tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השח הבלתי רשמית בפריז בשנת 1924, שם חלק מקום 16–20 בתחרות הניחומים עם 6.5 נקודות (ניצח: קארל הרומאדקה), לאחר שבמוקדמות חלק מקום ראשון שני בבית בו שיחק.
באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח השלישי השיג תוצאה של +3 -9 =3 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), איטליה הגיעה למקום העשירי
באולימפיאדת השחמט 1931, האולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג, בלוח השלישי השיג תוצאה של +5 -10 =3 איטליה הגיעה למקום ה-16
באולימפיאדת השחמט 1935, האולימפיאדה השישית שהתקיימה בורשה, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +5 -9 =3 .
באולימפיאדת השחמט 1936, באולימפיאדה השלישית הבלתי רשמית שהתקיימה במינכן, בלוח הראשון השיג תוצאה של +6 -11 =3
מסיפורי אבא בונה היא סדרת אנימציה צרפתית המבוססת על סדרת ספרי מעשיות צרפתית לילדים מאת הסופר הצרפתי פר קאסטור (Père Castor).
הסדרה הופקה במקור בין השנים 1993– 2002 עבור ערוץ המשפחה הקנדי וערוץ 3 הצרפתי על ידי חברת סינאר (Cinar) הקנדית.
הסדרה שודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית בדיבוב לעברית בין השנים 1994- 1995.
הסדרה כללה בישראל 52 פרקים.
את שיר הפתיחה העברי של הסדרה, כתבה שמרית אור ושרה גני תמיר.
עלילת הסדרה מתמקדת באבא בונה אשר מגדל לבדו שני בנים ובת.
בכל פרק בסדרה, אבא בונה נוהג לספר לילדים סיפורים שונים עם מוסר השכל.
אלה, מיועדים ללמד אותם לקח הקשור לדילמה כלשהי אשר הוצגה בתחילת הפרק.
כל פרק מחולק לשני חלקים בהם מוצגים שני סיפורים שונים - משלים, מעשיות או סיפורי עם מרחבי העולם.
חברת הפקה: הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
שיר פתיחה: מילים – שמרית אור, שירה – גני תמיר, ייעוץ מוזיקלי – יוריק בן דוד.
תרגום ועיבוד: עונה ראשונה – שרון כהן, עונה שנייה – טלי אפיק.
אולפן הקלטה: עונה ראשונה – אולפני טריטון, עונה שנייה – זזה, טכנאית הקלטה-דנית חתוכה.
עריכה אלקטרונית: יוחאי צוברי, עליזה דוד צבטקוב, מירלה שייע.
עוזרת הפקה: עונה ראשונה – אורית יואלי-סנה, עונה שנייה – רמה שולמן.
בימוי קולות: חנה דרורי קשי.
מפיקה: עונה ראשונה – חסיה ורטהים, עונה שנייה – אורית יואלי-סנה.
יועצת דיבוב: עונה שנייה – חסיה ורטהים.
מַסִּיעוֹן הוא מערכת אוטומטית להסעת נוסעים למרחקים קצרים במתחמים קטנים.
מערכת זו מונעת על ידי מסוע הפועל באופן רציף והמניע את הקרונות, והיא אוטומטית במובן זה שאין בקרונות או ברכבות נהג.
מערכות מסוג זה משמשות בעיקר במתחמים קטנים בהם נדרשת הסעה מהירה של אנשים על פני טווחים קצרים.
דוגמאות למערכות אלה קיימות בעיקר בשדות תעופה והן מקשרות בין טרמינלים שונים בנמלי התעופה או בין המבנה המרכזי של נמל התעופה לשערי היציאה.
מקור המונח בכינויה של מערכת הסקייבס (האוטובוס האווירי) שפותחה על ידי תאגיד האלקטרוניקה וסטינגהאוס בשנת 1964.
מתקן נוסף שנבנה בשנת 1967 בסגנון זה היה המתקן של חברת גודייר אשר נבנה בפארק השעשועים דיסנילנד שבקליפורניה ונקראה פיפלמובר (PeopleMover - הלחם בסיסים של שמו של סוג המתקן באנגלית).
עם השנים הפך המונח לשם גנרי לתיאור מערכת הנעת המונים מסוג זה, אף שלעיתים נעשה שימוש במונח "מערכת הנעה אוטומטית מונחית" (automated guideway transit).
המערכת האוטומטית הראשונה להסעה המונית של אנשים הייתה ה"רכבת שאינה עוצרת" (ה-'Never-Stop-Railway') שנבנתה עבור תערוכת האימפריה הבריטית שנערכה בוומבלי שבלונדון בשנת 1924. רכבת זו כללה 88 קרונות שנעו ללא הפסקה סביב מתחם התערוכה, באופן אוטומטי וללא נהג.
קרונות אלה נעו לאורך מסילת ברזל צרה שנבנתה עבורם, כאשר בורג מסתובב לאורך המסילה הניע אותם קדימה.
קצב הנסיעה של הקרונות השתנה באופן אוטומטי בהתאם לסיבוב הבורג, וכך בהתקרבם לתחנות נעו הקרונות בקצב הליכה שאפשר לנוסעים לעלות ולרדת מהם, ובין התחנות הם נעו בקצב מהיר יותר.
הרכבת פעלה במשך שתי שנות התערוכה, ופורקה עם סיומה.
בשנת 1949 החלה חברת הצמיגים והגומי גודייר, ביוזמת המהנדס אל נילסון, וביוזמת מייק קנדאל, המהנדס הראשי של חברת סטפנס-אדמסון (Stephens-Adamson) לתכנן מערכות הסעה אוטומטיות.
לגודייר היה ניסיון רב בבניית מדרגות נעות ומסועים אוטומטיים.
במשך ארבע שנים עבדו שתי החברות על פיתוח המערכת, ומספר אבות טיפוס נבנו.
אבות טיפוס אלה זכו לכינויים: "ספידווק" (Speedwalk - הליכה מהירה), "ספידראמפ" (Speedramp - רמפה מהירה) ו"קארוויור" (Carveyor - הלחם בסיסים של המילים "מכונית" ו"מסוע" באנגלית).
"ספידווק" - הייתה המערכת הראשונה שנמכרה על ידי שתי החברות.
מערכת זו הייתה מדרכה נעה במהירות של 2.4 קמ"ש (מהירות הליכה איטית), כאשר נוסעים יכלו להישען על מעקה הנע עם המדרכה, ויכלו לעלות ולרדת מהמדרכה הנעה בשל מהירותה האיטית.
מערכות אלו נועדו עבור שדות תעופה, תחנות רכבת גדולות, ופארקי שעשועים.
מערכת ה"ספידראמפ" - הייתה מדרכה נעה שהסיעה נוסעים בין מפלסים וקומות שונות.
מערכת זו נועדה להחליף מדרגות נעות בשדות תעופה ותחנות הרכבת, ולאפשר לנוסעים עליה, בשל משטחה המישורי, לנוע עם הכבודה שלהם (המזוודות) אותה לא ניתן להעלות במדרגות נעות.
ההתקנה הראשונה של מערכת זו הייתה בשנת 1954 בתחנת הרכבת הדסון ומנהטן (Hudson and Manhattan) בעיר ג'רזי סיטי.
אורכה של המערכת היה 69 מטרים והיא העלתה נוסעים לגובה של 6.7 מטרים בשיפוע של 15 מעלות.
מערכת ה"קארוויור" כללה מספר תאים נעים שיכלו להסיע אנשים על פני מסוע חשמלי בין שתי נקודות.
תאים אלו נעו על מסועים מכניים, כאשר מהירות התאים השתנתה בהתאם להתקרבות התא לתחנה או להתרחקותו מהתחנה.
הושבת הנוסעים בתוך תא אפשרה את שינויי המהירות, שכן שינוי מהירות יכול להביא לנפילתם של נוסעים העומדים על מסוע.
במערכת זו עלו הנוסעים על התאים בעת שהתאים נסעו במקביל למדרכה הנעה במהירות הזהה למהירות התאים.
מערכת זו תוכננה עבור רכבת רחוב 42 המקשרת בין כיכר טיימס ותחנת גרנד סנטרל.
לאחר פגישות רבות שנערכו בין מהנדסי החברה לבין רשות התחבורה של ניו יורק, והוחלט בנובמבר 1954 על הקמת הפרויקט, אולם הפרויקט לא הוקם בשל קשיי מימון, והרכבת נבנתה לבסוף בפארק השעשועים דיסנילנד שבקליפורניה, ובהמשך בפארק השעשועים ממלכת הקסם באתר הנופש דיסניוורלד שבפלורידה.
בדיסנוורלד הותקנה המערכת במספר מתקנים, ובהם המתקן "אם היו לך כנפיים".
בדיסנילנד זכה המתקן לשם "פיפלמובר" - הלחם בסיסים של השם הגנרי של המתקן.
בשנות ה-70 נבנו מערכות מסוג זה ברחבי העולם.
בין המערכות הידועות הן מערכת הקבינטקסי שפותחה בגרמניה על ידי חברת מנסמאן דמאג (Mannesmann Demag) ומסרשמיט-בולקוו-בלום (Messerschmitt-Bölkow-Blohm).
מערכת זו כללה תאי נוסעים בני שמונה מושבים, אשר תוכננו לאסוף נוסעים לפי הזמנה בנקודות קבועות מראש ולהסיעם ליעדם.
מערכת ניסיונית הושלמה בשנת 1975 ופיתוח הושלם בשנת 1979 אולם אף מערכת לא נבנתה בפועל.
בשנת 1966 הקצה הממשל הפדרלי בארצות הברית משאבים להקמת מערכות מסיעון בפרויקט שנקרא פרויקט מסיעון מרכז עירוני (Downtown People Mover Program).
במסגרת פרויקט זה הוקמו ארבע מערכות: מערכת רומאג של חברת רוהר, מערכת איירטרנס של חברת LTV, מערכת מסיעון של חברת פורד ומערת הוברקראפט של חברת אוטיס מעליות.
המערכת הראשונה הותקנה בנמל התעופה הבינלאומי טמפה בפלורידה בשנת 1971 ומערכת נוספת הוצגה בשנת 1972 בנמל התעופה הבינלאומי וושינגטון דאלס.
קשיי תקציב בשנות ה-80 של המאה ה-20 גרמו לעצירת הפרויקטים, אולם במיאמי נבנתה מערכת מטרומובר וכן נבנתה בדטרויט מערכת המסיעון של דטרויט.
בלונדון נבנתה באותה עת מערכת מסיעון באזור הדוקלנדס שנקראה הרכבת הקלה של הדוקלנדס, בצרפת הוקמה הוהיקל אוטומטיק לג'ר ובקנדה הבומברדייה ART, ורכבת השמים של ונקובר, שהיא המערכת הגדולה בעולם ובה למעלה מ-60 ק"מ של מסילות.
מסיפורי ספר הג'ונגל (ביפנית: ジャングルブック　少年モーグリ) היא סדרת אנימה המבוססת על סיפורו של רודיארד קיפלינג, ספר הג'ונגל.
הסדרה שודרה לראשונה בשנת 1989 והיא כוללת 52 פרקים.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הראשון בשנת 1992, ובהמשך שודרה בערוץ 2 במסגרת שידורי רשת בסוף שנות ה-90. לבסוף הסדרה שודרה בערוץ ג'וניור ב-2012.
שיר הפתיחה ושיר הסיום של הסדרה ביפנית הנקראים "GET UP ~Aio Shinjite~" ("קום אני מאמין באהבה") ו-"Chikyuu no ko" ("הילד של כדור הארץ") בוצעו בידי הזמרים טושיה איגאראשי (Toshiya Igarashi) והשימוטו שיורי (Hashimoto Shiori).
שיר הפתיחה בעברית הולחן על ידי אבנר חודורוב ובוצע על ידי יסמין גמליאל, מוטי דיכנה ושי זורניצר.
מסילת ראש העין - אריאל היא מסילת רכבת עתידית של רכבת ישראל, הצפויה להסתעף מהמסילה המזרחית החדשה.
לפי התכנון, המסילה תחבר את העיר אריאל למערכת המסילות של רכבת ישראל ותמשיך מזרחה עד אוניברסיטת אריאל.
תחנת הרכבת ראש העין - צפון
אם וכאשר תוקם מסילת הרכבת יהא בכך חזרה של תשתיות רכבת לאזור השומרון שלא הופעלו בה מאז הפסקת פעולת הרכבת המנדטורית בשומרון בשנות ה-30 של המאה ה-20. רכבת שנסעה באותם ימים מצפון בין חיפה עד לשכם דרך עפולה, ג'נין ועוד.
בתוכנית הנוכחית תקשר רכבת בין השומרון לתל אביב דרך ראש העין.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל התכנון הראשוני לקו המתאר של המסילה, תכנון אשר הסתיים ב-1996 וכלל מספר חלופות.
עם זאת באופן לא מתואם נבנה בשלהי שנות ה-90 מחלף קסם מהמחלפים הגדולים במדינה, מה שהצריך בחינה מחדש של החלופות בהתאם.
בין המקדמים של הפרויקט היה ח"כ לשעבר וראש עיריית אריאל רון נחמן, אשר לדבריו פעל בנושא זה גם מול מקבילו ראש עיריית שכם וגם מול ארצות הברית.
בשנת 2003 בהוראת שר התחבורה דאז אביגדור ליברמן החלו בתכנון מפורט יותר לשם בדיקת קרקע, תוואים המתאימים למחלפים ועוד.
המשך ביצוע הפרויקט הוקפא מספר פעמים מסיבות שונות בהן תיעדוף תקציבי וכן בשל מורכבות אופי השטח והקשרו הגאו-פוליטי.
עם זאת יש לציין שעוד בזמן הקמת מסילת הרכבת תל אביב ירושלים אשר כללה הפקעה של שטחים בבעלות ערבית לצורך תוואי המסילה, התחייבה המדינה בפני בג"ץ לקדם תכנון של קו רכבת בכל שטחי יהודה ושומרון.
לפיכך כבר בתוכנית תמ"א 54 בוצע תכנון תקדימי לרישות כלל יהודה ושומרון במערכת רכבות.
הגם שהיתכנות כלכלית איננה הגורם היחיד לקביעת הקמתה של מסילת רכבת, הרי שיש לנתון זה משמעות רבה בקבלת ההחלטות ותיעדוף המיזמים.
בחודש ספטמבר 2012 פורסם כי בדיקה של רכבת ישראל מצאה כי אין היתכנות כלכלית למסילת ראש העין-אריאל.
בעקבות תוצאות בדיקה זו, הנחה שר התחבורה לבדוק היתכנות של רכבת קלה בין הערים, שלא תהיה מחוברת לרכבת ישראל.
ביולי 2013 אישר המנהל האזרחי את התוכנית.
במרץ 2018 פורסם כי שר התחבורה, ישראל כץ, אישר הקמת רכבת קלה בין הערים פתח תקווה, ראש העין לבין האוניברסיטה באריאל.
תחנת רכבת אריאל מתוכננת להבנות במערב העיר.
תוואי הרכבת נמצא בשלבי תכנון ושלוש חלופות נבחנות:
מתחנת אריאל עד לתחנת הרכבת ראש העין – צפון, לאורך של כ-29 קילומטרים.
התוואי צפוי לעבור דרך האוניברסיטה, לאורך שדרות ירושלים באריאל, אזור התעשייה ברקן, אלקנה, אזור התעשייה הצפוני של ראש העין וכפר קאסם.
מתחנת אריאל עד לתחנת הקצה של "הקו האדום" של הרכבת הקלה בפתח תקווה, לאורך של כ-35.5 קילומטרים.
התוואי צפוי לעבור דרך תחנת הרכבת ראש העין דרום, באזור התעסוקה העתידי במחלף מחלף קסם תוך חצייה מפלסית של כביש 6 ומשם מערבה במקביל לתוואי המסילה של הרכבת לתחנות תחנת הרכבת סגולה ותחנת הרכבת קריית אריה.
מתחנת אריאל לתחנה המרכזית בפתח תקווה, לאורך של כ-34 קילומטרים.
התוואי צפוי לעבור דרך תחנת ראש העין לתוך העיר, למחנה סירקין או לאורך כביש 483 מצומת גנים ומשם לתוך העיר פתח תקווה.
ב-2018 פורסם כי אף נבחנת הארכת המסילה מאריאל בכ-10 ק"מ כך שתגיע עד לצומת תפוח.
מסילת ראשון לציון–מודיעין (נקראת גם רכבת שורק או מסילת 431) היא מסילת רכבת בתהליך בנייה של רכבת ישראל שתחבר בין ראשון לציון למודיעין ולירושלים.
חיבור זה יאפשר שירות נוסעים בין חלקו הדרומי של גוש דן לכיוון ירושלים – יצחק נבון או תחנות מודיעין.
בעתיד יוקמו קשתות נוספות למסילה אשר יחברו את קווי הנוסעים מכיוון רחובות ובאר שבע ללא צורך בנסיעה לתל אביב ובהחלפת רכבת לכיוון ירושלים או מודיעין.
בניית הקשתות אינה חלק מהפרויקט הנוכחי.
תכנון המסילה בוצע על ידי קבוצת ד.א.ל.
בנייתה החלה בנובמבר 2019 וצפויה להסתיים בשנת 2028.
מתחנת הראשונים תעבור המסילה בין נתיבי כביש 431 דרך תחנת רמלה דרום, עד שתתחבר למסילה למודיעין ולמסילת ירושלים - גנות באזור מחלף ענבה.
החיבור בין תחנת משה דיין לתחנת ראשונים אושר כתוכנית מתאר ארצית, אולם עקב התנגדות עיריית ראשון לציון לביצוע עבודות ממושכות במרכז העיר היא בוטלה, והוחלט להעביר את המסילה מדרום לעיר.
בינואר 2014 הודיע שר התחבורה ישראל כץ כי משרדו והנהלת רכבת ישראל יבחנו חלופה לתוכנית המקורית, עקב התנגדות ראש עיריית ראשון לציון דב צור לתוואי שאושר, כך שהמסילה העתידית לא תעבור דרך שכונות המגורים במערב ראשון לציון.
בפברואר 2016 הקצה משרד התחבורה תקציב מיוחד לפרויקט זה בין שאר פרויקטים נוספים ברכבת ישראל.
ב-21 בפברואר 2017 פרסמה הוועדה המחוזית לתכנון ובניה-מרכז את התוכנית להפקדה.
בתוכנית הזו שונה התוואי: התוואי המוצע לאורך כ-6.5 ק"מ יחבר בין שתי תחנות רכבת קיימות, ראשונים ומשה דיין, דרך תחנת רכבת חדשה - "תש"ח"(במקור נקראה" מעוין שורק" על שם אזור התעשייה הסמוך).
כלומר, התבטל התוואי העובר לאורך רחוב רבין בראשון לציון והתבטלו שתי התחנות המתוכננות ליד התחנה המרכזית החדשה של ראשון לציון וליד המכללה למינהל.
אורכו הכולל של תוואי המסילה בפרויקט, הצפויה להיות חשמלית, הוא כ-30 ק"מ.
במסגרת הפרויקט מתוכננים להיבנות הגשר הארוך ביותר בארץ, 3.5 ק"מ אורכו, אשר ייבנה במקביל לכביש 431, בין מחלף קריית ראשון בואכה לתחנת ראשונים, וכן שלוש מנהרות בעומק של 20 מטרים מתחת לאדמה, מתחת לכביש 20, באזור מחלף מבוא איילון ובאזור רמלה דרום.
אחת המנהרות תהיה באורך 450 מטרים, ואחרת - באורך 250 מטרים.
הצפי לסיום הפרויקט הוא שנת 2025. ב-3 בפברואר 2019 פורסם כי עלות המסילה המשוערת היא 1.565 מיליארד שקלים והפרויקט צפוי להסתיים בשנת 2024. בספטמבר 2020 פורסם באתר הבורסה שהצפי לסיום הוא בשנת 2026 והעלות המשוערת הכוללת היא כ-3.5 מיליארד ש"ח.
ביולי 2025 אושר תקציב נוסף של 175 מלש"ח לטובת סיום ביצוע מסילת 431 והצפי לסיום הוא 2027.
פרויקט הקמת המסילה מתחלק לשלושה מקטעים:
נמצא בין מסילת תל אביב – פלשת מזרחית לתחנה משה דיין לבין תחנת ראשון לציון הראשונים ויכלול את התחנה המתוכננת תש"ח שתמוקם בגובה 18 מ' מעל האזור הסמוך.
אחרי תחנת משה דיין תעבור המסילה דרך מנהרה קיימת באורך 420 מטר, שנבנתה בשנת 2006 מתחת לכביש 20. אחרי כ-900 מטר מקצה המנהרה תימשך המסילה במנהרה נוספת, חדשה, מתחת למחלף מבוא איילון.
לאחר מכן תעבור המסילה על גשר עתידי באורך 3.5 ק"מ ותגיע לתחנה המתוכננת תש"ח.
המסילה תימשך מעל מחלף עין הקורא, תיכנס בין נתיבי כביש 431 ותגיע לתחנת ראשונים.
בספטמבר 2020 הודיעה רכבת ישראל על זכיית חברת שיכון ובינוי במכרז להקמת מקטע 5 של הפרויקט, המקטע המערבי ביותר, מתחנת משה דיין עד תחנת תש"ח (המקטע כולל את המנהרה שכבר נבנתה).
ב-3 בנובמבר 2020 הודיעה רכבת ישראל על זכיית חברת דניה סיבוס במכרז להקמת מקטע 8 של הפרויקט, מתחנת תש"ח (כולל בניית התחנה) עד לתחנת ראשונים, כולל הקמת גשר באורך 1.8 ק"מ.
הקטע השני, בין רמלה דרום למחלף נשרים, כולל מסילות חדשות באורך של 4.5 ק"מ וארבעה גשרי רכבת, בהם גשר מעל המסילה לבאר שבע, גשר מעל נחל גזר וגשר מעל כביש 6. ב-2 בדצמבר 2018 פרסמה רכבת ישראל שני מכרזים המתייחסים לשני קטעי המסילה.
ב-10 בספטמבר 2019 הודיעה רכבת ישראל על זכיית חברת אלקטרה במכרז להקמת תת-קטע הראשון של הקטע המרכזי של המסילה.
נמצא בין תחנת פאתי מודיעין לבין מחלף נשרים ואורכו 4 ק"מ.
המסילה תעבור מעל לכביש 1 באזור מחלף ענבה והקטע כולל שישה גשרים חדשים עבור המסילות, שיצרו מחלף רכבתי מעל כביש 1.
מקטע 4.2 כולל את גשר 8 באורך כולל של 1200 מטר, שיתחיל בין נתיבי כביש 431 ויעבור מעל כביש 1, רמפות שמחברות את כביש 1 לכביש 431, ויסתיים בחיבור למסילה לירושלים.
כמו כן כולל המקטע את גשר 9.
גשר 8 מורכב, למעשה, מחמישה גשרים שייבנו בטכנולוגיות שונות.
8.3 - גשר יציקה מאוזנת בין הנציבים 8 ו-14; אחרי נציב 14 מתפצל לשני גשרים: דרומי וצפוני.
8.4 - הגשר הדרומי, עבור רכבות שיגיעו מירושלים לראשון לציון
8.5 - הגשר הצפוני, עבור רכבות שיגיעו מראשון לציון לירושלים.
הגשר יעבור מעל המסילה הראשית לירושלים.
השלמת חלקו של גשר זה העובר מעל כביש 1 התעכבה במשך חודשים רבים, משום שהצריכה סגירה של הכביש ליממה ולכן תוכננה לשבת, אך לא קיבלה היתר לביצוע בשבת.
גשר 9, שאורכו כ-240 מטר, יעבור בין שני צדי גשר 15 ויעביר את המסילה לתחנה פאתי מודיעין.
ב-26 במרץ 2020 הודיעה רכבת ישראל על זכיית חברת סולל בונה (בבעלות שיכון ובינוי) במכרז להקמת הקטע המזרחי של המסילה.
באפריל 2020 פורסם כי החלו עבודות עפר והכנת הקרקע בכל המקטע מלבד תת-קטע ביצוע קטן בסמוך לתחנת הרכבת רמלה דרום
ב-2030 מתוכנן חיבור המסילה בקשתות מסילתיות למסילת לוד–אשקלון ולמסילת הדרום.
מסיר מוך הוא כלי ניקוי המורכב מגליל של סרט דביק חד צדדי המותקן על גבי גלגלת עם ידית.
המכשיר מאפשר הסרת מוך או סיבים קטנים אחרים מביגוד, ריהוט, מצעים ועוד.
לקבלת התוצאות הטובות ביותר יש להעביר את מסיר המוך מספר פעמים ובחוזקה על האזור הנגוע עד שכל הסיבים מוסרים.
לאחר כל שימוש יש להסיר את שכבת סרט הדבק העליונה בגליל.
כאשר כל שכבות הדבק בגליל נגמרות ניתן לרכוש גליל חדש למכשיר בנפרד.
מסיר המוך מאפשר סיבוב מהיר של 360 מעלות המאפשר הסרה קלה של סיבים עקשנים, בהם שיער בעלי חיים.
המוצר פופולרי בקרב בעלי כלבים וחתולים, שכן הוא מאפשר להסיר גם את שיערותיהם מבדים, שטיחים וכדומה.
מסיפורי מר קשקש הוא ספר ילדים מאת לאה גולדברג באיורו של שמואל כץ.
יצא בהוצאת ספרית פועלים בשנת 1987.
הספר הוא שיר סיפור ברוח הנונסנס, ומתאר עולם שכולו בדיה וכזב, ניסים ונפלאות.
על האיורים בספר זכה שמואל כץ בעיטור אנדרסן לאיור.
הספר מורכב מארבעה חלקים כולל קטע פתיחה.
כל חלק מציג סיפור אחר שסיפר "מר קשקש" ומכאן שם הספר.
בתחילת הספר מוצג לקורא מר קשקש, והרגלו לבלבל את מוחם של צעירים ומבוגרים כאחד: "הוא המציא לו מין קשקוש שמתחיל בארץ הודו/ ונגמר בארץ כוש".
בחלק זה מסופר על קוסם יחיד במינו, "דוד קוסם", המסוגל לחולל מעשים בלתי אפשריים הודות ליכולותיו המופלאות.
קוסם זה גר ב"עיר החלומות" ובסוף הסיפור מופיע הילד שחלם על הקוסם ואף צילם אותו בחלום.
כהוכחה נראה הילד אוחז בתצלום של "דוד קוסם" כשאפו עטוף בתחבושת (לא מוסבר מדוע).
בסיפור זה מסופר על ענק ועל חייו, חיים שבעיניו נראים הגיוניים מאוד ובעיני מי שמידותיו נורמליות הם נראים לא שגרתיים.
ענק זה הוא אב לילדים רבים והקוריוז הוא שהם כולם, ללא יוצא מן הכלל, קטני-קומה מאוד.
כמו "דוד קוסם", גם "עושה הלהטים" מסוגל לבצע קסמים מרהיבים.
"עושה הלהטים", בשונה מ"דוד קוסם", מבצע את קסמיו אל מול קהל ובנוסף גובה כסף על צפייה במופעו.
התחלתו של סיפור זה זכתה ללחן והשיר הופיע בקלטת הילדים "המפוזר מכפר אז"ר" (מאת אותה הסופרת) בכיכובו של גדי יגיל.
מסימיליאנו אָלֶגְרִי (באיטלקית: Massimiliano Allegri; נולד ב-11 באוגוסט 1967 בליבורנו) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר, ומאמן כדורגל, המאמן את קבוצת מילאן.
אלגרי רשם קריירת משחק בקבוצות שונות בליגות הבכירות באיטליה, והחל לאמן בשנת 2003 בליגות הנמוכות.
לאחר שרשם הצלחה עם ססואולו בליגה השלישית, החל את דרכו כמאמן בסרייה א' בקליארי.
ב-2010 עבר למילאן אותה אימן במשך שלוש עונות וחצי, ואותה הוביל לזכייה באליפות.
החל מעונת אימן אלגרי את יובנטוס, אותה הוביל פעמיים לגמר ליגת האלופות (בשנים 2015 ו-2017) ולזכייה בארבעה דאבלים רצופים (בשנים 2015–2018).
אלגרי החל את קריירת המשחק בעונת בקבוצת קויופלי מהליגה החמישית.
עונה אחר כך עבר לשחק בליבורנו מעיר הולדתו, ששיחקה אז בליגה השלישית.
לאחר שרשם שש הופעות בלבד בשתי עונות, החל אלגרי להשתלב בהרכב הפותח בעונת ולהפגין יכולת טובה, שהובילה אותו למעבר לפיזה מהסרייה א' עונה אחר כך.
ההתנסות הראשונה של אלגרי בליגה הבכירה הסתיימה בכישלון, לאחר שרשם שתי הופעות ליגה בלבד וירד עם קבוצתו לסרייה ב'.
לאחר עונה אחת בלבד בפיזה, חזר אלגרי לעונה נוספת בליבורנו, ששיחקה אז בליגה הרביעית.
לאחר עונה אחת בליבורנו, החל אלגרי להשתלב בליגות בכירות בכירות יותר.
הוא שיחק בליגה השלישית במדי פאביה בעונת , ועונה אחר כך עבר לפסקארה מהסרייה ב'.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה היה לאלגרי תפקיד משמעותי בעלייתה של פסקארה לליגה הבכירה.
אלגרי נותר בקבוצה בעונת בסרייה א', והיה למלך השערים של הקבוצה בליגה עם 12 שערים, שהיו עבורו שיא קריירה אישי.
עם זאת, הוא לא הצליח לסייע לפסקארה להישאר בליגה ולאחר עונה אחת חזרה הקבוצה לליגת המשנה מהמקום האחרון בטבלה.
לקראת עונת , לאחר שתי עונות בפסקארה, חתם אלגרי בקליארי.
לאחר שתי עונות בהן זכה למספר משמעותי של הופעות, ובהן סיימה קבוצתו במרכז הטבלה באיטליה, הגיע לקליארי המאמן ג'ובאני טרפטוני.
אלגרי פתח את עונת תחת טרפטוני, אך בחודש נובמבר ולאחר שרשם שתי הופעות ליגה בלבד באותה עונה, התאחד אלגרי עם ג'ובאני גלאונה, מאמנו לשעבר בפסקארה, כשחתם בפרוג'ה מהסרייה ב'.
עד לסיום העונה היה אלגרי לחלק חשוב בקבוצה שסיימה שלישית בטבלה והעפילה לליגה הבכירה.
בינואר 1997, לאחר חצי עונה בליגה הבכירה ובעקבות עזיבתו של גלאונה, עזב אלגרי את פרוג'ה וחתם בפדובה מהסרייה ב'.
אלגרי סיים את העונה עם הקבוצה, ושיחק בה חצי עונה נוספת בליגת המשנה.
בינואר 1998, במהלך עונת , עבר אלגרי לתחנה האחרונה שלו בסרייה א' בקריירת המשחק, נאפולי, שם שיתף פעולה פעם נוספת עם גלאונה.
נאפולי סבלה מעונה חלשה וסיימה את העונה במקום האחרון בטבלה כשבמאזנה שני ניצחונות בלבד.
אלגרי נטל חלק בשבעה משחקי ליגה במדי נאפולי באותה עונה.
בתום העונה חזר לפסקארה מהסרייה ב', שם שיחק במשך שתי עונות.
משם המשיך לעונה אחת בפיסטוייסה מהסרייה ב', ובשנת 2003, לאחר שתי עונות במדי אליאנסה קלצ'ו, איתה עלה לליגה הרביעית, פרש ממשחק פעיל בגיל 36.
במרץ 2001 הורשע אלגרי בהטיית משחק הגביע האיטלקי של פיסטוייסה בה שיחק מול אטאלנטה ב-20 באוגוסט 2000. יחד איתו הורשעו שישה כדורגלנים נוספים משתי הקבוצות.
הוא נענש בהרחקה לשנה מהמגרשים, אך כחודשיים אחר כך ביטלה ועדת הערעורים את הרשעתם של הכדורגלנים המעורבים בפרשה, וכך הוסר העונש מעל אלגרי.
אלגרי החל את קריירת האימון באליאנסה קלצ'ו מהליגה הרביעית, במדיה שיחק בשתי העונות הקודמות, שהיו האחרונות שלו כשחקן פעיל.
לאחר עונה אחת במרכז הטבלה התקדם אלגרי לליגה השלישית, שם אימן את ספאל במשך עונה אחת.
לקראת עונת התמנה לתפקיד מאמן גרוסטו מהליגה השלישית, פוטר מתפקידו לאחר שלושה חודשים אך הוחזר לתפקיד בחודשיים האחרונים של העונה.
הוא פתח עמה את עונת , אך שוב פוטר לאחר חודשים ספורים בלבד.
לאחר שפוטר מגרוסטו הצטרף אלגרי לצוות האימון של מאמנו לשעבר ג'ובאני גלאונה באודינזה.
עם זאת, הוא עדיין היה מחויב חוזית לגרוסטו, מה שנוגד את תקנון התאחדות הכדורגל האיטלקית, מה שגרר את הפסקת עבודתו לאחר מספר חודשים ולהשעיה בת שלושה חודשים, אותה ריצה בתחילת 2008.
לקראת עונת התמנה אלגרי לתפקיד מאמן ססואולו מהליגה השלישית.
אלגרי הוביל את הקבוצה לעונה מוצלחת ולמקום הראשון בטבלת הבית (הליגה השלישית התחלקה לשני בתים בני 18 קבוצות כל אחד).
בזכות מיקומה בטבלה, עלתה ססואולו לליגת המשנה לראשונה בתולדותיה.
בכך, היה לאלגרי חלק משמעותי בטיפוסה של הקבוצה לליגות הבכירות במדינה, שהסתיים בהעפלה לליגה הבכירה.
לאחר עונה אחת בססואולו, ובעקבות הצלחתו באותה העונה, זכה אלגרי לתפקיד ראשון כמאמן בסרייה א'.
הוא התמנה לתפקיד מאמן קליארי, במדיה אף שיחק בעבר, לקראת עונת .
אלגרי פתח את העונה ביכולת ירודה ובחמישה הפסדים רצופים, אך זכה לגיבוי מהנהלת הקבוצה.
עד לאמצע העונה הצליח אלגרי לייצב את מצבה של הקבוצה בטבלה, ובעקבות כך הודיעה הקבוצה ב-9 בדצמבר על הארכת חוזהו של אלגרי לשנתיים נוספות, עד ליוני 2011. עד לסיום העונה הוביל אלגרי את קליארי למקום התשיעי בטבלה, מיקום הליגה הגבוה ביותר שלה מזה למעלה מעשור.
המקום התשיעי נחשב היה להצלחה גדולה, וזאת בעקבות סגנון המשחק ההתקפי הנאה של קליארי שעזר לה להתגבר על מצבה הכלכלי הרעוע ועל המחסור בשחקנים בכירים.
אלגרי הצליח לשמר סגנון המשחק של קבוצתו גם בעונת , וזאת על אף עזיבתם של מספר שחקני מפתח.
הצלחתה של הקבוצה באה לידי ביטוי בזימונם של שלושה משחקניה לסגל נבחרת איטליה במהלך כהונתו של אלגרי כמאמן הקבוצה.
ב-13 באפריל 2010, לאחר רצף הפסדים של קבוצתו, פוטר אלגרי במפתיע מאימון הקבוצה, חמישה מחזורים בלבד לסיום העונה.
ב-17 ביוני 2010 הותר חוזהו של אלגרי בקליארי, וזאת בעקבות פנייתה של מילאן שהתעניינה בו כמאמנה הבא.
שמונה ימים אחר כך, ב-25 ביוני, התמנה אלגרי רשמית לתפקיד מאמן הקבוצה במקומו של לאונרדו לקראת עונת .
כבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה, הוביל אלגרי את קבוצתו לזכייה באליפות איטליה, לראשונה מאז עונת .
אלגרי הוביל את מילאן לשני ניצחונות בשני משחקי הדרבי של מילאנו בליגה באותה העונה, מה שסייע לו לכבוש את פסגת הליגה בפער שש נקודות מאינטר מילאנו.
עם פתיחת עונתו השנייה בתפקיד, הוביל אותה לניצחון נוסף על אינטר, 2-1 שהבטיח לה זכייה בסופר קאפ האיטלקי.
היה זה התואר היחיד של הקבוצה באותה עונה, לאחר שסיימה במקום השני בטבלה אחרי יובנטוס (לה גם הפסידה בחצי גמר קופה איטליה), והודחה ברבע גמר ליגת האלופות על ידי ברצלונה.
פרישתם של מספר שחקני מפתח לקראת עונת , השלישית של אלגרי בתפקיד, הובילה לפתיחת עונה מהוססת מצדה של מילאן, שצברה שמונה נקודות בלבד בשבעת מחזורי הפתיחה.
אלגרי עמד בפני סכנת פיטורים בשלב מוקדם של העונה, אך מילאן החליטה לשמור עליו בתפקיד.
אלגרי הצליח לייצב את מצבה של הקבוצה ולשפר אותה משמעותית, תוך שהוא מפיק את המיטב משחקניה הצעירים של הקבוצה, דוגמת סטפן אל שעראווי ומתיה דה שיליו, וכן ממריו באלוטלי שהגיע בחלון ההעברות ממנצ'סטר סיטי, על אף תדמיתו כשחקן בעייתי.
אלגרי הוביל את מילאן לנסיקה מהמקום ה-16 בטבלה ועד למקום השלישי, אותו כבשה במחזור הסיום, שהבטיח לה השתתפות בפלייאוף ההעפלה לליגת האלופות.
על אף השמועות על פיטוריו הצפויים, פתח אלגרי עם מילאן את עונתו הרביעית בקבוצה, עונת .
העונה האירופית של הקבוצה נפתחה היטב, עם העפלה לשלב הבתים של ליגת האלופות על חשבון פ.ס.וו.
עם זאת, לא כך היה הדבר בליגה.
מילאן לא הצליחה לצבור תאוצה ונותרה במרכז הטבלה.
ב-13 בינואר 2014, כשמילאן ניצבה במקום ה-11 בלבד, פוטר אלגרי מתפקידו לאחר שלוש עונות וחצי, והוחלף בקלרנס סידורף.
ב-16 ביולי 2014, לקראת עונת , התמנה אלגרי לתפקיד מאמן האלופה יובנטוס במקומו של אנטוניו קונטה, שהתפטר מתפקידו לטובת אימון נבחרת איטליה.
על אף הביקורות שליוו את המינוי, אלגרי הוביל את יובנטוס לעונה מוצלחת בכל החזיתות.
הוא הוביל אותה לזכייה באליפות איטליה, שהייתה השנייה שלו כמאמן, והרביעית ברציפות של הקבוצה.
יובנטוס זכתה בתואר בפער משמעותי של 17 נקודות מרומא, תוך שהיא סופגת שלושה הפסדים בלבד במהלך כל העונה, והשלימה זכייה בדאבל לאחר שזכתה בקופה איטליה עם ניצחון 1–2 בגמר על לאציו בהארכה.
הייתה זו הזכייה העשירית של יובנטוס בגביע, והראשונה מאז 1995. היא הייתה לראשונה שמגיעה לעשר זכיות בגביע האיטלקי.
בנוסף, הוביל אלגרי את קבוצתו להצלחה אירופית, והעפיל עמה לגמר ליגת האלופות 2015, הופעתה הראשונה בגמר מזה 12 שנים.
יובנטוס הדיחה בשלבי הנוקאאוט את בורוסיה דורטמונד, את מונקו ואת אלופת אירופה המכהנת ריאל מדריד, והעפילה למשחק הגמר שם הפסידה 1–3 לברצלונה.
בפתיחת עונת הוביל אלגרי את יובנטוס לזכייה בסופר קאפ האיטלקי עם ניצחון 0–2 על לאציו, כחודש לאחר שהאריך את חוזהו במועדון לשתי עונות נוספות.
עם זאת, פתיחת העונה של הקבוצה בליגה הייתה קשה, ולאחר עשרה מחזורים ניצבה יובנטוס במקום ה-12 בלבד.
אלגרי הוביל את יובנטוס להתאוששות מהמשבר עם רצף של 24 ניצחונות ליגה ב-25 משחקים, שהובילו אותה לזכייה שנייה תחת אלגרי וחמישית ברציפות באליפות איטליה.
אלגרי אף הוביל את קבוצתו לדאבל שני ברציפות, עם ניצחון על קבוצתו לשעבר מילאן 0–1 בהארכה בגמר הגביע.
שבועיים קודם לכן, האריך המאמן פעם נוספת את חוזהו במועדון, עד לשנת 2018.
בשל הצלחתו עם המועדון הוא זכה במרב הפעמים בתואר מאמן השנה באיטליה, פרס "ספסל הזהב", שהוענק לו 4 פעמים.
לאחר שזכה באליפות חמישית כמאמן יובנטוס, ב-17 במאי 2019 יובנטוס הודיעה שאלגרי יעזוב את המועדון בסיום העונה.
ב-28 במאי 2021 חזר אלגרי לעמדת המאמן ביובנטוס לאחר פיטורי אנדראה פירלו, וחתם על חוזה עד 2025.
ב-30 במאי 2025 חתם במילאן וחזר אליה לקדנציה שנייה.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםקויופליהליגה האיטלקית החמישית70ליבורנוהליגה האיטלקית השלישית4020230פיזהסרייה א'20ליבורנוהליגה האיטלקית הרביעית328פאביההליגה האיטלקית הרביעית295פסקארהסרייה ב'334סרייה א'3112קליאריסרייה א'20324120פרוג'הסרייה ב'267סרייה א'153פדובהסרייה ב'15060נאפוליסרייה א'70פסקארהסרייה ב'190274פיסטוייסהסרייה ב'181אליאנסה קלצ'והליגה האיטלקית הרביעית40הליגה האיטלקית החמישית288סך הכול בקריירה37456
אלסנדרו ואנטי (באיטלקית: Alessandro Vanetti; נולד ב-30 בנובמבר 1992), ידוע בשם הבמה מסימו פריקולו (Massimo Pericolo), הוא ראפר איטלקי.
מסימו פריקולו נולד בגלראטה שבאיטליה.
נחשף למוזיקת היפ הופ בגיל 10, תוך שהושפע מסרטו של הראפר אמינם, "8 מייל".
במהלך גיל ההתבגרות, שיתף פעולה עם כמה מחבריו, תוך שיצרו אלבום דמו הכולל בתוכו שבעה שירים, אך הם לא יצאו מעולם.
ואנטי גדל בעיר קטניה שבאיטליה, שם התגורר עם אימו.
בגיל 17 עבר להתגורר בברביה.
בשנת 2019 הוציא פריקולו את אלבום הבכורה שלו, Scialla semper.
האלבום כלל בתוכו את הסינגלים "" ו-"Sabbie d'Oro", שזכו להצלחה רבה, תוך שהגיעו למיליוני צפיות ביוטיוב ועשרות מיליוני השמעות בספוטיפיי.
האלבום עצמו זכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה ודורג על ידי מגזין רולינג סטון כאחד מ-20 האלבומים האיטלקיים הטובים ביותר משנת 2019.
בשנת 2020 הוציא יחד עם הזמר מחמוד את השיר "Moonlight popolare".
מסיר שיער הוא מכשיר חשמלי המשמש להסרת שיער על ידי תפיסה מכנית של מספר שערות בו זמנית ומשיכתן החוצה.
הדרך בה המכשיר מושך שיער דומה לשימוש בשעווה, אם כי בניגוד לשעווה, הוא אינו מסיר תאים מהאפיתל של האפידרמיס בעור.
מלבד הקפיץ של מסירי השיער המוקדמים, אין חלקים במכשיר הדורשים החלפה קבועה.
מסירי שיער מופעלים באמצעות סוללה או באמצעות כבל חשמלי.
מסירי שיער המופעלים באמצעות סוללה מתאימים גם לשימוש עם מים, בניגוד לאלו עם כבל, שמתאימים רק לשימוש יבש, מחשש להתחשמלות.
הם עשויים להגיע גם עם אביזרים שונים, כמו ראש קטן יותר שיעזור להגיע לאזורים בגוף שקשה להגיע אליהם, או ראש פילינג שעשוי לסייע לקילוף העור לפני הסרת השיער.
הסרת שיער באמצעות מסיר שיער יכולה להיות כואבת אצל אנשים מסוימים מכיוון שכמו בשעווה, הדבר כרוך בתלישת השיער מהשורשים.
בגלל הכאב הכרוך במיוחד בטיפול הראשון של האזור, יש אנשים שמעדיפים למרוח שעווה מקצועית תחילה, ואז להסיר כדי להסיר צמיחה מחודשת.
הרטבת העור לפני הסרת השיער כרוכה בפחות כאב מאשר הסרת שיער מעור יבש.
שימוש בקרם קהה (קרם מאלחש) לפני הסרת שיער יביא להפחתת הכאב במידה רבה.
אם המכשיר מאפשר לשנות את מהירות הסיבוב, שמירה על מהירות נמוכה עשויה גם היא להפחית את הכאב הכרוך בתהליך.
הסוג הראשון של מכשיר להסרת השיער היה מכשיר האפיליידי המקורי שפותח בישראל על ידי יאיר דר ושמעון יהב, ויוצר על ידי חברת מפרו, בקיבוץ הגושרים בשנת 1986. בתכנון שולב קפיץ מסולסל, שהורכן לעקומה כך שהסלילים בצד אחד של הקפיץ נלחצו בחוזקה יחד ואילו בצד השני הסלילים נפרשו זה מזה.
המנוע במכשיר סובב את הקפיץ וגרם לו להתגמש תוך כדי סיבובו.
סיבוב הקפיץ המסתובב על פני העור גרמה לכך שהשערות נתפסו בין הסלילים של הקפיץ ונמשכו דרך זקיקי השיער החוצה.
מכיוון שהקפיצים התעקלו באופן מתמיד הם היו נתונים לשחיקה והרס, ולכן נמכרו בנפרד כחלק חלופי.
ישנם מכשירים ידניים המיועדים לפנים, שאינם משתמשים באספקת חשמל.
עיצוב זה מורכב מקפיץ סלילי עם שתי ידיות.
לאחר מכן הקפיץ מורכן לעקומה ומונח על שיער הפנים הלא רצוי תוך כדי סיבוב הידיות.
זה גרם לשערות להיתפס בין סלילי הקפיץ ולהוציא אותן מהשורשים.
חברת רמינגטון האמריקאית פיתחה מכשיר להסרת שיער שתוכנן לפעול באופן דומה לאפיליידי המקורי, אלא שבמקום קפיץ, המכשיר השתמש בסדרה של דיסקיות מתכת.
המכשיר היה נושא התדיינות פטנט נרחב באירופה בגלל דמיון הקונספט לאפיליידי המקורי הפועל על קפיץ מסתובב.
עיצוב הדיסקים המסתובבים שוכלל כך שבעיצובים מודרניים הלוחות אינם עוד דיסקים שלמים.
ראשו של מכשיר הסרת שיער מודרני משלב סדרת לוחות מתכת המותקנים במארז פלסטיק.
קצות הלוחות עשויים להיחשף באחד או משני צידי המארז.
כאשר הראש מסתובב, קצות הלוחות נעים זה בזה ונפרדים אחת לכל סיבוב.
הדבר דומה לפעולתה של פינצטה: השיער בין הלוחות שנסגרים נמשך, הלוחות מסתובבות מהעור, ואז השיער משתחרר כשהלוחות נפרדים.
הדבר מאפשר מחזור רציף של אחיזה, משיכה, חילוץ והשלכה של השיער תוך כדי העברת המכשיר על פני העור.
בהתאם לחוזק ולשבירות של השערות, חלקן עשויות להתנתק ולא להישלף.
מכיוון שהשערות נשלפות מעל פני העור, הן יכולות להיראות כמו זיפים מגילוח, אך הן מתפזרות הרבה יותר בדלילות מכיוון שהשערות האחרות נשלפו לגמרי.
כמו בשעווה, בגלל שלבי הצמיחה המתרחשים בשיער, אין צמיחה מחודשת רבה כל כך לאחר ההסרה הראשונה.
הסרה קבועה של צמיחה מחודשת פחות כואבת מההסרה הראשונית ומספר השערות המנותקות פוחת עם טיפול קבוע.
להרבה מכשירי הסרת שיער מודרניים יש סוללה נטענת מובנית, והם מיועדים לשימוש רטוב או יבש.
סוגים אלה של מכשירים בנויים לשימוש במקלחת או מחוץ לה או עם או בלי קרם או ג'ל.
השימוש בקרם עור או ג'ל מועיל להפחתת הכאב והגירוי הקשורים למכשירים לשימוש יבש בלבד.
מסימיליאנו פוקסס (נולד ב-9 בינואר 1944) הוא אדריכל איטלקי.
הוא עומד בראש סטודיו פוקסס בשותפות עם אשתו, דוריאנה מנדרלי פוקסס, עם משרדים ברומא, פריז ושנג'ן.
פוקסס נולד ברומא ב-1944, לאביו שהיה יהודי ליטאי ולאימו הקתולית שהייתה בת לאב צרפתי ולאם אוסטרית.
בתחילת שנות ה-60 עבד אצל ג'ורג'ו דה קיריקו ברומא.
ולאחר מכן עבד תקופה עבור בלונדון, אצל הנינג לארסן ואצל ירן אוטזון בקופנהגן.
הוא קיבל את התואר באדריכלות מאוניברסיטת ספיינצא ב-1969 ברומא, שם פתח את משרדו הראשון ב-1967, בשיתוף פעולה עם אשתו הראשונה אנה מריה סאקוני.
משנת 1985 הוא עובד עם אשתו השנייה, דוריאנה מנדרלי, שסיימה את לימודי האדריכלות בפריז ב-2007.
מ-1994 עד 1997 היה חבר בוועדות העירוניות של ברלין ושל זלצבורג.
מאז ינואר 2000, הוא כותב את טור הארכיטקטורה של המגזין השבועי L'Espresso.
בשנת 2000 ניהל את תערוכת האדריכלות הבין-לאומית השביעית של הביאנלה של ונציה – "פחות אסתטיקה, יותר אתיקה".
פוקסס מכהן כפרופסור אורח במספר אוניברסיטאות, כולל ה-École spéciale d'architecture בפריז, ואוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בשנת 2009 השלים פוקסס את בניית מרכז פרס לשלום ולחדשנות ביפו.
בשנת 2018 מונה פוקסס לתכנן מחדש את בנייני האומה בירושלים, אך פוטר כשנתיים לאחר מכן.
מלגת כבוד לשנת 2002 של המכון האמריקאי לאדריכלים
מלגת כבוד לשנת 2006 של המכון המלכותי לאדריכלים בריטים, לונדון
2009, מדליית זהב לאדריכלות איטלקית, טריאנלה די מילאנו, מילאנו
2011, הפרס הבין-לאומי לתרבות איניאציו סילונה, רומא
מסכה היא פריט לבוש, המכסה חלק מן הפנים או את כולם, לעיתים גם חלק מן הראש, או אפילו את הראש כולו.
למסיכות שונות ישנם שימושים שונים, כדגומת הגנה על פניו של ספורטאי או עובד בתעשייה מסוכנת, מניעת שאיפת רעלים, חימום, בידור, הסתרת פנים לצורך שיבוש זיהוי, או גילום דמות.
המסכה משמשת כסמן לאפיון דמות באירועים קהילתיים כגון טקסים דתיים בתרבויות שונות.
מסיכות משמשות אביזר חשוב במסיבת תחפושות ובקרנבלים.
ביהדות נעשה שימוש במסכות כחלק מתחפושת פורים.
המסכה העתיקה ביותר בעולם, מן האלף השביעי לפני הספירה, נמצאה בארץ ישראל, בחורבת שבאזור חברון.
המסכה, עשויה אבן גיר וגודלה 15X22.3 ס"מ, שימשה כנראה כחפץ פולחני.
המסכה נמצאת במוזיאון ישראל והוצגה במסגרת התערוכה "בראשית – הסיפור האמיתי".
ביוון הקדומה שימשה המסכה כאביזר בתיאטרון.
מקורו של התיאטרון היה בטקסים דתיים והוא נשאר קשור אליהם קשר בל ינותק בעת העתיקה.
הסיבות לשימוש במסכה היה להצגת רגש, לתיאור דמויות נשים (אשר לא הורשו להופיע בתיאטרון היווני), וכן העובדה שמבנה המסכה איפשר הגברה של קול השחקן בתיאטרון היווני הפתוח.
המסכות נשאו אופי סאטירי או טראגי, בהתאם למחזה.
בקומדיה דלארטה במאה ה־15 שימשה המסכה לתיאור דמויות קבועות ומזוהות של טיפוסים.
מסכות אלו מדגישות ומגזימות את תווי הפנים ויוצרות מעין קריקטורה של הדמות.
ברנסאנס המסכה הייתה אביזר שמשתמשים בו בחיי היום יום בנשפי מסכות וביציאות לבילויים כשהיא משמשת מסתור.
גם בתיאטרון ברנסאנס (קומדיה דל'ארטה, שייקספיר, מולייר) משתמשים במסכות.
בתיאטרון השייקספירי תפקיד המסכה לגרום לכך שהדמות לא תזוהה על ידי הדמויות האחרות על הבמה.
אצל מולייר המסכה ממשיכה את תפקידי הקומדיה דלארטה, המסכה הייתה לצורך הגזמת החיסרון המרכזי או הפגם של הדמות.
מאז העת העתיקה מופיעות מסכות ביצירות אמנות שונות.
כך לדוגמה ניתן למצוא תיאורים של מסכות תיאטרון על גבי פסיפסי רצפה ברומא ובפומפי.
באמנות של ימי הביניים ניתן לראות מסכות מפוסלות על גבי תבליטים בכנסיות.
המסכה נתפשה בימי הביניים כייצוג שלילי כיוון שהיא מסתירה את האמת ואת העומד מאחוריה.
דמות המסכה הופכת בשל כך למעין דמות שד או יצור גרוטסקי.
בציור של המאה ה-19 בולטים ציוריו של הצייר הבלגי ג'יימס אנסור, אשר צייר מסכות תיאטרון רבות.
בציור המתאר את כניסת ישו לירושלים מופיע המון גדול כשפני האנשים הם פני מסכות.
המסכה נתפשת כאן כאלמנט חברתי המביע צביעות.
הופעתם של פריטים אפריקנים "פרימיטיבים" באירופה, בהם מסכות פולחניות שונות, החל מן המאה ה-19, הייתה בעלת השפעה רבה על האמנות האירופית.
אצל הצייר פבלו פיקאסו, לדוגמה, ניתן לראות השפעה בולטת של האמנות הפרימיטיבית בכללה ושל מסיכות בפרט, שהגיעו מהאומנות האפריקאית.
בציור המפורסם "העלמות מאביניון" מופיעות חמש דמויות נשיות כשפניהן הן כפני מסיכות אפריקאיות שאותן ראה פיקאסו במוזיאון הלובר.
בספרות, כמו באמנות הפלסטית, ניתן למסכה תפקיד משמעותי.
לעיתים הוא מרמז על יושרו של האדם.
לעיתים, כמו בספר "הוויקונט דה בראז'לון: אחרי עשר שנים" (אודות האיש במסכת הברזל) מאת אלכסנדר דיומא האב, מצביעה המסיכה על יושרו של השבוי אל מול הצביעות של הסובבים אותו.
תפקיד דומה ניתן למסכה בסיפור 'פנטום האופרה', שבו המום הפיזי של הגיבור והסתרתו במסיכה מהווים ניגוד אל טוהר לבו.
המסכה מהווה מוטיב מרכזי גם בסרטי קולנוע עלילתיים רבים.
גיבורי על רבים בקומיקסים וסרטים עוטים מסכות.
המסיכות נועדו להסתיר את זהותם של הדמויות ובו בזמן ליצור אלטר אגו של גיבור.
מסכה רפואית (נקראת גם מסכה כירורגית או מסכת מנתחים או נשמית כירורגית) משמשת מנתחים ואנשי רפואה אחרים בעת טיפול בחולים, או לחלופין משמשת את החולים בבואם במגע קרוב עם אחרים, או ביציאה למרחב הציבורי, והיא מיועדת ללכוד חיידקים ונגיפים הנפלטים מהפה ומהאף של העוטה אותה.
השימוש במסכות מסוג זה ומסכות בד התרחב בצורה ניכרת ברחבי העולם עקב מגפת הקורונה בשנים 2019–2022.
מסכות רבות נועדו להגן על פניו וקנה הנשימה של העונד אותן.
ענפי ספורט מסוימים, דוגמת הוקי קרח כוללים קסדה עם מסכה שנועדה להגן על פני השחקן.
בנוסף, מסכות שונות משמשות רבות בתעשייה כימית ובעבודות עם חומרים מסוכנים ועבודה מתחת למים.
"מסך הברזל" הוא כינוי לקו הגבול האידאולוגי אשר חילק את אירופה לשני גושים: הגוש המזרחי שנשלט על ידי ברית המועצות, והגוש המערבי בהנהגת ארצות הברית.
המושג זכה לתפוצה רחבה בעקבות השתלטות ברית המועצות על מדינות מזרח אירופה שהתבטאה בהקמת משטרים קומוניסטיים שכונו "דמוקרטיות עממיות", והוא ביטא את הקרע בין שני הגושים ואת תחילתה של המלחמה הקרה.
המונח הופיע בפרסומים שקדמו למלחמה הקרה: בספר משנת 1918 המשיל וסילי רוזנוב את המהפכה הסובייטית למסך ברזל היורד על ההיסטוריה הרוסית.
בשנת 1920 סיכמה אתל סנודן את קבלת הפנים שציפתה לה בפטרוגרד במילים .
הביטוי מופיע גם בספרו של ג'ורג' אורוול "חוות החיות" מאוגוסט 1945. במאי 1945 המונח הוצג על ידי לוץ שוורין פון קרוזיק ששאל אותו מנאום אנטי סובייטי של יוזף גבלס.
המטפורה "מסך הברזל" זכתה לתפוצה רבה בעקבות השימוש שעשה בה וינסטון צ'רצ'יל, אז מנהיג האופוזיציה בבריטניה, בנאום שנשא בנוכחות הנשיא הארי טרומן בקולג' וסטמינסטר בפולטון שבמיזורי, ב-5 במרץ 1946.
צ'רצ'יל דייק כאשר ציין את וינה כאחת הערים מאחורי מסך הברזל, כיוון שבאותה עת נמצאה באזור הכיבוש הסובייטי, כחלק מכיבוש אוסטריה בידי ארבע המעצמות, בדומה לגרמניה.
ב-1955 נסוגו המעצמות ואוסטריה הפכה למדינה עצמאית תוך הכרזת נייטרליות.
בשנים הראשונות לאחר הנאום, המונח לא התקבל היטב בקרב הציבור במערב, שעדיין רחש כבוד לברית המועצות כשותפה מרכזית בהבסת הנאצים, אולם הוא צבר פופולריות עם התעצמות המלחמה הקרה.
למעשה, השימוש הראשון שעשה צ'רצ'יל בביטוי, היה במברק ששיגר לנשיא הארי טרומן ב-12 במאי 1945, בו התייחס להפעלת הטכניקות הקומוניסטיות בשטחים שכבשה ברית המועצות במלחמה, יחד עם חששו בעקבות פינוי הצבא האמריקני לקראת היערכות להמשך הלחימה בזירת האוקיינוס השקט.
את המברק חתם בטקסט הבא:"אני חש דאגה עמוקה בשל פירושם המוטעה של הרוסים להחלטות ועידת יאלטה...
מסך ברזל נמתח על פני כל החזית שלהם.
איננו יודעים מה קורה מאחוריו"
מסירות הוא משחק לא תחרותי שמטרתו הנאה או שיפור הכושר המוטורי ואימון לקראת משחקי כדור.
במשחק מסירות משתדלים המשחקים לזרוק את הכדור כך שלצד התופס יהיה קל ככל האפשר לתפוס את הכדור, בהתאם לרמתו.
משחקים כאלה עשויים להיות משוחקים בין הורה לילדו או בין ילדים המבקשים לחזק את כושרם המוטורי לקראת התמודדות במשחקי כדור תחרותיים.
שחקן מסירות מוערך יותר ככל שהמסירות שהוא מוסר קלות יותר לתפיסה, וככל שהוא מצליח "להציל" כדורים קשים יותר לתפיסה.
המתמסרים פועלים כצוות, ומונים את ניקודם המשותף בתור מספר המסירות שהצליחו למסור בלי שהכדור ייגע בקרקע.
משחק המטקות על חוף הים הוא גרסה של משחק המסירות, בה השחקנים משתדלים לשחק עם בני זוג הקרובים לרמתם המוטורית, כדי להיות מאותגרים במידה שווה.
בגלל מהירויות הכדור הגבוהות הכרוכות במשחק, שחקן המחמיץ כדורים גורם להפסקת המשחק לפרק זמן ארוך, בעודו מביא את הכדורים התועים, ומפריע לשטף המשחק.
אולטימייט או אולטימייט פריזבי, הוא משחק ספורטיבי ותחרותי, ללא מגע בין שחקנים, ובו משתמשים בפריזבי במקום בכדור.
בישראל קיימות מספר קבוצות תחרותיות ומספר קבוצות עממיות.
מסך המוות הכחול, או מסך כחול הוא כינוי לתצוגת המסך המופיעה על גבי מסך המחשב כאשר ישנה שגיאה קריטית בליבת מערכת ההפעלה Microsoft Windows.
במקרה כזה, המשמעות היא שלא ניתן לגבות את העבודה שבוצעה מאז השמירה האחרונה ויש לבצע ריסט - להפעיל מחדש את המחשב.
הופעתו של המוות הכחול הייתה תכופה למדי בגרסאות הראשונות של Windows, אך החל מגרסת Windows 2000 הופעתו נדירה יותר.
בזמן ההדגמה של 98 Windows ב־20 באפריל 1998 על ידי ביל גייטס הופיע מסך כחול מיד לאחר ההכרזה של גייטס על חיסולם של אלפי באגים בתוכנה (גייטס לא התבלבל, הוא הכריז על כך שיש עוד כמה באגים שלא נפתרו, והמשיך במצגת).
קיים מגוון רחב של בעיות ותקלות הגורמות למוות הכחול.
מקור הבעיה יכול להיות בתוכנה או בחומרה, אך התוצאה דומה:
ביצוע פעולה לא חוקית, למשל חלוקה באפס או פנייה לכתובת זיכרון החורגת מתחום הזיכרון הקיים.
גלישת חוצץ - דריסת קוד או נתונים בזיכרון עם מידע אחר.
דבר זה מביא להתנהגות לא יציבה של מערכת ההפעלה עקב אחת מהסיבות הבאות:
שינוי לא צפוי של נתונים תוך כדי עיבודם יכול לגרום לתוכנה לבצע פעולה לא חוקית.
הרצת קוד שאיננו קוד, אלא נתונים.
הרצת קוד זדוני, למשל סוס טרויאני.
שימוש במנהל התקן שנכתב בצורה לקויה או במנהל התקן שאינו מתאים להתקן.
בעיה בבסיס הנתונים של מערכת ההפעלה (Registry).
הרצת קוד עם באגים או קוד זדוני, למשל קוד הנגוע בווירוס.
הוצאת תקליטור או תקליטון או ניתוק דיסק און קי בזמן קריאה מהמדיה או כתיבה למדיה.
תקלת זיכרון פנימי, כונן קשיח או לוח אם.
תצוגות מסכים כחולים במערכות ההפעלה השונות
במערכות Windows המוקדמות, שהיו מבוססות DOS, המסך הכחול שימש בעיקרו כדרך עבור מנהל התקן וירטואלי לדווח על תקלה.
נוסח הודעת השגיאה שהייתה מופיעה במסך לא היה אחיד, והיה משתנה בהתאם לגורם לבעיה.
קוד השגיאה, אם היה מופיע, היה בעל 2 ספרות הקסדצימליות, ולפיו הטכנאי היה יכול לקבוע את הגורם לבעיה.
במערכות NT המוקדמות נעשה ניסיון לקבוע נוסח "אחיד" להודעות השגיאה אותן מציג המסך הכחול, שנקרא מעתה STOP error.
המסך הכחול במערכות NT הוא דרך של הקרנל (או של מנהל התקן שפועל ברמת הקרנל) להודיע על תקלה שממנה הוא לא יכול להתאושש.
ההודעה הייתה מופיעה על מסך ברזולוציית 720*400, והכילה פרטים טכניים רבים על קובצי מערכת וכתובות זיכרון.
המסך הכחול שלהלן היה המסך הנפוץ ביותר בעת תקלה קריטית.
במערכת XP הוגדר כברירת מחדל כי תקלה קריטית תגרום למערכת ההפעלה לבצע הפעלה מחדש פתאומית ללא מסך כחול, אולם שינוי ההגדרות המתאימות בלוח הבקרה יגרום לכך שבכל פעם שתקרה תקלה קריטית, יופיע המסך הכחול במקום הפעלה מחדש, ובכך המשתמש יוכל לקבל פרטים נוספים על התקלה.
בניגוד למסך שהופיע במערכות NT המוקדמות, המסך הזה נחשב מעט יותר ידידותי למשתמש, כאשר הפרטים הטכניים היחידים שמופיעים בו הם קוד השגיאה, ופרמטרים נוספים.
במקרים מסוימים, המערכת הייתה מנסה לעשות dump לזיכרון כדי ליצור קובץ עם פירוט קובצי המערכת וכתובות הזיכרון שהיו מעורבים בשגיאה.
סוג נדיר בהרבה של מסך כחול במערכות מ-XP ואילך היה מופיע לרוב תחת תנאים מאוד מסוימים, לדוגמה כאשר תהליך קריטי היה מפסיק את פעולתו (הפסקת פעולתו של csrss.exe לרוב הייתה גורמת להופעת מסך כזה), או כאשר אחד מקבצי הרישום היה נפגם והיה מונע ממערכת ההפעלה לעלות.
במסך כזה, יופיע לרוב רק קוד השגיאה, ללא פרמטרים, והודעת השגיאה תהיה קצרה בהרבה.
במידה ושפת המערכת אינה אנגלית, ההודעה שעל המסך תהיה מוצגת בג'יבריש.
בחלונות 8 ואילך מסך השגיאה מורכב מסמל גדול של סמיילי עצוב, ביחד עם טקסט ידידותי למשתמש, קוד השגיאה (לעיתים) והחל מחלונות 10 גם קוד QR אותו יכול המשתמש לסרוק באמצעות אפליקציה בטלפון הנייד שלו כדי לחפש מידע מדויק על הבעיה.
בחלונות 11 צבע המסך השתנה מכחול לשחור, צעד שגרר ביקורת רבה ממשתמשים רבים שהתרגלו לצבע הכחול של מסך זה.
מיקרוסופט החליטה בסופו של דבר להחזיר את צבע המסך לכחול.
מסך כחול (בלו־סקרין) או מסך ירוק (גרין־סקרין) (הידוע בטלוויזיה בשם Chroma Key) הוא מונח בקולנוע אשר מתאר טכניקה בה מצלמים פעולה המתרחשת לפני מסך אשר צבוע בצבע אחיד (כחול או ירוק בדרך כלל) לשם "החלפת" המסך בתמונה או בסצנה אחרת.
המונח מתייחס גם לתוצאה של הטכניקה וגם למסך עצמו.
הצבע המיועד להחלפה מעובד ומשולב עם תוכן מערוץ וידאו אחר כמו מצלמה נפרדת, וידאו מוקלט או מקור דיגיטלי.
התהליך הזה מכונה "קומפוזיטינג" (Compositing).
ההחלפה יכולה להתבצע במשך ההפקה או אחרי ההפקה (פוסט פרודקשן).
דוגמה קלאסית לשימוש בטכניקה היא אצל מגישי תחזית מזג האוויר בטלוויזיה אשר נראים כאילו היו על מפה, אך למעשה הם מצולמים על רקע אחיד.
מול החזאי יש טלוויזיה המראה לו את התחזית, כך שהוא יכול לדעת היכן הוא צריך למקם את ידיו.
בעבר האפקטים הטלוויזיוניים הללו נעשו בטכניקה בשם "Chroma keying", אך כיום לשם ביצוע עבודה זאת משתמשים בטכניקות ממוחשבות.
לעיתים עלול להיות למגיש טלוויזיוני אזור בבגדיו אשר צבעו קרוב למדי לצבע עליו עושים את האפקט, כמו קישוט או סמל, כתוצאה מכך חלק זה יראה כ"שקוף" - נראה דרכו את הרקע אשר אליו "מחליפים".
אם אנשי ההפקה לא שמו לב לכך לפני שהתוכנית שודרה, הצופים יראו "חור" במגיש אשר דרכו ניתן לראות את הרקע.
למה דווקא צבע זה ולא אחר
בעבר, לפני המעבר לשימוש בעיבוד דיגיטלי, הצבע הכחול היה הצבע הקל ביותר להפרדה כימית מבין הצבעים על סרט הצילום.
כיום, עם המעבר לשימוש באמצעים דיגיטליים, רוב חיישני המצלמות מורכבים מ־25% כחול, 25% אדום וכ־50% ירוק.
הצבע הירוק נחשב לקל יותר לזיהוי בתוכנת מחשב ולכן השימוש נעשה בעיקר בו.
טכניקת צילום זו דורשת ניגודיות גבוהה כדי לאפשר הפרדה מלאה בין צבעי הרקע לצבעי האובייקט המצולם.
גוף האדם מכיל מספר גוני אדום.
לכן לא ניתן לעשות באדום שימוש.
הצבעים: ירוק וכחול כמעט אינם מופיעים בגוף האדם.
שימוש בצבע הקיים באובייקט המצולם גורם לתוכנת המחשב להחליף את הצבע ברקע הנבחר.
לדוגמה: אם הרקע הוא אדום והאדם לובש חולצה אדומה - עלולה להיווצר בעיה בהחלפת הצבעים.
יכולים להיווצר "חורים" במרכז הגוף והאדם ייראה כבעל "ראש מרחף".
רוב המסכים עושים שימוש בגוני כחול וירוק, המנוגדים לגוני האדום שבגוף האדם.
לעיתים, בעקבות סביבת הצילום או שימוש באנשים בעלי גון עור שונה, נדרש שימוש במסכים בגוונים אחרים.
בסרט של דיסני "שירת הדרום" נעשה שימוש נרחב במסכים בגוון צהוב.
בסרט "אפולו 13" נעשה שימוש במסכים בצבע כתום.
בסרט "אייר פורס 1" נעשה שימוש במסכים בצבע אדום.
בחירת גון הרקע של המסכים עשויה להיות מושפעת בין היתר מאחד או יותר מהגורמים הבאים:
לפעמים נעשה שימוש בצבעים פשוטים משיקולי עלות או מחוסר בצבע מסוים.
ביהדות, מסירות נפש היא הנכונות להקרבת החיים למען קיום מצוות התורה.
הקרבת החיים באופן שכזה מהווה קיום מצוות קידוש השם ומכונה מוות על קידוש השם, ולעיתים מכונה בקיצור גם כקידוש השם.
היהדות מקדשת את החיים, וההלכה מתירה ואף מחייבת כל יהודי להפר את המצוות, אם עליו לעשות זאת על-מנת להציל את חייו ("פיקוח נפש") ועל אף זאת, ישנם שלושה איסורים אשר אותם חייב, המאמין היהודי, לקיים גם במחיר הקרבת חייו.
איסורים אלו נודעים בשם איסורי "ייהרג ואל יעבור":
הגדרה זו מורחבת ב"שעת השמד", כלומר במקרה של גזרות מיוחדות שתכליתן היא העברה על הדת.
במקרה שכזה, יש למסור את הנפש אף על הקל שבמנהגים – (אפילו לשנות את רצועת הסנדל).
במהלך ההיסטוריה יהודים רבים מסרו את נפשם על קידוש השם, במיוחד בתקופות בהן היו ניסיונות להמרת דת המונית וכפויה.
כמופת היסטורי למסירות נפש נעשה שימוש בעקידת יצחק.
על פי הכתוב בבראשית (), נצטווה אברהם אבינו על ידי האל להקריב כקורבן על המזבח את בן זקוניו, יצחק.
אברהם עשה כדבר האל, עלה להר שהאל הראה לו (הר המוריה), הכין את המזבח, קשר את יצחק, אחז בסכין, והיה מוכן לשחוט את בנו על המזבח.
ברגע האחרון הופיע לפניו מלאך וציווה עליו לשחרר את יצחק מהעקידה ולהקריב במקומו איל שנשלח אליו.
בדת היהודית, אברהם נחשב לאחד מגדולי הצדיקים, כיוון שהיה מוכן להקריב את בנו על קידוש השם.
אף שבעקידת יצחק, כפי שהיא מתוארת במקרא, לא בוצעה בפועל ההקרבה, נמצא באגדה מקור לרעיון לפיו יצחק מת, אך קם לתחייה מאוחר יותר.
כמו כן, על פי האגדה היהודית אברהם הושלך על ידי נמרוד לכבשן האש בשל סירובו להאמין באלילי אור כשדים וניצל בנס.
מקרה נוסף של מסירות נפש המוזכר בתנ"ך הוא מקרה חנניה, מישאל ועזריה, אשר סירבו למלא את פקודת נבוכדנאצר מלך בבל להשתחוות לפסל ().
השלושה הודיעו לנבוכדנאצר שהם מוכנים למסור את נפשם כדי שלא להפר את מצוות התורה.
משראה המלך הבבלי שהם ממאנים לעבור על איסור עבודה זרה, השליך אותם לכבשן הלוהט ורק נס משמים הצילם.
מקרה מפורסם נוסף הוא "דניאל בגוב האריות".
כאשר התפלל דניאל לה' למרות החוק של דריוש, הטוען שכל אזרח בבלי חייב להתייחס אליו בתור אל עלי אדמות ולסגוד לו בלבד, הוא היה צריך לשאת בתוצאות והושלך לגוב האריות.
אף על פי שידע שזהו עונשו של העובר על החוק, העדיף דניאל לפגוש במלתעות האריות מאשר לעבור על מצוות וחוקות ה'.
גם הפעם ניצל בנס, ויצא מגוב האריות ללא פגע.
בשנת 167 לפנה"ס החליט מלך האימפריה הסלאוקית, אנטיוכוס הרביעי, לאסור על קיום מצוות הדת היהודית בארץ ישראל.
בספר חשמונאים א' מתוארות גזירות השמד:
ביום כ"ה בכסלו שנת 167 לפנה"ס הוצב בבית המקדש פסל זאוס והוקרבו לו קורבנות.
גזירות אנטיוכוס נמשכו שלוש וחצי שנים.
רוב תושבי יהודה סירבו לקבלן והעדיפו למות, ובלבד שלא לעבוד עבודה זרה ולעבור על חוקי התורה.
אלעזר הזקן, שהיה אחד מנכבדי העם, צווה לאכול מבשר החזיר והוצא להורג בשל סירובו.
אחד הידועים בסיפורי מסירות הנפש בתקופה ההיא היה סיפורה של חנה ושבעת בניה: שבעת בניה של חנה נתפסו בידי המלך שצווה עליהם לעבוד לאלילים, כל אחד מהם סירב בתוקף, אפילו הקטן שבהם.
שבעת הבנים עונו למוות אך לא בגדו באמונתם.
הם הוצאו להורג, ואימם, שאיבדה את כל בניה, שלחה יד בנפשה.
בספר חשמונאים ב' מתואר סיפור זה:
ובהמשך מתואר מותו של הילד השני, האומר שמות קדושים יתוגמל בעולם הבא
התנגדות היהודים לקבל את גזירת השמד הולידה את מרד החשמונאים, במהלכו נהרגו יהודים נוספים על קידוש השם, אך בסופו גורש הכובש הסורי מהארץ.
בשנת 41 הורה הקיסר הרומי גאיוס קליגולה להציב את פסלו בבית המקדש, וזאת בעקבות ידיעה שהגיעה אליו על כך שהיהודים הרסו מזבח שהוקם לכבדו על ידי תושביה ההלניסטים של יבנה, מכיוון שהוא היה סמוך לבית כנסת.
משנוכח שהיהודים מסרבים לאפשר את הצבת הפסל ציווה קליגולה לעשות זאת בכוח ואם יתנגדו היהודים – להרוג את המתמרדים ולמכור את כל העם לעבדות.
היהודים הכריזו שהם מעדיפים למות, ובלבד שלא לעבור על חוקי התורה.
הסכנה הייתה רבה, אך קליגולה נרצח, ויהודה ניצלה.
פונטיוס פילטוס, נציב יהודה, הביא באחד את צלמי הקיסר טיבריוס לירושלים בשעה שנכנס לעיר עם צבאו, הוא סירב לבקשת היהודים להסיר אותם בנימוק שצעד כזה יהיה עלבון לקיסר.
יוסף בן מתתיהו תיאר את המקרה בספרו קדמוניות היהודים:
יוסף בן מתתיהו סיפר, שאחת הסיבות לפרוץ המרד הגדול בשנת 66 הייתה טענת הקנאים, שאדם לא יכול לשרת שני אדונים.
לפיכך, לפי הקנאים, כניעה לשלטונה של רומי הרי היא כמו עבודה זרה, ואילו יציאתם למרד נגד השלטון הרומי תוך סיכון חייהם היא בבחינת קידוש השם.
69 שנה לאחר מכן, לאחר דיכוי מרד בר כוכבא, החליט הקיסר אדריאנוס בשנת 135 לעקור מן היסוד כל זכר ושריד לתרבות ולדת היהודית באמצעות גזירות אדריאנוס בתקופה שכונתה "דורו של שמד".
לשם כך הטיל על היהודים גזירות מרובות הנוגעות לעיקרי הדת: בין היתר הוא אסר עליהם להתכנס בבתי כנסת ובבתי מדרש, לחגוג חגים ולשמור שבת, ללמוד תורה ולקרוא את קריאת שמע.
רבים מתו על קידוש השם ובלבד שלא ייאלצו לקיים את הגזירות, בהם גם עשרת הרוגי מלכות שהיו ממנהיגיו הרוחניים של העם.
בין אלה היה גם רבי עקיבא בן יוסף אשר עונה למוות על ידי הרומאים ובטרם יצאה נשמתו קרא: "שמע ישראל, ה' אלוהינו, ה' אחד".
מאז הפכה קריאת שמע לסמל של מסירות נפש.
מסעי הצלב היו מלווים בפרעות ביהודים בקהלות אשכנז ובניסיונות להביא להמרת דתם לנצרות בכפייה.
יהודי אשכנז עמדו בניסיון כמעט ללא יוצא מהכלל.
ליהודים בתקופה זו, שלא כיהודים בתקופות מאוחרות יותר, יכולה הייתה המרת הדת להוות פתח הצלה בטוח.
אף על פי כן הם לא התפתו, כפי שטוען ספר חסידים: "בקידוש השם הכול עומדים בנקל..
ואפילו אחד מאלף אינו כופר".
מוטיב שנוי במחלוקת בעמידה היהודית באותה תקופה היה הרג הילדים במטרה למנוע את שבייתם והוצאתם לשמד.
יש חוקרים הטוענים כי כרוניקה זו יחד עם כרוניקות נוספות שנכתבו ב-1096 מדגישות את מעמדה הגבוה של האישה באשכנז באותה תקופה: האישה היא הנלחמת בפועל בצלבנים, האישה היא הטובחת את ילדיה אף ללא רשות מהבעל, ומעשיה מהווה חזרה למוטיב חנה ושבעת בניה.
על פי תאוריה של ההיסטוריון ישראל יעקב יובל, הריגת הילדים בידי הוריהם היוותה הרקע להיווצרות עלילות הדם, אולם עזרא פליישר, אברהם גרוסמן ומרדכי ברויאר דחו את דבריו בחריפות.
פוסקי ההלכות נחלקו ביחסם אל הרג הילדים, אך הנטייה הייתה שלא לפקפק בצדיקותם של מקדשי השם.
מהר"ם מרוטנברג השיב לשאלת יהודי האם הוא צריך כפרה ששחט את אשתו וילדיו בתקופת הרג ושמד:
היו שמצאו היתר להמתת הילדים בדינו של בן סורר ומורה, שהורגים אותו לא בשל מה שהוא, אלא בשל מה שעתיד להיות, דין התקף גם לגבי ילדים שעלולים להפוך למשומדים.
מהר"ם מרוטנברג קובע כי מקדשי השם אינם סובלים:
ואילו מקדשי השם אינם צועקים כשנשרפים ונהרגים.
יעקב כ"ץ והרב חיים סולובייצ'יק (היסטוריון) טענו כי קידוש השם באשכנז מאופיין בפסבדו-הלכה.
חוברו אף ברכות לשחיטה על קידוש השם, ואף הסכין נבדקה, כדי להבטיח את "כשרות השחיטה".
אגדה על מסירות נפש שנפוצה במאה ה-13 היא הסיפור על רבי אמנון ממגנצא המהווה בסיס לפיוט ונתנה תוקף.
מסירות הנפש נמשכה בעם ישראל גם בתקופת המוות השחור, גירוש ספרד, עלילות הדם, גלי הפרעות וגזרות ת"ח ת"ט.
מסופר על הבעל שם טוב כי בשעה ששכב על ערש דווי, נשמע אומר .
בעוד שהשמש חשב כי הוא אומר זאת למלאך המוות כדי שיטול כבר את נשמתו, הסביר רבי פנחס מקוריץ כי הבעש"ט פנה לקב"ה ואמר כי הוא מקדיש לו במתנה את שתי השעות שנותרו לו לחיות, וזוהי 'מסירות נפש' אמיתית.
בשואה וכן בתקופת הקומוניזם ברוסיה הורחב מושג המוות על קידוש השם כך שיכלול גם יהודים שלא מתו בשל אמונה או סירוב להתנצר, אלא בשל שייכותם לעם היהודי.
ביטוי לתחושה שהמוות בשואה, על אף מאפייניו השונים, מהווה חוליה בשרשרת קידוש השם ההיסטורית, נתן הרב אלחנן וסרמן, מגדולי הרבנים שנספו בשואה, בדברים שתועדו מפיו ערב הוצאתו להורג עם תלמידיו:
באותה תקופה הוטבע גם מונח חדש שהתאים לאופיה השונה של הרדיפה: "קידוש החיים", התעקשותו של היהודי להמשיך ולחיות על אף מזימות שונאיו.