tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מ-1946 ועד לפטירתה חודשים אחדים לפניו, ליטואר היה נשוי לעתידה (לבית איזנברג), בת למשפחה ותיקה ברחובות וצאצאית של ישראל ב"ק.
הם היו הורים לשתי בנות, תהל ומיכל, ובן, דן.
בתו האמצעית, מיכל ליטואר-גבריאלוב, היא אמנית, הנשואה לזמר מיקי גבריאלוב.
נכדתו היא הזמרת שירה גבריאלוב.
אוריאל ליטואר נפטר בגיל 88 ביולי 2012 ונטמן בבית העלמין בעירו רחובות.
הרב אוריאל אליהו (נולד ב-17 ביוני 1976, י"ט בסיוון ה'תשל"ו), הוא אב בית דין בבית הדין הרבני בנתניה ונשיא כולל דיינות "כרמי המשפט".
נולד בירושלים לרב שמעון ולטובה אליהו.
גדל בקריית ארבע וימית ולאחר פינוי חבל ימית עברה המשפחה ליישוב מורג ומשם לעצמונה.
בשנות התיכון למד בישיבת ירושלים לצעירים.
בשנים 1994-1998 למד בישיבת מרכז הרב ולאחר מכן בישיבת הר המור, בה למד עד שנת 2003. שירת במסגרת הסדר מרכז כלוחם ומפקד בגדוד נצח יהודה.
בין השנים 2004-2010 למד לימודי דיינות בכולל ארץ חמדה בירושלים, בסיומם קיבל תעודת "ידין ידין" מהרבנות הראשית לישראל.
בשנת 2011 עבר להתגורר ביישוב ענב שבצפון השומרון וכיהן כראש כולל דיינות "כרמי המשפט" שבישוב.
בנוסף, מכהן מאז הרב אליהו כאב"ד בבית הדין לממונות "כרמי המשפט" וכנשיא מכון "רזי המשפט" ע"ש הרב רזיאל שבח הי"ד.
בנוסף מכהן הרב אליהו כרב הקהילה הספרדית בענב.
החל מאוקטובר 2017 מכהן כדיין בבית הדין הרבני בנתניה, ביוני 2025 מונה לאב"ד.
הרב אליהו מתעסק רבות בנושא מזונות ילדים ופרסם מספר פסקי דין תקדימיים ומאמרים בנושא.
בפסקי דינו ומאמריו כותב הרב אליהו כי כיום נוטים בתי דין במקרים רבים להשית על האב דמי מזונות בשיעור גבוה מיכולתו הכלכלית בעקבות אומדנים שאינם מבוססים דיים.
על כן הציע הרב אליהו, על סמך נתונים רשמיים ומחקרים כלכליים וחברתיים, הגדרות חדשות לגובה תשלום דמי המזונות.
כמו כן פסק הרב אליהו כי יש לשקול את קביעת גובה המזונות בהתאם ליכולת הכלכלית ובלא התחשבות באם מדובר באב או באם.
בית הדין הרבני הגדול התנגד לגישתו של הרב אליהו ואף הפך חלק מפסקיו.
בעקבות כך פרסם הרב אליהו את מאמריו בנושא, והם זכו למאמרי תגובה מהרב דוד לאו (שהיה נשיא ההרכב שהפך את פסקו) והרב אליעזר איגרא.
הדיון אף זכה להתייחסות במחקר המשפטי.
גישתו זכתה לתמיכת רבנים רבים, ביניהם הרב זלמן ברוך מלמד, הרב דב ליאור והרב שמואל אליהו.
למרות פסיקת בית הדין הגדול, הרב אליהו ממשיך לדבוק בגישתו ודיינים נוספים הצטרפו אליה מאז.
בעקבות הדיון שהתעורר בין הדיינים, נשיא בית הדין הגדול, הרב דוד יוסף, מינה במאי 2025 ועדת דיינים שתבחן את סוגיית פסיקת המזונות בבתי הדין ותגיש את מסקנותיה עד לראש השנה ה'תשפ"ו.
בשנת 2024 הוציא את ספרו "משפט וצדקה" בו מובאים מאמריו בנושאי מזונות וכן פסקי דין מרכזיים שניתנו על ידו בבית הדין.
באירוע השקת הספר השתתפו רבנים ואישי ציבור.
נשוי לרוחמה, בתו של הרב חיים גנץ (ראש ישיבת מעלה אליהו), להם 9 ילדים ומתגוררים ביישוב ענב.
בתו, תמר נשואה לבניה סמוטריץ (בנו של שר האוצר בצלאל סמוטריץ).
אחיו הוא יהודה אליהו, ראש מנהלת ההתיישבות במשרד הביטחון.
גיסו הוא ישראל גנץ, ראש מועצה אזורית מטה בנימין.
אוריאל רייכמן (נולד ב-4 ביולי 1942) הוא משפטן ישראלי, יזם חינוכי, הנשיא המייסד של אוניברסיטת רייכמן (לשעבר המרכז הבינתחומי הרצליה), וכיום יו"ר הדירקטוריון שלה.
כיהן במשך כ-12 ימים כחבר הכנסת השבע עשרה מטעם מפלגת "קדימה".
מוכר גם כאחד ממובילי רעיון החוקה לישראל בשנות ה-80.
נולד בשם צבי אוריאל רייכמן בתל אביב ב-1942, בן לגרדה ואלפרד רייכמן שעלו לארץ ישראל מגרמניה הנאצית.
הוריו היו בעלי מוסך וסוכנות מכוניות בתל אביב.
למד בבית ספר יסודי ברמת גן, בוגר "תיכון חדש" בתל אביב, והיה חבר פעיל בצופי רמת גן ובמכבי רמת גן בכדורגל.
ב-1960 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לגדוד 890 כמפקד מחלקה.
ב-1963 השתחרר מצה"ל בדרגת סגן.
במילואים לחם במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
עקב נפילת אחיו במלחמת יום הכיפורים הועבר לתפקידי מטה, ושימש אב בית הדין של ועדת העררים הצבאית בענייני קרקעות ביהודה ושומרון, בדרגת רב-סרן.
קיבל תואר בוגר בהצטיינות (1967) ומוסמך בהצטיינות (1973) בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר דוקטור למשפטים (1975) מאוניברסיטת שיקגו בארצות הברית.
רייכמן היה אסיסטנט, מרצה, מרצה בכיר, פרופסור חבר ודיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
כן היה פרופסור אורח וחוקר אורח באוניברסיטאות בארצות הברית ובגרמניה.
נושא מחקריו הוא דיני הקניין, אשר פרסמו אותו כאחד מהמומחים בנושא זה בישראל ובארצות הברית.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הצטרף לפרופ' אמנון רובינשטיין ונמנה עם מייסדי מפלגת שינוי, שהצטרפה למפלגת ד"ש.
הוצב במקום ה-106 ברשימת ד"ש לכנסת התשיעית.
כאקט של תמיכה שימש כיו"ר ועדת הביקורת בד"ש, ועם הפילוג במפלגה כיהן כיו"ר המזכירות של תנועת שינוי (1979).
באמצע שנות ה-80 יזם ועמד בראש צוות שניסח הצעת חוקה לישראל.
בהצעה הוצגו, בין השאר, רעיון בחירה ישירה לראשות הממשלה, שיטת בחירות אזורית-יחסית, מגילת זכויות אדם והסדר חדש של יחסי דת ומדינה (1987).
לאחר מכן שימש כיו"ר תנועת "חוקה לישראל", והוביל את מאבקה למימוש הצעות החוקה.
בעקבות פעילות זו חוקקה הכנסת בשנת 1992 את חוק הבחירה הישירה שבוטל לאחר שלוש מערכות בחירות שבהן פעל.
קולות במערכת הפוליטית טענו כי החוק, שהועבר במתכונת אחרת מזו שהציע רייכמן, היה מועד לכישלון עקב שינויים אלו.
בשנים 1985–1990 שימש דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
ב-1990 ייסד את בית הספר למשפטים "רמות משפט", המכללה החוץ תקציבית הראשונה מסוגה בישראל, ועמד בראשה עד 1995.
ב-1994 ייסד את המרכז הבינתחומי הרצליה (כיום אוניברסיטת רייכמן) שהוקם בבסיס נ"מ לשעבר בהרצליה.
בשנת 1999 היה גורם חשוב בהחייאתה של תנועת שינוי, שהתפלגה ממרצ, ובשנת 2004 נבחר לתפקיד יו"ר הנשיאות של מועצת שינוי.
בשנת 2005 עזב את "שינוי" וחבר לראש הממשלה אריאל שרון שהקים את מפלגת "קדימה", ונחשב מועמדה של המפלגה לתפקיד שר החינוך.
לאחר הבחירות של ינואר 2006 שקע אריאל שרון בתרדמת וסמכויותיו הועברו לאהוד אולמרט שהחליפו כראש מפלגת "קדימה".
אולמרט החליט להעביר את תפקיד שר החינוך למפלגת העבודה, שותפתו הקואליציונית.
רייכמן, שהודיע מראש ברבים שהוא נכנס לפוליטיקה אך ורק לשם מילוי תפקיד שר החינוך, ויתר על ההצעה להתמנות לשר המשפטים והתפטר מכהונתו בכנסת השבע עשרה, תשעה ימים אחרי שזו הושבעה.
בשנת 2006 ערך ביחד עם פרופ' דוד נחמיאס את הספר "מדינת ישראל: מחשבות חדשות", המציע שורה של רפורמות בתחומי ממשל ומנהל ציבורי בישראל לקראת העשור השביעי לקיומה.
בשנת 2010 נמנה עם העותרים לבג"ץ נגד חוק מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים, שביקש לפטור את מוסדות החינוך החרדיים ללמד מקצועות ליבה כמו מתמטיקה, אנגלית ואזרחות.
רייכמן, יחד עם פרופ' אמנון רובינשטיין ואלוף (מיל') אלעזר שטרן, טען כי פטור זה פוגע בזכות הילדים לחינוך שיאפשר להם להשתלב בחברה ובשוק העבודה, וכי הוא מנוגד לעקרונות השוויון והחירות.
בג"ץ דחה את העתירה בשנת 2014, אך הדיון הציבורי שעוררה שיקף את מחויבותו של רייכמן לערכי השכלה, אחריות אזרחית ושוויון הזדמנויות בחינוך.
הקמת אוניברסיטת רייכמן ותרומתו להשכלה הגבוהה בישראל
בראשית שנות ה־90, האוניברסיטאות הציבוריות לא היו נגישות לחלק ניכר מהציבור הישראלי שנאלץ לחפש חלופות בחו"ל.
בעקבות מצב זה, יזם רייכמן את הקמתו של מוסד אקדמי עצמאי שאינו נתמך מכספי ציבור והגדיר את שליחותו: טיפוח דור חדש של מנהיגות ישראלית.
בשנת 1994, הקים את המרכז הבינתחומי הרצליה והכריז במעמד ההכרזה: "כאן תקום אוניברסיטה בעיר הרצליה".
הקמת מוסד אקדמי עצמאי שאינו נתמך מכספי ציבור היה הצעד הראשון שהביא לפריחת מוסדות אקדמיים חוץ תקציביים, שאינם נשענים על תקציבי המדינה, מהלך שפתח את שערי ההשכלה הגבוהה לרבים ותרם למוביליות החברתית בישראל.
בשנת 2001 הקים רייכמן, בתמיכת משפחת רקנאטי, את בית הספר הבינלאומי, בו מתחנכים סטודנטים מ-90 מדינות בעולם, רובם יהודים.
בית הספר הפך במשך השנים למרכז הקליטה האקדמי הגדול בישראל, ואף קיבל הכרה זו מהמועצה להשכלה גבוהה.
ב-17 באוגוסט 2021 הכירה המועצה להשכלה גבוהה באופן רשמי במרכז הבינתחומי כאוניברסיטה, ושם המוסד שונה ל"אוניברסיטת רייכמן" בהחלטת הדירקטוריון והאסיפה הכללית, וכאות הוקרה למייסד על פועלו.
עם קבלת ההכרה, הודיע רייכמן על סיום כהונתו כנשיא, והוא מונה ליו"ר דירקטוריון המוסד (תפקיד שאין בצידו שכר).
בשנת 2024, כיושב ראש הדירקטוריון, יזם רייכמן את הקמתו של בית ספר דינה רקנאטי לרפואה כמענה למחסור החריף ברופאים בישראל.
בית הספר הוקם בשיתוף עם המרכז הרפואי שיבא – תל השומר, המרכז הרפואי רבין, שירותי בריאות כללית ומכבי שירותי בריאות.
תוכנית הלימודים, המיועדת גם לישראלים ששבו מחו"ל, נועדה להגדיל את מספר הרופאים המוכשרים בארץ.
בעקבות יוזמה זו, חל מפנה בהשכלה הגבוהה שהביא לפתיחת מסלולי לימוד נוספים להכשרת רופאים באוניברסיטת תל אביב, במכון ויצמן למדע, ובאוניברסיטת חיפה.
רייכמן הדגיש שלושה עקרונות מרכזיים בפעילות האוניברסיטה:
בינתחומיות - שילוב תחומי לימוד ומחקר שונים, כגון תארים משולבים במשפטים ופסיכולוגיה או קיימות וממשל מתוך הבנה שכדי להוביל בעולם הציבורי והעסקי של המאה ה-21 נדרשת היכולת האינטלקטואלית להתייחס לבעיה נתונה מכמה זוויות ראייה בו זמנית ולמצוא פתרון משולב.
המושג כלל גם את שילוב חידושי הטכנולוגיה במסגרת תוכניות הלימודים השונות.
מבט לאופק הבינלאומי - ראייה בינלאומית בעולם גלובלי הכרחית להצלחה בעידן המודרני.
על כן השקיעה האוניברסיטה בפיתוח קשרים עם מוסדות אקדמיים בחו"ל, בעידוד חילופי סטודנטים ובקליטת סטודנטים יהודים מחו"ל לתארים מלאים באנגלית.
ציונות וליברליות - מחויבות לערכי הציונות ולערכי מגילת העצמאות, לרבות נקיטת עמדות ציבוריות בסוגיות לאומיות.
האוניברסיטה רואה עצמה מחויבת לערכי היסוד של חברה חופשית וסובלנת, ובראשם חירות האדם לממש את עצמו בכל תחום.
כמו כן, מוענקת תמיכה לסטודנטים שגויסו למילואים וכן ישנו סיוע מיוחד לפצועי צה"ל לצורך השלמת לימודיהם.
רייכמן תיאר שלושה ערכי יסוד מרכזיים שאותם ביקש להנחיל באוניברסיטה שהקים: יזמות, אחריות חברתית ומצוינות אקדמית וביטא אותם בצמד המילים "חירות ואחריות".
להשקפתו, אוניברסיטה איננה מגדל שן, היא באה מהחברה והולכת אליה.
בהתאם לזאת, הצהיר כי שליחות האוניברסיטה שהקים היא להכשיר את הסטודנטים לתפקידי מנהיגות בחברה הישראלית - להיות יזמים בתחומם ולפעול ליצירת שינוי בחברה.
בנוסף, הודגש הערך של אחריות חברתית, הכולל מחויבות להגנה על ערכי היסוד של החברה הישראלית על פי מגילת העצמאות, ועל קיומה הפיזי של המדינה, לרבות תמיכה במשרתי ופצועי צה"ל.
רייכמן פעל לאורך השנים בזירה הציבורית, האקדמית והחינוכית לקידום ערכים דמוקרטיים, חופש העיסוק, חופש הפרט ואחריות אזרחית.
רייכמן שימש דירקטור בבנק הבינלאומי הראשון ובבנק הפועלים וכיהן כיו"ר ועדת זכויות האדם בלשכת עורכי הדין.
במסגרת תפקידו הציע רפורמות בתחום דיני המקרקעין והסדר מקצועות השמאות והתיווך במקרקעין וכיהן בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית.
מעבר להיותו איש אקדמיה, רייכמן מזוהה עם עמדות ציבוריות נחרצות למען דמוקרטיה, זכויות אדם וציונות חובקת-תפוצות.
פעילותו מעצבת את השיח סביב חוקה לישראל, חופש אקדמי ומנהיגות ציבורית.
עקב כך ופעילותו בייסוד אוניברסיטת רייכמן, הוא מוכר כיזם אקדמי משמעותי שהשפיע על האקדמיה ותרם לעיצובה.
על המפעל החינוכי שהקים, זכה באותות הוקרה שונים ממוסדות בארץ ובעולם:
בשנת 2000, קיבל את אות אביר איכות השלטון מטעם התנועה למען איכות השלטון בישראל.
ב-2010 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת היינריך היינה בדיסלדורף שבגרמניה .
ב-2018 קיבל את פרס המועצה להשכלה גבוהה לשנת תשע"ט על תרומה רוחבית ומשמעותית לקידומה של ההשכלה הגבוהה בישראל.
הפרס הוענק לו על ידי שר החינוך ונשיא המדינה.
בנימוקי המל"ג נכתב, בין היתר, כי
"פרופ' רייכמן נטל חלק בשינוי שהוביל לפריחת המכללות בישראל בכלל (בתחילת שנות ה-90) והיה החלוץ שהקים מוסד אקדמי שאינו מתוקצב על ידי המדינה.
בכך סלל דרך במדינת ישראל לפיתוחה של ההשכלה הגבוהה שאינה נשענת על הכסף הציבורי.
בעקבות יוזמתו קמו מוסדות נוספים, אך אין ספק שהוא היה מורה הדרך שהשפיע על המערכת כולה, ותוצאות מפעלו בוודאי ימשיכו להקרין עליה ועל התפתחותה בעתיד… ראוי במיוחד לציין כי בהתאם לחזונו של פרופ' רייכמן הוקם בית הספר הבינלאומי ששפת ההוראה בו היא אנגלית.
לבית ספר זה מגיעים מדי שנה מאות סטודנטים מרחבי העולם.
ייחודו טמון בשילוב בין מצוינות אקדמית לבין ערכי הציונות והשאיפה להעמקת הקשר בין ישראל לתפוצות והוא הפך להיות מרכז עליה וקליטה חשוב.
כשני שלישים מבוגריו נשארים לחיות בישראל ורבים מהם מתגייסים לצה"ל.
מפעלו זה של פרופ' רייכמן אף הוא חלוצי ויכול לשמש מודל ליתר המוסדות להשכלה גבוהה בישראל לעידוד נושא הבינלאומיות".
ב-2018 קיבל את פרס רוברט וג'ואן בנדטסון לדיפלומטיה ציבורית מהמכון למנהיגות גלובאלית (Institute for Global Leadership) באוניברסיטת טאפטס בארצות הברית.
בנימוקי ועדת הפרס צוין כי הוחלט להעניקו לרייכמן בשל "מנהיגות יוצאת דופן שגילה בהקמת ובפיתוח הבינתחומי הרצליה, המייצגת ומשקפת את רוח הפרס".
ב-2025, קיבל פרס מפעל חיים של הוועידה הבינלאומית של The Jerusalem Post.
לדברי ועדת הפרס, ההכרה ניתנה על האמונה כי "בכוחו של אדם לשנות ובהשפעה ארוכת הטווח של חזון, אמונה ושליחות ציבורית".
היה נשוי בשנית לאדריכלית נירה רייכמן (אחותה של ציפה כרמון) עד למותה ב-2025 ואב לשתי בנות.
אחיו עודד הוא בעל מוסך וסוכנות טויוטה, אותם הקימו הוריו, בבני ברק.
אוריאנה פלאצ'י (באיטלקית: Oriana Fallaci; 29 ביוני 1929 – 15 בספטמבר 2006) הייתה עיתונאית וסופרת איטלקייה.
פלאצ'י זכתה להצלחה רבה בראיונות עיתונאיים עם מנהיגים רבים, בהם הדלאי למה, השאה האיראני, הנרי קיסינג'ר, חוסיין, מלך ירדן, ח'ומייני, מועמר קדאפי, וילי ברנדט, יאסר ערפאת, אינדירה גנדי, לך ואלנסה, גולדה מאיר, אריאל שרון והיילה סילאסי, ועם דמויות מרכזיות בתרבות ובאמנות, כגון אלפרד היצ'קוק, פדריקו פליני, אינגריד ברגמן ושון קונרי.
מאמריה פורסמו בעיתונים מובילים בעולם, ובהם "קוריירה דלה סרה", "הניו יורק טיימס", "וושינגטון פוסט" ו"לייף".
אביה אדוארדו, שהיה נגר, היה פעיל פוליטי שפעל נגד הדיקטטורה של בניטו מוסוליני.
בצעירותה לקחה חלק בהתנגדות מזוינת למשטר של מוסוליני והייתה חברה בקבוצה החמושה "צדק וחרות" (Giustizia e Libertà) .
בין השאר עזרה להבריח שבויים שברחו חזרה לכוחות בעלות הברית.
לאחר שסיימה את התיכון, פאלאצ'י למדה לזמן קצר באוניברסיטת פירנצה רפואה וכימיה.
מאוחר יותר עברה ללמוד ספרות אך עד מהרה נשרה ולא סיימה את לימודיה.
דודה ברונו פאלאצ'י, שהיה בעצמו עיתונאי, הציע שפאלאצ'י תפתח בקריירה עיתונאית.
היא החלה את דרכה בעיתונאות בשנות נעוריה, והפכה לכתבת בעיתון האיטלקי ""Il mattino dell'Italia centrale בשנת 1946. החל משנת 1967, היא עבדה ככתבת מלחמה וסיקרה את מלחמת וייטנאם, הסכסוך על חבל קשמיר, המזרח התיכון ודרום אמריקה.
באוקטובר 1968, באירוע שנקרא טבח טלטלולקו במקסיקו סיטי, היא נפגעה מירי שלוש פעמים, נגררה במורד המדרגות בשערה, וננטשה כמתה על ידי הכוחות המקסיקניים.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 נקשרה פלאצ'י לאחד ממרואייניה, אלקסנדרוס פנגוליס, שהיה דמות ייחודית במאבק היווני נגד הדיקטטורה של 1967. הוא ניסה לרצוח את גיאורגיוס פאפאדופולוס הדיקטטור, אך נכשל, נתפס, עונה קשות ונאסר.
לאחר שחרורו נהרג פנגוליס ב-1976 בנסיבות משונות בתאונת דרכים.
פלאצ'י טענה שהוא נרצח על ידי שרידים של החונטה הצבאית היוונית, וספרה "איש" הושפע מאישיותו.
בריאיון למייק וולאס בתוכנית "60 דקות", הגדירה עצמה פלאצ'י כ"היסטוריונית" והסבירה: .
בשנות ה-60 היא החלה לערוך ראיונות, תחילה עם אנשים מעולם הספרות והקולנוע ואחר כך עם מנהיגים ופוליטיקאים (אותם פרסמה אחר כך כספרים).
במהלך ראיון שנערך ב-1979 עם האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, היא קראה לו דיקטטור, ובמהלך חילופי דברים הסירה את "צ'אדור".
פלאצ'י אמרה: "אני עדיין צריכה לשאול אותך הרבה דברים.
לגבי ה"צ'אדור", למשל, שנאלצתי ללבוש כדי לבוא ולראיין אותך, ושאת כופה על נשים איראניות....
אני לא מתייחסת רק ללבוש, אלא למה שהוא מייצג, כלומר האפרטהייד שאליו נאלצו נשים איראניות לאחר המהפכה.
הן לא יכולות ללמוד באוניברסיטה עם גברים, הן לא יכולות לעבוד עם גברים, הן לא יכולות לשחות בים או בבריכת שחייה עם גברים.
הן צריכות לעשות הכל בנפרד, כשהן לובשות את ה"צ'אדור" שלהן.
אגב, איך אפשר לשחות כשהן לובשות "צ'אדור"?".
ח'ומייני אמר לה: "שום דבר מזה לא נוגע לך, המנהגים שלנו לא נוגעים לך.
אם את לא אוהבת את הלבוש האסלאמי, את לא מחויבת ללבוש אותו, מכיוון שהוא מיועד לנשים צעירות וגברות מכובדות".
בתגובה אמרה: "נחמד מאוד מצדך שאתה אומר לי את זה, אני הולכת להיפטר מיד מהסמרטוט הימי-ביניימי המטופש הזה.
באוגוסט 1982, במהלך מלחמת לבנון הראשונה, פלאצ'י ערכה ריאיון עם שר הביטחון אריאל שרון.
באותה עת, כמה שבועות לפני רצח הנשיא בשיר ג'ומאייל עמו ישראל חתמה על הסכם והטבח בסברה ושתילה, המלחמה נראתה הצלחה; פלאצ'י שלאה את שרון עם ישראל תישאר בלבנון 15 שנים?
שרון ענה: אני מאמין באמת ובתמים שהפעם לא (בפועל שהות ישראל ב והמערכה ברצועת הביטחון נמשכו 18 שנים.
לאחר שראיינהאת מועמר קדאפי אמרה: "חולה מבחינה קלינית, חולה מבחינה נפשית ואידיוט מדופלם," ותארה את פגישתה עימו כ" מפחידה באמת, הוא רוצח".
פלאצ'י פרסמה את ספרה הראשון "שבעת חטאי הוליווד" ("I sette peccati di Hollywood") בשנת 1958, העוסק בחייהם של ידוענים הוליוודיים, בוחן את המציאות שמאחורי הזוהר וחושף את ההיבטים האפלים יותר של עולמם.
הספר בוחן נושאים של תהילה, שערוריות מפוברקות והמחיר הפסיכולוגי של תרבות הסלבריטאים בהתבסס על עבודתה העיתונאית בסיקור הוליווד.
בשנת 1961 הוציא לאור את הספר "מין חסר תועלת: מסע סביב האישה" (The Useless Sex: Voyage around the Woman), מעין יומן מסע חוצה יבשות ותרבויות, הכולל חקירה בלתי מתפשרת של התפקידים, המאבקים והניצחונות הרבים של נשים ברחבי העולם.
החושפת את המציאות הקשה לעיתים קרובות איתה מתמודדות נשים.
בשנת 1975 פרסמה את הרומן "מכתב לילד אשר לא נולד".
הכתוב כמכתב מאת אישה צעירה קרייריסטית לעובר שהיא נושאת ברחמה; הוא מפרט את מאבקה של האישה לבחור בין הקריירה שהיא אוהבת לבין הריון בלתי צפוי, המסביר כיצד החיים מתנהלים באמצעות דוגמאות מילדותה, ומזהיר אותו מפני חוסר ההגינות של העולם.
התרגום שלו לעברית פורסם בשנת 1978.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001, כתבה פלאצ'י שלושה ספרים בהם נקטה עמדה נחרצת כנגד האסלאם וכנגד התפשטותו באירופה.
בכתיבה ובראיונות גם הזהירה כי אירופה "סובלנית מדי כלפי מוסלמים".
הספר הראשון היה "הזעם והגאווה" (שתחילה פורסם כמאמר בן ארבעה עמודים בקוריירה דלה סרה, העיתון הגדול באיטליה).
בספר כתבה כי המוסלמים "מתרבים כמו עכברושים".
בפסקה אחרת כתבה: "ילדיו של אללה מבלים את זמנם עם הישבן כלפי השמים, מתפללים חמש פעמים ביום".
בראיון לוול סטריט ג'ורנל בשנת 2005 פלאצ'י טבעה את המונח "אירוערביה", (הלְחֵם בין המילים Europe ל-Arabia) המגדיר תאוריה פוליטית, ולפיה מדינות אירופה הולכות ונכנעות להשפעות ארצות ערב, בעיקר עקב המשך שיעורי ההגירה ושיעורי הילודה הגבוהים של האוכלוסייה המוסלמית לאירופה.
"הזעם והגאווה" ו"כוח התבונה" הפכו שניהם לרבי מכר, כאשר הראשון מכר למעלה ממיליון עותקים באיטליה ו-500,000 בשאר אירופה.
ספרה השלישי באותו נושא, Oriana Fallaci intervista sé stessa – L'Apocalisse ("האפוקליפסה"), מכר כשני מיליון עותקים ברחבי העולם, שלושת הספרים יחד נמכרו בארבעה מיליון עותקים באיטליה.
והם תורגמו ל-21 שפות, כולל לעברית.
באוגוסט 2008 ראה אור באיטליה "כובע מלא דובדבנים", הרומן האחרון פרי עטה.
החל משנות ה-70 פאלאצ'י התגוררה לסירוגין בארצות הברית, בניו יורק, ובבית שבבעלותה בטוסקנה.
אחרי שפרשה מעולם התקשורת הרצתה באוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת קולומביה.
מאז ילדותה הייתה אתאיסטית, אך ב-27 באוגוסט 2005, פלאצ'י ערכה פגישה פרטית עם האפיפיור בנדיקטוס ה-16, בקסטל גנדולפו.
על פי הדיווחים, פלאצ'י רחשה כבוד רב לאפיפיור והביעה הערצה למאמרו משנת 2004 שכותרתו "האם אירופה שונאת את עצמה".
פאלאצ'י נפטרה ב-15 בספטמבר 2006, בעיר הולדתה פירנצה, מסרטן.
היא נקברה בכנסיית Cimitero Ovangelico degli Allori בפרבר הדרומי של פירנצה, גאלוצו, לצד בני משפחתה ואנדרטה לזכר אלכסנדרוס פאנאגוליס, בן זוגה המנוח.
בשנת 2024 עלתה למסכי הטלוויזיה הסדרה "מיס פלאצ'י" ובה 8 פרקים על חייה של פלאצ'י.
בישראל משודרת הסדרה ב-HOT וב-yes הטלוויזיה בלוויין.
באותה שנה גם פורסמה בהוצאת הרפר קולינס ביוגרפיה של פלאצ'י (באנגלית) שכתבה העיתונאית אנסטסיה רוביז (Anastasia Rubis).
"הזעם והגאווה" La Rabbia e l'Orgoglio (2001) תורגם לעברית על ידי עמנואלה לוי והופיע בהוצאת דביר, תשס"ג
"כוחה של תבונה" La Forza della Ragione, תורגם לעברית על ידי מיה סבטיני והופיע בהוצאת דביר.
"מכתב לילד אשר לא נולד" Lettera a un bambino mai nato, תורגם לעברית על ידי שולמית אהרן והופיע בהוצאת מסדה-פרס, 1978
אוריאל רַינגולד (ריינגולד) (1 באוקטובר 1935 – 10 ביולי 2008) היה סופר עברי, עורך ועיתונאי ישראלי.
רינגולד נולד בראשון לציון למשפחה של פועלים, בעלי זיקה הדוקה לארגון ההגנה, הוא הוכנס על ידי הוריו לקיבוץ גבת, שם למד והתחנך, וסיים את לימודיו, ואף היה חבר בקיבוץ כמה שנים.
אוריאל התחתן עם נגה לבית קלעי ולשניים נולדו שתי בנות, כליל ואילת, ובן אחד, רודד.
רינגולד למד הוראה בסמינר - לימים מכללת - "אורנים".
ועלה לירושלים להשלמת לימודיו בהיסטוריה וכלכלה באוניברסיטה העברית.
1968 הצטרף למערכת עיתון הילדים "הארץ שלנו", תחילה היה סגן העורך של השבועון, ומשנת 1974 הפך לעורך השבועון עד סגירתו בשנת 1985.
הוא פרסם ב"הארץ שלנו" מאות סיפורים, רשימות עורך וכתבות.
רינגולד היה גם בין יוזמי הפרס לסיפור הילדים הקצר על שמו של יעקב אשמן.
בשנת 1956, בעת "מבצע קדש", היה בין לוחמי חטיבה תשע ולימים, בשנת 1966, הוציא את ספרו "המסע אל שארם-א-שייך", המספר בהומור ובלבביות את סיפור מסעה הקשה של החטיבה מאילת לקצה חצי האי סיני.
במהלך שנות ה-90 הכיר את רותי וסרמן, לה נישא בשנת 2008, כשבועיים לפני פטירתו ממחלת הסרטן, בה לקה שנתיים קודם לכן.
הריינגולדים והאברונינים מצ'נסטוחוב ומלודז', דורות אחרונים, רעננה, 2000.
המסע אל שארם א שייח, עם חטיבה תשע במערכת סיני, מעריב, תל אביב, 1966.
יום הזיכרון לחללי צה"ל, ליקטו וערכו אוריאל ריינגולד ואורה לימור, משרד הביטחון, 1978.
אוריאל פון גמינגן היה הקורפירסט והארכיבישוף של מיינץ שבגרמניה, החל מ-1508 ועד ליום מותו.
פון גמינגן היה מתלמידיו של יוהנס רויכלין.
עם היבחרו למשרת הקורפירסט נתמנה גם לקנצלר על ידי הקיסר מקסימיליאן הראשון.
היה משפטן, ונודע בגרמניה ביושרו.
כבר בראשית שלטונו הסכים פון גמינגן לחזרת היהודים לתחומי הנסיכות, לאחר גירושם משם בשלהי המאה ה-14 על ידי הנסיך אדולף מנסאו, אך לא הרשה להם לשוב לעיר מיינץ עצמה.
ב-1509 התערב פון גמינגן לטובת היהודים כנגד המומר יוהנס פפרקורן שרצה לשרוף את התלמוד.
פון גמינגן היה מהיר חימה, ועובדה זו נוצלה על ידי הדומיניקנים, ששנאו אותו לאחר שהתערב לטובת היהודים והגן על רויכלין, כדי לסלקו.
הם הלשינו על נושא הגביע שלו, כי הוא גונב מן היין.
אוריאל תפס את משרתו בשעת מעשה, ומרוב כעס הרגו.
לאחר מכן, מרב רגשות צער וחרטה, חלה ומת.
לאחר מותו (9 במרץ 1514) נתמנה לתפקיד אלברט מברנדנבורג, ממשפחת הוהנצולרן.
אוריגמי (ביפנית: 折り紙) היא אמנות קיפולי נייר.
מקור השם "אוריגמי" בצירוף המילים ביפנית 折り ("אוֹרִי", קיפול) ו-紙 ("גאמִי", פיסת נייר).
השם "אוריגמי" נטבע ב-1880, בתקופה שבה התגבשה האמנות בצורתה המודרנית, אך האמנות עצמה החלה להתפתח זמן רב לפני כן.
לאמנות האוריגמי משמעות תרבותית עמוקה בתרבות היפנית והסינית ששם החלה והיא משמשת בטקסים שונים בדת השינטו, הנפוצה ביפן.
לאחר פתיחת גבולותיה של יפן למערב בסוף המאה ה-19 התפשטה אמנות האוריגמי לעולם כולו והפכה לחלק מתרבות הפנאי.
עם חדירתו של האוריגמי למערב חלה עלייה חדה במספר העוסקים בו.
כתוצאה מכך עברו שיטות הקיפול שינויים רבים, השתכללו והתפתחו באופן משמעותי.
כיום משמש האוריגמי גם במוסדות חינוכיים וטיפוליים רבים ככלי עזר מרכזי להוראה ולריפוי בעיסוק – זאת בזכות השילוב הייחודי של יצירתיות, דיוק ואתגר טכני.
כמו כן, בסוף המאה ה-20 התעורר גם העניין המתמטי, המדעי והטכנולוגי באוריגמי.
ישנם סגנונות רבים של אוריגמי ודגמים חדשים של קיפולים מתפרסמים באופן תדיר.
ספרי האוריגמי מציגים את תהליך הקיפול בעזרת שיטת תרשימים סטנדרטית שפותחה במקביל ביפן ובמערב.
מסיבות של נוחות, אסתטיקה ומוסכמה, בדרך-כלל נעשים הקיפולים ללא חתכים או הדבקות, על נייר ריבועי, צבעוני מצדו האחד ולבן מצדו האחר.
שורשי אמנות קיפול הנייר אינם ידועים בוודאות.
היסטוריונים מסוימים טוענים כי סביר שהאמנות התפתחה בסין זמן-מה לאחר המצאת הנייר בשנת 105 על ידי צאי לון, והגיעה ליפן יחד עם הנייר במאה השישית.
עם זאת, לא קיים תיעוד כלשהו של האמנות בסין קודם למאה ה-19, בעוד שביפן קיימות עדויות לקיום האוריגמי כחלק מטקסים דתיים, עם התעוררות השינטואיזם בתקופת אשיקאגה (1336–1573) ולאחר מכן בתקופת אדו (1603–1868).
על-כן מקובל כי מקור אמנות קיפולי הנייר הוא ביפן.
עד סוף המאה ה-18 הועברה האמנות בעל-פה מאם לבת.
רק בשנת 1797 הופיעו ההוראות הכתובות הראשונות, עם פרסום הספר "אלף קיפולי העגור".
פרסום הספר איפשר התפתחות של האוריגמי מעבר לדגמים הבסיסיים, ומסמן את תחילת הפיכת האמנות לחלק מתרבות הפנאי ביפן.
בסוף המאה ה-19 הפך האוריגמי לכלי חינוכי, עם חדירת שיטת פרובל לגני הילדים של יפן.
שיטת פרובל שמה דגש על לימוד תוך כדי משחק, ולכן שילבה את האוריגמי בגני הילדים היפניים והשפיעה רבות על אופי האוריגמי ביפן.
השם "אוריגמי" (צירוף של המילים "קיפול" ו"נייר") הוטבע רק בשנת 1880, יחד עם המעבר לקיפול בניירות צבעוניים ריבועיים, שהחליפו את הניירות הלבנים המסורתיים – שינוי שחל גם הוא בהשפעת גני הילדים של פרובל, שהעדיפו את הנייר הצבעוני המושך יותר ילדים.
הניירות הצבעוניים יובאו ליפן מאירופה על ידי סוחר מטוקיו, שגזר אותם לריבועים ומכר אותם בשם "אוריגמי" וכך השריש את השם בשפה.
לפני כן הייתה אמנות קיפולי הנייר ידועה בשמות שונים – "אוריקאטה", "קאמי-אורימונו", "אוריסו", "טאטאמיגאנמי" ועוד.
אמנות האוריגמי היא חלק חשוב במסורות ובטקסים של דת השינטו היפנית, שבה הנייר מסמל טוהר.
הנייר הוא חלק חשוב בתרבות היפנית ושימש גם לבניית קירות פנימיים בבתים, כחומר גלם למניפות ולקליגרפיה.
במקור שימש האוריגמי בשינטו ליצירת "נושי", קיפולי נייר לבן עם רצועת בשר או חלזונות מיובשים, שצורפו למתנות כברכה למזל טוב.
מנהג זה התפתח לדרגה גבוהה של מורכבות וטקסיות עד כי עטיפת מתנות דרשה איש מקצוע המתמחה ב"צ'וצומי" (עטיפת מתנות טקסית).
בשינטו יש חשיבות מיוחדת לקיפול העגור.
העגור מסמל הגשמה של משאלות, הצלחה ובריאות.
על פי המסורת, קיפול של אלף עגורים מאפשר הגשמה של משאלה.
במאה ה-20 קיבל קיפול העגור גם משמעות של שלום, לאחר שב-1955 סדקו ססקי, ילדה בת 12 מהירושימה, ניצולת פצצת האטום, חלתה בלוקמיה והחליטה לקפל אלף עגורים מתוך משאלה לשלום עולמי.
לאחר מותה של ססקי התפרסם סיפור חייה והיא הפכה לגיבורה לאומית יפנית.
סיפור חייה של ססקי היה למקור השראה לרבים והוביל למסורת של קיפול עגורים כסמל של תנועות שלום ברחבי העולם כולו.
אמנות קיפולי הנייר התפתחה במקביל גם במערב ובמיוחד בספרד, שבה היא ידועה בשם "פפירופלקסיה" (papiroflexia צירוף של המילים הספרדיות "פפירוס" ו"כיפוף"), אם כי מעולם לא הגיעה לרמת המורכבות של קיפולי הנייר במזרח.
הנייר יובא לספרד על ידי אמנים מורים במאה ה-12. הספרדים פיתחו את קיפולי הנייר והחלו במסורת של קיפול לצורכי פנאי, ואף כחלק מטקסים דתיים כגון הטבלה.
הנייר הגיע לשאר אירופה רק במהלך המאה ה-14, כך שסביר להניח שלא היו מקפלי נייר לפני כן, מלבד בספרד.
קיפולי הנייר הגיעו עם מהגרים ספרדים לארגנטינה והפכו גם בה למסורת.
במהלך המאה ה-16, בהשפעת הרנסאנס, התפתחו נימוסי השולחן ברחבי אירופה.
עיצוב וקיפול של מפיות שולחן, בצורת דגמי חיות שהתבססו על קיפולי הנייר, התפתחו כתוצאה מכך עד לדרגת אמנות, והשפיעו רבות על קיפולי הנייר במערב.
אולם, מורכבות הקיפולים באירופה נפלה בהרבה מזו של הקיפולים היפניים, ורק בשנות השבעים של המאה ה-19, עם פתיחת גבולות יפן לעולם, הגיעו הקיפולים היפניים למערב.
האומנות חדרה למערב באמצעות גני הילדים של פרובל, אשר לימדו את השיטה בקרב תלמידיהם, במקביל לייצוא חפצי תרבות יפניים רבים לאירופה בתקופת מייג'י (1868–1912).
בתחילת שנות החמישים של המאה ה-20 פיתח אקירה יושיזאווה היפני שיטת רישום ובה תרשימים המתארים את תהליך הקיפול.
השיטה גרמה לעלייה מסיבית בתפוצת האוריגמי ולשינויים באופיו.
יושיזאווה, שנחשב לאבי האוריגמי המודרני, המציא גם מגוון רחב של קיפולים חדשים ושיטות חדשניות ליצירת אוריגמי.
ב-1955 הוצגה במוזיאון העירוני של אמסטרדם, אחד המוזיאונים החשובים בעולם לאמנות עכשווית, תערוכה של יצירותיו של יושיזאווה.
התערוכה תרמה לפרסום מהיר של שיטת התרשימים והאוריגמי ברחבי אירופה, ופתחה סדרה של תערוכות דומות בעולם כולו.
בעקבות זאת עלה משמעותית מספר העוסקים באוריגמי והוקמו אגודות אוריגמי רבות ברחבי העולם.
פריחת העיסוק באוריגמי גרמה גם לחקר ההיבטים המתמטיים והגאומטריים בתהליך הקיפול.
גישה זו גורמת למעבר מעיסוק באוריגמי כמלאכת-יד בלבד אל עיסוק באוריגמי כאתגר אינטלקטואלי.
כיום קיימים ספרים ואתרי אינטרנט רבים העוסקים באוריגמי ברמות שונות, והאוריגמי משמש בתפקידים חינוכיים, רפואיים ואף טכנולוגיים.
את האגודה הראשונה לאוריגמי בניו יורק הקימה ליליאן אופנהיימר.
בשנת 2025 זכה מיילס וו, תלמיד אמריקאי בן 14, בפרס Thermo Fisher Junior Innovators Challenge על פיתוח מבנה אוריגמי המבוסס על דפוס ה-Miura ori.
במחקרו בחן עשרות גרסאות של הקיפול והראה כי המבנה שפיתח מסוגל לשאת עומס העולה על 10,000 פעמים ממשקלו העצמי.
ב-1960 "מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית" הממוקם בחיפה, קיבל בהשאלה מספר יצירות של האומן אקירה יושיזוואה.
כך יצא שכבר בתחילת שנות השבעים, ניתן היה לראות במוזיאון בישראל, עבודות שהיו אז בשיא האמנותי של האוריגמי.
בסוף שנות השישים התחילו להופיע בארץ גם ספרי הוראות באוריגמי, קודם באנגלית ובסוף השבעים אף בעברית.
לא מעט מאמני האוריגמי בישראל התחילו את דרכם עם ארבעת ספריו של רוברט הארבין (אנגליה) שיצאו בעברית בתרגום רב"ג, על ידי הוצאת לדורי.
בישראל קיימות שלוש קהילות אוריגמי, המקיימות פעילות שוטפת כגון כנסים, תערוכות ומפגשים.
העמותה, אגודת האוריגמי הישראלי, הוקמה ב-1991 ביוזמת רוזלי יבנין (בִּיתה של לילאן אופנהיימר) ועדנה ברוך.
המרכז הישראלי לאוריגאמי, הוקם ב-1993 על ידי מירי גולן.
העמותה, אוריגמישראל, הוקמה ב-2013 ביוזמת סעדיה שטרנברג יחד עם אילן גריבי וגדי וישנה.
בתחילת דרכה נקראה "אואזיס – ארגון אמני האוריגמי בישראל".
קיימים גם סגנונות החורגים מן הכללים הנהוגים בדרך כלל באוריגמי.
כך למשל, למרות הנוהג להשתמש בדף ריבועי או מלבני כחומר גלם, ישנם אמנים המשתמשים בנייר שצורתו שונה (למשל מחומש משוכלל, משולש שווה-צלעות וכדומה) וקיימים אפילו מספר דגמים יפניים מסורתיים המשתמשים בנייר עגול.
כמו כן, אף על פי שמקובל לחשוב שעל פי המסורת במהלך הקיפול אין להשתמש בחתכים וגזירות, ברבים מהדגמים המסורתיים משתמשים בגזירה במהלך הקיפול.
אוריגמי פיגורטיבי הוא סגנון הקיפול הנפוץ ביותר במסגרתו יוצר המקפל צורה כדוגמת מטוס, אניה, פרח, חיות ועוד.
שיטות הקיפול משתנות מדגם לדגם וניתן להשתמש בדפים מצבעים שונים וסוגים שונים.
אוריגמי פיגורטיבי הוא סגנון הקיפול העושה שימוש בדף אחד.
בשלב ראשון יש לקפל גריד (מרובע, משושה או אחר) ובשלב השני, על בסיס הגריד שנוצר מקופלות צורות זהות ברצף על גבי הדף תוך יצירת מרקמים שונים בהתאם לדמיונו של היוצר.
אוריגמי מודולרי הוא סגנון קיפול נייר שבו הדגם מורכב מכמה דפים נפרדים, המשתלבים יחדיו ליצירת דגם מורכב יותר.
כל גיליון נייר נפרד יוצר תת-יחידה שמשתלבת במבנה הכולל על ידי התאמה של לשוניות נייר ובליטות אל תוך כיסים מותאמים, באופן היוצר לחץ או חיכוך אשר שומרים על שלמות הדגם הכולל, ללא שימוש בדבק או בעזרים אחרים.
היחידות המרכיבות את הדגם הסופי עשויות להיות זהות זו לזו בצורתן, אך שילובן זו בזו מביא ליצירת דגם בעל מבנה שונה.
האוריגמי המודולרי התפתח מדגמים מסורתיים בשם "קוסודמה" (くす玉 או בכתיב אחר: 薬玉 – "כדורי תרופה") ששימשו לאחסון קטורת והורכבו ממספר תת-יחידות שחוברו יחד בחוט.
דגמים מודולריים עשויים להיות שטוחים או תלת-ממדיים, ובדרך כלל משתמשים בטכניקה זו ליצירת קישוטים פוליגונים ופאונים, אם כי ניתן ליצור בשיטה זו דגמים מכל סוג שהוא.
שיטת הקיפול הרטוב היא טכניקת גימור המאפשרת יצירת קפלים קמורים, ללא פינות חדות ובעלי מראה חי יותר.
כאמור, השיטה פותחה על ידי אקירה יושיזאווה, שהכניס חידושים רבים נוספים לעולם האוריגמי.
הקיפולים הרטובים נעשים בנייר לח במקצת המאפשר עיצוב קל יותר של הדף.
הרטבת הדף נעשית בצורה עדינה על ידי מטלית לחה.
לחות נמוכה מדי תגרום להתייבשות מהירה מדי של הדף ולשבירה של סיבי הנייר במהלך הקיפול, בעוד שלחות גבוהה מדי תגרום לאיבוד צורה בדגם ולקרעים.
הנייר המשמש לקיפולים הוא עבה בדרך כלל, כדי למנוע הופעת קרעים במהלך הקיפול, אם כי לעיתים משתמשים בניירות דקים לדגמים המכילים שכבות רבות.
כמו כן, הנייר המקופל בשיטה זו חייב להכיל ריכוז גבוה של דבק מסיס במים, אשר מתקשה בהתייבשו ובכך מוסיף לדגם הסופי קשיחות ויציבות.
נייר לצבעי מים מתאים בדרך כלל לקיפולים מעין אלו.
הקיפול הרטוב מוסיף לאוריגמי ממד של פיסול לעומת הקפלים המסורתיים המוגבלים למראה גאומטרי חד.
על-כן, תהליך הקיפול הרטוב מתאים במיוחד לדגמים של דמויות מן הטבע, כגון בעלי חיים, בעלות קימורים וקווי מתאר רכים.
בעבר, נעשה תכנון דגמי האוריגמי בתהליך של ניסוי וטעייה והתבסס ברובו על מספר מצומצם של קיפולי בסיס פשוטים יחסית.
אולם, בשלהי המאה ה-20, עם התפתחות המחקר המתמטי של האוריגמי, החלו מספר אמנים להיעזר בעקרונות המתמטים העומדים בבסיס האוריגמי לצורך תכנון דגמים מורכבים יותר מאי פעם.
ההבנה המתמטית של קיפולי הנייר אפשרה לבחון באופן תאורטי קיפולים מורכבים ביותר, קודם למלאכת הקיפול עצמה.
בעזרת שיטה זו תוכננו דגמי אוריגמי מרובי גפיים וריאליסטים, כגון קיפולי חרקים ופרוקי-רגליים מדויקים ומלאי פרטים, אשר נוצרו מקיפולי בסיס חדשניים ומורכבים.
תכנון דגמים מעין אלו נעשה בהתבסס על ניתוח תבנית הקפלים (המכונה גם "תרשים הקפלים" או "שירטוטי הפיתוח") שיוצר הדגם המקופל על הדף.
ניתן לראות את תבנית הקפלים של דגם אוריגמי כלשהו על ידי פרישה של הדגם המקופל חזרה למצב של דף שטוח.
שיטת האוריגמי הטכני מאפשרת, על בסיס מספר כללים מתמטיים, יצירה של תבניות קפלים תאורטיות, אשר בקיפולן יתנו את הדגם הרצוי.
שיטה זו אינה מאפשרת לדעת מה הם שלבי הקיפול והצעדים הנדרשים לקבלת תבנית הקפלים התאורטית הלכה למעשה ולעיתים מלאכת הקיפול עצמה, אף על פי שהיא אפשרית על פי החישוב התאורטי, היא קשה ביותר.
האתגר, בפיענוח שלבי הקיפול של דגם כלשהו, הופך לעיתים למטרה בפני עצמו ולפעמים ספרי אוריגמי מציגים רק את תבנית הקפלים הסופית, ללא תרשימים מבארים נוספים, כחידה לפיצוח.
אמנות האוריגמי הפכה למטרה למחקר מתמטי נרחב.
המגבלות המקובלות בייצור דגמי אוריגמי יוצרות תנאי שפה רבים על יצירת דגמים, המאפשרים ניתוח מתמטי של תהליכי הקיפול.
את הבסיס המתמטי לחקר האוריגמי הניח המתמטיקאי היפני-איטלקי הומיאקי הוזיטה בנסחו שש אקסיומות בנושא.
אקסיומה שביעית נוספה מאוחר יותר על ידי המתמטיקאי קושירו האטורי.
קיימות בעיות מתמטיות רבות הנובעות מאמנות האוריגמי, וחלקן טרם נפתרו.
למשל, בעיית הקיפול השטוח, הבוחנת את אפשרות הקיפול של דגם דו-ממדי על פי תבנית קפלים נתונה.
בעיה זו היא בעיה NP שלמה.
בעיה אחרת, בעלת חשיבות מעשית רבה, היא בעיית "האוריגמי הקשיח", הבוחנת אפשרות יצירת דגמים מיחידות נוקשות שמחוברות ביניהן בצירים.
לפתרון בעיה זו שימושים רבים באדריכלות ובהנדסה.
מאז אמצע המאה ה-20, עם פריחת האוריגמי בעולם, החלה אמנות זו לשמש במגוון תחומים כפתרון לאתגרים טכנולוגיים, רפואיים וחינוכיים.
מתחילת שנות האלפיים הוקדש מחקר רב לשימוש האפשרי באוריגמי כשיטה למזעור רכיבים אלקטרוניים ומכניים.
האפשרות לתכנן תבנית קפלים דו-ממדית זעירה שתתקפל בכוחות עצמה לדגם תלת-ממדי מורכב, היא בעלת פוטנציאל רב לשימושים ננוטכנולוגיים (טכנולוגיה בעלת ממדים של מיליארדית המטר).
שימוש בליתוגרפיה, טכנולוגיה המשמשת לייצור שבבים, מאפשר צריבה של תבנית הקפלים בגדלים תת-מיקרוניים, שבהינתן גירוי כימי או פיזיקלי כלשהו תתקפל באופן ספונטני לדגם הרצוי.
בשיטה זו יוצרים בליתוגרפיה על משטח תבנית רב-שכבתית של מוליכים למחצה.
לכל שכבה צפיפות שונה, וההפרש בצפיפויות השכבות השונות גורם למתח בין השכבות.
מתח זה גורם להתקפלות המשטח על עצמו בהתאם לתבנית השכבות המתוכננת מראש ובכך ליצירת ההתקן האלקטרוני הרצוי.
שימוש נוסף בעקרונות האוריגמי לייצור התקנים זעירים נעשה תוך שימוש ב-DNA, מולקולה המקודדת לחומר הגנטי בכל היצורים החיים.
בשיטה זו מקודד ב-DNA סינתטי המידע הגורם לקיפול המולקולה על עצמה ליצירת הדגם הרצוי.
מדענים הצליחו להדגים יצירה של דגמים דו-ממדיים ותלת-ממדיים שונים בעלי מידות שונות של קשיחות בעזרת טכנולוגיה זו.
עקרונות היסוד העומדים בבסיס האוריגמי מיושמים גם בהנדסה מכנית של מתקנים מתקפלים "חכמים".
כמלאכת יד עדינה המשלבת תכנון וחשיבה, משמש האוריגמי ככלי לריפוי בעיסוק בבתי חולים פסיכיאטריים, בחינוך המיוחד ולשיקום מוטוריקה עדינה בקרב נפגעי תאונות.
השימוש המתועד הראשון באוריגמי בריפוי בעיסוק נעשה ב-1914 על ידי צ'ארלס סינדי גיבס, מורה לאנגלית ששירת תחת משפחת הצאר ברוסיה.
גיבס היה ממונה על חינוכו של אלכסיי אלכסנדרוביץ' לבית רומנוב, יורשו חולה ההמופיליה ובעל החרדה החברתית של הצאר ניקולאי השני.
גיבס תיאר ביומניו כיצד הצליח לתקשר לראשונה עם אלכסיי באמצעות הכנת דגמי אוריגמי.
כיום מקובל השימוש באוריגמי במוסדות שיקומיים שונים ברחבי העולם.
בישראל משתמשים באוריגמי בבית הספר לחינוך מיוחד "ברושים" ככלי טיפולי שאינו מעורר התנגדות בקרב התלמידים.
במדינות רבות, שהמובילה שבהן היא יפן, הפך האוריגמי לכלי פופולרי להוראה ולחינוך מרמת גני הילדים ועד לאוניברסיטה.
לראשונה שימשו קיפולי נייר כעזר לימודי במהלך המאה ה-18, בבתי ספר בגרמניה ובצרפת, שהשתמשו בקיפולי נייר ספרדיים.
בסוף המאה ה-19 החלה הרשת העולמית של גני הילדים של פרובל להשתמש בווריאציה על האוריגמי היפני, כדי לפתח יצירתיות בקרב ילדים.
מאז שנות השמונים של המאה ה-20, עם המחקר המתמטי של האוריגמי, החל שימוש באמנות גם להוראת גאומטריה ובמספר אוניברסיטאות, ביניהן אוניברסיטת טוקיו, נערכים קורסים על המתמטיקה של קיפולי נייר.
עד אמצע המאה ה-20 לא הייתה בנמצא שיטה סטנדרטית לתיאור ותיעוד תהליך הקיפול.
ספרים כללו בדרך כלל רק תרשים של התוצאה הסופית יחד עם הסבר כתוב קצר, או הראו שלבים שונים בתהליך הקיפול, תוך שימוש בסמלים לא אחידים שמטרתם להראות את אופן הקיפול.
בתחילת שנות החמישים של המאה ה-20 פרסם אקירה יושיזאווה שיטת רישום שכללה מספר סמלים בסיסיים, כגון הקו המקווקו לציון "קפלי עמק", והקו המנוקד לסירוגין לציון "קפלי הר".
שיטה זו הורחבה בתחילת שנות השישים על ידי סם רנדלט האמריקאי ורוברט הארבין הבריטי, שהוסיפו סדרה של סמלי עזר, כגון הסמל להיפוך הדף, הסמל להגדלת פרט בתמונה והסמל ל"מבט הרנטגן".
סט זה של סמלים התקבל על ידי הקהילה הבינלאומית כתקן, וידוע כ"שיטת יושיזאווה-רנדלט".
תרשימי אוריגמי על פי שיטת יושיזאווה-רנדלט:
קיפולים נפוצים באוריגמי – בסיסים וקיפולים מורכבים
קיפולי אוריגמי רבים מכילים קפלים המורכבים ממספר קיפולי יסוד (קפלי הר, קפלי עמק ועוד) הנעשים בו-זמנית.
קיפולים מעין אלו נחוצים ברוב המוחלט של הדגמים באוריגמי.
כמו כן, במרבית הדגמים באוריגמי משתמשים בכמה קפלי מוצא שחוזרים על עצמם בין דגמים שונים.
קפלי מוצא אלו נקראים בסיסים.
מספר דוגמאות לקיפולים מורכבים ולבסיסים בהם נעשה שימוש נפוץ:
קיפול הפוך פנימי וקיפול הפוך חיצוני – קפלים המורכבים משילוב בו-זמני של שני קפלי הר או שני קפלי עמק, הנעשים על גבי לשון נייר המקופלת על עצמה.
משמשים בדרך כלל ליצירת מפרקים בגפיים, ראש בקצה צוואר וכדומה.
קיפול אוזן ארנב – קיפול שבו מקופלות שתי לשוניות נייר זו על זו בו-זמנית מכיוונים נגדיים ליצירת קפל נייר בולט באזור החפיפה ביניהן.
משמש ליצירת גפיים, אוזניים וכדומה.
קיפול עלי כותרת – קיפול שבו מקופלים שוליים של קיפול קיים פנימה, אל תוך עצמו, כך ששולי הנייר מכסים בדיוק על הנייר שקופל.
משמש ביצירת בסיס ציפור, בהצרה של גפיים, עידון מראה הקיפול וכן הלאה.
בסיס התחלתי – הבסיס הנפוץ ביותר בקיפולי אוריגמי.
בנוי מארבעה קפלי הר היוצאים ממרכז הריבוע לאורך אנכי האמצע של הדף, יחד עם שני קפלי עמק היוצאים מן המרכז לאורך אלכסוני הריבוע.
בסיס ציפור – ידוע גם בשם "בסיס עגור".
נוצר מבסיס התחלתי שבו קופלו לשוניות הנייר פנימה, בקיפול עלי כותרת.
בסיס פצצת מים – ידוע גם בשם "בסיס משולש".
בנוי משני קפלי עמק היוצאים ממרכז הריבוע לאורך אנכי האמצע של הדף, יחד עם שני קפלי הר היוצאים מן המרכז לאורך אלכסוני הריבוע.
בסיס דג – בנוי מנייר ששתי פינותיו קופלו בקיפול אוזן ארנב.
סוג הנייר המשמש באוריגמי הוא בעל השפעה ניכרת על איכות הקיפול ומראהו.
נייר צילום סטנדרטי, למשל, השוקל כ-70–90 גרם למטר רבוע מאפשר קיפולים פשוטים בלבד, בעלי מספר מועט של שכבות.
לצורך קיפולים מורכבים יותר נהוג להשתמש בנייר דק יותר, ייעודי לאוריגמי.
נייר מסוג זה שוקל כ-50–60 גרם לפיסה בשטח מטר רבוע.
לעומת זאת, לצורך אוריגמי בשיטת "הקיפול הרטוב" נהוג להשתמש בנייר עבה יותר, בעל משקל של כמאה גרם למטר רבוע, המעניק לקפלים מראה עגלגל והופך לנוקשה ויציב יותר כאשר הוא מתייבש.
בנוסף, כדי להקנות יציבות ועמידות לקיפולים, משתמשים לעיתים בנייר המודבק לרדיד אלומיניום דק המשמר את צורת הקיפולים לאורך זמן ומתאים לדגמים מורכבים במיוחד.
בדרך-כלל, נייר אוריגמי באיכות גבוהה מכיל סיבי נייר ארוכים המעניקים לנייר חוזק וגמישות.
על ניירות אלו להיות דקים ודחיסים במיוחד – תכונות המאפשרות שכבות רבות של קפלים.
אקירה יושיזאווה – אבי האוריגמי המודרני.
לאנג – פיתח אלגוריתמים לתכנון דגמי אוריגמי מורכבים ומספר פטנטים המבוססים על אוריגמי.
סם רנדלט – אחד ממייסדי האוריגמי המודרני.
רוברט הארבין – קוסם ואמן אוריגמי פופולרי אשר הנחה תוכנית בריטית על אוריגמי.
קוניהיקו קאסאהארה – רב-אמן אוריגמי ומחברם של ספרים רבים.
קושירו האטורי – רב-אמן אוריגמי ומרצה לאוריגמי באוניברסיטת טוקיו.
טושיקאזו קוואסקי – מתמטיקאי יפני, פיתח תאוריה לקיפול שווה שטח.
אריק ג'ואזל – פסל צרפתי, מומחה לעיצוב מסכות ודמויות ריאליסטיות.
ג'ון מונטרול – אמן אוריגמי אמריקאי וכותב ספרים על אודות אוריגמי.
מוצגי אוריגמי בתערוכת אוריגמי בשדה התעופה הבינלאומי בטורונטו:
אוריאל רפפורט (1935 – 20 בדצמבר 2019) היה פרופסור לתולדות ישראל באוניברסיטת חיפה, שכיהן כרקטור האוניברסיטה, כחבר המועצה להשכלה גבוהה.
אוריאל רפפורט נולד בתל אביב וגדל בנתניה.
למד לתואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל ובהיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית, בשנת 1962 סיים תואר שני באוניברסיטה העברית ולימד במשרה חלקית בבית הספר הריאלי בחיפה ובשלוחת האוניברסיטה העברית בחיפה.
למד לימודי תואר שלישי באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופסור אברהם שליט, והגיש את עבודת הדוקטור שלו בשנת תשכ"ה 1965, בנושא: "תעמולה דתית של יהודים ותנועת ההתגיירות בימי הבית השני".
השתלם בבתר-דוקטורט ב-École Pratique des Hautes Études פריז אצל החוקרים לואי רובר, מומחה לאפיגרפיה יוונית וג'ורג' לה רידר, מומחה בנומיסמטיקה הלניסטית.
היה מראשוני המורים של אוניברסיטת חיפה, עוד מהימים בהם הייתה שלוחה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1972 נבחר לדיקן השני (אחרי פרופסור עקיבא גלבוע) של הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת חיפה.
בשנים 1983–1986 כיהן כרקטור של אוניברסיטת חיפה.
שהה בשבתונים ובחל"ת כפרופסור אורח באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה, באוניברסיטת אוקספורד (בוולפסון קולג' ובמרכז ללימודים עבריים מתקדמים) ובמכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית.
יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 2003.
הוציא לאור בשנת 1963 ביחד עם פרופסור ישראל שצמן ובעריכתו של פרופסור צבי יעבץ ספר לימוד בהיסטוריה לכיתות ט' ששב ונדפס פעמים רבות.
היה נשוי לבתיה ולהם שלושה ילדים.
נפטר בדצמבר 2019 ונקבר בקיבוץ נווה ים.
בנוסף לתפקידים שמילא באוניברסיטת חיפה כיהן כחבר המועצה להשכלה גבוהה בשנים 1987 עד 1989 וכן בשנים 1998 עד 2001. השתתף בפיתוח תוכניות לימוד לבתי ספר, ועמד גם בראש הוועדה למדעי הרוח של הקרן למחקר בסיסי באקדמיה הלאומית למדעים.
בשנים 1992 עד 1994 היה חבר בוועדה להוראת מדעי היהדות במערכת החינוך הממלכתי (ועדת שנהר) ובוועדה להוראת ההיסטוריה לכיתות ו'-ט'.
עמד בראש שתי ועדות משנה של המועצה להשכלה גבוהה להכרה במכללות של תל אביב-יפו ועמק יזרעאל.
היה חבר בוועדות להכרה במכללות ללימודי היהדות של טורו קולג' ושל היברו יוניון קולג'.
היה יושב ראש ועדת המינויים העליונה למדעי הרוח והחינוך במכללות.
בשנים 2002–2006 כיהן כנשיא המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן.
רפפורט היה היסטוריון של תקופת הבית השני (משיבת ציון ועד למרד בר כוכבא).
רפפורט ראה ביחסים בין היהודים לנוכרים בארץ ישראל בעלי חשיבות רבה להבנת ההיסטוריה היהודית של התקופה.
במאמרים אחדים הוא דן באוכלוסיות אלה וביחסים ובזיקה ביניהן לבין היהודים.
הוא דן גם בקבוצות שונות של אוכלוסייה זו וביניהם השומרונים, האדומים ותושבי הערים ההלניסטיות בארץ-ישראל.
הוא בחן גם את השפעת העולם ההלניסטי על המדינה החשמונאית והחברה היהודית באותה תקופה
רפפורט ראה את מערכת היחסים המתוחה שבין היהודים ללא יהודים כגורם מרכזי למרד הגדול של שנת 66.
יוחנן מגוש חלב: מהרי הגליל אל חומות ירושלים
הספר מתאר ומנתח את הידוע על יוחנן מגוש חלב, כיצד הפך מנכבד מקומי למנהיג מרד נגד רומא ובאיזו מידה משקפים תולדות חייו את מצב החברה היהודית ערב המרד ובמהלכו.
רפפורט סבר כי יוחנן היה מנהיג מקומי שהפך בהדרגה לאחד מראשי המורדים בירושלים, ושהתהליך שעבר עליו משקף תהליך כללי יותר בחברה היהודית שבו הצטרפו קבוצות נוספות למחנה המורדים.
הספר זיכה את רפפורט בפרס בהט לספר העיון מצטיין.
תל אביב: רביבים, תשמ"ג-1996. הפירוש והמבוא עוסקים בין היתר במשמעות של האמונות בקץ הימים (אסכטולוגיה) ובתחיית המתים המופיעות בספר דניאל וכן בחשיבות ראייתו כמקור ילידי את תופעת הכיבוש והשליטה היוונית על המזרח.
ספר מקבים א': מבוא, תרגום ופירוש
הספר הוא כרך בסדרה "בין מקרא למשנה – ספריית דוד וימימה יסלזון".
הוא כולל תרגום מן הנוסח היווני ששרד, פירוש מפורט ומבוא לספר זה, שהוא המקור החשוב ביותר לפרשת כינונה של מדינת החשמונאים לאחר כישלון גזירות הדת בימי המלך הסלאוקי אנטיוכוס הרביעי אפיפאנס.
בספר בא לידי ביטוי המחקר העדכני של התקופה לא רק בתחום היהודי אלא גם במה שנוגע לחקר העולם הים-תיכוני באותן שנים, כלומר האימפריות של בית סלאוקוס ובית תלמי ושל רומא.
רפפורט זכה על ספרו בפרס יצחק בן-צבי.
אלף שנות היסטוריה יהודית במצרים: תולדות יהודי מצריים מכיבושה על ידי אלכסנדר מוקדון ועד כיבושה בידי הערבים (תרגום)
כתב אביגדור צ'ריקובר; תרגם מאנגלית: אוריאל רפפורט.
תל אביב: הוצאת בצלאל צ'ריקובר, 1974. זה תרגום המבוא שכתב פרופ' א' צ'ריקובר לאוסף הפפירוסים היהודיים ממצרים, שהוא המקור החשוב ביותר להכרת פזורה יהודית זו בתקופה ההלניסטית והרומית.
הרשימה מסודרת מן החדש אל הישן.
בית חשמונאי: עם ישראל בארץ ישראל בימי החשמונאים, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשע"ג 2013.
יוחנן מגוש חלב: מהרי הגליל אל חומות ירושלים, מרכז זלמן שזר, ירושלים, תשס"ז 2006.
מכורש עד אלכסנדר: תולדות ישראל בשלטון פרס, בהשתתפות שלומית ירון (עריכה וריכוז הפיתוח: ישראל רונן), האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, תשס"ה 2004.
ספר מקבים א': מבוא, תרגום ופירוש, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשס"ד 2004.
יהודה ורומא: מירידת בית חשמונאי עד רבי יהודה הנשיא, (ראש צוות הקורס), מהדורה ב', האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, תשנ"ח 1998 - תשנ"ט 1999.
מגלות לקוממיות: מגלות בבל עד ירידת בית חשמונאי (מהדורה ב', 12 יחידות לימוד), האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, תש"ן - תשנ"ב.
האנציקלופדיה לתולדות ארץ ישראל: מאורעות, מונחים, מקומות ואישים מהתקופה הפרהיסטורית ועד מלחמת העולם הראשונה (1914), בהשתתפות יואל רפל, הוצאת מודן, תל אביב, 1986.
תולדות ישראל בתקופת הבית השני, ספר עזר לתלמידי הכיתות העליונות של בית הספר התיכון, לנבחנים בבחינות-בגרות חיצוניות, לסטודנטים, למורים ולקורא המשכיל, מהדורה ג', מעובדת ומסודרת מחדש.
הוצאת עמיחי, תל אביב, 1984 (מהדורה ראשונה יצאה לאור בתשכ"ז).
דניאל, סדרת "עולם התנ"ך", בהשתתפות פרופ' יצחק אבישור, הוצאת רביבים, תל אביב, תשמ"ג 1983.
יהודה ורומא, סדרת "ההיסטוריה של עם ישראל", הוצאת עם עובד, תל אביב, תשמ"ב.
אלף שנות היסטוריה יהודית במצרים: תולדות יהודי מצריים מכיבושה על ידי אלכסנדר מאקדון ועד כיבושה בידי הערבים, מאת אביגדור צ'ריקובר; תרגם מאנגלית: אוריאל רפפורט.
הוצאת צ'ריקובר, תל אביב, 1974.
אריה כשר, "יוסף בן מתתיהו - היסטוריון של ארץ-ישראל בתקופה ההלניסטית והרומית", עורך אוריאל רפפורט, נדפס בתוך ציון, מ'ט, א', תשמ'ד 1984.
ישראל שצמן, אוריאל רפפורט, (מהדיר), "ספר מקבים א; מבוא, תרגום ופירוש" (תשסד); דניאל שוורץ (מהדיר), "ספר מקבים ב; מבוא, תרגום ופירוש", נדפס בתוך ציון, ע'א, ג', תשס'ו 2006.
עם צאתו לגמלאות הוצא לכבודו קובץ מאמרים:
מנחם מור, ג'ק פסטור, ישראל רונן, יעקב אשכנזי (עורכים), לאוריאל; מחקרים בתולדות ישראל בעת העתיקה מוגשים לאוריאל רפפורט, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים תשס"ו 2005. כ-830 עמודים בעברית ובלועזית.
אוריגמי מודולרי הוא כינוי לאמנות בה ניתן ליצור צורות מורכבות מחיבור יחד של יחידות בסיס שכל אחת מהם מורכבת מקיפולי נייר פשוטים.
זהו תת-ענף לאוריגמי, אמנות קיפולי הנייר היפנית שבה באמצעות קיפולים בלבד, ללא שימוש במספריים ובדבק, ניתן להפוך פיסת נייר מרובעת לצורות הדומות לפרחים, ציפורים ועוד.
באוריגמי מודולרי, נבנות יחידות בסיס בעזרת שיטות של אוריגמי, ומשולבות יחד ליצירת צורות מורכבות.
אוריגמי מודולרי מתעסק בעיקר ביצירתם של צורות מתמטיות: פאונים (בעיקר בעלי סימטריות רבות ומורכבות) וריצופים.
אוריגמי מודולרי הוא כלי פופולרי להוראת המתמטיקה.
העדות הראשונה לבניות שאותן ניתן לייחס היום לאוריגמי מודולרי נמצאת בספרון של היאטו אוקה (Hayato Ohoka) משנת 1734 בשם 'Ranma Zushiki'.
הספר כולל מספר מודלים של אוריגמי וביניהם בנייה של קובייה, המתבססת על מספר יחידות בסיס.
צורה נוספת מהאוריגמי המסורתי הבנויה מיחידות בסיס היא ה'קוסודמה' - כדור של פרחים.
גם בקיפול הנייר הסיני המסורתי ישנם כמה צורות המבוססות על יחידות בסיס כמו נייר הג'וס.
האמנות המודרנית של אוריגמי מודולרי התחילה בשנות ה-60 של המאה ה-20 בעבודותיו של רוברט נייל (Robert Neale) בארצות הברית, ובעבודותיו של מיטסונובו סונובה (Mitsonobu Sonobe) ביפן.
בעקבות עבודות אלו הפך העיסוק באוריגמי מודולרי לפופולרי מאוד ברחבי העולם, וגרם לשטף של יצירות רבות וחדשות.
השלב הראשון בבנייה של צורות באוריגמי מודולרי הוא יצירתן של יחידות בסיס.
יחידות בסיס מקופלות בשיטות של אוריגמי מסורתי.
היחידות מכילות לרוב 'כיסים' ו'כנפיים', המאפשרים שילוב של היחידות זו בזו על ידי הכנסת הכנפיים של יחידה אחת לתוך הכיסים של יחידה אחרת.
חלק מיחידות הבסיס מאפשרות יצירה של מגוון רחב של צורות.
להלן דוגמאות למספר יחידות בסיס פופולריות:
יחידת סונובה - שהומצאה על ידי מיטסונובו סונובה מאפשרת מגוון גדול של צורות סופיות.
6 פיסות של יחידת סונובה מאפשרות יצירה של קובייה, אבל ישנן צורות הנוצרות גם משילובם יחד של 30, 60 ויותר פיסות יחדיו.
penultimate model של ג'ים פלנק - סדרה של יחידות בסיס שהומצאו על ידי ג'ים פלנק שבהם כל יחידת בסיס משמשת בתור צלע בפאון, וצורת הקיפול של קצה היחידה מאפשר קביעת הזווית בה הצלעות מתחברות.
יחידת ה PHIZZ - יחידה המאפשרת בנייה של פאונים המורכבים ממחומשים ומשושים.
אֶוּרִיבִּיאָדֵס בן אֶוּרִיקְלֶיידֵס מספרטה היה המפקד הראשי של צי הברית ההלנית במערכה שניהלו היוונים ב-480-479 לפנה"ס נגד קסרקסס מלך פרס שפלש לארצם.
הוא עמד בראש הצי המלחמתי המשותף ליוונים בהתנגשות במימי ארטמיסיון ובקרב סלמיס, הקרב הימי שהכריע את גורל הפלישה כולה לטובתם.
למרות שאתונה העמידה את המספר הרב ביותר של אוניות לצי המשותף, נמסר הפיקוד העליון על הצי לידי ספרטה.
תמיסטוקלס, שעמד בראש השייטת האתונאית, שהייתה הגדולה ביותר בצי הברית, היה מטבע הדברים בעל השפעה רבה לא רק על ניהול הלחימה בים, אלא על ניהול המערכה כולה.
אוריאל פרוקצ'יה (נולד ב-10 בספטמבר 1943) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים ובעבר היה פרופסור מן המניין בבית הספר למשפטים ע"ש רדזינר במרכז הבינתחומי הרצליה.
אוריאל פרוקצ'יה נולד בתל אביב לאב (פרופסור גואלטירו פרוקצ'יה) ממשפחה איטלקית ספרדית עתיקת יומין שהתגוררה בפירנצה, ולאם (מרים אביליוביץ') ממוצא רוסי, נצר למשפחת "מתנגדים" המיוחסת לגאון מווילנא.
אמו עלתה לארץ לאחר המהפכה הרוסית, נסעה כסטודנטית לאיטליה ללמוד רפואה, ושם הכירה את אביו.
השנים עלו לישראל בעלייה לא לגאלית בשנת 1938, לאחר שנרדפו על ידי השלטונות הפשיסטיים של מוסוליני בשל השתייכותם לתנועות אנטי-פשיסטיות.
גואלטיארו פרוקצ'יה עבד שנים רבות כעורך דין פרטי, ולימים הצטרף לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב והיה הדיקן הראשון שלה.
אחיו של אוריאל, איתמר, הוא פרופסור לפיזיקה במכון ויצמן וחתן פרס ישראל.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר "תיכון חדש" בתל אביב והשלמת שירותו בצה"ל בחיל הקשר למד פרוקצ'יה ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית לתארים "בוגר במשפטים" (LL.B) ו"מוסמך למשפטים" (LL.M).
את שני התארים סיים בהצטיינות.
בשנת 1968 התקבל ללשכת עורכי הדין ועבד במקצוע תקופה קצרה במשרדו של עורך דין גדעון האוזנר, ועסק בייצוג לקוחות אזרחיים ומסחריים.
את התואר "דוקטור" קיבל בשנת 1972 מאוניברסיטת פנסילבניה.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה ב"תחלוף בדיני הביטוח".
באותה תקופה שימש מרצה בבית ספר וורטון למנהל עסקים באוניברסיטת פנסילבניה.
בגיל 29 הצטרף כמרצה לפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית (1972), ותוך כדי כך השלים את השכלתו הכלכלית במחלקה לכלכלה של אוניברסיטה זו.
בשנת 1975 התמנה למרצה בכיר, בשנת 1981 התמנה לפרופסור חבר, בשנת 1984 הופקד על הקתדרה על שם ווכטל, ליפטון, רוזן וכץ לדיני חברות וניירות ערך.
הוא מונה לפרופסור מן המניין בשנת 1987, וכיהן בתפקיד דיקן הפקולטה בשנים 1996–1999. כמו כן הצטרף כחבר למרכז לחקר הרציונליות של האוניברסיטה העברית.
בשנת 2003 פרש מהאוניברסיטה העברית ועבר למרכז הבינתחומי הרצליה, שם היה חבר עד לשנת 2014. הוא כעת חבר במרכז לחקר הרציונליות.
נושאי ההוראה והמחקר העיקריים שלו הם דיני תאגידים, הגישה הכלכלית למשפט וקו התפר בין המשפט לתרבות.
הוא עמד בראש תוכנית התואר השני בפקולטה למשפטים במרכז הבינתחומי.
היה דירקטור בחברה הישראלית למדליות ולמטבעות (1976), היה חבר המועצה המייעצת של בנק ישראל (1992-1989), וכיהן כנשיא האגודה הישראלית למשפט וכלכלה (2006-2005).
במהלך תקופת כהונתו של פרופסור פרוקצ'יה כדיקן הפקולטה למשפטים נוסדו קבוצות עבודה כמו הקבוצה הירושלמית לצדק פלילי, קבוצת הדיון במשפט ותרבות וקבוצת הדיון במשפט וכלכלה.
במישור החברתי נוסדו באותה תקופה ובסיועה של ד"ר עדי קול מרכזי סיוע לאוכלוסיות נזקקות, כמו "מרכז ברירה" הפועל על טהרת ההתנדבות, והקורס "דיני רחוב" המתמקד בהווי חייהם ובמצוקותיהם של בני נוער השוליים בירושלים.
פרוקצ'יה יזם והנהיג שינויים מפליגים בתוכניות הלימודים, המבוססות על גלעין חובה מצומצם ועל אפשרויות בחירה והתמחות רבות ומגוונות.
מודל זה אומץ גם על ידי רוב הפקולטות למשפטים באוניברסיטאות המחקר בישראל.
זכה בפרס על מפעל חיים מטעם קרן צלטנר בשנת 2010.
אוריאל פרוקצ'יה היה נשוי לאילה פרוקצ'יה, שופטת בית המשפט העליון בדימוס, ולהם שני בנים מנישואים אלה, אורן שהוא עובד קהילתי, זמר ושחקן, ויובל, שהוא פרופסור למשפטים באוניברסיטת בר-אילן וחוקר משפט וכלכלה.
פרופ' אוריאל פרוקצ'יה נישא בשנית לד"ר ענת הורוויץ, מומחית בסדר הדין הפלילי, ולהם שתי בנות מנישואים אלה.
מחקריו של אוריאל פרוקצ'יה כוללים שלושה תחומים עיקריים: מחקר פורמלי-אנליטי של המשפט, הניתוח הכלכלי של המשפט, ומשפט ותרבות.
מחקר פורמלי-אנליטי של שיטת המשפט
בתחילת דרכו האקדמית הצטרף פרוקצ'יה לזרם הדומיננטי (באותה תקופה) של מחקר פורמלי-אנליטי של שיטת המשפט.
החוקר המשפטי הפורמלי-אנליטי מתייחס אל שיטת המשפט כדיסציפלינה "סגורה", המסוגלת, כביכול, לספק פתרונות נאותים לשאלות משפט קשות ממקורותיה שלה, מבלי לפזול "החוצה" אל דיסציפלינות אחרות.