tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אך היא נתפסה על ידי על ידי צ'ון-און מנהל המקדש אשר הוא גלגול קודם של קאנג מינ-ג'י אשר דרש ממנה להחזיר את פעמוני השמאן.
היא התחננה בפניו שייתן לה לעבור על מנת לרפא את אחותה.
אך הוא הרג את סול לפני שמתה מהמחלה על מנת לתת לה שלוות נפש לפי דעתו.
סו נשברה ובכתה שהחזיקה את סול שהייתה על סף מוות.
צ'ון-און כמעת הרג גם את סו גם כן אך האן-יא שהוא גלגול קודם של סו-אה אצר בעדו ושכנע אותו ללכת לטקס.
כאשר סול מת לה בידיים נשבעה להרוג אותו ולנקום בו.
לאחר זמן מה בגשר אשר היו סביבו זיקוקים ניסתה לדקור אותו אך בטעות דקרה את האן-יא אשר אמר לה שזה לא הפתרון.
לאחר מכן ניסתה לדקור שוב את צ'ון-און אך לפני נפגעה מחץ.
אשר הייתה על סף מוות נשבעה שאחריי שתמות היא תזכור הכל, שהיא תיוולד מחדש ותזכור את הרגע הזה ותשיג את נקמתה בכל מחיר.
מה שגרם לה לזכור את כל גלגוליה הקודמים.
בגלגול הזה היא ילדה קטנה בשם הא-וול.
אשר היא ליד אימה שנראית כתופרת, ומסרקת אותה ומשחקת איתה.
בגלגול הזה היא ילד שנראה עני.
אשר סוחב ערימת קש בשדה הררי.
באותו רגע בו הוא נזכר לראשונה בגלגול השני.
היא חזרה לאימה מהזיכרון אך הוא נדחה כיוון שאף אחד לא הבין אותו.
ובאותו רגע הוא הבין שהוא לא יתקבל בברכה בשום מקום.
הגלגול הזה היה בסביבות המאה העשירית.
היא זיקקה ערק הראשון שהתפשט למזהו המודרני.
בגלגול הזה היא גנרל אשר נראה רוכב על סוס עם חץ בקשת.
ויורה חץ על המפקד האויב במלחמה ועורף את ראשו.
בגלגול הזה היא חיה במקום שלו ויפיפה.
והיא ישבה שם על עץ מתחת לכוחבים בלילה.
וחשבה אם אי פעם היא תפגוש אנשים שגם זוכרים את גלגוליהם הקודמים או אנשים שיאמינו לה.
לפי לבושה היא נראית אירופית כנראה הולנדית.
הגלגול הזה היה בזמן הפלישה היפנית לקוריאה.
היא הרגישה כאילו הייתה בגיהנום.
היו גופות בכל מקום, ואנשים נאנקו וצרחו בגלל הכוויות.
התינוק שלה מת באותו רגע.
ולא יכלה לחשוב בהגיון, ונכנסה להתקף חרדה.
חשבה שליבה יעצור, ולא יכלה לנשום.
היא שמעה בום היא לא ידע אם היא נבעלה או שהיא רצתה לחיות, אבל היא התחילה לרוץ.
היא רצה המון ועצרה בשדה פרחי כוסמת לבנים והגיעה למצב בו התרכזה רק בנשימה שלה.
כל הגעגועים והזיכרונות שוברי הלב, נעלמו ברוח בזמן שרצה.
בגלגול זה היא נראית כגבר אסייתי אשר הולך עם עוד כמה אנשים בתוך שלג ומחזיקים מטען.
משהו נפל והוא עזר לו לקום.
נראה שבגלול הזה היא החליטה לקבל את גורלה ולחיות את חייה בתור משהו שתמיד יהיה לצידך בזמנים טובים או רעים.
וזה מה שרצתה להיות בחיים רבים.
בגלגול זה היא רקדנית פלמנקו וכתבה שירים.
היא איבדה את אהובה "סרחיו" אשר נראה פצוע קשה וביקש לראות אותה רוקדת בפעם האחרונה.
למרות הכאב היא רקדה לפניו ודמיינה אותו רוקד איתה.
בגלגול הזה היא גבר אשר היה נהג ריקשה.
היא ניגנה בגיטרה ורצתה לחיות חיים רגלים לבלות עם אהבת חייה ורצתה זאת נואשות.
נראה שאותה בחורה שהייתה המאבת שלו נורתה ברובה ומתה לו ביידים, לפני שרצה לתת לה פרחים.
הגלגול הזה היה בסביבות 1870. במהלך תקופת מייג'י ביפן, מועצת המדינה הגדולה הכריזה שדוקדו אינה שטח של יפן.
בגלגול הזה היא גבר אשר היה אקרובט בלהקת הקרקס של דונגבק.
בגלגול הזה הייתה דוד של Kim Ae-kyung אשר סובבה צלחות בקרקס והוריה מתו בגיל צעיר, והוא ויתר על נישואים וגידל אותה כמו בתו.
היא הבטיחה לה כשהייתה ילדה כשהוא ימות יתגלגל לחיים חדשים וימצא אותה וישמור עליה.
בגלגול זה נולדה למשפחה עשירה ונקראה בשם יון ג'ו-וון הייתה לה אחות קטנה בשם צ'ו-וון.
בגלגול הזה הכירה את סו-אה (לא כולל הגלגול הראשון).
היא התחברה איתו והרגישה שהוא מקל עליה, ויכלה להנות כמו ילדה בת 12. היא הבטיחה לאמא בגלגול הזה שתבקר אותה גם בגלגול הבא.
היא מתה בתאונת דרכים מתוכננת אשר נעשתה על ידי אביה מהגלגול הבא.
שלפניה נתנה לסו-אה קופסה ליום הולדת שהחביאה את הפתח.
הגלגול זה הוא הגלגול העכשווי שלה בסדרה.
בגלגול זה היא נקראת באן ג'י-אום.
היא נולדת למשפחה נוראית עם אבא שמכור להימורים ואח לא נחמד.
אימה בגלגול הזה עזבה את הבית בגלל שנמאס לה מאביה ולא ראתה אותה מאז.
הגלגול הזה התחיל מיד לאחר שהגלגול הקודם הסתיים כנראה כיוון שחייה נקטעו באמצעה ונרצחה.
היא ברחה מהבית בגיל צעיר ואומצה על ידי Kim Ae-kyung שהיא אחייניתה מהגלגול ה-17. היא עבדה בתור חוקרת בכירה באם-איי מוביטי.
והעברה למלון על מנת להיפגש עם סו-אה.
היא חיזרה אחריי סו-אה שדחה אותה רבות אך בסוף התאהב בה.
היא גם התאחדה עם אחותה מהגלגול הקודם צ'ו-וון וסיפרה לה את האמת.
בנוסף בגלגול הזה זכרה את הגלגול הראשון שלה ואיך אחותה מתה בהתחלה חשבה שזה היה הגלגול הקודם של סו-אה שהרג אותה, אך התברר שזה היה הגלגול הקודם של קאנג מינ-ג'י.
לאחר שסלחה לו, ולאחר התלבטות החליטה לשכוח את הגלגולים הקודמים שלה וכל מי שהיה בהם על מנת לחיות חיים רגילים עם מי שהיא אוהבת.
כל מי שהיה איתה התחבר איתה אחריי ששככה הכל כולל את סו-אה שדאג שתעבור למלון ותעבוד איתו והציעה לה לצאת איתו לאחר ששכחה.
נתק דריין הוא חלק מהמעבר היבשתי בין אמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית, אזור נידח, מסוכן ונטול כבישים ביער הגשם הנמצא משני צידי הגבול בין קולומביה ופנמה.
בצידו הקולומביאני שטחו של הנתק הוא ביצות מישוריות ברוחב של 80 ק"מ שיוצרת דלתת נהר האטראטו, ובצידו הפנמי הוא יער גשם הררי בשטח המגיע עד לגובה 1,845 מ'.
בשטח מתגוררים חמישה שבטי ילידים של האמברה-וונאן והקונה, והיישוב היחיד באזור הוא לה פלמה, שמשמש כבירת מחוז דריין ובו כ-5,000 תושבים.
בכל האזור אין אף דרך סלולה, והוא קוטע את הכביש הפאן-אמריקאי שמגיע עד ליאוויזה בפנמה וממשיך למעלה מ-100 ק"מ משם בטורבו שבקולומביה.
כתוצאה מכך, התנועה בנתק דריין ודרכו נעשית רק ברגל או באמצעות סירות קטנות או כלי שיט מסורתיים כמו פירוגים.
האזור נחשב לאחד המסוכנים בעולם בשל שילוב של חיות בר קטלניות, מחלות טרופיות, גשמים עזים ושיטפונות בזק, והיעדרות שירותי אכיפת חוק ורפואה, אך למרות זאת, מאז העשור השני של המאה ה-21 הפך האזור לנתיב הגירה מרכזי למאות אלפי מהגרים בשנה, בעיקר מהאיטי וונצואלה, שמנסים להגיע לגבול מקסיקו-ארצות הברית.
מאות שנים לפני הגעת האדם הלבן לדרום אמריקה, בני שבט הקונה היגרו לאזור ממרכז אמריקה.
מחקרים ארכאולוגיים באזור חשפו באזור תלים קדומים, כיכרות, כבישים סלולים, פסלי אבן וחפצים עשויים ירקן, זהב וחומרים קרמיים.
חוקרי הארצות הספרדים ואסקו נונייז דה בלבואה ואלונסו דה אוחדה חקרו את חופי קולומביה בשנים 1500 ו-1501. הם בילו את רוב זמנם במפרץ אורבה, ויצרו קשר עם שבט הקונה, שחיו אז במחוז דריין בפנמה של ימינו, סמוך למחוזות אנטיוקיה וקלדס בקולומביה.
בעקבות סכסוך עם הספרדים וקבוצות ילידיות אחרות החלו השבטים לנדוד מערבה, ובניסיון להימלט מיתושי מלריה אף נדדו לאיים סמוכים.
בשנת 1698 ניסתה ממלכת סקוטלנד להקים התיישבות באזור במסגרת תוכנית דריין, במטרה לכבוש ולנהל את השטח הבלתי עביר של נתק דריין, ולהפוך אותו לנקודת מסחר בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט.
משלחת סקוטית של חמש ספינות - "סנט אנדרו", "קלדוניה", "יוניקורן", "דולפין" ו"אנדוור" - הפליגה מלית' ב-14 ביולי 1698, עם כ-1,200 איש.
הם הונחו "להמשיך למפרץ דריין, ולהגיע לאי הנקרא האי הזהוב...
כמה ליגות לכיוון הגדות של שפך נהר דריין הגדול...
הצי עצר במדיירה ובאיי הודו המערבית, והגיע לחוף דריין ב-2 בנובמבר.
המתיישבים קראו לביתם החדש "קלדוניה החדשה", אלא שהתוכנית סבלה מתכנון ואספקה לקויים, מנהיגות מפולגת, בחירה לא נכונה של סחורות למסחר, מגפות ומחלות, והתנכלויות מצד חברת הודו המזרחית והאימפריה הספרדית.
קלדוניה החדשה ננטשה במרץ 1700 לאחר שהספרדים הטילו מצור על הנמל.
סקוטלנד השקיעה חמישית מכלל המשאבים שהיו לרשותה בהתיישבות בנתק דריין, והכישלון שלה הביא להתמוטטות הכלכלה הסקוטית, ויש הטוענים כי היה אחד הגורמים שהביאו לאיחוד עם אנגליה בשנת 1707.
עד ל-1903 היה מרבית שטחה של פנמה בשליטת קולומביה, אך הגאוגרפיה בנתק דריין לא אפשרה מעבר חיילים והקשתה על ההגנה והשליטה על מחוז פנמה.
קו הגבול הנוכחי בין קולומביה לפנמה מתבסס על חוק קולומביאני מ-9 ביוני 1855, והוסדר באמצעות חוזה ויקטוריה-ולז שנחתם בבוגוטה ב-20 באוגוסט 1924 על ידי שר החוץ של פנמה, ניקולאס ויקטוריה, ושר החוץ של קולומביה חורחה ולז.
החוזה נרשם כרשומה 814 של חבר הלאומים ב-17 באוגוסט 1925.
במהלך המלחמה הקרה השתמשה ארצות הברית בשטח כאזור אימונים להטלת פצצות.
נפלים רבים עדיין נמצאים בשטח ומסכנים גם הם את שלומם של מטיילים שמנסים לחצות את הנתק.
בשל הבידוד הגאוגרפי שלו, נתק דריין נותר ברובו בלתי מפותח, ותושביו עוסקים בעיקר בחקלאות בקנה מידה קטן, גידול בקר ועצים, לצד פעילות פלילית של סחר בבני אדם וסמים.
ניסיונות לפיתוח תשתיות באזור שנעשו בשנות ה-70 וה-90 כשלו בגלל האתגרים הלוגיסטיים, העלויות הכספיות ושיקולים סביבתיים.
בנתק דריין נמצאים שני פארקים לאומיים: הפארק הלאומי דריין בפנמה והפארק הלאומי לוס קטיוס בקולומביה.
הפארק הלאומי דריין הוכרז ב-1980, ונחשב לפארק הלאומי הגדול ביותר במרכז אמריקה עם שטח של כ-5,790 קמ"ר.
הפארק כולל קטע של חוף האוקיינוס השקט וכמעט את כל אזור הגבול עם קולומביה.
מעבר בין צפון לדרום אמריקה דרך נתק דריין נחשב לאתגר מטיילים מזה שנים רבות.
הניסיון הראשון לחצות את האזור בתקופה הפוסט-קולוניאלית היה בשנים 1924–1925, במשלחת שנתמכה על ידי מכון הסמית'סוניאן, המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע וממשלת פנמה.
הניסיון הראשון לחצות את הנתק ברכב נעשה על ידי שלושה ברזילאים - ליאונידס בורחס דה אוליביירה, סגן בצבא ברזיל, פרנסיסקו לופז דה קרוז מחיל האוויר הברזילאי, והמכונאי מריו פאבה.
ב-1960 חצו את הנתק שני כלי רכב - האחד מסוג לנד רובר שכונה "לה קוקרצ'ה קריניוסה" ("הג'וק האוהב") ואחד מסוג ג'יפ.
הרכבים עזבו את צ'פו, פנמה, ב-2 בפברואר 1960 והגיעו לקיבדו, קולומביה אחרי 136 ימים, ב-17 ביוני 1960, כך שקצב ההתקדמות הממוצע שלהם היה כ-200 מטר לשעה.
בדצמבר אותה שנה ניסה ההרפתקן דני ליסקה לחצות את נתק דריין במהלך טיול אופנוע מאלסקה לארגנטינה.
כשהגיע לפנמה סיטי, החליט להטיס את האופנוע שלו למדיין, ולחצות את הנתק בשיט וברגל.
כשהגיע למדיין לא הצליח לשחרר את האופנוע מהמכס בפונטה ארנס, ונאלץ להמשיך את המסע ברגל.
בשנת 1961, צוות של שלושה רכבי שברולט קורווייר מלווה בכמה רכבי סיוע יצא מפנמה במטרה לחצות את נתק דריין.
רכב אחד ננטש בג'ונגל, והשניים האחרים הגיעו לאחר 109 ימים לגבול הקולומביאני.
בשנת 1972, צוות של חוקרים מהצבא הבריטי בילה 96 ימים בחציית הנתק בשני רכבי שטח מדגם ריינג' רובר קלאסיק, כחלק ממסע פאן-אמריקאי של "המשלחת הבריטית הטרנס-אמריקאית".
החוקר והקולונל הבריטי ג'ון בלשפורד-סנל עמד בראש המשלחת, לצד הקצין גאווין תומפסון שנהג ברכב ושמונה מהנדסים מחיל ההנדסה המלכותי.
במהלך המסע הצטרף למשלחת רכב שטח שלישי מדגם לנד רובר סדרה II, כדי לסייע לפרוץ את הדרך.
המסע ארך כ-28,000 קילומטר, החל באלסקה והסתיים בהצלחה בטיירה דל פואגו בארגנטינה לאחר שבעה חודשים.
זה היה המסע הרצוף הראשון לאורך כל הכביש הפאן-אמריקאי.
בין השנים 1971 ו-1973 רכב רוכב האופניים הבריטי איאן הייבל מכף הורן לאלסקה, תוך חציית ביצת אטראטו בקולומביה.
ב-1975 חצו את האזור ברגל סבסטיאן סנואו ו-ווייד דייוויס, כחלק מהמסע הרגלי של סנואו מארץ האש לקוסטה ריקה.
המסע תועד בספרו של סנואו "איש התרמיל" מ-1976, ובספרו של דייוויס "נהר אחד" מ-1996. בשנת 1981, ג'ורג' מיגן חצה את הנתק במסע דומה שהחל בארץ האש והסתיים באלסקה.
בביוגרפיה שלו "ההליכה הארוכה ביותר" משנת 1988, הוא מקדיש פרק שלם לחציית הנתק.
בשנת 1979, האוונגליסט ארתור בלסיט חצה את הנתק כשהוא נושא צלב מעץ באורך 3.7 מטר, ונרשם בספר השיאים של גינס כ"העלייה לרגל הארוכה ביותר מסביב לעולם".
ביולי 1961, שלושה סטודנטים - קרל אדלר, ג'יימס וירת' וג'וזף בלינה, חצו ממפרץ סן מיגל לפוארטו אובלדיה במפרץ פאריטה (ליד קולומביה) ובסופו של דבר למולאטופו באיי סן בלאס.
את נתק דריין הם חצו באמצעות סירת בננות, פירוג וברגל.
בשנות ה-80 וה-90, חברת טיולי הרפתקאות בריטית Encounter Overland ארגנה טיולי טרקים בני שבועיים-שלושה דרך נתק דריין מפנמה לקולומביה ולהפך.
הטיולים שילבו את כל אמצעי התחבורה האפשריים - ג'יפים, אוטובוסים, סירות והליכה, והמטיילים נשאו את כל הציוד בעצמם.
ב-2010 אנדרו אוונס יצא מוושינגטון באוטובוס במטרה להגיע עד אנטארקטיקה ותיעד את המסע עבור הנשיונל ג'יאוגרפיק.
כשהגיע לנתק דריין לא הצליח למצוא דרך לעבור אותו באמצעות האוטובוס או בשיט, ונאלץ לטוס מעל האזור ולהמשיך במסע באוטובוס מצידו הקולומביאני של הגבול.
מאז 2013 נחשב נתיב ההגירה לאורך החוף, בצד המזרחי של מצר דריין לבטוח יחסית, וניתן לעבור אותו באמצעות שייט בסירת מנוע מטורבו לקאפורגאנה, ירידה לחוף בסאפזורו ומשם הליכה רגלית אל לה-מייל בפנמה.
עם זאת, ועל אף שנתק דריין נחשב לבלתי עביר, אלפי מהגרים האיטיים במהלך העשור השני של המאה ה-21, וונצואליים במהלך שנות ה-2020, מעדיפים לנסות לחצות אותו ברגל במטרה להגר לארצות הברית.
נתיב ההגירה משמש גם מהגרים מאפריקה, דרום אסיה, המזרח התיכון, הקריביים וסין, שמגיעים בטיסה לאקוודור ומנצלים את מדיניות הוויזות הליברלית שלה, ומשם מנסים לחצות ברגל את נתק דריין.
מספר המהגרים הלך ועלה בהתמדה עד שהגיע ליותר מחצי מיליון בשנת 2023, אך ירד ל-300,000 בשנת 2024.במהלך שמונת החודשים הראשונים של 2023, 60% מהמהגרים היו ונצואלים, ובעקבות כך הורה ממשל ביידן לספק סיוע לפנמה כדי לגרש מהגרים משטחה.
המהגרים נאלצים לחצות נהרות שעולים על גדותיהם לעיתים קרובות, ומסתכנים במקרי אונס, שוד ורציחות.
ביוני 2017 תיעד כתב ה-CBS אדם יאמאגוצ'י את מסעם של פליטים מקולומביה לפנמה דרך נתק דריין.
נתיב ההגירה נמשך ארבעה ימים, ומטפס בחדות במעלה הר.
הוא מהווה אתגר גם למי שנמצא בכושר גופני טוב, ובכל זאת מנסות לעבור אותו גם נשים מיניקות או בהריון.
בנוסף, הגשמים בנתק דריין גורמים לשיטפונות בזק שיכולים לסחוף אנשים בשנתם אל מותם.
כמה מהנהרות יש לחצות ללא גשרים או סירות.
לאורך המסלול אין שירותים מכל סוג שהוא, והמהגרים נאלצים לשאת מזון, אוהלים וחומרי טיהור מים לכמה ימים.
גופות של מהגרים נמצאות לעיתים קרובות, וככל הנראה הדיווחים של הרשויות בפנמה על מספרי המתים הם בהערכת חסר.
אין אפשרות להעניק עזרה רפואית לאורך הנתיב, אין דרך לפנות אדם חולה, פצוע או מותש, ואפילו רגל שבורה עלולה להיות קטלנית.
זאת בנוסף לחרקים רבים, נחשים ובעלי חיים טורפים, ושודדים ואנסים הפועלים בהיעדר נוכחות משטרתית או קליטה סלולרית.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בקולומביה בשנות ה-90 הפך המסע דרך יערות הגשם של דריין למסוכן.
החלק הקולומביאני של הנתק, באזור הפארק הלאומי קטיוס, נפל לשליטתן של קבוצות חמושות, ובמקביל לוחמים מקולומביה פלשו לפנמה, כבשו כמה כפרים בג'ונגל הפנמי, וחטפו או הרגו תושבים ומטיילים.
ב-6 ביוני 1992 התרסק בנתק דריין מטוס סילון מדגם בואינג 737 בטיסה 201 של קופה איירליינס, שהיה בטיסה בין פנמה סיטי לקאלי, קולומביה.
כל 47 הנוסעים שעל סיפון המטוס נהרגו בהתרסקות.
ב-1993 נמצאו גופותיהם של שלושה מיסיונרים אוונגליסטים שנעלמו בצידו הפנמי של הגבול.
בשנת 2003, עיתונאי של מגזין נשיונל ג'יאוגרפיק אדוונצ'ר ושני שותפיו למסע, נעצרו לשבוע על ידי מיליציית הימין הקיצוני "כוחות ההגנה העצמית המאוחדים של קולומביה".
במאי 2013 רצחו אנשי FARC תרמילאי שוודי שניסה לחצות את נתק דריין ברגל לפנמה, לאחר שחשדו בו שהוא מרגל.
בשנת 2024 דווח על 55 מקרי מוות של מהגרים בנתק דריין, ו-180 קטינים שקיבלו טיפול מידי מוסדות טיפול בילדים, משום שקרובי משפחתם מתו או אבדו, ואחרים שיצאו לדרך ללא ליווי.
נתניאל פרימן הבן היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס.
פרימן נולד ב-1 במאי 1766 בעיירה סנדוויץ' שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס.
למד בבתי ספר מקומיים, סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1787, ולאחר מכן למד משפטים.
בסביבות שנת 1791 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בסנדוויץ' ובאזור קייפ קוד.
פרימן שירת כקצין בדרגת מייג'ור חטיבתי במיליציה של מסצ'וסטס במשך שש עשרה שנים, ובשנת 1793 שימש גם כשופט שלום.
הוא נבחר לקונגרס הרביעי מטעם המפלגה הפדרליסטית, ולקונגרס החמישי מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1795 ועד 3 במרץ 1799. הוא נפטר ב-22 באוגוסט 1800 בעיירה סנדוויץ' שבמסצ'וסטס, ונקבר בבית העלמין הישן.
דודו של נתנאל פרימן, ג'ונתן פרימן, היה אף הוא חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו המפשייר.
ס' היא האות ה-15 באלפבית העברי.
שמה סָמֵ"ך (בפי יהודי תימן סְמָך).
מבחינה פונולוגית ס' מייצגת עיצור מכתשי, חוכך שורק, אטום (IPA: /s/).
בהתאם לחלוקת אותיות האלפבית העברי לחמשת מוצאי הפה, ס' נמנית עם חמש האותיות השיניות: זסשר"צ.
בפעלים שהאות הראשונה שלהם היא ס' חל שיכול עיצורים בבניין התפעל: הסתרק, הסתדר.
שם האות סמ"ך קשור כנראה לסמיכה ולעזר, ויש אומרים שמקור השם בצורתה באלפבית העברי הקדום, שהייתה כצורת שלד של דג (סַמַכּ בערבית).
ס' (סַמֶךּ=יתד אוהל/סומכה, או אדרה של דג) באלפבית הפרוטו-כנעניס' באלפבית הפיניקיס' באלפבית הארמי
בקוד ASCII מיוצגת האות ס' בערך F1, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05E1.
בקוד מורס מיוצגת האות ס' באמצעות הרצף (משמאל לימין): .-.- (קו נקודה קו נקודה).
סימן ארוך במיוחד זה משקף את תפוצתה הנמוכה של האות ס בטקסטים עבריים.
הוא ייצוגה של האות ס' בכתב ברייל.
באלפבית צלילי מיוצגת האות ס' באמצעות המילה "סמך".
באיתות בדגלי סמפור ס' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה מערבה (שמאלה) ודגל שני הפונה צפונה (כלפי מעלה).
בשפה עברית מודרנית שכיחות השימוש באות ס' היא כ־1.55% מכלל אותיות האלפבית העברי.
הקיצור ס' בסלנג הצבאי פירושו סְגן, והוא מופיע גם בצירופים כגון "סמ"פ" (קרי: סמך מם פא), שפירושו סגן מ"פ,
וכן בחיל הים מתקיים קורס ושמו ס', המכשיר חיילים להיות מכונאים בסטי"לים.
האות ס' מופיעה בביטויים אחדים:
ס"ט (מבוטא סמך-טית): סיפיה טב – בעברית 'סופו טוב', (לא ספרדי טהור – יהודי שמוצאו מספרד).
ס"מ (מבוטא סמך-מם): קיצור שמו של סמאל, מלאך המוות.
יזהר או יזהר סְמִילַנְסקי (27 בספטמבר 1916 – 21 באוגוסט 2006) היה סופר עברי בולט, מחנך וחבר הכנסת, חתן פרס ישראל לספרות יפה וחתן פרס א.מ.ת.
יזהר נתן לו המשורר והעורך יצחק למדן כשפרסם את סיפורו הראשון של יזהר, "אפרים חוזר לאספסת", בכתב העת "גליונות" בשנת 1938, ומאז חתם יזהר על יצירותיו הבדיוניות בשם ס.
יזהר, ועל כתביו העיוניים בשם יזהר סמילנסקי.
יזהר נולד לזאב ומרים סמילנסקי בחווה הניסיונית בחולדה, שם שהו הוריו במשך מספר שנים, יזהר נולד למשפחה של סופרים: אביו, זאב סמילנסקי (ז"ס) היה מראשי "הפועל הצעיר", דודו של אביו היה הסופר המפורסם משה סמילנסקי, ועוד נמנים עם משפחת הסופרים סמילנסקי גם מאיר-סיקו ודוד.
זאב ומרים הכירו את יהודית הררי ברחובות וקראו לבנם השני יזהר בעקבות השם שיהודית העניקה לבנה הבכור, יזהר הררי.
עם תום המלחמה עברה המשפחה לתל אביב.
יזהר החל לימודיו היסודיים בבית הספר היסודי "בלפור" בתל אביב.
בהיותו כבן 11 עברו הוריו לרחובות ויזהר סיים את לימודיו היסודיים בבית הספר היסודי ברחובות.
אחיו הבכור ישראל נהרג בתאונת דרכים בעת שנסע לנגב המערבי בשליחות הקרן הקיימת, בפברואר 1942.
בגיל שש עשרה הכיר יזהר את נעמי וולמן, איתה התחתן בשנת 1942. באותה שנה נולד בנם ישראל, בשנת 1944 נולדה בתם הילה ובשנת 1954 נולד בנם זאב.
יזהר סיים לימודי הוראה בבית המדרש למורים (ע"ש דוד ילין) בבית הכרם בירושלים, והיה מורה ביבנאל, בכפר הנוער בן שמן וברחובות.
בשנת 1937 התחיל את לימודיו האוניברסיטאיים במדעי הטבע אך לא סיימם.
במלחמת העצמאות היה קצין המודיעין של חטיבת מחוז השפלה "המחוקה מרוב צניעות".
את לימודיו האקדמיים החל בפועל בהיותו כבן 52, והפעם במדעי הרוח - חינוך: "איך ללמד לקרוא סיפור".
המשיך את לימודיו באוניברסיטה עד לתואר השלישי, ושימש כפרופסור לחינוך באוניברסיטת תל אביב וכמרצה במכללת לוינסקי לחינוך עד פרישתו.
יזהר כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י מהכנסת הראשונה.
הוא העריץ ואהב את דוד בן-גוריון, לימים היה ממייסדי רפ"י, והתפרסם בעיקר בפעילותו למען חוקי שמירת הטבע.
יזהר כיהן בכנסת בין השנים 1949–1967, למעט הפסקה של כשנה ורבע בראשית ימי הכנסת השלישית, שאליה נכנס ב-1956. היה חבר בוועדת החינוך והתרבות, בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת החוקה, חוק ומשפט.
בכהונתיו בכנסת עסק בנושאים הנוגעים לחינוך ולתרבות.
חלק חשוב בפעילותו כחבר הכנסת הייתה היוזמה ל"מידוע המדינה" כלומר, להפכה למדינת היי-טק.
בכך הלך בדרכי אביו שטען עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, שעתיד המדינה היהודית בתעשייה מתוחכמת ולא בחקלאות.
כמו כן הקדיש מאמצים רבים בנושא "הפרדת הרשויות" ונאבק ב"ועדת השבעה" שבה הממשלה שפטה בתואנה כי: "כדאי עדיף על צודק".
ביולי 1964 הגיש את הצעת החוק ערכי טבע מוגנים, החוק התקבל בסוף שנת 1964.
יזהר היה מייצג מובהק של סופרי דור תש"ח ויש הרואים בסיפור "אפרים חוזר לאספסת", שאותו פרסם בשנת 1938, את מבשרו של גל ספרותי זה.
מתוך כך, כתיבתו של יזהר בתקופה שלאחר הקמת המדינה שיקפה את "משבר המדינה", כלומר את האכזבה הקשה של בני דור הפלמ"ח ממה שנחזה בעיניהם כהסתאבות המדינה והחברה.
על רקע זה יזהר גם מתח ביקורת חריפה על בני הדור הצעיר, שבא אחרי דור תש"ח (כלומר הדור שנולד בימי טרום-המדינה האחרונים, אך גדל ובגר רק לאחר הקמתה).
יזהר תיאר את הדור הצעיר כדור ה"מגיע לנו!" והדביק לו את הכינוי הידוע, "דור האספרסו".
בהקשר זה נשא יזהר את דברי הפתיחה לדיון בצעירים, במסגרת ועידת מפא"י בשנת 1960, ובדבריו אמר:
במשך רבות מ"שנות השתיקה הספרותית" של יזהר, שבאו לאחר פרסום ספרו הגדול "ימי צקלג", הוא לא פרסם יצירות ספרותיות אלא היה פעיל מאוד בפרסומים פובליציסטיים מעל דפי העיתונות.
בספרה של פרופ' ניצה בן ארי "סיפור חיים" מובאים פרטים על קשרים רומנטיים שניהל בעת שהיה נשוי לנעמי סמילנסקי.
לפי הכתוב בספר זה - נעמי בחרה להמשיך בחיים אלה, אף על פי שידעה על אורח חייו.
בין הפרסים שהוענקו לו ניתן למנות את: פרס עיריית רמת-גן, 1943, על סיפוריו הראשונים; פרס רופין, 1948 על "החורשה אשר בגבעה"; פרס ברנר ב-1950, על "שיירה של חצות".
בשנת 1959 הוענק ליזהר פרס ישראל, והוא בן 43 בלבד, מצעירי הזוכים בפרס.
לצד כתיבתו הספרותית, כתב כתיבה פובליציסטית עשירה, ומאמריו עשו להם שם בעיקר בעת מלחמת לבנון הראשונה ואחריה.
בשנת 1994 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
וכן קיבל תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
יזהר נפטר ב-2006 ונקבר בבית העלמין של מועצה אזורית גדרות.
על שמו קרוי רחוב ב"קרית-יהלום" בעיר נתניה ובשכונת 'המדע' בעיר רחובות, בה אף עבד כמורה, יחד עם רחובות נוספים בשכונה זו שנקראו על שם זוכי פרס ישראל.
חוקרי ספרות רבים מעריכים כי הפרוזה של יזהר היא בין ההישגים הגדולים ביותר של הפרוזה העברית החדשה, אם כי בתקופה שבה פרסם את עיקר יצירותיו היה שרוי במחלוקת עזה.
פניה עוז-זלצברגר כינתה אותו "גדול סופרי דור המדינה, וירטואוז-העברית הבלתי ניתן לתרגום כמעט".
דן מירון כתב על יצירתו: "ההישג הוודאי והמעניין ביותר (אם לא ההישג הוודאי והמעניין היחיד) שהושג עד כה ביצירתם של המספרים בני הארץ".
לאה איני קראה לו "אביה מולידה של הספרות העברית החדשה".
יזהר שאב לא מעט מיצירתו של אורי ניסן גנסין, והשפעתו בולטת ביצירתו המוקדמת.
הוא שאב גם ממקורות אחרים, ובהם גם מן המדעים הקשורים בארץ ישראל, כמו הגאולוגיה של ישראל, הגאומורפולוגיה שלה, אקלימה, ובעיקר עולם הצומח שלה.
יש האומרים שהיחס בין האדם למרחב, בין איש הארץ לארץ ישראל, בין האמן והנוף, הם ליבת יצירתו הספרותית.
דן מירון מתרשם שביצירתו של יזהר הגיעה הספרות העברית לראשונה ליכולות גבוהות מאוד של מבע תיאורי ולשוני של מראות הטבע הישראלי על כל פרטיו ודקדוקיו.
זריחה ושקיעה, שמים זרועי כוכבים, קולותיו הסמויים של הלילה, צמחים וחיות - כולם קיבלו בלשונו העשירה והחדשנית של יזהר תיאור שמותיר בקורא חוויה לא רגילה.
"כיבושו האמנותי הלשוני של עולם המרחבים הארץ ישראלי" ביצירתו של יזהר הוא, לדעת מירון, אחת התרומות האמנותיות החשובות לספרות העברית.
הוא היה מחדש גדול הן מבחינה לשונית והן מבחינת יכולת המבע המיוחדת והמדויקת של לשונו.
כתיבתו מתאפיינת בלשון מיוחדת במינה.
בניסוחיו הארוכים הוא גורר את הקורא אל תוך זרם התודעה של גיבוריו, ומשמשים אצלו בערבוביה גבהות לשון וציטוטי רחוב.
יזהר החל לפרסם את יצירותיו בסוף שנות השלושים.
פרסם מספר נובלות ובהן "אפרים חוזר לאספסת", "בפאתי נגב", "החורשה בגבעה", "לילה בלי יריות", "מסע אל גדות הערב", "שיירה של חצות", השבוי, חרבת חיזעה, וכן כמה קובצי סיפורים קצרים.
בסוף שנות החמישים הופיעה יצירת הענק שלו "ימי צקלג" – יצירה בת שני כרכים ובהם למעלה מאלף עמודים, המספרת על מחלקה של חיילים במלחמת העצמאות הנערכת לקרב, ותיאור סיפור חייהם האישיים וכל המתרחש בלבם: אהבותיהם, פחדיהם ומצוקותיהם.
יצירה זו שינתה לחלוטין את נוף הפרוזה העברית מחד, ואת "ספרות המלחמה" העברית מאידך.
מבקר הספרות, ברוך קורצווייל, תקף באופן חריף את "ימי צקלג".
הוא הגדיר את הספר כ"מעשה אונן מילוליים".
כלשונה של כותבת הביוגרפיה של יזהר, ניצה בן ארי: " בזאת פתח קורצווייל פתח רווח והצלה לכל מי שלא צלח את 1143 העמודים של הספר".
הבקורת הקשה ומצב המכירות הגרוע בין השאר השתיקו את כתיבתו של יזהר לכמה עשרות שנים.
על חייו ועל יצירתו של יזהר מוטל צל כבד: מותם של שני אנשים קרובים: אחיו, ישראל, וחברו האהוב מכולם, יחיעם ויץ.
ישראל סמילנסקי, האח, נהרג בהתנגשות אופנועו ברכבת בחורף של שנת 1942. רק באיחור של כעשרים שנה, בשנת 1963, נעשה ניסיון ההתמודדות הממשי של ס.
יזהר "עם מה שממתין בתחתית הלב ימים כה רבים", מות האח, בנובלה "סיפור שלא התחיל" שנכללה בקובץ הסיפורים האחרון שנדפס לפני שתיקתו הגדולה – "סיפורי מישור".
דמות האח הופיעה עוד קודם לכן בסיפור "ערימת הדשן" שנדפס גם הוא באותו קובץ, והיא חוזרת ומופיעה גם בספריו המאוחרים כמו "מקדמות" או "צלהבים" ובסיפורים נוספים כמו "סעודה בפלוג'ה" בקובץ "צדדיים".
מלבד סיפורים אלה, שבהם ההתייחסות הביוגרפית גלויה לגמרי, חוזרת ומופיעה דמות האח-האב הבוגר, איש המעשה הגברי, האקסטרוברט המובהק, כניגודו של האח הצעיר, הרך והמופנם, במיוחד בסיפוריו המוקדמים של ס.
יזהר שנכללו בקובץ "החורשה בגבעה".
הדמות של הרע האהוב חוזרת ומופיעה מאז בשורה ארוכה של סיפורים, כמעט לאורך חמישים שנה, ובסוגות שונות: מסיפור המלחמה "בטרם יציאה" (1948, נכלל בקובץ "ארבעה סיפורים"), בסיפור הילדים "טרזינות" (1959, נכלל בקובץ "ברגלים יחפות") ועד לספרו המאוחר "צלהבים" (1993), שבו חזר יזהר ועיצב במליאות אוהבת את דיוקנו של יחיעם בנעוריו.
יזהר כתב גם כמה סיפורי ילדים, ובהם התמודד עם נושאי ילדותו המובהקים, כגון "תפו ופוזה" על הפרדסנות הארצישראלית, בסיפור "הכרכרה של הדוד משה", הציב מעין זיכרון לדמותו של דוד אביו המפורסם משה סמילנסקי - זהו סיפור על הדוד שהיה "שותק השותקים" והוא מתקשר גם לסיפור "הצניחה מן הצמרת".
מראשית שנות השמונים פרסם מאמרים רבים שבהם נקט עמדה יונית וקרא לנסיגה מיהודה ושומרון ולהידברות עם אש"ף.
כתיבתו עוררה לעיתים התנגדות רבה בציבור הישראלי, שכן הציבה סימני שאלה בנוגע למיתוס הציוני ולמידת המוסריות של חיילי צה"ל.
סיפורו הידוע, חרבת חיזעה, נתקבל בעת פרסומו על ידי רוב הקוראים בחיוב ואף נכלל בתוכנית הלימודים.
כך למשל משה סמילנסקי שיבח סיפור זה.
בשנת 1978 נערך, על ידי הבמאי רם לוי, סרט כעבוד חופשי של הסיפור - וסרט זה עורר ויכוחים בעד ונגד בציבור.
לאחר למעלה משלושים שנות שתיקה ספרותית, ולאחר שיצאה מהדורה מחודשת ומתוקנת של ימי צקלג בהוצאת זמורה ביתן ביוזמת עורך ההוצאה חיים פסח, חזר יזהר לפרסם סיפורת, והוציא לאור את הספר "מקדמות".
עם כל זאת, הוא לא פסק מלפרסם מאמרים בבמות השונות בכל אותן השנים, ובייחוד בעיתון "דבר".
יזהר עוד חמישה ספרים נוספים.
ספרו האחרון, "גילוי אליהו", שעלילתו מתרחשת בזמן מלחמת יום הכיפורים, עורר גם הוא פולמוס בשעתו.
יזהר מביע בספר בגלוי את דעתו כנגד מלחמות בכלל, ובמיוחד כנגד מלחמת יום הכיפורים, שלדעתו ניתן היה למנוע אותה מבעוד מועד.
חוקר הספרות אבנר הולצמן סבור, שספרו האחרון של ס.
יזהר, "גילוי אליהו", הוא יצירת מופת של ספרות המלחמה העברית בכלל, ושל מלחמת יום הכיפורים בפרט.
עמוס עוז במכתב פרטי לס.
דן מירון כתב על ס.
יזהר: "גודל הישגו של יזהר וחשיבות מפעלו הוכרו כמעט מראשית דרכו.
על יצירתו נכתבה ספרות ביקורתית עשירה.
הוא זכה בכל הפרסים הספרותיים שיכלה החברה הישראלית להעניק לו [...].
יזהר היה ונשאר נביא בעירו".
יזהר נהג לחדש מילים בעברית.
רוב החידושים שלו נועדו לצרכים ספרותיים ולא נקלטו בשפה לאורך זמן.
בין אלה שכן נקלטו בעברית: תִּגְבֵּר, שאפתני, לִחְשֵׁשׁ, ישנוני, דור האספרסו, דורגל, צדקנות; וכן כאלה שנשארו בתחום הסלנג: מזופת, מחורבן, סוף העולם (במשמעות של: הטוב ביותר).
תפיסתו המרכזית של יזהר סמילנסקי היא שחינוך לערכים הוא בלתי אפשרי, הן מפני שטבעם של ערכים להשתנות עם רוח הזמן; הן מפני שהמציאות המשתנה מעמידה דילמות חדשות; והן מפני שאי אפשר לכפות על אדם לחיות לאורו של ערך מסוים בניגוד לרצונו הממשי.
נגד דבריו יצאו רבים ובהם רוב המורים הדוגלים בלימוד וחינוך לערכים.
בשלושה מקרים יש לערכים מקום ריאלי בחינוך.
האחד שלילי: כאשר כולאים את "קורבן" החינוך וכופים עליו לבלוע בלי להתנגד, אלא שאז אין זה עוד חינוך.
ושניים חיובים: האחד כשמציעים אותם בעקיפין כמעט בשתיקה, והשני על ידי הסכמה שמחייבת את המסכים, לאחר שהמסכים בחר להיות מסכים.
יזהר מגיע למסקנה ש"לא צריך לחנך לערכים וגם אי אפשר".
אשר להוראת הספרות, הוא קרא לשחרר את הספרות מידי מערכת החינוך, מהמחקר התאורטי, מהתורות השונות למיניהן ומהמיפויים הספרותיים.
במאמרו "עוז להיות חילוני" שהתפרסם בשדמות בשנת 1981 והכה גלים בחוגים שונים, כותב יזהר כי:חילוני אינו חילוני מחמת ש"נתרוקן לו", מחמת ש"אמונתו נתייבשה", אלא מחמת שבחר לעמוד בעולם על חזקתו שלו, בלתי מודה באמונת הדתי, ובלתי נדון לחיי אמונה אחת, כל-כוללת, שלימה מאופק עד אופק, אמונת "כיפת הסלע".
להיות חילוני, זה להיות בעל תביעה לריבונות על חייו.
בלתי מחויב מראש למצוות או לחיובים שלא באו מהכרעתו ומהסכמתו האוטונומית, לרבות חולשתו, שגיאותיו ומחיר השגיאות, שעל ראשו.</blockquote>החילוני הוא מי שמקבל עליו עמידה מתמדת במצב מהפכני.
אין לו את מי להאשים ואין לו אל מי לפנות.
האחריות ומחירה, האחריות וכאב בדידותה, אבל גם האחריות וריבונותה.
הוא בעול אחריותו שבחר בה.
הכל עליו עד שיימצא לו מה שיימצא, אם יימצא, ובלבד שתתיישב לו עם בחירתו וחופש רצונו - ואם לא - לא.
הוא מבקש לעמוד בלא הזה, ככל האפשר, בלי להתפשר מדי.
ובלי לרוץ מהר מדי לחפש לו הקלה או שלווה.<blockquote>הדתי המצוי אינו מחפש.
עליו רק לקיים, רק לציית, רק לעשות כמצווה.
הוא, עומד וידיו מלאות לו, מלאות הלכות, תשובות ופסקים, ומנגנונים שלפיהם מכריעים בחוש שעוד לו נודע.
אלא, שמי שידיו מלאות הוא לא יוכל לקחת עוד.
רק מי שידיו ריקות יוכל לקחת - כשיימצאו.
מבחינה זו, אשרי הידיים הריקות, הן יכולות לקחת - כשיימצא.
ידיו הריקות של החילוני - הן יתרונו: הן עשויות לחיפוש, וכשימצא ייקח.
אפרים חוזר לאספסת, (נדפס לראשונה ב"גליונות", 1938)
החורשה בגבעה (ועוד שלושה סיפורים), 1947
ברגלים יחפות: שישה סיפורים לבני הנעורים, 1959
על חינוך ועל חינוך לערכים, 1974
שני פולמוסים: פולמוס החינוך ופולמוס הספרות, 1990
מקדמות: סיפור, תל אביב: זמורה ביתן, 1992
צַלְהַבים: סיפור, תל אביב: זמורה ביתן, 1993
צדדיים: סיפורים, תל אביב: זמורה ביתן, 1996
אצל הים: שלושה סיפורים, תל אביב: זמורה ביתן, 1996
מַלְקוֹמִיָה יפהפייה: סיפור, תל אביב: זמורה ביתן, 1998
גילוי אליהו: סיפור, תל אביב: זמורה ביתן, 1999
פרס ישראל, 1959, על ספרו "ימי צקלג"
פרס למדן, 1960, על ספרו "ברגלים יחפות"
פרס אוסישקין, 1963, על ספרו "סיפורי מישור"
כרמי נחום, התבנית המונולוגית ומאפייניה הלשוניים: < עיונים בסיפורי א"נ גנסין וס' יזהר >, תל אביב, 1977, אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה למדעי הרוח - החוג לספרות עברית, (עבודת גמר לתואר מ.א).
רוטשטין, מרק דוד, צורות אירוניה בספורים הקצרים של ס' יזהר (Forms of irony in the short stories of S.
ליאור שטרנברג, מראות ראשונים, מהדורות שניות: ילדות, זיכרון וזהות אצל חיים נחמן ביאליק, ס.
יזהר, מרסל פרוסט ונטלי סארוט, עבודת גמר (מ"א), האוניברסיטה העברית בירושלים, תשנ"ח, 1998.
נילי אסינג, לשון פיגורטיבית בסיפורת של ס' יזהר: מאפיינים ותפקוד, דיסרטציה האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"א 2001.
נעמי שני, ייצוג התודעה המספרת ביצירת ס' יזהר, רמת-גן, דיסרטציה אוניברסיטת בר-אילן, תשס"א 2000.
מירי גלעד, האובייקט - מכמיהה להתבוננות ועד התגלות: דיון משווה ביצירתם של וירג'יניה וולף וס.
יזהר רמת-גן, דיסרטציה אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ד, 2003.
עמית עסיס, ייצוג המציאות, הלשון והסוביקט הדובר ביצירתו של ס.
יזהר, רמת-גן, עבודת גמר, מ.א.
הדי שייט, הצבר התלוש בסיפורת המוקדמת של 'דור בארץ': על פי יצירות של ס.
יזהר, משה שמיר וחנוך ברטוב, דיסטרציה, אוניברסיטת חיפה, 2005.
מקסים אוסצקי-פלדמן, המבנה עם הכינוי הדטיבי החוזר לנושא בלשון הסיפורת של ס' יזהר, עבודת גמר מ.א., האוניברסיטה העברית בירושלים, 2006.
נדב חרובי, קריאה אקזיסטנציאליסטית ב'ימי צקלג' לס' יזהר, עבודת גמר מ.א., האוניברסיטה העברית בירושלים, תשע"ב, 2011.
דביר צור, הבית והשדה כפולי הפנים: פואטיקת המרחב בספרים "מקדמות" ו"צלהבים" לס.
יזהר, דיסרטציה, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשע"ב, 2012.
סאקאל היה כינויו של אויגן גרו סאקאל (בהונגרית בשמו המקורי:Gärtner Sándor מכינויו: Gerő Jenő או Szőke Szakáll, בודפשט, 2 בפברואר 1884 - לוס אנג'לס, 12 בפברואר 1955), שחקן יהודי-הונגרי אשר הצליח בהוליווד בתפקידי משנה קומיים.
סאקאל היה גיסו של לאסלו קרדוש (במאי סרטים).
סאקאל נולד בבודפשט, ובתחילת דרכו הבימתית כינה עצמו "סוקה סאקאל" (ובהונגרית Szőke Szakáll) כלומר "זָקָן בלונדיני" ומכאן כינויו "ס.ז.".
הוא זכה להצלחה בקומדיות מוזיקליות בתחילת ימי הסרט המדבר הגרמני, אך עליית הנאצים לשלטון, בשנת 1933 הביאה לעזיבתו: בתחילה לאוסטריה ולאחר מכן להונגריה ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה להוליווד.
בהוליווד שיחק לרוב בתפקידי משנה קומיים, שנשענו על מבטאו ההונגרי הבולט, ומראהו הכבד והדובי (הוא זכה לכינוי "Cuddles" מעין "חיבוקי").
סאקאל הופיע בסרטים רבים, ביניהם זכור תפקיד המלצר בסרט "קזבלנקה" (1942) ובסרט עושה הנפלאות (1945) עם דני קיי.
ב-1948 שיחק בסרט "רומן בלב ים" לצידה של דוריס דיי, איתה שיחק גם בסרט "תה לשניים" (1950).
סרטו האחרון היה "הנסיך הסטודנט (1954)"
בשנת 1955 מת מהתקף לב בהוליווד.
לאחר שהתאלמן בשנת 1918 נישא בשנית בשנת 1920, ונישואים אלו החזיקו מעמד עד מותו.
נתרן תת-כלורי (מבנה כימי: NaOCl) הוא תרכובת כימית המשמשת להלבנה, חיטוי וניקוי.
הוא המלח של HOCl (חומצה היפוכלורית).
ניתן לקבל נתרן תת-כלורי בתגובת דיספרופורציונציה של כלור גזי עם תמיסה קרה של נתרן הידרוקסידי:
בתעשייה מפיקים את שני חומרי הגלם, כלור גזי ונתרן הידרוקסידי, באותו תהליך אלקטרוכימי, תהליך כלור-אלקלי.
על ידי אלקטרוליזה של תמיסת נתרן כלורי במים, נתרן הידרוקסידי שוקע על הקתודה:
כדי לקבל נתרן תת-כלורי מבצעים את התהליך בהפרדה מינימלית בין האנודה לקתודה.
את התמיסה מקררים מתחת ל 40°C כדי למנוע היווצרות נתרן כלורט NaClO3, והיא בסיס חלש.
התמיסה תכיל תמיד גם מלח בישול הנוצר בתהליך.
לשימוש ביתי משתמשים בתמיסות מהולות של 3-6% (המוכרות בשם המסחרי אקונומיקה).
לחיטוי מים ולטיפול בשפכים משווקות תמיסות של 12-15%.
לחיטוי בריכות שחייה וטיפול במכלי מים משווק גם מלח הסידן Ca(OCl)2 כטבליות מוצקות המכונות HTH ומכילות כ-30% כלור פעיל.
נתרן תיוסולפט (ידוע גם בשם: אנטי כלור) הוא מלח שנוסחתו הכימית Na2S2O3, בצורתו הממוימת: S2O3•5H2O.
אניון התיוסולפט S2O3-2 הוא טטראדרלי ומתקבל מהחלפת אטום חמצן אחד באניון הסולפט בגופרית.
החומר מופיע כגבישים מונוקליניים, והוא חסר צבע.
תיוסולפט מתפרק בנוכחות חומצות מהולות ומתקבלים גופרית, גופרית דו-חמצנית ומים:
החומר משמש לנטרול כלור במים (למשל באקווריומים או בריכות שחייה) משום שהוא מחזר הלוגנים
התגובה עם ברום וכלור נותנת סולפט
הריאקציה עם היוד שימושית לטיטרציה יודומטרית.
למשל, כדי לקבוע ריכוז כלור במים מוסיפים יודיד בעודף שמתחזר ליוד על ידי הכלור (כך שמתקבל ריכוז יוד השווה לריכוז הכלור שהיה במים).
את היוד מטטרים עם תמיסת נתרן תיוסולפט בריכוז ידוע.
בחנויות לחיות מחמד נמכרת תמיסה מיימית של נתרן תיוסולפט לנטרול הכלור במי ברז המוכנסים לאקווריום בשם "אנטי כלור".
כתמיסה הוא משמש להמסת הלידי כסף.
ברפואה החומר משמש לטיפול בהרעלת ציאניד.
דארקו הוא סרט אמריקאי משנת 2009, מסוגת דרמה/מותחן פסיכולוגי/מדע בדיוני, אשר בוים על ידי כריס פישר.
הסרט משמש כהמשך לסרט "דוני דארקו" (2001), אשר זכה במשך השנים למעמד של סרט פולחן.
אף אחד מכוכבי הסרט הראשון לא משתתפים בסרט, למעט מי שגילמה את סמנתה אחותו של דוני, השחקנית דביי צ'ייס.
הסרט יצא ישירות לצפייה ביתית ב-DVD וב-Blu-ray ב-12 במאי 2009. לאחר מכן, הופץ גם באקרנים באירופה בצורה מצומצמת מאוד.
עלילת הסרט מתרחשת בקיץ 1995, כשבע שנים לאחר סיום הסרט הקודם.
סמנתה דארקו (מגולמת על ידי דביי צ'ייס), אחותו הקטנה של דוני דארקו, היא בת 18. מותו הטרגי של אחיה השפיע רבות על סמנתה ומשפחתה.
סמנתה מבלה את רוב זמנה הרחק ממשפחתה לצד חברתה הטובה קורי (בריאנה אביגן).
השתיים מחליטות לנסוע לחופשה בלוס אנג'לס, אבל לאחר שהרכב שלהם מתקלקל באופן בלתי צפוי, השתיים מוצאות את עצמן בבית קטן ונטוש בלב המדבר.
בהמשך, לאחר שמטאוריט מתרסק בקרבת מקום, סמנתה נתקפת בחזיונות מוזרים.
סמנתה (סם) דארקו (דביי צ'ייס) אשר גילמה את סמנתה דארקו בסרט המקורי היא הדמות הראשית.
"נתתי לה חיי" הוא שיר של להקת כוורת מאלבומה השני, "פוגי בפיתה", שייצג את מדינת ישראל באירוויזיון 1974.
כמו רבים משיריה של להקת כוורת השיר הוא שיר הומוריסטי, ומתאר סיפור אהבה כושל בין גבר לאישה המגיע לשיאו בפזמון:
מאוחר יותר נטען כי למעשה מכיל השיר ביקורת פוליטית כנגד שלטונה של ראש הממשלה דאז גולדה מאיר ובעד הקמתה של מדינה פלסטינית, זאת על פי המילים:
סנדרסון עצמו הצדיק טענה זו והסביר כי אכן הייתה בשיר מחאה פוליטית, אך הציבור הישראלי של זמנו לא הבחין בה בשל דימוייה של כוורת כלהקה קלילה והומוריסטית.
להקת כוורת נבחרה על ידי רשות השידור לייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון שנערכה בברייטון שבאנגליה לאור הצלחתה העצומה בקהל הישראלי עם תוכניתה הראשונה "סיפורי פוגי".
זו הייתה הפעם השנייה שבה שלחה ישראל נציגים לתחרות, שהתרחשה מספר חודשים לאחר מלחמת יום הכיפורים.
היות שתקנון התחרות התיר רק לשישה חברי להקה לעלות על הבמה, ואילו כוורת מנתה שבעה חברים, שימש הקלידן יוני רכטר כמנצח הלהקה.
עיבוד השיר לתחרות נעשה על ידי נעם שריף.
השיר עצמו הגיע למקום השביעי ואילו למקום הראשון הגיע שירה של להקת אבבא "Waterloo".
לאחר האירוויזיון הוציאה הלהקה לשוק האירופאי תקליטון שכלל תרגום של השיר לאנגלית תחת השם "She Looked Me in the Eye" וכן תרגום לשיר "המגפיים של ברוך" בשם "Morris and his Turtle".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל באותה שנה הגיע השיר למקום הראשון ונבחר ל"שיר השנה", כשכוורת זוכה בתואר "להקת השנה" בשנה השנייה ברציפות.
השיר הפך לאחד מלהיטיה הגדולים ביותר של הלהקה עד היום.
בסוף שנת 2011 הועלה בתיאטרון הבימה מחזמר, בבימויו של מאור זגורי, המבוסס על שיריו של סנדרסון, שנשא גם את שם השיר.
הגרסה הראשונה בוצעה על ידי עופר לוי ולאה לופטין בסגנון מזרחי.
בקדם-האירוויזיון 2008 בוצע חידוש של השיר על ידי הזמר שי גבסו, תוך שילוב סגנונות שונים.
שי להב ואורן ברזילי, חברי להקת מופע הארנבות של ד"ר קספר, ביצעו את השיר יחד עם שלישיית מה קשור.
גרסת כיסוי נוספת בוצעה על ידי ארקדי דוכין.
השיר הצרפתי Le Service Militaire (השרות הצבאי), בביצועו של ז'ו דסאן משנת 1974, נכתב ללחן של "נתתי לה חיי".
בשנת 2018, ביצעה שרית חדד את השיר לרגל ועדה מיוחדת של ynet וידיעות אחרונות לכבוד חגיגות ה-70 לישראל שנקראו "ישראל, סיפור הצלחה", את השיר ביצעה חדד על הבמה בבנייני האומה בירושלים, בסמוך להוצאתו כסינגל.
על בחירת השיר טענה חדד שכשפנו אליה עם הרעיון לבצע גרסת כיסוי לשיר ישראלי ידוע, היא חשבה שזה צריך להיות עם אחד משירי כוורת.
כלפי השיר בביצועה הופנו ביקורות מעורבות.
בעוד שאפרים שמיר אמר על הביצוע "גועל, דאעש עם שיר" והוסיף "היא הרסה את השיר.
אולי המצב של קלפטר הידרדר אחרי ששמע את השיר", דני סנדרסון שהוא זה שכתב והלחין את השיר יצא להגנתה של חדד וטען שהביצוע "מדליק".
דבריו של שמיר, הביאו לתגובות רבות, בין היתר של שרת התרבות והספורט מירי רגב, שאמרה כי שמיר הוא: "גזעני ומביך", והוסיפה תשבחות על הביצוע של חדד.
שמיר הגיב אל רגב כי היא "אישה חסרת תרבות, צעקנית, שקרנית".
הוא היה סופר ישראלי, הראשון שכתב סיפורי ריגול על רקע ישראלי בשנות המדינה הראשונות.
ארקדי ספרות נולד ברוסיה בשנת 1911. בוגר בית הספר הטכני הגבוה בקייב.
בימי מלחמת העולם השנייה שירת כקצין הנדסה בצבא האדום.
השתתף בקרבות ונפצע פעמים אחדות.
עלה לארץ ישראל בשנת 1946. שירת בצה"ל במלחמת העצמאות והיה ממקימי חיל השריון, ועוד קודם לכן - שירות המשוריינים (שמ"ש).
ספרו הראשון שנתפרסם לאחר המלחמה (1950) היה הספר "טאנק - נשק התקפה: ספר לנוער וללוחם", שהיה ספר מקצועי- טכני על תורת השריון.
הספר היה מחלוצי הספרות הצבאית המקצועית שהופיעו במדינת ישראל.
סיפוריו הבדיוניים הראשונים נדפסו ב"דבר השבוע".
עניין רב עורר סיפורו "הזווית השלישית" (כותרת משנה: "זה היה יכול לקרות אצלנו..."), שפורסם בהמשכים בשבועון זה בשנת 1951, עם איורים של אבא פניכל.
בסיפור זה מסכלים קציני מודיעין של צה"ל מזימת ריגול וחבלה מצרית שעמדה להתבצע באמצעות סוכן מצרי שלבש זהות בדויה של צעיר יהודי שעלה לארץ, בעזרת פושע מלחמה נאצי שהתחזה לתייר.
הסיפור כלל תאורים ריאליסטיים של פעילות מודיעינית שלא היו מקובלים אז בספרות העברית.
הסיפור ראה אור כספר בשנת 1953.
ב-1953 נתפרסמה ב"דבר השבוע" סדרת סיפורי ריגול נוספים של ס.
ארקדי, בשם "מסיפורי חוקר ותיק", אף היא על רקע אקטואלי של ריגול ערבי בישראל.
סדרה זו ראתה אור כספר בשנת 1954.
ספרו "בחייהם ובמותם", שנתפרסם בשנת 1951, היה קובץ של סיפורי גבורה – רובם מימי מלחמת העולם השנייה ומיעוטם מימי מלחמת העצמאות.
ספרו האחרון "חיים קצרים: ארבע עשרה סיפורים" הופיע בשנת 1971.
ארקדי ספרות נפטר בשנת 1989, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
(ראש שירות הריגול מתדרך את הסוכן לקראת יציאתו למשימה בישראל):
"זוהי הפעם הראשונה, לאחר סיום לימודיך, שמוטלת עליך, איש צעיר משימה, שאתה חייב לבצע באופן עצמאי.
זכור ואל תשכח, כי מרגע קבלת התפקיד חדל המרגל להיות אזרח מולדתו.
למראית עין חדל גם להיות בן לעמו.
הוא – כביכול – שוכח את עמו, את ביתו, זונח את משפחתו, את דתו ואת מנהגיו, הוא נולד מחדש, ולו שם אחר, שפה אחרת...
וכל מה שגלגול זה מושלם יותר - מרובים יותר סיכוייו להצלחה.
והצלחה, אישי הצעיר, היא תהילה לאללה, תפארת למלך ובשבילך – עליה בדרגה, כסף, נשים, עתיד מהיר".
(מצביע על מפת ישראל שעל הקיר):
"זאת היא הארץ, בה תצטרך לחיות ולעבוד.
עליך ללמוד את לשונה ומנהגיה.
שם – אולי – תתחתן ותצטרך להכות בה שורש ולמצוא לך עוזרים כלבבך.
בארץ זו, הזרה לך לעת עתה, מעניין אותנו הכל: הצבא שלה, גודלו וציודו, התוכניות וכושר התפוקה של תחנות-החשמל, מקומות בתי החרושת ותוצרתם, כל קילומטר של כביש חדש, כל ישוב חדש.
מבחינה גאוגרפית-מדינית יש בארץ הזאת פגם ניכר – בשטחה אין כל "עומק".
תושבי הארץ הזאת באו מעשרות ארצות, מדברים בכל לשונות תבל.
הם שונים זה מזה במנהגיהם, והם חיים יחד ועובדים יחד מבלי להכיר איש את רעהו – וזאת היא חולשתה השנייה.
תוך ניצול שני הגורמים האלה אתה צריך, ואני בטוח שגם תצליח להתערות בארץ הזאת ולמלא את שליחותך.
טאנק - נשק התקפה: ספר לנוער וללוחם, הוצאת מדע וניצחון, 1950.
בחייהם ובמותם: ספורים, הוצאת עם עובד, 1951.
הזווית השלישית, הוצאת טברסקי, 1953.
מסיפורי חוקר ותיק, הוצאת מערכות, 1954.
מול פני הסכנה: שלושה עשר ספורים, הוצאת מ' ניומן, 1960.
חיים קצרים: ארבע עשרה סיפורים, הוצאת מ' ניומן, 1971.
התפרסם לראשונה בשנת 2011 עם רומן המתח הפסיכולוגי שכתב והפך לרב-מכר, "לפני השינה".
ווטסון נולד בסטורברידג', במחוז מערב מידלנדס.
הוא למד פיזיקה באוניברסיטת ברמינגהאם ולאחר מכן עבר ללונדון, שם עבד בבתי חולים שונים כמתמחה באבחון וטיפול של ילדים לקויי שמיעה.
ווטסון התקבל לקורס בכתיבת רומן באקדמית פייבר.
עבודת הגמר שלו הייתה הרומן "לפני השינה".
הספר הוצג לפני סוכנת ספרות שהסכימה לקבל על עצמה את ייצוג הספר.
הספר הפך לרב-מכר עם יציאתו לאור באפריל 2011, והוא תורגם ליותר מ-30 שפות.
הוכרז גם כי הספר יבוים לסרט קולנוע על ידי רידלי סקוט.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2011, בהוצאת כתר, בתרגומה של הדסה הנדלר.
סְ'מוֹר, סְמוֹר או ברבים סְמוֹרְס הוא קינוח אמריקאי אותו מכינים מעל מדורה, ולכן נאכל באופן מסורתי במהלך מחנאות.
קינוח זה כולל מרשמלו שנצלה במדורה, ומונח בין שני ביסקוויטים (לרוב ביסקוויטים מסוג גרהם קרקר) שעליהם מרוח ממרח שוקולד או מונחת קוביית שוקולד.
שמו של הקינוח הוא קיצור של המילים "עוד קצת" באנגלית ("some more").
מקורו של המאכל אינו ידוע.
האזכור הראשון של מתכון הקינוח הופיע בפרסום "מטיילים עם בנות הצופים" משנת 1927, ומצוין שם כי המתכון ניתן על ידי לורטה סקוט קרו, שהכינה את הקינוח עבור בנות תנועת הצופים שטיילו עמה.
מסורות אמריקאיות משייכות את המצאת המאכל לבנות ארגון הצופים אשר קנו את מרכיביו בטרם יצאו למחנאות וצירפו אותם יחד להכנת קינוח.
עם הפיכת הקינוח לפופולרי החלו חברות שונות, ובהן חברת הרשי, ליצור גרסאות של המאכל, השונות לרוב בצורתן מהמאכל המסורתי (כך, לדוגמה, בגרסת הרשי ציפוי השוקולד עוטף את הקינוח).
נתרן פחמתי (בלעז: סודיום קרבונט, Sodium Carbonate), הידוע גם כפחמת הנתרן, נתרן קרבונט או "סודה לכביסה", הוא מלח נתרני שנוסחתו הכימית Na2CO3. פחמת הנתרן נפוץ בשימוש יומיומי בעיקר כמרכך מים.
ניתן להפיקו מאפר של צמחים מסוימים או, באופן מלאכותי, ממלח ואבן גיר, בתהליך הנקרא תהליך סולווה.
הנתרן הפחמתי משמש בעיקר כמרכך מים בתהליך הכביסה, ולכן מכונה לעיתים סודה לכביסה.
כאשר לא משתמשים בנתרן הפחמתי, נדרשים דטרגנטים נוספים על מנת לספוג את יוני המגנזיום והסידן החופשיים במי הכביסה.
כמו כן, סודה לכביסה משמשת כמסיר יעיל לכתמי שומן ואלכוהול.
שימוש נוסף וחשוב לנתרן הפחמתי הוא בייצור זכוכית: כאשר מחממים נתרן פחמתי עם סיליקה וסידן פחמתי לטמפרטורות גבוהות, ולאחר מכן מקררים במהירות, נוצרת הזכוכית הנפוצה ביותר, הידועה בשם זכוכית סודה (Soda-lime glass).
בזכות בסיסותו של הנתרן הפחמתי הוא משמש לעיתים כבסיס בתהליכים הדורשים ויסות.
לדוגמה, הוא משמש כווסת pH בתהליך פיתוח תמונות.
באופן דומה, פעמים רבות משתמשים בנתרן הפחמתי בברכות, כאשר יש צורך לבטל את החומציות של הכלור.
הנתרן הפחמתי משמש גם בתור אלקטרוליט בתהליכים כימיים, בזכות מוליכותו הטובה בתהליך האלקטרוליזה.
מים קשים אפשר לרכך באמצעות סודיום קרבונט בהתאם לריאקציות הבאות:
כתוצאה מריאקציות אלה המים לא מכילים יותר יונים של סידן ומגנזיום הגורמים לקשיות המים.
הם מוחלפים על ידי יוני הנתרן.
ס.אוליבר וירצבורג , היא קבוצת כדורסל גרמנית מהעיר וירצבורג, המתמודדת בבונדסליגה.
הקבוצה נוסדה ב-1975 כחלק מ"מועדון הספורט DJK וירצבורג", שהיה קיים משנת 1920 והיה מזוהה עם הכנסייה הרומית-קתולית בגרמניה.
ההיסטוריה של המועדון קשורה במידה רבה לכוכב הקבוצה בעבר דירק נוביצקי, איתו העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לבונדסליגה בסיום עונת 1997/98. בסיום העונה עזב נוביצקי לאחר שנבחר בדראפט ה-NBA 1998, אך הקבוצה שרדה בליגה מספר עונות גם בלעדיו.
ב-2005 התפרק המועדון לאחר שוויתר על מקומו בליגת העל הגרמנית, והקבוצה הפסיקה להתחרות.
בשנת 2007 רכש את המועדון ענק האופנה "ס.אוליבר" והקבוצה החלה לטפס בחזרה מהליגה הרביעית לבונדסליגה.
ב-2009 העפילה הקבוצה לליגה השלישית, ב-2010 עלתה לליגה השנייה ובסיום עונת 2010/11 העפילה לליגה הבכירה מהמקום השני.
בעונת 2011/12 סיימה הקבוצה במקום השישי בטבלה והגיעה עד לחצי גמר הפלייאוף.
בעונת השתתפה הקבוצה לראשונה במפעל אירופאי, היורוקאפ, אך לא עברה את שלב הבתים.
ב-2014 סיימה הקבוצה במקום ה-17 בבונדסליגה וירדה ל-ProA, אך לאחר עונה אחת בלבד סיימה במקום השני ושבה לליגה הגרמנית הבכירה.
ב- התחרתה הקבוצה ביורופקאפ, הגיעה עד לגמר המפעל והפסידה לדינמו סאסארי.
הקבוצה מארחת את משחקיה בהיכל ס.אוליבר ארנה המכיל 3,140 מקומות ישיבה.
זנדהאוזן היא קבוצת כדורגל גרמנית מהעיר זנדהאוזן, דרומית להיידלברג שבבאדן-וירטמברג המשחקת בליגה הגרמנית הרביעית, הליגה האזורית.
אחרי התחלה רעועה מבחינה כלכלית, התקדם המועדון בעקביות דרך הליגות הנמוכות עד שזכה לקידום לליגה האזורית ריין, אז ליגה חשובה בגרמניה, ב-1931, אבל שיחק בה רק עונה אחת לפני שירד.
ב-1943 מוזגה הקבוצה עם "פאו.
פאו ואלדורף" (TSV Walldorf) ויצרו יחדיו את "קה.
הקבוצה המשולבת פורקה בסוף הסכסוך ואס.
זנדהאוזן (SG Sandhausen) הוקם מחדש כמועדון עצמאי בשלהי 1945. כ-6 שנים לאחר מכן הוחזר לו שמו המקורי.
זנדהאוזן שיחקה כדורגל בלאנדסליגה (Landesliga) עד 1956 והתקדמה לליגת החובבנים של נודבאדן (Amateurliga Nordbaden).
ב-1977 שיחקה הקבוצה בליגה הגבוהה בבאדן-וירטמברג.
ההצלחה הגדולה של הקבוצה הייתה בעונת 2011/2012, בה הקבוצה זכתה בליגה השלישית ועלתה לבונדסליגה השנייה בפעם הראשונה.
הקבוצה נשארה בליגה הראשונה 11 עונות עד שבסיום עונת 2022/2023 ירדה לליגה השלישית.
בתום עונת 2024/2025 נשרה אל הליגה האזורית.
נתרן ציאניד הוא תרכובת אנ-אורגנית שנוסחתה היא NaCN (נתרן ופחמן קשורים בקשר יוני והפחמן קשור בקשר משולש לאטום חנקן).
הנתרן ציאניד היא חומר מוצק (בטמפרטורת החדר) ולבן המסיס במים בנוסף לנתרן ציאניד יש זיקה למתכות מה שמוביל לרעילות של חומר זה.
כאשר החומר בא במגע עם חומצה נוצר מימן ציאניד לדוגמה:HCl+NaCN→ NaCl+HCN.
נתרן ציאניד מופק על ידי תגובה בין נתרן הידרוקסידי ומימן ציאניד: HCN + NaOH → NaCN + H2O ובתגובה בין נתרן אמיד לפחמן (תגובה זו מתרחשת בטמפרטורה גבוהה): NaNH2+ C → NaCN + H2.
יצורו של הנתרן ציאניד נאמד בכ 500,000 טון בשנה,
ורוב שימושו הולך לכריית זהב שם משתמשים בו לחילוץ הזהב והמתכות היקרות
הנתרן ציאניד הוא בסיס חזק אשר מגיב באלימות במגע עם חומצות ומים ועלול להתפוצץ כאשר הוא מחומם.
נתרן ציאניד, כמו ציאנידים אחרים, מסוכן לבריאותם של בני האדם וחשיפה אליו עלולה להיות קטלנית - הוא משפיע בעיקר על מערכת העצבים ומערכת ההובלה.
מעבר לכך הוא בסיס חזק אשר עלול לגרום לנמק.
נתרן פלואורי הוא תרכובת אי־אורגנית שנוסחתה NaF.
נתרן פלואורי הוא מלח המורכב מיונים חיוביים של נתרן ויונים שליליים של פלואור הארוזים בסריג קובי שבו גם יוני ה +Na וגם יוני ה -F נמצאים בקואורדינציה אוקטאדרלית, מוקפים ב-6 יונים נגדיים בדומה למלח בישול.
המרחק בין היונים בגביש 462 פיקומטר - מעט קצר יותר מבנתרן כלורי.
החומר הוא מקור ליוני פלואוריד למגוון שימושים, הוא זול יותר והיגרוסקופי פחות מאשלגן פלואורי.
נתרן פלואורי מיוצר בסתירה של חומצה פלואורית או חומצה הקסה־פלואורוסיליצית H2SiF6, תוצר לוואי של פלואורואפטיט Ca5(PO4)3F המופק מסלעי פוספט להפקת דשן.
הבסיס לסתירה יכול להיות נתרן הידרוקסיד או נתרן פחמתי.
לפעמים משתמשים בכהלים להשקעת המלח.
מתמיסות המכילות HF שוקע מלח הבי־פלואוריד NaHF2, חימום החומר משחרר HF ומשאיר NaF.
טיפול באוסטאופורוזיס בעיקר אצל נשים בגיל המעבר.
החומר מאיץ יצירת רקמת עצם ומעלה את צפיפות העצם.
נתרן פלואורי המכיל את האיזוטופ 19F משמש כמקור פוזיטרונים בטומוגרפיית פליטת פוזיטרונים.
מקור לפלואוריד למניעת עששת בתהליך הפלרת מים או כתוסף למשחת שיניים
נתתי לה חיי הוא מחזמר ישראלי מאת מאור זגורי, המבוסס על שיריו של הזמר דני סנדרסון.
המחזמר הוצג לראשונה בתיאטרון הבימה ב-2011.
המחזמר בנוי סביב שלושים מלהיטיו הגדולים של דני סנדרסון מכל התקופות: להקת כוורת, גזוז, ודודה.
יורם צוקרמן עומד על גג מגדל שלום מאיר בתל אביב, עומד להתאבד ("נתתי לה חיי").
המספר מסביר על חייו של יורם, בן שלושים ושש, שהיה לא-יוצלח מאז ילדותו, ושבעת התקפי חרדה נוטה לעמוד על ראשו ללא סיבה ברורה.
זאת למרות שהמנהג המשונה מכניס אותו לצרות רבות ("מדינה קטנה").
יורם הפך לסטנדאפיסט מצליח שצחק על עצמו, ובמהלך הופעה פגש באהובתו, איתה החליט להתחתן ("זה הכל בשבילך").
במהלך החתונה, הכלה לא מוכנה לצאת, מה שגורם לפיצוץ החתונה ("חתונה").
אהובתו עוזבת אותו, ונוסעת לחו"ל.
יורם נכנס לדיכאון ומפסיק להצליח כסטנדאפיסט.
הוא חוזר לגור אצל הוריו, ומוצא מקום אצל הדודה והדוד.
בשלב הזה המספר מפסיק את השיר בטענה שהוא לא רוצה לשיר את השיר הספציפי הזה.
יורם לא מצליח לשכוח את אהובתו ("אל תדברו איתי").
לכן מחליט יורם להתאבד בקפיצה.
יורם לא מצליח להתאבד כיוון שהוא נוחת על פז'ו.
הוא פוגש ברנש מסתורי בשם "אלון נודע", שמציע לו לחתום על חוזה שבמהלכו החברה שלו, "הלא נודע", תהרוג את יורם, בתנאי שזה לא יתחרט ("הלא נודע").
לאחר שכנוע, מחליט יורם לחתום על החוזה ולמות תוך חמישה ימים.
מתברר שבעקבות מכתב שאותו השאיר יורם בביתו, מתקשרים הוריו אל הדודה והדוד (המספר שוב עוצר את השיר), והם מחליטים לקחת אותו אל מוסד "שקט שקט", מוסד למתאבדים מתחילים, שנועד למנוע ממנו להתאבד.
המספר הופך לאיז'ו, ומסביר על כך שהוא עומד להיות דמות עם מונולוג.
לאחר מכן הוא מדבר עם האחראי, מנחם, ואומר לו שאם הוא לא יקבל מונולוג, הוא יפנה לאיגוד.
הדיירים ב"שקט שקט" שרים שיר לכבוד "שלישי מוזיקלי" ("לו לו").
יורם מושלך אל המוסד, ומוחה על כך שאינו צריך להיות שם ("אור").
לאחר מכן מסיק יורם שהמוסד הוא תוכנית של אלון, שמנסה להוציא ממנו את הרצון לחיות כדי שירצה למות.
לאחר מכן הסיפור עובר לערב, וצ'ולי מסביר ליורם שהוא מתכנן תוכנית בריחה שתצא לפועל בקרוב.
יורם מנסה להבין מאיפה הוא מכיר את ורוניקה ("שקט שקט").
יורם מתעורר בלילה ומדבר עם ריטה שניכר שמאוהבת בו.
הם דנים בנושא אלוהים, ויורם טוען שאין צדק בעולם, והדיירים שרוקדים מתוך שינה מעודדים אותו ("יו יה").
איז'ו מתעורר בלילה ומבקש שוב ממנחם לבצע מונולוג, אולם לא מקבל את מבוקשו.
זהו יום "רביעי אישי", בו כל אחד מספר על עצמו.
אלון מגיע אל המוסד, לבוש ברטייה.
הוא מעמיד פנים שהוא לא מכיר את יורם ומסביר על עצמו בצורה שגורמת ללורה להתאהב בו ("שירות עצמי").
הדיירים יוצאים להפסקת צהריים, ואלון מסביר ליורם שהוא נכנס בכוונה למוסד כיוון שהוא לא מצא את יורם בשום מקום אחר.
יורם מבין שמי שאחראי על הכנסתו למוסד הוא לא אלון אלא הדודה והדוד (איז'ו שוב עוצר את השיר).
בינתיים, הוא ממליץ לו לשתף פעולה ("הבלדה על ארי ודרצ'י").
ברונהילדה מציעה לערוך פעילות, והדיירים מסכימים, למגינת ליבה של המנהלת ריטה.
הם יושבים על הרצפה ולורה מספרת על חלום שחלמה ("חללית").
ריטה קוטעת את הטיפול בכעס ושולחת את כולם לחדרים.
ריטה לוקחת את יורם ומהפנטת אותו כדי לחזור אל הרגע הטראומטי בחייו.
יורם נזכר בכיתה ג', וביום בו ורוניקה, שהייתה החברה שלו, עברה דירה.
היא אמרה לו שגם אם יעמוד על הראש היא צריכה לעזוב, ולכן התחיל יורם לעמוד על הראש כל פעם שהוא בחרדה ("שיר המכולת").
איז'ו פותח את המערכה כשהוא רוצה לבצע את המונולוג שלו לפני שכולם באים, אבל נקטע בגלל תחילת המערכה השנייה ("תגיד לכולם לשבת").
ורוניקה ויורם עומדים על הראש ומדברים על הפרידה שלהם.
הם מדברים על המוזרויות שלהם ומתחרים מי מביניהם יותר דפוק ("תה עושה סחרחורת").
ורוניקה רוצה לספר ליורם משהו, אולם בורחת כשאלון מגיע.
אלון אומר שיש לו כמה רעיונות להרוג את יורם.
הוא חושש שיורם מתחרט על החוזה.
יורם עובר טיפול ב"חמישי פסיכודרמה", ונלקח אל הרגע שהוביל אותו לניסיון ההתאבדות, כשאהובתו עזבה אותו ("בדיעבד").
יורם מרגיש חופשי בגלל החשיפה.
לאחר מכן איז'ו פונה למנחם ואומר שלא מוצאים מקום למונולוג שלו, בגלל הבדיחה עם הדודה והדוד (גם הפעם הוא עוצר את השיר).
איז'ו מתפטר מתפקיד המספר ואומר ליורם להסתדר לבד.
יורם מנסה להודות למנהלת ריטה, שבטוחה שהוא עומד להתוודות על אהבתו אליה ("כמה").
הוא חושב שהיא ממליצה לו להתוודות על אהבתו לוורוניקה.
ב"שישי זוגי" ("המגפיים של ברוך"), יורם מנסה לנשק את ורוניקה אולם היא בורחת.
יורם הולך אל ורוניקה ומנסה למצוא לה שם חיבה.
יורם מתוודה שהוא מצא סיבה לחיות.
ורוניקה אומרת לו לשמור על עצמו ("היא כל כך יפה").
אלון מתעמת עם יורם, ואומר שיורם חייב למות, ושלא יהיו הארכות.
יורם מתחנן בפניו, ומבטיח לו לא להתאהב.
למחרת בבוקר, צ'ולי מעיר את כולם בחמש לפנות בוקר כדי לספר למה הוא ניסה להתאבד ("היא התיישבה ליד פסנתר").
לאחר מכן ברונהילדה מגלה שוורוניקה התאבדה בחדר שלה.
יורם נפרד ממנה ומספר לה שהוא מצא לה שם חיבה ("רוני"), ושהוא ישמור על עצמו.
יורם מתעמת עם אלון ומבין שהוא היה אחראי למוות של ורוניקה כדי שיורם ירצה למות.
יורם אומר שהוא מתכוון לבטל את העסקה, ואלון מזכיר לו שאין ביטולים ("ילד מזדקן").