tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מצד שני, רבים מהמרונים דוחים את הזיהוי כערבים, ורואים בעצמם עם נפרד.
באותה תקופה רבים מהם תמכו באידאולוגיה הפיניקיסטית, המבליטה את המורשת הפיניקית הקדומה של הלבנונים על חשבון זו הערבית, וקוראת ללבנון להתבדל משכנותיה הערביות-מוסלמיות ולהתקרב למערב.
במהלך התקופה העות'מאנית בלבנון המרונים היו לבני חסותה של צרפת, שהגנה עליהם בזמן סכסוכים בין-עדתיים.
בשנת 1920 העניק חבר הלאומים לצרפת מנדט על סוריה ולבנון.
המרונים ראו בשלטון הצרפתי הזדמנות להקים מדינה נוצרית במזרח התיכון, ובעידודם הצרפתים הקימו את "לבנון הגדולה", מדינת חסות צרפתית שהיה בה רוב נוצרי דחוק (בין 50% ל־55%).
כמו כן שיעור הנוצרים באוכלוסיית לבנון ירד בהדרגה, בשל ריבוי טבעי גבוה יותר בקרב המוסלמים והגירה שלילית בהיקפים רחבים מצד הנוצרים בכלל והמרונים בפרט, מה שאיים על השאיפה שלבנון תהיה מדינה נוצרית.
הפלנגות הוקמו בנובמבר 1936 על ידי פייר ג'ומאייל, שארל חילו, ג'ורג' נקאש ואחרים, כארגון ספורט לנוער נוצרי, שבפועל היה גם כוח צבאי למחצה.
הפלנגות נועדו להיות גוף לוחם להגנה על הישות הלבנונית ועל זהותה הנוצרית-מרונית, כנגד כל השואפים להקנות לה צביון ערבי-מוסלמי או אף לספחה לסוריה.
מרבית חבריה באותה עת היו בני נוער מרונים מאזור הר הלבנון וסטודנטים נוצרים בביירות.
פייר ג'ומאייל נפגש עם חברי ארגון פלנחה הספרדי כשהשתתף באולימפיאדת ברלין כספורטאי, ובעקבות הפגישה הקים את הארגון.
בראשית דרכה של התנועה התנהל מנהיגה כרודן, בהתאם לרוח הפשיזם, ועד היום ההצדעה במפלגה מתבצעת במועל יד.
לטענת מקורות מסוימים, במהלך מלחמת העולם השנייה תמכה התנועה בשלטון בתקופת צרפת של וישי.
בתחילה תמכה התנועה בהמשך השלטון הצרפתי בלבנון, אולם לאחר מכן החלה לקרוא לעצמאות לבנונית, ולפיכך הורה הנציב הצרפתי על פירוק התנועה ב־18 בנובמבר 1938. התנועה הוקמה מחדש עם עזיבת הצרפתים ב־1943. למרות היחסים המתוחים בין הממשל הצרפתי לפלנגות, התנועה המשיכה להיות פרנקופילית ופרו־מערבית.
כך, למשל, ביטאונה של המפלגה יצא לאור במשך שנים בערבית ובצרפתית.
ב־1949, עם חשיפת שאיפתה של סוריה להשתלט על לבנון, נחרדו הנוצרים ממהלך זה, מתוך חשש מהפיכתם למיעוט במדינה הסונית הגדולה.
החל משנה זו גדל מספר תומכיה של התנועה, ובהתאמה מספר חבריה.
שנת 1952 סימנה את הפיכת התנועה למפלגה רשמית.
מוטו המפלגה (גם בימינו) הוא "המולדת, האל, המשפחה" , ומדיניותה הדגישה את לאומיותה של לבנון ואת שורשיה הפיניקיים, המבדילים אותה משאר מדינות ערב.
מדיניותה הכלכלית יוצגה באנטי־קומוניזם, ובתמיכה ביוזמה פרטית ובכלכלה חופשית.
הכתאיב נקטה תמיד קו אנטי-פלסטיני, והתנגדה גם לגל הפאן-ערבי שסחף את המזרח התיכון החל משנות ה־50. אחרי חתימת האמנה הלאומית בלט במפלגה הסלוגן "גבולות 1920, חוקת 1936 ואמנת 1943", בהתייחס לגבולות לבנון הגדולה, לחוקת לבנון ולאמנה הלאומית.
בהתאם לעמדה הנוצרית, המפלגה הייתה מעוניינת בשימור הסטטוס קוו העדתי, והתנגדה לעריכת מפקד אוכלוסין נוסף.
ההאמנה הלאומית של לבנון העניקה את מרבית הכוח הפוליטי לנוצרים, מאחר שהיא התבססה על מפקד האוכלוסין מ-1932 שבו הנוצרים היו מעט יותר ממחצית האוכלוסייה, אבל מאז שיעור הנוצרים באוכלוסיית לבנון ירד והם הפכו למיעוט.
אם ייערך בלבנון מפקד אוכלוסין חדש, הוא כמעט בוודאות יראה שבלבנון יש רוב מוסלמי ויאלץ לתת להם יותר כוח, למורת רוחן של הפלנגות.
במהלך מלחמת האזרחים הראשונה בלבנון
השפעת הפלנגיסטים הייתה מוגבלת בימיה הראשונים של עצמאות לבנון, והיא נתמכה בעיקר על ידי תושבי הר הלבנון הנוצרים, מעמד הביניים והשכבות החלשות.
במהלך שנות ה־50 הראשונות החלה הכתאיב בחימוש המיליציה שלה, הפלנגות.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הראשונה בלבנון ב־1958, הפכה הכתאיב למייצגת הראשית של הנוצרים הלבנונים, והצליחה לעשות שימוש בכוחה הצבאי כדי לשפר את מעמדה הפוליטי.
כך, על רקע משבר שפקד את נשיא לבנון, כמיל שמעון, כאשר צבא לבנון סירב להתעמת עם המפגינים המוסלמים בביירות, התגייסו הפלנגות לעזרתו.
הפלנגות פיזרו את ההפגנות תחת הנהגת ויליאם חאווי, האחראי על הכוחות הלוחמים של המפלגה באותה העת.
לאחר המלחמה, תוך שימוש באלימות ושביתות, הצליחו הפלנגות להפיל את ראש הממשלה רשיד כראמה, ולהביא למינויו של פייר ג'ומאייל לאחד מארבעת שרי הקבינט.
שנתיים לאחר מכן נבחר ג'ומאייל לפרלמנט הלבנוני.
עם תום העשור החזיקו הפלנגיסטים בתשעה מושבים בפרלמנט (מתוך 99), והיוו אחת מהקבוצות הגדולות בפוליטיקה הלבנונית, הידועה בפלגנותה הרבה.
בכתאיב התנהל ויכוח פנימי בנוגע ליחס שצריך להיות בין התומכים החמושים של המפלגה למפלגה עצמה.
הוויכוח הוכרע בהחלטה להקים מיליציה רשמית וקבועה של המפלגה.
ב־23 בינואר 1961 החליטה הלשכה הפוליטית על פירוק המיליציה, והכנסת החמושים למערך האנושי של מפלגת הפלנגות.
ויליאם חאווי מונה לעמוד בראש הכוח הצבאי.
ב־1963 הוקמה "יחידת הקומנדו הראשונה", ולאחריה הוקמה "יחידת הקומנדו השנייה".
מחלקת הכוחות המיוחדים (ערבית: مغاوير, תעתיק: מַעַ'אוִ֫ויר) הוקמה ב־1973. בנוסף הוקמו על ידי חאווי מספר מחנות אימונים, סמוך לעיירה בשרי שבצפון המדינה.
יחידות מיוחדות נוספות שהוקמו ולאחר מכן אוחדו היו יחידת "פייר ג'ומאייל" ובריגדת "בשיר ג'ומאייל".
בפן הפוליטי, המפלגה רצה בבחירות 1964 ברשימה שאיחדה חלק מהמפלגות הנוצריות וזכתה להצלחה בקלפיות.
החל מסוף שנות ה־60 ועד תחילת מלחמת האזרחים בלבנון ב־1975 התרחשו מספר עימותים חמושים בין הפלנגות ללוחמי אש"ף על רקע התבססות הארגון הפלסטיני בלבנון, ובייחוד לאחר אירועי ספטמבר השחור בירדן.
גידול בכוחם של הפלסטינים בלבנון הביא לעלייה משמעותית במספר החברים במפלגה – בעוד שמספרם היה כ־36,000 בשנת 1964, בשנת 1971 מספר החברים במפלגה עמד על כ־65,000. בפן הפוליטי, לאור התמיכה הגוברת של פוליטיקאים מוסלמים בהסרת המגבלות על פעילות אש"ף בלבנון ב־1968, התאחדו חלק ממפלגות הנוצרים באופוזיציה נגד המהלך.
כתאיב רצה ברשימה משותפת בשם "הברית המשולשת" (ערבית: الحلف الثلاثي, תעתיק: אל־חִלְף א־תֻּ'לַאתִ'י) יחדיו עם המפלגה הליברלית הלאומית של כמיל שמעון והחזית הלאומית הלבנונית של ריימונד אדה וזכתה ב־30 מושבים (מתוך 99) בבחירות ב־1968. הצלחת האיחוד בבחירות, אילצה את הנשיא שארל חילו לנקוט בעמדה תקיפה יותר כלפי הפלסטינים.
אף על פי שפייר ג'ומאייל קיבל את הסכם קהיר של 1969 עם אש"ף, שבמסגרתו הורשו הפלסטינים לפעול מלבנון ולהחזיק את נשקם בתוך המחנות, הרי שתמיכתו נבעה מהסעיף בהסכם שחייב את אש"ף לכבד את חוקי לבנון ואת ריבונותה.
אולם, במהרה התברר כי אש"ף אינו מתכוון למלא את חלקו בהסכם, ומספר עימותים פרצו בין צבא לבנון למיליציה הפלסטינית.
אש"ף החל לבסס נוכחותו באזורים בעלי רוב נוצרי, להקים מחסומים במקומות אלו, וב־1970 אף חטפו אנשיו (ולאחר מכן שחררו) את בשיר ג'ומאייל, בנו של פייר ג'ומאייל, מנהיג הכתאיב.
בחשש גובר ראו הנוצרים את כניסתם ההמונית של פלסטינים אנשי אש"ף ללבנון, לאחר גירושם מירדן בעקבות אירועי ספטמבר 1970. הנוצרים חששו הן בשל הפרת האיזון הדמוגרפי לרעתם, והן בשל העובדה כי מרבית הבורחים היו חמושים, שיכלו להיות (ולבסוף כך היו) כוח־נגד למיליציות הנוצריות בלבנון.
כתוצאה, הפלנגות החלו להבריח נשק צ'כי ואמריקני לתוך לבנון ולנהל אימונים צבאיים קבועים בשעות הערב.
הודות למימון אמריקני, מערב־גרמני ושל השאה האיראני, הפלנגות השקיעו בין 200 ל־600 מיליון דולרים ברכישת נשק בשנים אלו.
מספר עימותים פרצו בתקופה זו בין הנוצרים לפלסטינים.
גם מפלגות נוצריות אחרות, כדוגמת הנמרים של המפלגה הלאומית ליברלית, החלו לחזק את המיליציות שלהן.
כך נכנסו הפלנגות מוכנות באופן יחסי לעימות עם המחנה הרדיקלי ב־1975 עם כ־5,000 לוחמים מאומנים ונשק קל רב.
במהלך מלחמת האזרחים השנייה בלבנון
המיליציה של המפלגה, שנקראה הכוחות הסדירים של הכתאיב (ערבית: قوى الكتائب النظامية, צרפתית: Forces Regulatoires du Kataeb, הייתה ידועה גם בקיצורים KRF, RF ו־FRK), מנתה, כאמור, כ־5,000 חברים, מתוכם כ־2,000 בכוח סדיר ועוד כ־3,000 בכוח מילואים.
מקורות שונים אומדים את מניין החברים בכ־8,000. החלוקה לקבוצות לחימה בתוך המיליציה נקבעה על ידי המחלקות המפלגתיות האזוריות, ה"קִיסם" (ערבית: قسم).
כל מחלקה הייתה אחראית באופן עצמאי לתפקוד הצבאי בשטחה, בכל האספקטים – ההגנתי וההתקפי.
הכוחות המיוחדים, כגון הקומנדו והבריגדה, פעלו באופן חופשי בכל תחומי המדינה.
במאי 1975 נעשה ארגון מחדש ב־KRF, והוקמו ארבע יחידות ניידות נוספות: גדוד קשרים (ערבית: سلاح الإشارة), גדוד חמוש נוסף (ערבית: سلاح المدرعة), יחידת נשים (ערבית: نظاميات) ויחידה ארטילרית.
לקראת ינואר 1976 כבר מנתה המיליציה כ־10,000 חברים וחברות.
ה־SKS (מצרפתית: Section Katâ'ib de Sécurité, מחלקת הביטחון של הכתאיב) הוקמה ב־1976 במימון סורי, כיחידה מובחרת בת אלף לוחמים, הכפופה לבשיר ג'ומאייל.
ג'ומאייל השתמש בה להכנעת מנהיגים מקומיים ולביסוס שליטתו במזרח ביירות.
לאחר רציחתו של ג'ומאייל הפך סמיר ג'עג'ע למפקד היחידה.
ה־SKS נלחמו בדרך כלל באזור הבירה הלבנונית (ובמחנות הפליטים הפלסטיניים הסובבים את העיר), אולם לעיתים "הושאלו" גם לזירות אחרות (למשל, לדרום לבנון).
היחידה הייתה ידועה לשמצה בשל חבריה ה"בריונים", שהטילו את חיתתם על הלא־נוצרים בלבנון.
לפני המלחמה סופק למיליציה ציוד מצבאותיהם של לבנון, מצרים וירדן, כמו גם מארגונים ימניים קיצוניים אשר תמכו בארגון, ומקורם היה בספרד, צרפת, בלגיה, בריטניה ומערב גרמניה.
הנשק ששימש את הכוחות הסדירים נרכש בשוק השחור הבין-לאומי או ממדינות הגוש המזרחי, כגון צ'כוסלובקיה, הונגריה ורומניה.
מאז 1976 סופק למיליציה מימון ותמיכה חשאית בדמות נשק ותחמושת מישראל ומסוריה.
התפרקות צבא לבנון וכוחות ביטחון הפנים של לבנון בינואר 1976 סייעה גם היא למיליציה להתחמש, כאשר היא מנכסת חלק מהנשק שנותר ללא בעלים.
בעוד כוחות המיליציה העיקריים הורכבו מחיל רגלים המצויד בנשק קל, בתחילת 1975 נוספו לכוחותיו גם משאיות, טנדרים ורכבי שטח, מתוצרת לנד רובר, שברולט, טויוטה, GMC, דודג' ו־ויליס, חמושים בסוגים שונים של מקלעים בינוניים ותותחים ללא רתע אשר שימשו כנשק נגד טנקים.
כמו כן, היו הכוחות מצוידים בתותחי נ"מ אוטומטיים, כמפורט להלן.
גם בפן הארטילרי חומשה המיליציה עקב התפרקות הצבא, וחלק מהנשק הארטילרי הושג גם מעסקאות בשוק השחור ומישראל ומסוריה.
מאגר הנשק כלל תותחי 25 ליטראות ובופורס 40 מ"מ, הוביצרים בקוטר 155 מ"מ מודל 50 צרפתיים, הוביצרים מדגם M1938 122 מ"מ סובייטיים ותותחי AA אוטומטיים מסוגי AZP S-60, ZPU, KPV, זסטבה M55 ו־ZU-23-2 מתוצרת סובייטית.
רוב הארטילריה הורכבה באופן מאולתר על טנדרים ומשאיות שהיו בשימוש אזרחי קודם לכן.
ב־13 באפריל 1975 השתתף פייר ג'ומאייל, ראש המפלגה, בטקס חנוכת כנסייה חדשה באחד מפרבריה הנוצריים של ביירות, עין־רומאנה.
כדי לשמור על האזור ביצעו שומרי ראשו של ג'ומאייל שינויים בהסדרי התנועה.
בסביבות השעה 11:00 הגיעו ברכב לאזור כשישה פלסטינים חמושים, אשר סירבו להישמע להוראותיהם של שומרי הראש ואף ירו באוויר.
שומרי הראש חסמו את דרכם ופתחו לעבר הפלסטינים בירי.
בקרב היריות שהתפתח נהרגו שלושה משומרי הראש ונהג הרכב הפלסטיני.
בשעות שלאחר מכן, עבר ליד הכנסייה אוטובוס פלסטיני.
על המאורעות המיידיים לאחר הגעת האוטובוס ישנן שתי גרסאות סותרות.
אנשי הפלנגות גורסים כי באוטובוס נסעו פלסטינים חמושים אשר באו לנקום את מות חבריהם.
מספר פלנגיסטים ארבו לאוטובוס וכאשר זה התקרב התפתח קרב יריות שבו נהרגו 14 פלסטינים.
מנגד, גרס דובר אש"ף כי באוטובוס נסעו משפחות אשר הוחזרו אל מחנה הפליטים תל א־זעתר הסמוך וכי מאש הפלנגות נהרגו 27 מאנשיהם.
עם זאת, הגרסה המקובלת היא שילוב של שתי הגרסאות.
לפי גרסה זו נסעו באוטובוס בין 25 לבין 30 פלסטינים חמושים אשר חוסלו כולם בקרב עם הפלנגות.
בין אם כך ובין אם כך, מאורעות אלה, אשר נודעו בשם מאורעות עין־רומאנה, גררו אחריהם קרבות נוספים בביירות ובסביבתה ותפיסת צמתים ואזורי שליטה אסטרטגיים על ידי הכוחות המזוינים, גם בערים נוספות.
הכוחות נחלקו במהרה לשני אגפים, השמאל יחד עם הפלסטינים מול הימין והשמרנים, והפלנגות תפסו צד במערכה שהחלה.
אירועים אלו והסערה בעקבותיהם גרמו לפריצתה של המלחמה.
בשלב הראשון של הלחימה התרכזו הפלנגות בהגנה על השכונות הנוצריות בלבנון ובתקיפת מעוזיהם של הפלסטינים באזור.
עם התרחבות הלחימה אל מחוץ לביירות צברו הפלנגות, בהנהגת פייר ג'ומאייל ושני בניו, בשיר ואמין, כוח רב והרחיבו את מחנות האימונים.
הפלנגות (והמילציות המרוניות האחרות) זכו לתמיכתן של בלגיה, מערב גרמניה ואיראן (תחת שלטון השאה).
בסוף השלב הראשון של מלחמת האזרחים החלו מנהיגי הפלנגות לקרוא לחלוקת המדינה הלבנונית.
תוכניתם הייתה להקים מדינה מרונית נפרדת, אשר תכלול את הר הלבנון, לבנון הקטנה, המולדת ההיסטורית של המרונים ושני אזורים נוספים בעלי משמעות מדינית, כלכלית וגאוגרפית: החוף ומזרח ביירות.
בהתבטאויות פומביות של בכירי המפלגה הואשמו הפלסטינים בגרימת מלחמת האזרחים והוצע פיזורם של הפליטים הפלסטיניים שבלבנון ברחבי מדינות ערב.
על רקע התחממות היחסים בין ישראל לנוצרים בלבנון החל משנת 1975, בה ישראל פתחה במדיניות הגדר הטובה, החל צה"ל לסייע למיליציות הנוצריות ולחמשן.
עם כניסת צה"ל למלחמת האזרחים במבצע שלום הגליל פעלו הפלנגות לצד ישראל, ולוחמיהן זכו לאימונים ונשק ממנה.
הפלנגות הפכו למפלגה החזקה בלבנון לאחר הפלישה הישראלית ב־1982, ובשיר ג'ומאייל נבחר לנשיא לבנון על ידי הפרלמנט באוגוסט 1982. בחירתו נתמכה בסיוע של ישראל, שקיוותה כי ג'ומאייל יחתום על הסכם שלום עמה.
אולם ג'ומאייל נרצח בהתנקשות פחות מחודש לאחר בחירתו (על פי מרבית ההערכות בהכוונת מנגנוני המודיעין הסוריים), בטרם הספיק להגיע להסכם, ואחיו אמין ג'ומאייל ירש אותו על כס הנשיאות.
באותה תקופה סברו רבים כי אמין ג'ומאייל חסר את הכריזמה והיכולת הצבאית של אחיו בשיר, וגם את הניסיון הפוליטי העשיר של אביו פייר, והוא נקלע לקשיים בניסיון לאחד סביבו את העם הלבנוני ואת מפלגת הכתאיב.
מוסלמים לבנונים רבים ראו בהסכם ניסיון של ישראל לזכות בשליטה קבועה על דרום לבנון, וההסכם הצטייר בעולם הערבי כהסכם כניעה כפוי.
ג'ומאייל נסוג מהסכם זה מאוחר יותר בעקבות לחץ מוסלמי וכלל-ערבי שראה בו שליט בובה של ישראל ובוגד בעמו.
דימוים של לוחמי הפלנגות כפושעים ורוצחים התחזק נוכח הרקורד הארוך של מעשי הטבח שביצעו במוסלמים לבנונים ובפלסטינים במהלך המלחמה.
במהלך המלחמה בוצעו מעשי טבח רבים בחפים מפשע משני המחנות, ומניין ההרוגים במעשי טבח גדולים משני הצדדים הגיע לכ־5,100, מתוכם כ־4,400 מוסלמים לבנונים ופלסטינים, כל זאת מתוך כ־150,000 הרוגים במלחמה כולה.
השבת השחורה: האירוע הבולט הראשון התרחש בביירות ב־6 בדצמבר 1975 וזכה לכינוי "השבת השחורה".
בעקבות מציאת גופותיהם של ארבעה לוחמי פלנגות סמוך למחנה הפליטים תל א־זעתר, במהלך השבת עצרו אנשי פלנגות את העוברים והשבים במחסומים זמניים שהקימו, וערפו את ראשו של כל מוסלמי או פלסטיני שעצרו במקום.
טבח כרנתינא: אירוע אלים נוסף התרחש זמן קצר לאחר מכן, ב־18 בינואר 1976, בשכונת קרנטינה במזרח ביירות, שהייתה מובלעת של אש"ף באזור הנוצרי של העיר.
באירוע שזכה לכינוי "טבח קרנטינה" השתלטו לוחמי הפלנגות על השכונה, שבה חיו בעיקר מוסלמים, כורדים וארמנים, טבחו כאלף מתושבי המקום וגרמו למנוסתם של השאר.
טבח תל א־זעתר: מחנה הפליטים הפלסטיני תל א־זעתר בפאתי ביירות, שהיה מעוזו העיקרי של אש"ף, נהרס כליל בקרבות ארוכים במהלך שנת 1976. לטענת הפלסטינים, עם נפילת המחנה ב־12 באוגוסט 1976 נטבחו כאלפיים מתושבי המקום.
טבח סברה ושתילה: מעשה הטבח המפורסם ביותר שביצעו הפלנגות הנוצריות התרחש בין ה־16 ל־18 בספטמבר 1982 במחנות הפליטים הפלסטינים סברה, שתילה, בורג' אל-בראג'נה ואל-פאכהאני במערב ביירות.
אנשי הפלנגות רצחו כ־700 מתושבי המקום בסדרת אירועים שנודעה בשם "טבח סברה ושתילה" ואשר גררה תגובות בין-לאומיות קשות ביותר.
ייחודו של טבח זה היה היתפסותה של ישראל כמעורבת בו, לאור העובדה שצה"ל שלט באזור באותה שעה, וכי התיר לפלנגות להיכנס למחנות הפליטים אף שידע על יחסי האיבה בינן לבין הפלסטינים.
ועדת חקירה ממלכתית שהקימה ממשלת ישראל לחקר האירוע מתחה ביקורת קשה על הממשלה ועל צה"ל, כיוון שלא עשו די למניעת הטבח.
ממצאיה של ועדת החקירה הביאו להתפטרותו של שר הביטחון המכהן, אריאל שרון.
בדומה למשתתפות אחרות במלחמת האזרחים בלבנון, שהתאפיינה בשינויי בריתות מהירים ובלתי צפויים, שינתה מפלגת הפלנגות את בריתותיה מספר פעמים במהלך המלחמה.
חילופי בעלי הברית נבעו לעיתים משינוי עמדה בקרב גורמים אחרים, לפעמים בשל שינוי בנסיבות, ולעיתים בשל שינוי גישה בהנהגת המפלגה, שהפגינה מעשיות רבה בהקשר זה.
בתחילת המלחמה שללה המפלגה כל התערבות זרה בלחימה, אולם עם ניצחונותיהם הראשונים של הפלסטינים, ובייחוד הטבח שביצעו בדאמור, החלו הנוצרים (ובכלל זה הפלנגות) לתמוך במעורבות סורית.
לאחר כניסתה של סוריה ללבנון לחמו הפלנגות יחד עם הסורים נגד הפלסטינים (לאסד היו אינטרסים משלו להתנגד לפלסטינים).
ב־1976 אפשרה סוריה לפלנגות לתקוף אזורים שהיו בשליטתה ולהטיל מצור על מחנה הפליטים הפלסטיני תל א־זעתר.
ב־12 באוגוסט המחנה נפל, והפלנגות רצחו כ־2,000 איש במקום.
אולם במהרה נעכרו היחסים בין סוריה לבין הפלנגות, על רקע התנגשות אינטרסים: שאיפותיו הפוליטיות הגדלות של בשיר ג'ומאייל מחד, ורצונה של דמשק להבטיח את שליטתה על המיליציות הנוצריות מאידך.
כך, בתחילת 1978 פרצה "מלחמת מאת הימים" בין הצבא הסורי למיליציה.
עימותים כבדים התנהלו בין הצדדים בפיאדיה ובאשרפיה, ולאחר מכן התפשטו למזרח ביירות ולהר הלבנון.
לקראת הבחירות לנשיאות בפרלמנט הלבנוני ב־1982 החלה סוריה לבחוש בזירה הפוליטית בניסיון להבטיח את בחירתו של עושה דברה, סולימאן פרנג'יה.
ג'ומאייל, שראה בעצמו מועמד לתפקיד הרם, היה זקוק לניצחון צבאי לפני הבחירות, והכוחות הלבנוניים (שבאותה העת כללו בעיקר לוחמי פלנגות) תקפו באפריל 1981 את זחלה, על מיקומה האסטרטגי בהרים המשקיפים על ביירות ועל כביש ביירות־דמשק.
במהלך הלחימה נעזר ג'ומאייל בהפצצות אוויריות ישראליות שזימן.
עם כניסתה של ישראל למלחמה ב־6 ביוני 1982 איפשרו "הכוחות הלבנוניים" את ההתקדמות הישראלית לביירות, על רקע התנגדותם הגוברת לכיבוש הסורי.
עם הגעת צה"ל לבירה ביצעו הפלנגות את טבח סברה ושתילה, שהטביע אות קין על המיליציה.
ב־23 באוגוסט, לאחר התערבות ישראלית, נבחר בשיר ג'ומאייל לנשיא.
ישראל גם הבטיחה את בחירתו של אחיו אמין ג'ומאייל תחתיו, לאחר ההתנקשות בג'ומאייל ב־14 בספטמבר.
עם נסיגתה של ישראל לרצועת הביטחון נחלשה המיליציה ככוח צבאי, במקביל להיחלשותה הפוליטית של המפלגה כשברקע הדימוי הבעייתי שדבק בה בעקבות הסכם האי־לוחמה עם ישראל ואירועי הטבח בפלסטינים.
המיליציה ניסתה להתרחק מדימוי זה, ולטענתה ניתקה את קשריה עם ישראל.
בתחילת הלחימה הצטרפה המפלגה לחזית הפוליטית של המחנה השמרני במלחמה, החזית הלבנונית, והמיליציה שלה – הפלנגות, הצטרפה למיליציה של החזית – הכוחות הלבנוניים, שהורכבה גם מבריגדת מרדה, שומרי הארזים והנמרים.
כפי שמצוי בפוליטיקה הלבנונית, במהרה התגלעו מחלוקות בין מרכיבי "הכוחות הלבנוניים".
חלקן נבעו מקרבתה של משפחת ג'ומאייל לישראל, התנהלותה הפלילית של המשפחה, ועמדתן הפרו־סורית של מפלגות מסוימות; אולם, הסיבה העיקרית הייתה נסיונותיו של בשיר ג'ומאייל להשתלט על "הכוחות הלבנוניים".
בשיר, שהיה מפקדה של המיליציה המאוחדת, רצה להפוך למנהיגם הבלתי־מעורער של הנוצרים בלבנון, ושאף להפוך את המיליציה לכוח הנוצרי הלוחם היחידי, תוך ביטול נאמנותם של לוחמי "הכוחות" ליחידותיהם המקוריות.
ג'ומאייל גיבה ניסיון זה באלימות רבה.
ב־13 ביולי 1978 תקפה יחידת ה־SKS את ביתו של סולימאן פרנג'יה, מנהיג בריגדת מרדה, ורצחה את בנו, טוני, ובני משפחה אחרים.
נסיבות הרצח שנויות במחלוקת בין הצדדים.
ב־7 ביולי 1980 תקפו הפלנגות את מפקדת מיליציית הנמרים של כמיל שמעון.
באירוע, שכונה מאוחר יותר "יום הסכינים הארוכות", נרצחו כ־200 מתוך 500 לוחמי המיליציה, והשאר נותרו בתוך "הכוחות", אולם פיקודם הנפרד בוטל.
כך השיג ג'ומאייל את מטרתו – הכוחות הלבנוניים היו נאמנים לו, והורכבו במרביתם מלוחמי הפלנגות, והמיליציה אף המשיכה ליהנות מתדמית של ארגון כלל־נוצרי.
המפלגה לאחר מלחמת האזרחים בלבנון
פייר ג'ומאייל מת ב־1984, ואלי כראמה הפך לנשיא הפלנגות.
אולם בהיעדר כיוון והנהגה, התפצלה המפלגה למספר פלגים יריבים.
ב־1985 עזבה המפלגה את החזית הלבנונית, אירוע שהחליש עוד יותר את השפעתה.
התפטרותו של אמין ג'ומאייל מהנשיאות ב־1988 ועזיבתו את לבנון, הגבירה מגמה זו עוד יותר.
בסיוע סוריה לקח ג'ורג' סעדה ב־1986 את השליטה במפלגה.
במהלך הנהגתו של סעדה קיבלה הכתאיב את הסכם טאיף, אשר פגע בייצוגם של הנוצרים בפרלמנט והחליש את מוסד הנשיאות, המוחזק תמיד על ידי מרוני.
מוניר אל־חאג' הפרו־סורי הפך לנשיאה החדש של המפלגה ב־1999 (שוב, בעזרת סוריה) אחרי מותו של סעדה ממחלת הסרטן בנובמבר 1998. בבחירות לפרלמנט הלבנוני ב־2000 התמודד אל־חאג' ברשימה פרו־סורית מובהקת.
מספר גורמים התייצבו נגד עושי דבריה של סוריה בהנהגת המפלגה, חלקם ממשפחת ג'ומאייל.
נדים ג'ומאייל (יליד 1982), בנו של בשיר, יסד את "האופוזיציה של הכתאיב" עם אלי כראמה.
תנועתו של נדים קרובה מאוד למפלגה הנוצרית הכוחות הלבנוניים.
עם חזרתו של אמין ג'ומאייל ללבנון ב־2000 התגלעו סכסוכים רבים, שגלשו לדיונים בבתי משפט ואף לאלימות בין תומכי הקו הפרו־סורי לבין תומכי ג'ומאייל.
ג'ומאייל ראה עצמו כמנהיגה הלגיטימי של המפלגה, והיה מעוניין לנקוט קו פחות פרו־סורי, לאור הבנתו כי מצע זה פוגע במפלגה הנוצרית.
נוכח פעולותיו של ג'ומאייל להגדלת מספר תומכיו, החליטו חאג' וסגנו, כרים פקראדוני, להקדים את הבחירות לראשות המפלגה ממרץ 2002 לאוקטובר 2001, במטרה לקצר את השהות בה ג'ומאייל יספיק לפעול.
בנוסף, "הועזבו" תומכים אחדים של ג'ומאייל מהפרלמנט של המפלגה (הבוחר את הנשיא), ומושביהם מולאו במתנגדים לג'ומאייל.
כמו כן, הוקטן משקלה של נפת אל־מתן – שנחשבת ל"פרו־ג'ומאיילית" עוד מימיה ראשונים של המפלגה – בבחירות.
ג'ומאייל גינה צעדים אלו, והכריז כי יחרים את הבחירות.
ב־4 באוקטובר 2001, תוך מעורבות סורית ברורה בבחירות, נבחר פקראדוני לנשיאה של המפלגה (ברוב של 74 מתוך 90 חברי הפרלמנט שנכחו, 13 נעדרו), והמשיך לנקוט קו פרו־סורי ברור.
פקראדוני שימש בעבר כיועצו של בשיר ג'ומאייל, ובמהלך מלחמת האזרחים שימש כערוץ הקשר בין הפלנגות למשטר הסורי.
ג'ומאייל התבטא נגד המפלגה שלטענתו לא ייצגה את האינטרסים של לבנונים, ונגד ראשיה, שלדבריו פעלו לריסוקה של המפלגה; בסופו של דבר הביא ג'ומאייל את ועידת הנהגת התנועה ביולי 2002 להחליט על הדחתו מהמפלגה בכוח, נוכח סירובו לעזוב מרצונו.
בתגובה לסילוקו הקים אמין ג'ומאייל ב־29 ביולי 2002 אופוזיציה פנימית במפלגה בשם "תנועת הרפורמות בכתאיב", בניסיון להדיח את פקראדוני.
במהלך תקופת הנהגתו של פקראדוני, וגם בתקופת חאג' קודם לכן, השתתפו ראשי הפלנגות בכל ההפגנות והמצעדים הפרו־סוריים.
הנוצרים בלבנון, שמאז ומעולם חששו מסוריה הסונית, לא חלקו את עמדת המפלגה, והתמיכה בה הגיעה לשפל.
פקראדוני, בקו לא אופייני למרונים, הביע תמיכה ב"התנגדות" החזבאללה ופעולות ארגוני הטרור הפלסטיניים נגד ישראל.
לאחר מהפכת הארזים שהפכה את עמדתו הפרו־סורית של פקראדוני ללא מקובלת בקרב מרבית הציבור הלבנוני, פסק בית משפט בלבנון ביולי 2005 כי הבחירות לראשות המפלגה ב־1989 היו לא־חוקיות, ועל כן יש לערוך בחירות חדשות במהרה.
בבחירות שנערכו נבחר אמין ג'ומאייל לנשיא המועצה העליונה של המפלגה, ופקראדוני הפך לראש הלשכה הפוליטית.
הפלגים התפייסו והתאחדו ב־13 בנובמבר 2005.
אף־על־פי־כן, אלי כראמה ופואד אבו נאדר סירבו לחזור למפלגה.
אלי כראמה הפך למנהיגה של "האופוזיציה של הכתאיב", ופואד אבו נאדר, שהיה יד ימינו של בשיר ג'ומאייל, הפך למנהיג "הכוחות הלבנוניים האותנטיים".
השניים התנגדו לכיבוש הסורי, וטענו לתמיכת הציבור הנוצרי.
בבחירות מאי–יוני 2005, מועמדי המפלגה רצו במסגרת איחוד של עצמאים ואנשי פלנגות בשם "המפגש של קֻרְנָת שַהוּאָן" (ערבית: لقاء قرنة شهوان), ושניים מחברי הפלנגות – פייר אמין ג'ומאייל (בנו של אמין ג'ומאייל) ואנטואן ע'אנם נכנסו לפרלמנט ולקואליציית 14 במרץ.
עד רציחתו ב־21 בנובמבר 2006 כיהן ג'ומאייל כשר התעשייה בממשלת סניורה.
אביו, אמין, טען כי הרצח היה בהכוונה סורית.
בבחירות מיוחדות באוגוסט 2007 על מושבו של ג'ומאייל הבן בנפת המתן, הפסיד אביו של פייר ג'ומאייל, אמין, למועמד מטעם מפלגתו של מישל עון, כמיל ח'ורי.
כך נציגותה של המפלגה ירדה למחוקק אחד בלבד בפרלמנט, אולם ב־19 בספטמבר 2007 חוסל המחוקק האחרון מטעם המפלגה, אנטואן ע'אנם שיצג את מחוז בעבדא, על ידי פיצוץ מכונית תופת סמוך לשיירתו.
ע'אנם, שחשש מהתנקשות, שהה מרבית הזמן מחוץ למדינה, אולם שב ללבנון כדי להשתתף בבחירת הפרלמנט את נשיא לבנון הבא.
חברים בקואליציה, דוגמת רפיק אל־חרירי, הפנו אצבע מאשימה כלפי סוריה, כשמדובר בהתנקשות השנייה בחבר המפלגה האנטי־סורית תוך פחות משנה.
המפלגה בעשור השני של המאה ה־21
עם השנים התמתנה מפלגת הכתאיב, מכורח נסיבות ההווה המשתנות.
בעוד שבעברה דגלה בכינונה של מדינה לאומית עם זיקה נוצרית, כעת דוגל הארגון במדינה לבנונית פלורליסטית, חילונית ומערבית, שבה קיימת הפרדת הדת מהמדינה.
זאת, מתוך הכרה כי המוסלמים הפכו לרוב מוצק בלבנון, ומדינה חילונית היא האפשרות הריאלית הטובה ביותר עבור המיעוט הנוצרי.
המפלגה קראה באופן עקבי להחלת ריבונות המדינה הלבנונית על כל שטחה ופירוק ארגון החזבאללה מנשקו.
בבחירות 2009 התמודדה המפלגה כחלק מקואליציית 14 במרץ בראשות סעד אל־חרירי וזכתה בחמישה מושבים מנפות ביירות, עליי, טריפולי, זחלה ומתן.
יחד עם רוב המפלגות בפרלמנט, תמכה הכתאיב בדחיית הבחירות הכלליות שנועדו להתקיים בשנת 2014 לשנת 2017 עקב כישלון הפרלמנט בבחירת נשיא.
מאז 2015 עומד בראש המפלגה סאמי ג'ומאייל.
עמדת המפלגה בנוגע לפליטים פלסטינים, סורים ואחרים היא לדאוג לצורכיהם ולתנאי החיים הבסיסיים שלהם, אך לעומת זאת לא לאפשר שום סוג של הסכם קבע להסדרת מושבם בלבנון, כיוון שהסכם כזה יפגע במדינה מחד ובזכות השיבה של הפליטים מאידך.
הכתאיב דוגלת באי־התערבות של לבנון בכל סכסוך מדיני באזורה, חוץ מהסכסוך הישראלי־פלסטיני.
המפלגה מנסה לקדם אימוץ שיטות כלכליות מודרניות ובכך לשפר את מצבה הכלכלי של לבנון ולמנוע הגירה שלילית.
הכתאיב דורשת, על מנת לייצר שלום בלבנון, לאמץ באופן מלא את החלטות מועצת הביטחון של האו"ם הרלוונטיות בעניין לבנון (ביניהן 1559 ו־1701).
המפלגה רואה את ארגון החזבאללה כמכשול מרכזי בהשגת מטרותיה של לבנון, כשלטענתה הוא מפיץ ערכים שסותרים את הליברליות, החופשיות, הפתיחות ופיתוח קשרי החוץ שהתנועה הנוצרית תומכת בהם – ביניהם כפיית תרבות של מיליטריזם וג'יהאד והידוק התלות באיראן ובסוריה.
על כן הקריאה במפלגה היא לפרק את ארגון החזבאללה ואת כל שאר המיליציות האסלאמיות והפלסטיניות בלבנון, ולא להפריד בין זרועותיו הפוליטיות לזרועותיו הצבאיות.
במרץ 2018 הציגה המפלגה את "תוכנית 131 הנקודות", העוסקת בעמדה ובתכנון של המפלגה במגוון רחב של נושאים: ריבונות, דמוקרטיה, כלכלה, חברה וסביבה.
בין עיקרי התוכנית ניתן למנות חיוב של 30% ייצוג נשים ברשימת המפלגה לפרלמנט, ביטול אי־החוקיות של הומוסקסואליות בלבנון ויישום של ערכים פרוגרסיביים וליברליים אחרים.
מדיניות ההתנגדות לממשלת לבנון הנשלטת על ידי חזבאללה קיבלה ביטוי גם סביב הפיצוץ בנמל ביירות בשנת 2020. שלושת חברי הפרלמנט הלבנוני מהמפלגה התפטרו מתפקידם, בטענה שהאחריות לפיצוץ מוטלת על הממשלה, ושחברי המפלגה לא מעוניינים להיות חלק מהפרלמנט, כיוון שאיבד את אמון הציבור אחרי האירועים.
בפיצוץ נהרג המזכיר הכללי של המפלגה, נזאר נג'אריאן.
המפלגה התחזקה בבחירות 2022 וזכתה בחמישה מושבים.
כשאר חברי קואליציית ה־14 במרץ, מזוהה מפלגת הכתאיב כתומכת בארגוני המורדים באסד, וצעיריה אף השתתפו בהפגנות שקראו לסילוק שגריר סוריה מלבנון.
עם התגברות זרם הפליטים ממלחמת האזרחים בסוריה הביעה המפלגה חשש מהתערערות יחסי הכוחות בלבנון, אך לא יזמה צעד משמעותי לעצירת הפליטים.
עם זאת המפלגה מתנגדת לכל צורה של יישוב קבע של הפליטים בלבנון.
עם התחזקות הארגונים הג'יהאדיסטיים במזרח התיכון, ובייחוד לאור הצלחות דאעש במלחמת האזרחים בסוריה כמו גם זליגת המלחמה לשטח לבנון, החלו רבים מהנוצרים בלבנון לחשוש לביטחונם ולהצטייד בנשק, לעיתים תוך שיתוף פעולה מפתיע עם החזבאללה.
בשנת 2025, אחרי נפילת משטר אסד בסוריה ועלייתם לשלטון של המורדים מארגון היאת תחריר א-שאם וכוחות נוספים, הוסרו חלק מהסנקציות שהוטלו על סוריה על ידי גורמים שונים והמצב במדינה השתפר.
על בסיס שינוי זה הצהירה המפלגה כי עמדתה היא להשיב את פליטי מלחמת האזרחים חזרה לסוריה, ואף בהצהרה מישיבת הלשכה הפוליטית של המפלגה, נקראה נציבות האו"ם לפליטים לסייע בנושא.
עם פרוץ טבח שבעה באוקטובר ולאחריה, הזהירו מנהיגי המפלגה לבל תיגרר לבנון למלחמה ותרחיב את אי היציבות.
אמירות אלו כוונו לגורמים מציר ההתנגדות ובראשם חזבאללה ולפלגים חמושים פלסטיניים במחנות הפליטים בלבנון.
מאז אמצע 2024 גבר השיח והתבטאויות בכירים במפלגה כנגד החזקת נשק על ידי ארגון שאיננו המדינה, בדגש על חזבאללה.
אמירות בנושא על ידי חברי הפרלמנט הלבנוני מטעם המפלגה ועל ידי יושב ראש המפלגה השוו את המצב במדינה למצב לאחר הסכם טאיף בשנת 1990, שאף בו הוסכם על פירוק מנשק של התארגנויות שאינן המדינה וצבא לבנון.
המפלגה בירכה על פעילות נשיא לבנון ג'וזף עאון בנושא וקראה ליישום החלטה 1701 ולקביעת לוחות זמנים ומנגנונים לפירוק חזבאללה ופלגים נוספים מנשקם.
הפלך הוא מקום בארץ התיכונה, העולם הדמיוני שהמציא ג'.ר.ר.
הפלך הוא מקום מושבם של רוב ההוביטים, השוכן באזור ארידור שבמערב הארץ התיכונה.
ראשית ישובו של הפלך הייתה בשנת 1601 לעידן השלישי, כאשר האחים מרצ'ו ובלנקו מבני פלוהיד עזבו את אזור ברי (שם גרו הוביטים רבים באותו זמן) וחצו את נהר הברנדוין מערבה בראש קבוצה גדולה של הוביטים (משנה זו מתחיל מניין השנים של ההוביטים).
ארגלב השני מלך ארנור העניק להם את כל האדמות של האזור ההוא (שממערב לברנדוין) והם קראו לארצם החדשה הפלך.
בשנים שלאחר מכן הצטרפו אליהם רוב ההוביטים.
גבולותיו של הפלך הם: בצפון הרמות הצפוניות, במערב השפלות הרחוקות, בדרום אזור הביצות ובמזרח נהר הברדוין (אם כי מחוז בקלנד שיוּשב על ידי בני ברנדיבאק נמצא ממזרח לו) והיער העתיק.
הפלך מתחלק ל־4 נפות: צפונית, דרומית, מערבית ומזרחית.
ממזרח לפלך, בין נהר הברדוין לבין היער העתיק, נמצא מחוז בקלנד, שיושב בערך בשנת 740 למניין הפלך (2340 לעידן השלישי) על ידי גוֹרְהֶנדַד אולדבק איש מריש (אזור בנפה המזרחית), ששינה את שם משפחתו לברנדיבאק.
בימי מלכותו של אראגורן נוסף לפלך מחוז המערב, השוכן בין השפלות הרחוקות לבין גבעות הצריח.
בירת הפלך היא העיר מיקל דלבינג שבשפלות הלבנות בנפה המערבית.
מאז חורבן ממלכת ארנור (ב־1974 לעידן השלישי) הפלך היה פחות או יותר מחוסר ממשל.
להלכה מינו ההוביטים נגיד שינהיג אותם, אבל סמכותו הייתה בעיקר בימי מלחמה, ומכיוון שבפלך כמעט שלא היו עיתות מלחמה זה היה תפקיד של כבוד בלבד.
הנגיד הראשון היה בקה איש מריש וממנו יצאו בני אולדבק.
מאוחר יותר עברה משרת הנגיד למשפחת טוק.
בעל הסמכות הממשית היחיד בפלך היה ראש עיריית מיקל דלבינג (או ראש עיריית הפלך).
הוא היה אחראי לניצוח על הנשפים המתקיימים בעיר, ומלבד זאת היה ממונה על דואר הפלך, על שוטרי הפלך (הם היו מעטים מאוד ועסקו בטיפול בבעיות שוליות כמו בהמות טועות, מכיוון שבעיות חמורות יותר לא היו בנמצא) ועל שומרי הגבול.
הפלישות הטימוריות לגאורגיה (בגאורגית: თემურლენგის ლაშქრობანი საქართველოში) היו סדרת פלישות הרסניות שנערכו על ידי הכובש הטורקו-מונגולי, טימור לנג, לממלכה הגאורגית המאוחדת, ממלכה נוצרית, בין השנים 1386-1404. ממלכתו של טימור לנג השתרעה בשיאה ממרכז אסיה לאנטוליה.
לפלישות אלה היה קשר הדוק למלחמת טוחטאמיש-טימור, כנגד טוחטאמיש החאן האחרון של אורדת הזהב.
מאבק שהביא בסופו של דבר לירידת כוחם של הטוקרו-מונגולים בדרום רוסיה.
הממלכה הגאורגית הייתה אחת מהממלכות הלא-מוסלמיות הראשונות שסבלה מידי הטימורים.
בפלישה הראשונה מבין שבע פלישות שהיו, בנובמבר 1386, בזז טימור את הבירה הגאורגית טביליסי ושבה את המלך בגרט החמישי הגדול.
תוך זמן קצר השיבו הגאורגים מלחמה והתארגנו לקראת הפלישה הבאה של הכוחות הטורקו-מונגולים, ובפלישתם שבאה לאחר מכן הצליח בנו של בגרט ויורשו, גיאורגי השביעי לשחרר את אביו והוא מינה אותו לשליט משותף על ממלכתו.
גיאורגי עצמו העביר את רוב שנות שלטונו (1395-1404) במלחמה בטימור לנג.
טימור עצמו הוביל באופן אישי את רוב הפלישות במטרה לדכא את ההתנגדות העקשנית של הממלכה הגאורגית.
למרות שטימור לא הצליח לבסס שליטה יציבה ורציפה על גאורגיה, הונחתה על הממלכה מהלומה שממנה לא התאוששה.
בזמן בו נאלץ גאורגי השביעי לקבל את תנאי הסכם השלום שבו הוכרח להעביר לטימור מס שנתי, הייתה ממלכתו הרוסה, הערים והכפרים נבזזו.
הופעתו הראשונה של האמיר טימור בקווקז הייתה בשנת 1385 כתגובה לפלישות טוחטאמיש לתוך צפון איראן, שהגיע לשם מהקווקז.
הפלישות הביאו להתפרצות של עוינות בין המונרכיות.
טימור הגיב בפלישה מלאה למדינות ששכנו בחזית המזרחית של האימפריה המתהווה שלו לחאנתה של טוחטאמיש.
לאחר שפלש לאזרבייג'ן וקארס פנה טימור לכיוון גאורגיה.
בהיסטוריה הרשמית על שלטונו, ה"זאפרנאמה" (ظفرنامه), תואר מסעו כג'יהאד.
בשנת 1386, פנה טימור מקארס והסתער לעבר סאמצחה, הנסיכות הדרומית ביותר של הממלכה הגאורגית המאוחדת.
משם פנה לכיוון טביליסי, מקום מושבו של המלך הגאורגי בגרט החמישי וסגר עליו מכל הכיוונים.
ב-21 בנובמבר 1386 נכבשה העיר טביליסי.
בגרט נשבה והוכרח להמיר את דתו לאסלאם.
המקורות ברשומות הגאורגיות וברשומות של תומאס מצופ (Թովմա Մեծոփեցի), מציינים את הבגידה של המלך הגאורגי, אולם מסיקים כי בגרט ביצע תחבולה חכמה שנתנה לו מידה רבה של אמון מצד טימור.
טימור נתן לבגרט 12,000 חיילים כדי שיוכל להחזיר על כנו את שלטונו בגאורגיה, שהונהגה, בהיעדרו של בגרט מחצר המלוכה, על ידי בנו גיאורגי השביעי, שהוכרז כשליט משותף עם אביו.
המלך הזקן יצר קשר עם בנו וערך עמו משא ומתן סודי, שבסופו ארב גיאורגי לכוח הטורקי-מונגולי ושחרר את אביו.
באביב 1387 חזר טימור לגאורגיה כדי לנקום על אובדן חייליו.
בגרט וגיאורגי הצליחו לפנות את האוכלוסייה במחוזות שבחזית הטימורית להרים המיוערים ונלחמו בטימורים.
הופעתו המחודשת של טוחטאמיש באיראן אילצה את טימור לסגת.
אולם לאחר שאורדת הזהב הובסה, תקף טימור שוב את גאורגיה, בשנת 1394. הוא שלח ארבעה גנרלים לסאמצחה כדי לקיים את חוקי הע'אזו (غزو).
באותה שנה העניש באופן אישי את הקהילות הגאורגיות ההרריות בעמק האראגווי הנקראים בזאפרנמא "קארא-קאלקלאנליק" ("בעלי השריון השחור") ומתכוונים להרריים הגאורגיים הפשאבים והחבסורים.
לאחר מכן הוא חזר לשאקי (Şəki, אזרבייג'ן) דרך טביליסי בעקבות מתקפה נוספת של טוחטאמיש.
בשנת 1395 קשרו הגאורגים ברית עם סידי עלי משאקי וגרמו למפלה ניצחת לחייליו של מיראן שאה מהשושלת הטימורית.
מיראן שאה עצמו היה בעיצומו של מצור על אלינג'אק (ליד נחיצ'יבאן סיטי, רפובליקת נחיצ'יבאן).
הם שחררו את הנסיך טהיר מהשושלת הג'אלאירידית (آل جلایر), שהיה כלוא במקום.
אירוע זה גרם לכך שטימור כבש, בשנת 1399, את שאקי והחריב את המחוז הגאורגי השכן, קאחתי.
באביב 1400, חזר טימור לגאורגיה והחריב אותה, הפעם לגמרי.
גיאורגי השביעי הובס קשות בקרב שנערך על נהר סרגים (כארתלי תחתית) ונסוג עמוק לתוך ממלכתו, כשטימור רודף אחריו.
האמיר בזז שוב את טביליסי והותיר בה חיל מצב.
הוא פנה לאחר מכן ושם מצור על גורי, בה התבצר גיאורגי.
גיאורגי תקף בהפתעה את הכוח המכתר ונמלט מערבה.
אולם כוחות של טימור התקדמו ממצודות סוואנאתי (სავანეთის ციხე) ודזאמי (ძამის ციხე) מכארתלי הפנימית.
בסופו של דבר נמלט גיאורגי ליער בלתי נגיש במערב גאורגיה שטימור נמנע מלהיכנס אליו.
טימור פנה אחורה בזעם ובזז את יתר גאורגיה.
המערכה עקובת הדם נמשכה מספר חודשים, כשהשבטים הנודדים של טימור נעים ממחוז למחוז.
בעיקרו של דבר נחרבו כל הערים הראשיות, מספר כפרים נשרפו לאפר; מספר מנזרים וכנסיות נחרבו לאפר; כרמים ופרדסים נשרפו.
אלפים רבים נהרגו או שמתו מרעב ומחלות ומעל ל-60,000 איש שועבדו ונלקחו על ידי חייליו של טימור.
בשנת 1401, חזר טימור לקווקז.
גיאורגי השביעי התחנן להסכם שלום, ושלח את אחיו עם תרומות לטימור.
טימור היה עסוק בהכנות לקרב גדול מול השושלת העות'מאנית, ונראה כי רצה להקפיא את המצב הקיים בגאורגיה עד שיוכל לחזור ולקבל החלטות פסקניות.
לכן הסכים טימור לחתום על הסכם שלום בתנאי שהמלך הגאורגי ייספק לו ולחייליו ציוד ואספקה וייתן לנתינים המוסלמים פריבילגיות מיוחדות בגאורגיה.
ליתר ביטחון תקף טימור את חיל המצב הגאורגי בטורטומי (Tortum, באותה תקופה בטאו-קלארג'תי כיום נפת ארזורום), החריב את מבצרה ובזז את האזור מסביב.
לאחר שהביס את העות'מאנים, חזר טימור ב-1402 והחליט להעניש את המלך הגאורגי על כך שלא ברך אותו על ניצחונו.
אחיו של גיאורגי השביעי, קונסטנטין הראשון, שיחסיו עם אחיו היו רעועים, הגיע לטימור עם מתנות כמו שהביא הנסיך הווסאל, איוון ג'אקלי, נסיך סאמצחה.
שייח' איברהים הראשון (בעל התואר שירוואנשאח) נשלח לגאורגיה לאמוד את ההכנסות וההוצאות של הממלכה הגאורגית כדי לקבוע כמה מס יהא עליו לשלם.
גיאורגי שלח מתנות חדשות אולם טימור סירב לקבל אותם ודרש את הופעתו המיידית של גיאורגי בפניו.
בינתיים שם טימור מצור על המבצר בירטוויסי האיתן שנשמר בעוז על ידי חיל מצב גאורגי קטן.
בשנת 1403 כבש טימור את המצודה ושלח את חייליו לבזוז את מחוזות הספר של גאורגיה ופתח במרדף כנגד המלך הגאורגי שנמלט לאבחזיה.
ההיסטוריונים העוסקים בטימור מדווחים כי 700 ערים וכפרים נחרבו בידם ותושביהם נטבחו.
טימור עצר את צבאו רק כאשר העולמא והמופתי פסקו כי ניתן להבטיח רחמים למלך הגאורגי.
גיאורגי נאלץ לשלם מס עצום שכלל 1,000 טנקאות זהב על שמו של טימור, 1,000 סוסים, אבן אודם במשקל 18 מיחקל ועוד.
לאחר מכן עבר טימור דרך טביליסי, החריב בדרכו את המנזרים והכנסיות, וב-1404, הוא המשיך לביילאגאן (Beyləqan, אזרבייג'ן).
כל האזור מביילאגאן עד טרפזונטס ניתנו באופן רשמי כרכוש לנכדו של טימור, ח'ליל סולטאן (خلیل سلطان).
בסופו של דבר עזב טימור את הקווקז ופנה לכיוון מרכז אסיה, שם נפטר ב-15 בפברואר 1405.
ולדימיר מינורסקי (1993), הערך טיפליס, באנציקלופדיה האיסלאמית הראשונה 1913-1936 של א.
הפלרת מי שתייה היא הוספה של פלואוריד למי שתייה.
במדינות רבות מבוצע תהליך זה באופן שיטתי על ידי רשויות המדינה על מי השתייה המועברים לשימוש האוכלוסייה, במטרה להפחית את שיעור העששת אצל האוכלוסייה בכלל ואצל ילדים בפרט, כיוון שילדים נוטים לפתח עששת בקלות יחסית.
נכון לאמצע העשור השני של המאה ה־21, מופלרים מי השתייה של כ־400 מיליון נפש ברחבי העולם.
מי השתייה בישראל הופלרו בעבר.
נכון למרץ 2024, מי השתייה בישראל אינם מופלרים.
יון הפלואוריד משפר את עמידות אמייל השן לעששת משום שהפלואוריד הופך חלק מההידרוקסיאפטיט שיוצר את האמייל לפלואורואפטיט שהוא בסיס חלש יותר, ולכן נתקף פחות על ידי חומצה (כדוגמת חומצת חלב שנוצרת על ידי רובד חיידקי השן).
ברוב משחות השיניים נמצאים פלואורידים, בדרך כלל כמה פלואורידים שונים במשחה אחת, ביניהם: אמין פלואוריד (NH3F) ונתרן פלואורי (NaF).
במטרה להביא פלואוריד להיקף רחב של אוכלוסייה, הוחלט במספר מדינות על הפלרה של מי השתייה המועברים לשימוש הציבור הרחב.
הדבר מסייע במיוחד להבאת הפלואוריד אל שכבות סוציואקונומיות נמוכות, בהן מוקפדת פחות היגיינת הפה.
כך למשל מופיע בפרסומי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה:
ההפלרה נעשית לרוב על ידי הוספת אחת משלוש תרכובות:
נתרן פלואוריד (NaF) – הוא החומר הראשון ששימש להפלרה.
החמר נבחר על בסיס תכונותיו ומשום שרעילותו והשפעותיו הפיזיולוגיות נלמדו בקפידה.
נתרן פלואוריד הוא חומר לבן חסר ריח המגיע בצורת אבקה או גבישים בגדלים שונים, הוא רעיל בריכוזים גבוהים הרבה יותר מאלו שנוצרים במים המולרים, חסר צבע ומסיס במים.
משקלו המולקולרי הוא 42.00. מסיסותו כמעט קבועה ועמדת על כ-4 גרם ל-100 מיליליטר מים בטמפרטורות הקיימות בדרך-כלל בטיפול במים.
עם הוסתו למים הוא מתפרק ליוני +Na ו -F.
ה-pH של המים המטופלים נותר קרוב לנייטרלי, בערך של 7.6. נתרן פלואורי נמצא באופן טבעי במים בכמות של עד מיליגרמים ספורים לליטר מים ואינו נחשב על ידי רוב המומחים כמזיק בריכוז זה.
חומצה פלואורוסיליצית (H2SiF6) היא חומצה חזקה שאת שיווי המשקל שלה עם מים ניתן לתאר במשוואה הבאה:
הפירוק של היון לתוצרים בצד הימני של המשוואה לעיל הוערך כמוחלט בשיווי משקל בערכי pH מקובלים במערכות מים ציבוריות (pH>7).
במים המסופקים בישראל נע ה-pH בדרך כלל בין 7.3 ל-8.3. פירוק מוחלט בשיווי משקל משמעו, בהסתמך על קבועי שיווי המשקל השמרניים ביותר בספרות הכימית, שהיחס Si(OH)4 / SiF62 ב-pH 8 וריכוז פלואוריד של 1 מ"ג לליטר יהיה עשר בחזקת 26.
הזמן להגעה לשיווי המשקל הכימי הוא שניות ובמקסימום דקות ספורות.
pH המים המטופלים יורד בדרך כלל במעט, בערך של לא יותר מ-0.1 (לדוגמה מ-7.4pH ל-7.3).
החומצה הפלואורוסיליצית היא תוצר לוואי של תעשיית הפוספטים.
בראשית המאה ה-20, לאחר אפיון מחלת הפלואורוזה, נמצא קשר הפוך בין פלואורוזה לעששת.
לאחר שבשנת 1931 נמצא קשר בין הפלואורוזה לריכוז הפלואוריד במי השתייה, ביצע ד"ר טרנדלי דין, קצין רפואת שיניים בשירותי בריאות הציבור האמריקאי, מחקר אפידמיולוגי על קשר בין תחלואה בפלואורוזיס לבין פלואוריד במי השתייה.
דין אסף נתונים אפידמיולוגיים על 21 ערים בארצות הברית ומצא כי בדרך כלל, ברמה של 1 חל"מ (ppm, חלקיקים מליון) של פלואוריד במי השתייה תופעת הפלואורוזה הייתה מינימלית, ולוותה גם בירידה משמעותית ברמת העששת.
בשנת 1942 נערך מחקר מקיף אודות ילדים בגילאי 12–14 מ-21 ערים בארצות הברית בהן היו רמות שונות של פלואוריד במי-השתייה.
נמצא שיעור גבוה של תחלואה בעששת בערים שבהן רמת הפלואוריד במים הייתה מתחת ל-0.2 חל"מ לעומת שיעור תחלואה פחות ב-50%–60%, כמעט ללא סימני הפלואורוזיס, בערים שבהן הייתה רמת הפלואוריד במים מעל 0.6 חל"מ.
אחרי 15 שנה של מעקב ובדיקות נמצא, ששיעור הימצאות העששת פחת ב-50–70 אחוז בקרב ילדי קהילות שצרכו מים מופלרים.
לאורך המאה ה-20 ניסו מוסדות רבים להעריך את רמת הבטיחות של הפלרת מי השתייה, ואת עצם היעילות של ההשקעה הכספית במהלך.
ריכוז הפלואור הנחשב לבטוח על פי ארגון הבריאות העולמי היא 0.5–1.0 מיליגרם לליטר.
בשנת 2019, עת הופלרו מי השתייה בישראל, הקפיד משרד הבריאות בישראל על מינון של 0.7 מיליגרם לליטר.
ארגון הבריאות העולמי מדגיש שיש לבצע מעקב קפדני אחר ריכוז הפלואור במים ולוודא שהם במינון המומלץ, מכיוון שכמות גדולה מדי, שעשויה להימצא במים גם באופן טבעי, עלולה לגרום לנזקים שונים, ואילו כמות נמוכה מדי לא מספיקה כדי לסייע לבריאות השיניים של הציבור.
ארגוני בריאות בכלל, ורפואת שיניים בפרט, תומכים באופן עקבי בהפלרת מי השתייה.
ארגון הבריאות העולמי החל לתמוך בהפלרת מי שתייה משנת 1964. ב-1994 פרסמה ועדת מומחים של הארגון דו"ח שאישש את תמיכת הארגון בהפלרה כאמצעי בטוח ואפקטיבי למניעת עששת.
הוועדה הצהירה: "אם לקהילה יש מערכת אספקת מים בצנרת, הפלרת מים היא השיטה האפקטיבית ביותר להגיע לכלל האוכלוסייה, כך שכל השכבות בחברה יפיקו את יתרונותיה ללא צורך בהשתתפות פעילה של הפרט".
ארגון רופאי השיניים של ארצות הברית מצטטים מחקרים רבים אשר נעשו במשך 60 שנה שמצביעים באופן עקבי על הבטיחות והיעילות שבהפלרת מי השתייה בשמירה על בריאות הפה והשיניים של ילדים ומבוגרים (מניעת עד 65 אחוז מנגעי העששת בשיני חלב ועד 35 אחוז בשיניים קבועות).
כ-20–40 אחוז מאירועי העששת נמנעים בעקבות הפלרת מי שתייה, גם בעידן זה של זמינות פלואוריד ממקורות נוספים.
בשנת 2000 פורסם בארצות הברית דו"ח הרופא הראשי (Surgeon General) בנושא בריאות הפה והשיניים.
מסקנת הדו"ח הייתה כי הפלרת מי שתייה היא האמצעי היעיל והבטוח ביותר למניעת עששת והתרומה החשובה ביותר לקידום בריאות השיניים לבני כל הגילאים לכל שכבות האוכלוסייה ובעיקר לשכבות המצוקה החברתית-כלכלית.
ה-CDC (המרכז לבקרת מחלות ומניעתן) בארצות הברית הכריז ב-1999 כי הפלרת מי השתייה היא הגורם המרכזי שהקטין את עששת השיניים בעולם במחצית השנייה של המאה הקודמת.
ההפלרה, על פי CDC, נמנית בין עשרת ההישגים הגדולים בבריאות הציבור במאה העשרים בשורה אחת עם חיסוני ילדים ופיסטור חלב.
בשנת 1993 הוציאה מועצת המחקר הלאומי של ארצות הברית דו"ח המצביע על כך, שרמות הפלואוריד המותרות למי-השתייה אינן מהוות כל סיכון לתחלואה בסרטן, לאי-ספיקת כליות או למחלות של השלד.
בדו"ח אושרה המסקנה של הסוכנות האמריקאית לשמירת הסביבה, כי ריכוז פלואוריד במים ברמה של עד 4 חלקיקים למיליון (ppm) הוא בעל שוליים מתאימים של בטיחות.
בסקירת תוצאות מחקרים משנת 2009 נטען כי חלה התדרדרות בבריאות השיניים בקנה מידה גלובלי.
נטען כי אחד הגורמים להתדרדרות זו הוא הימנעות מהפלרת המים והימנעות מהפלרת משחות השיניים בסקירת מחקרים משנת 2008 נטען כי הפלרת מי השתייה בהתאם לכמות שבתקן אגודת רופאי השיניים האמריקנית חשובה מאוד לבריאות השיניים הקבועות אך חשיבותה לא ברורה לבריאות שיני החלב.
מחקר מקיף שנערך בישראל בשנת 2012 מצא קשר מובהק וחזק, גם לאחר ניטרול גורמים נוספים, בין הפלרת מים לבין ירידה בעששת.
במחקר אפידמיולוגי רחב, שכלל מעקב אחר מצב השיניים של 7,000 ילדים בשנות ה-40 של המאה ה-20 בארצות הברית, הגיע למסקנה, בדומה לעמדת ארגון הבריאות העולמי, שריכוז הפלואוריד ל-1 מ"ג לליטר הוא האופטימלי למניעת עששת.
הוספת פלואוריד למים (באזורים בהם ריכוזו הטבעי נמוך מ-1 מ"ג לליטר) הביאה לירידה של כ-12% במספר הילדים הסובלים מעששת ולירידה של 2.25 במספר החציוני של שיניים עששתיות.
מעקב סטטיסטי לאורך שנים אישר את הקשר שבין ריכוז פלואוריד במים לתחלואת עששת.
מחקר שבדק 700 ילדים באירלנד, שם המים מופלרים, ומפרייבורג שבגרמניה, שם אין המים מופלרים, מצא כי להפלרת מים אין השפעה משמעותית על בריאות השיניים של ילדים ממשפחות מבוססות כלכלית, אבל ההפלרה משפרת את בריאות השיניים של ילדים ממשפחות במעמד חברתי בינוני ונמוך.
יש גם מחקרים שלא מצאו תועלת בהפלרה עבור כל שכבות החברה.
מחקרים רבים מדגישים כי השפעות השליליות של הפלואור על בריאות מתרחשות רק בעקבות חשיפה לאורך שנים ארוכות לריכוזי פלואוריד גבוהים מהמומלץ.
השפעות שליליות נמצאו במחקר לריכוז פלואור גבוה יחסית של 2–5 מ"ג לליטר, והשפעות מובהקות עוד יותר נמצאו בריכוזים גבוהים עוד יותר.
תופעות אלו נפוצות באזורים עם ריכוזי פלואור טבעי גבוהים בקרקע ובמים ובחשיפות תעסוקתיות ייחודיות (מכרות, תעשיית מתכת), ולא נמצא שהם נגרמים עקב שימוש בפלואור במינונים המקובלים במערב לצורכי מניעת עששת השן.
מחקרים מוצאים באופן עקבי קשר בין הפלרת מי השתייה לבין הגברת הסיכוי לפלואורוזה, אולם קשר זה נחשב לזניח, ולא משפיע על תפיסת ארגוני הבריאות בדבר הכדאיות של ההליך לבריאות הציבור.
לאורך השנים קמה התנגדות להפלרת מי השתייה מטעמים שונים.
בישראל עלו הצעות להפלרת מים כבר בשנות השבעים וכבר אז קמה לזה התנגדות, בעיקר בקרב חוגים השוחרים את זכויות האזרח שטענו כי לרשויות אין זכות להוסיף כימיקלים למים של כולם, אלא קיים חופש לחולה להחליט על קבלת או אי קבלת טיפול רפואי.
בפברואר 1979 האיגוד למען בריאות העם בישראל נכנס לזירה ודרש "להפסיק מיד את ההכנות להזרמת פלואוריד למי השתייה לפני שיתברר בבית משפט אם יש רשות לכך, לכפות את הדבר על כל הציבור נגד רצונו".
אחד הארגונים הפעילים נגד הוספת פלואוריד היא עמותת "איזון חוזר".
ארגון זה וארגונים נוספים מתחום איכות הסביבה פועלים מזה מספר שנים כנגד הפלרת המים במדינה במספר דרכים (משפטיות, ציבוריות, תקשורתיות ופרלמנטריות).
המאבק נגד ההפלרה הוביל ב־2002 להגשת עתירה לבג"ץ על ידי עיריית הרצליה ומרכז השלטון המקומי נגד משרד הבריאות, המשרד להגנת הסביבה, ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת ונציב הדורות הבאים של הכנסת.
העתירה הוסרה בדיון השני בעצת בית המשפט בספטמבר 2002.
בכנסת התקיימו מספר דיונים בנושא ההפלרה.
קיימת מחלוקת מדעית לגבי מינון הפלואוריד המומלץ לצריכה.
מדינות רבות בעולם מתנגדות להפלרת מי השתייה.
רק 8 מדינות בעולם כולו מפלירות למעלה מ־50% ממי השתייה שלהן.
97% ממדינות אירופה לא מפלירות את המים.
ב־1950 התעוררה התנגדות להפלרה במדינת וויסקונסין.
בשנות ה־50 וה־60, חלק מהמתנגדים להפלרת מים התבססו על תאוריות קונספירציה ולפיהן ההפלרה היא "מזימה קומוניסטית" שנועדה לפגוע בבריאות הציבור.
תיאור קומי של מתנגדי הפלרה ניתן למצוא בסרט "דוקטור סטריינג'לאב" של סטנלי קובריק (1964).
גילוי הפלרת המים כאמצעי למניעת עששת התרחש באחת האוכלוסיות השותה מים מנהר הקולורדו.
לאוכלוסייה זו היו כתמים חומים על השיניים בשל עודף פלואוריד במים, המכונים על שם אוכלוסייה זו "כתמי קולורדו", אך לא הייתה לה עששת.
נכון לאמצע העשור השני של המאה ה־21, כ־400 מיליון נפש ברחבי העולם שותים מים מופלרים.
מצד שני מדינות רבות אסרו את הוספת הפלואוריד למי־השתייה: מרבית מדינות אירופה, אם כי חלקן מוסיפות פלואור למלח בישול, סין, יפן.
סה"כ כ־1600 מיליון נפש בעולם שותים מים לא מופלרים בשל החלטת השלטונות בנושא.
בארצות הברית מעל ל־65% מהאוכלוסייה מקבלים מי שתייה מופלרים.
ישנן מדינות, כגון קליפורניה, המחייבות הפלרה של הספקת המים ביישובים בעלי אוכלוסייה של מעל ל־10,000 נפש.
למעלה מ־30 מדינות בעולם מפלירות כיום את מי השתייה שלהן.
בברזיל מקבלים למעלה מ־100 מיליון נפש מים מופלרים, בסינגפור ההפלרה מלאה ובאוסטרליה ההפלרה מקיפה 75% מאוכלוסייתה.
בעבר היו ניסיונות להפליר רק את הספקת המים לבתי ספר.
קיימות בעיות טכניות ביישום שיטה זו, בפיקוח עליה ובהגדרת מגזרי האוכלוסייה המפיקים תועלת ממנה.
בבריטניה בשנת 2009 הוחלט להתחיל בהפלרה בסאות'המפטון וסאות'המפשייר.
רוב מי התהום מכילים פלואוריד בריכוז נמוך מהריכוז המומלץ.
ככל שמדרימים ריכוז הפלואוריד במי התהום עולה, עד שבערבה יש מספר מקורות עם ריכוז גבוה מהמומלץ.
כיום, כ־68 אחוז מתושבי ישראל מקבלים אספקת מים עם פלואוריד בריכוז המיטבי.
הפלרת מים בישראל מבוצעת במערכות מים שבהן הריכוז הטבעי של פלואוריד נמוך מהערך שנקבע כרצוי בתקנות בריאות העם.
הערך הרצוי עומד על 1 מ"ג לליטר ברוב חלקי המדינה ו־0.8 מ"ג לליטר באזורים החמים הנפרשים מאזור הכנרת דרך בקעת הירדן, הערבה, אילת והנגב.
על מנת להגיע לריכוז הרצוי, בדרך כלל יש להעלות את ריכוז הפלואוריד.
בישראל, כמו במדינות רבות אחרות, משתמשים בחומצה הקסה-פלואורוסיליצית (Hexafluorosilicic acid, H2SiF6) על מנת להעלות את ריכוז הפלואוריד במים לריכוז שנקבע.
החומצה ההקסה-פלואורוסיליצית מיובאת מספרד כתוצר לוואי תעשייתי, ועוברת בדיקות הכוללות אנליזה כימית לפוספטים, ארסן, בריום, קדמיום, כספית, ניקל, סלן, עופרת, אנטימון וכרום.
בדיקות המעבדה מתבצעות על פי דרישות התקן הישראלי מספר 5438. החומצה שבה משתמשים קיבלה את אישור מכון התקנים הישראלי, אשר אימץ את התקן האירופאי.
באוגוסט 2014, הרגולציות בישראל השתנו והפלרת המים הופסקה.
נכון ליוני 2020, למרות שאושרו תוכניות חדשות להפלרת מי השתייה בכנסת במרץ 2016, לא נלקחו מאמצים נוספים להפלרה.
סקר שנעשה בישראל בראשית שנות ה־50 של המאה ה־20 מצא מתאם הפוך בין רמת הפלואור הטבעית במים לבין רמת העששת בקרב ילדים.
בעקבות זאת המליצה ועדה של משרד הבריאות בשנת 1955 על תוספת פלואור למי השתייה.
בגלל השתייה המרובה יחסית בישראל, כמדינה חמה, הומלץ על רמה של 0.65 מ"ג פלואור לליטר.
למרות זאת, הנושא לא קודם ובתחילת שנות ה־70 הנושא שב ועלה על סדר היום הציבורי בטענה שרמות הפלואור במים ירדו לעומת שנים עברו.
סקר שבוצע בישראל בשנות ה־70 בקרב ילדים יהודים בגיל 12 בבתי ספר ברחבי הארץ, מצא כי בצפון הארץ ריכוז הפלואוריד הטבעי במים נמוך יותר מאשר בדרומה, וכי שיעור היארעות העששת בילדים נמצא ביחס הפוך לרמת הפלואוריד במי שתייה.
בשנת 1973 הודיע ראש עיריית רחובות על כוונה להפליר את מי השתייה בעירו, אולם הנושא לא קודם בהיעדר סמכות חוקית.
בשנת 1974 תוקנו תקנות המאפשרות את הפלרת המים, אולם אינם מחייבות הפלרה.
בשנת 1980 המליצה ועדה בראשות משה רחמילביץ' על הפלרת מי השתייה בישראל.
הפלרת מי השתייה החלה באוקטובר 1981 במים שסופקו בירושלים לחלק משכונות העיר ובשנת 1983 בקיבוץ עין החורש.
בשנת 1988 הוחלט בכרמיאל על הקמת מתקן להפלרת מי השתייה.
ועדת נתניהו (בראשות השופטת שושנה נתניהו), שבדקה את תפקודה ויעילותה של מערכת הבריאות בישראל בשנת 1990, המליצה על האצת תהליך אספקת מי שתייה מופלרים בכל הארץ.
בשנת 1998 אישרה ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת תקנה המחייבת את ספקי המים לספק מים בעלי ריכוז מיטבי של פלואוריד ליישובים בני 5,000 תושבים ומעלה.
תקנות אלו נכנסו לתוקף בשנת 2002. בדיון בבית המשפט העליון בעתירה נגד הפלרה בשנת 2002, יעצו השופטים לעותרים למשוך את עתירתם שכן לא ביססו את טיעוניהם הבריאותיים והסביבתיים על מחקרים מדעיים מוכרים.
בית המשפט ציין שעם כניסת הפלרה לתוקף ייעשה מעקב מסודר אחר תוצאות ההפלרה, ובמידת הצורך יהיה ניתן לשנות את המדיניות בהתאם לתוצאות.
בשנת 2007 קבעה הוועדה לעדכון תקנות איכות מי שתייה ("ועדת עדין") כי המחקר המדעי מעיד על היתרון בהפלרת המים וקיימת הוכחה שהפלואור מונע עששת בישראל.
הוועדה החליטה (אף על פי שלנוכח נספח 6 – לא הייתה לה הסמכות לכך) ברוב של 6 לעומת 4 ונמנע אחד, להמליץ לבטל את חובת ההפלרה, כך שהיא לא תהיה חובה ממלכתית גורפת אלא נתונה להחלטה על פי צורכי הציבור בכל מקום, באחריותה של הרשות המקומית הרלוונטית.
מאמצת את המלצות ועדת עדין לבטל את החובה להפלרה של מי השתייה הקיימת ביישובים המונים למעלה מ־5,000 תושבים...
ממצאי הדוחות שהוצגו בפני ועדת עדין, המצביעים על כך שהשוואת מקרי העששת בארצות שונות הראתה מגמת ירידה לאורך השנים בקצב דומה הן בארצות בהן מופלרים המים, והן באלה שאינן מפלירות את מי השתייה...
קוראת למבקר המדינה לבדוק מיד את סוגיית הפלרת מי השתייה בישראל על כל היבטיה."
ב־11 באפריל 2013 חתמה שרת הבריאות יעל גרמן על תקנות חדשות שמבטלות את חובת הפלרת המים בישראל החל משנת 2014. ביוני 2015 החליט סגן שר הבריאות יעקב ליצמן להחזיר את חובת ההפלרה.
עתירה נגד ההחלטה נדחתה על ידי בית המשפט העליון, למרות ביקורת על היוועצות מאוחרת עם הוועדה המייעצת לעניין איכות המים.
התיקון של ליצמן, שאמור להחזיר את ההפלרה, אושר בוועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת במרץ 2016. למרות זאת, האסדרה התקציבית לחידוש ההפלרה עדיין לא נעשתה, ולכן ההפלרה לא חודשה – נכון ל-21 במרץ 2024.
על פי חישובים נמצא כי העלות של הפלרת מי־השתייה היא כחצי דולר בממוצע לשנה לאדם, ובישראל העלות דומה ועומדת על 2–3 אגורות לכל ממ"ק מי שתייה.
בשנת 2002 ראש עיריית הרצליה יעל גרמן העריכה את עלות ההתקנה של מערכות ההפלרה בארץ בין 140 ל־200 מיליון ש"ח, והאחזקה השוטפת עולה בין 60 ל־120 מיליון ש"ח.
חישובי עלות־תועלת (Cost-Effectiveness) מראים כי ההפלרה היא אמצעי יעיל מבחינת בריאות הציבור.
כל דולר המושקע בהפלרה יחסוך כ־38 דולר בעלויות טיפולי שיניים עתידיים.
הפלס הוא יומון חרדי ליטאי, שהחל להופיע ב-13 ביולי 2012. העיתון מזוהה עם הפלג הירושלמי ומפלגת בני תורה.
שם העיתון משמר את שמו של ירחון הפלס שהופיע בתחילת המאה ה-20 בפולטבה על ידי הרב אליהו עקיבא רבינוביץ'.
העיתון יתד נאמן, המזוהה עם תנועת דגל התורה, נוהל בעשור הראשון של מאה זו על ידי מקורבי הרב יוסף שלום אלישיב.
אנשי הרב אהרן לייב שטיינמן טענו כי העיתון איננו נייטרלי.
באמצע שנת 2012, לאחר שחלה הרב אלישיב, הביאו אנשי הרב שטיינמן למהפך בשליטה בעיתון.
בעקבות כך פוטר נתן גרוסמן, העורך הדומיננטי של העיתון, ובהמשך התפטר גם המנכ"ל יעקב לבין.
לאחר פטירתו של הרב אלישיב חל פיצול בציבור הליטאי: בראש קבוצה אחת עמד הרב שטיינמן, ובה תומך לאחר פטירת הרב אלישיב רוב הציבור הליטאי, ובראש הקבוצה השנייה עמד הרב אוירבך.
בעקבות המהפך בשליטה ביתד נאמן הקימו מקורבי הרב אוירבך, ובראשם גרוסמן ולבין, ב-13 ביולי 2012 (כ"ג בתמוז תשע"ב), את "הפלס".
הרב אוירבך היה הסמכות הרוחנית של העיתון מיסודו.
חברי הוועדה הרוחנית היו הרב ברוך שמואל דויטש והרב צבי פרידמן, לשעבר חברי הוועדה הרוחנית של "יתד נאמן", כשנציג מטעמם מבקר את תוכני העיתון בהתאם לקו האידאולוגי.
על רקע הפילוג בציבור הליטאי סובל "הפלס" מחרם מודעות שמפעילים כלפיו גורמים המזוהים עם ההנהלה החדשה של "יתד נאמן".
בפברואר 2014 פרסמו רבני הקבוצה המזוהה עם הרב שטיינמן והרב חיים קניבסקי, מכתב נגד העיתון "הפלס" ובו כתבו שהוא מחלל שם שמים ומפיץ שנאה ולכן אסור לפרסם או להתראיין בו.
ביוני 2014 פרסם הרב אוירבך מכתב תמיכה בעיתון, וכתב שהוא "מרבה כבוד שמים ועומד על משמר התורה והיהדות...
באשר הוא יסודה וקיומה של תורה והרבה גופי תורה תלויים בו".
כחלק מהנסיון לשבור את חרם המודעות, הוקם "ועד ידידי הפלס".
במסגרת פעילות הוועד בוצעו מאות שיחות לגורמים הקשורים בחברות שפרסמו ב"יתד נאמן" ולא ב"הפלס" - משרדי הפרסום, שירות הלקוחות, סמנכ"לי השיווק והמנכ"לים, ואף לבני משפחותיהם - ומחו על החרמת "הפלס" ועל הפרסום ב"יתד נאמן".
ההתקשרות בוצעה בחלקה דרך קו שנקרא מוקד המאבק, שבו פורסמו שמות החברות ובעלי התפקיד בהן ומספרי הטלפון שלהם.
חלק מנציגי החברות פנו למשטרה והתלוננו על הטרדה.