tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרכז הגותו של הס עמד תיקון עולם במלכות הגל.
מרקס כינה את הס "הרבי הקומוניסטי שלי" ושניהם השתתפו בעריכת העיתון הרייני הרדיקלי, לפני שהפך לשותפו של אנגלס.
קרל מרקס אהד תחילה את אסטרטגית ההגליאינים השמאליים של תקיפת הנצרות כדי לערער את הממסד הפרוסי, אך מאוחר יותר גיבש רעיונות שונים ונפרדים מהם, ותקף את דעותיהם בחיבוריו, כמו "האידאולוגיה הגרמנית".
מרקס הגיע למסקנה שדת היא לא הבסיס לכוחו של הממסד, אלא רק סימפטום למחלה שהיא הבעלות הפרטים על הון - תהליכים המשתמשים בטכנולוגיות, קרקעות, כסף ובעיקר כוח עבודה אנושי ליצירת ערך עודף נמצאים בלב כוחו של הממסד.
מרקס ואנגלס, החשיבו את הדת כמרכיב ממבנה העל האידאולוגי של החברות, ודרך מחשבה קדם-רציונלית, שבכל זאת נוהלה על ידי האליטות השלטות כדי לטשטש את היחסים החברתיים לרבות הבסיס האמיתי של כוח פוליטי.
במובן אחרון זה, תוארה הדת "אופיום להמונים", כתרופה למחלה שהדת היא הסימפטום שלה.
כמו כן, מרקס הבוגר לא קיבל את הרעיון ההגליאני שהמדינה היא מקום מושבה של האוניברסליות והרציונליות, כלומר שהיא רציונלית מטבעה; ושמה לה למטרה להוכיח שההבדל בין החברה האזרחית, ושהיא התחום שבו מתנהל אינטרס הפרט בניגוד לאינטרסים של אחרים לבין המדינה, שבה מתעלות קונפליקטים כאלה.
לפי מרקס, הפרולטריון למעשה מבטל הבדלים כאלה והוא למעשה המעמד האוניברסלי, בשונה מהבירוקרטיה, בהשקפה הבורגנית של הגל.
היינריך היינה היה תלמיד ישיר של הגל, לכן מבחינת חלוקת הדורות הוא איננו נחשב להגליאני "צעיר".
עם זאת, בתקופת הפעילות של ההגליאנים השמאליים ביטא את עמדותיהם, והיווה חוליה מקשרת בין הגותו של הגל לזו של ידידו הצעיר מרקס (שהיה בן 13 כאשר נפטר הגל).
הסופרת הגרמנייה בטינה פון ארנים הייתה מעורה עם חוג ההגליאנים השמאליים, ויש המונים אותה עם חברי הקבוצה.
דאדלי נואלס טוען שההגליאנים הצעירים חילונו את רעיון הרוח (Geist) של הגל, והסירו את הקשר הדתי.
הפילוסופיה המתקבלת מחליפה בסופו של דבר את הרוח כסובייקט של ההיסטוריה בזו של האדם.
הגליאניזם הוא כינוי כולל לתנועות פילוסופיות שהושפעו מהגותו של גאורג וילהלם פרידריך הגל (1770–1831).
הגליאניזם היא תופעה מורכבת המאופיינת במגוון רחב של עמדות פילוסופיות ופוליטיות שונות ומנוגדות.
הגליאנים אחדים ראו את עצמם נאמנים להיבטים האורתודוקסיים בהגותו, בעוד אחרים ביקשו לערוך רפורמות ולתקן את השיטה, או להתאים היבטים בודדים ולבטל אחרים, או להציע במודע קריאה מחודשת של עבודתו.
היבט זה מקשה מאוד על זיהוי גוף דוקטרינה משותפת לבני המסורת ההגליאנית, אך ניתן בכל זאת לאפיין מגוון רחב של דעות וגישות פילוסופיות של הגליאניים.
הגותו הבוגרת של הגל נוסחה לראשונה בספרו 'הפנומנולוגיה של הרוח' (1807) והשיטה המשיכה להיבנות ב'מדע הלוגיקה' (שהציג את השליש הראשון) ו'האנציקלופדיה של המדעים הפילוסופיים' (שהציג את קווי המתאר של השיטה כולה).
הגל צבר פופולריות והרצאותיו משכו קהל הולך וגדל בתקופה בה לימד באוניברסיטת ברלין (1818–1831) עד למותו.
השפעתו של הגל התפשטה בתחילה בגרמניה עם הוגים "פוסט-הגליאנים", רובם היו תלמידיו או תלמידיהם.
ההגליאניזם התפשט מחוץ לגרמניה כבר בשנות ה-20 של המאה ה-19, תחילה בצרפת, סקנדינביה, איטליה, רוסיה, ארצות הברית ומאוחר יותר גם בממלכה המאוחדת.
בכל אחת מהמדינות הופיעו אסכולות הגליאניות בעלות מאפיינים ייחודים.
אך השפעת ההגליאניזם נחלשה בגרמניה בשנות ה-60 של המאה ה-18, למול תנועות מנגודת, בהן השיבה לקאנט אצל הנאו-קנטיאניזם ו"מחלוקת הפסימיזם" שהתעוררה סביב ארתור שופנהאואר.
בתחילת המאה ה-20 החלה התעניינות מחודשת בהגל בקרב הוגים "נאו-הגליאנים" ברחבי העולם שקראו לשוב להגל.
עלייתו של הנאו-הגליאניזם הושפעה מכך שתנועות רבות שצמחו במאה ה-20 החלו בהגדרת עצמית כנגד הגל (נאו-קנטיאניזם, מרקסיזם, פילוסופיית החיים, אקזיסטנציאליזם, פרגמטיזם, פוסט-סטרוקטורליזם ואף הפילוסופיה האנליטית) אך לעיתים גילו בסיס משותף, שנתן תנופה ועומק חדשים להגליאניזם, כשהחל להיטמע בתוך הגישות המגוונות הללו ולהשפיע עליהן.
תלמידו הקרוב עוד מימיו באוניברסיטת היידלברג, אדוארד גנז (1798–1839), ערך עוד בחייו את ספרו 'קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט' (1821) והוסיף הערות לסעיפים.
הגל אף סייע לגנז היהודי להתקבל לאוניברסיטת ברלין, בניגוד לאנטישמיות המקובלת, אף שלבסוף נאלץ להתנצר כדי להתמנות למשרה אקדמית.
יצירתו הגדולה של גנז Erbrecht in weltgeschichtlicher Entwicklung ("משפט הירושה בהתפתחותו בדברי ימי העולם") שנעשתה אחת מיסודות תורת המשפט המשווה, המשיכה בתוקף את הביקורת של הגל על הגישה השמרנית של "האסכולה ההיסטורית הגרמנית במשפטים" וביטאה נקודת מבט הגליאנית ליברלית-פרוגרסיבית.
ייתכן שלפרשנותו של גנז הייתה השפעה על תלמידו קרל מרקס הצעיר, ששמע את הרצאותיו בברלין לאחר מותו של הגל.
תלמיד קרוב נוסף מתקופת הוראתו בהיידלברג היה פרידריך וילהלם קרובה (1789–1852), מנהיג הבורשנשפט , שהגל ניסה ללא הצלחה למנותו כאסיסטנט שלו בברלין.
בתקופתו הוראתו של הגל בברלין החלה לצמוח סביב הגל קבוצה מגובשת של תלמידים קרובים, שהשפיעו תחילה בעיקר בתחום התאולוגיה, בהם קארל דאוב (1765–1836), פיליפ מריינקה (1780–1846).
בין תלמדיו של הגל בברלין נמנה גם הפילוסוף, הסופר והמשורר היהודי היינריך היינה (שהקים יחד עם גנז את האגודה לתרבות ולמדע של היהודים).
בשנת 1827 החל להתפרסם כתב העת "הרשומות לביקורת מדעית" () שנערך על ידי הגל ותלמידיו הבולטים, בהם גנז וורנהגן פון אנזה (1785–1858), בעלה של רחל ורנהגן פון אנזה.
לאחר מותו של הגל, הקימו תלמידיו את "אגודת הידידים להנצחה" (Verein von Freunden des Verewigten), והיא כללה את גנז, מריינקה, יוהנס שולצה (1786–1869), לאופולד פון הנינג (1791–1866), היינריך גוסטב הוטו (1802–1873), קארל לודוויג מישלה (1801–1893), פרידריך כריסטוף פורסטר (1791–1868).
האגודה ראתה את תפקידה העיקרי בהוצאת מהדורה של יצירותיו של הגל.
מהדורת "אגודת הידידים" הכילה גם סיכומי הרצאות שעובדו לספרים" 'הרצאות על האסתטיקה', 'הרצאות על הפילוסופיה של הדת', 'הרצאות על תולדות הפילוסופיה', ו'הרצאות על הפילוסופיה של ההיסטוריה העולמית', ובכך יצרה את התנאים לעיסוק בפילוסופיה של הגל בקרב ציבור רחב יותר.
בשנות ה-30 הופיעו מחלוקות בין ההוגים הפוסט-הגליאנים, תחילה בתאולוגיה ובפילוסופיה של הדת.
ממשיכי דרכו של הגל ניסו להבהיר את ההשלכות של ניכוסה הפילוסופי של הנצרות כדת ה"שלמה" התואמת את נקודת המבט ה"מוחלטת" של המערכת הספקולטיבית ובאיזו מידה מדובר בפילוסופיה מחולנת.
המחלוקת העיקרית התעוררה חיבורו השנוי במחלוקת של דוד שטראוס (1808–1874) 'חיי ישו' (Das Leben Jesu) מ-1835. שטראוס הציג ביצירה גישה פנתאיסטית, שאותה ייחס גם להגל.
הגל עצמו דיבר על השפה הדתית במונחים של ייצוג ציורי, סמליות ולעיתים מיתוס, אבל שטראוס הגדיל לעשות והכפיף את תיאורי הבשורה שהתקבלו לטכניקת של 'דה-מיתולוגיזציה', בעזרתה ניסה לחשוף את האמיתות האתיות והרוחניות החבויות.
שטראוס הביע ספקות לגבי האמינות ההיסטורית של סיפורי הברית החדשה ודחה את האלמנטים העל-טבעיים ואת מעמדו האלוהי הייחודי של ישו, ובעיקר פירש מחדש את רעיון ההתגלות במונחים היסטוריים-אנושיים.
כך העלה שטראוס את המתחים הסמויים במורשתו של הגל לרחבה וחידדה במידה ניכרת את הדיון שהתנהל בעקבותיו.
ב-1837 שטראוס פרסם אפולוגטיקה על עמדתו בחוברת Streitschriften שם חילק את ההגליאנים לצד ימין-שמרני, לצד שמאל-מהפכני, ולהגליאניים אמצעים, על פי תגובתם ל"חיי ישו" שלו.
החלוקה להגליאנים ימניים, הגליאנים שמאליים הפכה מאוחר יותר לביטוי נפוץ לחלוקתה של אסכולת הגל לאגף השמרני ולאגף המהפכני-ליברלי.
שטראוס זכה לתמיכה מהתאולוג יוהאן קרל וילהלם ווטקה (1806–1882), ומאוחר יותר גם מברונו באואר (1809–1882) ולודוויג פוירבך (1804–1872) שנטו לפרשנות ההומניסטית של שטראוס.
הגליאנים שמרנים כמו מריינקה, קרל פרידריך גושל (1781–1861) וגאורג אנדראס גאבלר (1786–1853) חלקו על עמדותיו, החזיקו בעמדות מסורת האורתודוקסית בדגש על האלוהות הפרסונלית ותורת האלמוות הדתית.
אחרים כמו קארל רוזנקרנץ (1805–1879) ניסו למצוא עמדת ביניים שלא נופלת לאף אחת מהקצוות, בדומה למתודות ההגליאניות.
ב-1837 ברונו באואר ייסד את אגודת האינטלקטואלים "החופשיים" (Die Freien), שקיבצה סביבה הגלאיניים שמאליים בהם ארנולד רוגה, לודוויג בוהל , קארל נאוורק , אוטו ויגנד , אדגר באואר , מקס שטירנר (1806–1856), אדוארד מיין , פרידריך קופן , משה הס (1812–1875), קרל מרקס (1818–1883) ופרידריך אנגלס (1820–1895).
גרעין נוסף היה כתב העת Hallische Jahrbücher (השנתונים הַאלֶתִיים) בעריכתו של רוגה, שפורסם בין השנים 1838–1841 ושלימים נקרא Deutsche Jahrbücher (השנתונים הגרמניים) בין השנים 1841–1843.
הגותו של הגל היוותה מקור השראה עבור הוגים סוציאליסטים נוספים, בהם פרדיננד לסל (1825–1864), מראשוני מנהיגיה של תנועת הפועלים הגרמנית, ואבי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD).
ב-1848, לאחר פרוץ אביב העמים בגרמניה הפוסט-הגליאניזם הגרמני פינה את מקומו לזרמים פילוסופיים אחרים, בהם הנאו-קנטיאניזם והפסימיזם הגרמני בהשפעת ארתור שופנהאואר .
קרל מרקס ופרידריך אנגלס השתייכו בתחילת דרכם לחוגי ההגליאנים השמאליים, אולם עם גיבוש המרקסיזם והמטריאליזם ההיסטורי הם הלכו והתרחקו מהם.
מרקס החל לבקר את הגל וההגליאנים השמאליים בחיבורו המוקדם 'לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל' (1843).
עם זאת, מרקס המשיך לאמץ שוב ושוב מינוחים הגליאניים, החל בעבודת הדוקטורט שלו ואף בחיבורים מאוחרים כמו 'הקפיטל'.
בהקדמה ל'קפיטל' מרקס מזכיר שהוא נשאר חסידו של הפילוסוף הגדול הגל.
גם אנגלס המשיך להיעזר בפילוסופיה של הגל, בעיקר ביסודותיה הדיאלקטיים, בין היתר בחיבורו 'אנטי-דירינג', ובגרסתו המקוצרת, 'התפתחות הסוציאליזם מאוטופיה למדע'.
בצרפת ויקטור קוזן (1792–1867), שהתיידד עם הגל באופן אישי בהיידלברג ב-1817, הפך לחסיד של הגל ושל האידיאליזם הגרמני והציג את ההגליאניזם בהרצאותיו בשנים 1828–1829 באקול נורמל בפריז.
אולם בעבודתו המאוחרת גילה נטיות שמרניות יותר, באופן חלקי בשל תמיכתו הגוברת בפילוסופיה של שלינג.
באמצעות קוזין רבים בצרפת התוודעו לראשונה ליצירתו של הגל, בהם האנרכיסט פייר-ז'וזף פרודון (1809–1865).
בעת גלותו בפריז, היינריך היינה, הציג לקהל הצרפתי את הפילוסופיה של הגל בסדרת מאמרים שקובצה בספרו 'לתולדות הדת והפילוסופיה באשכנז' (1833–18834).
בשנות ה-50 החלה התעניינות גוברת בגישה מנוגדת לאידיאליזם של הגל, הפוזיטיביזם אוגוסט קונט.
נעשו ניסיונות למצוא סינתזה פורה של שתי העמדות, במיוחד על ידי ארנסט רנן (1823–1892) שביקש לפתח פוזיטיביזם פחות חילוני, תוך שימוש בתפיסת הקידמה של הגל כמביאה לקיומה של תודעה אלוהית באמצעות מימוש התבונה.
איפוליט טן (1828–1893) נמשך לתפיסתו הגל בדבר התפתחות זמנית של התבונה, וניסה להשתמש בו כדי לתת מימד היסטורי למטאפיזיקה הסטטית של שפינוזה, והכרה פוזיטיביסטית של ידע אמפירי וקונטינגנטי לכאורה.
ניטשה התייחס לטן כבן דמותו של הגל בצרפת וכ"ראש וראשון של ההיסטוריונים החיים".
בהולנד חסידו המוקדם ביותר של הגל היה פיטר גבריאל ואן גרט (1782–1852) שהיה תלמידו הישיר בינה ולימים הפך לחברו.
בדנמרק ההגליאניזם החל להתפשט בעיקר בזכות עבודתו של המשורר ומבקר הספרות יוהאן לודוויג הייברג (1791–1860).
הייברג פגש את הגל בברלין ב-1824, ובאותה שנה הוציא את חיבורו Om den menneskelige Frihed (על חופש האדם), שבו הוא מזכיר את הגל ומשתמש בטרמינולוגיה הגליאנית וברעיונותיו.
בהמשך הפיק הייברג יצירות אחרות שביססו את מעמדו כנציג ההגליאניזם, וביוני 1837 החל לפרסם את כתב העת "Perseus, Journal for den speculative Idee" (פרסאוס, כתב עת לאידאה ספקולטיבית).
במקביל, רעיונותיו של הגל נדונו באופן ביקורתי גם על ידי פול מרטין מולר (1794–1838) ופרדריק כריסטיאן סיברן (1785–1872).
מולר עזב את דנמרק כדי ללמד באוניברסיטת אוסלו בשנים 1826–1831, והחדיר את חקר הגל לנורווגיה.
בקרב הדור הצעיר יותר, רעיונות הגליאניים התקבלו בהתלהבות על ידי הנס מרטנסן (1808–1884) ורסמוס נילסן (1809–1884).
מרטנסן ראה את הגל באותה צורה שבה הציג את עצמו, כמי שמנסה להביא את הפילוסופיה המודרנית לדרגה הגבוהה ביותר שלה על ידי התגברות על כל הגישות החד-צדדיות שקודמות לה, ולפיכך מהווה את נקודת השיא של ההתפתחות הפילוסופית.
מרטנסן גם טען שלאורתודוקסיה הנוצרית אין מה לחשוש מהגל, שעקבו אחריו בניסיון ליישב בין פילוסופיה ותאולוגיה על ידי הפיכתם לספקולטיביים, ועל ידי יישום שיטות הפילוסופיה כלפי הדוגמות של הכנסייה.
נילסן הרצה וכתב רבות על הגל.
יצירתו העיקרית Grundidéernes Logik (הלוגיקה של רעיונות בסיסיים) העניקה דין וחשבון מלא על השקפותיו ההגליות בתחום זה.
עם זאת, הוא גם הושפע מביקרתו של סרן קירקגור (1813–1855) על יחסו של הגל לדת, ועל כן ביקר את עמדתו של מרטנסן כשאננה מדי בהקשר זה.
קירקגור נחשב למבקר החריף ביותר של הגל בדנמרק, והגותו האקזיסטנציאליסטית התבססה במידה רבה כתגובת נגד להל, והעמידה את הנצרות כנגד התפיסה ההגליאנית של הפילוסופיה והתבונה הפילוסופית.
השפעתו של הגל הייתה מתמשכת ביותר בפינלנד ובנורווגיה.
בשתי המדינות היא הפכה לפילוסופיה הדומיננטית באקדמיה במשך יותר מחצי מאה וגם הייתה לה השפעה פוליטית.
הפוליטיקאי והפילוסוף ההגליאני יוהאן וילהלם סנלמן (1806–1881) הפך לסנאטור פיני לענייני כלכלה.
סנלמן תפס את מסורת הריאליזם המדיני ביחסיה של פינלנד עם רוסיה כתואמת לחברה אזרחית ופרלמנטרית חדשה ורצה שעתידה החברתי של פינלנד יתבסס על התפתחותה של חברה אזרחית חזקה, בין היתר מתוך השפעה בהגותו של הגל.
סנלמן גם כתב חיבורים פילוסופים בהשפעת הגל בהם Försök till en framsttllning af Logiken (ניסיון למבוא ללוגיקה) אשר נשען על מושגיו של 'מדע הלוגיקה' להגל.
בנורווגיה, ההגליאניזם היה נפוץ במיוחד באוניברסיטת אוסלו, ונציגו העיקרי היה מרקוס יעקב מונראד (1816–1897), שעסק בעיקר באסתטיקה של הגל.
באיטליה צמח מרכז ההגליאני בנאפולי בשנות ה-1840. הוא שירת בעיקר את המאבקים למען איחוד איטליה.
בשנת 1848 פורסמה פילוסופיית המשפט בנאפולי, ומשנת 1863 יצירות חשובות אחרות של הגל.
נציגים חשובים של ההגליאניזם האיטלקי היו פרנצ'סקו דה סנקטיס (1817–1883) שגם תרגם את "מדע ההלוגיקה" לאיטלקית, אוגוסטו ורה (1813–1885) וברטרנדו ספבנטה (1817–1883).
השניים האחרונים ייסדו את Studi sull'etica hegeliana (מחקרים על אתיקה הגליאנית), אסכולה הגליאנית רבת השפעה בנאפולי שהציגה את מחשבתו החברתית והפוליטית של הגל.
חיבורו רב ההשפעה של דה סנקטיס La storia della letteraria italiana (היסטוריה של ספרות איטלקית) מושפע מאוד מהאסתטיקה של הגל.
אחד מתלמידיו של ספאונטה היה אנטוניו לבריולה (1843–1904), שלימים נחשב לאבי המרקסיזם האיטלקי.
לבריולה העריך את חשיבותו של הגל להתפתחות המטריאליזם ההיסטורי.
הוא נמנע מהפרשנות הפוזיטיביסטית הרדוקטיבית של המרקסיזם.
לבריולה, בדומה למוריו ההגליאנים האיטלקיים, החשיב את מורשתו החיה של הגל טמונה בתפיסה ההיסטורית שלו של החיים החברתיים והפוליטיים, ולא בשאיפותיו המטפיזיות.
הוא התייחס להגל בראש ובראשונה כפילוסוף גדול של התרבות ובקח הטרים את קבלתו של הגל בידי מרקסיסטים ולא-מרקסיסטים מאוחרים.
הפרשנות הלא פוזיטיביסטית המפורשת של לבריולה למרקסיזם כ"פילוסופיה של הפרקסיס" במהותה ולא כהשקפת עולם מדעית ומקיפה הייתה בשרה את הגישה ההגליאנית-מרקסיסטית שהופיעה בגרמניה בשנות ה-20.
במזרח אירופה הייתה להגליאניזם השפעה רבה, בייחוד בתקופה אותה כינה פאבל אנקוב (1813–1887) "העשור המדהים", בשנים שבין 1838–1848. ברוסיה הוא יוצג באקדמיה על ידי תלמידו לשעבר של הגל מתקופתו בברלין, פטרו רדקין (1808–1891) על ידי וטימופיי גרנובסקי (1813–1855).
להגליאניזם הייתה השפעה רבה על החוגים הספרותיים והפילוסופיים ברוסיה, ובין ההוגים הבולטים שהושפעו מהגל נמנו ויסאריון בלינסקי (1811–1848), אלכסנדר הרצן (1812–1870), ניקולאי סטנקביץ' (1813–1840), מיכאיל באקונין (1814–1876), בוריס צ'יצ'רין (1828–1904), וניקולאי צ'רנישבסקי (1828–1889).
הנציג הבולט של ההגליאניזם בפולין היה אוגוסט צ'שקובסקי (1814–1894), שהיה מקורב גם להגליאנים הצעירים, למשה הס ולקרל מרקס.
הוגה הדעות היהודי נחמן קרוכמל (1785–1840), יליד גליציה, חיבר את ספרו 'מורה נבוכי הזמן' (פורסם לאחר מותו ב-1851) כפולמוס יהודי עם ההיסטוריוציזם של הגל (באנלוגיה ל'מורה הנבוכים' מאת רמב"ם לנוכח הפילוסופיה האריסטוטלית).
בארצות הברית, במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה, רעיונותיו של הגל החלו למלא תפקיד חשוב בחיי האינטלקטואלים אמריקאיים, והחלו להתפתח שני מרכזי מחשבה הגליאנית.
אלו היו חברים בתנועה שהתגבשה בעיר סינסינטי שבאוהיו ונקראה לימים "ההגליאנים של אוהיו" (The Ohio Hegelians).
קבוצה זו הציגה פרשנות הגליאנית-שמאלית, והדגישו, כפי שניסח זאת קונווי, תפיסה של קוסמוס "מלא חיים ותבונה" שבו מתאפשרת התפתחות מדעית וחברתית, סדר פוליטי ודתי ליברלי ורציונלי.
שנות ה-60 של המאה ה-20, לאחר מלחמת העצמאות, התגבשה תנועה נוספת בשם "הגליאנים של סנט לואיס" בהובלתם של הנרי קליי ברוקמאייר (1826–1906) וויליאם טורי האריס (1835–1909).
בתנועה פעלו גם ג'ורג' הולמס הוויסון (1834–1916) שלימים ייסד את המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי; אדולף ארנסט קרוגר (1837–1882); תומאס דוידסון (1840–1900); וגם מרייטה קיז (1853–1899), האישה השנייה שהשלימה דוקטורט בפילוסופיה באמריקה.
פלטפורמת הדיון העיקרת של התנועה הייתה "כתב העת לפילוסופיה ספקולטיבית" שיצא לאור בין השנים 1867–1893 בעריכת האריס.
לכתב העת הייתה השפעה ניכרת בהפיכת רעיונותיו של הגל לחלק מהשיח הפילוסופי באמריקה, בעוד שהתפוקה הגדולה של האריס עצמו תרמה תרומה גדולה לחקר יצירותיו של הגל.
לרבים מהגליאניים של סנט לואיס היו גם תפקידים מוסדיים, שבהם ניסו ליישם את רעיונותיו בתחומי הממשל והחינוך.
האריס פיתוח השקפה פילוסופית כללית הגליאנית באופייה, וטען שבשלב הגבוה ביותר של הידע הוא חושף עצמאות ויחס עצמי העומדים בבסיס כל תלות ויחסיות.
הוא השתמש במבנה הזה, כפי שעשה הגל, כדי לפתח תפיסה דיאלקטית של 'זהות-בשונה' (identity-in-difference), שסיפקה את הבסיס לתיאור היקום, יחסו של אלוהים לעולם ומקומו של הפרט בחברה.
בשנות ה-80 ההגליאניזם האמריקאי אותגר למול הפרגמטיזם העולה.
ויליאם ג'יימס למשל העדיף את האידיאליזם של קאנט, שופנהאואר והרמן לוצה על פני מה שכינה ה"אינטלקטואליזם המרושע" (vicious intellectualism) של הגל.
ג'יימס טען שלעולם החוויה הקונקרטי יש מבנה שונה מעולם המחשבה, ושלעולם לא ניתן להמשיג בצורה מספקת את הפרטיקולריות של הדברים כפי ששואפים ההגליאנים.
עם זאת, מבין הפרגמטיסים היו ששאבו מהגל מקור השראה לסוגיות מסוימות, בהם צ'ארלס פרס וג'ון דיואי.
ובמיוחד ג'וסיה רויס שערך סינתזה מפורשת בין הפרגמטיזם והאידיאליזם של הגל ושל ברדלי, וכינה זאת "פרגמטיזם מוחלט" (absolute pragmatism).
ההגליאניזם הגיע בשלב מאוחר יחסית לאנגליה.
לאחר התעסקות ראשונית בתרגומים ופירושים לטקסטים של הגל, התפתחה תנועת ה"אידיאליזם הבריטי" שנציגיה הבולטים ביותר היו אדוארד קרד (1835–1908), תומאס היל גרין (1836–1882), פרנסיס הרברט ברדלי (1846–1924) ואנדרו סת' (1856–1931).
ניתן למשל לאתר את השפעתו של הגל על ברדלי, האידיאליסט הבריטי המשפיע בדורו, בביקורתו על האתיקה הקאנטיאנית, בעוינותו לתפיסה האמפריציסטית הקלאסית שחווית המציאות שלנו מתחלקת לאלמנטים פשוטים ובדידים, ובאמונתו שמנקודת המבט של ה"מוחלט" נתגבר על אפורי.
אף על פי כן, בראדלי היה ביקורתי כלפי היבטים מרכזיים בשיטתו של הגל, ודחה המטאפיזיקה הפאנלוגיסטית ואת 'מדע הלוגיקה' כ"בלט מוזר של קטגוריות חיוורות".
בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 התרחש "רנסאנס הגל" בגרמניה, הולנד ואיטליה, ובמידה פחותה גם בצרפת ובאנגליה.
ניסיונות אלו לחידוש או קבלה ראשונית של הגל, שהחלו בערך בו-זמנית ובאופן בלתי תלוי זה בזה, ומכונים ביחד נאו-הגליאניזם.
הנאו-הגליאניזם בגרמניה הושפע במיוחד מהניאו נאו-קאנטיאניזם ומפילוסופיית החיים.
לאחר שסוף המאה ה-19 אופיינה בחזרה לביקורת של קאנט, עלה "רעב להשקפת עולם" (Hunger nach Weltanschauung) – כפי שניסח זאת וילהלם וינדלבאנד (1848–1915) – הוביל להתעוררות מחודשת בהגל.
נקודת המוצא של התנועה הייתה גילוי "הגל הצעיר" בספרו של וילהלם דילתיי (1833–1911) Die Jugendgeschichte Hegels ("היסטוריית השחרות של הגל") מ-1905. בספר זה דילתיי תיאר את הגל כנציג של ה"אנטי-נאורות", כתמוך בפנתאיזם-מיסטי, וטען שלחשיבה שלו יש חשיבות עליונה להופעתה של "התודעה ההיסטורית".
מחברים משפיעים נוספים שתרמו לנאו-הגליאניזם בגרמניה היו וילהלם וינדלבאנד (1848–1915) בספרו Die Erneuerung des Hegelianismus ("התחדשות ההגליאניזם") משנת 1910 וריכרד קרונר (1884–1974) בספרו Von Kant bis Hegel ("מקאנט להגל") מ-1921–1924. ביצירות אלו הדגישו המחברים את הצורך הפנימי של ההתפתחות מקאנט להגל ומנאו-קנטיאניזם לנאו-הגליאניזם.
קו שונה בחר הרמן גלוקנר (1896–1979) שהתכתב עם פילוסופיית החיים של המאה ה-19 ובשל כך העניק יותר חשיבות לרגעים הלא-רציונליים שניתן למצוא אצל הגל הצעיר.
החיבור בין קריאה אנטי-רציונלית לבין הגל הוליד גם פרשנויות ריאקציונריות לפילוסופיה של המשפט של הגל, ובהתאם לכך, הנאו-הגליאניזם הגרמני הגיע אצל חלק מההוגים לקרבה ברורה עם הנאציזם, למשל אצל יוליוס בינדר (1870-1939), גרהרד דולקייט (1904-1954) וקארל לרנץ (1903–1993).
בהולנד הנאו-הגליאניזם נוסד על ידי ג'רארד בולנד (1854–1922).
בולנד ערך רבות מיצירותיו של הגל עם הערות, וביצירתו הראשית Zuivere rede en hare realheid (תבונה טהורה וממשותה), הקים שיטה נאו-הגליאנית במטרה לחדש את כל השיטה של הגל.
תלמידיו הרבים של בולנד התכנסו ב-1923 כדי להקים את אגודת בולנד למען התבונה הטהורה (Bolland-Gesellschaft für reine Vernunft) וב-1 בינואר 1930 ערכו קונגרס בינלאומי לכבוד הגל.
השפעתו של בולנד חדרה לכל חלקי החיים האינטלקטואליים של הולנד.
עם זאת, אסכולה זו איבדה את השפעתה לאחר מלחמת העולם השנייה, בשל השקפותיו האנטישמיות של בולנד עצמו, וההשתייכות של רבים מתלמידיו לימין הקיצוני.
הדמויות המכוננות של הנאו-הגליאניזם באיטליה היו בנדטו קרוצ'ה (1866–1952) וג'ובאני ג'נטילה (1875–1944).
קרוצ'ה נודע הרבה מעבר לאיטליה באמצעות ספרו Ciò che è vivo e ciò che è morto nella filosofia di Hegel ("מה חי ומה מת בפילוסופיה של הגל"), שבו הוא חייב את "פילוסופיית הרוח האובייקטיבית" (הפילוסופיה של המשפט) ומנגד דחה את "פילוסופיית הטבע" (נטורפילוסופיה) של הגל.
ב-1903 ייסד יחד עם ג'נטילה את כתב העת La Critica (הביקורת), שתרם משמעותית ליישום הנאו-הגליאניזם באיטליה.
בתחילה ג'נטילה ניסה לשלב את הפילוסופיה של הגל עם הפילוסופיה של פיכטה.
מבחינה פוליטית, הוא הפך לתומך במדינה החזקה (כגילום המוחלט) ולחסידיו של מוסוליני, מה שהביא לניתוק היחסים בינו לבין קרוצ'ה הליברל.
ג'נטילה חיבר את "מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים" ובתגובה קרוצ'ה חיבר את "מניפסט האינטלקטואלים האנטי-פשיסטים".
בדור שלאחר מכן, ההוגה המרקסיסט אנטוניו גראמשי (1891–1937) שילב בהגותו אלמנטים הגליאניים, כמו מושג ה"אימננטיות" וניתוח הקטגוריה שלה "חברה אזרחית", בהשפע פילוסופיית המשפט של הגל.
בעוד שגראמשי דחה את התיאוריה האידיאליסטית של הגל בדבר הזהות העצמית כביטוי ל"תודעה כוזבת", הוא הכיר בחשיבותן של זהות ועצמיות כמוצר של "אידאולוגיה" וגורמים כלכליים.
הנאו-הגליאניזם הצרפתי אימץ דגמי חשיבה הגליאניים מסוימים, במיוחד את צורת המחשבה הדיאלקטית.
הפנומנולוגיה של הרוח הייתה אטרקטיבית במיוחד בצרפת.
ואהל הציג פרשנות של "התודעה האומללה" כליבה של 'הפנומנולוגיה של הרוח', בספרו Le malheur de la conscience dans la philosophie de Hegel מ-1929.ההרצאות שנשא קוז'ב על 'הפנומנולוגיה של הרוח' ב"אקול דה אטודים" בפריז בין השנים 1933–1939 סימנו את פריצת הדרך של החשיבה הדיאלקטית ההגליאנית בצרפת.
קוז'ב עמד על זיקות בין הגל להוסרל, ולהיידגר ובעיקר למרקס.
איפוליט היה הראשון שתרגם 'הפנומנולוגיה של הרוח' כולה לצרפתית ופרסם אותה עם ביאורים בין השנים 1939 ל-1941. ב-1947 הופיעה פרשנותו הנרחבת בספרו Genèse et structure de la Phénoménologie de l'Esprit de Hegel.
באנגליה ימי הזוהר של הנאו-הגליאניזם היו שנות ה-90 ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הדמויות הבולטות בתקופה זו היו ג'ון מקטאגרט (1866–1925), ברנרד בוסאנקט (1848–1923), ודייוויד ג'ורג' ריצ'י (1853–1903) תלמידיהם של דור הפוסט-הגליאניזם הבריטי.
ריצ'י טען שהגל לא חייב להיקרא באופן מטפיזי קוסמולוגי-ספקולטיבי.
במאמרו "Darwin and Hegel" ("דרווין והגל") הראה שהלוגיקה וכל הפילוסופיה של הגל מורכבים מ"ביקורת קטגוריות" מתמדת, כלומר מניתוח המונחים והמושגים שבהם משתמשים החשיבה היומיומית והמדעים השונים מבלי שהם בודקים את ערכם האמיתי.
בהמשך לגישה זו, מקטאגרט טען שמטרת הדיאלקטיקה של הגל הייתה להראות כיצד הקטגוריות של המחשבה הרגילה מספקות רק תפיסות חלקיות או לא שלמה של האמת, והמצביעות על צורת מחשבה עליונה, האידיאה המוחלטת, שבה מתגברים לבסוף על חוסר השלמות.
המקום שבו מקטאגרט ביקר את הגל היה על כך שהוא ממעיט בערכו של הקושי שיש לנו, כיצורים סופיים, לתפוס את העולם במונחינו המוגבלים, כך שלמרות שקיבל את הטענה ההגליאנית שחייבת להיות פתרון לכל אפוריה, הוא שאל האם השקפה כזו של המציאות בת השגה אנושית.
גישה זו לקריאת הגל הובילה את מקטאגרט להדגיש את הסתירות הרבות לכאורה באופן שבו הדברים נראים לנו ולטעון שלפיכך הופעות אלו חייבות להיות לא אמיתיות - לרבות טענתו בדבר אי־ממשותו של הזמן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, שני הדורות של ההגליאניזם הבריטי זכו לביקורת חריפה מצד ג.
מור וברטראנד ראסל, שדחו את האידיאליזם ופיתחו את הפילוסופיה האנליטית.
בין מלחמות העולם נותר ר"ג קולינגווד אחד האוהדים הבודדים של הגל בבריטניה.
בדומה לנאו-הגליאנים האיטלקים, קולינגווד האמין שה"אפלטוניזם" של הגל עצר ממנו להתגבר כראוי על הניגודים אמנות ולוגיקה, הרגשה ומחשבה.
בשיטת השאלות והתשובה שלו הוא ביקש להציג את הדיאלקטיקה של הגל במונחים פחות פנלוגיסטיים ויותר היסטוריסטיים.
במרקסיזם התעורר עניין חדש בהגותו של הגל.
ג'רג' לוקאץ' (1885–1971), מייסד אסכולת המרקסיזם המערבי ואסכולת בודפשט, חיבר את Geschichte und Klassenbewußtsein (היסטוריה ותודעה מעמדית) מ-1923 ו-Der junge Hegel (הגל הצעיר) מ-1948, שכללו בחינה מחדש של מסורת החשיבה ההגליאנית, ועמד על הזיקות הרבות בין הגל ומרקס.
בעבודתו הוא השתמש במושגים הגליאניים מרכזיים כמו ניכור ורפיקציה.
עבודתו של לוקאץ' השפיעה על הוגי אסכולת פרנקפורט לעסוק בפילוסופיה ההגליאנית.
זה שימש לה ביקורת על המחשבה הבורגנית.
עקרון הדיאלקטיקה פותח ל"תיאוריה ביקורתית של התבונה, היסטוריה וחברה".
הרברט מרקוזה (1898–1979) הושפע בתקופתו המוקדמת מפילוסופיית החיים של דילתיי, מהפנומנולוגיה של הוסרל והאקזיסטנציאליזם של היידגר, ומהגילוי מחדש של כתבי השחרות של הגל.
עבודת הפוסט-דוקטורט שלו Hegels Ontologie und die Theorie der Geschichtlichkeit (האונטולוגיה של הגל ותורת ההיסטוריות) מ-1932 נעשתה בהדרכת היידגר (ממנו הסתייג בהמשך).
לאחר מכן מרקוזה פנה לעסוק במרקס, שאת מחשבתו פירש בצורה הומניסטית לאור כתבי היד ההגליאניים המוקדמים, והדגיש כמו לוקאץ' את מושג המפתח של ניכור ואת המומנט הבלתי ניתן לביטול של סובייקטיביות חברתית.
כנגד פרשנויות מכניסטיות סטנדרטיות יותר.
תאודור אדורנו (1903–1969) עסק באופן אינטנסיבי ביותר ביצירתו של הגל ביצירתו הראשית, Negative Dialektik (דיאלקטיקה שלילית) משנת 1966, הוא שואב השראה ממושג הדיאלקטיקה של הגל אך דוחה את הדומיננטיות של החשיבה המושגית השיטתית.
הדיאלקטיקה של אדורנו דחתה את היסוד החיובי הזה שבו התוצאה הייתה משהו גדול יותר מסך החלקים שקדמו, לטובת דיאלקטיקה שייצרה משהו שלילי במהותו.
שותפו מקס הורקהיימר (1895–1973) התייחס בעיקר לפילוסופיית ההיסטוריה של הגל.
תלמידם יורגן הברמאס (1929) הפך את ההתייחסות להגל למרכיב חשוב בביקורתו החברתית.
בין היתר הוא מנסה לבטא את הדרך שבה הגל העביר סינתזה בין תאוריה לפרקסיס בתיאורו את התפתחות ההיסטורית של הסובייקטיביות האנושית (הרוח) למול האופן שבו מרקס דן בכך.
אבינרי משלב ביקורת על הדימוי השלילי המוטעה של הגל ומעיין בחלופה הליברלית הייחודית שהוא מציג ב'פילוסופיה של המשפט'.
בארצות הברית מאז אמצע שנות ה-70, עלה עניין מוגבר בפילוסופיה ההגליאנית, גם בקרב הוגים המשוייכים לזרם הפילוסופיה האנליטית.
נציג בולט של שילוב הגל בפילוסופיה האנליטית האמריקאית הוא ריצ'רד ג' ברנשטיין (1932–2022) שעמד על החשיבות ההיסטורית של ההגליאניזם לפיתוח הפילוסופיה האמריקאית והפרגמטיזם.
הגליאנים אמריקאיים משפיעים כוללים את טרי פינקרד (1947) ורוברט פיפין (1948).
עבודתם של חברי אסכולת פיטסבורג, ג'ון מקדואל (1942) ורוברט ברנדום (1950) נחשבת לנאו-הגליאנית ולעיתים מכונה האליאניזם-אנליטי.
בגרמניה הוקמה ב-1962 אגודת הגל הבינלאומית, נשיאה הראשון היה הנס גאורג גדמר שהיה מעורב בהיווסדותה.
לזכותה ניתן לזקוף ההתעוררות עכשווית בהגל עם כנסים שהתקיימו מאז 1975 בהנהגתו של דיטר הנריך (1927–2022).
נשיאה הנוכחי של אגודת הגל הבינלאומית הוא אקסל הונת (1949).
הונת ניכס מחדש ופיתח את תפיסת ההכרה ההדדית של הגל, תוך שימת דגש על תפקידה המרכזי בתיאוריה החברתית.
התיאוריה של הונת, מתמקדת בבסיס הנורמטיבי לביקורת של קונפליקט חברתי ובמאבק ליחסי הכרה מקיפים יותר, במסגרת החיים האתיים.
עבודתה של ראהל ייגי (1966), תלמידתו של הונת, קשורה בהדיקות לפילוסופיה ההגליאנית.
היא מתייחסת שוב ושוב להשקפותיו של הגל על הבעיות המוסריות והתפקודיות שהעוני והאבטלה מציבים לחברה האזרחית כדוגמה למשברים ולסתירות, במסדרת מה שהיא מכנה בעקבות הגל ביקורת של "צורות חיים".
עבודתה החדשנית מנכסת מחדש מושגי מפתח של הפילוסופיה החברתית הגליאנית-מרקסיסטית, קוראת אותם מבעד לעדשה של הוגים כמו אדורנו, היידגר וג'ון דיואי, ומשלבת אותם בדיאלוג עם הפילוסופיה האנליטית העכשווית.
בנוסף, ספרה Alienation (ניכור) מסתמך על המסורת הפילוסופית ההגליאנית לתפיסת ניכור כהיעדר מערכת יחסים משמעותית לעצמי ולאחרים, המתבטאת בתחושות של חוסר אונים.
למרות שלא תמיד הזכיר את הגל בשמו, המשאבים הפילוסופיים שיאגי מביא לבעיית הניכור הם הגליאניים לחלוטין בהשראה
בבריטניה הוקמה אגודת הגל של בריטניה הגדולה ב-1979. נשיאה הנוכחי הוא חוקר הגל סטיבן הולגייט (1954), ובמעוצה חבר בין היתר רוברט סטרן (1962).
גם הפילוסופיה החברתית והתאוריה הביקורתית של הפילוסופית הבריטית ג'יליאן רוז (1947–1995) משויכת להגליאניזם העכשווי.
בחיבורה המרכז, Hegel Contra Sociology (הגל נגד סוציולוגיה), רוז מנסחת קו הגנה על המחשבה הספקולטיבית ההגליאנית תוך שהיא מבקרת את אבות הסוציולוגיה.
היא מדגימה כיצד בביקורותיו של הגל על קאנט ופיכטה מספקות בסיס לביקורות אודות מקס ובר, אמיל דורקהיים וכל המסורות הסוציולוגיות הנובעות מהגותם הנאו-קנטיאנית.
רוז טוענת שכל ניסיון לחדש את הסוציולוגיה זקוקה להשלמה של השיח הספקולטיבי של הגל.
היא מנתחת את חיבוריו הבוגרים של הגל לאור כתביו הרדיקליים המוקדמים, ומציגה אפשרות משמשעותית לחזרה להגל.
חברי אסכולת לובליאנה , שמרכזה בסלובניה, יצרו הגות עכשווית בעלת אלמנטים הגליאנים מובהקים.
נציגה הבולט הוא הפילוסוף והפסיכואנלטיקאי סלבוי ז'יז'ק (1949) שתואר בתור "ההגליאני המוביל של זמננו".
הוא תרם תרומה ייחודית לפרשנות מודרנית ולמימוש מחדש של המורשת ההגליאנית, החל מספרו הראשון "האובייקט הנשגב של אידאולוגיה" (1989).
ז'יז'ק עורך סינתזה בין הגותו של הגל, התיאוריה הפסיכואנליטית של לאקאן, הביקורת של מרקס על הכלכלה הפוליטית, ומאפיינים של המסורת היהודית-נוצרית, בפירוש מחדש מנקודת מבט מטריאליסטית.
לגישתו של ז'יז'ק להגל יש זיקה להגליאניזם הצרפתי של קוז'ב ואילך בכך שהוא דוחה כל רדוקציוניזם נטורליסטי, ובעקבות לאקאן, מדגיש את האופי הרעוע, והמורכב מבחינה לשונית של הסובייקטיביות האנושית כ"חוסר" מובהק של ההוויה.
ז'יז'ק מתעקש על ה'שליליות' המובנית של התודעה העצמית, האופי המשוער בעצמו אך מוצג באופן אובייקטיבי של העולם החברתי-תרבותי, והפוטנציאל לשנות את הפרמטרים המבוססים של אותו עולם.
הגל של ז'יז'ק מאפשר לפרש את החוויה כשיטה שלמה אך שסועה מבפנים, שלא ככסינתזה הרמונית המזמינה יחס פסיבי, מהורהר או רק רטרוספקטיבי לעולם.
מבחינה זו ניתן לראות בז'יז'ק כממשיך את המסורת המרקסיסטית של התייחסות ל"שיטת" החשיבה הדיאלקטית כהיבט הרדיקלי והרלוונטי ביותר במורשתו של הגל.
הגותו של הגל מהווה בסיס גם לדיונים עכשוויים בפילוסופיה פמיניסטית.
למשל, הגותה של ג'ודית באטלר הושפעה רבות מהגל, אף שהיא גם מבקרת רבות מדעותיו.
ספרה הראשון, המבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, נקרא Subjects of Desire: Hegelian Reflections in Twentieth-Century France (סובייקטים של תשוקה: הרהורים הגליאניים בצרפת של המאה העשרים).
בספר זה היא בוחנת את השפעתו של הגל על הפילוסופיה הצרפתית של המאה ה-20, בעיקר זו של קוז'ב, בראייה מגדרית.
ניתן לראות את מושג הפרפורמטיביות המגדרית של באטלר, כפיתוח של דיאלקטית האדון והעבד של הגל.
באטלר משתמשת בביקורת של הגל על "ודאות-חושית" בפנומנולוגיה, כדי לשאול האם הסובייקט באמת יכול להיות מודע למיניות המגדרית שלו.
זהות מינית נוצרת לפיכך בלא מודע.
יצירת ה"אני" של הזהות המינית היא גם הסתרה רדיקלית.
בספרה "טענת אנטיגונה" מ-2001 היא סוקרת בין היתר את פרשנותו המפורסמת של הגל לאנטיגונה.
ההגליאנים של סנט לואיס היו חוג של פילוסופים אמריקאים שהתבססה בסנט לואיס, מיזורי, החל משנות ה-60 של המאה ה-19. הם הושפעו מהגליאניזם של גאורג וילהלם פרידריך הגל ומזרם האידיאליזם הגרמני בכלל.
בתנועה פעלו גם ג'ורג' הולמס הוויסון (1834–1916) שלימים ייסד את המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי; אדולף ארנסט קרוגר (1837–1882); תומאס דוידסון (1840–1900).
בחוג נקשר גם פועלן של שתי פילוסופיות חלוצות: אנה ברקט, שלימים הפכה למנהלת הראשונה של מכללת מורים והייתה אחראית לתרגומים ראשונים מגרמנית.
ומרייטה קיז (1853–1899), האישה השנייה שהשלימה דוקטורט בפילוסופיה באמריקה.
ההוגים פעלו סביב כתב העת לפילוסופיה ספקולטיבית () כמוקד הדיון העיקרי של הגותם.
כתב העת שימש גם לפרסום עבודתם המוקדמת של כמה מהדמויות הבולטות ביותר של הדור הבא של הפילוסופיה האמריקאית, כמו ג'ון דיואי, ויליאם ג'יימס, צ'ארלס פרס, וג'וסיה רויס.
למרות שלרעיונות התנועה הייתה השפעה מתמשכת מועטה, ההגליאנים של סנט לואיס מייצגים פרק חשוב בהיסטוריה של המחשבה הפילוסופית האמריקאית והקשר המתפתח בין התרבות האינטלקטואלית והפופולרית במאה התשע-עשרה.
הגליאנים ימניים , הגליאנים מבוגרים (Althegelianer), או הימין ההגליאני (die Hegelsche Rechte) הוא כינוי לקבוצת אינטלקטואלים, תאולוגים, סופרים ופילוסופים גרמנים פוסט-הגליאנים, שהיו ברובם מחוג תלמידיו של גאורג וילהלם פרידריך הגל, ונטו לשמרנות פוליטית ודתית.
קבוצה זו מונגדת על פי רוב להגליאנים השמאליים או ה"צעירים", שהורכבה ברובה מהדור השני של תלמידי הגל ונטה לפרש את הפילוסופיה הפוליטית של הגל כדי לתמוך בפוליטיקה שמאלית, ליברליזם וביקורת הדת.
הימין ההגליאני נטה לפרש את הגותו הפוליטית של הגל כביטוי לסטטיזם, ותפס אותה כאישור של הפוליטיקה הממסדית והדת האורתודוקסית בפרוסיה.
הגליאנים ימניים האמינו שחברות אירופיות מתקדמות, כפי שהתקיימו במחצית הראשונה של המאה התשע-עשרה, הן פסגה של כל התפתחות חברתית, תוצר של דיאלקטי של ההיסטוריה עד כה.
רובם שיבחו את המדינה הפרוסית, שנהנתה ממערכת שירות אזרחית ענפה, אוניברסיטאות טובות, תיעוש יחסי עובד–מעביד מתקדמים יחסים, כהתגלמותו של הצייטגייסט.
רבים מחברי הימין ההגליאני המשיכו לקריירה מכובדת באקדמיה הציבורית או בכנסייה הלותרנית.
כאסכולה, הם היו קשורים קשר הדוק עם אוניברסיטת ברלין, והחזיקו בה בקתדרלות לפילוסופיה ותאולוגיה.
המוניטין האקדמי והתהילה ההגליאנים הימניים הואפלה בידי דור ההגליאנים השמאליים, בהם דוד שטראוס, ברונו באואר, ארנולד רוגה, לודוויג פוירבך, משה הס, קרל מרקס ופרידריך אנגלס.
הם השאירו את חותמם בעיקר בתאולוגיה.
מאמציהם לא הביאו את האפקט המיועד של חיזוק תחושת הבלתי נמנעת של אמונה כתוצר של היסטוריה; במקום זאת, הם היו חלוצים בהכנסת ביקורת היסטורית על ידי הדגמת השפעתו של עידן על התפתחות הנצרות.
מחקרים מאוחרים הטילו ספק בפרדיגמה החלוקה בין שמאל וימין של ההגליאניזם.
אף הגליאנים מהתקופה מעולם לא התייחסו לעצמם כ"הגליאנים הימניים", שזה היה מונח של עלבון שמקורו בניתוח של שטראוס.
פיליפ קונרד מארהיינקה (1780–1846) – עורך הרצאות על הפילוסופיה של הדת.
אדוארד גנז (1798–1839) – עורך קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט.
נחשב ליברל על אף השתייכותו לדור תלמידי הגל.
הרמן פרידריך וילהלם הינריקס (1794–1861).
קרל לודוויג מישלה (1801–1893) – עורך הרצאות על תלודות הפילוסופיה.
היינריך גוסטב הוטו (1802– 1873) – עורך הרצאות על האסתטיקה.
קארל רוזנקרנץ (1805–1873) – הביוגרף הראשון של הגל.
הגלן הגדול (ידוע גם בשם גלן אלבין או גלן מור) הוא גיא בסקוטלנד הנמשך לאורך 100 קילומטרים מאינוורנס אשר בקצה לשון הים מוריי, בקו ישיר לכיוון פורט ויליאם בקצה לוך לינה.
הוא נע לאורך שבר גאולוגי המכונה שבר הגלן הגדול, וחוצה את ההיילנדס הסקוטיים להרי הגרמפיאן מדרום מזרח, ואת ההיילנדס הצפון-מערביים מצפון מערב.
הגלן הוא ציר תנועה טבעי בהיילנדס של סקוטלנד, המשמש הן את התעלה הקלדונית והן את כביש A82, המקשרים את העיר אינברנס בחוף הצפון מזרחי עם פורט ויליאם בחוף המערבי.
מסילת הרכבת של אינברגרי ופורט אוגוסטוס נבנתה בשנת 1896 מהקצה הדרומי של הגלן לקצה הדרומי של לוך נס, אך מעולם לא הורחבה לאינברנס.
מסילת הברזל נסגרה בשנת 1947. בשנת 2002 נפתח שביל הגלן הגדול.
זהו מסלול למרחקים ארוכים המיועד לרוכבי אופניים, שייטי קאנו והולכי רגל.
השביל מורכב מסדרה של משעולים, מסלולי יער, שבילי תעלות וקטעי כביש מזדמנים המקשרים בין פורט ויליאם לאינברנס.
חשיבותו האסטרטגית של הגלן היא בשליטה בשבטים הסקוטיים של ההיילנדס, במיוחד בזמן ההתקוממות היעקוביטים במאה ה-18. הגלן מוקף בנוכחותן של העיירות פורט ויליאם בדרום, פורט אוגוסטוס באמצע הגלן, ומבצר ג'ורג', סמוך לצפון מזרח מאינברנס.
חלק גדול מהגלן משובץ בסדרה של אגמים, כאשר נהרות מחברים ביניהם.
גם התעלה הקלדונית משתמשת באגמים כחלק מהמסלול, אך הנהרות אינם ניתנים לשייט.
מצפון מזרח לדרום מערב, גופי המים הטבעיים לאורך הגלן הגדול הם:
קו פרשת המים נמצא בין לוך אויך ללוך לושי.
לוך לינה מדרום לפורט ויליאם הוא אגם ים שלתוכו מתנקזים במקביל הנהר לושי והתעלה הקלדונית.
בקצה הצפוני, נהר נס מתנקז לשפך נהר ביולי בנקודה בה הוא פוגש את שפך לשון הים מוריי.
למרות שרעידות אדמה בקרבת שבר הגלן הגדול נוטות להיות מינוריות, פעילות סייסמית היא שיקול בתכנון התשתית המקומית.
הגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה (באיטלקית: Galleria Nazionale d'Arte Antica) היא גלריה לאמנות המצויה ברומא שבאיטליה.
הגלריה ממוקמת בשני ארמונות - ארמון ברבריני וארמון קורסיני.
ארמון ברבריני הוקם עבור האפיפיור אורבנוס השמיני על ידי האדריכל האיטלקי קרלו מאדרנו במקום בו עמדה קודם לכן וילה ספורצה.
ארמון קורסיני, שהיה ידוע בעבר בשם ארמון ריאריו, הוא ארמון מהמאה ה-15, ששוקם על ידי האדריכל פרדיננדו פוגה במאה ה-18 עבור החשמן נרי מריה קורסיני.
בגלריה מוצגים יצירות של האמנים ברניני, קאראווג'ו, ג'ובאני באליונה, הנס הולביין, פרוג'ינו, ניקולא פוסן, ג'וליו רומאנו, רפאל, טייפולו, טינטורטו וטיציאן.
מוזיאון אום אל-פחם לאמנות הוא מוזיאון לאמנות עכשווית ערבית-פלסטינית בעיר אום אל פחם.
המוזיאון הוקם בשנת 1996 כגלריה ביוזמתו של אחד מבני היישוב, האמן סעיד אבו שקרה.
סעיד הוא המנהל והאוצר הראשי.
מטרת הקמתה של הגלריה הייתה להביא אמנות עכשווית ואיכותית לאום אל פחם ולתושביה, להציג אמנות ערבית ופלסטינית מקורית ולשמר ולפתח את התרבות הפלסטינית.בהיעדר גלריות נוספות לכל המגזר הערבי במדינת ישראל הפכה הגלריה למקום מפגש חשוב בין אמנים ממגזרים שונים, אזרחים מהשורה וכן בין אמנים מקומיים לאמנים מחו"ל.
ביולי 2024, הוכרה הגלריה על ידי מועצת המוזיאונים כמוזיאון, ובכך הפכה למוזיאון הראשון לאמנות עכשווית בחברה הערבית בישראל.
מותו של בן דודו האמן עאסם אבו שקרה ממחלת הסרטן, בגיל 29 היה המניע עבור סעיד אבו שקרה להקים את הגלריה.
ב-1994 נערכה תערוכת יחיד גדולה של היצירות שהותיר עאסם אבו - שקרה, בביתן הלנה רובינשטיין בתל אביב.
אבו שקרה בראיון תיאר כיצד "בערב הפתיחה הגיעו לביתן ארבעה אוטובוסים מאום אל פחם, אבל זה לא שימח אותי.
הרגשתי שהתערוכה הזאת הייתה צריכה להתקיים באום אל פחם, ולא בתל אביב.
האוצרים היהודים באים ולוקחים איזה אמנים שנראים להם, ואנחנו לא מסוגלים אפילו לקחת אחריות על החיים שלנו.
לא מסוגלים לטפל בתרבות שלנו.
לא יכולתי לשאת את המצב הזה".
ככל הנראה משפחתו של עאסם לא יכלה לתחזק את העבודות שהותיר אחריו כראוי או שהציעו להם סכומים גבוהים בתמורה ולכן הם התחילו למכור אותן.
תחילה למשפחה היו עשרות עבודות ועכשיו נשארו כמה בודדות.
סעיד אבו שקרה מעיד שאחת ממטרות הגלריה הייתה להקים קרן ובאמצעותה להחזיר את העבודות של עסאם למקום שבו הן צריכות להיות.
לדברי אבו שקרה, עד שהגלריה הוקמה, האמן הפלסטיני היה כמו כלי שמחכה ליהודי שיזמין אותו להציג.
עם הקמת הגלריה הוקם בית לאמן הפלסטיני.
אבו שקרה הרגיש שהמדינה והמנהיגות הפלסטינית אינם תורמים לקידום התרבות הפלסטינית בישראל.
לטענתו, המנהיגות הפלסטינית אמנם עבדה קשה, ארגנה הפגנות וחשבה שאפשר להשיג דרכן דברים, אבל זה היה בזבוז זמן ואנרגיה אנושית שכן הפגנות לא משנות מציאות, אנשים משחררים בהן קיטור ואז חוזרים לעבוד.
אבו שקרה הקים את הגלריה כיוון שהרגיש שמצופה מכל פלסטיני שיפסיק להאשים אחרים ויתחיל לעבוד ולתרום בתחומו.
הקמת הגלריה הייתה אקט של מחאה, ותפקידה "להחזיר עטרה ליושנה".
כאשר אבו שקרה הגה את הרעיון להקים גלריה לאמנות באום אל פחם, הוא פנה לראש העיר, השייח ראאד סלאח (קרוב משפחתו של אבו שקרה וכיום מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האיסלאמית).
בשלב הראשון השייח הסכים להקצות מבנה לטובת העניין ובעקבות הסכמתו אבו שקרה השיג מימון לשיפוצים מהאגף לתרבות ערבית במשרד התרבות.
זמן קצר לאחר מכן הזמין סלאח את אבו שקרה לפגישה, בטענה שיש התנגדויות בקהילה.
בתגובה אבו שקרה הציע לאמנים מובילים, יהודים וערבים, להציג בתערוכה, הזמין את השרה שולמית אלוני לפתיחת התערוכה והדפיס מאות הזמנות.
אל הפגישה עם השייח סלאח הגיע כשבידו ההזמנות לתערוכה, שאמורה הייתה להיפתח כעבור חודש.
אנשים ואמנים מקומיים נוספים לקחו חלק בהקמת הגלריה, ביניהם האמן פריד אבו שקרה, אחיו הצעיר של סעיד, שבהמשך פתח גלריה בנצרת אך המשיך לקחת חלק באוצרות תערוכות ובהפקת קטלוגים בגלריה באום אל פחם.
הגלריה לאמנות אום אל-פחם פועלת במסגרת עמותת "אל סבאר" וחברים בה אנשי רוח ותרבות מכל אזור ואדי עארה.
היא פועלת ללא מטרות רווח ומתוקצבת באופן שוטף ממשרד החינוך, תרומות מתושבי המקום ועוד.
הפעילות השוטפת בגלריה (תערוכות אמנות עכשווית, מפגשים ושיח גלריה, סימפוזיונים, סדנאות יצירה וימי עיון), מושכים קהל רב והופכים את הגלריה למקום מרכזי בחיי התרבות המקומית והבינלאומית.
כמו כן, הגלריה מפעילה מערך חינוכי ויוזמות משלבות קהילה, ומקיימת כנסים שמטרתם קידום נושאים תרבותיים וניהול דיאלוג רחב על הנרטיב והאמנות הפלסטינית העכשווית.
מאז הקמתה רשמה הגלריה לזכותה שורה ארוכה של הישגים, בהם עשרות תערוכות (כארבע בשנה בממוצע) של אמנים מהארץ ומחוצה לה, שמשכו למקום מבקרים מכל העולם.
הישג חשוב במיוחד הוא מספרם הרב של התלמידים הנוטלים חלק ב"יום האמנות", הכולל ביקור בגלריה, בסדנאות היצירה ובחוגי האמנות.
במהלך פעילויות הגלריה ביקרו בה אלפי תלמידים מכל בתי הספר באזור ואדי עארה ו"המשולש".
הגלריה מקפידה להיות מחוברת לקהילה ומתקיימים בה פרויקטים וחוגי אמנות לילדים ולמבוגרים.
בנוסף, מתקיימים בה גם שיעורי פסיכודרמה ושיעורי בלט לילדות.
לדברי אבו שקרה מי שמביא את הילדים הן נשים מסורתיות שהחליטו לעשות שינוי.
פרויקט נוסף המתקיים דרך קבע בגלריה הוא סדנאות קרמיקה לנשים אותן מנחה האמנית רינה פלג.
על פי דבריו של אבו שקרה רוב הנשים שבאות לסדנאות הקרמיקה מעולם לא החזיקו מכחול ביד ויש כאלו שאף פעם לא יצאו מהבית לפעילות חברתית כלשהי.
בכל יום יש בגלריה שלוש קבוצות של נשים, כל אחת של עשרים-שלושים משתתפות שלומדות, יוצרות ומייצרות מוצרים שאולי יוכלו למכור אותם אחר כך לצורך פרנסה.
מנהג חשוב נוסף שמחבר את הגלריה לקהילה הוא הוצאת עבודות אמנות אל מחוץ לגלריה והצגתן בחללים של בתים פרטיים ושל מבני ציבור, בחנויות ובמטעי הזיתים.
הקהל הערבי והיהודי שמגיע לתערוכות מסוג זה מוזמן לשוטט ברחובות אום אל-פחם, לחפש את יצירות האמנות, להתחבר לתושבים ולדבר איתם.
זהו פרויקט שמחבר את תושבי המקום לעשייה האמנותית.
כמו כן, הגלריה הפכה לתחנה ראשונה לבאי היישוב, וממנה יוצאים סיורים מודרכים אל תוך היישוב ולסביבתו.
על מנת לקדם ולעזור לאמנים פלסטינים צעירים, הגלריה שוכרת להם אוצר, שמלווה ומנחה אותם לקראת תערוכה בגלריה.
בנוסף, הגלריה מציעה לאמנים צעירים עזרה בהגשה לקרנות ופרסים ובהפקת קטלוגים.
בשנת 2008 הקים סעיד אבו שקרה את ארכיון הגלריה, בו יכולים המבקרים ללמוד על החיים באזור לפני הנכבה.
הארכיון כולל מאות ראיונות עם זקני ואדי עארה, תמונות ותיעוד של כל מה שעבר עליהם עם הקמת המדינה, הגירוש והרס הכפרים.
בארכיון אפשר, למשל, למצוא תמונות של שוק החמורים במגידו מ–1945, של נציגי הקהילה הערבית חותמים על הסכם כניעה עם נציג הממשל הצבאי הישראלי ועוד.
הקושי בקיום הגלריה הוא לא רק מול הממסד והציבור היהודי, אלא גם מול החברה הפלסטינית.
אבו שקרה אומר כי "התנועה האסלאמית בישראל, שהייתה בשלטון, מתנגדת לאמנות, כמו שהיהדות מתנגדת.
לא תעשה לך פסל וכל תמונה.
ואני עוסק בפסלים ובתמונות אינסוף.
כמו כן, באום אל פחם מרבית האוכלוסייה ענייה ומסורתית.
אז איך אני מחבר את העוני עם גלריה אליטיסטית, שהתפקיד שלה להציג אמנות איכותית לכל העולם?
איך אני פועל עם כל הניגודים האלה והופך את אום אל פחם למרכז רב־תרבותי?
אני יוצר דיאלוג מסוג חדש".
בראיון אחר מרחיב אבו שקרה את דבריו בנוגע לקשיים בהם הגלריה נתקלה: "תחילה נתקלנו בתופעה יותר קשה מהתנגדות- אדישות.
אנשים לא הבינו למה צריך את זה.
חשבו שזו עוד יוזמה שתוחלת החיים שלה קצרה ולא נתנו לה סיכוי.
רק אחרי שנוצר קשר עם גורמים מובילים באמנות בארץ ובעולם המחויבות שלנו המקימים וגם של הקהילה ומנהיגיה הכתה שורש.
עברנו דרך ארוכה מאז להשגת מודעות ציבורית.
פעם אמרו "הגלריה של סעיד", היום אומרים "הגלריה של אום אל-פחם", יש גאווה מקומית, התושבים רוצים את הגלריה ומרגישים שהיא שלהם".
כמו כן, הגלריה מושפעת מהמצב הביטחוני בארץ.
דוגמה טובה לכך ניתן היה לראות בשנת 1999 בה הציגה בגלריה האמנית יוקו אונו את התערוכה "חלון פתוח" שהביאה לפריצה גדולה של הגלריה למודעות.
שנה אחר כך היה נראה שכל המאמצים היו לשווא.
השלט הענק שפרסם את תערוכתה של יוקו אונו נותר בכניסה לאום אל פחם, והיה אחד המוקדים הראשונים למתקפה הוונדליסטית שביצעו מפגינים באינתיפאדה שפרצה בשנת 2000, לצד הרס בסניפי הבנק והדואר בעיר.
ההשפעה על הגלריה הייתה קטלנית ולקח למבקרים זמן רב עד שחזרו.
במהלך שנות הפעילות ביקרו מספר אנשי אמנות ישראליים את אופי פעילות הגלריה וטענו כי הגלריה מציגה פולקלור פלסטיני ולא אמנות מודרנית כפי שהיא מתיימרת לעשות.
אבו שקרה טוען לעומת זאת כי "טוב שיש ביקורת, אנחנו הגלריה הראשונה שעוסקת בנושאים האלו.
מותר לנו לעשות גם טעויות ולהתבלבל, אבל רק אנחנו נחליט מה טוב לנו ומה לא.
המטרה והרעיון של הגלריה הוא שאנחנו, ערביי ישראל נכתוב את התרבות שלנו, נחקור אותה, נוביל אותה במובנים שלנו ונתעד אותה בדיוק כמו שאנחנו רוצים.
אני חושב שהביקורת הזאת היא ביקורת מתנשאת שלא מכירה את הצרכים שלנו ומתעלמת מכך שבזמן שהמגזר היהודי שגשג במשך שישים שנה אנחנו היינו שקועים בהישרדות פיזית בלבד".
עם חלוף השנים והתפתחות הגלריה, התפתחו גם שאיפותיו של אבו שקרה, שרצה להעביר את הגלריה למבנה חדש בעיר ולהפכה למוזיאון הערבי הראשון בארץ שיוקדש לאמנות חזותית ויהיה מוכר על ידי הרשויות בתחומי הקו הירוק.
נוסף על חללי התצוגה יכלול המוזיאון גם ארכיון היסטורי, לתולדות העיר אודיטוריום ודירות אמן.
בשנת 2002 פנתה הנהלת הגלריה אל זאהה חדיד, האדריכלית הבריטית ילידת עיראק, בבקשה לתכנן את המוזיאון בעיר.
אולם המשא ומתן עם משרדה הופסק כעבור זמן מה.
תוכנית חליפית של האדריכל הערבי-ישראלי סנאן עבד אל-קדר, הוצגה בשנת 2007 בטקס חגיגי במוזיאון תל אביב, ואולם גם היא נגנזה בגלל אי הבנות בין הצדדים.
בפברואר 2007 הכריז סעיד אבו שקרה, כנגיד עמותת "אלסאבר", על תחרות לתכנון המוזיאון באום אל פחם.
העמותה הכריזה על תחרות מסודרת בשיתוף איגוד האדריכלים בישראל.
השלב הראשון היה אנונימי ופתוח לכל האדריכלים ומבין 49 ההצעות שהוגשו נבחרו חמש הצעות.
בשלב השני התמודדו שלושה משרדי אדריכלים ומבניהם נבחרה ההצעה שזכתה.
יושב ראש חבר השופטים היה האדריכל יוסי פרחי, והשופטים היו ערבים ויהודים, וביניהם אדריכלים, מנכ"ל המוזיאון, מהנדס העיר וחוקרת תרבות.
החלטות חבר השופטים ונימוקיהם הוצגו בתערוכה לקהילה המקומית ולציבור הרחב.
במהלך התערוכה התבקש הציבור לבחור את העבודה המועדפת עליו בהצבעה לתוך תיבה נעולה.
הצעה זו נקראה "מועדפת הציבור".
בתכנון המבנה החדש של המוזיאון זכו האדריכל אמנון בר אור, המתמחה בשימור מבנים, ושותפיו לתכנון ליאור ציונוב וליאור ויתקון.
טקס זכייתם התקיים ב-3 בנובמבר 2008 במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב.
בפרס השני זכו ד"ר יוסי קורי, האדריכל פרח פרח והמעצב פלאביו אדריאני.
הפרס הראשון בסך 60,000 ₪ והפרס השני בסך 25,000 ₪ הוענקו על ידי מפעל הפיס.
הפרס השלישי בסך 10,000 ₪ שתרמה משפחה מאום אל פחם שבנה נהרג בפיגוע בירדן, הוענק למשרד סטוי אדריכלים.
בנימוקים לבחירה כתבו השופטים בין היתר, כי התוכנית של בר אור מציעה פתרון פונקציונלי ומאפשר התמצאות טובה בבניין וכי העיצוב "מרשים בפשטותו".
עריית אום אל פחם הקצתה למוזיאון שטח של 13 דונם סמוך לשכונה חדשה וליד אצטדיון כדורגל.
שטחו הכולל של שהוקצה למוזיאון היה 15 אלף מ"ר ועלותו נאמדה ב-25 מיליון דולר.
את הכספים תוכנן לגייס ממשרד התרבות ומתרומות של גופים שונים, מקצתם מהעולם הערבי.
התחזית הייתה שאבן הפינה למוזיאון תונח בשנת 2010 והמוזיאון ייחנך ב-2013.
עם סיום התחרות לבנייתו של מוזיאון אום אל פחם וקבלת אדמה מהרשות המקומית לבנייתו, נעשה מאמץ גדול להביא תרומות שיעזרו בבנייתו והקמתו.
אך רעיון הקמת המוזיאון ותפעולו השוטף חשף חלל גדול וחוסר משווע באנשי מקצוע, במשאבים, בתרומות ובתשתיות.
מתוך מודעות ותחושה של אחריות לעתיד החלו מייסדי הגלריה לפעול בכמה כיווני עשייה: תכנון, גיוס כספים והכשרת צוות מקצועי.
אמנים, אוצרים ואנשי מקצוע מתרבויות שונות הוזמנו לקחת חלק בעשייה.
לצורך כך, נמכרו יצירות במכירות פומביות (דוגמת המכירה הפומבית שאצרה דפנה נאור בביתם של יוסי ומרי גילבן בשנת 2007 וגייסו בה 80 אלף דולר.
במכירה זו הוצעו למכירה 40 יצירות, בהן של אסד עזי, דוראר בכרי, מוטי מזרחי, מיכל רובנר, פריד אבו שקרה).
בשנת 2016 עשרות מיליוני דולרים עדיין הפרידו בין אבו שקרה לבין חלומו להפוך את הגלריה למוזיאון רשמי ומוכר על פי חוק המוזיאונים והדגם של בר אור ושותפיו עמד כשמונה שנים בתוך ויטרינת זכוכית במסדרון הקומה השנייה של הגלריה באום אל פחם.
בשנה זו נפגש אבו שקרה כמה פעמים עם הממונה על התקציבים במשרד האוצר ועם אנשיו, והחל תהליך של ניסיון לגבש תוכנית תקציבית לבניית מוזיאון בגרסה מצומצמת הרבה יותר, של כ-4,000 מ"ר, אבל על אותו שטח, מה שיאפשר התרחבות בעתיד, כך שבהמשך תהיה אפשרות לגייס לבניה גם כסף מתורמים ערבים.
לדברי אבו שקרה, אחד התנאים ההכרחיים להקמת המוזיאון היה ש-40% מהמימון יגיעו מתורמים ערבים, אולם אז גילה שבעולם הערבי מסרבים לתרום למוסד בתחומי ישראל, גם אם זה מוסד תרבות ערבי.
לאחר שתוכנית הבניין החדש נגנזה, החליט אבו שקרה לנסות לקבל הכרה כמוזיאון במבנה הקיים.
"המוזיאון הערבי הראשון" הוקם, לכאורה, ביוני 2015, בסכנין, ביוזמת האמנים בלו סמיון פיינרו ואביטל בר שי.
אין מדובר במוזיאון מוכר, אלא במוסד שמגדיר את עצמו מוזיאון פרטי.
תגובתו של אבו שקרה הייתה זועמת.
לטענתו הוא מזמן היה יכול לקרוא לגלריה מוזיאון מטעם עצמו, אבל "מוזיאון זה לא רק חלל, זו גם אמירה.
זה תהליך שצריך להתבשל יחד עם האנשים והקהילה".
אחת התערוכות המדוברות ביותר של הגלריה הייתה התערוכה "האמיני יום יבוא" שהוצגה ב-2002 בגלריה באום אל פחם ובגלריה פלונית תל אביב במקביל והשתתפו בה כ־300 אמנים.
לתערוכה הגיעו מאות ישראלים, והיא הייתה להצלחה גם בהיבט של שותפות יהודית ערבית, מכיוון שמימי האינתיפאדה ועד אז הדירו ישראלים את רגליהם מאום אל פחם .
התערוכה הייתה מעין פעולת המשך לתערוכת המחאה שארגנו שנה וחצי לפני כן חיים דעואל לוסקי, רועי רוזן ותמר גטר במחאה נגד הכיבוש ("השנה ה-33 - אמנים נגד מדיניות היד החזקה" פברואר 2001).
הפעם, מלבד המחאה נגד ההרג וההרס המתמשכים בשטחים הכבושים, הדגש היה על דו קיום בתוך תחומי מדינת ישראל.
משתתפי התערוכה בקשו להביע הזדהות עם הערבים אזרחי מדינת ישראל ולמחות על האפליה המתמשכת ועל הרעיון לעשות טרנספר בערביי המשולש.
בתערוכה שיתף אבו שקרה פעולה עם אוצרים ישראלים דוגמת רועי רוזן וחיים דעואל לוסקי והציגו בה אמנים ערבים ויהודים, בעיקר עבודות שנוצרו במיוחד לתערוכה.
ההכנסות ממכירות התערוכה נתרמו לעמותת רופאים לזכויות אדם.
את התערוכה אצרו חיים דעואל לוסקי, רועי רוזן, סעיד אבו שאקרה, משה מוגרבי, בן הרצוג, אסנת וידר, יובל כספי ויהושע סיימון.
בשתי הגלריות התקיימה פעילות תרבותית נרחבת שכללה ערבי שירה של יהודים וערבים, מיצגים, הקרנת סרטים תיעודיים ודיונים.
ב-20 ביולי 2002 עברו התערוכות לגלריה "רוזנפלד" בתל אביב, שם נמשכה מכירת העבודות.
עבד עאבדי / "50 שנות יצירה- תערוכה רטרוספקטיבית", 2010
התערוכה השלישית מסוגה שמתקיימת בגלריה לאמנות באום אל פחם, מאז הקמתה, בנוסף לתערוכתם של האמן המנוח עאסם אבו שקרה והאמן שריף וואקד.
פעילות אוצרותית זו מבטאת את המחויבות, האחריות והזכות שרואה הגלריה בעבודה מחקרית באשר לפעילותה והתפתחותה של האמנות הפלסטינית.
התערוכה מבטאת חתך רחב ומעמיק לתחומי פעילותו ושופכת אור על צורת עבודתו של האמן עאבדי מאז שנת 1962. אמן ששמו חקוק בזיכרון הקולקטיבי הפלסטיני ובתרבות הפלסטינית המתהווה בתוך מדינת ישראל ומחוצה לה.
חשיבותו של עאבדי היא בהיותו החלוץ הראשון לנדוד מעבר לים כדי ללמוד, מתוך ידיעה ברורה שעיר מולדתו (חיפה) זקוקה לחזרתו, כדי לפעול ולהוביל בתחום עשייה לא מוכר.
אין ספק שדרכו של עאבדי הצטלבה בדרכם של כל האמנים הפלסטינים אשר קדמו לו במעט זמן או צמחו איתו (כגון אסמאעיל שמוט, תמאם אלאכחל, וליד אבו שקרה ועוד)- קבוצה אשר הקימה את התשתית לדור ההמשך.
צמיחתה של הגלריה באום אל פחם היא ללא ספק, קשורה לאותה תשתית שיצרה אותה קבוצה נבחרת שעאבדי השתייך אליה.
לאחר למעלה מעשרים תערוכות יחיד והשתתפות בעשרות תערוכות קבוצתיות בעלות אופי מגוון, הערוכה "פרש נודד" הייתה תערוכת הרטרוספקטיבה הראשונה של עזי, מהחשובים שבאמנים הערבים-ישראלים ומהציירים המובילים בארץ בדור האחרון.
התערוכה נחלקה לשניים והוצגה גם בגלריה לאמנות אום אל פחם וגם במשכן לאמנות עין חרוד ופרשה כמה אפיקים מרכזיים ביצירתו של האמן אסד עזי במהלך ארבעה עשורים.
בנוסף, התערוכה התחקתה אחר הכרונולוגיה של התפתחותו של עזי כאמן, וגם אחרי הצירים המרכזיים של יצירתו: הציר האוטוביוגרפיה- דמות האב- חיל שנהרג כשאסד היה ילד צעיר, הגדילה בחברה כפרית-מסורתית, המעבר לחברה עירונית (חיפה, תל אביב) והשילוב של תחנות אלו בציור.
הקטלוג התלת-לשוני (עברית, ערבית, אנגלית) הציג מבחר רחב מעבודות של עזי (קרוב ל-100 עמ' צבע), לצד טקסטים שבחנו אספקטים שונים ביצירתו.
בין כותבי הטקסטים ניתן למצוא את סעיד אבו שקרה, גליה בר אור וגלעד מלצר.
חללי התצוגה הגדולים בגלריה באום אל-פחם ובמשכן לאמנות בעין חרוד אפשרו לבחון את השפה הציורית הייחודית של האמן ולהציג את המוטיבים החשובים שהתפתחו לאורך הקריירה שלו.
האוצר גלעד מלצר בחר לשני החללים קרוב ל-120 עבודות שמן, קולאז'ים וטכניקות מעורבות על בד, כמו גם מספר מצומצם של רישומים ועבודות על נייר.
את העבודות עם המוטיבים המזרחיים בחר מלצר להציג באום אל-פחם ואת אלה עם המוטיבים המערביים בעין חרוד.
החלטה זו נבעה בעיקר מהסיבה יש כי בחלק מהעבודות ה"מערביות" יש ביקורת, נצרות, עירום ועוד, ולכן הן אינן נוחות להצגה בגלריה באום אל-פחם.
סך הכל הוצגו כ-35 אמנים, רובם יוצרים ציורים בסגנון פיגורטיבי.
יותר ממאה יצירות נפרשו על פני שלוש קומות הגלריה; הדגש היה על עבודות דו־ממד, בעיקר ציור ורישום, לצד מונטאז', הדפסים, צילום ועד (מעט) עבודות וידאו עכשוויות.
בתערוכה היה ייצוג של אמנים מכל הדורות, מהאמנית הוותיקה סופי חלבי, שפעלה בשנות ה-30 וה-40, ולצדה עבד עבאדי וחליל ריאן, שהציג פסל ברונזה של שק לבנה מ-1975 ועד אניסה אשקר וסמאח שחאדה.
מבקרת האמנות גליה יהב כתבה על התערוכה ("מבוא לאמנות פלסטינית", הארץ, 28 באפריל 2016): "לעומת יומרת המיפוי, חלקם של אמנים בני "דור המדינה" גדול מאוד ביחס לחלקם של אמנים עכשוויים וצעירים.