tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קופת חולים התחייבה לקבל יולדות הנשלחות מטעם הלשכה לעזרה סוציאלית שעל יד המועצה, במחיר 4 לירה ארץ-ישראלית ללידה ראשונה בכל חודש, ועלותן של לידות נוספות באותו חודש, יהיה במחיר העלות, וזאת רק בשנה הראשונה.
בשנה השנייה והשלישית יקבע המחיר באופן יחסי למחיר העלות שיהיה בשנים אלו.
במקרה שיולדת תהיה זקוקה לאשפוז, לאחר שבעה ימי לידה, המחיר לאשפוז יהיה 50% ממחיר העלות.
קופת חולים כללית הסכימה לקבל יולדות של קופת חולים עממית לפי מחירי העלות ולפי תנאים המקובלים בין שתי הקופות, וכן לקבל במידת האפשר יולדות שאינן משתייכות לאף אחת מקופות החולים, במחירים הנהוגים בבתי חולים ליולדות בארץ.
לפי "התנאים המקובלים" כיום סגורים 2 בתי חולים של קופת חולים בארץ – בית חולים בילינסון ו-בית חולים העמק בעפולה" בפני חברותינו הזקוקות למחלקת יולדות לרגל חוסר מיטות, וסיים את מכתבו- "חן חן בעד רצונכם הטוב לעזור לנו".
קופת חולים הסכימה כי במקרה של שעת חירום רשאית המועצה להשתמש בבית החולים מיד ועליה לפנות את בית החולים מיולדות ולא לקבל יולדות חדשות.
בית יולדות יחידי באזור מושבות יהודה ורחובות (עד 1953)
בית החולים ליולדות שירת את נשות רחובות והסביבה כי מעתה לא נדרשו עוד לנסוע לתל אביב, לבית החולים הדסה (תל אביב), כדי ללדת את ילדיהן.
בארכיון לתולדות רחובות (בריאות ורפואה - בית חולים אזורי למושבות יהודה, חקר וכתב: צביקה תדמור) נכתב: "בית החולים הדסה שירת במשך שנים את מושבות יהודה (רחובות, ראשון לציון, נס-ציונה, עקרון, באר יעקב, גדרה, שעריים).
בית היולדות פעל במשך 30 שנים, עד שנת 1973.
לאחר הקמת בית החולים קפלן ברחובות ב-1953, עבר ד"ר כהן לבית החולים קפלן, פתח והיה למנהלה הראשון של מחלקת הנשים והיולדות של בית החולים.
עד שנת 1973 פעלו ברחובות שני בתי יולדות.
בית חורון צפון היא התנחלות מתוכננת, אשר עתידה לקום באזור רמאללה.
לטענת התומכים בהקמה היא צפויה להעמיק את האחיזה של השלטון הישראלי ביהודה ושומרון באזור זה, ולהקל על הקשר בין גוש טלמונים שמצפון לו לכביש 443 המרכזי ולירושלים.
שם ההתנחלות זמני, ועשוי להשתנות.
היישוב ייבנה על גבעה בגובה 680 מטרים מעל פני הים, בגבעה שנמצאת בין בית חורון וכביש 443 לדולב וגוש טלמונים.
בנייתו צפויה ליצור רצף טריטוריאלי חלש יחסית בין הגוש לבין הכביש המרכזי ומשם לירושלים, ובכך להקל על חייהם של תושבי גוש טלמונים.
אזור היישוב מיוער וקיימים בו מעיינות רבים, כבשאר יישובי טלמונים.
היישוב הוקם כמאחז בשנת 2025, ואושר להתיישבות בישיבה של הקבינט המדיני-ביטחוני כבר ביום ירושלים אותה שנה, יחד עם עוד 21 נקודות נוספות ביהודה ובשומרון, על פי תכנונה של מנהלת ההתיישבות.
לאחר אישור ההתיישבות במקום סיירו בו שר האוצר ושר במשרד הביטחון בצלאל סמוטריץ' וראש מועצה אזורית מטה בנימין ישראל גנץ.
בֵּית חֵרוּת הוא מושב בעמק חפר בין הערים נתניה וחדרה.
המושב שייך למועצה אזורית עמק חפר.
היישוב הוקם בשנת 1933 על ידי גרעין עולים מארצות הברית אשר קראו לו על שם הארגון החקלאי האמריקני 'חרות' שעזר להעלותם.
עמנואל הראובני קושר את שמו גם אל הכתוב בהגדה של פסח: "הוציאנו מעבדות לחרות מיגון לשמחה ומאבל ליום טוב".
שם היישוב היה במקור "חרות אמריקה ב'" (חרות אמריקה ג' הוא מושב הדר עם).
השם המחודש, בית חרות, ניתן למושב בשנת 1953 על ידי תושב היישוב עמנואל לבס, אחד משבעת מקימי היישוב.
ממושב עובדים למושב שיתופי ולהפך
האספה הראשונה של ארגון חרות אמריקה ב' התקיימה ב-27–28 באוגוסט 1932 בעיר צ'לסי ליד דטרויט שבמישיגן.
באגודה היו 65 חברים מתשע עשרה ערים שונות בארצות הברית.
ארגון חרות אמריקה ב' התקשר עם חברת יכין שקיבלה על עצמה לפתח את אדמות הארגון למשך שש שנים, המועד שנקבע לעליית החברים להתיישבות בארץ.
הארגון נועד להקים מושב עובדים בו כל אחד מעבד רק את חלקתו.
חברי הארגון רכשו את הקרקע ואת הנטיעות מחברת יכין - חק"ל.
באביב 1937 הגיע תום תקופת כל החוזים עם יכין והוחלט לכנס ועידה לדון בהמשך הטיפול באדמות האגודה בארץ.
ב-29 באוגוסט 1937 התכנסה ועידה בקליבלנד, שם הוחלט לא לחלק את האדמות לחלקות פרטניות ולהעביר את עיבוד הפרדס כולו לידי מספר חברים שהקדימו לעלות לארץ והתיישבו כבר על אדמת חרות אמריקה ב'.
החברים בארצות הברית קיבלו על עצמם לפעול כגוף שיתופי.
לאור המצב החדש שנוצר החליטו לאחד את אמצעי הייצור של המושב קרי הפרדס.
הארגון באמריקה קיבל על עצמו את החובות שכל חבר וחבר בנפרד נשאר חייב ליכין, ועל ידי כך שלא נתנו לכושלים ליפול, יצרו גוף אחד מלוכד, בשנת 1938 נחתם הסכם החכירה עם הקרן הקיימת.
עם סיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 חל מפנה.
החלו להגיע ולהתיישב ביישוב בנים של חברי הארגון שהפכו לבעלי משפחות בעצמם.
וכן התקבלו חברים ממקומות שונים בארץ וכל אלו בהגיעם החלו לחפש במושב מקורות תעסוקה נוספים, פרט לפרדסים, וכך החלו ענפי בריכות הדגים, חקלאות ונגריה.
העבודה ביישוב הייתה בהתאם לרעיון השותפות שנקבע כבר בתחילת ההתיישבות בשנת 1938, רעיון שהיה ייחודי בכך שלא דמה לא לקיבוץ ולא למושב.
כל החברים עובדים מכסת שעות מוקצבת בענפי המשק השיתופי.
אסור להם לעסוק בכל עבודה נוספת שהכנסה בצידה.
כל החברים, ללא התחשבות במקום עבודתם במשק, יקבלו שכר זהה.
נשות החברים לא היו מחויבות לעבודה במשק המשותף ויכלו לצאת לעבוד בכל מקום אשר בו יחפצו, חלקן עבד כשכירות במשק המשותף.
חובות וזכויות שווים לכל החברים.
עקרונות עזרה הדדית וביטחון סוציאלי.
בין השנים 1946–1950 ובעיקר בתקופה שלאחר מלחמת השחרור, הגיעו ארצה רוב חברי הארגון.
בשנת 1949 החל התיעוש במושב בית חרות, עם הקמתו של מפעל "שהר" - שיטת הדפסה רשתית.
המפעל ייצר הדפסות של מזכרות לתיירים וצעצועים.
כמו כל יתר יישובי עמק חפר קיבל המושב, לאחר מלחמת השחרור, שטח אדמה נוסף בעמק חפר המזרחי שעליו נטעו פרדס נוסף ומטעים סובטרופיים: אבוקדו, אפרסמון, מנגו ועוד.
בשנת 1953 החל המושב בגידול תרנגול הודו (הוד לבן).
הרעיון לגידול תרנגולי הודו בהיקפים מסחריים גדולים הובא על ידי קשר עם מגדל תרנגולי הודו בארצות הברית בשם "ניקולס", לשם כך הקימו במושב חוות רבייה, מדגרה מפטמות.
המושב אפשר לחבריו לבנות סככות לגידול תרנגולי הודו בחלקות א', הגידול נעשה בצורה מאורגנת כשהגידול והשיווק היו משותפים.
כהמשך לענף ההודים החלו בשנת 1970 לתכנן מפעל לעיבוד מוצרים מבשר תרנגולי הודו.
בעזרת קבוצת משקיעים מארצות הברית גויסו סכומי כסף וידע והמפעל קיבל מעמד של מפעל מאושר, תוך התחייבות לייצא את מוצרי המפעל לאירופה ולארצות הברית.
השם "הוד לבן" הועבר גם למפעל ועם תחילת הייצור בשנת 1972, הוקמה על יד המפעל רשת שיווק עצמאית המשווקת את מוצרי המפעל בארץ.
לשם מכירה ישירה של תוצרת ענפי המשק ומפעליו הוקמה חנות מכירה - "חנות בכפר" (או שהר).
עם השנים התרחבה החנות והחלו למכור בה גם מוצרים שאינם מתוצרת המושב כמו מזכרות לתיירים, ביגוד, מתנות, אוכל וכדומה.
את שרותי החינוך (גני ילדים, בתי ספר יסודיים, חטיבות ביניים ועליונה) מקבל המושב במסגרת המועצה האזורית, חלק ממוסדות אלו ממוקמים בכפר ויתקין, ויתרם ברחבי העמק, המושב נמצא במסגרת המרכז הקהילתי חוף חפר (מועצה אזורית עמק חפר).
בתחילת שנות ה-80 הוחלט על ידי אספת החברים לפנות ולבטח את החברים בקרן פנסיה חיצונית ולרכוש זכויות ל־10 שנים לאחור לחברי האגודה החקלאית.
בתחילת שנות ה-90 התחילו הבקיעים הראשונים בשוויוניות שבין החברים (בעיקר חברי המושב שעבדו במפעל הוד לבן) והוחל לשלם שכר דיפרנציאלי בהתאם לעיסוק ותפקיד החבר.
בשנת 1994 החלו בתהליכים של הרחבה קהילתית לבני המושב, הרחבת המושב חולקה ל-75 יחידות ובשנת 1997 החלו לבנות את בתי ההרחבה הראשונים, אכלוס ההרחבה הסתיים בשנת 2006.
בשנת 1995 עבר המושב מהפכה משמעותית, אספת החברים החליטה לאפשר לכל חבר אשר ירצה בכך לעבוד בכל מקום.
בשנת 2008 המושב מכר את חלקו בקניון M הדרך, נכון לשנת 2016 המושב משכיר את כל נכסיו לגורמים חיצוניים, חברי האגודה אינם עובדים במשק האגודה.
ההכנסות מהנכסים המשותפים מאפשרים לשלם את חובות העבר, את חלק מהפנסייה התקציבית שנשארה באחריות המשק השיתופי ואת האחזקה הפיזית של הנכסים.
בשנת 2007 אושרה למושב הרחבה נוספת בת 12 מגרשים אשר תהייה המשך ישיר להרחבה הקיימת ובסוף שנת 2012 החלו בתכנון ההרחבה לקראת הקמתה (אך דבר לא התקדם ולא החלה אף הכנת השטח לקראת הקמת התשתיות - עדכון 2016).
במהלך שנת 2013 ציין המושב את שנת ה-80 להווסדו על ידי מספר אירועים שנערכו על פני כל השנה.
בשנת 1966 הוחל בבנית הרחבה של 75 יחידות.
בשטח המושב (בהרחבה) נמצא הבניין של מפעל תופז אשר הוקם בתחילת שנות הארבעים כמפעל משלים לתוצרי פרי הדר והוסב למפעל אשר ייצר במחתרת חומר נפץ בשם "טן".
אנשי בית חירות ניסו להקים מפעל לניצול פרי ההדר שנקרא "תופז".
כיון שבאותו זמן חיפשו ראשי תעש מקום מתאים לייצור חומר נפץ, החליטו על מפעל תופז שהיה רחוק מן הכביש וחבוי בין הפרדסים.
הוסכם לאשר לבית חרות את המימון להקמת המפעל, בתנאי שאגף נפרד ישמש לייצור חומר הנפץ.
אגף זה כונה בית יוסף, על שם יוסף ויתקין.
מכון יוסף ,פעל בקומה העליונה של מבנה בית חרושת "תופז" וייצר עבור ארגון "ההגנה" אבקת שריפה .
מפעל "תופז" פעל בסך-הכל כ-10 שנים בין השנים 1941 עד תחילת שנות ה-50 ".
מכון יוסף" פעל לסירוגין, בין השנים 1942-1944 ובין השנים 1947-1949. לאחר סגירת בית החרושת "תופז" שימש המבנה בו שכן למחסנים בתי עסק קטנים וכיוצא בזה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, גברה הדרישה לחומר הנפץ טן, ולכן הגביר המכון את תפוקתו.
אנשי כפר ויתקין ובית חרות לקחו על עצמם סיכון רב בכך שהמשיכו לעבוד ולייצר את חומר הנפץ.
המפעל היה אחד מרשת מפעלי התעשייה הצבאית טרם הקמת המדינה.
במאה ה־21 נעשו פעילויות שונות לשימורו של מבנה תופז, כאשר בשיתוף עם המועצה האזורית עמק חפר הוחלט שהמבנה המשוקם ישמש כבית למקהלת העפרוני הפועלת בעמק.
ב־2015 נעשה שיקום הצלה של המבנה המקומר על ידי הרשות לשימור אתרים.
בֵּית חִלְקִיָּה הוא מושב חרדי של פועלי אגודת ישראל באזור הפנימי של השפלה, בתחומי המועצה האזורית נחל שורק ליד המועצה המקומית גדרה.
בית חלקיה נמצא כ-75 מטר מעל פני הים.
היישוב משלב בין אורח חיים חרדי לאורח חיים חקלאי.
בנושא השמיטה קיבל היישוב על עצמו את הוראות החזון איש.
היישוב הוקם ביום י"ט טבת בשנת ה'תשי"ג, (6 בינואר 1953) על ידי עולים מהונגריה ורומניה.
חלקם התגוררו באופן זמני במעברות וחלקם מירושלים.
לפי זאב וילנאי השם חלקיה, המובא במקרא כשם פרטי, מסמל את שאיפת המייסדים לחלקה במולדת בעזרת יה.
רב ומייסד היישוב היה הרב יוסף הלוי צימרמן (יחד עם חברי אגודת נחליאל ביניהם הרב קלמן שינדלר, אשר היה אף ממייסדיו של שיכון פאג"י בירושלים), בשנת ה'תשע"ו נקראה הכיכר המרכזית במושב על שמו של הרב צימרמן.
לאחר פטירתו בשנת ה'תשכ"ג, נערכו בחירות בהשתתפות חברי המושב לתפקיד רב המושב ובהן נבחר הרב שלמה פולק, תלמידו של החזון איש, בוגר ישיבת פוניבז', וחתנו של הרב יהושע סג"ל דייטש.
בסוף שנת תשע"ח הוכתר בנו של הרב שלמה פולק, הרב דוד פולק לכהן כרב לצידו.
לאחר הקמת ישיבת שערי שמועות במושב קבעו אף ראשי ורבני הישיבה את מושבם ביישוב.
בית חלקיה נחשב לאחד ממעוזי הנופש החרדי, ורבנים רבים נוהגים לנפוש במקום בחודשי הקיץ.
בתי הספר ותלמודי התורה בהם מתחנכים ילדי המושב נמצאים ביישוב הסמוך יסודות.
ביישוב ישנם מעונות לגיל הרך וגני ילדים ובנוסף מס' מוסדות לימוד נוספים:
ישיבת שערי שמועות - ישיבה גדולה ליטאית המונה כ-550 תלמידים.
ישיבה לצעירים של חסידות בעלז המונה כ-140 תלמידים, בראשות הרב יוסף צבי ברייער.
ישיבת 'שערי יצחק' המונה כ-80 תלמידים, בראשות הרב ישראל קלירס.
כולל אברכים (בעבר השתייך לרשת 'עטרת שלמה', נפרד ממנה וכעת בראשות רב המושב הצעיר הרב דוד פולק).
בעבר התבססה כלכלת המושב על חקלאות ומשק.
כיום, רוב התושבים עובדים מחוץ למושב ומיעוטם בחקלאות.
בתחום החקלאות מקפידים בשמירה על מצוות התלויות בארץ, בכלל זה שמיטה, כלאיים, ערלה.
במושב ישנן רפתות וכוורות שהוקמו בשנותיה הראשונות של המועצה.
במושב מתגוררים גם אברכים אשר תורתם אומנותם.
במושב שוכן המטה של חברת הקמעונאות החרדית משנת יוסף, וכן המשחטה ממנה משווקת החברה את מוצרי הבשר.
בֵּית חֲנַנְיָה הוא מושב באזור חוף הכרמל השוכן בסמוך לכפר ג'סר א-זרקא ומשתייך למועצה האזורית חוף הכרמל.
המושב נוסד ביום י"ד תמוז תש"י, 29 ביוני 1950 על ידי חברת פיק"א ועל ידי עולים ממזרח אירופה.
המושב קרוי על שמו של ד"ר רוברט גוטליב חנניה, ממנהלי פיק"א בארץ ישראל.
מושב בית חנניה שוכן במחוז חיפה ומשתייך למועצה אזורית חוף הכרמל.
כביש 4 נמצא מזרחית למושב ובנימינה מעבר לו, וממערב ודרום-מערב שוכנות ג'סר א-זרקא ואור עקיבא.
החלק הבנוי במושב גובל מצפון באמת המים הרומית ושביל ישראל חולף בצפון המושב.
בכניסה אליו שוכן תל מבורך.
בחלקו המערבי של המושב זורם נחל עדה הנשפך לנחל התנינים.
בֵּית חַשְׁמוֹנַאי הוא יישוב קהילתי באזור השפלה, הממוקם כ־5 קילומטרים דרומית־מזרחית לרמלה, מדרום לקילומטר ה־9 בכביש 424 מלטרון למחלף נשרים, צמוד למושב עזריה שממערב לו ולקיבוץ גזר שמדרום לו.
היישוב שייך למועצה אזורית גזר.
היישוב קרוי על שמו של שמעון התרסי, בן לשושלת החשמונאים, שבאמצעות בריתות ומהלכים מדיניים הצליח להקים ממלכה עצמאית לאחר המרד.
בין הישגיו הצבאיים נמנה כיבוש גזר הסמוכה לבית חשמונאי.
עד יוני 1948 שכן במקום הכפר הערבי אל-בריה שתושביו נטשו את המקום במהלך מלחמת העצמאות.
משנת 1949 ועד הקמת בית חשמונאי, עובדו השדות על ידי חקלאים ממושב עזריה ומקיבוץ גזר.
היישוב הוקם בשנת 1970 על ידי הסוכנות היהודית ביוזמת יו"ר המועצה האזורית גזר משה דוקטורי, כדי לשמש מקום מגורים למורים אשר לימדו בבית הספר האזורי "איילון" הסמוך.
בראשיתו מנה היישוב כ-15 משפחות, בעיקר מורים.
בשנת 1987 הפך היישוב למרכז כפרי ליישובי המועצה האזורית גזר ועם השנים הפך ליישוב קהילתי.
בשנת 2004 החל פרויקט הרחבה גדול ביישוב, שזכה לשם "כרמים", וכלל בניית כ-350 בתים, מה שהביא להכפלת מספר התושבים ביישוב.
בשכונה הוותיקה הרחובות נקראים על שמם של החשמונאים, ובשכונת כרמים, לפי מושגים הקשורים לגפנים כגון בציר ענב וכרם, כיוון שהיו ממוקמים במקום השכונה כרמים לפני הקמתה.
בשטח היישוב נמצאים משרדי המועצה האזורית, קריית חינוך, מרכז מסחרי, ספרייה אזורית גזר, בריכת שחייה וגנים ציבורים.
ביישוב שלושה בתי ספר השייכים לחינוך הממלכתי והמשרתים את כלל תושבי המועצה האזורית גזר:
בית הספר "שדות איילון", בית ספר יסודי (כיתות א'-ו').
בעבר היו קיימים שני בתי ספר, "שדות" (א'-ג') ו"איילון" (כיתות ד'-ו').
בתי הספר התאחדו לבית ספר מאוחד ששמו "שדות איילון".
לפני הקמתו של בית הספר "שדות" ולפני פתיחת תיכון הרצוג שימש בית הספר "איילון" כבית הספר המרכזי של המועצה האזורית גזר, וכלל את שכבות הגיל מכיתה א' עד ט'.
בית הספר היה מחולק אז לבית ספר יסודי (לכיתות א'-ו') וחטיבת ביניים (כיתות ז'-ט').
בית ספר "דרור", דמוקרטי-מונטסורי (כיתות א'-ו'), הוקם ב-2022 על השטח שבעבר היה שייך לבית ספר "עתידים" (אשר עבר לכרמי יוסף).
בית הספר התיכון ע"ש הרצוג הוא בית ספר שש-שנתי לכיתות ז' עד י"ב, שהוקם ב-1987. לכל שכבה 6-9 כיתות.
בית הספר שייך לרשת החינוך של מכון ברנקו וייס.
שלושת בתי הספר נמצאים במתחם המכונה "קריית חינוך בית חשמונאי", בו פועל גם חדר הכושר בית ספרי ומתקיימים בו חוגי העשרה וספורט.
במקום הוקם גם מבנה "אשכולות פיס", בו נערכים מופעים, הרצאות וחוגים אחר הצהריים ובערב לתושבי המועצה.
מרכז נוסף בקריית החינוך הוא מרכז ההדרכה, בו שני חדרים מאובזרים, אשר מיועדים למדריכים מתנועות הנוער השונות, ובהם יושבת גם רכזת ההדרכה האזורית.
מתחם בריכת השחייה נושק לקריית בתי הספר.
בניית הבריכה החלה בשנת 1978 והסתיימה בשנת 1981. אולם מזה כשני עשורים המקום נטוש ואינו מתוחזק.
בשנת 2002 הוקם בבית חשמונאי שבט הצופים "שבט להב", המשמש כתנועת הנוער לילדי בית חשמונאי.
נכון לשנת 2021 השבט מונה כ-500 חניכים בכיתות ג'–י"ב.
חורשת הנופלים מנציחה את בני היישוב אשר נפלו בכל מערכות ישראל.
האתר נמצא ממערב לכביש הכניסה ליישוב.
האתר הוקם ביוזמת ועד המושב ובסיוע היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון בשנת 2007 על ידי ראובן ג'יאמבשו.
הפארק נמצא בין היישוב לבין כביש 424, ממזרח לכביש הכניסה ליישוב.
הפארק הוא המשך הטיילת שמתחילה ממשמר איילון וממנו היא ממשיכה לעבר עזריה ויד רמב"ם.
בפארק ניתן למצוא את כיכר ליווד שהיא למעשה לב הפארק ומוקדשת לעיר ליווד אשר בקנזס, ארצות הברית, העיר התאומה של מועצה אזורית גזר.
במרכז כיכר ליווד עומד פסל אשר נבנה על יד הפסל ינון דה גרוט בדמותו של שמעון התרסי, אשר נחשב ל"חשמונאי האחרון" ועל שמו נקרא היישוב בית חשמונאי.
בית חרושת או מפעל הוא סדנת ייצור גדולה, לרוב ממוכנת, שבה מייצרים דברים (כגון כלי רכב, מוצרי צריכה, מכשירים ביתיים, שעונים, אריזת ושיווק מזון ועוד).
בתי החרושת המודרניים ממוכנים ברובם ומתבססים על פס ייצור.
בית חרושת הוא בדרך כלל מבנה גדול ומקורה, שבו אולם אחד גדול ("אולם ייצור") ובצידו מספר חדרים שנועדו להנהלה ולעובדים (משרדים, חדר אוכל, חדר מנוחה, ארוניות לציוד אישי וכו').
לעיתים קרובות, קרוב לבית החרושת ישנו מחסן בו מאוחסנים חומרי הגלם והתוצרים.
באולם הייצור פזורות מכונות המהוות חלק מפס הייצור.
לצידן ניתן למצוא כלי עבודה, כיסאות לפועלים וכבלי חשמל, מים, אוויר ותמסורת.
באולמות ייצור מסוימים ישנו עגורן גשר המרחף מעל כל מרחב הייצור ומאפשר העברת משאות כבדים ממקום למקום בתוך האולם בקלות ויעילות.
באולמות שבהם אין עגורן משתמשים לרוב במלגזות.
המפעלים המתקדמים ביותר מתבססים על פס ייצור שכמעט כולו אוטומטי שרוב העבודה בו נעשית על ידי רובוטים המבוקרים בידי מחשב.
בתי החרושת החלו להופיע בעקבות המהפכה התעשייתית ורתימת כוח הקיטור על מנת לבנות מכונות שמסוגלות לבצע עבודה גדולה בהרבה מאשר מסוגל האדם הרגיל.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היו בתי החרושת מקור פרנסתם העיקרי של תושבי הערים, שגדלו מאוד באותה תקופה.
באותה תקופה הייתה מודעות מאוד נמוכה לזיהום אוויר והמפעלים גרמו לערפיח גדול שנפלט מארובותיהם עקב הצורך בשריפת פחם ודלק אחר כדי להניע את המכונות.
בשנות ה-60 גדלה המודעות לאיכות הסביבה ובשנות ה-80 החלו בתי חרושת לנקוט בהדרגה צעדים להקטנת זיהום האוויר שהם גורמים.
גם העברת מקור הכוח משריפת דלק לחשמל גרמה לירידה בערפיח ובזיהום הנפלט מבתי החרושת.
עדות להווי החשוב של בתי חרושת ממוכנים אלה ניתן למצוא בסרטו של צ'ארלי צ'פלין על הווי התעשייה בשנות ה-20 של המאה ה-20: "זמנים מודרניים".
בית חכם או בניין חכם הוא מבנה בעל "מערכת בית חכם" השולטת במערכות הבניין, כגון תאורה, תריסים, מיזוג, השקיה, מערכות מדיה ועוד.
המערכת כוללת בקר מרכזי שמקבל מידע מחיישנים (Sensors), הבקר מעבד את המידע, ובהתאם לכללים מוגדרים מוציא הוראות הפעלה למפעילים (Acturators) המשולבים במערכת בקרת מבנה.
התחום זכה להתפתחות מואצת החל מהעשור השני של המאה ה-21 בשל מהפכת האינטרנט של הדברים (IoT).
בין מערכות הבית שאפשר לחבר למערכות בית חכם:
מערכות חימום מים ומיזוג אוויר
מערכות אבטחה (חיבור למערכת אזעקה קיימת, מצלמות, גלאי תנועה וחלונות, אמצעי זיהוי להקשת קוד או RFID, מערכת כריזה)
מערכות בטיחות (גלאי אש, עשן, זיהום אויר, מים ועוד)
תקשורת ובידור: מערכת טלוויזיה בכבלים, רשת אינטרנט ביתית ומערכות קולנוע ביתי, מוזיקה ווידאו
מכשירי מטבח (קומקום, תנור) ומכשירי חשמל ביתיים (מכונת כביסה)
כך למשל ניתן להגדיר כי בעת חזרה הביתה בשעות האור, המערכת תדע לפתוח את התריסים (ביום בהיר ולא גשום) ובמקרה של חזרה בשעות החושך המערכת תדליק את האורות הרלוונטיים.
המערכת מאפשרת לבצע פעולות שגרתיות, כגון הדלקת אורות או כיבוי באופן אוטומטי וללא מגע אדם, דבר שמגביר את נוחות השימוש באמצעים אלה בבית.
המשתמשים יכולים לתזמן פעולה לקראת חזרתם אל הבית (לדוגמה, הפעלה וכיבוי של מזגן או דוד חימום).
רמת תחכום גבוהה יותר יכולה לעשות שימוש בזיהוי בעזרת GPS.
לפעולות אלו יש פוטנציאל להשגת חיסכון באנרגיה.
"בית חכם" היא מערכת אשר שולטת ומנהלת מגוון מערכות חשמליות.
כדי לאפשר את הבקרה יש להחליף לרוב מפסק רגיל במפסק מבוקר, כלומר מערכת חשמל חכם.
למערכת יכולות להיות דרגות אוטונומיה שונות: עצמאות יחסית (לדוגמה, השקיה ללא מעורבות המפעיל, בהתאם לתנאי תאורה, טמפרטורה וגשם) או שליטה ישירה של המשתמש (שבה שום פעולה ללא תתרחש ללא הפעלה ישירה של המשתמש).
שליטת המערכת במכשור יכולה להעשות ברמות שונות של תחכום: שליטה ישירה של המשתמשים (באמצעות שלט ראשי או פנל ייעודי, מחשב או מכשיר נייד כגון סמארטפון או טאבלט) או בקרה עם לוגיקה והגדרת תרחישים למכשירי חשמל בבית על פי לוגיקה.
בהתאם ליישום, הלוגיקה יכולה להיות מוגדרת באמצעות תוכנה עם אופציות נתונות או שהמשתמש יכול להרחיבה כרצונו באמצעות קוד פתוח.
מערכות הבית החכם נבדלות בהספק היציאה החשמלי שלהן.
ככל שהספק היציאה גבוה יותר כך אמינות בקרי חשמל החכם טובות יותר.
הדעה הרווחת שרצוי בקרים עם הספק יציאה גדול מ-2,000 ואט לקבלת אמינות טובה.
המערכת לרוב אינה אוטומטית לחלוטין וגם המכשירים המחוברים אליה נדרשים להתאמה מסוימת לקונספט זה – כך למשל מערכת סטריאו, שלאחר הפסקת חשמל לא תידלק מעצמה, לא תוכל להשתלב במערכת בית חכם, זאת מכיוון שלאחר שהמפסק המבוקר ינתק אותה מהחשמל לא ניתן יהיה להפעילה.
מנגד, אם ניתן להפעילה באמצעות שלט אינפרא אדום, אפשר יהיה לשלב אותה באמצעות הצמדת בקר הפולט אותות אינפרא אדום ובדרך זו להפעילה.
קל יותר לקבל דרגה גבוהה של אוטומציה ואמינות כאשר המערכות יכולות להעביר משוב על מצבן, אך הדבר אינו הכרחי.
הבקר מתקשר עם החיישנים והמפעילים באמצעות פרוטוקול תקשורת.
ישנם מספר פרוטוקולים, חלקם קווים ואחרים אלחוטיים, בשנים האחרונות נעשה מאמץ לעשות סדר בתחום הפרוטוקולים שתוצאתו פרוטוקול חדש Matter.
לא כל הפעולות ניתנות לאוטומציה מלאה ובחלקן עדיין נדרשת או רצויה מעורבות המשתמש.
לדוגמה, ניתן אולי להפעיל קומקום מרחוק, אך יש לדאוג שיהיו בו מים קודם לכן.
ניתן לתזמן את הפעלת מכונת הכביסה לשעה מסוימת, אך המשתמש עדיין צריך להגדיר את הפרמטרים ולמלא את החומרים והכביסה.
ניתן להגדיר לתנור מתאר פעולה מסוים (20 דקות ב-180 מעלות צלזיוס, שעה ב-150 מעלות) אך עדיין נדרשת מעורבות מסוימת של המשתמש.
ישנם גם סיכונים בחיבור הבית למערכת בקרה ממוחשבת.
אם המערכת מחוברת לאינטרנט בצורה כלשהי, היא חשופה לאיום סייבר שיאפשר להשתמש בה לרעה.
תאורטית, האקר עשוי לפתוח ברז גז בישול שהותאם לבקרה ממוחשבת ולגרום לפיצוץ הבית, או לגרום להצפתו בעזרת ברז המחובר למערכת ויצירת קצר חשמלי שיוביל לשריפה.
עלילת סדרת הטלוויזיה "קסנדרה" מבית נטפליקס, שעלתה לשידור ב־2015, נסובה סביב בית חכם, אך לוקחת את הרעיון קדימה לתחום המדע הבדיוני.
בית חנינא היא שכונה ערבית גדולה בצפון ירושלים, וגם שמו של כפר פלסטיני סמוך (ממערב לשכונה) בתחום הרשות הפלסטינית, שאינו נכלל בתחומי ירושלים.
המובן המילולי של שם המקום הוא: ביתו של אדם (אשה או גבר) בשם חנינא.
הוצע לזהות את הכפר בית חנינא עם עֲנִיָּה המקראית, הנזכרת בחזון מסע סנחריב לירושלים – או עם עֲנַנְיָה המקראית, עיר שהתיישבו בה עולי בבל מבני בנימין.
ויקטור גרן הביא מספר "שבילי דירושלים" המיוחס לנוסע היהודי-ספרדי רבי יצחק חילו (1333), שהיהודים ציינו במקום את קברו של רבי חנינא בן דוסא, וייתכן שבהשפעת שמו השתנה שם הכפר מ"ענניה" ל"חנינא"; מנגד, לדברי יעקב השליח קברו של חנינא בן-דוסא הוא בעין זיתים שבגליל.
כמו כן לדעת גרשם שלום וחוקרים נוספים, ספר "שבילי דירושלים" הוא זיוף מהמאה ה-19.
יש חוקרים שאומרים ש"חנינא" נגזר ממלה סורית שפירושה "הראוי לרחמים" (ח-נ-נ).
כמו כן הועלתה סברה שהשם נגזר מהשורש ח-נ-י בהוראה "חנה" (במקום), או "מחנה".
על פי צבי מסיני, משפחת נאסים-סולימאן המתגוררת בשכונה ובארצות הברית מקורה יהודי, והשתמרו אצלה מסורות שונות המצביעות על מקור זה כדוגמת קיום ברית מילה שבוע לאחר הלידה, הארכת האבל על נפטרים למשך שבוע, טקסי פדיון בן המתקיימים 40 יום לאחר הלידה, וכן שימוש בפמוטים לצורך הדלקת נרות.
במאה ה-16 השתייך הכפר לנפת ירושלים והוא נזכר בכתב ההקדשה של בית התמחוי של האסקי סולטאן.ברישום מס עות'מאני מ-1596 נמנו בכפר 28 בתי אב.
ברישום גרמני משנת 1870 לערך נזכר בית חנינא ככפר עם 28 בתים ו-240 תושבים.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר בשנת 1863, וכתב כי מתגוררים בו כ-300 איש.
הוא ציין כי שם הכפר נכתב בדרך כלל בית-חנינא, אך יש גורסים גם בית-ענינא.
הוא הזכיר כי במקום מספר בתים עתיקים בעלי תקרה קמורה, ומסגד המוקדש ל"סידי אבראהים".
סקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1881 מתאר את בית חנינא "כפר בגודל בינוני עם בתי אבן, העומד על אדמה סלעית מאוד ברכס שבין שני עמקים.
הוא מוקף בעצי זית, ויש לו מספר מעיינות במרחק מה מערבה.
בתקופת המנדט הבריטי גדלה משמעותית אוכלוסיית הכפר, ו-1945 הגיעה אוכלוסייתו לכדי 1,590 נפש.
הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות הותירו את הכפר בשליטת ממלכת ירדן.
בתקופה זו רבים מתושבי הכפר היגרו לארצות חוץ, מרביתם לארצות הברית ואמריקה הלטינית.
מאידך, התיישבו בכפר פליטים רבים שהגיעו מסביבות יפו.
בשנות השלטון הירדני החלו בני הכפר לבנות בתים על האדמות המזרחיות של הכפר, שגבלו בכביש ירושלים–רמאללה משני עבריו ואזור זה, שנקרא "בית חנינא החדשה", קיבל אופי עירוני יותר.
עם זאת, תחת השלטון הירדני לא נכלל החלק העירוני של בית חנינא בתחום השיפוט של מזרח ירושלים.
בית חנינא נחשבה פרבר אמיד של ירושלים הירדנית והתגוררו בה שרים, חברי בית הנבחרים הירדני, מושל מחוז ירושלים אנוור אל-ח'טיב, ראש עיריית ירושלים הירדני רוחי אל-ח'טיב, וכן משפחת דג'אני העשירה, ומשפחת אל־קטב האמידה, שבביתה התגורר חוסיין, מלך ירדן בביקוריו בירושלים.
תושבי בית חנינא החדשה קיבלו תעודת זהות ישראלית והחלה בה תנופת אכלוס מרשימה.
כך התפשטה שכונת בית חנינא עד שכונת שועפאט בדרום, נווה יעקב ופסגת זאב במזרח ואזור התעשייה עטרות בצפון.
משרדי הצלב האדום עברו אז לבית חנינא.
ב-1968 התיישבו בשכונה, בבניין המכונה בית השבעה, שבע משפחות יהודיות.
בעקבות האינתיפאדה השנייה ובניית גדר ההפרדה בקטע "עוטף ירושלים", החלה השכונה להתנתק מתפקידה המסורתי כמחברת בין ירושלים לרמאללה, וקיבלה ציביון עירוני יותר המחובר למרכז ירושלים מבחינת שירותים, לימודים, מסחר ותעסוקה.
הגדר גם יצרה הפרדה בין הכפר המקורי בית חנינא ("בית חנינא אל-בלד"), שנותר מחוץ לה, לבין שכונת בית חנינא (בית חנינא החדשה – "בית חנינא אל-ג'דיד") שנכללה ב"עוטף ירושלים".
תושבים רבים עברו לבית חנינא החדשה כדי להישאר בצידה הישראלי של גדר ההפרדה.
הכפר הפלסטיני בית חנינא משתייך, מאז הסכמי אוסלו, לנפת אל-קודס של הרשות הפלסטינית ואוכלוסייתו כ-1,000 תושבים.
בשנת 1998 נחנך כביש חדש – "דרך האלוף נרקיס" – הממשיך את שדרות בר-לב לכיוון בית חנינא, פסגת זאב ונווה יעקב, ללא מעבר בשועפאט.
בנוסף הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים שנחנך ב-2011 עובר בשכונה.
בתקופות מתיחות ביטחונית הפך קו הרכבת למטרה ליידוי אבנים.
ביולי 2013 התפרסם שנמצאו באזור שרידי דרך רומית עתיקה.
בשנת 2013 נחנך כביש המחבר את הרחוב הראשי בשכונה, רח' (כביש 4197), לכביש 50 (כביש בגין), באמצעות מחלף בנציון נתניהו.
בעקבות כך עוברים בשכונה נוסעים רבים, המבקשים לעבור בין פסגת זאב וסביבותיה ויישובי מטה בנימין ובין כביש בגין וכביש 443.
בתל עדסה, בצפון מערב השכונה, הייתה כוונה להקים את שכונה ערבית חדשה.
בשנת 2023 חזרה בה עיריית ירושלים מתמיכתה בתוכנית..
בתקופת המנדט הבריטי, במרכז הכפר נחשף ריצוף של לוחות שיש.
רוב החרסים שהתגלו במקום הם מהתקופה העות'מאנית.
בנוסף, התגלו חרסים מעטים עד בודדים מתקופת הברזל, התקופה ההלניסטית, התקופה המוסלמית המוקדמת ומימי הביניים.
איסוף החרסים נערך בטראסות הקרובות לגרעין של הכפר ובקרבת מגרש הכדורגל.
המונח בית חרושת לתארים מתאר מוסדות אשר מציגים עצמם כמוסדות להשכלה גבוהה, אך אינם מוכרים על ידי גופים רשמיים ככאלה; ואשר התארים המוענקים על ידיהם ניתנים ללא פיקוח על רמת הלימודים ועל תוכנם.
לעיתים, המבקשים לקבל תואר אקדמי ממוסדות אלה אינם נדרשים לעשות כל עבודה אקדמית, ולעיתים העבודה הנדרשת מהם אינה מידתית לתואר, והיא קלה במיוחד.
"בתי החרושת לתארים" מציגים את עצמם לעיתים קרובות במצג שווא בשמות דומים לאלה של מוסדות אקדמיים ידועים.
כך, למשל, קיים מוסד אשר קרוי "האוניברסיטה האמריקאית של לונדון" (American University of London), אך אינו מוכר ומסתמך בין היתר על העובדה כי קיימות מספר אוניברסיטאות פרטיות ידועות שם מחוץ לארצות הברית אשר נושאות בשם "האוניברסיטה האמריקאית" (בפריז, בביירות ובקהיר).
במקרים רבים מציגים עצמם "בתי חרושת לתארים" כמוסדות ללימוד מרחוק.
פעילותם פגעה בשמם הטוב של מוסדות לגיטימיים להשכלה גבוהה שפעלו באמצעות לימוד מרחוק, ובמוניטין של בוגריהם.
מוסדות לא-ישראליים אשר פתחו שלוחה אקדמית בישראל לא יכלו לקבל הכרה מן המועצה להשכלה גבוהה (שכן אינם מוסדות ישראליים), והפיקוח על פעילותם היה במשך שנים מצומצם למדי.
מגמות כלכליות הגבירו מצד אחד את הביקוש מצדם של עובדי השירות הציבורי (עובדי חינוך והוראה, משרתי צבא קבע, אנשי המשטרה והשב"ס) לתארים, אשר יגררו עמם הטבות שכר ובמקביל, את נכונותם של מוסדות במדינות זרות לפתוח "שלוחה" בישראל.
ב-1999 הפסיקה המועצה להשכלה גבוהה את פעילותן של שלוחות רבות שנחשדו כ"בתי חרושת לתארים".
חלק מן השלוחות פועלות בהתאם לכללים מוסכמים (ואחת מן השלוחות, שלוחת טורו קולג', אף עברה הסבה והפכה למוסד אקדמי ישראלי, מכון לנדר, שנסגר בשנת 2014), אך לגבי אחדות מהשלוחות התגלעו מחלוקות אשר מעמידות אותן בחשד כי נהגו לעיתים כ"בתי חרושת לתארים".
ב-2001 החלה חקירת משטרה בעניינן של שלוחות מכללת ברלינגטון ואוניברסיטת לטביה (שתיהן הופעלו על ידי אותו גורם מסחרי).
החקירה העלתה, בין היתר, כי עובדי ציבור בכירים, ובכללם ח"כ יאיר פרץ, ראש עיריית בית שמש דניאל וקנין ויו"ר הסתדרות המורים אברהם בן שבת קיבלו תואר במרמה מן המוסד (פרץ אף הגיש עבודה אקדמית של סטודנטית אחרת, ללא שינוי ציוני המגדר הדקדוקיים בעבודה).
ראש החברה שהפעילה את השלוחות, אברהם אבן חן, הורשע במתן שוחד ובמכירת תארים אקדמיים.
לאחר בדיקה, נקבע ב-2005 כי מרבית התארים פסולים, וכי "בעבודות הגמר של 450 בוגרים נמצאו פגמים.
שלוחה נוספת שנטען לגביה כי היא "בית חרושת לתארים" היא שלוחת אוניברסיטת לינקולן (האמברסייד).
במקרה אחר, התגלה כי עובדי הוראה וציבור אחרים רכשו תארים של אוניברסיטת יון קראנדגה המולדבית, ללא עבודה בכלל.
במקרה זה האחרון, הודיעה האוניברסיטה המולדבית כי אין לה דבר וחצי דבר עם ה"שלוחה" שהוקמה בישראל וזו היוותה למעשה שלוחה פיקטיבית.
בחוק המועצה להשכלה גבוהה נכלל סעיף 25טז, שקבע כי תואר שניתן על ידי שלוחה של אוניברסיטה זרה בישראל, שניתן לה רישיון מטעם המועצה להשכלה גבוהה, דינו, לכל דבר ועניין כדין התואר הזהה המוענק על ידי מוסד-האם בארץ-האם.
ב-29 במרץ 2005 אישרה הכנסת תיקון לסעיף זה, שבו נוספה, לאחר המילים "לכל דבר ועניין", ההסתייגות "למעט לעניין קבלה לעבודה, לעניין דירוג העובד ודרגתו ולעניין שכר ותנאי עבודה".
דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים תיקון זה "לאפשר למעסיק גמישות ושיקול דעת בתגמול עובדים בעלי תארים מסוגי מוסדות שונים".
בתיקון זה פגע המחוקק במוטיבציה לרכוש תואר בבית חרושת לתארים.
יש הטוענים שגם באוניברסיטאות המכובדות נפתחים מסלולים מיוחדים, בעלי אופי המתקרב לזה של "בית חרושת לתארים":
בעקבות ההכרה בתואר רב כתואר המזכה עובדי מדינה בהטבות שכר בדומה לתואר אקדמי, עברו מאות חיילי צבא הקבע, שוטרים וסוהרים הכשרה לרבנות במכללות שנפתחו לשם כך, ונחשדות ששימשו כבית חרושת לתארים.
בשנת 2014 הורשעו ב"תיק הרבנים" שבעה נאשמים בהוצאת תעודות הסמכה כוזבות לרבנות ליותר מ-1,000 אנשי צבא ומשטרה.
ערעורים לבית המשפט העליון על הרשעות אלה נדחו ברובם.
כחלופה לתארים פיקטיביים, ישנם פוליטיקאים ואנשי ציבור הנוהגים לשלם עבור קורסים ממוסדות אקדמאיים ולהתהדר בתעודה שקיבלו.
אחד המסלולים הבולטים לכך הוא "Leadership Training" של בית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד.
תעודה המעידה על השתתפות בתוכנית זו איננה תואר אקדמי, אולם פוליטיקאים רבים מתגאים בה.
בית חם הוא שם אלבומה של עפרה חזה אשר יצא ב-1 באפריל 1984. האלבום חיזק את מעמדה של חזה כזמרת הפופולרית והמצליחה בישראל.
להיטי האלבום כוללים את "בית חם" (בצלאל אלוני), "בן פרבר" (אלוני/הנרי ברטר), "איתך הלילה" (אלוני/ברטר) ו"יד ביד" (אלוני/צביקה פיק).
האחרון אף הגיע למקום ה-8 במצעד השנתי.
האלבום הגיע במהרה למעמד אלבום זהב על סך מכירות של כ-25,000 עותקים.
בשנת 2002 יצא הדיסק במארז מיוחד לצד האלבום חי, זאת לאחר הצלחת אלבום האוסף מנגינת הלב.
בית חם (בצלאל אלוני — בצלאל אלוני) [3:25]
עזור לי (בצלאל אלוני — בצלאל אלוני) [3:30]
במנגינת הלב (בצלאל אלוני — בצלאל אלוני) [2:50]
בן פרבר (בצלאל אלוני — הנרי ברטר) [3:50]
איתך הלילה (בצלאל אלוני — הנרי ברטר) [2:35]
קום והתעורר (בצלאל אלוני — הנרי ברטר) [3:35]
אתה הבטחת (בצלאל אלוני — הנרי ברטר) [3:25]
ריקוד אחרון (בצלאל אלוני — הנרי ברטר) [2:56]
הוקלט באולפני "סיגמא", "טריטון" ו"רולי"
טכנאי הקלטה ומיקס: גרי אקשטיין, עמיר בן-משה, יואב גרא
בית חנה הוא בניין בשדרות בן-גוריון מספר 75, פינת רחוב אד"ם הכהן, בתל אביב.
הבניין, הקרוי על שמה של חנה צ'יזיק, נבנה במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 בסגנון הבינלאומי או סגנון הבאוהאוס, ותוכנן בידי האדריכל יעקב פינקרפלד.
בשנת 1926, בתקופת העלייה הרביעית, ייסדה חנה צ'יז'יק את "משק הפועלות צפון" וניהלה אותו במשך כ-20 שנה.
משק הפועלות שירת את קבוצת בנות חניכות תנועת החלוץ שעלו מפולין ואשר עסקו בחקלאות.
הוא שכן באזור שבין השדרה ותוואי רחוב ארלוזורוב מצפון (שטרם נסלל אז), ונועד להכשיר אותן לעבודת כפיים חקלאית על מנת שיוכלו להשתלב בהתיישבות העובדת או שישתתפו בשוק העבודה.
לקראת סוף שנות ה-20, כאשר משקי פועלות אחרים בארץ ישראל החלו להתפורר, שגשג משק הפועלות התל אביבי, קלט נערות חדשות בנות העלייה החמישית, ותושבי העיר פקדו אותו על מנת לרכוש תוצרת חקלאית ולטייל בו.
בשנת 1935 החלה בנייתו של בניין אבן בסגנון הבינלאומי, שנועד להחליף את המגורים הארעיים: צריפים וסככות.
בנייתו הסתיימה בשנת 1936. עיריית תל אביב הפנתה למקום נערים ונערות עזובים על מנת שיתחנכו בו, והבניין שימש כבית ספר חקלאי.
בשנים 1938-1940 פעל בבניין האבן "מכון ב'", שמו המחתרתי של אחד ממפעלי תע"ש (התעשייה הצבאית של ארגון ההגנה), שייצרו קני מרגמה בקוטר 3 אינץ' (81 מ"מ).
מפעל התע"ש הונצח באנדרטה שהוצבה בקרן הרחובות ליד גדר הבניין.
בית חנה שימש גם בסיס לחיילי הרזרבה של הפלמ"ח.
במלחמת העצמאות, ב-9 ביולי 1948 נפגע הבניין מהפצצה אווירית מצרית, שבה נהרגו שניים מתלמידי בית הספר ונפצעו אחדים.
עם פטירתה של צ'יז'יק בשנת 1951, נקרא הבניין על שמה ושינה את ייעודו לבית ספר לנערות שנזקקו לעזרה ולהכשרה מקצועית.
במהלך שנות ה-40 עד ה-70, נבנו בניינים על כל השטחים החקלאיים, כחלק מהתפתחותו של רובע הצפון הישן.
במתחם נותרו (בסמוך לרחוב ארלוזורוב) מבנים וצריפים שבהם שכן סניף תנועת "הנוער העובד והלומד", ובשנות ה-80 נבנו במקומם בנייני מגורים מודרניים, וכן נבנה בסמוך מגדל דירות בתחילת המאה ה-21.
בעיריית תל אביב הוחלט על שימורו של בית אבן במתחם, אשר שימש כתיכון מקצועי עד שנות ה-90, ונבנה בסגנון הבינלאומי כחלק ממיזם "העיר הלבנה", הניצב בקרן הרחובות אד"ם הכהן שדרות בן-גוריון.
הבניין המשומר הוא למעשה השריד האחרון של משק הפועלות במתחם בניהולה של חנה צ'יזיק.
במהלך שנות ה-90 שופץ הבניין, חידש את פניו כמרכז לאמנות ותרבות ונפתח בו בית הקפה "אפרופו".
בשנת 1997 פוצץ עצמו מחבל מתאבד בחזית הבניין באירוע המכונה "הפיגוע בקפה אפרופו".
שלוש נשים נהרגו וכ-47 נפצעו.
הפיגוע הונצח באנדרטה שהוצבה מול הבניין בשדרה.
בתחילת המאה ה-21 שכנו בבניין מרכז "דיאדה" ובית קפה.
כיום שוכנים בבניין מועדון כושר ובית קפה.
בית חינוך עיוורים (בשמו המלא: בית חינוך עיוורים לבני ישראל ירושלים) הוא מוסד ירושלמי להוראה ושיקום של בני נוער ובוגרים הלוקים בעיוורון ובעלי צרכים מיוחדים.
המוסד הוקם בשנת ה'תרס"ב - 1902, ומשנת 1932 הוא נמצא ברחוב דגל ראובן אשר בשכונת קריית משה בירושלים.
מטרות בית העיוורים, עם הקמתו, היו:
בית חינוך עיוורים שואף להכשיר עיוורים ולקויי ראייה לחיים עצמאיים ככל הניתן בקהילה.
המטרה המרכזית היא יצירת הזדמנויות לאוטונומיה מלאה בתחומים חינוכיים, חברתיים, תוך אישיים ותעסוקתיים, על מנת להביא את העיוור לתפקוד עצמאי מרבי.
בית חינוך עיוורים רגיש לצרכים המשתנים של אוכלוסיית העיוורים במציאות המודרנית.
מעמדתו המסורתית כ-"מתחזק" עיוורים כל ימי חייהם, הפך למוסד המקנה כלים לימודיים-חברתיים לעיוור לקראת יציאתו מן המוסד ושילובו בקהילה.
במוסד שתי חטיבות: החטיבה החינוכית-שיקומית הכוללת בית ספר, פנימייה ומערך טיפולי-שיקומי לילדים ולנוער, והחטיבה לשרותי קהילה, המספקת שירותי טיפול, שיקום ומסגרת חברתית הן למבוגרים והן לתלמידים צעירים המשולבים בחינוך הרגיל.
כמו כן כולל המוסד ספרייה המצוידת בספרי ברייל בתחומי לימוד מגוונים, ובספרים מוקלטים - ביניהם ספרים תורניים וספרי קריאה וכן מרכז ספורט ייעודי לעיוורים הכולל בריכת שחיה, אולם ספורט וחדר כושר מפואר.
בתפקיד המנכ"ל משמש מר שבתאי (שאבי) דויטש, מנהלת בית הספר היא גב' מנוחה טרופ.
בשנים תרנ"ט-תר"ס פגעה מחלת עיניים בילדים רבים והובילה להתעוורותם.
בעקבות כך, נוסד בחודש שבט תרס"ב בית החינוך לעיוורים.
ראשית המוסד בעיר העתיקה בירושלים.
ליד בית הסוחר נחום נתנזון נפגע ילד עיוור שלא היה שייך לשום מסגרת חינוכית או תעסוקתית, דבר שהביא אותו ואת חיים מיכל מיכלין, מנחם וולפינזון, אברהם משה לונץ (העיוור בעצמו) וד"ר גרשון יצחק קרישבסקי לייסד מסגרת חינוכית ותעסוקתית לילדים עיוורים על מנת שיזכו לחינוך ולא ישוטטו ברחובות.
הנהלת המוסד קיימה בחג החנוכה, חג האורות, נשף גיוס כספים למוסד.
לאחר זמן מה עבר בית החינוך לפינת רחוב הנביאים ורחוב מונבז (בשולי מגרש הרוסים), בבית זה ממוקמת כיום (2011) עמותת "משכן הראייה", המטפלת בכבדי ראייה באמצעות ציוד והדרכה אישית.
בשנת 1931 נרכש עבור בית החינוך שטח קרקע גדול בשכונת קריית משה, באזור בשולי העיר שהיה אז שומם.
באוקטובר 1931 הונחה אבן פינה לבניין החדש.
כיום בניין בית חינוך עיוורים ניצב במרכז השכונה, סמוך לכניסה הראשית לעיר.
מנהל המוסד בשנות ה-30 וה-40 היה אברהם-חיים שאג.
בשנות ה-50 וה 60 ניהל את המוסד יעקב אגרא שהקים לאחר מכן בשנת 75 את המוסד קרן אור.
הבניין המרכזי היה בניין הפנימייה, שתוכנן על ידי צ'ארלס טגארט (שתכנן גם את מצודות המשטרה הבריטית הידועות כמצודות טגארט).
תלמידים הגיעו למוסד מכל הארץ.
בניין בית הספר הוקם בשנות החמישים.
העובדים במוסד פיתחו בעצמם כלים ושיטות לחינוך, הוראה, שיקום והדרכת ילדים עיוורים ושילובם בקהילה.
בתוך בית חינוך עיוורים ישנו פרויקט הנקרא נוער יחד, נוער עיוור ולקווי ראייה הלומדים במסגרות חינוך רגילות.
בית חילאני הוא מבנה ארכיטקטוני מפואר דמוי ארמון שהיה נפוץ בתקופת הברזל, במאות ה-10 וה-9 לפנה"ס.
רוב המבנים נמצאו בצפון סוריה ובישראל.
ייתכן ותחילתה של הארכיטקטורה הזאת קדמה לתקופת הברזל והחלה כבר בתקופת הברונזה.
המבנה כונה על ידי האשורים "בית חילאני".
המבנה הקדום ביותר מטיפוס בית חילאני התגלה על ידי לנרד וולי בשכבה IV באללח'.
המבנה מתוארך למאה ה-15 לפנה"ס.
הזמן בו שוקמה העיר אחרי הכיבוש החתי.
בניין המצודה בבירת ממלכת החתים, חתושש, נבנה בסגנון דומה.
בניית העיר מתוארכת למאה ה-12 לפנה"ס בידי תודחליאש הרביעי.
תקופת השיא בו השתמשו בסגנון למבנה ארמונות הייתה תקופת הברזל.
בתל חלף, בירת ארם, בצפון מזרח סוריה, התגלה ארמון מסוג בית חילאני.
הארמון מתוארך למאה ה-10 או ה-9 לפנה"ס.
התל נחפר ב-1911 על ידי מקס ואן אופנהיים.
בחפירות הארמון התגלתה החזית בה שולבו פסלים.
חלק מהממצאים נלקחו למוזיאון ברלין.
מבנים מטיפוס זה נמצאו גם בתל טאיינאט, בקטנה ובממלכת שמאל.
הארמון נפגע במהלך מלחמת העולם השנייה.
בכניסה למוזיאון הלאומי בחלב שחזור הארמון מתל חאלף.
בישראל ניתן לזהות מספר ארמונות הבנויים בסגנון כמו: בית צידא ותל מגידו, הסגנון מכיל כניסה בעלת עמודים ומבואה רוחבית שבסופו עמד כס המלך.
כפי שמסופר על שלמה המלך בספר מלכים א י, י"ח - כ'
העומד מול הארמון היה רואה מבנה מונומנטלי בו אכסדרת עמודים שממנה עברו אל מבנה רוחבי שבקצהו עמד כס המלך.
כך היו המוזמנים פונים 90 מעלות על מנת לעמוד אל מול המלך.
האולם הבא מכונה "החצר האחרת" כפי שכתוב במלכים א ז, ז.
"החצר האחרת" היא חצר פנימית מוקפת בחדרים קטנים.
במגידו התגלה חדר עם אבנים מסותתות עם גרם מדרגות שהוביל כנראה אל הקומה השנייה.
בית חנן הייתה משפחת כהנים גדולים בסוף תקופת בית שני.
פעילותם הייתה במאה ה-1 לספירה.
ההגמוניה של המשפחה על תפקיד הכהן הגדול הייתה בעיקר בתקופת הנציבים הרומים הראשונים ביהודה שארבעה מהם מונו על ידם, דבר המצביע על יוקרת המשפחה וחשיבותה בעיני השלטון הרומי.
מקורה של המשפחה לא ידוע.
מנחם שטרן מעלה את ההשערה שאולי מקור המשפחה במצרים כמו משפחות הכהונה בית ביתוס ובית פיאבי.
הכהן הגדול הראשון בן משפחה זו היה כנראה חנן בן שת שמונה לתפקידו בשנת 6 לספירה על ידי קוויריניוס נציב סוריה שנשלח על ידי אוגוסטוס בשנה זו, לארגן את נציבות יהודה לקראת שלטון הנציבים הרומאים, וזאת לאחר תקופת שלטונו הכושל של ארכלאוס בנו של הורדוס.
קוויריניוס הוריד מתפקידו את יועזר בן ביתוס אולי כדי למנוע ממנו לצבור והשפעה.
חנן בן שת שימש בתפקיד כהן גדול עד שנת 15, ואז הורה נציב יהודה ואלריוס גראטוס להפסיק את כהונתו ומינה תחתיו את ישמעאל בן פיאבי הראשון שהיה מבית פיאבי.
ייתכן וגם הכהן הגדול יהושע בן שי שמונה לתפקידו על ידי ארכלאוס בשנת 3 לפנה"ס, היה מבית חנן.
הוא כיהן בתפקידו עד שנת 6/5 לפנה"ס.
חמישה בנים של חנן בן שת הפכו לכוהנים גדולים: אלעזר, יונתן, תאופילוס, מתתיהו וחנן.
המשפחה נמנתה, ככל הנראה על הצדוקים, ולכל הפחות לגבי חנן בן חנן אומר זאת יוסף בן מתתיהו מפורשות.
גם בספר מעשי השליחים מצוין שאנשיו של חנן הזקן היו צדוקים.
ישמעאל בן פיאבי הודח מתפקידו לאחר תקופה קצרה, שלאחריה מינה הנציב גראטוס כנראה בשנת 17/16 את אלעזר בן חנן לתפקיד הכהן הגדול.
גם הוא לא החזיק בתפקיד זמן רב, ונראה ששנה לאחר מכן מינה גרטוס את שמעון בן קמחית שלא היה מבית חנן.
כהנים מבית חנן חזרו לתפקיד הכהונה הגדולה בשנת 18 באמצעות הכהן הגדול יוסף קיפא שהיה נשוי לבתו של חנן בן שת (ועל פי הברית החדשה היה השופט של ישו בחקירתו בידי הסנהדרין).
קיפא החזיק מעמד בתפקידו עד שנת 36. בשנה זו פוטר מתפקידו יחד עם הנציב פונטיוס פילאטוס בידי מושל סוריה ויטליוס ובמקומו מונה לכהונה הגדולה גיסו יונתן בן חנן.
נראה כי הסיבה לפיטוריהם הייתה אי שביעות רצון הציבור על שיתוף הפעולה ביניהם.
בשנה שלאחר מכן מינה ויטליוס במקומו את אחיו תאופילוס בן חנן.
יונתן בן חנן סייע למינויו של אנטוניוס פליקס לנציב על יהודה, לאחר שיחסיהם התקררו הביא פליקס למותו על ידי הסיקריים.
לאחר שאגריפס הראשון מונה לתפקיד מלך, הוא ניסה לחזור למדיניות שהייתה נהוגה בימי סבו שבתקופתו ההגמוניה הייתה בידי בית ביתוס.
בשנת 41 מינה את שמעון קנתרס מבית ביתוס לכהן גדול.
כמו הורדוס הוא מינה והוריד כהנים גדולים כדי למנוע מהם צבירת כוח והשפעה שיכלה לאיים עליו.
ובשנת 41 החזיר את משפחת בית חנן כשמינה לתפקיד את מתתיה בן חנן.
זה החזיק בתפקיד עד שנת 44.
בשנה זו, שנת חייו האחרונה של אגריפס, העביר המלך את הכהונה הגדולה ממתתיה לאליהועיני בן קנתירא.
ייתכן וניתן לזהות את אליהועיני זה עם אליהועיני בן הקוף, שאולי היה בנו של "הקייף" - הכהן הגדול יוסף קיפא, חתנו של חנן בן שת.
משנת 44 עד שנת 62 מונו לתפקיד כהנים מבתי כהונה אחרים.
בשנה זו חזר לתפקיד הכהן הגדול האחרות מבית חנן והוא חנן בן חנן.
הוא היה צעיר הבנים במשפחה.
בשנת 62 מת הנציב פסטוס והנציב אלבינוס נשלח במקומו.
חנן ניצל אירוע זה, השתלט על משרת הכהן הגדול, והורה על הוצאתו להורג בסקילה של יעקב אחי ישו.
לאחר אירועים אלה פוטר חנן בן חנן מתפקידו על ידי אגריפס השני.
בשנת 66, לאחר פרוץ המרד הגדול, מונה חנן לאחר משני מפקדי העיר ירושלים הוא נמנה עם המתונים.
הוא תמרן בין דרישות סותרות ואינטרסים מנוגדים של המתונים והקנאים, כל זאת בעודו שייך מבחינה מעמדית ופוליטית למעמד הכוהנים והצדוקים אשר התנגדו מראש למרידה וראו בה סיכון מיותר למעמדם.
בשנת 67 או 68 נרצח בידי הקנאים.
כהן נוסף שכנראה ניתן לשייך למשפחה זו, היה מתתיהו בן תאופילוס (השני) שמונה לתפקידו על ידי אגריפס השני בשנת 64. ניתן להניח שהוא היה בנו של תאופילוס בן חנן, ונכדו של הכהן הגדול חנן בן שת.
בית חינוך כרמל זבולון הוא בית ספר שש שנתי, הממוקם בכניסה לקיבוץ יגור בסמוך למחלף יגור, ומהווה בית ספר אזורי בו מתחנכים תלמידים מכל רחבי המועצה האזורית זבולון ומהיישובים הסמוכים.
ההחלטה על הקמת בית הספר התקבלה ב-1972, והוקם במקור במבני שיכונים בשטח הקיבוץ.
בשנת 2001 נחנך המבנה המחודש של בית הספר במיקומו הנוכחי, סמוך לכביש הראשי בכניסה לקיבוץ יגור.
שטח המתחם החדש הוא כ-7,000 מ"ר, והוקמו בו 6 מבנים הכוללים 24 כיתות לימוד, מעבדות, אולם כנסים, מגרשי ספורט, ספריה וקפיטריה.
בשנת 2019 זכה מורה לחינוך גופני מבית הספר, איתן בורשטיין, בתחרות "המורה של המדינה" על פעילותו כמורה וכמחנך.
בשנת הלימודים תשע"ט אחוזי הזכאים לבגרות בבית הספר היה 94.4%, מתוכם 20.5% זכאים לתעודת בגרות מצטיינת, הנתונים הגבוהים מבין בתי הספר באזור העמקים.
בכל שכבת גיל בבית הספר קיימות 3–4 כיתות לימוד רגילות.
בבית הספר לומדים למעלה מ-930 תלמידים.
כרמל זבולון הוא בית הספר היחיד שקולט תלמידים לקויי שמיעה במחוז צפון.
בחלק מהשכבות קיימות כיתות חינוך מיוחד אזוריות קטנות המיועדות לתלמידים לקויי שמיעה.
בבית הספר מתקיימים לימודים במגמות לימוד שונות ופעילויות קהילתיות.
בית חסן הוא כפר פלסטיני בנחל תרצה במחוז שכם וממוקם 14 ק"מ מזרחית לשכם (בקו אווירי), בגובה של 29 מ' מעל פני הים.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה משנת 2017, מנתה אוכלוסיית הכפר 1,599 תושבים.
שם הכפר הוא על שמו של חסאן שהיה בעל האדמות וביתו היה היחיד באזור.
כפר בית חסן הוקם בשנת 1948, על ידי פליטים ממספר אזורים, כמו: קיסריה, חיפה, יפו ואזורים אחרים.
השטח הכולל של הכפר הוא 4,821 דונם.
מתוכם: הכפר בנוי על 97 דונם, שטחים חקלאיים בשטח של 3,613 דונם והיתר הם שטחים פתוחים.
לאחר הסכמי אוסלו בשנת 1995, סווגו כל אדמות הכפר כשטח B.
חשמל: היישוב מחובר לרשת חשמל משנת 1996.
מים: היישוב ניזון מבאר מים.
רשת מים ציבורית נפרסה בשנת 1986.
ביוב: בבית חסאן יש רשת ביוב ציבורית.
בשנת 2014 50% ממשקי הבית היו מחוברות לרשת הביוב והיתר השתמשו בבורות ספיגה לצורך פינוי השפכים (ובכך מזהמים את מי התהום).
בית חינוך אופק הוא בית ספר על יסודי שש שנתי הממוקם בקיבוץ עברון.
בית הספר נוסד ב-1995 כאיחוד של בית חינוך "נעמן" בעין המפרץ ובית חינוך "אושרת" בעברון ומתחנכים בו בני שמונת הקיבוצים במועצה האזורית המשתייכים לשומר הצעיר למעט קיבוץ אילון (יסעור, עין המפרץ, כפר מסריק, שמרת, עברון, סער, געתון ויחיעם), ילדי היישוב נס עמים וכן ילדי קיבוץ אפק אשר היה שייך לתק"מ.
בית הספר ידוע באווירה הקיבוצית והפסטורלית שבו והוא מושך תלמידים מרחבי האזור.
כל אחת משש שכבות הלימוד בבית הספר ממוקמת במכלול בצבע שונה בבית הספר (כחול, כתום, סגול, ירוק, אדום, לבן), בסמוך לספריית בית הספר נמצא "בית חייקה גרוסמן", שהייתה חברת הקיבוץ.
ב-2008 נפתחה בבית הספר מגמת הלימוד "ביו-רפואה".
נס כהן – מנהל חטיבה עליונה
שירן פרי – מנהלת חטיבת הביניים
בית חפור הוא מבנה החפור חלקית בקרקע ומכוסה בגג.
בנוסף להגנה ממזג אוויר קיצוני עשויים מבנים אלו לשמש גם לאחסון מזון (כמו מזווה או מרתף לאחסון מזון לחורף), ולפעילויות תרבותיות כמו לספר סיפורים, ריקודים, שירה וחגיגות.
מילונים כלליים מתארים גם בית חפור כמחפורת או כמחפורת למחצה.
בארכאולוגיה מכונה בית חפור לעיתים קרובות כ"בניין שקוע" (Sunken featured building).
בתים חפורים מצויים במספר רב של תרבויות ברחבי העולם, כולל התושבים הקדומים של דרום-מערב ארצות הברית, תושבי הפואבלו הקדמונים, ובני תרבויות פרימונט ומגיון הקדמונים, הצ'רוקי, האינואיטים, תושבי הרמה, התושבים הארכאיים של ויומינג באמריקה הצפונית, אנגלו-סקסונים באירופה ובני תקופת ג'ומון ביפן.
ייתכן שבתים חפורים של אנגלו-סקסונים שימשו למטרות אחרת ולא למגורים.
בדרך כלל, כל מה שנותר מהבית החפור העתיק הוא חלל חפור באדמה והגומחות באדמה שבהם נקבעו במקור העמודים שתמכו בגג.
במאה התשע-עשרה האמינו שרוב העמים הפרהיסטוריים חיו בבתים חפורים, אם כי מאז הוכח כי רבים מהמבנים שנחשבו כבתים היו למעשה בורות פרהיסטוריים לאחסון מזון או ששימשו למטרה אחרת.
המגורים החפורים העתיקים ביותר נתגלו במז'ריץ' (Межиріч) במרכז אוקראינה ב-1965. הבתים, שתוארכו לפני 15,000 שנים (התקופה הפלאוליתית העליונה), היו בנויים מעצמות ממותה.
צורת הבסיס הייתה עגולה או סגלגלה בקוטר 3.7 עד 4.3 מטרים, כשעצמות הגפיים שימשו לקירות והעצמות השטוחות הקלות יותר שימשו לגג.
משערים שעורות בעלי חיים נמתחו מעל החלק החיצוני לבידוד.
במרכז כל מבנה מגורים היה מקום למדורה.
קבוצות של בתים סודרו סביב מחנה בסיס, ובהם התגוררו משפחות או קרובי משפחה במשך שבועות או חודשים.
אירופה של תחילת ימי הביניים
בתים חפורים נבנו בחלקים רבים של צפון אירופה בין המאה ה-5 למאה ה-12 לספירה.
בגרמניה הם מכונים Grubenhäuser, ובבריטניה grubhuts, grubhouses או מבנה שקוע.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים שהמבנים נבנו בתוך בור מלבני רדוד שעומקו היה שונה בין בית לבית (כשלעיתים הוא מעיד על מידת השימור של האתר).
חלקם היו בעומק של 25 סנטימטרים, באורך 2 מטרים וברוחב 1.5 מטרים, בעוד שדוגמאות משנות ה-50 ואילך בכפר האנגלו-סקסוני וסט סטואו (West Stow Anglo-Saxon Village) באנגליה היו באורך 3.7–4.44 מטרים, ברוחב 2.72–3 מטרים ובעומק 0.58–0.97 מטרים.
בתוך הבור הוצבו שני (אבל לעיתים 0, 4 או 6) עמודי עץ חסונים בבורות בכל צד של ציר האורך.
כמה ארכאולוגים העלו השערה שמעל הבור הותקנה רצפת עץ צפה ושהחלל מתחת שימש כמחסן או כאמצעי לשלוט על לחות, אף שאחרים חולקים על כך, ומשערים כי לבית החפור לא היו כלל רצפות צפות.
תקרה עם גמלונים שנתמכה על ידי עמודי עץ כיסתה את הבקתה, שככל הנראה לא כללה חלונות והייתה לה כניסה בודדת מצד אחד.
חפירות בווסט סטואו בשנות ה-70 של המאה ה-20 חשפו עדות ללוחות עץ חרוכים, המרמזים על רצפה תלויה.
נמצאו גם לעדויות לכירה, שנבנתה בקצה של הבור ונראה שהתמוטטה מטה כאשר המבנה שתמך בחלקים התלויים (ככל הנראה רצפה תלויה) הוסר ושגג בסגנון אוהל לא היה מעשי.
בדרך כלל משערים שבתים חפורים שימשו למגורים.
עם זאת, השימושים בהם עשויים להיות מגוונים, במיוחד על בסיס אזורי.
במערב אירופה הגודל הקטן שלהם, העובדה כי הם היו יכולים להימצא ליד מבנים אחרים, וממצאים קשורים של משקלות של נולים, גרמו להשערות שהמטרה שלהם הייתה ייעודית כדוגמת סככות לאריגה.
באזורים הסלבוניים של מזרח אירופה היה הבתים החפורים גדולים יותר ולעיתים קרובות כללו אח.
במרבית היישובים לא היו מבנים בגובה הקרקע.
יש שחזורים של בתים חפורים בכמה מוזיאונים פתוחים, כדוגמת "המרכז הארכאולוגי היצאקר" (Archäologisches Zentrum Hitzacker), "המוזיאון והפארק קלקריזה" (Museum und Park Kalkriese), "המוזיאון הארכאולוגי הפתוח אורלינגהאוזן" (Archäologische Freilichtmuseum Oerlinghausen) ו"המוזיאון הקלטי בהוכדורף" (Keltenmuseum Hochdorf).
קבוצות פרהיסטוריות רבות נהגו להתגורר בבתים חפורים.
בין התרבויות בדרום-מערב ארצות הברית שהתגוררו בבתים חפורים כלולים: תרבות פרימונט, פואבלו, אנסאזי, תרבות הוהוקם, ותרבות מגיון.
מקבצים של בתים חפורים גדולים נחפרו בקולומביה הבריטית בקנדה, כדוגמת האתר הארכאולוגי קיטלי קריק (Keatley Creek Archaeological Site).
ברחבי אזור הפסיפיק נורת' וסט, היו הילידים נוהגים לנדוד במהלך הקיץ וליקטו מזון ומשאבים במקומות שונים על פי העונה והמסורת, אך בחורף שהו בבתי קבע חפורים תת-קרקעיים למחצה במקומות נמוכים יותר.
החורף היה לעיתים קרובות הזמן היחיד שבו נפגשו משפחות - גם אם הן היו מאותו הכפר ומאותו השבט - והתכנסו במספר משתנה של מבנים לפני הגעתן של תחנות המסחר של האירופאים.
לעיתים קרובות היו בתים אלה ממוקמים לאורך נהרות גדולים ויובלים כמו הקולומביה והפרייזר.
מבנים אלו היו בדרך כלל עגולים וקטנים למדי וכוסו בשכבות של מחצלות מהמין Schoenoplectus acutus (מין קרוב או תת-מין של אגמון האגם הקרוי באנגלית Tule) כדי למנוע ממזג האוויר הקר לחדור פנימה ולשמור על החום.
במרכז הגג היה חור לעשן ופנים המבנה, אף שהיה חם בחורף, הכיל עשן רב.
במישורים הגדולים הצפוניים-מערביים ובאזור הרמה הסמוכה, שינויי האקלים וטמפרטורות קיצוניות ותנאי מזג אוויר קיצוניים הקשו על מגורים באותו מקום כל ימות השנה.
קיצים חמים גרמו לבניית מבנים פשוטים של אוהלים המכוסים בעורות שהיו ניידים ואפשר היה לארוז אותם כדי לנוע.
במשך חודשי החורף הקרים, היוו הבתים החפורים מקלט חם ומוגן ההכרחי להישרדות.
פטרישה גילמן (Patricia Gilman) מהמחלקה לאנתרופולוגיה של אוניברסיטת אוקלהומה ערכה מחקר השוואתי על בתים חפורים תוך שימוש באטלס האתנוגרפי (Ethnographic Atlas) שהכין ג'ורג' מורדוק (George Murdock) ב-1967, ומצאה ש-82 מתוך 862 חברות המתועדות באטלס משתמשות בבתים חפורים כמגורים ראשיים או משניים.
כל 82 החברות, למעט שש, חיות צפונית לקו הרוחב 32° צפון, וארבע מתוך שש החברות שחיות דרומית לקו הרוחב 32° הן מאזורים גבוהים במזרח אפריקה, פרגוואי ומזרח ברזיל.
החברה האחרונה הם היאמי (Yami) ששכנו באי קטן דרומית לטאיוואן.
בקבוצות שנדגמו היו תמיד שלושה אלמנטים משותפים:
אקלים שאינו טרופי בתקופה שבה שוכנים במבנים החפורים.
דפוס מגורים דו-עונתי לכל הפחות.
הסתמכות על מזון אגור בתקופה שבה שוכנים במבנים החפורים.
גורמים אלו עשויים להיות קשורים לגורמים אחרים בחברה והנוכחות של חלק או כל שלושת האלמנטים בחברה אינה מחייבת בהכרח מגורים בבתים חפורים.
עם זאת, שלושת האלמנטים היו קיימים בכל המקרים של משכן בבתים חפורים כפי שתועדו באטלס האתנוגרפי.
דפוסים תרבותיים אחרים היו נפוצים, אבל לא היו קיימים בכל החברות.
הדפוסים המשותפים האחרים הנפוצים כוללים: מגורים בבתים החפורים בתקופה הקרה, אוכלוסייה דלילה ומערכות כלכליות פוליטיות פשוטות.
המחקר מתבסס כמעט לחלוטין על מחקרים קודמים של חברות השוכנות בקווי רוחב צפוניים.
התקופה של המגורים במבנה החפור היא בדרך כלל התקופה הקרה, קרוב לוודאי בשל היעילות התרמית שלהם.
בין היתרונות של בתים חפורים: תכונת הבידוד של הקרקע, כמו גם צללית נמוכה המגינה עליהם מחשיפה לאובדן חום בשל הרוחות.
מכיוון שפחות חום אובד מאשר ממבנים שעל פני הקרקע, נדרשת פחות אנרגיה לשמר טמפרטורה יציבה בתוך המבנה.
מתוך 82 החברות שבאטלס האתנוגרפי קיימים הערכות של גודל האוכלוסייה ב-50 חברות.
מתוכן, ב-64% היו פחות מ-100 תושבים להתיישבות.
רק ב-6% מהמקרים היו יות מ-400 תושבים להתיישבות.
המקרים שבהם הייתה צפיפות האוכלוסייה הגבוהה ביותר היו שבטי האריקרה (Arikara) וההידטסה (Hidatsa) מהמישורים הגדולים של אמריקה הצפונית והקונסו (Konso) באתיופיה.
גילמן מייחסת את ריכוזי האוכלוסייה הגדולים שבקרב בני האריקרה לזמינות של הביזון האמריקאי.
מגורים בבתים חפורים מקושרים בדרך כלל עם מערכות פוליטיות וכלכליות פשוטות.
עבור 86% מהחברות דווח כי לא נתגלו שיכוב מעמדי או הבדלים חברתיים המבוססים על עושר שלא נצבר בירושה.
עם זאת, כמה חברות שהתגוררו בבתים חפורים אופיינו על ידי רמת מורכבות של משטר צ'יף.
במונחים של התארגנות כלכלית הייתה כלכלת 77% מהחברות ששכנו במבנים חפורים מבוססת על ליקוט וציד.
מספר זה מהווה חלק גדול מכמות החברות, אבל אלמנט זה לא נחשב כמאפיין אוניברסלי עקבי כדוגמת ההתיישבות הדו-עונתית וההסתמכות על מזון אגור בתקופת המגורים במבנה החפור.
בחלק בשנה שבו התושבים לא התגוררו במבנים חפורים היו הפעילויות ממוקדות באגירת מזון לאחסון.
בהסתמך על האטלס האתנוגרפי היו פעילויות אלו מבוססות על ציד, ליקוט או חקלאות.
אף שהגדרות תקניות רבות של בתים חפורים נוטות לתאר אותם כמבנים "פרימטיביים" או "קדם-מודרניים", עדיין קיימות דוגמאות – יחד עם מבנים מאדמה נגוחה ומבנה מבאלות קש (straw-bale) – של אדריכלות אלגנטית ובת קיימא וטכנולוגיות עיצוב הפועלות בהרמוניה עם התכונות האקולוגיות והסביבתיות של המקום או האתר.
בקנדה מסמלים בתים חפורים את הידע והנוהגים של הילידים המקומיים, הבונים עם הטבע ולא כנגדו.
דוגמה עכשווית וסמלית הוא בית חפור שנבנה ב-Unist'ot'en Camp, קהילה אוטונומית השוכנת על התוואי המוצע של צינור הנפט של השער לצפון (North Gateway Pipeline) לרוחב הטריטוריה המסורתית של שבט ה-Wet'suwet'en במרכז קולומביה הבריטית.
הבית נבנה על ידי חברים מהשבט יחד עם פעילים ובני ברית החיים ביישוב.
הבית הוא ביטוי לחלופות בינוי בנות קיימא.
בית חינוך שער הנגב (שם רשמי: בית חינוך שער הנגב ע"ש יצחק שביט) הוא בית ספר מקיף שש שנתי (כיתות ז'-י"ב) במועצה האזורית שער הנגב.
בית החינוך ממוקם בלב המועצה האזורית שער הנגב הנמצאת בצפון הנגב המערבי, דרומית לאשקלון ובסמוך לשדרות.
הכניסה אל קריית החינוך שער הנגב, בה נמצא בית החינוך, כולל בית הספר היסודי "שער הנגב" הוא דרך כביש הגישה לקיבוץ גבים.