tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעבודות אלה הוא נהג לתאר את חיי האיכרים, נושא ששב אליו לפני מותו.
בשנת 1912 ביקר בפריז ושם פגש את פבלו פיקאסו ויוצרים קוביסטים אחרים.
בהשפעתם ובהשפעת והפוטוריסטים החל לשלב בעבודותיו סממנים כגון שימוש בצורות גאומטריות ושכפולן בסגנון פוטוריסטי.
הציורים "קוצר על רקע אדום" ו"משחיז הסכינים" (1912) הם דוגמאות לעבודות מן התקופה הזו שצוירו בסגנון קובו-פוטוריסטי.
החל ב-1913, עיצב במות, תפאורות ותלבושות למחזות בתיאטרון הפוטוריסטי כגון "ניצחון על השמש" (Victory over the Sun) .
בעקבות התפאורה המופשטת שעיצב למחזות הפוטוריסטיים, החל לצייר ציורים ובהן צורות גאומטריות מופשטות, מנותקות לחלוטין מכל רמז לדמות או אובייקט.
הוא היה האמן הראשון שהציג עבודות מסוג זה.
מלביץ' שאף ליצור קומפוזיציות טהורות שלצבע ולצורה בהן יש תפקיד מיסטי, טרנסצנדנטי ונעלה.
הוא שלל כליל את רעיון "הייצוג" באמנות.
הוא קרא לאמנות שלו - "סופרמטיזם".
בשנת 1915, בתערוכה שנשאה את השם "0,10" ואשר התקיימה בפטרוגרד, הציג מלביץ' לצד 37 ציורים שלו את הציור "ריבוע שחור על רקע לבן".
לעיתים הוא מכנה את המערך הצבעוני בשם ועל ידי כך מכוון את המתבונן להקשרים שונים, לדוגמה, הציור "ריבוע אדום: ריאליזם ציורי של אשה כפרית בשני ממדים" (1915).
בשנים 1918-1917, צייר את סדרת העבודות "לבן על לבן" שבה לטענתו "הגיע לקצה היכולת של הצבע".
לאחר שהשלים את הסדרה "לבן על לבן" חבר מלביץ', לפחות באופי יצירתו, לקבוצה הקונסטרוקטיביסטית שפעלה בברית המועצות לאחר המהפכה הבולשביקית.
מלביץ' עסק רבות בהוראה, בכתיבה ובפיתוח דגמים עיצוביים וארכיטקטוניים המשקפים את רעיונותיו האסתטיים והחומריים למבנים עתידיים, לסדר חדש בעולם מודרני.
לדוגמה, דגם ארכיטקטוני למבנה עתידי משנות העשרים.
כמו כן, פיתח מלביץ' עיצוב לכלים לשימוש יומיומי בנוסח קונסטרוקטיביסטי, למשל ספל וקומקום (1923) צורותיו הסופרמטיסטיות יושמו בתעשייה כעיטור על כלי חרסינה שיוצרו בייצור המוני, לדוגמה ספלים נושאי עיטור סופרמטיסטי.
עד היום הקומפוזיציה הסופרמטיסטית של מלביץ' "מככבת" על אובייקטים שימושיים שונים, לדוגמה שעון עם קומפוזיציה סופרמטיסטית.
בשנת 1919 ירש מלביץ' את מקום עבודתו של האמן מארק שאגאל באקדמיה לאמנות בוויטבסק, ובמשך שנתיים לימד בה בנוסף להיותו מורה בלנינגרד, שבה חי עד מותו.
בשנת 1926 ביקר בבית הספר של הבאוהאוס בעיר ויימאר שבגרמניה, ושם פגש את האמן וסילי קנדינסקי.
הוא פרסם את ספרו "העולם של הלא אובייקטים" (1926) שבו הסביר את התאוריה ה"סופרמטיסטית" שלו.
בשנת 1927 הציג תערוכה רטרוספקטיבית בוורשה.
באותה שנה נקרא לחזור לברית המועצות.
באותה עת פוליטיקאים סובייטים החלו להתנגד לאמנות מודרנית, ומלביץ' נאלץ לשנות את סגנון ציוריו.
מלביץ' צייר כמה ציורים שבהם מתוארים איכרים בסגנון ריאליסטי, סגנון ששלט בברית המועצות עד נפילתה בשנות השמונים ונקרא ריאליזם סוציאליסטי.
בין ציוריו מאותן שנים הוא הציור "נערות בשדה" מהשנים 1932-1928. מלביץ' לא הצליח להתאים את עצמו לרוח הסובייטית החדשה, ועם הזמן נדחק מחוץ לתודעת הקהל וחי בעוני קשה.
חשיבותו והשפעתו של מלביץ' כתאורטיקן ואמן על מהלך היצירה החזותית של המאה העשרים הוא גדול.
אחד הביטויים לכך הוא היותו מודל ומקור השפעה לאמנות המושגית במחצית השנייה של המאה העשרים.
בשנת 1958 וכן בשנת 1970 הוצגו תערוכות רטרופרספקטיביות של מלביץ' במוזאון הסטדליק באמסטרדם, שם נמצא האוסף המשמעותי ביותר של יצירתו.
קזינו גלי אביב היה מבנה שפעל כבית קפה על חוף ימה של תל אביב בין השנים 1922 עד 1936. הבניין תחם את כיכר הרברט סמואל, לימים כיכר הכנסת, ממערב, בעוד קצהו של רחוב אלנבי נושק לה ממזרח.
היוזמה להקמת הבניין עלתה בשנת 1921 על ידי סלומון גריגורביץ' קזרנובסקי, יהודי אמיד מאודסה שפעל במרץ להקמת המקום שנחנך זמן קצר לאחר מכן.
הוא התנה את הקמת המבנה בכך שיגיע כביש עד המבנה, ומאיר דיזנגוף, ראש העיר הראשון של תל אביב אישר לשנות את התוואי של רחוב אלנבי בקצהו הצפוני כך שיפנה שמאלה עד הים, מתאר הקיים עד היום.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל התל אביבי יהודה מגידוביץ' בסגנון אקלקטי, ונחשב באותה העת לאחד מהמבנים הססגוניים ביותר בישראל של אותה העת.
על פי תוכניתו של המהנדס ארפד גוט הוקם המבנה על גבי כלונסאות בטון בחוף הים כשגשר צר מחבר בין החוף לבין המבנה.
היו בבניין שלושה מפלסים, כאשר המפלס השני נועד למסעדה, והמפלס השלישי, הפתוח, כלל בית קפה וגינה.
על פי חוזה ההקמה, קיבל קזרנובסקי תשלום קבוע על ההפעלה ואחוז מהרווחים.
לאחר עונת ההפעלה הראשונה בקיץ 1922, הותר החוזה עם קזרנובסקי.
לאחר ההפעלה התברר כי לא ניתן להפעיל את המקום בחורף בשל הסערות שגרמו לנזקים חוזרים ונשנים למבנה.
עלויות התחזוקה היו גבוהות מההכנסות והמבנה עבר בין כמה ידיים.
הבונה המקורי פשט רגל, והמבנה עבר לידי עיריית תל אביב שהחכירה אותו למרדכי וייסר ומשה אברבנל, הבעלים של קולנוע עדן.
נשף הפתיחה התקיים במאי 1923. הם הפקידו את ניהול המקום בידיו של ירושלים סגל.
על הקזינו הונפו דגל בריטניה ודגל ישראל.
למרות שהמקום נקרא קזינו, לא נערכו בו הימורים, והוא שימש למעשה כמסעדה מפוארת, בר ורחבת ריקודים.
המסעדה ובית הקפה נועדו למעמד העליון והמחירים היו בהתאם.
ביקרו בו נכבדי האנגלים, בהם לורד אלנבי ואדוארד קית'-רואץ'.
הבעלים לא ראו רווח מהמקום, והוא עבר לידי קואופרטיב של מלצרים שניהלו את המקום בשנים 1926 עד 1927. החוכר האחרון היה נחום גרינבלט שלמרות מאמציו הלך המקום והתדרדר.
בשנת 1936, בעקבות סערה עזה שפקדה את חוף ימה של תל אביב, נפגעו יסודות הבניין והוא הפך מסוכן לאורחים ונסגר.
ב-1939 החליטה העירייה להרוס אותו באמצעות פיצוץ לעיני קהל סקרנים.
קזימיר וקרולינה (מגרמנית: Kasimir und Karoline) הוא מחזה מאת אדן פון הורבאט המתרחש בשנות ה-30 של המאה העשרים.
המחזה מתרחש כולו בלונה פארק ומדבר על יחסים מול מעמדות בחברה (יחסים, כסף ומה שביניהם).
בסוף המחזה, קזימיר וקרולינה, שהגיעו ללונה פארק כזוג, נפרדים וכל אחד מוצא בן או בת זוג אחר/ת.
המחזה מלווה בקטעי מוזיקה ידועים והומור.
קזימיר הוא הדמות הראשית במחזה.
הוא חשדן, אך למרות זאת, הוא דמות בעלת מצפון פנימי גדול, ומתנהג בהיגיון יחסי לשאר הדמויות.
רוצה לקבל את מעמדו בחברה (לפחות זה מה שהוא מפגין).
לרוב מרוכזת בעצמה ומתנהגת באימפולסיביות.
במהלך המחזה משנה את דעותיה בקצב די מהיר.
בניסיון להרגיז את קזימיר- כמעט בתמימות-הולכת אחר אחד הזקנים מהפארק במחשבה שיעזור לה ויעלה את מעמדה בחברה, אם תעניק לו את אהבתה (הזקן כמובן מעוניין רק בתענוגות החיים).
לבסוף, לאחר שהתנהגה באגואיסטיות כלפי קזימיר, היא מנסה לחזור אליו אך הוא מסרב.
תרגום לעברית והעלאת המחזה בישראל
המחזה תורגם על ידי עידו ריקלין והועלה לראשונה בתרגום זה ב"בית צבי" בשנת 2002. בשנת 2017 הועלה המחזה בחוג לאומנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, לאחר שהתרגום של ריקלין נערך ועובד על ידי ליאת פסברג בסגנון נגיש ועכשווי.
קזחית היא שפה טורקית, שפתה הרשמית של קזחסטן, וכ-18.5 מיליון תושביה רואים בה שפת אם.
החל משנת 1940 מבוסס כתיב השפה על גרסה של האלפבית הקירילי הכוללת 42 אותיות.
מספר דוברי הרוסית בקזחסטן משתווה למספר דוברי הקזחית, והאחרונה היא אמנם השפה הרשמית במדינה, אך רוסית היא שפת התקשורת הבין-אתנית.
ב-29 באוקטובר 2017 החליטה ממשלת קזחסטן כי עד 2025 כתב השפה יוחלף מהאלפבית הקירילי לאלפבית הלטיני.
כמו שפות טורקיות אחרות, הקזחית היא שפה צירופית (אגלוטינטיבית).
+פונמות בקזחית סדקי ענבלי וילוני חכי מכתשי־חכי בתר־מכתשי מכתשי/שִנִּי שפתי(־שִנִּי) אפיŋnm סותם qgkdtbp מחוכך ʨ חוכך hʁ x ɕʒʃzsvf מקורב(צדי)wjl מקישɾ * פונמות זרות
קזינו הוא סרט גנגסטרים אמריקאי משנת 1995 בבימויו של מרטין סקורסזה.
בסרט מככבים רוברט דה נירו, שרון סטון וג'ו פשי.
הסרט מבוסס על הספר "קזינו" של ניקולאס פילאג'י אשר בנוסף כתב גם את התסריט.
סטון הייתה מועמדת לפרס אוסקר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר על משחקה בסרט, אך לבסוף לא זכתה.
סרט זה דומה בסגנונו לסרט "החבר'ה הטובים" שאותו ביים סקורסזה גם כן.
סגנון זה מתבטא באמצעים אומנותיים כגון: תחילת הסרט היא קטע המתרחש באמצע או בסוף העלילה, הדמויות הראשיות משמשות גם כקריינים המדברים במהלך הסרט, תנועות מצלמה מהירות והרבה "וואן שוטים", כלומר צילום אחד הנמשך לפרק זמן מסוים ללא קאט, ושילוב פסקולים של להקות שונות במהלך הסרט ובדגש מיוחד על קטעי האלימות.
אמצעי זה בלט במיוחד בסצנת ההריגות לקראת סיום הסרט, בשילוב השיר "The House of the Rising Sun" המבוצע על ידי להקת The Animals.
קזחסטן השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לילהאמר (1994), ובמשחקי הקיץ השתתפה לראשונה באולימפיאדת אטלנטה (1996).
עד אז, התחרו הספורטאים הקזחים במסגרת המשלחת הסובייטית, ובמשחקים שנערכו ב-1992 השתתפו, לצד ספורטאים מ-11 מדינות נוספות שהרכיבו בעבר את ברית המועצות, במשלחת מאוחדת (Unified Team).
באולימפיאדות הקיץ בהן השתתפו, צברו הספורטאים הקזחסטנים 71 מדליות, מהן 14 מדליות זהב.
הענפים הבולטים ביותר הם אגרוף (24 מדליות, מהן 7 מדליות זהב), הרמת משקולות (11 מדליות, בהן מדליית זהב אחת) והיאבקות (17 מדליות, בהן מדליית זהב אחת).
באולימפיאדות החורף צברו הספורטאים הקזחסטנים 8 מדליות, בהן מדליית זהב אחת.
בארבע מדליות זכה גולש הסקי למרחקים ולדימיר סמירנוב, באולימפיאדת לילהאמר ובאולימפיאדת נאגנו (1998).
קזחסטן לא אירחה מעולם את המשחקים האולימפיים.
אלמאטי הגישה את מועמדותה לאירוח משחקי החורף של 2022, אך הפסידה לבייג'ינג.
הופעת הבכורה של קזחסטן כמדינה עצמאית במשחקי הקיץ הייתה באולימפיאדת אטלנטה.
96 ספורטאים ייצגו את קזחסטן במשחקים, והם זכו ב-11 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
ואסילי ז'ירוב זכה במדליית זהב, בולאט ז'ומדילוב זכה במדליית כסף, ובולאט נייזימבטוב וירמחאן איבראימוב זכו במדליות ארד.
המתאבק יורי מלניצ'נקו זכה במדליית זהב, ומאולן ממירוב זכה במדליית ארד.
במדליית הזהב השלישית זכה אלכסנדר פריגין, בקרב חמש מודרני.
הקלע סרגיי בליאייב זכה בשתי מדליות כסף, בירי בשכיבה ובירי בשלושה מצבים, וקלע נוסף, ולדימיר ווחמיאנין, זכה במדליית ארד בירי באקדח אש מהירה.
מרים המשקולות אנטולי חרפאטי, שבאולימיפיאדת סיאול (1988) זכה במדליית זהב לזכות ברית המועצות, זכה במדליית כסף.
מספר הספורטאים ששלחה קזחסטן לאולימפיאדת סידני (2000) עלה ל-130, בעיקר משום ששלחה גם את שתי נבחרות הכדורמים שלה.
עם זאת, יבול המדליות ירד לשבע, מהן 3 מדליות זהב.
גם הפעם זכו המתאגרפים בארבע מדליות.
ירמחאן איבראימוב שיפר את הישגו מאטלנטה וזכה במדליית זהב, ובמדליית זהב נוספת זכה בקזאט סטרחנוב.
בולאט ז'ומדילוב זכה במדליית כסף שנייה ברציפות, וגם מוכתרחאן דילדבקוב זכה במדליית כסף.
במדליית הזהב השלישית זכתה האתלטית אולגה שישיגינה, בריצת 100 מטר משוכות, והיא הייתה לאישה הראשונה שזוכה במדליה אולימפית לזכות קזחסטן.
רוכב האופניים אלכסנדר וינוקורוב זכה במדליית כסף במרוץ אופני כביש, והישג דומה רשם המתאבק אסלאם באירמוקוב.
נבחרת הגברים בכדורמים סיימה במקום התשיעי מתוך שתים עשרה נבחרות, ואילו נבחרת הנשים סיימה במקום השישי והאחרון, לאחר שהפסידה בכל משחקיה.
באולימפיאדת אתונה (2004) השתתפו 114 ספורטאים קזחסטנים, שזכו ב-8 מדליות, בהן מדליית זהב אחת בלבד, בה זכה המתאגרף בחטיאר ארטייב.
מתאגרף נוסף, גנאדי גולובקין, זכה במדליית כסף, וסריק ילאואוב זכה במדליית ארד.
שני מתאבקים זכו במדליות כסף, גנאדי ללייב וגאורגי צורצומייה, ומתאבק שלישי, מחיטאר מנוקיאן, זכה במדליית ארד.
מרים המשקולות סרגיי פילימונוב זכה במדליית כסף, ודמיטרי קרפוב זכה במדליית ארד בקרב עשר.
נבחרת הגברים בכדורמים הסתפקה הפעם במקום האחד עשר, ונבחרת הנשים סיימה שוב במקום האחרון.
לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שלחה קזחסטן את המשלחת הגדולה בתולדותיה.
היא כללה 132 ספורטאים, שזכו ב-8 מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
מרימת המשקולות אלה וזיניה זכתה במדליית זהב במדליית הזהב השנייה זכה המתאגרף באחיט סרסקבייב.
ירקבולאן שינאלייב זכה במדליית ארד.
מרים המשקולות איליה אילין זכה במדליית זהב אך זו נשללה ממנו בשל אימרוץ, וכך גם המדליות בהן זכו מרימות המשקולות אירינה נקרסובה ומריה גרבובצקאיה.
חמישה מתאבקים קזחים זכו במדליות בבייג'ינג: טאימורז טיגייב זכה במדליית כסף, אז זו נשללה ממנו ב-2016 בשל הרשעה באמרוץ, ומאריד מוטלימוב, נורבאקיט טנגיזבייב, אסט ממבטוב וילנה שליגינה זכו במדליות ארד.
הג'ודוקא אסחאט ז'יטקייב זכה במדליית כסף, הראשונה בענף זה, וארמן צ'ילמנוב היה הראשון לזכות במדליה אולימפית בענף הטאקוונדו, מדליית ארד.
הקרב בו זכה במדליית הארד נודע בשל תקרית בלתי ספורטיבית שאירעה בו: יריבו של צ'ילמנוב, הקובני אנחל מטוס בעט בראשו של השופט, לאחר שזה פסק על הפסד טכני לחובתו של מטוס, משום שלא שב לזירה בזמן לאחר שנפצע במהלך הקרב.
בענפי הספורט הקבוצתי נטלו חלק נבחרות הנשים בכדורעף ובכדוריד, והן סיימו במקומות התשיעי והעשירי, בהתאמה.
אולימפיאדת לונדון (2012) 115 ספורטאים השתתפו במשלחת, והם זכו ב-10 מדליות, בהן 3 מדליות זהב.
בהרמת משקולות נשללו ב-2016 מהספורטאים הקזחים כל ארבע מדליות הזהב בהן זכו בשל אימרוץ: מהנשים זולפיה צ'ינשנלו, מאייה מאנזה וסווטלנה פודובדובה ומהגבר איליה אילין.
מרימת המשקולות הרביעית, אנה נורמוחמטובה זכתה במדליית ארד.
ארבעה מתאגרפים קזחסטנים זכו במדליות: סריק סאפייב זכה במדליית זהב, אדילבק ניאזימבטוב זכה במדליית כסף, ואיוואן דיצ'קו ומרינה וולנובה זכו במדליות ארד.
רוכב האופניים הוותיק אלכסנדר וינוקורוב בן ה-39 זכה במדליית זהב במרוץ אופני כביש, 12 שנים לאחר שזכה במדליית כסף, ואולגה ריפקובה זכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת.
בהיאבקות זכו 4 קזחים במדליות ארד: אקז'ורק טנטרוב, דניאל גדז'ייב, גוזל מניורובה ואנה נורמוקמבטובה.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) עלה מספר המדליות בהן זכו הקזחים לשיא חדש - 18 מדליות מהן 3 מדליות זהב.
מרימי המשקולות הקזחים השיגו מכסה של 10 מקומות להשתתפות במשחקים, ואולם כחודש לפני תחילתם הודיעה הפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות על הפחתת המכסה לשמונה מקומות, בשל ריבוי מקרים של שימוש בחומרים אסורים בקרב מרימי המשקולות במדינה.
כל שמונה מרימי המשקולות הקזחים שהשתתפו במשחקים דורגו בין חמשת הראשונים בקטגוריות המשקל שלהם, ושישה מהם אף זכו במדליות.
ניז'אט רחימוב זכה במדליית זהב, ז'אזירה ז'פארקול זכתה במדליית כסף, וארבעה קזחים נוספים זכו במדליות ארד: פרחאד חארקי, דניס אולנוב, אלכסנדר זאיצ'יקוב וקרינה גוריצ'בה.
ארלי צ'ונטיי סיים במקום הרביעי, ומרגריטה יליסייבה סיימה במקום החמישי.
המתאגרף דנייאר ילאוסינוב זכה במדליית זהב, אדילבק ניאזימבטוב זכה במדליית כסף שנייה ברציפות, ואסילי לוויט זכה אף הוא במדליית כסף.
איוואן דיצ'קו זכה במדליית ארד שנייה ברציפות וגם דריגה שקימובה זכתה במדליית ארד.
בירז'אן ז'קיפוב וז'אינה שקרבקובה הודחו ברבע הגמר.
השחיין דמיטרי בלנדין ניצח במשחה ל-200 מטר חזה והיה לאלוף האולימפי הקזחי הראשון בשחייה.
הוא גם סיים במקום השמיני במשחה ל-100 מטר חזה.
בהיאבקות הושגו כל שלוש המדליות בידי נשים.
גוזל מניורובה זכתה במדליית כסף, ויקטרינה לריונובה ואלמירה סיזדיקובה זכו במדליות ארד.
ז'ולדיז' אשימובה סיימה במקום החמישי, ואצל הגברים סיים גלימז'אן אוסרבייב במקום החמישי, אלמאט קביספייב סיים במקום השביעי ומאמד איברגימוב סיים שמיני.
בג'ודו, זכה ילדוס סמטוב במדליית כסף, וגלבדרחין אוטגונצצג זכה במדליית ארד.
במדליית ארד נוספת זכתה אולגה ריפקובה, שאיבדה את תוארה בקפיצה משולשת.
הקיאקיסטיות אירינה פודויניקובה ונטליה סרגייבה סיימו במקום השביעי במקצה הזוגות ל-500 מטר, ואינה קלינובה סיימה שמינית במקצה היחידות.
רוכב האופניים אנדריי זייץ סיים שמיני במרוץ אופני כביש.
אולימפיאדת החורף הראשונה בה השתתפה קזחסטן הייתה גם המוצלחת בתולדותיה.
גולש הסקי למרחקים ולדימיר סמירנוב זכה במדליית זהב במירוץ ל-50 ק"מ ובמדליות כסף במירוץ ל-10 ק"מ ובמירוץ המרדף ל-15 ק"מ.
המחליקה המהירה לודמילה פרוקשבה הייתה קרובה אף היא למדליה, במירוץ ל-3,000 מטר, בו סיימה במקום הרביעי.
במירוץ ל-5,000 מטר סיימה במקום השישי.
באולימפיאדת נאגנו (1998) הסתפק סמירנוב במדליית ארד במירוץ המרדף ל-15 ק"מ, וכן סיים במקום הרביעי במירוץ ל-50 ק"מ ובמקום השמיני במירוץ ל-10 ק"מ.
פרוקשבה זכתה אף היא במדליית ארד, במירוץ ל-5,000 מטר, ובמירוץ ל-3,000 מטר סיימה במקום השביעי.
נבחרת ההוקי קרח הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת קנדה.
בשתי האולימפיאדות הבאות לא זכה אף ספורטאי קזחסטני במדליה.
באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) סיימה נבחרת ההוקי קרח במקום השביעי, ובאולימפיאדת טורינו (2006) הגיעו להישג השיא גולשי הסקי למרחקים ניקולאי צ'בוטקו ויבגני קושבוי, שסיימו במקום השישי במירוץ הספרינט לזוגות.
באולימפיאדת ונקובר (2010) זכתה הביאתלטית ילנה חרוסטלבה במדליית הכסף במקצה ל-15 ק"מ, וכן סיימה במקום החמישי במירוץ הספרינט.
גולש הסקי למרחקים אלכסיי פולטרנין סיים במקום החמישי במירוץ הספרינט, והיגע להישג דומה עם בן זוגו ניקולאי צ'בוטקו במקצה הזוגות.
באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכה המחליק האמנותי דניס טן במדליית ארד.
דמיטרי רייהרד סיים במקום החמישי בסקי חופשי, ונבחרת השליחים במרוץ ל-5000 מטר בהחלקה מהירה במסלול קצר רשמה הישג דומה.
המחליק המהיר דניס קוזין סיים במקום השביעי במרוץ ל-1000 מטר ובמקום השמיני במרוץ ל-1500 מטר, ועמיתו רומן קרץ' סיים במקום השמיני במרוץ ל-500 מטר.
גולשי הסקי למרחקים אלכסיי פולטרנין וניקולאי צ'בוטקו סיימו במקום השמיני במקצה הזוגות.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכתה גולשת הסקי בסגנון חופשי יוליה גלישיבה במדליית ארד במקצה המוגול.
קָזִימִיר פְּיֵיר פֵּרְיֵיה היה מדינאי צרפתי.
פרייה נולד בגרנובל בפרובינציה של דופינה בצרפת כבנו הרביעי של הבנקאי והתעשיין קלוד פרייה (1742–1801).
משפחתו עברה להתגורר בפריז ב-1794, אחרי מפלת רובספייר.
ב-1798 הצטרף לצבא הצרפתי באיטליה, אך ב-1801, אחרי מות אביו, עזב את הצבא והקים בנק בפריז יחד עם אחיו.
ב-1817 פרסם מאמר שבו הביע את התנגדותו להגדלת תשלומי פיצויי המלחמה למדינות שלחמו נגד צרפת בתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
באותה שנה נבחר לבית הנבחרים הצרפתי, תפס את מקומו בשורות האופוזיציה המתונה ונשא את נאומו הראשון בזכות חופש העיתונות.
הוא נבחר שוב ב-1822 ו-ב-1824 מטעם פריז וב-1827 מטעם העיר טרואה, שאותה ייצג בבית הנבחרים עד מותו.
למרות דברי ביקורתו, הוא היה מתומכי הרסטורציה של בית בורבון והתבדל מחוגי הרפובליקנים שהביאו לבסוף למהפכת יולי 1830. מרטיניאק, ששימש כראש ממשלתו של שארל העשירי, מלך צרפת, נקט בצעדים להסרת הצנזורה על העיתונות, ופרייה שתמך במדיניותו היה אחד המועמדים למשרת נשיא בית הנבחרים.
אולם, ראש הממשלה החדש, הנסיך דה פוליניאק היה בעל השקפות מלוכניות, ופרייה היה אחד מ-221 הצירים שהצביעו נגד ממשלתו של המלך.
לאחר מהפכת יולי 1830, שגרמה להדחתו של שארל העשירי, השלים פרייה עם שלטונו של המלך החדש לואי פיליפ, ששלט בשיטת מונרכיה חוקתית.
הוא נבחר לנשיא בית הנבחרים וכיהן בממשלה כשר בלי תיק.
פריז הייתה שרויה במצב של חוסר יציבות וההמון דרש לגזור עונש מוות על השרים שכיהנו בממשלתו של שארל העשירי - מה שגרם להתפטרות ראש הממשלה ז'אק לאפיט.
ב-13 במרץ 1831 התמנה פרייה לראש הממשלה.
הוא פעל בנחישות והצליח להשיב את הסדר על כנו.
בתחום מדיניות החוץ פעל פרייה להגנה על ריבונותה של בלגיה בצורת חיל משלוח צרפתי נגד הולנד (אוגוסט 1831) ושמר על השפעתה של צרפת באיטליה באמצעות כיבוש אנקונה (23 בפברואר 1832).
באביב 1832 פרצה בפריז מגפת כולרה.
פרייה, שערך ביקור בבית חולים, נדבק במגפה ומת שישה ימים לאחר מכן.
בנו, אוגוסט קזימיר-פרייה (1811–1876) כיהן כשר הפנים בממשלתו של נשיא הרפובליקה הצרפתית השלישית אדולף תייר, ונכדו ז'אן קזימיר-פרייה (1847–1907) שימש כנשיא רפובליקה זו (1894–1895).
קזינו ליסבון (בכתב סיני: 葡京娛樂場) הוא אחד מהמלונות-קזינו המפורסמים ביותר במקאו.
הקזינו הוא בבעלות החברה לתיירות ולבידור של מקאו וחברת סטנלי הו.
הקומפלקס בן שלוש הקומות נבנה בשלהי שנות השישים.
הקזינו המקורי והמלון-מגדל העגול בן התריסר קומות נבנה ב-1970 בידי סטנלי הו, טדי ייפ, ייפ הון והנרי פוק.
למלון הוספו 270 חדרים ב-1991 היו בו בסך הכול 927 חדרים.
בשנת 2006, הוא הורחב שוב ונבנה קומפלקס הגראנד ליסבון בסמוך לו.
הרחבה זו נעשתה באופן חלקי בשל התחרות עם המלון-קזינו החדש Wynn Macau, שנמצא בסמוך לקזינו ליסבון המקורי.
"רובישון א-גאלרה" היא מסעדה בבעלות השף ז'ואל רובישון, שנוסדה ב-2001 והיא זכתה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום בשנת 2008. המסעדה מגישה מטבח אירופאי כמו פניניתיים צלויים וכבד אווז מתפריט הא-לה קארט שלה.
והיא מדורגת במקום השלישי ברשימת המסעדות הטובות באסיה לפי מדריך מילה לשנת 2010/2009.
קזינו בת גלים הוא מבנה בשכונת בת גלים בחיפה (בקצה רציף אהרון רוזנפלד), ששימש לפעילויות קהילה ופנאי משנות ה־30 של המאה ה־20, אך נהרס לאחר שנים, וכיום ניצב במקומו שלד בטון.
חרף שמו, לא שימש המקום מעולם כקזינו.
ב־1932 הכריז הוועד לפיתוח בת גלים על מכרז להקמת הקזינו בחוף הים בשכונה.
במכרז זכו פסח בונשטיין, מראשוני המתיישבים בשכונה ויליד זכרון יעקב, דוד ביגר ואדם ששמו טייכר; אך השניים האחרונים פרשו במהרה מן השותפות.
מלאכת התכנון הופקדה בידיו של אלפרד גולדברגר (Goldberger).
הקזינו היה חלק ממכלול שלם שכלל מסעדה, אולם נשפים, בריכת שחייה אולימפית וחוף ים מוסדר.
רישיון בנייה ניתן במאי 1934.
תכנון המבנה היה חדשני לתקופתו, וכלל עמודים שהוקמו בתוך הים.
חלק מרצפת המבנה היה עשוי זכוכית, שייבא קרוב משפחתו של בונשטיין אהרון רוזנפלד, שדרכה היה ניתן להבחין בגלי הים המכים בחוף מתחתיה.
קומת הקרקע שימשה מלתחה לאורחי המסעדה וחדרי עזר לבריכה.
בקומה הראשונה הייתה רחבת האירועים והריקודים.
בקומה השנייה הייתה מעין מרפסת שבה ישבו הסועדים ויכלו לצפות ממנה ברחבת הריקודים, וכן מרפסת שצפתה אל הים הפתוח.
הקומה השלישית הייתה גג מרוצף ושימשה לאירועים.
בשנות המנדט הבריטי ניהל את המקום ראובן בונשטיין, בנו של פסח בונשטיין.
המקום אירח אומנים רבים מארץ ישראל ומחוצה לה (כג'וזפין בייקר) ושימש כמוקד משיכה לצמרת האדמיניסטרטיבית של המנדט הבריטי בחיפה.
ככזה הוא משך אליו גם אנשי מחתרת רבים, שבאו לעקוב על פעולותיהם של הבריטים.
בן אחר של בונשטיין, נחום, ניהל עם הנרי מרגוליס, אשר נכנס כשותף בתחילת שנות ה־40, את הבריכה הצמודה.
הבריכה שימשה כבריכה אולימפית מאז המכביה השנייה.
האולם המשיך לפעול גם לאחר קום מדינת ישראל ואירח אירועים שונים.
כמה שנים לאחר קום המדינה הושכר המבנה למשפחת לקס, שהפכה אותו לבית קולנוע ולאולם אירועים.
ואולם כמה שנים אחר כך עלו היחסים בין הבעלים למשפחת לקס על שרטון והם נסתיימו בהליכים משפטיים.
בשנת 1961 הציעו הבעלים לשפץ את המקום ולהפעילו אם תפטור אותם העירייה ממיסים למשך שנים ספורות, אבל העירייה סירבה.
ב־1968 רכשה את הקזינו מועצת פועלי חיפה ובשנות ה־70 הוא נזנח.
בתחילת שנות ה־90 קנה את המבנה סם שטרית ממִנהל מקרקעי ישראל, והוא תוכנן כמכלול של אולמות אירועים ושמחות.
המבנה נהרס במהלך שיקומו, ובמקומו נבנה שלד בטון – דומה למבנה המקורי אך לא זהה מבחינת החלוקה הפנימית.
הבנייה הופסקה עקב פשיטת רגל של היזם והמבנה נשאר זנוח במצבו הלא־גמור.
ב־2004 תכננו להפוך את המבנה למלון בוטיק, בתמורה להפשרת השטח של מלון שולמית באחוזה למתחם דירות.
ב־2011 קנה את המבנה גיל דנקנר מקבוצת דור כימיקלים.
בספטמבר 2018 פורסם שאוניברסיטת חיפה נמצאת במשא ומתן עם דנקנר על רכישת המבנה, ושהמחיר המבוקש הוא 28 מיליון ש"ח.
ב-2024 נחשפו לציבור תוכניות להוספת קומות ובניית מלון במקום הקזינו ושינוי מעמד המבנה מציבורי לתיירות.
בעקבות כך התעוררה התנגדות ציבורית של חלק מתושבי חיפה ושל תושבי בת גלים בפרט, בשל הפגיעה הקזינו.
במרץ 2025 הציגה הוועדה לתכנון ולבנייה חיפה תוכנית מעודכנת לבניית המלון ובריכה ציבורית.
קזימיר פליקס רוזן באדני היה פוליטיקאי ומשפטן אוסטרי ממוצא פולני.
כיהן כראש ממשלת אוסטריה (ציסלייטניה, החלק האוסטרי של המונרכיה הדו-ראשית "אוסטרו-הונגריה") בין 30 בספטמבר 1895 ל־30 בנובמבר 1897.
יזם חוק אלקטורלי – רפורמת "המעמד החמישי" באימפריה האוסטרו-הונגרית והצליח ליישמו בשנת 1897.
לעומת זאת ניסיונו להעניק לשפה הצ'כית מעמד שווה לגרמנית בחבלי הארץ בוהמיה ומוראביה נכשל, בגלל התנגדות נחרצת של האוכלוסייה הגרמנית בשטחי האימפריה האוסטרית.
רקע משפחתי, שנות צעירותו לימודיו
נולד בשנת 1846 ביישוב סורוחוב (Surochów) שעל יד יארוסלב בגליציה, חלק מפולין המודרנית.
יש הסבורים כי אבות משפחתו היו איטלקים שהתיישבו בגליציה במאה ה-16 וזכו בתוארי אצולה.
אביו היה הרוזן ולדיסלב (לדיסלאוס) פון באדני (1818–1888), בעל אחוזות אמיד, חבר ברייכסטאג של אוסטריה ב-1870, ואמו הייתה צציליה, בת לבית פראנדוטה.
סבו מצד האם, קזימיר אנטון פראנדוטה, היה בזמנו ציר של אוסטריה בהולנד, וסבתו מצד האם הייתה ממוצא סקוטי.
אדמותיו של קזימיר פליקס באדני בגליציה השתרעו על שטח של 106,000 דונם.
באדני למד משפטים באוניברסיטת קרקוב ובשנת 1866 נכנס לשורות עובדי המדינה.
עבד במשרד הפנים ובמשרד החקלאות האוסטרי.
היה חבר בסיים ("פרלמנט") הגליציאני ומשנת 1871 כיהן כפרפקט (Bezirkshauptmann) בז'ולקייב.
אחר כך בז'שוב והחל משנת 1879 מושל-שליח (Statthalterdelegat) ויועץ חצר בקרקוב.
מושל גליציה וראש ממשלה באוסטריה
בשנת 1888 התמנה למושל (שטאטהאלטר – Statthalter) של גליציה.
בתקופה בה עמד בראש המחוז הזה הצליח לקרב את האליטה הפולנית ואת האוכלוסייה הרוטנית תוך יצירת מה שכונה "העידן החדש" (1890–1894) ביחסים בין שני עמים אלה.
הצלחותיו בגליציה הרשימו את הקיסר פרנץ יוזף, ומשום כך ב-2 באוקטובר 1895 התבקש להחליף את אריך, רוזן קילמאנזג (Erich Graf von Kielmansegg) כראש ממשלת אוסטריה.
רבים באוסטריה, במיוחד הקיסר, תלו תקוות גדולות ביכולתו של באדני לפתור כמה מהבעיות החוקתיות של האימפריה האוסטרו-הונגרית אך התאכזבו ממנו.
הגיע לראשות הממשלה בהמלצת גורמים צבאיים, אחרי כישלון הקואליציה השמרנית-ליברלית של הנסיך אלפרד פון וינדיש-גרץ (Alfred von Windisch-Grätz).
בשנת 1896 הצליח לבצע רפורמה בשיטת הבחירות לכיוון הכללת זכות הבחירה אך התאימה אותה לאינטרסים השלטוניים.
לארבעת המעמדות של בוחרים שבהם הזכות לבחור והיבחר הייתה תלויה בשווי המיסים ששילמו, באדני הוסיף מעמד חמישי שכלל כל בוגר (מעל גיל 24) ממין זכר ששילם לפחות חמישה גולדנים מס.
הודות לרפורמה זו, המפלגה הנוצרית-הסוציאלית של קארל לואגר, מפלגת "הצ'כים הצעירים", הסיעות של האוכלוסייה הפולנית והקרואטית, והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית שיפרו את יצוגן בפרלמנט.
מצד שני התנגד באדני ללאומנות הקיצונית של לואגר ובהמלצתו שלוש פעמים סירב הקיסר פרנץ יוזף לאשר את בחירתו של זה לראשות העיר וינה (ב-23 באוקטובר, ב-23 בנובמבר 1895 וב-18 באפריל 1896).
בשנת 1897 בעקבות חוקה בחירות החדש וככל הנראה זיופים בבחירות במזרח גליציה מתוך 63 נציגים של האוזר בפרלמנט בווינה נבחרו רק שלושה אוקראינים.
במחוז זבראז' נמנעה בחירתו של הסופר והפעיל הלאומי האוקראיני איוון פרנקו.
בנסיבות אלה פרצו הפגנות מחאה בקרב הציבור האוקראיני שדוכאו על ידי הצבא והמשטרה.
בחירות אלה נותרו בזיכרון של האוקראינים כ"הבחירות העקובות בדם של באדני".
בעקבות אירועים אלה לאומנים אוקראינים הצביעו על באדני כעל "ידיד מזויף" ולמעשה אויב של האוקראינים.
מצד שני, יש שסברו כי הטלת האשם על באדני בנוגע לדיכוי הייתה שגויה ושרוב האחריות לכך הייתה למנהיג הפולני של ועד הבחירות המרכזי בגליציה המזרחית, הרוזן ולודומיר דידושיצקי ולמושל גליציה, הנסיך סנהושקו, אוקראיני מתבולל.
נושא "הבחירות של באדני" נוצל בתעמולה של הלאומנים הגרמנים, החוגים האנטישמיים והסוציאל-דמוקרטים האוסטרים לשם סילוקו של באדני מראשות הממשלה, במיוחד אחרי נסיונותיו להעביר את הרפורמה הפרו-צ'כית.
אחרי שנת 1898 המושל החדש של גליציה, הרוזן הפודולי ל.
פינינסקי ביטל במידה רבה את תוכנית הוויתורים הרחבים שיזם באדני לטובת הלאום האוקראיני.
כישלונו בתקנון לגבי השפה הצ'כית
לעומת התקנונים מ-5 באפריל ומ-22 באפריל 1897 שהצהירו על הנהגת השפות הצ'כית וגרמנית כשפות רשמיות במינהל האוסטרי בבוהמיה ובהתאמה, במוראביה התגלו ככישלון.
זאת בגלל ההתנגדות העזה של התושבים הגרמנים של חבלי ארץ אלה לנתינת מעמד שווה לשפה הצ'כית ולחובה המשתמעת מהתקנון לדעת את השפה הצ'כית כתנאי להשתלבות במשרדי הממשלה שם.
התקנונים החדשים דרשו שכל המסמכים המשפטיים והעסקיים ייערכו בשתי השפות.
דרישות אלה היה עלולות לשלול מרוב הגרמנים באזורים הצ'כיים את האפשרות לכהן בממשל המקומי מפני שלהבדיל מהצ'כים שלמדו גרמנית בבתי הספר, מעטים מתוכם ידעו צ'כית.
בהתאם לתקנונים, תוך שלוש שנים, בין 1901–1904 כל הפקידים הממשלתיים בתחומי צ'כיה היו אמורים להשתלם ולרכוש שליטה בשתי השפות – גרמנית וצ'כית כאחד.
הגרמנים באוסטרו-הונגריה, בדרך כלל רצו לשמור על האופי הגרמני לפחות של החלק האוסטרי של האימפריה שנקבע מזה מאות שנים, ובמיוחד בתקופות הגרמניזציה הכפויה מהמאות 17–18 ועל כן התנגדו לתביעות לאומים אחרים בסביבתם להשיג הכרה רשמית ללשונות הלאומיות שלהם.
התקנונים של באדני נראו בעיני האוכלוסייה הגרמנית כ"קש ששבר את גב הגמל" אחרי שורה של ויתורים לתושבים הסלאבים.
באדני, שהוא עצמו בעל שורשים סלאבים, ועם רוב קולות מובטח בפרלמנט (המפלגות הצ'כיות, הפולניות, הסלובניות וכמה סיעות גרמניות קתוליות – המרכז הקתולי והמפלגה העממית-קתולית), הופתע מעוצמת ההתנגדות להחלטתו.
תקנון השפה בצ'כיה היה אחד מהמניעים החיצוניים של הקמת תנועת "חופש מרומא" ("Los von Rom") הלאומנית-פאנגרמנית והאנטי-קתולית של הרוזן גאורג פון שנרר.
גם הנוצרים-סוציאלים של קארל לואגר ואפילו הסוציאל-דמוקרטים האוסטרים בראשות ויקטור אדלר הצטרפו לברית הגרמנית נגד התקנון.
במהלך 1897 הוצגו ברייכסראט האוסטרי מספר הצעות להעמיד את באדני ואת שותפיו לדין על הפרת אמונים.
בגלל עימותים הסוערים ואף מקרי אלימות בעת הדיונים פעילות הרייכסראט הושהתה על ידי הקיסר במשך כמה חודשים.
ב-25 בספטמבר 1897 התקיים דו-קרב בין ראש הממשלה פון באדני ובין לאומן גרמני מצ'כיה, חבר הפרלמנט קארל וולף.
הדו-קרב הסתיים בפציעה קלה של באדני.
ב-26 בנובמבר, אחרי שבאדני העביר תקנות חדשות – התקנות פלקנהיין – תקנות דרקוניות שהיו מיועדות להחזיר את הסדר ברייכסראט ושגרמו לסילוקם של כמה מהחברים הסוררים מבית – פרצו בפרלמנט עימותים קשים בין המחנה הצ'כי ובין המחנה הגרמני.
בווינה ובערים אחרות – פראג, גראץ, לינץ וכו' – התקיימו הפגנות סוערות של סטודנטים ופועלים גרמנים נגד באדני.
הקיסר נאלץ לאשר את בחירתו הרביעית של לואגר לראשות וינה ודרש מבאדני להתפטר.
נוכח המשך המהומות, באדני התפטר ב 28 בנובמבר.
יורשו שלו בתפקיד, הברון פאול גאוץ' פון פרנקנתורן מיתן ב-5 במרץ 1898 את דרישות של "תקנון באדני" והגביל את הדרישה לידיעת שתי השפות למקומות בעלי אוכלוסייה מעורבת בלבד.
בסופו של דבר התקנון בוטל סופית ב-14 באוקטובר 1899 על ידי ראש הממשלה שבא אחריו, מנפרד פון קלארי-אלדרינגן.
בעיית אי שוויון המעמד של הצ'כים באוסטריה נשארה פצע פתוח בדומה לסכסוכים לאומיים רבים אחרים שזעזעו בהמשך את האימפריה האוסטרית-הונגרית והביאו להתפרקותה בתום מלחמת העולם הראשונה.
קזימיר פליקס באדני, שחזר לאחוזותיו, חלה בשנותיו האחרונות בהפרעה נפשית.
באפריל 1909 חלה הידרדרות במצבו הגופני והוא נפטר בחודש יולי אותה שנה, בגיל 62, בארמונו בבוסק, על יד לבוב.
קזימיר פליקס באדני היה נשוי למריה מריאנה אפולוניה סקז'ינסקה-זרמבה (Skrzyńską h.
לודוביק יוזף ולדיסלב באדני (1873–1916), דיפלומט בשרות אוסטריה, שנשא לאישה שוודית בשם אליציה אנקרקרונה (אחרי מותו היא נישאה בשנת 1920 לארכידוכס קרל אלברכט פון הבסבורג שהיה קצין בצבא הפולני).
הוא חלה נפשית ואושפז בבית חולים לחולי נפש עד מותו בשנת 1916.
בנו של לודוביק, קז'ימייז' סטניסלב באדני בונצה' (1912–2010) היה נזיר דומיניקני שנודע כ"אב יואכים באדני".
קזימיר פונק (פולנית: Kazimierz Funk, אנגלית: Casimir Funk; 23 בפברואר 1884 - 20 בנובמבר 1967) היה ביוכימאי אמריקאי, יהודי יליד פולין.
בשנת 1912 הוא טבע את המונח ויטמין.
אביו, יעקב (ז'אק) איזראיליביץ' פונק, היה רופא עור ידוע בוורשה.
הוא למד באוניברסיטת ברן בשווייץ, שם סיים דוקטורט בגיל 20. אחר כך עבד במכון פסטר בפריז, בבית חולים בגרמניה ובמכון מחקר ליסטר בלונדון (Lister Institute).
בשנת 1915 נסע לארצות הברית, ובניו יורק עבד במספר מכוני מחקר.
בשנת 1920 התאזרח בארצות הברית.
בשנת 1923 חזר לוורשה בזכות מלגה מטעם קרן רוקפלר, ושימש כראש המחלקה לביוכימיה במכון להיגיינה.
בשנת 1927 נסע לפריז והקים בה חברת תרופות פרטית בשם Casa Biochemica.
בשנת 1939 חזר לארצות הברית, שם נשאר עד ליום מותו, ועמד בראש מכון המחקר Funk Foundation for Medical Research.
לאחר שקרא את המאמר של כריסטיאן אייקמן, אשר מצא שאנשים אשר אוכלים אורז מלא סובלים פחות ממחלת הבריברי, ניסה פונק למצוא את הגורם באורז המלא אשר מונע את המחלה.
בשנת 1912 חקר את שכבת הסובין (המעטפת החיצונית) של האורז וגילה בתוכה מולקולה המתמוססת במים, מורכבת מחנקן הקשור לשלושה אטומי חמצן, ובכך גילה את הוויטמין B1 (תיאמין).
הוא הניח שאמין זה הוא מה שחסר לאלה שתפריטם מורכב אך ורק מאורז לבן, ולכן הם לוקים במחלות שונות כמו הבריברי.
מכיוון שהבין שאמין הוא חומר חיוני לחיים, קרא לו בשם "vital amine", או "vitamine".
בהמשך התגלו ויטמינים שאינם אמינים, והשם שונה ל-vitamin, ללא האות e בסוף המילה.
קזחסטן השתתפה לראשונה ב באטלנטה (1996), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף משתתפת קזחסטן מאז המשחקים הפאראלימפיים לילהאמר (1994).
מאז קיבלה קזחסטן את עצמאותה, בדצמבר 1991, החמיצה המדינה רק את המשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) שהתקיימה כתשעה חודשים לאחר מכן.
ומאז משחקי החורף שנערכו בלילהאמר בשנת 1994 שלחה המדינה משלחת הן למשחקי הקיץ והן למשחקי החורף.
במדליות הפאראלימפיות הראשונות בתולדותיה במשחקי הקיץ, זכתה קזחסטן ב כשהשחיינית זולפיה גבידולינה זכתה במדליית הזהב במשחה ל-100 מטרים חופשי (קטגוריה S3) כשהיא קובעת שיא עולם בקטגוריה עם תוצאה של 1:30.07 דקות.
גם ראושן קוישיבייבה שהתחרתה בהרמת כוח זכתה במדליית הכסף, כשהרימה 113 ק"ג ונכנעה רק לשיא עולם של טאן יו'ג'יאו הסינית שהרימה 135 קילוגרם.
המשלחת הראשונה שנשלחה למשחקי החורף הצליחה לזכות במדליית כסף פאראלימפית אחת, כשלובוב ורובייבה זכתה באחת מתחרויות הסקי למרחקים לעשרה קילומטרים (קטגוריה B2) עם תוצאה של 54:39.3 דקות.
קזימירה דנוטה פרונסקיינה (; נולדה ב-26 בפברואר 1943) היא פוליטיקאית ליטאית שהייתה ראש ממשלת ליטא (1990–1991) הראשונה לאחר הכרזת העצמאות המחודשת.
עמדה בראש מערך האיכרים והמפלגה הדמוקרטית החדשה ובראש המפלגה העממית של ליטא.
פרונסקיינה נולדה בכפר שבאזור אוסטלנד לאב שעבד כפקיד יערות ונרצח על ידי הנ.ק.ו.ד.
ב-1965 היא סיימה לימודי כלכלה באוניברסיטת וילנה ועבדה בה כמרצה ועמיתת מחקר במחלקה לכלכלה תעשייתית.
בשנים 1981–1986 עבדה בגרמניה המזרחית.
בשנות השמונים סיימה לימודי דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת וילנה והייתה סגנית מנהל מכון המחקר לכלכלה חקלאית.
ב-1980 הצטרפה לשורות המפלגה הקומוניסטית של ליטא וב-1988 הייתה ממייסדי תנועת Sąjūdis למען עצמאות ליטא.
עם הכרזת העצמאות נבחרה לכהן ב-1990 בראש הממשלה הראשונה, תחת לחצים כבדים של אמברגו מברית המועצות.
מאוחר יותר עמדה בראש מערך האיכרים והמפלגה הדמוקרטית החדשה והייתה בשנים 2006–2008 שרת החקלאות.
בשנת 2009 החלה לעמוד בראש המפלגה העממית של ליטא.
ב-2004 הייתה מועמדת בבחירות לנשיאות ליטא והגיעה למקום השני.
קזימיר דומיניק פרייהר פון ליטגנדורף היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
ליטגנדורף נולד ב-31 בדצמבר 1862 בעיר גראץ שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית.
הוא היה בן למשפחת אצולה בעלת רקע צבאי.
הוא למד בבית הספר לקצינים במוראביה וב-1880 נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט.
הוא טיפס בהדרגה בסולם הדרגות.
ב-15 בדצמבר 1910 כבר החזיק בדרגת גנרל מיור, וב-8 במאי 1914 לדרגת פלדמרשל לוטננט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, מונה ליטגנדורף למפקד הדיוויזיה ה-7. הדיוויזיה שלו לחמה כנגד צבא סרביה כחלק מהקורפוס ה-4 אשר היה חלק מהארמייה השנייה של אדוארד פון בהם-ארמולי.
ב-17 באוגוסט הורה ליטגנדורף להוציא להורג 120 תושבים בעיירה שאבאץ בטענה שהיו מעורבים בקרבות רחוב.
למעשה פינה הצבא הסרבי את העיירה ללא כל התנגדות.
מרבית ההרוגים היו נשים, ילדים או זקנים.
באותו ערב נודע לליטגנדורף על שלושה מחייליו שהשתכרו ממשקה שבזזו, ולאחר מכן ירו לכל עבר.
בלי לחקור את העניין יתר על המידה, הורה ליטגנדורף להוציא להורג את השלושה באמצעות כידונים.
בלילה שלאחר מכן הובלו השלושה אל הרחבה לפני הכנסייה בשאבאטס, שם התאספו המונים לצפות במאורע, תוך שהם צועקים בדרך את חפותם.
יחידת הכידונאים שהוקצתה לכך סרבה לבצע את ההוצאה להורג, והיה צורך להחליפה.
לפתע הופיע במקום מפקד הקורפוס קרל טרשצ'יאנסקי תוך שהוא מנופף בכובעו וקורא "עצרו, עצרו!".
אולם הוא איחר את המועד - השלושה כבר היו מתים.
באוקטובר של אותה שנה, הועבר ליטגנדורף לקבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-31 בחזית הרוסית, והשתתף עמה במתקפת הקרפטים ומתקפת גורליצה-טרנוב.
במאי 1916 הוא הועבר לפקד על הקורפוס ה-21, ולחם עמו בחזית האיטלקית כחלק מהארמייה ה-11 של ויקטור דנקל.
באוקטובר של אותה שנה הועבר הקורפוס שלו לחזית הרומנית כחלק מהארמייה הראשונה בפיקוד ארתור ארץ פון שטראוסנבורג.
באוגוסט 1917 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
במרץ 1918 הוא הוחזר לחזית האיטלקית כחלק מהארמייה ה-10 של אלכסנדר פון קרובטין, והשתתף עמה בקרב הנהר פיאווה וקרב ויטוריו ונטו.
הוא פרש מהצבא בתחילת 1919. ב-1920 נשפט באוסטריה, לא בגלל הטבח בשאבאץ, אלא בגלל הרג שלושת החיילים.
הוא נידון לשישה חודשי מאסר.
קזחסטן משתתפת בכל ההמשחקים האולימפיים לנוער שהתקיימו מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הקזחסטנים 32 מדליות, מהן עשר מדליות זהב.
במשחקי הקיץ צברו ספורטאי הנוער הקזחסטנים 24 מדליות ובמשחקי החורף צברו שמונה מדליות, מתוכן מדליית זהב יחידה.
המשלחת הראשונה של קזחסטן למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה 47 ספורטאים שהתחרו ב-17 ענפי ספורט.
המשלחת זכתה גם במדליית כסף בענף הטאקוונדו בקטגוריית משקל עד 55 ק"ג לנערים.
המשלחת הגיעה להישגים נאים בענפים כדוריד כאשר דורגה במקום הרביעי בטורניר הנערות, שחייה עם סיום במקום החמישי במשחה 50 מטר בסגנון שחיית גב לנערות ואגרוף עם דירוג במקום החמישי בקטגוריית משקל בינוני לנערים.
ספורטאי המשלחת העפילו לרבע גמר בענף הסיף בטורניר הנערים בדקר ודורגו במקום התשיעי בענף הרכיבה בטורניר היחידים.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים בענפים אופניים, אתלטיקה, ג'ודו, התעמלות, טריאתלון, קאנו/קיאק, קליעה, קרב חמש מודרני וקשתות.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג היא הגדולה ביותר שקזחסטן שלחה עד כה.
המשלחת מנתה 51 ספורטאים שהתחרו ב-17 ענפים.
המשלחת זכתה בשמונה מדליות, מתוכן 3 מדליות זהב.
המשלחת הגיעה להישגים משמעותיים יותר מאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת זכתה בענפי הג'ודו במדליית זהב בקטגוריית משקל עד 55 ק"ג נערים, ובהיאבקות במדליית זהב בקטגוריית משקל עד 54 ק"ג נערים בסגנון היאבקות חופשית ומדליית ארד בקטגוריית משקל עד 69 ק"ג נערים בסגנון היאבקות יוונית-רומית.
הספורטאים בענף זה דורגו גם במקום החמישי בקטגוריית משקל עד 69 ק"ג נערים בסגנון היאבקות יוונית-רומית ובמקום השביעי בקטגוריית משקל עד 70 ק"ג לנערות בסגנון היאבקות חופשית.
ספורטאי המשלחת שיפרו את הישגים בענף האגרוף וזכו במדליית זהב בקטגוריית משקל קל לנערים ומדליית כסף בקטגוריית משקל קל-כבד לנערים ודורגו במקום הרביעי בקטגוריית משקל קל-זבוב לנערים.
המשלחת קצרה הישגים גם בענף הרמת משקולות עם זכייה בשתי מדליות ארד בקטגוריות משקל עד 77 ק"ג נערים ומעל 63 ק"ג נערות, ודירוג במקום הרביעי בקטגוריית משקל עד 69 ק"ג לנערים ובמקום החמישי בקטגוריית משקל עד 58 ק"ג לנערות.
בענף ההתעמלות המשלחת זכתה במדליית ארד במקצוע ההתעמלות אמנותית בטורניר הנבחרות, במקצוע הטרמפולינה היא דורגה במקום השביעי, ובהתעמלות מכשירים דורגה במקום ה-15 בגמר הקרב רב לנערים.
המשלחת הגיעה להישגים גם בענפים קאנו/קיאק כאשר דורגה במקום הרביעי בספרינט עם קיאק לנערות, באופניים עם דירוג במקום החמישי בטורניר הקבוצות המעורב, באתלטיקה עם דירוג במקום השישי בגמר הקפיצה משולשת לנערים, קליעה עם דירוג במקום השמיני בטורניר הנערים בירי באקדח אוויר למרחק של 10 מטר.
המשלחת העפילה לרבעי הגמר בענפים סיף בטורניר הנערים בחרב וטאקוונדו בקטגוריית משקל עד 48 ק"ג לנערים.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים בענפים כדורעף חופים, טניס שולחן, טריאתלון, קרב חמש מודרני, קשתות ושחייה.
קזחסטן השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מראשיתם באולימפיאדת הנוער אינסברוק.
המשלחת כללה 38 ספורטאים שהתחרו בעשרה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים משמעותיים בענף הביאתלון עם זכייה במדליית כסף בתחרות ספרינט נגד השעון לנערות ובמדליית ארד בתחרות המרדף לנערות, וזכייה במדליית ארד בענף הסקי למרחקים בתחרות 10 ק"מ לנערים.
נבחרת הנערות בהוקי קרח דורגה במקום הרביעי בטורניר.
ספורטאי המשלחת קצרו הישגים בענפים החלקה מהירה כאשר סיימה במקום החמישי במסלול 500 מטר לנערים והתחלה המונית לנערים ובמקום השישי במסלול 500 מטר לנערות, החלקה אמנותית עם דירוג במקום השישי בטורניר הריקוד האמנותי, ולוז' עם דירוג במקום השמיני בטורניר המעורב.
המשלחת לא הגיעה להישגים משמעותיים בענפים החלקה מהירה במסלול קצר, סקי אלפיני, סקי בסגנון חופשי וקפיצות סקי.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר מנתה 17 ספורטאים שהתחרו בתשעה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים משמעותיים בענפים החלקה אמנותית עם זכייה במדליית ארד בטורניר הנערות וביאתלון עם זכייה במדליית ארד בתחרות ספרינט נגד השעון בטורניר הנערות ודירוג במקום השביעי במרדף לנערות.
המשלחת דורגה במקום השמיני בסקי למרחקים במסלול קרוס למרחקים לנערים.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים בענפים החלקה מהירה, החלקה מהירה במסלול קצר, לוז', סקי אלפיני וסקי בסגנון חופשי.
קזחסטן השתתפה לראשונה באירוויזיון הילדים 2018 שהתקיים בבלארוס ב-25 בנובמבר 2018. הנציגה שלה היא דנאליה טולאשובה, ששרה את השיר "Өзіңе сен", שפירושו: "תאמין בעצמך".
ב-25 בנובמבר 2017, הביעה קזחסטן רצון להשתתף באירוויזיון הילדים 2018. ב-22 בדצמבר 2017 קזחסטן החלה להיות חברה באיגוד השידור האירופי, מה שהעלה את הסיכויים של קזחסטן להשתתף באירוויזיון הילדים 2018.
במאי 2018 הודיעה קזחסטן כי היא תעשה את הופעת הבכורה שלה בתחרות אירוויזיון הילדים 2018. באותה שנה דנאליה טולאשובה יצגה את קזחסטן עם השיר "Өзіңе сен" ("תאמין בעצמך") והגיעה למקום השישי עם 171 נקודות.
ביולי 2019 הודיעה קזחסטן כי היא תשתתף באירוויזיון הילדים 2019. רשות השידור הקזחית בחרה את ירז'אן מקסים לייצג את המדינה עם השיר "Armanyńnan qalma" ("אל תחמיץ את החלום שלך").
קזחסטן הגיעה באותה שנה למקום השני עם 227 נקודות, בהפרש של 51 נקודות מהמקום הראשון.
באירוויזיון הילדים 2020 קזחסטן יוצגה על ידי קרקאט בשאנובה והשיר "Forever".
קזחסטן הגיעה שוב למקום השני, הפעם עם 152 נקודות.
נכון ל-2023 זהו המיקום הטוב ביותר של המדינה בתחרות.
באירוויזיון הילדים 2021 קזחסטן יוצגה על ידי אלינור חאמזין ובקנור ז'אניבק והשיר "World of Fairytales".
קזחסטן הגיעה למקום השמיני עם 121 נקודות.
באירוויזיון הילדים 2022 קזחסטן יוצגה על ידי דוד צ'רלין והשיר "Jer-Ana" ("אמא אדמה").
השיר הגיע למקום ה-15 והאחד לפני האחרון עם 47 נקודות.
נכון ל-2023 זוהי התוצאה הגרועה ביותר של קזחסטן באירוויזיון הילדים.
ביוני 2023 קזחסטן הודיעה שלא תשתתף באירוויזיון הילדים 2023 .
זוהי הפעם הראשונה שקזחסטן פרשה מהתחרות.
המבצעים והשירים שייצגו את קזחסטן באירוויזיון הילדים
שנהמבצעשירתרגום לעבריתגמרניקוד2018דנאליה טולאשובה"Өзіңе сен""תאמין בעצמך"61712019ירז'אן מקסים"Armanyńnan qalma""אל תחמיץ את החלום שלך"22272020קרקאט בשאנובה"Forever""לנצח"21522021אלינור חאמזין ובקנור ז'אניבק"World of Fairytales""עולם האגדות"81212022דוד צ'רלין"Jer-Ana""אמא אדמה" 1547לא נטלה חלק בשנים 2023—הווה
קזימיירה זוויסטוביץ'-אדמסקה או קזימיירה זוויסטוביץ' קינטופפרובה (בפולנית: Kazimiera Zawistowicz-Kintopferowa או Zawistowicz-Adamska, 17 במרץ 1897 חנייבנו, כיום באוקראינה, אז באימפריה הרוסית - 8 ביולי 1984 לודז') הייתה אתנוגרפית פולנייה, פרופסור באוניברסיטת לודז', מייסדת המרכז האתנוגרפי בלודז'.
קזימירה זוויסטוביץ' נולדה בשנת 1897 בחנייבנו במחוז קונסנטינובסקי, פלך שדלצק, באימפריה הרוסית, כיום בשטח אוקראינה, כשנייה מבין ארבעת ילדיהם של הרופא אוגוסט קזימייז' זוויסטוביץ' ולפרנצישקה לבית אולש.
אחרי מות אביה גודלה יחד עם אחיה הבכור ושתי אחיותיה הקטנות על ידי אמה.
את ילדותה ושנות בית הספר בילתה זוויסטוביץ' בעיר פינסק בחבל פולסיה, בשטח המשתייך כיום לבלארוס, בה ניהלה אמה חנות ספרים.
גדלה בבית טיפוסי של אינטליגנציה פטריוטית פולנית, מן האצולה המרוששת (סבא רבא שלה מצד האב השתתף במרד נובמבר, ירד מנכסיו ומת בגלות).
בשנת 1916, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, היא סיימה את הגימנסיה ולימדה אחר כך פולנית בבית ספר פולני בתנאים מחתרתיים.
אחרי שפולין זכתה בעצמאות, בשנת 1920 החלה זוויסטוביץ' לימודי עיתונאות באוניברסיטה החופשית של ורשה.
בעידודו של אחד ממוריה, לואי קז'ביצקי, עברה ללמוד אנתרופולוגיה באוניברסיטת ורשה.
בשנים 1929-1923 למדה שם אצל סטניסלב פוניאטובסקי (אתנוגרפיה), סטניסלב צ'רנובסקי (סוציולוגיה ותולדות הדת), ולדימיר אנטונייביץ' (ארכאולוגיה), לואי קז'ביצקי (תולדות התרבות) וקז'ימייז' סטולהבו (אנתרופולוגיה).
בשנת 1929 היא סיימה דוקטורט בפקולטה לפילוסופיה של האוניברסיטה היגלונית בקרקוב בתחום האתנוגרפיה והאתנולוגיה עם עבודה על "הנישואים באמצעות טקסי קנייה בחתונות המסורתיות הפולניות" תחת הדרכתו של יאן סטניסלב ביטרון.
בשנות הלימודים ואחר כך ערכה זוויסטובית' מסעות מחקר רבים בארצות הבלטיות ובארצות הסקנדינביות.
בשנים 1932 -1930 בעזרת ממלגה מהקרן לתרבות העם המשיכה את לימודיה בצרפת ובפינלנד.
היא למדה באקול פראטיק דה אוטז אטיד בפריז כתלמידה של מרסל מוס ובמכון לאתנולוגיה של אוניברסיטת סורבון בפריז.
בשנת 1932 היא ערכה מחקרים אתנולוגיים-אתנוגרפיים על הקשרים התרבותיים בין הסלאבים לפינים.
פעילותה בפולין בין מלחמות העולם ובימי מלחמת העולם השנייה
כשחזרה לפולין התקשתה למצוא עבודה ועבדה בתוכניות חינוכיות ותרבותיות ברשות השידור הפולנית, בעיקר בתוכנית "ידע וחיים" שבמסגרתה בשנת 1933 הקימה ארכיון פולקלורי המבוסס על חמרים שנשלחו על ידי המאזינים וכתבי שטח.
בשנת 1937 התחילה לעבוד במכון לכלכלה חברתית וחברה את ההגירה הכלכלית בכפר זבורוב שבמחוז ברסט.
בימי הכיבוש הנאצי בפולין שהתה בוורשה, בה עסקה בהוראה מחתרתית והשתתפה בפעילות של הנפקת מסמכים ותעודות זיהוי מזויפים בשירות המחתרת הפולנית ארמייה קריובה.
היא הכינה עבודה למבחני ההסמכה באקדמיה ("דוצנטורה" או "הביליטציה") אבל כתב היד אבד בימי מרד ורשה באוגוסט 1944. היא עברה בחינה זאת בשנת 1952.
אחרי שחרורה של לודז' מהכובשים הגרמנים הגיעה זוויסטוביץ' לשם במרץ 1945 והקימה את המחלקה לאתנוגרפיה של אוניברסיטת לודז', אותה היא ניהלה.
בשנת 1955 הייתה לפרופסור שלא מן המניין ובשנת 1962 התמנתה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1967 היא פרש לגמלאות (כפרופסור אמריטה).
זוויסטוביץ' עסקה בעיקר בחקר הקהילה הכפרית, דו-הקיום והקשרים החברתיים ההדדיים, סוגיות הקשורים לתרבויות מקומיות ואזוריות, המודרניזציה התרבותית, חקרה את הפולקלור והמנהגים בפולין ואת תולדות האתנוגרפיה הפולנית.
בשנים 1952–1962 ניהלה את המחלקה האתנוגרפית במוזיאון לארכאולוגיה ולאתנוגרפיה של העיר לודז'.
בימי מלחמת העולם הראשונה זוויסטוביץ' התחתנה עם הנריך קינטופף, פעיל למען עצמאות פולין ששכיהן לימים בנציגויות הצבאיות הדיפלומטיות של פולין מחוץ לארצה.
אחרי ביטול הנישואים בשנות ה-30 חזרה זוויסטוביץ' לשם משפחתה המקורי .
ב-1947 היא התחתנה עם מהנדס וכימאי בשם פיוטר אדמסקי שמת בשנת 1948. לכן היא ידועה תכופות כקזימיירה זוויסטוביץ'-אדמסקה.
זוויסטוביץ' נפטרה בשנת 1984 והובאה לקבורה בבית הקברות הישן הקתולי של לודז'.
1967 - נבחרה ליושבת ראש החברה האתנוגרפית הפולנית
Zawarcie małżeństwa przez kupno w polskich obrzędach weselnych, עבודת דוקטורט באוניברסיטה היגלונית בקרקוב Kraków 1929 (נישואים באמצעות קנייה בטקסי חתונות מסורתיות פולניות)
קזינו סוצ'י הוא בית הימורים בעיר סוצ'י הפועל באזור המשחקים "קרסנאיה פוליאנה", שגודלו מגיע לכדי 165 אלף מ"ר ופועל בו גם בית הקזינו "בומרנג".
מסעדת הקזינו, "ברונלו", הוכתרה על ידי מגזין Time Out בתור מסעדת הפרימיום הטובה ביותר בעיר והקזינו תואר בתור "הקזינו המפואר ביותר באירופה".
הקזינו בסוצ'י נחנך ב-5 בינואר 2017 וכולל 70 שולחנות משחק, 569 מכונות מזל, 10 שולחנות לפוקר.
בבית הקזינו פועלות 2 מסעדות, ספה ומתחם אירועים, שמביאים 43,000 מבקרים מדי חודש
הקזינו ממוקם במתחם בית המלון מריוט והוא פותח לקראת ההכנות לאירוח אולימפיאדת החורף (2014).
הקזינו נבנה בעלות השקעה של 4 מיליארד רובלים (כ-66 מיליון דולר) והוא מופעל על ידי חברת Domain LLC, שהיא המפעילה הבלעדית ברוסיה של בתי הימורים מורשים.
תחנת הרכבת אסטוסדוק נמצאת במרחק של 2 ק"מ מהקזינו ונמל התעופה הבינלאומי של סוצ'י-אדלר נמצא במרחק 45 ק"מ.
קזחטלקום (בקזחית: Қазақтелеком או Qazaqtelekom) היא חברת תקשורת המספקת שירותי טלפון ואינטרנט.
החברה הוקמה בשנת 1994 כחברה ממשלתית האחראית על שירותי התקשורת במדינה.
זו אחת מהחברות הגדולות בקזחסטן וחברת התקשורת הגדולה במדינה.
החברה נוטלת חלק בפרויקטים ממשלתיים בתחום התקשורת האלקטרונית והיא מפתחת את מיזם הממשל האלקטרוני ואת מערכת המחשוב של הבחירות לפרלמנט ולנשיאות.
51.00% - AO Samruk-Kazyna JSC - קרן העושר הלאומי של ממשלת קזחסטן
קזימיר וילהלם מהסן-הומבורג (23 במרץ 1690 - 9 באוקטובר 1726) היה נסיך הסן-הומבורג.
קזימיר וילהלם היה בנו הצעיר של פרידריך השני, רוזן הסן-הומבורג, הנסיך המפורסם של הומבורג, מנישואיו השניים עם לואיזה אליזבת מקורלנד, בתו של יקוב קטלר, דוכס קורלנד.
הוא התחנך יחד עם אחיו למחצה הצעיר ממנו בשלוש שנים גאורג לודוויג (מנישואיו השלישיים של פרידריך השני עם הרוזנת סופיה זיבילה מליינינגן-וסטרבורג.
במהלך ביקור אצל בן דודו פרידריך וילהלם, דוכס מקלנבורג-שוורין התעוררה בו התשוקה לציד, שחלק עם אביו ואחיו.
מאחר שאחיו הגדול פרידריך השלישי ושני בניו הקדימו אותו בקו הירושה, הוא בחר בקריירה צבאית ולחם ב-1708 בגדוד מקלנבורג בפיקודו של הנסיך אויגן מסבויה.
בתחילת 1715, הוא נכנס לצבא השוודי בפיקודו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה.
כבר בתחילת הקיץ הוא נפל בשבי בוויסמר ופרש מהצבא.
בשנת 1718 חילקו נסיכי הסן-הומבורג כמה נכסים באמצעות הגרלה.
קזימיר וילהלם קיבל את האחוזה בהוטנסלבן.
הוא גם היה הבעלים של בית סינקלייר מול טירת הומבורג בבאד הומבורג.
מורשתו היא יומן הציד שלו, המתאר את תשוקתו לציד ולסוסים.
קזימיר וילהלם התחתן ב-9 באוקטובר 1722 עם כריסטינה שרלוטה, רוזנת זולמס-בראונפלס, בתם של וילהלם מוריץ, רוזן זולמס-בראונפלס ומדלינה סופיה מהסן-הומבורג, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
פרידריך הרביעי, רוזן הסן-הומבורג (1724–1751)
הקזחים (בקזחית: қазақ) הם קבוצה אתנית המשתייכת לעמים הטורקיים אשר נמצאת בעיקר באזור מרכז אסיה ומזרח אירופה, ובמיוחד בקזחסטן שם הם מהווים את רוב האוכלוסייה.
בנוסף קיימות גם קהילות קזחיות גדולות במדינות שכנות כמו אוזבקיסטן, רוסיה, סין, ומונגוליה (במיוחד במחוז באיין-אולגי).
המונח "קזחי" מתייחס לרוב לקזחים אתניים, בעוד שהמונח "קזחסטני" מתייחס לכל אזרחי קזחסטן, ללא קשר למוצא האתני שלהם.
השפה הקזחית היא השפה הרשמית של קזחסטן.
לאסלאם, ובמיוחד האסלאם הסוני, הייתה השפעה ניכרת על התרבות והזהות הקזחית במשך מאות שנים.
בין השנים 1897 ל-1959 חלה צניחה עצומה בכמות האוכלוסייה הקזחית האתנית כתוצאה מהקולוניאליזם של האימפריה הרוסית, ולאחר מכן כתוצאה מרצח העם שבוצע באוכלוסייה הקזחית בתקופת משטרו של סטלין.
ברוסיה האוכלוסייה הקזחית חיה בעיקר באזורים הנמצאים לאורך הגבול עם קזחסטן.
על פי מפקד האוכלוסין הרוסי משנת 2002 היו באותה העת 654,000 קזחים ברוסיה, ורובם נמצאו במחוזות אסטרחן, וולגוגרד, סראטוב, סמרה, אורנבורג, צ'ליאבינסק, קורגן, טיומן, אומסק, נובוסיבירסק, אלטאי ורפובליקת אלטאי.
למרות שהם קזחים אתנים, לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991 כל אותה האוכלוסייה קיבלה אזרחות רוסית.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין של הרפובליקה העממית של סין לשנת 2010 אוכלוסיית הקזחים בסין מנתה באותה העת 1.462 מיליון אנשים.
אלפי קזחים ברחו לסין במהלך תקופת הרעב הגדול בקזחסטן בשנים 1932–1933.
לפחות מיליון אויגורים, קזחים ותושבים מוסלמים אחרים בשינג'יאנג נעצרו בשנים האחרונות והועברו למחנות מעצר המוניים, המכונים "מחנות חינוך מחדש", שמטרתם להשפיע על עמדת הפוליטית של העצורים, על זהותם ועל אמונתם הדתית.
במאה ה-19 האימפריה הרוסית דחפה קזחים רבים למדינות שכנות.
בעקבות כך בסביבות 1860 קזחים רבים הגיעו למונגוליה והם הורשו להתיישב במחוז באיין-אולגי אשר במערב מונגוליה.
במשך רוב המאה ה-20 הם נותרו קהילה מבודדת ומלוכדת.
במחוז באיין-אולגי כ-88.7% מכלל האוכלוסייה הם ממוצא קזחי, בעוד שישנם גם קזחים רבים במחוז חובד בו כ-11.5% מכלל האוכלוסייה הם ממוצא קזחי.
נכון לתחילת 2021 היו מעל ל-821,000 קזחים אתניים באוזבקיסטן.
הם חיו בעיקר בקאראקלפאקסטן ובצפון אוזבקיסטן.
האוכלוסייה הקזחית באיראן חיה כיום בעיקר במחוז גולסתאן אשר בצפון איראן.
לפי ethnologue.org, בשנת 1982 חיו כ-3000 קזחים בעיר גרגאן.
בעקבות התפרקות ברית המועצות ירד מספר הקזחים באיראן באופן מהותי כתוצאה מכך שרבים היגרו חזרה למולדתם ההיסטורית.
בשנות ה-30 קזחים רבים נמלטו לאפגניסטן כאשר הם נמלטו מהבולשביקים.
לפי ההיסטוריון הקזחי גולנר מנדיקולובה היו בין 20,000 ל-24,000 קזחים באפגניסטן נכון לשנת 1978. חלקם גדול מהם התבוללו ואינם דוברים יותר את השפה הקזחית.
לטענת משרד החוץ של קזחסטן נכון לשנת 2021 נותרו כ-200 קזחים באפגניסטן.
במהלך מלחמת אפגניסטן הגיעו לטורקיה לא מעט פליטים קזחים, טורקמנים, קירגיזים וואוזבקים שבאו לטורקיה מפקיסטן.
קזוריקי, בשם מלא Katsuobushi kezuriki (ביפנית: 鰹節削り器;かつおぶしけずりき) הוא כלי מטבח יפני מסורתי, בדומה למקצועה או למנדולינה.
הוא משמש לפריסת Katsuobushi (טונה מבושלת, מעושנת ומותססת), כלומר בלוקים מיובשים של אטונס שחור קווים (Katsuo).
המכשיר וההטכניקה משמשים להכנת מרכיב בישול באמצעות משיכה ודחיפה (כמו פריסה) של גוש Katsuobushi על פני הלהב במכשיר קזוריקי בתנועה קדימה ואחורה.
השבבים המתקבלים נלכדים במגירת עץ בתחתית המכשיר ונשלפים על ידי פתיחת וריקון של המגירה.
לאחר מכן השבבים הממוינים גס לשני גדלים לשימושים שונים.
השבבים הם מרכיב עיקרי של המטבח היפני.
שבבים גדולים ועבים יותר, הנקראים Kezurikatsuo, מבושלים עם קומבו (מין אצה) להכנת דאשי.
שבבים קטנים ודקים יותר, הנקראים Hanakatsuo, משמשים כחומר טעם וכתוספת למאכלים יפניים רבים, כמו Okonomiyaki (טפניאקי יפני).
כיום, משקי בית יפניים רבים אינם משתמשים יותר ב-Katsuobushi kezuriki, אלא בוחרים לקנות חבילות של Hanakatsuo או Kezurikikatsuo בסופרמרקטים שכבר פרוסים/מפוררים.
קזחים איראנים הם בני הלאום הטורקי קזחים המתגוררים באיראן.
הריכוז הקזחי העיקרי באיראן נמצא במחוז גולסתאן שבצפון איראן.
בשנת 1982 חיו בעיר גרגאן שבאיראן 3,000 קזחים.
קזחים היגרו לאיראן בעקבות מהפכת אוקטובר הבולשביקית ב-1917, ורבים מהם חזרו לקזחסטן לאחר התפרקות ברית המועצות.
בעיר גרגאן מתגוררים כ-5,000 איש ממוצא קזחי, הדוברים קזחית ופרסית ברמות שונות.
הקזחים הראשונים הגיעו לעיר גרגאן מצפון – מטורקמניסטן – בשנת 1929. מאז נרשמו שלושה גלים עיקריים של הגירה קזחית לאיראן.
הגל הראשון התרחש עם הקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית; הגל השני הגיע בעקבות התפרקות ברית המועצות, שבעקבותיה גדל מספר הקזחים באיראן באופן משמעותי.
מטרת ההגירה הזו הייתה בעיקר חיפוש יציבות כלכלית, אך קבוצה זו נבדלה בכך שרבים ממנה דיברו רוסית ולא קזחית.
הגל השלישי החל בשנת 2007 והוא נמשך עד היום.
בני גל זה הם מהגרי עבודה מאזורי מחוז אטיראו ומחוז מנגיסתאו, שהשתקעו בערים גרגאן, בנדר טורקמן וגונבאד-י קאבוס.
על אף שרוב הקזחים באיראן הם מוסלמים סונים, חלקם המירו את דתם לשיעה לאחר שהתיישבו בקרב אוכלוסיות פרסיות וטורקמניות שיעיות במחוז גולסתאן.
הקזחים השיעים נבדלים מהקזחים הסונים באמונתם הדתית בלבד.
קזינו רויאל הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי מסוגת פעולה, וה-21 בסדרת סרטי "ג'יימס בונד".
את הסרט, שיצא לאקרנים ב-14 בנובמבר 2006, ביים מרטין קמפבל לפי תסריט מאת פול האגיס והוא מבוסס על ספרו הראשון של איאן פלמינג, שיצא לאור בשנת 1953.
הסרט הוא אתחול מחדש של סדרת סרטי ג'יימס בונד, ולראשונה מככב בתפקיד הראשי השחקן דניאל קרייג.