tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שני הציים, הגרמני והבריטי, מצאו עצמם במצב מביך: הצי הגרמני הובך משינוי האסטרטגיה הבריטית, ומצא עצמו לכוד בבסיסיו, מנוטרל מפעילות, וללא יכולת להתמודד עם העדיפות הבריטית.
הצי הבריטי נקט באסטרטגיה שתבטיח את ניצחונו במלחמה; ה"גרנד פליט" התבסס באיי אורקני וסייר לעיתים קרובות בים הצפוני, אך לא הייתה לו יכולת להוציא את צי האויב לקרב בים הפתוח, ולהביא את הניצחון המוחץ המיוחל.
שני קציני צי בריטיים סברו שבידם המפתח למשיכת הצי הגרמני מתוך נמליו לקרב.
השניים היו קומודור רוג'ר קיז (Roger Keyes), מפקד שייטת צוללות ארוכות טווח, שסיירו לעיתים קרובות בתוך מפרץ הלגולנד וסמוך לחוף הגרמני, וקומודור רג'ינלד טיירוויט (Reginald Tyrwhitt), מפקד שייטת משחתות.
בסיסן של שתי השייטות הללו היה בהארוויץ' (Harwich), במחוז אסקס שבמזרח אנגליה.
התצפיות שערכו כוחותיו של קיז העלו תרגולת קבועה של הצי הגרמני: בכל ערב היו כמה משחתות גרמניות יוצאות מהנמל לסיור לילי בליווי סיירות.
ליווי הסיירות היה מסתיים בנקודה מסוימת, שממנה היו המשחתות מפליגות צפונה לסיור כנגד כוחות אנגליים במשך כל הלילה.
עם שחר היו המשחתות שבות, פוגשות בסיירות המלוות, ושבות יחד לנמל.
שני הקצינים הבריטיים הציעו להציב כוח של משחתות בריטיות כמארב למשחתות הגרמניות השבות מן הסיור.
שלוש צוללות בריטיות יהוו מעין פיתיון, וכאשר יתקדמו אליהן המשחתות הגרמניות, תפתיע אותן שייטת בת 31 משחתות בריטיות, מתוגברות בתשע צוללות.
הכוח הבריטי ינתק את האוניות הגרמניות מנמליהן וישמיד אותן.
במקביל, יארבו צוללות בריטיות נוספות בפתח הנמלים הגרמניים לאוניות גדולות יותר שייצאו לעזרת המשחתות, וישמידו גם אותן.
קיז וטיירוויט הציגו את תוכניתם בפני הלורד הראשון של האדמירליות, וינסטון צ'רצ'יל, וזכו להסכמתו הנלהבת.
עם זאת, נעשו כמה שינויים בתוכנית.
במקום להפתיע את המשחתות הגרמניות השבות מסיור הלילה באור ראשון, הוחלט לתקוף בשעה 8:00 בבוקר את המשחתות הגרמניות היוצאות לסיורי היום, ולבצע סיור ממזרח למערב.
קיז וטיירוויט ביקשו שה"גרנד פליט" יתקרב לאזור הפעולה, וכן ששייטת בת שש סיירות קלות, בפיקוד קומודור ויליאם גודאינף תוצב בסמוך, כדי לסייע בעת הצורך.
בקשה זו נדחתה על ידי ראש המטה, תת אדמירל דובטון סטורדי, שהסכים להציב במקום זאת כוח גיבוי ובו שתי סיירות מערכה – ניו זילנד ואינווינסיבל במרחק כ-65 קילומטרים מצפון מערב לאזור הקרב המתוכנן, וכן להציב כוח עתודה נוסף, ובו חמש סיירות משוריינות במרחק כ-100 קילומטרים ממערב.
הוחלט לבצע את התוכנית בבוקר יום 28 באוגוסט 1914. הצוללות יצאו לדרכן יומיים לפני כן, ב-26 באוגוסט, כדי שיהיו בעמדותיהן בזמן; אוניות השטח יצאו לדרכן למחרת.
שמונה צוללות בריטיות נשלחו למבצע.
E4, E5 ו-E9 הוצבו מצפון ומדרום לאי הלגולנד, כדי לתקוף אוניות גרמניות שינסו לסגת לנמל, או אוניות גרמניות שינסו לצאת כתגבורת.
E6, E7 ו-E8 הוצבו במרחק כ-65 קילומטרים משם, כדי להוות פיתיון למשחתות הגרמניות.
D2 ו-D8 הוצבו מול שפך נהר אמס, ממערב, כדי לפגוע בתגבורות גרמניות שיגיעו משם.
טיירוויט פיקד על שייטת המשחתות השלישית, ובה שש עשרה משחתות חדישות מסדרת L, וסגנו, קפטן וילפרד בלנט (Wilfred Blunt), פיקד על שייטת המשחתות הראשונה, בה היו שש עשרה משחתות אחרות, מדגם מיושן יותר.
טיירוויט פיקד על שייטת המשחתות מאוניית הדגל שלו, הסיירת הקלה אה"מ ארת'וזה (Arethusa), שהוכנסה לשירות רק שבועיים לפני כן.
טיירוויט דרש להחליף את אוניית הדגל הקודמת שלו, שהייתה איטית מדי, אך צוות ארת'וזה היה חדש ולא מתורגל, ובתותחי האונייה אירעו מעצורים רבים בעת ירי.
מעבר לקושי של אוניית הדגל ארת'וזה, היו גם תקלות בתכנון הקרב.
מפקד ה"גרנד פליט", אדמירל ג'ון ג'ליקו, לא קיבל כל מידע על התוכנית ורק ב-26 באוגוסט נודע לו על קיומה, וגם אז רק באופן חלקי.
ג'ליקו חשש מאוד מהסתבכות של הכוחות הקלים הבריטיים במרחק כה קטן מבסיסו העיקרי של צי הים הגדול הגרמני, והציע לשלוח יחידות של ה"גרנד פליט" לסיוע.
האדמירליות אישרה רק תגבורת של סיירות מערכה, ולפיכך הורה ג'ליקו לתת אדמירל דייוויד ביטי להפליג עם שלוש סיירות מערכה, אה"מ לאיון, קווין מרי ופרינסס רויאל, וכן הורה לקומודור ויליאם גודאינף, שפיקד על שייטת של שש סיירות קלות מודרניות מסדרת טאון, להפליג לזירת המבצע.
בנוסף, הפליג ג'ליקו בעצמו עם ארבע משייטות ה"גרנד פליט" אל נקודה סמוכה לזירת המבצע.
ג'ליקו דיווח על תנועותיו לאדמירליות, וזו העבירה הודעה לטיירוויט ולקיז, להארוויץ', אך ההודעה לא הועברה אליהם: הם כבר היו בים, וההודעה הושארה במשרדם.
טיירוויט וקיז לא ידעו כלל על הימצאותן של אוניות בריטיות גדולות בזירה, והדבר עלול היה להביא למצב שבו משחתות וצוללות בריטיות יפתחו באש על סיירות בריטיות, מצב שכמעט התממש.
הגרמנים חששו מאוד ממתקפה של הצי הבריטי העדיף סמוך להלגולנד, וממצור שיטילו הבריטים על המוצא לים מנהרות האלבה, האמס וממפרץ יאדבוסן.
הפיקוד הגרמני חשש לזרוע שדות מוקשים, מחשש שמוקשים אלה יגבילו את פעולתן של האוניות הגרמניות.
במקום זאת הוחלט על סיורים ימיים רבים, על ידי משחתות, סיירות קלות, וצוללות.
בקו הסיור הראשון, כ-40 קילומטרים ממערב להלגולנד, היו תשע משחתות מודרניות, משייטת ספינות הטורפדו הראשונה.
סמוך יותר להלגולנד היה קו שני של ספינות, משייטת שולות המוקשים השלישית.
גיבוי ליחידות אלו ניתן על ידי סיירות קלות, שעגנו בווילהלמסהאפן ובברונסביטל (Brunsbüttel), בשפך נהר האלבה.
לרוע מזלן של האוניות הגרמניות, עגנו אוניות השטח הגדולות יותר במפרץ יאדבוסן, והיו מוגבלות ביציאה מן המפרץ בשל משטר הגאות והשפל: בעת השפל היו המים רדודים מדי עבור השוקע של אוניות אלו.
המגע הראשון בין הבריטים לגרמנים בבוקר יום ששי, 28 באוגוסט 1914, היה בשעה 5:26. הצוללת הבריטית E-9 זיהתה את ספינת הטורפדו הגרמנית G-194 וירתה לעברה טורפדו, שהחטיא.
הספינה הגרמנית הסתערה על הצוללת במטרה לנגח אותה, וזו צללה וחמקה.
הספינה הגרמנית דיווחה על ההיתקלות, ושייטת ספינות הטורפדו החמישית נשלחה מהלגולנד כדי ללכוד את הצוללת.
לקראת השעה 7:00 בבוקר, התקרב קומודור טיירוויט לנקודת המוצא שנקבעה מראש, כ-19 קילומטרים מצפון מערב לאי הלגולנד.
טיירוויט הוביל באוניית הדגל שלו ארת'וזה את שתי שייטות המשחתות, וכ-13 קילומטרים אחריהם הפליגה שייטת הסיירות הקלות של גודאינף.
בשל הערפל והאובך ששררו באותו בוקר, הייתה הראות מוגבלת לאופק של כ-5,500 מטרים.
בשעה 6:50 זיהתה ארת'וזה את המשחתת הגרמנית G-194. האונייה הגרמנית פנתה מיד לכיוון הלגולנד, תוך שהיא מודיעה בקשר לאדמירל משנה לברכט מאס, מפקד שייטת המשחתות הגרמנית במפרץ.
מאס העביר את ההודעה לקונטר-אדמירל פרנץ פון היפר, מפקד שייטת סיירות המערכה הגרמנית, שהיה אחראי גם על הגנת המפרץ.
היפר לא ידע מה היקף המתקפה, אך הורה לסיירות הקלות שטטין ופראונלוב לצאת להגנת המשחתות.
היפר הורה גם לשש סיירות נוספות להפעיל את מנועיהן ולצאת לים ברגע שתוכלנה.
היו אלה הסיירות מיינץ, שעגנה בשפך נהר אמס, שטרסבורג, קלן, אריאדנה, וקולברג, שעגנו במפרץ יאדבוסן, ודנציג ומינכן שעגנו בברונסביטל, בשפך הנהר אלבה.
טיירוויט הורה לארבע משחתות מהשייטת שלו לפנות ולתקוף את G-149. שייטת ספינות הטורפדו הגרמנית שנשלחה צפונה כדי ללכוד את הצוללת הבריטית, פנתה דרומה כששמעה את קולות הירי, אך המשחתות הבריטיות הבחינו בשייטת הגרמנית ופתחו עליה באש.
הייתה זו יתרת הכוח של טיירוויט, שפנה מזרחה כדי למצוא את ארבע המשחתות שנשלחו כדי לרדוף אחרי G-194 ונעלמו באובך.
מהירי נפגעה המשחתת שהייתה במאסף, V-1, ואחריה D-8, משחתת-שולת מוקשים, שנפגעה בגשר הפיקוד וקברניטה נהרג.
בעקבותיה נפגעה גם T-33. המשחתת הגרמנית G-9 ביקשה סיוע דחוף של תותחי החוף בהלגולנד, אך הערפל והאובך הקשו על התותחנים להבדיל בין אויב לעמית, ולא היו יכולים לסייע.
ואולם, משהתקרבו הבריטים להלגולנד הורה טיירוויט לאוניותיו לפנות מערבה, כדי שלא ייפגעו מירי מהחוף.
בשעה 7:58 הגיעו לזירה הסיירות הקלות שטטין ופראונלוב, כדי לחפות על נסיגת המשחתות הגרמניות.
יחסי הכוחות השתנו: המשחתות הבריטיות החלו לסגת מול כוח האש העדיף של הסיירות הגרמניות, והסיירות הבריטיות, ששימשו כספינות הדגל של המשחתות הבריטיות, התקדמו כדי לחפות על אוניותיהן.
הבריטים המטירו אש כבדה על שטטין, וזו החלה לסגת; מפקדה העריך שמשימתה התמלאה, שכן המשחתות הגרמניות היו יכולות לסגת, ומאידך מנועיו טרם פעלו במלא עוצמתם ולא היה ברצונו להיכנס בשלב כזה לקרב.
ארת'וזה נותרה בקרב מול פראונלוב.
למרות עליונותה על האונייה הגרמנית לא הייתה ארת'וזה יכולה לממש את יתרונה; צוותה, כאמור, לא היה מנוסה ותותחיה סבלו מתקלות רבות, ורק תותח אחד פעל כראוי.
לעומתה, ירו הגרמנים ביעילות רבה, והאונייה הבריטית נפגעה שוב ושוב.
האלחוט שלה נפגע, ומים החלו לחדור לחדר המנועים.
אחד עשר מאנשי צוותה נהרגו וששה עשר נפצעו.
למרות התקלות הרבות הצליחה ארת'וזה להשיב אש, ולפגוע כמה פעמים ביריבתה.
אחד הפגזים פגע בגשר הפיקוד של פראונלוב, וגרם ל-37 נפגעים, ביניהם רב החובל.
האונייה הגרמנית נאלצה לסגת לכיוון הלגולנד, ומשם נסוגה לווילהלמסהאפן.
בשעה 8:12 הורה טיירוויט לאוניותיו לשוב למבנה ולחזור לתוכנית המקורית, סריקת המפרץ ממזרח למערב.
תוך כמה דקות זיהו האוניות הבריטיות שש משחתות גרמניות שהגיעו מצפון מזרח, בדרכן חזרה מסיור הלילה.
הגרמנים פנו לאחור כדי לחמוק מן הבריטים; חמש מן האוניות הצליחו בכך, אך השישית, V-187, פנתה לפתע שוב לאחור, ישירות אל בין המשחתות הבריטיות המופתעות.
שתי המשחתות המובילות אכן הופתעו והאונייה הגרמנית הצליחה לעבור אותן, אך שמונה המשחתות הבאות הקיפו את V-187 ופתחו עליה באש כבדה.
המשחתת הגרמנית סירבה להיכנע, וטבעה כאשר דגלה עדיין מתנופף.
המשחתות הבריטיות עצרו כדי להוריד סירות הצלה ולחלץ את המלחים הגרמניים מן הים.
ואולם, הסיירת הגרמנית שטטין הופיעה לפתע בזירה ופתחה באש על המשחתות הבריטיות; האוניות הבריטיות נאלצו להתרחק מן הזירה, וחלקן הותירו מאחוריהן סירות הצלה במים.
במקביל, זיהתה הצוללת הבריטית E-4 את הסיירת הגרמנית וירתה לעברה טורפדו, שהחטיא.
האונייה הגרמנית ניסתה לנגוח את הצוללת, וזו צללה במהירות.
כשעלתה שוב אל פני השטח, מצאה שהאוניות הסתלקו מן המקום; המלחים הבריטיים שנותרו נטושים בסירות ההצלה שלהם, יחד עם המלחים הגרמניים שספינתם הוטבעה, הופתעו לראות את הצוללת.
כל המלחים הבריטיים הועלו על הצוללת, יחד עם שלושה שבויים גרמניים; לשאר לא היה מקום בצוללת, ולפיכך נתנו להם הבריטים מצפן, אספקה, ואת הכיוון להלגולנד.
קיז, קומודור הצוללות, היה באוניית הדגל שלו לרצ'ר (Lurcher) יחד עוד משחתת אחת, ומשם פיקד על פעילות הצוללות.
ב-8:15 זיהה מרחוק שתי סיירות בעלות ארבע ארובות, ומכיוון שלא ידע שיש באזור עוד כוחות בריטיים, סבר שהמדובר בסיירות גרמניות; למעשה, היו אלה שתי הסיירות הבריטיות נוטינגהאם ולואסטופט.
הוא הודיע בקשר לסיירת המערכה אינווינסיבל, שהייתה בגיבוי במרחק מה, ששתי סיירות גרמניות רודפות אחריו.
גודאינף, ששמע את הדיווח, הפנה את כוחו לכיוון המשוער, כדי לסייע למעשה כנגד אוניותיו שלו.
קיז ראה את ארבע האוניות של גודאינף וסבר שכרגע רודפות אחריו שש סיירות גרמניות; הוא פנה לכיוון סיירות המערכה, כדי שתסייענה לו.
טיירוויט שמע בקשר את הודעותיו של קיז, וביקש מגודאינף לסייע, ולמעשה ביקש מגודאינף לסייע נגד עצמו.
לבסוף זיהה קיז את הסיירות כאוניות בריטיות, שעד אז לא היה לו מושג שהן בזירה.
הסכנה לירי דו צדדי טרם חלפה; בשעה 9:30 זיהתה אחת הצוללות של קיז את הסיירת סאות'המפטון כסיירת גרמנית, מכיוון שלא היה ידוע לה שיש באזור אוניות בריטיות (לא הייתה כל דרך להודיע לצוללות כשהן מתחת למים על העובדה הזו).
הצוללת ירתה שני טורפדו על האונייה, ושניהם החטיאו.
סאות'המפטון ניסתה לנגוח את הצוללת, אך זו הצליחה לחמוק.
בלהט התמרונים התרחקו נוטינגהאם ולואסטופט מטווח הקליטה, ועד סוף הקרב לא נטלו חלק נוסף בלחימה.
טיירוויט עצמו פנה אל קיז כדי לסייע לו להתמודד עם "סיירות האויב".
הוא הבחין בדרך בשטטין, אך זו נעלמה שוב בערפל.
לאחר מכן פגש טיירוויט בשייטת המשחתות השנייה שלו, בפיקוד הסיירת פירלס (Fearless).
ארת'וסה, אוניית הדגל של טיירוויט, נפגעה קשות בקרב מול פראונלוב; כעת, כשהוא מוקף במשחתות מסייעות וליד סיירת האחות, החליט טיירוויט לעצור ולבצע תיקונים.
בשעה 10:17 נצמדה פירלס אל ארת'וסה ובמשך עשרים דקות בוצעו בה התיקונים הדרושים.
בשלב זה הייתה השעה כבר קרוב ל-11:00 בבוקר, והיחידות הבריטיות היו במפרץ כבר כמעט ארבע שעות; היה מקום להניח שהאויב מתארגן להתקפת נגד.
ואכן, הסיירות הגרמניות קלן, שטרסבורג ואריאדנה הפליגו כבר מווילהלמסהאפן לכיוון אזור הקרב, ומיינץ הפליגה משפך האמס צפונה.
סיירת חמישית, שטטין, הייתה כבר במגע עם האוניות הבריטיות, כאמור, ושייטה באזור כשהיא מסתתרת בערפל.
מפקד הסיירות הגרמניות, קונטר-אדמירל לברכט מאס, לא ידע מה תמונת הקרב, ולכן טעה ולא ריכז את כוחו אלא אפשר לכל אונייה בנפרד להיכנס לקרב.
ראשונה תקפה שטרסבורג, שמצאה את ארת'וסה וירתה עליה פגזים וטורפדות; טיירוויט הורה למשחתות לתקוף את הסיירת הגרמנית בעזרת טורפדות, וזו האחרונה נסוגה.
טיירוויט ניסה שוב לחמוק מערבה, אך כעת הופיעה הסיירת קלן, אוניית הדגל של מאס, ותקפה את ארת'וסה המוכה; התקפת משחתות נוספת הדפה את האונייה הגרמנית, אך טיירוויט החל לחוש בלחץ, והחליט לפנות בבקשת סיוע לביטי, ולסיירות המערכה שלו.
ביטי הורה לגודאינף לסייע בעזרת הסיירות שלו.
ביטי עקב אחרי הקרב מרחוק, וכאשר ב-11:35 עדיין לא היה סימן לסיום, החל ביטי לחשוש שבקרוב יתחילו יחידות חזקות יותר של הצי הגרמני לצאת ממעגניהן ולהתערב בקרב (סיירות המערכה הגרמניות כבר החלו להתכונן ליציאה, אך השפל לא אפשר להן עדיין לצאת ממפרץ יאדבוסן).
ביטי החליט להתערב בקרב, למרות החשש ממוקשים וטורפדות, והחל להפליג דרומה במהירות גבוהה עם השייטת שלו.
הלחץ הגרמני על טיירוויט נמשך, ובשעה 11:30 הותקפו שש משחתות בריטיות שהפליגו לפני הכוח של טיירוויט על ידי הסיירת הקלה מיינץ.
המגע נמשך כעשרים דקות, עד להופעתן של הסיירות של גודאינף.
מיינץ ניסתה להימלט, אך במנוסתה נתקלה בארת'וסה ובמשחתות שעימה.
למרות נחיתותה הרבה מול מספר רב כל כך של אוניות אויב, הצליחה מיינץ להסב פגיעות משמעותיות לשלוש משחתות בריטיות.
ואולם האונייה הגרמנית נפגעה; מערכת ההיגוי שלה נתקעה והאונייה החלה לפנות ללא שליטה היישר אל הסיירות של גודאינף.
האוניות הבריטיות ירו עליה בתותחים וטורפדות, ובשעה 12:20 הורה המפקד הגרמני לאנשיו להטביע את אונייתם ולנטוש אותה.
למרות הטבעתה של מיינץ היה מצבו של טיירוויט קשה.
אוניית הדגל שלו הייתה פגועה קשות, ובנוסף עוד שלוש משחתות נפגעו בקרב.
שמונה סיירות גרמניות נוספות סגרו מכיוונים שונים על אזור הקרב.
האוניות הבריטיות התעכבו ליד מיינץ הטובעת, והחלו לחלץ את אנשיה; ברגע זה הופיעו שתי סיירות גרמניות נוספות, קלן ושטרסבורג, ופתחו באש על הבריטים.
המצב נראה לבריטים נואש, אך עשר דקות לאחר מכן הופיע בזירה ביטי עם חמש סיירות המערכה שלו.
עדיפותן המכרעת של סיירות המערכה שינתה לגמרי את יחסי הכוחות, ושתי הסיירות הגרמניות החלו להימלט.
סיירות המערכה הבריטיות פתחו באש על קלן, וזו נפגעה באורח אנוש תוך כמה דקות.
ואולם, ביטי לא עצר כדי להשלים את הטבעתה; הוא זיהה במרחק גדול יותר את הסיירת אריאדנה ואוניותיו פתחו עליה באש.
גם הפעם לא היה לסיירת הקלה סיכוי מול האוניות הגדולות, ותוך כמה דקות הייתה האונייה הגרמנית הרוסה; צוותה נטש אותה, ובשעה 3:10 טבעה.
ביטי לא התעכב להשלים את ההטבעה בעצמו; הוא חשש מאוד ממוקשים ימיים שהיו עלולים להיות באזור, בשל הקרבה לנמלים הגרמניים.
הוא גם חשש מיציאתן מהנמל של סיירות המערכה הגרמניות, שהגאות העולה אפשרה להן כעת לצאת.
בשל כך, הורה ביטי לכל האוניות הבריטיות במפרץ לפנות מערבה, ולנתק מגע.
בדרכו מערבה זיהה ביטי את קלן הטובעת, ותותחי הבריטים הטביעו אותה סופית.
ביטי הורה למשחתות למשות את הניצולים, אך לאחר כמה דקות דיווחה אחת מהן על צוללת גרמנית באזור, והן עזבו את השטח.
אדמירל משנה מאס היה בין הנספים.
הסיירות הגרמניות הנוספות שהיו באזור חמקו הודות לערפל ולאובך; ביום של ראות טובה היו בוודאי מוטבעות על ידי תותחיהן ארוכי הטווח של סיירות המערכה.
הסיירת הגרמנית שטרסבורג הצליחה לחמוק בשל דמיונה לסיירות הבריטיות: הבריטים לא היו בטוחים באשר לזהותה, ועד שהובנה הטעות כבר חמקה אל תוך הערפל.
בשעה 14:10 יצאו סיירות המערכה הגרמניות מולטקה ופון דר טאן ממפרץ יאדבוסן, והחלו בסריקת הזירה, אך עד אז הסתיים הקרב.
הקרב היה ניצחון בריטי ברור.
הגרמנים איבדו שלוש סיירות קלות, מיינץ, קלן ואריאדנה, ומשחתת אחת, V-187. סיירת קלה נוספת, פראונלוב, ניזוקה.
לגרמנים היו 1,242 נפגעים, ובהם 712 הרוגים, כולל אדמירל מאס.
336 מלחים וקצינים גרמניים נפלו בשבי.
אף אונייה בריטית לא טבעה, אף על פי שסיירת אחת ושלוש משחתות ניזוקו.
מספר הנפגעים הבריטי היה גם הוא קטן בהרבה: 35 הרוגים ו-40 פצועים.
התוצאה החשובה ביותר של הקרב הייתה ההשפעה על הקייזר.
וילהלם השני הורה לצי להימנע מעימותים העלולים להביא לאבדות גדולות.
ראש המטה הכללי של הצי הקיסרי הגרמני, אדמירל הוגו פון פול, הודיע למפקד צי הים הפתוח, פרידריך פון אינגנול, שהקייזר דורש שכל פעולה מכריעה תאושר על ידו מראש.
אדמירל אלפרד פון טירפיץ זעם על ההחלטה וטען שהיא פוגעת קשות בצי.
תכנון הקרב מצד הבריטים לקה בבעיות רבות.
ארת'וסה לא הייתה צריכה לצאת אל הקרב במצבה; האדמירליות לא העבירה מידע לכל הכוחות, ומצבים של ירי דו צדדי כמעט והתרחשו.
מעבר לכך, הקרב הוכרע על ידי סיירות המערכה של ביטי, אך אלה נשלחו להשתתף בקרב רק ביוזמתו של ג'ליקו, מפקד ה"גרנד פליט", ללא תכנון מראש של מטה האדמירליות.
קצינים רבים בצי המלכותי סברו, שהיה ניתן להשיג ניצחון משמעותי בהרבה, עם תכנון טוב יותר.
גם הגרמנים מצאו בעיות רבות בפיקוד.
הפיקוד הגרמני לא הבין את תמונת הקרב, והמפקדים בשטח לא העבירו דיווחים לפיקוד.
הפיקוד הגרמני לא ידע מה תנאי מזג האוויר במפרץ, משום שרבי החובל לא דיווחו על כך; בווילהלמסהאפן שרר מזג אוויר בהיר, והמפקדים הגרמניים לא ידעו על הערפל השורר במפרץ.
מאס והיפר לא הבינו מה גודל הכוח הבריטי העומד מולם; רק בשעה 14:30 הועבר הדיווח על הימצאותן של סיירות מערכה בריטיות בזירה, נתון שבאותה שעה כבר לא יכול היה לסייע.
מאס והיפר לא הצליחו לשלוט על האוניות שבפיקודם, וזאת לעומת טיירוויט וביטי שהצליחו כעיקרון לשמור על שליטה ביחידותיהם.
גם גודאינף, שאיבד קשר עם שתיים מן הסיירות שלו, שמר על מבנה מאורגן של ארבע האחרות.
עם זאת, היו גם נקודות אור מבחינת הצי הגרמני.
רמת הירי של הגרמנים הייתה טובה מאוד, והימאים הגרמניים גילו יכולת מקצועית גבוהה מאוד ואומץ לב רב.
גם הבריטים הודו שלאחר הקרב לא היה איש שהעז יותר לבוז לצי הגרמני.
האוניות הגרמניות הוכיחו, שהן מסוגלות לספוג נזק רב ולהחזיק מעמד: כל האוניות הגרמניות שטובעו נפגעו פעמים רבות והמשיכו להילחם זמן רב, גם בתנאים שבהם היה ברור שאין להן תקווה.
הפיקוד הגרמני החליט על שינוי בטקטיקת ההגנה על מפרץ הלגולנד.
הצי הגרמני ייצא לקראת תוקפים רק בשייטות שלמות, או שלא ייצא כלל.
במקום סיורי המשחתות, הוצבו שדות מוקשים ימיים כהגנה.
ב-9 בספטמבר ניסו הבריטים שוב ליזום פשיטה דומה: משחתות בריטיות חדרו עד למרחק של כ-20 קילומטרים מהלגולנד, בחיפוי שש סיירות מערכה בפיקודו של ביטי, וה"גרנד פליט" כולו המתין מעבר לאופק, במרחק כ-160 קילומטרים.
ואולם, הגרמנים היו נאמנים לתכנון שלהם, ואף אונייה גרמנית לא יצאה לקראת התוקפים.
פשיטה נוספת שתוכננה ל-28 בספטמבר בוטלה, עקב מידע על שדות המוקשים הנרחבים שהניחו הגרמנים.
הבריטים חששו שהגרמנים לא ייצאו כלל מנמליהם; הגרמנים חיפשו כעת דרכים חדשות להתמודד עם הצי הבריטי.
קרב מצ'ין היה הקרב הגדול האחרון של המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792) והוא התרחש ב-9 ביולי 1791 בין הכוחות של האימפריה הרוסית לבין כוח של האימפריה העות'מאנית.
מטרת הרוסים במערכה של שנת 1791 הייתה להעביר את זירת הקרבות דרומה מדנובה.
במטרה לא לתת לרוסים לעבור את הנהר, הטורקים החלו לרכז כוחות באזור מצ'ין.
המטרה הייתה לרכז כוח גדול של כ-80 אלף חיילים.
המפקד הרוסי במקום, ניקולאי רפנין החליט לא להמתין לסיום ההכנות הטורקיות ולתקוף אותם.
הכוח הרוסי בהיקף של 30 אלף חיילים עבר את דנובה באזור גאלאץ.
הלחימה העיקרית הופקדה בידי הכוח בפיקוד של מיכאיל קוטוזוב.
כוחות נוספות היו צריכים לתמוך בלחימה.
מספר ספינות הצי נכנסו לנהר וגם התקדמו לכיוון הקרבות.
בבוקר 28 ביוני הכוחות של הרוסים התקדמו במסגרת של 4 טורים והתקרבו למחנה הטורקי.
הטורקים היו מופתעים אך החלו במתקפות נגד שלא הצליחו.
האוגדה בפיקוד מיכאיל קוטוזוב הצליחה לפרוץ למחנה הטורקי והטורקים החלו בנסיגה לא מאורגנת.
הכוחות הנסוגים אף הפריעו לכוחות עתודה להיכנס לקרב.
לאחר שש שעות של לחימה כל הכוחות הטורקים הובסו.
במקביל, ספינות הצי הרוסי תקפו את הצי הטורקי והטביעו 6 ספינות.
הפסד הטורקים בקרב זה ובמקביל ניצחון רוסי בקרב כף קאליאקרה האיצו את משא ומתן לסיום המלחמה.
קרב נָאהָוונד (ערבית: معركة نهاوند, תעתיק מדויק: נהאונד) היה קרב במסגרת כיבוש האימפריה הסאסאנית על ידי הצבא של האימפריה המוסלמית שנערך בשנת 642, בסמוך לעיר נאהוונד שבמחוז המדאן באיראן של ימינו.
למרות יתרון מספרי של הצבא הפרסי הסתיים הקרב בניצחון מוחלט של המוסלמים וחורבן האימפריה הסאסאנית.
בהיסטוריוגרפיה המוסלמית ידוע הקרב בשם "הניצחון של כל הניצחונות".
למרות חשיבות הקרב, מעט מאוד ידוע על מהלכו והמקורות המוסלמים הנותנים את עיקר התיאורים נוטים להגזמה ולתיאור חד צדדי של האירוע.
על-פי ההיסטוריוגרפיה המוסלמית, המהלך המכריע בקרב אירע כאשר חיל הפרשים הפרסי פותה לרדוף אחר פרשים בדואים קלים אל תוך מארב מתוכנן מראש.
לכודים בעמק הררי צר ומוקפים מכל עבר, הושמדו היחידות הפרסיות ומעטים הצליחו להימלט משדה הקטל.
השליט האחרון לשושלת הסאסאנית, יזדגרד השלישי איבד את מעט השליטה שהייתה נתונה בידיו ואת יכולתו לגייס צבא לקרב בלימה נוסף.
הוא ברח עם אצילי החצר המעטים שנותרו לצידו ועם צבא קטן לכוון מזרח, אזור שבעבר היה חלק מהאימפריה הפרתית ועוין את השלטון הסאסאני המרכזי.
הוא נרצח על ידי אלמוני בשנת 651 בעיר גאיור קלה (מרב העתיקה) בטורקמניסטן.
מותו סימן את סופה של האימפריה הסאסנית ואת שלטונה בעיראק ואיראן.
המערכה נערכה על פני שטח נרחב בארץ ישראל, שכלל את אזור הגליל העליון, הגליל התחתון, הגולן ודרום לבנון.
בסיכומו של דבר, הצבא הצלבני יצא מהעימות וידו על התחתונה, בכל אחד מהעימותים הצבאיים הצליחו המוסלמים לגבור על הצלבנים אך לא הצליחו להגיע להכרעה.
ביום 25 בנובמבר 1177 ניצחו הצלבנים את הצבא האיובי בקרב גזר.
הקרב - שיא של סדרת התנגשויות בין הצלבנים, שכוחם הולך ויורד לבין הצבאות של צלאח א-דין שמצליח לאחד את סוריה ומצרים תחת שלטונו נסתיים בניצחון צלבני מוחלט אך ללא הכרעה.
איחוד העולם המוסלמי, המהווה את האירוע הגאו-פוליטי הראשון במעלה של המאה ה-12 באזור הסהר הפורה הביא בסיכומו של דבר ליצירת אימפריה איובית ממצרים למדבריות ערב עד לתימן.
אחד הרעיונות המרכזיים שאפשרו איחוד והתפשטות זו היה רעיון הג'יהד שהופנה בעיקר כנגד ממלכת ירושלים - רעיון שנוסה לראשונה בהצלחה על ידי עמאד א-דין זֶנגִי, המוכר יותר בשם זֶנגִי מצביא סלג'וקי ואביו של נור א-דין.
משהושרש רעיון הגיהד הוכוון הפוטנציאל האנושי הכלכלי והצבאי של האימפריה האיובית למימוש הרעיון על מנת להשמיד את הנוכחות הצלבנית בארץ הקודש.
הצלבנים, מתוך הבנה כי הניצחון לא יביא להקלה בלחץ המוסלמי חתמו על הסכם שביתת נשק עם צלאח א-דין ופנו לנצל את ההפוגה לביצור נקודות מפתח בממלכה.
ירושלים זכתה לטיפול יסודי בביצוריה שהוזנחו במהלך השנים וחלקם עמדו על סף התפוררות.
מאמץ נוסף הוקדש לצפון ארץ ישראל שהתגבשות השליטה האיובית בסוריה יצרה איום מיידי וברור על ממלכת ירושלים מכוון דמשק.
מבצר שטונף (הונין) ששימש כתחליף למבצר הבניאס ומבצר תבנין חלשו על הדרך המובילה מדמשק לבניאס ומשם לאזור סולם צור.
הטמפלרים, בעלי מצודת צפת הציעו לבנות מבצר על מעברות הירדן בנקודה החולשת על אזור גשר בנות יעקב של ימינו.
המעבר הוא חלק מ"דרך הים" אשר הובילה ממצרים לסוריה.
הצלבנים נתנו למקום את השם הלטיני Vadum Jacob (ואדום יעקב - "מעבר יעקב").
מתוך סברה שזהו המקום בו חצה יעקב את הירדן בדרכו למפגש עם אחיו עשו.
שמו ערבי של המקום מחדת אל אחזן ("מעבר הצער") נגזר מהאמונה כי במקום זה נודע ליעקב על מכירת בנו האהוב יוסף.
באוקטובר 1178 החלה בניית המבצר שזכה לשם שסטלה (המבצר הקטן), מלאכה שלא הושלמה סופית, מאחר שבאוגוסט 1179 עלה צבא מוסלמי על המבצר וכבש אותו.
באופן סכימתי, דמה מבצר שסטלה בצורתו לשלב הראשון של מבצר קראק דה שבלייה, וככל הנראה נבנו שניהם בסמיכות זמנים על ידי מסדר הטמפלרים ועל פי תוכנית דומה.
בכל אחת מפינות החומה הוקם מגדל רבוע, כאשר רק המגדל הדרום-מערבי בולט אל מחוץ לחומות.
קראק דה שבלייה של המאה ה-12 נבנה עם גלריות מקמרונות חבית לאורך חומותיו, וסביר להניח כי קמרונות דומים תוכננו להיבנות בשסטלה, וסימנים של התחלת בנייתם אכן נחשפו.
על פי ההיסטוריונים הצלבניים עלות הסיתות בלבד הייתה 80,000 דינרי זהב.
העבודות התבצעו תחת אבטחה כבדה שהעניק צבא המלך לבנאים.
בלדווין הרביעי עצמו הגיע למקום באוקטובר 1178 ופיקח אישית על עבודות הבנייה ובמקביל פעל לאבטח את הדרכים אל המבצר מפני כנופיות שודדים מוסלמיות.
ההתנגשות הראשונה אירעה ביום 21 במרץ 1178 כאשר הצלבנים הצליחו לתפוס את אחת מהכנופיות במארב שהונח בסביבות פקיעין.
במקביל פעילות הצבא הצלבני הביאה ליציאת גדוד מוסלמי מדמשק בפיקודו של פֵרֻח'-שַאהְ אחיינו של צלאח א-דין והגוף העיקרי של הצבא האיובי חנה בסמוך לעיירה אל כיסווה שברמת הגולן.
ביום 10 באפריל, ככל הנראה תוך הסתמכות על מידע מוקדם יצאה יחידת פשיטה צלבנית בראשות המלך בלדווין הרביעי וקונטאבל הממלכה אונפרואה השני, רוזן טורון אל עומק השטח המוסלמי מתוך כוונה להפתיע קבוצות של נוודים - בדואים וטורקמנים שניצלו את שפע הצמחייה של אגן הזרימה של נחל החרמון באזור הבניאס.
בהתנגשות הופתעו דווקא הצלבנים שלא היו מוכנים כלל להתנגדות ולטופוגרפיה הסלעית הקשה של האזור שהקשתה על תמרון סוסי הפרשים.
מנגד הפעילו הטורקמנים את הקשתים הקלים ביעילות קטלנית שהרגה בסוסים הצלבניים חסרי המיגון וזרעה תוהו בשורות הצלבנים.
בשלב זה של הקרב הופיעו גדודים מוסלמים מכוח החלוץ והשלימו את תבוסתם המוחלטת של הצלבנים.
המלך בלדווין הרביעי ניצל את הקונטאבל שהמוסלמים ראו בו דמות מעוררת יראה אך נפצע קשה פונה משדה הקרב ומת מפצעיו במבצר הונין.
שרידי הצבא הצלבני בפיקודו של בלדווין שניצל בעור שיניו נסוגו לירושלים מותירים מאחור את הטמפלרים להשלים את מלאכת בניית מבצר שסטלה.
הניצחון המוסלמי הביא לפתיחת מערכה של צלאח א-דין כנגד ממלכת ירושלים שנמשכה 4 חודשים במהלכם נמצאו הצבאות היריבים כל הזמן בזירת הקרבות - שטחים בשליטת ממלכת ירושלים שהוחרבו והטילו עומס כלכלי על הצלבנים.
המטה המוסלמי נקבע בתל אל-קאדי, במקום היה שפע מים והוא שכן קרוב לנתיבי אספקה מוסלמים שמקורם בדמשק ואיים על אזור הגליל העליון.
פעולתו הראשונה של הצבא המוסלמי הייתה התקפה על מבצר הונין ביום 25 במאי שנהדפה בקלות יחסית.
ב-27 במאי הותקף מבצר שסטלה שביצוריו טרם הושלמו.
חיל המצב התנגד בעוז ואחד האבירים, רנייה דה מרון שמו, אף הצליח לפלח בירית חץ את ליבו של אחד משרי הצבא המוסלמים, והצבא הצלבני נטש את המצור.
החוקר הישראלי דוקטור רוני אלנבלום מציין בספרו "מבצרי הצלבנים וההיסטוריה המודרנית" כי טווח ההתקפות ומשכן נקבע על פי חששו של צלאח א-דין מצבא ממלכת ירושלים שיכול היה להגיע לשדה הקרב תוך שבוע.
לאור המצב הקשה לא יכלו הצלבנים לשבת בחיבוק ידיים.
מירושלים יצאו המלך בלדווין הרביעי עם עוצר הממלכה רמון השלישי מטריפולי ואיתם הצלב האמיתי ואליהם הצטרפו אבירי מסדר אבירי היכל שלמה (טמפלרים) בראשות ראש המסדר הגראנד מאסטר אד דה סנט אמאן וצעדו מטבריה לצפת ותבנין משם יכלו הצלבנים להמתין לשעת כושר ולקבל ידיעות מדויקות על תנועת הצבא המוסלמי.
ביום 10 ביוני 1179 החליטו הצלבנים לצאת למתקפה ולהיכנס לשטח שבין תל דן לבין שטח ההתכנסות של הצבא המוסלמי.
ממרום מושבם יצא הצבא הצלבני לעמק המוביל למבואות הדרומיים של מרג' עיון.
כבר בשלב זה נזרעו זרעי המפלה העתידית משנותרו גדודי חיל הרגלים מאחור בעוד הפרשים הצלבניים דוהרים קדימה.
ההתנגשות הראשונה לא העידה על הבאות והפרשים הצלבניים הכו בעוצמה בגדודים שבפיקודו של פראח שאה והניחו כי הקרב הסתיים בניצחון.
חיל הרגלים נעצר לאחר ירידתו לעמק ונכנס לעימות עם הגוף העיקרי של הצבא מוסלמי שהגיע לשדה הקרב התקיף את החיילים חסרי ההגנה והניצולים ברחו משדה הקרב תוך שהם יוצרים בלבול בשורות חיל הפרשים.
התקפה צלבנית ראשונה של הטמפלרים נהדפה והתקפת נגד מוסלמית שברה את שורות הצבא הצלבני וגרמה לנסיגה מבוהלת.
חלק מהצלבנים ובהם המלך וריימונד מטריפולי הצליחו למצוא מקלט במבצר הבופור במרחק של כ 5 מייל משדה הקרב.
כל שאר החיילים הצלבניים שנלכדו בין נהר הליטאני לצבא המוסלמי נהרגו או נשבו על ידי הצבא המוסלמי.
גדוד צלבני שיצא מצידון בפיקוד ריינו מצידון נתקל בפרשים הבורחים משדה הקרב ושב על עקבותיו מבלי להשתתף בקרב.
הצבא המוסלמי לא הרגיש בטוח מספיק לתקוף את המבצרים הצלבניים העיקריים והסתפק בהשמדה שיטתית של יבולים עד למבואות צור צידון וביירות.
הצלבנים יזמו עימותים קטנים על ידי גדודים שיצאו מטריפולי ואנטיוכיה ותקפו את חומס וחמאת שבסוריה אך לא הצליחו להביא לשינוי המומנטום המוסלמי או להפסקת פעולות ההרס.
בין השבויים הצלבניים היה גם מגרנד מאסטר של המסדר הטמפלרי אד דה סנט אמאן שההיסטוריונים הצלבניים מאשימים אותו באחריות לתבוסה בטענה כי הסתערותו הפזיזה על הצבא המוסלמי הביאה לשבירת שורות הצבא הצלבני.
כמו כו נישבו בלדווין מאיבלין והוגו מטבריה, נסיך הגליל.
הוגו שוחרר מיידית בתשלום כופר על ידי אימו, אשתו של ריימונד מטריפולי.
בלדווין מאיבלין שוחרר לאחר משא ומתן בעבור אלף שבויים מוסלמיים.
המוסלמים הציעו כי ראש המסדר הטמפלרי יוחלף בעבור שבוי מוסלמי רם מעלה אך הוא סירב להצעה מאחר שטען כי אין בנמצא מוסלמי שווה ערך אליו, הוא מת בכלא המוסלמי בדמשק בשנת 1180.
כיבוש מבצר שסטלה (קרב מעבורות יעקב)
משהוסר החשש של התערבות צבא ממלכת ירושלים החליט צלאח א-דין לקטוף את פירות ניצחונו במרג' עיון ולכבוש את מבצר שסטלה.
ביום 25 באוגוסט הופיע צבא מוסלמי מול חומות מבצר שסטלה בעוד גדודים מוסלמיים פושטים על הגליל על מנת למנוע הגעת תגבורות לחיל המצב.
עוקץ ההתקפה המוסלמית הופנה לצפת הטמפלרית שהדרכים אליה נחסמו ומטעים שבסביבתה נעקרו.
מבצר שסטלה עצמו היה עדיין בתהליכי בנייה ולאחר ההתקפה הראשונה על ביצוריו שנערכה באפריל הושלמו בחופזה טבעת הביצורים החיצונית, חפיר ומגדל בודד.
במבצר היו בעת ההתקפה חיל מצב של כ 80 אבירים טמפלרים מספר מאות אנשי מקצוע - בנאים, סתתים ומספר לא ידוע של שבויים מוסלמיים ששימשו כעובדי כפייה.
כבר בשלב זה הוברר כי הצלבנים לא ייתנו לצבא המוסלמי לפעול בחופש פעולה מוחלט, צבא הממלכה הוזעק ממבצרי ממלכת ירושלים על ידי בלדווין הרביעי שישב בטבריה וזכה לתגבורת משמעותית עם נחיתתו של הנרי רוזן שאמפניה (אביו של אנרי הראשון, מלך ירושלים) בלווית אצילים צרפתיים וצבא משמעותי.
בעת ההתקפה המוסלמית היה המבצר בעיצומה של מלאכת הבנייה, החומות הושלמו רק בחלקן ובקמרונות היו עדיין פיגומים.
חפירות שנערכו באתר על ידי משלחת חוקרים מאוניברסיטת חיפה חשפו קירות זמניים וכלי ברזל נמצאו מושלכים לכל עבר, וערמות של מלט וסיד נותרו באזורי העבודה.
כן נחשפו יסודות המבצר, ובהם 3 סוגים שונים של ביסוס.
מתוך רצון שלא להתמודד עם הצבא הצלבני החליט צלאח א-דין להסתער על המבצר ובהסתערות זו נכבש קו ההגנה הראשון של המצודה.
בשלב זה החליטו המוסלמים על תקיפת המגדל על ידי כריית מנהרה תחתיו, הניסיון הראשון למוטט את המגדל כשל ורק ביום 30 באוגוסט, חמישה ימים לאחר תחילת המצור הצליחו המוסלמים למוטט את תקרת המנהרה ואת המגדל שעליה.
מרבית הצלבנים נהרגו תוך כדי קרבות השאר נהרגו בדרכם לכלא בדמשק.
הצבא המוסלמי לא הסתפק בכיבוש המבצר ונשאר במקום על מנת לפרק את הביצורים לחלוטין, זמן קצר לאחר מכן נעזב המבצר הכבוש על ידי המוסלמים, ככל הנראה בגלל מגפה שפרצה בקרבם כתוצאה מזיהום מי השתייה על ידי גופות החללים של נקברו.
הידיעה על נפילת המבצר הגיע לאוזני הצלבנים במקום התכנסותם בטבריה והוציא את הרוח ממפרשיהם, הם לא העזו לצאת ולהתמודד עם הצבא המוסלמי שחידש את ההתקפות על האזור הכפרי של ממלכת ירושלים.
ההיסטוריון המוסלמי אבו שאמה אל-מקדיסי מצטט מתוך דבריו של הקאדי אל-אפדל
ביום 14 באוקטובר התקיף צי מצרי את נמל עכו, התקפה זו מכוון לא צפוי הפתיעה לחלוטין את הצלבנים.
הצי המצרי כבש את הנמל ושרף אוניות ומחסנים עמוסי סחורה אך לא ניסה להיכנס אל תוך העיר.
במשך יומיים עגנו האוניות המצריות במפרץ חיפה מול נמל עכו מבלי שלצלבנים תהייה יכולת להילחם בהן מאחר שלממלכת ירושלים לא היה צי עצמאי והייתה תלויה להגנת חופיה ונתיבי הסחר בציים של ערי איטליה.
המערכה של שנת 1179 לא נסתיימה בהכרעה, למרות המפלות הצלבניות לא הצליחו המוסלמים ליצור מומנטום שיכריע את הכף.
שנת 1180 לא הצביע על כל שינוי במצב, צבא מוסלמי עמד על הגבולות הצפוניים של ממלכת ירושלים ופשיטות שוד נערכו מפעם לפעם לעומק השטח הצלבני.
שנות בצורת קשות בסוריה הכבידו על צלאח א-דין ולבסוף הביא הגיוס הארוך להתמרמרות בקרב מפקדי הצבא המוסלמי.
במשא ומתן שהתנהל ביוזמת המלך הצלבני באביב 1180 הסכימו הצדדים על שביתת נשק לשנתיים.
במהלך שנות שביתת הנשק ניצלו המוסלמים את הזמן לאיחוד כוחותיהם והתעצמות צבאותיהם, הצלבנים לעומת זאת לא הצליחו לנצל את פסק הזמן בקרבות להכנות לקראת המשך העימות ושקעו במחלוקות פנימיות שהחלישו את כוחם.
קרב מפרץ לייטה היה קרב ימי בין הצי הקיסרי היפני והצי האמריקאי, הנחשב לקרב הימי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה, ואף לאחד הגדולים בהיסטוריה.
החל באוגוסט 1942 ועד יוני 1944, ניהלה ארצות הברית מתקפה כנגד הכוחות היפניים הפזורים באוקיינוס השקט.
תוכנית המתקפה קבעה כי הצבא והצי יכבשו איי מפתח שעליהם בסיסים יפניים ברחבי האוקיינוס (בעיקר איי שלמה, גינאה החדשה, איי מרשל, ווייק), ובכך יבודדו בסיסים רבים אחרים.
כיבוש איי מריאנה ביוני 1944, איפשר לכוחות האמריקאים לפרוץ את טבעת ההגנה האסטרטגית היפנית, אשר הקיפה את איי יפן, מכיוון שאיים אלה סיפקו בסיס יבשתי ממנו יכלו מפציצי B-29 סופרפורטרס להמריא, בדרכם להפצצות על יפן.
לאחר כיבוש איי מריאנה, התעורר במטות המשולבים של ארצות הברית דיון לגבי כיוון המשך ההתקדמות.
בעוד שמספר בכירים העדיפו לתקוף את האי טאיוואן, הקרוב יותר ליפן, תמך הגנרל דאגלס מקארתור בפלישה לפיליפינים.
לשיטתו של מקארתור, השארת הפיליפינים בידיים יפניות תהווה לא רק פגיעה ביוקרת הצבא האמריקאי, אלא אף פגיעה ביוקרתו האישית, שכן בשנת 1942 הבטיח לעם הפיליפיני בעת נסיגתו מהאי: (I Shall Return).
בנוסף, ריכוז מטוסי הקרב היפניים בפיליפינים היה גדול מכדי שניתן היה להתעלם ממנו.
בסופו של דבר, הטיעון שהכריע את הכף לטובת כיבוש הפיליפינים היה שכיבוש טאיוואן יצריך כוחות צבא גדולים יותר ממה שעמדו לרשות הצבא האמריקאי באותו זמן באוקיינוס השקט.
על פי התוכנית האמריקאית, תפתח הפלישה לפיליפינים עם הנחיתה על האי לייטה, אשר במרכז הארכיפלג הפיליפיני.
את כוחות הנחיתה והסיוע הימי יספק "הצי השביעי" בפיקודו של תת-אדמירל תומאס קינקייד.
הצי הורכב בעיקרו מכלי שיט של הצי האמריקאי ושל הצי המלכותי האוסטרלי.
"הצי השלישי", בפיקודו של האדמירל ויליאם הלסי, היה אמון על מתן סיוע והגנה מרוחקת יותר מהאי.
המרכיב העיקרי בצי זה היה "כוח משימה 38," שייטת נושאות מטוסים מהירות, בפיקודו של תת-אדמירל מארק מיצ'ר.
אולם, פגם משמעותי בתוכנית האמריקאית היה היעדר פיקוד עליון על כל הכוחות הימיים.
פגם זה, בשילוב בעיות תקשורת,
הביא למשבר בעת הפעילות, וכמעט וגרם לאסון אסטרטגי לכוחות האמריקאים.
היפנים לא נותרו עיוורים לאפשרויות ההתקדמות של האמריקאים.
מפקד הצי היפני המשולב, האדמירל סואמו טויודה, הכין ארבע תוכנית-נגד: תוכנית "שוֹ 1" (Shō ichigō sakusen 捷１号作戦), אשר כללה מבצע ימי רחב היקף בפיליפינים; "שו 2," "שו 3" ו"שו 4" כללו תקיפות בפורמוזה, באיי ריוקיו ובאיים הקוריליים, בהתאמה.
תוכניות אלה תארו מבצעים ימיים רחבי-היקף, אשר כללו את מרבית כלי השיט היפניים, ומטרתם הייתה להגיע לקרב מכריע אל מול הצי האמריקאי.
ב-12 באוקטובר 1944, תקפו מטוסים מהצי השלישי את פורמוזה ואת איי ריוקיו, על מנת להבטיח שכוחות אוויר יפניים לא יפריעו לפלישה ללייטה.
הצי הקיסרי הפעיל את תוכנית שו 2, ושלח מטוסי תקיפה כנגד נושאות המטוסים האמריקאיות.
במהלך שלושת הימים הבאים, איבדו היפניים כ-600 מטוסים – מרבית הכוח האווירי שלהם באזור.
לאחר שהושלמה משימתם, פנה הצי השלישי ללייטה, על מנת להגן על הכוחות הנוחתים שם.
בתגובה, הפעיל הצי הקיסרי את תוכנית שו 1.
בתוכנית שו 1 נקבע כי "הכוח הצפוני," בפיקודו של תת-אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה, ישמש כפיתיון שתפקידו למשוך את עיקר הכוחות האמריקאיים הרחק מלייטה.
מתכנני שו 1 היו מודעים לעובדה כי סביר להניח שלפחות אחד מהכוחות התוקפים יושמד לגמרי.
הכוח המרכזי של קוריטה כלל חמש אוניות מערכה (יאמטו, מוסאשי, נאגאטו, הרונה וקונגו), עשר סיירות כבדות (אטאגו, מאיה, טקאו, צ'וקאי, מיוקו, האגורו, קומאנו, סוזויה, טונה וצ'יקומה) שתי סיירות וחמש עשרה משחתות.
השייטת יצאה מבסיסה שבברוניי ב-22 באוקטובר, ובליל אותו יום חלפה ליד האי פאלוואן.
באותו זמן שהו באזור שתי הצוללות האמריקאיות "דארטר" ו"דייס." בשעה 00:16 ב-23 באוקטובר, בעודה במצב ציפה, קלטה דרטר את טור האוניות היפניות במכ"ם שלה, במרחק 30,000 יארד (27 ק"מ).
מיד פתחו הצוללות במרדף, ובשעה 05:24, שיגרה דרטר מטח של שישה טורפדות, מתוכם פגעו ארבעה בסיירת "אטאגו," אוניית הדגל של קוריטה.
כעשר דקות מאוחר יותר, פגעה דרטר עם שני טורפדות בסיירת טקאו.
בשעה 05:56 השיגה דייס ארבע פגיעות טורפדות נוספות בסיירת הכבדה מאיה.
אטאגו ומאיה טבעו במהירות, וטקאו נאלצה לשוב לברוניי.
קוריטה נחלץ מהאונייה הטובעת בשחייה, נאסף על ידי משחתת, והעביר את דגלו לימאטו.
ב-22 באוקטובר שלח הלסי שתי פלגות של נושאות מטוסים מהצי השלישי אל אטול אוליטי להצטיידות.
כוח משימה 38 היה בין קבוצות אלה, והותיר את הצי השלישי עם 60 אחוזים מהכוח האווירי שלו.
עם זאת, לא היסס הלסי לתקוף את השייטת של קוריטה, עם איתורה בשעה 08:00 ב-24 באוקטובר.
בשעה 10:30, תקפו מפציצי צלילה ומפציצי טורפדו מנושאות המטוסים אינטרפיד וקבוט את יאמטו, מוסאשי ונאגאטו.
גל שני של מטוסים מנושאות המטוסים אינטרפיד, אסקס ולקסינגטון, פגע במוסאשי עשר פעמים נוספות.
בעודה נסוגה, פגע בה גל תקיפה שלישי עם שמונה פצצות ושמונה טורפדו.
קוריטה נאלץ להסיג את ציו לאחור, ורק בשעה 17:15 שב ופנה לעבר מצר סן ברנרדינו.
מוסאשי התהפכה וטבעה בערך בשעה 19:30.
באותו זמן, שלח מפקד הצי האווירי הראשון, תת-אדמירל טקיג'ירו אונישי, שלושה גלי תקיפה בני 50–60 מטוסים לכיוון כוח משימה 38, אך רוב המטוסים יורטו על ידי מטוסי F-6F הלקט, שהמריאו מנושאות המטוסים.
אולם, מטוס אחד הצליח לחדור מבעד לטבעת ההגנה האווירית, ובשעה 09:38, הטיל פצצה חודרת-שריון במשקל 250 ק"ג על נושאת המטוסים פרינסטון, אשר גרמה לשריפה בהאנגר.
מתזי החירום לא פעלו והשריפה התפשטה במהירות.
לבסוף הצליחו צוותי כיבוי האש להשתלט על השריפה, אך בשעה 15:23 זיעזע את האונייה פיצוץ אדיר, ככל הנראה במחסן התחמושת האחורי.
הפיצוץ הביא להרוגים נוספים על סיפון פרינסטון, אך גרם לנזק כבד יותר על סיפון הסיירת בירמינגהאם – מעל 300 הרוגים – אשר ניגשה לפרינסטון על מנת להגיש סיוע בכיבוי השריפה.
בירמינגהאם יצאה מכלל שימוש ונאלצה לשוב לארצות הברית, ופרינסטון טובעה על ידי הסיירת הקלה "רינו" בשעה 17:50.
באותו יום, ביצעו מטוסי הצי השלישי 259 גיחות.
רובן הגדול של התקיפות התמקדו באוניית המערכה מוסאשי, אשר טובעה בסופו של דבר לאחר פגיעת שבע עשרה פצצות ותשעה עשר טורפדו.
אולם, שאר כלי השיט בציו של קוריטה נותרו כשירים והמשיכו להתקדם.
החלטתו של הלסי לשלוח את הצי השלישי לפגוש בכוח הצפוני של אוזאווה איפשרה לקוריטה להוביל את ציו דרך מצר סן ברנרדינו בחסות החשיכה, אל הים הפיליפיני.
כוח משימה 34 ומצר סן ברנרדינו
לאחר שאותרו הכוח המרכזי והכוח הדרומי, אך לפני גילוי הכוח הצפוני, הכינו הלסי ואנשי מטהו תוכנית פעולה כנגד הכוח המרכזי של קוריטה.
מטרת תוכנית זו הייתה כיסוי מצר סן ברנרדינו באמצעות שייטת אוניות מערכה מהירות.
שייטת זו נקראה "כוח משימה 34," בפיקודו של תת-אדמירל ויליס לי, והסתייעה בשתי פלגות של נושאות מטוסים מהצי השלישי.
הלסי שלח את הוראותיו במברק למפקדי השייטות הכפופים לו בשעה 15:12 ב-24 באוקטובר.
הוא אף שלח הוראות אלה למפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, אדמירל צ'סטר נימיץ, במפקדתו בפרל הארבור.
אולם מפקד הצי השביעי, תומאס קינקייד, לא היה בין הנמענים למברק זה, וההוראות לא נשלחו אליו.
המברק בכל זאת הגיע לידי קינקייד, לאחר שאלחוטן אונייתו קלט את התשדורת.
כוונתו של הלסי הייתה שכוח משימה 34 יורכב וייפרס כאשר ידרוש זאת הוא, ובמקרה הצורך.
אולם הוא לא ציין מתי יקרה הדבר, או תחת אילו נסיבות.
לקוּנה זו הביאה את קינקייד להאמין כי כוח משימה 34 כבר הורכב ונפרס במצר סן ברנרדינו, ולכן אגפו הצפוני מוגן.
נימיץ הגיע לאותה מסקנה בדיוק.
הלסי שלח בשעה 17:10 הודעה נוספת המבהירה את כוונותיו בנוגע לכוח משימה 34, אולם הייתה זו הודעה בקשר רדיו, וקינקייד לא יכול היה ליירטה בשל המרחק.
ההודעה אף לא הגיעה לנימיץ בהוואי.
אם כן, דו-המשמעות של מברקו של הלסי, ואי-הגעתה של תשדורת הרדיו שלו לקינקייד ונימיץ, גרמו לאי הבנה לה נודעה השפעה מכרעת על השתלשלות האירועים בקרב.
הכוח הצפוני של אוזאווה התגלה על ידי מטוסי הצי השלישי רק בשעה 16:40, ב-24 באוקטובר.
הסיבה לכך נעוצה בעובדה שמטוסים אלה היו עסוקים באותו יום בתקיפת הכוח המרכזי של קוריטה ובקרבות אוויר עם מטוסים יפניים שהמריאו מלוזון.
כך יצא, שהכוח היפני היחיד שרצה להתגלות היה הכוח היחיד שהאמריקאים התקשו לאתר.
אולם, לאחר שהתגלה, היה משוכנע הלסי כי זהו הכוח העיקרי של היפנים, ושאף לנצל את ההזדמנות שנקרתה בדרכו לחסל את כוח נושאות המטוסים של הצי הקיסרי.
הלסי האמין שהכוח המרכזי של קוריטה נוטרל על ידי מטוסי הצי השלישי, ונסוג מים סיבויאן.
לפיכך הודיע הלסי לנימיץ ולקינקייד כי הכוח המרכזי נפגע קשות, וכי הוא ממשיך צפונה עם שלוש שייטות על מנת לתקוף את הכוח הצפוני עם שחר.
המילים "שלוש שייטות" היו מטעות.
לאור המברק משעה 15:12, הסיק קינקייד, וכך גם נימיץ, כי כוח משימה 34 נפרד מהצי השלישי, ופועל כעת באופן עצמאי להגנת מצר סן ברנרדינו ולחיפוי האגף הצפוני של הצי השביעי, בעוד הלסי ממשיך צפונה עם שלוש שייטות אחרות.
למעשה, כוח משימה 34 לא נפרד מהצי השלישי, והמשיך צפונה עם נושאות המטוסים של הלסי.
הלסי, אם כן, הותיר את מצר סן ברנרדינו לא מוגן באופן מכוון.
במהלך הלילה, הגיע לידי הלסי דיווח מודיעין לפיו הכוח המרכזי פנה לאחור ושב ומתקדם לכיוון מצר סן ברנרדינו, וכי אורות הניווט במצר דולקים לאחר האפלה ממושכת.
כאשר מספר מפקדי שייטות בצי השלישי, בהם מפקד כוח משימה 34, לי, דיווחו למטהו של הלסי על הידיעה, הם נענו בביטול על ידי קציני המטה.
כך המשיך הצי השלישי כולו צפונה, הרחק ממצר סן ברנרדינו.
הכוח הדרומי של נישימורה עזב את ברוניי בשעה 15:00 ב-22 באוקטובר.
תפקידו היה להוסיף לכוח האש של הכוח המרכזי של קוריטה בהתקפה על לייטה.
הוא פנה לים סולו, משם המשיך צפון-מזרחה לים מינדנאו, מצפון לאי מינדנאו, ומשם צפונה למצר סוריגאו.
הכוח הורכב מאוניות המערכה "פוסו" ו"ימשירו", הסיירת הכבדה "מוגאמי," וארבע משחתות.
בהיכנסו למצר סוריגאו, ב-24 באוקטובר, נתקל הכוח הדרומי במארב שהציבו הכוחות המסייעים של הצי השביעי.
כוחות אלה, בפיקודו של אדמירל-משנה ג'סי אולדנדורף, מנו שש אוניות מערכה (וירג'יניה המערבית, מרילנד, מיסיסיפי, טנסי, קליפורניה ופנסילבניה (כולן מלבד המיסיסיפי ניזוקו בהתקפה על פרל הארבור ותוקנו)), ארבע סיירות כבדות (לואיוויל, פורטלנד, מיניאפוליס ואה"מ שורפשייר), ארבע סיירות קלות, עשרים ושמונה משחתות ושלושים ותשע ספינות טורפדו.
על מנת לחצות את מצר סוריגאו, היה על הכוח הדרומי לחצות ראשית פרוזדור שהורכב מספינות טורפדו משני צדדיו, שלאחריו ניצב כוח המשחתות, ולבסוף לחלוף על פני כוח אוניות המערכה המוקפות בסיירות, בצידו השני של המצר.
הקשר הראשון בין הכוחות נוצר בשעה 22:36, 24 באוקטובר.
אחת מספינות הטורפדו זיהתה את טור האוניות, ובמשך שלוש וחצי שעות ניסתה פעם אחר פעם לפגוע בו.
כל הטורפדו ששיגרה החטיאו, אך היא דיווחה לאולדנדורף את מיקום ציו של נישימורה.
עם היכנסו למצר, שוגרו לעבר הכוח הדרומי מטחי טורפדו ממשחתות שהוצבו לאורך מסלול התקדמותו, עד שלבסוף, בערך בשעה 03:00, נפגעו שתי אוניות המערכה.
ימשירו נפגעה אך המשיכה בהפלגתה, ואילו פוסו התפוצצה ונשברה לשניים.
בנוסף, שתי משחתות טובעו, ושלישית ניזוקה וטבעה מאוחר יותר.
אוניות המערכה האמריקאיות יצרו קשר ראשון עם הכוח הדרומי בשעה 03:16, עת קלט מכ"ם האונייה וירג'יניה המערבית את שארית אוניות הכוח המתקדם.
בשעה 03:53, ירתה וירג'יניה המערבית מטח ראשון מסוללת תותחי 406 מ"מ (16 אינץ'), והשיגה פגיעה בימשירו.
בשעה 03:55, הצטרפו אליה גם קליפורניה וטנסי בירי מתותחי 356 מ"מ (14 אינץ').
מערכת בקרת הירי של האמריקאים איפשרה לאוניות המערכה לירות ממרחק רב, בעוד שהאוניות היפניות, בעלות מערכות פחות מתקדמות, לא יכלו להשיב באש.
היה זה המטח האחרון שירתה אוניית מערכה לעבר אוניית מערכה אחרת אי פעם, וכך הגיע לקיצו עידן בהיסטוריה הימית.
ימשירו ומוגאמי הוכו קשות בידי מטחי פגזים חודרי שריון 406 מ"מ ו-356 מ"מ מאוניות המערכה, ובנוסף נפגעו מאש וטורפדו מהסיירות המלוות.
ימשירו טבעה, ועימה תת-אדמירל נישימורה, בשעה 04:20. מוגאמי והמשחתת "שיגורה," השורדות היחידות, נסוגו דרומה ויצאו מהמצר.
"כוח המהלומה השני," הכוח המאסף של הכוח הדרומי, בפיקודו של תת-אדמירל קיוהידה שימה, נע כארבעים מילים ימיים מאחורי כוחו של נישימורה.
כוח זה, שהורכב משתי סיירות כבדות (נאצ'י ואשיגרה) ושמונה משחתות, פגש בשאריות הכוח הדרומי הנסוג בהתקרבו למצר סוריגאו.
בראותו את מה שחשב לשתי אוניות המערכה של נישימורה (למעשה היו אלה שני חצאיה של פוסו), הורה שימה על נסיגה.
במהלך הנסיגה התנגשו נאצ'י ומוגאמי, דבר שגרם להצפת חדרי ההגאים אצל האחרונה, והביא לכך שמהירותה הואטה מאוד; היא טובעה ביום המחרת על ידי אש מטוסים.
הסיירת הכבדה לואיוויל טיבעה את החצי הקדמי של פוסו, והחצי האחורי שקע בסמוך לאי קאניהאן.
מתוך שבע האוניות שהרכיבו את הכוח הדרומי של נישימורה, שרדה רק המשחתת שיגורה.
אוניותיו של שימה אמנם שרדו את קרב מצר סוריגאו, אך הן היו עתידות לטבוע בהמשך הקרבות סביב האי לייטה.
קרב מצר סוריגאו היה הקרב האחרון בהיסטוריה במתכונת אוניית מערכה כנגד אוניית מערכה.
היה זה אף הקרב האחרון בו הצליח כוח אחד (במקרה זה, האמריקאים) לחצות את ה-T של כוח אחר.
אולם, בעת פעולה זו היה הכוח היפני מצומצם ביותר וכלל רק אוניית מערכה, סיירת כבדה ומשחתת, ולפיכך חציית ה-T הייתה סמלית בלבד ובעלת השפעה מועטה על תוצאות הקרב.
החלטתו של אדמירל הלסי לצאת עם הצי השלישי לקראת הכוח הצפוני של אוזאווה הותירה את מצר סן ברנרדינו ללא השגחה.
הקצינים הבכירים בצי השביעי, שהיה ממוקם מדרום למצר, האמינו כי הלסי עלה צפונה עם שלוש שייטות של נושאות מטוסים, וכי כוח משימה 34 – שייטת אוניות מערכה – מגן על המצר מפני הכוח המרכזי של היפנים.
למעשה, הלסי לא יצר את כוח משימה 34 טרם צאתו צפונה, וכל אוניות המערכה בפיקודו של תת-אדמירל לי עשו דרכן צפונה, ביחד עם שאר כלי השיט של הצי השלישי.
הכוח המרכזי של קוריטה חצה את מצר סן ברנרדינו באין מפריע, בשעה 03:00 ב-25 באוקטובר, ופנה דרומה לאורך האי סאמאר.
בדרכו עמדו שייטות נושאות המטוסים המלוות של הצי השביעי, אשר נקראו "טופי" (Taffy) 1, 2 ו-3. כוח זה מנה שש עשרה נושאות מטוסים מלוות קטנות, איטיות ולא משוריינות, המוגנות על ידי משחתות בעלות חימוש קל בלבד ומשחתות ליווי.
על אף אובדן מספר כלים במעבר פאלוואן ובקרב ים סיבויאן, עדיין החזיק הכוח המרכזי של תת-אדמירל קוריטה בעוצמת אש גדולה.
הכוח מנה ארבע אוניות מערכה ובכללן יאמטו, שש סיירות כבדות, שתי סיירות קלות ואחת עשרה משחתות.
הכוח המרכזי הפתיע לגמרי את "טופי 3." אדמירל-משנה קליפטון ספרייג, מפקד השייטת, הורה לנושאות המטוסים לשגר את מטוסיהן ולנוע אל המסתור שהציע ענן גשם במזרח.
בנוסף, הוא הורה למשחתות ולמשחתות הליווי להרים מסך עשן, על מנת להסתיר את נסיגת נושאות המטוסים.
קוריטה הניח כי הכוח העומד לפניו היא שייטת נושאות המטוסים של הצי השלישי של הלסי, שכן בזמן זה לא ידע כי הסחתו של הכוח הצפוני של אוזאווה צלחה.
זמן קצר לאחר שהורה לאוניותיו לעבור למבנה הגנת נ"מ, שינה קוריטה את פקודתו, ונתן הוראה של מתקפה כללית, לפיה על הצי להתחלק לקבוצות קטנות ולתקוף באופן עצמאי.
המשחתת האמריקאית ג'ונסטון הייתה הכלי האמריקאי הקרוב ביותר לכוח היפני.
על פי יוזמתו האישית, הפנה המפקד, לוטננט קומנדר ארנסט אוונס, את אונייתו לכיוון הכוח היפני העדיף.
ספרייג, בראותו זאת, נתן את הפקודה לכל שאר הכלים של טופי 3 לצאת למתקפה.
שתי משחתות נוספות (הואל והירמן) ומשחתת ליווי (סמואל ב.
רוברטס) פנו לקראת הכוח המרכזי, שיגרו טורפדו ובכך הצליחו לשבש את מבנה הכוח המרכזי.
על התקפה נועזת זו עוטר אוונס במדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר בכוחות המזוינים של ארצות הברית,
באותו זמן, הורה המפקד העליון של שייטות טופי, אדמירל-משנה תומאס ספרייג, על כל נושאות המטוסים שלו לחמש את מטוסיהן בכל אמצעי לחימה אפשרי, ולשגר אותם.
בסך הכל היו תחת שליטתו כ-450 מטוסים, בעיקר מטוסי תקיפה ומפציצי טורפדו, אשר התקפותיהם הסבו נזק לאוניות היפניות.
נושאות המטוסים של טופי 3 פנו דרומה בנסיגתן.
נושאת המטוסים גמביר ביי, אשר הפליגה בסוף המבנה האמריקאי, ספגה פגיעות קשות וטבעה, בעוד ששאר נושאות המטוסים מטופי 3 ניזוקו.
נחישות ההגנה האמריקאית חיזקה אצל קוריטה את האמונה לפיה כוחו נתקל בשייטת נושאות המטוסים של הצי השלישי.
הבלבול שיצר שינוי הפקודות המהיר של קוריטה תרם לחוסר הסדר במבנה הכוח היפני, שנגרם כתוצאה מהתקפות הטורפדו והמטוסים האמריקאים.
בנקודה מסוימת בקרב, נקטה יאמטו בתמרון התחמקות מטורפדו, ובכך יצאה מהמבנה ואיבדה קשר עם שאר הכוח.
בשלב זה, הורה קוריטה לאוניותיו לסגת צפונה, על מנת להתארגן מחדש.
עם שינוי כיוון ההפלגה בחזרה למפרץ לייטה, קיבל קוריטה דיווח לפיו שייטת נושאות מטוסים אמריקאיות עושה דרכה לכיוונו מצפון.
בהעדיפו לנצל את כליו כנגד אוניות מלחמה, ולא כנגד ספינות תובלה, הפנה קוריטה את ציו צפונה, במטרה לפגוש בשייטת האמריקאית.
לאחר מספר שעות של חיפושים, בהן לא נמצאה השייטת האמריקאית, הורה קוריטה לציו לשוב ולעבור במצר סן ברנרדינו.
שלוש מהסיירות הכבדות שלו טובעו, ונחישות ההגנה האמריקאית שכנעו אותו כי המשך הקרב יסתכם בהפסד יפני נוסף.
גורם נוסף שהשפיע על החלטתו של קוריטה לסגת היה אי-ידיעתו על הצלחתו של אוזאווה להרחיק את הצי השלישי מלייטה, וכך השתכנע כי הכוחות מולם עמד היו שייטות מהצי השלישי.
לקראת סוף הקרב, השליך תת-אדמירל טקיג'ירו אונישי את "כוח ההתקפה המיוחד" שלו למערכה.
הייתה זו טייסת קמיקזה אשר פשטה על הכוחות האמריקאים מול סאמאר ובמפרץ לייטה.
נושאת המטוסים המלווה "סנט לו" מטופי 3 ספגה פגיעת קמיקזה וטבעה לאחר סדרת פיצוצים פנימיים שנגרמו מהפגיעה.
כמעט כל הכוחות הנותרים מהכוח המרכזי הצליחו להימלט דרך מצר סן ברנרדינו, כאשר אוניות המערכה של הלסי מחמיצות אותם אך במעט בשובן לאזור.
נאגאטו, הרונה וקונגו נפגעו בתקיפות המטוסים של טופי 3. קוריטה החל את הקרב עם חמש אוניות מערכה, ועם נסיגתו, נותרה רק הימאטו כשירה ללחימה.
בצד האמריקאי, טובעו נושאות המטוסים המלוות גמביר ביי וסנט לו, המשחתות הואל וג'ונסטון ומשחתת הליווי סמואל ב.
רוברטס, וארבע אוניות נוספות נפגעו.
המשחתת הרימן, על אף עליונות האויב מולו עמדה בקרב, איבדה שישה אנשי צוות בלבד.
מעל לאלף אנשי צוות וטייסים אמריקאים נהרגו בקרב זה.
כתוצאה מתקשורת לקויה וכשלים אחרים, ניצולים רבים מטופי 3 לא חולצו במשך מספר ימים, ורבים מהם מתו כתוצאה מכך.
הכוח הצפוני של אוזאווה כלל ארבע נושאות מטוסים (זואיקאקו – השורדת היחידה מבין שש נושאות המטוסים שהשתתפו בהתקפה על פרל הארבור – זואיהו, צ'יטוסה וצ'יודה), שתי אוניות מערכה מתקופת מלחמת העולם הראשונה (היוגה ואיסה), שלוש סיירות קלות (אויודו, טאמה ואיסוזו) ותשע משחתות.
על אף ריבוי נושאות המטוסים, כלל הכוח 108 מטוסים בלבד.
הכוח הצפוני אותר על ידי האמריקאים רק בסביבות השעה 16:40 ב-24 באוקטובר, בשל העובדה כי המטוסים שהיו אמונים על האיתור היו עסוקים בתקיפת הכוח המרכזי ובהדיפת מתקפות אוויריות מלוזון.
בערב 24 באוקטובר, יירט אוזאווה דיווח אמריקאי לפיו נסוג הכוח המרכזי של קוריטה מים סיבויאן, והחליט לסגת צפונה.
אולם, בשעה 20:00, קיבל פקודה ממפקד הצי המשולב, טויודה, הקוראת לכל הכוחות הפועלים "להתקדם תוך הסתמכות על סיוע אלוהי," ובעקבותיה הפנה אוזאווה את ציו ושב ופנה דרומה, לכיוון הצי השלישי.
הלסי היה משוכנע כי הכוח הצפוני הוא הכוח העיקרי של היפנים, ושאף לנצל את ההזדמנות שנקרתה בדרכו לחסל את כוח נושאות המטוסים של הצי הקיסרי.
מתוך אמונה כי הכוח המרכזי של קוריטה נוטרל על ידי מטוסי הצי השלישי, ונסוג מים סיבויאן, הודיע הלסי לנימיץ ולקינקייד כי הכוח המרכזי נפגע קשות, וכי הוא ממשיך צפונה עם שלוש שייטות על מנת לתקוף את הכוח הצפוני עם שחר.
לכוח שהנהיג הלסי צפונה היה יתרון עצום על הכוח היפני שנע מולו.
עיקר הכוח – כוח משימה 38 – כלל חמש נושאות מטוסים מהירות (אינטרפיד, פרנקלין, לקסינגטון, אנטרפרייז ואסקס), חמש נושאות מטוסים קלות (אינדפנדנס, בלו ווד, לאנגלי, קאבוט וסן חסינטו), שש אוניות מערכה (אלבמה, איווה, מסצ'וסטס, ניו ג'רזי, דקוטה הדרומית ווושינגטון), שמונה סיירות ויותר מארבעים משחתות.
כוח האוויר הכולל של 10 נושאות המטוסים בצי זה עמד על 1,000-600 מטוסים.
בשעה 02:40 ב-25 באוקטובר, הורה הלסי לכוח משימה 34 – כוח אוניות המערכה בפיקודו של תת-אדמירל ויליס לי – להתקדם לפני שאר הצי.
תוכניתו הייתה לתקוף את הכוח הצפוני באמצעות מטוסים מכוח משימה 38, שלאחריהם תפתחנה אוניות המערכה באש על האוניות היפניות.
במהלך הלילה, העביר הלסי את הפיקוד על כוח משימה 38 לתת-אדמירל מארק מיצ'ר, אשר הורה לנושאות המטוסים לשגר גל תקיפה ראשון – בהיקף של 180 מטוסים – עם שחר.
הקשר הראשון של מטוסי הסיור האמריקאים עם הכוח הצפוני נוצר בשעה 07:10. בשעה 08:00 החלה המתקפה האמריקאית, כאשר מטוסי קרב אמריקאים השמידו את הפטרול האווירי היפני, שמנה 30 מטוסים.
באותו יום, ביצעו הטייסים האמריקאים מכוח משימה 38 527 גיחות תקיפה, וההתקפות האוויריות נמשכו עד הערב.
בסופו של הקרב, טובעו זואיקאקו, צ'יטוסה, זואיהו והמשחתת אקיטְסוקי.
נושאת המטוסים הקלה צ'יודה והסיירת טאמה ניזוקו, ואוזאווה נאלץ להעביר את דגלו לסיירת הקלה אויודו.
מעט לאחר השעה 08:00, החלו להגיע אל הצי השלישי קריאות לעזרה מהצי השביעי בנוגע למתקפת הכוח המרכזי.
באחד המברקים ששלח, דיווח קינקייד כי מצבו קריטי, וכי סיוע של אוניות מערכה ומטוסים עשוי להדוף את המתקפה היפנית, ולמנוע מהם מלהגיע ללייטה.
מאוחר יותר, טען הלסי כי הבין שקינקייד בצרות, אך לא הבין את חומרתן.
באותו רגע, כך טען, הוא עצמו היה עסוק בהתקפה על הכוח הצפוני.
ממפקדתו בפרל הארבור, עקב נימיץ אחר קריאות העזרה של טופי 3. בתגובה שלח להלסי את המברק הבא:
ארבע המילים הראשונות ושתי האחרונות הן מסיחים שמטרתם לבלבל את מפענחי הצפנים של האויב (התוכן האמיתי מסומן בשני עיצורים בתחילתו ובסופו).
כנהוג, החסיר האלחוטן על אונייתו של הלסי את החלק הראשון של המשפט, אך השאיר בטעות את חלקו האחרון.
חלק זה, אשר נוסף על ידי קצין התקשורת במפקדתו של נימיץ, הוא ככל הנראה ציטוט משירו של אלפרד טניסון "הסתערות הבריגדה הקלה." הציטוט נובע כנראה מצירוף המקרים שאותו יום, 25 באוקטובר, היה יום השנה ה-90 להסתערות, ולא אנלוגיה למצב הקריטי בלייטה.
אולם, הלסי, בקוראו את המילים "העולם תוהה," חש עלבון רב, והטיח את כובעו על הסיפון.
ראש מטהו, אדמירל-משנה רוברט קרני, אחז בזרועו ואמר "הפסק זאת!
מה, לכל הרוחות, קרה לך?
לבסוף, בשעה 11:15, מעל שלוש שעות לאחר קבלת הבקשה הראשונה לעזרה, הורה הלסי על כוח משימה 34 לפנות דרומה ולסייע לצי השביעי.
בשלב זה, היו אוניותיו של לי בטווח אש מכוחו של אוזאווה, אך נאלצו לפנות לאחור ולהמתין שעתיים וחצי נוספות על מנת לתדלק, לפני שהמשיכו ללייטה.
לאחר סדרת עיכובים זו, נמנע מכוח משימה 34 להגיש כל עזרה לצי השביעי, ונותר לו רק לאסוף את הניצולים מטופי 3. בנוסף, הכוח הגיע באיחור רב מדי, ולא הספיק ליירט הכוח המרכזי קוריטה, אשר הספיק לחמוק חזרה מבעד למצר סן ברנרדינו.
בשעה 16:22, יצר הלסי כוח משימה חדש – כוח משימה 34.5 – שתפקידו היה לאתר ולהשמיד את הכוח המרכזי.
כוח משימה זה כלל את אוניות המערכה המהירות ביותר של הצי השלישי – איווה וניו ג'רזי, ושלוש הסיירות ושמונה המשחתות שהרכיבו את כוח משימה 34. כוח זה עשה דרכו במהירות דרומה לכיוון מצר סן ברנרדינו, אך האויב היחיד שאיתרו היה המשחתת "נוואקי," שהשתרכה אחרי שאר הכוח המרכזי, וטיבעו אותה.
כאשר הורה הלסי לכוח משימה 34 לנוע דרומה לכיוון לייטה, הוא הותיר את כוח משימה 38 במחסור בכלים.