tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התשדיר, שלא כלל יותר מדי מלל, השפיע מבחינה רגשית ונחשב לאחד מאבני הדרך בהיסטוריה הפוליטית.
הוא שודר רק פעם אחת.
תשומת הלב השלילית של התקשורת נמשכה לאחר שמגזין פרסם כתבה, בה נטען שנשלחו שאלונים ל-12,000 פסיכולוגים בנוגע לכשירותו הפסיכולוגית של גולדווטר לשרת כנשיא.
פסיכולוגים רבים טענו שגולדווטר לא מתאים לתפקיד.
גולדווטר זכה ב-75,000 דולרים בתביעת דיבה לאחר הבחירות.
לגולדווטר לא היו קשרים עם הקו קלוקס קלאן אולם חברי הארגון הודיעו על תמיכתם בו באופן פומבי.
הנשיא ג'ונסון ניצל זאת במהלך הבחירות, אולם גולדווטר גינה את הקלאן באופן פומבי.
במהלך רוב מסע הבחירות נאלץ גולדווטר להתגונן, ולהשתמש בתשדירים כדי להגיב להאשמותיו של ג'ונסון ולהבהיר הצהרות שנתן.
גולדווטר ניסה לתקוף בעזרת תשדירים גם כן, ושידר תשדיר ובו נראה המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב, צועק "אנחנו נקבור אתכם" על רקע של ילדים נשבעים אמונים לדגל.
הצלחת התשדיר התעמעמה לאחר שחרושצ'וב פוטר מתפקידו באוקטובר.
בנוסף שודר התשדיר "וידויים של רפובליקני", בו שחקן רפובליקני הביע את דאגתו לגבי גולדווטר.
התנגדותו של גולדווטר לממשלו של דווייט אייזנהאואר, בטענה שממשלו היה "חיקוי זול לניו דיל", הובילה לקרירות מצד הנשיא לשעבר.
אייזנהאואר בכל זאת השתתף בתשדיר עם גולדווטר.
הוא טען שהצביע למפלגה הרפובליקנית ולא לגולדווטר באופן ספציפי.
ממשל ג'ונסון תקף התבטאות של גולדווטר מדצמבר 1961, שטענה שיש לנסר את החוף המזרחי של המדינה ולתת לו לצוף בים, כהתנגדות לליברליות של האזור.
בספטמבר, חשף סקר של מטה גולדווטר שג'ונסון מוביל בקלות.
פרט למצב הכלכלי הטוב, השלים ג'ונסון את כהונתו הבלתי-גמורה של ג'ון קנדי, וביקש מהעם האמריקאי מנדט להגשים את חלומותיו של הנשיא הנרצח.
ב-27 באוקטובר, הכריז השחקן רונלד רייגן, שעדיין לא נכנס לפוליטיקה, על תמיכתו בגולדווטר בנאומו "זמן לבחור".
בנאומו, הדגיש רייגן את התפשטות הקומוניזם, המיסים והחוב הלאומי, ותמך בממשלה קטנה, מדיניות תקיפה כנגד ברית המועצות וקפיטליזם בסגנון לסה פר.
הנאום נחשב ל"כניסתו הבלתי רשמית" של רייגן לפוליטיקה, והוא נבחר לתפקיד מושל קליפורניה כעבור שנתיים.
במהלך אוקטובר, הדגישה התקשורת את ההובלה של ג'ונסון ואת סיכויו הקטנים של גולדווטר.
הדבר הוביל לכך שמצביעים עצמאיים רבים שלא תמכו באף מועמד לא הצביעו בתחושה שמערכת הבחירות הוכרעה.
ביום הבחירות, הפסיד גולדווטר לג'ונסון בהפרש הגדול ביותר בהיסטוריה עד אז.
הוא ניצח בשש מדינות: לואיזיאנה, אלבמה, מיסיסיפי, ג'ורג'יה, קרוליינה הדרומית וביתו, אריזונה.
הוא הצליח בדרום בעיקר בגלל תמיכתו בהשקפת הדרום בנושאי זכויות אזרח: שעל המדינות לשלוט בחוקיהן ללא התערבות ממשלתית.
גולדווטר השיג רק 40% מקולות הגברים ו-38% מקולות הנשים.
הוא הצליח בעיקר בדרום, שם השיג 48% מהקולות, אולם במזרח, במערב התיכון ובמערב השיג 32%, 39% ו-40% מהקולות, בהתאמה.
ג'ונסון זכה לתמיכת רוב הקתולים (76%), וגם לרוב קטן בקרב הפרוטסטנטים (55%).
גולדווטר גם הפסיד לג'ונסון בקרב העצמאיים והשיג רק 44%.
ג'ונסון זכה לרוב הקולות הלבנים (59%) ולרוב מוחץ בשאר המגזרים (94%).
גולדווטר הפסיד לג'ונסון בקרב בוגרי המכללות, יוצאי התיכונים ויוצאי בתי ספר יסודיים (48%, 38% ו-34% בהתאמה).
הפסדו המוחץ של גולדווטר בבחירות פגע גם במפלגה הרפובליקנית, שאיבדה מושבים רבים בשני בתי הקונגרס.
הוא היה הרפובליקני הראשון שניצח בג'ורג'יה, למרות הפסדו הגדול יחסית מבחינת המפלגה: גם במדינת אריזונה ניצח בהפרש זעום של 20,000 קולות.
גולדווטר, בכנות האופיינית לו, טען שגם אם אברהם לינקולן היה חוזר מהמתים המפלגה הייתה מפסידה.
הוא טען שרצח קנדי הביא לתקופת אבלות במדינה, שלא הייתה מוכנה להחליף נשיא.
מבין חמישים ושבעה חברי הקונגרס שתמכו בגולדווטר בבחירות, הובסו עשרים בניסיונם להיבחר מחדש, וגם רבים שהיו צעירים.
תבוסת המבוגרים הובילה לחלון הזדמנויות לצעירים להתקדם.
אמנם הרפובליקנים המתונים השתלטו שוב על המפלגה, אולם גולדווטר הצליח למשוך לבנים שמרנים הרחק מקואליציית הניו דיל.
גולדווטר היה המועמד הרפובליקני המוצלח ביותר בדרום מאז תקופת השיקום.
במיסיסיפי - מדינה בה פרנקלין דלאנו רוזוולט זכה בכמעט 100% מהקולות ב-1936 - השיג גולדווטר 87% מהקולות.
הצלחתו של גולדווטר באזורים דרומיים שבעבר היו מעוזים דמוקרטיים סימנה את תחילת המעבר של הדרום למפלגה הרפובליקנית.
תמיכתו העיקשת בחירות אישית סימנה את תחילתו של מעבר בפוליטיקה האמריקנית, ממדיניות כלכלית ליברלית לשמרנית.
לאחר תבוסתו של גולדווטר, הפך רייגן למנהיג האגף השמרני במפלגה, ואימץ את רוב תפיסותיו של גולדווטר.
רבים טענו שגולדווטר ניצח ב-1964, אולם שלקח שש עשרה שנה לספור את הקולות.
גולדווטר נותר אהוד באריזונה, ובבחירות לסנאט ב-1968, נבחר בפעם השנייה.
התוצאה הצמודה הייתה גורם בהחלטתו לא לרוץ עוד פעם.
גולדווטר שקל פרישה לפני הבחירות לסנאט ב-1980, אולם החליט לנסות להיבחר שוב.
פגי גולדווטר קיוותה שהכהונה שלו תסתיים בינואר 1981. הוא החליט לרוץ פעם אחת אחרונה, ובאופן מפתיע נאלץ להילחם על היבחרו.
הוא נחשב לסנאטור מבוגר מדי, ורצונו בפרישה הוביל לכך שלא ביקר ביותר מדי מקומות במהלך הבחירות.
רוב האוכלוסייה החדשה שהיגרה למדינה לא גרה שם כשגולדווטר נבחר, ולא הכירה אותו.
בתחילה נראה היה שהפסיד, אולם רק מוקדם בבוקר התברר שניצח.
ניצחונו הצמוד קרה למרות ניצחונו המוחץ של רונלד רייגן, שהשיג 61% מהקולות מול ג'ימי קרטר באריזונה.
הרפובליקנים השתלטו על הסנאט, וגולדווטר צבר עוצמה.
גולדווטר פרש ב-1987, לאחר ששירת כיושב ראש ועדת הסנאט למודיעין וכוחות מזוינים.
אף על פי שהיה מוכר כפוליטיקאי ניצי, לקראת סוף הקריירה שלו נחשב לקול מתון ושקול, והיה אחד מהסנאטורים המכובדים ביותר.
הוא נותר אנטי קומוניסט מובהק, אולם תמך באשרור ההסכם שהעניק את השליטה בתעלת פנמה לרפובליקת פנמה.
החקיקה החשובה ביותר שלו הייתה חוק גולדווטר-ניקולס, שארגן מחדש את מבנה הפיקוד של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
גולדווטר מוכר בציבור בעיקר בשל התנגדותו לאיגודי עובדים ולקומוניזם.
הוא היה תומך פעיל של הקואליציה השמרנית בקונגרס.
הוא העביר חוקים נגד שחיתויות באיגודי העובדים ב-1957, וב-1958 זכה להתנגדות איגודי העובדים בניסיונו להיבחר שוב לסנאט.
הוא התנגד לגינויו של הסנאטור ג'וזף מקארתי ב-1954, אולם לא האשים אף אדם בהיותו סוכן קומוניסטי.
גולדווטר הדגיש את התנגדותו לקומוניזם העולמי בספרו מ-1960, "מצפונו של שמר".
ספרו הפך לטקסט חשוב בקרב הוגי דעות שמרנים.
ב-1964 הדגיש גולדווטר את זכויות המדינות.
הוא משך שמרנים שהתנגדו למעורבות הממשלה בכל ענייני המדינות.
אף על פי שתמך בעבר בחקיקה למען זכויות האזרח ותמך בגרסה המקורית של החוק, הוא התנגד לחוק זכויות האזרח.
הוא טען שהחוק פגע בזכותם של אנשים פרטיים לעשות עסקים עם מי שרצו והאמין שיש לתת לאנשים עצמם לבחור.
הוא תמך במאבק לזכויות האזרח בפיניקס, אולם לא פרסם את שמו ברבים.
כל זה משך דמוקרטים לבנים ודרומיים, וגולדווטר היה הרפובליקני הראשון שזכה בכל מדינות הדרום הדמוקרטיות מאז תקופת השיקום (זאת אף על פי שאייזנהאואר זכה בלואיזיאנה ב-1956).
התנגדותו לחוק זכויות האזרח פגעה בו בכל מקום אחר פרט לאריזונה.
גולדווטר הוצג בידי יריביו כנציג השמרנות, כקיצוני וזר למפלגה, אולם רוב הזמן תמך במפלגתו.
בניגוד לקודמיו, היה אדם נחוש וערכי, ועמד על דעתו בקנאות.
גולדווטר לחם ב-1971 כדי להפסיק את המימון האמריקני לארגון האומות המאוחדות לאחר צירוף הרפובליקה העממית של סין לארגון.
הוא טען שעדיף שהאו"ם יעביר את משרדיו לבייג'ינג או למוסקבה.
גולדווטר נעצב רבות לאחר רצח קנדי, והתאכזב מכך שיריבו בבחירות ב-1964 לא היה קנדי אלא סגנו, מנהיג הרוב בסנאט לשעבר, לינדון ג'ונסון.
גולדווטר לא חיבב את ג'ונסון (הוא טען שהוא "השתמש בכל טריק מלוכלך"), ואת ריצ'רד ניקסון (וטען שהיה "האדם הכי לא כנה שפגשתי בכל ימי חיי").
לאחר הפיכתו לסנאטור, דחק בניקסון להתפטר במהלך פרשת ווטרגייט, בטענה שפחות מעשרה סנאטורים יתנגדו להרשעתו של ניקסון אם זה יודח בידי בית הנבחרים.
שמו של גולדווטר הפך למזוהה עם חברים משפיעים מהקונגרס שהתנגדו לנשיא ממפלגתם.
אף על פי שגולדווטר לא היה חשוב בתנועה השמרנית כמו רונלד רייגן לאחר 1965, הוא היה מנהיג התנועה מסוף שנות החמישים עד 1964. הסנאטור ג'ון מקיין, שירש את מקומו של גולדווטר בסנאט, טען שגולדווטר הפך את המפלגה הרפובליקנית מארגון אליטיסטי מהמזרח למפלגתו של רייגן.
המפלגה הרפובליקנית התאוששה מתבוסתה ב-1964, והשיגה ארבעים ושבעה מושבים בבית הנבחרים ב-1966. לאחר מכן חזר גולדווטר לסנאט ב-1969. בינואר כתב שהוא לא התנגד לליברלים, שהאומה הייתה זקוקה להם כמתנגדים לשמרנות.
ב-1969 טען שממשל ניקסון צודק ברדיפת ארגונים ורשויות שמזהמים את האוויר ואת המים.
הוא טען שאף על פי שהוא תומך בחברה תחרותית וחופשית, הוא תומך אף גדול יותר בזכותם של בני האדם לחיות בסביבה נקייה וחופשייה מזיהום.
הוא טען שיש לחסל את מקורות הזיהום, גם במחיר פעולה ממשלתית כנגד מגזרים חשובים בכלכלה.
בשנות השבעים, חזר האגף השמרני לשלוט במפלגה בעזרת רייגן, וגולדווטר התמקד בנושאים ביטחוניים בסנאט.
הוא לא מילא תפקיד בממשלו של ריצ'רד ניקסון אולם השפיע על החלטתו להתפטר ב-1974. ב-1976 ניסה למנוע מרוקפלר לרוץ לכהונה נוספת כסגן הנשיא.
כשרייגן התמודד מול פורד על המועמדות לנשיאות ב-1976, תמך גולדווטר בפורד בשם האחדות המפלגתית.
בשנת 1979 הוביל גולדווטר תביעה משפטית נגד הנשיא ג'ימי קרטר על שנרמל את היחסים עם הרפובליקה העממית של סין באופן הפוגע בברית של ארצות הברית עם טאיוואן, ללא שקיבל אישור של הקונגרס.
התביעה נדחתה על ידי בית המשפט אשר קבע שהנושא פוליטי ואינו שפיט.
בשנות השמונים, לאחר היבחרו של רונלד רייגן לנשיאות ועליית הימין הנוצרי בתנועה השמרנית, נחשפה הליברטריאניות שלו.
הוא האמין שהשקפותיו היו חשובות בשמרנות אמיתית.
תמיכתו העיקשת בחרות אישית, כולל חרות האישה לעבור הפלה מלאכותית, הרחיקו אותו מהזרם המרכזי הרפובליקני.
גולדווטר ראה בעמדותיו של הימין הנוצרי כפוגעות בפרטיות האדם ובחירויות האזרח.
ב-1980, כשניסה להיבחר מחדש לסנאט, זכה לתמיכת השמרנים הדתיים, אולם בכהונתו האחרונה תמך במיסוד ההפלות וטען שהוא מתכוון להילחם בארגוני הימין הנוצרי.
בנוסף התנגד להשקפות חוץ מסוימות של רייגן (למשל, לפעילות ה-CIA בניקרגוואה).
למרות חילוקי הדעות שלו עם אייזנהאואר, טען גולדווטר בריאיון ב-1986 שהיה הטוב מבין הנשיאים שעבד איתם.
ב-1984 הגיש חוק שאפשר לממשל המקומי לדרוש העברת שידורי כבלים ממשלתיים, ומנע מחברות הכבלים לשלוט בתוכן השידורים בספקים הפרטיים.
ב-12 במאי 1986, קיבל את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא רונלד רייגן.
עם פרישתו ב-1987 העביר ביקורת על המושל של אריזונה וקרא לו להתפטר, וב-1989 טען ש"חבורת משוגעים" השתלטה על המפלגה הרפובליקנית.
ב-1987 קיבל מדליה ממוסד סמית'סוניאן.
ב-1988, העניקה לו אוניברסיטת פרינסטון מדליה על שירות ציבורי.
ב-1994, ביקר קשות את פט רוברטסון ואת הימין הדתי, בטענה שהם הורסים את המפלגה הרפובליקנית.
ב-1989 ביקר את הכפר בו נולדה אמו.
בסערה שחולל הימין הנוצרי עקב מינויה של סנדרה דיי או'קונור אל בית המשפט העליון, תמך גולדווטר באו'קונור.
גולדווטר גם תקף את רייגן לאחר פרשת איראן-קונטראס ב-1986. בריאיון, טען שהיה מדובר בהחלטת מדיניות החוץ הטיפשית ביותר שעשתה המדינה.
עם זאת, הוא סבר שרייגן היה נשיא טוב.
במהלך הבחירות ב-1988, דרש מהמועמד של המפלגה לתפקיד סגן הנשיא, דן קווייל, שג'ורג' הרברט ווקר בוש יתחיל לדבר על מדיניות.
בשנות התשעים זכה להתנגדות מצד שמרנים.
הוא תמך במועמדת דמוקרטית במירוץ באריזונה, ביקש מהרפובליקנים להניח לביל קלינטון כשנחשפו פרשיות נדל"ן שלו, וביקר את מדיניות הצבא כלפי הומוסקסואלים.
הוא טען שהומוסקסואלים שירתו בצבא מאז ימיו של יוליוס קיסר, וטען שכדי להיות בצבא לא צריך להיות סטרייט (ישר), אלא רק לירות ישר.
מעט לפני מותו תקף את הרפובליקנים וטען שהם פוגעים במפלגה, ושהוא לא רוצה להיות מקושר אליהם.
ב-1996, לאחר שבוב דול זכה להתנגדות מסוימת מצד רפובליקנים שמרנים, טען בבדיחות הדעת שהוא ודול הם הליברלים החדשים במפלגה.
באותה השנה תמך במאמץ להנהיג קנאביס רפואי באריזונה כנגד דעת השמרנים.
גולדווטר עסק בחובבות רדיו משנות העשרים.
במלחמת וייטנאם הפעיל תחנת רדיו צבאית.
מ-1969 עד מותו הופיע בסרטים לקידום חובבות הרדיו.
ב-1916, ביקר גולדווטר בשמורה אינדיאנית ורכש בובת קאצ'ינה ראשונה.
הוא אסף 437 בובות שנתרמו ב-1969 למוזיאון הארד בפיניקס.
גולדווטר היה צלם חובב, ותרם בצוואתו 15,000 מתמונותיו למוסדות באריזונה.
הוא קיבל את המצלמה הראשונה שלו מאשתו בחג המולד הראשון שלהם.
במשך עשורים, תרם תמונות למגזין של אריזונה, וצילם את האינדיאנים.
תחביבי הצילום שלו הקבילו לקריירה הפוליטית שלו.
ג'ון פיצג'רלד קנדי, במהלך כהונתו, הזמין את חבריו מהקונגרס לבית הלבן למשקה.
במקרה אחד, צילם גולדווטר את קנדי.
לאחר מכן החזיר קנדי את התמונה לגולדווטר עם הקדשה בה הפציר בפניו להמשיך בקריירה בה הראה כישרון רב כל כך - צילום.
גולדווטר שמר על התמונה במשך כל חייו.
בנו מייקל הקים קרן להנגשת התמונות באינטרנט.
ב-28 במרץ 1975, כתב למכר שהתעניין בעב"מים במשך שנים.
ב-25 באפריל 1988, שאל את חברו, הגנרל קרטיס לה מיי, האם אכן יש עדויות סודיות לעב"מים בחדר סודי בבסיס חיל האוויר, והאם יוכל להגיע אל החדר.
לה מיי, לפי גולדווטר, דרש שלא ישאל זאת שוב.
בריאיון ב-1988 אצל לארי קינג ברדיו, טען שהממשלה מסתירה ראיות לעב"מים.
הוא טען שהוא מאמין בחייזרים ושיש מחקר לגביהם.
גולדווטר להצטיינות בחינוך נוסדה בידי הקונגרס האמריקאי ב-1986. מטרתה היא לעודד מדענים, מתמטיקאים ומהנדסים.
המלגה נחשבת למלגה היוקרתית ביותר בלימודי המדעים בארצות הברית ומוענקת לשלוש מאות תלמידים בשנה בסכום של 7,500 דולרים לשנה.
ב-1996 הפסיק גולדווטר להופיע בציבור בגלל שבץ.
לאחר מכן חשפה משפחתו שהיה בשלבים מתקדמים של מחלת אלצהיימר.
הוא נפטר ב-29 במאי 1998, בגיל שמונים ותשע בביתו באריזונה, מסיבוכים מהשבץ.
את לווייתו ניהלו כומר ורב.
אפרו נקבר בכנסייה האפיסקופלית של העיר.
בארטלי קראם , היה עורך דין אמריקאי, חבר ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, ידיד הציונות ומדינת ישראל.
הגן על עשרה ידוענים מאנשי תעשיית הקולנוע האמריקאית מהוליווד שהואשמו על ידי ועדת החקירה של הסנטור ג'וזף מקארתי בפעילות קומוניסטית "אנטי אמריקאית".
ברטלי קאוואנו קראם נולד בשנת 1900 בארצות הברית כבן להורים אירים קתולים.
היה עורך דין ופעיל פוליטי.
בשנות השלושים שימש כעורך דין של תאגידים גדולים בקליפורניה, שמשרדו בסן פרנסיסקו.
עם לקוחותיו נמנה תאגיד העיתונות של ויליאם רנדולף הרסט.
קראם היה פרקליט צמרת ואיש החברה הגבוהה.
הוא נהג להתלבש בהידור ובביתו נהג לארח ידוענים ואנשי שם כסנטור היהודי יעקב יעבץ, שחקנית הקולנוע ג'ואן קרופורד ומנהלי תאגידים גדולים.
קראם היה איש סודם של לקוחו, איל העיתונות, הרסט ושל המדינאי הרפובליקאי ונדל וילקי וכן התוודע להארי טרומן.
את פעילותו הפוליטית החל כתומך המפלגה הרפובליקנית, ובבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בשנת 1940, שבהן עמד לבחירה זו הפעם השלישית הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, תמך קראם במתמודד הרפובליקני ונדל וילקי.
במרוצת הזמן נטה לעבר המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1944, כאשר עמד הנשיא רוזוולט לבחירה בפעם הרביעית, ייסד קראם גוף בשם "רפובליקנים למען רוזוולט", למרות שעד אז היה יועצו ואיש סודו של ונדל וילקי.
מאז ואילך תמך בכל מערכות הבחירות לנשיאות במועמד הדמוקרטי.
עם תום מלחמת העולם השנייה התחדש ביתר שאת מאבקו של היישוב העברי להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
המחתרות הגבירו את פעולתן ובאוקטובר 1945 הוקמה תנועת המרי העברי שהייתה ארגון גג להגנה, לאצ"ל וללח"י.
הפעולה המתואמת הראשונה של תנועת המרי העברי בוצעה ב-1 בנובמבר 1945, כאשר נעשו 135 מעשי חבלה במסילות הברזל ותנועת הרכבות בארץ שותקה.
לאחר פעולה זאת באו פעולות נוספות שפגעו במוסדות השלטון ובאנשי הרשות של המנדט הבריטי.
בה בעת לחץ הממשל של הנשיא טרומן להתיר כניסתם של פליטי השואה היהודים - העקורים, לארץ ישראל.
שר החוץ הבריטי החדש, שנכנס לתפקידו עם עליית מפלגת הלייבור לשלטון, ארנסט בווין, שהתגלה עד מהרה כאויב הציונות והיישוב היהודי, העלה הצעת פתרון והיא הקמת ועדת חקירה משותפת בריטית-אמריקאית שתמליץ איך לפתור את בעיית ארץ ישראל.
בווין היה סבור כי הוועדה, שמחצית חבריה בריטים שימלאו את רצון ממשלתם, ומחציתה אמריקאים שבקרבם בוודאי לא תהיה תמימות דעים, יביאו לתוצאות הרצויות לו, דהיינו כי הוועדה תחליט שאין להקים מדינה יהודית בארץ ישראל ואין להתיר כניסת העקורים לשטחה.
לבווין נועדה אכזבה מרה, שניים מחברי הוועדה, ריצ'רד קרוסמן הבריטי ובארטלי קראם האמריקאי, התגלו כאוהדי העניין הציוני וכתומכים בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל ובעליית העקורים אליה.
בוועדה היו שישה חברים בריטים ושישה חברים אמריקאים ובהם בארטלי קראם ופרופסור ג'יימס מקדונלד (לימים השגריר האמריקאי הראשון בישראל), שהיה מומחה לענייני פליטים.
הוועדה התכנסה לראשונה בוושינגטון הבירה ב-5 בינואר 1946. לאחר מכן יצאה ללונדון על מנת להתרשם מן העמדה הבריטית.
היא הגיעה ללונדון ב-23 בינואר 1946. בלונדון התחלקה לארבע קבוצות שעמדו לצאת לאירופה כדי לעמוד מקרוב על מצב הפליטים.
קבוצה אחת יצאה לברלין, אחרת לפריז, אחרת לליבק וקבוצה שכללה את בארטלי קראם, ריצ'רד קרוסמן ונציג בריטי נוסף, סר פרדריק לאגט, יצאה לפרנקפורט.
ב-11 בפברואר 1946 הגיעו השלושה למחנה עקורים בבווריה.
הם נתקבלו בדגלים ובתשואות על ידי העקורים.
סיר פרדריק לאגט העיר: "אין שום עדות לכך שגרמניה ממחישה לעצמה או מתחרטת על אשר עשתה ליהודים".
בארטלי קראם הוסיף: "אם לשפוט לפי דברי האנשים עמם שוחחנו אין אפילו סיכוי קל ביותר שהם יחזרו לבתיהם או יישארו כאן.
הם בוודאי לא יסכימו לשמוע על אזור יהודי בגרמניה.
הם בהלך רוח שאדמת גרמניה מתועבת בעיניהם".
לאחר ביקורו במחנות העקורים הצהיר קראם בפני עיתונאי אמריקאי כי לדעתו הנשיא טרומן לא ויתר על דרישתו להתיר את כניסתם של 100,000 עקורים יהודים לארץ ישראל.
לעומת זאת חברו לקבוצה פרדריק לאגט הבריטי הביע דעה שונה, לדבריו אם תנקוט בריטניה במדיניות פרו-ציונית, היא תמצא את ברית המועצות מארגנת את העולם הערבי נגדה.
ב-6 במרץ 1946 הגיעה הוועדה לירושלים והשתכנה בבנין ימק"א.
בישיבות הוועדה הופיעו בפניה מטעם הצד הערבי, בהיעדרו של המופתי חאג' אמין אל-חוסייני שישב בכלא בצרפת כפושע מלחמה, בן דודו של המופתי ג'מאל אל חוסייני, ששוחרר על ידי הבריטים לצורך כך ממעצרו ברודזיה, בה נכלא בשנת 1941 כסוכן נאצי.
מן הצד היהודי הופיעו נשיא ההסתדרות הציונית פרופ' חיים ויצמן ויושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית דוד בן-גוריון.
כן הופיעו בפני הוועדה נציגי הוועד הלאומי, הספרדים ואגודת ישראל.
תנועת המרי העברי והשומר הצעיר הגישו לוועדה תזכירים בכתב.
במהלך הדיונים לא הסתיר קראם את אהדתו לעניין הציוני ושאל את העדים מטעם היישוב שאלות מדריכות שעזרו להם להסביר כראוי את עמדתם.
כך היה כאשר הד"ר ויצמן הופיע בפני הוועדה ב-8 במרץ 1946. קראם ביקש מד"ר ויצמן לחזור על תוכן שיחתו עם וינסטון צ'רצ'יל באוקטובר 1944. ד"ר ויצמן השיב כי צ'רצ'יל אמר לו בשיחתם כי עם סיום המלחמה הוא והנשיא רוזוולט מתכוונים להיכנס לעומק בעיית ארץ ישראל ולמצוא לה פתרון.
ד"ר ויצמן הוסיף כי קיבל את הרושם שצ'רצ'יל היה מלא תקווה וכי "בפעם הראשונה בימי חיי ראיתי אור בקצה המנהרה הארוכה".
לדבריו, צ'רצ'יל לא העלה תוכניות מפורטות, אולם ויצמן התרשם כי צ'רצ'יל רמז על אפשרות של חלוקה.
על שאלה נוספת של קראם שנשמעה כשאלה מכשילה, האם הקמת מדינה יהודית לא תכפה את המיעוט היהודי על הרוב הערבי בארץ, השיב ד"ר ויצמן כי כפייה פירושה שימוש בכוח, אך אם תיפתח הארץ לעליית יהודים ויתאפשר להם להתפתח, לא יהיה זה בלתי דמוקרטי אם הדבר ייעשה מבלי לפגוע בערבים.
אם תקום מדינה יהודית יזכו בה הערבים למלוא החופש בתרבות, בלשון, בתחום המוניציפלי ובכל תחומי החיים.
היהודים אינם רוצים לשלוט על הערבים במובן של נטילת זכויותיהם הטבעיות והתערבות באורח חייהם.
קראם המשיך ושאל את ויצמן אם הצעותיו לשבת עם מנהיגי הערבים, שנדחו מדי פעם בפעם, בעינן עומדות.
על כך השיב ד"ר ויצמן: "בהחלט, בכל מקום, בכל רגע, לא איבדתי את התקווה".
הוועדה פרסמה את מסקנותיה ב-26 במרץ 1946. לשר החוץ הבריטי בווין, שקיווה כי הנציגים האמריקאים בוועדה יקבלו את ההשקפה הבריטית, נכונה אכזבה.
הנציגים הבריטים עשו יד אחת עם הנציגים האמריקאים נגד מדיניותו.
לדברי ריצ'רד קרוסמן, ברית זו החלה להיווצר בעת הביקור במחנות העקורים בגרמניה.
הוועדה המליצה על ביטול הספר הלבן והענקה מיידית של 100,000 רישיונות כניסה (סרטיפיקטים) לארץ ישראל לעקורים היהודים.
החלטות הוועדה היו צעד חשוב לקראת הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, עליה יוחלט כעבור שנה וחצי בהחלטת החלוקה שתתקבל על ידי עצרת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947.
בשנה שלאחר סיום עבודת הוועדה כתב קראם את חוויותיו מחברותו בה, ופרסם בשנת 1947 ספר על כך בשם "מאחורי פרגוד המשי" (Behind the silken curtain).
הספר הופיע בתרגום לעברית בארץ ישראל עוד באותה שנה.
בספר חשף קראם את עומק אהדתו ומחויבותו לציונות, ליישוב היהודי ולהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
הספר מהווה כתב אישום חריף כנגד בריטניה בשל מדיניותה בארץ ישראל ויחסה לעקורים ויחד עם זאת כתב אישום נגד מחלקת המדינה האמריקאית ופקידיה על מאמציהם לסכל את מדיניות הנשיא טרומן ביחס לארץ ישראל.
בשובו לארצות הברית, לאחר סיום תפקידו בוועדת החקירה, התמסר קראם לפעילות למען הציונות ולמען הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
לקראת תחילת שנת 1948 נתמנה ליושב ראש של "המועצה הלאומית של אמריקאים למען ההגנה" (National Council of Americans for the Hagana).
במסיבת העיתונאים הראשונה שלו כיושב ראש הוועדה, שנערכה בניו יורק ב-3 בינואר 1948, קרא להטיל אמברגו על כוחות השואפים לטרפד את החלטת החלוקה, ולהקמת כוח של מתנדבים שיפעל במסגרת האו"ם בשיתוף פעולה עם "ההגנה" לשם מימוש החלטת האו"ם.
כאויבי החלטת האו"ם מנה קראם את משרד החוץ הבריטי ובמיוחד איש המשרד הרולד בילי, שהיה עוין את הציונות, את היישוב ואת הוועד הערבי העליון.
כשעה לאחר חצות ב-15 במאי 1948, בלילה שלאחר הכרזת העצמאות, הודיע נשיא ארצות הברית הארי טרומן על הכרת ממשלו דה פקטו במדינת ישראל.
לאחר ההכרה עלו בעיתונות שמות אחדים של אישים המיועדים לשמש כנציג הדיפלומטי הראשון של ארצות הברית במדינה החדשה.
בין השמות שהועלו נזכר שמו של בארטלי קראם כמתאים לתפקיד, אך האיש שנתמנה היה הפרופסור ג'יימס מקדונלד.
בוועידה השנתית ה-51 של "ארגון ציוני אמריקה" (Zionist Organisation of America) שנערכה בפיטסבורג ב-7 ביולי 1948, נשא קראם דברים, לצדם של נואמים נוספים כאבא אבן, השגריר מקדונלד והנרי מורגנטאו.
נאומו היה מלא אהדה והזדהות עם מדינת ישראל.
הוא שיבח את אלו שייצגו את העניין היהודי בפני האו"ם וניבא כי "מחצית המאה השנייה של הפעילות הציונית תשא פירות כמו המחצית הראשונה".
לדבריו, חלומו של הרצל "חייב להתגשם למען למעלה ממאתיים אלף העקורים במחנות שבאירופה ולמען היהודים החיים במדינות ערב".
בשנות הארבעים, החל מ-18 ביוני 1940 ועד ל-22 ביוני 1948, הופיע בעיר ניו יורק עיתון חדשני בשם PM, שם שהוא המונח באנגלית למחצית השנייה של היממה.
העיתון היווה משקל שכנגד לעיתונים השמרניים של ניו יורק ונקט בעמדות ליברליות.
העיתון הופיע ללא מודעות פרסומת, התגאה כי מקור הכנסתו הבלעדי הוא קוראיו, הצהיר על עצמו כבלתי מפלגתי, חופשי ולא מצונזר.
בין הכותבים בעיתון היו עיתונאים מן השמאל וסופרים ידועים כארנסט המינגוויי.
בימי מלחמת העולם השנייה, בטרם כניסת ארצות הברית למלחמה, התנגד העיתון לבדלנות, קרא לתמוך במאבקה של בריטניה וראה את המלחמה בגרמניה הנאצית כבלתי נמנעת.
למרות חדשנותו, רמתו ותחקיריו הפך העיתון לאחר שמונה שנות הופעה לבלתי רווחי.
ב-1 במאי 1948 נמכר העיתון לבארטלי קראם, אשר שינה את שמו ל"ניו יורק סטאר" (New York Star).
גיליונו הראשון של העיתון הופיע ב-23 ביוני 1948. גם בבעלותו החדשה לא הצליח העיתון להיחלץ ממצוקתו הכלכלית וחדל להופיע ב-28 בינואר 1949. בין לבין יצא קראם לשליחות עיתונאית מטעם העיתון למדינת ישראל, שאך זה נולדה, כדי לכתוב עליה סדרת מאמרים לעיתון.
קראם הגיע לישראל ב-9 בספטמבר 1948, בעת ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות.
הוא התאכסן במלון-פנסיון "קטה דן", שהיה מקובל על הנהגת היישוב בתקופת טרום המדינה ובימיה הראשונים (בסמוך לו הוקם לאחר זמן מלון "דן תל אביב").
לקראם נתלווה בביקורו הסופר ועיתונאי ג'רולד פרנק.
כמי שפעל בנחישות לקבלת ההחלטה של ועדת האו"ם בדבר עלייתם של העקורים לארץ ישראל, הייתה פגישתו הראשונה של קראם בישראל עם שר הקליטה משה שפירא.
ב-11 בספטמבר 1948 ערך קראם מסיבת עיתונאים בירושלים.
הוא פתח את דבריו בהצהירו כי לדעתו אין חילוקי דעות בין הדמוקרטים לרפובליקנים בארצות הברית בנוגע למדינת ישראל.
שתי המפלגות תומכות לדבריו בהפיכת הכרת ארצות הברית בישראל מהכרה "דה פקטו" להכרה "דה יורה", במתן הלוואה אמריקאית לישראל ובקבלתה של ישראל כחברה באו"ם.
יחד עם זאת יש לדבריו מספר פקידים במחלקת המדינה ובמחלקות אחרות של הממשל התומכים במדיניותו האנטי ישראלית של שר החוץ הבריטי ארנסט בווין.
על התרשמותו האישית ממדינת ישראל, אמר כי הוא חש בהתקדמות ראויה לציון מן המצב ששרר בארץ בעת היותו בה בשנת 1946 כחבר ועדת האו"ם.
לדבריו "יש תחושה של חופש למרות שהארץ נתונה במלחמה קשה".
בביקורו בירושלים נלווה אליו ג'רולד פרנק.
השניים וכן עיתונאית נוספת יצאו לסיור בג'יפ בדרך בורמה, כשהמדריך שלהם, שנהג בג'יפ, היה סגן-אלוף משה פרלמן, אז מנהל הלשכה לעיתונאי חוץ, ולאחר מכן דובר צה"ל הראשון.
בדרך ביקרו גם את כוחות גדוד "בית חורון", הלוחמים בקו המגע בדרום העיר.
במוצב הפיקוד ב"מיס קרי" קיבלו הסברים ממפקד הגזרה, סרן צבי צלנר, לוחם הקומנדו הבריטי בעברו.
קראם נתקבל בירושלים על ידי המושל הצבאי של העיר ד"ר דב יוסף ולאחר מכן נפגש עם סגן-אלוף משה דיין, מפקד "חטיבת עציוני" ומפקד כוחות צה"ל בירושלים.
שיא ביקורו של קראם בישראל היה ב-13 בספטמבר 1948, במסדר החגיגי של חטיבת גבעתי שנערך ברחובות.
במסדר השתתפו אלפי חיילים על נשקם וכלי רכבם.
על כתף שמאל של כל חייל התנוסס, לראשונה, תג היחידה של גבעתי, חרב ומשני צידיה עלי צבר.
על בימת הכבוד ניצבו ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, מפקד החטיבה סגן-אלוף שמעון אבידן, הרמטכ"ל רב-אלוף יעקב דורי והאלופים יגאל ידין ויגאל אלון.
קראם זכה לכבוד להתלוות אל בן-גוריון בדרכו לרחובות.
ב-15 בספטמבר 1948 נשא קראם דברים בפני ועדת עורכי העיתונים בארוחת ערב חגיגית שערכו למענו.
בשובו לארצות הברית ממסעו לישראל הופיע קראם בעצרת תמיכה במדינת ישראל בשיקגו ופתח את דבריו במילים: Fellow-Americans, Mazal Tov - רעי האמריקאים, מזל טוב (בעברית).
בעיתונות התפרשה מחווה זו כאמירה של קראם כי אין סתירה בין הנאמנות לארצות הברית לבין התמיכה בישראל.
באוקטובר 1948 נערכו התייעצויות בין הנשיא טרומן לבין מזכיר המדינה ג'ורג' מרשל, שהיה מן המתנגדים להקמת מדינת ישראל ומשהוקמה התנגד להכרת ארצות הברית בה, לשם קביעת המשך מדיניותה של ארצות הברית כלפי מדינת ישראל.
במאמר מערכת שפרסם קראם ב"ניו יורק סטאר" לגבי שיחות אלה, שהוכתר בכותרת "מזימה נגד הנשיא טרומן", נקב קראם ברשימה של נסיגות שהציעה מחלקת המדינה ממדיניותו של הנשיא כלפי מדינת ישראל, חלקן שבוצעו וחלקן שנדחו.
קראם דרש במאמרו שהנשיא טרומן יכתיב את מדיניותו למחלקת המדינה.
"מר מרשל הוא ראש מטה טוב, אבל בגיבוש מדיניות הוא טועה באופן טרגי", כתב קראם במאמרו.
עוד כתב כי הצלחתו של הנשיא טרומן בבחירות הקרבות לנשיאות ארצות הברית תלויה בכך שימלא התחייביותיו כלפי ישראל.
בשנים שלאחר מכן ביקר קראם פעמים נוספות אחדות בישראל.
בראשית 1949, לאחר סגירת ה"סטאר", חזר קראם לעסוק בעריכת דין.
היה זה בשיא תקופת פעילותו של הסנטור ג'וזף מקארתי כיושב ראש ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקנית, פעילות שקיבלה את הכינוי "ציד מכשפות".
התקופה הייתה תקופת המלחמה הקרה, והסנטור מקארתי רכב על גל האיבה והחשדנות כלפי ברית המועצות והקומוניזם, וזימן לחקירה אנשי שם ובהם אמנים רבים ואנשי תרבות.
קבוצה של עשרה ידוענים מאנשי תעשיית הקולנוע, תסריטאים במאים ומפיקים, זומנו אף הם בשנת 1947 לחקירה בפני הוועדה.
כן נכלל בקבוצה דלטון טרמבו שלימים כתב את התסריט לסרט "אקסודוס" לפי ספרו של לאון יוריס.
קראם, כעורך דין צמרת, שנהג לייצג אנשים ידועי שם, קיבל עליו עוד בשנת 1947, לפני שנטל פסק זמן מעריכת דין בשל עיסוקיו הציבוריים בעניין ארץ ישראל ובעיתונות, לייצג, יחד עם חמישה עורכי דין אחרים, את אנשי הקבוצה.
בעשותו כן נקלע קראם, שלא במתכוון, לצרות, ה-FBI סיווג אותו כ"חתרן", האזין לשיחות הטלפון שלו ופתח את מכתביו.
בהדרגה איבד קראם את רוב לקוחותיו.
הכנסותיו פחתו והוא נכנס ללחצים נפשיים.
בדצמבר 1959 שם קראם קץ לחייו בבולעו כמות גדולה של תרופות תוך כדי שתיית משקה אלכוהולי.
בן 59 שנים היה במותו.
בתו של קראם היא הסופרת פטרישיה בוסוורת' (Patricia Bosworth), ילידת 1933. בספרה "כל מה שלבך הקטן חפץ - סיפורה של משפחה אמריקאית" All What your little heart desires - An American family story, שראה אור בשנת 1997, היא העלתה על הכתב את תולדות משפחתה וקורות החיים של אביה.
בספרה היא חושפת כי משיכתו של אביה למאבקים ציבוריים ושאיפתו לזכות בשכר טרחה גבוה הרחיקו אותו ממשפחתו.
יחד עם זאת הייתה לדבריה סתירה באישיותו: ככל ששאף לממון הוא בז לחשיבותו ולצורך בצבירתו.
הוא אהב ממון ואת המעמד החברתי שהממון מקנה לו, אך אהב גם לבזבזו ללא הבחנה.
לדברי הבת, היה אביה חסר פרוטה במותו, בהשאירו לאשתו רק דמי ביטוח חיים בסך 100,000 דולר, אך סכום חובותיו במותו היה גבוה מזה.
הבארטים הם קבוצה אתנית החיה בגבול האתיופי סודאני.
שפתם הבארטית היא שפה המשתייכת לקבוצת השפות הנילו-סהריות וככזאת הם נכללים בתוך קבוצת השנקלה.
אוכלוסייתם מונה כיום כ-200,000 נפש.
ביתה המקורי של הקבוצה הזו הוא באזור של סולטנות סאנר לשעבר.
במשך המאות ה-16 וה-17, הם הגיעו למערבה של אתיופיה לאזור הנקרא בנישנגול.
זהו שם ערבי המעוות מהשם המקורי באלה שאנגאל, תרגום הסלע של שנגול.
שם זה מתייחס לאבן קדושה הממוקמת באזור הנקרא מאנג, אחד המקומות בהם הבארטים התיישבו כאשר הגיעו לאזור אתיופיה.
הגעתם לאתיופיה כשברקע סכסוך שטחי בין הקהילות הבארטיות הבלתי-דומות.
הבארטים החלו לבנות את ישובם בגבעות שמוגנות באופן טבעי בהרים על מנת לייצור הגנה כנגד פשיטות הבאות מסודאן.
במשך המאה ה-19, האזור של בנישנגול נחלק לכמה קבוצות וטריטוריות בשליטת שייח'ים (פאדאסי, קומושה, גיזאן, אסוסה), אשר החזקה בהן הייתה תחת שלטונו של שייח' קהויאל בסוף המאה ה-19. הבארטים בסופו של דבר נכללו וסופחו לאימפריה האתיופית בכיבושיו של הקיסר מניליק השני ב-1896.
נפת בארי (באיטלקית: Provincia di Bari) היא נפה במזרחו של מחוז פוליה שבאיטליה.
הנפה משתרעת על שטח של 5,139 קמ"ר, וחיים בה כ-1,594,109 נפש ובירתה היא העיר בארי.
היא גובלת בנפת מטרה ובנפת פוטנצה במחוז בזיליקטה במערב, בנפת פוג'יה במחוז פוליה בצפון, בנפת טאראנטו ובנפת ברינדיזי במחוז פוליה בדרום ובים האדריאטי.
מנקודת מבט דמוגרפית, לאחר העשור 1951–1961 בו המטרופולין בארי רשם את הגידול הגדול ביותר, ומושך את אוכלוסיית כל הארץ, חלה האטה ניכרת במגמה זו החל משנות השמונים.
בעשור 1981–1991 הדינמיקה התהפכה, כמו באזורי המטרופולין בצפון איטליה: העיר בארי איבדה חלק מאוכלוסייתה, בעוד שהעיריות באזורים הסמוכים ממשיכות במגמת הצמיחה, שהחלה כבר בשנות השבעים.
בארי אנסוורת' הוא סופר בריטי הנודע ברומניו ההיסטוריים.
עד שנת 2008 ראו אור ארבעה-עשר ספרים פרי עטו, שלושה מהם העפילו לרשימת המועמדים הסופית לפרס בוקר, ומהם אחד, "Sacred Hunger", הקנה לאנסוורת' את הפרס בשנת 1992.
אנסוורת' נולד בווינגייט, כפר-כורים במחוז דרהאם אשר בצפון-מזרח אנגליה.
הוא סיים את לימודי באוניברסיטת מנצ'סטר בשנת 1951 והתגורר בצרפת שנה תמימה בעודו מורה אנגלית בבית-ספר.
הוא ערך מסעות רבים ברחבי יוון וטורקיה במרוצת שנות ה-60 של המאה ה-20 ובתקופה זו נשא הרצאות באוניברסיטת אתונה ובאוניברסיטת איסטנבול.
בשנת 1999 היה לפרופסור אורח במסגרת סדנת הכתיבה של אוניברסיטת איווה.
כעבור חמש שנים, בשנת 2004, הוזמן להורות בתחום הכתיבה היוצרת ותורת הספרות ב"קניון קולג'" השוכן באוהיו.
לשנת 2008, התגורר במחוז אומבריה השוכן בעמק הטיבר באיטליה, 3 שנים אחר כך נפטר בפרוג'ה מסרטן הריאות.
ספרו הראשון, "The Partnership", יצא לאור בשנת 1966. "Pascali's Island", שראה אור מקץ ארבע-עשרה שנים, ב-1980, היה ספרו הראשון שזכה להימנות ברשימת המועמדים הסופית לפרס בוקר.
הספר מתרחש באי עלום-שם בים האגאי בשלהי ימי האימפריה העות'מאנית.
בחלוף שמונה שנים מצאתו עובד הסרט לגרסה קולנועית על ידי ג'יימס דירדן ובכיכובם של צ'ארלס דאנס, הלן מירן ובן קינגסלי בתפקידים הראשיים.
"Morality Play", ששובץ אף הוא ברשימת המועמדים הסופית לפרס בוקר, בשנת 1995, הוא ספר שבמרכזו עומדת תעלומת רצח אפופת מסתורין למרגלות טירתו של אציל מקומי באנגליה של המאה ה-14. גם סרט זה זכה לעיבוד קולנועי בשם "The Reckoning", בכיכובם של פול בטאני ווילם דפו.
"Sacred Hunger", שראה אור בשנת 1992, מתמקד בסחר עבדים סביב האוקיינוס האטלנטי הנע בינות ליברפול, מערב אפריקה, פלורידה ואיי הודו המערבית.
הספר היה לזוכה, במשותף, בפרס בוקר לשנת 1992, בצוותא עם "הפצוע האנגלי" מאת מייקל אונדאצ'י.
עם ספריו האחרים של אנסוורת' נמנים "Mooncranker's Gift", זוכה פרס היינמן, שראה אור בשנת 1973, "Stone Virgin" שיצא לאור בשנת 1985 ו-"Losing Nelson", שנכתב בשנת 1999.
בארי למאר בונדס הוא שחקן בייסבול אמריקאי, שהיה שחקן שדה חיצון במייג'ור ליג.
הישגיו של בונדס הקנו לו מקום בין גדולי שחקני הבייסבול בכל הזמנים, אך שמו הוכתם, בעקבות מעורבותו לכאורה בשערוריות לקיחת סמים משפרי ביצועים.
בונדס גדל למשפחת ספורטאים, הוא בנו של שחקן העבר המצטיין בובי בונדס, דודתו היא האצנית רוזי בונדס, שייצגה את ארצות הברית במשחקים האולימפיים בטוקיו 1964, ובן דודו המרוחק הוא חבר היכל התהילה של הבייסבול, רג'י ג'קסון.
סנדקו של בונדס הוא וילי מייז, מגדולי שחקני הבייסבול בכל הזמנים בעצמו, ששיחק עם אביו של בארי, התיידד עם המשפחה ומלווה מאז את הקריירה של בארי בונדס.
בונדס הופיע לראשונה במייג'ור ליג בייסבול עם קבוצת פיטסבורג פיירטס בשנת 1986, וב-1993 הצטרף לסן פרנסיסקו ג'איינטס, בה שיחק עד שנת 2007. בתום העונה הסתיים חוזהו של בונדס, ומאז לא חתם בקבוצה אחרת.
ביצועיו המצוינים של בונדס ממקמים אותו בין גדולי שחקני הבייסבול בכל הזמנים.
הוא מחזיק בשיא של שבע זכיות בתואר ה-MVP של ה-MLB, מתוכן ארבע זכיות רצופות בשנים 2001–2004. הוא הופיע 14 פעמים במשחק האולסטאר וזכה 8 פעמים בתואר כפפת הזהב (שחקן ההגנה המצטיין).
בונדס מחזיק בשיא ה-MLB של מספר הום ראנס הרב ביותר, עם 762 הום ראנס במהלך הקריירה.
את השיא הקודם, אותו החזיק האנק ארון, הוא שבר ב-7 באוגוסט 2007 במשחק מול וושינגטון נשיונאלס.
בונדס גם מחזיק בשיא חבטות ההום ראנס לעונה בודדת (73), אותו קבע במהלך שנת 2001. בונדס הוא השחקן אותו הוליכו המגישים הכי הרבה פעמים בתולדות הליגה, 2,558, מהן 688 הולכות מכוונות.
בנוסף מחזיק בונדס בשיאי חבטות רבים נוספים.
מאז 2003 היה נתון בונדס תחת חקירה של חבר מושבעים גדול פדרלי, במסגרת שערוריית BALCO, שחשפה שימוש נרחב בסמים משפרי ביצועים.
לבונדס ניתנה חסינות על עדותו מפני האשמות עתידיות, אך הוא הכחיש שימוש ביודעין בסטרואידים אנאבוליים.
ב-15 בנובמבר 2007 הואשם בונדס במתן עדויות שקר בפני חבר המושבעים.
באפריל 2011 הורשע בשיבוש מהלכי משפט לאחר שנקבע שבעדותו ב-2003 התחמק, שיקר או הונה את חבר המושבעים הגדול.
מאמנו של בונדס, גרג אנדרסון, הואשם באספקת הסטרואידים לשחקני בייסבול בליגה.
למרות הכחשותיו העקביות, והעובדה שמעולם לא נמצאו עקבות סמים בבדיקות שנעשו לו, קיימים חשדות כנגד בונדס כי השתמש בעצמו בסמים.
יש המביאים כהוכחה לכך את השינוי שחל בממדי גופו והשתפרות ביצועיו בשלב מאוחר בקריירה שלו, ובגיל מבוגר יחסית.
בעונת 2016 אימן את חובטי קבוצת פלורידה מרלינס, הוא פוטר בתום העונה.
בְּאֵרִי, שנקרא גם בְּאֵרָה, הוא דמות מקראית.
היה נביא ואביו של הנביא הושע בן בארי.
היה גם נשיא שבט ראובן, בתקופה בה הוגלו עשרת השבטים על ידי תגלת פלאסר מלך אשור כמובא בתנ"ך:
בספרות חז"ל המדרשית מובאים שני הסברים לשמו.
האחד; על שם מעשה ראובן שרצה לחלץ את יוסף אחיו מן הבאר.
והשני; מאחר שהיה גדול הדור נקרא "בארה של תורה".
המדרש מביא, כי בטרם ההגליה אמר בארי נבואה קצרה, ומאחר ולא היה בה כדי יצירת ספר נבואה בפני עצמו, התווספו דבריו לשני פסוקים בתוך נבואת ישעיהו.
מוסבר במדרש כי מאחר שראובן היה זה שרצה להציל את יוסף מאחיו, לכן גלה נכדו בארה עם השבטים, על מנת שיעודדם לחזור בתשובה, וישהה עימם בשעות הקשות של תחילת הגלות ויחזק את רוחם.
בשנת 1495 תלמידו של רבי עובדיה מברטנורה שביקר בצפת מתאר לראשונה את קבורת הושע בן בארי בבית העלמין העתיק בצפת.
כ-30 שנה מאוחר יותר, רבי משה באסולה מתאר את קבר הושע ומוסיף "וכנגדו מערה אחת סגורה, אומרים ששם היה קבור בארי אביו".
בספר "מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל" סיכם: "מלשונם של חלק מעולי הרגל משתמע שהם קבורים יחדיו ממש, אך מרוב עדויותיהם של האחרים מתברר שהוא קבור במערה שממול.
לידה (מימין לעומד ממול פתחה) מערת בת 2 פתחים, כפי הנזכר אצל אחד מעולי הרגל".
ברת'ולומיאו הנרי "בארי" אלן הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס פלאש ביקום DC.
אלן הוא השני לשאת את זהותו של הפלאש, ונחשב לפופולרי מכולם.
דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Showcase #4 מאוקטובר 1956, ונוצרה על ידי צמד הכותבים רוברט קניגר וג'ון ברום והמאייר קרמיין אינפנטינו.
דמותו של בארי אלן נהרגה באירועי המשבר בעולמות האינסופיים של שנת 1986, וחזרה לחיים באירועי המשבר האחרון של שנת 2008, במיני סדרה "פלאש: לידה מחדש".
דמותו מדורגת במקום ה-49 ברשימת מאה גיבורי-העל הגדולים, לפי אתר IGN.
את דמותו של בארי אלן בסדרת הלייב אקשן "הברק" משנות ה-90 גילם השחקן ג'ון וסלי שיפ.
בסדרות יקום החץ מגלם אותה השחקן גרנט גאסטין, ובסרטי היקום הקולנועי של DC – השחקן עזרא מילר.
ברת'ולומיו הנרי "בארי" אלן הוא מדען העובד בשורות המשטרה (אם כי תיאור עבודתו שוכתב מחדש כחוקר זיהוי פלילי לסיפור "פלאש: איירון הייטס") אשר נודע באיטיותו ובנטייתו לאחר, מה שהרגיז את ארוסתו, אייריס וסט.
לילה אחד, בשעה שהוא מתכוון לעזוב את מקום העבודה, מכת ברק מנפצת ארונית מלאה בכימיקלים, הנשפכים על בארי.
כתוצאה מכך, אלן מגלה שהוא מסוגל לרוץ במהירות-על ויש לו רפלקסים מהירים.
אלן עוטה חליפה אדומה עם סמל ברק על החזה וקורא לעצמו פלאש על-שם גיבור ילדותו ג'יי גאריק.
הוא נלחם בפשע ועד מהרה הופך למגן עירו סנטרל סיטי.
פרופסור איירה וסט (אביה המאמץ של אייריס) מאוניברסיטת סנטרל סיטי יוצר לבארי את התלבושת, שמזכירה את תלבושתו של קפטן מארוול, כמו גם טבעת המחזיקה את החליפה בתוכה בעת שבארי נמצא בבגדיו האזרחיים.
הטבעת יכולה לחלץ את התלבושת בזמן שבארי זקוק לה ולכווץ אותה חזרה בפנים בעזרת גז מיוחד.
כמו כן, בארי ממציא מסילה קוסמית, מכשיר שמאפשר לו מסע בזמן במרבית מסיפוריו.
כאשר לוחמים חייזרים פולשים לכדור הארץ למטרת כיבוש הכוכב בחוברת Justice League of America #9, כמה מגיבורי-העל הגדולים ביותר מאחדים כוחות כדי לעצור אותם, ובארי אלן ביניהם.
אותם גיבורי-על מחליטים להקים את ליגת הצדק.
במשך השנים, אלן נמשך לגיבורות-העל הקנרית השחורה וזטאנה, אולם הוא לא פותח במערכת יחסים משום שאהבתו הגדולה היא אייריס וסט.
אלן נעשה לחברו הטוב של הגרין לנטרן האל ג'ורדן, והשניים מככבים יחדיו בסדרת הכותרים "פלאש וגרין לנטרן: האמיצים והנועזים".
בסיפור "הפלאשים משני העולמות", בארי משתגר לעבר לארץ-2, שם הוא פוגש בג'יי גאריק, הפלאש המקורי מהמשכיות DC.
במשך הזמן, בארי אלן נישא לאיירס וסט, אשר לומדת אודות זהותו הכפולה משום שבארי מדבר בשנתו.
היא שמרה על סודו, והוא חשף בפניה את זהותו הסודית מרצונו.
התגלה כי אייריס נשלחה כילדה מהמאה ה-30 ואומצה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, חייו של בארי אלן מתחילים להתמוטט.
אייריס נרצחת בידי הפלאש-ההפוך פרופסור זום (נבל-על מהמאה ה-25 שאהב אותה וקינא באלן), וכאשר אלן מציע נישואין לאחרת, זום מנסה את אותו תכסיס.
אלן עוצר בעדו בזמן חתונתם והורג אותו על ידי שבירת מפרקתו.
אולם, אי-יכולתו של אלן להיות נוכח בחתונתו שלו גורם לארוסתו להיכנע לשיגעון.
נוסף על כך, אלן עומד למשפט בהאשמות הקשורות למותו של זום, והוא נמצא אשם בידי חבר המושבעים.
כאשר נאמר לו בידי אחד המושבעים שפלאש הפוך מהעתיד גרם לשטיפת מוחם של המושבעים, פלאש נמלט מגזר דינו.
הוא מותקף בידי פלאש הפוך ומחליט שהתשובות לחפותו מצויות בעתיד, והשניים נוסעים בזמן.
הוא מגלה שאברה קדברה התחפש לפלאש ההפוך כדי להרוס את שמו הטוב של פלאש.
לאחר הבסתו של קדברה, בארי מחליט להתאחד עם אשתו המנוחה אייריס, שמתגלה כי רוחה נמשכה לעתיד והתאחדה עם גופה החדש.
הגיליון האחרון של הדמות הסתיים בנשיקתם של בארי ואייריס וברמזים לאירועים שיקרו בהמשך, כולל מותו הקרב.
לאחר משפטו, בארי נסוג למאה ה-30 וחי עם אשתו אייריס.
אולם, לאחר מספר שבועות של אושר, אירועי המשבר בעולמות האינסופיים מפרים את שלוותם.
בארי נלכד בידי הנבל אנטי-מוניטור ונלקח חזרה ל-1985. לפי אנטי-מוניטור, הפלאש הוא הישות היחידה שמסוגלת להגיע ליקומים האחרים מרצונו, לכן אנטי-מוניטור לא יכול לשחררו.
אלן נמלט ומסכל את תוכניתו של אנטי-מוניטור להשמיד את כדור הארץ בעזרת תותח אנטי-חומר, כאשר הוא יוצר מערבולת מהירות שמכלה את כוחו של התותח.
אולם, הוא מת כשגופו אינו יכול יותר לשאת את העומס של המערבולת.
נאמר כי בארי אלן נוסע בחזרה בזמן והופך לברק אשר העניק לו את כוחותיו מלכתחילה, וכן כי נשמתו שוכנת בכוח המהירות, המקור המיסטי והולהאלה לכל אותם מאיצים שמתו, ואשר ממנו שואבים הפלאשים החיים את כוחותיהם המדהימים.
לאחר מותו של אלן, אחיינו וולי וסט (שנודע גם כשותפו הצעיר "קיד פלאש"), נוטל את זהותו של הפלאש.
הכותב מארב וולפמן ציין כי השאיר בחוברות המשבר קצוות עלילה פתוחה שתאפשר את הצגתו המחודשת של בארי אלן להמשכיות DC, ללא כל צורך בשכתוב.
קצוות עלילה זו תאפשר למשוך את בארי מריצתו הנואשת להשמיד את תותח האנטי-חומר.
אולם, בארי יודע כי עליו להשלים את משימתו הסופית בשלב כלשהו, והוא יהיה נחוש יותר בעזרתו לאחרים.
ניתן גם לציין כי הצורה בה "מת" בארי אלן הייתה שרץ כל-כך מהר, שיכל לעצור את התותח של אנטי-מוניטור מלירות בכך שתפס את קרן הטכיון בבסיסו של הנשק.
לאחר מעשה זה, לפי חוברת The Flash Secret Origins Annual #2, אלן חוזר בזמן והופך לברק שהכה את מעבדתו ואשר גרם להפיכתו לפלאש.
בסיפור Deadman: Dead Again, דדמן עוזר לרוחו של בארי להגיע לגן עדן, וכן הסיפור "החץ הירוק: אשפת חצים" מציג את אלן בגן עדן.
אולם, נשמתו של אלן שוכנת למעשה בכוח המהירות, נוסף למקס מרקורי ומאיצים אחרים.
אייריס נמצאת בהריון כאשר בארי מת, ונולדים לה זוג תאומים - תאומי הטורנדו דון (Don) ודון (Dawn) אלן - אשר פוגשים מאוחר יותר בלגיון גיבורי-העל, ולהם יש ילדים בעצמם.
האחת, ג'ני אוגנטס, גדלה להיות הלגיונרית XS, ואילו השני, בארט אלן, נולד עם מחלת הזדקנות מהירה ונשלח חזרה למאה ה-20, שם נרפא בידי וולי וסט.
הוא נשאר שם כגיבור-העל אימפולס, והופך מאוחר יותר לקיד פלאש השני ומצטרף לקבוצת הטיטאנים הצעירים.
שנה לאחר אירועי המשבר האינסופי, בארט הופך לפלאש הרביעי אך נהרג בידי אינרציה וקבוצת הנבלים.
הדבר גורם לוולי וסט לנטול מחדש את זהות הפלאש.
בארט אלן חוזר לחיים מאוחר יותר בידי לגיון גיבורי-העל במאה ה-31 כדי להילחם נגד סופרבוי פריים.
וולי וסט נותר שבור לב בעקבות מות ילדיו התאומים שטרם נולדו בידי זום, והוא מתחרט על העובדה שזהותו ידועה בפומבי.
בארי אלן מופיע מנקודה מסוימת בזמן ומנחם אותו, ומבקש מהספקטר שיעניק לו את משאלתו.
לאחר מכן הוא נעלם, לא לפני שהוא אומר לאחיינו כי הוא יבוא לעזרתו שלוש פעמים בשלושת הימים הקשים ביותר בחייו.
למעשה, כאשר זום מגייס את עזרתו של פרופסור זום המקורי להחיות מחדש את כאבו של וסט, אלן כבר נמצא שם ועוצר את הפלאש ההפוך.
בפעם השנייה, הוא עוזר לווסט לבטל את הנזק אותו גרם פרופסור זום ובכך להציל את התאומים.
בפעם השלישית, הוא מופיע לעזרתו של אחיינו בתקופת המשבר האחרון, ובסופו של דבר חוזר לחיים הודות לפעולותיו הזדוניות של פרופסור זום.
בגלל שזו הייתה הפעם השנייה שבה פגש את וולי לאחר מותו, נראה כי בנקודה מסוימת בעתיד הוא יצטרך לחזור לעבר ולדבר עם וולי ועם הספקטר ויבטיח כי יחזור, כדי לסגור סופית את הלולאה בזמן.
בחוברת הרביעית של המשבר האינסופי, בארי אלן יוצא מתוך כוח המהירות יחד עם ג'וני קוויק ומקס מרקורי כדי לעזור לנכדו בארט להילחם נגד סופרבוי-פריים ולקחת אותו בחזרה איתו לכוח המהירות.
בארט אלן מופיע בתלבושתו של בארי אלן כפלאש בסוף החוברת החמישית כדי לספר לגיבורי-העל כי סופרבוי-פריים נמלט מכוח המהירות.
הוא מופיע בתלבושת זו בשנית בחוברת השביעית להילחם נגדו.
בחוברת השישית של The Flash: The Fastest Man Alive מתואר כיצד בארי אלן חי במשך ארבע שנים בקי-סטון סיטי חלופית יחד עם מקס מרקורי, ג'וני קוויק וג'יי גאריק חלופי, עד אשר פגש בוולי ובבארט, שהצטרפו אליו אחרי הקרב נגד סופרבוי-פריים.
כאשר סופרבוי-פריים נמלט, בארי מציע כי מישהו יצטרך לספוג את כל כוח המהירות ולחצות את הגשר הבין-ממדי חזרה לכדור הארץ שלאחר המשבר.
כשבארט מתנדב, בארי מעניק לו את חליפתו כדי שתעזור לו לתחום את הכוח, ונשאר מאחור.
וולי וסט לא ערך את המסע משום שבכך ישאיר מאחור את אשתו וילדיו.
עשרים ושלוש שנה לאחר מותו במשבר בעולמות האינסופיים, נשמתו של אלן עשתה את חזרתה הרשמית בחוברת DC universe #0 - ההקדמה לאירועי המשבר האחרון של הכותב גראנט מוריסון.
חוברת זו מציגה דובר לא ידוע, שמשייך עצמו תחילה לכל דבר שקיים.
ככל שהסיפור מתמשך, הוא נזכר בעברו ובקשריו עם חברי ליגת הצדק, בעיקר האל ג'ורדן וסופרמן.
תיבות הטקסט שבהן הוא מדבר לקורא הן צהובות על רקע שחור, ועם הזמן הרקע משתנה לאדום.
בדפים האחרונים, תיבות הטקסט מכילות סמל ברק צהוב.
כאשר הדובר נזכר בחברויותיו ובקשריו עם אנשים, מחשבותיו מתחילות להתפקס, בציינו כי "אני מכיר אותו.
אני כבר לא כל דבר שקיים.
אני אלומת אור שמתפצלת דרך מנסרה".
אולם, הוא עדיין מסוגל לראות צל העוטף את הכל בצורתו של נבל-העל דארקסייד.
בעמוד האחרון, הירח נמצא על רקע שמיים אדומים, וברק צהוב מכה בו באלכסון, בצורת סמלו של פלאש, בעוד הדובר מציין כי כעת הוא זוכר.
מאמר של הניו יורק דיילי ניוז פורסם באותו יום, וציין את שובו של בארי אלן לחיים.
הכותב ג'ף ג'ונס אף הוסיף וציין, כי כאשר הרוע המוחלט חוזר ליקום DC, הגיבור הגדול ביותר גם צריך.
חזרתו הגשמית של בארי אלן מתרחשת בחוברת השנייה של אירועי המשבר האחרון.
לקראת סוף הגיליון, ג'יי גאריק ווולי וסט מרגישים תנודות, עליהן גאריק מעיר "אתה לא מזהה את התנודות האלה?
לא אחרי כל כך הרבה שנים...
לא אחרי כל הזמן שעבר".
בעמוד האחרון מופיע בארי אלן כשהוא במרדף אחר הקליע שהרג את אוריון, משיג את הרייסר השחור וצועק לעבר וסט וגאריק "ברחו!".
בחוברת השלישית, גאריק מיידע את אייריס כי בעלה חי וקיים.
בינתיים, וולי ובארי רצים לתוך העתיד, ובעת מנוחתם וולי שואל את בארי אם באמת זה הוא.
בארי מצר על העובדה כי לא היה יכול לעצור את מותו של אוריון, ותוהה מדוע חזר לאחר שהיה מת כל כך הרבה שנים.
לאחר מכן, הם מתעמתים מול וונדר וומן, באטוומן, קאטוומן וג'יגנטה, שהפכו לאלות הזעם הלוחמות בעקבות שחרורה של משוואת האנטי-חיים.
חרף העובדה שגרסה חדשה זו של אלות הזעם מסוגלות לאתר מאיצים, בארי מביסן באמצעות מומחיותו הרבה ורץ לכל אורך כדור הארץ החרב.
הוא מוצא את אשתו ומציל אותה מעבדותה של משוואת האנטי-חיים.
בראותה בפעם הראשונה מזה שנים, בארי מוצף ברגשות ומנשק אותה, וכוח המהירות שמאגף את גופו משחרר אותה מהשפעתה של משוואת האנטי-חיים.
בחוברת מספר 17 האחרונה, בארי ווולי מובילים את הרייסר השחור לדארקסייד ומנציחים עליו מכה, שיחד עם קליע-אל אותו ירה עליו באטמן מבטיחים את תבוסתו האולטימטיבית.
בשנת 2009, הכותב ג'ף ג'ונס והמאייר אית'ן ואן סקייבר יצרו מיני סדרה בת שש חוברות המחזירה את בארי אלן לתפקיד מרכזי ביקום DC כפלאש, בד בבד עם החזרתו של האל ג'ורדן לחיים במיני סדרה "גרין לנטרן: לידה מחדש".
כאשר נשאלו מי מהפלאשים יופיע, הצמד ענה "כולם".
המיני סדרה מתחילה עם חגיגות הערים קי-סטון סיטי וסנטרל סיטי את חזרתו של הפלאש, אולם בארי אלן מתחמק מהחגיגות ומנסה להבין את הנסיבות לחזרתו.
ביקור במוזיאון הפלאש ושל חברו האל ג'ורדן אינו משקיט את דעתו והוא מתחיל לרוץ.
כשנשאל על ידי ג'ורדן עבור מה, עונה אלן "עבור כל מה שהעולם יזדקק ממני".
מתגלה כי אמו של אלן נרצחה כשהיה ילד, וכי אביו נעצר באשמת ביצוע הפשע (וזאת בניגוד לסיפורים המקוריים שלפני המשבר, בהם שני ההורים חיים ובריאים).
בארי מתאר עובדה זאת כ"התיק הפתוח היחיד שהשארתי מאחור".
לפני שיעמוד על טיבם של הדברים, המאיץ הנבל סאביטר נמלט מכוח המהירות דרך פלאש, שרודף אחריו.
כאשר בארי מצליח לשים ידיו על סאביטר, זה האחרון זועק מכאבים ומתפורר לאבק, לא לפני שאומר לבארי שהוא היה ההתחלה, והוא יהיה הסוף.
באותו רגע, וולי וסט, ילדיו איירי וג'יי, ליברטי בל, ג'יי גאריק וקיד פלאש מתפתלים כולם מכאבים ונאגפים בברק.
כשהוא בהלם על מה שעשה לסאביטר, אלן תוהה מה גרם לכך.
מאבקו של בארי בכת המהירות מסתיים במותו של מנהיגם, שרצה לנקום על מותו של סאביטר.
הדבר גורם בשנית לכאבם של המאיצים השונים, אם כי וולי וסט זוכה להצצה לעתיד של בארי אלן כפלאש שחור.
כשהוא מגלה שעצם נוכחותו מסכנת את חייהם של חפים מפשע, בארי חוזר חזרה לכוח המהירות, שם הוא פוגש בחבריו הוותיקים ג'וני קוויק ובמקס מרקורי.
מקס מנסה להגיד לאלן שהפיכתו לפלאש שחור אינה באשמתו, וכאשר שניהם נמשכים לתוך כיס נוסף בכוח המהירות, הגורם העיקרי למעשים אלה מתגלה כפרופסור זום.
זום מגלה את תוכניתו לפרטי פרטיה - לאחר שבארי עזר לקיד פלאש במאבקו נגד סופרבוי-פריים באירועי המשבר האינסופי, ת'ון שלח פעימה תת-הכרתית לכוח המהירות כדי למשוך את מה שנשאר מתודעתו של אלן, מה שגרם להופעתו מחדש במשבר האחרון.
לאחר מכן, זום הפך את עצמו לסוג חדש של מאיץ ויצר כוח מהירות שלילי שזיהם את אלן ואת המאיצים האחרים.
לפני שבארי מסוגל להמשיך ולהילחם, זום נעלם.
מקס מגלה לבארי שאלן הוא זה שיצר את מקור כוחם של המאיצים, ובמשך חייו יצר ללא יודעין את כוח המהירות הרגיל.
וולי וסט נכנס עמוק לתוך כוח המהירות כדי להוציא את דודו משם, מוצא אותם והשלושה נמלטים חזרה.
כעת כשהם טעונים בכמות רבה של כוח, בארי, וולי, ג'יי, מקס ובארט מתקיפים את פרופסור זום.
למרות שמספרם עולה על זום, הוא מצליח להוציא אלן מהמשוואה.
הוא מגלה לו כי הוא אחראי לכל דבר רע שקרה בחייו של בארי, כולל מות אמו.
בהמשך, הוא מחליט להרוג את אייריס לפני שהיא ובארי כלל נפגשו.
בארי רודף אחרי זום, ומצטרף אליו וולי, שאומר לו לדחוף את גבולותיו כמה שרק אפשר כדי לשבור את מחסום הזמן.
הם משיגים את ת'ון, בארי הופך לברק שגרם לכוחותיו, והשניים עוצרים בעד זום מלהרוג את אייריס.
כשהם מחזירים את זום חזרה לזמן ההווה, הם מגלים שליגת הצדק, חברת הצדק והאאוטסיידרס יצרו מתקן מיוחד שנועד להחזיק את זום כלוא.
הפלאשים קושרים אותו כדי למנוע ממנו לרוץ, ובארי משליך אותו למתקן ובכך מנתק אותו מכוח המהירות השלילי.
לאחר שהאיום הוסר, כולם חוגגים את שובם של בארי והמאיצים לעולם החיים.
הוא סוגר את תיק הירצחה של אמו ומתכוון לקחת על עצמו מספר תיקים נוספים שנותרו פתוחים מהשנים בהן נעדר.
הוא מבלה יחד עם אייריס מעט לפני שהוא יוצא עם יתר חברי ליגת הצדק לוושינגטון הבירה לחגוג את חזרתו.
בארי אלן הוא אחד הגיבורים המשתתפים בסיפור "הלילה האפל ביותר", יחד עם האל ג'ורדן, הגרין לנטרן של תור הכסף.
הוא וג'ורדן מביטים במצבתו של באטמן ומהרהרים על מותם שלהם - בארי באירועי המשבר וג'ורדן באירועי דמדומי הברקת, כאשר מותו של בארי עורר צער עמוק ואילו מותו של ג'ורדן עורר זעם.
ג'ורדן מסכם זאת באומרו "אני מתתי כחוטא.
הם מציינים גם את מותם של אקווהמן ושל הצייד ממאדים, שהיו ליבה ונשמתה של ליגת הצדק, ומקווים שגם הם יחזרו לחיים.
בקרב עם הפקח השחור ז'ון ז'ונס, בארי מגלה משקע שחור מסתורי בקבר של באטמן, המתגבש כדם ומתחיל להשחית אותו ולהרקיב את עורו.
הפקח השחור מבקש להרוג את ג'ורדן ואת אלן ולהחזירם בין המתים כדי לשמור על האיזון של היקום.
אלן מביס את הפקח השחור יחד עם ג'ורדן וגיבורי-על נוספים כאטום, מירה, פיירסטורם ושניים מחברי שבט אינדיגו, ולאחר מכן מצטרף לוולי ולבארט למירוץ ברחבי העולם כדי להזהיר את כל גיבורי-על בנוגע לאיום של הפקחים השחורים.
המסר שלו מגיע גם לידי קבוצת "הפושעים" שלא במתכוון, המגלים שחבריהם המתים ישובו לנקום בהם, והם מחליטים לפעול קודם ולהתקיף את הכלא "איירון הייטס" - אינם מודעים שהפושעים המתים מחכים להם.
בארי עוצר בעיר הולדתו של האל ג'ורדן, קוסט סיטי, שם הוא עד להגעת אדונם של הפקחים השחורים נקרון ומשרתיו סקאר והיד השחורה.
ליגת הצדק, הטיטאנים, וולי ובארט מגיעים למקום ועוזרים לבארי להתעמת מול נקרון, אך זה האחרון משתמש בטבעות כוח שחורות כדי להפוך את סופרמן, החץ הירוק, בארט וגיבורי-על נוספים לפקחים שחורים.
בארי והאל מוצאים את עצמם מותקפים מכל החזיתות ונאלצים לברוח.
בארי נוסע בזמן יחד עם האל שתי שניות קדימה, מה שמשאיר את טבעות הכוח ללא מטרות עליהן יוכלו להשתלט ובכך הופך אותן לחסרות שימוש.
כשבארי והאל מצטרפים מחדש למאבק בנקרון, שומר היקום גאנטת יוצר טבעת כוח כחולה, ובוחר בבארי כפקח כחול.
הוא מצטרף לשורותיהם של חיל הפקחים הכחולים בראשותו של סיינט ווקר, ובד בבד לומד את מגבלותיה של טבעת הכוח החדשה שלו.
בארי נאלץ להילחם נגד נכדו בארט, שאותו מגלה טבעת הכוח כחי אך כמי שעומד להיכנע לכוחה של טבעת הכוח השחורה.
עד מהרה, בארי נעשה מיומן ביצירתם של מבני אנרגיה כחולים בהתבסס על דמיונו וביכולת התעופה החדשה שלו.
הוא יוצר דמויות של בארט כאימפולס וכקיד פלאש בתקווה שהפקח השחור הצעיר יגיב להן, ובדיוק כאשר הוא מתכוון לקחת ממנו את טבעת הכוח השחורה, פרופסור זום מגיע, ווולי וסיינט ווקר עוזרים לבארי להביסו.
בסוף אירועי "הלילה האפל ביותר", בארי ובארט מצטרפים באופן זמני לחיל הפקחים הלבנים.
הכרך השלישי של הפלאש מתחיל עם סיום "הלילה האפל ביותר", ובמקביל לתחילת אירועי "היום הבהיר ביותר".
בארי אלן משתקע מחדש לחייו בסנטרל סיטי, ומשתמש באמתלה של תוכנית להגנת עדים כדי לחזור לעבודתו במעבדה.
לאחר מספר הרפתקאותיו המערבות את נבלי-העל מאסטר המראות וקפטן בומרנג ומעבר למאה ה-25, בארי נעשה למארחו של פאראלקס לאחר שהוא מצטרף לג'ורדן בחיפוש אחר ישויות הרגש של הספקטרום הרגשי, והודבק בישות הפחד מתוך חשש לביטחונו של ג'ורדן.
הוא לבסוף משוחרר מהשפעתה של הישות לאחר שפרוסליט, ישות החמלה הכחולה, מראה לו את מעלותיו החיוביות.
בארי אלן מסוגל לרוץ במהירות הגדולה ממהירות האור, ולעיתים בתקופת תור הכסף במהירות המחשבה כתוצאה מדחף עצבי.
בחוברת The Flash #150, בארי רץ במהירות פי עשרה ממהירות האור.
אולם, כאשר הוא דחף את עצמו יותר חזק באירועי המשבר בעולמות האינסופיים, גופו הפך לאנרגיה טהורה, חזרה בזמן, ולפי Secret Origins Annual #2 הוא הפך לברק עצמו שהעניק לו את כוחותיו מלכתחילה.
הדבר שוכתב מחדש בחוברת The Flash: Rebirth #1, שבו בארי ציין כי הוא רץ לתוך הספיד פורס והצטרף אליו.
אלן מחזיק ביכולות שאותן ג'יי גאריק לא תמיד הצליח לחקות, בייחוד בצורה בה רטט כדי לעבור דרך חומרים מוצקים (פייז).
בארי השתמש בתחילת דרכו במסילת כושר קוסמית למסעות הזמן שלו, והוא מסוגל לרטוט בין יקומים מקבילים.
דמותו של בארי ייחודית משאר הפלאשים ודמויות אחרות ביקום DC בכך שהיא מסוגלת לשלוט על כל מולקולה בגופה.
באירועי המשבר האחרון, אלן היה מסוגל לבטל את השפעתה של משוואת האנטי-חיים על אנשים, ולשחרר את אשתו משליטתו המוחית של דארקסייד.
לאחרונה התברר, כי בארי לא רק קשור לכוח המהירות אלא כי הוא המקור שלו ומפעיל אותו עם כל צעד ושעל אותו הוא לוקח.
דבר זה מספיק כדי להפכו לישות העוצמתית ביותר בכדור הארץ ואולי אף בקיום כולו.
בארי גם חסין מפני התקפות טלפתיות משום שמסוגל להניע את מחשבותיו במהירות-על.
הוא השתמש בטקטיקה זו נגד הפקח השחור הצייד ממאדים באירועי "הלילה האפל ביותר".
כמו כן, הוא מסוגל לאגור כמות עצומה של מידע באמצעות קריאת-על.
בארי היה כלב הצלה גזעי מהגזע סן ברנרד, שפעל בהרי שווייץ עבור אכסניית סן ברנאר הגדול.
בארי הוא כלב ההצלה המפורסם ביותר מגזע סן ברנרד, וזאת בזכות העובדה שהציל ממוות יותר מ-40 בני אדם.
בארי קדם לגזע הסן ברנרד המודרני, ולכן היה בהיר יותר וקל יותר.
בניגוד לאגדה, הטוענת כי נהרג בניסיון חילוץ, ידוע כי כשבארי היה זקן, הוא הועבר לברן בשווייץ, ולאחר מותו הועברה גופתו למוזיאון ההיסטוריה של הטבע של ברן.
עורו נשמר ופוחלץ, וגולגולתו שונתה ב-1923, כדי להתאימה לסן ברנרד של אותה תקופה.
סיפורו שימש ומשמש דוגמה ליצירות ספרותיות, והוקמה לזכרו אנדרטה ליד פריז.
בארי נולד ב-1800. הוא אולף באכסניית כלבי הצלה שפועלת במעבר סן ברנאר הגדול, בהרי האלפים בגובה של כ-2,500 מטרים.