tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרופ' בראדפורד ק' מאדג' אמר ש
במאמרו משנת 2007, "Sound and performance in Stephen Sayadian's: Night Dreams and Cafe Flesh", כינה חוקר הקולנוע ג'ייקוב סמית מאוניברסיטת טקסס באוסטין את הסרט (יחד עם "Night Dreams" שיצא שנה לפניו, גם הוא של סייאדיאן) "פורנו לאדם החושב" וציין לטובה את גישתו של סייאדיאן למשחק ולסאונד, שנחשבה פורצת דרך.
החוקר כתב על גישתו המיוחדת והשונה של היוצר עם קהל הצופים, שקיבל מסייאדיאן סרט שונה מזה שציפה לו.
מבקר הקולנוע דני פירי כלל את הסרט בספרו "Cult Movies 3" , כחלק מרשימת הסרטים יוצאי הדופן שזכו למעמד של סרט פולחן.
"קפה פלש" זכה בפרס AVN לשנת 1984 עבור העיצוב החזותי הטוב ביותר.
הסרט נכנס להיכל התהילה של איגוד מבקרי הפורנוגרפיה (XRCO).
סרט ההמשך, "קפה פלש 2", זכה בפרס סרט הווידאו הטוב ביותר ופרס האפקטים המיוחדים של איגוד מבקרי הפורנוגרפיה לשנת 1999.
קפה עם לימון הוא סרט קולנוע ישראלי דובר ברובו רוסית משנת 1994 בבימויו של לאוניד גורביץ', עם אלכסנדר אבדולוב, טטיאנה ואסילייבה וגיא גורביץ' בתפקידים הראשיים.
התסריט, שנכתב על ידי לאוניד גורביץ' וסמיון וינוקור, הוא על שחקן יהודי מפורסם בברית המועצות שעולה עם משפחתו לישראל, ולא מצליח לגשר על פערים התרבותיים ומוצא את עצמו מנותק מהמציאות במדינת ישראל.
שם הסרט נובע מההרגל שלו בברית המועצות לשתות קפה עם לימון.
בתפקיד הראשי משחק אלכסנדר אבדולוב שבאותה תקופה היה שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי, וכמו כן זכה בתואר אמן העם, וקיבל מספר עיטורים רוסים ופרסים בתחום התיאטרון.
הסרט צולם בישראל וברוסיה, והוקרן בפסטיבלים רבים בארץ וברחבי העולם, בהם פסטיבל קאן (במסגרת "פנורמה"), פסטיבל מונטריאול ופסטיבל ירושלים.
ב־1994 ולנטין בלונוגוב קיבל את "פרס העדשה הזהוב" של איגוד עובדי/ות תעשיית הקולנוע והטלוויזיה בישראל (אקט) על עבודת הצילום בסרט "קפה עם לימון" (פרס על שם גדי דנציג).
ואלרי אוסטרובסקי (אלכסנדר אבדולוב) הוא שחקן יהודי בעל שם בתיאטרון במוסקבה.
הסרט מתחיל כשהוא משחק בסצנת דו-קרב ויורה למוות ביריבו לקול תשואות הקהל באולם תיאטרון ענק.
לאחר ההצגה הוא מודיע לעמיתיו כי אינו יכול לשאת ברדיפת השלטונות ומחליט להגר למדינת ישראל עם אשתו ז'אנה (טטיאנה ואסילייבה) ובנם ז'אניה (גיא גורביץ).
ידידו פימה (יפים אברמוב) מסדר להם מגורים באתר קראוונים בפאתי מדבר יהודה.
העיתונאית אורנה (אודיה קורן) מגיעה לקראוון עם צלם (צחי נוי) והם מודיעים לואלרי כי זכה בפרס ראשון בפסטיבל הסרטים בברלין.
גם עובדה זו לא מוציאה את ואלרי מההלם התרבותי והמקצועי אותו הוא חווה בישראל.
לפימה יש קבוצת תיאטרון עם שחקנים עולים מברית המועצות והוא לוחץ על ואלרי ללמוד עברית כדי להופיע.
ואלרי מתקשה ללמוד את השפה ולמצוא עבודה כשחקן.
הבן ז'אניה מתאקלם טוב יותר ומביא לקראוון את מורתו מיכל (ברוריה אלבק) שמוכנה ללמד את ואלרי עברית.
יחסיה של מיכל עם בעלה עומרי (אבי פניני) מעורערים והיא מתקרבת לואלרי ומתחיל ביניהם רומן אינטימי.
ואלרי הוא גבר גבוה, נאה ומושך.
ז'אנה שמה לב לקשר הזה והם מתחילים לריב עד כדי רצון שלה להתגרש.
באחת ההופעות הבודדות שלו מתחיל ואלרי במונולוג ברוסית וכשהאור עולה מתברר לו שהקהל הוא של אתיופים.
אז הוא נשבר וגם מנתק את יחסיו עם מיכל לאחר שהעירה לו שהוא מדבר בפאתוס.
הוא מחליט לחזור לרוסיה שם מתחוללות מהומות ברחובות מוסקבה.
הוא נורה ברחוב, נפצע קשה ובגסיסתו הוא מדמה שהוא נמצא שוב בסצנת דו-קרב מול קהל.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאלכסנדר אבדולובואלרי אוסטרובסקיטטיאנה ואסילייבהז'אנה אוסטרובסקיגיא גורביץז'אניה אוסטרובסקיבןברוריה אלבקמיכלמורהאבי פניניעומריבעלה של מיכלאודיה קורןאורנהעיתונאיתצחי נויצלם עיתונותיפים אברמובפימהאמרגן
קפה ספשלטי (Specialty Coffee) הוא דרגת הקפה הגבוהה ביותר הקיימת.
מתייחסת בדרך כלל לשרשרת האספקה כולה, תוך שימוש בקפה ממקור יחיד.
השימוש במונח החל לראשונה בשנת 1974 על ידי ארנה קנוטסן בגיליון של "Tea & Coffee Trade Journal" על מנת לתאר פולים בטעם הטוב ביותר ומיוצרים במיקרו-אקלים מיוחד.
קפה ספשלטי הוא חלק ממה שמכונה הגל השלישי של הקפה, כלומר, דרישה מודרנית לקפה באיכות יוצאת דופן, הן מעובד והן מבושל ברמה גבוהה משמעותית מהממוצע.
ההגדרה המקובלת של קפה ספשלטי היא קפה עם 80 נקודות ומעלה בסולם 100 הנקודות המשמש את איגוד קפה הספשלטי (Specialty Coffee Association – SCA, איחוד של איגודי הקפה של אמריקה (SCAA) ואירופה (SCAE))).
באיגוד ישנם תתי מפרטים מפורטים יותר.
ה-SCA קובע סטנדרטים לקפה ספשלטי בכל שלב של ייצור הקפה, הכוללים: כמות פגמים מותרים בפולים ירוקים (שעדיין לא נקלו), תקני מים וחוזק חליטה.
הדירוג נעשה באופן מדוקדק ומפורט.
דרישה מינימלית לקפה ספשלטי היא מספר הפגמים: כדי להיחשב לקפה ספשלטי מספר הפגמים לא יעלה על 5 לכל 350 גרם של פולים טחונים.
אף על פי שיש הגדרות שונות של קפה ספשלטי בהתאם לארגונים בינלאומיים שונים, יש הסכמה כללית לסט של שלוש דרישות מינימום: הקפה היה צריך להיבחר ידנית על ידי קטיף סלקטיבי של פולים בשלים, ציון 80 ומעלה בדירוג ומקסימום 5 פגמים לכל 350 גרם.
ארגונים ופעילים רבים פועלים לכלול אינדיקטורים סביבתיים וחברתיים בהגדרת ודירוג קפה ספשלטי.
באופן כללי, מגדלים קפה ב"חגורת הפולים", בין אזורי הסרטן והגדי, בהם קיים האקלים הטרופי הנדרש לשגשוג עצי הקפה.
קפה ספשלטי גדל בדרך כלל בשלוש יבשות: דרום ומרכז אמריקה, אסיה ואפריקה.
קפה הספשלטי היקר ביותר בעולם הוא קפה פנמה גיישה, שנמכר במעל 1,800 דולר לק"ג.
באוסטרליה ובניו זילנד, קפה ספשלטי נחשב לזרם מיינסטרים בקרב חובבי הקפה.
בעוד שקפה ספשלטי לא נפוץ בחברות הקפה הגדולות בארצות הברית, הגל השלישי של הקפה הביא לעלייה משמעותית בצריכת הקפה המיוחד.
בתי קפה עצמאיים, "בסגנון אוסטרלי", או בעלי מלאכה נפתחו במספר ערים.
שוק הקפה באירופה מהווה 30% מהצריכה העולמית, וישנו גידול בביקוש לקפה ספשלטי.
בשנת 2016, קפה ספשלטי היה בצמיחה הגדולה ביותר בתחום המסעדנות באירופה, עם עלייה של 9.1% מ-2014–2015. במערב אירופה נרשמה צמיחה גדולה במיוחד של 10.5% בשוק בתי הקפה המיוחדים, בעוד שתעשיית הקפה הכוללת ירדה ב-1.5%.
בשנת 2021, אירופה היוותה את נתח השוק הגדול ביותר עבור שוק הספשלטי העולמי עם נתח של 46.21% מהכנסות השוק.
אסיה צפויה להיות הצרכן הגדול בעולם של קפה ספשלטי, עם צמיחת ערך חדשה של למעלה מ-3.7 מיליארד דולר בין השנים 2016–2020. אף על פי שבאופן מסורתי אסיה נשלטת על ידי צריכת תה, בתי קפה ספשלטיים נפוצים ברחבי ערים קוריאניות, סיניות ויפניות רבות.
כמו כן נרשמו עליות בצריכת קפה במדינות מייצרות.
צריכת הקפה הכוללת של ברזיל ב-2014 הייתה 21 מיליון שקיות, קרוב לזו של ארצות הברית עם 23.4 מיליון שקיות.
גואטמלה חווה גם עלייה בפופולריות של קפה ספשלטי.
בקטר ובשאר אזור המפרץ, צריכת הקפה המיוחד גדלה בהדרגה לתעשייה משגשגת מאז אמצע שנות העשור הקודם.
איגוד הקפה המיוחד של אמריקה
איגוד הקפה המיוחד של אירופה
איגוד הקפה המיוחד של יפן
איגוד הקפה המיוחד של ניו זילנד
איגוד הקפה המיוחד של אוסטרליה אסיה
איגוד הקפה המיוחד של קוריאה
איגוד הקפה המיוחד של דרום אפריקה
גביע המצוינות של ANACAFE בגואטמלה
איגוד הקפה המיוחד של בוליביה
איגוד הקפה המיוחד של ברזיל
איגוד הקפה המיוחד של קוסטה ריקה
אגודת קפה משובח איצלקו באל סלבדור
איגוד הקפה המיוחד של הודו
איגוד הקפה המיוחד של אינדונזיה
איגוד בתי הקפה המיוחדים של פנמה
קפה סואה דה (בוייטנאמית: Cà phê sữa đá) הוא אייס קפה וייטנאמי העשוי מקפה וחלב מרוכז ונחשב לפופולרי ברחבי וייטנאם.
המשקה מורכב מקפה פילטר מסונן מסוג רובוסטה, חלב מרוכז וממותק, קוביות קרח ולעיתים גם חלב.
קפה סואה דה הגיע לווייטנאם על ידי חיילים ומיסיונרים צרפתים באמצע המאה ה-19, בעקבות מחסור בחלב.
שם המשקה נגזר ממרכיביו העיקריים ונהוג להגיש אותו כקינוח וכשהוא קר.
מלבד הגרסה בסיסית, למשקה יש מספר גרסאות נוספות:
קפה ביצים (Cà phê trứng) - קפה מבושל, חלמון ומעט חלב, הקפה המזכיר בטעמו טירמיסו וליקר ביצים.
קפה לבן (Bac Xiu) - קפה חם או קר בדומה לקפה סואה דה רק שהוא מכיל גם חלב רגיל.
קפה הנס וגרץ היה בית קפה שפעל באזור המושבה הגרמנית ורחוב עמק רפאים בירושלים בשנים 1979–1981, והיה מרכז תרבותי של סטודנטים, אנשי אמנות, אנשי אקדמיה ואינטלקטואלים ירושלמיים.
פעילותו הייתה הסנונית הראשונה למעבר של מסעדות ובתי קפה רבים ממרכז ירושלים לאזור עמק רפאים, והפיכתו של אזור עמק רפאים למרכז קולינרי ומרכז בילוי.
קפה "הנס וגרץ" הוקם באוקטובר 1979 במושבה הגרמנית בירושלים, והיה בית הקפה הראשון בשכונה, כשהמושג "קפה שכונתי" טרם היה נפוץ.
המקום היה מפגש חברתי לתושבי השכונה, לסטודנטים, לאמנים ולאינטלקטואלים.
הקפה הוקם על ידי שלוש יזמיות: לאה סוטנדורף-סאנד, שגדלה בהולנד וחזרה למקום הולדתה, המושבה הגרמנית, כעולה חדשה, נעמי מילר-אלטרץ, ירושלמית ותיקה (שבעלה אלי אלטרץ, שאותו הכירה בבית הקפה, נרצח ב-1990 בפיגוע בשכונת בקעה), ואיזבל בלאק-ברוידא, שעלתה מאנגליה (איזבל הצטרפה לשתיים הראשונות קצת יותר מאוחר).
מקימות בית הקפה הרבו לשבת בבתי קפה במרכז ירושלים, והחליטו שחסר מקום פשוט, נעים ויותר קהילתי בשכונה.
הרעיון המרכזי היה לאפשר לשכנים ל"הגיע בנעלי בית", לשבת שעה ארוכה על כוס תה או בקבוק בירה, ולאפשר גם לנשים להגיע לבדן (דבר שלא היה מקובל ברוב בתי הקפה באותה תקופה).
היזמיות שכרו בית חד קומתי שנועד לשימור ברחוב צבי גרץ, פינת רחוב דור דור ודורשיו, ובתקציב מצומצם ובעזרת חברים, נפתח המקום תוך זמן קצר.
השם "הנס וגרץ", שהיה בעל ייחוד בזמנו, ונשאר חקוק בזיכרון, נקבע משלושה טעמים:
"הנס" הוא שם הולנדי טיפוסי (לאה סוטנדורף-סאנד, שהגיעה מהולנד, רצתה להקנות למקום נופך הולנדי), ו"גרץ" הוא שם משפחתו של ההיסטוריון צבי (היינריך) הירש גרץ, שעל שמו קרוי הרחוב, שבו היה ממוקם בית הקפה.
השם מעורר אסוציאציה לסיפור הילדים הגרמני "הנזל וגרטל" .
הסיפור מופיע אצל האחים גרים, ידוע גם בגרסתו העברית כעמי ותמי, ועוסק באח ואחות ש"איבדו את דרכם ביער".
בסיפור הילדים, מגיעים הגיבורים לביתה של מכשפה שקירותיו בנויים מעוגיות ומממתקים.
חומרי הבנייה של הבית מהווים גם הם קישור אסוציאטיבי לעוגות ולמאכלים שהוגשו בבית הקפה.
שם המקום בשפה ההולנדית (Hans & Grietje) הפך לחלק מהלוגו של המקום, והודפס על כרטיסי הביקור של המקום ועל תפריטי האוכל.
ערב הפתיחה (שמועדו לא פורסם בכתב, אך עבר מפה לאוזן בחוג החברים של שלוש השותפות), היה מוצלח.
הגיעו כל "המי ומי", והגיעו גם כתבים של המקומון "כל העיר" שהיה אז בחיתוליו.
כך שהפרסום היה רב והמקום הצליח יותר מהצפוי.
מדורי הרכילות במקומונים (גם "ידיעות ירושלים" נולד באותה תקופה), הרבו לכתוב ולדווח על הקורה במקום.
בנוסף לכמה סוגי קפה ותה היה גם בר משקאות אלכוהוליים עשיר, ותפריט אוכל קטן אך קבוע: מרקים טריים שהוכנו במקום, לצד לחם עם חמאת שום (שהיה חידוש בתפריט של הימים ההם), פלטת גבינות, ושלוש עוגות שנאפו על ידי השותפות מדי יום.
במקום היו גם משחקי קופסה, לשימוש הלקוחות, כמו: שש בש, שחמט, מונופול, רמיקוב, דוקים ועוד.
היו גם תערוכות מתחלפות של אמנים בתחילת דרכם, ערבי קריאה וספרות, ערבי נגינה ושירה, סדנאות יוגה ומדיטציה (שהיוו חידוש תרבותי בזמנן) ובעיקר אווירה נעימה ו'לא מכופתרת', שעודדה שיחות בין באי המקום, גם אם לא הכירו זה את זה.
מכיוון שרחוב גרץ היה מוגדר כאזור מגורים בלבד, לא קיבל בית הקפה רישיון מהעירייה, ולאחר חצי שנה נאלצו השותפות להעביר את בית הקפה למבנה אחר בשכונה, ברחוב עמק רפאים 44 (מול בריכת ירושלים), באזור שהיה מוגדר כאזור מגורים ועסקים.
הקהל היה מגוון ביותר – ישראלים ועולים ותיקים וחדשים, אמנים, עיתונאים, כדורגלנים, פסיכולוגים, עורכי דין, קבלנים, סטודנטים ומרצים, חקלאים, צלמים, כלכלנים, וכן 'קולגות' - בעלי בתי קפה אחרים.
גם במיקום החדש היה קושי בקבלת רישיון עסק בגלל התנגדות חלק מהשכנים.
בעלות בית הקפה יזמו עצומה לטדי קולק, ראש העיר, שעליה חתמו עשרות מבאי הקפה, ובעקבות העצומה, התקבל הרישיון המיוחל.
לאחר כשנתיים פרשו שתיים מן השותפות: נעמי מילר ואיזבל בלאק מסיבות אישיות.
אז חברו לשותפה השלישית, לאה סוטנדורף, שני שותפים חדשים, והמקום המשיך לפעול תחת השם "אפריל" עד אמצע 1983, ואז נסגר.
עם סגירתו של בית הקפה החלה פריחה הדרגתית של רחוב עמק רפאים כרחוב שופע מסעדות ובתי הקפה.
קפה "הנס וגרץ" סימן מגמה מובהקת בהתפתחותה של ירושלים: מעבר ממרכז העיר (שעד אז היה המקום הכמעט-בלעדי שבו היו מרוכזים בתי הקפה והמסעדות), לאזורים נוספים ברחבי העיר ובראשם אזור עמק רפאים, ובכך חשיבותו להיסטוריה של חיי הפנאי בעיר.
קפה פטר היה קפה-מסעדה שפעל ברחוב כרמייה 4 במושבה הגרמנית בירושלים בין השנים 1948-1974 בקירוב.
בית הקפה נודע באווירתו האירופאית, ושימש מקום מפגש לעולים רבים שמוצאם מארצות מרכז-אירופה.
המבנים ברחוב כרמיה 2-4, שנבנו בידי הטמפלרים, והיו בבעלות משפחת אימברגר, היו 'מתחם בפני עצמו' בתוך שכונת המושבה הגרמנית.
במרחב שבין בתי המתחם קיימת גם חנייה למכוניות.
הבית ברחוב כרמיה 2 (פינת רחוב עמק רפאים 11) נבנה בשנת 1875 בידי פרידריך יוהאנס אימברגר, כמבנה בעל קומה אחת מעל דירת מרתף.
לבית גג רעפים וחלונות קשתיים.
הבית עצמו בנוי בצורת האות וו בגלל המבנה הצמוד מאחור.
לאחר מותו של אימברגר, עברה לגור בבית נכדתו, אמה אימברגר (1881-1950).
מאחורי הבית ברחוב כרמיה 2 קיימת כניסה לדירת מרתף, ומבנה נוסף שבחזיתו שלוש קשתות, המשמש כיום כדירת מגורים.
מבנה נוסף זה הצמוד מאחור למבנה בחזית שימש כיקב וכמשרדים של משפחת אימברגר.
הבית שממוקם ברחוב כרמיה 4 נבנה בשנת 1920, היה גם הוא בבעלות אמה אימברגר, ובו שכנה חנות כלי הבית שלה.
בתקופה יותר מאוחרת הפך הבית להיות 'קפה פטר'.
בניין זה התווסף לבניין ברחוב כרמייה 2, בידי כריסטיאן אימברגר שבנה אותו עבור אמה אימברגר, כמבנה בן קומה אחת, גג בטון שטוח, וגרם מדרגות לגג.
בשנת 1939, עם תחילת מלחמת העולם השנייה, גורשו התושבים הטמפלרים מהמושבה הגרמנית מכיוון שנחשדו באהדה למשטר הנאצי ובתמיכה בו.
המבנה ברחוב כרמיה 4 הפך לנקודת בילוי ושק"ם לחיילי הצבא הבריטי, שהחזיקו בו עד 1947.
בשנת 1948, לאחר עזיבת הבריטים, נלקח המבנה בידי פליט יהודי-הונגרי בשם פטר, שהפעיל אותו כבית קפה ומקום מפגש ל"סטודנטים, אמנים, אוהבים שחיפשו מסתור, ואלופים עם מזכירותיהם".
פטר עצמו היה קודם לכן הקונדיטור של "קפה רחביה" והתגורר, בחדרי הכביסה הקטנים מעל לקומה ב' של בית מולכו בשכונת רחביה.
קפה פטר נודע בירושלים בזכות העוגות והקפה שהוגשו בו.
בנוסף שימש המקום, כאמור, כנקודת מפגש לאוהבים (במדורי הרכילות נזכר משה דיין כמי שנפגש שם עם נשים), אנשי ביטחון ערכו מפגשים חשאיים במקום המבודד הזה, חבריו של פטר מהונגריה, שחיפשו את אווירת התקופה האוסטרו-הונגרית כפי שחוו אותה בארצות מוצאם, הפכו את בית הקפה לביתם.
"בקפה פטר ישבו באותן שנים יוצאי טרנסילבניה, הונגריה, בוקובינה ובולגריה ודיברו בשפות של האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובעיקר בגרמנית שלה.
והכל שם, טעם האוכל, הגינונים, נימת הדיבור השתיקה בין המשפטים, כמו שהיה בבית, גם הגינה, האולם, הארונות והכיסאות כמו התגלגלו משם ובאו לכאן...
אך עברתי את סף השער, ידעתי: אלא הם דודיי ובני דודיי האבודים...
הם גררו לכאן את שפתם, את לבושם...".
לבית הקפה הייתה גינה, שאותה מתארים אמנון דנקנר ודוד טרטקובר בספרם: "גינה קטנה עם רהיטי קש ועצים נותני צל.
ריח אורנים ומרבד דק של מחטי אורן פרוש על החצץ, לימון סקווש נהדר בכוסות ארוכות.
קפה ושוקו חם בספלי חרסינה אירופיים".
אשתו של מונק ניהלה את בית הקפה והמשיכה את מסורת בית הקפה עד שנת 1974. בתקופת ניהולה התרחב המוניטין של בית הקפה בזכות הקפה המשובח שהוגש במקום, בזכות האפייה ובזכות הארוחות הטעימות.
מאז סגירת בית הקפה ועד היום משמש המבנה למגורים, ואף נבנתה על גגו קומה אחת נוספת.
במהלך השנים, מאז החל המבנה לשמש למגורים, התחלפו הדיירים בבניין פעמיים-שלוש לפחות.
מורי דרך כוללים בסיוריהם את הבתים ברחוב כרמייה 2-4 כחלק קבוע של הסיור במושבה הגרמנית.
ספרו של אהרן אפלפלד על בית הקפה
בשנות ה-60 ישבו בבית הקפה סופרים ירושלמים ידועים, ובהם: חיים גורי, דוד שחר, יהודה עמיחי, יהושע טן-פי ואהרן אפלפלד.
אפלפלד הזכיר את בית הקפה פעמים רבות בספרים שכתב ובראיונות שנתן.
בספרו האוטוביוגרפי "עוד היום גדול - ירושלים: הזיכרון והאור" תופש בית הקפה תפקיד מרכזי.
כתב אפלפלד: "קפה פטר במושבה הגרמנית היה בית הקפה הראשון הקבוע שלי.
למעלה מעשר שנים ישבתי בו, משנת חמישים ושלוש עד אמצע שנות השישים.
בגינתו התחלתי את לימודי האוניברסיטאיים ובה סיימתי אותם...
ב'פטר' אכלתי את ארוחותיי, קראתי, התכוננתי לבחינות, אך בעיקר כתבתי.
נכון יותר - נאבקתי על הביטוי".
והוא מוסיף: "אחרי יום-יומיים מחוץ ל'פטר' הייתי חוזר לשם כנאשם.
בעלת המקום, אילנה, חשדה בי שאני בוגד בה.
אני כמובן הכחשתי וטענתי כי ישיבתי בבתי קפה אחרים אינה באה על חשבון 'פטר'.
'פטר' הוא מקומי האהוב ואין לו תחליף.
רק בקפה 'פטר' כתבתי שעות ארוכות ובקצב אחיד.
שם נחלצתי מכבליו של הסיפור הקצר והתחלתי לכתוב נובלות.
ב'פטר' היה כל שנצרכתי לו.
קפה טוב, כוסית קוניאק וסיגריה.
הסם המשולש הזה החזיק אותי על רגלי שנים, אבל יותר מהסם הקסימו אותי האנשים שהקיפו אותי.
ברוח זו, הוסיף אפלפלד בריאיון בעיתון "הארץ": "אני יושב במשך שנים רבות בבתי קפה בירושלים.
הקפה הוותיק האהוב עלי היה 'קפה פטר' במושבה הגרמנית.
בעלת המקום הייתה אישה מיוחדת במינה, שטיפלה בכל אחד ואחד מיושבי הקפה.
אך המקום נסגר, לצערי, בשנות ה-60 המאוחרות".
בית קפה מוות הוא מפגש מתוכנן ללא מטרות רווח (המכונה "זכיינות חברתית" על ידי המארגנים) במטרה לדבר על מוות תוך כדי אכילה ושתייה, בדרך כלל של תה ועוגה.
הרעיון מקורו בסוציולוג והאנתרופולוג השווייצרי ברנרד קרטז, שארגן את הראשון ב-2004. ג'ון אנדרווד, מפתח אתרים בבריטניה, קיבל השראה מעבודתו של קרטז, הציג את קפה המוות ללונדון בשנת 2011, והשיק את אתר Death Cafe.
מאז הם נערכו במדינות רבות.
קפה המוות אינו מקום פיזי אלא אירוע, הנמשך בדרך כלל שעתיים.
בדרך כלל יש תריסר משתתפים, החופשיים לדון בהבנתם, במחשבות, בחלומות, בפחדים ובכל היבט אחר של מוות.
תה ועוגה מסייעים ביצירת סביבה מטפחת ותומכת.
כמה בתי קפה למוות יצרו הזדמנות עבור אנשי מקצוע בתחום הבריאות לדבר על מוות.
המקומות כוללים בתים ואולמות שכורים וכן מסעדות ובתי קפה; שימשו גם בית קברות ויורט.
אתר Death Cafe שנוצר על ידי אנדרווד מציין את המטרה כ"להגביר את המודעות למוות במטרה לעזור לאנשים להפיק את המרב מחייהם (הסופיים).
המנחים אמרו כי קיים "צורך בקרב אנשים לפתוח את הארון" שאליו הושם המוות, כדי להפחית את הפחד ולאפשר לאנשים לחיות באופן מלא יותר.
קרטז אמר כי במפגשים אלו, "החברה שנאספה, לרגע, ובזכות המוות, נולדת לאותנטיות".
אנדרווד אמר כי "איבדנו שליטה על אחד האירועים המשמעותיים ביותר שאי פעם נאלץ להתמודד איתם".
פעילויות קפה מוות עזרו להרגיע את הטאבו של דיבור על מוות, במיוחד עם זרים, ועודדו אנשים להביע את משאלותיהם לאחר מותם.
הדיונים הפתוחים מספקים גם דרך להביע מחשבות על חייו של האדם שהתעוררו בעקבות מותו של בן משפחה.
לדברי אחד הפרשנים, קרטז רצה להחיות את המסורת הפגאנית של סעודת הלוויה, "שבו החיים יחדשו את קשריהם תוך שהם מרפים ממה שהכביד על ליבם".
קרטז ארגן את הראשון ב-2004 ב-נשאטל וב-2010 הביא את הרעיון לפריז.
הוא פרסם ספר בשם Cafés Mortels: Sortir la Mort du Silence (בתי קפה מוות: להביא את המוות מהשתיקה).
בשנת 2011, בהשראת קרטז ובהדרכתו, אנדרווד ערך את קפה המוות הראשון בלונדון בביתו.
לאחר מכן הוא פיתח את אתר Death Cafe, ויצר קווים מנחים עם אמו, הפסיכותרפיסטית סוזן ברסקי ריד, והקונספט עלה לדרך ברחבי העולם.
האירוע הראשון בארצות הברית אורגנה על ידי ליזי מיילס, עובדת בהוספיס, בקיץ 2012 ליד קולומבוס, אוהיו.
עד יוני 2014, הרעיון התפשט להונג קונג, ולאחר מכן זכה לפופולריות בשנחאי על ידי ארגון ללא מטרות רווח המספק שירותי הוספיס לחולי סרטן.
בפברואר 2013 צולם קפה מוות בלונדון.
קפה המוות הלטיני הראשון נערך בסן דייגו ב-25 באפריל 2015, והראשון בחוף המזרחי נערך ב-19 בספטמבר 2019 בלנקסטר, פנסילבניה .
השם קפה Totentanz משמש באזורים דוברי גרמנית.
אנדרווד מת ביוני 2017; קפה מוות מנוהל מאז על ידי אמו, אחותו ג'ולס ברסקי ואשתו דונה מולוי.
קפה מוות הופעל לראשונה בארץ ב־2013 על ידי הפסיכולוגית עמיה ליבליך, ומתבצע היום על ידי מספר מנחי קבוצות.
קפה וודלנד הוא סרט הנפשה קצר של דיסני מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות".
הסרט צולם בטכניקולור ויצא לאקרנים על ידי יונייטד ארטיסטס בשנת 1937 ויצא לאקרנים מחדש על ידי RKO Radio Pictures בשנת 1948. למרות שלא הופיעו בו קרדיטים על המסך, וילפרד ג'קסון היה הבמאי ולי הרלין היה המנהל המוזיקלי.
העלילה מתרחשת במועדון לילה המאויש ומאוכלס כולו על ידי חרקים.
בחלק הראשון, נראים הלקוחות שמגיעים, מניחים את כובעיהם, כפפותיהם ומקלותיהם לדלפק הקבלה, לפני שהם מגיעים לשולחנותיהם ומקבלים שירות; התאורה מסופקת על ידי גחליליות; להקת ג'אז מנגנת את "Twelfth Street Rag" של יודיי ל.
השני כולל ביצוע של ריקוד אפאצ'י צרפתי, כאשר זבובה "ילדה טובה" מתנגדת להתקדמותו של עכביש "ילד רע" עד שהיא נתפסת ברשת שלו ומסבכת את עצמו.
הזבובה משחקת את דמותה של הילדה הרעה בסוף הריקוד.
לבסוף, כולם מתנגנים ברחבת הריקודים, כולל הדבור הזקן ושותפתו הנמלה אדומה בזמן שהם מעשנים את הרחבה, אפילו החלזונות רוקדים את הקטע קצת יותר לאט, בזמן שהתזמורת מנגנת (ושרה) את "'Truckin" של רוב בלום וטד קוהלר בסגנון קאב קאלוויי על כלי הנגינה שלהם העשויים פרחים.
פיתוח הסרט, ששמו הפעיל היה "קברט חרקים", החל במרץ 1936. ביאנקה מג'ולי, חברתה לכיתה בתיכון של דיסני, הייתה במאית הסיפור, ונשכרה בפברואר 1935, מה שהפך אותה לאישה הראשונה שהצטרפה למחלקת הסיפור.
העיצובים נעשו בקיץ 1936 על ידי טרל סטאפ וג'ון וולברידג'.
בשלב זה, סרטוני ההנפשה של דיסני הפכו מפוארים יותר ויותר עקב המשך ההפקה של שלגיה.
לאחד החרקים שאוכלים את כינור הבס של הצרצר יש מכנסיים אדומים כמו של מיקי מאוס.
בגרסה הערוכה, חלק מהשירים "ריקוד האפאצ'ים" ו"כולם נוסעים במשאיות" נחתכו עקב סטריאוטיפים גזעיים.
ב-26 ביוני 1937 כתב Motion Picture Herald: "עליז ומלודי הוא ביקור עשיר בדמיון זה במועדון לילה של חרקים.
שווה ערך לגוונים הבהירים שבהם הולבשה עסקי הקומדיות באווירת הרוח הנוצצת של כיף ושטויות מונפשות שהנושא יוצר.
בפשטות, רשימה של כמה מהרגעים המצחיקים והמוזיקליים המתרחשים במפגש מוזר זה של שעשוע וקלילות, האירועים המתוארים אולי ימשכו חזק יותר את הצופה המבוגר והמתבגר."
קולות מקהלה: קלארי קולינס, ג'ימי קושמן, מארי דיקרסון, סי.בי.
ג'ונסון, ג'יימס מילר, תלמה פורטר, אדי פרינץ, דיוק אפשו
קפה נגה היה בית קפה היסטורי בתל אביב, ששימש כמרכז תרבותי ומוזיקלי חשוב משנות ה-30 של המאה ה-20 ועד שנות ה-70. בית הקפה, שנודע כ"בורסת הנגנים", היה מקום מפגש מרכזי למוזיקאים ישראלים, שם נוצרו הרכבים מוזיקליים זמניים להופעות באירועים כמו חתונות ומסיבות.
בשנות ה-80 הפך למועדון ביליארד, והמשיך לפעול עד לסגירתו בשנת 2015.
קפה נגה נוסד בקיץ 1933 ברחוב ביאליק בתל אביב.
בשנת 1941 עבר למשכנו החדש ברחוב פינסקר, בסמוך לרחוב אלנבי ומול קולנוע מוגרבי כבית קפה וינאי המשלב תרבות, בידור והנאה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכלים יוסף נויפלד ויעקב ירוסט.
בפתיחתו החגיגית ב-1 באוקטובר 1941, תרם הבית קפה 50% מהכנסותיו לקורבנות המלחמה הבריטיים, ומשך חיילים בריטיים בתקופת המנדט.
בתחילה עיקר לקוחותיו היו מהבוהמה ואנשי המעמד הגבוה, והוא פעל כבית קפה וינאי.
עזיבת החיילים הבריטים, לצד הצלחתו של קפה כסית שצבר פופולריות בקרב הבוהמה הביאו את המקום לקשיים ולשינוי.
משנות ה-40 ועד שנות ה-70 שימש קפה נגה כמרכז חיי המוזיקה הישראלית.
הוא כונה "בורסת הנגנים" מכיוון שמוזיקאים רבים התקבצו שם מדי יום כדי למצוא עבודה, להרכיב להקות זמניות ולהופיע באירועים ללא חזרות.
בין הנגנים והזמרים הבולטים שהתקבצו שם היו זבדיה לוי (מנהיג תזמורת "השמחים"), עוזי מלמד, צביקה פיק, ניסים סרוסי, גבי שושן, עדנה לב ועוד.
להקות כמו "השגרירים", "הפסגות","נערי החצר", "הכוכבים הכחולים", "הענקים" הוקמו או פעלו שם.
הקפה היה גם אחד המקומות הראשונים בישראל שהביאו כדורגל שולחן ופליפרים.
בשנות ה-70 המאוחרות עם עליית הפופולריות של התקליטנים דעכה סצנת ההופעות החיות, ובית הקפה איבד את קהל המוזיקאים.
בשנות ה-80 בגלגולו האחרון הפך בית הקפה לבר ומועדון סנוקר עד שנסגר סופית ב-2015.
במתקפה האיראנית על ישראל (יוני 2025) נפגע המבנה בפגיעה ישירה.
קפה ליאזי' או קפה לייז'י או לייז'ואה או קפה ליאז' הוא משקה קפה המהווה קינוח קר ממקור צרפתי.
המנה מבוססת על קפה ממותק קלות, גלידת וניל וקרם שנטילי.
נהוג להגיש אותו על פי המסורת בצרפת בכוסות גבוהות, המיועדות לקינוח קר ופינוק גסטרונומי.
על מנת להכין קפה ליאז'י יש לקרר קודם כל כלי קיבול גדול, כוס או ספל, להכין כמות מתאימה של קפה ממותק ולאחר מכן להוסיף גלידה וקצפת, ממש לפני ההגשה.
לעיתים מפזרים מעל גרגירי קפה קלויים מרוסקים, כקישוט למשקה.
יש גרסה נוספת, המבוססת על שוקולד ונקראת שוקולד לייז'ואה.
בניגוד למה שלעיתים נהוג לחשוב, קפה ליאז'י לא נוצר בעיר לייז' בבלגיה.
מקור השם נטבע בצרפת בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
בתחילה הוא היה ידוע בשם "קפה וינאי" (café viennois).
עם זאת, במהלך מלחמת העולם הראשונה, עם פרוץ קרב לייז', בתי קפה פריזאיים החלו לקרוא לקינוח על שם המעוזים הבלגיים לציין את גבורתם של תושבי ליאז'.
למרות זאת מעניין לציין, שבמשך זמן מה דווקא בלייז' הוא המשיך להיקרא "קפה וינאי".
ניתן למצוא התייחסות ראשונה במילון Larousse Gastronomique בשנת 1938, שם צוין שעבור ציון שמו של משקה קינוח הקפה הקר עם הקצפת נולד השם הרשמי Café liégeois.<div class="mw-authority-control">
קפוארה (בפורטוגזית: Capoeira) היא אמנות לחימה ברזילאית בעלת שורשים אפריקנים, המשלבת בתוכה יסודות ריקוד, אקרובטיקה ומוזיקה.
הקפוארה פותחה בברזיל על ידי עבדים ממוצא מערב אפריקני, החל במאה ה-16. היא ידועה במהלכים המהירים והמורכבים ובמינוף הגוף במגוון רחב של בעיטות, ספינים, וטכניקות ניידות.
הקפוארה פופולרית במיוחד בברזיל, והחל מסוף המאה ה-20 צברה פופולריות בשאר העולם, לרוב בזכות מטיילים ששבו מברזיל.
שורשי הקפוארה הניכרים עד היום מתייחסים לאלמנטים של קרב הכוללים התקפה והגנה, אך המינוח המקובל בקפוארה הוא של "משחק".
המקור המקובל כיום למילה קפוארה הוא בשפת הטופי במילים ka'a שמשמעותה "ג'ונגל" ו-e pûer ("היה"), בהתייחסות לאזורים של צמחייה נמוכה בפנים ברזיל, שבהם עבדים נמלטים נהגו להתחבא.
אליפות העולם בקפוארה של קבוצת אבאדה נערכת אחת לכמה שנים בעיר ריו דה-ז'ניירו בהשתתפות מאות מתחרים מרחבי העולם, כולל מישראל.
ההיסטוריה של הקפוארה מתחילה עם תחילת העבדות האפריקאית בברזיל.
החל מהמאה ה-17, מתיישבים פורטוגלים באפריקה החלו לייצא עבדים מהמושבות בעיקר במערב אפריקה.
ברזיל, עם השטח העצום שלה, קבלה את רוב העבדים, כמעט 40% מכלל העבדים שנשלחו דרך האוקיינוס האטלנטי.
ההיסטוריה המוקדמת של הקפוארה נותרה שנויה במחלוקת, בעיקר בתקופה שבין המאה ה-16 ותחילת המאה ה-19 כיוון שמסמכים כתובים היו מאוד נדירים בברזיל באותה עת.
עדויות שבעל-פה, שפה וראיות שונות משאירות מעט ספק באשר לשורשים האפרו-ברזילאים של הקפוארה.
מבין האימפריות הקולוניאליות של המאה ה-16, תחת שלטון הכתר הפורטוגלי היה אחד השטחים הגדולים ביותר, אך היה לה מחסור באנשים ליישב אותם, בעיקר עובדים.
במושבה הברזילאית, הפורטוגזיים, כמו מתיישבים אירופאים רבים, בחרו להשתמש בעבדות על מנת לספק את המחסור בעובדים.
במאה הראשונה שלה, הפעילות הכלכלית העיקרית במושבה היה ייצור ועיבוד של קנה סוכר.
המתיישבים הפורטוגלים הקימו חוות קני סוכר גדולות בשם Engenhos, אשר היו תלויות בעבודתם של העבדים.
העבדים, חיו בתנאים לא אנושיים ומשפילים, נאלצו לעבוד קשה ולעיתים קרובות ספגו ענישה גופנית קשה על עברות קלות.
אף על פי שמספרם של העבדים עלה על מספרם של המתיישבים הפורטוגלים, מרידות היו נדירות.
נדירותן נובעת בעיקר בשל המחסור בנשק, החוק הקולוניאלי הקשוח, חילוקי דעות בין העבדים אשר הגיעו מתרבויות ושבטים שונים מאפריקה וחוסר ידע על הארץ החדשה והסביבה בה העבדים חיו.
בסביבה זו, הקפוארה נולדה כתקווה להישרדות.
היא הייתה הכלי היחיד שבעזרתו העבדים שנמלטו, מחוסרי כלי נשק, יכלו לשרוד בארץ העוינת, ולהתמודד עם ציידי עבדים, capitães-do-mato, הסוכנים הקולוניאליים החמושים ורכובים אשר מטרתם הייתה מציאתם ולכידתם של העבדים הנמלטים.
חלק מההיסטוריונים מאמינים כי הקפוארה הושפעה רבות גם מילידי ברזיל האינדיאנים ותרבותם.
העבדים, ששאפו לצאת לחופשי, היו חייבים להתאמן על מנת להילחם על חירותם, אולם לא יכלו להתאמן בלחימה עקב החשש שיתגלו בפעילות מעין זו וייענשו.
על כן שילבו בלימודי הלחימה מוזיקה ותנועות של ריקוד, כדי שלא יעוררו כל חשד בשעה שהתאמנו.
עם בריחת העבדים, קבוצות רבות של עבדים נמלטים התאספו יחדיו והקימו קילומבוס (בפורטוגזית: Quilombos).
אלו היו התנחלויות פרימיטיביות מרוחקות במקומות אשר ההגעה אליהם הייתה קשה.
ככל שעבר הזמן, חלק מאותן התנחלויות הגדילו את שטחן, ומשכו אליהן עבדים נמלטים, ילידים ברזילאים ואף אירופאים אשר ברחו מידי החוק או הקיצוניות הנוצרית של אותה תקופה.
חלק מאותם קילומבוס צמחו לגודל עצום, והפכו למדינה רב-אתנית עצמאית אמיתית.
חיי היום-יום בקילומבוס הציעו חופש, חירות ואת ההזדמנות להחיות מחדש תרבויות מסורתיות שהשלטון הקולוניאלי דיכא.
בסוג זה של קהילה רב-אתנית, אשר אויימה ללא הפסקה בידי הכוחות הקולוניאליים הפורטוגזיים, הקפוארה התפתחה מכלי הישרדות לכדי אמנות לחימה לצורכי מלחמה.
הקילומבו הגדול ביותר, היה קילומבו דוס פלמארס (בפורטוגזית: Quilombo dos Palmares) אשר הורכב ממספר רב של כפרים, והצליח לשרוד למעלה ממאה שנה.
לאורך שנותיו עמד בהצלחה והתנגד לפחות ל-24 התקפות קטנות ו-18 פלישות קולוניאליות.
חיילים פורטוגלים שלקחו חלק בלחימה אמרו שזה לקח יותר מדרגון ללכוד לוחם קילומבו, שכן לוחמי הקילומבו הגנו על עצמם עם טכניקת לחימה מוזרה.
מושל המחוז הכריז בכתביו באשר לקילומבו כי "קשה יותר להביס קילומבו מאת חיל הפרשים ההולנדיים."
ב-13 במאי 1888 הכריזה הנסיכה איזבל על ביטול העבדות בברזיל בזמן שאביה המלך היה בביקור בארצות הברית.
שנה לאחר מכן, עם ההכרזה על רפובליקה פדרלית, איבדה הדת הקתולית את המונופול בברזיל, דבר שאיפשר לתרבויות האפריקאיות לצאת מהמחתרת בה התקיימו.
עם שחרורם, נפוצו העבדים האפריקאים בערי המדינה.
בשל מחסור קשה בתעסוקה נוצרו כנופיות פשע רבות המורכבות מעבדים משוחררים.
הקפואריסטים אימצו מקצב בשם "קוואלריה" (cavalaria, הגייה: קָוָלָרִיָה) כדי להסוות את אימוני הקפוארה.
ברגע שהיו מגיעים שוטרים לסביבה, היו עוברים לנגן קוואלריה כאות אזהרה לכל הסובבים ואז משנים את המקצב לסמבה ושני השחקנים שבהודה היו עוברים מיד לריקוד (כגון סמבה).
עד 1920 עוד אסר החוק בברזיל על עיסוק בקפוארה.
בשנת 1937 הוזמן מסטרה בימבה (Mestre Bimba, הגייה: מֵסְטְרִי בִּימְבָּה, שמו היה "מנואל דוס רייס משאדו" Manoel dos Reis Machado) לארמון הנשיאות להדגים את אומנותו.
לאחר מכן הוא זכה באישור לפתיחת בית הספר הראשון לקפוארה בברזיל, שם לימד קפוארה רג'יונל , סגנון אשר נחשב לפרי פיתוחו.
בשנת 1942 פתח מסטרה פסטיניה (Mestre Pastinha) את בית הספר הראשון לקפוארה אנגולה במדינת באהיה.
בסופו של דבר העביר הסנאט בברזיל חוק המכריז על הקפוארה כספורט לאומי, שני המורים זכו בהכרה כאבות הקפוארה וכיום היא נפוצה מאוד בברזיל (ואף נלמדת בקביעות על ידי חיילים בצבא).
בנוסף, בתי ספר לקפוארה מברזיל פתחו נציגויות בכל רחבי העולם, כולל בישראל.
בישראל פועלות מספר קבוצות קפוארה מקומיות, כחלק מקבוצות בינלאומיות, כאשר לכל קבוצה סגנון שונה.
בין הקבוצות המרכזיות הפועלות בארץ ניתן למנות את:
Capoeira Terra Santa – האקדמיה הישראלית לקפוארה, בראשות מסטרה אורי, פועלת בסניפים שונים ברחבי הארץ ומקיימת סדנאות, טקסים ואירועים עם משתתפים מהארץ ומחו"ל.
בין תלמידיו נמנה מסטרה קוגומלו (לביא קגן), מאמן קפוארה ויזם בתחום החינוך, אשר פיתח את דמות הילדים "קוגומלו" ומשלב קפוארה בפעילויות לילדים.
Abadá-Capoeira - קבוצה מובילה עם מאות חניכים וסניפים בפריסה ארצית.
הקבוצה פועלת כחלק מהרשת הבינלאומית ומובלת על ידי מסטרה קמיזה.
בשנת 2023 השתתפו נציגים מהקבוצה הישראלית בתחרות בינלאומית של הקבוצה שנערכה בריו דה ז'ניירו.
בין המשתתפים היה מתחרה ישראלי שזכה במקום השלישי בקטגוריית המשקל הבינוני.
משלחת חרדית מבני ברק לקחה אף היא חלק באירוע.
מקור המילה קפוארה אינו ידוע בבירור וקיימות מספר השערות:
מילה בפורטוגזית שמשמעותה "עשב גבוה".
כאשר האדון היה שואל איפה העובדים, היו משיבים לו: "בקפוארה" - כלומר, רוקדים הם לתומם.
כך התאפשרה למעשה הכשרתם של העבדים הברזילאים למאבק באדוניהם.
פירוש אחר: חלקת יער שפונתה על ידי כריתת או שריפת העצים.
קיא בונסקי פו-קיאו סבור כי מדובר בעיוות של המילה קיפורה משפת הקיקונגו שמשמעותה לרפרף, "לפרפר" ממקום למקום, להיאבק, להילחם או להלקות, ובמיוחד משמש לתיאור תנועות של תרנגולים בקרב.
היסטוריונים שחקרו את מקור המילה בתרבות האינדיאנית סבורים שהמילה "קפוארה" היא בעצם חיבור של שתי מילים: capuaa era שפירושן "תקופת קַפּוּאַה" על שם שבט הקפואה האינדיאני שנאבק בתקופה הקולוניאלית בעריצים הפורטוגלים.
יש שסוברים שמקור השם הוא משמה של ציפור הנקראת "קיפורה".
הקפוארה נחלקת בחלוקה בסיסית לשני סגנונות - אנגולה (Angola) ורג'יונל (Regional - הגייה: הֵיז'וֹנַאוּ).
בשני הסגנונות נעשה שימוש נרחב בקרקע, בתכסיסים ובהטעיות וכן גם בעיטות, הכשלות ונגיחות.
רוב הקבוצות כיום עושות בתוכנית לימודיהן שילוב במינונים שונים של שני הסגנונות, אף על פי שקיימות קבוצות המשויכות לסגנון אחד בלבד.
יש סגנון המשלב בין השניים הנקרא בנגלה שנחשב למקצב הבינוני.
קפוארה אנגולה נחשבת לסגנון הבסיסי והראשוני ומתאפיינת בקרב קרקע נמוך, בדרך כלל איטי ומדויק יותר, הדורש ערמומיות ותכסיסנות מסוימת, ומעניק תשומת לב ייחודית למסורת וטקסיות.
הדעה המקובלת היא כי מחייה האנגולה המודרני הוא מסטרה פסטיניה מסלבדור, באהיה (Salvador, Bahia).
רוב תלמידי האנגולה היום מתאמנים בחולצות צהובות, בהתאם למסורת אותה הנהיג.
על אף התדמית שעשויה לעלות, האנגולה אינה סגנון ארכאי וזניח, אלא סגנון חי ומתפתח ועל אף שבצורתו הטקסית תנועות הלחימה איטיות, ברחובות ובאקדמיות לקפוארה בברזיל מתנהלים קרבות מהירים המשלבים גם אקרובטיקה.
קפוארה רג'יונל היא פיתוח של האנגולה המקורית.
זהו סגנון מהיר ומורם יותר מהקרקע המתאפיין בתנועות אקרובטיות גמישות, ואשר בו חשיבות רבה יותר לטכניקה ואסטרטגיה.
סגנון זה פותח על ידי מסטרה בימבה על מנת להרחיב את התחום ולהפוך אותו לנגיש יותר לציבור הרחב, וכמו כן כדי לנתק הקפוארה מההקשר הבעייתי לפשע ממנו סבלה.
שאר החלוקה מתבצעת לפי קבוצות ובתי ספר ללימוד קפוארה שהוקמו על ידי מורים שונים.
הקבוצות נבדלות זו מזו בסגנון הלחימה, מידת השילוב של תנועות התקפיות מול ריקוד ואקרובטיקה, ולעיתים אף בסגנון התנועה הבסיסית הנקראת ג'ינגה (Ginga שפירושה להתנודד, הגייה: זִ'ינְגַּה), אך חולקות בסופו של דבר את אותם אלמנטים בווריאציות שונות.
משחק קפוארה אשר מתבצע במסגרת קבוצתית כלשהי, מתבצע במסגרת ההודה (כותבים: roda) - זהו המעגל אשר הקבוצה יוצרת מסביב לשני שחקנים.
הנוכחים בהודה שרים ומוחאים כפיים, וחלקם גם מנגנים במגוון כלים ייחודיים.
להודה יש מנהיג, והוא בדרך כלל המורה או הלוחם המנוסה ביותר, המנגן בבירימבאו הראשי.
בסמכותו של מנהיג ההודה לעצור את הקרב בכל שלב שיבחר, לסמן לאלו המבקשים להיכנס לשחק את הזמן בו הם רשאים להיכנס, וכמו כן הוא זה שמכתיב בדרך כלל את קצב השירה והנגינה.
מושג נוסף הקשור להודה הוא "אַשֶה" (axé) אשר פירושו הוא "אנרגיה".
האשה הוא פרץ האדרנלין הזורם בגופו של הקפואריסט בזמן השירה או המשחק.
אשה גבוה הוא המפתח לאינסטיקטים מהירים ומשחק זורם ומלהיב.
המשחק בדרך כלל אינו כולל מגע רב.
בעוד שנהוג ומקובל לערוך קרבות בהם מותר להפיל את היריב, שחקן מנוסה יעדיף לסמן ליריבו תנועה אחר תנועה את עליונותו על ידי בלימתה בשבריר השנייה שלפני המגע, ותוך התחמקות עקבית מהתקפות היריב.
נהוג לקרוא לצורה זו של לחימה - משחק, אף כי הפועל "לשחק" במובן הזה עשוי לשמש גם לקרבות רציניים יותר.
כאשר שני השחקנים במעגל הם ברמה גבוהה, ניתן להגיע לידי מגע, הפלות ואף הרמות.
הדבר תלוי גם בסגנון המשחק וקצבו.
התנועות ההתקפיות של הקפוארה מורכבות ברובן מבעיטות והכשלות, כשקיים שימוש גם בידיים ואגרופים, אך הוא פחות נפוץ.
בנוסף משולבים בקרב תרגילי אקרובטיקה וגמישות שנועדו לתמרן סביב המעגל והיריב, כמו גם על מנת להדגים את כישורי הלוחם.
תרגילים רבים משלבים התקפה בתרגילי ראווה ומשלבים עמידות ידיים וראש, גלגלונים, סחרורים, קפיצות, פליק פלקים וסלטות יחד עם בעיטות ואגרופים.
אצל הקפואריסטים המתקדמים ניתן לראות אף שילובים מרהיבים של מספר תרגילים מוכרים אשר יחד יוצרים צירוף (נקרא גם: סיקואנציה, בפורטוגזית: sequênceia) מרשים של תנועות מהירות ומדויקות.
המוזיקה והשירה מהווים חלק חשוב בקביעת הקצב וסגנון המשחק.
המקצב משתנה במהירות במהלך הקרבות בין השאר בהתאם לקצב השירים, החל מאיטי מאוד כמו "אנגולה", ועד מהיר מאוד כמו "סאו בנטו גרנג'י ג'י אנגולה".
למקצבים השונים סגנון משחק שונה, ולחלקם שירים המיוחדים להם.
במהלך הקרב, נמצא השחקן מול יריבו, מוקף במעגל שר, מתופף ומוחא כפיים.
חלק מהחוויה של לחימה במעגל קפוארה העשוי להחוות לעיתים על ידי לוחם הוא מעין טראנס אליו נכנס המשתתף בקרב בעקבות התנועות הקצביות המאוחדות על ידי קצב הג'ינגה והמתחברות למוזיקה הרועשת לעיתים על ידי הבאה למצב הכרתי שונה מהרגיל.
התנועה הבסיסית ביותר בקפוארה נקראת ג'ינגה (ginga) הנגזרת מהמילה gingar שמשמעותה להתנודד.
הג'ינגה היא 'הריקוד' של הקפוארה, תנועה מצד לצד תוך מעבר באמצע הנקרא פרללה (paralela) או בעברית מקבילה.
במצב הג'ינגה הידיים מגנות על הפנים והרגליים אחת מאחורי השנייה, מכיוון שלג'ינגה שני צדדים הגוף נוטה מעט לכל צד בכל פעם.
במצב הפרללה הרגליים מקבילות וברגע זה מחליפים בין הידיים.
תנועה בסיסית נוספת נקראת אוו (aú), היא הגלגלון של הקפוארה.
האוו נקרא כך על שם שני המצבים בהם נמצא הגוף במהלך התרגיל: A כשהגוף עומד, U כאשר הגוף הפוך על הידיים.
Meia-lua de Frente (מיילוה די פרנצ'י, בעברית: חצי ירח מקדימה) - בעיטה עגולה מצד אחד לצד השני של הגוף.
Armada gi costa (ארמדה ג'י כוסטה, בעברית: התחמשות של הגב או מתיחה של הגב) - בעיטה עגולה שלפניה כניסה אל עבר בן הזוג וסיבוב באותו הכיוון יש גם תנועה בשם פיטה ארמדה בה יש רק סיבוב ולא בועטים את הבעיטה.
Queixada de Frente (קיישדה דה פרנצ'י, בעברית: 'סנטרית קדימה' [מהמילה סנטר]) - בעיטה עגולה שנבעטת מבפנים החוצה.
שהתנופה שלה ניתנת מעוצמה של הדחיפה מהרגל השנייה בחצי סיבוב מעצד לפנים
Meia Lua de Compasso (מיילוה די קומפסו, בעברית: חצי ירח במצפן או מחוגה) - בעיטה עגולה המשתמשת ברגל הקדמית כציר, שלפניה כניסה והתכופפות.
ידועה כאחת הבעיטות הקטלניות מכל אמנויות הלחימה.
Benção (בנסאו או בנסאון, בעברית: ברכה) - בעיטה קדמית המשמשת יותר כדחיפה ארוכה מאשר בעיטה קצרה בבנסאו משתמשים בכל כף הרגל.
pontira פונטיירה - היא בעיטת הצלפה הדומה לבנסאו אך הרבה יותר מהירה ובה משתמשים אך ורק בכרית כף הרגל.
Martelo (מחטלו, בעברית: פטיש) - בעיטה צדדית המתיישרת לאזור עורף בן הזוג ומתבצעת על ידי גב כף הרגל.
shapa (שאפה) - שאפה היא בעיטה בה הגוף נוטה הצידה יש גם שאפה ז'ירוטוריה שהיא סיבוב ולאחר מכן בעיטה.
בקפוארה יש שילובי בעיטות המאפשר יצירת בעיטות חדשות מבעיטות שונות, לדוגמה Armada ו-Martelo יוצרות בעיטה בשם Parfuzo (פרפוזו).
Cocorinha (קוקוריה) – התחמקות בסיסית ביותר, מצב בו יושבים אך ורק על כפות הרגליים, הברכיים מקופלות, יד אחת מגנה על הראש והיד השנייה על הרצפה.
Esquiva Lateral (סקיבה לטרל, בעברית: התחמקות הצידה) – התחמקות הבסיסית ביותר, השענות ממצב הג'ינגה לאחד הצדדים מהאגן ומעלה לכדרה בזווית של 90 מעלות.
Esquiva de Baixa או Esquiva De Frente (סקיבה באיישה, בעברית: התחמקות של הרצפה או התחמקות קדימה) – התחמקות פשוטה, ירידה ממצב הג'ינגה כך שהיד שאינה מגנה על הפנים נתמכת ברצפה.
Esquiva Diagonal (סקיה נדג'ונאו, בעברית: התחמקות אלכסונית) – התחמקות הנראית כמו הפנייה לאחור של הגוף בג'ינגה והחלפת הידיים.
ונקראת בעברית גם כידה ג"כואתרו שהמשמעות של זה.
סאו בינטו פקינו - São Bento Pequeno (הגייה: סַאוּם' בֵינְטוּ פֵּקֵינוֹ) משמעות השם היא סאו בנטו הקטן וזה אחד מן המקצבים האיטים.
אנגולה - Angola הוא אחד מן שני המקצבים המוכרים והוא האיטי מבניהם.
סאו בינטו גרנג'י ג'י אנגולה - São Bento Grande de Angola (הגייה: סָאוּם' בֵינְטוּ גְרָאנְגִ'י גִ'י אָנְגוֹלָה)
בנגלה - Bengeula הוא המקצב הביינוני המשלב בין המקצבים המהירים למקצבים האיטיים.
איונה - Iúna (הגייה: אִיוּנַה) האיונה הוא מקצב שסגנון המשחק שלו מתאפיין באקרובטיקה.
סמבה ג'י רודה - Samba de Roda (הגייה: סמבה ג'י הודה)
סאו בינטו גרנדי די מסטרה בימבה - São Bento Grande de Mestre Bimba (הגייה: סַאוּם' בֵינְטוּ גְּרַאנְגִּ'י גִּ'י מֵסְטְרִי בִּימְבַּה)
קוואלריה - Cavalaria (הגייה: קַבַלַרִיַּה)
בירימבאו ג'י בגהה (berimbau) - כלי חד-מיתרי יוצא דופן למראה, העשוי בצורה של קשת עץ ומיתר ברזל אשר אליהם מהודקת בחוט תיבת תהודה עגולה בגדלים שונים אשר קובעים את צלילו ואת שמו - גונגה, ויולה או מדיו.
תיבת התהודה עשויה מדלורי או קוקוס מיובשים יש עו סוגים רבים של בירימבאואים כמו בירימבאו עם שתי תיבות תהודה, בירימבאו עם שני מיתרים ובירימבאו ג'י בוקה או בירימבאו של הפה שמנגנים עליו עם השיניים.
צורת הנגינה: הנגן אוחז ביד שמאל את הקשת, וביד ימין הוא אוחז במקל - איתו הוא מכה במיתר הבירימבאו, ובאבן - המאפשרת לנגן ליצור שלושה צלילים בעת ההכאה במקל (כאשר האבן לחוצה למיתר, כאשר האבן נוגעת חלושות במיתר, וכאשר האבן מרוחקת מהמיתר).
בנוסף, הנגן תולה על אצבעות יד ימינו את ה"קשישי" שמרשרש תוך כדי הנגינה.
הבירימבאו במקורו היה חץ וקשת והקבסה (תיבת התהודה) הייתה מימיה.
אַטַאבַאקִי (atabaque) - תוף באס גדול (כמו זה המשמש במוזיקת הסמבה) שאחראי על שמירה של מקצב קבוע.
פַּאנְדֵירוֹ (pandeiro) - סוג של תוף מרים.
משמש כלי מלווה המנגן במקצב דומה לאטאבקי, אך עם יותר אלתורים.* כמו כן, מחיאות כפיים במקצב כפול או משולש מוסיפות אלמנט מוזיקלי קצבי שנחשב כמעט הכרחי ללחימה.
אגוגו-כלי המורכב ממקל ושני קוקוסים שמחוברים למקל ומכים עליהם במקל ומפיקים קול המלווה במחיאות הכפים.
סדר תחילת הנגינה בקפוארה הוא כלהלן:
ראשית מתחילה הגונגה עם המקצב הראשי של אותו סגנון משחק.
לאחר מכן מצטרפים המדיה והויולה ולאחריהן האטאבקי.
הפאנדיירו מצטרף אחריהם ולבסוף מצטרף האגוגו ולאחריו מחיאות הכפיים של יתר הלוחמים.
חלקם מושרים בפי כל הקבוצות, וחלקם מושרים רק על ידי קבוצות או אקדמיות מסוימות.
הסגנון העיקרי שבו הם מושרים הוא קריאה ותגובה - בו נותן מישהו את קולו לבד בשורה ולאחר מכן נענה על ידי המעגל במקהלה, בדרך כלל בחזרה מילה על מילה של אותה השורה.
סגנון זה נפוץ מאוד אולם קיימים גם שירים רבים אחרים המושרים ברציפות בצורה של סיפור.
השירים עוסקים במגוון רחב של נושאים החל בהיסטוריה ולוחמים מפורסמים, מהמתרחש במעגל ההודה, החיים בכללותם (בעיקר אלוהים ונשים), וכלה בשירי נונסנס קלילים.
לחלק מהמקצבים צורת משחק שונה לגמרי מהמשחק הבסיסי קפוארה למעשה אלו ריקודים שונים הנפוצים בעולם הקפוארה והם לא חלק מהקפוארה
סמבה די הודה - ריקוד הסמבה בתוך ההודה, יכול להיערך כאשר הרוקדים הם גבר ואשה, במתכונת של ריקוד פלירטוט וחיזור, או במתכונת של קרב בין שני גברים.
מַקוּלֶלֶה (maculelê) - משחק בעזרת מקלות קצרים (אחד בכל יד) במקצב של ארבעה צעדים.
בצעד הרביעי נוצר מגע בין מקלות השחקנים, ובכל השאר אפשרי מגע בין המקלות לרצפה, או בין המקלות של אותו שחקן.
ג'וֹנְגוֹ - צורת ריקוד נוספת שנערכת בשתי שורות מקבילות ולא במסגרת הרודה.
טקס ההטבלה בקפוארה, הנקרא בטיזאדו (batizado), נערך אחת לשנה בכל קבוצה, ובו הבכירים חונכים את התלמידים החדשים ומעניקים להם כינוי וחגורה ראשונה.
מקובל שלכל קפואריסטה יש כינוי (בפורטוגזית) אחד או יותר המשקף אפיון ויזואלי, התנהגותי, או אנקדוטה מעברו.
כינויים מקובלים הם שמות מעולם הטבע, ובייחוד בעלי חיים.
לשחקנים ותיקים בעלי חגורות, יש הזדמנות לעלות ברמתם ולהחליף חגורה לדרגה גבוהה יותר ב"טרוקה די קורדאו" (troca de cordão) - טקס המתלווה לבטיזאדו.
לכל בית ספר שיטת דירוג שונה לפי צבעי החגורות.
בהקשר לשאלה הנצחית של "ריקוד או אמנות לחימה?", ניתנה זווית רפואית מעניינת לקפוארה במאמר שהתפרסם במגזין המקצועי "הרפואה" בישראל, בשנת 1997. במאמר, שנערך על ידי י.
שמר, נידונו שלושה מקרי פציעת חבלה כתוצאה מבעיטת רגל במהלך משחק קפוארה.
שמר דן בנושא, והעלה כי על אף שהקרבות מתנהלים בשיטה של סימון מכות ללא מגע, בכל זאת עלולות להגרם תאונות קשות ללוחמים כמו גם לצופים בקרב, עקב הקרבה הפיזית ואנרגיית התנועה הרבה המושקעת במכות.
כמו כן העלה שמר ההשערה כי הסיכון גובר מכיוון שבישראל פועלות בעיקר קבוצות המיישמות טכניקות קפוארה השמות דגש רב על תנועות לחימה ופחות בריקודיות.
המאמר מסכם בהמלצה להגביל הפעילות למקומות מאושרים ולהדרכה קפדנית.
ומצד שני, ניתן לטעון כי מומלץ כי כל ספורט המערב מגע, כגון קראטה או ג'ודו, יהיה מוגבל בפעילויתו למקומות מאושרים והדרכה קפדנית.
ראו - גלריית תנועות קפוארה מורחבת
חלק מהתנועות והבעיטות הנפוצות בקפוארה:
אַרְמָדַה פוּלָדַהאָאוּ (גלגלון)אָאוּ דה קוֹסְטַהArmada PuladaAúAú de CostaבֶּנְסוֹבננרהקֵישָאדָהbênçãoQueixada
קפואה (Capua) הייתה העיר הראשית בקמפניה, ואחת הערים החשובות ביותר של איטליה הקדומה.
העיר החדשה של קפואה שוכנת כ-25 קילומטר מצפון-מזרח לנאפולי.
קפואה החדשה נוסדה לאחר שהעיר העתיקה נחרבה על ידי צבאות הסרצנים בשנת 841 לספירה.
הריסות קפואה העתיקה נמצאות בשטחה המוניציפלי של העיירה סנטה מריה קפואה וטרה (Santa Maria Capua Vetere - מרים הקדושה (איטלקית), קפואה העתיקה (לטינית)) .
קפואה הייתה בעת העתיקה הגדולה בערי קמפניה.
על פי הממצאים הארכאולוגיים, מיוחסים הקמת קפואה, כמו גם שמה, לאטרוסקים.
האטרוסקים ייסדו עוד ערים בקמפניה, כנולה, נוקריה ופומפי.
קאטו הזקן העריך שהעיר נוסדה כ-260 שנים לפני ההשתלטות הרומית עליה, כך שייסודה מתוארך לסביבות 600 לפנה"ס.
בסביבות 423 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי הסאמניטים, שעד מהרה השתלטו על מרבית קמפניה, אך אנשיה של העיר כרתו ברית הגנה עם רומא והפכו לאזרחיה, אם כי ללא זכות הצבעה.
קפואה הפכה לעיר הראשית של אגד-ערים שהתאגדו לצורכי הגנה, ובהן אטלה, קאלאטיה, וקאסילינום.
היחסים בין הרומאים לסאמניטים באזור הוסדרו בהסכם משנת 354 לפנה"ס, אך משגברו הצקותיהם של האחרונים ליישובי קמפניה פרצה ב-343 המלחמה הסאמניטית הראשונה.
המלחמה הוכרעה על ידי הרומאים בקרב אחד לא הרחק מקפואה.
השלום לא שרר זמן רב, וב-326 פרצה המלחמה הסאמניטית השנייה, במהלכה (321) נחלו הרומאים תבוסה ניצחת ומשפילה במצרים הקאודינים.
במהלך המלחמה צירפה רומא את העיר לבעלות בריתה, וב-312 החל הקנזור אפיוס קלאודיוס לסלול את הדרך הרומית הראשונה - ויה אפיה, בין רומא לקפואה.
ב-304 נחתם הסכם שלום, שהחזיק מעמד כחמש שנים, עד לפרוץ המלחמה השלישית, שבה הוכרעו הסאמניטים סופית.
בתקופת המלחמה הפונית השנייה פרשה קפואה, שהגיעה למעמד של העיר העשירה באיטליה, מהברית עם רומא וכרתה ברית עם חניבעל.
רומא מצדה הגיבה במצור על העיר (212).
ניסיונות חניבעל לבוא לעזרתה, בכלל זה מסע לעבר רומא עצמה, לא עלו יפה וב-211 נכנעה העיר, חברי הסנאט וחלק מבני האצולה הוצאו להורג והעיר הוכרזה כשטח המדינה (publicus Ager) והושמה תחת שלטון רומאי.
חלקים משטחה ניתנו לתושבי מושבות רומיות בקרבת החוף - Volturnum ו-Liternum.
בסביבת קפואה היו בתי ספר לגלדיאטורים, שבאחד מהם התאמן ספרטקוס.
בשנת 841 הותקפה העיר על ידי סרצנים וחרבה, למעט כנסיית סנטה מריה מג'ורה, ששרדה.
ב-856 הוקמה קפואה החדשה במרחק מה מחורבותיה של זו הישנה.
קַפּוֹטָה (מצרפתית: Capote) היא מעיל ארוך מבד משי בצבע שחור (ולאחרונה מיוצר מבדים סינתטיים דמויי סאטן), שאותו נוהגים ללבוש יהודים חסידים בשבתות וחגים (להבדיל מחליפה ארוכה, המיועדת לימות החול ועשויה מבדי צמר וטקסטיל שונים).
קאפטן, קאפיטע (מכונה גם גלאטע בעקישע שתרגומה "בעקישע חלק") – מעיל ארוך המגיע בדרך כלל עד כעשרה ס"מ מתחת לברך, עשוי מבד משי שחור וחלק.
בקדמת הבגד שישה כפתורים מצופים מבד זהה, שלושה מהם משמשים לרכיסת הבגד ושלושה מהם לנוי.
בחלקו האחורי מזכיר הקאפטן במעט את הפראק, שהתפרים בגבו מורכבים משני חצאי קשתות, היוצאים מקפל השרוול העליון ומסתיימים בתחתית הבגד.
באמצע התפרים (באזור שמתחת למותניים) מובנים שני כיסים פנימיים נסתרים, שמעליהם כפתור.
בגד זה מיועד בעיקרון לתפילות השבת והוא מוסר בזמן הארוחות בהן משתמשים בבעקישע הפרחונית.
בעקישע (מכונה גם געבלימטע בעקישע שתרגומה "בעקישע פרחוני", "טיש בעקישע" שתרגומה "בעקישע לשולחן", וכן ז'יפיצע, עס חלאט) – הבעקישע דומה מאוד לקאפטן, אך עשוי ממשי פרחוני שחור.
גבו תפור כחטיבה אחת (שלא כמו הקאפטן) ובדרך כלל ללא כפתורים אחוריים.
מעל לכיסים האחוריים מגיעות שתי לולאות, אליהן מוכנסת חגורה מבד הבגד.
בגד זה מיועד בעיקר לשולחנות השבת ונלבש בדרך כלל גם בתפילת מנחה של שבת עקב סמיכותה לסעודה שלישית.
בקרב חסידויות בעלזא, ויז'ניץ, סקווירא ואחרות, מקובל שרווקים לא לובשים בעקישע והם לובשים במהלך כל השבת בקאפטן.
אדמו"רים רבים ובני משפחותיהם לובשים בעקישע פרחוני שחור בכל ימות השבוע, ואילו בשבתות הם לובשים בעקישע פרחוני צבעוני.
סטראקעס בעקישע – בעקישע עם פסי קטיפה בקצוות שרוולים ומקדימה ובצווארון, נרכס עם 36 לולאות.
מקובל בקרב אדמו"רים ובני משפחותיהם בשבתות וחגים.
קאפטן ירושלמי – מכונה גם "כתונת פסים", או "געלע קאפטן" שתרגומו "קאפטן צהוב".
קפוטה – מאיטלקית – Capotto "מעיל" (מלטינית מאוחרת – Cappa, ממקור לא ברור Caput = ראש, או Scapulae = כתפיים, או Capanna – בקתה), בצרפתית וספרדית – Capote (בשימוש למעילים צבאיים)
קפטן – מטורקית Qaftan, פרסית Quftan, מעין גלימה.
בעקישע – מפולנית Bekiesza, אוקראינית Bekescha, הונגרית Bekes, גרמנית Pekesche.
הבעקישע היה מעיל עליון מהודר, ששימש את המעמד הבינוני ואת האצולה בפולין עד סוף המאה ה-18. לאחר מכן החל משמש את כל שכבות העם.
לפי מקור אחד, בגד זה קרוי על שם ה-ווייבוד בקיישי, מושל טרנסילבני מתקופת המלך סטפן בטורי (שהחל משנת 1576 שימש כמלך פולין ונסיך טרנסילבניה כאחד), והנהיג בפולין לבוש זה.
ז'יפיצע - מפולנית Żupica, גם Żupan.
קשור לגרמנית Joppe, ולצרפתית Jupe, כנראה במקור מערבית – جبة (גֻ'בָּה).
הז'ופן היה מעיל עליון שלבשו הגברים הפולנים מכל שכבות החברה החל מסוף המאה ה-16.
חלאט – מערבית/פרסית Chilat, פולנית – Chałat, ורוסית – Xалат.
החלאט היה מעיל עליון ממשי או מצמר, ששימש את השבטים הטורקיים באזור אסיה הקטנה ומזרח אירופה.
עס חלאט משמעו חלאט לאכילה (מיידיש "עסן" – לאכול).
קפוצ'ין או סֶבּוּס (שם מדעי: Cebus) הוא סוג של קוף ממשפחת הצבוסיים, שבתת סדרת קופים רחבי אף.
שמם בא להם מצבעם, הדומה לברדס שנוהגים ללבוש חברי מסדר הקפוצ'ין של הכנסייה הקתולית.
סוג זה הוא אחד משני הסוגים שבתת-משפחת הקפוצינים (Cebinae) ביחד עם הסוג קפוצ'ין כהה (Sapajus).
עד 2005, שויכו לסוג זה ארבעה מינים:
לאחר בדיקות גנטיות שבוצעו ב-2012–2013 הוחלט להפריד עוד 10 מהתת-מינים המקוריים למינים עצמאיים.
קפוצ'ין לבן-ראש קולומביאני (Cebus capucinus)
קפוצ'ין לבן ראש פנמה (Cebus imitator)
קפוצ'ין לבן-חזית פרואני (Cebus yuracus)
קפוצ'ין לבן-חזית ספיקס (Cebus unicolor
קפוצ'ין לבן-חזית הומבולדט (Cebus albifrons)
קפוצ'ין חום ונצואלי (Cebus brunneus)
קפוצ'ין סיירה דה-פריג'ה (Cebus leucocephalus)
קפוצ'ין לבן-חזית ריו-קסר (Cebus cesare)
קפוצ'ין לבן-חזית מגוון (Cebus versicolor)
קפוצ'ין לבן-חזית סנטה מרתה (Cebus malitiosus
קפוצ'ין לבן-חזית אקוודורי (Cebus aequatorialis)
nigritus), קפוצ'ין גדול-ציצה (Sapajus robustus), קפוצ'ין זהוב-גחון (C.
flavius) עברו לסוג "קפוצין כהה".
הקפוצ'ין נפוץ בהונדורס שבמרכז אמריקה ובמרכז דרום אמריקה (מרכז ברזיל, מזרח פרו ופרגוואי).
הקפוצ'ינים דומים, בקווים כלליים, לנזירים על שמם הם נקראים.
גופם, ידיהם, רגליהם וזנבותיהם כולם כהים (שחורים או חומים), בעוד פניהם, צוואריהם וחזותיהם צבועים לבן.
התוואי המדויק משתנה ממין למין ובין הפרטים באותו המין.
אורכם נע בין 30–56 ס"מ ללא הזנב - שאורכו דומה.
כמו רוב קופי העולם החדש, הקפוצ'ינים הם שוכני עצים.
הם יומיים, ופרט לשנת-צהריים הם מבלים את כל יומם בחיפוש אחר מזון.
את הלילות הם מבלים בשינה על הענפים.
דרישותיהם המועטות מביאות למגוון רב של סביבות מחיה.
בין אויביהם הטבעיים - בזים גדולים, חתוליים ונחשים.
תזונתם של קופי הקפוצ'ין מגוונת יחסית לקרוביהם במשפחת הצבוסיים.
הם אוכלי כל, הניזונים, בנוסף למזון מן הצומח (פירות, אגוזים, גרעינים וניצנים), גם מחרקים, עכבישים, ביצי עופות ובעלי חוליות קטנים.
אלו מביניהם השוכנים סמוך למקווי מים ניזונים גם מסרטנים וצדפות, שאת שריונותיהם הם מפצחים באמצעות אבנים.
לעיתים הם פושטים על שדות ולכן הם נתפסים כמטרד על ידי אוכלוסיות אדם שכנות.
קופי קפוצ'ין מוחזקים, לעיתים קרובות, כחיות מחמד, אף על פי שארגוני זכויות בעלי חיים טוענים שקופים אינם מתאימים לשמש כחיות מחמד ורוב מדינות העולם מטילות איסורים על הסחר בהם.
גני חיות מציגים קופים אלה לעיתים קרובות וכל עוד היה שימוש בבעלי חיים במופעי קרקס, הם נטלו חלק במופעים פעמים רבות.
קפוצ'ינים חיים בקבוצות של עד 40 פרטים.
הקבוצות האלו מורכבות מנקבות בעלות קרבת דם ומצאצאיהן, וממספר זכרים.
לרוב הקבוצות נשלטות על ידי זכר אחד, שהוא בעל זכויות ההזדווגות הראשוניות.
קופי הקפוצ'ין הם חיות טריטוריאליות, ונוהגים לסמן את מרכז הטריטוריה שלהם בעזרת שתן ולהגן עליה מפני פולשים.
אזורים פריפריאליים של קבוצות שונות עשויים לחפוף זה לזה.
הנקבות ממליטות כל שנתיים, לאחר הריון של 160–180 יום.
הולדות נתלים על חזה אימם כל עוד הם קטנים מספיק, ולאחר מכן הם נתלים על גבה.
זכרים בוגרים משתתפים בגידול הצאצאים רק לעיתים נדירות.
הנקבות מגיעות לבגרות לאחר ארבע שנים, והזכרים לאחר שמונה.
תוחלת חייהם בשבי מגיעה ל-45 שנים, ובטבע ל-15–25.
קופי הקפוצ'ין נחשבים לאינטליגנטיים ביותר מבין קופי העולם החדש, ומשמשים לעיתים קרובות כחיות מעבדה.
המין קפוצ'ין מצויץ ידוע במיוחד בשל השימוש ארוך הטווח שהוא עושה בכלים, אחת הדוגמאות היחידות של שימוש בכלים על ידי קופים שאינם הומינידים.
לאחר שהם צופים בתוכיי ארה מפצחים אגוזי קוקוס בעזרת מקוריהם, יבחרו קופי הקפוצ'ין באגוזים הבשלים ביותר, יורידו את ראשו של הפרי וישתו את החלב.
לאחר מכן, יתנהגו כאילו שוויתרו על הפרי וישליכו אותו, כשליבת האגוז עוד בתוכו.
כשהפירות המושלכים יתייבשו, יקשיחו ויהפכו לשבירים מעט, יחזרו אליהם הקופים, ייקחו אותם למשטח אבן ויפצחו אותם בעזרת אבנים, חלקן במשקל העולה על משקלם העצמי, כדי להגיע אל לב האגוז.
הקופים הצעירים יביטו בקופים הבוגרים כדי ללמוד כיצד לבצע זאת.
לעיתים הבוגרים אף מפצחים חלקית את האגוזים ונותנים לצעירים להשלים את המלאכה.
בעונת היתושים, קופי הקפוצ'ין נוהגים לרסק רבי-רגליים ולמרוח אותם על גבם, כדי שישמשו כדוחה חרקים טבעי.
כאשר מציגים להם מראה, קופי הקפוצ'ין מציגים התנהגות המעידה שהם באמצע הדרך בין ראיית הדמות כפרט נפרד, לבין זיהוי של עצמם.
רוב החיות מגיבות לדמות המראה שלהן כפי שהן מגיבות לפרט אחר בן מינן שאינו מוכר להן.
ניסוי הראה שקופי הקפוצ'ין אינם מגיבים למראה באותו אופן בו הם מגיבים לפרט זר.
בניסוי, הוצגו לקופים שלוש סיטואציות:
פגישת קוף זר מאותו המין מצידו השני של מחסום שקוף
פגישת קוף מוכר מאותו המין מצידו השני של מחסום שקוף
מראה המציגה את השתקפותו של הקוף.
בתסריט 1, נקבות נראו מתוחות ונמנעו מקשר עין.
בתסריט 2, היו תגובות מתונות בלבד הן מצד הזכרים והן מצד הנקבות.
בתסריט 3, נקבות הסתכלו לתוך השתקפות עיניהן והחוו תנועות ידידותיות, כמו מצמוץ שפתיים ונדנודים.
זכרים יצרו יותר קשר עין מאשר עם קופים אחרים, זרים או מוכרים, אך הגיבו בסימנים של בלבול או מצוקה, כגון צווחות, התקפלות על הרצפה וניסיון לברוח מהחדר.
קפוזו (בפורטוגזית: Cafuzo) הוא השם הניתן בברזיל לבן תערובת של שחורים ואינדיאנים (קפוזה - cafuza - לבת תערובת).
למונח מספר מקבילות באמריקה הספרדית: בהונדורס ובליז מקובל המושג גריפונה (Garífuna) ואילו בשאר אמריקה הלטינית נפוץ המונח סמבו (Zambo) לציון אותה הקבוצה.
תערובת של שחורים ואינדיאנים היא אחד משלושת סוגי התערובת העיקריים בברזיל, כאשר שניים הנוספים הם מולאטו (mulato) - תערובת של לבנים ושחורים - ומסטיסו - תערובת של לבנים ואינדיאנים.
קפוסטין יאר (רוסית: Капустин Яр; כיום Знаменск/זנאמנסק) או קפ יאר (Кап Яр), הוא אתר פיתוח ושיגור טילים רוסי במחוז אסטרחן, בין וולגוגרד לאסטרחן.
חלק משטח האתר נמצא כיום בקזחסטן.