tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בארצות הברית, המונח "קונסרבטוריון" שולט מאז אמצע המאה ה-20.
הרעיון של יצירת בתי ספר שבהם מוזיקה היא נושא הלימוד העיקרי או היחיד, שורשיו בבתי ספר למקהלות כנסייתיות מימי הביניים, אשר עד שנת 1600 יכלו גם ללמד קריאה, כתיבה, רטוריקה וספרות.
בתחילה, קונסרבטוריונים נועדו לחנך ולתמוך ביתומים.
עם הזמן, הם הפכו לבתי ספר שבהם למדו יתומים מוזיקה.
מטרת הכשרה זו הייתה לתת להם את ההזדמנות להשתתף בטקסים ובתהלוכות כנסייתיות, להרוויח כסף על ידי הופעות ברחובות, בפסטיבלים, בקפלות ובבתים פרטיים, ובעתיד לעבוד כזמרים, כנגנים, כמנצחי תזמורות, כולל בבתי אופרה.
לפיכך, מוסדות אלה הפכו למוסדות חינוך מקצועיים להכשרת מוזיקאים.
מקור המונח, עם עליית יהודי גרמניה לארץ ישראל, והקמת חברת עזרה של יהודי גרמניה, שתמכה בהקמת וסיוע למוסדות חינוך בארץ.
במוסדות אלו לימדו את השפה הגרמנית (עד למלחמת השפות), ותרמו לחדירת מונחים מגרמנית לתחומי החינוך וההשכלה הגבוהה.
בין המונחים בתחום החינוך אפשר למנות את גן חובה (Kindergarten), את בית הספר התיכון (Mittelschule) ואת הקונסרבטוריון (Konservatorium) – הוא בית הספר למוזיקה.
המונח "קונסרבטוריון" מקורו באיטליה במאה ה-16. בתחילה, הם היו מוסדות צדקה שנוצרו כדי לטפל בילדים נטושים או יתומים, במיוחד בערים כמו נאפולי, ונציה ורומא.
מכיוון שחינוך מוזיקלי נחשב לדרך מכובדת ומעשית לשילוב ילדים אלה בחברה, מוסדות כאלה החלו ללמד שירה ונגינה בכלי נגינה, בעיקר במסגרת החיים הדתיים.
עם הזמן, איכות החינוך המוזיקלי במוסדות אלה עלתה משמעותית, והם הפכו למרכזים מוכרים של מצוינות מוזיקלית.
כך, צץ בהדרגה רעיון הקונסרבטוריון כמוסד לחינוך מוזיקלי מקצועי, תהליך שהתפתח לאורך המאות ה-17 וה-18.
ב החלו להופיע קונסרבטוריונים מחוץ לאיטליה, ורעיון החינוך המוזיקלי הייעודי התפשט ברחבי אירופה.
מוסדות משמעותיים כוללים את הקונסרבטוריון של פריז, שנוסד בשנת 1795 ואחד המוסדות המרכזיים שהשפיעו על חינוך מוזיקלי באירופה; הקונסרבטוריון של וינה, שם למדו מוזיקאים בולטים כמו גוסטב מאהלר ויוהנס ברהמס; והקונסרבטוריון של מוסקבה, שנוסד בשנת 1866 על ידי ניקולאי רובינשטיין, שהכשיר דורות של מוזיקאים רוסים, ביניהם פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
ב, עם התפתחות התחבורה, התקשורת והגלובליזציה, התפשט רעיון הקונסרבטוריון מעבר לאירופה.
קונסרבטוריונים נוסדו בארצות הברית (כולל בית הספר ג'וליארד בניו יורק), כמו גם בקנדה, דרום אמריקה, אסיה והמזרח התיכון.
מוסדות אלה שילבו שיטות הוראה אירופאיות עם מסורות מוזיקליות מקומיות, מה שתרם להופעתם של סגנונות מוזיקליים חדשים וייחודיים באזורים שונים בעולם.
בישראל, הקונסרבטוריונים הראשונים הוקמו בשנות ה-30 ובשנות ה-40 של המאה ה-20, בתקופת המנדט הבריטי, במטרה לפתח את התרבות המוזיקלית בקהילה היהודית ולהכשיר דור חדש של מוזיקאים מקצועיים.
בין המוסדות הראשונים והמפורסמים ביותר היו הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה בתל אביב (שנוסד בשנת 1945), הקונסרבטוריון העירוני של ירושלים והקונסרבטוריון העירוני של חיפה.
עם הזמן הוקמו קונסרבטוריונים עירוניים וממלכתיים בערים רבות ברחבי הארץ, לעיתים קרובות בשיתוף פעולה עם משרד החינוך והרשויות המקומיות.
בישראל יש עשרות קונסרבטוריונים, בהם אלפי סטודנטים לומדים מוזיקה, שירה, תיאוריה, מוזיקה קאמרית, תרגול תזמורתי ועוד.
בוגרי מוסדות אלה ממשיכים את לימודיהם באקדמיות למוזיקה בישראל ומחוצה לה, וביניהם כאלה שהפכו למוזיקאים מקצועיים, מלחינים, זמרי אופרה ומורים למוזיקה.
קונצרטים ותפקידו של הקונסרבטוריון בקהילה
הקונסרבטוריונים מהווים לא רק מוסדות ללימודי מוזיקה, אלא גם מוקדי תרבות חשובים בחיי הקהילה.
אחת הדרכים המרכזיות שבהן הם תורמים לסביבה היא באמצעות ארגון קונצרטים – מופעים פומביים שבהם משתתפים תלמידים, מורים ולעיתים גם מוזיקאים אורחים.
הסיבה לכך היא שקונצרטים מעניקים לתלמידים במה מקצועית לנגן ולהופיע מול קהל, דבר החיוני להתפתחותם האמנותית ולבניית ביטחון עצמי, תוך כדי חשיפת הקהל המקומי למוזיקה חיה ברמה גבוהה.
מעבר להיבט החינוכי, הקונצרטים משמשים כלי משמעותי לקידום גישה לתרבות ולחיזוק הקשר בין הקונסרבטוריון לבין הקהילה הסובבת אותו.
הסיבה לכך היא שהקונסרבטוריון, כמוסד ציבורי או מוניציפלי, מחויב לפעול לא רק לטובת תלמידיו אלא גם לטובת הציבור הרחב – וכך נוצר דיאלוג תרבותי חי.
בקונסרבטוריונים רבים מתקיימים קונצרטים חגיגיים, ערבי נושא, שיתופי פעולה עם בתי ספר, עם גופי תרבות אחרים ואף עם עמותות חברתיות.
הסיבה לכך היא הרצון להרחיב את קהלי היעד ולהנגיש את עולם המוזיקה גם לאוכלוסיות שאינן מגיעות באופן טבעי לאולמות קונצרטים – ילדים, קשישים, ואנשים עם מוגבלויות, למשל.
במהלך ההיסטוריה, הקונסרבטוריונים פיתחו מסורת של קונצרטים קהילתיים מתוך הבנה שמוזיקה איננה רק אומנות אישית אלא גם כלי לחיבור חברתי ולהעשרת חיי התרבות במרחב העירוני והאזורי.
הסיבה לכך נעוצה בתפקיד החינוכי-חברתי שהוקנה לקונסרבטוריונים כבר מראשיתם, במיוחד מאז סוף המאה ה-19, עם התחזקות רעיונות החינוך הציבורי והנגיש.
בקונסרבטוריונים הנפוליטניים של המאה ה-18, הם לקחו לעיתים קרובות יתומים כמעט חסרי ידע במוזיקה וגידלו אותם להיות מקצוענים.
ילדים בגילאי שבע עד אחת עשרה נאלצו לחיות חיים של משמעת קפדנית, שבהם שעות ארוכות של לימוד מוזיקלי התחלפו עם הדרכה בכתיבה, קריאה ודעות כלליות.
הקונסרבטוריון היה לא רק בית ספר עבורם, אלא גם בית, מקום שילדים חסרי כל ניתנו ביד מורים שהיו להם כמשפחה.
האימפרוביזציה הייתה נשמה לתוך ההכשרה.
התלמיד יושב על ידי כלי המזמר, מנגן ביד שמאל את הבס וביד ימין מחבר מתוך כך נעורו של מלודיה והרמוניה.
כך נלמדו היסודות של תבל המוזיקה בתוך מעשה.
התלמידים התחילו בשירה ותרגול של קריאה מן הדף, ואחר כך התקדמו לפרקים של פרטימנטי – בס משוטט אשר עליו הם בונים הרמוניה מלאה.
משם נלמדו לכתוב קונטרפונקט של שני קולות, ובסוף לרקם ריבוי קולות בשירה פוליפונית.
ההוראה לא הייתה רק עניין של תיאוריה, אלא תוכנית לימוד שבה נשמרו בלב עשרות סכמות מוזיקליות: קדנצות, הכלל של השמוניה, עיכובים, ושלשלות בסים מסוימות.
זאת הייתה שיטה לחינוך את הזיכרון השירי של הילד.
לא בחוקים מופשטים הם למדו, אלא בדרך הניסיון והמסורת.
התלמידים התרגלו להכיר דמויות מוזיקליות מובניות, לשלב אותן, לפתח אותן ולחבר מהן עוד.
ניתן למצוא קונסרבטוריונים במגוון ערים ברחבי ישראל וביניהן: תל אביב, חיפה, ירושלים, הרצליה, כפר סבא, אשדוד, באר שבע, נתניה, ראשון לציון, פתח תקווה, רחובות, גבעתיים, חולון, חדרה, אילת, רמת גן, נתיבות ועוד.
גופים אלו נחשבים לחלק בלתי נפרד מן החינוך המוזיקלי בישראל ולאחת מזרועותיהן החינוכיות-קהילתיות של הרשויות המוניציפליות.
מלבד צוותי הוראה וסביבה לימודית פורייה, גופים אלו מטפחים מעטפת חינוכית מגבשת המאפשרת למוזיקאים צעירים וצעירות לפגוש בקולגות ליצירה ולקדם את היצירה הישראלית.
קוֹנסקוֹבוֹלה (בפולנית: Końskowola) היא עיירה בדרום-מזרח פולין באזור לובלין, אשר נוסדה ב-8 ביוני 1532. האוכלוסייה המקומית, נכון ל-2013, כוללת 2,250 נפשות.
בסוף המאה ה-18 הוקמה קהילה יהודית בעיר, והוקמו בית כנסת ובית קברות יהודי.
בעיר כיהן ברבנות רבי אברהם אבלי, עד לשנת תקמ"ב (1782) אז עבר לוורשה לכהן כראב"ד.
אחריו כיהן רבי אברהם אביש שלימים היה למחותנו, אחריו בנו רבי פישל, אחריו רבי מאיר יהושע גלרנטר, רבי ברוך דוד, רבי יהושע אלתר וילדמן, ולפני השואה, מתרצ"ב, רבי יהושע זלצברג.
בעיר פעלו שניים מתלמידי החוזה מלובלין, רבי איתמר וולגלרנטר, ה"משמרת איתמר", ורבי אברהם יוזפא לרמן, אבי חסידות ויסקוט-קרושנוביץ.
העיירה נכבשה על ידי כוחות גרמניים ב-15 בספטמבר 1939. תחת הכיבוש הנאצי הוקמו בעיירה מחנה שבויים ומחנה ריכוז לעבודת כפייה.
מחנה עבודה אחד פעל עד 1943. האסירים נשלחו לעבודה בבניית כבישים ומסילות רכבת, או עבדו בחקלאות אצל איכרים מקומיים.
בעיירה הוקם גטו, והועברו אליו יהודים רבים מהאזור.
לגטו הוגלו גם יהודים שגורשו מסלובקיה.
ב-8 במאי 1942 ערכו הגרמנים אקציה, שבה נאספו מרבית תושבי הגטו וגורשו ב"טרנספורט" למחנה ההשמדה סוביבור.
הגטו חוסל באוקטובר 1942. כוחות המשטרה הגרמנית ביצעו טבח בנותרים: שוטרים מגדוד 101 של המשטרה במילואים ריכזו 800–1,000 יהודים, ביניהם נשים וילדים, הביאו אותם ליער הסמוך, שם רצחו אותם.
שאר תושבי הגטו גורשו למחנה אחר.
ב-25 ביולי 1944, משהתקרבה החזית לקוֹנסקוֹבוֹלה, לחמו אנשי הארמייה קריובה (מן המחתרת הפולנית), בתגבור פרטיזנים פולניים מגדוד "חלופסקיה", בגרמנים.
משהגיע הצבא האדום, הצליחו הכוחות האנטי-פשיסטיים להביס את הגרמנים ולשחרר את האזור.
קונספציה היה אתר אינטרנט (בכתובת exego.net) ששימש מגזין ובמה לתרבות הדיגיטלית.
האתר הוקם בשנת 1999 על ידי ירדן לוינסקי, אילן גליני ואורי ברוכין.
פעילותו הופסקה בשנת 2009, אם כי כמה תת-פרויקטים היו פעילים עד ל-2012.
האתר עסק בתרבות דיגיטלית ובמסגרתו פותחו מספר פרויקטים, כגון:
רשימות - מערכת אתרים אישיים.
הכללים - פרויקט המסביר בהרחבה על סטנדרטים בבניית אתר אינטרנט.
הקולקטיב - עלון שבועי שנשלח למנויים שלו באימייל ועוסק בטכנולוגיה.
אופטימום - אתר המציג קישורים לאתרים נבחרים ומשמש מפה לאינטרנט הישראלי.
המוסף הטיפוגרפי - מגזין שעוסק בטיפוגרפיה בישראל.
נמלים עובדות - פרויקט המציג ראיונות עם אנשים שמשפיעים על עולם האינטרנט הישראלי.
הפורום של קונספציה - "לדבר על סביבות דגיטליות, עיצוב, טכנולוגיה, טרנדים, וסתם דברים שכיף להראות."
בנוסף נמצאו באתר מספר פרויקטים נוספים הקשורים גם הם לנושא התרבות הדיגיטלית והאינטרנט.
האתר היה מגזין תרבות רשת פופולרי וחשוב בשנותיו הראשונות, בעיקר עבור העוסקים בפיתוח ועיצוב אתרים או בקידום האינטרנט בעברית.
ב-2002 הגדיר אתר ynet את האתר כ"גורם משפיע בתחום המדיה החדשה בישראל".
שנה אחר כך נבחרו יוצרי האתר לרשימת 100 מובילי התרבות הישראלית של ידיעות אחרונות, בין השאר לפני יעקב אילון ואריק איינשטיין.
ב-2004 ו-2005 איגוד האינטרנט הישראלי קיים שיתופי פעולה עם המגזין כמו כן זכה האתר בתעודות הוקרה ו"תג ההתנדבות" 2005-2006 של איגוד האינטרנט הישראלי.]
האתר התבסס על תורמי תוכן חופשי ולא הכיל פרסומות.
ב-2006, האתר נסגר לתקופה מה עקב קשיי תקציב.
לאחר תקופה נוספת נסגרו רוב מיזמי האתר, ומה שנותר מקונספציה היה אתר רשימות - אתר בלוגים אליטיסטי באופיו, שהמשיך לרכז בלוגים של סופרים, מוזיקאים, אנשי תקשורת ואקדמאים.
במהלך השנים עם השינויים שעברו בבלוגוספירה התעמעם יחודו של "רשימות".
בסוף 2009 עזרו מנהלי הפרויקט לכל המשתתפים לייצא את החומרים שלהם ולעבור לאתרים עצמאיים על גבי וורדפרס, זאת מאחר שהמשך פיתוח מערכת נפרדת הסתבר כלא יעיל.
מרבית הכותבים עברו, עם כל החומרים שלהם באותו שלב, לפלטפורמות אחרות כמו וורדפרס או בלוגספוט והאתר עצמו הפך למעשה לאגרגטור שהציג כותרות של כותבים שבחרו לעשות זאת בעודם כותבים בפלטפורמה אחרת.
רשימות שהיה ציון דרך ברשת הישראלית.
לאחר הודעה רשמית בבלוג הפרויקט בדצמבר 2019, ירד עמוד העדכונים סופית מהרשת באפריל 2020.
לאחר סגירת אתר "רשימות", פרויקט "פרפרים - הבלוגוספרה שלנו" משמש פלטפורמה להמשיך את דרכו.
הקונסיירז'רי הוא אחד השרידים המרכזיים שנותרו מארמון הסיטה , אשר שימש כמשכנם הרשמי של מלכי צרפת בין המאה ה-10 ועד המאה ה-14, באיל דה לה סיטה שבפריז.
לאחר נטישת הארמון על ידי שארל החמישי, הוסב חלקו התחתון של המבנה בשנת 1370 לבית סוהר, בעוד הקומות העליונות נותרו בשימוש הפרלמנט.
המקום נודע לשמצה בתקופת שלטון הטרור של המהפכה הצרפתית כתחנת המתנה אחרונה לפני ההוצאה להורג, ובין האסירים המפורסמים ביותר שנכלאו בו בטרם מותם הייתה המלכה מארי אנטואנט בשנת 1793.
בעת המודרנית האתר מהווה מונומנט היסטורי המנוהל על ידי המרכז הלאומי למונומנטים בצרפת, הוא שוכן בצמוד להיכל הצדק של פריז לאורך רציף האורלוז' שברובע הראשון של פריז.
המילה קונסיירזרי מציינת ראשית את מקום מגורי השוער , ובמובן רחב יותר, את בית הסוהר שבו מוחזקים האסורים.
השוער היה הממונה על הארמון המלכותי וכן על הנרות שבעזרתם הוא הואר.
גם כיום, בבתי דירות רבים הקונסיירז' הוא השוער והאחראי על האחזקה.
הארמון העירוני היה מקום מושבם של רוזני פריז.
בארמון זה התגורר המלך אודו הראשון.
איג קאפה הקים בשטחו את היכל הקורייה רז'י (Curia Regis, המועצה המלכותית) ושיכן בו מגוון מהשירותים האדמיניסטרטיביים שלו.
רובר השני שיפץ את המבנה בתקופת שלטונו.
סן-לואי (לואי התשיעי) בנה במקום את כנסיית סנט שאפל בין השנים 1242 ל-1248. בחלקו הצפוני ארמונו של סן-לואי השיק לנהר הסן במבנה יחיד, שנקרא "החדר על המים", שהיה אגף של מגדל "בומבק" (Bon-bec), וקיבל את שמו משום שבו נמצא החדר שבו בוצעו ה"חקירות" (העינויים) שהפיקו וידויים מהמעונים.
פיליפ הרביעי, "היפה", בנה מחדש את הארמון.
העבודות הסתיימו בשנת 1313 בעזרתו של אנגרר דה מריני.
פיליפ הרביעי הורה לבנות גם את האולמות הגותיים הגבוהים של הקונסיירז'רי, שהם השרידים היחידים של הארמון הישן שנותרו עד ימינו.
פיליפ ביקש להפקיע ולהשתלט על מובלעות שהיו בשטח המלכותי.
חדר המשמר נבנה בסביבות שנת 1310 ושימש כחדר ההמתנה בקומת הקרקע של החדר הגדול.
החדר הגדול היה החדר שבו נהג המלך לישון את שנת הצדק (lits de justice) שלו ובו נכלל גם חדר אירוח.
הסעודות הוגשו על שולחן שיש שחור (ממנו נותר זכר בקונסיירז'רי).
היה זה חדר גדול מידות שנתמך על ידי שורת עמודים.
אולם נושאי הנשק (La salle des Gens d'armes) היה חדר האוכל של המשרתים החמושים.
סביב שנת 1350 הקים ז'אן השני בפינת ארמון הסיטה את הפוויליון המרובע של המטבחים שייעד עבור "פשוטי" ארמון המלך.
ארבע הגזוזטראות המערביות של חדר השורים בודדו משאר החדר בעזרת קירות ומוטות.
במטבח זה הוכנו ארוחות למסיבות מלכותיות שבהן השתתפו מאלפיים ועד לשלושת אלפים אורחים.
ז'אן השני הקים מגדל בפינה הצפון-מזרחית של הארמון, שנקרא "מגדל השעון" , ובו הותקן השעון הציבורי הראשון בצרפת בסביבות שנת 1371. השעון הוחלף בשנת 1585, בתקופת כהונתו של אנרי השלישי, בשעונו של ז'רמן פילון, שנותר מאז על כנו.
ב-22 בפברואר 1358 אסף אטיין מרסל, מנהיג הסוחרים של פריז שמילא תפקיד המקביל לראש עיריית פריז, כ-3,000 איש ועלה אל ארמון המלך, פרץ בכוח אל לשכת המלך ורצח שני מרשלים לעיני יורש העצר, שארל מנורמנדי, לימים שארל החמישי.
שארל החמישי החליט לנטוש את ארמון הסיטה לטובת אוטל סן-פול.
קוֹנְסְיֶירְז' הוא דייר בקומה הראשונה בבית מגורים משותף שמתפרנס מניהול התחזוקה הבירוקרטית והפיזית של הבניין בו הוא גר.
הקונסיירז'ים נפוצים בבנייני דירות פשוטים בארצות אירופאיות דוברות צרפתית ובארצות בעלות השפעה צרפתית.
לקראת סוף המאה העשרים חלה ירידה בתפוצת המקצוע בצרפת, אך הוא עדיין נפוץ מאוד בכל חלקי שווייץ.
על פי הערכות, תפקיד הקונסיירז' הונהג על ידי נפוליון בונפרטה במטרה לשמש במקרה הצורך מקור מידע לרשויות לגבי הדיירים.
המילה הצרפתית "Concierge", היא שיבוש של המילים "Compte cierges" (מילולית: 'רושם הנרות') או "Comte Des Cierges" (מילולית: 'שומר הנרות').
כך נקראו אנשי שירות בטירות האצילים, שהמתינו ליד השער ויצאו עם נר להאיר את דרכם של הבאים לטירה.
סוג שונה של קונסיירז' הוא שוער בית המלון, המהווה דמות מפתח בתפקוד בית המלון.
הקונסיירז' מסייע לאורחי המלון בתיאום מסעדות, הכוונה, הזמנת מוניות ואמצעי תחבורה נוספים ובמתן מכתבים/חבילות שהזמנו האורחים.
ב"הדבר" לאלבר קאמי, השוערים היו ראשוני האנשים שנדבקו במחלה כי הם ניקו ופינו את גוויות העכברים מחדרי המדרגות.
ב"יומו של התן" המתנקש מצליח להגיע אל החלון ממנו הוא תכנן לירות בנשיא לאחר שהשיג את מפתחות הדירה הריקה מהשוער אותו הוא רצח.
"השכנה ממול" - סרט קומדיה על אישה העובדת כקונסיירז' בבניין בה היא גרה.
"דליקטסין" - סרט קומדיה שחורה וגרוטסקית על דיירי בניין הזוי ועל יחסיהם עם קונסיירז' הבניין, שהוא גם הקצב המקומי.
"Concierge Found Dead" הוא הפסבדונים של המוזיקאי הישראלי תומר לביא.
בסרט "אהבה או כסף" ("For Love or Money" סרט מ-1993 בכיכובו של מייקל ג'יי פוקס) דאגלס, גיבור הסרט, הוא הקונסיירז' של מלון ברדבורי.
בסרט הדרמה הקומית "מלון גרנד בודפשט" רייף פיינס הוא גוסטב ה., קונסיירז' המלון ששמו יצא למרחוק, הן בשל שליטתו ביד רמה בכל הפרטים בניהולו ותפעולו של המלון, והן בשל שירותי המין שהוא מעניק ביד רחבה לאורחותיו הזקנות והעשירות של המלון, שחלקן מגיעות להתארח בו במיוחד כדי לקבל את שירותיו.
הספר אלגנטיות של קיפוד מתאר אירועים בחייה של קונסיירז' במלון דירות פריזאי.
בסדרה מלון הוטל פיטר שם–טוב (איציק כהן; עונה 1), מציג עצמו כקונסיירז'.
קונספסיון (בספרדית: Concepción) היא עיר במרכז צ'ילה, סמוך לשפך נהר ביוביו.
העיר, שבשנת 2002 התגוררו בה כ-212 אלף תושבים, משמשת כבירת מחוז ביוביו והפרובינציה קונספסיון.
במטרופולין שהיא חלק מאזור ביוביו התגוררו ב-2002 כ-890 אלף תושבים, והיא השנייה בגודלה במדינה אחרי זו של סנטיאגו.
פדרו דה ואלדיביה ייסד את קונספסיון ב-5 באוקטובר 1550 צפונית לנהר הביוביו ולחוף האוקיינוס השקט, במקום בו שוכנת כיום העיר פנקו, בשם קונספסיון דל נואבו אקסטרמו (Concepción del Nuevo Extremo).
באותה העת, היה האזור שמדרום לביוביו נתון לשליטת המפוצ'ה, והעיר החדשה הייתה בקצה הטריטוריה הספרדית.
מיקום זה הקנה לה חשיבות צבאית מחד גיסא, אך הפך אותה לחשופה להתקפות המפוצ'ה מאידך גיסא.
כבר ב-1554 החריבו אותה בני המפוצ'ה, במהלך מלחמת האראוקו, ולאחר הקמתה מחדש ב-1555 החריבו אותה בשנית.
ב-1557 הקים מושל צ'ילה, גרסיה אורטאדו דה מנדוסה את מבצר אלטו דה פינטו.
תחת פיקודו של חרונימו דה וייגאס, שוקמה והעיר והוקמה מחדש ב-6 בינואר 1558. עד מהרה, הצבא מיקם בעיר את מפקדתו, וניהל ממנה את המערכה שניהל מול המפוצ'ה.
אוכלוסיית העיר גדלה במהירות והגיע ל-10 אלפים תושבים, חרף התקפות המפוצ'ה, שהגיעו לשיאן במצור שהוטל עליה ב-1564. חשיבותה של העיר באה לידי ביטוי גם בכך שבין 1565 ל-1575 התמקמה בה הריאל אאודיאנסיה.
אזור ההתיישבות המקורי נותר שומם במשך כתשעים שנה, עד להקמת העיר פנקו ב-1842. במיקומה החדש הייתה העיר לבירת האינטנדנסיה של קונספסיון, שהשתרעה מנהר מאולה בצפון ועד לגבול עם המפוצ'ה בדרום.
האינטנדט הראשון, אמברוסיו או'היגינס, היה לימים מושל צ'ילה ומלכות המשנה של פרו.
עם הכרזת העצמאות של צ'ילה ב-18 בספטמבר 1810 בסנטיאגו, הצטרפה גם קונספסיון למדינה העצמאית.
ב-1814 כבשו הספרדים את צ'ילה מחדש, אך ב-1 בינואר 1818 הכריז ברנרדו או'היגינס מחדש על עצמאותה של צ'ילה בכיכר המרכזית של קונספסיון, שנקראה בהמשך פלאסה דה לה אינדפנדנסיה ("כיכר העצמאות").
ב-20 בפברואר 1835 פקדה את העיר רעידת אדמה חזקה, שהחריבה את רובה, והיא נבנתה מחדש.
גם לאחר השלמת הרגעתה של אראוקניה בסוף המאה ה-19, וההשתלטות הצ'יליאנית על הטריטוריות של המפוצ'ה, המשיכה קונספסיון להיות עיר חשובה.
הנמלים הסמוכים לה, טלקוואנו, טומה, סן ויסנטה ולירקן הפכו אותה לנקודת ציון מרכזית בנתיבי המסחר, ומהגרים רבים שהגיעו לצ'ילה עברו דרכה וחלקם אף נשארו בה.
ב-1919 הוקמה בקונספסיון האוניברסיטה הפרטית הראשונה בצ'ילה, אוניברסיטת קונספסיון.
במהלך המאה ה-20 התרחבה העיר וחלק מהערים הסובבות אותה נכללו בתחום השיפוט שלה.
מנגד, כחלק ממגמת ביזור לקראת סוף המאה, פוצלו ממנה שטחים מסוימים, והיו לרשויות מקומיות נפרדות, כגון צ'יגואיאנטה וסן פדרו דה לה פאס.
ב-27 בפברואר 2010 פקדה את העיר רעידת אדמה עזה, בעוצמה של 8.8 בסולם ריכטר.
הרעש גרם להרס רב ולנזק כבד בעיר, וגלי צונאמי פקדו את חופי צ'ילה וחופים נוספים משני עברי האוקיינוס השקט.
על פי נתונים שנאספו בשנת 2002 במפקד האוכלוסין של המכון הלאומי לסטטיסטיקה של צ'ילה, שטח העיר הוא 221.6 קמ"ר ואוכלוסייתה היא 216,061 תושבים, כאשר 103,860 מתוכם הם גברים ו-112,201 הם נשים.
קונספסיון היא ביתם של 11.61% מכלל האוכלוסייה של האזור.
בין 1970 ל- 1982 היה גידול רב בשיעור האוכלוסייה.
אחת הסיבות לכך היא הכללתה של סן פדרו תחת תחום שיפוטה של קונספסיון.
שיעור אוכלוסייתה של קונספסיון ירד באופן ניכר בשנת 1996, וזאת משום שפוצלו ממנה צ'יגואיאנטה וסן פדרו דה לה פס שנהיו לרשויות נפרדות; הללו דווקא גדלו במהירות מאז שנהיו ערי שינה של קונספסיון, ונהנו מקרבה למרכז תעשייתי ומסחרי כקונספסיון, דבר שערים אחרות לא זכו לו.
יש בעיר שיעור גבוה של תושבים זרים, העיקריים שבהם הם ספרדים, איטלקים ואמריקאים.
יש גם שיעור נמוך יותר של תושבים זרים יוצאי גרמניה, צרפת, בריטניה, הולנד, יוון, פורטוגל, קרואטיה, סקנדינביה ואוסטרליה.
קונסרבטוריון דוניה ויצמן הוא הקונסרבטוריון הראשון בחיפה.
בית הספר למוזיקה הוקם בשכונת הדר הכרמל חיפה בדצמבר 1924 על ידי הפסנתרנית גיטה דוניה-ויצמן, הזמר והמורה לזמרה אריה פרידמן-לבוב, המורה לפסנתר רחל קרוגליאקוב והמורֶה לכינור א' קליין.
בשנותיו הראשונות לא היה לבית הספר מבנה קבע והלימודים נערכו במספר דירות שכורות בשכונה.
לימודי המוזיקה כללו פסנתר וכינור, ובצוות ההוראה נכללו שלוש מורות ובהן ויצמן עצמה.
בשנת 1934 הפך בית הספר ל"המכון למוזיקה".
בשנת 1947 נתרם לו מבנה ברחוב בצלאל בשכונת הדר הכרמל, ומאז התנהלו בו לימודי מוזיקה לבוגרים ולנוער, וכמו כן נערכו בו קונצרטים ואירועים מוזיקליים לקהל הרחב.
בתחילת שנות ה-60 נבנתה קומה שנייה לבניין, ובשנת 1966 נחנך אולם הקונצרטים ע"ש פרידמן-לבוב שבקומה השלישית, המכיל עד 150 מקומות.
לאחר מותה של גיטה דוניה-ויצמן הוסב שמו של המכון למוזיקה ל"קונסרבטוריון דוניה ויצמן".
בין בוגריו: הפסנתרנים אבנר ארד, דוד בר-אילן, יהלי וגמן, איתן פסן ובנימין רביץ, הכנרים עברי גיטליס וצבי צייטלין, והרקדנית רות אשל.
הקונסרבטוריון מקיים פעילות מוזיקלית מגוונת לנוער ולמבוגרים.
נשיא הכבוד של הקונסרבטוריון הוא זובין מהטה.
קונסרבטוריון הוך היא אקדמיה למוזיקה, שנוסדה בפרנקפורט על מיין ב-22 בספטמבר 1878. הודות לנדיבותו של תושב פרנקפורט, יוזף הוך, שהניח בצוואתו מיליון מארק גרמני בזהב לבית הספר למוזיקה של האוניברסיטה, נוסד בית ספר למוזיקה ואמנויות לכל קבוצות הגיל.
הקונסרבטוריון מילא תפקיד חשוב בתולדות המוזיקה בפרנקפורט.
מוזיקאים מפורסמים רבים לימדו שם: בשלהי המאה ה-19, כשבסגל המורים הייתה, בין השאר, קלרה שומאן, השיג הקונסרבטוריון מוניטין בין-לאומיים.
בעשור האחרון של המאה ה-19 היו כרבע מכלל התלמידים מארצות אחרות: 46 מאנגליה ו-23 מארצות הברית.
בשנות ה-20' של המאה ה-20, בהנהלת ברנרד זקלס, הקדים הקונסרבטוריון בהרבה את זמנו: זקלס היה הראשון בעולם להכניס לימודי ג'אז לתוכנית הלימודים במוסד (בניהול מתיאש שייבר) וב-1931 פתח את המחלקה ללימודי יסוד במוזיקה.
קונסרבטוריון הוך מציע כיום לימודים בתוכנית החינוך המוזיקלי לנוער ולמבוגרים, במחלקה ליסודות המוזיקה ובתוכנית הכנה ללימודים גבוהים בתחום המוזיקה.
הקונסרבטוריון כולל גם מחלקות ללימודי בלט, מוזיקה עתיקה ומוזיקה מודרנית.
המוסד מציע לימודי תעודה במוזיקה, לימודי הוראה בכל כלי הנגינה, זמרה, תאוריית המוזיקה, הלחנה וביצוע וכן בהוראת יסודות המוזיקה.
הבנק הפדרלי של גרמניה כיבד את הקונסרבטוריון בתמונת בניין הקונסרבטוריון המקורי, שנהרס בהפצצה במלחמת העולם השנייה, על הצד האחורי של השטר של 100 מארק גרמני.
על צדו הקדמי של אותו שטר מתנוססת דמותה של קלרה שומאן.
1857 - 14 ביולי: ד"ר יוזף הוך (1815-74) ממנה את קרן קונסרבטוריון הוך ליורשת הראשית של הונו.
1877 - 16 בפברואר: הכרה בוועד המנהל של הקרן על ידי בית משפט השלום של פרנקפורט, יושב ראש ד"ר היינריך מום פון שוורצנשטיין (עד 1890)
1877 - יוני: יואכים רף נבחר למנהל הראשון של קונסרבטוריון הוך.
1878- 22 בספטמבר: טקס פתיחה בזאלהוף של פרנקפורט.
1878 - 20 באוקטובר: יובל 50 להופעתה הראשונה של קלרה שומאן כמבצעת.
1879 - 10 בפברואר: קונצרט תלמידים פנימי ראשון.
1879 - יוני: ביקור בפרנקפורט של פרנץ ליסט
1880 - חילוקי דעות בין ראף ליוליוס שטוקהאוזן, שמתפטר ב-1 בספטמבר.
ממשיכו, ברנרד שולץ, מתמנה ב-11 בנובמבר.
1883 - 21 בינואר: פרישת חסידיו של ראף, המובילה באפריל לפתיחת קונסרבטוריון ראף.
1883 - 21 במרץ: ברנרד שולץ מקבל עליו את משרת המנהל.
1884 - יוליוס שטוקהאוזן מתפטר בשנית (1 באפריל).
1884 - ספטמבר: פתיחת הסמינר (מנהל: איוואן קנור).
1886 - פתיחת המכינה: האנס פפיצנר לומד בקונסרבטוריון הוך (במלגה) עד 1890.
1888 - 29 באפריל: חנוכת בניין הקונסרבטוריון החדש.
1890 - ד"ר תאודור מטנהיימר מקבל את ראשות מועצת המנהלים.
המדינה מעניקה שתי מלגות לימודים.
אנגלברט הומפרדינק מתחיל ללמד (1890-97).
קונסרבטוריון הוך מקבל עליו את ההכשרה למלגות של קרן מוצרט.
1901 - היינריך הנאו מתמנה ליושב ראש ההנהלה (עד 1902).
פותח את בית הספר לתזמורת.
1909 - פאול הינדמית מקבל מלגה ומתקבל כתלמיד של רבנר.
בספטמבר תופס ולדמר פון באוסנרן את מקומו כמנהל.
1918 - פתיחת סמינר בית הספר לשירה.
1921 - מתיחות בין ההנהלה למנהל.
האינפלציה מאלצת את הקרן לבקש מלגות מן העירייה וממדינת הסה.
תוכניות ל"בית ספר גבוה" לפרנקפורט (ליאו קסטנברג).
1923 - 27 באפריל: ולדמר פון באוסנרן פורש.
הרמן שרכן ממיג מועמדות למשרת המנהל.
1924 - ברנהרד זקלס מתמנה למנהל.
ד"ר אוסוואלד פייס מתמנה ליושב ראש הקרן.
1926 - פתיחת סמינר למורים פרטיים למוזיקה וקונסרבטוריון למאזיני מוזיקה.
1928 - פתיחת הקורס האקדמי הראשון לג'אז באירופה, בניהולו של מתיאש שייבר.
קונצרטים מתקיימים ב"פולקסבילדונגהיים" (הרמן פון שמיידל).
1931 - קורסים בחינוך מוזיקלי לילדים.
1933 - פיטורי המנהל ברנרד זקלס וכל המורים היהודים והזרים (10 באפריל).
1933 - ד"ר האנס רומפף מתמנה ליושב ראש הקרן וברטיל וצלסברגר למנהל.
1933 - 17 באוקטובר: פתיחת "בית הספר הגבוה למוזיקה ותיאטרון של העיר פרנקפורט על מיין" בלי רשות משרד התרבות.
השפעה גדלה של המנהל האמנותי האנס מייסנר.
1936 - הרמן רויטר מתמנה למנהל.
1937 - 19 באוקטובר: חוזה בין עיריית פרנקפורט וקרן הקונסרבטוריון ע"ש ד"ר הוך בעניין הקמתו של בית ספר ממלכתי גבוה למוזיקה.
1938 - אפריל: פתיחת "האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של פרנקפורט".
הקונסרבטוריון מורד לדרגת כיתות מכינה.
1943 - 4 באוקטובר: בניין הקונסרבטוריון נפגע בהפצצה אווירית.
Passavant-Gontard'sche Palais נעשה למשכנו החדש של הקונסרבטוריון.
1947 פתיחה מחודשת של המחלקה למוזיקה כנסייתית באפריל והמחלקה של בית הספר למוזיקה בסתיו.
1950 - ולתר דוויסון מתמנה למנהל אמנותי של "בית הספר הגבוה".
1951 - התחדשות ההוראה בקונסרבטוריון הוך בבניין שנבנה על הריסות המבנה באשנהיימר לאנדשטראסה 4.
1954- מתמנה מועצת מנהלים לבית הספר הגבוה ולקונסרבטוריון.
1958 - פיליפ מוהלר מתמנה למנהל "בית הספר הגבוה" וקונסרבטוריון הוך המאוחדים.
1967 - בית משפט השלום של פרנקפורט מבטל את החוזה משנת 1937.
1971 - תוכניות למיזוג הקונסרבטוריון עם בית הספר למוזיקה נתקלות בהתנגדות.
הקונסרבטוריון נעשה לשלב מעבר בין בית הספר למוזיקה ל"בית הספר הגבוה למוזיקה".
1973 - פיליפ מוהלר מתפטר מתפקידו כמנהל קונסרבטוריון הוך.
קלאוס פולק מתמנה למנהל המוסד המאוחד של הקונסרבטוריון ובית הספר למוזיקה.
פרופסור האנס דיטר רש, רקטור "בית הספר הגבוה למוזיקה", מתמנה למנהל זמני של הקונסרבטוריון, וב-1978 מחליף אותו אלואיס קוטמאן.
1979 - פרנק שטהלה מתמנה למנהל.
בניהולו משתנה מבנה הקונסרבטוריון והוא חוזר להיות מוסד להכשרת מוזיקאים מקצועיים.
1986 - מתחילות עבודות שיפוץ ב"פילנתרופין", בית ספר יהודי לשעבר בקצה הצפוני של פרנקפורט.
המעבר לפילנתרופין מתבצע בהדרגה: 1986-1989.
1989 - המעבר לפילנתרופין מושלם.
חברת מועצת העיר יוטה אבלינג מחליפה את ברנרד מיהם כיושבת ראש של הקרן.
2002 - קונסרבטוריון הוך מקבל מעמד של אקדמיה למוזיקה.
2005 - מעבר למרכז החינוכי החדש אוסטנד.
2007 - פרנק שטהלה פורש וורנר וילדה מתמנה למנהל זמני לשנה אחת.
2008 - מריו ליפה מתמנה למנהל.
בקוסמטיקה, קוֹנְסִילֶר (על פי האקדמיה ללשון העברית: חִפּוּי) הוא חומר המשמש כמסווה, מטשטש ומסתיר כהויות מתחת לעיניים, פצעונים, אדמומיות וצלקות.
קיימים שני סוגי קונסילרים – קונסילר מתקן (צבעוני) וקונסילר טבעי.
הקונסילר הטבעי – הקונסילר המוכר ביותר.
הוא מטשטש כוויות, פצעונים ובגוון טבעי.
בקונסילר הטבעי, מתחת לעיניים, משתמשים בגוון בהיר יותר מגוון מהמייק אפ, כדי "להאיר" את המקום.
הקונסילר הצבעוני – משמש לנטרול פיגמנטים לא רצויים בעור.
מניחים את הקונסילר הצבעוני לפני המייק אפ ולפני הקונסילר הטבעי.
קונסילר מתקן מגיע במספר צבעים: ירוק, סגול, ורוד, צהוב, כתום.
כאשר כל צבע מתקן פגמים בעור בצבע שקיים מולו בטבלת הצבעים.
קונסיליירי (מאיטלקית: Consigliere, מילולית: יועץ) הוא כינוי לבכיר בארגון פשע מאורגן (מאפיה או משפחת פשע).
תפקידו לייעץ לראש המשפחה ("הבוס") ולייצג אותו, בהיבטים פליליים ולגיטימיים כאחד ולשמש בדרך כלל כמתווך ומפשר בלי להשתתף בפעילות פלילית אלימה.
מקומו נובע מקרבתו לבוס (אך לא בהכרח מקרב בני המשפחה) והוא נחשב ל"מספר שלוש" בהנהגה לאחר ראש המשפחה וסגנו.
המונח משמר שמו של תפקיד דומה בהנהגה של ערי איטליה בימי הביניים, סגנו של הדוג'ה של ונציה, למשל, נקרא קונסיליירי.
הכינוי קונסיליירי מקובל ככינוי לעורכי דין המוכנים לחרוג מכללי האתיקה המקצועית בהגנה על פושעים מארגון פשע מובחן - מעין היועץ המשפטי/סניגור של הארגון ואנשיו.
קונסרבטוריון אוֹבֶּרלין השוכן בקמפוס אוברלין קולג' באוהיו, נוסד בשנת 1865 והוא הקונסרבטוריון הפעיל הוותיק ביותר בארצות הברית.
התחרות בקבלה לקונסרבטוריון קשה ומבוססת בעיקר על מבחן קבלה תחרותי ביותר; מבין הרבים מאוד המנסים את מזלם, מתקבלים רק 120 תלמידים לשנת הלימודים הראשונה.
לאוברלין הוענק המדליה הלאומית לאמנויות לשנת 2009. שיוכו המלא של הקונסרבטוריון לקולג' אוברלין מאפשר לתלמידיו לבחור בלימודי תואר ראשון במדעי הרוח בתוכנית של חמש שנים לתואר כפול.
40 סטודנטים חדשים בקונסרבטוריון בוחרים בכל שנה להמשיך בלימודים בביצועים וקומפוזיציה לצד מדעים, מדעי הרוח ותחומים אחרים.
התואר הכפול פותח את הדלת למערך עצום של אפשרויות מקצועיות.
הקונסיירטו דה ארנחואס (בספרדית: Concierto de Aranjuez) הוא קונצ'רטו לגיטרה קלאסית ותזמורת של המלחין הספרדי חואקין רודריגו.
היצירה, שנכתבה בשנת 1939, היא הידועה ביותר של המלחין, הרבה מעבר לשאר יצירותיו, והצלחתה ביססה את המוניטין שלו כאחד המלחינים החשובים ביותר בספרד של המאה ה-20.
בעיבוד מאת המלחין תפקיד הגיטרה מוחלף בנבל.
ההשראה לכתיבת הקונסיירטו דה ארנחואס נבעה מן הגנים בארמון המלכותי של ארנחואס.
את הארמון והגנים בנה כמקום נופש לעונת האביב פליפה השני במחצית השנייה של המאה ה-16, והם שופצו ושוחזרו באמצע המאה ה-18 בצו מאת פרדיננד השישי, מלך ספרד.
היצירה מנסה לשאת את המאזין אל מקום ואל זמן אחרים, באמצעות רחשי הטבע שהיא מעלה בצליליה.
לדברי המלחין, הפרק הראשון "מונע בכוח הרוח והחיוניות הריתמיות בלי ששני הנושאים...
רודריגו ואשתו ויקטוריה שמרו במשך שנים רבות על שתיקה באשר להשראה שהביאה לכתיבת הפרק השני, וכך נוצרה הסברה הפופולרית שההשראה לפרק מקורה בהפצצת גרניקה בשנת 1937. באוטוביוגרפיה שלה, הצהירה ויקטוריה לבסוף שהיה זה שילוב של זיכרונותיהם המאושרים מירח הדבש שלהם ותגובה ליגונו של רודריגו עקב כישלון ההיריון הראשון שלה.
היצירה נכתבה בשנת 1939 בפריז.
בשנת 1974, לבקשת הנבלאי ניקנור זאבאלטה, כתב רודריגו עיבוד של היצירה לנבל.
רודריגו הקדיש את הקונסיירטו דה ארנחואס לרחינו סאינס דה לה מאסה.
רודריגו, שהיה כמעט עיוור מגיל שלוש, היה פסנתרן.
הוא לא ניגן בגיטרה, אך הצליח בכל זאת להשפיע על ניגון הגיטרה במוזיקה הספרדית.
בשנת 1939 הסתיימה מלחמת האזרחים בספרד, והחל (או נמשך, תלוי באיזה חלק של ספרד מדובר) שלטון העריצות של גנרל פרנסיסקו פרנקו.
יצירה שבוצעה לראשונה בספרד של אותה סביבה טעונה נדרשה לחגוג, או להתחזות כחוגגת, או להתיר פרשנות שהציגה אותה כחוגגת, את המצב הפוליטי ואת המשטר, שהיה אז על כנו.
שיר תהילה לארמון ולגנים של מלך הבסבורגי בן המאה ה-16 לא הציב איום למשטר, ועלה בקנה אחד עם המדיניות החדשה של שבח ותהילה להיסטוריה הספרדית, בפרשנות שמרנית.
היצירה, שחוברה בראשית 1939 בפריז, בתוך המתיחות שחוללו איומי המלחמה הממשמשת ובאה, הייתה הראשונה שרודריגו כתב לגיטרה ותזמורת.
האינסטרומנטציה חורגת מן המקובל: לעיתים נדירות מתייצבת הגיטרה מול עוצמתה של תזמורת מלאה.
אולם ביצירה זו, צלילי הגיטרה אינם נבלעים לעולם, והיא שומרת על מקומה ככלי הסולן לאורך כל היצירה.
הקונצ'רטו כתוב בשלושה פרקים, אלגרו קון ספיריטו (אלגרו מלא חיים), אדג'ו (איטי), ואלגרו ג'נטילה (אלגרו עדין).
הפרק השני, המוכר ביותר בשלושה, בולט בקצב האיטי ובמלודיה השקטה שלו, המוצגת לראשונה בקרן אנגלית, בליווי חרישי של הגיטרה וכלי הקשת.
הקטע חדור תחושה של צער חרישי.
קישוטים נוספים בהדרגה למלודיה בראשיתה.
טריל בגיטרה מחוץ לסולם יוצר את זרעי המתח הראשונים בפרק; הם גדלים ומתחזקים, אך נרגעים וחוזרים מדי פעם למלודיה.
עם הזמן, מתפתח והולך שיא במוזיקה, החוזר ומתפרק למלודיה הראשית, מולטו אפאסיונאטו (ברגש רב), המנוגנת בכלי המיתר בליווי כלי נשיפה מעץ.
בסופו של דבר שוכך הפרק לארפג'ו רוגע בגיטרה, אף כי כלי המיתר ברקע, יותר מצליל הסיום של הגיטרה, הם שחותמים את הפרק.
הפרק השלישי הוא במשקל מעורב, המתחלף לסירוגין בין 2/4 ל-3/4.
ביצוע הבכורה של "קונסיירטו דה ארנחואס" התקיים ב-9 בנובמבר 1940 בפלאו דה לה מוזיקה קטלנה בברצלונה.
הגיטריסט היה רג'ינו סיינץ דה לה מאסה, עם התזמורת הפילהרמונית של ברצלונה בניצוח סזאר מנדוסה לסאל.
ב-11 בדצמבר 1940 זכה הקונסיירטו לביצוע ראשון במדריד, ב"תאטרו דה מדריד", בניצוח חסוס אראמבארי, עם אותו סולן, דה לה מאסה.
הסולן בביצוע הבכורה בארצות הברית היה חוסה ריי דה לה טורה, ב-19 בנובמבר 1959, עם תזמורת קליבלנד בניצוח רוברט שו.
לפרק השני, האדג'ו, יצאו גרסאות שהפכו אותו לפופולרי ומוכר.
בין היתר, כתב הזמר היוצר הצרפתי, גי בונטמפלי מילים ללחן.
יהונתן גפן תרגם את המילים לעברית והשיר נקרא "שיר הקשת" ובוצע על ידי ריטה ועל ידי אישתאר.
הזמרת הלבנונית פיירוז שרה במנגינת האדג'ו שיר אהבה לעיר ביירות, קינה לסבל שידעה העיר במלחמת האזרחים.
בעקבות הפיצוץ בנמל ביירות ב-4 באוגוסט 2020, חזר השיר לפופולריות רבה בעולם הערבי.
קונספסיון דה לה וגה (בספרדית: Concepción de La Vega), או בקיצור לה וגה, היא העיר השלישית בגודלה ברפובליקה הדומיניקנית ובירת מחוז לה וגה.
העיר, שממוקמת במרכז המדינה, נמצאת במרחק של 125 קילומטרים מבירת הרפובליקה הדומיניקנית סנטו דומינגו.
כריסטופר קולומבוס בנה מבצר באזור הקרוב ללה וגה של ימינו ב-1494, במטרה להגן על הנתיב למרבצי הזהב בעמק סיבאו.
סביב המבצר התפתחה קונספסיון דה לה וגה, שהתחילה לגדול לאחר שהתגלו כמויות זהב גדולות באזור ב-1508. ב-1510 היא הייתה אחת הערים הגדולות והחשובות של האירופאים בחצי הכדור המערבי.
העיר נחרבה ברעידת אדמה ב-2 בדצמבר 1562, והניצולים העבירו את היישוב למקומו הנוכחי.
גם עשרות שנים לאחר מכן, היישוב נותר קטן מאוד.
בתחילת המאה ה-18 היו במקום כ-3,000 תושבים, מתוכם 450 אנשי צבא.
במהלך כיבוש האיטי במאה ה-19, העיר התפתחה מאוד, אך היא נהרסה ברעידת אדמה ב-1842.
העיר הייתה פעילה מאוד במהלך מלחמת העצמאות של הרפובליקה הדומיניקנית, והייתה העיר הראשונה להניף את דגלה.
זרם מהגרים שהגיע לאחר מכן מערים אחרות במדינה גרם לגדילת החקלאות והמסחר באזור.
הכלכלה המקומית מסתמכת על גידול קקאו, קפה, טבק, אורז ובקר.
בעיר פועלת האוניברסיטה הקתולית הטכנולוגית של הסיבאו ושלוחה של האוניברסיטה הלאומית פדרו אנריקס אורניה, שבסיסה בסנטו דומינגו.
יש קווי אוטובוס רבים המקשרים את לה וגה לערים אחרות במדינה, כמו סנטו דומינגו, סנטיאגו דה לוס קביירוס, פוארטו פלטה ועוד.
באזור העיר נמצא שדה התעופה אל פונטון, שמשמש לטיסות פנים.
קונספסיון דל אורוגוואי (בספרדית: Concepción del Uruguay) היא עיר בפרובינציית אנטרה ריוס בארגנטינה.
קונספסיון דל אורוגוואי שוכנת על הגדה המערבית של נהר אורוגוואי, במרחק של 320 קילומטרים מבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
אחד היישובים שנוסדו על ידי רוקמורה היה ויז'ה דה נואסטרה סניורה דה לה אינמקולדה קונספסיון דל אורוגוואי ב-25 ביוני 1783. השם קוצר בהמשך לקונספסיון דל אורוגוואי, אם כי יש גרסאות לפיהן השם היה מלכתחילה "רק" קונספסיון דל אורוגוואי.
תושבי העיר תמכו במהפכת מאי שפרצה ב-1810 והובילה למלחמת העצמאות של ארגנטינה.
במהלך המלחמה התקיימו מספר קרבות באזור העיירה, וכן במהלך הכיבוש הפורטוגזי של בנדה אוריינטל (כיום אורוגוואי) ב-1816.
ב-29 בספטמבר 1820 פרנסיסקו רמירס, מושל פרובינציית אנטרה ריוס, הקים בשטחי הפרובינציה ובשטחי פרובינציית קוריינטס את רפובליקת אנטרה ריוס העצמאית, וקונספסיון דל אורוגוואי נבחרה להיות בירתה.
עם זאת כעבור שנה, זמן קצר לאחר מותו של רמירס, הרפובליקה התפרקה ושטחיה חזרו להיות חלק מהפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה.
ב-1826 חוסטו חוסה דה אורקיסה, שהיה אז נציג העיירה בקונגרס של הפרובינציה, קידם הצעת חוק שהעניקה לקונספסיון דל אורוגוואי מעמד של עיר.
בעשורים שלאחר מכן היו ניסיונות להעביר את בירת הפרובינציה מפרנה לקונספסיון דל אורוגוואי, אך ב-1883 הבירה נקבעה סופית בפרנה.
בקונספסיון דל אורוגוואי יש נמל נהר, שהיה גורם מרכזי בכלכלה המקומית עוד מהמאה ה-19. הנמל משמש בעיקר לייצוא סחורות מהאזור.
בנוסף הכלכלה מסתמכת על תעשייה, בעיקר תעשיות עיבוד המזון והמתכות.
בקונספסיון דל אורוגוואי שוכנות האוניברסיטה הלאומית של אנטרה ריוס ואוניברסיטת קונספסיון דל אורוגוואי, וכן פקולטות של האוניברסיטה האוטונומית של אנטרה ריוס ושל האוניברסיטה הטכנולוגית הלאומית.
קונספסיון דל אורוגוואי מקושרת לעיר פרנה דרך מסילת רכבת העוברת בבסווילבסו.
העיר נמצאת על מסלול הכביש הלאומי מספר 14, המקשר בין פרובינציית מיסיונס ודרום פרובינציית אנטרה ריוס.
קונספסיון (בספרדית: Concepción) היא עיר בפרובינציית טוקומאן בארגנטינה.
העיר נמצאת בדרום הפרובינציה, מדרום לנהר גסטונה, במרחק של 76 קילומטרים דרומית לטוקומאן, בירת הפרובינציה.
קונספסיון היא העיר השנייה בחשיבותה בפרובינציה מחוץ למטרופולין טוקומאן.
העיר הוקמה ב-31 באוקטובר 1900.
ב-1931 התרחשה רעידת אדמה באזור שגרמה להרס של מספר מבנים.
קונספסיון היא המרכז הכלכלי של דרום טוקומאן.
כלכלת העיר מתבססת על מסחר וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול של הדרים, אבוקדו, אוכמניות, תפוחי אדמה ותותים.
קונסטרקטס היה מותג של צעצועי הרכבה מפלסטיק שהוצג לראשונה על ידי חברת פישר פרייס בשנת 1983. בניגוד לצעצועי בנייה אחרים כגון לגו, לקונסטרקטס היו קורות שבאו באורכים שונים שהתחברו לפרקים קטנים כדי לבנות צורות גדולות יותר.
צורת החיבור הזו הייתה מאוד חזקה בהתחשב בעובדה שלא נעשה כאן כל שימוש בברגים ואומים.
היה ניתן להשתמש בלוחות כדי להרכיב משטחים.
צירים, מנועים, גלגלים וחלקים זזים מסוגים שונים הרחיבו את מספר הצורות שניתן היה לבנות ואפשרו את בנייתן של יצירות זזות.
יצור הקונסטרקטס הופסק בשנת 1988 אך הוחיה מחדש לתקופה קצרה בשנת 1997 על ידי חברת מאטל.
לזמן קצר, לקראת סוף התקופה שבה יוצר הקונסטרקטס תחת המותג פישר פרייס, יצאה גרסת קונסטרקטס שיועדה לקהל צעיר יותר שנקראה "בייסיקס קונסטרקטס" (Basix Construx) בגרסה זו נעשה שימוש בצבעים ראשוניים והיא לא הכילה חלקים מורכבים כגון סרנים וגלגלות.
גרסה זו, כמו גם גרסאות אחרות בתחייה המחודשת של שנת 1997, הכילה כמה וכמה חלקים חדשים.
קונסקיה (בפולנית: Końskie; ביידיש: קינסק או קינצק) הוא עיר מחוז בפרובינציית שְׁוְויֶינְטוֹקְזִ'יסְקְיֶה שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
קונסקיה הייתה מיושבת מהמאה ה-11, ונזכרת לראשונה במסמך משנת 1124. בתחילת המאה ה-13 נבנתה ביישוב כנסייה.
בשנת 1748 הוענקו לקונסקיה זכויות עיר.
באזור קונסקיה התפתחה מראשיתה של העיר תעשיית כריית עפרות ברזל והתכת ברזל.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בקונסקיה הוא מהמאה ה-16, ואלו תרמו חלק משמעותי לפיתוחה התעשייתי של העיר בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-6,500 יהודים, מתוך כ-8,300 תושבים, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, וכן פעילות של בתי ספר עבריים.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים בספטמבר 1939, רצחו בו אלו עשרות יהודים, העלו באש בתי כנסת בה, ולקחו כבני ערובה כמה מנכבדי הקהילה בעיר להבטחת תשלום סכומי כופר.
באביב 1940 רוכזו כ-7,500 יהודי העיר והפליטים היהודים שהגיעו אליה בגטו בן שני חלקים שהוקם בה, בו הועסקו בעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה בהרוביישוב.
עם הבאת יהודים נוספים מהסביבה לגטו שבעיר, בסתיו 1942 הגיע מספר יושביו לכ-10,000 יהודים.
ב-3 בנובמבר 1942 שולחו כ-6,000 מהם למחנה ההשמדה טרבלינקה, וב-7 בנובמבר 1942 שולחו לטרבלינקה כ-3,000 יהודים נוספים מהגטו.
כ-600 יהודים נרצחו בגטו במהלך אקציות אלה, ומספר יהודים שהצליחו להימלט מהגטו ליערות הסביבה נרצחו בידי פרטיזנים פולנים.
מספר יהודים מהגטו שהצליחו לחמוק מהאקציות, וכן יהודים נוספים מהסביבה, כ-800 איש, רוכזו לאחר מכן בצפיפות קשה ביותר במשק חקלאי בסביבת העיר, בו הועסקו בין היתר בפירוק בית העלמין היהודי בעיר.
עד 7 בינואר 1943 גורשו כולם למחנות ולגטאות הסביבה, ומשם הועברו לאתרי ההשמדה.
קונסיי דה ל'אנטאנט הוא קואופרטיב פיננסי אזורי של מערב אפריקה שנוסד במאי 1959.
המדינות המייסדות הן דהומיי (כיום בנין), וולטה עילית (כיום בורקינה פאסו), חוף השנהב וניז'ר, ואליהן הצטרפה טוגו בשנת 1966.
הארגון הוקם על ידי צרפת במטרה להוות משקל מערבי כנגד צעדי ההקמה של הפדרציה של מאלי בעלת האוריינטציה המרקסיסטית-פאן-אפריקאית.
צרפת הציעה למדינות המצטרפות שלטון ריבוני מיידי והעניקה להן עצמאות מלאה באוגוסט 1960.
הארגון עצמו הוקם על בסיס איחוד סאהל-בנין, אשר הוקם על ידי ארבע המדינות המייסדות כיורשה של הפדרציה האזורית של אפריקה המערבית הצרפתית.
איחוד המכס של אפריקה המערבית, אשר נוסד על ידי ארבע המדינות המייסדות של הקונסיי דה ל'אנטאנט, בנוסף למאלי, הפך לבסיס של הקהילה הכלכלית של מדינות אפריקה המערבית.
משנת 1966, למועצה מיקום אדמיניסטרטיבי קבוע באביג'אן שבחוף השנהב.
למועצה קרן רווחה המיועדת לרווחת החברות העניות ביותר בארגון.
קונססלוס קיפרוטו הוא אתלט קנייתי, אלוף אולימפי (ריו 2016), פעמיים ברציפות אלוף העולם (לונדון 2017 ודוחה 2019) ופעמיים סגן אלוף העולם (מוסקבה 2013, בייג'ינג 2015) בריצת 3000 מטר מכשולים.
קיפרוטו החל להתאמן באתלטיקה בגיל 16, לאחר שאחד ממוריו והדוד שלו הציעו לו לעשות כן.
בתחילה התחרה בריצת 1500 מטר וניצח בתחרות בתי הספר האזורית, אך באליפות המחוז סיים במקום השלישי, ופיספס את העלייה לאליפות הארצית במקום אחד.
מפני שלמחוזו היה חסר נציג בריצת 3000 מטר מכשולים לאליפות הארצית, הוצע לקיפרוטו להתחרות בריצה זו.
הוא לקח את ההצעה בשתי ידיו, ובמה שהייתה ריצת המכשולים השנייה שלו, הוא זכה באליפות הארצית, ומאז התמקד בריצה זו.
באליפות העולם לקדטים, שנערכה בשנת 2011 בליל, זכה במדליית הזהב בריצת 2000 מטר מכשולים, לאחר שקבע תוצאה של 5:28.65 דקות.
שנה לאחר מכן, באליפות העולם לנוער שנערכה בברצלונה, זכה במדליית הזהב בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 8:06.10 שניות.
באותה שנה שבר פעם נוספת את שיאו האישי והעמידו על 8:03.49 דקות, לאחר שסיים ראשון בתחרות ליגת היהלום במונקו.
בתחרות ליגת היהלום בשנגחאי, שנערכה במאי, ניצח קיפרוטו בשיא אישי חדש של 8:01.16 דקות.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה בחודש אוגוסט, זכה קיפרוטו במדליית הכסף לאחר שקבע תוצאה של 8:06.37 דקות, סיים לפני מאהיידין מחיסי-בנאבאד הצרפתי (8:07.86 דקות), ואחרי בן ארצו של קיפרוטו, אזקייל קמבוי (8:06.01 דקות).
בחודש יולי סיים קיפרוטו פעמיים במקום השני בתחרויות מסבב ליגת היהלום.
בתחרות בלוזאן עשה זאת בתוצאה של 8:11.93 דקות, ובתחרות במונקו עשה זאת בתוצאה של 8:09.81 דקות.
חודש לאחר מכן סיים חמישי בתחרות ליגת היהלום בברמינגהאם בתוצאה של 8:18.73, ובספטמבר סיים חמישי בתחרות ליגת היהלום בבריסל, בתוצאה של 8:16.72 דקות.
באליפות העולם שנערכה בביג'ינג, זכה קיפרוטו בשנית במדליית הכסף בריצת 3000 מטר מכשולים, לאחר שקבע תוצאה של 8:12.38 דקות.
הוא סיים לפני בן ארצו ברימין קיפרוטו (8:12.54 דקות) ואחרי אזקייל קמבוי (8:11.28 דקות), שהשלים פודיום כל קנייתי.
בחודש מאי ניצח קיפרוטו בשתי תחרויות מסבב ליגת היהלום.
בדוחא ניצח בתוצאה של 8:05.13 דקות, וברבאט בתוצאה של 8:02.77 דקות.
חודש לאחר מכן המשיך את רצף הניצחונות בתחרות ליגת היהלום ברומא לאחר שקבע תוצאה של 8:01.41 דקות, ובברמינגהאם בשיא אישי חדש של 8:00.12 דקות.
ביולי ניצח בתחרות ליגת היהלום במונקו (8:08.11 דקות) ובספטמבר ניצח בבריסל (8:03.74 דקות).
בסיכום הנקודות ניצח במרוץ ליהלום, והשלים עונה בליגת היהלום בה לא נוצח פעם אחת.
באולימפיאדה שנערכה בריו, זכה קיפרוטו במדליית הזהב, וקבע שיא אולימפי חדש של 8:03.28 דקות.
הוא סיים לפני אוון ייגר האמריקאי (8:04.28 דקות) ומהאיידין מחיסי-בנאבאד (8:11.52 דקות).
בתחרות ליגת היהלום ברומא שנערכה ביוני, סיים קיפרוטו ראשון בתוצאה של 8:04.63 דקות.
באליפות העולם שנערכה בחודש אוגוסט בלונדון, זכה קיפרוטו במדליית הזהב בריצת 3000 מטר מכשולים לאחר שקבע תוצאה של 8:14.12 דקות, וסיים לפני סופיאן אל בקאלי המרוקאי (8:14.49 דקות) ואוון ייגר (8:15.53 דקות).
חודש לאחר מכן, בגמר ליגת היהלום שנערך בבריסל, ניצח קיפרוטו בתוצאה של 8:04.73 דקות, והוכתר בפעם השלישית כמנצח הסבב.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בגולד קוסט באפריל, זכה קיפרוטו במדליית זהב בתוצאה של 8:10.08 דקות.
חודש לאחר מכן, סיים שני בליגת היהלום ביוג'ין בתוצאה של 8:11.71 דקות, וראשון בתחרות ליגת היהלום ברומא בתוצאה של 8:08.40 דקות.
ביולי התחרה בשתי תחרויות נוספות מסבב ליגת היהלום, כשבתחרות ברבאט סיים במקום ה-12 לאחר שקבע תוצאה של 8:27.36 דקות, ושבוע לאחר מכן סיים שלישי במונקו בתוצאה של 8:09.78 דקות, וחודש לאחר מכן ניצח בתחרות ליגת היהלום בברמינגהאם בתוצאה של 8:14.33 דקות.
בגמר ליגת היהלום שנערך באותו חודש בציריך, רץ קיפרוטו ברגל יחפה, דקה וחצי מתחילת הריצה, ולמרות זאת הצליח לנצח את סופיאן אל בקאלי על קו הסיום, ולזכות בגביע היהלום, בתוצאה של 8:10.15 דקות.
באליפות העולם במרוצי שדה שנערכה באורהוס, בחודש מרץ, זכה קיפרוטו ביחד עם חבריו לנבחרת קניה במדליית ארד במקצה השליחים המעורב.
בחודש מאי, קיפרוטו אמור היה להתחרות בתחרות הראשונה מסבב ליגת היהלום, אך פיספס אותה עקב פציעה, וחזר להתחרות רק בסוף חודש אוגוסט, אז סיים חמישי בתחרות ליגת היהלום בפריז בתוצאה של 8:13.75 דקות.
יומיים לאחר מכן התחרה במשחקי אפריקה, אך לא סיים את ריצת הגמר, לטענתו על מנת לשמור כוחות לאליפות העולם הקרובה.
בגמר ליגת היהלום שנערך בבריסל בתחילת חודש ספטמבר, סיים שביעי בתוצאה של 8:14.53 דקות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה בחודש אוקטובר, זכה קיפרוטו במדליית זהב שנייה ברציפות בריצת 3000 מטר מכשולים, לאחר שעקף את לאמצ'ה גירמה האתיופי על קו הסיום.
הוא קבע תוצאה של 8:01.35 דקות וסיים מאית שנייה בלבד לפני גירמה, ולפני סופיאן אל בקאלי (8:03.76 דקות).
קונסיגט (בהונגרית: Kunsziget) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
בקונסיגט חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
קונספסיון פאיה בלאסקס (בספרדית: Concepción Faya Blásquez; 30 בנובמבר 1905 – 20 במאי 1979) הייתה חסידת אומות עולם ספרדית, ששיכנה בביתה שישה יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה, ובכך תרמה להצלתם.
קונספסיון נולדה ב-30 בנובמבר 1905 באנדלוסיה שבספרד.
ב-1926 עברה לגור בפמיירס, שבגבול הצרפתי-ספרדי יחד עם בעלה, כיוון שהיה דרוש בצרפת כוח עבודה זר בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
קונספסיון מצאה עבודה במפעל בגדים ולבני הזוג נולדו ארבעה ילדים.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד, המשפחה שבה לספרד.
בעלה הצטרף לצבא הרפובליקני הספרדי ונהרג במלחמה.
קונספסיון האלמנה החליטה לחזור עם ילדיה לפמיירס.
כאשר החלה מלחמת העולם השנייה בצרפת, קונספסיון וילדיה נכלאו במחנה הריכוז ריווזאלט שבצרפת, בדומה לאזרחים ספרדים נוספים.
הם נשארו שם עד לנובמבר 1942, אז הועברו למחנה המעצר גירס בדרום צרפת.
במחנה המעצר הכירה קונספסיון את אליס מזרחי ואת שני ילדיה ,ז'אק וג'יזל.
בני המשפחה הגיעו מפריז לאחר שבעלה של אליס נעצר בביתם בשנת 1942 על ידי אנשי ממשלת וישי ונשלח מזרחה, ולא שב.
בעקבות מעצרו אליס החליטה לברוח עם שני ילדיה, ולשנות את שם משפחתם למורנו, שם נעוריה, על מנת לנסות למנוע את גירושם לאושוויץ.
הם נתפסו בניסיון בריחתם ונשלחו למחנה המעצר גירס.
בין אליס וקונספסיון התפתחה חברות במהרה.
קונפסיון וילדיה שוחררו ב-26 במאי 1943 ממחנה המעצר ושבו לפמיירס.
גם אליס וילדיה, הודות לדודתה, שוחררו מהמחנה זמן קצר לאחר מכן.
אליס ידעה שאין לה ולילדיה מקום בטוח להגיע אליו ולכן החליטה לכתוב לקונספסיון ולבקש את עזרתה.
קונספסיון מייד הסכימה לארח את אליס וילדיה בדירתה הצנועה בת שני חדרי השינה שבפמירס.
בהמשך, קונספסיון נענתה לבקשתה של אליס להביא לפמיירס גם את שני אחייניה מוריס ורג'ין מורנו.
קונספסיון הגיעה לפריז בעצמה והביאה את הילדים תחת זהויות בדויות לפמיירס בבטחה.
במרץ 1944 לאליס נולד בנה השלישי, מישל.
כך גרו בצפיפות 11 אנשים בדירתה הקטנה של קונספסיון, בהם שישה חיו תחת זהות בדויה.
קונספסיון הציגה את ילדי משפחת מזרחי לשכניה כאחייניה מפריז.
כולם התייצבו בכנסייה בכל יום ראשון כדי להימנע מחשדות מצד השכנים.
משפחת מזרחי נשארה יחד עם קונספסיון עד לסיום המלחמה.
קונספסיון עבדה במספר עבודות על מנת להשיג כסף כדי להאכיל את כל בני הבית.
במהלך כל תקופת שהותה של משפחת מזרחי בביתה של קונספסיון, היא מעולם לא היססה לעזור, למרות הסכנה הגדולה שנשקפה במעשה זה לקונספסיון ולארבעת ילדיה.
מוריס ורג'ין העידו כי "קונספסיון הייתה אישה שקטה, מדהימה ואמיצה, לה אנו חבים את חיינו."
קונספסיון פאיה בלאסקס הוכרה ב-25 במאי 2011 על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם, ושמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
ביתה הבכורה, אנג'לה דביונה פאיה, קיבלה בשמה מדליה ותעודה המעידים על כך, בטקס שהתקיים בפריז.
קונספירציית בילפלד היא תאוריית קשר סאטירית הטוענת כי העיר בילפלד שבמדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה למעשה לא קיימת, וכי כל ההוכחות לקיומה הן רק חלק מקנוניה רחבה, כשקיומה של העיר בילפלד הומצא רק כדי להסתיר משהו אחר לגמרי הקיים בנקודה זו.
התיאוריה למעשה גורסת כי קיומה של העיר הומצא בקנוניה על ידי כוח עלום המכונה "IHNEN", כדי להסתיר מהציבור מה קורה במקום בו לכאורה נמצאת העיר.
התיאוריה מציבה שלוש שאלות: האם אתה מכיר מישהו בבילפלד?
האם אתה מכיר מישהו שהיה אי פעם בבילפלד?
כשבדרך כלל התשובה לשלוש השאלות היא: "לא".
באם התשובה היא "כן", טוענת התאוריה כי העונה עבר שטיפת מוח.
חלק מהתאוריות הן כי הכוח העלום "IHNEN" הם ה-CIA, המוסד או חייזרים, ותאוריות אחרות מסבירות כי שם קיימת הכניסה ליבשת האבודה אטלנטיס.
התאוריה מסבירה כי כל התמונות שצולמו לכאורה בבילפלד הן למעשה תמונות מנוף עירוני בדיוני, וכי כלי רכב שלוחית הרישוי שלהם היא מבילפלד נשלחו לשוטט ברחבי המדינה כדי לא לעורר חשש בדבר קיומה של העיר.
על פי המקובל, מקור הקונספירציה הוא ממדען מחשבים גרמני, אכים הלד, שכשמישהו מבילפלד התמודד מולו כשהיה סטודנט באוניברסיטת קיל, הוא טען "אין מקום כזה".
הרעיון צבר תאוצה בקרב כתבי-עת אזוטריים, אך הפך לפופולרי יותר בסתיו 1993, כשכל הכבישים המרכזיים לבילפלד נחסמו עקב עבודות בכביש.
ב-1994 פורסמה לראשונה הקונספירציה באופן נרחב, ומאז הפכה לבדיחת פולקלור בפורומים במרשתת ולחלק מתרבות האינטרנט בגרמניה.
בדיונים במרשתת משתמשים הכותבים במילים מקבילות למילה בילפלד (Bielefeld) מטעמי "זהירות", למשל: B*e*e*e*d, B**l*f*ld, Blfld, Bielefake או B-Wort.
היסטוריונים מציינים כי הקונספירציה תפסה תאוצה בין היתר משום שאכן אין שום אטרקציה מיוחדת או אטרקטיבית בעיר בילפלד.
מועצת העיר בילפלד עשתה מאמצים רבים כדי ליצור פרסום עבורה ולבנות דימוי ציבורי חדש לעיר.
עם זאת, במשרד ראש העיר טוענים כי הם עדיין מקבלים שיחות טלפון והודעות דואר אלקטרוני המפקפקות בקיומה של העיר.
באחד באפריל 1999 פרסמה מועצת העיר בעיתונות את המודעה "Bielefeld gibt es doch!
באוגוסט 2019 הציעה מועצת העיר פרס בסך מיליון אירו לאדם שיוכיח בצורה בלתי ניתנת להכחשה שהעיר אכן לא קיימת.
ההצעה זכתה לפרסום רב במדיה, אך אף אחד לא הצליח לשלול את קיומה של העיר, וב-17 בספטמבר 2019 הוכרז על סוף התחרות.
הקונספירציה זכתה לאזכור על ידי הקנצלרית אנגלה מרקל בשנת 2012, כשבמהלך נאום אזכרה את בילפלד ואמרה: "אם היא קיימת בכלל".
בסרטים רבים נעשו רפרנסים על העיר, ומספר סרטים דוקומנטריים יצאו על תאוריית הקונספירציה.
תאוריות קשר סאטיריות מקבילות בעולם
מספר תאוריות קשר סאטיריות דומות נוצרו על ערים שונות ברחבי העולם, כאשר לעיתים התופעה מתרחבת לכדי "הכחשת" קיומם של מחוזות שלמים או מדינות שלמות.
בישראל נפוצה תאוריית הקשר על הערים פתח תקווה ונס ציונה.
בארצות הברית קיימת תאוריית קשר דומה על מדינת ויאומינג, בבריטניה על הכפר אקוורת' שבמערב יורקשייר ואף קיימת תאוריה שמכחישה את קיומה של אוסטרליה כולה.
קונסנטמארטון (בהונגרית: Kunszentmárton) היא עיר במחוז יאס-נאג'קון-סולנוק, בהונגריה, המהווה מרכז של נפת קונסנטמארטון.
היא הפכה לראשונה לעיר בשנת 1807 ולאחר מכן, לאחר שאיבדה את התואר, קיבלה שוב את הדירוג בשנת 1986. היא ממוקמת לאורך עיקול נהרות "שלושת הקרש" (Hármas-Körös).
היא ממוקמת בגדה השמאלית של נהרות "שלושת הקרש", בחלקו הדרומי של מחוז יאס-נאג'קון-סולנוק.
זוהי העיר הדרומית ביותר במחוז ובאזור המישור הגדול הצפוני.
היא ממוקמת 132 קילומטרים מבודפשט, 76 קילומטרים מסגד, 50 קילומטרים מסולנוק ומקצ'קמט, ו-25 קילומטרים מסרווש ומסנטש.
העיר ממוקמת באזור שטוח לחלוטין, בתוך המישור ההונגרי הגדול, במפגש של אזור נהר הטיסה התיכון ואזור הנהרות מארוש-קרש.
העיר נבנתה בעיקולי הנהר ומשמש כמרכז החבל טיסהזוג (Tiszazug).
העיר מהווה צומת כבישים: בכיוון מזרח-מערב הכביש הראשי 44 עובר בשטחה, שאליו מצטרף הכביש 442 מכיוון סולנוק - מארפי ושם מתחיל הכביש הראשי 45 לכיוון סנטש והודמזוושרהיי.
הכביש המהיר M44, שנמסר באוקטובר 2019, עובר מצפון לאזור המיושב של העיר.
מצפון לעיר, נבנה גשר הכביש השלישי של היישוב מעל נהרות "שלושת הקרש".
שני קווי הרכבות של הונגריה מגיעים לעיר: קו 130 של MÁV סולנוק - הודמזוושרהיי - מאקו וקו 146 קישקונפלדיהאזה - קונסנטמארטון.
נקודת המפגש שלהם היא תחנת הרכבת קונסנטמארטון, הממוקמת בחלק הצפון מזרחי של מרכז העיר,
בשל התנאים הנוחים, האזור היה מיושב כבר בתקופה הנאוליתית ובהמשך גם בתקופות מאוחרות יותר (תקופת הברונזה, נדידת העמים, התיישבות המדיארים במרכז אירופה).
באזור היישוב וסביבתו, בעת כיבוש האזור על ידי השבטים המדיארים, ישבה אוכלוסייה בולגרית וסלאבית, שנטמאו לתוך שבט אונד של המדיארים.
היישוב מוזכר לראשונה מתישהו בין השנים 1212–1215 בשם "Mortun falu".
הכפר הפך למקלט של הקומנים בשנת 1239, אחרי שבלה הרביעי, מלך הונגריה הסכים להתיישבותם בבריחתם מהמונגולים.
ההתפתחות היישוב מוכחת בצורה הטובה ביותר על ידי העובדה שעם חתימתו של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, קיבל קונסטמארטון מעמד עיר בשנת 1807, ובשל כך זכתה לקיים ארבעה ירידים לאומיים ושוק שבועי בימי רביעי.
מימי הביניים ועד למחצית הראשונה של המאה התשע עשרה לא הורשו ליהודים להתיישב באזור יאס (בגלל השפעתם של סוחרים יוונים).
יש מידע על יהודי שהתיישב במקום באמצע המאה השמונה עשרה באישור מיוחד, אך ככל הנראה עזב את העיירה לאחר זמן קצר.
רק אחרי מהפיכת 1848 בהונגריה (1848-1849), הגיעו היהודים למקום כתושבי קבע.
רוב יהודי קונסנטמארטון התפרנסו מחקלאות ומהעסקים שהיו קשורים אליה: שיווק, או מסחר בתוצרת המקומית (תירס, דגן, פירות וכו') שנשלחו לבודפשט.
הרוב היו בעלי מלאכה, בעלי כרמים או חוות חכורות.
בהשפעת החקלאים היהודים, החקלאים הנוצרים החלו לעסוק בגידול אינטנסיבי וגידלו גם סוסים, בקר ועופות.
ליהודים היו גם טחנת קמח, מפעל למוצרי עץ מעובד ובית דפוס.
היו במקום גם שלושה רופאים, שני רוקחים, ועורך דין שהיה גם העורך של השבועון המקומי.
הקהילה היהודית הייתה עצמאית בתחילה, אך העדיפה להיות תחת סמכותה של קרצג.
תחת סמכותה, העיירות הסמוכות: צ'פה (16 יהודים), ציבקהזה (15 יהודים), טיסהזוג 91 יהודים), טיסהקורט (6 יהודים), סלבני (2 יהודים), נאג'רב (יהודי אחד), טיסהאינוקה (3 יהודים) .
בשנת 1869 הגדירו יהודי קונסנטמארטון את עצמם כמשתייכים לזרם האורתודוקסי.
היה בית קברות יהודי בקונסנטמארטון עוד בטרם התיישבו בו יהודים והוא שירת את יהודי האזור.
מאוחר יותר קמה חברה קדישא ואגודת נשים.
בית הכנסת הישן נבנה במחצית השנייה של המאה התשע עשרה.
בשנת 1912 נחנך בית הכנסת החדש.
משנת 1880 עד 1920 הייתה לקהילה היהודית בית ספר יסודי של (שש כיתות), שהיה ידוע ברמת ההשכלה הגבוהה שלו, ואפילו הנוצרים שלחו את ילדיהם לשם.
הוא הפך לבית ספר פרטי בשנת 1937, אך נסגר בשנת 1942 בגלל מספר התלמידים המצומצם.
בשנת 1919 הפחידה יחידת הטרור הטרור הלבן את האוכלוסייה היהודית.
מנהיגי הקהילה נכלאו והוכו באכזריות.
פורעים נכנסו לבתים יהודיים בתואנה של חיפוש אחר נשק ולאחר מכן שדדו אותם.
דוברים הסיתו את האוכלוסייה המקומית נגד היהודים בעצרת שהתקיימה ליד בית העירייה.