tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מד גובה המבוסס על לחץ, המכונה גם מד גובה ברומטרי, משמש למדידת שינויים בלחץ האוויר הנגרמים כתוצאה משינויים בגובה המטוס.
מד גובה המבוסס על לחץ, חייב להיות מכוייל טרם הטיסה כדי לקבוע כראוי את הלחץ ולתרגם אותו לגובה מעל פני הים.
מעטפת מד הגובה היא תיבה אטומה בעלת כניסה לפתח הלחץ הסטטי.
בתוך התיבה יש ברומטר אנרואידי אטום.
ככל שהלחץ בתיבה יורד, הברומטר הפנימי מתרחב ומתורגם בצורה מכנית לתצוגה גרפית במד הגובה.
מד מאך קיים בעיקר במטוסים המתוכננים לפעול במהירות עבר־קוליות או על־קולית.
מד מאך מיועד להציג את היחס שבין המהירות האווירית האמיתית ביחס למהירות הקול.
במרבית המטוסים העל־קוליים מוגדר המספר מאך המקסימלי שהם יכולים להגיע בלי להינזק, הידוע גם כ"גבול מאך".
מספר מאך מוצג במד מאך כשבר עשרוני.
מד מהירות אנכית או מד קצב אנכי, מכונה גם מד שיעור נסיקה והנמכה מראה את מהירות הנסיקה או ההנמכה.
מהירות זו נמדדת ברגל לדקה או במטר לשנייה.
המהירות האנכית נמדדת באמצעות מנגנון מכני המחובר למחיצה גמישה הנמצאת בתוך תיבה בעלת כניסה לפתח הלחץ הסטטי העובר דרך "מפזר לחץ מוגבל" (restricted diffuser).
כאשר המטוס מתחיל להגביה, המחיצה מתחילה להתכווץ בקצב מהיר יותר מזה של מפזר הלחץ המוגבל, מה שגורם למחט להציג מהירות אנכית חיובית.
מפזר הלחץ המוגבל משתנה מדגם לדגם אך הזמן הממוצע בו לוקח למחיצה להגיע ללחץ שווה הוא בין 6 ל־9 שניות.
ישנם מספר מצבים אשר יכולים להשפיע על המכשירים הפיטו־סטטיים.
חלקם קשורים לכשלים של המערכת הפיטו־סטטית עצמה המסווגים כ"ליקויי מערכת", בעוד חלקם נגרמים כתוצאה של סימון מחוונים שגוי או של גורמים סביבתיים אחרים המסווגים כ"שגיאות מחוונים".
טיסה 301 של בריגנאייר, חברת צ'ארטר טורקית, התרסקה ב־6 בפברואר 1996, זמן קצר לאחר ההמראה בעקבות צינור פיטו חסום שגרם למערכת לספק נתוני מהירות אווירית שגויים.
טיסה 603 של איירופרו, התרסקה ב־2 באוקטובר 1996 בגלל פתח לחץ סטטי חסום.
על הפתח הסטטי בצד השמאלי של המטוס הודבק כיסוי בזמן שבוצעו במטוס עבודות ניקיון.
לאחר שעבודת הניקיון הסתיימה, הכיסוי לא הוסר.
טיסה 6231 של נורטווסט אוריינט איירליינס, מטוס בואינג 727 התרסק ב־1 בדצמבר 1974, צפונית־מערבית לנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ.
קנדי בגלל צינור פיטו חסום על ידי מעטה קרח.
מערכת קירור של מחשב, היא מערכת המסייעת בשמירה על טמפרטורה נמוכה של מחשב, למרות החום שמייצרים חלק מהשבבים המצויים במרבית סוגי המחשבים.
השבבים הללו, נוטים להתחמם בעת עבודתם ולהגיע לטמפרטורות שאינן מאפשרות את המשך עבודתם התקינה ואפילו מסכנות אותם בנזק מיידי לצמיתות.
מסיבה זו, למרבית המחשבים יש מנגנונים לשמירה על טמפרטורה נמוכה.
רוב המערכות פועלות בשתי דרכים: ראשית, הן משפרות את אוורור החלקים החמים של המחשב, ומקטינות את הפרשי הטמפרטורות בינם לבין טמפרטורת החדר.
שנית, במקרה הצורך הן מאטות את פעולת המחשב כך שהחלקים הנוטים להתחמם יתחממו פחות ואפילו מכבות את המחשב במקרה הצורך.
מערכת הקירור של המחשב היא למעשה מערכת פיזור חום.
מערכות שדואגות שהמחשב יהיה קר יותר מאשר החדר בו הוא נמצא, דהיינו משאבות חום, הן נדירות ביותר אם הן בכלל קיימות.
אולם, יש סוגי מחשבים, כמו המחשבים שבחוות השרתים, שחובה להציבם בחדר מקורר היטב ומי שנכנס לחדר בו הם מצויים צריך להתלבש בלבוש חורפי כבד.
לצד ההשקעה במערכות קירור למחשב, מהנדסי החשמל משקיעים גם בשיפור עיצובם של השבבים השונים כך שיתחממו פחות מלכתחילה.
לכן, לדוגמה, הומצא המעבד בעל הליבות הרבות, שלמעשה מפצל את עבודתו בין מיקומים אחדים ומאפשר לכל חלק שלו להתחמם פחות.
מאידך עדיין מעוצבים אביזרים לשיפור קירורו של המחשב, בעלי הספק גדל והולך, וזאת בעיקר עבור משתמשי מחשב שמכווננים את מעבד המחשב לעבוד בתדרים גבוהים יותר מאלו שתכנן היצרן (המהרה) ועקב כך להתחמם יותר.
מערכת הקירור של המחשב האישי השולחני הסטנדרטי
חריצי קירור: המחשב האישי השולחני המקובל מצוי בתוך מארז שמגן עליו מפגיעות ומגן על המשתמש בו מהתחשמלות ומהרעש של החלקים הנעים בו.
החלקים הנעים הם הכונן הקשיח, כונן הדיסקים והמאווררים של מערכת הקירור.
אולם, לצד ההגנה שמקנה המארז, הוא מאט את קירור המחשב.
מסיבה זו המארז מכיל חריצי אוורור, בעיקר מול המאווררים.
מאווררים: למחשב יש לרוב ארבעה מאווררים.
האחד שואב אוויר אל המארז, השני מוציא אותו, השלישי מאוורר את ספק הכוח והרביעי צמוד למעבד.
שלושת הראשונים הם בעלי פעולה רציפה והרביעי פועל ברגע הדלקת המחשב ובהמשך, בהתאם למידע ממד החום שבו.
למחשבים בעלי כרטיס גרפי משוכלל יש מאוורר נוסף על המעבד של הכרטיס הגרפי.
צלעות קירור: שבבים המועדים לחימום יתר מוצמדים לגופי קירור עם צלעות קירור.
שבבים אלה הם לרוב: המעבד, המעבד הגרפי, הגשר הצפוני והגשר הדרומי.
כאשר לאחד מהשבבים האלה יש גם מאוורר, צלעות הקירור חוצצות בין השבב לבין המאוורר.
תווך תרמי: בין גופי הקירור לבין השבבים שהם מקררים מצוי חומר המשפר את המוליכות התרמית.
חומר זה מוליך חום טוב יותר מהאוויר החוצץ בין הגופים אך פחות טוב ממגע מתכת-מתכת.
החומר אמור להיכנס בחללי האוויר הנוצרים בין שני הגופים הצמודים ולא למנוע מהם מגע ישיר.
חומר כזה יכול להיות משחה תרמית המכילה מתכת, משחה תרמית שאינה מכילה מתכת או מדבקה תרמית.
משחה תרמית המכילה מתכת היא התווך מוליך החום הטוב מבין השלושה.
אולם, השימוש בה דורש מיומנות.
טכנאי לא מיומן עשוי לגרום לדליפה שלה ולקצרים במחשב.
השמת המדבקה דורשת את רמת המיומנות הנמוכה בין שלושת החומרים, אך מוליכות החום של המדבקה היא הנמוכה בין השלושה.
מערכת הקירור של המחשב האישי הנייד הסטנדרטי
על פי רוב, מחשבים ניידים מכילים שבבים קטנים יותר ובעלי תדרי חשמל ומתחי חשמל נמוכים יותר מאלה של המחשב השולחני.
על כן הם מתחממים פחות ממנו.
במחשב נייד, על פי רוב, הגשר הדרומי והמעבד הגרפי אינם דורשים מערך קירור.
(במספר מקורות נאמר ההפך שכן הם מתבלבלים בין הגשר הצפוני של לוח האם של המחשב הנייד לבין שבבי עיבוד התמונה שלו).
למרבית המחשבים הניידים יש גוף קירור אחד המכסה הן את המעבד והן את הגשר הצפוני.
לאורך גוף הקירור מצויה צינורית גזים המשווה את החום בין חלקיו.
צלעות הקירור של גוף הקירור מצויות רק בקצה אחד שלו ודרכן עובר קצה צינורית הגזים.
בין גוף הקירור לבין המעבד מרוחה משחה תרמית ובין גוף הקירור לבין הגשר הצפוני מצויה מדבקה תרמית.
למרבית המחשבים הניידים יש מאוורר אחד המורכב על קטע גוף הקירור שמעל למעבד.
צירו של מאוורר זה אנך הן למשטח המעבד והן למשטח חריצי האוורור שמהם הוא יונק אוויר.
הוא פולט אוויר על כנפי הקירור ומבין כנפי הקירור האוויר יוצא אל חריצי אוורור נוספים.
החיסרון הבולט של מבנה זה של מערכת הקירור הוא הצטברות כרונית של אבק במסדרונות האוויר שבין כנפי הקירור, עד לסתימתם.
חיסרון זה בולט במיוחד בחבלי ארץ חמים ומאובקים.
מערכת על שבב היא כינוי למעגל משולב אשר מכיל בתוכו את רוב תפקידיו של מחשב שלם: מעבד, זיכרון, בקרים שונים לאמצעי קלט ופלט ולפעמים גם אמצעי אחסון.
מערכות אלו נפוצות במיוחד בתחום המערכות המשובצות, בטאבלטים ובטלפונים חכמים.
Geode - במקור של חברת Cyrix ובהמשך של חברת AMD שקנתה אותה.
אחת מהמערכות המוקדמות מהסוג הזה.
שבבים המבוססים על ליבת ARM, לדוגמה טגרה של NVIDIA שכולל ליבות ARM ואת בקר התצוגה של החברה.
Vortex86 - מערכת על שבב של חברת DMP הכוללת מעבד בארכיטקטורת x86 והתקנים חיצוניים רבים המהווים יחד מחשב PC שלם על שבב.
התפתחות תחום ה-SoC תרמה במידה רבה ליצירתם של הטלפונים החכמים והטאבלטים.
מבנה של מערכת על שבב, יכלול תמיד מעבד ראשי (CPU, או ליבה-במקרים רבים תהיה יותר מליבת עיבוד אחת) ובנוסף מגוון רחב של מעגלים היקפיים בהתאם למטרת השבב.
לדוגמה: ברכיב Vortex86DX2 יש את מרבית הרכיבים הדרושים על מנת ששבב זה ישמש כמחשב תואם PC שלם וכל שדרוש הוא תוספת של זיכרון RAM חיצוני ומחברים.
להלן רשימת רכיבים המוכללים בתוך השבב:
בזכות המעגלים המוכללים בשבב זה, הוא מתאים במיוחד ליישומים תעשייתיים מגוונים, כגון, בקרת הינע, תקשורת ושליטה ובקרה תעשייתית.
ישנם רכיבים נוספים מיצרנים רבים אשר תכולת המעגלים בתוכם שונה ומיועדת ליישומים אחרים כגון עיבוד אותות, יישומים גרפיים וכו'.
מערכת קו הצד (אנגלית :Lateral line) היא מערכת ביולוגית של איברי חישה השייכת לחלק מבעלי חוליות ימיים, דגים בעיקר, ומשמשת לזיהוי תנודות זעירות ותנועה במים הסובבים אותם.
מערכת קו הצד משרתת מטרה חשובה בהתנהגות להקות דגים, טריפה והתמצאות.
ניתן להבחין ויזואלית במערכת הביולוגית כקווים קלושים העוברים לאורך הגוף משני צידיו, מקרבת כיסוי הזימים ועד בסיס הזנב.
יכולת החישה מושגת באמצעות תאי אפיתל שעברו מודיפיקציה, וידועים כתאי שער, ומגיבים לתזוזתם הנגרמת מתנועה במים וממירים אותות אלו לפולס חשמלי באמצעות סינפסות מעוררות.
במינים מסוימים, האיברים הקולטים במערכת קו הצד עברו מודיפיקציה והותאמו לתפקד כאלקטרורצפטורים, שהם איברים המשמשים לגילוי פולסים חשמליים, וככאלה הם מחברים את המערכת למעין רשת קולטנים.
לרוב פגיות הדו-חיים ולחלק מדו-חיים ימיים בוגרים יש מערכות חישה מקבילות למערכת קו הצד.
מערכת קו הצד מאפשרת לבעל החיים לזהות תנודות (ויברציות) ותנועה במים הסובבים אותו, ומאפשרת לו מודעות מרחבית ואת היכולת לנווט במרחב.
מערכת זו מגלמת תפקיד מכריע בפעולות הטריפה, הגנה מטורפים, התמצאות, וחיברות להקות.
במחקר משנת 2001, חוקרים הוכיחו כי מערכת קו הצד חיונית לגילוי תנודות זעירות הנגרמות מהטרף, ניווט לכיוונו ולפעולת הטריפה עצמה.
דגים הצליחו לזהות ולהבחין בין תנועת טרף לבין תנודות שנגרמו מכדור מתכת, וכיוונו עצמם למקור התנועה כשהם נכנסים למצב תקיפה.
התנהגות זו חזרה על עצמה אפילו אצל דגים עיוורים, אולם פחתה משמעותית כשמערכת קו הצד דוכאה באמצעות קובלט כלוריד.
השימוש בחומר זה גרם לשחרור יוני קובלט ששיבשו את ההולכה היונית ומנעו את הַתְמָרָת האותות במערכת קו הצד.
ניסויים נוספים שנעשו באמצעות טבילת בעל החיים בגנטאמיצין (סוג אנטיביוטיקה) או גירוד חיצוני של מערכת קו הצד, כדי לשבש את התעלות ואת הרצפטורים החיצוניים, הוכיחו שהתנהגות זו תלויה בקולטנים מכנים הממוקמים בתוך תעלות במערכת קו הצד.
תפקיד הקולטנים המכניים בחיברות להקות דגים הוצגה במחקר משנת 1976. לאחר התאקלמות להקת דגי בקלה שחורה במכל, הוצאו דגים אחדים מהמכל ונעשו בהם שינויים פיזיולוגיים לפני שהחזירו אותם ללהקה.
דגים שכושר הראייה שלהם נוטרל על ידי המדענים לצורך הניסוי, השתלבו מחדש בלהקה, ואילו דגים שמערכת קו הצד שלהם נפגמה לא הצליחו להשתלב מחדש בלהקה.
משמע התלות במערכת קו הצד היא החיונית לחיברות להקה ולא הראייה.
כמו כן ידוע כי מערכת קו הצד מחליפה את מערכת הראייה במינים מסוימים של דגי מערות החיים במחשכים ומהווה את האמצעי היחיד לניווט והתמצאות במרחב.
בעלי חיים ימים שלהם ישנה מערכת קו הצד משתמשים בה כדי לחסוך באנרגיה.
הדג חש בשינויים זעירים במהירות ולחץ המים בסביבתו וכך מתאפשר לו לשנות את מנח גופו כך שיוכל להישאר במקומו או להתקדם, כל זאת תוך השקעה מינימלית באנרגיה.
כלי שיט, כגוף הנדסי, אינם מתמודדים בצורה יעילה עם לחצים וזרמים.
פניות בתנועת כלי השיט גורמות לירידה מיידית במהירותו ולעלייה בצריכת הדלק.
היות שכלי השיט צורכים כ-8.6% מתצרוכת הנפט העולמית, בניית מערכת חדשה של מערכות ניטור ובקרת לחצים וזרמים בזמן השייט תהייה נקודת מפתח בהתייעלות בשימוש באנרגיה.
המערכת תוכל לזהות את הזווית ממנה מגיע הזרם ביחס למנח כלי השיט ומסלולו, ולסייע בהתחשב בנתונים אלו בתכנון מסלול שבו תידרש השקעה מינימלית של אנרגיה, כך שצריכת הדלק תהיה היעילה ביותר.
על בסיס המערכת הביולוגית של בעלי החיים הימיים, מעבדות למיקרו-מערכות טכנולוגיות של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס החלו בפיתוח טכנולוגי חדש לבניית מערכת שכזו עבור כלי שיט ימיים, וניסויים ראשונים הראו תוצאות טובות.
מערכת פרויקטיבית בקטגוריה מסוימת היא אוסף עצמים באותה קטגוריה (קבוצות, חבורות או חוגים למשל) המקיימים ביניהם קשר של הטלות (אפשר להטיל איבר במקום גבוה יותר ולקבל איבר במקום נמוך יותר) ותכונות מסוימות.
לקבוצת כל ה"סדרות" של איברים מאוסף העצמים, המקיימים את תכונת ההטלה, קוראים "הגבול ההפוך" של המערכת הפרויקטיבית.
למערכות פרויקטיביות (וגבולות הפוכים בפרט) יש שימוש בתורת המספרים, למשל: חוג המספרים ה-p-אדיים הוא גבול הפוך של חוגי שלמים מודולו .
מערכת פרויקטיבית של קבוצות, חבורות או חוגים (נקרא להם עצמים) היא אוסף של עצמים בקטגוריה המתאימה בעלת קבוצת אינדקסים שהיא קבוצה מכוונת, ביחד עם פונקציות הטלה המהוות מורפיזמים בקטגוריה המתאימה, שמקיימות את התכונות הבאות:
זהות עצמית: , הטלה של עצם על עצמו היא הזהות.
הרכבה טרנזיטיבית: לכל שמקיימים מתקיים , כלומר: להטיל את על שקול להטלת על ומשם להטיל על באמצעות ההטלה מ- ל-.
הגבול ההפוך (inverse limit) של מערכת פרויקטיבית בקטגוריה מסוימת היא עצם באותה קטגוריה הכולל את כל ה"סדרות" שבהן ההטלות מקיימות את התכונה הבאה: לכל .
אם הקבוצה המכוונת היא את איברי הגבול ההפוך אפשר לרשום בצורה
חוג המספרים ה-p-אדיים הוא גבול הפוך של (חוגי השלמים מודולו ), כלומר: .
כאן ההטלות הן המוגדרות על ידי (במילים אחרות: ) לכל .
חבורה פרו-סופית היא חבורה שמתקבלת על ידי גבול הפוך של חבורות סופיות.
ההשלמה הפרו-פיניטית של חוג השלמים: .
ממשפט השאריות הסיני נובע ש-.
חבורה פרו-p היא חבורה שמתקבלת על ידי גבול הפוך של חבורות p.
מערכת פוספוטרנספראז (phosphotransferase system או PTS), מערכת בחיידקים האחראית על צריכת סוכרים שבה מקור האנרגיה הוא פוספואנולפירובט (PEP).
מערכת זו היא מערכת מרובת רכיבים, שבה משתתפים אנזימים המצויים על פני הממברנה ואנזימים הנמצאים בציטופלסמה.
דוגמה למערכת זו אופיינה ונחקרה ב-E.
מערכת פוספוטרנספראז מעורבת בהעברת סוכרים שונים, בהם גלוקוז, מנוז, פרוקטוז וצלוביוז, אל תוך תא החיידק.
סוכרי PTS עשויים להיות שונים בין קבוצות חיידקים שונים, בהתאם למקורות הפחמן הנפוצים בסביבה שבה התפתחו החיידקים.
קבוצת הפוספוריל ב-PEP מועברת אל הסוכר הנצרך דרך מספר חלבונים.
קבוצת הפוספוריל מועברת מ-PEP לאנזים EI וממנו ל-HPr, אנזימים אלו כלליים לסוגי סוכר שונים.
בהמשך המסלול נמצא EII שמקבל את קבוצת הפוספוריל בשייר היסטידין שמור - חלק זה של המערכת ספציפי יותר לסוגי הסוכר המוכרים.
באנזים EIIB מועברת קבוצת הפוספריל לרוב לשייר ציסטאין, ולעיתים להיסטידין.
למצב הזרחון של EIIA עשוי להיות תפקיד בקרתי, לדוגמה:
בריכוזי גלוקוז נמוכים, EIIA מזורחן מצטבר וזה משפעל את האנזים אדנילט ציקלאז הקשור לממברנה.
ריכוז ה-cAMP בתא עולה, ובעקבות זאת מופעל חלבון CAP (catabolite activator protein) המעורב ברפרסיה קטבולית .
בריכוזי גלוקוז גבוהים, EIIA מצוי בעיקר בצורה לא מזורחנת, ובעקבות זאת מעוכבים אדנילט ציקלאז, גליצרול קינאז, לקטוז פרמאז ומלטוז פרמאז.
מערכת פתוחה היא מערכת מחשב התומכת בסטנדרטים המאפשרים לה לעבוד בשיתוף עם מערכות אחרות ומאפשרת הגירה קלה של מערכות ממנה ואליה.
המשמעויות של עבודה בשיתוף ושל הגירה נמדדות על פי שני מאפיינים:
ביצוע היסב של מערכות מהמערכת הפתוחה למערכת אחרת ולהפך.
המונח נוצר בשנות ה-80 של המאה ה-20 והתייחס אז למערכות UNIX.
המערכות הסגורות היו מערכות קנייניות כגון: מערכות הפעלה למיינפריים ומערכות מיקרוסופט ואפל.
במשך השנים התייחס המושג יותר למערכות קוד פתוח, כגון: Linux.
חלק מיצרני המערכות הקנייניות, כגון: IBM, סאן מיקרוסיסטמס ו DEC ניסו להתאים את המערכות הקנייניות שלהם לסטנדרטים פתוחים.
גם חברת מיקרוסופט תמכה בהדרגה בסטנדרטים כאלה.
מערכת עזר לבלימה היא מערכת לסיוע בבלימה במכוניות המגבירה את עוצמת הבלימה במקרי חירום.
היישום הראשון של מערכת זו בוצע במשותף על ידי חברות דיימלר AG ו-TRW.
מחקר שנערך ב-1992 בסימולטור של מרצדס-בנץ בברלין, העלה כי יותר מ-90% מהנהגים אינם מפעילים לחץ חזק מספיק על הבלמים במקרי חירום.
המערכת מזהה שהנהג מנסה לבצע בלימת חירום על ידי ניתוח העוצמה והמהירות שמופעלת על דוושת הבלם, ואם הדוושה אינה מופעלת במלואה, המערכת מתערבת ומפעילה את הבלמים בעוצמה מלאה עד שהמערכת למניעת נעילה בבלימה (ABS) נכנסת לפעולה ומונעת את נעילת הגלגלים.
בפיזיקה קוונטית, מערכת שתי רמות או מערכת שני מצבים היא מערכת היכולה להימצא באחד משני מצבים נפרדים, או בסופרפוזיציה קוונטית שלהם.
מערכת שתי רמות היא המערכת הקוונטית הפשוטה ביותר האפשרית, שכן מערכת בעלת רמה אחת היא בעלת פתרון בעל אופי דינאמי טריוויאלי, ולא קוונטי לפי הגדרה.
את מערכת שתי הרמות מגדירים כאמור שני מצבים קוונטיים, ולכן מרחב הילברט של המערכת נפרש על ידי בסיס בעל שני מצבים בלבד: .
לכן מערכת שתי רמות אינה יכולה לתאר נאמנה בעיות בעלות ספקטרום רציף כמו בעיות אוסצילטור הרמוני למיניהן.
מערכת שתי רמות מוכרת היא זו של חלקיקים בעלי ספין חצי שלם כמו המערכת ששימשה בניסוי המפורסם של שטרן-גרלך.
פתרון אנליטי למערכת שתי רמות סטציונרית
נציג את המצב הכללי במערכת זו כסופרפוזיציה של שני המצבים האורתונורמליים: כאשר המקדמים מרוכבים.
מכיוון שהמצבים אורתונורמליים, מתקיים התנאי , כש היא הדלתא של קרונקר.
ההסתברות למדידת מצב נתונה על ידי .
אמפליטודת ההסתברות מוגדרת כ כך ש היא ההסתברות למדידת המצב הקוונטי בהינתן המצב .
חשוב לשים לב כי מכיוון שיכול להמדד רק אחד מהמצבים האורתונורמליים, הרי שלכל סופרפוזיציה חייב להתקיים תנאי הנרמול .
לצורך נוחות החישוב והקריאה נסמן .
כדי למצוא בצורה אנליטית את הגדלים המדידים של המערכת, יש למצוא את האופרטורים ההרמיטיים המייצגים אותם.
לדוגמה, עבור האנרגיות של מערכת שתי רמות יש לרשום את האופרטור ההרמיטי עבור ההמילטוניאן של המערכת בצורה הבאה: כך ש הוא אלמנט מטריצה של האופרטור ההרמיטי .
האנרגיות העצמיות והמצבים העצמיים של המערכת יתקבלו על ידי ליכסון של האופרטור .
משימה זו קלה יחסית מכיוון שאופרטור הרמיטי זה, כדי לקיים את הדרישה , יהיה מהצורה: , כאשר הקבועים במטריצה ממשיים עם יחידות של אנרגיה, ו - הוא המספר המדומה.
ניתן לפרק את על ידי שימוש באופרטורי פאולי כדי לקבל צורה מוכרת: .
הן מטריצות פאולי והן אופרטורים הרמיטיים.
האנרגיות העצמיות של מערכת המוגדרת כך הן: כאשר: .
המצבים העצמיים המתאימים מסומנים בהתאמה.
עבור מערכת סטציונרית ההמילטוניאן אינו תלוי מפורשות בזמן, ולכן משוואת שרדינגר היא מד"ר פשוטה שפתרונה .
האופרטור מכונה אופרטור ההתפתחות בזמן, והוא מתאר את הפאזה שצובר המצב כתלות בזמן.
נשים לב כי אם המצב ההתחלתי הוא מצב עצמי של המערכת , ההתפתחות בזמן תהיה: וההסתברות למדוד את המצב העצמי הנ"ל בזמן t כלשהו היא:
, ולכן המצבים העצמיים של מערכת כזאת מכונים גם מצבים סטציונריים.
מערכת שתי רמות מהווה את הבסיס למחשוב קוונטי.
קיוביטים, שהם הביטים של מחשבים קוונטים, הם מערכת שתי רמות.
כל פעולת חישוב קוונטית היא למעשה הפעלת אופרטור אוניטרי על קיוביט שמסובבת את המצב הקוונטי של הקיוביט על ספירת בלוך.
נקיפות לרמור קוונטיות הן פתרון של בעיית שתי רמות בשדה מגנטי משתנה בזמן, המכונה תהודה מגנטית גרעינית (NMR).
מכשיר הMRI פועל על בסיס עיקרון זה.
מבחינה פדגוגית, מערכת שתי רמות היא אחת מהבעיות הקוונטיות הפשוטות ביותר מתמטית לפתרון אנליטי, ויכולה להציג בעיות יסוד פשוטות כמו ניסוי שטרן-גרלך ובעיות מורכבות כמו אוסצילציות ניוטרינו.
מערכת עין הנץ היא מערכת לניטור כלי רכב הפרוסה ברחבי מדינת ישראל ואיו"ש ונמצאת בשימוש גופים רבים במדינת ישראל הכוללים את משטרת ישראל, שירות הביטחון הכללי, הרשות להגנה על עדים, המשטרה הצבאית ועוד.
המערכת כוללת נכון לסוף שנת 2024 יותר מ-6,641 מצלמות בעלות טכנולוגיה לזיהוי מספר הלוחית ממצלמה (), ונכון ל-2025 מאגדת יותר מ-8.4 מיליון צילומי כלי רכב.
בנוסף, קיימות במערכת "מערכות צילום מיוחדות", המוגדרות כמערך של אחת או יותר מצלמות (נייחות וניידות), שבנוסף ליכולות הנ"ל מסוגלות לאגור ולעבד נתונים מקומית, ולעקוב אחר חפצים בזמן אמת או בדיעבד, ובכך לבלוש אחר אדם (תחת תנאים כגון שהמושא למעקב במקום ציבורי).
המצלמות בהם המערכת משתמשת בהם הן בעיקר מהחברות הסיניות ו.
על פי החוק, הקצין האחראי על הפעלת המערכת הוא בדרגת תת ניצב ומעלה מאגף הטכנולוגיה של משטרת ישראל, אשר ממונה על ידי מפכ"ל המשטרה ומוסמך על ידי ראש האגף.
אחראי חוליית המערכת מאוקטובר 2023 הוא רב-פקד שי אוחנה.
המשטרה הוציאה מכרז למערכת בשנים 2012–2013, והיא בהמשך הוקמה על ידי אגף הטכנולוגיות במשטרה על ידי חיבור של מערכות מקומיות למערכת ארצית.
המערכת החלה להיקלט בשנת 2013, בתקופתו של המפכ"ל יוחנן דנינו, אך השימוש בה הורחב בתקופת המפכ"ל רוני אלשיך.
2014 – המערכת נפרסה כפיילוט במרחב שרון וניתנה לימ"ר של אגף התנועה וליחידת אתגר המתמחה במאבק בגניבות רכב.
צמרת המשטרה תיעדפה את הפרויקט כאחד הנושאים המרכזיים לטיפול לשנת 2015.
2017 – הוצבו מצלמות בכניסות וביציאות ובכבישים מרכזיים בירושלים.
2018 – הורחבו המצלמות לאזור הדרום, והשר לביטחון פנים גלעד ארדן שם דגש על המערכת כחיזוק טכנולוגי בתוכנית העבודה.
2020 – דווח כי כחלק מ"התוכנית לחיזוק הביטחון האישי במרחב הכפרי", המשרד לביטחון פנים מימן התקנה של 63 מצלמות ב-17 מועצות אזוריות.
בעקבות עתירה לבג"ץ, שטענה כי אין למשטרה סמכות להפעיל את המערכת, תוקנה פקודת המשטרה בשנת 2024, ונקבעה סמכות מפורשת כזו.
הגישה למאגר ניתנת ללא צו שיפוטי לגופים הבאים:
רשות תביעה שיש לה סמכות לגבי עבירות שבגינן מותר לעשות שימוש במאגר
המשטרה הצבאית, היחידה לחקירות פנים ומערך המודיעין הפועל בפיקוד המרכז
יחידת הפיקוח כמשמעותה בסעיף 11 לחוק הגנה על הציבור מפני ביצוע עבירות מין תשס"ו-2006
יחידת ההתערבות והליווי המרכזית או היחידה המיוחדת להשתלטות על אסירים
גוף ציבורי אחר שקבע, בצו, שר המשפטים, באישור הוועדה לביטחון לאומי של הכנסת
המאגר מחולק ל-2 סוגים: מאגר א' ומאגר ב', כאשר לכל אחד זמן אחסון מידע שונה, ותנאים שונים לאחסונו.
+זמן האחסון המקסימלי במאגר, על פי סוג המצלמהסוג המצלמהמאגר א'מאגר ב'נייחת0-6 חודשים מהצילום6-24 חודשים מהצילוםניידת0-3 חודשים מהצילום3-12 חודשים מהצילום
מכאן ניתן להבחין שמה שעומד בהגדרת "פשע חמור" (שעונשו 7 שנים מאסר או יותר) הוא ההבדל העיקרי בין סיווג מאגרי המידע.
מאז ידיעת הציבור נמתחה ביקורת רחבה בנושא, אך בשל ריבוי הפרטים החסרים/המצונזרים אודות היכולות של המערכת, האופי והיקף השימוש בה, היה קושי רב לבקר אותה או להציג בעיות שעלו בעקבותיה, עם זאת ניתן לחלק לכמה מישורים את הטענות נגד המערכת, אשר נוגעים בפרטיות וביטחון האזרחים:
פגיעה בזכות לפרטיות ובכבוד האדם וחירתו
מנתונים שנחשפו ב-2025, רק 6% מבין הצילומים שהפיקה המערכת שימשו כראיות שהובילו לכתב אישום, ורק ב-0.4% מהמקרים נעשה שימוש בצילום יותר מחצי שנה לאחר מועד התיעוד.
עוד עולה כי כ-53% מהשימושים במערכת (כ-281,776 שימושים מתוך סך השימושים של 531,653, נתון מהדו"ח שהוגש לוועדה לביטחון לאומי בשנת 2025, נועדו ל"חקירת דפוסים של ביצוע עבירות", מה שמעיד על איסוף מודיעין בקנה מידה גדול על מספר נרחב של אזרחים חפים מפשע.
מעקב בקנה מידה זה מהווה סוג של מעקב המונים ויכול לפגוע בזכות לפרטיות, ומוציא מאיזון את הכח שיש למדינה ולמשטרה אל מול האזרחים, שאם ירצו יוכלו לעקוב אחר כמעט כל אחד כגון מפגינים, פעילים חברתיים, עיתונאים ועוד.
גם ללא פעולות ישירות מצד הרשויות בעקבות המידע, פעולת המעקב עצמה עלולה להוות אפקט מצנן, אשר יוצר עיכוב או הרתעה מפני מימוש זכויות טבעיות וחוקיות.
במשך כעשור המערכת פעלה ללא הסדרה חוקתית.
דצמבר 2020 – מרכז המחקר והמידע של הכנסת פרסם מסמך שבו גם ביקר את חוסר המדיניות בנושא.
ינואר 2022 – בג"ץ הוציא צו על תנאי, המורה למדינה לנמק מדוע לא תחדל המשטרה להשתמש במערכת עד שהשימוש בה יוסדר בחקיקה.
ינואר 2024 – עבר בכנסת חוק לתיקון פקודת המשטרה (מס' 40) ובו הסדרים בנושא, אך למרות זאת במרץ 2025 הוגשה עתירה שלישית על ידי האגודה לזכויות האזרח בישראל.
כמות המידע, הגישה אליו וחוסר הפיקוח
באופן שונה מבעבר (במערכות מסוג דומה לאלו), המערכת מאפשרת אגירת מידע ממקומות רבים בכמות נרחבת וריכוזו במאגר מידע אחד, שמספר רב של אנשים וארגונים עם גישה כמעט חופשית אליו.
נכון ל-2025, כחמישית מהשוטרים בישראל (7,155) בעלי גישה למערכת, בניהם גם סיירים, דבר שמעיד על גישה נרחבת למערכת ועלול להביא לפגיעה בפרטיות וזליגות מידע.
יתרה מזאת, תועדו מקרים בהם שוטרים חיפשו או העבירו מידע באופן לא חוקי מהמערכת לגורמים לא מורשים, מה שכמובן יכול להתרחש בשנית.
השר לביטחון לאומי גם רשאי (באישור הוודעה לביטחון לאומי) לשנות את סעיפי הדיווח ליועץ המשפטי לממשלה, את תנאי הדיווח, ואת הסעיפים המגדירים "פשע חמור" בכל רגע.
אם לא די בכך, משרד המשפטים בראשות יריב לוין הציע בדצמבר 2025 תיקון לצו המשטרה המאפשר להרחיב את הגישה לרשות המיסים, דבר שהעלה חששות מחריגה מסמכות על ידי מומחים למשפט טכנולוגי.
כלומר, המאגר נגיש וזמין לקבוצות גדולות, שונות ורבות, ובניגוד למערכות אחרות אשר דורשות אישור מהרשות השופטת, הפיקוח על הגישה הוא פנימי, אינו מפורט וחלקים משמעותיים בו נתונים לשינויים בידי השר והוועדה לביטחון לאומי באופן בלעדי ומיידי, גם תחת ההסדר החדש בחוק.
הצלבת מידע, זיהוי פנים ושימוש בבינה מלאכותית
בנוסף לכך, המשטרה בשנת 2026 פתחה במכרז למצלמות המסוגלות לזהות פנים, למרות שבחוק המקורי טכנולוגיה זו נשללה מטעמי פרטיות, מה שמעיד על היערכות לתכלול של טכנולוגיה מסוג זה במערכת.
כלומר, כאשר לוקחים בחשבון שילוב והצלבה של טכנולוגיות אחרות - החדירה לפרטיות עלולה להיות עמוקה, רוחבית וחודרנית יותר ממה שהיא נראית מהפרטים הראשונים בלבד.
השימוש במצלמות של חברות סיניות, אשר נאסרו לשימוש בגופי ממשלה בארצות הברית ומדינות נוספות, העלה חשש של ריגול או זליגת מידע מצד מדינות עוינות.
בנוסף, כמו כל מאגר מידע ממשלתי קיים הסיכון להתקפות בידי מדיניות אויב, ארגוני ביון וקבוצות פצחנים, וגם הסיכון להברחות וזליגות מידע בידי מדליפים ופושעים כגון במקרה ההדלפה של אגרון.
מערכת בשם National ANPR Service (NAS) (בתרגום חופשי: המערכת הלאומית לשירות זיהוי לוחיות) המכילה מערך של מעל ל-11 אלף מצלמות (ניידות ונייחות) המניבות כ-50 מיליון קריאות של לוחיות רישוי ביום.
מטרת המערכת על פי ממשלת בריטניה היא למנוע ולהילחם בפשיעה וטרור.
חלק ממדיניות ביטחון המידע, תנאי איסוף המידע, הגבלות, נתונים טכניים, נתונים סטטיסטים וכדומה מפורסמים באופן פומבי.
בנוסף לכך, קיימות תוכניות לתכלל במערכת מצלמות השייכות לאנשים פרטיים ובכך להגדיל משמעותית את היכולות מעקב שלה.
מערכת קירור עיבוי אוויר מסוג הלר-פורגו (בהונגרית: Heller–Forgó-féle hűtőberendezés) היא המצאה של שני מהנדסים יהודים-הונגרים פורגו ולאסלו הלר, זוכי פרס קושוט על המצאתם (הדומה בהונגריה לפרס ישראל) זוהי מערכת מקוררת אוויר עקיפה, בה צינון נוזל הקירור במעבה, כלומר במים, מתבצע באמצעות אוויר במערכת סגורה, ללא הפסדי מים.
שני המרכיבים עיקריים של המערכת:
מחליף חום עם סנפירים לקירור מחדש של מי הקירור.
חשיבות המערכת הוכרה על ידי מנהלי מפעל המתכת והפח של יאסברן - שהוא קודמו החוקי של "מפעל הקירור להל" (Lehel).
מנהלי המפעל קארוי לאסלו ואיגנץ גוריאנץ הפכו בזמנו את ההמצאה לבעל שם עולמי ממש עם הקמת מפעל הייצור.
מערכת הקירור ועיבוי האוויר הוא המוצר - בנוסף למקררים שהמפעל ייצר ש"-Lehel Hűtőgépgyár" יכולה הייתה להתגאות בו.
שני המהנדסים היהודים-ההונגרים, לאסלו הלר ולאסלו פורגו (שהמיר את דתו לקתולית שלוש שנים אחרי נישואיו), יצרו תוכניות למכשיר עיבוי אוויר שפתר את בעיית הדרישה הגבוהה למי קירור של תחנות כוח תרמיות.
"מערכת הקירור ועיבוי אוויר מסוג הלר-פורגו" - כך התפשט שמו העממי - היא המצאה בעלת חשיבות רבה, שמשכה תשומת לב במקומות רבים בעולם.
העיקרון והיישום של מעבה הערבוב מיוחסים ללאסלו הלר, בעוד מחליף החום בעל הסנפירים, המבצע קירור מחדש, תוכנן על ידי לאסלו פורגו.
מהות ההמצאה שלהם הייתה עיבוי והנזלת הקיטור ה"עייף", קיטור הוואקום שיצא מטורבינת הקיטור של תחנת הכוח, באמצעות הזרקת מים קרים עליהם.
המים החמים נכנסים למחליף החום בעל הסנפירים, שם הם מתקררים וניתן לעשות בהם שימוש חוזר (כמים קרים) ללא אידוי במעגל קירור סגור כאשר התהליך חוזר על עצמו מספר רב של פעמים.
ההודעה לעיתונות בזמנו שיבחה את מהות ההמצאה באופן הבא:
"דרישת המים העצומה של תחנות כוח תרמיות נובעת מהעובדה שהחום שנוצר בתחנות הכוח התרמיות הפחמיות יש להסיר ממנו כ-50% המופק על ידי חומר הבערה (פחם למשל) באמצעות קירור מים...
לכן, דרישת המים היומית של תחנת כוח תרמית בינונית תואמת את סך צריכת המים היומית של בודפשט..."
במהלך השנים 1957–1958 התפשטה הידיעה על המצאה ההונגרית המאוד משמעותית הזו.
בשלב הראשון, ביריד הבינלאומי של בודפשט (BNV) 1957, הוצג האב טיפוס של אלמנט הקירור הלר-פורגו שיוצר כבר למטרה זו.
במאי 1958, ההמצאה זכתה בפרס הגדול בתערוכה העולמית של בריסל (1958) ועד מהרה החלה את דרכה להצלחה עולמית.
חברת החשמל הבריטית הגדולה ביותר אז, ה-English Electric, הייתה הראשונה שחתמה על חוזה גדול מאוד עבור הפטנט וב-1958 גם סין הזמינה את מערכת ההלר-פורגו.
קולקטיב "מפעל להל" הצליח בחישוביו כשראה הזדמניות ייצוא מצוינת בייצור אלמנטי הקירור.
בקיץ 1959 החל ייצור מסחרי של מערכות הקירור, ובסוף אותה השנה הותקנו גופי הקירור הראשונים במגדל הקירור של תחנת הכוח דונאויווארוש ששכן על גדת הדנובה.
בספטמבר 1959, הם החלו למלא את ההזמנה בבריטניה.
לאחר מכן הוקם מגדל קירור באיבנבורן (ב-1967) בגרמניה המערבית.
מערכת כזו הותקנה גם בתחנת כוח שנבנתה באיראן ב-1985, בה עבד צוות הרכבה הונגרי על התקנת מגדלי הקירור.
במערכה בפילדלפיה, הגנרל הבריטי ויליאם האו לא הצליח למשוך את הצבא הקונטיננטלי תחת ג'ורג' וושינגטון לקרב בצפון ג'רזי.
לאחר מכן העלה האו את צבאו לאוניות תובלה, והנחית אותם בקצה הצפוני של מפרץ צ'ספיק, שם החלו להתקדם צפונה לכיוון פילדלפיה.
וושינגטון הכין הגנות נגד תנועותיו של האו בברנדיווין קריק, אך אוגף והוכה בחזרה בקרב ברנדיווין ב-11 בספטמבר 1777. לאחר עימותים ותמרונים נוספים, האו נכנס וכבש את פילדלפיה.
לאחר מכן תקף וושינגטון ללא הצלחה את אחד מכוחות המצב של האו בג'רמנטאון לפני שנסוג לעמק פורג' לחורף, שם הוא ו-12,000 התמודדו עם החורף הקשה ביותר של המלחמה, כולל חוסר במזון ולבוש.
המערכה של האו הייתה שנויה במחלוקת מכיוון שבעוד שהצליח לכבוש את הבירה המהפכנית של פילדלפיה, הוא המשיך באיטיות ולא סייע למערכה המקבילה של ג'ון בורגיין צפונה יותר, שהסתיימה באסון עבור הבריטים בקרבות סרטוגה והכניסה את צרפת לתוך המלחמה.
האו התפטר במהלך כיבוש פילדלפיה והוחלף בסגנו, הגנרל סר הנרי קלינטון.
בשנת 1778, קלינטון קיבל הוראה לפנות את פילדלפיה ולגבש את חייליו בעיר ניו יורק, בציפייה למתקפה צרפתית-אמריקאית משולבת שם.
לויאליסטים רבים עזבו גם את פילדלפיה, מחשש לרדיפה.
כוחותיו של וושינגטון עקבו אחר הצבא הבריטי הנסוג עד שהתנגשו בקרב מונמות', אחד הקרבות הגדולים במלחמה.
בתום המערכה בפילדלפיה ב-1778, שני הצבאות מצאו את עצמם בערך באותן עמדות אסטרטגיות שבהן היו לפני שהאו פתח במתקפה על פילדלפיה.
הבריטים מתכננים לכבוש את פילדלפיה
לאחר כיבוש העיר ניו יורק על ידי האו והצלחתו של וושינגטון בקרבות טרנטון ופרינסטון, שני הצבאות התייצבו לקיפאון לא פשוט בחודשי החורף של תחילת 1777. בעודו מעורב בהתכתשויות רבות, הצבא הבריטי המשיך לכבוש מוצבים בניו ברונסוויק ובפרת' אמבוי בניו ג'רזי.
בשנת 1777, הציע האו לג'ורג' ג'רמן, הפקיד האזרחי הבריטי האחראי על ניהול המלחמה, להוציא משלחת בריטית במטרה לכבוש את פילדלפיה, מקום מושבו של הקונגרס הקונטיננטלי השני המורד.
ג'רמן אישר את תוכניתו של האו, אם כי עם פחות חיילים ממה שביקש האו.
הוא גם אישר את תוכניותיו של ג'ון בורגוין למשלחת "לכפות את דרכו לאולבני" ממונטריאול.
אישורו של ג'רמן למשלחתו של האו כלל את הציפייה שהאו יוכל לסייע לבורגוין, תוך יצירת מפגש באולבני בין הכוחות של בורגיין לחיילים שהאו ישלח צפונה מניו יורק.
האו החליט בתחילת אפריל 1777 שלא להעביר את הצבא הבריטי בדרך היבשה לפילדלפיה דרך ניו ג'רזי, שכן נתיב זה יגרום לחצות את נהר דלאוור הרחב בתנאים עוינים וכנראה ידרוש הובלה או בנייה של כלי שיט נחוצים.
התוכנית של האו, שנשלחה לג'רמן ב-2 באפריל, בודדה את בורגוין מכל אפשרות של תמיכה משמעותית, שכן האו ייקח את הצבא הבריטי לפילדלפיה דרך הים, וחיל המצב של ניו יורק יהיה קטן מדי עבור כל מבצע התקפי משמעותי במעלה נהר ההדסון.
וושינגטון הבין שהאו "בהחלט צריך במדיניות טובה להשתדל לשתף פעולה עם הגנרל בורגוין", והיה מבולבל מדוע לא עשה זאת.
וושינגטון דאז והיסטוריונים מאז תהו מדוע האו לא היה במקום לבוא לעזרתו של בורגוין, שצבא הפלישה שלו מקנדה כותר ונלכד על ידי האמריקאים באוקטובר.
היסטוריונים מסכימים שלורד ג'רמן עשה עבודה גרועה בתיאום שתי המערכות.
לאחר כיבוש העיר ניו יורק ונסיגת וושינגטון מעבר לנהר דלאוור, כתב האו לג'רמן ב-20 בדצמבר 1776 והציע תוכנית מערכה משוכללת לשנת 1777. אלה כללו פעולות להשגת שליטה על נהר ההדסון, הרחבת הפעולות מהבסיס בניופורט, רוד איילנד, וכיבוש פילדלפיה, מקום מושבו של הקונגרס הקונטיננטלי המורד.
את הפעולה האחרונה האו ראה כאטרקטיבית, שכן וושינגטון היה אז ממש צפונית לעיר: האו כתב שהוא "שוכנע שהצבא הראשי צריך לפעול בהתקפה [נגד פילדלפיה], היכן שכוחו העיקרי של האויב נמצא".
ג'רמן הודה שתוכנית זו "נראית היטב", אך היא קראה ליותר חיילים ממה שג'רמן היה מוכן לספק.
לאחר הכישלונות בניו ג'רזי, האו באמצע ינואר 1777 הציע מבצעים נגד פילדלפיה שכללו משלחת יבשתית והתקפה על בסיס ימי, מתוך מחשבה שהדבר עשוי להוביל לניצחון מכריע על הצבא היבשתי.
תוכנית זו פותחה במידה שבחודש אפריל נראה צבאו של האו בונה גשרי פונטונים; וושינגטון, שהתאכסן במגורי החורף שלו במוריסטאון, ניו ג'רזי, חשב שהם מיועדים לשימוש בסופו של דבר על נהר דלאוור.
עם זאת, עד אמצע מאי כנראה נטש האו את הרעיון של משלחת יבשתית: "אני מציע לפלוש לפנסילבניה דרך הים...
כנראה שעלינו לנטוש את הג'רזי".
ייתכן שהחלטתו של האו לא לסייע לבורגוין נעוצה בתפיסתו שבורגוין יקבל קרדיט על מערכה מוצלחת, גם אם הדבר ידרוש את עזרתו של האו.
זה לא יעזור למוניטין של האו כמו אם המערכה בפילדלפיה תצליח.
הצבא הקונטיננטלי של וושינגטון היה מחנה בעיקר במוריסטאון, ניו ג'רזי, למרות שהיה בסיס קדמי בבונד ברוק, רק כמה קילומטרים מהמוצבים הבריטיים הקרובים ביותר.
בין השאר כצעד תגמול נגד ההתכתשויות המתמשכות, הגנרל צ'ארלס קורנווליס ביצע פשיטה על עמדה זו באפריל 1777, שבה הוא כמעט לכד את מפקד המוצב, בנג'מין לינקולן.
בתגובה לפשיטה זו, וושינגטון הניע את צבאו קדימה לעמדה מבוצרת בחוזקה במידלברוק בהרי ווטשונג, ששלטה על נתיבים יבשתיים בריטים לכיוון פילדלפיה.
מסיבות שאינן ברורות לחלוטין, האו העביר צבא גדול לבית המשפט סומרסט, דרומית לניו ברונסוויק, ניו ג'רזי.
הוא ביצע את המהלך הזה כהטעיה כדי למשוך את וושינגטון מעמדתו החזקה, אך הוא נכשל מכיוון שוושינגטון סירב להעביר את צבאו החוצה בכוח.
לוושינגטון היה מידע מודיעיני שהאו לא הביא כלי שיט או את הציוד הדרוש לבנייתן, כך שהצעד הזה נראה לו לא סביר להיות מהלך לעבר נהר דלאוור.
כאשר האו בסופו של דבר הוציא את צבאו בחזרה לכיוון פרת' אמבוי, וושינגטון אכן עקב אחריו.
בניסיון למכת מחץ מהירה, האו שלח כוחות תחת קורנווליס בניסיון לנתק את וושינגטון מהקרקע הגבוהה; ניסיון זה סוכל בקרב על שורט הילס.
לאחר מכן הוציא האו את חייליו לפרת' אמבוי, העלה אותם לאוניות תובלה והפליג אל מחוץ לנמל ניו יורק, בכיוון לפילדלפיה.
וושינגטון לא ידע לאן האו פונה.
בהתחשב באפשרות שהאו שוב מטעה, ולמעשה ישיט את צבאו במעלה ההדסון כדי להצטרף לבורגוין, הוא נשאר ליד ניו יורק.
רק כאשר קיבל הודעה שהצי של האו הגיע לשפך הדלאוור, הוא היה צריך לשקול את ההגנה על פילדלפיה.
עם זאת, הצי לא נכנס לדלאוור, אלא המשיך דרומה.
מאחר שלא היה בטוח במטרה של האו, שיכולה להיות צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, הוא שקל לנוע צפונה כדי לסייע בהגנה על ההדסון, כאשר נודע לו שהצי נכנס למפרץ צ'ספיק.
באוגוסט החל להזיז את חייליו דרומה כדי להכין את הגנות העיר.
גנרל ג'ון סאליבן, שפיקד על חיילי הצבא הקונטיננטלי מול סטטן איילנד, ניסה, כדי לנצל את חולשת העמדה הבריטית שם לאחר עזיבתו של האו, פשיטה ב-22 באוגוסט, שנכשלה במהלך הקרב על סטטן איילנד.
גנרל האו הנחית 15,000 חיילים בסוף אוגוסט בקצה הצפוני של מפרץ צ'ספיק, כ-55 מייל (90 ק"מ) דרומית מערבית לפילדלפיה.
גנרל וושינגטון הציב 11,000 חיילים בין האו לפילדלפיה, אך אוגף וגורש לאחור בקרב ברנדיוויין ב-11 בספטמבר 1777, שבו ספג מעל 1,000 אבדות, והבריטים איבדו כמחצית מהמספר הזה.
הקונגרס הקונטיננטלי נאלץ שוב לנטוש את העיר, ועבר תחילה ללנקסטר, פנסילבניה, ולאחר מכן ליורק, פנסילבניה.
כוחות בריטיים ומהפכניים תמרנו זה סביב זה ממערב לפילדלפיה במשך הימים הבאים, והתנגשו במפגשים קלים כמו קרב העננים המופרע ומה שנקרא "טבח פאולי".
ב-26 בספטמבר, האו תמרן לבסוף את וושינגטון וצעד לפילדלפיה ללא התנגדות.
לכידת בירת המורדים לא הביאה את קץ המרד כפי שחשבו הבריטים.
במלחמה של המאה ה-18, זה היה נורמלי שהצד שכבש את עיר הבירה של הכוח היריב ניצח במלחמה, אבל מלחמת העצמאות תימשך שש שנים נוספות עד 1783 בגלל טקטיקות הלוחמה הלא שגרתיות של המורדים.
לאחר שכבשו את פילדלפיה, הבריטים הציבו חיל מצב של כ-9,000 חיילים בג'רמנטאון, 5 מיילים (8 ק"מ) צפונית לפילדלפיה.
ב-2 באוקטובר הבריטים כבשו את פורט בילינגספורט, על נהר דלאוור בניו ג'רזי, כדי לפנות שורה של מכשולים בנהר.
הרעיון להציב את המכשולים הללו מיוחס לבנג'מין פרנקלין, והם תוכננו על ידי רוברט סמית'.
קו לא מוגן כבר נלכד במרקוס הוק, וקו שלישי היה קרוב יותר לפילדלפיה, בשמירה על ידי פורט מיפלין ופורט מרסר.
וושינגטון תקף ללא הצלחה את ג'רמנטאון ב-4 באוקטובר, ולאחר מכן נסוג כדי לצפות ולחכות שהבריטים יתקפו נגד.
בינתיים, הבריטים היו צריכים לפתוח נתיב אספקה לאורך נהר דלאוור כדי לתמוך בכיבוש פילדלפיה.
לאחר הגנה ממושכת על הנהר על ידי קומודור ג'ון הייזלווד והצי הקונטיננטלי ופנסילבניה, הבריטים סוף סוף אבטחו את הנהר על ידי כיבוש המבצרים מיפלין ומרסר באמצע נובמבר (אם כי האחרון לא נלכד אלא לאחר תבוסה משפילה).
בתחילת דצמבר, וושינגטון הדף בהצלחה סדרה של גישושים של גנרל האו בקרב וייט מארש.
הבעיות של וושינגטון בתקופה זו לא היו רק עם הבריטים.
ב־Conway Cabal, כמה פוליטיקאים וקצינים לא היו מרוצים מהתפקוד של וושינגטון במערכה והחלו לדון בחשאי על הדחתו של וושינגטון.
פגוע מהתמרון מאחורי הקלעים, וושינגטון הניח את כל העניין בגלוי בפני הקונגרס הקונטיננטלי.
בתגובה, התגייסו תומכיו מאחוריו, והנהגת וושינגטון הובטחה.
וושינגטון וצבאו חנו בעמק פורג' בדצמבר 1777, כ-20 מייל (32 ק"מ) מפילדלפיה, שם שהו במשך ששת החודשים הבאים.
במהלך החורף מתו 2,500 חיילים (מתוך 10,000) ממחלות ומחשיפה לקור.
עם זאת, הצבא יצא בסופו של דבר מעמק פורג' בסדר תקין, בין היתר הודות לתוכנית אימונים בפיקוח הברון פון שטויבן.
בינתיים חלה טלטלה בפיקוד הבריטי.
גנרל האו התפטר מפקודתו, והוחלף על ידי לוטננט גנרל סר הנרי קלינטון כמפקד העליון.
כניסתה של צרפת למלחמה אילצה שינוי באסטרטגיית המלחמה הבריטית, וקלינטון קיבל הוראה על ידי הממשלה לנטוש את פילדלפיה ולהגן על העיר ניו יורק, שהייתה פגיעה כעת לכוח הימי הצרפתי.
בזמן שהבריטים הכינו את נסיגתם, שלח וושינגטון את לה פאייט למשימת סיור.
לה פאייט נמלט בקושי ממארב בריטי בקרב על בארן היל.
הבריטים שלחו ועדת שלום בראשות הרוזן מקרלייל, שהצעותיה, שהוגשו ביוני 1778 כאשר קלינטון התכונן לנטוש את פילדלפיה, נדחו על ידי הקונגרס הקונטיננטלי השני.
קלינטון שלח לויאליסטים רבים ואת רוב הציוד הכבד שלו דרך הים לניו יורק, ופינה את פילדלפיה ב-18 ביוני, לאחר 266 ימי כיבוש בריטי.
צבא וושינגטון עקב אחר צבאו של קלינטון, ווושינגטון כפה בהצלחה קרב בבית המשפט של מונמות' ב-28 ביוני, הקרב הגדול האחרון בצפון.
סגנו של וושינגטון, הגנרל צ'ארלס לי, שהוביל את הכוח המתקדם של הצבא, הורה על נסיגה שנויה במחלוקת בתחילת הקרב, מה שאפשר לצבאו של קלינטון להתארגן מחדש.
ביולי, קלינטון היה בניו יורק, ווושינגטון היה שוב בוייט פליינס, ניו יורק.
שני הצבאות חזרו למקום בו היו שנתיים קודם לכן.
זמן קצר לאחר הגעת הבריטים לעיר ניו יורק, צי צרפתי הגיע אל מחוץ לנמל שלה, מה שהוביל לכמה התנגשויות מצד שני הצדדים.
הצרפתים והאמריקאים החליטו לעשות ניסיון להכנעת חיל המצב הבריטי בניופורט, רוד איילנד; הניסיון הראשון הזה לתיאום היה כישלון בולט.
בהוראת לונדון, קלינטון הקצה מחדש חלק מחייליו לאיי הודו המערבית, והחל בתוכנית של פשיטות חופיות ממפרץ צ'ספיק ועד מסצ'וסטס.
בעיר ניו יורק ובסביבתה, הצבאות של קלינטון וושינגטון בהתאמה התבוננו זה בזה והתנגשו, כולל בשני קרבות גדולים, קרב סטוני פוינט ב-1779 והקרב על חוות קונטיקט ב-1780. קלינטון שקל שוב לתקוף את הבירה הקולוניאלית פילדלפיה, אך התקפות אלו מעולם לא יצאו אל הפועל.
הבריטים גם החלו במלחמת גבול רחבה יותר שאורגנה מקוויבק סיטי, תוך שימוש בלויאליסטים ואינדיאנים.
כוחות בריטיים וצרפתים לחמו זה בזה באיי הודו המערבית ובהודו החל משנת 1778, וכניסתה של ספרד למלחמה ב-1779 הרחיבה עוד יותר את ההיבטים העולמיים של המלחמה.
ב-1780 החלו הבריטים ב"אסטרטגיה דרומית" להחזרת השליטה על המושבות המורדות, עם כיבוש צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
מאמץ זה ייכשל בסופו של דבר ביורקטאון.
מערכת סרטוגה בשנת 1777 הייתה ניסיון של הפיקוד העליון הבריטי בצפון אמריקה להשיג שליטה צבאית בעמק נהר ההדסון במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
המערכה הסתיימה בכניעת הצבא הבריטי, ולטענת ההיסטוריון אדמונד מורגן, "הייתה נקודת מפנה גדולה של המלחמה, משום שהיא העניקה לאמריקנים את הסיוע הזר שהיה המרכיב האחרון הדרוש לניצחון".
המהלך העיקרי של המערכה תוכנן על ידי לוטננט גנרל ג'ון בורגוין, שנע דרומה מקוויבק ביוני 1777 עם כוח של כ-8,000 איש.
הוא הפליג דרומה ב לפורט טיקונדרוגה ומשם הפליג דרומה על אגם ג'ורג'.
לאחר מכן הוא צעד במורד עמק ההדסון לסרטוגה.
בתחילה הוא התעמת שם עם המגינים הפטריוטים עם תוצאות מעורבות.
נקודת המפנה של המערכה התרחשה באוגוסט בקרב בנינגטון כאשר כוחות מיליציה מוורמונט, ניו המפשייר ומסצ'וסטס הביסו, הרגו ולכדו כ-1,000 חיילים הנוברים והסיאנים מצבאו של בורגוין.
לאחר מכן, בשל אבדות בקרבות סרטוגה בספטמבר ובאוקטובר, מצבו הידרדר וגודלו ההולך ומתעצם של הצבא האמריקני הביאו אותו להיכנע לגנרל האמריקני הורשיו גייטס ב-17 באוקטובר.
לתבוסה תרמה העובדה שכוחות נוספים שהיו אמורים לחבור לכוח של בורגוין, על פי תוכנית שנהגתה בלונדון, לא הגיעו.
קולונל בארי סנט לגר היה אמור לנוע מזרחה דרך עמק נהר המוהוק לכיוון אולבני, ניו יורק, אך הוא נסוג במהלך המצור על פורט סטנוויקס לאחר שאיבד את בעלי בריתו האינדיאנים.
המשלחת הגדולה שתוכננה להגיע מדרום לא יצאה לדרך בשל תקשורת שגויה עם לונדון כאשר הגנרל ויליאם האו שלח את צבאו לכבוש את פילדלפיה במקום לשלוח אותו במעלה נהר ההדסון כדי לחבור לבורגוין.
מאמץ של הרגע האחרון לחזק את בורגוין מניו יורק נעשה בתחילת אוקטובר, אבל זה היה מעט מדי ומאוחר מדי.
הניצחון האמריקני היה דחיפה מורלית עצומה לאומה הצעירה.
חשוב מכך, הוא שכנע את צרפת להיכנס למלחמה בברית עם ארצות הברית, לספק כסף, חיילים ותחמושת בגלוי, וכן להילחם במלחמה ימית ברחבי העולם נגד בריטניה.
לקראת סוף 1776, היה ברור לרבים באנגליה שהשקטת ניו אינגלנד תהיה קשה מאוד בגלל ריבוי הפטריוטים באזור.
הבריטים החליטו לבודד את ניו אינגלנד ולהתרכז באזורים המרכזיים והדרומיים שבהם כביכול ניתן היה לגייס לויאליסטים.
התוכנית של האו לתקוף את פילדלפיה
ב-30 בנובמבר 1776, האו - המפקד העליון הבריטי בצפון אמריקה - כתב לג'רמן, והתווה תוכנית שאפתנית למערכה ב-1777. האו כתב שאם ג'רמן ישלח לו תגבורת משמעותית, הוא יוכל לפתוח בהתקפות מרובות, כולל שליחת 10,000 איש במעלה נהר ההדסון כדי לכבוש את אולבני, ניו יורק.
ואז, בסתיו, האו יכול לנוע דרומה ולכבוש את בירת ארצות הברית פילדלפיה.
האו שינה את דעתו זמן קצר לאחר כתיבת מכתב זה: ייתכן שהתגבורת לא הגיעה, ובנוסף, הנסיגה של הצבא הקונטיננטלי במהלך החורף של 1776–1777 הפכה את פילדלפיה למטרה פגיעה יותר ויותר.
בשל הסיבות הללו, האו החליט שהוא יהפוך את לכידת פילדלפיה למטרה העיקרית של המערכה ב-1777. האו שלח לג'רמן את התוכנית המתוקנת הזו, אותה קיבל ג'רמן ב-23 בפברואר 1777.
תוכניתו של בורגוין ללכוד את אולבני
בורגוין, שביקש לפקד על כוח גדול, הציע לבודד את ניו אינגלנד על ידי פלישה מקוויבק לניו יורק.
ההצעה כבר נוסתה על ידי הגנרל קרלטון ב-1776, למרות שהוא נבלם בפלישה בקנה מידה מלא בגלל העונה המאוחרת.
קרלטון ספג ביקורת קשה בלונדון על כך שלא ניצל את הנסיגה האמריקאית מקוויבק, וגם ג'רמן לא מאוד חיבב אותו.
זה, בשילוב עם הניסיון הכושל של המתחרה הנרי קלינטון לכבוש את צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, העמידו את בורגוין בעמדה טובה לקבל פיקוד על המערכה הצפונית ב-1777.
בורגוין הציג תוכנית כתובה ללורד ג'רמן ב-28 בפברואר 1777; ג'רמן אישר זאת ונתן לבורגוין את הפיקוד על המשלחת הראשית.
לתוכנית הפלישה של בורגוין מקוויבק היו שני מרכיבים: הוא יוביל את הכוח העיקרי שמנה כ-8,000 איש דרומה ממונטריאול לאורך אגם שמפלן ועמק נהר ההדסון בעוד טור שני שכולל כ-2,000 איש (שבארי סנט לגר נבחר להוביל), ינוע מאגם אונטריו מזרחה במורד עמק נהר המוהוק בהסחה אסטרטגית.
שני הכוחות יתכנסו אל אולבני, שם יחברו לכוחות מצבאו של האו, וימשיכו יחד במעלה ההדסון.
השליטה על נתיב אגם שמפלן - אגם ג'ורג' - נהר ההדסון מקנדה לעיר ניו יורק תנתק את ניו אינגלנד משאר המושבות האמריקאיות.
החלק האחרון של הצעתו של בורגוין, ההתקדמות של האו במעלה ההדסון מניו יורק, התגלה כחלק השנוי ביותר במחלוקת במערכה.
ג'רמן אישר את תוכניתו של בורגוין לאחר שקיבל את מכתבו של האו המפרט את המתקפה המוצעת שלו נגד פילדלפיה.
לא ברור אם ג'רמן סיפר לבורגוין, שעדיין היה בלונדון באותה תקופה, על התוכניות המתוקנות של האו: בעוד שכמה מקורות טוענים שכן, אחרים קובעים שבורגוין לא קיבל הודעה על השינויים עד שהמערכה יצאה לדרכה.
ההיסטוריון רוברט קצ'ום מאמין שבורגוין כנראה היה מתוודע לבעיות שהיו לפניו לו היו מודיעים לו על תוכנית פילדלפיה.
לא ברור גם אם לג'רמן, האו ולבורגוין היו אותן ציפיות לגבי המידה שבה האו היה אמור לתמוך בפלישה מקוויבק.
מה שברור הוא שג'רמן השאיר לגנרלים שלו יותר מדי חופש פעולה ללא אסטרטגיה כוללת מוגדרת בבירור.
במרץ 1777 אישר ג'רמן את משלחתו של האו בפילדלפיה ולא כלל פקודות מפורשות להאו להתקדם לאולבני.
עם זאת, ג'רמן גם שלח להאו עותק של הוראותיו לקרלטון, שקבע בבירור שצבא הצפון אמור לחבור עם צבאו של האו באולבני.
במכתב מג'רמן להאו מיום 18 במאי 1777, הוא הבהיר כי יש "להוציא לפועל את המשלחת לפילדלפיה בזמן שתשתף פעולה עם הצבא שהצטווה להמשיך מקנדה ולהעמיד אותה תחת פיקודו".
אולם, מכתב אחרון זה לא התקבל על ידי האו אלא לאחר שעזב את ניו יורק לצ'ספיק.
כדי לתקוף את פילדלפיה האו יכול היה לנוע ביבשה דרך ניו ג'רזי או דרך הים דרך מפרץ דלאוור, שתי האפשרויות היו מאפשרות לו עמדה לסייע לבורגוין במידת הצורך.
המסלול האחרון שהוא לקח, דרך מפרץ צ'ספיק, ארך זמן רב והותיר אותו ללא יכולת לסייע לבורגוין כפי שחזה ג'רמן.
ההחלטה הייתה כה קשה להבנה שמבקריו העוינים יותר של האו האשימו אותו בעקבות פעולותיו בבגידה מכוונת.
בורגוין חזר לקוויבק ב-6 במאי 1777, כשהוא נושא מכתב מהלורד ג'רמן שהציג את התוכנית אך חסרו בו כמה פרטים.
זה יצר את עוד אחד מעימותי הפיקוד שפקדו את הבריטים לאורך כל המלחמה.
לוטננט גנרל בורגוין היהה טכנית בכיר ממייג'ור גנרל קרלטון, אבל קרלטון עדיין היה מושל קוויבק.
הוראותיו של ג'רמן לבורגוין ולקרלטון הגבילו במיוחד את תפקידו של קרלטון לפעילות בקוויבק.
הזלזול הזה נגד קרלטון, בשילוב עם כישלונו של קרלטון לקבל את הפיקוד על המשלחת, הובילה להתפטרותו מאוחר יותר ב-1777, ולסירובו לספק חיילים מגדודי קוויבק לכוחות חיל המצב במבצרים בקראון פוינט ובטיקונדרוגה לאחר שנכבשו.
לא היה להם ידע משמעותי על מה שמתוכנן עבור הכוחות הבריטיים בקוויבק, למרות תלונותיו של בורגוין על כך שכולם במונטריאול ידעו מה הוא מתכנן.
שלושת הגנרלים לא הסכימו לגבי מהי תנועתו הסבירה ביותר של בורגוין, והקונגרס גם נתן את הדעה שצבאו של בורגוין עשוי לעבור לניו יורק דרך הים.
חלקית כתוצאה מחוסר ההחלטיות הזו, ומהעובדה שהיא תבודד מקווי האספקה שלה אם האו יעבור צפונה, כוחות המצב בפורט טיקונדרוגה ובמקומות אחרים בעמקי מוהוק והדסון לא חוזקו באופן משמעותי.
באפריל 1777 החליט סקיילר לשלוח רגימנט גדול בפיקודו של קולונל פיטר גנסוורט לשקם את פורט סטנוויקס בעמק המוהוק העליון כצעד בהגנה מפני תנועות בריטיות באזור זה.
וושינגטון גם הורה להחזיק ארבעה רגימנטים בפיקסקיל, ניו יורק, שיוכלו להיות מופנים לצפון או לדרום בתגובה לתנועות הבריטיות.
חיילים אמריקאים הוקצו ברחבי הזירה של ניו יורק ביוני 1777. כ-1,500 חיילים (כולל אלו של קולונל גנסוורט) היו במוצבים לאורך נהר המוהוק, כ-3,000 חיילים היו ברמות נהר ההדסון בפיקודו של גנרל ישראל פטנאם, וסקיילר פיקד על כ-4,000 חיילים (כולל המיליציה המקומית והחיילים בטיקונדרוגה תחת סנט קלייר).
מאז מלחמת שבע השנים, שרי החוץ של צרפת, החל משואזיל, עקבו אחר הרעיון הכללי שעצמאותן של המושבות בצפון אמריקה תהיה טובה לצרפת ורעה לבריטניה, ויתרה מכך ניסיונות צרפתים לכבוש מחדש חלקים מצרפת החדשה יזיקו למטרה זו.
כאשר פרצה המלחמה ב-1775, הרוזן דה ורז'ן, אז שר החוץ, התווה שורה של הצעות שהובילו לתמיכה חשאית של צרפת וגם ספרדית בקונגרס, וכמה הכנות לאפשרות של מלחמה, כולל הרחבת הציים שלהם.
ורז'ן לא חשב שהשתתפות גלויה במלחמה אפשרית מבחינה דיפלומטית או פוליטית עד שצבא וושינגטון הוכיח את כוחו ויכולתו להשיג ניצחונות צבאיים ללא סיוע משמעותי.
ורז'ן הרחיק לכת והציע מלחמה למלך לואי השישה עשר באוגוסט 1776, אך החדשות על כיבוש העיר ניו יורק על ידי האו ביטלו את התוכנית הזו.
רוב צבאו של בורגוין הגיע לקוויבק באביב 1776 והשתתף בכיתור חיילי הצבא הקונטיננטלי מהמחוז.
בנוסף לסדירים בריטים, החיילים בקוויבק כללו כמה רגימנטים מהנסיכויות הגרמניות הסן-קאסל, הסן-הנאו (שעל שמם מגיעה ההתייחסות הרווחת של הסיאנים) ובראונשווייג-וולפנביטל בפיקודו של הברון פרידריך אדולף רידזל.
מתוך הכוחות הסדירים הללו, 200 סדירים בריטים ו-300 עד 400 גרמנים הוקצו למשלחת עמק מוהוק של סנט לגר, וכ-3,500 איש נותרו בקוויבק כדי להגן על המחוז.
שאר הכוחות הוקצו לבורגוין למערכה לאולבני.
הכוחות הסדירים היו אמורים להיות מתוגברים על ידי עד 2,000 אנשי מיליציה שגויסו בקוויבק; עד יוני, קרלטון הצליח לגייס רק שלוש פלוגות קטנות.
בורגוין גם ציפה שעד 1,000 אינדיאנים יתמכו במשלחת.
כ-500 הצטרפו בין מונטריאול לקראון פוינט.
צבאו של בורגוין היה מוטרד מקשיי תובלה לפני שעזב את קוויבק, דבר שככל הנראה לא בורגוין ולא קרלטון חזו.
מכיוון שהמשלחת ציפתה להתקדם בעיקר על פני המים, היו מעט עגלות, סוסים וחיות משא אחרות זמינות להעביר כמות גדולה של ציוד ואספקה על חלקי הקרקע של המסלול.
רק בתחילת יוני הוציא קרלטון פקודות לרכוש מספיק עגלות להעברת הצבא.
כתוצאה מכך, העגלות היו בנויות בצורה גרועה מעץ ירוק, והצוותים הוסעו על ידי אזרחים שהיו בסיכון גבוה יותר לעריקה.
ב-13 ביוני 1777, בורגוין וקרלטון סקרו את הכוחות שנאספו בסנט ג'ון על נהר רישלייה, ממש צפונית לאגם שמפלן, ובורגוין קיבל את התפקיד באופן טקסי.
בנוסף לחמש ספינות מפרש שנבנו בשנה הקודמת, נבנתה שישית, ושלוש נלכדו לאחר הקרב על האי ואלקור.
אלה סיפקו תובלה מסוימת וגם חיפוי צבאי לצי הגדול של סירות תובלה שהניעו את הצבא דרומה על האגם.
לצבא שבורגוין שיגר למחרת היו כ-7,000 אנשי קבע ולמעלה מ-130 כלי ארטילריה, החל ממרגמות קלות ועד תותחי 24 פאונד (11 ק"ג).
הסדירים שלו היו מאורגנים בכוח קדמי בפיקודו של בריגדיר גנרל סיימון פרייזר, ושתי דיוויזיות.
מייג'ור גנרל ויליאם פיליפס הוביל את 3,900 הסדירים הבריטים מימין, בעוד ש-3,100 בראונשווייגרים והנאוארים של הברון רידזל החזיקו בשמאל.
חייליו הסדירים התחילו את דרכם במצב טוב, אך חלקם, בעיקר כמה מהדרגונים הגרמנים, היו מצוידים בצורה גרועה ללחימה בערבה.
גם משלחתו של קולונל סנט לגר נאספה עד אמצע יוני.
כוחו, פלוגה מעורבת של אנשי קבע בריטיים, לויאליסטים, הסיאנים וריינג'רים מהמחלקה האינדיאנית, המונה כ-750 איש, יצאה מלאצ'ין, ליד מונטריאול, ב-23 ביוני.
צבאו של בורגוין נסע במעלה האגם וכבש את פורט קראון פוינט הבלתי מוגן עד 30 ביוני.
פעילויות הסיור של תמיכתו האינדיאנית של בורגוין היו יעילים מאוד במניעת האמריקנים מלמד את פרטי תנועותיו.
הגנרל ארתור סנט קלייר, שהושאר בפיקוד על פורט טיקונדרוגה וההגנות הסובבות אותו עם חיל מצב של כ-3,000 אנשי קבע ומיליציות, לא ידעו ב-1 ביולי על מלוא כוחו של צבאו של בורגוין, שיחידות גדולות ממנו היו אז רק משם.
סנט קלייר קיבל פקודה על ידי הגנרל סקיילר להחזיק מעמד זמן רב ככל האפשר, ותכנן שתי שדרות נסיגה.
התכתשות גלויה החלה על ביצורי ההגנה החיצוניים של טיקונדרוגה ב-2 ביולי.
עד ה-4 ביולי, רוב חיל המצב האמריקאי היה בפורט טיקונדרוגה או בהר העצמאות הסמוך, הביצורים הנרחבים בצד ורמונט של האגם.
ללא ידיעת האמריקאים, נסיגתם מעמדת ההגנה החיצונית אפשרה לבריטים להציב ארטילריה על ראש הגבעה שנקראה אז שוגר לוף (כיום Mount Defiance), שממנה שלטו על המבצר.
סנט קלייר נסוג בלילה לאחר שזיהה תותחים בריטיים על שוגר לוף ב-5 ביולי, ואנשיו של בורגוין כבשו את התבצור הראשי ואת העמדות על הר העצמאות ב-6 ביולי.
הכניעה הבלתי מעורערת של המבצר שהיה כביכול בלתי חדיר עוררה סערה ציבורית ופוליטית.
על אף שחקירה מאוחרת יותר ניקתה גם את סקיילר וגם את סנט קלייר מכל עוול בנסיגה, היא גרמה לקונגרס הקונטיננטלי להחליף את סקיילר בגנרל הורשיו גייטס כמפקד הכוח הצפוני של הצבא הקונטיננטלי באוגוסט.
בורגוין שלח כוחות מהכוח הראשי שלו כדי לרדוף אחרי הצבא הנסוג, שסנט קלייר שלח דרומה בשני נתיבים שונים.
הבריטים הדביקו לפחות שלוש פעמים גורמים של האמריקאים הנסוגים.
גנרל פרייזר וחייליו של הברון רידזל התמודדו עם התנגדות נחושה בקרב האברדטון ב-7 ביולי, ובאותו יום פגש החלוץ של הצבא הראשי את הפלוגות הנסוגות של פייר לונג בהתנגשות בסקנסבורו (כיום וייטהול).
לאחר מכן התקיים עימות נוסף בקרב פורט אן ב-8 ביולי, שבו פלוגה קדמית של הצבא הבריטי כמעט הושמדה.
עימותים אלו עלו לאמריקאים בכ-50% יותר אבדות מאלה שספגו הבריטים, אולם הם הוכיחו לקצינים הבריטיים שהשתתפו בהם שהאמריקאים מסוגלים להציג התנגדות נוקשה.
צבאו של בורגוין צומצם בכ-1,500 איש כתוצאה מפעולות טיקונדרוגה.
הוא השאיר 400 איש לחיל המצב בקראון פוינט ועוד 900 להגנה על טיקונדרוגה, והקרבות שהתקיימו לאחר מכן גרמו לכ-200 אבדות.
עיקר הכוח של סנט קלייר נסוג דרך מענקי ניו המפשייר (ורמונט של ימינו).
סנט קלייר פרסם פניות למדינות בבקשה לתמיכת מיליציות, וכן בקשה להביא כמה שיותר מבעלי החיים והאספקה של האזור לפורט אדוארד על נהר ההדסון, שם יתקבצו הצבאות האמריקאים מחדש.
סנט קלייר הגיע לפורט אדוארד ב-12 ביולי לאחר חמישה ימים של צעדות מפרכות.
חלק מהשרידים שפוזרו בהוברדטון הצטרפו מחדש לצבא, אך סת' וורנר ושרידי הרגימנט שלו הוצבו במנצ'סטר.
בורגוין התמקם בביתו של הלויאליסט פיליפ סקנה בסנסבורו בזמן שחלקי צבאו התקבצו מחדש והוא שקל את צעדיו הבאים.
הוא כתב מכתבים המתארים את הניצחון הבריטי, המיועדים לפרסום ציבורי.
כשהידיעה הזו הגיעה לבירות אירופה, המלך ג'ורג' השלישי היה מאושר, ואילו הרוזן דה ורז'ן לא שמח על הידיעה, מכיוון שהחדשות למעשה ביטלו הצעה מוקדמת לכניסה צרפתית למלחמה.
דיפלומטים בריטים הגבירו את הלחץ על הצרפתים והספרדים, ודרשו מהם לסגור את נמליהם לשייט אמריקאי.
אמנם דרישה זו נדחתה, אך היא הגבירה באופן ניכר את המתיחות בין המעצמות.
הידיעה התקבלה בצורה קשה גם בקונגרס ובציבור האמריקאי, כולל השמצות על כך שסנט קלייר וסקיילר קיבלו שוחד.
ב-10 ביולי הוציא בורגוין פקודות לסדרת התנועות הבאה.
רוב הצבא היה אמור לקחת את הדרך הקשה מסקנסבורו לפורט אדוארד דרך פורט אן, בעוד שהתותחים הכבדים יועברו במורד אגם ג'ורג' לפורט ויליאם הנרי, ולאחר מכן על פני היבשה לפורט אדוארד.
חייליו של רידזל נשלחו בחזרה במעלה הכביש לכיוון קאסלטון, בעיקר כהסטה שנועדה לרמוז שאולי הוא מכוון לנהר קונטיקט.
החלטתו של בורגוין להעביר את הצבא ביבשה דרך פורט אן הייתה מוזרה, שכן היא סתרה את הפרשנויות המוקדמות שלו על תכנון המשלחת, שבהן הוא הבחין מראש שמגנים יכולים בקלות לחסום את הנתיב.
נראה כי החלטתו נבעה משני גורמים; הראשון הוא התפיסה שהעברת הצבא על פני המים דרך אגם ג'ורג' תדרוש תנועה לאחור שיכולה להיתפס כנסיגה, והשניה הייתה השפעתו של פיליפ סקין, שאחוזתו תרוויח מהדרך המשופרת שבורגוין יצטרך לסלול.
הגנרל סקיילר, ששהה באולבני כשקיבל את ההודעה על נפילת טיקונדרוגה, רכב מיד לפורט אדוארד, שם היה חיל מצב של כ-700 אנשי קבע ו-1,400 אנשי מיליציות.
הוא החליט להקשות ככל האפשר את מעברו של בורגוין, תוך שימוש בגרזנים כנשק; מכיוון שהיה הרבה יותר קל לכרות עצים גדולים בנתיב האויב מאשר לפנות אותם לאחר שהם נפלו, הדבר האט מאוד את התקדמותו של בורגוין, עייף את חייליו ואילץ אותם להשתמש ביותר אספקה.