tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפארק הלאומי הגעשי לאסן מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, יחידת משנה במחלקת הפנים של ארצות הברית.
תקציב שירות לאומי זה בשנת 2016 היה 3.376 מיליארד דולר והוא מנהל אזורים מוגנים ברמה הלאומית בשטח כולל של כ-340,000 קילומטרים רבועים.
המטה המקומי של שירות הפארקים הלאומיים שוכן בעיירה הסמוכה מינרל (Mineral).
בשנת 2000 היה תקציב הפארק קרוב ל-5 מיליון דולר לצוות של כ-50 עובדים קבועים ו-75 עובדים עונתיים.
תקציב זה מיועד בעיקר לתשלום משכורות לצוות העובדים ולשפץ ולשדרג כבישים ומבנים.
הצוות אחראי לקבלת פנים למבקרים ולהדרכתם.
הוא גם מתמודד עם התפשטות המינים הפולשים ומנטר מקרוב את ההתפתחות של אוכלוסיות של מינים בסיכון.
הצוות גם מפקח על תחזוקת התשתיות ושיפוץ המבנים ההיסטוריים ועל ההגנה והמחקר של אתרים ארכאולוגיים.
תפקידו של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית הוא לשמר ולהגן על המשאבים הטבעיים ותרבותיים.
ציד, כריתת עצים ולקיחת משאבים טבעיים ותרבותיים בלתי חוקיים בתוך הפארק.
חיפוש נפט או גז והפקתם אסורים גם הם.
בפארק, הידוע בשל נופיו הגעשיים מבקרים, בממוצע מעל ל-500,000 תיירים בפארק מדי שנה.
מספר מבקרים דומה לאלו במערכת הפארקים רדווד, אבל כמעט עשירית ממספר המבקרים בפארק הלאומי יוסמיטי, הפארק הפופולרי ביותר בקליפורניה.
הפעילות המוצעת בפארק כוללת סיורים ממונעים, סיורים רגליים, צפרות, צפייה בחיות הבר, רכיבה על סוסים, סקי, סיורים בשלג, צפייה בכוכבים ואסטרונומיה, שחייה, שיט ומחנאות.
כביש 89 של קליפורניה חוצה את הפארק מדרום לצפון החל בכביש 36 של קליפורניה מדרום ועד כביש כביש 44 של קליפורניה מצפון.
אל שלושת הכבישים אפשר להגיע באמצעות כביש בין-מדינתי 5. כביש 89 עובר בסמוך להר לאסן כשהוא מטפס עד לגובה 2,594 מטרים מעל פני הים, הכביש הגבוה ביותר ברכס קסקייד.
הנהיגה בכביש 89 לא קלה בשל פיתולים רבים ורוחות עזות, בייחוד בחלק הדרומי.
אין בכביש מעקות בטיחות בשל הצורך לפנות שלג לצדדים בחורף.
השלג נערם לעיתים קרובות עד לגובה של 12 מטרים סמוך לאגם הלן, ושלוגיות יכולות לשרוד עד יולי.
לאורך הדרך יש מקומות עצירה מסומנים שנועדו לצפייה בנוף.
יש חמש כניסות לרכבים לפארק.
הכניסה הצפונית והכניסה דרומית הן בכביש 89. כניסות נוספות הן בדרכי עפר.
מדרום דרך חוות האירוח דרייקסבד (Drakesbad Guest Ranch) או דרך אגם ג'וניפר (Juniper Lake), ומצפון דרך אגם ביוט (Butte Lake) מצפון-מזרח.
אל הפארק אפשר להגיע ברגל משבילים המובילים מאזור הטבע הבראשיתי קאריבו (Caribou Wilderness) ממזרח, כמו גם דרך שביל הרכס הפסיפי החוצה את הפארק מדרום לצפון, ושני שבילים קצרים מאגם וילאו (Willow Lake) ואגם וילואו הקטן (Little Willow Lake) המובילים מדרום.
כל הדרכים נסגרות בחורף (בין דצמבר למאי) בשל השלג.
מרכז המבקרים של הפארק (Kohm Yah-mah-nee Visitor Center) שוכן סמוך לכניסה הדרומית ופתוח כל השנה.
במרכז המבקרים יש אולם הקרנה, תערוכה קבועה, בית קפה ומסעדה וחנות מזכרות.
שומרי הפארק מספקים מידע על אפשרויות הסיור והפעילויות בפארק.
מרכז מבקרים נוסף הוא מוזיאון לומיס (Loomis Museum), סמוך לכניסה הצפונית לפארק.
במוזיאון יש תערוכה של תמונות של הצלם בנג'מין לומיס, כולל ההתפרצות של 1915, חנות ספרים ומרכז מידע של שומרי הפארק.
מקומות לינה בשטח הפארק כוללים שמונה אתרי מחנאות ברמת שירות ממפותחת לפרימיטיבית, כאשר אחד האתרים מציע בקתות פשוטות.
חוות האירוח דרייקסבד (Drakesbad Guest Ranch) מציעה לינה בחדרי אירוח וארוחות.
סיורים ממונעים – בנסיעה לאורך הכביש הפנימי אפשר לבקר באתרים: "מפעלי הגופרית", אתר הפעילות הגעשית "בומפאס הל", תצפית על הר לאסן, אזור הפיקניק ושביל הטבעת של אגם הפסגה, האזור שנפגע בהתפרצות של 1915 וצוקי הכאוס.
סיורים רגליים – הפארק מציע 240 קילומטרים של שבילי הליכה ברמות קושי שונות, בהם שבילי הליכה לאזורים של פעילות געשית כדוגמת "מטבח השטן" (Devils Kitchen) או "בומפאס הל"; למפלים בערוץ הט קריק, או לפסגות הר לאסן והר ברוקאוף.
פעילות בחורף – בחורף השלג מפונה מהכביש עד מרכז המבקרים בדרום או מוזיאון לומיס בצפון.
סקי למרחקים ארוכים, הליכה בנעלי שלג, משחקי שלג ומחנאות בשלג הם חלק מהפעילויות הייחודיות לפארק בחורף.
צפייה בכוכבים – מכיוון שמרבית אזור הפארק שוממת מאנשים שמי הלילה נקיים מזיהום אור ומאפשרים צפייה בכוכבים בלילות שבהם השמיים נקיים מעננים.
שומרי הפארק מארגנים שיעורים באסטרונומיה, כאשר באוגוסט חוגגים את פסטיבל השמיים השחורים (Dark Sky Festival).
רכיבה על סוסים – הפארק מציע מעל ל-150 קילומטרים של שבילים לרכיבה על סוסים, כולל האזורים עם פעילות געשית.
שיט ודיג – שיט בחתירה אפשרי באגמים הרבים באזור.
האגמים הפופולריים ביותר כולל את אגם מנזניטה, אגם ביוט, אגם ג'וניפר ואגם הפסגה.
בכל אחד מאגמים אלו יש אזור אחד או יותר לגישה לסירות.
דיג ברישיון תחת תנאי של שחרור דגים לכודים אפשרי בכל רחבי הפארק.
מחנאות ומחנאות בחיק הטבע – תחת רישיון וכפוף להגבלות אפשר ללון בחיק הטבע ברחבי הפארק למעט באזורים מסוימים וקרוב לשבילי ההליכה.
להרפתקנים פחות מוצעים 8 אתרי מחנאות מסודרים, כשאחד מהם מציע לינה בבקתות.
סמינרים ואירועים מיוחדים – שומרי הפארק מציעים סדרה של תוכניות לסדנאות צילום וציור בחיק הטבע וסיורים מודרכים, סיורים בשלג, טיבוע של ציפורים ושיעורי אסטרונומיה.
בנוסף מתקיימים בפארק אירועים מיוחדים: פסטיבל יין ואומנות, פסטיבל השמיים השחורים (לצפייה בכוכבים) וספירת ציפורים בחג המולד.
הפארק הלאומי בנדהאווגרה הוא פארק לאומי הנמצא במדינת מאדהיה פרדש בהודו אשר הוקמה בשנת 1968. משמעות שם השמורה הוא על שם אחת הגבעות שבהינדואיזם ניתנה מהאל ראמה לאחיו לקשמאנה (Lakshmana) לשמש כמצודה (בסנסקריט: "Bandhavgarh" פירושו - "מצודת האח").
אזור הפארק ידוע כשטח בעל ג'ונגלים ויערות שנשמרו כגנים לאומיים כבר מאות שנים בשל החיות המרשימות והנופים הפופולרים שבהם ומפוזרים בחלקם הרבה פסלים.
באזור מצוי ריכוז גדול של נמרים וטיגריסים, לרבות טיגריסים לבנים שמנהיגים הינדים לכדו כבר ב-1951. הפארק הוכר ב-1968 אך רק ב-1972 הפך כחלק מפרויקט הטיגריס לאזור מוגן שכלל רק 105 קמ"ר.
כיום ישנה פגיעה ביערות הפארק הקטן, מה שמגביל את אוכלוסיית הטיגריסים.
בפארק מבקרים מעל 108,000 מבקרים בשנה אך רוב הדרכים לפארק הם באמצעות טיסה מהעיר ג'אבלפור (Jabalpur), העיר הקרובה ביותר.
הפארק המצוי בקצה של רמת דקאן מכיל עמקים בעלי כרי מרעה, בעיקר סביב אזורי נהר.
הפארק מוקף ביערות נשירים ויערות של עצי שאלה (Shorea robusta).
בכמה אזורים הוא מוקף בסבכי במבוקים.
בפארק ישנם מעל 250 מיני עופות, הבולטים מביניהם הם עגורי סארוס הנודדים בלהקות בעונה היבשה לפארק כדי ליזון משדות המרעה וכן ישנם מיני ציפורי שיר, תוכים, עופות דורסים כמו נשר הודי, תרנגולאים כמו טווס הודי ותרנגול בנקיבה ועופות מים.
ישנם על פי הפקחים 80 מיני פרפראים וכמה מיני זוחלים.
מספר היונקים בפארק הוא קטן מאוד, רק 35 מינים נמצאים בפארק וטורפי-העל שבהם כוללים את הטיגריס הבנגלי ונמרים.
בפארק שגודלו רק 105 קמ"ר ישנם טיגריסים בטריטוריות שגודלם 4.77 קמ"ר בממוצע.
מספר הטיגריסים בפארק על פי תצפיות מ-2012 הוא 42–47 פרטים, מספר צפוף יחסית לפארקים בהודו והוא מכיל טיגריסים גדולים יחסית.
לעיתים נדירות הטיגריסים מהשמורה נודדים החוצה ומגיעים לעימות עם אנשים שחלקם נורים בהם.
בפארק ישנם מיני פרסתנים שונים כמו הגאור, הפרה הגדולה בעולם שחי בעדרים קטנים לאורך הפארק.
בתחילה היו מספר גאורים קטן אך הם נקטלו בשל מחלה שעברה מפרות.
ב-2012 בפרויקט גדול של מספר מיזמים הועברו משמורת הטיגריס קאנהה 50 גאורים.
אך הם כנראה שוב נעלמו מהשמורה.
בפארק ישנם גם עדרים קטנים של אייל סמבר, אייל נקוד ומונטיאק וכן האנטילופה הגדולה נילגאי, אשר נפוץ באזורים הפתוחים יותר.
מבין הטורפים הקטנים בולטים הזאב ההודי, הצבוע המפוספס והקרקל וכן מצויים בה דוב שפתני, תנים ונמיות.
באזור ישנם גם להקות קטנות של מקוקים ולנגורים ומספר חזירי בר משוטטים.
הפארק הלאומי והטבעי דוניאנה (בספרדית: Parque nacional y natural de Doñana) הוא שמורת טבע בקהילה האוטונומית אנדלוסיה שבדרום ספרד, במחוזות (רוב שטחה), קדיס ו.
הפארק משתרע על 543 קילומטרים רבועים, מתוכם 135 קילומטרים רבועים הם אזור מוגן.
הפארק הוא אזור של ביצות, נחלים רדודים ודיונות חול באזור (Las marismas del Guadalquivir), הדלתה שבה זורם הנהר גואדלקיביר לאוקיינוס האטלנטי.
הפארק הוקם כשמורת טבע בשנת 1969 כאשר הקרן העולמית לשימור חיות הבר הצטרפה לממשלת ספרד ורכשה קטע של ביצות כדי להגן עליהן.
המערכת האקולוגית עמדה בסכנה מתמדת בשל ניקוז הביצות, השימוש במי נהרות להגברת הייצור החקלאי על ידי השקיית אדמות לאורך החוף, זיהום מים בשל כרייה במעלה הנהר והרחבת מתקני התיירות.
הפארק קרוי על שם דוניה אנה דה סילבה אי מנדוסה (Doña Ana de Silva y Mendoza) אשתו של .
בפארק הלאומי דוניאנה יש מגוון ביולוגי מיוחד במינו באירופה, אם כי ישנם כמה קווי דמיון ל שבקאמארג, אזור הדלתה של הנהר רון בצרפת, שאיתו יש לפארק דוניאנה הסכם פארקים תאומים.
בפארק מגוון גדול של מערכות אקולוגיות ומקלטים לחיות בר כולל אלפי עופות נודדים אירופיים ואפריקאים, יחמור אירופי, אייל אציל ספרדי, חזירי בר, גיריות מצויות, נמיות מצריות, ומינים בסכנת הכחדה כמו עיט ספרדי ושונר איברי.
שמורת הטבע דוניאנה כוללת גם את הפארק הלאומי דוניאנה, שהוקם בשנת 1969, וגם את הפארק הטבעי, שנוצר בשנת 1989 והורחב בשנת 1997, ויצר אזור חיץ של הגנה בניהול הממשלה האזורית.
שני הפארקים, הלאומי והטבעי, סווגו מאז כנוף טבעי יחיד.
בשל מיקומו האסטרטגי בין יבשות אירופה ואפריקה וסמיכותו למצר גיברלטר, המרחב הגדול של הביצות המלוחות של דוניאנה הוא אתר רבייה כמו גם נקודת מעבר לאלפי ציפורים אירופיות ואפריקניות (עופות מים ועופות יבשה), ומארח מינים רבים של עופות מים נודדים במהלך החורף, בדרך כלל עד 200,000 פרטים.
למעלה מ-300 מיני ציפורים שונים עשויים להיראות שם מדי שנה.
משום שהפארק נחשב לשמורת הטבע הגדולה ביותר באירופה, יש למספר מוסדות מדעיים שונים תחנות ניטור בתחומיו כדי להבטיח פיתוח הולם של אדמות סמוכות ושמירה על המינים המאוימים השוכנים בו.
האזור הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו בשנת 1994. בשנת 2007 ביקרו בפארק 392,958 מבקרים.
במהלך המאות ה-19 וה-20 הסתובב באזור עדר גמלים שהתפראו.
ייתכן שהם הגיעו במהלך הכיבוש המוסלמי של ספרד במאה ה-8, או שהם אולי ברחו מעדר שהביא המרקיז דה מולינה ה-12 (XII marqués de Molina) כבהמות משא בשנת 1829. בשנות החמישים נותרו רק שמונה פרטים, ואלה היו מאוימים על ידי ציידים בלתי חוקיים.
הפרופיל הגאולוגי של הפארק הלאומי דוניאנה משקף את ההתפתחות במשך כמה מאות אלפי שנים של אקוויפר עמוק ותכונות גאומורפולוגיות שהעצימו את המגוון הביולוגי של בתי הגידול של חיות הבר שנמצאים בו.
לאחר תום תקופת הקרחונים האחרונה, היה האזור מכוסה בביצות מים מתוקים ומלוחים, ביצות עשב ודיונות חול, עם כמה חדירות של הים שנגרמו על ידי אירועים כמו צונאמי וסופות גדולות.
תקופה של עלייה מהירה יחסית במפלס הים העולמי עם תום תקופת הקרחונים נקשרה להמסה של הקרחונים העתיקים, שהגיעה לרמתה המקסימלית לפני 6,500–7,000 שנה.
בשלב זה הוצף הפארק הלאומי דוניאנה והאזורים שמסביב, ונוצרה לגונה, שלימים נקראה על ידי הרומאים לאקוס ליגוסטינוס (Lacus Ligustinus).
קצב התמלאות הלגונה גדל במהלך 6,000 השנים האחרונות, יחד עם גידול מואץ של יצירת שרטונות חול וביצות ופני שטח חדשים.
בביצות העשב הנרחבות של הפארק הלאומי דוניאנה יש כיום טופוגרפיה שטוחה, עם כמה שקעים בפנים הארץ שבהם יש ביצות זמניות או קבועות, המכונות על ידי בני המקום "לוסיוס" (lucios).
האזור כולו מוגן על ידי השרטון של דוניאנה, אי מחסום חולי עם מערכות דיונות ניידות הצומחות לכיוון דרום-מזרח.
אף על פי שהטופוגרפיה של דוניאנה היא של אזור יבשתי חדש יחסית, בקנה המידה של לוח הזמנים הגאולוגי, נמצאו באזור שרידים של כלים נאוליתיים.
נראה שלאזור הגיעו תרבויות עתיקות שונות כבר לפני 2,800 שנה, כולל הפיניקים, היוונים מהעיר ותושבי העיר טרטסוס הסמוכה, אבל ממצאים ארכאולוגיים המעידים על כך לא נמצאו.
בשנת 1923 חיפש הארכאולוג הגרמני , בליווי הארכאולוגים אדולף למרר (Adolf Lammerer) ו את מיקומה של הבירה העתיקה של טרטסוס בדיונות של דוניאנה, אך לא מצא דבר מעניין.
חפירות אלה בוצעו בסרו דל טריגו (Cerro del Trigo).
ומומנו על ידי דוכס טריפה (duques de Tarifa), אז הבעלים של דוניאנה.
אף על פי כן, בשנת 1978 מצא שולטן את ה"אסטלה של וייאמנריקה" (Estela de Villamanrique) בעיירה הסמוכה .
סקרים נערכו בשנת 2007 בביצה המלוחה אינוחוס (Marisma de Hinojos) במחוז ולבה, במטרה לגלות עקבות של העיר המיתולוגית.
ממצאים ראויים לציון כללו שרידי יישובים רומאיים, המתוארכים למאה השנייה עד המאה החמישית לספירה, שעסקו בעיקר בדיג ובהמלחת דגים או בהכנת גארום.
(Las Marismas del Guadalquivir), אזור של שפלה של ביצות עשב ליד הגדה השמאלית של שפך הגואדלקיביר, היה אז אגם פנימי גדול המכונה לאקוס ליגוסטינוס בלטינית.
האגם התמלא באטיות במשקעים שהורבדו והשתנה בהדרגה לביצות הנוכחיות.
בשנת 1297 העניק בנו, סנצ'ו הרביעי, מלך קסטיליה, לגוסמאן אל בואנו (Guzmán el Bueno) את הפייף של סנלוקר (Sanlúcar), המורכב מהשטח שנמצא מאחורי החוף המכונה "ארנס גורדס" (Arenas Gordas, "חולות שמנים") על הגדה השמאלית של שפך הגואדלקיביר, והוא נשאר בידי בית מדינה-סידוניה במשך יותר משש מאות שנים.
שושלת האצולה הוקמה בשנת 1369, כאשר אנריקה השני, מלך קסטיליה העניק לחואן פרס דה גוסמאן הבעלים סנלוקר את מחוז נייבלה.
בשנת 1493 העניקו המלכים הקתוליים חלק מאדמות הכפר אל רוסיו (El Rocío) של ימינו למזכיר המלכותי, שבנו מכר אותן מאוחר יותר לעיירה .
בעבר הובאו למקום גרעיני רבייה של חזירי בר וצבאים, ומצד שני עודדו ציד זאבים להגנה על גידול בקר וסוסים.
כמעט מאה שנה לאחר מכן, רכש ומפקד הארמדה הספרדית, חלק מהאדמה.
אשתו, אנה דה סילבה אי מנדוסה (Ana de Silva y Mendoza), בתה של נסיכת אבולי, עברה למקום מפלט כפרי בשם "קוטו דה דוניה אנה" (Coto de Doña Ana, "שמורת הציד של דונה אנה"), שהיה מקור השם הנוכחי "דוניאנה".
הבית שופץ כעבור שנים כארמון.
ההתייחסות לשימוש בקוטו דוניאנה כבקתת ציד מובאת בפסוקים הראשונים של "אגדת פוליפמוס וגלאטיאה" (La Fábula de Polifemo y Galatea), שהמשורר הקדיש לרוזן ניאבלה, ובו הוא מבקש מהאצילים לדחות את מעללי הציד שלהם כדי לשמוע את חרוזיו.
בשנת 1624 שהה פליפה הרביעי, מלך ספרד באחוזה מספר ימים כאורחו של הדוכס ה-9 ממדינה-סידוניה, והצטרף לכמה מסעות ציד גדולים.
הוא הביא איתו מגוון גדול של מאכלים, שכללו מותרות כמו שלג מההרים עבור הנשפים התכופים שקיים לכבוד הדוכס.
בשנת 1797 שהה פרנסיסקו דה גויה בארמון כאורח של פטרוניו, הדוכס ה-15 ממדינה-סידוניה ואשתו, הדוכסית ה-13 מאלבה.
כאן גויה יצר את אלבום A (Álbum A) שלו, אוסף רישומים, וככל הנראה צייר את הדיוקנאות המפורסמים שלו המאחה הלבושה והמאחה העירומה, שעל פי השמועות מתארות את הדוכסית.
כתוצאה מכך ביקרו בו חוקרי טבע וציידים בריטים ובהם אבל צ'פמן (Abel Chapman) וולטר ג'.
Buck), ששניהם כתבו ספרים שהפנו תשומת לב של קהל רחב יותר באירופה על החשיבות האסטרטגית של דוניאנה עבור ציפורים נודדות העפות לאפריקה.
מאוחר יותר, כאשר חוסה חואקין אלווארס דה טולדו אי קארו (José Joaquín Álvarez de Toledo y Caro; 1865–1915) הפך לדוכס ה-19 של מדינה-סידוניה, הוא ירש חובות גדולים ועל מנת לשלם אותם נאלץ למכור נכסים שונים, כולל קוטו דה דוניאנה, אותו מכר תמורת 750,000 פסטות, וניתק אותו סופית מהדוכסות.
כאשר ויליאם גארווי שעשה את הונו מייצור שרי קנה את דוניאנה מהדוכס בשנת 1901, האחוזה הייתה נטושה והייתה במצב של חורבה.
גארווי החזיר את הארמון לתפארתו לשעבר, ועם מותו הוא עבר לאחיו ג'וזף ולאחייניתו מריה מדינה אי גארווי, שהייתה נשואה לדוכס מטריפה, מהנדס יער.
בשנת 1934 היא עברה לאחות הדוכסית מטריפה, בלנקה מדינה אי גארווי, שהייתה נשואה למרקיז מבורגטו.
בשנת 1942 מכר אותו המרקיז לחברה שהוקמה על ידי סלבדור נוגרה (Salvador Noguera), מנואל גונסלס (Manuel Gonzalez) והמרקיז של מריטו.
איש העסקים הספרדי מאוריסיו גונסאלס-גורדון אי דייס (Mauricio González-Gordon y Díez), המרקיז מבוננסה (marqués de Bonanza), שמשפחתו החזיקה באחוזה גדולה בדוניאנה, התעניין במערכות האקולוגיות שלה ובחיי הציפורים שבה, והזמין אורניתולוגים מכל רחבי אירופה לבקר.
בשנת 1952 ביקרו במקום האורניתולוגים הספרדים חוסה אנטוניו ואלוורדה (José Antonio Valverde) ופרנסיסקו ברניס (Francisco Bernis), כשגונסלאס-גורדון שימש כמדריך.
ואלוורדה ומשפחת גונסאלס-גורדון חששו ששטחי הביצות, עם עושר חיות הבר המגוונות בהם, נמצאים תחת איום של התוכניות של ממשלת ספרד לנקז אותם עבור חקלאות ולנטיעת עצי אקליפטוס.
מאוריסיו, יחד עם אביו, ביקש מברניס לנסות ולהשפיע על הדיקטטור הספרדי פרנסיסקו פרנקו לנטוש את התוכניות.
השלישייה כתבה מזכר שהוגש לפרנקו עצמו על ידי מנואל, אביו של מאוריסיו.
עד נובמבר 1953 סיים ברניס לכתוב דו"ח על מצבה של דוניאנה שהראה כי לאזור יש ערך אקולוגי יוצא דופן.
הקבוצה חיפשה והשיגה תמיכה בינלאומית למטרותיה.
המאמצים של גונסאלס-גורדון להניא את פרנקו חשפו אותו לסכנה כלשהי, אך ממשלת פרנקו נעתרה ותוכניות הניקוז בוטלו.
ואלוורדה הוביל את המסע המדעי המאורגן הראשון לדוניאנה בשנת 1957, אליו הצטרפו חוקרי הטבע הבריטיים גאי מאונטפורט (Guy Mountfort), רוג'ר פיטרסון (Roger Peterson) וסר ג'וליאן האקסלי.
קבוצה של אירופיים מומחים לשימור - בהם גאי מאונטפורט, מקס ניקולסון (Max Nicholson) ו - הוכיחו אז את חשיבותו המכריעה של האזור כתחנת ביניים עבור ציפורים הנודדות בין יבשת אירופה ואפריקה.
בשנת 1959 מכרה משפחת גונסאלס חלק מאדמתה בדוניאנה לצורך פיתוח אתר הנופש .
פעולה זו הדאיגה את אנשי השימור האירופיים, מה שהוביל מוסדות שונים ותורמים אנונימיים להציע לקנות חלק מהנכס.
ואלוורדה, הופמן וניקולסון, בשותפות עם חברת שימור הטבע הבריטית (British Nature Conservancy), הקימו עמותה שארגנה מהלך בינלאומי לגיוס כספים להרחבת הפארק.
הקמפיין גייס שני מיליון פרנקים שווייצרים לרכישת שטח אדמה של 70,000 דונם כתוספת לשטח שתרם גונסאלס-גורדון.
בשנת 1969 חברה שוב הקרן העולמית לשימור חיות הבר לממשלת ספרד כדי לרכוש חלק נוסף בביצות הדלתה של הגואדלקיביר ולהקים את הפארק הלאומי דוניאנה.
באותה שנה הוקם הפארק הלאומי דוניאנה על פי צו, שחלק משטחו היה בבעלות "משרד הכלכלה והתחרותיות" (Ministerio de Economía y Competitividad) וחלקו עדיין בידיים פרטיות.
עשר שנים לאחר מכן הורחב האזור המוגן ונוצר מה שמכונה "קדם-פארק דוניאנה" (Preparque Doñana).
בשנת 1980 הכיר אונסק"ו בפארק הלאומי דוניאנה כשמורת ביוספירה בשטח של 772,600 דונם.
אזור הליבה של השמורה השתרע על 507,200 דונם בפארק הלאומי דוניאנה, וגודל אזור החיץ היה 542,500 דונם בפארק הטבעי של דוניאנה.
גובה השמורה נע בין מפלס הים ל-40 מטרים מעל גובה פני הים.
אונסק"ו ראה בדוניאנה אזור בעל חשיבות עולמית, בהתבסס על מגוון המערכות האקולוגיות שלו והמספר הנרחב של המינים השוכנים בו.
בשנת 1982 הוא נכלל ברשימת השטחים של אמנת רמסר, ובשנת 1989 המירה את הקדם-פארק לפארק הטבע דוניאנה (Parque natural de Doñana).
בשנת 1994 הוא הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, מה שאפשר הקמת תוכניות לשימור וניהול האזור.
מבחינה היסטורית, שטחי ביצות אלה מאוימים תמיד על ידי תוכניות להגדלת התפוקה החקלאית המקומית והרחבת התיירות.
הקרן העולמית לשימור חיות הבר עדיין תומכת בדוניאנה, ונלחמת בהצעות לניקוז הביצות, לשאיבת מים להשקיה של אדמות חקלאיות לאורך החוף ולהרחבת מתקני התיירות.
בשנת 1998, התרחש אסון אסנלקויאר (Desastre de Aznalcóllar) כשסכר מגן נפרץ במכרה לוס פראילס (Los Frailes) שבבעלות בולידן-אפירסה (לשעבר אנדלוסה דה פיריטאס), חברת הבת הספרדית של חברת המכרות השוודית , ושחרר שיטפון של בוצה רעילה שנכנסה לנהר גודיאמאר (Guadiamar), מקור מים ראשי לפארק.
בשנת 2000, לאחר האסון הסביבתי הגדול הזה, קידם משרד הסביבה הספרדי את התוכנית "דוניאנה 2005", שמטרתה התחדשות הביצות.
בשנת 2006 הועברה האחריות לתחזוקת הפארק לממשלת אנדלוסיה על פי צו מלוכתי ב-9 ביוני.
התפקידים והשירותים של הממשל לשמירת הטבע שהועברו לפיכך למדינה האנדלוסית הורחבו, והפארק הלאומי דוניאנה והפארק הטבעי אוחדו והפכו ל"אזור הטבעי של דוניאנה" (Espacio natural de Doñana), שטח יחיד המחולק לאזורים עם רמות שונות של הגנת הסביבה.
בשנת 2008 יצר פארק זה ברית פארקים תאומים עם פארק הטבע האזורי קאמארג בדלתה של הנהר רון בדרום צרפת, איתו הוא חולק היבטים אנתרופולוגיים ואתנוגרפיים.
במהלך כהונתו החל ראש ממשלת ספרד פליפה גונסלס להשתמש בדוניאנה כמפלט בזמן חופשה, ויצר בכך תקדים ליורשיו.
בשנת 2010 הופקעו על ידי המשרד לשעבר לאיכות הסביבה 92,000 דונם על קו החוף לצורך הגנה.
ביולי 2012 אישר אונסק"ו את הרחבת שמורת הביוספרה של דוניאנה מ-772,600 דונם ליותר מ-2,550,000 דונם ואפשר עמידה בהנחיות "תוכנית האדם והביוספרה" (Man and Biosphere Program).
אישור זה יצר אזור מעבר בו מיוצגים האינטרסים החברתיים-כלכליים של המועצות המקומיות השונות באזור דוניאנה.
בשנת 2019, סגרה המשטרה עשרות בארות לא חוקיות שהופעלו בעיקר על ידי חקלאים שגידלו פירות סביב הפארק, ששאבו במשך שנים רבות מים ממפלס מי התהום של הפארק.
האקלים בפארק דוניאנה מתון, ים תיכוני טיפוסי, המאופיין בקיץ יבש ובחורפים גשומים יחסית כתוצאה משינויים ב וברכס הסובטרופי של לחץ גבוה.
הגשמים יורדים בעיקר בעונות הביניים, כלומר באביב ובסתיו.
בסתיו במיוחד יכולים להיווצר גשמים עזים הנגרמים כתוצאה מהצטברות בקיץ של חום בגופי מים גדולים קרובים, והגעת גושי אוויר קרים מהקוטב.
בחורף, לעומת זאת, אנטי-ציקלונים תרמיים עשויים להתרחש באופן מקומי.
הטמפרטורות מתונות לאורך כל השנה, עם טמפרטורות מקסימליות המשתנות כ-17°C מעלות צלזיוס בין החורף לקיץ.
המאפיין המשמעותי ביותר של האקלים הוא שלושה עד חמישה חודשים של מזג אוויר יבש בקיץ, כאשר הוא נשלט על ידי האנטי-ציקלון הסובטרופי.
בפארק ישנם מינים רבים של צמחייה: עצים, כולל אורנים, פרחים כמו ורדים ושיחים.
מינים שאינם ילידים כמו אקליפטוס, שיטה ארוכת-עלים (Acacia longifolia), מסמור שיחי (Gomphocarpus fruticosus), טבק השיח או צלקנית נאכלת (Carpobrotus edulis) נעקרים על ידי עובדי הפארק.
המערכת האקולוגית של הדיונות הנודדות (המכונות גם טרנסדיונות), שנוצרות על ידי הרוח השוררת הדרומית-מערבית, כמעט ואינה קיימת במקומות אחרים בחצי האי האיברי.
התנאים הקשים של מערכת אקולוגית זו ניכרים בהתאמות של כמה מיני צמחים לתנאיה המיוחדים: דיונות החול והאדמה אינן עקביות.
קבורת הצמחייה ההדרגתית, במיוחד של עצים שצצים ואז מתים בשל התנועה האיטית של החול, היא אחת התופעות הידועות ביותר באזור החוף של הפארק.
בעלי חיים שתועדו בפארק כוללים 20 מינים של דגי מים מתוקים, 11 מיני דו-חיים, 23 מינים של זוחלים, 40 מינים של יונקים ו-360 מיני עופות שאינם ימיים, מתוכם 127 מתרבים בשטח הפארק.
דגים מקומיים כמו צלופחים חיים במימי דוניאנה, וכן מינים שהוחדרו אליה במשך השנים כמו הקרפיון, והגמבוזיה, או זאב הנהרות, הנחשב למין פולש המאיים על המערכות האקולוגיות המקומיות.
למעלה מ-300 (או אף 400 לפי ספירה אחת) מיני עופות נצפו בשטח הפארק, כולל עופות שתחום התפוצה שלהם מוגבל כמו עיט ספרדי, ברווז משויש, צחראש לבן, ו-אגמייה מצויצת (Fulica cristata).
מיני עופות מים כוללים: מגלן חום, פורפיריה מערבית, צולל ביצות, כפן מצוי, נטה אדומת-ראש, לבנית קטנה, אנפית בקר, אנפת לילה מצויה, אנפית סוף ופלמינגו מצוי, בעוד שהאזורים סביב הביצות כוללים דוכיפת מצויה, כרווניים, דרור ספרדי, עפרונן גמדי (Alaudala rufescens) וקטה חדת-זנב.
האתר מושך אליו בקיץ עופות נודדים רבים, שיכולים לכלול: אנפה ארגמנית, שחפית עבת-מקור, עפרונן קצר-אצבעות, (Calandrella brachydactyla), חיוויאי הנחשים, כחל מצוי, Iduna opaca , חרגולן זמירי, אנפית גמדית, עיט גמדי, מרומית לבנת לחי וחמרייה חלודת-זנב.
השונר האיברי, שבית הגידול שלו מוגבל לחצי האי האיברי, הוא מין החתולים הגדולים המצוי בסכנת ההכחדה הגדולה ביותר.
בפורטוגל מאמצי התאוששות לשמר את בית הגידול הנותר שלו הביאו ליצירת .
מרכז הרבייה אסבוצ'ה (Centro de Cría de El Acebuche) בדוניאנה פיתח תוכנית רבייה בשבי שהשיגה את הישרדותם של אחד עשר פרטים שנולדו במרכז ושל למעלה משלושים שנלכדו בפארק, שאם לא כן, ספק היה אם היו שורדים.
מאמצי השימור הללו נתקלים בקשיים עקב שיעור תמותה גבוה בקרב השונרים והפרות חוזרות ונשנות של חוקים האוסרים על מכוניות להיכנס לפארק או לנסוע בדרכיו, אם כי, כפי שחלק מסוכנויות דיווחו, סיבות המוות לא תמיד ברורות.
מצב ההישרדות הרעוע של חיה זו הפך אותה לסמל אייקוני של הפארק עבור הציבור הרחב.
בדוניאנה ישנם שני גזעי סוס מקומיים: סוס הביצה (בספרדית: Caballo marismeño) וסוס רטוארטס (Caballo de las retuertas).
האחרון הוא אחד הגזעים האירופיים העתיקים ביותר, המתוארכים אולי לשנת 1000 לפני הספירה, והיחיד שחי בטבע ומבודד מאוכלוסיות אחרות.
פעילות חשובה הקשורה לפארק היא "סאקה דה לאס איגאס" (La Saca de las Yeguas, מילולית: "כינוס הסוסות"), אירוע חיות משק הנוגע לסוסי הבר הילידים של ביצות המלח של דוניאנה.
כל שנה ב-26 ביוני, לאחר חגיגת יוחנן המטביל, לוכדים בוקרים כמה מאות סוסות וסייחים חדשים מקרב סוסי הביצה, ולאחר שהם מקבלים את ברכת הכנסייה באל רוסיו מוסעים לאלמונטה, נבדקים רפואית, ונמכרים או ניתנים במתנה.
ייתכן שהם הובאו לחצי האי האיברי במהלך הכיבוש המוסלמי של ספרד במאה ה-8, או שהם ברחו מעדר שהובא מהאיים הקנריים בשנת 1829 על ידי המרקיז דה מולינה ה-12 (XII marqués de Molina) כחיות משא.
בשנות החמישים של המאה ה-20 נותרו רק שמונה פרטים, ואלו היו מאוימים על ידי ציידים בלתי חוקיים.
בתחילת שנות השישים היו רק שלושה, אך נוספים שוחררו לטבע לאחר ששימשו בצילומי הסרט לורנס איש ערב בשנת 1962.
אזור החוף שממערב לפארק הלאומי ממטלאסקניאס (Matalascañas) למסאגון (Mazagon), שטח בצורת מלבן באורך 25 קילומטרים ומגיע עד לכ-5 קילומטרים בפנים הארץ, מורכב משדה דיונות, כמה לגונות ושטחי מים קדומים, כמו גם יער גדול של עצי אורן ואקליפטוס.
אזור זה הוא מקלט של חיות בר בשפע, כולל השונר האיברי.
הוא כולל את העיירות מטלאסקניאס ומסאגון, וכן את מרכז הניסויים , אתר שיגור רקטות לטיסה תת-מסלולית, אך הכרזתו כפארק לאומי מנעה את הקמתו של פרויקט עירוני גדול ממערב למטלאסקניאס.
קדם-הפארק צפון – יערות האורן של אינוחוס (Preparque Norte – Pinares de Hinojos) משתרעים צפונית לפארק הלאומי מאל רוסיו (El Rocío) לאינוחוס (Hinojos), עם שטחי ביצה ויער.
פינאר דל פינטו (Pinar del Pinto) מקוטו דל ריי (Coto del Rey), בין לווייאמנריקה דה לה קונדסה, הוא משכן של כמה מיני עופות דורסים.
קדם-הפארק מזרח – בראסו דה לה טורה-אנטרמורוס (Preparque Este–Brazo de la Torre-Entremuros) – אזור ממזרח לפארק הלאומי, בין בראסו דה לה טורה לגואדלקיביר, עם ביצות וקאניוס (caños, תעלות גאות ושפל המגיעות לאזור הביצות הבוציות).
זה מושך ציפורים השוכנות בדוניאנה במהלך הקיץ, ובמהלך החורפים בהם מתרחשת בצורת.
חלק מהביצות הוסבו לגידול אורז.
פינאר דה לה אלגאידה – מריסמס דה בוננסה (Pinar de la Algaida–Marismas de Bonanza) – אזור מדרום-מזרח לפארק הלאומי ומצפון ל על הגדה השמאלית של הנהר גואדלקיביר, הכולל יער גדול של אורנים וביצות בסאלינס (Salinas).
הביצות האלה הן היחידות שעדיין מוצפות על ידי הגאות והשפל (כל האחרות מסתמכות אך ורק על נחלי מים מתוקים וגשם לצורך מילוי מחדש), וכתוצאה מכך, חיים במקום פלמינגו וסייפנים.
"אלגאידה" היא מילה ממוצא ערבי, שפירושה בדרך כלל כל מקום מכוסה עצים ושיחים.
אל פינאר דה לה אלגאידה ממוקם בסמוך לאתר הארכאולוגי "טסוריו דה לא אלאידה" (Tesorillo de la Algaida) שבו שרידי מקדש המוקדש לאלה עשתרת, ואתר הבאר הרומית של קברוס (Caveros).
נטיעות מחודשות נהוגות באלגאידה מאז תחילת המאה ה-19, וכעת הוא מכיל מושבה גדולה של דיה מצויה.
לאחר אסון סכר אסנלקוייאר ב-1998, גברה המודעות הציבורית לסיכונים הסביבתיים שאליהם נחשף האזור הכפרי.
מחקרי השפעה שונים וקבוצות סביבתיות הזהירו שוב ושוב מפני בעיות המאיימות על הצמחייה, בעלי החיים, המים והקרקע באזור.
אמנם לחץ העיור על המערכות האקולוגיות המקומיות מהווה מקור לדאגה לאורך כל השנים, אך אינו זה גורם הסיכון היחיד.
אונסק"ו בדקה את מועמדותו של הפארק להיכלל ב"רשימת אתרי המורשת העולמית בסיכון" מספר פעמים, אך טרם הוסיפה אותו.
היו מספר בעיות הקשורות לתשתיות ליד הפארק.
פרויקט הקמת צינור נפט בין אקסטרמדורה לנמל ולבה ספג ביקורת מצד ארגונים סביבתיים, הטוענים כי הדבר יגדיל משמעותית את תנועת המכליות באזור ועקב כך את הסיכון הנלווה של זיהום נפט.
חפירה תכופה של הנהר גואדלקיביר כדי לאפשר מעבר של ספינות לנמל סביליה הוכחה כגורמת להפרעות רציניות בביו-דינמיקה של שפך הנהר.
האגודה להגנת הטבע (Associación de defensa de la naturaleza, בראשי תיבות Adena), הסניף הספרדי של ה-WWF, קישר בין מעבר של ספינות אלה לבין החדרת בעלי חיים חדשים למערכות האקולוגיות המקומיות, המתרחשת כאשר הן מזרימות מי נטל המכילים מינים זרים.
נמל ולבה, כמה קילומטרים מפארק הטבע, הוא אחד האיומים הסביבתיים הגדולים ביותר שלו.
פרנסיסקו בלה (Francisco Bella), סנטור מטעם מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית וראש העיר לשעבר של העיירה אלמונטה ולבה, רואה זאת כאבסורד שפרויקט הצינור אושר בעוד שהממשלה הלאומית והממשלה האזורית של אנדלוסיה משקיעות באנרגיה מתחדשת.
כראש עיריית אלמונטה, הוא ציין את הקשיים ביישום מדיניות המקדמת תעסוקה בסמוך לפארק: "...
אנחנו יודעים כמעט הכול על הנמלה והשונר, אבל צריכים לדעת כיצד מתפתחת התעסוקה בדוניאנה".
בהתאם לעמדת בלה בנוגע לצינור הנפט, אמר חינס מוראטה (Ginés Morata), ביולוג ונשיא לשעבר של "מועצת ההשתתפות של דוניאנה" (Consejo de Participación de Doñana), כי הפרויקט, שכולל מעבר של מאות מכליות נפט בשנה שתפרוקנה את מטענן ליד דוניאנה, יוביל לאפשרות מוגברת של דליפת נפט.
ניצול יתר של מקורות המים
בעיה סביבתית נוספת היא שאיבות מים להשקיה, רבות מהן בלתי חוקיות, שהוכפלו מאז סוף שנות השמונים כדי לשמור על גידולים עתירי מים כמו כותנה, אורז ולאחרונה תות שדה.
אלו גדלים בחממות, עם שטח מוערך תחת פלסטיק בשטח שבין 45,000 ל-60,000 דונם באזור דוניאנה, ומייצרים למעלה מ-60% מתנובת תות השדה הספרדי.
קידוח הבארות הבלתי חוקיות לשאוב מי השקיה מאקוויפרים תת-קרקעיים ככל הנראה הלך והתרחב, בעוד שדרישות המים של מתחמי מגורים סמוכים ושימוש בלתי הולם במקורות המים של הנהרות הסמוכים עשויים להשפיע גם על ההידרולוגיה של הפארק.
סיכונים פוטנציאליים אחרים כוללים המלחת מי תהום כתוצאה משינויי אקלים; חדירת המים המלוחים מהאוקיינוס האטלנטי תסכן כמה מיני בעלי חיים.
מצד שני, יכול להתרחש גם מדבור.
כדי להקל על החקלאים אישרה המועצה המחוזית של ולבה (Diputación de Huelva) העברה ממערכת המים צ'נסה-פיידרס (Sistema hídrico Chanza-Piedras).
ב-25 באפריל 1998 נפרץ סכר המגן במכרה לוס פראילס (Los Frailes) שבבעלות בולידן-אפירסה (לשעבר אנדלוסה דה פיריטאס), חברת הבת הספרדית של חברת המכרות השוודית , ליד שבמחוז סביליה, ושחרר 4–5 מיליון מטרים מעוקבים של פסולת מכרה.
הפסולת החומצית, שהכילה רמות מסוכנות של כמה מתכות כבדות, הגיעה במהירות לנהר אגריו הסמוך, וממנו לנהר , וזרמה כ-40 קילומטרים לאורך נתיבי מים אלה לפני שניתן היה לעצור אותה והגיעה עד לקדם-הפארק.
פעולות הניקיון ארכו שלוש שנים, בעלות מוערכת של 240 מיליון אירו.
אף על פי שהזרימה הואטה על ידי סכרי עפר והוסטה דרך הגואדלקיביר לים, הייתה הפגיעות של המערכות האקולוגיות של דוניאנה לאסונות סביבתיים כאלה מוחשית.
כדי להבטיח פיתוח בר-קיימא הן באזורים הכפריים והן במחוזות הסובבים, וכן כדי לנטרל איומים סביבתיים עתידיים, התכנסה ועדת מומחים בינלאומית בשנת 1992 כדי להציע פתרונות, והציעה את "תוכנית פיתוח בר-קיימא של דוניאנה וסביבתה" (Plan de Desarrollo Sostenible de Doñana y su Entorno), שתוארה בקצרה כ:
זו הפכה למעשה להצהרת המטרה של קרן דוניאנה 21 (Fundación Doñana 21), שנוצרה בשנת 1997 כשותפות בין המועצה השלטת של הממשלה האזורית של אנדלוסיה לבין הבנקים לחיסכון אל מונטה, סן פרננדו ואוניקאחה.
התוכנית קבעה בין יעדיה קידום פעולות המועילות לסביבה הטבעית, תוך חיפוש שיתוף פעולה של גופים ממשלתיים לאומיים ואירופיים, והארגונים השונים בעלי עניין בפארק, כלכלי או אחר, לפיתוח בר קיימא של האזור (למשל, על ידי עידוד חקלאות אורגנית של אורז).
מאז, נציגי סוכנויות המועצה, עסקים, איגודים מקצועיים וארגוני שימור כמו WWF הצטרפו לקרן ושיתפו פעולה כדי לעמוד ביעדיה.
בשנת 2013 אושרה הקמת צינור גז בסביבת הפארק על ידי משרד החקלאות, המזון והסביבה הספרדי.
עלייה לרגל לאל רוסיו וסוגיות אקולוגיות
עיריית אלמונטה, ולפיכך גם הפארק, ממוקמת באזור שבו הופעות ציבוריות של להט דתי היו תכופות לאורך מאות שנים.
האיברים הקדומים סגדו לאלוהי הטבע והמים, כמו בכת האלה של קיבלי.
טקסי הפולחן של הכת, שדומים במובנים רבים לחגיגות הרוסיירס (Rocieras) הנוכחיות, אומצו במהירות על ידי הנוצרים הראשונים בארצות אלה כדי להיטמע בליטורגיה שלהם.
הם בנו כאן בזיליקה קטנה, שכיום אינה קיימת, אך בעיקר לאחר כיבוש האזור מחדש בשנת 1262 התמסדו הסגידה למרים, אם ישו.
בסביבות 1270–1284 שיחזר אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה את מנזר סנטה מריה מרוסינאס (Ermita de Santa María de las Rocinas), ובשנת 1337 הזכיר אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה לראשונה בכתובים את כת מרים, אם ישו באזור.
פסל הבתולה ב מתוארך ככל הנראה למאה ה-13, אם כי האיקונוגרפיה הנוכחית המייצגת את הבתולה כגבירה של החצר המלכותית אומצה בשלהי המאה ה-16, על פי אופנת התקופה.
הפופולריות של פולחן וירחן דל רוסיו (Virgen del Rocío, "הבתולה מרוסיו") בעת המודרנית עוררה חשש מפני השפעת העלייה לרגל השנתית על הסביבה הטבעית של הפארק.
הפארק משמש עולי רגל בדרכם ל.
מכיוון שאירוע זה מושך אליו מיליון עולי רגל מדי שנה, יש לו השפעה שלילית משמעותית על המערכת האקולוגית של הפארק.
הצפיפות הגדולה של עולי רגל סביב תאריכים מסוימים ניכרת לא רק בכפר אל רוסיו שבו נמצא המנזר, אלא גם במקומות בתוך הפארק ומחוצה לו כמו בפיארה דל אסבוצ'אל (Piara del Acebuchal), בגשר אחולי (Puente del Ajolí), בוקה דל לובו (Boca del Lobo) ובדרך מוגר (camino de Moguer).
עלייה לרגל זו מהווה מתנה משמים בדמות פרסום הפארק, אך דורשת משאבי פארק מוגברים למניעת שריפות וניטור כללי, והייתה לה השפעה שלילית משמעותית על הסביבה (למשל, סכנה מוגברת של שריפות, רכבי SUV המזיקים לקרקע רגישה וכו').
התחנה הביולוגית של דוניאנה (Estación Biológica de Doñana), בראשי תיבות EBD, הוא מרכז המוקדש לחקר האקולוגיה הארצית.
היא הוקמה במשותף בשנת 1964 על ידי ממשלת ספרד והקרן העולמית לשימור חיות בר לתמיכה במחקר מדעי על מערכות אקולוגיות מקומיות; במהלך מחקר זה נחקר גם מצבם של מערכות אקולוגיות לאומיות ובינלאומיות אחרות.
לאחר הקמת הקרן העולמית לחיות בר בשנת 1961, אחת הפעולות הראשונות שלו הייתה רכישת 67,940 דונם של אחוזת "לאס נואבאס" (Las Nuevas) בדוניאנה בשנת 1963, אותם העבירה אז לידי ה-CSIC.
ה-CSIC הכריזה על האזור כשמורה ביולוגית (Reserva Biológica), ובשנת 1964 בנתה את התחנה הביולוגית של דוניאנה.
ה-WWF רכש קטע נוסף של דוניאנה בשנת 1968 בהיקף כולל של 32,140 דונם וכינה אותו מאוחר יותר השמורה הביולוגית של גואדיאמר (Reserva Biológica de Guadiamar).
ארמון אסברון (Palacio del Acebrón) – נבנה בשנות השישים של המאה ה-20 על ידי לואיס אספינוסה פונדוויאה כבית מגורים ובקתת ציד, וכיום משמש כמרכז מבקרים של הפארק.
מרכז המבקרים באסבוצ'ה (Centro de visitantes de El Acebuche), הממוקם בבית חווה ישן, הוא נקודת המוצא לביקורים בפארק.
יש בו שבילים ומצפי ציפורים על האגם באותו שם.
מרכז המבקרים בית החרושת לקרח (Centro de visitantes Fábrica de Hielo) – שוכן בבית חרושת לקרח לשעבר מתחילת המאה העשרים, שנמצא בסנלוקר דה ברמדה, בבריו (שכונה) בבחו דה גויה, שינה תפקיד לקליטת מבקרים בפארק הלאומי דוניאנה.
הפארק הלאומי דאצ'יגאם (בהינדי: दाचीगाम राष्ट्रीय उद्यान) הוא פארק המשתרע על שטח של כ-141 קמ"ר וממוקם בג'אמו וקשמיר, הודו.
הפארק נוסד בשנת 1910 על ידי המהראג'ה של ג'אמו וקשמיר במטרה לשמש כמקור מים נקיים לסרינגאר שנמצאת במרחק של כ-22 ק"מ ממנו.
הפארק הלאומי דאצ'יגאם נקרא כך כזכר לעשרת הכפרים שפונו מהשטח לטובת הפארק, הוא שופץ והוגדר לראשונה כגן לאומי בשנת 1981 ומתוחזק כיום על ידי הרשויות המקומיות.
הזן העיקרי שחי בפארק הלאומי הוא אייל קשמירי, אך מתגוררים בו עוד מינים אחרים:
ניתן לראות עופות רבים, חלקם מקומיים אך רבים מהם חונים בו בעת עונות הנדידה למנוחה ואף לגידול צאצאים:
הפארק הלאומי ג'ביל הוא פארק לאומי, הממוקם בדרום תוניסיה, ומהווה חלק מצפון מדבר סהרה.
הוא משתרע על שטח של 150,000 דונם, והוא הפארק הלאומי השני בגודלו במדינה, אחרי הפארק הלאומי סנגר-ג'אבס.
אף על פי שהוא גדול, הפארק חדש יחסית; הוא הוכרז כפארק לאומי רק בשנת 1994. עד שהוכרז הפארק סנגר-ג'אבס, היה הפארק הלאומי ג'ביל לפארק הלאומי היחיד במדבר סהרה.
הפארק הלאומי ג'ביל נמצא 80 ק"מ דרומית לעיר המדברית דוז.
הצמחייה בו כוללת שיחים מדבריים רבים, כשהנפוצים בהם הם הארכוביתיים.
בחלקים בהם קיימת צמחייה חיים גם צבאיים, ארנבים וצפעיים.
ברחבי הפארק מפוזרות נקודות תצפית השמורים לתיירים הפוקדים את האזור, אם כי הם אינם מורשים להסתובב בחופשיות בתחומי הפארק אלא רק במסגרת מסלול מסודר.
הפארק משמש גם למחקר ארכאולוגי, שכן נמצאו בו מספר חפצים פרהיסטוריים שמשויכים לעיתים לראשית עידן ההולוקן.
בפארק ניתן למצוא קהילה מגוונת של בעלי חיים מדבריים השכיחים בסהרה, כולל שועלי פנק, צפעיים, נחשי קוברה, תנים ועבדקני הרעמה.
מבין העופות הנפוצים בפארק ניתן להבחין בעפרוני מצויץ ובמיני עורב וחובות.
הפארק הלאומי ההימלאיה הגדולה (בהינדית: ग्रेट हिमालयन राष्ट्रीय उद्यान) הוא פארק לאומי, השוכן במחוז במדינת הימאצ'ל פרדש שבצפון הודו.
הפארק הוקם בשנת 1984 והוא משתרע על שטח של 1,171 קילומטרים רבועים בגובה שבין 1,500 ל-6,000 מטרים.
הפארק הלאומי ההימלאיה הגדולה הוא בית גידול לצמחים רבים ויותר מ-400 מינים של בעלי חיים, כולל כ-31 מיני יונקים, 209 מיני עופות, 12 מיני זוחלים, 9 מיני דו-חיים, 11 מיני תולעים טבעתיות, 17 מיני רכיכות ו-125 מיני חרקים.
הם מוגנים על פי ההנחיות המחמירות של חוק הגנת חיות הבר משנת 1972; מכאן שאסור לצוד בכלל בשטח הפארק.
ביוני 2014 נוסף הפארק הלאומי ההימלאיה הגדולה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
הוועדה לאתר מורשת עולמית של אונסקו העניקה את המעמד לפארק על פי הקריטריונים של "משמעות יוצאת דופן לשימור המגוון הביולוגי".
הפארק הלאומי ההימלאיה הגדולה נמצא בצומת של שני האזורים הביוגאוגרפיים העיקריים בעולם: האזור האינדומלאי מדרום ואזור הפלארקטי מצפון.
הצמחייה ובעלי החיים ביער הממוזג של הפארק הלאומי ההימלאיה הגדולה מייצגים את הקצה המערבי ביותר של האזור הסיני-יפני.
המערכת האקולוגית בגובה רב של ההימלאיה הצפון-מערבית כוללת אלמנטים צמחיים משותפים עם האזור המערבי והמרכז האסיאתי הסמוכים.
כתוצאה מהגובה הממוצע של 4,100 מטרים מעל גובה פני הים הפארק כולל מגוון אזורים עם הצמחייה ובעלי החיים המאפיינים אותם, כגון אזור אלפיני, קרחוני, יערות ממוזגים ויערות סובטרופיים.
אלמנטים ביוגאוגרפיים אלה הם תוצאה של ההתפתחות הגאולוגית של רכס ההימלאיה שנמשכת גם כיום מפעולה של טקטוניקת הלוחות ונדידת היבשות.
לפני למעלה מ-100 מיליון שנה, תת-היבשת ההודית התנתקה מיבשת-העל הדרומית הגדולה של גונדוונה ונעה צפונה.
בסופו של דבר היא התנגשה ביבשת-העל הצפונית, לאוראסיה, תוך יצירת רכס ההרים הענק של ההימלאיה.
בשל איחוד זה של גונדוונה והשטחים האסיאתיים, התאפשרו חילופין בין מינים של צמחייה ובעלי חיים וזה בסופו של דבר הוביל למאפיינים הביוגאוגרפיים הייחודיים באזור.
ציר הזמנים של יצירת הפארק
עברו עשרים שנה מההקמה ועד לחנוכת הפארק הלאומי ההימלאיה הגדולה כחלק ממערכת הפארקים הלאומיים של הודו.
1980: סקר פארק מקדים של פרשות המים בטירתאן, סאינג' וג'יוואנאל באזור בנג'אר שבמחוז קולו 1983: המשך סקר הפארק, אזור בנג'אר שבמחוז קוללו.
1984: הודעה של מדינת הימצ'אל פרדש על הכוונה ליצור את הפארק הלאומי ההימלאיה הגדולה עם אזור חיץ.
1987: תוכנית ניהול ראשונה של הפארק הלאומי ההימלאיה הגדולה.
1988: הליכי הסדר והסדרה זכויות של הקהילות המקומיות
1992: פרויקט חיות הבר הימצ'אל העריך מחדש את כמות חיות הבר, אזורי המרעה של חיות משק ואיסוף צמחי תבלין וסקר את תוכנית הניהול הקיימת.
1994: ממשלת הימאצ'ל פרדש תיקנה את הודעת הכוונה לכלול את מקלט חיות הבר סאינג' ואת קו פרשת המים העליון של פרוואטי.
1994-1999: פרויקט שימור המגוון הביולוגי (CoB), מכון חיות הבר של הודו, דהראדון מבצע מחקר כדי לסייע בניהול הפארק.
1999: הכרזת הענקת פרס על סיום הסדרת הזכויות.
פיצוי כספי לאנשים שהיו להם זכויות של תוצרת מהיערות באזור הפארק, כולל חבילת צעדים להצעת פעילויות לייצור הכנסה חלופית לכל מי שמתגורר באזור פרויקט הפיתוח האקולוגי.
הפארק הלאומי ההימלאיה הגדולה הופך לפארק הלאומי האחרון והחדש ביותר של הודו.
פרויקט שימור המגוון הביולוגי (CoB) הסתיים ב-31 בדצמבר 1999.
2014: מעמד אתר מורשת עולמית הוענק לפארק הלאומי ההימלאיה הגדולה ב-23 ביוני בהליכי ישיבת ועדת מורשת עולמית 38 בדוחה, בקטר.
הפארק הלאומי של ההימלאיה הגדולה הוא משכן של יותר מ-400 מינים של בעלי חיים, כולל כ-31 מיני יונקים, 209 מיני עופות, 12 מיני זוחלים, 9 מיני דו-חיים, 11 מיני תולעים טבעתיות, 17 מיני רכיכות ו-125 מיני חרקים, השייכים לשש סדרות.
רוב בעלי החיים בהרי ההימלאיה קיבלו הגנה תחת קטגוריית ההגנה בעדיפות גבוהה של לוח מספר 1 של חוק חיות הבר (הגנה) ההודי, 1972. ממשלת המדינה של הימצ'אל פרדש אסרה על ציד במדינה במשך יותר מעשר שנים.
טרק של 35 עד 45 קילומטרים בכל אחד מהעמקים של הפארק מביא אל בית הגידול בגובה רב (3,500 מטרים ומעלה) של בעלי חיים כגון כבש כחול מצוי, נמר השלג, דוב חום ההימלאיה, טאר ההימלאיה ואיילי מושק.
התצפיות הטובות ביותר על בעלי החיים הן בסתיו (ספטמבר-נובמבר) כאשר בעלי חיים מתחילים את נדידתם העונתית לגובה נמוך יותר.
הפארק הלאומי של ההימלאיה הגדולה תומך גם במגוון רב של צמחים, הודות לטווח הגובה הנרחב שלו ולבתי גידול שיחסית אינם מופרעים.
מהאורנים והאשוחיות הגבוהים וערמונית הסוסים הגדולה והמתפשטת של העמקים התחתונים, ועד המרבדים הצפופים והענפים המשופעים של צמחי התבלין והערערים האלפיניים, הפארק מציג מגוון אינסופי של צמחייה.
אף על פי שחלק מהשטחים עברו שינוי בשל מרעה, זהו אחד האזורים הבודדים בהרי ההימלאיה המערביים בהם ניתן לראות את היערות ואת כרי הדשא האלפיניים במצב המתקרב למצבם המקורי.
האזור התת-אלפיני הוא העשיר ביותר במינים, ואחריו האזורים האלפיניים והממוזגים העליונים.
הפארק הלאומי ג'בל זע'דוד הוא פארק לאומי תוניסאי שהוקם בשנת 2010.
הפארק ממוקם במשלחת של אואסלטיה שבמחוז קאירואן, ושטחו 1,792 הקטר.
עצי חרוב הם הצומח הנפוץ והבולט ביותר בגן.
הפארק הלאומי הבלתי חדיר ביווינדי הוא פארק שנמצא בדרום מערב אוגנדה.
הפארק הוא חלק מהיער הבלתי חדיר ביווינדי וממוקם לאורך גבול הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ליד הפארק הלאומי וירונגה ובקצה הבקע האלברטיני.
הפארק נגיש רק בהליכה ברגל.
הפארק הוגדר על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
המאפיין את הפארק הוא מגוון המינים הגדול.
הוא מספק בית גידול ל-120 מיני יונקים, 350 מיני ציפורים, 310 מיני פרפרים, 27 מיני צפרדעים, זיקיות, שממיות ומינים רבים בסכנת הכחדה.
מבחינה צמחייה, הפארק הוא בין היערות המגוונים ביותר במזרח אפריקה, עם יותר מ-1,000 מיני צמחים פורחים, כולל 200 מיני עצים ו-104 מיני שרכים.
בחלק הצפוני (הגובה הנמוך) יש מינים רבים של צמחייה גינאו-קונגולית, כולל שני מינים בסכנת הכחדה, המהגוני החום ו-Brazzeia longipedicellata .
הפארק הוא משמש כמקלט לקופי קולובוס, שימפנזים וציפורים רבות כגון ציפורני ציפורניים וטוראקו.
ובעל החיים הבולט ביותר החי בפארק הן כ-450 גורילות הרים המהוות כמחצית מאוכלוסיית העולם של גורילות ההרים הנמצאות בסכנת הכחדה.
14 קבוצות גורילות הרים פתוחות לתיירות בארבעה אזורים שונים בבוהומה, רוהיג'ה, רושאגה ונקורניגו במחוזות קאנונגו , קבאלה וקיסורו בהתאמה, כולם תחת ניהולה של רשות חיות הבר של אוגנדה .
בשנת 1932, שני חלקים של היער הבלתי חדיר ביווינדי הוגדרו כשמורות יער של הכתר הבריטי.
הגוש הצפוני סומן כ"שמורת יער כתר קאיונזה", והגוש הדרומי כ"שמורת יער כתר קסטורה".
לשמורות אלו היה שטח כולל של 207 קמ"ר.
ב-1942 אוחדו שתי השמורות והוגדלו, והיה בשליטה משותפת של מחלקות בעלי החיים והיערות של ממשלת אוגנדה.
בשנת 1964 הוגדרה השמורה כמקלט לבעלי חיים כדי לספק הגנה נוספת לגורילות ההרים החיות בה ושמה שונה לשמורת היער המרכזי הבלתי חדיר.
ב-1966 הפכו שתי שמורות יער נוספות לחלק מהשמורה הראשית, והגדילו את שטחה לכמעט 321 קמ"ר.
הפארק המשיך להיות מנוהל גם כשמורת בעלי חיים וגם כשמורת יער.
בשנת 1991, שמורת היער המרכזי הבלתי חדיר, יחד עם שמורת הגורילות מגהינגה ושמורת הרי רוונזורי , הוגדרו יחדיו כפארק לאומי ושם השמורה שונה לפארק הלאומי הבלתי חדיר ביווינדי.
הפארק הלאומי הוכרז כאזור המגן על מגוון מינים בתוכו, ובראשם גורילת ההרים.
באפריל 1993 נוצרה הפעילות התיירותית של מעקב אחר הגורילות שהפך את הפארק ליעד תיירותי פופולרי.
במרץ 1999, כוח של 100–150 לוחמי גרילה רואנדים לשעבר מארגון אינטרהאמווה חדר אל מעבר לגבול מקונגו, וחטף 14 תיירים זרים ואת המדריך האוגנדי שלהם ממטה הפארק, בסופו של דבר הכוח שחרר שישה חטופים, ורצח את שמונה הנותרים באמצעות מצ'טות ומקלות.
על פי הדיווחים, מספר קורבנות עונו, ולפחות אחת מהקורבנות נאנסה.
שפכו דלק על המדריך האוגנדי והציתו אותו.
לפי הדיווחים, ההתקפה נועדה "לערער את יציבות אוגנדה" ולהפחיד את תנועת התיירים בפארק, ולמנוע הכנסות לממשלת אוגנדה.
הפארק ניסגר למשך מספר חודשים, ולמשך מספר שנים, ירדה הפופולריות של סיורי הגורילות.
העיירה קבאלה מדרום-מזרח היא העיר הראשית הקרובה ביותר לפארק, במרחק נסיעה של 29 קילומטר.
הפארק מורכב משני גושי יער המחוברים ביניהם במסדרון מיוער.
מבנה הפארק הוא תוצר של חיבור שני גושי היער המקוריים שהיו מוגנים ב-1932.  יש קרקע חקלאית באזורים שבעבר היו בהם עצים ונמצאים מחוץ לגבולות הפארק.
החקלאות באזור היא חקלאות אינטנסיבית.
המסלע הבסיסי של הפארק מורכב מסלעי פצלים, קוורציט, צפחה וגרניט מעידן העל של הפרקמבריון.
הפארק נמצא בקצה (הזרוע המערבית של ) בחלקים הגבוהים ביותר של רמות קיגזי (Kigezi Highlands),  שנוצרו על ידי התרוממות של הבקע האלברטיני.
הטופוגרפיה שלו טרשית מאוד, עם עמקים צרים שנחצים על ידי נהרות וגבעות תלולות.
הגבהים בפארק נעים בין 1,190 ל-2,607 מטר מעל גובה פני הים.
וכ-60 אחוז משטח הפארק בגובה של למעלה מ-2,000 מטר.
המקום הגבוה ביותר הוא גבעת רוואמוניוני (Rwamunyonyi Hill) בקצה המזרחי של הפארק.
החלק הנמוך ביותר של הפארק נמצא בקצהו הצפוני ביותר.
היער הוא אזור איגום, כשהמסלע הבסיסי אטום בדרך כלל והמים זורמים בעיקר דרך מבני העתקים גדולים, חלחול מים ואקוויפרים מוגבלים.
חלק ניכר מהגשמים בפארק יוצרים נחלים, וביער יש רשת צפופה של נחלים.
היער הוא מקורם של נהרות רבים הזורמים לצפון, מערב ודרום.
הנהרות העיקריים שעוברים בפארק הם נהר איבי (Ivi River) נהר מוניאגה (Munyaga) נהר אישאשה נהר איהיהיזו (Ihihizo), ונהר נטנגירי (Ntengyere), הזורמים לאגם אדוארד נהרות אחרים זורמים לתוך האגמים ובוניוני.
הפארק מספק מים לאזורים חקלאיים מקומיים.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית נעה בין מינימום של 7 עד 15 מעלות צלזיוס עד למקסימום של 20 עד 27 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים השנתית נעה בין 1,400 עד 1,900 מילימטר בשנה.
שיא המשקעים מתרחש ממרץ עד אפריל ומספטמבר עד נובמבר.
כמויות גבוהות של אידוי מים מצמחיית היער מגדילות את המשקעים שהאזור שמחוץ לפארק מקבל.
הם גם מפחיתים את סחיפת הקרקע, שהיא בעיה רצינית בדרום-מערב אוגנדה.
הם מפחיתים הצפות ומבטיחים שהנחלים ימשיכו לזרום בעונה היבשה.
היער הבלתי חדיר ביווינדי הוא ישן, מורכב ועשיר ביולוגית.
והוא הפך לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בגלל חשיבותו האקולוגית.
מבין יערות מזרח אפריקה, בפארק ביווינדי יש האוכלוסיות עשירות של עצים, יונקים קטנים, ציפורים, זוחלים, פרפרים ועשים.
המינים המגוונים של הפארק הם בחלקם תוצאה של שינויים גדולים בגובה  וסוגי בתי גידול בפארק, וייתכן גם כי היער היה מקלט למינים במהלך הקרחונים בתקופת הפלייסטוקן.
יערות הפארק הם אפרומונטן, שהוא סוג צמחייה נדיר ביבשת אפריקה.
ממוקם במקום שבו נפגשים יערות מישור והרים, יש רצף של יערות ראשוניים בגובה נמוך עד לגובה רב בפארק, אחד השטחים הגדולים הבודדים של יער מזרח אפריקאי שבהם זה מתרחש.
בפארק יש יותר מ-220 מיני עצים, ויותר מ-50% ממיני העצים של אוגנדה.
הפארק הלאומי הבלתי חדיר ביווינדי חשוב לשימור החי האפרומונטני, במיוחד מינים אנדמיים להרי עמק השבר המערבי.
נהוג לחשוב שיש בו את אחת מקהילות החי העשירות ביותר במזרח אפריקה, כולל יותר מ-350 מיני ציפורים ויותר מ-200 מיני פרפרים.
ויותר מ-45 הם יונקים קטנים לצד גורילות ההרים, המינים בפארק כוללים שימפנזה מצוי, קוף הרים (משפחת קופים בעלי זנב) פיל אפריקאי, סבל ירוק אפריקאי (ציפור) , וזנב סנונית עם פסי שמנת (פרפר), קולובוס שחור ולבן, קופים אדומי זנב, זרמים,  חזיר היער הענק, ומיני אנטילופות קטנות.
מיני הדגים בנהרות ובנחלים של הפארק אינם מוכרים היטב.
ישנם גם טורפים רבים, כולל תן פסי צד, חתול זהב אפריקאי, וסיבטה אפריקאית.
הפארק מאוכלס על ידי 459 גורילות הרים בודדות לפי מפקד הגורילות האחרון של קרן גורילות ההרים.
שאר אוכלוסיית גורילות ההרים ברחבי העולם חיה בהרי וירונגה הסמוכים.
מפקד אוכלוסיית גורילות ההרים בפארק משנת 2006 הראה שמספרה גדל באופן צנוע מכ-300 פרטים ב-1997. ציד, מחלות ואובדן בתי גידול הם האיום הגדול ביותר על הגורילות.
מחקר על אוכלוסיית ביווינדי מפגר מאחורי זה של אוכלוסיית הפארק הלאומי וירונגה, אך מחקר מקדים על אוכלוסיית הגורילות ביווינדי בוצע על ידי קרייג סטנפורד .
מחקר זה הראה כי תזונתה של גורילת ביווינדי גבוהה במידה ניכרת בפירות מזו של אוכלוסיית וירונגה, וכי גורילות הביווינדי, אפילו הגורילות עם הגב הכסוף, נוטים יותר לטפס על עצים כדי לאכול מעלווה, פירות ואפיפיטים.
בחודשים מסוימים, דיאטת הגורילה של ביווינדי דומה מאוד לזו של שימפנזה החיה בפארק.
כמו כן, נמצא כי גורילות בפארק הולכות במשך יום למרחק גדול יותר מגורילות ההרים של וירונגה, במיוחד בימים שבהם הן ניזונות בעיקר מפירות.
בנוסף, גורילות ביווינדי נוטות הרבה יותר לבנות את הקינים שלהן בעצים, כמעט תמיד ב-Alchornea floribunda (במקומי, "Echizogwa"), עץ קטן עם מבנה נמוך.
גורילת ההרים היא מין בסכנת הכחדה, עם אוכלוסייה הכוללת מוערכת של כ-650 פרטים.
הפארק נמצא בבעלות רשות חיות הבר של אוגנדה.
לפארק יש הגנה מוחלטת, אם כי קהילות הסמוכות לפארק יכולות לגשת לחלק ממשאביו.
באזורים הגובלים בפארק יש צפיפות אוכלוסין גבוהה של למעלה מ-300 לקמ"ר.
חלק מהאנשים שחיים באזורים אלה הם מהאנשים העניים ביותר באוגנדה.
האוכלוסייה הגבוהה והפרקטיקות החקלאיות העניות מפעילים לחץ גדול על יער ביווינדי, ומהווים את אחד האיומים הגדולים ביותר על הפארק.
לפני הפיכת ביווינדי לפארק לאומי ב-1991, הפארק הוגדר כשמורת יער, והתקנות לגבי הזכות לגשת ליער היו ליברליות יותר ונאכפו לעיתים רחוקות.
הוא הוכרז כפארק לאומי בשנת 1991 בגלל המגוון הביולוגי העשיר שלו והאיומים על שלמות היער.
ייעודו כגן לאומי העניק לפארק מעמד הגנה גבוה יותר.
סוכנויות המדינה הגבירו את ההגנה והשליטה בפארק.
הגישה של הקהילות הסמוכות ליער נאסרה.
סגירת גישה זו גרמה לכמויות גדולות של טינה וסכסוכים בין הקהילות המקומיות הללו  ורשויות הפארק.
בני הבאטווה, קבוצה אתנית שהסתמכה על היער, נפגעו קשות.
בני הבאטווה דגו, קטפו בטטות בר ודבש, והיו להם אתרי אבות בתוך הפארק.
למרות התביעה ההיסטורית של בני הבאטווה לזכויות על קרקע בה חיו במשך דורות מבלי להרוס את המערכת האקולוגית של האזור, הם לא נהנו מכל תוכנית פיצויים לאומית כאשר פונו.
חקלאים לא משבט הבאטווה שכרתו את השטחים המיוערים כדי לעבד אותם, קיבלו פיצויים וזכויותיהם בקרקע הוכרו אנשים איבדו בעלי חיים ויבולים מחיות בר, והיו כמה מקרי מוות של בני אדם.
הרגלת הגורילות לבני אדם על מנת להקל על התיירות.
עשויה להגביר את הנזק שהן גורמות לרכוש של המקומיים מכיוון שהפחד שלהם מאנשים פחת.
תיירים יכולים לבקר בפארק בכל עת במהלך השנה, אם כי התנאים בפארק קשים יותר במהלך העונה הגשומה.
הפארק נמצא במיקום מרוחק והכבישים במצב גרוע, זמן הנסיעה מקמפלה מוערך ב-8 שעות.
הפארק מחובר בטיסות פנים מנמל התעופה הבינלאומי של אנטבה, הנוחתות בשדה התעופה סוואנה ובשדה התעופה קיסורו .
מקומות הלינה לתיירים כוללים אכסניה, מחנות אוהלים וחדרים המנוהלים על ידי הקהילה הממוקמים ליד שער הכניסה בוהומה.
בית החולים הקהילתי ביווינדי מספק טיפול רפואי ל-40,000 איש באזור ולתיירים מבקרים.
מעקב אחר גורילות הוא האטרקציה התיירותית העיקרית של הפארק, והוא מייצר הכנסות רבות לרשות חיות הבר של אוגנדה.
תיירים המעוניינים לעקוב אחר גורילות חייבים להירשם מראש.
משפחות נבחרות של גורילות הורגלו לנוכחות אנושית, ומספר המבקרים נשלט באופן הדוק כדי למנוע סיכונים לגורילות והידרדרות של בית הגידול.
ישנם כללים נוקשים לתיירים כדי למזער את הסיכון להעברת מחלות לגורילות כולל עטיית מסכות וגישה המוגבלת לשעה בלבד לקבוצה.
אוגנדה, רואנדה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הן המדינות היחידות בהן ניתן לבקר את גורילות ההרים.
הפארק הלאומי ההיסטורי תרבות הופוול הוא פארק לאומי בארצות הברית עם ותלי קבורה מתרבות הופוול, עמים ילידים ששגשגו משנת 200 לפנה"ס לערך ועד שנת 500 לספירה.
הפארק מורכב מארבעה אתרים נפרדים הפתוחים לציבור במחוז רוס, במדינת אוהיו, כולל "המונומנט הלאומי קבוצת עיר התלוליות" (Mound City Group National Monument).
הפארק כולל משאבים ארכאולוגיים של תרבות הופוול.
הוא מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של מחלקת הפנים של ארצות הברית.
בשנת 2008, כללה מחלקת הפנים של ארצות הברית את הפארק הלאומי ההיסטורי של תרבות הופוול כחלק מ"התלוליות הטקסיות של ההופוול", אחד מ-14 אתרים ברשימה הראשונית של ארצות הברית, שממנה מוצעות מועמדויות לאתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
אונסק"ו הכריז על התלוליות הטקסיות של ההופוול כאתר מורשת עולמית ב-19 בספטמבר 2023, הכולל את הפארק ואתרים נוספים של תרבות הופוול.
משנת 200 לפנה"ס לערך ועד שנת 500 לספירה, עמק הנהר אוהיו היה אזור מרכזי של תרבות הופוול הפרהיסטורית.
המונח הופוול (מקורו בשמו של בעל הקרקע שבה נמצא אחד ממתחמי התלים) מיושם על רשת רחבה של אמונות ומנהגים בקרב עמים אינדיאנים שונים אשר אכלסו חלק גדול ממזרח אמריקה הצפונית.
התרבות מאופיינת בבניית מתחמים העשויים מקירות עפר, הבנויים לרוב בדוגמאות גאומטריות, ותלוליות בצורות שונות.
שרידים גלויים של תרבות הופוול מרוכזים בעמק הנהר ליד של ימינו באוהיו.
אתרי הופוול הבולטים ביותר מכילים תלוליות עפר בצורה של ריבועים, עיגולים וצורות גאומטריות אחרות.
רבים מהאתרים הללו נבנו בקנה מידה מונומנטלי, עם קירות עפר בגובה של עד 3.7 מטרים המתארים דמויות גאומטריות בקוטר של יותר מ-300 מטרים.
תלוליות עפר בצורת חרוט ובצורת ריבוע בגובה של עד 9 מטרים נמצאות לעיתים קרובות בשילוב עם תלוליות העפר הגאומטריות.
האנשים שבנו אותם היו בעלי ידע מפורט על הקרקעות המקומיות, והם שילבו סוגים שונים כדי לספק את מרב היציבות לתלוליות.
זה דרש עבודה מאורגנת של אלפי שעות אדם, כאשר אנשים נשאו את האדמה בסלים קלועים ביד.
"עיר התלוליות" (Mound City), הממוקמת כ-6 קילומטרים צפונית לצ'יליקותי לאורך נהר , היא קבוצה של 23 תלוליות עפר שנבנו על ידי תרבות הופוול.
כל תל בתוך הקבוצה כיסה את שרידי .
לאחר שאנשי הופוול שרפו את המתים, הם שרפו את בית המתים.
הם בנו תל מעל השרידים.
הם גם הציבו בתלוליות חפצים כמו דמויות נחושת, נציצים, חודי חצים וחניתות, קונכיות ומקטרות.
אמריקאים אירופאים מיפו את האתר לראשונה בשנות ה-40 של המאה ה-19. הארכאולוגים ו היו החופרים הראשונים באתר וצברו אוסף גדול של חפצים מהתלוליות שנשמר כעת במוזיאון הבריטי.
חלק ניכר ממנו נהרס במהלך מלחמת העולם הראשונה כאשר צבא ארצות הברית בנה במקום בסיס אימונים צבאי, .
לאחר המלחמה הצבא הרס את המחנה.
ערכה חפירה ארכאולוגית של האתר בין השנים 1920–1922, ולאחריה שחזור התלוליות.
בשנת 1923 הכריזה מחלקת הפנים של ארצות הברית על "קבוצת עיר התלוליות" (Mound City Group) כמונומנט לאומי, שינוהל על ידי הממשלה הפדרלית.
בשנת 1992 הורחב המונומנט הלאומי "קבוצת עיר התלוליות" ושמו שונה ל"הפארק הלאומי ההיסטורי תרבות הופוול".
הפארק כלל שרידים של ארבע מערכות תלים ותלוליות עפר סמוכות נוספות.