tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טוקר המשיך ללוות אותו גם לאחר בחירתו ובין השאר יזם עצרת למען איתור שלושת הנערים.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-2018 ניהל את הקמפיין של משה ליאון למגזר החרדי, הקמפיין הסתיים בבחירתו של ליאון עם תמיכה חרדית רחבה.
במקביל ניהל גם את הקמפיין של דגל התורה בעיר, במערכת בחירות זו המפלגה הכפילה את כוחה.
ב-2021 ניהל את קמפיין הבחירות של אגודת ישראל.
בבחירות לכנסת ה-25 ניהל את הקמפיין של יהדות התורה.
במהלך מגפת הקורונה ניהל מטעם המל"ל הסברה למגזר החרדי.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 ניהל טוקר את הקמפיין של המפלגה הרפובליקנית למגזר החרדי בישראל.
גם בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 ניהל את הקמפיין למגזר החרדי.
במהלך הקמפיין הוביל שיירת תמיכה בטראמפ מתל אביב לירושלים, קיים מפגשים וערך כנסים תחת הסלוגן "חייבים להודות".
טוקר הוביל מסעות פרסום ודינרים לארגונים רבים.
ביניהם: מוסדות אור החיים, ישיבת נהר שלום, ישיבת מיר, הקהילה היהודית בפריז.
אירוע בולט שהפיק היה סיום הש"ס של דרשו ביד אליהו בו השתתפו 15,000 איש ורבנים רבים מקצוות הקשת של המגזר החרדי.
הוביל גם את פרויקט מימון ההמונים של מוסדות עטרת שלמה שהיה הגדול ביותר מסוגו במגזר, והביא לגיוס של 50 מיליון ש"ח.
שימש גם כיועץ תקשורת למספר גופים: יד ושם, עזר מציון, הרשות לפיתוח ירושלים ועוד.
בתקופת החרם החרדי על אל על סייע בהשקטת הרוחות ובהפסקת החרם.
ב-2022 סייע לחברת וולט להרחיב את שירותיה גם לחברה החרדית, תוך פתרון בעיות של נגישות המגזר לרשת ושימוש באמצעי שעד אז היה פחות מקובל.
עם הקמת ארגון מתנת חיים פנה אליו הרב ישעיהו הבר בבקשה שיסייע לו בפרסום הארגון ומטרותיו.
טוקר הפיק עבור הארגון חומרי פרסום רבים, והעלה את המודעות לתרומת כליה, עמד בקשר קרוב עם הרב ישעיהו הבר.
עמד גם בקשר עם הרב חיים קניבסקי ודברר אותו בכלי התקשורת, לאחר פטירתו התראיין רבות על דמותו.
טוקר פעיל ברשתות החברתיות וכותב טורי פובליציסטיקה במספר אתרים, ביניהם: ynet, גלובס, כיכר השבת ישראל היום ועוד.
נשוי לבתו של ד"ר ברוך ברוקס – מומחה להפריה חוץ-גופית.
גר בירושלים ואב לשישה ילדים.
מנהל בית כנסת שהקים בביתו.
אחיו הוא מנחם טוקר, שדרן רדיו וטלוויזיה, בן דודו הוא עיתונאי TheMarker נתי טוקר.
טוקר הוא בעל תואר ראשון בחינוך וחברה ותואר שני במנהל עסקים בקריה האקדמית אונו, בוגר קורס מנהלים של המכללה הישראלית לניהול בתחום האסטרטרגיה ויחסי ציבור.
למאדים ישנם שני ירחים: פובוס ודימוס.
הם התגלו על ידי האסטרונום האמריקאי אסף הול באוגוסט 1877 ונקראים על שם התאומים המיתולוגיים היווניים פובוס (פחד ובהלה) ודימוס (אימה) שליוו את אביהם ארס (מרס במיתולוגיה הרומית, ומכאן שמו האנגלי של כוכב הלכת) לקרב.
בהשוואה לירח של כדור הארץ, הירחים פובוס ודימוס קטנים מאוד.
פובוס מקיף את מאדים קרוב יותר, עם ציר חצי ראשי של ותקופת מסלול של 7.66 שעות, ודימוס מקיף היקף רחוק יותר, עם ציר חצי ראשי של ותקופת מסלול של 30.35 שעות.
שתי השערות עיקריות הועלו בנוגע למקור הירחים: הראשונה מציעה שמקורם במאדים עצמו, אולי מאירוע פגיעה ענק, אשר הוצע כי יצר את הדיכוטומיה של מאדים ואת אגן בוריאליס.
השנייה מציעה שמדובר באסטרואידים שנלכדו.
שתי ההשערות תואמות את הנתונים הנוכחיים, אם כי משימות עתידיות להחזרת דגימות עשויות להכריע איזו מההשערות נכונה.
אם מסתכלים על פובוס מפני השטח של מאדים, ליד קו המשווה שלו, במצב מלא הוא ייראה כשליש מגודלו של ירח מלא על כדור הארץ.
קוטרו הזוויתי נע בין 8 רגל (בקוטר עולה) ל-12 רגל (מעל פני השטח).
בשל מסלולו הצפוף, הוא ייראה קטן יותר כאשר הצופה רחוק יותר מקו המשווה של מאדים, והוא ישקע לחלוטין מתחת לאופק ככל שהצופה מתקרב לקטבים.
לכן פובוס אינו נראה מכיפות הקרח הקוטביות של מאדים.
לעומתו, דימוס ייראה יותר כמו כוכב לכת בהיר (מעט גדול יותר מאיך שנוגה נראית מכדור הארץ) עבור צופה על מאדים.
קוטרו הזוויתי הוא כ-2 רגל.
לעומת זאת, קוטר השמש הזוויתי כפי שנראה ממאדים הוא כ-21 רגל.
לכן אין ליקויי חמה מלאים על מאדים, שכן הירחים קטנים מדי מכדי לכסות את השמש לחלוטין.
לעומת זאת, ליקויי ירח מלאים של פובוס מתרחשים כמעט מדי לילה.
תנועותיהם של פובוס ודימוס נראות שונות מאוד מזו של ירח כדור הארץ.
פובוס המהיר עולה במערב, שוקע במזרח, ועולה שוב תוך אחת עשרה שעות בלבד, בעוד שדימוס, שנמצא ממש מחוץ למסלול סינכרוני, עולה במזרח באיטיות רבה.
משום כך, למרות מסלולו בן 30 השעות, לוקח לו 2.7 ימים לשקוע במערב.
בשני הירחים מתקיימת תופעת נעילת גאות, כלומר הם תמיד מציגים את אותו הצד כלפי מאדים.
מכיוון שפובוס מקיף את מאדים מהר יותר מכוכב הלכת עצמו, כוחות הגאות והשפל מקטינים באיטיות אך בהתמדה את רדיוס המסלול שלו.
בשלב מסוים בעתיד, כאשר הוא ייכנס לגבול רוש, פובוס יישבר על ידי כוחות הגאות והשפל הללו ויתנגש במאדים או ייצור טבעת.
מספר שרשראות של מכתשים על פני מאדים, הנוטות רחוק יותר מקו המשווה ככל שגילן עולה, מצביעות על כך שייתכן שהיו ירחים קטנים אחרים שסבלו אף הם מהגורל הצפוי לפובוס, וכי הקרום של מאדים בכללותו השתנה בין אירועים אלה.
דימוס, לעומת זאת, רחוק מספיק כך שמסלולו מקבל דחיפה איטית במקום זאת, בדומה לירח של כדור הארץ.
(טען את התמונה בגודל מלא כדי לראות את שני הירחים של מאדים.)
ב-5 במרץ 2024 נאס"א פרסמה תמונות של מעברים של הירח דימוס, הירח פובוס וכוכב הלכת מרקורי כפי שנצפו על ידי רובר "פרסברנס" על כוכב הלכת מאדים.
בספר מסעי גוליבר, במסע השלישי ללפוטה, נחזה גילוי ירחי מאדים ומסלולם, לפני שגילו אותם במציאות.
בעקבות זאת, המכתש הקטן יותר (בקוטר 2 ק"מ) שנמצא בתוך מכתש סטיקני (המכתש הגדול ביותר על פובוס) ונובע מהתנגשות יותר מאוחרת, קיבל בשנת 2006 את השם לימטוק (Limtoc), על שם דמות מהספר.
תקופה ארוכה חיפש האסטרונום האמריקני אסף הול את ירחיו של מאדים, וכבר היה מוכן לוותר, אך אשתו אנג'לין סטיקני עודדה אותו להמשיך לחפש, עד שב-11 באוגוסט 1877 הוא גילה את פובוס, ולאחר מספר ימים את דימוס.
את שמותיהם של הירחים הציע הנרי מדאן, מתוך הספר ה־15 של האיליאדה, בו ארס מזמן את הפחד (דימוס) והאימה (פובוס).
ירחי אורנוס הם 29 הירחים (לוויינים טבעיים) הידועים של כוכב הלכת אורנוס.
שמות הירחים לקוחים ממחזותיהם של ויליאם שייקספיר ואלכסנדר פופ, ולכן נקראים לעיתים "הירחים הספרותיים" ("literary moons").
נהוג לחלק את הירחים לשלוש קטגוריות: ישנם ארבעה עשר ירחים פנימיים המצויים קרוב יחסית לכוכב הלכת, חמישה ירחים עיקריים, ועשרה ירחים רחוקים יותר, בעלי מסלולים שאינם סדירים.
בגלל מרחקו הגדול של אורנוס מכדור הארץ וצבעו החיוור, הוא נראה כנקודה בשמי הלילה ולכן החשיבו אותו הקדמונים לכוכב.
כיוון שכך, הוא היה לכוכב הלכת הראשון שזוהה ככוכב לכת באמצעות טלסקופ.
אורנוס התגלה בשנת 1781 על ידי ויליאם הרשל, בתצפית מחצר ביתו שבעיר באת'.
כשש שנים מאוחר יותר, ב-11 בינואר 1787, גילה הרשל שניים מירחיו הגדולים של אורנוס, שנקראו מאוחר יותר בשמות טיטניה ואוֹבֵּרוֹן.
הירח פּאק התגלה בדצמבר 1985 והירחים שהתגלו בינואר 1986 היו קורדיליה, אופליה, ביאנקה , קרסידה , דסדמונה , יוליה , רוזלינד, בלינדה ופורשיה .
ב־6 בספטמבר 1997 גילתה קבוצת חוקרים שפעלה ממצפה הכוכבים פאלומר את הירחים קליבן וסיקורקס .
ב־18 במאי 1999 נתגלה הירח פרדיטה , שלא התגלה במחקר הראשוני של תמונות הגשושית וויאג'ר 2. קיומו של פרדיטה אושר סופית ב-2003 באמצעות תצפיות מחודשות, מה שהביא את מספרם הכולל של הירחים שנתגלו על ידי הגשושית לאחד-עשר.
ב־18 ביולי 1999 התגלו גם הירחים: סטפאנו , פרוספרו וסטבוס .
ב־13 באוגוסט 2001, קבוצת חוקרים שפעלה מ שבצ'ילה, גילתה את הירחים פרנסיסקו , טרינקולו ופרדיננד .
האחרון התגלה מחדש ב־29 באוגוסט 2003 על ידי צוות אחר שפעל מטלסקופ סובארו שבהוואי, לאחר "שנעלמו עקבותיו" לפני סיווגו כירח אורנוס.
אותו הצוות מהוואי גילה גם את הירח מרגרט .
ב-2003 התגלו בתצפיות מכדור הארץ שני ירחים פנימים נוספים: קופידון ומאבּ .
מקור אחר טוען כי הם התגלו על ידי טלסקופ החלל האבל.
הירחים האחרונים שהתגלו וקיבלו שמות זמנים הם: S/2023 U1 שהתגלה בנובמבר 2023 על ידי סקוט סנדר שפרד באמצעות טלסקופ מגלן הענק, ו־S/2025 U1 שהתגלה בחשיפה ממושכת בתת-אדום באמצעות טלסקופ החלל ג'יימס ווב בפברואר 2025.
עד שנת 1852 לא ניתנו לירחי אורנוס שמות, אלא רק מספור בספרות רומיות I ועד VI.
ויליאם הרשל, מגלה אורנוס, גילה שני ירחים ב־1787 (וטען לעוד מספר ירחים, לצד טבעת), גילוי שאושר על ידי ויליאם לאסל ב־1851 יחד עם גילויים של שני ירחים נוספים.
שנה לאחר מכן פנה ויליאם לאסל לג'ון הרשל, בנו של ויליאם הרשל, והעניק לו את הזכות לבחור את שמות ארבעת הירחים.
ג'ון החליט לחרוג "מהמסורת" של מתן שמות לגרמי שמים מתוך המיתולוגיה היוונית או הרומאית, ובמקום זה נתן את שמות הירחים על שם דמויות של רוחות (פיות או ) מהספרות האנגלית של ויליאם שייקספיר ואלכסנדר פופ.
עם גילוים של ירחים נוספים, מגמת מתן השמות אלה נשמרה חלקית כאשר הסתפקו במתן שמות של דמויות שונות של שני מחזאים אלה, ולאו דווקא שמות של רוחות.
קבוצת הירחים הגדולים כוללת חמישה ירחים המורכבים בעיקר מקרח ממים ומסלע והם מהווים את עיקר המסה של ירחי אורנוס:
מירנדה הוא הירח הפנימי והקטן ביותר מבין החמישה.
בעל טופוגרפיה קיצונית ומשונה במיוחד (צוקים בגובה 20 ק"מ, שכבות מדורגות), דבר המרמז אולי על התפרקות והרכבה מחדש בעבר.
צפיפותו הממוצעת היא 1.2 גרם לסמ"ק, עובדה המעידה על יחס קרח לסלע גבוה יותר מבארבעת הירחים האחרים, שצפיפותם בין 1.4 ל-1.7 גרם לסמ"ק.
אריאל הוא בעל פני השטח הבהירים והככל הנראה הצעירים ביותר מבין הירחים הגדולים.
אריאל משופע בעמקים סדוקים ועמוקים המרמזים על פעילות גאולוגית (טקטונית) יחסית צעירה, ואולי מכיל אוקיינוס תת-קרקעי.
אומבריאל הוא הירח הכהה ביותר וכנראה העתיק ביותר מבין החמישה, והוא מכוסה במכתשים גדולים וישנים.
לאומבריאל טמפרטורת פני שטח נמוכה במיוחד ובצידו האחד טבעת בהירה שמקורה אינו ידוע.
אוברון הוא הירח החיצוני ביותר מבין חמשת הירחים הגדולים והשני בגודלו.
אוברון עתיק ומכוסה מכתשים רבים ועמוקים, עם סימנים מועטים לפעילות פנימית.
עשוי להכיל שכבת מים נוזליים מתחת לפני השטח.
טיטניה הוא הירח הגדול ביותר של אורנוס וקוטרו כ-1,500 קילומטר.
טיטניה מכוסה במכתשים עתיקים, אך גם בעמקים שקועים גדולים מאוד (מערכות העתקה), המעידים על התרחבות פנימית בעבר.
בתחילת שנות ה-2000 התגלו על פניו, בתצפיות מכדור הארץ, מי קרח, ולכן נראה שיש לו אטמוספירה דלילה.
בניתוח מדוקדק של תצפיות הסתבר כי בעשר השנים שלפני 2005 חלו שינויים מהותיים במסלולי הירחים הפנימיים של אורנוס, מה שמרמז כפי הנראה על מערכת צעירה ודינמית של טבעות וירחים, שייתכן ויתנגשו זה בזה בעוד כמה מיליוני שנים.
הירח שמסלולו כנראה הכי פחות יציב הוא קופידון.
קורדיליה הוא הירח הפנימי ביותר השוכן בתוך הטבעות של אורנוס.
על כן, הוא מהווה ירח רועה יחד עם אופליה, וכח הכובד מהירחים מונע מהחלקיקים בטבעת הפנימית, אופסילון, מלהתפזר.
קורדיליה התגלה בתמונות שצולמו על ידי וויאג'ר 2 ב-20 בינואר 1986, והוא נמצא בתהודה מסלולית ביחס של 3:5 עם הירח רוזלינד.
אופליה הוא הירח השני במרחקו מאורנוס שהתגלה גם הוא על ידי וויאג'ר 2 ב־1986. יחד עם הירח קורדיליה הוא משמש כירח הרועה של טבעת אופסילון מצידה החיצוני.
פאק הוא הגדול מבין הירחים הפנימיים, קוטרו 162 קילומטר.
פאק התגלה ב־30 בדצמבר 1985 על ידי וויאג'ר 2. הודות לגילוי היחסית מוקדם ולגודלו, המידע עליו הוא הרב ביותר מבין הירחים הפנימיים.
פורשיה הוא הירח השני בגודלו מבין הירחים הפנימיים, לאחר הירח פאק.
כמו רבים מהירחים הוא התגלה על ידי וויאג'ר 2 ב־1986, ועל שמו נקראת קבוצת הירחים פורשיה המאופיינת במסלולים קרובים מאוד זה לזה.
יוליה הוא ירח בגודל קטן עד בינוני, בעל צורה לא סדירה.
כמו רוב הירחים הפנימיים, הוא ככל הנראה עשוי מקרח ואבק.
יוליה התגלה גם הוא על ידי וויאג'ר 2 ב־1986, וגם הוא משויך לקבוצת ירחי פורשיה.
+ מפתח ירחים פנימיים (14) ♠ ירחים עיקריים (5) ♦ קבוצת קליבן (3) † מרגרט (1) ‡ ירחים בלתי מקובצים (לא סדירים) – רטרוגרדיים (6)
"ירח מעל סואץ" הוא רומן מאת איש התקשורת והסופר, יוסי עוזרד.
הרומן יצא לאור ב-2019 בהוצאת כנרת, זמורה, דביר.
חלקו העיקרי של הרומן מתרחש במחצית השנייה של העשור השני של המאה ה-21, אולם חלק גדול ממנו מוקדש לחוויות גיבור הרומן מקיץ 1969 בעת ששהה במוצב בקו בר לב בעיצומה של מלחמת ההתשה.
חוויות אלו, המסופרות מפיו של מי שהיה על פי עדותו "חייל גרוע", וחושפות את שגרת הלחימה החיים בקו התעלה בכלל ובמעוז בפרט, ללא כחל וסרק, הן אלו שנותנות לרומן את כוחו העיקרי.
נעוריו בקיבוץ של אמנון קרני, המספר, מסתיימים באוגוסט 1968 עם הגיוס.
בגלל אבחון של רשרוש בלב הוא מחויל לתפקיד צלם בדובר צה"ל.
הוא נשלח לתעלת סואץ להביא צילומים מהקו ולשלחם לדובר צה"ל.
באוטובוס לסיני שבו קציני מילואים שהתגייסו כ"נמרים", הוא פוגש את זיגי קצין הצנחנים השחצן, שגם הוא "נמר".
באוגדה, בעת שהקצינים שומעים תדריך ממפקד האוגדה, צ'יץ, הוא נתקל לראשונה בסגן אלוף המכונה ש"ג.
הקצינים מחולקים למעוזים ואמנון נוסע עם זיגי וש"ג לבלוזה.
לפנות ערב הם יוצאים מבלוזה למעוז "טמפו" עם שיירת אספקה.
לקראת הגעתם למעוז, כצפוי בתדריך שניתן, נפתחת עליהם אש.
אמנון מתחבא בזחל"ם ולא יורה כפי שמצופה ממנו.
כשהם מגיעים לטמפו מתברר כי למרבה המזל איש לא נפגע.
ש"ג מקבל פיקוד על המתחם ללא חפיפה.
חיילי המעוז מקבלים את החדשים באדישות.
מתוארים הסירחון, המחנק, החום והחולדות בבונקר המעוז.
מתברר כי בזמן ההיתקלות אמנון עשה במכנסיים.
הוא מצליח לשטוף את עצמו בחושך, אך זוכה לכינוי "פישר" מזיגי שהוא מפקד המוצב.
מהתעלמות החיילים ממנו, הוא מבין שהוא חסר ערך במעוז.
לאחר מספר חודשים, בסיום תקופת שהותו במעוז, בדרך לבלוזה, נתקלת השיירה במארב ומפקדו נהרג.
אמנון נפצע קל, לאחר טיפול במרפאה נכלא ונשפט על מורך לב ורשלנות פלילית בקרב ונשלח לשנה בכלא.
עם שחרורו עשה את פרק הזמן החסר כעובד רס"ר האחראי על ניקיון בתי השימוש ואיסוף הזבל בקריה.
החוויות הקשות בשירות הביאו אותו לרצון להתנתק.
הוא נוסע לאוסטרליה ועובד שם שלוש שנים בחווה חקלאית מבודדת, דבר המשפיע עליו לטובה.
ב-1974 שב לישראל לומד קולנוע ועובד שנים רבות כצלם מלחמות עבור רשתות זרות ברחבי העולם.
בגיל 65 התגלה אצלו סרטן המעי הגס.
בבית החולים שבים אליו הזיכרונות שהדחיק מ"טמפו".
לאחר הקרנות וניתוח, רופאו אומר לו לשנות את אורח חייו לשגרה של דיאטה, חברה, ספורט ואימוץ כלב.
במאמץ רב ותוך התנגדות הוא מקבל את ההמלצות ומאמץ את הכלב צ'ארלי המלווה אותו אחר כך לכל מקום.
כשנגמרים חסכונותיו, מחליט אמנון למצוא קריירה חדשה כיוצר "סרטי זיכרון" עבור משפחות.
רינה גלבוע מתקשרת אליו בבקשה שיעשה סרט על סא"ל שמיל גלבוע, אביו של בעלה, גדי, ממושב ליד קריית מלאכי, ניצול שואה שלחם במלחמת השחרור, היה חייל ביחידה 101, קצין קשוח שהתנדב כ"נמר" ונהרג במלחמת התשה.
אמנון נפגש עם גדי הבן.
גדי טוען שאמנון מוכר לו.
אמנון מזהה בצילום בבית את סא"ל ש"ג מ"טמפו" ומבין שמדובר בשמיל גלבוע.
אמנון מתחיל להרהר ברעיון להפוך את הסרט לסרט תיעודי כללי אודות מלחמת ההתשה.
הצילומים נמשכים ומתברר כי הסיפור שרווח כשמועה היה שאמנון ירה בזמן ההיתקלות בש"ג ובגלל זה נשפט.
אמנון מתייעץ עם גרושתו דליה לגבי חשיפת זהותו בפני משפחת גלבוע ובמקביל, מתחיל לחפש אנשים שהיו בתקרית שבה נהרג שמיל גלבוע, שיוכלו לשפוך אור על מה שאירע שם בעת שנכנס להלם ולא זכר מה אירע.
לאורך כל הספר מתואר המרוץ לירח בין ברית המועצות וארצות הברית, שהגיע לשיאו בנחיתת אפולו 11 על הירח ביולי 1969. הקשר לרומן מודגם באמצעות סיפורו של הבן גדי, כקצין שריון במוצב המזח, שנפל למארב קומנדו מצרי שבו נהרגו שבעה חיילי צה"ל והוא נפצע.
לטענת גדי, בגלל הנחיתה על הירח, איש לא התעניין במארב ובחיילים שנפלו, כהדגמה למרחק בין תל אביב לתעלת סואץ.
לאחר שסיים את כתיבת ספרו "גשר הדודות" (2016), החליט עוזרד שספרו הבא יעסוק ב"נמרים" — אותם קציני מילואים שהתנדבו לפקד על מעוזים בתקופה הקשה ביותר במלחמת ההתשה.
הוא ראה בהתנדבותם מעשה אלטרואיסטי מהדרגה הגבוהה ביותר.
הוא נפגש עם רבים מהם ותוך כדי כך הגיע למסקנה כי: "הגיבורים האמיתיים של אותה מלחמה ארורה היו חיילים פשוטים שנשלחו לתעלה בלי לדעת דבר על התופת והאש בתעלה.
נזכרתי באותם נערים בני התשע עשרה שנאלצו להיות מדי יום תחת מטר של אלפי פגזים, פשיטות וירי וכל זה רחוק מאות קילומטרים מתל אביב.
השרות במעוזים היה בלתי נסבל, תנאי שדה ללא מקלחת, מזון ירוד וכמעט ללא אפשרות לצאת הביתה מפאת הסכנה בצירי הגישה המופצצים.
לעיתים חיילים לא יצאו לחופשה הביתה יותר משלושה חודשים.
מצבם הנפשי של החיילים הלא קרביים היה הגרוע ביותר, אותם נהגים, חימושניקים, קשרים ומשגיחי כשרות היו מנותקים חברתית במעוז.
אף אחד לא הכין אותם לצפוי להם.".
במקביל להוצאת הספר, אצר עוזרד תערוכה של צילומים ממלחמת ההתשה שהוצגה בעיריית תל אביב.
הצילומים היו של חיילים שהשתתפו במלחמה: דדי צוקר, דודו הלוי, יהושע ג'קסון ואחרים.
הוא בחר בתמונות המתעדות את שגרת היומיום במעוזים: חיילים מתגלחים, מתקלחים ואוכלים.
על פי התודות בסוף הספר, נפגש עוזרד עם עשרות קצינים ולוחמים שלחמו במלחמת ההתשה ואסף מהם עדויות.
בין היתר, נפגש עם קצינים שהתנדבו כ"נמרים": אלישע שלם, שי חולדאי, דודו הלוי, עידו דיסנצ'יק, יחיעם ששון, טיבי רם, מיכה רודני, יצחקי חן, ורזי רום.
מבקר "הארץ", שי רודין, טוען כי לרומן יש חשיבות מכמה סיבות: הראשונה היא הבחירה במלחמת ההתשה.
מלחמה שאינה תופסת מקום מרכזי בשיח התקשורתי או הספרותי.
השנייה היא הבחירה בגיבור שלא הקים משפחה.
לטענתו, גם היא זרה לספרות הישראלית.
תלישותו של אמנון הופכת אותו לזר למושג המשפחה.
"הרומן קושר באופן נוקב בין טראומת המלחמה ובין התרחקות מהמדינה ומרעיונות שקשורים במשפחתיות, בקבוצה וברעות הישראלית ...
אחוות הלוחמים מועלמת לטובת בדידות שמלווה את הפרט מזמן המלחמה ועד לזיקנה.".
השלישית היא בכך ש"עוזרד אינו שואף לבצע תהליך מיתיזציה — לא לגיבור שלו ולא למלחמת ההתשה, אלא להפך.
הוא מציג אותם בשגרתיותם האפורה.
המלחמה איננה קרבות מפוארים בנוסח האיליאדה כי אם ימים ארוכים בבונקר שבמעוז, צחנה השורה בכל וחשש מפני המוות.".
לדעת רודין סופרים רבים מסתירים ברומנים שהם כותבים את דעתם הפוליטית, וזאת, במטרה להתחבב על הקוראים.
לטענתו, עוזרד אינו מסתיר את השקפתו על מחיר המלחמה שהוא גדול מדי ויתכן שלא הכרחי.
"תל אביב מוארת והתעלה בוערת", חיים גורי
את הכתוב בארמית בספר דניאל תרגם לעברית וצירף לספרו.
בשנת 1899 פרסם משה גסטר באמצעות חיבורו של אלעזר בן אשר הלוי את תרגום הספר לאנגלית.
במחקר של פרופ' עלי יסיף מאוניברסיטת תל אביב נתברר כי אלעזר בן אשר הלוי ערך את 'ספר הזכרונות' שלו בראשית המאה ה-14, כמאתיים שנה לאחר ירחמיאל, והשתמש בחיבורו של ירחמיאל כאחד ממקורותיו העיקריים.
חיבורו של ירחמיאל איננו מצוי בידינו, וכעת ניתן למצוא רק את הגרסה של אלעזר בן אשר הלוי.
הרב ירחמיאל ויס (נולד בכ"ב באייר ה'תש"ה, 5 במאי 1945) כיהן כראש ישיבת ירושלים לצעירים.
כיום מלמד בישיבה קטנה מורשה, ומעביר שיעורים לתלמידים מישיבת מרכז הרב ובוגרי הישיבה לצעירים.
נולד בנתניה לצבי ודינה ויס ושם גדל.
בצעירותו למד בבית הספר "תחכמוני" ואחר כך בישיבת כפר הרואה עד כיתה י"א.
משנת תשכ"ב למד בישיבת מרכז הרב, אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב דוד כהן (הרב הנזיר).
את בחינות הבגרות השלים בעקבות שיחה בין אמו והרצי"ה.
למד קבלה מפי הרב שלמה בנימין הלוי אשלג.
שירת במלחמת ששת הימים בצה"ל (במסגרת הסדר מרכז) בחטיבת ירושלים והיה ממשחררי העיר העתיקה של ירושלים, לחם גם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת שלום הגליל.
הוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
הרב ויס החל ללמד כר"מ בישיבת ירושלים לצעירים.
בשנת ה'תש"ם, לאחר שראש הישיבה, הרב יעקב פילבר, עבר לקיבוץ חפץ חיים, נתמנה לתפקיד זה.
בסוף כהונתו, בשנת תשע"ז, מונה במקומו הרב יאיר גזבר.
הרב ויס התפרסם בציבור בעקבות הפיגוע בישיבת מרכז הרב, שבו נרצחו חמישה מתלמידי ישיבתו ובוגר הישיבה.
איש התקשורת קובי אריאלי כתב לאחר הלוויה והראיונות התקשורתיים שנתן הרב ויס:
הרב ויס משמש כחזן בימים נוראים בישיבתו.
בשנת תשס"ט (2008) יצא דיסק ובו ניגוני תפילות ופיוטים לימים נוראים בליווי מקהלה מתלמידיו ובשנת 2014 יצא דיסק שני עם שירים נוספים.
באוגוסט 2009 זכה הרב ויס באות "מחנך למופת" ע"ש הרב שלום משאש מטעם מכללת ליפשיץ ועיריית ירושלים.
באפריל 2024 במהלך חג הפסח עבר הרב ויס ניסיון לינץ' כאשר נכנס בטעות לשטח הכפר קלנדיה.
נשוי לאהובה (לבית קסטנר), ומתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים.
רוני - אשת הרב אברהם יעקב שרייבר (בנו של גדליה שרייבר) – ראש כולל ורב היישוב שבי דרום ולשעבר ראש ישיבת בית אברהם.
בנם הוא חלל צה"ל .
רחל - אשת הרב יאיר שרעבי (בנו של הרב סעדיה שרעבי), ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים.
חמוטל - אשת הרב רוני (אהרן) גלס המלמד בישיבה הגבוהה של מוסדות בני דוד בעלי.
וכל מאמינים: ניגוני ימים נוראים מבית ישיבת ירושלים לצעירים שע"י ישיבת "מרכז הרב" / שרים: הרב ירחמיאל ויס ותלמידי הישיבה; הפקה וניהול מוזיקלי: הרב אלישיב ברלין.
המלך הקדוש: ניגונים נוספים לימים נוראים מבית ישיבת ירושלים לצעירים / בביצועו של הרב ירחמיאל ויס ומקהלת תלמידי הישיבה; ניהול מוזיקלי: הרב אלישיב ברלין; ניצוח: אופיר סובול.
ירי דוּ-צדדי (בראשי תיבות: דוּ"צ; באנגלית: Friendly Fire, בתרגום מילולי: אש ידידותית; או במקרי קיצון Fratricide, הרג אחים ), או בשמו העממי "אש כוחותינו [על כוחותינו]", הוא מצב שבו כוח צבאי, משטרתי או אפילו כנופיית רחוב, פותח בירי על כוח עמית, עקב זיהויו בטעות ככוח עוין.
מספר מקרי ירי דו-צדדי התרחשו לאורך ההיסטוריה הצבאית, ומהווים גורם מזיק במוראל הלחימה.
מקרים בולטים של ירי דו-צדדי בצה"ל
ב-11 ביוני 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נהרג האלוף דוד מרכוס ליד אבו גוש, מאש של זקיף שלא זיהה אותו.
ב-2 בנובמבר 1956, במלחמת סיני, במהלך מערכת אום כתף - אבו עגילה, ירו שני גדודי שריון של צה"ל זה אל זה, ורק לאחר לחימה ממושכת ונפגעים רבים התגלתה הטעות.
ב-6 ביוני 1967, במהלך מלחמת ששת הימים, חלוקת הגזרות ותכנון הקרב על גבעת התחמושת על ידי אלוף פיקוד המרכז הביאה לכך שכיבוש מוצב גבעת המבתר יהיה באחריות חטיבת השריון הראל (חטיבה 10), אך תיעשה אחרי כיבוש גבעת התחמושת.
גבעת המבתר שולטת, בתצפית ובאש, על גבעת התחמושת.
כתוצאה מכך חיילים ירדנים ממוצב גבעת המבתר הסבו אבדות כבדות לצנחנים הנלחמים על גבעת התחמושת.
התיאום בין כוחות צה"ל היה גרוע.
גם לאחר שנכבש מוצב המבתר ירו הצנחנים, שכבר כבשו את גבעת התחמושת, לכיוון גבעת המבתר.
ומטוסים של חיל האוויר ערכו גיחת הפצצה על מוצב המבתר.
ב-8 באוקטובר 1973, ביומה השלישי של מלחמת יום הכיפורים, ירו חיילי מילואים פגז על קבוצת חיילי שריון שהתקרבה אליהם רגלית.
מן הירי נהרגו שלושה חיילים, בהם סגן משנה שלמה ערמן, שזכה בעיטור הגבורה על תפקודו בימים שלפני כן.
ב-9 ביוני 1982, בשבוע הראשון למלחמת לבנון הראשונה, התחולל קרב שריון שנודע לאחר מכן בשם קרב קמ"ט-קק"ש.
הקרב התרחש בסמוך לכפר עין א-תינה, שאותו תקף מדרום גדוד "עזוז", גדוד קורס מפקדי הטנקים (קמ"ט).
בניסיון להכריע את הקרב נשלח גדוד "שחק", קורס קציני השריון (קק"ש), לתקוף את הכפר מצפון.
שני הכוחות נלחמו זה בזה עקב טעות בזיהוי, עד שהתבררה הטעות.
הפצצת כוחות חטיבה 943: ב-10 ביוני 1982, בשבוע הראשון למלחמת לבנון הראשונה, זיהו מטוסי פנטום שיירה שהורכבה מכוח שריון ורכבי חימוש ותדלוק של גדוד 931 מחטיבת הנח"ל.
הטייסים זיהו את כלי הרכב ככוח סורי, ותקפו אותה.
עשרים וארבעה חיילים נהרגו ומאה ושמונה נפצעו בתקיפה השגויה.
זוהי תקרית הירי הדו-צדדי החמורה ביותר בתולדות צה"ל.
ב-8 ביולי 1992 נורה למוות סמ"ר מיחידת דובדבן בידי קצין ביחידה, לאחר שזוהה בטעות כמחבל במהלך פעילות מבצעית בכפר ברטעה.
ב-24 במאי 1993, בסיום מארב לילי בוואדי סלוקי ברצועת הביטחון, זיהה אחד הכוחות שבמארב את הכוח השני ככוח אויב ופתח עליו באש.
מן הירי נהרגו ארבעה חיילים.
ב-26 באוגוסט 2000, במהלך מבצע סימפוניית החיים, ירו צלפים של יחידת דובדבן למוות ב-3 מחיילי הכוח לאחר שחשבו אותם בטעות למחבלים.
בעקבות האירוע הודח מפקד היחידה והתפטר מפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון.
ב-13 במרץ 2003 בוצעה בטעות הריגת המאבטחים בדרום הר חברון.
במלחמת לבנון השנייה נהרגו שלושה חיילים ונפצעו נוספים בסדרת מקרים של ירי דו-צדדי.
במבצע עופרת יצוקה נהרגו ארבעה חיילים ונפצעו נוספים בשני מקרים של ירי דו-צדדי.
במהלך מתקפת הטרור בדרום ישראל ב-18 באוגוסט 2011, נורה למוות סמ"ר , מפקד הכוח מפלנ"ט גולני שהגיע לזירת הפיגוע, מאש חייליו.
פעולת צה"ל בח'אן יונס: ב-11 בנובמבר 2018 נכנס כוח מסיירת מטכ"ל לאזור ח'אן יונס, ובהיתקלות עם מחבלי חמאס נהרג סא"ל מחמוד ח'יר א-דין לאחר שנורה בטעות בידי מפקד הפעולה.
ב-12 בינואר 2022 נהרגו שני קצינים מיחידת אגוז כתוצאה של ירי דו-צדדי במהלך פעילות אבטחה בבסיס נבי מוסא שבבקעת הירדן.
ב-15 באוגוסט 2022 נורה למוות סמ"ר נתן פיטוסי, לוחם בגדוד נחשון שהיה במשימת אבטחה ליד כפר שוויכה שבשומרון, על ידי חברו ליחידה, שחשב שמדובר במחבל.
במהלך הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, נהרגו 23 חיילים בתקריות המוגדרות ירי דו-צדדי, ו־74 נפצעו.
פעמים רבות בגלל אי-הקפדה על שמירת גבולות גזרה באזור עירוני צפוף ורווי בכוחות צה"ל.
תקריות בולטות היו הריגת שלושת החטופים הישראלים בשג'אעייה ותקרית שבה שני טנקים של גדוד 82 של חטיבה 7 ירו למוות בחמישה לוחמים של גדוד 202 של חטיבת הצנחנים.
אמצעים למניעת מצבים של ירי דו-צדדי
כחלק מלקחי מלחמת סיני, שבה ירו שני גדודי שריון של צה"ל זה אל זה במשך שעה ארוכה במערכת אום כתף - אבו עגילה, נקבע ערוץ חירום חש"ן 38.00 מגהרץ, שנועד לאפשר קשר מהיר בין כל שתי יחידות לוחמות של צה"ל.
כמו כן, הוחל בסימון הכלים ביריעות זיהוי.
זיהוי עמית-טורף הוא מערכת אלקטרונית המאפשרת לזהות כלי טיס ידידותי, ובכך למנוע פתיחה באש עליו.
הצורך במערכת זיהוי עמית-טורף גובר ככל שמהירויות הפעולה וטווחי הפעולה של כלי הטיס גדלים, כך שלא ניתן להסתפק בזיהוי באמצעות עיניו של הטייס.
כמו כן נעשה שימוש במערכות שליטה ובקרה המציגות את מיקומי הכוחות בסיוע של מערכת GPS ובכך מקטינות את הסיכויים לירי על כוחות ידידותיים.
בספר "הקרב" (1966), מאת יריב בן אהרון, מתואר הקרב מן ה-2 בנובמבר 1956, בו כוח שריון ישראלי פגע קשות בכוח אחר באזור אום כתף - אבו עגילה.
בלב הרומן "אש ידידותית" מאת אברהם ב.
יהושע נמצא סיפורו של חייל שנהרג מאש חבריו ליחידה בעת מבצע למעצר מבוקש בטולכרם.
ירחמיאל צימבל (1900 לערך - 21 בפברואר 1971) היה חלוץ וחקלאי.
מלוחמי הקרב על תל חי ומוכתר מושב תל עדשים.
צימבל נולד בעיירה בראנסק שבפולין למשפחת סוחרים דלת אמצעים, בנם של אברהם טוביה ואלקה ריבה צימבל.
(הוריו נספו בשואה עם אחותו הצעירה ומשפחתה בשנת 1942.)
בצעירותו למד צימבל בחדר, ובשנת 1913 עלה לארץ ישראל עם אחותו שושנה (לימים אשתו של בכיר ההגנה, קלמן רדין).
לאחר עלייתו שיקר בנוגע לשנת לידתו, על מנת להתקבל ולעסוק בעבודה חקלאית חלוצית.
יחד עמו בפרדסי ראשון לציון ופתח תקווה עבדו לוי אשכול ואברהם הרצפלד.
לאחר מכן היה זמן מה בין ראשוני העגלונים בירושלים.
כעבור כשבע שנים מעלייתו ביקש להתיישב עם חבריו מקבוצת הפועלים ביהודה, אך הופנה על ידי מרכז הסתדרות הפועלים החקלאיים לתל חי.
בעת המאורעות בתל-חי (1 במרץ 1920) השתתף בקרבות ההגנה על החצר, ובשעת נפילתו של יוסף טרומפלדור שהה לצדו.
אחותו התיישבה גם היא בתל חי ולקחה חלק בלחימה, אשר תועדה על ידה ביומנה הפרטי ששימש עדות לספרים רבים המגוללים את פרטי הקרב.
בליל ה-2 במרץ הצטרף צימבל כמלווה לשיירת הפצועים שיצאה לצידון.
שהותו בלבנון נמשכה עד להשגת רישיונות כניסה לארץ ישראל ולאחר שובו ארצה היה צימבל בין חברי "קבוצת תל חי בראש פינה".
במהלך תקופה זו נערכו הבחירות לאספת הנבחרים הראשונה והוא נבחר לשמש חבר ועדת הבחירות המחוזית של צפון הארץ.
בעקבות החלטת ועדת הבחירות המרכזית על ביטול מחוז מטולה ונטילת זכות ההצבעה מיושביו, היה צימבל בין המוחים על ההחלטה ובמסגרת מערכת בחירות הפגנתית שערכו במחוז נבחר בבחירות המחאה כנציג תל חי.
בתקופת שהותו בתל-חי נשא לאישה את זהבה רוז'נסקי, חלוצה עולה מפולין ואחות בביתניה.
בשנת 1923 נולדה בתם הבכורה רות, הילדה הראשונה של תל-חי, וזמן קצר לאחר מכן, בעקבות איחוד כפר גלעדי ותל חי, עברו לתל עדשים והקימו משק חקלאי.
בביתם קלטו את משפחת רעייתו ובשנים מאוחרות יותר את ילדי עליית הנוער.
שנים ארוכות היה צימבל מוכתר המושב וקיים קשרים עם היישובים הערבים הסובבים ונציגי הבריטים.
מאוחר יותר נבחר גם לחבר המועצה האזורית עמק יזרעאל וחבר הוועד הפועל של המועצה.
בשנת 1947 נבחר להנהלת האגודה השיתופית "אלומה" לפלחה ולמטעים משותפים.
צימבל נפטר ב-21 בפברואר 1971. במותו הותיר שלוש בנות ובן.
בנו היה סגן ראש המועצה האזורית עמק יזרעאל וחלל מלחמת יום הכיפורים.
בתו יעל נישאה לסופר, המשורר והמחנך מיכאל דשא.
ירחמיאל (רוברט) ברודי (נולד ב-1955) הוא פילולוג, פרופסור מן המניין בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית, הנחשב לאחד מראשי החוקרים בתחום ספרות הגאונים, ובשנים האחרונות עוסק גם בחקר המשנה, התוספתא והתלמוד הבבלי.
בוויכוח לגבי תיארוך הסתמות בתלמוד, הוא מראשי המתנגדים לאיחור הסתמות, והכללתן בתקופת זמן מסוימת, לאחר תקופת האמוראים.
ברודי למד בישיבה יוניברסיטי בשנים 1971–1972, ולאחר מכן עשה דוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת הרווארד בשנים 1972–1975, במימון של מלגה מטעם המוסד הלאומי למדעים.
הוא עבד שנתיים כמרצה למתמטיקה בניו יורק, ואז עבר לתחום התלמוד.
בין השנים 1978–1982 למד לתואר דוקטור בתלמוד באוניברסיטה העברית, בה זכה בפרס קפלן 1978, בפרס אורבך 1982 ובמלגת ורבורג 1980–1982.
בשנת 1995 זכה בפרס ירושלים לספרות רבנית.
ברודי היה אחד מעורכיו של הרבעון "תרביץ" ושל השנתון "שנתון".
כיהן בחבר השופטים של "פרס יצחק בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח" לשנת תשס"ז.
זוכה פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת ה'תשפ"א (2020).
ברודי יצא כנגד המגמה הנהוגה במחקר התלמוד מהשליש האחרון של המאה ה-20 להבדיל בין דברי האמוראים לבין סתם גמרא ולראות בסתם גמרא שכבה מאוחרת המולבשת על דברי האמוראים.
לטענתו, קיימות דוגמאות רבות בהן אמוראים מתייחסים לדברי סתם הגמרא ולכן אין אפשרות לעשות הבחנה חדה בין דברי האמוראים לסתם הגמרא.
ברודי התנגד לגישה של גינזבורג והיינמן אשר ראו ברב סעדיה גאון מתנגד להוספת ברכות מעבר למצוי בתלמוד.
לטענתו, אין ראיות לגישה זו, ודוגמאות רבות בסידורו מראות כי הוא היה פתוח לברכות שאין להן מקור בתלמוד.
בנוגע ליחס הרמב"ם לירושלמי: ברודי סבור שבמסכתות הש"ס עליהן אין בבלי ויש ירושלמי - סדר זרעים ומסכת שקלים, הרמב"ם ראה בירושלמי השלמה לתלמוד הבבלי, כך שבעיניו יש לנו תלמוד שלם לחמישה סדרים.
במסכתות עליהן יש תלמוד בבלי - הרמב"ם פסק כבבלי במקומות בהן הוא נחלק על הירושלמי, אך במסכתות שאין עליהן תלמוד בבלי - הוא השתית את פסקיו על הירושלמי גם במקומות בהם הם סותרים את הבבלי.
לתולדות נוסח השאילתות, הוצאת האקדמיה האמריקאית למדעי היהדות, ניו יורק-ירושלים, תשנ"ב.
צוהר לספרות הגאונים, ספריית הילל בן חיים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998.
רב סעדיה גאון, מרכז זלמן שזר, 2006.
תשובות רב נטרונאי בר הילאי גאון, (עריכה ומבוא), הוצאת מכון אופק, מהדורה שלישית מתוקנת ומעודכנת תש"פ.
אוצר הגאונים החדש על מסכת בבא מציעא (עורך, יחד עם הרב ד"ר כרמיאל כהן והרב ד"ר יהודה צבי שטמפפר), הוצאת מכון אופק, תשע"ב.
משנה ותוספתא כתובות - נוסח, עריכה ופרשנות, הוצאת מאגנס, 2015.
חיבורים הלכתיים של רב סעדיה גאון, (עריכה ומבואות), הוצאת יד הרב נסים, תשע"ה.
ציון בין הפרת לחידקל: עולמם של גאוני בבל, הוצאת יד הרב נסים, תשע"ו.
אוצר הגאונים החדש על מסכת בבא בתרא (עורך, יחד עם הרב ד"ר כרמיאל כהן והרב ד"ר יהודה צבי שטמפפר), הוצאת יד הרב נסים, תשע"ח.
כתאב אלשהאדאת ואלות֒איק והוא ספר העדויות והשטרות לרב סעדיה גאון, (עורך, יחד עם פרופ' מנחם בן-ששון), האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשפ"א.
פירוש מסכת כתובות מן התלמוד הבבלי, הוצאת יד הרב נסים, תשפ"ב.
אוצר הגאונים החדש על מסכתות עבודה זרה, שבועות, מכות, הוריות, עדיות ואבות (עורך, יחד עם הרב ד"ר כרמיאל כהן והרב ד"ר יהודה צבי שטמפפר), הוצאת יד הרב נסים, תשפ"ג.
ירחמיאל לוקאצ'ר (לוקא) (1898 – 1942?), היה מהמפקדים הבולטים של הארגון הצבאי המחתרתי "הקיבוץ".
נולד בטשקנט שבאימפריה הרוסית, וגדל בבית מסורתי וציוני.
בשנת 1913, בגיל 15, הגיע לטיול לפלשתינה, הודיע להוריו שהוא נשאר בארץ והחל ללמוד בגימנסיה הרצליה.
בשנת 1917 ביקר ג'מאל פאשה בגימנסיה והציע לצעירים להתגייס לצבא הטורקי.
לוקאצ'ר התנדב ושירת בצבא כמדריך טירונים ומתורגמן.
בתום המלחמה שב ארצה לסיים את לימודיו.
הוא התקבל לארגון "השומר", שהיה בשלבי פירוק, ובשנת 1921 הגיע לקיבוץ כפר גלעדי.
עם פירוק ארגון "השומר" ואיחודו עם "ההגנה", הקים לוקאצ'ר ביחד עם ישראל שוחט וחברים נוספים מגדוד העבודה את ארגון "הקיבוץ", שלא קיבל על עצמו את מרות 'ההגנה'.
לוקאצ'ר תכנן וביצע את ההתנקשות בקצין המשטרה הערבי תאופיק ביי א-סעיד, שאותו ראו כאחראי לטבח היהודים בבית העולים ביפו במאורעות תרפ"א (בשיתוף חברו לספסל הלימודים בנימין בוכמן).
בנוסף, לוקאצ'ר תכנן וביצע את פעולת ה"אכס" (קיצור המילה "אכספרופריציה" - החרמה), שבה החרימו אנשי הקיבוץ 12,000 לירות זהב ממבריחים, כשהם מתחזים לחיילים איריים מהצבא הבריטי.
בכסף שהוחרם השתמשו לבניית סליק נשק גדול בכפר גלעדי, ונרכש נשק רב ותחמושת בארץ ישראל ומחוצה לה.
בשנת 1924 נשלח לוקאצ'ר לגרמניה לרכוש נשק וללמוד באקדמיה הצבאית.
בשהותו בגרמניה נתפס לרעיון הקומוניזם.
בשובו ארצה ארגן מספר קורסים לאימון צבאי לחברי הקיבוץ.
בגלל התקרבותו לקומוניזם הוא סולק מכל תפקיד בקיבוץ, עזב עם משפחתו לתל אביב והתחבר למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פ.ק.פ).
הוא קשר קשרים עם ערבים, דיבר ערבית וסייר בארצות ערב והעביר נשק לדרוזים במלחמתם בצרפתים.
בשנת 1930 נלכד על ידי הבריטים בעבר הירדן, אך בהשתדלות חבריו, שזכרו לו את חסד נעוריו, הסכימו הבריטים לשחררו, בתנאי שיעזוב את הארץ עם משפחתו.
לוקאצ'ר עבר לברית המועצות ביחד עם משפחתו, ולמד שלוש שנים באקדמיה הצבאית.
בשנת 1936 הואשם בבגידה, ונשלח לחמש שנות עבודת כפייה בסיביר.
בשנת 1941 שוחרר ושב למשפחתו, אך ב-1942, בהיותו בן 43, נאלץ להתגייס לצבא האדום למרות רצונו; לדברי אשתו הוא אמר לה "בשביל קומוניזם כזה לא ראוי להילחם, ובטח לא למות".
הוא נשלח לחזית סטלינגרד, משם לא חזר.
בבית הקברות בכפר גלעדי יש אבן זיכרון ללוקאצ'ר, ובה מצוין כי הלך לעולמו ב-1937. מסתבר שעובדה זו נקבעה על סמך עדות מוטעית של המרגל ישראל בר, שראה, לדבריו, מטוסים גרמניים מפציצים את מכוניתו של לוקאצ'ר במלחמת האזרחים בספרד.
רק לאחר שחזרה אשתו של לוקאצ'ר ארצה בשנת 1989, כשהיא מעל 90, נודעה האמת על סופו.
ירי בצנחן באוויר היא פעולה מלחמתית ששאלת חוקיותה זכתה להתייחסות באמנות בינלאומיות.
ירי בצנחן באוויר מותר על פי אמנת ז'נבה, כאשר הצנחן צונח בדרכו לפעילות מבצעית.
עם זאת, חל איסור לירות באנשי צוות של מטוס שצנחו ממנו לאחר שכלי הטיס שלהם נקלע לבעיה.
האיסור האחרון היה נהוג במשפט הבינלאומי, ושאב השראה מנוהגים של אבירות וכן מהדינים שנהגו לגבי יורד ים שספינתו נטרפה, אך ניתן לו תוקף רשמי בהשלמות לאמנת ז'נבה רק ב-1977. ישראל הייתה גורם פעיל ומרכזי בהכנת השלמות אלו.
הקו המנחה בחקיקת חוקים אלו גורס כי צנחן בעודו באוויר שייך למעגל הלחימה, ומנצל יתרון טקטי על מנת לשפר את מצבו בלחימה.
איש צוות אוויר שמטוסו נפגע יצא ממעגל הלחימה, ואינו מהווה סיכון.
ההגנה על הצונח ממטוס במצוקה
אף שהוסכם שראוי שתהיה הגנה על איש צוות מטוס הנחלץ ממנו וצונח לשטח עוין, היה ויכוח סוער בין ישראל ומדינות המערב לבין מדינות ערב בשאלה האם ראוי שתהיה הגנה גם על איש צוות מטוס הנוטשו וצונח בשטח שנשלט בידי כוחות ידידותיים לו.
מדינות המערב טענו שלא ניתן לסבול פגיעה בחייל המצוי במצב חסר ישע, ואינו צונח לקראת פעילות עוינת.
הערבים טענו שחייל זה צפוי לשוב לבסיסו ולהשתתף לאחר מכן שנית בפעולות טיס מלחמתיות, ולכן אין סיבה להגן עליו.
לבסוף, בלחץ המערב, לא נקבעה הבחנה בין צניחה לשטח ידידותי לבין צניחה לשטח עוין.
אף שחיילים הצונחים ממטוס כחלק מפעילות מבצעית בבירור אינם זוכים להגנת האמנה במהלך צניחתם, עלתה השאלה האם יש מקום להגן על חיילים מוטסים אשר צונחים ממטוס שנקלע במצוקה, כשם שנקבעה הגנה על אנשי הצוות של המטוס הצונחים ממנו.
לבסוף הוחלט שהאמנה תקבע במפורש שהיא אינה מגנה על גייסות מוטסים.
הסעיפים שנקבעו בסופו של דבר בפרוטוקולים המשלימים לאמנת ז'נבה הם:
ירחמיאל בלקין (21 בדצמבר 1903 – 15 ביולי 1965) היה חבר מטכ"ל "ההגנה", קצין הכנסת הראשון וסמנכ"ל משרד מבקר המדינה.
בלקין נולד ברוסיה הלבנה ומגיל צעיר היה פעיל בתנועה הציונית, חבר החלוץ ופעיל עבור קרן היסוד וקרן קיימת לישראל.
היה ממייסדי תנועת הנוער "התחייה".
בשנת 1921 עלה לראשונה לארץ ישראל ושהה בה מספר שנים עבד בחקלאות ובייבוש ביצות.
כמו כן הצטרף לארגון "ההגנה".
ב-1927 נפטר אביו והוא חזר לריגה, ועלה בשנית בשנת 1934.
בארגון ההגנה היה מפקד פלוגה נודדת בגוש דן, מפקד אבטחת כביש תל אביב-ירושלים ומפקד גוש שומרון.
עם הקמת המטה הכללי בשנת 1939 היה לחבר המטכ"ל ושימש שלישו של יעקב דורי.
כמו כן עמד בראש רשת האלחוט החשאית ומנהל אגף המשק של ההגנה.
עם הקמת צה"ל שימש בתפקיד מפקד חיל הציוד והאספקה וראש ענף תקציבים.
בשנת 1952 השתחרר בדרגת אלוף-משנה.
הוא התמנה לקצין הכנסת הראשון ושימש בתפקיד שנה.
לאחר מכן ועד מותו הפתאומי מהתקף לב בשנת 1965 היה סמנכ"ל משרד מבקר המדינה והממונה על ביקורת מערכת הביטחון ומשרד החוץ.
בניו: עוזי בלקין היה מראשוני קיבוץ נחל עוז, מיכאל בלקין הוא פרופסור לאופתלמולוגיה באוניברסיטת תל אביב ושמשון בלקין הוא פרופסור למיקרוביולוגיה באוניברסיטה העברית.
ירחמיאל רם ירון (10 בינואר 1909 – 21 בדצמבר 1983, י"ד בטבת תשמ"ד) היה פעיל ציוני, מראשוני משטרת ישראל ודיפלומט ישראלי.
ירון נולד בשם רוברט ("בובי") לוסטיג בווינה שבאוסטרו-הונגריה.
בסיום לימודיו בבית ספר ריאלי בבודפשט למד בבית ספר גבוה למסחר בווינה ולימודים בתחום מדעי המדינה באוניברסיטת וינה.
בתקופת הלימודים היה יושב ראש ארגון אגודות נוער ציוניות, ובשנים 1931–1932 היה חבר ההסתדרות הציונית באוסטריה.
הגיע בשנת 1932 לארץ ישראל למשחקי המכביה כנציג "מכבי" אוסטריה.
ירון שירת משנת 1933 ועד הקמת מדינת ישראל בשורות משטרת המנדט, משנת 1936 כקצין.
בשנים 1940–1942 הוצב במרכז הבולשת ביפו, ומשם הועבר למרכז הבולשת בירושלים.
בתקופת שירותו במשטרת המנדט שיתף פעולה עם מטה ההגנה והעביר לו ידיעות באמצעות אנשי קשר.
במהלך השנים צבר מוניטין כמומחה לענייני קומוניסטים.
לאחר קום המדינה והקמת משטרת ישראל היה חבר המטה הארצי ושירת בדרגת מפקח מחוזי בתפקיד ראש אגף החקירות הפליליות.
בשנת 1950 הצטרף לשירות החוץ ושירת בתפקיד הקונסול הראשון של ישראל לקפריסין (1950–1952), קונסול בשיקגו ומזכיר ראשון בשגרירות במקסיקו (עד 1956).
הוא חזר לישראל ועמד בראש מחלקת המנגנון במשרד החוץ.
בשנים 1957–1958 היה מנכ"ל חברת "ים סוף" (אינקודה) ולאחר מכן מונה לציר ישראל בהונגריה (דצמבר 1958 - אוקטובר 1960) ולשגריר ישראל בקונגו-ברזוויל ושגריר לא תושב בגאבון (נובמבר 1960 - פברואר 1964).
ביולי 1964 מונה למנהל לשכת המסחר ישראל-אמריקה, ולאחר מכן, ביולי 1965, נשלח לטורונטו, קנדה, כנציג המחלקה הכלכלית של הסוכנות היהודית.
ירחמיאל "מיאל" דורי (9 באפריל 1931 – 14 בספטמבר 2019) היה קצין הנדסה ראשי במלחמת ההתשה, ומהנדס העיר תל אביב-יפו.
דורי, בנם של בדנה ויעקב דורי, הרמטכ"ל הראשון של צה"ל, נולד בחיפה למשפחה בת שלושה ילדים.
במהלך לימודיו התגייס לצה"ל ולחם במסגרת חטיבת קרייתי במלחמת העצמאות.
לקראת סוף המלחמה החל בקורס טיס אך הוא הופסק עם החזרת בני מחזורו ללימודים בתיכון.
התגייס לצה"ל שוב ב-1953, שירת בגדוד 12 של חטיבת גולני כמדריך טירונים ויצא לקורס קצינים.
יצא ללימודי הנדסה בטכניון במסגרת הצבא, אותם סיים בנובמבר 1955. בתום הלימודים הצטרף לחיל ההנדסה ב-1956, עבר קורס קציני הנדסה ונשלח לפיקוד הצפון, שם עבד תחת פיקודו של דוד לסקוב.
במלחמת סיני שירת ביחידת סיור של החיל.
לאחר המלחמה מונה למפקד יחידת הנדסה קרבית של גייסות השריון.
ב-1962 סיים קורס מתקדם לקציני הנדסה של צבא ארצות הברית, עם שובו שימש מדריך ראשי בבית הספר להנדסה צבאית.
ב-1964 מונה לקצין הנדסה של פיקוד המרכז ושימש בתפקיד במהלך מלחמת ששת הימים.
במסגרת זו השתתף בכיבוש מזרח ירושלים כשהוא אחראי על סילוק המחסומים והמוקשים שהפרידו בין חלקי העיר, ולאחר מכן על פינוי רחבת הכותל המערבי.
לאחר המלחמה יצא ללימודי תואר שני בארצות הברית בהנדסת ייצור ומנהל עסקים.
ב-1 במרץ 1969 מונה לקצין הנדסה ראשי במקום אלחנן קליין והועלה לדרגת אלוף-משנה.
בתקופת כהונתו התמודד צה"ל במלחמת ההתשה בחזית תעלת סואץ, וחיל ההנדסה נדרש להקים ולתחזק את קו בר-לב, החיל זכה על פועלו בפרס ביטחון ישראל.
עם שינוי תקן הדרגה לראש חיל, הועלה בדצמבר 1970 לדרגת תת-אלוף.
בדצמבר 1972 השתחרר מצה"ל הוא מונה למהנדס העיר תל אביב-יפו, ושימש בתפקיד עד מאי 1974. בהמשך הקריירה האזרחית שלו היה יזם ואיש עסקים.
בין השאר היה מנכ"ל של חברה ביטחונית בשם "הגנה (איי.אמ.טי)", שעסקה בהשקעה בפרויקטים חדשניים בתעשיות הנשק והאופטיקה.
ב-1984 הונפקו מניות החברה בבורסה האמריקאית.
אחר כך היה מנכ"ל חברת "צפון אמריקה חיפושי נפט".
בשנת 1993 עמד בראש מיזם להפקת חשמל מהאשפה במזבלת חיריה.
במלחמת יום כיפור הציע את הרעיון, שמומש, לבנות גשר יבשתי בתעלת סואץ על מנת להקשות על השמדת גשרי התעלה על ידי המצרים.
התגורר בתל אביב והיה נשוי למאירה שעבדה כאדריכלית (1933–2006).
נטמן בבית העלמין ירקון והותיר אחריו 2 בנים ונכדים.
רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר (שבט ה'תרי"ג, 1853 – כ"ט בטבת ה'תר"ע, 10 בינואר 1910) היה האדמו"ר השני בשושלת חסידות אלכסנדר, הוא כיהן כאדמו"ר בין השנים תרנ"ד - תר"ע (1894–1910).
נחשב בזמנו לאחד מגדולי אדמו"רי פולין, ומספר חסידיו נאמד באלפים.
נולד בעיירה מאקוב שבפולין לרבי יחיאל דנציגר הרבי הזקן מאלכסנדר, ממלא מקומו של רבי דב בריש מביאלה שהיה ממלא מקומם של רבי מנחם מנדל מוורקא ורבי יצחק מוורקא.
ונקרא ישראל יצחק על שם הרבי הזקן מוורקא, בילדותו חלה והיה בסכנה, והוסיפו לו השם ירחמיאל.
הצטיין בכישרונות מילדותו, בהיותו בן חמש נסע עם אביו לוורקא, וכשהרבי הצעיר מוורקא ראהו מהלך בחצר בית המדרש והסידור בידו, שאלו 'מי למדך סדר התפילה, אביך או רבך?', השיב הילד 'לא אבי ולא המלמד, אלא הסידור…'
בן חמש עשרה נלקח לחתן, לבת ר' דוב בער גורמאן מחסידי פאריסוב מעיר פולטוסק.
זוגתו דבורה התפרסמה בצניעותה, ועסקה רבות במעשי צדקה, הכנסת כלה, ותמיכה באביונים.
קודם השידוך נסע אביה, אל רבי יעקב אריה מרדזימין, לשאול בעצתו אם להשיא את בתו ל"ישמח ישראל", כי לא היה לו זקן עדיין, וחשש שלא יהיו לו ילדים.
אמר לו הרבי מראדזימין, "יהיו לו בנים יותר משיש לאלפי יהודים" (רמז בכך שיהיה רבי ומנהיג בישראל).
כשנפטר הרבי הצעיר מוורקא בט"ז סיון שנת תרכ"ח, קיבל אביו רבי יחיאל, את מרות רבי דוב בעריש מביאלה, ונעשה מגדולי תלמידיו.
אבל רבי ירחמיאל ישראל יצחק, נסע גם אל רבי יעקב אריה מראדזימין, מזקני תלמידי הרבי רבי שמחה בונם מפשיסחא, שהאריך ימים ונתפרסם כצדיק נשגב ובעל מופת גדול.
הוא דבק ברבו זה ונעשה תלמידו וחסידו המובהק, וגם האדמו"ר חיבב את תלמידו וחסידו הצעיר, וקירבו יותר מכל זקני חסידיו תלמידי פשיסחא וורקא .
הוא העניק לו במתנה את מטהו, ורבי ירחמיאל נטל את המטה איתו לכל מקום שהלך ונסע.
במוצאי שבת י"ד בשבט תרנ"ד (1894) נפטר אביו רבי יחיאל הרבי הזקן מאלכסנדר, וכל החסידים נמנו וגמרו להכתיר את בנו הבכור רבי ירחמיאל ישראל יצחק, לרב העיר אלכסנדר ולמנהיג העדה, אולם הוא סירב, באמרו, שכלל לא עלה בדעתו למלא מקום אביו.
אך כשעברו ימי השלושים לאבל אביו, ואלפי חסידים ובראשם רבנים גדולים וחסידים ישישים נתקבצו ובאו לאלכסנדר, לחתונת בן אחיו רבי שמואל צבי דנציגר בעל התפארת שמואל, אז מצאו את ההזדמנות המתאימה להכתירו לאדמו"ר, ובעל כרחו נתרצה להם.
רבבות חסידים הסתופפו בצלו והוא כתב אודותם בצוואתו: 'אוהבי ורעי אשר מסרתי נפשי עליהם'.
כמו כן, עמל להכניס את מידת השמחה בלבותיהם של חסידיו, וכפי שהעיד על עצמו בערוב ימיו, 'ארבעים שנה פעלתי להכניס שמחה בקרב לבות ישראל'.
מסופר שהיה נוסע לרבי יעקב אריה מרדזימין שיברכו לילדים, עד שפעם אחת אמר רבי יעקב אריה לחסידיו: מה רוצה בנו של הרב מגריצא (רבי יחיאל מילא את מקום אביו רבי שרגא פייבל מגריצא), הלא הוא נשמת האור החיים הקדוש (שלא היו לו ילדים) וכיצד יהיו לו ילדים.
רבי ירחמיאל ישראל יצחק נפטר בערב ר"ח שבט שנת תר"ע בן חמישים ושש, כשהוא עדיין בתוקף פעולתו.
נקבר בעיירה אלכסנדר שבפולין לצד אביו רבי יחיאל.
לאחר פטירתו הוכתר אחיו רבי שמואל צבי דנציגר כאדמו"ר השלישי בשושלת חסידות אלכסנדר, והוא הקים על שמו של אחיו את רשת הישיבות "בית ישראל" בפולין שבהן למדו אלפי תלמידים.
חלק מהחסידים עברו לבנו של רבי דב בריש מביאלה (שכיהן לפני רבי יחיאל דנציגר), רבי אהרן צבי לנדא, ולאחר פטירתו פנו לרבי אלימלך מנחם מנדל לנדא, אבי חסידות סטריקוב.
ספרו על התורה ומועדים "ישמח ישראל", נחשב כספר יסוד בתורת החסידות, ובפרט בחסידות אלכסנדר.
עם זאת הוא שונה מספרי בית פשיסחה בכך שהוא מתמקד בחסידות מעשית ולא בחסידות עיונית, בשל כך, רבים ממנהיגי החסידות בדורות הקודמים כמו גם בדורות האחרונים, הורו לחסידיהם ללמוד בספר, בין המנהיגים הבולטים שהורו לחסידיהם ללמוד בספר זה היו אדמור"י בעלזא לדורותיהם.
כך מסופר כי רבי חיים מאיר הגר, האדמו"ר מויז'ניץ, התבטא כי אינו מסוגל להיכנס לשבת בלא לימוד בספר זה.
הספר "ישמח ישראל" נדפס כשנה לאחר פטירתו על ידי אחיו וגיסיו, כאשר לצורך הדפסת הספר הקים אליעזר גוטשטאדט לראשונה בית דפוס עברי בלודז'.
על שם ספרו זה כונה האדמו"ר בשם 'ישמח ישראל'.
נספח לספר ומאוחר יותר הודפס בסופו, נקרא בשם 'מאורן של ישראל' והם מאמרים שלא נדפסו בספר, מלוקטים מספרים וממקורות אחרים על ידי האמונת משה האדמו"ר החמישי בשושלת החסידות.
בשנת תשמ"ג יצא ילקוט אורות הישמח ישראל - הספר 'ישמח ישראל', מסודר לפי נושאים, על ידי משה חיים טיברג, תל אביב.
בשנת תש"פ החל לצאת לאור עלון שבועי בשם 'ישמח ישראל המבואר', המבאר אחד ממאמרי הספר על פרשת השבוע בעריכת הרב יוסף צבי רכניצר.
בחנוכה שנת תשפ"ה יצא לאור ספר "ישמח ישראל המבואר" כ-500 עמודים, עם ביאור על כל מאמרי חנוכה, הראשון בסדרת הספרים הנמצאת בשלבי עריכה.
ירחמיאל וינגרטן נולד בדצמבר 1902 בעיר ורשה שבפולין הרוסית (לאחר המלחמה בירת פולין), בנם של שרה לבית פָּנַנסקי וזאב וולף וינגרטן.
אחיו הבכור, מנישואיה הראשונים של אמו, יעקב פרֶגר (פרעגער), היה לימים משורר יידי.
וינגרטן למד ב"חדר מתוקן" ובגימנסיה עברית בעירו, ומנעוריו היה ציוני.
עם תום מלחמת העולם הראשונה היה למורה עברי, תחילה בפלונסק ואחר-כך בעיר הולדתו ורשה.
ב-1923 סיים את לימודיו בסמינר הממלכתי למורים יהודים בפולין (מיסודו של ד"ר שמואל אברהם פוזננסקי) ובהנהלת ד"ר מאיר טַאוּבֶּר, ואז לימד זמן-מה בבית היתומים היהודי של יאנוש קורצ'אק והתיידד עמו.
ב-28 במאי 1926 נישא לחנה (אנה) מַארֶגל, והשניים היו הורים לבת ובן.
למד באוניברסיטת ורשה עד 1927, ומאז ועד 1939 היה מורה בבתי ספר ממלכתיים בפולין ומרצה לשיטות הוראה.
בשנים 1928–1937 כיהן כנשיא הסתדרות המורים היהודים בפולין.
ב-1935 היה סגן נשיא אגודת הסופרים העברים בפולין.
מספטמבר 1925 עד נובמבר 1927 הוציא וינגרטן בוורשה את הירחון הספרותי העברי "עלים לספרות ולמלה חָפשית", שערך יחד עם יהודה ורשביאק וש"י פִּינֶלֶס (פנואלי).
בכתב העת התפרסמו ביקורות על הסופרים החשובים של תקופת התחייה, לצד מאמרי אהדה לסופרים חדשניים, וכן תרגומים מן הספרות העולמית (בעיקר מרוסיה ומפולין).
בשנים 1927–1931 היה מעוזרי המערכת של השבועון היהודי לילדים בשפה הפולנית "מאלי פּשֶגלוֹנד" (Mały Przegląd, 'סקירה קטנה') של מורו וידידו קורצ'אק.
בכ"ג בחשוון תרפ"ח (נובמבר 1927) החל וינגרטן במקביל לערוך שבועון עברי לילדים ולנערים בשם "עִתון קטן", שהופיע ביוזמת רשת החינוך העברי בפולין "תרבות" ובסיועה הכספי, עד שנת תרפ"ט.
הדגם שעמד לנגד עיניו היה עיתונו של קורצ'אק, שאת סגנונו ואופיו ניסה להעביר לשפה העברית.
לדברי חוקר ספרות הילדים העברית אוריאל אופק, "'עתון קטן' העברי דמה במידה רבה ל'סקירה קטנה' הפולני – ולא רק בשם ובפורמט הגדול, אלא גם באופי, בסגנון ובהשתתפות הרבה של הילדים.
כבר בדברי הפתיחה של העורך [...] מורגשת השפעתו הברורה של קורצ'ק בנעימה הנלבבת ובמשפטים הקצרים, שנמזג בהם הומור רך.
כמו עיתונו של קורצ'אק, העיתון כלל טקסטים מפרי עטם של ילדים – מחציתו הייתה כתבי ילדים ומחציתו יצירות ספרות.
Jawan' (י' יוון) את "גָזֶטָה מְלוֹדיך" (Gazeta Młodych: Tygodnik ilustrowany dla młodzieży i dzieci, 'עיתון הצעירים: שבועון מאויר לצעירים ולילדים') – שבועון מאויר לבני נוער, בפולנית, שהודפס על נייר עיתון וללא כריכה (כנראה בהשפעת עיתונות של קורצ'אק, שגם הוא הודפס כך, כמו עיתון למבוגרים), וממנו הופיעו עשרים וחמישה גיליונות.
משנת תרצ"ב ערך את "בשביל הילדים" – מוסף ספרותי מנוקד של העיתון הוורשאי "בדרך", שראה אור למעלה משלוש שנים, עד תרצ"ד.
בשנים 1935–1938 היה עורך בסינדיקט ההוצאה-לאור הוורשאי "צֶנטרָאל".
החל בשנות ה-20 פרסם סיפורים, שירים ורשימות בעיתוני ילדים בעברית, ביידיש ובפולנית.
בשנת תרפ"ז פרסם סיפור קריאה לילדים בשם "כיצד יסדו ילדים ספריה?".
בראשית שנות ה-30 החל לפרסם ספרי לימוד בעברית ובפולנית – ספרי לימוד התנ"ך ותולדות עם ישראל ומקראות.
משם הוסיף לנסוע מזרחה ליפן וב-1941 הגיע לבסוף לקנדה והתיישב בעיר מונטריאול.
את חוויותיו משנות המלחמה תיאר בספרו "" ('עולם בלהבות'; 1942).
בקנדה המשיך את פועלו כמחנך וכעסקן חינוך ותרבות.
תחילה פעל במסגרת "הוועד המאוחד" במונטריאול, שארגן פעילויות תרבות בעבריות, וב-1942 ייסד את "קרן התרבות העברית בקנדה" (Canadian Hebrew Culture Fund) והיה המנכ"ל (executive director) הראשון שלה (1942-46).
בשנת תש"ה ראה אור ספרו לילדים "גיבורי ימינו".
ב-1946 עבר לארצות הברית והשתקע בניו יורק, שם ייסד את רשת בתי הספר היהודיים הלאומיים "כנרת" (בברוקלין וברובע הברונקס) והיה מנהלם הראשון (1946–1953).
ב-1947 היה מרצה בסמינר היהודי למורים בניו יורק.
עבד בבתי ספר עבריים ויידיים.
היה חבר הארגון הציוני-סוציאליסטי היידישיסטי אידיש נאציאָנאלער ארבעטער פארבאנד (Jewish National Workers Alliance; ברית הפועלים היהודית הארצית), וחבר הוועד מ-1952, חבר המועצה הארצית לחינוך יהודי, חבר ועד ברית עברית עולמית (ירושלים) מ-1954, ומשנת 1953 כיהן במשך שנים כמזכ"ל ההסתדרות העברית באמריקה.
ייסד בניו יורק את הירחון לבית היהודי "למשפחה" והיה עורכו הראשי בשנים 1963 (תשכ"ג)–1970.
בשנת 1971 עלה לישראל עם אשתו והתיישב בתל אביב.
בניו יורק ובישראל כתב ספרי לימוד נוספים – ספרי לימוד התנ"ך ומקראות.
בשנת 1981 זכה בפרס הספרותי ע"ש פרננדו חֶנוֹ מטעם יהדות מקסיקו על ספרו על יאנוש קורצ'אק, שגולל את חוויותיו מבית היתומים.
וינגרטן נפטר בתל אביב ב-1982, בגיל 79, תוך כדי הכנת ספרו האחרון, "יאנוש קורצ'אק", שהופיע בהמשך אותה שנה ב'ספריית תרמיל'.
נטמן לצד אשתו בבית עלמין הדרום בחולון.
הותיר שני ילדים נשואים: יעֲלָה פיוש ואלכסנדר וינגרטן, ונכדים.
כיצד יסדו ילדים ספריה?, ורשה: תרבות, תרפ"ז.
הוצאה בשביל פולניה, ורשה – תל אביב: א' גיטלין, תרצ"ג.
מקראה, 7 חלקים ב-6 כרכים, ורשה – תל אביב: א' גיטלין, תרצ"ג–תרצ"ד.
(שש מקראות עבריות מצוירות לבית הספר והאנתולוגיה "בחיים ובספרות")
נביאים ראשונים למתחילים, ורשה – תל אביב: א' גיטלין, תרצ"ו.
(כרך 1: ספר יהושע) (הופיע במהדורות נוספות)
"ספרי למוד עברים לשנת תרצ"ט", ורשה – תל אביב: א' גיטלין, תרצ"ט.
(עמודים לדוגמה מתוך המקראות לשנות הלמודים א–ה ומתוך ספריו של המחבר, וביקורות על הספרים)
אלחנן אינדלמן, ירחמיאל וינגרטן, ספר חדש: ללִמוד השפה העברית בכתות הנמוכות של ישיבות קטנות, בתי-תלמוד-תורה ובתי ספר עממיים; (רוב הציורים מאת ניסן לוינגר), ניו יורק: הוצאת סופרים, [תש"-].
א וועלט אין פלאמען: מלחמה איבערלעבונגען, ניו יורק – מונטריאול: Eagle Publishing Co., 1942. (יידיש: 'עולם בלהבות: חוויות מלחמה') ()
גִבורי ימינו: מתוך יומן של נער עברי, מונטריאול: קרן התרבות העברית בקנדה, תש"ה.
עברית באמריקה – למה, מונטריאול: קרן התרבות העברית בקנדה, תש"ז.
אדלשטין, אלחנן אינדלמן, ירחמיאל וינגרטן, אלף: ספר ללמוד השפה לפי שיטת הקריאה המובנת, 3 כרכים, ניו יורק: הוצאת אלף, תשט"ו.
(התוכן: חלק א: ספר הלימוד; חלק ב: מחברת עבודה – אותיות מרֻבעות; חלק ג: מחברת עבודה – אותיות כתב)
ירחמיאל וינגרטן ומשה פלאי (עורכים), גִבורי הגטו: פרקי קריאה, ניו יורק – מונטריאול: החדש העברי מטעם ההסתדרות העברית באמריקה וקרן התרבות העברית בקנדה, תשכ"ג.
ירחמיאל וינגרטן ומשה פלאי (עורכים), העירה: פרקי קריאה, ניו יורק – מונטריאול: החדש העברי מטעם ההסתדרות העברית באמריקה וקרן התרבות העברית בקנדה, 1964. ("פרקי קריאה לכתות הגבוהות")
א"ח אלחנני, יהודה גור (גרזובסקי); ירחמיאל ויינגרטן, דניאל פרסקי; בעריכת שמחה רז; עיבדה לעברית קלה: רחל ענבר, ירושלים: ברית עברית עולמית ('מחיי הלשון העברית', ג), תשל"א.
עם באור מאת ירחמיאל כרם (וינגרטן), 3 כרכים, רמת גן: מסדה, תשל"ב.
(התוכן: כרך א: בראשית; כרך ב: ספר בראשית: חוברת עבודה ראשונה (מן פרשת "בראשית" עד "חיי שרה"); כרך ג: ספר בראשית: חוברת עבודה שניה (מן פרשת "תולדות" עד "ויחי"))
לכתה ג'; כרך ג: בראשית – מחברת עבודה; כרך ד: בראשית – חוברת למורה; כרך ה: שמות, ויקרא – מחברת עבודה) ("באישור משרד החינוך והתרבות") (ראה אור בהדפסות נוספות; מהדורה ב מחודשת ומתוקנת: 1989)
יאנוש קורצ'אק: היהודי המעונה: סִפור חייו ותקופתו, תל אביב: ברונפמן, 1979.
יאנוש קורצ'אק, תל אביב: ספרית תרמיל, תשמ"ב 1982.
הרב ירחמיאל ישראל יצחק דומב (דאמב, תרע"ה, 1915 - כ"ט באדר תשע"ג, 11 במרץ 2013) היה ממנהיגי נטורי קרתא, תושב לונדון.
הוא היה מעורב בפרשתו של הילד יוסל'ה שוחמכר.
בצעירותו היה הרב העיירה יבלונה שבפולין.
נולד ביבלונה שבפולין לרב יעקב שכנא דומב, רב העיר וחסיד סטריקוב.
נקרא על שם האדמו"ר מחסידות אלכסנדר, הרב ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר.
למד בישיבת חכמי לובלין אצל הרב מאיר שפירא.
היה תלמיד מובהק של משגיח הישיבה, הרב שמעון מזליחוב, הוא סולק מהישיבה במסגרת המאבק בין תומכי ר' שימעל'ה ומתנגדיו.
לאחר מכן למד בישיבת כנסת בית יצחק של הרב ברוך בר ליבוביץ', גם משם הוא סולק לאחר שדיבר דברי קנאות.
לאחר פטירת אביו מונה לממלא מקומו ברבנות יבלונה.
לאחר מלחמת העולם השנייה היגר ללונדון, שם התעשר ממסחר בתכשיטים.
היה מעורב שם בפרשת יוסל'ה שוחמכר.
היה אחד ממורי דרכם של נטורי קרתא.
נהג לתקוף את רבני אגודת ישראל וטען שאינם מבטאים את דעת התורה, עם זאת, שמר על קשרים חמים עם רבי אברהם לנדא, האדמו"ר מסטריקוב, החסידות אליה השתייך לפני המלחמה.
תקף גם את ראשי העדה החרדית ורבניה (מלבד רבי יואל מסאטמר, שאותו העריץ על אף שהתנגד לחלק מדעותיו, כגון אי הוראת איסור על השתתפות בבחירות מקומיות).
הוא טען כי קנאותם מזויפת.
בשל התקפותיו נגד רבני העדה, הוחרם על ידה.
טען שתנועת החסידות אינה רלוונטית לאחר שרוב האדמו"רים והחסידים פנו לאגודת ישראל, ולעומת זאת קנאי ירושלים, משתייכים לעדת הפרושים.
נהג לבקר בישראל, בפרט לקראת בחירות, ומסר דרשות נגד השתתפות בבחירות ושיתוף פעולה עם מוסדות המדינה.
התנגד בתוקף לפגישות עם אויבי מדינת ישראל, בטענה שבעוד הוא מתנגד לרעיון הציוני, הם מתנגדים לקיומם של היהודים.
קהילת נטורי קרתא בירושלים התפלגה לשניים - פלג "תורה ויראה" שבראשותו, ופלג "אוהל שרה" שחלקו מצדד במפגשים עם ערבים.
מסר מדי שבוע שיעור בחומש עם רש"י.
השיעור נמשך שעות והקיף גם ענייני קנאות.
עסק רבות גם בתורת המהר"ל והרמח"ל.
הוא עסק רבות בלימוד סדר קדשים וסדר טהרות.
בפירוש "סייעתא דשמיא" על משניות זבחים מובאים מחידושיו.
הוציא לאור את ספרו של רבו, הרב שמעון מזליחוב, נהרי אש.
לרב דומב שני בנים ושתי בנות.
בניו, הרב שמעון והרב יעקב דוד (נפטר תשפ"ב) מכהנים במשרות רבניות בלונדון.
קונטרס שב דנחמתא - מאמרים על שבע דנחמתא.
עת ניסיון - השקפה וקנאות.
לא ניצחון - נגד בחירות.
קונטרס על הנסים ביאור ובירור עניינים על המאורעות בתקופה האחרונה (1957)
זאת חנוכה תוכן הדברים שנאמרו...
בדברים העומדים על הפרק (ניו יורק, 1995)
קונטרס אמוני עם סגולה - ליקוט מספרי הרב דאמב (2010)
בנוסף פרסם מאמרים בכתבי עת ובעלונים של נטורי קרתא (כגון ב"החומה").
ירט פרידולף פרדריקסון (בשוודית: Gert Fridolf Fredriksson; 21 בנובמבר 1919 – 5 ביולי 2006), קיאקיסט שוודי שהתחרה בין 1942 ל-1960, אחד המצליחים בהיסטוריה.
הוא הקיאקיסט הגבר המצליח ביותר במשחקים האולימפיים, ומבין כל הקיאקיסטים, רק בירגיט פישר (גרמניה) זכתה ביותר מדליות זהב אולימפיות ממנו.
פרדריקסון נולד בנישופינג, בחבל סודרמנלנד שבשוודיה.