tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך למשל ארבע מחלקות בלגיות הצליחו לשבות 200 חיילים גרמנים.
עם זאת, הארטילריה וחיל הרגלים הבלגי נפגעו בשל התקפות הלופטוואפה שהביאו להפסד.
לאחר מעשה האשימו הבלגים את הבריטים והצרפתים על שלא העניקו הגנה אווירית מספקת.
ראש הגשר הגרמני חשף את האגף המזרחי של הכוחות הדרומיים לסכנה חמורה, ועל כן שוגרו כמה יחידות של דיוויזיית החי"ר השלישית הבריטית כהגנה מאולתרת.
נקודה קריטית בתוכנית וייגאן הייתה נסיגת הכוחות הבריטים והצרפתים שהביאו למתיחת יתר של הצבא הבלגי, מה שהיווה אחת הסיבות העיקריות להתמוטטותו.
הצבא נאלץ להגן על כל השטחים שהוגנו על ידי חיל המשלוח הבריטי כדי שהאחרון יוכל להתמקד בהתקפה.
התמוטטות שכזו הייתה יכולה להביא לנפילת נמלי התעלה ובכך לכיתור.
הפיקוד העליון הבלגי קיים לפחות חמש פניות לבריטים כדי שיתקפו את האגף השמאלי הפגיע של הגרמנים שבין סכלדה ולייה כדי למנוע אסון.
בהמשך הגיעו עתודות גרמניות לחיזוק הטריז (מנן–איפר), וכמעט וניתקו את הבלגים מהבריטים.
שלוש מחלקות פרשים הצליחו לסכל את הניסיונות הגרמניים לנצל את הטריז, אך המצב המשיך להיות קריטי.
ב-26 במאי החל באופן רשמי מבצע דינמו, במהלכו אמורים היו להתפנות כוחות גדולים לבריטניה.
עד אותה עת הצליח הצי המלכותי לפנות 28 אלף חיילים שאינם לוחמים.
בשלב זה נותרו רק אוסטנד, דנקרק וזברוז' הנמלים היחידים שאפשר להשתמש בהם לצורך הפינוי.
במקביל, התקדמות הארמייה הגרמנית ה-14 הבטיחה שאוסטנד לא תישאר חופשית לעוד זמן רב.
במערב, קבוצת ארמיות A הגרמנית הגיעה לדנקרק, מרחק של רק 6.4 קילומטרים ממרכזה בבוקר 27 במאי, ונכנס לטווח האש של הארטילריה.
ב-27 במאי היה המצב שונה לחלוטין מזה שהיה 24 שעות קודם לכן.
הצבא הבלגי נאלץ לעזוב את קו לייה ב-26 במאי וערים נוספות במרכז ומערב קו לייה, נפלו.
במזרח, הגרמנים הגיעו לפרוורי ברוז' וכבשו את בסיס חיל האוויר הבלגי ארסל.
במערב, קו מנן–איפר נפרץ בקורטרייק והבלגים כדי לסייע הגנות אנטי–טנקים בקו איפר-פשנדל-רוסליר.
כמו כן, במערב, אולץ חיל המשלוח הבריטי לסגת צפונית לליל קצת מעבר לגבול צרפת וכעת נוצרה סכנה ליצירת טריז בין החיל לבין האגף הדרומי הבלגי.
סכנה זו הייתה חמורה מאחר שהתקדמות גרמנית לדנקרק פירושה אובדן נמל העיר.
הבריטים נסוגו לנמל ב-26 במאי.
בכך הם השאירו את הארמייה הצרפתית הראשונה ליד ליל חשופה.
הלחימה ב-26/27 במאי הביאה את צבא בלגיה אל סף התמוטטות.
הבלגים עדיין החזיקו בקו רוסליר-איפר במערב, קו ברוז'-טילט במזרח.
עם זאת, ב-27 במאי חזית המרכז נפלה בגזרת איג'ם-טילט.
כעת לא היה כוח שעמד בדרכם של הגרמנים לכבוש את אוסטנד וברוז' במזרח או נמלי ניופורט ולה פן, עמוק בעורף בעלות הברית.
בשלב זה הבלגים כבר כמעט מיצו את כל אמצעי ההתנגדות הזמינים.
התפוררות הצבא הבלגי והחזית הביאו להאשמות מצד הבריטים.
עם זאת, במציאות, הבלגים החזיקו מעמד לאחר נסיגות בריטיות.
אחת הדוגמות היא ההשתלטות על קו סכלדה, בו הבלגים הקלו על דיוויזיית החי"ר הבריטית ה-44 ואפשרו להם לסגת.
למרות זאת, גורט, ובמידה רבה יותר הנרי פאונול, הביעו תרעומת על החלטת לאופולד, מלך בלגיה, על החלטתו להיכנע ב-28 במאי, בטענה כי הוא חותר תחת המאמץ המלחמתי.
כשנשאל אם יש לפנות בלגים, דווח כי פאונול ענה "לא אכפת לנו מה יקרה לבלגים".
בסוף המערכה, הצבא הבלגי נמתח מצזאן דרומה למנן לאורך נהר לייה, וכן ממנן מערבה לברוז', כך שלא נותרו לו כל עתודות.
בזירת האוויר, למעט סיוע מצומצם של חיל האוויר המלכותי, הלופטוואפה שלט ללא עוררין בשמי בלגיה, והבלגים דיווחו על תקיפות שגרמו לנפגעים כל העת.
בשלב זה לא נותר גם כל מכשול גאוגרפי בין הבלגים והגרמנים; נסיגה הייתה בלתי אפשרית, זאת בשל העובדה שהלופטוואפה החריב את רוב קווי הרכבת לדנקרק, למעט שלוש.
גם הצירים שנותרו היו בלתי עבירים מאחר שלא היה ספק שהלופטוואפה יגרום לאבדות כבדות.
בינתיים, בחזית, אספקת המים, הגז והחשמל נותקה, תעלות יובשו ושימשו למזבלות לכל התחמושת ושאריות המזון.
כמו כן, הכוחות בחזית הגנו על שטח מצומצם למדי, 1,700 קמ"ר בלבד, ובו היה בלבול בין הצבא והאזרחים, שמנו כעת רק שלושה מיליון בשטחי בלגיה החופשית.
בנסיבות אלו ראו הבלגים את המצב כנטול מוצא; ב-27 במאי ביקש המלך לאופולד שביתת נשק.
באותו יום שלח צ'רצ'יל תשדורת לקצין הקישור הבריטי לבלגיה, רוג'ר קיז, ובה הבהיר את עמדתו בנוגע לבקשת שביתת הנשק:
הצי המלכותי פינה במהלך הלילה את המטה הכללי במידלקרק וסיינט-אנדרס, מזרחית לברוז'.
לאופולד השלישי, ואמו המלכה האם אליזבת, נשארו בבלגיה וסבלו חמש שנות שבי.
בתגובה לעצת ממשלתו להקמת ממשלה בגלות, אמר לאופולד "החלטתי להישאר.
התכלית של בעלות הברית אבודה." ב-28 במאי בשעה 04:00 נכנסה הכניעה לתוקף.
ההפרות שלה הלכו והתעצמו בקרב הבריטים והצרפתים שטענו כי הבלגים בגדו בהם.
בפריז, ראש ממשלת צרפת פול ריינו הוקיע את כניעת לאופולד וראש ממשלת בלגיה איבר פיירלו, ואמר כי לאופולד נקט בצעד בניגוד לעצת הממשלה.
כתוצאה מכך, המלך לא נמצא עוד בעמדה בה הוא שולט וכי הממשלה הבלגית שבגלות שהייתה בפריז (ולאחר נפילת צרפת עברה ללונדון) תמשיך במלחמה.
הקבילה העיקרית כלפי הבלגים הייתה על כך שהם לא שלחו התרעה מוקדמת על מצבם הקשה.
טענה זו הייתה ברובה לא מוצדקת; בעלות הברית ידעו והודו בחשאי כבר ב-25 במאי כי הבלגים נמצאים על סף קריסה.
תגובת צ'רצ'יל והבריטים הייתה מאופקת באופן רשמי.
זאת בשל הקמפיין ההגנתי הבלגי החזק שהוצג לקבינט הבריטי על ידי סר רוג'ר קיז ב-28 במאי.
לעומתם, התייחסו השרים הצרפתים והבלגים להחלטתו של לאופולד כבוגדנית, אם כי הם לא הכירו את השתלשלות האירועים האמיתית: לאופולד לא חתם על הסכם להקמת ממשלה משותפת עם גרמניה, אלא על כניעה ללא תנאי כמפקד העליון של הכוחות הבלגים.
דו"חות הנפגעים כוללים את כלל האבדות במהלך המערכה בין 10 עד 28 במאי 1940, שבחלקן לא ידועות במלואן.
האבדות המדויקות של הצרפתים במהלך המערכה בבלגיה לא ידועות, אך ידועות האבדות הצרפתיות במהלך המערכה כולה מ-10 במאי עד 22 ביוני, עם כניעת צרפת:
במקרה של הממלכה המאוחדת, האבדות המדויקות בבלגיה לבדה לא ידועות, אם כי ידוע מספר האבדות במהלך המערכה כולה מ-10 במאי עד 22 ביוני:
הרוגים, פצועים ושבויים: 68 אלף
הכיבוש הגרמני בבלגיה החל ב-28 במאי 1940 עם כניעת בלגיה, ונמשך עד שחרור בלגיה בין ספטמבר 1944 עד פברואר 1945. זוהי הפעם השנייה בתוך פחות מ-30 שנה בה כבשה גרמניה את בלגיה.
במהלך תקופת הכיבוש הגרמני, הונהג בבלגיה משטר צבאי, בתחילה בראשות גנרל אלכסנדר פון פלקנהאוזן ואגרט רידר עד יולי 1944, כשהרייכקומיסר יוזף גרו החליף אותם עד השחרור.
ממשלת גרמניה פיצתה על עלויות הכיבוש הצבאי במיסים על האוכלוסייה, תוך שהיא דורשת גם מס "עלויות כיבוש חיצוניות" (ידוע גם בשם "חיוב אנטי-בולשביקי") לתמיכה במבצעים במקומות אחרים.
בסך הכל, בלגיה נאלצה לשלם כמעט שני שלישים מהתוצר הלאומי שלה בשל מיסים וחיובים אלו, נתון שווה ערך ל-5.7 רייכסמארק.
בדומה לכל המדינות הכבושות באירופה, גם בבלגיה התנהל משטר קיצוב קפדני במזון, דלק, וביגוד.
על אף ההקצבה המחמירה, המזון שהאזרחים היו זכאים להם לא היו זמינים תמיד; בשל משטר זה הפך השוק השחור לנפוץ, וסיפק מזון באופן לא-חוקי לאלו שיכלו לשלם את המחירים הגבוהים.
השליטה הקפדנית במדינה הייתה קיימת גם בתחומים אחרים, ובהם המדיה, שהוגבלה מאוד על ידי השלטון.
עם זאת, מכירותיהם של עיתונים ששיתפו פעולה עם השלטון והצנזורה נותרו גבוהות, לצד מספר רב של עיתונים מחתרתיים שהתפרסמו בחשאי גם כן, למשל, העיתון המחתרתי "לה ליברה בלגיה" הגיע לתפוצה של 30 אלף קוראים.
במהלך כיבושה הפכה בלגיה ליעד הפצצות מטוסי בעלות הברית, ובעיקר מחילות האוויר האמריקאי והבריטי.
פעילות זו הביאה למספר גבוה של אבדות בקרב התושבים במקרים בהם פספסו המפציצים את מטרותיהם ופגעו באזורים מיושבים.
לדוגמה, בגיחה שנערכה באפריל 1943 נגד מפעלי חברת מינרבה בעיירה הבלגית מורטסל (בסמוך לאנטוורפן), רק שתיים מהפצצות שהוטלו על ידי מטוסי ה-B-17 של חיל האוויר השמיני האמריקאי פגעו ביעדן.
יתר ה-24 טון פצצות שהוטלו נפל על חלקים מיושבים בעיירה, והביא למותם של 936 בלגים ו-1,600 פצועים בתוך שמונה דקות בלבד.
מדיניות ההפצצות של בעלות הברית גונתה על ידי דמויות מובילות שונות בבלגיה.
כ-375 אלף בלגים לקחו חלק בתוכניות העבודה של גרמניה במהלך המלחמה בתחומי התעשייה והחקלאות.
על אף שלפני תחילת הגיוס ב-1941 נרשמו 180 אלף בלגים, רובם גויסו לאחר מכן ועבדו בעבודות כפייה.
לצד עובדי הכפייה, כ-200 אלף שבויי מלחמה בלגים מ-1940 הועברו גם כן לגרמניה.
רובם הפכו לעובדי כפייה וקיבלו שכר זעום.
כ-80 אלף אסירים (רובם פלמים) הוחזרו לבלגיה בין 1940 ל-1941, אולם רבים אחרים נותרו בשבי עד סוף המלחמה.
פעמים רבות הם הוחזקו בתנאים ירודים מאוד ולפי ההערכות כ-2,000 מהם מתו בתקופה זו.
במהלך תקופת הכיבוש הגרמני, מול ההתנגדות המחתרתית לגרמנים, היו גם רבים ששיתפו פעולה עם הכוחות הזרים במדינה.
עוד טרם המלחמה, וביתר שאת במהלכה, היו הן בפלנדריה ובוולוניה ארגונים פרו-נאצים, המשמעותיים שבהם היו דה-ולאג, ורדינסאו בוולוניה, האגודה הלאומית הפלמית (VNV) בפלנדריה והתנועה הקתולית רקסיזם שפעלה בשטחי ולוניה.
כל אחת מהתנועות הללו פעלה בנפרד על פי האידאולוגיה הייחודית לה, וקיימה פעילות פרלמנטרית ועיתונות עצמאית.
ארגונים אלה היוו גם גורם יעיל בעידוד הבלגים להתגייס לוורמאכט.
בניגוד לאופי הגרמני של דה-ולאג., האגודה הפלמית נטתה לכיוון פלמי בדלני, אף שמסר זה לא היה ליבת הפעילות שלה.
במאבק בין כלל התנועות, האגודה הפלמית ודה-ולאג היו בולטות.
בכלליות, הממשל הבלגי התנהל באופן כנוע ושיתף פעולה במידה רבה עם הכוחות הגרמניים.
בדו"ח משנת 2007 שנכתב על ידי מכון מחקר בלגי נכתבה מסקנה כי בלגיה הציעה את "שיתוף הפעולה הממוסד המקסימלי".
במחקר זה נכתב גם על שיתוף הפעולה בדרגים גבוהים בפלנדריה כחלק מהניסיון להשתלבות ב"סדר גרמני-פלמי חדש".
במקרה אחר, נכתב על בריסל ולייז' כי הן "נותרו [בדרך כלל] פטריוטיות ועוינות באופן מכריע נגד גרמניה".
במחקר נכתב גם כי רשויות רבות בבלגיה שיתפו פעולה במדיניות גירוש היהודים מהמדינה.
שתי יחידות של הוואפן אס אס, הלגיון הפלמי והלגיון הוולוני הורכבו מחיילים בלגים במהלך תקופת הכיבוש.
לאון דגרל, מייסד המפלגה הרקסיסטית, שירת כמפקד הלגיון הוולוני שנלחם נגד ברית המועצות בחזית המזרחית.
בסך הכל, כ-15 אלף בלגים לחמו לצד גרמניה בחזית המזרחית; במהלך קרב קורסון-צ'רקאסי ב-1944 הלגיון הוולוני כמעט הושמד לחלוטין.
לאחר המלחמה, כ-400 אלף בלגים נחקרו בחשד לשיתוף פעולה עם הגרמנים.
מתוכם, כ-56 אלף הועמדו לדין.
מתוכם, הרוב קיבלו עונשי מאסר, וכמה מאות מהם הוצאו להורג.
מול שיתוף הפעולה מצד ארגונים שונים בבלגיה, הייתה גם תנועת התנגדות שהורכבה מתומכים מכל רחבי המדינה.
עם זאת, התנועה הייתה מפולגת מאוד והייתה מוגבלת לאזורים מסוימים.
הממשלה הגולה של בלגיה הצליחה להוביל רק כמה מהקבוצות בתנועה כמו הפרטיזנים הבלגים, אך גם לקבוצות אלו היו אידאולוגיות פוליטיות שונות.
חלק מהקבוצות היו בצד השמאלי הרדיקלי כמו קבוצת הפרטיזנים הקומוניסטים, לצד קבוצות ימניות קיצוניות כמו התנועה הלאומית הרויאליסטית והארמייה החשאית שתמכה בפאשיזם.
ההתנגדות לכיבוש הגרמני התבטאה בעיקר בסיוע לחיילי בעלות הברית להימלט מהשבי בעת שמטוסם נפל בשטחי בלגיה, והוקמו מספר קווים שסייעו במאמץ הזה; לדוגמה, קו קומט שסייע בפינוים של 700 אנשי בעלות הברית לגיברלטר.
הקו כלל מספר בתים בטוחים ברחבי בלגיה.
לחיילי בעלות הברית ניתנו בגדים אזרחיים עם הגעתם לבית ולעיתים קרובות הם הועברו מבית לבית למשפחות שתמכו בתנועת ההתנגדות.
כמו כן הוענקו להם מסמכים מזויפים והם הובלו לטריטוריה נייטרלית או שהוחזקה על ידי בעלות הברית.
כמו במדינות אחרות באירופה, בוצעו גם מבצעי חבלה בנכסי הצבא והכלכלה של הגרמנים, כשקווי הרכבת והגשרים היו מטרות נפוצות.
הפעילות של קבוצת סטודנטים קטנה שנקראה Group G והייתה חסרת אידאולוגיה פוליטית ברורה עלתה לבדה לגרמנים בכ-10 מיליון שעות עבודה לתיקון הנזקים שנגרמו מפעולותיה.
התקפות ישירות על ריכוזי צבא ומתקנים צבאיים היו שכיחות פחות, אולם לפי אחת ההערכות, מספר החיילים הגרמנים שנהרגו על ידי תנועת ההתנגדות הבלגית ב-1941 היה גבוה יותר מאשר בכל רחבי צרפת באותה שנה.
ביחסה ליהודים ולצוענים, תנועת הרזיסטאנס סייעה להצילם ומנעה את גירושם למחנות ההשמדה, כך למשל בוצעה ב-19 באפריל 1943 פעולת המילוט היחידה מרכבת שילוחים במהלך השואה בנסיעתה של הטרנספורט העשרים.
במהלך פעולה זו הצליחו להימלט מהרכבת 231 איש.
נוסף על כך, רבים בבלגיה הסתירו אסירים פוליטיים ויהודים מפני הנאצים, ולפי יד ושם יש במדינה 1,751 חסידי אומות העולם.
לצד מאמצי ההסתרה של יהודים ואחרים, תנועת ההתנגדות כללה גם שכבת התנגדות בעצימות נמוכה, לדוגמה ביוני 1941 סירבה מועצת העיר של בריסל לספק טלאי צהוב ליהודים בקרבה.
ההתנגדות לכיבוש הגרמני הביאה לתגובת נגד מצד הגרמנים, ולעיתים קרובות בוצעו במדינה פעולות תגמול.
למשל, באוגוסט 1944 נהרגו 20 אזרחי בלגיה על ידי כוחות התנועה הרקסיסטית שנקמו על תקיפה של פוליטיקאי מהתנועה במהלך הטבח בקורסל.
תחת SIS בשטח הכבוש פעלו מספר רשתות ריגול.
רשת Service Clarence כללה כ-1,500 פעילים לרבות אלברט ואן דן ברג שקיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
טרום מלחמת העולם השנייה התגוררו בבלגיה בין 65 ל-70 אלף יהודים, מתוך אוכלוסייה של 8 מיליון איש.
רבים מהם מצאו במדינה מקלט לאחר שעזבו את מקומות מגוריהם הקודמים בעיקר במזרח אירופה, והחל מ-1933 גם בגרמניה, והתגוררו בעיקר בבריסל ואנטוורפן.
דבר זה הותיר רק 6% מהם אזרחים בלגים.
תחת הנהגתו של אגרט רידר שהיה אחראי על ענייני היהודים בבלגיה, מאוקטובר 1940 החלו להיחקק חוקים נגד היהודים.
הראשון שבהם, שהגדיר את זהות היהודים במדינה, וקבע כי אסור ליהודים לשמש בתפקידי רפואה, עריכת דין, הוראה ומנהל.
עד 1943 נחקקו 18 חוקים שהפלו את היהודים.
בשנת 1941 התרחשו מספר פוגרומים נגד היהודים בעיקר באנטוורפן והוחרמו נכסים בבעלות יהודית.
במאי 1942 חויבו כל היהודים בבלגיה להסתובב עם טלאי צהוב.
החל מיוני 1942, במסגרת הפתרון הסופי נצטוו יהודים המתגוררים בבלגיה להתייצב במחנה המעבר מכלן.
מי שלא עשה זאת באופן עצמאי נשלח לשם על ידי המשטרה.
בין אוגוסט 1942 ליולי 1944 יצאו מבלגיה בסך הכל 26 רכבות ועליהן 25 אלף יהודים, וכן 350 צוענים למזרח אירופה.
רובם נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ, לצד אלו שנשלחו לברגן-בלזן וויטל.
מתוך 25 אלף יהודים שגורשו מבלגיה, למעלה מ-24 אלף נרצחו על ידי הנאצים ועוזריהם.
פחות מ-1,000 מהם עדיין היו בחיים כשבעלות הברית שחררו את המחנות.
מבצר ברנדונק, ליד מכלן, שימש את הנאצים למעצר וחקירה של יהודים, אסירים פוליטיים וחברי המחתרת.
במחנה המעבר מתו כ-300 איש, כשלפחות 98 מהם מתו מרעב או עינויים.
לאחר התבוסה, רבים בצבא ומכל רחבי בלגיה ברחו לבריטניה והצטרפו למהגרים בלגים שעזבו לבריטניה ולקנדה לפני המלחמה וייסדו את צבא בלגיה החופשית.
ממשלת בלגיה, שכללה שרים קתולים, סוציאליסטים וליברלים בהובלתו של ראש הממשלה איבר פיירלו עברה בתחילה לפריז, ולאחר תבוסת צרפת ללונדון יחד עם ממשלות ממדינות אחרות שנכבשו על ידי הנאצים (כמו הולנד ולוקסמבורג), שם היה מקום מושבה עד שחרור בלגיה ב-1944.
הממשלה הגולה התיימרה לייצג את כל אזרחי בלגיה, ובהובלת שר החוץ הבלגי פול-אנרי ספאק היא הצהירה כי "כל שנותר מבלגיה החוקית והחופשית, כל שרשאי לדבר בשמה, נמצא בלונדון".
ב-21 ביוני, שעה שממשלת בלגיה עדיין הייתה בצרפת, שר הבריאות הבלגי, מרסל-אנרי ג'ספאר ביקר בלונדון.
ג'ספאר האמין כי הממשלה מנסה לדון על כניעה לגרמניה, והיה נחוש בדעתו למנוע זאת.
הוא ערך שיחות עם שארל דה גול וב-23 ביוני נאם ברדיו של ה-BBC, בו הודיע על ייסוד ממשלה חדשה בראשותו שתמשיך להילחם.
נאומו ספג גינוי מצד ממשלת בלגיה שבפריז ולא זכה לגיבוי מצד שגריר בלגיה בלונדון.
ג'ספאר, יחד עם קאמיל הויסמנס ואחרים שנמנו על "מורדי לונדון", הקימו את הממשלה ב-5 ביולי1940. עם זאת, הם לא זכו להכרה מצד הבריטים.
האתגר שהציבה הממשלה החדשה הניעה את ממשלת פיירלו לפעולה.
בו ביום הקמת הממשלה החדשה, הגיע שר המושבות הבלגי מטעם פיירלו ללונדון.
כשר הבלגי היחיד בעל הסמכות החוקית, הוא הצליח להקים ממשלה של שניים יחד עם קמיל גוט באופן זמני.
השניים חיכו עד שפיירלו ופול-אנרי ספאק יגיעו מספרד, שם היו עצורים.
הם הגיעו ב-22 באוקטובר והעניקו לממשלה הרשמית את הלגיטימציה של ראש הממשלה האחרון שנבחר בבלגיה.
בדצמבר 1940 הבריטים הכירו בממשלת פיירלו כנציגתה החוקית של בלגיה.
בריאיון לרדיו צרפתי קרא פיירלו לייסוד צבא שימשיך מהגלות את המלחמה:
בשנת 1944 מנו כוחות בלגיה החופשית בממלכה המאוחדת כ-4,500 חיילים.
החיילים הבלגים שירתו במסגרת הבריגדה הבלגית העצמאית (שכללה גם חיילי ארטילריה מלוקסמבורג) בפיקודו של ז'אן-בפטיסט פירון.
הבריגדה השתתפה בפלישה לנורמנדי ובקרבות בצרפת והולנד עד שחרור בלגיה.
לצד הבריגדה הבלגית, היו בלגים ששירתו ביחידות בריטיות מיוחדות במהלך המלחמה, כמו קומנדו מספר 10 שלחמה בזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה ובמבצע התאהבות.
שירות האוויר המיוחד החמישי הורכב מבלגים בלבד והיה הכוח הראשון של בעלות הברית שנכנס לבלגיה בספטמבר 1944.
לאורך המלחמה שירתו בחיל האוויר המלכותי 400 טייסים בלגים, בשתי טייסות בלגיות ייעודיות, וסייעו בהפצצות באירופה.
שתי הטייסות רשמו הישגים מכובדים במהלך שירותן.
בסך הכל, 1,200 בלגים שירתו בחיל האוויר המלכותי בטייסות השונות.
בלגים שירתו גם בזירה הימית, כששתי קורבטות וקבוצת שולות מוקשים הופעלו על ידי חיילים בלגים באוקיינוס האטלנטי.
עד 1943, 350 בלגים שירתו כמלחים בכלי שיט אלו.
על אף כיבוש בלגיה, קונגו הבלגית נותרה נאמנה לממשלת בלגיה שבגלות ותרמה תרומה משמעותית למאמץ המלחמתי של בעלות הברית.
חיילים מקונגו לקחו חלק במערכה במזרח אפריקה נגד האיטלקים במזרח אפריקה האיטלקית, וסייעו בכיבושה, תוך שהם סופגים כ-500 נפגעים.
בנוסף, 13 אלף חיילים קונגולזיים שירתו תחת פיקוד בריטי בניגריה, וכן קבוצות קטנות של חיילים שירתו גם במזרח התיכון ובבורמה.
בסך הכול, שירתו כ-40 אלף איש לצד בעלות הברית.
עם זאת, הייתה קיימת הפרדה גזעית ונאסר על חיילים שחורים להיות קצינים.
במהלך המלחמה נערכו פעמיים בשנים 1941 ו-1944 שביתות בעיירות ברחבי קונגו במחאה על הלחץ העודף שהפעילו הרשויות על העובדים.
המחאות דוכאו על ידי כוחות צבא, לעיתים קרובות באלימות.
מעבר לחיילים מקונגו ששירתו בקרב צבאות בעלות הברית, הייתה קונגו נכס כלכלי חשוב.
משאב הזהב שהיה זמין בקונגו תרם כ-28.5 מיליון דולר למאמץ המלחמתי, וייצוא הגומי והאורניום סיפק חומרי גלם חיוניים.
מרבית האורניום שיוצא מקונגו היה בשימוש במהלך פרויקט מנהטן האמריקאי, ששימש לפיתוח פצצות האטום שהוטלו על הירושימה ונגסאקי.
בלגיה שוחררה על ידי כוחות בעלות הברית בספטמבר 1944, שכללו כוחות בריטים, קנדים, אמריקאים וכן "בריגדת פירון" הבלגית.
ב-3 בספטמבר 1944 שחרר המשמר הוולשי, שהיה חלק מדיוויזיית המשמר המשוריינת את בריסל.
מיד אחרי השחרור, ערכו תושבי שכונת מרול הלוויה להיטלר לאות לעג.
במהלך השחרור, נמל אנטוורפן היה יעד חשוב מאחר שקווי האספקה של בעלות הברית נמתחו מאוד ועל כן נדרש נמל שיהיה קרוב לחזית.
הארמייה השנייה הבריטית שחררה את אנטוורפן ב-6 בספטמבר תוך שהיא נעזרת בהתנגדות המקומית.
על אף שהנמל אכן שוחרר, הוא לא היה שמיש עד שהמים שהקיפו אותו היו בטוחים לספינות משא.
כך, הגרמנים הצליחו לעכב את השימוש בנמל עד קרב שפך הסכלדה בנובמבר.
אחיו של המלך לאופולד, הנסיך שארל, רוזן פלנדריה שכיהן כעוצר במקום המלך, המתין להחלטה האם המלך יחזור לכס המלוכה.
כמו כן, בפברואר 1945 החליף אשיל ואן אקר את פיירלו כראש ממשלת בלגיה.
בתקופה זו פורקה המחתרת מנשקה ורבים מחבריה התגייסו לצבא הבלגי ב-57 גדודים שונים.
גדודים אלו שירתו במספר קרבות בחזית המערבית, ובסך הכל 100 אלף בלגים נלחמו בצבאות בעלות הברית עד הניצחון.
במהלך השחרור, הארמייה האמריקאית הראשונה בפיקודו של גנרל קורטני הודג'ס שחררה את דרום בריסל ומאסטריכט בתחילת ספטמבר.
שעה ששני קורפוסים של הארמייה הראשונה נלחמו במקומות אחרים, הקורפוס השמיני של הארמייה היה אחראי על קטע ארוך בחזית מדרום לליאז' עד לוקסמבורג והארדנים.
משמעות הפריסה הרחבה של הקורפוס הייתה שהקו הקדמי שלו היה פגיע.
אחרי מספר חודשים של רגיעה בחזית הבלגית, ב-16 בדצמבר 1944 פתחו הגרמנים בקרב על הבליטה, במה שהפך למתקפה הגדולה האחרונה של הוורמאכט בחזית המערבית.
מטרת המתקפה הייתה לכבוש את אנטוורפן ובכך להקשות על האספקה של בעלות הברית, אך ההתקדמות הגרמנית נעצרה לפני נהר המז, ובמהלך ששת השבועות הבאים שהיו קרים במיוחד, החלה נסיגה גרמנית.
המתקפה גרמה להרס רב בבלגיה, ובמהלכה בתים רבים נהרסו והיו מקרים בהם חיילים גרמנים ירו באזרחים.
גם לאחר נסיגת הגרמנים והשחרור המלא של בלגיה, היא המשיכה לסבול מהפצצות טילי V-1 ו-V-2 מסיבה לא ברורה.
במחקר שנערך אחרי המלחמה דווח כי כתוצאה מההפצצות נהרגו כ-5,000 איש ו-21 אלף נוספים נפצעו, רובם בליאז' ואנטוורפן.
בתקופה שאחרי שחרור המדינה התרחש גל תביעות של מי שנחשד בשיתוף פעולה בעת הכיבוש.
בתקופה זו נחקרו 400 אלף בלגים בחשד לשיתוף פעולה, מתוכם 56 אלף הועמדו לדין.
כמעט 250 מהם הוצאו להורג.
לאון דגרל, שהועמד לדין, הצליח להימלט לספרד תחת שלטון פרנקו שם חי עד מותו ב-1994.
אחרי הזוועות שעברה בלגיה במהלך המלחמה, בלגיה נטשה את העמדה הנייטרלית שאפיינה אותה לפני המלחמה לטובת שיתוף פעולה צבאי, כלכלי ופוליטי.
בשנת 1949 בלגיה הצטרפה בלגיה לנאט"ו ושלחה כוחות במטרה לסייע לכוחות האו"ם במלחמת קוריאה ב-1950. בלגיה הייתה גם שחקנית מפתח במשא ומתן שנכשל להקמת קהילת ההגנה האירופית (EDC) בשנות ה-50. כמו כן, אחרי המלחמה בלגיה קיבלה שטח כיבוש בגרמניה סביב העיר קלן.
החיילים הבלגים נשארו בעיר עד נסיגתם הסופית ב-2002.
במישור הכלכלי, בלגיה הצטרפה לאיחוד הכלכלי של הבנלוקס ב-1948 והייתה חברה מייסדת בקהילת הפחם והפלדה האירופית ב-1952. כמו כן, לאחר המלחמה, בין השנים 1944–1960 בלגיה חוותה התאוששות כלכלית מהירה שכונתה גם "הנס הבלגי", חלק מזה בזכות תוכנית מרשל.
בשנים שלאחר המלחמה בלגיה הייתה חלוקה באשר לחזרתו לשלטון של לאופולד השלישי.
הקתולים, בעיקר בפלנדריה, תמכו בשובו לכס המלוכה, בעוד הסוציאליסטים בוולוניה ובריסל התנגדו לכך נחרצות.
בעקבות שביתה כללית ומשאל עם שלא הביא להכרעה ברורה, לאופולד השלישי התפטר ואת כסאו תפס בנו בודואן בשנת 1950.
בעשורים שלאחר המלחמה הוקמו בכל רחבי המדינה מספר גדול של אנדרטאות לזכר החיילים הבלגים שנהרגו במהלכה.
כיום, קיימות בבלגיה אנדרטאות ורחובות רבים המוקדשים לפוליטיקאים ומפקדים בקרב בעלות הברית ובכללם פרנקלין דלאנו רוזוולט נשיא ארצות הברית וברנרד לו מונטגומרי, מפקד בצבא הבריטי.
בדומה למדינות רבות אחרות, גם בבלגיה קיימות אגודות וטרנים רבות.
כמו כן, קיימים ברחבי המדינה מוזיאונים שונים שמטרתם להנציח את מורשת המלחמה.
שואת יהודי בלגיה, במהלכה נרצחו כ-24 אלף יהודים, מונצחת על ידי אנדרטאות ומוזיאונים, והכלא במבצר ברנדונק פתוח לקהל מאז 1947. בנוסף, מאז אושר החוק לאיסור הכחשת השואה במדינה ב-1995, הכחשת השואה נחשבת לעבירה פלילית.
עם זאת, במאמצי ההנצחה חלקם של החיילים מקונגו הבלגית נזנח ברובו בעקבות מתן העצמאות לקונגו ב-1960. בכל אופן, בשנים האחרונות ניתן לראות שינוי מגמה עם תערוכות שמעלות את המודעות הציבורית לכך ועליית פרופיל הווטרנים מקונגו.
בלגרביה היא סדרת טלוויזיה אמריקאית-בריטית מסוגת דרמה היסטורית המבוססת על רומן באותו שם מאת ג'וליאן פלוז שגם לקח חלק בכתיבת התסריט.
הסדרה, היא הפקה משותפת בין רשת הטלוויזיה הבריטית ITV לרשת הכבלים האמריקאית Epix, ובוימה על ידי ג'ון אלכסנדר.
ב-23 באוקטובר 2019 הוכרז כי הסדרה תעלה לראשונה בשנת 2020, והיא עלתה לאוויר ב-15 במרץ 2020 והסתיימה ב-19 באפריל 2020 וכללה שישה פרקים.
הסדרה נפתחת בהכנות לנשף של הדוכסית מריצ'מונד (בליל ה-15-16 ביוני 1815), שנערך בבריסל עבור הדוכס מוולינגטון ערב קרב קאטר ברה, יומיים לפני קרב ווטרלו.
בין האורחים ניתן למנות את ג'יימס ואן טרנצ'ארד שחי חיים מרווחים עקב הצלחה מסחרית בעסקיו.
בתם הצעירה סופיה תפסה את עינו של אדמונד בלסיס, בן ויורש של אחת המשפחות העשירות והבולטות באנגליה.
עשרים וחמש שנים לאחר מכן, כאשר שתי המשפחות מתיישבות באזור חדש שפותח בבלגרביה, אירועי הנשף והסודות, עדיין מהדהדים.
פיליפ גלניסטר - ג'יימס טרנצ'ארד
טמזין גרג - אן טרנצ'ארד
ריצ'רד גולדינג - אוליבר טרנצ'ארד, בנם הבכור של אן וג'יימס.
אמילי ריד - סופיה טרנצ'ארד, בתם הקטנה של אן וג'יימס.
אליס איב - סוזן טרנצ'ארד, אשתו של אוליבר.
פול ריטר - טורטון, המשרת הוותיק של המשפחה.
ססקיה ריבס - אליס, המשרתת של אן.
ברונה גלאגר - ספיר, המשררת של סוזן.
טום וילקינסון - פרגרין בלסיס
הארייט וולטר - קרוליין בלסיס
ג'רמי נוימרק ג'ונס - אדמונד בלסיס, בנם היחיד של פרגרין וקרוליין ויורש העצר לאחר אביו.
ג'יימס פליט - רברנד סטיבן בלסיס, אחיו הצעיר של פרגרין.
דיאנה הרדקאסל - גרייס בלסיס, אשתו של סטיבן בלסיס.
אדם ג'יימס - ג'ון בלסיס, בנו של סטיבן ויורש העצר אחריו.
טרה פיצג'רלד - קורין גריי
אלה פורנל - ליידי מריה גריי, בתה של קורין.
ב-14 בינואר 2019, הוכרז כי ITV הזמינה סדרה המורכבת משישה פרקים כעיבוד טלוויזיוני של ספרו של ג'וליאן פלוז Belgravia משנת 2016. הסדרה הייתה צפויה להיכתב על ידי פלוז עצמו עם ג'ון אלכסנדר כבמאי.
המפיקים בפועל היו אמורים לכלול את גארת' נים, נייג'ל מרצ'נט וליז טרברידג' כשקולין ראטן משמש כמפיק.
חברות הפקה המעורבות בסדרה אמורות הן "סרטי קרנבל".
ב-8 בפברואר 2019, דווח כי רשת הכבלים האמריקאית Epix הצטרפה כמפיקה שותפה.
בלגיה באירוויזיון 2021 השתתפה עם השיר "The Wrong Place", שבוצע על ידי הלהקה הבלגית הוברפוניק.
ב-20 במרץ, רשות השידור הבלגית אישרה כי הוברפוניק ימשיכו וייצגו את בלגיה גם באירוויזיון 2021. השיר הבלגי, "The Wrong Place", יצא לאור ב-4 במרץ 2021.
בלגיה השתתפה באירוויזיון 2022, שהתקיים בעיר טורינו שבאיטליה, עם השיר "Miss You" של ז'רמי מקייזה.
זו הייתה השתתפותה ה-63 של המדינה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
קדם לאירוויזיון 2022, בלגיה השתתפה באירוויזיון 63 פעמים, מאז הופעת הבכורה שלה באירוויזיון 1956. היא זכתה במקום הראשון באירוויזיון 1986, עם השיר "J'aime la vie" של סנדרה קים.
בשנה העוקבת היא אירחה את התחרות בבריסל.
מאז החלת שיטת חצאי הגמר של התחרות, בלגיה העפילה לגמר שבע פעמים.
באירוויזיון 2021 הגיעה הלהקה הבלגית הוברפוניק, עם השיר "The Wrong Place", למקום ה-19 בגמר התחרות.
רשות השידור הבלגית שמשדרת בקביעות את האירוויזיון בבלגיה היא RTBF.
השנה RTBF הצרפתית עשתה את הבחירה.
לאחר מכן, ב-23 בפברואר 2022, נודע כי השיר ייחשף ב-10 במרץ.
בלגיה הופיעה כמדינה ה-16, לאחר מונטנגרו ולפני שוודיה.
בלגיקה אנטארקטיקה (שם מדעי: Belgica antarctica) הוא מין החרק היחיד ביבשת אנטארקטיקה.
הוא שייך למשפחת הימשושיים שבסדרת הזבובאים.
מין זה מצליח להתקיים באזור הקוטב במשך כל השנה, בניגוד לחרקים אחרים שהם מינים פולשים צמודי אדם כמו תיקנים וזבובים.
למעשה זהו בעל החיים היבשתי, שאיננו ימי כלל, הגדול ביותר על פני היבשת.
הוא גם החרק העמיד ביותר לקרה.
בלגיקה אנטארקטיקה הוא זבובאי קטן שגודלו 2–6 מ"מ, חסר כנפיים ואנדמי ליבשת אנטארקטיקה.
מחזור החיים של החרק הוא דו-שנתי ובמהלכו זחל מתגלם לארבע צורות שונות לפני התבגרותו לבוגר קצר ימים.
הזחל ניזון מאצות יבשתיות, חזזיות ונשורת אורגנית.
הבוגרים מגיחים באביב ובקיץ וחיים רק כעשרה ימים.
החרק בעל מבנה חיים המתאים להישרדות רק בתנאי קרה.
בטמפרטורה העולה על 10 מעלות הזחלים ימותו תוך שבוע, וטמפרטורה של מעל 30 מעלות תהרוג את החרק תוך שעות.
מאידך אינו יכול לשרוד טמפרטורות מתחת למינוס 15 מעלות צלזיוס, למרות שהטמפרטורה באזור יכולה לרדת גם למינוס 40 מעלות צלזיוס.
הוא מתמודד עם טמפרטורות כאלה באמצעות נבירה בקרחונים ובשלגים לעמוק המבודד מהקור הרוחות סביבו.
בלגרדו היא להקת פוסט-פאנק ורוק גותי מברצלונה.
בלגרדו הוקמה ב-2010 על ידי הזמרת Patrycja Proniewska (שהיגרה מפולין) יחד עם המתופף ג'ונתן סירית', הגיטריסט פרננדו מארקס והבסיסט טטה מרין בהשראת המוזיקה של הפוסט-פאנק והאידאולוגיה של להקות אנרכי-פאנק מוקדמות.
חברי הלהקה נפגשו זה בסצנת הסקוואטינג בברצלונה, שם היו כולם חברים בלהקות שונות.
הלהקה החלה להקליט את אלבום הבכורה שלה, "בלגדרו" זמן קצר לאחר הקמתה.
"בלגרדו" יצא ב-2011, וכמו האלבומים הבאים, בשיתוף עם לייבל הפאנק הספרדי La Vida Es Un Mus, והופץ באופן בינלאומי על ידי לייבלים שונים.
אלבום הבכורה זכה לתשומת לב בעיקר על ידי פאנזינים ובלוגים מסצנת הפאנק והרוק הגותי ובעיקר דורג בצורה חיובית.
לאחר יציאת האלבום, החלה הלהקה לערוך סיבובי הופעות ברחבי העולם.
כבר בשנת 2012 הופיעה בלגרדו במדינות שונות באירופה ובארצות הברית.
הלהקה ערכה סיבובי הופעות בדרום אמריקה ב-2014, טורקיה ויוון, גם ב-2014, ויפן ואוסטרליה ב-2016 לאחר מכן.
לקחה גם חלק בפסטיבלי פוסט-פאנק ופאנק שונים בצרפת, גרמניה, ספרד וארצות הברית.
בשנת 2016, הופיעה הלקה בפתיחת פסטיבל סן לה מוארטה האמריקאי השלישי.
בינתיים, לקראת יציאת אלבום האולפן השני Siglo XXI ב-2013, מרין עזב את הלהקה והוחלף על ידי רנצו נרוואז.
הלהקה, שעדיין קשורה קשר הדוק לסצנת הסקוואטינג, הוציאה בעצמה גם את האלבומים שבאו בעקבות הופעת הבכורה שלה.
כל האלבומים נשארו בהפצה של לייבלים עצמאיים.
כעת מוכרת הלהקה את מוזיקה משלה גם דרך אתר בנדקמפ.
ב-2016 עם יציאת אלבום האולפן השלישי שלהם, Obraz הם הפכו לדמות בולטת בסצנת הפוסט-פאנק הספרדית העכשיות.
סגנון הלהקה שואל הרבה מהרוק הגותי והפוסט-פאנק המוקדם, במיוחד מהרכבים כמו סוזי והבנשיז, Killing Joke ו-Joy Division המוזכרים לעיתים קרובות כהשוואות.
לגבי השירה של פרונייבסקה, ניתן למצוא גם השפעות של אקסמל דויטשלנד ו-Parálisis Permanente.
המוזיקה של הלהקה מתוארת כמהירה ומלודית אך קודרת.
הנגינה בגיטרה היא בעיקרה פשוטה ומהירה, לרוב עם אפקטי ריוורב ודיליי.
המקצבים דומים מאוד לאלו של ג'וי דיויזן וGang of Four.
הבס מוביל את המנגינה התומכת על רוב הקטעים, בעוד התופים קובעים את הקצב בפשטות ובאופן נהיגה.
שירה וגיטרה מספקים ניגוד קר מול הקצב המושפע מהדוב, על פי המבקרים.
במיוחד, השירה, שמסופקת בהדהוד, נראית צוננת ונעדרת.
הטקסטים, שרובם בפולנית, מוגשים בצורה מלאת רגש.
בלגיה השתתפה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב עם השיר "Because of You" של גוסטף.
זו הייתה השתתפותה ה-64 של המדינה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
רשות השידור הפלמית בבלגיה, Vlaamse Radio- en Televisieomroeporganisatie (VRT), ארגנה את ה-Eurosong 2023, אירוע בחירת הנציג והשיר לתחרות האירוויזיון השנתית.
קדם לאירוויזיון 2022 השתתפה בלגיה באירוויזיון 64 פעמים מאז הופעת הבכורה שלה באירוויזיון 1956. היא זכתה במקום הראשון באירוויזיון 1986, עם השיר "J'aime la vie" של סנדרה קים.
באירוויזיון 2022 הגיע הנציג הבלגי, ז'רמי מקייזה, גם כן למקום ה-19 עם שירו "Miss You".
השנה VRT הפלמית הייתה אחראית על בחירת הנציג לאירוויזיון.
Eurosong 2023 היה אירוע הקדם הלאומי של בלגיה לאירוויזיון 2023. התחרות הורכבה מחמש הופעות מקדימות בשם "songclub" בין 9–13 בינואר 2023 ומגמר ב-14 בינואר.
כל ששת הערבים הוגשו כל ידי פיטר ואן דה וייר ושודרו ב-Eén ובפלטפורמות הסטרימינג השונות של רשות השידור, כמו VRT MAX.
רשות השידור הפלמית תרה אחר שבעה אמנים שיאשרו את השתתפותם בתחרות.
בחמש ההופעות הראשונות, כל אמן הציג את שני השירים אותם הוא הגיש לקדם מול ששת המתמודדים האחרים, שסיפקו עבורו משובים וביקורות.
לבסוף הצטרך כל אמן לבחור שיר אחד מבין השניים, שאותו יבצע בערב גמר התחרות ב-14 בינואר 2023. זהות הזוכה נקבעה מקולות חבר השופטים ומהצבעות הקהל, שנספרו באמצעות הודעות SMS ויישומון VRT MAX.
כל שופט העניק לשירים ציונים העומדים על 4–8, 10 ו-12 נקודות.
מספר הנקודות שהשופטים הקצו למתחרים היה 780. ההצבעה הציבורית התבססה על האחוז שהושג עבור כל שיר מהודעות ה-SMS ומהקולות ביישומון.
לדוגמה, אם שיר זכה בעשרה אחוזים, אזי הוא יזכה בעשרה אחוזים מ-780 הנקודות (78).
שמות שבעת המשתתפים בתחרות הוכרזו ב-8 בנובמבר 2022 במהלך תוכנית הרדיו "Kawtar & Keyaert" ב-MNM.
בין האמנים נמנה טום דייס, שייצג בעברו את בלגיה באירוויזיון 2010. הם נבחרו על ידי צוות מיוחד המורכב ממומחים למוזיקה מטעם VRT בהתייעצות חברות התקליטים ומנהליהם.
חמשת מופעי ה-Songclub הוקלטו בטורנה בתאריכים 9–13 בינואר 2023 בשעה 19:45 CET.
במופעים כל אמן ביצע את שני השירים שלו, ובחר אחד איתו יתחרה בשלב גמר תוך התחשבות בעצותיהם של ששת המתמודדים האחרים.
הגמר שודר ב-14 בינואר 2023. במהלכו התקבלו פרשנויות וביקורות מטעם ארבעת השופטים הבכירים אלכסנדר ריבאק, ניקי דה יאחר, לורה טסורו וז'רמי מקייזה.
בנוסף, ריבאק ודאנקן לורנס הופיעו על בימת הקדם כאורחים.
האמנים המשתתפים ביצעו גם גרסאות כיסוי לשירי אירוויזיון שונים.
בלגיה שובצה למחצית הראשונה של חצי הגמר השני, שיתקיים ב-11 במאי 2023.
בלגיה השתתפה באירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה, עם השיר "Before the Party's Over" בביצוע הזמר הבלגי מוסטי.
תאגיד השידור הוולוני, Radio Télévision Belge de la Communauté Française (RTBF), בחר באופן פנימי את הנציג ואת שיר המדינה לתחרות.
בלגיה הוגרלה להתחרות בחצי הגמר השני של אירוויזיון 2024, שהתקיים ב-9 במאי.
היא הופיעה כמדינה ה-12 בסדר ההופעות, לפני אסטוניה ואחרי גאורגיה.
מאוחר יותר התברר כי היא דורגה במקום ה-13 בחצי הגמר עם 18 נקודות.
קדם לאירוויזיון 2024 השתתפה בלגיה באירוויזיון 64 פעמים מאז הופעת הבכורה שלה באירוויזיון 1956. המדינה נעדרה שלוש פעמים בלבד מהתחרות בשנים 1994, 1997 ו-2001. היא זכתה במקום הראשון באירוויזיון 1986, עם השיר "J'aime la vie" של סנדרה קים.
מאז החלת שיטת חצאי הגמר של התחרות העפילה העפילה לגמר תשע פעמים.
באירוויזיון 2023 הגיע הנציג הבלגי גוסטף למקום השביעי עם "Because of You".
השתתפותה של בלגיה באירוויזיון מנוהלת על ידי שני תאגידי שידור שונים, שמתחלפים זה עם זה בכל שנה: Vlaamse Radio- en Televisieomroeporganisatie (VRT) הפלמי ו-Belge de la Communauté Française (RTBF) הוולוני.
שני התאגידים השתמשו בשיטות שונות על מנת לבחור את שיר המדינה לאירוויזיון.
בשנת 2024 היה RTBF הוולוני אחראי על השתתפותה של בלגיה בתחרות, שאושרה על ידו באופן רשמי ב-16 באוגוסט 2023.
תאריך יציאת השיר נקבע לחודש פברואר.
תאגיד השידור הוולוני פתח בין התאריכים 11–17 בינואר 2024 תקופת הרשמה לכאלו המתעניינים בהקלטת שורה חוזרת בשיר, שנועדה להיכלל בו כמעין אפקט של מקהלה.
למעלה מ-1,000 אנשים הקליטו שורה זו, רובם אינם אזרחי בלגיה כלל.
יום לפני פרסומו הרשמי חשף מוסטי את שמו, "Before the Party's Over".
השתתפותה של ישראל באירוויזיון 2024 לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל גבתה ביקורות רבות מצד תאגידי שידור החברים באיגוד השידור האירופי.
בתחילת חודש מרץ 2024 הצהירה אליס ברנרד, ממנהיגי מפלגת הפועלים של בלגיה ב, כי היא תבקש מתאגיד השידור האזורי להפעיל לחץ על איגוד השידור האירופי להדיר את שראל מאירוויזיון 2024, היא נימקה את הבקשה במשבר ההומניטרי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל ובתקדים שנוצר לאחר השעיית רוסיה מהאירוויזיון בעקבות פלישתה לאוקראינה.
מקבילה הפלמי, בנג'מין דאל, תמך בה.
במהלך שידור ההופעה הישראלית בחצי הגמר השני של התחרות נקטע השידור ב-VRT, ובמקומו הוצגה מודעה בצבע שחור הקוראת לחופש העיתונית ולהפסקת אש.
שלושת המופעים שודרו בוולוניה על ידי RTBF.
חצי הגמר הראשון שודר בערוץ Tipik ואילו החצי השני והגמר ב-La Une.
כמו כן, כל המשדרים הועברו בפלטפורמות הסטרימינג Auvio, והגמר הועלה לאוויר גם ברדיו דרך VivaCité עם פרשנות מפי מורין וז'אן לואיס.
בפלנדריה, VRT שידרה את כל הערבים ב-VRT 1 ובפלטפורמת הסטרימינג VRT MAX.
הגמר הועלה גם ברדיו 2 עם פרשנות מפי פיטר ואן דה וייר.
הוא הנחה גם את התוכנית Hello Malmö ב-VRT 1, שהופקה לקראת עונת האירוויזיון.
VRT שיתף פעולה עם RÚV האיסלנדי, DR הדני, תאגיד השידור השוודי, ARD הגרמני, BBC הבריטי, ČT הצ'כי, ERR האסטוני, פראנס טלוויזיון, NRK הנורווגי ו-Yle הפיני בשידור התוכנית ABBA – Against the Odds לרגל יום השנה החמישים לניצחון הראשון של שוודיה באירוויזיון: "Waterloo" של אבבא.
ב-8 במאי שידרה את הסרט התיעודי Mustii, de weg naar Malmö, הסוקר את מסעו של מוסטי לקראת האירוויזיון.
ה"גלויות" הן קטעי וידאו קצרים בני 40 שניות, שמוקרנים במהלך שידור הטלוויזיה ותכליתם לאפשר את ארגון הבמה לשיר הבא.
בלגיה בחרה להציג את סנדרה קים, זוכת אירוויזיון 1986 עבור בלגיה ואת לואיק נוטה, נציג המדינה לאירוויזיון 2015, שדורג במקום הרביעי.
מוסטי השתתף בחזרות טכניות למופע ב-30 באפריל וב-3 במאי, ולאחר מכן בעוד שלוש חזרות גנרליות ב-6 וב-7 במאי.
חבר השופטים הבלגי הורכב אנתוני דקוק, אוראל זולה קייסי, אוליבר בירון, אליס ואן איזביק ופאני גילארד.
בחצי הגמר השני הגיעה בלגיה למקום ה-13 עם 18 נקודות, ולא העפילה לשלב הגמר.
מגיש ההצבעה מטעם בלגיה היה ליביה דושקנוף, חברה בצוות השופטים הבלגי.
בלדה היא שיר עלילתי, סיפורי, בעל אופי עממי.
באיטלקית, פירוש המילה "בלדה" הוא "שיר מחול בעל קצב".
ראשית הבלדה לפני מהפכת הדפוס, כשהספרות עברה מפה לאוזן, מדור לדור וממקום אחד לאחר.
לפיכך, התאימה הבלדה עצמה, באמצעות נוסחים שונים, לדורות, למקומות בהם סופרה ולאישיותו של הטרובדור שסיפר את הבלדה.
הבלדות הכתובות הראשונות הופיעו במאה ה-13.
הבלדות העממיות התפתחו בסקוטלנד, באנגליה ובאירלנד במאה ה-13, והתאפיינו בסוף טרגי, בדרך כלל מוות.
יש בלאדות עם סוף שמח או רומנטי.
הבלדות הושרו על ידי זמרים נודדים או זמרים עממיים כפריים, אשר היו עוברים בכפרים וערים, שרים ומבדרים את הקהל, ולאחר מכן כל אדם בקהל שילם על פי רצונו ויכולתו.
כל זמר היה מפתח את הבלדות, ממציא, מעוות ולפעמים מוסיף או משמיט בתים.
כשנאספו והועלו בלדות אלה על הכתב, לעיתים אף מאות שנים לאחר שהומצאו לראשונה, כבר היו לכל בלדה גרסאות שונות.
בבלדות העממיות מופיעים בדרך כלל ערכים כמו נאמנות, אהבה ומסירות.
בבלדה ישנו גיבור, המתמודד עם המציאות הקשה או עם הבעיה בה הוא שרוי.
יש בלדות היסטוריות המתארות אירועים היסטוריים, לאומיים או קהילתיים.
יש בלדות הומוריסטיות רבות, ובלאדות חידות.
הבלדות המפורסמות ביותר, ובחלק מן הגרסאות שלהן גם המוקדמות ביותר, הן הבלדות על הגיבור העממי רובין הוד.
הסיפור הדרמטי בבלדה מתפתח לרוב באמצעות דיאלוג, תוך התמקדות במקרה או אירוע בולט.
האירועים שקדמו למקרה זה ואלו שבאו אחריו לרוב מרומזים או שאינם מוזכרים כלל.
בתקופה הרומנטית, תחילת המאה ה-19, החלו לאסוף ולהעלות על הכתב בספרים את הבלדות.
במקביל המשיכו להיכתב בלדות ספרותיות ובלדות עממיות.
הבלדות קיימות גם בימינו וישנם שירים מודרניים הכתובים בסגנון זה.
הרומנסה שמקורה בספרד, היא "אחותה" של הבלדה ודומה לה.
היא הגיעה אל התרבות היהודית דרך הלאדינו, שפתם של יהודי ספרד ומגורשיה מסוף ימי הביניים ואילך.
הרומנסה נוטה להיות אופטימית מעט יותר מהבלדה.
הבלדה היא שיר סיפורי בו קיימת עלילה עם מקצב, שורות קצרות, בתים וחריזה.
בלדה מהווה מסורת בעל-פה, שעוברת מפה לאוזן בין הדורות והקהילות, ולכן עוברת שינויים בהתאם לזמן, למקום ולמאזינים וממילא אין לה מחבר אחד.
מבחינת הסיפור שהיא מספרת, הבלדה דומה לסיפור עם והיא מתרכזת בפעולות ובדיאלוג ולא בתיאורים ובהגדה.
בבלדה קיים איפוק רגשות, הרגשות מובעים באופן עקיף.
לבלדה יש תפנית חדה בעלילה.
יש כמה נושאים חשובים שבאים לידי ביטוי בהרבה מאוד בלדות: מוות, נטישה, אהבה ועוד.
בבלדות עממיות, נשמטו לעיתים במהלך הזמן פרטים חשובים בבלדה ועל המאזינים היה להשלים את פערי המידע בדמיון.
המתח הוא נושא חשוב בבלדה והוא בדרך כלל נמצא בסיום, שהוא טרגי.
הסיום הטרגי נקרא "פואנטה", אבל חשוב להבדיל בין הפואנטה (שהיא השיא החשוב ביצירה), לבין הפתעות במהלך היצירה שנובעות מן התפנית החדה ומהפערים הרבים בבלדה.
הבלדה משופעת בחזרות להן שני תפקידים: הדגשה ויצירת מתח.
מבחינת מאפייניה המוזיקליים, לבלדה משקל קצבי פשוט, מבנה משפטים פשוט, וטון עצוב.
הבלדה ניתנת לשירה במנגינה מודלית (דומה במידה מסוימת לטעמי המקרא).
המספר בבלדה מתווך בין חומרי הסיפור לשומעים.
המספר בבלדה מרבה לדלג על פרטים בבלדה שגורמים לפערי מידע.
באמצעות הפערים בסיפור הוא שומר על המתח העלילתי.
התבניות הקבועות ורמזים המשתמעים בין המשמעות הגלויה למשמעות הסמויה בונים את הרובד האירוני בבלדה.
האמצעי הבולט בבלדה הוא הדיאלוג, הנותן לבלדה מימד של מיידיות, קונקרטיות ועניין.
הדיאלוג מחדד את הקונפליקט ומגביר את קצב ההתרחשות על ידי קידום העלילה אל השיא או לפואנטה (גילוי האמת); הדיאלוג בבלדה הוא לרוב קצר ותמציתי וקצבו מהיר.
הבלדה מציגה גיבורים המצויים בעיצומו של עימות.
המספר מתחיל את סיפור הבלדה בעיצומו של הרגע הדרמטי, ללא דברי רקע.
האירועים מוצגים בסדרה של מעין "הבזקים" שהקשר שלהם זה לזה מרומז יותר מאשר נאמר והם בונים את המתח בעלילה, המתפרק בנקודת השיא.
הגיבורים בבלדה הם גיבורים המייצגים ערכים, רעיון, עמדה ותפיסת עולם מסוימת.
הבלדה מושכת את לב השומעים בשילוב בין צורת הביטוי העממית הקצבית, אווירת המסתורין, הטון האירוני וההתנגשות בין התפיסות המנוגדות.
הבלדות מסתיימות מבחינה עלילתית, אך לעולם אינן נסגרות מבחינת הדיון הרעיוני.
שלושה בני עורב – בלדה סקוטית (בתרגומו של נתן אלתרמן)
אדוארד אדוארד – בלדה עממית (בתרגומו של נתן אלתרמן)
לורד רנדל – בלדה סקוטית (בתרגומו של נתן אלתרמן)
סר פטריק ספנס – בלדה סקוטית (בתרגומו של נתן אלתרמן)
שר היער – יוהאן וולפגנג פון גתה
על הרי גלבוע – שאול טשרניחובסקי
בעין דור – שאול טשרניחובסקי
בת הרב ואמה – שאול טשרניחובסקי
בלדה לחובש – דן אלמגור
הבלדה על יואל משה סלומון – יורם טהרלב
הנה תמו יום קרב וערבו – נתן אלתרמן
אברהם אבינו מוליך את יצחק לעקדה – איציק מאנגר
בְּלֶדָה ההוני (390 עד 445) היה שליט הוני, אחיו של אטילה ההוני.
בלדה היה בנו של מונדזוק (או מונדז'וק), שהיה שליט ההונים במערב (מ-390 לערך ועד 420).
לאחר מותו של מונדזוק עלו לשלטון במערב אחיו של מונדזוק, רוגה יחד עם אחיו השני אוקטר (420 עד 432).
לאחר מותו של רוגה בשנת 434 הפך בלדה, הבכור לאטילה, לשליט ההונים המזרחים (אק בולגר), בעוד אטילה הופך שליט ההונים המערביים (קרה בולגר).
בלדה שלט במשך 11 שנים, עד מותו בשנת 445. בתקופת שלטונו המשיך בלדה במערכת היחסים עם רומא, כשהוא מסייע לה במאבק נגד הבורגונדים הגרמאנים.
בקרב ליד הריין בשנת 435 הביא בלדה למותו של המלך הבורגונדי גונתר.
במהלך הקרב, ככל הנראה, נהרג גם רוגה, דודו של בלדה, מה שהפך את בלדה ואטילה ליריבים.
הועלו השערות רבות שאטילה רצח את בלדה במהלך מסע ציד, בפרט לאור העובדה שבלדה שאף לחלק את הממלכה בין השניים באופן רשמי.
עם זאת, לא נמצאו לכך תימוכין היסטוריים מאותה תקופה, ולכן לא ניתן ללמוד מהי מידת נכונותן של השערות אלו.
בּלְדווִין השלישי (1130-1163, Baldwin III of Jerusalem, כונה גם "המלך הנער") היה שליט ממלכת ירושלים מ־1143 עד 1163. הוא היה בנם הבכור של מֶלִיסֶנְדֶה ופוּלְק.
בלדווין הוכתר למלך בשותפות עם אמו בשנת 1143, וכיהן ככזה עד שהפיל את שלטונה בשנת 1153 ומלך כשליט יחיד.
בלדווין השלישי נודע כמצביא אמיץ ומוכשר, שהישגיו האטו במעט את התדרדרות ממלכת ירושלים, וכן כמלך משכיל ונבון.
בלדווין השלישי נולד בשנת 1130 לפולק מאנז'ו ולמליסנדה, מלכת ירושלים, בתקופת שלטונו של סבו מצד האם בלדווין השני, מלך ירושלים.
עם מותו של המלך, כאשר מלאו לבלדווין שנה, עברה ממלכת ירושלים טלטלה ומאבקי כוח בין מליסנדה ופולק (שמלך רק מכח זכותה של אשתו) ששככו רק בעת לידתו של הבן השני אמלריך, לימים המלך אמלריך הראשון.
פולק מאנז'ו נפטר בשנת 1143 בתאונת ציד, כאשר בלדווין היה בן 13. בהיותו קטין הוא הוכתר כמלך לצד אימו, שהייתה השליטה האמיתית בממלכה, בחג המולד של אותה השנה.
המלכתו המוקדמת היא שהקנתה לו את הכינוי "המלך הנער".
המבחן האמיתי לצמד השליט הגיע עם המצור על אדסה (1144).
ביום 29 בדצמבר פרץ צבאו של השליט המוסלמי זנגי אל תוך העיר, בירת רוזנות אדסה ויומיים לאחר מכן נכנעה המצודה.
כך נפלה בידי האסלאם בירת הנסיכות הראשונה שייסדו הצלבנים.
מליסנדה, שראתה בעצמה אחראית לשלומן של המדינות הצלבניות הקטנות, שלחה את צבאה לעזרת הנצורים, אך לשווא.
ממלכת ירושלים הייתה מאוימת כעת גם היא.
באפריל 1146 הופיע ממזרח שבט תורכמאנים, והשתלט על המבצר הצלבני שבוואדי מוסא החולש על הדרך לאילת, בעזרת תושבי המקום הערביים; בלדוין בן השש עשרה יצא לעברם, אולי כדי לזכות בהכרה כלוחם למרות גילו הצעיר.
בסיוע אבירי מצודת כרכ, צר בלדווין במשך שבועיים על המבצר, ולבסוף הדף את הפולשים, שנכנעו.
באותה השנה, נפל מסוסו זנגי, מכניע אדסה ואימת הצלבנים, ומת.
בנו, נור א-דין, שאף להרחיב את גבולו מזרחה, בין אם אל דמשק המוסלמית בה משל הווזיר הסלג'וקי מועין א-דין אונור , ובין אם אל ירושלים.
מירון בנבנישתי מסביר כי בין ממלכת ירושלים לדמשק הייתה שביתת נשק בלתי כתובה במשך כ-20 שנה, שנכרתה בזמנו בין מועין א-דין אונור ובין פולק מאנז'ו כדי למנוע מאביו של נור א-דין, זנגי, לכבוש את דמשק, והביאה ליציבות שתי הממלכות גם יחד.
אולם בראשית 1147 הכריז ארמני שהתאסלם בשם אלטונטש, מושל ערי עבר הירדן בוסרה וסְוַלְחָה שבחורן, בדרום סוריה של ימינו, שהיו ואסאליות של דמשק, על אי תלותו במועין א-דין אונור שלקח ממנו את משרתו, והציע למסור לצלבנים את בוסרה וסְוַלְחָה תמורת מינויו לאמיר החורן.
אוכלוסיית החורן הייתה נוצרית-אורתודוקסית, מהכנסייה היוונית-מלכיטית, והנוצרים חשבו שיוכלו להתבסס בו בקלות, דבר שיעשה אותם לבעלי כוח טקטי ניכר שיוכל לשמש לאיום על דמשק.
המלכה מליסנדה כינסה את המועצה המלכותית, ה"הוֹט קוּר", לדון האם להפר את הברית עם דמשק.
האצילים היססו, ולכן מחד גיסא כינסו את הצבא בטבריה, סמוך לחורן, ומאידך שלחו משלחת למועין א-דין כדי שיחזיר את אלטונטש למשרתו כאמיר.
אונור לא רצה במלחמה עם הצלבנים משום שאז יוכל נור א-דין לצאת אל דמשק, אך גם לא הסכים לאבד את החורן; ולכן שלח להזכיר למליסנדה שעל פי החוק הפיאודלי אל לו לשליט לתמוך בוואסאל מתמרד, והציע לפצותה על הוצאות הכנת צבאה לקרב.
המועצה ענתה שמחובתה לסייע לאלטונטש לחזור לעריו, אך התחייבה לא לגרום נזק בשום צורה שהיא לאדמה דמשקאית.
אונור הצליח לשכנע את השליח שטובת שתי הממלכות היא להניח לעניין, אך משחזר וניסה לשכנע את המלך והמלכה מצא כי רוח הקרב של החיילים כבר נעורה, והם האשימו את השליח בבגידה.
במאי 1147 חצה הצבא הצלבני את הירדן סמוך לכנרת לעבר הגולן, כשמלכו בלדווין בראשו, אך במסעם לאורך נהר הירמוך מזרחה, לעבר דרעא (אדרעי), הטרידו אותם הרוכבים הקלים הטורקמנים של אונור, שבינתיים מיהר לכרות ברית עם נור א-דין.
נור א-דין שש על ההזדמנות להרחיב את תחום השפעתו, הברית חוזקה כשהשיא אונור את בתו לנור א-דין, ויחד התקדמו צבאותיהם אל בוסרה, שם מסרה אותה אשתו של אלטונטש לידיהם כאשר הצלבנים במרחק ראייה מהעיר.
המוסלמים תקפו את הצבא הצלבני, שנסוג באבדות איומות מידי חיל הפרשים הסלג'וקי כשרק משמעת הברזל שהשליט בלדווין ויכולת ההנהגה שלו הצילה אותו מכליה גמורה, כאשר המלך נותן דוגמה אישית ומסרב להזדרז עם משמר ראשו למקום מבטחים.
הברונים החליטו כעת לכרות שביתת נשק עם אונור, אבל השליח נהרג בדרכו; מכל מקום, מועין א-דין אונור השתדל להימנע מלהשמיד כליל את צבא הצלבנים, משום שלא סמך על נור א-דין – בלבו קינן חשש תמידי כי מטרתו של החתן החדש היא כיבוש המזרח ובכללו דמשק, בדומה לשאיפותיו של אביו.
אי לכך רצה וזיר דמשק באפשרות עתידית של חידוש הסכם השלום שהיה לו קודם לכן עם ממלכת ירושלים, וכשהגיעו הצלבנים סמוך לחמת גדר בא שליח מאונור להציע להם זכות מעבר ואספקה תמורת שלום נוח לדמשק.
בלדווין סירב בגאוה להצעה, אך סטיבן רונסימן (תולדות מסעי הצלב כרך ב', ספר שני) מספר כי זר מסתורי, רוכב על סוס לבן ונושא נס ארגמן, הנהיג את הצבא בביטחון לחמת גדר, אל המים המתוקים.
שם, לאחר התנגשות אחרונה בכוחות נור א-דין, הסתיים בחציית הירדן המסע היקר וחסר הטעם, שגרם לחיזוק מעמד נור א-דין.
דמשק גם הייתה חשובה יותר בהיסטוריה הנוצרית מאשר חלב ואדסה, והייתה בעלת מיקום אסטרטגי יותר מהמובלעת של אדסה, אך מצד שני – מועין א-דין אונור היה כעת שוב בעל הברית המוסלמי היחיד של הצלבנים, והמתקפה תהרוס לעד את הסכם השלום ביניהם.
ההחלטה נתבררה במבט רטרוספקטיבי כטעות מוחלטת, שכן היא שמה קץ להסכם בין ירושלים ודמשק, הסכם שאפשר את קיומה של הממלכה הנוצרית ואשר מביטולו לא הצליחה הממלכה להתאושש לעולם.
אמנם, בהמשך שוקמה הברית, אך דמשק לא הייתה עוד משען בטוח לצלבנים אלא ידידה מרוחקת ואף תלותית בהם.
באמצע חודש יולי 1148 יצאו הכוחות המשולבים של ממלכת ירושלים וצלבני אירופה ונאספו בטבריה, וביום ה-24 ביולי עמדו הצלבנים מול חומות דמשק.
בהיעדר מכונות מצור, ומאחר ומספרם, כ-50,000 לוחמים, לא היה מספיק למצור יעיל על העיר, הטקטיקה הצלבנית נאלצה להסתמך על התקפת פתע שתכריע את המגינים הדמשקאים.
הצלבנים הוכרחו להפסיק את המצור על מנת שלא להלכד בין הפטיש לסדן, ובכך בא הקץ למסע הצלב השני, מאמץ אדיר ממדים שנכשל באופן מוחלט: אדסה לא נכבשה מחדש, הלחץ על אנטיוכיה לא הוקל והמסע על דמשק נסתיים במפלה ואובדן בן הברית המוסלמי היחיד של הצלבנים.
לאחר שהביס את הצרים על דמשק, הבחין נור א-דין שחותנו מועין א-דין אינו מרוצה מהברית הכפויה עמו, וחושש שתוביל להשתלטות חיצונית על דמשק, ולכן ניצל את מצבם העגום של הצלבנים והוביל מתקפה על המבצרים של נסיכות אנטיוכיה.
במהלך מצור שהטיל נור א-דין על טירת עינבּ ב-1149 נהרג נסיך אנטיוכיה, ריימונד מפואטייה , ובלדווין השלישי נטל את משרת עוצר הנסיכות, שכן קונסטנס , אשתו של ריימונד ויורשת הנסיכות מאביה, הייתה דודניתו של בלדווין מצד אמו.
לאחר כישלון מסע הצלב השני והסרת איום צלבני מעל דמשק, שב מועין א-דין ושיקם את הברית שהייתה לו עם הצלבנים.
לאחר מותו בשנת 1149 עלה לשלטון בנו, מוג'יר א-דין אונור , שהמשיך בדרך אביו וביכר את הברית עם הנוצרים על פני השעבוד לנור א-דין.
באוגוסט 1150 נאלץ בלדווין להעביר את טורבסל , ישות אוטונומית שהייתה השריד האחרון לרוזנות אדסה, לידי מנואל הראשון קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית, משום שכוחו המועט לא אפשר לו לצאת להגנתה.
לכן, תוך התקפות מצד נור א-דין, פינה את תושביה הנוצריים לממלכת ירושלים ותו לא.
כשהתיווך נסתיים, הייתה הודיירנה עתידה לשוב עמם לירושלים, כאשר ריימונד נרצח לפתע על ידי מתנקש מכת החשישיים.
בלדווין נשאר מאחור כדי ליישב את ענייני טריפולי, שהותקפה לפתע בידי נור א-דין, ואילו הודיירנה הפכה לעוצרת לבנה הצעיר, ריימונד השלישי, כאשר היא מעניקה לבלדווין את זכות הקנאת מבצר טרטוס למסדר הטמפלרים כהגנה מפני המוסלמים, הגנה שצלחה עד נפילת המבצר בידי צלאח א-דין בשנת 1188.
לקראת שנת 1152, כשהוא בן עשרים וחמש, ניגש בלדווין לפוליטיקה הפנימית של ממלכת ירושלים.
אף על פי שבשבע שנות מלכותו הראשונות לא הראה עניין בניהול הממלכה, עתה דרש אחריות רבה יותר.
המלכה הייתה בעלת השפעה רבה בחצר, כמעט בלעדית, ורוב האצילים ורוזני הממלכה נטו לצידה; כבר קודם ניסו הללו להכשיל את בלדווין במעשיו.
לעומתה, לבלדווין הצעיר לא היו עדיין הישגים כגון אלו, והוא השתדל לצבור הישגים בהסגות פולשים בגבולותיו.
מליסנדה ובנה החלו מתנכרים זה לזה סביב שנת 1150, ובתחילת שנת 1152 דרש בלדווין מהפטריארך פולכר הכתרה שנייה בכנסיית הקבר, נפרדת מזו שבה הוכתר לצד אמו.
הפטריארך סירב לבקשתו, וכמעין הכתרה עצמית רכב בלדווין דרך רחובות ירושלים עם זר עלי דפנה לראשו.
פעולה זאת נעשתה לאחר שבלדווין האשים את אחד מעושי דבריה של המלכה בניסיון לשכנעה בצורך לנשלו מתפקיד המלך; קרוב לוודאי שבלדווין התייחס בדבריו למנאסה דה ירז' , הקונטאבל של הממלכה ומנאמניה המובהקים של המלכה.
בלדווין ואמו הסכימו להעלות את נושא המלוכה בפני ה"הוֹֹט קוּר", המועצה המלכותית.
החלטת המועצה, שהורכבה מנציגים פאודליים ומאנשי משפט, עמדה על חלוקת המדינה לשני אזורי שלטון: בצפון, הכולל את עכו וצור האסטרטגיות, ימשול בלדווין בעוד שמליסנדה תשלוט על יהודה והשומרון העשירות, כמו גם על שכם וירושלים עצמה, ובפועל גם על נחלתו של בנה אמלריך רוזן יפו.
אמנם, אף לא אחד מהפונים היה שבע רצון מההצעה: בלדווין רצה לשלוט בממלכה בשלמותה, ואמו חששה מחלוקת משאבי הממלכה, שתפתח פתח להתפוררותה, אך כדי למנוע מלחמת אזרחים הסכימו בלדווין ומליסנדה להצעה, וזו התקבלה בסופו של דבר.
אך כעבור שבועות אחדים מחלוקת הממלכה, הנהיג בלדווין, שלא הסתפק בחצי הממלכה, מתקפה על הדרום.
שכם נפלה במהרה, והמלך שעט אל ירושלים; אך מנאסה דה ירז', שהמלך הורידו מתפקידו, חסם את דרכו לירושלים כאשר הוא מתבצר במג'דל יאבא שבסניוריית איבלין ורמלה.
לאחר מצור נכנע מנאסה והוגלה מהמדינה, ובלדווין פנה אל ירושלים.
ההיסטוריון יהושע פראוור מסביר כי החשש מהמלחמה בשילוב זכות המורשה הפיאודלית שהייתה קבועה היטב בתודעתם ל האנשים גרמו לתושבי ירושלים לפתוח פתחו את שערי העיר בפני בלדווין, והמלך נכנס אליה כמנצח.
מליסנדה ואמלריך, אחיו הצעיר של בלדווין שנטה לצד המלכה, נמלטו למגדל דוד.
הכנסייה, שמאז ומעולם העדיפה את צד המלכה, נשאה ונתנה עם בלדווין, וההסכם שנתקבל התיר למליסנדה לשלוט בשכם למשך חייה אם תישבע לבלדווין לא להפריע לשלום.
לתפקיד בכיר מינה כעת בלדווין את אונפרואה השני, רוזן טורון וסניור בניאס שבסניוריה הגלילית של טורון.
למרות "פרישתה", שמרה המלכה כוח רב בחצר המלוכה, ורבים מהאצילים שלא ראו בעין יפה את נטייתו של בלדווין למלוך כשליט עצמאי ובלתי תלוי באביריו, נטו לצידה.
מליסנדה הייתה גם מדינאית מוכשרת, ואהודה על העם; בלדווין לא הרחיק את אמו מהחצר, וב־1154 התפייס עמה וסמכותה הוכרה (גם אם תחת שלטון בלדווין).
פיוס זה סייע לבלדווין הן עקב העובדה שהמלך בילה זמן רב בקרבות, ונזקק לעזרת אמו כדי לנהל את מדיניותו, והן עקב קשרי המלכה עם אחותה ואחייניתה שמנסיכות אנטיוכיה, הודיירנה ומליסנדה מטריפולי, שסייעו לו מצפון בתקופה מתוחה זו, כשעזרתה של דמשק אבדה לו.
בזמן המסעות הצבאיים של בלדווין, כיהנה אמו כעוצרת; מליסנדה נטלה חלק פעיל במרביתם של תהליכי קבלות ההחלטות בממלכה, והופיעה לצד בנה בטקסים הרשמיים.
העם שמח להתפייסות, ובלדווין התחבב עליו עוד יותר.
לאחר מות אביו נאלץ מוג'יר א-דין, שהיה שליט חלש בהרבה מקודמו, להעלות מס לשליטי ממלכת ירושלים תמורת ההגנה מפני נור א-דין, מס אשר נחשב למשפיל ובלתי נסבל מצד תושבי דמשק המוסלמים.
כוחו של מוג'יר א-דין החל מתדרדר במהרה, ובזמן מלחמת האזרחים, בשנת 1154, עלה בידי נור א-דין להדיחו מכיסאו ולהשתלט על דמשק שסופחה לנחלת בית זנגי.
לראשונה שלט מושל אחד על כל שטחה של סוריה, למן אדסה בצפון ועד לחבל חורן בדרום.
אובדן המשקל המוסלמי בצפון לטובת נור א-דין היה אסון מדיני גדול לממלכת ירושלים, אם כי נור א-דין נמנע מלצאת מיד למלחמה בממלכת ירושלים ואף המשיך להעלות לה את המס.
ובכן, מצפון הייתה חסומה הדרך לכיבושים, אליהם שאף כעת המלך הצעיר על מנת להוכיח את יכולותיו, כאשר סוריה מאוחדת תחת שליט אחד ומסע הצלב השני נחל כישלון חרוץ; ירושלים יכולה רק להרחיב את השפעתה לכיוון דרום, לעבר מצרים.
מצרים נכנסה אז לתקופה של תוהו ובוהו עם רציחתו של הווזיר אלאפדל.
מהומה שררה בארץ, ובשלטון הפאטימי הוחלפו הווזירים שוב ושוב בתככי החצר, כאשר הם נרצחים או מודחים ומדרדרים את מצרים למלחמת אזרחים.
מצבה הפנימי של מצרים קרץ לצלבנים, והם הידקו את אחיזתם בדרום ואת טבעת החנק סביב אשקלון.
בשנים 1149–1150 הקים בלדווין השלישי מבצר בעזה, שנמסר לידי מסדר הטמפלרים.
כתגובה כרתו המצרים ברית עם נור א-דין ושלחו צי של שבעים אוניות להטריד את הנמלים הצלבניים לאורך החוף בקיץ של 1151 מיפו דרך צור וטריפולי.
ביום 25 בינואר 1153 עלה צבא ממלכת ירושלים על אשקלון ושם עליה מצור, כאשר לצורך כיבוש העיר אסף בלדווין את כל הכוחות הצבאיים של ממלכת ירושלים מכל קצוותיה, כולל המסדרים הצבאיים, וכן האצילים בעלי הקרקעות וראשי הכנסיות.
למרות זאת היה מספר הלוחמים בחיל המצב המצרי לפחות כמספר התוקפים, אם לא למעלה מזה, וברשותם היו מאגרי מזון גדולים.
בלדווין ציווה גם לקנות ספינות צליינים שעגנו ביפו, ומתרניהן וקרשיהן נבנו מכונות מצור אדירות.
לאורך שבעה חודשים התנהלו ההתקפות משני הצדדים ללא הפסקה, אך מבלי שהצליחו הצלבנים לפרוץ אל תוך העיר; אשקלון הותקפה גם מצד הים - צי צלבני של 15 אוניות שמקורו לא נהיר סגר עליה ממערב עד שנהדף לאחר חמישה חודשים על ידי צי מצרי בן 70 אוניות.
עם סיום בניית מגדל המצור פרצו הצלבנים את מערכת החומות החיצונית והתקרבו לחומה העיקרית של העיר, וכאשר הצליחו מגני העיר לשרוף את המגדל, גרמו בכך לחומת העיר להתמוטט כתוצאה מחום הבעירה.
אל תוך הפרצה זינקו האבירים הטמפלרים, מתוך תקווה לזכות בתהילה ובביזה המובטחת לכובשי העיר, אך כוח מצרי גדול הדף אותם.
קרב אמיץ התחולל בעיר, ובסופו נתלו גופותיהם של כל הטמפלרים מחומות העיר, עד האחרון שבהם.
רוח הצבא נפלה, אך בסופו של דבר, ב-19 באוגוסט נפרצו חומות העיר, ולחימה עזה השתוללה בסמוך לפרצה; בשלב זה איבדו אנשי העיר תקווה, וב-22 באוגוסט ביקשו המגינים להיכנע תמורת ההבטחה כי יינתן להם לצאת למצרים.