tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלה סברו כי הפלישה תהיה במקומות אחרים.
הפלישה בוצעה בכוחות אמפיביים גדולים וצי בן 2,700 ספינות.
שני המפקדים העליונים המעולים - מונטגומרי ופטון.
מעמדו של מוסוליני הידרדר במהירות עקב רצף התבוסות של איטליה (אתיופיה, צפון אפריקה, סיציליה, הפצצות על רומא) ואי-קבלת עזרה מהיטלר.
ב-24 ביולי דרשה המועצה הפשיסטית העליונה באיטליה את הדחתו, ולמחרת הוא סולק בידי מלך איטליה ונעצר.
המרשל בדוליו, כובש אתיופיה, החליפו כראש ממשלה.
ב-3 בספטמבר 1943 חתם באדוליו על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית שבו נכנעה איטליה ללא תנאי.
עם פרסום דבר חתימת הסכם הכניעה, ב-8 בספטמבר 1943, הורה היטלר על כיבוש צפון איטליה.
בשטחים שהוחזקו על ידי הגרמנים הוקמה ממשלת בובות בראשות מוסוליני שכונתה "הרפובליקה של סאלו".
במקביל פלשו בעלות הברית לשטחה של איטליה, בסדרת מבצעים שכונתה "מבצע אוואלאנש", "מבצע בייטאון", ו"מבצע סלפסטיק".
לאחר מספר שבועות של לחימה התגבש מצב בו החזיקו הגרמנים בחלקה הצפוני של איטליה, ובעלות הברית החזיקו בחלקה הדרומי, והתקדמו צפונה תוך לחימה קשה.
הקרבות באיטליה היו קשים במיוחד עקב המבנה ההררי של הארץ והעמידה העיקשת של הגרמנים.
הצבאות האיטלקים בבלקנים נכנעו לגרמנים.
באיי הדודקאנס המצויים בדרום הים האגאי, שהוחזקו על ידי איטליה, נעשה ניסיון בריטי לחבור אל הצבאות האיטלקים, ולהחזיק באיים.
מערכת הדודקאנס הסתיימה בכיבוש האיים האסטרטגיים על ידי גרמניה.
בשנת 1944 כבר היה ברור שגרמניה מפסידה במלחמה.
בעלות הברית עמדו לפני כיבוש רומא, ואלפי מטוסים הפציצו את ערי גרמניה ויעדים כלכליים (סכרים, בתי-חרושת) וצבאיים (למשל בסיסי הטילים V1 ו-V2, שנורו על לונדון וגרמו להרס רב), וערערו את מוראל הגרמנים.
ברית המועצות התחזקה והמשיכה להדוף את הגרמנים.
שלושת מנהיגי בעלות הברית, רוזוולט צ'רצ'יל וסטלין, החליטו על פתיחת חזית נוספת באירופה (בנוסף לחזיתות שבאיטליה וברוסיה).
פתיחת חזית נוספת, תוך נחיתה מן הים, חייבה תכנון והכנה מפורטים.
ואכן, נערך תכנון מקיף טרם מבצע "אוברלורד" - פלישה בחוף נורמנדי שבצפון מערב צרפת.
מפקד המבצע היה הגנרל האמריקני דווייט אייזנהאואר, ותחת פיקודו קצינים בעלי שם כמונטגומרי, פטון ובראדלי.
ההכנות לפלישה היו מרובות ומדוקדקות, תוך ניסיונות רבים להטעות את הגרמנים, ואכן הגרמנים צפו את הפלישה, אך לא ידעו איפה ומתי תתרחש.
הם שיערו, גם בעקבות הטעיות של בעלות הברית, שנחיתת בעלות הברית תיערך בקאלה, העיר הצרפתית הקרובה לחופי אנגליה.
בבוקר 6 ביוני 1944, נפתח "היום הארוך ביותר" (הכינוי ליום הפלישה, D DAY).
בחיפוי אלפי מטוסי קרב ומפציצים, התקרבו אלפי כלי שיט לחוף והנחיתו מאות אלפי חיילים (בבריטניה התרכזו 3 מיליון חיילים לקראת הפלישה).
הכוחות הנוחתים נתקלו בהתנגדות הצבא הגרמני וביצוריו לאורך החוף.
במשך חודשיים התנהלו הקרבות בנורמנדיה ובעלות הברית איבדו יותר מ-100 אלף חיילים.
ההתקדמות הייתה איטית, אך הודות לתגבור מסיבי נפרצה "החומה האטלנטית" שבנו הגרמנים כדי לעצור את הפלישה.
מבצע דרגון (Operation Dragoon) פלישת בעלות הברית לדרום צרפת כחלק מהמערכה בחזית המערבית החל ב-15 באוגוסט 1944 - הכוחות נחתו בין העיר טולון ובין קאן בריביירה הצרפתית.
במהלך התכנון המבצע כונה אנוויל ונועד למשוך כוחות גרמנים מהמבצע העיקרי- האמר , שהיה הכינוי שניתן לפלישה לנורמנדי.
על פי התכנון המקורי, הנחיתה הייתה אמורה להתבצע במקביל לנחיתה בנורמנדי באמצעות כח שיתפצל מהארמייה החמישית שנלחם באיטליה תחת פיקודו של הגנרל הרולד אלכסנדר הבריטי, שיתפנה לאחר שיכבוש את רומא.
מכיוון שההתנגדות הגרמנית באיטליה הייתה חזקה מהצפוי, התעקש צ'רצ'יל לדחות את המבצע עד להשלמת כיבוש רומא.
וזה התעכב עד ל-4 ביוני 1944 (יומיים לפני הנחיתה בנורמנדי) והוחמצה ההזדמנות לנחיתה סימולטנית בדרום ובצפון צרפת.
הכוחות נחתו ב-15 באוגוסט ונתקלו בהתנגדות מועטה בלבד, מה שאפשר להם לפרוץ צפונה במהירות.
במקביל כוח המשימה המוטס ה-1, בפיקוד מייג'ור גנרל רוברט פרדריק, אשר כלל את רגימנט החי"ר המוצנח ה-509, וצוות הקרב החטיבתי המוצנח ה-517, חטיבת הצנחנים העצמאית הבריטית ה-2, גדוד הרגלים מוטסי הדאונים ה-550 וגדוד הצנחנים ה-551 בקרבת ניס וסן טרופז.
הצניחה, כמו גם הנחתת הדאונים, עברה בהצלחה וכוחותיו של פרדריק נתקלו בתחילה בהתנגדות קלה בלבד.
לאחר שני ימי לחימה שבו כוחותיו של פרדריק כאלפיים גרמנים וחברו לכוחות שנחתו מן הים.
ב-11 בספטמבר 1944 פחות מחודש לאחר הנחיתה בדרום, מערבית לעיר דיז'ון נפגשו אנשי הארמייה הצרפתית הראשונה ממבצע דרגון באנשי הארמייה האמריקאית השלישית ממבצע אוברלורד (הנחיתה בנורמנדי).
מבצע דרגון למרות חוסר הפרסום שלו ביחס לפלישה לנורמנדי, היווה גורם משמעותי ביותר להתמוטטות הכוחות הגרמניים בצרפת ולשחרורה.
ההתקדמות האיטית של בעלות הברית הוחשה רק כשנכבשו נמלי צרפת בחוף הצפוני-מערבי.
הכוחות התקדמו לעבר פריז כשהם מסתייעים במחתרת הצרפתית.
ב-25 באוגוסט נכנעה פריז ולמחרת נכנס שארל דה גול בראש הכוח המנצח.
בנוסף תפסו בעלות הברית את נמלי דרום צרפת ופתחו חזית נוספת.
הכוחות נפגשו ופנו לעבר גרמניה.
משטר וישי מוגר והגרמנים נסוגו מצרפת.
בעלות הברית המשיכו לבלגיה ובספטמבר שחררו את בריסל ואנטוורפן.
עתה נערכו בעלות הברית להבקיע את "החומה המערבית" ולפלוש לגרמניה עצמה.
אולם במהלך שחרור בלגיה ולפני מבצע Market Garden (תפיסת גשרי נהר הריין על ידי כוחות מוצנחים) לא איבטחו את שפך נהר הסכלדה ומשום כך לא נפתח נמל אנטוורפן אלא בחודש דצמבר 1944. יש לזכור כי קווי האספקה של צבאות בעלות הברית נמתחו עדיין מחופי נורמנדי ומערי הנמל בדרום צרפת.
לקראת 1945 כבשו הרוסים את מרבית מדינות מזרח אירופה והבריטים והאמריקאיים שחררו את מערב אירופה.
שני הצדדים נערכו לפלוש לגרמניה ממזרח וממערב.
היטלר רכז את מאמציו בחזית המערבית במטרה לפלג בין הבריטים והאמריקאים.
בדצמבר 1944 פתחו הגרמנים במתקפת פתע שכללה כרבע מיליון חיילים בחזית הארדנים (בין בלגיה ללוקסמבורג), תוך ניצול מזג האוויר הסוער שמנע את ניצול העליונות האווירית של בעלות הברית.
הגרמנים הסבו לבעלות הברית אבדות כבדות, אלא שבמהלך הקרב (שמכונה הקרב על הבליטה או קרב הארדנים) נעצרו הגרמנים ובינואר 1945 התאוששו בעלות הברית המערביות, מה גם שמחסור חמור בדלק הגביל מאוד את יכולת התמרון של כוחות גרמניה.
אלה איבדו את כל הישגיהם, ורוב החיילים שפתחו במתקפה נפלו בקרבות.
במתקפה זו הגרמנים מיצו את רוב היכולת הצבאית שנותרה להם ומכאן ועד סוף המלחמה הם לא יכלו עוד לקחת יוזמה, וניהלו קרבות מגננה נואשים.
באדוליו, מחליפו של מוסוליני כראש ממשלת איטליה, חתם על כניעתה של איטליה לבעלות הברית בספטמבר 1943. במקביל פלשו בעלות הברית לדרום איטליה.
בתגובה פלשו הגרמנים לאיטליה, שחררו את מוסוליני ומינו אותו לראש "הרפובליקה של סאלו", ממשלת בובות פשיסטית שהקימו בצפון איטליה.
בעלות הברית המשיכו צפונה, האמריקנים במערב והבריטים במזרח.
קרבות קשים התחוללו במונטה קאסינו שהסבו לבעלות הברית אבדות קשות, אולם לאחר כיבושה ולאחר פריצת קו החורף בידי צבא צרפת יכלו בעלות הברית להתקדם אל רומא במהירות.
ואמנם ב-4 ביוני 1944 כבשו כוחות אמריקניים את רומא ללא קרב לאחר שהגרמנים החליטו לסגת ממנה.
רומא הייתה עיר הבירה הראשונה של מדינות הציר שנכבשה.
הגרמנים נסוגו צפונה והגנו בעקשנות על עמק הפו, עד שלביה האחרונים של המלחמה.
מוסוליני ניסה לברוח לאוסטריה אך נתפס בידי פרטיזנים איטלקיים והוצא להורג על ידם ב-1945. איטליה הייתה הראשונה ממדינות הציר שנכבשה בידי בעלות הברית.
ברית המועצות פלשה לבסרביה, ומשם המשיכה לבוקרשט.
כתוצאה מכך רומניה ובעלות הברית חתמו על הפסקת אש.
בולגריה לא חיכתה לבוא הרוסים ובאוגוסט 1944 פרשה מן המלחמה.
בלחץ הרוסים הכריזה מלחמה על גרמניה, ובספטמבר נכנסו הרוסים לסופיה.
הבאה בתור הייתה הונגריה, שנכבשה במרץ 1944 על ידי הנאצים, בעוד שעד מועד זה היא שיתפה עמם פעולה.
בנובמבר 1944 התקרבו הרוסים לבודפשט, אך הגרמנים לא נסוגו והתנגדו בעקשנות למאמצי הסובייטים לכבוש את הבירה.
בדצמבר הכריזה הונגריה מלחמה על גרמניה ובינואר 1945 נחתם הסכם הפסקת אש.
בפברואר הצליח לבסוף הצבא האדום לכבוש את בודפשט.
האחרונה הייתה סלובקיה כאשר הרוסים הגיעו לבראטיסלבה ממש עם סיום המלחמה באפריל 1945.
צפונה משם הרוסים כבשו חלקים מפינלנד ואת שלוש המדינות הבלטיות ובספטמבר 1944 הגיעו לפרברי ורשה.
המחתרת הפולנית בעיר פתחה במרד בתקווה שהרוסים יצטרפו, אך אלה השתהו, בעוד שהגרמנים חיסלו את המרד והעיר, ואז כבשוה.
הרוסים גם החלו לחדור לבלקן, וכך הצבא האדום הוא זה ששחרר את מדינות מזרח אירופה - דבר בעל חשיבות רבה לעתיד אירופה.
במרץ 1945 חצו בעלות הברית המערביות את הריין והחלו תופשים את ערי גרמניה הראשיות תוך הסתייעות בהפצצות אוויר ענקיות, לפני ובעת ההתקדמות.
כך למשל, דרזדן, בירתו של חבל סקסוניה שבגרמניה, הופצצה על ידי חילות האוויר של ארצות הברית ובריטניה במשך שלושה ימים רצופים (13 - 15 בפברואר 1945), ו-85% מהעיר נחרבה.
האמריקנים הגיעו עד לאלבה, ושם נעצרו, כדי לא להפריע לרוסים להיכנס לברלין.
במקביל, הרוסים פתחו בינואר 1945 במתקפה מפולין לעבר פרוסיה תחת שרביטו של מרשל ז'וקוב.
הם פרצו לגרמניה גם מכיוונה של צ'כוסלובקיה ובסוף אפריל חדרו לברלין עצמה.
הם ניהלו קרבות בעיר, עד שב-2 במאי הניפו את הדגל האדום על בניין הרייכסטאג.
ב-1 במאי הודיע הרדיו הגרמני על מותו של הפיהרר שהתאבד יום קודם לכן עם אשתו אווה בראון ביום חתונתם.
בצוואתו הפוליטית הצדיק היטלר את התפשטות גרמניה למזרח, האשים במפלה את היהודים, והוקיע את ראשי הצבא והמפלגה כבוגדים (הם אכן רצו לנהל משא ומתן עם בעלות הברית).
היטלר מינה את האדמירל קרל דניץ, מפקד הצוללות, ליורשו כנשיא המדינה, ואת יוזף גבלס לקנצלר גרמניה.
ב-7 במאי 1945 חתם הגנרל אלפרד יודל, מפקד המבצעים בפיקוד העליון הגרמני, על כתב הכניעה של הצבא הגרמני במטהו של דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של בעלות הברית באירופה.
לפי דרישת הסובייטים חתם למחרת וילהלם קייטל, יחד עם עוד שני בכירים בוורמאכט על כתב כניעה נוסף בברלין.
הגיע הקץ ל"רייך אלף השנים", 12 שנה אחרי שהוקם.
במערב נחגג יום הניצחון ב-8 במאי, ואילו בברית המועצות נחגג יום הניצחון ב-9 במאי.
חצי האי האיברי היה אחת מזירות הלחימה העיקריות במלחמה הפונית השנייה בין הרפובליקה הרומית וקרתגו.
הלחימה בזירה זו התנהלה מראשית המלחמה ועד שנותיה האחרונות במקביל ללחימתו של חניבעל על אדמת איטליה.
הלחימה באזור זה התאפיינה בשימוש נרחב בבעלי ברית מקומיים מקרב השבטים האיברים ובשכירי חרב רבים.
חשיבות חצי האי האיברי למאמץ המלחמתי של קרתגו נבעה מהרווח הכספי שהפיקו ממנו ומהאפשרות לגייס באזור זה שכירי חרב טובים.
כישלונם של הקרתגים להחזיק בחצי האי היה בין הגורמים העיקריים לתבוסתם במלחמה.
המערכה תחת פיקודם של האחים מבית סקיפיו
בסתיו 217 לפנה"ס הצטרף הקונסול הרומי פובליוס קורנליוס סקיפיו לאחיו גנאוס בחצי האי האיברי, ועמו תגבורת של 8,000 חיילים ו-20 אוניות.
האחים עברו את האברו ובפשיטתם עד סגונטו הפגינו את כוחם במטרה לערער את נאמנותם של שבטים איברים לקרתגו.
ב-216 לפנה"ס נאלץ המצביא הקרתגי עזרובעל, אחיו של חניבעל, לדכא מרידה של שבט הטורדטאנים בעמק הבאיטיס.
ב-215 לפנה"ס, לאחר שקיבל תגבורת מאפריקה החליט לצאת לקרב מכריע נגד הצבא הרומי.
הקרב נערך ליד דרטוסה השוכנת על הגדה הצפונית של האברו.
עזרובעל נקט אותה טקטיקה שאחיו השתמש בה בקרב קאנאי כדי להתגבר על הלגיונות הרומים, אלא שהמרכז שלו לא הצליח לבצע נסיגה מסודרת.
החיילים לא החזיקו מעמד והחזית נפרצה תחת לחץ הלגיונרים שזכו בניצחון מכריע.
הניצחון הרומי בדרטוסה מנע שליחת תגבורות מחצי האי האיברי לאיטליה כפי שתכנן חניבעל, ובנוסף לכך נאלצה קרתגו לשלוח לחצי האי האיברי את אחיו הצעיר של חניבעל, מאגו, עם צבא וצי שנועדו מלכתחילה לתגבר את חניבעל באיטליה.
בשנת 214 לפנה"ס התמרד סיפאקס מלך נומידיה המאסאילית, ועזרובעל נקרא לאפריקה לדכא את המרידה.
האחים הסקיפיונים ניצלו את ההזדמנות, הרחיבו את התפשטותם דרומה ואף כבשו את סגונטו ב-212 לפנה"ס תוך גיוס של חיילים קֶלטיבֶּרים לשורותיהם.
אך עזרובעל חזר לחצי האי האיברי כשלצידו צבא קרתגי שלישי בפיקודו של עזרובעל בן גיסקו.
ב-211 לפנה"ס חילקו האחים הרומים את כוחותיהם ופעלו בנפרד כדי להקל על בעיות האספקה שלהם, כפי שפעלו המצביאים הקרתגים.
אולם השבטים האיברים ערקו משורותיהם והקרתגים הצליחו לרכז את כוחותיהם ולהביס כל אחד מהאחים בנפרד בסמוך לנהר הבאיטיס.
רוב הצבא הרומי נספה, שני המצביאים נהרגו בקרב באיטיס ושרידי הצבא נסוגו צפונה לאברו.
אך התבוסה הרומאית בחצי האי האיברי באה מאוחר מכדי שתשפיע על המצב באיטליה.
הצלחות האחים עודדו את הרומאים בשעותיהם הקשות לאחר התבוסות הגדולות מול חניבעל.
המעורבות הרומית בחצי האי האיברי, והחלטתו של פובליוס סקיפיו לשלוח כוח צבאי לשם כבר בתחילת המלחמה, מנעו תגבורת חיונית לחניבעל.
לעומת זאת הצליחה רומא לכבוש את קפואה וסירקוסאי שתמכו בחניבעל (211 לפנה"ס), והייתה מסוגלת להיערך ביתר קלות לחידוש המערכה בחצי האי האיברי.
למרות מפלתם של הרומאים, היו הכוחות של קרתגו בעמדת נחיתות, משום ששלושת הכוחות בחצי האי האיברי לא שיתפו פעולה, וכך אפשרו לשרידי הכוח הרומי להתבסס ולשמור על עמדותיהם מצפון לאברו, מהם ניתן היה ליצור בסיס לפעולה רומית בעתיד.
שמירת הסטטוס קוו מצפון לאברו
המפקד הראשון שנשלח במקום הסקיפיונים היה גאיוס קלאודיוס נרו, אשר נקט קו פעולה הגנתי ושמר על הבסיסים הרומים מצפון לנהר האברו.
ב-210 לפנה"ס נערכו בחירות כדי לקבוע את הפרוקונסול שישלח לחצי האי האיברי.
אספת העם התכנסה בשדה מארס בלי שיהיה אף מועמד לבחירה ואף אדם בעל משרה ציבורית לא הציע את עצמו לתפקיד, עד אשר הכריז על עצמו פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס, בנו של פובליוס קורנליוס סקיפיו, כמועמד.
סקיפיו הבן זכה בתפקיד פה אחד.
על ידי הצבעה במועצת העם, הסנאט תמך בבחירה למרות שהיה בן 25 ומינויו היה נגד הנוהג המקובל (שהרי ב-210 לפנה"ס היה אזרח פרטי ולא שימש באף משרה, אף שקודם לכן שירת כטריבון צבאי).
בגיל 25 קיבל סקיפיו סמכויות של מצביא עם אימפריום פרוקונסולרי לנהל את המלחמה בחצי האי האיברי.
המלחמה תחת פיקודו של סקיפיו אפריקנוס
סקיפיו קיבל פיקוד על כוחות רומא מצפון לאברו ונוסף להם נמסרו לו 10,000 רגלים ו-1,000 פרשים.
הוא השיט אותם על 30 אוניות ונחת באמפוריום בסוף 210 לפנה"ס, כשצבאו מונה 4 לגיונות.
במשך החורף אימן סקיפיו את צבאו ואסף מודיעין על אויביו.
התברר לו כי שלושת המצביאים הקרתגים מסוכסכים ביניהם וכי הם חונים רחוק מכדי לשמור על קרתגו החדשה.
בעיר חשובה זו נמצאו אסמים, מחסני אספקה, ציוד מלחמה ועוד הוחזקו בה בני ערובה שנלקחו משבטים איברים כדי לשמור על נאמנותם.
תפיסת כל אלה עשויה להיות הישג נכבד בפני עצמו, והעיר יכלה לשמש בסיס מצוין לפעולות בדרומו של חצי האי האיברי בגלל נמלה העמוק.
במסע מזורז מטארקו לקרתגו החדשה (208 לפנה"ס) שערך תשעה ימים הגיע לשערי העיר והקים את מחנהו כשבפיקודו 25,000 רגלים ו-2,500 פרשים.
העיר שכנה על לשון יבשה צרה בכיוון הים וסקיפיו הקים סוללה הפונה לתוך היבשת כדי למנוע התקפה מבחוץ.
באותה עת הגיע גם חברו בפיקוד גאיוס לאיליוס עם הצי והחל לצור על העיר מהים ולהמטיר עליה קליעים מספינותיו.
סקיפיו פיתה את חיל המצב הקרתגי לצאת לגיחה מן העיר והם יצאו להילחם בו משום שלשון היבשה שהובילה לעיר הייתה צרה כך שרק מספר נתון של חיילים יכלו להילחם אחד בשני וכך התבטל כוחם המספרי של הרומאים.
אולם סקיפיו היה מודע לכך והסיג את כוחותיו לאחור בעוד הקרתגים רודפים אחריהם ומתרחקים מן העיר.
שם כיתר אותם והשמידם לעיני התושבים הניצבים על החומות ומיד הסתער על העיר וכמעט הצליח לפרוץ לתוכה.
ביום המחרת ערך פעולות הסחה מתוחכמת ושלח צוותי מצור לנסות ולהעפיל על החומה המזרחית, ובזמן שהמגינים היו עסוקים שלח כוח מובחר של 500 חיילים מצפון שנעו בתוך המים הרדודים של הלגונה.
אלה העפילו על החומה ומוטטו את הגנת העיר.
נפילת קרתגו החדשה גררה אחריה את נפילת כל החלק המזרחי של חצי האי האיברי בידי סקיפיו.
הוא גילה נדיבות כלפי השבטים המקומיים ורבים העבירו לו את נאמנותם.
כעת אימן ביסודיות את צבאו בשימוש בכלי נשק, במסעות, בתרגילי סדר ובהערכות לקרבות בהם לא היו מיומנים דיים.
באביב 208 לפנה"ס פתח סקיפיו במסע מזורז נוסף כדי לתקוף את עזרובעל ברקה.
יריבו הופתע, נסוג ותפס עמדה מבוצרת על רמה קטנה ליד העיר באיקולה (כיום הכפר באַילֶן) והמתין לבואו של צבא קרתגי נוסף.
צבאו של סקיפיו היה גדול יותר והוא החליט לתקוף לפני שיצטרפו לעזרובעל עוד אנשים.
סקיפיו שלח את חייליו הקלים לטפס על הגבעה ולתקוף את הקרתגים בחזית בעוד עיקר חיילו (החיילים הכבדים) חולקו לשני ראשים ותקפו את הפונים משני צדי הגבעה.
סקיפיו עצמו הוביל את ההתקפה על אחד מהאגפים ולאיליוס פיקד על האגף השני.
עזרובעל נסוג במהירות מפני שלא יכול היה לעמוד מול ההתקפה, ולאחר ששלח את גייסותיו הקלים לעבר הרומאים חצה את נהר הבאיטיס וכך הציל את מרבית צבאו.
כעת פנה צפונה עם צבאו כדי להתחבר עם אחיו באיטליה.
למרות הניצחון שנחל סקיפיו, החליט לא לבצע מרדף אחרי עזרובעל בשל בעיתיות תנאי השטח ומזג האוויר הגשום ובגלל בעיות אספקה ברמת קסילינה.
בנוסף היה יותר חשוב בעיניו להשלים את כיבושו של דרום חצי האי האיברי מידי קרתגו.
פולביוס מוסיף שחשש שצבאו יכותר בידי אחד הצבאות הקרתגים האחרים.
לפי הערכותיו היו לרומא מספיק כוחות באיטליה כדי לגבור על אחי חניבעל, ואכן, עזרובעל הובס ונהרג בקרב מטאורוס מול כוחותיהם המאוחדים של הקונסולים גאיוס קלאודיוס נרו ומרקוס ליוויוס סלינטור, בטרם הצליח לחבור לאחיו.
בשנת 207 לפנה"ס, לאחר התבוסה בקרב באַיקוּלה, שלחה קרתגו לחצי האי האיברי כוח נוסף בפקודו של חנון בן ברקה.
הוא ומאגו יצאו אל הקֶלטיבֶּרים לגייס חיילים נוספים לצבא שהביאו מאפריקה, אלא שהמצביא הרומי מרקוס יוניוס סילאנוס הפתיע את חנון ולכד אותו עם חייליו.
מאגו הציל את חייליו והצטרף לעזרובעל בן גיסקו בגאדֶס.
ב-206 לפנה"ס ערך סקיפיו את הקרב המכריע נגד הכוחות המשולבים של מאגו ועזרובעל ליד איליפה, כ-14 ק"מ צפונית למסֶוויליה.
הצבא הרומי מנה 45,000 רגלים ו-3,000 פרשים כשמולו מתייצב אויב עם 50,000 רגלים ו-4,500 פרשים, ואיתם כמה עשרות פילים.
עם הגיעו של סקיפיו יצאו לקראתו מאגו והנסיך הנומידי מסיניסה במתקפת פרשים, במטרה להפתיע את הרומאים בעודם בונים את מחנם, אולם סקיפיו צפה זאת ותקף אותם מן המארב, והפרשים הקרתגים נהדפו.
המחנות שכנו אחד מול השני משני עבריו של עמק בין שני רכסים.
במשך מספר ימים שקדמו לקרב הגדול הוציאו המצביאים את כוחותיהם ונערכו לקרב כשהקרתגים תמיד ראשונים להיערך ואחר כך הרומאים.
אף צד לא פתח במלחמה אלא חיכה ליריבו.
הקרתגים הציבו את מיטב כוחותיהם (אפריקנים) במרכז כפי שהציב סקיפיו את הלגיונות הרומים במרכז, ובשני הצבאות ניצבו בעלי הברית האיברים באגפים.
נוהג זה נמשך מספר ימים עד שהורגלו בשני המחנות שזהו סדר הכוחות לקרב.
ביום המכריע שלח סקיפיו את פרשיו לתקיפה על המחנה הפוני בטרם שחר כשהוא נותן הוראה לחייליו לאכול את ארוחת הבוקר שלהם מוקדם.
כשחזרו הפרשים מהתקיפה על הפונים המופתעים כבר היה סקיפיו בראש הלגיונות ערוך במבנה קרב בעמק.
הקרתגים הגיחו מהמחנה ללא ארוחת בוקר והסתדרו במבנה הרגיל שלהם, אלא שהפעם ערך סקיפיו את צבאו כשהלגיונות הרומים באגפים והאיברים במרכז.
סקיפיו ניצל את יתרון ההפתעה שהיה בידו והתקיף את פרשי האויב בעזרת פרשיו.
על פי אות וללא שהייתה הכרעה הפרשים נסוגו ונערכו מאחורי הרגלים.
לקראת הצהרים פקד סקיפיו על המערך להתקדם אבל על המרכז פקד לצעוד לאט יותר.
הוא בעצמו פיקד על הכוחות הרומאים באגף ימין וסילאנוס ומארקיוס פיקדו על אגף שמאל.
כ-800 מטר לפני האויב פנה והתקדם באלכסון החוצה וכך עשה גם הצד השני של הרומאים במקביל.
יחידות הרגלים הרומים התקדמו במהירות כך שהמרכז האיברי נשאר מעט לאחור.
תוך התקרבות אל שורות האויב הפוני פנו קדימה זו אחר זו עד שהיו שוב לקו חזיתי וכך עלו הישר על אגפי הכוח האיברי שאלמלא תמרון זה היו עולים עליהם במספרם.
בזמן שהלגיונרים לוחצים מלפנים הקיפו הפרשים והחיילים הרומים הקלים את אגפי האויב ותקפו אותם מצדם ומאחור, תוך שחלק קטן מהם מעסיק את פילי המלחמה.
ההתקפה שהתמקדה על האגפים שיבשה את מערך המגן הפוני משום שאילצה אותו לעמוד בפני התקפה משני כיוונים באותה עת.
המהלומה הייתה מכרעת עוד יותר משום שהונחתה על האיברים המאומנים פחות על ידי הלגיונרים הרומים הכבדים.
בנוסף לכל צרותיו של עזרובעל (גיסקו) גרמו התקפותיהם של הפרשים באגפים לבריחת הפילים המשתוללים פנימה אל המרכז הקרתגי וגרמו לעוד מהומה.
כל אותו הזמן עמד המרכז של עזרובעל, המורכב מחיילים אפריקנים מאומנים היטב, מבלי יכולת לעזור לאגפיו מחשש שהחיילים האיברים של סקיפיו המאיימים עליהם בלי להתקרב יתקפו.
תכנון זה של סקיפיו אפשר לו לרתק את הכוח האיכותי של האויב בהוצאה מעטה של כוח ובאותו הזמן לחסל את אגפי הצבא הפוני.
משהושמדו כנפי ההגנה של עזרובעל החל המרכז התשוש והרעב לסגת, בתחילה בצורה מסודרת ואז אט-אט תחת הלחץ נפוצו וברחו לתוך המחנה שלהם.
הגשם שהחל לרדת גרם לבוץ עמוק בעמק ומנע מהרומאים ללכוד את המחנה והוא פונה בלילה על ידי עזרובעל.
הפעם ערך סקיפיו מרדף נמרץ אחרי הקרתגים הנמלטים, והרומאים ערכו בהם טבח לאורך הדרך, וצרו על גבעה אליה נמלטה שארית הצבא שנותרה מכותרת ומנותקת, עד שגם אלה נכנעו.
עזרובעל ומאגו הצליחו להימלט דרך הים.
הראשון שב לאפריקה, ואילו השני ניסה לשווא להשתלט מחדש על קרתגו החדשה מן הים, ולאחר כישלונו נחת בצפון איטליה והמשיך את הלחימה ברומא מעמק הפו.
למרות מאמציו, גם הוא לא הצליח לחבור אל אחיו חניבעל.
תוך חודשים אחדים השלים סקיפיו את כיבושו של חצי האי האיברי כולו וגירש את הקרתגים ממנו.
הוא כבש את הערים האיבריות שעוד התנגדו לו ודיכא מרידה של שני מנהיגי חילות עזר בחצי האי האיברי.
הוא גם יצר קשרים עם המנהיג הנומידי הגולה מסיניסה, שהיה עתיד לעזור לו במלחמה נגד קרתגו באפריקה עצמה.
הזירה הבין-תחומית (מלכ"ר) היא תיאטרון ובית הפקה השוכן בירושלים, המתמקד ביצירה מקורית בתחומי המיצג והתיאטרון.
היא משלבת יוצרים מקשת רחבה של תחומים, בהם: תיאטרון, פרפורמנס, מחול, אמנות פלסטית, סאונד, מוזיקה ניסיונית ומולטימדיה.
"הזירה" נוסדה במקור בשם "הבמה" בשנת 1989, במסגרת העמותה לקידום תיאטרון בין-תחומי, ביוזמת מריו חורחה קוטליאר והדס עפרת, לצד תיאטרון הקרון ובית הספר לתיאטרון חזותי (שהם גם היו בין מייסדיהם).
תחילה פעלה במבנה תעשייתי ברחוב יד חרוצים באזור התעשייה תלפיות (אותו חלקה עם בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה וסטודיו למשחק ניסן נתיב).
במקום העלו הפקות מקור והוא שימש גם לאירוח אירועי תרבות מגוונים.
בין ההפקות הראשונות שעלו ב"הבמה" היה המופע "על מיטה ומיתות" שאותו ביים מריו קוטליאר, במסגרת קבוצת התיאטרון הירושלמי, ששילב תיאטרון, שירה תנועה וסיפור על דמויות הנשים בתלמוד.
ו"יומיומית" - אופרה קאמרית שיצרה המלחינה קיקי קרן־חום.
בשנת 1999 נוסדה "הזירה הבין-תחומית" כהתפתחות של תיאטרון "הבמה.
בשנת 2002 העבירה את פעילויותיה ברובן למתחם החאן הירושלמי, אך החזיקה משרדים ברחוב הרכבים בתלפיות בהם היה חדר חזרות וכן גלריית "ונטה" שהציגה תערוכות חודשיות מתחלפות של אמנים ירושלמים.
בשנת 2019, לאחר שבמשך כל תקופת פעילותה עבדה "הזירה" ללא אולם קבוע, הסבה את אולמות הקולנוע הישנים של מתחם "רב חן" בתלפיות לאולם תיאטרון מרכזי, ולצידו גלריות, סטודיו, בית מלאכה, מעבדת אלקטרוניקה, מתפרה, מחסנים ומשרדים.
היוזמה החלה כאשר קואופרטיב אמנים פנה לבעל המתחם הנטוש, איש העסקים רמי לוי, במטרה לארגן במקום פעילות תרבות במהלך הקיץ.
בהמשך קיבל הפרויקט את חסות עיריית ירושלים ושופץ המתחם תרבות עירוני שנחנך בספטמבר 2020.
"הזירה" פועלת כתיאטרון אוונגארדי בין-תחומי.
ככזו, היא נותנת במה לתכנים מקוריים ואישיים, תמיכה לאמנים בתחילת דרכם וחותרת לרמה מקצועית ואמנותית גבוהה על פי כל קנה מידה.
ברפרטואר הזירה מופעי תיאטרון מקוריים בהפקת הזירה, מופעי תיאטרון המאומצים ונתמכים על ידי הזירה, הפקות מחול, מוזיקה, וידאו-ארט, שירה ומיצג.
במהלך הפעילות השנתית השוטפת, העלתה העמותה מספר פסטיבלים:
"קולה של המילה" - פסטיבל לזכרו של מריו קוטליאר העוסק במילה הכתובה וביטויה באמנות הבין-תחומית.
"זירת מחול" - המביא ביכורי מחול של כוריאוגרפים בראשית דרכם לצד כוריאוגרפים מוכרים וותיקים.
"לילות קיץ" - פסטיבל מוזיקה שאירח עשרות יוצרים עצמאיים, בעיקר בתחום המוזיקה האלקטרונית והמולטימדיה מישראל ומהעולם
הזירה הבין תחומית פועלת לקידום אמנות המופע הבין תחומי, יוזמת הפקות מקוריות חדשות, מעודדת ומטפחת אמנים מוכשרים בעלי שפה אמנותית יוצאת דופן, חותרת לאיכות אמנותית גבוהה ולמצוינות בכל אחד מתחומי הפעילות המתקיימים בה, ונמצאת בלב השיח התרבותי והאמנותי.
העמותה סוברת שלמרות ובגלל המצב הפוליטי-כלכלי-חברתי המורכב, ישנה חשיבות עליונה לאמנות, המחוברת להיסטוריה של זמן ומקום, אך אינה כבולה בחוקים היסטוריים של יצירה.
הזירה רואה עצמה בית ליוצרים מקוריים, העומדים באתגר הזה, ושואפת להתפתח ולהיפתח לאפשרויות חדשות של מפגש עם קהל.
כך מהווה התיאטרון זירה למפגש חי בין קטבים תרבותיים, בשאיפה ליצור קהילת אמנים פעילה ומחוברת להוויה הרוחשת בישראל.
מטרות אלו משתקפות ברפרטואר הזירה - לכל הצגה שפה בימתית ייחודית משלה, כל הצגה מתקשרת באופן אחר; אבל המכנה משותף של כולן הוא החידוש, העדין, הבוטה - אותו חיבור איכותי וחמקמק בין צורה לתוכן.
כך עפה הזירה לכל מיני כיוונים, בחוצפה צעירה השומרת כבוד למסורת, ובתוך אותה סחרחורת אמנותית רבגונית, לא שוכחת להושיט יד לקהל שלה, כי בלעדיו המסע לא שווה אפילו את הצעד הראשון.
ההצגות הקבועות שרצות בזירה הן: הדרך לעין חרוד, צבי סהר.
ההפך מחי, מיכל ואקנין ואילנית בן יעקב.
כלבה טובה ירושלים, הילה גולן.
מכח אותה תנועה מיקה קופפר.
עולמות, מחזור שירים כנעני-עתידני, אנה ווילד.
כושלירבאק, נורית דרימר, בית הספר למזג אויר נון טרופו, גיא גוטמן.
מנהלי הזירה: מריו חורחה קוטליאר עד שנת 1999, הדס עפרת עד שנת 2002, גילי שנית עד שנת 2007, דורון תבורי וגיא בירן עד שנת 2009, גיא בירן עד שנת 2017 ,כיום (2021) עמית דרורי.
הזירה נתמכת ע"י: מנהל התרבות של משרד התרבות והספורט, אגף התרבות של עיריית ירושלים, הקרן לירושלים ומועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
החזית האיטלקית במלחמת העולם השנייה היא כינוי מקובל לסדרה של מבצעים צבאיים של בעלות הברית בשטח איטליה, שנערכו מסתיו 1943 ועד לתום המלחמה ביבשת אירופה.
הפיקוד העליון של בעלות הברית חשב, שניתן יהיה להשלים את כיבוש איטליה תוך זמן קצר, אך המערכה באיטליה הפכה במהרה למלחמת התשה, במהלכה נאבקו כוחות בעלות הברית להתקדם באיטיות צפונה במעלה חצי האי האפניני מול התנגדות גרמנית עיקשת.
המערכה הצבאית באיטליה נחשבה לזירת לוחמה משנית במסגרת מלחמת העולם השנייה.
היא עמדה בצילן של המערכות הצבאיות הגדולות יותר, שהתנהלו בחזית המזרחית, ובמערב אירופה (לאחר הפלישה לנורמנדי).
עם זאת, הייתה לזירה זו חשיבות מורלית וחשיבות אסטרטגית מסוימת, והיא ריתקה כוחות גרמניים חזקים.
במהלך המערכה באיטליה ספגו הצדדים היריבים אבדות כבדות, שהוערכו בכ-90 אלף הרוגים בצד בעלות הברית, וכ-100 אלף הרוגים לכוחות הציר.
בשנת 1943 לאחר הניצחון הרוסי בקרב סטלינגרד ולאחר הניצחונות במערכה בצפון אפריקה לא שררה הסכמה בקרב בעלות הברית המערביות על האסטרטגיה הטובה ביותר שיהיה בה כדי להביס את מדינות הציר.
הבריטים, ובמיוחד וינסטון צ'רצ'יל, טענו כי יש לנקוט באסטרטגיה עקיפה המבוססת על יתרונן של בעלות הברית בזירת הים התיכון, תוך שימוש בכוחות קרקע מצומצמים, אך בכוח ימי גדול.
הייתה זו האסטרטגיה הבריטית המסורתית כנגד אויב המבוצר ביבשה, להילחם כחלק מקואליציה, ולהכות באויב במספר מבצעים באזורים משניים, על מנת להחלישו בהדרגה.
ארצות הברית, שהזרימה לאירופה כוחות יבשתיים גדולים, העדיפה מבצע ישיר כנגד הכוח העיקרי של האויב.
מבצע כזה היה תלוי בניצחון מוחץ בקרב בזירה האטלנטית, מערכה ימית שהגיעה לשיאה בין החודשים מרץ ומאי בשנת 1943.
אי ההסכמה האסטרטגית הייתה עמוקה, וראשי המטות של ארצות הברית שתמכו בפלישה לצרפת מוקדם ככל האפשר, נתקלו בהתנגדות עזה של הבריטים, שתמכו במערכה בים התיכון.
האמריקנים האמינו כי פלישה רבתי לצרפת מוקדם ככל האפשר הייתה הכרחית על מנת להביא את המלחמה באירופה לסיומה, ושאין לנקוט בכל מאמץ משני שעלול להביא לדחיית המערכה העיקרית.
הבריטים טענו כי נוכחות כוחות גדולים של בעלות הברית, המאומנים בפלישה מן הים, אפשרה פלישה בהיקף מצומצם באזור הים התיכון, וכי הזדמנות זו יש לנצל.
לבסוף החליטה המנהיגות הפוליטית של בעלות הברית להתחייב לפלישה בהיקף נרחב לצרפת ב-1944, אך להקדים לה מבצע מצומצם באיטליה.
רוזוולט רצה לשמור על נוכחות פעילה של חיילי ארצות הברית בזירה האירופית בשנת 1943, וכן קסם לו הרעיון להוציא את איטליה מרשימת המדינות המשתתפות במלחמה.
היה ברור כי העם האיטלקי כבר אינו נלהב מהמלחמה, שהמיטה עליו אך אסונות, והביאה למותם של בניו בשדות קרב רחוקים באפריקה ובסטלינגרד, וניתן היה לצפות כי פלישה תביא להתמוטטות המשטר הפשיסטי, וליציאתה של איטליה מן המלחמה.
כן ניתן היה לצפות כי העסקתם של חיילים גרמנים רבים באיטליה תמנע את חיזוק הביצורים במערב צרפת, המקום שתוכנן לפלישה היבשתית הגדולה בשנת 1944.
ב-10 ביולי 1943 פלש כוח משימה בריטי-קנדי-אמריקני לסיציליה במבצע ימי ואווירי, שכונה "מבצע האסקי".
המבצע נערך במפרץ ג'לה וצפונית לסירקוזה, בדרום מזרח סיציליה.
הגרמנים לא יכלו למנוע את הפלישה לאי, ונפילתו, אך הצליחו לפנות את רוב חייליהם אל היבשת, עד ל-17 באוגוסט.
מבצע זה העניק לבעלות הברית ביטחון בעליונותן בזירה, וביכולתן לקיים מבצעי נחיתה מן הים ומן האוויר, תוך שילוב כוחות ממספר מדינות.
נפילתו של מוסוליני וכניעת איטליה
ב-24 ביולי 1943, הצביעה המועצה הפאשיסטית העליונה, לפי הצעת יושב ראשה, דינו גראנדי על הדחתו של בניטו מוסוליני.
מוסוליני הוחלף במרשל פייטרו באדוליו.
באדוליו החל במשא ומתן חשאי עם בעלות הברית, שהתכוננו לכניעת הכוחות האיטלקים ללא תנאי.
בשיחות אלו בין באדוליו ובין בעלות הברית דובר אף על הצטרפות איטליה למלחמה כנגד בעלת בריתה גרמניה.
בעוד שהגרמנים הכירו באופן רשמי בממשלה האיטלקית החדשה, הם שלחו במקביל יחידות של הוורמאכט לאיטליה, הן על מנת להתכונן לפלישה הצפויה, והן על מנת להעמיד את באדוליו, שהיה עדיין מבחינה פורמלית קשור בברית עם גרמניה, במקומו.
ב-3 בספטמבר 1943 חתמו בחשאי נציגיו של באדוליו על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית בסיציליה הכבושה.
ב-8 בספטמבר ניתן פומבי להסכם, כשהכריז באדוליו על כניעתה של איטליה.
היטלר שהיה מודע למצב לאשורו, פעל באופן מיידי והורה לכוחות הגרמנים להשתלט על צפון איטליה ומרכזה.
פעולה זו בוצעה ללא התנגדות.
באדוליו נמלט מרומא, ולא הותיר כל הוראות לצבא האיטלקי, שהתמוטט ונפל על ציודו בידי הגרמנים המתקדמים.
במקביל, החלו בעלות הברית לנחות בדרומה של איטליה.
לאחר שאותר מוסוליני, שהוסתר בידי שוביו במלון בהרי האפנינים, הוקמה בראשותו ממשלת בובות פרו נאצית, שכונתה "הרפובליקה של סאלו", ש"שלטה" בשטח שלא הוחזק בידי בעלות הברית מדרום, ושלא סופח לגרמניה בצפון.
הכוחות האיטלקים היו עדיין פרוסים בבלקנים ובאזורים נוספים בדרום מזרח אירופה.
הצבאות האיטלקים בבלקנים נכנעו לגרמנים, חלקם לאחר לחימה.
בדודקאנס נערך ניסיון בריטי לחבור אל הצבא האיטלקי ולמנוע את נפילת האיים האסטרטגיים בדרום הים האגאי לידי הגרמנים.
מערכת הדודקאנס שנמשכה בין ספטמבר לנובמבר 1943 הסתיימה בתבוסת הכוחות הבריטים והאיטלקים, ובנפילת האיים לידי גרמניה.
כוחות הארמייה השמינית של הצבא הבריטי נחתו ב"עקב המגף" האיטלקי ב-3 בספטמבר 1943 במבצע שכונה "מבצע בייטאון".
ב-9 בספטמבר נחתו כוחות הארמייה החמישית של ארצות הברית, בפיקודו של הגנרל מארק קלארק (שבדצמבר 1944 קיבל את הפיקוד על כל כוחות בעלות הברית באיטליה, והיה המפקד הבולט של כוחות בעלות הברית באיטליה) בסלרנו ב"מבצע אוואלאנש", וכוחות בריטים נוספים נחתו בטאראנטו ב"מבצע סלפסטיק", שכמעט ולא נתקל בהתנגדות.
אך על אף התקדמות נאה של הארמייה השמינית לאורך חופה המזרחי של איטליה, כניעת הנמל החשוב בבארי ושדות התעופה האסטרטגיים שליד פוג'ה, גילו הגרמנים התנגדות וכמעט והצליחו להדוף את הפלישה באזור סלרנו.
המערכה באיטליה הייתה תמיד זירת לחימה משנית בחשיבותה, ולאחר הפלישה לנורמנדי ביוני 1944 עובדה זו קיבלה משנה תוקף.
יחידות של צבאות בעלות הברית, שצברו ניסיון רב במהלך הלחימה באיטליה, הועברו משם כדי להשתתף בפלישה לדרום צרפת (מבצע דרגון).
בין מאי לספטמבר 1944 המשיכו צבאות בעלות הברית להתקדם צפונה באיטליה, כבשו את אורבייטו ביוני 1944, את ליבורנו ביולי 1944 ואת פירנצה באוגוסט 1944 והתקרבו לקו הגנה נוסף שבנו הגרמנים, שכונה בשם "הקו הגותי".
קו הגנה זה שנבנה מדרום לבולוניה, נפרץ חלקית במהלך הלחימה בסתיו 1944, אך ההתקדמות של בנות הברית הייתה איטית.
במזרח פעלה הארמייה השמינית שבתחילת דצמבר 1944 הצליחה לכבוש את רוונה.
הקרבות נמשכו ולאחר כחודש הצליחו כוחות המחנה השמיני להתקדם כ-14 קילומטר צפונה מרוונה.
במערב איטליה פעלה הארמייה החמישית שהתקדמה באיטיות בגלל מזג האוויר החורפי.
הגרמנים הוציאו מתקפת נגד באמצע דצמבר 1944, והצליחו להדוף את הארמייה החמישית אחורה מספר קילומטרים, אך בסוף דצמבר שבו כוחות בעלות הברית וכבשו את שהפסידו קודם לכן.
עד אפריל 1945 לא השיגו בעלות הברית התקדמות משמעותית נוספת בחזית האיטלקית.
צ'רצ'יל קיווה שהבקעת הקו הגותי בסתיו 1944 תאפשר התקדמות מהירה של בעלות הברית מאיטליה דרך ליובליאנה לווינה והונגריה, במטרה להקדים את הצבא האדום, שהתקדם מערבה לאחר שכבש את רומניה ובולגריה, ולמנוע מברית המועצות להשתלט על מדינות דרום-מזרח אירופה.
אך הגישה האסטרטגית שהוא ניסה לקדם נתקלה בהתנגדות הממשל האמריקאי וראשי המטות של בעלות הברית.
כשהתקדמות הצבאות הסדירים נעצרה בחורף 1944/1945, המשיכה להתנהל לוחמת גרילה עזה מאחורי הקווים הגרמניים בצפון איטליה, כשפרטיזנים איטלקים לחמו הן כנגד הכובש הגרמני, והן כנגד משתפי הפעולה הפשיסטים שלה, שהקימו את הרפובליקה של סאלו.
שתי ממשלות איטלקיות, שפעלו משני צדי המתרס, התיימרו להיות הממשלה האיטלקית הלגיטימית, והלחימה קיבלה צורה של מלחמת אזרחים.
במסגרת זו התרחש באזור בולוניה בסתיו 1944 טבח מרזבוטו, אחד מפשעי המלחמה הגדולים ביותר שקרו בחזית האיטלקית.
בסוף מרץ 1945 הודיע הגנרל קלארק בשידור רדיו לפרטיזנים להיות מוכנים למתקפה של בעלות הברית נגד הגרמנים.
המלחמה הפונית השנייה בין רומא לקרתגו (218-201 לפנה"ס) ידועה בעיקר כמלחמתו של חניבעל, אך היא לא ניטשה באיטליה בלבד, אלא בעת ובעונה אחת גם בזירות נוספות: היספניה (ספרד), סיקיליה (סיציליה), סרדיניה, איליריה וקרתגו.
מאחר שהתנועה אל זירות אלה ומהן אפשרית ברוב המקרים בדרך הים בלבד, ובמקרים אחרים היא הקצרה והמהירה ביותר, הייתה סוגיית השליטה בים אחד הגורמים החשובים שהשפיעו על מהלכה של המלחמה ועל תוצאותיה.
בעקבות תבוסתם במלחמה הפונית הראשונה (264-241 לפנה"ס) נפגעה עוצמתם הימית של הקרתגים.
לא זו בלבד שלאחריה היה ציים המלחמתי לאין שיעור קטן יותר משקודם, אלא גם נמנעו כמעט לגמרי, משך המלחמה הפונית השנייה כולה, מהתמודדות בקרב סדור עם אוניות הרומאים.
יתרונם של הרומאים על פני הקרתגים לא היה בימאות טובה או בטקטיקות ניגוח מורכבות, אלא בלוחמת סיפונים וביכולת להעמיד אוניות רבות יותר על צוותיהן.
לאחר אובדן סיציליה, המשופעת ביישובים הסמוכים לים ועיסוקם בסחר ימי ובספנות, הצטמצמו מאוד משאבי כוח האדם של הצי המלחמתי הקרתגי; הרומאים, לעומת זאת, הוסיפו לגייס חותרים ומלחים מקרב בעלי בריתם הימיים (socii navales) באיטליה.
אפשר שזו הסיבה לעליונות הימית הרומאית, המסבירה גם מדוע לא ניטשו במהלך המלחמה קרבות ימיים סדורים וחשובים דוגמת אלה שהתחוללו בזו שקדמה לה.
הרומאים, שנהנו אפוא מעליונות בזירה הימית, הצליחו למנוע את רוב נסיונותיהם של הקרתגים להעביר אספקה ותגבורות אל חניבעל מקרתגו ומהיספניה, שחיוניותן לו הלכה וגברה ככל שנתארכה המלחמה.
הצי המלחמתי היה גם שותף עיקרי לסיכול המאמצים להחליש את רומא על ידי פשיטות על ערי החוף באיטליה והצתת מרידות בסרדיניה ובסיקיליה, כדי להקים עליה אויבים נוספים ולאלצה להקצות כוחות לכמה זירות בו זמנית.
זאת ועוד, מאחר שהצי הקרתגי לא היווה איום של ממש, יכלו הרומאים לפשוט על חופי אפריקה, ובסופו של דבר להעביר אליה את צבאם ולהכריע את המלחמה על אדמת קרתגו.
הסיבות לפלישת חניבעל לאיטליה ביבשה ולא דרך הים
עם פרוץ המלחמה עלה בידי חניבעל להקים צי של 50 קווינקוורמות, אותו הועיד להגנת חופי היספניה מפני נחיתה אפשרית של חיל משלוח רומי, אך רק 32 מאוניות אלה היו מצוידות ומאוישות כהלכה.
הרומאים, לעומת זאת, הורידו הימה בתחילת המלחמה 220 קווינקוורמות.
160 מהן נשלחו עם צבא בפיקודו של הקונסול טיבריוס סמפרוניוס אל סיקיליה (סיציליה), כדי להעביר את המלחמה אל אדמת אפריקה כבר בראשיתה; הקונסול השני, פובליוס קורנליוס סקיפיו, יצא בראש חלק אחר של הצבא עם 60 קווינקוורמות בלבד אל היספניה, כדי לבלום מבעוד מועד את מסע המלחמה של חניבעל אל איטליה.
ליוויוס מספר, כי "בייחוד נגרע מספר אוניותיו של קורנליוס ורק שישים קווינקוורמות ניתנו לו, לפי שלא היו הרומאים סבורים שיבוא האויב בדרך הים או ייזקק למלחמה ממין זה".
היסטוריונים רבים התחבטו בשאלה, מדוע לא ערך חניבעל את מסעו מהיספניה אל איטליה בדרך הים, אלא בחר בנתיב מרובה התלאות והמסוכן דרך האלפים, בהם איבד כמעט מחצית מצבאו.
אפשר, כדעתו של תאודור מומזן, כי חניבעל בחר בפחותה בין שתי רעות, בהעדיפו את תלאות הדרך ביבשה על פני הסתכנות בטביעת חיל המשלוח כולו בסערה בים, שכן "השיט ממאסיליה לאטרוריה ארוך וקשה".
זאת ועוד, הוא סמך על תמיכתם של שבטים גאלים בצפונה של איטליה העוינים לרומא; גם אם היה מצליח להנחית את חייליו בחוף ג'נובה, עדיין נכון לו מסע מפרך וקשה דרך הרי האפנינים כדי לחבור אליהם.
דעה אחרת, שמבטאה המובהק הוא אדמירל מהן, גורסת כי הרומאים שלטו למעשה בים, ולכן נשללה מחניבעל האפשרות להוביל את צבאו אל איטליה בדרך הבטוחה והמהירה יותר.
מהן, הוגה תורת העוצמה הימית (Sea Power) ומחשובי התאורטיקנים הימיים בעת החדשה, הגה ופיתח את רעיונותיו בדבר השפעת השליטה בים על מהלך ההיסטוריה בעקבות קריאת דבריו של מומזן על מסע חניבעל.
השליטה בים לעולם אינה מוחלטת, שכן אינה דומה לכיבוש טריטוריה ביבשה.
על כן אפשרי תמיד שהצד החלש יצליח מעת לעת לפשוט בכוחות קטנים על חופי האויב או להנחית בהם תגבורות קטנות, כפי שאומנם הצליחו הקרתגים לעשות במהלך המלחמה.
העובדה, כי משך המלחמה כולה לא ניטש ולו קרב ים חשוב אחד, מעידה לדעתו יותר מכל על משקלה המכריע של העליונות הימית הרומית.
האפשרות השלישית אינה מתעלמת מהשפעתה של העליונות הימית הרומית על מהלך המלחמה, אך גורסת כי קשיים לוגיסטיים שללו מראש כל אפשרות להוביל את חיל המשלוח בדרך הים.
צבא חניבעל מנה 90 אלף חיילים, 12 אלף פרשים ו-37 פילים; הובלת מספר כה עצום של סוסים ופילים באוניות וגיוס מאות רבות של אוניות אספקה הייתה פשוט מעבר לכוחם של הקרתגים.
פעולות הציים במימי היספניה (ספרד)
כשהגיעו לרומא הידיעות כי צבא חניבעל כבר חצה את הנהר היברוס (אברו) בדרכו אל צפון איטליה, נשלח הקונסול פובליוס קורנליוס עם שני לגיונות ושישים קווינקוורמות כדי ליירטו בעודו בדרך.
הוא הקים את מחנהו בשפך הרודאנוס (רון), אך לא הצליח להשיגו ולעכבו מלחצות את הנהר.
על כן שלח את אחיו גנאיוס קורנליוס סקיפיו עם רוב החיילים והאוניות אל היספניה, והוא עצמו שב אל איטליה כדי לפגוש את חניבעל ברדתו מהאלפים.
משימת גנאיוס סקיפיו הייתה להשתלט על היספניה, בסיס היציאה והכוח של חניבעל, על ידי רכישת נאמנותם לרומא של השבטים האיברים והשמדת צבא עזרובעל, אחי המצביא הקרתגי שהופקד על היספניה.
במהלך שנת 218 לפנה"ס, בעוד הרומאים סופגים מפלה אחר מפלה מידי חניבעל בצפון איטליה (טיקינוס, טרביה, טראסימנוס), נחל גנאיוס קורנליוס סקיפיו שרשרת השגים בהיספניה.
הוא נחת עם צבאו בחוף אמפוריאי (אמפוריאס), ניצח את צבא הקרתגים בקרב קיסה, השתלט על ערי החוף עד הנהר היברוס, והצליח להעביר לצדה של רומא רבים משבטי האיברים בלב הארץ, חלקם בכוח ואחרים בבריתות שלום.
בחודשי החורף, כששבתה הלחימה, הכין עזרובעל את ציו וחייליו לסילוק הפולש, ובאביב 217 לפנה"ס יצא מקרתגו החדשה להתקפה משולבת, ימית ויבשתית.
הצי, שמנה כעת ארבעים קווינקוורמות בפיקוד חמילקרת, שט לאורך החוף אל סביבות הנהר היברוס, בעוד הצבא צועד במקביל לו ביבשה.
סקיפיו, ששהה במחנה החורף שלו בטרקו (טרגונה), תכנן להתייצב אל מול הקרתגים ביבשה ובים כאחד, אך לאחר שקיבל ידיעות על גודלו העצום של צבא עזרובעל, שינה את תוכניתו ויצא עם שלושים וחמש אוניותיו לקרב ים בלבד.
הלחימה, שנערכה בשפך הנהר היברוס, נסתיימה בניצחון מוחץ של הרומאים, אשר הודות לעליונותם בלוחמת סיפונים הצליחו ללכוד עשרים וחמש מאוניות הקרתגים.
לתוצאת קרב הנהר היברוס הייתה השפעה מרחיקת לכת על מצבם של הקרתגים, שכן אובדן השליטה במימי היספניה משמעו היה ניתוק הקשר הימי בין חניבעל לבין בסיס האספקה והתגבורות שלו בהיספניה וערעור מעמדה של קרתגו בקרב השבטים האיברים.
בסתיו 217 לפנה"ס שיגרו הרומאים את פובליוס קורנליוס סקיפיו עם עשרים אוניות ותגבורת גדולה לניהול המלחמה בהיספניה יחד עם אחיו.
תוכניתם הייתה להרחיב את כיבושיהם דרומה מן ההיברוס, על מנת לשמר ולחזק את היתרון שנחלו בקרב הימי.
הקרתגים, שלדברי פוליביוס חשבו כי "לכל תוכניותיהם דרושה השליטה על הים", הגבירו אף הם את מאמציהם כדי להשיג מחדש את השליטה שאבדה להם.
על חשיבות המערכה בהיספניה יעידו גם דברי ליוויוס, כי ב-215 לפנה"ס, בעקבות מפלת עזרובעל בקרב דרטוסה מידי שני הסקיפיונים, החליטו הקרתגים להפנות אליה תגבורת גדולה של שנים-עשר אלף רגלים, אלף וחמש מאות פרשים ושישים אוניות מלחמה, שנועדה במקורה להישלח מקרתגו אל חניבעל באיטליה.
ב-211 לפנה"ס, לאחר סדרת קרבות ללא הכרעה, הובס הצבא הרומי על ידי עזרובעל בקרב באיטיס, רבים מחייליו נהרגו ובהם שני האחים סקיפיו, והנותרים נסוגו צפונה להיברוס.
שנה אחר כך נבחר פובליוס קורנליוס סקיפיו, בנו של קורנליוס סקיפיו, ליטול את הפיקוד העליון על המערכה בהיספניה.
עם בואו ריכז את מאמציו בהטלת מצור על קרתגו נובה וכיבושה.
הייתה זו עיר נמל מצוינת ובסיס האספקה הראשי של הצבא הקרתגי.
שהוחזקו בה האוצר הקרתגי ובני הערובה מקרב השבטים האיברים, ויכלה לשמש לעת צורך כנמל היציאה לפלישה רומית עתידית אל אפריקה.
העיר נכבשה באביב 209 לפנה"ס בפעולה משולבת של הצבא והצי.
היה זה הראשון בסדרת ניצחונותיו של המצביא הצעיר והמוכשר, אשר בתוך שלוש שנים השלים את כיבושה של היספניה וסילק ממנה את הקרתגים.
סיציליה, אפריקה וחופיה המערביים של איטליה
סיציליה הייתה זירת המאבק העיקרית בין הרומאים לקרתגים במלחמה הפונית הראשונה, ולאחר כניעת קרתגו עברה השליטה באי לידי רומא.
ב-218 לפנה"ס, עם התחדשות הסכסוך, הועידוה הרומאים לשמש ראש-גשר לפלישת חיל משלוח לאפריקה, אם יצליחו לבלום את מסעו של חניבעל אל צפונה של איטליה.
הקונסול טיבריוס סמפרוניוס ועימו שני לגיונות ו-160 אוניות מלחמה קבע את בסיסו בעיר הנמל ליליבאיום (מרסלה) שבמערב האי, נכון לפקודת הסנאט להעביר את המלחמה אל אדמת קרתגו ברגע המתאים.
חניבעל, שאפשרות זו לא נעלמה מעיניו, תגבר עוד קודם צאתו למסע את חילות המשמר בקרתגו, לבל "תימצא אפריקה ריקה ופתוחה לכניסת הרומאים מסיציליה בעוד הוא עצמו מבקיע לאיטליה דרך הישפאניה וגאליה".
בתחילת המלחמה, קודם בואו של הקונסול טיבריוס סמפרוניוס לסיציליה, יצאו מנמל קרתגו עשרים קווינקוורמות ובהן אלף לוחמים כדי לפשוט על חופי איטליה, לבוז את הכפרים, להשם את השדות ולהטיל אימה על ערי החוף.
הקרתגים לא יכלו להתמודד עם הרומאים בקרבות ימיים סדורים, כי נפלו במספר אוניותיהם ובלוחמת סיפונים, ועל כן נקטו כבר מראשית המערכה פעולות הטרדה קטנות-היקף מעין אלה.
שבע-עשרה מבין עשרים האוניות הללו הגיעו אל איי ליפארה בצפון מזרחה של סיקיליה, אך שלוש נסחפו אל מפרץ מסאנה (מסינה) ונלכדו ללא קרב על ידי שתים-עשרה מאוניותיו של היירון מלך סירקוסאי, בעל בריתה של רומא ששהה אותה שעה במקום.
שייטת קרתגית אחרת, המונה שלושים וחמש אוניות, יצאה באותו זמן ממש אל ליליבאיום, כדי להשיאה לקום על הרומאים ולעבור לצד קרתגו.
הדבר נודע למסאנים מפי השבויים שנפלו לידיהם, ולאחר שהזהירו את הרומאים, כדי שיעמדו על המשמר, עשו אלה את כל ההכנות להתנגשות.
בקרב ליד ליליבאיום גברו חיילי-הצי הרומאים המרובים יותר על יריביהם הקרתגים ולכדו שבע אוניות אויב על אנשיהן.
מאוניות הרומאים נוגחה אחת בלבד, אך הם הצליחו לגרור אותה אל הנמל.
סמפרוניוס, ועימו עיקר הצי הרומי בן 160 אוניות, הגיע אל ליליבאיום דרך מסאנה לאחר הניצחון בקרב הימי.
הוא חיזק את השמירה בחופי סיציליה, וכדי לשלול מאוניות הקרתגים תחנות ביניים בדרכן אל חופי איטליה, השתלט על האי מליטה (מלטה).
אחר כך יצא אל איי ליפארה, על מנת ללכוד את שבע-עשרה האוניות הקרתגיות, שעל פי ידיעותיו עדיין עגנו שם.
משלא מצא אותן שב אל ליליבאיום, ובעודו בדרך קיבל שתי הודעות: האחת, כי האוניות שחיפש בזזו את שדות העיר ויבו בקלבריה שבדרום איטליה והטילו פחד על אוכלוסייתה; והשנייה, כי חניבעל נכנס עם חייליו לאיטליה ועליו לשוב מיד לעזרת עמיתו הקונסול.
הוא הקצה עשרים אוניות להגנת חופי דרום איטליה, הגדיל לחמישים אוניות את צי הפראיטור מרקוס אמיליוס, הממונה על הפרובינקיה סיציליה, ועם יתר הצי והצבא הפליג חזרה אל ארימינום (רימיני) והצטרף ללחימה בחניבעל.
בקיץ 217 לפנה"ס, לאחר סדרת מפלות צבאיות צורבות ומתוך תחושת חירום, החליטו הרומאים להעביר את ניהול המלחמה לידי דיקטטור ובחרו לתפקיד את פאביוס מאקסימוס.
אותו זמן ממש הצליחו הקרתגים ללכוד ליד נמל קוסה שיירת אוניות משא, שהובילה אספקה מאוסטיה לצבא הרומי בהיספניה.
הרומאים נחרדו מפני קרבת האויב לעירם.
לפקודת פאביוס מאקסימוס הכין הקונסול הקודם גנאיוס סרוויליוס את אוניות המלחמה שנשארו ברומא לרדיפה אחר אוניות הקרתגים ולהגנה על החופים, וגייס חיילים רבים ברומא ובהם גם עבדים משוחררים לשירות באוניות כחיילי-צי ולהגנת העיר מפני התקפה מן הים.
החותרים והמלחים היו כמקודם מן הערים הימיות, בעלות בריתה של רומא באיטליה (socii navales).
שבעים האוניות הקרתגיות פעלו מסרדיניה לשיבוש הקשר הימי בין רומא לצבא גנאיוס סקיפיו בהיספניה, ואף ניסו לחבור אל כוחותיו של חניבעל.
כשנודע למפקד הצי הקרתגי כי מאה ועשרים אוניות יצאו מרומא והן דולקות אחריו, נמנע מהתמודדות וחמק דרך סרדיניה בחזרה אל קרתגו.
גנאיוס סרוויליוס, שראה לאחר זמן כי לא יצליח להשיג את אויביו, שט עם הצי אל ליליבאיום.
כדי להשיב לקרתגים כגמולם, יצא עם אוניותיו לאפריקה, בזז את אחד האיים בחופי קרתגו, קיבל דמי כופר מיושבי אי סמוך לו ושב אל ליליבאיום.
לאחר סילוק האיום שיגרו הרומאים את קורנליוס פומפיוס עם אוניות וחיילים לעזרת אחיו גנאיוס בהיספניה, והפעם הגיעו האוניות ליעדן בבטחה.
המפלה בקרב קאנאי (216 לפנה"ס) ערערה את מעמדה של רומא באיטליה.
ערים נוספות עברו לצד חניבעל, וחוסר היציבות התפשט גם אל סרדיניה וסיציליה.
הקרתגים ניצלו שעת כושר זו כדי להושיט סיוע בדרך הים לחניבעל ולמורדים כאחד.
ב-215 לפנה"ס נשלח מקרתגו אל סרדיניה חיל משלוח בפיקוד עזרובעל המכונה "הקרח", כדי לסייע להמפסיקורה ואנשיו שמרדו ברומאים.
האוניות לא הגיעו ליעדן במועד, כי נטרדו בסערה חזקה אל האיים הבלאריים, שם התעכבו בשל הצורך לתקן את הנזקים הרבים שנגרמו להן.
משנשלמו התיקונים הנחיתו האוניות את עזרובעל וחייליו בסרדיניה ושבו לאפריקה.
אלא ששוב איתרע מזלם של הקרתגים, ובדרכן אל קרתגו נתקלו האוניות בצי רומי בפיקוד טיטוס אוטקיליוס, שחזר אל ליליבאיום לאחר ביזת סביבותיה של קרתגו.
בקרב הימי שהתלקח בים הפתוח הצליחו הרומאים ללכוד שבע מאוניות הקרתגים על צוותן, והיתר נפוצו לכל עבר והצליחו לחמוק מגורל דומה.
באותה עת לערך הצליח גם בומילקר להעביר אל חניבעל תגבורת של חיילים ופילי מלחמה מקרתגו אל העיר היוונית לוקרוי אפיזפיריאוי (לוקרי) שבדרום איטליה, עיר יוונית שנכנעה לחניבעל שנה קודם לכן.
אפיוס קלאודיוס פולכר, הפראיטור הממונה על סיציליה, העלה את חייליו לאוניות ומיהר לחצות את המצר ממסאנה אך איחר את המועד.
בומילקר כבר עזב עם חייליו את המקום והצטרף לכוחות הקרתגיים הנלחמים בדרומה של איטליה, ואנשי לוקרי סגרו את שערי עירם בפני הרומאים.
ב-215 לפנה"ס מת היירון שליט סירקוסאי, בעל בריתה הנאמן של רומא בסיציליה.
עם מותו נתעורר ריב סיעות בין תומכי רומא לתומכי קרתגו, שבסופו עברה העיר לצדה של קרתגו.
סכנת השתלטות קרתגו מחדש על האי כולו הפכה מוחשית, ועל כן הורה הסנאט ב-214 לפנה"ס להכין צי של 150 אוניות לניהול המלחמה בים; לשם כך נבנו 100 אוניות חדשות, חלקן החליפו את הישנות יותר.
המלחמה, שנכנסה לשנתה הרביעית, דלדלה את אוצרה של רומא, ועל פי החלטת הסנאט נדרשו אזרחי העיר, שגובה הכנסתם השנתית מסכום מסוים ומעלה, לממן מכספם הפרטי את ציודם וכלכלתם של החותרים בצי המלחמתי לתקופה נקובה.
הייתה זו הפעם הראשונה, לדברי ליוויוס, בה מומנה אחזקת הצי הרומי ממקורות פרטיים.
בסוף 214 לפנה"ס נמסר ניהול המלחמה בסיציליה לידי הקונסול מרקוס קלאודיוס מרקלוס.
הוא כבש את לאונטיני וב-213 לפנה"ס הטיל מצור על סירקוסאי מן הים והיבשה כאחד.
שישים קווינקוורמות, מצוידות במכונות מצור, תקפו את חומות הים של העיר, בעוד הצבא בפיקוד אפיוס קלאודיוס פולכר תוקף מן היבשה.
ניסיונות השניים לכבוש את העיר בסערה סוכלו על ידי כלי הקלע והמכונות של ארכימדס, ועל כן חדלו מהתקפותיהם, והחליטו להרעיב את העיר עד כניעתה על ידי הטלת הסגר מן הים באמצעות הצי והסגר מצד היבשה באמצעות הצבא.
ב-212 לפנה"ס ניסה שוב בומילקר להעביר לנצורים תגבורת ואספקה, שהובאו מקרתגו בשבע-מאות אוניות משא מלוות על ידי מאה ושלושים אוניות מלחמה.
מרקלוס חשש כי אם יגיעו האוניות ליעדן ייחרץ גורל המצור לכישלון ואולי גם עתיד המערכה כולה, שכן באותו זמן נאסף צבא רב מכל רחבי האי ונערך להתקפה על הרומאים הצרים על העיר.
מרקלוס העלה את חייליו לאוניות ונערך לקרב ימי, אך בומילקר נמנע מהתמודדות, פקד על אוניות המשא לשוב לקרתגו והוא עצמו שט עם אוניותיו אל טרנטום.
העיר הוסגרה לבסוף לידי הרומאים על ידי מואריקוס, שכיר חרב קלט-איברי מהיספניה, אותו הפקידו הסירקוסאים על הגנת המבצר והחומות החולשים על הנמל.
שנה אחר כך, ב-210 לפנה"ס, הצליח הקונסול מרקוס ואלריוס לאיווינוס להשתלט על האי כולו.
לקראת סוף הקיץ של אותה שנה ניסתה שייטת קרתגית בת ארבעים אוניות, בפיקוד חמילקרת, לפשוט על סביבות אולביה שבסרדיניה.
כשמיהר הפראיטור פובליוס מאנליוס וולסו להתייצב בחוף נגד הפולשים, שטו סביב האי אל עברו השני, בזזו את אדמת קאראליס ושבו ללא פגע עמוסי-שלל אל קרתגו.
קודם שובו של לאיווינוס לרומא, כדי לדווח לסנאט על הישגיו, הוא שיגר את מפקד הצי (praefectus classis) מרקוס ואלריוס מסאלה לאפריקה, כדי לבוז את אדמת קרתגו ולאסוף ידיעות על קורות הקרתגים והכנותיהם.
מסאלה, עם חמישים אוניות מלחמה, פשט על סביבות אוטיקה ושב לליליבאיון לאחר 13 ימים עם שלל רב ושבויים.
מחקירתם נודע לו על הכנות עזרובעל לפלוש לאיטליה מהיספניה דרך האלפים כדי לחבור לאחיו חניבעל.
השבויים סיפרו עוד, כי צי גדול נאסף בקרתגו, והוא עומד לצאת לדרכו בימים הקרובים כדי להשיב לקרתגו את השליטה בסיציליה.
המידע המודיעיני שנאסף באמצעות הצי אפשר לרומאים להיערך מבעוד מועד לשתי המשימות.
עזרובעל ועשרים אלף חייליו הצליח אומנם להגיע בנתיב היבשתי מהיספניה אל צפונה של איטליה, אך הובס ונהרג בקרב מטאורוס (207 לפנה"ס) קודם שהצליח לחבור לחניבעל.
מאמץ קרתגי נוסף להעביר לחניבעל תגבורות ואספקה, הפעם בדרך הים, נעשה לאחר הקרב.
100 אוניות משא עמוסות אספקה, חיילים וכסף עשו דרכן מקרתגו אל ארצם של הברוטיים בדרום איטליה, שהיו בעלי ברית לקרתגים.
האוניות נטרדו ברוח אל עבר סרדיניה, שם הותקפו על ידי אוניות המלחמה של הפראיטור הרומי.
עשרים מביניהן טבעו, שישים נפלו בשבי והיתר הצליחו להימלט חזרה לקרתגו.
העליונות הימית הרומאית סיכלה את הניסיונות החוזרים ונשנים של הקרתגים לחולל מפנה במערכה הארוכה והמתישה שניהל חניבעל באיטליה, אך הם עדיין לא אמרו נואש.
ב-205 לפנה"ס יצא מאגו בן חמילקרת מן האיים הבלאריים וחצה את הים הטירני בשלושים וכמה אוניות מלחמה ומספר רב של אוניות משא ובהן שנים-עשר אלף רגלים וכאלפיים פרשים.
הוא הנחית את הכוחות בחוף ליגוריה באין מפריע, לכד את ג'נובה והסית את השבטים המקומיים למרוד ברומא.
כשהגיעו אליו ידיעות, כי פובליוס קורנליוס סקיפיו שב מהיספניה והוא מתכונן לפלוש לאפריקה מסיציליה, השאיר אצלו עשר אוניות ואת היתר שלח אל קרתגו כדי להגן עליה מפני ההתקפה המתרגשת ובאה.
גורל אחר פקד את שמונים אוניות המשא הקרתגיות אשר הובילו אספקה ותבואה אל חניבעל, ונלכדו באותו זמן לערך על ידי גנאיוס אוקטביוס רופוס בחופי סרדיניה.
היה זה הניסיון האחרון של הקרתגים להושיט לחניבעל סיוע בדרך הים, שכן משעה זו ואילך ריכזו את כל מאמציהם בהכנות להדיפת הפלישה המתוכננת של סקיפיו לארצם.
מקור סיוע נוסף בו תלה חניבעל תקוות היה פיליפוס מלך מוקדון.
הלה החליט לנצל את חולשת רומא לאחר קרב קאנאי כדי להשתלט על איליריה, שהייתה פרוטקטורט רומאי, וב-215 לפנה"ס שלח בחשאי שליחים מטעמו לשאת ולתת על הסכם עם חניבעל.
תנאי ההסכם שנחתם קבעו כי המלך יכין צי גדול, בן כמאתיים אוניות, יפלוש לאיטליה, יבוז את החופים ויילחם בים וביבשה בכל הכוח שברשותו; בתמורה יוכל להרחיב כרצונו את גבולות ממלכתו ביבשת יוון ובאיים.
איתרע מזלו של פיליפוס, ושליחיו נתפסו בשובם לארצם על ידי שייטת האוניות שהגנה על חופי איטליה בין ברונדיסיום לטארנטום.
הלחימה החלה שנה אחר כך, בקיץ 214 לפנה"ס, תוך כדי מצור הרומאים על סירקוסאי.
פיליפוס הטיל מצור על אפולוניה, שהייתה בעלת ברית לרומא מאז 229 לפנה"ס, וכבש את אוריקום.
כשהגיעו הידיעות למרקוס ואלריוס, הפרו-פראיטור המופקד על הגנת ברונדיסיום וחוף קלבריה, יצא בראש הצי והצבא שברשותו אל אוריקום.
העיר נכבשה ללא כל קושי, ואחר כך תקפו הרומאים בחסות הלילה את המוקדונים הצרים על אפולוניה והפילו בהם חללים רבים.
פיליפוס ושארית חייליו נמלטו בעור שיניהם חזרה אל ארצם.
השייטת הרומית המוצבת בקלבריה המשיכה גם בשנים הבאות לפקוח עין על תנועת האוניות החוצות את הים האדריאטי, ובעצם נוכחותה סילקה מראשו של פיליפוס כל מחשבה לבוא עם חייליו לעזרת חניבעל.
את מסעות המלחמה שלו ניהל המלך המוקדוני מעתה ואילך על אדמת יוון בלבד.
ב-205 לפנה"ס, כשהגיעו הידיעות על הפלישה המתוכננת של צבא סקיפיו לאפריקה, שוב ניסו הקרתגים לשדל את פיליפוס להנחית את חייליו בסיציליה או באיטליה, אך ללא הועיל.
ב-206 לפנה"ס, לאחר ששם קץ לשלטונם של הקרתגים בהיספניה, שב קורנליוס סקיפיו לרומא כגיבור.
הוא שטח בפני הסנאט את תוכניותיו לסיום המלחמה על ידי העברתה לאדמת אפריקה, אך נתקל בהתנגדות חלק מן הסנאטורים.
לבסוף ויתרו מתנגדיו, סקיפיו נבחר לקונסול של שנת 205 לפנה"ס וקיבל לפיקודו את הפרובינקיה סיציליה.
באביב 204 לפנה"ס, בתום שנה של הכנות, הפליג מליליבאיום צבא של 17,000 חיילים ב-400 אוניות משא ו-40 אוניות מלחמה.
דומה שהעליונות הימית הרומאית הייתה מוחלטת, שכן הצי הקרתגי, שמנה אותה עת 100 אוניות מלחמה, לא עשה כל ניסיון להשמיד את צי המשלוח בעודו בדרך.
צבא הפלישה נחת סמוך לעיר אוטיקה, ומיד נערך סקיפיו להטיל עליה מצור.
מאחר שנסיונותיו להכניע את העיר לא צלחו והחורף התקרב, חדל ממלאכתו לאחר ארבעים יום; הוא הקים מחנה חורף לחייליו על חצי אי סלעי סמוך לעיר שנקרא לימים קאסטרה קורנליאנה, והעלה את אוניותיו על החוף.
האספקה לכוחותיו הגיעה באין מפריע בדרך הים מסרדיניה, מסיציליה ומאיטליה.
בראשית אביב 203 הוריד סקיפיו את אוניותיו הימה והציב עליהן מכונות מצור וכלי קלע, ובמסווה של חידוש המצור מן הים והיבשה כאחד תקף בעורמה ובהפתעה את צבאות עזרובעל בן גיסקו וסיפאקס במחנותיהם והרג את מרבית חייליהם.
רוחם של הקרתגים נפלה, ובקרתגו נשמעו קריאות להשיב את חניבעל מאיטליה ואף לשאת ולתת על שלום עם הרומאים.
בסופו של דבר הוחלט, חרף האבדות הכבדות, לאסוף שוב חיילים כדי לסלק את הפולשים.
אלא שמפלה רדפה מפלה, והצבא החדש שגייסו עזרובעל בן גיסקו וסיפאקס הובס גם הוא על ידי חיילי סקיפיו ומסיניסה בקרב המישורים הגדולים.
קרתגו נותרה ללא צבא יבשה, ובאין כל ברירה אחרת, החליטו הקרתגים לשים יהבם על הצי, אותו הכינו במהלך החורף, ולהתקיף את אוניות הרומאים המטילות מצור על אוטיקה.
מאחר שידעו כי גם אם ינצחו בקרב הימי תוכרע המלחמה בסופו של דבר ביבשה, שיגרו הודעה אל חניבעל וקראו לו לשוב מיד עם צבאו אל אפריקה, ואף החלו שוקלים לבקש שלום מאת הרומאים כדי לסיים את המלחמה.
סקיפיו, שעסק אותה עת בכיבוש סביבותיה של קרתגו ונערך להכנעת העיר טונס (תוניס), ראה ממרחק את הצי הקרתגי עושה את דרכו אל עבר אוטיקה.
הוא ידע כי אוניותיו, העמוסות מכונות מצור וכלי קלע והן קרובות לחומות העיר, אינן מוכנות להתמודדות בקרב ימי סדור, ועל כן חש במהירות להצלת אוניות האספקה והמלחמה גם יחד.
הוא עגן את אוניות המלחמה בשורה אחת, סידר סביבן את אוניות המשא במערך שעומקו שלוש-ארבע שורות וקשר אותן זו לזו באמצעות תרנים וסקריות, תוך שהוא מותיר ביניהן רווחים המתאימים לגיחת ספינות קלות.
כך יצר מעין חומה ארוכה ו"שדה קרב" גם יחד, שעליו יכלו חייליו להביא לידי ביטוי את יתרונם בלוחמת סיפונים וירי כלי קלע.