tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפגשו הראשון של היישוב בארץ ישראל עם זוועות השואה החל עם הופעתם של החיילים הארצישראליים עם קהילת יהודי בקרינייה בדצמבר 1940.
בפברואר 1941, בעקבות הפוגרומים ברומניה, כתב העסקן והפובליציסט אידוב כהן בעיתון "העובד הציוני" כי יהדות אירופה עומדת בסכנת השמדה.
איגרתו של שר החוץ הסובייטי ויאצ'סלב מולוטוב, אשר פורסמה בראשית 1942, הסבה את תשומת הלב להשמדה במזרח אירופה, אך התקבלה בספקנות בשל החשש מתעמולה סובייטית.
במרץ 1942 התפרסם בארץ ישראל דיווחו של ברנד יעקבסון, נציג ה"ג'וינט" בהונגריה, כי חיילים הונגרים שחזרו מהחזית דיווחו על השמדת 250,000 יהודים באוקראינה.
באפריל 1942 פורסמו בעיתונות פרטים על רצח 90,000 יהודים במינסק.
על ידיעה שפורסמה בעיתון הצבא האדום, "הכוכב האדום", על קבורה של יהודים בחיים, הגיבה העיתונות העברית בארץ ישראל בזהירות רבה.
ב-30 ביוני 1942 הודיע דובר הקונגרס היהודי העולמי בארצות הברית כי לפחות 1,000,000 יהודים נרצחו בידי הנאצים.
הודעה זו פורסמה בעיתון "דבר" עוד באותו יום.
חרף הידיעות על השמדת היהודים בשואה, הבנה והפנמה של משמעות הידיעות הגיעה באיחור רב.
ניסח זאת דוד בן-גוריון בדברים שנשא במרכז מפא"י: "ודאי שישנה כאן אינפורמציה על כל אלו, אבל הדבר הזה איננו עובדה מרכזית בחויה של היישוב".
הידיעה הממשית הראשונה המתארת את הפתרון הסופי הגיעה לידיעת ראשי היישוב היהודי באמצעות חיים ברלס, נציג הסוכנות היהודית בז'נבה, באוגוסט 1942. תעשיין גרמני בשם אדוארד שולטה העביר דיווח על ועידת ואנזה והשימוש בציקלון B להשמדה – דיווח שאושר כאמין על ידי תת-שר החוץ האמריקאי סמנר ולס (Welles).
הדיווח התקבל בספקנות גדולה על ידי התנועה הציונית.
גרהארט ריגנר נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ שקיבל את המידע מידי שולטה, העבירו במברק, שלימים קיבל את הכינוי מברק ריגנר, לידיעת בעלות הברית.
למעשה, המפנה הגיע רק לאחר 14 בנובמבר 1942, כאשר לארץ ישראל הגיעה קבוצה בת 69 אנשים, בעלי נתינות ארץ-ישראלית, שרוכזו מ-13 ערים בפולין והוחלפו בנתינים גרמנים שהוחזקו בידי הבריטים.
אמנם, אנשי קבוצה זו לא הביאו לראשונה עדויות מהימנות על ההשמדה, אולם הייתה זו הפעם הראשונה שבה יכלה הסוכנות היהודית לקבל מידע מאירופה הכבושה מבלי לסכן את המקורות ודרכי התקשורת.
לאחר שעוכלו הידיעות פרסמה הנהלת הסוכנות היהודית, ב-22 בנובמבר 1942, הודעה שלפיה נתקבלו ידיעות "ממקורות מהימנים ומוסמכים" שהנאצים החלו במסע השמדה שיטתי של יהודי פולין.
אחד מחברי הקבוצה, יעקב קורץ, החליט להעלות את עדותו על הכתב, ובשנת 1944 יצא לאור בהוצאת עם עובד ספרו "ספר עדות, רשימותיו של יהודי מוצל מן הגיהנום הנאצי בפולין", שבו העלה בפרטי פרטים את חוויותיו כעד ראייה לשואה ולהשמדה.
הממשל האמריקאי שוכנע לבסוף באמיתות מברק ריגנר, וב-24 בנובמבר 1942 פרסם הרב סטיבן וייז את תוכנו בעיתונות.
פרסום דבר ההשמדה הגיע לשיאו כאשר ממשלות בעלות הברית וממשלת צרפת החופשית פרסמו ב-17 בדצמבר 1942 הצהרה משותפת, שהתפרסמה בו בזמן במוסקבה, בלונדון ובוושינגטון, על השמדת יהודי אירופה.
ימים ספורים לאחר פרסום הצהרת הסוכנות היהודית, פרסם ב-27 בנובמבר 1942 נתן אלתרמן במדורו "רגעים" בעיתון הארץ, את שירו "מכל העמים", המפנים את גודל הזוועה ללא אשליות, ומטיח כתב-אשמה חריף כלפי העולם החופשי המאפשר את ההשמדה.
אחר כך חיבר אלתרמן ופרסם ב"טור השביעי" שירים נוספים בנושא ("מכתבו של מנחם מנדל", "הלשון השוודית" ועוד).
בסוף השיר מתאר אלתרמן את תחושת הביטחון שהאל ינקום - לא רק ברוצחים אלא גם בשותקים, בעמי העולם שעמדו מנגד ("אתה [אלוהים] תבקשנו [את הדם השפוך] מידי הרוצחים/ ומידי השותקים גם יחד").
ההיסטוריון מרדכי נאור מעלה את השאלה האם בין "השותקים" של אלתרמן מצויים לא רק אומות העולם אלא גם היישוב היהודי בארץ ישראל, שאותו השיר בא לעורר.
אולם חרף מאמציו, במהלך השואה היה היישוב היהודי בארץ ישראל חסר אונים.
בתמציתו, סיפורו של היישוב הוא של חוסר ישע, מבוכה והלם: בסופו של דבר שרדו את השואה כמה אלפי יהודים, שהיו אחוז זעום בלבד ממיליוני היהודים שנשארו באירופה הכבושה.
רק חלק קטן מבין הניצולים ניצלו בזכות מאמצי ההצלה של הממסד והתנועה הציונית.
בשבועון מפא"י נכתב: "אנחנו (היישוב היהודי) רשאים, כמובן, לקבל עתה פרס בעד ידיעתנו בהיסטוריה, בעד הפירוש הנכון שפירשנו את ההיסטוריה היהודית".
דעה מעודנת מעט הביע משה שרת: "אין כוונתם של הציונים לנצל את הטרגדיה האיומה של יהדות אירופה, אבל אין ביכולתם להימנע מהדגשת העובדה שהמאורעות הצדיקו לחלוטין את העמדה הציונית על פתרונה של הבעיה היהודית".
אחדים ממנהיגי הסוכנות היהודית סברו כי שאין זה מתפקידה הכלכלי של הסוכנות היהודית להציל את יהודי אירופה.
ציטוט חלקי מדבריהם ולעיתים אף מגמתי עשוי להביא למסקנות לא מדויקות בדבר יחסם של המנהיגים הציונים להצלה.
למשל, דוד בן-גוריון עצמו נשא דברים באוגוסט 1943 במרכז מפא"י, שבו התריע מפני הטלת האחריות להצלה על הסוכנות היהודית כ"ערבוב מושגים" – "משגה שעושים לה ולעזרה ליהודי אירופה הנאצית".
הוא אף הרחיב ואמר שייתכן שלפעמים חשוב יותר להציל ילד אחד מזאגרב, לדוגמה, אבל תפקידה של הסוכנות להציל יהודים באמצעות העלאתם לארץ ישראל.
"לזאת היא חייבת לדאוג לזאת תפקידה אבל תפקידי העזרה להציל עוד יהודי אחד זה עניין חשוב מאוד לזאת חייבת להיות אורגניזציה אחרת וכספים אחרים".
במקרים רבים הציטוט מדברי בן-גוריון מתייחס לילד מזאגרב בלבד.
ואכן בספטמבר 1943 הופיע בן-גוריון בפני אנשי עסקים, הפציר בהם "שאיש מאתנו לא ינוח ולא ישקוט כל זמן שלא תהיה לו הרגשה שעשה משהו בשביל הצלה זו", וקבע כי הצלת היהודים קודמת להצלת היישוב והציונות אשר ללא עם יהודי אין להם ערך.
המורכבות של תפיסתו של בן-גוריון וההפרדה שערך בין פעולות עלייה, שהן תפקידה וחובתה של הסוכנות היהודית, ובין פעולות הצלה, שהן תפקיד היהודי כולו, הזינה ומזינה את הפולמוס הציבורי בנוגע לתגובת היישוב היהודי לשואה.
לבן-גוריון יוחסה גם התבטאות מעוררת מחלוקת נוספת: "אם אדע שאפשר להציל את כל ילדי גרמניה על ידי העברתם לאנגליה ורק מחציתם על ידי העברתם לארץ ישראל, אני אבחר בדבר השני, כי לפנינו לא רק חשבון הילדים האלה, אלא חשבון היסטורי של עם ישראל".
שנתיים קודם לכן יוחסה לבן-גוריון אמרה הפוכה, וסביר להניח שידע שהשאלה היפותטית לחלוטין ואין בידו להציל אפילו ילד אחד, לא בארץ ישראל ולא באנגליה.
תגובה נוספת הייתה התארגנות בשם "אל דמי" שארגן רבי בנימין באוקטובר 1942, ובה אנשי רוח, בהם ש"י עגנון ומרטין בובר ופעילים חברתיים מכל המפלגות, שביקשה להעלות את המודעוּת ביישוב לנעשה באירופה.
דב שטוק (סדן), שהיה חבר הקבוצה ועורך-משנה ב"דבר", החליט החל מדצמבר 1942 להעביר את הידיעות על יהדות אירופה ממקומן בעמוד 4 לעמוד השער של העיתון.
בשנת 1943 בן-גוריון ומשה שרת נפגשו עם ראש מודיעין של ארצות הברית באזור ראסל א.
אוסמון במטרה לשכנע אותו שארצות הברית תתחיל לפעול להצלת היהודים, אך ללא הצלחה.
ביקורת על היישוב היהודי בארץ ישראל נוכח השואה
העיתונאי וההיסטוריון תום שגב מציג בספרו "המיליון השביעי: הישראלים והשואה" דעה קיצונית על מה שאפשר לפרש כ"ניצוּל יהודי" של השואה.
הדעה המרכזית שמוצגת בספר ואף נכתבת מפורשת היא ש"השואה, בסופו של דבר, היוותה נימוק מרכזי להצדקת הקמתה של מדינת ישראל ולהצדקת המלחמות על קיומה".
פובליציסטים חרדים כדוגמת משה שנפלד ואחרים האשימו את התנועה הציונית בשיתוף פעולה עם הנאצים ובהתעלמות מכוונת מגורל יהודי אירופה את הפער בין רוב הטענות המופיעות בספרו "שרופי הכבשנים מאשימים" לתיעוד הדוקומנטרי המלא, תלה שנפלד בשוני שבין עמדתה הרשמית של מדינת ישראל לבין האמור בחוברת ובספרים רבים אחרים.
החוברת וכן ספרו של הרב מיכאל דב וייסמנדל (מן המצר.
ירושלים 1960) נאסרו להפצה על ידי הצנזורה.
גם בהקשר לסיפורה הטרגי של ה"סנט לואיס" נטענו טענות כלפי היישוב: ארגון הג'וינט ביקש מהסוכנות היהודית להקצות לנוסעי האונייה כמה מאות רישיונות מתוך המכסה השוטפת, אך הסוכנות סירבה.
יותר מכל, השואה שהתחוללה באירופה הציתה את המאבק האידאולוגי בין שתי תפישות שונות: האם תפקיד הציונות הוא פיתוח הארץ ודאגה קודם כל אל בני היישוב, או שמא עליה לדאוג לכלל היהדות.
כמעט כל ראשי הסוכנות הסכימו כי את המעטים את אשר להציל יש לבחור על פי צורכי המפעל הציוני.
עד היום ישנם רבים הטוענים כי הממסד הציוני התנהג באנוכיות מסוימת בכך שגם כשרצה להעלות יהודים ארצה, העדיף את ה"מתאימים" להוויה הציונית ולבניית הבניין הלאומי בארץ ישראל.
עם זאת נראה שישנה הסכמה כי אכן היו ליקויים מסוימים בשיקול דעת על רקע מפלגתי בשיקולי הצלה וחלוקת רישיונות עלייה.
עד שנת 1944 לא מולאה המכסה המותרת על פי הספר הלבן של 75,000 רישיונות עלייה.
ואף על פי כן היו מקרים של אי מתן רישיונות עלייה ללא-ציונים או במיצוי המפתח המפלגתי של העלייה.
הד לכך ניתן לשמוע בדבריו של המנהיג הציוני וההיסטוריון בן-ציון דינור: "אנו שוכחים שגם בדורות הבאים יביטו ויספרו וגם ירשמו כל דבר ומעשה שאנו עושים יום יום בימים האלה...
וחושש אני מאוד, שמשפטם של הדורות הקרובים ביותר אלינו, שמשפטם של בנינו עלינו יהיה חמור ביותר".
גיוס יהודים לצבא הבריטי: היישוב היהודי השתתף במאמץ המלחמתי עם גיוסם של יחידים או קבוצות לצבא הבריטי.
קבוצה אחת הייתה הבריגדה היהודית, החי"ל (ראשי תיבות: חטיבה יהודית לוחמת), שפעלה ככוח יהודי נפרד ועצמאי בצבא הבריטי.
חיילי הבריגדה לחמו במסגרת הצבא הבריטי בצפון איטליה, אך נאסר עליהם להיכנס לגרמניה, מחשש שהם יפנו לפעולות נקם במקום להתרכז במשימותיהם הצבאיות.
הם סייעו לניצולי השואה במחנות העקורים באירופה, בעידודם ובארגון עלייתם לארץ ישראל.
שיתוף פעולה עם גורמי ביון בריטיים ואמריקאיים שונים (ובמידה פחותה גם עם שאר נציגי בעלות הברית).
שיתוף פעולה זה הביא להעברה של כספים לשליחי היישוב במדינות שונות באירופה שנוצלו לניסיונות הצלת יהודים.
צנחני היישוב: לקראת סוף המלחמה הופעלו צנחני היישוב מאחורי קווי האויב בריגול לטובת צבאות בעלות-הברית (הדוגמה המפורסמת היא הצנחנית חנה סנש).
שלושים ושלושה איש הוצנחו, כחמישה הצליחו להסתנן למדינות היעד המקוריות.
אך יותר מכל, שליחותם הולידה מיתוס, סמל לערבוּת היישוב ליהדות אירופה.
המבצע, מעבר למשמעותו הצבאית המועטה, שיקף גם את התחושה כי בקרוב המלחמה תיגמר, והיישוב יצטרך להוכיח כי הוא לא הפקיר את אחיו היהודים.
חלק מן הצנחנים פעלו ביערות וסייעו לפרטיזנים, אך חלק אחר מצא את עצמו שגריר מטעם הציונות.
לא פעם נאלצו לסייע לציונים המקומיים בפוליטיקה היהודית כנגד הקומוניסטים, במאבק על דעת הקהל היהודית.
אך לא כל התגובות לצניחה היו נלהבות.
אגון רוט, מנהיגם של מורדים יהודים בסלובקיה, הגיב ללוחמים הארץ-ישראליים בזו הלשון: "בעצם, למה באתם?
חשבתם שכאן זה משחק ילדים?
באתם הנה לשחק בחיילים, לא חשבתם על האחריות שאתם מטילים עלינו?
עד עכשיו נשאנו באחריות רק על חיינו וכעת גם אתם מכבידים על מצפוננו".
קרוב למחצית הצנחנים נפלו בשבי, ושבעה מהם הוצאו להורג.
ועד ההצלה: הוועד הוקם כזרוע של הסוכנות היהודית וטיפל בעלייה לארץ ישראל, באיתור יתומים או ילדים שנמסרו למשפחות נוצריות והחזרתם למשפחתם, בהעברת מידע לעולם על המתרחש באירופה, במשלוח בגדים ליהודים שהמתינו במחנות העקורים ובהברחת פליטים יהודים לגבול בטוח במסגרת תנועת הבריחה.
אחת הדילמות הקשות ביותר שבהן הוועד נתקל הייתה השאלה את מי יש להציל, כפי שנכתב באחד התזכירים של הוועד: "האם לתת עזרה לכל מי שזקוקים לה, מבלי להבדיל בין טיב האנשים?
האין לתת לפעולה זו אופי ציוני-לאומי והשתדל להציל בראש ובראשונה את אלה שיכולים להביא תועלת לארץ ישראל וליהדות?
הצלה פילנתרופית גרידא, דוגמת ההצלה של היהדות הגרמנית שבוצעה ללא כל אבחנה – יכולה, מנקודת ראות ציונית, לגרום רק נזק.
[...] לו היו לנו האמצעים להציל את כולם אין כל ספק שהיינו צריכים להשלים עם מצב הדברים, אולם - לדאבוננו – אין לנו אמצעים מספיקים להציל אפילו את האלמנטים הטובים.
לכן, באין ברירה, עלינו לוותר על הצלת האלמנט המזיק".
תוכנית טרנסניסטריה – היישוב ניסה להעלות ארצה או לפחות להעביר את יהודי טרנסניסטריה (שנשלטה אז על ידי רומניה) אל גבולות רומניה הישנה, באמצעות תשלום כופר לשלטונות.
ניסיונות אלו, שנערכו בשנים 1942–1943, נכשלו.
תוכניות הילדים – היישוב ניסה לחלץ ילדים מאירופה (במיוחד מהבלקן) במספר תוכניות שונות החל מסוף 1942; תוכניות אלה, למרות הסכמתם לכאורה של הבריטים לקליטת הילדים בארץ (ושל מדינות אחרות לקליטת חלק אחר מהם), נכשלו בעיקרן, וילדים מעטים חולצו.
ליסבון: נוכח סירובה של ממשלת ספרד לאפשר פעילות ארגונים יהודיים, הייתה ליסבון המפתח הנייטרלי המערבי לאירופה, ובה פעלו מראשית המלחמה נציגי הג'וינט, הקונגרס היהודי העולמי והיצ'ם.
ביוני 1943 יצא וילפריד ישראל לליסבון מטעם הסוכנות היהודית מבריטניה ונהרג בהתרסקות מטוס.
מחליפו, פריץ ליכטנשטיין, הגיע באוקטובר 1943, אך לפי עדותו תיפקד יותר כשליח עלייה לגבי פליטים יהודים שכבר הגיעו לחצי האי האיברי ולא כשליח הצלה.
לצד העלאת 1,090 פליטים לארץ ישראל, הוא ניסה לבחון אפשרויות לפעולות הצלה – אך לא היו לכך סמכות או תקציבים.
כאשר הגיעו אליו פעילי Armée Juif ("הצבא היהודי"), ארגון מחתרת יהודי בדרום צרפת, וביקשו לפעול מטעם הסוכנות בהברחת יהודים מצרפת הכבושה לספרד, סירב לכך ליכטנשטיין בנימוק שהם "חומר מסוכן בשביל ארץ ישראל מועמדים לארגון צבאי לאומי".
את פעילות הסוכנות היהודית בליסבון במהלך המלחמה סיכם אליהו דובקין "אני מכה על חטא, איחרנו בפינה זו".
איסטנבול: מיקומה של העיר בגשר בין אירופה לאסיה במדינה נייטרלית הפך אותה למשמעותית מבחינת אפשרויות הצלה.
ועד שנת 1941 הייתה נתיב עלייה לישראל לפליטי פולין בברית המועצות.
לאחר הפסקת עלייה זו הופסקה במידה ניכרת פעילות נציגות הסוכנות היהודית במקום, ורק לאחר המפנה בנובמבר 1942 החלו שליחויות הצלה למקום.
השליחים הבולטים היו וניה פומרנץ מהקיבוץ המאוחד, חיים ברלס ממחלקת העלייה של הסוכנות ומנחם בדר מ"השומר הצעיר".
בסך הכול פעלו בעיר 14 שליחים מטעם פלגים פוליטיים שונים, מחלקות שונות בסוכנות היהודית, המוסד לעלייה ב', ההסתדרות הכללית של העובדים בא"י והתאחדויות עולים, תוך חיכוכים בלתי פוסקים על רקע דאגה לחוג מסוים בעם היהודי.
דוד בן-גוריון אמר על התנהלות זו: "אין אנחנו מסוגלים עוד לפעול כעם אחד והרי אין כאן עניינים פוליטיים שנויים במחלוקת אלא שאלת ההצלה".
שליחי הסוכנות היהודית יצאו לאיסטנבול ולז'נבה בניסיון להציל יהודים מאירופה הכבושה.
ברלס, שוב ואחרים הצליחו בעבודת נמלים להציל עשרות יהודים ולהעביר חבילות מזון ותמיכה כספית למספרים גדולים יותר.
פעילות ועד ציוני מקומי בהונגריה
בהונגריה פעל "ועד העזרה וההצלה" של תנועת העבודה הציונית, שבראשו עמדו ישראל קסטנר, שמואל שפרינגמן ויואל ברנד.
קסטנר יצר קשרים עם הגרמנים, ומ–1944 היה בקשר עם אדולף אייכמן.
הוועד הציע לגרמנים לקבל סחורות ו–10,000 משאיות ממדינות נייטרליות תמורת הצלת יהודים.
ברנד יצא לאיסטנבול שבטורקיה הנייטרלית לפעול לקידום הרעיון, אך נאסר בידי הבריטים כנתין של מדינת אויב.
קסטנר ביקר בגרמניה ובשווייץ, נפגש עם נציגי הג'וינט והסוכנות היהודית, ונענה להצעת הגרמנים להרכיב רשימת מיוחסים של כ-1,700 יהודים מהונגריה ומטרנסילבניה, אשר הועברו למחנה ברגן-בלזן ומשם לשווייץ.
יש טוענים כי המשא ומתן עם הגרמנים תרם להצלת 180 אלף יהודים מבודפשט; מאידך קיימת טענה כי במבחן התוצאה קשר השתיקה סביב ההשמדה הקל על ההשמדה המהירה של קרוב לחצי מיליון מיהודי הונגריה תוך שלושה חודשים.
התארגנויות קטנות יותר הוקמו על ידי קבוצות של יהודים חרדים שפעלו לבדם או בשיתוף עם אגודת ישראל.
החרדים ובראשם חיים ישראל אייז לקחו חלק חשוב בפעולות ההצלה; להבדיל משליחי הסוכנות היהודית לא היו מחויבים להֳבָנות עם נציגי המנדט הבריטי לגבי העברות כספיות למדינות הציר, וכך חופש הפעולה שלהם היה גדול יותר.
הם יצרו תשתית של מערכת מסועפת של העברת מזון ותעודות מזויפות לתוככי השטחים שבשליטת הרייך השלישי.
רק בשלב מתקדם החל ועד ההצלה להשתמש בפלטפורמה שהקימו למענו אנשי אגודת ישראל.
מחזיקי הפספורטים הועברו למחנה ויטל, וחלקם שרד את המלחמה.
באיסטנבול פעל יוסף גריפל, משפטן חסיד ויז'ניץ, אשר בשיתוף פעולה עם ועד ההצלה של הרבנים האורתודוקסיים בארצות הברית והוועד לפליטי מלחמה פיתח מנגנון הצלה עצמאי והביא לגידול במספרם של חברי אגודת ישראל אשר קיבלו רישיונות עלייה.
הרב מיכאל דב וייסמנדל היה פעיל הצלה בולט בסלובקיה כחלק מקבוצת העבודה לצידה של גיזי פליישמן, יו"ר ויצו בסלובקיה.
לצד הצלחות מקומיות בסלובקיה של עיכוב גירוש תמורת שוחד, ניסו חברי הקבוצה להביא למימושה של "תוכנית אירופה" – עיכוב ההשמדה כולה תמורת שוחד של מיליונים.
הארגונים היהודים הגדולים – הג'וינט, הסוכנות היהודית ואחרים שעִמם עמדו במגע – לא נענו לאתגר זה.
לאחר המלחמה פרסם הרב וייסמנדל את ספרו "מן המצר", שבו מתח ביקורת נוקבת על עמדתה של התנועה הציונית בתקופת השואה.
תגובת הילחם או ברח הקרויה לעיתים תגובת הילחם, ברח או קפא (fight-flight-or-freeze) היא מונח מתחום הפיזיולוגיה והפסיכולוגיה המציין תבנית של שינויים גופניים, כחלק ממנגנון הישרדותי-אבולוציוני, אשר מכין את האדם או את בעל-החיים להתמודד פיזית עם איום או סכנה מיידית.
באופן ספציפי יותר, ליבת יותרת הכליה מייצרת מפל הורמונלי המוביל להפרשת קטכולאמינים, במיוחד נוראדרנלין ואדרנלין.
ההורמונים אסטרוגן, טסטוסטרון וקורטיזול, וכן המוליכים העצביים דופמין וסרוטונין, משפיעים גם הם על האופן שבו אורגניזמים מגיבים למצבי סכנה.
תגובה זו עוזרת להתגוננות מטורפים אצל בעלי חיים ואנשים, אך לטווח ארוך היא גורמת לדחק קשה וקושי להירגע.
מלבד ויסות הפעילויות הפיזיולוגיות הרצופות, כגון נשימה ופעילות לב, עיקר אחריותה של מערכת העצבים הפאראסימפתטית לשמור על איזון מערכות הגוף כשגרה - על פעילות של שימור, עיכול, הפרשה, הגדלת מאגרי אנרגיה, התחדשות של תאים, הפרשת הורמונים של גדילה ומין ושל מערכת החיסון.
פעילויות אלה חשובות להישרדות לטווח ארוך, אך במקרה של סכנה מיידית נדרשת פעולה מהירה, בין בדרך של הימלטות מפני הסכנה או בדרך של עמידה מול הסכנה.
זה מקור המושג "הילחם או ברח".
למען פעולה כזאת, במצב של לחץ או בעיתות חירום אל מול איום פתאומי וקיומי מערכת העצבים הסימפתטית (Sympathetic) אחראית להפעיל את תגובת "הילחם-או-ברח" המנתבת מחדש את מערכות הגוף לטובת ריכוז המשאבים אך ורק במערכות ואיברים החיוניים להכרעתו של המצב על חשבונן של מערכות שיגרה שאינן חיוניות להישרדות המיידית.
לאדרנלין גם השפעות מנטליות וקוגניטיביות רבות ושונות, כשבין השאר הוא עשוי לפגוע בכושר הריכוז ומקשה על חשיבה צלולה ומעמיקה, וכן הוא מחדד את התפיסה החושית וגורם לאדם מודעות גבוהה יותר לתחושותיו הגופניות.
הפעלת יתר של תגובת "הילחם או ברח" נחשבת לאחד הגורמים האפשריים להתפתחות דחק-כרוני (Chronic Stress), ולמחלות נלוות אליו כגון סוכרת, יתר לחץ דם ומחלות לב שונות.
תגובת כניסה אפס (נקראת גם "התגובה הטבעית של המעגל"; באנגלית: Zero Input Response, בקיצור: ZIR) היא שיטת ניתוח מעגלים חשמליים, שבוחנת את תגובת המעגל ללא מקורות (מתח או זרם).
תגובת המעגל נובעת רק מתנאי התחלה.
תדרי התהודה של תגובת כניסה אפס נקראות גם "התדירויות הטבעיות של המעגל".
התגובה הכוללת של המעגל היא סופרפוזיציה של תגובת כניסה אפס ותגובת מצב אפס.
תגובת מצב אפס היא שיטת ניתוח מעגלים חשמליים שבוחנת את תגובת המעגל עם תנאי התחלה אפס.
תגובת המעגל נובעת רק ממקורות ולא מתנאי התחלה.
תגובת מצב אפס נקראת גם תגובה מאולצת של המעגל.
התגובה הכוללת של המעגל היא סופרפוזיציה של תגובת מצב אפס ותגובת כניסה אפס.
תגובה הומוגנית היא תגובה כימית שבה המגיבים נמצאים באותו מצב צבירה, בעוד שבתגובה הטרוגנית המגיבים נמצאים במצבי צבירה שונים.
תגובות המתרחשות על פני השטח של זרז המצוי במצב צבירה שונה נחשבות גם כן כהטרוגניות.
תגובה כימית בין שתי מולקולות גז, נוזל או מוצק היא הומוגנית.
תגובה בין גז לנוזל, גז למוצק או נוזל למוצק היא הטרוגנית.
היישומים המעשיים של תגובות הטרוגניות מצויים בין השאר בממירים קטליטיים, תאי דלק ובמכשירי אדים.
לאחרונה, מהנדסי ייצור החלו להשתמש בתגובות המתרחשות על פני השטח של חומר מסוים על מנת לייצר חומרים בקנה מידה מיקרוסקופי (ואף בקנה מידה של ננומטרים) עבור יישומים ביו-רפואיים.
תערובת הומוגנית: חומר שבו הרכיבים מעורבבים בצורה שווה, ישנם קשרים כימיים (לדוגמה: חלב, בושם, פלדה, אוויר וכו').
תערובת הטרוגנית: חומר שבו הרכיבים לא מעורבבים בצורה שווה, אין קשרים כימיים (החומרים לא מתערבבים אחד עם השני).
ניתן לראות כי מדובר בתערובת הומוגנית (כאשר אין הפרעות חיצוניות) כשהנוזל, גז או מוצק הם בעלי צבע וצורה בלתי משתנים.
בהנחה שאכן מדובר בתערובת הומוגנית, גם במקרה של הוספת עצמים או חומרים כלשהם לחומרים אחרים לא יחול שינוי בתערובת.
ישנם מספר מודלים שהוצעו במהלך השנים על מנת לתאר את ריכוזי החומר במצבי צבירה שונים.
התופעות שיש להתחשב בהן הן שיעורי העברת המסה וקצבי התגובה.
תגובות מצומדות הן תגובות כימיות אשר מתרחשות יחד.
עצם הצימוד מאפשר את קיומן של התגובות באופן ספונטני.
תהליכים מטבוליים רבים (לדוגמה גליקוליזה) מותנים בצימוד תהליכים בהם משתחררת אנרגיה חופשית (כלומר תהליכים אשר אינם דורשים השקעה של אנרגיה לקיומם, 0>ΔG) לבין תהליכים הדורשים השקעה של אנרגיה (ΔG>0).
הצימוד יכול להתרחש בשתי דרכים שונות: צימוד באמצעות מטבוליט משותף, וצימוד באמצעות מנגנון.
צימוד על ידי מטבוליט משותף
כדי שהצימוד יצא לפועל יש צורך במטבוליט משותף לשני התהליכים.
כך לפי עקרון לה שטליה התגובה הספונטנית תדחוף או תמשוך את התגובה השנייה.
בדרך כלל המולקולה המשמשת לצימוד תהליכים בתא היא ATP.
צימוד בעזרת מכניזם של אנזים הכופה אינטראקציה בין שתי ריאקציות.
האנזים מצמד תגובת חמצון אשר מועדפת מבחינה תרמודינמית ותגובת זרחון אשר לא מועדפת תרמודינמית.
הצימוד נעשה על ידי יצירת תוצר ביניים (תיואסטר) לא יציב, בעל אנרגיה גבוהה יחסית, וכך מאפשר את המשך התגובה משום שהוא מקטין את אנרגיית השפעול הדרושה לזרחון.
תהליך הגליקוליזה הוא דוגמה למסלול מטבולי המבוסס על צימוד תגובות.
הגליקוליזה מורכבת מעשרה שלבים אנזימטיים.
שלוש תגובות מתוכם הן המניעות של כל המסלול המטבולי.
הן תגובות ספונטניות בעלות 0>>ΔG וכך הן דוחפות ומושכות את שאר התגובות הלא ספונטניות.
תגובת דחיסה או קוֹנדֶנסָציה, היא תגובה כימית בה נוצר קשר כימי חדש תוך פליטה של מולקולה קטנה.
על פי רוב, התגובה היא בין שתי מולקולות נפרדות, והמולקולה הקטנה היא מים (במקרה זה התגובה נקראת גם תגובת עיבוי), אמוניה או חומצה כלורית.
תגובות הדחיסה נפוצות בטבע, למשל בעת יצירת קשר פפטידי, בעת יצירת טריגליצריד מגליצרול ומשלוש חומצות שומן, בעת צירוף סוכר פשוט לפחמימה או באסטריפיקציה של כהל וחומצה קרבוקסילית.
תגובת התמרה היא תגובה כימית בה קבוצה כלשהי הנמצאת על גבי המולקולה מוחלפת בקבוצה אחרת.
ישנם ארבעה סוגים עיקריים של תגובות התמרה: התמרה רדיקלית, התמרה נוקלאופילית מסדר ראשון, התמרה נוקלאופילית מסדר שני והתמרה אלקטרופילית.
תגובת התמרה רדיקלית כוללת רדיקלים.
דוגמה לכך היא תגובת הונסדיקר.
בכימיה בכלל, ובפרט בכימיה אורגנית ופיזיקלית, תגובת דילס-אלדר היא תגובת סיפוח היוצרת מולקולה טבעתית.
בתגובה זו מגיבים דיאן (שהוא פחמימן בעל שני קשרים כפולים) עם אלקֶן ליצירת מערכת ציקלוהקסֶנית.
חשיבותה של תגובה זו רבה, משום שהיא מאפשרת יצירת ציקלוהקסֱן תוך השקעת אנרגיה מזערית.
בכך מאפשרת תגובה זו שימוש בתגובות המשך רבות המשתמשות בציקלוהקסֶן כחומר מוצא.
גורם נוסף המקנה לה חשיבות הוא העובדה כי מדובר בדוגמה קיצונית בה הגורם קובע המהירות עבור התגובה הוא הקינטיקה ולא התרמודינמיקה, ובכך מאפשרת חקר נוח של קינטיקה של תגובות.
המחקר בנושא תגובה זו העניק לאוטו פאול הרמן דילס וקורט אלדר את פרס נובל לחקר הכימיה לשנת 1950.
מקובל במחקר כי תגובת דילס-אלדר היא תגובה קונצרטית פריציקלית כלומר:
לתגובה זו מצב מעבר יחיד זאת משום שכבר בשלב הראשון מתפרקים כל הקשרים שמשתנים במהלך התגובה.
מצב מעבר זה הוא בעל נפח קטן יותר הן מהתוצרים והן המגיבים, בגלל צורתו דמוית הטבעת.
יוצא מכך שעל פי שינוי הנפח ועל פי עקרון לה-שטלייה הפעלת לחץ גבוה על הכלי בו מתרחשת התגובה תאיץ את התרחשותה מאוד.
הדיאן בתגובת דילס-אלדר עשוי להיות שרשרתי או טבעתי, וכן אפשר לבצע תגובה זו גם עם דיאנים בעלי מתמירים מגוונים.
עם זאת קיימת מגבלה אחת: על הדיאן להיות בעל יכולת להופיע בקונפורמציית S-cis.
דוגמה מעניינת להגבלה זו הוא בוטאדיאן.
בוטדיאן מצוי כמעט אך ורק בקונפורמציית S-trans בגלל הפרעות סטריות.
אלא שהסתברותית חלק מהמולקולות מופיע בצורת S-cis, הללו מגיבות בתגובת דילס-אלדר מה שגורם להתכלותם הזמנית וע"פ עקרון לה-שטלייה ליצירת עוד מהם, וחוזר חלילה עד היעלמות הצורונים מסוג S-trans.
דיאנים טבעתיים המופיעים בעיקר בקונפורמצית S-cis יגיב במהירות בעוד כאלו המופיעים בקונפורציית S-trans לא יגיבו כלל.
תגובות רגישות יתר מתייחסות למצבים בהם מערכת החיסון פועלת באופן לא רצוי ולעיתים אף מסכן חיים.
מיון תגובות אלו על פי סוגן, הוצע לראשונה על ידי קומבס וג'ל בשנת 1963.
תגובת רגישות יתר מסוג I
תגובת רגישות יתר מסוג I קרויה גם תגובה מיידית.
זוהי תגובה אלרגית הנגרמת כתוצאה מחשיפה מחודשת (re-exposure) לסוג מסוים של אלרגן, אשר החשיפה אליו יכולה להיות בדרך של בליעה, שאיפה, הזרקה או מגע ישיר.
השוני בין תגובה נורמלית של הגוף לאלרגנים שונים ולתגובת יתר רגישות מסוג I טמונה בכך שבתגובת יתר רגישות זו, תאי הפלסמה מפרישים נוגדנים מסוג IgE.
נוגדנים אלו נקשרים לרצפטור מסוג Fcε הנמצא על תאי דם לבנים מסוג באזופילים וכן על תאי מאסט.
בדרך זו, תאי מאסט ובזופילים, המצופים בשכבת הנוגדנים הזו, הופכים להיות "מרוגשים".
חשיפה מאוחרת יותר לאלרגן, מביאה לכך שנוצרים קשרים המחברים בין הנוגדנים (Cross link), באופן בו קיים שפעול של תאי מאסט ובאזופילים המביא לשחרור של גרנולות המכילות בתוכן מתווכים דלקתיים שונים כגון היסטמין, לויקוטראנים ופרוסטגלנדינים הפועלים על רקמות שכנות.
פעולתם העיקרית של מתווכים אלו כוללת הרחבת כלי דם וכיווץ של שריר חלק.
התגובה כתוצאה מכך יכולה לנוע מתגובה מקומית קלה ועד למוות פתאומי כתוצאה משוק אנפילקטי.
הטיפול כולל מתן אפינפרין (אדרנלין), אנטי-היסטמינים וקורטיקוסטרואידים.
דוגמאות לתגובת רגישות יתר מסוג I כוללות מצבים כגון
אלרגיות שונות למזון או לתרופות
מצבים אלרגיים ואטופיים שונים, בכללם אקזמה, אסתמה, נזלת אלרגית, קדחת השחת (hay fever) ועוד.
איבחון תגובת רגישות יתר מסוג זה מתבצעת על ידי scratch test.
תגובת רגישות יתר מסוג II
תגובת רגישות יתר מסוג II קרויה גם תגובת יתר ציטוטוקסית.
תגובה זו תלויה בקיומם של נוגדנים, בעיקר מסוג IgM ו-IgG.
בתגובת יתר רגישות זו הנוגדנים המיוצרים על ידי מערכת החיסון נקשרים לאנטיגנים על פני תאים ומביאים להרס של תאים בגוף האדם במספר דרכים:
הפעלת מערכת המשלים על ידי אופסוניזציה.
גיוס של נויטרופילים ומקרופאגים על ידי נוגדנים, אשר מביאים להרס התאים.
היקשרות של נוגדנים לרצפטורים על פני שטח התא ובדרך זו הפרעה לתפקוד התא.
הרס התאים הוא לרוב ספציפי לרקמה מסוימת או לאזור ברקמה שבו נמצא האנטיגן.
דוגמאות לתגובת רגישות יתר מסוג II כוללות:
מצבים בהם ניתן עירוי דם עם סוג דם שאינו תואם את סוג הדם של מקבלי העירוי
מיאסתניה גראביס (בה נתקף הרצפטור לאצטילכולין)
מחלת גרייבס (יתר פעילות של בלוטת התריס, מצב אוטואימוני בו נתקף הרצפטור ל-TSH)
קדחת שגרונית בה נתקף אנטיגן על פני שריר הלב אשר עלול להביא למיוקרדיטיס.
אבחון תגובת רגישות יתר מסוג II מתבצעת על ידי מבחן קומבס ישיר או בלתי ישיר.
תגובת רגישות יתר מסוג III
תגובת רגישות יתר מסוג III מתרחשת כאשר אנטיגנים ונוגדנים (מסוג IgG או IgM) נמצאים בכמויות שוות ומביאים לקיום קשרים ביניהם, המובילים להפרעה בתפקוד של רקמות כתוצאה מהצטברותם.
הנוגדנים אינם קשורים לפני השטח של התא (בשונה מתגובת יתר רגישות מסוג II) אלא הם מסיסים וקושרים את עצמם לאנטיגנים שונים, באופן בו נוצרים קומפלקסים אימוניים בגדלים שונים בגוף.
קומפלקסים גדולים יכולים להיות מסולקים על ידי מקרופאגים, אולם קומפלקסים קטנים יותר נוטים להיכנס לכלי דם קטנים, מפרקים ואברונים בכליות (גלומרולוס).
כתוצאה מכך הם להביא לתסמינים ספציפיים עקב שקיעתם ולהיווצרות של תגובה דלקתית כנגדם.
התגובה יכולה להתרחש בתוך שעות, ימים או אף שבועות.
דוגמאות לתגובת רגישות יתר מסוג III כוללות:
גלומרולונפריטיס פוסט-סטרפטוקוקולי (היקשרות לאנטיגנים על פני סטרפטוקוק)
פוליארתריטיס נודוסה (היקשרות בחלק מן המקרים לאנטיגן של הפטיטיס B)
דלקת מפרקים ראקטיבית - היקשרות לאנטיגנים של חיידקים שונים, וכתוצאה מכך שקיעה במפרק והיווצרות דלקת מפרקים
מחלת הנסיוב הזר או serum sickness: תגובה המופיעה לעיתים תוך 5–10 ימים לאחר הזרקת נסיוב זר, (כגון נסיוב של סוס, בו משתמשים להכנת זריקה נגד צפדת (טטנוס)).
התסמינים כוללים פריחה, חום, כאבי מפרקים, וקשרי לימפה מוגדלים.
נכון ל-2012, מרבית מקרים אלו נגרמים כתוצאה מתרופות המכילות חלבונים זרים.
תגובת ארתוס (Arthus reaction) - מצב נדיר וחמור יותר ממחלת הנסיוב הזר, הנגרם כתוצאה מהזרקה תת-עורית של אנטיגנים המביאים להיווצרות של קומפלקסים אימוניים של נוגדנים ואנטיגנים המביאים לבצקת, נקרוזיס (נמק) ואקטיבציה של מערכת המשלים.
אבחון תגובת רגישות יתר מסוג III מתבצעת על ידי צביעה אימונופלואורסצנטית (וגילוי הקומפלקסים הללו).
תגובת יתר רגישות מסוג IV
תגובת יתר רגישות מסוג IV קרויה גם תגובת יתר מאוחרת, כיוון שהיא מתרחשת לפחות תוך יומיים - שלושה.
זוהי אינה תגובה המתווכת באמצעות נוגדנים (בשונה מתגובות יתר רגישות מסוג I, II או III) אלא תגובה תאית הקשורה לתאי T.
בתגובה זו, תאי T ציטוטוקסיים (CD8) ותאי T מסוג CD4, מזהים אנטיגנים, המוצגים להם על ידי מקרופאגים המפרישים אינטרלוקין 12, אשר בתורו גורם לייצור נוסף של תאי T מסוג CD4. תאי T מסוג CD4 מפרישים אינטרלוקין 2 ואינטרפרון גמא המגבירים את פעילות המערכת החיסונית.
תאי T מסוג CD8 הורסים תאי מטרה שסומנו בעוד מקרופאגים מייצרים אנזימים הידרוליטיים והפכים לתאי ענק.
דוגמאות לתגובת רגישות יתר מסוג IV:
סוכרת סוג 1 ("סוכרת נעורים") - האנטיגן המותקף הוא חלבונים הנמצאים בתאי בטא בלבלב, כתוצאה מכך תאי בטא נהרסים ונגרמת סוכרת.
טרשת נפוצה (multiple sclerosis): האנטיגן המותקף הוא חלבונים אוליגו-דנדריטים הנמצאים בתוך מעטפת המיאלין.
דלקת מפרקים שגרונתית (Rheumatoid arthritis)- האנטיגן המותקף הוא ככל הנראה קולגן מסוג II, הנמצא בממברנה הסינוביאלית שבין המפרקים.
מחלת השימוטו - תת-פעילות בלוטת התריס
דלקת עור כתוצאה ממגע (Contact dermatitis) - למשל, תגובה לצמח מסוג poison Ivy וכדומה).
תגובה ל-PPD (מבחן לגילוי שחפת או מבחן מנטו) - האנטיגן הוא טוברקולין, חלבון המוזרק מתחת לעור.
אבחון תגובת רגישות יתר מסוג IV מתבצע על ידי patch test (הזרקה מתחת לעור בדומה למבחן מנטו).
תגובה קורטיקלית זוהי תגובה המתרחשת בזמן הפריה כאשר תא זרע מתאחד עם קרום התא של תא ביצה, ויוצר שינוי של מעטפת ה-zona pellucida, מעטפת המקיפה את תא הביצה ומונעת כניסת זרעים נוספים לתא.
התגובה הקורטיקלית היא למעשה האקסוציטוזה של השלפוחיות הקורטיקליות (cortical granules).
כאשר התא מופרה, משתחרר סידן מאתרי אחסון הסידן בתא הביצה, הגורם לעלייה בריכוזי הסידן בתא.
הסידן משמש כאות להתחלת תהליך הפרשת תכולת השלפוחיות לחלל החוץ תאי.
האיחוי של השלפוחיות עם מעטפת התא מתחיל ליד האזור דרכו נכנס תא הזרע, ובהמשך כשהסידן מגיע לכל התא, משתחרר זרם של שלפוחיות קורטיקליות, הגורם לכך שתאים נוספים לא יוכלו להיכנס אל תוך התא.
התכולה של השלפוחיות הקורטיקליות עצמן שונה ממין למין.
תגובה פרדוקסלית או תוצאה פרדוקסלית היא מקרה בו יש לטיפול רפואי, בדרך כלל תרופה, השפעה הפוכה ממה שמצפים באופן רגיל.
דוגמה לתגובה פרדוקסלית היא כאשר תרופה להרגעת כאב גורמת להגברת הכאב.
תרופות הרגעה אחדות שנרשמות למבוגרים גורמות, למעשה, לפעלתנות יתר אצל ילדים.
כך למשל, עלולים להיות סיבוכים רציניים כשנוטלים תרופות הרגעה שגורמות אצל חלק מן האנשים תופעות הפוכות לגמרי מאלה שמצפים להן.
התגובות הפרדוקסליות יכולות להיות מורכבות מדיכאון או מנטיות אובדניות, פוביות, תוקפנות, התנהגות אלימה וסימפטומים שמאבחנים אותם, לעיתים בצורה שגויה כפסיכוזה.
בנזודיאזפינים הם משפחה של תרופות פסיכואקטיביות נוגדות חרדה שיש להן תכונות שונות של הרדמה, הרגעה, נוגדות פרכוסים אבל הן עלולות לגרום גם לתוצאה ההפוכה.
אנשים בעלי רגישויות עלולים להגיב לטיפול בבנזודיאזפינים בעלייה בחרדה, התנהגות אלימה, בלבול, ביטול עכבות, אי יכולת לדחות סיפוקים, פטפוט ואפילו פרכוסים.
תופעות לוואי פרדוקסליות עלולות לגרום להתנהגות פלילית.
דווח על שינויי התנהגות חריפים הנובעים משימוש בבנזודיאזפינים הכוללים: מאניה, סכיזופרניה, כעס, אימפולסיביות והיפומאניה.
דווח על תוקפנות עצמית והיא גם הודגמה בתנאי מעבדה במחקר קליני.
נמצא שדיאזפאם מגביר את רצונו של האדם לפגוע בעצמו.
נראה שהשפעות פרדוקסליות של בנזודיאזפינים תלויות במינון, כלומר סביר יותר שיקרו במינונים גבוהים.
במכתב ל-British Medical Journal דווח שאחוז גבוה של הורים שפנו אליהם בשל התעללות בילדים נטלו תרופות באותו זמן, לעיתים שילוב של בנזודיאזפינים ונוגדי דיכאון טריציקליים.
אמהות רבות דיווחו שבמקום לחוש פחות חרדה או דיכאון הן נעשו יותר עוינות ואלימות בגלוי כלפי בני משפחה אחרים כאשר השתמשו בתרופות ההרגעה.
מחבר המכתב הזהיר שמתחים סביבתיים או חברתיים כמו קושי בהתמודדות עם תינוק בוכה בשילוב עם השפעות של תרופות הרגעה עלולים לזרז אירוע של התעללות בילדים
בנזודיאזפינים עלולים, לעיתים, לגרום להחרפה פרדוקסלית בקריאת EEG אצל חולים שיש להם פרכוסים.
תגובות זעם פרדוקסליות בשל נטילת בנזודיאזפינים מתרחשות כתוצאה של שינוי ברמת ההכרה שגורמת להתנהגות אוטומטית, אמנזיה אנטרוגרדית ותוקפנות חסרת עכבות.
פנוברביטל עלולה לגרום לפעלתנות יתר אצל ילדים.
דבר כזה יכול לקרות גם במינון נמוך של 20 מ"ג, בתנאי שלא ניתנה אף מנה של פנוברביטל בימים שקדמו להתפרצות.
דרישה מוקדמת לתגובה כזאת היא תחושה מתמשכת של מתח.
מכניזם הפעולה אינו ידוע, אבל הוא יכול להתחיל בפעולה נוגדת החרדה של פנוברביטל.
כלורופרומאזין שהיא תרופה אנטי-פסיכוטית ונגד הקאה המסווגת כתרופה מרגיעה עלולה לגרום לתגובות פרדוקסליות כמו חרדה, התרגשות, נדודי שינה, חלומות מוזרים, החמרת סימפטומים פסיכוטיים ובלבול.
תרופות נוגדות דיכאון גורמות רק לעיתים נדירות לאלימות או לנטיות אובדניות שהן ההפך הגמור מהשפעתן הצפויה.
ילדים ומתבגרים הם רגישים יותר לתגובות פרדוקסליות של נזק עצמי ומחשבות אובדניות בזמן שהם נוטלים תרופות נוגדות דיכאון אבל מקרים אלה הם די נדירים.
ההשפעה הפרדוקסלית או תופעת איגל (קרויה על שמו של ה.
Eagle שהיה הראשון שתיאר אותה) מתייחסת לתצפית של הגדלה במספר הנשארים בחיים שנראה כאשר בוחנים פעולה של חומר אנטי-מיקרוביאלי.
בהתחלה, כשמוסיפים חומר אנטיביוטי לתרבית חיידקים, יורד מספר החיידקים כפי שניתן לצפות.
אבל אחרי הגדלת ריכוז החומר מעבר לנקודה מסוימת גדל, בצורה פרדוקסלית, מספר החיידקים שנשאר בחיים.
אחד מההסברים הוא שכאשר הריכוז גבוה מדי החומר הפעיל נעשה אנטגוניסט (פרמקולוגיה) לקולטן אליו הוא נקשר (פניצילין, למשל, קושר חלבונים).
הסבר אחר הוא שהחומר האנטי-מיקרוביאלי מעבה את התמיסה וכך הפעילות, אינה נראית, או שמד הצבע מגלה גבישים של חומר אנטי-מיקרוביאלי
תגובת אתר (סייסמית) היא תרגום מילולי וספציפי לביטוי באנגלית Seismic) Site Effect) בתחום הסייסמולוגיה של רעידות אדמה.
לפי שעה, לא אותר מונח זהה לתופעה כלשהי בתחום של דיסציפלינות, אחרות.
המונח מתאר תופעה, שבאתר מסוים מתקיימות בעקבות רעידת אדמה תאוצת קרקע מקסימלית (וכתוצאה מכך אפקטים סייסמיים - בדר"כ נזקים כבדים), השונים באופן מובהק מהצפוי על פי מרחק האתר ממוקד הרעידה.
בעת התרחשות רעידת אדמה, משוגרים ממוקד הרעידה בתוך קרום כדור הארץ גלים סייסמיים לכל הכיוונים.
הגלים הסייסמיים, בהגיעם קרוב מאוד אל פני הקרקע, גורמים לתאוצות קרקע שהן האחראיות לאפקטים הסייסמיים שמתרחשים בעקבות הרעידה.
ככל שהגלים מתרחקים ממוקד רעידת האדמה, פוחתת האנרגיה האצורה בהם - תופעה הנקראת ניחות - ועל כן, תאוצות הקרקע הנגרמות בעטיין הן מופחתות, וממילא גם האפקטים הסייסמיים.
ברם, יש לא מעט מקרים שבהם תהודה (רזוננס בלעז) שנגרמת באתר מסוים, מגבירה מאוד את תאוצות הקרקע בו אפילו עד כדי פי 50 ויותר מכפי הצפוי על פי המרחק מהמוקד.
זאת מכיוון שהגלים הללו מתפזרים בכל התדרים, ותחילה נבלעים התדרים הגבוהים, וככל שמתרחקים מהמוקד, התדרים הנמוכים הם המאפיינים את תחום הגלים שם.
אם וכאשר מגיעים לאתר מסוים גלים בתדר הקרוב מאוד או זהה לתדירות העצמית של תצורת הסלע עליה בנויים המבנים, תתרחש תהודה שתביא לתאוצות קרקע מוגברות, כאמור עד כדי פי 50. אם גם המבנים הבנויים שם יהיו בעלי תדירות עצמית דומה, אזי זה יגביר את עוצמות הנזק וההרס במבנים אלו.
ברעידת האדמה במקסיקו-סיטי שהתרחשה בשנת 1985, נצפתה תופעה שלא הייתה מוכרת עד אז.
מוקד הרעידה היה מרוחק כ־400 קילומטר מהעיר.
למרות זאת מבנים גבוהים ומודרניים רבים קרסו.
לא זו אף זאת, בחלקים של העיר - אזור העיר העתיקה - לא נגרם כל נזק, ואילו דווקא בעיר החדשה והמודרנית התרכז הרוב המכריע של ההרס.
בעקבות המקרה הזה שנראה אז מוזר ביותר, הקימה "האיגוד הבין-לאומי לסייסמולוגיה ופיזיקה של פנים כדור הארץ", קבוצת עבודה בינלאומית לריכוז המחקרים אודות התופעה "החדשה" שהתגלתה.
המחקרים שהתבצעו במסגרת זו הוצגו בשני כנסים ביפן: האחד בשנת 1992, והשני בשנת 1998. בעקבות מחקרים אלה נקראה התופעה "תגובת אתר סייסמית" (או בקיצור "תגובת אתר"), והיא הוגדרה כ-"מכלול התכונות של אתר, שגורמות לכך שתאוצות הקרקע בו במהלכה של רעידת אדמה, שונות בהרבה מאלה הצפויות על פי המרחק מהמוקד".
כמובן שתשומת לב החוקרים ניתנה לאותם מקרים שתאוצות הקרקע באתר גדולות בהרבה מן הצפוי, ופחות לאותם מקרים שתאוצות הקרקע באתר הן נמוכות משמעותית מהצפוי (יש גם מקרים כאלה).
מחקרים אלה הניבו שיטות מדידה שונות, למדידת תגובת אתר סייסמית צפויה באתרים שונים.
בישראל בוצעו עד כה, בעיקר על ידי המכונים הגיאופיסי והגאולוגי לישראל, אך לא רק, ומאז שנת 1993, לפחות 120 מדידות כאלה.
הידועות שבהן, הן אלה שבוצעו לקראת הקמת הרכבל החדש באתר "מצדה", אתר חברת החשמל "אורות רבין" בחדרה, בניית מחלקת המיון החדש בבי"ח סורוקה ועוד רבות אחרות.
הפרמטרים שקובעים את מידת הגברת תאוצות הקרקע
באמצעות מודל פשוט, המוצג משמאל, והסבר קצר ופשוט המוסבר כאן, ניתן להבין את התהליך והפרמטרים שקובעים את ההגברה של תאוצת הקרקע ושיעורה, באתר כלשהו.
הגברה משמעותית בתאוצות הקרקע (שמתרחשת במצב של תהודה) היא תלוית תדירות, שהיא ביחס ישר למהירות הגלים במסת הסלע וביחס הפוך לעובייה.
כלומר, התדר העצמי של שכבת הסלע העליונה (תדר ההגברה) יכול להיות מחושב כ:
כאשר F1 הוא התדר העצמי של שכבת הסלע העליונה (תדר ההגברה - "שכבה 1" באיור), ו-V1 היא מהירות גלי הגזירה בשכבה זו.
עובי שכבת משקעי האגם המיובש במקסיקו-סיטי היה (ועדיין) 40 מ'; מהירות גלי הגזירה בה היא 80 מ'/שנייה.
הצבת הערכים הללו במשוואה הנ"ל נותנת לנו תדר של 0.5Hz (זמן מחזור של 2 שניות).
כלומר, שכאשר יגיעו לאתר הנ"ל הגלים הסייסמיים שתדירותם תהיה 0.5Hz (הזהה לתדירות השכבה העליונה), תתרחש התופעה של תהודה (רזוננס), והגברת תאוצות הקרקע תהיה מקסימלית.
אך עד כמה מקסימלית היא תהיה?
את זאת יקבע פקטור ההגברה שמחושב כ:
כאשר Am הוא פקטור ההגברה (אמפליפיקציה), V2 זו מהירות גלי הגזירה בשכבה התחתונה ("שכבה 2" באיור) ו - K הוא קבוע שבישראל הוא הערך 1.2. הסלע שמתחת למשקעים האגמיים שבעיר המודרנית במקסיקו הוא סלע וולקני צפוף מאוד, שמהירות גלי הגזירה בו מתקרבת ל־3,000 מ'/שנייה.
מהירות גלי הגזירה במשקעים האגמיים היא כאמור 80 מ'/שנייה.
הצבת הערכים הללו במשוואת ההגברה Am, תיתן הגברה שהיא קרובה לפי 50 מהצפוי על פי המרחק.
ניתן להמחיש את התהליך גם בצורה איכותנית יותר.
אמרנו שמהירות הגלים גדלה ככל שצפיפות הסלע גדולה.
כשהגלים הסייסמיים היו בדרכם לשכבת המשקעים האגמיים, דרך הסלע הוולקני הצפוף מאוד, מהירותם בסלע הוולקני הגיעה לכמעט 3 קמ' בשנייה.
ברגע שהגלים עברו מהסלע הוולקני למשקעים האגמיים מהירותם ירדה בבת אחת ל־80 מ'/שנייה.
דמיינו מה קורה כשרכב בולם בבת אחת ממהירות גבוהה מאוד לנמוכה מאוד - משתחררת אנרגיה רבתי בצורה של גלי חום, גלי קול ועוד.
זה מה שקורה במעבר בין הסלע הצפוף מאוד לסלע הרך - שחרור רבתי של אנרגיה במשקעים האגמיים הרכים, שבא לידי ביטוי בהגברה רבתי של תאוצות הקרקע.
פי התוצאה שמתקבלת ממשוואת ההגברה Am.
האיברים במשוואה ומיקומם ממחישים גם כן, שככל שהניגודיות בצפיפויות בין הסלע התחתון (שכבה 2 במודל העליון) לשכבת הסלע העליונה (שכבה 1 באיור) גדולה, כך תגדל ההגברה.
זאת מכיוון שבמצב של ניגודיות שכזו, V2 שממוקם במונה של המשוואה, גדול בהרבה מ-V1 שממוקם במכנה, או אז Am (ההגברה) גדולה מאד.
קיימות מספר שיטות למדידת תגובת אתר סייסמית.
הראשונה והפופולרית ביותר היא שיטתו של יוטאקה נאקאמורה (Yutaka Nakamura) שפורסמה בשנת 1989 - פועל יוצא של היוזמה שבאה לאחר רעה"א במקסיקו סיטי ומתוארת לעיל.
תצפיות רבות של החוקר הצביעו על כך, שהיחס הספקטרלי בין הרכיב האופקי (H) לאנכי (V) של התאוצות הנמדדות באתר כתגובה לרעש הרקע של כדור הארץ, שווה ליחס הספקטרלי של התנודות באתר בעת רעידת אדמה.
כלומר, היחס הזה מציג את הפער בין מצב שלא מתרחשת הגברה בתאוצות הקרקע, למצב שכן מתקיימת בהן הגברה באתר הנמדד.
ברם, מתבקש, שתוצאות עבודה מהסוג הזה, תהיינה שילוב של נתוני הסכנה הסייסמית של האתר עם נתוני המדידות הספציפיות על פי השיטה דלעיל.
כלומר, העבודה תתן אינדיקציה במונחים הדומים למונחים של התקן לבנייה עמידה בפני רעידת אדמה.
על כן, העבודה הסופית תהיה סימולציה של קטלוג רעידות אדמה (מיקום וגודל) בגודל M>5 העלולות להתרחש עד 200 קמ' מהאתר בתקופה של 5,000 שנה, יחד עם סינתזה של תאוצות הקרקע הצפויות להתרחש מרעידות אלה בפני השטח של האתר שנבדק.
כל זאת, על מנת לקבל את אלה שההסתברות להתרחשותן לפחות פעם אחת ב־50 שנה היא 10%, כפי שהתקן דורש.
לשם ביצוע עבודות המדידה ימוקמו מספר תחנות מדידה באתר, ע"פי גודלו.
בכל תחנה יהיו 3 מדי תאוצה (סייסמומטרים - ראו תמונה): 2 אופקיים - עבור 2 רכיבי התנועה האופקיים ("צפון-דרום" ו-"מזרח-מערב"); ואחד אנכי עבור רכיב התנועה האנכי (מעלה-מטה).
כל סייסמומטר מודד את תנועת פני השטח על ציר הזמן, ומזה ניתן להסיק על התדירות וממנה לקבל אינדיקציה באמצעות המחשב על היחסים הספקטרליים על ציר התדירויות, או זמני המחזור השונים.
התוצר החזותי הסופי תהיה עקומת תאוצות קרקע ספקטרליות הצפויות באתר, מול עקומת התקן המחייב לבנייה עמידה בפני רעידות אדמה.
ככל שעקומת התאוצה הספקטראלית הצפויה באתר תהיה מתחת לעקומת התקן, המצב תקין, ובנייה על פי התקן תתן מענה למקרה של רעידת אדמה.
אם עקומת התאוצה הספקטרלית באתר או חלקה יופיעו מעל לעקומת התקן, הרי שבנייה על פי התקן לא תתן מענה, וצריך יהיה לתכנן בעבור התדרים הרלוונטיים תכנון מחמיר בהתאם - ראו דוגמה של עקומות היפותטיות משמאל.
גורם משפיע נוסף הקשור לתגובת אתר סייסמית היא הטופוגרפיה.
אובייקטים דומים הממוקמים על תשתית ליתולוגית דומה, במרחק דומה מהאפיצנטר, עלולים להגיב באופן שונה כאשר הטופוגרפיות שונות.
התופעה העיקרית המתפתחת בהשפעת הליתולוגיה והטופוגרפיה, היא תופעת גלישות הקרקע או הסלע.
תשתית מלוכדת היטב, במישור מגעה עם בלתי מלוכדת עלולה, בתנאים מסוימים, לשמש כמשטח החלקה.
התנודות הנגרמות במעבר הגלים הסייסמיים, יוצרים את האנרגיה הנדרשת להתרחשות הגלישה.
Richter מביא בספרו המרכזי דוגמאות לכך מרעידות האדמה בסן פרנסיסקו בשנת 1906, בניו זילנד בשנת 1929 , ובפיליפינים בשנת 1955 .
ברעידת האדמה שהתרחשה בשנת 1971 בעמק סאן פרננדו, לוס אנג'לס קליפורניה, מיפו באזור הגבעות שמעל העמק יותר מ־1000 גלישות, כל זאת בשטח של כ־250 קמ"ר בלבד.
תופעה דומה התרחשה גם ברעידת האדמה הגדולה ב־Hanshin Kobe ב־1995, וברעידות אדמה גדולות רבות אחרות ברחבי העולם.
בישראל, חקרו ווקס ולויטה מהמכון הגאולוגי לישראל תופעות אלה בגליל ובאזור ירושלים.
הם ייחסו את הגלישות הגדולות במע'ר, לרעידת האדמה הקשה שפגעה בגליל, ובמיוחד בצפת, בשנת 1837. להערכתם, הגשמים החזקים שירדו באזור ביממה שקדמה לרעידת האדמה, שימשו חומר סיכה לגלישה, והרעידה הייתה הגורם שהשלים את התנאים שנדרשו לקיומה.
אחרים זיהו גלישות במדרונות הפונים מכפר הנשיא לכיוון נהר הירדן, ומיחסים אותן לאותה רעידת אדמה.
עוד אחרים ייחסו "הפעלה מחדש" צעירה (ראקטיבציה) של גלישות פוסיליות באזור יאלו (שער הגיא) לרעידת האדמה של שנת 1927. מדרונות שעל בסיסם מתרחשות גלישות בישראל, מכונים כמדרונות בלתי יציבים, והם מסווגים כיח' בפני עצמה, במיפוי עוצמות סייסמיות חזויות בישראל, שהוכנו כתרגיל מתודולגי.
עם זאת, חוקרים מתקשים לחשב ולחזות את מידת תגובת האתר הנובעת מהטופוגרפיה, וטרם הומצאה שיטת חישוב, כפי שהומצאה לגבי תופעת תגובת האתר הסייסמית, שמאפשרת חיזוי עוצמת ההגברה, כמוצג לעייל.
הטופוגרפיה משפיעה, ככל הנראה, גם כאלמנט גאומטרי על הגברת תנודות הקרקע.
ברעידת האדמה שהתרחשה בשנת 1971 בעמק סאן פרננדו, ושהוזכרה לעיל, נמדדה על קו רכס מסולע תאוצת קרקע מקסימלית של מעל 1g.
ממצא זה היה חריג בקיצוניותו, מעבר לכל מה שהכירו החוקרים עד אז.
מחקר ייחס הגברה קיצונית זו לטופוגרפיה, ומחקרים רבים ניסו להתמודד מאז עם ממצא מפתיע זה ולהסבירו.
ברעידת האדמה שהתרחשה בדרום איטליה בשנת 1980, נצפו באתרים ובכפרים הממוקמים על קווי רכס, עוצמות סייסמיות הגבוהות בשתי דרגות מאשר אלה שנמדדו למרגלותיהם, זאת למרות שהאתרים ההרריים היו ממוקמים על סלע אם, בעוד אלו שלמרגלותיהם על אלוביום.
מחקרים שונים בתחום זה מציינים, שתופעת ההגברה של תאוצת הקרקע ברכסי הרים היא תלוית תדירות, והגברה מקסימלית תתקבל כל אימת שאורכי הגלים הסייסמיים יהיו דומים למידות רוחב הרכס.
הגברות מקסימליות אלה יתקבלו מהרכיבים האופקיים של התנועה, יותר מאשר האנכיים.
להבדיל מקביעה זו, מחקר אחר דיווח על מקרים שבהם דווקא הרכיב האנכי הביא להגברות המשמעותיות.
בסוף שנות ה-80 התקיים ניסוי סימולציה שבוצע על הטופוגרפיה ועל תנודות הקרקע החריגות שנמדדו ברעידת האדמה בעמק סאן פרננדו, ושצוינו לעיל.
הסימולציה הראתה, שההגברה באותם רכסים הייתה תלויה בזווית ההגעה של הגלים הסייסמיים.
מחקר אחר אישר ממצאים אלה מתצפיות על רעידת האדמה של Whittier Narrows שבקליפורניה, שהתרחשה בשנת 1987. ברם, בזויות הגעה מסוימות נמדדו, בסימולציה המוזכרת לעיל, תאוצות קרקע הנמוכות מאלו שנמדדו במישור הסמוך.
תצפית חריגה במיוחד של תאוצה בת 1.78g, זוהתה באחד מאירועי הרעידות העוקבות של רעידת האדמה שהתרחשה בשנת 1994 ב- נורת'רידג' לוס אנג'לס, באתר הממוקם על ראש גבעה בגובה יחסי של 150 מ' ב-טאראזנה .
עיקר ההגברה שהביאה לתאוצה זו, יוחסה לטופוגרפיה.
במדידות סייסמיות להערכת "תגובת אתר סייסמית" שבוצעו בשנות ה-90 ב-מצדה, נמדדה הגברה, שמקורה בטופוגרפיה של האתר, בשיעור של פקטור 3.5 עד 4 .
במחקר מאוחר ועדכני, נבחנה כיצד הגברה טופוגרפית שולטת בתפרושת המרחבית של מפולות שנגרמו על ידי רעידת האדמה בגורקה, נפאל בשנת 2015. הממצאים הראו כי 6-17% מהכשלים הקו-סייסמיים, מתחילים עקב הגברה טופוגרפית.
מבין אלה, רק 13% התרחשו בסביבת אזור הקרע (<40 ק"מ), ככל הנראה משום שמדרונות פרוקסימליים (הסמוכים לאפיצנטר) כושלים עקב התנועה החזקה, ללא קשר להגברה טופוגרפית.
לעומת זאת, רוב המפולות (~60%) עקב הגברה טופוגרפית מתרחשות הרחק מהמוקד, לאמור: תגובת אתר סייסמית טופוגרפית.
לדברי החוקרים ממצאי המחקר מרמזים כי תרומת ההגברה הטופוגרפית מוערכת יתר על המידה בדרך כלל במקרה של רעידות אדמה חזקות, פרשנות שמתקיימת רק הרחק מאזור הקרע.
עוד נמצא שהגברה טופוגרפית יכולה להגדיל את מהירויות הקרקע המקסימלית בעוד 30%, כאשר אתרים מקומיים כמו פסגות גבעות ורכסים, חווים משכי רעידות ואנרגיות קינטיות גבוהות עד 200% בהשוואה לאזורים שטוחים.
השפעה זו בולטת ביותר במרחקים גדולים ממוקד רעידת האדמה, שם "גאומטריית פיזור הגלים", מפחיתה את הרעידות הכוללות, מה שהופך את ההגברה המקומית לרלוונטית יותר לתופעות כמו מפולות אדמה.
מחקרים נומריים וניסויים מאשרים כי פרמטרים של גובה והן פרמטרים גיאומורפולוגיים כמו עקמומיות המדרון, מגלים מתאם הדוק עם עוצמת ההגברה הסייסמית; תנועה אופקית של הקרקע מראה הגברה חזקה במיוחד המבוססת על מאפיינים טופוגרפיים.
אי סדרים טופוגרפיים עלולים להוביל לחוסר עקביות משמעותי בתגובה הסייסמית, אשר משפיעים ישירות על בטיחות המבנה, במיוחד עבור תשתיות קריטיות הממוקמות על או בסמוך למדרונות, רכסים או קצוות עמק.
שיטות סימולציה מתקדמות, כגון מידול אלמנטים ספקטרליים ומידול צנטריפוגות גיאוטכני, משמשות כיום באופן שגרתי להערכת יחסי הגומלין בין תנאי האתר, הטופוגרפיה ותגובה סייסמית.
מחקרי שטח הנתמכים על ידי חישה מרחוק, הדגישו את הקשר הישיר בין שינויים בצורת נוף הנגרמים מרעידות אדמה, לבין מאפיינים טופוגרפיים, כפי שנצפה באירועים גדולים כמו רעידת האדמה בחצי האי נוטו בים יפן בשנת 2024.
חוקרים ממליצים לשלב נתונים טופוגרפיים מפורטים במודלים של סיכונים סייסמיים ובפרוטוקולי תכנון מבנים, במיוחד באזורים הרריים או גבעות, שבהם הגברה עלולה לסכן הן מבנים והן מדרונות.
עבודה מתמשכת מדגישה את חשיבותן של גישות רב-משתניות, המתחשבות בטופוגרפיה לצד גאולוגיה וסייסמולוגיה, לצורך חיזוי והפחתת סיכונים מדויקים יותר.
בעיבוד אותות, תורת הבקרה ומתמטיקה, תגובת יֶתר או הֶנֵּף יֶתר היא חריגה של אות או פונקציה מעבר לסף רצוי.
הנף חֶסר היא אותה תופעה אך בכיוון ההפוך.
החריגה מהסף נובעת ממאמץ יתר כמו תאוצה.
תגובת יתר נוצרת במיוחד בתגובה למדרגה של מערכות בעלות רוחב פס חסום כגון במסננים מעבירים תדרים נמוכים.
לרוב לאחר תגובת יתר תתרחש תנודתיות.
הכוונה לפלט של אות מעל הערך הרצוי במצב מתמיד.
עבור אות מדרגה, תגובת היתר נמדדת באחוזים ומחושבת כערך המקסימלי של האות חלקי ערך אות המדרגה.
עבור אות מדרגה יחיד, ערך תגובת היתר הוא הערך המקסימלי פחות 1.
עבור מערכת מסדר שני, ערך תגובת היתר (peak magnitude – ) היא פונקציה של מקדם הריסון ζ וניתן לחשבה באמצעות:
עבור מקדמי ריסון קטנים נקבל בקירוב כי:
הזמן בו מתרחשת תגובת היתר מסומן כ-.
לחלופין ניתן לחלץ את מקדם הריסון של מערכת כפונקציה של תגובת היתר למדרגה:
רחפן נוסק לגובה ומעוניין להגיע לגובה מסוים.
הוא פוקד על המנועים לספק דחף במטרה להאיץ כלפי מעלה עד אשר הוא מגיע לגובה הרצוי.
לאחר שמגיע לגובה הרצוי הוא מפסיק את פקודת המנועים אך כיוון שצבר מהירות הוא ממשיך לטפס ומגיע בפועל לגובה רב יותר שמהווה תגובת יתר של המערכת.
כדי להימנע ממצב כזה, על הרחפן לשנות את פרופיל התאוצה שלו ולהאט טרם הגעה לגובה הרצוי כך שתאוצתו ומהירותו יתאפסו עם הגעה.
פיצוץ אוכלוסין – באקולוגיה, תגובת יתר מתייחסת לרוב לגידול אוכלוסין מהיר מדי של מין בעל חיים, מעבר ליכולת הנשיאה של המערכת האקולוגית התומכת בו.
בעקבות הגידול תיתכן ירידה מתונה של האוכלוסייה עקב מחסור במזון או במשאבים אחרים.
תגובת מייאר היא תגובה כימית בין חומצת אמינו לסוכר מחזר המתרחשת בדרך כלל בחום, לקבלת תוצרים בעלי צבע שחום.
תגובה זו חיונית בהכנת מגוון מוצרי מזון ובדומה ליצירת קרמל היא מנגנון של השחמה לא-אנזימטית.
התגובה קרויה על שמו של הכימאי הצרפתי לואי-קאמי מייאר (Louis-Camille Maillard), שגילה את התגובה במהלך חקירת סינתזת חלבונים בשנת 1912, אף על פי שבאופן מעשי נוצלה כבר בתקופות פרה-היסטוריות.
לתגובה תפקיד חשוב בשיפור המראה והטעם של המזון.
תגובה זו מעניקה למזון ארומות, טעמים וצבעים ייחודיים, במיוחד בתהליכים מסורתיים כגון קליית קפה ופולי קקאו, אפיית לחם ועוגות, קלייה של דגנים ובישול בשר.
יתרה מכך, במהלך תגובת מייאר נוצרים מגוון רחב של תוצרים בעלי חשיבות משמעותית לערך התזונתי של המזון.
סוכרים מגיבים יחד עם חומצות אמינו וחלבונים ליצירת מגוון רחב של תוצרים, הכוללים גזים ומלנואידים , כאשר חלק מהתוצרים תורמים לארומה ולטעם של מזון בעוד שאחרים לצבע ולמרקם.
התגובות הראשונות בתהליך מוגדרות היטב אך התגובות המתרחשות בשלבים מתקדמים יותר, כולל היווצרות המלנואידים, עדיין אינן מוגדרות וידועות.
מנגנון התגובה מורכב משלושה שלבים: שלב הדחיסה, שלב הפירוק ושלב הפילמור.
מולקולה המכילה קבוצה אמינית (חומצות האמינו הנפוצות המשתתפות בתגובה הן ליזין וארגינין) עוברת דחיסה עם סוכר מחזר בעל קבוצה קרבונילית.
כתוצאה מהדחיסה מתקבלים מולקולת מים ובסיס שיף (אימין) שאינו יציב.
לצורך קבלת בסיס יציב יותר מתרחשת התארגנות של האלקטרונים, המכונה שחלוף אמדורי .
אם הסוכר המחזר שהגיב בתחילת התגובה הוא קטוז (מכיל קבוצת קטון) אז ההתארגנות השקולה לשחלוף אמדורי היא התארגנות היינס.
שלב זה מתרחש בטמפרטורה גבוהה, הוא הפיך ולא מתקבלים שינויים בצבע החומר המגיב.
בשלב זה מתרחשת דגרדציה (פירוק כימי) של תוצרי אמדורי, לקבלת תוצרים ריאקטיבים ביותר הנקראים רדוקטונים.
הרדוקטונים משתתפים בתגובות רבות לקבלת תרכובות מגוונות, תרכובות נדיפות בעלות ארומות שונות.
כאשר רדוקטונים מגיבים עם חומצת אמינו מתקבל אלדהיד, תגובה זו נקראת דגרדציית שטרקר.
שלב מתקדם של התגובה בו מתרחשות מגוון תגובות, איזומריזציות ודחיסות נוספות, חלקן מחזוריות, אשר בסופו של דבר מובילות להיווצרות פולימרים חנקניים חומים הידועים כמלנואידים.
כמו כל תגובה כימית, תגובת מייאר נתונה לבקרה על ידי מספר רב של גורמים כגון: מבנה המולוקולת המגיבות, ריכוזן, טמפרטורה, לחץ, זמן התגובה, פעילות מים של המוצר, pH, ריכוז יוני מתכות, נוכחות אור ונוכחות מעכבים.
באופן כללי, תגובת מייאר מזורזת בטמפרטורות גבוהות ובערכי pH גבוהים, כמו גם בנוכחות חלבונים העשירים בחנקנים, במיוחד בחלבונים העשירים בחומצת האמינו ליזין.
הגורמים הללו אחראים על השינויים בארומה, בטעם ובמראה של המזון העובר את התהליך.
השפעות חיוביות ושליליות של תגובת מייאר על מזון
תוצרי תגובת מייאר הם תרכובות פעילות מגוונות, העשויות להשפיע על איכות המזון ועל תכונותיו השונות, כגון טעם, צבע ומרקם.
אחד מתוצרי התגובה המוכרים הוא פיראזין, שתורם בין היתר לטעמים של בשר בקר, שעורה קלויה, קקאו, קפה, בוטנים, פופקורן, צ'יפס מתפוחי אדמה ועוד.
תוצרים נוספים שיכולים להיווצר במהלך התגובה הם נגזרות פוראן, בעלי ארומה מתוקה וקרמלית של לחם, ביסקוויטים, דבש ודגני בוקר.
השינויים בצבעים של מזון שעבר את התגובה מיוחסים בעיקר למלנואידינים, והם אחראים לצבעים האופייניים של קפה, קקאו לחם ועוד.
לצד התרומות החיוביות של תגובת מייאר למזון, לתהליך זה גם מספר חסרונות, כגון: היווצרות קומפלקסים עם חלבונים הגורמת לקשיים בעיכולם בגוף וקבלת תכונות של אמולסיה.
בנוסף, נמצא גם שהחומר אקרילאמיד, חומר אשר מעורר חשש רב לסכנה בריאותית, יכול להיווצר בתגובה זו.
מצד אחד, תוצרי התגובה יוצרים מאפיינים תחושתיים חיוביים במזון, אך מהצד השני, הם עשויים להיות בעלי השפעות בריאותיות בלתי רצויות על בני אדם.
בנוסף, תוצרי התגובה יכולים לגרום לשינויי צבע או טעם לא רצויים במזון, שעלולים להפחית את אטרקטיביות המוצר ולגרום לאובדן בערך התזונתי של המזון עקב הרס של חומצות אמינו חיוניות בכלל והרס של החומצה האמינית ליזין בפרט.
מאפיינים שליליים ייחודיים של תוצרי התגובה
אקרילאמיד הוא תוצר לוואי המתקבל בעקבות תגובת מייאר ספציפית בין החומצה האמינית אספרגין לבין סוכר מחזר.
רמת האקרילאמיד משתנה מאוד בהתאם לשיטת עיבוד המזון, שיטת בישול המזון (טיגון, אפייה ועוד) אופי המזון, זמן הבישול, טמפרטורה, פעילות מים, ריכוז האספרגין במוצר וכו'.
אקרילאמיד מסווג כגורם סרטן פוטנציאלי אך עדיין לא ברור אם הוא מגביר את הסיכון לפתח סרטן בקרב בני האדם.
ברוב המחקרים אשר התבצעו בבעלי חיים נמצא כי חשיפה לאקרילאמיד מגבירה את הסיכון לפתח מספר סוגים של סרטן.
לאחר ספיגתו והפצתו לאיברים השונים, בדגש על הכבד, המוח, הכליות והלב, הוא עובר חמצון על ידי אנזימי ניקוי רעלים (המצויים בכבד, ריאות, כליות ותאי דם לבנים) והופך לאפוקסיד-גליצידמיד תגובתי, חומר הפוגע במטען הגנטי ורעיל יותר מאקרילאמיד.
אקרילאמיד וגם גליצידמיד יכולים לעבור שלב ניקוי שני ולהיצמד לגלוטתיון המסלק אותם מהגוף דרך מערכת השתן.
עם זאת, לפני יציאתם מהגוף, שני החומרים עלולים להגיב עם הדנ"א, המוגלובין או עם חלבונים אחרים, ליצירת תרכובות העלולות לפגוע בתאים ונחשבים כסמנים ביולוגיים להימצאות אקרילאמיד בגוף לאחר חשיפה.
עם זאת השפעת אקרילאמיד על מערכות אנושיות הניבה תוצאות שאינן חד משמעיות לעומת המודלים בבעלי החיים.
Advanced glycation end products) AGEs) נוצרים בשלבים מתקדמים של תגובת מייאר במזונות ובמערכות ביולוגיות.
תוצרים אלה נוצרים בעיקר על ידי תגובות של סוכר מחזר או תוצרי פירוק של פחמימות, שומנים וחומצה אסקורבית.
AGEs קיימים בריכוז גבוה במזון, אך נמצאים בריכוזים נמוכים יחסית ברוב המערכות הביולוגיות.
חלק מה-AGEs דווחו כרעילים ועלולים להיות גורמים סיבתיים לסוגים שונים של מחלות, במיוחד סוכרת והפרעות בכליות.
תגובת מייאר היא הבסיס לתעשיית חומרי הטעם והריח.
מאות חומרים נוצרים בצלייה, בטיגון או באפייה בתגובת מייאר, וחלקם מתפרקים עוד לקבלת עוד חומרי טעם וריח.