
התעצמותה של ארך, הביא לירידת כוחה של לגש.
בתקופת ממלכת אכד (המאות ה־24–22 לפנה"ס) איבדה העיר את עצמאותה.
לאחר נפילת אכד העיר התאוששה.
זו התקופה של המלך גודאה.
העיר איבדה סופית את עצמאותה בימי השושלת השלישית של אור במאות ה־22–21 לפנה"ס.
בין הגורמים לירידת כוחה של לגש היה תהליך המלחת הקרקע.
בתעודות הכלכליות באה לידי ביטוי התופעה בירידה הדרגתית ביבולים תוך מעבר מגידול חיטה לשעורה.
נקרא גם אורו־אינים־גינה (Uru-inim-gina) היה מלך וכהן גדול, מלך בסוף המאה ה-25 לפנה"ס.
הוא שחרר את לגש משלטונו של מלך כיש.
מלכותו התפשטה כנראה עד ניפור בצפון.
הוא לא היה המלך הלגיטימי, לקח את השלטון לעצמו.
אורוכגינה היה רפורמטור גדול למען העם.
יצר קודקס חוקים למען העניים.
הוא התחיל בשינוי צורת קנין הרכוש בלגש, ותיקן תיקונים סוציאליים חשובים לטובת המעמדות הנמוכים תוך הגנה מפני הגובים, המפקחים הכהנים והעשירים.
אורוכגינה החזיר אדמות שנגזלו מבעליהם על ידי שליטי העיר בחזרה לבעלים המקוריים.
פיטר פקידים מושחתים ולא נתן להעלות את שכר שירותי הקודש ודמי הקבורה.
הוא אסר על העשירים להכריח את העניים למכור כל דבר שהעשיר חשק בו, בנוסף התיר למוכר לקבוע את המחיר.
אוסף החוקים שיצר שימשו בתקופה מאוחרת יותר כיסוד לספר החוקים של חמורבי.
פעילות נוספת שלו הייתה שיפור פני העיר - תיקון בניינים ישנים, חפירת תעלות ובנית מקדשים.
לאחר שש שנות שלטון נוצח אורוכגינה במלחמה עם לוגלזגיסי שליט אומה.
בתחילת המאה ה-21 לפנה"ס נתערער שלטונם של המלכים האחרונים משושלת אכד וזאת בעקבות פלישותיהם של שבטי הגותים מהרי הזגרוס.
לאחר תקופה של תוהו ובוהו קמה לתחיה לגש תחת שלטונו של גודאה.
הוא ערך מסעות כיבוש נרחבים, אבל שלטונו הצטמצם לשומר בלבד.
את עיקר מרצו הקדיש להחיאת התרבות השומרית.
למרות זאת נשארה בממלכה ההשפעה האכדית של 200 שנות שלטון סרגון.
גודאה עסק בבנייה של העיר, תיקן את התעלות, הקים מחדש מקדשים.
לצורך כך שלח משלחות ללבנון, אסיה הקטנה וערב וזאת כדי לייבא לצורך הבנייה עצי ארז, דיאוריט, בזלת, שיש וזהב.
עיקר כוחו של גודאה התגלה במפעליו התרבותיים.
בימיו פרחה האומנות השומרית, הוא בנה מחדש את מקדש נגירסו והעמיד בו את פסלי עצמו בהם הוא יושב וכפות ידיו חובקות זו את זו כבתפילה.
לדגייט היה השער המערבי ביותר בחומת לונדון.
השער היה ממוקם בסמוך לגבעת לדגייט הנקראת על שמו ולקתדרלת סנט פול, וככל הנראה נקרא על שם המלך האגדי לוד בן הלי, אשר על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' היה מייסד העיר לונדון.
חומת לונדון, כמו גם שער זה נבנו על ידי הרומאים אשר בנו את חומות העיר לונדוניום.
השער נבנה בשנת 66 בפתחה של הדרך הראשית מערבה, מעל מעבורת הנהר פליט (הזורם כיום מתחת לאדמה).
מסורות מאוחרות שייכו את בניית השער למלך לוד, אולם, כאמור מדובר במסורת מיתולוגית.
השער נבנה מחדש בשנת 1215, כאשר בחלקו העליון של השער נבנה בית כלא, אשר נקרא "כלא לדגייט", ובו נאסרו בעיקר בשל עבירות קלות כגון אי תשלום חובות.
בית הכלא היה נוח, ובשנת 1419 התברר כי הכלואים העדיפו להישאר בכלא מאשר לשלם את חובותיהם, ולכן נסגר הכלא והכלואים הועברו לכלא ניוגייט.
בשל הצפיפות הרבה בכלא ניוגייט, נפתח מחדש כלא לדגייט זמן קצר לאחר מכן.
השער נבנה מחדש בשנת 1586 ביוזמת עיריית הסיטי של לונדון, ופסלו של המלך לוד הוצב בצידו המזרחי של השער, ופסלה של המלכה אליזבת הראשונה הוצב בצידו המערבי של השער.
כיום שני הפסלים ניצבים לצד כנסיית סנט דנסטן שבמערב, ברחוב פליט.
השער נהרס במהלך השרפה הגדולה של לונדון ונבנה מחדש ולאחר מכן נהרס סופית בשנת 1760 בעת הרס מרבית חומות לונדון.
לדגייט מוזכר ברומן "שיר החרב" הנכתב על ידי ברנרד קורנוול, ומתרחש בתקופת שלטונו של אלפרד הגדול.
בנוסף לדגייט מוזכר ב-Historia Regum Britanniae.שנכתבה בסביבות 1136 על ידי ג'פרי ממונמות'.
לפי היצירה, השם מגיע מהמלך הוולשי לד, שלטענתו גם נתן את שמו ללונדון.
לדגייט מוזכרת גם ברומן של מריה מקאן "כמו שבשר אוהב מלח".
המתרחש במהלך מלחמת האזרחים באנגליה.
כמו כן הוא מופיע בשירו של וולטר דה לה מארה" מעלה ומטה".
האודי ויליאם לדבטר שנודע בשם הבמה לדבלי או לד בלי היה מוזיקאי פולק, גוספל ובלוז אפרו-אמריקאי, נגן וירטואוז בגיטרה בת 12 מיתרים, מפוחית, אקורדיון, פסנתר וכינור.
בשל זכרונו ללחנים ותמלילים היה למאגר חי של מוזיקה עממית מדרום ארצות הברית, זכרונו החי תועד על ידי חוקרי הפולקלור ג'ון ואלן לומקס ושיריו היוו תשתית לצמיחת מוזיקת הפולק של ניו יורק.
בנוסף לאיסוף ותיעוד לדבלי עסק גם בכתיבת שירים, בין תמליליו שירים בנושאי בלוז סטנדרטיים כעבודה קשה, נשים, אלכוהול, פשע, גזענות, חיי בית סוהר וכדומה ושירים ביקורתיים אודות אירועים אקטואליים ואודות דמויות כאדולף היטלר, תאודור רוזוולט, ג'ין הארלו, נערי סקוטסבורו, הווארד יוז ועוד.
לדבלי נולד בחווה חקלאית על גבול לואיזיאנה וטקסס.
ב-1903 כבר פעל כמוזיקאי והגיע לסנט פול בוטומס עם משפחתו.
הוא למד לנגן פסנתר מצפייה בפסנתרנים ואימץ את שיטת הנגינה של הרגטיים ביד שמאל לגיטרה ולגיטרת 12 מיתרים, שיטה אותה פיתח לכדי וירטואוזיות.
ב-1912 כתב את שירו הראשון על נושא אקטואלי "טיטניק" ובו הוא מבקר את ההפרדה הגזעית ששררה על סיפון הטיטניק ששקעה.
באותה עת עבר לדאלאס והכיר את בליינד למון ג'פרסון, הופיע יחד איתו ולמד ממנו שירים ואת שיטת נגינתו בגיטרה (פינגר סטייל).
אופיו הקשה גרם לו להסתבך לא אחת עם החוק.
ב-1915 נאסר בעוון "החזקת אקדח" ונענש בעבודת פרך בקבוצה כבולה בשלשלאות (Chain Gang), ממנה נמלט.
ב-1918 רצח אחד מקרובי משפחתו במהלך קטטה ונכלא בבית סוהר לעבודות פרך.
בשל כוחו הפיזי הרב הצטיין בעבודה ולפיכך הותר לו להופיע בפני האסירים וצוות הסוהרים ושם גם למד שירים רבים.
ב-1925 שוחרר לאחר שכתב שיר-בקשה לחנינה למושל טקסס פאט מוריס נף שחנן אותו.
אולם ב-1930 נאסר שוב, לאחר ניסיון דקירה של אדם במהלך קטטה בלואיזיאנה.
שלוש שנים לאחר מכן, בעודו יושב בכלא "אנגולה", הגיעו לראיין אותו ולהקליטו חוקרי הפולקלור האב והבן ג'ון ואלן לומקס, אשר שמעו שבכלא בלואיזיאנה יושב אדם שהוא ארכיון מהלך לשירי-עם.
הקלטותיו של לדבלי הועברו לספריית הקונגרס.
במהלך 1934 הגיעו השניים לבקרו והקליטו מאות שירים.
במקביל כתב ג'ון לומקס עתירה לחנינה עבור לדבלי למושל לואיזיאנה, שחנן אותו ב-1 באוגוסט 1934. כיוון שארצות הברית הייתה שקועה בשפל הגדול ולדבלי נזקק לעבודה קבועה על-מנת לקיים את תנאי שחרורו, שכר אותו ג'ון לומקס כנהג.
עד סוף השנה סייע ללומקס האב במסעותיו בדרום ארצות הברית.
בראשית 1935 הגיע לדבלי עם לומקס לניו יורק והתקבל בסקרנות הקהל לשמוע את "המורשע המזמר".
CBS ומגזין טיים הפיקו את הסרט הראשון בסדרת "The March of Time" אודות לדבלי בפברואר 1935, המתעד בין היתר את חתונתו עם חברתו מרת'ה פרומיס (Martha Promise) שהגיעה מלואיזיאנה.
באותה שנה הוחתם לחוזה הקלטות בחטיבת "מוזיקת הגזע" של קולומביה רקורדס (ARC race records), אך הקלטותיו לא זכו להצלחה כלכלית.
לדבלי המשיך ללוות את ג'ון לומקס בהרצאות בין היתר באוניברסיטת הרווארד, כמו כן תיעד לומקס את תמלילי שירי העם ששמע מלדבלי בספר Negro Folk Songs as Sung by Lead Belly בשנת 1936. לאחר מכן חזר לניו יורק והופיע בהארלם.
ב-19 באפריל 1937 פרסם המגזין "לייף" כתבת צבע גדולה על לדבלי העובדה ש"ידיים שרצחו אדם" מנגנות בווירטואוזיות על גבי גיטרה הייתה לסנסציה.
באותה עת התיידד לדבלי עם ריצ'רד רייט, חבר המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית ובעל טור בביטאונה "העובד היומי" (Daily Worker), באמצעות רייט התוודע לדבלי לוודי גאת'רי ופיט סיגר הצעיר והופיע עמם במועדונים בניו יורק.
ב-1939 שוב הסתבך לדבלי באישום של תקיפה, אך חולץ באמצעות אלן לומקס בן ה-24, שגייס עבורו כסף לסיוע משפטי.
בעונת 1940–1941 אירח אלן לומקס את לדבלי בתוכנית הרדיו שלו.
הוא הקליט בתקליטי RCA והיה לאמן הבלוז או הפולק השחור הראשון שהצליח באירופה ויצא לסיור בצרפת ב-1949.
לאחר שחזר מצרפת אובחן כלוקה ב-ALS (שנקראה אז "מחלת לו גריג").
הופעתו האחרונה הייתה באוניברסיטת טקסס באוסטין, במופע מחווה למיטיבו ג'ון א.
ב-1950 הפיק פיט סיגר תקליט ובו הוא מלמד נגינה בגיטרת 12 מיתרים (כלי אותו אימץ בהשראת לדבלי), בסגנונו של לדבלי.
המוזיקאים בוב דילן, ג'ניס ג'ופלין, ואן מוריסון, קית' ריצ'רדס ("האבנים המתגלגלות"), רוי אורביסון, רוברט פלנט ("לד זפלין") וקורט קוביין התבטאו כולם לגבי גדולתו של לדבלי כזמר, יוצר, נגן ומתעד של הבלוז ושל מוזיקת העם וכהשראה מרכזית עבורם.
השירים שנכללו ב"ספר השירים של לדבלי" (בפרפרזה על "ספר השירים האמריקאי הגדול") זכו לעשרות גרסאות כיסוי לדוגמה:
השיר Goodnight, Irene הוקלט על ידי פיט סיגר והוויברז, פרנק סינטרה, ג'רי לי לואיס, ג'ימי הנדריקס וליטל ריצ'רד, מיסיסיפי ג'ון הארט, ואן מוריסון, טום ווייטס ומישל שוקד
השיר "Sylvie" הוקלט על ידי הארי בלפונטה והוויברז
לד זפלין הקליטו גרסה לשיר "Gallows Pole" באלבומם Led Zeppelin III
השיר Where Did You Sleep Last Night בוצע על ידי להקת נירוונה במופע MTV Unplugged in New York, קורט קוביין, שהצהיר שהוא מעריץ של לדבלי ייחס את השיר, שהוא שיר עם עתיק, ללדבלי
כמו כן הקליטו שירים של לדבלי, או שירים שהכיר לעולם טום פטי, ריי קודר, גרייטפול דד, ג'וני קאש, אודטה, רוד סטיוארט, ניק קייב, וייט סטרייפס, הדלתות, מיט לוף, ביל פריזל ועוד.
בשנת 1976 הופק סרט הקולנוע "Leadbelly".
שם הבמה שלו, הניתן לתרגום כ"בטן עופרת" או "בטן יצוקה" ניתן לפירוש במספר דרכים.
ברור שזהו משחק מילים עם שם משפחתו לדבטר או ביטוי של השם במבטא דרומי כבד.
מעבר לכך, גרסה אחת טוענת שהשם בא לו מכך שספג קליע בבטנו, גרסה אחרת טוענת שמקור השם נובע מחוזקו הפיזי הבלתי רגיל שבא לידי ביטוי פעם כאשר אסיר-עמית דקר אותו בסכין ולדבלי, מדמם קשות, מצא כוחות לקחת את הסכין ופנה לדקור את דוקרו.
לגעת בקטיפה הוא רומן פיקרסקי מאת שרה ווטרס.
הרומן יצא לאור ב-1998 ועובד לסדרת דרמה על ידי ה-BBC.
הרומן מתאר את סיפור התבגרותה של נאן שמתאהבת בשחקנית דארג ונוסעת אחריה ללונדון.
בלונדון היא מוצאת דרכים שונות להתפרנס על מנת לשרוד.
לגעת בקטיפה הוא רומן לסבי עם מאפיינים ארוטיים וגילוי עצמי.
העלילה מתרחשת בתקופה הוויקטוריאנית ב-1880. ננסי "נאן" אשלי בת ה-18 מתגוררת עם משפחתה בקנט ועוזרת במסעדת צדפות שבבעלות המשפחה.
היא מתאהבת בשחקנית קיטי בטלר המציגה הופעת מופע דראג בתיאטרון המקומי.
הקשר בין השתים מעמיק לאחר שקיטי מקבלת הצעה להציג בלונדון ומציעה לנאן להצטרף אליה.
וולטרס, מנהלה של קיטי מציעה כי נאן תתאים לתפקיד לצידה של קיטי ומצרף את נאן להצגה.
במקביל מתפתח רומן בין השתים.
לאחר כשישה חודשים, חוזרת נאן לבקר את משפחתה.
היא מעניקה להם מתנות יקרות ערך ונתקלת בקבלת פנים צוננת מאחותה, לאחר שגילתה לה את סיפור אהבתה לקיטי.
היא חוזרת ללונדון ומגלה כי קיטי מנהלת רומן עם וולטרס.
לאחר שקיטי ווולטרס מודיעים לנאן על כוונתם להינשא, נאן עוזבת למלון זול ומסתגרת בחדרה עד שכספה אוזל.
היא מחליטה לצאת מחדרה כשהיא מתחזה לגבר.
נאן משוטטת ברחובות לונדון ובמהרה מוצאת עצמה מתפרנסת מזנות לגברים, בעודה מתחזה לבחור.
נאן מכירה את פלורנס, פעילה בארגון סוציאלי אך בוחרת שלא לחשוף בפניה את חייה.
היא נשכרת על ידי אלמנה בשם דיאנה והופכת לאובייקט מיני לה ולחבריה.
נאן מתגוררת באחוזה של דיאנה כשנה ולאחר אירוע אלים בביתה של דיאנה, נאן נזרקת לרחוב.
היא משוטטת ללא רכוש ומחפשת עזרה.
נאן מחפשת ומוצאת את פלורנס שמתגוררת עם אחיה ראלף.
היא מתגוררת בביתם ועובדת כמנהלת משק הבית.
נאן מוצאת את דרכה חזרה לתיאטרון ובמקביל עוזרת לראלף בנאומים לארגון סוציאלי.
בהופעתה הראשונה נאן מגיעה להחלטה ובוחרת את פלורנס על פני קיטי.
הספר עובד לסדרה טלוויזיונית שהוקרנה ב-2002 על ידי ה-BBC.
ב-2009 הספר עובד להצגת תיאטרון ומוצג עד היום בתיאטרון ברידוול בלונדון.
לגעת בשטן הוא ספר מאת הסופר הבריטי ג'ק היגינס.
הספר יצא לאור ב-1987. עלילת הספר מתרחשת בעיצומה של המלחמה הקרה ועל רקע המערכה שמנהלים שירותי הביון של בריטניה במחתרת האירית וכנגד ברית המועצות.
את ראשית הקריירה שלו עשה במחתרת האירית עתה הוא פועל למען ברית-המועצות וכל המרבה במחיר.
אנשי הביון הבריטי, בריגדיר צ'ארלס פרגוסון ושלישו הארי פוקס, בעברו קצין ברגימנט הכחולים והמלכותיים שאיבד את כף ידו בהתפוצצות מטען בבלפסט, מחליטים כי בארי הגדיש את הסאה פעם אחת יותר מדי ויש לחסלו.
השניים מגייסים שוב לפעולה את פרופסור ליאם דוולין, חוקר ספרות באקדמיה, משורר ובעבר מתנקש בשורות המחתרת האירית.
הוא לחם במלחמת האזרחים בספרד בשרות חטיבת וושינגטון ונפל בשבי האיטלקי ובהמשך הועבר לאבווהר, המודיעין הצבאי הגרמני.
דוולין פעל בשירותם באירלנד ובשנת 1943 נשלח לאנגליה לסייע למבצע ההתנקשות בוינסטון צ'רצ'יל.
דוולין נחטף מביתו שבאירלנד בידי כוח משירות האוויר המיוחד בפיקוד קפטיין אנטוני וילייארס.
פרגוסון מטיל על דוולין לחלץ מן הכלא הצרפתי את פקודו הוותיק מן המחתרת, מרטין ברוסנן, בעברו שירת ברוסנן כסמל ביחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית, לחם בווייטנאם ועוטר על גבורתו בשדה הקרב.
בהמשך, בעיקר בשל מוצאו האירי, הפך למתנקש בשורות המחתרת האירית וליד ימינו של דוולין.
בשנת 1975 נשלח לצרפת לתווך בעסקת נשק עבור המחתרת.
הוא נלכד בידי המשטרה הצרפתית ונשלח למאסר באי בל, כלא הצרפתי הידוע לשמצה באכזריות תנאי הכליאה בו ובכך שכמעט בלתי ניתן להימלט ממנו.
שירות הביון הבריטי מציע לברוסנן כי יבריחו אותו מכלאו בתמורה לכך שיהרוג את בארי.
דוולין, ותיק משימות ביון מורכבות בעבור הביון הגרמני והמחתרת האירית, נדרש הפעם לכל כישוריו כדי להשלים את משימתו, ואילו ברוסנן עתיד לגלות שהעימות כנגד בארי הוא משחק מתוחכם וכי גם שולחיו אינם נקיים מכוונות רעות.
פרסם ספרים רבים אשר עסקו בדהרמה בשפה הבורמזית, והיה אחראי לחידוש והפצת מסורת הויפאסאנה בבורמה (היום: מיאנמאר) וכן בעולם המערבי.
הנזיר שיזכר בשם לדי סיאדאו, נולד בכפר קטן, במרחק של כשמונים קילומטרים מהעיר מנדליי.
כבר בהיותו נזיר צעיר, בלט בזכות יכולותיו האינטלקטואליות.
על כן, עבר, בתחילת שנות העשרים לחייו, לעיר מנדליי והצטרף למנזר תַאנְגַ'אוְן, אשר היווה מוסד לימוד יוקרתי בתקופה זו.
בשנת 1883, לאחר שרפה רחבת היקף בעיר מנדליי, אשר הרסה את ביתו ואת כתביו, חזר לכפר הולדתו.
לאחר מספר שנים בהם לימד בכפר, עבר ליער לֶדי במטרה להתבודד ולעסוק במדיטציה ולמידה.
ביער לדי, הקים מנזר אשר בהמשך נקרא לדי על שמו: "המורה המוערך של יער לדי", ומכאן בבורמזית: לדי סיאדאו.
בשנת 1900 עזב לדי את המנזר שהקים ועבר להתבודד במערות לצורך עיסוק במדיטציה באזור נהר צ'ינדווין.
במהלך חייו, חיבר לדי ספרים רבים אשר סייעו בהחייאת מסורת הוויפאסאנה.
ספריו נכתבו בפאלי וכן בשפות בורמזיות, על מנת להנגישם ללאנשי דת והדיוטות.
לאחר עזיבת המנזר ותקופת התבודדות ארוכה, החל לדי לסייר ברחבי בורמה על מנת להפיץ את תורת הבודהה וללמד את פרקטיקת המדיטציה להמונים, פרקטיקה אשר הייתה נפוצה אז רק בקרב בודדים מבין אנשי הדת.
לאור חדירת הקולוניאליזם הבריטי לבורמה, חשש לדי מהיכחדות המסורות העתיקות.
על כן פעל להפיצם להמונים ולא רק לאנשי הדת.
הוא ארגן עשרות קבוצות לימוד ברחבי בורמה ותוך כך הפך לדמות מוכרת ברמה לאומית.
לדי מוכר עד היום כאחת הדמויות הבודהיסטיות הנודעות של זמנו.
זאת בעיקר בזכות העובדה שהצליח להחיות את מסורת הוויפאסאנה ולהפוך אותה לנגישה בפני אנשי דת וכן בפני הדיוטות.
מקובל לראות בלדי כעומד בראש שושלת של תלמידים ומורים אשר סייעו בהפצת המדיטציה והפיכתה לנפוצה במזרח וכן במערב.
בין שושלת תלמידיו ניתן למצוא את ס.נ גואנקה שהפיץ את תורתו ברחבי העולם על ידי פתיחתם של עשרות מרכזי מדיטציה.
תמיכתו בגישה הגורסת כי כל אדם יכול להתקרב להארה, וכי אינו חייב להתבודד במשך חודשים ושנים, נשארה מקובלת עד היום.
לדוד משה הייתה חווה (נקרא לעיתים בטעות: לדוד משה הייתה פרה) הוא שיר ילדים אמריקאי משנת 1706 שזכה לביצועים רבים בשפות שונות.
במקור האנגלי נקרא השיר "Old MacDonald Had a Farm" ("למקדונלד הזקן הייתה חווה") והוא עוסק בחקלאי המגדל בעלי חיים, ובקולות שמשמיעות החיות השונות.
ב-1951 התקין אברהם ברושי נוסח עברי לשיר.
באותה שנה הקליט את השיר ישראל יצחקי.
במהלך השנים ביצעו את השיר חוה אלברשטיין באלבומה "טיקיליטון" משנת 1977., ציפי שביט ונתן דטנר, עוזי חיטמן, דליה פרידלנד, ג'קי מקייטן, דודו זר, מתן אריאל, משתתפי "שלוש, ארבע חמש וחצי", משתתפי "בלי סודות", דנה עדיני ודרור קרן ואחרים.
לגרימס נגרס (דמעות שחורות - Lágrimas Negras) הוא אלבום משנת 2003 של המלחין והמעבד הקובני בבו ואלדס וזמר הפלמנקו הספרדי-צועני דייגו אל סיגאלה, שהפך לרב מכר בינלאומי.
האלבום כולל שילוב של מקצבים וקולות פלמנקו קובניים.
הוא הופק על ידי המלחין, המפיק והגיטריסט הספרדי חאבייר לימון והמפיק פרננדו טרובה, והופץ על ידי Calle 54 Records ו-BMG Music Spain.
האלבום זכה בפרס גראמי הלטיני בשנת 2004 בקטגוריית "האלבום הטרופי המסורתי הטוב ביותר".
הבמאי הספרדי זוכה האוסקר פרננדו טראובה ליווה את האלבום בסרט.
ליבת האלבום הוקלטה בתוך כמה ימים בלבד.
לִדְבִר (לפעמים מופיעה כלו דבר או לא דבר) היא עיר מקראית הנזכרת ברשימת ערי שבט גָד שבעבר הירדן, שהגיעה "עַד גְּבוּל לִדְבִר".
אחרי מות שָׁאוּל ובנו יְהוֹנָתָן בקרב הגלבוע, דָוִד ביקש לעשות חסד עם הנותרים מבית שָׁאוּל וגילה שמְפִיבֹשֶׁת נְכֵה הרַגְלָיִם, בֶּן יְהוֹנָתָן, חי אצל מָכִיר בֶּן עַמִּיאֵל ב"לוֹ דְבָר".
דָוִד הביא את מְפִיבֹשֶׁת לביתו ביְרוּשָׁלַיִם והעביר לרשותו את כל רכושו של שָׁאוּל.
מאוחר יותר בימי מרד אַבְשָׁלוֹם דָוִד ברח אל מעבר לירדן למַּחֲנַיִם, ותומכיו הביאו לו לשם ציוד ומזון, ובין התומכים נמנה גם אותו מָכִיר בֶּן עַמִּיאֵל מִ"לֹּא דְבָר" שארח בעבר את מְפִיבֹשֶׁת:
"לֹא דָבָר" נזכרת שוב בנבואת עָמוֹס, המוכיח את הרשעים המתגאים על כיבושם של הערים לֹא-דָבָר וקַרְנָיִם (בימי יָרָבְעָם השני).
עָמוֹס משתמש כאן במשחק מילים על שמות שתי הערים, ואומר שהרשעים "שְּׂמֵחִים לְלֹא דָבָר", ומתגאים שבכוחם לקחו לעצמם "קַרְנָיִם" - סמל של עוצמה ופאר.
לִדְבִר שכנה כאמור בגבול נחלת גָד (עם נחלת חצי המְנַשֶּׁה שמצפונה).
לא ברור אם הכוונה ב"עַד גְּבוּל לִדְבִר" שלִדְבִר הייתה בתחום נחלת גָד או מעבר לגבול, אך בכל מקרה מקובל לחפש אותה באזור שמדרום לכנרת.
כך, יש המזהים אותה עם ח'רבת אֻם א-דַּבַּר כ-16 ק"מ מדרום לכנרת, או עם הכפר הירדני אִבְּדַר כ-11 ק"מ ממזרח לחמת גדר, המשמרות לכאורה אם שמה של לִדְבִר, אך בינתיים לא נמצאו באתרים אלה ממצאים ארכאולוגים מתאימים.
הצעת זיהוי נוספת היא עם ח'רבת-דֻּוֵיר שעל נהר הַיַּרְמוּךְ, כ-4 ק"מ מדרום מזרח לכנרת.
גם אתר זה משמר לכאורה את השם המקראי, ונמצאו בו עדויות ליישוב בתקופה הכנענית (ברונזה תיכונה ומאוחרת) והישראלית (ברזל), וגם מתקופות מאוחרות יותר (בעיקר מהתקופה הרומית).
לדבר עם זרים: לדבר עם זרים: מה כדאי שנדע על אנשים שאיננו מכירים הוא ספר שנכתב על ידי העיתונאי הקנדי מלקולם גלדוול, ובוחן את הבעיות בכלים ובאסטרטגיות שאנו משתמשים בהם כאשר אנחנו מנסים להבין אנשים שאיננו מכירים.
הספר חוקר את ההנחות שאנשים מניחים כשהם מדברים עם אנשים שהם לא מכירים.
הספר בנוי על תאוריית ברירת המחדל של הפסיכולוג והפרופסור ללימודי תקשורת טימותי ר.
לוין, תיאוריה שלפיה בני אדם מטבעם בוטחים לא רק באנשים או בטכנולוגיה, אלא בכל דבר.
לפעמים סוג זה של התנהגות, חוסר ההבנה אחד של השני, מוביל לתוצאות הרות אסון וטרגיות, כפי שהרחיב גלדוול בסיפורים שהוא מביא.
גלדוול מציין כיצד ישנן סיבות חברתיות-אבולוציוניות מדוע אנו סומכים על אחרים יותר מאשר אנו חושדים בהם.
גלדוול טוען כי אי-אמון יהיה הרה אסון וכי עלינו "לקבל את גבולות היכולת שלנו לפענח זרים".
לגרדר , הוא תאגיד רב-לאומי צרפתי העוסק בעיקר בתקשורת ופועל ב-40 מדינות.
המטה ממוקם בהרובע השישה-עשר של פריז.
החברה הוקמה בשנת 1992 ועסקה במגוון תחומים אך בהדרגה התמקדה בתחום התקשורת.
בראש החברה עומד ארנו לגרדר, בנו של מייסד הקבוצה.
ביסוד החברה עמד לאוי אשט שקנה חנות למכירת ספרים בפריז בשנת 1826. בהמשך הוא הקים הוצאה לאור "אשט".
בשנת 1855 הוא החל להוציא לאור Le Journal pour Tous "עיתון לכולם".
בשנת 1946 הוא הוציא לאור ספר דקדוק של אודט ואדואר בלד שעד היום נחבש לספר הטוב בתחום.
בשנת 1945 הוקמה חברת Matra שהתמחה בפיתוחים בתחום תעופה.
בשנת 1963 למנכ"ל החברה מונה ז'אן-לוק לגרדר, באותה תקופה החברה כללה כ-1500 עובדים.
בשנת 1981 הוא רכש את הוצאת האור "אשט".
בשנת 1988 הקבוצה רכשה Grolier, חברה אמריקאית שהתמחה בתחום אנציקלופדיות.
בשנת 1992 לאחר רה-ארגון משמעותי שנמשך כשנה הוקמה חברה Lagardère group.
ז'אן-לוק לגרדר החליט להתמקד בתחום טלוויזיה ורכש מסילביו ברלוסקוני זכויות לערוץ La Cinq.
החל משנת 1994 הקבוצה החליטה להתמקד בתחום התקשורת.
בשנת 2000 נחתם הסכם שיתוף פעולה עם דויטשה טלקום לאספקת שרותי אינטרנט.
בשנת 1997 נרכשה תחנת רדיו Europe 1.
בשנת 2003 בעקבות פטירת מייסד החברה השליטה עברה לבנו ארנו לגרדר.
בשנת 2011 החברה החלטה למכור את 102 ירחונים שהיו בבעלותה לחברת Hearst Corporation תמורת 651 יורו.
העסקה כללה זכויות לירחון Elle תמורת תשלומים שנתיים.
בשנים אחרונות התאגיד רכש מספר הוצאות לאור באירופה.
לגרטה היא דמות אגדית ויקינגית.
לפי האגדה, היא הייתה לוחמת ויקינגית ושלטה באזור שנקרא היום נורווגיה.
היא חיה במאה ה-9, והייתה אחת מנשותיו של רגנאר לוטברוק.
האגדה שלה תועדה על ידי כרונולוג סאקסוני במאה ה-12. וגם על ידי ההיסטוריון הדני סאקסוני (Saxo cognomine Longus) שחי בערך בין המאה ה-12 למאה ה-13. היא תועדה בספרו התשיעי ב-Gesta Danorum.
לפי האגדה, לגרטה ורגנאר נפגשו לראשונה לאחר שאדם בשם Frø (המלך השוודי) הרג את Siward המלך וסבו של רגנאר, והשפיל את משפחתו של המלך המת על ידי כך ששם את משפחתו בבית בושת.
כאשר נודע לרגנאר על כך הוא יצא מביתו שבדנמרק כדי לנקום, הוא יצא עם כוח גדול של ספינות ואנשים.
כאשר הם הקימו מחנה באזור שהיום נקרא שוודיה הצטרפו לשורותיו כמה לוחמות מהאזור שרצו גם הן לנקום במלך השוודי, בין אותן נשים הייתה לגרטה.
כאשר התחיל הקרב בין כוחותיו של רגנאר לכוחותיו של Frø, לגרטה התבלטה בקרב ורגנאר שם לב אליה והתפעל מכישוריה בקרב.
הוא כל כך התלהב מלגרטה ויכולותיה בקרב שהוא רצה לתת לה את הניצחון ואמר שבזכותה הם ניצחו.
כאשר לרגנאר נודע שהיא גם מבית אצולה אהבתו אליה רק גברה ובזמן שהוא יצא לסבב לחימה נוסף בדנמרק ובשוודיה הוא הקפיד לשלוח לה מכתבים.
כאשר הוא חזר מהקרבות הוא ביקש את ידה.
לגרטה רצתה לבדוק את כוחו של ראגנר ואת כוח רצונו אז היא עשתה לו שני מבחנים: כאשר הוא בא לביתה היא הציבה בפתח דב גדול וכלב ציד ענק, שתקפו אותו כשהתקרב.
את הכלב רגנאר הרג במו ידיו ואת הדב עם חנית.
כשלגרטה ראתה זאת, היא הסכימה להתחתן איתו.
ללגרטה ולרגנאר נולדו שלושה ילדים, שתי בנות ובן.
שלא כפי שמופיע בסדרה "הוויקינגים", ביורן (Björn Ironside) אינו הבן שלה, אלא של אסלוג (Kráka or Kraba).
שמו של בנה הוא פרידליף (Fridleif) ושמותיהן של שתי הבנות אינו ידוע.
ראגנאר נשאר בשוודיה במשך שלוש שנים לפני שחזר לממלכתו שבדנמרק.
הוא חזר מפני שהמלך השוודי הירוד (Herodd), הבטיח את יד בתו ת'ורה (Thora), ובכך גם את המפתח והירושה של ממלכתו, למי שיצליח להרוג את נחשי המחמד שלה שגדלו לגודל ענק.
רגנאר יצא לשם ברכיבה על סוס בלבד והשאיר את לוחמיו בידי בנו פרידליף.
לאחר שהצליח להרוג את הנחשים, התחתן עם ת'ורה.
מפה סיפורה של לגרטה מתפצל.
בחלק מהגרסאות, הוא מסתיים כאן ובחלקן ישנו המשך לסיפור.
לאחר שראגנאר עזב אותה, היא החליטה להתחתן מחדש למלך שוודי שלא ידוע שמו.
כעבור כמה שנים כשרגנאר נזקק לעזרתה בקרב, הוא שלח ללגרטה מכתב בו הוא ביקש את עזרתה ואת לוחמיה.
לגרטה שלחה לעזרתו 120 ספינות קרב והגיעה בעצמה כדי לעזור לו, למרות שלפי דבריה "שם אותה בצד" והעדיף אחת אחרת.
יכולותיה בקרב מצויים גם בסיפור הזה כאשר בנו של ראגנאר סיראד (Siward) נפצע וכל תקווה לנצח כבר נמוגה לגרטה נכנסה לקרב ושינתה את יחסי הכוחות, והביאה לניצחון.
כותבים סקסונים מסיימים את סיפורה של לגרטה כאשר היא חוזרת לביתה בשוודיה והורגת את בעלה המלך בעזרת ראש חנית שהחביאה בתוך שמלתה ובכך תופסת את המלוכה והופכת למלכה של אותה ממלכה.
סיפורה של לגרטה מסתיים אחרי הפיכתה למלכת הממלכה שלה.
הרבה היסטוריונים ואנשים שחקרו את הנושא מאמינים שסיפורה של לגרטה הוא סיפור בדיוני, ושהוא נוסף מאוחר יותר לסאגה של רגנאר.
לדאנבנה (בהונגרית: Ladánybene) הוא כפר בנפת קצ'קמט שבמחוז באץ'-קישקון במרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בלדאנבנה נמצא בירידה.
האזור מיושב מאות שנים והאזכור הראשון של הכפר הוא משנת 1385.
מעט יהודים ישבו בלדאנבנה במאה ה-19 ובשנת 1944 נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
"לגעת בשמיים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי דודו אהרון, השיר יצא לאור ב-27 ביוני 2023.
השיר נכתב על-ידי אהרון, רון ביטון, תמיר צור והצמד דולי ופן - שגם הפיקו אותו מוזיקלית.
השיר נוצר לרגל חתונתו של ביטון, שם גם נחשף לראשונה.
יוצרי השיר סיפרו כי השיר כלל לא תוכנן להשתחרר באופן פומבי, אך לבסוף אכן יצא לאוויר העולם הודות לתגובות אוהדות ובקשות נשנות ממעריצים ומתקליטנים.
עם יציאתו הפך ללהיט ברשת ובתחנות הרדיו בישראל, ואף כיכב במצעד ההשמעות השבועי של מדיה פורסט במשך 4 שבועות, כאשר בשיאו הגיע למקום ה-6.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר ובוים על-ידי דורון סרי הועלה לערוץ היוטיוב של דודו אהרון ב-27 ביוני 2023. הקליפ מורכב מצילומי וידאו מחתונתם של רון ביטון וחן שמיל - שם הושמע לראשונה.
נכון לספטמבר 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-400,000.
לדג'ר-אינקוויירר הוא עיתון שבסיסו בקולומבוס, ג'ורג'יה, שבארצות הברית.
העיתון נוסד בשנת 1828 כקולומבוס אינקווירר על ידי מירבו ב.
לאמאר שלאחר מכן מילא תפקיד מרכזי בהקמת רפובליקת טקסס ושימש כנשיאה השלישי.
העיתון זכה פעמיים בפרס פוליצר לשירות הציבור.
בשנת 1874 התמזג השבועון קולומבוס אינקוויירר ( Columbus Enquirer), עם היומון הראשון של קולומבוס, ה-Daily Sun, והם החלו לפרסם בשם קולמבוס אינקוויירר-סאן (Columbus Enquirer-Sun).
העיתון התפרסם בשם זה במשך שנים רבות לפני שבסופו של דבר חזר לשם קולמבוס אינקוויירר.
ב-1930 נרכש העיתון על ידי RW Page.
במשך שנים רבות פרסמו עיתון הבוקר קולמבוס אינקוויירר ועיתון אחר הצהריים קולמבוס לדג'ר (Columbus Ledger), עיתון שנוסד בשנת 1886, וגם בבעלות RW Page.
שני העיתונים פרסמו מהדורה משותפת בימי ראשון תחת השם סאנדיי לדג'ר-אינקוויירר Sunday Ledger-Enquirer .
ב-1973 נרכשה החברה על ידי Knight Newspapers, ובשנת 1988 מיזגו העיתונים גם את המהדורה היומית, ואימצו את השם קולמבוס לדג'ר-אינקוויירר ( Columbus Ledger-Enquirer).
בשנת 2006 נרכשה החברה על ידי חברת מקלאצ'י.
החל מ-16 בנובמבר 2019 מופיע הלדג'ר-אינקוויירר שישה ימים בשבוע בלבד במהדורה מודפסת, ומציע מהדורת סוף שבוע דיגיטלית בלבד.
קולמבוס אינקוויירר-סאן זכה בפרס פוליצר לשירות הציבור לשנת 1926 "על השירות שהוא נתן במאבקו האמיץ והנמרץ נגד קו קלוקס קלאן; נגד חקיקת חוק האוסר על הוראת האבולוציה; נגד נציגי ציבור לא ישרים וחסרי כישרון, ועבור צדק לשחורים ונגד לינץ'".
ב-1955 זכו הקולומבוס לדג'ר וסאנדיי לדג'ר-אינקוויירר בפרס פוליצר לשירות הציבור הודות ל"סיקור החדשות השלם שלהם והתקפת העורכים חסרת הפחד על השחיתות הנרחבת בפיניקס סיטי באלבמה, שהיו יעילים בהפלת השלטון המושחת.
העיתון הפגין עניין מוקדם לבעיתיות של אכיפת החוק הרופפת לפני שהמצב בעיר פניקס התפרץ לרצח.
הוא כיסה את כל הסיפור המתגלגל של ההעמדה לדין הסופית של המעורבים במיומנות, הבנה, כוח ואומץ".
לדברוקס (Ladbrokes) היא חברת הימורים בריטית, המפעילה רשת חנויות הימורים ואתרי הימורים כולל: הימורי ספורט, קזינו מקוון, פוקר מקוון ובינגו מקוון.
הקבוצה הוקמה ב-1886 אך פעילותה גדלה רק החל משנות ה-60 של המאה ה-20, בעת שהייתה בבעלות איל ההימורים היהודי סיריל שטיין.
בתקופה זו נכנסה החברה גם לפעילות נדל"ן ומלונאות.
מאז מרץ 2018, הוא נמצאת בבעלות קבוצת "Entain" - חברת ההימורים הגדולה בעולם.
לפני מכירתה, היא הייתה חברה ציבורית שהייתה רשומה למסחר בבורסת לונדון.
לחברה הייתה בעבר גם פעילות בישראל.
החברה נוסדה בשנת 1886, בידי שני סוכני הימורים על סוסים שהוכשרו בלאדברוק הול בווריקשייר.
השם לדברוקס אומץ ב-1902, כאשר ארתור בנדיר הצטרף לשותפות, והפעילות הועברה ללונדון.
המשרדים של לדברוקס בלונדון היו תחילה בסביבת הסטרנד, הועברו לכיכר האנובר ב-1906 וב-1913, לאזור מייפייר .מ-1913 עד 1956, קהל הלקוחות של לדברוקס היה באופן בלעדי מהאצולה הבריטית ומהמעמדות הגבוהים, שרבים מהם היו חברים במועדוני הג'נטלמנים המובחרים באזור סנט ג'יימס, במרכז לונדון שנהגו להמר על מרוצי סוסים מדי פעם.
באופן חריג לתקופה, הנציגה העיקרית של לדברוקס במשך שנים ארוכות במסלולי מרוצי הסוסים הבריטיים הייתה אישה, הלן ורנט.
לאחר שהצטרפה לחברה ב-1919, היא הוכנסה כשותפה ב-1928 ונשארה בחברה עד זמן קצר לפני מותה ב-1956, בגיל 80.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הונו של החברה היה בירידה, הודות לאקלים הכלכלי הקשה שלאחר המלחמה, בסיס לקוחות מתדלדל וחוסר רצון לשנות את הגישה של החברה לניהול הימורים.
כתוצאה מכך, בשנת 1956 החברה נרכשה על ידי מארק סטיין ואחיינו סיריל שטיין תמורת 100,000 ליש"ט.
תחת ניהולו של סיריל שטיין
בשנת 1961, הממשלה בבריטניה הפכה חנויות הימורים לחוקיות במסגרת חוק ההימורים חדש.
כמנכ"ל, שטיין השתמש ברווחים מהפעילות המסורתית של העסק להקמת רשת חנויות הימורים.
החברה החלה לפעול לראשונה מחוץ לעסקי ההימורים על ידי רכישת נתח בבעלות על מלון וקזינו במלטה ב-1964.
בשנת 1966 מונה סיריל שטיין ליושב ראש החברה ושנה אחר כך הונפקו מניות "לדברוקס" בבורסת לונדון.
עם זאת שטיין החזיק רק ב-1% מהמניות.
מ-1967 עד 1973, עסקי ההימורים הקמעונאיים של לדברוקס גדלו מפחות מ-50 חנויות ל-1,135 חנויות, והחברה הרחיבה את פעילותה לכלול מועדוני בינגו, מלונות תחת המותג Dragonara, בתי קזינו בלונדון, כפרי נופש והשקעות בנדל"ן.
בשנת 1975 עבר לדברוקס לניהול מסלולי מרוצי סוסים על ידי רכישת לינגפילד פארק.
שנה אחר כך רכשה שישה אתרים של מרוצי כלבים
בשנת 1979 "לאדברוקס" איבדה את רישיונות הקזינו שלה ונאלצה לסגור את ארבעת בתי הקזינו שלה בלונדון, שסיפקו כ-40% מרווחי החברה; לאחר שנחשף כי החברה יזמה תוכניות שיווק לא חוקיות, כדי לפתות מהמרים בעלי הכנסה גבוה ממועדונים יריבים.
כולל שוחד לשוטר כדי להשיג מידע על שחקנים גדולים בבתי קזינו מתחרים ופיתוי באמצעות נערות לווי.
בשנת 1986 רכשה את "Texas Homecare", רשת של 150 חנויות עשה זאת בעצמך.
באוקטובר 1987 היא רכשה את "הילטון אינטרנשיונל" תמורת 645 מיליון ליש"ט, שכללה 91 בתי מלון ואת הזכויות למותג הילטון מחוץ לארצות הברית.
ב-1989 לדברוקס רכשה את Vernons Football Pools חברה שהפעילה הימורי כדורגל (בסגנון הטוטו).
שטיין פרש מהחברה בינואר 1994, בלחץ המשקיעים בגלל החובות וההפסדים הגוברים של החברה.
תחת ההנהלה והניהול החדשים של פיטר ג'ורג', לדברוקס התמקדה בתחומי הליבה של בתי מלון והימורים, והחלה למכור חלקים אחרים בעסקיה.
הפורטפוליו הנרחב של לדברוקס של נדל"ן מסחרי ולמגורים, בשווי של מיליארד ליש"ט ב-1993, נמכר בהדרגה ובמרץ 1997 ירד לשווי של 70 מיליון ליש"ט.
כחלק מההתמקדות שלה בעסקי ההימורים, לאדברוקס חזרה להפעיל בתי הקזינו בספטמבר 1994, עם רכישה של שלושה מועדונים בלונדון, שלדבריה היא הצעד הראשון בבניית פעילות קזינו בין-לאומית.
בספטמבר 1998, רכשה את קורל, רשת של 891 חנויות הימורים, מתאגיד Bass plc תמורת 363 מיליון פאונד.
עם זאת, ממשלת בריטניה הורתה ללדברוקס למכור את קורל לאחר שוועדת המונופולים והמיזוגים מצאה כי הרכישה הייתה אנטי-תחרותית.
עסקי קורל, למעט 59 חנויות באירלנד ובג'רזי, נמכרו תמורת 390 מיליון ליש"ט בפברואר 1999. במרץ 1999 רכשה החברה את רשת מלונות "סטאקיס", תמורת 1.3 מיליארד ליש"ט, רשת שכללה 53 בתי מלון ו-22 בתי קזינו.
מאוחר יותר באותה שנה, לאדברוקס שינתה את שמה ל-Hilton Group plc, כדי לשקף את ההתמקדות הגוברת שלה בעסקי המלונאות, שהיוו למעלה מ-80% מנכסי החברה.
באוגוסט 1999 החליטה קבוצת הילטון להיפטר מפעילות ההימורים שלה מחוץ לאירופה עקב תוצאות מאכזבות.
רוב הנכסים, כולל מסלולי מרוצים ובתי קזינו בארצות הברית ועסקי בינגו והימורים בדרום אמריקה, נמכרו עד 2001. בנוסף, מכרה החברה את עשרים ושבעה בתי הקזינו שלה בבריטניה לקבוצת גאלה בדצמבר 2000 תמורת 236 מיליון ליש"ט.
בפברואר 2006 מכרה החברה את פעילות המלונאות שלה ל-Hilton Hotels Corporation תמורת 3.5 מיליארד ליש"ט, ושוב מיתגה את עצמה מחדש בתור Ladbrokes plc.
במרץ 2007, מותג הימורי הכדורגל Vernons נמכר לחברת Sportech.
בסוף 2006 הציעה לרכוש את חברת ההימורים הישראלית "888 אחזקות", תמורת תמורת 860 מיליון דולר.
במקביל רכשה באותה עת חברת הימורים סקנדינווית תמורת 79 מיליון דולר.
אולם במרץ 2007 הודיעה כי המגעים עם "888" עלו על שרטון.
במרץ 2013, חתמה החברה על חוזה רב-שנתי עם עם ספקית התוכנה "פלייטק", שבבעלות איש העסקים הישראלי טדי שגיא, לפיתוח ותחזוקה של אתרי ההימורים שלה.
כמו כן, בהמשך חודש ההסכם ו"פלייטק" פיתחה עבור "לדברוקס" אינטגרציה רב-ערוצית המציעה פונקציונליות של חשבון יחיד ללקוח עבור כל המוצרים המקוונים, הניידים והקמעונאיים שלה בבריטניה.
במקביל באותה עת רכש טדי שגיא 3% ממניות "לדברוקס".
ביוני 2015, "לדברוקס" הודיעה שהיא מנהלת מגעים עם מועצת המנהלים של חברת "גאלה קורל גרופ" על מיזוג אפשרי.
חברה שהפעילה מעל 1000 חנויות הימורים והייתה בעלת פעילות ענפה בתחום ההימורים המקוונים.
השילוב של שתי החברות יצר את חברת ההימורים הגדולה ביותר בבריטניה, עם למעלה מ-4,000 חנויות הימורים ו-30,000 עובדים.
ביולי 2016, רשות התחרות והשווקים הבריטית זיהתה 642 אזורים שבהם המיזוג יפגע בתחרות המקומית, ואמרה כי 350 עד 400 חנויות יצטרכו להימכר כדי שהמיזוג יאושר.
המיזוג הושלם ב-2 בנובמבר 2016. כדי לבצע את המיזוג, "לדברוקס" רכשה את "גאלה קורל גרופ" ולאחר מכן שינתה את שמה מ־Ladbrokes plc ל־Ladbrokes Coral Group plc.
בדצמבר 2017, חברת ההימורים "GVC Holdings" הסכימה לרכוש את "Ladbrokes Coral"סכום של כ-4 מיליארד ליש"ט.
במרץ 2018 השלימה GVC Holdings את הרכישה כאשר בעלי המניות של GVC מחזיקים ב-53.5% ו"לדברוקס קורל" 46.5% מהחברה הממוזגת.
שערוריות וסנקציות רגולטוריות על החברה
במרץ 2013, נחשף כי "לדברוקס" שילמה את כל ההוצאות עבור אירוח יוקרתי של חבר הפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית פיליפס דייוויס בסוף שבוע של מרוצי סוסים, כאשר אחר כך הוא הוא השתתף בוועדה שחקרה את ענף ההימורים, מבלי שדיווח על קשריו לחברה.
אחר כך נחשף כי הוא גם קיבל £50,000 ליש"ט עבור שירותי ייעוץ לחברת האם GVC.
באוקטובר 2016, נחשף כי "לדברוקס" שילמה גם את כל ההוצאות עבור אירוח יוקרתי של חברת הפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית תרזה קופי בסוף שבוע של מרוצי סוסים, לאחר שתמכה בתעשיית ההימורים בפרלמנט בדיוני ועדת התרבות, המדיה והספורט.
קופי הכחישה כי שיקוליה הושפעו מהאירוח שקיבלה.
בדצמבר 2018, לדברוקס שילמה מיליון ליש"ט כפיצוי לאחר שנחשף שמהמר כפייתי גנב כספים מלקוחותיו העסקיים כדי לממן את ההרגל שלו.
התשלומים בוצעו בתנאי שהקורבנות לא ידווחו עליה לוועדת ההימורים של בריטניה, הגוף הרגולטורי האחראי על פיקוח על כל ההימורים בבריטניה.
ב-31 ביולי 2019, ועדת ההימורים הבריטית הודיעה כי החברה תשלם 5.9 מיליון ליש"ט עבור כשלים במניעת הלבנת הון ואחריות חברתית.
חקירה מצאה כי החברה לא הצליחה להציב אמצעי הגנה יעילים, כדי למנוע מצרכנים הימור כפייתי וכנגד הלבנת הון, בין נובמבר 2014 לאוקטובר 2017.
ביולי 2021 נחשף כי החברה שילמה, יחד עם חברות הימורים אחרות, את עובר אירוח של תשעה חברי הפרלמנט הבריטי במשחקי יורו 2020.
במאי 2023 נחשף כי אתרי ההימורים של החברה שילמו לבלוגים בנושא הורות כדי שימליצו לאימהות טריות על משחקי קזינו מקוונים.
במסגרת הוטמעו קישורים להימורים בפוסטים שכללו עצות להורות.
ביוזמת היושב ראש סיריל שטיין תכננה החברה להקים מלון בחיפה ב-1969 ואחר כך גם כפר נופש באילת.
אך הדבר לא יצא לפועל.
במאי 1988 השתתפה חברת "לאדברוקס" במכרז שערכה החברה הממשלתית " קרתא - חברה לפיתוח מרכז ירושלים" לשיקום ופיתוח אזור שכונת ממילא וסביבתו.
לאחר שכל המתחרים האחרים במכרז למעט אחד פרשו, נבחרה כזוכה, והחל משא ומתן על פרטי החוזה.
הפרויקט כלל פיתוח של ארבעה מתחמים אזור מסחרי, אזור למגורים, מתחם מלונות וחניון רב קומות הכולל שטח ציבורי פתוח.
במהלך המשא ומתן הודיעה החברה שהיא מסרב לקחת על עצמה חלקים לא רווחים בפרויקט.
כולל פיתוח החניון והשטח הציבורי הפתוח, זאת אף על פי שהמכרז היה על פיתוח המתחם כולו כמקשה אחת, דבר שהביא לעיכוב בחתימת החוזה הסופי.
בנוסף, במהלך המשא ומתן פרצה האינתיפאדה הראשונה.
לאחר יותר משנה של משא ומתן הוסכם כי החברה לא תהיה אחראית לבניית החניון והשטחים הציבוריים (שנבנו מתקציב המדינה), בנוסף קיבלה את הזכות להקים במתחם מלון של רשת הילטון שבבעלותה, והגדילה את השטח המיועד למגורים (החלק הרווחי ביותר בפרויקט) על חשבון הקמת שטחי משרדים.
החברה החלה בהקמת מתחם המגורים בפרויקט, ששווק תחת השם "כפר דוד", כמתחם יוקרה בעיקר לתושבי חוץ.
בשנת 1993 נכנס היזם אלפרד אקירוב כשותף לפרויקט, והחל בהקמת מלון הילטון (שקיבל אחר כך את השם מלון מצודת דוד).
בדצמבר 1996 מכרה "לאדברוקס" את יתרת הזכויות שהחזיקה בפרויקט לחברת אלרוב נדל"ן ומלונאות של אקירוב.
בנוסף הקימה בשותפות עם בנק לאומי את פרויקט "הרצליה ביזנס פארק", אך מכרה את חלקה זמן קצר לאחר שהושלם ויצאה מפעילות בישראל.
ב נכנסה החברה שוב לפעילות בישראל, שהקימה פעילות של פיתוח ושיווק של אתרי ההימורים שלה ממשרדים בתל אביב.
פעילות זה החלה במקור על ידי "גאלה קורל גרופ".
בינואר 2018 עברה החברה לקומה ששכרה במגדל עזריאלי שרונה.
באפריל 2019 הודיעה על סגירת פעילותה בישראל ופיטורי כל 140 העובדים.
לדה והברבור הוא ציור שמן על לוח מאת האמן הפלמי פטר פאול רובנס, שנוצר בין השנים 1598–1600 ונחשב לאחת מיצירותיו המוקדמות מתקופת הבארוק.
הציור מתאר את הסצנה המיתולוגית הידועה שבה זאוס, בדמות ברבור, מפתה או אונס את לדה, בתו של טסטיוס מלך אטוליה ואשתו של טינדראוס מלך ספרטה.
לדה מתוארת כשהיא עירומה, עונדת עטרת זהב בלבד, בעת שהיא מקבלת את הברבור בין רגליה בשפת נהר יורוטס.
גופה מסובב בתנוחה דינמית ורגשית – ירכה מופנית אל הצופה, זרועה השמאלית שמוטה וידה הימנית חוצה את גופה, כך שמקור הברבור נוגע בפיה.
רובנס יוצר סצנה חושנית וטעונה שבה נוצות הברבור משתלבות עם עורה של לדה, ומעניקות למפגש מימד של תשוקה ואלימות גם יחד.
היצירה מציגה את שליטתו הטכנית של רובנס בהעברת מרקמים וניגודי צבע: העור החלק והחם של לדה מתנגש חזותית בנוצות הקרות והמבריקות של הברבור.
האמן משתמש באור וצל כדי להעניק עומק וממשות לגוף, והבד שעליו נשענת לדה משקף גוני צבע דומים ומאחד את הקומפוזיציה.
רקע הציור, המזכיר טבע דומם הולנדי, מצביע על כך שהיצירה נוצרה באנטוורפן לפני מסעו של רובנס לאיטליה בשנת 1600, שכן לאחר מכן נהג לצייר על בד או עץ אגוז.
הציור משקף את רוח הבארוק – דרמה, תנועה וחושניות.
רובנס מאחד בין עוצמה אלוהית לבין יופי אנושי, ויוצר איזון בין פיתוי לאימה, בין רוך לניצול כוח.
באמצעות שימוש מרוכז בצבע, תאורה ותנועה, הוא מעניק למיתוס העתיק ממד רגשי ומוסרי רחב יותר.
הקומפוזיציה של הציור מתבססת על יצירה אבודה מאת מיכלאנג'לו, שעסקה באותו נושא בתחילת המאה ה־16. גרסתו של מיכלאנג'לו נחשבה שערורייתית בשל אופייה הארוטי ונשמרה הרחק מעיני הציבור.
רובנס הכיר את הגרסה דרך עותקים שנעשו לה בעת לימודיו באיטליה, ובהשראתה יצר את גרסתו שלו בשנת 1601. הדמיון ניכר בתנוחת הגוף המסובבת, בהנפת הידיים ובמגע הברבור בדמות הנשית.
מלבד הגרסה הגדולה השמורה בדרזדן קיימת גרסה קטנה יותר, הנמצאת כיום בניו יורק.
לגרנד היא חברה צרפתית רב-לאומית.
מטה המקור שלה בלימוז', צרפת.
לגרנד פועלת ב-90 מדינות, ומוצריה מגיעים ל-180 מדינות.
היא מייצרת ומייצאת מכשירים אלקטרוניים.
לגרנד הוקמה ב-1865 ובאותה העת סחרה בחרסינה צרפתית.
היו לה סניפים רבים בעיר ליון שבצרפת.
ב-1904, פרידריך לגרנד רכש את החברה.
ב-1919, היא שיתפה פעולה עם מייצרי אמנות נוספים והקימה מפעל קטן במחוז שראנט.
מאז החלה לעסוק בייצור מכשירים במסגרת התעשייה האלקטרונית.
היא פתחה מפעל נוסף ב-1949, שם ייצרה מכשירים חשמליים (בעיקר מתגים ושקעים).
המוצרכים היו עשויים מעץ ופורצלן.
ב-1966, לגרנד פתחו את הסניפים הראשונים שלהם מחוץ לצרפת, במדינה הסמוכה בלגיה.
ב-1977 החברה החלה לפעול בברזיל, וב-1984 החלה לפעול בארצות הברית.
מאז שנות ה-2000, לגרנד רוכשת חברות בתחום החשמל.
ב-2021 היא רכשה את החברה Ensto.
לדוק 022 היה אב טיפוס של מטוס יירוט מתוצרת צרפת בעל מנוע מגח סילון ומנוע טורבו-סילון שנבנה באמצע שנות ה-50. המעצב רנה לדוק החל בפיתוח מטוסים בעלי מנועי סילון עוד לפני מלחמת העולם השנייה.
במהלך שנות ה-50 הוא הטיס סדרת מטוסים ניסיוניים, ה-Leduc 0.10 וה-Leduc 0.21, עוד לפני שזכה בחוזה לשני דגמים של מטוס יירוט על-קולי לטווח קצר, חמוש בשני טילי אוויר-אוויר (AAM).
ה-022 בעל מנוע מגח הסילון, שנועד לשימוש מבצעי, יכול היה להמריא עצמאית עם תוסף של מנוע סילון, זאת בניגוד למטוסי הניסוי שדרשו מטוס-אם לשאת אותם לגובה שכן מנועי מגח סילון אינם יכולים לייצר דחף כשהם נייחים.
הפיתוח בוטל על ידי חיל האוויר הצרפתי בשנת 1958 עקב בעיות תקציביות בזמן שהיו בעיצומם של ניסויי טיסה ולפני שהושלם האב טיפוס השני.
בשנת 1953 פרסם חיל האוויר הצרפתי מפרט למטוס יירוט בעל ביצועים גבוהים שיוכל ליירט ולהשמיד כל איום אווירי לאחר המראה ממסלול באורך .
הוזמנו שני אבות טיפוס של מטוסי 022S גם מחברת נורד אוויאסיון שייצרה את ה-Nord Gerfaut ואת ה-Griffon.
רנה לדוק עשה שימוש בגרסה חזקה יותר של מנוע המגח סילון שהמשיך בפיתוחו מאז 1938 והוסיף לו מנוע טורבו-סילון כדי לאפשר למטוס עצמאות.
זרימת האוויר למנוע המגח סילון סופקה על ידי שישה צינורות אוויר המקיפים את חלק החרטום שהתנקזו לתוך החלל הפנימי של גוף המטוס הכפול, שם הוזרק דלק והאוויר הוצת על ידי פליטת טורבינת גז מדגם Turbomeca Artouste.
המנוע היה צפוי לייצר דחף של 160קילוניוטון (36,000 ליברות דחף) וזמן נסיקה לגובה 82,000 רגל של שבע דקות בלבד, מהירות טיפוס מהירה בהרבה ממטוסים המונעים על ידי סילון.
ל-022S הייתה כנף משוכה בזווית של 30°.
גוף המטוס היה מעובה דמוי קנה ועל חלק החרטום הבולט הותקן תא הטייס השקוף מפלקסיגלס.
למטוס נוסף מכ"ם לטווח בלבד.
החלק הקדמי של החרטום יצר קפסולת מילוט עבור הטייס.
למטוס היו כ-2,728 ליטר דלק (כ-600 גלון אימפריאלי, 721 גלון אמריקאי) שנמצא בגוף המטוס, בכנפיים ובמיכלי קצה הכנף.
החימוש המיועד כלל זוג טילים מונחים מסוג Nord AA.20 ו-24 רקטות נ"מ.
המטוס כלל מנוע טורבו-סילון ומגח-סילון כדי לאפשר פעילות עצמאית.
שינוי במהלך הבניה למנוע משופר מדגם סנקמה ATAR 101D-3, גרם לשינוי שם המטוס ל-022 ואיפשר את הגדלת חימוש הרקטות ל-40 יחידות.
המטוס טס לראשונה ב-26 בדצמבר 1956 על מנוע טורבו-סילון בלבד.
התנעת מנוע המגח סילון הייתה בטיסה ה-34, ב-18 במאי 1957. המטוס הגיע למהירות של 1.15 מאך ב-21 בדצמבר 1957, אך ניזוק זמן קצר לאחר מכן כאשר עלה באש בזמן המראה.
בניית אב טיפוס שני בוטלה באוקטובר וחוזה ניסויי הטיסה בוטל ב-13 בפברואר 1958 לאחר שבוצעו 141 טיסות.
מלחמת אלג'יריה המתמשכת גזלה מתקציב הצבא ומטוס המיראז' 3 הקונבנציונלי נבחר כדי לעמוד בדרישת היירוט.
ביטול הפרויקט היווה סיום לפעילויות פיתוח המטוסים של לדוק.
האבטיפוס השני, שטרם הוטס, מוצג במוזיאון האוויר והאוויר בנמל התעופה לה בורז'ה.
הוא נתרם על ידי משפחת לדוק בשנת 1979.
לה הוא תו בסולם התווים, שמסומן גם באות A.
תדירותו באוקטבה הראשונה (של מפתח סול) היא 440–443 הרץ בכלי הנגינה המודרניים, ולפי תדירות זו מכוונים את צלילם של כלי המיתר.
לה הוא הצליל של הקולן.
במספור עממי נחשב התו כתו השישי בסולם התווים.
התו מופיע כתדירות סטנדרד גם בישומים טכניים שונים כמו בתבנית הבדיקה של ערוצי טלוויזיה או בצליל "המתנה" של הטלפון.
הכלי שבדרך כלל נותן את ה"לה" לשם כוונון צלילי התזמורת הוא האבוב.
התו לה דיאז הוא תו הגבוה בחצי טון מהתו לה והוא מסומן ב-♯A.
התו לה במול הוא תו הנמוך מלה בחצי טון והוא מסומן ב-♭A.
סולם לה מז'ור הוא הסולם המז'ורי המתבסס על הצליל לה.
רצף התווים בסולם הם: לה, סי, דו דיאז, רה, מי, פה דיאז, סול דיאז, לה.
היינו, שלושה סימני היתק (דיאזים, במקרה זה) במפתח.
סולם לה מינור (טבעי) הוא הסולם המינורי המתבסס על הצליל לה.
רצף התווים בסולם הם: לה, סי, דו, רה, מי, פה, סול, לה.
אין בסולם זה כל סימני היתק במפתח.
לדיסלאב סלובאק (בסלובקית: Ladislav Slovák; 10 בספטמבר 1909 – 22 ביולי 1999, ברטיסלאבה) היה אחד המנצחים הידועים של סלובקיה.
סלובאק עמד במשך שנים רבות בראש התזמורת הפילהרמונית הסלובקית, מחליפו בתפקיד של מורו ומדריכו, ואצלב טאליך.
בין החשובות שבהקלטותיו הקובץ השלם של חמש-עשרה הסימפוניות של שוסטקוביץ', שיצא בחברת נאקסוס.
סלובאק פגש את שוסטקוביץ' פנים אל פנים במהלך ביקור לימודי בסנקט פטרבורג, שם למד אצל המנצח הרוסי הנודע יבגני מראווינסקי.
בתו, קמילה מאגאלובה היא אחת משחקניות התיאטרון המפורסמות ביותר בסלובקיה וחברה בתיאטרון הלאומי הסלובקי.
לדיסלב פרוקש (בצ'כית: Ladislav Prokeš; 7 ביוני 1884, פראג - 9 בינואר 1966, פראג) היה שחמטאי צ'כי ואחד ממחברי האטיודים הפוריים ביותר בשחמט.
פרוקש חלק את תואר אלוף צ'כיה לשחמט בשנת 1921 והשתתף בנבחרת השחמט של צ'כיה באולימפיאדות בשנים 1927 (לונדון), 1928 (האג) ו-1930 (המבורג).
בהופעותיו באולימפיאדות צבר +12 =11 -7 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
משנת 1909 ועד שנת 1927 היה פרוקש עורך טור הקומפוזיציה של העיתון Československý Šach.
בשנת 1951 פרסם אוסף של אטיודים בספרו Kniha šachových studií.
באוסף יצירותיו 1159 סיומים ובבסיס הנתונים של הרולד היידין הוא מדורג במקום הרביעי מכלל כל מחברי הסיומים מבחינת תפוקתו (ארנסט פוגוסיאנץ היה ראשון עם 1727 אטיודות).
אטיוד משנת 1938, שזכה בפרס ראשון משותף בתחרות.
אטיוד משנת 1939, שמכונה מאז תמרון פרוקש.