tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עלי בן אבי טאלב (בן דודו של מוחמד, שימש כח'ליף הרביעי)
עאישה בנת אבי בכר (אשתו של מוחמד בעת מותו, בתו של אבו בכר)
פאטמה בנת מחמד (בתו של מוחמד)
אסמאא בנת אבי בכר (בתו של אבו בכר)
חמזה אבן עבד אל מטלב (דודו של מוחמד ואביו של עלי בן אבי טאלב)
בילאל אבן רבאח (המואזין הראשון באסלאם)
ח'אלד בן אל-וליד (מצביא בצבאו של מוחמד)
עמר אבן אל-עאץ (מצביא בצבאו של מוחמד)
עובאדה א-סאמת (מפקד בכיר במהלך כיבוש מצרים)
ת'אבת בן קיס בן שמאס (מנהיג צבאי)
אום איימן - התגוררה אצל הוריו של הנביא
אל-מקדאד אבן עמרו - בין שבעת המוסלמים הראשונים
עבדאללה אבן א-זובייר - הבן הראשון שנולד למהאג'רון באלמדינה
סעיד בן עאמר - חבר קרוב של הנביא
אבו מיחג'ן א-ת'קפי - משורר ולוחם
צחוק של עכברוש היא אופרה קאמרית ישראלית שהלחינה אלה מילך-שריף ללִבְרִית המבוססת על הספר בעל אותו השם מאת נאוה סמל, ועוסקת בשואה ובזיכרונה.
באופרה עשר תמונות, והיא בנויה לשמונה זמרים, מקהלת נערות ותזמורת.
משך הצגתה כשעה ושלושים וחמש דקות.
בהפקה המקורית משתתפים בבת מרום בתפקיד הסבתא (מצו סופרן), מאי ישראלי בתפקיד לימה אנרגלי (סופרן), אלכסיי קנוניקב בתפקיד הכומר (בריטון), עינת ארונשטיין בתפקיד הילדה בבור (סופרן), קלייר מגנאג'י בתפקיד הנכדה (סופרן), יונתן חיימוביץ', בתפקיד סטש (בריטון), יבגני נג'ינץ, בתפקיד האיכרה (מצו-סופרן) וגבריאל לובנהיים בתפקיד האיכר (בס-בריטון) ומקהלת מורן.
התזמורת הקאמרית הישראלית בניצוחו של אורי לשמן מלווה את היצירה.
האופרה מגוללת את סיפורה של ילדה יהודייה קטנה בפולין במהלך תקופת השואה, אשר נמסרת בידי הוריה למשמורת אצל משפחת איכרים גויים.
במעגל שני של סיפור מסגרת מספרת הילדה, שהיא עתה סבתא, בתל אביב של סוף המאה העשרים, את סיפורה לנכדתה, ובמעגל החיצוני ביותר של הסיפור עומדים בשלהי שנת 2099 החוקרים לימה אנרגלי ושותפה סטש, אשר חוקרים את מיתוס "ילדה ועכברוש" ששרד מימי השואה בספריית הזכרונות האנושית.
האופרה ייצגה את ישראל בתיאטרון העירוני של ורשה בשנת 2005, בפסטיבל אמנויות הבמה בעיר סיביו שברומניה, בתיאטרון הלאומי של בוקרשט בשנת 2008 ובקנדה בשנת 2009.
צזאר אנטונוביץ' קואי (רוסית: Цезарь Антонович Кюи; פולנית: Cezar Antonowicz Cui; צרפתית: César Cui) (6 בינואר 1835 - 13 במרץ 1918) היה רוסי ממוצא צרפתי וליטאי.
במקצועו היה קצין צבא ומורה לביצורים; לתחביבו, או עיסוקו הנלווה, הייתה חשיבות מיוחדת בתולדות המוזיקה, בהיותו מלחין ומבקר מוזיקה; במשלח ידו זה הוא מוכר כאחד מחברי החמישה, קבוצת מלחינים רוסים תחת מנהיגותו של מילי באלאקירב, שהציבה לה כיעד מחייב יצירת מוזיקה רוסית באופייה.
סזאריוס-בנימינוס קואי נולד בווילנה (בירת ליטא), למשפחה קתולית, כצעיר בין חמישה ילדים.
אביו הצרפתי אנטואן (שהוסב לרוסית כאנטון לאונרדוביץ') נכנס לרוסיה כחייל בצבא נפוליאון בשנת 1812, השתקע בווילנה לאחר תבוסת הצרפתים ונשא לו אישה מקומית פולנייה בשם יוליה קוסביץ'.
בתוך הרב-אתניות הזאת גדל סזאר כדובר צרפתית, רוסית, פולנית וליטאית.
לפני שסיים את הגימנזיום, בשנת 1850, נשלח קואי לסנקט פטרבורג להכין את עצמו לכניסה לבית הספר הראשי להנדסה, וזאת עשה בשנה שלאחריה, בגיל 16. בשנת 1855 סיים את לימודיו באקדמיה ולאחר השתלמות נוספת באקדמיית ניקולאייבסקי להנדסה, החל את הקריירה הצבאית שלו בשנת 1857 כמדריך להקמת ביצורים.
בין תלמידיו במהלך השנים היו כמה מבני משפחת המלוכה, שהנודע ביותר בהם הוא ניקולאי השני.
כמומחה לביצורים לימד בשלוש מן האקדמיות הצבאיות בסנקט פטרבורג והגיע במשך הזמן למעמד של פרופסור, בשנת 1880, ולדרגת גנרל בשנת 1906.
על אף הישגיו המרשימים כאיש צבא אקדמאי מקצועי, במערב קואי נודע בעיקר בחייו ה"משניים" במוזיקה.
כנער בווילנה קיבל שיעורי פסנתר, למד את יצירות שופן והחל לחבר יצירות קטנות בגיל ארבע-עשרה.
בחודשים המעטים לפני שנשלח לפטרבורג הספיק לקבל כמה שיעורים בתאוריה של המוזיקה אצל המלחין הפולני סטניסלב מוניושקו, שגר אותו זמן בווילנה.
הכיוון המוזיקלי של קואי השתנה ב-1856, כשפגש את מילי באלאקירב ומעורבותו במוזיקה נעשתה רצינית יותר.
אף כי הגביל את ההלחנה וכתיבת הביקורת המוזיקלית לזמנו הפנוי, התגלה קואי כמלחין וכותב מאמרים פורה ביותר.
"הופעת הבכורה" שלו כמלחין הייתה ב-14 ו-26 בדצמבר 1859, עם ביצוע הסקרצו לתזמורת אופוס 1 שלו, בניצוח אנטון רובינשטיין ובחסות הסניף הפטרבורגי של החברה הרוסית למוזיקה.
בשנת 1869 התקיימה ההצגה הפומבית הראשונה של אופרה פרי עטו של קואי; הייתה זו "ויליאם רטקליף" (המבוססת על טרגדיה של היינריך היינה, אך היא לא נחלה הצלחה וירדה אחרי שמונה הצגות, בין השאר בגלל כתיבתו הבוטה בעיתונות המוזיקלית.
כל האופרות שלו פרט לאחת חוברו לטקסטים רוסיים; יוצאת הדופן, שהתבססה על מחזה צרפתי, עלתה בהצגת בכורה באופרה קומיק בפריז בשנת 1894 אך ירדה אחרי ארבע הצגות, בין השאר בגלל מחלת הטנור הראשי, הצגת "פלסטף" של ורדי ותהילתו של ריכרד וגנר.
יצירות אחרות של קואי לבימה שהצליחו יותר בשנות חייו היו אופרה קומית בת מערכה אחת בשם "בן המנדרין" (הופעת בכורה ב-1878), "האסיר מן הקאווקז", מבוסס על פושקין (1883), ו"מדמואזל פיפי" במערכה אחת (1903), המבוססת על גי דה מופאסאן.
מלבד האופרה הצרפתית של קואי, בוצעו רק עוד שתיים במהלך חייו מחוץ לרוסיה, "האסיר מן הקאווקז" (בליאז', בלגיה, 1886) ואופרת הילדים "החתול במגפיים" (ברומא, 1915).
פעילויותיו של קואי בתחום המוזיקה כללו גם חברות בוועדה לבחירת אופרות בתיאטרון מארינסקי; זו באה אל קצה בשנת 1883, כשהוא ורימסקי-קורסקוב עזבו את הוועדה במחאה על דחייתה את "חובנשצ'ינה" של מוסורגסקי.
בשנים 1896–1904 היה מנהל הסניף הפטרבורגי של החברה הרוסית למוזיקה.
בין המוזיקאים הרבים שהכיר קואי בחייו, מתבלט בעיקר פרנץ ליסט.
ליסט הוקיר את המוזיקה של המלחינים הרוסים; הוא הכתיר את "ויליאם רטקליף" של קואי בשבחים רמים וקואי מצדו הקדיש לו את ספרו בצרפתית "המוזיקה של רוסיה" ואת הסוויטה לפסנתר שלו, אופוס 21. נוסף לכך, הטרנטלה לתזמורת של קואי, אופוס 12, היוותה בסיס לעיבוד האחרון של ליסט לפסנתר.
קואי התעוור בשנת 1916, אך המשיך להכתיב יצירות קטנות שחיבר.
הוא מת ב-13 במרץ 1918 מאירוע מוחי ונקבר לצד אשתו מלווינה (שמתה בשנת 1899) בבית הקברות הלותרני בסמולנסק.
בשנת 1939 הועברה גופתו לבית הקברות טיחווין בכנסיית אלכסנדר נבסקי בלנינגרד (שמה של סנקט פטרבורג בתקופה של ברית המועצות) ליד שאר החברים בקבוצת החמישה.
צזיקי (יוונית: Τζατζίκι, היגוי נכון: דזדזיקי; בטורקית: Cacık, ג'ג'יק; בכורדית יהודית: ג'ג'יג) הוא סלט יוגורט ומלפפונים שמקורו ביוון ונפוץ גם במדינות הבלקן, במדינות אגן הים התיכון ובמזרח התיכון, בשמות שונים.
המילה צזיקי באה מהשם של המנה ביוונית Τζατζίκι, השאלה מיוונית מודרנית.
מרכיבי הצזיקי הם יוגורט מסונן מלוח (או לבנה או גבינה לבנה בחלק ממדינות המזרח התיכון), מלפפונים חתוכים או מרוסקים במגררת גסה, מלח, שמן זית, שמיר, שום, חומץ ולעיתים סוכר או מיץ לימון ולפעמים מתבלים אותו בעשבי תיבול כגון שמיר, נענע, פטרוזיליה וטימין.
יהודי כורדיסטן נוהגים להוסיף גם את רגלת הגינה.
מרקם הצזיקי יכול להיות סמיך יותר או דליל יותר, מה שמאפשר הגשתו כסלט, כמנה ראשונה (כמרק קר), כממרח, כמטבל או כתוספת למנה העיקרית.
הייצור המסחרי של הצזיקי בישראל החל על ידי מחלבות ייחודיות בשנות התשעים והוא משווק ברשתות המזון באריזות פלסטיק כממרח או בבקבוקים בגרסה דלילה יותר.
הגרסה הטורקית נקראת והיא עשויה משילוב של מים ויוגורט יחד עם שום ושילובים שונים של ירקות ועשבי תיבול.
בחלק מהמקומות היוגורט מוחלף בלבנה והתיבול המקובל הוא פלפל ונענע.
לג'אג'יק טורקי יש וריאציות רבות.
חלק מהמתכונים כוללים מרכיבים כמו: גרגרי חיטה, גזר, בצל ירוק, נענע, צנון, פלפל אדום, פטרוזיליה, שמיר, בזיליקום, חומץ, אגוזי מלך, אגוזי לוז ושקדים בוסריים.
צזיקי בסגנון יווני מוגש לרוב לצד לחם, חצילים מטוגנים או קישואים והוא עשוי בדרך כלל מיוגורט מסונן (מחלב כבש או עזים) מעורבב עם מלפפונים, שום, מלח, שמן זית, חומץ יין אדום ושמיר ופטרוזיליה.
בקפריסין המאכל נקרא טאלאטורי (ταλαττούρι) והוא דומה למתכון היווני, אך עם תוספת טעם של נענע ומיץ לימון.
לרוב מוגש כמזה (מנה קטנה לפני, או לצד הארוחה).
צזיקי נמצא במדינות בלקניות רבות.
לעיתים קרובות מגישים אותו כמרק קר, פופולרי בקיץ.
הוא עשוי מיוגורט, מלפפון, שום, אגוז מלך, שמיר, שמן צמחי ומים, ומוגש צונן או אפילו עם קרח.
וריאצאות מקומיות עלולות להחליף יוגורט במים וחומץ ולהשמיט אגוזים ושמיר, או להוסיף לחם.
במקרים נדירים ניתן להחליף את המלפפונים בחסה או בגזר.
הטרטור נמצא במדינות בלקניות רבות והוא מוגש (לרוב, בקיץ) כמרק צונן, עשוי מיוגורט, מלפפון, שום, אגוזי מלך, שמיר, שמן ומים.
יש המגישים אותו עם קרח.
בצפון מקדוניה הטרטור עשוי מיוגורט או חלב מוחמץ, מלפפונים, שום ולפעמים שמיר (Кисело млеко; קיסלו מלקו).
בבולגריה צזיקי היא מנה ראשונה פופולרית, אך הוא מוגש גם כתוספת לצד סלט שופסקה עם כמה ארוחות.
שמן חמניות ושמן זית נפוץ יותר, ולפעמים משמטים את אגוזי מלך.
את הצזיקי מטבלים בשום ושמיר, על שניהם אפשר לוותר.
באלבניה צזיקי הוא מאכל מאוד פפולרי בקיץ.
הוא מוגש בדרך כלל קר והוא עשוי בדרך כלל מיוגורט, שום, פטרוזיליה, מלפפון, מלח ושמן זית.
הצזיקי האלבני מוגש ליד דיונון מטוגן.
וריאציה סמיכה יותר מכונה לפעמים " המוגשת כמתאבן או כתוספת.
במהלך ההכנה, היוגורט נעטף בבד ונתלה למספר שעות כדי לאבד כמחצית מנוזלי היוגורט ואז מוסיפים את המלפפונים, השום, אגוזי מלך טחונים, מלח ושמן צמחי.
וריאציה העשויה עם פורסלן שמכונה לפעמים סלט פורסלנה, שעשוי להקרא יוגורט, ולא צזיקי.
אחד המתכונים הפשוטים דורש פורסלן, שמן זית, חומץ יין אדום ושמיר.
מתכון נוסף עשוי עם פורסלן, נענע, כוסברה טחונה, פטרוזיליה וכמובן הבסיס הסטנדרטי מלפפונים ויוגורט.
יצחק משה (צחי) בּוּקְששתר (נולד ב-27 באוגוסט 1958) הוא שף ישראלי.
נולד לארי, דור שלישי בארץ ומראשוני ראש פינה, שסביו עלו מבקאו וממוינשט שברומניה במאה ה-19 במהלך העלייה הראשונה, גדל בנתניה, שירת בצבא בנח"ל ובחיל השריון ולאחר השחרור פנה ללמוד בבית הספר הגבוה למלונאות "תדמור".
לאחר סיום הלימודים נסע להשתלם בגרמניה ובשוודיה.
באמצע שנות ה-80 שב לארץ ופתח עם רעייתו את המסעדה הניסיונית "התרווד הוורוד", ששילבה מסורות קולינריות ומרכיבים לא שגרתיים.
אחד המתכונים המזוהים עמו מתקופת "התרווד הוורוד" הוא פרפה חלווה, שנחשב מתכון מכונן בגיבוש הזהות של המטבח הישראלי.
המסעדה נסגרה ב-1993, לאחר תשע שנים.
במקביל לפעילות במסעדה החל בעיסוק בעיצוב מזון עם אבי גנור, ואף נטל חלק בספר Taste of Israel של גנור ורון מיברג.
בהווה, בוקששתר הוא שותף ושף ראשי ברשת מסעדות "Black – Bar 'n' Burgers" ועובד כיועץ חיצוני למסעדות אחרות, בין היתר לפאב האירי "טמפל באר" ולבר "55 Drafts & More".
בנוסף, כתב על אוכל בעיתונים רבים, ביניהם "חדשות" ועד דצמבר 2005 כמבקר מסעדות עבור המקומון צומת השרון.
בנוסף הנחה את התוכנית "טעמים" בטלוויזיה החינוכית (ששודרה בהמשך בשידורים חוזרים בערוץ 2), ואת "מישהו לבשל איתו" בשידורי רשת ב-2011.
בוקששתר נשוי לטלי בוקששתר ואב לשני בנים ובת.
(ביחד עם יוג'ין וולף) טעמים: אוכל יין וחו"ל, הוצאת מודן, 2002
מישהו לבשל איתו, הוצאת מודן, 2012
יצחק (צחי) בן ציון (נולד ב-6 בפברואר 1964) הוא רופא, פסיכיאטר וסקסולוג ישראלי.
משמש כפסיכיאטר הראשי של מחוז דרום של שירותי בריאות כללית וכמנהל המרפאה לבריאות מינית במרכז הרפואי האוניברסיטאי "סורוקה" לנגב.
בעבר כיהן כסגן-מנהל המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה וכפסיכיאטר הראשי של קופת חולים לאומית.
פרט לפעילותו הרפואית, נודע גם כמספר סיפורים וכאמן סטנד-אפ.
בן ציון נולד בבת ים לאביו שלמה-נתנאל שהיה מורה ולאמו אלקה שהייתה ספרנית.
הוריו היו ניצולי שואה ילידי בוקובינה, (גורה הומורולוי) שעלו מרומניה.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בגיל 16, והמשיך מיד ללימודי תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן החל ללמוד מתמטיקה בטכניון, אך החליט לשנות כיוון אחרי שנה, ועבר ללימודי רפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
לאחר סיום לימודי הרפואה ב-1990, התמחה באורולוגיה, אך בשל רצונו לעבוד כרופא מין, פרש במחצית ההתמחות ופנה להתמחות בפסיכיאטריה – אותה השלים ב-1998. לקראת סוף ההתמחות בפסיכיאטריה נסע להולנד והשתלם ברפואת מין.
הוא בעל הסמכה לרפואת מין מהאיגוד האירופי לרפואת מין FECSM.
כמו כן השתלם בדנמרק ואיטליה וזכה לתואר מומחה אירופי לטיפול בהפרעות במצב רוח וחרדה ESAMD.
בן ציון כיהן כסגן מנהל המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, ומנהל המרפאה לטיפול בהפרעות ובתפקוד המיני והזוגי במרכז.
משמש כמזכיר החברה הישראלית להפרעות בתפקוד המיני וחבר באיט"ם - האגודה הישראלית לטיפול מיני.
ייסד וניהל את פורום הסקסולוגיה הראשון בעברית באינטרנט, מנהל פורום מין וזוגיות באתר האינטרנט של שירותי בריאות כללית, שם מוצגות גם הרצאותיו.
כיום מנהל את פורום ההפרעות בתפקוד המיני באתר "כמוני".
ב-2010 עזב בן ציון את בית החולים סורוקה לאחר מחלוקת עם הנהלת בית החולים, לאחר שלטענתו סירבה לנקוט הליכים נגד רופא בכיר שתקף אותו מילולית וגרם לו להתקף לב.
הוא מונה לתפקיד הפסיכיאטר הראשי ומנהל השירות הסקסולוגי בקופת חולים לאומית.
הוא היה שותף בכיר בעיצוב הרפורמה בבריאות הנפש והקים ארבע מרפאות בריאות נפש מחוזיות וקרא להן מרפאות "ציפור הנפש".
לקראת כניסת הרפורמה בבריאות הנפש לתוקפה, התבקש בן ציון לשוב לשירותי בריאות כללית ולהקים מחלקה חדשה לבריאות הנפש במחוז הדרום ולשוב לנהל את המרפאה לבריאות מינית ב"סורוקה".
בשנים 2014 ו-2015 נבחר לאחד ממאה הרופאים הטובים בישראל מטעם המגזין "פורבס".
ב-2012 הרצה במסגרת אתר ההרצאות TED.
במאי 2018 עלתה לשידור בערוץ רשת התוכנית "הזדמנות אחרונה לאהבה" העוסקת בזוגות העומדים בפני גירושין, ובה משמש בן ציון כמגשר בין בני הזוג.
בן ציון נשוי ואב לארבעה, גר בעומר.
סקס: לא מה שחשבת, הוצאת אורנית, 2003
סודות מחדר המיטות עם ד"ר צחי בן ציון – המדריך למיניות בריאה, הוצאה עצמית, 2020
צחוק מעבודה הייתה תוכנית בידור קומית ישראלית, בהנחייתו של שלום אסייג ובהשתתפות קומיקאים וסטנדאפיסטים נוספים, אשר שודרה במשך 7 עונות בערוץ 2 במסגרת זכיינית השידור "רשת" ועונתה השמינית שודרה ברשת 13.
העונה הראשונה של התוכנית שודרה החל ב-4 באפריל 2008, והתמקדה בעיקר באסייג אשר בכל פרק הציג שני קומיקאים אשר נשלחו לעבוד במקומות עבודה שונים.
לאחר שידור הקטעים המוקלטים ממקומות העבודה, הקומיקאים מגישים קטע סטנד-אפ אודות אותה עבודה ונושאים נוספים.
בכל סוף קטע התדיינו המשתתפים על הפן הקומי הקיים באותו מקצוע.
ב"פינת ה-VIP" שהגישה רז שפירא ראיינה את המעסיקים של הקומיקאי.
פינה זו המשיכה גם בעונות הבאות.
למשתתפים הקבועים נוספו בהמשך נדב אבקסיס ואבי נוסבאום.
בעונה השנייה של התוכנית נוספה פינה הנקראת "הדור הבא לצחוק", בה אסייג מדבר עם ילדים בגיל הגן על נושאים כמו משטרה, דיאטה וספורט.
העונה השלישית שודרה מ-9 בספטמבר 2009. שם התוכנית חזרה לשמה המקורי (צחוק מעבודה).
עם יציאתה של ליטל שוורץ לחופשת לידה, היא הוחלפה בחנה לסלאו ואילנית לוי.
כמו כן נוספה פינה חדשה בה אסייג עוקב אחרי סטנדאפיסטים מתחילים ומארח אותם באולפן.
העונה הרביעית החלה ב-21 בפברואר 2010. בעונה זו הצטרף יעקב כהן שגם קיבל פינה משלו.
העונה החמישית עלתה לשידור ב-5 ביולי 2010. אל עונה זו הצטרפו הקומיקאים מיקי גבע (שכבר הופיע בתוכנית בעבר) הדר לוי ושאולי בדישי, בנוסף שחר חסון אשר שב לתוכנית.
עונה זו כללה פינת מחווה לקולנוע הישראלי, בה משתתפי התוכנית שולבו בקטעי פרודיה כמעין המשך מעודכן לעלילות של סרטים ישראלים שונים ("אלכס חולה אהבה", "צ'רלי וחצי", "מציצים" ועוד).
בפינה זו השתתפו גם שחקנים נוספים, בהם דני שטג, דודי כהן ודוד קיגלר (אשר השתתף בתוכנית בעבר).
העונה השישית עלתה לשידור ב-29 במאי 2011, שפרק הפתיחה זכה לרייטינג של 19.6%.
אל עונה זו הצטרפו קומיקאים שהשתתפו בעבר.
נדב אבקסיס שהשתתף בעונה השנייה ורועי לוי שהשתתף בתוכנית אחת בעונה הראשונה.
שחר חסון והדר לוי לא משתתפים בעונה זו.
עונה זו כללה גם פינה קבועה של צמד הקומיקאים דובדבני וקובץ'.
ב-8 באוגוסט 2012 פורסם בדף הפייסבוק של התוכנית קדימון לעונה השביעית של התוכנית.
עונה זו עלתה לשידור ב-31 באוגוסט 2012, ואליה הצטרפו שחר חסון, עופר שכטר, מיקי גבע, חן מזרחי, אודליה יקיר והשחקנים יפית אסולין ויניב ביטון ("נבחרת ישראל בטלוויזיה").
זאת לאחר עזיבתם של המשתתפים הוותיקים אורי חזקיה, ארז שלם ונדב אבקסיס.
עונה זו לוותה גם בתוכנית בת בשם "הכיתה הטיפולית של צחוק מעבודה" בהנחיית שחר חסון, המארח פאנל של 5 סטנדאפיסטים צעירים.
עונה זו הסתיימה בסוף דצמבר 2012.
בחודשים אפריל-מאי 2013 הופקו מספר תוכניות ספיישל בנושאים שונים, ביניהן ספיישל "צחוק מהסטנדאפ" ובו התאחדה רוב חבורת "פלטפוס", ספיישל "צחוק מעצמאות" לכבוד יום העצמאות ועוד.
בין המשתתפים הנוספים בתוכניות הספיישל היו אורי גוטליב ומני עוזרי.
באוקטובר 2013 שודרה תוכנית ספיישל נוספת, "צחוק מהאייטיז", לרגל עליית הסדרה של אסייג "שנות ה-80".
ספיישל זה הוא השידור האחרון שהופק במסגרת התוכנית.
ב-18 באפריל 2020 עלתה עונתה השמינית של התוכנית אחרי היעדרות של שבע שנים, בערוץ רשת 13, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
עונה זו נקראת "צחוק מהמצב".
מבנה התוכנית כוללת פאנל של ארבעה משתתפים, כאשר חלקם עולים לסטנד-אפ הנוגע למצב, וכן אורחים שמתארחים בתוכנית, ויושבים יחד עם חברי הפאנל הקבוע.
עונה זו הסתיימה ב-8 ביוני 2020 והייתה לעונה האחרונה של הסדרה.
כיום, התוכנית משודרת בשידורים חוזרים בערוצי הבידור.
בחלקה השני של העונה הראשונה, בשל עזיבתה של רז שפירא, נוספו לעונה הראשונה בסדרה, קומיקאים קבועים שמלווים את שלום אסייג במהלך התוכנית וגם במשך העונות האחרות: שחר חסון, אורי חזקיה, קובי מימון, ארז שלם, וליטל שוורץ.
בעונה השנייה הצטרפו לצוות לעיתים נדב אבקסיס, מיכאל הנגבי ורשף לוי.
בעונה השלישית הצטרפו לפאנל הקומיקאים הקבועים גם יעקב כהן וחנה לסלאו ומאוחר יותר גם אילנית לוי, שאולי בדישי, מיקי גבע, עידן אלתרמן, חן מזרחי והדר לוי.
בנוסף לכותבים הראשיים אבי בלקין ומני אסייג, צוות כותבי התוכנית מנה את אסף בייזר, מתן אוסישקין, ערן אוסישקין, שחר אינבינדר, ליאור פריד, חן אביגדורי, נטלי קשלס ואמית לוי.
ביוני 2009, פורמט התוכנית נמכר לשידור בערוץ פראנס 4 הצרפתי.
ביולי 2010 נמכר הפורמט גם לרשת RTL בגרסה דוברת גרמנית.
הפורמט נמכר לשידור גם לספרד, רוסיה, סין ומזרח אירופה, ונמכר גם כאופציה לארצות הברית, אולם לא הופקה שם תוכנית.
צחי אילוז (נולד ב-13 באוגוסט 1978) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
אילוז גדל בשכונת גבעת אולגה שבחדרה.
הקריירה של אילוז התחילה בקבוצת הנוער של מכבי חיפה.
באותה התקופה הוא שיחק גם בנבחרת הנוער של ישראל.
כשהגיע לגיל בוגרים עבר לקבוצה השנייה בעיר, הפועל חיפה, ששיחקה באותה העת בליגה הבכירה דאז, הליגה הלאומית (כיום ליגת העל).
בשלב זה, צחי אילוז לא הצליח עדיין לממש את הפוטנציאל שלו ועבר לשחק בדרגים נמוכים יותר.
אילוז שיחק בקבוצות הכח עמידר רמת גן, הפועל חדרה ועירוני קריית שמונה.
אחרי 3 שנים ברמות הנמוכות, חזר לליגה הבכירה, כאשר הוחתם על ידי מועדון הכדורגל מכבי נתניה, מה שהפך לשיא קריירת הכדורגל שלו.
אחרי שנה וחצי במכבי נתניה, חזר להפועל חיפה.
בתום עונה בודדת בחיפה, חזר לשחק ברמות הנמוכות של הכדורגל בישראל.
בשנת 2011 החל לשחק עם מועדון כדורגל חדרה בליגת האולמות.
בשנת 2018 מונה אילוז למאמן קבוצת הנוער של הפועל חדרה מהליגה הלאומית, וסייע לה לעלות לליגת העל לנוער.
בתום עונת 2018/2019, על אף שהצליח להשאיר את הקבוצה בליגת העל, פוטר אילוז
ב-26 בדצמבר 2020 מונה אילוז למאמנה של מועדון כדורגל חולון ירמיהו מליגה א'.
המפנה בקריירה שלו הגיע, כאשר גילה את ענף כדורגל החופים.
בעונת 2007 הפך לכדורגלן החופים המפורסם ביותר בישראל, בעודו מוביל את קבוצתו, יהלומי "אגדיר" נתניה לתואר האליפות של הליגה הישראלית בכדורגל חופים עם 18 שערים, כשהוא עונד את סרט הקפטן.
במקביל, צחי אילוז גם נבחר להיות הקפטן של נבחרת ישראל בכדורגל חופים, אשר גם אותה הוביל להישגים מרשימים.
בהובלתו זכתה נבחרת ישראל בטורניר היהלומים, בו סיים כמלך השערים עם 7 שערים.
אילוז סיים גם כמלך השערים במוקדמות אליפות אירופה בכדורגל חופים עם 7 שערים נוספים.
לאחר הצלחות אלו, זומן צחי אילוז על ידי אריק קנטונה לטורניר ראווה אירופאי, אשר לקחו בו חלק נבחרות ספרד, פורטוגל, צרפת וכן נבחרת כוכבי אירופה, בה כיכב כחלוץ.
גם בטורניר זה סיים כמלך השערים עם 5 שערים בשני משחקים, כולל שני שערי הניצחון, ונבחר לשחקן המצטיין של הטורניר, בעודו מוביל את נבחרת הכוכבים לזכייה בטורניר.
בעונת 2008, אילוז לא הצליח לשמור על התואר עם יהלומי "ליסינג ישיר" נתניה, אשר הודחה כבר ברבע הגמר, אך הוביל את נבחרת ישראל לזכייה בגביע האתגר ולהשתתפות באליפות אירופה בכדורגל חופים בשנה הבאה.
גם בטורניר זה סיים כמלך השערים עם 5 שערים (לא כולל צמד שערים מול גרמניה במשחק ידידות שנערך במסגרת הטורניר).
באותה השנה אילוז גם תרם בהגעתה של אלופת ישראל מאשתקד, נתניה למקום הרביעי בליגת האלופות בכדורגל חופים.
בעקבות הצלחות אלו בכדורגל החופים, נחשב כיום צחי אילוז לשחקן ההתקפה המוביל באירופה.
שמו של צחי אילוז מזוהה יותר מכל שם אחר עם ענף כדורגל החופים בישראל.
ב-5 ביולי 2019 בעונת 2019 של הליגה, אילוז פרש מהנבחרת במסגרת משחק ידידות נגד כוכבי נבחרת ברזיל, שבו הבקיע את השער הבודד לזכות נבחרת ישראל.
הליגה הישראלית בכדורגל חופים: זכייה ב-2007, עם יהלומי "אגדיר" נתניה.
טורניר היהלומים: זכייה ב-2007, עם נבחרת ישראל בכדורגל חופים.
טורניר הסולידריות: זכייה ב-2008, עם נבחרת הכוכבים של אירופה.
גביע האתגר: זכייה ב-2008, עם נבחרת ישראל בכדורגל חופים.
ליגת האלופות בכדורגל חופים: מקום רביעי ב-2008, עם יהלומי "ליסינג ישיר" נתניה.
הליגה הלאומית לנוער: עליית ליגה ב-2018 עם הפועל חדרה.
מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל חופים: 2007 - השחקן הטוב ביותר (MVP) ומלך השערים
טורניר היהלומים: 2007 - מלך השערים
טורניר הכוכבים האירופאי: 2008 - בסגל נבחרת הכוכבים של אירופה, ה-MVP ומלך השערים של הטורניר
גביע האתגר: 2008 - מלך השערים
צושימה (ביפנית: 対馬) הוא אי בקצה הדרומי של ים יפן במרכז מצר קוריאה.
זהו האי הגדול ביותר במחוז נגסאקי.
באי היו בעבר שש עיירות אשר התאחדו ב-2004 ליצירת עיר אחת בשם צושימה.
האי צושימה מחולק לחלק צפוני ודרומי ומשמש כנקודת מעבר חיונית בין יפן לקוריאה ולסין.
השטח הכולל שלו הוא 697 קמ"ר, רובו מיוער ומעט ממנו ניתן לעיבוד חקלאי.
רוב התעשייה באי, החל מהמאה ה-20, היא יערנות, דיג דיונונים ושליית פנינים.
צחוק הגורל הוא סרט טלוויזיה סובייטי מסוגת דרמה קומית שבוים על ידי אלדר ריאזנוב וצולם בשנת 1975 באולפני הקולנוע המוסקבאיים הוותיקים 'מוספילם'.
בשנת 1976 סרט זכה בתואר "סרט השנה" בברית המעוצות ואנדריי מייגקוב זכה בתואר "שחקן השנה".
בשנת 1977 צוות הסרט זכה בפרס ברית המועצות.
התסריט לסרט, שנכתב על ידי אמיל ברגינסקי (Браги́нский) וריאזנוב, מבוסס בחופשיות על מחזהו של ריאזנוב (1971) "פעם בערב השנה החדשה" .
הסרט, המשלב סיפור אהבה ודרמה, מוקרן באופן מסורתי מדי שנה בערב השנה החדשה ברוסיה ובמדינות נוספות מברית המועצות לשעבר.
ציטוטים רבים מהסרט הפכו ל"משפטי מפתח" בשפה הרוסית.
בשנת 2007 צולם סרט המשך צחוק הגורל 2.
ב-2025 הגרדיאן כלל את הסרט ברשימה של הסרטים הטובים ביותר לצפייה בסילבסטר.
"צחות בדיחותא דקידושין" הוא מחזה שנכתב על ידי יהודה סומו במאה השש-עשרה ונחשב למחזה העברי הראשון.
יהודה סומו - האיש וכתביו
יהודה סומו, או בשמו האיטלקי Leone De Sommi נולד כנראה ב-1527 וחי בעיר מנטובה שבאיטליה.
בצעירותו למד אצל הרב דוד פרובינצאלי והיה מלמד ילדים.
הוא הצטרף לתיאטרון בעיר, במסגרת ה'אקדמיה של חולי אהבה' (IT), שהוקמה על ידי דון צ'יזארי.
מאחר שהיה יהודי, סומו לא יכול היה להיות חבר באקדמיה והומצא עבורו התואר 'סופר' באקדמיה.
סומו כתב שירים בעברית ובאיטלקית וידועים לנו שלושה עשר מחזות איטלקיים שכתב.
המחזה 'צחות בדיחותא דקידושין' הוא כנראה המחזה היחיד של סומו שנכתב בעברית.
כתבי היד של המחזות האיטלקיים נשמרו במשך מאות שנים בספריה הלאומית בטורינו, אך רובם אבדו בשריפה בשנת 1904.
יהודה סומו כתב גם חיבור תאורטי בתחום התיאטרון, 'ארבעה דיאלוגים על אמנות התיאטרון'.
חיבור זה הפך חשוב בקרב אנשי התיאטרון בדורו של סומו ולאחריו, והוא למעשה החיבור המודרני התאורטי הראשון על אודות התיאטרון.
ידידיה וברוריה - זוג אוהבים
אמון ודבורה - הורי ברוריה
עשהאל בן עפרון - אוהב את שפרה, מארסים אותו לברוריה
שפרה - אחות ידידיה, אוהבת את עשהאל
המחזה נפתח בדיאלוג של אמוֹן ודבורה, זוג מהקהילה היהודית בצידון, שמדברים על חתונתם העתידית של בתם ברוריה עם החתן הנהדר ידידיה בן שלום.
אלא שבאמצע הדיאלוג אמון מקבל מכתב שבו מסופר ששלום מת בעת נסיעתו לחוץ לארץ, והוא הוריש את כל נכסיו לעבדו.
דבורה משוכנעת שזוהי הוכחה לכך שיש פסול בידידיה והיא מתעקשת לבטל את האירוסין.
אמון לא רוצה לבטל את הבטחתו למרות שינוי המצב, אך הוא מקבל את דבריה של אשתו.
במקביל, מתוארים ידידיה ופשחור שהולכים לבקר את ברוריה, מבלי שהם מודעים לכך ששלום מת ולהשלכות של שינוי המצב.
כאשר הם מגיעים לביתה של ברוריה ידידיה נכנס פנימה, ואילו פשחור העבד נשאר בכניסה עם יקרה, שפחתה של ברוריה, והשניים פוצחים בחילופי דברים משעשעים וגסים.
בסוף החלק הראשון מוצג רב חמדן, כאשר הוא שולח את יאיר תלמידו לבדוק אם אחד האנשים שביקשו בעצתו נמצא בבית, מאחר שהרב רוצה את התשלום בעד העצה.
מתוך דברים אלה, וכן מהמונולוג של יאיר שחותם את החלק הראשון מתבררת דמותו האמיתית של רב חמדן: כשמו כן הוא: נוכל תאב בצע החרד לממונו הרבה יותר משהוא חרד לדבר ה'.
ידידיה ופשחור יוצאים מביתה של ברוריה ואינם מבינים מדוע קיבלו ארשת פנים כועסת מההורים אמון ודבורה.
במקביל, בבית, דבורה לוחצת על אמון לבטל את האירוסין, להתייעץ עם רב חמדן בדבר הביטול ולארס במהירות את ברוריה לצעיר אחר - עשהאל בן עפרון.
אמון יוצא על מנת לדבר עם עפרון והמחזה עובר אל הרחוב, שם נמצא עפרון עם בנו עשהאל.
השניים משוחחים על התרמית שערכו לרב חמדן לאחרונה: מאחר שרב חמדן לקח לעצמו כסף שהיה מיועד לעניים, עפרון החליט לשטות בו בכך שעשהאל קידש את שתי בנותיו של רב חמדן בלי לומר בפירוש לאיזו מהן הוא מתכוון.
עשהאל הופתע לגלות שהרב בעצמו לא הבין שמדובר בקידושי סרק, ושבמקרה כזה, על פי ההלכה, שתי הבנות אינן נשואות לעשהאל, אך שתיהן צריכות לקבל 'גט לחומרא'.
עשהאל נפרד מאביו ופוגש את יקרה השפחה, והוא מבקש ממנה למסור את אהבתו לשפרה, אחות ידידיה, ששוהה אצל ברוריה בבית.
בהמשך מוצגים יאיר ויקטן, שני התלמידים של רב חמדן.
דמויות אלה משמשות הפוגה קומית במחזה.
אמון פוגש את עפרון והם מדברים על אירוסי ברוריה לעשהאל.
רב חמדן, שבטוח שעשהאל נשוי לאחת מבנותיו שומע את חילופי הדברים ונבהל.
בהמשך, ידידיה שומע על ביטול האירוסין והוא מבולבל ותמהּ.
רב חמדן מתערב ומציע את עזרתו, לאחר שמובטח לו תשלום הוגן.
החלק השלישי של המחזה נפתח בבירוריה הבוכיה - ראשית בחדר לשפחתה ובהמשך גם לידידיה - על כך שהיא אוהבת את ידידיה ואיננה רוצה להתחתן עם עשהאל.
ברוריה מספרת כיצד בלי שהיא הבינה מה קורה, עשהאל ענד מחרוזת לצווארה והיא נחשבת מאורסת אליו.
בשלב זה מתוודעים הקוראים או הצופים לשובל - עבדו של שלום המנוח, שמגיע לצידון עם כל רכוש אדונו המת.
שובל פוגש את רב חמדן ואת בנותיו ומתכנן אירוסין עם אחת מהן.
בהמשך החלק השלישי ידידיה ופשחור מגיעים לביתו של רב חמדן.
הרב מסביר לידידיה את המצב, והוא מציע לידידיה דרך לפתרון: על ידידיה לארוב לברוריה בשדה ולשכב איתה, ובכך לממש את נישואיהם ולהפוך אותם לעובדה גמורה בפני החוק.
הצעה זו מבוססת על עיוות של החוק המקראי שמופיע בספר דברים פרק כב.
עשהאל פוגש את יקרה ומספר על כך שידידיה תקף אותו.
יקרה מסבירה את המניע של ידידיה - ביטול האירוסין הלא-מוסבר גרם לידידיה לחשוב שעשהאל 'גנב' לו את ברוריה.
לאחר מכן, כהפוגה קומית נוספת במחזה, מופיעים שוב יאיר ויקטן התלמידים, שמספרים בדיחות בסגנון פורים, בדיחות המבוססות על פרודיות איטלקיות קדומות יותר, של קלונימוס בן קלונימוס ושל רלב"ג.יקטן: [...] אך זחלתי ואירא, פן יושת עלינו מאת הרב לסדר הליכותינו על השלחן או למצוא קושיות ותירוצין, שאלות ותשובות.
ואתה ידעת, כי זה חדש ימים פנינו לבנו לבטלה ושכחנו את כל אשר למדנו.
יקטן: גם זו ראיתי אני וכבר תרץ הקושיא הזאת רב בלעם בן בבי בשם אביו: כי מה שאמרה התורה "ויאכלו את המן" היא אזהרה וציווי לנו שנאכל בימי הפורים האלה מאזני המן – הן המה הרקיקים הנעשים בסולת בלולה בשמן, וזהו שאמר אחרי כן "וטעמו כצפיחית בדבש" (שמ' טז לא).
יאיר: יפה פירש בן ביבי זכור לטוב!
בהמשך המערכה הרביעית נפגשים רב חמדן ושובל ודנים בפרטי החתונה של שובל עם בת הרב.
שובל, שזה עתה התעשר, לא מבין את הקודים החברתיים ואילו רב חמדן לא מבין שמדובר כאן למעשה בעבד שמתכוון לשאת את בתו לאישה.
ידידיה המאוהב, לאחר המפגש עם ברוריה בשדה, חושש מאחר שהוא יודע שהשפחה יקרה ראתה אותו עם ברוריה.
בינתיים, פשחור מזהה את שובל כעבדו של שלום, ושובל נלקח אל הכלא.
כך מגלה פשחור, והוא מספר לידידיה, ששלום מת והוריש את נכסיו לעבד.
אלא שאז שומעים הוריה של ברוריה על מה שנעשה בשדה והם שולחים להביא את ידידיה אל השופט.
בחלק האחרון של המחזה מופיעה הדמות המושיעה - רבי אמיתי.
אמון הולך להתייעץ עם רבי אמיתי, שכועס עליו על כך שביטל את האירוסין עם ידידיה.
הרב הזקן מבקש לראות את הצוואה של שלום האב, שבה הוא הוריש כביכול את נכסיו לעבדו.
אמון מבין וחוזר שוב ושוב על כך שלא היה צריך להקשיב לעצת אשתו "אשר נתנה לי מפרי רוע מעלליה".
רבי אמיתי פותר את התסבוכת: שלום האב התחכם והוריש לידידיה את כל רכושו מלבד חפץ אחד שאותו יוכל הבן ידידיה לבחור.
כך, ידידיה יכול לבחור לו את העבד ועל פי הכלל ההלכתי שקובע "מה שקנה העבד קנה רבו", להחזיר לעצמו את ירושת אביו.
הסיפור מסתיים בסוף טוב, כאשר ברוריה וידידיה מתחתנים, עשהאל יכול לשאת את שפרה אהובתו, ורבי אמיתי מציע לידידיה אף לתת נדוניה לבתו של רב חמדן שתתחתן עם שובל.
המחזה, לצד היותו כתוב בעברית ועוסק בקהילה יהודית, מתאים למבנה הטיפוסי של מחזה בן הרנסאנס האיטלקי.
המחזה כולל חמש מערכות ולפניהן פרולוג, כפי שאפשר לראות ברוב המחזות של 'הקומדיה החדשה' שהיו נפוצים בתקופת הרנסאנס.
העלילה של המחזה מחולקת, לפי המקובל בתקופה, לשלושה חלקים: פריסה (protasis), סיבוך (epitasis) והתרה (catastrophe).
'שלוש האחדויות' - הכותבים בני הרנסאנס שמרו על התפיסה האריסטוטלית של אחדות המחזה: מחזה יפה, לפי אריסטו, עשוי במסגרת זמן של יום אחד, מורכב מעלילה אחת, והוא מתרחש במקום יחיד.
גם צחות בדיחותא דקידושין שומר על האחדויות האלה.
ברנסאנס האיטלקי, ששאב את המבנה שלו מהקומדיה החדשה בתקופה הקלאסית, היה מאגר קבוע של דמויות.
מאגר זה קיים באופן ברור גם במחזה העברי הראשון, גם אם הדמויות הן יהודיות דתיות.
כך למשל, מופיעים במחזה זוג החושקים הצעירים המאוהבים והאומללים (ידידיה וברוריה), דמות חוסמת שמונעת מהצעירים להיות יחד (אמון / דבורה), משרת נאמן שלוקח חלק בהרפתקאות האדון ומדבר תמיד על יין ועל נשים (פשחור) וכן דמות הקפדן (pedant), שמדבר על ידע רב אך הוא למעשה שוטה.
ה'טריק' במחזה הוא מאפיין בולט של מחזות בני הרנסאנס.
תעלולים כאלה נמצאים במחזה העברי בשפע, והם מניעים את העלילה, דוגמה לכך אפשר לראות בתחבולה שמפעיל עפרון על רב חמדן: עשהאל בן עפרון מקדש את אחת מבנות הרב בלי לציין בפירוש איזו אחת, מה שגורם לקידושי סרק.
שתי הבנות צריכות גט, אך אף אחת מהן לא נחשבת נשואה לעשהאל.
לא ידוע האם המחזה הוצג בחייו של סומו או לאחריו.
כתבי היד של המחזה, שמתוכם פרסם שירמן את המהדורה המדעית של המחזה בשנת 1945, נכתבו אחרי מותו של המחבר, כך שהמחזה המשיך לעבור במסורת של היהודים בצפון איטליה, אך אין עדויות על כך שהוא הוצג על במה ממש.
לאחר פרסום המחזה על ידי שירמן, הוא הועלה בשלושה עיבודים:
"ראה חתן אשר מצאת", עיבוד של לאה גולדברג בבימויו של ראובן מורגן, הועלה על ידי הלהקה הדרמטית של האוניברסיטה העברית בירושלים והוצג במועדון החמאם בשנת 1964.
"תעלולי נישואין", עיבוד ובימוי של יוסף מילוא, עלה בתיאטרון חיפה בנובמבר 1968, וב"הבימה" באפריל 1979.
"בדיחותא דשידוכין": עיבוד - דודיק סמדר, בימוי - עמירם אטיאס, תיאטרון תאיר, 2005
צח"ר הוא גוש התיישבות בגליל העליון המזרחי.
השם צח"ר הוא ראשי תיבות של שלושת היישובים המרכיבים את הגוש: צפת, חצור הגלילית וראש פינה.
הגוש שוכן על הר כנען ולמורדותיו.
בשנת 2025 מנתה אוכלוסיית הגוש 53,743 איש, רובם יהודים.
הגוש הוא מרכזו של גוש צפת, מטרופולין קטן סביב העיר צפת.
צ.ח.ר הוא גם שמו של אזור תעשייה המרכזי בגליל העליון, שנמצא ממזרח לראש פינה, בסמוך לשדה התעופה ראש פינה.
תחבורת הגוש מתבססת על כביש 89 וכביש 90, המקשרים אותו אל שאר חלקי הארץ.
קיים בגוש גם נמל תעופה קטן, שדה התעופה ראש פינה, וכן מרכזי התחבורה הצבורית התחנה המרכזית של צפת ומסוף חצור הגלילית.
במסגרת קו הרכבת לקריית שמונה מתכננת רכבת ישראל להקים במזרח הגוש את תחנת צח"ר, בסמוך למסוף תחבורה חצור הגלילית, שתשרת את הגליל העליון, וצפון הגולן.
הגוש שוכן על הר כנען ולמרגלותיו באזור מיוער וירוק.
צזאר סמוילוביץ' סולודר היה סופר, פזמונאי, משורר, מחזאי ועיתונאי רוסי, יהודי יליד אוקראינה.
מחבר מילות השיר "הקוזקים בברלין" על לחן של האחים פוקראס.
נודע גם כמבקר חריף של הציונות ועל ידי התגייסותו הנלהבת לתעמולה האנטיציונית של המשטר הסובייטי.
בן למשפחה יהודית מוויניצה, פלך פודוליה, בגיל 16 התחיל לכתוב בעיתונים.
בשנת 1930 סיים לימודי משפטים במכון לכלכלה לאומית בקייב.
התחיל פעילותו ככתב צבאי בימי המלחמה הפינית-סובייטית ב-1939–1940 והמשיך בימי מלחמת העולם השנייה.היה כתב צבאי של כמה עיתונים סובייטים חשובים.
סולודר שלח את הכתבה הראשונה gל כניעת גרמניה הנאצית בפני הצבא הסובייטי.
אמו נרצחה על ידי הנאצים.
כתב במהלך השנים ב"סובייטסקי ספורט" ("הספורט הסובייטי"), בכתב העת "אוגוניוק" וכו'.
את הקריירה הספרותית התחיל על ידי פרסום שירים ראשונים בשנת 1936. פרט לשירה, כתב קומדיות, וודווילים, סיפורים, וכתבות ומאמרים עיתונאיים.
כתב גם לבריות ליצירות של המלחין דמיטרי קבלבסקי.
בשנת 1930 יחד עם המשורר דוד הופשטיין כתב סולודר תסריט לסרט האמנותי "ארץ המבטחים" שהיה אמור להיות מוקדש להתיישבות החקלאית היהודית בקרים.
לבסוף הסרט לא הופק מפני שהשלטונות התחילו לעודד ההתיישבות דווקא בבירוביג'ן.
סולודר התקבל למפלגה הקומוניסטית בשנת 1943. היה חבר באיגוד הסופרים מברית המועצות.
שופר למדיניות הסובייטית כלפי הציונות, היהודים וישראל
בשנים 1970–1980 בשנות המלחמה הקרה, העלייה ההמונית הראשונה לישראל מברית המועצות שלאחרי מלחמת העולם השנייה, וחידוש המלחמות בזירת המזרח התיכון, פרסם סולודר בעיתונות הסובייטית שורה של מאמרים בגנות הציונות.
("הלשעברים" - תיעוד על גורל האזרחים הסובייטיים לשעבר בישראל" (1975), "Дикая полынь" ("הלענה הפראית") (1977),
בהם הציג את היהודים שרוצים לעזוב את ברית המועצות כבוגדים ואת ישראל כבובה של האימפריאליזם האמריקאי.
סולודר הופיע בטלוויזיה בתור מומחה בתחום, ב"ישיבות עיתונאים" בהשתתפות אזרחים יהודים סובייטים, וזכה עקב פעילותו זו בעיטור "הידידות בין העמים".
בשנת 1983 הצטרף עם הקמתו לוועד האנטיציוני של הציבור הסובייטי.
אחרי היווסדות הוועד התאפשר לסולודר לבקר שוב בכמה ארצות במערב, בהן ביקש להיפגש עם פעילים יהודים למען יהדות ברית המועצות.
בלונדון התקבל אצל הרב הראשי של בריטניה וביקר במשרדי העיתונים היהודים.
במאמריו באותם הימים הוא הציג את המאבק לעלייה ולזכויות האדם של יהודי ברית המועצות כפרובוקציות אנטיסובייטיות במימון סוכנויות הביון המערביות ו"הציונות הבינלאומית".
במותו ב-1992 בגיל 83 הובא לקבורה במוסקבה בבית הקברות קונצבסקי.
1976 -Двойные ("כפולים")- בסדרת סיפורים ב"ספריית כתב העת "אוגוניוק")
ספר מוקדש ל"חשיפת הציונות הבינלאומית", המוצגת כאחד הכוחות האנטי-קומוניסטים העיקריים, לצד שליטי ארצות הברית וישראל.
הספר עושה קשר בין הציונות, הגזענות, הנאציזם ומתייחס ל"פשעי הצבא הישראלי" נגד הפלסטינים ובלבנון.
המחבר מביא זיכרונות ילדות מעירו ויניצה בשנת 1919, כששמע נואם ציוני מטיף בפני יהודים את תפיסת העם היהודי כ"עם נבחר" וקרא לכל יהודי בכל הפזורה בעולם שירים את החרב תחת הדגל תכלת לבן.
במקום אחר בספר מזכיר סולודר איך ראיין ארבעה חברי אס.אס גרמנים שנפלו בשבי ב-1941 וססמאותיהם על היותם הגרמנים "גזע מובחר" האמור לחסל את כל מי שמקלקל את טוהרו, הזכירו לו את ססמאות הציונים.
הוא מציין דוגמאות מבעבר שלדעתו מצביעות על שיתוף פעולה בין הציונים ובין הנאצים.
הספר מצא הדים רבים בעיתונות הרשמית שלן ברית המועצות - ב"אוגוניוק" ("הציונות ללא מסיכה"), ב"ליטרטורניה גזטה" ("הציונות על דוכן הנאשמים"), "קומסומולסקאיה פראבדה" (מר הוא לחמה של הארץ המובטחת"), ו"סובייטסקאיה קולטורה" ("הציונות כפי שהיא").
העיתון האחרון כותב שהספר מבליט את "הרשימה ההולכת וגדלה של פשעי הציונות, על בריתותיה חסרות העקרונות לאורך עשרות השנים עם סוכנים שונים של הריאקציה העולמית - מפטליורה ועד לגולי המשמרות הלבנים, מהיטלר ועד למערך הצבאי-תעשייתי האמריקאי".
הספר תורגם לאנגלית בהוצאה לאור הסובייטית "פרוגרס" בשנת 1980.
בהמשך במאמרו "סחורה" - שפורסם ב"אוגוניוק" ב-21 במאי וב-28 במאי 1977 - "חשף" סולודר פשע נוסף שהוא מיחס ל"בוסים ציונים" דהינו, הבאתן לישראל של צעירות עולות חדשות והפיכתן לזונות.
1984 -Ситцевий бал (נשף חג השילוש)
קומדיות - בסגנון ריאליסט-סוציאליסטי: מוקיעות את "עקבות העבר הבורגני" בנפשות האנשים בחברה הסובייטית
1984 - המאזניים - המתאר את מצוקות המשפחות שעלו מברית המועצות בישראל (המחזה הוצג בתיאטרון העממי היהודי בבירוביג'ן
לבריות ומילים ליצירות של קבלבסקי
" - לאופרה В огне (באש) מאת דמיטרי קבלבסקי (1943)
- לאופרטה Весна поёт (האביב מזמר) (1957)
טקסט לקנטטה Песня утра, весны и мира (שיר על הבוקר, האביב והשלום) (1958)
טוליקוב) 1960 (האלטאי של זהב)
Амурская краснофлотская (ואנו מורדלי) 1938 הצי האדום באמור
Всё равно (יורי מיליוטין) הכל בשווה
Казаки (האחים פוקראס) הקוזקים בברלין
ליסטוב) שיר לכת של הצבא האדום
Kраснофлотская клятва (זינובי קומפנייץ) שבועת הצי האדום
באק) האהבה אינה תפוח אדמה
Отдых— это не безделье מנוחה אינה בטלה (דמיטרי קבלבסקי) 1957
קבלבסקי) 1970 — מקנטטה "על אדמת המולדת" «О родной земле») שיר על המולדת
דונייבסקי) שיר על ארבעה אחים
С тобой (האחים פוקראס) איתך
«Пути широкие, пути далекие, открыла ты, Родина нам…» (1947) (דרכים רחבות-ידיים, דרכים ארוכות, פחת בפניניו, מולדת...)
«Мы славим, мы славим народ наш чудесный…» (שיר הלל, שיר הלל מביאים אנחנו לעמנו הנפלא...)
עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה - דרגה שנייה
תואר האמן המצטיין של הפדרציה הרוסית הסובייטית
1980 - פרס הקומסומול הלניניסטי - על פרסומיו לנוער
שורה גדולה של חוקרים ופובליציסטים מעריכים את פרסומיו האנטי-ציונים של צזאר סולודר כמתאפיינים ב"לשון הרע" וכפגועים בדברי שקר, זיופי עובדות ודברי הסתה "אנטישמית"
צח דרורי (נולד ב-1977) הוא פסנתרן, מלחין ומעבד מוזיקלי ישראלי.
צח דרורי נולד בבאר שבע (1977) לגואל צלם ואמן, ולאילנה לבית בקטש.
לצח אח אחד בן דרורי.
הוא ולמד פסנתר, תאוריה והלחנה בקונסרבטוריון.
בגיל 15 עבר לתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות והיה תלמידם של אנדרה היידו ומיכאל וולפה.
התגורר במשך 7 שנים במצפה רמון שם עבד עם אמנים שונים במגוון פרויקטים.
יצירותיו הקלאסיות נוגנו מגיל צעיר על ידי התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית חיפה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע והתזמורת הפילהרמונית של ניוברנדנבורג בגרמניה.
דרורי עבד עם חבר ילדותו, אביתר בנאי, על אלבומו הראשון "אביתר בנאי" בעבודה על כלי מיתר ועיבודים של שירים.
שנתיים לאחר מכן המשיך לעבוד עמו על אלבומו השני "שיר טיול".
כתב קונצ'רטו למרימבה לזיו איתן.
בשנת 2010 יצא אלבומו הראשון והשני במקביל, "כיוון הרוח" ו"נקודת מפגש" (הוצאת היי פידלטי).
באלבומים מתארחות דניאלה ספקטור, רות דולורס וייס ויעל קראוס.
בשנת 2016 הפיק את אלבום הבכורה של הזמרת ענת מלמוד.
בשנת 2017 הפיק דרורי את אלבום הבכורה של הזמרת נרקיס, "בוא נדבר אמת", אשר שניים משיריו נכנסו לפלייליסט גלגלצ.
כמו כן הפיק את אלבום שירי המשוררים של רפי פרסקי שירים עצובים שהלחנתי בשמחה.
בשנת 2020 הפיק בשיתוף רוני בר הדס את אלבום הבכורה שלה, "Calm the Beast".
בנוסף דרורי הוא חבר בלהקה של אביתר בנאי ומנגן על קלידים.
צזאריוס מהייסטרבאך היה כרוניקאי ונזיר ציסטרציאני שהתגורר במנזר הייסטרבאך בקיסרות הרומית הקדושה.
צזאריוס ידוע בעיקר בשל כתביו, המשמשים כמקורות היסטוריים.
בפרט מפורסמת הציטטה שלו, של נציג האפיפיור במצור בזייה: הצלבנים כיתרו את העיר והטילו עליה מצור.
לאחר ניסיון הימלטות כושל של התושבים, כבשו את העיר וטבחו בתושביה.
למרות שבין תושבי העיר היה ידוע על קיומם של 500 קתרים בלבד, נטבחו כל תושבי העיר, כולל מאתיים בני הקהילה היהודית המקומית העתיקה.
אחד מראשי צבא הצלבנים שאל את נציג האפיפיור, ארנו אמורי, כיצד יוכל להבדיל בין הקתרים לבין יתר תושבי העיר הקתולים.
על כך השיב הלז: Caedite eos!
יודע אלוהים את אשר לו).
הרב פנחס חיים [צזר] זליגמן היה מנהיג הזרם הליברלי (רפורמי) ביהדות גרמניה בשליש הראשון של המאה ה-20.
פנחס חיים זליגמן נולד בלנדאו שבממלכת בוואריה למשה אריה, שהוסמך כרב ושימש כמרצה במכון הכשרה למורים יהודיים, וללאונורה לבית נויגאס.
לימים נבחר עבורו 'צזר' כשם לועזי.
הוא היה צאצא רחוק של שאול ואהל.
הוא גדל בקייזרסלאוטרן ולמד באוניברסיטת מינכן.
לבסוף פנה לבית המדרש לרבנים בברסלאו, אם כי סיפר בזכרונותיו שמצא את האווירה במוסד השמרני כבלתי-תואמת את רוחו: הוא נחרד, לדבריו, כשישראל לוי ניסה לשכנע אותו להתחייב לכך שישמור מצוות באופן מלא לפני שהניח לו לגשת לבחינות הסופיות.
לאחר שהוסמך לרבנות התנדב לשירות צבאי בן שנה ברגימנט בלנדאו, ואז התמנה ב-1889 לרב "קהל בית חדש" (ההיכל בהמבורג).
על אף התפקיד החשוב שמילא בית הכנסת בהיסטוריה הרפורמית (ריב ההיכל), השינויים בנוסח התפילה שנערכו בו ושעוררו שערורייה גדולה בזמנו נחשבו עתה למתונים.
בתחילת דרכו ניצב הרב הצעיר מול נוכחות דלילה אפילו בראש השנה ויום כיפור, אך כישרונו כדרשן משך לבית-הכנסת במהרה קהל גדול.
ב-1892 נשא לאישה את אלה קאופמן, בתו של נשיא הקהילה היהודית בהנובר; לזוג נולדו שני בנים ושתי בנות.
זליגמן העריך מאוד את הרמן כהן, ההוגה המשפיע ביותר של הרפורמים בגרמניה, ורחש כבוד רב גם לפרנץ רוזנצווייג ומרטין בובר.
הוא עצמו הודה כי היה רחוק מלהיות פילוסוף של ממש, אך תרומתו להנגשת הרעיונות לציבור ולהנהרתם הייתה רבה.
שלהי המאה ה-19 היו תקופה בה נסוגה הרפורמה אחור.
אף כי ברוב הקהילות בגרמניה אומצו סידורי תפילה מתוקנים, ועידת לייפציג ב-1869 וועידת אאוגסבורג ב-1871 היו מהוססות וזכו בעיקר להתעלמות.
החוק מ-1876 שאפשר ליהודים לפרוש מהקהילה, שפעם היו חייבים בחברות בה, מבלי להמיר את דתם הטה גם הוא יחסי הכוחות: למיעוט האורתודוקסי ניתן אמצעי לאיים בו על פרנסי הקהילות, ואלו הציעו פשרות לאורתודוקסים הקהילתיים שנמנעו מהפרישה; מנגד, רוב הציבור איבד עניין בנושאי הדת.
אל מול המצב הקשה – זליגמן כתב כי "דממה השתררה מעל קבריהם של אברהם גייגר ולודוויג פיליפסון" לאחר מותם – והתחזקות השמרנים במוסדות, פנו הרב היינמן פוגלשטיין ורפורמים אחרים לכונן ב-1898 את "איחוד הרבנים הליברלים", מתוך כוונה לייצג את "הליברלים באמת".
הרב הצעיר מהמבורג היה אחד ממקורביו.
זליגמן שאף להשפיע על דמותה של יהדות גרמניה.
ב-1 באפריל 1903 התמנה לרב בפרנקפורט דמיין, אחת הקהילות הגדולות והחשובות בארץ.
כבקהילות מאוחדות אחרות, שירת לצד מספר אחרים, אורתודוקסים וליברלים (ב-1925 היו חמישה רבנים שהועסקו בעדה).
הוא נותר לכהן בה עד 1932, ובעשורים הבאים הוציא כמאתיים פרסומים במדעי היהדות ובנושאי דת פופולריים.
אולי הידועה שבהם הייתה ההגדה של פסח שחיבר ב-1913, בה השמיט בין היתר את אזכור עשר המכות ואת הקטע "שְׁפֹךְ חֲמָתְךָ אֶל־הַגּוֹיִם אֲשֶׁר לֹא־יְדָעוּךָ".
ב-1910 ערך סידור תפילה לקהילתו (Sabbat, Festtage und Werktag), שנעשה נפוץ בארץ כולה.
נימת הסידור הייתה גם היא רדיקלית למדי: הוא כלל שיעור גבוה של תפילות בגרמנית יחסית למקובל, וההתייחסויות לתחיית המתים, שבדרך כלל נשמרו במידה כזו או אחרת במרבית הנוסחים הליברליים, הושמטו כליל.
ב-1908, עם הקמת הזרוע הציבורית של הרבנות הליברלית שנועדה לפנות לקהל הרחב, 'הציבור המתורבת אך הלא-מלומד', הוא מילא תפקיד מרכזי בכינוסי הייסוד שכללו נציגים מכל הקהילות המרכזיות בגרמניה.
לאחר מותו של פוגלשטיין ב-1911 ירש אותו כיו"ר איחוד הרבנים הליברלים, משרה שהוסיף להחזיק בה עד לעזיבתו את גרמניה.
בשנותיו הראשונות נחל הזרם מספר ניצחונות בבחירות למוסדות היהודיים בערים חשובות כברלין, ברסלאו ופרנקפורט, לאחר כמה עשורים של שליטת השמרנים והאורתודוקסיה הקהילתית (העדות הנבדלות-למחצה שדגלו בדרכו של הרב יצחק דב במברגר וסירבו לפרוש לחלוטין מקהילות-האם, כדרישת רש"ר הירש).
היה זה זליגמן שריכז את מה שנועד להיות המפעל המכונן של האיחוד הליברלי, גיבוש מצע אחיד, שעל ניסוחו הוחלט בוועידה הארצית ב-1910. הוא עמל על כך יחד עם לאו בק וצעירים אחרים.
אחרי כמה שכתובים גורפים וויכוחים עם רבנים ונציגי הקהל, אומצו פה אחד "הקווים המנחים לתוכנית ליהדות הליברלית" (Richtlinien zu einem Programm für das liberale Judentum) ב-2 בספטמבר 1912, מקץ דיון בן שמונה שעות בהשתתפות 45 רבנים.
כדי לעקוף מחלוקות, הותיר זליגמן את המבוא התאולוגי מעורפל משהו, אך הקפיד לכלול בו אידיאלים רפורמיים כמו השאיפה לעידן משיחי של שלום ואחווה, עליונות ערכי המוסר של היהדות, חופש המצפון של היחיד והצורך בהתאמת הדת לערכי כל עידן ועידן.
המצע קבע כי התבחין לשאלת קיומן של פרקטיקות דתיות הוא אם הן מביאות את האדם להתעלות רוחנית ומקדשות את חייו.
הרבנות גם הכניסה סעיפים על כך שחבר הקהילה מחויב להתפלל מדי יום, להגיד קדיש, להתחתן בטקס דתי, למול את ילדיו ולערוך להם קונפירמציה, בעיקר כדי להדוף את טענת האורתודוקסים כי כל עניינם הוא בשלילה ולא על דרך החיוב.
המצע הוצג בפני ועידה ארצית שמנתה 131 נציגים מארבעים וחמש קהילות בפוזן, ב-12 באוקטובר.
הם התנגדו לסעיפים המחייבים במצע, והוחלט להעמיד להצבעה הצעת החלטה לפיה התוכנית 'מומלצת' וראוי שהרבנים ישכנעו את בני קהילותיהם לפעול לפיה, אך אינה בגדר הכרח וכל העניינים הטקסיים נתונים להכרעת המצפון האישי.
אז התקבל המצע ברוב של 129 נגד 2. אשרורו העמיד בפני האורתודוקסים, לראשונה מזה שנים רבות, מטרה ברורה למתקפה: בכיר בבית המדרש לרבנים בברלין, הרב יוסף ווהלגמוט, הוביל את מסע הגינויים נגד ההצהרה.
זליגמן יצא להגנת המצע בסדרה של מאמרים בכתב-העת של תנועתו, Liberales Judentum, בהישענות על טיעונים מסורתיים.
הדיון הציבורי הדגיש את הפער בין הרבנות הליברלית לקהל שלה, שגילה עניין מועט בדבר.
זליגמן היה מי שהגה את הרעיון לכונן ארגון רפורמי בינלאומי.
הוא עמד בקשר התכתבות עם קאופמן קוהלר ופגש בהוגה המרכזי השני של הרפורמים באמריקה, אמיל גוסטב הירש, ב-1910. כמו כן הכיר וכיבד את קלוד מונטיפיורי בבריטניה.
זליגמן הצליח לארגן מפגש כולל של נציגים מרחבי תבל שנועד להיערך בעיר אלברפלד בסתיו 1914, אך נדחה לבסוף בגלל פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בתחילה היה הרב מפרנקפורט תומך נלהב במיליטריזם ונשא סדרת דרשות בעד הניצחון: "אין לי ספק שאלוהים עמנו".
ב-1916 הצטנן בהדרגה הלהט הפטריוטי שלו עקב התמשכות הלחימה ומספרי האבדות הגדלים, והוא גינה את השנאה העיוורת לאזרחי האויב בתעמולה הרשמית וסירב לראות בסכסוך את פרי פעולתו של האל.
המלחמה וההתעוררות האנטישמית שאחריה פגעה קשות באיחוד הליברלי, שחבריו נעשו אדישים כמעט לגמרי.
בשנות ה-20 נדחק מהבמה הציבורית על ידי לאו בק, שהיה דמות קונצנזואלית וחתר למרכז.
דעותיו של זליגמן והסחף לרעיונות רומנטיים, שהיו רחוקים מהרציונליזם הרפורמי של המאה ה-19, התחזקו בימי רפובליקת ויימאר.
על רקע התעצמות השיח הגזעני עוד לפני מלחמת העולם הראשונה החלו גם הליברלים לעסוק בו ולהתרחק מהגדרה דתית טהורה של היהודים.
בדרשה שנשא בינואר 1927 ביטא זאת באומרו כי ייחודם נובע .
בזירה הביתית שלו, בקהילתו בפרנקפורט, ניגף הוא עצמו בפני קואליציה של האורתודוקסיה הקהילתית עם הציונים, שכפתה גישה שמרנית יותר ויותר.
יצחק ברויאר, אחת הדמויות הבולטות בעדה האורתודוקסית הבדלנית שפרשה מהמאוחדת ב-1876, התבסס על עליו כדגם לרב הרפורמי המתבולל "זלנפרוינד" בספרו 'הכוזרי החדש' מ-1934. אך יוזמתו ערב המלחמה נשאה לבסוף פרי: ב-1926 אכן התקיים בברלין לבסוף המפגש הראשון של האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, שמונטיפיורי נבחר לנשיאו.
זליגמן קיבל את משרת סגנו.
חשיבותו בקידום הארגון הוכרה ב-7 בינואר 1931, כשהיה לרב הגרמני הראשון שקיבל דוקטורט של כבוד מהיברו יוניון קולג'.
לקראת סוף שנות ה-20 גדל הגיוון בתוך ההתאחדות הליברלית: זליגמן שת לבו לכך כשהצהיר בנאום במאי 1929 כי "אחדות מוחלטת" כפי שהתקיימה לפני המלחמה אינה עוד בנמצא.
הרבנים חבקו עתה מגוון השקפות, ממסורתיות רבה ועד לנטייה לרפורמיות בנוסח ברלין.
למרות זאת הצליח, בסיועו של איסמר אלבוגן, לערוך סידור תפילה אחיד (Einheitsgebetbuch) ב-1929 לכל חברי האיחוד הליברלי.
המהלך דרש פשרנות רבה מצדו והתוצאה הסופית הייתה שמרנית מאוד: בברכת ירושלים בתפילת שמונה-עשרה, ששונתה לרוב מאז אמצע המאה הקודמת לנוסחים כמו "וירושלים ברחמים תזכור", נכלל המשפט "בונה ירושלים".
ב-1932 פרש לגמלאות מרבנות הקהילה אך הוסיף להחזיק בתפקידיו באיחוד הליברלי ובאיגוד הבינלאומי.
זליגמן הפגין יחס אוהד יחסית לציונות עוד מראשית פעילותו, והדבר התבטא בכך שבעיתוני האיחוד כמעט ולא הופיעו מתקפות עליה, למרות האנטי-ציונות החריפה של הציבור.
ב-1937, ארבע שנים אחרי עליית היטלר, אמר בכינוס רבני לרגל מלאת לוועידת ויסבאדן שערך גייגר כי על עמיתיו להתפשר עם התנועה הלאומית היהודית.
לאחר ליל הבדולח החל לארגן את הגירתו, וב-1939 הגיע ללונדון.
שם היה בין מקימי 'הקהילה הליברלית החדשה' בכיכר בלסייז שברובע קמדן על טהרת יוצאי גרמניה, שהתקשו להשתלב בבתי-הכנסת של יורשי מונטיפיורי; אלה היו רדיקליים מדי לטעמם, והם גם לא שלטו באנגלית.
צסיום אאוריד (Caesium auride) הוא תרכובת יונית שנוסחתה CsAu והמורכבת מקטיון צזיום והאניון הנדיר זהב Au−.
החומר מתקבל מחימום תערובת סטויכיומטרית של זהב וצסיום.
שתי המתכות המותכות מגיבות ליצירת תוצר אחיד שצבעו צהוב, טמפרטורת ההתכה של התרכובת 580°C.
צבעו של החומר המומס באמוניה נוזלית הוא חום.
בגיבוש חוזר מאמוניה נוזלית מתקבלים גבישים מתכתיים כחולים של CsAu•NH3 בהם חלק מצפיפות המטען שעל אניון הזהב עוברת לאמוניה.
התרכובת מגיבה בעצמה עם מים ומתקבל גז מימן וזהב מתכתי:
החומר התגלה על ידי הכימאי האמריקאי J.
Lagowski בשנת 1978 שהבחין בצבע בלתי צפוי של תמיסות אמוניה של צסיום וזהב ובכך אישר לראשונה את קיומם של אניונים של אטומי המתכות היקרות.
את התמיסה של החומר באמוניה ניתן להעביר דרך מחליף יונים ומתקבלת תרכובת אחרת המכילה אניון זהב - טטראמתילאמוניום אאוריד.
צזאר לבוביץ' קוניקוב (23 ביוני 1909 - 14 בפברואר 1943), היה קצין יהודי בחיל הים הסובייטי, גיבור מלחמת העולם השנייה.
נולד בשנת 1909 בעיר רוסטוב על הדון במשפחה יהודית מתבוללת.
אביו היה מהנדס מכונות ואמו - עקרת בית.
בשנת 1918, במהלך מלחמת האזרחים, נמלטה המשפחה מהעיר מפני הצבא הלבן המתקרב ועברה לבאקו.
בשנת 1928 התגייס צזאר קוניקוב לחיל הים של ברית המועצות ושירת בו במשך שנתיים.
לאחר סיום השירות התקבל ללימודי הנדסת מכונות באוניברסיטה טכנית במוסקבה.
בתום הלימודים עבד כמהנדס ולאחר מכן כטכנולוג ראשי באחד המפעלים במוסקבה.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941, התנדב לשירות בצבא האדום (למרות שבשל תפקידו היה אמור להיות פטור מגיוס).
בתחילת שירותו שובץ כקצין פוליטי ביחידת חיל הים, אך בהמשך, לפי בקשתו, התמנה לתפקיד פיקודי.
הא פיקד על יחידת ספינות המשמר שלחמה בים אזוב ליד חופי מריאופול וטגנרוג.
בשנת 1942, לאחר נסיגת הצבא האדום מחופי הים האזוב, פוצצו הספינות ומאנשי צוות הספינות ומחיילים נוספים אורגן גדוד נחתים.
בתחילת 1943 תכנן הפיקוד הסובייטי מבצע לשחרור העיר נובורוסיסק.
לפי התכנון כוח ההשתלטות העיקרי (חטיבת חיל רגלים וגדוד שריון) היה אמור לנחות מן הים צפונית לעיר, לתפוס ראש גשר וממנו להתחיל מתקפה על העיר.
כדי להטעות את הגרמנים הוחלט על נחיתת כוח נוסף, קטן יותר, מדרומית לעיר.
כוח זה היה אמור להיות כוח ההסחה, אשר יגרום לגרמנים לפצל את כוחותיהם.
צזאר קוניקוב מונה למפקד כוח ההסחה (שכלל כ-270 חיילים).
בליל שבין 2 ל-3 בפברואר 1943 הונחתה היחידה בפיקודו של קוניקוב על החוף.
החיילים השתלטו על עמדות גרמניות על החוף תוך אבדות מעטות (הורג וכמה פצועים).
עם עלות השחר התעשתו הגרמנים והחלו לתקוף את הכוח של קוניקוב.
חייליו עמדו בגבורה בכל התקפות האויב.
בסוף היום הוביל קוניקוב התקפת נגד, שבמהלכה השתלטו חייליו על עמדת תותחים גרמנים.
לאחר ההשתלטות הפעילו את תותחי השלל נגד הגרמנים.
בינתיים, המבצע לנחיתת הכוח העיקרי (מצפון לנובורוסיסק) הסתבך ונכשל.
הגרמנים הצליחו להדוף את כוח הנחיתה הסובייטי.
מפקד המבצע נאלץ לשנות את התוכנית המקורית - מעתה היחידה של צזאר קוניקוב הפכה מכוח ההסחה לכוח העיקרי.
ספינות חיל הים החלו להזרים הספקה ותגבורות לשטח שנכבש על ידי חייליו של קוניקוב.
צזאר קוניקוב המשיך לפקד על כל הכוחות בשטח הנחיתה עד ל-12 בפברואר, אז נפצע קשה מרסיסי פגז.
הוא פונה מהאזור על ידי ספינה לעיר גלנדז'יק.
כעבור יומיים מת מפצעיו בבית החולים.
רחובות בערים הבאות: קרסנודר, רוסטוב על הדון, נובורוסייסק, גלנדז'יק
בתי ספר בערים הבאות: נובורוסייסק, טואפסה, גלנדז'יק ואזוב
אנדרטות לזכרו הוצבו בערים: אזוב, סבסטופול, נובורוסייסק וליד כפר סינייבסקיה במחוז קרסנודר.
ספינת נחיתה בצי הרוסי נשאה את שמו (הנחתת הוטבעה על ידי האוקראינים בפברואר 2024, במהלך מלחמת רוסיה-אוקראינה)
בברית המועצות וברוסיה הופקו בולי דואר לזכרו.
צחי אליחן (נולד ב-3 באפריל 1991) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת החלוץ.
אליחן נולד בשוודיה לאב ישראלי ואם שוודית שהתגיירה.
אמו התאבדה לאחר שסבלה מדיכאון סב לידתי, וכשהיה בן 5 עלה עם משפחתו לישראל.
בתחילה התגוררה המשפחה בחיפה ולאחר מכן התיישבה ברמת ישי.
אליחן התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מ.כ.
נצרת עילית ובגיל 14 הצטרף למחלקת הנוער של בית"ר ירושלים.
ב-20 בפברואר 2010 ערך אליחן את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בהפסד 2–3 להפועל חיפה.
במשחקו השני בקבוצה הבוגרת הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, כשנכנס כמחליף בניצחון 5–0 נגד מכבי אחי נצרת.
עד סיום העונה רשם בסך הכל שש הופעות בליגה במדי הקבוצה הבוגרת, ובעונה שלאחר מכן המשיך לשחק בקבוצת הנוער ושותף רק בשלושה משחקים במסגרת גביע הטוטו.
בעונת 2011/2012 כבש שער אחד ב-10 הופעות בליגת העל, ובעונה שלאחר מכן ערך תשע הופעות ולא כבש.
ב-5 בספטמבר 2014 חתם אליחן בהכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית, ובמדיה כבש שלושה שערים ב-24 הופעות בליגה.
בתום העונה ירדה הקבוצה לליגה א' ואליחן עזב את המועדון.
ב-20 במאי 2015 חזר אליחן לליגת העל וחתם בקבוצת בני סכנין, ובמדיה כבש שער אחד ב-18 הופעות בליגה.
בחלון העברות של ינואר חתם בהפועל רמת גן מהליגה הלאומית.
בתום העונה חתם בהפועל מגדל העמק מליגה א'.
לאחר שפתח את העונה בדבורייה, אך לא זכה לדקות משחק מאז ספטמבר 2017, עזב אליחן את הקבוצה וחתם ב-17 בינואר 2018 בהפועל בית שאן.
צחור - צדק, חופש, חינוך ורווחה בירושלים היא עמותה רשומה אשר הוקמה על ידי עו"ד יוסי חביליו בשנת 2014, ופועלת לקידום עקרונות של שוויון, צדק חברתי ומשפטי, זכויות אדם ומנהל תקין בירושלים, וכן שואפת לייצר מנהיגות אזרחית מקומית אשר תפעל לקידום עקרונות אלה.
העמותה מסייעת לכלל המגזרים בירושלים.
צחור נוסדה על ידי תושבים מירושלים שמטרתם לקדם מטרות בעיר בשני ערוצים עיקריים: הגשת עתירות בנושאים עקרוניים בסוגיות הקשורות לירושלים, שוויון, מנהל תקין ושמירה על טוהר המידות.
בנוסף מעניקה שירותי ייעוץ וסיוע משפטי בחינם לתושבי ירושלים בשלל תחומים.
העמותה ממקדת את מרב פעולותיה בעיר ירושלים אולם לעיתים פועלת גם בנושאים כלל ארציים.
ייצוג של תושבי אל-סאלחין בראס אל עמוד בנוגע לאי פינוי אשפה מהרחוב - בעקבות פנייה שהגיעה לעמותה מחברת מועצת העיר בירושלים, לורה ורטון, ותושבי ראס אל עמוד, פנתה העמותה לעיריית ירושלים על מנת שתסדיר את נושא פינוי האשפה ברחוב אל-סאלחין שבשכונת ראס אל עמוד.
שנים רבות נמנעה עיריית ירושלים מלפנות אשפה מרחוב זה, בטענה שבשל כך שהרחוב צר הדבר דורש משאבים רבים שהעירייה לא מוכנה להקצות.
בעקבות איום העמותה בנקיטת הליך משפטי בעניין, הודיעה העירייה שבתקציב של שנת 2016 תקצה משאבים לעניין, והחל מ-1.1.16 תחל לפנות את האשפה מרחוב זה.