tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראשי סטיבן ויליאמס ג'ו רידג'ווי דיקן כיתת י"א והמורה לאנגלית של טיילר באקדמיית מתסון.
הצילומים העיקריים לסדרה התרחשו מ-11 בפברואר עד 5 ביולי 2019, בטורונטו, אונטריו.
בדצמבר 2019 הודיעה נטפליקס כי הסדרה צפויה לצאת ב-7 בפברואר 2020. ב-8 בינואר 2020, נטפליקס פרסמה את הטריילר הרשמי לסדרה.
באוקטובר 2021 העונה השנייה עלתה לנטפליקס, ואושרה עונה שלישית עוד לפני יציאתה של השנייה.
המפתחות של משפחת לוק (Locke & Key) היא סדרת קומיקס אמריקאית בהוצאת IDW Publishing מאת הסופר האמריקני ג'ו היל, איורים מאת האמן גבריאל רודריגז.
לאחר מותו הטרגי של אבי המשפחה, טיילר, קינסי ובודי לוק ואמם עוברים לבית המשפחה "בית המפתח", שנמצא בעיר לובראפט, מסצ'וסטס.
המשפחה מקווה לשכוח מהסיוט שקרה להם.
אך סם לסר, אחד הנערים האשמים ברצח ראש המשפחה, המונע על ידי כוחות אחרים בעולם, עוקב אחר בני לוק מתוך כוונה להרוס את הניצולים.
בינתיים, הילדים מוצאים מפתחות מסתוריים הפזורים ברחבי הבית, המקנים לבעליהם כוחות מיסטיים.
אותם מפתחות יכולים לשחרר את הכוחות המסתוריים הסגורים בבית ולשלוט בלסר.
טיילר לוק (Tyler Locke) – הבן הבכור
קינסי לוק (Kinsey Locke) – הבת האמצעית במשפחת לוק.
בודי לוק (Bode Locke) – הוא בנו הצעיר, בן 6, של לוק.
נינה לוק (Nina Locke) – אם לטיילר, קינסי ובודי, הסובלת מאלכוהוליזם לאחר מות בעלה.
דאנקן לוק (Duncan Locke) – אחיו הצעיר של רנדל
רנדל לוק (Rendell Locke) – אביהם של טיילר, קינסי ובודי, שנרצח בהתקפה של סם.
דודג' / זאק וולס / לוקאס קרוואג'יו (Dodge/Zack Wells/Lucas Caravaggio) – הוא שד מסתורי שהשתלט על גופתו של הנער, לוקאס קרוואג'יו, חברו הטוב של רנדל לוק.
שנים אחר כך, כשהוא נראה במראה של ילד, החל להתחזות לילד בית הספר זאק וולס.
התינו בודי הופיע בדמות ילדה בשם דודג', שגרה בתחתית הבאר בבית המפתח.
סם לסר (Sam Lesser) – הוא נער קשה עם מוגבלות נפשית שנפל תחת השפעת דודג ', שגרם לו לתקוף את משפחת לוק.
אלי ווידון (Ellie Whedon) – מורה לחינוך גופני באקדמיית לופקראפט, חברת ילדות של רנדל לוק ולוקאס קרוואג'יו
רופוס אודיון (Rufus Whedon) – הבן של אלי, סובל מפיגור שכלי קל.
המפתחות משפיעים עליו באופן שונה מאחרים.
דניאל מוטוקו (Daniel Mutuku) – הוא בלש משטרתי שחוקר את המתקפה של סם על משפחת לוק ומחפש אחריו לאחר בריחתו.
הסדרה הראשית כוללת 6 ספרים (כל אחד מהם למעט האחרון כולל 6 גיליונות בודדים): "ברוכים הבאים ללאבקרפט", "משחקי ראש", "כתר הצללים", "מפתחות לממלכה", "עבודות שעון" ו"אלפא & אומגה".
האוסף השביעי "תור הזהב" כלל שישה סיפורים נפרדים.
עלילת הסיפור מורכבת משלושה סיפורים.
כל אחד מהם מחולק לשתי קשתות הכוללות 6 גיליונות.
המהדורה הראשונה של "ברוכים הבאים ללאבקראפט" שוחררה ב-20 בפברואר 2008 ונמכרה לגמרי באותו היום.
החלק השני של "משחקי ראש" הושק ב-22 בינואר 2009. הסדרה כללה ארבעה גיליונות בודדים, ובנוסף להם היה פרולוג ("הפסקה" או "סיפורו של ג'ו רידגוויי") ואפילוג ("צבא של אחד").
הסיפור השני מורכבת משתי סדרות מוגבלות של 6 גליונות כל אחת – קשת הסיפורים הראשונה "כתר הצללים" החלה בסוף 2009 והשנייה – "מפתחות לממלכה" – באוגוסט 2010.
בתחילה, החלק הראשון של המהדורה השלישית נקרא "Time & Tide", אך הוא הוחלף ל-"Clockworks" החלק המסכם נקרא "אלפא ואומגה".
חמשת הקשתות הראשונות יצאו בצורת גיליונות בודדים חודשיים ואז נדפסו בצורה של רומנים גרפיים.
הזכויות להקרנת עיבוד טלוויזיה עם אפשרות להפקת סרט נרכשו על ידי חברת Dimension Films, המפיק היה אמור להיות ג'ון דייוויס.
בפברואר 2010 נודע כי הזכויות הועברו לחברת Dreamworks, כאשר אלכס קורצמן ורוברט אורסי היו המפיקים שמונו לעמוד בראש הפרויקט.
באוגוסט 2010, סטיבן שפילברג הפך למפיק סדרת הטלוויזיה המבוססת על קומיקס, ג'וש פרידמן מונה לתסריטאים.
בסופו של דבר, הפרויקט עבר לאולפן הטלוויזיה של פוקס המאה העשרים, שהורה לצלם פרק פיילוט שהופק על ידי Dreamworks TV ו-K/O Paper Products.
מירנדה אוטו גילמה את נינה לוקי, שרה בולג'ר – את קינסי, ניק סטאל – את דאנקן לוק.
סקיילר גרטנר גילם את בודי בן ה-6, והריסון תומאס גילם נער מתבגר-אובססיבי.
ג'סי מקרטני קיבל את תפקיד המפתח של טיי לוק וקסניה סולו גילמה את דודג'.
הבמאי מארק רומנק ביים את פרק הפיילוט, שצולם בהרטווד אקרס ובאלווד סיטי בפנסילבניה בפברואר 2011. באותו חודש נערכו צילומים גם בפיטסבורג.
במאי 2011 פוקס החליטה שלא לרכוש את הסדרה האולפן ניסה למכור את הפרויקט לערוצים אחרים, אך בסופו של דבר סירב עקב עליית עלויות ההפקה.
פרק הפיילוט הוצג בשנת 2011 בקומיק-קון בסן דייגו וזכה לביקורות חיוביות.
צילומי טרילוגיה מתוכננת הוכרזו רשמית בקומיק-קון בשנת 2014. אלכס קורצמן, רוברט אורסי, בובי כהן וטד אדמס היו אמורים להפיק את הסרט עבור סרטי יוניברסל אוניברסליות וחברת K/O Paper Products.
באוקטובר 2015 ג'ו היל הודיע כי העבודה על הסרטים נפסקה.
עם זאת, צילום סדרת טלוויזיה עדיין נותר בגדר אפשרות.
במאי 2016 הודיע היל כי הוא כותב את התסריט לפרק הפיילוט ויהיה גם המפיק של סדרת הטלוויזיה, וכי הוא מחפש ערוץ טלוויזיה שיסכים לשדר ולסייע בהפקה.
כל 6 הספרים הותאמו להפקת שמע בת 13 שעות, שנמכרו ב-5 באוקטובר 2015. חברת AudioComics עסקה בהפקה עבור אולפני Audible, בבימויו של ויליאם דופריס, שהושמעו על ידי טטיאנה מסלני, היילי ג'ואל אוסמנט, קייט מולגרו, וכן ג'ו היל, גבריאל רודריגז וסטיבן קינג בפרקים מסוימים.
בסך הכול, יותר מ-50 שחקנים היו מעורבים בהפקה.
את המוזיקה כתב פיטר ואן ריאט.
המבקרים שיבחו את ההפקה, ובשנת 2016 הפרויקט היה מועמד לפרס של איגוד מפרסמי ספרי האודיו במועמדויות "העבודה המקורית הטובה ביותר" ו"הפקה יוצאת מן הכלל".
בשנת 2012, Cryptozoic Entertainment שחררה משחק לוח קלפים מבוסס על סדרת קומיקס.
ב-20 באפריל 2017 הולו הזמינה הפקת פרק פיילוט שהופק על ידי קרלטון קיוז, סקוט דריקסון ולינדזי שפרינגר.
ביולי, אנדי מוסקטי החליף את דריקסון כבמאי הפרק הראשון.
באוגוסט אושרה פרנסס או'קונור לתפקיד נינה.
בריאיון שנערך במרץ 2018, סמנתה מאטיס דיווחה כי "הולו" נטשה את הפרויקט, והכותבים מחפשים בית חדש לסדרה.
ב-30 במאי 2018, נטפליקס התעניינה בפרויקט, כאשר קיוז והיל עדיין נותרו המפיקים בפועל עם מוסקטי כמפיק בכיר.
ב-8 בינואר 2020 שוחרר הטריילר לסדרה מבית נטפליקס והיא עלתה לשידור בפברואר 2020.
המפתחות לבית הלבן היא מערכת חיזוי לקביעת תוצאת הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
המערכת שנבנתה על פורמט של מערכת ששימשה במקור למחקר רעידות אדמה.
המערכת פותחה בשנת 1981. ידי ההיסטוריון האמריקאי והסייסמולוג הרוסי ולדימיר קייליס-בורוק.
אלן ליכטמן השתמש במערכת זו כדי לחזות נכון את תוצאות כל הבחירות לנשיאות ארצות הברית בין השנים 1984 ל-2020, למעט 2000.
על פי התאוריה, אם האומה מסתדרת היטב בתקופת המפלגה המכהנת, מפלגה זו זוכה בארבע שנים נוספות בתפקיד ואם לא, המפלגה המתחרה תגבור עליה, לטענתם של מפתחי המערכת שום הצהרה, שום עימות נשיאות או אמירה לא תשנה את בחירתו הבוחר וכמעט שלא תניב תוצאות בשטח במהלך יום הבחירות.
אלו 13 השאלות שממנה שואבת המערכת את התחזית שלה:
רווחי אמצע הקדנציה: לאחר בחירות אמצע הקדנציה, המפלגה המכהנת מחזיקה יותר מושבים בבית הנבחרים מאשר לאחר בחירות האמצע הקודמות.
אין תחרות בפריימריז: אין תחרות פנימית רצינית למועמד המפלגה המכהנת.
מועמד המבקש בחירה מחודשת: המועמד המכהן למפלגה הוא הנשיא המכהן.
אין מפלגה שלישית: אין מפלגה שלישית משמעותית או קמפיין עצמאי בולט.
כלכלה חזקה לטווח הקצר: המשק אינו במיתון במהלך מערכת הבחירות.
כלכלה חזקה לטווח ארוך: יש צמיחה כלכלית ממוצעת ואף טובה בשתי הקדנציות הקודמות.
שינוי מדיניות משמעותי: הממשל המכהן משפיע על שינויים גדולים במדיניות הלאומית.
אין תסיסה חברתית: אין תסיסה חברתית מתמשכת במהלך הקדנציה.
אין שערורייה: הממשל המכהן לא היה מעורב בשערורייה גדולה.
אין כישלון צבאי או בענייני חוץ: הממשל המכהן אינו סובל מכישלון גדול בענייני חוץ או צבא.
הצלחה צבאית משמעותית או הצלחה משמעותית בענייני חוץ: הממשל הנוכחי נוחל הצלחה צבאית
מועמד המפלגה המכהנת כריזמטי: המועמד הוא כריזמטי או גיבור לאומי.
מתמודד לא כריזמטי: המועמד מהמפלגה המתחרה אינו כריזמטי או גיבור לאומי.
13 השאלות שונות במעט מ-12 השאלות שנבנו במקור ב-1981.
ב-1981 פגש ליכטמן את קייליס-בורוק, קייליס-בורוק ביקש מליכטמן עזרה ביישום טכניקות לחיזוי תוצאות הבחירות, עם חלוף הזמן החליטו לפתח את המוצר ולהרחיב את יכולותיו.
ב-2024 חזה כי ג'ו ביידן יזכה בבחירות, ולאחר שפרש, חזה ליכטמן כי האריס תזכה.
אולם בליל הבחירות צפה בתוצאות אמת המגיעות מהמחוזות השונים, לצד בנו הבין כי טעה.
זמן קצר לאחר מכן הצהיר כי ייבחן מחדש את המפתחות שיצר.
המפרץ התרמאי (נקרא גם מפרץ סלוניקי והמפרץ המקדוני; ביוונית: Θερμαϊκός Κόλπος) הוא מפרץ המהווה את הפינה הצפון-מערבית של הים האגאי.
העיר סלוניקי נמצאת בקצה הצפוני-מזרחי של המפרץ.
המפרץ גובל בפייריה ואימתיה במערב וחצי האי כלקידיקי במזרח, על ידי כף קסנדרה מדרום-מזרח.
המפרץ נקרא על שם העיר העתיקה תרמה, סלוניקי המודרנית.
אורכו של המפרץ הוא כ-100 קילומטרים.
אצל הרומאים, המפרץ היה ידוע גם בשם מפרץ תרמה.
אחד משמות המפרץ הוא "מפרץ סלוניקי", על שם העיר סלוניקי המשתרעת סביב החוף הצפוני-מזרחי של המפרץ.
נמל סלוניקי הוא הנמל הגדול והעמוס ביותר במפרץ, בעוד שנים עשר נמלים קטנים מספקים הובלה ימית אל המפרץ התרמי, החוצה אותו וסביבו.
רשתות דרכים עיקריות בצפון יוון כמו הכביש המהיר A1 / E75 (כבישים מאתונה לסלוניקי) המקיף את החלק המערבי של המפרץ, ואילו הכביש המהיר A25 מקיף את רוב החלק המזרחי של המפרץ.
המצב האנושי (במקור באנגלית: The Human Condition; בתרגום לגרמנית: Vita activa oder Vom tätigen Leben), הוא ספרה הפילוסופי המרכזי של הפילוסופית היהודייה-גרמנייה חנה ארנדט, שפורסם לראשונה ב-1958 בהוצאת אוניברסיטת שיקגו, ארצות הברית.
ארנדט עורכת בספר מחקר פילוסופי-היסטורי בדבר תנאיו של המצב האנושי.
החיבור בוחן כיצד נכון לבחון את הפעילויות האנושיות, בהתייחס להיסטוריה של התרבות המערבית.
ארנדט בוחנת את המצב האנושי על דרך הבחנה בין "חיי המעש" (מלטינית: vita activa) לבין "חיי העיון" (vita contemplativa) וניתוח שלושה סוגים של פעילויות אנושיות בסיסיות של חיי המעש: "עבודה" (labor), "מלאכה" (work) ו"פעולה" (action).
הפעילויות שנבחנו כוללות את יכולת ההולדה (של חיים חדשים ושל עולמות ומעשים חדשים), את העבודה והיצירה הנדרשים לקיום העולם, ואת הפעילות המשתפת המאפשרת לנצור את העולם ולהנהיגו.
בספר ארדנט בוחנת אפשרות לממש חירות מבלי להשתעבד לדפוסי התנהגות קבועים, לצורות שונות של כפייה או למנגנוני דיכוי ושליטה.
הספר מורכב מפרולוג ושישה פרקים, הוא תורגם לשפות רבות, ובשנת 1998 פורסמה מהדורה שנייה באנגלית, שכללה הקדמה מאת מרגרט קנובן .
בשנת 2013 תורגם הספר לעברית על ידי בני הזוג אריאלה אזולאי ועדי אופיר בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בפרולוג ארנדט מציגה את השאלה המרכזית בספר, השאלה בדבר משמעות האופן בו פועלים בני אדם בעולם.
הפרולוג בוחן שתי סוגיות עכשוויות שמהוות שינוי רדיקלי ביחס לאופן בו המצב האנושי הובן עד כה: כיבוש החלל והאוטומציה.
ארנדט מאפיינת את המונח "חיי המעש" על דרך ניגודו למונח "חיי העיון".
לדידה, מרבית הפילוסופים התעקשו שחיי העיון הם מה שמבדיל את האדם מהבהמה ונעלים על פני חיי המעש, שהיו רק בגדר סיפוק צרכים.
היא מציינת כי הן קרל מרקס והן פרידריך ניטשה הפכו את ההיררכיה אולם ההבחנה בתוך חיי המעש נותרה מטושטשת.
התזה של ארנדט היא שחיי המעש אינם עדיפים או נחותים על פני חיי העיון, וכי יש לערוך הבחנות פניומיות בתוכם, כפי שהיו קיימות לדידה בעולם העתיק.
הפרק מסתיים בהנגדה בין "נצח" (eternity), כשאיפה טרנסצנדטית של "חיי העיון" מאז סוקרטס לעמוד מחוץ לתחום העניינים האנושיים ומחוץ לריבוי של בני האדם; לבין "אלמוות" (immortality).
פרק 2: התחום הפומבי והתחום הפרטי
לפי ארנדט, ביוון העתיקה החיים נחלקו לשני תחומים: "התחום הפומבי" שבו הופיעה הפעולה, ו"התחום הפרטי", כתחום של משק הבית שנשלט על ידי האדון, אב המשפחה.
בשונה מהעת החדשה, התחום הפרטי לא אופיין כמרחב של האינטימיות, אלא כמרחב של סיפוק הצרכים הביולוגיים.
בתחום הפרטי, ראשי משק הבית דאגו לסיפוק הצורך במזון, מחסה, ומין, והוא נשלט מתוך כורח והכרח.
בניגוד לכך, התחום הפומבי היה התחום החופשי מכל כורח ביולוגי, שבו אנשים יכול להבחין את עצמם על ידי הצטיינות (ארטה) ב"מעשים" וב"דיבורים" דגולים.
ההתייחסות להחזקה בקניין פרטי כתנאי לאזרחות, שיקף את ההבנה כי אילמלא השתחרר אדם מהתלות בצרכים הביולוגים, לא היה הוא חופשי, ולפיכך לא יוכל להשתתף במרחב הפומבי כאדם חופשי בין שווים (חופשיים באותו המובן כמותו).
עבדים ונשים היו מוגבלים לתחום הפרטי ולמילוי צורכי של אדון הבית.
בנפול האימפריה הרומית, הכנסייה לקחה על עצמה את תפקיד התחום הפומבי, ובפיאודליזם הייחס לקרקעות הצמתים היה במושגי התחום הפרטי.
בעת המודרנית עלה תחום כלאיים שלילי, "התחום הציבורי".
התחום הציבורי מאופיין כדאגה לצרכים הביולוגים ברמה לאומית.
ארנדט מתייחס אליו כאיום עבור שני התחומים האחרים.
כדי לספק את הצרכים של כולם, התחום הציבורי חדר לתחום הפרטי, ובגלל שהפך את הדאגה לצרכים הביולגיים לבעניין פומבי, הוא השחית את חופש הפעולה של התחום הפומבי.
מכאן, שלא נותר תחום חופשי ממילוי צרכים.
ארדנט טוענת כי אף על פי שהפילוסופיה זנחה את ההבחנה בין "עבודה" לבין "מלאכה", ההבחנה נשמרה בשפות אירופאיות רבות.
העבודה מובנת כפעילות המוכוונת לסיפוק צורכי הקיום, ההכרחיים לשימור ולרבייה של האדם כמין ביולוגי.
לעבודה במהותה לעולם אין קץ, שכן לעולם לא נוכל למלא צרכים אלו עד תום.
פירות העבודה לא עמידים לאורך זמן, הם נצרכים במהירות, תוצרים עבודה נוספים צריכים להיעשות שוב במהרה.
לפיכך, העבודה היא מעגלית, תהליך חזרתי ורפטטיבי הטומן בחובו תחושת הבל.
ארנדט משווה את העבודה לתפיסת החזרה הנצחית.
ארדנט מוסיפה כי בעולם העתיק העבודה נחשבה בזויה לא בגלל שהיא מה שעבדים עושים, אלא להפך; עבדים נחשבו בזויים בגלל עיסוקים הבלעדי בעבודה, פעילות הכרחית אך עקרה.
בעולם המודרני, לא רק עבדים, אלא כולם מוגדרים לפי העבודה שלהם: אנחנו מזוהים עם העבודה שלנו, שהיא הכרחית לסיפוק הצרכים שלנו.
קרל מרקס שילב את התפיסה המודרנית של העבודה בטענתו כי האדם הוא חיה עובדת (animal laborans), מין שמהותו מובחנת מחיות אחרות לא כיצור חושב אלא כהיותו עובד.
אולם לפי הקריאה של ארדנט, מרקס סותר את עצמו בחזון האוטופי שלו (כפי שהיא מבינה אותו) לפיו הפרולטריון ישחרר את עצמו מכבלי הדיכוי והניצול בביטול העבודה, ובכך על פי הגדרתו של מרקס יחדלו מלהיות אנושיים.
ארנדט חוששת שהאוטומטיזציה שנועדה לשחרר אותנו מעול העבודה, תוביל לכך שהחירות תאבד ממשמעותה הנגזרת מיחסה לניגודה, כורח העבודה.
בנוסף, בגלל שאנו מגדירים את עצמנו לפי העבודה שלנו, והדברים היחידים שנותרים מחוץ למסגרת העבודה הם משחקים ותחביבים, חיים ללא עבודה יהפכו להיות טריוויאליים.
בו בזמן, התפתחויות בהליכי הייצור והטרנספורמציה של מלאכה לכדי עבודה משמעותן שדברים רבים שבעבד התמיד כתוצרי מלאכה בעלי משמעות, נצרכים כמוצרים חד פעמיים וברי חלוף.
בניגוד לעבודה, למלאכה יש התחלה וסוף מוגדרים ומובחנים.
המלאכה מותירה מאחוריה אובייקט בר קיימא ועמיד, למשל מכשירים, ולא אובייקטים נצרכים וחד פעמיים.
אובייקטים עמידים אלו מרכיבים את מה שארדנט מכנה ה"עולם" שבו אנחנו חיים, כך למשל ציוויליזציה וצורות חיים קדומות הותירו מאחוריהן מכשירים וכלי מלאכה, ולא את תוצרי העבודה אותם צרכו.
המלאכה כרוכה במרכיב של התערבות ושליטה בטבע, שאף מאופיינות לעיתים כאלימות.
בעל המלאכה מתערב בטבע במטרה לשאוב ממנו משאבים גולמיים ולעצבם כרצונו.
לדוגמה: עץ נכרת כדי לשאוב ממנו חומר גלם לכיסא.
המלאכה מכילה את שלב הרעיון הראשוני, את צריכת המשאבים הגולמיים, ואת התוצר הסופי.
תהליך המלאכה נקבע על פי הקטגורים של תכליות ואמצעים.
ארנדט סברה כי תפיסת האדם כבעל מלאכה, "הומו פאבר" (homo faber) מובילה לתפיסה אינסטרומנטלית, לפי טבעי לכאורה לתפוס כל דבר כאמצעי פוטנציאלי תכלית אחרת.
לפי ארנדט, התועלתנות-האנתרופוצנטרית, מבוססת על כשל בהבחנה שבין תועלת ומשמעות, שבשפה מובחן בין הביטויים "בשביל" (in order to) לעומת "למען" (for the sake of), כך שבדומה לנעשה במלאכה, כל תכלית מובנת כשימושית לתכלית אחרת.
התפיסה כה דומיננטית במודרנה, שאפילו קאנט (הנתפס לרוב כדאונטולוג) נתון למסגרת המושגית האינסטרומנטלית, כשהוא טוען שהאדם אינו רק אמצעי אלא גם "תכלית כשלעצמה" (הצו הקטגורי) וכן בהשוואה בין המוסר לחפץ היפה שמפיק "נחת ללא כל חפץ־עניין" (ביקורת כוח השיפוט).
המנטליות של ההומו פאבר נוכחת בחילוף המושגי שנעשה בין "ערך שימוש" (use value) לבין "השווי" (worth) בשיח הכלכלי, המסמן את האובדן של שווי שהוא אינטרינזי, בשונה לערך שהוא תמיד יחסי לשימוש ולצרכים של האדם.
אף שהדיון מתמקד בחפצי שימוש, תוצרי המלאכה המובהקים עבור ארדנט הם דווקא יצירות אמנות, מפני שלהן העמידות הגבוהה ביותר כחלק מהעולם, מפני שיצירות אמנות במהותן אינן משמשות לצורך חולף, הן לא נשחקות.
במובן זה האמנות העמידה ביותר היא השירה, שהקיום שלה הוא כמעט ולא חומרי.
סוג הפעילות השלישי הוא "הפעולה" (הכוללת גם דיבור וגם פעולה) המאופיינת כאמצעי שבאמצעותו בני אדם מראים את עצמם לאחרים, וחושפים את מהותם הייחודית, על פי רוב שלא במודע.
האני המתגלה בפעולה סמוי מן האדם הפועל, מתגלה בדיעבד בהתייחסות לפעולתו כסיפור.
פעולה היא האמצעי שבאמצעותו אנו מבדילים את עצמנו מאחרים כיצורים ייחודיים וחסרי תחליף.
עבור בני אדם, שלא כמו עבור יצורים אחרים, בנוסף לשאלה הכללית של "מה" אנחנו, עולה השאלה האינדיבידואלית "מי" כל אחד בנפרד.
פעולה ודיבור נעשים תמיד באינטראקציה שבין בני אדם ומכוונים כלפיהם, ובכך נוצרת הרשת של יחסי אנוש.
הגיוון בין בני האדם הרואים את הפעולה מאפשר סוג של אובייקטיביות משותפת, בכך שהוא מאפשר לראות פעולה מנקודות מבט שונות.
לפעולה פוטנציאל להשלכות בלתי מוגבלות, לעיתים קרובות הרבה מעבר למה שיכולנו לצפות מראש, מעבר לכללי הסטטיסטיקה והעובדות הניתנות לניבוי.
לטענת ארנדט, היוונים חשבו על הפוליס כמקום שבו אנשים חופשיים יכולים לחיות יחד כדי לפעול, ולא כפי שאנו תופסים את המדינה המודרנית, כמקור להבטחת צורכי הקיום הפרטיים.
פילוסופים רציונליים מ"האסכולה הסוקרטית" כמו אפלטון, שלא אהבו את אי-הניתנות לחיזוי של הפעולה, ייסדו את הפוליס האידיאלית (הפוליטאה) על פי הדגם של משק בית משותף.
המלך הפילוסוף מייצר את מלאכת החקיקה המתמשכת, והעם פועל תחתיו.
כנגד הניסיונות להחליף פעולה בעבודה ובמלאכה, ארנדט מציעה שני פתרונות לשתי הבעיות הגדולות ביותר שהפעולה יוצרת: סליחה לתולדה הבלתי הפיכה של הפעולה, והבטחה למתן את אי-הניתנות לניבוי.
פרק 6: חיי המעש והעידן המודרני
ארדנט טוענת כי לא ניתן היה לצפות את שלושת האירועים הגדולים המסמנים את סף העידן המודרני (גילוי אמריקה, הרפורמציה, הטלסקופ).
האירועים קרו בפתאומיות והיו להם השלכות שמבשריהם מעולם לא התכוונו להן.
אחת ההשפעות של כל אחד מהאירועים הללו היא הגברת הניכור שלנו מהעולם, שלדעת ארנדט הוא מאפיין משמעותי בהרבה לעידן שלנו מאשר הניכור מהעצמי (בדומה לניתוח שורשי הקפיטליזם בפרוטסטנטיות אצל מקס ובר, ולעומת ניתוחו של הסובייקטיבי של קרל מרקס הבוגר).
טכנולוגיית חקר ותחבורה צמצמו את המרחקים של העולם, והופכים אותנו לתושבי כדור הארץ, יותר מאשר של המקום המסוים שלנו בתוכו.
תהליך ההפקעה שהחלה הרפורמציה הפקיע אנשים מאדמתם ואת מקומם בעולם.
גילויו של גלילאו את ההמשכיות שבין תנועת הארץ ליקום, מרחיק אנשים מעולמם, בכך שהוא מראה שההשקפה על העולם כמרכז הארץ היא מנותקת מהמציאות, ושהשמש אינה זורחת ושוקעת כפי שנדמה.
מה שמייחד את גלילאו מתאורטיקנים הליוצנטריים אחרים הוא שהוא הוכיח שתיאוריות הליוצנטריות לא היו רק מכשירים שימושיים יותר לחיזוי נתונים, אלא גם תיאורים נאותים של המציאות.
באופן אירוני, התוצאה של המהפכה המדעית היא שהתיאוריות הנוכחיות הפכו כל כך מוזרות ושאולי אף אחד לא יכול לתפוס את העולם שהן מתארות.
הם התבררו כיעילים בעיקר ככלי שימוש אינסטרומנטליים, לאחר שניפצו את ההבנה הקודמת שלנו על העולם.
בינתיים, המדע מרחיק אותנו עוד יותר מהעולם על ידי שחרור תהליכים על פני כדור הארץ, שבעבר התרחשו רק רחוק מאוד מאיתנו ביקום (כמו ביקוע גרעיני).
בהתייחסותה לאפוריזם של קפקא, מצאנו נקודה ארכימדית להניע את העולם, אבל רק על ידי איבוד מקומנו בו.
התוצאה של ניכור עולמי זה עבור הפילוסופיה הייתה התמקדות אינטנסיבית בעצמי, הספֵרה האחת שנותרה כמסד אפשרי של ודאות וידע.
דקארט ומודרניים אחרים סברו כי אף שלא ניתן להכיר את העולם החיצון בוודאות כפי שהוא מתואר על ידי המדע, ניתן להכיר את העצמי.
חשיבותה של הקביעה הקרטזיאנית הידועה "אני חושב, משמע אני קיים" (Cogito ergo sum), אף שבוטאה כבר אצל אוגוסטינוס (si fallor, sum), מהווה חידוש מקורי וסימן היכר של המודרניות בשל ההתייחסות לספק כנקודת המוצא, "יש להטיל ספק בכל" (de omnibus dubitandum est).
המשמעות הרדיקלית של הספק הקרטזיאני היא שגם האמת וגם המציאות אינן דברים נתונים, ורק סילוק התופעות יכול להציע תקוה לידע אמיתי.
התפיסה של השכל הישר כמובן שבו חמשת החושים האחרים הותאמו לעולם משותף נכנעה לתפיסה של השכל הישר כיכולת פנימית ללא כל קשר לעולם, וההנחה שלכל בני האדם היו יכולות כאלו במשותף הפכה לתנאי הכרחי כדי להפעיל תיאוריות.
אולם, ללא הנחה של עולם משותף, ההנחה של פקולטות משותפות איבדה מסמכותה.
לתגליותיו של גלילאו יש גם השלכות על הבחנה בין חיי המעש לבין חיי העיון.
העובדה שהוא גילה את התגליות באמצעות טלסקופ, עם תוצר של מלאכה אנושית, מעידה על שינוי חשוב במדע.
ידע נרכש לא רק על ידי חשיבה, אלא על ידי עשייה.
ההומו פאבר וחיי העבודה רוממו אפוא על פני חיי ההתבוננות.
ואכן, המודל של חקירה מדעית, הניסוי, הוא כזה שבו המדען משחרר תהליך שבאמצעותו המדען מפיק תוצאות.
דרך זו לעשות מדע מובנת באופן טבעי במונחים של תהליכי מלאכה.
לפיכך, הפילוסוף נדחק לעמדה חסרת חשיבות יחסית, כשזה שיכול רק לתהות על מה שהראו המדענים.
אבל בסופו של דבר, ההומו פאבר ויתר על הבכורה לחיה העובדת.
חיי העבודה הפכו לדאגה המרכזית, משום שכל ההתפתחויות הללו התרחשו בחברה נוצרית שהעריכה את החיים הרבה יותר ממה שהעריכו אחרים.
לאחר החילון, העיסוק בהישרדות בחיים כערך המרכזי שולט בפעילויות שלנו.
זה הפך אותנו לחברה עמלנית, חברה של פועלים.
בהתייחס למושגי חיי המעש, האנשים בעלי הכוח הרב ביותר "לפעול" בחופשיות כעת הם אולי המדענים, אך למרבה הצער, הם פועלים אל תוך הטבע ולא בתוך הרשת של יחסים אנושיים, ולפיכך פעולתם אינה יכולה להיות מקור למשמעותיות המאירה את הקיום האנושי.
ארנדט גורסת כי "פעולה" עדיין אפשרית בחברות חופשיות, אבל שברירית.
המצאת השקר הוא קומדיה רומנטית משנת 2009, בבימוים של ריקי ג'רווייס ומתיו רובינסון, ובכיכובם של ריקי ג'רווייס, ג'ניפר גארנר, ג'ונה היל, ורוב לאו.
העלילה מתרחשת בעולם שבו האנושות לא פיתחה את היכולת לשקר, וכל בני האדם אומרים רק את האמת.
גיבור הסרט, מרק בליסון, הוא הראשון שמצליח לשקר ומתחיל להשתמש ביכולתו החדשה כדי לשפר את חייו האישיים והמקצועיים.
הסרט הוקרן בבכורה ב-14 בספטמבר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2009 ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-2 באוקטובר 2009 על ידי Warner Bros.אולפני האחים וורנר.
הוא הכניס 32.7 מיליון דולר מול תקציב של 18.5 מיליון דולר.
מרק בליסון (ריקי ג'רווייס) הוא תסריטאי כושל בעולם שבו לא קיים מושג השקר.
כל בני האדם אומרים בדיוק את מה שהם חושבים ולא מסוגלים לשקר.
מרק מגלה יום אחד שהוא מסוגל לשקר, ומנצל את הכוח הזה כדי לשנות את חייו, להתעשר ולהשפיע על החברה סביבו.
אך ככל שהוא משתמש בכוחו החדש, הוא מוצא את עצמו מתמודד עם דילמות מוסריות ומשמעות החיים בעולם שבו כולם אומרים את האמת.
ריקי ג'רווייס בתפקיד מרק בליסון - תסריטאי כושל שהופך לאדם הראשון בעולם שמסוגל לשקר.
ג'ניפר גארנר בתפקיד אנה מקדוגל - מושא אהבתו של מרק, שאינה מודעת ליכולתו לשקר.
רוב לאו בתפקיד ברד קמס - יריבו של מרק בעבודה ובחיים האישיים.
ג'ונה היל בתפקיד פרנק - חברו של מרק שמתמודד עם דיכאון.
ג'פרי טמבור בתפקיד אנתוני בליסון - אביו של מרק.
הסרט "המצאת השקר" קיבל ביקורות מעורבות עד חיוביות.
המבקרים שיבחו את הרעיון המקורי וההומור המיוחד של הסרט, במיוחד בזכות הופעתו של ריקי ג'רווייס.
עם זאת, היו שטענו כי הסרט לא מצליח לממש את מלוא הפוטנציאל של הקונספט הייחודי.
הסרט קיבל ציון של 56% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על כ-190 ביקורות, וציון של 58 מתוך 100 באתר Metacritic, מה שמעיד על ביקורות מעורבות.
הספר מתאר כיצד אישיותו ודעותיו הנלהבות והרבות השפיעו על הוגים שונים ביניהם יוהאן וולפגנג פון גתה, סימון בוליבר וצ'ארלס דרווין וכי הגותו משפיעה ותמשיך להשפיע על מדענים, פעילים והציבור עוד שנים רבות.
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת שוקן בשנת 2017, בתרגומו של עמנואל לוטם.
חלק 1. יציאה: רעיונות מבצבצים.
וולף מתארת את ילדותו של הומבולדט עם אמו, מריה אליזבט המרוחקת רגשית.
יורש העצר, הנסיך פרדיננד היה הסנדק, ומשפחתו הייתה עשירה ומיוחסת, אך למרות זאת הייתה לו ילדות אומללה.
אביו החם נפטר כאשר היה אלכסנדר בן תשע, והאם שכרה לאלכסנדר ולאחיו הבכור, וילהלם, שורה של מורים פרטיים.
בניגוד לאחיו הוא נמשך לא רק ללימודים אלה גם למסעות וחקר הטבע.
הוא היה נמרץ מאוד, יצא לטיולים ארוכים בטבע, וחקר תחומים רבים.
באביב 1790 נסע הומבולדט ללונדון שם פגש את ג'וזף בנקס שהיה הבוטנאי של ג'יימס קוק וכיהן כנשיא החברה המלכותית.
הוא השלים את לימודיו בהיותו בן 21. ב-1791 הוא החל ללמוד באקדמיה למכרות בפרייברג.
זו הייתה פשרה עם אמו - לימודיו יאפשו לו לעבוד במשרד המכרות של פרוסיה אבל לימודיו יוכלו לספק את סקרנותו בתחום המדע והגאולגיה.
בגיל 22 התמנה למפקח מכרות, מה שנחשב צעיר מאד, ותפקידו אפשר לו לנסוע למקומות רבים ולחקור בתחום הגאולוגיה.
כאדם צעיר התיידד הומבולדט עם יוהאן וולפגנג פון גתה ואינטלקטואלים גרמנים אחרים שחיו בינה.
גתה היה באותו זמן המשורר הפופולרי ביותר בגרמניה, אך בשלב זה של חייו, באמצע שנות ה-40 והיה מתוסכל וחסר השראה.
המפגש שלו עם הומבולדט השפיע עמוקות על שניהם.
גתה התרשם מאוד מהומבולדט ובילה איתו ימים רבים.
הוא תיאר כיצד שעות ספורות איתו משולות לשהייה של שנים בצידם של אחרים.
הומבולדט חידש את העניין של גתה במדע (בתחומים כמו גאולוגיה, בוטניקה, ואופטיקה) והמפגש בין שינהם הוביל אותם לחקירה משותפת של הקשרים בין טבע-אדם ודמיון ובפרשנות ל"ביקורת התבונה הטהורה" ושל ארסמוס דרווין הם חיפשו חוקים ותובנות ביחס ליצורים החיים והאדם.
ידידו של גתה, שילר, חשש שהמפגש שלו עם הומבולדט יסיט אותו מדרכו בתחום היצירה, אולם התרחש דבר הפוך - גתה החל למזג את המדע וההשראה שלו מהמדע ביצריתו.
וולף טעונת כי גתה כתב את הרומן המפורסם שלו פאוסט בפרצי כתיבה שחפפו את זמני הביקור של הומבולדט (בתקופות מאוחרות יותר), וכי רבים ראו בדמות הראשית ברומן - דוקטור פאוסט, איש אשכולות שמוכן לעשות הכל תמורת ידע אינסופי, את בן דמותו של הומבולדט.
המפגש עם גתה השפיע עמוקות גם על הומבולדט - עד אז הוא התמקד בביצוע מדדידות רבות, אך בעקבות המפגשים הוא הסיק כי כדי להבין את הטבע ואת חוקי הטבע בו יש צורך בדמיון כדי למצוא דפוסים שחבויים בקרב יצורים או תחומים שנראים במבט ראשון מרוחקים זה מזה.
מותה של אמו הומבולדט איפשר לו את החופש והעצמאות הכלכלית הדרושים למסע לעולם החדש.
חלק 2 הגעה: איסוף רעיונות
הומבולדט מגיע לוונצואלה עם בן לווייתו בונפלנאן ומתחיל את מסעו דרך מרכז ודרום אמריקה.
הוא הביא עמו שפע של מכשירים מדעיים.
הוא מתעד את מסעותיו ואת המדידות שהשיג באמצעות מכשירים מדעיים במכתבים שלו.
הומבולדט מטפס על צ'ימבורסו, הר געש בהרי האנדים, שאז האמינו שהוא ההר הגבוה בעולם.
מסע זה שלקח 5 שנים שינה את השקפתו של הומבולדט על הטבע ועל היחסים בין האדם לטבע.
התגליות שלו, השקפותיו והמסע השפיעו אל אנשים רבים בחברה המערבית בהמשך.
הטיול מסתיים בביקורו בארצות הברית שם ביקר בבית הלבן כדי לדון במדע ובפוליטיקה עם תומאס ג'פרסון לפני שחזר לאירופה.
הנוף במקום היה אידלי אולם תושבי המקום היו מודאגים בשל ירידת מפלס מי האגם.
הוא השווה את שיאור ההתאיידות מהאגם לנהרות ואגמים אחרים בעולם והגיע למסקנה כי בירוא היערות מסביב לאגם והטיית המים להשקיית גידולים היא זו שגרמה לירידת המפלס בו.
בעלי המטעים הטו נחלים לשם השקיה וכן כרתו עצים כדי לברא אדמה לגידולים, ודבר זה גרם לאובדן סבך הצמחייה התחתון שהיה ביער וכלל טחב, שיחים ושורשים - דבר זה הוביל לאדמה חשופה שאינה מסוגלת לאגור מים.
הוא הבין כי היערות בעבר הגנו על האדמה וכך הפחיתו את ההתאיידות
"כאשר משמידים יערות, כפי שעושים בלי מטעים בכל רחבי אמריקה, בפזיזות ובלי שיקול דעת, המעיינות מתייבשים לגמרי או נעשים שופעים פחות.
אפיקי הנהרות הנשארים יבשים במשך חלק מהשנה, הופכים לנתיבי שיטפון כישורדים גשמים גדולים במקומות הגבוהים.
עצים נחוצים לתעשייה, לבניית אוניות ולדלק במאות ה-17, 18 בדומה לחשיבות הנפט במאות ה-20 וה-21. ג'ון איוולין הזהיר מפני התמעטות העצים וכך גם ג'ון ברטרטם ופרנקלין (שהמציא אח חסכונית יותר).
בהמשך הוא תיאר דבר זה גם במקומות שונים כמו פרו או רוסיה.
הומבולדט נטש בהדרגה את ההשקפה האנתרופצרטית, ששמה את האדם במרכז הבריאה ואשר משלה בכיפה במשך אלפי שנים כאשר אנשים תארו את יחס האנושות אל הטבע.
דקארט קבע כי בעלי החיים הם "אוטומטונים- חסרי כוח בינה, נחותים מבני האדם שהם " אדוני הטבע ובעליו".
החשיבה המערבית דגלה בכך ששדות חקלאות, ברוא יערות וכפרים הופכים את הישימון הפראי לנוף פורה ונעים.
לפי תפיסה זו יערות בראשתיים של העולם החדש היו לדעתם "שממה פראית" שצריך לכבוש, להשליט סדר בתוהו ובוהו, ובכך להפוך דבר רע לטוב.
לדוגמה ב-1748 כתב מונטסקייה כי האנושות "הפכה את הארץ ראויה יותר למשכנה" - גנים ושדות מראה היו האידיאל שהוגי הדעות חשבו עליו.
אלכיס דה טוקוויל כתב ב-1833 כי "רעיון ההרס" - כריתת יערות אמריקה בגרזינים הוא שהעניק לנוף את "החינניות הנוגעת ללב שלו".
יו וילאמסון, רופא ופוליטיקאי מקרולזינה הצפונית פרסם ב-1770 מאמר בזכות ברוא יערות שכן הדבר הועיל לדעתו לאקלים.
חלק 3 חזרה: מיון רעיונות
הומבולדט חוזר לאירופה שם הוא מתקבל כסלבריטי.
הוא חי בפריז במשך שבעה חודשים כיוון שהוא מוצא את העיר והתרבות המדעית שלה מעוררים יותר מזו של ברלין.
בעודו בצרפת, הוא פוגש בסימון בוליבר הצעיר, שמתרשם מהידע והתשוקה של הומבולדט למדינת הולדתו, ונצואלה, והם דנים בפוליטיקה של דרום אמריקה.
הומבולדט חוזר לפרוסיה, כדי להרוויח משכורת בחצר המלך לפני החזרה לפריז.
בשלב זה הוא מתחיל לעבוד על כמה כתבי יד המבוססים על מסעותיו.
כאשר בוליבר מתחיל לתכנן ולבצע מהפכות בדרום אמריקה, לשחרור מעול המעצמות, הומבולדט מפרסם סדרה של ספרים על הפוליטיקה של אמריקה הלטינית המבקרים את הקולוניאליזם.
חלק 4 - השפעה: הפצת רעיונות
וולף דנה בחלק זה בשיבתו של הומבולדט לברלין, במסעו לרוסיה ובמגנום אופוס של הומבולדט "קוסמוס", שבו הוא מדבר על הקשרים ההדדיים של עולם הטבע.
היא גם דנה בהשפעותיו של הומבולדט על צ'ארלס דרווין הצעיר, שייחס להומבולדט את ההשראה לעניין במדעי הטבע שהוביל למסעו בביגל, וכן בהשפעתו על המשורר והפילוסוף האמריקאי הנרי דייוויד תורו.
פרק 15 בספר עוסק בשיבתו של הומבולדט מפריז לברלין.
הוא נאלץ לעשות זאת כדי לרצות את מלך פרוסיה שפרנס אותו בקצבה.
הומבולדט לא אהב את ברלין ואת מזג האוויר הקר שלה, הוא נאלץ להיות מעין "אנציקלופידה מהלכת" עבור המלך כשעבד בחצרו והדבר הקשה עליו מאוד את עבודת המחקר והכתיבה שלו.
עם זאת הוא העניק הרצאות לקהל הרחב בשנים 1828–1829. ההרצאות ניתנו בחינם ומשכו מאות אנשים מדי יום.
הן גם היו פתוחות לנשים, שלא כמקובל.
הומבולדט הסביר בהרצאות את רעיונותיו החדשניים בהן קישר בין תחומים רבים ושונים באופן שהדהים את הקהל ואת העיתונאים שסיקרו את ההרצאות.
פרק 16 עוסק במסעו של הומבולדט לרוסיה.
במשך שנים ניסה הקל לחקור את הרי ההימליה כדי להשוות את הממצאים מהרים אלה להרי האנדים היות שדבר זה לא ניתן לו הוא שמח לקבל הזמנה ממשלת הצאר הרוסיה לחקור את הרי אוראל.
ב-1829 נסע הומבולדט עם פרופסור כריסטיאן גוטפריד אהרנברג ועם חוקרים מרוסיה למסע משותף בהרי אורל, הרי אלטאי והים הכספי.
עם זאת עיקר מטרת מסעו הייתה לבצע מחקרים בגאולוגיה בוטניקה והשוואת ממצאים בתחומים שונים באזור עולם נוסף, ובמיוחד בהרי אלטאי.
פרק 17 עוסק בהשפעתיו של הומבולדט על דרווין הצעיר.
בהשפעת דודו הסכים אביו לצאת למסע הביגל, במסע מסביב לעולם ולשלם על מסע זה.
גישה זו הייתה מנגוגדת לדעה הנפוצה שראתה במינים החיים קבועים מאז ימי בראשית.
דארוון חשב גם הוא כי המינים משתנים וכי יש להסביר כיצד שינוי זה מתרחש.
הומבולדט הראה כי יצורים שונים - במיוחד צמחים - מכילים מינים קרובי משפחה כאשר אלו חיים בסביבות שונות כאשר בין סביבות אלה מפרידים אוקיינוסים או רכסי הרים.
מדענים כמו לייל הסבירו כי דבר זה נגרם בגלל שאלוהים יצר צמחים שארי משפחה בכמה מרכזי בריאה, אולם דרווין אסף דוגמאות, רבות מהן מ"סיפור אישי" של הומבולדט וחיפש הסבר להגירת מינים על פני מקומות שונים בגלובס, הוא גם החל להתעניין ברעיון של אב קדמון משותף בהשראת הערותיו של הומבולדט בנושא.
פרק 18 עוסק בכתיבת הספר "קוסמוס" על ידי הומבולדט.
הוא שקד על ספר זה החל משנת 1834 ורצה לתאר בה "את כל העולם החומרי" ובו סיכום של מחקרים רבים הנוגעים לתחומים כמו קוסמולוגיה, גאוגרפיה, וביולוגיה.
הכנת הספר נמשכה זמן רב וכינסה מידע ממדענים רבים.
הכרך השני כלל התבוננות "בעולם הפנימי" - בשרמים שהעולם החיצוני "מטביע ברגשות" הוא כלל היסטוריה של המין האנושי והיסטוריה של המדע.
שני כרכים אלה יודעו לקהל הרחב והיו רבי מכר.
הספר תורגם לשפות שונות ביניהם לאנגלית - בגלל הביקוש הרב הייתה "מלחמה" בין מתרגמים וכך תוך 4 שנים מהוצאתו תורגם הספר לאנגלית בשלוש הוצאות שונות באנגליה לבדה נמכר הספר ב-40,000 עותקים עד 1849 ועוד אלפים נמכרו בארצות הברית .
המשורד ראלף וולדו אמרסון כתב "הומבולדט הנפלא, עם המרכז הרחב והכנפיים הפרוסות שלו צועד כמו צבא ואוסף בלכתו את כל הדברים".
משורר נוסף שהושפע מהומבולדט היה וולט ויטמן שקרא את קוסמוס בזמן שכתב את אסופת שיריו "עלי עשב" וכתב גם שיר בשם "קוסמוס
ותאר את עצמו כ"קוסמוס" בשירו "שיר על עצמי".
לימים כתב הומבולדט 3 כרכי המשך לספר שנועדו לקהל מקצועי יותר.
פרק 19 עוסק בהשפעתו של הומבולדט על הנרי דייוויד תורו.
בהשראת הומבולדט החל תורו למדוד ולראות את עולם הטבע בצורה בוחנת ועמוקה יותר, דבר שסייע לו לבסוף לעבות ולהעמיק את ספרו המפורסם וולדן - חיים ביער.
חלק חמישי - עולמות חדשים: האבולוציה של רעיונות
המצור הגדול על מלטה התרחש ב-1565 כאשר האימפריה העות'מאנית פלשה לאי מלטה שהוחזק בידי מסדר "יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים" הידועים גם בכינוי הוספיטלרים, כחלק ממאבק כולל בין האימפריה העות'מאנית לכוחות נוצריים על השליטה בים התיכון.
לאחר שהצליח סולימאן הראשון ("המפואר") לכבוש את האי רודוס מידי ההוספיטלרים ולגרשם לאירופה ב־1522, קיבלו האבירים את השלטון על האי מלטה מידיו של קארל החמישי.
הם ביצרו אותו והחלו להציק לטורקים בשוד ופשיטות על ספינות מוסלמיות תוך שהם מסכנים את נתיבי השיט של הטורקים לצפון אפריקה.
לאחר מצור ממושך, שארך כמעט ארבעה חודשים, וניסיונות חוזרים ונישנים של חיל המשלוח העותמאני לכבוש את מערך המבצרים של המסדר ההוספיטלרי בצפון-מזרח האי מלטה, נאלצו העותמאנים, שספגו אבדות כבדות מאוד במהלך המצור, לפנות את שרידי כוחותיהם מהאי, בעקבות הגעת כוח תגבורת נוצרי חזק לעזרת הכוחות הנצורים.
כתוצאה מכך, נאלצו שליטי הממלכה להסתמך על המסדרים הצבאיים, כדי להגן על הממלכה, שעמדה תחת איום מתמיד מהעולם המוסלמי שסביבה, ולהעמיד צבא בסדר גודל משמעותי.
שני המסדרים העיקריים שעשו זאת מתחילת דרכה של הממלכה ועד לכיבוש המאחזים הנוצריים האחרונים בא"י בידי הממלוכים בסוף המאה ה-13, היו מסדר ההוספיטלרים ומסדר אבירי היכל שלמה, הידועים יותר כ"טמפלרים".
אחרי התבוסה הסופית של הצלבנים ונפילת עכו לידי הצבא הממלוכי ב-1291, נאלצו חברי המסדרים הצבאיים להימלט מארץ הקודש.
המסדר ההוספיטלרי הגיע לאי רודוס והפך אותו לבסיסו החדש.
האבירים ההוספיטלרים לא שקטו על שמריהם ועסקו בשוד ימי, תוך כדי שהם גורמים נזק ניכר לסחר המוסלמי באגן המזרחי של הים התיכון.
כתוצאה מכך, הורה הסולטאן סולימאן הראשון על פלישה לאי בשנת 1522. אחרי מצור ממושך, שגבה קורבנות גדולים משני הצדדים, נאלצו שרידי ההוספיטלרים להתפנות מרודוס, ולאחר נדודים מצאו מקלט באי מלטה.
לפי ההסכם עמו, היו האבירים כפופים לאפיפיור בלבד ואילו הקיסר היה השליט להלכה, אך לא למעשה.
העילה המיידית לפרוץ מעשי האיבה הייתה, ככל הנראה, תפיסתה של ספינת מסחר שהייתה בבעלותה של בת הסולטאן.
הרגשות בארמונו של הסולטאן געשו, והוא דרש את שחרורם של המכובדים ללא כופר, אך הנוצרים סירבו.
סולימאן הראשון התחיל בארגון הפלישה, אך מפאת גילו הסתפק בארגון לוגיסטי בלבד ולא נטל חלק במסע המלחמה עצמו.
הוא חילק את הפיקוד על המבצע לשניים.
לפיקוד על כוחות היבשה מינה סולימאן את אחד ממצביאיו הבכירים – "הווזיר הרביעי" קיזיל אהמטלי מוסטפא פאשה (Kızılahmedli Mustafa Paşa), אריסטוקרט ומוסלמי אדוק.
הוא היה ותיק הקרבות נגד פרס והמערכה נגד הונגריה.
לצידו עמד האדמירל פיאלה פאשה (Piyale Paşa) שפיקד על צי הפלישה.
פיאלה היה דוושירמה, היינו נוצרי במוצאו שהתאסלם אחרי שנפל בינקותו בשבי העות'מאני.
הקריירה העשירה שלו כללה פשיטות על החוף האיטלקי בשיתוף עם הקורסר (שודד ים עם רישיון לעסוק בשוד ימי) טורגוט ראיס (Turgut Reis) שהשתתף, בין היתר, בקרב ג'רבה.
לביסוס מעמדו, התחתן פיאלה עם אחת מנכדותיו של הסולטאן.
צוות הפיקוד הבכיר כלל גם את טורגוט אשר אמור היה לשמש כיועץ לשני המפקדים ולתאם ביניהם.
טורגוט הכיר את הגאוגרפיה של מלטה מפלישותיו הקודמות לאי בין 1540 ל-1565.
בראש הכוחות הנוצרים עמד זא'ן דה לה ולט (Jean Parisot de la Valette), אציל יליד פרובאנס.
בשנת 1554 קיבל לה ולט את הפיקוד על הצי של מסדר אבירי מלטה, ובמספר קרבות הצליח להטביע יותר מ-20 גליאות של הטורקים.
בשנת 1557 נבחר לראשות המסדר.
מתוך הנחה שהטורקים יתקיפו את האי, הורה דה לה ולט על חיזוק ביצוריו.
בעזרת רשת ריגול מפותחת, ידע לה ולט כבר בסתיו 1564 שהטורקים מתכננים פלישה.
המודיעין המעולה אפשר לו לגייס את אביריו מרחבי אירופה, ואף לשלוח משלחת לסיציליה לשאת ולתת בקשר לתגבורת.
הגרעין הקשה של הצבא הנוצרי הושתת על אבירים ממוגנים בשריון כבד.
האבירים ששירתו במסדר היו נזירים שקיבלו היתר מיוחד להשתתף בקרבות.
בתקופת המצור הגיע השריון האישי לשיאו, והאבירים היו ממוגנים מכף רגל ועד ראש בפלדה.
בנוסף לאבירים, הגנו על מלטה חיילים רגליים, מספר קטן של שכירי חרב ואזרחים חמושים.
חימושם של האבירים נותר כשהיה מימי הביניים – רמחים כבדים, חרבות ארוכות ונשק קר אחר.
חיל הרגלים צויד ברוב המקרים ברובי ארקבוז ונשק מוט כמו חנית או האלברד.
שכירי החרב והחיילים הפשוטים חומשו במיני כלי ירייה, בעיקר ארקבוזים, נשקי מוט ונשק קר אחר.
המבצרים היו מוגנים במספר ניכר של תותחים.
מערכת הביצורים של הנוצרים כללה ארבעה מבצרים:
בסיס פרשי המסדר שהגן על מדינה (Mdina), בירתה העתיקה של מלטה במרכזו של האי.
מבצר סנט אנג'לו בקצהו של חצי האי הקטן עליו שכנה העיר בירגו בנמל הגדול.
מבצר סנט מייקל בחצי האי הקטן שמדרום לבירגו ( העיר סנגלאה).
בין שני מבצרים אלה שהמרחק ביניהם כ-300 מטרים בלבד, נמתחו גשרים להקלת שיתוף הפעולה ביניהם ורצועת הים ביניהם נסגרה בשרשרת ברזל שמנעה כל אפשרות לשבש את הקשר ביניהם.
המשמעות הייתה שניתן היה להתקיף את המבצרים רק חזיתית או בנחיתה בעורפם, דבר שהקשה על כיבושם.
מבצר סנט אלמו בראשו של חצי האי שברס, בין הנמל הגדול לנמל מרסמשט.
עילית הצבא הטורקי כללה את חיל היֶניצֶ'רים (Yeniçeri).
היניצ'רים גויסו מבין נתינים נוצרים של האימפריה שאוסלמו בכוח בינקותם.
הילדים קיבלו חינוך קפדני והיו לפנאטים בהגיעם לבגרות.
הם היו בין הגייסות הראשונים שאימצו את הנשק החם ככלי נשקם העיקרי.
בעת המצור היו רובם חמושים בארקבוזים ובחרבות.
בעת הפלישה, היוו היניצ'רים כרבע מהצבא הטורקי, ו-6,300 מהם נטלו חלק בפלישה.
בנוסף אליהם היו כ-4,000 חיילי עזר המכונים "לייאלרים" (Layalar), חמושים בחרבות קלות וחסרי שריון.
אלה נודעו כפנאטים שעישנו חשיש לפני הקרב, ובקרב עצמו התנפלו על שורות האויב במטרה למוטטן.
בנוסף אליהם פרסו הטורקים כ-9,000 פרשים הידועים בשם סיפאהי.
חימושם היה קל וכלל לרוב מיני קשתות, רובים ואקדחים.
במצור הם שימשו בעיקר כקלעים.
כמו כן כלל הכוח כ-6,000 חיילים קלים שחומשו בצורה דומה לפרשים.
כחודש אחרי תחילת המצור הגיעה אליו תגבורת מאלג'יריה, שכללה כ-10,000 חיילים נוספים.
לבד מחיל רגלים ופרשים, היו לטורקים מספרים גדולים של כוחות הנדסה ותותחנים.
מספר התותחים לא ידוע במדויק, אך בוודאי כלל כמה עשרות לפחות.
ברחבי אירופה והמזרח התיכון יצאו לתותחנים הטורקים מוניטין של קלעים מעולים.
סך הכול מנה כוח הפלישה כ-40,000 איש.
ב-18 במאי הבחין פטרול ימי של אבירי המסדר בצי הפלישה הענק, שכלל כ-200 ספינות קרב ותובלה ועליהן כ-30,000 לוחמים טורקיים.
הנוצרים ציפו שהטורקים ינחתו במרסשלוק (Marsaxlokk), הנמל הטבעי בדרומו של האי מלטה.
להפתעתם, עקפו הספינות הטורקיות את האי ונחתו במערבו, ליד הכפר מג'אר (Mġarr).
בעוד ראש המסדר משגר ספינה מהירה לסיציליה עם בקשה לתגבורת, הבינו הטורקים את טעותם והעתיקו את מקום הנחיתה למרסשלוק.
בשל העדיפות המספרית העצומה של הטורקים, לא עשה המסדר דבר על מנת למנוע את הנחיתה.
הנוצרים הסתמכו על מערכת מבצריהם ועל האי עצמו - מלטה הוא אי שומם עם צמחייה דלילה, ואת מעט הבארות שנמצאו באי הרעילו הנוצרים מיד עם נחיתת הטורקים.
המבצר במדינה היה מבודד יחסית לשלושת המבצרים האחרים סביב הנמל הגדול, והגנתו הייתה דלה.
למרות מגרעות אלה, לא השכילו הטורקים לנצל את יתרונם ולא הטילו מצור על הנקודה המבודדת.
כך היו הפרשים הנוצרים חופשיים לפשוט על מחנה הצרים ואף לתקשר עם העולם החיצון.
הטורקים גילו שמבצר סנט מייקל מבודד יחסית והניחו שהוא יפול לידיהם כפרי בשל.
הנוצרים היו מודעים לפגיעות המוצב, ולכן חיזקו אותו בתותחים רבים וחיל מצב חזק, שהצליחו להדוף את ההתקפה הטורקית.
בינתיים נחלקו הדעות בפיקוד העליון של הטורקים: מוסטפא רצה לכבוש את המוצב המבודד במדינה, אך פיאלה חשש לגורלו של הצי וביקש להעבירו לנמל מרסמשט, שהיה מוגן על ידי מבצר סנט אלמו.
עריק טורקי שהתאסלם כמה שנים קודם לכן על מנת להציל את עורו, גילה לדה ולט את פרטי התוכנית הטורקית.
לדברי העריק סברו הטורקים שמבצר סנט אלמו ייפול בקלות, עקב ציפייתם שהנוצרים יחזקו את הגנת מבצר סנט מייקל שהותקף ביום הקודם.
שיקול נוסף היה שסנט אלמו היה מבודד מעט משני המבצרים האחרים ומהעיר בירגו, כך שהעברת התגבורת ונסיגה ממנו היו קשים למדי.
דה ולט תגבר מיד את המבצר ב-400 לוחמים ובכ-60 אבירים שהתנדבו לשרת במבצר.
חיל המצב בסנט אלמו, כולל התגבורת, מנה אז כ-600 לוחמים.
סנט אלמו היה מבצר דמוי כוכב בן ארבע זרועות, והטורקים תכננו לתקוף את הזרוע הדרומית.
הקושי העיקרי שניצב בפני הטורקים היה הקרקע, שהייתה סלעית מאוד, כך שהתוקפים היו חשופים לאש ארטילרית שהמטירו עליהם תותחני המבצר.
עם קבלת הפקודה, החלו הטורקים להתארגן לקראת הקרב.
באמצעות בהמות משא, שהיו למעשה בהמות מאכל שהובאו כמזון לחיילים, גררו את תותחי המצור הכבדים לראש הגבעה מדרום-מערב למבצר, וכהגנה מפני האש הנוצרית, הורה מוסטפא לחייליו להביא חול ואדמה מתחתית הגבעה לבניית ביצורים מינימליים.
תותחי המצור הענקיים כללו שני תותחים שירו פגזים במשקל של 30 קילוגרם, עשרה תותחים שירו פגזים במשקל של 40 קילוגרם, ותותח שירה פגזי ענק במשקל של 80 קילוגרם.
ההרעשה הטורקית החלה ב-24 במאי, ותוך מספר שעות החלה החומה החיצונית של המבצר להתפורר תחת מטר הפגזים הטורקיים.
באותו יום קיבל דה ולט מסר מבישוף מסינה, בו הוא מסכים לשלוח תגבורת, אך ביקש זמן רב על מנת לגייס את הכוח.
בינתיים, מצאו עצמם האבירים לבדם מול הטורקים.
החדשות שהגיעו מהמבצר הנצור היו עגומות מבחינת הנוצרים – הטורקים הקיפו אותו, והעברת אספקה ותגבורת התאפשרה רק בדרך הים.
למרות המצב הקשה לא אמרו הנוצרים נואש, והמשיכו להגן בחרוף נפש על המבצר.
ב-29 במאי הצליחו הטורקים להתקרב לחומות המבצר, אך נהדפו במתקפת נגד.
למזלם של הטורקים, הגליאה של טורגוט הטילה עוגן ליד המעגן הטורקי.
טורגוט תמך במוסטפא והציע לכבוש את המבצר הצלבני המבודד במדינה, אך פיאלה נותר איתן בדעתו ודרש לכבוש את סנט אלמו על מנת להעביר את ספינותיו לחוף מבטחים.
טורגוט הבין שהסיבה העיקרית לעמידותו של המבצר היא זרם האספקה שקיבל מהמבצרים האחרים, ועל-כן הורה לשנות את מיקום התותחים כדי לשבש ככל הניתן את מעבר האספקה.
בינתיים יצאו הפרשים הנוצריים לפשיטה והצליחו לפגוע במחנה הטורקי ובמספר ספינות תובלה, ואף להשמיד את אחת הסוללות של טורגוט.
ב-6 ביוני הבחינו חיילים טורקים, במהלך משימת פטרול שגרתית, כי השומרים הנוצרים נרדמו בשמירתם.
הטורקים ניצלו את ההזדמנות החד פעמית, והיניצ'רים החלו להתארגן להתקפה.
הטורקים הצליחו לעלות על הביצורים החיצוניים, אך ליד החומה המתינה להם הפתעה בדמות תערובת דביקה של חומרים דליקים ואבק שרפה שהומטרה על הטורקים, ושהביגוד רחב השוליים שלהם הפך אותה לקטלנית במיוחד.
הטורקים ספגו אבדות כבדות ונסוגו, אך הצליחו להמשיך ולהחזיק בביצורים החיצוניים.
למרות האבדות חידשו הטורקים את התקפתם למחרת, והנצורים נאלצו להסתגר בקתדרלת המבצר לאחר שהטורקים השתלטו על חצרו.
הבוקר נפתח בהרעשה ארטילרית כבדה, וחלקים שלמים מהחומה החיצונית נופצו לכל עבר.
חרף המצב הקשה, ההתקפות החוזרות והנשנות נהדפו גם במשך אותו יום, אך על אף ההצלחה, היו הנצורים נואשים.
חלקים גדולים מהביצורים החיצוניים היו בידי הטורקים, וחלקים מהחומה היו הרוסים ומטולאים.
הם שלחו שליח לדה ולט והתחננו שיתיר להם לסגת.
דה ולט סירב בטענה שהחזקת המבצר חיונית להגנה על הנמל שדרכו אמורה להגיע התגבורת מסיציליה, ושלח תגבורת של 15 אבירים ו-100 חיילים.
ככל הנראה היה גם שיקול נוסף - גביית קורבנות רבים ככל האפשר מהטורקים כדי לשבור את רוחם ולהקל על המצור העתידי על שני המבצרים העיקריים.
התגבורת החדשה הצליחה להחזיר לידי הנוצרים את החלקים שאיבדו קודם לכן, ופשיטה נועזת נוספת של הפרשים מוטטה את הסוללה הטורקית שהשקיפה על המבצר.
הטורקים השיבו בהחזרת הסוללה, והרעישו את סנט אלמו ב-9 וב-10 ביוני.
למחרת תקפו הטורקים שוב, אך ההתקפות התנפצו אל החומות וחיילים טורקיים רבים איבדו את חייהם.
המחיר ששילמו הנוצרים היה קטן לאין שיעור – רק 60 הרוגים.
ב-16 ביוני שינה מוסטפא את הטקטיקה.
במקום לבזבז את כוחות העילית בגלים ראשונים, הוא שלח את הליילרים הקנאים בגל הראשון.
ההתקפה עלתה לטורקים באלף אבדות נוספות, אך גם הנוצרים איבדו את רוב מפקדיהם, ורק קומץ מגנים נותר בסנט אלמו.
טורגוט דרש לאטום בצורה מושלמת את המבצר מכל תגבורת, ולהרוס את הסוללה החדשה שהקימו הנוצרים בפינה הדרומית של המבצר, ואשר הסבה לתוקפים אבדות ניכרות.
ב-18 ביוני הכה אסון את הכוחות הטורקיים – תותחן נוצרי הבחין בבגדיהם המפוארים של המפקדים הטורקיים בעת שהאחרונים סרקו את השטח.
הפגז שנורה פגע בגבעה שלפני הקצינים, והרסיסים שעפו פגעו בטורגוט ופצעוהו אנושות.
גם מפקד חיל היניצ'רים נהרג כתוצאה מההפגזה.
טורגוט הצליח להחזיק מעמד עוד ימים אחדים ולשמוע על נפילת סנט אלמו, אך לבסוף הכריעו אותו פצעיו והוא מת.
עם מותו חזרה הפלגנות למחנה המוסלמי.
מוסטפא, מפקד הפלישה, לא הצליח למצוא לשון משותפת עם מפקד הצי פיאלה.
הצרות המשיכו לרדוף את הטורקים, והאש הנוצרית המדויקת קטלה מספר קצינים בכירים למחרת.
ב-21 ביוני יצאו הטורקים להתקפה נוספת.
הסוללות שהציב טורגוט טרם פציעתו מנעו כל אפשרות להעברת תגבורת או מסרים, וההתקפה נמשכה ללא הפסקה לתוך יום ה-22 ביוני.
חלק מהחומה ששוקם התמוטט שנית, והמון טורקי נהר דרך הפרצה.
הנוצרים עמדו איתן וגם התקפה זו נהדפה, אך המחיר עבור הנוצרים היה כבד מנשוא – יותר מ-200 חיילים נפגעו, ועדיין לא היה זכר לתגבורת.
ההתקפה חודשה למחרת, הפעם תוך שהטורקים עושים שימוש בספינותיהם.
הטורקים יכלו לקרב את הספינות למרחק קצר מאוד מהחומות ההרוסות, בהיעדר התותחים הנוצריים שהושמדו בהתקפות קודמות.
הטורקים זרמו שוב לתוך הפרצה שנוצרה ביום הקודם, והפעם הצליחו להתגבר על קומץ האבירים והחיילים שעוד נותרו במבצר.
רק תשעה אבירים נפלו בשבי וכל היתר נהרגו במערכה.
המצור על מבצר סנט מייקל ומבצר סנט אנג'לו
בינתיים, ביום נפילת סנט אלמו, הגיעה תגבורת נוצרית מסיציליה שכללה כ-65 אבירים וכ-600 חיילים.
בחסות הערפל הצליחה התגבורת לחמוק תחת אפן של ספינות הסיור העות'מאניות ולחבור עם הנצורים.
מוסטפא המודאג שלח ציר שהציע למסדר אפשרות של כניעה מכובדת תוך שמירה על כלי הנשק, הדגלים והרכוש, בדומה להצעתו של סולימאן הראשון למסדר בעת המצור על האי רודוס.
דה ולט דחה את הצעתו.
הטורקים העבירו את חודש יולי בהכנות לוגיסטיות לקראת התקפה על מבצר סנט מייקל, ובהמתנה לתגבורת ואספקה.
מוסטפא הורה להקים סוללות על הגבעות השולטות על המבצרים, והתכונן לפתוח בהרעשה.
גם הפעם נודעה התוכנית הטורקית לנוצרים, בשל בגידתו של אחד הקצינים.
על-פי התוכנית, היו הטורקים אמורים להתקיף את מבצר סנט מייקל במקביל לנחיתות לכל אורך חצי האי.
כדי להתמודד עם האיום, הורה דה ולט לבצר את חצי האי בעזרת כלונסאות מחודדות שננעצו בקרקע.
לחיזוק המבנה נקשרו הכלונסאות בשרשרת ברזל וקובעו בעזרת יתדות ארוכים לקרקעית הים.
תחת צליפות בלתי פוסקות של הטורקים נאלצו הנוצרים לעבוד רק בלילות, והמלאכה הושלמה תוך תשעה ימים.
חצי האי שעליו ניצב מבצר סנט אנג'לו בוצר בצורה דומה.
מוסטפא שלח חיילים מצוידים בכלי עבודה ובגרזנים כדי למוטט את מערכת הביצורים החדשה, אך הם הונסו.
גם ניסיון לשליפת הכלונסאות בעזרת אנקולים שהושלכו מסירות, כשל.
בינתיים קיבל גם מוסטפא תגבורת - חתנו של טורגוט בא מאלג'יריה עם כוח שמנה 10,000 איש.
המתקפה החלה ב-15 באוגוסט והטורקים השתמשו בסירות להנחתת כוחות על החופים.
התוקפים נתקלו באש חזקה, אך הצליחו לבסס ראש גשר על החוף ולהגיע אל החומות.
עם קבלת המסר על הצלחת הנחיתה, פתחו גם הכוחות מצידו היבשתי של חצי האי בהתקפה על המבצר.
למזלם של הטורקים התפוצץ אחד ממחסני התחמושת של הנוצרים, וחלק מהחומה התמוטט.
זנוגרה, המפקד הנוצרי האחראי על הקטע שהתמוטט, ניסה להוביל התקפה נגד הטורקים שהסתערו לתוך הפרצה, אך נורה ונהרג.
עם מותו, נבלמה מתקפת הנגד הנוצרית.
דה ולט הגיב במהירות ושלח תגבורת, שבעזרתה הצליחו הנוצרים להדוף את התוקפים.
גם מוסטפא לא קפא על שמריו ושלח את כוח עתודה של 1,000 יניצ'רים שיצאו בסירות לכיוון הפרצה.
אלה נתקלו באש תותחים מפתיעה מסוללה שהסתירו הנוצרים מבעוד מועד, ובתופת שנוצרה נהרגו כ-800 טורקים, והיתר נסוגו.
אחרי שעות אחדות של לחימה עיקשת וקורבנות רבים, החלו הטורקים לסגת.
דה ולט ניצל את נסיגתם, הורה לפתוח את השערים, והנוצרים שהגיחו קטלו את שאריות הכוח הטורקי שהזדנבו מאחור.
הטורקים שילמו מחיר כבר על התקפתם ואיבדו אלפי לוחמים.
אחרי כישלון התקפתו על סנט מייקל, החליט מוסטפא לתקוף את שני המבצרים בו זמנית כדי למנוע העברת תגבורות ממבצר אחד למשנהו.
כמו כן הוקמה סוללת תותחים נוספת, והוגברו סיורי הצי כדי למנוע העברת תגבורת נוספת לנצורים.
פיאלה היה אמור לפקד על הנחיתה ליד העיר בירגו בה שכן מבצר סנט אנג'לו, ואילו מוסטפא לקח על עצמו את הפיקוד על תקיפת חצי האי סנגלאה ומבצר סן מייקל.
ב-2 באוגוסט יצאו הטורקים להתקפה.
לאחר הרעשה ארטילרית כבדה, הסתערו הטורקים על המבצר.
תחילה הם תקפו את סנט אנג'לו.
במשך 6 שעות הצליחו הנוצרים להדוף חמש הסתערויות של הטורקים.
אחרי שנהדפו, המשיכו הטורקים בהרעשה במשך חמישה ימים רצופים.
ההרעשה המסיבית הצליחה למוטט חלק מהחומה, אך כאשר הסתערו הלוחמים הטורקים לעבר הפרצה הייתה הצפיפות הרבה בעוכריהם, ורבים מהם נהרגו.
ההתקפה על סנט מייקל הייתה מוצלחת יותר, והטורקים הצליחו לפרוץ לתוך המבצר.
מוסטפא רצה לשלוח את עתודת העילית שלו לתוך המבצר ולהכריעו, אך ברגע קריטי זה הותקף המחנה הטורקי מהעורף בידי פרשים ממדינה.
מוסטפא סבר שכוח גדול נחת באי ושב על עקבותיו כדי להגן על מחנהו, נסיגה שבדיעבד התבררה כמיותרת.
כל אותה עת, טרם הגיעה אל הנוצרים התגבורת המיוחלת מסיציליה.
ב-18 באוגוסט החל מוסטפא בהתקפה חדשה על מבצר סנט מייקל, מלווה בפיצוץ מנהרה שנחפרה במיוחד מתחת לחומת המבצר.
הפיצוץ מוטט חלק ניכר מהחומה, והטורקים הסתערו לתוכה.
מורל הנוצרים צנח והם החלו לסגת.
למשמע החדשות יצא דה ולט עם קציני מטהו ויתר הכוח הנוצרי לכיוון הפריצה.
הטורקים נהדפו, אך המשיכו בהתקפותיהם על הפרצה במשך כל היום.
בשלב הבא הקימו הטורקים מגדל מצור גבוה מעץ במטרה לעלות על החומות, אך הנוצרים הצליחו למוטט את המגדל ולהרסו.
ניסיון לתקיפה נוספת ב-20 באוגוסט עם מגדל נוסף ומחוזק יותר, הסתיים בתוצאה דומה.
בשלב זה היה מצבם של הטורקים נואש.
האספקה שהביאו תוכננה למצור קצר בן ארבעה שבועות, ועם התארכות המצור החלו לסבול מרעב, כשבמקביל תחמושתם הולכת ואוזלת.
הטורקים המשיכו בהתקפות על מבצר סנט מייקל, אך ללא הועיל.
בינתיים נאסף כוח נוצרי גדול בסיציליה, עם 200 אבירים וכ-10,000 לוחמים אחרים.
ב-25 באוגוסט יצא הכוח לדרכו, אך רוח נגדית חזקה מנעה מהצי להגיע למלטה והוא נאלץ לשוב על עקבותיו.
מששככו הרוחות, יצא הצי בשנית לדרכו ב-4 בספטמבר, ולמחרת נחת חיל המשלוח במלטה.
למשמע החדשות, נפלה רוחם של הטורקים והם החליטו לסגת מהאי.
ב-8 בספטמבר נודע למוסטפא שחיל המשלוח קטן יחסית, והוא החליט להסתכן בהתקפה עליו ב-9 בספטמבר במטרה להשמידו, בניגוד לדעתו של פיאלה שהמליץ לסגת.
הכוחות הטורקיים החלו להתקדם לכיוון חיל המשלוח, אך המורל שלהם היה נמוך.
החיילים שהגיעו מסיציליה עם הכוחות שנותרו במבצרים יצאו לקראתם, ובקרב עיקש, שהתרחש על אדמת האי, שברו את שורותיהם.
הנסיגה הפכה עד מהרה למנוסת בהלה של הטורקים לעבר ספינותיהם.
מוסטפא ארגן כוח שריתק את הנוצרים שדלקו בעקבות הנסוגים ובינתיים עלה עיקר הצבא על הספינות.
בשובו לאיסטנבול הודח ה"ווזיר הרביעי" מוסטפא פאשה מתפקידו.
המצור הגדול על מלטה הוא נקודת ציון היסטורית חשובה במאבק על השליטה בים התיכון.
האי מלטה נשאר בידי המסדר עד שנכבש בידי נפוליאון ב־1798.
על שמו של ז'ן לה ולט נקראת ולטה, עיר הבירה של מלטה שהוקמה סביב מבצר סנט אלמו.
אולם המועצה העליונה בארמון הגראנד מאסטר בוולטה מעוטר ב־12 פרסקאות מאת מטאו פרז ד'אלצ'יו (Matteo Perez d'Aleccio) המתארים את המצור, ויצירות אמנות רבות באוספים שונים ברחבי האי מתייחסים אליו.
כמעט בכל יישוב במלטה קרוי רחוב על שם המצור הגדול, ובכיכר המצור הגדול (Misraħ l-Assedju l-Kbir) בבירה ניצבת אנדרטה לזכר האירוע.
המצור נזכר במספר רומנים ובמשחק המחשב Age of Empires III.
ואף מופיע בסדרה "שוגון" בפרק הרביעי של העונה הראשונה.
לזכר האירוע נבנתה כנסיית גבירתנו של הניצחון בוולטה שהייתה הכנסייה הראשונה שקמה בעיר החדשה.
סיום המצור מצוין בכל שנה כחלק מחג הולדת מרים.
אספקה חסרה - הכוח הטורקי זילזל בנצורים ולכן הביא איתו אספקה לארבעה שבועות בלבד, כשבפועל נמשך המצור כמעט ארבעה חודשים.
בזבוז זמן - במהלך חודש יולי ולאחר שסנט אלמו נפל בסוף יוני, כמעט ולא נערכו התקפות על המבצרים סנט מייקל וסנט אנג'לו.
הפיקוד הטורקי העדיף להמתין להגעת התגבורת, וכך בוזבז זמן יקר.
הזנחת מבצר מדינה - על אף שהיה מבודד, הטורקים כמעט שלא עשו ניסיונות לכבוש אותו.
כך יכול היה דה ולט לשלוח מסרים לנוצרים בסיציליה, ואף לפשוט על הטורקים בעזרת הפרשים שהיו מוצבים במקום.
אבדות רבות - המצור על סנט אלמו גבה אבדות רבות מדי - עד 10,000 חיילים טורקיים נהרגו בהתקפה עליו.
תיאום לקוי - מותו של טורגוט סימל את סוף שיתוף הפעולה בין הצי לכוחות היבשה הטורקיים.
פיאלה סירב לתאם את פעילותו עם מוסטפא והזניח את תפקידו.
כתוצאה מכך, תגבורת של 600 איש הגיעה לנצורים בסוף חודש אוגוסט.
אף שהתגבורת חמקה מספינות המשמר של פיאלה, לא עשה מפקד הצי הטורקי דבר למניעת הישנות המקרה.
משנחתו חיילי התגבורת, לא עשה דבר לתקיפת הספינות הנוצריות בעת נחיתת חיל המשלוח באי.
ה"מצודות" הוא ביאור על כל ספרי הנביאים והכתובים (מלבד המגילות רות, איכה ואסתר).
הפירוש נכתב על ידי רבי דוד אלטשולר (ה'תמ"ז, 1687 – ה'תק"ל, 1769) והושלם על ידי בנו רבי יחיאל הילל אלטשולר (נפטר אחרי תקנ"ג, 1793).
הפירוש הוא ליקוט אדיר בהיקפו של ביאורי הפשט מפירושי הראשונים, עם עריכה, סִיגְנוּן והוספות רבות, והוא נחשב כפירוש הנפוץ והמקובל ביותר לנ"ך בכל הזמנים, בנוסף לפירושי הראשונים.
פירוש ה"מצודות" הפך לאבן יסוד לכל הלומדים, ומאז כתיבתו במאה השמונה עשרה נדפס כמעט בכל דפוסי "מקראות גדולות".
החיבור חולק על ידי רבי יחיאל הילל לשני חלקים מקבילים:
מצודת דוד - ביאור ענייני הפסוקים ופשטם
מצודת ציון - ביאור מילים וביטויים שונים
ה"מצודות" נכתב כדי לקדם ולעודד את לימוד התנ"ך, להנגיש את התנ"ך אף למלמדי תינוקות ולילדים ולחסוך זמן לתלמידי החכמים החפצים להגות בו.
מסיבה זו, הקפיד המחבר על סגנון פשוט וקל להבנה.
הפירוש מבוסס בעיקרו על פירושו של הרד"ק, אך כולל את רוב ככל ספרות פרשני המקרא.
החיד"א כתב עליו ב"שם הגדולים":