tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבחינת מידת הרשמיות שלו נמצא כובע ההומבורג מתחת לכובע צילינדר, ומעל לפדורה.
נוהגים לחובשו עם חליפת שלושה חלקים או טוקסידו.
"כובע הסנדק" (כפי שהוא מכונה לעיתים בארצות הברית) זכה לפופולריות הודות לסרטי מאפיה וגנגסטרים שנעשו בהוליווד.
אמנים המשתייכים לסגנון ההיפ-הופ החזירו אותו לשימוש בשנות התשעים של המאה ה-20.
ההומבורג מקובל כיום ככובע מאפיין לרבנים, דיינים וראשי ישיבות ליטאים וספרדים.
תצורה נוספת של הכובע היא הומבורג עם קמט מעוגל בכיפה, המקובלת בקרב חסידי סאטמר ושאר יוצאי הונגריה בברוקלין, בעיקר ככובע המשמש לימות השבוע.
הומו גאורגיקוס (שם מדעי: Homo georgicus; "הומו" מלטינית - "אדם", "גאורגיקוס" ממדינת גאורגיה) הוא מין נכחד מן הסוג אדם שהוגדר על מנת לייצג מספר גולגולות וחלקי שלד מאובנים שנחשפו החל משנת 1991 בדמניסי שבגאורגיה על ידי הפלאונטולוג הגיאורגי דויד לורדקיפנידזה וצוות בינלאומי.
מאובנים אלו מתוארכים בשיטות רדיומטריות לגיל של כ-1.8 מיליון שנה לפני זמננו, אשר הופך אותם למאובני האדם העתיקים ביותר שנמצאו אי-פעם מחוץ לאפריקה.
ישנם חילוקי דעות בקרב החוקרים בתחום אם גאורגיקוס זכאי להיחשב כמין בפני עצמו, ואם לא, האם יש לכלול אותו במין הביליס, ארקטוס או הומו ארגסטר.
באתר דמניסי כפר ומצודה חרבים מימי הביניים, שארכאולוגים חפרו בהם מאז שנות ה-30 של המאה ה-20. הממצא הפרהיסטורי הראשון במקום התגלה ב-1983: עצמות מאובנות של מין קרנף נכחד, ובעקבותיו הוחל גם בחפירות פלאונטולוגיות על ידי צוות בראשות דויד לורדקיפנידזה ממוזאון המדינה של גאורגיה.
ב-1984 חפירות אלה העלו לראשונה כלי אבן פרימיטיביים שהעידו על מציאותם של בני-אדם קדמונים.
המאובן ההומיניני הראשון באתר התגלה ב-1991: לסת תחתונה שנמצאה מתחת לשלד של טיגריס שנחרבי.
הלסת סווגה למין הומו ארקטוס ותוארכה לגיל של 1.6 מיליון שנה, מוקדם מן השרידים ההומינינים העתיקים ביותר שהיו ידועים עד אז מחוץ לאפריקה - כלי אבן (אך לא מאובנים) בני כ-1.2 עד 1.5 מיליון שנה מאתר תל עובדיה בישראל - ואולם תארוך זה התקבל בתחילה בספקנות.
בשנת 1999 התגלו, במרחק כמה מטרים בלבד מהמקום בו התגלתה הלסת, שתי גולגולות, אחת מהן הידועה בסימון הקטלוגי D2280 שלמה כמעט לגמרי, ונפח המוח שלה היה נמוך באופן מפתיע בשביל מאובני ארקטוס: 780 סמ"ק.
השנייה, המסומנת D2282, הכילה את קופסת הגולגולת בנוסף לחלקי פנים ולסת, ונפח המוח שלה היה נמוך אפילו יותר: 650 סמ"ק.
בנוסף התאפשר תיארוך רדיומטרי מדויק יותר בזכות שכבת אבן בזלת געשית שהתגלתה מעט מתחת למאובנים (כלומר מעט קדומה מהם) ותוארכה בשיטת ארגון-ארגון לגיל של 1.85 מיליון שנה.
כמו כן בוצע תיארוך פלאומגנטי שנתן תוצאה בלתי-תלויה של 1.76 מיליון שנה, ותיארוך פלאוביולוגי באמצעות מיני בעלי חיים מאובנים הידועים מאתרים אחרים כבני 1.6 עד שני מיליון שנה.
תודות לכך גילם של מאובני דמניסי ידוע בדיוק טוב ובאמינות גבוהה מאוד.
בשנת 2000 נחשפה באתר לסת תחתונה (D2600) מפתיעה בגודלה.
ב-2001 נחשפה במקום גולגולת מושלמת D2700, ונפח המוח שלה קטן אף יותר משל הגולגולות הקודמות: כ-600 סמ"ק בלבד, פחות ממחצית מנפח המוח של אדם מודרני ובדרך כלל נחשב על הגבול המפריד בין סוג האדם לקופי אדם ולאוסטרלופיתקנים.
לסת תחתונה (D2635) שנמצאה בסמוך ב-2002 תואמת גולגולת זו בדיוק וכנראה שייכת לאותו הפרט.
בשנת 2002 הציעו חופרי האתר, כולל לורדקיפנידזה עצמו, לסווג את מאובני האתר למין משלהם, הומו גאורגיקוס, במאמר מדעי רשמי.
ברם, כיום לורדקיפנידזה ומרבית שאר חופרי האתר מעדיפים לסווג אותם כהומו ארקטוס.
מאובני אדם נוספים התגלו מאז באתר, כולל גולגולת חלקית המסומנת D3444 ולסת תחתונה D3900, שתיהן שייכות לאותו פרט קשיש החסר את כל שיניו.
בשנת 2005 התגלתה באתר גולגולת נוספת במצב טוב במיוחד, על ידי חוקרים מאוניברסיטת ציריך החופרים באתר בשיתוף עם הצוות הגאורגי.
גולגולת זו נחשפה ונחקרה באופן יסודי ביותר, שארך 8 שנים.
תוצאות המחקר פורסמו לראשונה בשנת 2013, במאמר מדעי של לורדקיפנידזה ומספר פלאואנתרופולוגים בעלי-שם נוספים, בכללם יואל רק, בכתב העת המדעי היוקרתי סיינס.
הגולגולת קיבלה את הסימון הקטלוגי D4500, והיא תואמת במדויק את הלסת התחתונה D2600, שהתגלתה באותו מקום עוד בשנת 2000. ביחד הן מרכיבות את גולגולת האדם השלמה והמפורטת ביותר שהתגלתה באתר דמניסי, ואולי בין כל גולגולות ההומינינים מן התקופה הפלאוליתית התחתונה.
גולגולת D4500/D2600 יוצאת דופן בכך שנפח המוח שלה, 546 סמ"ק, קטן משל כל שאר גולגולות דמניסי.
זאת אף על פי שתוויה המפותחים מעידים שהיא השתייכה לזכר בוגר, בעוד שגולגולת D2700 עם מוח גדול מעט יותר מוערכת לפי תווי פניה כגולגולת של מתבגר.
למעשה, המוח של D4500/D2600 קטן משל כל גולגולת שאי-פעם סווגה למין ארקטוס או גאורגיקוס, ונמצא בתחום המיוחס למין הביליס, או אף לסוגי אוסטרלופיתקוס ופרנתרופוס.
למרות זאת מאפייניה של הגולגולת גרמו למחברי המאמר לסווג אותה כארקטוס ולא כהביליס.
המחברים ציינו שביחד עם D4500/D2600, השונות בין גולגולות דמניסי גדולה משל כל מין אדם יחיד שהוגדר מן התקופה הפלאוליתית הקדומה.
לדעתם, דבר זה מצביע על כך שגולגולות שהוגדרו למינים גאורגיקוס, ארקטוס, ארגסטר, הביליס, רודולפנסיס ועוד, למעשה שייכות כולן למין אדם אחד שהשונות בין פרטיו גדולה ממה שהיה נהוג לחשוב.
בסמוך לגולגולת D4500/D2600 נמצאו מספר עצמות שלד אשר ככל הנראה שייכות לה.
עצמות אלו עדיין לא תוארו בפירוט, אך החופרים העריכו מתוכן גובה של 146–166 ס"מ, ומשקל של 47–50 ק"ג.
בתכונותיהן הכלליות גולגולות דמניסי מהוות מעין מאובן מעבר בין הומו ארקטוס אפריקני (או הומו ארגסטר) להומו הביליס הקדום והפרימיטיבי יותר.
מאפייני פנים וגולגולת רבים דומים לאלו של ארגסטר, עד כדי כך שהמגלים סיווגו בתחילה את הגולגולות למין זה.
ואולם נפח המוח שלהן קטן משל כל מאובני ארגסטר, ותואם יותר את הומו רודולפנסיס (כ-750 סמ"ק) עד הטווח התחתון של הומו הביליס (600 סמ"ק).
גם רכסי הגבות הקטנים יחסית והעורף המעוגל של D2700 מזכירים את הביליס.
עצמות השלד שנמצאו מאפשרות להעריך את גודל הגוף של גאורגיקוס.
גם נתונים אלו קטנים משל ארגסטר, שגודל גופו כשל אדם מודרני, ודומים יותר לשל הביליס.
הרגליים של גאורגיקוס היו ארוכות בדומה לרגלי ארקטוס, אבל עצם הזרוע שלו חסרה את הפיתול האורכי האופייני למיני אדם מתקדמים, תכונה הנחשבת פרימיטיבית באבולוציה של האדם.
גם עצם הזרוע של הומו פלורסיינסיס חסרה פיתול כזה, מה שנחשב לעיתים קרובות לראיה למוצאו הקדום.
הממצאים מדמניסי מראים שגאורגיקוס חי באירופה בבית גידול מעורב שכלל אזורי ערבה פתוחה, יער וביצה.
באותה תקופה היה האקלים במקום ממוזג ונוח למדי, כפי שניתן להסיק ממשרידי מאובנים של מינים האופייניים לאזורים ממוזגים כמו דורבנים וצבים.
בעלי חיים נוספים שנמצאו באתר הם סוסי בר, איילים ושני מינים שונים של טיגריס שנחרבי.
בגולגולת D2280 יש חור גדול אשר נגרם על פי החשד מטריפה על ידי טיגריס שנחרבי.
כלי האבן שנמצאו בדמניסי עם מאובני גאורגיקוס דומים לכלים של התרבות האולדובאית מאותה תקופה מערוץ אולדובאי ושאר אתרי הביליס אפריקנים.
אלו כלים פרימיטיבים יותר מהכלים מן התרבות האשלית, אשר מאפיינים את ממצאי ארגסטר וארקטוס החל מגיל של 1.6 מיליון שנה באפריקה ובאתר עובדיה.
זוהי אינדיקציה נוספת לעתיקות והפרימיטיביות של גאורגיקוס.
כמו כן לא נמצאו בדמניסי שום ראיות לשימוש באש אצל גאורגיקוס.
אחת הגולגולות שנמצאו בדמניסי שייכת בבירור לפרט זקן שאיבד את כל שיניו אבל המשיך לחיות זמן מה לאחר מכן, כך שהנקבים בחניכיים הספיקו להסתם.
פרט זה היה יכול להתקיים רק ממזון רך אשר סופק לו כנראה על ידי פרטים צעירים יותר, אולי מזון שנלעס על ידם.
זו העדות העתיקה ביותר לדאגה לקשישים אצל בני-אדם קדמונים.
האבולוציה של גאורגיקוס והגירת האדם מאפריקה
עד לגילוי מאובני דמניסי הסברה המקובלת על החוקרים הייתה שהאדם הראשון שהיגר מיבשת אפריקה היה הומו ארקטוס האפריקני, המסווג לפעמים כהומו ארגסטר, בתקופה שבין 1.2 ל-1.5 מיליון שנה.
זהו התיארוך המקובל של ממצאי אתר עובדיה בישראל, אשר עד תגליות דמניסי היה אתר האדם הקדום העתיק בעולם מחוץ לאפריקה.
אף שמאובני אדם עצמם כמעט ולא נמצאו בעובדיה, כלי האבן שנחשפו שם הם מן התרבות האשלית, שממצאים רבים מאפריקה מייחסים את המצאתה לארגסטר בתקופה של כ-1.6 מיליון שנה לפני זמננו.
בתקופה זו ארגסטר היה גם מין האדם הראשון בעל קומה גבוהה ופרופורציות גוף מודרניות, מוח גדול יחסית לתקופתו, עסק בציד וניזון כנראה מתפריט עשיר יותר בבשר, וייתכן שאף ידע להשתמש באש.
על בסיס כל הממצאים האלו היה מקובל לשער שההגירה מאפריקה התאפשרה רק בזכות תכונותיו המתקדמות של ארגסטר, בייחוד תרבות הכלים המשוכללת ואולי גם השימוש באש שאפשר לו להתקיים באקלים קר יותר.
ואולם חשיפת ממצאי דמניסי חוללה מהפכה בתפיסה המקובלת הזו.
ממצאים אלו מראים בבירור שבני האדם העתיקים ביותר באירופה קדמו כרונולוגית למרבית ממצאי ארגסטר באפריקה.
יתר על כן, המאפיינים הפיזיים שלהם, בעיקר גודל המוח וגודל הגוף, קדומים משל ארגסטר ומזכירים את הביליס הקדום יותר, ואף תרבות הכלים שלהם היא התרבות האולדובית הפרימיטיבית יותר.
מכאן שההגירה מאפריקה לא חייבה את היתרונות המודרניים של ארגסטר.
יתר-על-כן, מבחינת כל מאפייניו גאורגיקוס נראה כמאובן מעבר מובהק בין הביליס וארגסטר, ולמעשה היה עשוי לספק אישוש משכנע מאוד לכך שהשני התפתח מן הראשון, אילולא היה מתגלה דווקא במערב אסיה בעוד שמאובני הביליס וארגסטר נמצאו באפריקה בלבד.
לכן לא ברור אם ארגסטר הוא צאצא של שושלת הביליס שיצאה לאירופה ואחר-כך חזרה לאפריקה, או שגאורגיקוס הוא ענף צדדי של הביליס שהיגר לאסיה בזמן שסעיף אפריקני התפתח לארגסטר.
כמו כן לא ברור אם ארקטוס האסייתי המאוחר יותר הוא צאצא של גאורגיקוס או של אוכלוסיית ארגסטר שהיגרה מאפריקה כמה מאות אלפי שנים לאחר גאורגיקוס.
בכל מקרה נראה כי שושלת האדם מסועפת יותר ממה שהיה מקובל לחשוב בתחילה.
הומו הַיידֶלבֶּרגֶנסיס (שם מדעי: Homo heidelbergensis; "הומו" מלטינית "אדם", "היידלברגנסיס" – מהעיר היידלברג) הוא מין נכחד מן הסוג אדם שהתקיים בתקופת הפּלֶיסטוֹקֵן, בתקופה הפלאוליתית התחתונה, כ-600 אלף עד 200 אלף שנים לפני זמננו.
הוא התפתח מן המין הומו ארקטוס, והיה האב הקדמון של האדם הניאנדרטלי באירופה, וככל הנראה גם של האדם המודרני הומו ספיינס באפריקה.
היידלברגנסיס מוכר למדע ממאובנים רבים שהתגלו בספרד, בגרמניה, באנגליה, בצרפת, ביוון ובארץ ישראל.
גם מאובנים שהתגלו באתיופיה, במרוקו, באלג'יריה, בזמביה ובדרום אפריקה משויכים לעיתים למין זה.
הוא היה גבה-קומה וחסון, בעל פנים מסיביות ומוח הקטן רק במעט מזה של האדם המודרני.
היידלברגנסיס השתמש בכלי אבן בעיקר מן התעשייה האשלית וככל הנראה גם באש.
יש חוקרים הסבורים שאין הצדקה לסיווג היידלברגנסיס כמין נפרד באבולוציה של האדם, ומעדיפים לשייך את המאובנים המוקדמים יותר לארקטוס ואת המאוחרים יותר ל"קדם-ניאנדרטלים" או לתת-מין קדום של האדם המודרני המכונה "הומו ספיינס ארכאי".
היידלברגנסיס הוא אחד ממיני ההומינינים הנכחדים הראשונים שהוגדרו.
בשנת 1907 גילה עובד מחצבה במאוּאֶר, כפר ליד היידלברג שבגרמניה, לסת תחתונה מאובנת שאותה העביר לידי אוטו שֶטֶנְזַאק (Schötensack), פרופסור לאנטומיה באוניברסיטת היידלברג.
הלסת הייתה אנושית בעליל אבל גדולת מידות וחסרת בליטת סנטר.
שנה לאחר מכן התפרסם מאמרו של שטנזאק, אשר תיאר את הלסת והגדיר אותה כמין היידלברגנסיס.
גילה של "לסת מאוּאֶר" הוערך ב-400 אלף עד 700 אלף שנים על פי מיני בעלי-חיים נכחדים אחרים שנמצאו באותו אתר, ולאחרונה נקבע ל-610 אלף שנה באמצעות שתי שיטות בלתי-תלויות של תיארוך רדיומטרי, גיל ההופך אותה לאדם העתיק ביותר שהתגלה במרכז וצפון אירופה.
במשך רוב המאה העשרים לא הסכימו מרבית הטקסונומים והפלאואנתרופולוגים שלסת מאוּאֶר שייכת למין נפרד משל עצמו, ולכן נפוץ גם השימוש במונח הפחות רשמי "אדם היידלברג".
אבל ברבות השנים התגלו ברחבי אפריקה ואירופה מאובני אדם רבים נוספים מן הפלייסטוקן התיכון, כ-800 אלף עד 200 אלף שנים לפני זמננו, שהסיווג שלהם לא היה ברור.
המוקדמים שבהם סווגו בדרך כלל למין ארקטוס, והמאוחרים יותר סווגו לקטגוריות מעורפלות כמו "הומו ספיינס ארכאי" (קטגוריה שכללה כל מאובן הדומה אך לא ממש זהה אנטומית למין האנושי המודרני) ו"קדם ניאנדרטלים" (הדומים אך לא זהים למין האדם הניאנדרטלי).
חוקרים אחרים הציעו שרוב המאובנים האלו דומים מספיק זה לזה על מנת לשייך אותם למין משלהם.
על פי הכללים המקובלים בטקסונומיה, אם משייכים את לסת מאוּאֶר למין כזה יש לקרוא לו "היידלברגנסיס" משום שזהו השם שנטבע ראשון.
במקרה כזה תחשב לסת מאוּאֶר לממצא המגדיר (type specimen) של המין.
אדם רודזיה ועוד מאובנים אפריקנים גדולי מידות
בשנת 1921 חשפו כורים באתר הנקרא ברוקן היל (Broken Hill) ברודזיה שבאפריקה (כיום קאבווה (Kabwe) בזמביה) עצמות מאובנות ממספר פרטים, כולל גולגולת כמעט שלמה, שכונו בשם "אדם רודזיה".
מאובנים אלו מצטיינים בגודל גוף מרשים ובפנים רחבות.
נפח המוח של הגולגולת הוא 1,280 סמ"ק, מעט פחות מן הממוצע של בני אדם מודרניים (כ-1,350 סמ"ק).
לעיתים מסווג אדם רודזיה כמין נפרד משלו – הומו רודזיינסיס – אך גם סיווג זה לא התקבל על מרבית הטקסונומים.
התיארוך של אדם רודזיה אינו ברור, אך מוערך כיום בכ-300 אלף שנה לפני זמננו.
בנוסף, בשנת 1953 התגלתה בסלדנה שבדרום אפריקה כיפת גולגולת, הדומה במאפייניה לגולגולת אדם רודזיה, ביחד עם כלי אבן מן התרבות האשלית.
החל משנת 1954 נמצאו בטיגניף (Tighenif) שליד מסקארה שבאלג'יריה (האתר ידוע גם בשמו הצרפתי טרניפין – Ternifine) מאובנים רבים של מיני בעלי-חיים נכחדים ביחד עם כלי-אבן אשלים ומספר שרידים אנושיים, מהם ידועות בעיקר שלוש לסתות תחתונות החסרות את בליטת הסנטר.
גילן מוערך על פי השכבות בהן נמצאו ב-700 אלף שנה לפני זמננו.
החל משנת 1969 נמצאו גם שברי עצמות ולסתות במחצבה ליד קזבלנקה שבמרוקו, גם הם עם כלים אשלים, המתוארכים לכ-500 אלף שנה לפני זמננו.
מאובנים צפון-אפריקנים אלו מסווגים בדרך-כלל כתת-מין מאוריטניקוס (מאזור מאוריטניה = mauritanicus) של הומו ארקטוס, אבל לאחרונה מצא מחקר השוואתי מפורט שלסתות טיגניף דומות ללסת מאואר יותר מאשר ללסתות ארקטוס.
בשנת 1976 התגלתה באתר בודו ד'אר (Bodo d'Ar) שבאזור האוואש התיכון באתיופיה גולגולת כמעט שלמה המתוארכת לגיל של 600 אלף שנים בתיארוך רדיומטרי ארגון-ארגון.
בדומה לגולגולת אדם רודזיה היא מצטיינת בגודל מרשים, פנים מסיביים ופתח אף רחב מאוד.
ליד המקום נמצאו גם כלים אשלים ועצמות טבוחות של היפופוטמים, אנטילופות ובבונים.
הפלאואנתרופולוג האמריקאי טים וייט, שחקר את הגולגולת, סבר שהבשר הופשט מעליה בכלי אבן חד, מה שניתן לפרש כקניבליזם או קרקוף.
אין הסכמה כללית על סיווגה של גולגולת בודו, אבל בדומה לאדם רודזיה וללסתות טיגניף, יש חוקרים הרואים בה צורה אפריקנית של היידלברגנסיס.
בשנת 1925 חפר הארכאולוג הבריטי פרנסיס טרוויל-פיטר במערת זוטייה בנחל עמוד בארץ ישראל, וגילה שבר גולגולת הכולל חלק מן הפנים והמצח של אדם קדום, אשר קיבל את הכינוי הפופולרי "האדם הגלילי" .
האדם הגלילי סווג בתחילה כניאנדרטל, אבל סיווג זה אינו סביר, משום שמקורו של המאובן ככל הנראה בשכבה האשלו-יברודית במערה, אשר קדמה לזמנם של הנאנדרטלים.
גיל הגולגולת מוערך לכ-300 אלף עד 220 אלף שנים, גיל קדום משל ניאנדרטלים.
כיום משויך איש הגליל לעיתים לקטגוריות מעורפלות כמו "קדם-ניאנדרטל" או "הומו ספיינס ארכאי", אך הוא דומה במאפייניו וגילו למאובני היידלברגנסיס האפריקנים, וכמוהם מצטיין ברכסי גבות מסיביים ובמרחק גדול בין העיניים.
אין לבלבל את איש הגליל עם המאובנים הניאנדרטלים שהתגלו לאחר מכן במערת עמוד (ולא במערת זוטייה) בנחל עמוד, שתיארוכם מאוחר בהרבה ותרבותם מוסטרית.
אתרים ארכאולוגים נוספים בארץ החשודים כאתרי היידלברגנסיס הם מערת תנור בכרמל ומערת קסם ליד מחלף קסם.
בשתיהן נמצאו כלי-אבן אשלים רבים המתוארכים לפלייסטוקן התיכון, כ-800 אלף עד 200 אלף שנה לפני זמננו, בשכבותיהן העתיקות יותר, אך עדיין לא נמצאו בשכבות אלו מאובני אדם המאפשרים לזהות ולסווג את הסתתים.
מאובני היידלברגנסיס נוספים מתגלים באירופה
בשנת 1933 התגלתה בשטיינהיים (Steinheim) שליד שטוטגרט בגרמניה גולגולת הדומה לשאר גולגולות היידלברגנסיס אך בעלת תווי פנים עדינים יותר, אשר ייתכן שהשתייכה לנקבה.
מ-1935 ועד 1955 התגלו בסוונסקום (Swanscombe) שבאנגליה שברי גולגולת חסרת פנים הדומה בגודלה ובצורתה לגולגולת שטיינהיים.
בשנת 1960 התגלתה במערה סמוך לכפר פֶּטְרַאלוֹנה (Πετράλωνα) שליד סלוניקי שביוון גולגולת הדומה מאוד בגודלה ובמאפייניה לגולגולת אדם רודזיה, אבל עקב מיקומה באירופה היא סווגה על ידי כמה חוקרים כ"קדם-ניאנדרטל".
אחרים ראו בה גולגולת ארקטוס, אף שלא ידועים ממצאי ארקטוס אחרים מדרום אירופה.
לאחר תיארוכים חוזרים ונשנים מעריכים כיום את גילה של הגולגולת ב-200 אלף שנה.
הוויכוח על סיווגה עדיין נמשך, אך מקובל יותר ויותר שהיא מייצגת שלב מעבר בין היידלברגנסיס לאדם הניאנדרטלי.
החל משנת 1964 התגלו במערת אראגו בטוטאבל (Tautavel) שבצרפת מאובנים רבים של בעלי-חיים ובני אדם וכן אלפי כלי אבן מן התרבות האשלית, שגילם מתוארך ל-400 אלף עד 250 אלף שנה.
גולגולת מספר 21 מאראגו – כמעט מושלמת, אם כי עברה עיוות לפני ואחרי שהתאבנה – הייתה שייכת כנראה לזכר צעיר המדגים מאפיינים טיפוסיים של המין היידלברגנסיס.
נפח המוח שלה הוא 1,150 סמ"ק - דומה מאוד לאלו של אדם רודזיה, גולגולת שטיינהיים וגולגולת פטראלונה.
כמו כן מספר לסתות תחתונות שהתגלו באראגו דומות מאוד ללסת מאואר וללסתות טיגניף
בשנת 1993 התגלה שלד אדם מאובן במערת נטיפים ליד העיר אלטמורה שבדרום איטליה.
הוא מתוארך לגיל של כ-400 אלף שנה, ומכונה לעיתים "אדם אלטמורה".
אדם אלטמורה עשוי להיות השלד המושלם היחיד שהתגלה מן המין היידלברגנסיס, אך הוא מכוסה כולו בנטיפים ולכן לא חולץ עדיין מן הסלע.
בשנת 1994 התגלתה במחצבת בוקסגרוב (Boxgrove) באנגליה עצם שוקה אנושית מסיבית בגודלה המתוארכת לגיל של 524 אלף עד 470 אלף שנים, ביחד עם מאות אבני יד מהתרבות האשלית ועצמות רבות של בעלי-חיים שונים, חלקן עם סימני חתכים מכלי אבן חדים.
כיום מקובל שהיידלברגנסיס היה נפוץ בתקופה זו בדרום אנגליה, באזור שלא היה מכוסה בקרחונים.
האיים הבריטיים היו מחוברים באותה תקופה לאזור צרפת, משום שמפלס פני הים היה נמוך מזה של ימינו.
ממצאי היידלברגנסיס מאתר אטאפוורקה בספרד
מרבית מאובני היידלברגנסיס הידועים כיום התגלו בהרי אטאפוורקה שבצפון ספרד, ליד העיירה בורגוס, באתר הכולל מספר מערות עשירות בממצאי אדם קדום.
החל מ-1978 נחשפו במערת גלריה שברי גולגולת ולסת המשויכים למין היידלברגנסיס, ביחד עם מאובני אריה מערות וכלי אבן אשר תוארכו לגיל של 400 אלף שנה לפני זמננו.
במערת גראן דולינה הסמוכה התגלו החל מ-1994 גם מאובנים של חמישה או שישה פרטים המתוארכים לתקופה עתיקה אף יותר – בין 850 אלף ל-780 אלף שנה – גיל ההופך אותם לבני האדם הקדומים ביותר שהתגלו במערב אירופה.
החופרים אף הציעו לראות בהם מין נפרד שהם מכנים הומו אנטקסור, אשר ממנו השתלשל היידלברגנסיס.
גם על מאובנים אלו התגלו רמזים לקניבליות.
האתר המפורסם ביותר באטאפוורקה הוא סימה דה לוס ווסוס, שפירושו "תהום העצמות": ארובת סלע בעומק של 13 מטר.
מאז 1992 נמצאו בתחתיתה אלפי שברי עצם השייכים ל-32 (לכל הפחות) פרטי היידלברגנסיס, כמו גם לדובים מן המין הנכחד Ursus deningeri (הקרוב לדוב המערות).
בנוסף התגלתה שם אבן יד מאבן קוורציט אדומה, כה מרשימה עד שקיבלה את הכינוי "אקסקליבר".
מבין מאובני האדם בבור זה מפורסמים בייחוד גולגולת מושלמת מספר 5, המכונה "מיגֶלון" (Miguelón), גולגולת מספר 4, המכונה "אגממנון", גולגולת חלקית מספר 6, המכונה "רוּי" (Rui), וכן אגן מושלם שקיבל את הכינוי "אלביס".
נפח המוח של מיגלון הוא 1,125 סמ"ק, ולאחרונה נמצאה באותו מקום גם הלסת התחתונה שלו.
ביחד הם מהווים את אחת הגולגולות המושלמות ביותר שהתגלו בתולדות המחקר הפליאואנתרופולוגי.
נפח המוח של "אגממנון" הוא 1,390 סמ"ק; הוא הגדול מבין מאובני היידלברגנסיס, ושווה לממוצע של מוחות בני אדם מודרניים.
מאובני סימה דה לוס ווסוס מתוארכים לגיל של 500 אלף עד 350 אלף שנה בתיארוך רדיומטרי אורניום-תוריום.
מאובני היידלברגנסיס אפשריים ממזרח אסיה
על פי הסברה המקובלת, תפוצתו של היידלברגנסיס הייתה מוגבלת לאפריקה, המזרח התיכון ואירופה, בעוד שמזרח ודרום אסיה היו מאוכלסים באותה תקופה על ידי ארקטוס.
אך בשנים האחרונות מספר חוקרים הציעו שכמה מאובנים מאתרים בסין כמו דאלי (Dali), ג'יניושן (Jinniushan) ומאבה (Maba), המתוארכים לגילים של 280 אלף עד 100 אלף שנים, שייכים למין היידלברגנסיס.
מאובנים אלו הם בעלי נפח מוח של 1,120 עד 1,260 סמ"ק, הנחשב גדול מן הטווח האופייני לארקטוס האסייתי.
חוקרים אחרים רואים במאובנים אלו דוגמאות לשונות בתוך המין ארקטוס, ואולי אף ראיה לחוסר הטעם שבהפרדת היידלברגנסיס למין משלו.
הודות להצטברות זו של ממצאים קרובים במאפייניהם מקובל כיום היידלברגנסיס על יותר ויותר חוקרים בתחום כמין שהשתלשל מארקטוס לפני כ-800 אלף עד 600 אלף שנה, התקיים עד לפני כ-200 אלף שנה, והיה האב הקדמון של האדם הניאנדרטלי באירופה וכנראה גם של האדם המודרני באפריקה
היידלברגנסיס נבדל מארקטוס (או מצורתו האפריקנית הומו ארגסטר) בעיקר בגוף חסון יותר, בפנים מסיביות יותר ובמוח גדול יותר.
הוא נבדל מהאדם הניאנדרטלי בעיקר בקומה גבוהה יותר, במוח קטן יותר, בגולגולת ופנים פחות מוארכים, ובתרבות כלי אבן פרימיטיבית יותר (אשלית לעומת מוסטרית).
מהאדם המודרני הוא נבדל במוח קטן יותר, בפנים מסיביים, בהיעדר בליטת סנטר ובתרבות כלי אבן פרימיטיבית יותר.
למרות תפוצתו הרחבה של היידלברגנסיס מבריטניה ועד דרום אפריקה, האנטומיה שלו אחידה למדי, ומבחינות רבות הוא מהווה צורת ביניים בין ארקטוס וארגסטר הקדומים יותר מצד אחד, לניאנדרטלים המאוחרים יותר מצד שני, ולאדם המודרני מצד שלישי.
נפח המוח הממוצע בבוגר היה כ-1,200 סמ"ק, גדול משמעותית משל ארגסטר (כ-900 סמ"ק) וארקטוס האסייתי (כ-1,000 סמ"ק), אך עדיין קטן מהממוצע של בני-אדם מודרניים (כ-1,350 סמ"ק), ואף יותר קטן מהממוצע של ניאנדרטלים ושל ההומו ספיינס הפרהיסטורי (כ-1,450 סמ"ק, גדול במקצת משל בני-אדם כיום בעיקר הודות לגוף גדול יותר בממוצע).
גם "מקדם האנצפליזציה" של היידלברגנסיס גדול בממוצע משל ארקטוס, כלומר המוח שלו גדול יותר לא רק באופן אבסולוטי אלא גם באופן יחסי לגופו הגדול יותר.
במבט מן העורף לגולגולות ארקטוס ומינים קדומים יותר יש צורת "פעמון", כלומר הרוחב המרבי שלהן הוא בתחתיתן, בעוד שבגולגולות היידלברגנסיס ומינים מתקדמים יותר מתקבלת צורה כדורית עם רוחב מרבי מעל גובה העיניים, זאת בגלל הגידול בנפח המוח.
במבט מן הצד המצח של היידלברגנסיס מעל רכסי הגבות עדיין נמוך ומשופע יותר משל ניאנדרטלים ושל אדם מודרני בגלל אונות מוח קדמיות קטנות יותר, אך גבוה יותר משל ארקטוס.
הפנים של היידלברגנסיס מסיביים עם פתח אף רחב, מרחק גדול בין העיניים, וארובות עיניים בעלות צורה "מרובעת" טיפוסית במבט מלפנים.
רכסי הגבות בולטים פחות משל ארקטוס והאדם הניאנדרטלי, אבל עבים יותר.
בפרופיל עצם האף איננה בולטת קדימה כמו בניאנדרטלים.
החל מתקופה של כ־200 אלף שנה לפני זמננו קשה להבדיל בין גולגולות היידלברגנסיס וגולגולות ניאנדרטליות המתגלות באירופה ובמזרח התיכון, מה שמרמז על מעבר הדרגתי ביניהן.
הלסת התחתונה של היידלברגנסיס גדולה עם שטח רב לאחיזה של שרירי לעיסה, אך בולטת פחות קדימה יחסית למינים קדומים יותר.
הלסת כה מסיבית עד כי השיניים נראות קטנות ביחס אליה, ולעיתים נוצר רווח בין השן האחורית ביותר לענף האנכי של הלסת.
שיני היידלברגנסיס קטנות משל ארקטוס אך עדיין גדולות משל האדם המודרני.
בדומה לכל מיני האדם פרט לאדם המודרני, בלסת התחתונה אין בליטת סנטר.
אף שלד מושלם יחסית של היידלברגנסיס לא נמצא, אך מתוך שלדים חלקיים רבים ניתן להעריך שהוא היה גבה-קומה, כ־1.80 מטר בממוצע, בעל פרופורציות גוף מודרניות וחסון מאוד.
המשקל של זכרים בוגרים מוערך ב-80 עד 95 ק"ג.
האגן השלם המכונה "אלביס" שנמצא בסימה דה לוס ווסוס הוא האגן הגדול ביותר שנמצא ממאובן אנושי כלשהו.
אף שהוא אגן של גבר, תעלת הלידה שלו רחבה משל אגן נשי מודרני, ויש להניח שאגן נקבת היידלברגנסיס היה רחב אפילו יותר.
היידלברגנסיס היה גבוה מן האדם הניאנדרטלי, והעצמות שלו עבות משל האדם המודרני, אם כי לא עבות כשל ניאנדרטלים.
בתקשורת ובמדע פופולרי מתוארים לפעמים אנשי היידלברגנסיס כ"גזע של ענקים", אבל אף על פי שהם אכן היו גדולים בממוצע מבני-אדם מודרניים, מידותיהם לא חרגו מאלו של אתלטים כבדים כיום.
לפי התמונה המצטיירת ממכלול המאובנים והממצאים הארכאולוגיים הידועים כיום, היידלברגנסיס התפשט מאפריקה למזרח התיכון ולאירופה לפני 800 אלף עד 500 אלף שנה, בזמן עידן הקרח של הפלייסוטקן.
בפועל האקלים של אפריקה ואירופה לא היה קר כל הזמן, אלא עבר סדרה של תקופות קרות וחמות לסירוגין.
תקופות קרות ככל הנראה הקשו על תנאי החיים וגרמו להקטנה של האוכלוסיות המקומיות ובידודן זו מזו, אבל מצד שני הורידו את מפלס פני הים (בגלל הצטברות קרחונים באזורי הקטבים) ובכך יצרו גשרי יבשה אשר אפשרו למשל מעבר מאפריקה למזרח התיכון ומיבשת אירופה לאיים הבריטיים.
ההפוגות החמות אפשרו שגשוג של האוכלוסיות, הגירה בקנה מידה גדול ומעבר גנים, וכתוצאה מכך את האחידות היחסית שמפגינים מאובני היידלברגנסיס מדרום אפריקה ועד בריטניה.
לפני כ-250 אלף שנה החלה תקופה של אקלים קר ויבש במיוחד, שגרם להרעת תנאי החיים באופן קיצוני באירופה ולהפיכת אזור הסהרה למדבר אשר ככל הנראה בודד את האוכלוסיות האפריקניות מאלו של אירופה והמזרח התיכון.
בתקופת הבידוד הזו התפתחו האוכלוסיות האירופיות לאדם הניאנדרטלי, המותאם טוב יותר לתנאי קור, בעוד שהאוכלוסיות האפריקניות התפתחו בנפרד לאדם המודרני, הומו ספיינס.
הממצאים הארכאולוגיים מראים שהיידלברגנסיס ביסס חלק נכבד מפרנסתו על ציד של חיות גדולות.
באתריו נמצאים לרוב עצמות של קרנפים, היפופוטמים, דובים, סוסי בר, איילים ועוד, שעליהן חתכים מכלי אבן חדים המראים שהבשר הופשט מעליהן.
החתכים שנמצאו על עצמות בעלי החיים מאתר בוקסגרוב הושוו לאלו הנוצרים על ידי קצבים מודרניים והראו שבני האדם הקדומים היו מומחים במלאכת השחיטה.
באתרי בודו ואטאפוורקה חתכים כאלה התגלו אפילו על גולגולות היידלברגנסיס עצמן, באופן הרומז על קניבליות.
צֵיד חיות גדולות הצריך קרוב לוודאי שיתוף פעולה של מספר פרטים, ולכן מצביע על ארגון שבטי בדומה לזה של אוכלוסיות ציידים-לקטים כיום.
סביר שפרוות בעלי החיים שימשו ללבוש פרימיטיבי, מה שמסייע להסביר את קיום האוכלוסיות בצפון אירופה בתקופות קרות, אך לא ניתן לקבוע זאת בוודאות משום שעור מתכלה ואינו שורד באתרים ארכאולוגיים.
לקט של מזון מן הצומח המשיך כנראה להיות מרכיב חשוב בתזונה, אבל מזון צמחי נדיר יותר באזורים קרים ותכולת האנרגיה והחלבונים שלו לרוב נמוכה משל בשר.
ממצאי אתר אטאפוורקה מצביעים על תלאות החיים באירופה של הפלייסטוקן התיכון.
על פי הערכה מקובלת הבור המכונה סימה דה לוס ווסוס שימש את אוכלוסיית ההיידלברגנסיס המקומית לסילוק גופות של בני-אדם ובעלי חיים כאחד.
חקירת גולגולת "מיגלון" העלתה שבעליה ספג בימי חייו מספר מהלומות קשות לראש שהספיקו להירפא, וכן סבל מזיהום קשה בשיניים שאולי הביא בסופו של דבר למותו.
שיני המאובנים סבלו רמה גבוהה של שחיקה המצביעה על כך שבעליהן השתמשו בהן לא רק כדי ללעוס מזון קשה אלא כנראה גם כדי לעבד עורות ולהחזיק מכשירי עץ ועצם.
שימוש באש היה יכול לסייע להיידלברגנסיס לנצל טוב יותר מזון מן החי והצומח כאחת, כמו גם להתגונן מאקלים קר ומטורפים, אבל קיים ויכוח לגבי ההיקף של שימוש באש באותה תקופה.
העדויות המוצקות הקדומות ביותר לשימוש באש נמצאו באתר האשלי גשר בנות יעקב על ידי צוות ישראלי בראשות הארכאולוגית נעמה גורן-ענבר ומתוארכות ל-780 אלף שנים לפני זמננו, ומכאן שתאורטית טכנולוגיה זו כבר הייתה זמינה לבני-אדם בתקופתו של היידלברגנסיס, אבל באתרי היידלברגנסיס רבים עדיין לא נמצאו סימנים לשימוש באש.
לא ברור אם זוהי תוצאה של איכות נמוכה של הממצאים, או ששימוש מבוקר באש אכן לא היה נפוץ עדיין בתקופה זו.
מבחינה ארכאולוגית אתרי היידלברגנסיס שייכים לתקופה הפלאוליתית התחתונה, וכלי האבן הנמצאים אצלם הם כמעט תמיד מן התרבות האשלית, שפותחה לראשונה כנראה על ידי ארקטוס האפריקני (או ארגסטר) לפני 1.6 מיליון שנה.
העובדה שאותה תרבות כלי אבן שימשה בני-אדם יותר ממיליון שנה כמעט ללא שינוי מצביעה על נחיתות שכלית מהותית של מיני אדם אלו יחסית למין האנושי המודרני.
עם זאת כלים אשליים הם יעילים למדי וכוללים מגוון של צורות ייעודיות כמו אבן היד, בעלת חוד ושתי שפות חיתוך אשר שימשה ככלי עבודה נפוץ, המקצץ בעלת שפת חיתוך יחידה, והמגרד אשר שימש כנראה להחלקה של עורות ועץ.
בכמה אתרים אשליים נמצאו גם כלי עצם, אשר בדרך כלל נחשבים לתכונה של התקופה הפלאוליתית העליונה.
כלים מעץ היו כנראה גם הם בשימוש נרחב, אבל כלים כאלה לרוב אינם משתמרים באתרים ארכאולוגים.
יוצא דופן מבחינה זו הוא האתר האשלי שנינגן (Schöningen) בגרמניה, מכרה פחם שבו שכבות מן הפלייסטוקן התיכון.
באתר זה נמצאו עד שנת 1996 שבע חניתות מחודדות עשויות עץ אשוחית באורכים של עד 2.60 מטר אשר יועדו להטלה מרחוק, כפי שניתן להסיק על פי מרכז כובד הקרוב יותר לחוד בדומה לחלוקת המשקל של כידון ספורט מודרני.
ביחד איתן נחשפו גם כלי אבן אשלים ושרידים טבוחים של סוסי בר, איילים, דובים, קרנפים ואף פילים משני מינים שונים – פיל ישר-חט וממותת הערבות Mammuthus trogontheni.
בנוסף נמצאו שם מקלות קצרים מעץ אשוח, כנראה גם הם כלי הטלה, שבראשם חריץ המיועד על פי ההשערה להתאמת ראש אבן.
אם השערה זו נכונה אלו הכלים המורכבים (כלומר מחוברים משני מרכיבים או יותר) העתיקים ביותר שהתגלו אי-פעם.
כלי העץ מתוארכים על פי השכבות בהן נמצאו לגיל של כ־400 אלף שנה.
לא ניתן לקבוע באיזו מידה השתמש היידלברגנסיס בשפה, אבל עצם הלשון שנמצאה במאובני היידלברגנסיס באתר אטאפוורקה היא מודרנית בצורתה ודומה גם לזו של "משה", האדם הניאנדרטלי שנחשף במערת כבארה.
גם האנטומיה של עצמות האוזן התיכונה במאובני אטפוראקה זהה לזו של האדם המודרני ומותאמת במיוחד להעברת תדרי הקול האופייניים לדיבור אנושי, מ-2 עד 4 קילוהרץ, בשונה מזו של שימפנזים שאינה מותאמת טוב לתדרים כאלה.
כמו כן, אסימטריה שנמצאה בדגמי שחיקת השיניים של מאובני אטאפוורקה מצביעה על דומיננטיות של היד הימנית, המאפיינת בני-אדם מודרניים, ומקושרת לרוב לאסימטריה של המיספרות המוח הגדול ובעיקר לדומיננטיות של מרכזי השפה, אזור ברוקה ואזור ורניקה, בהמיספירה השמאלית.
בנוסף, בגנום הניאנדרטלי נמצאו שתי מוטציות בגן FOXP2 שקיימות גם באדם המודרני, אך לא בשימפנזה ושאר בעלי-החיים, ומקושרות על ידי חוקרים שונים עם יכולת דיבור.
אם היידלברגנסיס אכן היה האב הקדמון המשותף של הניאנדרטלים והאדם המודרני ניתן להסיק שגם אצלו התקיימו מוטציות אלו.
ישנו גם ויכוח באיזו מידה היידלברגנסיס היה מסוגל להבעה אמנותית וטקסית.
השערה מקובלת כיום היא שיכולת כזו התפתחה רק יותר מאוחר, אצל ההומו ספיינס ואולי גם האדם הניאנדרטלי בתקופת האבן העליונה.
שרידים של חפצי אמנות וקבורה טקסית הם נדירים ביותר עד בלתי קיימים באתרי היידלברגנסיס.
צלמיות המיוחסות לתקופה זו הן "ונוס מברכת רם" שנמצאה על ידי הארכאולוגית נעמה גורן-ענבר בישראל, ו"ונוס מטן-טן" שהתגלתה במרוקו.
הן מזכירות צלמיות נשים מתקופת האבן העליונה אבל יותר פרימיטיביות, עד כדי כך שקשה לקבוע אם אלו רק אבנים טבעיות עם דמיון מקרי לפסלוני אדם או אבנים שהדמיון ההתחלתי שלהן הודגש על ידי האמן, או חפצי אמנות לכל דבר.
באתר האשלי טרה אמאטה בדרום צרפת התגלתה גם אוכרה אדומה, פיגמנט שבתקופת האבן העליונה שימש לצרכים אמנותיים וטקסיים, ולפי הטענה שרידי אוכרה אדומה התגלו גם על צלמית ונוס מטן-טן.
כמו כן אבני יד אשליות רבות מפגינות סימטריה נאה אשר אינה נדרשת מסיבות מעשיות, ולכן מעידה על החוש האסתטי של הסתתים.
האסתטיקה הזו אף מודגשת בכמה אבני יד העשויות מאבנים בעלות יופי טבעי כמו קוורציט (אבן קוורץ).
מספר גדול מאוד של אבני יד מתגלות לעיתים באתרים אשלים, רבות מהן ללא סימני שחיקה כלשהם, ולעיתים הן אף עשויות מסוגי אבן רכים יחסית.
לכן יש חוקרים המשערים שהן יוצרו לא רק ככלים שימושיים אלא גם כחפצים טקסיים וקישוטיים, סמלי מעמד או אמצעי סחר ותשלום.
מציאת אבן יד יפה במיוחד המכונה "אקסקליבר" בבור העצמות של סימה דה לוס ווסוס הביאה להשערה שהיא הושלכה לשם ביחד עם בעליה המת כחלק מטקס קבורה פרימיטיבי.
בתיאור כוללני, האבולוציה של הסוג אדם (הומו) בתקופת הפלייסטוקן היא סדירה והדרגתית, החל ממינים פרימיטיביים הדומים מאוד לאוסטרלופיתקנים לפני כשני מיליון שנה ועד לאדם המודרני כיום.
סדירות זו מתבטאת בעיקר בגידול הדרגתי של כמעט פי שלושה בנפח המוח ובשכלול הולך וגדל של התרבות והטכנולוגיה כפי שהן מתגלות בממצאים הארכאולוגיים.
הומו היידלברגנסיס משתלב היטב בתמונה זו, שכן נפח מוחו גדול משל ארקטוס האפריקני (הידוע גם כארגסטר) הקדום ממנו, אבל קטן משל האדם הניאנדרטלי והאדם המודרני המאוחרים ממנו.
תרבות כלי האבן האשלית, שאותה ירש היידלברגנסיס מארגסטר, מוחלפת על ידי התרבות המוסטרית המשוכללת יותר אצל הניאנדרטלים והומו ספיינס.
שיוך מאובני היידלברגנסיס למין הומו ארקטוס
חוקרים המדגישים תפיסה "אחדנית" (lumper) כזו לרוב רואים כמיותרת את הגדרת היידלברגנסיס כמין בפני עצמו, שכן הוא אינו מובדל באופן חד מארגסטר שקדם לו, ואף פחות מובדל מארקטוס האסייתי ("ארקטוס במובן הצר") שהתקיים במקביל לו בדרום ומזרח אסיה.
לשיטתם את כל שלושת הטיפוסים האלו ניתן לאחד למין אחד – הומו ארקטוס "במובן הרחב" .
חוקרים כאלו לרוב יסווגו את המאובנים המאוחרים יותר של היידלברגנסיס כ"קדם ניאנדרטלים" אם הם דומים לניאנדרטלים וכ"הומו ספיינס ארכאי" אם הם דומים לאדם המודרני.
הם גם ידגישו את השונות בתוך כל אחד מן הטיפוסים, למשל בין המאובנים האפריקנים והאירופים ניתן למצוא גם פרטים קטני גוף ומוח הדומים לארקטוס האסייתי, ובין המאובנים האסייתים ניתן למצוא פרטים גדולי גוף ומוח המזכירים מאוד את היידלברגנסיס האפריקני והאירופי.
חוקרים כאלו גם לא יופתעו למצוא צורות ביניים בגבול שבין אסיה ואירופה.
בגרסתה הקיצונית גישה הדרגתית זו מציעה שכל אוכלוסיות האדם השונות מאותה תקופה היו מסוגלות להעמיד בני-כלאיים פוריים, כך שהבדל גנטי בלתי ניתן לגישור הספיק להצטבר רק בין ארגסטר לבין הניאנדרטלים והאדם המודרני, היינו על פני תקופת זמן של מיליון שנה ויותר.
חוקרים אחדנים מאשימים לעיתים חוקרים "פצלנים" (splitter) שהם מגדירים אוכלוסיות קטנות ומקומיות כמינים בפני עצמם ללא הצדקה מספקת.
ההערכה שחושבה בשנת 2010 על ידי חוקרי הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי היא שהאבות הקדמונים המשותפים חיו בממוצע לפני כ-800 אלף שנה, וששני הענפים התפצלו סופית לפני 440 אלף עד 270 אלף שנה.{{הערה|שם=גרין2010|Green, R.
על אף שהתפיסה האחדנית מסבירה יפה את השינוי ההדרגתי בנפח המוח בשושלת האדם, היא מתקשה להתמודד עם התגליות האחרונות בחקר הגנום האנושי, ובפרט התגלית שמוצא כל האנושות המודרנית הוא מאוכלוסיית בסיס קטנה באפריקה לפני 100 עד 200 אלף שנה בלבד ("המוצא האפריקני").
בניגוד לניבוי של הגישה האחדנית, הממצאים הגנומיים מראים שלא התקיימה רביית כלאיים פורייה בין הומו ספיינס ממוצא אפריקני לבין האוכלוסיות המקומיות ביבשות שאליהן הוא היגר – האדם הניאנדרטלי באירופה וארקטוס באסיה (עדיין לא ניתן להוציא מכלל אפשרות שרבייה כזו התקיימה בהיקף מוגבל ביותר).
בנוסף, הגנום של ניאנדרטלים משוחזר בשנים האחרונות על פי DNA שמוצה מתוך עצמות מאובנות, ושני מחקרים בלתי-תלויים העריכו לפיו שהאב הקדמון המשותף האחרון של המין האנושי המודרני והניאנדרטלים חי לפני כ-500 עד 700 אלף שנה, בהתאמה טובה עם התיארוך של מאובני היידלברגנסיס.
אם היידלברגנסיס אכן היה האב הקדמון המשותף של האדם המודרני והניאנדרטלים, סביר שגם הוא היה מין בפני עצמו, שכן גם לאדם המודרני וגם לניאנדרטלים מאפיינים מובהקים וחדשים יחסית אשר הופיעו לפני כ-200 אלף שנים לכל היותר.
הגישה הפצלנית מציעה למעשה מספר השערות קרובות בנוגע לאבולוציה של היידלברגנסיס.
ההשערה הפשוטה ביותר כוללת במין זה גם את המאובנים האפריקאים כמו גולגולת בודו ואדם רודזיה וגם את המאובנים האירופים כמו ממצאי אטאפוורקה ואראגו ("היידלברגנסיס במובן הרחב" או Homo heidelbergensis sensu lato).
לפי השערה זו המין היידלברגנסיס התפתח באפריקה מארגסטר לפני כמיליון עד 700 אלף שנה והתפשט לאירופה.
בידוד האוכלוסיות האירופיות מהאפריקאיות גרם להתפצלות, ולהתפתחות נפרדת של האוכלוסייה האירופית לניאנדרטלים והאוכלוסייה האפריקנית לאדם המודרני.
השערה פצלנית שנייה מציעה תסריט דומה אבל כוללת במין היידלברגנסיס רק את המאובנים האירופים ("היידלברגנסיס במובן הצר" או Homo heidelbergensis sensu stricto''), בעוד המאובנים האפריקנים נחשבים לצורה מתקדמת של ארגסטר.
השערה שלישית, אפילו יותר פצלנית, משייכת את המאובנים האפריקנים למין משלהם, אשר במקרה זה ייקרא הומו רודזיינסיס (על שם אדם רודזיה).
בשנת 2013 פורסם מחקר השוואתי בין 30 גולגולות ארקטוס ממזרח-אפריקה, הקווקז, ג'אווה וג'ואוקואודיין, לבין 11 גולגולות אדם מן הפלייסטוקן התיכון, ביניהן גולגולות האדם הגלילי, אדם רודזיה, בודו, פטראלונה, שטיינהיים, אראגו, וסימה דה לוס ווסוס (גולגולות 4 ו-5).
הנפח הממוצע של גולגולות ארקטוס היה 950 סמ"ק, לעומת 1,230 סמ"ק של גולגולות הפלייסטוקן התיכון.
בניתוח גורמים, גורם שהכיל 70.9% מן השונות בצורת הגולגולת, כולל נפח המוח ומדדים נוספים, הפריד באופן מושלם בין שתי הקבוצות, אם כי ללא התקבצות לאשכולות.
לדעת מחבר המאמר, הפלאונטולוג ג'.
פיליפ רייטמייר מאוניברסיטת הרווארד, תוצאות אלו תומכות במאורע הופעת מין חדש של אדם בפלייסטוקן התיכון.
אם מין זה איננו הומו ספיינס, ומכלילים בו גם את לסת מאואר, שמו המתאים לפי כללי הטקסונומיה הוא היידלברגנסיס.
שאלה נוספת היא מה מקומם של ממצאי אדם עתיקים אף יותר שהתגלו לאחרונה באירופה – המאובנים ממערת גראן דולינה באטאפוורקה וכיפת גולגולת שנחשפה בצ'פראנו (Ceprano) שבאיטליה.
הם מתוארכים לזמן שבין מיליון ל-800 אלף שנה לפני זמננו ולכן ייתכן שהם מוקדמים מתיארוך הפיצול מן האדם המודרני על פי הגנום הניאנדרטלי, ובכך רומזים על מוצא אירופי ולא אפריקני של היידלברגנסיס.
שני הממצאים האלו הוצעו כאבותיו של היידלברגנסיס וגם כמינים נפרדים (הומו אנטקסטור והומו קפרננסיס), אך נראה כי מרבית החוקרים בתחום סבורים שהם חלקיים מדי על-מנת להסיק מהם מסקנות כאלו.
גם לא ניתן להשוות בין המאובנים האיטלקים והספרדים מכיוון שכל אחד מהם כולל חלקי גולגולת אחרים.
באפריקה, מאובני אדם מתחילים להראות מאפיינים ברורים של הומו ספיינס לפני כ-200 אלף שנה.
על פי השערת המוצא האפריקני יש להסיק שרוב אוכלוסיית היידלברגנסיס האפריקנית נכחדה, משום שרק קבוצה קטנה מתוכה התפתחה למין האנושי, ועל כן אין לצפות למציאת מספר גדול של מאובנים המראים שלבי ביניים בין מינים אלו.
הסיבה להכחדה אינה ידועה, אך ייתכן שאקלים שחון במיוחד בתקופה זו גרם לבצורות באפריקה, שהיידלברגנסיס בגופו הגדול ודרישותיו האנרגטיות הגבוהות היה עמיד להן פחות מאשר אוכלוסיות ספיינס.
באשר לאוכלוסיית היידלברגנסיס האירופית, שיטות גנומיות עדיין אינן יכולות לקבוע אם המין הניאנדרטלי התפתח גם הוא מתוך אוכלוסיית מוצא קטנה, משום שמספר הניאנדרטלים השונים שה-DNA שלהם מוצה ושוחזר הוא קטן מדי.
מן התקופה שבין 250 אלף ל-100 אלף שנים לפני זמננו נמצאו מאובנים רבים באירופה ובמזרח התיכון המראים צורות ביניים בין היידלברגנסיס למין הניאנדרטלי באתרים ברחבי אירופה, ולכן יש חוקרים המשערים שהתפתחות המין הניאנדרטלי הייתה שונה באופייה מהתפתחות המין האנושי, והתרחשה באמצעות המנגנון האבולוציוני של אנאגנזה (anagenesis או accretion).
היינו, רוב אוכלוסיית היידלברגנסיס באירופה לא נכחדה אלא התפתחה במקביל למין החדש הומו ניאנדרטלנסיס.
אחד החוקרים הידועים התומכים בתאוריה זו הוא הפליאואנתרופולוג הצרפתי ז'ן-ז'ק הובלין.
הומו ספיאנס אידלטו (שם מדעי: Homo sapiens idaltu) הוא תת-מין נכחד של האדם הנבון, שחי לפני כ-160,000 שנה בתקופת האבן של אפריקה.
טיפוס אדם זה נחשב כאחת הדוגמאות הקדומות ביותר של האדם הנבון.
אידלטו היא מילה בעפרית, שמשמעותה "זקן" או "בכור".
שרידי מאובנים של הומו ספיינס אידלטו התגלו בהרטו בורי במרכז אוואש במשולש עפר שבאתיופיה בשנת 1997 על ידי טים וייט, ופורסמו בשנת 2003. באמצעות תיארוך רדיומטרי נקבע תאריך השכבות ל-160,000 – 154,000 לפני זמננו.
שלוש גולגולות השתמרו במצב טוב, כשהשמורה מביניהם היא של זכר בוגר בעל מוח שנפחו 1,450 סמ"ק.
גולגולות חלקיות אחרות הן של זכר בוגר ושל ילד בן שש.
מבחינת תכונותיהם הפיזיות, כמו גם זמנם, מאובנים אלה פורשו כצורת ביניים בין מאובנים אפריקאים עתיקים יותר (הקודמים להומו ספיינס) ובין מאובני האדם הנבון הידועים מכמאה אלף שנה לפני זמננו ואילך.
על כן וייט ושותפיו הציעו כי מאובנים אלה מייצגים את אבותיו הישירים של ההומו ספיינס המודרני במזרח אפריקה.
בשל גילם הקדום, שרידי האידלטו מהווים ראיה חזקה נוספת למוצאו האפריקאי של הומו ספיינס.
זמן קצר לאחר תגלית זאת איבד אידלטו את מעמדו כשרידי האדם הנבון הקדומים ביותר.
מאובנים שהתגלו באתר אומו קיביש בדרום-אתיופיה, תוארכו בשנת 2005 באמצעות שיטת תיארוך אשלגן-ארגון, שהעריך את גילם ב-190 אלף שנה, והם לפיכך הקדומים ביותר הידועים כיום.
הוֹמבוּרג היא בירת מחוז זארפפאלץ שבמדינת חבל הסאר שבגרמניה.
הומבורג היא העיר השלישית בגודלה בחבל הסאר.
בעיר שוכנת המחלקה לרפואה של אוניברסיטת חבל הסאר.
בהומבורג פועלת מבשלת הבירה של חברת קרלסברג.
מעסיקים נוספים בעיר הם חברת הצמיגים הצרפתית מישלן וחברת כלי העבודה בוש.
הומבורג ממוקמת בצפון מחוז סארפלאץ-קרייס, בקרבת הגבול של החבל עם מדינת ריינלנד-פפאלץ ולא הרחק מגבול צרפת.
העיר שוכנת במרחק של 16 ק"מ מהעיר נוינקירכן ובמרחק של 36 ק"מ מבירת החבל זארבריקן.
להומבורג הוענקו זכויות ב-1330 וב-1558 והיא הייתה נחלתם של הרוזנים של הומבורג.
שטח העיר חולק ב-1499 בין בית נסאו-סארבורגן (Nassau-Saarbrücken) לבין בית פלאץ-צווייבריקן (Pfalz-Zweibrücken).
ב-1815 הפכה העיר לחלק מממלכת בוואריה וב-1920 היא הייתה לחלק מחבל הסאר.
כיכר השוק של העיר מוקפת בבניינים מהמאה ה-17 ושרידיו של מבצר הוהנבורג (Hohenburg), שנבנה במאה ה-12, ושל מבצר קרלסברג, שנבנה בשנים 1778-1785 ונהרס ב-1793, נמצאים בסמוך.
הומו נאלדי (שם מדעי: Homo naledi; "הומו" מלטינית = "אדם", "נאלדי" מססוטו = "כוכב") הוא מין נכחד של אדם קדמון, שעצמותיו המאובנות התגלו בשנת 2013 במערת "רייזינג סטאר" באזור ערש המין האנושי בדרום אפריקה.
למעלה מ-1,600 שברי עצמות ושיניים, המייצגים לפחות 18 פרטים, מבוגרים וילדים, חולצו מתוך שני חדרים נפרדים במערה, שהגישה אליהם קשה מאוד.
השרידים נחקרים על ידי צוות חוקרים בינלאומי גדול בראשות הפלאואנתרופולוג לי ברגר מאוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג, שפרסמו והגדירו את המין בספטמבר 2015. מאסף העצמות במערה הוא המאסף העשיר ביותר של שרידי הומינינים מאובנים באפריקה, ואחד העשירים בעולם.
הוא תוארך לתקופת הפליסטוקן התיכון, בין 335 אלף שנה ל-236 אלף שנה לפני זמננו, באמצעות שילוב של מספר שיטות תיארוך.
לא התגלה כל סימן אחר להתיישבות אנושית בתוך המערה, כגון כלי אבן או עצמות בעלי חיים שנאכלו.
בשל כך ולפי מצב השימור של העצמות הציעו החוקרים כי גופות המתים הושלכו למערה במכוון על ידי חבריהם, פעולה הרומזת על אינטליגנציה גבוהה, המתקרבת לזו של האדם המודרני.
לעומת זאת, כמה מתכונותיו האנטומיות של שלד הומו נאלדי רומזות על מוצא קדום באבולוציה של האדם, כמו מוחו הקטן כדי שליש עד מחצית בלבד ממוחות בני-אדם בני-ימינו, והתאמת בית החזה ואצבעות הידיים שלו לטיפוס על עצים.
ערש המין האנושי הוא אזור סמוך ליוהנסבורג בדרום אפריקה, העשיר במערות בהן נמצאו מאובנים חשובים רבים של הומינינים מן האבולוציה של האדם.
בשנת 2012, שני חוקרי מערות חובבים שעבדו בשיתוף עם אוניברסיטת ויטווטרסראנד סקרו את מערת רייזינג סטאר (Rising Star) באזור, וגילו בה פיר סלע אנכי בעומק של 12 מטר וברוחב ממוצע של 20 ס"מ בלבד.
הפיר הוביל לחדר בלתי-ידוע עד אז שעומקו הכולל 30 מטר מתחת לפני הקרקע, וקיבל את השם "דינאלדי" ("חדר הכוכבים" בשפת ססוטו של ילידי לסוטו הדרום אפריקנים).
על רצפת החדר נערמו אלפי שברי עצם שזוהו כעצמות הומינינים.
מבצע הוצאת העצמות וחקירתן נערך על ידי צוות חוקרים בינלאומי גדול בראשותו של לי ברגר, פלאואנתרופולוג מאוניברסיטת ויטווטרסראנד, האחראי על רבות מן החפירות בערש המין האנושי.
ברגר כבר גילה קודם לכן, בשנת 2007, את ההומינין הנכחד אוסטרלופיתקוס סדיבה במערה אחרת באזור ערש המין האנושי, מערת מאלאפה.
איסוף העצמות היה מסובך ומסוכן לביצוע משום שעומק הפיר וצרותו הקשו מאוד על הכניסה לחדר דינאלדי.
בספטמבר 2013 פרסם ברגר מודעות ברשתות החברתיות פייסבוק, טוויטר ולינקדאין בחיפוש אחר פלאואנתרופולוגים עם ניסיון בעבודת שדה וחקר מערות, שגופם קטן ורזה דיו על-מנת להידחק לתוך הפיר.
מתוך כ-60 חוקרים שענו למודעות נבחרו שש סטודנטיות קטנות גוף שכונו על ידי הצוות "אסטרונאוטיות תת-קרקעיות".
בנובמבר 2013, במהלך מבצע שארך שלושה שבועות וזכה לכיסוי תקשורתי צמוד בטוויטר, החוקרות ירדו פעמים רבות לתוך חדר דינאלדי והוציאו ממנו אלפי שברי עצם למחקר.
מבצע נוסף נערך במרץ 2014.
בספטמבר 2015 פורסמו הממצאים לראשונה בשני מאמרים מדעיים, אחד מהם שהגדיר ותיאר מין חדש של אדם קדמון - הומו נאלדי – והשני שתיאר את הגאולוגיה של המערה והחדר.
הגילוי זכה לכותרות ראשיות באמצעי התקשורת בעולם, וכוסה בסרט תיעודי של רשת הטלוויזיה PBS.
בסך הכל הוצאו מן החדר, עד זמן הפרסום בספטמבר 2015, 1,550 ממצאים הכוללים 1,413 עצמות שלמות או שברי עצם ו-137 שיניים.
הם שייכים ל-15 (לכל הפחות) פרטי הומו נאלדי - תינוקות, צעירים ובוגרים - ושברי עצם רבים נוספים עדיין לא הוצאו מן החדר.
זהו המצבור היחיד הגדול ביותר של עצמות הומינינים שנמצא עד כה ביבשת אפריקה, ואחד הגדולים בעולם.
כל העצמות שנמצאו הן עצמות הומינינים, פרט למספר קטן של עצמות עופות ומכרסמים, אשר ייתכן שהשתייכו לדורסי לילה שקיננו פעם במערה ולטרף שהביאו עמם.
נמצאו מספר דוגמאות מכל עצם ושן בגוף האדם (פרט לעצם הלשון) אשר השתייכו לזכרים ולנקבות, לבוגרים, לצעירים ולתינוקות.
לממצא שנבחר כממצא ה"הולוטייפ" (היינו, המגדיר את המין הומו נאלדי) ניתן הציון הקטלוגי DH1 (ראשי תיבות של "דינאלדי הומינין מספר 1").
DH1 כולל כיפת גולגולת חלקית, לסת עליונה חלקית ולסת תחתונה שלמה כמעט לגמרי עם כל שיניה, שהשתייכו ככל הנראה לזכר בוגר.
בנוסף ל-DH1 גם הממצאים שצוינו DH4, DH3, DH2, ו-DH5 הם גולגולות חלקיות של בוגרים, הדומות זו לזו בחלקים האנטומים החופפים שלהן, פרט לאותם חלקים השונים בין גולגולות זכרים ונקבות.
לפי גולגולות אלו הוכן דגם כולל של גולגולת הומו נאלדי, שתמונתו התפרסמה באמצעי התקשורת.
עוד ממצאים ראויים לציון הם H1 - כף יד שלמה על כל עצמותיה, ו-F1 - כף רגל שלמה כמעט לגמרי.
במאי 2017 דיווחו חוקרי המערה על גילוי 133 עצמות נוספות בחדר אחר במערת רייזינג סטאר, המכונה חדר "לסדי" (Lesedi) - "חדר האור" בשפת ססוטו.
חדר לסדי הוא החדר המרכזי במערה, ועומקו כ-30 מטר מתחת לפני השטח.
הוא מרוחק מחדר דינאלדי כ-60 מטרים בקו אווירי וכ-145 מטרים במסלול הקצר ביותר בתוך המערה, והמאובנים בו מהווים איפוא מצבור נפרד.
הם מיוחסים לשלושה פרטים לפחות מן המין הומו נאלדי, שני בוגרים וצעיר אחד.
יחד עם ממצאי דינאלדי מספר הפרטים הכללי שהתגלה במערה הוא לפחות 18, אך החוקרים ציינו שרק חלק קטן מחדר לסדי נחפר עד לפרסום, וקרוב לוודאי שיש בו ממצאים נוספים.
הממצא הבולט ביותר בחדר לסדי הוא השלד היחיד המפורט ביותר שנמצא עד כה במערה, שקיבל מן החוקרים את הכינוי "נאו" (Neo) - "מתנה" בשפת ססוטו.
נאו הוא גדל-גוף יחסית למין נאלדי, וככל הנראה היה זכר בוגר.
הגולגולת שלו המסומנת LES1 כוללת את הלסת התחתונה, והיא המפורטת ביותר שהתגלתה במערה.
נפח המוח שלה מוערך כגדול מעט מאלו של הגולגולות בחדר דינאלדי.
עקב קשיים טכניים רבים, לא פורסם בתחילה תיארוך של שרידי חדר דינאלדי, והשערות שהציעו חוקרים שונים נעו מכמה עשרות אלפי שנים ועד למעלה משני מיליון שנה לפני זמננו.
בעיתיות טכנית בביצוע תיארוך אופיינית לממצאים באתרי ערש המין האנושי, בעיקר משום שבניגוד לאתרי הומינינים באתיופיה ובקניה, בדרום-אפריקה נדירות מאוד שכבות גאולוגיות של אפר געשי, המאפשרות תיארוך בשיטות ארגון-ארגון ואשלגן ארגון.
חוקרי הומו נאלדי לא ביצעו תיארוך בשיטת פחמן 14 משום שלשם כך יהיה צורך להשמיד כמה מן העצמות.
בכל מקרה, תיארוך פחמן 14 ישים רק לתקופות של עד 50 אלף שנה לפני זמננו.
במקרה הסביר שהעצמות עתיקות יותר, תיארוך פחמן-14 יאפשר איפוא לקבוע רק חסם תחתון לגילן.
מרבית שיטות התיארוך קשות ליישום על שרידי חדר דינאלדי, בעיקר עקב קשיי הגישה לחדר.
הפלאואנתרופולוג ג'ון הוקס, אחד מחוקרי הומו נאלדי, סיפר בראיון בספטמבר 2015 שהחוקרים החליטו לפרסם תיארוך רק כשיהיו בידיהם תוצאות משתי שיטות תיארוך בלתי-תלויות לפחות.
במאי 2017 פרסמו חוקרי המערה הערכת תיארוך המבוססת על שילוב של תיארוך רדיומטרי אורניום-תוריום, פלאומגנטיזם ותרמולומינסנציה בשכבות שונות בחדר דינאלדי, וכן תהודה מגנטית אלקטרונית בכמה מן השיניים שהתגלו.
שילוב השיטות הוליך אותם להערכה שכל מאובני הומו נאלדי בחדר שייכים לאותה שכבה שגילה בין 335 אלף שנה ל-236 אלף שנה לפני זמננו.
גובהו של הומו נאלדי הוערך על פי אורכה של עצם הירך השלמה ביותר שהתגלתה ב-144 עד 149 ס"מ.
משקלו בעת שהיה בחיים הוערך על פי 8 עצמות ירך ב-39 עד 56 ק"ג.
מידות גוף אלו דומות לשל הקטנים מבין בני-האדם החיים היום, כגון פיגמים מאיי אנדמן, וכן לאלו של מאובני דמאניסי ולאלו של הגדולים מבין מיני הסוג אוסטרלופיתקוס.
האנטומיה של האגן, מפרק הירך וכף הרגל מעידות שהומו נאלדי הלך על שתיים בקומה זקופה, בדומה לשאר מיני האדם וגם לשאר מיני האוסטרלופיתקים.
אך כפות רגליו ועצמות הקרסול של הומו נאלדי דומות יותר לאלו של מיני הסוג אדם מאשר לאלו של האוסטרלופיתקים.
אף אחת מגולגלות חדר דינאלדי אינה שלמה דיה למדידה מדויקת של נפח המוח, אך ריבוי הגולגולות שנמצאו מאפשר הערכה סבירה של טווח נפחי המוח בזכרים ובנקבות.
נפח המוח בבוגרים מוערך בכ-465 סמ"ק אצל הנקבות הקטנות יותר ועד כ-560 סמ"ק בזכרים הגדולים יותר.
הגולגולת הכמעט מושלמת LES1 שהתגלתה לאחר מכן בחדר לסדי היא מעט גדולה יותר, ונפח המוח שלה מוערך ב-610 סמ"ק.
זהו נפח מוח קטן בהרבה משל האדם בן-זמננו (בממוצע כ-1,350 סמ"ק).
הוא גם קטן משל כל גולגולות הומו ארקטוס הידועות פרט לשתי גולגולות ממאובני דמניסי, וממרבית גולגולות הומו הביליס הידועות.
מבין מיני סוג האדם, נפח המוח בנאלדי גדול רק מזה של הומו פלורסיינסיס הגמדי (417 סמ"ק בנקבה אחת).
הוא דומה לזה של מיני אוסטרלופיתקוס, וכן לזה של קופי גורילה בני-ימינו, שמשקל גופם גדול פי שניים ויותר ממשקל גופו של נאלדי.
שלד כף היד של נאלדי מצטיין באגודל חזק וארוך כשל האדם המודרני, וגם מורפולוגית שורש כף היד שלו דומה לזו של האדם המודרני.
תכונות אלו נחשבות כהתאמות להחזקת חפצים ולטיפול בכלים.
עם זאת, עצמות האצבעות של נאלדי ארוכות ומעוקלות מאלו של האדם המודרני ואף מאלו של מרבית האוסטרלופיתקים, ודומות בכך לעצמות האצבע של קופי אדם המצטיינים בטיפוס כמו הגיבון, הסיאמנג והאורנגאוטן.
תכונה זו רומזת כי נאלדי השתמש בידיו לטיפוס על עצים, למרות קומתו הזקופה.
גם תצורת בית החזה של נאלדי שונה מזה של האדם ורומזת על התאמה לטיפוס.
מעט מאוד ידוע על אורח חייו של נאלדי, שכן מערת רייזינג סטאר ככל הנראה לא שימשה כמקום מגורים, לא נמצאו בה כלי אבן שסיתת או עצמות בעלי-חיים שמהם ניזון.
סביר להניח שנאלדי, בדומה לכל שאר מיני סוג האדם הידועים כיום (ובכללם אפילו פלורסיינסיס קטן המוח), סיתת כלי אבן והשתמש בהם.
בדומה לכל מיני סוג האדם, נאלדי הלך על הקרקע בקומה זקופה, אך מבנה בית החזה שלו ואצבעות כף היד המעוקלות מעידים שבדומה לאוסטרלופיתקים, ואולי גם למיני האדם המוקדמים הביליס ורודולפנסיס, הוא עדיין שמר על יכולת טובה של טיפוס על עצים.
היעדרותם הכמעט מוחלטת של שרידי בעלי-חיים אחרים מחדר דינאלדי אינה תואמת להסבר שמצבור העצמות נוצר משאריות של ארוחות טורפים - ההסבר המקובל כיום למצבורים אחרים של מאובני בעלי-חיים ומאובני אוסטרלופיתקים שנמצאו בדרום-אפריקה.
במקום זאת היא רומזת על האפשרות שהגופות הושלכו לחדר לאחר המוות על ידי חבריהם החיים.
התנהגות כזו מעלה על הדעת מנהגי קבורה ואמונה בחיים לאחר המוות, הנחשבות כהתנהגות טקסית מתקדמת, אשר עד עתה היה מקובל לייחסה רק להומו ספיינס ולהומינינים מאוחרים יחסית באבולוציה האנושית.
למשל, סילוק גופות הוא הסבר מקובל למצבור עצמות ההומינינים בארובת הסלע סימה דה לוס ווסוס (Sima de los huesos) בהרי אטאפוורקה בספרד, אשר מיוחס להומו היידלברגנסיס, הומו ספיינס ארכאי או ניאנדרטלים ארכאיים, והגולגולות שנמצאו בו הן בנפח ממוצע של כ-1200 סמ"ק, פי שניים ויותר מנפח מוחו של נאלדי.
לכן רמזים להתנהגות מתקדמת כזו אצל נאלדי הם מפתיעים ויוצאי דופן.
מסיבה זו, ב-2016 טענו חוקרים אחרים שהעדויות להטמנת גופות מכוונת בחדר דינאלדי עדיין אינן מספקות; ייתכן ששרידי ההומינידים הגיעו לחדר כאשר עדיין הייתה פתוח ונגיש, על ידי טורף גדול, נפילה, או תהליך אחר.
לחדר היה עשוי להיות פתח נוסף גדול יותר (שהתמוטט ונסתם מזמן) כפי שמרמזים שיירי עצמות של מכרסמים - אולי שרידי צניפות של דורסים שקיננו במערה.
רמז נוסף להשתנות המערה במהלך הזמן הוא סימני כרסום של חרקים שאינם שוכני מערות על עצמות האדם.
חוקרי המערה והשרידים אינם מקבלים טענות אלו, וסבורים שלא ייתכן שהיה לו בעבר פתח נוסף.
המחקר הטפונומי של העצמות, בשילוב עם תיארוך הממצאים ולימוד ההיסטוריה של המערה, עשויים לספק תשובה לבעיה זאת.
חוקרי המערה גם סבורים שכניסה לחדר כה עמוק וחשוך מעידה על שימוש באש לתאורה אצל הומו נאלדי, אף שלא דווח רשמית על אפר או סימני אש אחרים במערה.
עדויות לשימוש באש אצל הומו ארקטוס מוכרות מאתרים עתיקים יותר באפריקה, בישראל ובסין, עד כ-1.5 מיליון שנה לפני זמננו, אך לא אצל מיני סוג האדם קטני-מוח, כמו הומו פלורסיינסיס.
בדצמבר 2022 אמר ברגר בהרצאה במכון קרנגי למדע בוושינגטון הבירה כי הצוות גילה שרידי פיח רבים על קירות המערה, עצמות ואבני כיריים שרופות, והראה מספר תצלומים שלהם.
ואולם ממצאים אלו לדבריו עדיין נחקרים, ולא פורסמו כמקובל במאמר מדעי שעבר ביקורת עמיתים.
הפלאואנתרופולוג כריס סטרינגר מן המוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון מתח ביקורת על ההודעה בטרם פרסום מדעי.
בשנת 2023 טען לי ברגר ושותפיו כי גילו במערה בדרום אפריקה מאובנים של מבוגרים וילדים של הומו נאלדי בבורות קבורה רדודים, כשגופם בתנוחה עוברית, דבר המעיד על טקסי הקבורה הקדומים בעולם.
טענה זו עדיין לא פורסמה בכתב עת מדעי עם ביקורת עמיתים.
בעקבות תיארוך השרידים ממערת רייזינג סטאר לתקופת הפליסטוקן התיכון, אין מחלוקת בתחום הפלאואנתרופולוגיה על הכללתו של הומו נאלדי בסוג האדם, בדומה למינים מוכרים כמו הומו ספיינס, הומו ארקטוס והומו הביליס.
האנטומיה של הומו נאלדי מפגינה אמנם מספר תכונות "פרימיטיביות" האופייניות לאוסטרלופיתקים, כמו התאמות לטיפוס על עצים בשלד אצבעות כף היד ובכתף, ונפח-מוח קטן מזה של מרבית מיני האדם.
ואולם גם מיני האדם הומו הביליס והומו רודולפנסיס הם בעלי תכונות שלד המפגינות התאמה מסוימת לטיפוס, ונפח המוח של הומו פלורסיינסיס קטן אף מזה של הומו נאלדי.
עם זאת היו חוקרים שהביעו ספק לגבי סיווג שרידי מערת רייזינג סטאר כמין חדש, והציעו לסווגם לאחד המינים המוכרים בסוג האדם.
טים וייט הציע שהשרידים מייצגים צורה קטנת-קומה ופרימיטיבית של הומו ארקטוס.
מנגד הציע ג'פרי שוורץ, פלאואנתרופולוג בעל שם מאוניברסיטת פיטסבורג, שהעצמות במערה משתייכות ליותר ממין אחד של אדם.
ואולם הצעות אלו לא התבססו על מחקר יסודי של העצמות, וג'ון הוקס, אחד מחוקרי הומו נאלדי, התנגד להן.
בעקבות התיארוך של שרידי דינאלדי לזמן מאוחר יחסית, בין 335 אלף שנה ל-236 אלף שנה לפני זמננו, נאלדי הוא הדוגמה הידועה היחידה של אדם קטן-מוח בתקופת הפליסטוקן התיכון באפריקה, ולמעשה בכל מקום בעולם פרט לאי פלורס באינדונזיה, שם נמצאו שרידי פלורסיינסיס שמוחו קטן אף יותר.
בתקופה זו נפח המוח הטיפוסי של בני הסוג אדם מן המינים ארקטוס והיידלברגנסיס היה כפול בגודלו ממוח נאלדי.
התיארוך של נאלדי מספק ראייה נוספת לכך שהאבולוציה של סוג האדם (הומו) הייתה מסועפת ו"דמוית שיח", ולא קווית "דמוית סולם".
מתקופתם של שרידי דינאלדי ידועות כבר מספר שושלות נוספות בסוג האדם: האדם הניאנדרטלי, האדם הדניסובי, ארקטוס, היידלברגנסיס ופלורסיינסיס, ומתקופה קצרה לאחר מכן, כ-200 אלף שנים לפני זמננו, נמצא במזרח-אפריקה המאובן הידוע הקדום ביותר של הומו ספיינס מודרני אנטומית.
למרות התיארוך המאוחר יחסית של ממצאי חדר דינאלדי לפליסטוקן התיכון, חוקרי מערת רייזינג סטאר סבורים שהתכונות הפרימיטיביות של נאלדי ובייחוד מוחו הקטן מעידים על מוצא קדום יותר של המין בפליסטוקן המוקדם, ביחד עם המינים הפרימיטיבים יותר של סוג האדם כמו הומו הביליס, הומו רודולפנסיס והומו גאורגיקוס.