tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 57 לפנה"ס, שנה לאחר צאתו לגלות מתה קלאופטרה טריפיאנה וברניקי הרביעית שלטה לבדה עד שנת 55 לפנה"ס.
תלמי השנים עשר המשיך ברומא במאמציו (תוך מתן שוחד) לשכנע את הסנאט לעזור לו לחזור לשלטון ברומא.
תלמי שכן בבית בעל בריתו הוותיק פומפיוס שסייע לו במאמציו להתגבר על ההתנגדות שהתגלתה בסנאט הרומי למהלך זה.
הכסף הרב שנתן כשוחד הכניס אותו לחובות כבדים.
בשנת 57 לפנה"ס הבינו הנושים של תלמי השנים עשר ברומא שאם לא יחזור לשלטון הם לא יקבלו את כספם בחזרה והפעילו לחץ על הסנאט.
בשנת 57 לפנה"ס קיבל הסנאט הרומי החלטה לתמוך בו אבל בגלל נבואה של ספרי הסיבילות שאמרה שאם מלך מצרי יבקש מרומא להתערב צבאית לטובתו, תבוא על רומא סכנה גדולה וקשיים רבים, לא ניתן לו כל סיוע פעיל ולא היה כל רצון לפלוש למצרים.
בעקבות כך עזב תלמי את רומא ויצא לעיר אפסוס שבאסיה הקטנה.
השמועות על פעולותיו של תלמי ועל התערבות אפשרית של רומא הגיעו למצרים.
המצרים לא רצו בחזרתו של תלמי השנים עשר.
על פי דיווח של ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס, קבוצה של 100 גברים נשלחה לרומא כשליחים כדי לשכנע את הסנאט נגד חזרתו של תלמי למצרים, אבל תלמי הרעיל את המנהיג שלהם המכונה דיו איש אלכסנדריה ויתר השליחים נהרגו עוד לפני שהם הצליחו להגיע לרומא.
תקופת שלטון שנייה שנים 51-55 לפנה"ס
בשנת 55 לפנה"ס שילם תלמי למצביא הרומי אולוס גביניוס סך של 10,000 טאלנטים כדי שיפלוש למצרים, הוא עשה זאת למרות הנבואה של ספרי הסיביליות.
גביניוס הביס את הכוחות המצרים ותקף את ארמון המלוכה באלכסנדריה, אבל המגינים נכנעו לפני תחילת הקרב.
המועד המדויק בו חזר תלמי לשלטון אינו ידוע, טווח התאריכים האפשרי הוא בין 4 בינואר עד 24 ביוני שנת 55 לפנה"ס.
כדי להבטיח את שלטונו צבא של שכירי חרב וחיילים רומים מצבאו של גביניוס נשארו באלכסנדריה.
בתמורה לכך זכתה רומא לשליטה על תלמי.
הוא המשיך למלוך על מצרים עד שחלה בשנת 51 לפנה"ס.
לאחר מותו ועל פי צוואתו ירשו אותו בתו קלאופטרה השביעית בת ה-18 ואחיה הצעיר תלמי ה-13. בתקופת שלטונו של תלמי השנים עשר, עמדו תקבולי המס השנתיים של הכתר על 12,500 כיכרות בשנה.
תלמי האחד עשר השם המלא תלמי אלכסנדר השני , היה מלך מצרים מבית תלמי לתקופה קצרה מאוד בשנת 80 לפנה"ס.
הוא היה אחרון המלכים החוקיים של מצריים התלמיית.
תלמי האחד עשר היה בנו של תלמי העשירי שמלך בקפריסין ובמצרים.
אמו הייתה קלאופטרה סלנה הראשונה, אחותו של האב.
הוא בילה את רוב חייו בגלות ממצרים.
בעת המאבק שניהלה סבתו קלאופטרה השלישית ביחד עם אביו כנגד בית סלאוקוס בסיוע לאלכסנדר ינאי בארץ ישראל כנגד תלמי התשיעי שבא לסייע לתושבי עכו.
בשנת 103 לפנה"ס סבתו שלחה אותו לאי קוס בים האגאי, יחד עם בני דודו תלמי השנים עשר ואחיו, לימים תלמי מלך קפריסין, לשם הגנתם.
יחד אתם הם העבירו לאי סכום כסף גדול.
בשנת 88 לפנה"ס לערך, בעת מות אביו, נשבה על ידי מלך פונטוס מיתרידטס השישי שכבש את אסיה הקטנה וחלקים נרחבים ביוון כולל האי קוס.
הוא קיבל יחס טוב ממיתרידטס שגם דאג לחינוכו כיאה לנסיך הלניסטי.
למרות זאת, בשנת 84 לפנה"ס ניצל את הקרב בין מיתרידטס לרפובליקה הרומית בהנהגתו של לוקיוס קורנליוס סולה שיצא לקרב כדי לעצור את מסע כיבושיו של מיתרדטס ולהחזיר את השטחים שנכבשו, וברח למחנהו של סולה ושב איתו לרומא כבן חסותו.
סולה שהפך לאחר חזרתו לדיקטטור של רומא, השאיר אותו בעיר כבן ערובה פוליטי יקר ערך.
בשנת 81 לפנה"ס מת דודו תלמי התשיעי ללא יורשים חוקיים.
את השלטון הוא השאיר לבתו ברניקי השלישית ששלטה שלטון יחיד.
על פי קיקרו, תושבי אלכסנדריה לא התנגדו לשלטון היחיד שלה בגלל אהבתם הרבה אליה.
סולה החליט על דעתו, ללא כל התייעצות עם ברניקי או עם אנשי שלטון אחרים במצרים, לשלוח את תלמי האחד עשר למצרים כדי לשאת את ברניקי השלישית לאישה ולמלוך יחד אתה ובכך להשיג לעצמו בן חסות בכתר המצרי.
ברניקי נישאה לו בשנת 80 לפנה"ס, אך לא שיתפה פעולה וסירבה לחלוק איתו את השלטון.
תלמי האחד עשר רצח אותה 19 יום לאחר נישואיהם והכריז על עצמו כשליט יחיד במצרים.
כתגובה על כך אנשי אלכסנדריה, שאהבו את המלכה, גררו אותו ממקום למקום עד לבית הגימנסיון הגדול שם רצחו אותו כנקמה על מעשיו.
מאחר שלא נותרו עוד יורשים חוקיים לבית תלמי, את תלמי האחד עשר ירש בן דודו תלמי השנים עשר, בנו הלא חוקי של תלמי התשיעי.
תלמי השביעי נאוס פילופטור היה מלך מצרי מבית תלמי אשר שלטונו שנוי במחלוקת, וייתכן שלא מלך בכלל, ורק לאחר מותו כובד בכבוד המלוכה.
תלמי השביעי היה בנם של תלמי השישי וקלאופטרה השנייה.
בשנת 145 לפנה"ס, זמן קצר לפני מותו בקרב, מינה תלמי השישי את בנו, תלמי פילופטור, שהיה בן שבע עשרה, לעוצר ושותף לכתר.
בעקבות מוות זה נוצר משבר ירושה באלכסנדריה.
תלמי השמיני, שהיה באותה עת שליט בקירנה (לוב של ימינו), רצה להשיג את הכתר לעצמו וגייס לשם כך תומכים מבין בני אלכסנדריה, אתם היה בקשר בעבר.
העם באלכסנדריה התחלק לשתי סיעות של תומכים.
תלמי השמיני השתלט על קפריסין, הגדיל את צבאו והופיע בשערי פּילוּסיוֹן (עיר נמל יוונית ליד ימת ברדוויל).
רוב התמיכה של הצבא הייתה נתונה לתלמי השמיני.
בקלאופטרה השנייה ובבנה תלמי השביעי תמכו גדודים מעטים, בעיקר של החיילים היהודים בפיקוד חוניו ודוסתאי.
ברומא החליטו להתערב ולמצוא פתרון שיחליש את התלמיים ויחזק את רומא.
הם שלחו נציג שהציע הצעת פשרה, לפיה תלמי השמיני יישא את קלאופטרה השנייה לאישה ושלושתם ימלכו במשותף.
לאחר מכן פרסם תלמי השמיני צו חנינה החל על כל אוכלוסיית מצרים.
קלאופטרה השנייה עשתה מאמצים להגן על בנה, אך למרות זאת הצליח תלמי השמיני להרוג את תלמי השביעי, לעיניה, במהלך טקס החתונה.
יש חוקרים המזהים אותו עם תלמי מֶמְפִיטֵיס, בנו של תלמי השמיני וקלאופטרה השנייה, שנרצח על ידי אביו בערך בשנת 131/132 לפנה"ס בעת שניסתה להדיח את תלמי השמיני ולהכריז עליו כמלך.
חלק מההיסטוריונים לא התייחסו אליו כאל מלך והוא לא נספר ברשימת המלכים של בית תלמי.
אצלם תלמי השמיני רשום כתלמי השביעי וכך הלאה משתנה הספרור של המלכים התלמיים הבאים אחריו.
הזיהוי נעשה דרך השם המלא של המלך והכינוי, שנשאר ללא שינוי.
תלמי השלושה עשר תאוס פילופטור שמשמעותו "אב אוהב אל" היה מלך מצרים מבית תלמי, שמלך החל משנת 51 לפנה"ס ועד שנת 47 לפנה"ס, במשותף עם אחותו הבוגרת קלאופטרה השביעית.
תלמי השלושה עשר היה בנו הבכור של תלמי השנים עשר מאם לא ידועה.
היו לו שלוש או ארבע אחיות בוגרות ממנו: ברניקי הרביעית, קלאופטרה השביעית וארסינואי הרביעית ואולי אחות נוספת שקיומה לא ודאי, קלאופטרה השישית, וכן אח צעיר ממנו, תלמי הארבעה עשר.
אביו מת בשנת 51 לפנה"ס ועל פי צוואתו ירשו אותו בתו קלאופטרה השביעית בת ה-18 ואחיה הצעיר תלמי השלושה עשר בן ה-10, שנישא לאחותו והיה שליט שותף.
כבר מתחילת שלטונה דחקה קלאופטרה הצידה את אחיה ודאגה שרק שמה יופיע על המסמכים הרשמיים ורק דמותה תופיע על מטבעות הממלכה.
בסתיו של שנת 50 לפנה"ס הוא קודם להיות שליט בכיר על פני אחותו.
הצו המלכותי הראשון שבו שמו מופיע לפני אחותו הוצא ב–27 באוקטובר שנת 50 לפנה"ס.
למרות זאת השלטון המעשי נשאר בידי הסריס פותינוס ששימש עוצר בשמו.
את תלמי השלושה עשר הקיפו אנשי חצר נוספים שהשפיעו עליו, ביניהם המורה שלו לרטוריקה תאודוטוס מכיוס וכן אכילאס, שהיה משומרי המלך והמפקד הראשי של חיילי המלך.
אנשי החצר לא אהבו את עצמאותה בקביעת מדיניות, למשל ששלחה בשנת 49 לפנה"ס שייטת בת 60 אוניות עם דגן לעזרת פומפיוס וכן את אי תלותה הגוברת במנגנון.
כוחה המצטבר הביא אותם להעדיף את האח הנער חלש האופי והאשימו אותה בכך שהיא רוצה להדיח את אחיה.
בקיץ 49 שמה של קלאופטרה נעלם מהמסמכים הרשמיים.
גנאיוס פומפיוס מגנוס מתחרהו הגדול של יוליוס קיסר הפסיד, נאלץ לנוס על חייו למצרים וביקש את עזרת תלמי השלושה עשר ואנשיו במלחמה נגד יוליוס קיסר.
הוא הגיע בספטמבר 48 לפנה"ס לפלוסיום ונתפס על ידי אנשי המלך המצרי.
המצרים מתוך תקווה להוכיח לקיסר שהם דחו כל קשר לאויביו וכי אין לו סיבה לפלוש למצרים, ערפו את ראשו של פומפיוס, כשתלמי צופה במעשה מרחוק.
לאחר מספר ימים כשקיסר הגיע לאלכסנדריה, עוד בהיותו על הספינה, הגיש לו תאודוטוס כמתנה את ראשו של פומפיוס.
קלאופטרה גייסה צבא, כנראה מתוך שבטי ערב, והתייצבה לקרב מול צבאו של אחיה ליד העיר פלוסיום.
באותה עת הגיע קיסר למצרים בראש חיל חלוץ של כשמונה מאות פרשים ושלושת אלפים מאתיים חיילים.
הוא החליט שהאינטרס שלו היה למנוע את המלחמה והזמין את תלמי וקלאופטרה לבוררות שתערך על ידו.
פותינוס הגיע עם תלמי אבל לא פיזר את הצבא שנערך בפלוסיום והיה תחת פיקודו של אכילאס.
קלאופטרה, במאמץ לשמור על חייה, הגיעה לאלכסנדריה בהסתר בסירה והתגנבה לארמון.
קיסר השתכן בארמון, וקלאופטרה הצליחה להעבירו לצידה.
החלטת הפיוס לא תאמה את רצונם של אנשי החצר בראשות פותינוס, ולאחר שהסיתו את תלמי השלושה עשר כנגד קיסר וקלאופטרה הם צעדו בראש צבא של עשרים אלף איש בפיקודו של אכילאס לאלכסנדריה ושמו מצור על קיסר.
קיסר התבצר בארמון בנמל הסמוך לארמון ובאי פארוס, והזעיק כוח צבאי מפרגמון לעזרה.
הוא הצליח לשמור על התקשורת הימית שלו עם צבאו על ידי ששרף את הצי התלמיי שהושאר ללא הגנה בנמל.
יחד איתו בארמון שהו קלאופטרה השביעית, אחותה ארסינואי ושני אחיה הצעירים.
לאחר מכן הוצא פותינוס להורג כמשתף פעולה עם התוקפים.
אנשי החצר, כנראה בסתיו של 48 לפנה"ס, הצליחו לשכנע את ארסינואי הרביעית להצטרף לכוח הצבאי הצר על הארמון ולעמוד בראשו.
לאחר מכן, בעקבות עימות בינו ובין אכילאס, הורתה ארסינואי להרוג את אכילאס.
לאחר שהמצור על קיסר התחזק, התנהל משא ומתן באמתלה של רצון לשלום, בין הכוח הצר בראשותו של גאנימדס לשחרר את תלמי השלושה עשר מהארמון תוך הבטחה שהם יסירו את ארסינואי מתפקידה ימסרו אותה בתמורה, ויקבלו את מרותו של תלמי השלושה עשר.
ברגע שתלמי השלושה עשר שוחרר, הוא הצטרף לכוח הצבאי ועמד בראש המאבק כנגד רומא.
הכוח הצבאי שהזעיק קיסר הגיע למצרים והיה מורכב מחיילים ממוצא יווני וגאלי בפיקודו של מיתרידטס מפרגמון שהיה מתומכיו של קיסר.
הכוח צעד דרך ארץ ישראל, חצה את המדבר, הגיע לפלוסיום ודרך הזרוע המזרחית של הנילוס הגיע לממפיס ומשם לאלכסנדריה במטרה להתאחד עם צבאו של קיסר.
הכוח של אנשי אלכסנדריה ניסה למנוע את האיחוד הזה אבל צבאו של קיסר היה מהיר, עקף את אגם מריוט והתאחד עם הכוח של מיתרידטס.
הכוח המשותף תקף את הכוח של אנשי אלכסנדריה ובמהלך של קרב בן יומיים שהתקיים במרץ 47 לפנה"ס, נטבח חלק גדול מהכוח של אנשי אלכסנדריה.
תלמי השלושה עשר ניסה לברוח מהקרב על ידי חציית הנילוס בסירה וטבע, ביחד עם נמלטים נוספים.
מלחמה זו נקראה על ידי יוליוס קיסר "מלחמת אלכסנדריה" והיא תוארה בספרו "מלחמת האזרחים, מלחמת אלכסנדריה, מלחמת אפריקה, מלחמת ספרד".
תלמי הארבעה עשר תאוס פילופטור היה מלך מצרים מבית תלמי, שמלך משנת 47 לפנה"ס ועד שנת 44 לפנה"ס, במשותף עם אחותו הבוגרת קלאופטרה השביעית.
בפועל השלטון היה בידיה של קלאופטרה והתואר מלך הוסף לו רק פורמלית, על פי הנוהג שהיה קיים בבית תלמי שדרש שלטון של בן תלמי ביחד עם אישה שלטת.
תלמי הארבעה עשר היה בנו הצעיר של תלמי השנים עשר מאם לא ידועה.
היו לו שלוש או ארבע אחיות בוגרות ממנו: ברניקי הרביעית, קלאופטרה השביעית וארסינואי הרביעית ואולי אחות נוספת שקיומה לא ודאי, קלאופטרה השישית, וכן אח בוגר ממנו, תלמי השלושה עשר.
אביו מת בשנת 51 לפנה"ס ועל פי צוואתו ירשו אותו בתו קלאופטרה השביעית בת ה-18 ותלמי השלושה עשר בן ה-10, שנישא לאחותו והיה שליט שותף.
בשנת 48 לפנה"ס, בזמן המאבק בין יוליוס קיסר וקלאופטרה כנגד המרד של אנשי אלכסנדריה בראשותם של אריסונאי הרביעית ואחר כך תלמי השלושה עשר, שהה תלמי הארבעה עשר בתוך הארמון הנצור תחת שליטתו של קיסר.
לאחר מותו של תלמי השלושה עשר בקרב בו ניצחו קיסר וצבאו את צבא אנשי אלכסנדריה, דאג קיסר להשיא את תלמי הארבעה עשר לקלאופטרה והוא מלך איתה במשותף.
הוא היה אז בן 13-12 שנים ואחותו בגיל 23-22. הם קיבלו את הכינוי המשותף "תאוס פילופטור" שמשמעותו "אלים אוהבי אביהם".
למרות נישואיה, המשיכה קלאופטרה את הקשר שלה עם קיסר וביוני 47 ילדה קלאופטרה את בנו, קיסריון.
בשנת 46 לפנה"ס נסעה קלאופטרה לרומא כדי להיות בחברתו של קיסר וצרפה לפמליה גם את תלמי הארבעה עשר.
מטרתה הייתה לזכות בחוזה ברית בכתב עם רומא.
בתקופת שהייתה ברומא חיה בביתו של קיסר מעבר לטיבר.
קלאופטרה ותלמי הצליחו לקבל את התואר "בני ברית וידידים של העם הרומי".
כחודש לאחר הירצחו של קיסר במרץ 44 לפנה"ס, נמלטה קלאופטרה עם פמלייתה וחזרה למצרים.
לאחר חזרתה דאגה לרצוח את אחיה, כנראה בהרעלה, והכריזה על בנה קיסריון כעל שותפה לכס.
על פי המקורות נרצח כנראה בין חודש יוני לתחילת ספטמבר 44 לפנה"ס.
תלמי פילדלפוס היה נסיך מבית תלמי ובנם הצעיר של קלאופטרה השביעית מלכת מצרים והמצביא הרומי מרקוס אנטוניוס.
קלאופטרה סלנה השנייה – אחותו, נולדה בשנת 40 לפנה"ס.
אלכסנדר הליוס – אחיה התאום של קלאופטרה סלנה, נולד בשנת 40 לפנה"ס.
אלכסנדר נולד מרומן האהבים של הוריו באנטיוכיה שבסוריה.
לאחר מספר שנים שבהן הוריו לא היו בקשר, הם חזרו ונפגשו בשנת 37 לפנה"ס באנטיוכיה לאחר שאנטוניוס הזמין את קלאופטרה לשם כדי לקבל ממנה סיוע למלחמתו בפרתים.
בעקבות המפגש הם חידשו את הקשר ביניהם ובעקבות כך העביר אנטוניוס לקלאופטרה השביעית נחלות שונות.
את מצעד הניצחון קיים בשנת 34 לפנה"ס באלכסנדריה, ובמסגרתו, בהיותו בן שנתיים, הוכתר תלמי פילדלפוס לשליט פניקיה, סוריה עד נהר הפרת וקיליקיה.
בשנת 31 לפנה"ס נוצחו אנטוניוס וקלאופטרה בקרב אקטיום, הפסד שהיה תחילת הסוף.
בסופו של דבר, בשנת 30 לפנה"ס, כבש אוקטביאנוס את אלכסנדריה ובאוגוסט של שנת 30 לפנה"ס התאבדו הוריו של תלמי.
אחיו קיסריון נרצח על ידי אוקטביאנוס ותלמי, אחיו ואחותו נלקחו לרומא, שם השתתפו במצעד הניצחון שהתקיים בשנת 29 לפנה"ס.
אוקטביאנוס נתן את שלושת האחים לאוקטביה, אשתו לשעבר של אביהם, והם גדלו במשק ביתה.
ייתכן גם שבעת המצעד כבר לא היה בין החיים.
לא ידוע מה עלה בגורלו של תלמי לאחר מכן.
המקור היחיד הנוסף המזכיר אותו הוא דיו קסיוס, המציין אותו ואת אחיו אלכסנדר הליוס כשהוא מספר על נישואיה של קלאופטרה סלנה, ובאותה עת הם היו כבר בין המתים.
ייתכן שחלה ומת, ייתכן גם שאוקטביאנוס, שחס על חייו בעת כיבוש אלכסנדריה, דאג להורגו מאוחר יותר כדי שלא יהווה איום בעת התבגרותו.
תלמי אפיון היה נסיך מצרי מבית תלמי.
בנו של תלמי השמיני ומלך קירנה.
תלמי אפיון היה בנו של תלמי השמיני ("פיסקון") מלך מצרים, ושל פילגש ששמה אינה מצוין במקורות.
יש המזהים את אותה פילגש עם אירנה (Eirene), שנודעה לה השפעה רבה בחצרו של תלמי השמיני.
עם זאת, טענה זו אינה וודאית ואין לה עדויות ברורות.
השם "תלמי" היה שם רווח מאוד בקרב משפחתו, והשם "אפיון" הוא ככל הנראה שם מצרי עתיק שנגזר משמו של האל המצרי אפיס.
בין אחיו למחצה ניתן למנות את תלמי התשיעי ותלמי העשירי.
הוא נולד ככל הנראה בין השנים 150-145 לפנה"ס.
כאשר נולד, היה אביו מושל קירנאיקה שבלוב מטעם תלמי השישי.
בשנת 145 לפנה"ס מת תלמי השישי, ואביו הוכתר כמלך.
תלמי אפיון מונה לשליט קירנה מטעם אביו בתאריך לא ודאי.
יש המתארכים את תחילת שלטונו לשנת מותו של אביו - 116 לפנה"ס, אולם יש הדוחים אותה לסביבות 100-109 לפנה"ס.
על תקופת שלטונו לא ידוע דבר.
על פי ההערכות בתחילה הוא שימש כמושל בלבד, אולם בהמשך, מן הסתם בתמיכת הרפובליקה הרומית, הוא הצליח לבסס את מעמדו כשליט עצמאי לחלוטין, ולהכריז על עצמו כמלך.
בכתובת שתוארכה לשנת 100 לפנה"ס, נזכר "מלך המולך בקירנה".
הוא מת בשנת 96 לפנה"ס.
הוא מעולם לא נשא אישה ולא הוליד ילדים, ועם מותו הוריש בצוואתו את ממלכתו לרומא.
עם זאת, האזור לא הפך לפרובינקיה רומית מיד, ובתחילה הרומאים העניקו לאזור עצמאות.
רק בשנת 74 לפנה"ס השתלטו הרומאים סופית על המחוז.
תלמי מֶמְפִיטֵיס היה נסיך מצרי מבית תלמי.
בנם של קלאופטרה השנייה, מלכת מצרים ושל תלמי השמיני.
יש השוללים את קיומו ההיסטורי ומזהים אותו עם תלמי השביעי.
על פי ההערכות, תלמי נולד בסביבות שנת 144 לפנה"ס, או לכל המאוחר בשנת 142 לפנה"ס.
אביו היה תלמי השמיני ("פיסקון"), בנם של תלמי החמישי וקלאופטרה הראשונה, ואמו הייתה קלאופטרה השנייה, שהייתה למעשה אחותו של תלמי השמיני.
דיודורוס מציין שהוא נולד בעת שאביו הוכתר בעיר ממפיס כמלך מצרים, ולפיכך קרא לו אביו "ממפיטיס".
אמנם הוא אינו נזכר במקורות הספרותיים העתיקים בשם "תלמי", אולם מרבית בני המלוכה משושלת בית תלמי נשאו שם זה.
הוא גם מזוהה עם "תלמי", הנזכר בתבליטים על קירות מזרח ומערב בנאוס של מקדש אדפו, כבנם של תלמי השמיני וקלאופטרה השנייה.
בשנת 142 לפנה"ס, התברר שאמו אינה מסוגלת יותר להרות, ותלמי השמיני נישא לקלאופטרה השלישית, שהייתה בתה של קלאופטרה השנייה מנישואים קודמים.
קלאופטרה השנייה עוררה מרד שהתבטא במהומות באלכסנדריה, במהלכן נשרף ארמון המלוכה ותלמי השמיני וקלאופטרה השלישית אולצו להימלט לקפריסין.
לאחר מרד זה, קלאופטרה השנייה הכריזה על תלמי ממפיטיס, שהיה אז בערך בן 12, כמלך מצרים.
כתובת הקדשה שנמצאה מאותה תקופה, מספרת על כך שתלמי ממפיטיס הקדיש לאפולו, ארטמיס ולטו, על שום היותו "אסיר תודה לה בת דודתו ואשת אבי המלכה קלאופטרה".
לא ברור באיזו קלאופטרה מדובר, אולם נראה שתלמי ממפיטיס הכיר בה כמלכה עליונה.
למרות שבאופן פורמלי הוא היה המלך.
תלמי השמיני לא ויתר, ובעורמה זימן את תלמי ממפיטיס אליו לקפריסין.
כאשר ממפיטיס הגיע, הוא רצח אותו ושלח את איבריו בתוך תיבה לאמו, קלאופטרה השנייה, לכבוד יום הולדתה.
המעשה המזעזע גרם לזעם בקרב תומכי קלאופטרה, שהחריבו ובזזו את פסליו ודיוקנאותיו של תלמי השמיני.
תַּלְמי יוסף הייתה התנחלות ומושב ישראלי בחצי האי סיני.
המושב, שהיה ממוקם בפתחת רפיח, סמוך לעיר ימית, פונה בשנת 1982 בעקבות חתימת הסכמי קמפ דייוויד.
המושב נקרא על שם יוסף ויץ.
המושב הוקם בשנת 1977 על ידי גרעין התיישבותי שכלל עולים מארצות הברית ומדרום אפריקה בעזרת תנועת האיחוד החקלאי.
המושב נקרא על שם יוסף ויץ שהיה מראשי קרן קיימת לישראל וממנהלי מינהל מקרקעי ישראל.
בשונה מנקודת התיישבות אחרות, כל משפחה מגרעין המתיישבים נדרשה לשלם עלויות הקמה בסך 15 אלף דולר, בין היתר בשל הרחבת בית המגורים של כל משפחה ל-108 מ"ר.
מכיוון שהמושב התבסס על חקלאות, נשלחו העולים שבאו להקים את היישוב לאולפן צוחר שבחבל הבשור, ולהכשרה חקלאית בשדה ניצן שגם חבריו היו עולים אנגלו-סקסים.
במקביל הכינה קרן קיימת לישראל 1,000 דונם חממות עבור המושב.
החממות יועדו בעיקר לגידול עגבניות, מנגו ואבוקדו.
ב-27 ביולי 1977 נערך טקס הנחה אבן פינה ליישוב.
הטקס נערך בהשתתפות פרופסור רענן ויץ, בנו של יוסף ויץ שעל שמו נקרא היישוב, ראש תנועת האיחוד החקלאי שהקימה את היישוב, עמנואל פרידלנדר, נציגי צה"ל, הפדרציה הציונית של דרום אפריקה והמתיישבים.
למרות אי הבהירות באזור עקב השיחות בין ישראל למצרים שדנו בפינוי סיני, החליטה הממשלה בינואר 1978 להמשיך בעבודת הקמת היישוב.
בספטמבר של אותה השנה הצהירה הממשלה על פינוי ישובי ימית עקב החתימה על הסכמי קמפ דייוויד.
גרעין המשפחות של היישוב, שמנה אז כבר כמה עשרות משפחות, 14 מהן מדרום אפריקה והשאר אנגלו-סכסיות, החליט לעזוב את האולפן בצוחר שם שהו ולעבור במהירות לביתם החדש במושב, זאת אף על פי שהמושב לא היה מחובר עדיין לרשתות המים, החשמל והביוב.
גם כחודשיים לאחר מכן התושבים נותרו ללא תשתיות.
בניית היישוב הייתה אמורה להסתיים כבר ביוני 1978 אך עקב עיכובים ופיגורים בבנייה בניית היישוב לא הושלמה במלואה עד לפינויו.
בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, הייתה תלמי יוסף מהיישובים הראשונים שהגיעו לסיכום על מעבר משותף לחבל שלום אשר נמצא בסמוך לרצועת עזה וחצי האי סיני.
בפברואר 1980 החלה הממשלה בהקמת המושב החדש לו הוקצו 15,000 דונם.
רק המשפחות שהגיעו למושב בסיני לפני אוקטובר 1978 היו זכאיות לפיצויים.
הקמת המושב בחבל שלום הותנתה במציאת 30 משפחות המעוניינות לעבור אליו.
גיוס מספר זה של מתיישבים נתקל בקשיים מפני שהזכאים לפיצויים נדרשו לותר על הפיצויים אם יבקשו לעבור למושב בחבל שלום.
בספטמבר 1981 פלשו משפחות של אנשי גוש אמונים ל-15 בתים שננטשו על ידי המשפחות שעברו ליישוב החדוש בחבל שלום.
אנשי גוש אמונים נערכו למאבק בפינוי, ולפי טענתם הם הוזמנו למושב על ידי תושבי המושב הנותרים.
המשפחות הובלו על ידי אורי אליצור.
הממשלה התלבטה אם לפנותן מיד או לחכות לפינוי הכללי של חבל ימית אך לא הצליחה להגיע לסיכום, לבסוף הוחלט לפנות את תלמי יוסף לאחר חג הפסח.
בגלל קרבתה לגבול, תלמי יוסף הייתה לאחת מארבע נקודות מרכזיות בהן התרכזו מתנגדי הנסיגה מסיני יחד עם עצמונה (סיני), ימית וחצר אדר.
ב-4 במרץ 1982 פינה צה"ל 22 משפחות של המתנגדים שהתבצרו במקום, הפינוי נערך ללא אלימות, אולם המפונים שבו והתבצרו בו שוב.
קבוצה של תשע נשים, בהובלת גאולה כהן עלתה ב-17 במרץ 1982 על גג של אחד הבתים והתבצרה עליו במשך מספר שבועות במטרה למנוע את הנסיגה.
ב-4 באפריל 1982 ניתק הצבא את החשמל והמים ל-14 המשפחות שנותרו במקום וגם לקבוצת הנשים שעדיין התבצרה על גג אחד הבתים.
ב-18 באפריל 1982 עדיין היו במושב 17 משפחות.
בשנת 1982 פונה המושב בחבל ימית למושב החדש שנקרא גם הוא תלמי יוסף.
המושב החדש בחבל שלום קם והחל בגידול עגבניות לייצוא.
מספר משפחות של עולים בחרו לא לעבור למושב החדש ולחזור לארצות מוצאם.
תלמי בן מנאוס היה השליט (טטרארך) של ממלכת היטורים וכלקיס בשנים 85–40 לפנה"ס ועד מותו.
בזמן שלטונו פעל תלמי להרחיב את שטחו במסעות צבאיים, השתלט על לבנון, איים על דמשק, הכניע מספר מחוזות לאורך החוף הפיניקי ותקופה קצרה אף השתלט על בניאס בגליל העליון.
למעשה, קודם לכן הגליל כולו היה באופן פורמלי נתון בשליטתם של היטורים אך נכבש מידם על ידי יהודה אריסטובולוס הראשון החשמונאי בשנת 103 לפנה"ס.
בעקבות התנגדותם של היהודים שחשו עצמם מדוכאים תחת שלטונו של תלמי, שלח הנסיך אריסטובולוס השני, במצוות אמו המלכה שלומציון אלכסנדרה, משלחת צבאית לדמשק על מנת להגן עליה בפני תלמי.
זמן קצר לאחר מכן פלש המצביא הרומאי פומפיוס לשטחי הממלכה היטורית, החריב את מעוזיה בלבנון ונטל ממנה את השליטה בערים ההלניסטיות כפי שעשה ביהודה.
כאשר אריסטובולוס השני נרצח על ידי סיעת תומכי פומפיוס ביהודה (49 לפנה"ס) מצאו בניו ובנותיו מקלט אצל תלמי, וייתכן שהסיעה היהודית-לאומית באותו הזמן נתמכה על ידי היטורים.
מתתיהו אנטיגונוס השני, בנו של אריסטובולוס, נתמך גם הוא על ידי תלמי במאמציו להפוך למלך ביהודה.
לפי יוסף בן מתתיהו, המלך החשמונאי אנטיגונוס היה קרוב משפחה של תלמי שנישא לאחותו של אנטיגונוס אלכסנדרה, שהייתה נשואה קודם לכן לבנו פיליפיון, אולם תלמי רצח את בנו ולקח את כלתו לעצמו.
תלמי מת זמן קצר לאחר פלישתם של הפרתים ליהודה ואת מקומו ירש בנו ליסניאס .
תלת-אופן הוא כלי רכב בעל שלושה גלגלים.
תלת-אופן יכול להיות רתום ומונע על ידי:
קיימות סוגים שמאפשרים תנועה בישיבה/שכיבה (אופנוח) או בעמידה (MeMover)
אופנוע או קטנוע (למשל וספה)
מכונית בתצורות הבאות: (1) מקדימה 2 גלגלים, מאחור גלגל בודד, לדוגמה: Egg & Egli, פאוור דרייב ופרם קינג פולדה, (2) מקדימה גלגל בודד, מאחור 2 גלגלים, לדוגמה : גוליית גולי
ניתן לבנות תלת-אופן שגלגלו הבודד מאחור או מלפנים.
תלת-אופניים נבדלים גם בנפח המיועד לנשיאת מטען, הממוקם בין זוג הגלגלים.
תלת-אופניים היו כלי נפוץ בישראל להובלת מטען בשנות החמישים של המאה העשרים.
כיום משמשים תלת-אופניים בישראל בעיקר לרכיבתם של אנשים בעלי יציבות נמוכה, כאופניים ראשונים לגיל הרך או למבוגרים.
תלת אופן ממונע קרוי לעיתים "אוטו ריקשה".
רכב הריקשה נפוץ במזרח הרחוק ובהודו כמונית להשכרה.
רכב זה הוא בדרך כלל על בסיס קטנוע ("וספה") המסיע כשלושה אנשים ונהג.
גם בישראל שימשו ריקשות אלו כרכב משא קל בבסיסי צה"ל ובשוק האזרחי.
בתאילנד קרוי כלי רכב כזה בשם 'טוק טוק'.
בסוף המאה ה-19 היה מיוצר תלת אופן "Craigievar Express" עם מנוע קיטור.
תַּלְפִּיּוֹת היא שכונה ירושלמית ותיקה, השוכנת בגבולה הדרום-מזרחי של העיר.
השכונה התפתחה בתקופת המנדט, וכוללת אזור מגורים ירוק ופסטורלי.
יחודה של תלפיות הוא בהיותה השכונה היחידה בירושלים שתוכננה כ"עיר מודרנית" בת כ-800 בתי אב עוד לפני תקופת המנדט (דבר שלא התגשם), וכן בעמידתה רבת-השנים כשכונת סְפר בגבול העיר.
בנייתה של השכונה החלה ב-1921, בתכנונו של ריכרד קאופמן כיישום של תפיסה בתכנון ערים הקרויה "עיר גנים".
בין האנשים המפורסמים שהתגוררו בשכונה ניתן למנות את אבל פן, יוסף קלוזנר, אריה לייב יפה, חמדה בן יהודה (אשתו של אליעזר בן יהודה, שתכנן לעבור לגור בשכונה, אך לא הספיק), ושמואל יוסף עגנון, שאף תיאר את השכונה ואת ביתו בה בכמה מספריו.
לצד השכונה התפתחו, בתחילת שנות ה-50, בנייני-שיכונים וכן אזור תעשייה תלפיות, ממתחמי התעסוקה והמסחר הגדולים בבירה.
בשנות ה-70 הוקמה מזרחית לתלפיות שכונת תלפיות מזרח, שלרוב מכונה שכונת "ארמון הנציב".
תלפיות שוכנת על שטח של כ-75 דונם במורדותיו המערביים המתונים של רכס מוארך הנמשך מצפון לדרום וממוקם בדרום-מזרח ירושלים.
גבולה הדרום-מזרחי של השכונה מציין את גבולה המוניציפלי של ירושלים, והוא עובר על קו הרכס הטופוגרפי (לאורך רחוב כפר עציון).
מקו גובה זה ומזרחה שוכנים מורדותיו התלולים של הרכס, הגולשים אל מדבר יהודה.
נחל תלפיות, העובר למרגלות הרכס, חובר לנחל קדרון, וממנו נשפך לים המלח.
השכונה גובלת בשכונת תלפיות מזרח (ארמון הנציב) ממזרח; ברמת רחל ובית צפאפא מדרום; במקור חיים ממערב, ובבקעה ואבו תור מצפון.
יוזם הקמת השכונה היה יצחק לוי, מנהל בנק אפ"ק, שביקש לבנות קריית מגורים לעובדיו בירושלים.
בשנת 1911 יצר לוי קשר עם ארתור רופין, מנהל המשרד הארצישראלי, שנועד לכוון ולנהל את פעולות ההתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית, ויחד חיפשו השניים קרקע מתאימה להקמת השכונה.
באותם ימים הייתה ארץ ישראל נתונה תחת השלטון העות'מאני, והקרקעות שמחוץ לעיר העתיקה היו לרוב בבעלות זרה, בעיקר בידי נוצרים, שרכשו אותן באמצע המאה ה-19. בתוך כמה חודשים אותרה חלקת אדמה גדולה של כ-145 דונם בדרומה של ירושלים, שהייתה שייכת כולה לטמפלרים.
לוי ורופין היו מעוניינים בחלקה קטנה בהרבה, אולם בעלי הקרקע, מסיבות עלומות, הסכימו למכור אותה רק כגוש אחד.
רופין, במסגרת תפקידו, ראה בכך פוטנציאל לתוכנית התיישבות רחבה יותר, והחליט לרכוש את הקרקע כולה כדי להקים עליה לא פחות מאשר "עיר קטנה".
תוכניתו הייתה ליצור מעין "עיר יהודית מודרנית" לצד העיר העתיקה, שתתחרה על יוקרתה של האחרונה, ותהווה אלטרנטיבה מושכת למבקשים להתגורר בירושלים מבלי להצטופף בתוך חומותיה.
בעלון של חברת "הכשרת היישוב", דיווח רופין על תכנונה של תלפיות, וציין כי "תוכנית הבנייה הנוכחית ערוכה ל-800 בית, ומכוונה לבניין עיר מודרנית."
את הקלפים טרפה מלחמת העולם הראשונה, שפרצה כשנתיים לאחר מכן, וגרמה להקפאת כל תוכניות הבנייה והפיתוח בירושלים.
במלחמה זו נכבשה ירושלים בידי הבריטים, ולאחריה החלה תקופת המנדט הבריטי, בה השתנו לגמרי פניה של ירושלים מבחינה גאוגרפית ואורבנית.
גם התוכניות לגבי "העיר המודרנית" בדרום העיר עברו מספר שינויים.
ש"י עגנון, ממתיישביה הראשונים של השכונה, מתאר בסיפורו "הסימן" את שכונת תלפיות, קורותיה ומראיה, וכותב: .
בסיפור כותב עגנון על הקמת השכונה, ומספר על וטרינר צעיר (שמו אינו מופיע בסיפור, אך זהו ד"ר יוסף שם-טוב), שהתלהב מפיסת אדמה מדברית הצופה אל סביבות ירושלים:
בהמשך מתאר עגנון כיצד עלה בידי הווטרינר לרפא את פרתו של ערבי שהיה בעלי הקרקע, והלה נתן לו אותה כשכר על עבודתו.
הווטרינר המאושר בנה לו סוכת קיץ במקום ואף נטע לו פרדס שקדים, וגר עם משפחתו בבית שבנה בשכונה עד מלחמת העצמאות.
בשנת 1919, לאחר ההתאוששות מהמלחמה, פנו לוי ורופין לביצוע תוכניתם.
בניגוד לחירות המוחלטת שבה נהגו בוני הבתים והשכונות בירושלים בתקופה העות'מאנית, הבריטים דרשו מהבונים בירושלים (ובארץ ישראל בכלל) תוכניות מתאר ותשתיות בינוי.
בעקבות כך פנה רופין לפטריק גדס, מתכנן ערים בריטי, בבקשה לתכנן עבורו את "העיר המודרנית" על פי אמות מידה גבוהות ובתכנון ייחודי.
גדס תכנן בשכונה רחובות החוצים את קו הרכס וגינות גדולות במרכזה.
הבתים על פי תוכנית זו היו צפופים, והשטח הירוק היה מועט.
בשנת 1920 פנה רופין לריכרד קאופמן, האדריכל היהודי הנודע, בבקשה לשפץ את תוכנית גדס, ולהתאימה לטופוגרפיה ולאופי הירושלמי.
קאופמן עמל על התוכניות במשך חודשים ארוכים, ולבסוף הוציא מתחת ידו תוכנית יישוב משוכלל ומתקדם, שכללה למעלה מ-800 יחידות דיור.
את התוכנית השתית קאופמן על אידיאל עיר גנים, שהומצא באנגליה במאה ה-19, והובא לישראל על ידי קאופמן.
העיקרון העומד בבסיס אידיאל זה הוא יצירת ערים, ואפילו שכונות גנים, ירוקות ומרווחות, ששדרותיהן מתמזגות עם הטופוגרפיה הטבעית ומתעגלות בהתאם.
למרות ההנחיות הבריטיות שעל המבנים להיות מצופים באבן ירושלמית, מתכנני תלפיות קיבלו אישור חריג לצפות את הבטון בטיח בשל הביקוש הגבוה לדיור.
במפה של קאופמן משנת 1921 מתוארת עיר קטנה בעלת מוטיבים סימטריים וסדר פנימי.
העיר נסמכת במערב לכל אורכה על דרך חברון, שממנה יוצאים רחובות ישרים אל פנים העיר, וממנה נובעת גם "שדרת הירק" שתחילתה בגינה חצי עגולה.
קאופמן תכנן כמה גינות ציבוריות, השוכנות באזורי המגורים (מספר 5 במפה), וכן שני פארקים גדולים בגבולה המזרחי של העיר.
התכנון כולו הסתמך על הטופוגרפיה הטבעית, וכלל רחוב מרכזי רחב החוצה את העיר לאורך קו הרכס, ומקשר בין מבני הציבור השונים.
אלה מנותקים מאזורי המגורים, ופזורים בעיקר בחציו המזרחי הגבוה יותר של העיר.
אזורי המגורים כוללים בתים חד-משפחתיים ודו-משפחתיים בלבד, וכמקובל בעיר גנים, גודל כל בית אינו תופס יותר משליש משטח המגרש כולו.
ראוי לשים לב למיקומם של מבני הציבור: בפסגת ההר, במבנה הגדול ביותר, מיקם קאופמן את האקדמיה לאמנות, ומשני צדיה, במבנים צנועים בהרבה, מיקם את בית הכנסת ואת בית העם.
הבחירה כאן מעניינת, מפני שבשכונת רחביה למשל, הציב קאופמן בפסגת הגבעה את בית הכנסת דווקא, ואת בית הספר השכונתי בצד (אם כי ברחביה שינו המתיישבים את הסדר, כך שבמקום בית כנסת הציבו בראש הגבעה את הגימנסיה, ואילו בית הכנסת נדד לבית צדדי).
בשכונת בית הכרם, שאותה תכנן קאופמן כמה שנים לאחר מכן, מיקם קאופמן בפסגת השכונה את הסמינר למורים.
בחירות אלו משקפות את תפיסתו של קאופמן באשר לחשיבותם של מבני הציבור הללו בהקשר החברתי-קהילתי של העיר או השכונה, ואת הקשר המעניין שמצא בין מיקומו הטופוגרפי של המבנה, כמשקף את חשיבותו.
כך או כך, המפרט המתואר במפת תכנונה של תלפיות מלמד על חזון גדול, ועל ראיית העיר הקטנה כיישוב העומד בפני עצמו, ללא כל תלות במוסדותיה המרכזיים של ירושלים.
השם תלפיות נבחר ל"עיר המודרנית" על ידי יצחק לוי וארתור רופין, בשל גובהה הרב.
כאשר עמדו על פסגת חלקת האדמה שקנו והביטו צפונה, נפרסו לעיניהם חומות העיר העתיקה, ומעליהן התנוסס מגדל דוד.
המראה עורר בזיכרונם את הפסוק התנכ"י: .
שמות הרחובות בתלפיות הם ברובם על שם יישובים או אתרים במדבר יהודה ובהרי יהודה, שלעברם ניתן לצפות מהשכונה: הירדן, הגלעד, כפר עציון, בית הערבה, ים המלח, עין גדי וכדומה.
הרחוב הראשי בשכונה, שחצה את קו הרכס, נקרא בתחילה בשם דרך אפרתה, שכן הוא שימר תוואי של דרך עתיקה מירושלים לבית לחם.
הרחוב הראשי השני (התפצלות "המזלג" לכיוון דרום, במקביל לדרך אפרתה) נקרא במקורו בשם רחוב הרצל, כמחווה לחוזה המדינה.
רחוב בית הערבה נקרא במקורו בשם רחוב ביתר, על שם העיר הקדומה, ויש אומרים שלכבודו של גדוד העבודה על שם טרומפלדור, שבנה את בתי השכונה (בית"ר = "ברית יוסף תרומפלדור").
ברבות השנים הוחלפו כמה מהשמות מסיבות שונות, כולם בהחלטת הוועד ויושביה של תלפיות.
כך, למשל, הפך רחוב אפרתה לרחוב בית"ר, ש"וויתר" על רחובו לטובת בית הערבה (רחוב אפרתה נדד למקום אחר בשכונה).
אחד מרחובות השכונה נקרא בשם יחזקאל, על שם הנביא שניבא את חזרתם של היהודים לארצם: .
ברחוב זה גר במשך שנים רבות פרופסור יוסף קלוזנר, ולאחר מותו הוסב הרחוב על שמו (רחוב יחזקאל נדד צפונה, לתחומי שכונת גאולה).
למרות קרבתה הגאוגרפית של תלפיות לעיר העתיקה, היא נתפסה כמרוחקת ומנותקת מהמרכז העירוני החדש של ירושלים ברחוב יפו.
גם התוכנית לבנותה כעיר קטנה הקנתה לה מעמד של פרוור מנותק מהעיר, דבר שהשפיע רבות על מעמדה וחזותה.
הבריטים, שדרשו כי כל הבתים בירושלים ייבנו בחיפוי אבן, לא החילו את הדרישה על תלפיות, ולכן רוב בתיה נבנו בחיפוי מלט או טיח לבן.
גם ארגונה הפנימי היה עצמאי, והוועד של תלפיות ניהל את ענייני הקהילה והכספים במנותק מירושלים.
כך, למשל, לא נדרשו יושבי תלפיות לשלם מסים לעיריית ירושלים, אך מאידך גם לא זכו לשירותי מים, חשמל ותחבורה ציבורית, והוועד נאלץ לדאוג לכל אלה בעצמו.
הוועד גם דאג לפינוי אשפה, סלילת כבישים, ולהקמת בית ספר וגן ילדים.
כן הוקמה רפת ציבורית (בסוף רחוב אפרתה), ואנשי הוועד הפעילו את הגנרטור הראשון בירושלים.
על התארגנותו של הוועד כתב עגנון בסיפורו "הסימן":
למרות הקושי, העדיפו יושבי תלפיות לנהל באופן זה את ענייניהם, זאת ניכר מן העובדה שגם לאחר קום המדינה, הוועד לא פוזר, ואף על פי שמדינת ישראל סיפחה את תלפיות באופן רשמי לירושלים, הוועד נותר על כנו עד 1967.
הקרקע לשכונת תלפיות אותרה ונרכשה עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, אך תוכניות הבנייה הוקפאו למשך כמה שנים.
רוב שטח הקרקע נותר ריק, חוץ מכ-50 דונם בחלקו העליון של קו הרכס, בצדה המזרחי של השכונה (בתוכניתו של קאופמן - מתחם מגורים ומגרש ספורט גדול).
במלחמת העולם הראשונה ניצל הצבא הטורקי את המקום להקמת מחנה צבאי, וצבא האימפריה הגרמנית, שסייע לטורקים, אף הקים בו מנחת למטוסים.
המנחת, שהוקם ככל הנראה ב-1916, היה הראשון באזור ירושלים.
למעשה, כבר בסוף 1914, לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נחת בקרבת מקום מטוס צרפתי, שהיה הראשון אי-פעם לנחות בירושלים.
נוכחותו הייתה כה יוצאת דופן, עד כי למקום נחיתתו (והמראתו המחודשת כעבור יממה) נקבצו מאות סקרנים.
לאחר המלחמה המשיכו הבריטים להשתמש במקום למטרות צבאיות: בצדו המערבי הוקם "מחנה אלנבי" - מחנה צבאי בריטי, שנקרא על שם הגנרל שכבש את ירושלים ב-1917 - ומנחת המטוסים המשיך לשמש במתכונתו, ואף הורחב לשדה תעופה קטן.
שדה תעופה זה נסגר כמה שנים לאחר מכן, עקב תלונות על הרעש מצד יושבי תלפיות.
הטייסת הועברה צפונה, שם נפתח שדה התעופה עטרות.
על מסלול ההמראה והנחיתה של שדה התעופה הישן בתלפיות נסלל לימים רחוב בית"ר.
בשנת 1921, לאחר שהתקבלו האישורים מידי עיריית ירושלים המנדטורית, החלה בנייתה של תלפיות.
רוב הבתים תוכננו על ידי האדריכל היהודי-בריטי בנימין צ'ייקין, שבנה בתים רבים בירושלים.
צ'ייקין (במקור - חייקין) הגיע ארצה ב-1920, לאחר שסיים לימודי אדריכלות באנגליה.
הוא השתקע בירושלים ופתח בה משרד אדריכלים, והיה ממתכנניה של האוניברסיטה העברית.
צ'ייקין תכנן בתלפיות בתים כפריים צמודי קרקע, בעלי גגות רעפים ומרפסות פסטורליות.
ברחוב עין גדי, שאותו תכנן כציר מרכזי, בנה כמה בתים מיוחדים בעלי כיפות גדולות.
כגבול בין החלקות בשכונה נשתלו עצי ברוש, המציינים עד ימינו את הפרצלציה המקורית.
את מלאכת סיתות האבנים, סלילת הכבישים ובניית הבתים ביצעו אנשי גדוד העבודה, שבנו את רוב שכונות הגנים בירושלים, כמו רחביה ובית הכרם.
בשל עומס העבודה הרב, חברו לאנשי הגדוד גם בעלי מקצוע יהודים מהשכונות הוותיקות בעיר, בהם בעיקר פועלים בני עדות המזרח.
את המראה הפסטורלי, של בנאים יהודים המקימים שכונה בארצם, תיאר יצחק שפירא ב"ירושלים מחוץ לחומה":
ב-1922 נכתב בעלון של "הכשרת היישוב": "אדמת תלפיות משתרעת בדרך בית לחם, משמאל הדרך, במרחק של פחות משני קילומטרים מהמקום המרכזי שבעיר, ופחות מקילומטר אחד מתחנת הרכבת.
יש כבר כעת שירות אוטומובילים קבוע בין ירושלים ובין השכונה החדשה הזאת (נסיעה של חמישה רגעים בערך)."
בתחילה התנהלה העבודה במהירות, ועד שנת 1924 ניצבו בתלפיות ארבעים בתיה הראשונים.
גוש בתים זה נבנה במרכז העיר המתוכננת, בין "ציר הירק" ורחוב עין גדי.
אולם בשנים שלאחר מכן חלה האטה משמעותית בקצב הבנייה.
בתחילה היה זה בשל חילוקי דעות אידאולוגיים שהתגלעו בין חברי גדוד העבודה (ואף הביאו לפירוק הגדוד בסוף שנת 1927), ובהמשך בשל הסכסוך שהלך והתגבר בין היהודים והערבים בארץ ישראל.
מיקומה של תלפיות על סְפר המדבר, בסמוך לכפרים ערביים רבים, עמדה בעוכריה עם פרוץ מאורעות תרפ"ט בשנת 1929. תלפיות הותקפה, ורבים מבתיה נבזזו והועלו באש.
אף על פי שהשכונה שוקמה לאחר מכן, הפופולריות והאטרקטיביות שלה ירדו פלאים, וכמעט שלא הגיעו אליה מתיישבים חדשים.
עם זאת, דמי השכירות בשכונה, היו גבוהים ביחס לשכונות אחרות בפריפריה של ירושלים.
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שהתחילו באפריל 1936, הותקפה השכונה מספר פעמים, אך בזכות מערך ההגנה בה לא הצליחו הפורעים לחדור לשכונה.
עד סוף תקופת המנדט לא ידעה השכונה שקט, דבר שהביא לדעיכתה ולגניזת חלום "העיר הקטנה", מה שהותיר את תלפיות כלא-יותר משכונה קטנה בדרומה של ירושלים.
את מצבה העגום של תלפיות תיאר עגנון בסיפור "הסימן":
יצחק שפירא, מוותיקי העיר, שחיבר את הספר "ירושלים מחוץ לחומה", מציג את תלפיות באופן נעים יותר:
לאחר 1948 נותרה תלפיות מנוונת ומרוחקת, עקב קרבתה לגבול הקו העירוני שחצה את ירושלים בשנים שבין מלחמת העצמאות ומלחמת ששת הימים.
גבולה המזרחי של השכונה היה, למעשה, גבולה של ירושלים; וחלקו הצפוני של רחוב בית"ר גבל עם "השטח המפורז" - אזור נייטרלי, אליו יכלו להיכנס אזרחים בלבד - בו שהו אז כוחות האו"ם.
אפילו התפתחותם של שיכוני העולים ואזור התעשייה ממערב לשכונה (להלן), לא הועילו לשכונה הוותיקה, ובפועל נבנו אז בכל תחומה רק 75 בתים, שהם פחות מעשרה אחוזים מהתוכנית המקורית.
היחידים שפקדו את גבולה המזרחי היו חקלאים מקיבוץ רמת רחל הסמוך, שעיבדו אדמות באזור.
היה זה לאחר שמדינת ישראל הצעירה ביקשה לתמוך בקיבוץ הנחשל, שהיה נתון באותן שנים במצב כלכלי וביטחוני קשה, ולכן התירה ליושביו לעבד את הקרקעות הסמוכות לגבול.
קרקעות אלו המשיכו לשמש את הקיבוץ כאדמות חקלאיות עד לשנות ה-90 של המאה ה-20.
המהפך המשמעותי במצבה של תלפיות התחולל לאחר מלחמת ששת הימים, עם העתקת קו הגבול הרחק לקצה מדבר יהודה.
הסכנה הביטחונית כמעט וחלפה, וחלה התעניינות נדל"נית גדולה בשכונה המרוחקת.
בשנות ה-70 עברה תלפיות מהפכה של ממש, כאשר רוב בתיה הכפריים צמודי הקרקע נהרסו לטובת בנייני מגורים בעלי שלוש או ארבע קומות.
בתי הכיפות היפים שבנה צ'ייקין ברחוב עין גדי נהרסו, ובמקומם נבנו בתי דירות.
הגינות הגדולות "ננגסו" על ידי חניונים משותפים לדיירים, ואופיה של השכונה השתנתה כמעט לגמרי.
על אף שינויים אלה, נותרה תלפיות שכונה ירוקה, בעלת אופי פסטורלי ושקט.
מהפך נוסף התחולל גם במצבו של קיבוץ רמת רחל; המשק התאושש וברבות השנים עבר לפרנסה המושתתת בעיקר על תיירות.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הפשירו חברי הקיבוץ את קרקעותיהם החקלאיות בגבול שכונת תלפיות לבנייה, ובנו עליהן בתי מגורים פרטיים.
קצב הבנייה המסחרר הוליד אלפי יחידות דיור, שהרחיקו את גבולה של תלפיות מזרחה, עד למלוא תחומה בתוכניות המקוריות (זוהי "תלפיות המורחבת" במפה המצורפת).
נכון לשנת 2010, הבנייה בעיצומה, והיא אף התרחבה לצפון תלפיות (להלן).
התוכנית היא לבנות במקום עוד מאות יחידות דיור במתחמים מגודרים, הסוגרים על חצרות פנימיות גדולות.
תוכנית נוספת היא להקים בחלקו הצפוני-מזרחי של המתחם, לאורך רחוב ינובסקי, מתחם תיירות גדול, שיכלול שני מלונות וכ-200 דירות להשכרה.
ביתם היפה של פרידה ולייב יפה ניצב מול ביתו של ש"י עגנון.
בית זה נפגע קשה במאורעות תרפ"ט.
לייב יפה היה מנהיג ציוני חשוב, יו"ר הנהלת קרן היסוד.
הוא נהרג יחד עם עוד שנים-עשר מעובדי קרן היסוד בפיגוע מכונית התופת בבניין המוסדות הלאומיים ב-11 במרץ 1948 כחודשיים לפני הכרזת העצמאות.
לאחר מותו נקרא קטע הרחוב הראשי הסמוך לביתו על שמו.
אליעזר בן-יהודה, מחיה השפה העברית, חי רוב שנותיו בירושלים ברחוב אתיופיה, השוכן במרכז העיר.
באחרית ימיו החל בבניית בית חדש בפרבר המרוחק – תלפיות.
מדי שבוע נהג לבוא ולבדוק את קצב בניית ביתו, ואף העיר לפועלים העבריים הערות בענייני לשון ועברית, כך על פי עדותו של אריה ליפשיץ, איש גדוד העבודה:
חודשים ספורים לפני שעמד להיכנס לביתו החדש, נפטר בן יהודה, ולבית נכנסו בסופו של דבר רק אשתו חמדה וילדיהם.
אף על פי שבן יהודה עצמו לא גר, למעשה, מימיו, בתלפיות, קבעה חמדה על פתח הבית את השלט "בית אליעזר וחמדה בן יהודה", שם שהשתמר עד ימינו.
הוא התגורר בשכונת תלפיות, ברחוב קורא הדורות 8, משנת 1923 למשך שנים ארוכות.
פן הרבה לתאר בציוריו אירועים יהודיים עכשוויים, כמו פרעות קישינב, וכן כרזות וציורים שעודדו ללחימה ותיעדו את מוראות הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה.
בציורי התנ"ך שלו השתמש פן בדמויות מזרחיות שהתבססו על תושבי ירושלים.
לאחר מות בנו, , בקרב האחרון של גוש עציון בכפר עציון, בד' באייר תש"ח, הסתגר פן בביתו ומיעט לקבל אורחים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נהרס ביתו של פן בתלפיות, ובמקומו הוקם בית דירות.
ההיסטוריון וחוקר הספרות, יוסף קלוזנר, התגורר בשכונת תלפיות במשך שנים ארוכות, בבית פינתי ברחוב יחזקאל 15 (היום - רחוב קלוזנר) ורחוב אפרתה (היום - רחוב בית"ר).
הוא שימש כציר בקונגרס הציוני הראשון בבזל ב-1897, ועלה ארצה ב-1919 באוניה רוסלאן יחד עם אישים רבים, שהשפיעו מאוחר יותר על החברה והתרבות העברית בארץ ישראל.
קלוזנר היה נשיא האקדמיה ללשון העברית, ועמד בראש החוג לספרות באוניברסיטה העברית.
על דלת ביתו כתב את תמצית האידאולוגיה שלו: "יהדות ואנושיות".
שכנו לרחוב היה ש"י עגנון (להלן), ונראה כי בין השניים הייתה מערכת יחסים מורכבת, שזכתה לתיאור נרחב בספר "סיפור על אהבה וחושך" שכתב בן אחיינו עמוס עוז (קלוזנר במקור).
יש הטוענים כי קלוזנר היווה את ההשראה לדמותו של פרופסור בכלם בספר "שירה" של עגנון.
עגנון עצמו תיאר באחד ממכתביו ביקור שערך אצל קלוזנר, ואת התרשמותו מהמעמד המשעשע:
עוז, בספרו שלעיל, תיאר את קלוזנר כ"עדין נפש ורודף כבוד, שופע עליצות ילדותית, איש מאושר המעמיד תמיד פני אומלל".
הוא תיאר בהרחבה את המסע הארוך שנהג לערוך עם הוריו מדי כמה שבתות, מביתם בשכונת כרם אברהם, ועד בית הדוד בתלפיות.
תיאור הדרך מלמד על ניתוקה של תלפיות, הן מבחינת המרחק הגדול שבינה ובין המרכז היהודי של ירושלים, והן בשל הדרך אליה, שעברה בשכונות ערביות סמוכות, כמו בָּקעה ואבו תור.
עוז אף תיאר את חוג החברים שנהג להיפגש בבית קרובו בשכונת תלפיות בצהרי שבתות, ובו אישים כמו אורי צבי גרינברג ופרופסור בן ציון נתניהו.
קלוזנר נפטר ב-1958, ולאחר מכן הוחלף שם הרחוב בו גר לשמו.
יושבי תלפיות מספרים כי עגנון, שמערכת יחסיו עם קלוזנר הייתה מורכבת, התקשה לקבל את הבשורה על פיה עליו לגור מעתה ברחוב קלוזנר.
ש"י עגנון הוא ללא ספק הדמות המוכרת ביותר שהתגוררה בתלפיות מאז ועד ימינו.
מסכת בתיו ודירותיו כמעט טראגית: הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1908, אך שלוש שנים לאחר כן עקר לגרמניה והשתקע בהמבורג.
בשנת 1924 נשרפה שם ספרייתו הגדולה, ובעקבות הטראומה נטש את גרמניה ושב ארצה.
כאן התגורר עגנון בירושלים ובתל אביב חליפות, עד שהשתקע בירושלים, אך בשנת 1927 התמוטטה הדירה בה גר בשכונת זיכרון משה ברעידת האדמה הקשה שהייתה באותה שנה והוא ניצל אך בקושי.
בעקבות כך פנה עגנון לתלפיות ושכר דירה מידי חברו הטוב, האדריכל פריץ קורנברג.
אך גם עתה לא צלחה דרכו של עגנון.
שנתיים בלבד לאחר שהשתקע בתלפיות, עלו ערבים על ביתו בפרעות תרפ"ט; ביתו נבזז ונשרף, ואתו ספרייתו המחודשת בת שלושת אלפים ספרים.
גם הפעם ניצל עגנון בנס.
על אירוע קשה זה כתב לש"ז שוקן:
לאחר שהתאושש ממכה זו, ובעקבות מענק כספי גדול שקיבל מקרן עזרה ופיצויים מממשלת המנדט על נזקיו, פנה עגנון להקמת ביתו שלו בתלפיות.
הוא שכר את שירותיו של קורנברג, והלה בנה מול הבית שנשרף את ביתו החדש.
על בניית בית זה כתב:
מערכת יחסיו של עגנון עם שכונת תלפיות מתוארת בכמה מספריו, כשהמפורסם מכולם הוא הסיפור "מאויב לאוהב".
בסיפור זה מתאר עגנון כיצד הוא מבקש להקים את ביתו במקום בו שולט "מלך הרוחות", שמנסה בכל דרך לסלקו מהמקום.
עגנון מספר כיצד התעקש ובנה מחדש את ביתו, אף על פי שמלך הרוחות הצליח לעקרו ממקומו שוב ושוב.
נראה כי בסיפור קצר ואוטוביוגרפי זה ביקש עגנון לתאר את מסכת ייסוריו (שריפת ספרייתו פעמיים, התמוטטות הדירה בה גר, וכדומה), עד שהצליח למצוא מנוח לראשו בתלפיות.
ייתכן שהדימוי שבחר עגנון ב"מלך הרוחות" דווקא, קשור בגובהה הרב של תלפיות, שהרוחות המנשבות בה היו אכן חזקות מאוד, והתמתנו מאז שנבנו בה בתים וניטעו בה עצים, כמתואר בסיפור.
כך או כך, "מלך הרוחות" מוזכר שוב בסיפורו "הסימן", כשכן המבקר בשכונה הבנויה:
מִספוּר האתרים מתייחס למספרים המופיעים במפת הרחובות התכולה המצורפת.
ביתו של יצחק לוי (רחוב עין גדי 4), יוזם השכונה ומקימה, היה הראשון שהוקם בתלפיות.
היה זה הבית הפרטי הגדול ביותר שנבנה בשכונה, וכלל שלוש קומות וגינה מרווחת.
לוי התגורר בתלפיות במשך שנים ארוכות, והיה חבר בוועד השכונה.
בשנת 1938 עקר לוי עם משפחתו ליישוב רמת הדר (כיום שכונה בהוד השרון) ועסק בחקלאות בלבד.
שני בניו, אברהם וריצ'רד נפלו במלחמת העולם השנייה.
אברהם נפל בטברוק ב-1941 ואילו ריצ'רד
היה הארץ ישראלי הראשון שסיים קורס טיס בחיל האוויר הבריטי ושירת כטייס ומפקד בטייסת 230 בדרום-מזרח אסיה.
הוא נהרג באוקטובר 1945 בשעה שהטיס מטוס מסוג סאתרלנד ביחד עם 7 אנשי צוותו ועוד 15 שבויים משוחררים מהשבי היפני כשמטוסו התרסק לצלע הר בדרום מלאיה.
יצחק לוי ואשתו מטילדה (מוד) שהייתה במשך שנים רבות מנהלת בית הספר לבנות אליאנס בירושלים,
קבורים בקרית שאול בתל אביב כששמות בניהם חקוקים על מצבותיהם.
ברחוב עין גדי 10 עומד ביתם של בני משפחת יוסף ורוזה מרָאש, שעקרו עם שמונת ילדיהם משכונת ימין משה לביתם החדש בתלפיות בראשית תקופת המנדט.
בניגוד לרוב הבתים ברחוב, בית מראש לא נהרס, וצורתו נשמרה בשלמותה, כולל הגינה הענקית שמאחור.
בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20 מכרה המשפחה את הבית למסדר נזירות בשם "האחיות מרים", שהוקם בזמן השואה בגרמניה, כדי לסייע לניצולים יהודים.
הסניף הראשון נפתח בפרנקפורט, ואחריו נפתחו עוד ועוד סניפים ברחבי אירופה.
ב-1961 השתקעו בבית שבתלפיות שש נזירות, וקבעו על פתחו את השלט "בית אברהם", שכן בדומה לאברהם אבינו ביקשו להפוך את הבית למרכז הכנסת אורחים.
הנזירות החלו להפעיל בבית "נופשון לניצולי שואה" חינם אין כסף, שכלל טיולים, הרצאות ואטרקציות.
בחלוף השנים הלך ופחת מספר המבקרים, עד כי בראשית שנות האלפיים התקיימו שמונה נופשונים בשנה בלבד.
בעקבות כך החליטו הנזירות לפתוח את הפעילות גם לבני ניצולים.
באתר הבית של המסדר נכתב על "בית אברהם" בתלפיות:
אליעזר בן-יהודה לא גר בבית שבנה בתלפיות, אולם חמדה אשתו התעקשה לקרוא לבית על שמו.
הבית המסוגנן ניצב ברחוב עין גדי 28. הוא בן שתי קומות, עם מרפסת קדמית רחבה בקומה השנייה הפתוחה אל הרחוב.
בשנות מלחמת העולם הראשונה שהו בני משפחת בן יהודה בארצות הברית, ועם שובם ארצה החלה הקמת הבית בתלפיות, ביוזמה ובמימון של ההסתדרות העברית באמריקה, שהוקירה מאוד את מפעלו של בן יהודה להחיאת השפה העברית.
זמן קצר לאחר התחלת הבניה, בשנת 1922, הוא הלך לעולמו.
משפחתו גרה בבית עד 1948, ולאחר מכן הפכה אותו למוזיאון קטן לזכרו.
כעבור מספר שנים תרמה המשפחה את הבית לעיריית ירושלים, בתנאי מפורש שהמוזיאון ימשיך להתקיים בו.
למרות ההתחייבות למלא את מצוות המשפחה, הועברו מוצגי המוזיאון לבניין העירייה, במטרה מוצהרת לפתוח שם את המוזיאון מחדש.
אלא שגם הבטחה זו לא התגשמה מעולם.
המוצגים לא חזרו למשפחה ועד היום אין איש יודע היכן הם נמצאים.
ב-1965 השכירה העירייה את הבית לדיירים פרטיים, ובשנות ה-70 החליט ראש העיר טדי קולק, למסור אותו, תמורת דמי שכירות סמליים, לארגון המתנדבים הגרמני "אות הכפרה והשלום".
הבית משמש את מטה הארגון בישראל.
בראשית העשור נוסף לו אגף חדש שהוקם בחצר האחורית של הבית, כאכסניה למתנדבים שפתוחה גם לאורחים אחרים בתעריף אכסניות הנוער.
4. החורשה ובית הכנסת הספרדי
בין הרחובות אפרתה, בית הערבה, קורא הדורות, וסמטת ברזילי, שוכן גן שעשועים קטן מוקף בירק ובעצי ברוש ואורן.
גן שעשועים זה הוא הוותיק והגדול בשכונה, ונכלל בתכנון המקורי של קאופמן .
זהו למעשה הגן היחיד מתוך כל הגנים המתוכננים שהוקם בפועל, והעצים הצומחים בו היום נשתלו כבר בראשית ימי השכונה בשנות ה-20. הגן שימש מראשיתו כציר מרכזי בחיי השכונה: במקום זה עמד בית הכנסת הראשון של השכונה, שנבנה מעץ, וכן ניצב בו צריף המגורים של אנשי גדוד העבודה שהקימו את השכונה.
ותיקי תלפיות סיפרו כי למרות ההבדל המהותי בין יושבי צריף זה לצריף זה – באחד התפללו בשבת ובשני ערכו מסיבות בשבת – לא הפריעו אלה לאלה, ושלום ושלווה שררו במקום.
כמה שנים לאחר פירוק צריף גדוד העבודה, הפך הגן לגן משחקים לילדים, ויושבי תלפיות העניקו לו את השם "גן אליעזר בן-יהודה".
למרות זאת, השם לא נקלט, וילדי השכונה קוראים לו בפשטות "החורשה".
מבנה העץ של בית הכנסת, השוכן עד ימינו בתחומי "החורשה" הוחלף ברבות השנים במבנה קבע עשוי אבן, והוא משמש כיום את יוצאי עדות המזרח.
בראשית ימי השכונה שימש בית הכנסת את כל יושביה, ספרדים ואשכנזים.
ש"י עגנון, בסיפורו "הסימן", תיאר ארוכות את מבנה העץ הפשוט של בית הכנסת, ואף הוסיף כמה מילות ביקורת:
מרדכי כספי (זילברמן) היה פעיל ציוני, ששימש כמזכירו האישי של חיים ויצמן, והיה ממקימיה של תלפיות.
הוא שימש כראש ועד השכונה, ואף התגורר בה במשך שנים ארוכות, ברחוב קורא הדורות 18. במהלך חייו שימש כספי כקונסול לטביה, ועדות לכך נותרה עד היום בחזית הבית, בדמות מוט להנפת דגל.
על שמו של כספי רחוב בצפון תלפיות הנושא את שמו.
בית הקברות ההודי בתלפיות הוא בית קברות לחיילים הודים ממלחמת העולם הראשונה שנהרגו בסביבות ירושלים.
הוא ממוקם בשכונת תלפיות בירושלים.
באתר נמצאים שני קברים - אחד לחיילים הינדים והשני לחיילים מוסלמים, שמתו בין השנים 1920-1918. במקום קבורים 79 חיילים הודים ועוד 290 חיילים טורקיים, שהיו שבויי מלחמה שמתו בשבי הבריטי.
בית ש"י עגנון שוכן ברחוב קלוזנר 16, במבנה מבוצר ונטול חלונות כמעט לגמרי.
לאחר הטרגדיות התכופות שפקדו את מעונותיו של ש"י עגנון , הוא החליט להבטיח כי מעונו האחרון יהיה שמור היטב.
המבנה הכבד שהוקם בשנת 1931 מצופה כולו בטיח אפור, וחזיתו אינה פונה כלל לרחוב, אלא על המבקר להיכנס לשביל גישה, המקיף את הבית עד לצדו האחורי, שהוא בעצם חזיתו.
החלונות המעטים קטנים מאוד, והם מוגנים בסורגים עבים ובתריסי מתכת כבדים, הניתנים להגפה באופן כמעט הרמטי.
חצר הבית הקטנה מוקפת בשורת ברושים צפופה כל כך, עד כי לא ניתן כלל לעבור בין העצים.
שורות העצים מחופים אף הם בגדר ברזל, והכניסה היחידה למתחם כולו היא דרך פתח צר בגדר מן הרחוב.
עגנון טיפח כנראה את גינתו הקטנה, כפי שתיאר בסיפור "הסימן":
בבית זה שכנה גם ספרייתו הגדולה של עגנון, שאת ספרֵיה אסף בדי עמל בפעם השלישית, לאחר ששתי ספריותיו הקודמות נשרפו.
כאן גם כתב את רוב כתביו מיום היכנסו לבית, ואף הצליח לשכנע את עיריית ירושלים להפוך את רחובו לדרך חד-סטרית, כדי להמעיט את רעש המכוניות שהפריע לו להתרכז בכתיבה.
בשלב מסוים אף הוצב שלט בכניסה לרחוב שאמר: "נא לשמור על השקט, סופר במלאכתו!"
לאחר מותו בשנת 1970, מסרה משפחתו של עגנון את ארכיונו ואת ספריו לבית הספרים הלאומי בירושלים.
הבית עצמו עבר לרשות עיריית ירושלים, שפתחה בו מוזיאון לזכרו, הנקרא "בית ש"י עגנון".
במוזיאון ניתן לראות את ספרייתו, את דוכן הכתיבה שלו (הוא כתב בעמידה בלבד); וכן ארכיון גדול של ספרי קודש, חלקם מהמאה ה-16.
אתרים שונים בשכונת תלפיות, הבולט מביניהם הוא ביתו של ש"י עגנון, זכו ליחס ספרותי מיוחד מצדו של א.
יהושע, בהיותם זירת התרחשויות מרכזית בספרו "הכלה המשחררת".
בספר חוזר גיבור הסיפור, פרופ' יוחנן ריבלין, שוב ושוב לרחובותיה של השכונה, ושב ומבקר בביתו של עגנון, אותו הוא מוצא לרוב נעול.
יהושע הכיר את עגנון מילדותו, שכן אביו היה המורה הפרטי לערבית של אסתר, רעייתו של עגנון.
בספרו זה רומז יהושע לאחדים מספריו של עגנון.
הספרים והפירושים התואמים להם נמצאים כיום גם הם בבית עגנון.
8. בית כנסת תפארת ישראל ע"ש ש"י עגנון
בית כנסת תפארת ישראל ע"ש עגנון שוכן בפסגת השכונה.
בתוכניות המקוריות הועיד קאופמן את המקום לבניית אקדמיה לאמנות, אך כבר באמצע שנות ה-20 החל להיבנות בו בית כנסת.
בכך התבצע מהלך הפוך למה שהתרחש בשכונת רחביה: שם תכנן קאופמן בית כנסת בפסגת השכונה, אך בפועל נבנתה עליה הגימנסיה, ואילו בתלפיות נבנה בית הכנסת בפסגת השכונה, במקום המוסד האקדמי.
בנייתו של בית הכנסת התקדמה בעצלתיים, ובינתיים השתמשו יושבי תלפיות בצריף העץ שב"חורשה".
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוחרם המבנה הבלתי גמור על ידי הבריטים, שהשתמשו בו כמחסן נשק.
ב-1948 עזבו הבריטים את הארץ, אך רבים מתושבי השכונה ברחו מפחד המלחמה, ומפני הקִרבה לגבול.
עקב כך לא התקיימו כמעט תפילות בבית הכנסת, והמבנה הוצע להשכרה לאוניברסיטה העברית.
העירייה נאלצה לשפץ את המבנה על חשבונה, ובשנות ה-70 נחנך בית הכנסת מחדש בתהלוכת ספרי תורה שהובאו מהצריף הישן.
אף על פי שבתלפיות פועלים לא מעט בתי כנסת, נחשב בית כנסת ש"י עגנון לבית הכנסת המרכזי, ורב הקהילה, הרב יהושע זמל, מכהן גם כרב השכונה.
9. בית הבראה "היוזם", לימים מלון "גני יהודה" ומלון "דיפלומט"
בית הבראה "היוזם" שימש חיילים ירושלמים שהתנדבו לצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה.
על שטח זה בנה חיים שיף את מלון גני יהודה בשנת 1963, לימים אזור מלון דיפלומט (סמוך לרחובות דוד פלוסר / כפר עציון).
בסוף שנות התשעים של המאה העשרים הפסיק המבנה לשמש כמלון, ומשרד הקליטה הפעיל אותו כדיור מוגן לקשישים עולים חדשים.
בשנת 2014 רכשה ממשלת ארצות הברית את מבנה המלון והשטח יועד להפעלת שגרירות ארצות הברית.
רק מספר שנים לאחר הרכישה, בשנת 2021, משרד הקליטה הצליח לפנות את העולים הקשישים מן המבנה ולהעבירו לבעלים החדשים.
אזור התעשייה של תלפיות משתרע על שטח של כ-50 דונם סמוך לשיכוני תלפיות ממערב לשכונה הוותיקה.
בתקופת המנדט הבריטי שכן במקום מחנה אל-עלמיין של הצבא הבריטי, שנכבש בידי כוחות ההגנה במאי 1948 כחלק ממבצע קלשון.
אזור התעשייה הוקם בשנות ה-70, כאשר מוסכים ובתי מלאכה פונו ממתחם ממילא שבמרכז העיר לצורכי פיתוח.
בשנות ה-90 החלו להתפתח במקום חיי מסחר ובילוי, ובצד המפעלים ובתי המלאכה נפתחו בו מועדוני לילה וקניונים.
כיום, עם דחיקת התעשייה הכבדה והמוסכים לשוליו, וכן הקמתו והרחבתו של קניון הדר ברחוב פייר קניג, הפך האזור לאחד ממתחמי המסחר, התעסוקה והקניות המרכזיים בבירה.
ב-2013 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה של מחוז ירושלים את תוכנית האב החדשה לאזור התעשייה תלפיות, בה ישולב קו הרכבת הקלה העתידי.
תלפיות מזרח נבנתה בשנות ה-70, כחלק מתוכנית שכונות הטבעת הירושלמית.
מספר תושביה הוא כ-15,000 איש, ושמה בפי רוב תושבי העיר הוא ארמון הנציב, על שם בניין השרד השוכן בסמוך לה.
עד מלחמת ששת הימים שימשו קרקעות השכונה כשטחי מרעה לערביי הכפרים ג'בל מוכאבר וצור באהר הסמוכים, אך אלה הופקעו לאחר המלחמה לצורך בניית השכונה.
בשנת 1980 התגלתה בשכונה מערה עתיקה המכונה: "מערת תלפיות" ומזוהה עם קברו של ישו.
ישיבת איתרי היא ישיבה שנוסדה על ידי הרב מרדכי אליפנט בשנת ה'תשכ"ח (1968) והייתה המוסד העיקרי מבין מוסדות "איתרי".
היא שוכנת בדרום-מזרח ירושלים, בין אזור התעשייה של שכונת תלפיות לשכונת בית צפאפא.
שכונת ארנונה נבנתה דרומית לשכונת תלפיות בשנת 1931. הקרקע נקנתה כבר ב-1921 מידי הכנסייה היוונית האורתודוקסית על שטח שנקרא בתחילה "אדמות אליהו".
שם זה נבחר מפני שמהאזור ניתן היה לצפות אל מנזר מאר אליאס הסמוך.
הבנייה התעכבה מן הסיבות שנמנו לעיל לעיכובי הבנייה בתלפיות, אך לאחר פרעות תרפ"ט עם קבלת התמיכה הכספית מממשלת המנדט ומקרן העזרה, נבנו 13 בתים דו משפחתיים צנועים, בין צירי הרחובות לייב יפה וכפר עציון.
השכונה הייתה כפרית מאוד, ותושביה גידלו תרנגולות, יונים וגינות ירק בחצרותיהם.
לימים הורחבו גבולותיה של ארנונה, וכיום זהו שמו של מרחב מגורים גדול, המשתרע על כל הגבעה שמדרום לתלפיות, בין כביש הטבעת הדרומי ודרך חברון.
רמת רחל הוא קיבוץ בגבולה הדרומי של תלפיות, מעבר לכביש הטבעת הדרומי של העיר.
הקיבוץ הוקם בשנת 1926 על ידי חברי גדוד העבודה על אדמות הקרן הקיימת לישראל.
שם הקיבוץ נובע מקרבתו לבית לחם, מקומו של קבר רחל.
בפרעות תרפ"ט חרב הקיבוץ ונשרף כליל, אך שוקם במהרה.
במהלך קרבות מלחמת העצמאות עבר הקיבוץ בין שלושה כוחות: צבא מצרים, צבא ירדן וצבא ישראל.
הצד הישראלי חווה אבדות של 14 חברי קיבוץ וחייל אחד, אולם בסוף המלחמה נותרה רמת רחל בשטח ישראל.
קו גבול שנקבע בין ישראל לירדן הקיף את הקיבוץ כמעט מכל עבריו, והותיר מעבר קטן בין הקיבוץ ובין שכונת תלפיות.
בתחומי הקיבוץ שוכן אתר ארכאולוגי מימי בית המקדש הראשון, ופועל בו מרכז תרבות ותיירות הכולל מלון, בריכה ומרכז ספורט.
מקור חיים היא שכונה קטנה שנוסדה ב-1926 וקרויה על שם הסוחר חיים הכהן מקרקוב.
בשנת 1928 נפתחה ממזרח לתלפיות "חוות הלימוד" של רחל ינאית בן-צבי.
חווה זו נועדה להכשיר חלוצות במלאכת החקלאות, אך עקב פרעות תרפ"ט ננטש המקום.
לאחר כמה חודשים הוא נפתח מחדש, אך הפעם כחוות לימוד לבני נוער.
ב-1948 נמצאה החווה בתחום "השטח המפורז" והיא הועברה לשכונת עין כרם.
החווה הנטושה ליד תלפיות הפכה למאחז צה"ל, וב-1954 פתחה האוניברסיטה העברית במקום תחנת ניסיונות חקלאית, שפעלה עד שנת 1967. לאחר מלחמת ששת הימים נסגרה התחנה, אך נכון ל-2007 עדיין נראה בשטח המבנה הישן של "משק הפועלות", וישנם עוד כמה שטחים חקלאיים, המעובדים בידי בני נוער.