tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תשס"ג: מאמר ביקורת על: ניבון אריאל לפרופ' מ' פרוכטמן, א' בן-נתן ונ' שני.
תשס"ב: מאמר ביקורת על: לשונות העיתון לפרופ' יצחק שלזינגר.
תש"ן-תשנ"ה: חלקת לשון – כתב עת לבלשנות עיונית ושימושית (עורך-מייסד), גיליונות 20-1, מכללות בית ברל ולוינסקי.
תשנ"ז-תשנ"ח: מה, מי ואיך ברשת – הכשרת מורים בסביבה מתוקשבת (עורך-מייסד).
צביה מרגליות (נולדה ב-1 במאי 1983) היא משוררת, מחזאית, שחקנית, ואמנית ספוקן וורד/המלה המדוברת.
כלת פרס תרבות יהודית ע"ש אורי אורבך לשנת ה'תשפ"ג.
נולדה בשנת תשמ"ג בפתח תקווה לאיש העסקים עמיחי גרנביץ ולדבורה קרניאל, מורה לפיזיקה.
למדה באולפנית בני עקיבא תל אביב.
שירתה במסגרת שירות לאומי בנתיבות.
למדה במדרשה ליהדות "אורות עציון" בגבעת ושינגטון.
למדה באוניברסיטת בר-אילן תואר ראשון במדעי המדינה וספרות, וסיימה בהצטיינות יתרה.
במקביל למדה תסריטאות בבית ספר מעלה בירושלים.
עם סיום התואר, עברה לגור בירושלים והחלה לעבוד ביד בן צבי כמדריכת טיולים.
במקביל, למדה משחק במכינה של סטודיו למשחק ניסן נתיב.
לאחר מכן, פנתה ללימודי משחק בסמינר הקיבוצים, אך פרשה בתום השנה הראשונה בגלל הקושי לשלב את הלימודים עם אורח חייה הדתי.
לאחר פרישתה, עברה קורס מורי דרך, הוסמכה, והחלה להתמחות בתיאטרון שטח, ובסיורים במסגרת עבודתה כתבה מחזות היסטוריים לאתרי תיירות שונים.
סמוך לנישואיה, החלה מרגליות לעסוק בספוקן וורד וביצועם על במות שונות.
ב-2012, זכתה מרגליות באליפות הארץ בשירה מדוברת של "פואטרי סלאם ישראל".
עם עליית קרנו של הספוקן וורד בישראל, זכתה מרגליות להכרה ציבורית כאחת האמניות הבולטות בתחום, על הבמה ובסרטוני היוטיוב, והשתתפה עם מופעי יחיד בפסטיבלים שונים.
ב-2015, זכתה בפרס שרת התרבות למשוררים בתחילת דרכם.
ב-2016, החלה להשתתף בתוכניתו של גיא זוהר "היום שהיה" בערוץ 10, שם הגישה קטעי סאטירה על ענייני דיומא במסגרת הפינה "המועדון".
במקביל, היא מעלה מופע יחיד של שירה מדוברת "מילים נטו".
ב-2017, החלה ללמד כתיבה לבמה בבית אורי צבי ובמכללת אמונה.
בשנת 2023, זכתה בפרס תרבות יהודית ע"ש אורי אורבך בתחום התיאטרון.
נשואה לרועי מרגליות (מאייר, בוגר בית הספר בצלאל ובעל סטודיו בירושלים), להם חמישה ילדים והם מתגוררים בירושלים.
מלגת הצטיינות של אוניברסיטת בר-אילן - 2004
מלגת הצטיינות לסטודנטים של קרן וולף - 2005
אלופת הארץ בתחרויות ה"פואטרי סלאם" - 2012
פרס שרת התרבות למשוררים בתחילת דרכם - 2015
פרס תרבות יהודית ע"ש אורי אורבך בתחום התיאטרון - 2022
צביה גרוס (נולדה בגרמניה ב-5 בנובמבר 1938) היא עורכת דין ישראלית, שהייתה היועצת המשפטית של מערכת הביטחון הישראלית במשך 12 שנה.
זוכת אות "נשים במשפט" על תרומתה רבת ההשפעה על מערכת הביטחון.
קידמה והובילה חקיקת חוקים ביטחוניים רבים.
גרוס נולדה בברלין, שבגרמניה ועלתה עם משפחתה לארץ ישראל במאי 1939, באחת הספינות האחרונות שעזבו את גרמניה לפני מלחמת העולם השנייה.
אביה חיים-דב (ערמון) קסטנבאום הקים את חוג הרמב"ם בתל אביב, אמה שושנה הייתה עובדת סוציאלית.
למדה לתואר ראשון בספרות והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, ועבדה כמורה בתיכון לספרות והיסטוריה.
לאחר תקופה קצרה פנתה גרוס ללימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב, ולאחר התנסות קצרה כעורכת דין פרטית במשרד עם שותפה ללימודי המשפטים עמי גניגר ובמשרד גרוס היא הצטרפה בשנת 1982 למחלקה המשפטית של משרד הביטחון ועבדה שם כ-25 שנה.
בין השנים 1995 ל-2007 כיהנה כיועצת המשפטית למערכת הביטחון.
במסגרת תפקידיה במשרד הביטחון ייעצה גרוס לשרי הביטחון, מנכ"לי משרד הביטחון וכלל המערכת הביטחונית בסוגיות חוקתיות-מנהלתיות, מסחריות-כלכליות ובינלאומיות.
כחלק מעבודתה היא עמלה על שמירת האיזון בין זכויות אדם לבין הלחימה בטרור, עבדה רבות מול התעשיות הביטחוניות, והייתה חברה מובילה בצוותים הבין-משרדיים להפיכת תע"ש ורפאל מיחידות סמך של משרד הביטחון לחברות ממשלתיות.
גרוס הייתה מעורבת בפתירת המשבר הביטחוני החריף בין ישראל לארצות הברית בשנת 2005 סביב מכירת מטוסים ללא טייס לסין.
המחלוקת פרצה סביב מכירת מל"טים לסין ב-1999, לטענת ארצות הברית ללא ידיעתה.
מה שהחל כמשבר אמון אישי הידרדר למשבר בין שתי המדינות שהוביל לסנקציות רבות כלפי ישראל.
גרוס הייתה חברה מובילה במשלחת הישראלית למשא ומתן בין הפנטגון למשרד הביטחון.
גם אחרי תום כהונתה המשיכה להיות אשת הקשר עם ארצות הברית סביב משבר הנשק עם סין.
על פעילותה במשבר הנשק היא זכתה לתודה אישית ממזכיר המדינה האמריקאי רמספלד.
כחלק מפתרון המשבר בין ישראל לארצות הברית הובילה גרוס את חקיקת חוק הפיקוח על ייצוא ביטחוני.
לשם השלמת חוק זה כחוק מודרני העונה לדרישות משטרים/אמנות בינלאומיים, היא המשיכה בפעילותה מול הכנסת עד להשלמת חקיקה זו, גם לאחר פרישתה, זאת לבקשת מערכת הביטחון.
כמו כן, ניסחה יחד עם שמואל אבן את ההצעה לחוק צה"ל במסגרת מחקרה במכון למחקרי ביטחון לאומי, לקחה חלק בדיונים סביב התיקונים לחוק יסוד: הצבא, בחקיקת חוק התאגידים הביטחוניים המיועד להגנה על אינטרסים ביטחוניים בתעשיות הביטחוניות ועוד חוקים משמעותיים ורפורמטיביים רבים.
בשנת 2007 קיבלה מטעם לשכת עורכי הדין את "אות נשים במשפט" על תרומתה רבת ההשפעה על מערכת הביטחון בישראל.
גרוס תרמה להיבטים ביטחוניים שונים בנוסף לתפקידה כיועצת המשפטית למערכת הביטחון:
חברה בוועדת טישלר לבחינת מודל צבא הקבע
חברה בוועדת ליבנה, שעסקה במבנה הארגוני של מערכת הגנת העורף, 2011-2012
חברת ועדת מרידור לגיבוש תפיסת הביטחון של ישראל, 2005-2006
חברה בוועדת ברוורמן לרפורמה במערך המילואים, 2005
חברה בוועדת בן-בסט לרפורמה בשירות החובה, 2006
חברה בוועדה לאסדרת מקצועות הגנת הסייבר מטעם משרד ראש הממשלה, 2013
חברת הוועדה לבחינת הפיקוח על גל"צ, 2011
חברת בית הדין לאתיקה לערעורים של מועצת העיתונות
חברת דירקטוריון רפאל מטעם המדינה בין השנים 2008–2014
חברת דירקטוריון סנו מאז 2007
חברת הוועד המנהל של ארגון שבי"ל - שקיפות בינלאומית 2008–2010.
גרוס מתגוררת בתל אביב, היא נשואה לעורך הדין פרופ' יוסף גרוס ואם לשלושה: ד"ר רז גרוס פסיכיאטר בשיבא, אייל גרוס, פרופ' באוניברסיטת תל אביב ובלונדון (משפטים); ורדית גרוס, מנהלת מרכז האמנות ארטפורט.
צבי תדמור (1923 – 30 באוקטובר 2012) היה צייר ומורה לציור, ממייסדי "קבוצת העשרה".
צבי תדמור נולד בעיר קז'ימייז' שבפולין למשפחה דתית ציונית.
אביו, ששימש יושב-ראש "המזרחי" בעיר, שלח אותו ללמוד במקביל גם ב"חדר" וגם בבית-ספר חילוני.
תדמור עלה ארצה בשנת 1936 עם משפחתו והתיישב בתל אביב, שם למד בבית הספר המקצועי לנערים ע"ש מכס פיין.
בין השנים 1941 ל-1945 שירת תדמור כנוטר במסגרת "משטרת היישובים העבריים" בגליל העליון.
עד קום המדינה היה חבר בארגון "ההגנה".
במלחמת העצמאות שירת בחטיבת "אלכסנדרוני" ולחם בחזית השרון המרכזי.
תדמור למד ציור בתל אביב בין השנים 1945–1946 באולפן לאמנות "הסטודיה" בהדרכת אהרון אבני, ובין 1946–1948 בהדרכת יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי.
צבי תדמור הרבה לצייר נופים עירוניים, טבע וחיות, אותם פירק ליחידות מבניות תחומות בקווים ברורים המתוחים בזוויות חדות.
אף על פי שעבודתו נטתה לכיוון הגרפי, הוא מעולם לא התנתק מן העולם הריאליסטי.
במהלך שנות ה-60 הייתה פלטת הצבעים של תדמור מוגבלת בדרך כלל למגוון צר של צבעים, תוך שמירה על ריבוי גוונים בתוך כל צבע.
בהמשך השתחררה פלטת הצבעים שלו, והצבעים הפכו לבוהקים יותר ומגוונים.
משנת 1948 עסק תדמור בהוראת ציור במסגרת משרד החינוך.
בין היתר, לימד בבית הספר התיכון העירוני ז' בתל אביב, במדרשה למורים למלאכה, במדרשה למורים לציור, ובשנים 1967–1982 במרכז המגמה לאמנות חזותית בבית הספר התיכון על שם תלמה ילין.
משנת 1972 לימד ציור במכון אבני.
משנת 1950 השתתף בתערוכות הכלליות ותערוכות קבוצתיות בישראל ובמדינות נוספות.
תדמור היה חבר ב"קבוצת העשרה" שפעלה בשנים 1950–1960 והשתתף בכל התערוכות.
כמו כן השתתף בתערוכות "סדנת הדפס" שליד אגודת הציירים, ועוד.
בשנת 1952 השתקע עם משפחתו בחולון, וב-1956 פתח ביחד עם הצייר אהרון גלעדי את הסטודיו לציור בחולון, שהפך לחלק מהמרכז לאומנויות.
עד מותו התגורר תדמור בחולון.
עבודותיו נכללו באוספי מוזיאון תל אביב, מוזיאון חיפה, במשכן לאמנות עין חרוד וכן באוספים ציבוריים ופרטיים בארץ, בארצות אירופה ובארצות הברית.
צבי תדמור נפטר ב-30 באוקטובר 2012 ונקבר בבית העלמין חולון.
עיריית חולון קראה רחוב על שמו בעיר.
פרס בתחרות "סברא" לציור, ירושלים, 1951
פרס רכישה של משרד החינוך והתרבות, 1957
פרס רכישה של משרד החינוך והתרבות, 1968
פרס ע"ש הצייר צבי ארמן, על יצירתו ותרומתו לאגודת הציירים והפסלים, 1998
צביה ליטבסקי (נולדה ב-25 באוגוסט 1949) היא משוררת, מסאית, מרצה ומבקרת ספרות ישראלית, זוכת פרס אקו"ם ליצירה המוגשת בעילום שם בתחום השירה לשנת 2014.
אמה, מרים חרש, ילידת רובנו, ברחה לברית המועצות עם פלישת הגרמנים.
אביה אריה ליטבסקי נולד בלודז', שירת כחייל בצבא פולין, נפל בשבי הגרמני אך הצליח לברוח לברית המועצות, שם עבד בסיביר בהמשך המלחמה בתעשיית הנשק הסובייטית.
עם תום מלחמת העולם השנייה עלו הוריה לישראל והתגוררו ביפו, שם פתח אביה מסגריה.
בהיותה בת שש עברה משפחתה לרמת גן, שם החלה את לימודיה היסודיים.
כבר בהיותה ילדה החלה לכתוב שירים, בעיקר בזיקה לעולם הטבע.
בהיותה בכיתה ז' נתקלה בשיר "בשדה" של ביאליק, שהשפיע עליה עמוקות ושינה את אופי כתיבתה.
ליטבסקי למדה בתיכון אהל שם, והייתה חברה ב.
שירתה בנח"ל במסגרת גרעין של התנועה.
לאחר שחרורה החלה ללמוד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטה העברית.
בעת היותה סטודנטית החליטה להפסיק לכתוב שירים, והחלה לשיר כזמרת קלאסית.
היא למדה זמרה ב, וב-1983 קיבלה תואר אמן בזמרה.
השתתפה בהקלטות לרדיו, שרה במסגרת מקהלות וכסולנית.
מ-1973 לימדה לסירוגין ספרות ב, במכללת דוד ילין ובאקדמיה למוזיקה.
בשנת 1993 עזבה את עולם הזמרה, וחזרה לכתוב שירה.
היא שלחה מספר שירים מפרי עטה למערכת הליקון, שזכו להערכה רבה והיא הוזמנה להצטרף למערכת כתב העת.
ליטבסקי הייתה חברת המערכת במשך חמש שנים.
ליטבסקי כתבה, פרסמה שירים, מאמרים ומסות בכתבי העת עיתון 77, הליקון, כרמל, שבו, קשת חדשה, ארץ אחרת, אורות, אפיריון ועלי-שיח.
בשנת 1998 הוציאה, בעידודו ובעזרתו בעריכה של עמיתה לסגל המורים בתיכון ליד"ה, אריאל הירשפלד, ספר שירים ראשון, בחושך המיטיב.
ליטבסקי מתגוררת בתל אביב, נשואה לעמיר פדורוביץ - מוזיקאי ופסנתרן, ואם לשתי בנות.
בחושך המיטיב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998
אל תצביע עלי, הוצאת הליקון, 2003
הירוק בדרכו אל הירוק, הוצאת כרמל, 2006
לקיר אחד קראתי בית, הוצאת כרמל, 2007
ליטורגיה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010
אמות כנולדת, הוצאת עיתון 77, 2013
הכול מלא אלים: העצמי והעולם במיתוס, הוצאת רסלינג, 2013 (מסות)
ערוגות האינסוף, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016
מגופו של עולם - על היפוך והוודעות ביצירות ספרותיות, הוצאת כרמל, 2019 (מסות)
עין הדומיה, הוצאת כרמל, 2021
אסתר יעקב עמנואל, כלו מחר: יומן שירים, הוצאת הליקון 2003
זאב רבינא, אולטימטום, הוצאת גוונים 2010
טלי לטוביצקי, נסי מלים כלליות יותר, הוצאת קשב לשירה 2010
מעין לוי בן סטון, ענבים בטעם נצח, הוצאת עיתון 77 2014
אשר גל, ונהר אינו יוצא מעדן, הוצאת פרדס 2015
מעיין לוי בן סטון, סודוקו ואפרסק, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2018 (בשיתוף אמיר אור)
הרמן מלוויל, בניטו סרנו ושני סיפורים, תרגום: לאה פרייליך-יליניק, כתב ווב הוצאה לאור 2019 (בשיתוף רחל רוגל)
מרים פלג, לילית של אור, הוצאת אוריון 2021
ספרה בחושך המיטיב זכה בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית לספרי ביכורים.
על טיוטת ספרה ערוגות האינסוף (הטיוטה נקראה "צופית חותרת נגד הרוח") זכתה בפרס אקו"ם ע"ש נתן יונתן לכתב יד בעילום שם לשנת 2014.
בנוסף זכתה במענקים של קרן עמוס, קרן תל אביב ומפעל הפיס על חלק מספריה.
צְבִיָאטְקוֹ פֶּטְרוֹב בֹּובֹּושֶבְסְקִי (בבולגרית: Цвятко Петров Бобошевски, מוכר גם כ-צְבֶטְקוֹ בובושבסקי; 20 ביולי 1884, וראצה, נסיכות בולגריה – 23 בדצמבר 1952, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה משפטן ופוליטיקאי בולגרי איש חוג זוונו, אשר כיהן גם כחבר פרלמנט ובמספר תפקידי שר בממשלות בולגריה.
בין השנים 1944–1946 נמנה עם עוצרי המלוכה בבולגריה.
בובושבסקי נמנה עם קבוצת פוליטיקאים ואנשי ציבור, אשר נודעו כ-"קבוצת ה-63", שנאבקו נגד כוונתו של בוריס השלישי, מלך בולגריה וממשלתו, לגרש את יהודי בולגריה למחנה ההשמדה טרבלינקה.
צבטקו בובושבסקי נולד בווראצה למשפחת סוחרים אמידה.
הוא סיים בית ספר תיכון בסופיה, ובהמשך יצא ללימודי משפטים בסורבון, אותם סיים ב-1906. בובושבסקי שב לעיר הולדתו ועסק בעריכת דין.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 הצטרף למפלגת העם, ובהמשך ב-1923 נטל חלק בהפיכה שהובילה להדחת ממשלו של אלכסנדר סטמבוליסקי.
הוא מונה לשר המסחר, התעשייה והעבודה בממשלתו של אלכסנדר צאנקוב ובנובמבר 1924 מונה לשר המשפטים של בולגריה וכיהן בתפקידו עד סיום כהונתו של צאנקוב בינואר 1926. ב-1925 שכל את אחיו ספאס בפיגוע בכנסיית סווטה נדליה.
עם מינויו של אנדריי ליאפצ'ב לתפקדי ראש הממשלה, מונה שוב בובושבסקי לתפקיד שר המסחר, התעשייה והעבודה וכיהן בתפקידו עד מאי 1930. בובושבסקי נמנה עם חוג זוונו והיה מקורב לראשיו דמיאן ולצ'ב וקימון גאורגייב.
במאי 1934 נמנה עם תומכי הפיכת הליגה הצבאית.
לאחר ההפיכה ועד 1936, מונה לנהל בנק בבעלות המדינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בובושבסקי לא תמך בהצטרפות בולגריה להסכם התלת-צדדי.
בובושבסקי הצטרף לחזית המולדת של בולגריה.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה בבולגריה הפיכה צבאית שהובלה על ידי חזית המולדת ונשענה על הגעת הצבא האדום לסופיה בו ביום.
הממשלה המלוכנית הודחה ובמקומה הוקמה ממשלה בראשות קימון גאורגייב.
ב-15 בספטמבר מונה צבטקו בובושבסקי לאחד מעוצרי המלוכה החדשים, והוא כיהן בתפקידו עד 18 בספטמבר 1946 עת בוטלה רשמית המלוכה בבולגריה ויורש העצר סימאון השני ומשפחתו, עזבו את בולגריה מחשש לחייהם.
צבטקו בובושבסקי הלך לעולמו בסופיה ב-1952 והוא בן 68, ונקבר בבית הקברות המרכזי בסופיה.
ממשלתו של וולקו צ'רבנקוב ספדה לבובושבסקי וציינה שהיה אחד המדינאים המובילים בבולגריה.
בובושבסקי היה נשוי ואב לשתי בנות.
צבי שמשי (דצמבר 1862 – 5 בנובמבר 1953) היה פעיל ציוני ועיתונאי חובב, אביו של נשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי.
נולד בשנת 1862 (ט"ו בכסלו תרכ"ג) בעיירה סמורגון שבפלך וילנה.
לאסתר ולראובן ישראל, אביו היה ממשפחה מיוחסת של רבנים ועסקנים, בהם הרב משה אשכנזי הלפרין, הרב אליהו חיים מייזל מלודז', הרב אליקום שלמה שפירא מגרודנה, רבי יחיאל היילפרין ועוד.
בילדותו למד ב'חדר', שם רכש ידע בתנ"ך, תלמוד ופוסקים, ובהמשך השלים השכלה כללית ושלט בשפה הרוסית.
בגיל 18 עבר למינסק ובהמשך לפולטבה כדי להעמיק את לימודיו.
בשנת 1884 (תרמ"ד) נישא לעטרה (קריינה), בתו של ר' ישראל ליב קופילביץ ונכדת הרב מאיר הלוי-אפשטיין מווילנה.
לפרנסתו עבד כסוכן לטחנות קמח בפולטבה.
הצטרף לתנועת "חיבת ציון" עם ראשית דרכה, היה חבר באגודת "בני ציון" בפולטבה ושימש כמזכירה החל משנת 1886. עסק בפעילות חובבי ציון ותרם ליצירת קשרים בין אגודות התנועה בליטא ובאוקראינה.
בשנים 1889–1896 (תרמ"ט–תרנ"ו) השתתף בכינוסים ובוועידות של חובבי ציון כציר פולטבה וחרקוב.
עם הקמת ההסתדרות הציונית המדינית בהנהגת בנימין זאב הרצל, הצטרף לשורותיה והיה מזכיר הוועד הציוני בפולטבה.
בנוסף, היה חבר באגודת "בני משה".
בשנת 1891 (תרנ"א) נסע לארץ ישראל בשליחות ארגון עולים כדי לרכוש קרקעות ביקנעם עבור 40 משפחות.
העסקה לא יצאה לפועל בשל גזרות השלטון העות'מאני.
בשנת 1905 (תרס"ה) ביקר בישראל שנית במסגרת מסעו מרוסיה למצרים בענייני מסחר.
בקיץ 1906 (תרס"ו) נעצר יחד עם בני משפחתו על ידי השלטונות הרוסיים בשל פעילותו הציונית וארגון ההגנה היהודית כנגד הפורעים.
הוא, אשתו השנייה דבורה (אחות אשתו הראשונה שנפטרה שנה קודם לכן), ובניו אהרן ושולמית, הואשמו במרד.
בשנת 1908 (תרס"ח) נידונו הוא ובנו אהרן לגלות בסיביר לכל חייהם.
אהרן הצליח להימלט ולהגיע לארץ ישראל בשנת 1910, ואילו הוא עצמו שוחרר רק לאחר נפילת המשטר הצארי במהפכה הרוסית.
עלייה לארץ ישראל ופעילות מאוחרת
לאחר שנות טלטלה ברוסיה, שבמהלכן נאלץ להתמודד עם מלחמות אזרחים ודיכוי התנועה הציונית, הצליח לבסוף לצאת את המדינה.
בשנת 1922 (ט"ז בחשוון תרפ"ג) עלה לארץ ישראל עם אשתו ובתו דינה, והשתקע בירושלים.
במשך שלוש שנים שימש כגזבר אגודת "המשכיר".
במהלך חייו פרסם מאמרים ורשימות בעיתונות העברית והציונית, דוגמת הלבנון, המליץ, על המשמר, דאר היום ועוד רבים, בייחוד זכרונות על אישים ומאורעות.
ספריו: ספר "זכרונות" (הוצאת ראובן מס ירושלים, תרצ"ח) וספר מגלת יוחסין למשפחות שמשי, בן-צבי, ראובני, קלוגאי, מייזלר (מזר), סלושץ, כרמון, קבק, קויפמן, ליברמן והקרובות אליהן (ירושלים, ת"ש).
נפטר ב-5 בנובמבר 1953, בהלווייתו השתתפו ראש הממשלה, חברי כנסת, הרבנים הראשיים ומספר אנשי ציבור.
נקבר בהר המנוחות בחלקה שלימים תהפך להיות חלקה משפחתית.
היה נשוי לעטרה עד לפטירתה בתרס"ה, שנה לאחר מכן נישא לאחותה דבורה (נפטרה ב-17 בדצמבר 1962).
מבניו: יצחק בן-צבי - נשיאה השני של מדינת ישראל, אהרן ראובני - סופר ומתרגם, שולמית קלוגאי - משוררת, ודינה אשת הארכאולוג בנימין מזר.
צביה וילנסקי (24 בדצמבר 1907 – 8 באפריל 1995) הייתה אשת חינוך וסופרת ישראלית.
כתבה את הספר ללימוד כתיבה בעברית "אלפוני" ובו השיר "דָנָה נָמָה, דָנָה קָמָה", וספרי ראשית קריאה נוספים.
נולדה בשם צביה-אתל (אתק'ה) שיבובסקי בשווינציאן, במחוז וילנה בירת ליטא, אז חלק מפולין.
שפת אמה והשפה שאהבה יותר מכול עד סוף חייה הייתה יידיש, אבל כבר כשהייתה ילדה החלה ללמוד את השפה העברית והתאהבה בה.
כשהתבגרה הוכשרה להוראה בסמינר של "תרבות", רשת בתי ספר עבריים-ציוניים בליטא ופולין, ומיד כשסיימה את הלימודים הפכה למורה.
במשך 12 שנים לימדה בבית הספר לדוגמה שליד הסמינר "תרבות", ושימשה במקצוע זה גם לאחר שעלתה לישראל ועד סוף ימיה.
בשנת 1930 נישאה לחיים וילנסקי, שהכירה בסמינר למורים.
הוא נסע ללמוד הנדסה בצרפת וחזר עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1941 הם נמלטו מווילנה, שהייתה כבר בסכנת כיבוש, אל תוככי רוסיה.
בעלה גויס לצבא הרוסי והיא נשארה לשרוד את הקשיים לבדה עד שנפצע ושוחרר.
במשך כל שנות המלחמה ובהיעדר בן זוג התפרנסה סווטלנה אברמובנה, כך נקראה צביה וילנסקי ברוסיה, מהוראה.
היא הייתה מורה מוערכת, למרות יהדותה הגלויה.
עם תום המלחמה החל מסעם של הזוג וילנסקי חזרה אל וילנה, ובדרך כמו לפני ואחרי המלחמה, עבדו כמורים בכל מקום שהיה בהם צורך.
בזמן ששהו בעיירה נובוגרודק למשך תקופה ולימדו שם, שמעה צביה על ילדה יהודייה ששרדה בדרך נס ונמצאת בבית היתומים כבר שנתיים.
בני הזוג אימצו את הילדה, ששמה בלידתה היה הדסה הרכבי, בבית היתומים גלינה ולאחר אימוצה גליה וילנסקי.
במשך כמעט שנתיים נדדו השלושה ברחבי אירופה.
בשנת 1947 עלו על ספינה לישראל.
כשהגיעה צביה וילנסקי עם משפחתה לארץ, שמעה שבכפר סבא יש צורך במורים ועברה להתגורר בעיר.
היא החלה ללמד בבית הספר היסודי "אוסישקין", ושם לימדה בכיתות הנמוכות קריאה וכתיבה עד יום פרישתה לגמלאות.
וילנסקי לימדה בשיטה שפיתחה, "שיטת העיצורים", ששורשיה בצורת לימוד הקריאה ב"חדר": לומדים את צורת האות, את הניקוד ואת החיבור ביניהם.
וילנסקי שיכללה את השיטה הזו, חיברה אותה להקשרים ישראליים, וכך בא לעולם קטע הקריאה "דָנָה נָמָה, דָנָה קָמָה".
מאז השיטה חיה וקיימת בספר "אלפוני", בקופסת "סִפרוני" שיצאה כמה שנים אחריו, ובספרים וספרונים נוספים לקוראים המתחילים.
וילנסקי התיישבה בלילות בביתה וכתבה את השיטה שלה כדי להפוך אותה לספר.
עם כתב היד הזה היא פנתה אל הוצאות ספרים רבות, ולבסוף קיבלה את כתב היד שרה ברש, בתה של ברכה פלאי, בעלת הוצאת מסדה.
כדי להעניק לספר את חותמת הכשרות המקצועית צורפו לרשימת הקרדיטים, לצידה של צביה וילנסקי, שהייתה עדיין מורה אלמונית, גם זלמן אריאל ונתן פרסקי - שניהם מחנכים וסופרים ידועים, מתוך כוונה לקדם את הספר במשרד החינוך.
הספר יצא לאור בשם "אלפוני", ובתוך זמן קצר הפך לספר לימוד הקריאה הרשמי של ילדי ישראל.
גם כשחלפו השנים והספר יצא מתוכנית הלימודים, וגם כששיטות אחרות באו והלכו, פנו אליו הורים ומורים רבים.
לאחר שהוצאת מסדה נסגרה, עברו הזכויות על "אלפוני" ו"ספרוני" ידיים רבות.
עם פרישתה לגמלאות הקדישה וילנסקי את כל זמנה ומרצה לספרי הלימוד והחינוך שלה.
כמו כן תרגמה ועיבדה סיפורים רוסיים, ובעיקר סיפורים לילדים בראשית קריאה, וגם התנדבה לספר לילדים סיפורים בספרייה העירונית של כפר סבא.
כל ספרי צביה וילנסקי יצאו לאור בהוצאת "מסדה".
"אלפוני", שני חלקים, (1965) (עם נתן פרסקי וזלמן אריאל), כולל חוברות עבודה בשנים מאוחרות יותר.
חוברות לקוראים המתחילים, ערוכות בשישה שלבי קריאה, בהן: "נחום תקום," "העכברון החכם ," "כיצד גדלה רותי," "עוגה ליום הולדת", "אהובה עוזרת לסבתא", "מעשה בדובון שלא רצה לישון", "החתלתולה ופקעת החוטים", "הדובון והקיפוד", "חתלתול בתוך ילקוט", "אודי חמודי", ועוד, (1976).
חוברות סיפורים: "גוזן העצלן", "הדב החמדן", "השפן והגזר", "ידיד נאמן", "יפרח המלוכלך", "כיצד גדל החתלתול", "ליאור והציפור", "תות לאמא", ועוד.
סדרת "תמונות מספרות" (בחלקה עם נתן פרסקי), בתבנית אלבומית מהודרת.
צביה אברבנאל (ידועה גם בשם הבמה צביה בר, נולדה ב-1940) היא מוזיקאית, זמרת ומוזיקולוגית ישראלית ממוצא תימני.
צביה עורקבי נולדה בעיר רדאע שבדרום מזרח תימן ב-1940. בשנת 1947 יצאה עם משפחתה למסע רגלי במטרה לעלות לארץ ישראל.
עם סיום מלחמת העצמאות, ב-1949, אחרי שהות של כ-9 חודשים במחנה העולים "חאשד" עלתה ארצה עם משפחתה במסגרת מבצע על כנפי נשרים.
אחרי תקופה קצרה במחנה עין שמר, הועברה המשפחה לבית קבוע בקריית בנימין.
הוריה עודדו אותה ללמוד קריאה וכתיבה מגיל צעיר, למרות שהשכלת נשים לא הייתה דבר מקובל בקרב מרבית הקהילה היהודית התימנית באותה תקופה.
במקביל ללימודיה רעתה בילדותה את עדר הצאן המשפחתי הקטן.
בשל הישגיה, הוצעה לה בסוף כיתה ח' מלגת לימודים לבית הספר הריאלי בחיפה, אך היא העדיפה להיבחן ללימודים במחלקת המוזיקה בכפר הנוער מאיר שפיה.
במבחני הקבלה ביצעה את השיר "הטנדר נוסע" של שושנה דמארי, והתקבלה.
עם סיום לימודיה התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל קשר בשריון, שם גם ניהלה ערבי צוות והווי.
עם שחרורה מצה"ל ב-1960, הצטרפה למחזור השני של קבוצת "תיאטרון מחול ענבל" של שרה לוי-תנאי, אותה הכירה בעת לימודיה בשפיה.
ב-1963 נסעה עם הלהקה לסיבוב הופעות בארצות הברית, במהלכו החליטה להישאר בארצות הברית ולהירשם ללימודי מוזיקולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
במהלך לימודיה החלה להופיע ולשלב בין מוזיקה תימנית מסורתית למוזיקה עכשווית, בין היתר בעידודו של סמי דייוויס ג'וניור.
בין השאר פעלה במסגרת ההרכב Tsvia & The Followers ולקחה חלק בהקלטת האלבום Moon Express.
במהלך לימודיה הכירה את בעלה, דוד אברבנאל, שלמד בסטודיו למשחק.
הם התחתנו ב-1968, חזרו לישראל, והשתקעו בחולון.
ב-1970 הוציאה את אלבומה הראשון "שירי לבב - Soul of the East".
באלבום השתתפו "הברנשים של פיאמנטה" והוא כלל שילובים בין מוזיקה תימנית מסורתית לג'אז.
האלבום נדחה על ידי תחנות הרדיו הממלכתיות, ומעולם לא שודר.
לאורך שנות ה-70 וה-80 המשיכה להופיע, בין השאר במועדון בר-ברים ובצוותא, שם העלתה את המופע "מתימן וחיג'אז בקצב הג'אז", בשיתוף מוזיקאים מסצנות הג'אז והמוזיקה התימנית.
כמו כן המשיכה להוציא אלבומים בהוצאה עצמית יחד עם בעלה, בהם "משירת הנשים בתימן", "לקראת כלה" ו"כיף בלילות כנען".
שם הבמה "צביה בר" ניתן לה על ידי שלמה צח ושייקה פייקוב.
ב-2012 הוצא מחדש אלבומה הראשון על ידי חברת התקליטים "פורטונה".
בשנת 1997, קיבלה את אות יקירת העיר חולון על תרומתה למוזיקה הישראלית.
הוציאה ספר אודות חייה בשם "צביית הבר".
במאמר של בן שלו בעיתון הארץ תוארה כחלוצה בשילוב בין מוזיקה תימנית מסורתית לבין סגנונות מודרניים, במיוחד ג'אז.
בשנת 2017 זכתה בפרס אריק איינשטיין בקטגוריית זמר עברי.
1971: מתימן וחיג'אז בקצב הג'אז
1992: צביה בר - משירת הנשים בתימן
2006: כיף בלילות כנען - שירי ארץ ישראל
צבּים (שם מדעי: Testudines) היא סדרה הכוללת, נכון למאי 2025, 366 מינים של זוחלים, המאופיינים בשריון גבי שהתפתח בעיקר מצלעותיהם.
צבים מודרניים מחולקים לשתי קבוצות עיקריות, ה-Pleurodira (צבי צוואר צד) ו-Cryptodira (צבי צוואר נסתרים), הנבדלים זה מזה באופן החבאת הראש בשריון.
מיני הצבים השונים פרושים ברוב היבשות, באיים מסוימים, ובמקרה של צבי ים, בחלק גדול מהאוקיינוס.
מינים רבים חיים מתחת למים או בסביבתם, אך הם אינם מטילים ביצים מתחת למים.
בדומה לרוב הזוחלים, הצבים הם בעלי "דם קר", כלומר טמפרטורת הגוף שלהם מושפעת ישירות מהסביבה.
הם אוכלי-כל וניזונים בעיקר מצמחים ובעלי חיים קטנים.
צבי היבשה נודדים מרחקים קצרים לפי עונה, וצבי הים נודדים מרחקים גדולים יותר כדי להטיל ביצים על החוף.
הצבים הופיעו לראשונה באמצע תור הטריאס (כ-230 מיליון שנה לפני זמננו) אך ייתכן ששורשיהם נעוצים עוד בתור הפרם.
המילה "צָב" קיימת במספר שפות שמיות אחרות, ובהן ארמית (צַבָּא) וערבית (ضَبّ, צַ'בּّ).
במקרא המילה מופיעה כמה פעמים.
בפרשת נשא מופיע הביטוי "עגלות צב", ובמדרש ובפירוש רש"י מופיע כי הכוונה היא לעגלה בעלת כיסוי המתנייד יחד איתה למקום שאליו היא נוסעת, כדוגמת הצב שביתו מתנייד איתו.
מופע אחר הוא בספר ויקרא:
ייתכן כי במקור הפסוק מתייחס לחיה הדומה לחרדון ולא לחיה הנקראת בימינו "צב".
לכן נעשה בעבר ניסיון לקרוא ליצור זה (המוכר בימינו כ"צב") בשם "שַׁלְחוּפָה" (מערבית: سُلَحْفَاة – סֻלַחְפַאה), אך המונח לא קנה אחיזה.
המילה נותרה מילה נרדפת, אך מוכרת פחות.
עם זאת המשורר חיים נחמן ביאליק השתמש בה בפרוזה "שלשלת הדמים":וַיִּקְרָא הַמֶּלֶךְ לָעַקְרָב וַיִּשְׁאָלֵהוּ:
"כִּי רָאִיתִי אֶת־הַשַּׁלְחָפָה מוֹרֶקֶת שִׁרְיוֹנָהּ."באנגלית ובשפות הלטיניות יש מספר שמות לצבים, בהתאם לסביבת חייהם:
"Turtle" – שם כולל לצבים.
"Terrapin" – לצבי מים מתוקים (שאינם מהווים קבוצה טקסונומית).
משפחת צבי ים גילדיים (Dermochelyidae) – בה סוג ומין יחיד צב גילדי (Dermochelys coriacea)
משפחת דרמטמיסיים (Dermatemydidae) – בה סוג ומין יחיד צב נהרות מרכז אמריקני (Dermatemys mawii)
משפחת צבים ראשתניים (Platysternidae) – בה סוג ומין יחיד צב ראשתני (Platysternon megacephalum)
השתלשלות אבולוציונית: מיתרניים > בעלי גולגולת > בעלי חוליות > בעלי סנפירים בשרניים > בעלי ארבע רגליים > בעלי שפיר עוברי > זאורופסידה > דיאפסידה > צבים
לצבים שריון נוקשה וכבד על גבם וגחונם.
שריון הגב ושריון הגחון מחוברים זה לזה, ומצויים בו פתחים לראש, לרגליים ולזנב.
לזכר שריון תחתון שקוע פנימה וזנבו ארוך יחסית לנקבה, ולנקבה שריון תחתון שטוח וזנב קצר.
ההבדל במבנה השריון התחתון מאפשר לצבים להזדווג ביציבות.
בעת סכנה, חלק מהצבים מסוגלים להכניס את ראשם ורגליהם לתוך השריון כדי להתגונן.
מבחינה אנטומית, השריון של הצבים הוא התפתחות של כלוב הצלעות, ובנוסף לעצמות אלו ולחוליות עמוד השדרה הוא כולל גם לוחות עצם המכוסים במגינים קרניים.
דבר זה מרמז ששריון הצבים התפתח מאיחוי של אוסטאודרמים לשלד הצירי (צלעות ועמוד השדרה).
מספר המגינים וצורתם משתנה בין הסוגים והמינים.
השריון גדל עם הצב במשך חייו.
לסתות הצב מכוסות בחומר קרני קשה כדוגמת מקור עוף, ללא שיניים.
מזונם של הצבים מגוון, ומיני צבים שונים ניזונים מצמחייה, מחסרי חוליות, מפגרים, וצבי מים מתוקים מסוימים אף ניזונים מטרף חי.
צבי ים ניזונים בעיקר מאצות אך גם ממדוזות ואפילו מדגים.
רביית כל מיני הצבים נעשית ביבשה.
הביצים מוטלות בגומחה שהנקבה חופרת בקרקע.
נקבת הצב מכסה את הביצים בחול ועוזבת אותן.
לאחר מספר שבועות בוקעים אבקועי הצבים מביציהם ומרביתם לא מגיעים לבגרות.
בניגוד לאמונה העממית, לא ניתן לקבוע את גילם של הצבים בעזרת ספירת מגיני הקרן הערוכים על שריון הגב שלהם.
מספר המגינים ייחודי לכל מין של צב ואינו משתנה במהלך חייו.
את גילו של הצב ניתן להעריך בעזרת טבעות הגדילה שעל שריונו, שבדומה לטבעות העץ, מתווספות לו מדי שנה, אלא ששיטה זו אינה יעילה עבור פרטים בוגרים שטבעות הגדילה שלהם בדרך כלל מטושטשות.
למרות הסכנות והטורפים האורבים להם, הצבים ידועים בתוחלת חייהם הארוכה.
כמה מן המינים מאריכים חיים יותר מכל החולייתנים האחרים, לעיתים אף עד מאות שנים.
על פי מדור המדע של הניו יורק טיימס, במיני צבים מסוימים חלק מאיברי גופם כגון הריאות, הכבד והכליות אינם מזדקנים.
ב-22 במרץ 2006 מת בגן החיות של קולקטה שבהודו, פרט מסוג צב אלדברה ענק בשם אדוויטה שגילו הוערך בכ-255 שנים, על פי בדיקת פחמן-14 שבוצעה על שריונו.
על פי תוצאות הבדיקה הוערך שבקע מן הביצה בסביבות שנת 1750. מחקרים מסוימים מציעים שצבים למעשה לא מתים מזקנה, ובהיעדר מחלה או פציעה, למעשה אין מגבלה לאורך חייהם האפשרי, ותאורטית הם יכולים לחיות לעד.
ב-20 בנובמבר 2025 מתה צבת גלאפגוס, שנחשבה לצבה המבוגרת בעולם, היא מתה בגיל 141, בגן החיות של סן דייגו.
בישראל קיימים באופן טבעי שמונה מינים מסדרה זו.
כולם פרט לאחד מוגדרים כמינים בסיכון.
לחופי ישראל מזדמנים ארבעה מיני צבי ים, ובשטחה מצויים שני מיני צב יבשה ושני מיני צבי מים מתוקים:
צב יבשה מצוי – הצב הנפוץ והמוכר בישראל.
נפוץ בכל החבל הים התיכוני.
צב יבשה מדברי – מין אנדמי לחבל קטן באזור הנגב ומישור ימין.
צב ביצה מצוי – נפוץ במקווי מים בכל רחבי הארץ.
עמיד לזיהומים ומסוגל לחיות גם במי ביוב ובריכות חמצון.
צב רך – צב מים מתוקים גדול ממדים שנמצא כיום רק בנחלים אלכסנדר ותנינים במישור החוף.
מוגדר כמין בסכנת הכחדה חמורה.
צב ים ירוק – צב ים הנצפה באופן קבוע בחופי ישראל.
לעיתים נקבות ממין זה מטילות ביצים בחופי ישראל.
מוגדר בישראל כמין בסכנת הכחדה חמורה.
צב ים חום – צב ים המצוי בחופי ישראל.
קיימים מקרים נדירים יחסית של הטלות ביצים של נקבות מין זה בחופי ישראל.
צב ים קרני – צב ים הנצפה לעיתים נדירות בחופי אילת.
צב ים גלדי – צב ים גדול ממדים אשר נצפה פעמים בודדות בחופי ישראל.
כמו כן, בישראל נמצא באופן לא טבעי צבגון אדום-האוזן הנפוץ בירקון ומגיע במעלה נחל האיילון לכל הפחות עד לוד.
הצב הוא אחד מגיבורי פרדוקס אכילס והצב, אחד מהפרדוקסים של זנון שמטרתם להראות שתנועה איננה אפשרית.
שריונו של הצב לא הגן עליו מפני האדם: הוא שימש חומר גלם לייצור תכשיטים, מסרקות, מניפות וככלי תהודה בכלי נגינה עתיקים, כגון הלירה.
בשרו של הצב נחשב מעדן, בייחוד ידוע מרק הצב.
ימאים היו נוהגים להצטייד בצבים בתור בשר טרי לספינה, למשל באיי גלאפגוס.
בתרבות הילדים, שריונו של הצב נחשב לביתו ולכן יש סיפורים רבים על הצב שלוקח את ביתו איתו לכל מקום.
אחד ממערכי הלחימה של הלגיון הרומאי נקרא "טסטודו" ("צב" בלטינית).
במערך זה החיילים היו מסודרים בדבוקה צפופה כאשר מגיני הסקוטום הגדולים פנו החוצה הן כלפי החזית והאגפים והן כיסו על החיילים מלמעלה (כדי להגן מפני חיצים, אבני קלע ונשק אחר המושלך מלמעלה).
צב עומד בראש סמל איי קיימן.
"צבי הנינג'ה" הוא זיכיון בידורי מפורסם הכולל קומיקס, סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע, משחקי וידאו ועוד שגיבוריו הם ארבעה צבים מוטאנטיים דמויי-אדם המיומנים באמנויות לחימה ונינג'יטסו ונלחמים ברשע.
מיתוס הינדי ידוע טוען שהארץ ניצבת על ארבעה פילים שניצבים על צב ענק.
עולם הדיסק הוא פארודיה על מודל זה.
מדובר בעולם פנטזיה רווי כשף ובעל צורה של דיסק שטוח הנישא על גבי ארבעה פילים שניצבים על הצב אטואין הגדול שמרחף לו ברחבי החלל.
"צבים כל הדרך למטה" היא ביטוי המתאר פרדוקס נסיגה אינסופית.
מקורו בתשובה לשאלה על מה "צב העולם" מהמיתוס ההינדי עומד.
במיתולוגיה היוונית ובמיתולוגיה הרומית מספר על נימפה עצלנית בשם "כלונה" שוויתרה על ההזמנה לבוא ליום כלולותיהם של זאוס (יופיטר) והרה (יונו) לאחר שהוא הזמין את כל היצורים, מתוך מענה שהיא מעדיפה את ביתה.
בתוך עונש היא נהפכה לצב שנושא את ביתו על הגב.
הסיפור קיים גם במשלי איזופוס.
צְבִיּוֹנִים (שם מדעי: Cephalophinae) היא תת־משפחה במשפחת הפריים.
גודלם של הצביונים קטן עד בינוני, והם חיים באפריקה באזורים הדרומיים למדבר הסהרה.
הצביונים הם חיות ביישניות וחמקניות.
מרביתם שוכני יערות, וגם המינים השוכנים באזורים פתוחים יותר נעלמים במהירות בין סבכי השיחים.
גבם מקושת מעט, ורגליהם הקדמיות קצרות מעט מרגליהם האחוריות.
הם ניזונים לרוב מעשבים גבוהים, והם אוכלים עלים, נבטים, זרעים, פירות, ניצנים וקליפות.
מסיבה זו הם פעמים רבות עוקבים אחר להקות ציפורים או קופים על מנת להשתמש בפירות שהם השאירו אחריהם.
לעיתים הם מעשירים את תזונתם בבשר, לרוב חרקים ופגרים.
לפעמים הם אף לוכדים מכרסמים או ציפורים קטנות.
סוג ומין יחיד: צביון סבכים (Sylvicapra grimmia)
צביון חום (שם מדעי: Cephalophus dorsalis) הוא מין בסוג צביון.
הצביון החום שייך לתת משפחת הצביונים.
הצביון החום, המכונה גם צביון מצוי (common diker), הוא אנטילופה קטנה עם קרניים קצרות.
הצביון חי באזור הדרומי לסהרה וליערות הגשם של מרכז אפריקה.
הצביון החום חי בדרך כלל באזורים בהם ישנה צמחייה כגון שיחים, צמחייה שיכולה להסתיר אותו.
הצביונים חיים באזורים עם גבעות, בסוואנה ובפאתי יישובי אדם.
צבעיו של המין הספציפי משתנים בהתאם לאזור בו הוא חי.
ישנם בערך 19 תת-מינים שסקאלת הצבעים יכולה להתפרש מצבע ערמוני באזור אנגולה לאפרפר בסוואנה הצפונית ועד לצבעי חום בהיר באזורים היותר צחיחים בהם הצביון חי.
גובהו של הצביון הוא כ-50 ס"מ ומשקלו נע בדרך כלל בין 12-25 ק"ג, וחשוב לציין כי הנקבות בדרך כלל גדולות יותר מהזכרים.
הקרניים של הזכרים יכולות להגיע לאורך של כ-11 ס"מ.
עונת הרבייה נמשכת זמן ממושך, והיא מתפרשת על פני רוב שנה.
תקופת ההיריון מוערכת ב-7.5 חודשים ובסופה נולד צאצא יחיד שצבעו חום-אדמדם.תוחלת חיים של המין היא 17-18 שנים בטבע.
לצביון החום יש תפריט מגוון שכולל עלים, פרחים, פירות ופקעות.
בנוסף הצביון ניזון מחרקים, ציפורים קטנות, צפרדעים ואפילו פגרים.
את רוב המים שגופו של הצביון צורך הצביון מקבל ממזונו ולכן הצביון יכול לשרוד זמן רב בלי לשתות מים.
המין נפוץ במרכז ומערב אפריקה במדינות הבאות:אנגולה, קמרון, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, חוף השנהב, גינאה המשוונית, גינאה, גבון, גאנה, גינאה ביסאו, ליבריה, ניגריה, סיירה לאון, טוגו, סודאן ואוגנדה.
בית הגידול של צביון זה הוא יערות גשם.
המין תואר לראשונה נעל ידי החוקר ג'ון אדוארד גריי בשנת 1846.
מצב המין הוא קרוב לסיכון עקב בירוא יערות וציד.
הצביון החום מופיע בנספח השני של אמנת וושינגטון.
צבים יבשתיים (שם מדעי: Testudinidae) היא משפחת צבים בעל-משפחה צבי יבשה (Testudinoidea).
משפחה זו כוללת צבים בגדלים שונים החיים ביבשה.
הם איטיים ובעלי שריון גדול המגן עליהם מטורפים וממזג אוויר קשה.
רבים מהם חיים באזורים מדבריים ויכולים להחזיק הרבה זמן ללא שתייה ומזון.
כמו כן הם מגיעים לגיל מופלג.
צבי היבשה הגדולים ביותר הם צב גלאפגוס וצב אלדברה שאורכם עולה על 120 סנטימטר ומשקלם עולה על 250 קילוגרם.
לצידם מינים קטנים, כגון צב יבשה מדברי, שאורכו הוא כ-13 סנטימטר בלבד והקטן ביותר הוא המין צב כף מנומר, הקטן שבצבים שאורכו 6–8 סנטימטרים בלבד.
צבים אלו חיים מדרום אמריקה הצפונית עד דרום אמריקה הדרומית, סביב אגן הים התיכון, ברחבי אירופה ואסיה עד לדרום-מזרח אסיה, אפריקה הטרופית ומדגסקר.
הצבים היבשתיים חיים במגוון רחב של בתי גידול מאזורים מדבריים וסוואנות עד ליערות גשם טרופיים.
הצבים היבשתיים הם אוכלי כול וניזונים בעיקר מעשבים, עשבים שוטים, פרחים, ירקות ופירות אך גם מחסרי חוליות קטנים כמו חרקים, שבלולי יבשה ותולעים טבעתיות.
צב נאוטרופי (Chelonoidis) ובו המין צב גלאפגוס
סוג ומין יחיד - צב קשותי (Chersina angulata)
סוג ומין יחיד - צב דרבוני (Centrochelys sulcata)
צב הכף (Chersobius) - בו המין צב כף מנומר
צב מפריק (Kinixys) - בו צב בל מפריק
Psammobates - בו המין צב משונן-שריון
צביון זברה (שם מדעי: Cephalophus zebra; מכונה גם צביון מפוספס או צביון דוריה), הוא מין של אנטילופה קטנה המשויכת לסוג צביון שבתת-משפחת הצביונים, ואנדמי למערב אפריקה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1838 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי.
מבחינת מידות גוף מין זה הוא בינוני בגודלו בתת-המשפחה, לצד צביון לבן-גחון, צביון שחור, צביון פיטרס ואחרים.
שמו המדעי נגזר מיוונית כדלהלן: kephale = ראש, "lophus" = פסגה; - מתייחס לציצת השיער שבמצח שמצויה אצל רוב הצביונים, אם כי אצל מין זה ספציפית היא דווקא נעדרת לרוב.
"zebra" מקורו במילה החבשית "zibra" שפירושה הוא מפוספס, ומתייחס לפרוותו המפוספסת והייחודית שמזכירה את פרוות הזברה.
בשפות המקומיות הוא מכונה "נימה", "היו" או "באנדיד".
צביון זברה מוגבל לגוש יערות טרופיים במערב אפריקה, ותפוצתו מקבילה ברובה לתפוצת צביון ז'נטינק הנדיר שאף הוא בעל פרווה ייחודית.
צביון זברה הוא בעל זוג קרניים-חרוטיות ופשוטות שאופייניות למרבית מיני הצביונים.
באופן מפתיע למרות היותו בינוני בגודלו, קרניו הן מהקטנות שבמינים והן זהות בגודלן לקרני צביון אדרס, צביון כחול וצביון מקסוול.
הקרן צומחת במקביל לקו המצח בצורה ישרה ואלכסונית לחלוטין, ומשום כך הקרניים נראות במבט ראשון כבליטות קטנות על הראש, ולעיתים כמסמרים, ברגים או קוצים בדומה לפודו, דוקרן או אנטילופה ננסית.
די נפוץ שהקרניים אף לא יבלטו בכלל ממעטה השיער של המצח מה שגורם להם להראות כחסרי קרניים.
מיקום הקרניים בחלק האחורי של המצח - סמוך למדי לאוזניים.
הרווח בין הקרניים תלוי בעובי הקרן ומשתנה בהתאם.
מכיוון שהקרן ישרה - לרוב אין הבדל בולט בין הבסיס לקצוות בעובי ובמרחק, להוציא מקרים בודדים שבהם הקרניים צומחות לצדדים כ-"V" או שהן ארוכות מן הרגיל.
סיבה נוספת לכך שאין הבדל בולט בעובי, היא משום שהקרניים מסתיימות בדרך כלל בשפיץ מעוגל ולא חד.
הקרניים אמנם נראות חלקות לגמרי, אך לרוב יש לאורכן כ-5 טבעות קטנות.
צבע הקרן הוא שחור-כחלחל או אפרפר, כשהטבעות יהיו כהות מעט.
הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, אך של הזכרים הן ארוכות פי 2, וקרני הנקבות נוטות להיות מחופות כמעט לגמרי בשיער של המצח.
הפרווה של צביון זברה קצרה ועבה ובעלת מרקם משי, והיא מורכבת משערות רכות וצפופות ביותר.
היא עבה וצפופה גם בצוואר ובעורף בניגוד לפרווה הדלילה יחסית של צביונים רבים באזור זה.
צבע הפרווה הכללי הוא חום צהבהב-זהבהב בהיר או חולי באזור הצלעות והגב, המשתנה בחדות לכתמתם-אדמדם בהיר או כהה באזור העכוז ובצוואר;אזור הכתפיים והעורף מתכהה לרוב עד לצבע ערמוני כהה.
הגחון, המותניים, השוקיים, המפשעה, החזה והגרון בצבע צהבהב חיוור וקרמי עד לבנבן.
התכונה הבולטת ביותר אצל צביון זה שמאפשרת לזהותו בקלות מכל בני משפחת הפריים, היא הצבעוניות המרהיבה של הפרווה שלו; מאחורי הכתפיים ועד לעוקץ הזנב ישנם 12–16 פסים בולטים בצבע שחור או חום כהה המשתרעים מהגב ועד למותניים, ויורדים באנכית מהשדרה לתחתית הצלעות ולגפיים.
בין פס לחברו מפרידה הפרווה הצהבהבה-זהבהבה של הצלעות.
העובי המרבי של כל פס נמצא בגב, והוא הופך לצר ואדמוני בהדרגה עד שנמוג למותניים הלבנבנות.
הפסים הגדולים והעבים ביותר ממוקמים בחלק המרכזי של הגב, והם עלולים להתחלק לשני פסים נפרדים באמצעם; בניגוד לכך הפסים הסמוכים לכתפיים או לעכוז קצרים ודקים יותר, ולעיתים קרובות הם אדמדמים כמעט לגמרי.
בדומה לזברות, גם אצל צביון זברה לכל פרט יש דפוס פסים שונה, כשההבדלים מתבטאים לרוב במספר הפסים, אורכם, עוביים ובעיקר בצורתם.
השוני החד בין העכוז והצוואר האדמדמים לצלעות הצהבהבות בהירות והמפוספסות, גורם לכך שנראה כאילו הולבשה על הצביון גלימת-זברה במרכז גופו.
צבע רגליו גם הוא ייחודי למדי: שחור פחם מהחלק העליון של הרגל ועד לברך, חום בהיר או כתמתם מהברך ועד לפרסות וסביב הפרסות ישנה טבעת שחורה גדולה; יש גם קווצות שיער שחורות סביב בלוטות הריח שברגליים האחוריות.
הצדדים הפנימיים של הרגליים בצבע צהבהב חיוור וקרמי או לבנבן.
הזנב מתחלק בין אדמדם כהה בצד החיצוני לבנבנן בצד הפנימי, והוא מסתיים בציצת שיער גדולה ולבנבנה.
צבע ראשו של צביון זברה ססגוני למדי, ומתחלק בין זהוב-כתמתם עמוק באזור הלחיים, לאדמדם עד ערמוני כהה באזור המצח; סביב הלוע, השפתיים, החרטום ומתחת לעיניים יש כתם בצבע שחור דהוי עד שחור עמוק, וסביב העיניים שחרחר וזהבהב לסירוגין.
מעל העיניים יש "גבות" בצבע כתמתם בהיר, שמקורן בעצמות הבולטות באזור זה.
שפתו העליונה של הצביון צהבהבה קרמית או לבנבנה, וצבעה הבהיר בולט במיוחד על רקע הלוע השחור בעת רחרוח, ליקוק ופעירת הלוע.
הסנטר בצבע זהה לשפה העליונה.
המצח כאמור אדמוני, אולם לעיתים קרובות יש במרכזו כתם משולש שחור שעלול להתחבר לחרטום השחרחר.
צביון זברה יוצא דופן מרוב קרוביו בכך שלרוב נעדרת אצלו ציצת השיער שבמצח האופיינית לצביונים, אך אין זה נדיר לראות פרטים עם ציץ שיער קטנטן וכהה.
בלוטות הריח של מין זה בולטות אמנם על רקע הפנים, אך לרוב נעדר אצלם החריץ השחור שבמרכז.
האוזניים בצבע אדמדם כהה וכתמתם בצד החיצוני, וורדרד עם כתמים שחרחרים\ חומים בהירים בצד הפנימי.
מבנה גופו של צביון הזברה מוצק, שרירי וקומפקטי, ויש לו צוואר רחב התומך בראש בינוני וקצר.
החרטום שלו דק יחסית, ופניו מקושתות.
רגליו קצרות ודקות ביחס לגוף, והאחוריות ארוכות באופן ניכר מהקדמיות.
מאפיין זה מבליט את המראה הקמור של הגב.
עצמות הגולגולת שלו עבות מן הרגיל באזור המצח, ויש לו שקעים ובליטות רבות בפנים.
בניגוד לשאר הגוף, הפרווה בצדדי הפנים קצרצרה ודלילה מאוד.
יש לו אוזניים בינוניות ועגלגלות שמשולשות מעט בקצותיהן.
העיניים גדולות וצהבהבות עם אישונים שחורים רחבים, והאף גדול ושחור בדומה למונטיאקים ובעל נחיריים רחבות.
מלבד הקרניים ההבדל היחידי בין הזכרים לנקבות הוא שהנקבות גדולות מעט במידות הגוף.
מידות הגוף של צביון זברה:גובה הכתפיים: 50-40 ס"מ.
אורך קרני הנקבה: 3-2 ס"מ.
למרות ייחודיותו של צביון הזברה בקרב מעלי הגרה, ישנם מספר יונקים טורפים המתאפיינים בפרווה דומה למדי באופן שטחי.
להלן הבולטים שבהם:זאב טסמני (Thylacinus cynocephalus) - טורף אוסטרלי נכחד ממשפחת טורפי הכיס.
מתאפיין בפרווה בעלת דמיון מפתיע לצביון זברה, עד כדי כך שמשערים שמספר עורות שהובאו לאירופה ככאלו של זאב טסמני היו למעשה עורות של צביון זברה.
גם לו הצבע הכללי היה צהבהב קרמי או חולי אם כי בניגוד לצביון זברה הצבע היה זהה ברוב הגוף.
מעבר לדמיון בין הפרוות חשוב גם לציין שהשניים זהים בקומת הגוף, בהפרש ניכר בין הרגליים האחוריות לקדמיות ובפנים קצרות וקטנות ביחס לגוף (אם כי אורך ראשו וגופו של הזאב הטסמני עלול להיות פי 2 משל צביון הזברה).
ההבדלים העיקריים בין הפרוות: בפרוות הזאב הטסמני הפסים העבים והגדולים ממוקמים דווקא בפלג האחורי של הגוף וסמוך לזנב, בעוד שבמרכז הגב הם דקיקים וקצרצרים.
בפרוות צביון זברה לעומת זאת הפסים עבים וארוכים יותר ונמצאים ברובם באזור הצלעות.
כמו כן אצל הזאב הטסמני לכל פס מבנה שונה מחברו בניגוד לפסים של צביון הזברה שבעלי צורה אחידה באופן כללי.זבד דקל מפוספס (Hemigalus derbyanus), מין טורף אפריקני ממשפחת הגחניים.
גם לו פרווה בצבע צהבהב קרמי, בעלת פסים שחורים היורדים מהגב למותניים ונמוגים בהדרגה.
ההבדלים בין הפרוות בולטים: לזבד הדקלים יש רק 6–9 פסים והם עבים מאוד ונראים יותר ככתמים.
הפסים שלו משתרעים מהזנב עד לעורף, וחלק מהם גם נחלקים במרכזם לשני פסים נפרדים בצורה בולטת - בניגוד לצביון זברה שאצלו זה נדיר ופחות בולט.
לפסי הזבד יש גם צורות שונות בשל עוביים: לרוב משולש, ולעיתים גם בצורות של פרסות וטפרים של עופות.מונגוס מפוספס (Mungos mungo), מין של נמייה אפריקנית קטנה למדי.
אמנם הוא בעל פרווה זיפית בצבע חום-אפרפר, אך בדומה לצביון זברה גם לו יש מעין גלימה מפוספסת בשחור וצהבהב בהיר, שנראית כלא קשורה לשאר הפרווה.
הוא גם זהה לצביון בכך שיש לו מספר רב של פסים דקיקים מהכתפיים ועד לזנב (עד 18), ואלו שבפלג הגוף האחורי נוטים להיות עבים וארוכים יותר.
גם לו הפסים נמוגים בהדרגה למותניים, והם בעלי מבנה אחיד באופן כללי.נומבט (Myrmecobius fasciatus), אוכל נמלים אוסטרלי קטן ונדיר ובעל פרוות זיפים, שמזכירה בססגוניות שלה את פרוות צביון הזברה.
יש לו עד כ-12 פסים המשתרעים מעוקץ הזנב עד לכתפיים, ובדומה לצביון גם לנומבט הפסים האחוריים עבים וארוכים יותר.
עם זאת רק מחצית מהפסים בצבע שחור לגמרי, ואילו הפסים בחלק הקדמי הופכים לאדמדמים לגמרי.
בדומה לצביון דפוס הפסים נראה כמודבק על הפרווה בחלק האחורי, אך לעומת זאת הוא משתלב היטב באזור הקדמי.
הפרווה של הנומבט שונה גם בכך שהיא אפרפה בחלק האחורי, צהבהבה ברגליים ואדמדמה בחלק הקדמי.
צביון זברה אנדמי לאזור המרכזי של מערב אפריקה.
תפוצתו משתרעת על מרבית מחוזות ליבריה (מלבד צפון המחוזות נימבה ולופה), מערב חוף השנהב (במחוזות: בס ססנדרה, ומויין קבלי), דרום גינאה (במחוזות פרנה ונזרקורה) ומזרח סיירה לאון (בעיקר במחוז המזרחי; ישנה אוכלוסייה קטנטנה ומבודדת גם בחופי המחוז המערבי).
בית הגידול של צביון הזברה הוא בעיקר יערות שפלה טרופיים וראשוניים עם חופה סגורה בגוש "יער גינאה", וכן ביערות הרריים, גבעות מיוערות ועמקי הנהרות.
יש תיעוד של המין גם בשולי היער, קרחות יער, יערות משניים ויערות-שיח, אם כי תצפיות אלו נדירות יחסית.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 30 מעלות לאורך השנה, וכמות המשקעים הממוצעת היא 4,000-2,000 מילימטר לשנה.
על פי תצפיות בגן החיות של מונרוביה בליבריה, צביון הזברה הוא ככל הנראה בעל חיים יומי הפעיל כ-71% משעות היום ופחות מ-10% משעות הלילה.
עובדה זאת נתמכת על כך שמרבית התצפיות על פרטים של המין בטבע, היו בשעות הצהריים בעת חיפוש אחר מזון.
עם זאת צביון זה הוא בעל חיים חששני וביישן בדומה לרבים מקרוביו, ודי נדיר לצפות בו בטבע.
אף על פי שצביון הזברה הוא בעל חיים סוליטרי הפעיל בבדידות לבד מעונת הרבייה, בדרך כלל הזכר והנקבה הם מונגומים המתרבים רק אחד עם השני, ויש ביניהם קשר חזק (במיוחד בשבי) הכולל מגע חברותי של שפשפוף הדדי, ליקוק וסימון ריח אחד על השני.
הזכר והנקבה חיים לרוב באותו שטח, ושניהם טריטוריאליים ומסלקים משטחם צביונים פולשים על ידי קרנייהם; שניהם גם משתתפים בסימון הטריטוריה על ידי בלוטות הריח שבעיניים, במפשעה ובקרסול, והריח של הזכר מרוכז יותר משל הנקבה.
צלקות כבדות בפנים שתועדו אצל פרטים ממין זה מראות שהלחימה ביניהם שכיחה במיוחד בטבע.
משערים שהפסים הבולטים שלהם מרתיעים את צביוני הזברה לנגוח אחד את השני בצלעות ובבטן.
צפיפות האוכלוסייה הכללית היא כ-2 פרטים לקמ"ר.
הטורף העיקרי של צביון הזברה הבוגר הוא הנמר האפריקאי, והעופרים נטרפים על ידי מגוון טורפים קטנים ובינוניים.
דפוס הפסים שעל גבו של צביון הזברה משמש כמנגנון הגנה חזותי: תשומת הלב של הטורף מתמקדת בפסים ולא בתנועה או בקווי המתאר של הגוף, מה שמקשה על הטורף לתכנן כראוי את המארב.
תזונתו של צביון הזברה מורכבת בעיקר מפירות, אך היא מגוונת יותר משל מינים כצביון פיטרס או צביון אוגילבי, וכוללת גם זרעים, עלים, עשבים, ניצנים, גבעולים, וצמחייה ירוקה וטרייה אחרת.
בשל קומתו הנמוכה של הצביון הוא אינו מסוגל להגיע לפירות ועלים הנמצאים במרומי העצים הגבוהים.
בשל כך, מעבר למה שנופל מהעצים באופן טבעי, חלק גדול מתזונת הצביון מבוססת על צמחייה שנופלת מהעצים לרצפת היער על ידי טיפוס של קופים או מעוף של עטלפים וציפורים - לרוב בעת שהללו מלקטים פירות לעצמם.
בארבע קיבות של צביוני זברה שנבדקו, הפירות והזרעים היוו את החלק העיקרי של התזונה - בסביבות 79%.
בכל אחת מהקיבות שנבדקו נמצאו פירות האפרסמון.
מיני פירות אחרים שזוהו כוללים את הבוסאה והטטראברליניה (מהקטניות) והארימוספטה (מהדקליים).
כאמור למין זה יש עצמות עבות מאוד בחלק הקדמי של הגולגולת, ומשערים שהוא משתמש במצחו ככלי על מנת לפצח אגוזים ופירות קשים; עובדה זאת מאפשרת לו לאכול מיני פירות רבים שננטשו על ידי יונקים אחרים, ובכך מקלה עליו למצוא את מזונו ביער.
הם תועדו גם אוכלים גידולים כקפה, קקאו ומניהוט מצוי בשטחים חקלאיים הסמוכים ליער.
הן בטבע והן בשבי צביוני זברה תועדו כשהם צדים מכרסמים כעכברים, בדומה למיני צביונים רבים האוכלים חולייתנים קטנים.
בהשוואה למינים אחרים לצביונים ממין זה בשבי יש דרישה מוגברת למזונות בעלי נחושת תזונתית.
נתוני הרבייה של המין ידועים בעיקר מהשבי.
צביונים אלו יכולים להתרבות כל השנה ללא עונה מוגדרת, כאשר היחום נמשך יום אחד.
הנוכחות של היחום לאחר ההמלטה של הנקבה מאפשרת לה להרות שוב תוך 10 ימים בלבד לאחר הלידה.
ייתכן שהסיבה לכך שנקבות צביון הזברה גדולות מהזכרים היא משום שהן נמצאות במרבית חייהן בהריון.
הזכרים קובעים את מצב הפוריות של הנקבה על ידי בדיקת השתן, שלאחריה הם פותחים את הפה ומקפלים את השפה העליונה לאחור - תגובה האופיינית לבעלי חיים רבים.
במשך הימים שלפני היחום הזכרים ייחלו להפריש נוזל מבלוטות הריח שבעיניים על ראשה, צווארה וגבה של הנקבה בתדירות גוברת והולכת, וככל הנראה התנהגות זו אמורה לאותת בטבע לזכרים אחרים שהנקבה כבר מחוזרת.
החיזור של הזכר נעשה על ידי הליכה אחר הנקבה במהירות בעודו מלקק את צווארה, רגליה האחוריות ופלג הגוף האחורי, בזמן שהנקבה תהיה עם ראש שפוף ומתוח ואוזניים מקופלות לאחור.
בשלבים מתקדמים יותר הזכר ימתח את צווארו קדימה על גופה של הנקבה.
במהלך החיזור הזכר ולפעמים אף הנקבה עושים קולות חרחור מהגרון.
פריטי מזון שונים הנאכלים על ידי צביון זברה.
הרבייה המוצלחת מתבצעת בעיקר בשעות הלילה, עם ניסיונות הזדווגות קצרים שחוזרים על עצמם בתדירות גבוהה; בדרך כלל לפני כל ניסיון כזה הזכר בועט ברגליה האחוריות של הנקבה.
הנקבה עלולה להאיץ את קצב ההליכה שלה אם היא אינה מעוניינת להזדווג באותו זמן.
הזכר לוחץ עם רגלו הקדמית על גופה של הנקבה לזמן רב על מנת לזרז את מוכנותה להזדווג.
ההריון נמשך 221–229 ימים (כ-7.5 חודשים), לאחריהם נולד עופר יחידי.
פי הטבעת של הנקבה הופך לנפוח רק כשני ימים לפני הלידה, ומספר שבועות לפני הלידה זנבה של הנקבה מעוקל לצדדים בצורה מוגזמת כדי למנוע כאב בעת מגע עם האזור האחורי.
במהלך ההמלטה פי הטבעת מתרחב ומתכווץ שוב ושוב והלידה מתרחשת לרוב בעמידה.
זמן הלידה הוא לרוב בשעות הבוקר המאוחרות.
מיד לאחר הלידה הנקבה מלקקת את מי השפיר מהעופר ולאחר מכן גם אוכלת את השליה כדי שטורפים לא יריחו זאת.
העופר נולד עם דפוס פסים האופייני למין, אך הפסים בעל גוון כחלחל מעט וצמודים מאוד אחד לשני, וראשו צווארו ורגליו בצבע אדום או חום כהה - כך שהבוגרים בהירים יותר לעומתו.
בדומה לרוב עופרי האנטילופות, הרגליים שלו ארוכות יותר ביחס לגוף בניגוד לבוגרים, והעור שלו רך יותר עם שערות ארוכות גם באזור הפנים (אצל הבוגרים הן דלילות או נושרות באזור זה).
המשקל של העופרים בעת הלידה הוא 1.75-1.5 ק"ג המהווה כ-10% ממשקל גופה של האם, ובכך הוא כבד יחסית אפילו לעומת יונקים גדולים יותר שמשקלם נמוך יחסית למשקל האם.
הזכרים כבדים מעט מהנקבות בעת הלידה.
למרות שהעופרים של צביוני זברה מפותחים למדי בעת הלידה, הם שוכבים במקום מוסתר בצמחייה הסבוכה במשך 2–3 השבועות הראשונים לחייהם, כשאימם מגיעה לבקרם מספר פעמים ביום למשך כמה דקות.
הם מסוגלים לינוק תוך 15–30 דקות לאחר הלידה, ובמשך השבועות הראשונים הם יונקים כארבע פעמים ביום.
הם מתחילים לכרסם מזון מוצק לאחר שבוע אחד, ונגמלים לאחר 95 ימים (כ-3 חודשים).
בגיל 120 ימים הם הופכים לעצמאים ולעיתים אף לפני כן.
הנקבות מגינות על צאצאיהן מטורפים קטנים, ובאופן יוצא דופן גם הזכר עשוי ליטול חלק בהגנה ובגידול העופר.
הקרניים של העופר מתחילות לצמוח כבר לאחר חודש או חודשיים, והצבע של הפרווה מתחיל להזהיב ולהתבהר החל מגיל חודשיים.
לאחר 6–9 חודשים העופרים בעלי צבע הפרווה וגובה ממוצע כשל הבוגרים, אך עדיין הם נבדלים מהבוגרים בשל המראה העדין יותר שלהם.
הם מגיעים לבגרות לאחר כשנתיים.
תוחלת החיים של צביון הזברה בשבי היא 11–13 שנים.
צביון זברה מסווג על ידי IUCN במצב השימור "פגיע" (VU), בשל כך שהאוכלוסייה ירדה בכ-30% במהלך 15 השנה האחרונות (2008-1994) כתוצאה מההשפעות המשולבות של אובדן בית גידול, כריתת יערות וציד לבשר.
יש ככל הנראה פחות מ-10,000 פרטים בוגרים, וירידה מתמשכת של 10% נוספים ממספרי האוכלוסייה במהלך ה-15 שנים הבאות היא סבירה מאוד.
קיומו של המין במספרים יציבים ביערות גבוהים ללא הפרעה בליבריה, עשויים להיות פוטנציאל לשימור עבור מין שזה, אך אם המגמות הנוכחיות ימשכו צביון זה יגיע בסופו של דבר לקטגוריה של "סכנת הכחדה" (EN) או אפילו "בסכנת הכחדה חמורה'''" (CR).
ההישרדות הארוכת טווח שלו תלויה בהגנה על בית גידולו ושליטה על הציד הלא חוקי באזורים מוגנים שבהם הוא מצוי.
ציד לבשר הופך בהדרגה לאיום משני בשל האופי החמקמק של מין זה, והאיום העיקרי עליו כיום הוא אובדן בית הגידול.
דוגמה לכך היא חוף השנהב שבה הצביון מוגבל ליערות הגשם שבדרום מערב; אזור זה היה מיושב בדלילות עד אמצע שנת 1970, ומאז חלה עלייה בקנה מידה גדול של התיישבות אנושית שלוותה בניצול היערות למכירת עצי או להרחבת שטחי חקלאות.
צביון זברה מוגבל כעת בעיקר לאזורים מוגנים או נידחים על פני הטווח ההיסטורי שלו, כשהמעוזים העיקריים של האוכלוסייה נמצאים ביערות גולה בסיירה לאון, הפארק הלאומי סאפו ומספר יערות אחרים בדרום מזרח ליבריה, הפארק הלאומי טאי ושמורות היער: האוט-ראפיד, סיקו-קוואלי, גאווין, וניגארי בחוף השנהב.
הצביון מופיע בנספח השני של אמנת וושינגטון, שמשמעותו היא שהסחר במין זה צריך להיות תחת פיקוח הדוק.
הוא גם מצוי במספר גני חיות ברחבי העולם כגן החיות של פרנקפורט וגן החיות של מונרוביה.
אומדן האוכלוסייה העולמי של צביוני הזברה הוערך בשנת 1999 בכ-28,000 פרטים.
עם זאת בשנת 2001 הוערך שגודל האוכלוסייה המקסימלי הוא כ-15,000 פרטים לכל היותר, עם פחות מ-10,000 בוגרים.
צביון צהוב-גב (שם מדעי: Cephalophus silvicultor), הוא מין אנטילופה גדולה יחסית בסוג צביון הנפוץ במרכז ומערב יבשת אפריקה, והוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1815 על ידי הבוטנאי השוודי אדם אפזילוס שגילה אותו במהלך ביקורו במערב אפריקה.
צביון זה הוא המין השני בגודלו בתת-משפחת הצביונים - גדול במעט מצבי ספיקי, והוא שייך לקבוצה הלא טקסונומית "צביוני הענק" שבה נמצאים מלבדו גם צביון אבוט, צביון ז'נטינק וצביון חום.
צביון אבוט הוא בעל דמיון רב לצביון צהוב-גב, ונחשב בתחילה כתת-מין שלו.
כמו כן אף על פי שצביון ז'נטינק בעל פרווה ייחודית, הגולגולת שלו זהה ממש לצביון צהוב-גב עד כדי כך שהגולגולת הראשונה שלו שנשלחה לטקסונומים גרמה להם לסווגו מיידית כתת-מין שלו.
צביון צהוב-גב מוכר כצביון הגדול ביותר מהצביונים למרות שבפועל צביון ז'נטינק גדול ממנו במקצת, - ייתכן בגלל העובדה שהוא הרבה יותר מוכר מהאחרון; המינים צביון חום ואבוט קטנים ממנו באופן ניכר.
צביון אבוט וז'נטינק הם בין הצביונים הנדירים ביותר עם תפוצה מוגבלת מאוד בניגוד לצביון צהוב-גב, ואילו הצביון החום חופף עם צביון צהוב-גב בחלקים גדולים מהתפוצה.
השם המדעי של צביון זה נגזר מיוונית כדלהלן: kephale = ראש, "lophus" = פסגה; - מתייחס לציצת השיער שבמצח המאפיינת את מרבית מיני הצביונים.
"silvicultor" פירושו "תושב יער" ומתייחס לבית גידולו העיקרי - יערות טרופיים.
צביון צהוב-גב מתאפיין כשאר "הצביונים הענקיים" בזוג קרניים ארוכות - מהגדולות שבתת-המשפחה, בניגוד בולט למרבית המינים הקטנים יותר.
גם לו צורת הצמיחה של הקרניים מפותחת יותר מאצל המינים הקטנים: הקרן צומחת לכיוון מעלה ולצדדים באלכסון המקביל למצח ולחרטום המשולשים, כשלעיתים המבנה שלה ישר לגמרי, ולעיתים היא מתעגלת מעט לאחור (אך בצורה פחות בולטת משל צביון ז'נטינק).
המיקום של בסיס הקרן הוא בחלק המרכזי והעליון של המצח, והשילוב של זה יחד עם כיוון הצמיחה האלכסוני גורם לכך שאמצע הקרן צמוד מאוד לאוזניים ולעיתים אף נוגע בהם.
הרווח בין הקרניים בבסיס ניכר וברור אם כי לא תמיד באופן משמעותי כל כך, והמרחק בין הקרניים גדול במעט בקצוות בשל הצמיחה לצדדים.
הקרניים עבות למדי לכל אורכן, אך כבר מהבסיס ניכרת הצורה החרוטית שלהן, כאשר הקרן הופכת בהדרגה לדקה עד שמסתיימת בשפיץ חד או מעוגל.
הקרן עלולה להיות חלקה לגמרי, ולמרות שישנם מקרים רבים שהיא בעלת 4–9 טבעות, הן בעלות מבנה גלילי וחלק יותר, ואינן מחורצות ממש כקרניים של צביון אדרס, צביון אדום ודומיהם.
צבען של הקרניים הוא שחור כחלחל, אפרפר כסוף, בהיר, כהה, ולעיתים גם צהבהב; במקרים שבהן יש טבעות, קצוות הקרן יהיו כהות יותר.
למרות שגם הזכרים וגם הנקבות בעלי קרניים, לזכרים הקרניים לרוב עבות וארוכות יותר.
לצביון צהוב-גב פרווה מבריקה וקצרה, והיא בעלת שערות זיפיות, צפופות, וגסות מעט בצלעות ובגב, ושערות חלקות, דקות ודלילות יחסית בצוואר, ברגליים, בכתף ובזרועות.
צבע הפרווה הכללי הוא חום שוקולד עמוק, חום מהגוני כהה, חלודה-ברזל, ולעיתים אפילו שחור.
תחת השמש הפרווה מקבלת גוונים של חום סגלגל או חום נחושת.
למרות שהפרווה נוטה להיות כהה ושחרחרה יותר בפלג האחורי ואדמדמה במותניים וברגליים, לרוב כל הפרווה בעלת צבע אחיד.
המאפיין הבולט והעיקרי של מין זה, הוא שמאמצע הגב ועד לעכוז ישנו מקבץ של שערות גסות וארוכות בצבע צהבהב בהיר עד זהוב המקנות לו את שמו; מקבץ השערות רחב ביותר באזור העכוז והופך לצר בהדרגה בגב עד שנמוג סמוך לכתפיים, ובשל כך הוא נראה ככתם משולש.
השערות הצהובות סומרות בשעת סכנה ומשמשות כסימן אזהרה.
מאחורי הכתם - סמוך לעוקץ הזנב, פרוותו של הצביון בצבע חום כהה בדומה לשאר הגוף, אך לרוב מרבית השערות נושרות באזור זה והצבע בהתאם לכך יהיה אפרפר, או שחרחר דהוי.