tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תשובות וחידושים נוספים יצאו לאור בשנת תשפ"א בספר לקוטי "זכר יצחק" על ידי משפחת כהנא שפירא.
שיעוריו על המסכתות קידושין ובבא מציעא נרשמו על ידי תלמידו הרב דניאל זקש, ויצאו לאור בשנת ה'תשי"ב בירושלים תחת השם "חידושי הגריי"ר".
כמו כן, יצאו לאור חידושיו על כמה מסכתות בשם חידושי הגרי"י מפוניבז'.
רבי איצל התפרסם בגדלותו בעבודת ד', ומסופר שהרב יצחק הוטנר הצעיר הרחיק עד ראדין על מנת ללמוד מתלמידו רבי משה לנדינסקי את דרכי הנהגתו.
רבי איצל היה נוח מאוד לכל תלמידיו, כקטן כגדול שמע ולכולם השמיע דבריו.
רבי משה לנדינסקי – ראש ישיבת ראדין ותלמידו המובהק
רבי נפתלי טרופ – ראש ישיבת ראדין, שראה בו את רבו המובהק ממנו קיבל את שיטת הלימוד בעיון
הרב צבי פסח פרנק – דיין ואב בית דין בירושלים, פוסק, רבה של ירושלים, מחבר השו"ת "הר צבי"
הרב זרח אפרים אפשטיין – ממייסדי ישיבת תורת חיים
רבי ברוך הלוי הורביץ – רב באלקסוט וראש ישיבה בסלובודקה
רבי יהודה לייב פיין – רבה של סלונים
רבי דניאל זק"ש – ראש ישיבה בבית היתומים דיסקין ומחבר ספרים על מסכתות זבחים ומנחות
רבי נחום ברוך גינצבורג – מחבר ספר "מקור ברוך"
רבי יוסף זוסמנוביץ – רבה של וילקומיר
הרב ברוך יוסף פייבלזון – ראש ישיבת ראדין
רבי יעקב דב ספסל – עילוי שעסק בתורה וגם שימש כראש ישיבות בארצות הברית
הרב אברהם ישראל משה סלמון – רב ומחבר תורני
רבי מרדכי לייב רובין – ראב"ד העדה החרדית בירושלים
רבי שמואל פונדילר – משגיח ישיבת טלז ורבה האחרון של ריטובה
רבי שלמה זלמן אוסובסקי - רבה של סלובודקה
הרב יעקב מסקין – רב בית המדרש הגדול בנוסח ספרד שבברונקס ומחבר תורני
רבי חיים יוסף דינקלס – ראש ישיבת נובהרדוק בירושלים ומחבר ספרים על סדרי זרעים וטהרות
הרב אלעזר מנחם מן שך – ראש ישיבת פוניבז' ומנהיג הציבור החרדי-ליטאי בישראל
הרב שמואל ביאלובלוצקי – מייסד המחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן
משה זילברג – פרופסור למשפטים ושופט
רוב בניו וצאצאיו נספו בשואה.
בתו לאה עברה לפני מלחמת העולם השנייה להתגורר במוסקבה.
היא נישאה לבן דודה יצחק אייזנשטט ונולדו להם שני בנים - יעקב (הקרוי על שם סבו) ולייב.
יעקב היה עורך דין במוסקבה ובסוף ימיו עלה לארץ.
בנו אלכסנדר למד בישיבת אור שמח והתקרב לרב משה סולובייצ'יק מציריך.
אחרי התרופפות השלטון הקומוניסטי בברית המועצות ייסדו שניהם את ישיבת "תורת חיים" במוסקבה הפועלת שם עד היום.
בתו שינא מלכה נישאה לעילוי ר' אברהם יעקב בריל.
הוא התפרנס ממסחר, ובשנת תר"ץ היגר לארצות הברית ובעקבותיו משפחתו.
בנם משה בריל היה ממייסדי קיבוץ עין השופט.
בתו דובה הייתה מורה לעברית בריגה.
היא נישאה לדב לוין, רוקח במקצועו ופעיל ציוני ידוע בלטביה.
נולדו להם שלשה ילדים: ישראל (שרוליק), יהודית (בודיה) ושמואל (מולקה).
הילדים התחנכו בבית הספר העברי "מפיצי השכלה" בריגה ובתנועת "החלוץ".
כל המשפחה עלתה ארצה בשנים 1935-1938. דב ודובה חיו בפתח תקווה ושלשת הילדים התיישבו בקיבוצים בגליל העליון.
ישראל בכפר גלעדי, בודיה בכפר בלום, ומולקה בחולתה.
נכדו של רבי איצ'לה, ד"ר ישראל (שרולק'ה) לוין היה דמות מוכרת ומעוררת השראה בנוף החקלאים והחוקרים בגליל, שלצד עבודתו המחקרית בחקלאות, הכשיר דורות רבים של סטודנטים לחקלאות, שהחלו ללמוד במכללת 'תל חי' והמשיכו לפקולטה לחקלאות ברחובות ולאוניברסיטאות רבות ברחבי הארץ והעולם המדעי-חקלאי.
לד"ר ישראל לוין נולדו ארבעה ילדים.
בתו אסנת נישאה לעיתונאי גדעון דרורי, שעבד בערוץ הראשון בו הפיק וערך את הסדרה "תקומה".
לזוג נולדו שלושה בנים, אורי הבכור שהיה נכה, עמית ועדו.
מאז נולד אורי, גדעון השקיע רבות מזמנו וקידם יוזמות רבות למען בעלי מוגבלויות, והיה מהראשונים שיזמו דיור בקהילה לבעלי מוגבלויות.
בנו עדו, חזר בתשובה בגיל 18, והתקרב לחסידות ברסלב, ומשמש כראש כולל במוסדות 'קבר רחל' של הרב משה מנחם קלוגר.
לעדו נולדו ארבעה עשר ילדים, ובנו הבכור, הוא העיתונאי נתי קאליש, המסקר את העולם החרדי ברדיו 'קול חי'.
הרב יצחק ירוחם דיסקין (כ"ב בשבט ה'תקצ"ט, בפברואר 1839 – כ"ט בשבט ה'תרפ"ה, 23 בפברואר 1925) היה מחשובי הרבנים האשכנזיים של העדה החרדית בירושלים בין השנים 1908–1925.
נולד בלומז'ה, בן יחיד לרב יהושע לייב דיסקין המפורסם בכינוי המהרי"ל דיסקין, ולהינדה רחל לבית ברוידא.
בשנת תרט"ו (1855) התייתם מאמו.
למד אצל אביו, ולמרות גדלותו בתורה לא רצה להתפרנס מן הרבנות.
נשא לאישה את בת הנגיד זכריה זלקינד.
לאחר פטירת אשתו נשא, בשנת ה'תרס"ד (1904), את ינטה בת דוד פישהוף, והשניים התיישבו בעיר אוּמן.
אחרי פטירת אביו, בשנת ה'תרנ"ח (1898), ביקשו ממנו ראשי היישוב הישן בירושלים לעלות לארץ ישראל ולעמוד בראש המוסדות שייסד וניהל אביו – בית היתומים דיסקין וישיבת אהל משה.
אולם רק כעבור עשור, באלול ה'תרס"ח (1908), עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
לאחר פטירת הרב שמואל סלנט, בשנת ה'תרס"ט (1909) הרב דיסקין נחשב לאחת הסמכויות הרבניות הבכירות של עדת האשכנזים בירושלים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הועלתה הצעה למנותו כרבה האשכנזי של ירושלים, אולם המינוי לא צלח עקב התנגדויות.
היה בין המתנגדים להקמת הרבנות הראשית, והיה בין מייסדי העדה החרדית.
אשתו הראשונה הייתה בתו של הנגיד זכריה זלקינד, אליה היה נשוי עד לפטירתה.
בנימין - התגורר בעיר דווינסק, ונפטר בגיל צעיר.
הלנה - נישאה לרפאל שולמן, שהיה סוחר עשיר בלטביה.
על פי הידוע, בני הזוג שולמן ושלושת ילדיהם נספו בשואה.
אשתו השנייה הייתה ינטה לבית פישהוף.
אשתו השלישית הייתה הענא רבקה בת הרב משה צבי מנקין (נפטרה בכ"ח בשבט ה'תש"ג).
רבי יצחק ישעיה הלברשטאם (ר' שעי'לה טשכויבער, תרכ"ד, 1864 - ג' באלול תש"ג, 1943) היה בנו הצעיר של רבי חיים הלברשטאם מצאנז, כיהן באדמו"רות ורבנות בעיירה צ'כוב שבגליציה, על שמה התפרסם.
נולד לרבי חיים ולרכיל דבורה, בת רבי יחיאל צבי אונגר מטורנה.
נישא לפריידא (נפטרה בשנת תרנ"ב), בתו של רבי יחיאל מקרילוביץ (בנו של רבי משולם זוסיא השיל מאפטא-זינקוב).
לאחר חתונתו התגורר בבלז שם אכל "קעסט" אצל חמיו של חמיו, רבי יהושע רוקח מבעלז.
בהיותו בבעלז התחבר לדודו רבי ישכר דב רוקח לימים האדמו"ר מבעלז.
בגיל 19 מונה לרב בצ'כוב.
לאחר עשר שנים, בשנת תרנ"ג (1893) עבר לסאטמר ולאחר מכן עבר לקרקוב.
נישא בשנית לאסתר, בתו של רבי יעקב צבי מפוריסוב.
התאלמן בשנית ונישא להינדא, בת הרב מנחם מנדל.
צדיקי דורו הפליגו בקדושתו ובנשמתו הגדולה.
נשרף בבוכניה בעודו עטוף בטליתו של אביו.
רעכיל דבורה אשת רבי (חיים) יצחק טברסקי מלויעב.
בנה רבי משולם זושא, כיהן כאדמו"ר מצ'רנוביל.
הרב חיים (תרמ"ב – תשט"ז), כיהן כאדמו"ר מטשכויב בניו יורק.
הענא אשת הרב מנחם מנדל הלברשטאם (בנו של רבי אריה לייב ממושינא).
הרב יעקב צבי (בערך תרנ"ו – תש"ג), רב בסוכא וראש ישיבות "דברי חיים" בקרקוב ובקשאנוב.
חתן רבי בן ציון הלברשטאם מבאבוב.
נרצח בשואה יחד עם חמיו, בלבוב בד' באב תש"א.
הרב יצחק ירוחם בורודיאנסקי (נולד בג' תמוז תש"ב, יוני 1942) הוא משגיח בישיבת קול תורה וראש כולל "ישיבת הר"ן" בירושלים.
נולד בג' תמוז תש"ב בתל אביב להניה ולרב אפרים בורודיאנסקי ראש כולל "שבט מיהודה" ועורך האנציקלופדיה התלמודית.
בצעירותו למד בישיבת אור ישראל לצעירים, ובישיבה גדולה בישיבת פוניבז', שם היה תלמיד מובהק לראשי ורבני הישיבה.
בעיקר התבלט בקשר עם הרב יחזקאל לוינשטיין מנהלה הרוחני של ישיבת פונביז', ועם הרב שמואל רוזובסקי (שלאחר פטירתו גם ערך כמה מספרי שיעוריו על הש"ס).
בסוף שנות ה-60 נישא למלכה, בתו של הפוסק הנודע וראש ישיבת קול תורה הרב שלמה זלמן אויערבאך.
שימש כר"מ בישיבת קול יעקב.
ובשנת 1982 התמנה למנהלה הרוחני של ישיבת קול תורה, לצד הרב גדליה איזמן אשר הפסיק למסור שיחות.
שיחותיו נמסרות מדי יום שלישי ובליל שבת בהיכל בית המדרש של הישיבה, בישיבה הוא מוסר "ועדים" פעמיים ביום לקבוצות של 15 20 תלמידים החפצים בכך וכן הוא מוסר "ועדים" כל יום לבני שיעור אחר בענייני מוסר, כמו כן מוסר ועדים לחתנים חלקם באופן ישיר וחלקם באופן מוקלט.
בשיחותיו מזכיר רבות את הרב יחזקאל לוינשטיין ומכנהו "המשגיח זכרונו לברכה".
בשנת תשנ"א התמנה לראש כולל ישיבת הר"ן של הרב צבי ויספיש בשכונת רמות בירושלים ושם מוסר שיעור כללי מדי יום שישי ושיחות מוסר בימי שני.
המשגיח מוסר שיחות קבועות בבית מדרש לתלמידי ישיבת פונביז' בבית מדרש ליד הישיבה, וכן לבוגרי הישיבה בשכונת עזרת תורה בירושלים, ולבוגרי ישיבת קול תורה בכל הארץ.
על אף היותו גיסו של הרב שמואל אוירבך, הרב בורודיאנסקי אינו נוקט עמדה פוליטית ב בעשורים השני והשלישי של המאה ה-21.
אחיו הוא הרב בן ציון בורודיאנסקי, ר"מ בישיבת קול תורה וחבר מועצת גדולי עולם התורה של בני תורה.
בין בניו המוכרים נמנים הרב חיים יהודה ממודיעין עלית, מנהל רוחני בישיבת חכמת התורה; הרב יהושע, ראש כולל במוסדות הר"ן, סניף קריית הרצוג, עורך ומהדיר כתבי סבו הרב שלמה זלמן אוירבך, ומחבר ספר "כוס ישועות"; הרב אברהם דב מרכסים, ראש "ישיבת ברקאי" בחיספין, רמת הגולן.
שיח יצחק שיחות מוסר למועדים ועל התורה.
בראשית, שמות, אלול-תשרי, חשוון-מנחם אב, באתר היברובוקס.
הליכות יצחק על מסכתות הש"ס, יצא בהסכמתו של חמיו הרב שלמה זלמן אוירבך, של רבו הרב אלעזר מנחם מן שך, ושל גיסו הרב שמואל אוירבך, חולין, סוכה, עירובין, פסחים, שבת, באתר היברובוקס.
מוסר אבות, ליקוט מעורר ללימוד מסכת אבות, בני ברק תשנ"ב.
קובצי שיחות בכל חצי שנה יוצאים לאור שיחותיו שנכתבו על ידי התלמידים.
קונטרס פרשת הנישואין, נספח לספר תורת הבניין מאת מרדכי פוטאש, בספר גישה שמרנית רדיקלית למצוות עונה.
קונטרס במעלתו של הספר חשבון הנפש, נספח לספר בואו חשבון מאת יעקב גרשון ויס, בקונטרס מציג את מנדל לפין כיהודי ירא שמים ומכשיר את ספרו "חשבון הנפש" השנוי במחלוקת.
יצחק ירושלמי (כתב בשם העט יעראָז; פברואר 1907 – 1985) היה משורר יידי ישראלי, חשמלאי במקצועו.
ירושלמי נולד בפברואר 1907 בעיירה הקטנה קונסטנטין (בפולנית: Konstantyna) שליד העיר לודז', בפולין הרוסית, במשפחה יהודית אדוקה, התשיעי מארבעה-עשר ילדים.
אביו היה תעשיין בענף הטקסטיל.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבה, ואחר-כך למד בגימנסיה.
הוא יצא בשאלה, וחרף מוצאו המשפחתי, החליט להתפרנס מעבודת כפיים, ולמד חשמלאות.
הוא עבד בחשמלאות בתיאטרון "אררט" שבהנהלת משה ברודרזון בלודז'.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל עם אשתו שושנה, והצטרף לקיבוץ עין חרוד.
כעבור שנה עבר לתל אביב, ועבד כחשמלאי במה בתיאטרון "האהל" במשך 15 שנה.
בשואה נספו כל בני משפחתו.
לאחר מכן עבד במשך כמה עשורים כחשמלאי בבית החולים קפלן (מהן שנים כחשמלאי הראשי של בית החולים).
בשנת 1973 זכה בפרס העבודה למצטיינים של קופת חולים כללית.
את דרכו הספרותית התחיל בפולין ב-1930–1931, כשפרסם שירים בעיתוני לודז' "ניַיער פאָלקסבלאַט" ו"לאָדזער טאַגעבלאַט".
לאחר עלייתו פרסם משיריו בעיתוני היידיש בארץ ("לעצטע ניַיעס" ו"יִידישע ציַיטונג"), בארצות הברית ובקנדה ("קענעדער אדלער") ובאמריקה הדרומית ומקסיקו ("דער וועג").
כמה משיריו, שלהם חיבר ירושלמי לחן, הושרו, בהם "עקזאָדוס" ('אקסודוס'), "ישראל", "ירושלים" ועוד.
בשנות ה-60 הופיע תקליט שהכיל שירים מקוריים שלו ושירים שתרגם מעברית ליידיש, בביצוע שרה יערי, והוא הושמע בקול ישראל.
ירושלמי היה נשוי לשושנה (אחות בבית החולים קפלן) ואב לשני בנים.
אשתו, שלמדה בבית ספר לאמנות והשתלמה באקדמיה לאמנות בפולין, שבה בסוף שנות ה-60 לאמנות ריקוע נחושת.
6 מיליאָן – 6 טעג: לידער זאַמלונג, תל אביב: ניַי-לעבן, 1970. (עם פיתוחי נחושת מאת אשתו שושנה ירושלמי) (כולל מאמרים על ירושלמי, בעברית וביידיש)
הרב יצחק יחיאל יעקבוביץ (ו' באייר תר"צ, מאי 1930 – ג' בשבט תשע"ט, 9 בינואר 2019) היה רבה הראשי האשכנזי של הרצליה במשך 66 שנה.
נולד בגרמניה, בנם של הרב חיים יוסף יעקבוביץ, ר"מ בישיבת פרנקפורט, ודינה, בתו של הרב גרשון פוזן, מדייני העיר.
בשנת תרצ"ה (1935) עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והם התיישבו בירושלים.
בסוף שנות ה-30 נמנה אביו עם מייסדי ישיבת קול תורה.
היה מראשוני תלמידי ישיבת פוניבז' בחורף תש"ד.
בשנות ה-50 נישא לשפרינצה מובשוביץ, בתו של הרב בנימין מובשוביץ, רבה של הרצליה ומייסד ישיבת השרון.
לאחר נישואיו הצטרף לצוות רבני הישיבה, לצד דודו הרב יעקב אדלשטיין.
לאחר פטירת חותנו הרב בנימין מובשוביץ, בשנת תשי"ג (1953), התמנה תחתיו כרבה של הרצליה בהמלצת החזון איש, והחל לכהן בתפקידו בסמוך לחתונתו, כשהוא בתחילת שנות העשרים לחייו.
באורח חייו הפרטיים נהג כתלמידי ה"חזון איש" והיה מהמחמירים בהלכות, אך בפעילותו כרב עיר, היה לפניו תמיד נושא טובת הציבור.
כרב העיר נאבק מספר פעמים כנגד חילול שבת בעיר, ואף נעצר לא פעם במהלך ההפגנות נגד חילולי השבת שנעשו בסמוך לבית הכנסת הגדול בעיר.
לאחר שלא הסכים שיימחק כתב האישום נגדו, וביקש להישאר ולהיות חלק מהנאשמים האחרים שנעצרו, ולהישפט עמם, הוא נשפט, הורשע ונקנס יחד עם עוד 12 מפגינים.
במקביל לרבנותו, המשיך לשמש כר"מ בישיבת השרון וכאחד מראשי כולל אברכים חרדי בעיר, והיה מראשוני הפעילים לחיזוק הדת לעולים החדשים במעברות.
ראה באדמו"ר מגור ה"בית ישראל" אחד ממוריו הרוחניים והרבה להתייעץ עמו.
כאחראי על מחלקת הכשרות של הרבנות הרצליה, פעמים רבות היה מגיע בעצמו לביקורת במפעלים ובחנויות שתחת השגחתו.
בשנת השמיטה, התנגד לנתינת תעודות כשרות לחנויות הסומכים על היתר מכירה, וכן היה מהחותמים על הקריאה שלא להשכיר דירות לערבים ביישוב היהודי.
בעקבות חתימתו זו קראה ראש העיר הרצליה דאז, יעל גרמן לפטרו לאלתר מתפקידו.
פעל רבות בענייני העירובין וטהרת העיר, ודאג לבניית מקוואות חדשים, ושיפוץ הישנים.
גם בימי חורף סוערים ובתנאי מזג אוויר קשים יצא בעצמו לאתרי הבנייה של המקוואות לראות שהכול נעשה לפי כללי ההלכה.
הרב יעקבוביץ כיהן כרב העיר הרצליה במשך 66 שנים, עד לפטירתו בג' בשבט תשע"ט (9 בינואר 2019).
בהלווייתו, הספידוהו בין השאר, הרב גרשון אדלשטיין, הרב דב לנדו, והרב הראשי לישראל יצחק יוסף, ששיבח את בקיאותו הנרחבת של הרב בתורה.
נקבר סמוך לקבר אביו, בחלקת הרבנים שבהר המנוחות בירושלים.
ראש עיריית הרצליה דאז, משה פדלון, ספד לו, ואמר כי רבים מתושבי העיר אהבו אותו והיו מתייעצים איתו בנושאים שונים, ואוזנו הייתה קשובה לכל אחד בסבלנות ומאור פנים.
כמו כן והצהיר כי בהרצליה ימשיכו לשמור על שמיטה לחומרא (ללא הסתמכות על היתר מכירה), ויפעלו להנציח את מורשתו.
אלמנתו, הרבנית שפרינצה, נפטרה בגיל 91 בי' בניסן תשפ"ג (1 באפריל 2023).
אחותו היא הסופרת החרדית רבקה שזורי ואחיו הוא הרב מאיר ישראל, ממייסדי מודיעין עילית ומי שכיהן כרב המקוואות בעיר.
גיסיו הם הרב אורי קלרמן - שהיה מראשי ישיבת כנסת חזקיהו, הרב אברהם ארלנגר - מראשי ישיבת קול תורה, הרב אברהם עמרם קוך המכונה הצדיק מחיפה, והרב צבי ובר - רב שכונת נווה יעקב וחבר בד"ץ שארית ישראל.
הרב דניאל - ראש ישיבת נחלת בנימין במודיעין עילית, על שם סבו הרב בנימין מובשוביץ
הרב חיים יוסף - ר"מ בישיבת פוניבז' לצעירים
ישראל מאיר - מנהל ישיבת נחלת הלויים
הרב מרדכי שלמה - ר"מ בישיבת אוצר התורה בירושלים ומשגיח בישיבה הגדולה 'דעת חיים' בבית וגן, ורב בית הכנסת הגדול בהרצליה.
הרב אברהם ישעיהו - ר"מ בישיבת דברי מרדכי בבני ברק
הרב יהודה- ר"מ בישיבת תורת חיים בבית שמש
חתנו הרב דוד אייזנברג, ראש כולל 'ארזי הבירה' בירושלים.
נולד בחדרה בשם יצחק פייפר.
למד בבית הספר החקלאי בנהלל, בוגר בית המדרש למורים בגבעת השלושה והאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1968–1970 עבד כמנהל בית הספר היהודי באורוגוואי.
בין השנים 1973–1974 ירון עבד כמורה וכמנהל בית הספר היסודי אופקים בגבעתיים.
בשנת 1977 הצטרף לחברי מפלגת העבודה, שדרשו את התפטרותו של ראש עיריית גבעתיים, יעקב קרייזמן, בגלל ביקורת של היועץ המשפטי לממשלה על טוהר המידות בעיריית גבעתיים.
בדצמבר 1977 הוא זכה למועמדות מפלגת העבודה לראשות העיר וב-1978 זכה בבחירות לראשות העיר גבעתיים ברוב של 48% מהקולות וכיהן כראש העיר השלישי של גבעתיים עד 1993. בבחירות בשנים 1983 ו-1989 זכה במעל 70% מהקולות.
בין השנים 1993–1995 כיהן ירון כיו"ר הרשות לחינוך ותרבות במרכז השלטון המקומי בישראל.
יצחק ירון נפטר בגיל 80. נטמן בבית עלמין בקיבוץ תל יצחק.
הותיר אחריו את רעייתו, ניצה, שלושה ילדים ונכדים.
בסוף שנת 2016 החליטה עיריית גבעתיים לקרוא את התיאטרון העירוני על שמו.
יצחק יחזקאל יהודה (22 באוקטובר 1863 - 24 במרץ 1941) היה מחנך, מתרגם, מוכר ספרים ומזרחן, שעסק בחקר תולדות עם ישראל והתרבות הערבית.
יצחק יחזקאל יהודה נולד בירושלים לאביו בנימין יוצא עיראק, ולאמו בכורה-רבקה לבית ברגמן יוצאת גרמניה מהעיר פרנקפורט.
אחיו הצעיר היה פרופ' אברהם שלום יהודה.
דודתם, שרח, נישאה ליהושע ילין והייתה אימו של דוד ילין.
בילדותו למד בתלמוד תורה אשכנזי שבו ניתנו הביאורים ביידיש, לאחר מכן למד בישיבה הספרדית "חסד אל" שייסד אבי-אביו ובישיבת תפארת ירושלים.
הוא הגיע לרמת בקיאות גבוהה בתורה וכן בשפות שונות ובשפה ובספרות הערבית.
מלבד עברית וערבית הוא ידע לאדינו, יידיש, גרמנית, טורקית, פרסית, אנגלית וצרפתית.
חתנו פרופ' יוסף יואל ריבלין העיד עליו שהיה .
יהודה עסק בהוראה ושימש כמורה לעברית וערבית באליאנס בירושלים, בבית הספר דורש ציון, ובבית ספר למל.
בין תלמידיו לערבית היו אחיו הצעיר, אברהם שלום יהודה, ואחיינו, דוד ילין.
כמו כן ניהל משרד תרגומים קטן בירושלים.
בין היתר תרגם מטורקית לעברית חוקים ותקנות שפרסם הממשל העות'מאני.
הוא היה מראשוני הירושלמים שחברו לארגון בני ברית וכיהן כמזכיר וסגן יו"ר לשכת בני ברית בירושלים.
כמו כן היה פעיל בהתארגנויות ציוניות ועבריות שונות וצפה בהתלהבות בתהליך תחיית העברית.
בשנים 1904-1906 חי בדארמשטאדט שבגרמניה וסחר בספרים וכתבי יד בעברית ובלשונות המזרח.
בשנת 1906 התיישב בקהיר ופתח בקרבת מסגד אל-אזהר חנות לספרים וכתבי יד מהספרות הערבית הקלאסית והדתית.
במיוחד התעניין בכתבי פילוסופיה ושירה מימי הביניים.
שמו כמלומד בספרות הערבית יצא למרחק והוא שימש כמדריך ועוזר לחכמי המוסלמים ולמזרחנים ששהו בקהיר.
בשנת 1920 חזר לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
הוא הקדיש מזמנו לפעילות ציבורית ועסק בארגונה והנהגתה של העדה הבבלית (יוצאי עיראק) בארץ ישראל.
לאורך חייו עסק בתרגום ופרסם ספרים ומאמרים רבים בתחומי השפה והספרות הערבית, פולקלור ערבי, תולדות ארץ ישראל ועוד.
בספרו הגדול בן שני הכרכים "משלי ערב" (1932–1934) הביא תרגום של סיפורי עם ערביים לעברית (כרך שלישי נוסף של הספר יצא לאור כחצי מאה לאחר מותו, בשנת תש"ן (1990).
בשנת תרפ"ח (1928) הוציא לאור את ספרו "משלי אספניולית-יהודית", אוסף של סיפורי עם מלאדינו.
בשנת תרפ"ט (1929) הוציא לאור מחקר על תולדות הכותל מימי חורבן בית שני ועד ימיו.
הוא גם העיד בעניין זה בפני ועדת הכותל הבינלאומית שנה לאחר מכן.
הוא הותיר מאחוריו בכתב יד מספר ספרים, בהם ספר דקדוק עברית.
משנת תרמ"א (1880 או 1881) נישא להענע בת ר' וולחיל רובין, נכדו של המגיד ממזריטש.
לאחר 12 שנות נישואין ללא ילדים נפרד ממנה ונישא לבידה, בתו של הרב שמעון אשריקי, מנהיג עדת המערביים (יוצאי המגרב).
לבני הזוג היו שלושה בנים וחמש בנות, שגודלו על ברכי השפה העברית ונישאו לבני משפחות מכובדות ביישוב.
בתם רחל הייתה אשתו הראשונה של פרופ' יוסף יואל ריבלין, לה הוא מודה בהקדמה לתרגומו העברי לקוראן על העזרה שהגישה לו בהכנת התרגום.
נפטר ביום כ"ה באדר תש"א, 24 במרץ 1941, נטמן בבית הקברות הר הזיתים לצד אשתו בידה.
על שמו רחוב "המזרחן" בירושלים.
יצחק בן בנימין יהודה, הכתל המערבי: מאמר מקיף על כתלנו זה, מה שנאמו עליו, ומה שדבר בו מימי החרבן עד היום הזה, עם מבוא והשמטות, ירושלים: דפוס ווייס, תרפ"ט (1929).
יצחק בן בנימין יהודה, משלי אספניולית-יהודית, ירושלים: דפוס י"א ווייס, תרפ"ח (1928).
יצחק בן בנימין יהודה, משלי ערב: אסופת מבחר משלי בני קדם אשר אגר מספרים ומפיות העם, ב' כרכים, ירושלים: הוצאת החברה הא"י להיסטוריה ואתנוגרפיה, תרצ"ב (1932) - תרצ"ד (1934).
כרך שלישי יצא לאור לאחר מותו בשנת תש"ן (1990).
יצחק יעקב רוט (מוכר גם בשם העט א.
יצחקי; נולד ב-1954) הוא עיתונאי ופובליציסט חרדי-ליטאי.
במשך עשרות שנים היה עורכו של העיתון יתד נאמן.
נולד ברמת גן להורים ניצולי השואה.
למד בישיבות היישוב החדש בת"א איתרי ופוניבז'.
בשנת 1985 נמנה עם מייסדי היומון החרדי "יתד נאמן".
בראשית דרכו שימש מבקר מטעם הוועדה הרוחנית, הסמכות התורנית של העיתון.
המשיך ככותב מאמרים תחת שמות עט שונים, ובשנת 1988 עם התפטרותם של העורכים הראשונים משה גרילק ושמואל חסידה, מונה לעורך העיתון לצד נתן גרוסמן, שהיה דומיננטי יותר.
רוט עצמו מתרחק מפרסום ואינו מתראיין בכלי התקשורת.
בהמשך הצטרף אליהם ישראל וורצל כסגן עורך.
רוט הוביל את הקו המקצועי בעיתון.
הוא כתב עבור הרב שך דרשות שנשא בפתיחת "ירחי כלה".
בשנת 2007 הכריע הרב אלישיב כעמדתו שניתן להזכיר שמות פרטיים של נשים מפורסמות בעיתון, בניגוד למנהגו של העיתון החרדי המתחרה "המודיע", שבו לדוגמה ציפי לבני מופיעה בתור צ.
באותה הזדמנות קיבל הרב אלישיב גם את עמדתו שלפיה יש להזכיר את הצבא הישראלי בשמו צה"ל, בניגוד לנוהל שהיה קיים עד אז להתייחס אליו בהסתייגות כ"הצבא".
בעקבות המהפך בשליטה ב"יתד נאמן" ב-2012, הבהיר כי הוא כפוף לרב אהרן יהודה לייב שטינמן ומשתף פעולה עם ההנהלה החדשה.
עובדה זו עוררה את זעמם של נאמני הרב שמואל אוירבך והוא אף הותקף במערכת העיתון במהלך מאבקי השליטה.
ביוני 2014, תקופה קצרה לאחר הפילוג ב"יתד נאמן" כתב: "חובת האדם לפשפש במסתרי לבו ולחשוד תמיד בעצמו שמא דבריו ומעשיו אינם אלא תוצאה של נטיות לבו ונגיעותיו האישיות".
תלמידיו של הרב אוירבך, סברו כי הדברים מכוונים לפגוע ברבם והחלו לפרסם מכתבים וכתבי פלסתר כנגדו.
הוא פרסם הבהרה במהדורת יום ג' של העיתון ולפיה לא התכוון לאיש מסוים.
ב-2014 הגיש יואב ללום, יו"ר עמותת נוער כהלכה, תביעת דיבה בסך 300,000 ש"ח נגדו ונגד העיתון, בעקבות כינויי גנאי שנכתבו בו כלפיו, בשל פעילותו ב"בג"ץ בית הספר בעמנואל".
רוט לא הגיש כתב הגנה.
בשל כך בית המשפט קיבל את התביעה וחייב את העיתון במלוא הסכום ובהוצאות המשפט.
כמו כן חויב העיתון לפרסם תיקון לדברי הלשון הרע.
בתפקידו כעורך כתב רוט שלש פעמים בשבוע את מאמרי המערכת של העיתון.
לאחר פרישתו הוא מפרסם פעמיים בשבוע טורי דעה וכן את טור הפתיחה של מוסף "יתד השבוע" בשם "עוד שבוע".
המאמרים השבועיים מתובלים בסיפורים מן התנ"ך וההיסטוריה המתאימים למאורעות התקופה, ומשלבים מבט אקטואלי.
תרגום המאמרים מתפרסם גם במהדורה האנגלית של העיתון.
רוט מעביר שיעורים יומיים בבני ברק ושיעור שבועי ברמת גן.
הוא ערך ספרים תורניים, בהם את ספרי "שיח יוסף" של רבו, הרב יוסף רוט, ראש מוסדות "בית דוד" בבני ברק.
לקט ממאמריו התורניים הוציא לאור בספר "יתדתיו לנצח".
עד עתה יצאו לאור 6 כרכים: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים, וחלק נוסף על המועדים, בהוצאת "יפה נוף".
יצחק אליעזר ילין (י' בניסן תרע"א – כ"ה בתשרי תשמ"א; 26 במרץ 1911 – 5 באוקטובר 1980) היה פעיל התנועה הרוויזיוניסטית ונציגהּ בקונגרסים הציוניים, חבר תנועת הנוער בית"ר והארגונים הצה"ר והצ"ח, מתעד, קולנוען, וחבר מועצת עיריית רמת גן.
יצחק ילין נולד לדב-בער ילין, חסיד סטולין וסוחר עורות מגרודנה, ולמייטה לבית סטרלץ, בגרודנה (אז בפולין) שבבילורוסיה.
דודו היה הרב אברהם גלברט, רבה הראשי של גרודנה במשך כיובל שנים.
בילדותו נשלח ללמוד בחדר ובישיבה, ואחר כך נרשם ללימודים בגימנסיה העברית של רשת תרבות והיה מראשוני תלמידיה בגרודנה.
בגיל ארבע-עשרה היה ילין ממייסדי קן תנועת הנוער בית"ר ("השחר") בגרודנה, ואחר כך ממייסדי ברית הצה"ר.
הוא השתתף בוועידות ובכנסים ארציים של התנועה בפולין, ופעל להסביר את דרכה ברחוב היהודי.
ילין הגיע לארץ ישראל בינואר 1930 יחד עם קבוצת חניכי בית"ר הראשונה שעלתה מפולין.
הוא שירת בפלוגות הגיוס של בית"ר ברחובות, והיה מראשוני פלוגת הגיוס של בית"ר בראש פינה וכן היה ממפקדי הפלוגה.
הוא השתתף בפעולות מחאה נגד ממשלת המנדט, כגון הפגנת חברי ברית הבריונים נגד סגן שר המושבות הבריטי ד"ר דראמונד שילס, והתנגדות למפקד אוכלוסין בארץ ישראל המנדטורית שיזמה הממשלה.
ובעקבות זאת, נעצר על ידי המשטרה הבריטית ונידון למאסר בכלא עכו עם חבריו בפלוגת בית"ר בראש פינה.
לאחר שחרורו מהכלא, התמנה לקצין נציבות בית"ר בארץ ישראל וכיהן כמזכירה הכללי.
כמו כן, השתתף בהנהלת פלוגות הגיוס של בית"ר, ובשליחותן השתתף בוועידות העולמיות של בית"ר, הצה"ר והצ"ח.
בשנת 1932 היה ממארגני כניסת מעפילים לארץ ישראל, ואף עמד בראש קבוצות אחדות שהגיעו בהנהלתו לארץ במסגרת ההעפלה היבשתית דרך הגבול הצפוני.
ילין נשא את מרים בת יהושע השל ויסמן חברת קן בית"ר בגרודנה מנערותה, ולהם נולדו ארבעה ילדים.
ילין השתתף בקונגרסים הציונים החל מהקונגרס הציוני הכ"ב.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 היה מייסדי ארגון עובדי הצה"ר ובית"ר וקופת חולים לעובדים לאומיים.
הוא עמד בראש הוועדה למען משפחות העצורים חברי התנועה הרוויזיוניסטית, והיה חבר נשיאות "לאסירינו" שהוקמה על ידי הוועד הלאומי.
במשך שנים אחדות הוא שימש לסירוגין כמזכיר כללי של מרכז הצה"ר, שלטון בית"ר העולמית, ההנהלה הראשית של קרן תל חי וברית חרות-הצה"ר.
ילין היה ממייסד מסדר ז'בוטינסקי וכיהן כנגיד המסדר.
כמו כן היה פעיל ב"ארגון יוצאי גרודנה בישראל" וכיהן כיושב ראש הוועד שלו.
לאחר הכרזת המדינה היה חבר ההנהלה העולמית של ברית חרות-הצה"ר, חבר מרכז תנועת החרות ופעיל הסברה שלה, וחבר ועדת הביקורת העליונה של בית"ר.
בשנת 1958 נבחר למועצת עירית רמת גן.
ילין נפטר ב-1980 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
ילין פרסם מאמרים ורשימות רבים בעיתונות הרוויזיוניסטית והבית"רית וערך ספרים וקבצים שונים.
ב-1948 כתב יחד עם אליהו גלעזר את הספר "הערות לוויכוח הפנימי בהצה"ר".
ב-1958 ערך והוציא לאור, במסגרת "ארגון יוצאי גרודנה בישראל" קובץ מאמרים בעברית וביידיש בשם" "קבץ גרודנה" (ביידיש: "זאמל-האפט גראדנע").
ב-1961 כתב יחד עם משה גולד את הספר "מהות, דרכים ובעיות.
דרגות, טקסים וסמלים", בהוצאת מסדר ז'בוטינסקי.
משנת 1951 היה פעיל בתחום ענף הקולנוע בישראל.
הוא כיהן כמזכיר כללי של "התאחדות בעלי בתי הקולנוע בישראל", ואחר כך כמנהל כללי של "איגוד ענף הקולנוע".
ערך והוציא את הביטאון הקבוע של האיגוד "ידיעות איגוד ענף הקולנוע".
וכתב על קולנוע ישראלי בעיתונות הישראלית.
יצחק ימיני נולד בפרדסיה להורים שעלו לישראל מתימן והיו ממייסדי היישוב.
ימיני היה הילד הראשון שנולד ביישוב.
הוא נבחר בשנת 1972 לתפקיד ראש המועצה, לאחר שפרש מסיעת המערך וחברי המועצה החליטו להדיח את ראש המועצה המכהן.
ימיני כיהן ברצף בתפקיד עד לשנת 2013.
בבחירות בשנת 2013 התקיים סיבוב שני, לאחר שאף אחד מן המתמודדים לא השיג לפחות 40% מקולות הבוחרים.
לסיבוב השני שהתקיים עלו ימיני וטל גורקי.
בתום ספירת הקולות התברר כי גורקי נבחר לראשות המועצה, כאשר הפער ביניהם היה 50 קולות.
כחבר מפלגת העבודה הוצב במקומות סמליים ברשימות העבודה לכנסת.
בין היתר לכנסת ה-19 וברשימת המחנה הציוני לכנסת ה-20.
במהלך כהונתו של ימיני כראש המועצה גדלה אוכלוסיית היישוב מ-1500 ל-5000 תושבים, כאשר עיקר הגידול באוכלוסייה היה בתושבים חדשים שהגיעו מחוץ ליישוב.
הרב יצחק יחיאל ארנפלד (עהרנפלד; נולד בה' באב ה'תש"ז, 22 ביולי 1947) הוא ראש ישיבת משנת עקיבא - בית שמואל, ורבה של קריית מטרסדורף בירושלים.
נולד בניו יורק, ארצות הברית לרב עקיבא ארנפלד, בנו הגדול של הרב שמואל ארנפלד רבה האחרון של העיר מטרסדורף באוסטריה לפני מלחמת העולם השנייה שהיה מצאצאי החת"ם סופר, ולחנה בתו של הרב חיים צבי קרוגר רבה של בריסל.
למד בישיבת זקנו ישיבת "חתן סופר" בניו יורק, ארצות הברית, שם נקשר לדודו הרב בנימין פאלער שכיהן אז כר"מ בישיבה.
באותה תקופה יצר קשר גם עם הרב יצחק הוטנר, שנמשך גם לאחר עלייתם ארצה.
בשנת תשכ"ח הגיע ללמוד בישיבת בריסק בראשות הרב יוסף דב סולוביצ'יק, והיה משומעי שיעורו כעשור שנים.
בשנת תש"מ נפטר סבו הרב שמואל, והוא מונה לכהן כרבה של קריית מטרסדורף בירושלים.
במקביל שימש הרב ארנפלד כדיין בבית דינו של הרב שמואל הלוי ואזנר.
הרב ארנפלד הוא חבר ועדת הרבנים של קרן אברהם הכהן, המחלקת פרסים מדי שנה לאברכים מצטיינים.
בקיץ תשמ"ז פתח הרב ארנפלד את ישיבת בית שמואל בקרית מטרסדורף.
שיעוריו נאמרים בסגנון בריסקאי ומרבה לשלב בהם מתורת החת"ם סופר, כמו כן, שיחותיו ומאמריו מתבססים הרבה על תורת המהר"ל.
שיעוריו ושיחותיו התפרסמו בישיבה כ"מהדורה פנימית" היוצאת לתלמידי הישיבה.
בחורף תשע"ז נפלה ישיבתו למשבר כלכלי חמור, אשר מנע ממנו לשלם את משכורות הצוות במועדן, בין היתר בשל הלוואות לראשי מוסדות, שלא הוחזרו.
בקיץ תש"פ, הישיבה יצאה לחופשה זמנית, עקב מגפת הקורונה, ובאלול תש"פ נפתחה מחדש במתכונת ישיבת קיבוץ תחת השם "משנת עקיבא" על שם אביו הרב עקיבא ארנפלד.
בתו, נשואה לרב נחום בר חיים - ראש קיבוץ בישיבת משנת עקיבא.
במקביל משמש כמשיב בישיבת חברון גבעת מרדכי.
בת נוספת נשואה לרב אבינועם פלברבאום - מחבר סדרת הספרים "ציונים והערות" - מראי מקומות על המסכתות הנלמדות בישיבות.
בנו, הרב יהודה אריה - ר"מ בישיבת משנת עקיבא.
הצולח הראשון של הכנרת בשחיית יחיד לאורכה, כ-22 ק"מ (1944) אותה צלח עוד פעמיים לאורכה (1953 ו-1955) ועוד 10 פעמים לרוחבה בצליחה התחרותית מעין גב לטבריה (כ-9 ק"מ).
יחזקאל נולד וגדל בטביליסי, גאורגיה.
משפחתו ברחה מהטיהורים הגדולים של סטלין לאיסטנבול, טורקיה, וכעבור מספר שנים הם עברו להתגורר בביירות, לבנון.
בשנת 1936 יחד עם אחיו הבכור הם הסתננו לארץ ישראל והגיעו לכפר גלעדי.
מספר ימים לאחר מכן, הם הוברחו במשאית לתל אביב כשהם מסתתרים מתחת לערמת חציר.
מספר חודשים לאחר מכן, הצטרפו אליהם גם הוריהם ואחותם.
למחייתם עסקו בסחר ברחובות העיר.
לאחר מכן הצטרף לנוער העובד.
בתנועה למד מקצוע, מסגר ואת השפה העברית.
במקביל הצטרף למועדון הספורט של הפועל תל אביב, ושם התאמן בהתעמלות, והפך במהרה לספורטאי מוביל בקבוצה.
הוא התאמן במספר ענפי ספורט והשתתף בתחרויות שחייה בסגנון החזה.
בשנת 1943 צלח יחזקאל לראשונה את הכנרת, לרוחבה למרחק של כ-9 ק"מ, ובסך הכל השתתף ב-10 תחרויות של צליחת הכנרת לרוחבה מעין-גב לטבריה, עד שנת 1968 (כולל), יותר מכל שחיין ישראלי אחר.
ב-28 באוקטובר 1944 צלח יחזקאל את הכנרת לאורכה מצמח בדרום לטבחה בצפון, כ-22 ק"מ במשך 9 שעות, 39 דקות ו-44 שניות, ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון שעמד במשימה זו.
בשנת 1953 חזר על המשימה בשחייה רק בכיוון ההפוך, מכפר נחום לצמח בזמן של 10 שעות, 18 דקות ו-20 שניות.
בשנת 1955 חצה את הכנרת שוב לאורכה מצמח בדרום לכפר נחום בצפון בזמן של 8 שעות, 33 דקות ו-25 שניות.
יחזקאל שרת במהלך שירותו בצה"ל בחיל הים כמדריך ספורט ומאמן קרב מגע.
במסגרת שירות המילואים שלו, היה המאמן הראשי של נבחרת השחייה של חיל הים, אתה זכה באליפויות צה"ל במשך כמה שנים ואחר כך של נבחרת השחייה של הנח"ל, שניצחה את נבחרת חיל הים בשחייה כל עוד הוא היה המאמן הראשי.
הוא השתחרר משרות המילואים בשנת 1968.
בשנים 1945–1965 אימן את קבוצות הילדים והנוער של הפועל תל אביב בהתעמלות, בשחייה ובכדורמים.
בשנת 1994 לקה יחזקאל בשבץ מוחי ראשון, ולאחר 6 חודשי החלמה הוא חזר לעבוד בפיסול בסטודיו שלו.
לאחר מכן, סבל מעוד חמישה אירועי שבץ מוחי, שהשאירו אותו משותק בחצי הגוף.
הוא התגורר עם משפחתו בתל אביב עד שנת 1951, ממנה עבר להתגורר בחולון עד למותו בשנת 2010.
בין השנים 1960–1992 התנדב יחזקאל ללמד עיוורים לשחות.
בין השנים 1980–1994 התנדב כנהג אמבולנס במגן דוד אדום.
בשנת 1959, לאור הישגיו כספורטאי אוזכר בין 3000 ספורטאים מצטיינים בארץ ובעולם בספרם של זמרי ופז .
בשנת 1989 זכה יחזקאל בעיטור "לאיש כפועלו".
הרב יצחק יעקובוביץ' (יליד 1958) הוא רבה של המועצה אזורית דרום השרון, ומחבר הספר 'אור יצחק'.
לשעבר ראש מחלקת כשרות הייבוא ברבנות הראשית לישראל.
שירת כרב צבאי והגיע לדרגת רב-סרן.
בשנת תשמ"ד הוציא לאור את הספר "אור יצחק" - פעילות מבצעית בצה"ל בעתות שלום ומלחמה על פי ההלכה.
הספר התפרסם עקב הפסק ובו מובא ההיתר לצרף חילונים למניין, פסק אותו ציטטו רבנים נוספים
בשלהי שנות התשעים התמנה לרבה האזורי של מועצה אזורית דרום השרון תפקיד בו הוא מכהן עד היום, לצד הרב יוסף שלוש.
רבי יצחק יעבץ (נפטר ז' בטבת ה'ש"ח) היה רופא ורב בסלוניקי.
נולד לרבי יוסף יעבץ, ממגורשי ספרד ומחבר הספר "אור החיים", והיה חתנו של המקובל רבי יהוסף אבן שרגא בפדובה, אצלו גם למד תורה.
התגורר בפדובה, שם למד אצל המהר"י מינץ, והעיד כי ראהו מברך ברכת החמה בשנת ה'רס"ה, כשהיה כבן 100 שנה.
שימש כרב בסלוניקי ונחשב מגדולי דורו, כפי שנראה מהתשובה בעניין אמירת "ה' אלוהיכם אמת" המופיעה בספר "באר מים חיים" לרבי חיים עובדיה די בושאל, שחתם יחד עם רבני הזמן, ביניהם מהר"י בן חביב, רבי יוסף פאסי, מהר"ש שארליוו, רבי מאיר עראמה ועוד.
ואמר לאנשי קהלתו, דעו לכם רבותי כי כך וכך היה המעשה, ומעתה בחרו לכם את מי ידון דינכם וירביץ תורה ביניכם ונשבע בשבועה ואמר להם כי אין חפץ באלה אשריו ואשרי יולדתו".
ב"מחזור הגדול מכל השנה", שלוניקי ש"י, דף 366, ב.
מלבד ההקדמה לספרו של אביו "חסדי ה'", חיבר מאמר בשם "קריאת שמע בדקדוק אמרותיה ואותיותיה".
המאמר נדפס בחלקו תחת שמו של אביו.
ילדיו היו רבי שלמה ורבי יוסף, שהיו מדפיסים והקימו יחד בית דפוס בשנת ה'ש"ג בשאלוניקי ומאוחר יותר הדפיסו את התלמוד הבבלי בדפוס שהקימו בקושטא.
בנו של רבי שלמה, רבי יצחק יעבץ, חיבר את הספרים: חסדי אבות (קושטא שמ"ג) – פירוש על מסכת אבות; יפק רצון (קושטא שנ"ג) – פירוש על הפטרות בנוסח ספרד ואשכנז; תורת חסד (ביל וידיר שנ"ד) – ביאור על חמש מגילות, תהלים, רות ואיוב.
נפטר ז' בטבת ש"ח, ונקבר בבית העלמין היהודי העתיק בסלוניקי.
הרב יצחק יעקב פוקס הוא רב, פוסק הלכה ומחבר ספרים.
נולד בירושלים לרב שלמה ולרבקה.
למד בישיבת קול תורה אצל רבו הרב שלמה זלמן אוירבך.
למד גם בישיבת חברון כנסת ישראל ובכולל נווה יהושע וכולל אור ההלכה אצל הרב אליהו קולדיצקי.
נישא לרעייתו אסתר בת הרב יהודה צבי גליק.
שיטת הפסיקה שלו היא ליקוט של דברי הפוסקים ובראשם של רבי שלמה זלמן אוירבך, הרב יוסף שלום אלישיב והרב שמואל הלוי ואזנר וכן מספרי שו"ת של אחרוני זמננו.
במקרה של מחלוקת הוא בדרך כלל ממליץ להחמיר אך מציין גם את הדעות המקילות.
המחבר אינו מצטט פוסקים מרבני הציונות הדתית.
הסכמות לספריו קיבל מרבותיו הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב שמואל הלוי ואזנר, הרב יוסף שלום אלישיב ומהרבנים הרב יצחק יעקב וייס (גאב"ד העדה החרדית), הרב בן ציון אבא שאול, הרב חיים פנחס שיינברג והרב משה הלברשטם.
התפילה בציבור - דיני והלכות תפילה בציבור (ה'תשל"ח)
תפילה כהלכתה - אוסף דינים והנהגות בענייני התפילות השונות לימות החול ולזמנים ומועדים שונים.
כולל פירוט ההלכות והמנהגים לעדות ישראל השונות.
הליכות בת ישראל - אוסף דינים והנהגות בענייני הליכות בת ישראל השונות כגון, חיובים הלכתיים שונים, ענייני צניעות, מצוות חינוך, שבת, והפרשת חלה.
הכשרות - אוסף דינים והנהגות בענייני כשרות המטבח, הכלים והמאכלים.
הספר מתייחס גם למצוות התלויות בארץ ולדיני השמיטה.
הליכות בין אדם לחברו - דינים והנהגות בענייני המצוות והחיובים שבין אדם לחברו.
כדת משה וישראל - הליכות והנהגות שידוכים ונישואים (ה'תשפ"ד).
יצחק (אייזיק) יחזקאל (6 באוגוסט 1927 – 29 בינואר 2015) היה טייס קרב יהודי יליד הודו, מראשוני בני קהילת בני ישראל ששירתו בחיל האוויר ההודי, שם הגיע לדרגת מפקד כנף ונחשב ל"גיבור לאומי".
לאחר עלייתו לישראל שימש קברניט בכיר בחברת "אל על".
בשנת 1972 נפצע קשה בפיגוע בנמל התעופה לוד.
סיפור חייו שזור בזהות יהודית-הודית, עשייה צבאית ומסלול קליטה ייחודי בישראל.
יחזקאל נולד בפונה, הודו, למשפחה יהודית מבני ישראל.
אביו, עזרא שמואל יחזקאל אואסקאר, היה בן למשפחה ותיקה בקהילה, ואמו, שרה, הייתה בתו של קפטן שלמה פנקאר.
המשפחה עברה להתגורר במומבאי והייתה פעילה בחיי הקהילה והחינוך.
הוא למד בבית ספר אנגלי ועבר את מבחני אוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1946, בגיל 19, התנדב לחיל האוויר ההודי.
הקורס עוכב בשל המתיחות עם פקיסטן, אך לבסוף הושלם בהצלחה.
לאחר הכשרה מתקדמת על מטוסי "ספיטפייר" ו"הרווארד", שירת בטייסת "טמפסט", ובהמשך שימש מדריך טיס למטוסים מתקדמים.
בשנת 1952 הדריך את מי שיהפוך לראש חיל האוויר ההודי.
הוא הוסמך על מטוסי "קנברה" באנגליה, ומונה לראש יחידת הדרכה.
במהלך מלחמות הודו–סין (1962) והודו–פקיסטן (1965), פיקד על טייסות מבצעיות, ונחשב למומחה בתכנון קרבות אוויריים.
במהלך שירותו, הגיע לדרגת מפקד כנף (Wing Commander).
הוא כונה "שועל טיס" ונודע כאחד מבכירי היהודים בצבא ההודי.
תנאי השירות כללו מגורים מרווחים, חיי חברה עשירים וסובלנות דתית רחבה.
הוא הכיר טייסים יהודים נוספים, ובהם אייבי נתן.
לאחר פרישתו מהצבא עבד כקברניט בכיר באייר אינדיה.
יהדותו הגבילה את טיסותיו למזרח התיכון, אולם טס לאיראן, ביירות וקהיר.
בשנת 1970 עלה עם משפחתו לישראל, מתוך רצון לגדל את ילדיהם כאן, למרות תנאי החיים המעולים מהם נהנו בהודו ובאוסטרליה לאחר קורס הסבה בגיל 43, הצטרף כקברניט ל"אל על" והטיס מטוסי בואינג 707 ו־747.
הוא נהנה מאוד מהיחס, המשכורת והתנאים הנוחים ב"אל על" אך מתח ביקורת על כך שהחברה אינה פועלת בשבת עקב היותה ממשלתית, וטען כי בכך היא מפסידה כסף רב ונזקקת לסובסידיות.
באחת הפעמים אף נפגש עם עזר ויצמן, נשיא המדינה דאז וטייס קרב בעצמו, וכאשר ויצמן שמע שיחזקאל הטיס מטוסי "ספיטפייר", לחץ את ידו בחמימות והצהיר כי הם "חברים-לנשק".
בשנת 1972 נפצע קשה בטבח בנמל התעופה לוד, הידוע כ"ליל הדמים בלוד".
הוא אושפז למשך חודשים בבית החולים תל השומר.
על אף הפציעה, הביע גאווה במדינה ובסולידריות שזכה לה.
הפיגוע בוצע על ידי הטרוריסט היפני קוזו אוקמוטו ושותפיו, ובו נהרגו 30 בני אדם ועשרות נפצעו יחזקאל עצמו רותק למיטתו למשך זמן רב ושהה בביתן 15 בבית החולים תל השומר.
למרות הפציעה הקשה, יחזקאל, שהיה רגיל לסכנות מעבודתו כטייס קרבי, הביע תחושת גאווה עמוקה במדינתו, וסיפר על "אנשים טובים מכל הארץ" שביקרו אותו והציעו עזרה, בנוסף להנהלת אל על וחבריו לעבודה שדאגו לו.
יחזקאל נישא לרבקה דניאל (טאלקר) בשנת 1952. לזוג נולדו שלושה בנים.
לאחר פרישתו בשנת 1987, עסק בלימודים אקדמיים והתעניין בהיסטוריה צבאית.
התגורר בזכרון יעקב, וביתו עוטר בחפצי אמנות מהודו ואוסטרליה.
בנו הבכור ג'ף שימש בתפקידי ניהול באל על.
הבן השני הפך לרואה חשבון, והצעיר שירת כסגן אלוף בחיל האוויר.
יחזקאל הלך לעולמו ב-29 בינואר 2015. הוא הובא למנוחות בבית העלמין בזכרון יעקב.
לווייתו נערכה בנוכחות הנספח הצבאי מהודו שהצדיע לו מעל קברו.
יצחק לאור (נולד ב-11 באפריל 1948) הוא משורר, סופר, מחזאי, עורך, מבקר ספרות ופובליציסט ישראלי, וכמו כן פעיל שמאל רדיקלי.
יצירתו נודעת בגישתה האנטי-ממסדית, ובפרט בביקורתו החריפה על מדיניות הביטחון של ישראל.
ביקורתו מתבטאת גם במעשיו, בהם סירוב לשרת בשטחים, בעטיו ישב בבית כלא צבאי בשנת 1972. זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ובפרסים ספרותיים נוספים.
בראשית 2021 האשימו מספר נשים את לאור בהטרדה מינית ואחת אף באונס, אך מעולם לא הוגשה נגדו תלונה משטרתית.
בעקבות ההאשמות הופסקה עבודתו בעיתון "הארץ".
יצחק לאור נולד בפרדס חנה.
אביו, יוזף לאופר, היה צאצא למשפחה מגליציה שנולד בעיר הגרמנית בילפלד ובעל השקפות סוציאליסטיות, שעלה לארץ בשנת 1934. אמו עלתה לארץ מריגה, לטביה.
לאור גדל בגבעתיים והיה פעיל בתנועות הנוער "הנוער העובד" ו"התנועה המאוחדת".
בהמשך למד ספרות ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
הוא הצטרף לשמאל הישראלי החדש ואימץ עמדות אנטי-מיליטריסטיות ונגד הנוכחות הישראלית בשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
על רקע זה בשנת 1972 סירב לשרת במסגרת המילואים בסיני ונעצר.
ב-25 בנובמבר 1972 נמנה עם חברי שי"ח שהפגינו בשכם נגד ריסוס שדות הכפר עקרבה בידי צה"ל והכוונה להקים היאחזות נח"ל על האדמות.
ב-11 במרץ 1973 הרשיע אותם בית המשפט הצבאי בשכם בקיום הפגנה בלתי חוקית וגזר עליהם 6 חודשי מאסר או קנס.
את עבודת הדוקטורט שלו: "הקומדיה של חנוך לוין: פטישיזם תיאטרוני כאופן קיום", כתב במסגרת בית הספר למדעי היהדות של אוניברסיטת תל אביב, 1999, בהדרכת פרופ' עוזי שביט.
מאז 1998 שימש מבקר ספרות במדור "תרבות וספרות" של העיתון "הארץ".
כמו כן, פרסם טורי דעה במדור הדעות של העיתון.
בנוסף, שימש מרצה בחוג לתיאטרון ובחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב וכמורה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
בשש השנים בהן יצא לאור הרבעון "מטעם: כתב עת לספרות ומחשבה רדיקלית" (2005–2011), לאור שימש עורך שלו.
בשנת 2018, לאחר הגיעו לגיל 70, פרש לגמלאות.
לאור נשוי ואב לבן, מתגורר בתל אביב.
עד לשנת 2008 פרסם יצחק לאור עשרה קובצי שירה, שלושה רומנים, שלוש אסופות של סיפורים, שני ספרי מסות ומחזה אחד.
ספריו תורגמו לאנגלית, צרפתית, איטלקית, גרמנית ויוונית; שיריו תורגמו לאנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית ועוד.
שיריו הראשונים התפרסמו בכתב העת "עכשיו" 25–28, אביב 1973 בעריכת גבריאל מוקד.
שירתו של לאור מלאת מבע ונעה בין שירה אינטימית מאוד לבין שירה פוליטית מלאת פאתוס ואירוניה.
השפה השירית של לאור פועלת תוך התנגדות בלתי פוסקת ללשון ולדימוייה, בעיקר באמצעות התחביר והמוזיקליות המיוחדים שלה, המצויים בדיאלוג עם הלשון התלמודית.
ספר השירה "עיר הלווייתן", שהופיע בשנת 2004, הוא ספרו הראשון שכולו שירה פוליטית שנכתבה בצל אירועי האינתיפאדה השנייה.
השיר שפותח את הספר, "שיר פרידה מאהבה גדולה", נחתם במילים: "ולא בגלל כאב הגעגוע אין לדבר/ על אהבת הארץ, אלא משום שאין אוהבים בית קברות וריח/ הפריחות הוא ריח בית המטבחיים".
שיריו הפוליטיים של לאור ממשיכים להתפרסם לאורך כל השנים הן בספריו והן במדור תרבות וספרות של העיתון "הארץ".
מחזהו "אפרים חוזר לצבא" עורר סערה ב-1985, לאחר שהמועצה לביקורת סרטים ומחזות סירבה להתיר את הצגתו בתיאטרון חיפה, אשר רכש את זכויות המחזה, מטעמים פוליטיים.
לאור עתר לבג"ץ נגד החלטה זו, ובג"ץ פסל את החלטת המועצה והתיר את הצגת המחזה (בג"ץ 14/86 יצחק לאור נ' המועצה לביקורת סרטים ומחזות) שנה לאחר ההחלטה, ובעקבות העתירה, ביטל שר הפנים את מוסד הצנזורה על מחזות תיאטרון.
ב-1987 הועלה מחזהו "רקוויאם למהפכה קטנה" בבימת הקיבוץ.
בשנה זה יצא לאור השיר "נערת הרוק" שהלחין מתי כספי למילים שפרסם לאור בעיתון.
השיר בוצע על ידי ריקי גל ונאסר בתחילה להשמעה ברדיו בשל אופיו הפרובוקטיבי.
הרומנים של לאור ייחודיים מבחינה מבנית: עלילתם לא-ליניארית במפגין, הממסד הצבאי תמיד לוקח חלק בעלילה, וחומרים גרוטסקיים מופיעים בו למכביר.
מנחם פרי, שערך את הספר "עם, מאכל מלכים", הגדיר אותו כ"אנטי־אפוס גדול של מלחמת ששת הימים, מעין צד אפל, הפוך, של 'ימי צקלג'".
שני ספרי המסות של לאור "אנו כותבים אותך מולדת" ו"דברים שהשתיקה (לא) יפה להם", עוסקים בעיקר בפרוזה הישראלית באמצעותה מתאר לאור את "הסיפור הישראלי" כפי שהוא משתקף בספרות ומחוצה לה.
בשנים 2005–2011, בהן ערך לאור את כתב העת "מטעם", הוא פרסם בו שתי סדרות של מסות.
האחת התמקדה במערב כפי שהוא תופס את ישראל, בעיקר באמצעות תרבות השואה הפורחת במערב אירופה מאז אמצע שנות התשעים.
לאור מצביע על ארצות בעלות עבר שונה לגמרי ביחסן למלחמת העולם השנייה ולאופן הדומה בו ממלאת תפקיד גם "תרבות השואה" וגם "דימויים ישראליים".
לאור השווה בין איטליה – שהייתה לה תרבות זיכרון מפותחת בכל הקשור למלחמת העולם השנייה, ומקום מרכזי גם לסופרים שכתבו על השואה (פרימו לוי, למשל), לבין גרמניה, שלא היה לה כל זיכרון קולקטיבי.
בשתיהן, בלי קשר ל"פסיכולוגיה קיבוצית" – זו רק תוצאה של ארגון פוליטי ממלכתי – פורחת תרבות "השואה", כמין תחליף לסדר יום תרבותי בעידן "איחוד אירופה".
זהו ההקשר שבו הספרות העברית המתורגמת הופכת להיות כל-כך פופולרית.
במסה אחרת באותה סדרה ניתח לאור את הרומן האוטוביוגרפי של עמוס עוז, סיפור על אהבה וחושך, כמה שנכתב לתוך הקשר זה בדיוק, בין אם מתוך רצון להימכר היטב במערב ובין אם מתוך רצון לענות לתשוקה הישראלית להיות מזוהה עם תרבות המערב.
עוז, כלהיט גרמני, לדעתו של לאור, עונה על התשוקה הנרקיסיסטית של המערב להחזיר את הגלגל אחורה, כאילו היהודים לא עזבו אף פעם את אירופה, ואת הישראלים, כאילו הכל נפתר, ואין עוד מתח.
יהושע (הנתפש באיטליה כסופר מרכזי) ממלא פונקציה אידאולוגית דומה בכתיבתו על הגבול העמוק בין היהודים, מזרחים או אשכנזים, לבין הערבים.
המסות הללו בתוספת עוד מסות שטרם ראו אור בעברית התפרסמו בצרפת, באיטליה וביוון.
בסדרה אחרת של מסות בחן לאור את התשוקה המערבית של הישראלי בשירה העברית.
הוא השווה את דליה רביקוביץ שתפסה, לדעתו, את מקומנו כמי שנמצאים בין מזרח למערב, לדוד אבידן שהתעקש, בדומה לנתן זך, לבנות "שום-מקום אוניברסלי" בשירתו, בעיקר באמצעות דימויי קידמה, כדי לבנות את הפנטזיה הישראלית של "אנחנו מערב".
את הסדרה הזו חותמת מסה של לאור על תפיסת הלא-מערב של חנוך לוין.
בשנת 2013 ראה אור בהוצאה מחודשת ב"ידיעות ספרים" הרומן הראשון של יצחק לאור "עם, מאכל מלכים", שראה אור לראשונה בשנת 1993 בהוצאת "הקיבוץ המאוחד".
הרומן קורא תיגר על מלחמת ששת הימים ומסובב את גלגלי ההיסטוריה לאחור כשחיילים ירודים בכושרם בבסיס מזון מונעים את המלחמה.
באוקטובר 2014 ראה אור בהוצאת "ידיעות ספרים" הרומן הרביעי של יצחק לאור, "אהבת עולם".
שבע דמויות מספרות את הרומן, כל אחת בקולה, ארבעה גברים ושלוש נשים, בתקופות שונות של חייהם.
הם מספרים על עצמם ועל חבריהם, חלקם חברים משותפים, חלקם זרים.
הסיפורים העולים מהפרקים משתלבים כדי סיפור אחד, רווי סתירות.
בחודש מרץ 2017 ראה אור כרך השירה של לאור "חיים אחד" בהוצאת הקיבוץ המאוחד ומוסד ביאליק.
הכרך מאגד שירים משנת 1982–2016 ומוקדש לאלינה, אשתו של לאור, ולבנו יוסף.
בסוף שנת 2017 הופיע בהוצאת "אפיק" ספר המסות של יצחק לאור "צד מערב" המאגד מסות שכבר ראו אור בכתב העת "מטעם" וכן מסות חדשות שטרם ראו אור מעל במה אחרת.
בשנת 2021 הופיע ספרו של דן מירון "דוקים, עיונים בשירה הישראלית" (אפיק), ואת המאמר הפותח "המנתח הוא המנותח" הקדיש ליצירת לאור.
מירון קבע כי "על דבר מקומו המרכזי של יצחק לאור במרחב התרבותי-הספרותי שלנו - אין ולא יכול להיות ויכוח רציני.
נוכחותו במרחב זה, ככל שהיא עשויה לעורר התנגדות, אי-רצון ואפילו רוגז, נקבעה כבר לפני עשרות שנים ועדיין היא קיימת כעובדה דינאמית, פעילה ומתחדשת".
אישיותו השירית של לאור, כך קובע מירון במאמר, ניחנה ב"רצינות מוחלטת, שאיפה לחדות ולבהירות בהיגד השירי ובחשיבה המוליכה אליו".
בשנת 2022 ראה אור ספר השירים של לאור "כי הזמן תמים" בהוצאה עצמית (טימון), שבה פרסם לאור גם את המחזה שלו "אפרים חוזר לצבא" לאחר שהמועצה לבקורת סרטים ומחזות אסרה על הצגתו.
בפברואר 2022 פורסם במוסף תרבות וספרות של העיתון "הארץ" מאמר ביקורת של שלמה הרציג על שירו של לאור "אהבת הארץ".
בסוף מאמרו מציין הרציג כי: "העובדה המדהימה (היא) שאת הצהרת השלום והאהבה החזקה ביותר שלו ("אהבת הארץ") משמיע לאור דווקא מתוך דיאלוג וכחני עם אחד משירי המלחמה הנוקבים ביותר שנכתבו בשירה העברית החדשה — "חיילים אלמונים".
ואולי זאת הסיבה לכך ש"אהבת הארץ" הוא שיר יוצא דופן בעוצמתו ובאנרגיות הזורמות בין טוריו, בניגוד לדימויו המנומנם של השמאל בימינו".
בביקורת אחרת ב"הארץ" על הספר "כי הזמן תמים" כתבה שני פוקר כי הספר "מציע חוויית קריאה שלמה, דרמטית, הכרוכה בצְפייה במשורר שירד מאונו הגופני ומנכסיו (הסימבוליים) בעידן של השתנות הנורמות.
אדם שערק בעל כורחו מן המרכז אל השוליים, וכעת משורר ממעיינות העריקות: החברתית מצד אחד, הגופנית מצד שני.
עריקות שממקמת את הקול היוצא מן הספר בתחום הסְפר.
נדמה שהשירים נפלטים מתוך הדחק, אחוזים באנרגיה ששמורה לפרפור אחרון." פוקר מציינת כי "היושרה מחייבת לומר שלאור הוא משורר גדול, וספרו האחרון מוכיח שלא נס לחו", אך עם זאת מצירה על התאבנות עמדתו הפוליטית של לאור, בכותבה:
"יש מקום לאמירות פוליטיות חדגוניות, חסרות שכבות, אבל כתפישת עולם שירית — הדלות הזאת מרוֹששת.
כך גם יש משהו דל, חסר לפרקים, במשורר שלא זז אפילו מילימטר לאורך עשרות שנים מעמדתו הבצורה.
זו הבעיה הגדולה עם שירת לאור הנוכחית.
אין כאן רק עיצוב קול קורבני שחובר אל אופנת הקורבן, אלא גם היעדרות מוחלטת של מבט רפלקסיבי.
כל ספר ונקודת העיוורון שלו, אבל אצל לאור מדובר בנקודת עיוורון עקבית, עיקשת, שמונעת משירתו (הגדולה בחלקיה) להגיע לפסגות חדשות, ובעיקר: להיות שירה בעלת השקפה מרובדת, המחוללת תנועה."
בשנת 2024 ראה אור ספר המסות הרביעי של לאור "זמן רע לליריקה" בהוצאה עצמית (טימון).
המסות בספר זה, שכותרתו היא ציטוט של שורה משיר של ברטולט ברכט, עוסקות בספרות, בפרוזה ובשירה, בקולנוע, בהיסטוריה, בהיסטוריוגרפיה ובפוליטיקה.
המבקר אדם רז כתב על הספר כי הוא "ספרו הפוליטי והאקטואלי ביותר של לאור.
לאור היה בין הראשונים שסירב לשרת בשטחים, ועל כך ישב תקופה ממושכת בכלא בשנת 1972. היה חבר ב"יש גבול" בתקופת מלחמת לבנון הראשונה ובאינתיפאדה הראשונה, הקדיש שיר לסרבן חגי מטר ממכתב השמיניסטים באינתיפאדה השנייה, והשתתף בקמפיין הציבורי לשחרור חמשת הסרבנים.
על הציונות הדתית כתב שיר בשם "המנון לגוש" ובו השורות: "את חג חירותנו יום המצות הזה בקדושה ובנענועי גוף מתמכרים נחוג בהתכוונות ובמצותנו דם נערים פלסטינים", המזכירות עלילות דם מההיסטוריה היהודית בגולה.
השיר היה אחד השירים הפוליטיים המפורסמים ביותר באותה עת, וצוטט במדורי החדשות של העיתונות היומית, אך צוטט שוב גם מאוחר יותר כדוגמה להסתה אנטישמית של השמאל הרדיקלי.
על רקע השיר לא אושרה ההמלצה להעניק לו מענק יצירה מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל, מה שהביא להתפטרותם של חברי הוועדה הממליצה חנוך ברטוב, אסא כשר וגרשון שקד.
במהלך מבצע חומת מגן בשנת 2002 פרסם לאור מאמר ביקורת בכתב עת בריטי בו כתב:
"אבל הסכנה היחידה היא הסכנה לפלסטינים.
תאי גזים הם לא הדרך היחידה להרוס אומה.
די להרוס את רקמתה החברתית, להרעיב עשרות כפרים, לפתח שיעורים גבוהים של תמותת תינוקות."
יצחק לאור פרסם באופן תדיר מאמרי דעות ב"הארץ".
אלה ממאמריו העוסקים בשאלות של שליטת ישראל בשטחים מבטאים עמדה שמאלנית רדיקלית.
בראיונות בתקשורת הגרמנית, למשל, אמר שהוא רואה בישראל של היום מבצר אחרון של הקולוניאליזם בעולם.
לא פעם הוא הגדיר עצמו כ"שמאל פרו-פלסטיני" ותקף את האינטלקטואלים של השמאל הציוני.
למשל, הוא ביקר את דויד גרוסמן על אסופת מאמרים שבה, לטענתו, נושא השואה זכה להתייחסות רבה מדי, והכיבוש – לביקורת עדינה מדי.
מבחינה פוליטית לאור מזוהה עם חד"ש.
אגב כתיבתו בנושאי תרבות וספרות ב"הארץ" משלח לאור חיצי ביקורת לעבר עמיתיו באקדמיה.
את רשימתו על הספר "ולטר בנימין, גרשם שלום: חליפת מכתבים" סיים במילים: "בנימין התאבד ב-1941. הפרק האחרון ברומאן חסר.
כמה שהתאבדות בגבול צרפת-ספרד נראית לרגעים יפה יותר." התבטאות בוטה של לאור ברשימתו זו, "אלמלא ידענו איך נהפך שלום, עם השנים, לשמוק אקדמי כמקובל באוניברסיטאות", עוררה את זעמם של אחדים מקוראי העיתון, שהגיבו במכתב למערכת.
אחת מהמגיבים, רחל אליאור, כתבה, בין השאר, "עמדת השופט שנטל לאור לעצמו, שבשמה הוא מכנה את שלום באותו כינוי נלוז, היא עמדה שאין הוא ראוי לה, שכן אין לו הרגישות האנושית, מתינות המזג המתבקשת, ההכשרה הנדרשת והכלים הראויים לעסוק בה, שכן שיפוטו הגס העולה מבחירותיו הלשוניות מעיד על כך בעליל."
ברשימתו על הספר "כתבים מאוחרים" מאת מיכאיל בחטין כתב: "הספר החדש שלפנינו כולל הרבה רשימות קצרות, והוא מצטרף - אינו מחליף, למרבה הצער - את המכלול של תורת הספרות המשעממת, בהיותה תלויה יותר ויותר בפרוזה עברית גרועה, או בתרגומים של סיפורים קצרים.
שהרי הפרופסורים המחליטים על חומר הלימודים הם גם מוכרי הספרים ועורכיהם (בזירה שאין שנייה לה בעולם הדמוקרטי)."
את רשימתו על הספר "כל השירים" מאת יאיר הורביץ חתם לאור במילים: "תהא ספרותך גדולה ככל שתהיה, אל תתלה תקווה במי שאתה לא דרוש לו.
בספרו "חנוך לוין - מונוגרפיה" מספר לאור על עבודת הדוקטורט שלו: "כתבתי את המחקר מתוך כוונה לזכות בפרנסה טובה ונוחה שיש גם לחוקרים פחות מבריקים.
לא שיערתי את הקואליציה של הפוליטיקאים במוסדות האקדמיים, ברית הבינונים".
באחת התגובות למוסף הארץ נרמז שביקורתו של לאור על האקדמיה אינה נובעת ממניעים ענייניים אלא מתסכולו שלא הצליח לקבל משרה קבועה בשורותיה.
ב-3 בפברואר 2010 פורסם באתר "העוקץ" פוסט של אשכר אלדן כהן בשם "על האונס", שבו סיפרה שלפני כ-20 שנה נאנסה בביתה על ידי גבר שהכירה.
תוך ימים ספורים נפוצו שמועות כי מדובר בלאור.
ב-17 בפברואר הוצג בתוכנית הטלוויזיה "המקור" תחקיר שבו סיפרו נשים אחדות כי סבלו הטרדה מינית ותקיפה מינית מצד לאור, בעת שעבד באוניברסיטת תל אביב, בעיתון "הארץ" ובבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ונטען שפוטר משם בשנת 2002 לאחר שסטודנטית התלוננה כי כפה עליה מגע מיני.
למחרת השידור הגישה אשכר אלדן-כהן תלונה למשטרה נגד יצחק לאור בגין אונס.
התלונה לא נחקרה על ידי המשטרה בשל הגבלות חוק ההתיישנות.
יתר התלונות על הטרדה מינית התייחסו בחלקן לתקופה שקדמה לחוק למניעת הטרדה מינית שחוקק בשנת 1998. לאור הגיב במאמר פרי עטו במקומון "העיר תל אביב", שבו קרא למסע נגדו "עלילת דם", וטען שיחסי המין עם אלדן-כהן היו בהסכמתה המלאה.
בהמשך למאמרו של לאור הופיעו תגובות של אחד עשר אנשים ובהם אשכר אלדן-כהן, רביב דרוקר, עפר שלח ואורית קמיר, שמרביתם שוללים את דבריו ואת גישתו של לאור.
מאז פרסום הטענות נגד לאור נחסמה האפשרות להגיב למאמריו באתר "הארץ", משום שרבות מהתגובות לא התייחסו לתוכן מאמריו אלא לנושא ההאשמות.
מו"ל העיתון, עמוס שוקן, הבהיר שהעיתון ממשיך להעסיק את לאור מכיוון שבדק את ההאשמות ומצא כי הן חסרות בסיס.
החלטת ועדת פרס לנדאו של מפעל הפיס להעניק ללאור פרס לשירה ב-2014 גררה ביקורת, בעיקר עקב התלונות כלפיו על הטרדה מינית.
בעקבות הלחץ הציבורי הורה דירקטוריון קרן לנדאו של מפעל הפיס על בחינה מחודשת של הענקת הפרס.
בשיאה של הסערה, עיתון "הארץ", שבו עובד לאור, יצא במאמר מערכת שהביע מחאה על שלילת הפרס מלאור.
בסופו של דבר ביטל מפעל הפיס את הענקת הפרס ללאור.
בתגובה לביטול הפרס, הגיש לאור תביעה בבית המשפט המחוזי בתל אביב במטרה לשנות את החלטת מפעל הפיס.
בעתירתו כתב לאור כי ועדת השיפוט חרגה מסמכותה והנתונים שעליהם התבססה ההחלטה לבטל את הפרס היו ידועים לוועדת השיפוט, ואין ביכולתה לברר את הטענות.
לאור הדגיש כי מעולם לא הוגש נגדו כתב-אישום והוא מעולם לא הורשע בשום ערכאה פלילית.
בתהליך הגישור שבעקבות העתירה הוסכם שמפעל הפיס יפצה את לאור ב-40,000 ש"ח.
במרץ 2021 פרסם אתר "המקום הכי חם בגיהנום" עדויות של נשים רבות על הטרדה מינית מצידו של לאור.
בעקבות זאת הצהיר מו"ל עיתון "הארץ", עמוס שוקן, כי לאור לא יפרסם יותר בעיתונו.
בפברואר 2019 פרסם פוסט בפייסבוק שבו מופיעה תמונתו של עמית סגל, ובסמוך אליה הכיתוב "א.
הפוסט הוסר על ידו לאחר שעות ספורות, והוא התנצל על "תעלול בלתי מוצלח", כדבריו.
בעקבות הפוסט הגיש נגדו סגל תביעת לשון הרע על סך של כ־140 אלף ש"ח.
המשפט הסתיים בפשרה, שלאור יתנצל בדף הפייסבוק שלו, וישלם לסגל סכום שלא יפורסם.
1991 – פרס היצירה לסופרים עבריים
1992 – פרס ברנשטיין לשירה על "לילה במלון זר"
1994 – פרס הספרות הישראלית על "עם, מאכל מלכים"
1994 – פרס נח מוזס לספרות על "ועם רוחי גווייתי"
2001 – פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים
2007 – פרס יהודה עמיחי על "עיר הלוויתן"
"מחוץ לגדר" – קובץ סיפורים קצרים
"באביב, אחרי המילואים" – קובץ סיפורים קצרים (הוצאת כתר)
"עם, מאכל מלכים" – רומן (הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"ועם רוחי גווייתי" – רומן
"הנה אדם" – רומן (2002, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"אפרים חוזר לצבא" – מחזה (1984, הוצג בתיאטרון חיפה)
"אנו כותבים אותך מולדת" – קובץ מסות (הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"נסיעה" – שירה (1981, הוצאת ספרית פועלים)
"שירים בעמק הברזל" – שירה (1990, הוצאת עם עובד)
"לילה במלון זר" – שירה (1992, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"אוהב ימים" – שירה (1996, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"כאין" – שירה (הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"דברים שהשתיקה (לא) יפה להם" – קובץ מסות (2002, הוצאת בבל)
"עיר הלוויתן" – שירה (2004, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"ורד צלע" – קובץ סיפורים קצרים (2006, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"יעמוד בני" – שירה (2007, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"חנוך לוין: מונוגרפיה" (2010, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"ספר העדר" – שירים (2012, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"חיים אחד: מבחר ושירים חדשים" – שירים (2016, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומוסד ביאליק)
"עם, מאכל מלכים" – רומן (הוצאה מחודשת 2013, ידיעות ספרים)
"צד מערב", מסות, סדרת (נוודים) הוצאת (אפיק – ספרות ישראלית), 2017
"כי הזמן תמים" (שירה) הוצאה עצמית (טימון), 2022
"זמן רע לליריקה" (מסות) הוצאה עצמית (טימון), 2024
Michael Krueger 240 Seiten Matthes / Seitz Berlin(יצחק לאור, על האדמה הזאת, המכוסה ביופי וחושדת במילים, תרגום מעברית: אנה בירקנהאואר 2018, על העטיפה ציור של מיכל רובנס, "הספה האדמה", 240 עמ', אחרית דבר: מיכאל קריגר, הוצאת מאתס וזייץ, ברלין)
הרב יצחק לוי (נולד ב-6 ביוני 1947) הוא איש ציבור ישראלי.
היה יושב-ראש מפד"ל, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
לוי נולד בעיר קזבלנקה שבמרוקו לאורה ולדניאל יצחק לוי, לימים ח"כ מטעם המפד"ל.
אחיו הם הרב שלמה לוי ופרופסור יהודה לוי.
בצעירותו למד בישיבה תיכונית נתיב מאיר ולאחר מכן בישיבת הכותל בירושלים.
בעל השכלה תיכונית והסמכה לרבנות.