tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במחזור לא נכללו תפילות הקבע, והוא היה מיועד בעיקרו לפיוטי המועדים – הימים הנוראים, שלושת הרגלים, פורים, תשעה באב, ובדרך כלל גם לפיוטי שבתות מיוחדות.
הסליחות לחודש אלול ולעשרת ימי תשובה לא נכללו במחזור אלא נכתבו בקובץ מיוחד, וגם המערביות וההושענות וחלק מפיוטי השבתות נכתבו בדרך כלל בסידור ולא במחזור.
פעמים רבות נכתבו המחזורים בשני חלקים: אחד למועדי הקיץ ואחד למועדי תשרי והחורף (כך למשל במחזור וורמייזא).
מבחינה זו, מחזור אמסטרדם הוא מחזור ולא סידור, ואינו כולל את תפילות הקבע, אך הוא בולט בכך שהוא כולל בכרך אחד את הפיוטים לכל מועדי השנה.
כדי לכלול את כלל המועדים בכרך אחד נדרשו לסופר דפים גדולים במיוחד, ומשום כך כונה המחזור 'המחזור הגדול'.
בשל התאמת נוסח המחזור ומבחר הפיוטים שבו למנהג קהילת קלן, משערים שהמחזור נוצר בעיר קלן, כנראה בין השנים 1250–1280. אפרים שהם-שטיינר משער כי יש לקשור את יצירת המחזור עם דמותו של יהודה ליוורמן מדירן, בנקאי שהיה מראשי הקהילה בקלן בתקופה זו והיהודי העשיר ביותר בה.
ליוורמן מכונה במסמכי הקהילה 'נדיב', וכנראה תרם לצורכי הקהילה.
עיטורי האריות המרובים לאורך המחזור, כמו גם ציור מגדל הדומה לסמלה של העיר דירן, עשויים להיות רמזים לכך שהנדיב שמימן את יצירת המחזור המפואר היה ליוורמן, שתרם אותו לקהילה.
נשתמרה תשובה של מהר"ם מרוטנבורג לשאלה ששאל אותו תלמידו הרא"ש, האם המנהג לצייר ציורי חיות במחזורים כרוך באיסור לא תעשון אתי או איסור עשיית פסל.
מהר"ם ענה כי אין חשש איסור בציורים הללו, אך מסתייג מהם מחשש להסחת דעת המתפלל.
מאחר שהרא"ש התגורר באותם ימים בקלן, שהם-שטיינר משער כי השאלה נשאלה בעקבות יצירתו של מחזור אמסטרדם המפואר בקלן, שבו ציורי חיות רבים.
סביר שהמחזור שימש את שליח הציבור בבית הכנסת של קלן מאז יצירתו עד חורבן הקהילה.
הקהילה חרבה בגזרות ק"ט בימי המוות השחור ב-1349, הוקמה מחדש ב-1372, אך חרבה בשנית בגירוש היהודים מקלן ב-1424. לא ידוע מה אירע בגורל המחזור בשנים אלה.
בשנים הבאות שימש כנראה המחזור קהילות אשכנזיות אחרות, משום שהערות שונות על גבי המחזור נועדו להתאים את הכתוב בו למנהגים מקומיים שונים.
באמצע המאה ה-17 היה המחזור בבעלותו של אורי פייבוש הלוי , המדפיס העברי מאמסטרדם שייסד מאוחר יותר את דפוס ז'ולקווה בפולין.
לא ידוע אם המחזור עבר במשפחתו (סבו, רבי משה אורי הלוי , היה רבה של אמדן ולאחר מכן רבה הראשון של הקהילה הפורטוגזית באמסטרדם) או שהוא קבל אותו בדרך אחרת.
בח' בכסלו ה'ת"ל (1669), העניק פייבוש הלוי את המחזור לקהילת "תלמוד תורה" הפורטוגזית באמשטרדם, כפיצוי על מריבות וסכסוכים שונים שהיו לו עם הקהילה.
מאז היה המחזור רכוש הקהילה, וחלק מאוסף כתבי היד של ספריית עץ חיים הספרדית באמסטרדם (אף שהמחזור עצמו מייצג מנהג אשכנזי), ומשום כך נודע בשם "מחזור אמסטרדם".
החל מן המאה ה-19 הוא עורר תשומת לב בין חוקרי יהדות בהולנד ומחוצה לה, ומשנת 1955 הוא הוצג במוזיאון להיסטוריה יהודית בעיר, בהשאלה לטווח ארוך מהקהילה.
ב-2010 החליטה קהילת אמסטרדם למכור את המחזור כדי לממן את בניית מוזיאון השואה הלאומי של הולנד, בתנאי שהבעלות על המחזור תישאר ציבורית.
בסופו של דבר, ב-2017 נרכש המחזור בשותפות בין המוזיאון באמסטרדם והמוזיאון היהודי ברובע הארכאולוגי בקלן, והוא מוצג לסירוגין בשני המוזיאונים.
מחזור אטמוספירי הוא תנועה בקנה מידה גדול של אוויר באטמוספירת כדור הארץ.
יחד עם מחזור האוקיינוס הוא הדרך שבה אנרגיה תרמית מחולקת מחדש על פני כדור הארץ.
מחזור האטמוספירה של כדור הארץ משתנה משנה לשנה, אך המבנה בקנה מידה גדול נשאר קבוע למדי.
מערכות מזג האוויר בקנה מידה קטן יותר - שקעים בקווי רוחב בינוניים, או תאי הסעה טרופיים - מתרחשות באופן כאוטי, ואי אפשר לתת תחזיות מזג אוויר ארוכות טווח עבורן מעבר לעשרה ימים בפועל, או חודש בתיאוריה .
מזג האוויר של כדור הארץ הוא תוצאה של תאורתו על ידי השמש וחוקי התרמודינמיקה.
ניתן לראות את זרימת האוויר באטמוספירה כמנוע חום המונע על ידי אנרגיית השמש וקולט האנרגיה שלו הוא השחור של החלל.
העבודה שמייצר מנוע זה גורמת לתנועת מסות האוויר, ובתהליך זה מפוזרת מחדש האנרגיה הנספגת על ידי פני כדור הארץ ליד האזורים הטרופיים, אל קווי הרוחב הקרובים יותר לקטבים ומשם לחלל.
התאים של מחזורי האטמוספירה בקנה מידה גדול, זזים לכיוון הקוטב בתקופות חמות יותר (לדוגמה, בתקופות בין-קרחוניות בהשוואה לתקופות קרחוניות), אך נשארים קבועים במידה רבה, שכן הם, ביסודם, תוצר של גודל כדור הארץ, קצב סיבובו, מידת חומו ועומקו האטמוספירי, שכולם משתנים מעט.
לאורך תקופות זמן ארוכות מאוד (מאות מיליוני שנים), התרוממות טקטונית יכולה לשנות את המרכיבים העיקריים שלהם, כגון זרם הסילון, וטקטוניקת הלוחות עשויה לשנות את זרמי האוקיינוס.
במהלך האקלים החם ביותר של המזוזואיקון, ייתכן שחגורת מדבר שלישית התקיימה בקו המשווה.
חגורות הרוח העוטפות את כדור הארץ כוללות שלושה תאים בכל חצי כדור - תא הדלי, תא פרל ותא הקוטב.
תאים אלה קיימים הן בחצי הכדור הצפוני והן בחצי הכדור הדרומי.
עיקר התנועה האטמוספירית מתרחשת בתא הדלי.
מערכות הלחץ הגבוה הפועלות על פני כדור הארץ מאוזנות על ידי מערכות הלחץ הנמוך.
כתוצאה מכך, קיים איזון כוחות הפועלים על פני כדור הארץ.
קווי הרוחב של הסוס (Horse latitudes) הם אזור של לחץ גבוה בקו רוחב כ-30° עד 35° (צפון או דרום) שבו הרוחות מתפצלות לאזורים הסמוכים של תאי הדלי או פרל, ובדרך כלל יש בהם רוחות קלות, שמיים שטופי שמש ומעט משקעים.
דפוס זרימת האוויר האטמוספירי שתיאר ג'ורג' הדלי היה ניסיון להסביר את רוחות הסחר.
תא הדלי הוא לולאת זרימה סגורה המתחילה בקו המשווה.
שם, אוויר לח מתחמם על ידי פני כדור הארץ, יורד בצפיפותו ועולה.
מסת אוויר דומה העולה בצד השני של קו המשווה מאלצת את מסות האוויר העולות לנוע לכיוון הקוטב.
האוויר העולה יוצר אזור לחץ נמוך ליד קו המשווה.
כאשר האוויר נע לכיוון הקוטב, הוא מתקרר, הופך צפוף יותר, יורד בערך בקו הרוחב 30, ויוצר אזור לחץ גבוה.
האוויר היורד נע לכיוון קו המשווה לאורך פני השטח, מחליף את האוויר שעלה מאזור קו המשווה, וסוגר את הלולאה של תא הדלי.
תנועת האוויר לכיוון הקוטב בחלק העליון של הטרופוספירה סוטה לכיוון מזרח.
היא נגרמת על ידי כוח קוריוליס.
בגובה הקרקע, לעומת זאת, תנועת האוויר לכיוון קו המשווה בטרופוספירה התחתונה סוטה לכיוון מערב ויוצרת רוח ממזרח.
הרוחות הזורמות מערבה (ממזרח, רוח מזרחית) בגובה הקרקע בתא הדלי נקראות "רוחות הסחר".
תא הדלי מתואר כממוקם בקו המשווה, אך הוא זז צפונה (לקווי רוחב גבוהים יותר) ביוני ויולי, ודרומה (לכיוון קווי רוחב נמוכים יותר) בדצמבר ובינואר, כתוצאה מחימום פני השטח על ידי השמש.
האזור שבו מתרחש החימום הגדול ביותר נקרא "קו המשווה התרמי".
הקיץ בחצי הכדור הדרומי הוא בין דצמבר למרץ, ולכן זו העת שבה מתרחשת תנועת קו המשווה התרמי לקווי רוחב דרומיים גבוהים יותר.
מערכת הדלי היא דוגמה למחזור תרמי ישיר.
ההספק של מערכת הדלי, הנחשבת למנוע חום, מוערך ב-200 טרה ואט.
תא הקוטב הוא מערכת פשוטה עם גורמי הסעה חזקים.
מסות האוויר בקו הרוחב 60 קרירות ויבשות יחסית לאוויר המשווני, אך עדיין חמות ולחות מספיק כדי לעבור הסעה ולהניע לולאה תרמית.
בקו הרוחב ה-60, האוויר עולה לטרופופאוזה (כ-8 ק"מ בקו רוחב זה) ונע לכיוון הקוטב.
תוך כדי כך, מסת האוויר ברמה העליונה סוטה לכיוון מזרח.
כאשר האוויר מגיע לאזורים הקוטביים, הוא כבר התקרר על ידי קרינה לחלל והוא צפוף משמעותית מהאוויר שמתחת.
הוא יורד ויוצר אזור לחץ גבוה קר ויבש.
בגובה פני השטח של הקוטב, מסת האוויר נדחקת מהקוטב לכיוון קו הרוחב ה-60 ומחליפה את האוויר שעלה שם, ותא המחזור הקוטבי הושלם.
כאשר האוויר על פני השטח נע לכיוון קו המשווה, הוא סוטה מערבה, שוב כתוצאה מכוח קוריוליס.
זרימת האוויר על פני השטח נקראת רוחות מזרחיות קוטביות הזורמות מצפון-מזרח לדרום-מערב ליד הקוטב הצפוני ומדרום-מזרח לצפון-מערב ליד הקוטב הדרומי.
זרימת מסת האוויר מהתא יוצרת גלים הרמוניים באטמוספירה המכונים גלי רוסבי.
גלים ארוכים אלה קובעים את מסלול זרם הסילון הקוטבי, הנע באזור המעבר בין הטרופופאוזה לתא פרל (Ferrel).
תא הקוטב מתפקד כגוף קירור ומעביר את החום מקו המשווה לכיוון אזורי הקוטב.
רוחות תאי הקוטב, השטח והרוחות הקטבטיות באנטארקטיקה יכולים ליצור תנאים קרים על פני השטח, למשל הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה בכדור הארץ, 89.2- מעלות צלזיוס בתחנת ווסטוק באנטארקטיקה, שנמדדה בשנת 1983.
חלק מהאוויר העולה בקו רוחב 60° מתפצל בגובה לכיוון הקטבים ויוצר את תא הקוטב.
השאר נע לכיוון קו המשווה ומתנגש בקו רוחב 30° עם האוויר הגבוה של תא הדלי.
שם הוא שוקע ומחזק את רכסי הלחץ הגבוה שמתחת.
חלק גדול מהאנרגיה המניעה את תא פרל מסופק על ידי תאי הקוטב ותאי הדלי המסתובבים משני צידיו וגוררים את האוויר של תא פרל.
תא פרל, כפי שתואר על ידי ויליאם פרל, הוא מאפיין מחזור משני, שקיומו תלוי בתאי הדלי והקוטב משני צידיו, כמערבולת שנוצרת על ידי תאי הדלי ותאי הקוטב.
האוויר של תא פרל היורד בקו רוחב 30° חוזר לכיוון הקוטב בגובה פני הקרקע, וכשהוא עושה זאת הוא סוטה לכיוון מזרח.
באטמוספירה העליונה של תא פרל, האוויר הנע לכיוון קו המשווה סוטה לכיוון מערב.
שתי הסטיות הללו, כמו במקרה של תאי הדלי והקוטב, מונעות על ידי שימור התנע הזוויתי.
כתוצאה מכך, כשם שרוחות הסחר המזרחיות נמצאות מתחת לתא הדלי, הרוחות המערביות נמצאות מתחת לתא פרל.
תא פרל חלש, משום שאין לו מקור חום חזק וגם לא מפל חזק, ולכן זרימת האוויר והטמפרטורות בתוכו משתנות.
מסיבה זו, קווי הרוחב האמצעיים מכונים לעיתים "אזור הערבוב".
תאי הדלי והקוטב הם לולאות סגורות, אך תא פרל אינו כזה.
הנקודה המכריעה היא ברוחות המערביות, המכונות "הרוחות המערביות השוררות" (the Prevailing Westerlies).
לרוחות הסחר המזרחיות ולרוחות המזרחיות הקוטביות אין על מה לגבור, שכן תאי המחזור המקוריים שלהן חזקים מספיק ומתמודדים עם מעט מכשולים, שהם תווי שטח מסיביים ואזורי לחץ גבוה.
עם זאת, הרוחות המערביות החלשות יותר של תא פרל יכולות להיפגע.
המעבר המקומי של חזית קרה לעיתים משנה זאת תוך דקות.
כתוצאה מכך, על פני השטח כיוון הרוחות יכול להשתנות בפתאומיות אך מעל פני השטח, שם הרוחות פחות מופרעות על ידי השטח, הן מערביות.
אזור לחץ נמוך בקו רוחב 60° הנע לכיוון קו המשווה, או אזור לחץ גבוה בקו רוחב 30° הנע לכיוון הקוטב, יאיץ את הרוחות המערביות של תא פרל.
רוחות גבוהות וחזקות, הנעות לכיוון הקוטב, עשויות להביא רוחות מערביות במשך ימים.
מערכת פרל פועלת כמשאבת חום עם מקדם ביצועים של 12.1, וצורכת אנרגיה קינטית ממערכות הדלי והקוטב בקצב משוער של 275 טרה ואט.
תא הדלי ותא הקוטב דומים בכך שהם ישירים תרמית, כלומר קיימים כתוצאה מטמפרטורות פני השטח.
המאפיינים התרמיים שלהם מניעים את מזג האוויר בתחומיהם.
נפח האנרגיה העצום שתא הדלי מעביר, ועומק גוף הקירור הכלול בתא הקוטב, מבטיחים שתופעות מזג אוויר חולפות ישפיעו באופן זניח על המערכות בכללותן, אם בכלל ייווצרו, וזה לא קורה אלא בנסיבות יוצאות דופן.
תאי הדלי, פרל והקוטב (שציריהם מכוונים לאורך קווי רוחב או מקבילים) הם המאפיינים העיקריים של הולכת חום עולמית, אך הם אינם פועלים לבד.
הבדלי טמפרטורה מניעים גם קבוצה של תאי מחזור, שציריהם מכוונים לאורכם.
תנועה אטמוספירית זו ידועה כמחזור התהפכות אזורית (zonal overturning circulation).
מחזורית רוחב היא תוצאה של קרינת השמש הגבוהה ביותר ליחידת שטח (עוצמת השמש) הנופלת על האזורים הטרופיים.
עוצמת השמש פוחתת ככל שקו הרוחב עולה, ומגיעה למעשה לאפס בקטבים.
מחזוריות אורך, לעומת זאת, היא תוצאה של קיבול החום של המים, כושר הספיגה שלהם וערבובם.
מים סופגים יותר חום מאשר יבשה, אך הטמפרטורה שלהם אינה עולה באותה מידה.
כתוצאה מכך, שינויי הטמפרטורה ביבשה גדולים יותר מאשר במים.
תאי הדלי, פרל והקוטב פועלים בקנה המידה הגדול ביותר של אלפי קילומטרים – קנה מידה סינופטי.
מחזור הרוחב יכול לפעול גם בקנה מידה של אוקיינוסים ויבשות, והשפעה זו היא עונתית או אפילו עשורית.
אוויר חם עולה מעל אזורי קו המשווה היבשתיים ומערב האוקיינוס השקט.
כאשר הוא מגיע לטרופופאוזה, הוא מתקרר ושוקע באזור עם מסת מים קרה יחסית.
לתא האוקיינוס השקט תפקיד חשוב במזג האוויר של כדור הארץ.
תא זה, המבוסס כולו על האוקיינוס, נוצר כתוצאה מהבדל בטמפרטורות פני השטח של מערב ומזרח האוקיינוס.
בנסיבות רגילות, מימי מערב האוקיינוס חמים והמים המזרחיים קרירים.
התהליך מתחיל כאשר פעילות הסעה חזקה מעל מזרח אסיה המשוונית ואוויר קריר ששוקע מול חוף מערב אמריקה הדרומית יוצרים דפוס רוח שדוחף את מי האוקיינוס השקט מערבה ומצטבר במערב האוקיינוס.
(מפלסי המים במערב האוקיינוס השקט גבוהים בכ-60 ס"מ מאשר במזרח האוקיינוס).
ההשפעות האורכיות היומיות הן בקנה מידה מזוסקולרי (טווח אופקי של 5 עד כמה מאות קילומטרים).
במהלך היום, אוויר שמתחמם על ידי היבשה החמה עולה וכך מושך בריזה קרירה מהים המחליפה את האוויר שעולה.
בלילה, המים החמים והיבשה הקרירה הופכים את התהליך, ובריזה מהיבשה, של אוויר שקורר על ידי היבשה, נישאת לחוף הים בלילה.
תא האוקיינוס השקט נקרא "מחזור ווקר" (Walker circulation) על שם סר גילברט ווקר, מנהל מצפי כוכבים בריטיים בהודו בתחילת המאה ה-20, שחיפש דרך לחזות מתי רוחות המונסון של הודו ייחלשו, או אף לא יופיעו.
הוא לא הצליח לעשות זאת, אך מחקרו הוביל אותו לגלות קשר בין שינויי הלחץ המחזוריים באוקיינוס ההודי לבין אלו שבין מזרח האוקיינוס השקט למערבו, אותו כינה "התנודה הדרומית".
תנועת האוויר במחזור ווקר משפיעה על הלולאות משני הצדדים.
בנסיבות רגילות מזג האוויר מתנהג כצפוי, אך כל כמה שנים החורפים הופכים חמים במיוחד או קרים במיוחד, או שתדירות ההוריקנים עולה או יורדת, והדפוס נמשך לתקופה בלתי מוגדרת.
לתא ווקר תפקיד מפתח בתופעת אל ניניו.
אם פעילות ההסעה מואטת במערב האוקיינוס השקט, מסיבה לא ידועה, האקלים של אזורים סמוכים מושפע.
ראשית, הרוחות המערביות הגבוהות נעדרות.
כך מנותק מקור האוויר הקר החוזר, שבדרך כלל היה שוכך בקו רוחב 30° דרום בערך, ולכן נפסק זרם האוויר החוזר עם רוחות מזרחיות על פני השטח.
כתוצאה מכך, מים חמים מפסיקים לזרום למזרח האוקיינוס השקט ממערב (הם "נערמו" על ידי רוחות מזרחיות קודמות) כי אין עוד רוח על פני השטח שתדחוף אותם למזרח האוקיינוס השקט.
עובדה זו וההשפעות המקבילות של התנודה הדרומית גורמים לטמפרטורות ודפוסי משקעים לא צפויים לעונה בצפון ודרום אמריקה, אוסטרליה ודרום מזרח אפריקה, ולשיבוש זרמי האוקיינוס.
בינתיים, באוקיינוס האטלנטי, נוצרות רוחות מערביות מהירות מסוג תא הדלי ברמות הגבוהות, שבדרך כלל היו חסומות על ידי מחזור ווקר ואינן מסוגלות להגיע לעוצמות כאלה.
רוחות אלו משבשות את פסגות ההוריקנים המתהווים ומפחיתות את מספר ההוריקנים המסוגלים להגיע לעוצמה מלאה.
אל ניניו – תנודה דרומית
אל ניניו (El Niño) ולה ניניה (La Niña) הן אנומליות הפוכות בטמפרטורת פני השטח של דרום האוקיינוס השקט, המשפיעות רבות על מזג האוויר בקנה מידה גדול.
במקרה של אל ניניו, מי שטח חמים מתקרבים לחופי דרום אמריקה, מה שגורם לחסימת הזרימה של מים עמוקים עשירים בחומרים מזינים.
לכך יש השפעות חמורות על אוכלוסיות הדגים.
במקרה של לה ניניה, תא ההסעה מעל מערב האוקיינוס השקט מתחזק ומביא לחורפים קרים מהרגיל בצפון אמריקה ועונת ציקלונים חזקה יותר בדרום מזרח אסיה ובמזרח אוסטרליה.
ישנה גם עלייה מוגברת של מי אוקיינוס קרים עמוקים ועלייה עזה יותר של אוויר עילי ליד דרום אמריקה, מה שמביא למספר הולך וגדל של אירועי בצורת, אם כי דייגים נהנים מהמים המזרחיים העשירים יותר בחומרים מזינים.
מחזור התא הוא מונח מתחום הביולוגיה של התא, המתאר סדרת שלבים המתרחשים במהלך חיי התא, מרגע היווצרותו מתא הורה עד אשר הוא מתחלק לתאי בת.
סדרת התהליכים נחשבת מחזורית כיוון שהיא מתחדשת שוב ושוב מחלוקה לחלוקה.
ישנם מנגנוני בקרה השולטים בקצב חלוקת התא ושלבי המחזור האחרים, אשר משפיעים על משך כל שלב, ואף יכולים לעצור את המחזור ולקבע את אחד השלבים.
דוגמה לכך מתרחשת ברוב תאי העצב, בתאים אלו מחזור התא מופסק בשלב G1 כך שהם אינם מגיעים לשלב ההתחלקות, ולכן הם אינם מתרבים.
השלב הארוך ביותר של המחזור הוא האינטרפאזה.
שלב האינטרפאזה הוא השם הכולל לשלושת תתי השלבים G1, G2 ו-S (ללא שלב הM (מיטוזה), שלב החלוקה עצמה).
את שלב זה נהוג לחלק לשלושה תתי-שלבים:
G1 (מלשון Growth – גדילה): השלב המקדים להכפלת ה-DNA.
בשלב זה התא מתפקד את תפקודו הרגיל לו הוא מיועד.
תוך כדי כך נפחו גדל, מתבצע בו מטבוליזם נמרץ, וכמות החומרים בו (RNA וחלבונים) גדלה כמעט פי שניים.
S (מלשון synthesis): בשלב זה מוכפל ה-DNA שבגרעין.
שלב זה נמשך בדרך כלל 3–6 שעות.
G2: השלב שלאחר הכפלת ה-DNA.
שלב זה נמשך בדרך כלל 2–5 שעות.
לתא מנגנונים אשר מסוגלים לעצור את מחזור התא בשלב G1 מפאת תנאי הסביבה או אילוצים אחרים, אך מהרגע שהכפלת ה-DNA מתחילה המחזור לא ייפסק עד להגעה לשלב G1 שנית.
לכן ההבדלים בין תאים מתבטאים בעיקר באורכו של שלב G1 ולא באורכם של השלבים האחרים, אשר די קבוע.
כאשר שלב G1 מופסק, התא עובר למעין שלב חדש המכונה G0. תא יכול להישאר בשלב G0 מרגע היווצרותו ועד למותו, ולא להמשיך במחזור התא כתאי עצב; אך יכול גם להישאר ב-G0 לזמן פחות ממושך, וכשהתנאים מתאימים לחזור לשלב G1.
מחזור התא מבוקר על ידי מערכת אותות תאיים ותהליכים מתוכננים מראש ובקפידה.
במקרים בהם נפגמת בקרה זו של מחזור התא מסיבה זו או אחרת, התא מתחלק שוב ושוב ללא שליטה ונוצרת שאת סרטנית.
בשלב החלוקה (Mitosis/Meiosis) תתבצע פליגה ביצורים פרוקריוטיים ואילו תאי יצורים איקריוטיים יעברו מיטוזה או מיוזה, בהתאם לסוג התא.
בתאים סומטיים יחל תהליך המיטוזה בו מתחלק גרעין תא דיפלואידי לשני גרעינים בעלי מספר כרומוזומים הזהה למספר הכרומוזומים בתא ההורה.
לעומת זאת, בתאי נבט יחל תהליך המיוזה, בו תא ההורה מתחלק פעמיים עד לקבלת ארבעה תאים הפלואידיים – בעלי מחצית מכמות הכרומוזומים אשר היו בתא ההורה.
שלב M מסתיים בציטוקינזה – חלוקת הציטופלזמה והתא כולו.
לאחר השלמת שלב M חוזרים תאי הבת לשלב G1.
האירועים המורכבים המתרחשים במהלך מחזור התא מבוקרים על ידי מספר קטן של חלבוני קינאזות הטרודימרים.
הריכוזים של תת-היחידות הרגולטוריות של קינאזות אלו (הקרויות: ציקלינים), עולות ויורדות במהלך השלבים השונים של מחזור התא.
הקינאזות הפועלות במחזור התא קרויות קינאזות תלויות ציקלין (Cdk; ראשי תיבות של Cyclin – dependent kinase), וזאת משום שהן חסרות כל פעילות קינאז כאשר הן אינן קשורות לציקלין.
כל Cdk יכול להיקשר לציקלינים שונים, וזהות הציקלין היא שתקבע אילו חלבונים יזורחנו על ידי הקומפלקס Cdk-ציקלין.
כאשר התאים מעוררים לשכפול, קומפלקסי Cdk-ציקלין של שלב G1 מכינים את התא לשלב ה-S על ידי אקטיבציה של פקטורי שעתוק שונים הגורמים לביטוי של גנים המקודדים לקומפלקסי Cdk-ציקלין של שלב ה-S וכן של אנזימים שונים הדרושים לסינתזה של הדנ"א.
הפעילות של קומפלקסי Cdk-ציקלין של שלב ה-S מעוכבים בתחילת מחזור התא על ידי מעכב ספציפי.
לאחר מכן, לקראת סוף שלב G1, קומפלקסי Cdk-ציקלין של שלב G1 מביאים לפירוק של מעכב זה, וכך גורמים לאקטיבציה של קומפלקסי Cdk-ציקלין של שלב ה-S המזרזים כניסה לשלב ה-S.
לאחר האקטיבציה שלהם, קומפלקסי Cdk-ציקלין של שלב ה-S מזרחנים אתרים רגולטוריים שונים הנמצאים בחלבונים המרכיבים את קומפלקס הקדם-שכפול (Pre-replication complex), שהתכנסו במהלך תחילת השעתוק שהתרחש בשלב G1. לא זו בלבד שזרחון חלבונים אלו מאקטב את שלב האתחול של שכפול ה-DNA, הוא גם מונע התכנסות מחדש של קומפלקסי קדם-שעתוק חדשים.
כתוצאה מכך, כל כרומוזום משוכפל פעם אחת בלבד במהלך מחזר תא יחיד, וכך התא מוודא שמספר הכרומוזומים הנכון יישמר גם אצל תאי הבת.
קומפלקסי Cdk-ציקלין של שלב המיטוזה מסונתזים כבר במהלך שלב ה-S ושלב ה-G2, אך הפעילות שלהם מעוכבת עד לאחר שסינתזת הדנ"א מסתיימת.
לאחר האקטיבציה שלהם, קומפלקסים אלו משרים דחיסה של הכרומוזומים, שבירה של מעטפת הגרעין, סידור של סיבי כישור החלוקה והתייצבותם של הכרומוזומים הדחוסים במישור המשווה.
לאחר אירועים אלו, קומפלקסי Cdk-ציקלין אלו מאקטבים את יצירתו של קומפלקס APC, קומפלקס רב-חלבונים המכווין את מעכבי האנפאזה לפרוטאוליזה מתווכת-יוביקוויטין ובכך מוביל לאני-אקטיבציה של קומפלקסי החלבונים המחברים את הכרומטידות-אחיות בשלב המטפאזה.
פירוק של מעכבים אלו מאפשר, למעשה, את המעבר לשלב האנפאזה, שבמהלכו נפרדות הכרומטידות האחיות זו מזו, וכל אחת מוסעת לעבר הקוטב אליו פנתה במטפאזה.
בהמשך שלב האנפאזה, מכווין קומפלקס ה-APC את הציקלינים של שלב המיטוזה לפירוק פרוטאוליטי.
כתוצאה מכך, הפעילות של קומפלקסי Cdk-ציקלין של שלב המיטוזה מתמעטת באופן משמעותי, דבר המאפשר לכרומוזומים החדשים שהופרדו להיות משוחררים ופחות דחוסים, וכן להתהוות של ממברנות הגרעין סביב 2 תאי הבת בשלב הטלופאזה וכן לחלוקת הציטופלזמה בין 2 תאי הבת במהלך הציטוקינזה.
מחזור החיים של כוכב הוא תאוריה מדעית המסבירה את התהליך שבו כוכב עובר שלבים של שינויים משמעותיים ביותר במהלך חייו.
משך התהליך תלוי במסה ההתחלתית של הכוכב ויכול להמשך ממיליוני שנה, במקרה של כוכבים כבדים ביותר ועד טריליוני שנה, במקרה של כוכבים קטנים ביותר (זמן שהוא ארוך בהרבה מגיל היקום).
במשך כל חייו של הכוכב מופעלים מנגנונים שונים המעכבים את הקריסה העצמית שלו, הנובעת מהמשקל העצמי שלו.
רוב התהליכים הקשורים להתפתחות כוכבים הם איטיים מאוד ולא ניתן ללמוד עליהם מתצפית בכוכב בודד.
לכן אסטרופיזיקאים לומדים על התפתחות כוכבים משילוב של תאוריות פיזיקליות (בעיקר פיזיקה גרעינית ותורת הקוונטים), תצפיות בכמות עצומה של כוכבים הנמצאים בשלבי התפתחות שונים וסימולציות מחשב המנבאות את מבנה הכוכבים בשלבים השונים על פי מודלים ממוחשבים.
התפתחות כוכב מתחילה בקריסה של ענן מולקולרי.
הקוטר הטיפוסי של ענן מולקולרי הוא 100 שנות אור והמסה הטיפוסית שלו היא 6,000,000 מסות שמש (שהיא 1.9891x1030 קילוגרם).
במהלך הקריסה, הענן המולקולארי מתפרק לחלקים קטנים יותר, ומכל חלק המתפרק מהענן הקורס, משתחררת אנרגיה פוטנציאלית והופכת לחום.
הקריסה נמשכת, הלחץ והטמפרטורה עולים, ומתקבל כדור גז מסתחרר, חם מאוד, הקרוי קדם-כוכב (protostar).
מסלול ההתפתחות של הכוכב תלוי במסה הראשונית של הקדם-כוכב.
קדם-כוכב אשר המסה הראשונית שלו נמוכה מכ-0.08 מסות שמש, לעולם לא יצליח להגיע ללחץ ולטמפרטורה הדרושים להיתוך גרעיני של מימן להליום.
טרום כוכב כזה יתפתח לננס חום.
הננס החום ימשיך להתכווץ באיטיות, להתיך דאוטוריום (מימן עם גרעין המכיל פרוטון ונייטרון) ולפלוט אור עמום וקלוש במשך עשרות מיליארדי שנים, ללא שינוי מהותי במצבו ולמעשה לא ימשיך להתפתח יותר.
ליבת קדם-כוכב שהמסה שלו מעל 0.08 מסות שמש תתלהט מספיק ובסופו של דבר יתחילו בה תגובות גרעיניות.
בתחילה מימן מותך לדאוטריום ובהמשך, כאשר הלחץ והטמפרטורה עולים, הדאוטריום מותך להליום.
כאשר מתחילה התכת דאוטריום, הקדם-כוכב מתחיל לדחות את החומר המסתפח אליו.
בתחילה, החומר המסתפח גובר על הדחיה, אך אט אט הדחיה מתגברת.
בשלב מסוים נוצרים שני סילוני חומר הנפלטים בצורה סימטרית משני הקטבים של הקדם-כוכב.
הקדם-כוכב ממשיך לספוח חומר באזור קו המשווה שלו ובו זמנית לפלוט חומר דרך הקטבים.
דחיית החומר הולכת ומתגברת עד אשר מקיפה את פני כל קדם הכוכב, מפזרת את שאריות הענן המולקולרי ומפסיקה את ספיחת החומר לקדם-כוכב.
סילוני חומר אלו התגלו בתצפיות בשנות החמישים, בנפרד, על ידי האסטרונומים ג'ורג' הרביג (George Herbig) וגילרמו הארו (Guillermo Haro) והם מכונים על שמם - עצמי הרביג-הארו (Herbig-Haro Objects).
כוכבים צעירים ביותר שנמצאים בשלב המעבר בין טרום כוכב לכוכב הסדרה הראשית.
כוכבים אלו נמצאים תמיד בקרבת ענני גז ואבק שמהם הם נוצרו.
עוצמת ההארה שלהם והספקטרום הנפלט מהם משתנים באורח בלתי סדיר.
טמפרטורת הפנים של כוכבים אלו נמוכה יחסית והרדיוס שלהם גדול יחסית למסה שלהם.
כמו כן, ניתן לזהות שרידים של דיסקת חומר המקיפה אותם.
בכוכבים אלו מתקיים כבר היתוך גרעיני של מימן להליום אולם הם לא סיימו עדיין את ההתכווצות שלהם.
לאחר תחילת ההיתוך הגרעיני בליבה של הכוכב, הכוכב מגיע לשיווי משקל הידרוסטטי.
במצב זה ההיתוך הגרעיני יוצר לחץ קרינה המאזן את הכבידה העצמית של מסת הכוכב ומונע את המשך הקריסה הכבידתית.
בכוכבים קטנים, לרבות השמש שלנו, ההליום נוצר בעיקר בשרשרת פרוטון-פרוטון.
בתגובות אלו מימן הופך לדאוטוריום ואחר כך להליום תוך כדי שחרור כמות אנרגיה עצומה.
בכוכבים שמסתם קצת מעל מסת שמש אחת, מתקיימת שרשרת נוספת של היתוך מימן, שרשרת CNO.
בכוכבים שמסתם מעל 1.3 מסות שמש שרשרת ה-CNO אחראית ליצירת רוב האנרגיה בכוכב.
הכוכב תופס את מקומו בסדרה הראשית של דיאגרמת הרצשפרונג-ראסל בהתאם למסתו.
כוכב קטן עם מסה נמוכה יהיה כוכב קר יחסית והוא מכונה ננס אדום.
כוכב כזה שורף את המימן שבליבה שלו בקצב איטי ביותר והוא יישאר בסדרה הראשית למשך מאות מיליארדי שנים (למעשה יותר מגיל היקום).
לעומת זאת כוכב מאוד גדול, עם מסה עצומה, יהיה כוכב חם יחסית והוא מכונה על-ענק.
כוכב כזה שורף את המימן שבליבה שלו בקצב גדול מאוד והוא יישאר בסדרה הראשית מספר מיליוני שנים בלבד.
כוכב עם מסה בינונית, כמו השמש שלנו, מכונה ננס צהוב ויישאר בסדרה הראשית כ-10 מיליארד שנים.
בכל מקרה, זהו השלב הארוך ביותר בחייו של הכוכב, והוא ארוך משמעותית יותר מכל שלב אחר בחיי הכוכב.
כאשר המימן שבליבה מתכלה, היתוך המימן בליבה נפסק והכוכב עוזב את הסדרה הראשית ועובר לשלבים המאוחרים של התפתחותו.
המשך התפתחות הכוכב תלוי במסה הראשונית שלו.
שלבי ההתפתחות המאוחרים של כוכב
משך החיים של כוכבים קטנים ארוך יותר מגיל היקום (שמוערך היום ב-13.7 מיליארד שנים).
כוכב בעל מסה של 0.1 מסות שמש עשוי להישאר בסדרה הראשית כ-6 טריליון שנים (טריליון שווה ל-1,000 מיליארד).
למעשה, מאז היווצרות היקום, כוכבים שמסתם קטנה מ-0.5 מסות שמש טרם עזבו את הסדרה הראשית ולכן ההבנה של מדענים לגבי התפתחות כוכבים כאלו מבוססת על ניתוחים תאורטיים ועל מודלים ממוחשבים ולא על תצפיות.
כוכבים אשר המסה הראשונית שלהם היא בתחום של 0.5 מסות שמש עד 8 מסות שמש יסיימו להתיך את המימן שבליבה שלהם.
במצב הזה, מתפתחת ליבת הליום מנוונת, ללא תהליכים גרעינים בתוכה.
הלחץ של האלקטרונים המנוונים מונע המשך קריסה של הליבה והכוכב מגיע לשיווי משקל הידרוסטטי חדש.
מעל הליבה מתפתחת שכבה דקה שבה מימן מותך להליום.
המעטפת החיצונית מתנפחת ובמקביל הטמפרטורה שלה יורדת.
הכוכב הופך להיות ענק אדום (RGB) ומתחיל לאבד מסה באופן רציף ומשמעותי.
כתוצאה מהתכת המימן מחוץ לליבה, ליבת ההליום הולכת וגדלה ואיתה גדלים הלחץ והטמפרטורה בליבה.
כאשר הלחץ והטמפרטורה מספיקים להצתת ההליום, מתחיל תהליך גרעיני של התכת הליום לפחמן ובשלב מאוחר יותר גם לחמצן.
כתוצאה מכך, הליבה מתנפחת, הניוון של הליבה נעלם ונפסקת התכת המימן להליום מחוץ לליבה.
מעטפת הכוכב מתכווצת וטמפרטורת הפנים של הכוכב עולה.
הכוכב נכנס לשלב יציב נוסף בהתפתחות שלו, ותופס את מקומו על הענף המאוזן בדיאגרמת הרצשפרונג-ראסל.
הכוכב גדול יותר מגודלו בשלב הסדרה הראשית והבהירות שלו גבוהה יותר והופך להיות כוכב משתנה מסוג קפאיד.
שלב זה מכונה לעיתים הסדרה הראשית של ההליום והוא קצר בהרבה מהשלב בו הכוכב היה בסדרה הראשית.
כאשר ההליום בליבה כלה, הכוכב הופך שנית לענק אדום.
בשלב זה לכוכב ליבה שמורכבת בעיקר מפחמן וחמצן ומעליה 2 קליפות בוערות, האחת של הליום (הפנימית) והשנייה של מימן (החיצונית יותר).
שלב זה מכונה הענף האסימפטוטי של הענקים (AGB), במהלכו רדיוס הכוכב וכן ההארה שלו הולכים וגדלים, טמפרטורת הפנים יורדת והכוכב מאבד מסה מהמעטפת בקצב הולך וגדל.
מסלול ההתפתחות במהלך ה-AGB מקביל להתפתחות במהלך ה-RGB אבל עוצמת ההארה וקצב יצור האנרגיה גבוהים יותר והכוכב נמצא בשלב זה למשך זמן קצר יותר.
תהליכי ערבול שקיימים בשלב זה בכוכב, מעשירים את המעטפת ביסודות כבדים (בעיקר פחמן וחמצן).
המעטפת העשירה במימן (וכן ביסודות כבדים יותר) מתכלה והולכת.
כאשר היא יורדת למספר מאיות מסות שמש, שארית הכוכב מתחילה להתכווץ וקצב איבוד המסה עולה.
לתקופה קצרה נוצרת על-רוח (super wind) במהלכה שארית המעטפת נפלטת מהכוכב במהירות מאוד גבוהה.
הכוכב נפרד לשני מרכיבים שמתפתחים בנפרד, המעטפת והליבה.
ליבת הכוכב נחשפת ומתקבל ננס לבן, המורכב בעיקר מפחמן וחמצן.
בננס הלבן לא מתרחשים תהליכים גרעיניים ואין לו מקורות אנרגיה.
הטמפרטורה שלו בשלב זה היא 120,000-150,000 מעלות קלווין והוא הולך ומתקרר בתהליך שנמשך מאות אלפי שנים.
המסה המקסימלית האפשרית לננס לבן היא 1.44 מסות שמש (מסת צ'נדראסקאר או גבול צ'נדראסקאר).
תהליכי איבוד המסה שתוארו לעיל, גורמים לכך כי כוכבים בטווח מסות רחב (עד בערך 8 מסות שמש) מסיימים את חייהם עם מסה נמוכה מהמסה הגבולית.
במקביל, שאריות המעטפת הולכות ומתפשטות.
החומר שעזב את הכוכב במהלך רוח העל, מתנגש עם חומר שעזב את הכוכב בשלבים מוקדמים יותר וגורם לו לזהור ובכך הוא יוצר את המראות המרהיבים של ערפיליות פלנטריות.
ערפילית פלנטרית מורכבת בעיקר ממימן אבל מכילה גם יסודות כבדים יותר, כגון הליום, פחמן וחמצן.
כוכבים בעלי מסה העולה על 8 מסות שמש מתפתחים במסלול שונה.
לאחר שנוצרת ליבת פחמן וחמצן, הלחץ והטמפרטורה בליבה גבוהים דיים על מנת להצית תגובות גרעיניות נוספות והכוכב מייצר ניאון, צורן ויסודות נוספים עד שהוא מגיע לליבת ברזל.
כמו כוכבים בעלי מסה בינונית, גם כוכבים מסיביים מאבדים כמויות מסה עצומות במהלך השלבים המאוחרים של התפתחותם.
כוכבים שמסתם ההתחלתית גבוהה מ-40 מסות שמש יאבדו את כל מעטפת המימן שלהם במהלך התפתחותם.
השלבים המאוחרים של התפתחות הכוכב הם קצרים מאוד.
הראשונה היא שכמות האנרגיה שמופקת מיחידת מסה הולכת ופוחתת ככל שמתקדמים בשרשרת התגובות הגרעיניות ולכן הכוכב מתיך את היסודות בקצב הולך וגובר על מנת לאזן את הכבידה העצומה שלו.
הסיבה השנייה היא שהתהליכים הללו מתבצעים בטמפרטורות הולכות וגדלות.
בטמפרטורות אלו נוצרים חלקיקי ניוטרינו רבים.
הניוטרינו הוא חלקיק זעיר שיש לו תגובות חלשות מאוד עם חלקיקים אחרים.
ברגע שהוא נוצר, הכוכב כמעט "שקוף" לו ורוב רובם של הניוטרינים נפלטים אל מחוץ לכוכב וגורמים לאבדן אנרגיה גדול.
כאשר הכוכב מכיל ליבה עשויה מברזל, הוא לא יכול להמשיך להפיק אנרגיה מהיתוך גרעיני.
הסיבה היא שהברזל הוא היסוד בעל הגרעין היציב ביותר מבחינת אנרגיה, כלומר הן היתוך של ברזל והן ביקועו צורכים יותר אנרגיה מאשר תתקבל על ידי התהליך.
הלחץ והטמפרטורה בליבה הולכים וגדלים ולבסוף ליבת הכוכב קורסת.
תהליך הקריסה המדויק תלוי במסה ההתחלתית של הכוכב.
בכל מקרה, מדובר על תהליך מהיר ביותר המתרחש בחלקיקי שנייה.
החומר נופל פנימה לכיוון מרכז הכוכב הקורס ונדחס לצפיפויות האופייניות לגרעין.
הצפיפות הגבוהה שנוצרת, עוצרת בפתאומיות את הקריסה ונוצר גל הלם שמפוצץ את החלקים החיצוניים של הכוכב בהתפוצצות סופר נובה.
התהליך המדויק עדיין לא ברור, אבל מהתצפיות ברור כי מדובר בתהליך שפולט אנרגיה עצומה.
מעטפת הכוכב מועפת בעוצמה רבה ביותר בעוד שבמרכז הכוכב נותר כוכב נייטרונים או חור שחור.
לאחר ההתפוצצות, מעטפת הכוכב ממשיכה להתפשט וניתן להבחין בשרידים שלה למשך עשרות אלפי שנה לאחר ההתפוצצות.
כאמור, התהליך פולט כמויות עצומות של אנרגיה.
רק כ-1% מהאנרגיה הוא בצורת אור נראה, ובכל זאת למשך מספר ימים סופר נובה בודדה יכולה להאיר כמו גלקסיה שלמה.
בנוסף, חלק משמעותי מהאנרגיה נפלט כחלקיקי ניוטרינו.
קיימים מספר סוגים של סופרנובה (SN type Ib, SN type Ic, SN type II), התלויים בגודל הכוכב שהתפוצץ.
לדוגמה, כוכב שמסתו הראשונית הייתה מעל 40 מסות שמש מתפוצץ כאשר כל מעטפת המימן שלו כבר נפלטה לחלל ולכן בעקומת האור של הסופרנובה שנוצרת ממנו אין קווי מימן כלל.
החום והלחץ הנוצרים במהלך הסופרנובה מאפשרים יצירת יסודות כבדים יותר מברזל.
קיימת השערה כי לסופרנובות אלו זה תרומה משמעותית לאחד התהליכים האחראיים להיווצרות היסודות הכבדים מברזל (תהליך-R), אולם בשנים האחרונות מתחזקת הסברה כי התרומה של סופרנובות לתהליך זה זניחה.
מחזור ויטרי הוא ספר הלכה ומחזור תפילות, שערך רבנו שמחה בן שמואל מוויטרי, תלמידו של רש"י.
המחזור, שהעותק הקדום ביותר שלו הוא מאמצע המאה ה-12, הוא הגדול והמקיף שבכל ספרי דבי רש"י, ונחשב לאחד המקורות החשובים ביותר בתולדות ספרות התפילות.
עדות ראשונה למחבר המחזור מובאת בתשובת רבינו תם אל רבינו משולם:
כן במחזור עצמו נמצא כתוב (כנראה על ידי עורך המחזור) .
אמנם בתוספות ישנה לשון ממנה מתשמע כי מחבר המחזור הוא רבי שמעיה ובמקום אחר רבי שמריה.
לדעת אפטוביצר, אכן היו שני מחזורים, האחד התחבר על ידי רבי שמחה, והשני על ידי רבי שמעיה.
לדעת תא שמע מחבר הספר הוא נכדו של רבי שמחה מויטרי תלמיד רש"י.
דניאל גולדשמידט סבור כי המחבר הוא רבי שמחה מויטרי תלמיד רש"י.
בדומה לסדר רב עמרם גאון ולסידורים נוספים, המחזור כולל הן את נוסחי התפילה לכל השנה, והן הלכות.
נמצאים בו גם פיוטים שונים שאינם מופיעים במחזורים אחרים.
נוסח התפילה במחזור הוא נוסח צרפת הקדום.
זהו אחד המקורות החשובים ביותר שלו, והוא מתאשר על פי עדויות של ראשונים אחרים המזכירים את מנהג צרפת.
חרף זאת, חלק התפילות כולל שינויי נוסח מרובים בין כתבי היד, וככל הנראה שלא יצאו ממש מתחת ידו של רבי שמחה מוויטרי אלא שונו על ידי המעתיקים בהתאם לנהוג במקומם (כפי שקרה בסדר רב עמרם גאון, בכתבי היד של התלמוד ובחיבורים רבים אחרים).
הראיה לכך היא סתירות בין התפילות המובאות בנוסח, לקביעות מפורשות בחלק ההלכתי, ששומר על אחידות רבה יותר בין כתבי היד.
מחזור ויטרי שימש כ"אב טיפוס" לסידורים ולמחזורים שהתחברו בדורות הבאים.
הוא מהווה אחד מן היסודות לנוסח אשכנז (אזור הגבול שבין צרפת לגרמניה) ומשם התפשט לארצות הסלביות, פולין וליטא.
הסידור נפוץ ונתקבל בצרפת מיד עם כתיבתו, וכבר רבנו תם כותב עליו: .
לפי דברים אלו ניתן לקשר את מחזור ויטרי גם למסורות גאוני בבל.
במשך השנים הוספו קטעים שונים ומאוחרים, פעמים רבות ללא כל ציון על כך שהם תוספת.
אלו סומנו במהדורת הרב אריה גולדשמידט.
המחזור יצא לאור לראשונה בשנת ה'תרנ"ו (1896) בברלין על ידי "חברת מקיצי נרדמים" עם הערות ומבוא שנכתבו על ידי שמעון הלוי איש הורוויץ.
מהדורה זו הודפסה על פי כתב יד יחיד, אשר ככל הנראה מרוחק מאוד מהנוסח המקורי שיצא מתחת ידו של המחבר.
הורוויץ הדפיס מהדורה נוספת בשנת 1923 והיא צולמה בשנית בשנת ה'תשכ"ג.
בשנת ה'תשס"ד (2004) החלה לצאת מהדורה חדשה של מחזור ויטרי בעריכת הרב אריה גולדשמידט, המבוססת על כתבי יד נוספים שלא היו לפני המוציא לאור הראשון, ונחשבים מדויקים יותר, ובתוספת הערות והרחבות רבות.
בשנת ה'תשפ"ג (2023) יצא לאור הכרך השישי והאחרון של מהדורה זו.
מחזור המים (קרוי גם מחזור הידרולוגי) הוא תנועת המים בתוך האטמוספירה של כדור הארץ, הכוללת מעבר של המים בין מוצק, נוזל וגז.
הראשונים להבין ולתאר את עקרונות מחזור המים היו אריסטו ותלמידיו (מאה רביעית לפנה"ס).
תובנה זו הייתה אחת מאבני היסוד לעקרונות הזיקוק שבאו לאחר מכן.
מחזור המים מתייחס לתחלופה המתמדת של מים בין האטמוספירה, אדמה, ים, מי תהום ואורגניזמים.
בנוסף לאחסון המים ב"מכלים" שונים (האוקיינוס הוא דוגמה למכל), המעגלים השונים היוצרים את מחזור המים כוללים חמש פעולות: התאיידות, משקעים, חלחול, זרימה וזרימה תת-קרקעית.
ראשיתו של המחזור בקרני השמש הפוגעות במים ומחממות אותם.
אנרגיית השמש הנאגרת במי הים או במקווי המים ביבשה מאפשרת את שבירת הקשרים שבין מולקולות המים הנחוצה להתאדותם.
אדי המים העולים למעלה, מתקררים ומתעבים ויוצרים עננים.
אלו נישאים עם הרוחות אל היבשה ומורידים שם גשמים.
כ־78% ממי הגשמים היורדים על פני היבשות מקורם במים המתאדים מן האוקיינוסים.
המים המתאדים מהאוקיינוסים וממקווי המים המתוקים חוזרים אליהם בצורה של משקעים, נהרות ומי תהום.
המעבר של מים ממצב צבירה אחד לאחר כרוך בקליטה של אנרגיה או בשחרורה.
למשל, בעת ההתאדות של מי הים או בעת שקרחונים נמסים נקלטת אנרגיה.
אנרגיה זהה נפלטת, כאשר אדי המים שבאוויר מתעבים, או כאשר מי הים קופאים מרכיבי ההידרוספרה השונים נמצאים בכל שלושת מצבי הצבירה - מוצק, נוזל וגז.
מרכיבים אלה קשורים זה בזה, והם מחליפים ביניהם חומר ואנרגיה באופן מתמיד.
כך, מתקיים מעבר ממצב צבירה אחד לאחר: קרחונים נמסים, מים מתאדים או קופאים ואדי מים מתעבים.
זהו מחזור המים בטבע הנקרא גם המחזור ההידרולוגי.
אף שהמים הם מוצר צריכה של בעלי-החיים והצמחים, רק חלק קטן מהם נשאר בקרקע במאגרים של מי תהום, בנהרות ובנחלים, בצורה של קרח בקטבים או בצורת אדים באוויר.
כלי הקיבול העיקרי של המים הם האוקיינוסים.
מכאן נובע המחסור במים, המהווה גורם מגביל לצמיחה ולתפוצה של אורגניזם ולכושר נשיאה של בית גידול.
זו גם הסיבה לצורך לעשות במים שימוש יעיל וחסכוני.
מחזור כישור הזמן היא סדרת ספרי פנטזיה אפית שכתב רוברט ג'ורדן ( שמו האמיתי של הסופר הוא ג'יימס אוליבר ריגני ג'וניור).
ספרי הסדרה יצאו לאור בין השנים 1990 ו-2013.
ג'ורדן, שהלך לעולמו בשנת 2007, הספיק לכתוב אחד עשר ספרים מתוך שנים עשר הספרים שתכנן במקור, כמו גם ספר עצמאי ובו עלילת הקדם.
שלושת הספרים האחרונים בסדרה, השנים עשר עד הארבעה עשר, הושלמו על ידי הסופר ברנדון סנדרסון לאחר פטירתו של ג'ורדן.
סנדרסון נבחר על ידי עורכת הספרים ואלמנתו של ג'ורדן, הארייט מקדוגל, להשלים את כתיבת העלילה תוך שימוש בהנחיות ומידע שהשאיר אחריו ג'ורדן, ובשילוב מקטעים שג'ורדן הספיק לכתוב.
בעולם שבו זיכרונות הופכים לאגדות ואגדות למיתולוגיות, עד שהן חוזרות שוב ושוב עם סיבוב הכישור, המיתולוגיה מספרת על מאבק בין אדון האופל וחסידיו - המבקשים להחריב את העולם ולעצבו כרצונם - לבין האנושות, ובראשה המכונה "הדרקון", זה אשר סתם את החור בכלאו של אדון האופל.
בערבו של חג מקומי מגיעים לכפר נידח שני זרים, מוריין ולאן.
השניים מחפשים אחר האדם אליו התגלגלה נשמתו של הדרקון, ובמסגרת החיפוש הם מגלים עניין בשלושה נערים.
במהלך הלילה הכפר מותקף, והם מסבירים לשלושת הנערים כי אדון האופל מעוניין באחד מהם, וכי עליהם לברוח לעיר בה שולט מסדר האאס סדאי בכדי להציל את עצמם ולמנוע התקפות עתידיות על כפרם.
שלושת הנערים מקבלים את הסברם של הזרים, ומתגבשת קבוצה לבריחה מהכפר.
לאחר הבריחה, הקבוצה מתפצלת והעלילה עוקבת אחרי הדמויות השונות ותפקידן במערכה הגדולה ההולכת ומתרחבת בין כוחות האור והאופל.
מערכה שעל פי הנבואות הייתה צפויה להביא לחורבן המוסדות, הממלכות וההסדרים הקיימים, בקרב גדול שזכה לשם טראמון גאידון, הקרב האחרון.
רוב הפרקים כתובים מזווית ראייה והלך המחשבות של גיבור אחד בגוף שלישי.
בראש כל פרק ישנו סמל הרומז לדמות, ארגון או אומה הפועלים בפרק, לעיתים באופן לא גלוי.
כל ספר באנגלית מכיל פרולוג שסוגר קצוות מהספר הקודם.
בהוצאה החדשה של הספר הראשון באנגלית ובעברית (From the Two Rivers) נוסף קדימון בשם מוקדם יותר - עורבים (Earlier—Ravens) המתאר אירועים בשדה אמונד מספר שנים לפני תחילת הסיפור.
הספרים תורגמו לעברית, בהוצאת אופוס, וכל כותר פוצל לשני כרכים נפרדים, כאשר שם האחד הוא תרגום הכותר מאנגלית, ושם השני, נקבע בדרך כלל, על פי שם אחד הפרקים העיקריים בו (גם באנגלית יצאה גרסה מפוצלת לצעירים, אולם שמות הספרים שונים).
בשנת 2022 החלה הוצאת אופוס להוציא את הספרים במהדורה חדשה, שם הסדרה קוצר לכישור הזמן וכל שני כרכים נקראים באותו שם (כמו במהדורה האנגלית).
כמו כן עודכן התרגום והספר עבר עריכה נוספת.
נכון ליולי 2023 יצאו לאור מחדש ששת הכרכים הראשונים בסדרה (אשר מקבילים לשלושת הספרים הראשונים בגרסה האנגלית).
בנוסף לספרי הסדרה, הוציא ג'ורדן לאור שני סיפורים קצרים.
הראשון נכתב בשלהי שנות התשעים ונקרא The Strike at Shayol Ghul.
עלילתו קודמת לעלילה המרכזית בכמה אלפי שנים.
בשנת 2004 יצא לאור סיפור נוסף, המהווה פרולוג לסדרה, בשם אביב חדש (New Spring).
סיפור זה יצא לאור בראשונה כסיפור קצר, הנושא את אותו השם, באסופת סיפורי פנטזיה קצרים בשם "אגדות" בעריכת רוברט סילברברג (תורגם לעברית בהוצאת אופוס בשנת 2000 בשם "אגדות- חלק 1"), ולאחר מכן הורחב ועובד לספר עצמאי.
סיפורים נוספים אשר נועדו להיכתב כרקע לסדרה הראשית תוכננו על ידי ג'ורדן, אך לא יצאו אל הפועל בטרם הלך לעולמו.
בנוסף לספרים עלילתיים, ראו אור גם ספרים אנציקלופדיים.
בשנת 1997 פורסם ספר עזר לסדרה, שנקרא The World of Robert Jordan's The Wheel of Time, והוא כולל מידע רב על העולם שלא פורסם עד אותה העת, לרבות מפות של חלקי העולם שטרם הוצגו.
ג'ורדן ציין כי הספר ברובו קאנוני, אם כי הוא כתוב מנקודת מבט של היסטוריון בתוך העולם וככזה נוטה לטעויות כתוצאה מניחושים והטעיות.
בשנת 2015 יצאה לאור אנציקלופדיה מקיפה של הסדרה, בשם The Wheel of Time Companion: The People, Places, and History of the Bestselling Series, שהוכנה על ידי עוזריו של רוברט ג'ורדן ואלמנתו, העורכת של ספריו.
כמו כן, שני חלקים מעבודת הכתיבה של ברנדון סנדרסון שלא נכללו בתוך ספרי הסדרה, פורסמו כסיפורים קצרים.
הרקע לעלילת מחזור כישור הזמן
הסדרה מתחוללת על רקע עולם בו המיתוס השולט הוא כי בראשית ברא הבורא את כישור הזמן.
בעת סיבובו הבלתי פוסק של הכישור, נטווה מארג שהוא ביטוי של העולם, פעולותיהם וגורלם של בני האדם.
תפיסה מעמיקה יותר של פעולת הכישור, מזהה תבניות היסטוריות חוזרות הנפרשות על פני אלפי שנים.
תקופות אלה מכונות עידנים, ואף שבכל עידן עשויות להתקיים ציוויליזציות שונות, לעידנים מסוימים ישנם עקרונות מארגנים זהים.
חירותם של בני האדם ביחס לתוכנית הטוויה של הכישור יחסית, והיא תלויה במידת השפעתם בעולם וחשיבותם למארג שאותו הכישור טווה.
נשמות בני האדם באות לעולם בהתאם לתפקיד שהכישור מיעד להם במארג הנטווה.
מרכיב נוסף של המיתוס הוא כי ברגע הבריאה, כבל הבורא ישות שזכתה לכינוי אדון האופל, כך שלא תוכל לבוא במגע עם העולם.
מי שהשכלתו רחבה מארבע אמותיו, יודע כי בעבר אדון האופל שוחרר מכלאו ולאחר מאבק אדיר נכלא בשנית.
למרות שאדון האופל נכלא, בשל טבעו המחזורי של הכישור, כלל לא בטוח כי זהו ניצחון סופי.
ובשל נצחיותו של הכישור, ייתכן כי המאבק בין הצדדים מתחולל משחר הבריאה, והמאבק שהאנושות זוכרת כלל איננו המאבק הראשון, וגם לא האחרון.
זוהי התפיסה הכללית המקובלת, אף כי מרבית האנשים אינם מטרידים עצמם במשמעויותיה או השלכותיה הפילוסופיות, למעט האמונה בקיומו של הכישור ובגלגולן של הנשמות.
ככל שהזיכרון ההיסטורי שבימי עלילת הספר הולך לאחור, הוא מגיע רק כ־3000 שנים לפני התרחשות העלילה.
תקופה זו מתוארת כתקופה של שגשוג וקדמה, והיא מכונה עידן האגדות.
מעט הסיפורים על התקופה מתארים תקופה של שפע וקידמה בכל התחומים.
לצד תיאורים של מכשור מתקדם, תקופה זו גם מציינת את שיא פיתוחו של הכוח האחד, מקור אנרגיה הנגיש לחלק מבני אדם.
הכוח האחד זוהה עם מקור האנרגיה הבלתי נדלה המסובב את כישור הזמן.
השימוש בו, המכונה "תיעול", איפשר את ביצוען של פעולות שלמי שהכוח אינו נגיש לו, נראות כמו קסם.
מתעלים רבים התארגנו יחד להביא רווחה לעולם, וברבות הזמן כונו "משרתים לכל", ובשפתם, אאס סדאי.
בעידן זה, ובאמצעות הכוח האחד ביצעו האאס סדאי מעשים מדהימים, העוקפים את הישגי הטכנולוגיה המוכרת לנו, והביאו לידי שלום עולמי ושגשוג כלל אנושי.
לצד האידיליה, בעידן האגדות הוכשרו התנאים שאפשרו לאדון האופל לבוא במגע עם העולם.
שני חוקרים יצרו חור במה שהתברר ככלאו של אדון האופל, ואיפשרו לו לבוא במגע עם העולם.
מגעו של אדון האופל עיוות את סדרי הטבע והחי, ובשל כוחו הרב היו מי שבחרו לשרתו.
השפעתו של אדון האופל הביאה לחורבן האידיליה וקצו של עידן האגדות.
אנשים שהאמינו בכוחו ובהבטחותיו, חלקם מחשובי האסס סדאי, נעשו לתומכיו.
במלחמה שנמשכה 300 שנים ונקראה מלחמת הכוח, נלחמו מתנגדי אדון האופל, שראו בעצמם כוחות האור, אל מול צבאותיו המפלצתיים של אדון האופל.
בשלהי המלחמה, וכשאנושות עמדה בפני הפסד, אחד מראשי המצביאים של כוחות האור, מתעל בשם לואס תרין טלמון (נהגה: לוּז ת'הרין טלאמון), שכונה "הדרקון", יצא למבצע שנועד להטליא את החור שנפער בכלאו של אדון האופל.
הפעולה הצליחה, ולואס תרין כלא את אדון האופל מחוץ לכישור, יחד עם מנהיגי כוחות האופל שנכחו במקום, אאס סדאי שבגדו באנושות, ונודעו בשם הארורים.
אך התקפת הנגד של אדון האופל זיהמה את סאידין, החצי הגברי של הכוח האחד.
הזיהום חלחל בהכרתם של הגברים המתעלים, ולא עבר זמן רב עד שדעתם נטרפה.
כך, לואס תרין שנודע לתהילה בזכות הצלתו את האנושות, נודע גם כטובח השארים, לאחר שבטירופו הרג את אשתו וכל משפחתו.
מתעלים אלה הסתובבו בעולם, כשהם זורעים הרס.
הם החריבו ערים, הפכו ארצות ושיטחו הרים, זעזעו את הארץ וייבשו אוקיינוסים.
החורבן העצום נפסק לאחר מותם או לאחר שנפלו בידיהן של נשים מתעלות, אשר סירסו את יכולתם לתעל.
תקופה זו, כונתה בשם עידן השיגעון, והמאורעות בשם שבירת העולם, כיוון שבמהלכה עוצבו מחדש פני הארץ והיבשות.
לעידן השגעון ולשבירת העולם היו השלכות רבות.
רשומות היסטוריות ומדעיות אבדו והושמדו, הטכנולוגיה נסוגה ואורחות החיים הותאמו למצב החדש.
שימושים רבים של הכוח האחד, נשכחו, ובני האדם למדו לפחד מהיכולת לתעל.
אימה מיוחדת עוררו גברים בעלי היכולת לתעל, שכן אלו היו עתידים במוקדם או במאוחר לאבד את שפיותם ולפגוע בסביבתם.
האאס סדאי, שבעידן האגדות כלל גברים ונשים בעלי יכולת לתעל, נבנה מחדש כארגון על טהרת הנשים, אשר הקימו מצודה גבוהה שכונתה המגדל הלבן, ובחשו בפוליטיקה העולמית.
במקביל, הבריתות שהחזיקו מעמד במהלך מלחמת הכוח התפרקו, אוכלוסיות היגרו למקומות שונים, גבולות נעלמו או השתנו, ונוצרו מסגרות לאומיות שונות.
אך למרות שאדון האופל נכלא בידי לואס תרין, כ-1,000 שנים לאחר שבירת העולם, החלו צבאות של יצורי האופל ששרדו את מלחמת הכוח, מרביתם טרולוקים, יצורים הנראים כהכלאה מפלצתית של בעלי חיים עם בני אדם, לפלוש אל הארצות המיושבות.
פלישות אלה והמאבק האנושי בהן כונו מלחמות הטרולוקים.
מול התקפות טרולוקים ומספריהם הגדולים, עמדה ברית שכונתה 'ברית עשר האומות'.
ברית זו הונהגה על ידי מנטהרן (נהגה: מנהת'רהן) אשר הודות להקרבתה ועמידתה בפני האופל ניצחו כוחות האור את צבאות הטרולוקים, אך היא עצמה הושמדה כליל.
כ־1,000 שנים לאחר מלחמות הטרולוקים עלה לגדולה מלך צעיר בשם ארתור פנדרג טנריל (נהגה: ארטור פיהנדרג טאנריאל), שכונה ארתור הוקינג.
הוקינג איחד תחת שליטתו את כל האומות ביבשתו לאימפריה, ואפילו שלח צי, בפיקוד בנו לותר (נהגה: לות'יר) אל מעבר לאוקיינוס.
אף שכוחות אלה לא שבו וגורלם לא נודע באימפריה, הם הגיעו אל העולם החדש שמעבר לאוקיינוס כבשו אותו והתבססו בו.
ארתור הוקינג ראה בעצמו לוחם למען הצדק, ושנא אאס סדאי או כל דבר הקשור לכוח האחד: עשרים שנה צרו כוחותיו על עיר המצודה של המגדל הלבן, אך ללא הכרעה.
עם מותו, ממלכתו התפלגה בין יורשיו, ששקעו במלחמת ירושה שנמשכה מאה שנים.
עם שכוך המלחמה, התעצבו הגולות והלאומים פחות או יותר כפי שהם מוכרים בעת תחילת עלילת הסדרה, המתחילה לקראת סופו של מה שמכונה אצל ההיסטוריונים, העידן השלישי.
חידוש מסוים שהיה בעת כתיבת הסדרה שנבע בין היתר בשל מורכבות העלילה, היה פיתוחן המקביל של מספר דמויות ראשיות, כאשר בכמה מן הספרים ישנן דמויות ראשיות שכלל לא מופיעות או נזכרות במספר פרקים בלבד.
ייחוד נוסף של הסדרה בא לידי ביטוי במספרן העצום של הדמויות המובחנות בשמן (2,782 דמויות).
חברת מכשפי החוף הוציאה באוקטובר 2001 משחק תפקידים בשיטת ק20 המבוסס על הסדרה (The Wheel of Time Roleplaying Game) וב־2002 הוציאה הרפתקאה מוכנה בשם The Prophecies of the Dragon.
עקב אי הסכמות עם ג'ורדן וחוסר הצלחה כלכלית הופסקה מאז התמיכה במוצר ולא יוצאות לו יותר הרחבות חדשות.
ספרים אלו לא תורגמו לעברית.
בנוסף יצא לאור ספר בשם The World of Robert Jordan's The Wheel of Time (ידוע גם כמדריך וכספר הלבן הגדול) המתאר את העולם וגם הוא לא תורגם לעברית.
בשנת 2021, עלתה לשידור סדרת מחזור כישור הזמן המבוססת על עלילת הספרים.
מַחזוֹר זְרָעִים הוא שיטה חקלאית שבהּ מחליפים באופן מחזורי, על אותו שדה במשך מספר עונות, גידולים חקלאיים ממשפחות בוטניות שונות, זאת במטרה לשמור על פוריות הקרקע, למנוע התפתחות מחלות ומזיקים, ולשפר את יעילות ניצול המשאבים בקרקע.
חקלאים בתקופות שונות נקטו שיטות שונות על מנת לשמור על פוריות הקרקע.
העיקרון המשותף לכל השיטות הוא שימוש בחלקת שדה לשם גידול גידולים מתחלפים ללא חזרה על אותו גידול פעמיים במהלך המחזור, ומתן מנוחה לקרקע (שמיטה) אחת למספר שנים.
ברוב שיטות מחזורי הזרעים מקובל לשבץ גידול של קטניות על מנת להעשיר את הקרקע בחנקן.
גידול ממושך של מין זרעים אחד בשטח אחד גורם לירידה משמעותית ביבול, עד כדי הפסקה מוחלטת בניבה.
גידול במחזור נותן תוספת יבול משמעותית לעומת גידול רציף, (עד 110% תוספת בחיטה ללא דישון, ועד כ-50% בשטח מדושן).
הסיבות הגורמות לירידה בפוריות הקרקע בגידול רציף
בקרקע מומסים חומרי מזון שונים, בהם אשלגן, חנקן, סידן וזרחן.
צריכת חומרים אלו על ידי הצמחים, משתנה לפי הרכבם הכימי ורמת היבול שלהם.
בגידול רציף עלול מאגר חומרי המזון הנדרש לצמח מסוים להידלדל, בעוד שלצמח אחר עדיין יהיו חומרי מזון רבים.
הגידול הרציף גורם להתרבות של צמחי באשה, מזיקים ומחלות האופייניים לגידולים מסוימים.
הפרשת חומרים הפוגעים בפוריות הקרקע משרשי הצמח.
מדובר בעיקר באנזימים, המעלים את חמיצות הקרקע, ומופרשים בעיקר מקטניות כשעועית וסויה.
צמחים הצורכים סיד רב, עלולים לגרום לעליה בחומציות הקרקע.
תהליך פירוק שיירי הצמחים בקרקע עשוי ליצור תרכובות המזיקות לצמחים, בעיקר תרכובות אורגניות, אך גם פטריות וחיידקים שונים.
ישנה השפעה של הצמחים על התפתחות מיקרואורגניזמים המועילים לצמחים הבאים אחריהם (כגון חיידקים אוגרי חנקן הנדרש לצמחים).
ישנם צמחים המעודדים התפתחות זו, וישנם המעכבים אותה.
כמו כן ישנם צמחים המעודדים התפתחות חיידקים גורמי מחלות.
תצרוכת חומרי המזון של הצמחים.
יש לגדל צמחים הדורשים חומרי מזון שונים לסירוגין, על מנת למנוע הידלדלות חומר מסוים בצורה קיצונית.
יכולת קליטת חומרי מזון מהקרקע.
צמחים בעלי כושר גבוה לספוג חומרי מזון מהקרקע, יבואו בסוף המחזור, צמחים בעלי יכולות מוגבלות לספוג חומרים מן האדמה יבואו בתחילת המחזור - מיד לאחר הזיבול.
צמחים המעלים את רמת חומציות הקרקע (מהסיבות שנמנו לעיל), לא יבואו ברצף.
צמחים שונים מנצלים את המים בקרקע בצורה שונה.
הדבר מושפע מרמת ההתנדפות מחלקי הצמח, מרמת היבול ואחוז המים בו ומהזמן בו צומח הצמח - ככל שהוא נקצר מוקדם יותר, כך רמת רטיבות הקרקע תישאר גבוהה יותר.
מערכת שורשים שטוחה תביא לדלדול חומרי המזון משכבות הקרקע העליונות, ורצוי לזרוע גם צמחים בעלי שורשים עמוקים, על מנת לנצל את חומרי המזון שבעומק הקרקע.
צורת מערכת השורשים חשובה גם לאופן חלוקת שיירי החומר האורגני בקרקע, למשק המים בשכבות הקרקע השונות ולסטרוקטורה של הקרקע.
יכולת ספיגת החנקן מן האוויר.
הקטניות סופגות חנקן רב מן האוויר, ממיסות אותו ומוסיפות אותו לקרקע.
הדבר מועיל מאוד לפוריות האדמה, ולכן רצוי לזרוע קטניות לפני צמחים צורכי חנקן כדגניים.
ההפסדים בחומרי מזון הנגרמים מעיבודים הנצרכים לצורכי גידול מסוים, בעיקר על ידי שטיפה מהקרקע.
המבנה הפיזיקלי של הקרקע משפיע על התפתחות השורשים, ומושפע מצורת שורשי הצמח הקודם ומסוג ורמת החומרים האורגניים הנשארים בקרקע.
עיבודים לא משפיעים מספיק על מבנה הקרקע, ולכן חשוב לקחת נושא זה בחשבון בעת קביעת המחזור.
יש לקחת בחשבון את תכונות הצמח המעודד או מעכב התפתחות צמח באשה מסוים, וכן את העיבודים הנלווים לצמחים - בעיקר דישון אורגני.
ישנם מחלות ומזיקים התוקפים סוגים מסוימים של צמחים בלבד.
יש להימנע מגידול צמחים אלו ברצף, וכדאי לזרוע ביניהם צמחים שאינם רגישים למזיקים או מחלות אלו.
סחיפת קרקע היא תהליך שבו חלקיקי קרקע מוסעים ונשטפים על ידי מים או רוח, מה שגורם לאובדן איכות הקרקע ופוריותה.
ניתן למנוע סחיפת קרקע על ידי שילוב במחזור הזרעים צמחים המחזקים את מבנה הקרקע, כמו צמחים עם מערכת שורשים עמוקה או צפופה, המסייעים לייצוב הקרקע ולסחיפתה.
יש לקחת בחשבון את כוח האדם בעונות השונות, את האפשרות לזרוע זרע חדש לאחר שהקרקע פונתה מהגידול הקודם, את תצרוכת המשק או השוק, את הון ההשקעה וגורמים צדדיים נוספים, כתחבורה, אשראי ועוד.
מחזור תלת שנתי: תירס; שחת; חיטה.
שני שלישי המחזור גרגרים ושליש מספוא (יחס טוב, פחות מידי - ניצול נמוך, יותר מידי - מכביד על האדמה), התירס משביח את האדמה לפני השחת, ושניהם מועילים לחיטה.
העיבודים של התירס (קלטורים), משמידים את הבאשה.
הצמחים וחציר (חצי חצי); שעורה; קטנית לגרגרים וחציר; חיטה.
יחס הגרגרים ושאר הגידולים משביע רצון, הזבל הירוק תופס רק שמינית מחזור ומועיל לאדמה.
מחזור חמש שנתי: זבל ירוק; חיטה; גידול קייצי לגרגרים או תחמיץ; שחת; שעורה.
זבל ירוק כל חמש שנים, גרגרים 40-60 אחוז (סביר), החיטה מיד אחרי הזבל הירוק, והשעורה אחרי השחת - גידולי הגרגרים החשובים נזרעים על משובחים.
מחזור שש שנתי: זבל ירוק או שחת או תחמיץ; חיטה או שעורה; עשב סודני; קטניות לשחת או לגרגרים; גידולי קיץ.
הגרגרים אינם עולים על שני שלישים מהמחזור, כולל זבל ירוק ומרעה, עם חריש עמוק לאחר החיטה או השעורה, מחזור מאוד גמיש - מאפשר שינויים במקרה של תמורות במשק.
מחזור שבע שנתי: זבל ירוק; חיטה; תחמיץ; שעורה; דורה; שחת; שעורה.
גרגרים כ-55%, מחזור די יעיל.
גידולי אפשר לגדל גם בקיץ, דבר הנותן אפשרות רבה יותר לניצול הקרקע ודינמיות רבה יותר במחזור.
במחזור זרעים בשדה שלחין, חשובות מאוד הזריזות והדייקנות, שכן איחור קטן מאוד באסיף, עלול לגרום לאיחור בזמן הזריעה הבאה, עד כדי שאי אפשר יהיה לזרוע כלל.
במחזור השלחין יש לקחת בחשבון את .
בימי קדם, כאשר לא היה לאנושות ידע בנושא פוריות הקרקע, היו החקלאים מגדלים באותה חלקת אדמה ברציפות את אותו גידול חקלאי במהלך מספר שנים, כשהיו כמויות היבול יורדות בצורה משמעותית עקב ניצול הקרקע, היו עוזבים את החלקה כ ועוברים לחלקה אחרת.
בתקופת ה, היה השדה מתמלא תחילה בצומח ולאחר מכן היו מגיעים הצמחים האופייניים לאותו אזור.
לאחר מספר שנים, החלקה הייתה חוזרת לפוריותה, והיו חוזרים לעבדה.
עם גידול האוכלוסייה והצורך לחסוך בשטח, התחילו מצמצמים את תקופת ההוברה עד שעמדה על שנה אחת.
זמן זה לא היה בו כדי להספיק להחזרת פוריות הקרקע, מה עוד שהאדמה הייתה נאלחת בבאשה באופן שהקשה על העיבוד בשנה שאחריה.
באותה תקופה החלו לעשות בשנה זו .
מאחר ששיטה זו דורשת השקעת עבודה ללא תמורה עברו לשיטת הכרב התפוס - בשנה בה החלקה הייתה מיועדת למנוחה היו זורעים צמחי מרעה שלא מכבידים על האדמה ואף משביחים אותה.
אמנם היה שיפור בשיטה זו אולם לא מספיק היות שהאדמה לא הייתה מנוצלת מספיק.
מחזור שלושת השדות היא שיטה לעיבוד שדות, שפותחה בימי הביניים.
החידוש בשיטה זו הוא חלוקת השדה לשלושה חלקים במקום לשניים.
במקום לעבד כל פעם חצי שדה, בעוד החצי השני בהוברה, עברו לשיטה בה מעבדים 2/3 מהשדה - בדרך כלל גידול שונה בכל שליש.
בשדה הראשון זרעו בסתיו, בשדה השני זרעו באביב והשדה השלישי נח.
לא זו בלבד, אלא שהיו מחליפים בין הגידולים בשדות כך שלא נוצר מצב של שני מחזורי גידול רצופים של אותו גידול חקלאי באותו שדה.
חלק קטן יותר מהשדה עומד ריק
מגוון גידולים מביא למגוון יותר גדול בדיאטה וגם מהווה ביטוח - במידה וגידול אחד לא מצליח.
חידוש זה היה אחד מהחידושים החקלאיים-טכנולוגים של ימי הביניים, שהניעו את מערב אירופה ומרכז אירופה למהפכה דמוגרפית וצמיחה כלכלית.
בשלב הבא החל מחזור תלת שנתי יעיל יותר של כרב מרעה או מספוא, דגן חורפי ודגן קיצי.
בשנת 1730 הומצא בנורפוק (אנגליה) מחזור ארבע שנתי: גידולי עידור, שעורה, תלתן וחיטה.
במחזור זה יחס טוב בין הגידולים (גרגרים, מספוא וגידולי עידור), וחריש עמוק עם זיבול אורגני הבא עם גידול העידור, המועיל לדגן.
זה היה מחזור הזרעים המודרני הראשון.
מחזור החנקן הוא מסלול ביולוגי שעובר החנקן דרכו נקלט בצמחים, בבעלי חיים, באצות, בפטריות, בחיידקים ובקרקע.
במחזור זה נכללים תהליכים אשר מסייעים לחנקן להיקלט ביצורים השונים.
החנקן הוא מרכיב יסודי של חלבונים, החיוניים לאורגניזמים.
החנקן (חנקן מולקולרי) מהווה 78% מנפחה של האטמוספירה, עם זאת, אינו יכול להיקלט בצורה זו על ידי האורגניזמים.
רוב היצורים החיים נושמים את החנקן שבאוויר ופולטים אותו בחזרה כמו שהוא.
באמצעות תהליכים לא ביולוגיים (כמו ברקים והתפרצויות הרי געש) או תהליכים ביולוגיים הופך חלק מועט מהחנקן לחנקה (NO3−) הזמינה לצמחים.
התהליכים הביולוגיים מבוצעים בעיקר על ידי סוגים מסוימים של חיידקים (כדוגמת סוגים במערכת הכחוליות (ציאנובקטריות), Rhizobia ו-Frankia) ואצות.
רובם מצויים בעיקר בסביבה מימית.
ליצורים אלה יש את האנזים ניטרוגנז אשר מאפשר להם לפרק את הקשר החזק בין אטומי החנקן ליצירת אמוניה.
הצמחים קולטים את החנקן ויוצרים ממנו חלבון.
את החלבון הזה אוכלים בעלי-החיים וכך הוא הופך לחלבון מן החי.
בעלי חיים וצמחים מתים מפורקים על ידי מיקרואורגניזמים שהופכים את תרכובות החנקן שוב לחנקן שחוזר לאטמוספירה.
ניטריפיקציה – נקרא בעברית גם חנקון.
תהליך בו מתקבל ניטראט כאשר אמוניה מתחמצנת.
מכיוון שתהליך החמצון דורש חמצן הוא מתרחש אך ורק בנוכחות חמצן ומתבצע על ידי חיידקי קרקע אירוביים.
אמוניפיקציה – תהליך בו החנקן האורגני שברקבוביות נעשה זמין לקליטה בשביל צמחים.
התהליך מתבצע על ידי מיקרואורגניזמים שונים המפרקים בקרקע, כך שלאחריו מתרכובות החנקן האורגני מתקבלת אמוניה או אמוניום.
תהליך זה מתרחש רק בנוכחות חמצן.