tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתום שירותו הצבאי, ב-2011, הוא התקבל לאקדמיה הלונדונית לדרמה ומוזיקה ומאז חי בלונדון.
בשנת 2005, בגיל 17, הופיע בסדרה גבעת הירח בערוץ הילדים וכן הופיע גם בסרט תחיה ותהיה.
לאחר שהשלים את לימודי המשחק בלונדון לוהק למספר הפקות בולטות כולל "להרוג את איב", "מרגל בין חברים", "קינגס מן: ההתחלה" (בה גילם את הנסיך פליקס יוסופוב), "מקמאפיה", "איש הניסים".
הופיע גם בסרטו של מייקל ווינטרבוטום, "שושנה" אודות מייסד הלח"י.
לוהק גם לגלם את ישו בהפקה הקולנועית האמן ומרגריטה על הרומן באותו שם מאת בולגקוב.
יוצג בסוכנות השחקנים של זוהר יעקובסון.
שנהשםדמותהערות2005גבעת הירחנירסדרהתחיה ותהיהילד בקיבוץסרט2014אישה מכובדתמהנדס תקשורתמיני-סדרה2015מר סלפרידג'מאבטח בשגרירותסדרה2018מקמאפיההמתנקש של נטשהסדרהלהרוג את איבסוהר2020איש הניסיםרוזןסדרה מבית נטפליקס2021FBI: אינטרנשיונלהורבאטסדרהקינגס מן: ההתחלהפליקס יוסופובסרט בזיכיון קינגסמן2022מרגל בין חבריםאיש ק.ג.ב.מיני-סדרה2023טטריסניקיסרטשושנהלאוניד2024האמן ומרגריטהישו סרט פנטזיה על האמן ומרגריטה על ספרו של מיכאיל בולגאקוב
הרב אהרון הלוי טייטלבוים (ז' בחשוון ה'תרנ"א – ג' באלול ה'תש"י, 1891 – 16 באוגוסט 1950) היה רב אמריקאי-ירושלמי, פעיל ציוני-דתי בולט, ממייסדי וראשי הג'וינט, "ועדת הסיוע המרכזית" (Central Relief Committee), תנועת המזרחי בארצות הברית והסוכנות היהודית, ממקורבי הראי"ה קוק ועוד.
נולד בירושלים למשפחה מחסידות קרלין.
אביו ר' יעקב יצחק עלה ארצה, התיישב בירושלים והיה מעסקני הישוב הישן.
למד בישיבת תורת חיים בעיר.
בשנת תרע"א נסמך לרבנות בידי רב העיר הרב חיים ברלין, רבה של יפו הראי"ה קוק ואחרים.
נישא לחיה בתו של שמחה מנדלבוים, שכמותו הייתה בין עסקניות המזרחי.
בהיותו בן 18 החל לשמש כרב בשכונת אחוה.
בשנת תרע"ב (1912), לבקשת רבני ירושלים, נסע הרב טייטלבוים לארצות הברית לשם מגבית כספית לטובת מוסדות התורה והצדקה בעיר.
הוא התיישב בברוקלין שבניו יורק.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גייס כספים והציל יהודים מהכלא העות'מאני, ביניהם הרב שמואל חיים הורביץ.
לפי המסופר, סייע למאיר דיזנגוף להשיג את ההלוואה הראשונה לייסוד תל אביב.
הרב טייטלבוים הצטרף לתנועת המזרחי בארצות הברית בשנותיה הראשונות, וכיהן כחבר המוסדות המרכזיים של התנועה בארצות הברית ובעולם.
בשנת תרפ"ו, בוועידה העולמית באנטוורפן, נבחר כחבר הוועד הראשי.
בין השנים תרפ"ח-תר"ץ היה חבר המרכזי העולמי של התנועה, ושימש נציג שלה בוועד הפועל הציוני, הוועד המנהל של הסוכנות היהודית, והדריקטוריון של קק"ל וקרן היסוד.
בין השנים תר"ץ-תרצ"ב היה יושב ראש קרן ארץ ישראל של המזרחי.
כן היה חבר הנהלת אגודת הרבנים במדינה במשך שנים רבות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, לצד הרב מאיר בר-אילן מהמזרחי והרב ישראל רוזנברג מאגודת הרבנים, ייסד את "ועדת הסיוע המרכזית" (Central Relief Committee) שאיגדה יהודים דתיים בארצות הברית לטובת יהודי ארץ ישראל.
"בשדה העבודה הזה, כאמור, נתגלה כחו הגדול של הרב טייטלבוים באדמיניסטרציה ובתעמולה.
לרגלי משרתו עבר כמה פעמים את אמריקה לארכה ולרחבה, ובכל מקום בואו נאם וארגן ועדים מקומיים לשם אוסף כספי העזרה".
לאחר מכן, עם הקמת הג'וינט, שאיגד תחתיו את כל יהודי ארצות הברית, היה אחד מראשיו.
הוא תיאם את העבודה בין שני ועדת הסיוע והג'וינט, והשפיע על מנהלי האחרון לסייע למוסדות דתיים בארץ ישראל, בעולם ובארצות הברית.
עם שלהי המלחה, בשנת תרע"ח היה המשתתף היהודי היחיד במשלחת אמריקנית בראשות הרברט הובר (לימים נשיא ארצות הברית) לסיוע למזרח הקרוב וארץ ישראל.
הוא שהה בארץ חודשים אחדים.
באותה תקופה קיבל מהממשל האמריקני דרגת מייג'ור ושינע ליהודי רוסיה והארצות הסמוכות 30 אוניות בהן אוכל, בגדים ותרופות.
דו"ח מפורט שכתב על סיורו שימש בהמשך את ועדת הסיוע בשנים הבאות.
גיוס כספים לבניין ארץ ישראל והישיבות באירופה
בשנת תרפ"א (1921) ביקר בארץ, לצד עמיתו הפילנתרופ הארי פישל, במטרה לבנות בתים בארץ בתור בא כוח חברת "אמריקן-פלסטין בילדינג-קורפורשן".
היה חבר הוועד המנהל של הסוכנות היהודית וחבר הוועד הפועל הציוני.
בין השנים תרפ"ב-תרפ"ט שימש הרב טייטלבוים רבה של קהילת "עדת אנשי ספרד" בברוקלין.
בשנת תרפ"ב נבחר למנהל ועד גיוס הכספים לישיבת רבינו יצחק אלחנן.
בשנת תרפ"ז (1926), במסגרת שליחות נוספת, ביקר בארץ ישראל ובפולין.
היה בין מקורבי הראי"ה קוק ולצד אישים דוגמת הארי פישל, ד"ר משה זיידל ועוד, סייע לו רבות מאמריקה בעניינים שונים.
במשך שנים היה ראש הוועד הפועל של ישיבת מרכז הרב בארצות הברית וקנדה.
בשנים תרפ"ד-תרפ"ה (1924–1925) הפיקה ועדת הסיוע בניהולו את מסע גיוס הכספים של הראי"ה, הרב משה מרדכי אפשטיין והרב אברהם דובער כהנא שפירא.
במהלך המסע שימש כמתורגמן בשיחה בין נשיא ארצות הברית קלווין קולידג' ובין הרב קוק.
אחרי פטירת הרב קוק היה בין חברי "העמותה להוצאת כתבי הראי"ה".
בשל מאמציו לסיוע לישיבות רבות בשגרה ובמשבר היה מקורב לרבנים רבים באמריקה ובאירופה, ביניהם הרב חיים עוזר גרודזנסקי ועוד.
לפי המסופר, כתב לרב ישראל מאיר הכהן מראדין ("החפץ חיים") כי הוא מתכנן להפסיק מפועלו הציבורי בשל חפצו להתפנות ללימוד התורה, אולם האחרון מנעו מכך וכתב לו בין השאר: "המשך, הלואי שיהיה חלקי בחלקך".
כונה בפי רבנים: "אבי הישיבות".
בשנת תרצ"ג, לאחר עשרים ואחת שנה בארצות הברית, שב הרב טייטלבוים ארצה והתגורר בירושלים בשכונת רחביה.
באותה שנה נשלח בידי הרב קוק וראשי הישיבות בארץ כנציגם בוועידה שנערכה בווילנה להצלת מוסדות לימוד התורה בארץ ובעולם.
במשך שנים מספר היה חבר הנהלת בית החולים ביקור חולים.
הביוגרף דוד תדהר תיאר את אופיו ודרכו:
כדי להתיישב בקביעות בארץ ישראל התמסר הרב טייטלבוים לעסקים, ובין השאר לרכישת קרקעות וייבוא בשר כבוש כשר.
בשנת תרצ"ו (1936) היה בין מייסדי חברת סוכנות ידיעות בשם "מודיעין".
בשנת ת"ש (1939), עם התפתחות מלחמת העולם השנייה והשואה, שב לארצות הברית במטרה להשיב לפעילות את "ועדת הסיוע המרכזית".
בשנת תש"א (1941) התמנה למזכיר "ועידת הרבנים באמריקה".
עסק רבות בניסיונות להציל יהודים מאירופה.
סייע בהצלת ישיבת מיר בשאנגחאי.
עבודתו הקשה ואובדן יהודי אירופה בשואה החלישו את גופו והוא חלה ונחלש.
בערב פסח תש"י (1950) שב ארצה ונפטר בה לאחר חודשים אחדים.
בהלווייתו בבית העלמין סנהדריה השתתפו שר הדתות הרב יהודה ליב מימון, שר הפנים חיים משה שפירא, הרב זאב גולד, הראשון לציון הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, ראשי ישיבות ועוד.
היה חתנו של שמחה מנדלבוים ואב לאחד עשר ילדים.
גיסו הוא הרב ישראל זאב הלוי הורביץ, חוקר ארץ ישראל ומחבר האנציקלופדיה הגאוגרפית-היסטורית "ארץ ישראל ושכנותיה".
הספר יצא לאור בהוצאת הרב טייטלבוים.
בנו הרב שמואל שימש ברבנות בארצות הברית ולאחר מכן עסק במסחר ובחינוך, והיה נשיא אגודת המורים העבריים ואגודת המנהלים העבריית בארצות הברית.
בנו ברוך זאב נסמך לרבנות בידי הרב חרל"פ, הצטיין ככלכלן באוניברסיטת ניו יורק, שירת כרב צבאי בצבא ארצות הברית, היה דירקטור במחנות הפליטים והג'וינט לגרמניה, יועץ כלכלי לגרמניה מטעם האונר"א, עסק בתחבורה, עבד בחברות כלכליות, היה פעיל ציוני ועוד.
אחד מחתניו הוא הרב דוד נשר.
אהרון (ג'וני) טנא (טננבוים; 18 בספטמבר 1940 – 18 באוקטובר 1973) היה קצין בחיל ההנדסה הקרבית שזכה בעיטור המופת.
טנא נולד ב-18 בספטמבר 1940 בפולין לחיים ולדבורה טננבוים.
סיים את לימודיו בבית-הספר היסודי "ברנר" ובבית-הספר-התיכון "כצנלסון" בכפר סבא.
טנא עסק הרבה בספורט, והחזיק באליפות בתי-הספר התיכוניים בקפיצה לרוחק ואף עסק בצניחה.
הוא המשיך לעסוק בספורט גם בצבא והחזיק באליפות פיקוד הדרום בריצת 1,500 מטר.
טנא התגייס לצה"ל באוגוסט 1958 ושירת עד מותו בחיל ההנדסה הקרבית.
הוא סיים בהצלחה קורס צניחה, קורס קציני הנדסה אותו סיים כחניך מצטיין, קורס מפקדי פלוגות וקורס ללוחמה זעירה.
טנא נחשב לקצין מוכשר ביותר ומילא שורת תפקידים: החל ממפקד שדה, ממפקד בבהל"צ (בית הספר להנדסה צבאית) וכלה בתפקידי מטה.
טנא נשלח לאתיופיה בשליחות של משרד הביטחון ושהה שם בשנים 1961–1964.
במלחמת ששת הימים פיקד טנא על פלוגת ההנדסה (פלחה"ן) של חטיבה 45. ב-6 ביוני 1967 הסתבך כוח שריון של חטיבה 45 בעמק דותן.
הכוח הותקף על ידי טנקי M-48 פטון ירדניים ומצבו היה קשה.
הכוח פנה בקשר לבקשת חילוץ מפלוגת הסיור, אך הם ענו שנדרש להם זמן להתארגן.
טנא שמע זאת בקשר והתנדב מיד יחד עם יחידתו לסייע ולחלץ את הכוח הלכוד.
טנא ופלוגת ההנדסה החטיבתית מיהרו על גבי זחל"מים לעבר המקום וחילצו את הטנקים תחת אש כבדה של טנקים, של ארטילריה ושל כוחות חי"ר של צבא ירדן.
הפלחה"ן נלחמה באומץ ולא נסוגה אף שספגה אבדות כבדות, כולל 3 פגיעות בזחל"ם של טנא, עד אשר קיבלה פקודה מפורשת מהמח"ט.
במהלך הלחימה חילצו הלוחמים את לוחמי הכוח הלכוד ואף ביצעו פעולות הנדסיות לפינוי הדרך, כגון הרמת שדה מוקשים ופיצוץ גשרים.
הכוח איבד 12 לוחמים ובנוסף 16 חיילים נפצעו.
5 לוחמים קיבלו צל"שים על לחימתם בקרב ואילו טנא קיבל את עיטור המופת.
בהמשך הקרבות השתתפה חטיבה 45 בכיבוש רמת הגולן.
טנא המשיך לסייע לכוחות בפריצה הנדסית, פילוס דרך שדות מוקשים ומאמצי התבצרות.
הוא עלה על ג'יפ שלל והנחה את הכוחות בפירוק 300 מוקשי נ"ט בכניסה לכפר מסעדה.
אחרי שכבשו כוחות צה"ל את הכפר הוביל טנא את מאמצי ההתבצרות בכפר.
את הקרבות וחשיבות חיל ההנדסה הקרבית במלחמה סיכם טנא כך:
על לחימתו והנהגת פלוגת ההנדסה ולחימתה זכה טנא למחמאות רבות.
בין השאר אמר עליו מח"ט 45, משה בר-כוכבא:
אחרי המלחמה מונה טנא למג"ד (מפקד גדוד) בסיני, שם היה אחראי על הקמת ביצורים.
בסיום תפקידו זכה הגדוד שלו להערכה מיוחדת ממפקד האוגדה "על יכולת ומסירות וכושר ביצוע בעבודתם בחזית סיני".
טנא למד לתואר הראשון בחוג לסוציולוגיה ולמדע המדינה באוניברסיטת תל אביב והשלים אותו במהלך שירותו הצבאי.
הוא תכנן ללמוד לתואר שני במנהל עסקים, אך ויתר על הלימודים לטובת התפקיד הבכיר של מפקד ההנדסה הפיקודי פיקוד הדרום, ובתפקיד זה שימש במלחמת יום הכיפורים.
בין המלחמות שירת כמפקד ההנדסה הפיקודי של פיקוד הדרום בדרגת סגן-אלוף (סא"ל).
בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים עסק טנא בהכשרת הכוחות לצליחה, אימונים ופיתוח תרגולות בנושא, פיתוח אמצעי לחימה ואמצעי גישור ועוד.
הוא הכין את כוחותיו לצליחת מכשול המים העיקרי שהיה תחת אחריות פיקוד הדרום - תעלת סואץ.
במלחמת יום הכיפורים הצטרף טנא לאוגדתו של האלוף אריאל שרון כאחראי וכמפקד על פעולות הגישור והצליחה.
הוא פיקד על הקמת הגשר הראשון בתעלת סואץ, "גשר הדוברות", במסגרת מבצע אבירי לב.
את הגשר הקים טנא תחת הפגזה ארטילרית כבדה מצד המצרים תוך פינוי מוקשים, חילוץ פצועים ושמירת המוראל של כוחות צה"ל למרות האבדות.
טנא נהרג ב-18 באוקטובר 1973 אחרי שהחליף את ברוך דה-לאון, מפקד ההנדסה האוגדתי, בניהול מאמצי הצליחה והגישור.
בעת שעסק בניווט גשר הגלילים בציר "לכסיקון" אל עבר התעלה נקלע צוות הניווט להפגזה ארטילרית ותפס מחסה במעביר מים, שם נתקל בחוליית קת"ק מצרית שתפסה מחסה באותו מקום.
על שמו נקרא גשר הגלילים שהוקם על התעלה - "גשר ג'וני".
הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי בבאר שבע.
טנא השאיר אחריו אישה בן ובת, אב ואחות.
אהרון דוידוביץ' כץ היה גנרל יהודי בצבא האדום.
התגייס לצבא האדום בשנת 1919 ולקח חלק במלחמת האזרחים.
בשנים 1922–1925 למד באקדמיה להנדסה צבאית.
בשנים 1939–1941 היה ראש קתדרה באקדמיה צבאית של חיל השריון בצבא האדום.
במרץ 1941 מונה לתפקיד קצין חימוש של הגיס הממוכן מס' 21. עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות השתתף בקרבות עם הגרמנים באזור דבינסק.
בין 1942 ל-1944 היה ראש מנהל גיוס וארגון במטה הכללי של צבא האדום.
ב-27 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל-מיור והיה סגנו של אברהם חסין במדור שעסק בארגון ואספקת יחידות שריון.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא תרם רבות לגיוס ומבנה של הצבא האדום.
על תפקידו במלחמה עוטר בעיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה ובעיטור הכוכב האדום.
בעקבות חברותו בוועד היהודי האנטי-פשיסטי, הוא פוטר מהצבא ב-1947 ונעצר ב-1950. הוא שוחרר מהכלא ושמו טוהר ב-1956.
אהרון שמואל מויאל (7 באוגוסט 1915 – 27 בספטמבר 1968) היה הפרקליט הצבאי הראשי לצה"ל בשנים 1950–1952, ובהמשך מנכ"ל משרד הפנים.
מויאל נולד בשנת 1915 בתל אביב לשמואל מויאל וחנה בת יצחק רוקח; סבו היה אברהם מויאל.
למד בגימנסיה העברית "הרצליה" וסיים את לימודיו במחזור ה-20, בשנת 1933; לאחר מכן נסע ללימודי משפטים באוניברסיטת לונדון והוסמך שם כ"בריסטר" (Barrister), עורך דין המופיע בבית המשפט.
בשובו לארץ ישראל לאחר 4 שנים בלונדון, עבד כעורך דין במשרד של גיסו, עו"ד דוד גויטיין (בעלה של אחותו אורה, לימים שופט בית המשפט העליון).
במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ושירת בו כקצין במשך 4 שנים במצרים וקפריסין.
ב-1948 התגייס לצה"ל, שירת כתובע ראשי בחיל האוויר וכסגן הפרקליט הראשי.
השתחרר ב-1950 ועבד במשרד המשפטים.
באוקטובר באותה שנה נקרא לחזור לצבא, ומונה לפרקליט הצבאי הראשי בדרגת אלוף-משנה.
היה פעיל במפלגת הציונים הכלליים וחבר ההנהלה שלה, לאחר הצטרפותה לממשלת ישראל הרביעית בדצמבר 1952, השתחרר מצה"ל ומונה למנכ"ל משרד הפנים בינואר 1953, תחת דודו שר הפנים ישראל רוקח.
בתפקידו כמנכ"ל משרד הפנים פעל להקמת רשויות מקומיות במגזר הערבי כחלק ממהלך לביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל.
בשנת 1955 התפטר מתפקידו ופתח משרד עורכי דין משלו.
ב-1961 היה ממייסדי המפלגה הליברלית הישראלית וממקימי חוג ספרדים ובני עדות המזרח במפלגה.
ב-1965 התנגד ליצירת גח"ל (גוש חרות ליברלים) והצטרף למפלגה הליברלית העצמאית.
כיהן כחבר במליאת רשות השידור בשנים 1967–1968 ופעל להגביל את התערבות הממשלה בניהולה.
וחבר הוועדה לשחזור יפו העתיקה.
נפטר באופן פתאומי מהתקף לב ב-1968, בגיל 53. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
על שמו של מויאל נקרא רחוב בשכונת צהלה בתל אביב-יפו.
אהרון מדואל (נולד ב-1961) הוא יו"ר תנועת עיר לכולנו אשר כיהן כחבר מועצת תל אביב-יפו מיוני 2014 עד נובמבר 2018. הוא מזכיר ועד שכונת כפר שלם, המנהל מאבק ציבורי ומשפטי מתמשך נגד פינוי תושבי השכונה לטובת פיתוח נדל"ן באזור, מאז 1992. קבלן במקצועו.
מדואל נולד בכפר שלם שבתל אביב ב-1961 להורים שומרי מסורת ילידי תימן שהגיעו לשכונה ב-1949. הוא התחנך בחינוך הממלכתי דתי ובתנועת בני עקיבא, למד בבתי הספר עוזיאל ועמיאל בשכונת התקווה, במכינת בני עקיבא בגבעת שמואל ובישיבה תיכונית כפר הרא"ה.
בשירותו הצבאי שימש מדואל בתפקיד קרבי בחיל הקשר (קשתות).
לאחר שירותו הצבאי עבד בעיריית רמת גן ובמסגרת תפקידו סייע לדיירים להתאגד ולהקים ועדי בית.
כיום הוא נשוי, אב לארבעה, ועובד כקבלן רשום.
מאז 1992 מוביל מדואל, כמזכיר הוועד, את מאבקם המשפטי והציבורי של תושבי שכונת כפר שלם נגד ניסיונות חברת השיכון העירונית חלמיש לפנות את תושבי הכפר מבתים שהתיישבו בהם לאחר מלחמת העצמאות, עת ננטשו בתי הכפר הפלסטיני סלמה.
הוועד בראשות מדואל יזם את "חוק כפר שלם" המסדיר את זכויותיהם של תושבי השכונה, שזכה לתמיכה מכל קצוות הקשת הפוליטית, מחד"ש ועד הבית היהודי.
מדואל הוא גם מיוזמיה של רוח דרומית, מסגרת לתיאום ושיתוף פעולה בין פעילים חברתיים משכונות דרום ת"א ויפו, שהובילה את המאבק נגד ביטול פרויקט שיקום שכונות.
במסגרת המאבק נגד פינוי תושבים מבתיהם בדרום תל אביב וביפו סייע מדואל בארגון הפגנות מול העירייה ומול ביתו של ראש העירייה רון חולדאי.
כך גם התבלט מדואל במחאה הציבורית נגד התוכניות של חברת הזרע להקים שכונת מגורים בשטחים המיועדים לפארק אריאל שרון.
ב-2008 היה ממקימי "עיר לכולנו" כהתאגדות מוניציפלית על-מפלגתית שאיגדה פעילי שכונות, פעילים סביבתיים, פעילים חברתיים ופעילי מפלגת חד"ש בעיר.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות באותה שנה הודיע חבר הכנסת דב חנין מחד"ש כי יתמודד מטעמה לתפקיד ראש העירייה מול ראש העירייה המכהן, רון חולדאי.
בבחירות זכתה רשימת "עיר לכולנו" במספר הבוחרים הרב ביותר, וב-5 מנדטים במועצת העיר.
דב חנין, לא נכנס למועצה כי החליט להישאר בכנסת.
מדואל שימש חבר מועצת העיר ונציג עיר לכולנו בוועדה המקומית לתכנון ובנייה.
עקב ערר שהגיש מדואל על החלטת ועדה נדרשו יזמי פרויקט "גינדי תל אביב" להוסיף 54 דירות להשכרה במחיר הנמוך ב-30% ממחיר השוק.
לאחר הודעתו של דב חנין שלא ישוב לרוץ לראשות העיר נבחר מדואל ב-24 באפריל 2013 פה אחד כמועמדה של התנועה ליו"ר התנועה ומועמדה לראשות העיר.
בבחירות לראשות העיר זכה מדואל בכ-8.6% מהקולות, ועיר לכולנו זכתה ב-3 מנדטים בלבד.
מדואל הוביל את עיר לכולנו לחתימה על הסכם קואליציוני עם רון חולדאי וסיעת תל אביב אחת, ובכך הוביל להפסקת היותה תנועה אופוזיציונית.
בבחירות המוניציפליות שנערכו בנובמבר 2018, לא הצליחה עיר לכולנו לעבור את אחוז החסימה, ומדואל נותר מחוץ למועצת העיר.
לקראת בחירות 2023 (שנדחו בהמשך ל-2024) התמודד בתחילה מדואל בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד המקומית אך לאחר שהגיע למקום האחרון הוא פרש והקים את רשימת "חרות" למועצת העיר.
הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
מדואל הוא חבר בליכוד אך מזדהה כאיש שמאל חברתי.
נולד בתל אביב בשנת 1934. למד בבית הספר היסודי ביל"ו ובישיבת בני עקיבא כפר הרואה.
ב-1957 סיים את לימודיו לתואר ראשון בספרות ותנ"ך באוניברסיטה העברית בירושלים, ונסע לשליחות באיטליה.
הוא שימש כשליח ראשון של תנועת "בני עקיבא" בארץ זו, ובתקופתו צמחה והתפשטה התנועה בכל רחבי המדינה.
במקביל לימד את מקצועות היהדות בבית הספר היהודי במילאנו.
ב-1960 התחתן במילאנו עם מתילדה לבית סראנו וחזר איתה לישראל.
במשך שנתיים שימש כמרכז חינוכי בכפר הילדים "כפר בתיה".
ב-1962 השתקע עם משפחתו בירושלים בשכונת רוממה המורחבת, בה הקים ועד אזורי, ובזכות פעילותו הנמרצת נבנו בשכונה כביש וקופת חולים, והוסדר שרות אוטובוסים.
היה ממייסדי בית-הכנסת "תקוותנו" בשכונה.
ב-1968 עבר עם משפחתו לקריית משה, וגם שם הקים וניהל ועד אזורי שתרם רבות לשכונה, ובהשתדלותו נבנתה קופת החולים בשכונה ונסלל הכביש ברחוב בו התגורר, רח' ריינס.
בין השנים 1964 ו-1967 ניהל את בית הספר התיכון "אפרתה" ולאחר מכן שימש כסגן מנהל בית הספר התיכון "אוולינה דה רוטשילד".
באותן השנים סיים את התואר השני בספרות וחינוך באוניברסיטה העברית.
בין השנים 1968–1973 מילא את תפקיד ראש המשמרת הצעירה העולמית של המפד"ל.
באותן השנים עסק בקליטת עלייה.
במשך 30 שנה היה פעיל במפלגה הדתית לאומית המפד"ל ואף היה מועמד מטעמה בבחירות לכנסת.
ב-1973 קיבל את התפקיד של מנהל מדרשיית עמליה אותה ניהל עד 1997. כהן הפך את מדרשיית עמליה לבי"ס תיכון מוביל לבנות בירושלים.
כמנהל המדרשייה שם לו ליעד מרכזי את השילוב בין תלמידות מעיירות פיתוח לבין תלמידות ממשפחות מבוססות מירושלים.
תחת הנהלתו הפכה מדרשיית "עמליה" לסמל ומופת למצוינות לימודית ולגישור פערים חברתיים.
הוא שילב את לימודי הלאדינו במדרשיית עמליה כחלק מלימודי בחינות הבגרות במשך 14 שנה.
הוא נחשב אחד הפעילים הראשונים להחייאת שפת הלאדינו.
על פעילותו החינוכית רבת השנים קיבל בשנת תשנ"ח את התואר "יקיר החינוך הדתי" מארגון המורים הדתיים בישראל.
ב-1976 נשלח יחד עם עוד שלושה בחורים לשליחות אצל יהודי אתיופיה, ובחזרתו פעל לעלייתם של יהודי אתיופיה לארץ.
בשנת 1986 פרסם פרקי יומן מתקופת שליחותו באתיופיה, "מאמבובר לירושלים".
אהרן כהן מילא שליחויות קצרות רבות, בטורקיה ובאיטליה, בה שימש כרב מחליף בקהילות קטנות בתקופות הקיץ, כשרבניהן יצאו לחופשה.
הוא השתתף בדיאלוג בין מחנכים מישראל ומארצות הברית שהתקיים בוושינגטון בנושא האינטגרציה בחינוך, ואף נשלח ללנינגרד, לערוך בה סדר פסח מרכזי ולנהל קורסים למורים לעברית.
השתייך ליחידת המרצים של הרבנות הצבאית וניהל במשך שנים רבות סדרים לחיילים עם בני משפחתו.
מאז צאתו לגמלאות שימש כמנכ"ל הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
במסגרת תפקיד זה ארגן בירושלים ומחוצה לה כינוסים, פגישות, ימי עיון ואירועים רבים, שנועדו לשמר ולפתח את תרבות הלאדינו.
כגולת הכותרת של תפקידו זה ניתן לציין את הקורס למורים ופעילים בלאדינו.
בזכות קורס זה קמו עשרות חוגים חברתיים בכל הארץ, שמקיימים שיעורים, ימי עיון, קורסים, ימי נופש, הופעות וכדומה.
ב-1999 קיבל בטאורמינה שבסיציליה (איטליה) את הפרס ע"ש א.
לאביסי, "בזכות זה שהתבלט בפתרון בעיות סוציאליות ותרבותיות בקרב האומה שלו" (מנימוקי ועדת הפרס).
במהלך חייו השכיל לשלב בין עבודתו החינוכית, פעילותו במוסדות רבים כמו המועצה הציונית וברית עברית עולמית, ופעילותו למען קהילות יהודיות בעולם.
במהלך השנים פרסם עשרות מאמרים בנושאים שונים, והיה הראשון לפרסם ספר העוסק בהלכות ומנהגים לכבוד הולדת הבת: "זבד הבת".
אהרן כהן נפטר בפתח תקווה בב' בשבט תשע"א, אחרי שחי בחודשיו האחרונים בבית אבות "ליאון רקנאטי".
הותיר אחריו אישה, שלושה ילדים וארבעה עשר נכדים.
אהרן כהן, היה ממייסדי "חוגי הצעירים" של התנועה הדתית לאומית.
פעילותו החלה בשנות ה-60 המוקדמות בסניף ירושלים, ובבחירות 1973 התמודד על מקום לכנסת מטעמם.
עוד קודם לכן, בין השנים 1968–1973, שימש כיו"ר המשמרת הצעירה של תנועת המזרחי העולמית, וכיהן כחבר המרכז העולמי של תנועת המזרחי.
בתפקיד זה היה אחראי על שליחי תנועת המזרחי בכל העולם.
בשנים אלה היה מבאי ביתו של הרב צבי יהודה קוק, והרב נעזר בו להעברת מסרים פוליטיים בבחירות 1977 נבחר כשלישי מטעם "חוגי הצעירים", אחרי זבולון המר ויהודה בן מאיר, והוצב במקום ה-13 ברשימת המפד"ל לכנסת.
המפד"ל זכתה באותן בחירות ב-12 מנדטים, וכחבר הנהלת המפלגה הוא היה שותף פעיל לכל ההחלטות שהתקבלו בסיעה.
היה שותף פעיל בהקמת מצ"ד, שפרשה מהמפד"ל, והתמודדה לכנסת בבחירות 1984 במסגרת "מורשה".
אהרן כהן החל את פעילתו החינוכית, כמייסד וכשליח מרכזי ראשון של תנועת בני עקיבא באיטליה בין השנים 1957–1960. בשנים אלה ארגן והפעיל את סניפי בני עקיבא ברומא, מילאנו, ג'נובה וונציה.
עבודתו כשליח הביאה לארץ דורות שלמים של בוגרי בני עקיבא.
גם אחרי שחזר לארץ המשיך במשך יותר מארבעים שנים בשליחויות לתקופות קצרות ומילא בין היתר את תפקיד הרב של קהילות פיזה, ונציה, טורינו ובולוניה.
פעילותו החינוכית בארץ התחילה כמרכז חינוכי של כפר הנוער "כפר בתיה" (שם התוודע לראשונה ליהודי אתיופיה, שאחר כך יטול חלק בהבאתם לארץ) ניהול של התיכון לבנות "אפרתה", סגן מנהל של התיכון הוותיק "אוולינה דה-רוטשילד" וניהול במשך 25 שנים של התיכון לבנות מדרשיית עמליה.
למדרשיית עמליה התקבצו בנות מצטיינות מירושלים ויישובי הסביבה ובנות מצטיינות מכל הארץ, אשר התגוררו בפנימייה.
עם החלטת הממשלה על כינון רשות לאומית לשימור וטיפוח תרבות הלאדינו נבחר אהרן כהן לנהל את הרשות.
בשיתוף פעולה עם יו"ר הרשות, הנשיא החמישי יצחק נבון, הקים כהן עשרות חוגי לאדינו בישראל.
חוגים אשר פועלים להפיץ ולשמר את תרבות הלאדינו בארץ ובעולם.
אהרן כהן הוא בנו של יוסף כהן (1900–1975) מראשוני תל אביב, חבר הוועד הפועל של התאחדות התימנים בישראל, גזברה ואחד ממנהיגיה.
יוסף כהן עלה מתימן בגיל 5 והקדיש את כל חייו לפעילות ציבורית וקליטה חברתית של העליות הראשונות מתימן.
ביוזמתו הוקם ברחוב יהושע בן נון, בצפון תל אביב, בית הכנסת התימני הגדול הראשון "מגן אברהם".
אמו של אהרן כהן, מרים כהן (1905–1971) בת העדה הספרדית, אשר בגיל שש עשרה התנדבה להיות אחות, וכאחות נמצאה בתל חי, כשנפלו שם טרומפלדור וחבריו.
אחותו הגדולה של אהרן כהן הייתה גאולה כהן, לוחמת לח"י, עיתונאית ב"מעריב", חברת הכנסת וכלת פרס ישראל.
אהרון ירימי (נולד בשנת 1963) הוא זמר ישראלי ששר בסגנון ים תיכוני.
אהרון ירימי החל את דרכו המוזיקלית בגיל 14. את הכישרון למוזיקה ולשירה רכש מאביו, שוקר ירימי, שהיה זמר ופייטן בקהילה בתימן.
בשנת 1978 הקים את להקת "גחלת" עם הנגנים רוני בוני בתופים וכלי הקשה, יוסי מדמוני גיטרה סולו והקלידן קובי אחרק.
אז גם הוציא קלטת ראשונה על טהרת השירה התימנית, בעידודו של סולן להקת "צלילי העוד" רמי דנוך, שטיפח כבר אז את ירימי.
בשנת 1981 גילה אותו דקלון, סולן להקת "צלילי הכרם", וביקש ממנו להצטרף ללהקה כסולן שני, זאת בשל פרישתו של חיים משה מהלהקה.
ירימי הופיע כסולן לצידו של דקלון למעלה מ-8 שנים.
הלהקה צברה הצלחה מרובה, והופיעה ברחבי ישראל ומחוצה לה.
גם לאחר פירוקה של הלהקה, נמשך שיתוף הפעולה במשך שנים.
ב-1988 הוציא את אלבומו "צא מזה" בהפקתו של משה בן מוש, מייסד להקת "צלילי הכרם" בחברת התקליטים של האחים בן-מוש.
בין להיטיו המוכרים: "צא מזה", "קול קורא לאדם", ובו גרסת כיסוי לשיר "אלייך", אשר הפך ללהיט בביצועו.
בשנת 1989 זכה ירימי במקום השני בפסטיבל "שיר השירים" עם שירו "מכל אוהביך" (במקומות הראשון והשלישי זכו נתי לוי ושלומי שבת).
בשנת 1994 יצא אלבומו השני "קומו נעלה", אשר כלל את הלהיטים "בתורתך בחרתי" ו"לילה לילה", וכן שתי מחרוזות שירים בעברית ובערבית.
בשנת 1998 התפרסם האלבום השלישי שלו, "אהרון ירימי בחפלה עם בן מוש", שכלל ברובו מחרוזות בעברית, ערבית ותימנית, וכן את השיר "תני סימן".
בשנת 2004 יצא אלבומו הרביעי, "24 שעות ביממה".
בשנת 2016 יצא האלבום "רצה שיחי" של שירה אתנית תימנית, פרויקט לשימור השירה התימנית בשיתוף "אעלה בתמר".
בשנת 2018 יצא האלבום "משירי הכרם" בהשתתפותו.
באלבום שירים של להקת צלילי הכרם בשיתוף חברי הלהקה דקלון וחיים משה.
כחלק משיתופי הפעולה של ירימי עם מיזמים מוזיקליים הוא הקליט בשנת 2019 את הדואט עם אביהו מדינה "תפילת חנה".
כיום מופיע אהרון ירימי גם עם הרכב מוזיקלי לצידו של משה בן מוש מ"צלילי הכרם", בתוכנית "משירי הכרם".
"חפלה עם בן מוש - אהרון ירימי ודקלון" 2013
אהרון "דולק" ליבסקינד (1912 זביז'וב, פולין - 24 בדצמבר 1942 קרקוב, פולין) ראש תנועת הנוער עקיבא בקרקוב ובפולין.
מנהיג תנועת המרי של מחתרת החלוץ הלוחם בקרקוב.
הוביל פעילות התקפתית נגד הנאצים ונהרג בהתקלות עם כוחותיהם שרדפו אחריו.
היה נשוי לפעילת המחתרת רבקה קופר.
אהרון "דולק" ליבסקינד נולד ב-1912 בכפר זביז'וב (Zabierzow) שלייד קרקוב שבפולין להוריו יצחק (איגנץ) ואסתר ליבסקינד (לבית ווגלר).
בבגרותו למד משפטים באוניברסיטת קרקוב ובהמשך אף השלים את עבודת הדוקטורט שלו.
בנעוריו הצטרף לתנועת הנוער עקיבא וב-1938 מונה למזכיר קן קרקוב של התנועה.
ארצי של התנועה ועבר להתגורר בוורשה.
בדצמבר אותה שנה נישא בורשה לווּשְקה שְפִּינֶר (לימים רבקה קופר) שהייתה מזכירת קן "עקיבא" בקרקוב והגיעה לפי בקשתו להיות מזכירת התנועה בורשה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר לקרקוב והצטרף לארגון הסעד היהודי "העזרה העצמית היהודית" ג'.ס.ס.(Zydowska Samopomoc Spoleczna) ובדצמבר 1940 מונה לתפקיד האחראי על הפועלים היהודים ועל החוות החקלאיות.
במסגרת תפקידו זה ניהל את פעילות התנועה בעיר כשלימינו בני הזוג גוסטה דוידזון-דרנגר ושמשון (שימק) דרנגר.
ליבסקינד אף הצליח להשיג אישור להפעלת חווה חקלאית בקופאליני (Kopaliny) שאותה ניהל דרנגר.
בדצמבר 1941 הורה הגסטאפו על סגירת החווה ויושבי החווה חזרו לגטו.
ב-1941 החלו הגרמנים בתהליך חיסול הקהילה היהודית בקרקוב.
במקביל פעלו הגרמנים לדכא ואף לחסל את הנהגת הקהילה הרשמית ועקב כך הוקמו בקרקוב ב-1942 2 ארגוני מחתרת:
"החלוץ הלוחם" בו היו שותפים חברי התנועות עקיבא, דרור, השומר הצעיר והשומר הדתי (בני עקיבא).
ליבסקינד פעל כפקד המחתרת כשלצידו פעלו אברהם לייבוביץ (לאבאן, רומק) מתנועת "דרור", שמשון דרנגר, מתנועת "עקיבא" ומלאכי (מאנייק) אייזנשטיין מתנועת "הסתדרות הנוער החלוצי".
"הקבוצה היהודית הלוחמת מהגטו" שכינויה "איסקרא" (ניצוץ), בהנהגת צבי (השיק) באומינגר מ"השומר הצעיר".
בשלהי 1942 נערכו שיחות בין שני הארגונים על מנת לשתף פעולה מול הנאצים.
התפיסה של התנועה המאוחדת הייתה לפעול נגד הגרמנים מחוץ לגטו ואכן בוצעו שרשרת של פעולות נגד חיילים ומחנות.
הגדולה והמשמעותית שבהן יצאה לפועל ב-22 בדצמבר 1942 ובה פעלה המחתרת ברחבי העיר כששיאה של הפעולה, בהובלת ליבסקינד, הייתה פגיעה בכ-20 חיילים וקצינים נאצים ששהו בבית הקפה "ציגנריה" שבקרקוב.
כתוצאה מפעולה זו פעלו הגרמנים נגד המחתרת ובעזרת מלשינים תפסו וחיסלו את רוב אנשיה.
ב-24 בדצמבר 1942 הגיעו הגרמנים לדירה בה הסתתר ליבסקינד (ברחוב ז'ולאבסקי 5) ולאחר קרב יריות העדיף לא ליפול בשבי ושלח יד בנפשו.
בחודשים שלאחר מכן הואץ תהליך חיסול הגטו עד שבמרץ 1943 נשלחו שארית יהודי קרקוב להשמדה.
אשתו, רבקה קופר ליבסקינד, נשלחה ב-19 בינואר 1943 לאושוויץ, שרדה את המלחמה, נישאה בשנית, הגיעה לישראל והקימה בה משפחה חדשה.
אחותו של דולק, מירה ליבסקינד, הייתה אף היא פעילה במחתרת.
תפקידה היה לשכנע צעירים יהודים, מיישובים שכנים, להגיע לקרקוב ולהצטרף למחתרת.
היא הגיעה לעיר טומשוב מזובייצקי שם פגשה צעירים יהודים.
משם המשיכה לעיר ראדום שם נתפסה והוצאה להורג.
הידיעות על הפעילות המוצלחת של המחתרת בקרקוב נפוצה ברחבי פולין ועוררו את פעילותן של מחתרות בגטאות נוספים.
אמירתו של ליבסקינד שנאמרה בדירת המסתור של הנהגת המחתרת ברחוב יוזפינסקא 13 נחרתה בהיסטוריה:
יצחק צוקרמן, מפקד אי"ל, שהתנגד תחילה לפעולה בקפה "ציגנריה" הודה, בדיעבד, בחשיבותה והביע הערכה כנה ללוחמים:
ב-18 במאי 1945 העניק צבא פולין לליבסקינד את "העיטור הגבוה לגבורה, עוז רוח והעזה" (צלב גרונבלד).
העיטור נמסר לאלמנתו רבקה קופר רק ב-1967
קריאת רחוב על שמו בבת ים
קריאת רחוב על שמו בנתניה
אהרון יעקובי (יעקובשוילי) (נולד ב-18 בספטמבר 1964) הוא מתאגרף עבר ישראלי, היה אלוף ישראל באגרוף בין השנים 1983–1997 וייצג את ישראל באולימפיאדת סיאול (1988).
במקביל לקריירת האגרוף ולאחריה עסק יעקובי בעיסוי רפואי ואימון כושר ספורטיבי.
יעקובי נולד בטביליסי בירת גאורגיה לדוד ומרי יעקובשוילי.
בשנת 1972 עלתה המשפחה לארץ והתגוררה בנוף הגליל (נצרת עילית דאז).
לאחר מבחני התאמה שנערכו ליעקובי שובץ לכיתה ד' בזמן שהיה בגיל של כיתה ב' בלבד.
בתקופה זאת השתתף בחוג ג'ודו ולאחר כמה שנים עזב את הענף ועבר לשחק כדורגל כשוער בקבוצות הילדים והנוער של הפועל נצרת עילית ולאחר מכן של הפועל חיפה.
כשהיה בכיתה י"ב ספג יעקובי הקנטות רבות מצד תלמיד בכיתתו על רקע גילו הצעיר וארץ מוצאו, פנה למועדון האגרוף שאותו תלמיד התאמן בו וביקש להתחרות מולו בזירה.
לאחר שהסבירו לו את פער הגילאים והרמה בניהם, ומשהתעקש להתמודד בכל זאת, ניצח יעקובי את הקרב.
לאחר ניצחון זה גייס מאמן המועדון את יעקובי להצטרף לאימונים ולאחר מעט יותר מחצי שנה הוא הוכתר כאלוף ישראל באגרוף עד גיל 18.
עוד במהלך לימודיו בתיכון, כשהיה בן 14, עבר יעקובי קורס עיסוי רפואי במכון ווינגייט ולאחר שסיים את כיתה י"ב טס ללימודי מנואל-תרפי במכון פרא-רפואי בקרלסרוהה, גרמניה.
לאחר גמר הלימודים חזר לישראל כדי להתגייס לצה"ל.
את שירותו הצבאי התחיל בטירונות של שייטת 13 אולם עזב לאחר כמה חודשים לאחר שלדבריו "לא התאים לי המרקם החברתי שם, כולם היו קיבוצניקים ובני מושבים".
את המשך שירותו עשה כמדריך ספורט.
בשנת 1988 השתתף יעקובי באולימפיאדת סיאול אך הפסיד בקרב הראשון במוקדמות.
למעשה, גם אם היה מנצח בקרב זה לא היה יכול להמשיך בתחרות משום שהקרב הבא במוקדמות (שהיה חייב לנצח בו כדי להמשיך הלאה) נקבע ליום הכיפורים ויעקובי לא יכול היה להשתתף בו.
בשנת 1992 נאסר על נבחרת האגרוף הישראלית להשתתף באולימפיאדת ברצלונה משום שחברי הנבחרת השתתפו שנה קודם לכן בטורניר בדרום אפריקה שהוחרמה באותן שנים בשל משטר האפרטהייד.
בשל זאת לא השתתף יעקובי בתור ספורטאי באולימפיאדה זו אולם השתתף בה בתור מאמן כושר וטיפל בין השאר ביעל ארד ובאורן סמדג'ה שזכו שניהם במדליות.
גם בשתי האולימפיאדות הבאות (אטלנטה 96 וסידני 2000)) השתתף בתור מאמן כושר.
בשנת 1993 פרש מאגרוף תחרותי מחוץ לישראל.
יעקובי הוא בוגר מכון ווינגייט לאימון גופני וספורט, ובוגר קורס מאמנים לאומיים בספורט.
בשנות ה-90 למד רפואה סינית במכללה לרפואה משלימה בתל אביב ובשנת 2004 קיבל דוקטורט אוניברסיטת ניופורט שבקליפורניה, אוניברסיטה שתאריה אינם מוכרים בישראל.
בשנת 1985 הקים יעקובי את "המכללה לעיסוי רפואי", מוסד בתל אביב המכשיר מעשים ומטפלים תחומי רפואה משלימה שונים, והוא עומד בראשה מאז הקמתה.
בקריירת אימון הכושר שלו התלווה לספורטאים ישראל באולימפיאדות ושימש כמאמן כושר של קבוצות כדורגל וכדורסל, ובהן בית"ר ירושלים, הפועל ירושלים ואוראל גרייט הרוסית.
את האחרונה ליווה בעונת 2005/06 בזמן שמאמנה הישראלי שרון דרוקר זכה עימה ביורוקאפ צ'לנג'.
יעקובי נשוי לאתי לבית בר-נתן.
הזוג מתגורר בתל אביב ולהם בן ובת.
אהרון (רוני) לשנו-יער (נולד בשנת 1955) הוא דיפלומט ישראלי, כיהן כשגריר ישראל הראשון באיחוד האירופי ולארגון נאט"ו.
הוא בעל תואר ראשון בלימודי ספרות ערבית והיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב.
ב-1983 מונה למזכיר שני במשלחת ישראל למוסדות האו"ם בניו יורק.
בהמשך שירת בנציגויות ישראל בסינגפור ובקנברה שבאוסטרליה.
ב-1989 מונה לראש הדסק הפלסטיני במרכז למחקר מדיני.
לאחר מכן שירת במשך חמש שנים בשגרירות ישראל בוושינגטון.
ב-1998 מונה לראש האגף לענייני ערבים.
בשנים 2000–2004 שימש ממלא מקום סמנכ"ל צפון אמריקה.
באוגוסט 2008 מונה לשגריר ישראל במוסדות האו"ם בז'נבה וכיהן בתפקיד עד אוגוסט 2012. בתפקידו הבא כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ וראש האגף לארגונים בינלאומיים.
ב-2016 מונה לשגריר ישראל באיחוד האירופי ולשגריר הראשון של ישראל בנאט"ו.
משמש מרצה במרכז סימון וייל ללימודי אירופה בת זמננו באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
לשנו-יער נשוי לדבי, ואב לשלושה.
אהרן יורן (יורקביץ'; 1942 – 23 בדצמבר 1996) היה פרופסור למשפטים ב, אחד המומחים הבולטים בישראל בתחומי דיני מיסים ודיני חברות.
אהרן יורן (יורקביץ') נולד בחיפה בשנת 1942. בשנת 1965 סיים לימודי כלכלה ומשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות יתירה.
הוא סיים תואר שני באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק.
את הדוקטורט במשפטים עשה בארצות הברית באוניברסיטת הרווארד.
עבודת התיזה שלו גיבשה מושג חדש "תביעה נגזרת", ועסקה בנושא שימוש במידע פנימי.
בשנת 1971 הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, והתמקד בתחום דיני מיסים ודיני חברות.
בין תפקידיו בפקולטה שימש יורן גם ראש המכון למחקרי חקיקה ולמחקר השוואתי ע"ש הרי ומיכאל סאקר.
בנוסף, החזיק בפקולטה למשפטים קתדרה לדיני מיסים ודיני קניין על-שם מרי וצ'ארלס סטינובר.
פרופ' יורן היה ממניחי הדרך בישראל בהסתכלות על דיני מיסים בגישה מודרנית בין-תחומית, הקושרת בין תחום המיסים לתחומי המשפט הציבורי והחוקתי.
הוא פרסם מאמרים רבים וספרים בתחומי מיסים, דיני חברות, בנקאות ונירות ערך.
לצד עבודתו האקדמית שימש יועץ לחברות רבות.
אהרן יורן הועסק כיועץ מיוחד לענייני מיסוי של חברת הנכסים של ההסתדרות.
היה יועץ של חברת העובדים, יועץ של חברת שיכון ובינוי.
בשנות השמונים טיפל במיזוג בין הקיבוץ המאוחד לקבוצת הקיבוצים.
עמד בראש הצוות שמכר את מניות כור שהוחזקו בידי חברת העובדים, בשווי של 1.13 מיליארד דולר.
מכירה שבגינה קיבל 700 אלף דולר בנוסף למשכורת חודשית של 10,000 דולר.
הוא כיהן במועצת המנהלים של בנק הפועלים.
בשנת 1996, בגיל 54, נפטר בפתאומיות.
אשתו השנייה עדית רונן היא בתו של אליעזר רונן, ולימים בת זוגו של הפרופסור לכלכלה ערן ישיב.
הוא הותיר אחריו שלושה ילדים.
בנו גיל מאשתו הראשונה הוא עורך דין, וענבר ואורי ילדיו מאשתו השנייה.
אחיו יוסף יורן היה כלכלן ראשי במחלקת המחקר בבנק ישראל.
הרב אהרון טרופ הוא ראש הישיבה התיכונית בני צבי בבית אל לשעבר.
כיום עוסק בהפצת יהדות בארגון להפצת יהדות שהקים בחיפה.
למד בישיבת נתיב מאיר ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב למעלה מעשר שנים.
שימש ר"מ ומחנך במדרשית נעם בפרדס חנה ורב קהילה באנטוורפן.
בשנת 1999 מונה לראש הישיבה התיכונית בני צבי, שהוקמה שנתיים קודם לכן ונקראת על שם הרב צבי יהודה הכהן קוק.
הוא נמנה עם רבני תנועת קוממיות.
בשנת 2018 התפטר כדי לעסוק בהפצת יהדות.
הרב טרופ הוא נכדו של הרב ראובן טרופ ונינו של הרב נפתלי טרופ.
הרב טרופ הוא אחד מרבני הזרם החרדי לאומי המעדיפים ישיבות תיכוניות עם מינימום לימודי חול ומקסימום לימודי קודש.
והתכתב על כך רבות עם ראשי ישיבות קטנות.
בשנת 2005 פורסם בעיתון בשבע ריאיון שערך עם הרב אברהם שפירא ובו קרא הרב שפירא לסירוב פקודה לפינוי יישובים בגוש קטיף וצפון השומרון.
בגיליון ראש השנה תשע"ז בעיתון בשבע הכריז העיתון שזהו הסקופ הגדול ביותר של העיתון מיום הקמתו.
הרב טרופ פרסם מאמרים נוספים בשבח סירוב פקודה בעיקר על גבי גליונות העיתון בשבע, אתר ערוץ 7 וירחוני תנועת קוממיות.
הוא מאמין במאבק פעיל למען עצירת פינוי יהודים בארץ ישראל ובפרט בשטחי יהודה ושומרון.
מנגד מתנגד להפגנות וסובר כי הן אינן מועילות והן "בזבוז אנרגיה".
אהרון (אהרל'ה) כץ (2 בספטמבר 1950 – 24 ביולי 1982) היה נווט בדרגת רב-סרן וסגן מפקד בטייסת קרב, בעל עיטור המופת ממלחמת יום הכיפורים.
נהרג במהלך טיסה מבצעית במלחמת שלום הגליל.
אהרון (אהרל'ה) כץ, בנם של צפורה ומיכאל, מניצולי השואה.
נולד בכ' באלול תש"י (2 בספטמבר 1950) ברעננה.
למד שמונה שנים בבית הספר הממלכתי דתי "יבנה" ברעננה.
הוא שיחק כדורגל ושחמט וכן למד בשעות אחר הצהריים גמרא ודינים.
כתלמיד מצטיין נבחר לייצג את בני מחזורו ולשאת את דברי הברכה להורים ולמורים בטקס הסיום.
בהמשך לימודיו עבר ל"מדרשית נעם" – ישיבה תיכונית בפרדס חנה, וגם שם הצטיין בלימודיו, ובייחוד במתמטיקה ובגמרא.
בסיום הלימודים נבחר שוב לברך בשם בני מחזורו.
כשהגיע זמנו של כץ להתגייס, ניסו הוריו להשפיע עליו ללכת ל ולהמשיך את לימודיו בישיבה גבוהה.
אולם לאחר התלבטות החליט כץ להתגייס.
ואולם מכיוון שעמדו לרשותו חודשים אחדים עד למועד הגיוס, ניצל את הזמן הזה ולמד בישיבת איתרי בירושלים.
מילדותו רצה להיות צנחן, אך לאחר שעבר את המבחנים נמצא מתאים לקורס טיס.
לאחר סיום הקורס הוצב בטייסת 119 של מטוסי קורנס – "פנטום".
הוא החל את דרכו כנווט צעיר והתקדם עד שהיה לנווט הראשון שכיהן בתפקיד סגן מפקד טייסת בחיל.
מונה גם לתפקיד מפקד טייסת, שאותו אמור היה למלא זמן קצר לאחר שנהרג.
במלחמת יום הכיפורים שימש כץ בתפקיד נווט בדרגת סגן, והשתתף בתקיפות בחזית הסורית ובחזית המצרית.
בטיסות רבות שימש בתפקיד נווט במטוס המוביל.
בין היתר, השתתף כץ בתקיפת המטכ"ל הסורי על ידי שבעה מטוסי פנטום מטייסת 119 ב-9 באוקטובר 1973, ובתקיפת שדה התעופה המצרי טנטא.
על פועלו במלחמה עוטר בעיטור המופת.
מדבריו של רב-אלוף מרדכי גור בטקס הענקת עיטור המופת לכץ:
מספרתאריך הקרב המטוס המפיל המטוס שהופל החימוש פרטי ההפלה121 בנובמבר 1972F-4E פנטוםמיג-21 סורי עם שמואל בן-רום221 בנובמבר 1972F-4 פנטום מספר זנב 119מיג-21 מצרי עם אשר שניר
בהמשך דרכו נשלח מטעם צה"ל ללמוד באוניברסיטת בר-אילן.
הוא למד בחוג לכלכלה, ושמע גם הרצאות בחוג לפילוסופיה יהודית, שם הכיר את רעייתו לעתיד דבורה, בתו של פרופסור דוד הרטמן.
כץ המשיך בלימודי הגמרא בזרם הדתי-לאומי, בישיבת כרם ביבנה עם הרב מרדכי גרינברג, ואף לימד בטייסת.
במלחמת שלום הגליל נקרא רס"ן כץ אל הטייסת.
ב-24 ביולי 1982, בעת שהיו בגיחה מבצעית להשמדת סוללות טילי קרקע־אוויר סוריות בבקעת הלבנון, נפגע מטוסם של כץ ושל הטייס גילי פוגל מטיל SA-6 סורי.
כץ נהרג, כנראה בגלל תקלה במצנח, והטייס גילי פוגל שניצל בעת שנפלט מהמטוס נפל בשבי הסורי.
לאחר כשנתיים, ב-28 ביוני 1984, הוחזרה גופתו על ידי הסורים והוא הובא למנוחת עולמים בבית-הקברות הצבאי ברעננה.
לזכרו תרמה משפחתו ספרייה לספרייה התורנית של המועצה הדתית ברעננה.
32 שנה אחרי שגופתו הוחזרה מהשבי הסורי, השיב "המוסד" את שעונו של כץ.
הרב אהרון ליבוביץ' (נולד ב-1967) הוא רב ופעיל חברתי ישראלי.
ליבוביץ' הוא בוגר ישיבת הקיבוץ הדתי בעין צורים וב-1996 הוסמך לרבנות על ידי הרב שלמה ריסקין והרב חיים ברוונדר.
עמד בראש ישיבת "סולם יעקב".
בשנת 2012 הקים את עמותת "השגחה פרטית" שהפעילה שירותי השגחת כשרות פרטית אורתודוקסית שלא במסגרת הרבנות הראשית לישראל.
ב-2018 הארגון התאחד עם מערך הכשרות של ארגון רבני צהר ובכך הוקם מערך כשרות צהר.
מאז ליבוביץ' הוביל אף מערך פרטי ואלטרנטיבי לעריכת נישואין בשם מיזם חופות.
בשנים 2015–2017 כיהן ליבוביץ כחבר מועצת עיריית ירושלים מטעם סיעת ירושלמים.
הוא החל את כהונתו לאחר שיושבת ראש התנועה רחל עזריה נבחרה לכנסת העשרים ועזב ב-2017 במסגרת רוטציה עם יהודה גרינפלד-גילת.
בזמן כהונתו במועצת העיר שימש גם כמחזיק תיק החינוך.
הוא חבר בפורום רבני בית הלל וכרב קהילת "ואני תפילה" בנחלאות.
בינואר 2024 ליבוביץ' מונה לראש תוכנית הרבנות ישראלית במכון שלום הרטמן והמדרשה באורנים.
אהרון לופז (בפורטוגזית: Aaron Lopez, נולד בשם דוארטה לופז; 1731 – 28 במאי 1782) היה סוחר, סוחר עבדים ופילנתרופ יליד פורטוגל.
לופז נולד בליסבון למשפחת אנוסים, הוא עבר לאמריקה הבריטית והתיישב במושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס.
באמצעות מיזמים מסחריים מגוונים, הפך לופז לאדם העשיר ביותר בניופורט, רוד איילנד.
בשנים 1761 ו-1762, לופז תבע ללא הצלחה את הממשלה הקולוניאלית של רוד איילנד בניסיון להפוך לנתין בריטי.
לופז נולד בשנת 1731 בליסבון, פורטוגל.
הוא השתייך למשפחה של אנוסים, יהודים פורטוגלים שהמירו את דתם לקתוליות, למרות שהמשפחה המשיכה לשמור על יהדותה בסתר.
בשנת 1750 נישא לופז לאישה בשם אנה, ובתוך שנתיים היא ילדה לו בת בשם קתרין.
אנה נפטרה ב-14 במאי 1762 בגיל 36. בקיץ 1763, לופז נישא שנית לשרה ריברה, בתו של ג'ייקוב רודריגז ריברה, ילידת ניו יורק.
שרה, שהייתה צעירה ממנו ב-16 שנים, ילדה לו עשרה ילדים.
אחיו הבכור של אהרון, חוסה, עזב את פורטוגל כמה שנים לפניו, חזר בגלוי ליהדותו ושינה את שמו הפרטי למשה.
הוא התאזרח בשנת 1740, קיבל רישיון מהאסיפה הכללית לייצור אשלג בשנת 1753 והפך לסוחר מצליח בניופורט.
בשנת 1752 עברו גם דוארטה ומשפחתו לניופורט, שם גם הם החזירו את זהותם היהודית והפכו לאהרון, אביגיל (אנה) ושרה (קתרין).
לופז תמך במטרות צדקה רבות בניופורט.
בין השאר לופז גם סייע בבניית בית הכנסת טורו, וזכה לכבוד להניח את אחת מאבני הפינה שלו.
ב-28 במאי 1782, בזמן שחזר עם משפחתו מ לניופורט, הוא טבע בזמן שהשקה את סוסו ונפל לתוך בריכה.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בניופורט.
לופז התבסס כבעל חנות בניופורט זמן קצר לאחר הגעתו.
עד 1755 הוא קנה ומכר סחורות ברחבי רוד איילנד והתעסק עם סוכנים בבוסטון ובניו יורק.
אחד מתחומי העניין העסקיים המוקדמים של לופז היה הסחר ב, שעווה נחשקת המופקת משמן לווייתן ומשמשת לייצור נרות.
לופז בנה מפעל לייצור נרות בניופורט בשנת 1756. עד 1760, שורה של מתחרים הקימו מפעלים דומים בניו אינגלנד.
ציידי לווייתנים לא יכלו לספק למפעלים מספיק חומר גלם כדי לענות על הביקוש, ומחיר שמן הלווייתנים עלה.
בשנת 1761, לופז הצטרף לשמונה סוחרים אחרים כדי ליצור תאגיד לשליטה על הבעלות וההפצה של שמן לווייתנים.
לופז הרחיב את המסחר שלו מעבר לקו החוף של צפון אמריקה, ועד 1757 היה לו אינטרסים מרכזיים בסחר באזור איי הודו המערבית.
הוא גם שלח ספינות לאירופה ולאיים הקנריים.
בתחילת המהפכה האמריקנית, לופז החזיק או שלט ב-30 ספינות, שעסקו בסחר ובציד לווייתנים.
ספינותיו של לופז התגייסו לסייע למהפכה ולהעביר מצרכים לצבא הקולוניאלי.
בתחילת שנות ה-70, לופז הפך לאדם העשיר ביותר בניופורט; שומת המס שלו הייתה פי שניים מזו של כל תושב אחר.
עסקיו היו מגוונים וכללו ייצור נרות, ספינות, חביות, רום ושוקולד.
היו לו אינטרסים עסקיים בייצור טקסטיל, בגדים, נעליים, כובעים ובקבוקים.
, מי שיהיה לימין נשיא , תיאר את לופז כ"סוחר בעל חשיבות ממדרגה ראשונה" וכתב ש"על היקף המסחר [שלו] כנראה לא עלה אף סוחר באמריקה".
באמצע שנות השבעים, עם המתיחות הגוברת בין בריטניה למושבותיה בצפון אמריקה, הונו של לופז החל לרדת והוא נפגע משמעותית מחרם הסחר על בריטניה של האגודה הקונטיננטלית.
באוקטובר 1775, כוח של הצי המלכותי הבריטי עגן מחוץ לנמל של ניופורט והאוכלוסייה החלה לפנות את העיר.
בתחילת 1776 עבר לופז ל, ולאחר מכן לפרובידנס, משם לבוסטון, ולבסוף ל.
בשנת 1761, לופז פנה לבית המשפט העליון של רוד איילנד כדי להפוך לאזרח מתאזרח.
על פי , כל פרוטסטנט זר ששהה במושבות האמריקאיות של בריטניה במשך שבע שנים יכול היה להפוך לנתין בריטי; בעוד שהקתולים לא נכללו בחוק, היו בו הוראות מיוחדות להכרה בדת של הקווייקרים והיהודים כאחד.
למרות שלופז עמד בתנאים הקבועים בחוק, בקשתו נדחתה על ידי הממשלה הקולוניאלית של רוד איילנד.
לופז יחד עם יהודי נוסף שבקשת ההתאזרחות שלו נדחתה, פנו ל.
הבית התחתון אישר את בקשתם ודרש מהגברים לחזור לבית המשפט העליון כדי להישבע שבועת אמונים, אך קבע גם כי תנאי האזרחות שלהם יהיו מוגבלים: יהודים יכולים להפוך לאזרחים של רוד איילנד, אך הם לא יורשו להצביע או לכהן בתפקידים ציבוריים.
בבית העליון הם הצליחו פחות, ונאמר להם כי לבית המחוקקים אין סמכות שיפוט בנושא האזרחות, ועליהם לחזור ולערער לבית המשפט.
בית המשפט העליון דן בערעור של השניים ב-11 במרץ 1762. בקשתם נדחתה בפעם השנייה.
בית המשפט נימק את החלטתו בכך שחוק ההתאזרחות נועד להגדיל את אוכלוסיית המושבה, ומאחר שהמושבה צפופה כבר, החוק לא חל עוד.
בית המשפט ציין גם כי על פי חוק רוד איילנד משנת 1663, רק נוצרים יכולים להפוך לאזרחים.
נחוש בדעתו להפוך לאזרח, לופז בירר אם הוא יכול להתאזרח במושבה אחרת.
באפריל 1762 עבר זמנית ל.
ב-15 באוקטובר 1762 הפך לופז לאזרח מסצ'וסטס ולאחר מכן חזר לניופורט.
היסטוריונים מאמינים שלופז היה היהודי הראשון שהתאזרח במסצ'וסטס.
אהרון כהן (14 באפריל 1948 – 26 במרץ 2025) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי.
שיחק בעמדת הבלם, ומזוהה עם קבוצת הפועל חיפה.
כהן נולד בארץ ישראל המנדטורית, כחודש לפני הקמת מדינת ישראל.
הוא החל את דרכו במחלקת הנוער של הפועל חיפה תחת הדרכתו של יצחק אשכנזי.
בתחילת דרכו בנוער שיחק כהן כחלוץ, ואף הבקיע 26 שערים בקבוצת הנוער (סגן מלך השערים של הליגה הלאומית לנוער באותה העונה).
הקריירה שלו נעצרה כאשר התגייס לצה"ל באמצע 1966, ושירת בחיל השריון למשך שנתיים.
לאחר מכן ב-1968 חזר לשחק, אולם לא זכה לדקות משחק, והושאל להפועל קריית חיים, שם הוסט לתפקיד הבלם והתחיל את קריירת הבוגרים שלו.
ב-1969 חזר להפועל חיפה תחת הדרכת המאמן מייק דה-יונג , ושיחק מעט אבל לא התברג בהרכב.
בעונת 1971/1972 הגיע להפועל חיפה המאמן אובה קלימצ'בסקי , שנתן לכהן הזדמנות בהרכב, אז גילה כהן יכולת טובה בתור בלם קדמי בשלישיית בלמים.
בעונת 1973/1974 שהחלה לאחר מלחמת יום הכיפורים שירת למעלה מחצי שנה במילואים ברמת הגולן ונעדר מאימונים בזמן זה, אולם לאחר מכן השתתף בזכייה בגביע המדינה באותה העונה.
ב-1976 הודיע כהן על פרישה עקב סכסוך עם ההנהלה על שכר, אולם חזר בו לאחר שהגיע לפשרה עם המועדון.
ב-1977 נפצע כהן, ולאחר שלא הצליח לחזור להרכב, הודיע פעם נוספת על פרישה, אולם לאחר שהופעל עליו לחץ מצד הנהלת הקבוצה חזר בו, והמשיך לשחק לעונה נוספת במועדון וסייע לו להישאר בליגה.
בעונה שלאחר מכן עזב להפועל טירת כרמל, ובהמשך שימש כמאמן-שחקן במכבי חדרה, בני חצור ומכבי עפולה.
לאחר פרישתו מכדורגל פעיל היה כהן מאמן במחלקות הנוער של הפועל חיפה ואימן גם את בית"ר חיפה.
ד"ר אהרון סינגאלובסקי (Aaron Singalowsky; 1889 – 7 באוקטובר 1956) היה איש חינוך, ממייסדי World ORT ומנהיגיו, ומקים רשת בתי הספר של אורט ישראל.
סינגאלובסקי נולד בעיירה לנינו (Ленино; לנינה בבלארוס המודרנית) שעל יד העיר ברנוביץ', פלך מינסק, באימפריה הרוסית.
בגיל 16 הצטרף לתנועת הנוער הסוציאליסטית היהודית, שחרתה על דגלה את הסיסמה "שוויון ליהודים בכל מקום שיהיו".
התבלט שם בכישורי הנאום שלו.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא עבר לגרמניה, למד משפטים ופילוסופיה באוניברסיטת היידלברג, סיים דוקטורט ועבד כעיתונאי.
בשנת 1920, כאשר חברו מילדות ד"ר דוד ליבוביץ הגיע לברלין יחד עם ליאון ברמסון, כנציגים ושליחים של ORT רוסיה, הוא הצטרף אליהם ויחד הקימו בשנת 1921 את ארגון World ORT, לו הקדיש את כל מרצו.
סינגאלובסקי נבחר לשמש סגן יושב ראש הוועד הפועל.
יצא באפריל 1922 עם ליאון ברמסון למסע התרמה בארצות הברית.
המסע הוכתר בהצלחה רבה והשניים שבו באוקטובר אותה שנה לגרמניה.
בשנת 1923 הקים את ארגון ORT האמריקני.
כאיש בעל חזון הוא שאב את כוחו מהמורשת היהודית וממקורות ההיסטוריה היהודית הקדומה.
הוא ראה בעבודה "מעשה קודש", ושילב את אמונותיו היהודיות באידיאלים של הארגון.
הוא הפך למנהיג הרוחני והביצועי של הארגון.
ביוזמתו הוקמו בתי ספר ומרכזים לחינוך באירופה.
מבחינה פוליטית נמנה סינגאלובסקי על הטריטוריאליסטים.
עם עליית היטלר לשלטון (1933), הגיע סינגלובסקי לוורשה כדי לחזק את פעילות 'אורט' במדינה זו, ובצרפת לקח חלק בהקמת 'ועד למען הגירה יהודית', שתפקידו היה להקל על הגירת יהודים מאירופה.
בשנת 1936 הגיע לביקור בדרום אפריקה, לאחר מכן החל ORT בהקמת בתי ספר גם שם.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה עברה הנהלת World ORT וסינגאלובסקי עמה לצרפת.
עם הגעת הכיבוש הנאצי לצרפת ביוני 1940, בזמן מלחמת העולם השנייה, התמקם הארגון בשווייץ.
בנובמבר 1942 נאלצה המשפחה להימלט מן הנאצים שוב.
בינואר 1943 הגיעו לשווייץ ואחר שהות קצרה במחנה פליטים שם, שוחררו והשתקעו בז'נבה.
בעקבות פטירתו של ברמסון התמנה לתפקיד יושב ראש הוועד הפועל של ORT, תפקיד שהחזיק בו עד לפטירתו בשנת 1956.
לאחר המלחמה ובעקבות השואה עזר בשיקום הפעילות החינוכית במחנות העקורים של שארית הפליטה בגרמניה, התמסר לרעיון הציוני והחל להקים במדינה היהודית החדשה בתי ספר רבים ככל האפשר.
שימש גם כנציג אוז"ה, ארגון הסעד היהודי.
בשנת 1948 כאשר סינגאלובסקי הגיע לארץ, הייתה זו ראשיתו של אורט ישראל.
הוא נפגש עם חיים ויצמן, עם דוד בן-גוריון ועם מנהיגים אחרים של המדינה החדשה והדגיש בפניהם שORT הוא ארגון א-פוליטי, ושליחותו העיקרית של הארגון לתרום למבנה הכלכלי והמקצועי של המדינה באמצעות הכשרה מקצועית.
סינגאלובסקי ראה בכך דרך לשילוב וקליטה של אלפי היהודים שהגיעו לישראל.
הוא ראה זאת כשליחותו לעזור ליהודים בכל דרך אפשרית בארצם שלהם.
עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל הקים סינגאלובסקי ביפו את בית הספר הראשון של World ORT בישראל - "אורט יפו" שלימים נקרא על שמו, והכין את התשתית לפיתוח רשת "אורט ישראל".
הוא העניק לרשת את תורתו והשקפתו: עבודה מתוך חרות, עבודה כתנאי להמחשת קיום האנושות, ואושרה של האנושות.
בתקופת חייו פעל סינגאלובסקי בעשרים וארבע ארצות והפעיל למעלה מ-200 מוסדות חינוך.
הוא עוטר באות לגיון הכבוד הצרפתי.
אחיו, יהושע אביזֹהר, איש העלייה השנייה, היה ממניחי התשתית ללימודי מדעי הטבע בארץ ישראל וכותב הספרים "מצמחי הארץ" ו"חימיה" (כתוב נכון באות חית).
אחיינו (בנו של יהושע) הוא מאיר אביזהר.
ד"ר אהרון סינגאלובסקי נפטר בפריז ב-7 באוקטובר 1956 ונטמן בבית העלמין היהודי בז'נבה.
הוא הותיר אחריו את רעייתו, מדיה (מיכאלה) לבית פרנקנברג, ושתי בנות - חנה וליה.
רעייתו מיכאלה היא דודה רבא של השחקנית הבריטית ג'יין סימור.
בשנת פטירתו הונחה אבן הפינה ל"אורט יפו", בית הספר הראשון של World ORT במדינת ישראל, בשכונת יד אליהו בתל אביב.
בית הספר נחנך בשנת 1958 ונקרא לזכרו יד סינגאלובסקי, לימים: בית הספר התיכון אורט סינגאלובסקי ומכללת אורט סינגאלובסקי בתל אביב.
אהרון נימצוביץ' (בלטבית: Ārons Ņimcovičs נכתב גם: Aron Niemzowitsch 7 בנובמבר 1886 – 16 במרץ 1935) היה רב-אמן יהודי-לטבי בשחמט וסופר שחמט משפיע מאוד.
נימצוביץ' היה הדמות המובילה בין השחמטאים מהאסכולה ההיפרמודרנית.
הוא חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
נימצוביץ' נולד בבית יהודי עשיר בריגה שבליבוניה, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
בן דודו היה פרופסור ישעיהו ליבוביץ.
בצעירותו למד לשחק שחמט מאביו, שעיה אברמוביץ' נימצוביץ', שהיה סוחר עצים.
נסע לברלין שבגרמניה ב־1904 כדי ללמוד פילוסופיה, אולם זנח את לימודיו והתחיל קריירה בשחמט מקצועני באותה שנה.
הוא זכה במקום הראשון בטורניר הבינלאומי לשח במינכן ב־1906.
לאחר מספר שנים סוערות שבהן לא זכה להצלחה, במהלך מלחמת העולם הראשונה ואחריה, עבר נימצוביץ' לקופנהגן ב־1922 (על פי מקורות אחרים ב־1920) וקיבל אזרחות דנית.
שם התגורר בשכירות בדירת חדר.
המעבר לדנמרק מקביל לעלייתו לצמרת השחמט העולמית.
אהרון נימצוביץ' נפטר בשנת 1935 בסנטוריום בעיר קופנהגן מדלקת ריאות ונטמן בבית עלמין בעיר.
שחקן השח הדני קבור כיום במקום.
פסגת הקריירה של נימצוביץ' הייתה בסוף שנות העשרים ותחילת שנות השלושים של המאה ה-20.
בין הצלחותיו הבולטות ביותר של נימצוביץ' ניתן למנות את המקום הראשון בתחרות קופנהגן בשנת 1923, דרזדן 1926 וקרלסבד 1929, ומקום שני, אחרי אלכין, בתחרות סן רמו בשנת 1930.
הניצחון בתחרות קרלסבד 1929, שבה השתתפו גדולי השחמטאים של אותה התקופה, למעט ד"ר עמנואל לסקר ואלכין, נחשב להישג הגדול ביותר של נימצוביץ'.
נימצוביץ' לא פיתח נטייה לדו-קרבות, תוצאתו הבולטת היא תיקו עם אלכין בדו-קרב קצר בן שני משחקים שהתקיים בשנת 1914, 13 שנים לפני שאלכין הפך לאלוף העולם.
הגם שנימצוביץ' מעולם לא זכה נגד קפבלנקה, תוצאתו טובה יותר מול אלכין.
הוא אף ניצח את אלכין בכלים השחורים בתחרות סנקט פטרסבורג בשנת 1914. אחד ממשחקיו המפורסמים ביותר של נימצוביץ' הוא משחק מול מתחרות קופנהגן בשנת 1923 שהגיע לעמדת צוגצוונג ומכונה משחק צוגצוונג האלמוות.
משחק מפורסם אחר הוא ניצחונו מול פאול יונר בתחרות דרזדן 1926. כאשר היה בכושר, נימצוביץ' היה יריב מסוכן מאוד גם בכלים השחורים, תוך צבירת ניצחונות רבים מול שחקני העילית של אותה עת.
עמדת הסיום של משחק צוגצוונג האלמוות
משחקו של נימצוביץ' מול פרידריך זמיש מתחרות קופנהגן בשנת 1923 מכונה "משחק צוגצוונג האלמוות" משום שעמדת הסיום המוצגת מעלה נחשבת לעמדה נדירה ביותר של צוגצוונג בשלב המציעה.
המשחק הסתיים כאשר הלבן נכנע בעמדה זו.
ללבן יש מעט מסעי רגלים שאינם מפסידים חומר, אך בשלב כלשהו יהיה עליו להניע את אחד מכליו.
מסעים אחרים של לבן מפסידים חומר בצורה יותר ברורה.
קיים ויכוח אם העמדה היא עמדת צוגצוונג טהורה, משום שגם אם הלבן "יצליח" להעביר את תור המסע לשחור, עדיין הוא יפסיד, אם כי באופן איטי יותר.
אחרי 1...צ5ו3 2. ר:ו3 צ:ו3 המלכה הלבנה נלכדה ולשחור מלכה ורץ עבור שני צריחים.
נימצוביץ' נחשב לאחד השחקנים והסופרים המשפיעים ביותר בהיסטוריה של השחמט.
כתביו השפיעו על שחקנים רבים כולל ריצ'רד רטי, בנט לארסן ואלוף העולם בשחמט טיגראן פטרוסיאן.
נימצוביץ' פיתח אסכולה חדשה המכונה "היפרמודרנית".
הרגלים לא חייבים להימצא במרכז הלוח.
נימצוביץ' כתב שלושה ספרים על אסטרטגית שחמט: שיטתי (גרמנית: Mein System) והמצור (גרמנית: Die Blockade) שניהם בשנת 1925, ויישום שיטתי (גרמנית: Die Praxis meines System) בשנת 1929.
מעריכים שכ-99% מאמני השחמט בימינו קראו את הספר "שיטתי", ועל כן הוא נחשב לתרומתו הגדולה ביותר של נימצוביץ' לשחמט.
הספר מציג את רעיונותיו החשובים ביותר של נימצוביץ', בשעה שספרו השני המשפיע ביותר "יישום שיטתי" מפתח רעיונות אלו, מוסיף עליהם מעט אך יש לו ערך עצום כאוסף מעורר מחשבה של משחקיו של נימצוביץ' עצמו, גם במקרים שהמשחקים יותר משעשעים מאשר בעלי ערך לימודי.
התאוריות של נימצוביץ' התקשו לעמוד מול הרגלי השחמטאים, בשעה שהיו כאלה כמו אלכין, עמנואל לסקר ואפילו קפבלנקה שהרשו לעצמם לחרוג מעיקרי האסכולה הקשיחה שפיתח זיגברט טאראש, הרי הקבלה של רעיונותיו של טאראש, וכל הפישוטים של עבודתו המעמיקה של וילהלם שטייניץ הייתה כמעט כללית.
הרעיונות הבסיסיים של הפילוסופיה של טאראש - שהמרכז צריך להישלט על ידי רגלים ושהפיתוח של הכלים צריך לתמוך בשליטה זו, היו בגדר חוקי טבע שכל שחמטאי התקופה צייתו להם.
הוא גילה מושגים כגון הגנת יתר (הפחות חשובה מכל רעיונותיו מנקודת ראות מודרנית הגם שהיא עדיין מעניינת ולעיתים ישימה), שליטה במרכז באמצעות כלים במקום באמצעות רגלים, אלמנט המצור, פרופילקטיות (מסעים המונעים את תוכניות היריב), פיאנקטו (במקרה של הפיאנקטו ניתן לטעון שזה גילוי מחדש, אבל נימצוביץ' עידן את השימוש בו).
נימצוביץ' גם הִצְרִין (הפך לפורמלי) אסטרטגיות המשתמשות בקווים פתוחים, במאחזים ופלישה לשורה השביעית של היריב, כל אלו מקובלים כיום על הציבור הרחב של השחמטאים.
אחרים השתמשו ברעיונות כאלו גם לפניו, אבל נימצוביץ' היה הראשון ששזר את כולם לשלמות תֶּמָטִית.
קיימות מספר רב של פתיחות והסתעפויות הנושאות את שמו, המפורסמת שבהן היא ההגנה הנימצו-הודית, (1. ד4 פו6 2. ג4 ה6 3. פג3 רב4)
בהגנה הנימצו-הודית מוכן השחור לעיתים קרובות לוותר על צמד הרצים שלו על ידי ההכאה ר:ג3. כפיצוי, גורם השחור להכפלת הרגלים של הלבן בטור ג', המהווה חולשה סטטית.
השחור ישאף לסגור את העמדה כך שלצמד הרצים של הלבן לא יהיה מרחב תמרון.
כדי להשיג מטרה זו על השחור לחסום את הרגלים הלבנים במרכז מלהתקדם, ולנטרל את סיכויי ההתקפה של הלבן באגף המלך.
דוגמה לאסטרטגיה שנוהלה בהצלחה הוא המשחק הקלסי בין מיכאל בוטביניק לשמואל רשבסקי מתחרות המועמדים על אליפות העולם בשנת 1948, שהגיעה לעמדה הבאה לאחר מסע הלבן ה-24:
מוקדם יותר במשחק, הצליח רשבסקי לחסום את התקפת הלבן באגף המלך על ידי המסעים פו6-ה8 ו-ו5. כעת לשני הרצים של הלבן תפקיד הגנתי פסיבי בלבד, והמלכה הלבנה צריכה להימצא בערוגה א2 כדי להגן על א3 ו-ג4. ללא כל סיכוי למשחק נגדי, עמדת הלבן אבודה מבחינה אסטרטגית כבר עכשיו.
בסופו של דבר החליף השחור מלכות וזכה בסיום.
פתיחה זו נפוצה פחות שכן היא חריגה משהו.
זוהי דוגמה לפתיחה היפרמודרנית בה השחור מזמין את הלבן לתפוס את מרכז הלוח עם הרגלים שלו.