tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-17 במרץ 2014 הבקיע ברו את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-82 בניצחון 1–3 על דוקלה באנסקה ביסטריצה במסגרת המחזור ה-22 בליגה.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ערך ברו 26 הופעות ליגה, בהן הבקיע שלושה שערים.
בעונת ערך ברו 18 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים, כשהוא עוזר לקבוצתו לזכות באליפות סלובקיה ובגביע הסלובקי.
טרנצ'ין בדאבל בפעם השנייה ברציפות, כשברו, בעונת השיא שלו, מבקיע 15 שערים ב-30 הופעות ליגה, ביניהם שלושער ב-26 בספטמבר 2015 בניצחון 0–3 על סקליצה במסגרת המחזור ה-11. בתחילת עונת ערך ברו 3 הופעות ליגה במועדון.
ב-5 באוגוסט 2016 חתם ברו בטרבזונספור מליגת העל הטורקית.
ב-20 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-82 בניצחון 0–2 על קסימפשה במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-27 ביוני 2023 חתם בבוכום מהבונדסליגה.
ב-27 במאי 2016 ערך ברו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובקיה, כששיחק 79 דקות בניצחון 1–3 על נבחרת גאורגיה במשחק ידידות.
"מאשוק-KMV" הוא מועדון כדורגל רוסי שנוסד בשנת 1936 וממוקם בעיר פיאטיגורסק ומתמודד באזור דרום של אליפות ליגת הכדורגל המקצוענית.
זהו מועדון הכדורגל המקצועני היחיד במתחם המים המינרליים בקווקז (KMV בראשי תיבות) והוא אחד משני מועדוני כדורגל מקצועניים במחוז סטברופול (השני הוא מועדון דינמו סטברופול, עמו יש למאשוק יריבות מרה רבת שנים).
הקבוצה מארחת את משחקיה באצטדיון המרכזי, שנמצא ברחוב דונאייבסקי 5 בעיר פיאטיגורסק.
האצטדיון נבנה בשנת 1966 והוא האצטדיון הראשי של הקבוצה ומכיל מעט יותר מ-10,000 מושבים.
ברחוב ורדי לוקסמבורג 70 בפיאטיגורסק נמצא אצטדיון סילמאש, המכיל 1,500 מושבים והוא אצטדיון משני המשמש את קבוצת המילואים של מאשוק, כשהקבוצה העיקרית מארחת בו רק משחקי ידידות בתקופת החורף.
האצטדיון משמש כמגרש אימונים וכולל 3 מגרשי דשא, מגרש כדורסל, מגרש טניס, היכל התעמלות ובית הארחה.
מארשוזאורוס (שם מדעי: Marshosaurus) הוא סוג של דינוזאור טורף ממשפחת הפיאטזקזאוריים שחי בסוף היורה לפני 152–155 מיליון שנה.
מאובני דינוזאור זה נמצאו בתצורת מוריסון שביוטה וכנראה גם בקולורדו.
הדינוזאור קיבל את שמו כמחווה לפלאונטולוג המפורסם עותניאל צ'ארלס מארש.
המארשוזאורוס היה דינוזאור טורף בינוני בגודלו.
פאול חישב שהגיע לאורך 4.5 מטר ולמשקל של כ-200 ק"ג.
גולגולתו הגיעה לאורך 60 סנטימטרים והייתה בעלת דמיון לאלוזאורוס, אך היה בה דמיון גם לגולגולת טירנוזאורוס.
בימינו משויך המארשוזאורוס לקבוצת המגלוזאורים, והוא היה מאבותיהם של המגלוזאורוס ושל הספינוזאורוס.
המארשוזאורוס חי בסביבה לחה של נהרות וביצות וכן של יערות מחטניים וציקסאים.
דינוזאור זה היה בין טורפי העל של האזור וניזון ממיני דינוזאורים אחרים כמו הקמפטוזאורוס ואולי מזאורופודים גדולים.
עם זאת, בסביבה היו טורפים גדולים יותר כמו הטורווזאורוס, האלוזאורוס והזאורופגנקס שייתכן שיתחרו בו ואף טרפו פרטים פגיעים שלו.
מאשה זוסמן (נולדה ב-1972) היא אמנית ישראלית, העוסקת בציור, רישום והדפס.
מאשה זוסמן נולדה בחרקוב, אוקראינה (אז ברית המועצות).
היא היגרה לישראל בשנת 1989. בשנת 1999 השלימה לימודי דוקטורט בפיזיקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ולאחר מכן פנתה ללימודי תואר ראשון במחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל.
בשנת 2005 ייסדה זוסמן יחד עם קבוצה של אמנים ואמניות נוספים את גלריה ברבור: גלריית אמנות לא למטרות רווח, בשכונת נחלאות בירושלים.
בשנים האחרונות הגלריה, בה זוסמן היא חברת צוות פעילה, מנהלת מאבק בפני איום סגירה שהוטל עליה מצד עיריית ירושלים המחזיקה בבעלות על הנכס.
זוסמן עוסקת בעיקר בפעולות של ציור, רישום וחריטה באמצעות עטים כדוריים על גבי לוחות עץ.
את לוחות העץ, לרוב לוחות משומשים העשויים מעץ אורן פשוט, היא אוספת ממקורות שונים.
פלטת הצבעים של העטים הכדוריים בהם זוסמן משתמשת היא מצומצמת: שחור, אדום, כחול וירוק, אליה היא מוסיפה לעיתים צבע תעשייתי שחור, עלי זהב מזויפים או צריבה בעט חשמלי.
תהליך עבודתה מתחיל מרישום בקווי מתאר של דימוי, אותו היא ממלאת לאחר מכן בקיווקווי עט.
את הדימויים היא לוקחת לרוב מספרים וחוברות, מצלמת, מגדילה ומעבירה אל העץ.
בתהליך העבודה נוהגת זוסמן לחזור ולשכפל את הדימויים ולהפוך אותם לדגם.
בשלבים מתקדמים יותר היא משייפת את העץ ומוסיפה שכבות של צבע בתהליך שיכול לקחת מספר חודשים.
תהליך יצירתה של זוסמן הדורש את הטמעת הצבע במצע באמצעות חריטה, מושווה לא פעם לקעקוע שבו מצע העץ משמש כמעין קליפה או עור.
בעבודותיה של זוסמן ניתן לזהות תנועה ממסורת הציור המופשט לקישוטיות ומלאכת יד עמלנית.
מקורות הדימויים הנפוצים ביצירתה של זוסמן, פרחים, צמחייה ובעלי חיים, נטועים במסורת האורנמנטלית, באגדות ומיתוסים, ובסמלי דת ופולקלור עממי.
זוסמן לוקחת בחשבון את תכונותיו של מצע העץ עליו היא מציירת ומשתמשת בו כדי להפיק יצירות שבהן מתקיימים זה לצד זה סדר וכאוס, מציאות ומאגיה, הגיון ופנטזיה.
תערוכת היחיד הראשונה של זוסמן, "ציורים שחורים", הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות.
בתערוכה זו הציגה זוסמן סדרה של רישומים גדולים שציורו על גבי משטחי עץ באמצעות עטים כדוריים, סגנון ציורי אותו פיתחה בשנת לימודיה האחרונה בבצלאל.
אוצרת התערוכה אלן גינתון מתייחסת לבחירה של זוסמן בעטים כדוריים, אמצעי זול ונגיש כנגד השימוש המסורתי בצבעי שמן, ובמצע עץ מארגזי מטען המקושרים עם מעבר והגירה.
שני אלו מבטאים לטענתה את העכשוויות של ציוריה.
בביקורת על תערוכתה של זוסמן "נאדיר" שהציגה זוסמן בגלריית עינגע בתל אביב, מתייחס יונתן אמיר לאתיקה והמשמעת שזוסמן גזרה על עצמה בבחירת אמצעים אלו והדבקות בהם.
הוא מדגיש כי העטים והדיקט הם שני חומרים מנוגדים והמפגש ביניהם בעבודותיה של זוסמן מייצר תהליך של הרס כפול, ממנו נוצרת עבודת האמנות.
2005 - ציורים שחורים, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות עכשווית, מוזיאון תל אביב
2006 - בית, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה
2008 - מאשה זוסמן: ציורים, גלריית זוכרות, תל אביב.
2011 - מאשה זוסמן: עבודות חדשות, סדנאות האמנים (אליפלט), תל אביב
2013 - נאדיר, עינגע גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב
2014 - רוח צד, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, תל אביב, אוצרות: אירית טל
2014 - הזמנות, גלריית קיבוץ לוחמי הגטאות
2017 - אי, עינגע גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב
2017 - קונטיינר, גלריית קיבוץ לוחמי הגטאות
2025 - אוויר דק - עינגע גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב
2006 - תערוכה קבוצתית- ראשומון, הגלריה החדשה - סדנאות האמנים, ירושלים
2008 - עבודת האבל, חנינא, מקום לאמנות עכשווית, תל אביב.
אוצרות: אפרת נתן ואמיתי מנדלסון
2008 - נופים פנימיים, סדנת ההדפס ירושלים, ירושלים
2010 - No Soul for Sale, טייט מודרן, לונדון, אנגליה
2011 - רשמים IV - נאחז בסבך, הביאנלה הרביעית לרישום, בית האמנים, ירושלים.
2012 - בין ירוק לאדום: באסטת אבטיחים בשטח ההפקר, שכונת מוסררה (מורשה), ירושלים
2014 - גרסת כיסוי, גלריה כורש, ירושלים.
2015 - דופק מקומי 2, בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב
2015 - במדבר - דברים: יצירה משותפת למקום מתהווה, גלריה ברבור, ירושלים
2016 - מחנה ציור 2016: פעילים, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע.
2017 - This Must Be the Place, עינגע גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב
2018 - אור יקרות, עינגע גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב
2018 - ממחטה ופודרייה, נולובז - חלל שיתופי לאמנות, תל אביב
2019 - דיאלוג: סידון רוטנברג ואמנים בסדנה, סדנת ההדפס ירושלים, ירושלים.
2004 - מלגה על שם ד"ר רן ספוז'ניק, בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים
2004 - פרס ע"ש אהוד אלחנני, המחלקה לאמנות, בצלאל האקדמיה לאומנות ועיצוב
2013 - פרס מישל קיקואין, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, תל אביב
2017 - פרס אוסקר הנדלר לאמנים ישראלים, גלריית קיבוץ לוחמי הגטאות.
"גלריה לאמנות", מפתח - כתב עת למחשבה פוליטית, גיליון 6 (2013), מרכז מינרבה למדעי הרוח
(2009) "מדוע אני לא משתתפת ביריד 'צבע טרי'?", מארב - כתב עת מקוון לאמנות ותרבות
מארת גוטייה הייתה רופאת ילדים וחוקרת צרפתייה, שהייתה ידועה בעיקר בזכות עבודתה בטיפול בילודים ותינוקות חולי לב וחולי כבד ובתפקידה המרכזי בגילוי הקשר בין מחלות גנטיות להפרעות כרומוזומים.
בשנת 2014 היא זכתה להכרה מדעית וציבורית על תפקידה המרכזי בגילוי הכרומוזום הנוסף בתסמונת דאון.
מארת גוטייה נולדה במונטניל, ליד פריז, בת חמישית מתוך שבעה ילדים במשפחה של חקלאים.
היא גילתה עניין ברפואת ילדים מגיל צעיר.
בשנת 1942 הצטרפה לאחותה פולט שעמדה לסיים את לימודי הרפואה בפריז עם התמחות ברפואת ילדים.
באוגוסט 1944 בעת שחרור פריז מהכיבוש הנאצי, אחותה נהרגה.
למרות מות אחותה, אותה החשיבה לחונכת החשובה ביותר שלה, היא המשיכה בלימודי הרפואה, עברה את בחינת הכניסה של "Internat des hôpitaux de Paris" ובילתה את ארבע השנים הבאות בתור סטאז'רית כדי לצבור ניסיון קליני ברפואת ילדים.
בשנת 1955 הגישה והגנה על התזה שלה בקרדיולוגיית ילדים בהנחיית רובר דברה (Robert Debré).
התיזה התמקדה במחקר של פתולוגיה קלינית ואנטומית של צורות קטלניות של קדחת שיגרונית (אנדוקרדיטיס ראומטית) כתוצאה מזיהום סטרפטוקוק.
כדי לשפר את מצבה הכלכלי, גוטייהעבדה במהלך שהותה בהרווארד גם במשרה חלקית במעבדה המתמחה בתרבית תאים, מצב בו תאים גדלים בתנאים מבוקרים.
המטרה הייתה להשיג תאים חוץ-גופים של פיברובלסט מקטעים שנלקחו מאבי העורקים.
כך במהלך השנה היא התמחתה בתחום תרבית תאים, בנוסף לשני היעדים שנקבעו מראש.
גוטייה נסעה לבוסטון בספטמבר 1955. אליה הצטרפו שני חוקרים נוספים בעלי מלגת פולברייט, ז'אן אלקרדי וז'אק קוברור.
השלושה היו המתמחים הצרפתים הראשונים של בתי החולים בפריז (Hôpitaux de Paris) שנסעו כמילגאים להתמחות בארצות הברית.
בתום שנת ההתמחות בבוסטון, גוטייה חזרה לפריז.
בינתיים, בהיעדרה, עבודתה בשירות הקרדיולוגיה לילדים בבית החולים Bicêtre בפריז, שהובטחה לה, נמסרה לרופא אחר.
בהיוודע לה על קיום משרה זמינה בבית החולים ארמנד-טרוסו היא החליטה להצטרף לצוותו של פרופסור ריימון טורפין (Raymond Turpin).
המחקר של טורפין התמקד באותם הימים בתסמונות פולי-מורפולוגיות, שהנפוצה בהן היא טריזומיה, או תסמונת דאון המאופיינת במוגבלות שכלית ובחריגות מורפולוגיות.
באותה תקופה, טורפין דגל בהשערה שקיים מקור כרומוזומלי לטריזומיה.
אך לא הייתה אף מעבדה לתרבית תאים בצרפת שתוכל לאמת השערה זו.
בנוסף, התפיסה הרווחת הייתה שמספר הכרומוזומים האנושיים נאמד על 48, אם כי ללא כל וודאות אמפירית.
בשנת 1956 ביולוגים מאוניברסיטת לונד בשוודיה הודיעו כי לבני אדם יש 46 כרומוזומים בדיוק.
שנים רבות קודם לכן טורפין העלה את הרעיון של תרבית תאים על מנת לאפשר ספירת הכרומוזומים בטריסומיה.
גוטייה, אשר הצטרפה לא מכבר לקבוצת רופאי הילדים שבראשה עמד פרופסור טורפין בבית החולים ארמנד-טרוסו, הציעה לנסות לעשות זאת, היות שהוכשרה בגידול תאים (תרביות) בארצות הברית.
טורפין הסכים לספק לה דגימות של רקמות מחולים עם תסמונת דאון.
בכך, למרות אמצעים מאוד מצומצמים, הצליחה גוטייה להקים את המעבדה הראשונה לתרבית תאים חוץ גופית בצרפת.
כדי לספור את הכרומוזומים עבדה גוטייה על פיברובלסטים שמקורם ברקמות חיבור, שהושגו מילדים שעברו ניתוחים מתוכננים בהרדמה מקומית.
עיקרון תרבית התא הוא פשוט, אבל בשל התנאים הפרימיטיביים שעמדו לרשות גוטייה היו מכשולים מעשיים רבים בעבודתה.
היא נאלצה להשתמש בהלוואה אישית לרכישת ציוד במעבדה.
להשגת פלזמה היא השתמשה בתרנגול שרכשה ואכסנה בחצר בית החולים, ודמה שלה שימש מקור של סרום אנושי.
היא השתמשה בשיטת "ההלם ההיפוטוני" (hypotonic shocks) ואחריו ייבוש וצביעה של הדגימה שעל הסלייד, שיטה המאפשרת פיזור הכרומוזומים של התאים וספירתם ביתר קלות.
בסופו של דבר היא אישרה שהפרוטוקול עבד ברקמות חיבור.
באמצעות שיטה זו גוטייה הגיעה למסקנה כי בתאים של ילדים בריאים יש 46 כרומוזומים.
במאי 1958 היא הבחינה בכרומוזום נוסף בתאיו של ילד הלוקה בתסמונת דאון, העדות הראשונה לחריגות כרומוזומלית אצל ילדים הלוקים בתסמונת דאון.
באותה תקופה לא היה במעבדות בבית החולים ארמנד-טרוסו מיקרוסקופ המסוגל לצלם תמונות של הסליידים.
כמו כן, באותו זמן מתמחה נוסף, ג'רום לז'ן (Jerome Lejeune), תלמידו של פרופ' טורפין, עבד איתו בחקר ההיבטים הגנטיים של ילדים "מונגולואידים", לפי המינוח שרווח בשנות ה-50 וה-60, במקביל לעבודתו במרכז הלאומי למחקר מדעי, הוא הציע לצלם אתסליידים במעבדה אחרת, המצוידת טוב יותר למשימה זו.
גוטייה הפקידה את הסליידים שלה בידיו.
באוגוסט 1958 התצלומים זיהו את הכרומוזום הנוסף בקרב חולי תסמונת דאון.
לז'ן לא החזיר את הסליידים, אלא דיווח על התגלית כשלו, בכנס מדעי בקנדה.
בינואר 1959, בעקבות המשך המחקר של מקרים חדשים נוספים, כפי שהיא כתבה בעדותהוכדי להקדים את פרסום תוצאות קבוצה אנגלית, שעבדה במקביל, מעבדת טרוסו פרסמה את תוצאות התגלית באקדמיה למדעים, באמצעות מאמר קצר יחסית.
ג'רום לז'ן הופיע כמחבר ראשון, מרי גותייה השנייה (איות שגוי של שמה!) וטורפין מחבר אחרון.
צוות טורפין היה הראשון שזיהה את הסטייה הכרומוזומלית, שהביאה בעקבותיה פרסומים נוספים שגם גוטייה הייתה שותפה להם.
באפריל 1960 התופעה כונתה טריזומיה 21. לז'ן פרסם את התגלית כשלו בלבד.
בשל המצב שנוצר, ומתוך הרגשה שרומתה על ידי שותפיה למחקר גוטייה החליטה לעזוב את תחום הגנטיקה ולחזור לעסוק ברפואת ילדים חולי לב.
היא אף הרחיבה את תחום פעילותה והתרכזה בעיקר ברפואה ציבורית.
ב-1966 הקימה מעבדה לחקר מחלות כבד בילודים ותינוקות וניהלה אותה בין השנים 1967-1974; הייתה חוקרת ראשית ב-INSERM, המכון הלאומי לבריאות ומחקר רפואי (Institut National de la Sante et de la Recherche Medicale) וגם חברה בוועדה המדעית של INSERM בנושאי רפואה ציבורית בין השנים 1979–1982.
ב-31 בינואר 2014 ד"ר גוטייההוזמנה לדבר על תפקידה בתגלית בכנס הביאנלה השביעית לגנטיקה אנושית ורפואית בבורדו, ולקבל פרס הפדרציה הצרפתית לגנטיקה אנושית (Grand Prix de la Fédération française de génétique).
קרן Jérôme Lejeune השיגה אישור מבית המשפט בבורדו לשלוח נציגים כדי להקליט ולבדוק את הרצאתה.
לטענתם ההרצאה מכילה פרטים שעלולים לפגוע במפעלו ובזכרו של ג'רום לז'ן.
מודאגים מהתערבות זו ומהעובדה שדבריה בהקלטה עשויים לשמש בהליכים משפטיים, מארגני הכנס החליטו לבטל את הרצאתה של גוטייה ברגע האחרון.
היא קיבלה את הפרס מאוחר יותר באופן פרטי.
אף על פי שהייתה מועמדת לקבלת תואר כבוד של לגיון הכבוד הצרפתי על עבודתה בתחום הרפואה, היא דחתה פעמיים קבלת תואר זה מתוך "התמרמרות כלפי היחס של קרן לז'ן", שהתנגדה לאזכור שמה בתגלית תסמונת דאון.
ב-2014 הסכימה לקבלת התואר קצינה (officier) של לגיון הכבוד ואילו ב-2018 קודמה לתואר מפקדת (commandeure), מסדר המצוינות על שירותה בתחום הרפואה בצרפת.
בקיץ 2015 עיריית מונטניל כפר הולדתה כיבד אותה בהצבת לוחית הקדשה (plaque commémorative) על חזית בית העירייה (Montenils : Marthe Gautier à l'honneur).
ד"ר גוטייה פרשה לגמלאות בשנת 1990 והחלה להקדיש זמנה לתחום הבוטניקה ולציור פרחים על ניר ועל פורצלן.
כמו כן החלה לעסוק בחקר וכתיבת תולדות משפחתה.
קצינה (officier), לגיון הכבוד הצרפתי (Legion d'honneur), ב־16 בספטמבר 2014.
הכרה על גילוי הסיבה לתסמונת דאון, לוח זיכרון בבית חולים טרוסו, פריז (2018).
מארת גוטייה הייתה נציגה וסמל לאפקט מטילדה, הנטייה של שלילה או טשטוש של תרומת נשים מדעניות למחקר לטובת עמיתיהם החוקרים.
למרות הקמת המעבדה לתרביות תאים, עריכת תהליך התרבית באופן עצמאי, גילוי הכרומוזום הנוסף בזוג הכרומוזומים 21 והיותה הראשונה שהבחינה בכך - במשך 50 שנה תגלית זו לא נודעה בעולם המדעי בשמה, אלא בשמו של ג'רום לז'ן באופן בלעדי.
בעקבות מחקר שנערך על ידי שתי חוקרות של היסטורית הרפואה והגנטיקה בצרפת, התגלתה תרומתה של מארת גוטייה.
הן עודדו אותה לצאת בהצהרה אישית ולספר את גרסתה.
ב-2009 היא נענתה לבקשתן ופרסמה מאמר, והוסיפה "יש לי ההרגשה שאני המגלה הנשכחת".
צעד זה הביא לד"ר גוטייה הכרה על תפקידה החשוב בגילוי הסטייה הכרומוזומלית אשר גורמת לתסמונת דאון, ובעקבותיה פרסומים רבים בספרות המקצועית.
בשנת 2019 יצא לאור רומן של הסופרת קורין רואייה המתאר את חיי מארת גוטייה ואת חלקה העיקרי בתגלית תסמונת דאון.
הרומן זכה לביקורת חיובית בקרב מבקרי ספרות וקוראים.
"רומן זה מאפשר להחזיר לעצמה מה שהיה שייך לה", לדעתה של המחברת.
על פי עדותה, תגובתה של מארת גוטייה לאחר קריאתו היתה: "[ספר] נפלא!
גוטייה נפטרה ב-30 באפריל 2022.
מאשה קלו (25 בנובמבר 1935 – 4 באוגוסט 2019) הייתה ספרנית, סופרת, משוררת ומתרגמת ישראלית.
מאשה קלו נולדה בסובאלק, פולין.
בשנת 1939, עם פרוץ המלחמה, עברה עם משפחתה לרוסיה.
ב-1949, עלתה לארץ והשתקעה בגבעתיים.
שירה הראשון פורסם ב-1976 בשבועון "דבר לילדים".
מאז פרסמה כ-150 שירים מקוריים ומתורגמים ו-12 ספרי ילדים.
את שירה "כוכב מטייל" הלחין שם טוב לוי וביצע דודו זכאי.
קלו עבדה כספרנית בספרייה למדעים מדויקים ולהנדסה באוניברסיטת תל אביב.
ביתה היא הסופרת ענת קלו לברון.
היא הלכה לעולמה בשנת 2019 ונטמנה בבית עלמין ירקון.
ציירתי לי עפיפון (תל אביב : יזרעאל, תשל"ט 1979) - איורים - בינה גבירץ
מחר אלך ללמוד (ירושלים : דביר, תשמ"ב 1982) - איורים - אורה איתן
יפית הלכלוכית (מאת יוליוס לוטיה) (תל אביב : מודן, 1984) - גרסה עברית ועיבוד - מאשה קלו
עולמה של הולי הובי (תל אביב : מודן, תשמ"ד) - גרסה עברית ועיבוד - מאשה קלו
הברוזה המבלבלת / על-פי יאן בז'כוה (תל אביב : דביר, תשמ"ו 1986) - ציורים - ליאת בנימיני אריאל
הכלב בים (תל אביב : מודן, 1992) - איורים - בינה גבירץ
הפתעות בשקיות (ירושלים : כרטא, תשנ"ה 1995) - איורים - גיל-לי אלון קוריאל
החידות הראשונות שלי (תל אביב : לומדן, 1997) - איורים - גיל-לי אלון קוריאל
אני אוהב את השכונה (קריית גת : דני ספרים, 1997) - איורים - טלי קריבולט
חידות קטנות לחגים ולעונות (בן שמן : מודן, 2002) - איורים - גיל-לי אלון קוריאל
מכתב לניבי הנמרונת (בן-שמן : מודן, 2007) - איורים - הלה חבקין ; עריכה - עפרה גלברט-אבני
אלה ניקולייבנה אגייבה הידועה בשם הבמה מאשה רספוטינה היא זמרת פופ רוסייה, שזכתה לשיא הפופולריות שלה בשנות ה-90 וה-2000.
רספוטינה נולדה באינסקוי שבמחוז קמרובו ב-13 במאי 1964 כבת של עובד תחנת הכוח מקומית.
בילדותה, עברה רספוטינה לכפר אורופ, שם התגוררה עם סבה וסבתה מצד אביה.
בעקבות הוריה, רספוטינה הגישה תחילה מועמדות לקורס טכני, אך נשרה מאחר שהעדיפה להשקיע בעולם המוזיקה ובקריירה שלה כזמרת.
לאחר מכן, היא עברה למוסקבה, ולקחה חלק באודישנים מרובים.
בסופו של דבר, היא הצטרפה להרכב מוזיקלי והחליטה ללמוד באוניברסיטה הממלכתית לתרבות ואמנויות קמרובו.
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטה והמשיכה לתואר שני בבית הספר למוזיקה טבר בניצוח מקהלה, אותו סיימה ב-1988.
ב-2003 היא הוציאה את הלהיט, "Roza chaynaya" , דואט עם פיליפ קירקורוב.
ב-2010 השתתפה בתוכנית בידור אוקראינית "רובע הערב" לצד ווולודימיר זלנסקי.
מאשה ניב (נולדה במרץ 1969) היא מדענית ישראלית, חוקרת כימיה וביולוגיה של חוש הטעם.
פרופסור מן המניין בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה.
סמית' באוניברסיטה העברית ולשעבר סגנית הדקאן.
אביה הוא מדען החומרים פרופ' יורי אסטרין ואחיה דניאל הוא חבר להקת וויאג'ר שייצגה את אוסטרליה באירוויזיון 2023. בשנת 1979 המשפחה עזבה את ברית המועצות ומאשה עלתה לישראל באוגוסט 1981.
את כל תאריה השיגה באוניברסיטה העברית בירושלים.
את לימודיה לתואר ראשון בכימיה השלימה בהצטיינות בשנת 1994 ולאחר מכן המשיכה ללימודי תואר שלישי בכימיה תאורטית, במסלול ישיר.
עבודת הדוקטורט שלה, שהוגשה בשנת 2001 בהנחיית פרופ' בני גרבר, עסקה בדינמיקה מולקולרית.
לקראת סיום לימודי הדוקטורט החלה לעבוד כחוקרת בחברת קריקס ביו פרמצבטיקה.
ב-2003 שבה לאקדמיה ונסעה להשתלמות בתר דוקטורט באוניברסיטת קורנל, בתחום הביוכימיה החישובית (בהנחיית פרופ' הראל ויינשטיין).
לאחר כשנתיים נשארה בקורנל כמדריכה, למשך תקופה של שנתיים נוספות.
עם שובה לישראל ב-2007, מונתה ניב למרצה בפקולטה לחקלאות.
בשנים שלאחר מכן מונתה למרצה בכירה ולפרופסור חבר, ואת דרגת הפרופסור מן המניין קיבלה ב-2021. בין השנים 2014–2021 כיהנה ניב כסגנית דקאן למחקר בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה.
כמו כן, ביקרה כפרופסורית אורחת באיטליה (בחסות קרן Vigevani).
ניב נשואה לאבנר, שף ומרצה בפקולטה לחקלאות, והם הורים לשלושה.
מתגוררת בבית זית, עוסקת בריצה כתחביב.
מחקרה של ניב מתמקד בהעמקת ההבנה ובמודיפקציה של תהליכי איתות במטבוליזם, ובחישה כימית – תהליך בו מולקולות כימיות, כגון חומרי טעם וריח, מפעילות את הקולטנים בגוף, מה שמתורגם בהמשך לתפיסת החושית.
לאורך השנים פרסמה למעלה מ-100 מאמרים שראו אור בכתבי עת מובילים, והרצתה בשורה של כנסים וסימפוזיונים בישראל ובעולם.
שאלה עיקרית הנשאלת בקבוצה של ניב היא אילו תרכובות נחוות כבעלות טעם מר.
לשם חקר השאלה, משתמשת קבוצתה בטכניקות מעולם כריית המידע והטקסט.
זאת במטרה לייצר מסד נתונים של מבנים כימיים של כל התרכובות הידועות כמרות.
המאגר, ששמו BitterDB, כולל מעל לאלף תרכובות מרות ומצוטט על ידי חוקרים וקבוצות ברחבי העולם.
המידע שנאסף במסגרת BitterDB היווה מרכיב חיוני בפיתוח של כלי בשם BitterPredict אשר מסווג מולקולות כמרות או כבלתי מרות בהתבסס על המבנה הכימי שלהן.
כלי זה שימש לכימות הקשר שבין מרירות לרעילות: כ-60% מבין התרכובות המרות תועדו כרעילות, בעוד 56% מהתרכובות הרעילות ידועות או נחזות להיות מרות.
התוצאות שהתקבלו במחקרה של ניב הצביעו על כך שהטעם המר איננו סמן אמין במיוחד לרעילות, וכי ככל הנראה למרירות יש תפקידים פיזיולוגיים אחרים.
כלי נוסף בשם BitterIntense פותח במעבדתה על מנת לחזות מרירות עזה של מולקולות המשמשות ביצירת תרופות, ולהצביע על הצורך ברה-פורמולציה מוקדמת ככל הניתן בתהליך גילוי התרופה.
כך, ניתן לבצע תהליך איטרטיבי, ניסיוני וחישובי, שמטרתו לעצב ליגנדות רצפטור בעלות טעם מריר חדש.
ניב פיתחה גישה חדשנית לסריקה מבוססת-מודל של מולקולות בעלות טעם מתוק, והשתמשה במודל זה כדי לבצע רציונליזציה של הקשר בין מבנה ותפקיד בסאפונינים מתוקים.
כמו כן, נלמד היעדר הסטריאוספציפיות של רצפטורים לטעם מתוק למול אננטיומרים של גלוקוז.
מעבדתה פתרה תעלומה כבת מאה שנה בנוגע לטעמם של מים כבדים, כאשר הראתה כי מים כבדים מזוקקים ניתנים להבחנה מול מים רגילים מזוקקים, שכן אלה נחווים כמתוקים אצל בני אדם.
מנגנון החישה של הטעם המתוק הוא באמצעות הטרודימר של טעם מתוק.
טעם וריח אצל חולי קורונה
עם פריצתה של מגפת הקורונה דווח כי חולים רבים סובלים מאובדן חושי הטעם והריח.
ניב וקבוצתה, שהצטרפו למאמצי המחקר האקדמיים בישראל ובעולם בראשית ימי המגפה, הראו כי השינויים הכמותיים שדיווחו החולים לגבי אופן פעולתו של חוש הריח שלהם, בנפרד מתסמינים אחרים או לצדם, מאפשרים יצירתו של כלי ייחודי לצורך אבחנה קלינית של מחלת נגיף הקורונה.
נוסף על כך, הוכיחו כי מעקב אחר כמות החיפושים בגוגל לגבי טעם וריח, אינו מהווה אסטרטגיה יעילה להתמודדות עם הנגיף – וזאת בניגוד לתמונה שהצטיירה בראשית ימי המגפה בפרסומים אקדמיים ובכלי התקשורת.
במחקר המשך, אופיין המסלול להחלמה מאובדן טעם וריח אצל חולי קורונה קלים, ונמצא כי כ-10-15% סובלים מאובדן ריח עד משך כשישה חודשים.
עוד מצאו כי במדגם של 1,400 מחלימי קורונה שהחלימו מאובדן ריח בעקבות המחלה, אצל למעלה מ-10% הופיעו תופעות של פרוסמיה (חוש ריח מעוות) ופנטוסמיה (ריח מדומה).
ניב הנחתה כ-30 תלמידים לתארים מתקדמים ומשתלמי בתר-דוקטורט.
היא חברה בוועד המנהל של המכון הישראלי ללימודים מתקדמים, בוועדות שונות של האוניברסיטה העברית, ועורכת בכתבי העת Journal of Chemical Information and Modeling ו-Chemical Senses.
בנוסף, היא חברה ברשת הבריאות 8400, המאגדת חוקרים מהאקדמיה ומהתעשייה הרפואית בישראל, וברשת המנהיגות הבכירה "מובילים באקדמיה", אשר היא נמנית עם בוגרי המחזור הראשון שלה.
ניב היא מייסדת-משותפת של מספר מסגרות בתחומי מחקרה: קונסורציום GCCR לחקר חישה כימית, מאגר GPCRladies המכיל פרטי קשר של מדעניות העוסקות בחקר GPCR, ורשת החניכה WISER המיועדת למשתלמות בתר-דוקטרט ישראליות בעולם.
פרס אלווינג להצטיינות בכימיה אנליטית (1991)
חברה בליגת הנשים הישראלית למרצות בכירות במדעי התזונה (2011–2014)
מאשה והדוב היא סדרת טלוויזיה רוסית בהנפשה ממוחשבת לגיל הרך, שנחשבת לאחת מההפקות לקהל היעד הנצפות ביותר בהיסטוריה.
הסדרה נוצרה על ידי אולג קוזובקוב ושודרה לראשונה בשנת 2009. ביוטיוב הסדרה עקפה את רף המיליארד צפיות.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים ואחר מכן בערוץ ג'וניור, החל מ-15 בדצמבר 2017 ביוטיוב.
בשנת 2020 הסדרה שודרה בשירות הזרמת מדיה נטפליקס, בשנת 2022 הוא שודרה בשירות VOD של yes, HOT, סלקום TV ופרטנר TV ובשנת 2023 הוא שודר בשירות סטרימינג FreeTV.
הסדרה עוקבת אחר עלילותיהם של מאשה, ילדה בת ארבע, וחברה הדוב.
מאשה מתגוררת בבית ביער עם מספר בעלי חיים (חזיר, עז וכלב).
בפרק הראשון יוצאת מאשה מביתה ביער ומעוניינת לשחק עם שאר בעלי החיים אבל בעלי החיים מתחבאים מפניה.
מאשה מבחינה בפרפר ועוקבת אחריו, דרכו היא מגיעה לביתו של הדוב שבאותו הזמן עוסק בדיג.
מאשה עושה בלאגן בביתו וכשהוא חוזר הוא מנסה להיפטר ממנה, לאחר מספר ניסיונות כושלים הוא מאשר לה להישאר בביתו, והצמד נעשים חברים.
בכל פרק בתוכנית מאשה מתוארת כילדה שובבה והיפראקטיבית האוהבת לחקור את העולם סביבה, מה שגורם לתקלות רבות שמרגיזות את חברה הדוב.
מאשה - הדמות המרכזית (יחד עם הדוב) מתוארת כילדה שובבה אך טובת לב.
הדוב - דוב ממין דוב חום קמצ'טקה לרוב מסודר ומאורגן, בעבר עסק בקרקס.
מתגורר בבית עשוי עץ ביער.
עיסוקו הקודם הפך אותו למוכשר באומניות הבמה (ג'גלינג, רכיבה על חד אופן, וקסמים).
חיות הבר - ביער בו מתגורר הדוב חיות מספר בעלי חיים נוספים המופיעים בסדרה.
הזאבים - זוג זאבים הגרים בתוך אמבולנס הרוס, מאשה נוהגת לשחק איתם ואילו הזאבים פחות נהנים מהמשחק.
הזאבים משמשים כרופאים ולעיתים גונבים אוכל מהמקרר בביתו של הדוב.
הארנב - ארנב האוהב לשחק עם מאשה, לעיתים קרובות השניים שוברים יחד רהיטים כשהם משחקים במשחקי כדור.
הדוב פחות מחבב אותו מכיוון שהוא מרבה לגנוב גזרים מהערוגה בגינתו.
חיות הבית של מאשה - העז, החזיר, והכלב, גרים בביתה של מאשה.
מאשה מחבבת אותם אך הם נרתעים ממנה מכיוון שהיא מרבה להגזים במשחקים איתם.
דאשה - בת דודתה של מאשה, באה לבקר אותה מספר פעמים.
הפנדה - בן דודו של הדוב, לעיתים הוא ומאשה נקלעים לעימותים ביניהם.
הפינגווין - ילדו המאומץ של הדב.
לסדרה יצאו שלוש סדרות ספין אוף, בהן מאשה מופיעה: המעשיות של מאשה,האגדות של מאשה ומאשה והדוב - שירים.
מאשה נמירובסקי היא במאית תיאטרון ישראלית.
נמירובסקי נולדה בברית המועצות וסיימה לימודי תואר שני באקדמיה למוזיקה ולתיאטרון בסנקט פטרבורג.
ב-1989 עלתה לישראל, למדה וביימה בסטודיו למשחק ניסן נתיב, בבית הספר לתיאטרון חזותי ובחוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2002 זכתה בפרס ירושלים לתיאטרון.
- הצגת קברט לרגל מאה שנים להולדתו של ברטולט ברכט.
ההצגה ייצגה את ישראל בפסטיבלי תיאטרון-סטודנטים בלייז' ובשטרסבורג (החוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית, 1998)
השולחן - מחזה מאת יהושוע בר יוסף בכיכובם של מוסקו אלקלעי ואודי בן משה, במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר (צוותא, 1999)
פרנהיים - הצגה מאת אלית ובר על פי ש"י עגנון במסגרת פסטיבל דו-אמן בכיכובה של אליענה שכטר (הבימה, 2002)
כוכב בשמי המדבר - הצגה מקורית של נמירובסקי בהשראת אנטואן דה סנט-אכזופרי ובהשתתפות תלמידי שנה ג' של סטודיו ניסן נתיב ותזמורת הבמה הישראלית (2002)
להמשיך לחיות - הצגת יחיד של חגי לובר המגלם אב ל-3 ילדים שאיבד את אשתו בפיגוע טרור (אספקלריא, 2004)
ביאליק – פרח חי - הצגה לילדים של אסתי ניסים המשלבת את שיריו של ביאליק (בית העיר, 2006)
אודיסאוס כאוטיקוס - מופע קומדיה ללא מילים למבוגרים בהשתתפות פיודור מקרוב, נעם רובינשטיין ויולנה צימרמן (תיאטרון איש, 2008)
האדם הרוכב - מופע ליצנות מוזיקלי בשיתוף בובות ומוזיקה אירית חיה (הקומקום, 2009)
לה קלמנטינה - הפקת בכורה ישראלית לאופרה של לואיג'י בוקריני בביצוע "אטרנה אופרה" (בית שמואל, 2011)
בייבי פאוסט - מחזה מאת פיודור מקרוב ובכיכובו (תמונע, 2014)
המאסטרים - מופע משותף עם מריה גורביץ' (תיאטרון הקרון, 2020)
מאמאשין - מופע יחיד של יולנה צימרמן (תיאטרון הידית, 2022)
שבעה באוקטובר - הצגת יחיד של חגי לובר מאת חוה דיבון בעקבות מלחמת חרבות ברזל (תיאטרון אספקלריא, 2024)
המסע אל הצליל הקסום - על פי ספרה של מירי פארי "תיבת הצלילים" ובבימויה של אביטל דבורי.
ההצגה השתתפה בפסטיבלי תיאטרון הבובות בחולון ובירושלים, פסטיבל חיפה להצגות ילדים, בפסטיבל טיטיריחי בטולוסה ב-2009 ובפסטיבל תיאטרון בובות האנוי ב-2010. (תיאטרון החלום, 2003)
פרדייז - מחזה המתאר את אחורי הקלעים של בריאת העולם (תיאטרון קליפה, 2010)
iDoll - סיפור ההמשך של פינוקיו שמעולם לא נכתב.
זוכה הפרס הראשון בפסטיבל תיאטרונטו 2012
מאת'רבנק הוא מקום עגינה רדוד מעל שרטון חול במצר סוֹלֶנט, בדרום-מזרח אנגליה.
הוא משתרע בין קָאוּז לרַייד , בחופו הצפון-מזרחי של האי וַייט.
סמוך לו נמצאים נמלים ומעגנות היסטוריים חשובים כמו פורטסמות', ספיטהד, סאות'המפטון ומפרץ סנט הלן, והוא עצמו שימש לעגינת אוניות סוחר מאות בשנים וכתחנת קרנטינה לאוניות.
הצי המלכותי הבריטי השתמש במאת'רבנק כמקום עגינה לאוניות מלחמה ישנות שהוצאו משימוש והמתינו לסופן.
הן עגנו במקום מכמה שבועות ועד כמה שנים קודם שנמכרו, נגרטו או שימשו מטרה לתותחים והוטבעו.
מאשה סקיבין (1887 – 12 במאי 1961) הייתה פעילה חברתית ישראלית, ממקימות ויצו ואשת העלייה השנייה.
נולדה באוקראינה לרחל ורפאל אורלוב.
המשפחה הייתה משפחת סוחרים זעירים ולמאשה היו עוד 8 אחים ואחיות שכולם עלו בהדרגה לארץ ישראל במהלך שנות העלייה השנייה.
בין אחיה המחנך צבי נשרי והפסלת חנה אורלוף.
אחיה מאיר דב אורלוב היה מוותיקי המושבה פתח תקווה ועמד בראש אגודת בעלי מלאכה בפתח תקווה.
בנו, , היה מחללי מאורעות תרפ"א בפתח תקווה.
רפאל איתן היה בן אחותה מרים איתן.
אורלוב עלתה לארץ ישראל מאוקראינה ב־1905, והתיישבה בפתח תקווה.
לאחר נישואיה, עם הקמת ישוב קבע בכפר-סבא התיישבה עם בעלה, דב סקיבין, במושבה החדשה, הם היו בין נוטעי הכרמים הראשונים בכפר סבא ובנו שם בית.
במהלך הגירוש מיפו ותל אביב ב-1917 הגיעו מגורשים רבים לכפר סבא.
הם הקימו סוכות מענפי אקליפטוס בחורשה.
עד אז גרו בכפר סבא 51 איש ועד מהרה היא הפכה למעברה, אשר תושביה נחלצו לעזרתם של המגורשים.
סקיבין הייתה מהפעילות ביותר בעזרה לחולים, חילקה אוכל וטיפלה בילדים.עם התקדמות המלחמה גורשו מכפר סבא ועברו לחדרה.
עם תום מלחמת העולם הראשונה עברה עם משפחתה לפתח תקווה מכיוון שהמטעים והבתים בכפר סבא נחרבו, אך בהמשך, ב-1933, חזרו לכפר סבא והיו פעילים בהקמתה מחדש.
גם כאשר כפר סבא נחרבה שוב, נשארו במקום וסייעו בשיקומה.
סקיבין הייתה חברה ב"התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל" ארגון שהוקם ב-1919. בנוסף הייתה מראשונות ויצו, ארגון שהוקם ב-1920. הייתה ממובילות המאבק לזכות בחירה לנשים בארץ ישראל בשנות ה-20 של המאה ה-20 בפתח תקווה.
ב-1936 הקימה את "ארגון העבודה הסוציאלית בכפר סבא" ועמדה בראשות הוועדה.
היא הייתה האשה הראשונה שהעמידה עצמה לבחירה בכפר סבא והייתה חברת מועצת העיר.
בשנת 1907 נישאה לדב סקיבין.
את ספרו "זכרונות איש כפר סבא" הקדיש דב סקיבין לרעייתו מאשה.
נפטרה ב־12 במאי 1961, נקברה בבית העלמין הישן בכפר סבא.
נכדהּ, בנהּ של בתהּ יהודית הוא השחקן דובי גל.
על שמה ועל שם בעלה יש רחוב "מאשה ודב סקיבין" בכפר סבא.
מאשה שמוליאן (נולדה ב-1989) היא שחקנית ישראלית, פעילה חברתית, מורה ומדריכת יוגה ויוגה-תרפיסטית, הידועה בעבודתה בתיאטרון הישראלי והבין-לאומי ובתרומתה לקהילה באמצעות אומנויות ובתחום הריפוי בתנועה.
שמוליאן היא בוגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב, מופיעה בתיאטראות מובילים בישראל ובהפקות בין-לאומיות, זוכת פרס השחקנית הראשית בפסטיבל אסיטז', מורה מוסמכת ליוגה תרפיה, וחברה בקבוצת שלופתא לאימפרוביזציה קומי-חברתית.
מאשה שמוליאן נולדה במוסקבה, וגדלה בישראל לאחר שעלתה בגיל ארבע.
למדה משחק בסטודיו ניסן נתיב ירושלים (2012-2015), יוגה תרפיה והעמיקה בתחומי תנועה, משחק וקומדיה.
בהמשך הקריירה השתתפה במסגרות תיאטרון מיקרו, האינקובטור, תיאטרון חיפה, תיאטרון לילדים באר שבע וקבוצת KULA הבינלאומית.
שמוליאן עוסקת גם בהוראת יוגה, טיפול ביוגה־תרפיה ופעילות חברתית.
תיאטרון: שיחקה בתיאטרון חיפה ("אמסטרדם", "הלילה ה-12", "פאקינג תתעוררו!"), תיאטרון האינקובטור, והצגות ילדים ונוער.
ב-2025 זכתה בפרס השחקנית הראשית בפסטיבל אסיטז' על תפקידה ב"אישקטן".
קולנוע: השתתפה בסרט "Touch Me".
פעילות חברתית: מדריכת יוגה ומלווה תהליכים בקבוצות ריפוי ותנועה.
מאת' רוק הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של רוק אלטרנטיבי ומוזיקת אינדי, שהתפתח בסוף שנות ה-1980 בארצות הברית ויפן, והושפע רבות מהלהקות קינג קרימזון וראש.
בין האמנים המזוהים עם הז'אנר ניתן למנות את פולבו , דון קבלורו , סלינט , ביץ' מגנט , בסטרו ו-Ruins .
הז'אנר מאופיין במבנים קצביים מורכבים ולא טיפוסיים המבוצעים בטכניקות של הקשה על גיטרה ולייב לופינג.
כמו כן, הז'אנר מאופיין בשימוש בקונטרפונקט, חתימות זמן לא סטנדרטיות ואקורדים ארוכים.
בעוד שרוב מוזיקת הרוק משתמשת במשקל של 4/4, חתימות הזמן הלא סטנדרטיות של הז'אנר הן לרוב 5/4, 7/8, 11/8 או 13/8. הז'אנר, הדומה לפוסט-רוק, מתואר כ-"צד ההפוך של אותו מטבע".
בדומה לרוק המסורתי, צליל הז'אנר מושפע לרוב מצלילי גיטרות ומערכות תופים, שמבוצע לעיתים קרובות על ידי הרכבים קטנים בדגש על גיטריסטים.
הז'אנר לא מאופיין בליריקה שלו, ואם יש שירה בשיר, היא לרוב לא תהיה מוגזמת או בולטת, ותופיע ככלי מוזיקלי נוסף.
כמו כן, רוב האמנים מהז'אנר, כמו דון קבלורו והלה , הם אינסטרומנטליים לחלוטין.
קיימת חפיפה מסוימת בין מאת' רוק לאימו, כפי שניתן לראות ביצירותיהם של הלהקות Tiny Moving Parts ואמריקן פוטבול , שהסאונד של היצירות תואר כ-"מאת' רוק נוצץ, סאונד שנהיה אחד המאפיינים המגדירים של סצנת האימו של שנות ה-2000".
מִבְדּוֹק הוא מתקן במספנה או בנמל לתיקון ולתחזוקת אוניות כשהן מחוץ למים.
מבדוק, נקרא לעיתים גם מבדוק יבש : אגן מים מלבני חָפוּר וּמְדוּפָּן בשפת נמל או בגדת נהר, שפתחו היחיד סגור על ידי שער צף או דלתות סכר (dock gate).
אחרי הכנסת האונייה לתוך המבדוק סוגרים את פתחו ומרוקנים מתוכו את המים.
האונייה נשארת לעמוד על רצפת המבדוק כשהיא נתמכת מצדדיה.
בסיום העבודות ממלאים מחדש את המבדוק במים, האונייה צפה, מסלקים את השער הצף או פותחים את שערי המבדוק וגוררים החוצה את האונייה.
מבדוק צף : פלטפורמת פלדה בצורת האות U, מצוידת במכלי ציפה מלבניים גדולים משני צדדיה ובתחתיתה, ומשמשת להרמת אוניות אל מחוץ למים לצורכי תחזוקה.
ממלאים את מכלי הציפה במים באמצעות משאבות, המבדוק שוקע והאונייה נגררת לתוכו.
אחר כך מרוקנים את המכלים, המבדוק צף ועולה, כשהוא נושא עליו את האונייה עד שהיא מחוץ למים.
האונייה נשענת על סדים בתחתית המבדוק ונתמכת משני צדדיה.
בסיום העבודות ממלאים שוב את המכלים, המבדוק שוקע יחד עם האונייה, וכשהיא צפה בכוחות עצמה גוררים אותה החוצה.
מבדוק רטוב (Wet dock): בימים עברו, בתקופת המפרשים, אגן מים מלבני חפור בגדת נהר מועדי ששימש לניקוי תחתית אוניות מצמדה ימית.
פתחו היחיד לא צויד בדלתות סכר או בשער צף.
הספינה נכנסה לתוך המבדוק בשיא הגאות, ועם בוא השפל וירידת מפלס המים התיישבה על הקרקעית.
העבודה במבדוק ארכה שעות ספורות, עד בוא הגאות הבאה.
המלה "מבדוק" חודשה על־ידי שר התחבורה הראשון דוד רמז על יסוד "זִקְנֵי גְבַל וַחֲכָמֶיהָ הָיוּ בָךְ מַחֲזִיקֵי בִּדְקֵךְ כָּל אֳנִיּוֹת הַיָּם" (יחזקאל כז ט) והדמיון הצלילי ל-dock באנגלית.
ערי ז'בוטינסקי ביקר את השימוש בתחדיש המבוסס ביודעין על אטימולוגיה זרה, וסבר שהמלה תשתרש (כפי שאכן קרה) בשל הפצתה על בימת הכנסת.
"מחזיקי בדקך" המקראיים נקראים באנגלית caulkers, ".
עובדים אלו אטמו את החריצים בין לוחות הגוף של האונייה בנעורת פשתן ובזפת.
משמעויות נוספות של המילה Dock
למילה Dock באנגלית בריטית משמעויות נוספות: א) אגן מים מלאכותי חפור בגדת נהר מועדי, מוקף רציפים ומחסני סחורות, ששימש בימים עברו לטעינה ולפריקת אוניות.
פתחו היחיד מצויד בשערי סכר (dock gates), כדי שמפלס המים בו יישאר קבוע ולא יושפע מחילופי הגאות והשפל בנתיב המים אליו הוא מחובר.
בעברית חדשה הוא נקרא "מעגנה סכורה".
השימוש המסחרי במעגנות סכורות החל להתמעט בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. ב) השטח במימי נמל או מעגן הנתחם על ידי רציפים או מזחים.
באנגלית אמריקאית Dock הוא "מזח" או "רציף" בנמל או במעגן.
מִסְפָּן (Dock) הוא אגן מים מלאכותי במספנה לבנייה ולתיקונים.
המילה חודשה על ידי האקדמיה ללשון העברית ב-1970 והיא קרובה אל "מַסְפֵּנָה" הוותיקה ממנה.
מספן בנייה (building dock, building basin) הוא מבדוק יבש המשמש לבניית אוניות.
מספן כּילול (fitting-out dock, fitting-out basin) הוא אגן מים במספנה, מוקף רציפים משלושה עברים, בו מתקינים את מכונותיה וציודה של אונייה חדשה לאחר השקתה.
מספן בֶּדֶק הוא שם נרדף ל"מבדוק" (יבש).
מספן בחיל הים הישראלי הוא יחידה ארגונית המקבילה ללהק בחיל האוויר ולחטיבה במטכ"ל.
to dock פירושו: א) להכניס אונייה למבדוק; בעברית חדשה: מִסְפֵּן וגם אִסְפֵּן.
ב) להכניס אונייה למעגנה סכורה.
מאתיים ימי חרדה הוא כינוי שטבע חביב כנען, לתקופה בתולדות היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה, מאביב 1942 עד 3 בנובמבר 1942, שבה התקדם הצבא הגרמני בפיקודו של הגנרל ארווין רומל בצפון אפריקה, כשמגמת פניו מזרחה לכיוון תעלת סואץ.
תקופה זו הסתיימה עם בלימת הכוחות הגרמניים על ידי צבאות בעלות הברית בפיקודו של הפילדמרשל הבריטי ברנרד לו מונטגומרי בקרב אל-עלמיין בנובמבר 1942.
שאלת הגנתה של ארץ ישראל מפני פלישה גרמנית אפשרית עלתה פעמיים במהלך מלחמת העולם השנייה.
פלישה גרמנית מצפון הייתה האיום הממשי הראשון, כאשר משטר וישי הפרו-נאצי, ששלט בסוריה ובלבנון, אפשר לחיל האוויר הגרמני, הלופטוואפה, להשתמש בבסיסיו ולתדלק בסוריה את מטוסיו שחשו לעזרת המורדים העיראקים, בימי מרד ראשיד עלי אל-כילאני בעיראק.
סכנה זו חלפה כאשר הצבא הבריטי פלש ב-8 ביוני 1941 וכבש אותן מידי כוחות וישי.
מאוחר יותר, בראשית 1942, נוצר איום חמור יותר כאשר קורפוס אפריקה בפיקודו של רומל התקדם בצפון אפריקה לעבר תעלת סואץ, איים להבקיע את שערי ארץ ישראל, וגרם לחרדה קיומית של ממש בקרב אנשי היישוב, חרדה שארכה כמאתיים ימים, והוסרה רק בנובמבר 1942 עם ניצחון הכוחות הבריטיים בקרב אל-עלמיין.
באוגוסט 1942, שני קציני מודיעין אמריקאים שהוצבו במצרים ערכו הערכה לגבי השפעת תעמולת הציר במזרח התיכון.
הדיווח הבהיר כי רוב הערבים הפלסטינים היו "אנטי-יהודים" חריפים וראו בפנייתו של רומל הזדמנות אידיאלית לרצוח את כל היהודים ולתפוס את רכושם.
הסכנה הראשונה - הפלישה מצפון
הסכנה הראשונה, של פלישה מצפון, קדמה למאתיים ימי החרדה, והייתה מעין חזרה כללית לקראתה.
היא החלה ביוני 1940 כאשר כבשה גרמניה את צרפת, והשליטה בצרפת ובמושבותיה הייתה בידי משטר וישי הפרו-נאצי.
בכך נשלטו סוריה ולבנון תחת שלטון פרו-נאצי, שסיכן את היישוב היהודי בארץ ישראל.
הנחת העבודה של הבריטים הייתה שפלישה גרמנית לארץ ישראל מצפון היא אפשרות ריאלית, ושיש להיערך לקראתה.
בקיץ 1940 החלו הבריטים להקים קווי ביצורים בגליל, בעמק הירדן ובשומרון, במסגרת הכנות להגנת ארץ ישראל מפני פלישה ולהכנת פעולות התנגדות לכובשים, אם תפול בידי האויב.
ביוני-יולי 1941 כבשו הבריטים את סוריה מידי צבא וישי, אך האיום הנאצי לא הוסר.
הצטרפות יפן למלחמה בדצמבר 1941 חייבה את בריטניה לדלל באופן ניכר את צבאה במזרח התיכון ולהפנות כוחות למזרח הרחוק.
בנוסף, העריכו הבריטים כי הצבא האדום בקווקז עלול להתמוטט, וכי הם עצמם לא יוכלו לעצור לבד את הצבא הגרמני שיתקדם משם דרומה, אלא רק לעכבו.
ארגון ההגנה תכנן תוכנית לעיכוב הכוחות הגרמנים אם יפלשו מצפון.
התוכנית נקראה "התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש" (The Palestine Post Occupational Scheme), שנודעה בקיצור PS.
בכירי ההגנה, יוחנן רטנר ויצחק שדה, עיבדו תוכנית זו לעיכוב הגרמנים לאחר שיפלשו מצפון.
התוכנית התבססה על המכשולים הטופוגרפיים בהרי הגליל, וכללה חבלה בדרכי תחבורה והטרדה של הכוחות הלוחמים באמצעות לוחמה זעירה.
הבריטים קיבלו את התוכנית וסייעו בהגשמתה באמצעות אספקת ציוד, אימון והדרכה.
בנוסף, הקימו רשת מודיעין ושידור בפיקודו של משה דיין, ואימנו את חברי הרשת באלחוט ובהצפנה.
בהמשך שנת 1941, עם התקדמות קורפוס אפריקה של הגנרל רומל בצפון אפריקה, גבר החשש מפני נפילת תעלת סואץ.
בשל חשש זה הגו הבריטים את תוכנית "תוכנית המבצר האחרון" (Palestine final fortress), ליצירת קו הגנה באזורים ההרריים של צפון הארץ.
הקו אמור היה להתייצב במתחמים מוגנים בכרמל, בגלבוע ובהרי השומרון, כאשר בכל מתחם מתבצר כוח לוחם שאמור לזנב בגרמנים ולעכב את התקדמותם.
בד בבד עם תוכניות ההגנה נערכו הבריטים גם לאפשרות שיאלצו לפנות את ארץ ישראל במקרה של כיבוש גרמני.
תוכניות נסיגה שונות מהמזרח התיכון נבחנו על ידי הפיקוד הצבאי הבריטי החל מנפילת יוון בידי הגרמנים באפריל 1941 ועד הניצחון באל עלמיין בנובמבר 1942. התוכניות התבססו על נסיגה בריטית – צבאית ואזרחית – מזרחה, לעיראק ולהודו.
תוכניות הפינוי לא כללו את יהודי ארץ ישראל, בגלל הקושי לפנות חצי מיליון יהודים, וכן בשל האנדרלמוסיה שתיווצר בדרכי הפינוי עם זרם פליטים כה גדול.
עם הנסיגה התכוונו הבריטים לנקוט במדיניות של "אדמה חרוכה".
ביישוב היהודי נחלקו הדעות באשר לדרך הפעולה הרצויה מול פלישה גרמנית מצפון.
מול אלו שגרסו כי יש לפנות את תושבי גבול הצפון אל פנים הארץ, ואף לוותר על יישובי ספר, כגון חניתה, דן ודפנה, כדי לקצר את קו החזית, ניצבו בעלי דעות אקטיביסטיות שקראו להתגוננות.
אחד מהם היה יצחק טבנקין, שנאם בכינוס של הקיבוץ המאוחד:
דבריו של טבנקין מייצגים את היערכות היישוב היהודי לפלישה.
הגנת היישוב היהודי הייתה אמורה להתבסס על לחימה בשיתוף פעולה עם הבריטים, דוגמת הכוחות הארצישראליים בצבא הבריטי, ועל הגנה עצמית ללא סיוע בריטי, כפי שבאה לידי ביטוי מאוחר יותר ב"תוכנית הצפון".
הסכנה השנייה - סכנת הפלישה מדרום והחרדה ביישוב
באביב 1942 החל להתקדם מזרחה קורפוס אפריקה בפיקודו של הגנרל ארווין רומל בצפון אפריקה, לכיוון תעלת סואץ.
דומה היה שלאחר הניצחונות הגדולים של הנאצים באפריקה באביב 1942, אין כוח שיוכל לבלום אותם בשערי תעלת סואץ, וממנה תהיה הדרך לארץ ישראל פתוחה בפניהם, והארץ תכבש על ידם.
באותה עת הייתה השמדת יהודי אירופה בעיצומה, וידיעות עליה החלו להסתנן למנהיגי היישוב.
היה חשש כי אם יכבשו הגרמנים את הארץ, הם יכחידו את יהודי ארץ ישראל, וישימו קץ למפעל הציוני.
במצרים הקימו הגרמנים את יחידת איינזצגרופה מצרים.
היחידה כללה 24 חיילי אס אס בפיקודו של ולטר ראוף, קצין האס אס שהיה אחראי בסוף 1941 ובראשית 1942 על ייצורן של משאיות להמתה באמצעות גז הפליטה שלהן, שהוזרם לתא מטען אטום, אליו מוכנסים הקורבנות.
המשאיות הועברו לצפון אפריקה וכבר המתינו במצרים.
השמדת חמש מאות אלף היהודים בארץ ישראל אמורה הייתה להתבצע באותם אמצעים ושיטות שבהם בוצע רצח יהודי אירופה, דהיינו הפעלת האוכלוסייה המקומית, הלא-יהודית, כמבצעי הרצח השיטתי, בהדרכתו ובפיקודו של צוות גרמני מצומצם.
תוכנית זו תאמה את ההבטחה שהגרמנים נתנו למנהיג ערביי ארץ ישראל חאג' אמין אל-חוסייני, ששהה בגלות בברלין, בדבר מחויבתם להשמדת היישוב היהודי בארץ ישראל.
גם שלטונות המנדט הכירו בסכנת כיבוש הארץ.
רבים מערביי ארץ ישראל נקטו עמדה אוהדת כלפי גרמניה וציפו לבואם של צבאות היטלר, אותו כינו "אבו עלי", בתקווה שיביס את הבריטים.
עם זאת, חלק קטן מערביי הארץ נקטו בגישה פרו-בריטית, ו-6,000 מהם אף התגייסו לצבא הבריטי.
ההיסטוריון מרדכי נאור מספר (בספרו "הטור השמיני"), על פי חוויות משפחתו, שהתגוררה באותה עת בגן יבנה: "ביישובי דרום הארץ הסתובבו ערבים מהכפרים הסמוכים וחילקו ביניהם את הבתים ואת הנשים".
מאחר שהיישוב היה הגורם היחיד עליו יכולים היו הבריטים לסמוך בעת צרה זו, הגיע שיתוף הפעולה בין הנהגת היישוב לבריטים לשיאו בתקופה זו.
הפלמ"ח, שנוסד בשיתוף עם הבריטים עוד בשנת 1941 ובתוכו הוקמה המחלקה הגרמנית במטרה לשמש כוח גרילה במלחמה נגד הנאצים אם יכבשו את הארץ, היה בתקופה זו בכוננות גבוהה.
ב-27 באפריל 1942 ניתנה לפלוגות הפלמ"ח פקודה לגייס את כל חבריהם בגיוס מלא ולעמוד בכוננות עליונה.
בשיא התקדמותם של כוחות רומל, כשפריצתם לאזור הדלתה של הנילוס ותעלת סואץ נראתה בלתי נמנעת וכוחות הצבא הבריטי עמדו בפני נסיגה לעבר הירדן ולעיראק, יצאה פקודה ממטה ההגנה להורדת פלוגות הפלמ"ח לדרום הארץ ולנגב.
ברדתם לדרום התברר כי אין בידיהם כלי נשק בכמות מספקת.
עד אז עמדו לרשותם רק כלי נשק לאימונים.
הפלמ"ח תבע ממטה ההגנה לצייד את אנשיו בכלי נשק, אך הדבר התעכב.
ישנה סברה כי הסיבה לכך נבעה מהתוכנית להחזרת החיילים הארץ-ישראליים בצבא הבריטי ממצרים עם כלי נשקם והעמדת חלק ממנו לרשות הפלמ"ח.
על רקע זה נכתבו בשירו של חיים חפר "רבותי ההיסטוריה חוזרת" המילים:
את התגובה היהודית לנוכח הסכנה המתקרבת ניתן לחלק לעמדה הפאסיבית, המתגוננת ולעמדה האקטיבית.
לאורך כל הדיונים ניתן לראות את המגמה ה'אופטימית' הפועלת מתוך אמונה כי יש סיכוי סביר לעמידה מול האיום, ולעומתה העמדה ה'ההרואית' הגורסת כי אמנם אין סיכוי להצלחה אך יש ערך לנפילה בכבוד וצורך לעמוד עד הרגע האחרון לשם האידיאה היהודית הציונית.
בדיוני הוועדות השונות נשמעו קולות שסברו כי על היישוב לנהוג כמו עמים כבושים אחרים באירופה, כלומר להשתדל להגיע להסכמים ולהסתדר עם הכובש הנאצי בכך שיועילו לו בתחומים שונים כגון עבודה וייצור חקלאי ותעשייתי למענו עד בא הניצחון.
מחשבות אלו נשענו על סברה כי "הנאצים שיבואו לארץ לא יהיו כל כך אכזרים...
יכול להיות שהתייחסו כך ליהודי פולין וגרמניה...
אבל פה ימצאו יהודים בכפר, בתעשייה ויהיה להם כבוד ליהודים האלה" דעות אלו התריעו אף בפני הסכנה שבהליכה בדרך הקיצונית, שעלולה להגביר את שנאת הגרמנים וכי "אולי בפיוס והשתדלות נשיג יותר.
דעות אלו ברובן לא נתקבלו במוסדות ואף זכו לגינוי על כך שהן מגבירות את התבוסתנות בציבור.
כמו כן הועלתה ההצעה לבקש מהצלב האדום לתת חסות ליהודי הארץ ולאוכלוסייה בלתי לוחמת.
כל אלו הצטרפו לניסיונות לקדם את פני הרעה ולהציל את היישוב באמצעות דרכים דיפלומטיות ולא לחימה.
מתוך עדויות מהתקופה ניתן לראות שני יעדים עיקריים בניסיון למצוא מקומות מסתור, בעיקר לילדים.
היעד הראשון הוא חיפוש חדרים במנזרים ובהוספיסים גרמניים בכל הארץ ובמיוחד בירושלים.
היעד השני הוא חיפוש והתקשרות עם ידידים ערביים בבקשה שישמרו ויסתירו אצלם ילדים.
במקרים מסוימים היו ערבים שמיוזמתם הציעו עזרה זו ליהודים.
מספר עדויות מהתקופה אף מגלות על ניסיונות להשגת רעל, כפי שניתן לראות בעדות הבאה: "החלטתי שאיש מאיתנו לא יפול חי בידי הגרמנים או הערבים.
לכן רכשנו שש צנצנות ציאנקלי תכולה של אחת מהן לבד הייתה מספקת למנוע את נפילת שלשתינו...
הרעל שמור עמנו עד היום..."
סביב סוגיית הפינוי פרץ ויכוח עז בקרב מקבלי ההחלטות, בין חשיבות ההצלה, ולו חלקית של היישוב לבין חשיבות העמידה עד הסוף גם במחיר של מוות, וגנות נגד רעיון עזיבת הארץ.
באופן פרטי יהודים בעלי אמצעים החלו מוכרים את בתיהם לערבים לקראת פינוי, ונערכו ניסיונות לקבל דרכונים זרים בכל מחיר.
יהודים בעלי נתינות כפולה ניצלו את הדרכון הנוסף ועזבו את הארץ.
באופן מוסדי, עם תחילת המלחמה היו חברים שסברו כי מוטב למלט מן הארץ מבעוד מועד את הנהגת היישוב, או לפחות חלקים ממנה על מנת שימשיכו לפעול מחו"ל.
לעומת גישה זו, היו חברים שסברו כי יש למלט דווקא את הצעירים שיוכלו בכוחם ובמרצם לכונן מחדש את היישוב.
גם ללא כיבוש הארץ כולה, נשקפה לישובי הצפון סכנה.
לפיכך נערכו בסוף מאי 1941 דיונים בשאלת פינוי היישובים מנשים ומילדים.
ואכן עובדה תוכנית לפינוי 14 משקים (800 נפש) ושלוש מושבות (200 נפש) מן הגליל העליון המזרחי והמערבי.
מולם קמו קולות חזקים שראו בכך צעד תבוסתני וטענו כי פינוי ילדים הוא מעשה אנטי חינוכי, ערכי ומוראלי, וכדבריו של טבנקין "אולי זה רעיון נבון, אבל אני שולל...
איני רוצה לחנך את ילדי לכך שהוא צריך לצאת לאמריקה כדי שיוכל אחר כך לשוב לארץ...
כי המקום שיש בו ילדים יעמוד ביתר כוח.." דעות אלו סברו כי על נקודות ההתיישבות לפעול כתל חי.
ואכן בעדותו של משה שרתוק מופיע ניגוד זה: "ניתנה פקודת פינוי גמור לכפר גלעדי, וכפר גלעדי סירב למלא את הפקודה...כתוצאה מדין ודברים זה באה פשרה, שיוציאו את הילדים והנשים הדרושות לילדים וכן את הזקנים...ושלחו לתל יוסף..." .
כמו כן בדיוני המוסדות עלתה הצעה לבקש מבעלות הברית להעביר את ילדי ישראל לקנדה או לשוודיה, ולבקש אוניות לפנות את הנשים והילדים.
העמדה האקטיבית ראתה בכל הניסיונות הפאסיביים רפיון ובגידה הגורמים להחלשת העם.
אך גם בתוכה היו חילוקי דעות.
בהנהגת היישוב וארגון ההגנה התרוצצו רעיונות שונים בשאלה איך לנהוג אם הארץ תיפול בידי הגרמנים.
מחד הייתה העמדה שבוטאה על ידי דוד בן-גוריון שאמר ב-1942:
עמדה זו ביטאה את הרעיון כי במקרה של נסיגה בריטית יש לפנות את עיקר הכוחות הלוחמים של ההגנה ואת הנהגת היישוב, עם הצבא הבריטי הנסוג, עד להודו ולשוב לארץ עם הכוחות שיכבשו אותה מחדש בהתהפך גלגל המלחמה.
מנגד הייתה העמדה הנחרצת שבוטאה, עוד קודם לכן בשנת 1941, על ידי יצחק טבנקין שאמר:
העמדה השנייה הובילה לרקימת תוכנית לריכוז כל האוכלוסייה היהודית במובלעת באזור חיפה והגליל, כשיסוגו הבריטים מן הארץ, ולהילחם עד האיש האחרון.
התוכנית, שקווי היסוד שלה היו דומים לתוכנית הארץ ישראלית שקדמה לה, נקראה במטה ההגנה בשם "תוכנית חיפה" וניתן לה הכינוי "מצדה על הכרמל" (או "תוכנית הצפון"' גם "חיפה-מצדה-מוסה דאג").
התוכנית תוכננה על ידי יוחנן רטנר ויצחק שדה (שהיו עם הקמת המדינה לאלופים בצה"ל).
לפי התוכנית אמורים היו חיפה ושרשרת הרי הגליל שמסביב לעמק יזרעאל, להפוך למרחב מוגן בעל סיכוי להתנגדות ועמידה בפני הפולש, שהתבסס על כוחות שריון שיתקשה בתנועה באזור ההררי, דוגמת עמידת מובלעת טוברוק בצפון אפריקה.
על פי התוכנית תרוכז האוכלוסייה היהודית בארץ במובלעת, ויחידות גרילה תצאנה אל מחוץ למובלעת לעיכוב התקדמותו של האויב או להטרדתו.
התוכנית הביאה בחשבון את הצטרפותם של מתנדבי היישוב ששירתו בצבא הבריטי אל הכוחות המגנים.
הוקמו גם גופי הגנה אזרחית למחצה כדוגמת משמר העם בחיפה ומשמר המולדת בתל אביב, במטרה להכשיר אזרחים בלוחמה זעירה ולוחמת קרב פנים אל פנים.
היה ברור למתכננים כי בסופו של דבר אף אם יצליחו לעכב את התקדמות הפולש, סופם של המגנים ושל האוכלוסייה האזרחית שבמובלעת נחרץ.
עצם השם, "מצדה על הכרמל", ביטא את האמונה בחוסר סיכויי עמידתו של היישוב.
האצ"ל רקם תוכנית אחרת, סמלית במהותה, במקרה של פלישת הגרמנים לארץ ישראל: כוונת הארגון הייתה לכבוש את העיר העתיקה בירושלים, להתבצר בתוך החומות, ולנהל משם את הקרב האחרון תוך כדי הכרזה על ריבונות יהודית סמלית מעל הר הבית.
ב-17 באפריל 1942 פנה ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית משה שרתוק (לימים שרת) אל הגנרל קלוד אוקינלק, מפקד הארמייה השמינית של הצבא הבריטי, במילים הבאות:
את הכינוי "מאתיים ימי חרדה" לתקופה זו בתולדות היישוב טבע העיתונאי איש התקופה חביב כנען בספרו על תקופה זו, שנשא שם זה.
על הלך הרוח בהנהגת היישוב באותם ימים כתב בספרו:
תוכניות אלו לא הועמדו מעולם במבחן הביצוע.
ב-1 ביולי 1942 הצליחו הבריטים לבלום את התקדמותו של רומל 180 קילומטר בעומק מצרים, ליד העיירה אל עלמיין, הקימו שם קו הגנה חדש ומינו מפקד חדש, הגנרל ברנרד מונטגומרי, שפקד לבטל את כל תוכניות הנסיגה ולהיערך למתקפה.
שני הצדדים נערכו לקרב המכריע על גורל המזרח התיכון.
הסכנה חלפה כליל ב-3 בנובמבר 1942 כאשר כוחותיו של מונטגומרי פתחו במתקפה והביסו והדפו את כוחותיו של רומל בקרב אל עלמיין, ניצחון שהיה אחת מנקודות התפנית במלחמת העולם השנייה.
כיום קיימים שרידי ביצורים במקומות שונים בכרמל, אך ספק אם הם קשורים לתוכנית הצפון.
חוקרים אחדים סבורים כי שרידים אלו הם עדות לתוכנית "המבצר האחרון" של הבריטים.
בחודש מרץ 2006 פורסם מאמר מתוך ספר של שני היסטוריונים גרמניים, קלאוס מיכאל מלמן, מנהל המרכז לחקר הנאצים בגרמניה, ומרטין קופרס, לפיו בקיץ 1942, עם התקדמות קורפוס אפריקה לכיוון מצרים וארץ ישראל, השלימו הנאצים הכנות לביצוע תוכנית להשמדת יהודי ארץ ישראל.
על פי המחקר הוקמה עוצבת מבצע מיוחדת לצורך כך במסגרת האס אס בשם "איינזצגרופה אגיפטן" (איינזצגרופן מצרים) שכללה 24 חיילי אס אס בפיקודו של ולטר ראוף, קצין האס אס שהיה אחראי בסוף 1941 ובראשית 1942 על ייצורן של משאיות להמתה באמצעות גז הפליטה שלהן, שהוזרם לתא מטען אטום ובו הקורבנות.
השמדת חמש מאות אלף היהודים בארץ ישראל אמורה הייתה להתבצע באותם האמצעים והשיטות שבהם בוצע רצח יהודי אירופה, דהיינו הפעלת מתנדבים מתוך האוכלוסייה המקומית, הלא יהודית, כמסייעים לביצוע הרצח השיטתי, בהדרכתו ובפיקודו של צוות גרמני מצומצם.
זאת לפי טענת החוקרים, אף על פי שהמילה "פלשתינה" לא מוזכרת במסמכים שהם מזכירים.
לדבריהם מקום הפעולה היה ברור מההקשר ולא היה צורך לפרטו.
אנשי עוצבת המבצע הוצבו באתונה והמתינו לפקודה לנוע לארץ ישראל, אך הוורמאכט התנגד לבוא הצוות לאזור ו"איינזצגרופה אגיפטן" נאלץ להישאר ביוון.
לדברי החוקרים העובדה כי התוכנית התגלתה 64 שנים לאחר שנרקמה, נובעת מכך שהם איתרו מסמכים שחוקרים אחרים פסחו עליהם.
ב-2010, עם שיפוץ בית הכנסת החורבה התגלה במקום סליק עם נשק מתחת לארון הקודש.
שמעון ברמץ שהיה ממפקדי האצ"ל בעיר העתיקה סיפר שהאצ"ל בנה את הסליק כחלק מהערכות לנהל את המאבק נגד הנאצים, בעיר העתיקה.
ההגיון בבחירת העיר העתיקה כמקום המאבק, היה הסיכוי שהנאצים לא יפגיזו את האזור בארטילריה כבדה, בגלל קדושתו הדתית.
בשנת 2012 נתפרסם בעיתון "הארץ" סיפורו של ד"ר רודולף גוטשלק, מוותיקי עורכי הדין בחיפה, על הקמת מערך הביצורים על הכרמל בשנת 1942. הכתבה ב"הארץ" התבססה על דבריו של בנו של רודולף גוטשלק.
בכתבה סופר כי לשכת עורכי הדין בחיפה קראה לחבריה להשתתף בהקמת מערך ההגנה על ההר.
אחד מעורכי הדין שהתנדבו למשימה היה הד"ר גוטשלק.
מצויד בטורייה הוא עבד לצד חברי ההגנה וחיילים בריטים בהקמת הביצורים.
לדברי הבן חזר ד"ר גוטשלק יום אחד מעבודת הביצורים לביתו והכריז: "עם טורייה אי אפשר לנצח את הגרמנים".
ימים מעטים לאחר מכן הוא קנה כרטיסי נסיעה לדרום אפריקה כדי למלט את משפחתו מארץ ישראל.
אשתו סירבה לעזוב את הארץ והמשפחה נשארה בישראל.
הבן מיכאל גוטשלק, גמלאי של משרד הביטחון, טייל בשנת 2009 על הר הכרמל.
באחד משבילי ההר מעד לבור ונוכח כי היה זה שריד של הביצורים שנחפרו בשנת 1942. מאז שב למקום ובמשך שלוש שנים בעזרת תלמידי בתי הספר רעות לאמנויות ואליאנס מחיפה, פינה עפר וסלעים מתוך הבונקרים ותעלות הקשר.
בעקבות חשיפת הביצורים על ידי מיכאל גוטשלק אישרה הנהלת פארק הכרמל בשנת 2012 תוכנית לסלילת שביל להולכי רגל שיחבר בין מערכות הביצורים ויאפשר למטיילים ללמוד את הסיפור ההיסטורי של המקום.
מבוא ביתר הוא מושב שיתופי בהרי ירושלים, כ-10 ק"מ דרומית-מערבית לירושלים.
המושב נמצא על כביש 375, העובר בין צומת האלה לבין ביתר עילית, כקילומטר ממערב לקו הירוק.
גובה המושב הוא כ-750 מטר מעל פני הים והוא שייך למועצה אזורית מטה יהודה.
המושב הוקם ב-24 באפריל 1950 בידי יהודים ילידי הארץ ועולים מארגנטינה, אנשי תנועת בית"ר, במסגרת התנועה המיישבת משקי חרות בית"ר.
בתחילה הוא נכלל במועצה אזורית האלה, שהתמזגה בשנת 1964 לתוך מועצת מטה יהודה.
עד למלחמת ששת הימים היה זה יישוב ספר הקרוב לגבול עם ירדן.
במקום היו תקריות גבול עם מסתננים ובהן שישה מחברי המושב נהרגו.
במושב קיימת מצבת זיכרון לנופלים בפעולת התגמול מבצע לולב, נגד מצודת המשטרה הירדנית (בניין מסוג מצודות טגארט שנהרס כליל).
בניין המשטרה היה ליד הכפר הערבי הסמוך חוסאן.
מבוא ביתר היה מושב שיתופי עד המשבר הכלכלי שפקד את המגזר החקלאי בשנות ה-80. מאז, מבוא ביתר ארגן מחדש את עצמו באמצעות הרחבה פיזית ושינויי קהילה.
סביב המושב נובעים מספר מעיינות: עין יואל, עין מסלע ועין קובי.
המושב מורכב מאוכלוסייה חילונית, מסורתית ודתית.
יו"ר הוועד המקומי הוא עו"ד ערן אפלקר.
מבוא דותן היא התנחלות ויישוב קהילתי מעורב בצפון-מערב השומרון, השייך למועצה אזורית שומרון.
היישוב נקרא על שם עמק דותן עליו הוא צופה, העמק הגדול ביותר בהרי השומרון, ושוכן במרכז הדרך בין הערים באקה אל גרביה וג'נין.
מבוא דותן הוקם באוקטובר 1977 באתר משטרת סאנור על ידי גרעין "דותן" (שעל שמו נקרא היישוב).
אולם השטח סביב משטרת סנור היה קטן מכדי להכיל יישוב קבע ונעשו מאמצים לאתר שטח חלופי עבור הגרעין.
באוגוסט 1979 אותר שטח של כ-100 דונם ליד עראבה וועדת השרים להתיישבות אישרה את הקמת היישוב בסוף אוגוסט 1979. ההחלטה אושררה בממשלה באמצע ספטמבר, לאור טענות שלוועדת השרים להתיישבות לא הייתה סמכות לאשר יישובים הרחק מיישובים קיימים.
על ההחלטה להקים את היישוב ערער יגאל ידין, בגלל התנגדותו להקים יישובים באזורים של אוכלוסייה ערבית צפופה, אך ערעורו נדחה.
היישוב עבר למיקום הקבוע ביוני 1981 עם סיוע מאמנה.