tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1993 – פרס תמרה רובינס עבור גילום תפקידיה בהצגות "חגיגת חורף" (הבימה) ו"נומה עמק" (בית ליסין)
1993 – פרס אופיר, שחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "נקמתו של איציק פינקלשטיין"
1995 – פרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בהצגה "חמץ" (בית ליסין)
2002 – פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה למפעל חיים מטעם עיריית תל אביב
2006 – פרס מפעל חיים מטעם תיאטרון הבימה
2009 – יקירת העיר תל אביב-יפו לשנת המאה לעיר
2013 – פרס מפעל חיים של עמותת פרסי התיאטרון הישראלי
2015 – פרס אופיר, שחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "ציפורי חול"
2017 – כלת פרס אמ"י למפעל חיים
2017 – תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
דבורה גילוּלָה (נולדה ב-9 במאי 1934) היא פרופסור אמריטה בחוג ללימודים קלאסיים ובחוג ללימודי תיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים, עורכת ומתרגמת מיוונית ומלטינית לעברית.
תחומי מחקרה הם ספרות רומית ויוונית עתיקה, תיאטרון ביוון העתיקה, תיאטרון ברומא בעת העתיקה, ויצירתו של נתן אלתרמן.
כלת פרס ישראל לספרות, שירה ותרגום לשנת ה'תשפ"ה (2025).
דבורה גילולה (במקור צינמון) נולדה ב-1934 בלובלין שבפולין לאביה שמחה צינמון ולאימה לאה (לולה) (לבית גלאטשטיין), אחותו של המשורר והסופר היידי יעקב גלאטשטיין.
בפברואר 1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, עלתה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער כיתומה ניצולת השואה, והתחנכה בקיבוץ כפר מסריק.
בין השנים 1955-1953 שירתה בצה"ל ואחר כך למדה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לספרות עברית, מקרא ולימודים קלאסיים.
החל ב-1963, בעודה תלמידה, החלה ללמד בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1977 קיבלה תואר דוקטור והצטרפה לסגל האוניברסיטה כמרצה.
בהמשך עלתה בסולם הדרגות למרצה בכירה (1982), פרופסור חבר (1991) ופרופסור מן המניין (1996).
בשנים 1987-1983 ו-1990-1988 כיהנה כראש החוג לתולדות התיאטרון ובשנת 2002 פרשה לגמלאות כפרופסור אמריטה.
בשנים 1972-1969 לימדה לימודים קלאסיים באוניברסיטת אילינוי בשיקגו כאסיסטנט-פרופסור.
יחד עם פרופסור אלי רוזיק ייסדה את האגודה הישראלית לקידום חקר התיאטרון (1988) וכיהנה כיושבת ראש האגודה בשנים 1996-1992. ייסדה את החוג לתיאטרון ולשילוב אומנויות בהוראה במכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין, הרצתה בו והייתה ראש החוג.
גילולה ערכה במשך שנים רבות כתבי עת לתיאטרון, בהם במה - רבעון לדרמה ולתיאטרון, במות ומסך - כתב עת לאומנויות הבמה ואשכולות, שנתון לתרבות הקלאסית ולמורשתה.
הייתה נשואה לפרופ' מרדכי גילולה (1936–2002), בלשן ואגיפטולוג, והיא אם לשלושה.
בתה ד"ר לאה גילולה היא מנהלת הארכיון והמוזיאון לתיאטרון ע"ש ישראל גור.
גיסה הוא צבי גילולה לשעבר פרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית.
גם סוקרטס בעננים: תיאטרון ודרמה ביוון וברומא, מאגנס, ירושלים 1996
מול תגמול מחיאות כפיים: נתן אלתרמן והבמה העברית, הקיבוץ המאוחד, בני ברק 2008
יצירות יוון ורומא שתרגמה, פירשה וערכה
הקדים מבוא והוסיף הערות דוד אשרי.
פלאוטוס, החייל הרברבן, תרגמה מרומית והוסיפה מבוא והערות דבורה גילולה, ירושלים: מאגנס 1989.
אריסטופאנס, פלוטוס, תרגמה מיוונית והוסיפה מבוא והערות: דבורה גילולה.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1991.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ד (1994).
תרגמה מרומית והוסיפה מבוא ופירושים דבורה גילולה.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1994.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1995.
תרגמה מלטינית והוסיפה מבוא ופירוש דבורה גילולה.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1997.
פובליוס טרנטיוס אפר, הסריס, תרגמה מלטינית והוסיפה מבוא ופירוש דבורה גילולה.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1999.
פלאוטוס, פסאודולוס, תרגמה מרומית והוסיפה מבוא והערות דבורה גילולה, ירושלים: מאגנס 2002.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2000.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2001.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2002.
נגד טימרכוס; על אהבת גברים.
תרגמה מיוונית והוסיפה פירוש דבורה גילולה.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2005.
דמוסתנס, נגד מידיאס, תרגמה מיוונית והוסיפה מבוא ופירוש דבורה גילולה, ירושלים: מאגנס 2007.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2006.
על המיסטריות, על שובו לאתונה, על השלום עם ספרטה, נגד אלקיביאדס.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2008.
תרגמה מיוונית והוסיפה מבוא ופירוש דבורה גילולה.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2011.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2011. (אמרות של ספרטנים, מנהגים של ספרטנים, אמרות של ספרטניות.)
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשע"ד (2014).
תרגמה מיוונית והוסיפה מבוא ופירושים דבורה גילולה.
ראשון לציון, ליון בוקס הוצאה לאור, 2014. (כולל תקליטור קריינות של המחזה מפי דן כנר.)
חיי אישים - ליקורגוס ונומה.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשע"ו / 2016.
תרגמה מרומית והוסיפה מבוא ופירושים: דבורה גילולה.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשע"ח / 2017.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"פ / 2019
תרגמה מרומית והוסיפה מבוא ופירוש: דבורה גילולה.
הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס האוניברסיטה העברית.
מולייר, הקמצן, תרגמה מצרפתית והוסיפה מבוא ופירושים דבורה גילולה, ראשון לציון: ליון בוקס 2015
ברנרד שו, פיגמליון, תרגמה מאנגלית והוסיפה מבוא ופירושים דבורה גילולה, ירושלים: מאגנס, 2016
אדיפוס המלך וסופוקלס: מבחר מאמרים, כתר, ירושלים 1985
מנחם דורמן, נתן אלתרמן: פרקי ביוגרפיה, עריכה, הקדמה והבאה לדפוס דבורה גילולה, הקיבוץ המאוחד, תל אביב 1991
דוד אשרי, קניין לדורות: היסטוריונים יוונים וכתיבת היסטוריה ביוון וברומא, מאגנס, ירושלים 2004
אריסטו, מדינת האתונאים, מהדורה שנייה, מאגנס, ירושלים 2006
לא לשם שעשוע בלבד: היסטוריוגרפיה יוונית (עם דוד אשרי), מוסד ביאליק, ירושלים 2005
נתן אלתרמן, ימי אור האחרונים, עריכה, הערות ומבוא דבורה גילולה, הקיבוץ המאוחד, תל אביב 1990
נתן אלתרמן, הטור השביעי (שישה כרכים), עריכה וביאורים דבורה גילולה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד 1995–2017
נתן אלתרמן, רגעים (כרכים ב–ג), עריכה וביאורים דבורה גילולה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד 2020–2021
דבורה דרכלר (17 באפריל 1896 – 1 במרץ 1920) הייתה חלוצה, אשת העלייה השנייה, חברה בקבוצת תל עדש וחברה בארגון השומר.
דרכלר הייתה ההרוגה הראשונה בקרב תל חי.
נולדה לאיטה וזלמן דרכלר בכפר זבוליה אשר במחוז קמיניץ-פודולסק שבאוקראינה.
משפחתה, שהייתה המשפחה היהודית היחידה בכפר, הקפידה על המסורת, וגילתה זיקה לרעיונות חיבת ציון.
דרכלר קיבלה חינוך יהודי שלא נפגם למרות שחברותיה לא היו יהודיות.
היא למדה אצל אחיה רוסית, יידיש ועברית, ומיעטה לבקר בבית הספר.
ספגה את הרעיון הציוני מאחיה ואחיותיה הבוגרים, ובמיוחד ממכתבי אחותה הגדולה, חיה, שנישאה לאליעזר קרול חבר השומר, ועלתה לארץ ישראל בשנת 1909. בגיל 17 הודיעה להוריה שבכוונתה לעלות לארץ ישראל ובאותה שנה (1913) הגיעה לארץ-ישראל לבדה.
עם הגיעה לארץ ישראל הצטרפה לאחותה חיה וגיסה, שחיו ועבדו בקבוצת השומר שנאבקה להישאר בתל עדש.
דרכלר עבדה שם במרץ רב בשדה ובמטבח ותוארה כ"אשת חיל".
לימים כתבה עליה רחל ינאית בן-צבי:
רחל ינאית בן-צבי סיפרה כי כאשר נהגו לבקר את קבוצת החברות במרחביה נהנתה מחברתן ומפועלן (הן הקימו גן ירק עצמאי), אך כשהציעו לה להצטרף לקבוצת חברות זו נרתעה ואמרה "כלום אוכל לעזוב את החבריא בתל עדש?
אני שייכת לקבוצת הכיבוש של השומר".
"מרד הנשים" והצטרפות לארגון השומר
מלבד חיי הקבוצה והעבודה בתל עדש, הזדהתה עמוקות עם רעיונות השומר:
הצטרפותה להשומר לא הייתה קלה.
היא הייתה בין הנשים הבודדות שהיו חברות הארגון בזכות עצמן ולא בזכות קשרי נישואין.
יחד עם עטרה שטורמן ויהודית הורביץ חוללה "מרד נשים" בתל עדש וחתמה איתן על עצומה נגד החברים המוכנים לשתף את החברות בענייני המשק ובעיקר בעבודות השירותים, אך מרחיקים אותן מכל אספה שעניינה הגנה וביטחון.
נשים אלה דרשו שוויון בין גברים לנשים בכל תחומי העשייה: החל מעבודות משק הבית הלאה בעבודה בשדות ועד ענייני השמירה והביטחון.
הן דרשו להשתתף במועצות הביטחון ובמטלות השמירה שנעשו בארגון "השומר".
בעצומה שניסחו כתבו: "אם חברות אנחנו בעבודה היומיומית כבר משנים, נהיה חברות בכל.
שום אספה לא יכולה להיות בלעדינו, אין סודות מפנינו".
היא הייתה מלאת אידיאלים ומסורה לרעיונות העבודה והשמירה של ארגון השומר.
במכתבה לרחל ינאית בן-צבי בשנת 1919 סיפרה כי לאחר ששמעה אל אי הסדר הקיים בכפר גלעדי התביישה בשם ארגון השומר שכך הוא נראה: "אם כפר גלעדי הוא מקום שלנו אז אנחנו צריכים לסדר אותו כמו כל עבודת השומר".
למרות שחשבה לעלות לכפר גלעדי, ברגע שביקשוה לבוא לעזור בתל עדש הלכה לשם במלוא המרץ ועם הרבה תקוות.
במשימות שליחות לאסירי "השומר" בדמשק
בתל עדש פגשה דרכלר את שמואל הפטר שנחשב שם לדמות דומיננטית.
דרכלר התאהבה בהפטר, אך האהבה הייתה חד צדדית.
בשנת 1917, נעצרו ונכלאו בנצרת כמעט כל חברי השומר בידי השלטון העות'מאני, בהם שמואל הפטר, אהבתה של דבורה דרכלר.
דרכלר לקחה על עצמה, למרות הסכנה והיותה חדשה בארץ ישראל, לקיים קשר עם האסורים ולעודד אותם, גם לאחר שהועברו לדמשק.
היא דאגה לצרכיהם, והעבירה להם מסמכים, תעודות, מכתבים וידיעות מתל עדש ומוועד השומר הזמני, תוך שהיא מסווה עצמה כקניינית זרעים ונוסעת ברכבת בהסתר תמורת בקשיש.
לשם כך קצצה את שערה ונראתה כגבר המתחפש בבגדי נערה.
במהלך שליחויותיה לדמשק נאלצה להתמודד עם נוסעים רעבים שחטפו את האוכל שהעבירה לחבריה האסורים.
לפי עדויות חברי השומר עבודתה של דרכלר הייתה יעילה עד מאוד.
לאחר זמן מה החלו השלטונות העות'מאנים לחשוד בה בריגול.
ברגע שהבינה כי היא חשודה החליטה לעזוב מיד את דמשק.
הייתה זו שעת לילה והרכבת הראשונה הייתה עתידה לצאת בבוקר.
כאשר חיכתה בבית הנתיבות ראתה יהודי אחר וחשבה כי בזכות היותו יהודי יוכל לעזור לה.
היא ניגשה אליו ושאלה האם יוכל למצוא לה מקום ללון.
יהודי זה, שהיה ספק המזון של הצבא, הזמין אותה ללון בעגלה שלו.
בלילה הרגישה כי הוא מתקרב אליה יתר על המידה ועל כן מיד יצאה מן העגלה ושהתה במשך הלילה בחוץ.
עם הגעת הרכבת התברר שרק חיילים מורשים לנסוע בה.
היא התחננה לקצין גרמני שייקח אותה איתו.
הקצין, שהיה שיכור במקצת, שמח על ההזדמנות לבלות את הנסיעה עם עלמה והסכים.
כאשר נותרו לבדם ניסה הקצין להתקרב אליה אך היא התרחקה ממנו.
הקצין איים שיסגיר אותה באשמת ריגול.
כשעצרה הרכבת סמוך תחנה ליד דגניה, קפצה ממנה.
הצעירים שנאסרו בדמשק ושוחררו לא שכחו את פועלה הנועז של דבורה דרכלר.
עם שובה מדמשק שהתה זמן קצר בירושלים לשם החלמה ממחלה.
לאחר מכן הצטרפה לקבוצת חברות, ביניהן בלומה מרון, בתיה ברנר, אווה טבנקין, וחנה צ'יזיק, שהקימה בכנרת את ה"אובז'ורקה" (המזללה) למחוסרי עבודה ואת גן הירק שלידו.
לאחר זמן נסגר המטבח ודרכלר נענתה עם שלוש חברות לבקשת עזרה של השומר וחזרה לתל עדש.
העלייה לכפר גלעדי ועבודתה בתל חי
בשנת 1919 החלו המאורעות בגליל העליון.
הייתה מתיחות גדולה בין הצרפתים ובין הבדואים שחיו באזור.
מטולה, כפר גלעדי ותל חי שעל הגבול הצרפתי שמרו על נייטרליות ובכל זאת ספגו התנכלויות של כנופיות בדואיות.
מטולה ננטשה ואילו החברים והחברות בשני משקי הפועלים כפר גלעדי ותל חי, החליטו להישאר בכל מחיר.
הנשים והילדים נשלחו חזרה לתל עדש, והיה צורך בחברים וחברות שיעזרו בהגנה על המשקים ובדאגה למגינים עצמם.
הדרך צפונה הייתה מסוכנת ביותר: ניתן היה לנסוע רק בחסות החשיכה.
דבורה דרכלר החליטה להצטרף לעזרה לחברי כפר גלעדי ותל חי, ופנתה לשם כך למניה שוחט.
בתחילה שוחט ניסתה לנזוף בה אך בסתר ליבה הייתה מרוצה שחברה כה אמיצה נמצאת ביניהם.
לבסוף נעתרה, ודבורה דרכלר יצאה לכפר גלעדי: "דבורה מתפרצת לעלות, היא חשה שמקומה שם, במקום שמרחפת סכנה".
בדבר עלייתה של דבורה דרכלר ישנן מספר גרסאות.
מניה שוחט סיפרה כי כאשר ביקשה ממנה לעלות ליישובי הצפון חששה כי רצונה לעלות צפונה נובע מליבה השבור וכי היא רוצה לסיים את חייה עקב כך.
רק כאשר הבינה כי רצונה לחיות ולא להקריב את חייה נעתרה לבקשתה מכיוון שהאמינה כי רק אדם שרוצה לחיות מתאים להגנה.
גרסה שונה מסרה ציפורה זייד.
היא סיפרה כי ליוותה את ילדי כפר גלעדי שפונו לתל עדש בחורף 1919. כששמעה דבורה דרכלר שציפורה מתכננת לחזור צפונה אמרה: "כמה טוב שאת עולה שמה, איתך אוכל גם אני ללכת.
כמה שביקשתי את החברים שהלכו לקחתני- ולא רצו".
השתיים הלכו לכיוון איילת השחר, שם חיכו לשיירה העולה למשקים הצפוניים.
לאחר המתנה של שבועות מספר עלו יחד עם קבוצה של כעשרים איש בשתי עגלות.
גרסה נוספת קשורה ללבה השבור של דבורה דרכלר: לפיה העגלון שהחזיר את ציפורה זייד לכפר גלעדי היה שמואל הפטר ועל כן הצטרפה לנסיעה.
לאחר שהפטר אכל, שתה ונח החל דרכו חזרה לתל עדש ואילו היא נשארה בכפר גלעדי.
לבסוף, לאחר מסע ארוך, ב-6 בפברואר 1920, היום בו הביאו את גופתו של אהרן שר, ההרוג השני של תל-חי, מן השדה, הגיעה דבורה דרכלר לכפר גלעדי.
לפי גרסה אחת הגיעה לכפר גלעדי יחד עם שרה צ'יזיק.
על פי עדותה של ציפורה זייד, שרה צ'יזיק הגיעה כשלושה שבועות אחריה: "בפעם האחרונה ביקרה אותנו דבורה בשבת, כשבאה החבורה האחרונה לעזרה.
החבורה באה דרך ההרים, כי כל הדרכים היו סגורות, ביניהם היה הרופא ד"ר גרי, סוניה מלמוד ושרה צ'יזיק".
עם הגיעה מונתה כאקונומית, כובסת ומבשלת לחברי קבוצת תל חי בפיקודו של יוסף טרומפלדור.
היא דרשה לקבל רובה, אותו הטמינה במיטתה.
תפקידה היה כפול: בנוסף להצטרפותה לעמדות המגינים מפעם בפעם, חילקה אוכל למגינים האחרים על מנת לעודד ולחזק את רוחם בזמן משמרתם הארוכה והמייגעת.
עם הידרדרות המצב הביטחוני החלו החברים לפקפק בצורך להישאר במקום.
טרומפלדור כינס אספה והשאלה הועלתה להצבעה.
דרכלר האמינה כי אין לוותר על נקודות אחיזה של "השומר", והייתה בין המצביעים בעד ההחלטה להישאר במקום.
המצב בתל חי היה גרוע יותר מבכפר גלעדי, גם מבחינה כלכלית וגם מבחינת העמדה הביטחונית, ובנוסף לכך שתי הנשים שהיו שם עזבו את החצר בנימוק שמעסיקים אותן רק בעבודת משק הבית ולא בעבודת הביטחון.
אנשי תל חי ביקשו שדבורה דרכלר תבוא לעזור שם.
היא ראתה זאת ככבוד גדול, וניגשה לסדר שם את המטבח כפי שסידרה בכפר גלעדי.
כאשר נשאלה הכיצד הפרה את שביתת הנשים ענתה, כאילו חזתה את מותה: "באתי לחזית, ובחזית הולכים בלי טענות לאן ששולחים, ומי יודע איפה נקודת הגנה פחות מסוכנת...
למרות הסכנה הכרוכה בדבר, גם בתל חי לקחה על עצמה את התפקיד הכפול של מגינה בעמדה יחד עם חלוקת אוכל למגינים בשעת ההגנה על מנת לחזק את רוחם.
מסופר כי בשבת שלפני קרב תל חי ליקטה כלניות, קלעה מהן זר לראשה ואמרה: "כמה יפה היקום ומה יפה הוא הזר, חבל רק שצבעו מנבא לי דם".
בערב שלפני הקרב הגיעה לכפר גלעדי כאשר היא תשושה עד מאוד.
היא סיפרה על תחושתה שבקרוב תהיה התנפלות גדולה על תל חי וכי היא תמצא בה את מותה.
למרות שהציעו לה ללון בכפר גלעדי סירבה להשאיר את חבריה בתל חי וחזרה לשם.
בי"א באדר תר"פ (1 במרץ 1920) הגיע לחצר תל חי כאמיל אפנדי, מנהיג בדואי מאל-ח'אלסה, יחד עם אנשיו וביקש מיוסף טרומפלדור להיכנס לחצר בטענה של חיפוש אחר חיילים צרפתים שאולי מסתתרים שם.
טרומפלדור אישר להם להיכנס לחצר ולחפש.
בחדר העלייה היו דבורה דרכלר, שרה צ'יזיק, זאב שרף ובנימין מונטר.
כאשר עלו לקומת העלייה, ראו את דבורה דרכלר אוחזת באקדח.
אפנדי ניסה לקחת את האקדח מידיה והיא התנגדה וצעקה לטרומפלדור "אוסיה, לוקחים לי את האקדח".
נורתה ירייה אחת, שהייתה הסימן המוסכם לפתיחה באש, וטרומפלדור הכריז על תחילת הקרב.
נזרק רימון לחדר העלייה וגרם למותם של ארבעת השומרים ששהו בחדר.
בסיום הקרב נמצאה חבוקה בזרועותיה של חברתה, שרה צ'יזיק, שנפלה גם היא.
לימים כתבה רחל ינאית בן-צבי כי "דבורה השיגה את משאת נפשה - הייתה בחזית בתל חי".
ציפורה זייד הכינה את דבורה דרכלר ואת שרה צ'יזיק לקבורה בכפר גלעדי והן הובאו למנוחות יחד עם שאר חללי אותו יום, בתל חי.
על קברם הוצב פסל האריה השואג.
אהבתה הנכזבת נקשרת גם לסיפור מותה: יש הטוענים כי בגללו הגיעה גם לתל חי ואף לאברהם הרצפלד יש טענה שהוא קשור גם למותה.
אברהם הרצפלד היה הראשון לראות את הגופות בחדר העלייה בתל חי כתב כי היה לו הרושם שדבורה ירתה בעצמה מכיוון שהכדור נכנס בפיה.
שמה חקוק על מצבת האריה השואג בתל חי והיא מונצחת בחצר תל חי.
בנוסף לתערוכה הקבועה המספרת את סיפורה של חצר תל חי ושל הנופלים בקרב, מוצגת תערוכה בחדר העלייה הנקראת "הגליל ושומרותיו" ושם, בין ארבע הנשים, מונצחים דמותה וחייה של דבורה דרכלר.
על שמה נקראת סיירת דבורה, יחידת התערבות במילואים של צה"ל המשרתת בפיקוד הצפון.
דבורה קטלנית הוא תת-מין מוכלא של דבורת הדבש, שנוצר מהכלאה בין דבורת הדבש האפריקאית (Apis mellifera scutellata) ומספר זנים של דבורי דבש שמקורם באירופה.
הזן הוכלא בשנות החמישים של המאה העשרים במסגרת ניסוי שנערך בברזיל.
במהלך הניסוי שוחררו חלק מהדבורים בטעות, ועם הזמן החלו להתפשט, והגיעו עד מרכז וצפון אמריקה.
דבורת הדבש לא הייתה נפוצה ביבשת אמריקה לפני הגעת האירופאים.
למרות זאת, בני המאיה הפיקו דבש מדבורים נטולות עוקץ (משבט Meliponini), באזור מסו-אמריקה (בשטחי ברזיל, פרו ומקסיקו של היום).
דבורים אלה מייצרות כמות קטנה בהרבה של דבש בהשוואה לדבורי הדבש.
עם הגעת האירופאים, הובאו דבורי דבש ליבשת אמריקה (זנים מאיטליה ומארצות אחרות), אולם אלו התקשו לשרוד בתנאי אקלים טרופי.
הביולוג ווריק קר (Warwick E.
Kerr) עסק בגידול של דבורים דרום-אפריקניות ודבורים אירופיות, וניסה לעיתים להכליא בין השתיים.
מטרתו הייתה לגדל זן של דבורים שיהיו עמידות יותר באקלים הטרופי שבדרום אמריקה מאשר הדבורים האירופיות שגודלו בין היתר בצפון אמריקה, תוך תקווה כי עמידותן של הדבורים תלווה גם בעלייה בתפוקת הדבש שלהן.
קֶר שם לב כי הדבורים הללו היו תוקפניות במיוחד.
המלכות של זן הכלאיים החדש הוחזקו בתוך הכוורות במתקנים מסורגים עם חורים קטנים, כדי למנוע מהמלכות ומהזכרים, הגדולים יותר מהפועלות, לברוח ולהזדווג עם האוכלוסייה המקומית של דבורים אירופיות.
לפי דבריו של קֶר, בשנת 1957, דבוראי שהיה תורן מחליף בבית הגידול הבחין שהמתקנים המסורגים מפריעים לתנועת הפועלות, והסיר אותם, וכך בטעות שוחררו 26 נחילי דבורים מזן הכלאיים החדש.
הדבורים שוחררו ליד העיר ריו קלארו, שבמדינת סאו פאולו, בדרום ברזיל.
נכון לשנת 2002, הספיקו הדבורים הקטלניות להתפשט מברזיל דרומה, אל צפון ארגנטינה, וגם צפונה, למדינות מרכז אמריקה, מקסיקו, ומדינות דרום ארצות הברית: טקסס, אריזונה, ניו מקסיקו, פלורידה ודרום קליפורניה.
ההתפשטות נעצרה לזמן מה במזרח טקסס, כנראה עקב המספר הרב של מגדלי הדבורים האירופיות באזור.
אולם, העובדה שהתגלו דבורים קטלניות בלואיזיאנה מצביעה על כך שהדבורים הקטלניות הצליחו לעבור את המכשול הזה, או שהגיעו בנחיל על גבי ספינה.
ביוני 2005, התגלה כי הדבורים חצו את הגבול של טקסס והתפשטו לדרום-מערב ארקנסו.
בספטמבר 2007, פורסם כי הדבורים התיישבו גם באזור ניו אורלינס.
באזורים רבים הדבורים הקטלניות הוכרזו כמין פולש.
על אף הקושי של הדבורים לחיות במדינות קרות, נצפו דבורים קטלניות במקומות צפוניים יותר בארצות הברית כדוגמת מיזורי וסיירה נבדה.
דבר זה מעיד על הסתגלות מהירה של הדבורים למקומות קרים.
קצב התקדמות הדבורים צפונה מוערך בכשני קילומטרים (קצת יותר ממייל אחד) ביום.
כאשר הן מכלות את רוב הדבורים האירופיות באזורים אליהם הן מגיעות.
הדבורה הקטלנית נבדלת מדבורים אחרות במספר תכונות.
התכונה העיקרית שהביאה לפרסומן של דבורים אלו היא תוקפנותן הקיצונית: בניגוד לדבורי-דבש אירופיות, שמגלות תוקפנות בעיקר כשתוקפים את הכוורת, הדבורים הקטלניות מתרגזות אפילו מתזוזה סתמית בקרבת הכוורת.
דבורים קטלניות יוצאות להתקפה במספרים גדולים יותר, ועשויות לרדוף אחרי אדם למרחק של עד כ-400 מטרים, ולעקוץ אותו.
הארס של הדבורה הקטלנית זהה לזה של הדבורה האירופית, אבל מספר העקיצות הגדול בהרבה גורם למספר גדול יותר של מקרי מוות.
הדבורים הקטלניות נבדלות מהדבורים האירופיות במספר תכונות:
נוטות להתפצל לנחילי-משנה לעיתים תכופות יותר, וכך ליצור כוורות חדשות בקצב מהיר יותר.
נוטות יותר לנדידה עונתית, בתגובה להבדלים עונתיים בזמינות המזון.
נוטות לנטוש את הכוורת בקלות יחסית, ולעבור כולן להתיישב במקום אחר, בתגובה לקשיים.
תוקפניות יותר כשהן נמצאות במצב של "נחיל במנוחה", בהשוואה לדבורים אירופיות.
נוטות יותר לגור בתוך סדקים וחללים באדמה, בהשוואה לדבורים אירופיות.
שומרות על הכוורת באופן אגרסיבי יותר, עם "טווח אזהרה" גדול יותר סביב הכוורת.
בעלות מספר גדול יותר של "דבורים שומרות", ביחס לגודל הכוורת.
יוצאות להתקפה במספרים גדולים יותר, ורודפות למרחק גדול יותר, אחרי מה שנראה להן כאיום.
לא מסוגלות לשרוד תקופה ארוכה בלי מזון זמין לליקוט, דבר שמונע מהן לשגשג במקומות עם חורף קשה או עם קיץ יבש בצורה קיצונית.
דבורה גילוץ (9 באפריל 1884 – 28 בפברואר 1972) הייתה ממייסדי תל אביב, אשתו של מנחם גילוץ.
דבורה גילוץ לבית לוין, נולדה בעיירה לוצין (אז בתחום האימפריה הרוסית והיום בלטביה), שבמחוז ויטבסק.
בבית קיבלה חינוך מסורתי ולמדה בבית ספר ממשלתי לבנות.
אביה עלה לארץ-ישראל לפני המשפחה, ודבורה, אימה ואחיה הגיעו בעקבותיו ב-1897. המשפחה התיישבה בראשון לציון ושם למדה דבורה מלאכה.
אחרי שנים אחדות עברה המשפחה ליפו ושם הכירה את מנחם גילוץ והתחתנה עמו ב-1908 (ד' תמוז תרס"ח).
הזוג הצעיר היה בין 66 המייסדים של אחוזת בית - לימים העיר תל אביב.
במלחמת העולם הראשונה גורשו תושבי תל אביב מהעיר, ודבורה נדדה עם המשפחה לנס ציונה, ואחר כך לפתח תקווה, שם ילדה את יהושע, ילדה הרביעי, לימים אלוף-משנה בחיל האוויר ומפקדו הראשון של בסיס רמת דוד.
כשחזרה לתל אביב עם ילדיה, התפרנסה במשך חודש ימים בדוחק מאפיית לחם בשביל החיילים האנגלים, היות שבעלה מנחם גילוץ שהה מעבר לקווי החזית בפתח תקווה.
דבורה הייתה פעילה באגודות נשים התנדבותיות לעזרה וסעד (עזרת נשים, גמילות חסד, ובני ברית).
במשך שנים רבות הייתה בין החברות הפעילות בגמ"ח מייסודה של הרבנית אהרנסון.
פעילותה נעשתה בצניעות שלא על מנת לקבל פרס, ומתוך תחושה עמוקה של ערבות הדדית.
כך אספה לביתה בימי פרעות יפו כ-30 משפחות של פליטים יהודים ודאגה לכלכלתם.
גולת הכותרת בפעילותה הציבורית הייתה הקמת בית הספר לתפירה וגזירה במסגרת "התאחדות נשים עבריות עממיות", יחד עם מלכה גורדון של"ג ושמחה אברונין.
מוסד זה הוקם על מנת לאפשר לבנות ישראל פרנסה המכבדת את בעליה ועצמאות כלכלית - נושא שהיה בעל חשיבות גדולה בעיניה.
דבורה ומנחם גילוץ הקימו בית פתוח לכל מבקש עצה ועזרה.
הם היו נשואים 64 שנים.
דבורה הכהן (נולדה ב-1 בפברואר 1936) היא פרופסור אמריטה במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
תחומי מחקרה הם ארץ ישראל בתקופת המנדט, התפתחות החברה הישראלית והשפעת העלייות לארץ ישראל ולמדינת ישראל, ההתיישבות בארץ, מנהיגות ומנהיגים ומגדר.
הכהן נולדה בטבריה ליהודה-לייב ואסתר-פייגה קלירס, נינת הרב משה קליערס.
בוגרת המכללה לחינוך - אפרתה בירושלים.
למדה ציור ופיסול במכללה לאמנות "בצלאל" בירושלים.
בוגרת תואר ראשון בהיסטוריה כללית וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בוגרת תואר שני אותו סיימה בהצטיינות בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
את הדוקטורט קיבלה ב-1984 בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן עבור "העלייה הגדולה וקליטתה בישראל בשנים 1948-1953".
בשנים 1975–1992 הייתה היועצת המדעית של הטלוויזיה החינוכית להיסטוריה ולימודי יהדות.
בין השנים 1986–1989 כיהנה כעמית מחקר במכון בן-גוריון לחקר הציונות ומדינת ישראל בשדה בוקר, ומרצה במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
עבדה כחוקרת באוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
באוניברסיטת הרווארד, ובהיברו יוניון קולג' בסינסינטי, ארצות הברית.
לימדה כפרופסור אורח באוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי, ארצות הברית.
בשנת 2015 הוענק לה עיטור "יקירת ירושלים".
הייתה נשואה לרב מנחם הכהן עד למותו ב-2025, ואם לשלושה ילדים: עו"ד מירון הכהן, שכיהן עד שנת 2019 כרשם האגודות השיתופיות, פרופ' אביעד הכהן, נשיא המרכז האקדמי ודקאן בית הספר למשפטים במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט וד"ר חגית הכהן-וולף, פסיכולוגית ארגונית.
נושא מחקר מרכזי- מדינת ישראל; המאבק על הקמת המדינה, עיצוב דפוסי השלטון, מנהיגות, צמיחתה של החברה הישראלית.
מדיניות העלייה והקליטה; מחנות עולים ומעברות, מושבי עולים.
סוגיית "כור ההיתוך", מחלוקות ומאבקים בשאלת דת ומדינה, וחינוך.
תולדות עם ישראל בעת החדשה; תולדות הציונות, קהילות יהודיות בגולה וקשריהן עם היישוב בארץ ישראל.
העליות לארץ ישראל, היסטוריה חברתית ופוליטית של היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת המנדט.
התחקות אחר אירועים שהיו נקודות מפנה בתקופת היישוב ובמדינת ישראל, בהתפתחות החברתית והפוליטית ובעלי השלכות מרחיקות לכת במישורים שונים.
שורשי צמיחתה של החברה הישראלית, הנטועים בעלייה הגדולה שהגיעה ארצה בראשית שנות המדינה, והמשכה בעליות שבאו אחריה במהלך השנים.
במחקריה עסקה גם בהכרעות בעלות השלכות רבות משמעות על דרך התפתחותה של מדינת ישראל כגון חוק השבות, חוק חינוך ממלכתי, ועוד.
הכהן גילתה כי מיתוסים רבים שהיו לנחלת הכלל, הם שגויים.
הראתה כי העולים לא באו ביוזמתם ובכוחות עצמם, אלא הביאו אותם ארצה, ואם כך - מי החליט על הבאת המוני עולים בתוך זמן קצר, מי מימן את המבצע הגדול הזה, וכו'.
בשאלה המרכזית של מדיניות העלייה, הצביעה הכהן על מחלוקות חריפות בקרב חברי הממשלה וחברי הנהלת הסוכנות ביחס לעלייה, בניגוד למוצג בפרהסיה.
בשנת 2021 קיבלה הכהן שני פרסים יוקרתיים של The Jewish Book Council על ספרה "To repair a broken world - the life of Henrietta Szold" בהוצאת אוניברסיטת הרווארד: פרס ספר השנה ופרס הביוגרפיה של השנה.
בשנת 2011 קיבלה הכהן את פרס יצחק בן צבי לחקר תולדות א"י על ספרה "ילדי הזמן", וב-2012 זכתה בפרס בן-גוריון לשנת תשע"ג על מחקריה בנושא העליות למדינת ישראל.
הכהן חשפה דיונים שנשמרו בסודיות בממשלה ובהנהלת הסוכנות, ובהם מתגלות המחלוקות על העלייה ההמונית.
דילמות מורכבות אירעו במהלכה, כמו אלה שהתעוררו כאשר נפתחו במפתיע שעריהן של מדינות שמנעו קודם לכן יציאת יהודים מגבולותיהם, כמו בארצות שהיו כפופות לברית המועצות, או בארצות האסלאם.
אלה חייבו הכרעות קשות כמו - האם להעדיף עלייה מפולין או מתימן, מרומניה או מעיראק, הספר מציג את ההחלטות הבלתי צפויות שהתקבלו.
הכהן הציגה את המאבקים הפוליטיים סביב העולים לאורך הדרך, והתמזגו בוויכוחים על עיצוב צביונה החברתי –תרבותי של המדינה.
כמו רעיון 'כור ההיתוך', או המאבקים על חינוך ילדי העולים וההתנהלות במחנות העולים ובמעברות.
מחלוקות שגרמו למשברים ממשלתיים בשנות המדינה הראשונות.
במחקר על תוכנית המיליון, תוכניתו של דוד בן-גוריון לעלייה המונית בשנים 1942–1945, (1994), מתואר כי נחישותו של בן-גוריון להבאת עלייה המונית בראשית הקמת המדינה, נבעה מהתוכנית שגיבש חמש שנים קודם לכן, בעיצומה של השואה.
במחקר זה מתברר במפתיע כי באותן שנים גובש גם הרעיון של דרישת פיצויים מגרמניה עבור רכושם של הנספים בשואה.
אחת השאלות הקרדינליות בשנות המדינה הראשונות הייתה דרך קליטתם של המוני העולים, שמשמעותה לא רק הכנת דיור ותעסוקה, אלא שיקולים כלכליים, ביטחוניים וערכיים.
במחקר על התיישבות העולים בנגב בעשור הראשון למדינה, בספר 'הגרעין והריחיים' (1998), מציגה הכהן מהלך שנראה אבסורדי באותם ימים של מחסור חמור באמצעי תחבורה: הקמת יישובים חקלאים של עולים בנגב, אזור שחון, שומם ברובו ומרוחק ממרכז הארץ.
יתר על כן, באותו מהלך ביקשו להפוך את העולים יוצאי תימן, כורדיסטן, הונגריה ואחרים, לא רק לעובדי אדמה, אלא גם לבני דמותם של אנשי נהלל וכפר ויתקין.
בספר העוקב אחר התפתחות מושבי העולים בנגב, מתוארים הקשיים בראשית דרכם, והתערותם של המתיישבים החדשים במקום חרף המכשולים הרבים.
יתירה מזו, נוצר קשר הדוק בין העולים לוותיקים, וכך הומרצה צמיחתה של הנהגה מקומית, נציגות אותנטית של העולים, שהצליחה לתפוס מעמד במנהיגות תנועת המושבים לצדם של הוותיקים, ובהמשך צברה כוח פוליטי והיוותה החלוץ בהשתלבות העולים בהנהגה הישראלית בשלטון המקומי והלאומי.
התפתחות שונה לחלוטין מזו שבעיירות הפיתוח בעשור הראשון.
"עולים בסערה, העלייה הגדולה וקליטתה בישראל, 1948-1953.", יד יצחק בן צבי, ירושלים 1994.
"הגרעין והריחיים, התיישבות העולים בנגב בעשור הראשון למדינה." עם עובד, תל אביב 1998.
"תוכנית המיליון, תוכניתו של דוד בן-גוריון לעלייה המונית בשנים 1942- 1945", משרד הביטחון, ההוצאה לאור, תל אביב 1994.
"שיטת "הקליטה הישירה" והשלכותיה: קליטה חברתית -תרבותית של העולים מחבר המדינות (בראשית שנות ה-90)." הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל.
"ילדי הזמן, עליית הנוער 1933 -1948." הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, שדה בוקר, אוניברסיטת בן-גוריון.
יד יצחק בן צבי, ירושלים.
יד ושם, המכון הבינלאומי לחקר השואה, ירושלים, 2011.
"מנהיגה ללא גבולות, הנרייטה סאלד, ביוגרפיה", ספריית אופקים-עם עובד, תל אביב, 2019
"צומתי הכרעה ופרשיות מפתח בישראל", (עם פרופ' משה ליסק).
מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, שדה בוקר, אוניברסיטת בן-גוריון 2010.
"המיתוס של היהודי החדש", ישראל, המכון לחקר הציונות וישראל, אוניברסיטת תל אביב.
"קיבוץ גלויות, עלייה לארץ ישראל, מיתוס ומציאות.", מרכז שז'ר, ירושלים תשנ"ח.
"חוק השבות" - תוכנו והוויכוחים סביבו.
אניטה שפירא (עורכת) : עצמאות - 50 השנים הראשונות.מרכז שז"ר, ירושלים.
"פיזור אוכלוסין" ומיזוג גלויות" - משימות מתנגשות?", אניטה שפירא (עורכת).
"הרצל ובן-גוריון- בין אוטופיה וריאליזם", אבי שגיא וידידיה שטרן.
(עורכים) הרצל אז והיום, 'מדינת היהודית' במדינת היהודים.
מכון שלום הרטמן, אוני' בר-אילן.
"חוק חינוך ממלכתי: צומת הכרעה שהוחמץ ?
דבורה הכהן ומשה ליסק (עורכים).
צומתי הכרעות ופרשיות מפתח בישראל, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, שדה- בוקר.
"הברית ההיסטורית"- בין אידאולוגיה לפוליטיקה".
אליעזר דון יחיא (עורך), בין מסורת לחידוש, אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ה.
"הקרב על העם היהודי" - התנדבותם של בני מושבים וקיבוצים בקליטת עולים בעשור הראשון למדינה".
מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, שדה- בוקר.
"העלייה והקליטה בישראל־1948 -1998", אפרים יער וזאב שביט (עורכים).מגמות בחברה הישראלית.
דבורה קַסטֶלָניץ-בַּרבָּן (נכתב גם קסטלנֶץ; 29 בספטמבר 1905 – 26 בינואר 1986) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית, מראשוני תיאטרון "האֹהל" ומעמודי התווך שלו עד לפירוקו.
קסטלניץ נולדה בסתיו 1905 בעיירה סטוֹלין שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה), במערב רוסיה (לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית בתחומי פולין; כיום בבלארוס), בתם של דוברושה לבית גרייבר ופינחס, חסיד סוחר יערות.
לאחר שסיימה בהצטיינות את לימודיה בגימנסיה רוסית ממשלתית בחארקוב, למדה היסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטת קייב.
למדה עברית, סיימה סמינר לגננות בקייב ועבדה במשך שנה במוסד לילדים בסיכון.
התקבלה לבית הספר למשחק העברי "אמנות" בקייב בלא בחינה בזכות שליטתה הטובה בעברית ושיחקה בלהקות חובבים בעיר.
בפברואר 1925 הגיע לקייב משה הלוי בדרכו לארץ ישראל והציע לה להצטרף לתיאטרון שתכנן להקים בתוך זמן קצר שם.
קסטלניץ עלתה לארץ ישראל באוקטובר אותה שנה, הצטרף לתיאטרון "האהל" ונמנתה על גרעין המייסדים בו.
הייתה חברת הוועדה הפנימית לבחירת הרפרטואר, וכן חברת במרכז "אהל" מטעם הוועד הפועל של ההסתדרות.
שיחקה בו עד לפירוקו ב-1969. כדי לשרוד כלכלית עבדה בשנים 1926–1931 כגננת בעיריית תל אביב.
נישאה לשחקן ובמאי "האהל" זאב ברבן, ובני הזוג היו הורים לבת, יעל (1932-1992), עבדה כמעצבת תלבושות והייתה אשתו הראשונה של המלחין הצרפתי, מישל קולומבייה .
השתתפה בסיבובי ההופעות של התיאטרון במזרח ומערב אירופה (1934) ובמערב אירופה (1950).
ב-1953–1954 השתלמה במשך חצי שנה ב"אולפן השחקנים" (אקטורס סטודיו) בניו יורק (שם שהה במשך שנה בן-זוגה ברבן).
קסטלניץ הייתה בעלת קול מיוחד – גבוה ובעל דיקציה (חיתוך דיבור) מוקפדת.
הופיעה בתסכיתי רדיו רבים, והרבתה להופיע עם בן-זוגה בנשפי קריאה ומערכונים בארץ ובארצות הברית.
בין תפקידיה: לֶיבּל'ה ב"נשפי פרץ" (הצגתו הראשונה של "האהל"), גב' פּיצְ'ם ב"אופרה בגרוש" לבּרֶכט, פילאר ב"למי צלצלו הפעמונים" להמינגוויי, גב' פֶּייג ב"נשות וינדזור העליזות" לשייקספיר ועוד.
העלתה הצגת יחיד: "לנגוסטה", לפרד דנגר, בבימוי גדעון תמיר.
כן שיחקה במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה.
בסך הכל גילמה יותר ממאה תפקידים.
ב-1979 הופיעה בסרט "פרשת וינשל" בבימויו של אברהם הפנר ואף הופיעה בסרטו של אבי נשר "דיזנגוף 99".
לאחר סגירתו של "האהל" ב-1969 התקשתה למצוא את מקומה, ושיחקה על במות שונות.
בשנת 1973 השתתפה בתיאטרון כיס שבהנהלת אביבה גלי.
כן שיחקה ב"צוותא" תל אביב, תיאטרון באר שבע ותיאטרון חיפה.
בשנת 1981 שבה לבמה בהצגת "לילה במאי" לא.
יהושע בתיאטרון חיפה, בתפקיד רחל שריד, האם הזקנה שנטרפה עליה דעתה.
על עיצוב תפקיד זה זכתה באותה שנה בפרס מאיר מרגלית לאמנות התיאטרון.
ב-1984, בהגיעה לגבורות, נערך לכבודה ערב הצדעה בהשתתפות רבים מאמני הבמה בישראל.
דבורה קסטלניץ נפטרה בינואר 1986 בבית החולים הגריאטרי הרצפלד בגדרה, בת 80 במותה.
נקברה בבית העלמין קריית שאול, לצד בן-זוגה.
בת אחותה של קסטלניץ הייתה הפסנתרנית פנינה זלצמן.
על חזית בית שבו התגוררה עם בן-זוגה, במעונות עובדים (מעונות הו"ד), ברחוב פרוג, נקבעה לוחית זיכרון המנציחה את זכרם.
דבורה דיין (לבית זטולובסקי; 23 בספטמבר 1890 – 28 ביולי 1956) הייתה חלוצה אשת העלייה השנייה, מחברות קיבוץ דגניה א' וממייסדות מושב נהלל, פעילה חברתית סופרת, פובליציסטית, וחברת מערכת כתב העת "דבר הפועלת".
אשתו של חבר הכנסת מטעם מפא"י, שמואל דיין, אימם של משה דיין, אביבה גפן וזוהר דיין וסבתם של יעל דיין, אסי דיין, אודי דיין, עוזי דיין ויהונתן גפן.
השחקנית דבורה קידר גילמה את דמותה בדמות סבתא טוניה בהצגה "נומה עמק" מאת יהונתן גפן בבימוי של אלדד זיו.
דבורה לבית זטולובסקי נולדה ב-23 בספטמבר 1890 בכפר פרוחורובקה (Прохоровка) שבפלך פולטבה, בדרום-מערב רוסיה (אוקראינה).
בכפר הייתה משפחתה המשפחה היהודית היחידה.
אביה, שעשה חיל בעסקי עצים, היה אדם רחב אופקים, ציוני ושלח ידו בכתיבה בעברית וברוסית.
עד גיל שמונה למדה דבורה בביתה עם מורה פרטי, ולאחר מכן למדה בבית הספר הכפרי, בגימנסיה רוסית בעיר קרמנצ'וג ובמחלקה לפדגוגיה באוניברסיטת קייב.
קשריה ליהדות היו רופפים, והיא הזדהתה עם העם הרוסי, שפתו וספרותו.
במהפכת 1905, בהיותה כבת 15 בלבד, הצטרפה לתנועת שחרור העם, לתנועה הנרודניקית, ופעלה בפרברי מגוריהם של פועלי בתי החרושת.
בתקופת לימודיה באוניברסיטה הצטרפה לסיעת הסטודנטים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ופעלה מטעמה בקווקז ובקרים.
בשנת 1910 השתתפה במסע הלווייתו ההמוני של הסופר האהוד עליה ביותר, לב טולסטוי.
השתתפותה במסע הייתה בעבורה ביטוי לאהבתה את הספרות הרוסית ולתחושת ההשתתפות בחיי העם הרוסי, וגם כעבור שנות דור זכרה את תחושתה באותם ימים: "בחיי כל איש יש רגע כזה בו הוא רוצה להגיד לשמש דום.
בשנת 1911, בימי מלחמת הבלקן הראשונה, זנחה את לימודיה באוניברסיטה והתנדבה כאחות בחזית הבולגרית.
דווקא שם התעורר בה ספק לגבי השתייכותה לעם הרוסי, ולאחר הפצרות חוזרות ונשנות של הוריה חזרה מסופיה לרוסיה.
היא שבה ללימודיה באוניברסיטה ועבדה במשרה חלקית במחלקה הסטטיסטית בשלטון המקומי בקייב (זֶמסטבוֹ ).
אולם הספקות המשיכו לקנן בלבה ותחושת הניכור, שחשה בקרב חבריה הרוסים, הלכה והתעצמה והיא תרה אחרי דרך חדשה.
ממרחק שנים רבות כתבה על כך: "משגה הוא, משגה נפל בחיי.
העם אשר לו אני רוצה לתת את כוחותי, לא עמי הוא ואני נכריה לו.
את עמי שלי – לא ידעתי.
לא ידעתי את חייו ואת שפתו."
התלבטותה בדבר זהותה הביאה אותה לנטוש את לימודיה לשוב לבית הוריה.
התלבטות זו, שנמשכה כשנה ויותר, הסתיימה בהחלטתה הנחושה לעלות לארץ ישראל.
משפחתה הציונית קיבלה את החלטתה בהסתייגות רבה; מסע נדודים וקליטה בארץ זרה ושוממה צפנו סכנות רבות, בעיקר לבנות שעלו בגפּן.
אך היא הייתה איתנה בהחלטתה.
בינואר 1913 הפליגה זטולובסקי מאודסה לארץ ישראל.
היא הייתה בודדה במסע, שארך שבוע, וכך אף עם רדתה לחוף.
בהגיעה לארץ מצאה עצמה האישה הצעירה לבדה, אך לאחר מספר ימים הוליך אותה המקרה לקבוצת דגניה.
אי-ידיעת השפה העברית, המשך הקשר לספרות הרוסית והקושי האישי בעבודת כפיים, כמו גם הספקות ביחס ליכולתה לעבוד – הן מצד חברי קבוצת דגניה והן מצד המנהל מטעם יק"א בחוות סג'רה, שם ביקשה לרכוש הכשרה חקלאית – היקשו על קליטתה בקבוצה.
עם זאת, אירוסיה לחלוץ הוותיק שמואל דיין, אותו הכירה בדגניה, הכריעו את הכף, והיא התקבלה לקבוצה.
בדצמבר 1913 עזב הזוג את הארץ לצורכי מרפא, ושב אליה (למורת רוחם של הוריה) באוגוסט 1914. בספטמבר 1914 נישאו השניים, ובמאי 1915 נולד בנם הבכור, משה, שהיה הילד השני שנולד בדגניה.
עם תום מלחמת העולם הראשונה עזבה המשפחה את דגניה, במטרה להקים צורת התיישבות חדשה – מושב.
לאחר שנתיים וחצי של נדודים הם היו בין מייסדי מושב העובדים הראשון, נהלל שבעמק יזרעאל.
בתקופת ההמתנה להקמת המושב החל שמואל את פעילותו הציבורית שנמשכה שנים רבות.
בתחילה תמכה דיין בפעילותו זו: עם הקמת המושב העמיסה על כתפיה את עול המשק, תוך שהיא נעזרת מפעם לפעם בפועלים שכירים, וזאת, על אף העומס, המחסור ובריאותה המתרופפת.
אולם, משנתמשכה בדידותה זו, היא גילתה התמרמרות על שאין היא יכולה לממש את שאיפותיה לפעילות ציבורית ולכתיבה.
בשנת 1922 נולדה בתם אביבה (לימים אמו של יהונתן גפן).
את בנה השלישי, זוהר (זוריק), לימים אביו של עוזי דיין, ילדה בשנת 1926 בהיעדרו של שמואל, וחגגה את ברית המילה בלעדיו.
לראשונה התפרסמה רשימתה "עלייתי" בקובץ "דברי פועלות" שבעריכת ידידתה רחל כצנלסון.
זו הייתה ראשיתה של כתיבה ארוכת שנים, בתחילה ברוסית ומאוחר יותר בעברית.
מרבית כתיבתה התפרסמה ב"דבר הפועלת", כתב העת של תנועת הפועלות.
היו אלה רשימות קצרות, רובן אינפורמטיביות אך היו בהן גם תיאורים של רחשי לב וביקורות ספרותיות.
החל משנת קיומו הראשונה של "דבר הפועלת" עד יום מותה נמנתה עם מערכת העיתון.
דיין הייתה גם חברת מועצת הפועלות, חברת מועצת ההסתדרות ופעלה במפלגה ("הפועל הצעיר" ואחר כך במפא"י) ובקליטת עלייה.
אולם פעילותה תמיד הוגבלה בשל הידיעה שאין באפשרותה להיעדר ממושכות מן הבית ומהמשק.
גם הישיבות של מערכת "דבר הפועלת" נערכו רק אחת לחודש ומרבית ההתייעצויות וההחלטות נעשו בהתכתבות.
בכל שנות פעילותה היה הבית בנהלל מקום מגוריה הקבוע ועיקר עיסוקיה.
תמיד נעה בין מוסר כליות על היעדרות מהעבודה לתסכול ואכזבה על אי מימוש שאיפותיה.
מאז נפילתו של בנה הצעיר, זוריק, במלחמת העצמאות, השקיעה עצמה בעבודה למען העלייה החדשה שלאחר הקמת המדינה, בעיקר בהדרכת נשים בנות עדות המזרח במושבים צעירים.
דיין נפטרה מסרטן ב־28 ביולי 1956.
רחל כצנלסון-שזר ספדה לה במילים:
אֲסַפֵּר, תל אביב: עם עובד ('כתבי תנועת העבודה'), תשי"ב.
באושר וביגון; ערוך בידי ברכה חבס, תל אביב: מסדה, תשי"ז.
(מהדורה ב: תל אביב: מסדה; ותנועת המושבים, תשי"ח) (זיכרונות, מעזבונה, ממכתביה) (הופיע ב-1959 בפריז בתרגום לצרפתית מאת ארנולד מנדל בשם Une mère en Israël; בתשכ"א בתל אביב ביידיש: "אין גליק און אין טרויער"; וב-1968 בתל אביב בתרגום לאנגלית: Pioneer)
דבורה (דקובסקי) דותן (נולדה ב-20 באפריל 1940) היא זמרת ושחקנית קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
כילדה הופיעה לראשונה בהצגה "שלושת הדובים" בתיאטרון הילדים שליד מרכז המורים והגננות בתל אביב.
בתיכון, למדה בגימנסיה הרצליה ובמקביל, למדה בסטודיו של "הבימה".
את שירותה הצבאי עשתה בלהקת הנח"ל, במחזור שכלל גם את עליזה רוזן ויהורם גאון.
יחד עם רוזן, הצטרפה ב-1963 לתוכנית השנייה של להקת "התרנגולים" ולאחר מכן, הופיעו השתיים בהרכבים נוספים של נעמי פולני, החמציצים והתיאטרון לילדים "פשוש".
ב-1967 הקליטה יחד עם עליזה רוזן את להיטה הגדול ביותר, "האם את בוכה או צוחקת" (מילים: יובב כץ, לחן: דוד קריבושי), על תקופת ההמתנה וכיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים ששחררה את קיבוצי הצפון מאימת ההפגזות הסוריות.
ב-1968 שיחקה בסרטו של אורי זהר "השכונה שלנו" והופיעה במחזמר "דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ" ובהצגה "כל ממזר מלך".
יעקב אגמון הציע לה להשתתף במופע "איש חסיד היה".
באותה תקופה, נישאה לחברה, גדעון שפיגל, מהנדס טקסטיל במקצועו.
השניים עברו לקריית שמונה, שם עבד שפיגל במפעל הטקסטיל "גיבור".
לאחר מכן עברו לדימונה, בה גרו במשך כשנתיים ואז, שבו לתל אביב.
דותן שיחקה ב-1971 בסדרת הדרמה "חדוה ושלומיק", בתפקיד מירי, וכן השתתפה בתוכניות הטלוויזיה "כל המנגינות".
במקביל, סיפרה סיפורים לילדים במסגרת "אמנות לעם" ובמוזיאון תל אביב, לפני שהחליטה להפסיק להופיע.
לדותן ולבעלה, גדעון שפיגל, בת משותפת ונכדות.
דבורה "דבי" מרכוס טרנר (נולדה בשנת 1941) היא אתלטית עבר בריטית-ישראלית.
אלופת ישראל ושיאנית ישראל בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר, אלופת אסיה (בנגקוק 1966) ובעלת 4 מדליות זהב במכביה כנציגת בריטניה, משתי מכביות (החמישית 1957 והשישית 1961).
דבורה מרכוס גדלה בלונדון שבאנגליה, נולדה באנגליה בשם דבורה טרנר, לאחר נישואיה בשנת 1966 שינתה את שם משפחתה.
בשנת 1959 חלתה בשיתוק ילדים למשך כשנתיים.
ב שנערכה בשנת 1957 ייצגה מרכוס את בריטניה וזכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא מכביה חדש של 12.1 שניות לפני פרידה ברמן מקנדה (12.3 שניות) ורודה אייבל מדרום אפריקה (12.3 שניות) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.06 מטר, לפני ג'.
קלרמן מאוסטרליה (5.03 מטר) ונועה זילברמן מישראל (4.89 מטר).
במכביה השישית שנערכה בשנת 1961 ייצגה מרכוס את בריטניה וזכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
ביולי 1964 החליטה מרכוס לעלות לישראל.
במכביה השביעית שנערכה בשנת 1965 זכתה מרכוס לכבוד להדליק את לפיד המשחקים בטקס הפתיחה.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1966 זכתה מרכוס בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.5 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 26.0 שניות.
בתחרות שנערכה בקופנהגן שבדנמרק בספטמבר אותה שנה היא ניצחה בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 12.2 שניות, בריצת 100 מטר קבעה תוצאה של 12.1 שניות והשיגה את המינימום למשחקי אסיה ובריצת 200 מטר בתוצאה של 25.9 שניות.
בתחרויות האתלטיקה של משחקי אסיה שנערכו בבנגקוק שבתאילנד בדצמבר אותה שנה זכתה מרכוס בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.3 שניות, שתי מאיות השנייה לפני מיוקו צוג'ישיטה (25.3 שניות) וקישיקה איקדו (25.7 שניות) שתיהן מיפן ולאחר מכן היא התעלפה ומדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.5 שניות, אחרי מיהו סאטו (12.3 שניות) וריצוקו (12.4 שניות) סוקגאווה (12.4 שניות) אף הן מיפן.
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 12.4 שניות.
עבדה כמורה לחינוך גופני באוניברסיטה העברית בירושלים.
בינואר 1967 זכתה מרכוס בפרס ספורטאית השנה על שם בנציון פט.
דבורה מרכוס, אתלטיקה קלה בהתפתחותה החינוכית, מכון וינגייט, 1977.
דבורה מרכוס, כושר וחן, מכון וינגייט, 1977.
דבורה מרכוס, האתלטיקה בשנות ה-80, מכון וינגייט, 1985.
דבורה דימַנְט (נולדה ב-6 באפריל 1939) היא פרופסור אמריטה לספרות בית שני ולמקרא באוניברסיטת חיפה.
דימנט היא מבכירי החוקרים של מגילות מדבר יהודה וספרות ימי הבית השני.
זוכת פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תש"ע-2010 על ספרה "כלים שלובים: מגילות מדבר יהודה וסִפרות ימי הבית השני", ועל מפעל חייה במחקר המגילות.
בשנת תש"ף, 2020 זכתה בפרס א.מ.ת בחקר המקרא.
עברה בצעירותה עם הוריה לחיפה שם סיימה את לימודיה בבית הספר הריאלי.
שימשה כקצינת ת"ש בשירותה הצבאי.
לתואר ראשון למדה קבלה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית, והייתה מתלמידותיו של גרשם שלום.
בשנת 1974 קיבלה תואר דוקטור בחקר המקרא מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בהנחייתו של פרופ' דוד פלוסר (כותרת הדיסרטציה: "מלאכים שחטאו במגילות מדבר יהודה ובספרים החיצוניים הקרובים להן").
היא חקרה, לימדה והרצתה באוניברסיטת חיפה במשך 30 שנה.
פרופ' דימנט שימשה כיו"ר ועדת פרס ישראל בתחום חקר מדעי היהדות.
פרופ' דימנט נמנית עם הדור הראשון של חוקרי מגילות מדבר יהודה, והיא מהחוקרים הישראלים הבודדים שההדירו והשתתפו בפרסום הראשוני של קטעי מגילות רבים שנחשפו במערות.
היא תרמה לסיווג של ספריית מגילות מדבר יהודה (ספריית קומראן), ופרסמה ספרים ומאמרים רבים הנוגעים להיבטים שונים בפרשנות למגילות.
בנוסף, היא ערכה טקסטים שונים שנמצאו באתר שבמערות קומראן, וביניהם המהדורה הרשמית של החיבורים הפסאודו-אפיגרפיים "פסאודו-יחזקאל" ו"האפוקריפון של ירמיהו ג'".
תחום מחקר מרכזי נוסף של פרופ' דימנט הוא הספר החיצוני "חנוך א'" (חנוך החבשי).
בסמוך לסיום פרסומן של המגילות, ייסדה פרופ' דימנט יחד עם משה בר אשר את כתב העת "מגילות", שיצא לראשונה בשנת תשס"ג בשיתוף אוניברסיטת חיפה ומוסד ביאליק.
היא אף שיתפה פעולה עם רינהארד קראץ (Reinhard Kratz) מאוניברסיטת גטינגן בפרויקט הנוגע לפרשנות של הטקסטים מקומראן לספר בראשית.
פרופ' דימנט תרגמה מצרפתית את ספרו של המיסטיקן והפילוסוף הארמני-רוסי גיאורג איבאנוביץ' גורדייף, "סיפורי בעל זבוב לנכדו" .
דבורה נצר (נוסוביצקי; 1 במאי 1897, האימפריה הרוסית – 4 בינואר 1989, תל אביב) הייתה חברת הכנסת מטעם סיעת מפא"י.
פעילה ציונית ברוסיה ואסירת ציון, מראשוני העיר תל אביב, אשת חינוך, מורה ומנהלת, פעילה במועצת הפועלות וממייסדות ארגון אמהות עובדות.
נולדה בשם ורה דיסקין כבת בכורה לשבעה אחים ב-1 במאי 1897 לפסיה בת ברוך שולמן ולשמעון ליב דיסקין בעיירה הקטנה מנה , פלך צ'רניגוב באימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
אביה היה חסיד חב"ד וציוני, שעסק במדעי היהדות והיה מלמד עברית בחדר מתוקן שהקים בביתו.
כילדה למדה עם אחיה בחדר של אביה, שהקפיד שתלמד עברית.
כשהייתה כבת עשר למדה באופן פרטי לקראת לימודים בגימנסיה.
בגיל ארבע עשרה החלה את לימודיה בגימנסיה בקונוטופ, אותם סיימה בהצטיינות.
החל מגיל שש עשרה למדה בצ'רניהיב לימודים עצמאיים לתעודת בגרות.
לאורך השנים סייעה כלכלית למשפחתה כשלימדה שעורים פרטיים.
בשנת 1917 והיא בת עשרים התקבלה ללימודי רפואה באוניברסיטת יקטרינוסלב.
כעבור שנתיים הפסיקה את לימודיה והחלה ללמד בתיכון בסוסניציה וקיבלה תעודת הוראה.
בשנת 1920 חזרה ללמוד באוניברסיטת יקטרינוסלב וסיימה לימודי ביולוגיה במכון הביולוגי בחרקוב.
הקימה בית ספר ערב לנוער עובד, בו למדו בחורים ובחורות יהודים שעבדו כשוליות בבתי מלאכה שונים.
בבית הספר למדו עברית ועברו הכשרה לעבודה ציונית סוציאליסטית.
ביוני 1920 נישאה לשרגא (פייבל) נוסוביצקי, פעיל בקואופרציה, מנהל מחוז כלכלי מטעם המשטר הסוציאליסטי ופעיל במפלגת פועלי ציון.
בין השנים 1920 ל-1924 הייתה פעילה בתנועת החלוץ, במפלגת צעירי ציון ואחר כך בצ.ס.
(התנועה הציונית הסוציאליסטית) והדריכה בני נוער.
בין השנים 1921–1922 התגוררו בסוסניצה, שם נאסרה פעמיים על פעילותה הציונית.
בפעם ראשונה בשנת 1921, והיא בחודש השישי להריונה, ובפעם השנייה בשנת 1922, אז נאסרה עם בנה משה שנולד בינואר 1922. משנת 1923 חיו בסנסובק, אז נאסרה שוב עם בעלה בגלל כרוז שקרא לפעילות ציונית.
בעקבות מעצרם עברו למוסקבה שם בתור חברה בהחלוץ והוזמנה להשתתף בקורס מיוחד שהקים דן פינס בו הכשירו קבוצת חלוצים להוראה בישראל.
בשנת 1923, כשהתקיימה תערוכה חקלאית עולמית במוסקבה, הכירה את דוד בן-גוריון וקיבלה אישור עלייה לגדוד העבודה.
כשגדל בנה, דרשה מהחלוץ אישור רישיון עלייה בעבורו.
חברי המפלגה הקומוניסטית העדיפו שתמשיך להדריך את הנוער.
היא פנתה לזיאמה אהרונוביץ (זלמן ארן), ידיד המשפחה והסבירה שהיא רוצה לגדל ולחנך את בנה בארץ ישראל.
נימוק זה הכריע, והיא קיבלה רישיון עלייה.
מורה ומנהלת בית ספר ערב בתל אביב
ב-3 במאי 1925 הגיעה ארצה באנייה צ'צ'רין יחד עם בנה, בעלה וכ-60 חלוצים, כחלק מהעלייה הרביעית.
הם נשלחו לגדוד העבודה אך התנאים הפיזיים לא התאימו למשפחה עם ילד, והם קיבלו סידור עבודה בתל אביב.
הוא נרשם ללשכת העבודה, היא עבדה ככובסת ומבשלת לבני החלוצים שעבדו בבניין.
בשנת 1929 הגיעו הוריה ארצה.
אביה כיהן בארץ כרב ובשנת 1939 נפטר.
אמה הייתה עסקנית ציבורית בפעולות צדקה בתל אביב.
בשנת 1932 נולדה הבת רנה.
בשנת 1948, על פי הנחייתו של בן-גוריון לפיה בעלי הדרגות הגבוהות בצה"ל יישאו שם עברי, החליף בנה משה, שהיה אז קצין בכיר, את שם משפחתו לשם נצר ובעקבותיו עשו זאת יתר בני המשפחה.
בעקבות פנייתה של רחל כצנלסון שזר החלה ללמד בבית ספר ערב לנערים עובדים בשכונת נווה צדק בתל אביב.
כעבור מספר שנים גדל מספר התלמידים והתלמידות בבית הספר והיא הפכה למנהלת.
היא ראתה חשיבות רבה בעצם קיומו של בית הספר, וראתה בתלמידיו את דור ההמשך של פועלי העיר שחייבים בהשכלה יסודית.
במהלך היום עבדו התלמידים בבתי מלאכה קטנים ובבתי מסחר.
לעיתים איתרה בני נוער ברחובות נווה צדק ונווה שלום ובהמשך גם מכרם התימנים, שכונת שפירא ובנווה שאנן והביאה אותם לבית הספר.
אחרים הופנו לבית הספר על ידי פעילי הסתדרות הנוער העובד.
מאוחר יותר, עם קבלת חוק הגנת הנוער העובד מטעם ממשל המנדט וקביעת שעות העבודה לנוער, התרחבה המסגרת הלימודית.
התלמידים השתתפו בגדנ"ע, בשיעורי מלאכת יד, ארגנו נשפי סיום והשתתפו במקהלת תלמידים.
עם דרישתם של תלמידים שהצטיינו להמשיך לימודיהם הוקם בית ספר תיכון ערב, בו לימדו המורים בהתנדבות, עד שהוקמה הגימנסיה ערב לנוער עובד.
מרכז בית הספר עבר לבית החינוך ברחוב בצלאל (היום גן מאיר) ונוספו לו סניפים בשכונות אחרות בתל אביב.
דבורה נצר לימדה בבית ספר וניהלה אותו במשך 24 שנים, עד שנת 1949.
ביתם של דבורה ושרגא נצר ברחוב לוי יצחק 9 תל אביב היה למקום מפגש חברתי של מנהיגים רבים.
בין הידועים נכללו יצחק נבון, פנחס לבון, דוד בן-גוריון, לוי אשכול, פנחס ספיר, יהושע רבינוביץ, מנהיגי שכונות הדרום, וגם שמעון פרס, שבעידודה הצטרף לתנועת הנוער העובד ונשאר בקשר עם המשפחה לאורך השנים ויצחק רבין שהיה חברו הקרוב של בנה.
בשנת 1926 נבחרה לחברה במזכירות מועצת פועלי תל אביב.
עם פרוץ המאורעות ב-1929 ואחר כך המרד הערבי ב-1936 ריכזה פעילויות סיוע שונות לתושבי השכונות ביפו.
בשנת 1937 הייתה חברה במשלחת הישראלית אל הקונגרס הציוני ה-20 בציריך.
עם הקמת המדינה ומיסוד הגופים בה הייתה חברה ופעילה בארגונים רבים, ביניהם האיגוד לשירותים סוציאליים, הוועד המפקח על קופת חולים כללית, הוועד הארצי למען החייל, בהנהלת "משען", במרכז מפא"י, במזכירות מועצת הפועלות וככותבת ב"דבר הפועלת".
עבודתה בבית ספר אפשרה לה לגדל את שני ילדיה וגם לעסוק בצרכי התנועה, אך לא כל האמהות יכלו לעשות זאת, והתעורר צורך להקים מוסד לילדים שאימותיהן עבדו מחוץ לבית.
בשעה שקמו שכונות הפועלים בצפון העיר הוקם ארגון אימהות עובדות שם.
הריכוז הגאוגרפי הקל על הארגון בראשית דרכו שפעל למען עזרה הדדית של נשים בטיפול ובחינוך ילדים והקמת בית החינוך ברחוב לסל, לימים בית הספר גורדון.
בהמשך עסקו חברות הארגון בסיוע לאימהות במילוי תפקידים כפועלות ושכירות עם תפקידן כאימהות.
בנוסף, פעל הארגון להכרה באימהות שעובדות במשק ביתן כנשים עובדות.
בתקופות של קליטת עלייה היווה הארגון משענת בעלת חשיבות, על ידי יצירת הוי חברתי של מיזוג גלויות, שילוב נשים במעגל העבודה, והכשרתן המקצועית.
חברות הארגון ראו חשיבות רבה בהקניית השפה העברית לאמהות שהיו חדשות בארץ, כדי שיוכלו לתפקד כאימהות מעורבות בחיי החברה בכלל ובחיי הילד והמשפחה בפרט.
דבורה נצר האמינה שהאישה קובעת את מעמדה בחברה בהצבת עובדות בשטח, ולא במאבקים:
בדברים שנשאה בישיבת מועצת הפועלות בינואר 1937 אמרה: "גם הן פועלות.
אמנם איננו עובדות עבודה שכירה המשלמת, כי אם בונות את משפחת העובד".
החל משנת 1932 נבחרה למזכירת הארגון ונשארה בתפקידה עד למלחמת ששת הימים.
בכנסת השישית כיהנה גם כסגנית יושב ראש הכנסת.
היא ראתה פעילותה בכנסת כשליחת העיר תל אביב, מפלגתה וכשליחות חינוכית.
כבר בראשית דרכה במשכן פעלה להקמת מחלקות סוציאליות.
יחד עם מרדכי נמיר, פרץ ברנשטיין וישראל רוקח קידמה במסגרת ועדת החינוך את הכרת בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה והמכון הביולוגי הפדגוגי ובכך קידמה את הקמתה של אוניברסיטת תל אביב.
בין החוקים שקידמה וחוקקה היו חוק הגנת הנוער, חוק איסור תעסוקת ילדים, חוק אימוץ ילדים, חוק לימוד חובה חינם ובתוך כך הכרה בבתי ספר של נערים עובדים במסגרת חוק לימוד חובה, חוק פיקוח על מוסדות פרטיים ועוד.
בנוסף, פעלה בוועדה שבדקה את שאלת ילדי תימן.
בעקבות פרשת לבון נמנתה עם חברי הכנסת שנשארו במפא"י ולא פרשו ממנה בהנהגת בן-גוריון.
במהלך כהונתו של הנשיא זלמן שזר התקבלה לראשונה החלטת ועדת הכנסת למנות לו ממלא מקום מבין סגני יושב ראש הכנסת, וזאת במקרה של היעדרות משותפת של הנשיא ויו"ר הכנסת מהמדינה.
היא הייתה הראשונה שנבחרה למעמד זה וכיהנה בתפקיד נשיאת המדינה למשך יממה בנובמבר 1968.
תפקידה כסגנית יושב ראש הכנסת סגר מעגל בחייה והיווה ביטוי לאמונתה הגדולה בשוויון בין המינים ומתן הזדמנות השווה לנשים ולגברים.
בילדותה נהגה להאזין לשיעורי אביה בחדר המתוקן דרך דלת המטבח בביתם.
בתום אחד השיעורים ניגשה לאביה ופתרה בפניו תרגיל שיתר התלמידים התקשו בו, ואביה השיב לה בהתרגשות "דבוירלה דבוירלה, אם היית בן, בטח היית ראש ישיבה".
כשפתחה את הישיבה הראשונה בכנסת כיושבת ראש, לאחר שהלמה בפטיש שלוש פעמים, אמרה בהלצה: "אבא אני ראש ישיבה".
בכנס לחברות "יחדיו" שהתקיים ב-30 בספטמבר 1969 כחודשיים לפני שסיימה את כהונתה כחברת הכנסת, נשאה דברים במליאה אודות מעמד האישה.
היא ציינה את החשיבות של האישה בעיצוב דמותה של ישראל:
בשנת 1969, והיא כבת 72, החליטה לא להתמודד לכנסת השביעית מפני שהאמינה שיש לתת את ההזדמנות לדור הצעיר ממנה.
מאז המשיכה להיות מעורבת בפעילות ארגון אמהות עובדות ואחר כך נעמת וכן המשיכה בפעילות במחוז תל אביב של מפלגת העבודה וכחברת מרכז המפלגה.
בשנת 1986 קיבלה את אות יקירת העיר תל אביב.
במכתב הוקרה מטעם מפלגת העבודה נכתב עליה:
בשנת 1987 קיבלה אות הוקרה על פעילות בתנועה הציונית בגולה.
בנה, משה נצר, היה אלוף-משנה, חבר קיבוץ רמת יוחנן, ממייסדי הפלמ"ח והנח"ל ומפקדו.
בתה, פרופ' רינה שפירא, זכתה בפרס ישראל לחקר החינוך בשנת 1995. בת נוספת - רחל, נולדה ב-1929 ונפטרה בגיל שנה.
בשנת 1967 נפל נכדה, , במהלך שירותו בסיירת מטכ"ל.
נקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב לצד בעלה, שנפטר ארבע שנים לפני כן.
על שמה מעון נעמת ביד אליהו ועל שמה ושם בעלה קראה ב-1992 גינה ברחוב מהר"ל 2 בתל אביב.
דבורה סוניה חסיד (נולדה ב-28 בפברואר 1956) היא קצינת צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, אשר כיהנה כיועצת הרמטכ"ל לענייני נשים.
משנת 2021 מכהנת כמנכ"לית "מכבי טבעי", רשת הרפואה המשלימה של מכבי שירותי בריאות.
שירתה בצה"ל מעל ל-30 שנה, בין היתר כמפקדת הבקו"ם, כיועצת הרמטכ"ל לענייני נשים וכקצינת פניות הציבור באגף כוח האדם, ופרשה בשנת 2006. ביצעה שורה ארוכה של תפקידים בתחום הפיקוד, ההדרכה ומשאבי האנוש.
לאחר שחרורה מצה"ל, כיהנה במשך חמש שנים מנכ"לית העמותות ידידי תוכנית עתידים, ולאחר מכן הייתה מנכ"ל אור שלום, בין השנים 2013–2020 עמדה בראש מחוז המרכז במכבי שירותי בריאות.
שימשה דירקטורית במספר חברות, בהן עמידר, תשתיות נפט ואנרגיה ישראל ותאגיד מי רמת גן, חברת הנהלת בית הספר לאומנויות הבמה בית צבי בין השנים 2014-2020 כיהנה כיו"ר הקרן לחיילים משוחררים במשרד הביטחון.
משנת 2021 משמשת דירקטורית בחברת החשמל.
ומשנת 2024 דירקטורית באסותא מרכזים רפואיים.
בשנת 2021 מונתה לתפקיד מנכ"לית מכבי טבעי רשת הרפואה המשלימה במכבי שירותי בריאות.
בעלת תואר ראשון משולב בכלכלה ומדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במדע המדינה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה, ובנוסף בוגרת המכללה לביטחון לאומי.
בעלת תעודת בוגרת קורס גישור.
דבורה ליפשיץ (Déborah (Desirée) Lifchitz (נכתב גם Lifszyc); 5 ביוני 1907, חרקוב – 1942, אושוויץ) הייתה מומחית לשפות שמיות באתיופיה.
פרסמה ספר ומספר מאמרים הנחשבים עד היום לאבני דרך בחקר השפות האתיופיות.
ב-1919, בעקבות מהפכת אוקטובר, עזבה משפחתה את חרקוב, בתחילה לחצי האי קרים ולאחר מכן, ב-1920, הגיעו לוורשה.
בשנת 1927 עזבה ליפשיץ את ורשה ועברה לפריז, שם למדה שפות מזרחיות והתמחתה בשפות השמיות של אתיופיה.
עם סיום לימודיה הצטרפה למשלחת המחקר דקר -ג'יבוטי באפריקה, במסגרתה חקרה את תרבות הפלאשים.
עם חזרתה לפריז התקבלה לעבודה במחלקה האפריקאית של מוזיאון האדם.
בשנת 1935 הצטרפה למשלחת המוזיאון האתנוגרפי טרוקדרו (Musée d'Ethnographie du Trocadéro) לסודאן הצרפתית, משם הביאה מוצגים מוזיאוניים של תרבות שבט הדוגון, המוצגים כיום בלובר ובמוזיאון קה בראנלי.
בשנת 1937 זכתה לקבל אזרחות צרפתית.
לאורך לימודיה ועבודתה במוזיאון האדם שיתפה פעולה וכתבה מאמרים עם חשובי האנתרופולוגים וחוקרי אפריקה בפריז של אותה התקופה, בהם מישל לריס, וולף לסלאו, מרסל גריאל, מרסל מוס, מרסל כהן, פול באיר, פול ריבט, דניז פולמה ועוד.
עם כיבוש פריז בידי גרמניה הנאצית (1940) נשארה ליפשיץ בפריז אך איבדה את מקום עבודתה עקב החלת חוקי הגזע.
ליפשיץ נלקחה תחת חסותו של לריס, עמיתה למחקר.
בפברואר 1942 נעצרה בידי המשטרה הצרפתית ונלקחה למחנה ריכוז, משם נשלחה לאושוויץ, שם, על פי עדותו של מרסל כהן, נרצחה בגז.
דבורה מורג (נולדה ב-31 באוקטובר 1949) היא אמנית רב תחומית היוצרת בתחומי המיצב, הפיסול והציור.
דבורה מורג (קובלסקי) נולדה בנחלת יהודה, להורים ניצולי השואה.
בוגרת תואר שני בביולוגיה בהצטיינות באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, לאחר מכן למדה במדרשה לאמנות ברמת השרון.