tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרחבה ממימד סופי K/F היא פשוטה אם ורק אם יש לה מספר סופי של הרחבות ביניים (תת-שדות ).
שדה-הרחבה K הוא תמיד מרחב וקטורי מעל שדה הבסיס, כאשר פעולת הכפל בסקלר היא פעולת הכפל בשדה הגדול (מצומצמת מפעולה לפעולה ).
בפרט, יש להרחבה ממד , שהוא הממד של K כמרחב וקטורי מעל F.
לממדים יש תכונת כפליות שימושית: אם , אז .
איבר a של K הוא איבר אלגברי אם קיים פולינום בעל מקדמים ב-, אשר a הוא שורש שלו.
אם כל האיברים של K הם אלגבריים, אומרים שההרחבה היא הרחבה אלגברית.
כל הרחבה אלגברית נוצרת סופית היא בעלת ממד סופי, וכל הרחבה בעלת ממד סופי היא הרחבה אלגברית נוצרת סופית.
לעומת זאת, קיימות הרחבות אלגבריות שאינן נוצרות סופית, כמו זו של שדה המספרים הניתנים לבניה מעל הרציונליים, או של הסגור האלגברי של שדה סופי, מעל השדה.
אם היא תת-קבוצה כלשהי, הסימון מתאר את תת-החוג הקטן ביותר של K המכיל את F ואת S (בהשוואה ל- , שהוא תת-השדה הקטן ביותר; כמובן ).
אם כל האיברים של הקבוצה S אלגבריים, אז הוא שדה, ובמקרה זה .
פירוק למרכיב טרנסצנדנטי ומרכיב אלגברי
אוסף האיברים האלגבריים ב-K מהווה תת-שדה שלו, הנקרא הסגור האלגברי היחסי של ב-K.
בהרחבה אלגברית, כמו , הסגור הזה הוא K.
אם אין ב-K אף איבר אלגברי פרט לאברי , (כלומר, הוא הסגור האלגברי היחסי), אומרים ש- סגור אלגברית בהרחבה.
(אין פירושו של דבר ש- הוא שדה סגור אלגברית, אלא רק שבמובן מסוים, החיתוך של K עם הסגור האלגברי של שווה ל-).
מקרה חשוב במיוחד של יחס זה בין השדות הוא הרחבה טרנסצנדנטית טהורה, שהיא הרחבה בה קיימת קבוצת יוצרים שאבריה אינם מקיימים אף יחס (כלומר, לא קיים פולינום בכמה משתנים, שאם מציבים בו יוצרים שונים מתקבל אפס).
כל הרחבה אפשר לפרק לשרשרת של הרחבות , כאשר היא הרחבה טרנסצנדנטית טהורה, ואילו אלגברית (Steinitz ,1948); אם ההרחבה המקורית נוצרת סופית, להרחבה האחרונה יהיה ממד סופי.
למספר היוצרים הקטן ביותר האפשרי של קוראים דרגת הטרנסצנדנטיות של ההרחבה .
הפירוק אפשרי רק בסדר זה: בדרך כלל אי-אפשר לפרק הרחבות כך שקודם יבוא המרכיב האלגברי, ואז המרכיב הטרנסצנדנטי.
אם ההרחבה אלגברית, אז הפירוק יהיה , שהרי K אינו מכיל אף איבר טרנסצנדנטי מעל .
דוגמה: נסמן ב- את השדה הסופי בן שני איברים, ונסמן ב- x, y שני משתנים מעל שדה זה, המקיימים את היחס , שאותו נסמן באות E.
שדה הפונקציות של העקום האליפטי E הוא, על-פי ההגדרה, .
השדה סגור אלגברית ב-K, ועם זאת ההרחבה אינה טרנסצנדנטית טהורה (מפני שהיוצרים x,y קשורים זה בזה ביחס E).
לשדה זה יש תת-שדה , שהוא הרחבה טרנסצנדנטית מדרגה 1 מעל , וההרחבה בעלת ממד 2.
בהרחבה אלגברית יש שני סוגים של איברים: אלו שהפולינום המינימלי שלהם ספרבילי, ואלו שאינם כאלה.
איברים לא-ספרביליים יכולים להתקיים רק כאשר המאפיין של שני השדות הוא ראשוני, p.
הרחבה שבה כל אברי K הם ספרביליים נקראת הרחבה ספרבילית של שדות; כל הרחבה במאפיין אפס היא ספרבילית, אבל יש גם הרחבות ספרביליות במאפיין .
לדוגמה, כל הרחבה שבה השדה הגדול סופי היא ספרבילית.
לפי משפט האיבר הפרימיטיבי, כל הרחבה ספרבילית נוצרת סופית היא הרחבה פשוטה (כלומר, אפשר להחליף מספר סופי של יוצרים ספרביליים ביוצר אחד).
פירוק למרכיב ספרבילי ומרכיב לא ספרבילי טהור
אוסף האיברים הספרביליים מהווה תת-שדה של K, הנקרא הסגור הספרבילי של ב-K (ומוכל כמובן בסגור האלגברי היחסי).
אם כל האיברים של K (פרט לאלו של ) אינם ספרביליים מעל , אז ההרחבה היא הרחבה לא ספרבילית טהורה.
בהמשך הסעיף נניח שהשדות ממאפיין p ראשוני.
אוסף חזקות-p בשדה K מהווה תת-שדה שלו, אותו מסמנים ב- .
באופן זה אפשר ליצור שרשרת יורדת של שדות, , שאת חיתוכה מסמנים ב- .
אם הממד סופי, הסדרה חייבת כמובן להתייצב.
ההרחבה היא הרחבה לא ספרבילית טהורה.
ההרחבה היא ספרבילית אם ורק אם .
מכיוון שהשדה מקיים תכונה זו, ההרחבה מוכרחה להיות ספרבילית.
כך הוכחנו שכל הרחבה אלגברית אפשר לפרק לשרשרת של שתי הרחבות, הראשונה ספרבילית והשנייה לא ספרבילית טהורה.
לכל הרחבה אפשר להתאים את החבורה של האוטומורפיזמים של K השומרים על אברי F.
חבורה זו היא בעלת חשיבות עליונה בחקירת ההרחבה, והיא נקראת חבורת גלואה של ההרחבה (אם כי לעיתים שומרים מונח זה רק לחבורות האוטומורפיזמים של הרחבות גלואה).
חבורת האוטומורפיזמים של היא טריוויאלית.
הסיבה היא שכל אוטומורפיזם (של המבנה האלגברי) חייב לשמור על תת-הקבוצה של הריבועים, ולכן על הסדר של השדה.
מכאן נובע שהוא רציף, ולכן שומר על גבולות.
אבל המספרים הרציונליים צפופים בממשיים, ולכן כל פונקציה רציפה שלא מזיזה את המספרים הרציונליים בהכרח גם לא תזיז את המספרים הממשיים.
ז'ורז' פרוספר רמי , שנודע בשם העט הרז'ה (Hergé), היה קומיקסאי, מאייר ומעצב גרפי בלגי.
פיתח את סגנון הקו הנקי.
ניהל את מגזין הקומיקס Tintin, הקים את אולפני הרז'ה, ועמד בראש אסכולת בריסל.
יצירתו המפורסמת ביותר היא סדרת הקומיקס "הרפתקאותיו של טינטין".
הרז'ה נולד בבריסל, בירת בלגיה.
את הספר הראשון בסדרת "הרפתקאותיו של טינטין", "טינטין בארץ הסובייטים", כתב וצייר בגיל 22. עד מותו כתב וצייר 23 ספרים בסדרת טינטין וארבע סדרות קומיקס נוספות.
ז'ורז' רמי נולד ב-1907 בבריסל, בלגיה, כבנם הבכור של אלקסיס רמי, עובד בבית מלאכה לטקסטיל ממוצא ולוני, ושל אליזבט לבית דיפור, תופרת ממוצא פלמי.
האב היה בנה של אישה בשם לאוני דווין (Dewigne) שילדה אותו ואת אחיו התאום מקשר עם גבר לא ידוע.
ההשערה המקובלת היא שהסב הביולוגי היה אלקסיס קוזמנס (Coismans), נגר מבריסל שהתייצב לרשום את הילדים בעיריית אנדרלכט וששמו זהה לשמו של אחד הילדים, אביו של הרז'ה.
שמועות אחרות ייחסו את הילדים לאציל, גסטון, רוזן ד'אראמבו דה דודזלה (Errembault de Dudzeele), שבמשק משפחתו הועסקה סבתו של הרז'ה.
בסופו של דבר הסבתא לאוני התחתנה עם פועל דפוס בשם ז'ורז' רמי, שהסכים לאמץ את הילדים.
חמש שנים לאחר לידתו של ז'ורז' נולד אחיו הצעיר, פול.
ז'ורז' גדל באווירה קתולית שמרנית.
את ארבע שנות בית הספר היסודי העביר בשנות מלחמת העולם הראשונה כשבריסל נכבשה על ידי הגרמנים.
לימים תיאר את ילדותו כ"אפורה מאוד".
כילד מוכשר בציור, ז'ורז' התפרסם בבית הספר בנטייתו לשרבט על כל פיסת נייר שהגיעה לידיו.
זה לא הפריע לו להיות גם תלמיד מצטיין.
שפת האם שלו הייתה צרפתית, אך כתושב בריסל הדו־לשונית, הוא למד גם הולנדית.
אט אט הוא פיתח אהבה לקולנוע, ונהנה במיוחד מסרטיהם של צ'ארלי צ'פלין, וינזור מקיי ובאסטר קיטון.
אף על פי שלא אהב במיוחד לקרוא, הוא נהנה לקרוא ספרי הרפתקאות כגון "הרפתקאותיו של האקלברי פין", "אי המטמון", "רובינזון קרוזו", "שלושת המוסקטרים" ו"באין משפחה".
בשנת 1920 עבר ז'ורז' ללמוד בבית הספר הקתולי "סן בוניפאס" שבו כל יום לימודים התחיל בתפילה והסגל כולו היה מורכב מכמרים.
ההשפעה הדתית התחזקה גם כשהילד הצטרף לתנועת הצופים הבלגית, שלבשה גם היא צביון קתולי.
הפעילות בתנועה איפשרה לו לצאת תכופות למחנות קיץ בארצות שונות באירופה ולהשתתף במסעות רבים.
טיולים אלה וגם המשמעת של הצופים השפיעו לימים השפעה מכרעת על יצירתו.
בתנועת הצופים מצא ז'ורז' גם ביטוי לכישוריו בציור.
המדריך שלו, רנה וברברג, זיהה את כישרונו והציע לו לאייר בעיתון של התנועה, Boy-scout.
ז'ורז' אייר תחת שמות עט רבים - "G.
R", ולבסוף - Hergé, שם המורכב מראשי התיבות של שמו המלא בסדר הפוך (הר (R) ז'ה (G), רמי ז'ורז').
הוא החל ליצור איורים, פרסומות וכרזות עבור האגודה הקתולית לצעירים בלגיים ועיתוני צופים נוספים.
ביולי 1925 סיים הרז'ה את לימודיו בבית הספר התיכון.
לאחר מכן נרשם לאקדמיית סן-לוק לאמנות, אך הלימודים שעממו אותו והוא עזב את האקדמיה אחרי יום אחד בלבד.
1925–1929: שירות צבאי ותחילת הקריירה
לאחר שעזב את הלימודים באקדמיית סן-לוק, חיפש הרז'ה עבודה בתחום הגרפיקה.
הוא פנה לעזרתו של וברברג, המדריך בצופים לשעבר, שכעת עבד במערכת העיתון הקתולי השמרני "Le Vingtième e Le |Vingtième Siècle", וזה השיג לו עבודה במחלקת המנויים של העיתון, משם קיווה הרז'ה שיקודם למחלקת העיצוב של העיתון.
ביולי 1926 החל הרז'ה לפרסם את הקומיקס "Les Aventures de Totor, C.
des Hannetons", שעסק בהרפתקאותיו של צופה צעיר בשם טוטור, בעיתון הצופים.
הרז'ה החל לשלב בקומיקס, שכלל בעיקרו ציורים ומתחתם כיתוב, אלמנטים חדשניים כמו בועות דיבור.
באוגוסט 1925 גויס הרז'ה לצבא הבלגי, משם המשיך לשלוח את פרקי הקומיקס למגזין הצופים, וכאשר שוחרר בשנת 1927 חזר למערכת "Le Vingtième Siècl", הפעם כצלם עיתונות ומאייר.
במערכת העיתון פגש הרז'ה אישים משפיעים, כמו רמון דה בקר ולאון דגרל.
בשנת 1928 העורך הראשי של העיתון, נורבר ואלֶה , העניק להרז'ה הזדמנות יוצאת דופן יחסית למאייר כה צעיר וחסר הכשרה - לערוך את מוסף הילדים החדש של העיתון, "Le Petit Vingtième".
הרז'ה הכיר לו תודה על כך עד סוף ימיו; , אמר.
בנובמבר 1928 החל הרז'ה לאייר את הקומיקס "L'Extraordinaire Aventure de Flup, Nénesse, Poussette et Cochonnet" עבור המוסף, על פי עלילה שכתב סופר אחר.
בשלב זה צייר הרז'ה בסגנון חופשי לחלוטין ובכלים שונים, בהשראת אמנים מגוונים כגון , , ואף פבלו פיקאסו.
הוא התרשם מהטכניקות החדשניות אליהן נחשף בחוברות הקומיקס האמריקאיות שסיפק לו ידידו לאון דגרל, כגון שימוש גורף בבועות דיבור, ושאף ליישם אותן בקומיקס חדש שייצור בעצמו.
1929–1934: השנים הראשונות של טינטין
ב-10 בינואר 1929 החל הרז'ה לפרסם בעיתון "Le Petit Vingtième" את הקומיקס "טינטין בארץ הסובייטים", שעסק בהרפתקאותיו של טינטין, כתב צעיר ב-"Le Petit Vingtième", יחד עם כלבו שלגי , בברית המועצות.
בשלב זה הרז'ה לא תכנן להמשיך את הקומיקס לסדרת ספרים ארוכה ומלאה; הוא לא הקדיש מאמץ לביסוס הדמויות והעלילה או לתיאור מדויק של המקומות והאירועים שנכללו בקומיקס.
בהיעדר עלילה מסודרת, הוא אילתר המשך עבור כל פרק מחדש.
במקביל פרסם הרז'ה סדרת קומיקס אחרת, "Quick and Flupke" , שתיארה את הרפתקאותיהם של שני נערי רחוב בבריסל.
לקומיקס זה הקדיש הרז'ה פחות מאמץ מאשר לטינטין; לרוב היה יוצר את הפרקים במהירות בבוקר היום שבו פורסמו.
הסדרה "טינטין בארץ הסובייטים" הגיעה לסיומה ב-8 במאי 1930. בפרק האחרון של הסיפור טינטין חוזר ברכבת לבריסל, שם הוא מתקבל בהתלהבות על ידי התושבים.
על מנת לשוות לסיפור נופך מציאותי, יזמו מנהלי "Le Petit Vingtième" קבלת פנים אמיתית בתחנת הרכבת של בריסל; נער צופים הולבש בבגדים בסגנון רוסי וירד מהרכבת בתחנת הרכבת של בריסל, מלווה בכלב פוקס טרייר לבן, לקול תרועותיהם של קוראי המגזין.
מתחנת הרכבת נסע הנער המחופש יחד עם הרז'ה אל משרדי "Le Petit Vingtième", שם נשא נאום ממרפסת המשרד אל הקהל הגדול שהתאסף שברחוב.
לימים סיפר הרז'ה שבאותו מעמד הוא הבין שלגיבור שהמציא יש "עוצמה בלתי רגילה", ושהוא "מחזיק משהו נדיר ביד".
יחסית לקומיקס חדש שהתפרסם בעיתון בעל תפוצה בינונית, האהדה לה זכה "טינטין בארץ הסובייטים" הייתה יוצאת דופן.
מכירות העיתון היו גדולות פי שישה בימים שבהם התפרסם פרק של טינטין.
על מנת לשמר את ההצלחה הזו מכרו הרז'ה וּוַאלה את זכויות פרסום הקומיקס למגזינים נוספים, פרסמו את הקומיקס בספר ומיהרו לפרסם קומיקס המשך.
הרז'ה רצה שעלילת ההמשך תתרחש במערב הפרוע של אמריקה, משום שהבוקרים והאינדיאנים הסעירו את דמיונו, אך ואלה העדיף שההרפתקה הבאה של טינטין תתרחש בקונגו הבלגית, כדי לעורר פטריוטיות ולאומניות בקרב הקוראים הצעירים.
לצורך כתיבת הקומיקס הרז'ה חקר מעט על קונגו וביקר במוזיאון הקולוניאלי של טרווירן, שבו הוצגו תלבושות וכלי נשק אפריקאים.
ב-5 ביוני 1930 החל הרז'ה לפרסם את "טינטין בקונגו", שעסק בהרפתקאותיהם של טינטין ושלגי בקונגו.
בספר הוצגו ילידי קונגו באופן סטריאוטיפי; מאוחר יותר ספג הרז'ה ביקורת רבה על כך, אך בעת פרסום הקומיקס ההשקפות שביטא התאימו לדעת הקהל ולא נחשבו לחריגות ופוגעניות.
הקומיקס זכה לאהדה ציבורית, ולאחר סיום פרסומו יצא לאור כספר והתפרסם שוב גם במגזין "Coeurs Vaillants" .
במאי 1931 נסע הרז'ה לפגוש את אלן סן־אוגן, מחלוצי הקומיקס הצרפתי, בפריז, והראה לו את איוריו.
באופן יוצא דופן, סן־אוגן המליץ להרז'ה להמשיך לעסוק באיור והעניק לו ציור מקורי מתוך סדרת הקומיקס המפורסמת שלו, "Zig et Puce" , עם הקדשה חמה.
במבט לאחור אמר הרז'ה כי בראיון הראשון שלו, במגזין "L'Effort", תיאר הרז'ה את עקרונותיו האמנותיים המתפתחים:
ב-3 בספטמבר 1931 החל הרז'ה לפרסם את הקומיקס "טינטין באמריקה".
עלילת הקומיקס עסקה במאבק בין טינטין לכנופיות פשע בשיקגו, תוך כדי הרפתקאות שונות עם אינדיאנים ובוקרים.
ייצוג העמים הילידים בקומיקס זה היה תקין פוליטית ואף אוהד, מה שסייע להרז'ה מאוחר יותר כשהתמודד עם האשמות בגזענות.
ההשקפה שביטא לגבי ההפרדה הגזעית בארצות הברית הייתה פרוגרסיבית יחסית לתקופה; "השחורים האמריקאים הם צאצאים של עבדים, ולכן הלבנים חושבים על עצמם כעליונים - וזה שקרי, כי העבד תמיד ראוי להערצה רבה לאין שיעור יותר מאדונו", אמר טינטין ותיאר כיצד "הצדק עוצם את עיניו ונותן לאדם הצבעוני להיטבח" במדינות הדרום.
"טינטין באמריקה" חתם את התקופה המוקדמת של הרז'ה, שבה הקומיקס שיצר היה מורכב מאפיזודות שהתרחשו על רקע סטריאוטיפי של מדינות זרות, ולא מעלילה קוהרנטית ומתוכננת מראש.
בשלב זה סגנון הציור של הרז'ה הפך לבשל ויציב יותר וטכניקות האיור שלו השתפרו כך שהצליח לעבוד בקלות ובמהירות רבות יותר, אך למרות זאת הוא חש שהאיורים שלו "סובלים מסרבול ומנאיביות".
ב-20 ביולי 1932 התחתן הרז'ה עם ז'רמֶן קיקנס, מזכירתו האישית של האב ואלה.
השניים עבדו יחד במשרדי העיתון והחלו לצאת כמה חודשים קודם לכן, עד שלבסוף התחתנו בעידודו הנמרץ של ואלה.
ז'רמן עודדה את הרז'ה להתמיד בציור על אף חוסר שביעות רצונו מהציורים שלו.
רבים מציוריו מאותה תקופה מציגים את ז'רמן בטכניקות וזוויות שונות; הציור האירוטי החופשי שיפר את החושניות והזרימה בציוריו, והוביל אותו להתמקד בקו - מה שהפך מאוחר יותר לסגנון הקו הנקי.
עד אמצע שנות ה-30 יצירת קומיקס הייתה עדיין עיסוק צדדי עבור הרז'ה, והוא התמקד בעיצוב פרסומות במקביל לעריכת מוסף הילדים של "Le Vingtième Siècl".
הוא החל להתפרסם בשוק הבינלאומי, בעיקר בזכות הפרסום המחודש של הרפתקאותיו של טינטין במגזין הצרפתי "Coeurs Vaillants", שאיפשר להרז'ה גישה אל אזורים דוברי צרפתית מחוץ לבלגיה.
בספטמבר 1932, המגזין "L'Écho illustré" מז'נבה פנה להרז'ה בבקשה לרכוש את סיפורי טינטין; מעט לאחר מכן פנה אל הרז'ה בבקשה דומה גם המגזין "O Papagaio" מליסבון.
גם חברת ההוצאה לאור הוותיקה קסטרמן החלה להזמין מהרז'ה איורים ועבודות גרפיקה לספרים שהדפיסה.
חוזה ההוצאה לאור בין הרז'ה לוואלה כלל את ההסכמה שהעיתון ידפיס את הספרים וישלם את עלויות ההדפסה, והרז'ה ישלם את עלויות ההפצה ויקבל חלק שווה ברווחים.
בדצמבר 1933 הציעה חברת קסטרמן להרז'ה לקחת על עצמה את הדפסת סיפורי טינטין בספרים; הם הציעו תמלוגים גבוהים הרבה יותר מאלו של ואלה.
האב ואלה התנגד נחרצות להצעה: הוא טען שזכויות היוצרים על טינטין שייכות לו משום שהוא היה זה שביקש מהרז'ה להמציא "גיבור צעיר בעל רוח קתולית", שהרעיון להוסיף את שלגי היה שלו, שהרז'ה נעשה מפורסם רק דרך העיתון שלו ושפרסום הקומיקס בספרים היה מלכתחילה ביוזמתו.
הרז'ה נכנע ללחציו של ואלה ודחה את ההצעה של קסטרמן.
בינתיים הוא החל לפרסם את החלק הבא בהרפתקאותיו של טינטין, "הסיגרים של פרעה", סיפור בלשי שהתרחש במצרים, ובו הופיעו לראשונה דמויות משניות קבועות, שהפכו לאחר מכן למרכזיות בעולם של טינטין: האנטגוניסט הראשי רוברטו רסטאפופולוס וצמד הבלשים תומסון ותומפסון.
בשלב זה החל הרז'ה להשתמש במבנה עלילה נרטיבי ומגובש יותר.
לקראת סוף 1934 נאלץ האב ואלה להתפטר ממערכת העיתון בגלל שערורייה פוליטית שעורר.
הרז'ה, שצידד בוואלה, התפטר גם הוא לאות מחאה, אך חזר למערכת העיתון לאחר כמה שבועות, כשמשכורתו הועלתה ב-50%.
כעת, בהיעדרו של ואלה, הרז'ה יכול היה להיענות להצעה של קסטרמן.
"הסיגרים של פרעה", שפרסומו בעיתון הסתיים באותו חודש, היה הספר הראשון בסדרה שהודפס בהוצאה זו.
1934–1939: ידידות עם צ'אנג ותחילת המלחמה
את ההרפתקה הבאה של טינטין בחר הרז'ה למקם בסין.
הוא עשה זאת, לדבריו, למען שתי מטרות: לחשוף את הפראות של הכיבוש היפני בסין, ולהפוך את סין למוכרת יותר.
לאון גוסה, יועץ לסטודנטים סינים באוניברסיטת לוון, ראה את הפרסומים המקדימים לקומיקס ושלח להרז'ה מכתב בו ביקש ממנו להימנע מהצגת סטריאוטיפים על סינים, כדי שלא לפגוע ברגשות הסטודנטים עליהם היה אחראי.
גוסה גם הציע להכיר להרז'ה סטודנט סיני, שיוכל לספר לו על סין.
גוסה בחר להכיר להרז'ה את צַ'אנְג צ'וֹנְגְרֶן, סטודנט צעיר לאמנות.
ב-1 במאי 1934 נפגשו הרז'ה וצ'אנג בביתו של הרז'ה.
הם התיידדו מיידית, ומאז נפגשו באופן קבוע.
הם טיילו יחד ושוחחו על אמנות, וצ'אנג לימד את הרז'ה על אמנות סינית וקליגרפיה.
בנוסף עודד צ'אנג את הרז'ה לשנות את השקפתו לגבי מעמד הקומיקס ולהשקיע מאמץ בדיוק ואימות המידע שהוא מעביר.
לדבריו של הרז'ה, מערכת היחסים עם צ'אנג השפיעה עמוקות על יצירתו: "משם באה הנטייה שלי לסדר, השאיפה שלי לאזן בין פירוט לפשטות, בין הרמוניה לתנועתיות", אמר.
"הלוטוס הכחול", שהחל להתפרסם באוגוסט 1934, מהווה נקודת מפנה חשובה ביצירתו של הרז'ה.
לראשונה, הרז'ה חקר לעומק את ההיסטוריה, התרבות והמנהגים של הארץ אליה שלח את טינטין.
מלבד הייצוג הריאליסטי, האמין והמושקע של סין בקומיקס זה, "הלוטוס הכחול" הוא גם בעל עלילה עמוקה ומורכבת הרבה יותר מהקומיקסים הקודמים בסדרה, והוא מביע עמדה פוליטית חד-משמעית ויוצאת דופן נגד אימפריאליזם ודעות קדומות.
הקומיקס הבא של טינטין, "האוזן השבורה", הוא הראשון בסדרה בו הופיעו מדינות דמיוניות - סן תאודורוס ונובו ריקו, שתי רפובליקות דרום אמריקאיות.
בשונה מהספרים הקודמים, שהתבססו על מקומות ואירועים מציאותיים, "האוזן השבורה" נוצר כולו כפרי דמיונו של הרז'ה.
הקומיקס זכה לאהדה ציבורית, אך עורכי "Coeurs Vaillants" לא אהבו את העובדה שטינטין הצעיר יוצא להרפתקאות ללא כל סמכות של הורים או בני משפחה אחרים, וביקשו מהרז'ה לפרסם קומיקס נוסף, שגיבוריו יהיו צרפתים בני משפחה סטנדרטית.
כך, בינואר 1936, הרז'ה החל לפרסם קומיקס בשם "Les Aventures de Jo, Zette et Jocko" , שתיאר את חוויותיהם של שני אחים והקוף שלהם.
לאחר שלוש שנים הרז'ה הפסיק בפתאומיות את פרסום הסדרה.
הוא לא אהב את הדמויות וטען שהן משעממות; הוא גם ראה במשפחתן של הדמויות נטל מעיק, שמגביל את חופש הפעולה שלהן.
באפריל 1937 החל הרז'ה לפרסם את הקומיקס הבא בסדרת טינטין, "האי השחור".
עלילת ספר זה התרחשה בעיקר בסקוטלנד.
בספר זה טינטין פגש לראשונה את הפושע הגרמני ד"ר מולר, ועצר כנופיית זייפני שטרות.
באוגוסט 1938 התבצע האנשלוס של אוסטריה.
באותו זמן החל הרז'ה לפרסם את הקומיקס "שרביטו של המלך אוטוקר".
עלילת הספר התמקדה במאבק בין מדינה בדיונית קטנה, סילדאביה, נגד שכנתה העצמתית, בורדוריה, המאיימת לכבוש אותה.
במהלך העלילה טינטין עוזר למלך סילדאביה ומונע ממנו לאבד את השלטון.
רבים ראו בספר זה רמזים להתנגדות לנאציזם, כשבורדוריה הפולשת מייצגת את גרמניה.
הרז'ה רצה לפרסם את הספר בהקדם האפשרי, כדי לנצל את ההקשר האקטואלי: "אם תעקוב אחר האירועים האחרונים תראה שזה מבוסס לחלוטין על מה שקורה עכשיו", כתב לעורך שלו, "סילדאביה היא אלבניה.
הם [הגרמנים] מתכוונים לספח אותה.
אם אתה רוצה לנצל את היתרון של האירועים הנוכחיים, זה עכשיו או לעולם לא." העורך הסכים והספר הוצא לאור במהירות יחסית.
במאי 1939 גויס הרז'ה לחיל הרגלים של הצבא הבלגי.
גם בזמן השירות הצבאי המשיך הרז'ה לשלוח את פרקי הקומיקס הקבועים ל-"Le Petit Vingtième", ובשאר זמנו הפנוי מילא את מחברות הסקיצות שלו ברישומים של חיילים וכלי נשק.
לאחר שבועות ספורים קיבל חופשת מחלה של שלושה חודשים מהשירות הצבאי.
בזכות העמדה שנקט לטובת סין ב"הלוטוס הכחול" הוזמן הרז'ה לביקור בסין על ידי צ'יאנג קאי-שק.
הוא שקל את ההצעה לחיוב, בעיקר בשל רצונו לפגוש שוב את צ'אנג, אך בשל מחויבותו לעבודה ולצבא הביקור לא יצא לפועל.
לאחר שסיים את פרסום הקומיקס "שרביטו של המלך אוטוקר" החל הרז'ה בפרסום הקומיקס הבא בסדרה, "ארץ הזהב השחור", שעלילתו התרחשה בארץ ישראל תחת המנדט הבריטי.
בינתיים הסתיימה חופשת המחלה שלו מהצבא והוא חזר לבסיס, אך שם נבדק ונמצא לא כשיר לשירות.
מייד כשחזר הביתה, ב-12 במאי, נודע לו שהצבא הגרמני מתקדם לכיוון בריסל והוא נמלט עם ז'רמן אל צרפת.
ב-28 במאי חתם המלך לאופולד השלישי על הצהרת כניעה, והכיבוש הגרמני בבלגיה החל.
ב-28 ביוני 1940 נודע להרז'ה שהדרכים לבריסל נפתחו, והוא יצא מייד, יחד עם ז'רמן, בחזרה לבריסל.
עם שובו לבריסל נודע לו שיחידות התעמולה של הוורמאכט החלו לפקח על פרסומי המגזינים הבלגיים; חלק מהמגזינים הפסיקו להתפרסם, חלקם ירדו למחתרת, ורובם הוחרמו ופורסמו בניגוד לרצונם של בעליהם, תחת פיקוח צמוד של יחידות התעמולה.
בנוסף, נאסר על כל המגזינים לפרסם קומיקס שמקורו מחוץ לבלגיה.
"Le Vingtième Siècle" היה בין העיתונים שפרסומם נאסר, וכך איבד הרז'ה את מקור פרנסתו ונותר מובטל.
במכתב לידיד הוא כתב, אך תוך זמן קצר קיבל הרז'ה הצעת עבודה מ-"Le Soir", עיתון בלגי מוביל, שהיה בין אלו שהוחרמו מבעליהם המקוריים והושמו תחת שליטה נאצית.
העורך הראשי החדש של העיתון היה רמון דה בקר, עיתונאי וסופר פרו־נאצי שעבד בעבר עם הרז'ה.
הוא ראה במצב החדש הזדמנות חד פעמית: , כתב לעורך שלו.
ואכן, הופעתו מחדש של טינטין הכפילה את מכירות המגזין.
עד סוף קיץ 1940 הגיע הרז'ה להסכמים עם שני עיתונים נוספים: "L'Afemeen Nieuws", שבו פרסם את הקומיקס "Quick and Flupke", ו-Laatste "Nieuws, שבו פורסם טינטין לאחר הפרסום ב-"Le Soir".
מכיוון שהפושע הראשי ב"ארץ הזהב השחור", ד"ר מולר, היה גרמני, לא היה ראוי בעיני המצנזרים שהקומיקס יתפרסם ב-"Le Soir", והרז'ה נאלץ לגנוז את הקומיקס המותחל ולהתחיל בפרסום קומיקס חדש.
באוקטובר 1940 החל להתפרסם הקומיקס הבא, "הסרטן בעל צבתות הזהב", שעלילתו עסקה במעקב בלשי של טינטין אחרי כנופיית מבריחי אופיום במרוקו.
בספר זה הופיעה לראשונה דמותו של קפטן האדוק, ימאי חם מזג ובעל חולשה לאלכוהול, שבהמשך הופך לידידו הקרוב ביותר של טינטין.
באוקטובר 1941 החל להתפרסם הקומיקס הבא בסדרת טינטין, "הכוכב המסתורי".
הספר נפתח בתיאור אפוקליפטי של מטאור עשוי מתכת מסתורית, שכמעט פוגע בכדור הארץ ומביא לסוף העולם.
בסופו של דבר רק חלק קטן מהמטאור פגע בכדור הארץ, וטינטין יצא עם משלחת מדעית לבחון אותו.
במקביל יצאה משלחת מתחרה, במימון בנקאי אמריקאי, שניסתה לעכב באמצעים לא הוגנים את המשלחת בה השתתף טינטין.
לבסוף המשלחת של טינטין השיגה את המשלחת היריבה וטינטין הצליח להשיג חתיכה מהמתכת המסתורית.
בפרק של "הכוכב המסתורי" שהתפרסם ב-"Le Soir" ב-11 בנובמבר 1941, שבו תואר החשש הציבורי מסוף העולם המתקרב, הופיעו שני יהודים, יצחק ושלמה, בעלי מראה יהודי סטריאוטיפי מובהק, מדברים בצרפתית קלוקלת, שאחד מהם מציין כי הוא מצפה לסוף העולם כיוון שאז לא יהיה חייב לשלם את חובותיו לנושיו.
הפושע הראשי בקומיקס זה, בנקאי בשם בלומנשטיין, מאופיין גם הוא במראה יהודי סטריאוטיפי.
בנוסף, כל המשתתפים במשלחת של טינטין הם ממדינות נייטרליות או כאלה שעמדו לצד גרמניה, ואילו יריביהם הם אמריקאים.
בפברואר 1942 התבקש הרז'ה על ידי הוצאת הספרים קסטרמן להוציא את ספריו מחדש בגרסה צבעונית.
בשל מחסור בנייר, הספרים בגרסה החדשה היו צריכים להצטמצם לכדי 62 עמודים לכל היותר.
על מנת להפחית את מספר העמודים היה צורך בעיבוד מחדש של הספרים הקודמים, בנוסף לצביעה.
יחד עם הפקת הפרקים במגזיני הקומיקס, עומס העבודה היה כמעט מעבר ליכולתו של הרז'ה.
על מנת להתמודד עם עומס העבודה הנוסף שכר הרז'ה מאיירת צעירה בשם אליס דבו כמאיירת רקע.
העזרה הייתה משמעותית עבורו, אבל הוא חיפש שותף של ממש ליצירה.
שנה קודם לכן, בהצגת תיאטרון שהתבססה על "הסיגרים של פרעה", פגש הרז'ה את אדגר פ.
ז'אקובס, אז קומיקסאי מתחיל, והשניים התיידדו.
בפברואר 1942 הרז'ה הזמין את ז'אקובס לביתו והציע לו לשתף פעולה ביצירת הקומיקס.
בקיץ 1942 החלו השניים לעבד מחדש את "הסיגרים של פרעה", וז'אקובס גם סייע להרז'ה בצביעת רצועות "הכוכב המסתורי" לקראת פרסומן כספר.
אט אט שיתוף הפעולה ביניהם הפך להדוק, וז'אקובס החל להשתתף גם בשרטוט האיורים עצמם, בעיקר שרטוט של מכשירים וכלי רכב.
סגנון האיור של ז'אקובס היה קפדני ומדויק, והוא החדיר לקומיקס של הרז'ה את ההקפדה על הפרטים הקטנים והריאליזם של הרקעים.
בפברואר 1943 החל הרז'ה לפרסם את "תעלומת החד-קרן", הרפתקה שנסובה סביב גילוי מגילות עתיקות שמובילות למיקומו של אוצר, ומייד לאחר מכן את ההמשך הישיר "אוצרו של רקהם האדום".
בספר זה השלים הרז'ה את בניית היקום של טינטין, על ידי הופעתו הראשונה של פרופסור קלקולוס וקניית אחוזת מרלינספייק, שסיפקה בית משותף לגיבורי הסדרה.
בנוסף, מספר זה ואילך הרז'ה פנה לסגנון כתיבה שונה, אישי וחברי יותר, שבו הומור הוא מרכיב מרכזי.
בזכות אלמנטים אלו זכה הקומיקס להצלחה יוצאת דופן, אף על פי שהעלילה שלו, לדבריו של הרז'ה, הייתה .
בסתיו 1943 החל הרז'ה לפתח יחד עם ז'אקובס את העלילה לספר הבא, "שבעת כדורי הבדולח".
ב-3 בספטמבר 1944, לאחר שכוחות אנגליים שחררו את בריסל מהכיבוש הגרמני, הבעלים המקוריים של מגזיני הקומיקס קיבלו במהירות את השליטה עליהם בחזרה.
ב-5 בספטמבר פוטר כל צוות "Le Soir", וב-8 בספטמבר הוכרז כי על כל עיתונאי שהשתתף בהפקת עיתון במהלך הכיבוש, נאסר כרגע לעסוק במקצועו.
ב-9 בספטמבר נעצר הרז'ה, יחד עם רבים מעמיתיו, באשמת שיתוף פעולה, ואולץ לצעוד ברגל, לקול קריאות הבוז של הקהל, עד לכלא סן-ז'יל, שם שהה לילה אחד.
בתקופה זו נערכו חקירות רבות נגד משתפי פעולה.
סגן התובע הכללי, שטיפל בעניינו של הרז'ה, אמר כי
בזמן שנאסר על הרז'ה לעבוד בעיתונות, הוא המשיך בעיבוד הקומיקסים הישנים שלו עם ז'אקובס.
בניסיון לעקוף את האיסור שהוטל עליו יצר הרז'ה קומיקס חדש תחת שם העט "Olav", אך אף אחת מההוצאות לאור שאליהן שלח את הקומיקס לא הייתה מעוניינת בו.
באוקטובר 1945 פנה אל הרז'ה רמון לבלאן , חבר לשעבר במחתרת הבלגית, שעסק בהקמת עיתון חדש לילדים.
הוא הזמין את הרז'ה לעבוד במערכת העיתון החדש.
הרז'ה הסכים - זו הייתה עבורו הדרך היחידה לחזור לשוק מגזיני הקומיקס, והוא גם קיווה שעבודה עם חברי מחתרת לשעבר תעזור בטיהור שמו.
לבלאן הפעיל את קשריו בקרב חברי המחתרת הבלגית לשעבר, והצליח להשיג עבור הרז'ה תעודת אזרחות טובה ואישור לעבוד בעיתונות.
בדצמבר 1945 נסגר התיק הפלילי של הרז'ה, ולא הוגש כתב אישום.
ההחלטה נומקה בטענה ש רבים מעמיתיו של הרז'ה לעבודה נידונו לעונשי מאסר ממושכים, וחלקם אף לעונשי מוות.
בראיון האחרון שלו נשאל הרז'ה מה היה האירוע המשמעותי ביותר בחייו, ותשובתו הייתה "המלחמה".
לאחר רגע תיקן את עצמו: "התוצאות של המלחמה":
הביטחון העצמי של הרז'ה נפגם, והוא נעשה מסוגר ודיכאוני.
מעולם לא חזר ליצור באותו אופן יצירתי, משוחרר ואנרגטי שאפיין אותו קודם לכן.
בשנת 1946 הקים הרז'ה יחד עם שותפים נוספים ותחת סמכותו של לבלאן את מגזין "Tintin" , שפרסם סיפורים מצוירים לילדים ונוער.
הרז'ה, שכמנהל אמנותי היה ממונה על בחירת האמנים, גייס לעבודה במגזין את אדגר פ.
ז'אקובס, פול קובלייה , ז'אק לאודי וז'אן ואן מלקבק .
הגיליון הראשון של המגזין פורסם ב-26 בספטמבר 1946, וזכה להצלחה מיידית: 60,000 עותקים נמכרו תוך שלושה ימים.
עם זאת, מגזינים מתחרים פרסמו ביקורות עוקצניות על המגזין, שהתייחסו בעיקר למעשיו של הרז'ה בזמן המלחמה.
בעיתון הנפוץ "La Cité nouvelle", למשל, נכתב "הבוגד הזה שירת את האויב תמורת שכר משמעותי, ועכשיו הוא יכול פשוט לקחת את העיפרון שלו ולפרסם שוב את חטיבת הנוער ההיטלראי הקטנה שלו...
האם ילדיהם של אלו שהוצאו להורג או נכלאו צריכים ללמוד על הגינות ממי שניצל בגלוי את הבידור התמים של הילדים לטובת האויב?
מר טינטין, לבוס שלך שמור מקום בתא בסן־ז'יל".
הרז'ה נפגע עמוקות מביקורות אלו.
בינתיים החל הרז'ה לפרסם במגזין את "שבעת כדורי הבדולח", ואחריו את קומיקס ההמשך "אסירי השמש", שתיאר מסע הרפתקני אל מקדשי האינקה בפרו.
בשלב זה הפך הרז'ה לידיד קרוב של אדגר פ.
ז'אקובס, ושיתוף הפעולה בין השניים הפך להדוק מתמיד.
מלבד עזרתו של ז'אקובס באיור ובצביעה, הוא גם הציע רעיונות וסייע בפיתוח העלילה והדמויות.
הרז'ה, שהכיר בתרומתו של ז'אקובס, הציע לו להפוך לשותף שלו במשרה מלאה, תמורת תמלוגים גבוהים וקרדיט שווה על כל הקומיקסים - מלבד טינטין.
ז'אקובס היה מעוניין בהצעה, אך בתנאי ששמו יהיה חתום גם על הרפתקאותיו של טינטין.
הרז'ה, לאחר התלבטות ממושכת, סירב, וז'אקובס, שהחל לצבור מוניטין כקומיקסאי מצליח בפני עצמו, החל לחוש מוגבל בצילו של הרז'ה.
במאי 1947 החליטו השניים להיפרד ברוח טובה.
כחודש לאחר מכן, ללא הודעה מוקדמת, הקומיקס "אסירי השמש" הפסיק להתפרסם במגזין "Tintin".
במקום הפרק הודפסה הודעה, לפיה "ידידנו הרז'ה היה זקוק למנוחה".
למעשה, הרז'ה חווה התמוטטות עצבים.
הוא יצא לחופשה בשווייץ, על גדות אגם ז'נבה.
בסתיו 1947 חזר לעבודה במגזין, אך היה "שקוע במלנכוליה".
בינתיים ניסה רמון לבלאן למצוא הוצאה לאור שתפרסם את מגזין "Tintin" בצרפת.
הייתה לכך חשיבות רבה כדי להיכנס לשוק דובר הצרפתית הגדול מחוץ לבלגיה.
הוא פנה לתריסר הוצאות גדולות בצרפת, אך כולן סירבו לפרסם את הרז'ה מחשש שייחשבו למעורבות פוליטית ויספגו ביקורת ציבורית.
לבסוף הקים לבלאן הוצאה לאור בשם "Le Lombard" והחל לפרסם את המגזין בצרפת.
גם שם זכה המגזין להצלחה מסחרית גדולה, אך למרות זאת הרז'ה המשיך לחוש בודד ומתוסכל.
הוא שקל לעזוב את בלגיה ולהגר לארגנטינה, ואף החל בהכנות למעבר, אך לבסוף חזר בו.
ההיעדרויות הפתאומיות של הרז'ה מהעבודה במגזין "Tintin" הפכו תכופות וממושכות יותר ויותר, ורמון לבלאן החל לחשוש לגורלו של המגזין, שהיה תלוי לחלוטין בתפקודו של הרז'ה כמנהל אמנותי.
בינתיים הרז'ה, בבית הנופש שלו בשווייץ, שקע בחרדות ובמלנכוליה.
הוא כתב מכתבים ארוכים לאדגר פ.
ז'אקובס, בהם סיפר שהוא "דיכאוני" ו"נוירוטי", עצבני מאוד וסובל מנדודי שינה יחד עם עייפות כבדה.
מצבו הנפשי הוביל גם להתדרדרות ביחסים בינו לבין ז'רמיין.
בסתיו 1948 חזר הרז'ה לבריסל.
כדי לחסוך במאמץ הוא לא התחיל בפרסום קומיקס חדש, אלא פרסם מחדש את "ארץ הזהב השחור", שפרסומו הופסק שמונה שנים קודם לכן בגלל הצנזורה הנאצית, וביצע בו התאמות כדי לשלב אותו בהתפתחויות שאירעו מאז בעולם של טינטין.
לאחר שקומיקס זה הסתיים עזב הרז'ה שוב לשווייץ ללא הודעה מוקדמת, הפעם למשך כמעט שנה.
בינתיים הצטרפו לצוות המאיירים של המגזין גם וילי ונדרסטין וז'אק מרטין .
למרות היעדרויותיו הממושכות של הרז'ה, השפעתו על המגזין הייתה ניכרת.
הוא היה עקשן וחסר פשרות כמנהל, הקפיד מאוד על אחידות הסגנון במגזין ונהג למתוח ביקורת חריפה על עבודתם של מאיירים שלא עמדו בדרישות שהציב.
באפריל 1950 הקים הרז'ה את , בהם העסיק כעוזרים ומאיירי רקע צעירים שזיהה כמוכשרים.
עבודת האולפנים התקיימה בדירתו של הרז'ה בבריסל, בעוד שהוא וז'רמיין התגוררו בבית כפרי סמוך ללוון.
בתחילה כללו האולפנים שלושה עובדים בלבד - מאייר, צַבָּעִי ומזכירה.
במרץ 1951 שכר הרז'ה את בוב דה מור לעבודה באולפנים, כחניך אישי שלו.
בינואר 1954 הוא צירף לאולפנים את ז'אק מרטין, ומרטין הביא עמו את שני עוזריו - ומישל דמארט.
במהלך השנים נע מספר העובדים באולפנים בין עשרה לחמישים עובדים.
עובדי האולפנים עסקו בעיקר בחידוש הקומיקסים הישנים של הרז'ה; הם צבעו, עימדו ואף איירו חלק מהם מחדש.
חלק מהקומיקסים עברו גם עריכה מאסיבית כדי להפוך אותם לפחות לאומניים ויותר תקינים פוליטית; למשל, בגרסה המחודשת של "טינטין בקונגו" טינטין מוסר לילדים הקונגולזים שיעור מתמטיקה במקום שיעור על ההיסטוריה של בלגיה, מ"טינטין באמריקה" הוסרו כל הדמויות כהות העור ושמו של בלומנשטיין מ"הכוכב המסתורי" הוחלף בשם נייטרלי יותר, "בולווינקל".
בנוסף הוסרו כמה סצנות שנתפסו כבלתי חינוכיות, כמו כמה מאלה שהציגו את קפטן האדוק שותה לשכרה.
סביב המגזין והאולפנים החלה להתפתח קהילת אמנים, שקיבלה את השם "אסכולת בריסל".
במרץ 1950 החל הרז'ה לפרסם במגזין "Tintin" את הקומיקס "הטיסה לירח", הרפתקה סבוכה שעסקה בטיסתם של טינטין וידידיו לירח, ודרשה מחקר מקיף ועבודת איור רבה.
פרסום הקומיקס נפסק לאחר כחצי שנה, כשהרז'ה יצא שוב לחופשה בשווייץ, וחזר רק לאחר כשנתיים.
בשנת 1953 חידש הרז'ה את החוזה עם מגזין "Tintin" לתקופה של שלושים שנים נוספות.
בסוף 1954 הוא החל לפרסם את החלק הבא בהרפתקאותיו של טינטין, "פרשת קלקולוס", שעלילתו עסקה ביריבות בין שתי מדינות המנסות לפתח נשק על-קולי מתקדם, בהשראת המלחמה הקרה.
שמונה חודשים לאחר סיום קומיקס זה החלה להתפרסם במגזין ההרפתקה הבאה, "כרישי הים האדום", שבמהלכה טינטין עצר מהפכה שלטונית בנסיכות הבדיונית אל חמד ושחרר עבדים אפריקאים.
הביוגרף של הרז'ה, פייר אסולין, רואה ביצירה זו את שיאו של "תור הזהב של הרז'ה".
ביוני 1956 החלה צעירה בשם פאני ולמינק לעבוד באולפני הרז'ה, ובנובמבר פתח איתה הרז'ה ברומן מחוץ לנישואין.
במשך שלוש שנים הוא ניהל זוגיות כפולה, עד שבשנת 1960 עבר לגור עם פאני, אך המשיך לדאוג לז'רמיין מבחינה כלכלית ולבקר אותה.
בגלל מגבלות בירוקרטיים הם התגרשו באופן רשמי רק 17 שנים מאוחר יותר.
בספטמבר 1957 החל הרז'ה בפרסום הקומיקס "טינטין בטיבט", שהציג מסע חיפוש של טינטין אחרי ידידו הסיני צ'אנג שאבד בהרי ההימלאיה.
זהו חלק יוצא דופן בסדרה, בכך שהוא שלא מציג אלימות כלל, ולא כולל שום סוג של מלחמה באנטגוניסט, תיקון עוולות או מאבק למען הצדק.
זו הייתה היצירה האהובה עליו, עד סוף ימיו.
בסתיו 1960 החל הרז'ה ביצירת הקומיקס הבא בסדרה.
כאתגר, הוא החליט לנסות ליצור סיפור שישאיר את הקוראים במתח עד הסוף, ללא שימוש באלימות, אקזוטיקה או פשע - אלא באמצעות טכניקות גרפיות בלבד.
הקומיקס שיצר, "תעלומת תכשיטי הזמרת", מתאר את ביקורה של ביאנקה קסטאפיורה באחוזתו של קפטן האדוק.
זהו הספר היחיד בסדרה שבמרכזו עומדת דמות נשית, ושעלילתו מתרחשת כולה באותו מיקום.
בשלב זה ההכרה בהרז'ה הייתה בשיאה.
מגזין טינטין היה בשיאו מבחינה כלכלית, עם מכירות של 600,000 עותקים בשבוע, וגם ספרי הקומיקס נמכרו היטב ותורגמו לאנגלית ולספרדית.
מאמרים וכתבות על אודותיו התפרסמו בעיתונים שונים, פול וונדרום כתב עליו ספר בשם Monde de Tintin ("עולמו של טינטין"), והופקו שני סרטי לייב אקשן, "טינטין וגיזת הזהב" ו"טינטין והתפוזים הכחולים".
אופן העבודה המקוטע של הרז'ה במגזין הותיר את חותמו, ועד 1964 הוא נותר המנהל האמנותי באופן רשמי בלבד וקומיקסים חדשים תפסו את מקומו של "הרפתקאותיו של טינטין" כקומיקס המרכזי במגזין.
חילוקי הדעות בין הרז'ה ללבלאן החריפו, עד שלבסוף, בשנת 1966, החליט לבלאן למנות למנהל האמנותי את הקומיקסאי הצעיר גרג במקומו של הרז'ה.
הצלחתה יוצאת הדופן של סדרת הקומיקס "אסטריקס" מאת רנה גוסיני ואלבר אודרזו דרבנה את הרז'ה למהר ליצור את ההרפתקה הבאה של טינטין, כדי לשמור על מקומו בעולם הקומיקס.
הוא החל ביצירת הקומיקס "טיסה 714 לסידני" במטרה לספק את העניין שלו בחוצנים ולסגור את החשבון עם האנטגוניסט הראשי של הסדרה, רוברטו רסטאפופולוס, ועוזרו אלן.
בקומיקס זה היה הרז'ה מעורב פחות מתמיד, ועובדי האולפנים יצרו חלקים גדולים מאוד ממנו.
זאת הן בגלל אקזמה שפגעה ביכולת הציור של הרז'ה, והן משום שהרז'ה לא נהנה עוד מיצירת הקומיקס; הוא התלונן בפני מתרגם הסדרה לאנגלית שנמאס לו מטינטין, ואמר לו ש"למעשה, אני לא יכול לסבול את המראה שלו".
לעוזרו ז'אק מרטין הוא אמר "אתה לא יכול לדמיין באיזו מידה אני שונא את טינטין".
בתחילת שנות ה-60 פיתח הרז'ה עניין באמנות מודרנית, במיוחד ביצירותיהם של קונסטנט פרמקי, יעקב סמיטס ולוצ'ו פונטנה, ואף צייר בעצמו מספר יצירות אמנות מודרנית.
1966–1983: יצירות אחרונות, זיקנה ומוות
בתקווה לחקות את הצלחתם של סרטי האנימציה על אסטריקס, הסכים הרז'ה להפקת שני סרטי אנימציה על טינטין.
הראשון, טינטין ומקדש השמש, התבסס על הספר אסירי השמש, ואילו השני, טינטין ואגם הכרישים, היה סיפור מקורי שכתב מישל רגנייר.
באוקטובר 1971 ערך העיתונאי נומה סאדול סדרת ראיונות עם הרז'ה, ובשנת 1975 פרסם אותם בסרט תיעודי בשם Tintin et moi (טינטין ואני).
לאחר מכן הפיק גם הנרי רואן סרט תיעודי על הרז'ה בשם Moi, Tintin (אני, טינטין).
סטיבן שפילברג ביקש מהרז'ה להפיק סרט על טינטין, והרז'ה הסכים (אך הדבר יצא לפועל רק שנים מאוחר יותר).
במרץ 1977 הסתיימו באופן רשמי גירושיו של הרז'ה מז'רמיין, והוא נשא את פאני לאישה מספר שבועות לאחר מכן, בטקס קטן.
בשנת 1979 אובחן הרז'ה כחולה במחלת מיאלופיברוזיס אידיופתית, והוא החל בטיפולי עירוי דם.
לאחר חיפוש ארוך, נפגש הרז'ה שוב עם צ'אנג צ'ונגרן, במרץ 1981.
ב-25 בפברואר 1983 לקה הרז'ה בדום לב ואושפז במחלקת טיפול נמרץ, עד פטירתו ב-3 במרץ.
בצוואתו הוריש את כל רכושו לפאני.
בנוסף ביקש שאיש לא ימשיך את יצירתו הבלתי גמורה "טינטין ואלף ארט".
הרז'ה הגדיר את קריאוּת הקומיקס כמטרה האסתטית העיקרית שלו.
מטרתו בקומיקס שיצר הייתה לספר היטב את הסיפור, מבלי להתעכב על פרטים שאינם נחוצים להבנת העלילה; לכן הקדיש את מרב מאמציו להשגת שליטה מוחלטת במדיום הקומיקס ולשכלול יכולתו להעביר באמצעותו מסרים ביעילות, באופן פשוט, ברור ומסודר.
סגנון הציור של הרז'ה מתאפיין בעיקר בניגוד העז שיצר בין הרקעים הריאליסטיים והמדויקים לבין הדמויות, שצוירו בסגנון קרטוני מובהק.
הרז'ה גם דגל בעליונות הקו על הצבע, בו התעקש להשתמש כתוספת משנית בלבד.
הוא לא עשה שימוש בהצללות או בהדרגה, וכך יצר "דמוקרטיה של צורות" - עולם אובייקטיבי ואחיד, שבו כל פרט מקבל תשומת לב שווה.
לאורך השנים זכה הרז'ה בפרסים שונים, ביניהם:
פרס אדמסון לקריקטוריסט הבינלאומי הטוב ביותר (1971)
פרס הילד הצהוב על מפעל חיים (1972)
פרס פרי סן־מישל , על מכלול עבודתו (1973)
קצין מסדר הכתר הבלגי (1978)
היכל התהילה של ג'ק קירבי במסגרת פרס הארווי (1999)
היכל התהילה של פרס אייזנר (2003)
טינטין נבחר כמוטיב למטבע הנצחה בלגי של 20 יורו לכבוד יום הולדתו ה-100 של הרז'ה (2007)
אסטרואיד 1652 בחגורת האסטרואידים נקרא על שמו של הרז'ה (1953)
הרז'ה הוא הסופר הבלגי השני המתורגם ביותר, ומחבר הקומיקס בצרפתית השני המתורגם ביותר.
ביוני 2009 נפתח בעיר לוביין לה ניובה מוזיאון הרז'ה, המציג את יצירותיו וקורות חייו של הרז'ה; זהו המוזיאון הראשון באירופה שמוקדש במלואו להנצחת קומיקסאי בודד.
הרֶזִיסְטָא֫נְס , ובשמה הרשמי (תנועת) ההתנגדות הפנימית הצרפתית (La Résistance intérieure français (RIF)), היא כל הארגונים וקבוצות המחתרת שפעלו באזורי הכיבוש ובאזור החופשי של צרפת, נגד כוחותיה של גרמניה הנאצית ונגד מוסדות ממשלת וישי, במהלך מלחמת העולם השנייה, מ-22 ביוני 1940 ועד לשחרורה של פריז בשנת 1944.
יש להבדיל בין תנועה זאת לבין "צרפת החופשית" , תנועת התנגדות צרפתית שפעלה באותה תקופה נגד גרמניה הנאצית ומדינות הציר ונגד ממשלת צרפת של וישי מחוץ לגבולות צרפת, כצבא מאורגן בפיקודו של הגנרל שארל דה גול.
ב-3 בספטמבר 1939, יומיים לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, וכשעתיים לאחר הכרזת המלחמה של בריטניה על גרמניה, הכריזה צרפת מלחמה על גרמניה הנאצית על פי הסכם ההגנה שלה עם פולין.
המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, שהתנהלה בין 10 במאי ל-28 ביוני 1940, הסתיימה בהכנעת צרפת, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג בידי גרמניה הנאצית.
הגרמנים השתמשו בטקטיקת ה"בליצקריג" הממוכנת, וגרמו לתבוסה מהירה של הצבא הצרפתי וחיל המשלוח הבריטי.
לאור המצב הקשה בשדה הקרב, התנהל בצרפת ויכוח בין מצדדי המשך הלחימה ובראשם ראש הממשלה פול רנו בתמיכתו של שרל דה גול, שכיהן כסגן מזכיר המדינה לעניינים צבאיים בממשלתו, לבין מצדדי הכניעה ובראשם המרשל אנרי פיליפ פטן.
לאחר התפטרותו של פול רנו, ב-16 ביוני 1940, מינה במקומו נשיא הרפובליקה הצרפתית השלישית, אלבר לברן, את אנרי פיליפ פטן לראש ממשלה.
אנרי פיליפ פטן הכריז על נכונותה של צרפת לחתום על הסכם שביתת נשק עם גרמניה.
לאור זאת, החליט שרל דה גול לעבור ללונדון ולרכז משם את המשך ההתנגדות הפוליטית והמזוינת.
ב-18 ביוני 1940 שידר מלונדון ב-BBC נאום לאומה הצרפתית בו הכריז כי הניצחון על הנאצים אפשרי, וקרה לכל הצרפתים באשר הם להצטרף אליו למאבק.
נאום זה היוו את אות הפתיחה להקמת הארגון צרפת החופשית, שריכז את הלחימה מחוץ לגבולות צרפת, ושל ארגוני ההתנגדות שפעלו בתוך צרפת.
הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת נחתם ב-22 ביוני 1940 ולפיו צרפת חולקה לאזור כיבוש גרמני בצפון ובמערב, ואזור חופשי בדרום, שם הוקמה מדינה עצמאית שכונתה צרפת של וישי, אשר נוהלה על ידי ממשלת הבובות של המרשל פטן.
בשנת 1942 גם אזור זה נכבש בפועל על ידי גרמניה.
אזור קטן בדרום-מזרח צרפת נכבש בשנת 1940 על ידי איטליה ונשאר תחת שליטתה עד כניעתה של איטליה ב-3 ספטמבר 1943, אז השטחים עברו לשליטת גרמניה.
בהקשר לארגוני ההתנגדות בצרפת הכבושה נוהגים להבחין בין "תנועות" לבין "רשתות" וקבוצות .
הרשתות והקבוצות הוקמו לצורך צבאי מוגדר.
תנועות התנגדות לעומת זאת התמקדו בהעלאת המודעות וארגון האוכלוסייה לצורך הלחימה נגד הכובש הגרמני.
תנועות, רשתות וקבוצות ההתנגדות שהתחילו להופיע בשנת 1940, בצרפת הכבושה כמו גם בצרפת החופשית, פעלו ללא כל תיאום ביניהן.
הן גייסו את חבריהן מקרב האוכלוסייה המקומית והתמקדו במתן סיוע לשבויי מלחמה נמלטים, הכנת תעודות מזויפות, הפצת עלונים נגד הכיבוש וממשלת וישי, הוצאה לאור של עיתונים מחתרתיים וארגון פעולות חבלה המכוונות נגד מסילות רכבת, גשרים, תחנות כוח ומחסני תחמושת.
לאחר הפרת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב ב-22 ביוני 1941 על ידי גרמניה הנאצית ותחילת מבצע ברברוסה, הופיעו ארגוני התנגדות חדשים מכל הקשת הפוליטית ובמיוחד מקרב תומכי המפלגה הקומוניסטית, דוגמת (MOI) Main-d'œuvre immigrée (צר') שהורכב ממהגרים מארצות שונות, רובם יהודים ממזרח אירופה.
בשנים 1940–1941 פעלו בצרפת שמונה תנועות מרכזיות ו-174 תנועות משניות שהוכרו כתנועות התנגדות על ידי ממשלת צרפת, אחרי שנת 1945.
התנועות המרכזיות מהן הורכבה ב-27 במאי 1943 "המועצה הלאומית של ההתנגדות", ) (צר') היו:
Ceux de la Libération (CDLL) (צר') – תנועה בעלת השקפה ימנית, שהוקמה בשנת 1940 וסייעה תחילה להברחת טייסים וחיילים של בעלות הברית לספרד ולאנגליה.
התנועה גייסה את חבריה מקרב המפלגה השמרנית הימנית Parti social français (PSF) ומקרב מומחים לאווירונאוטיקה.
בהמשך, פעילותה מתמקדת באיסוף מידע עבור MI6.
Ceux de la Résistance (CDLR) (צר') – תנועה לא פוליטית, שהוקמה בינואר 1943 כדי למלא את מקומה של תנועת Combat Zone Nord שפורקה לאחר שפעילותה התגלתה על ידי הגרמנים.
חברי התנועה גויסו מקרב קציני המילואים, המהנדסים והתעשיינים.
היא התמקדה בתעמולה, איסוף מידע מודיעיני, טיפול בטייסי בעלות הברית שמטוסיהם הופלו בשטחה של צרפת, סיוע להצנחת ציוד של בעלות הברית וניהול מחסני נשק.
Combat (צר') – תנועה בעלת השקפה פוליטית דמוקרטית-נוצרית, שהוקמה בשנת 1940 תחת השם "התנועה לשחרור לאומי".
היא פעלה תחילה בשישה מקומות באזור החופשי: ליון, מרסיי, מונפלייה, טולוז, לימוז' וקלרמון-פרננד.
בהמשך היא התרחבה גם לאזור הצפון.
התנועה פעלה בשלושה מישורים: שירותים כלליים (דירות מסתור, זיוף תעודות, רווחה), פוליטיקה (תעמולה, גיוס, ארגון) ופעילות חבלה.
בנוסף לכך הוציאה לאור את העיתון באותו שם.
Franc-Tireur (צר') – תנועה בעלת השקפה שמאלנית, שהוקמה בשנת 1940 בליון.
הוציאה לאור את העיתון באותו שם , אחד העיתונים המרכזיים של תנועת ההתנגדות, שהופיע שלושים ושבע פעמים בין דצמבר 1941 לאוגוסט 1944. החל משנת 1942 התנועה מחליטה לנקוט גם בהתנגדות מזוינת.
היא מארגנת פעולות חבלה, מסתירה נמלטים ואוספת מודיעין.
בין אפריל לאוגוסט 1943 התנועה סבלה אבידות קשות והשפעתה האזורית נחלשה.
Le Front National (אנ') – הוקם בפריז בשנת 1941 על ידי המפלגה הקומוניסטית של צרפת.
חברי התנועה תיאמו פעילויות ברחבי צרפת, ביניהן העברת נשק, מזון, תעודות זהות מזויפות ומידע.
כמוכן העבירו אנשים במנוסה, ביניהם יהודים רבים, לדירות מסתור.
בשנת 1942 הקימה התנועה קבוצות לחימה שהתנקשו בחייהם של קצינים וחיילים גרמנים, ביצעו פעולות חבלה על מסילות רכבת וכבישים ששימשו להעברת אנשים וסחורות מצרפת לגרמניה ובמפעלים שהוכרחו לייצר נשק וסחורות עבור הצבא הגרמני.
כמוכן הוציאה התנועה לאור כ-79 עיתונים ופרסומים מחתרתיים אחרים.
Libération Nord (אנ') – הוקמה פריז בסוף שנת 1940. החל משנת 1942 התרחבה לאזור החופשי.
הפעילות הראשונה של הארגון הייתה פרסום השבועון המחתרתי Libération, העיתון היחידי של תנועת ההתנגדות שהופיע מדי שבוע, ללא הפסקה משנת 1940 עד שחרור צרפת בשנת 1944. התנועה ייצגה את המפלגה הסוציאליסטית – הסניף הצרפתי של האינטרנציונל השני.
(SFIO) (צר'), את ארגון העובדים השכירים (CGT) ואת ארגון העובדים השכירים הנוצרים (CFTC), והעדיף פעילות פוליטית על פני פעילות מזוינת.
בשנת 1942 הקים הארגון, ביוזמת הלשכה המרכזית למודיעין ומבצעים (BCRE), שתי רשתות לאיסוף מודיעין Phalanx ו־Cohors ובמקביל התחילו חברי הארגון לבצע פעולות חבלה, בעיקר באזור פריז.
בשנת 1943 הצליחו לגייס קבוצת פעילים מתוך המשטרה.
Libération-Sud (אנ') – הוקמה בשנת 1940 על ידי קבוצת אינטלקטואלים צרפתים תחת השם "השורה האחרונה" .
ביולי 1941 יצא לאור העיתון המחתרתי של התנועה, Libérte, שהופץ ב-10,000 עותקים.
העיתון המשיך להופיע באזור הדרום עד שנת 1944, אז הגיעה תפוצתו ל-300,000 עותקים.
בעיתון פורסמה תעמולה נגד גרמניה הנאצית, נגד ממשלת וישי ובעד תנועתו של שרל דה גול.
בהמשך, שינתה התנועה את שמה ל-Libération Sud והצליחה לגייס לשורותיה חברי ארגון העובדים השכירים (CGT) וארגון העובדים השכירים הנוצרים (CFTC), אינטלקטואלים, פעילי שמאול וקומוניסטים רבים.
הארגון פעל בשבעה אזורים בדרום צרפת, בעיקר בליון ובטולוז.
בשנת 1942 התרחבה פעילות הארגון לכלול, מלבד הפצת תעמולה, הפקת תעודות מזויפות והקמת קבוצות גרילה.
Organisation civile et militaire (OCM) (צר') – הוקמה בחודשים ספטמבר-אוקטובר 1940 בפריז כתנועה בעלת השקפות שמרניות שמשתנות לכיוון הסוציאליסטי במהלך השנים הבאות.
התנועה גייסה את חבריה מבין הבורגנים, התעשיינים, הסוחרים, לוחמים ותיקים, אנשי המקצועות החופשיים, סטודנטים ומרצים.
בתחילת דרכה התמקדה התנועה בשלושה נושאים: איסוף מידע מודיעיני על הפעילות הכלכלית הגרמנית, השתתפות התעשייה הצרפתית בייצור נשק עבור הצבא הגרמני והמשלוחים שהגרמנים מעבירים ברכבות, השגת והסתרת נשק כהכנה לפעילות מבצעית, וסיוע לשבויים בהכנת בריחה.
התנועה חיפשה דרכים ליצור קשר עם לונדון כדי לקבל הנחיות ולהעביר את המידע.
בסוף 1941, נחשפה פעילות הארגון על ידי הגרמנים וראשי התנועה נעצרו.
הפעילים הנותרים יצרו קשר עם רשת הריגול Confrerie Notre-Dame (CND) שפעלה בין היתר בברטאן בצפון מערב צרפת, על מנת שזאת תעביר ללונדון את המידע הנאסף על ידי ידה.
בתמורה למידע, מוצנחים עבור הארגון על ידי שרל דה גול בין מרץ ליולי 1943 כ-20 טון נשק ותחמושת מצפון אפריקה אל מחוז דה סוור במערב צרפת, המאוחסנים בשבעה מחסנים ומשמשים את הזרוע הצבאי של הארגון.
בין התנועות המשניות שפעלו בצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה:
ארגון יהודי לוחם (Organization Juive de Combat (.O.J.C)) – הוקם בינואר 1942 בטולוז על ידי איחוד כל תנועות ההתנגדות היהודיות, ביניהן הצבא היהודי שהוקם בשנת 1940, תנועות נוער ותנועות שהשתייכו למספר זרמים פוליטיים ביהדות צרפת.
הארגון הקים קבוצות גרילה בטולוז, ליון, ניס, גרנובל ופריז.
כמו כן הוקמו קבוצות מאקי ב"הר השחור" בדרום צרפת, מעבדות לתעודות מזויפות, מערך הברחת יהודים לשווייץ ולספרד, מערך העברת כספים משווייץ וחלוקתם לצורכי המחתרת השונים ועוד.
אנשי המחתרת עסקו בהגנה על יהודים, ובכללם המהגרים שזרמו באותה עת לצרפת, רדיפת מלשינים ומסגירי יהודים והסתרת ילדים יהודים בחוות מרוחקות ובמנזרים.
במחוז טארן הוקמה בשנת 1944 מקרב חברי התנועה יחידת לוחמים שהצטרפה ל"חילות הפנים הצרפתיים" ולחמה לשחרור צרפת תחת דגל כחול לבן .
המחתרת הקומוניסטית בצרפת – ) ארגון לוחם שהוקם בשנת 1942 על ידי המפלגה הקומוניסטית הצרפתית מאיחוד תחת הנהגה משותפת של הקבוצות הלוחמות של שלושה ארגונים מזוינים קומוניסטים שפעלו עד אז באופן עצמאי: Main-d'œuvre immigrée (MOI), Organisation spéciale (OS), Bataillons de la jeunesse.
ארגון MOI היה מורכב ממהגרים, בחלקם הגדול יהודים ממזרח אירופה.
ב-11 בנובמבר 1942, במבצע אנטון, נכבשה צרפת של וישי על ידי גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית.
צרפת של וישי הפסיקה להתקיים כמדינה עצמאית ו"חופשית" וצבאה, שהיה גם כך חלש ובלתי מצויד, פורק.
על רקע זה התבצע איחוד תנועות ההתנגדות בשלושה מישורים, ביוזמתו של ז'אן מוּלֶן ובתמיכתו המלאה של שרל דה גול.
מטרת האיחוד הייתה לשלב את כוחותיהן המוגבלים של התנועות העיקריות שפעלו בדרום צרפת לשם יצירת כוח חזק ויעיל יותר, במיוחד בתחומי הפעילות הפוליטית המחתרתית, תפיסת השלטון וייזום פעולות המוניות.
בנוסף לכך, שאף שרל דה גול ליצור הפרדה בין הפעילות הצבאית לפעילות הפוליטית.
הקבוצות הלוחמות של שלוש התנועות הגדולות Libération-Sud, Combat ו־Franc-Tireur אוחדו באמצע שנת 1942 כדי ליצור את "הצבא הסודי".
L'Armée secrète (צר') הוקם בליון ובראשו עמד, על פי המלצתו של שרל דה גול, שרל דלסטרן (אנ'), גנרל במילואים ששירת במערכה על צרפת.
שנת 1943 הייתה שנה קשה עבור הארגון כאשר מפקדים רבים נעצרו על ידי המשטרה החשאית הגרמנית ואף הוצאו להורג.
בפברואר 1944, הצבא הסודי התאחד עם ארגונים צבאיים נוספים כדי ליצור את הארגון הכלל-ארצי "חילות הפנים הצרפתיים" ) (צר') ששיחק תפקיד חשוב בהכנת המערכה בנורמדי ובשחרורה של צרפת.
היחידות הלא מזוינות של שלוש התנועות הגדולות אוחדו ב-26 בינואר 1943 כדי ליצור את "תנועת ההתנגדות המאוחדת" ) (צר').
עיתונות המחתרת לא אוחדה וכל תנועה שמרה על עצמאותה בתחום זה.
היחסים בין הצבא הסודי, בו נכללו הקבוצות המזוינות וקבוצות הגרילה של שלוש התנועות, לבין תנועת ההתנגדות המאוחדת, שהייתה אמורה לנהל את הפן הפוליטי של הלוחמה, היו טעונים משום שראשי התנועה המאוחדת לא ראו בעין יפה את כפיפותו של הצבא הסודי לתכתיבים שהגיעו מלונדון ואת ההפרדה בין הפן הצבאי לפן הפוליטי.
ב-27 במאי 1943 הוקמה "המועצה הלאומית של ההתנגדות", גוף שמטרתו להוביל ולתאם את פעילותן של תנועות המחתרת הפנימית השונות ללא קשר לנטייתן הפוליטית.
המועצה הוקמה על ידי ז'אן מולן לבקשתו של הגנרל דה גול והורכבה מנציגי תנועות התנגדות, האיגודים המקצועיים והמפלגות שהתנגדו לממשלת ויש.
המועצה גיבשה תוכנית (צר') שכללה "צעדי פעילות מיידית" יחד עם "צעדים שיישומם יתאפשר לאחר שחרור צרפת" שכללו גם רשימה של רפורמות חברתיות וכלכליות.
בתחילת שנת 1944 חל איחוד נוסף, בעקבותיו הוקמה "תנועת השחרור הלאומי" ) (צר').
במודע זה הצטרפו ל"תנועת ההתנגדות המאוחדת" שלוש תנועות שפעלו בצפון צרפת: Défense de la France (צר') שעיקר פעילותה פרסום העיתון המחתרתי באותו שם והפקת תעודות מזויפות עבור יהודים וצרפתים שניסו להשתמט מעבודת כפייה במפעלי התעשייה בגרמניה, Résistance (צר') שהתמקדה בהוצאה לאור של העיתון המחתרתי Résistance.
Le Nouveau Journal de Paris, ו־Lorraine (צר') שהוציאה לאור עיתון באותו שם וארגנה פעולות חבלה נגד מפעלים לייצור נשק, מסילות רכבת וקווי תקשורת,
בתקופת מלחמת העולם השנייה פעלו בצרפת 322 רשתות וקבוצות, כאשר כל אחת התמחתה בפעילות מסוימת: פעילות מזוינת (חבלה, התנקשות, גרילה), איסוף מידע מודיעיני ומילוט שבועי מלחמה ובמיוחד טייסים שנפלו בידי האויב.
הרשתות, שהתמקדו באיסוף מידע מודיעיני היו בקשר עם השירות החשאי של צרפת החופשית, הלשכה המרכזית למודיעין ומבצעים, שירותי הביון של בריטניה MI6, MI9 ומנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית, ועם המשרד לשירותים אסטרטגיים – שירותי הביון האמריקאים.
הלשכה המרכזית למודיעין ומבצעים (BCRA) הוקמה על ידי הגנרל דה גול בשנת 1940 לפי בקשתו של וינסטון צ'רצ'יל במטרה לספק לבריטניה מידע על תנועות הצבא הגרמני בחופי האוקיינוס האטלנטי ובתעלת למאנש.
הלשכה המרכזית למודיעין ומבצעים פעלה באמצעות סוכנים שהוצנחו לצרפת, אך בעיקר באמצעות רשתות ריגול שהיו שייכות לתנועת ההתנגדות הפנימית.
החל משנת 1943, הוצנח עבור הרשתות ציוד ואספקה מצפון אפריקה אל דרום צרפת.
בצרפת פעלו במלחמת העולם השנייה שלושה סוגי רשתות: רשתות מילוט, רשטות ריגול ורשתות חבלה.
גודלן, מיקומם ומשך פעילותן של הרשתות השונות השתנו במשך הזמן.
רשתות המילוט הראשונות הוקמו כבר בשנת 1940, במטרה לסייע לטייסי בעלות הברית שמטוסיהם הופלו בשטח צרפת הכבושה להגיע ללונדון דרך שווייץ או ספרד.
בין רשתות המילוט הגדולות נזכיר את בורגון, שפעלה במרכז צרפת, שלברן (צר') שפעלה באזור תעלת למאנש ו־Pat O'Leary (צר') שפעלה בשנים עשר אזורים בצרפת וארגנה דרכי מילוט שונים בתאום עם MI9.
בזכותן של רשתות המילוט ניצלו חייהם של חיילים וטייסים בריטים, מתנגדי משטר ופעילי מחתרת שנכלאו במחנות שבויים, בבתי סוהר ובמחנות ריכוז.
רשת הריגול הראשונה, La Confrérie Notre-Dame (צר'), הוקמה בצרפת במחצית השנייה של שנת 1940. היא הייתה כפופה ל-BCRA ומשימתה הייתה לאסוף מידע על הכוחות, התשתיות, מתקני החוף וההגנה על החומה האטלנטית שהופעלו על ידי הצבא הגרמני.
הרשת פעלה תחילה בחופי האוקיינוס האטלנטי באזורי ברסט ובורדו והתרחבה מאוחר יותר לכל השטח הכבוש ולבלגיה.
המידע שנאסף על ידה אפשר לחיל האוויר המלכותי לפגוע קשות בצי הגרמני.
רשת הריגול אליאנס (צר') הוקמה בשנת 1940 והגיעה תוך זמן קצר לפריסה ארצית.
חבריה גויסו מקרב קצינים בדימוס, אנשים בעלי רקע ארגוני ואנשים בעלי ידע באיסוף, ארגון וניתוח מידע מודיעיני.
בתחילה הופעלה הרשת על ידי MI6, ולאחר מכן על ידי אנרי ז'ירו שסייע לכוחות האמריקאיים והבריטיים המוצבים בצפון אפריקה.
אף על פי שרבים מחבריה נעצרו והוצאו להורג על ידי הגסטפו, הרשת לא חדלה לפעול וסיפקה לבעלות הברית מידע רב על היערכות הכוחות הגרמנים בצרפת.
רשתות החבלה היו אחראיות להוצאתם מכלל שימוש של מסילות רכבת ותחנות כוח, השבתת מפעלים שייצרו ציוד עבור צבא גרמניה ומניעת העברת אספקה לצבא הגרמני.
הם קיבלו הדרכה בנושא ייצור חומרי הנפץ והנחתם מסוכנים בריטים שהוצנחו לצרפת במיוחד לצורך כך.
החשובות בין הקבוצות שפעלו בצרפת הכבושה ובצרפת החופשית היו המאקי.
קבוצות המאקי , נוצרו החל משנת 1942 כקבוצות גרילה של מתנגדי הכיבוש הגרמניה בצרפת.
רבים מחבריהן היו צעירים שנמלטו מהגיוס לעבודות כפייה במפעלים בגרמניה.
הם התארגנו באזורים הרריים כגון ברטאן בצפון מערב צרפת והרי האלפים והפירינאים בדרומה, שם היערות והצמחייה הצפופה שימשו להם מחסה.
בקבוצות המאקי פעלו חברים בעלי השקפות פוליטיות שונות – לאומנים בעלי השקפות ימניות, ליברלים, סוציאליסטים, קומוניסטים, אנרכיסטים ואף ותיקי מלחמת האזרחים בספרד, בעלי השקפות שמאליות.
הקבוצות הקומוניסטיות לא קיבלו את מרותו של שרל דה גול מפני שלא הסכימו עם קו הפעולה המתון שלו.
קבוצות המאקי היו קבוצות לוחמי גרילה שעסקו בחבלה בתשתיות ששירתו את הצבא הגרמני (מסילות רכבת, גשרים, קווי טלפון), סיוע להברחת שבויי מלחמה ויהודים, איסוף מודיעין, תקיפת שיירות גרמניות, ולקראת הפלישה לנורמנדי – סיוע למתקפת בעלת הברית באמצעות שיבוש קווי אספקה לצבא הגרמני.
הקבוצות המקורבות לשרל דה גול קיבלו סיוע ממנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית (SOE) ומהמשרד לשירותים אסטרטגיים של ארצות הברית (OSS) שסיפקו להם מודיעין, נשק ותחמושת ולעיתים אף הכשרות.
בשנת 1944, לקראת הפלישה לנורמנדי ושחרורה של צרפת, המאקי השתלבו רשמית במסגרת "חילות הפנים הצרפתיים", מסגרת בה תרמו רבות לבלימת התקדמותם של הכוחות הגרמנים.
התרומה המלחמתית בפועל של הרזיסטאנס, כנגד הצבא הגרמני, הייתה בעיקרה החל משנת 1944 שעה שהצבא הגרמני נסוג מהפלישה ממערב ובבמקביל מהצבא האדום ממזרח.
עוד קודם לכן, חיל האוויר הבריטי העדיף להצניח אספקה צבאית ביוגוסלביה, יוון ומדינות דומות שהמחתרות שלהן היו פעילות צבאית הרבה יותר מאשר זו שבצרפת.
הרוקינ' בריס - להקת רוק בריטית מהעיר ברמינגהאם משנות ה-60 של המאה ה-20.
הלהקה הוקמה בשנת 1961 ובחרה את שמה כמחווה לזמר הרוקנרול האמריקאי צ'אק ברי.
בשנתיים הראשונות שהתה הלהקה בעיקר בגרמניה.
ב-1963 חזרה הלהקה לאנגליה וקיבלה חוזה הקלטה בחברת Decca.
הם הקליטו שני סינגלים שלא נכנסו למצעד והחוזה שלהם הותר.
הם עברו לחברת Piccadilly וחלפה שנה בטרם הוציאו את הסינגל הבא שלהם I didn't mean to hurt you של השירלס.
במקביל השמיע להם המפיק שלהם שיר של להקת הטוקנס האמריקאית שנקרא He's in town.
ההרמוניה הקולית התאימה לסגנון השירה של הרוקינ' בריס ושל הסולן בעל הקול הפאלסטו ג'ף טורטון, והם מיהרו להקליט גרסה שלהם לשיר, ביטלו את התמיכה בסינגל הקודם שכבר צעד במצעד הבריטי והוציאו את הסינגל החדש.
הסינגל הקודם נתקע במקום ה-43 בעוד שהסינגל He's in town הגיע למקום השלישי.
כשהלהקה חיפשה להיט המשך, כתבו להם חברי להקת הקיסוסים את Funny how love can be שהתאים להם, אבל חברת התקליטים החליטה להוציא דווקא את What in the world's come over you שנעצר על סף עשרים הגדולים.
הקיסוסים הקליטו בעצמם את השיר שלהם שהגיע למקום השמיני.
לרוקינ' בריס היה עוד להיט גדול אחד Poor man's son של להקת ה-Reflections האמריקאית שהגיע למקום החמישי במצעד הבריטי.
בישראל העדיפו עורכי המצעד של רשת ב' דווקא את צידו השני של הסינגל Follow me שנשמע כמו להיט של ג'רי והפייסמייקרס והצליח במצעד בארץ.