tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקר האקדמיה הלאומית משנת 2017 מצא ראיות חד משמעיות ליעילות של הקנאביס, או קנבינואידים, לתופעות הבאות:
הקלה על כאב כרוני בקרב מבוגרים.
עם זאת, בבחינת נתונים לאורך זמן, עולה התמונה לפיה מאבד הקנאביס מאיכות השפעתו בהדרגה, והצרכנים נאלצים להגביר עוד ועוד את המינון כדי להגיע לרמות ההשפעה הקודמות.
הקלה בבחילות והקאות הנגרמות על ידי כימותרפיה (נמצא עבור קנבינואידים בתרופה אוראלית).
שיפור הסימפטומים של תסמונת טרשת נפוצה במספר מקרים ספציפיים (נמצא עבור קנבינואידים בתרופה אוראלית).
הפחתה ניכרת בתופעת נוירופתיה פריפרית, בקרב חולי סרטן שעוברים טיפולים כימותרפיים, עד כדי הורדת חומרתה, ואפילו מניעתה.
המחקר מצא ראיות מתונות לכך שהקנאביס עשוי להיות יעיל גם עבור:
שיפור תוצאות השינה לטווח קצר אצל אנשים עם הפרעות שינה הקשורות לדום נשימה בשינה ותסמונות נוספות (נמצא עבור קנבינואידים בתרופה אוראלית).
ישנם מספר היבטים אחרים שלגביהם המחקר מצא ראיות מוגבלות בלבד, ולפיכך לא ניתן עדיין להגיע לגביהם למסקנות ברורות.
בעיות עבורן לא נמצאה אפקטיביות
בעקבות שמועות שונות המופצות על ידי גורמי אינטרס משני צידי הוויכוח סביב נושא הלגליזציה של הקנאביס, הקדישה האקדמיה הלאומית בדו"ח משנת 2017 פרקים לטיפולים וסכנות עבורם לא נמצאו ממצאים רציניים המצביעים על אפקטיביות אפשרית של הקנאביס.
על פי דו"ח האקדמיה הלאומית לא נמצאו שום עדויות רציניות לכך שקנאביס או קנבינואידים עשויים לטפל בבעיות הבאות:
מספר סוגי סרטן, כולל גליומה (נבדק עבור קנבינואידים).
סימפטומים של תסמונת המעי הרגיז (נבדק עבור טטראהידרוקנאבינול).
ספסטיות לחולים עם שיתוק בעקבות פגיעה בחוט השדרה.
מחולית ותסמינים נוירופסיכיאטריים מסוימים הקשורים למחלת הנטינגטון (נבדק עבור קנבינואידים).
תסמינים הקשורים למחלת פרקינסון או לסוגים של דיסקינזיה.
דיסטוניה (נבדק עבור טטראהידרוקנאבינול ועבור קנבינואידים סינתטיים).
קשיי גמילה מחומרים ממכרים (נבדק עבור קנבינואידים).
תסמיני בריאות הנפש אצל אנשים הסובלים מסכיזופרניה או הפרעה סכיזופרניפורמית (נבדק עבור קנאבידיול).
כתרופה, הקנאביס משמש לדיכוי בחילה (אנטיאמיזיה), וכמו כן הוא מעודד תיאבון, משפר מצב רוח, ומשכך כאבים חלש (אנלגזיה), ועל כן יעיל להקלת התסמינים אצל מטופלים הסובלים מאיידס ומסרטן, הסובלים לרוב מדיכאון קליני ומבחילות (ומאובדן משקל הנובע מכך) כתוצאה מכימותרפיה וטיפולים אחרים בעלי סימפטומים דומים.
ניסוי קליני הראה שלא בכל המקרים קנאביס מסייע לשיפור תיאבון או שיפור מצב הרוח.
בניסוי חולקו חולי סרטן, שפיתחו אנורקסיה עקב מחלתם, לשלוש קבוצות: קבוצה אחת טופלה בתמצית קנאביס, קבוצה שנייה ב-THC שבודד מצמח הקנאביס וקבוצה שלישית פלסבו, כל הטיפולים ניתנו בצורה אוראלית.
נמצא כי לטיפולים השונים אין השפעה על תיאבון, מצב הרוח או איכות החיים של החולים.
גרסה סינתטית של THC נמכרת במדינות רבות בצורת גלולה למתן אוראלי בתור תרופת המרשם דרונאבינול (שם מסחרי - מרינול), שבין השפעותיה הגברת תיאבון, הרגעה, והגברת עייפות.
תרסיס למתן תת-לשוני המופק מתמצית של קנאביס (מכיל THC וקנאבידיול) אושר לטיפול בתסמינים של טרשת נפוצה בקנדה, בתור תרופת המרשם סטיבקס.
חברות שונות ומרכזים רפואיים עורכות ניסויים שונים - שנכון לשנת 2017 נמצאים עדיין בשלב מוקדם של המחקר - בתקווה לייצר בעתיד תרופות שמתבססות על קנאביס או רכיביו.
ניסויים בעכברים הצביעו על האפשרות שקאנביס יכול להפחית את הטקסים של הסובלים מהפרעה טורדנית-כפייתית (OCD), ולהפחית טרשת עורקים.
ניסויים נוספים הצביעו על קשר חיובי אפשרי בין נטילת קנאביס על ידי העכברים להקלות בתסמינים של מחלת אלצהיימר.
קיימת מחלוקת בין החוקרים האם קנאביס ראוי להחשב "סם ממכר".
קיימים מחקרים המגבים את טענות שני הצדדים בוויכוח, ושני הצדדים מאשימים את מפרסמי המחקרים שמנגד במניעים זרים.
ניתן לפתח תלות פסיכולוגית לצריכת קנאביס, אך זמן פיתוח התלות, עוצמתה וגם סימפטומי הגמילה קלים משמעותית מהתמכרות לטבק, אלכוהול, קוקאין או הרואין.
כמות גדולה של נתונים שנאספו במחקרים רבים בסוף המאה ה-20, הביאו חוקרים להערכות שכ-10-7% מהמשתמשים שהוגדרו כ"לא כבדים" יחושו התמכרות פיזית או התנהגותית.
צריכה רציפה של קנאביס, על בסיס יומי או שבועי, מגבירה את הסיכוי להתמכרות.
מחקרים מאותה התקופה הצביעו על תופעה של צרכני חשיש שמחפשים אחר סיוע בהתמודדות עם קשיי הגמילה מצריכת חשיש.
גמילה מקנאביס, הפסקה מוחלטת אחרי שימוש תכוף וארוך טווח, מאופיינת בנדודי שינה, חוסר מנוחה, איבוד תיאבון, עצבנות, כעס ואגרסיביות, כתוצאה מפיתוח סבילות פיזיולוגית.
הדו"ח של האקדמיה הלאומית משנת 2017 מצא ראיות מתונות לכך שהקנאביס עשוי לגרום לפגיעות בשל מנת יתר, ביניהן מצוקה נשימתית, בקרב קטינים שצרכו קנאביס במדינות שבהן הוא הפך לחוקי.
באף מקרה לא נמצאו עדויות למוות שנגרם בעקבות מנת היתר.
בנוסף, הצביע הדו"ח על ראיות מתונות שעשויות להראות שקיים קשר בין שימוש קבוע של קנאביס לבין התמכרות לחומרים ממכרים אחרים, כמו סמים קשים, טבק או אלכוהול.
שימוש ממושך ותכוף בקנאביס גורם גם לשינויים פרמקוקינטיים (האופן שבו הסם נספג, מופץ, מפורק בגוף, ונפלט ממנו) וגם לשינויים פרמקודינמיים בגוף (האופן שבו הסם פועל על תאי מטרה), מה שגורם להתפתחות של סבילות לסם.
הסבילות גורמת למשתמש לצרוך כמויות גדולות יותר בכל פעם, כדי להגיע להשפעה הרצויה, דבר המוביל להעלאת המינון לכמויות גבוהות בהרבה מן הפעם הראשונה.
עם זאת, קצב התפתחות הסבילות אינו דרמטי, והוא מתפתח באיטיות יחסית לסמים קשים כמו הרואין וקוקאין.
התנזרות מצריכת קנאביס למשך תקופה, תביא להורדת הסבילות שהתפתחה.
מחקר בבעלי חיים, וכמו כן דיווחים אנקדוטליים, הראו כי קיים סיכון לפיתוח תלות נפשית בקנאביס (בייחוד אצל אנשים עם נטייה להתמכרות), בעלת תסמיני גמילה נפשיים מתונים.
ניסוי על חולדות מצא שקנאביס הגדיל את הנטייה הכימית של הצאצאים להתמכר להרואין.
מניסוי שנערך על עכברים עולה, כי סבילות (שנמדדה על ידי הגבה לכאב ופעילות ספונטנית) שנבנתה לאחר 6.5 ימים בהם קיבלו העכברים 2 מנות THC בהזרקה תת-עורית (13 מנות), נעלמה בהדרגה בימים לאחר מכן, כשלא נמדדה שום סבילות אחרי 11.5 ימים.
דו"ח ממשלתי צרפתי מ-1998 שהוגש על ידי שר הבריאות ברנאר קושנר דרג סמים לפי רעילות עצבית וסכנת התמכרות.
הוא מיקם את ההרואין, הקוקאין והאלכוהול בקטגוריות הקטלניות והממכרות ביותר; בנזודיאזפינים, הלוצינוגנים וטבק בקטגוריה הבינונית, וקנאביס בקטגוריה האחרונה.
הדו"ח קבע ש"התמכרות לקנאביס לא קשורה לרעילות עצבית כמו שהוגדר בסעיף 3 של קריטריונים נירואנטומיים, נוירוכימיים והתנהגותיים.
לפיכך, תוצאות קודמות המראות שינויים אנטומיים במוח אצל משתמשים כרוניים בקנאביס, שנמדדו על ידי טומוגרפיה ממוחשבת, הופרכו על ידי טכניקות דימות תהודה מגנטית מודרניות.
לפי המועצה המייעצת בענייני שימוש בסמים, גוף בריטי ממשלתי, שימוש בקנאביס פחות מסוכן משימוש בטבק ובאלכוהול, מבחינה חברתית, בריאותית, והתמכרותית.
חומרים פעילים, מטאבוליזם, ודרך פעולה
מתוך יותר מ-400תרכובות הנמצאות בקנאביס, בהן יותר מ-60 סוגי קנבינואידים, הרכיב הפעיל העיקרי הוא Δ9-tetrahydrocannabinol, הידוע לרוב בקיצורים Δ-9THC או פשוט THC, והוא היוצר את רוב ההשפעות המשכרות והרפואיות של הצמח.
ל-THC ישנן כמו כן השפעות נוירופרוטקטיביות (הגנה על תאי עצב) נגד אקסיטוטוקסיסיות (הריגת תא עצב על ידי הפעלת יתר של קולטוניו), ועל כן מונע נזק עצבי מרעלים עצביים מסוימים וכמו כן מגן על תאי עצב (נוירונים) ממחלות התנוונותיות פרוגרסיביות.
THC עלול להפוך לקנבינואידים אחרים, כמו קנאבינול (CBN), תוצר חימצון לא פסיכואקטיבי של THC, וקנאבידיול (CBD), איזומר מבני של THC הגורם לאדם להיות ישנוני ומבולבל (השפעה המזוהה עם הביטוי stoned באנגלית), ובנוסף נראה שהוא ממתן את השפעת ה-THC ומאט את פירוקו בכבד.
נראה ש-CBD מקל פרכוסים, דלקת, חרדה ובחילה.
קנבינואיד אחר המצוי בסם ולו השפעה משמעותית הוא ה-THCV (Tetrahydrocannabivarin), האנלוגי ל-THC עם שרשרת צד קצרה בשתי קבוצות מתילין (CH2).
הקנבינואידים נצמדים לקולטני קנבינואידים, מסוג CB1,הנמצאים בחלקים רבים במוח ומערכת העצבים, ו-CB2, הנמצאים בעיקר על תאי T, מערכת החיסון, תאי B, ומקרופאג'ים.
נראה שקנאבידיול לא משפיע על אף אחד מהקולטנים הנ"ל, דבר המצביע על כך שאולי ישנו סוג נוסף של קולטני קנבינואידים שעוד לא התגלה.
ל-THC יש אפקט על ויסות המערכת החיסונית, דבר העלול לגרום לאפקט על תאים ממאירים, אך אין מספיק מחקר מדעי כדי לקבוע אם זה עלול לקדם או להגביל את הגורם לסרטן, אך כפי שצוין שני מחקרים סטטיסטיים חשובים הראו שאין מתאם (קורילציה) חיובי בין צריכת קנאביס לסרטן.
אצל חלק קטן באוכלוסייה קנאביס עלול לעורר תגובות אלרגיות מתונות.
בשאיפה של עשן או אדי קנאביס היחס בין כמות ה-THC הנמצא בחומר לזו הנספגת במחזור הדם משתנה בין אדם לאדם, בטווח שבין 1% ל-24%.
רמת הספיגה הנמוכה והפכפכותה המתמיהה נובעת מכמה גורמים, ביניהם: עשן המתפזר באוויר, הבדלים בטכניקות העישון בין משתמש למשתמש, נשיפת העשן כשעוד יש בו THC, והבדלים במטבוליזם ופירוק קנבינואידים בריאות בין אדם לאדם.
מחקר הראה שלהחזיק עשן קנאביס בריאות לא בהכרח מגביר את השפעות ה-THC במבחן ביצוע פסיכולוגי.
ברם, מחקר חדש יותר שנערך על ידי אותם מחברים מראה שהחזקת העשן לאורך זמן רב יותר מגבירה את הדירוג הסובייקטיבי של ה"היי".
המחקר הנ"ל מצא כמו כן שהחזקת העשן לאורך זמן רב יותר, מפחיתה את הדירוגים הסובייקטיבים של "רוגע" יותר מאשר החזקה קצרה של העשן.
מדידת הזמינות הביולוגית של הסם בצריכה אוראלית מאוד קשה, בשל הקושי בביצוע טיטור בצריכה אוראלית.
הרעילות של THC נמוכה מאוד (נמוכה עשרות מונים משל קפאין לדוגמה), משום שבחלקים במוח השולטים בפעולות חיוניות של הגוף, כמו נשימה ודופק, יש פחות קולטני קנבינואידים, כך שהם נשארים אדישים יחסית אפילו למנות גדולות.
בנוסף, כדי להתקרב לעשירית מרף הרעילות, אדם יצטרך לעשן קילוגרמים של מסה אורגנית בתוך מספר שעות, בזמן שרף ההרדמות ממנה גדולה נמוך הרבה יותר.
מסיבה זו לא תועד מעולם מקרה מוות כתוצאה ישירה של מנת-יתר של קנאביס.
ראיות מתונות קושרות מקרים של מנת יתר של קנאביס לתופעות פיזיות אחרות כמו מצוקה נשימתית, בעיקר בקרב קטינים.
לפי אינדקס מרק, המהדורה ה-12, ה-LD50
(מינון סמי לתלי) של THC בחולדות, או המינון (במקרה זה הכוונה היא לרמת הTHC בדם, כשכפי שצוין בין 1% ל-24% מה-THC הנמצא בחומר נספג בדם) הקטלני בשביל 50% מקבוצת חולדות שנבדקו בשאיפה, הוא 42 מ"ג לק"ג של משקל גוף.
מנה זו גדולה ביותר מפי 1,000 מהמנה האפקטיבית - כמות הסם הנדרשת כדי לקבל השפעה נורמלית (הרעילות הנמדדת במחקרים על בעלי חיים לא בהכרח מדויקת אצל בני אדם.
תפוצת קולטני הקנבינואידים במערכת העצבים המרכזית של חולדות שונה מזו אצל בני אדם, ולכן הרעילות אצל בני אדם עלולה להיות מעט שונה מזו המתפרסמת במחקרים על בעלי חיים).
בצריכה אוראלית ה-LD50 של THC אצל חולדות הוא 1,270 מ"ג לק"ג ו-730 מ"ג לק"ג אצל זכרים ונקבות, בהתאמה.
זה בממוצע שווה ערך לאדם הבולע חצי ק"ג של קנאביס עם פוטציה גבוהה במיוחד של 15% THC (בערך פי 6,000 מהכמות הנדרשת כדי לקבל השפעה נורמלית).
רק במתן תוך ורידי רמה רעילה של THC בגוף אפשרית באופן תאורטי.
היחס בין כמות הקנאביס הדרושה להרוות קולטני קנבינואידם לכמות הקנאביס הדרושה כדי לגרום למנת יתר קטלנית הוא 1:40,000.
ההשפעה של פיצוץ גרעיני על סביבתו הקרובה הרסנית לאין שיעור מהשפעתו של פיצוץ קונבנציונלי.
האנרגיה המשוחררת עקב פיצוץ גרעיני המתרחש בטרופוספירה היא:
אנרגיית פיצוץ - 50-40% מהאנרגיה הכוללת
קרינה תרמית - 50-30% מהאנרגיה הכוללת
קרינה מייננת - 5% מהאנרגיה הכוללת
נשורת גרעינית - 10-5% מהאנרגיה הכוללת
ברם, כתלות בתכנון הנשק ובסביבה בה נוסה, פילוג האנרגיה שלעיל יכול לגדול או לקטון עד לביטול מוחלט.
השפעת הפיצוץ היא תוצאה של כמויות אדירות של אנרגיה בכל הספקטרום האלקטרומגנטי.
אופי הסביבה בה מתרחש הפיצוץ קובע כמה אנרגיה היא אנרגיית פיצוץ וכמה היא אנרגיית קרינה.
סביבה תת-מימית יוצרת סביב הפצצה אזורים צפופים יותר, אשר קולטים יותר אנרגיה ויוצרים גלי הדף חזקים יותר, אך בד בבד מגבילים את אזור ההשפעה.
האנרגיה המשתחררת בעת פיצוץ גרעיני היא מיליוני פעמים חזקה יותר מזו המשתחררת בעת פיצוץ רגיל.
הטמפרטורה בעת הפיצוץ נמדדת רגעית בעשרות מיליוני מעלות 20 קילומטר רדיוס
חלק מהאנרגיה המשתחררת בעת פיצוץ גרעיני משתחררת כקרינה חודרת.
כאשר קיים חומר סובב כמו אוויר, סלעים או מים הקרינה מחממת את החומר במהירות לטמפרטורת שווי משקל.
הדבר גורם לרתיחה של החומר הסובב והתפשטותו המהירה.
אנרגיה קינטית הנוצרת על ידי ההתפשטות תורמת להיווצרות גל הדף.
כאשר הפיצוץ הגרעיני מתרחש באוויר בקרבת גובה פני הים, רוב האנרגיה המשוחררת יוצרת גל הדף אשר מתרחב בצורת כדור ממרכז הפיצוץ.
קרינה תרמית חזקה באזור מרכז הפיצוץ יוצרת כדור אש ואת ענן הפטרייה.
בעת פיצוץ בגובה רב יותר, בשל צפיפות נמוכה יותר של האוויר, משתחררת יותר אנרגיה כקרינת גמא מייננת וכקרני רנטגן ולא כגל הדף.
בשנת 1945 הייתה סברה בקרב מדענים, אשר פיתחו את כלי הנשק הגרעיניים הראשונים, כי קיימת אפשרות שפיצוץ גרעיני גדול מספיק יוכל להבעיר את האטמוספירה של כדור הארץ.
תגובה גרעינית של שני אטומי חנקן תייצר אטום פחמן ואטום חמצן בנוסף לאנרגיה שתשתחרר בתגובה.
אנרגיה זו תחמם את החנקן הנותר במידה מספקת על מנת להמשיך את התגובה עד שכל אטומי החנקן יתכלו.
הדבר הוכח עד מהרה כלא סביר עד בלתי אפשרי, אך הסברה המשיכה להתקיים כשמועה במהלך שנים רבות.
הטמפרטורות הגבוהות והלחצים גורמים לגז לנוע החוצה באופן רדיאלי בקליפה דקה וצפופה הקרויה "החזית ההידרודינמית".
החזית מתנהגת כבוכנה הדוחקת ומכווצת את התווך באזור הפיצוץ על מנת ליצור גל הלם המתרחב באופן כדורי.
בתחילה, גל ההלם מצוי בתוך המשטח של כדור האש הגדל, אשר נוצר בגלל חימום האוויר שבסמוך למוקד הפיצוץ על ידי קרני הרנטגן.
ברם, בתוך חלקיק שנייה חזית הלחץ הכדורית הצפופה חולפת על פני כדור האש; מכיוון שהאוויר שבחזית הלחץ מתלהט ומתיינן עד כדי הפיכתו לפלזמה, חזית הלחץ ממסכת את מעבר הקרינה האלטרומגנטית (התרמית) ממוקד הפיצוץ ובכך מסתירה את כדור האש.
לאחר פרק זמן קצר, במהלכו טמפרטורת האוויר בחזית גל ההלם צונחת והוא הופך למיונן פחות, הקרינה העזה ממוקד הפיצוץ נחשפת שוב.
זהו האפקט המוכר של "ההבזק הכפול" הנצפה בעת פיצוץ גרעיני; אפקט זה של הבזק כפול הוא סימן היכר ייחודי לפיצוצים גרעינים שמאפשר לזהותם ולהבדיל בינם לבין פיצוצים קונבנציונליים גדולים.
רוב ההרס הנוצר על ידי פיצוץ גרעיני נובע מהשפעות ההדף.
רוב המבנים, למעט מבנים מחוזקים או חסיני הדף, ינזקו נזק בינוני עד קשה כאשר יהיו תחת לחץ יתר של 0.35 אטמוספירות.
רוח ההדף עשויה להגיע למהירות של מאות קילומטרים בשעה.
טווח ההדף משתנה כתלות בעוצמת הנשק ובגובה הפיצוץ.
טווח הפיצוץ אינו מקסימלי כאשר הפיצוץ מבוצע על פני הקרקע או באזורים נמוכים אלא הוא גדל ככל שגובה הפיצוץ גדל עד לנקודת אופטימום שממנה והלאה הטווח קטן עם הגדלת הגובה.
הסיבה לכך היא ההתנהגות הלא ליניארית של גלי ההדף.
אם גל ההדף מגיע לקרקע הוא מוחזר.
מתחת לזווית החזרה מסוימת מתאחדים הגל הפוגע והגל המוחזר ויוצרים גל אופקי מחוזק הקרוי עמוד מאך על שם ארנסט מאך.
ישנן שתי תופעות הקשורות בגל ההדף הנע באוויר:
לחץ עודף סטטי - עליה חדה בלחץ הנגרמת על ידי גל ההלם.
הלחץ העודף בכל נקודה נתונה תלוי ישירות בצפיפות האוויר בגל.
לחץ עודף דינמי - כוח התנגדות המופעל על ידי רוחות ההדף.
הרוחות מסוגלות לדחוף, להפוך ולהרוס עצמים.
רוב הנזק הנגרם לחומר על ידי פיצוץ אוויר גרעיני נגרם על ידי צירוף של לחץ עודף סטטי גבוה ורוחות ההדף.
הדחיסה הארוכה של גל ההדף מחלישה מבנים, אשר אז נקרעים לחלקים.
פאזות הדחיסה, הוואקום והלחץ עשויות להמשך מספר שניות או יותר ולהפעיל כוחות גדולים בהרבה מסופת ההוריקן החזקה ביותר.
גלי ההדף אשר פוגעים בגוף האדם גורמים לגלי לחץ העוברים דרך הרקמות.
הגלים הללו פוגעים לרוב בצמתים בין רקמות בעלות צפיפויות שונות (עצם ושריר) או בממשק המקשר בין הרקמה והאוויר.
הלחץ העודף הפוגע בריאות הוא כ-70 kPa.
עור התוף יקרע בלחץ שבין 22 kPa לבין 90 kPa.
נשק גרעיני פולט קרינה אלקטרומגנטית בכמויות גדולות.
הקרינה נפלטת בצורת אור נראה, אור אינפרה אדום ואור אולטרה סגול.
רוב הסכנות הן כוויות ופגיעות עיניים.
בימים בהירים, הפציעות עשויות להתרחש הרבה מעבר לטווחי הפיצוץ.
האור הוא כה חזק שהוא יכול להצית אש שתתפשט במהירות בהריסות שיותיר ההדף.
טווח האפקטים התרמיים גדל משמעותית כתלות בעוצמת הנשק.
לקרינה התרמית נתח של 35–45 אחוזים מהאנרגיה המשתחררת בפיצוץ, כתלות בעוצמת הנשק.
קיימים שני סוגים של פגיעות עיניים כתוצאה מקרינה תרמית של נשק גרעיני:
עיוורון הבזק אור נוצר בשל הבזק התחלתי של אור אשר נוצר בעת פיצוץ גרעיני.
הרשתית קולטת אנרגיית אור בכמות גדולה מכפי יכולתה, אולם פחות מהכמות הדרושה לנזק בלתי הפיך.
הרשתית רגישה במיוחד לאור נראה וכן לאור אינפרה אדום בעל גל קצר.
הסיבה היא שהעדשה על הרשתית ממקדת את החלק הזה של הספקטרום האלקטרומגנטי.
התוצאה היא הלבנה של הפיגמנטים האחראים על הראייה וכתוצאה מכך עיוורון זמני לפרק זמן של עד 40 דקות.
כווית הרשתית היוצרת נזק תמידי נגרמת גם מריכוז אנרגיה תרמית ישירה על הרשתית על ידי העדשה.
הכוויה תתרחש רק במידה וכדור האש בשדה הראייה של הפרט ולכן זו פציעה נדירה.
עם זאת כוויות רשתית עשויות להיגרם גם במרחקים גדולים מאזור הפיצוץ.
הדבר תלוי בעוצמת הנשק ובגודל כדור האש.
כאשר קרינה תרמית פוגעת בעצם נתון, חלק מהקרינה מוחזרת, חלק מועברת וחלק נספגת בתוך העצם.
החלק שנספג תלוי באופי ובצבע החומר ממנו עשוי החפץ.
חומר דק עשוי להעביר הרבה.
חומר בעל צבע בהיר עשוי להחזיר את רוב הקרינה ולא להנזק.
הקרינה התרמית הנספגת מעלה את טמפרטורת המשטח וגורמת לשרפה של עץ, נייר, בדים וחומרים נוספים.
אם החומר מהווה מוליך תרמי גרוע, החום יכלא באזור המשטח של החומר.
תבערה של חומרים תלויה בפרק הזמן שבו נמשך הפולס התרמי ובעובי ובלחות המטרה.
ליד אזור הפיצוץ שטף האנרגיה גדול מ-125 ג'אול לסנטימטר מרובע וכל דבר שיכול להישרף ישרף.
במרחק רב יותר, רק חומרים שקל להבעירם יעלו באש.
בעיר הירושימה, התפתחה סופת אש אדירת ממדים תוך 20 דקות לאחר הפיצוץ.
הסופה השמידה בניינים ובתים רבים.
סופת אש מורכבת מרוחות בעלות כח אדיר הנושבות לעבר מרכז האש מכל רוחות השמיים.
עם זאת, התופעה אינה ייחודית לפיצוצים גרעיניים ונצפתה גם בעת התרחשותן של שרפות יער גדולות וגם בעת הפצצות שטיח במהלך מלחמת העולם השנייה.
מאחר שקרינה תרמית עוברת בקו ישר מכדור האש כל עצם שאינו שקוף יצור צל שיגן עליו.
במידה שערפל יפזר את האור, הצל יהיה פחות יעיל אולם הערפל יפחית את טווח ההשפעה של הקרינה.
קרני גמא מפיצוץ גרעיני מייצרים אלקטרונים בעלי אנרגיה גבוהה בשל פיזור קומפטון.
האלקטרונים נלכדים בשדה המגנטי של כדור הארץ, בגבהים שבין 20 ל-40 קילומטרים שם הם מקבלים תהודה.
הזרם החשמלי המתנדנד מייצר פולס אלקטרומגנטי (EMP) אשר נמשך כמילישנייה אחת לערך.
אפקטים משניים עשויים להמשך למשך שנייה או יותר.
הפולס חזק דיו על מנת לגרום לעצמים מתכתיים ארוכים (כמו כבלים) להתנהג כאנטנות ולייצר מתח גבוה כאשר הפולס עובר.
המתחים הללו, והזרם הגבוה הקשור בהם, יכול להרוס התקנים אלקטרוניים לא מוגנים ואפילו חוטים.
אין השפעות ביולוגיות ידועות לפולסים אלקטרומגנטיים.
האוויר המיונן משבש את תקשורת הרדיו שבאופן שגרתי הייתה מדלגת מהיונוספירה.
ניתן להגן על מכשירים אלקטרוניים על ידי עטיפתם בחומר מוליך או בכל סוג אחר של כלוב פאראדיי.
כמובן שלא ניתן להפעיל מכשירי רדיו כאשר הם מוגנים משום שגלי רדיו משודרים לא יכולים להגיע אליהם.
כ-5% מהאנרגיה המשוחררת בגל הדף גרעיני היא מסוג קרינה מייננת: קרינת נייטרונים, קרני גמא, חלקיקי אלפא ואלקטרונים הנעים במהירויות גבוהות אך כאלו שלא מתקרבות למהירות האור.
מקור הנייטרונים מהביקוע הגרעיני ומההיתוך הגרעיני.
העוצמה של הקרינה הגרעינית ההתחלתית דועכת במהירות כתלות במרחק מנקודת מוקד הפיצוץ משום שהקרינה מתפזרת על פני שטח גדול.
הקרינה גם פוחתת כתלות בספיגה אטמוספירית ובפיזור.
אופי הקרינה בנקודה נתונה משתנה כתלות במרחק ממוקד הפיצוץ.
ליד המוקד, עוצמת הנייטרונים גבוהה מעוצמת הגמא, אולם בעוד המרחק גדל הרי שהיחס נייטרונים לגמא מצטמצם.
לבסוף, מרכיב הנייטרונים של הקרינה ההתחלתית הופך זניח בהשוואה למרכיב הגמא.
הטווח לרמות קרינה משמעותיות של הקרינה ההתחלתית אינו גדל באופן ניכר כתלות בעוצמת הנשק.
בפצצות כבדות מעל 50 קילוטון, השפעות תרמיות ומכניות הופכות להיות חשובות מהשפעות הקרינה.
קרינת הנייטרונים משנה את צורת החומר באזור הפיצוץ והופכת אותו לרדיואקטיבי.
הפיצוץ משחרר חומר רדיואקטיבי רב.
זיהום רדיואקטיבי כזה מכונה נשורת גרעינית.
גל הלחץ מפיצוץ תת-קרקעי יעבור דרך הקרקע ויגרום לרעידת אדמה קלה .
התאוריה גורסת כי פיצוץ גרעיני עלול להפעיל מישור שבר.
זאת עקב הלחץ והמאמצים שיוצר הפיצוץ בסביבת מישור השבר, ואז לגרום לרעידת אדמה חזקה במרחקים של עשרות קילומטרים .
הטבלה הבאה מסכמת את ההשפעות החשובות ביותר של פיצוץ גרעיני תחת תנאים מסוימים.
1) עבור השפעות קרינה ישירות מסתכלים על טווח משופע במקום על טווח קרקע משום שחלק מההשפעות לא באות לידי ביטוי אפילו בנקודת הפיצוץ הגרעיני עבור חלק מגבהי הפיצוץ.
טווח הקרקע יכול להשאב מהטווח המשופע ומגובה הפיצוץ באמצעות משפט פיתגורס.
בעוד כדור האש נישא באוויר, הוא מקבל צורה של טבעת מערבולת שבמרכזה חומר זורח, כפי שניתן לראות בתמונות.
לעיתים בזמן הפיצוץ מתרחשים ברקים.
בתמונות של פיצוצים גרעיניים ניתן לראות שובלי עשן, הנוצרים מרקטות פולטות עשן אשר נורות לפני הפיצוץ.
שובלי העשן משמשים על מנת לקבוע מהו מיקום גל ההדף, הבלתי נראה באופיו, במילי-שניות לאחר הפיצוץ.
הדבר נעשה על ידי שבירת קרני האור, אשר יוצרת שבירה אופטית בשובלי העשן בזמן שגל ההדף עובר.
היכולת לשרוד תלויה במידה רבה בגורמים כמו הקרבה למוקד הפיצוץ וכיוון הרוח הנושאת את הנשורת.
ההשפעות הסביבתיות של תעופה מתרחשות בעיקר ממנועי מטוסים הפולטים רעש, חלקיקים וגזי חממה שתורמים לשינויי האקלים, התחממות עולמית וזיהום האוקיינוסים.
בנוסף, קיימת טביעת רגל אקולוגית של שדות תעופה, תעשיית התעופה ותעשיות הנלוות אליה כמו תיירות, מסעדנות, ומלונאות.
כמו כל הפעילות האנושית הכרוכות בבעירה, רוב הצורות של תעופה משחררות פחמן דו-חמצני (CO2) וגזי חממה אחרים לאטמוספירה של כדור הארץ, דבר התורם להאצת התחממות כדור הארץ ובמקרה של פחמן, זיהום והחמצת האוקיינוסים.
חששות מפני אלה מודגשים בשל הנפח הנוכחי של תעופה מסחרית וקצב הצמיחה שלה.
בשנת 2014 בעולם כ-8.3 מיליון אנשים טסו ביום, 3 מילארד מושבים בשנה, לעומת שניים בסך הכל בשנת 1999.
בעוד פליטת גזי חממה העיקרית מכלי טיס ממונעים בטיסה היא פחמן, פליטות אחרות עשויות לכלול תחמוצות חנקן וחנקן דו-חמצני, אדי מים, גופרית דו-חמצנית, פחמן חד-חמצני, פחמימנים נשרפים באופן חלקי, ורדיקלים כגון הידרוקסיל, תלוי בסוג של כלי הטיס.
על מנת לאמוד את נפח פליטת גזי חממה האחרים שאינם פחמן דו-חמצני נהוג להשתמש בגורם ניפוח פליטות (EWFs) כלומר, גורם שבאמצעותו יש להכפיל את פליטות גזי החממה כדי לקבל פליטת פחמן שוות ערך להשפעה הסביבתית השלילית.
התרומה של מטוסים בתעופה אזרחית לפליטות הפחמן העולמית נאמדה בכ-2%.
עם זאת, במקרה של מטוסים בגובה רב אשר לעיתים קרובות טסים ליד או בסטרטוספרה, אפקט גובה רגיש שאינו פחמן עלול להגביר את ההשפעה הכוללת על שינוי האקלים מעשה ידי אדם באופן משמעותי.
השפעות קצרות טווח של אלכוהול שנצרך בשתיית משקה אלכוהולי, מדורגות מירידה ברמת החרדה וביכולת המוטורית במינונים נמוכים, ועד לאיבוד הכרה, אמנזיה אנטרוגרדית, וקריסה של מערכת העצבים המרכזית במינונים גבוהים יותר.
קרום התא חדיר מאוד לאלכוהול, וכאשר אלכוהול נמצא בזרם הדם הוא עלול לחדור כמעט לכל תא בגוף.
ריכוז האלכוהול בדם נקבע באמצעות המדד blood alcohol content או BAC (-תוכן אלכוהול בדם).
הכמות והנסיבות גורמות חלק גדול בהיקף השכרות; לדוגמה, אכילת ארוחה כבדה לפני צריכת אלכוהול גורמת שהאלכוהול ייקלט לאט יותר.
גם התייבשות מהווה מרכיב חשוב, בעיקר בגרימת היקף החמרמורת.
לאחר שתייה מוגזמת, האדם עלול להגיע לאיבוד הכרה, וברמות צריכה קיצוניות אף להרעלת אלכוהול ולמוות.
ריכוז אלכוהול של 0.40% בדם יהרוג חצי מקבוצת נבדקים.
אלכוהול עלול גם לגרום למוות בעקיפין, על ידי חנק מקיא.
אלכוהול עלול להחמיר בעיות שינה באופן משמעותי.
לריכוזים שונים של אלכוהול בדם ישנן השפעות שונות על גוף האדם.
להלן רשימה של תופעות נפוצות של אלכוהול בגוף, בהתאם לריכוז האלכוהול בדם (BAC).
עם זאת, הסבילות משתנה מאדם לאדם, ואנשים שונים יגיבו בצורה שונה לאותו מינון.
לכן, אחוזי ה-BAC הם הערכה, ומשמשים לצורכי המחשה:
כתוצאה מהעלייה בשיעור הגירושים, חלה גם מדי שנה עלייה במספר הילדים בגיל הרך בגילאי 3–6 שנים המעורבים בתהליך המשברי הזה.
פירוק המשפחה מטה את מסלול החיים של חברי המשפחה ומקבל צביון משברי ברבים מהמקרים.
העלייה הגבוהה בשיעור הגירושים היא אחד מהשינויים המשמעותיים והדרמטיים שחלו במבנה מוסד המשפחה במהלך העשורים האחרונים.
למשל, במאה ה-21 אחד מכל שלושה זוגות בישראל מתגרש.
גירושים מוגדרים כפירוק התא המשפחתי, שהוא פירוק של סדר חברתי וחוקי מוכר.
זוהי תופעה מתמשכת הקיימת שנים רבות והיא משותפת לתרבויות וחברות רבות בעולם ומשפיעה לאורך שנים במידה רבה על ילדי המשפחה בכל מישורי החיים שלהם - כישורי החיים של הילדים, כושר ההסתגלות, הרווחה הנפשית, הדימוי העצמי, הביטחון העצמי, רמת התפקוד האישית והחברתית ובריאותם הפיזית.
השפעת הגירושים על ילדים בגיל הרך (3–8 שנים)
אפיונים ייחודיים של הגיל הרך (3–8 ש')
לגירושים השפעה עמוקה על כל בני המשפחה, הן על הורים שבחרו בהם והן על הילדים שנהיו מעורבים בהם שלא מבחירתם..
ההורים מגיבים באופנים שונים למצבם של הילדים לאור האירוע הזה: חלקם נוטים לחשוב כי הילדים מטבעם מסתגלים בקלות למצבים חדשים וכי תחושת האבדן אשר מתלוות לתהליך יחלפו עם הזמן.
הורים אחרים חשים את מצוקת הילד, אך אינם יודעים כיצד עליהם לנהוג, הם עצמם מתמודדים עם מצב לא פשוט ולא מוכר.
לכך מצטרפים קשיים ומגבלות נוספים: המשפחה הופכת להיות מטופלת על ידי הורה יחיד, לרוב האם, הנאבקת עם לחצים רבים.
חלקם כלכליים, כדי לקיים את המשפחה ההורה בעל המשמורת (לרב, האם) נאלץ לעבוד שעות מרובות והמשפחה נאלצת להתמודד עם ירידה משמעותית במשאבים הכלכליים.
חלקם אישיים, לעיתים קרובות, האם עצמה נמצאת במשבר בשל הגירושים וזה מותיר אותה פחות פנויה רגשית לילדיה.
בנוסף, הילדים יתמודדו לעיתים עם קשר מופחת עם ההורה השני (לרוב האב) ועם ניתוק הקשרים עם משפחתו המורחבת של הורה זה.
לעיתים, במקביל, חלקם ימשיכו את תהליך התפתחותם במשפחות של נישואין חדשים, ועם מעברים של שכונה, דירה או בתי ספר.
כאשר השינויים האלה מלווים במצבי קונפליקט מרובים, חלקם חריפים ואלימים, עוצמת המשבר מחריפה עוד יותר.
בפני הילדים עומד האתגר של הבנת האירוע הטראומטי, חוויית האובדן של המסגרת המוכרת, חוויית הנטישה של אחד ההורים והצורך להסתגל למציאות החדשה, בתנאים חסרים ולעיתים פוגעניים.
נסיבות אלו משפיעות על הילד בהיבט הפסיכולוגי, האישי, הרגשי, הקוגניטיבי, החברתי והפיזיולוגי ומקרינות על התפתחותו, אישיותו ומערכת תפקודיו.
מאפיינים רגשיים: חוויית הגירושין מלווה בביטויים רגשיים רבים – חוקרים מכנים אותם בשמות רבים: כעס, האשמה עצמית, בדידות וחוסר אונים, תחושת עומס יתר, פגיעות, פחד נטישה וחוסר אוניםרמות גבוהות של חרדה, עצב, בדידות, תלותיות, דיכאון, נטישה, חוסר ביטחון עצמי, פגיעה בדימוי עצמי, תחושת אשמה ועוד.
צורך ראשוני של הילד בגיל הרך היא סביבה ביתית רגועה וזמינות פיזית ורגשית של ההורים על מנת שיוכל לפתח התקשרות בטוחה להורים זהו גיל בו קיימת תלות עזה בהורים ולילד יש צורך בקביעות וביטחון בקשר עמם, כדי שיתאפשר לו תהליך תקין של התפתחות.
כך שילדים צעירים הם הרגישים ביותר להפרת שיווי המשקל בבית.
במחקרים נמצא כי ילדים שהיו צעירים בעת הגירושין נפגעו יותר מילדים בוגרים יותר (20) .
במחקר נמצא כי ילדים מתחת גיל שלוש מגיבים באופן שלילי לגירושין ומפתחים גם מגוון רחב של סימפטומים פיזיים, שהם ביטויים עקיפים, ללא הסבר ישיר, מעידים על מצוקה נפשית.
מאפיינים קוגניטיביים – פסיכולוגיים של הגיל הרך מבטאים את יכולותיהם בשלב התפתחותי זה.
השלב המוקדם של ההתפתחות הקוגניטיבית מאופיין ברמה נמוכה של גמישות קוגניטיבית, כך שהוא מקשה על הילד לפתח הבנה מדויקת של אירועי הגירושין.
גירושי ההורים מעמידים בפני ילדים בגיל הרך מספר משימות פסיכולוגיות ייחודיות.
אלה כוללות: הבנת הגירושין ותוצאותיה; התנתקות מהמשבר וחזרה לפעילות רגילה; התמודדות עם האבדן והכעס והתמודדות עם רגשי אשמה והאשמה עצמית; קבלת הקביעות של הגירושין ועיצוב עמדה של אמון ותקווה ביחס למערכות יחסים עתידיות.
אחד מהמאפיינים הרגשיים-פסיכולוגיים הוא רגש האשמה – המחקרים מראים כי ילדי גירושין מגלים רמה גבוהה של תחושת אשמה הנובעת מכך שהם חשים אחראים על גירושי הוריהם או על כך שלא הצליחו לפייס ביניהם.
ילדים, כבר מהגיל הרך, חווים תחושת אשמה וחושבים שההורים נפרדו עקב התנהגותם או עקב מחשבות או מאוויים כמוסים אשר היו להם ביחס אליהם.
בפסיכולוגיה האנליטית מדברים על אובדן כגורם מרכזי בהתפתחות של אשמה.
אשמה זו, אשר אין באפשרות הילד הצעיר לשאת בה, תהיה חייבת להיות מושלכת אל העולם.
וכך, עלול הילד הצעיר לפתח עמדה חשדנית ומפצלת כלפי הסביבה.
החוויה הטראומתית שמתרחשת עקב ההצפה הרגשית עלולה לעצב את חווייתו של הילד כי העולם הוא מקום רע ומאיים .
מאפיינים התנהגותיים – במחקרים ניתן לראות כי ילדים למשפחות גרושות נוטים לסבול מקשיים בלימודים, התנהגויות בעייתיות, תפיסה עצמית שלילית, בעיות עם קבוצת השייכות (peer group), וקשיים ביחסים עם הוריהם.
מחקרים אחרים הראו תפקוד נמוך יותר של ילדים אלו, ביחס לילדים שלא חוו גירושין.
נמצא כי ילדים להורים גרושים נוטים לגלות בעיות התנהגות, התנהגות אגרסיבית, תוקפנות, קושי בקבלת מרות, קושי ביצירת קשרים חברתיים סוציאלית אנטי התנהגות, ואף מועדות לעבריינות .
כמו כן, נמצא כי הישגיהם של ילדים להורים גרושים נמוכים יותר בהשוואה לילדים ממשפחות לא גרושות; ילדים אלו השיגו פחות במדדים של יכולות התפתחותיות, נוכחות ופופולריות בקרב בני כיתתם.
מאפיינים פיזיולוגיים – לעיתים, מופיעים גם סימפטומים פיזיולוגיים, בעת המשבר ובסמוך לו, חוסר האפשרות לעבד את חוויית האובדן והאשמה המתעוררת בעקבותיו, קשור להתפתחות של סימפטומים פסיכוסומטיים או היפוכונדריה, שהם מטבעם, ביטוי לא ישיר של המצוקה.
קשת רחבה של תגובות קשורה ונובעת ממצבי משבר.
בהקשר למשבר של גירושין נצפו התגובות הבאות:
תחושת חוסר אונים – חוסר שליטה בחיים: מתפתחת תחושה של חוסר אונים ובהיותה נמשכת וחוזרת על עצמה היא הופכת לדפוס נלמד שמביא עמו רגשות פסימיים, פוגע במוטיבציה ובכושר ללמוד
תסוגה: היא תגובה הנפוצה בקרב הילדים בגיל הרך.
בהיותם חווים חרדה, הם נסוגים וחוזרים לצעצועים ולחפצים שנטשו, ולדפוסי התנהגות, כמו אי שליטה בצרכים
תוקפנות, והתפרצויות כעס וביטויים פיזיים: תגובה זו היא ביטוי של חוסר האונים.
היא מלווה לעיתים בתגובות פיזיקליות למצב הקשה שבו הם נמצאים.
תגובות פיזיות אלו יכולות להתבטא בהקאות, טיקים בפנים, מחלות חום לא מוסברות ועוד.
מטרת ההתנהגויות הפיזיקליות הללו הם בעצם קריאה לא מודעת לתשומת הלב מצד ההורים
ילדים נעשים מתווכים בין הוריהם לעיתים במצבי גירושין המלווים בקונפליקטים, הילדים נגררים ללב ליבו של הסכסוך בין בני הזוג.
ההורה מנסה להסית את הילדים נגד ההורה האחר ואף לשפוט על מצבים מסוימים.
במקרים רבים נקלעים הילדים לאש צולבת של דרישות מנוגדות מצד ההורים.
המאבק של נאמנות כפולה גורם נזק ישיר לילד
ילדים החווים הזדהות יתר עם אחד ההורים כתוצאה מההשפעה הקודמת הילדים נכנסים למעורבות רגשית-אישית בסכסוך, בוחרים צד במאבק ומגיעים למתח פנימי ולמצבים שבהם הם אינם מוכנים ליצור קשר ולהיפגש עם ההורה האחר במשך תקופה ארוכה ומאשימים אותו בהתרחשות הפרידה
בריחה מהמצב ושקרים לעיתים הילדים "בורחים" מהמציאות על ידי כך שהם ממלאים את שגרת חייהם בפעילות חברתית ענפה מחוץ לבית .
יש ילדים (בגילאי2–5) הבורחים אל מחוזות הדמיון כמקום מפלט, וזאת מתוך רצון להתעלם מהמצב אשר קורה בבית
ירידה בהישגים הלימודיים בקרב ילדים, בעיקר במהלך משבר הגירושים, ההישגים הלימודיים צונחים וזאת בהשוואה לילדים אשר לא חוו את משבר הגירושים במשפחתם.
אמוציונאליות ניתן לראות כי במהלך השנה הראשונה וכן גם לאחר מכן, ילדים להורים גרושים הם בעלי 'פיוז' קצר יותר.
הם נוטים להתפרץ ביתר קלות ואף להגיב בקיצוניות רבה יותר.
פגיעה בתחושת הערך העצמי והדימוי העצמי והמשפחתי נמצא כי הדימוי העצמי ואף המשפחתי ("המשפחה שלי היא לא נורמלית") נפגע.
ככל שהילד היה צעיר יותר בזמן הגירושים הוא יסבול מערך עצמי ומשפחתי ירוד יותר.
אי-קבלה והשלמה עם המצב נמצא כי בטווח הגילאים 2–5 שנים,ילדים המשיכו לקוות ולצפות שהוריהם יחזרו וכך הם לא הגיעו לשלב ההשלמה עם האובדן (לפי קובלר רוס).
הגילאים הבוגרים יותר הראו קבלה והשלמה לאחר שנה.
נצפו דפוסים נוספים של התנהגויות: ביטוי עקיף לכעס על ההורים והתקתו לחברים ומחנכים תלות מוגברת באחד ההורים או בשניהם, חרדה מתמדת ופתולוגית לשלום ההורה אשר אינו מתגורר עמם וגעגועים אליו.
אפקט ההרדמה – נמצא כי קיימים מצבים בהם ילדים מציגים התמודדות טובה בטווח של שנה ממשבר הגירושים.
בתקופה ראשונה זו הם מתפקדים באופן נורמטיבי ולא נותנים ביטוי לקשיים, לתסכולים, לחוסר הוודאות ולחוסר ביטחון שהם חווים.
התנהגות כזו יכולה להיות לא מודעת והיא גם מטעה, כי אינה מאפשרת עיבוד של תהליך האובדן.
יש בכך סכנה של התפרצות הקשיים בזמן עתידי.
חוקרים קראו לתקופה זו "הלטנטית" שלפני המשבר הפסיכולוגי וזהו "אפקט ההרדמה".
רבים המחקרים המראים כי ילדים אשר חוו גירושין במשפחות במערכות יחסים לא מאוזנות, מגלים קשיים רבים וגדלים להיות מבוגרים חרדים, תת-משיגים, בעלי הערכה עצמית ירודה ואף בעלי התפרצויות זעם לא מובנות.
מבוגרים כאלה עשויים להתייחס לכל עזיבת אדם כאובדן מחודש.
דבר זה גורם לכך שחייהם הם רצף של אבדנים והם אינם מסוגלים להתמודד עם זה כיאות.
הילדים האלה גדלים להיות מפוחדים וחשדניים לחידושים בסביבתם.
הם יתקשו לתת אמון באנשים.
מחקרים אחרים הצביעו על כך כי לאירוע הגירושין יכולות להיות גם השפעות אחרות בטווח הארוך, בהם נמצא כי אחד הגורמים המשפיעים על דרך ההתמודדות של ילדים הוא סגנון מערכת היחסים במשפחה – הן ללא גירושין, הן לפני גירושין והן בתהליך עצמו.
כלומר לא עצם תהליך שינוי המסגרת, אלא הדרך בה הוא נעשה.
לאופי האווירה המשפחתית לפני הגירושין ובתהליך הגירושין ישנה השפעה מכרעת על יכולתו של הילד להתמודד עם המשבר.
יש ומצבי קונפליקט בין ההורים (בנשואים ובגירושים) הם אלה הפוגעים בבריאות הנפשית של ילדים, ולא עצם שבירת המסגרת.
הם מביאים ליתר כעס, רגשות אשם וחרדות.
חוקרים מצאו כי במשפחות שעברו גירושין והייתה בהן מערכת יחסים מאוזנת, הילד מתמודד באופן טוב, הוא מצליח לשמור על קשר קרוב ויציב עם ההורה הלא משמורן, למשל.
כמו כן נמצא שחוויה טראומטית של גירושי ההורים בילדות יכולה להשפיע באופן חיובי על האופן שבו אותו ילד יגדל להיות מבחינה פסיכולוגית, מנטלית ואף הישגית.
נמצא כי לאחר 5 שנים 45% מהילדים שחוו גירושין יצאו מהמשבר כאנשים נורמטיביים, אכפתיים ואף אמיצים ולא מפחדים מאתגרים, חזקים יותר מילדים אשר הוריהם נשארו יחדיו, וחוו מערכות יחסים קונפלקטואליות.
במצבים בהם ילדים הציגו התמודדות טובה בטווח של שנה ממשבר הגירושים ("אפקט ההרדמה") ולא נתנו ביטוי לרגשותיהם (ולכן גם לא עבדו אותם), הם נהיו חשופים לסיכון של התפרצות קשיים בשלב מאוחר יותר של התפתחותם.
בגיל ההתבגרות המאוחרת, לדוגמה, עם בהגיעם לשלב של הצורך לפתח מערכת יחסים אינטימית עם בת או בן זוג, הם מתקשים לעשות זאת.
הסברים לתגובות הילדים בגיל הרך (3–8 שנים)
חוקרים הציעו הסברים רבים לתגובות של ילדים בגיל הרך לתהליך הגירושין.
ההסברים מתייחסים למספר תחומים ולקשרים ביניהם: זיהוי והגדרת הצרכים של הילד בשלב זה של חייו, זיהוי והגדרת היכולות והמיומנויות שלו, התייחסות לניסיון החיים הקצר שלו, תיאור החסרים, השיבושים והפגיעה המתלווים לתהליך הגירושין ותיאור התגובות של הילד במישורים השונים שתוארו בפרק הקודם.
אפיון הצרכים של הילד בגיל הרך והקשר ביניהם לבין תגובות הילד לגירושין
ילדים בגיל זה הם פגיעים, תלויים בהורים וזקוקים לתשומת לב רבה ולהענקה אהבה וחיבה.
ההורים והבית הם כל עולמו של הילד בגיל הרך וכשאלה נפגעים, חסרים או נעלמים נהרס כל עולמו.
סיפוק הצרכים ההתפתחותיים בגיל הרך מותנה בשימור יחסי התקשרות ראשוניים ילדים מגיבים למצב החדש שנוצר בכאב-צער, געגועים להורה החסר, חרדה וכעס.
הכעסים מביאים לגילויי תוקפנות, לעיתים, הן במשפחה והן בגן, וכך עשויה להיפגע התדמית החברתית של הילד ובעקבותיה עשויים להתעורר קשיים נוספים.
אפיון גבולות היכולות של הילד בגיל הרך והקשר ביניהם לבין תגובות הילד לגירושין
לגבולות היכולת של ילדים בגיל הרך יש כמה ביטויים אופייניים.
ילדים בגיל הרך, מתקשרים בערוץ מילולי ראשוני ופשוט שאינו יכול לבטא מצבים וחוויות מורכבים.
כך שערוץ התקשורת עם ההורים לא יכול לבטא את מכלול חוויות המצוקה, הקריאה לעזרה וחוסר האונים של הילד וכמו כן, יכולת המענה המלא מצד ההורים היא מוגבלת.
במצב כזה ההורים נותרים חסרי אונים והילדים נותרים ללא התייחסות ראויה למצוקתם.
המצוקה מקרינה ומשפיעה על בריאותם, תפקודם ושמחת החיים שלהם.
ילדים בגיל זה טרם פיתחו הבחנה ברורה בין מציאות ודמיון ואופן החשיבה שלהם הוא אגוצנטרי.
כתוצאה מכך, יש לילדים בגיל הצעיר נטייה לחשיבה מגית בה הם תופסים את עצמם ומעשיהם כבעלי יכולת השפעה על הסביבה גם כאשר אין לכך אחיזה במציאות.
סתירה זו בין מציאות לדמיון עשויה להביא לבלבול, מבוכה, תסכול, כעס והתנהגות פוגעת.
ילד בגיל הרך אינו מסוגל להכיל ולהבין את השינויים שחלים בחייו והוא חש בלבול וחרדה.
גם קשה לו לקלוט ולעקוב השינויים בסדר היום ולוח הזמנים המשתנה המסדיר את חלוקת הזמן שלהם עם כל אחד מההורים הילד בגיל זה, אינו מסוגל עדיין לעבד תהליכים טבעיים של אבל המאפשרים פרידה ממצב קיים ומעבר למצב חדש.
כאשר הוא חווה אובדן בשלב מוקדם מדי בחייו, עדיין אין לו יכולת להכיל אותו ולעבד אותו והוא מוצף באשמה
רמת ההמשגה של הילד בגיל הרך שונה משמעותית מהמשגה בוגרת.
המשגת הגירושין הנה הבנה של הגירושין באופן מופשט תוך הסתכלות על הסביבה ולא רק על עצמך.
כאשר ילד ממשיג טוב את הגירושין הוא ממשיג אותם גם בהמשגה אישית וגם בהמשגה כללית.
בהמשגה הכללית - הוא מבין מה הסיבות לגירושין, מבין את העובדה שלא ניתן לשנות את המצב החדש, את השייכות שלו להוריו ואת התוצאות שיבואו בהמשך.
בהמשגה האישית - הוא מבין איך הגירושין יבואו לידי ביטוי בחייו האישיים, וכיצד חייו ישתנו מעתה ואילך.
בגילאי 3–6 הילדים עדיין אינם מבינים את מלוא המשמעות של מה שקורה להורים ואיזו השפעה תהיה לכך עליהם.
כאשר ההורים מתערבים ועוזרים לילדים להמשגת הגירושים, הילדים מסתגלים יותר מהר למצב החדש, ומתמודדים טוב יותר עם התחומים הרגשיים, החברתיים והלימודיים.
כדי שההורים יוכלו לעזור לילדיהם, עליהם לדעת איזו רמת המשגה מתאימה לילד - בהתאם לגילו ולהתפתחותו הקוגניטיבית.
בגילאי 6–8 רמת ההמשגה יותר גבוהה, אך האגוצנטריות עדיין דומיננטית.
בגילאים אלו, הילדים מבינים את הקשר בין מעשיהם של הוריהם לבין ההשפעה שתהיה אולם, במצב חשיבה אגוצנטרית, הם עדיין עלולים לחוש שהגירושין קרו באשמתם ולכן הם מנסים לרצות את הוריהם.
אחת התופעות הנובעות ממצבי אשמה היא הנטייה לשקר.
ילדים, בעיקר בגילאים 5–8, נוטים לשקר אודות המצב שאליו נקלעה המשפחה מתוך תחושת בושה, רצון להיות 'נורמלי' ומשאלות ודמיונות על איחוד המשפחה מחדש.
אתגר נוסף העומד בפני הילדים, הוא כאשר ההורים יוצרים קשרים חדשים.
אז אנשים נוספים נכנסים לחיי הילד, בהיותו שרוי כבר במשבר הגירושין של הוריו ועניין זה מבלבל אותו וגורם לו פחדים.
עליו להיפתח להכרות עם הורה חורג, אחים חורגים, לקבל "חצאי אחים" ודמויות של המשפחה הרחבה, בין אם ירצה או לא וקשה לו להתמודד עם זה.
נישואים שניים לא תמיד צולחים, חלק מהם נכשל והילדים נחשפים לחוות משבר גירושין פעם נוספת
הקשר בין ניסיון החיים הקצר ויכולת ההתמודדות הילד בגיל הרך
ילדים החווים גירושין בגיל הרך לא הספיקו לחוות חיי משפחה יציבים ותומכים והם צעירים מכדי לזכור את התקופה שקדמה לגירושין.
עמדות החוקרים חלוקות לגבי השפעתה של עובדה זו.
יש חוקרים המציינים כי ככל שגיל הילדים בעת הגירושין נמוך יותר, כן טובה הסתגלותם לטווח ארוך גם הורים, נוטים להאמין כי ילדים מטבעם מסתגלים למצבים חדשים, כך שהחוויות והקשיים עימם הם מתמודדים בזמן הווה, יחלפו עם הזמן.
עם זאת, יש חוקרים הטוענים כי התפתחותם של ילדים שהוריהם התגרשו בגיל צעיר עשויה להיפגע, ולהיות מושפעת עד בגרות, כי הם לא זכו ליצור בתודעתם דפוס של יחסים זוגיים יציבים ותומכים.
ההתמודדות עם משבר הגירושין לפי המודל של קובלר-רוס
אליזבת קובלר-רוס מצאה כי בתהליך התמודדות עם משבר הגירושין ניתן להבחין בחמישה שלבים:
הכחשה: בשלב הראשון של השינוי, במצב שיש בו הרבה אי-ודאות, אדם פוגש ומבטא חששות ודאגות.
הוא מרגיש לקראת מה הוא הולך, אך אינו מכיר זאת מקרוב ולכן חושש מאוד.
מופיעות כאן חרדות, הדחקה והכחשה.
ילדים, בעיקר בגיל הצעיר, בתקופה ראשונית לאחר הבשורה נוטים להתכחש למצב.
הם מאמינים כי ישנו סיכוי טוב שהוריהם ישנו את דעתם ולא יתגרשו בסוף.
לעיתים הילד יתנהג כי הוא אינו מושפע כלל מכל התהליך הזה, בשלב הזה הרגשות העמוקים מודחקים, בעיקר בגילאים המבוגרים יותר בילדות, לאחר הגיל הרך.
כעס: מתוך החששות והדאגות, וכשכבר אי אפשר לברוח מהמציאות, מהשינויים, עולה התנגדות המלווה בהאשמה של האחרים: מטפלים, בני משפחה, מקבלי החלטות וכו'.
תחושת אי-אמון וכעס מופיע בחוזקה.
לאחר הבשורה המרה הילדים נוטים להפיל את האשמה על אחד מההורים ("זה הכל אשמת אבא כי הוא לא עזר טוב לאמא").
לעיתים, הילדים אפילו יאשימו את עצמם במצב הגירושים ויחשבו כי בשל התנהגותם הרעה ההורים התגרשו ("זה הכל באשמתי כי לא סידרתי את החדר כשאמא ביקשה"").
עם זאת, בעצם תהליך הגירושים הילדים מאבדים אהבה של אחד מההורים, הם מרגישים נטושים ומוזנחים, לכן לעיתים רבות הכעס יופנה כלפי ההורים.
מיקוח והפרדה: לאחר הגל הראשון של הכעסים מצטרפים, מתלווים אליו מרכיבים נוספים.
מתוך אי הרצון לאבד את מה שהיה מוכר, ידוע ובטוח, עולים רעיונות והצעות איך אפשר אחרת.
מחפשים חוות דעת שונות, כוון אחר.
לא תמיד ההצעות עומדות במבחן המציאות.
מנגנון ההפרדה בודק מי איתי ומי נגדי.
אנשים נוטים בשלב זה לראות את המציאות בצבעי שחור-לבן.
בשלב זה ניתן לראות כי הילדים מרגישים כי יש להם חלק במצב הקיים.
הם מאמינים כי אם הם יתנהגו יפה וייעשו כל מה שההורים אומרים להם יהיה ניתן להחזיר את הגלגל לאחור ("אם אני אהיה ילד טוב אבא יחזור הביתה").
בשלב זה לעיתים המבוגרים חושבים כי הילדים התגברו על האובדן עקב הגירושים אך זוהי טעות נפוצה מכיוון שזה רק מעטה חיצוני למה שהילדים מרגישים באמת.
קבלה פסיבית: עם הכאב והקושי מתפתח שלב נוסף – תחילת ההשלמה.
לעיתים ההשלמה מלווה בתחושת ויתור, קושי ואפילו דיכאון מה.
יש פה קבלה פסיבית של השינוי, מעין הסכמה ללא התלהבות.
שלב זה מתרחש כאשר הילד מבין כי אין שום דבר אחר שניתן לעשות כדי להחזיר את המצב לקדמותו והוא אינו יכול לעצור את הגירושים.
כאן הילד מתחבר רגשית למציאות של הגירושין, הוא עלול לחוות רגשות של דיכאון ואבל, ירידה בתיאבון, בעיות שינה, בעיות חברתיות ולימודיות.
במצב הזה, נכון להורים לאפשר לילד לחוות את תהליך האבל, כדי למצות אותו ולצמוח ממנו הלאה.
הורים שאינם מאפשרים זאת, מעידים על עצמם שהם עצמם לא השלימו את השלב הזה.
("אני מצטער שאני לא יכול לתקן את המצב הזה בשבילך").
קבלת השינוי: בשלב החמישי והאחרון מתפתחת קבלה, שאינה רק השלמה פסיבית.
נראית רגיעה והתחזקות של הביטחון העצמי.
האדם לוקח אחריות למצבו, אינו מאשים את הסביבה כמו בשלבים קודמים.
ניתן לראות הרבה יותר שיתוף פעולה.
האדם בשלב זה של השינוי יוכל לזהות ולהודות גם בנקודות אור שמביא לו המצב החדש.
השלב הסופי הוא כאשר הילד משלים עם המציאות.
השלב מתרחש בדר"כ לאחר שנה.
אין זה אומר בהכרח שהילד יהיה מאושר לגמרי שוב, אך הוא מבטא יציאה מהדיכאון.
ככל שההורים יקדימו לסיים עם תהליך הגירושים כך הילד יוכל להגיע לשלב הקבלה ולהתחיל להתמודד עם המציאות המחודשת .יש להתבונן ולהבין את החלוקה לחמשת השלבים, ככיוון של התפתחות, לא כחלוקה חד-משמעית.
בכל שלב ניתן לזהות סימנים של כל השלבים האחרים, לעיתים הם נראים לא מובחנים ביותר והאדם נע ביניהם קדימה ואחור.
התערבות עבור ילדים שהוריהם התגרשו או נמצאים בתהליכי פירוד או גירושין
ילדים אשר הוריהם התגרשו או נמצאים בתהליכי פירוד או גירושין זקוקים למערכת תמיכה רציפה מהמבוגרים שמסביבם (הורים, מורים וקרובי משפחה), וזאת על מנת שיוכלו להתמודד עם החוויית הקשות המתלוות לתהליך הגירושים.
הילד מבטא את קשייו בדרכים שונות, הוא נותן סימנים: פגיעה בתפקוד היומיומי – קשיי התנהגות קיצוניים, שקיעה בדיכאון, התבודדות, הימנעות מפעילות חברתית, חוסר ביטחון עצמי, סיוטי לילה, הרטבות בגיל גמילה, סימפטומים פסיכוסומטיים, הפרעות אכילה והתנהגות נסוגה.
סימנים אלה ואחרים הם אותות קריאה לעזרה, להתערבות טיפולית, חינוכית.
בשלב הראשון של ההתערבות יש צורך לבצע הערכה של מצבו של הילד וכוחותיו, וכן הערכה של הקשרים המשפחתיים וקשייהם.
כמו כן, גורמים אלה כוללים את הקהילה התרבותית-דתית, תרבות המשפחה ומערכת האמונות ביחס לאובדן.
כמו כן יש ללמוד ולהעריך מה הוא יודע אודות הגירושין, מה חווה בתקופה שקדמה להם, כיצד ההורים מגישים או לא מגישים לו את התמיכה וההבנה הדרושות, האם הוא מביע את רגשותיו, האם הוא פתוח ומשתף, או סגור ומכונס בתוך עצמו.
ככל שתהליך ההכנה לקראת הגירושין והליווי של התהליך בכל שלביו יהיה שקול ומוגש בתשומת לב לכל הפרטים, בישירות, בתמיכה ובשיתוף פעולה של שני ההורים, כך יגדלו הסיכויים שהילד יוכל להתמודד עם השינויים והאתגרים העומדים בפניו.
הגשה תומכת זו כוללת את טון הדיבור, בחירת המילים, הסבר של ההורים אודות הסיבות שהביאו לכך, הדגשת המשמעות של ההחלטה, הדגשת המחויבות ההורית המשותפת והכוונה לעצב את דרך התנהלות המשפחה לטובת כל חבריה.
יש לשקול מה לא לחשוף בפניו, עובדות ושיקולים שאין ביכולתו להכיל ולקבל.
בנוסף לאלה, ככל שההורה שאינו משמורן ימשיך לשמור קשר ולקחת חלק בחיי הילד, סיכוייו לעבד את המשבר ולצאת ממנו מחוזק, גדלים.
רצוי ששני ההורים ביחד יספרו לילד על החלטתם, למעט מצבים בהם המתח והקונפליקט לא מאפשרים שיתוף פעולה הולם.
העיתוי המתאים לספר לילד תלוי בגילו, בנסיבות ההחלטה ובמועד שבו הוריו מתכננים להיפרד פיזית .
חשוב להדגיש ש"לספר לילדים" אינו עניין חד-פעמי.
מתחילים בהודעה הראשונה, מלווים אותה בהסברים מרגיעים וממשיכים להסביר בכל תקופת המעבר, ובמידה מסוימת, גם בשנים שלאחר הגט.
אפשר לשוחח פעמים נוספות לאחר ההודעה הראשונה עם כל ילד בנפרד או עם כולם יחד, על פי שיקול דעת ומתוך היכרות עם הילדים.
מעורבות מערכת הגן ובית הספר בתהליך ההתערבות
בית הספר או הגן במצב של גירושים בגיל הילדות יכול לסייע רבות כמוקד תמיכה, סיוע, הדרכה ויצירת מקום בטוח לילד החווה תהליך של אובדן במהלך גירושי הוריו.
ילדי גירושין בגיל הרך זקוקים לתמיכה עקבית וממושכת ולאוזן קשבת מצד כל המבוגרים בחייהם – הורים, קרובי-משפחה, מטפלות וגננות.
ההורים, אשר עד אתה היוו גורם משמעותי בחיי הילד נוטים להתכנס בתוך עצמם בעת המשבר ופחות פנויים למצבו הרגשי שלו, לכן למערכות החינוך, בית הספר או הגן יש תפקיד חיוני במצב זה.
מודל זה פותח בשנת 1995 על ידי שירות הרווחה של משרד הרווחה, המועצה הלאומית לשלום הילד ו"אשלים".
התוכנית המוצעת בו כוללת: מרכיבים טיפוליים (פרטניים וקבוצתיים לאבות, אימהות, ילדים), מרכיבים ייעוצים-מדריכים (מרכז מידע, ערוץ טלפוני) ומרכיבי למידה והעשרה (סדנאות, הרצאות, ספריה).
באגף רווחה בו הופעלה התוכנית במלואה, נמצא כי ככל ששני ההורים שותפים בתהליך וככל שרב מספר חברי המשפחה המעורבים בתוכנית, כך הושג שיתוף פעולה, הידברות והסדר מוסכם.
ניכר היה תהליך של הבנת התהליכים, הסיכונים, דרכי הפתרון ונרכשו כלים ליישומו.
המודל כוון למשפחות בשלב טרום גירושין, גירושין ולאחריו.
לשואה הייתה השפעה עמוקה על החברה באירופה ובשאר העולם.
השפעתה ניכרת בדיונים תאולוגיים, באמנות, בתרבות ובפוליטיקה.
התמודדות החברות בשטחי שלטון הנאצים עם מעשי הרצח
כתגובה לעדויות הרבות על הזוועות שקרו בזמן המלחמה, החברה הגרמנית שמרה על השקט בשנים שלאחר המלחמה ונקטה בהצדקה עצמית, תוך שכתוב ההיסטוריה על מנת לרכך אותה.
המשפטן פריץ באואר, ששימש כתובע הכללי של מדינת הסן מ-1956, חתר לעריכת משפטים נוספים כנגד פושעים נאציים בתקופה שבה הייתה אמורה לחול התיישנות על הפשעים.
באואר, יהודי במוצאו, פעל באופן יוצא דופן במציאות שבה היה רצון שלא להתייחס לנושא השואה.
יוזמותיו המשפטיות נתקלו בהתנגדויות וסוכלו לעיתים-כך למשל נוכח כי גורמים בממשל הגרמני עשויים להזהיר פושעים נאצים שברחו למדינות זרות ולמנוע את העמדתם לדין בגרמניה ועל כן פעל להעביר מידע על אדולף אייכמן למדינת ישראל וכן עדויות שיסייעו בהרשעתו.
מאמציו העלו פרי לבסוף ובין השנים 1963 ל-1965 נערכו משפטים כנגד עשרות פושעים.
במבחן התוצאה המשפטית, מבחינת ענישה ההישגים היו דלים (ההרשעה החמורה ביותר הייתה לסעיף של סיוע ברצח), אך חשיבותם הייתה בהעלאת נושא השואה לשיח הציבורי בפירוט רב, העלאת שאלת אחריות הגרמנים לזוועות הנאצים ויצירת מודעות חוקית חדשה.לאחר מותו ביולי 1965 המאמצים בתחום המשפטי פחתו במידה רבה.
כך למשל, התיק שהכין על תוכנית האותנסיה נסגר ללא הגשת תביעה.
במשך עשרות שנים גרמניה המערבית (ולאחר מכן גרמניה) סירבה לאפשר גישה לארכיונים הקשורים בשואה במדינת הסן.
בשנת 2006, לאחר מאבק של 20 שנה מצד מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, הארכיונים (הכוללים עשרות מיליוני מסמכים) ייפתחו להיסטוריונים ולניצולים.
לצד עדויות על מעשי חסד מצד הפולנים כלפי יהודים היו עדויות רבות על השתתפות במעשי ההשמדה, כדוגמת טבח ידוובנה.
לאורך שנים הפולנים הכחישו את מעורבותם במעשי הרצח, אך לא יכלו להכחיש את פוגרום קיילצה שאירע לאחר כניעת הנאצים.
ב-2001 התנצל נשיא פולין על טבח ידוובנה.
ב-2018 אירע משבר ביחסי ישראל–פולין על רקע יוזמות חקיקה פולניות שנתפסו כניסיון לשכתב את ההיסטוריה.
השואה והמלחמה השאירו מיליוני פליטים, כולל יהודים רבים שאיבדו את רוב בני משפחתם או את כל רכושם.
יהודים אלו לעיתים קרובות נתקלו באנטישמיות מתמשכת בארצותיהם.
התוכנית המקורית של בעלות הברית הייתה להחזיר את "העקורים" לארצות מוצאם, אך רבים סירבו לחזור.
כתוצאה מכך, למעלה מ-250,000 נספו במחנות העקורים במשך שנים רבות לאחר תום המלחמה.
מאחר שרוב העקורים לא היו מסוגלים או שלא רצו לחזור לבתיהם לשעבר באירופה, עם ההגבלות על ההגירה למדינות מערביות נוספות, הפכה ארץ ישראל ליעד העיקרי של פליטים יהודים רבים.
מצב הפליטים ומאמצי העלייה לישראל הטביעו חותם על מסקנות ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, שחבריה אף ביקרו במחנות העקורים.
כתוצאה מהתנגדות עזה מצד ערביי ארץ ישראל, שלטון המנדט הבריטי הגביל את עלייתם של פליטים רבים.
כתגובה להגבלות הבריטיות, פרטיזנים יהודים לשעבר וארגון ההגנה הבריחו כ-250,000 יהודים אל מחוץ לאירופה.
עם סגירתם של מחנות העקורים בשנת 1952, 136 אלף פליטים היו בישראל, 80 אלף בארצות הברית, וכ-10,000 במדינות אחרות הכוללות את מקסיקו, יפן, אמריקה הדרומית ומדינות באפריקה.
האנטישמיות והפגיעה ביהודים התחדשה מיד לאחר המלחמה, כאשר האירוע הבולט מבין רבים היה פוגרום קיילצה, שהתרחש ב-4 ביולי 1946. הפוגרומים וחידוש האנטישמיות הובילו לבריחתם של יהודים רבים, שלא הרגישו בטוחים בפולין.
אחת הסיבות המרכזיות לחידוש האנטישמיות הייתה האמונה העממית שרווחה בפולין כי היהודים הם משתפי פעולה עם המשטר הקומוניסטי החדש והמדכא לכאורה.
מאות יהודים נרצחו בפולין בתקופה שלאחר המלחמה מסיבות אנטישמיות או כלכליות.
גם בהונגריה פרצו פוגרומים קטנים יותר אחרי המלחמה.
בתחילת המאה ה-21 פרץ בעולם גל חדש של אנטישמיות ושנאת ישראל, שכונה בשם האנטישמיות החדשה.
ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם
הכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם היא מסמך היסוד של הקהילה הבינלאומית על זכויות האדם והאזרח.
ההכרזה אומצה על ידי העצרת הכללית של האו"ם ביום 10 בדצמבר 1948, ומתארת את זכויות האדם היסודיות שצריכות לחול בכל מדינות האו"ם.
זו ההגדרה הבינלאומית הראשונה של זכויות האדם, ומאז מצוין 10 בדצמבר כיום זכויות האדם ברחבי העולם.
עקרונות ההכרזה הם בסיס חשוב במשפט הבינלאומי, ותשתית לחוקות של מדינות רבות.
שורשיה הרעיוניים של ההכרזה נובעים ממלחמת העולם השנייה והשואה.
ההפרות הקיצוניות של זכויות האדם הבסיסיות בתקופה זו הכשירו את דעת הקהל בעולם לרעיון, כי שיתוף פעולה בינלאומי להגנת זכויות האדם וחירויותיו הבסיסיות הוא צורך חיוני לבניית חברה בינלאומית חדשה ובריאה.
מלחמת העולם השנייה יצרה בעיה עצומה של מיליוני פליטים ועקורים שנעו ונדו ברחבי אירופה.
עוד בזמן הכינוס הראשון של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, ב-10 בינואר 1946, עלה הצורך לטפל בבעיית הפליטים שיצרה מלחמת העולם השנייה.
החלטה 8 של העצרת הכללית ציינה כי הארגון מכיר בדחיפות הטיפול בבעיה, ובצורך להבחין בין קרבנות המלחמה לבין פושעי מלחמה.
בדצמבר 1946 החליטה העצרת על הקמתו של ארגון הפליטים הבינלאומי, שמטרתו המרכזית הייתה לסייע בשילוב הפליטים כאזרחים בארצות שאליהן ברחו, בארצות הולדתם, או במדינה שלישית.
בשנת 1948 החליט האו"ם להקים ועדה מיוחדת לניסח אמנה בינלאומית בנושא הפליטים.
רובינסון ביסס סביבו חוג של משפטנים ומומחים שהיו שותפים לניסוח האמנה ופעלו להרחיב ככל הניתן את ההגנות שסיפקה לפליטים.
גלעד בן נון, היסטוריון שמחקרו עסק בנושא, טוען כי הנציגים היהודים, ובראשם ד"ר יעקב רובניסון היו אלו שגרמו לאמנה להתקבל, במיוחד במתכונת הנוכחית שלה שמספקת הגנה משמעותית על פליטים באשר הם.
ב-28 ביולי 1951 אימצה ועדה מיוחדת של האומות המאוחדות את אמנה בדבר מעמדם של פליטים.
בהמשך אשררו אותה מדינות נוספות כולל ישראל, גרמניה, ומדינות מערביות נוספות.
ב-4 באוקטובר 1967 נכנס לתוקפו פרוטוקול בדבר מעמדם של פליטים המרחיב את הוראות האמנה.
משפט הרופאים בגרמניה שהתקיים במסגרת משפטי נירנברג, ובו הועמדו לדין רופאים נאצים על ביצוע ניסויים רפואיים בבני אדם בתקופת השואה, הסב את תשומת לבה של הקהילה הרפואית והמשפטית בעולם להיעדרם של תקינה, הנחיה וקוד אתי מוגדר בנושא.
בתחילה נוסח קוד נירנברג כקוד האתיקה הרפואי.
לדוגמה הקוד קבע כי נדרשת הסכמה רצונית של המשתתף במחקר, המתקבלת מתוך הבנה של הניסוי או על כי על הניסוי להיות מתוכנן בצורה שתמנע סבל (פיזי ונפשי) ופגיעות מיותרים.
בהמשך ועל סמך קוד נירנברג גובשה הצהרת הלסינקי - זהו מסמך הכולל מערכת של עקרונות אתיים, שמטרתם להנחות ביצוע מחקרים רפואיים הכוללים ניסוי קליני בבני אדם כך שיעמדו בסטנדרטים של אתיקה רפואית.
היא נחשבת עד היום אחד ממסמכי היסוד באתיקה הרפואית.
עקרונות ההצהרה הותוו בעצרת ההסתדרות הרפואית העולמית (WHO) ה-18 שהתכנסה בהלסינקי בירת פינלנד ב-1964.
האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם
האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם אומצה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-1948 ונכנסה לתוקף ב-1951, בעקבות מלחמת העולם השנייה והשואה.
האמנה היא פרי עבודתו של רפאל למקין, עורך דין יהודי ואזרח בלארוסי, שהיגר לארצות הברית וחקר את נושא רצח העם.
למקין שטבע את המושג "ג'נוסייד", היה נחוש בדעתו לגבש מסמך רשמי שיעזור במניעת מקרי הג'נוסייד ואף יעניש את מבצעיו, ולכן הגיש לעצרת האו"ם את מסקנותיו, שנבעו בעיקר מחקר מקרי רצח העם הארמני, השואה והשמדת הצוענים במלחמת העולם השנייה.
העונש על פשעים אלו הוא עניין בינלאומי.
שפת היידיש פרחה בעשורים שלפני המלחמה, במיוחד בפולין.
ערב מלחמת העולם השנייה, היו 11 עד 13 מיליון דוברי יידיש בעולם.
השואה וחורבן יהדות פולין היו גורם חשוב בשקיעת תרבות היידיש.
במהלך המלחמה חלה ירידה דרמטית בשימוש ביידיש, שכן הקהילות היהודיות הגדולות, החילוניות והדתיות, שהשתמשו ביידיש בחיי היומיום שלהן, נחרבו במידה רבה.
רבים מאוד מקורבנות השואה היו דוברי יידיש.
עם זאת, עוד לפני המלחמה עמדה שפת היידיש בפני טמיעה לשונית מואצת שדיללה במהירות את שורות דובריה, זאת בלי קשר לשואה.
גורמים אלו כולם הביאו את הלשון היידית לשפל.
על רקע היקפו העצום של החורבן וההרס בשואה, תאולוגים רבים בחנו מחדש את ההשקפות התאולוגיות הקלאסיות על טובו של האל ומעשיו בעולם, ובעיית הרע הועלתה ונבחנה בהקשר זה.
שאלה מרכזית שנשאלה לאחר המלחמה (ונשאלת גם במאה ה-21) היא כיצד להאמין באל טוב וכל יכול לאחר השואה.
עם שאלה זו מתמודדים הוגים חילונים ודתיים.
השואה השפיעה עמוקות על האמנות ותחומיה הרבים, אצל יהודים ולא יהודים.
חלק מהיצירות הידועות ביותר הן של אנשים שחוו את השואה עצמם (כגון אלי ויזל, ויקטור פראנקל, אנה פרנק, יחיאל די-נור ופרימו לוי).
השואה הייתה גם מקור לסרטים מצליחים רבים שאף חלקם זכו בפרסי אוסקר, כמו החיים יפים והפסנתרן.