tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תאי דם אדומים (RBC) – תאים שאיבדו את הגרעין בתהליך התמיינותם, יעודם העיקרי הוא הובלת חמצן והם מהווים 99% מכלל התאים בדם.
תאי דם לבנים (WBC) – יעודם העיקרי הוא מלחמה בפתוגנים (מיקרואורגניזמים מעוררי מחלות), כחלק ממערכת החיסון.
מהווים 0.2% מכלל התאים בדם.
טסיות הדם (PLT) – גופים חסרי גרעין, הקטנים ביותר בזרם הדם ולהם תפקיד בתהליך קרישת הדם, נגזרים מהמגקריוציטים שבמח העצם.
תאי הדם מהווים עד 45% מנפח הדם, 55% הנותרים מהווה נוזל הדם, הפלזמה.
תא זרע הוא תא רבייה (גמטה, Gamete) המיוצר על ידי זכרים של יצורים רב-תאיים המתרבים ברבייה זוויגית (מינית).
תאי הזרע מתפתחים מתאי נבט דיפלואידיים, תאי נבט אשר יש להם יותר מזוג אחד של כרומוזומים, אשר עוברים תהליך הבשלה והתחלקות מיוטית שתוצאתה היא ארבעה תאי זרע.
כל אחד מתאי הזרע הוא הפלואידי – מכיל מחצית ממטענו הגנטי ההתחלתי של תא הנבט, או של תא סומטי (מספר הכרומוזומים הוא n במקום 2n).
תכונה זו אופיינית לכל תאי הרבייה הבשלים, מכיוון שכך, בעת ההפריה, הזיגוטה שתיווצר תהיה דיפלואידית כמו הוריה.
אצל בני אדם, תא הזרע מורכב משלושה חלקים בסיסיים:
הראש – מורכב משני חלקים: האקרוזום שמכיל אנזימים פרוטאוליטים שמאפשרים לזרע לחדור את מעטפת הביצית, וגרעין המכיל את המטען הגנטי של תא הזרע, בצורתו הדחוסה ביותר.
הצוואר – מכיל מיטוכונדריה המספקים אנרגיה לתנועה.
השוטון (פלג'לום) – הוא המבצע את תנועתו העצמית של תא הזרע.
תא הזרע מכוסה בחומר בסיסי על בסיס אבץ המשמש לו הגנה מפני החומציות של הנרתיק.
תא הזרע קטן פי 85,000 מהביצית, בעל כושר תנועה עצמית, ומתקיים בסביבה נוזלית.
אורך חייו בסביבתו הטבעית הוא עד כ־4–5 ימים וכ-5–6 שעות בחשיפה לאוויר.
במהלך הפורקן המיני נפלט מגוף הזכר נוזל הזרע, שבו מאות מיליונים עד מיליארדים בודדים של תאי זרע.
מספר זה משתנה ממין למין, אצל בני אדם מדובר בכ-200–500 מיליון תאי זרע שנפלטים בנוזל הזרע שנפחו הממוצע הוא כ-5 סמ"ק.
נוזל הזרע עשוי ממים, מסוכרים, ממלחים וכן מאנזימים האחראים על ביקוע קליפת הביצית ועל ההפריה עצמה.
האנזימים תורמים לכך שהביצית תופרה אך ורק מזרע של זכר מאותו מין.
אצל חלק מבעלי החיים, ובכללם בני האדם, ההפריה נעשית באמצעות פליטת הזרע מהפין אל תוך איבר מינה של הנקבה (פות) וזאת כדי לאפשר לזרע להגיע אל החצוצרה ולפגוש את הביצית.
ישנם בעלי חיים, כגון דגים, שמקיימים רבייה חוץ גופית, כלומר, פולטים את הביציות והזרע אל המים, שם מתרחשת ההפריה.
אצל סוסוני ים ההפריה מתרחשת כך שהנקבה מטילה את ביציותיה אל תוך כיס מיוחד, דמוי רחם, הקיים אצל הזכר, שמפרה את הביציות ונושא אותן.
אצל יונקים, תאי זרע הנושאים כרומוזום Y מביאים להולדת בן, ותאי זרע עם כרומוזום X מביאים להולדת בת.
תאי הזרע שנושאים כרומוזום Y שוחים מהר יותר, אך חיים פחות מאלו שנושאים במטען הגנטי שלהם כרומוזום X.
ככלל, איכות הזרע נמדדת בתנועתיות התאים, כיוון התנועה ומבנם.
פחות ממחצית מתאי הזרע בכל פליטה הם פוריים (במצב תקין מדובר בכ-40% מכלל תאי הזרע בכל פליטה).
הערכת איכות זרע נעשית במעבדות של בנקי זרע, במטרה לברר בעיות של חוסר פריון, לבצע הקפאות זרע, לצורך תרומות או לשימוש עתידי, למשל, אצל זוג שבו הגבר עובר טיפולי כימותרפיה שעלולים לגרום עקרות.
הקריטריונים הללו נקבעו סטטיסטית על ידי ארגון הבריאות העולמי.
פליטת זרע נורמלית תהיה בנפח של מעל לשני מ"ל, בריכוז תאים של מינימום 20 מיליון תאים למ"ל של נוזל זרע, עם כמות כדוריות דם לבנות הפחותה ממיליון כדוריות למ"ל.
בנוסף, בבדיקת תנועתיות התאים, זרע תקין הוא זרע שבו מעל ל-25% מהתאים נעים בצורה פרוגרסיבית, כלומר, לא במקום, ולא בצורה איטית.
ברוב המקרים, כאשר איכות הזרע לקויה, הדבר נובע מתופעה הנקראת "וריקוצלה" המתוארת כתקלה מכנית במערכת הניקוז של האשכים ומהווה את הסיבה ל-90% ממקרי ירידה באיכות וכמות הזרע.
ב-2018 התריעו החוקרים בסימפוזיון לחקר הזרע בסטוקהולם, שיש ירידה חדה בפוריות הגבר.
מחקר מהאוניברסיטה העברית וגורמים נוספים, הציג בנובמבר 2022 כי מצב הפוריות העולמי השתנה לרעה בין השנים 1973–2018, כאשר לאורך 50 השנים הללו נצפתה ירידה של 52% בריכוז הזרע ושל 62% בספירת הזרע.
בין הסיבות לירידה באיכות הזרע הן: גיל הגבר, חשיפה לכימיקלים מסוכנים, עישון, חוסר בפעילות גופנית, צריכת מזון מעובד, לבישת תחתונים צמודים, צריכת משקאות אלכוהוליים, שתיית משקאות ממותקים מעל 1 ליטר ביום תוך ניהול אורח חיים לא בריא, הליכה עם טלפון סלולרי סמוך לאשכים.
תרומת זרע מתבצעת למטרת הזרעות או הפריה חוץ גופית לנתרמת שאינה בת זוג, או למטרת מחקר.
תרומת זרע נלקחת בדרך כלל מגברים צעירים רווקים בתמורה לתשלום.
התורם נבדק למציאת מחלות מידבקות (וכיום רובם נבדקים גם גנטית), נדרש להצהיר על מצב בריאותו ולדווח על מחלות תורשתיות במשפחתו.
התורם עובר מספר ראיונות/שיחות עם צוות בנק הזרע במטרה לאבחן אותו ככשיר מבחינה אישית לתרום זרע וכבעל התנהגות נורמטיבית.
התורמים המועדפים הם בדרך כלל סטודנטים וזאת מתוך כוונה להתרים גברים בעלי יכולת קוגניטיבית גבוהה.
לאחר אבחון ראשוני נבדקים מאפייני הזרע של המועמד להיות תורם (מאפיינים כגון: נפח נוזל הזרע בפליטה, כמות תאי זרע, והתפלגות תאי הזרע הפגומים).
התרומה מתבצעת באופן הבא: הגבר פולט את זרעו באמצעות אוננות, והזרע מאוחסן באמצעות שיטת הקפאה קריוגנית בקרח יבש, בקופסאות עמידות, במכלי קירור בבנק הזרע.
כאשר יש צורך בתרומה, הזרע מוצא מהבנק ומוחדר לאישה בהליך הפריה מלאכותית.
כאשר אישה רוצה להרות לבן-זוגה והוא סובל מהפרעה בזקפה, כלומר, אין באפשרותם לקיים יחסי מין תקינים בשל בעיה רפואית, ניתן לבצע הליך שבו הגבר מורדם ולפי הטבעת שלו מוחדר מוט המפיק זרמים חשמליים חלשים המגרים את בלוטת הערמונית להפיק נוזל זרע ואת האשכים ליצור תאי זרע נוספים.
תא הרג טבעי או תא NK (ראשי תיבות של Natural Killer - "מחסל טבעי", באנגלית) הוא תא השייך למערכת החיסון, ותפקידו העיקרי הוא חיסול תאי גוף שנדבקו בנגיפים או שהתפתחו לתאים סרטניים.
ההשערה הקלאסית היא שבשונה מחלק מתאי הדם הלבנים האחרים, תאי NK אינם נלחמים ישירות בפתוגנים אלא רק בעקיפין, אך ראיות חדשות מצביעות על יכולתם של תאי ה-NK לחסל ישירות מגוון פתוגנים כגון פטריות, חיידקים וטפילים.
תאי NK הם לימפוציטים (תאי דם לבנים הפועלים במערכת הלימפה והדם) המהווים כ5-15% מכלל התאים הלימפוציטים בדמו של אדם בוגר בריא.
בשונה מתאי B ותאי T המהווים את מערכת החיסון הנרכשת, תאי NK משתייכים למערכת החיסון המולדת ומהווים תא לימפואידי מולד (Innate Lymphoid Cell - ILC).
פירוש הדבר הוא שתאי NK מסוגלים להגיב בצורה מהירה למגוון גדול של איומים.
מטרתה של תגובה זו היא לחסל איומים פשוטים, או לעכב איומים מורכבים יותר עד שמערכת החיסון הנרכשת נכנסת לפעולה.
שיוכם של תאי ה-NK למשפחת הלימפוציטים נובע ממוצאם המשותף; לתאי NK, תאי ILC, תאי T ותאי B תא-הורה משותף במח העצם, תא האב הלימפואידי המשותף (Common Lymphoid Progenitor).
היסטוריה וגילוי תאי ההרג הטבעיים
מרבית הלימפוציטים בגוף האדם שייכים למערכת החיסון הנרכשת, ומכאן שיכולתם להגיב ולחסל איומים שונים תלויה בהיכרות מוקדמת שלהם עם האיום.
עובדה זו זוהתה כבר בסמוך לזיהוי ואפיון התאים הלימפוציטים לראשונה, והובילה לתפיסה המקובלת במשך שנים רבות שכלל הלימפוציטים דורשים היכרות מוקדמת שכזו ולא קיימים לימפוציטים השייכים למערכת החיסון המולדת.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 מספר מעבדות החלו לזהות לימפוציטים בעלי יכולת לתקוף תאי גידול כבר בעת החשיפה הראשונה אליהם.
יכולת זו הוגדרה כ"יכולת הרג טבעי", ותאים בעלי יכולת זו נקראו "תאי הרג טבעיים".
המאמר המדעי הראשון שתיאר תאים אלו פורסם על ידי ד"ר הנרי סמית' מאוניברסיטת לידס ב-1966, אך מכיוון שממצא זה נגד את הדוגמה המקובלת באותה תקופה רבים בתחום הניחו שמדובר בטעות טכנית בלבד ("ארטיפקט").
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 קיומם של לימפוציטים בעלי יכולת "הרג טבעי" המהווים אוכלוסייה נפרדת מתאי ה-T וה-B המוכרים תואר בצורה מפורטת והפך למקובל בתחום בזכות סדרת עבודות של חוקרים ממכון קרולינסקה שבשוודיה.
מחקרים מרכזיים אלו בוצעו במעבדותיהם של פרופסור אווה קליין ופרופסור האנס וויגזל על ידי הסטודנט לפוסט-דוקטורט יו פרוס שיחד עם הדוקטורנט רולף קיסלינג אפיין תאים אלו בעכבר, ויחד עם הדוקטורנט מיכאל יונדל אפיין אותם באדם.
מחקרים פורצי דרך אלו איששו את קיומם של תאי ההרג הטבעיים, אך מחקרים מתקדמים יותר בתחום הוגבלו בעקבות חוסר היכולת לבודד אותם ולהפרידם מאוכלוסיות תאי החיסון האחרים שבדם בכמות ורמת ניקיון מספקת.
לימפוציטים גראנולרים גדולים (Large Granular Lymphocytes) הם תת-סוג של לימפוציטים שזוהו שנים רבות לפני גילוי תאי ההרג הטבעיים בזכות היכולת להבחין בהם בקלות באמצעות מיקרוסקופיית אור וצביעות פשוטות.
ייחודם של תאים אלו הוא גודלם, העולה על זה של לימפוציט ממוצע, ועובדת הימצאותן של גראנולות רבות בציטופלזמה שלהם.
בשנת 1980 זיהו זוג חוקרים מאוניברסיטת הלסינקי שתאים מוכרים אלו הם התאים המרכזיים המבטאים יכולת הרג טבעית, והבינו שתאי הרג טבעיים ולימפוציטים גראנולרים גדולים הם היינו הך.
צורה ומראה זה של תאי ההרג הטבעיים מתאים מאוד למנגנון פעולתם; גודלם הגדול נובע מהעובדה שהם תמיד מוכנים לפעולה ודורשים מרכיבי תא רבים לפעולתם (בשונה מלימפוציטים אחרים שמצבם הטבעי הוא מצב מנוחה הממתין לפעילות) והגראנולות הרבות שבתוכם מכילות את החלבונים השונים המשוגרים אל הסינפסה האימונולוגית והאחראים להרג תא המטרה.
זיהוי זה אפשר בידוד וניקוי של תאי הרג טבעיים בשיטות פשוטות וזמינות המבוססות על צנטריפוגה, מה שהפך תאים אלו לזמינים למחקרים רבים נוספים.
בהמשך פותחו יכולות הזיהוי והבידוד של תאי ההרג הטבעיים וכיום מרבית השיטות מבוססות על קישור של נוגדנים חד-שבטיים לחלבונים ייחודיים על פני התאים או על ריצוף ברמת התא הבודד של חומצות הגרעין הייחודיות הקיימות בתאים אלו.
מנגנון פעולתם של תאי ההרג הטבעיים
תאי NK נודדים למקום הזיהום או הגידול באופן כימוטקטי - הם קולטים חלבונים קטנים הנקראים ציטוקינים והמופרשים באתר המותקף על ידי תאים שונים כגון מקרופאגים, תאי T או תאי הרקמה המותקפת עצמה (לדוגמה תאי עור או תאי דופן כלי הדם).
לאחר הגעתם לשטח תאי ה-NK בוחנים את התאים השונים המצויים בו באמצעות שתי סדרות קולטנים - קולטנים מפעילים וקולטנים מעכבים.
שיווי המשקל בין האותות המתקבלים מכל סדרת קולטנים קובע את גורל התא הנבחן.
תא שיפעיל יותר את הקולטנים המפעילים (על ידי ביטוי והצגה של ליגנדים ספציפיים לקולטנים אלו) יהרג על ידי תא ה-NK, בעוד שתא שיפעיל יותר קולטנים מעכבים יינצל.
מנגנון זה מתפקד היטב מכיוון שתאים סרטניים ותאים נגועים בנגיפים מבטאים בדרך-כלל ליגנדים רבים לקולטנים מפעילים, בעוד שתאים בריאים מבטאים ליגנדים לקולטנים מדכאים.
לאחר זיהוי מטרה לחיסול, תאי NK נצמדים לתא המטרה ויוצרים סינפסה אימונולוגית.
בנוסף להרג ישיר של מטרות, תאי ה-NK מסוגלים לגייס סוגים נוספים של תאי חיסון לאתר הנזק.
גיוס זה מבוצע על ידי שחרור של ציטוקינים דלקתיים כגון אינטרפרון גאמא ו-TNFα, או על ידי שחרור ציטוקינים כימוטקטיים כגון GM-CSF.
לחלק מציטוקינים אלו ישנה גם השפעה מזיקה ישירה על התאים שזוהו כאיום; אינטרפרון גאמא מוביל לביטוי גנים אנטי-נגיפיים רבים בתאים מודבקים ובתאים המצויים בסכנת הדבקה, בעוד ש-TNFα מוביל להרג ישיר של תאי סרטן (ומכאן שמו באנגלית - Tumor Necrosis Factor, "פקטור המוביל לנקרוזה של גידולים").
תאי ההרג הטבעיים קובעים את גורלם של התאים אותם הם סורקים על-בסיס איזון בין אותות מפעילים ומדכאים המשודרים מקולטנים שונים על פני השטח שלהם.
קולטנים אלו משדרים אותות אלו על-סמך זיהוי של ליגנדים מתאימים על פני שטח התא הנסרק.
אינטראקציה זו יכולה להוביל לאחד משלושה מצבים:
האותות המדכאים חזקים מהאותות המפעילים: מתרחש במקרים בהם התא הנסרק אינו מבטא ליגנדים לקולטנים מפעילים, או שהוא מבטאם אבל במקביל מבטא גם ליגנדים לקולטנים מדכאים המובילים לאות מדכא חזק מהאות המפעיל.
שילוב אותות זה יוביל את תא ההרג הטבעי לחוס על חיי התא הנסרק.
מצב זה עלול להתרחש כאשר ישנו תא תקין שמבטא מספר קטן ולא משמעותי של ליגנדים מפעילים או שאף אינו מבטא ליגנדים מפעילים כלל.
מצב זה עלול גם להתרחש כאשר ישנו תא חולה המבטא ליגנדים מפעילים רבים אך מצליח לבטא ליגנדים מדכאים רבים יותר.
זהו מנגנון התחמקות מתאי הרג טבעיים המנוצל על-ידי פתוגנים רבים, המאלצים את מערכת החיסון לטפל בהם באמצעות תאים חיסוניים אחרים.
האותות המפעילים חזקים מהאותות המדכאים: מתרחש במקרים בהם התא הנסרק מבטא ליגנדים לקולטנים מפעילים המייצרים סכום אותות חזק יותר מאשר האותות המתקבלים מהקולטנים המדכאים שעל פני שטח תא ההרג.
שילוב אותות זה יוביל את תא ההרג להרוג את התא הנסרק באחד מהמנגונים המצוינים בפסקאות הקודמות.
מחסור באותות מפעילים ומדכאים - "העצמי החסר" ("Missing Self"): מתרחש כאשר התא הנסרק אינו מבטא ליגנדים לקולטנים מפעילים, אך גם אינו מבטא ליגנדים לקולטנים מדכאים.
הליגנדים המדכאים העיקריים של תאי ההרג הטבעיים הם מולקולות MHC מסוג I, מולקולות הקיימות על רובם המוחלט של תאי הגוף ומציגות מדגם אקראי של חלקים מאוסף החלבונים אותו מבטא התא בכל רגע נתון.
כאשר התא מבטא חלבון זר או לא מתאים (כגון חלבון של נגיף שהדביק אותו או נאו-אנטיגן סרטני) הוא מזוהה על ידי תא T שהורג את התא המזוהם או הסרטני.
מסיבה זו ישנו אינטרס לתאים אלו לא לבטא כלל מולקולות MHC מסוג I על-מנת לחמוק מזיהוי על-ידי תאי T.
תאים אלו נכנסים לקטגוריה של תאים בעלי "עצמי חסר" מכיוון שכאשר הם לא מבטאים מולקולות MHC הם מסתירים את ה"עצמי" שלהם (כלומר את אוסף החלבונים אותו הם מבטאים ברגע נתון).
בזכות העובדה שמולקולות ה-MHC מסוג I הן הליגנדים המדכאים העיקריים של תאי ההרג הטבעיים, תאים אלו לא ישדרו איתות מדכא אל תא ההרג הטבעי הסורק אותם.
ברירת המחדל של תאי ההרג הטבעיים היא הרג, ולכן במקרה ותא נסרק אינו משדר אותות מפעילים אך גם אינו משדר אותות מדכאים, תא זה יהרג.
בזכות מנגנון זה תאים ללא מולקולות MHC יצליחו לחמוק מזיהוי על-ידי תאי T אך לא מזיהוי על-ידי תאי הרג טבעיים.
מנגנון זה הוצע לראשונה על ידי קלאס קארה ממכון קארולינסקה שבשוודיה באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, וישנם המשערים שמנגנון זה המאפשר זיהוי של תאים המתחמקים בהצלחה מתאי ה-T וממערכת החיסון הנרכשת הוא המנגנון האבולוציוני האחראי להתפתחות תאי ההרג הטבעיים מלכתחילה.
סוגי תאי ההרג הטבעיים השונים
ישנם מספר תתי-סוג של תאי הרג טבעיים באדם, המובדלים זה מזה בזכות מיקומם השונה בגוף, דגם ביטוי החלבונים והגנים השונה שלהם, ותפקידיהם השונים.
הסוג הקלאסי והנפוץ ביותר של תאי ההרג הטבעיים בדם.
קיימים בעיקר בדם, בטחול, באיברים לימפתיים נוספים ובמח העצם.
מזוהים על בסיס ביטוי חלש אך קיים של החלבון CD56 (ומכאן ההגדרה CD56Dim) ובנוסף ביטוי כלשהו של החלבון CD16 על פני קרום התא (ולכן הגדרתם כ-CD16+)
תפקידם הוא פטרול ברחבי הגוף וטיפול באיומים הצצים בדם או ברקמות (אליהן הם מגיעים דרך כלי הדם).
את האיומים בהם הם נתקלים תאים אלו מתקיפים והורגים בצורה ישירה.
מקביליהם של תאים אלו במערכת החיסון הנרכשת הם תאי ה-T הציטוטוקסיים המבטאים את החלבון CD8.
סוג ה-NK הנפוץ יותר במח העצם וברקמות הלימפואידיות השניוניות.
מזוהים על ידי ביטוי חזק של החלבון CD56 (ולכן נקראים CD56Bright) וחוסר ביטוי של החלבון CD16 (ומכאן CD16-) על פני ממברנת התא.
תאים אלו מסוגלים להפוך לתאי CD56DimCD16+ בעת היתקלות באיום, ובדרך כלל נמצאים בעיקר ברקמות מערכת הלימפה המהוות את "בסיס הבית והאימונים" של מערכת החיסון, ופחות בזרם הדם ובאיברים החשופים לאיומים חיצוניים.
עובדות אלו הובילו להשערה שתאים אלו מהווים שלב התפתחותי מוקדם יותר של תאי ה-NK הבוגרים (תאי ה-CD56Dim CD16+).
מקביליהם של תאים אלו במערכת החיסון הנרכשת הם תאי T מסייעים המבטאים את החלבון CD4. תפקידם העיקרי אינו הרג ישיר של תאי המטרה המזוהים כאיום, אלא הפרשה של ציטוקינים שונים המגייסים ומבקרים את התגובה החיסונית לאיום.
במהלך ההריון האנושי הרקמה המפרידה בין גוף האם וגוף העובר המתפתח היא השלייה.
אחד מתפקידיה של שליית האישה הוא בקרה על מערכת החיסון.
העובר המתפתח הוא גוף זר העלול להיות מותקף על ידי מערכת החיסון האימהית ולכן דורש דיכוי של מערכת החיסון, מצד שני העובר עדיין לא פיתח מערכת חיסון בוגרת משל עצמו, ולכן דורש שמירה הדוקה על ידי מערכת החיסון האמהית מפני איומים חיצוניים.
איזון עדין זה בין דיכוי מערכת החיסון ושמירתה בכוננות מבוצע על ידי תאים חיסון רבים הממוקמים בשלייה.
רבים מתאים אלו הם לימפוציטים, ורוב הלימפוציטים בשלייה בשליש הראשון של ההריון הם תאי ה-NK הרחמיים.
תאים אלו מגנים על העובר מפני זיהומים חיצוניים.
בדומה לתאי CD56BrightCD16- יכולתם של תאים אלו לתקוף ישירות תאים חשודים נמוכה, אך יכולתם להפריש ציטוקינים שונים גבוהה, ובמקביל מסוגלים תאים אלו להפריש חומרים שמעודדים צמיחת כלי דם המזינים את שליית העובר.
תפקוד תאים אלו משתפר מהריון להריון במנגנון שפוענח חלקית בלבד, ובהריונות מתקדמים תפקודם יעיל יותר ובעקבות זאת גם ההגנה והתמיכה לה זוכה העובר.
בעוד שמרבית תאי ההרג הטבעיים בגוף האדם מצויים בדמו, במח העצם או ברקמות לימפתיות שונות, ישנן אוכלוסיות NK הנוהגות לשהות באופן קבוע ברקמות הגוף השונות ולא לחזור ולפטרל במחזור הדם.
אוכלוסיות שכאלו קיימות בכבד, בעור, ברקמת השומן וברקמות נוספות.
דגם ביטוי הגנים והחלבונים של אוכלוסיות תאים אלו שונה בין איבר לאיבר, וככל הנראה משתנה תפקידם בין האיברים השונים, ועדיין אינו מובן לחלוטין.
תאים דנדריטיים (Dendritic cells, בקיצור: DC) הם תאים השייכים למערכת החיסון, אשר תפקידם העיקרי הוא בליעה של אנטיגנים שמקורם בפתוגנים (מיקרואורגניזמים מעוררי מחלות) והצגתם של האנטיגנים ללימפוציטים, ובייחוד לתאי T.
תאים דנדריטים תוארו לראשונה בסוף המאה התשע עשרה על ידי פאול לנגרהנס.
עם זאת, המונח "תאים דנדריטים" נטבע על ידי ראלף סטיינמן וזנביל א.
כהן, לאחר שגילה את תפקידו המרכזי של תא דנדריטי בתגובה החיסונית הנרכשת.
סטיינמן זכה בשל הגילוי בפרס אלברט לאסקר למחקר רפואי בסיסי בשנת 2007, ובפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 2011.
לתאים הדנדריטיים אין כל קשר לדנדריטים (אזורי הקלט של הנוירון) ורק מקור שמם של שני המושגים זהה: פירוש המילה Dendros ביוונית הוא "עץ"; גם הדנדריטים של מערכת העצבים וגם התאים הדנדריטיים של מערכת החיסון מסתעפים רבות ומזכירים במראם עץ.
מטרת ההסתעפויות בשתי המערכות היא לאפשר מגע עם תאים רבים בעת ובעונה אחת ולהגדיל את שטח הפנים של התא.
התאים הדנדריטיים משתייכים לקבוצת תאים הנקראים APC מקצועיים (ראשי תיבות באנגלית: Antigen-Presenting Cells, "תאים מציגי אנטיגנים").
גם תאי B ומקרופאג'ים מסוגלים להציג אנטיגנים לתאי T, אך התאים הדנדריטיים הם תאי ה-APC החשובים ביותר.
חשיבותם בהנעת התגובה החיסונית היא, לפיכך, עליונה.
התאים הדנדריטיים משתייכים למערכת החיסון המולדת.
פירוש הדבר הוא שהם מסוגלים לבלוע כל אנטיגן שהוא, ללא אבחנה.
התאים הדנדריטיים מגשרים, למעשה, בין מערכת החיסון המולדת ומערכת החיסון הלומדת (הנרכשת); בזכותם, בעיקר, מתחילה המערכת הלומדת (תאי ה-T) להכיר בנוכחותו של פולש או זיהום, ונוקטת צעדים לחיסולו.
התאים הדנדריטיים נמצאים בכל הרקמות שלהן מגע ישיר עם הסביבה החיצונית: העור, דרכי הנשימה ודרכי העיכול (הבאות במגע עם המזון).
תאים דנדריטיים בעור מכונים תאי לנגרהאנס (Langerhans).
ברקמות נמצאים התאים הדנדריטיים במצב לא בוגר; יש להם יכולת בליעה (פגוטציטוזה) גבוהה, ולעומת זאת יכולת נמוכה לתקשר עם תאי T.
עם בליעת פתוגן הם מפרקים אותו בתוכם ומתחילים לנדוד לעבר קשרי הלימפה, אליהם הם נמשכים באופן כימוטקטי, על ידי חלבונים הנקראים כימוקינים.
במהלך הנדידה הם עוברים התמיינות והופכים לתאים דנדריטיים בוגרים; עתה הם כמעט ולא מסוגלים לבלוע פתוגנים, והם מפתחים יכולת תקשור עם תאי T.
התאים הדנדריטיים מציגים על-גבי הממברנה שלהם את חלבוני הפתוגן, ובהם האנטיגנים, באמצעות מערכת ה-MHC.
קיימים מספר נגיפים (נגיף ה-HIV, למשל, הגורם למחלת האיידס, וכן נגיף ה-SARS) אשר מגיעים אל היעד וה"קורבן" שלהם - תאי ה-T - בעזרת מנגנון הבליעה והנדידה של התאים הדנדריטיים.
עובדה זו התגלתה רק בשנים האחרונות וחוללה מפנה במחקר הנוגע למחלות אלו.
כל הנאמר לעיל מתייחס למערכת החיסון באדם.
בבעלי חיים אחרים תפקיד התאים הדנדריטיים שונה לעיתים במקצת.
בחולדות, למשל, מסוגלים התאים הדנדריטיים בעצמם להרוג פתוגנים או תאי גוף שנפלשו על ידי פתוגן (בדומה לתאי T ציטוטוקסיים).
תאי לאנגרהאנס (Langerhans), קרויים על שמו של פאול לנגרהנס) הם תאים הנמצאים בשכבת ה- stratum spinosum באפידרמיס.
אלו הם מקרופאגים ממקור מח העצם, והם אינם מחוברים לקרטינוציטים באמצעות דזמוזומים.
לאחר זיהוי אנטיגן, תאים אלו נודדים לעבר קשר לימפה קרוב, ומציגים את האנטיגן ללימפוציטים אשר יוצרים תאי פלסמה ותאי זיכרון.
בחשיפה שנייה לאותו החומר, התגובה הדלקתית תופיע באופן מהר יותר.
תאי לנגרהאנס מכילים גרנולות הקרויות Birbeck granules (נראות כמחבט פינג פונג במיקרוסקופיה אלקטרונית).
תפקיד גרנולות אלו אינו ברור, ייתכן כי הן התקפלויות של הממברנה עצמה (אינווגניציות).
תבחיני רגישות שונים מתבצעים בתיווך של תאי לאנגרהאנס, ולכן הם גם אחראים לתופעות אלרגיות שונות כגון contact allergic dermatitis.
חשמל נוצר בתוך התא על ידי ריאקציה בין דלק וחומר מחמצן, בנוכחות אלקטרוליט.
החומרים שמשתתפים בריאקציה זורמים לתוך התא, תוצרי הריאקציה זורמים החוצה מן התא, בעוד שהאלקטרוליט נשאר בתוכו.
תאי דלק יכולים לפעול בצורה רציפה, ללא הגבלת זמן, כל עוד נמשכת זרימת הדלק והחומר המחמצן אל תוך התא.
תאי דלק שונים מתא אלקטרוכימי הקרוי מצבר או סוללה בזה שלא כמו במצבר, הריאקציה הכימית מתבצעת על חומרים שמסופקים אל התא מבחוץ, כלומר הוא פועל כמעגל תרמודינמי פתוח.
לעומת זאת המצבר מאכסן בתוכו אנרגיה חשמלית בצורה כימית ולכן הוא פועל במעגל תרמודינמי סגור.
מספר צרופים לא מועט של חומרים ומחמצנים אפשריים לשימוש.
תא דלק מימני מנצל מימן כדלק וחמצן (בדרך כלל מן האוויר) כחומר המחמצן.
דלקים אחרים כוללים פחמימן וכוהל בצורות שונות.
מחמצנים אחרים כוללים כלור ודו-תחמוצת הכלור.
ככלל, תאי הדלק השונים פועלים באופן דומה.
לתאים שלושה רכיבים צמודים זה לזה: האנודה, האלקטרוליט והקטודה.
שתי ריאקציות כימיות מתרחשות בשטחי המגע בין שלושת הרכיבים.
תוצאת שתי הריאקציות היא התכלות הדלק והמחמצן, היווצרות מים או פחמן דו-חמצני והפקת זרם חשמלי, אשר ניתן לנצלו להפעיל צרכן חשמל, שבדרך כלל נקרא עומס.
בצד האנודה, זרז מפריד את הדלק, בדרך כלל מימן, ליונים טעונים במטען חיובי ואלקטרונים טעונים מטען שלילי.
האלקטרוליט הוא חומר שמתוכנן במיוחד כך שיונים עוברים דרכו ואילו האלקטרונים לא יכולים לעבור.
היונים עוברים דרך האלקטרוליט לקטודה.
כאשר היונים מגיעים לקטודה הם מתחברים מחדש לאלקטרונים, יוצרים ריאקציה בנוכחות חומר מחמצן, ויוצרים מים, H2O, או פחמן דו-חמצני.
בצורה כזאת נטענת האנודה במטען שלילי והקטודה נטענת במטען חיובי.
הפרמטרים החשובים ביותר בתכנון תא דלק הם:
התכונות האלה בדרך כלל מגדירות את טיפוס תא הדלק.
הדלק המקובל ביותר הוא מימן.
זרז האנודה, אשר מפרק את הדלק ליונים ואלקטרונים.
זרז האנודה עשוי בדרך כלל מאבקת פלטינה מאוד עדינה.
זרז הקטודה, אשר הופך את היונים לפסולת של התהליך, אם זה מים או פחמן דו-חמצני.
זרז זה עשוי לרוב מניקל.
תא דלק טיפוסי מייצר מתח שנע בין 0.6 ל-0.7 וולט בעומס מלא.
המתח יורד כאשר הזרם עולה, מכמה סיבות.
הפסדים אוהמים (הפסדים בגין התנגדות הרכיבים לזרם.
הפסדים אלה הופכים לחום בתא).
הפסדי העברת מסות (התדלדלות החומר באתרי הזרזים בעומס גבוה, גורם לנפילת מתח מהירה).
התאים יכולים להיות מחוברים בחיבור טורי או בחיבור מקבילי, כאשר חיבור טורי מביא למתח גבוה יותר של המערכת, וחיבור מקבילי מאפשר זרם גבוה יותר.
תכנון כזה נקרא מערכת תאי דלק.
ככל ששטחי המגע בין שלושת רכיבי התא (אנודה, אלקטרוליט וקטודה) גדולים יותר, הזרם מכל תא יהיה חזק יותר.
העיקרון של תא דלק התגלה על ידי מדען גרמני בשם כריסטיאן שנביין (Christian Friedrich Schönbein) בשנת 1838, ופורסם באחד מירחוני המדע באותה עת.
על בסיס עיקרון זה נבנה תא הדלק הראשון והוצג לראשונה על ידי מדען וולשי בשם סר וויליאם רוברט גרוב (Sir William Robert Grove) בכתב-העת The Philosophical Magazine and Journal of Science במהדורה של פברואר 1839. תא הדלק היה בנוי מאותם חומרים שבנוי תא הדלק חומצה זרחתית של היום.
הפיתוח הבא אירע רק בשנת 1955, על ידי כימאי בשם תומאס גרוב (W.
Thomas Grubb), אשר עבד בארצות הברית בחברת ג'נרל אלקטריק, ומרגע זה נערכו פיתוחים ושיפורים באופן רציף, עד שבשיתוף פעולה בין ג'נרל אלקטריק, התעשייה האווירית מקדונל ונאס"א (NASA) נבנתה מערכת תאי הלחץ הראשונה אשר שימשה את פרויקט החלל ג'מיני.
בשנת 1959 נבנו מספר גדל והולך של תאי דלק גם בבריטניה (בהספק של 5 KW) וגם בארצות הברית (בהספק של 15 KW), כאשר כל מערכת הייתה בנויה מחומרים אחרים.
מחלקת הספק של חברת יונייטד טכנולוג'י קורפורישן (United Technologies Corporation's UTC) הייתה הראשונה אשר בנתה ושווקה מערכת תאי דלק גדולה (בת 200 KW),למטרות קו-גנרציה בתחנות כוח של בתי חולים, אוניברסיטאות, ובניני מגורים גדולים.
היום המערכת הגדולה ביותר היא בעלת הספק של 400 KW.
תאי דלק בסיסיים (Alkaline fuel cells או AFC), משתמשים במימן ובחמצן שמאוכסנים בלחץ.
האלקטרוליט עשוי בדרך כלל ממימת אשלגן.
מאחר שבנוסף לחשמל, תוצר הלוואי הנוסף הוא רק מים, זוהי בחירה הגיונית לשימוש בתעשיית החלל, ואכן סוכנות החלל נאס"א (NASA), משתמשת בתאי הדלק הללו בצי מטוסי החלל שלה ובכל תוכנית אפולו.
הנצילות החשמלית של התא היא לערך 70%.
עם זאת, ישנן שתי מגרעות: הראשונה - תא הדלק דורש מימן ברמת ניקיון גבוהה מאוד, על מנת למנוע ריאקציה שגורמת להתגבשות קרבומטים, אשר מפריעים לכל התהליך.
המגרעת השנייה - האלקטרודות עשויות פלטינה, שהיא יקרה מאד.
תא דלק עם חומצה זרחתית (PAFC)
תא דלק עם חומצה זרחתית (PAFC), עבר תהליכי פיתוח במשך יותר מ-20 שנים ולכן נחשב לצורה בשלה מבחינת פיתוח ושימושיות מסחרית.
המגרעה המרכזית שלו היא שהדלק חייב להיות נקי לחלוטין משאריות גפריתיות.
דרישה זאת חשובה במיוחד אם מוצאו של המימן שבשימוש מקורו מבנזין.
תא דלק עם קרבונט מותך (MCFC)
תא דלק עם קרבונט מותך (MCFCs) משתמש בתערובת של מלחי קרבונט מותך בתור אלקטרוליט, אשר כלוא בתוך מטריצה קרמית.
האנודה עשויה מנתך של ניקל-כרום והקתודה עשויה מתחמוצת ניקל.
תא דלק עם תחמוצת מוצקה (SOFC)
תא דלק עם תחמוצת מוצקה (SOFC), משתמש באלקטרוליט במצב מוצק.
עובדה זאת מקטינה משמעותית את בעיות הקורוזיה ומבטלת את בעיות הטיפול המיוחד שיש להעניק לאלקטרוליט נוזלי.
התחמוצת המוצקה מבוססת על השימוש בקרמיקה מוצקה כאלקטרוליט.
בעקרון האלקטרוליט המוצק הוא בעל תכונות המזכירות את המוליכים למחצה.
האנודה עשויה נתך של ניקל ותחמוצת זירקון, ואילו הקתודה עשויה נתך של מגנזיום.
חד תחמוצת הפחמן (CO) אינו מהווה רעל לתא ונתן להשתמש בו ישירות כדלק.
כמו כן התא לא ניזוק מנוכחות שאריות גפרית.
התא מסוגל לפעול עם פחמימן כדלק, כלומר הוא מסוגל לפעול עם דלקים כמו גז פחם, בנזין, סולר, דלק מטוסים, כהל, וגז טבעי.
תא דלק עם ממברנת אלקטרוליט פולימרי (PEM)
תא דלק עם ממברנת אלקטרוליט פולימרי (PEM), שלמעט תא דלק אלקלי מודרני שמשרת את תעשיית החלל, מציע הספק שהוא בסדר גודל גבוה יותר מכל תא דלק אחר.
PEM יכול לפעול עם כל חומר שהופק מדלקים פחמימניים.
הוא פועל בטמפרטורות נמוכות ולכן התנעתו היא מיידית.
היתרון הנוסף הוא שאין צורך בבידוד למניעת אפשרות של תאונת כוויות של המפעיל.
תא דלק PEM רגנרטיבי (URFC)
בתכנון זהיר ומדויק במיוחד, יכול תא דלק PEM להיות מופעל גם בצורה הפוכה, דהיינו לבצע אלקטרוליזה של מים.
במצב כזה מפרק התא מים למימן וחמצן.
השימוש העתידי שנמצא עדין בפיתוח, לייצר ביום חשמל בעזרת השמש, לנצל חשמל זה לאלקטרוליזה ולאגור את המימן, ולהשתמש בו לייצר חשמל בלילה.
הסדור הזה עדיף במקומות בהם משקל הוא פרמטר חשוב, כי פתרון כזה הרבה יותר קל ממשקלם של תא סולרי ושל מתקן נפרד לאלקטרוליזה.
צפיפות האנרגיה של URFC היה בשנת 1995 ווט-שעה לכל קילוגרם משקל.
תא דלק עם מתנול ישיר (DMFC)
תא דלק עם מתנול ישיר (DMFC) דומה במידה מסוימת ל- PEM כי שניהם משתמשים בממברנה פולימרית כאלקטרוליט.
אולם ב- DMFC הקטליזטור של האנודה מושך את המימן מהמתנול הנוזלי, וכך מונע את הצורך להשתמש במתקן מיוחד שמפריד את המימן מחומר הדלק.
תאי DMFC משמשים כלי רכב, וצרכני חשמל ניידים אחרים, אזרחיים וצבאיים.
תא דלק עם פחם ישיר (DCFC)
תא דלק עם פחם ישיר (DCFC) מבוסס על תהליך הקרוי המרת פחם ישירה, שבו חלקיקי פחם מתחברים בתהליך אלקטרוכימי לפרודות חמצן לייצור פחמן דו-חמצני (CO2) וחשמל.
דלק הפחם יכול להגיע מכל סוג של פחמימנים, כולל פחם אבן, פחם-עץ, גז טבעי, נפט וכדומה.
תאי דלק מאוד שימושיים כספקי חשמל במקומות מבודדים, כגון חלליות, תחנות ניטור מזג אוויר נידחות, פארקים גדולים, חוות חקלאיות גדולות, ומספר לא מבוטל של שימושים צבאיים.
תא דלק מימני יכול להיות קומפקטי, קל, וללא חלקים נעים.
בגלל העובדה שאין להם חלקים נעים, ואין בהם בעירה כלשהי, בתנאים אידיאליים הם מגיעים לרמת אמינות של 99.9999%.
פירושו של דבר שסטטיסטית יש להם הפסקת פעולה של דקה אחת בתקופת עבודה של שנתיים.
היתרון הגדול של מערכת תאי דלק על פני מצברי חשמל, הוא בעיקר בספקי חשמל גדולים, לדוגמה חוות חקלאיות.
זאת כיוון שמצברים אוגרים בתוכם את האנרגיה החשמלית, ואילו אצל צרכני אנרגיה גדולים המצברים חייבים להיות בעלי גודל מתאים, בעוד שבמערכת תאי דלק האנרגיה אצורה במכלי דלק.
הדבר מוזיל משמעותית את עלויות המתקן.
קיימות מערכות קוגנרציה לשימוש ביתי או שימוש בבנין משרדים, כאשר האנרגיה העיקרית היא חשמל שנוצר בתאי הדלק, ואוויר חם או מים חמים אשר מופקים מהחום שנוצר במהלך הריאקציה.
המערכת מייצרת חשמל ברציפות, כאשר עודף החשמל נמכר לרשת החשמל.
מאחר שחלק מהאנרגיה מנוצל לחום, יעילות המערכת בייצור חשמל יורדת במידת מה.
ישנם מספר אבות-טיפוס ומכוניות בייצור אשר משתמשים בטכנולוגיית תאי הדלק, ומשמשים את מחלקות המחקר של יצרני מכוניות.
הניסיון הראשון היה של חברת GM אשר ייצרה בשנת 1966 את ה-אלקטרה-וואן, מונע על ידי מערכת תאי דלק מימניים.
הרכב היה כפול במשקל בהשוואה לרכב דומה בעל הנעה רגילה, הגיע למהירות 113 קמ"ש למשך 30 שניות.
בשנת 2001 פיתחה "ג'נרל מוטורס" באמצעות יצרנית הרכב הגרמנית אופל את דגם ה-GM HydroGen3 שהגיע למהירות של 160 קמ"ש.
בשנת 2008 פיתחה את דגם ה-GM HydroGen4.
בשנת 2001, קרייזלר יצאה עם קרייזלר נטריום, כאשר הרכב ייצר את המימן בעצמו, על ידי ריאקציה כימית בין הידריד-בור ובּוֹרַקְס.
המכונית מאוד שקטה בהפעלה ובעלת טוח של 483 קילומטר ללא הפרעה למושבי הנוסעים.
בשנת 2005 פותח בבריטניה הדגם הראשון של אופנוע מונע במימן, בשם ENV (קיצור של Emission Neutral Vehicle) בעל טוח של 161 קילומטר בשטח בנוי, משך נסיעה מקסימלי של ארבע שעות, ומהירות מרבית של 80 קמ"ש.
בשנת 2008 הוציאה חברת הונדה לשוק מכונית מימנית בשם FCX Clarity.
בשנה זאת התווספו עוד מספר אופנועים מונעי מימן לשוק.
מספר חברות עורכות מחקרים עם תאי דלק לשימוש באוטובוסים.
המובילה ביניהן היא חברת דיימלר, אשר סיימה ניסויים על פני שלוש שנים שנערכו באחת עשרה ערים.
בשנת 2009 חטיבת מרצדס-בנץ הציגה את מכונית הקונספט : מרצדס-בנץ F-Cell רודסטר.
יצרנית הרכב יונדאי מוטור הציגה בשנת 2014 את מכונית הקונספט בתצורה SUV : יונדאי אינטראדו.
בשנת 2018 התחילה לשווק את דגם יונדאי נקסו.
חברת טויוטה החלה למכור ב-2015 את דגם ה"מיראי" ("עתיד" ביפנית), המבוסס על דגם ה"קאמרי" ומונע בתא דלק מימני .
מחיר הרכב בארצות הברית בהשקתו עמד על 57,500 דולר לפני הטבות ממשלתיות.
סה"כ נמכרו כ 22,000 מיראי, כמחציתן בארצות הברית והיתר ביפן, הממלכה המאוחדת, גרמניה, בלגיה, דנמרק ונורווגיה.
בשנת 2013 היו בארצות הברית כ-4,000 מלגזות תא דלק.
מחלקת המחקר של חברת בואינג, ביחד עם שותפים אירופאיים, ערכו טיסת ניסוי בפברואר 2008 מאוישת (טיסת הניסוי הראשונה הבלתי מאוישת בוצעה כבר בשנת 2003), מונעת רק בתאי דלק ומצברי חשמל.
"מטוס המדגם לתאי דלק" כפי שהוא נקרא (Fuel Cell Demonstrator Airoplane), היה מצויד בתאי דלק מסוג ממברנת החלפת פרוטונים (PEM) שהניעו מנוע חשמל אשר היה מחובר למדחף רגיל.
כלי השיט הראשון בעולם שהשתמש בתאי דלק להנעה היה HYDRA שהשתמש במערכת AFC בהספק של 6.5 KW.
הצוללות שנבנו בגרמניה מדגמים 212 ו- 214, שנמצאות בשימוש הצי הגרמני, הצי האיטלקי ועוד מספר ציים, מצוידות במערכות הנעה לצוללות ללא תלות באוויר חיצון, אשר מאפשרת לצוללת לשהות מתחת לפני המים במשך תקופות ארוכות (מאות שעות, ולעיתים אף יותר).
תחנת תדלוק מימן ראשונה נפתחה באפריל 2005 ברייקיאוויק, איסלנד.
תחנה זאת מספקת מימן לשלושה אוטובוסים שנבנו על ידי דיימלר-קרייזלר ופועלים בשרות הציבורי ברייקיאוויק.
התחנה מייצרת בעצמה את המימן הדרוש, בעזרת מתקן אלקטרוליזה.
היתרון של השיטה הוא בעובדה שאין צורך באספקת מימן לתחנת התדלוק (אלא רק לספק מים וחשמל), ומוצר הלוואי היחידי הוא חמצן המשוחרר לאוויר.
בקליפורניה מתפתח השימוש של תאי-דלק למכוניות בעידודו הנמרץ של מושל קליפורניה.
בשנת 2007 נעו 179 רכבי תאי-דלק ברחבי המדינה ו-25 תחנות תדלוק.
גם קרוליינה הדרומית עוסקת בהקמת רשת תחנות תדלוק במדינה, כאשר שתיים מהן כבר פועלות.
מדינות נוספות בהן עוסקים בהקמת תחנות תדלוק הן: יפן, קנדה, שוודיה ונורווגיה.
תא הטייס הוא החלק במטוס, שבו יושב הצוות המטיס את המטוס.
חלק זה נמצא לרוב בקדמת המטוס, ונמצא בו טייס יחיד או אנשי צוות נוספים כמו: טייס משנה, מהנדס טיסה, נווט, מכונן, חניך בקורס טיס אזרחי או צבאי, אלחוטן, תותחן (במסוקי קרב) ואחראי מטען (במטוסי תובלה).
תא הטייס מכיל מכשירים ואמצעי בקרה שמאפשרים לצוות להטיס את המטוס ולהפעיל את מערכותיו.
ברוב המטוסים המסחריים, יש דלת המפרידה בין תא הטייס ותא הנוסעים.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001, ננקטו צעדי בטיחות על ידי כל חברות התעופה הגדולות כדי להגן על תא הטייס מחדירת חוטפים.
באנגלית תא הטייס נקרא Cockpit (קוקפיט).
מקור השם הוא ממונח עתיק לעמדת שהיה אחראי על התמרון והניווט בספינה ובתקופות מאוחרות יותר שלט על הגה הכיוון בירכתיים.
בשפה האנגלית המונח התייחס לתאים ששימשו לקרבות תרנגולים, שבעליהם הכניסו לתוכם תרנגולים שילחמו זה בזה לצורכי הימורים.
במאה ה־16, פירוש המילה היה מיקום של בידור או פעילות מטורפת.
ויליאם שייקספיר השתמש במונח במחזה "הנרי החמישי" כדי לתאר במפורש את האזור שבבסיס במת תיאטרון וכך החלו להשתמש במילה כדי לתאר כל שטח קטן וסגור.
בספינות המלחמה של הצי המלכותי במאה ה־17 וה־18, האזור שבו הוצבו קצינים זוטרים בסיפונים התחתונים נקרא Cockpit.
הדבר הוביל לכך שהשתמשו במילה כדי לתאר את האזור שצופה לירכתי הספינה ובו נמצאים הגאי הכיוון.
בימים הראשונים של המטוסים, כל מקום שבו הטייס התיישב נקרא Cockpit.
השימוש במילה Cockpit כמונח המתאר את תא הטייס במטוס הופיע לראשונה בשנת 1914, ובערך משנת 1935 השתמשו במילה בסלנג כדי לתאר את מושב הנהג, במיוחד בקשר לנהגים ש"טסו" על הכביש.
קוקפיט מזכוכית הוא תא טייס אשר עיצובו מבוסס על תצוגת מכשירים אלקטרונית על גבי צגי מחשב המחליפים את מחווני הבקרה המכניים המסורתיים.
קוקפיט מזכוכית עושה שימוש בצגי מחשב הניתנים להתאמה הכוללים מסכי טיסה ראשיים (PFD), מסכי ניווט (ND), מסך לנתוני המנועים, מסך לנתוני המערכות ומסכים רב־תכליתיים.
לעיתים מוצעים גם מסכי תצוגה עילית (HUD) ובמטוסי קרב גם תמיכה בכוונת קסדה.
כמקובל במרבית מטוסי הנוסעים המודרניים, השליטה על המטוס מתבצעת בטכנולוגיית "טוס־על־חוט" (Fly-by-Wire) באמצעות ג'ויסטיק אלקטרוני בכל צד ללא חיבורים מכניים למשטחי השליטה של המטוס.
עיצוב זה של תא הטייס מאפשר לטייס להתרכז במידע הרלוונטי בלבד ובמטוסי נוסעים הוא מבטל את הצורך במהנדס טיסה.
בשנים האחרונות מערכת זאת נהפכה נפוצה מאוד גם בקרב מטוסים פרטיים קטנים.
בתא הטייס המודרני ניתן למצוא בדרך כלל את המערכות הבאות: MCP ,PFD ,ND ,EICAS ,FMC/FMS/CDU ומערכות גיבוי.
לוח בקרת מצבים (Mode Control Panel), לרוב הוא לוח ארוך וצר הממוקם במרכז מול הטייס, הוא משמש לשליטה על הכיוון (HDG), האופק המלאכותי (ADI), מהירות (SPD), רום (ALT), מהירות אנכית (V/S או VSI), ניווט אנכי (Vnav) וניווט רוחבי (LNAV).
בנוסף הוא יכול לשמש להפעלה או ניתוק הטייס האוטומטי והמצערת האוטומטית.
תצוגת טיסה ראשית (Primary Flight Display) תהיה ממוקמת בדרך כלל במקום ראשי, במרכז או בשני צדדיו של תא הטייס.
היא מציגה את הלחץ הנוכחי של מד הגובה, מהירות המטרה והמהירות הנוכחית, רום המטרה והרום הנוכחי, המהירות האנכית ואת מצב מערכת נחיתת המכשירים (ILS).
תצוגת ניווט (Navigation Display), ממוקמת בדרך כלל בסמוך לתצוגת הטיסה הראשית (PFD), המערכת מציגה את הנתיב הנוכחי ומידע לגבי נקודת הביניים הבאה, מהירות הרוח הנוכחית ואת כיוון הרוח.
מערכת בקרת המנוע והתרעת הצוות (במטוסי בואינג) או מערכת לניטור אלקטרוני של המטוס (במטוסי איירבוס) מאפשרת לטייס לנטר את המידע הבא: ערכים עבור N2, N1 ו־N3, טמפרטורת הדלק, זרימת הדלק, המערכות האלקטרוניות, לחץ וטמפרטורת תא הטייס והקבינה, משטחי השליטה וכדומה.
מערכת ניהול טיסה/יחידת שליטה (Flight Management Computer/Flight Management System) הוא מחשב הטיסה ובו מתבצע רוב תכנון הטיסה.
המחשב מאפשר לטייס לרשום ולבדוק את תכנון הטיסה, בקרת המהירות, בקרת הניווט, משקל ואיזון המטוס וכו', ולהפעיל דרכו את הטייס האוטומטי ופונקציות שונות.
במקום פחות מרכזי בתא הטייס, במקרה של כשל באחת מהמערכות, מערכת הגיבוי מציגה נתוני טיסה בסיסיים כגון מהירות, רום, כיוון ויחס המטוס.
תא דופני הוא תא באפיתל הקיבה, המייצר את "מיץ הקיבה" (חומצת מימן כלורי) הנחוץ לפעולת העיכול, ואת הפקטור פנימי הנחוץ לספיגת ויטמין B12 מהמזון.
יצור חומצה והפרשתה לחלל הקיבה
התא הדופני מייצר את "מיץ הקיבה" (חומצת מימן כלורי HCl), בתגובה לאחד משלושת הגירויים הבאים:
מערכת העצבים הפאראסימפתטית, באמצעות המוליך העצבי אצטילכולין שנקשר לקולטני M3.
ההורמון גסטרין שנקשר לקולטני גסטרין.
לעומת זאת ההורמון סומטוסטטין מעכב את יצור החומצה.
החומרים הבאים מגבירים את העברת החומצה מהתאים את חלל הקיבה:
מטרת החומצה: סיוע בעיכול החלבונים שבמזון.
התא הדופני בקיבה מייצר גם פקטור פנימי הנחוץ לספיגת ויטמין B12 מהמזון.
כיב פפטי – בקיבה עצמה או בתריסריון - עקב חומציות יתר.
אנמיה ממארת – מחלה אוטואימונית שפוגעת בתאים הדופניים, או בפקטור הפנימי, או בשניהם גם יחד.
זו הסיבה השכיחה ביותר לחוסר של ויטמין B12.
אכלורהידריה – מחלה אוטואימונית נוספת, הפוגעת בתאי הדופן בקיבה, ומפחיתה את החומצה בקיבה.
תא גְרָנוּלוֹזָה הוא תא סומטי הקשור בהתפתחות תא הביצה בשחלת נקבות יונקים.
תאי גרנולוזה מרוכזים בשכבה בודדת פחוסה סביב תא הביצה בזקיק החל מהיווצרו, ובמהלך הבשלת הזקיקים (פוליקולוגנזה) הם מתפתחים ויוצרים "ענן" רב-שכבתי (הנקרא קוּמוּלוּס אוֹאוֹפוֹרוּס, "ענן נושא-תא ביצה") האופף את תא הביצה בזקיק.
תפקידם העיקרי של תאי הגרנולוזה הוא ייצור סטרואידים ומספר חומרים אחרים, שלפי הסברה מעודדים את גדילת תא הביצה.
ההורמון FSH מעורר את תאי הגרנולוזה להפוך אנדרוגנים לאסטרדיול.
תא גנגליון הוא סוג של תא עצב שנמצא ברשתית.
תאי הגנגליון מקבלים מידע חזותי מתאים קולטי אור ברשתית, ומעבירים אותו הלאה למוח דרך האקסונים שמרכיבים את עצב הראייה.
כל תא גנגליון מגיב לשדה קלט ספציפי מתוך שדה הראייה.
הקלט העצבי שמגיע מהתאים קולטי האור לתאי הגנגליון עובר דרך תאים דו-קוטביים ומווסת על ידי סוג נוסף של תאי עצב הנקראים תאי אמקרין.
חלק קטן מתאי הגנגליון הם תאי גנגליון קולטי אור, אשר רגישים ישירות לאור ומשמשים בעצמם כקולטנים.
מספר תאי הגנגליון ברשתית האנושית הוא כ-1.2 עד 1.5 מיליון, ומאחר שישנם כמאה וחמישה מיליון תאים קולטי-אור ברשתית, הרי שכל תא גנגליון מוזן על ידי כ-100 קנים ומדוכים.
עם זאת, מספר זה משתנה במידה רבה עם האקסצנטריות ברשתית.
בגומה המרכזית, הנמצאת במרכז הרשתית, תא גנגליון יחיד יכול להתקשר עם חמישה תאים קולטי-אור, ואילו בשוליה הרחוקים של הרשתית, תא גנגליון יחיד מתקשר עם אלפי תאים כאלה.
תאי הגנגליון ברשתית העין יורים דחפים עצביים באופן ספונטני בקצב בסיסי כשאינם מעוררים, עירור שלהם גורם להגברת קצב הירי, ואילו עיכובם – להקטנתו.
החלוקה לסוגים מתבססת על אזורי ההשפעה שלהם ועל תפקודיהם, ומבחינים נכון להיום בלפחות 17 סוגים שונים של תאי גנגליון ברשתית של פרימטים כולל האדם, שמוגדרים על ידי מורפולוגיה אופיינית, תכונות תגובה לאור, ולאן הם מקרינים (כלומר לשדה הקלט של מי הם משתייכים).
תא ננסי (Midget), פועל במסלול הפארבו-תאי (Parvocellular) או מסלול P.
תא פאראסול (Parasol), פועל במסלול המאגנו-תאי (Magnocellular) או מסלול M.
תא דו-שכבתי (Bistratified), פועל במסלול הקוניו-תאי (Koniocellular) או מסלול K.
תאי גנגליון שמקרינים לתליל העליון (Superior Colliculus) לבקרת תנועות העין המכונות סאקאדות (saccades).
תאים אלה מקרינים לשכבות הפארבו-תאיות בגרעין הברך הצדי.
שמם בא להם מגודלם הקטן של העצים הדנדריטיים ושל גופי התא שלהם, והם מהווים כ-80% מכלל תאי הגנגליון ברשתית.
הם מוזנים ממספר קטן יחסית של קנים ומדוכים, מהירות ההולכה שלהם קטנה, והם מגיבים היטב לשינויים בצבע אבל בצורה חלשה לשינויי ניגודיות (contrast), מלבד במקרה של שינויים מאוד משמעותיים [Kandel, 2000].
שדות הקלט מרכז-היקף שלהם פשוטים, כשהמרכז יכול להיות 'דולק' (ON) או 'כבוי' (OFF) עבור מדוך מסוים, בעוד שההיקף יהיה הפוך עבור מדוך אחר.
תאים אלה מקרינים לשכבות המאגנו-תאיות בגרעין הברך הצדי.
שמם בא להם מהעצים הדנדריטיים וגופי התא שלהם, ששניהם גדולים בהשוואה לתאי מידגט, והם מהווים כ-10% מכלל תאי הגנגליון ברשתית.
הם מוזנים ממספר רב יחסית, של קנים ומדוכים, מהירות ההולכה שלהם גבוהה, והם מגיבים גם לשינויים ברמות ניגוד נמוכות, אבל רגישותם לשינויי צבע נמוכה [שם].
שדות הקלט שלהם גדולים בהרבה בהשוואה לתאים ננסיים, וגם הם בנויים ממרכז-היקף בדומה לתאים הננסיים.
תאים אלה מקרינים לשכבות הקוניו-תאיות בגרעין הברך הצדי, והם מהווים כ-10% מכלל תאי הגנגליון ברשתית.
בשל גודלם הזעיר (פירוש המונח קוניו-תאי הוא 'תא שגודלו כגרגר אבק').
הם מוזנים ממספר לא רב של קנים ומדוכים, מאופיינים בכושר הפרדה מרחבי בינוני, במהירות הולכה בינונית ורגישותם לגירויי ניגוד בינונית גם היא.
ייתכן שהם מעורבים גם בראיית צבע.
שדות הקלט שלהם גדולים מאוד, והם כוללים מרכז בלבד (ללא היקף) והם תמיד במצב 'דולק' עבור מדוכים כחולים ו'כבוי' עבור מדוכים אדומים וירוקים.
תאי גנגליון רשתיתיים אחרים שמקרינים לגרעין הברך הצדי
תאים אחרים שמקרינים לגרעין הברך הצדי יוצרים קשרים עם גרעין אדינגר-ווסטפאל (EW – Edinger-Westphal) לבקרה של רפלקס האישון (puppilary light reflex) ותאי גנגליון רשתיתיים ענקיים.
תאים אלה מכילים פיגמנט-אור משלהם שנקרא מלאנאופסין, שהופך אותם לרגישים ישירות לאור, גם בהיעדר קנים ומדוכים.
הם מקרינים לגרעין העל-תצלובתי דרך המסילה הרשתיתית-היפותלאמית ובכך מווסתים את השעון הביולוגי של הגוף.
תא טלפון הוא סרט מתח בכיכובו של קולין פארל.
הסרט נכתב על ידי לארי כהן, ובוים על ידי ג'ואל שומאכר.
יצא לאקרנים ב-4 באפריל 2003.
סטו שפרד (פארל), איש יחסי ציבור ניו יורקי, נכנס לתא טלפון ציבורי כדי לערוך שיחת טלפון אישית לפילגשו, זאת כיוון שאשתו נוהגת לעבור על תדפיס השיחות שלו בטלפון הסלולרי.
כאשר הטלפון מצלצל, מרים סטו את השפופרת, ומתבשר על ידי האדם בצד השני של הקו כי רובה צלפים מכוון אליו, ואם יניח את השפופרת, יחוסל במקום.
סטו מוצא עצמו בתסבוכת, שרק מתעצמת כאשר הצלף יורה בעובר אורח, והשוטרים שמגיעים למקום בטוחים שסטו הוא הרוצח, ושיש להם עסק עם מטורף.
רוב עלילת הסרט מתרחשת בתוך תא הטלפון.
שחקן תפקיד קולין פארל סטו שפרד קיפר סאת'רלנד המתקשר פורסט ויטאקר קפטן אד ריימי ראדה מיטשל קלי שפרד קייטי הולמס פמלה מקפדן פאולה ג'אי פארקר פליסיה דל יאנט איש הפיצה ג'ון אנוס לאון
הסרט צולם בניו יורק (ובחלקו בעיר התחתית של לוס אנג'לס), ונעשה בתקציב של 13 מיליון דולר.
הצילומים ארכו עשרה ימים בלבד.
ההכנסות ממכירת כרטיסים ברחבי העולם נאמדו ב-97,837,138 דולר.
תא דניאל הוא סוג של תא גלווני שהומצא על ידי המדען הבריטי ג'ון פרדריק דניאל ב-1836. בתנאי תקן, תא דניאל מספק מתח חשמלי של 1.1 וולט והוא מכיל אנודה עשויה מאבץ וקתודה מנחושת.
בנוסף, בתא קיים גשר מלח על מנת לאזן בין המטענים כדי שהזרם ישמר לאורך זמן.
באנודה, פס האבץ מחומצן על ידי החצי תגובה הבאה:
בקתודה, יוני הנחושת מחוזרים על פי חצי התגובה הבאה:
באנודה משתחררים אלקטרונים מתגובת החימצון של האבץ.
בקתודה, יש צורך באלקטרונים לצורך תגובת החיזור.
כתוצאה מכך, האלקטרונים נעים בין האנודה לקתודה ומבצעים את התגובה הבאה:
תא טלפון אדום הוא עמדת טלפון ציבורי, שהוצב כשירות לציבור על ידי חברות הטלפונים, במקומות מרכזיים רבים בבריטניה ומספר קולוניות-לשעבר שלה ברחבי העולם, כגון מלטה, ברמודה וגיברלטר, או מקומות בהם נוכח צבא הוד מלכותה, כמו איראן.
חברת הדואר האנגלית (GPO) יצרה דגם ראשון של תא טלפון ב-1920, שנקרא K1 (קיוסק מספר אחד); התא עוצב בצבע קרם, עם מסגרות אדומות לזגוגיות השקופות של התא.
הוצבו מספר תאי טלפון כאלו ברחבי המדינה, וכמעט ולא נותר להם זכר כיום.
ב-1924 התקיימה תחרות עיצוב לתא הטלפון; הדגם הזוכה המוכר, שנקרא מאז K2, תוכנן ועוצב על ידי האדריכל גיילס גילברט סקוט .
חברת הדואר שינתה מספר פרטים בעיצוב, כגון החומרים מהם עשוי התא (יצקת במקום פלדה כפי שהציע סקוט), וצבע התא (אדום במקום כסוף - הצבע הבולט נבחר כדי שהציבור יוכל לזהות אותו בקלות ממרחק ברחוב).
מ-1926 הוצבו תאי טלפון אדומים רבים במטרופולין לונדון.
ב-1929 הציג סקוט את גרסת K3 לתאי הטלפון, שנצבעה בצבע קרם עם מסגרות אדומות לזגוגיות, בדומה ל-K1. היא הייתה זולה יותר לייצור מ-K2, אך עדיין יקרה מ-K1, ולכן תאים מעטים בגרסה זו הוצבו ברחבי המדינה.
ב-1935 הוחל בייצור המוני של תאי K6 אדומים, שעוצבו לרגל יובל הכסף למלכותו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, ואלפים מהם הוצבו לראשונה בפריסה רחבה בכל עיר ברחבי המדינה.
עיצוב תא הטלפון נתקל בתגובות מעורבות של התושבים, וחלקם הביעו ביקורת על הצבע הבולט; חברת הדואר אף נאלצה לאפשר צביעה של תאים בצבע אפור עם מסגרות זגוגיות אדומות, ביישובים שבהם טענו התושבים כי התאים האדומים פוגמים בנוף הטבעי והאדריכלות הייחודית המקומית.
כיום חלק מהתאים הללו נצבעו מחדש באדום.
ב-1952, בעקבות החלפת סמל "כתר טיודור" ב"כתר אדוארד הקדוש" על ידי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת החדשה שהוכתרה, הוחל בהצבת הסמל החדש למראשותיהם של כל תאי הטלפון K6 ברחבי המדינה.
בתאי הטלפון בסקוטלנד הוצב במקומם סמל כתר סקוטלנד.
ב-1968 הוצג דגם חדש של תא הטלפון, K8, שעוצב על ידי ברוס מרטין, וצבעו היה אדום בהיר מעט יותר.
הוצבו 11 אלף תאי טלפון חדשים ברחבי המדינה, חלקם החליפו תאים ישנים, אך רק במקרה שאלו התבלו וניזוקו לאורך השנים.
רק 12 תאי K8 נותרו כיום ברחבי המדינה, לאחר שרובם הוחלפו על ידי הדגם החדש KX100; דגם זה נוצר לאחר הפרטת חברת הדואר לבריטיש טלקום, החל משנות ה-80. לאחר ההפרטה הוחלפו גם חלק מהתאים הישנים, K2 ו-K6, וחלקם נמכרו והוסבו לשימושים אחרים כגון תאי מקלחת בבתים פרטיים.
ב-1996 הוצג דגם חדש נוסף של תא הטלפון, KX100 PLUS.
תאי טלפון אדומים בבריטניה וברחבי העולם כיום
כיום כמות תאי הטלפון האדומים ברחבי בריטניה הולכת ופוחתת, בדומה למגמה הכללית בתחום הטלפונים הציבוריים, וזאת בשל השימוש הגובר של אנשים רבים בטלפונים סלולריים כאשר נמצאים ברחוב.
עם זאת, רבים מהם ממשיכים לשרת את הציבור ברחובות הערים, וחלקם אף עוברים שחזור ושימור, וזאת בשל הפופולריות הרבה שלהם בקרב הציבור הבריטי; בנוסף הם מהווים סמל בריטי מוכר ופופולרי עבור התיירים המבקרים בבריטניה.
חלק מתאי הטלפון האדומים הוסבו לשימושים אחרים, כגון מכשירים למכירת דברי דואר או כספומטים.
תאי הטלפון האדומים ניצבים כיום גם במספר קולוניות-לשעבר של בריטניה בעולם, בהן מלטה, גיברלטר, ברבדוס, אנטיגואה, גוזו וקפריסין.
באוסטרליה וניו זילנד היו פזורים תאי טלפון אדומים רבים, בעלי עיצוב מקומי, וחלקם נשמרים כיום באזורים בעלי חשיבות היסטורית.
מספר תאי טלפון אדומים הוקמו לא רק בבריטניה ובקולוניות שלה.
בארצות הברית, למשל, הוצבו מספר תאי טלפון אדומים באוניברסיטת אוקלהומה, שם הם משמשים את ציבור הסטודנטים; תא דומה הוצב במרכז הסטודנטים ב-MIT.
מספר תאים הוצבו גם בעיירות גלוויו באילינוי, אוקספורד במיסיסיפי ועוד.
תא אחד הוצב מחוץ לשגרירות בריטניה בוושינגטון.
תאי הטלפון בנורווגיה נצבעו גם הם באדום.
לישראל יובאו ב-2008 מספר תאי טלפון אדומים מבריטניה, מגרסת K6, והוצבו ברחוב חיים עוזר בפתח תקווה.
הפופולריות של תאי הטלפון האדומים הפכה אותם למושא ליצירה מגוונת ושימושים שונים.
במקומות מסחריים רבים ברחבי העולם, כגון פאבים, מסעדות ומשרדים, ניתן למצוא דגמים שונים של תאי טלפון אדומים, עשויים מחומרים קלים יותר.
בישראל, במזכרת בתיה, מוצב תא טלפון אדום בסמוך למוזיאון המושבה.
תא הפיקוד והשירות (CSM) של החללית אפולו היה אחד מזוג חלליות (החללית השנייה נקראה רכב הנחיתה הירחי שנקרא בקיצור LM) ששימשו את תוכנית אפולו האמריקאית שהנחיתה אסטרונאוטים על הירח.
ה־CSM נבנה עבור נאס"א על ידי נורת' אמריקן אוויאיישן.
הוא שוגר לבדו לתת מסלול ולמסלול לווייני נמוך למשימות מבחן עם משגר הסטורן IB, ושלוש פעמים לבדו ותשע פעמים יחד עם רכב הנחיתה הירחי, כחלק ממכלול החללית אפולו עם משגר הסטורן V הגדול יותר, שהיה יכול לשלוח את ה־CSM לירח.
ה־CSM שימש במשימות מאוישות נוספות מחוץ לתוכנית אפולו, שכללו שלושה שיגורים במהלך תוכנית סקיילאב בשנים 1973–1974 ושיגור אחד במהלך תוכנית אפולו־סויוז ב־1975 שבה ה־CSM התקרב ועגן לחללית הרוסית סויוז במסלול סביב כדור הארץ.
ה־CSM הורכב משני חלקים: תא הפיקוד - תא שבו היה יכול לשהות צוות של 3 אנשים ושהכיל ציוד הנדרש לחדירה לאטמוספירה ותא השירות שסיפק את ההנעה, את הכוח החשמלי ומקום אחסון עבור החומרים המתכלים אשר נצרכו במהלך המשימה.
תא השירות הופרד מתא הפיקוד ונשרף באטמוספירה לפני שתא הפיקוד חדר לאטמוספירה והביא את הצוות חזרה לכדור הארץ.
ה־CSM נועד בהתחלה להחזיר את שלושת האסטרונאוטים מפני הירח (במשימות לפי שיטת הטיסה הישרה) ולא להיעזר ברכב הנחיתה הירחי, כך שהוא לא היה צריך אמצעי עגינה עם חללית אחרת.
לאחר שהוסיפו את מנגנון העגינה הנצרך ל־CSM הוחלט ליצור שתי גרסאות: בלוק I שיועד לשמש במשימות לא מאוישות ובמשימה מאוישת אחת במסלול סביב כדור הארץ (אפולו 1), ואילו בלוק II המתקדם יותר יועד להיות בשימוש יחד עם רכב הנחיתה הירחי.
אבל טיסת אפולו 1 בוטלה בעקבות השרפה בתא הפיקוד שהרגה את הצוות והרסה את החללית בזמן מבחן חזרה לפני השיגור.
התיקונים לבעיות שגרמו לשרפה יושמו בבלוק II, ששימש לכל המשימות המאוישות.
כאשר נורת' אמריקן אוויאיישן זכתה בחוזה הראשוני על החללית אפולו מנאס"א ב־28 בנובמבר 1961, החשיבה עדיין הייתה שהדרך היעילה ביותר להגיע לירח היא שיטת הטיסה הישירה ולא שיטת המפגש במסלול סביב הירח (LOR).
כתוצאה מכך, פיתוח החללית המשיך בלי שנוסף לה אמצעי עגינה לרכב הנחיתה הירחי.
אבל שינוי שיטת ההגעה לירח ועוד מספר בעיות טכניות שנמצאו במערכות מסוימות (כגון במערכת קיום החיים), הבהיר מיד כי תכנון משמעותי מחדש של החללית יהיה נצרך.
בשנת 1963, החליטה נאס"א שהדרך היעילה ביותר לשמור על מסלול התוכנית היא להמשיך בפיתוח שתי גרסאות:
בלוק I - פיתוחו ימשיך כמו התכנון הראשוני וישמש לטיסות מבחן למסלול לווייני נמוך בלבד.
בלוק II - תהייה הגרסה שתשמש לטיסות לירח יחד עם רכב הנחיתה הירחי, כולל פתח עגינה, משקל נמוך יותר ולקחים שהופקו מהתקלות במערכות בלוק I.
תכנון מערכת העגינה היה תלוי בתכנון רכב הנחיתה הירחי, שהחוזה על בנייתו היה של גראמן.
בינואר 1964, התחילה נורת' אמריקן אוויאיישן להציג לנאס"א את פרטי התכנון של בלוק II.
בלוק I שימש בכל משימות המבחן של הסטורן IB והסטורן V.
בהתחלה תוכננו שתי משימות מאוישות בבלוק I, אך זה ירד מהפרק ב־1966. משימת AS-204 (או בשמה המוכר - אפולו 1), ששיגורה תוכנן להיות ב־21 בפברואר 1967, בוטלה כיוון שב־27 בינואר נהרגו כל שלושת האסטרונאוטים (גאס גריסום, אדוארד וייט ורוג'ר צ'אפי) בשרפה שפרצה בתא הפיקוד.
השרפה חשפה ליקויי תכנון, בנייה ותחזוקה רציניים בבלוק I, שרבים מהם לא היו קורים בבלוק II אחרי התיקונים.
אחרי חקירה יסודית שנעשתה על ידי ועדת הביקורת מס' 204 לתוכנית אפולו, הוחלט להפסיק את המשימות המאוישות עם בלוק I, לתכנן את בלוק II ולשלב בו את ההמלצות של ועדת הביקורת.
בבלוק II נכלל תכנון מתוקן למגן החום של ה־CM, אשר נבחן בטיסות המבחן הלא מאוישות - אפולו 4 ואפולו 6. הטיסה הראשונה המאוישת של בלוק II הייתה אפולו 7.
שתי הגרסאות היו דומות בממדיהן הכלליים, אבל כמה שנויים בתכנון הביאו לירידה במשקל של בלוק II.
החללית של משימת אפולו 1 שקלה 20,412 ק"ג, ואילו החללית של משימת אפולו 7 שקלה רק 16,520 ק"ג כמו כן, מכלי הדלק בתא השירות בבלוק I היו קצת יותר גדולים ממכלי הדלק בבלוק II.
במפרט הטכני המפורט להלן, כל המשקלים שיינתנו הם של בלוק II, אלא אם יצוין אחרת.
תא הפיקוד היה חרוט קטום, גובהו היה 3.2 מטרים וקוטרו היה 3.9 מטרים מסביב לבסיסו.
קדמת התא הכילה שני מנועי בקרת גישה, את תעלת העגינה ורכיבים של מערכת הנחיתה על כדור הארץ.
חלקו המדוחס של התא שיכן את האסטרונאוטים, הכיל את תאי הציוד, את בקרי השליטה והצגים ומערכות רבות של חלליות.
אחורי התא, הכיל 10 מנועי בקרת גישה, את מכלי הדלק שלהם ומכלי מים טריים.
החלק הפנימי של תא הפיקוד היה עשוי מאלומיניום "סנדוויץ'" המורכב מאלומיניום במבנה כוורת שרותך בין שתי יריעות אלומיניום.
מגן החום שכיסה את חלקו החיצוני של התא כלל 40 לוחות נפרדים שביניהם היו כמה חורים ופתחים בשביל מנועי בקרת הגישה ומערכות נוספות.
החלק החיצוני של התא היה עשוי מאלומיניום "סנדוויץ'", מגן חום שעשוי מפנול־זכוכיתי שהתכלה בחדירה לאטמוספירה, שכבה של סיבי חומר מבודד הנקרא "Q-Felt", חורים לאטמים, שומרי לחות ושכבת רצועות תרמיות של אלומיניום PET.
מגן החום האחורי (הראשי) הורכב מארבעה משטחי אלומיניום במבנה כוורת מולחמים, מעטה מתכת שרותך בארבע נקודות וטבעת היקפית.
חלקי המעטה חוברו למשטחים ולטבעת על ידי תפסים.
כל חלקי תא הפיקוד חוברו יחד על ידי מכשיר דמוי אוטוקלב ענק.
מגן החום האחורי היה זהה למגן החום שכיסה את שאר חלקו החיצוני של התא, למעט שכבת האלומיניום PET.
מערכת הנחיתה על כדור הארץ (LES)
רכיבי ה־LES נמצאו בקדמת התא סביב תעלת העגינה.
קדמת התא הופרדה ממרכזו על ידי מחיצה והייתה מחולקת לארבעה חלקים של 90°.
ה־LES כלל שלושה מצנחים ראשיים, שלושה מצנחי פריסה קטנים למצנחים הראשיים ("מצנחי הטייס"), שני מצנחי בלימה ששימשו לייצוב החללית, שלושה בלונים שמנעו את שקיעת החללית, כבל שחיבר את החללית למסוק החילוץ, סמן צבע וצינור חמצן שהאסטרונאוטים נשמו בעזרתו בזמן שעלו לפני המים במקרה שהחללית שקעה לפני החילוץ.
מרכז המסות של תא הפיקוד היה במרחק של כ־30 ס"מ ממרכז הלחץ שלו (מרכז הלחץ היה לאורך ציר הסימטריה).
זה הקנה לחללית סיבוב במהלך החדירה לאטמוספירה שעזר לחללית להגיע לזווית הרצויה וגם סיפק לחללית כוח עילוי מסוים שהאט את מהירותה (יחס הגלישה של החללית היה 0.368:1).
כיוון התא נשלט על ידי סיבוב התא על ידי מנועי תמרון.
בזמן שלא היה צורך בשינוי כיוון, התא הסתובב יותר באטיות וכוח העילוי נעלם.
מערכת ה־LES הפחיתה במידה משמעותית את עומס ה־G שהאסטרונאוטים חוו, אפשרה שליטה טובה על כיוון החללית ודיוק גבוה יותר בנחיתה הימית.
בגובה 7.3 ק"מ הושלכו שאריות מגן החום הראשי לים על ידי ארבעה קפיצי דחיסה שהופעלו על ידי גז דחוס.
באותו הזמן נפרסו שני מצנחי הבלימה, שהאטו את החללית למהירות של 201 קמ"ש.
בגובה 3.3 ק"מ הושלכו המצנחים החרוטיים לים ו"מצנחי הטייס" ששלפו את המצנחים הראשיים, נפרסו.
המצנחים הראשיים האטו את ה־CM למהירות של 35 קמ"ש, האטית מספיק לנחיתה בים.
החלק הראשון של הקפסולה שבא במגע עם פני המים נבנה מצלעות נמעכות כדי להקטין את כוח הפגיעה.
תא הפיקוד היה יכול לנחות אוקיינוס גם עם שני מצנחים ראשיים בלבד (כמו שקרה במשימת אפולו 15), המצנח השלישי היה רק אמצעי בטיחות.
ה־RCS כלל 12 מנועי בקרת גישה (שכל אחד מהם היה בעל דחף של 410 kN): עשרה היו בחלקו התחתון של התא ושני מנועי עלרוד היו בקדמת התא.
ארבעה מכלים הכילו 120 ק"ג של MMH ו־N2O4. הדלק נדחס על ידי חצי ק"ג של הליום דחוס בלחץ של 4,150 PSI (28.6 MPa) שאוחסן בשני מכלים.
דלת פתח העגינה הקדמי הורכבה בחלקהּ העליון של תעלת העגינה.
היא נבנתה משתי טבעות שהריתוך העניק להם צורה של משטח בעל מבנה כוורת.
צידה החיצוני של הדלת כוסה ב־13 מ"מ של חומר בידוד ושכבה של אלומיניום.
היא ננעלה בשישה מקומות על ידי משאבת לחץ ידנית.
במרכזה היה שסתום להשוואת לחץ האוויר בתעלה וברכב הנחיתה הירחי לפני הסרת הדלת.