tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1956 חתם, יחד עם כל הסנאטורים ממדינות הקונפדרציה לשעבר (למעט לינדון ג'ונסון, אסטס קיפובר ואלברט גור האב), על "המניפסט הדרומי" – מסמך שגינה את פסיקת בית המשפט העליון בעניין פסק דין בראון נגד מועצת החינוך מ־1954, שקבעה כי הפרדה גזעית בבתי ספר ציבוריים אינה חוקתית, והבטיח לפעול לסיכול יישומה.
למרות שמרנותו, תמך הולנד במתן מעמד של מדינות לאלסקה ולהוואי.
הוא היה הסנאטור הדרומי הראשון שתמך בכך, והצביע בעד חוקי הקבלה של שתי המדינות.
בנוסף, הציג בפני הסנאט את שני הסנאטורים הנבחרים מאלסקה – בוב ברטלט וארנסט גרינינג – במסגרת תוכנית "אלסקה–טנסי".
ב־1958 התמודד הולנד פעם נוספת וניצח את עמיתו לשעבר, הסנאטור קלוד פפר, בבחירות המקדימות הדמוקרטיות.
לאחר מכן גבר בקלות על מועמד המפלגה הרפובליקנית ליילנד הייזר בבחירות הכלליות.
במהלך הקונגרס ה־87 הצליח הולנד להשיג את מטרתו ארוכת השנים: ביטול מס ההצבעה ברמה הפדרלית.
הוא הגיש תיקון לחוקה שיאסור על המדינות להתנות את זכות ההצבעה בבחירות פדרליות בתשלום מס כלשהו.
התיקון אושר ברוב של שני שלישים בשני בתי הקונגרס באוגוסט 1962, אושר על ידי שלושה רבעים ממדינות ארצות הברית, ובינואר 1964 נכנס לתוקף כתיקון ה־24 לחוקת ארצות הברית.
הולנד תואר כדמוקרט שמרן, תומך בשימור מוסד הפיליבסטר, וסבור כי נושאי זכויות האזרח הם עניין למדינות ולא לממשלה הפדרלית.
בעת הדיונים על חוק זכויות האזרח של 1964 הצהיר: "נעמוד ונילחם כל עוד נוכל".
ב־22 בנובמבר 1963, בהיעדר סגן הנשיא לינדון ג'ונסון, ניהל הסנאטור טד קנדי ישיבה שגרתית בסנאט כשנודע להולנד ראשון מבין הסנאטורים על הירצחו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי.
הולנד היה זה שהחליף את קנדי בניהול הישיבה לאחר שיצא מהמקום.
ב־1964 נבחר הולנד לכהונה רביעית, לאחר שניצח את הרפובליקני (שנבחר למושל פלורידה בשנת 1966).
בנובמבר 1969, בהיותו בן 77, הודיע הולנד כי לא יתמודד בבחירות 1970. הוא תמך בגלוי במועמד הדמוקרטי לוטון צ'יילס, שניצח בבחירות את הרפובליקני , שהיה מקורב לנשיא ריצ'רד ניקסון.
ב־1919 נשא לאישה את מרי אגנס גרובר, ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
הולנד היה פעיל בארגונים חברתיים רבים, ביניהם הבונים החופשיים, הבונים האמריקנים, הלגיון האמריקאי וארגון הוותיקים.
הוא היה חובב טבע, צפרות, דיג וציד, ואספן ספרים על תולדות פלורידה.
הולנד פרש מהסנאט בינואר 1971 ונפטר מהתקף לב בביתו בבארטו ב־6 בנובמבר אותה שנה, בגיל 79. אשתו מרי נפטרה בשנת 1975, ובפארק מרכזי בבארטו נקרא על שמה Mary Holland Park.
ספק כוח הוא יחידה אלקטרונית שתפקידה לספק למעגלים אלקטרוניים את המתח והזרם החשמלי הדרושים לפעילותם.
במעגל זרם ישר, יכול ספק הכוח לשמש כמקור מתח או מקור זרם, לפי הצורך.
בדרך כלל מאופיין ספק הכוח על ידי מתח מסוים וכן זרם מרבי אותו הוא מסוגל לספק ללא ירידה במתח, או לחלופין את ההספק שהוא מסוגל לתת.
ההזנה לספקי כוח יכולה להיות מרשת החשמל הביתית, מצבר או סוללות.
יחידה אלקטרונית זו יכולה להשתלב:
כחלק ממעגל אלקטרוני גדול יותר.
מזווד במארז מתכת עם מאוורר לשימוש במחשבים.
מזווד במארז פלסטיק לשימוש במטענים (לדוגמה לטלפון סלולרי).
מזווד במארז פלסטיק כמקור למכשירים אלקטרוניים להפעלה עצמית במקום סוללות.
רוב הציוד האלקטרוני כיום מופעל בזרם ישר (DC), כאשר המתח הנדרש והזרם המקסימלי שעליו לספק מותנה ביישום אליו נדרש.
ליישר את זרם החילופין המזין את הספק.
לספק את המתח הנומינלי מיוצב (ללא שינוי) עבור שינויים בצריכת הזרם.
היפוך בהדקי הכניסה (אם המקור הוא גם DC)
יכולת לספוג מכת אנרגיה רגעית גבוהה (לדוגמה ברקים)
מניעת קרינת רעש RFI (פליטת קרינת רדיו)
עמידה בהפרעות EMI (הפרעות אלקטרומגנטיות)
15V ,+15V- משמשים בעיקר במעגלים אנלוגיים
12V+ משמש כיום בעיקר במעגלים אלקטרומכניים כמו כונני דיסקים להפעלת המנועים
5V+ משמש בעיקר למעגלים דיגיטליים כמקור הזנה ראשי
3.3V+ המתח הנפוץ כיום כמקור זרם למעגלים דיגיטליים
כמו כן קיימים ערכים נוספים בהתאם למעגל (מעבדים לדוגמה מקבלים גם 2.7V+)
כיום מבדילים בין שני סוגי ספקי כוח בהתאם לדרך בה הם מייצבים את המתח.
לכל אחת מהשיטות יש את היתרונות והחסרונות שלה, אף על פי שספקי הכוח הממותגים נפוצים יותר.
שנאי (טרנספורמטור) להורדת מתח הכניסה לסביבת מתח הייצוב הדרוש (אם ההזנה מהרשת).
גשר דיודות ליישור מתח ה-AC (יישור גל מלא)
קבל סינון (גדול) לקבלת מתח DC (בשלב זה המתח עדיין לא מיוצב)
מעגלי הגנה לזרם יתר ומתח מוצא
מעגל, רכיבים אלקטרוניים, למיתוג של מתח הכניסה (מחבר/מנתק את מתח הכניסה מהרכיבים שבהמשך).
מעגל בקרה, רכיבים אלקטרוניים, למעגל למיתוג מתח הכניסה.
רכיבים אלקטרוניים ליצוב המתח, ובכלל זה הזנת המתח לספק עצמו.
מעגל בקרה כולל לכל הספק.
כדי למנוע טמפרטורה גבוהה מדי מתוכננים ספקי כוח כך שיכללו מנגנון פיזור חום, בו עשויים להיכלל מאוורר, צלעות קירור וחריצי אוורור.
ספקי כוח משמשים במגוון רחב של יישומים תעשייתיים, החל ממערכות אוטומציה ועד לציוד רפואי מתקדם.
בישראל פועלות מספר חברות המתמחות בפתרונות גנרטורים תעשייתיים, כולל התאמות מיוחדות לתנאי אקלים מדבריים ודרישות בטיחות מחמירות.
במתקנים קריטיים כגון בתי חולים, מרכזי נתונים ומתקנים ממשלתיים, נדרשים ספקי כוח בעלי רמת אמינות גבוהה במיוחד.
ספקי כוח תעשייתיים חייבים לעמוד בדרישות מחמירות של טווח טמפרטורות רחב (-40 עד +110 מעלות צלזיוס), עמידות בפני זעזועים ורעידות, והגנה מפני הפרעות אלקטרומגנטיות (EMI/EMC).
ספֶּצנָאז הוא השם הכללי ליחידות העילית הצבאיות של ברית המועצות והכוחות המיוחדים של רוסיה כיום.
ברוסית השם משמש למעשה גם לציון יחידות דומות של מדינות אחרות.
יחידות הספצנאז השונות הן תחת פיקודו של המרכז למבצעים מיוחדים של שירות הביטחון הפדרלי (הפס"ב), המשמר הלאומי של רוסיה, והמודיעין הצבאי (גר"ו).
יחידות הספנצאז הראשונות הוקמו ב-1930 והיו בפיקוד הנקוו"ד והצבא האדום.
לאבי הכוחות המיוחדים הסובייטיים נחשב היהודי יעקב סרבריאנסקי.
ב-1938 נפל קורבן למסע הטיהורים של סטלין ונכלא, נידון למוות, נחון, ושב ונקרא לדגל ב-1941.
לאחר תחילת הפעילות הפרטיזנית הבלתי מאורגנת בשטחי ברית המועצות שנכבשו על ידי הצבא הגרמני במבצע ברברוסה, בקיץ 1941, החלו שירותי המודיעין של ברית-המועצות במחצית השנייה של 1941 להניח תשתית פרטיזנית מאורגנת תחת פיקוד פרטיזני מרכזי תוך ניסיון שצלח להשתלט על הקבוצות הבלתי מאורגנות.
שניים שבלטו בהנחת התשתית היו היהודים, ותיקי הנ.ק.וו.ד, סרבריאנסקי, ונחום אייטינגון.
סרבריאנסקי עמד בראש 'הקבוצה המיוחדת' שעסקה בהכשרתן ובהחדרתן של קבוצות חבלה ומודיעין לשטח הכיבוש, ואילו אייטינגון ניהל את הפעילות החבלנית והמודיעינית מעבר לקווי האויב.
עם הכוחות המיוחדים הללו, הן בשלב הבלתי מאורגן והן לאחר התארגנות הפיקוד והשליטה המרכזיים, נמנו יהודים רבים הן כלוחמים והן בדרגי הפיקוד.
ב-1950 היחידות אוגדו תחת פיקוד מרכזי אחד.
הן הוקמו במקור לשם פעילות חשאית, ביצוע חיסולים, לוחמה בטרור, חילוץ בני ערובה, השגת מודיעין, לוחמה פסיכולוגית ושאר משימות מיוחדות פנימיות.
כיום מציין המונח "אוסנאז" בעיקר את יחידות המודיעין הצבאי המובחרות העוסקות באיסוף מודיעין COMINT ו-ELINT; יחידות האוסנאז של הגר"ו אחראיות על מודיעין אותות.
על פי עדותו של ולדימיר רזון, עריק מהגר"ו שהשתמש בשם העט "ויקטור סובורוב" ואמינותו מוטלת בספק, התקיימו 20 בריגדות ספצנאז בברית המועצות, ובנוסף להן 41 צוותים עצמאיים.
כוח הספצנאז בשנות השמונים עמד, לפי אומדן זה, על כ-30,000 איש.
בשנת 2016 עברו כל יחידות הספצנאז המשטרתיות ממשרד הפנים הרוסי לאחריות המשמר הלאומי של רוסיה.
יחידות הספצנאז הצבאיות, היום כבעבר, מאוישות בחיילים מאומנים היטב בעלי נתונים אישיים מובחרים, העוברים מסלול הכשרה הנחשב לאחד המפרכים בעולם, אם לא המפרך שבהם.
הם נחשבים לחיילים הטובים ביותר בצבא הפדרציה הרוסית והצבא האדום לפניו.
חיילי ספצנאז צבאיים לובשים מדים רגילים על מנת להימנע מזיהוי, כולל כומתות תכלת של ה-VDV (חיל הצנחנים הרוסי) וגופיות מפוספסות המציצות מפתח החולצה.
לעיתים הם משתמשים במדי יחידות אחרות על מנת להקשות עוד יותר על זיהוים.
בזמן מלחמה מוטל על הספצנאז לחדור לעומק שטח האויב בהטסה ולפגוע בדרגי הפיקוד והשליטה שלו וביכולת הגרעינית שלו, על ידי שיתוק מרכזי שיגור טילים והשתלטות עליהם.
יחידות של הספצנאז פעלו בהפלת המשטר של אפגניסטן בשנת 1979, ובפרט כיבוש ארמונו של נשיא אפגניסטן חפיזאוללה אמין, והתנקשות בחייו ובחיי בני משפחתו.
כוח הספצנאז מיחידת אלפא שמנה כ-54 חיילים הצליח במשימתו כנגד מאות חיילים אפגניים חמושים שאיבטחו את הארמון.
בתחילת שנות ה-80, לאחר חטיפת ארבעה אנשי ביון רוסיים בביירות על ידי ארגון חזבאללה ורציחת אחד מהם, צוותים מיחידה זו חטפו איש חזבאללה ושלחו את ראשו וידיו הכרותים למפקדיו.
פעולה, זו בנוסף לאיום על השיח' מוחמד חוסיין פדלאללה שרוסיה תהרוס את הארגון, עשו את שלהם, והאנשים שוחררו.
אנשי הספצנאז השתתפו בניסיון ההפיכה הכושל באוגוסט 1991, שבו מספר בכירים במפלגה הקומוניסטית בראשות גנאדי ינאייב ניסו להדיח את הנשיא מיכאיל גורבצ'וב באמצעות הפיכה צבאית, לאחר שהתכוון לחתום על הסכם שיכונן קונפדרציה.
אך לאחר שהמוני מתקוממים יצאו להפגנות, מפקדי הספצנאז סירבו לבצע קטל המוני של אזרחי מדינתם.
ב-2001 רוסיה שלחה שוב כוחות לאפגניסטן, הפעם במסגרת שיתוף פעולה עם ארצות הברית.
נטען שכוחות הספצנאז נכנסו לקאבול על מנת לסייע לברית הצפונית במלחמתה נגד הטליבאן.
כיום הספצנאז הרוסי גם כולל יחידות מיוחדות של שירותים פדרליים שונים כמו שירות בתי הסוהר הפדרלי של רוסיה ושירות הביטחון הפדרלי (בעבר גם כלל יחידות ספצנאז של הפסק"ן, שכוחות הספצנאז שלו שהו בצפון אפגניסטן במבצעי אכיפה ולוחמה בסמים).
הקבוצה המבצעית המיוחדת "זניט" של הקג"ב הסובייטי
יחידת "אומגה" של משמר הגבול הרוסי
המרכז למטרות מיוחדות של שירות הביטחון הפדרלי
יחידת "טייפון" של המשמר הלאומי של רוסיה (בעבר פעלה תחת השירות הפדרלי למאבק בסמים).
יחידת "סאטורן" של שירות בתי הסוהר הפדרלי במוסקבה, המקבילה ליחידת דרור בשב"ס הישראלי, אחראית למניעת הפרות סדר, מרידות ומהומות בבתי הכלא.
יחידת רוסיץ' של המשמר הלאומי (בעבר פעלה בכפיפות לשירות הפדרלי למאבק בסמים).
יחידת "זאסלון" שהוקמה ב-1998 והיא יחידה מיוחדת של הביון הרוסי
יחידת סיגמה של משמר הגבול הרוסי
יחידת אומו"ן של המשמר הלאומי של רוסיה
מרכז האימונים האזורי לאימון ספצנאז קרסניה פוליאנה בסוצ'י – אחראי לאימון הכוחות המיוחדים הרוסיים בלוחמה בשטח הררי.
זהו המקבילה הרוסית ליחידת האלפיניסטים בצה"ל.
יחידת הקומנדו הימי של חיל הים הרוסי
הכוחות למבצעים מיוחדים של צבא רוסיה
בשנת 2009 הוקמו הכוחות למבצעים מיוחדים של צבא רוסיה (Силы специальных операций Российской Федерации), כחלק מהרפורמה הצבאית ברוסיה.
הכוחות הוקמו כחלק מהמרכז למטרות מיוחדות של משרד ההגנה הרוסי, ונכללים בהם לוחמי ספצנאז שאומנו לפעול במבצעי לוחמה בטרור בתוככי רוסיה ומחוץ לגבולותיה, על פי הנחיות שר ההגנה והוראות המפקד העליון.
ספק אינטרנט או ספק הגישה לאינטרנט (מוכר באנגלית כ-ISP - ראשי תיבות של Internet Service Provider) הוא הגוף המאפשר למשתמש הקצה להתחבר לרשת האינטרנט העולמית.
שלב הגישה, המתבצע בעזרת ספק ההולכה - בו מתבצע החיבור בין משתמש הקצה לבין ספק האינטרנט, בעזרת אחת הטכנולוגיות לחיבור: חיבור Dial-up, חיבור מהיר באמצעות כבלים או טכנולוגיית ADSL, וכן באמצעות פרוטוקולים רבים נוספים כדוגמת ISDN ו-Frame relay.
החיבור יכול להיות באמצעות קו תקשורת ישיר בין הצרכן לספק או מיתוג מנות (x.25), ו-ATM (ראשי תיבות של Asynchronous Transfer Mode), המאפשר קצבי תקשורת מהירים במיוחד.
שלב הניתוב, בו מופנה הצרכן לשירות שביקש.
שלב הקשר בין ספק שירותי האינטרנט של הלקוח לרשת האינטרנט.
בישראל פעלו באופן מסורתי שתי חברות המספקות שירותי הולכה פיזית לאינטרנט: בזק שסיפקה תשתית אינטרנט באמצעות התשתית קווי הטלפון (ADSL), והוט שסיפקה אינטרנט באמצעות תשתית כבלים והיוו בעצם דואופול בתחום תשתית האינטרנט.
כיום קיימות עוד מספר חברות המספקות שרותי הולכה פיזית ברוחב פס גבוה, חדשני יותר ומהיר יותר - באמצעות תשתית בטכנולוגיית סיבים אופטיים (כמו פרטנר, סלקום ו-Unlimited).
ישנם עוד כ-40 גופים וחברות המספקים שירותי אינטרנט כלליים ביניהם גם ספקי גישה לאינטרנט.
רוב הספקים נותנים שירותים נלווים לגישה לאינטרנט כמו: דואר אלקטרוני פרטי למשתמש, סינון דואר זבל ווירוסים, אחסון אתרי אינטרנט, ועוד שירותים אחרים.
שלוש ספקיות הגישה הישראליות הראשונות לאינטרנט היו קו מנחה, דאטהסרב, ואקטקום, שקמו ב-1993.
בישראל פועל גם מרכז החישובים הבין-אוניברסיטאי (מחב"א), המשמש כספק שירותי האינטרנט של המוסדות האקדמיים.
מעבר לספק סביר היא אמת מידה הדרושה להרשעה במשפט פלילי הנהוגה בשיטות משפט רבות, לרבות המשפט המקובל, לפיה נדרש מן התביעה לשכנע את בית המשפט באשמת הנאשם בהסתברות הקרובה לוודאות.
אמת מידה זו של "ספק סביר" ייחודית למשפט הפלילי, ומחמירה מאמת המידה הנהוגה במשפט אזרחי של "מאזן ההסתברויות", לפיה די שבית המשפט ישתכנע כי גרסת צד אחד בדיון האזרחי מסתברת יותר מזו של הצד השני.
אחד הטעמים שצוינו תדיר בפסיקה לאמת מידה מחמירה זו הוא כי "מוטב שמאה אשמים יצאו זכאים בדין מאשר שחף מפשע אחד יורשע, כשספק סביר מקנן בלב בית המשפט".
כללים מחמירים נוספים במשפט הפלילי בהם נעזרות שיטות המשפט הנזכרות הם: "חזקת החפות מפשע", ו"נטל ההוכחה" הרובץ על התביעה, והם משלימים את מסגרת זו של התנהלות ההליך הפלילי.
בפסיקה ובספרות הוצג קושי אינהרנטי הכרוך בהגדרה ברורה ומנחה של אמת המידה "ספק סביר".
קושי מרכזי טמון בכך שהסברי המונח טעונים בעצמם הסברים, בעיקר הגדרת ה"סביר".
היו שהציעו שעל בית המשפט להשתכנע שהוא בטוח באשמת הנאשם, אך הגישה אינה מבהירה את מידת הוודאות הנדרשת.
גם נוסחה המשווה לאמת המידה את "הספק שהיה מעלה אדם לו עמד להחליט בענייניו הפרטיים" נשללה בהיותה חמקמקה, מאחר שכל אדם ניגש לענייניו הפרטיים בגישה שונה, כשמידת חשיבותם בעיניו גם היא איננה שוות משמעות לפי קריטריון אובייקטיבי.
נוסחה מקובלת להגדרת 'הספק הסביר' היא שההוכחה לחובת הנאשם נדרשת להיות כה משכנעת וקרובה לוודאי, עד כי לגבי הטענה ההפוכה הנטענת לזכות הנאשם ייאמר כי היא אמנם אפשרית מבחינה תאורטית, אך כה רחוקה עד שאין לתת לה כל ממשות.
כך, רשאי בית משפט להרשיע את הנאשם, רק אם כל ההסברים והפרשנויות שניתנו לראיות כמצביעים על חפות הנאשם נדחו כחסרי ערך.
על בית המשפט להשתכנע שהעובדות אינן מתיישבות עם מסקנה ראציונלית כלשהי אחרת מזו שהנאשם אשם בדין.
בארצות הברית רואים באבן הבוחן הראייתית עיקרון הנובע מתיקון 14 לחוקה האמריקאית המבטיח הליך שיפוטי ראוי (DUE PROCESS).
אמת מידה מחמירה זו, כך נקבע שם, מוטלת על המדינה כדי להגן על חירות הפרט, שהיא ערך בעל משקל דומיננטי החובק כל.
בישראל ראו את מקורה של אבן הבוחן הראייתית המחמירה בהתאם להקשר בו עלתה.
היו שראו בה עקרון יסוד חוקתי וחברתי החולש על שיטתנו.
אחרים ראו בה 'כלל ראייתי', או שקראו אותה לתוך פסקי הדין כ'כלל ידוע וברור'.
אחרים הגדירו אותה חזקה מן הדין, המגלמת זכות בסיסית של כל אדם להיות מוגן מפני הפללה כל עוד קיים ספק סביר.
בישראל נכנס לתוקפו בשנת 1995 תיקון לחוק העונשין שכותרתו "נפקותו של ספק": "לא יישא אדם באחריות פלילית לעבירה אלא אם כן הוכחה מעבר לספק סביר." עוד מונחת על שולחן הכנסת זה מכבר הצעת "חוק יסוד: זכויות במשפט", הקובעת בסעיף 4 שלה את "חזקת-הזכאי".
הצעה זו טרם עברה את כל שלבי החקיקה, וממילא אינה יכולה להיות מוכרת כחלק מהחוקה בישראל.
פרופ' שניאור זלמן פלר סבור כי המחוקק קבע בתיקון הנזכר את חזקת החפות מפשע" כחזקה מן הדין, ובלשונו: "...
סעיף 34 כב (א) לחוק העונשין (קובע) את חזקת החפות כחזקה שבדין - praesumptio juris tantum - מיוחדת במינה מבחינת משקלה הראייתי; כדי להפריכה מתחייבות ראיות "מעבר לספק סביר", ואין די בעמידתן במבחן מאזן ההסתברויות לצד התביעה.
כך הוא בהתאם לכלל in dubio pro reo; זכותו הבסיסית של כל אדם להיות מוגן מפני הפללה כל עוד קיים ספק סביר שמא בכל זאת הוא חף מפשע".
סעיף 34כב לחוק העונשין הישראלי, קובע כי "לא יישא אדם באחריות פלילית לעבירה אלא אם כן היא הוכחה מעבר לספק סביר".
ב"פרשת פודמסקי", כתב השופט חשין את מגוון החלופות המתעוררות במשפט הפלילי:
השופטת דליה דורנר הציגה את הדברים: "ספק סביר ייווצר כאשר ההסתברות לחפות, העולה מן הראיות, היא ממשית ואינה אך בגדר אפשרות רחוקה תאורטית."
הלורד דנינג הציג את הדברים כך:
השופטת פרוקצ'יה נתנה מבחן אחד להבחנה בין ספק סביר לכזה שאינו סביר:
דורון מנשה ואיל גרונר הציעו בספרם "מהות הספק הסביר במשפט הפלילי" תאוריה ליישום מידת ההוכחה בפלילים על פי המושג "אסטרטגיית ההכרעה במשפט הפלילי".
על פי הצעתם את הספק הסביר יש להבין לאור הקצאת סיכוני המשגה בין הרשעה שגויה לבין זיכוי שגוי, הקצאה בין התביעה לבין הנאשם כך שסיכוני המשגה יוטלו על התביעה באופן הרב ביותר האפשרי כל עוד ניתן לקיים את אפקטיביות המשפט הפלילי.
באופן זה נשמרת ההגנה על חפים מפני הרשעות שווא באופן המרבי ובכפוף לאפשרות לקיים אכיפה של המשפט הפלילי באופן יעיל.
על פי הצעת מנשה וגרונר יש לקבל כל השערת חפות ולזכות את הנאשם בכפוף לכך שהשערת החפות אינה נחסמת באחד מתוך החסמים הבאים: החסם השיטתי, החסם ההסתברותי, החסם הטבעי והחסם הפרוצדורלי.
יניב ואקי הציע בספרו "מעבר לספק סביר - גמישות ההוכחה בדין הפלילי" מודל הכרעה שלפיו רף ההוכחה ישתנה בהתאם לאינטרסים המוגנים הנגזרים מחומרת העבירה והעונש הצפוי לה.
מדובר בגישה הרואה ברף של "מעבר לספק סביר" תוצר של איזון אינטרסים בין מחויבותו של המשפט הפלילי להגנה על חפים מפשע מחד גיסא, לבין הצורך להגן על הציבור ולאפשר את הרשעתם של העבריינים מאידך גיסא.
לפי הצעה זו, רף ההוכחה מבטא איזון אינטרסים גרידא בין הפרט לחברה, ועל כן עליו להיות גמיש ולהשתנות בהתאם לחומרת העבירה ולעונש הצפוי לה.
מכאן ששאלת עיצובו של רף ההוכחה ופרשנותו של הרף של "מעבר לספק סביר" היא שאלה ערכית-נורמטיבית, ושאלת סבירותו של הספק ומידת סבירותו היא תלוית הקשר ונקבעת בהתאם לשיקולי מדיניות.
ספצס הוא אי מול חופי דרום יוון, במפרץ ארגוליס.
מהווה חלק מקבוצת האיים הארגו-סרונים.
הנקודה הגבוהה באי היא פסגת אליאס, גובהה מעל פני הים 248 מטרים, הנקודה מזוהה באמונה המקומית עם מקום עלייתו של אליהו הנביא השמימה במרכבת אש ובמקום שוכן מנזר גדול.
האי צחיח ברובו אך חלקו מכוסה ביערות נטועים של עצי אורן.
הקרקע סלעית והצומח הטבעי מורכב ברובו מחורש ים תיכוני.
אזור הנמל משמש אוניות מסחר, אוניות תיירות, יאכטות בכל הגדלים, סירות מפרש, אוניות ומוניות מעבר בין האיים.
יש בו מספר חופים מורשים לשחייה, והמים צלולים בדרך כלל.
במאות ה-18 וה-19 היה האי למרכז סחר ימי חשוב והתגוררו בו מספר רב של סוחרים עשירים, כמו באי הידרה הקרוב, גם כאן התקיימה באותה תקופה מושבה עצמאית למחצה של סוחרים ששלחו ידם הן במסחר לגיטימי והן בהברחות ושוד ימי.
גם בספצס, כמו בהידרה, הקלות היחסית לבצר את הנמל ולמנוע גישה לאי הפכו אותו למעוז שהתייצב מול חוקי השליטים העות'מאניים.
במהלך מלחמת העצמאות של יוון פעלה באי לסקרינה בובולינה שתרמה את ספינתה ועודדה רבים מהסוחרים לתרום גם הם את ספינותיהם לצי המורדים בממשל העות'מאני.
לב העיירה הוא מעגן הסירות והיאכטות והטיילת בו נמצאים שירותי תיירות, מסעדות, טברנות, בתי קפה וחנויות הפונות לקהל התיירים.
סמטאות העיירה מרוצפות באופן ייחודי בחלוקי אבן המסודרים הן כדגמים גאומטריים והן כתמונות.
בעיירה מספר מבנים מרכזיים ביניהם מוזיאון לסקרינה בובולינה וכנסייה עם מגדל שעון.
כיום מתקיימים במקום קורסים שונים.
ספק הוא סרט דרמה אמריקאי שיצא לאקרנים ב-25 בדצמבר 2008, המבוסס על מחזה של ג'ון פטריק שאנלי משנת 2004, שהיה מועמד לאוסקר על עיבודו של התסריט.
הסרט מגולל את סיפורה של נזירה, מנהלת בית ספר קתולי, אשר חושדת בכומר על כך שמנצל מינית תלמיד.
בסרט מככבים מריל סטריפ, פיליפ סימור הופמן, איימי אדמס וויולה דייוויס- ארבעתם היו מועמדים לפרס אוסקר על כיכובם בסרט.
הסרט מתרחש ב-1964, בברוקלין, ניו יורק.
בבית הספר הקתולי "סנט ניקולאס".
מנהלת בית הספר, האחות אילשיוס (מריל סטריפ), השולטת בו ביד רמה ובמשמעת ברזל, מתחילה לגלות חשדות כלפי האב פלין (סימור הופמן), הסמכות הממונה על בית הספר, לאחר שהוא נושא דרשה על ספקות.
באותו ערב היא מעלה את חשדותיה בפני שאר סגל המורות, ומבקשת מהן להזהיר אותה מפני התנהגות יוצאת דופן של האב.
האחות ג'יימס (איימי אדמס), הצעירה מבין כל המורות, מבחינה יום אחד בהשתלשלות אירועים מטרידה, כאשר אחד מתלמידיה מזומן לשיחה אצל האב פלין במהלך יום הלימודים, ובחזרתו לשיעור היא מבחינה בריח של אלכוהול בהבל פיו, ומאוחר יותר מבחינה באב פלין מחזיר את הגופיה של הנער לתא הלוקר שלו.
התלמיד, דונלד מילר, הוא התלמיד השחור הראשון שמתקבל ללימודים בבית הספר, ומשמש כנער כנסייה ויד ימינו של הכומר.
כאשר היא מספרת על כך לאחות אילשיוס, מגבשת המנהלת החלטה גמורה כי בין האב פלין לדונלד מתנהלת מערכת יחסים בלתי ראויה.
אך סמכותו של הכומר נכבדה משלה, וכן גם קשריו עם הארכיבישוף לא יאפשרו לפתור את הבעיה בדרכים לגיטימיות.
על כן על שתיהן לטפל בעניין בעצמן.
כאשר האב מוזמן לשיחה בחדר המנהלת, לכאורה על מנת לעסוק במסכת חג המולד, חושפות השתיים את חשדותיה של האחות אילשיוס על סמך עדויותיה של האחות ג'יימס.
האב מסרב לשתף את דעתו בעניין בטענה שמדובר בהאשמות חמורות חסרות שחר, ובעניינים אישיים בינו לבין הילד.
אך לאחר שהאחות אילשיוס מתעקשת לדעת את פשר ההיעלמות מהשיעור, הוא מספר להן כי רצה לדבר עם דונלד לאחר שנתפס שותה מהיין של הכנסייה, וכדי למנוע את סילוקו של הנער מהתפקיד, רצה לשמור על כך בסוד.
האחות אילשיוס מחליטה לסיים את השיחה ומדווחת שדונלד יסולק מתפקיד נער הכנסייה לאחר הפרת משמעת שכזו, והכומר עוזב את השיחה בזעם.
בעוד שהאחות ג'יימס מוצאת את סיפורו של האב הגיוני ואת הסוגיה פתורה, האחות אילשיוס מתריסה בה בטענה שהיא אינה מסוגלת להתמודד עם התסבוכת ושהיא מעוניינת בפתרונות מהירים כדי לחזור לשלוותה.
היא מוסיפה שהיא אינה מאמינה לאב גם לאחר ששיתף את גרסתו, והיא מחליטה להזמין את אמו של דונלד לשיחה.
האחות ג'יימס, מנגד, טוענת שכל מעשיה של אילשיוס באים ממקום של ספקנות כלפי דרכיו הליברליות של האב, וחוסר הרצון שלו להמשיך לפעול לפי חוקי העולם הישן שהיא פועלת לפיהם, ועל כן היא מעוניינת להרוס את שמו הטוב של אדם חף מפשע.
דרשתו הבאה של האב עוסקת בנושא הרכילות, מחווה בוטה לשיחה שהתנהלה בינו לבין האחות אילשיוס.
לאחר הדרשה נפגש האב פלין עם האחות ג'יימס לשיחה ומנסה לחזק את אמונתה בו, לאחר ששטח בפניה את תפיסותיו הליברליות והמתקדמות לגבי הבאת האלוהים אל הצעירים ברגישות ובחמלה, ולא רק בחמירות סבר, כפי שתפיסתה של האחות אילשיוס מנחה אותה.
היא מתוודה בפניו שהיא מאמינה לגרסתו, אך לאחר שאחיה נופל למשכב, היא לוקחה חופשה לבקרו, והעניין נותר לטיפולה של אילשיוס בלבד.
גברת מילר (דייוויס), אמו של דונלד, מגיעה אל משרדה של האחות אילשיוס, במחשבה שמדובר בפרשת היין, אך האחות מגיעה לדבר על היחסים בין בנה לבין האב פלין.
מפאת הזמן הקצר, מחליטה האחות להתלוות אל גברת מילר בדרכה לעבודה על מנת לדבר על חשדותיה, בהן שהאב הוא זה שנתן לדונלד את היין וכי מערכת היחסים בינם אינה תמימה.
מול כל העובדות הללו מסרבת גברת מילר לקדם את טיפול העניין, בטענה שעל דונלד להחזיק מעמד עד סיום שנת הלימודים, מאחר שאז סיכוייו להגיע לתיכון מוצלח גבוהים יותר.
מזועזעת מאדישותה של האם, מתעמתת איתה האחות אילשיוס ומנסה להסביר לה את חומרת המצב, אבל אז משטחת בפניה גברת מילר בזעם את פרטי זהותו של דונלד, שבנוסף להיותו שחור, הוא גם הומוסקסואל, שנוא על ידי אביו, שהיה בסכנת חיים בבית הספר הציבורי בשל טבעו.
היא מוסיפה שהאב פלין הוא הסמכות הגברית היחידה שמגלה כלפיו חמלה ומאשרת לו להמשיך בדרכו הנכונה לו, אך האחות אילשיוס אינה מקבלת זאת כתירוץ ומאיימת לסלק את דונלד מבית הספר על מנת לעצור את כל הסיפור.
אז מסבירה לה גברת מילר שאם היא רוצה לעשות צדק, עליה לסלק את האב, ושאם הדבר יגיע לזירה הציבורית, אביו של דונלד יהרוג אותו.
לאחר שהבינה את מורכבות המצב, מבטיחה האחות לגברת מילר שתעשה את מרב מאמציה.
בחזרה בבית הספר מתפרץ האב פלין בזעם למשרדה של אילשיוס, בעקבות הזימון של אמו של דונלד לשיחה, ובין השניים מתפתח עימות.
האב טוען להגנתו שאין לה שום ראייה מוצקה נגדו, ושהכל טמון בספקותיה לגבי גישתו הבלתי שמרנית כלפי הדת.
אילשיוס מנגד טוענת כי תפיסת עולמו המתקדמת היא רק כיסוי למעשיו הטמאים, וכהוכחה לכך התקשרה לשוחח עם נזירה בבית הספר הקודם עליו הופקד, וכי יש בידיה תימוכין לגרסתה.
לטענתה, נמסר לה מבית הספר הקודם כי הוא פגע בתלמיד, ואם צריך היא תמצא את התלמיד או ההורה שיהיו מוכנים להעיד נגדו ולהרוס את שמו הטוב.
היא מציבה בפניו אולטימטום שעליו לעזוב מיד אחרת תחשוף אותו.
אמנם אינו מוכן להודות באשמה, רומז האב פלין כי יש בעברו מעידות מהדת, והוא מגיש את התפטרותו.
בכך רואה אילשיוס את הודאתו באשמה.
בחזרתה של האחות ג'יימס ממיטת חוליו של אחיה, האב פלין כבר עזב את בית הספר, ולמגינת ליבה של אילשיוס, אף עבר לבית ספר גדול יותר, כמעין קידום.
כאשר האחות ג'יימס שואלת אותה איך גרמה לו להודות באשמה, מספרת לה ששקרה לגבי השיחה שניהלה עם האחות מבית הספר הקודם בו עבד, ובכך שנסוג, הדבר היה הוכחה לאשמה.
האחות ג'יימס נדהמת על כך שהיא בחרה לשקר, אך אילשיוס טוענת שעל מנת לעשות צדק, יש לפעמים לקחת פסיעה הרחק מהאל.
או אז, מתפרצת אילשיוס בבכי ומשתפת את האחות ג'יימס בכך שיש לה הרבה מאוד ספקות.
שחקןתפקיד מריל סטריפ האחות אילשיוס פיליפ סימור הופמן האב פלין איימי אדמס האחות ג'יימס ויולה דייוויס גברת מילר ג'וסף פוסטר דונלד מילר אליס דרומונד האחות ורוניקה
סָפֵק הוא מצב ביניים, בין אמונה לחוסר אמונה.
נובע מתוך אי-ודאות, חוסר אמון או חוסר ביטחון בטענת עובדה, בפעולה, מניע או החלטה מסוימת.
הספק מביא להטלת פקפוק ברעיונות מסוימים במציאות, ומוביל להשהיה או דחייה של פעולות רלוונטיות מתוך דאגה מפני טעות או מפני שגיאה.
הגדרות מסוימות ל"ספק", מדגישות את המצב של שארית מחשבה, בנוגע לשני רעיונות סותרים וחוסר האפשרות לאשר אחת מהן.
הפועל "להטיל ספק" יכול להתקשר גם לפקפוק במצב או בניסיון חיים של מישהו.
ספק לעיתים נוטה לפקפק בהיגיון.
הוא יכול להוביל אנשים להסס לפני שהם פועלים ו/או לפעול בצורה קפדנית ומדויקת יותר.
ייתכן שלספק יש חשיבות כלשהי כגורם המוביל למצב של חוסר קבלה או אי-אמון מצד אנשים אחרים.
בפוליטיקה, באתיקה ובחוק (בדרך כלל בהחלטות שקובעות את מסלול חייו של אדם), יש ל"ספק" השפעה גדולה וחשיבות רבה.
רוב מקרי הפלילים שנשפטים בשיטה האדברסרית דורשים, בזמן העמידה לדין, הוכחות למען הספק הסביר.
כלומר, ישנו נטל על המדינה, להביא הוכחות שיגיעו או יעברו את "הספק הסביר"- ש"האדם הסביר" אכן אשם באשמה.
תורת המשפטים מגדירה את המונחים "ספק" וסביר" למטרות אלו.
ביהדות נושא הספקות והכרעתם תופסים מקום מרובה החל ממחלוקות התנאים כגון לגבי ממון המוטל בספק חולקים כשיטת התנא סומכוס או המוציא מחבירו עליו הראיה כשיטת חכמים וכלה בספרות תלמידי חכמים אחרונים כגון קונטרס הספיקות.
אמירה מיוחדת בנושא הספקות הקשורה יותר למצב רוחני מאשר להכרעה הלכתית היא - אין שמחה כהתרת הספקות ( ראה מקור הביטוי)
ספק הוא מצב של אי ודאות.
בספרות ההלכה לדורותיה דנו בשאלה כיצד יש להכריע במצבי ספק הנוגעים ל.
התחום ההלכתי העוסק בהתוויית כללים והוראות למצבים של ספק מכונה דיני ספקות.
מצב שבו האדם נדרש לעשות משהו כשהוא אינו יודע האם המעשה מותר או אסור על פי ההלכה הוא ספק.
וכן כאשר האדם יודע מהי ההלכה אך חסרים לו נתונים משמעותיים על מה שהתרחש במציאות.
גם כאשר מגיע לפני בית הדין דיון שבו לאף אחד מהצדדים אין הוכחה חותכת שהדין עמו - זהו ספק.
מחלוקת בין פוסקים עלולה ליצור אצל הלומדים סוג של ספק, כיוון שאינם יודעים מי מביניהם צודק.
ספק נוסף הוא בעיא דלא איפשטא - שהיא התרחשות שהועלתה בגמרא, והאמוראים לא ידעו מה דינה.
ספקות אלו מכונים ספיקא דדינא (מארמית: סְפק של דין).
במקרא ישנה התייחסות למצב ספק, בפרשת ויקרא, שם נכתב שאם אדם בספק האם עבר עבירה המחייבת הבאת קורבן חטאת, עליו להביא איל לקורבן הנקרא אשם תלוי.
חז"ל עמדו על כך שהתורה החמירה כאן בספק יותר מאשר בוודאי, כיוון שהשווי המינימלי של קורבן אשם הוא שני שקלים, בעוד שלקורבן חטאת לא נקבע שווי מינימלי.
רבי יונה גירונדי הסביר זאת: .
במסכת אבות מדריך רבן גמליאל: .
חלק מהפרשנים, בתוכם רבי עובדיה מברטנורא, מסבירים כי הכוונה היא שכאשר נדרש אדם לפסוק והוא נתון בספק, עליו למנות לעצמו רב כדי שלא יטעה.
כמו כן גם האזהרה האחרונה, "אל תרבה לעשר אומדות", מזהירה את האדם להתרחק ממצבים שאינם ודאיים.
פירוש ההוראה הוא שכאשר מעשרים יש להמעיט מלעשר על פי אומדן, אלא יש לחשב במדויק את כמות המעשר שכן חריגה לכאן או לכאן תפגום בכשרות הפירות.
ישנו כלל הקובע כי "סְפק דאורייתא לחומרא וּסְפק דרבנן לקולא".
כלומר, במצבים בהם מתעורר ספק לאדם, אם הספק הוא בדינים שמקורם מהתורה (דאורייתא) עליו להחמיר, אך בדינים שחידשו חכמים (דרבנן) - יש להקל.
לדוגמה, מצוות ציצית: התורה מצווה לשים על כל בגד בעל ארבע כנפות (פינות) – ציצית, ואדם שלובש בגד בעל ארבע כנפות ללא ציצית עובר בכך עבירה.
אך אם יש לאדם ספק אם בגד מסוים חייב בציצית, אסור לו ללבוש בגד זה, כיוון שספק דאורייתא לחומרא.
לעומת זאת, בדינים שהם חידוש של חכמים - הדין במצבי ספק הוא להקל.
החובה לברך (מלבד ברכת המזון) אינה חיוב מהתורה אלא דין שחידשו חכמים.
לכן אם יש לאדם ספק אם הוא חייב לברך או לא (למשל, אם אינו זוכר אם בירך, או אינו יודע האם אכל כמות שחייבים עליה ברכה) – הדין הוא שהוא פטור מלברך.
ומכאן נוצר הכלל: "ספק ברכות להקל".
הראשונים נחלקו בשאלה האם הכלל "ספק דאורייתא לחומרא" נלמד מהתורה, ויש לו תוקף של דין "דאורייתא", או שמא כלל זה עצמו הוא חידוש של חכמים.
את הסיבה לכך שספק דרבנן לקולא, הסבירו מספר ראשונים בכך שחכמים סייגו את כל הדינים שחידשו, וקבעו שלא יחולו במצב ספק.
ספק ספיקא הוא מצב שבו אחת מהאפשרויות מוטלת בשני ספקות.
למשל: "ספק אם הטלפון שבור או שהוא תוקן, וגם אם הוא מתוקן, ספק אם הוא מחובר או לא"; כיוון שהאפשרות שהטלפון פעיל מוטלת בשני ספקות, האפשרות שהטלפון פעיל היא ספק ספיקא.
גם בדינים שחיובם הוא מהתורה, אין לחשוש ולהחמיר כשיש ספק ספיקא.
לעומת זאת, במצב של ספק ספיקא להחמיר, כלומר: כאשר יש שתי סיבות להחמיר ושתיהן מוטלות בספק, גם בדינים דרבנן יש להחמיר.
יוצא מכלל זה הוא "ספק ברכות".
על פי חלק מהפוסקים, מקלים בספק ספיקא דאורייתא, רק כאשר הספק הוא "ספק ספיקא המתהפך", זאת אומרת: כל צד של הספק יכול להתקיים גם בלי הצד השני (שני הספקות הם מאורעות בלתי תלויים).
לדוגמה הספק שהוצג בדוגמה למעלה הוא ספק ספיקא המתהפך שכן גם אם הטלפון אינו מחובר ייתכן שהוא תקין וייתכן שאיננו תקין וגם אם אינו תקין ייתכן שהוא מחובר וייתכן שאיננו מחובר.
קיים גם ספק ספיקא שאינו מתהפך, לדוגמה: אם קיים חשש שזאב נכנס לדיר, ואם נכנס ייתכן שנשך את אחד הכבשים.
האפשרות שהזאב טרף היא בספק ספיקא שכן ייתכן שנכנס וייתכן שלא נכנס וגם אם נכנס ייתכן שנשך וייתכן שלא, אך ספק זה איננו מתהפך כי אם הזאב לא נכנס לא ייתכן שנשך.
לכן על פי חלק מהפוסקים ספק כזה אינו נחשב ל"ספק ספיקא".
עוד כתבו חלק מהראשונים שאם שני הספקות שווים מבחינת משמעותם ההלכתית, גם אם הם נגרמים ממציאות שונה, הדבר לא נחשב לספק ספיקא.
למשל: אדם שקידש אישה בגיל שלוש שנים ונשאה כשבגרה, ולאחר הנישואין התברר שהיא איננה בתולה.
כעת, ייתכן שזנתה כשהייתה קטנה ואינה אסורה על בעלה, אך גם לו זנתה בהיותה גדולה - ייתכן שנבעלה באונס.
התוספות קובע כי אפשרות כזו אינה נחשבת ל"ספק ספיקא", כיוון ששני הצדדים שווים במהותם הואיל וגם פיתוי קטנה נחשב לאונס ולמעשה קיים רק ספק אחד: האם בעילתה נתבצעה באונס או ברצון.
אחד מסוגי הספיקות הוא ספק שלא נולד במציאות שבשטח אלא בבית המדרש, ספק זה הוא ספיקא דדינא.
ספק מסוג זה מתעורר כשהפוסקים השונים חלוקים בדעותיהם או כאשר נמצא מצב שהפוסקים לא מצאו עבורו פתרון הלכתי.
קיימות מחלוקות רבות בספרות ולא כולן הן ספיקא דדינא, שכן קיימים כללים להכרעת המחלוקות כדוגמת יחיד ורבים הלכה כרבים, אך יש מחלוקות שלא ניתן להן מענה במסגרת כללים אלו.
לעדים נתנה התורה את התוקף הראייתי החזק ביותר, וקבעה: .
אך בתלמוד התעוררה שאלה מה הדין במצב שבו שני זוגות עדים טוענים בבית הדין טענות סותרות וישנה חזקה המכריעה לאחד מן הצדדים?
מצב זה מכונה "תרי ותרי" (בארמית "שניים ושניים").
להלכה נפסק כי דין כזה נחשב לספק, ויש להחמיר.
הראשונים נחלקו האם מצב כזה נחשב לספק מדאורייתא או לספק מדרבנן.
התוספות פוסקים כי ספק של תרי ותרי הוא ספק מדרבנן, אך הם קבעו באיסורים יש להחמיר מספק, ובדינים ממוניים, בהם חומרה לבעל דין א' היא קולא לעמיתו, בעל הדין ב', יש להעמיד את הדבר על חזקתו הראשונה, יש להשיב את הממון לבעליו הראשונים.
לעומתם, הרשב"א, ועמו רבים מהראשונים, פוסקים שמדובר בספק מהתורה והוא תקף גם בספק משפטי.
'רוב' הוא כלל הקובע כי במצב של ספק הולכים אחר הרוב הידוע.
הכלל מכונה בגמרא "כל דפריש מרובא פריש".
לדוגמה: אם נמצאה חתיכת בשר ליד עשר חנויות, אשר תשע מהן מוכרות בשר כשר ואחת מוכרת בשר לא כשר, נלך על פי רוב החנויות שהן כשרות - ונקבע כי הבשר כשר.
כלל זה אינו תקף בדיני ממונות.
חזקה היא עיקרון הלכתי, המאפשר הכרעה במצבי ספק.
החזקה מעניקה עדיפות להנחה הראשונית שקיימת לפני התעוררות הספק, לגבי אדם או חפץ.
עדיפות זאת נשארת בתוקפה כל עוד לא הוכח אחרת.
לדיני החזקות יש שימוש בכל תחומי ההלכה ואף בדברים שתוקפם הוא מדאורייתא, כמו בהלכות איסור והיתר, בהלכות טומאה וטהרה, בדיני ממונות ואפילו בדיני נפשות החמורים.
לפעמים נוצרת החזקה מדין רוחני מופשט שתקף כל עוד לא ידוע שהוא השתנה (חזקת הדין).
כמו כן, נוצרת החזקה כתוצאה מהנחה ידועה מוחזקת ומפורסמת ואין צריכים לברר אם היא נכונה או לא (חזקה על פי המוסכם בין בני המקום), והיא יכולה גם להיווצר מכוח סברה (חזקה שאין אדם פועל בניגוד לטבעו או תכונותיו) או בהתבסס על כלל אחר כמו רוב.
לפעמים גם משמשת החזקה סימן למציאות מסוימת, כאשר היא נמשכת זמן מסוים (חזקת תשמישין) או מכפילה את עצמה מספר פעמים (חזקה עקב מאורע החוזר ונשנה כמה פעמים).
במיוחד רבה השפעת החזקה על דיני ממונות, ורבים מיסודות דיני ממונות במשפט העברי מבוססים עליה, כמו חזקת מרא קמא וחזקת ממון.
כאשר בדיון משפטי צד אחד טוען שברי (ברור) לו שהמעשה התרחש כדבריו ואילו הצד השני, הטוען טענה אחרת, לא אומר שהדברים בהכרח התבצעו בדרך אותה הוא תיאר אלא שמא, ייתכן, שמעשה היה כדבריו, המשפט העברי מעניק עדיפות משפטית לזה שטוען את טענת הברי.
קיימת מחלוקת אמוראים אם אדם יכול גם להוציא ממון על סמך טענת ברי כשהצד השני טוען טענת שמא גם כשאין לטוען הברי ראיה (דבר הנוגד את הכלל המוציא מחברו עליו הראיה).
קיימת גם מחלוקת נוספת הקשורה לנושא.
התנאים חלקו האם לטענת "ברי" יש תוקף גם באיסורים או שהיא נוגעת רק לדיני ממונות או לא.
לשאלה זו יכולה להיות השלכה מעשית כאשר במצב בו על פי דיני הספקות עלינו להחמיר מדין ספק דאורייתא לחומרא, וקיימת טענת ברי של אדם הטוען שהדבר מותר.
אחת החקירות הנפוצות שחקרו האחרונים בנוגע לרבים מכללי ההכרעה בספקות, היא האם לראות אותם כ"הנהגה" או כ"בירור".
למשל, בנוגע להליכה אחרי הרוב, חקרו האם זהו בירור – הכרעה מציאותית שהאמת היא כפי הרוב, או הנהגה בלבד – הלכה שצריך לנהוג על פי הרוב, אף על פי שהמציאות עדיין נחשבת למסופקת.
במקרים רבים כתבו האחרונים שיש נפקא מינות לחקירות כאלו, למשל: האם ניתן לקבל מצב של שתי הכרעות הסותרות זו את זו; אם ההכרעה היא רק הנהגה אין בכך בעיה, אך בשתי הכרעות כאלו שנחשבות לבירור צריך להכריע איזו להעדיף על פני השנייה.
כאשר קיים ספק האם אדם מחויב במיתת מאחת ארבע מיתות בית דין, או לא, על בית הדין להקל ולפטור אותו מספק ואין להם רשות "להחמיר" ולהורגו.
נחלקו הראשונים בסיבה לדין זה; לפי דברי התוספות מקורו של הדין הוא בסברא, ולפי הרשב"ם הדין נלמד מהפסוק "והצילו העדה" ממנו כבר נלמד שהדיינים מצווים לחפש הסברים כדי שהנידון יינצל ממיתה, ואומר הרשב"ם שוודאי שבמקום ספק על בית הדין לנטות אחר הצד הפוטר אותו ממיתה.
בדומה לכך במצב שיש ספק פיקוח נפש דינו כפיקוח נפש ומותר לבצע עבירה כדי להציל חיים גם אם קיים ספק אם ביצוע העבירה אכן יציל חיי אדם.
בניגוד לספקות במצוות ואיסורים, בהם ניתן להשתמש במושגים של 'חומרה' ו'קולא', בספקות בדיני ממונות מושגים אלו אינם תקפים כיון שמה שחמור לצד אחד הוא קל לצד שני, ולהפך.
לכן למצבי ספק בדיני ממונות נכתבו כללים חדשים.
הכלל העיקרי הוא בספק בדיני ממונות הוא המוציא מחברו עליו הראיה, לצדו קיימים סוגי הכרעות מיוחדות במקרים ספציפיים בהם ההלכה היא שאין עדיפות לאף אחד מהצדדים, כמו יחלוקו, כל דאלים גבר ויהא מונח עד שיבוא אליהו.
בנוסף, קיימים כללים בנוגע למקרים שבהם מעדיפים את טענות אחד הצדדים, כגון אין ספק מוציא מידי ודאי, ברי ושמא – ברי עדיף וחזקה.
התלמוד דן כיצד על האדם להתמודד במצבים של ספק בדיני טומאה.
הכלל הוא: כלל זה הוא גזירת הכתוב, כלומר, הוא לא הומצא על ידי חז"ל מטעמים הגיוניים, אלא נלמד מהתורה שבכתב.
כלל זה יצר את הפרדוקס ההלכתי: שני שבילין.
כל דיני ספק טומאה נלמדים מסוטה.
כשם שבסוטה קבעה התורה כי אישה שהתייחדה ברשות היחיד, טמאה בוודאי (אף על פי שהדבר אינו אלא ספק, ויש לה חזקה דמעיקרא האומר שלא זינתה), כך גם בכל ספק טומאה, ההלכה היא שגם בספק יש להתייחס לספק הטומאה כוודאי טומאה.
וכן ההפך: כשם ברשות הרבים בו לא נאסרת אישה כלל מספק, אף על פי שקיים ספק סביר שזינתה, כך גם בספק טומאה שברשות הרבים אין לחשוש שמא קיימת טומאה כל עוד לא ברור בוודאי שקיימת טומאה.
למרות זאת, כאשר יש "תרתי לריעותא", כלומר שתי סיבות כנגד חזקת הכשרות, הרי שאין ללמוד דין זה מספק סוטה בה אין "תרתי לריעותא", ולכן במקרה כזה חוזר דין הטומאה לדינו המקורי, והוא נחשב כספק.
בספק טומאה מדרבנן, לא קיים הכלל שספק דינו כוודאי, ולהפך, לפי הכלל של ספק דרבנן לקולא ניתן להקל מספק במקרה כזה.
מסיבה זו, לפי הדעה שטומאת משקין היא מדרבנן באופן חלקי, או מלא, יש להקל בה מספק.
אף על פי שאסור לממזר להנשא עם בת ישראל כשרה שאינה ממזרת כאמור בתורה , לאדם שהוא "שתוקי", אדם שלא ידוע מי הוא אביו (ולכן ייתכן שאביו ממזר) ולכן הוא נחשב לספק ממזר, מותר להנשא עם בת ישראל כשרה.
בדומה לזאת, לממזר ודאי להינשא עם ספק ממזרת, כיוון שהתורה אסרה על הממזר להינשא עם "קהל ה'" אך לא עם "ספק קהל", ולכן מותר לממזר להנשא עם אישה שאינה ידועה כקהל ה'.
להלכה החמירו חז"ל שכדי לשמור על טוהר הייחוס, שלא ינשא ספק ממזר, לא עם ממזר ודאי ולא עם אחד שברור שאינו ממזר, ולפי דעה מחמירה יותר - אף לא ספק ממזר עם ספק ממזר, וכך נפסק להלכה בשולחן ערוך.
לברכות יש כלל מיוחד, האומר כי "ספק ברכות להקל".
במהות כלל זה וביסודו, נחלקו האחרונים: הגישה הרווחת היא שספק ברכות שונה משאר הספיקות בקיום מצוות; שכן בעוד שבספק רגיל גם אם נקיים את המצווה מבלי שהתחייבנו בכך לא עברנו על שום איסור, הרי שכאן אם האדם יברך מבלי שהתחייב בכך הוא יעבור על האיסור החמור של שנאמר בעשרת הדיברות.
לחשש זה קיימות גם השלכות מעשיות כך למשל הכלל "ספק ברכות להקל", תקף גם בספק ברכת המזון, שהיא מהתורה, וכן בשונה מספק דרבנן רגיל בו אמנם מקלים כשיש ספק אחד אך מחמירים בספק ספיקא להחמיר, בספק ברכות יש להקל אפילו במצב של ספק ספיקא להחמיר.
לעומת זאת, המגן אברהם, קובע בפשטות כי הסיבה לכך שספק ברכות להקל היא שרוב דיני הברכות הם מדברי חכמים אך בספק ברכת המזון יש לברך מספק.
"אין ספק מוציא מידי ודאי" הוא כלל הלכתי בדיני איסורים ובדיני ממונות הקובע כי דינים הבאים מכוח ספק אינם יכולים לערער דינים הבאים מכוח הוודאי.
לפי ריש לקיש ניתן להניח שהיא בוטלה על ידי עובדיה, ולפי רבי יוחנן, אף על פי שמדובר בספק הרגיל וקרוב לוודאי, אין ספק מוציא מידי וודאי, כלומר: אין דין הבא מכח ספק, גם אם הוא מסתבר וקרוב לוודאי, יכול לערער את האיסור שחל על העבודה זרה מכח וודאי.
בין השמשות הוא פרק הזמן שבין סוף היום לתחילת הלילה.
הוא מתחיל בשקיעת החמה ומסתיים בצאת הכוכבים.
קיים ספק האם בין השמשות שייך ליום או ללילה וכיוון שבהלכה היום מתחיל מהערב שלפניו קיים גם ספק אם בין השמשות שייך ליום שלפניו או לזה שאחריו.
קיימת משמעות הלכתית לשאלת הגדרת זמן זה והיא נוגעת בתחומים רבים ומגוונים, ובהם: כניסת ויציאת שבתות וחגים וספירת הימים לברית מילה ולנידה.
בהלכה ישנן מצוות רבות בהן מחויבים רק גברים ולא נשים ומצוות אחרות שבהן מחויבות הנשים והגברים פטורים, הואיל וכך כאשר מתעורר ספק אם אדם הוא זכר או נקבה לספק יש השלכות מעשיות רבות.
בתלמוד מופיעה התייחסות לספק כזה ומוצגות שתי אפשרויות בהן מתקיים ספק כזה:
"טומטום" - אדם שנולד כשאיבר מינו אינו גלוי אלא מוסתר תחת עורו או בשרו.
"אנדרוגינוס" - אדם שנולד עם איברים שונים שחלקם מיוחדים לזכרים וחלקם לנקבות.
בעוד שלפי רוב הדעות אנדרוגינוס נחשב לבריה בפני עצמה, כלומר לא זכר ולא נקבה אלא מין שלישי, נחלקו הדעות במעמדו של טומטום.
לפי דעה אמוראית אחת, הדבר תלוי במחלוקת של רבן שמעון בן גמליאל ושאר החכמים.
לפי דעה אחרת, של רב חסדא הנפסקת להלכה, מדובר בספק רגיל, ואך במקומות בהם זהותו תלויה בדעתם של הבריות, שמחוסר ידיעה אינם משייכים לאף אחד מהמינים, הוא נחשב לפי רבן שמעון בן גמליאל כזהות עצמאית - לא זכר ולא נקבה.
כך גם פוסק הרמב"ם, כי בעל חיים הנחשב לטומטום פסול להקרבה, ויש שפירשו את הדברים כי הרמב"ם פוסק שהוא נחשב לבריה בפני עצמה, אך יש שפירשו את הדברים כי כאשר ציוותה התורה על הבאת קרבן זכר או נקבה, ציוותה התורה על כזה הידוע לזכר ולנקבה.
כוי מתואר במשנה כבעל חיים שקיים ספק האם הוא חיה או בהמה.
ספק זה נוגע למצוות כיסוי הדם (הנוהג רק בחיה מהתורה), למתנות הכהונה זרוע לחיים וקיבה, ולאיסור אותו ואת בנו לא תשחטו ביום אחד.
חכמי המשנה נחלקו מה היא ההלכה האם יש להחמיר מספק או שמא לא מדובר כלל בספק.
האמוראים נחלקו בשאלה אם הכוי המדובר הוא הכלאה של חיה ובהמה או שמדובר בבעל חיים עצמאי שלא הוכרע אם הוא חיה או בהמה.
בהלכה היהודית, ספק כוודאי הוא סטטוס במצוות מסוימות במקום בו קיים ספק, בהן החמירה התורה ובמקום ספק הטילה חיוב וודאי, כאילו היה הדבר וודאי.
הראשונים נחלקו בשאלה האם הכלל "ספק דאורייתא לחומרא" נלמד מהתורה, ולכן לכלל יש תוקף "דאורייתא", או שמא הכלל הוא חידוש של חכמים.
לפי הרמב"ם, הראב"ד והרי"ף דין זה הוא מהתורה, ולפי הר"ן והרשב"א דין זה שיש לנהוג לחומרא מספק, הוא מדרבנן.
סוטה היא אשה שקינא לה בעלה ולאחר מכן נסתרה ונתייחדה עם גבר זר, בעודה נשואה לאיש.
סוטה וודאי היא אשה שהתברר שאכן קיימה עם הגבר הזר יחסים אסורים וממילא חלה עליה טומאה כאמור בפסוק , סוטה ספק היא ספק שלא התברר אם אכן נטמאה לבעלה.
עם זאת, התורה אסרה את הסוטה מספק, אף על פי שטומאתה אינה אלא מספק, ובפרשת סוטה כתוב שלוש פעמים את המילה "נטמאה", בפרשה העוסקת בסוטה מספק, אחד כדי לאוסרה לתורמה, אחד לבועל, ואחד שאסורה לאכול בתרומה אם היא אשת כוהן.
הראשונים מסתפקים בביאור העניין, יש הסבורים שמדובר בציווי של התורה לחשוש לאפשרות שהיא אכן נטמאה, אבל הדבר אכן ספק, ולפי זה הם מסבירים את זאת שסוטה מספק זקוקה לחליצה מאח המת, ובניגוד לסוטה שאכן התברר שחטאה, שפטורה מחליצה.
יש הסבורים, שמדובר בדין וודאי ממשי, כלומר עלינו להתייחס אליה כאילו וודאי נטמאה, אך רק לחומרא.
במסכת חולין מחדש רבי יהודה בן איגרא בשם רבי מאיר, שספק בלקט שכחה ופאה הוא חיוב גמור וודאי מהתורה לתת להם.
ריש לקיש מסביר, שדין זה נלמד מהפסוק - צַדֵק משלך ותן לו.
האפשרות היחידה לפרש זאת, היא רק במקום של ספק, שהרי לא ניתן להצדיק את העני והרש במקום שברור שהם לא צודקים, שהרי פסוק מפורש הוא בפרשת שופטים: .
במסכת בבא קמא, דנים התנאים בנוגע לחיוב התורה שמזיק משלם משדה עידית, - השדה המעולה ביותר שברשות המזיק, ולדעת רבי ישמעאל, כשדהו הטוב ביותר של הניזק.
כנלמד מהפסוק "מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם".
לפי הסברו של רב אידי בר אבין סאת שיטת רבי ישמעאל, כאשר לא ידוע מה הזיק, ואף על פי שבאופן רגיל משלם אדם כפי מה שהזיק - ובמקום ספק המוציא מחבירו עליו הראיה, במקום כזה שיש ספק, עליו לשלם כאילו ידוע שאכל את שדה העידית של הניזק.
אך חכמי הגמרא ובראשם רבא דוחים פירוש זה שכן הוא מנוגד לכלל המוציא מחבירו עליו הראיה.
אחת מהספקות ההלכתיות, היא בעניין אדם שנחשב לספק ממזר.
אחת מהדוגמאות לכך הוא, כאשר אדם מת ללא בנים ובנות, ואחיו ייבם את אשתו חודשיים לאחר המיתה (שלא כדין), ונולד בן לאחר שבעה חודשים מהנישואין השניים.
השאלה היא רק לגבי הבן השני - אם נולד - לאחר המשך הנישואין האסורים (מספק).
מכיוון שקיים ספק שקול האם הנישואין אסורים או לא, הבן נחשב לספק ממזר.
בעוד שרבא סבור שרבי אליעזר בן יעקב פוסק שממזר כזה דינו ככל ספק מהתורה שדינו להחמיר, פוסק אביי שדינו של ספק כזה - כוודאי ממזר, וכראיה לדבריו הוא מביא אמרה של רבי אליעזר בן יעקב:
מכאן - אומר אביי, רואים שאביי קורא לספק ממזרים כ"ממזרים", ולכן במקרה כזה, שאין ידוע מי אביו של מי וייתכן שאח נושא את אחותו, נתמלא כל העולם כולו "ממזרים".
ספקא דאורייתא לחומרא הוא כלל הלכתי לפיו במצב שבו יש ספק בדין שנוגע לאיסורי דאורייתא יש לפסוק לחומרא.
זאת בשונה מדין דרבנן שהדין בו הוא ספקא דרבנן לקולא.
לכלל זה יש חריגים כגון במקרה של ספק ספיקא, שבהם הולכים לקולא אפילו בספיקא דאורייתא.
עיקר דין ספיקא דאורייתא לחומרא נאמר כאשר ישנו ספק מהי המציאות העומדת לפנינו - האם מקרה שבו יש להתיר או שמא מדובר במקרה אחר שבו יש לאסור, ('ספק במציאות').
הדוגמה הנפוצה היא כגון שנמצאת לפנינו חתיכת בשר אך לא ידוע האם היא חתיכת שומן המותר באכילה, או חתיכת חלב האסור באכילה.
כאשר המקרה שלפנינו ידוע, אך לא ברור מהו פסק ההלכה במקרה כזה, ('ספיקא דדינא') ישנה מחלוקת יסודית באחרונים האם הדבר נחשב כספק שדינו לחומרא, או כמצב לא ידוע.
נחלקו הראשונים במקורה של הלכה זו שספק בדין תורה יש לנהוג בו לחומרא:
יש שכתבו שלומדים כן מהכתוב בפרשת נגעים "וטמא הכהן אותו" שרק הוודאי הכהן מטמא כי לא דיברה התורה בספיקות.
ואחרים סבורים כי מקור הלימוד הוא מהפסוק "לא יבא עמוני ומואבי בקהל ה':, שרק וודאי עמוני ומואבי אסורים ולא בספק.
לדעת הרמב"ם החיוב להחמיר בספק דאורייתא, הוא רק מדרבנן, אך מהתורה ספק דאורייתא לקולא.
אמנם בקצת מנוסחאות המשנה תורה ישנה תוספת (המובאת בסוגריים) לפיה הרמב"ם סובר שבמקרים שהעונש על העבירה הוא כרת, אזי מהתורה יש להחמיר בספקו.
הסיבה לחריגה זו מכיוון שהתורה חייבה על עבירות אלו אשם תלוי גם במקרה של ספק, על כן נראה כי התורה חייבה במקרים חמורים אלו להחמיר ולנהוג מספק - כוודאי.
יש המתנגדים לתוספת זו, ומיישבים את הקושיה מאשם תלוי באופן אחר ולדבריהם במקרים של ספק חזק, איקבע איסורא (=נקבע האיסור.
ופירושו כשיש וודאי סיבה לאיסור לפנינו) מודה הרמב"ם שספקו מהתורה.
עם זאת, יש התומכים בכך שמקור התוספת ברמב"ם עצמו.
הראב"ד (כלאים, פ"י, הלכה כ"ז) והרי"ף, סבורים אף הם כדעת הרמב"ם, לעומתם, ראשונים אחרים ובראשם הר"ן (קידושין, לט.) והרשב"א, סוברים שספיקא דאורייתא לחומרא הוא מן התורה.
לפי הרשב"א, ספק דאורייתא אסור מן התורה, ולדעתו זה מוכח מהעובדה שחייבים אשם תלוי על ספק איסור.
לפי רבנו דוד בונפיד נראה שספק דאורייתא לחומרא הוא מדרבנן בלבד (כדעת הרמב"ם), למרות השתייכותו לבית המדרש של תלמידי הרמב"ן כרשב"א והר"ן.
דעתו של רש"י אינה ברורה.
במקום אחד הוא כותב כדעתו של הרמב"ם, ובמקום אחר הוא כותב כדעתו של הרשב"א.
אך יש שפירשו, שבמקום בו הוא מפרש שספק מהתורה לחומרא הוא רק באיסורי מיתה, הסיבה לכך היא מכיוון ששם מפרש את דבריו של אביי, הסבור כך, כאמור לעיל, אך במקומות אחרים מפרש את דעתו של רבא, שההלכה היא כמותו
בספר שב שמעתתא כתב שנראה שמחלוקת זו האם יש להחמיר מדאורייתא או מדרבנן, היא מחלוקת של אביי ורבא במסכת חולין.
הרב שמעון שקופ נקט עמדת ביניים, לפיה התורה לא הזהירה במפורש שיש איסור בספק דאורייתא, אלא ש"מי שחס על נפשו ודאי דראוי לו [על פי] דרך התורה לפרוש מספק איסור", כלומר שיש סוג של חובה רוחנית שקיימת גם בחוסר ציווי מפורש.
נחלקו הראשונים האם דין ספק מדאורייתא נחשב כוודאי, לעניין ההלכה שאין למחות ביד האנשים שיודעים שלא ישמעו לקול המוכיח כי "מוטב שיהיו שוגגין ואל יהיו מזידין".
יש שכתבו שלעניין זה נחשב ספק וודאי ולפי זה יש למחות בנשים וקטנים העושים מלאכה בזמן שהוא ספק שבת ויש חולקים.
באחרונים נחלקו האם דין ספיקא דאורייתא לחומרא נאמר רק כאשר הספק הוא האם האדם חייב במצווה או לא, אך במקרה שוודאי ישנו חיוב אך ספק אם יקיים את המצווה במעשה זה, בכה"ג לא נאמר ספק דאורייתא לחומרא, או שאין לחלק בכך.
דעת הפרי מגדים שבמקרה כזה לא נאמר דין ספק דאורייתא לחומרא.
השלכה מעשית ממחלוקת זו נוגעת לעניין קיום מצוות תכלת בזמן הזה, יש שכתבו להחמיר משום שלכל הפחות הדבר הוא ספק, וספק דאורייתא דינו לחומרא.
אך החולקים סבורים כי במקרה כזה לא נאמר דין ספק דאורייתא לחומרא, כי אף לאחר שיטיל בה תכלת, אין אנו יודעים בוודאות שאכן יצא ידי חובת מצוות תכלת, שהרי אפשר שלא זהו התכלת שעליו דיברה התורה.
ספק ברכות להקל (לעיתים מכונה בקיצור סָבָּ"ל) הוא כלל הלכתי, לפיו כאשר מתעורר ספק בדיני ברכות יש להקל.
על פי הפרשנות המקובלת, "להקל" פירושו לא לברך, אך יש שמסבירים זאת אחרת.
ב, נידונת הסוגיה של ברכת לישב בסוכה ביום שמיני עצרת בחו"ל, שהוא ספק שמא הוא עדיין היום השביעי ועדיין קיימת מצוות סוכה.
הדעה שנפסקה בגמרא היא שיושבים בסוכה אך לא מברכים מחמת הספק.
הרמב"ם קבע את זה כעיקרון הלכתי:
המושג "ספק ברכות להקל" מוזכר כבר בבית יוסף.
בטעמו של כלל זה שיש להקל בספק ברכות נחלקו אחרונים:
לדעת הרבה פוסקים הסיבה לכך שספק ברכות להקל מבוססת על כך שספק דרבנן לקולא, שהרי רוב דיני הברכות הם מדברי חכמים.
לעומת זאת, שיטתו של הפני יהושע היא, שיש סיבה ייחודית להקל בסוג בספקות של דיני ברכות.
לדברי ה"פני יהושע", בעוד שבספק רגיל עומדת בפנינו ברירה של קיום מצווה או אי קיומה, בספק ברכות מחד יש חשש של ביטול המצווה לברך, ומאידך, ישנו חשש של ברכה לבטלה ויעבור בזה על איסור .
מכיוון שכך, נמצא שאין אפשרות להחמיר או להקל, שכן כל פעולה היא למעשה גם קולא וגם חומרא.
נפקא מינא בין שתי הגישות יוצאת במצב של ספק ברכת המזון, שהיא מדאורייתא.
לפי הגישה הראשונה אין ספק זה דומה לספק ברכות המדובר, שכן זוהי ברכה מדאורייתא.
לעומת זאת לפי הפני יהושע מדובר בספק שבכל אחת משתי האפשרויות העומדות בפנינו יש איסור פוטנציאלי, ולכן גם כאן הדין הוא להקל.
פסיקת השולחן ערוך היא שהכלל לא חל על ברכת המזון.
יש שכתבו שבכלל זה הדין לקולא הוא גם כאשר יחיד חולק עם רבים, וגם בספק ספיקא, ויש מצמצמים במקרים אלה.
הב"ח קובע כי בברכת שהחיינו, ההלכה היא שיכול לחזור ולברך אף במקרה של ספק, שכן גדרה של הברכה היא - הבעת הודאה לאל הנאמרת מתוך שמחה במצב שקיימים בלב המודה רגשות ההודאה, ומכיוון שבמצב של ספק האדם מרגיש כי עדיין לא הביע את רגשות ההודאה שלו, מותר לו לחזור ולברך.
הספק הנפוץ בענייני ברכות, נסוב אודות אדם שמסופק אם כבר בירך על מאכל מסוים, וממילא אינו צריך ואף אסור לו לברך עליו שוב, או שמא עדיין לא בירך עליה, ואסור לו לאכול את המאכל ללא ברכה.
לדעת המהרש"א יש לחלק בין ספק ברכה על קיום מצווה, בו ניתן לקיים את המצווה גם ללא ברכה, ולכן "ספק ברכות להקל" משמעותו שניתן לחזור ולברך, לבין ספק ברכת הנהנין, בו כאשר קיים ספק האם בירך על המאכל או לא, אסור לו לאכול את המאכל ללא ברכה, ודינו שונה.
רבי עקיבא איגר מפרש את דבריו שאסור לאכול במקום בו הוא מסופק אם בירך או לא, אך מביא את דבריו של הרי"ף החלוק על כך וקובע שלפי הכלל "ספק ברכות להקל" מותר לאכול ללא ברכה.
בשונה מדעת רוב הפוסקים, בשו"ת "עני בן פחמא" כתב שהדין 'להקל' נועד לאנשים שקשה להם שלא לברך שוב, מכיוון שהם חשים שאינם יכולים לאכול מאכל ללא ברכה, שמותר להם לברך שוב, והן ההפך - שאנשים שאין להם תחושה זו אין צריכים לברך.
כך נהג האדמו"ר מגור רבי פנחס מנחם אלתר.
לעומת המצמצמים את תחולת הכלל למקרים מסוימים, ישנה שיטה של פוסקים, ברובם בני עדות המזרח, המרחיבים מאוד את תחולתו.
כך לדוגמה לפי אותם פוסקים אין לברך את רוב ברכות הראייה, כיוון שבהרבה מהם יש ספקות מהי הסיטואציה הנכונה, ולכן אין לברכם אלא בתנאים מסוימים.
לפי דעת הרב עובדיה יוסף אומרים ספק ברכות להקל גם כנגד פסיקתו של השולחן ערוך, בניגוד לשיטתו הכללית של הרב עובדיה שיש ללכת תמיד לפי פסיקות השולחן ערוך, כמרא דאתרא של ארץ ישראל.
גם לשיטה המרחיבה, ישנה מחלוקת האם אומרים את הכלל גם על ספק בברכות תפילת עמידה.
בברכות אלו יש שאומרים שיחמיר ויחזור, מכיוון שלפי צד הספק שלא יצא ידי חובה בכל אופן ברכותיו הבאות יהיו לבטלה, ולכן אין טעם להקל.
מחלוקת זו באה לידי ביטוי בין היתר לגבי מי ששכח את שינוי נוסח ברכת "המלך המשפט" בעשרת ימי תשובה.
במסגרת הלכות ספקות, מתקיים עיסוק עצמאי בספקות בדיני ממונות.
בניגוד לשטחי הלכה אחרים שבהם ניתן להשתמש בכללים ספקא דאורייתא לחומרא וספקא דרבנן לקולא, בספקות בדיני ממונות המושגים האלו אינם תקפים, כי כאשר ישנם שני צדדים לדיון, מה שחמור לצד אחד הופך לקל בצד שני, ולהפך.
לכן למצבי ספק בדיני ממונות ישנם כללים אחרים להכרעה במצבי ספק.
הכלל העיקרי בספק ממון הוא המוציא מחברו עליו הראיה.
מעבר לכך, יש שני סוגים של כללים שנאמרו בעניין:
כללים המורים במקרים ייחודיים על הכרעות שיש בהן הימנעות מהעדפת אחד הצדדים: יחלוקו, כל דאלים גבר ויהא מונח עד שיבוא אליהו.
כללים המורים על סיבות להעדיף את טענת אחד הצדדים על פני טענת הצד השני, כגון: חזקה, "ברי ושמא – ברי עדיף" ו"אין ספק מוציא מידי ודאי".
כלל זה אינו יכול להתקיים כאשר הדבר אינו נמצא תחת בעלות בלעדית של אחד הצדדים בעת הדיון.
הכרעות שאינן מעדיפות את אחד הצדדים
קיימים שלושה כללים הנוגעים למקרים ייחודיים בהם ההלכה היא שאין להעדיף את אחד מהצדדים:
יהא מונח עד שיבוא אליהו – הדיינים מקפיאים את הבעלות על חפץ הנידון.
דוגמה לביצוע כלל זה הוא דין שבו ברור שאחד מהמתדיינים מרמה (ולא ידוע מי), וחלוקת החפץ הנידון בין שניהם תוביל לכך שהרמאי ירוויח מרמאותו והצד השני ייפגע.
אי ההכרעה נועד להפעיל לחץ על הרמאי לחזור בו, מתוך ציפייה שהבעלים האמיתי לא יוותר על בעלותו.
יחלוקו – הדיינים מחלקים את החפץ שווה בשווה (או ביחס אחר, תלוי במקרה) בין המתדיינים.
דין זה מתבצע במצב המכונה 'דררא דממונא', ולפי חכמים רק במצב בו ייתכן שהחפץ באמת שייך לשני הצדדים וייתכן שהחלוקה אינה רק פשרה אלא גם צדק, כגון במקרה של שניים אוחזין בטלית, שייתכן שבאמת היא שייכת לשניהם בשותפות.
לפי סומכוס, אם יש דררא דממונא, חולקים גם כאשר ודאי שהחפץ לא שייך לשני הצדדים בשווה.
כל דאלים גבר – תרגום הכלל מארמית הוא 'החזק גובר'.
כלל זה מתבצע בדינים שבהם אין לאף אחד מהצדדים ראיה שהדין איתו או שהחפץ היה ברשותו.
על פי כלל זה הדיינים בוחרים שלא להתערב ולא קובעים כל פסק, ומותירים את החפץ לשניהם (ומניחים שהחזק מביניהם ישתלט עליו).
להלן טבלה המראה באלו מקרים משתמשים בכלל "המוציא מחברו עליו הראיה", ובכל אחד משלושת הכללים האחרים:
+ יש מוחזק יש דררא דממונא אחד מרמה ייתכן שהחלוקה היא אמת המוציא מחברו עליו הראיה יהא מונח עד שיבוא אליהו יחלוקו כל דאלים גבר
חזקה היא כלל שבדרך-כלל מתקיים בעולם.
על פי כלל זה אנו מניחים שהמקרה הנתון בספק התבצע על-פי הכלל שקובעת החזקה.
דוגמה לחזקה: חזקה אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו.
כלומר אנו מניחים שאדם לא יעיז לשקר, ולטעון שאינו חייב כסף, בפני האדם שלו הוא חייב את הכסף.
בכל ספק בדיני ממונות הדרך הראשונית לבירור הספיקות היא טענת המתדיינים עצמם.
אם למשל, אחד מבעלי הדינים טוען שהוא יודע שהוא הצודק, ואילו השני טוען שאינו יודע אבל ייתכן שהצדק דווקא אתו, טענתו של זה שיודע עדיפה והוא זה שיזכה בדין.
נחלקו ראשוני האמוראים מה קורה כאשר זה שטוען שהוא יודע בא להוציא ממון מהשני, וכך טענתו מתנגשת עם הכלל "המוציא מחבירו עליו הראיה".
לפי רב הונא ורב יהודה במצב כזה יש לטענת הברי - טענתו של זה היודע - עדיפות מול השמא - טענת זה שלא יודע - אפילו כשהוא "מוציא מחבירו", ואילו לפי רבי יוחנן, ההלכה היא שהכלל "המוציא מחברו עליו הראיה" גובר גם במקרה כזה.
גם רב נחמן, שידוע היה כגדול המומחים בדיני ממונות סבר כך, וכך נפסק להלכה ברמב"ם ובשולחן ערוך.
נחלקו הראשונים האם יש לחלק במעלתה של טענת הברי מול טענת השמא, מצורפת גם ה"ריעותא" (רעיעות משפטית) המעניקה עדיפות למי שאומר שהוא יודע מה התרחש, ואינו מתבייש לטעון שהוא צודק, לבין זה שמתחמק מלטעון את דינו.
אין ספק מוציא מידי ודאי
הכלל "אין סופק מוציא מידי ודאי" קובע שכשיש לנו שתי אפשרויות שאחת מהן מסופקת והשנייה ודאית, נבחר באפשרות הוודאית ונתעלם מהמסופקת.
לדוגמה: אדם מת, ומיד אחרי מותו אשתו נישאה לאחיו (כדין ייבום), ושבעה חודשים לאחר החתונה האישה ילדה בן.
במצב זה יש ספק אם הבן שנולד הוא הבן של האח הראשון ונולד לאחר תשעה חודשי הריון, או שהוא בנו של האח השני ונולד לאחר שבעה חודשי הריון.
לאחר מכן מת האבא של שני האחים (הסבא של הבן שספק מי אביו).