tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לברון נולדה וגדלה בלארס שבפוארטו ריקו, שם הצטרפה למפלגה הליברלית.
בצעירותה היא פגשה את פרנסיסקו מאטוס פאולי, משורר פורטוריקני, איתו ניהלה מערכת יחסים.
ב-1941 לברון עברה לגור בני יורק, שם הצטרפה למפלגה הפורטוריקנית הלאומית, וצברה השפעה במנהיגות הארגון, ובמסגרת פעילותה במפלגה היא קידמה רעיונות סוציאליסטיים ופמיניסטיים.
ב-1952, אחרי שנחקקה לפוארטו ריקו חוקה והיא הוכרזה כאומת חסות של ארצות הברית, המפלגה הלאומית החלה סדרת פעולות מהפכניות, ביניהם ההתקוממות בחיויה.
במסגרת יוזמה זו, פדרו אלביזו קמפוס הזמין את לברון לארגן התקפות בארצות הברית, תוך התמקדות על מקומות שהם "האסטרטגיים ביותר עבור האויב".
היא הייתה למנהיגת קבוצת פעילים בארצות הברית, והקבוצה תקפה את בית הנבחרים בוושינגטון די סי ב-1954. היא נעצרה, נשפטה, וישבה בכלא במשך 25 שנים, עד אשר הנשיא קרטר חנן את כל הקבוצה המעורבת.
כשהשתחררו ב-1979, הפעילים חזרו לפוארטו ריקו, שם תנועות העצמאות קיבלו אותם בסדרת חגיגות.
במהלך השנים הבאות היא המשיכה להיות פעילה בתנועה, כולל במחאות חיל הים-וייקס.
חייה תועדו רבות בספרים וסרטים.
ב-1 באוגוסט 2010, לברון נפטרה מסיבוכים של מחלת מערכת הנשימה.
דולורס לברון סוטומאייר הייתה אחת מחמשת ילדיהם של גונזלו לברון ברנל ורפאלה סוטו לוצ'יאנו.
לברון גדלה בהסיינדה (אחוזה של מטע) ליד לארס, שם גונזלו היה מנהל העבודה.
גונזלו קיבל בתמורה לשכר צנוע בית קטן וחלקת אדמה כדי לגדל אוכל עבור המשפחה.
לברון למדה בבית הספר הקהילתי הקטן בהסיינדה.
בגיל צעיר, חלתה לברון בדלקת ריאות, כאשר היא נפלה בטעות לתוך תעלה מלאת מים, וכתוצאה גדלה עם גוף חלש ולא הייתה מסוגלת לעמוד ברמת הפעילות של אחיה.< היא נהייתה מופנמת ומהורהרת, ואהבה לבלות בחיק הטבע שסבב את ההסיינדה.
כשסיימה לברון את לימודי בית הספר היסודי, המשיכה את חינוכה בחטיבת הביניים בברטולו הסמוכה.
עם סיום כיתה ח', סיימה לברון את השכלתה הרשמית.
כנערה, זכתה לברון במקום הראשון בתחרות "מלכת הפרחים של מאי" תחרות יופי שנערך במסגרת פסטיבל שנתי בלאריס.
אף על פי שאביה היה אתאיסט, לברון הוטבלה באמונה הקתולית כשהיא הייתה בת ארבע עשרה יחד עם אחיה.
במהלך חגיגות ההטבלה היא פגשה את פרנסיסקו מאטוס פאולי, אשר היה לחבר הראשון שלה.
פאולי ולברון החליפו מכתבים ובהם שירה שהם כתבו.
משפחתו של פאולי התנגדה למערכת היחסים כי בעיניהם לברון הייתה jíbara (ממעמד פועלי שדה).
גם אביה התנגד לקשר והורה לה להפסיק לכתוב לפאולי.
עם זאת, השניים המשיכו להתכתב עד שפאולי עזב את האזור.
לברון עברה לסן חואן, שם למדה תפירה והמשיכה את ההתכתבות עם פאולי.
אך כשאביה חלה בשחפת, היא הרגישה מחויבת לחזור ללאריס.
במשך תקופה היה נראה שמצב המשפחה מתדרדר כשנאלצו לעזוב את ביתם בהסיינדה, אך בסופו של דבר עברו להסיינדה אחרת בתנאים דומים.
לברון לקחה על עצמה את הטיפול באביה, אותו סעדה יומם וליל במשך שבוע, אך מצבו התדרדר והוא נפטר.
לאחר מותו, התחילה לברון להתפרנס מאריגת בגדים.
אף על פי שלברון הייתה חברה במפלגה הליברלית מגיל צעיר, היא לא גילתה כל עניין בפוליטיקה.
אך עמדה זו השתנה אחרי ה-21 במרץ 1937, כאשר קבוצת פעילים מהמפלגה הפורטוריקנית הלאומית נהרגו במהלך הפגנה בלתי-אלימה אשר נודעה בשם "הטבח בפונסה".
לברון, שהייתה בת שמונה עשרה בזמן האירוע, פיתחה אידאולוגיה לאומנית בעקבות ההתרחשויות.
בתקופה זו הייתה לברון בת זוג של מנהדס מקומי אשר קיבל את אישור משפחתה.
בגיל עשרים ואחת היא ילדה את בכורתה, גלדיס.
כשעזבה לברון את בן זוגה ועברה לניו יורק, היא השאירה את גלדיס בבית אמה.
בניו יורק התקשתה לברון למצוא תעסוקה, בעיקר כי האנגלית שלה לא הייתה טובה.
היא עבדה כתופרת במספר מפעלים; מחלקם היא פוטרה כי מנהליה ראו אותה כ"מורדת", מכיוון שמחתה נגד אפליה שראתה נגד עובדים פורטוריקנים.
זה השפיע עוד יותר על התפתחות גישתה הלאומנית, ובסופו של דבר היא יצרה קשרים עם חברי תנועת השחרור הפורטוריקנית.
היא נרשמה ללימודים במכללת ג'ורג' וושינגטון, שם למדה במשך שנתיים בזמן הפנוי שלה מהעבודה.
היא נישאה שנית בגיל עשרים ושתיים, וילדה את הילד השני שלה, פליקס, שאף הוא נשלח לחיות אצל אמה בפוארטו ריקו כשהיה בן שנה, מכיוון שלברון חייתה בעוני כה מרוד שהרבה פעמים לא היה להם מה לאכול.
לברון החליטה להתגרש מבעלה כי הרגישה שהוא מפעיל עליה דיכוי.
בשנת 1943, הייתה הגירה מסיבית של פורטוריקנים לניו יורק, בעיקר ממעמד ה-jibaros שבאו בחיפוש אחר תעסוקה.
תסכולה של לברון גבר ככל שראתה כיצד הם נאלצים לחיות בעוני וסובלים מגזענות, והיא הגבירה את המעורבות שלה בתנועה הלאומנית.
בשנת 1946 הייתה לחברה רשמית במפלגה הלאומית.
היא העריצה את נשיא המפלגה, פדרו אלביזו קמפוס, והיא שיננה את הביוגרפיה ואת האידאולוגיות שלו.
במסגרת פעילותה במפלגה, יזמה לברון הכללת רעיונות פמיניסטיים וסוציאליסטיים בפעילויות.
היא ביקשה למצוא ולייצר אפשרויות למעורבות גדולה יותר עבור נשים בפוליטיקה ובחברה, ולהביא לרפורמות כלכליות וחברתיות שיגנו על נשים וילדים.
המסירות שלה ועבודתה הקשה הרוויחו לה מקום מרכזי במנהיגות המפלגה, ובין תפקידיה היא שימשה כמזכירת המפלגה, סגנית הנשיא, ויו"ר משלחת המפלגה בניו יורק.
ביום 21 במאי 1948, הצעת חוק הוצגה בפני הסנאט הפורטוריקני אשר מטרתו לרסן את זכויותיהם של תנועות השחרור והלאומיות באי.
הסנאט נשלט אז על ידי המפלגה הפורטוריקנית הדמוקרטית (PPD) בראשות לואיס מוניוס מרין, ואישרה את הצעת החוק.
החוק, המכונה גם "ליי דה לה מורדזה" (חוק ההשתקה), אסר על הצגת דגל פוארטו ריקו, לשיר שיר פטריוטי, לנהל שיחה על עצמאות פורטוריקנית, או להתארגן או לפעול למען עצמאות פוארטו ריקו, לרבות בדפוס ופרסומים.
החוק דמה לחוק סמית האנטי-קומוניסטי שנחקק בארצות הברית, ונכנס לתוקף ב-10 ביוני 1948עם חתימת המושל אשר מונה על ידי ארצות הברית, חסוס טי.
פיניירו, ומיד נודע כ"חוק 53".
העונש על הפרת החוק החדש היה עד עשר שנות מאסר וקנסות של עד 10,000 דולר.
לדברי לאופולדו פיגרואה, חבר בית הנבחרים בפוארטו ריקו שהתנגד לו, החוק הוא דכאני ומהווה הפרה של התיקון הראשון של חוקת ארצות הברית המבטיח את חופש הביטוי, ושמדובר בהפרת זכויות האזרח של תושבי פוארטו ריקו.
ב-1 בנובמבר 1950, בעקבות סדרה של מרידות בפוארטו ריקו אשר כללה את התקוממות בחיויה ואת ההתקוממות באוטואדו אשר הסתיים בטבח, הפעילים הלאומנים אוסקר קויאזו וגריסליו טורסולה תקפו את השומרים בבלייר האוס, שם התגורר הארי טרומן בעת שיפוצים בבית הלבן, כשהם נושאים מכתב מאת אלביזו קמפוס.
קרב יריות פרץ בין הצמד לשומר שהוצב שם, בו טורסולה נהרג וקויאזו נפצע קשות.
הוא נעצר, ונידון למוות על ידי חבר מושבעים אמריקאי.
המפלגה ההפורטוריקנית טענה כי המטרה הייתה "למשוך תשומת לב לעובדה שפוארטו ריקו ממשיכה להתקיים במצב קולוניאלי", בעוד הממשל האמריקאי והתקשורת התייחסו לזה כאל התנקשות.
בעקבות גזר הדין, לברון הצטרפה במהירות ל"ועדת ההגנה של אוסקר קויאזו", והשתתפה באירועים ציבוריים רבים אשר בסופו של דבר הובילו לחנינה נשיאותית.
ב-25 ביולי 1952, הסטטוס של פוארטו ריקו כאומת חסות של ארצות הברית נעשה רשמי כאשר גם הוכרזה גם חוקה חדשה על ידי מרין, המושל הנבחר הראשון של פוארטו ריקו.
בשנת 1954, קיבלה לברון מכתב מאביזו קמפוס, שבו הוא הכריז על כוונתו להורות על התקפות על "שלושת המקומות האסטרטגיים ביותר של האויב".
אלביזו קמפוס התכתב עם לברון מהכלא בפוארטו ריקו, שם ישב בהקשר להתקוממויות של 1950. על פי דיווחים, הוא מינה קבוצה של לאומנים שכללה את רפאל קנסל מירנדה, אירווין פלורס ואנדרס פיגרואה קורדרו לתקוף מטרות בוושינגטון.
עם קבלת הפקודה, היא יידעה את ההנהגה של המפלגה בניו יורק, ולמרות שני חברים שהתנגדו באופן בלתי צפוי, התוכנית התקדמה.
לברון החליטה להוביל את הקבוצה, אף על פי שאלביזו קמפוס לא פקד עליה לקחת חלק פעיל במתקפה.
אחרי שבחנה את התוכנית כדי לזהות נקודות חולשה, היא הגיעה למסקנה שהתקפה יחידה על בית הנבחרים תהיה יעילה יותר ממספר התקפות פזורות.
מועד ההתקפה על בית הנבחרים שנבחר היה 1 במרץ 1954, בין היתר כי זה היה תאריך פתיחת הכנס הבין-אמריקאי (Conferencia Interamericana) בקראקס.
לברון ביקשה למשוך תשומת לב למטרת עצמאות פוארטו ריקו, במיוחד בקרב מדינות אמריקה הלטינית המשתתפות בכנס.
בבוקר ה-1 במרץ, לברון נפגשה במסוף גרנד סנטרל בניו יורק עם פלורס ופיגרואה, ומשם הם נסעו לוושינגטון ופגשו את רפאל קנסל מירנדה שכבר היה במקום.
בדרך הם דיברו על כך שאין הם מצפים לשרוד את האירוע.
כשהגיעו לבניין הקפיטול, קנסל הציע לדחות את ההתקפה כי היה כבר מאוחר וגשום.
לברון הגיבה, "אני לבד", והמשיכה לצעוד לכיוון פנים הבניין.
הקבוצה הלכה אחריה, כשמבחינתם ההתקפה היא בגדר coup d'état, המעשה המהפכני החשוב ביותר בהיסטוריה של תנועת העצמאות הפורטוריקנית, והרביעית בסדרת ההתקוממיות המיועדות לשחרר את פוארטו ריקו מארצות הברית, אחרי גריטו דה לאריס, אינטנטונה דה יאוקו, וההתקוממות בחאיויה.
החבורה הייתה רגועה ואופטימית כאשר התקדמו לעבר אולם החקיקה.
הפעילים התיישבו בגלריית המבקרים מאל האולם, ושמעו את הדיון המתקיים על הכלכלה של מקסיקו.
כעבור זמן קצר, לברון נתנה את הפקודה, הקבוצה דקלמה בזריזות את תפילת האדון; ואז לברון קמה בצעקה "¡Viva Puerto Rico Libre!" ("תחי פוארטו ריקו החופשית!") ואז פרשה את דגל פוארטו ריקו.
הקבוצה פתחה באש מאקדחים חצי-אוטומטיים.
לברון כיוונה את יריותיה לכיוון התקרה, ואקדחו של פיגרואה לא ירה.
כ-30 יריות נורו בסך הכל (בעיקר על ידי קנסל, לפי דבריו), וחמישה חברי קונגרס נפצעו, אחד מהם, אלווין בנטלי ממישיגן, באורח קשה בחזה.
כשנעצרה, לברון צעקה "לא באתי להרוג אף אחד, אני בא כדי למות עבור פוארטו ריקו!".
בעת המעצר, מצאו השוטרים בתיקה פתק ובו כתוב:
לברון ושותפיה הואשמו בניסיון לרצח ובפשעים אחרים.
היא נכלאה בבית הכלא הפדרלי לנשים באלדרסון, מערב וירג'יניה.
המשפט החל ב-4 ביוני 1954, בפני השופט אלכסנדר הולצוף, ותחת אמצעי אבטחה מחמירים.
חבר המושבעים היה מורכב משבעה גברים וחמש נשים, אשר זהויותיהם נשמרו בסוד מפני התקשורת.
התביעה הובלה על ידי ליאו א.
רובר, אשר זימן 33 עדים.
רות מרי ריינולדס, פעילה לאומנית פורטוריקנית, והארגון אותו יסדה "הליגה האמריקאית למען עצמאות פוארטו ריקו" לקחה על עצמה את ההגנה של לברון והאחרים.
בין עורכי דינה היה קונרד לין, פעיל זכויות אזרח שייצג רבים במאבקים לאומניים, כולל פנתרים שחורים.
לברון ושאר חברי הקבוצה היו עדי ההגנה היחידים.
במסגרת העדות שלה, לברון חזרה על אמירתה שהם "באו כדי למות למען חירות המולדת".
במהלך הנאום שנשאה לברון לחבר המושבעים, היא טענה שהיא "נצלבת עבור החופש של המדינה שלי."
במהלך החלק הראשון של המשפט לברון הייתה רגועה, גם כשהתלוננה באמצעות עורכי דינה על חוסר הכבוד לדגל פוארטו ריקו שהופגן לדעתה כשהוא הוצג כראיה.
אך היא מחתה בקול רם כאשר עורך דין מטעם ההגנה הציע את האפשרות שהקבוצה סבלה מאי יציבות נפשית בעת ביצוע המעשה.
ב-16 ביוני 1954, חבר המושבעים הרשיע את ארבעת הנאשמים.
בבוקר ה-8 ביולי 1954, נודע ללברון על מות בנה פליקס, דקות ספורות לפני מתן גזר הדין.
היא הייתה שקטה בתחילת הדיון, אבל בשלב מסוים לא התאפקה, והתפרצה בבכי ובצעקות.
רובר דרש עונש מוות, אבל הולצוף בחר לגזור עליהם את עונש המאסר הארוך ביותר על פי חוק.
במקרה של לברון, עונש זה היה בין 16 ל-50 שנה, בהתאם להתנהגותה במהלך ריצוי העונש.
בכלא, היא נכנסה להלם לאחר קבלת ההודעה הרשמית על מות בנה, ולא דיברה במשך שלושה ימים.
ב-13 ביולי 1954, ארבעת הלאומנים נלקחו לניו יורק, שם הועמדו למשפט מטעם מדינת ניו יורק, וכפרו בהאשמה של "ניסיון להפיל את ממשלת ארצות הברית".
אחד מעדי התביעה היה גונזלו לברון ג'וניור, שהעיד נגד אחותו.
ב-26 באוקטובר 1954, השופט לורנס אי.
וולש פסק את אשמת הארבעה בקשירת קשר ודן אותם לשש שנים נוספות בכלא.
לברון סיפרה שהשנתיים הראשונות בכלא היו הקשות ביותר, אז נאלצה להתמודד עם מותם של בנה וכן של אמה.
תקשורת עם אחיה לא התאפשרה: היא סירבה לקבל מכתבים מאחותה מכיוון שהכלא דרש שאלו יהיו באנגלית, וכל סוג אחר של תקשורת עם העולם החיצון, כולל שיחות טלפון, לא הותר כלל.
דבר זה השתנה מאוחר יותר לאחר שמספר אסירות פתחו בשביתת רעב שנמשכה שלושה וחצי ימים.
בשל השתתפותה בשבילה, לברון הוגבלה במשך זמן מה לתאה, ולא הורשתה לצאת אפילו לעבודתה בכלא.
אך כעבור זמן היא שובצה לעבודה במרפאת הכלא.
בעודהיא מרצה את מאסרה בכלא, קבוצה של שופטים הציעה לה שחרור על תנאי תמורת התנצלות פומבית, הצעה אשר היא דחתה בכעס.
לאחר שריצתה 15 שנים מעונשה, העובדת הסוציאלית של לברון אמרה לה שהיא יכולה לבקש שחרור מוקדם, אך לברון סירבה להשתחרר מבלי שעמיתיה ישתחררו גם הם.
בתקופה זו, העניין של לברון בדת גבר.
בשנות ה-70 פגשה לברון את אסאטה שאקור, אשר ישבה תקופה בבית הכלא אלדרסון.
גלדיס, בתה של לברון, מתה ב-1977, בזמן שאמה עוד שהתה בכלא.
בתה של גלדיס, איירין וילאר, טוענת שאמה התאבדה, אך לברון מכחישה זאת, וטוענת שהיה מדובר בתאונה.
ב-1979, הנשיא ג'ימי קרטר נתן חנינה ללוליטה לברון, אירווין פלורס, ורפאל קנסל מירנדה אחרי שהם ישבו 25 שנים בכלא.
אנדרס פיגרואה קורדרו שוחרר מהכלא מוקדם יותר בשל מחלה סופנית.
מושל פוארטו ריקו קרלוס רומרו ברסלו יצא בפומבי נגד החנינות, בטענה שזה יעודד טרור ויפגע בביטחון הציבור.
לברון חזרה לפוארטו ריקו, שם התקבלה על ידי תומכיה הרבים כגיבורת האומה.
לברון נישאה לסרג'יו איאיזרי ריברה, אותו פגשה שמונה שנים קודם לכן, במשך כליאתה.
הוא מונה על ידי המפלגה לפקח על הבריאות שלה.
הנישואים שלהם התרחשה שמונה שנים אחרי, הם נפגשו.
לברן מיד התחילה שוב בפעילות למען עצמאות פוארטו ריקו.
ב-1979, ארבעת הלאומנים שהיו מעורבים באותה התקרית הוכרו כהתגלמות הוראתו של מורם אלביזו קמפוס לפעול בגבורה והקרבה בפני נציגי חמישים ואחת מדינות בוועידה הבינלאומית לתמיכה בעצמאות פוארטו ריקו, שנערך במקסיקו סיטי.
באותה שנה הוענק ללברון וחבריה מסדר פלאיה חירון, מסדר אזרחי מטעם ממשלת קובה שמוענק הן לקובנים והן לזרים על הנהגת מאבק נגד אימפריאליזם, קולוניאליזם ונאו-קולוניאליזם, או על תרומה לשלום והתקדמות של המין האנושי.
המסדר הוקם בשנת 1961, והוא קרוי על שם חוף חירון, אתר הניצחון של קובה בפלישה למפרץ החזירים.
היא המשיכה להיות פעילה בתנועת העצמאות והשתתפה במחאה נגד נוכחות צי ארצות הברית בוייקס.
לברון הופיעה כעדה ב"טריבונל הבינלאומי להפרות זכויות אדם בפוארטו ריקו ובווייקס" שנערך בנובמבר 2000, באי וייקס.
על פי העיתון המקומי El Vocero, הקהל מחא כפיים כאשר לברון אמרה בסיום ההצהרה שלה "היה לי הכבוד להוביל את הפעולה נגד קונגרס ארצות הברית ב-1 במרץ 1954, כשדרשנו חופש עבור פוארטו ריקו, ואמרנו לעולם שאנחנו אומה שנפלשה, נכבשה ועברה התעללות על ידי ארצות הברית.
אני מאוד גאה במה שעשיתי באותו יום, שעניתי לקריאתה של המולדת".
ב-26 ביוני 2001, לברון הייתה בין קבוצה של מפגינים שנעצרו בשל הסגת גבול בשטח הצבאי הסגור באי וייקס.
פחות משנתיים אחרי המחאה של לברון, ב-1 במאי 2003, צי ארצות הברית עזב את וייקס ומסר את השטח והמתקנים לממשלת פוארטו ריקו.
מאוחר יותר, השטח הפך לשמורת טבע.
לברון המשיכה בפעילויות אחרות למען עצמאות.
היא הייתה בין המנהיגים הפוליטיים שהתנגדו לבחירות המוקדמות של המפלגה הדמוקרטית בבחירות האמריקאיות של 2008. הקבוצה צפתה שלא יגיעו בוחרים רבים, והצהירו ש"מגיע לפוארטו ריקו ריבונות" על עצמה.
ב-2010 יצאה הודעה שסרט בהשראתה של לברון בפיתוח, במעורבותה של אווה לונגוריה כשחקנית ומפיקה.
בין 2008 ו-2010, לברון אושפזה מספר פעמים, בפעם הראשונה עקב נפילה בה שברה ירך וזרוע, והייתה צריכה לעבור ניתוח.
בספטמבר 2009, היא סבלה התמוטטות בגלל דלקת במערכת הנשימה.
לברון התאוששה, ופרסמה הודעה לעיתונות בה הודתה לציבור על התמיכה הרבה שקיבלה.
אך סיבוכים מהברונכיטיס נמשכו לאורך כל 2010, והיא נפטרה בעקבות התדרדרות במצבה ב-1 באוגוסט 2010. אנשי ציבור וידוענים ברחבי עולם שתמכו במטרת עצמאות לפוארטו ריקו הגיבו בהודעות צער ואבל, ושיבחו את פועלה.
חייה הוספדו גם בעיתונות הבינלאומית.
בין המחוות ללברון היו ציורים, ספרים וסרט תיעודי.
האמן המקסיקניאוקטביו אוקמפו יצר פוסטר של לברון, אשר הוצגה בגלריה דה ראזה בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
בהומבולדט פארק בשיקגו יש ציור קיר המראה את לברון בין דמויות ידועות אחרות מפוארטו ריקו.
הסופרת, במאית ומפיקה ג' ודית אסקלונה הודיעה שתעשה סרט על חייה של לברון.
פדריקו ריבס טובר הוציא ספר בשם Lolita la Prisionera (לוליטה האסירה).
ב-1995 מיגדליה קרוז כתבה עליה מחזה בשם "Lolita de Lares", בהזמנת התיאטרון הלטינו בשיקגו (Latino Chicago Theater Company).
בשנת 2016 עלה המחזה שוב לבמה, ב-Urban Theater Company.
במאיגז שבפוארטו ריקו הוצב לוח באנדרטה להתקוממות בחיויה, לכבוד הנשים של המפלגה הפורטוריקנית, בו רשום גם שמה של לברון.
בין הספרים שנכתבו עליה נמנה הספר הביוגרפי The Ladies' Gallery: A Memoir of Family Secrets, מאת איירין וילאר, נכדתה של לברון.
וילאר מתארת את לברון כמישהי שגדלה בצילה, ושצל זה כיסה בעלטה כאב וסודות משפחתיים מהם היא (וילאר) עדיין מנסה להשתחרר.
לברון עצמה כפרה בספר, שנכתב טרם מותה, כמלא בשקרים.
בין הנקודות שמחלוקת בין שתי הנשים הוא נושא מותה של גלדיס, שעל פי טענתה של וילאר התאבדה.
לברון נולדה לאב אתאיסטי, אך הוטבלה כקתולית בנעוריה.
כבר מילדותה החלו הסובבים אותה לשתף מיתוסים אודותיה כאילו היא בעלת כוחות מיוחדים.
למשל, הסיפור שרווח במשפחתה, לפיו כשהייתה ילדה בת 9, וסופת הוריקן נטתה לכיוון האי, נעמדה לברון בדלת בית המשפחה, והודיעה שעליהם לעזוב מיד.
הוריה, שתכננו לעבור את הסופה סגורים בבית, החליטו לשמוע לה, והסתתרו במקום אחר, ואכן ביתם נהרס.
לברון סיפרה שבעת שהותה במעצר בלילה אחרי הירי בבית הנבחרים, "ישו הופיע בפניי", והיא הפכה מאותו רגע מסורה לדת.
כשישבה בכלא אלדרסון, היא דיווחה על חזיונות בעלי אופי דתי, כך שנשלחה לאגף פסיכיאטרי למשך כשמונה חודשים.
היא ראתה בחזיונותיה מסר שכוחות עולמיים תוקפים את ישו.
היא בנתה מזבח בתאה, וחיכתה ללילות אז היו באים החזיונות.
היא התחילה לרשום אותם - תחילה על נייר טואלט ואחר כך במחברות.
רישומיה עובדו מאוחר יותר לספרי שירה.
היא קראה לתקופה זו "תקופת האור" שלה.
בין המסרים שפענחה מחזיונותיה, היא שאלוהים מבקש ממנה להיאבק למען מיגור נשק גרעיני.
היא כתבה על כך מניפסט - "A Message From God in the Atomic Age" - אשר גינה את ארצות הברית בגין הארסנל הגרעיני שלה, ושלחה אותו לנשיא דווייט אייזנהאואר.
לאחר שחרורה מהכלא וחזרתה לפוארטו ריקו, היא קיבלה מעמד לא רק כגיבורה לאומית, אלא גם כדמות מיסטית-דתית, ורבים ראו בה מעין "ז'אן ד'ארק" פוארטוריקנית.
גם נכדתה, בספרה הביוגרפי, כתבה על המיסטיקניות שאפיינה את סבתה.
לברון עצמה אמרה שהיא עדיין חוזה דברים, ביניהם מי ינצח בבחירות עולמיות, או בחיי אילו מנהיגים יתנקשו.
בעלה טען שהיא חזתה את ההתנקשות על חייו של אנואר סאדאת, וכן את אלה על חייהם של מרטין לותר קינג ומלקולם אקס.
הוא סיפר שלפעמים גופה היה זוהר באור, כאילו עולה באש, אך ללא חום.
במהלך חידוש מאבקיה למען עצמאות פוארטו ריקו, היא כפרה בשימוש באלימות לשם המאבק.
את השינוי רשמה להתעוררות הדתית שלה.
היא המשיכה לדגול באי-ציות אזרחי, דווקא מתוך אמונתה.
היא אמרה, "למדתי ששינוי אמיתי מגיע רק בדרכי שלום.
וכך, כשאעמוד בפני האל, אעשה כן בלב טהור.
לוליגו אילתי (שם מדעי: Sepioteuthis lessoniana) הוא מין של דיונון מקבוצת הסילוניות וממשפחת הלוליגיים.
דיונון זה מצוי ברחבי האזור האינדו-פסיפי אך היגר לעבר הים התיכון.
דיונון זה הוא רחפן מוארך הקרוב למין לוליגו שקוף אך צבעוני ממנו.
הוא בעל גלימה דמוית-סנפיר מתנועעת בצבע כחול עד צהוב וזרועות קצרות בעלות קצה עם קרסים.
כמו רוב הדיונונים הוא מתמחה בהחלפת צבעיו ובהסוואה.
דיונון זה הוא בעל קצה גידול מהיר ביותר לחסר חוליות - רק 4 חודשים לוקחים לו להגיע למשקל 600 גרם.
עם זאת הוא גם בעל תוחלת חיים קצרה של פחות משנה.
הדיונונים חיים סביב הימים הטרופיים והממוזגים של האוקיינוס ההודי ושל האוקיינוס השקט ולעיתים שוחים בקבוצות במים, אך גם היגרו לעבר הים התיכון.
הם חיים בסביבות החוף, קרקעית סלעית ושונית אלמוגים, בהם הם מחפשים סרטנים ודגים קטנים.
דיונונים אלה נחשבים למזון נחשב בכמה אזורים באסיה, דבר שקשור בקצב גידולם המהיר.
לולונג (Lolong) היה תנין ים זכר גדול מאוד שהחזיק בשיא גינס של התנין הגדול ביותר שחי בשבי מאז ומעולם.
אורכו של לולונג היה (20 רגל ו-3 אינץ') מחוטם עד זנב ומשקלו היה .
לולונג הוא התנין הגדול ביותר שנמדד בדייקנות.
את המדידה ביצע ד"ר אדם בריטון, מומחה לתנינים מאוסטרליה.
לולונג מת בשבי ב-10 בפברואר 2013 כתוצאה מהתקף לב.
לולונג נלכד בבונאוואן בפרובינציית אוגסאן דל סור שבפיליפינים ב-3 בספטמבר 2011. הוא נלכד באמצעות שיתוף פעולה בין גופי ממשל מקומיים, תושבים מקומיים וציידי תנינים מקצועיים בפלאוואן.
המצוד נמשך כ-3 שבועות ואחרי שנתפס נדרשו כ-100 אנשים כדי למשוך אותו ליבשה.
הוא גילה תוקפנות בזמן הלכידה ופעמיים הצליח לקרוע את הכבלים שכפתו אותו בטרם נקשר סופית.
גילו הוערך אז כ-50 שנה.
לולונג נחשד בכך שטרף מספר בני אדם, בהם דייג מקומי שנעדר וילדה בת 12. הוא היה גם החשוד העיקרי בהיעלמותם של מספר תאואי מים באזור.
בבדיקת תכולת הקיבה שלו לא נמצאו שיירי תאואים או שיירי בני אדם.
מספר ארגוני זכויות בעלי חיים בהם Animal Kingdom Foundation Inc ו-PETA ביקשו מהממשל המקומי בבונאוואן לשחררו ולהחזירו לנקיק נואווה ארה בו נלכד.
ראש העיר, אדווין "קוקס" אלורד והתושבים המקומיים התנגדו לכך בנימוק שהוא מהווה סיכון לחיי התושבים באזור.
לולונג נקרא על שם צייד התנינים הוותיק ארנסטו "לולונג" גולוראן קאנייט (Ernesto "Lolong" Goloran Cañete) שהוביל את המצוד אחריו ומת מהתקף לב מספר ימים לפני שהתנין הענק נלכד.
עיריית בונאוואן החליטה לנצל את לולונג ואת הפרסום שזכה בו בשל גודלו הרב, ולהפכו למרכז של פארק תיירות אקולוגית שהוקם ליד אזור הביצות הסמוך לעיירה.
ראש העיר אלורד אמר "אנו נדאג לתנין זה מכיוון שהוא יגדיל את התיירות אלינו ואנחנו יודעים שהוא יכול לסייע לעיירה במונחים של הכנסה ומקומות עבודה לכפרים שלנו".
התנין הענק הוחזק במתחם סגור (שלטענת גופי שימור היה ברמת תחזוקה נמוכה) בגן החיות Bunawan Ecopark and Wildlife Reservation Center in Barangay Consuelo שבאזור באראנגיי קונסואלו שממוקמת במרחק כ-8 ק"מ מהעיירה.
התצוגה נפתחה לציבור ב-17 בספטמבר 2011 אחרי שקיבלה אישור ממרכז השימור של פלאוואן.
אחרי שנפתחה התצוגה העבירה העירייה חוק מקומי ובו שורת תקנות המפקחים ומאסדרים את מחירי הכניסה, החנייה והתחזוקה לפארק ולתצוגה של לולונג בפרט.
הכסף שימש לתחזוקת הפארק והאכלתו של לולונג.
ב-26 באוקטובר 2011 העריך ראש העיר שהרווח מלולונג עמד על כחצי מיליון פסו.
בעקבות הצלחתו הכלכלית של הפארק האקולוגי שבמרכזו תצוגת לולונג, החלו בעירייה לעבוד על תוכנית לפיתוח כלכלי ותיירותי של האזור.
מלבד בנייה ופיתוח של בתי מלון, לודג'ים, מתקני נופש ותשתיות נוספות תוכנן ללכוד תניני ענק נוספים ולהביאם לתצוגה בפארק.
לולונג מת ב-10 בפברואר 2013. הוא נמצא מת במתחם בו שוכן וגופתו התגלתה ב-8 בערב באותו יום.
נתיחה שלאחר המוות מצאה שסיבת המוות הייתה דלקת ריאות והתקף לב שהוחמרו עקב זיהום פטרייתי ועקה.
ביולוגים משערים שמה שתרם למותו היה הנוהג לייבש את הבריכה שלו כדי להציגו לתיירים, והמחסור במים לטבול בתוכם פגע בו בריאותית.
גופתו יועדה לשימור ופחלוץ, אך בשל מחלוקות בין הגופים המשמרים, גופתו הועברה להקפאה קריוגנית עד שתיפתר המחלוקת ויוחלט מי יקבל את הגופה ויטפל בה.
ביוני 2017 הועברה גופתו למוזיאון הלאומי לטבע שבמנילה.
המוזיאון הציב העתק של לולונג בתצוגה.
לוליטה מרקובנה מילבסקיה , הידועה בשם הבמה לוליטה (Лолита), היא זמרת, רקדנית, שחקנית, מגישת טלוויזיה ובמאית.
זוכת פרס הטלוויזיה הארצית TEFI לשנת 2007 במועמדות "תוכנית אירוח המובילה" לתוכנית האירוח של עצמה "לוליטה.
נולדה בעיר מוקצ'בו לאמא רוסיה, אנה ניקיפורובה ואבא יהודי, מרק גורליק.
ב-1974, כשלוליטה הייתה בת 11, ההורים התגרשו והאב עלה לישראל.
ב-1974 לוליטה עם אמה עברו לקייב שם היא סיימה את בית הספר והתחילה להופיע.
ב-1984 עברה לאודסה שם לוליטה הקימה "קברה-דואט אקדמיה" עם הזמר והשחקן אלכסנדר צקאלו.
בשנת 2017, הוציאה לוליטה את קולקציית התיקים שלה בשם "Я себя сделала сама", אשר טווח המחירים של המותג מיועד לנשים בעלות הכנסה בינונית.
לולו גמדי הוא גזע של בקר הבית הנפוץ בהרים שבמדינות מרכז אסיה.
הלולו הגמדי הוא בן כלאיים של זבו, יאק הבית וטאורין.
משקלו של לולו גמדי הוא בין 68 ל-153 קילוגרמים ובשל כך נחשב לזן הבקר הקטן ביותר המוכר.
לולו לטאלו מאטלאסי מוליגה הוא פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן בין השנים 2013–2021 כמושל סמואה האמריקנית.
מוליגה נולד ב-12 באוגוסט 1947 בסמואה האמריקאית.
בעל תואר ראשון בחינוך ממכללה בנברסקה ותואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטת סן דייגו.
מוליגה החל את דרכו כמורה וכמנהל בית ספר.
לאחר מכן כיהן במספר תפקידים במנהלי החינוך והסחר המקומיים.
הוא נחר כארבע קדנציות לבית הנבחרים של סמואה האמריקנית, וכיהן כנשיא הסנאט המקומי בשנים 2005–2008. באוקטובר 2011 הכריז מוליגה על רצונו להתמודד לתפקיד המושל.
לשם כך התפטר מתפקידו כנשיא בנק הפיתוח.
מוליגה ניצח בבחירות בנובמבר 2012 ונכנס לתפקידו בינואר 2013. ב-8 בנובמבר 2016 מוליגה נבחר שוב עם 60.2% מהקולות.
לוליטה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1962, בבימויו של סטנלי קובריק, עם ג'יימס מייסון, פיטר סלרס, שלי וינטרס וסו ליון בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ולדימיר נבוקוב והוא מבוסס על ספרו לוליטה משנת 1955.
קובריק ושותפו בהפקה, ג'יימס האריס, החליטו כדי לעמוד בקוד הייז, להעלות את גילה של לוליטה מ-12 ל-14. בנוסף לכך, ליהק קובריק לתפקיד את סו ליון שהייתה בת 14 ונראתה מבוגרת לגילה.
אף על פי כן, קובריק שמר על קשר עם הצנזור בזמן עשיית הסרט, ונעשו רק מספר עריכות קטנות, בהן הסרת הסצנות הארוטיות בין לוליטה והומברט.
המעשים המיניים בין לוליטה והומברט רק מרומזים בסרט.
כתוצאה מכך, ההיבטים החושניים של הספר מוזערו בעריכה הסופית, תוך שהם משאירים הרבה לדמיון הצופה.
ב-1997 הופק רימייק ל"לוליטה", עם ג'רמי איירונס, מלאני גריפית ודומיניק סוויין (כ"לוליטה").
פרופסור המברט המברט (ג'יימס מייסון) נכנס לדירה עם אקדח שלוף.
הוא מחפש את קלאר קווילטי (פיטר סלרס) ויורה בו למוות.
כאן מתחילה העלילה בפלאשבק ארבע שנים לאחור.
המברט מגיע בקיץ לעיירה רמסדייל בניו אנגלנד כדי לנפוש לפני שיתחיל לעבוד כמרצה לצרפתית בקולג' באוהיו.
הוא שוכר חדר אצל שרלוט הייז (שלי וינטרס), אלמנה שגרה שם עם בתה בת ה-14, דולורס, המכונה לוליטה (סו ליון).
הוא מרגיש משיכה ללוליטה ושרלוט מבחינה בזאת.
היא שולחת את לוליטה למחנה קיץ ומתחילה לחזר אחרי המברט והם מתחתנים.
המברט מעלה את רגשותיו כלפי לוליטה ביומן אותו הוא כותב.
שרלוט מגלה זאת ורבה איתו, יוצאת החוצה נסערת ורכב פוגע בה והורג אותה.
המברט "מתאבל" עליה אבל לאחר ימים ספורים נוסע למחנה הקיץ ומוציא משם את לוליטה.
הוא לא מספר לה על מות אמה.
הם משתכנים במלון ומקיימים יחסים כמו ה"משחקים" שקיימה לוליטה במחנה.
לבסוף הוא מגלה לה ששרלוט מתה והיא לאחר בכי קצר מסכימה להישאר אתו.
הוא לוקח אותה לברדסלי באוהיו שם הוא מרצה ורושם אותה לבית ספר פרטי.
המברט קנאי לכל מה שהיא עושה שם.
לביתו מגיע פרופ' זמפ (פיטר סלרס) שמשכנע אותו להרשות לה להופיע בהצגה בבית הספר.
לבסוף לוליטה מאושפזת עם חום גבוה.
המברט מבקר אותה בבית החולים אבל כאשר הוא מגיע לשחררה מתברר שעזבה את בית החולים עם אדם זר.
המברט משתולל בבית החולים ונזרק משם.
לאחר שלוש שנים הוא מקבל ממנה מכתב ובו היא מודיעה לו שהיא נשואה לדיק שילר (גרי קוקרל) ובהיריון וזקוקה לתמיכה כספית.
הוא מבקר אצלה והיא מספרת לו שקלאר קווילטי היה ידיד של אמה והיא התאהבה בו וקיימה אתו יחסים ללא ידיעתו של המברט והוא למעשה גם פרופ' זמפ שעקב אחריהם כל הזמן.
הוא שחרר אותה מבית החולים והבטיח לה חוזה סרטים בהוליווד אבל במקום זה הביא אותה לחבורת אמנים בסנטה פה ורצה שתעשה אתם סרט.
היא סירבה והוא זרק אותה.
המברט מבקש ממנה להתלוות אליו אבל היא מסרבת.
המברט מוסר לה 13,000 דולר ומתחיל לחפש אחרי קווילטי עד שהוא מוצא ורוצח אותו.
בבית הסוהר הוא מת מהתקף לב.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'יימס מייסוןהמברט המברטסו ליוןדולורס הייס"לוליטה"שלי וינטרסשרלוט הייסאמא של לוליטהפיטר סלרסקלר קווילטי/פרופ' זמפ
סו ליון זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקן החדש והמבטיח ביותר
מועמדות לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר – ולדימיר נבוקוב
מועמדות לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי – ג'יימס מייסון
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע – סטנלי קובריק
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה – ג'יימס מייסון
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע – פיטר סלרס
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע – שלי וינטרס
לוליטה (מאנגלית: Lolita) היא סטריאוטיפ של דמות בדיונית, המשמש לתיאור ילדה צעירה ופתיינית, המפותחת לגילה.
המונח נגזר מהרומן "לוליטה" מאת ולדימיר נבוקוב משנת 1955, המתאר את האובססיה המינית של המספר כלפי ילדה בת 12 בשם דולורס, אשר העניק לה את כינוי החיבה "לוליטה".
בניגוד לנבוקוב, לעומת זאת, סופרים מודרניים משתמשים בדרך כלל במונח "לוליטה" כדי לתאר ילדה צעירה שמושכת אליה את תשוקתם של גברים מבוגרים, אם כי הדבר נתפס כשותפות מרצון ולא כקורבן.
כמובן שכיום ברור כי אין שותפות מרצון של ילדה בכל הקשר מיני והדבר אסור ואינו מוסרי באופן גורף.
ברומן "לוליטה" מאת נבוקוב, מצדיק הומברט הומברט, דמות המספר, את משיכתו המינית כלפי לוליטה בת ב-12, בכך שהוא טוען שזוהי תגובה טבעית לאופי ה"דמוני" של הילדים אשר מושך אותו:
נבוקוב, לעומת זאת, אינו תומך בפנטזיה של הומברט לפיה לוליטה היא פתיינית.
כפי שמציין זאת החוקר והפסיכולוג פרי א.
הינטון: "בשום שלב לוליטה אינה אלא ילדה טיפוסית בגילה ובזמנה: טומבוי (יש לה נטייה שלא לחפוף את שיערה), מתעניינת בסרטים, סלבריטאים, מגזינים ומשקאות קלים.
היא לא עושה דבר כדי למשוך את האמברט בשום צורה שהיא.
היא לא מתלבשת מתוך מחשבה שהוא יימשך אליה.
אריק למאי מאוניברסיטת נורת'ווסטרן כותב: "בין אם היא בין זרועותיו ובין אם לאו, לוליטה הייתה תמיד יצירה של התשוקות העצמאיות של הומברט ...
שירת הסירנה שהומברט שר בעצמו, לעצמו, ומכנה אותה "לוליטה" ...
כדי להפוך את דולורס ללוליטה, כדי לחתום את המתבגרת העצובה הזו בתוך העצמי שלו, על המברט להתכחש לאנושיותה".
נערות צעירות המושכות אליהן את תשוקתם של גברים מבוגרים מכונות "לוליטות" כאשר לעיתים קרובות בסיפורת הן מתוארות כפתייניות ומפותחות לגילן, ובכך מוצגות כאשמות בכך שהגברים המבוגרים חושקים בהן.
שימוש שכזה משקף את ההצדקה העצמית של דמות המספר של בספרו של נבוקוב, הומברט הומברט, אם כי בספרו נבוקוב מציג את דמותה של לוליטה באופן שונה לחלוטין, אשר מבהיר כי היא הקורבן של הומברט, ולא מי שפיתתה אותו.
בשיווק בתעשיית הפורנוגרפיה, המונח "לוליטה" משמש להתייחסות אל תצוגה מינית של נערה צעירה, לעיתים קרובות כזו שהגיעה רק לאחרונה לגיל ההסכמה, אך עדיין נראית צעירה מגיל ההסכמה, או אל צילומים המהווים ניצול של קטינים המציגים התעללות מינית בילדים.
בתרבות היפנית, "" היא תת-תרבות של קאוואיי או מראה נשי עדין המשקף את מה שפרי ר.
הינטון מתאר כ"ילדות אידילית, עולם של שמלות ושל בובות".
הסגנון, המושפע מאוד מאופנות וויקטוריאניות ורוקוקו, מאופיינת בחצאיות ותחתוניות, מעוטרות בתחרה ובסרטים.
מילים נפוצות לתיאור הסגנון כוללות "בובת חרסינה", "עדינה" ו"ילדותית".
בתוך הסגנון הכללי של לוליטה ישנן וריאציות של האופנה, כמו "לוליטה גותית", "לוליטה מתוקה", "הימה (או הנסיכה) לוליטה" ו"פאנק לוליטה".
גברים שמתלבשים בצורה נקראת "ברוליטות" ("brolitas").
לוֹלָהפָּלוּזָה הוא פסטיבל מוזיקה שנתי, שאורכו ארבעה ימים המתקיים בפארק גרנט שבשיקגו, אילינוי.
הפסטיבל החל כאירוע נודד בשנת 1991. הופעות בפסטיבל כוללות מוזיקה מז'אנרים רבים, ביניהם רוק אלטרנטיבי, הבי מטאל, פאנק רוק (Punk rock), היפ-הופ ומוזיקה אלקטרונית.
בפסטיבל מופיעים גם אמנים ויזואליים, ארגונים ללא כוונת רווח, וקבוצות פוליטיות.
לולהפלוזה מארח כ-400,000 איש כל שנה, ומדי שנה נמכרים כל הכרטיסים .
הפסטיבל נחשב לאחד מפסטיבלי המוזיקה הגדולים, והאייקונים ביותר בעולם, ואחד הוותיקים ביותר בארצות הברית.
מקור המילה – שלעיתים מאויתת ומבוטאת כ-לולהפָּלוּצָה (lollapalootza), ללהפלוסה (lalapaloosa) או לאלהפלוסה (lallapaloosa, בספרו של פ.ג'.
וודהאוס, "Heart of a Goof") – בביטוי אמריקאי מסוף המאה ה-19/ תחילת המאה ה-20 שמשמעותו "דבר, אדם או אירוע שהוא יוצא דופן, בלתי רגיל; דוגמה או מופע יוצאי דופן".
השימוש הידוע המוקדם ביותר של המילה הוא משנת 1896. עם הזמן, המונח התייחס גם לסוכריה על מקל גדולה.
פרי פארל, הוגה הפסטיבל, אהב את הצליל של המונח המיושן כששמע אותו בסרט הקצר שלושת המוקיונים.
בלוגו המקורי של הפסטיבל מופיעה דמות המחזיקה סוכריה על מקל, כמחווה למשמעות הכפולה של המונח.
זמר להקת ג'יינז אדיקשן פרי פארל הגה את הרעיון לפסטיבל לולהפלוזה ב-1991 כסבב הופעות פרידה לפני פירוק הלהקה.
סבב ההופעות הראשון של לולהפלוזה כלל אוסף רחב של להקות והצליח מסחרית.
הפסטיבל הגיע ליותר מעשרים ערים בצפון אמריקה.
בשנת 2020, הפסטיבל הראשון דורג במגזין Spin כהופעה הטובה ביותר ברשימת "35 ההופעות הטובות ביותר ב-35 השנים האחרונות".
פסטיבל לולהפלוזה התקיים בכל שנה עד שנת 1997 ובשנת 2003 חזר לפעולה.
מאז הקמתו ועד שנת 1997 ובחזרתו בשנת 2003, החל סבב הופעות של הפסטיבל בצפון אמריקה.
ב-2004, מארגני הפסטיבל האריכו את תאריכי ההופעות ליומיים בכל עיר, אך מכירת כרטיסים דלה אילצה אותם לבטל את סבב ההופעות ב-2004.
בשנת 2005, פארל וסוכנות ויליאם מוריס שיתפו פעולה עם חברת Capital Sports Entertainment (כיום, C3 Presents), הממוקמת באוסטין, טקסס ועיצבו מחדש את האירוע לפורמט הנוכחי שלו כפסטיבל סוף שבוע בפארק גרנט שבשיקגו.
בשנת 2014, חברת לייב ניישן אנטרטיינמנט רכשה את השליטה בחברת C3 Presents.
ב-2010, הוכרז כי פסטיבל לולהפלוזה יישאר בשיקגו, ובו זמנית ייפתח מחוץ לארצות הברית, ביעד נוסף של הפסטיבל בסנטיאגו, בירת צ'ילה.
ב-2011, אושרה הגרסה הברזילאית של האירוע, שנערכה במועדון ה-Jockey שבסאו פאולו.הגרסה הארגנטינאית החלה באפריל 2014 בבואנוס איירס, ובנובמבר 2014 הוכרז לראשונה פסטיבל לולהפלוזה האירופאי שנערך בנמל התעופה ברלין-טמפלהוף.
כרטיסים לאירוע הדגל ולגרסה המקורית של לולהפלוזה בשיקגו בדרך כלל אוזלים במהירות רבה.
באירוע בשנת 2016, שאורכו ארבעה ימים, כרטיסים כלליים אזלו ביום שלמחרת התחלת המכירה שלהם.
כרטיסים ליום אחד אוזלים אף מהר יותר.
הכרטיסים אזלו בפחות משלוש שעות לאחר שמארגני הפסטיבל הכריזו על רשימת האומנים העולים לפסטיבל.
כתוצאה מתופעה זו, אנשים שאינם מצליחים לרכוש את הכרטיסים מנסים להשיגם דרך מקורות חלופיים כמו קרייגסליסט ו-StubHub.
זוהי שיטה נפוצה, למרות מחירי הכרטיסים הגבוהים באתרים אלה.
ב-2018, התקיימו מכירות איטיות מהרגיל ולכן המארגנים פרסמו את רשימת האומנים העולים כשמונה שעות מוקדם יותר מבדרך כלל.
לולולמון אתלטיקה היא חברת הלבשה שבסיסה בוונקובר.
היא נוסדה בשנת 1998 כחברת מכנסי יוגה ולבוש יוגה אחר, והתרחבה למכור גם בגדי ספורט ואביזרי ספורט.
לחברה 574 חנויות ברחבי העולם ואתר אינטרנט.
לולולמון נוסדה בשנת 1998 על ידי צ'יפ וילסון בוונקובר, כאשר החנות העצמאית הראשונה שלה נפתחה בנובמבר 2000.
ההנפקה הראשונית של החברה הייתה ביולי 2007, וגייסה 327.6 מיליון דולר על ידי מכירת 18.2 מיליון מניות.
כריסטין דיי, הנשיאה לשעבר של סטארבקס, הפכה למנכ"לית בשנת 2008.
בשנת 2013 רשמה החברה את הופעתה השלישית ברציפות ברשימת החברות הצומחות הכי מהר של פורצ'ן.
בדצמבר 2013 הודיע המייסד צ'יפ וילסון על פרישתו כיו"ר וכי נשיא נעלי TOMS, לורן פוטדווין, יהפוך למנכ"ל.
בשנת 2014 פתחה לולולמון את החנות הראשונה שלה באירופה, חנות דגל בקובנט גארדן, לונדון.
בפברואר 2015 הודיע וילסון כי הוא מתפטר מהדירקטוריון, וכי מייקל קייסי, לשעבר מנהל הדירקטוריון, יחליף אותו.
בשנת 2018, לורן פוטדווין התפטר מתפקידו כמנכ"ל ומדירקטוריון החברה בשל התנהגות בלתי הולמת.
בשנת 2019 הכריזה לולולמון על השקעה ב-Mirror, סטארט-אפ כושר שמוכר מראה אינטראקטיבית עם מצלמה ורמקולים לאימונים בבית.
החברות תכננו ליצור תוכן חדש למכשיר, החל משיעורי מדיטציה.
ביוני 2020 הכריזה לולולמון על עסקה בהיקף של 500 מיליון דולר לרכישת Mirror, תוך ניצול מגמה הולכת וגדלה של אנשים שעושים אימונים וירטואליים בבית במקום ללכת לחדר כושר בשל מגפת הקורונה.
בשנת 2019, לולולמון, שידועה במקור בלבוש יוגה לנשים, הרחיבה את קהל היעד שלה לגברים, בעזרת התאמת המוצרים ואסטרטגיות השיווק שלה בהתאם, והיא מתכננת להגביר את המודעות למותג בקרב גברים עוד יותר.
על החברה נאמר כי היא משתמשת ב"שיווק גרילה הוליסטי", במטרה לגרום ללקוחות להרגיש שעל ידי לבישת בגדי לולולמון הם חלק מקהילה גדולה יותר.
לולולמון משתמשת במדיה החברתית כולל פייסבוק, טוויטר ואינסטגרם כאחת משיטות השיווק העיקריות של החברה ומוצריה.
לולולמון מציעה למדריכי כושר לקבל הנחה של 25% על ההזמנות שלהם.
לאחר מכן נאלצה לולולמון להסיר את כל טענות הבריאות ממוצריה המבוססים על אצות ים המשווקים בקנדה, בעקבות דרישה של לשכת התחרות בקנדה.
בשנת 2013, חלק מהלקוחות התלוננו כי הבגדים באיכות ירודה, כאשר חלק מהפריטים "שקופים מדי", מופיעים בהם חורים, ומתחילים להתפרק לאחר מספר שימושים.
בדצמבר 2010 לולולמון פרסמה קריאה להשבת מוצר על כמה מהשקיות הרב פעמיות של החנות שיוצרו בסין מפוליפרופילן, על סמך דיווחים על רמות עופרת גבוהות.
בשנת 2013 פרסמה לולולמון קריאה להשבת מוצר על מכנסי היוגה השחורים שהיו שקופים ודקים מדי, מה שהסתכם בכ-17% מכל מכנסי הנשים שנמכרו בחנויות שלה, והשפיע על תוצאותיה הכספיות.
ההפסד הכספי והנזקים שנגרמו למותג הביאו לעזיבה הכפויה של מנהלת המוצר הראשית של החברה, שרי ווטרסון, ושל המנכ"לית, כריסטין דיי.
המייסד צ'יפ וילסון מסר הצהרות רבות שנויות במחלוקת.
בראיון שנערך בשנת 2004 לעג וילסון להגייה היפנית של שם החברה.
בשנת 2013 הוא אמר כי החברה לא ייצרה בגדים לנשים במידות גדולות כי זה היה יקר מדי.
במאמץ להסביר קרעים בבגדי המותג, הוא האשים כמה לקוחות בלבישת בגדי המותג בצורה לא תקינה, או בכך שצורות הגוף שלהם לא תואמות את בגדיו.
בראיון לבלומברג TV בשנת 2013, הוא ציין כי כמה סוגי גוף של נשים לא מתאימות לבגדי המותג.
הטיים כינה את ההערות "שיימינג שומן".
הערות כגון אלה הביאו על פי הדיווחים להתפטרותו של וילסון כיו"ר.
ביוני 2016 פרסם וילסון מכתב גלוי לבעלי המניות בו נאמר כי החברה "איבדה את דרכה" וויתרה על נתח שוק לנייקי ואנדר ארמור, לאחר שנשללה ממנו ההזדמנות לדבר בישיבות השנתיות של החברה.
מאז, וילסון השתמש באתר האינטרנט שלו "Elevate Lululemon" כדי לבקר את המותג והעסק.
בשנת 2012 הגישה לולולמון תביעה נגד קלווין קליין והספק G-III Apparel Group בגין הפרת שלושה פטנטים על העיצוב שלה למכנסי יוגה.
התביעה הייתה יוצאת דופן במידה מסוימת מכיוון שהיא כללה מעצב המבקש לאשר הגנה על קניין רוחני בלבוש באמצעות זכויות פטנט.
התיק הוכרע מחוץ לבית המשפט באותה שנה.
לוליגו הכף המכונה צ'וקה (שם מדעי: Loligo reynaudii) הוא מין של דיונון ממשפחת הלוליגיים החי לאורך כף התקווה הטובה שבדרום אפריקה.
בעבר נחשב לתת-מין של לוליגו שקוף.
הדיונון מגיע לאורך 20 עד 30 ס"מ ובעל גוף דק עם שמונה זרועות קצרות ועוד שתי זרועות ציד ארוכות בעלות עוקצים העוזרים לאחוז בטרף.
המעטפת דמוית-יהלום ובעלת גלימה שקופה ארוכה יחסית.
הראש גדול עם עיניים צהובות מכוסות בקרום דק.
לדיונונים ראייה טובה והם בעלי יכולת להפוך את צבעם במהירות להסוואה.
הדיונון מצוי בימים הממוזגים בעומק של עד 200 מטרים לחופי דרום אפריקה בין מפרץ פולס לפורט אליזבת ואולי מגיע עד לחופי פורט אלפרד (Port Alfred).
הוא נודד בלהקות גדולות במים הרדודים ומחפש טרף של חסילונים ודגים קטנים.
הלהקות מתרבות על חופי הים בין קייפ פוינט (Cape Point) לפורט אליזבת ויוצרים צבורות ביצים דמויי-נקניק הדבוקים לקרקעית.
הדיונונים המטפלים בצאצאיהם מושכים שלל טורפים לרבות: דוב ים איוני, כרישן שורי, טריגון קצר זנב, אגפית נטלנסיס, גלדניים, עופות ימיים, לווייתנים ועוד טורפים רבים.
לוליטה הוא סרט דרמה אמריקאי-צרפתי משנת 1997, אשר בוים על ידי אדריאן לין ונכתב על ידי סטיבן שיף .
זהו העיבוד הקולנועי השני שמבוסס על הרומן "לוליטה" מאת ולדימיר נבוקוב משנת 1955, לאחר הסרט "לוליטה" משנת 1962. בסרט מככבים ג'רמי איירונס בתור פרופסור הומברט ודומיניק סוויין בתור דולורס.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות בדרך כלל מהמבקרים, אך יצא לאקרנים בהפצה מוגבלת.
הסרט עוסק בפרופסור בגיל העמידה בשם הומברט השוכר חדר בביתה של האלמנה שרלוט הייז ונמשך מינית לבתה המתבגרת דולורס, הנקראת גם "לו" או "לוליטה".
לוליטה הוא שיר שכתב מאיר אריאל, הלחין יהודה פוליקר וביצע הזמר הישראלי גידי גוב.
הוא נכלל באלבום הסולו הרביעי של גוב, "דרך ארץ", שיצא לאור ב־1987.
השם "לוליטה" לקוח מהיצירה הקלאסית בעלת אותו השם של הסופר הרוסי ולדימיר נבוקוב, יצירה שעסקה בקשר האובססיבי בין מבוגר לנערה בת 12, שדמותה הפכה למושג וארכיטיפ לנערה פתיינית.
מילותיו של אריאל משקפות במדויק את התמה של הספר, כפי שנשקפת מעיניו של הומברט.
"לוליטה" הוצג ב"פינה לשיפוטכם" כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־1 בספטמבר 1987. הוא זכה להצלחה וצעד עד 5 בינואר 1988, אז יצא מהמצעד.
בשיאו הגיע למקום הראשון, לשבוע אחד, ב־22 בספטמבר 1987. במצעד השנתי של התחנה (תשמ"ח) הוא דורג במקום ה־31.
"לוליטה" הוא שיר שכתבה, הלחינה וביצעה הזמרת הישראלית אתי אנקרי.
הוא יצא כסינגל מתוך אלבומה "רואה לך בעיניים" מ־1990.
שם השיר הרשמי הוא "לוליטה".
עם זאת, בגרסאות מוקדמות שם השיר נכתב בתוספת סוגריים: "לוליטה (האמרגן פָּטִיטוֹ)", כסוג של קריצה לתמה של השיר.
ב־1998 ביצעו אנקרי ודוד ד'אור את השיר בהופעה משותפת.
אלון אולארצ'יק עיבד גם את הגרסה הזאת, שנכללה באלבום ההופעה המשותף של אנקרי וד'אור, "ההופעה" (1998).
בדומה לגרסה המקורית, גם גרסה זאת זכתה להצלחה במצעדי הפזמונים.
ב־2011 ביצע גוסטו את פרשנותו לשיר במסגרת הפרויקט "2 צדדים למטבע".
ב־2009 ביצעו את השיר השחקנים תמר שם אור ואריאל וולף בסדרה "תיכון השיר שלנו".
ב־2020 ביצעה יובל דיין גרסת כיסוי לשיר בתוכניתו של מושיקו שטרן ברדיוס 100FM.
ב־2023 פרסמה אנקרי גרסה מחודשת עם מילים חדשות לשיר, וקראה לו בשם "גאולתה".
השיר נכלל באלבומה של אנקרי "רואה לך בעיניים".
השיר הוא שיר מחאה המבטא ביקורת על ניצול צעירות לצרכיה המסחריים של תעשיית המוזיקה, ניצול שתובע ויתור על כבודן ועל זהותן.
הוא מושר מנקודת מבטו של אמרגן של זמרת צעירה, שמנסה לשכנע אותה לחשוף את עצמה על הבמות כדי להצליח.
המסר בשיר הוא קריאה לצעירה לחשוב קודם כל על עצמה ולא להקריב את עצמיותה למען הקריירה.
השם "לוליטה" לקוח מהיצירה הקלאסית בעלת אותו השם של הסופר הרוסי ולדימיר נבוקוב, שעסקה בקשר אובססיבי בין מבוגר לילדה בת 12. השם הפך למושג בעקבות הספר, אך בשונה מהספר, השיר של אנקרי אינו עוסק בארכיטיפ לנערה פתיינית, אלא הוא שיח מול נערה שמנוצלת תוך שהיא הולכת שבי אחר קריירה בימתית:
הגיטריסט דרור זמיר ניגן בשיר, ואנקרי התייחסה לנגינתו כבעלת השפעה גדולה וככזאת "שעשתה את השיר למה שהוא".
בנוסף לזמרה, אנקרי גם ניגנה בשיר בסינתיסייזר.
לאחר שחזרה בתשובה בסוף שנות ה־90 הפסיקה אנקרי לשיר את השיר במילותיו המקוריות, על אף שהיה לאחת ההצלחות הגדולות מתוך אלבום הבכורה שלה.
עם זאת, מכיוון שאהבה מאוד את המנגינה, היא אלתרה לו מדי פעם מילים אחרות.
ב־2020 העלתה אנקרי מופע לציון 30 שנים לאלבום הבכורה.
היא שרה את השיר עם מילים חדשות ונתנה לו את השם "גאולה".
במרץ 2023 פרסמה אנקרי גרסה מוקלטת לשיר המחודש בשם "גאולתה".
בריאיון לורד יפתחי גרין סיפרה אנקרי כי "לוליטה" הוא שיר שתמיד מבקשים ממנה בהופעות, וכי היא עדיין עומדת מאחורי הרעיון שלו, אך אופן ההגשה כבר לא התאים וגם הרעיון שלו "קצת קֻבַּע" לה ולכן רצתה להגיש אותו באופן שיתאים לה.
היא הסבירה שבשיר המקורי יש ביקורת על השימוש הרווח בחיצוניותה של האישה לצרכים שונים.
בשיר המחודש רצתה אנקרי להוציא את לוליטה מהמצב שהיא ממשיכה להיות "משתתפת ואסורה בתנאים האלה".
עוד אמרה שהשיר לא מדבר רק לנשים אלא גם לגברים ו.
בהמשך סיפרה שהתחילה להכין וידאו קליפ מצולם רגיל לגרסה החדשה, אך תוך כדי ההתעסקות בצילום ובתאורה היא הבינה שעדיין אכפת לה וכי היא עדיין משתמשת בחיצוניות שלה "כדי למצוא חן", ועל כן לבסוף בחרה בקליפ מצויר.
בקליפ נראה ציור במראה (מסיבות שהסבירה בריאיון).
בסוף השיר המחודש ציטוט מלחן הפיוט "אל אדון על כל המעשים".
ארי קטורזה הביא את השיר כדוגמה לאחד משירי התקליט ה"נהדרים", שהציגו "זמרת-יוצרת מרתקת", .
ב"מקור ראשון" נכתב שבשיר .
יוסי חרסונסקי כתב שהשיר הוא .
"לוליטה" הוצג ב"פינה לשיפוטכם" כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־23 באוקטובר 1990. הוא זכה להצלחה גדולה וצעד 17 שבועות, עד 26 במרץ 1991, אז יצא מהמצעד.
בשיאו הגיע למקום השני, ב־4 בדצמבר 1990. במצעד השנתי של התחנה (תשנ"א) הגיע השיר למקום ה־21.
גרסת אתי אנקרי ודוד ד'אור בהופעה
גרסת ההופעה של השיר הוצגה ב"פינה לשיפוטכם" כמועמדת למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־25 באוקטובר 1998. היא זכתה להצלחה וצעדה 8 שבועות, עד 27 בדצמבר 1998, אז יצאה מהמצעד.
בשיאה הגיעה למקום הרביעי, ב־22 בנובמבר 1998. במצעד השנתי של התחנה (תשנ"ט) דורג השיר במקום ה־25.
גרסה מקורית ("רואה לך בעיניים")
לולואה הוא כפר המשמש כבירתו של אטול ננומאה בצפון־מערב טובאלו.
הכפר ממוקם כ־465 קילומטרים צפונית־מערבית לבירת המדינה, פונאפוטי.
מנואל "לולו" סאינס מארקס (בספרדית: Manuel "Lolo" Sainz Márquez; נולד ב-28 באוגוסט 1940) הוא כדורסלן ומאמן כדורסל ספרדי בעבר.
סאינס העביר את רוב הקריירה שלו בריאל מדריד, כשחקן או כמאמן.
הוא אימן גם את נבחרת ספרד בכדורסל, בין 1993 ל-2001. ב-3 בפברואר 2008 הוא נבחר לאחד מ-50 התורמים הגדולים ליורוליג כמאמן על ידי ועדת מומחי היורוליג.
כשחקן בריאל מדריד, סאינס זכה ב-4 גביעי אירופה לאלופות (בהמשך יורוליג), ב-, , ו-).
סאינס שיחק גם בנבחרת ספרד הבוגרת, במדיה הופיע באליפויות אירופה ב-1961, 1963 ו-1965.
כמאמן ראשי בריאל מדריד, זכה סאינס בשני גביעי אירופה לאלופות: בעונת , ובעונת , לאחר ניצחון בגמר על מכבי תל אביב.
סאינס היה מאמן נבחרת ספרד בכדורסל בין 1993 ל-2001, והוביל אותה למדליית כסף ביורובאסקט 1999.
לולי (באשורית: Lulî) היה מלך צידון והחוף שמדרום לה עד הכרמל בסוף המאה ה־8 לפנה"ס.
לפי הכתובות האשוריות המלכותיות, מסעו השלישי של סנחריב (701 לפנה"ס) היה לארץ חֿתי (הלבנט), ובו מלך צידון לולי, שמרד בסנחריב, ברח לים – בחלק הכתובות הוא מציין כי לולי ברח לקפריסין.
סנחריב הכניע את הערים צידון רבה וצידון זעירה, בית־זיתּי, צרפת, מַחַֿלִּיבַה, אוּשוּ, אכזיב ועכו, הערים המבוצרות של לולי, עליהן הסתמך.
הוא המליך במקום לולי את אתבעל על צידון, וחייב אותו למנחה שנתית.
המדיניות האנטי־אשורית של לולי עודדה את חזקיהו למרוד באשור, ונראה שאף נכרתה ברית בין צידון לבין יהודה.
יוסף בן מתתיהו, בהתבססו על תרגום מנאנדרוס לארכיוני צור, כתב שמלך צור אלולאיוס , ששלט בימי שלמנאסר, שלט 36 שנה; הוא הפליג לכתים (בני כתי) שמרדו בו והכפיפם למרותו.
גם עיר מלוכת המלך שונה בשני המקורות (צידון וצור), והאשורים הקפידו בכתובותיהם להפריד בין צור לצידון; בימי סרגון השני (שמלך בין שלמנאסר לסנחריב) מלך צור היה אדם בשם שילטה, ולא לולי, שהיה באותו זמן מלך צידון.
רק כתובת אחת של סנחריב, שבע שנים לאחר בריחת לולי, מציינת קשר כלשהו לצור, ומספרת כי "לולי מלך צידון [...] ברח מצור לידננה (קפריסין) אשר בלב הים, ומת", אך בריחה מצור, העיר המבוצרת על אי, נראית תמוהה, ומצביעה על כך שהוא לא היה מלכהּ.
יש לציין שבגוף הציטוט מכתבי מנאנדרוס לא נמצא שמו של מלך אשור, והוא קרוי רק בתוארו זה – הקישור לשלמנאסר נעשה רק בטקסט של בן מתתיהו המובא מסביב לציטוט.
שלמנאסר כבש את ארם ופיניקיה ושלט לשם צבא עוין, ואחרי זמן מה התמרדו צידון, עכו והחלק היבשתי של צור (הנקרא ביוונית פאלאיטירוס), בעוד ערים רבות אחרות מסרו עצמן לאשור.
משלא נכנעו הצורים, חזר המלך ללחום בהם, והפיניקים שנכנעו לשלמנאסר נתנו לו שישים אניות מלחמה ושמונה מאות איש להשיטן; וכשיצאו הצורים בשתים עשרה אניות ואניות האויב התפזרו, לקחו הצורים בשבי חמש מאות איש, וכך עלתה קרנם.
אך שלמנאסר חסם את מקורות המים של העיר, ובזכות בורות המים שחפרו הצורים נמשך המצור חמש שנים.
רוב החוקרים סוברים שאירוע זה אכן התרחש בימי שלמנאסר, ומאחר ששלמנאסר מלך רק חמש שנים, המצור הסתיים בתחילת ימי סרגון.
אם מקבלים את הזיהוי, יש להניח שלולי מלך לכל שנות שלמנאסר, ותיאור זה מתאר מרידה של צור תחת מלכותו; קבלת הזיהוי מחייבת גם הנחה שלאחר המצור, החזיר סרגון את צור ללולי, דבר חריג במדיניותו האימפריאלית.
ייתכן, עם זאת, שבסיום המצור הועברו ללולי השטחים היבשתיים של צור, והעיר על האי ניתנה למלך שילטה, והדבר עשוי גם להסביר את המניע של לולי למרוד אחרי מות סרגון.
לואיז "לולו" לאמוט (בשוודית: Louise "Loulou" Lamotte; נולדה ב-16 באפריל 1981) היא זמרת שוודית ממוצא אמריקאי.
החל משנת 2019 הצטרפה ללהקת The Mamas.
לאמוט הייתה חברה בלהקת הזמר סולקטריק.
בשנותיה הראשונות כזמרת כתבה מספר שירים עבור זמרים שוודים מוכרים דוגמת ינס לקמן.
בשנת 2008 התחרתה ב-Swedish Idol, ששודה ב-TV4.
בשנת 2013 הייתה זמרת ליווי של אוסקר זיה ובהראנג מירי בתחרות המלודיפסטיבלן, הקדם השוודי לאירוויזיון 2013, עם השיר "Jalla Dansa Sawa".
על-אף שהשיר לא הצליח להעפיל לגמר משלב גלגל ההצלה, זכה להצלחה רבה ברחבי שוודיה, הוצא כסינגל מיד לאחר התחרות ואף הגיע למקום הרביעי בסוורייטופליסטן, מצעד הסינגלים השוודי.
בשנת 2019 ליוותה את יון לונדוויק במלודיפסטיבלן כחלק מלהקת The Mamas עם השיר "Too Late For Love".
הוא זכה באירוע, ונבחר לייצג את שוודיה באירוויזיון 2019, שהתקיים בתל אביב-יפו שבישראל.
יחד הגיעו למקום החמישי בגמר.
להקת The Mamas השתתפה בקדם הארצי בשנת 2020 עם השיר "Move".
הוא הגיע למקום הראשון בערב הגמר, אך אירוויזיון 2020 בוטל על ידי איגוד השידור האירופי עקב מגפת הקורונה.
ב-2021 הלהקה השתתפה שוב במלודיפסטיבלן, הפעם עם השיר "In the Middle", איתו סיימו במקום השלישי.
בשנת 2023 החליטה לאמוט להשתתף במלודיפסטיבלן כסוליסטית עם השיר "Inga sorger".
היא השתתפה במקצה הראשון של האירוע, שנערך ב-4 בפברואר 2023 בסקנדינביום שבגטבורג, ולא העפילה לשלב הבא.
לולו וילסון (Lulu Wilson; נולדה ב-7 באוקטובר 2005) היא שחקנית אמריקאית הידועה בעיקר מסרטי האימה "הסיאנס 2", "אנאבל 2", וגם בעיבוד סדרת הטלוויזיה "מי מתגורר בבית היל", ונפילת בית אשר.
בנוסף, וילסון לוהקה לסרט דרמה ביוגרפי המבוסס על גלוריה סטיינם ומגלמת אותה בשנות העשרה שלה בסרט "להיות גלוריה: חיי בדרכים".
וילסון נולדה ב-7 באוקטובר 2005, ולה שתי אחיות גדולות.
וילסון החלה לככב בפרסומות בגיל שלוש.
בשנת 2012, היא עשתה את הופעתה הבכורה בסדרת הטלוויזיה "לואי" והמשיכה להופיע במספר סדרות טלוויזיה - "המילרים", "קופסה שחורה" ו"חפצים חדים".
וילסון המשיכה להופיע בסרטי האימה "לילה מסוכן", "הסיאנס 2" ו"אנאבל 2".
בנוסף, לוהקה גם לסרט של אולפני מארוול, "דוקטור סטריינג'" משנת 2016, אך הסצנה שלה נחתכה מהסרט עקב משך זמנו.
בשנת 2018, וילסון כיכבה בסדרת האימה-על טבעית של נטפליקס "מי מתגורר בבית היל".
בשנת 2020, שיחקה וילסון בסרט דרמה ביוגרפי המבוסס על גלוריה סטיינם ומגלמת אותה בשנות העשרה שלה בסרט "להיות גלוריה: חיי בדרכים".
בשנת 2023, היא שחזרה את תפקידה בתור בקי בסרט ההמשך "הזעם של בקי".
+שנהסרטתפקידהערות2014The Moneyלילה מסוכןכריסטינה2015ההרכב שלהויקטוריה2016הסיאנס 2דוריס זנדרדוקטור סטריינג'דונה סטריינג'סצנה שנמחקה2017Raised by Wolvesיוקו גייבלאנאבל 2לינדהCop and a Half: New Recruitקארינה פולי2018שחקן מספר אחתGone Are the Daysסאלי אןSlumberמאיה2019Wyrmאיזי2020להיות גלוריה: חיי בדרכים (אנ')גלוריה סטיינם בצעירותהבקיבקי הופר2023הזעם של בקיבקי הופר
+שנהסדרהתפקידהערות2012לואיכילדה קטנהבפרק: "Barney/Never"2014קופסה שחורהקתרין בלאק3 פרקים2014-2015המילריםמיקילה סטוקר2015-2016איימי שומר2016Teachersאנניבפרק: "Hall of Shame"2018חפצים חדיםמריאן קרליןמי מתגורר בבית הילשירלי בצעירותה2020מסע בין כוכבים: פיקארדקסטרא טרוי-רייקרבפרק: "Nepenthe"50 States of Frightמלוריבפרק: "13 Steps to Hell"2021Modern Loveקייטבפרק: "Am I...?
וֶלְיָה (לוּלִי) אַבּוּ אלְ-הֻדַא אוֹסְמַנאוֹלוּ (26 בינואר 1916/1919–29 בנובמבר 2012), המכונה גם הנסיכה לוּלִי, הייתה אשת חברה וחוקרת תולדות האמנות בריטית ממוצא סורי-כורדי-טורקי, האישה המוסלמית הראשונה שלמדה באוניברסיטת אוקספורד.
אבו אל-הודא נולדה בקהיר שבמצרים למשפחה של דיפלומטים טורקים בגלות, אשר היו בשירות האימפריה העות'מאנית.
סבה היה יועץ דת ואסטרולוג של הסולטן העות'מאני עבדול חמיד השני, ואביה, חסן ח'אלד אבו אל-הודא, ניהל את המשרד לעניינים טורקיים בקהיר תחת הח'דיו עבאס חלמי השני.
לימים מונה לתפקיד ראש ממשלת עבר הירדן.
אמה, דוולט אבו גבל, הייתה נצר למשפחת אצולה עות'מאנית.
היא הייתה לאישה המוסלמית הראשונה שלמדה באוניברסיטת אוקספורד, עת למדה היסטוריה מודרנית ומדע המדינה בליידי מרגרט הול, שבאותה העת היה קולג' לנשים.
היא סיימה את לימודיה ב-1939.
במהלך מלחמת העולם השנייה היא גויסה על ידי שירותי המידע הבריטיים (ארגון תעמולה בריטי לקידום האינטרסים הבריטיים במהלך המלחמה) והוצבה בקהיר, שם פעלה יחד עם פרייה סטארק במסגרת ארגון "אחוות החופש" (Brotherhood of Freedom), אשר שם לו למטרה לשכנע ערבים לתמוך בבעלות הברית.
בהמשך הוצבה בפלשתינה, והקימה את "אגודת הנשים לסולידריות" בירושלים.
בתום המלחמה פנתה ללמוד תולדות האמנות בבית הספר סלייד לאמנות יפה ובמכון קורטולד בהנחיית אנתוני בלאנט, והתגוררה בצ'לסי שבלונדון.
היא התחקתה אחר ציוריו של קאמי פיסארו, ואף החלה בכתיבת הביוגרפיה שלו.
בשנת 1963 נישאה אבו אל-הודא לבן דודה, הנסיך אמר פווזי אוסמנאולו, במה שנראה כמו נישואי נוחות.
כמו כן, ניהלה מערכת יחסים בת שלושים שנה עם חבר הפרלמנט הבריטי ג'ון פוסטר.
היא נודעה בארוחות הערב הנוצצות שאירחה ובאישיותה הראוותנית.
אבו אל-הודא הלכה לעולמה ב-29 בנובמבר 2012 בלונדון.
לולו פרארי , הייתה רקדנית, שחקנית וזמרת צרפתייה, שצוינה בספר השיאים של גינס כ"האישה עם שתלי החזה הגדולים בעולם".
ב-1995, היא הוכנסה לספר השיאים של גינס והוארה באור הזרקורים הבינלאומי, ב-1996 וב-1999. מותה בשנת 2000 נקבע כהתאבדות, אך נותרו חשדות כי ייתכן שבעלה היה מעורב במעשה, הוא נוקה רשמית בשנת 2007.
אֵב וָאלוּאָה (Ève Valois), שנולדה בקלרמון-פראן, Puy-de-Dôme, צרפת, גדלה בעיירת הנופש לה בולה על חוף האוקיינוס האטלנטי הצרפתי.
איב גדלה במשפחה בת 4 ילדים.
האבא היה מהנדס ואמה הייתה מורה לספורט.
היא דיברה לעיתים קרובות על ילדותה האומללה, על אביה שנעדר מהבית ואמה קתרין ואלואה (לבית פרארי) שלא אוהבת אותה.
עוד בהיותה נערה, היא קבלה מספר עבודות דוגמנות ומשחק בסרטים.
ב-1988 בגיל 25, היא נישאה לאריק ויין (Éric Vigne), סוחר סמים לשעבר, מבוגר ממנה ב-15 שנה, ששוחרר מהכלא.
לאחר מכן היא החלה לעבוד כדוגמנית כשבעלה היה האמרגן והמנהל העסקי שלה.
היא גם עבדה בזנות, ובעלה נעצר על היותו הסרסור שלה.
משנת 1990 בעידוד בעלה, היא עברה, ניתוחים פלסטיים רבים כדי ליצור חזה בגודל 180 סנטימטרים בזמן שהחזה המקורי שלה היה רק 94 סנטימטרים.
היא עברה 22 הגדלות חזה, שזה בעצמו שיא גינס.
ספר השיאים של גינס (2003) מציין שכל אחד מהשדיים שלה שקל 2.8 קילוגרם והכיל שלושה ליטר של תמיסת מלח.
היא לבשה חזייה מהונדסת שנתפרה במיוחד עבורה.
מידות החזייה שלה הוצגו במקורות שונים כ-58F, 54G, מידות שנראות שגויות.
שכן, למידת החזיה עבור שדיים בגודל דומה עוצבו חזיות בגודל של כ-36T או 36MMM.
החזיות עצמן תוכננו על ידי מהנדס שהיה מעורב בתכנון מטוסי הבואינג 747, כולל תוספת תמיכות מתכת כך שהחזיות תוכלנה לתמוך במשקל של שתלי החזה הכבדים.
בראיונות בתקשורת היא אמרה שכל הניתוחים שהיא עברה, " היו משום שאני לא סובלת את החיים.
"נבהלתי והתביישתי; רציתי לשנות את הפנים שלי, את הגוף שלי, כדי לשנות את עצמי, רציתי למות, באמת".
לאחר הגדלת החזה, היא אימצה את שם הבמה "לולו", מהמילה בסלנג הצרפתי לשדיים, כמו גם מהדמות Lola בסרט משנות השלושים של המאה העשרים בשם המלאך הכחול בגילומה וכיכובה של מרלן דיטריך.
את השם "פרארי" אימצה כשם משפחה על פי שם המשפחה של הסבא שלה מצד אמה.
במספר סרטים פורנוגרפיים עשתה שימוש בשם פרארי.
כשניסתה לשווק קו תחתונים בשם תחתוני פרארי ובובה של לולו פרארי, השימוש בשם "פרארי" הוביל למאבקים ארוכים בבית המשפט להפרת סימנים מסחריים כנגד חברת הרכב האיטלקית פרארי.
בבית המשפט הצדיקה את השם פרארי, בכך שהיה שם המשפחה של סבה מצד אמה.