tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יתר על כן, שוב בשנת 1538 ארגן מחדש את אחת-עשרה האחוות העירוניות, והקצה לכל אחת מטלות צדקה או משימות ספציפיות.
ב-24 במרץ 1539 העביר אותו האפיפיור פאולוס השלישי לבישופות אג'אצ'יו בקורסיקה.
לאונרדו קמפנה רומרו (בספרדית: Leonardo Campana Romero; נולד ב-24 ביולי 2000 בגואיאקיל שבאקוודור) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ניו אינגלנד רבולושן מה-MLS.
קמפנה גדל במחלקת הנוער של ברצלונה ספורטינג קלוב.
בשנת 2016 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האקוודורית, ובסך הכל ערך 16 הופעות ליגה, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-21 בינואר 2020 חתם קמפנה על חוזה לשלוש עונות וחצי בוולברהמפטון וונדררס מהפרמייר ליג.
ב-19 בספטמבר 2020 הושאל קמפנה למשך עונה אחת לפמליקאו מליגת העל הפורטוגלית.
ב-28 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על בלננסש במסגרת המחזור השני בליגה לעונת .
ב-22 באפריל 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על ז'יל ויסנטה במסגרת המחזור ה-28 בליגה.
בסך הכל ערך תשע הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-16 ביולי 2021 הושאל קמפנה לגראסהופרס ציריך מליגת העל השווייצרית.
ב-25 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 לפ.צ.
במשחק זה הבקיע שער עצמי.
ב-7 באוגוסט הבקיע את שערי הבכורה שלו במועדון, צמד שערים בניצחון 1–3 על לוזאן במסגרת המחזור השלישי בליגה.
בסך הכל ערך 14 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-20 בינואר 2022 הושאל קמפנה למשך עונה אחת לאינטר מיאמי מה-MLS.
ב-27 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד שיקגו פייר במסגרת הליגה.
ב-6 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–5 לאוסטין במסגרת הליגה.
ב-9 באפריל הבקיע שלושער בניצחון 2–3 על ניו אינגלנד רבולושן במסגרת הליגה.
ב-21 במרץ 2019 ערך קמפנה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור, בהפסד 0–1 לנבחרת ארצות הברית במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת אקוודור בטורניר קופה אמריקה 2021, וערך ארבע הופעות בטורניר.
לאונרדו פאברי (באיטלקית: Leonardo Fabbri; נולד ב-15 באפריל 1997) הוא אתלט איטלקי, סגן אלוף העולם (בודפשט 2023) ואלוף אירופה (רומא 2024) בהדיפת כדור ברזל.
באליפות אירופה שנערכה בברלין, גרמניה באוגוסט סיים במקום 29 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.04 מטר.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר באוקטובר סיים במקום 13 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.75 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיים במקום 14 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.80 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית סיולי סיים במקום 22 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.73 מטר.
באליפות אירופה שנערכה במינכן, גרמניה באוגוסט סיים במקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.72 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה במרץ סיים במקום שמיני ללא תוצאה.
הוא פסל את שש הזריקות שלו.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 21.17 מטר ועלה שלישי לשלב הגמר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט סיים זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי חדש של 22.34 מטר, אחרי ראיין קראוזר (23.51 מטר) ולפני ג'ו קובץ' (22.12 מטר), שניהם מארצות הברית.
באליפות אירופה שנערכה ברומא ביוני 2024 זכה במדליית זהב בשיא אליפות חדש של 22.45 מטר, לפני פיליפ מיאלייביץ' מקרואטיה (21.20 מטר) ומיכל הראטיק מפולין (20.94 מטר).
לאופאבראוד (באיסלנדית: Laufabrauð; מילולית "לחם עלים", (לפעמים נקרא גם "לחם פתיתי שלג") הוא סוג מסורתי של לחם איסלנדי שנאכל כמעט אך ורק בעונת חג המולד.
מקורו מצפון איסלנד, אך הוא נצרך כיום בכל הארץ.
הוא מורכב מעוגות שטוחות ודקות מאוד בקוטר של כ-15 עד 20 ס"מ, מעוטר בדוגמאות גאומטריות דמויי עלים ומטוגן קצרות בחֶלֶב (צורה מעובדת של שומן בשר בקר או שומן בשר כבש, המורכב בעיקר מטריגליצרידים) או בשמן חם.
ניתן לקנות את לאופאבראוד במאפיות או להכינו בבית, מבצק מוכן או מבצק עשוי בבית.
דוגמאות נחתכות ביד או שנוצרות באמצעות גלגלת פליז כבדה, laufabrauðsjárn (כלומר "ברזל עלים").
הדפוס הנפוץ ביותר מורכב משורות של דשים דמויי "V"; כל דש חופף עם הבא כדי ליצור עיצוב דמוי צמה.
לאחר מכן השורות יכולות ליצור תבנית גדולה יותר, כגון פתית שלג או אות.
הכנת לחם עלים בבית היא בדרך כלל משימה משפחתית ולעיתים קרובות חלק מהותי בהכנות לחג המולד, שם מתאספים כמה דורות ולוקחים חלק בקישוט.
לאונרדו חוליו פרקש קליין (סנטיאגו, צ'ילה, נולד ב-20 במרץ 1967) הוא איש עסקים ופילנתרופ צ'יליאני ממוצא הונגרי ויהודי, את מרבית עושרו עשה מחברות כרייה.
במסגרת תרומותיו סייע רבות לאנשים שנפגעו מאסונות.
הוריו של פרקש היו יהודים ממוצא הונגרי שהיגרו מטרנסילבניה לדרום אמריקה בשנת 1939.
פרקש למד מנהל עסקים באוניברסיטת סנטיאגו, צ'ילה.
בשנות ה-80, הוא היגר לארצות הברית ועבד בתעשיית הבידור כנגן פסנתר תוך כדי נסיעות בין לאס וגאס, ניו יורק ומיאמי.
הוא עבד גם במספר חברות שיט בקריביים.
הוא היה ידוע בכינוי "איש התזמורת" וחלק במות עם אמנים כמו טום ג'ונס וחוליו איגלסיאס.
במהלך הופעותיו, הוא פגש את אשתו, האמריקאית בטינה פרידמן פרקר, הנינה של ארתור וינריק, מייסד מלון קונקורד בקטסקילס במדינת ניו יורק, שם הם התחתנו.
בגיל 35, הוא פרש מהמוזיקה כדי להתמקד אך ורק באשתו ושלושת ילדיהם, ולקח על עצמו עבודות שונות כיצואן ומוכר של מוצרים שונים.
הוא גם נכנס לעסקי הנדל"ן בארצות הברית, ולאחר מכן לעסקי הכרייה בצ'ילה.
באוקטובר 2008 פרקש הודיע כי הוא שוקל להיות מועמד עצמאי לבחירות לנשיאות 2009. עם זאת, ב-5 בדצמבר, הוא הודיע כי לא ירוץ.
בסקרים של שלוש מערכות הבחירות האחרונות לנשיאות בצ'ילה, הוא הוזכר בין ההעדפות המובילות אך מעולם לא הסכים לרוץ.
בין 2019 ל-2020, העדפותיו של פרקש עלו בסקרים.
ביולי 2020, פרקש דורג במקום השני בסקרי הנשיאות הצ'יליאנית.
בשנת 2021, חברת החדשות הבינלאומית בלומברג בחרה את לאונרדו פרקש בין 500 הלטינו-אמריקאים המשפיעים ביותר.
הסוכנות ציינה כי איש העסקים בתחום הכרייה פרש אך "נשאר דמות רלוונטית בעסקים ובפוליטיקה המקומית.
יותר מכל, פילנתרופ, פרקש הפך לסיפור הצלחה שבאמצעות רשתות חברתיות מקדם פלטפורמה מוצלחת לעזרה לאלפי צ'יליאנים במצבי עוני."
פרקש מופיע במסע התרמה למען ילדים נכים והוא תרם מאות מיליוני פזו צ'יליאני, ובשנת 2008 תרם מיליארד פזו צ'יליאני (כ-2 מיליון דולר), והפך לאדם הראשון שתרם סכום כזה למסע זה.
פרקש היה ביקורתי מאוד כלפי המעמדים הצ'יליאנים לנשיאות, וטען כי "הם בדרך כלל קמצנים מאוד ואליטיסטים" ולא עושים מספיק כדי למתן את הבעיות החברתיות של צ'ילה.
הוא גם אמר שאם ייבחר לנשיא "לכל הצ'יליאנים יהיה בית משלהם".
רטוריקה זו של פנייה להמוני העניים זכתה לו לתמיכה משמעותית בקרב אותה קבוצה חברתית וביקורת חריפה מעמיתיו העסקיים ופוליטיקאים מקומיים, שלעיתים קרובות מכנים אותו "פופוליסט" שמחפש אחר זרקורים.
במהלך מבצע החילוץ של הכורים הלכודים בקופיאפו, צ'ילה, פרקש תרם 10,000 דולר לכל אחד מ-33 האנשים שחולצו.
דווח כי פרקש נתן צ'קים על שם הכורים לכל אחת מהמשפחות והקים קרן נפרדת לאיסוף תרומות.
ב-1 ביולי 2011, פרקש קיבל פרס מראש העיר ויניה דל מר על תרומותיו לעיר.
ב-7 בפברואר 2018, פרקש הציע פרס של 10 מיליון פזו צ'יליאני לכל מי שימצא את אמלין קטלינה קניאלס וידאל, ילדה בת 11 שנחטפה בליקנטן, צ'ילה.
פרקש הוא פטרון של "מצעד החיים", תוכנית חינוכית שנתית המביאה סטודנטים לפולין, ללמוד את ההיסטוריה של השואה ולבחון את שורשי הדעות הקדומות, חוסר הסובלנות והשנאה.
בשנת 2014, בתמיכתו של לאונרדו פרקש, "מצעד החיים" ציין את יום השנה ה-70 להשמדת יהדות הונגריה בידי הנאצים בשנת 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביום הזיכרון לשואה, בסיום טקס הזיכרון בשטח אושוויץ-בירקנאו, מספר ניצולי שואה - שרבים מקרוביהם נספו במחנה המוות - הצטרפו ללאונרדו פרקש בכתיבת האותיות האחרונות של ספר תורה.
ספר התורה נתרם ל"מצעד החיים" על ידי פרקש.
בשנת 2014, לאונרדו תרם שבעה ספרי תורה חדשים שנשלחו לשש יבשות שונות: אפריקה, אסיה, אוסטרליה, אירופה, צפון אמריקה ודרום אמריקה.
במהלך השנים, פרקש תרם ספרי תורה לארגון היהודי החסידי חב"ד-ליובאוויטש ולמוסדות אחרים ברחבי העולם.
לאונרדו דפלנו (באיטלקית: Leonardo Deplano; נולד ב-21 ביולי 1999) הוא שחיין איטלקי, זוכה מדליית ארד אולימפית (פריז 2024), 3 פעמים ברציפות סגן אלוף עולם (פוקואוקה 2023, דוחה 2024 וסינגפור 2025), אלוף עולם בבריכת 25 מטר (מלבורן 2022) ושיאן עולם בעבר במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי.
באליפות אירופה שנערכה ברומא באוגוסט 2022 הוא זכה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדלית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.60 שניות, אחרי בן פראוד מהממלכה המאוחדת (21.58 שניות) ולפני כריסטיאן גולומייב מיוון (21.75 שניות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 2023 הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני בתוצאה של 21.92 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 21.74 שניות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטאר בפברואר 2024 הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.81 שניות.
באולימפיאדת פריז הוא זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר ששיה בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.62 שניות, בשלב חצי הגמר קבע תוצאה של 21.50 שניות שהייתה התוצאה השלישית בטיבה במשחקים.
במשחה ל-100 מטר חופשי הוא סיים במקום 23 בתוצאה של 48.82 שניות.
באליפות העולם שנערכה בסינגפור בשנת 2025 הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.52 שניות, 6 מאיות איטי ממדליית ארד.
לאונרדו מלטזה (באיטלקית: Leonardo Maltese; נולד ב-28 באוקטובר 1997) הוא שחקן וזמר איטלקי-בריטי.
מלטזה נולד ברוונה לאב סיציליאני ולאם אנגלייה.
לאחר שלמד באנגליה, עבר לרומא כדי ללמוד באקדמיה לתיאטרון של רומא סופיה אמנדולאה.
ב-2020 החל להוציא מוזיקה תחת שם הבמה "ליאו פולקרו" (Leo Fulcro).
באותה שנה הוציא את הסינגל הראשון שלו, "Tourmalet", וכן את ה-EP הראשון שלו, "Salmoni".
ב-2021 יצא אלבומו הראשון, "Il Mondo che Cambia".
את הופעת הבכורה הקולנועית שלו עשה בשנת 2022, כשגילם את אטורה טליאפרי בסרטו של ג'אני אמליו "אדון הנמלים", שהוצג בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-79. הסרט מספר על הסופר אלדו בראיבנטי (בגילומו של לואיג'י לו קשיו) ועל הפרשה הידועה כ"פרשת בראיבנטי".
על תפקיד זה זכה בפרס הכישרון החדש בפסטיבל ונציה.
בשנת 2023 גילם את דמותו של אדגרדו מורטרה בצעירותו בסרט "חטוף" בבימויו של מרקו בלוקיו, שהוצג בפסטיבל קאן.
באותה שנה זכה בפרס גוליילמו ביראגי בטקס פרסי "סרט הכסף" (Nastri d'argento), עבור תפקידיו בסרטים "אדון הנמלים" ו"החטוף".
בנוסף, גילם את מעצב האופנה ג'אני ורסצ'ה בסרטו של מימו קלופרסטי, "Gianni Versace: L'Imperatore dei sogni".
בשנת 2024 גילם את המשורר ג'אקומו ליאופרדי בסדרת הטלוויזיה "Leopardi – Il poeta dell'infinito" בבימויו של סרג'ו רוביני.
באותה שנה הוציא את ה-EP השני שלו, "Boy on Earth".
ב-2025 עתיד להופיע בתפקיד ראגוזין בסרט "L'Abbaglio", בבימויו של רוברטו אנדו.
2023: פרס "תגלית השנה" על "אדון הנמלים" ו"החטוף"
2023: פרס גוליילמו ביראגי עבור "חטוף"
2022: פרס הכישרון Imaie עבור "אדון הנמלים"
לאונרדו דה וינצ'י הוא ספר ביוגרפיה משנת 2017 מאת העיתונאי והביוגרף האמריקאי וולטר אייזקסון.
הספר מציג דיוקן רחב־היקף של לאונרדו דה וינצ'י כאיש אשכולות – אמן, מהנדס וחוקר טבע – ומבוסס על עיון מקיף במחברותיו ובחיבוריו, לצד בחינה מחודשת של יצירותיו.
הספר מתמקד בראש ובראשונה במחברותיו של לאונרדו: רשימות, שרטוטים ותצפיות במדעי הטבע, באנטומיה, באופטיקה, במכניקה ובמתמטיקה, ובוחן כיצד מחקריו הזינו את יצירתו האמנותית.
נוסף על כך סוקר הספר את חייו וציוריו המרכזיים, ונוגע במחלוקות ייחוס סביב ציורים כגון "La Bella Principessa" ו"מושיע העולם".
אייזקסון עצמו הדגיש כי אינו מציג "תגליות חדשות", אלא שילוב־על של הידע המחקרי הקיים לכדי ביוגרפיה סינתטית.
בסיום הספר מובאת רשימת "לקחים" מעולמו של לאונרדו (למשל: "להיות סקרן, ללא לאות").
עטיפת הספר נושאת את דיוקנו של לאונרדו השמור בגלריית אופיצי.
הספר הגיע לראש רשימות רבי־המכר בארצות הברית והופיע במקום הראשון ברשימת רבי־המכר של הניו יורק טיימס.
מבקרים תיארו אותו כ"מהודר, כתוב באלגנטיות ומופק בקפדנות", ויש שהדגישו את סגנונו העיתונאי הבהיר של אייזקסון.
ביל גייטס כתב כי זהו "הספר הראשון שנותן מענה מספק לכל הפנים השונות של חייו ויצירתו של לאונרדו".
לצד זאת נשמעה גם ביקורת: יש שהעירו על התלהבות יתר בשיפוט אמנותי ועל פרק הסיכום "ללמוד מלאונרדו" כלוקה ב"טדיזם"; השוואות לספרי ביוגרפיה אחרים הצביעו לעיתים על תחושת חיפזון בעריכה או על היעדר מבנה ספרותי מהודק.
באוגוסט 2017 נרכשו זכויות העיבוד לקולנוע, תחילה בידי אולפן אחד בכוונה ללהק את לאונרדו דיקפריו לתפקיד הראשי.
מהלך זה לא הבשיל, וב־2023 עבר הפרויקט לאולפן אחר.
בשנת 2024 נבחר הבמאי אנדרו הייג לביים את הסרט הביוגרפי על בסיס הספר.
לאונרדס ומריה נבן (בהולנדית: Leonardus (Lei) Jacobis Nabben; 1901 – 27 באוקטובר 1991; בהולנדית: Maria (Trui) Gertrudis Nabben; 1910 – 20 במאי 1983) היו זוג הולנדים נוצרים חסידי אומות העולם שהסתירו והצילו יהודים בתקופת השואה.
לאונרדס ומריה נבן היו זוג הולנדים שחיו בכפר סוולגן בהרי לימבורג שבהולנד, היו להם ארבעה בנים, לאונרדס עבד כעוזר של כמה חקלאיים שגרו בכפר.
במהלך תקופת שליטת הנאצים בהולנד מיילדת הכפר (שהייתה פעילה במחתרת) הביאה למשפחת נבן מספר ילדים יהודים להסתרה, בעקבות זאת כמה מהילדים שרדו את השואה.
ב-5 בדצמבר 1942, ערב חג ה"סינטרקלאס" ילדה בת שנתיים וחצי הובאה למשפחת נבן על ידי המיילדת.
הזוג אימץ אותה., הם עוד לא ידעו ששם הילדה הוא מרים דסברג ושאביה היה רב ידוע בקהילה היהודית באזור.
לאונדרס ומריה נתנו למרים את השם מרייטיה (Marietje) והיא התקבלה למשפחה בחום ואהבה.
כעבור מספר ימים המיילדת חשפה בפני המשפחה שהילדה היא יהודיה, אך בכל זאת הם המשיכו לטפל בה כאחת משלהם.
לאחר מכן המיילדת הציעה להם להחביא עוד ילד יהודי, הפעם תינוק שהיה רק בן כמה חודשים.
שמו היה הרמן דוד סנטקרוס (Herman David Santcroos), גם הוא התקבל על ידי המשפחה באהבה ובחום.
אחרי כמה חודשים הוא חלה בדיפתריה ואף על פי שמשפחת נבן עשתה כל שביכולתה להציל אותו, הוא נפטר ונקבר בבית הקברות של הכפר.
אחרי מות הילד המשפחה אימצה ילד יהודי נוסף בשם אייזיק לוי קרוולד (Isaac Levi Creveld) בן ה-10, הוא היה קרוב בגיל לבניהם של הזוג ונקשר אליהם מאוד, הוא אפילו הלך ביחד איתם לבית הספר.
בעקבות חשדות בכפר, לאונרדס ומריה טענו שכל הילדים שהצטרפ ואליהם הם ילדים של דודים רחוקים, ושנשארים איתם זמנית מתוך אילוצים.
בנובמבר 1943 הנאצים הגבירו את מאמצי החיפוש אחרהיהודים, מה שהכריח את מרים ואייזיק לשהות זמן רב ביערות שמסביב לכפר ביחד עם אחד מילדיהם של בני הזוג.
הם היו ישנים יחד בבית התרנגולות.
הילד האחרון שהם אימצו היה ג'יקוב גרוטקרק (Jacob Grootkerk), ילד יהודי שסבל מטראומות קשות בעקבות הרדיפה, בנוסף הוא היה חולה בגרדת, ומוגבל שכלית, עם זאת המשפחה אימצה וטיפלה בו באהבה ובהקרבה.
בנובמבר 1944 דרום הולנד שוחרר.
הוריהם של אייזיק ושל ג'יקוב שהסתתרו בדרום הולנד באו לקחת בחזרה את ילדיהם.
כאשר שאר חלקי הולנד שוחררו ב-1945 גם הוריה של מרים באו לקחת אותה בחזרה, אך מרים כבר לא הכירה יותר את הוריה וההתנתקות ממשפחתה המאמצת הייתה קשה מאוד עבורה כי הם היו ההורים היחידים שהכירה.
משפחת נבן שמרה על קשר קרוב עם אייזיק ועם מרים והוריה.
גם אחרי שמשפחת דסברגס (Dasbergs) (משפחתה של מרים) עלו ארצה ב-1948 ביחד עם עוד 30 יתומי מלחמה, מרים ביקרה את בניהם של משפחת נבן פעמיים.
ביולי 2013, יד ושם הכיר בלאונרדס ומריה נבן בתור חסידי אומות העולם.
לאופולד הראשון (לאופולד לבית סקסה-קובורג-גותה) (16 בדצמבר 1790 - 10 בדצמבר 1865, הוכתר ב-1831) מלך הבלגים הראשון.
היה אחד האנשים החשובים והמשפיעים ביותר במאה ה-19. אביו של לאופולד השני.
הנסיך לאופולד סָקסה-קובורג נולד ב-16 בדצמבר 1790, והיה בנם התשיעי (מתוך עשרה) של פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד (1750–1806) והדוכסית אוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף (1757–1831).
הוא גדל בתקופת מלחמות נפוליאון, בצל אחיו ואחיותיו הגדולים.
בשנת 1805 הצטרף לצבאו של הצאר אלכסנדר הרוסי, שהיה גיסו.
בשנת 1809 פרש מהשירות וחזר למולדתו.
בשנת 1813 התגייס שנית לצבא הרוסי.
כמפקד רגימנט קירסירים השתתף בקרב לייפציג.
בהמשך המלחמה הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ופיקד על דיוויזיית פרשים.
הוא סיים את שרותו בצבא הרוסי בסוף מלחמות נפוליאון.
ב-1814 היה הנציג של קובורג בקונגרס וינה.
במהלך טיוליו באירופה בתפקידו זה, הגיע ב-1816 ללונדון.
בלונדון פגש לאופולד את הנסיכה שארלוט מוויילס, בתו היחידה של יורש העצר ג'ורג' (מאוחר יותר ג'ורג' הרביעי), והתאהב בה, על אף שבתחילה היא סלדה ממנו, בסופו של דבר היא נענתה לחיזוריו.
הם בילו את ימי נישואיהם בין ביתם בקלרמונט פארק, לדירתם בלונדון.
בתחילת 1817 הרתה שארלוט, אך ההריון הסתיים באסון.
שארלוט נפטרה ב-5 בנובמבר 1817, לאחר צירי לידה קשים.
לאופולד התחבר עם הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרת'רן, דודה האהוב של שארלוט.
הוא לא תכנן להינשא בשנית, אך החזיק כמאהבת את קרוליין באואר, שחקנית גרמנייה שהייתה דומה מאוד לשארלוט.
ב-1830 קיבל הצעה להיות מלך יוון, אך השיב בשלילה.
באותה תקופה מרדו הבלגים בהולנדים, ובלגיה זכתה בעצמאות.
הבלגים רצו להכתיר את לואי, דוכס נמור, בנו של לואי פיליפ, מלך צרפת למלכם, אך אביו סירב.
לפיכך, בחרו הבלגים בנסיך אחר - לאופולד לבית סקסה-קובורג-גותה.
ב-21 ביולי 1831, יום העצמאות הבלגי, הוכתר הנסיך כלאופולד הראשון, מלך הבלגים.
הוא התחתן, ב-9 באוגוסט 1832 עם לואיז, נסיכת אורליאן, בתו של מלך צרפת.
הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה (1837–1905), אביו של אלברט הראשון, מלך הבלגים.
שרלוט מבלגיה (1840–1927), התחתנה עם מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו.
לאופולד היה מלך חכם ואהוב על עמו ועל בתי המלוכה באירופה.
הוא שידך שידוכים במשפחתו, וכך גרם לבני המשפחה לעלות על כס המלוכה במדינות רבות (בריטניה, פורטוגל, ברזיל, בולגריה, מקסיקו, נסיכויות בגרמניה ועוד).
לואיז-מרי נפטרה ב-11 באוקטובר 1850, ולאופולד שוב נשאר לבדו.
ילדיו התחתנו עם בית משפחת הבסבורג, והעניקו לו נכדים.
ב-1861 נפטרה אחותו ויקטוריה, והוא היחיד שנשאר מכל עשרת האחים.
ב-1863 נפטר חברו הקרוב, הברון סטוקמר.
לאופולד נפטר ב-10 בדצמבר 1865, והשאיר לבנו, לאופולד השני, את בלגיה והמושבה קונגו, שהשליט עליהן טרור.
שלטון האימה נגמר במותו, ובימי שלטונו של המלך אלברט.
לאופולד דאמרוש היה כנר, מנצח ומלחין יהודי-גרמני.
דאמרוש נולד בפוזנן שבפרוסיה (היום בפולין) למשפחה יהודית.
הוא למד תחילה רפואה בברלין, אך בחר במוזיקה וניגן בכינור בתזמורת החצר של ויימאר, בניצוחו של פרנץ ליסט.
בשנת 1871 היגר לארצות הברית, שם ייסד בניו יורק את האגודה הסימפונית של ניו יורק, שהייתה לאחר זמן לתזמורת הסימפונית של ניו יורק, ואת האגודה לאורטוריה.
בשתיהן קיים קונצרטים סימפוניים בניצוחו, בעיקר של מוזיקה גרמנית.
בין השאר קיים פסטיבלים מוזיקליים, ובאחד מהם ניצח על תזמורת של 250 נגנים ועל מקהלה של 1200 זמרים.
בשנה שלפני מותו הספיק לנהל את המטרופוליטן אופרה, שם העלה אופרות של וגנר.
דאמרוש חיבר יצירות לכינור ולמקהלה.
אחרי מותו החליף אותו בנו, וולטר דאמרוש בתפקיד מנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של ניו יורק.
לאופולד דאמרוש היה גם אביהם של מחנך המוזיקה פרנק דאמרוש, מייסד ג'וליארד, והפסנתרנית קלרה מאנס, שייסדה יחד עם בעלה, דייוויד מאנס, את בית ספר מאנס למוזיקה במנהטן.
לאופולד אַאוּאֶר היה כנר, מורה, מנצח ומלחין יהודי-הונגרי שפעל ברוסיה, בגרמניה ובארצות הברית.
אאואר נולד בשנת 1845 בעיר וספרם בהונגריה, אז חלק מהאימפריה האוסטרית, כבן למשפחה יהודית.
מאוחר יותר במהלך חייו, ב-1883 ברוסיה, התנצר לדת הנוצרית האורתודוקסית.
אביו, שמעון אאואר, היה צבע יליד צ'כיה ואמו, רוזליה (רוז'י) לבית גרוס נולדה ביישוב לובאשברן במחוז פייר, נפת סקשפהרוואר של ימינו.
תחילה למד כינור אצל מורה מקומי, ליפוט לידל, כנר ראשון בתזמורת.
הוא המשיך את לימודיו אצל דוד רידלי-כוהנה בבודפשט, ז'אק דונט וגאורג הלמסברגר (1858-1855) בווינה ולבסוף אצל יוזף יואכים בהאנובר (1865-1863).
אחרי 1863 פעל כקונצרטמייסטר בדיסלדורף ואחרי 1866 בהמבורג.
אחר כך ב-1868 היה אאואר כנר ראשון ברביעיית האחים מילר והשתתף בסיורי ההופעות שלה.
באותה שנה השתקע בסנקט פטרבורג שם התמנה ככנר ראשי וסולן בקפלה הקיסרית והחליף את הנריק וייניאבסקי כפרופסור לכינור בקונסרבטוריון.
הוא כיהן בתפקיד האחרון משנת 1868 עד 1917 וגידל כמה דורות של כנרים.
היה פעיל גם כקונצרטמייסטר, כנר סולן ובהרכבים קאמריים.
עם הקפלה הקיסרית ערך סיורי קונצרטים באנגליה ובארצות אחרות.
ב-1911 עזב זמנית את רוסיה והתגורר בדרזדן.
חזר לסנט פטרסבורג ב-1914 ופעל שם עד למהפכה ב-1917. נסע לאוסלו ואחר כך בשנת 1918 עבר לארצות הברית, שם לימד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה.
אאואר זכור כאחד הפדגוגים החשובים לכינור.
הוא לימד כנרים רבים, שהתפרסמו בהמשך חייהם, בהם אפרם צימבליסט, ארי פזובסקי, יוסף אחרון, נתן מילשטיין, מישה אלמן, קונסטנטי גורסקי, יאשה חפץ, ז'ורז' בולנז'ה, דוד ברטייה, צציליה האנזן, מירון פוליאקין, פרנסיס מקמילן, אדי בראון, קתלין פארלו, מקס רוזן,
בין היצירות הרבות שהקדישו לו מלחינים נודע בעיקר הקונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי, שאותו סירב תחילה לנגן, משום שראה בו יצירה שאינה ניתנת לביצוע.
אף על פי כן, הוא ניגן את הקונצ'רטו בשלב מאוחר יותר בקריירה שלו, לאחר שהכניס שינויים מסוימים באי-אילו מעברים.
גם ביצועים של הקונצ'רטו על ידי תלמידיו (מלבד נתן מילשטיין) הסתמכו על העיבוד של אאואר.
אאואר כתב מספר קטן של יצירות לכלי שלו, ביניהן "רפסודיה הונגרית" לכינור ופסנתר, קדנצות לקונצ'רטו לכינור של בטהובן ולקונצ'רטו לכינור של ברמהס.
כתב שני ספרים: "נגינה בכינור כפי שאני מלמד אותה" (1920) ו"חיי הארוכים במוזיקה" (1923).
אאואר מת בלושביץ, פרבר של דרזדן, גרמניה, ונקבר בבית הקברות פרנקליף בהארטסדייל, ניו יורק.
אאואר היה נשוי בהתחלה לנדין פליקן (1932-1855), ממוצא ליטאי-פולני (האימפריה הרוסית), שהייתה ידועה ברוסית כנדז'דה יבגנייבנה.
היא הייתה בת של אאוגן פליקן, פרופסור לרפואה משפטית והגיינה בסנקט פטרסבורג ושל זויה פבלובנה לבית אזנק'צבסקי, נכדה של המלחין מ.פ.אזנצ'בסקי, של ההיסטוריון הצבאי מטביי אזנצ'בסקי ואחיינית של האגרונום פבל אזנצ'בסקי.
זויה אונקובסקאיה (1918-1875) שהייתה נשואה עד 1901 לקפטן מחיל הים הרוסי.
נודלו לה שלושה ילדים - שני בנים - איוואן שהתחתן עם בת של הנסיך פ.פ.גוליצין-אגלאידה, לב אונקובסקי ושחקן הקולנוע הרוסי-אמריקאי מישה אאואר ששמו בלידה היה מיכאיל אונקובסקי (1967-1905)
נדז'דה סיבור (1976-1876) הנשואה לכנר בוריס סיבור (ליבשיץ).
בת שלה, נטליה סיבור הייתה הנבלנית והמורה לנבל נטליה סיבור (1995-1903) וליזה סיבור שמתה מכלבת הגיל שש עשרה.
מריה אונקובסקאיה (1959-1883), גם כן זמרת, שהייתה מאהבת של המשורר מקסימיליאן וולושין ואחר כך התחתנה עם הגרוש של אחותה, זויה, הקפטן סמיון אונקובסקי.
בנה היה שחקן התיאטרון מיכאיל אונקובסקי נספה בגולאג בקולימה ב-1940
אשתו השנייה של לאופולד אאואר הייתה החל מ-1924 הפסנתרנית והקונצרטמייסטרית ואנדה בוגוצקה שטיין (1961-1875) שליוותה אותו בהופעותיו וכמה מההקלטותיו
עם צאצאיו של אאואר נמנה גם המלחין ג'רג' ליגטי שהיה נכד של אחיו, האמן שאמו אאואר.
גם הפילוזופית היהודיה- הונגריה אגנש הלר היייתה קרובה של לאופולד אאואר מצד אמה.
האקורדיוניסטית ווויברפוניסטית הג'אז ורה אאואר (1996-1919)
היא נינה אל לואפולד אאואר.
1923 My Long Life in Music (חיי הארוכים במוזיקה)
לאופולד גוטליב (Leopold Gottlieb; 3 ביוני 1879 – 24 באפריל 1934) היה צייר יהודי.
גוטליב נולד למשפחה יהודית מסורתית בעיירה דרוהוביץ' שבגליציה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה).
הוא נולד כחודש לפני פטירת אחיו, הצייר מאוריצי גוטליב, אך הלה לא פגש אותו מעולם, כיוון שהתגורר אז ונפטר בקרקוב.
הוריו עודדו אותו ללמוד אמנות.
גוטליב למד בקרקוב בין השנים 1896–1902, ובשנת 1903 עבר ללמוד במינכן.
הוא הושפע מגישת האימפרסיוניזם ועבר לפריז על מנת ללמוד אותה.
גוטליב התחבר לקבוצת ציירים יהודיים שחיו באותה תקופה בפריז, "האסכולה של פריז", ובהם מודיליאני.
בשנת 1905 הציג גוטליב בסלון הסתיו בפריז פורטרטים המעידים על גישתו האישית לקוביזם.
מאז המשיך והציג את ציוריו בתערוכות ארציות בברלין, בווינה במינכן ובפריז.
ב-1906 שהה תקופה קצרה בירושלים, בבצלאל ולאחר מכן חזר ללמוד בפריז.
חזר לארץ ישראל ושהה בה בין השנים 1910–1913, שבהן לימד בבצלאל.
בין השנים 1914–1916 השתתף כלוחם בלגיון הפולני של פילסודסקי.
בתקופה זו הוא רשם כ-1,000 רישומי מלחמה, המתארים דמויות של חבריו לנשק, וכן סצנות של מלחמה.
רישומים אלה פורסמו בשם "תיק הלגיונות", והוצגו במספר תערוכות באירופה.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, כשנה לפני מותו של גוטליב, נטו חלק מיצירותיו לשאת אופי טראגי.
גוטליב נפטר בפריז ב-22 באפריל 1934.
דרכו האמנותית של לאופולד גוטליב משקפת למעשה את השינויים הגדולים שחלו בעולם האמנותי של מזרח אירופה במשך עשרות שנים.
זאת בהמשך לכך שהוא למד במהירות את הזרמים של האמנות בדורו.
סגנונו מתאפיין בדיוקני נשים מלאי חן ואצילות, רישומים קלאסיים שנמנעים מפרטים מיותרים, גוונים בהירים ועדינים בציורי גואש, חיסכון חמור בצבעים, ותחריטים הנחשבים ליצירות מופת באמנות.
ציוריו ורישומיו של גוטליב מוצגים במוזיאונים רבים בעולם, וחלקם מוצגים גם במוזיאונים בישראל.
בתו מרים נישאה לראול אשכנזי והתגוררה בליאון שבצרפת.
בתו אוה (חוה) עלתה מצרפת לישראל ב-1947 והתיישבה בקיבוץ שדות ים.
בשנת 1950 נולד בנה היחיד .
הוא נהרג במלחמת יום כיפור, ולזכרו הסרט "הגוטליב האחרון".
בהיותו חסר בנים, החליף אותו אחיינו אלברט הראשון לאחר מותו.
מלך זה נודע בשל היותו הבעלים הפרטיים של קולוניה שלמה – "מדינת קונגו החופשית", שם שלט מ-1884 עד 1908. הקונגולזים הוכרחו לאסוף את חומר הגומי שהיה מוצר מבוקש מאוד בזמנו ברחבי העולם.
בזכות קולוניה זו, התעשר לאופולד השני במהירות.
רבים מהמבנים ההיסטוריים בבריסל נבנו על ידיו באמצעות כספים אלו והוא כונה בשל כך "המלך הבונה".
אולם, בעקבות לחץ דיפלומטי מאוד גדול של הבריטים אשר קבלו על היחס האלים וחסר האנושיות של בעלי הקולוניה כלפי המקומיים, נאלץ לאופולד לוותר על מעמדו כ"בעלים" הבלעדיים של קונגו, וזו עברה לשליטת האומה הבלגית כולה ושמה שונה ל"קונגו הבלגית".
לאופולד נולד בבריסל ב-9 באפריל 1835, ללאופולד הראשון, מלך הבלגים וללואיז, נסיכת אורליאן, בתם של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ושל מריה אמליה מנאפולי וסיציליה.
לאופולד התגייס לצבא בלגיה בגיל צעיר.
בשנת 1850 מתה אימו שהושפעה עמוקות מפטירת אביה זמן קצר קודם לכן.
לאופולד התחתן בבריסל ב-22 באוגוסט 1853 עם מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ושל מריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג, שממנה נולדו לו ארבעה צאצאים.
בנוסף, היו ללאופולד השני שני בנים מבלאנש דלקרואה, הברונית של ווגאן (Vaughan) בלא נישואים.
לאופולד התחתן עם דלקרואה כחמישה ימים לפני מותו, שני הבנים אומצו על ידי בעלה השני אנטואן דוריה (Antoine Durrieux) ב-1910.
בשנת 1865 מת אביו לאופולד הראשון, מלך הבלגים, ולאופולד עלה לשלטון במקומו.
הוא כונה "המלך הבונה" כיוון שהפך על פיהן ערים כמו בריסל ואוסטנד ויצר בנייה חשובה בארדנים.
בבריסל, הוא אחראי לבניית שדרות רבות, פארקים ציבוריים ושינויים גדולים בארמון המלכותי של בריסל.
לאחוזתו שבארדנים היו 6,700 דונם של יערות ושטחים חקלאיים, מגרש גולף וארבע טירות.
באוסטנד, הוא בנה היפודרום וכן את פארק מארי-הנרייט על שם אשתו.
הוא גם הרחיב את האחוזה המלכותית שבלאקן.
לכבוד יום הולדתו השישים וחמישה ב-1900, הכריז לאופולד השני על רצונו להעביר את כל רכושו הפרטי למדינה (בעקבות ביקורת בין-לאומית על צבירת ההון האישי מניצול קונגו ואוכלוסייתה) בתנאי שזה יישמר ולא ייהרס, בתנאי שיתוחזקו הפארקים ובתנאי שיינתנו אמצעים מסוימים לידי המשפחה המלכותית.
ב-1903 הסכימה הממשלה הבלגית לתרומתו ובתנאי שהמשפחה המלכותית היא אשר תממן את התחזוקה ללא השתתפות המדינה.
התרומה המלכותית צריכה הייתה להיות תחת פיקוח של שר האוצר הלאומי.
במהלך מלכותו לאופולד תמך בהחזקת צבא חזק על מנת לשמור על הנייטרליות של בלגיה.
לאופולד השני היה להוט לרכוש לבלגיה מושבה באפריקה, אולם הממשלה האזרחית הבלגית גילתה עניין מועט בחלומותיו של המלך לבניית אימפריה.
לאופולד, שאפתן ועקשן, החליט להמשיך בעניין בעצמו.
ב-1876 ייסד לאופולד השני את "אגודה האפריקאית הבינלאומית" , בשיתוף פעולה של חוקרים אפריקאים מובילים ובתמיכתן של מספר ממשלות אירופאיות לקידום חקר וקולוניזציה של אפריקה, זאת במטרה לתמוך בתוכניתו הפרטית לפיתוח מרכז אפריקה.
לאופולד, ששלט באיגוד האפריקני הבינלאומי, הזמין את הנרי מורטון סטנלי להצטרף אליו במחקר וב"ציוויליזציה" של היבשת.
בשנת 1878 הוקמה גם אגודת קונגו הבינלאומית, עם מטרות כלכליות יותר אך עדיין קשורה קשר הדוק לאגודה הקודמת.
לאופולד קנה בסתר את המשקיעים הזרים באגודת קונגו, אשר הופנתה למטרות אימפריאליסטיות, כאשר "האגודה האפריקאית" שימשה בעיקר כחזית פילנתרופית.
ב-15 באפריל 1877, שלח לאופולד את משלחתו הראשונה למרכז אפריקה, אז עדיין תחת דגל האיגוד האפריקני הבינלאומי.
חברי המשלחת, ארבעה בלגים, שיצאו מזנזיבר, הציבו לעצמם את המטרה להקים עמדה מדעית בקרימאה, בטנזניה של ימינו, אך עוד לפני שהקבוצה נכנסה למרכז אפריקה, שניים מהם כבר מתו, אחד ממכת שמש, השני מחום חמור, ובעקבות זה התפטרו שאר חברי המשלחת.
עקב קשיים אלה, לאופולד הבין עד כמה חשוב למצוא אנשים מנוסים שיובילו את משלחותיו ופנה להנרי מורטון סטנלי.
סטנלי קיווה תחילה להמשיך את עבודתו החלוצית באפריקה תחת דגל בריטניה, אך נדחה לאחר השמועות הרבות על מעשה ביזה והרג שביצע במרכז יבשת אפריקה.
ליאופולד קיבל את פניו של סטנלי המאוכזב בארמונו ביוני 1878, וחתם עמו על חוזה לחמש שנים בנובמבר, כדי לסייע לאינטרסים שלו לתבוע בעלות על קונגו.
ב-1879 יצא סטנלי למשימתו הראשונה בקונגו כשליח של המלך לאופולד עם משימה סודית להקים מדינה בקונגו, ופיתח שם את המסחר ואת התחבורה, כולל בניית כביש מהנהר שזורם בעומק השטח ועד ל-Stanley Pool (כיום Pool Malebo), שם ניתן לשוט בנהר בצורה טובה.
היריבות האירופית במרכז אפריקה הובילה למתיחות דיפלומטית, במיוחד בכל הנוגע לאגן הקונגו.
ביוזמת פורטוגל, כינס אוטו פון ביסמרק, הקאנצלר הגרמני, בנובמבר 1884 את וועידת ברלין בהשתתפות נציגים מ-14 ארצות אירופיות ומארצות הברית, כדי למצוא פתרון בדרכי שלום למצב בקונגו.
ב-26 בפברואר 1885 הוכרז על קוד בינלאומי, לאחר שהועידה להסכמה על מערכת כללים להבטחת חלוקה נטולת סכסוכים של האזור.
הכללים הכירו, בין היתר, באגן הקונגו כאזור סחר חופשי, לאחר שליאופולד השני הצליח לשכנע את גרמניה וצרפת שמסחר משותף באפריקה הוא אינטרס של כל שלוש המעצמות.
לאופולד השני יצא כמנצח מוועידת ברלין והארגון "הפילנתרופי" שלו, שבו היה בעל מניות יחיד, קיבל חלק גדול מהשטח, כ-2 מיליון ק"מ רבוע שהפכו למעשה לרכושו של ליאופולד השני, תחת "מדינת קונגו החופשית".
ב-1891, שלח לאופולד את איש המסעות הקנדי ויליאם גראנט סטיירז להשתלט מחדש על קטנגה שאותה ניסה לתפוס גם ססיל רודס.
הכיבוש היה בעיקר באזור הנילוס הפנימי.
לאופולד ניסה ליצור מערכת של קווי רכבת לאורך נהר הקונגו ושלוחותיו וכן ניסה ליצור אפשרויות מימון מקומיות כדי שהאזור יוכל לתחזק את עצמו.
כלפי מדינות אירופה וביניהן בלגיה, המלך לאופולד נראה כפילנתרופ והציג עצמו כמי שעוזר ל"מקומיים" ורק בשנת 1908 התגלו השעבוד והאלימות הקשה.
המטרה לא הייתה לעזור לאיש כי אם להעשיר את הונו האישי ובזכות זאת בלגיה שגשגה.
הירידה הדרסטית בהיקף האוכלוסייה בקונגו עקב הניצול בראשותו של המלך
התחרות בין הקולוניות השונות הייתה אז בשיאה.
העושר הגדול הנמצא באזור זה גרם לניצול קשה של האוכלוסייה המקומית, כולל עבדות, תת-תזונה ופגיעות גופניות קשות, במיוחד בתעשיית הגומי.
החברות שייצגו את המלך לאופולד היו קובעות מכסות שבועיות של גומי.
העונש למי שלא עמד במכסה היה כריתת כף יד ימין.
בתיאורים מהתקופה סופר על יום בו נכרתו יותר מאלף כפות ידיים.
הנוהל שבו הכריחו את המקומיים לעסוק באיסוף הגומי, כלל את שביית הנשים, והכרחת הגברים והנערים לצאת ליערות ולעסוק באיסוף.
עקב כך חיי הכפר נהרסו לחלוטין, הילודה כמעט נעצרה, לא היה מי שיעסוק בליקוט וגידול מזון, מגפות ומחלות התפרצו בין המקומיים.
בבלגיה התייחסו אל השבויים כאל חיות והציגו אותם לראווה במה שנראה כגני חיות, בין היתר היו שלטים בהם נכתב כי אסור להאכיל את האנשים בבוטנים.
כל האמור הביא לירידה באוכלוסיית קונגו, שנעה לפי הערכות שונות בין 8–10 מיליון נפש מתוך 20 מיליון בין השנים 1880–1920, בהן הבלגים שלטו באזור זה.
עקב מצב זה החלה הסתייגות עולמית מלאופולד בראשות הבריטים לקראת תחילת המאה ה-20. ג'ורג' וושינגטון ויליאמס, איש צבא, פוליטיקאי, עיתונאי, סופר והיסטוריון אפרו-אמריקאי, היה אחד מהראשונים שיידעו את העולם לנעשה על ידי המלך לאופולד.
בשנת 1889 לאחר שראיין את המלך לאופולד והתרשם ממנו, הוא החל להתעניין בנסיעה למדינת קונגו החופשית, אולם בהגיעו לקונגו בשנת 1890 הוא נחרד ממה שגילה, שהמלך הפעיל מיליציה פרטית לאכיפת ייצור גומי על ידי הקונגו.
הסופר והעיתונאי הבריטי, אדמונד דנה מורל, חידש את המערכה נגד מדינת קונגו, שהתחילה עשור קודם לכן על ידי ויליאמס האמריקני, דרך סדרת מאמרים המפרטת את תגליותיו על חוסר האיזון בסחר במדינת קונגו.
בשנת 1900 בהיותו עובד חברת הספנות "אלדר דמפסטר" בליברפול, נשלח לעיתים קרובות לבלגיה, שם הבחין כי אוניות שהגיעו עמוסות בגומי מקונגו הוחזרו לקונגו כשהן נושאות נשק ותחמושת עבור הצבא הבלגי המקומי, אבל לא העבירו לאפריקה סחורות אזרחיות.
בעקבות הלחץ הציבורי החלה ממשלת בריטניה בחקירה רשמית.
כעבור מספר שנים החלה הקהילייה הבין-לאומית, כולל דמויות נודעות כמו הסופר מארק טוויין, להתנגד לשיטות האכזריות שהונהגו בקונגו.
ב-1908 הלחץ הבין-לאומי היה כה כבד, עד שלאופולד נאלץ למסור את המושבה, שהייתה קודם לכן בבעלותו הבלעדית, לידי הממשלה הבלגית.
האוכלוסייה המקומית קיבלה יחס טוב בהרבה מזה שזכתה לו מידי המלך.
הבלגים היו המעצמה האירופאית היחידה שבנתה אוניברסיטה במושבתה, והמתיישבים נבחרו בקפידה על ידי הממשלה הבלגית על מנת למנוע ניצול של התושבים המקומיים.
עם זאת, במשך 12 שנים נוספות נמשכו מעשי הרצח והזוועה על ידי בעלי המטעים.
בתקופה שבין 1885 ל-1908 נהרגו בין 5 ל-15 מיליון מהתושבים על ידי הבלגים (המספר המקובל הוא כ-10 מיליון), וברבים שלא עמדו בתפוקות העבודה במטעי הגומי נעשו מומים, ככריתת יד ימין.
אירועים אלו נחשבים כיום לרצח עם.
בעקבות התפשטות תנועת ה-Black Lives Matter, והסרת אנדרטאות לזכר מנהיגי הקונפדרציה מהמרחב הציבורי בארצות הברית, נשמעו גם בבלגיה קריאות להסרת פסלו של לאופולד השני.
אנדרטאות של המלך הושחתו או הוסרו בהחלטה של עיריות מקומיות.
באנטוורפן, החליטה העירייה להסיר את פסלו של המלך, לאחר שרבבות חתמו על עצומה להסרתו.
בגנט כוסה פסל המלך בצבע אדום עם שלט שנכתב עליו "אני לא יכול לנשום".
בעיירה לוון הודיעה מועצת העיר כי היא מסירה פסל בדמות המלך שניצב בחזית בית העירייה.
לעומתם, הערים ברוז' ואוסטנד לא שינו שמות רחובות על שם המלך לאופולד השני, והביעו תמיכה בהשארת הפסלים בדמותו ולכבודו במרחב הציבורי.
בבריסל הבירה, עיקר המחאות התמקדו בפסל הגדול של המלך הרוכב על סוסו.
בעקבות המחאות הללו, החליטה עיריית בריסל לבחינת מהלך של דה-קולוניזציה בעיר שיקבל ביטוי בהסרת סממנים קולוניאליסטיים מהרחובות הכיכרות והפארקים.
לשם כך הוקם צוות מומחים שכלל 16 אזרחים בלגים בעלי רקע משפטי, אקדמי ואדריכלי, ועוד ארבעה נציגים מהעירייה והוועדה המלכותית לאתרים ומונומנטים.
מטרת הוועדה הייתה לבחון מה יעלה בגורלם של האנדרטאות הבעייתיות במרחב הציבורי.
דוח הוועדה התפרסם בפברואר 2022, אך לא אושר בפרלמנט הבלגי.
עם זאת, הממשלה אישרה בעקבות כך תוכנית פעולה בת 14 שלבים עם פעולות קונקרטיות, אך מחקריות ותעודיות בעיקרן, שמבוססות רק על חלק מהמלצות הדוח.
הפוליטיקאים נרתעו מהסרת פסלו של לאופולד השני בבריסל.
לאופולד התחתן בבריסל ב-22 באוגוסט 1853 עם מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ומריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג, שממנה נולדו לו ארבעה צאצאים:
לואיז-מארי אמליה (18 בפברואר 1858 – 1 במרץ 1924), התחתנה עם פיליפ, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה.
לאופולד פרדינאן אלי ויקטור אלבר מארי (12 ביוני 1859 – 22 בינואר 1869).
סטפני קלוטילד לואיז הרמיני מארי שארלוט (21 במאי 1864 – 23 באוגוסט 1945), התחתנה עם רודולף, נסיך הכתר האוסטרי, ולאחריו התחתנה עם אלמר לונלאיי, ולאחריו התחתנה עם וסארוס נאמני.
קלמנטין אלברטין מארי לאופולדין (30 ביולי 1872 – 8 במרץ 1955), התחתנה עם ויקטור, נסיך נפוליאון.
בנוסף, היו ללאופולד השני שני בנים מבלאנש דלקרואה, הברונית של ווגאן (Vaughan) בלא נישואים:
המלך לאופולד השני נפטר ב-17 בדצמבר 1909, ונקבר באזור המלכותי של כנסיית נוטרה-דאם (Notre-Dame) בלאקן שבבריסל.
מכיוון שמת ללא בנים, עלה לשלטון במקומו אחיינו אלברט הראשון, מלך הבלגים.
לאופולד השלישי, מלך הבלגים (3 בנובמבר 1901 – 25 בספטמבר 1983) היה מלכם הרביעי של הבלגים מ-23 בפברואר 1934 ועד לוויתורו על הכס לטובת בנו ב־16 ביולי 1951.
לאופולד השלישי נולד ב-3 בנובמבר 1901 בבריסל, לאלברט הראשון מלך הבלגים ולאליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים, בתם של קרל תאודור, דוכס בבוואריה ומריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל.
בשנת 1926 פגש לאופולד בסטוקהולם את אסטריד, נסיכת שוודיה, בתו של הנסיך קרל, דוכס וסטריטלנד, ואחייניתו של גוסטב החמישי, מלך שוודיה.
הם התחתנו באותה השנה ונולדו להם שלושה ילדים.
בתאונת דרכים שאירעה בשנת 1935 בקיסנאכט שבשווייץ, נהרגה המלכה אסטריד והמלך נפצע.
אל מול האיום הגרמני, החליטה ממשלת בלגיה בשנת 1936 לשמור על נייטרליות, על אף היותה בת ברית של צרפת ובריטניה עד אז.
למרות זאת, נכבשה בלגיה על ידי גרמניה ב-10 במאי 1940. לאופולד אשר שימש כמפקדו העליון של הצבא החליט על כניעה מוחלטת ללא תנאי למרות התנגדות הממשלה, בראשותו של איבר פיירלו.
החלטה זו הייתה בין הסיבות ל"שאלת המלוכה", אשר הייתה הבסיס לוויתורו על כס המלכות מאוחר יותר.
הוא נישא שוב בנישואים מורגנטיים בשנת 1941 לליליאן באלז; ביקורת נמתחה על העובדה שהוא חוגג את נישואיו בעוד ארצו שרויה תחת כיבוש.
על אף היותם נסיכי בלגיה, ילדים אלו אינם יכולים להיות יורשי הכתר, מאחר שאמם היא מפשוטי העם.
בניגוד לבית המלוכה של הולנד, שעבר כולו לגלות עם הכיבוש הגרמני, המשיכו לאופולד ובני משפחתו לחיות בארמונם בלאקן במהלך רוב שנות הכיבוש.
ליאופולד אף נסע להיוועד עם היטלר בברכטסגאדן.
ממשלת בלגיה הגולה בלונדון סירבה להכיר בו כשליט לגיטימי באותן שנים.
בשנת 1944, נלקח לאופולד יחד עם משפחתו על ידי הנאצים למעצר בית בטירה בגרמניה ולאחר מכן באוסטריה, והם שוחררו על ידי צבא ארצות הברית במאי 1945. רבים בבלגיה ראו במלך משתף פעולה עם הנאצים, והתנגדו נמרצות לשובו לכס המלכות.
אחיו, הנסיך שארל, מילא בינתיים את תפקיד העוצר, בעוד המלך ומשפחתו ממתינים בשווייץ.
בשנת 1950, נערכה בבלגיה "התייעצות עממית" (שכן החוקה הבלגית אוסרת – גם כיום – על ביצוע משאל עם) והוחלט ברוב קטן כי המלך ישוב לתפקידו, למרות התנגדות גדולה של הוולונים, שדוכאו תחת הנאצים (להבדיל מהפלמים, שנתפסו על ידי הנאצים כ"ארים" ולכן הופלו לטובה).
משחזר לאופולד לבריסל הוא התקבל בגל של הפגנות ושביתות, שהידרדרו עד מהרה לאלימות.
עימותים פרצו ברחבי המדינה, במיוחד בולוניה, בדרישה לבטל את מוסד המלוכה, ומספר מפגינים נהרגו; בשלב מסוים נראה היה כי בלגיה עומדת על סף מלחמת אזרחים.
בסופו של דבר נאלץ לאופולד השלישי לתת את המושכות בידי בנו בודואן, על מנת לשמור על אחדות המדינה, ולוותר סופית על הכס לטובת בנו בשנת 1951. לאופולד השלישי השפיע על מלכותו של בנו עד לנישואיו של זה.
לאחר מכן, פרש לאופולד לארמון המלכותי בארז'נטיי, והשקיע את מרב זמנו במחקר מדעי ובמסעות מחקר.
לאופולד השלישי נפטר ב-25 בספטמבר 1983.
ב-4 בנובמבר 1926 התחתן לאופולד עם אסטריד, נסיכת שוודיה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
ב-6 בדצמבר 1941 התחתן לאופולד עם ליליאן באלז, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אלכסנדר, נסיך בלגיה (1942–2009), התחתן עם לאה וולמאן.
מארי-כריסטין, נסיכת בלגיה (נולדה ב-1951), התחתנה עם פול דרוקר, התגרשה ממנו תוך זמן קצר, ונישאה שוב לז'אן-פול גורז'.
מארי-אזמראלדה, נסיכת בלגיה (נולדה ב-1956), התחתנה עם סלוודור מונקאדה.
עובדת כיום (2006) כעיתונאית בשם אזמראלדה דה-רטי, שם הנעורים של אמה.
לאופולד גראץ היה פוליטיקאי אוסטרי מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
חלק מלימודיו (בית ספר תיכון) בילה כסטודנט במכון הלאומי לחינוך פוליטי (נפולה).
בשנים 1947–1952 למד משפטים באוניברסיטת וינה, וסיים את חוק לימודיו ב 1956. הוא היה מעורב בנוער הסוציאליסטי והיה יו"ר הדור הצעיר.
משנת 1953 עבד כשכיר במועדון הפרלמנטרי של המפלגה הסוציאליסטית של אוסטריה (SPÖ) ומשנת 1955 שימש כחבר פרלמנט.
בשנים 1963–1966 היה גראץ חבר במועצה הפדרלית של אוסטריה (הבונדסראט), ובשנים 1970–1971 היה שר החינוך והאומנות.
בשנים 1966–1973 ו-1986–1989 היה גראץ חבר המועצה הלאומית של אוסטריה, ומ-1971 עד 1973 היה מוביל הקבוצה הסוציאליסטית בפרלמנט האוסטרי.
בשנים 1973–1984 כיהן גראץ כראש העיר וינה.
ב-1976 מונה ליושב ראש הפלג הסוציאליסטי בעיר.
כהונתו כראש העיר וינה באה לקצה לאחר שערורייה שהתנהלה סביב אופן בניית בית החולים המרכזי בעיר.
גראץ גם פוטר מהממשלה ב-1989 לאחר שערורייה נוספת של פרשת איש העסקים אודו פרוקש.
לאופולד ביטמן-רוגה (רומנית: Leopold Bitman-Ruga; 1909 - 17 במרץ 1992) היה סופר יהודי ישראלי שכתב בשפה הרומנית.
לאופולד ביטמן-רוגה נולד בגאלאץ, רומניה.
המשיך בפעילותו הספרותית בישראל, בה פרסם נובלות ותסכיתים וזכה להצלחה עם הספר Niciodată nu va fi tăcere (אף פעם לא תהיה שתיקה).
בין השנים 1974–1976 היה נשיא התאחדות הסופרים הישראלים בשפה הרומנית.
לאופולד בלום הוא גיבור ספרו של ג'יימס ג'ויס, "יוליסס".
בלום נמנה עם הדמויות הבדיוניות המוכרות והחשובות בספרות המודרנית.
הוא מקביל באופן פארודי לדמותו של הגיבור המיתולוגי אודיסאוס.
בלום הוא תושב דבלין, אירלנד, בן 38, נשוי ואב לבת.
מוצאו יהודי, אך הוא נוצרי בדתו.
ב"יוליסס" מוצג בלום כאדם בעל חולשות, עם נטייה לגרגרנות ולמציצנות, אך עם זאת כאדם אנושי ובעל חמלה.
מוצאו היהודי של בלום מציב אותו בקונפליקט מתמשך בין לאומיותו האירית לבין זהותו היהודית.
"יוליסס" מתמקד בעלילותיו של בלום על פני יום אחד, 16 ביוני 1904, במהלכו משוטט בלום ברחבי דבלין.
דמותו של בלום נחשפת לעיני הקורא באמצעות טכניקת זרם התודעה, שבה מבטא בלום באמצעות מחשבותיו את תחושותיו, לבטיו ומאווייו.
מאז 1954 מצוין 16 ביוני כיום חג על ידי מעריצי ג'ויס, וקרוי על שמו של בלום, "בלומסדיי" ("יומו של בלום").
בלום נולד בדבלין, אירלנד, ב-1866, כבנו היחיד של רודולף ויראג, מהגר יהודי מסומבטהי שבהונגריה, שהמיר את דתו לנצרות הפרוטסטנטית, שינה את שמו לרודולף בלום, והתאבד לבסוף.
אימו של בלום, אלן היגינס, הייתה אירית פרוטסטנטית.
בלום נשא לאישה את מריון (מולי) טווידי בשנת 1888, ונולדו להם שני ילדים, מיליסנט (מילי) ורודולף (רודי), אך האחרון מת מספר ימים לאחר לידתו.
המשפחה חיה בדבלין, ברחוב אקלס מספר 7. בלום הוא בן 38, מוכר מודעות פרסום במקצועו.
על אף היותו אחד משני גיבורי הספר, מופיע בלום לראשונה רק בפרק הרביעי, "קאליפסו".
מרבית העלילה מתמקדת בקורותיו של בלום ביום אחד, 16 ביוני 1904, הנקרא כיום על שם גיבורו, "בלומסדיי" - יומו של בלום.
האתרים בהם מסתובב בלום הם אמיתיים.
כך, למשל, מתרחש הפרק השישי "האדס", שבו מובא דינגאם לקבורה, באזור בית הקברות גלאסנווין בדבלין.
בפרק השמיני "לסטריגונים" מובא במדויק מסלול הליכתו של לאופולד בלום לאורך מספר רחובות בעיר, מסלול שהונצח על ידי אבני מרצפת בהן חקוקים ציטוטים מהספר.
בלום נחשף לקורא לראשונה בחלקו השני של הספר, בפרק "קאליפסו".
הוא מקבילו של אודיסאוס, ו"מסעו" בן 17 השעות בדבלין, המתואר בספר, מקביל לאודיסיאה - המסע בן עשר השנים של אודיסאוס בחזרה הביתה, אל אשתו פנלופה.
עם זאת, לאורך כל הספר בלום הוא אנטי גיבור ואנטיתזה לאודיסאוס, וההשוואה ביניהם היא פארודית.
חלק ניכר מדמותו של בלום נחשף לקורא באמצעות טכניקת זרם התודעה, שבה מבטא בלום את תחושותיו, לבטיו, ורצונותיו דרך מחשבותיו.
כבר בתחילה מוצג בלום לשלילה כגרגרן:
מעשהו הראשון של בלום הוא רכישת כליות חזיר באטליז השכונתי, לשם הכנת ארוחת בוקר למולי, אשתו.
בדרך חזרה הוא מביא לה מכתב ממאהבה, ששמו עזאזל בוילאן (Hugh 'Blazes' Boylan).
בהמשך הוא מכין לה את ארוחת הבוקר, שאותה הוא מגיש לה בעודה במיטתה.
כל אותו זמן מתכרבלת מולי בלום במיטה, תוך מתן הוראות לבעלה, אותו היא מכנה "פולדי".
בלום מוצג כדמות חלשה וצייתנית, כבעל המציית לאשתו ומקבל את רצונה ללא עוררין, כמתואר בפרק "קירקי": "והגברת היא האדון, היא זו שלובשת את המכנסיים".
שם הפרק הרביעי, "קאליפסו", שבו מתחיל בלום את מסעו, הוא ביטוי נוסף לאירוניה שמביע ג'ויס: בעוד אודיסאוס שהה במחיצת הנימפה קליפסו שבע שנים עד שאולצה לשחררו מחמת געגועיו לאשתו פנלופה, הרי שבלום נמצא בביתו שלו, במחיצת אשתו, וממנו הוא מתחיל את מסעו.
בניגוד לאודיסאוס, המחסל את מאהבי אשתו, מבליג בלום על בגידותיה ואינו מגיב.
בפרק "קירקי", בו מציאות ודמיון משמשים בערבובייה, אומר בוילאן, מאהבה של אשתו, לבלום: "אתה יכול להציץ בחור המנעול ומותר לך לשפשף את עצמך בזמן שאני מכניס לחור שלה כמה פעמים", והאחרון משיב לו בהכנעה: "תודה רבה, אדוני.
אני אעשה את זה, אדוני.
מותר לי גם להביא שני חברים שיהיו עדים למעשה ויצלמו את זה?".
בלום מושיט לבוילאן צנצנת משחה וממשיך: "וזלין, אדוני?
במרבית המקרים בהם מצטלבות דרכיהם, עושה בלום, החושש מבוילאן, כל מאמץ כדי להסתתר מפניו.
בפרק "אוכלי הלוטוס" הולך בלום לבית דואר ומוציא מכתב המיועד לאלטר אגו שלו, הנרי פרח, והממוען לתא הדואר שלו.
בולט הניגוד בין בלום, שמכתבי אהבה מנשים מגיעים אליו תחת שם בדוי, לאשתו, שמקבלת ממאהבה מכתבים באופן גלוי, ושבעלה בעצמו מביא לה את מכתביו.
מולי בלום מודעת לפלירטוטיו של בלום, לאחר שראתה אותו כותב מכתב בסתר, ומביעה את דעתה על בעלה: "גולם שאפשר לעבוד עליו...
כל הגברים נעשים קצת ככה בגילו, בייחוד עכשיו שהוא מתקרב לארבעים" (יוליסס, פנלופי).
גם כאן בולט הניגוד בין בוגדנותם של בני הזוג לבין נאמנותם של אודיסאוס ופנלופה זה לזה.
לאופולד ומולי בלום לא קיימו יחסי מין מזה עשר שנים, מאז מות בנם רודי.
במהלך הספר נחשפת נטייתו של בלום למציצנות, וחיבתו הבלתי מוסתרת לתחתוני נשים, שאותה חושפת גם מולי בלום במונולוג המסיים את הספר.
בפרק "נאוסיקה", בסצנה המתרחשת על חוף הים, מגיע בלום לפורקן מיני כשהוא מאונן בקרבתה של נערה יפה.
על אף חולשותיו, מצטייר בלום כאדם אנושי, בעל חמלה, כפי שהדבר מתבטא בסצנת בית החולים ליולדות בפרק "שורי השמש", שבה הוא נזכר בלידת בנו רודי.
מכריו מתארים אותו כאדם הגון ושקט, כזה שאפשר לסמוך עליו.
בקרב מכריו האירים הוא נחשב לאאוטסיידר, אחד שאינו מפריז בשתייה, נמנע מניבולי פה, סולד מאלימות ונמנע ככל האפשר מעימותים.
ג'ויס אף התבטא כי קיימת בבלום הומוסקסואליות חבויה.
שני אירועים משמעותיים בעברו משפיעים על בלום ומופיעים רבות בהרהוריו: התאבדותו של אביו רודולף ב-1886 ומותו של בנו התינוק רודי (שנקרא על שם אביו) שמונה שנים מאוחר יותר.
ניכר בו כי מציק לו היעדר בן יורש לשושלת ויראג.
בפרק "האדס", שבו מדבר סיימון דדאלוס על בנו סטיבן, נזכר בלום בבנו המת רודי: "אילו רודי הקטן היה נשאר בחיים.
המקורות לעיצוב דמותו של בלום
במויזאון ג'ויס בטריאסטה קובעים שהשם לאופולד בלום נקבע בעקבות השותפים (היהודים) לאופולדו פופר ואדולף בלום.
משפחות פופר ובלום החזיקו חברת ספנות ושילוח בינלאומית ולאופולד ואדולף ניהלו את הסניף שלה בטריאסטה.
ג'ויס שהה בטריאסטה ולאופולד פופר שכר את שירותיו כמורה לאנגלית לבנותיו וביניהן עמליה פופר (לימים ריזולו).
קיימות טענות שלעמליה ולג'ויס הייתה פרשיית אהבים, שהונצחה בספרו "ג'אקומו ג'ויס".
חברו של ג'ויס, פדריג קולום, העיד כי ג'ויס עצמו לא הכיר אף יהודי מקהילת דבלין, ותר אחרי כאלה כאשר חיפש בשנת 1902 מקורות למימון עיתון יומי חדש שרצה להקים.
המקור הראשוני לדמותו של בלום היה כפי הנראה דבלינאי בשם אלפרד ה.
Hunter), שג'ויס חשבו ליהודי, אשר סייע לג'ויס בעת שנקלע לקטטה ב-22 ביוני 1904. ב"יוליסס", בסצנה המשחזרת את האירוע, מחלץ בלום את סטיבן דדאלוס מקטטה שאליה נקלע, והם ממשיכים לביתו של בלום.
התקרית הביאה אותו ככל הנראה לידי הרעיון לכתוב יומן מסע חד-יומי על שיטוטיו של יהודי בדבלין.
בספטמבר 1906, בעת שהותו ברומא, כתב ג'ויס לאחיו סטניסלאוס כי "יש לי סיפור חדש ל'דבלינאים'.
חודשיים מאוחר יותר חשף את שמו, "יוליסס", ובסופו של דבר לא כלל אותו ב"דבלינאים" (אוסף סיפורים קצרים של ג'ויס) אלא הפך אותו לספר בפני עצמו.
שמו של האנטר נזכר כמי שהשתתף בהלווייתו של מת'יו פ.
Kane), חבר של אביו של ג'ויס, ג'ון.
קיין עצמו היה הבסיס לדמותו של מרטין קנינגהאם, המופיע הן ב"דבלינאים" והן ביוליסס.
ריצ'רד אלמן (Richard Ellmann), הביוגרף של ג'ויס, כתב ב-1982, שנים רבות לאחר כתיבת הביוגרפיה, כי הוטעה לחשוב שהאנטר היה יהודי.
קיימת סברה, כי ג'ויס טווה את עיקר דמותו של בלום סביב איטלו זבבו, סופר איטלקי ממוצא יהודי, שג'ויס התוודע אליו בעת שהותו בטריאסטה שבאיטליה בין השנים 1904 ל-1915. זבבו ביקש לשפר את האנגלית שבפיו, ונרשם לבית הספר לשפות "ברליץ", שם עסק ג'ויס בהוראת אנגלית למחייתו.
לזבבו היו מספר מאפיינים שמזכירים את דמותו של בלום: אשתו הייתה נוצרייה, הוא המיר את דתו לנצרות, ואביו היה ממשפחה שמוצאה מאוסטרו-הונגריה.
בתו של זבבו, שלמדה אף היא אצל ג'ויס, טענה כי אביה היווה עבור ג'ויס מקור השראה לדמותו של בלום.
היא ציינה כי גם אימהּ הייתה דמות שהשפיעה על עיצוב דמותן של חלק מהנשים שברומן.
עם זאת, בריאיון שנערך עמה לשם הפקת סרט דוקומנטרי, היא אמרה כי נחישותו של ג'ויס לדלות פרטים על יהודים גרמה לאביה אי-נוחות.
זבבו עצמו צוטט כמי שביקש מאחיו של ג'ויס, סטניסלאוס, כי יגלה לו סודות על אירים - שכן "אחיך שאל אותי שאלות כה רבות על יהודים, עד כי הייתי רוצה להשתוות עמו."
דמויות נוספות שייתכן שג'ויס הסתמך עליהן בעיצוב דמותו של בלום, היו תיאודורו מאייר (Teodoro Mayer) מטריאסטה, שאביו היה הונגרי, כמו אביו של בלום, שהיה הבעלים של העיתון "Il Piccolo della Sera", שבו כתב ג'ויס מאמרים.
נטען גם לא אחת כי בעיצוב דמותו הנשית קמעא של בלום הושפע ג'ויס גם על ידי הפילוסוף היהודי המומר אוטו ויינינגר, ובעיקר מספרו "מין ואופי", חיבור אנטי-פמיניסטי בו השווה ויינינגר את היהדות לנשיות, תוך הדגשת נחיתותן של השתיים.
ויינינגר, ששם אביו היה לאופולד, המיר את דתו לנצרות, ומאוחר יותר שם קץ לחייו.
לאופולד בלום הוטבל לנצרות שלוש פעמים, ואימו הייתה נוצרייה, כך שעל פי ההלכה אינו יהודי.
למרות זאת, מוצאו היהודי מוזכר פעמים רבות בעלילת הספר.
לפי המתואר, בראשית חייו קיבל חינוך יהודי.
בפרק "אאולוס" הוא עוצר בבית דפוס, מביט בסַדָּר המסדר את האותיות בכיוון ההפוך, מימין לשמאל, ונזכר בליל הסדר שבו היה אביו מקריא את ההגדה בעברית (בחלונית משמאל).
בפרק "איתקה" הוא מביע חרטה על כי זלזל באמונות ובמנהגים של היהדות, כמו עירוב בשר בחלב, שמירת שבת ואיסור על השמעת השם המפורש.
מחד, הוא אינו יהודי בדתו, ומאידך, הוא נרתם להגן על מוצאו היהודי.
לאורך כל הרומן הוא משתדל להימנע משימוש בשמו של ישו הנוצרי.
מאידך, בפרק "אוכלי הלוטוס" הוא מגיע לכנסייה קתולית ומשתתף במיסה, אלא שבמהלך התפילה הוא מהרהר על האפשרות להיפגש עם מרתה, האישה עמה הוא מתכתב, ביום ראשון לאחר התפילה.
בפרק "הקיקלופים" נקלע בלום לעימות עם אירי לאומני ואנטישמי המכונה "האזרח" ומשיב לו כגמולו:
האנטישמי שואל: "האלוהים של מי?".
"טוב, אז הדוד שלו היה יהודי", עונה בלום.
בתגובה לדבריו מאיים האנטישמי לפצפץ את גולגולתו, ובלום נמלט מהמקום בכרכרה כל עוד נפשו בו.
בפרק "אמאוס" מצטדק בלום על התקרית בפני סטיבן דדאלוס ואומר:
לאומיות אירית מול זהות יהודית
בהמשך הפרק שואל אחד מהנוכחים, "אחרי הכל, למה שיהודי לא יוכל לאהוב את ארצו כמו כל אחד אחר?", ונענה: "בתנאי שהוא יהיה בטוח קודם איזו ארץ היא ארצו".
16 ביוני, הנקרא על שם בלום (בלומסדיי), הפך במקומות מסוימים בעולם, ובאירלנד בפרט, ליום חג.
ביום זה נערכות בדבלין פעילויות הקשורות לספר "יוליסס", כגון כנסים אקדמיים, הצגות והקראות פומביות מ"יוליסס", טיולי פאבים וסיורים לאורך המסלול שעשה בלום באותו יום ועוד.
העיר ההונגרית סומבטהי, שבה על פי הספר נולד רודולף ויראג, אביו הבדיוני של בלום, חוגגת אף היא מדי שנה את בלומסדיי.
לאופולד בלום נבחר למקום הרביעי ברשימת "100 הדמויות הבדיוניות הטובות ביותר" במשאל שנערך על ידי המגזין Book בשנת 2002.
כמו כן זכה בלום להנצחות רבות בספרות ובתרבות הפופולרית:
הבמאי מל ברוקס בחר לקרוא בשם "לאו בלום" לרואה החשבון הנוירוטי בסרט "המפיקים", על שמו של לאופולד בלום.
בסרט בלום והמפיק מקס ביאליסטוק נפגשים לראשונה ב-16 ביוני, בלומסדיי.
באחת מגרסאות המחזמר הוא נקרא "לאופולד בלום".
השחקן זירו מוסטל גילם את בלום ב-1958 במחזה Ulysses in Nighttown.
ב-1967 הופק הסרט "יוליסס" בבימויו של ג'וזף סטריק ובהשתתפות מילו או'שיי (Milo O'Shea) בתפקיד בלום וברברה גיפורד בתפקיד מולי בלום.
ב-2003 הופק באירלנד הסרט "בלום" בבימויו של שון ולש, ובכיכובם של סטיבן ריאה בתפקיד בלום ואנג'לין בול.
בסרט מושם דגש על העברה לפסים קולנועיים של זרם התודעה המאפיין את "יוליסס".
הזמר רוג'ר ווטרס הזכיר בשירו "להבה מהבהבת" (The Flickering Flame) את בלום יחד עם דמות בדיונית אירית נוספת, מולי מלון:
גיבור ספרו של אלכסנדר טישמה, "ספר על בלאם", נוצר בהשראתו של בלום.
על שמו של בלום נקראו פאבים איריים ברחבי העולם, בכלל זאת בישראל.
לאופולד יעקב (ג'ייקוב) גרינברג (Leopold Jacob Greenberg, נודע בראשי התיבות L.
Greenberg; 1861–1931) היה עיתונאי בריטי יהודי, עורך העיתון "ג'ואיש כרוניקל" ופעיל בהסתדרות הציונית.
היה מכרו של בנימין זאב הרצל ושליחו בקרב פוליטיקאים בריטיים להפצת רעיונותיו, בהם תוכנית אוגנדה.
גרינברג נולד בברמינגהאם בשנת 1861 כבנו של תכשיטן מצליח בשם סימיון גרינברג.
הוא חונך בבתי-ספר בלונדון, תחילה בבית הספר היהודי באזור מיידה ווייל, ולאחר מכן בבית הספר (הלא יהודי) המפורסם "University College School".
גרינברג התחבר עם מספר דמויות בולטות בפוליטיקה הבריטית של תחילת המאה העשרים.
בנימין זאב הרצל, שהוזמן לביתו של גרינברג בלונדון, תיאר לו את שאיפותיו וחלומותיו, וזה הושפע מאוד מהם ושאף להגשים אותם עבורו.
מטרתו הייתה להשפיע תחילה על יהודי אנגליה לקבל את הציונות של הרצל.
אלא שבשנת 1900, מרבית יהודי אנגליה היו אדישים לרעיון.
עם זאת, גרינברג ערך ירחון בשם "ישראל הצעירה" בשנות ה-90 של המאה התשע-עשרה, ודרכו ניסה להפיץ את הרעיונות של הרצל.
גרינברג חיפש במה מתאימה להפיץ את רעיונותיו.
לכן, כששמע שהשבועון ג'ואיש כרוניקל עומד למכירה, הוא הציע להרצל שההסתדרות הציונית תרכוש אותו.
ההצעה עלתה בפני הקונגרס הציוני של 1903 ונדחתה.
שנה לאחר מכן הקים גרינברג חברה על מנת להפיץ מניות לקניית העיתון.
הוא צירף אליו ארבעה יהודים שעמדו מאחוריו, בהם לאופולד קסלר, מהנדס מכרות שחזר מדרום אפריקה עם רכוש רב.
בשנת 1907 קנו את העיתון, וגרינברג הפך לעורך העיתון, משרה בה החזיק עד סוף ימיו.
במאמרי המערכת שלו לאורך השנים בעיתון כתב בעד הציונות וכנגד העמדה חסרת הכבוד של ממשלת בריטניה כלפי התנועה הציונית.
כן כתב כנגד התבוללות יהודי בריטניה.
עורך הדין שגרינברג בחר לכתוב עבורו את מאמרי האגודה של העיתון ג'ואיש כרוניקל, היה חבר הפרלמנט הבריטי דייוויד לויד ג'ורג'.
הם קיימו מערכת יחסים טובה הרבה לפני שלויד ג'ורג' הפך לראש ממשלת בריטניה.
חבר טוב נוסף שלו היה חבר המפלגה הליברלית ג'וזף צ'מברלין.
צ'מברלין הפך מאוחר יותר, בשנת 1902, לשר המושבות, וגרינברג סבר שהוא יוכל להפנות אליו את הבקשה לתת ליהודים מדינה במקום כלשהו ברחבי אימפריה הבריטית, עם עדיפות לארץ ישראל.
בימים ההם, אותו מקום היה מחוז עות'ומני, ולכן צ'יימברלין לא היה יכול לעזור לו.
עם זאת, בשנת 1901 הוא הציע לעם היהודי את סיני, שהיה נפרד ממצרים; החום והמחסור במים היוו מניעה לקבל אוכלוסייה גדולה, וההצעה נכשלה.