tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שינמוך , הוא תהליך פירוק פסולת, שמוביל לייצר של חומר ממוחזר באיכות, חוזק או פונקציונליות נמוכה יותר מהחומר המקורי.
המונח שינמוך שימש לראשונה על ידי ריינר פילץ, מהנדס גרמני בראיון שערך אדריכל שעוסק בשיקום ת'ורנטון קיי ב- SalvoNEWS בשנת 1994.
שינמוך מאריך את השימוש בחומרים ומוצרים, מפחית את צריכת חומרי גלם מצמצם את צריכת האנרגיה, פליטת גזי חממה, זיהום באוויר וזיהום המים בבאמצעות הפחתת הייצור הראשוני ומיצוי משאבים.
יתרון נוסף של שינמוך מנקודת מבט של היצרן הוא שפריטים עם משונמכים לא חייבים להיות ממוינים.
שלא כמו מיחזור, כשישנו תמריץ כספי על מיון בקבוקי פלסטיק לפי חומר וצבע כדי להבטיח את ה-PCR הטוב ביותר לייצור בקבוקים ממוחזרים, בשינמוך ניתן להפוך חומרים מסוגים שונים למוצר אחיד ויציב.
במתכות שינמוך קורה כאשר מצטברים חומרים על מתכות (העשויות בחלקן או מרביתן מגרוטאות מתכת) שלא ניתן להסיר בהתכה.
לדוגמה, פלדה מרכבים ישנים שמשולבת בה חוטי נחושת או ציפוי פח.
מתכות אלו מניבות פלדה באיכות ירודה שאינה עומדת במפרט הפלדה לרכב ולכן היא נמצאת בשימוש בעיקר בענף הבנייה.
סוגים מסוימים של פלסטיק מעובדים לשימוש חוזר ושניתן ייצור מהם פריטים באיכות פחותה כמו פליס או חיפוי מבנים.
בעוד שאיכות הפלסטיק פחותה ממה שהייתה במקור, היא עדיין מפחיתה את הצורך לשימוש חומרי גלם חדשים.
מוצרים נוספים שמשתמשים בהם בפלסטיק משונמך הם ספסלים, אדני רכבת, צינורות ניקוז ועוד.
שיניים תותבות הן אביזר מכני (תותב) המיועד להשלים או להחליף שיניים חסרות, ונתמכות בידי הרקמות הקשות והרכות בחלל הפה.
מערכת התותבות מחליפה את כל או כמעט את כל השיניים הטבעיות בפעולות הנגיסה והלעיסה, בעלת חשיבות אנטומית ופיזיונומית וכמו כן היא בעלת ערך קוסמטי-אסתטי רב.
בניגוד להשתלת שיניים בהן השיניים נשארות באופן קבוע בתוך הקבוע (וניתן להשתיל שן אחת או אפילו לסת שלמה), השיניים התותבות נשלפות, וניתנות לניקוי או החלפה.
חשיבותן של השיניים התותבות בא לידי ביטוי באופן קוסמטי נראה לעין באופן מיידי ומאפשר שימור של מבנה לסת וחלל פה תקינים לטווח ארוך.
ראשיתן של השיניים התותבות ב, בעם האטרוסקי ששלט בצפון איטליה עד לעליית שלטון רומא העתיקה, ויצר תותבות חלקיות מחיבור שיני אדם או שיני בעלי חיים באמצעות מחבר מזהב.
בתחילת המאה ה-16, הומצאו ביפן שיניים תותבות מעץ, לאחר שנמדד פה המטופל באמצעות דונג דבורים.
בהמשך הוחלף העץ בשנהב, ובקרנים של חיות שונות.
פייר פוכרד , רופא שיניים צרפתי, שכונה "אבי רפואת השיניים המודרנית", הגה את רעיון השיניים העשוית ממסגרת מתכתית ושיניים המגולפות מעצם בעל חיים.
שיניים נלקחו גם מגופות, ממוצאים להורג או בתי קברות.
ב-1799, תיעד זאת הצייר פרנסיסקו דה גויה בציור "A caza de dientes" בו נראית אישה ממעמד האצולה שוברת שן מאדם שנתלה.
בקרב ווטרלו (1815), בו נהרגו למעלה מ-10,000 חיילים, רובם צעירים ובריאים, נלקחו שיניים רבות.
גם בקרב לייפציג, בו נהרגו מאות אלפי חיילים, נלקחו שיניים.
את השיניים התותבות בצורתן המודרנית מפורצלן, ייצר ב-1770, אלקסיס דושה .
ב-1791, נרשם הפטנט הראשון בבריטניה בידי ניקולס דוביס דה שמנט, עוזרו לשעבר של דושה בעבור המצאתו: .
המוצר שווק לראשונה ב-1792, כשפיטר דה לה רוש הבריטי, היה הראשון שהציג עצמו כ"מפעיל שיניים", גברים שרובם היו צורפים, מעבדי שנהב וגלבים שעסקו בתחילה בעקירות שיניים.
ב, לפני המצאת הארטיקולטור, נעשה שימוש בציר דלת לחיקוי תנועת סגירה הפה.
ב-1839, המציא צ'ארלס גודייר את תהליך הגיפור והתותבות יוצרו מגומי שעבר תהליך הקשיה בחום ולחץ גבוהים.
ב-1940, 40% מכלל התותבות בארצות הברית יוצרו מגומי מגופר.
ב-1928, הומצא במקביל בגרמניה, בריטניה וספרד, חומר אקרילי המתאים לשימוש בתותבות.
בתחילת המאה ה-21, נעשה שימוש בחומרים שונים ובהם שרף וסוגי פלסטיק שונים, כגון זכוכית אקרילית המתקשה בחום או מחוזקת בגומי.
צבעים שונים וסיבים סינתטיים שונים מוספים כדי לחקות את החניכיים ואת כלי הדם.
החומר הפלסטי מוזרק לתבנית עד להקשייתו, בתהליך הכולל מספר שלבים.
בשנת 1926, הקים בישראל הממציא והנדבן הציוני שמואל בלום את בית החרושת הראשון לייצור שיניים תותבות.
ג'ורג' וושינגטון, שסבל מבעיות שיניים רבות במהלך חייו, עקר את השן הראשונה שלו בגיל 22, וכשהתמנה לנשיא ארצות הברית, נשארה בפיו שן אחת בלבד.
היסטוריונים מודרניים מייחסים בעיה זו לטיפולי הכספית שניתנו לו לטיפול במלריה ואבעבועות שחורות.
סט התותבות שפיו הורכב משיניים אמיתיות של עבדים שחורים, שעבדו כנראה במשכנו מאונט ורנון.
בהמשך רכש סט שייצר עבורו ג'ון גרינווד , רופאו האישי משנהב של היפופוטם ופיל.
כאב השיניים הונצח במספר דיוקנאות ובהם דיוקן אתניאום ששימש ליצירת בולי דואר וליצירת דמותו על שטר דולר אחד.
תותבות מסייעות בהחזרת מספר גורמים:
קיימים סוגים שונים של תותבות כאשר החלוקה העיקרית היא לתותבות קבועות או נשלפות.
תותבות קבועות בדומה לשתל, או גשר המכסה מספר שיניים, מקובעת ללסת באמצעות מספר שתלים הנקבעים בתוך הלסת (4, 6 או 8 לכל לסת).
התותבות יכולות להיות חלקיות במידה ולמטופל ישנן שיניים טבעיות הנמצאות במקומן או שלמות, במקרה בו כל השיניים חסרות.
התותבת החלקית (מכונה גם "תותבת חלקית נשלפת") מחוברת באמצעות תפסנים או דבק לשיניים הטבעיות הסמוכות.
קיבוע זה עשוי להזיק לחניכיים בשעת הדיבור או האכילה, והשימוש בו נעשה רק במקרים בהן חסרות חלק מהשיניים.
בטיפולים כירורגיים ממושכים נעשה שימוש בתותבות זמניות המאפשרות אכילה ודיבור רגילים, ושמירה על אסתטיקת הפה.
בניית התותבות דורשת הכנה מוקדמת שעשויה לקחת זמן רב ויכולה להגיע עד למספר טיפולים אצל רופא השיניים.
בתחילה, מבוצעת השלמת טיפולים קודמים ובהם עקירות שיניים והשלמת השתלת עצם במידת הצורך.
פה המטופל נמדד באמצעות הטבעה דנטלית שנלקחת על ידי הכנסת כפות המלאות בחומר הרושם את מיקום השיניים (למשל סיליקון או אגר).
הרופא נעזר בצילום שיניים פנורמי שמציג את המידות המדויקות של עצמות הלסת, מיקום השיניים בפה, העצבים וכו'.
מדידות נוספות ובהן גוון השיניים, מרווחי הסטייה וסידורן מבוצעות מספר פעמים עד להתאמה מלאה.
את התותבות מרכיב טכנאי שיניים במעבדת שיניים מחומרים מודרניים כאשר במרביתן השיניים המלאכותיות עשויות חומר פלסטי קשיח וחלק התותבת הבא במגע עם החניכיים עשוי מחומר אקרילי.
מטבע השיניים נמדד באמצעות קיבוע ההטבעות הדנטליות בארטיקולטור, המדמה את מפרק הפה ותנועות המנדיבולה (לסת תחתונה) והמקסילה (הלסת העליונה שאינה נעה ומקובעת לגולגולת).
ההטבעה הדנטלית מועברת דרך מספר חומרים בשיטת השעווה האבודה עד ליצירת הדגם מחומר קשיח.
הגלריה מציגה את שלבי ההטבעה השונים: מכף ההטבעה הריקה, ייצור תותבת ראשונית וקיבוע זמני של השיניים באמצעות שעווה, המסת השעווה והחלפתה בחומר קבוע, הזרקת פלסטיק ליצירת תותבת שלמה.
סריקות דיגיטליות מודרניות מאפשרות צילום השיניים באמצעות חיישנים והדפסת התותבת במדפסת תלת מימד.
כדי למנוע הצטברות חיידקים, נדרש ניקוי יומיומי יסודי של התותבות באמצעות מברשת שיניים מתאימה.
חיטוי יסודי נעשה באמצעות השריית השיניים במהלך שינת הלילה בתמיסות ניקוי שונות: חומצה, נתרן תת-כלורי או באמצעות מכשירים ייעודיים המנקים באמצעות גלי קול .
ניקוי לא מספק של התותבות עשוי לגרום להצטברות חיידקים ופטריות הגורמים לפטרת ודלקת.
שימוש ממושך בתותבות, עשוי לגרום למחסור חמור בעצם בלסת.
בניגוד לשיניים טבעיות או שתל, המעוגנים לעצם הלסת, השיניים התותבות אינן מחוברות לחניכיים, ובכך מאיצות את ספיגת העצם לגוף.
שימוש ממושך עשוי לגרום גם לשחיקת השכבה העליונה של החניכיים עד לדלקת חניכיים.
נדרשת הסתגלות בתחילת השימוש בשיניים תותבות, וזאת בעיקר לאחר שנים רבות בהן המטופל היה ללא שיניים.
מצב זה גורם לעיתים לפצעי לחץ ובחילה, גורר שינוי בצורת האכילה והדיבור.
תותבות ובעיקר ללסת התחתונה, לא תמיד תואמות לצורת הלסת והאחיזה שלהן עשויה להתרופף בשל התכווצת רקמת הלסת ובכך להגביל את יכולת האכילה או הדיבור.
תותבות עליונות נמצדות לחך העליון ובכך נוחות יותר אך כיסוי חך מלא עשוי לפגום ביכולת להבחין בטעמים שונים.
מומחים מסוימים טוענים שתותבות לקויות עשויות להגביר את הסיכון לחלות בסרטן הפה.
שיננא - מפעל לעידוד השינון במשנה תורה להרמב"ם הוא ארגון חרדי שמטרתו לעודד אברכים ובחורי ישיבות ללימוד בספר משנה תורה של הרמב"ם.
הארגון מקיים מבחנים שבועיים ועונתיים ומחלק מלגות למשתתפיהם.
הוא מפעיל קו טלפון עם שיעורים בפרק היומי ברמב"ם, מפעיל תוכנית לכתיבת פלפולים בדברי הרמב"ם ומוציא לאור ספרים, חוברות ופרסומים המבארים את הרמב"ם או דנים בספריו וערך הלימוד בהם.
בין רבני הארגון נמנים הרב צבי ברוורמן אב"ד ביתר עלית, הרב ברוך שרגא, הרב חיים שמרלר ראש ישיבות צאנז, הרב משה ברנדסדורפר גאב"ד היכל הוראה והרב זושא הורביץ אב"ד קהילות החסידים באלעד.
הארגון מלווה על ידי רבנים ואדמו"רים בולטים בהם האדמו"ר מויזניץ' ישראל הגר, האדמו"ר ממודזיץ' חיים שאול טאוב, הרב בניהו שמואלי והרב דוד יוסף.
עד לפטירתם לווה הארגון בתמיכתם של הרבנים שלום כהן, ברוך מרדכי אזרחי, שמעון בעדני וחיים מאיר ואזנר.
ארגון 'שיננא' הוקם בחודש תמוז ה'תש"פ ויצא בתוכנית לימודים ומלגות בקרב בני הישיבות החרדיות ברחבי הארץ.
רכזי הארגון מפעילים את מסלולי הלימוד והמבחנים בריכוזים החרדיים השונים.
הארגון נרשם כעמותה ב־2022. מנהלי העמותה הם הרב אליעזר צבי טורנהיים והרב יעקב יצחק גלבשטיין.
אחת לכמה חודשים, מתקיים מבחן גדול ומקיף.
המבחנים מתקיימים בדרך כלל באולמות גדולים, דוגמת ארנה ירושלים, ובנייני האומה.
בחודש תמוז ה'תשפ"ג קיים הארגון מעמד סיום גדול בבנייני האומה בירושלים בהשתתפות אלפים ובראשות אדמו"רים, ראשי ישיבות ורבנים רבים, ביניהם הרבנים ברוך מרדכי אזרחי, יצחק אזרחי, הראשון לציון הרב יצחק יוסף, ועוד.
ארגון 'שיננא' מקיים מסלולי ותוכניות לימוד מגוונים.
שונה הלכות - מסלול הלימוד השבועי (במסגרת מסלול פרק אחד ליום) הכולל מבחן שבועי על שבעת הפרקים השבועיים ומזכה את העוברים בהשתתפות בהגרלות.
מחודדים בפיך - מסלול לימוד למעמיקים בו נערכים מבחנים עיוניים בכתב בסיום כל אחד מארבעה עשר ספרי הרמב"ם המזכים את הנבחנים במלגות.
פלפולא דאורייתא - תוכנית לכתיבת 'חבורות' ופלפולים הדנים בדברי הרמב"ם.
ועדת שיפוט בוחרת את החיבורים המוצלחים ביותר שכותביהם זוכים במלגות.
לאוקמי גרסה - תוכנית לימוד ומבחנים בספר נשים ברמב"ם המהווה סיכום בסוגיות יסודיות הנלמדות במסכתות הישיבתיות.
מסלול נוסף הוא בלימוד שלשה פרקים ביום, בו נערכים מבחנים פעם בחודש על כל החומר.
הארגון מוציא לאור פרסומים שונים ומפעיל מערכת טלפונית.
קובץ לימוד חודשי - חוברות המגישות את הלכות הרמב"ם עם ביאור נגיש ונשלחות בדיוור ישיר לבתי המשתתפים במסלולי הלימוד.
שמעו ותחי נפשכם - מערכת טלפונית בה מתפרסמים מדי יום שיעורים בפרק היומי מפי מגידי שיעורים מגוונים, בעברית וביידיש.
בקו הטלפון אף ניתן להירשם למסלולי הלימוד ולהשתתף במבחנים השבועיים.
זכרו תורת משה - עלון שבועי, היוצא בשיתוף עם מכון 'כתר תורה' המביא מחקרים, הגיגים ועיונים בפרקים השבועיים ברמב"ם.
פרסומים עונתיים - לאורך השנה מוציא הארגון פרסומים מגוונים המעודדים את הלימוד בספר הרמב"ם ומסבירים את הערך שמקבלים הלומדים.
שיניים הוא סרט אמריקאי משנת 2007, שבוים על ידי .
בסרט מככבת והוא הופק על ידי ליכטנשטיין עם תקציב של 2 מיליון דולר.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס בשנת 2007, ולאחר מכן הופץ בהפצה מוגבלת ברחבי ארצות הברית ב-18 בינואר 2008 בהפצת .
שם הסרט מתייחס למיתוס "וגינה דנטטה", לפיו הנרתיק הנשי מכיל שיניים.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות והרוויח $2,340,110 ברחבי העולם.
השחקנית ג'ס וייקסלר זכתה בפרס עבור משחקה בפסטיבל סאנדנס.
דון אוק'יף היא נערה שעובדת עם שני חבריה, אלישה ופיל כדוברת עבור ארגון נוצרי בשם "ההבטחה" ובמסגרת עבודתה, היא מופיעה בפני נערים בבית הספר ומדברת איתם על חשיבות שמירת הבתולין עד הנישואים.
בביתה של דון, דון לעיתים קרובות שומעת את אחיה החורג בראד מתווכח עם בת זוגו מלאני אודות יחסי מין, מכיוון שבראד מסרב לקיים איתה יחסי מין מסיונריים ומעדיף במקום זאת מין אנאלי.
באחד הימים, דון מעבירה הרצאה אודות "" (טבעת שהלובש אותה מצהיר שהוא לא יקיים יחסי מין עד לחתונה) ולאחר מכן מתוודעת לבחור בשם טובי, אליו היא נמשכת כמעט מיד.
חברי הקבוצה (ביחד עם טובי) מתחילים לבלות יחדיו ובלילות, דון מפנטזת על חתונה עם טובי.
למרות שהשניים בבירור נמשכים אחד לשני, הם מבינים שהם לא יכולים לבלות יחדיו.
למרות זאת, השניים נפגשים לאחר מכן באגם ושוחים לתוך מערה ומתחילים להתנשק.
דון מתחילה להרגיש לא בנוח ומנסה להתרחק מטובי, אבל הוא כופה את עצמו עליה ומתחיל לאנוס אותה.
בדיוק אז, איבר המין של טובי ננשך ונתלש מגופו על ידי שיניים שנמצאות בפות של דון.
בתגובה, טובי בורח משם באימה.
במהלך פגישה של הקבוצה איתה דון עובדת, דון פוגשת נער מכיתתה בשם ריאן והוא מסיע אותה הביתה.
דון חוזרת אל המערה בה היא הותקפה על ידי טובי ונבהלת למראה סרטן שמחזיק בצבתותיו את הפין של טובי.
בתגובה, דון מסירה מעצמה את טבעת הצניעות ובורחת לביתה.
בבית, דון מחפשת באינטרנט אחר נשים עם מצב דומה לשלה ולומדת על סיפור עם לפיו לנשים יש שיניים בפות כדרך לשמור על צנעתן עד לנישואין.
דון הולכת אל גניקולוג בשם ד"ר גודפרי במטרה לגלות מה מתרחש בגופה.
הדוקטור מתחיל למשש את דון ללא כפפות ולאחר מכן תוקף אותה בעזרת ידו, בתגובה, אצבעותיו נתלשות על ידי השיניים.
בדרכה הביתה, דון מבחינה בניידות משטרה סמוכות אליה ובזמן ביקור באגם, דון מבחינה במשטרה מושה את גופתו של טובי מהמים.
בבית, אמה של דון, קים מתמוטטת.
דון מוצאת אותה בבית וזועמת מכיוון שבראד ומלאני היו בחדר כל הזמן ולא סייעו לאם.
לאחר מכן, קים מפונה לבית החולים.
דון הולכת אל ריאן כדי לבקש עזרה.
מכיוון שהיא בטראומה בגלל טובי, הגניקולוג וההתמוטטות של אמה, ריאן במקום זאת מענג אותה בעזרת ויברטור.
דון מגלה שכאשר היא לא לחוצה, השיניים שלה לא תוקפות והשניים שוכבים.
לאחר מכן, מתברר שריאן התערב עם חבר שהוא יצליח לשכב עם דון ודון, שהבינה שהיא מסוגלת לשלוט בשיניים, כורתת את הפין של ריאן בעזרתן כנקמה ויוצאת משם לאחר מכן.
ביל, אביה החורג של דון מנסה להעיף את בראד מהבית, אבל בראד משסה בביל את כלבו ולאחר מכן מתוודה שהוא מאוהב בדון.
דון פוגשת את ביל ומלאני בבית החולים ודון לומדת ממלאני שהם שמעו את קים זועקת לעזרה, אבל בראד הפציר בה להתעלם.
דון הזועמת חוזרת אל הבית, מתחילה לפלרטט עם בראד.
במהלך האקט, בראד נזכר שבילדותם של השניים, בראד דחף את אצבעו לפות של דון והשיניים שבו נשכו אותה וכרתו חלק מאצבעו.
למרות זאת, בראד נזכר מאוחר מידי והשיניים תולשות את הפין שלו מגופו.
לאחר מכן, דון משחררת את כלבו של בראד והוא אוכל את הפין של בראד, שזרוק על הרצפה.
דון עוזבת את בראד בזמן שהוא מדמם למוות.
דון רוכבת על אופניה הרחק מהעיר, אבל בגלל גלגל מפונצ'ר היא מנסה לתפוס טרמפ.
דון עולה על רכבו של איש זקן ונרדמת.
לאחר כמה שעות, דון מתעוררת ומנסה לצאת מהרכב, אך האיש הזקן נועל את הדלתות וזומם לאנוס את דון.
דון בתגובה מביטה על המצלמה בחיוך והסרט מסתיים.
אווה ריאן - דון הצעירה.
האנטר אלבוג - בראד הצעיר.
טרנט מור - מר וינסנט.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 80% על סמך 70 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 57/100 על סמך 22 ביקורות.
שינן עב-שורש (שם מדעי: Taraxacum cyprium, שם נפוץ: dandelion) הוא צמח עשבוני רב-שנתי (בן חלוף), ים-תיכוני לא מצוי ממשפחת המורכבים.
תחום תפוצתו הטבעי מצומצם לאזורים גבוהים ולקרקעות גירניות במזרח הים התיכון (קפריסין, סוריה ולבנון, ירדן וישראל).
בישראל מין בר נוסף, נדיר מאוד שגדל בחרמון - שינן סורי (Taraxacum syriacum).
ומין זר ונדיר מאוד - שינן רפואי.
המאפיינים העיקריים של שינן עב-שורש: זהו צמח שאינו קוצני ואינו בשרני.
הקרקפת שלו אינה כדורית, וכל הפרחים בקרקפת הם צהובים ולשוניים.
כל קרקפת פרחים נישאת בנפרד על עמוד פריחה חסר עלים, נבוב ומכוסה בשיער לבן ופלומתי, שבהמשך מתקרח.
העלים של השינן מחולקים-גזורים ומרוכזים בבסיס הצמח בצורת שושנת, כשהם שרועים וצמודים לקרקע.
בשלב הבשלת הפרי, ניתן להבחין בקרקפות זירעונים בעלי ציצית לבנה המתנשאות על גבעול ארוך, גבוה מעל העלים והפרחים.
כל קרקפת נישאת בנפרד על גבעול חסר עלים, מה שמאפשר הפצה יעילה של הזרעים באמצעות הרוח .
הפרחים של השינן נפתחים במהלך היום ונסגרים לקראת הערב.
הפריחה מתרחשת בשני גלים, הראשון באביב והשני בסתיו.
תכונות נוספות ראו מאפיינים ייחודיים של הסוג שינן.
השורש הוא שורש שיפודי ארוך, גלילי ומעובה (0.5 עד 1.5 ס"מ), צבעו חום או שחור, ובתוכו צינורות המכילים כמות רבה של מוהל חלבי.
השורש משמש לאגירת מזון ומכיל ניצני התחדשות.
העלים מרובים, מעט אפורים וקירחים ערוכים בשושנת סימטרית, צפופה של דורים וצמודה מאוד לקרקע.
הם מוארכים ומחולקים או גזורים, לרוב לאונות משולשות, כאשר האונות הקטנות פונות כלפי בסיס העלה ולא כלפי קודקודו.
לעיתים נדירות העלים אינם מחולקים כלל.
שפת העלה יכולה להיות תמימה או משוננת.
הבדל בין שינן עב-שורש לשינן סורי: שני צידי העלים בשינן עב-שורש הם קירחים, בעוד שבשינן סורי העלים צמירים או לבידים (מכוסים בשכבה של שערות).
הקרקפות נישאות יחידות בראשי גבעולים (עמודי תפרחת) חסרי עלים, שגובהם נע בין 5 ל-20 ס"מ, והם עדינים ונבובים (חלולים).
בתחילה, עמודי התפרחת מכוסים בשיער לבן ופלומתי ובהמשך הם מתקרחים.
סימן זה מקל על ההבחנה בין שינן עב-שורש לבין כתמה עבת-שורשים, החולקת לעיתים את אותו בית גידול.
החלק העליון של עמוד התפרחת של כתמה עבת-שורשים מכוסה בשערות שחורות ועדינות.
הקרקפות גדולות, בקוטר של כ-2 ס"מ בזמן הפריחה, ואורכן נע בין 2 ל-4 ס"מ.
לשם השוואה, הקרקפות של שינן סורי, שגדל בחרמון בבתות בין יולי לאוגוסט, גדולת יותר, בקוטר של 2 עד 2.5 ס"מ.
המעטפת באורך של 1.2 עד 1.4 ס"מ, בגוון סגול או אפרפר, מעט קצרה מפרחי התפרחת.
חפי המעטפת רעופים, וערוכים בדורים אחדים.
חפי המעטפת הפנימיים ארוכים פי 2 עד 3 מעלי המעטפת החיצוניים, שהם דמוי ביצה מאורכת ושוליהם קרומיים ולבנים.
המצעית חשופה, כל הפרחים כולם לשוניים, צהובים, ונוטים לגוון אדמדם בצידם החיצוני.
לשון הכותרות מסתיימת בחמש שיניים.
המאבקים מייצרים אבקה, אך זו מנוונת.
הפירות הם זירעונים חד-זרעיים יבשים (achene) שמקובצים על המצעית עד להבשלתם והפצתם.
כלל הזירעונים על ציציותיהם יוצרים כדור נאה לקראת הפצתם.
הזירעונים אחידים (שווי צורה), באורך של כ-5 מ"מ (לא כולל המקור), דחוסים וצרים, בצבע חום בהיר, מגובששים, בעלי 4 מקצועות ברורים פחות או יותר.
על הזירעונים יש קווי אורך וזיזים בחלקם העליון, בעוד החלק התחתון מקומט מאוד.
בסיסו של מקור הזירעון מוקף בזיזים העליונים ביותר.
בשינן סורי, הזרעונים מתאפיינים בגבשושים חדים.
הציצית שבראש הזירעון עשויה שערות פשוטות (לא מנוצות) בצבע לבן-צהבהב, באורך של כ-4 מ"מ.
הציצית נישאת על ניצב דק ולבן שאורכו כמעט כאורך הזירעון גופא או אף ארוך ממנו.
מאפיינים ייחודיים של הסוג שינן
שינן (Taraxacum) הוא סוג הכולל 2,487 מינים.
השורשים של מינים בסוג זה שורשים שיפודים מעובים, משמשים לאגירת מזון (חומרי תשמורת) ומכילים מוהל חלבי.
המוהל החלבי שנמצא בשורשי השינן שימש בעבר כמקור לייצור גומי טבעי במהלך מלחמת העולם השנייה, כשמקורות גומי אחרים לא היו זמינים.
למיני השינן אין קנה-שורש (גבעול תת-קרקעי) בעל ניצני התחדשות, אלא שורשים בעלי ניצני התחדשות.
בנוסף, שורשיהם נחשבים לשורשים מתכווצים (contractile roots), שתפקידם למשוך את הנבט ולהחדירו לעומק מתאים בקרקע במהלך הנביטה ולייצב אותו.
כך, ניצני ההתחדשות יהיו ממוקמים בעומק קבוע ומיטבי בתוך הקרקע, דבר החיוני להתפתחות התקינה של הנבט ולשרידותו בתנאי סביבה משתנים.
במינים מסוימים, הפרח עשוי לפרוח לפני צמיחת העלים בזכות שורשי האגירה שלו.
במיני השינן, כמו בשינן רפואי (Taraxacum officinale), שחלה בהם התעבות משנית, הרקמה המתעבה היא בעיקר רקמת הפארנכימה בתוך השורש, במיוחד ברקמות הסקלרנכימה של השיפה המשנית (secondary phloem).
רקמות אלה אוגרות חומרים כמו עמילנים וסוכרים, המשמשים כמקור אנרגיה לצמח בתקופות הפריחה או עקה.
מינים רבים של הסוג שינן, כמו שינן רפואי, ידועים ביכולתם לרבייה א-מינית (רביית בתולין).
בתהליך זה נוצרים זרעים ללא הפריה מינית – הזרע מתפתח ישירות מתאי האם, ללא שילוב של חומר גנטי מהאב.
ישנם מינים של שינן שאצלם רביית בתולין נפוצה, וזה מאפשר להם לייצר צאצאים זהים מבחינה גנטית ללא תלות בהאבקה.
עובדה זו מסייעת להם להתפשט ולהתרבות במהירות בסביבות שונות.
גם שינן עבה-שורש בישראל אינו נזקק לפרייה לשם עשיית פירותיו.
עם זאת, תופעה זו לא נחקרה לעומק לגבי שני המינים בישראל: שינן סורי ושינן עב-שורש.
מנגנון הרבייה הוא אפומיקסיס גמטופיטי דיפלוספורי (Diplosporic Gametophytic Apomixis): תת-סוג של אפומיקסיס גמטופיטי, שבו התפתחות הזרעים מתבצעת מתא ביצית עם שני מערכים של כרומוזמים (2n) שאינו עבר חלוקת הפחתה (מיוזה).
במילים אחרות, תא הביצית שומר על מספר הכרומוזומים המלא (2n) ולא על מערך כרומוזומים אחד.
ב"דיפלוספוריה", התאים שמתפתחים לגמטופיט נקבי מקורם בתא אם המגספורה (תא האם שמהווה את תחילת התהליך של יצירת תא הביצית) ולא בתאים אחרים.
זהו מנגנון מורכב שמאפשר לצמחים מסוימים לייצר צאצאים דומים גנטית להורה ללא צורך ברבייה מינית (שיבוט).
שינן עב-שורש מחדש את עליו או נובט מחדש בתחילת אוגוסט, ובסוף מאי הוא מסיר את נופו.
שורש האגירה שלו מאפשר לצמח ללבלב בקיץ, עוד לפני בוא הגשמים, ואף להוציא פרחים מוקדם בעונה.
האוכלוסייה של שינן עב-שורש פורחת בשני גלים.
הגל הראשון מופיע בראשית הסתיו, ולעיתים אף מוקדם יותר, בתחילת יולי.
בפרטים מסוימים, הפריחה עשויה להקדים את הופעת העלים.
הצמח ממשיך לפרוח עד תחילת פברואר.
לאחר הפסקה של כ-4 שבועות, מופיע גל פריחה נוסף, קצר יותר, המתחיל בסוף מרץ ונמשך עד תחילת מאי, לפני שהצמח מסיר את נופו וחוזר להתחדש בתחילת יולי.
בדומה למינים רבים ממשפחת המורכבים, לא כל הפרחים בקרקפת נפתחים בו זמנית.
תהליך הפריחה מתחיל מהדור החיצוני כלפי פנים.
כאשר הדור הפנימי ביותר נפתח ומסיים לפרוח, הקרקפת מתחילה תהליך של קמילה.
הפרחים הלשוניים של הקרקפת נפתחים במהלך היום, ולקראת הערב הקרקפת כולה נסגרת.
בבוקר הבא, התפרחת נפתחת מחדש, כאשר דור פנימי יותר של פרחים מתחיל להיפתח ולהתפשק.
עם תהליך הקמילה, עמוד התפרחת מתכופף יחד עם הקרקפת ומשתרע על הקרקע.
לכאורה, הקרקפת נראית כקמלה, אך באותו זמן מתרחש תהליך של חניטה והבשלת הזירעונים, מה שמאפשר את המשך הפצת הזרעים לאחר ההבשלה.
בשלב שבו הזירעונים בשלים ומוכנים להפצה, עמוד התפרחת, שהיה כפוף קודם לכן, מתארך ומזדקף כדי להבטיח הפצה יעילה יותר של הזירעונים ברוח.
הפירות הירוקים מתחילים להופיע בתחילת ספטמבר, וכבר בסוף אותו חודש ניתן לראות זירעונים בשלים המוכנים להפצה באמצעות הרוח.
תהליך הפצת הזירעונים נמשך עד אמצע פברואר.
פריחתו של שינן עב-שורש בתקופות שבהן מינים אחרים פחות פעילים, כמו הסתיו והחורף, מעניקה לו יתרון אקולוגי בכך שהוא נמנע מתחרות על משאבים בבית גידולו.
הצמח אינו תלוי לחלוטין במאביקים לצורך רבייה, הודות ליכולתו לרבייה א-מינית (רביית בתולין), ולכן פריחה בעונות שבהן יש פחות מאביקים אינה מגבילה את יכולתו להתרבות.
תחום תפוצתו העולמי של שינן עב-שורש מצומצם לבתות (צומח ים-תיכוני המורכב בעיקר מבני שיח) באזורים גבוהים ובקרקעות גירניות במזרח הים התיכון (קפריסין, סוריה, לבנון, ירדן וישראל).
בישראל הוא נפוץ בעיקר באזורים הגבוהים של ההרים בצפון הארץ (בחרמון, בגולן, בגליל העליון, בגליל התחתון, בכרמל), ובמידה מסוימת גם במרכז הארץ (בשומרון, במדבר יהודה, בהרי יהודה ובירושלים).
שינן עב-שורש גדל במקומות יבשים, בעיקר על קרקעות המתפתחות על קירטון או חוואר, וכן בסדקי חומות ובצידי דרכים, כלומר קרקעות גיריות או קרקעות מרליות.
קרקעות גיריות (Chalky soils): אלו קרקעות עשירות בגיר (קלציום קרבונט), בדרך כלל לבנות או בהירות בצבען.
קרקעות אלו נפוצות באזורים עם שכבות גיריות, והן לרוב קרקעות בסיסיות וחדירות למים, דבר שגורם לכך שהן מתייבשות מהר יחסית.
קרקעות מרליות (Marly soils) הן קרקעות שמכילות תערובת של גיר וחרסית.
יחס הגיר לחרסית משתנה, וקרקעות אלו יכולות להחזיק יותר לחות מאשר קרקעות גיר טהורות, אך הן גם יותר סחיפות מקרקעות חרסית טהורות.
השם "שן-אריה" ניתן לסוג Taraxacum במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 696) בשנת 1930. עם זאת, בשנת 1946, השם הוחלף לשינן" במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" (סעיף 892).
השם "שן-אריה" הוא תרגום ישיר של שמות לועזיים כמו "dandelion" באנגלית, "dent de lion" בצרפתית, ו-"Loewenzahn" בגרמנית, אשר מתארים את צורת אונות העלים הדומות לשיני אריה.
עוד לפני כן, בשנת 1916, אפרים רבינוביץ (הראובני) העניק לסוג את השם "שן הלביא", כפי שמופיע בסעיף 209 בחוברת "שמות צמחי ארץ-ישראל שנתחדשו או נתבררו", שיצאה לאור בירושלים בשנת תרע"ז (1916).
שינמואדאקה הוא הר געש במחוז קגושימה, קיושו, יפן, וחלק משרשרת הרי הגעש קירישימה.
ההערכה היא שהוא נוצר בתקופה שבין 7,300 ל-25,000 שנה לפני זמננו.
ב־19 בינואר 2011 החלו ההתפרצויות.
ב־26 בינואר בשעה 7:30 בבוקר התגברה הפעילות הגעשית, וענן אפר התפזר מעל האזור.
האפר גרם לסגירתן של ארבע מסילות רכבת ולביטול טיסות עקב הכמות הגדולה של אפר באוויר.
הייתה זו ההתפרצות הגדולה ביותר של הר שינמואדאקה מאז 1959. ב־27 בינואר הועלה דירוג ההתראה הגעשית לדרגה 3.
ב־1 בפברואר התרחשה התפרצות עזה עוד יותר, ששלחה עמוד עשן לגובה של עד 2.5 קילומטרים באוויר, והעיפה "פצצות געשיות" למרחק של עד 1.5 קילומטרים מפתח הלוע.
במהלך פברואר 2011 נוצר כיפת לבה בלוע של שינמודקה.
ב־17 בפברואר פורסמה אזהרת פינוי באזור מִיַקוֹנוֹג'וֹ עבור 2,500 תושבים, לאחר שגשמים עזים עוררו חשש לזרמי בוץ געשיים (להארים), ולפחות 63 בני אדם פונו מהמקום.
ב־13 במרץ 2011, יומיים לאחר רעידת האדמה בטוהוקו (2011), התפרץ הר הגעש שוב.
בעקבות ההתפרצות פונו כמה מאות תושבים מן האזור.
ענני האפר הוולקני מההתפרצות שהחלה ב־19 בינואר התפשטו לאגן מיאקונוג'ו, למישור הדרומי של מיאזאקי ולהרי ואניזוקה שממזרח להר שינמודקה, ואף הגיעו לעיר נִיצ'ינאן.
ההתפרצות גרמה לנזקים כבדים במיוחד בעיירה טאקהרה, בעיר מיאקונוג'ו ובעיר קירישימה, הקרובות ללוע.
האפר המשיך לרדת בין 26 ל־29 בינואר וגרם להשבתת שירותי רכבת, לסגירת כבישים מהירים ולסגירה זמנית של שדה התעופה.
עיריית קגושימה שלחה משאיות ניקוי ומכליות מים לערי מיאקונוג'ו וניצ'ינאן כדי להסיר את האפר שהצטבר בכבישים.
בתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים נסגרו זמנית, וכן אתרי תיירות שונים.
תושבים פונו מהעיירות טאקהרה, ממיאקונוג'ו ומקירישימה.
בחקלאות נגרם נזק משמעותי ליבולים, שהתבטא בעיכוב בצמיחה ובהתלכלכות הפירות והירקות.
בנק מיאזאקי ובנק מיאזאקי טָאיוֹ העניקו הלוואות לבעלי עסקים קטנים ולחקלאים שנפגעו.
הגישה להר קאראקונידקה ולאזור שינמואדאקה ועד להר נקאדקה נאסרה, והטיפוס להר טאקצ'יהו הוגבל בשל חסימות בכבישים הסמוכים.
קבוצות כדורגל רבות מהליגה היפנית, בהן קוואסאקי פרונטאלה, טוקיו ורדי, אֲבִיסְפָה פוקואוקה ויוקוהמה אף.
מרינוס, ביטלו או השעו את מחנות האימון שלהם במחוז מיאזאקי.
ב־6 במרץ 2018 החלה התפרצות גדולה, שהעיפה סלעים ואפר לגובה של כ־4.5 ק"מ.
ב־22 ביוני 2018 התרחשה התפרצות נוספת, ארבעה ימים לאחר רעידת אדמה בעוצמה 6.1 מגה-וואט (Mw) שפקדה את אוסקה ב־18 ביוני.
בהתפרצות זו התפרצו עשן וסלעים לגובה אלפי מטרים באוויר.
ב־22 ביוני 2025, בשעה 16:37 לערך, תועדה ההתפרצות הראשונה של ההר זה שבע שנים.
ב־3 ביולי נרשמו התפרצויות קטנות ופליטת עשן לגבהים 3,000–5,000 מטרים וכן הופעת זרמי לבה קטנים.
ב־6 ביולי נצפתה זרימה ניכרת של גזים ואפר וולקני במורד ההר, אולם הסוכנות המטאורולוגית של יפן קבעה כי אין מדובר בזרם פירוקלסטי.
ההחלטה התבססה על עוצמת ההתפרצות המוגבלת, היעדר שינוי מהותי במדידות הלהאר של ההר, והעדר עדות לזרימה מהירה של חומרים במורד ההר.
ההתפרצות העוצמתית ביותר התרחשה ב-28 באוגוסט 2025 והעלתה עמוד עשן בגובה של 5,500 מטרים מעל הלוע.
התרעות ברמה 3 (בסולם של 5) ניתנו לתושבים, בהם נאסר להתקרב למרחק של 3 ק"מ מהר הגעש עקב סיכון לפליטת סלעים וזרמים פירוקלסטיים.
תושבים בערים סמוכות, כולל Kirishima, Kobayashi, ו-Takaharu, התבקשו להיערך ולפנות את האזור בעת הצורך, עקב פוטנציאל לנפילת אפר ולזרמי סלעים מסוכנים.
פעילות סולפטית גבוהה (2,100 טון ליום) דווחה על ידי JMA – סוכנות המטאורולוגיה של יפן.
תנועת כלי רכב אושרה רק באזורים מסוימים, וטיסות מסחריות בנמל התעופה Kagoshima בוטלו זמנית בשל נפילת אפר.
לא היו דיווחים על נפגעים ישירים כתוצאה מההתפרצות בזכות התרעה מוקדמת של הרשויות והיערכות הקהילות.
חוקרי JMA של יפן מציינים כי סוג ההתפרצות עובר מהתפרצות פראטית להתפרצות מגמטית (המלווה בחומר מגמתי טרי), דבר שיכול להוביל לסיכון מוגבר להצפות לבה וזרמי פירוקלסטיים.
סיכום ההתפרצויות החל משנת 1959
סיכום ההתפרצויות המתועדות העיקריות בהר הגעש שינמואדאקה (1959–2025) תאריך תיאור ההתפרצות השפעות ונזקים 1959 התפרצות גדולה, נחשבה לעוצמתית ביותר עד 2011. פגיעה מקומית, נתוני נזק מוגבלים.
19 בינואר 2011 תחילת התפרצות.
אפר וולקני כיסה אזורים נרחבים, שיבושי רכבות וביטול טיסות.
מצב כוננות הועלה לדרגה 3. 1 בפברואר 2011 התפרצות עזה יותר, עמוד עשן לגובה 2.5 ק"מ, "פצצות געשיות" הועפו עד 1.5 ק"מ מהלוע.
איום ישיר על יישובים בסביבה, המשך שיבושי תחבורה.
13 במרץ 2011 התפרצות נוספת, יומיים לאחר רעידת האדמה בטוהוקו.
פינוי של מאות מתושבי האזור.
6 במרץ 2018 התפרצות גדולה, אפר ואבנים לגובה 4.5 ק"מ.
ענני אפר הפריעו לתעופה ולתחבורה.
22 ביוני 2018 התפרצות נוספת, 4 ימים אחרי רעידת אדמה בעוצמה 6.1 Mw באוסקה.
עשן ואבנים לגובה אלפי מטרים.
6 ביולי – זרימת אפר וגזים, אך ללא זרם פירוקלסטי לפי קביעת הסוכנות המטאורולוגית.
שינמואדאקה עדיין פעיל, ורמות הכוננות להתפרצות נקבעות בהתאם למצב המשתנה.
ניתן להתעדכן ברמות הכוננות האחרונות באתר הסוכנות המטאורולוגית של יפן.
שניים מההרים בשרשרת הרי קירישימה, "קירישימה (שינמואדאקה)" ו"קירישימה (אואצ'י)", הוגדרו כאזורים הנמצאים בכוננות התפרצות.
הרשויות המקומיות מספקות גם הן מידע לציבור בנוגע למניעת אסונות באמצעות עלונים ואמצעים נוספים.
מערכות תצפית על הר הגעש
תצפיות סדירות על הר הגעש מתבצעות על ידי השירות המטאורולוגי האזורי של קגושימה, המכון לחקר רעידות אדמה של אוניברסיטת טוקיו, המכון לחקר מניעת אסונות של אוניברסיטת קיוטו, המכון הלאומי לחקר מדעי כדור הארץ ומניעת אסונות, והמכון הלאומי למדע תעשייתי מתקדם ולטכנולוגיה.
באתר התצפית של השירות המטאורולוגי האזורי קגושימה הותקן סייסמוגרף בנקודת הנמצאת כ־1.7 ק"מ מדרום־מערב לשינמואדאקה, וכן אינקלינומטר ומצלמת מכתש בנקודת תצפית בצפון־מזרח ההר, האתר עוקב גם אחר פליטות גזים געשיים.
מצפה הרי הגעש קירישימה של המכון למחקר רעידות אדמה באוניברסיטת טוקיו מפעיל כ־20 נקודות תצפית, ובהן סייסמוגרפים, מגנטומטרים ותחנות GPS.
לרוב אין תצפיתנים קבועים, בסיס התצפית הועבר לסניף מקיזונו שבעיר קירישימה כדי לחזק את מערכת המעקב.
המכון לחקר מניעת אסונות של אוניברסיטת קיוטו הקים חדר תצפית כ־17 ק"מ מצפון־מערב לשינמואדאקה, שבו נעשה שימוש באקסטנסומטר למדידת תזוזות קרקע ומפולות במדרונות ושינויים נוספים.
המכון הלאומי לחקר מדעי כדור הארץ ומניעת אסונות מבצע תצפיות באמצעות מערכת ההדמיה לפעילות געשית (Visualization system for Volcanic Activity).
שינמואדאקה שימש כאתר צילומים בסרט ג'יימס בונד משנת 1967, "אתה חי רק פעמיים", שבו הוצג כהר הגעש שבתוכו נמצא בסיס הרקטות הסודי של הנבלים.
שיעור קומה הוא חיבור השייך לספרות ההיכלות והמרכבה ועוסק בתיאור האלוהים במונחים של דמות אנושית, עד כדי מניין האיברים, שמותיהם ומידותיהם.
זמן חיבורו המשוער הוא בין המאה השנייה למאה השלישית לספירה והוא נכתב ככל הנראה בארץ ישראל.
היקפו של הספר קטן והוא משתרע על פני כחמישה עד שישה עמודים, וזהות מחבר הספר אינה ידועה.
ספר "שיעור קומה" עוסק בתיאור האלוהות תוך מתן צורת אדם לאל, כאשר מובנו הפשוט הוא כי לאל יש דמות גשמית (אנתרופומורפיזם).
להגשמת האל מצאו חוקרים כדוגמת גרשם שלום ושאול ליברמן מקבילות במקרא, והאחרון אף הגדיל לעשות וכתב: "הוא שיעור קומה, הוא מעשה מרכבה, הוא מדרש שיר השירים", כשהוא מתייחס לפסוקים כמו: "ראשו כתם פז", "שפתותיו שושנים", "ידיו גלילי זהב" ועוד.
רבי עקיבא, שהיה חלק מחוג יורדי המרכבה, קבע בדיון שהתנהל סביב מקומו של שיר השירים בקאנון המקראי כי "כל הכתובים קודש, ושיר השירים קודש קודשים".
בסופו של ספר שיעור קומה נמצאת הצהרה, המיוחסת לרבי ישמעאל, על חשיבותו של הספר: .
רבנים רבים אמרו שאין להבין את החיבור כפשוטו וכי יש בו סודות עמוקים, או התנגדו אליו בחריפות, וערערו על יחוסו לתנא רבי ישמעאל.
היחס בין הספר ובין הזרמים הגנוסטיים
קווי דמיון שונים נמצאים בין חיבור זה לבין הכיתות המכונות "גנוסטיות", הן מצד פריחת הגנוסטיקה במאה השנייה והשלישית אותה עת והן מצד המטבעות הלשוניים הדומים, כגון "יוצרנו" ו"יוצר בראשית" המקביל לדמיורגוס הגנוסטי.
גם בכתבי הגנוסטים, לצד טקסטים יווניים וקופטיים ממסורות מיסטיות שונות, נמצאות התייחסיות "לגופו של האב" או "לגופה של האמת".
לכן, טען גרשם שלום כי הספר יצא מ-"קבוצה של מיסטיקנים כופרים שניתקו כמעט כל קשר עם היהדות הרבנית"; אך עם זאת, שלום ראה בספר ניסיון ליצור הרמוניה בין האל הבורא, הגופני, לאל הרוחני - בניגוד לגנוסטים, שטענו לרוע של בורא העולם.
בשל קרבה זו בין הספר לגנוסטיקה יש שטענו כי האחד הושפע מן השני, והיו שטענו כי שניהם שואבים את תורתם ממקור קדום זהה.
החיבור מכנה את איברי האל בצירופי אותיות שונים, ללא כל מובן הנראה לעין.
דוגמה לכך הוא שמו של אישון עין ימינו של האל, שנקרא "אזדייה אטטיטוס", ואישון שמאלו שנקרא "מטטגרופמציא מטטרון גרופמציא".
גם המידות המתוארות ביחס לאיברים הן מידות מופלגות שאינן נתפסות בשכל.
הספר משתמש בקנה מידה של עשרות אלפי רבבות פרסאות.
מחבר הספר מבהיר מה שיעורן של מידות אלה: .
עניין נוסף הוא השימוש בלשון רבבה (עשרת אלפים), שכן מידה זו היא הגדולה ביותר הנמצאת בשימוש בעברית ולכן טרח המחבר והרחיק את מידותיו של האל עד לקצה יכולתה של השפה בתיאור מניין ומידה.
הראב"ע מקבל את סמכותו של הספר אך טוען שאין להבינו כפשטו, אלא יש להבין את תיאורי הגוף שבו כביטוי סמלי של חלקי הקוסמוס.
גם רבי יהודה הלוי קיבל קריאה של ספר זה מחוץ לפשוטו, בטענה כי הממדים האבסורדיים נועדו על מנת לעורר יראת שמיים - "בעבור שיש בו מהכנס מוראו בנפשות".
הרמב"ם, שמזוהה עם השיטה הרציונלית, נטה בתחילה לקבל את הספר כמשל, אך בהמשך דחה את הספר בתוקף, וב"תשובות הרמב"ם" אף טען כי החיבור "אינו אלא חיבור אחד הדרשנים בערי אדום [...] השמדת אותו הספר והכרתת זכר ענינו מצווה רבה".
היש"ר מקנדיאה בספר נובלות חוכמה ייחס ספר זה לר' אלעזר מוורמייזא זיהוי שמתברר כשגוי מאחר שהחיבור מוזכר כבר אצל רב האי גאון.
שיעור מולדת היא סדרת סרטי דרמה עטורת פרסים אשר הופקה עבור זכיינית ערוץ 2 - רשת, ושודרה בשנים 2004-2003. את סרטי הסדרה יצרו בוגרים צעירים מצטיינים של בתי ספר לקולנוע בישראל, וערכו רנן שור ואורית אזולאי.
ייחודה של הסדרה היה ביציאתה מבועת ההווייה התל אביבית, שעד אז הייתה משודרת בשעות השיא של הצפייה, ובחירתה להתמקד, לראשונה בפורמט מסוג זה, בזווית אחרת, פריפריאלית, של החברה הישראלית; גיבורי הסדרה הגיעו משולי ומעומק הבמה הישראלית - כפי שכתב רנן שור בתוכניית פסטיבל הקולנוע ירושלים 2001:
יוזמי הסדרה, רנן שור וחיים שריר – סמנכ"ל תוכניות "רשת" דאז, ביקשו לאפשר באמצעותה ליוצרי קולנוע ישראליים צעירים – תסריטאים ובמאי קולנוע – ליצור את דרמת הביכורים הטלוויזיונית שלהם, בתקופה בה ההזדמנויות להשתלב ולעבוד בתחום היצירה הדרמטית היו נדירות.
הסדרה ביקשה ליצור גשר בין הצלחת סרטי הסטודנטים הישראלים בארץ ובעולם, לבין הגעתם של מעטים מהבמאים הצעירים לעמדת בימוי סרט עלילתי באורך מלא, תוך התנסות בפורמט ביניים בן 50 דקות.
הבמאים והתסריטאים שנבחרו מתוך עשרות רבות להשתתף בסדרה, זכו לאורך כל שלבי היצירה לקבלת תמיכה - החל משלבי פיתוח התסריט וההפקה, ועד להקרנתה במשבצת שידור מרכזית בערוץ 2, והפצתם של הסרטים בפסטיבלים ובתחנות טלוויזיה ברחבי העולם.
את עשייתם חנכו וליוו, לצד עורכי הסדרה, יוצרים מוערכים, ובהם שמי זרחין, שבי גביזון, איתן גרין, נפתלי אלטר, יורם מנדל ועוד.
הצלחתה של הסדרה, ההד שיצרה בארץ ובעולם, הפרסים בהם זכתה בפסטיבלים מקומיים ובינלאומיים, והקרנתה בתחנות טלוויזיה שונות ברחבי אירופה, הובילו להעלאת רף הדרמות בישראל, לשינוי ההתייחסות לדרמה הטלוויזיונית הישראלית בעולם, וקידמה את יוצריה למרכז המפה של הקולנוע והטלוויזיה בישראל.
משחק: סנדרה שדה, ששון גבאי, מיכאל ורשביאק, אסנת חכים, צחי גראד, רוזינה קמבוס, שבתאי קונורטי, אילי גורליצקי ויצחק חזקיה.
כבר 16 שנה, מדי ליל שבת, מתכנסים אנה ואלכס ושלושה זוגות חברים קבועים למשחק הפוקר השבועי.
לאלכס עוד לא מלאו 60, אך בעיות הזיכרון שלו מתחילות להחריף, והחברים מחליטים לקיים הצבעה שתקבע אם יהיה על אלכס לפנות את מקומו סביב השולחן.
אנה יודעת שאם יפסידו, יאבד אלכס את טעם החיים.
היא לובשת את פני הפוקר שלה ויוצאת למלחמה.
פרסים: פרס ראשון בפסטיבל הטלוויזיה היוקרתי בבאנף - קנדה, 2002; פרס הבימוי בפסטיבל הקולנוע ירושלים, 2001. פרס הדרמה המצטיינת בפסטיבל הישראלי ניו-יורק – לוס-אנג'לס.
תסריט: אבידע ליבני, שחר רוזן
משחק: לבנה פינקלשטיין, ואליד אבו קטיפאן, מישא אשרוב, ולדימיר פרידמן, אלירן נחמיאס
חנה וזאנה, אישה דתייה כבת 60, יוצאת מדימונה לבקר את בנה מנחם הכלוא בבידוד באשקלון, באשמת הסגרת סודות מדינה.
היא יוצאת לדרך למרות התנגדות משפחתה כדי להביא את בנה להתנצל בפני אביו השוכב בטיפול נמרץ.
בדרכה רבת החתחתים היא חוברת לנער בדואי המסייע לה ללמוד אמיתות על בנה, על עצמה, ולהגיע לעצמאות לראשונה בחייה.
פרסים: פרס הדרמה המצטיינת, פרס השחקנית ללבנה פינקלשטיין ופרס ההפקה - פסטיבל הקולנוע ירושלים, 2001. צל"ש בפסטיבל ז'נבה, 2002.
תסריט: ציון רובין ודורית חכים
משחק: אבי סמנין, אשר צרפתי, וולטר בלנדינג
משה, ילד אתיופי בן 11, גר באתר הקרוואנים המתרוקן "עתידים" שבגליל המערבי, ממתין להגעת אמו מאתיופיה.
אמו לא תגיע והוא נקרע בין שניים: אהרון, חוזר בתשובה בן 60 המלמד אותו תורה, לבין וולטר – נגן סקסופון אפרו-אמריקאי יצרי ובעל מועדון ג'אז בשולי האתר.
אהרון נותן למשה קופת ניסים ומבטיח לו שזה יביא את אמו לישראל, וולטר נותן למשה את הכוח להאמין רק בעצמו.
פרסים: פרס התסריט בפסטיבל הקולנוע ירושלים, 2001; צל"ש בפסטיבל הסרטים בסן-פרנסיסקו.
משחק: שמעון מימרן, אורנה פיטוסי, דניאל פרי נדב
משפחת זכותא היא משפחה קשת יום משכונת עוני בבני-ברק.
עמרם, אברך בן 40, מתפרנס מכתיבת מזוזות, ואשתו יפה, מטפלת בבנם האוטיסט יצחק-שלמה.
אחר צהריים אחד, נכנס הילד לדירת השכנים ומחולל שם נס.
מאותו רגע, קהל גדול צובא על בית משפחת זכותא ומשנה את חייה.
סיפור על זוגיות, אמונה, והורות במשבר.
תסריט: נתי אדלר ושלומי פרי
משחק: משה פולקנפליק, יונתן רוזן
בוצ'אצ'י, טבח בבסיס חיל האוויר, מקבל בהכנעה את ההיררכיה הצבאית שמעמידה את הטייסים בראש הפירמידה.
על רקע תחרות שירים עזה בין הטבחים לטייסים במסגרת אירועי יום העצמאות של הבסיס, מגיע חייל חדש ושופך אור אחר על מעמד הטבחים.
בוצ'אצ'י, לראשונה בחייו, לוחם על ערכיו.
שלוש אצבעות ביד ימין (2001)
מפיק: אודי סופר - שושי ואודי הפקות
משחק: אריק לביא, דליה פרידלנד
דוביק, פנסיונר, מנסר לעצמו שלוש אצבעות בנגריית החובבים שלו.
עופרה, רעייתו הנאמנה, ממהרת לקחת אותו לבית החולים, אך בחדר המיון מסתבר שהיא שכחה את הצידנית, עם האצבעות הכרותות, במכונית.
כשעופרה יוצאת למגרש החניה להביא את הצידנית, היא נדהמת לראות את מכוניתה מתרחקת.
היא מזנקת למונית מזדמנת ופותחת עם הנהגת משולחת הפה במרדף אחרי האצבעות.
סרט מסע משעשע על זוגיות, נישואין ואהבה.
משחק: מאיה עשת, רזיה ישראלי, רוברט הניג
תמר, ילדה מתבגרת ביישוב דתי, חוגגת את בת-מצוותה סמוך לחג הפסח.
בעת שהיא לומדת, דרך דרשתה, על הקשר בין ניקוי החמץ לטיהור הפנימי, גוררת אותה חברתה להרפתקאות "אסורות" ולנשיאת כובד האשמה והמחיר.
פרסים ופסטיבלים: פרס התסריט בפסטיבל הקולנוע ירושלים, 2002; הוקרן בפסטיבל הסרטים בקאן במסגרת הקטגוריה "השבועיים של הבמאים" ובעשרות פסטיבלים בינלאומיים.
תסריט: אסף הראל וסיון ארבל
משחק: אילנית בן-יעקב, אורי גוטליב, יסמין קדר, מאיה קדישמן, אלכס פלג, אלון נוימן, דינה דורון
משפחת ברנע מגבעתיים יוצאת לשלושה ימי חופשה משפחתית בהונגריה.
לפחות 15 שנה עברו מאז הטיול המשפחתי האחרון, ושלוש הבנות, בגילאי 26–32, מקבלות את ההצעה ברגשות מעורבים.
לראשונה זה שנים הם נאלצים להתמודד עם בעיות ומתחים שהודחקו בחיי היומיום.
גיבורת הסרט היא משפחת "הכל בסדר" הישראלית, שהטיול להונגריה מעמת אותה עם הפער שבין הדימוי העצמי למציאות.
פרסים: פרס הבימוי ופרס לאנסמבל השחקנים בפסטיבל הקולנוע ירושלים, 2002.
מסעות ג'יימס בארץ הקודש (2003)
בימוי: רענן אלכסנדרוביץ, תסריט: רענן אלכסנדרוביץ וסמי דואניס
משחק: סיאבוננגה מלונגיסי שיבה, אריה אליאס וסלים דאו
ג'יימס, בחור אפריקני מהכפר הדמיוני אנצ'ונגווני, יוצא במסע עלייה לרגל אל ארץ הקודש, אל ירושלים.
הסרט מגולל את ההתפכחות שעובר ג'יימס בישראל, בעודו נחשף למניעים החומרניים של הסובבים אותו.
שיעור פריון כולל הוא מונח בדמוגרפיה, שקרוי לפעמים בשם בקיצור "שיעור פריון".
מונח זה מנסה לאמוד את מספר הילדים שצפויה אישה היפותטית ללדת בימי חייה.
שיעור הפריון הכולל הוא מדד סינתטי, במובן שהוא מתייחס לנשים בקבוצות גיל שונות ועל פי הנחות מסוימות.
אין הוא מבוסס על הפריון של קבוצת נשים אמיתית בשכבת גיל מסוימת, מכיוון שהוא מנסה לחזות את מספר הילדים הממוצע הצפוי לאישה עד סיום תקופת הפוריות.
באותה מידה, אין המדד מתייחס למספר הילדים אשר נולדו למעשה לאישה במשך ימי חייה.
יתרונו של המדד בכך, שבניגוד למדדי ילודה אחרים, כמו שיעור ילודה (מספר הלידות ל-1,000 נפש), הוא מבוטא במספר שקל להבינו אינטואיטיבית – מספר ילדים לאישה.
שיעור הפיריון בעולם נע מ-0.7 בקוריאה הדרומית עד ל-5.9 בצ'אד.
המדד מתבסס על חישוב יחס בין מספר הנולדים בשנה מסוימת לבין אוכלוסיית הנשים הנמצאות בגיל הפריון.
בעולם, מקובל לראות בגילים 15–49 את גיל הפוריות, ובארצות הברית – בגילים 15–44. את הנשים בגיל הפריון מחלקים לקבוצות גיל המונות 5 שנים כל אחת.
עבור כל קבוצת גיל כזו מחשבים את שיעור הפריון הסגולי.
שיעור הפריון הסגולי הוא מספר התינוקות אשר נולדו בשנה מסוימת לאימהות באותה קבוצת גיל, לחלק למספר הנשים באותה קבוצת גיל בשנה הנבדקת, כפול 1,000.
מאחר שמקובל לחשב שיעורי פריון סגולי עבור כל 1,000 נשים בקבוצת הגיל הרלוונטית הרי שהפריון הסגולי ל-1,000 נשים הוא 150. על מנת לקבל את שיעור הפריון הכולל מכפילים את שיעור הפריון הסגולי לכל קבוצה ב-5, ומחברים עבור כל קבוצות הגיל.
במילים אחרות, מדובר באישה היפותטית שמתחילה את חיי הפריון שלה בגיל 15, יולדת חמש שנים לפי הפריון הסגולי בקבוצת הגיל 15–19, חמש שנים לפי הפריון הסגולי בקבוצת הגיל 20–24, וכן הלאה (מכאן ההכפלה ב-5).
ההנחה הגלומה במונח זה היא כי מספר הילדים שצפויות ללדת נשים בגיל מסוים יישאר קבוע כמו שהוא בשנת המדידה, וכן הנחה שהאישה צפויה לחיות לפחות עד תום תקופת הפוריות.
לדוגמה, בשנים 2012–2014 היו שיעורי הפריון הסגולי של נשים חרדיות בישראל כדלקמן (בטבלה משמאל):
סכום כל שיעורי הפריון הוא 1381 ולאחר הכפלה ב-5 וחלוקה ב-1,000 – 6.91. זהו שיעור הפריון הכולל של נשים חרדיות לשנים האמורות.
יש להבחין בין שיעור הפריון לבין שיעור הילודה.
שיעור הילודה מתאר את מספר הנולדים בשנה מסוימת ל-1,000 נפש ועל אף שהוא מושפע, בין השאר, גם משיעור הפריון, הוא מושפע גם מגיל האם בלידה וממבנה שכבות האוכלוסייה (שיעור קבוצת האימהות הפוטנציאליות מתוך כלל האוכלוסייה).
בשל סיבות אלו, שיעור הפריון הכולל (כפי שהוא מחושב) הוא מדד טוב יותר לשינויים בדפוסי הילודה מאשר שיעור הילודה.
למעשה, מדד הפריון מנבא מה יהיה גודלו של הדור הבא של שכבת הגיל היולדת ביחס לזה של קבוצת הגיל הנוכחית.
לשיעור הפריון ישנה השפעה חשובה ביותר על קצב הריבוי הטבעי של האוכלוסייה, וזאת בשילוב עם גילי ההולדה, כמפורט בהמשך.
גם מדדים דמוגרפיים אחרים כגון יחס מספרי בין המינים (ובפרט בגיל הפריון או גילים צעירים יותר), תמותה שלפני תום גיל הפריון (ובפרט בגיל ילדות ושינויים בתוחלת החיים) יכולים להשפיע במידת מה.
בהתעלם מהגורמים האחרים שהוזכרו היכולים להשפיע על הריבוי הטבעי, ובהנחה שהתמותה לפני גיל הפריון אפסית, הרי שנוכל לחשב על סמך מודל פשטני ומקורב כיצד שילוב שיעור הפריון עם גיל ההולדה הממוצע ישפיע על קצב הריבוי הטבעי.
גיל ההולדה הממוצע הוא הגיל הממוצע שבו אדם הוליד את ילדיו, הלוקח בחשבון את שני ההורים בכל לידה.
מספר הזכרים והנקבות בלידה שווה (הנחה שבמציאות אינה מתקיימת)
תוחלת החיים היא קבועה במשך הזמן ואורך החיים אחיד עבור כל האוכלוסייה.
גיל ההולדה הממוצע נשאר קבוע במשך הזמן.
שיעור הפריון נשאר קבוע במשך הזמן.
תחת הנחות אלו, קצב הריבוי הטבעי השנתי הוא:
הוא שיעור הפריון, ו- הוא גיל ההולדה הממוצע.
לדוגמה, אם גיל ההולדה הממוצע הוא 35 ושיעור הפריון הממוצע הוא 4 ילדים, הרי שקצב הריבוי הטבעי השנתי יהיה
"שיעור האנטומיה של ד"ר טולפ" (בהולנדית: De anatomische les van Dr.
Nicolaes Tulp) הוא ציור שמן מאת הצייר ההולנדי רמברנדט משנת 1632. הציור, שאורכו 216.5 ס"מ ורוחבו 169.5 ס"מ, מוצג כיום בגלריה המלכותית מאוריצהאוס בעיר האג שבהולנד.
הציור מתאר נתיחה (דיסקציה) של זרוע אדם, לשם לימוד אנטומי של גוף האדם.
מעדויות ידוע לנו כיום כי גופת האדם המנותח הייתה שייכת לפושע בשם אריס קינט (Aris Kindt), אשר הוצא להורג בעוון רצח וכי המאורע התרחש, כנראה, ב-16 בינואר 1632 בבית גילדת המנתחים שבאמסטרדם.
נתיחה פומבית של גופה הייתה מאורע נדיר באמסטרדם של אותם ימים, ודוקטור טולפ, רופא האנטומיה הרשמי של העיר, הורשה רק פעם בשנה לנתח גופת פושע שהוצא להורג.
מצדו האחד של שולחן הניתוחים ניצבות כמה דמויות של צופים, אשר שילמו תמורת הזכות להשתתף בניתוח.
מבטיהן של דמויות אלו מופנים אל כיוונים שונים.
יש ביניהן המתבוננות בניתוח, אחרות מתבוננות לעברו של ד"ר טולפ ואילו אחרות מביטות דווקא לכיוונו של הצופה.
החדר בו מתבצע הניתוח הוא חשוך באופן יחסי.
תאורה מלאכותית אשר אינה נמצאת בתוך הקומפוזיציה, יוצרת אזורים מוארים יותר ואזורים חשוכים.
על רקע הקיר האחורי של החדר בולטות הדמויות במלבושיהן השחורים ובצווארון הלבן שלהן.
ידו האחת של טולפ אוחזת בכלי ניתוח וידו השנייה מונפת באוויר, כאילו הוא מסביר דבר מה לקהל הצופים.
אולם, פניו של הד"ר מכוונים אל מחוץ למסגרת הקומפוזיציה (הציור) ונראה כי הוא נותן ברגע זה מעין הסבר לקהל השומעים.
גופת המנותח מונחת על השולחן בצורה אלכסונית, המעניקה אשליה פרספקטיבית של עומק, לתיאור השטוח באופן יחסי.
להבדיל מן התיאור הנפחי של החלל והדמויות, מתוארת ידו המבותרת של המנותח בצורה חומרית ואקספרסיוניסטית מאוד.
הדבר בולט בייחוד בשל העובדה כי זהו המישור הקדמי ביותר של היצירה.
שיעור הוא פרק זמן, בדרך כלל קצוב, שבו מוקנה ידע במסגרות חינוכיות, טיפוליות שונות: גן, בית ספר, מתנ"ס, מוסד להשכלה גבוהה וכדומה.
להבדיל משיעורים הניתנים במסגרות ציבוריות, שיעור הניתן במסגרת פרטית, בדרך כלל תמורת תשלום, הוא שיעור פרטי.
הוראת החומר מתבצעת על ידי גננת, מורה, מדריך או מרצה.
מטרת השיעור לקדם את התלמיד בתחום הנלמד.
תהליך הלמידה מתבצע כאשר התלמיד נמצא בנקודה מסוימת ומטרת המורה היא להביאו לנקודה אחרת, בעזרת השיעור אותו הוא מלמד את התלמיד.
בין שיעור לשיעור ניתנת פעמים רבות הפסקה.
נושאי הלימוד רבים ומגוונים, ניתן לחלקם למספר קטגוריות:
לימוד אקדמי: ספרות, חשבון, אנטומיה וכדומה.
הקניית מיומנויות בסיסיות: אכילה, צחצוח שיניים וכדומה, ועד פעולות קוגניטיביות גבוהות ביותר, למשל: אנלוגיה, אינדוקציה וכדומה.
אמנות: איור, ריקוד, נגינה, פיסול וכדומה.
הנחיה מקצועית: נגרות, חשמל, הוראה, מחשבים וכדומה.
העשרה: סיורים, אירועי תרבות, היכרות עם אישים או מושגי מפתח, וכדומה.
חינוך ערכי וחברתי, הקניית ערכי המוסר והיחס הנכון של האדם כלפי עצמו וכלפי החברה.
מטרותיו האופרטיביות של שיעור הן הגדרת פעולה גלויה של הלומד, על ידי שימוש בפעלים חד-משמעיים וכן הגדרת התנאים שבמסגרתם תבוצע הפעולה הנדרשת.
מטרות אלו יכולות להיות למשל: התלמיד יגדיר את המושג, ישתמש במושגים הקשורים לתוכן השיעור, ימיין מושגים, יראה, יצביע, יתאר, יזהה.
המטרה צריכה להיות בת-מדידה ולכן מטרה בסגנון "התלמיד יבין את השיר" אינה מטרה אופרטיבית כי הבנה זו אינה בת-מדידה.
מטרה אופרטיבית יכולה להיות "התלמיד ידע להגדיר את מאפייני הסתיו" או "התלמיד ידע להפעיל עכבר מחשב כדי לפתוח ולסגור יישום".
לרוב השיעורים נלמדים בכיתה, אך לעיתים ישנם שיעורים שאינם נערכים במרחב סגור, כמו: שיעורי שמש, טיולים, וכן סיורים השואבים מידע מהשטח עצמו (אם ביולוגי, חינוכי, תרבותי, היסטורי, ארכאולוגי וכדומה).
ישנם סוגים שונים של הוראת שיעור.
ניתן לסווגם לפי גודל קבוצת המשתתפים, כאשר גודל הקבוצה משפיע באופן ניכר על אופי השיעור:
שיעור פרטני - שיעור המועבר לתלמיד אחד או למספר מועט של תלמידים; בדרך כלל בשיעור זה יושם דגש על הבנתו של התלמיד ועל הוראה תומכת למידה ומתרגלת.
שיעור ("רגיל") - שיעור המועבר לקבוצה סטנדרטית של תלמידים, במליאת הכיתה (בדרך כלל סביב ה-30 תלמידים); למידה מיטבית בקבוצה תערב את המשתתפים ותיצור למידה פעילה, משתפת וחווייתית, בהתבסס על נתוני הקבוצה ועל תרומת חבריה לאווירה שתיווצר בשיעור.
הרצאה - שיעור המועבר למספר רב של משתתפים (כ-50 ומעלה), ובדרך כלל נעדר אינטראקציה בין המלמד ללומדים, מלבד תגובות ספונטניות מהקהל.
כדי ליצור עניין בנושא השיעור מומלץ להשתמש באסטרטגיות הוראה מגוונות ובאביזרי הוראה שונים, אשר יעודדו את התלמידים לקחת חלק פעיל בשיעור, לשאול שאלות, להשתתף.
כך הם ילמדו בצורה יעילה יותר את החומר הנלמד.
במסגרת החינוך הפורמלי לרוב מצופה מהמורה להכין מראש מערך שיעור, אשר מתאר את תהליך ההוראה המתוכן בהתאם לתוכנית הלימוד ומערכת השעות.
דרישה זו עלולה להפוך את תהליך ההכנה של המורה לקראת השיעור לאקט טכני של קביעת מעשים מפורטת בטרם התבצעותם וללא קשר להתרחשויות העתידות להתרחש.
יתירה מזאת, ישנן גם מערכות חינוך שבהן מספקים למורים מערכים המוכנים מראש על ידי מומחים, אשר אינם מכירים את המורה או את התלמידים שאליהם השיעור מכוון.
הבעיתיות בהסתמכות יותר על מערכי שיעור נובעת מכך שתהליכי הלמידה אינם ניתנים לניבוי במדויק.
זאת משום שהיא יכולה להיות מושפעת מגורמים רבים כמו אסוציאציות בלתי צפויות העולות מן המגע שבין התכנים ובין התלמידים ורגשות המתעוררים בשעת ההוראה ומתערבים בה.
לכן הידיעה הטכנית של פעולות עתידיות אשר ינקטו בשיעור לא בהכרח תורמת להכנת המורה לקראתו.
לא רק זאת אלא שההבנה הספציפית מכוונת את המורה לפעולות המתבקשות על פי ההגיון של מערך השיעור ולא לפי הצרכים המידיים של תלמידיו.
למשל, עליו להקפיד על דיון בנושאים הרלוונטיים למערך גם כאשר התלמידים מביעים עניין בנושאים אחרים אשר עולים מתוך חומר הלימוד.
מסיבות אלו היכולת של המורה לסטות מן הדרך שקבע לעצמו במסגרת מערך השיעור, בהתאם לגורמים הפועלים בכיתה היא תנאי לכך שישיג את מטרותיו.
לעומת זאת, דבקות טכנית בדרכים אשר נקבעו מראש כרוכה פעמים רבות בוויתור על מטרות אלו.
שיעור תמותה הוא מדד למספר מקרי המוות (באופן כללי, או מגורם מסוים) המתרחשים באוכלוסייה מוגדרת, וזאת ביחס לגודל אותה אוכלוסייה וביחידת זמן קבועה.
בדרך כלל מבטאים שיעורי תמותה במספר מקרי המוות לכל 1,000 איש, בשנה אחת.
באופן זה שיעור תמותה של 9.5 באוכלוסייה של 100,000 איש משמעותה 950 מקרי מוות באותה אוכלוסייה.
מונחי שיעור התמותה הנפוצים הם:
שיעור תמותה גולמי, המתייחס לסכום מקרי המוות ל-1,000 איש.
שיעור התמותה הגולמי לאוכלוסיית העולם כולו הוא כ-9.6 ל-1,000 איש (זאת על בסיס 62 מיליון מקרי מוות בשנת 2006, לאוכלוסייה של 6,470 מיליון נפש).
שיעור תמותת ולדות, הוא שיעור לידות המת, וזאת לכל 1,000 לידות.
שיעור תמותת יולדות, הוא שיעור התמותה של נשים במהלך הלידה או כתוצאה ממנה, לכל 1,000 לידות חי.
שיעור תמותת תינוקות, הוא שיעור התמותה של ילדים מתחת לגיל שנה, לכל 1,000 לידות חי.
שיעור תמותת ילדים, הוא שיעור התמותה של ילדים מתחת לגיל 5 שנים, לכל 1,000 לידות חי.
שיעור תמותה מתוקנן, או שיעור תמותה על פי גיל, הוא שיעור התמותה לכל 1,000 איש בקבוצת גיל מסוימת (למשל, גילי 16–65).
ביחס להצלחה או כישלון של התערבויות רפואיות, יש המבחינים בין:
שיעור תמותה מוקדם, הוא שיעור התמותה של חולים בשלבים הראשונים של הטיפול, או בתקופה הבאה מיד לאחר השלב החריף במחלה.
שיעור תמותה מאוחר, הוא שיעור התמותה של חולים בשלבים מאוחרים של הטיפול, או בפרק זמן משמעותי לאחר השלב החריף במחלה.
שיעור התמותה הגולמי, כפי שהוגדר לעיל, כאשר הוא מיושם ביחס לכל האוכלוסייה, עשוי ליצור תמונה מטעה.
כך לדוגמה, מספר מקרי המוות ל-1,000 איש עשוי להיות גבוה יותר במדינה מפותחת מאשר במדינה מתפתחת, למרות שמערכת הבריאות של הראשונה טובה יותר מזו של השנייה.
זאת כיוון שבמדינות מפותחות יש באופן יחסי יותר אנשים זקנים, אשר סיכוייהם למות בשנה נתונה גבוהים יותר, כך יכול להיווצר מצב ששיעור התמותה הכולל יכול להיות גבוה יותר במדינה המפותחת, גם אם שיעור התמותה המתוקנן (לכל קבוצת גיל נתונה) הוא נמוך יותר.
תמונה מדויקת יותר באשר לשיעורי התמותה מתקבלת בחלוקת שיעורי התמותה לכל קבוצת גיל.
עשר המדינות בעלות שיעור תמותת התינוקות הגבוה בעולם, לכל 1,000 לידות, הן:
מטבעה זו שיטת הוראה יקרה יחסית לשיעור שבו המורה מלמד באותה עת תלמידים רבים.
שיעור פרטי ניתן בדרך כלל מחוץ למערכת החינוך, ונרכש באופן פרטי על ידי התלמיד.
קבלת שיעור פרטי נובעת מסיבות אחדות:
התלמיד מתקשה בלימודיו במערכת החינוך, ונזקק לסיוע נוסף כדי להמשיך וללמוד בה ברמה נאותה.
התלמיד מעוניין לרכוש ידע בתחום שאינו נלמד במערכת החינוך.
שיעור העשרה בנושא שנלמד בבית הספר (ברוב המקרים מדובר בשיעורי אנגלית).
בנושאים מסוימים, שיעור פרטי הוא שיטת ההוראה הנפוצה.
שיעורי נגינה, למשל, ניתנים פעמים רבות כשיעור פרטי, שבו המורה משגיח באופן רצוף על אופן נגינתו של התלמיד.
על מנת לסייע לתלמידים עם לקות למידה או הפרעות קשב וריכוז או לתלמידים אשר אינם יכולים ללמוד בקבוצות גדולות וזקוקים לתשומת לב מיוחדת.
שיעורים פרטיים ניתנים בדרך כלל לא כעיסוק יחיד, אלא על ידי סטודנטים או תלמידים, המלמדים תלמידי כיתות נמוכות יותר, או על ידי מורים, שעיסוק זה משמש להם כמקור הכנסה נוסף.
כדי למנוע ניגוד עניינים קובע התקשי"ר: "עובד הוראה אינו רשאי לתת שיעורים פרטיים בשכר לתלמידים הלומדים בבית הספר בו הוא מלמד.
ביישוב שבו קיים בית ספר אחד בלבד, רשאי המורה לתת שיעורים פרטיים בשכר לתלמידים הלומדים באותו בית ספר באישור המפקח.
עובד הוראה רשאי להורות בשכר קבוצות מאורגנות מטעם בית הספר באישור המפקח."
בעידן האינטרנט הוקמו אתרים רבים להוראה מקוונת המאפשרים ביצוע "שיעור פרטי אונליין".
כך התלמיד יכול לקחת חלק בשיעור פרטי בביתו ללא צורך בנסיעות.
מלבד שיעורים פרטיים, ישנם גם שיעורים פרטניים הניתנים מטעם בית הספר ובהם מורה המקצוע יושב עם תלמיד או קבוצת תלמידים ומשלים להם חוסר ידע בתחום מסוים.
"שִעוּר מוֹלֶדֶת" הוא שיר שכתב עלי מוהר בשנות השבעים ללחן של אפרים שמיר, ושזכה להערכה רבה והוכר כאחד משירי הדגל של מוהר.
להקת "כוורת" היא שביצעה ראשונה את השיר באלבומה "צפוף באוזן" שיצא ב-1975. את השיר ביצעו גם חוה אלברשטיין (באלבומה "הלילה הוא שירים", 1977), "חלב ודבש", "הגבעטרון" ("שירים יפים", 1980), זהו זה עם הפילהרמונית ועוד.
אפרים שמיר כתב והלחין את השיר בפולנית עוד לפני עלייתו לישראל.
השיר תיאר את ילדותו של שמיר ואת רצונו לעלות לארץ ישראל.
לחנו של השיר הושפע ממנגינות ששמע בילדותו כשהיה בורח מבית הספר לכנסיות בפולין.
שמיר שר אותו במבחן הבד שלו ללהקת הנח"ל, והתקבל לא מעט בזכות מירי אלוני שהתרשמה מהשיר.
מאוחר יותר, לאחר הקמת להקת "כוורת", כתב עלי מוהר את הנוסח העברי לשירו של שמיר, ובו התייחס לתקופת ילדותו בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון.
בשיר מתאר מוהר תמונות שונות מילדותו בבית הספר, המציגות דימויים של מה שנתפס כארץ ישראל הישנה והטובה.
בבית הראשון הוא מתאר את התמונה שעל קיר חדר האוכל בבית ספרו, ועל האידיאה של האיכר הישראלי שמצמיח לחם; בבית השני מתואר שיעור מולדת בו המורה מראה לתלמידים חצב כסמן לסתיו וליורה; ובבית השלישי מתאר מוהר את התמונה הדמיונית שהחינוך הציוני העלה בקרב הילדים: .
שורות אלו כוללות ציטוט מתוך שיר העבודה (כחול ים המים, נאווה ירושלים) של נתן אלתרמן: "שיר, שיר, עלה נא, בפטישים נגן, נגנה, במחרשות רננה, השיר לא תם, הוא רק מתחיל".
חלק מאמינים כי בשיר מביע מוהר רצון לדבוק בערכים שעליהם גדל, אף על פי שהוא מודע לכך שהפער בין המציאות לתמונה האידיאית שנוצרה בדמיון התלמידים הוא רב, ואף מציין בפירוש ש, אך לא כך במציאות.