tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פון בראון וצוותו היו אחראים על פיתוחו של הטיל V-2, שהגרמנים השתמשו בו לירי על מטרות בריטיות ובלגיות.
הפוטנציאל של טילי ה־V-2 לשיגור למרחק וחששם של האמריקאים מהימצאותם של הטילים ושל המדענים הגרמניים בהישג ידם של הסובייטים, הובילו את האמריקאים לאסוף את כל ציוד הטילים שיכלו למצוא, ואת כל המדענים והמהנדסים הגרמניים ולהעבירם לשטחי ארצות הברית.
חלקי־טילים המספיקים לבנייתם של כ־100 טילי V-2 נאספו והועברו למדבר ליד לאס קרוסס, ניו מקסיקו; פון בראון וצוותו הועברו לאתר שיגור הטילים הסמוך וייט סאנדס, שם שקדו על הרכבתם של טילי ה־V-2 לצורך שיגורם.
ב־16 באפריל 1946, התנהל השיגור הראשון של טיל V-2 בארצות הברית וסימן את התחלתה של תוכנית החלל האמריקאית.
יותר מ־60 שיגורי ניסוי של V-2 נעשו בוייט סאנדס, ביניהם השיגור הראשון שבו שוגר במכוון בעל־חיים, שיגור שבו הועלו זבובים כדי לבחון את מצבם בגובה רב.
ב־24 בפברואר 1949 שוגר טיל דו־שלבי, שהורכב מטיל WAC שנבנה על V-2 (טילים אלה זכו לכינוי טילי "Bumper") והגיע לגובה של כ־400 ק"מ, שהיה שיא באותה תקופה.
באותה שנה הוקם אתר שיגור טילים נוסף בכף קנוורל, פלורידה וב־24 ביולי 1950 שיגור של טיל Bumper היה השיגור הראשון שנעשה משטחו.
באפריל 1950 הועבר פון בראון וצוותו למחסן הנשק הצבאי רדסטון ארסנל בעיירה האנטסויל, אלבמה, שם הם עבדו על פיתוחו של טיל V-2 משופר לשימושו של צבא ארצות הברית שזכה להיקרא על שם המקום (טיל רדסטון).
מאוחר יותר, ב־1956, הוקמה הסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים תחת הנהגתו של פון בראון כדי לפתח את הטיל הבליסטי לטווח בינוני יופיטר, שהשתמש כבסיס במבנהו של טיל הרדסטון.
ב־1952, אחרי שהמועצה הבינלאומית של איגודים מדעיים החליטה לקבוע את התאריכים שבין ה־1 ביולי 1957 ל־31 בדצמבר 1958 כשנה הגאופיזית הבינלאומית (שג"ב), היא קראה באוקטובר 1954 לשיגורו של לוויין מלאכותי בזמן השג"ב, לצורך מיפויו של שטח כדור הארץ.
ביולי 1955 יצא הבית הלבן בהודעה פומבית על תוכניות לשיגורו של לוויין שיקיף את כדור־הארץ בשג"ב ושהצעות פיתוח מסוכניות מחקר ממשלתיות שונות נשקלות.
בספטמבר 1955, ההצעה של מעבדת המחקר הימי, לפיתוח ושיגור הלוויין ואנגארד (Vanguard) (מודל שהיה מבוסס על טיל המחקר ויקינג) נבחרה לייצג את ארצות הברית בשג"ב, בעוד שההצעה להשתמש בטיל הבליסטי אטלס וההצעה להשתמש בטיל רדסטון הבליסטי כמתקן השיגור של הלוויין נדחו, עקב רצונה של ארצות הברית לבחור בפרויקט לא צבאי.
ב־4 באוקטובר 1957 הייתה זו ברית המועצות ששיגרה את הלוויין המלאכותי הראשון ששוגר לחלל, ספוטניק 1, והקדימה בכך את האמריקאים.
השיגור "תפס את ארצות הברית בהפתעה", גרם לשינוי בתוכניותה והגביר גם את חששותיה לגבי יכולתה הצבאית והטכנולוגית של יריבתה במלחמה הקרה.
רבים בציבור האמריקאי חשו שהצלחתו של שיגור לוויין על ידי הרוסים לפני האמריקאים הוא סימן ל"היחלשותה" של ארצות הברית אל מול ברית־המועצות והאשימו את הנשיא אייזנהאואר ומשטרו ב"אזלת־יד".
רבים רואים בשיגור הספוטניק לחלל כמאורע המחולל הרשמי של "המירוץ לחלל".
מיד לאחר שיגור הלוויין הרוסי, אישר משרד ההגנה האמריקאי עבודה על פרויקט לוויין נוסף, במקביל לפרויקט הואנגארד, תוכנית אקספלורר שנדחה שנתיים קודם לכן, ובמסגרתו תוכנן שיגור לוויין באמצעות טיל השיגור יופיטר, שהיה מבוסס על טיל הרדסטון ועוצב ותוכנן על ידי ורנר פון בראון וצוותו בסוכנות הטילים הבאליסטיים הצבאית.
כתגובה מהירה נוספת לשיגור הספוטניק, הודיע הבית הלבן לציבור על קיומו של שיגור ניסוי של פרויקט הוואנגארד.
ב־6 בדצמבר התקשורת הוזמנה לצפות בשיגור הטיל, שהמריא רק מטרים ספורים מעל הקרקע לפני שהתפוצץ ונשרף כליל.
ב־31 בינואר 1958 שוגר הלוויין אקספלורר 1 בהצלחה מקייפ קנברל באמצעות גרסה מעודכנת של טיל השיגור יופיטר-C, שנקראה "יונו 1" למסלול סביב כדור־הארץ.
מידע מהציוד שעל האקספלורר סיפק בסיס לקיומם של רצועות קרינה סביב כדור־הארץ, שקיומם שוער קודם־לכן על ידי דוקטור ג'יימס ואן אלן.
ואן־אלן היה גם אחראי על בניית הציוד ללוויין.
קיומם של הרצועות אושר מאוחר יותר על ידי אקספלורר 3 ששוגר בסוף מרץ.
רצועות אלה קיבלו את השם "חגורת ואן אלן".
ב־17 במרץ שיגור מוצלח של הוואנגארד הציב את הלוויין האמריקאי השני בחלל - ואנגארד 1 שמשקלו היה רק 1.6 ק"ג והוא, נכון להיום (3 בפברואר 2007) הלוויין הקטן והוותיק ביותר בחלל.
החטיבה המבצעית של פרויקט ואנגארד, הפכה לקבוצה הרשמית הראשונה האחראית לשיגורים בנאס"א וברבות הזמן הייתה אחראית לשיגורם של לוויינים רבים וכמה גשושי־חלל נוספים.
באותו הזמן, שקד חיל האוויר על פיתוחם של תוכניות הטילים הבליסטיים הבין־יבשתיים האטלס והטיטן, שיועדו גם להיות בשימושה של נאס"א כמשגרים בתוכניות החלל שלה.
שנתיים אחרי שהוקמה נאס"א, הוקם ברדסטון מרכז מרשל לטיסות חלל, אליו הועברה הסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים, עם ד"ר פון בראון וצוותו, שמעתה והלאה החלו לעבוד על פיתוחים לתעשיית החלל וחדלו מפיתוחים צבאיים.
מרכז מרשל נחנך ב־8 בספטמבר 1960 על ידי הנשיא אייזנהאואר.
תוכניות ומשימות חלל לא מאוישות
מאז 1958, יזמה נאס"א וניהלה יותר מ-1,000 משימות לא מאוישות לחקר מערכת השמש והיקום.
בנוסף למשימות אותן שיגרה נאס"א בעצמה, היא גם סיפקה מימון למשימות מהמגזר הפרטי.
מספר תוכניות של נאס"א לשיגורים בלתי מאוישים, ביניהן תוכנית אקספלורר, תוכנית וויאג'ר ותוכנית הגבולות החדשים, עדיין נמשכות.
ב־1961 הקימה נאס"א את "צוות משימות החלל" (Space Task Group) כדי לתכנן ולערוך את תוכנית החלל המאוישת; בכירים בצוות ראו צורך בהקמת קומפלקס של מבנים שייועד כולו לאימונם של אסטרונאוטים.
ביוני אותה שנה נאס"א ערכה מחקר כלל־לאומי לגבי מיקומים פוטנציאליים למתקן האימונים ומצאה לבסוף את העיר יוסטון אשר בטקסס, על בסיס חיל האוויר אלינגטון שבה, כמקום הראוי ביותר להקמת המרכז החללי.
לאחר שההחלטה קיבלה גם תמיכה פוליטית, עבר צוות משימות החלל ליוסטון ושינה שמו ל"המרכז לטיסות חלל מאוישות" (Manned Spacecraft Center).
ב־1962 הקים המרכז לטיסות חלל מאוישות מחלקה לפעילויות כלי־תעופה כדי לערוך את כל אימוני התעופה של האסטרונאוטים.
במהלך כל השנים הראשונות של תוכנית החלל המאוישת אומנו טייסי־החלל על ידי טיסות רבות במטוסי T-38, שהמריאו ממתקני התעופה של בסיס חיל־האוויר אלינגטון.
שאיפתה הראשונה של נאס"א הייתה להוציא לפועל את "תוכנית מרקורי" שמטרתה הייתה לשגר כלי מאויש לחלל למסלול סביב כדור־הארץ ולחקור את יכולתו של האדם לתפקד בחלל.
ב־9 באפריל 1959 נחשפו לציבור שיבעת האנשים שנבחרו מתוך כמאה מועמדים צבאיים, רובם טייסי ניסוי, כדי להיות "אסטרונאוטים": סקוט קרפנטר, גורדון קופר, ג'ון גלן, ורג'יל גריסום, וולי שירה, אלן שפרד ודונלד סלייטון, אחד מאלה היה מועמד להיות האדם הראשון בחלל וכל חברי השביעייה הוצגו כ"גיבורים" בתקשורת האמריקאית.
הרוסים הקדימו פעם נוספת את האמריקאים כשב־12 באפריל 1961, הקוסמונאוט הצעיר בן ה־27 יורי גגארין היה האדם הראשון בחלל.
ב־5 במאי 1961 שוגר אלן שפרד בחלליתו "פרידום 7" והיה לאמריקאי הראשון בחלל.
הוא שהה במסלול בליסטי במשך כ־15 דקות לפני שחזר חזרה לכדור־הארץ.
ב־12 בפברואר 1962 שוגר ג'ון גלן לחלל והקיף את כדור־הארץ 3 פעמים.
האחרון ששוגר לחלל במסגרת תוכנית מרקורי היה טייס החלל גורדון קופר, שבמאי 1963 בילה יותר מיממה בחלל.
אחרי הכרזתו של קנדי, בכירים בנאס"א הגיעו למסקנה שרכבי־חלל לצורך שיגורו של צוות אנושי לירח יצטרכו להיות יותר עוצמתיים מכל כלי־חלל שהיה ברשותם עד כה והצורך במתקני שיגור ובשטח שיגור גדול יותר עלה.
בין השטחים שנשקלו היה הוואי ואי באזור האיים הקריביים, אך לבסוף הוחלט שהמקום המתאים ביותר יהיה האי מריט, הסמוך לקייפ קנברל; וכך, ביולי 1962 הוקם מרכז השיגור המבצעי, שבדצמבר 1963, לאחר הירצחו של הנשיא קנדי, שונה שמו למרכז החלל קנדי.
מטרתה של תוכנית ג'מיני הייתה להשיג את המידע הנחוץ לקראת הנחתת אדם על הירח ולהכין את האסטרונאוטים לקראת מטרה זו תוך שיפור הטכניקות הדרושות לכך, כגון פיתוח שיטות יעילות למפגש עם כלי־חלל אחר שנמצא במסלול סביב כדור הארץ וניווטו ושיפור יכולות נחיתה.
המרכז לכלי חלל מאוישים ביוסטון שימש כמרכז הבקרה לכל המשימות שבתוכנית.
חללית הג'מיני שנבנתה, הייתה גרסה משופרת של חללית המרקורי המקורית וכללה מקום לשני טייסי־חלל.
טיל השיגור היה טיטאן 2 ונעשו סה"כ 12 שיגורים במסגרת התוכנית; שני הראשונים היו בלתי־מאוישים וכל שאר החלליות שוגרו עם שני טייסי־חלל על סיפונם.
במשימה הרביעית אדוארד וייט היה האמריקאי הראשון שביצע לראשונה פעילות חוץ־רכבית, בעודו שוהה בחלל, מחובר ברצועה לחללית, במשך 36 דקות.
במשימה השביעית, פרנק בורמן וג'יימס לובל שהו בחלל במשך 14 ימים, כדי לבדוק את ההשפעה של שהייה ממושכת בחלל.
תקלה במנוע בג'מיני 8, גרמה לצוות, ניל ארמסטרונג ודייוויד סקוט לקטוע את משימתם ולבצע נחיתת חירום.
ארבעה חודשים לפני מועד השיגור של המשימה ה־11, נהרגו הטייסים אליוט סי וצ'ארלס באסט שהיו אמורים להיות הצוות המקורי, בתאונת מטוס, וצוות הגיבוי: תומאס סטאפורד ויוג'ין סרנן נאלץ למלא את מקומם.
ב־1 בנובמבר 1966, שוגרה החללית האחרונה בתוכנית ג'מיני.
ובאז אלדרין שביצע אימונים תת־מימיים טרם המראתו כאימון לקראת פעילות חוץ־רכבית, שהה במהלך המשימה מחוץ לכלי כחמש וחצי שעות.
תוכנית אפולו הייתה תוכנית החלל של ארצות הברית במהלך שנות ה־60 וה־70 של המאה ה־20. התוכנית בוצעה על ידי נאס"א, ושיאה היה בנחיתת האדם הראשון על הירח.
ראשיתה של התוכנית הייתה בימיו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, אך התנופה העיקרית לביצועה באה מהנשיא הבא, ג'ון פיצג'רלד קנדי, שקבע בנאום שנשא בפני הקונגרס ב־25 במאי 1961, את היעד "להנחית לפני תום העשור אדם על הירח ולהחזירו לכדור הארץ בשלום".
היעד שהציב קנדי הושג במשימת אפולו 11, כאשר האסטרונאוטים ניל ארמסטרונג ובאז אולדרין נחתו על הירח ב־20 ביולי 1969 והלכו על פניו.
לאחר אפולו 11 שיגרה ארצות הברית חמש משימות נוספות, שגם בהן הנחיתו זוגות אסטרונאוטים על הירח.
המשימה האחרונה התבצעה בדצמבר 1972. נחיתות אלו היו הנחיתות המאוישות היחידות שהתבצעו עד היום, על גרם שמיים שאינו כדור הארץ.
בשנת 1967, במהלך תרגיל חזרה לשיגור אפולו 1 פרצה שרפה בתא הפיקוד של החללית ושלושת אנשי הצוות נספו.
התקלה חייבה את אנשי הצוות להשתמש במערכות קיום החיים של רכב הנחיתה הירחי עד שחזרו אל כדור הארץ בשלום.
תוכנית אפולו דרבנה פיתוחים טכנולוגיים בתחומים רבים מלבד מתחומי הטילאות וטיסות החלל, כגון אווירונאוטיקה, תקשורת ומחשבים.
ובמתקני נאס"א בפלורידה, טקסס ואלבמה.
תחנת החלל הבינלאומית (International Space Station, הידועה גם בראשי התיבות "ISS") היא לוויין מלאכותי מאויש המקיף את כדור הארץ במסלול לווייני נמוך ומשמש כתחנת מחקר.
תחנת החלל נמצאת בגובה ממוצע של 400 קילומטר וממומנת על ידי חמש סוכנויות חלל שונות: נאס"א, רוסקוסמוס, הסוכנות היפנית לחקר החלל, סוכנות החלל הקנדית וסוכנות החלל האירופית.
מאז סיום תוכנית מעבורות החלל בשנת 2011, NASA עברה שינוי גישה והתמקדה בשיתוף פעולה עם חברות פרטיות.
באמצעות תוכנית Commercial Crew Program, נשלחים אסטרונאוטים לתחנת החלל הבינלאומית באמצעות חלליות פרטיות כמו Dragon של SpaceX.
כמו כן, NASA מובילה את תוכנית ארטמיס, שמטרתה להחזיר אסטרונאוטים לירח עד 2025. התוכנית כוללת שיגור טילים מדגם SLS (Space Launch System) ופיתוח כלי נחיתה ייעודיים.
ב-2021 שוגר בהצלחה טלסקופ החלל ג'יימס וב, פרויקט בינלאומי המאפשר חקר היקום בתצפיות מתקדמות באור אינפרא-אדום.
בנוסף, NASA מתמקדת במשימות למאדים, כולל שיגור רכב החלל פרסווירנס ואיסוף דגימות קרקע לשם החזרתן לכדור הארץ.
איראן הצהירה כבר בשנת 1998 כי בכוונתה לשגר לוויין לחלל, באמצעות משגר מפיתוח עצמי.
איראן היא השנייה באזור המזרח התיכון (לאחר ישראל) שבכוונתה לרכוש יכולת פעולה עצמאית בחלל.
בתערוכת נשק בטהראן הוצג דגם ראשוני של לוויין ושל משגר לוויינים.
על פי ניתוח התמונה עולה כי המשגר מבוסס על הטיל הבליסטי שיהאב 3. מניתוח יכולות של טיל בסדר גודל כזה לשמש כמשגר לוויינים, עולה כי יכולותיו שוליות ביותר ואינן עולות על 20-30 ק"ג למסלול נמוך.
יחד עם זאת, רכישת יכולת שיגור עצמאי לחלל, גם אם שולית, מהווה הצהרת כוונות ובצדה רווח תעמולתי גדול ביותר.
מניעיה של איראן להיכנס לתחום החלל כוללים רצון ליהנות מיוקרה בינלאומית הנלווית לרכישת יכולת עצמאית בחלל, האפשרות לעבוד על מערכות טק"ק במסווה אזרחי, והקרנת עוצמה לאזורים נוספים אף מחוץ למזרח התיכון.
לאחרונה התרבו הדיווחים כי איראן הצליחה להסב טיל במשקל 30 טון למשגר שישמש לשיגור לוויין לחלל כבר בתקופה הקרובה.
יושב ראש ועדת החוץ והביטחון של הפרלמנט האיראני בישר על השיגור המתוכנן להתקיים בקרוב בפני סטודנטים ואנשי דת מוסלמים.
לפי הדיווחים, המשגר הוא למעשה גרסה משודרגת של הטיל שיהאב 3, בעל טווח של 1,300-1,600 קילומטרים.
טיל מסוג זה מסוגל כבר כיום להגיע לאתרים בערב הסעודית ובטורקיה - ואיראן משקיעה תקציבים רבים בהרחבת הטווח כחלק מתוכניתה לפיתוח תשתיות טכנולוגיות מתקדמות לצורך יישום צבאי.
בנוסף, השיפורים שהוכנסו במשגרי החלל עשויים לאפשר לאיראן לבנות גם טילים בליסטיים בין-יבשתיים, בעלי טווח של כמעט 4,000 קילומטרים.
בנובמבר 2005 הפכה איראן למדינה הארבעים ושלוש שבבעלותה לוויין בחלל.
הלוויין סינה 1 שוגר לחלל על גבי משגר לוויינים רוסי מסוג "קוסמוס 3", והוא לוויין קטן ופשוט, הכולל מטעד תקשורת ומצלמה בעלת איכויות צילום נמוכות.
ללוויין אין ערך צבאי או ביטחוני, וככל הידוע פותח על ידי צוות איראני בסיועה של אוקראינה.
לוויין נוסף, מסבאח, אמור היה לעלות לחלל באותו שיגור, אך הוא ניזוק בעת חיבורו לטיל.
אין ידיעות על שיגור קרוב של המסבאח, שפותח בשיתוף פעולה הדוק ביותר עם חברת "קארלו גוואצי" האיטלקית.
בתכנון גם לוויין תקשורת מתקדם וגדול בשם זורח, שייבנה וישוגר עבור איראן על ידי רוסיה.
ככל הנראה הטכנולוגיה של בניית לוויינים קטנים ופשוטים נמצאת כיום בידי איראן, ודור העתיד של הלוויינים הללו יוכל להיבנות על ידיה ללא סיוע חוץ.
רכישת יכולת שיגור עצמאי לחלל תעניק לאיראן חברות במועדון המצומצם מאוד של מדינות עצמאיות בתחום החלל.
איראן פרסמה באמצעות דוברים רשמיים כי היא מפתחת מנועים מתקדמים להנעת לוויינים בחלל - מנוע פלזמה, כלשון ההודעה (ייתכן והתכוונו מנוע יונים).
זהו תחום עתיר טכנולוגיה מתקדמת, העולה בקנה אחד עם רצונה של איראן לעסוק בכל ההיבטים של משימות חלל.
ב-22 באפריל 2020 שיגרה בהצלחה את לוויין הריגול נור-1 משטחה למסלול בחלל.
איראן עוסקת בפיתוח משגר לוויינים מאז 1998. משגר הלוויינים סאפיר הוצג לראשונה באפריל 2008 ושוגר לטיסת ניסוי ראשונה (שכשלה) באוגוסט 2008.
בתאריך 3 בפברואר 2009 הודיעו כלי התקשורת באיראן על שיגורו המוצלח לחלל של הלוויין אומיד ששוגר באמצעות משגר הלוויינים סאפיר.
בכך הפכה איראן למדינה התשיעית בעולם שהשיגה יכולת פעולה עצמאית בחלל.
תוכנית החונכות העסקית היא פרויקט המופעל על ידי משרד הכלכלה, במטרה לסייע לעסקים קטנים ובינוניים, באמצעות הטמעת כלי ניהול מקצועיים על מנת לשפר את רמת הניהול בעסקים, ביצועיהם ורווחיותם.
התוכנית יצאה לדרך בשנת 1992, בתקצוב של משרד הכלכלה, ובניהולם של מספר חברות ייעוץ עסקי פרטיות.
עם השנים הוקם מאגר המונה כאלפיים חונכים בתחומים רבים כגון ניהול כללי, ניהול כספים, ניהול שיווק ומערכות מידע.
תהליך החונכות כולל שלב אבחון הנעשה על ידי אחת מחברות הייעוץ, המתאימה לעסק המעוניין ליווי עסקי של יועץ מתאים, בהתמחויות הניהוליות השונות שמציעה החונכות.
עבור העסק, מימון שעות הייעוץ מסובסד על ידי המדינה בשיעור של 75%, ותעריף השעה עצמו נמוך (נכון ל-2013 מחיר שעת ייעוץ בפרויקט הוא 210 ש"ח, מתוכם 80 שקלים משלם העסק), שירותי החונכות ניתנים בכל רחבי ישראל.
החונכות מיועדת לעסקים זעירים בהם מועסקים עד 4 עובדים ולעסקים גדולים יותר בהם מועסקים בין 5 ל-100 עובדים, מתחומי התעשייה, המלאכה, המסחר והשירותים.
בעבר משרדי החקלאות והתיירות השתלבו בתוכנית על מנת לתת מענה גם לעסקים העוסקים בתחומים שבטיפול משרדם, אך נכון ל-2008 אינם פעילים יותר בפרויקט.
המשרד להגנת הסביבה משתלב בתוכנית באמצעות תקצוב חונכויות לנושאים בטיפולו.
מספר השעות המסובסדות במסגרת הפרויקט מוגבל בהתאם לגודל העסק:
בחונכות זעירה מוקצות עד 30 שעות חונכות ופרק זמנה הוא עד 6 חודשים.
חונכות זו ניתנת לעסקים זעירים בהם עד 4 עובדים.
בחונכות רגילה מוקצות עד 150 שעות חונכות ופרק זמנה הוא עד 18 חודשים.
חונכות זו ניתנת לעסקים המעסיקים עד 100 עובדים.
תוכנית הליבה היא תוכנית לימודים שגובשה על ידי משרד החינוך, שאמורה להיות המכנה הלימודי המשותף המחייב את כל הלומדים במערכת החינוך בישראל.
התוכנית קובעת מספר מקצועות ליבה ואת היקף הלימוד השבועי שלהם לתלמידי החינוך היסודי וחטיבות הביניים בישראל.
ארבעת מקצועות היסוד הם מתמטיקה, שפת אם (עברית או ערבית), אנגלית, מדעים שנלמדים בהיקף משמעותי, ובכיתות גבוהות יותר גם היסטוריה, תנ"ך, ספרות, גאוגרפיה חינוך גופני ואזרחות, בהיקפים מצומצמים יותר.
התוכנית, שוגבשה בעשור הראשון של המאה ה-21, נועדה ליצור בסיס משותף לכלל תלמידי ישראל, ללא תלות ברקע החברתי, הדתי או הגאוגרפי שלהם, ולהבטיח רמת השכלה מינימלית ואחידה שתאפשר השתלבות בלימודים גבוהים ובשוק העבודה.
קיימת התניית תמיכה כלכלית מטעם המדינה ביישום תוכנית לימודים זו.
לצד התמיכה בה כדרך לקידום שוויון הזדמנויות וצמצום פערים חברתיים מצד גורמי מקצוע ומצד רוב הזרמים בחברה הישראלית, התוכנית נתקלה בהתנגדות בעיקר בקרב קבוצות חרדיות בטענה שהיא פוגעת באוטונומיה החינוכית וביכולת לקבוע את תוכני הלימוד בהתאם לערכים דתיים וקהילתיים.
על פי חוזר מנכ"ל משרד החינוך משנת 2022, מקצועות הליבה הם:
בחינוך היסודי – שפת אם, מתמטיקה, טבע ומדעים, חינוך גופני, תנ"ך, לימודי החברה ואנגלית.
בחינוך העל-יסודי (כיתות ז-ט) : "אשכול שפות יסוד" כולל את מקצועות החובה שפת אם, מתמטיקה, מדעים ואנגלית, כאשר נקבע מינימום של שלוש שעות שבועיות בשפת אם ולפחות ארבע שעות שבועיות בכל אחד מהמקצועות האחרים.
אשכול "ליבה חינוכית" הכולל חינוך אזרחי, חינוך למורשת תרבותית, חינוך חברתי וכישורי חיים וחינוך גופני - גם באשכול זה יש ללמד את כל המקצועות אולם כמות השעות בו קטנה יותר.
אשכול "ליבה חינוכית-אקדמית: רוח וחברה" הכולל תנ"ך, היסטוריה, ספרות, גאוגרפיה, בהיקף של כ-2 שעות בשבוע, ואשכול שפות נוספות ולימודי בחירה הכולל ערבית/צרפתית ומקצועות בחירה
תוכנית הליבה גובשה על ידי המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך.
את התוכנית עיצב יו"ר המזכירות הפדגוגית פרופסור יעקב כץ.
באוגוסט 2002 הודיעה שרת החינוך, לימור לבנת, כי כל מערכת החינוך תחויב בתוכנית יסוד של לימודים כלליים.
התוכנית תשמש בסיס משותף לכלל מערכת החינוך – הממלכתית, הממלכתית-דתית והחרדית.
לימוד מקצועות החובה יקיף כמחצית ממערכת שעות הלימוד.
התוכנית גובשה תוך קיום דיונים בנושא עם רשתות החינוך החרדיות.
המהלך שהוביל לגיבוש תוכנית הליבה הוא עתירה שהגיש יוסף פריצקי ממפלגת "שינוי" לבג"ץ באפריל 1999, המחייבת את שר החינוך, יצחק לוי, לקבוע "תוכנית יסוד", המפרטת את מספר שעות מקצועות החובה לכל מוסדות החינוך המוכרים הלא רשמיים, שהם ברובם הגדול חרדיים.
בעתירה נטען שחוק חינוך ממלכתי מחייב לקבוע תוכנית כזאת.
בעקבות העתירה התחייב שר החינוך בפני בית המשפט בשנת 2000, להכין תוכנית יסוד המפרטת את מספר השעות המינימלי שיש ללמד את מקצועות החובה ולהפיצה בחוזר מנכ"ל תוך 30 יום, לאור זאת העתירה נדחתה.
בחודשים שאחרי אכן הוכנה טיוטה של תוכנית יסוד, אך זו יושמה באופן חלקי בלבד.
תוכנית הליבה היא אחת מההמלצות העיקריות של ועדת דוברת שמונתה על ידי הממשלה בספטמבר 2003, במטרה לבחון את מערכת החינוך בישראל ולהמליץ על תוכנית שינוי שתתייחס להיבט המבני, הארגוני והפדגוגי של החינוך.
התוכנית יושמה תחילה בבתי הספר היסודיים, ולאחר מכן אף בגני הילדים.
ועדת טרכטנברג, שהוקמה בעקבות המחאה החברתית ב-2011 הדגישה במסקנותיה את חשיבות לימודי הליבה וביצוע מבחני המיצ"ב במגזר החרדי.
הוועדה המליצה כי המשרד יוודא שבכל בתי הספר היסודיים "ללא יוצא מן הכלל" ילמדו את מקצועות הליבה הבסיסיים – מתמטיקה, אנגלית, מדעים ומחשבים, ותלמידיהם ייבחנו במיצ"ב.
ההמלצה לא נדונה כלל בממשלה.
משמעות הביטוי "תוכנית הליבה" היא כהוראתה של המילה, בדומה לביטוי הלועזי core curriculum (תוכנית לימודים בסיסית).
בחלק מהמסמכים בנושא זה הופיע הביטוי "ליבה" כראשי תיבות של "לימודי יסוד בחינוך הממלכתי".
מדינת ישראל מאופיינת כמדינה בעלת שסעים רבים, הבאים לידי ביטוי בהיבטים של דת, פוליטיקה, דמוגרפיה ומעמדות כלכליים וחברתיים.
המחשבה מאחורי תוכנית היסוד לחינוך מקורה בהבדלים הרבים שנוצרו בין ילדי המגזרים השונים.
ועדת דוברת מציעה הגדרה מחודשת של מטרות החינוך הממלכתי, וכן שינוי בתפיסה חינוכית שתאחד את כל המגזרים.
בדו"ח הוועדה חבריה מצטטים את יאנוש קורצ'אק באומרו "לתקן את העולם פירושו לתקן את החינוך".
הם משתמשים בעיקרון זה כעקרון היסוד לרפורמה של מערכת החינוך בישראל במאה ה-21. לטענתם השינוי הוא הכרחי, שכן היום ניתן להבחין בהבדלים מהותיים בין המגזרים, ויש צורך לאחד את המגזרים תחת מטריית חינוך אחת.
עקרונות התוכנית שמפורטים בדו"ח ועדת דוברת מתייחסים לחיזוק החינוך הציבורי ועל ידי כך צמצום הפערים שנוצרו במערכת החינוך.
הוועדה מציינת שלחינוך הציבורי תפקיד מרכזי ביצירת תשתית תרבותית וערכית משותפת לכל אזרחי המדינה.
לטענתם חיזוק החינוך הציבורי יגדיל את הלכידות החברתית.
בנוסף, בגלל המציאות החברתית-כלכלית בישראל, תפקיד מערכת החינוך הוא יצירת קו דומה, כך שכל ילדי המגזרים יעמדו בו.
תוכנית הליבה מסמלת את שאיפת הממשל הישראלי ליצירת שוויון הזדמנויות ראשוני בקרב ילדי ישראל.
לטענת הוגי תוכנית הליבה, ייתכן שגישור על פערים אלה יפתח את דלתות העתיד לכל הילדים לא חשוב מהיכן הם ומה אמונותיהם.
בפועל נתקלה תוכנית הליבה בהתנגדויות רבות.
מקורות ההתנגדות הגיעו דווקא מתוך המגזרים בהם נועדה התוכנית להשיג שיפור, ובעיקר המגזר הערבי והמגזר החרדי.
אומנם, מצוינים גם הפערים שנוצרו כתוצאה מהעלייה מברית המועצות ומאתיופיה, אך נדמה שההתמקדות היא בפער הגדול שהתהווה במשך השנים בין החינוך הממלכתי היהודי לחינוך החרדי והערבי.
הדת מהווה גורם מפצל בחברה הישראלית.
בצד ההבחנה בין דתות שונות, יהודים, מוסלמים, נוצרים ודרוזים, קיים בכל אחת מהקבוצות הללו שסע בין דתיים לבין חילוניים, כאשר השסע בין דתיים לחילוניים בציבור היהודי מפצל את קבוצת הרוב הדומיננטית בחברה הישראלית וגם מהווה בסיס לגיוס פוליטי ולהתבדלות חברתית ותרבותית.
התבדלות זו בעייתית במיוחד ביצירת ערכים דומים בקרב כל אזרחי המדינה.
תוכנית הליבה שואפת לאפשר ערכים דומים, ועל ידי כך גם הזדמנויות שוות.
תוכנית הליבה כוללת את מקצועות היסוד והחובה הנלמדים בבית-הספר היסודי.
התוכנית קובעת בסיס מחייב שיש ללמד בכל מקצוע ומקצוע, אך ניתן ללמד את המקצועות בהיקף רחב יותר של שעות מהבסיס המחייב.
התוכנית מהווה בין 40% ל-60% מלימודי הילדים בהתאם לדרגות הכיתה השונות.
תוכנית הליבה מגדירה את תחומי הדעת אותם יש ללמד בחינוך היסודי (כיתות א'–ו').
התוכנית מגדירה את התכנים שהתלמידים במערכת החינוך הישראלית חייבים לדעת.
היא כוללת את מיומנויות הלמידה והערכים שהתלמידים מחויבים לרכוש.
בתוכנית קיימת התייחסות שונה לסוגים שונים של מוסדות חינוך.
ישנם מוסדות החינוך הרשמי, שכוללים את החינוך הממלכתי, חינוך ממלכתי-דתי וחינוך ממלכתי ערבי.
מוסדות אלה מחויבים בקיום של 100% מהתוכנית.
לעומתם המוסדות שאינם רשמיים, מוסדות ששר החינוך הכריז עליהם כמוסדות חינוך מוכר בלבד (חלק מהחינוך הערבי, מעיין החינוך התורני, והחינוך העצמאי), מחויבים בכ-75% מהתוכנית.
מוסדות הפטור, שפטורים מפיקוח משרד החינוך, אך חייבים באישורי משרד הבריאות והבטיחות, מחויבים ב-55% מהתוכנית.
מוסדות אלה נחשבים כמי שעומדים בחוק חינוך חובה, אך אינם תחת פיקוח משרד החינוך.
מלבד התחייבות המוסדות ללמד לפי הגדרות האחוזים, הם מקבלים בהתאם מימון ממשרד החינוך.
הגדרות המימון מאפשרות למשרד החינוך לפקח על מוסדותיו, ולהעניק תמיכה למוסדות שעומדים בדרישות המשרד.
תוכנית הליבה פתחה פתח לשינוי ולאחידות לא רק מבחינת תוכני הלימוד, אלא גם מבחינה תקציבית.
התוכנית מחולקת לשלושה אשכולות: בכיתה א' נלמד אשכול שפות וספרות, אשכול מתמטיקה, טבע, מדע וטכנולוגיה ואשכול מיומנויות הגוף.
בכיתות ב'–ו' מתווסף אשכול מורשת, רוח וחברה.
לכל מוסד חינוך מותאם מספר שעות הלימוד בכל אשכול, וכן הגדרות מקצוע שונות.
דוגמה לכך היא שבמוסדות חינוך ערביים לא יילמד מקצוע התנ"ך, אלא לימודי מורשת.
מלבד הגדרת השעות המסוימות, כל מוסד חינוך חופשי להוסיף שעות לימוד במקצועות הקיימים או להוסיף מקצועות שתואמים להלך המוסד.
בהמלצת הוגי התוכנית יש להוסיף שני אשכולות נוספים: אומנויות ותרבות בית ספרית.
באשכול התרבות ההמלצה היא שילוב של לימודי אורח חיים במדינה יהודית ודמוקרטית.
בהמלצה על התוכנית נאמר שהיתרונות הטמונים ביישום התוכנית הם יצירת בסיס משותף לכל תלמידי ישראל, הבנה חברתית משותפת לכל התלמידים, חיזוק הערכים של מדינה יהודית ודמוקרטית וצמצום הפערים הלימודיים והחברתיים.
מכאן ניתן להבחין בסיבה להתנגדות המגזרים.
מלבד הקושי של מוסדות החינוך השונים בקבלת הגדרות קבועות למקצועות הנלמדים, קיים קושי בקבלת ההמלצות על לימודי אורח חיים יהודי ודמוקרטי.
אומנם, לימודים מסוג זה הם בגדר המלצה, אך התוכנית מבוססת על עקרונות דמוקרטיים ויהודים.
התוכנית היא ברוח החברה הישראלית, אך בתוך חברה זו קיימים אורחי חיים שונים, שלא בהכרח עולים בקנה אחד עם מדינה יהודית ודמוקרטית.
עקב כך נמנע בג"ץ מלהוציא צווים שיורו למשרד החינוך "לפעול לאלתר ליישומה ולהטמעתה של תוכנית הליבה בכל מוסדות החינוך המוכרים שאינם רשמיים ברמת החינוך העל יסודי במגזר החרדי" וכן "להימנע ממתן תמיכות ממשלתיות למוסד חינוך במגזר החרדי, אשר אינו מקיים תוכנית ליבה במסגרת תוכנית הלימודים הנהוגה במסגרתו".
ב-2010 הודיע לראשונה משרד החינוך לבג"ץ כי קיצץ כ-20 מיליון שקלים מתקציבם של בתי ספר חרדים יסודיים, אשר לא לימדו את תוכנית הליבה בהיקף הנדרש.
אחת הבעיות של המשרד לאכוף את לימודי הליבה בבתי הספר החרדיים הוא מספרם המועט של הפקחים.
ההסכם הקואליציוני שנחתם בין הליכוד ל"יש עתיד" ב-2013 כלל סעיף לפיו תגובש תוכנית לימודי ליבה שתחייב את כלל ילדי ישראל.
סעיף זה לא מומש במלואו בחוק, שכן לא נאסרה פעילות בתי ספר במעמד של "מוסד פטור" הפטורים מלימודי ליבה, אלא רק קוצץ תקציבם מ-55% ל-35% מתקציב היסוד של בתי ספר ממלכתיים, וגם קיצוץ זה בוטל בעקבות ההסכמים הקואליציוניים שנחתמו בין הליכוד למפלגות החרדיות ב-2015.
לפי עתירה שהגישו חברי עמותת "יוצאים לשינוי", גם בבתי הספר היסודיים החרדיים האמורים על פי מעמדם החוקי ללמד לימודי ליבה בשיעור של 55%–75% מזו של בית ספר יסודי ממלכתי, התלמידים אינם לומדים אנגלית, ולומדים מתמטיקה ברמה נמוכה בלבד.
עוד עולה מהעתירה כי לא קיימים במגזר החרדי בתי ספר בהם נלמדים לימודי ליבה בחינם ומכונים ישיבה קטנה.
עוד פורסם שמשרד החינוך קנס מספר בתי ספר חרדיים בהפחתת תמיכות ממשלתיות במשך מספר שנים רצופות, אך לא ביטל את מעמדו של אף בית ספר כ"מוכר שאינו רשמי".
עתירה נוספת בג"ץ רובינשטיין נגד הכנסת דנה בנושא בשנת 2014.
בשנת תשע"ד (2013–2014) החל משרד החינוך בתהליך שאפשר לבתי ספר חרדיים לשנות את מעמדם מ"מוכר שאינו רשמי" ל"רשמי" ולהצטרף לזרם חינוך ממלכתי־חרדי חדש.
בבתי ספר אלו התלמידים אמורים ללמוד לימודי ליבה מלאים המותאמים למגזר החרדי ונתונים לפיקוח מלא של משרד החינוך.
בינואר 2022, כחלק מניסיון גיבוש של מתווה חדש לנושא במשרד החינוך, נתן האדמור מבעלז את אישורו העקרוני ללמד בבתי הספר של החסידות לימודי ליבה לרבות אנגלית, מתמטיקה, מדעים ועברית, באם תהייה הסכמה על המתווה.
לאחר מספר חודשים הוסכם על ביטול רוב המתווה, וכי רק מוסד אחד של חסידות בעלז יוכנס לרשת החינוך העצמאי וילמדו בו לימודי ליבה.
בדצמבר 2025 הוקפאה העברת סכום של כ-1.1 מילארד ש"ח לרשתות החינוך החרדי, עקב עתירה לבג"ץ שהגישה מפלגת יש עתיד.
בדיון בבג"ץ בינואר 2026 הוצגו נתונים לפיהם רק 8% מכלל בתי הספר של רשתות החינוך החרדיות עומדים בתקני הכשרת מורים ללימודי ליבה.
הרעיון לשילוב לימודי קודש עם לימודי חול כחלק מהחינוך של חרדים העסיק את האוכלוסייה החרדית באירופה וצפון אמריקה מאז סוף המאה התשע עשרה בצל המציאות הכלכלית שהתפתחה במקום מושבן.
השילוב של לימודי קודש וחול היווה בסיס למחלוקת מתמשכת בתוך החברה החרדית.
בין מחולליו של הרעיון להביא לידי שילוב בין לימודי החברה היהודית המסורתית לבין התכנים של התרבות המודרנית היו הרבנים שמשון רפאל הירש ועזריאל הילדסהיימר בגרמניה, הרב יצחק-דב הלוי במברגר בהונגריה והרב יצחק יעקב ריינס, מייסד תנועת המזרחי, ברוסיה.
הרב הילדסהיימר, רבה של קהילת העיר אייזנשטדט, הקים בעירו בשנת 1851 לימודי ישיבה הכוללים גם לימודי חול המכינים את התלמידים לבחינות הבגרות הממלכתיות.
ישיבה זו התקיימה במשך 18 שנה חרף התנגדות של המנהיגות החרדית.
מחלוקת זו התקיימה גם בקהילה החרדית בארצות הברית בה קמו מוסדות חינוך חרדיים הכוללים לימודי חול בצד ישיבות קטנות.
רצונם של המשכילים החילונים לחולל שינוי מקיף בחינוך היהודי הוביל לכך שלראשונה עמדה בפני ההנהגה התורנית אלטרנטיבה בדמותה של קבוצת אליטה יהודית חילונית והיא תנועת ההשכלה היהודית.
אפילו מבין הרבנים היו שדגלו בתיקון כזה, כמו הרב נפתלי הירץ וייזל שכתב חיבור בשם "דברי שלום ואמת", שעניינו לחולל שינוי בחינוך היהודי, ובו היה קול קורא שביקש לגייס דעת קהל העוקפת את הרבנים, שתעניק גיבוי למימוש תוכניות העיצוב מחדש של היהודים.
לדברי החוקר שמואל פיינר, הרבנים הבינו שמדובר בקריאת תיגר על סמכותם.
וזו הביאה לריאקציה ושלילה גמורה של לימודי חול ביהדות אירופה.
בדומה לקהילות אירופה, היו גם בקרב יהדות המזרח ויכוחים בין מחדשים לבין משמרים ביחס לתהליכי המודרנה והחילון בכלל וביחס לתחומי ההשכלה והחינוך בפרט, אך מאבקים אלה היו מתונים ונמשכו זמן קצר.
החוקר צבי זוהר סבור כי ההבדל בין תגובת יהדות אירופה למודרנה לתגובת יהדות המזרח, מקורו בכך שבארצות המזרח התיכון וצפון-אפריקה לא בלטה המדיניות האנטי-קלריקלית בתהליכי המודרניזציה.
התנהגות מתונה זו השפיעה על הקהילה היהודית, שלא ביקשה להמיר את היהדות הרבנית ביהדות חילונית.
הנטייה הייתה להציע פתרונות לכל ויכוח שהתעורר כתוצאה משילוב בין קודש לחול.
בארצות האסלאם היו מדרשות שונות לרבנים, ששילבו בין לימודי קודש ללימודי חול ללא חשש מן התכנים הטמונים בלימודי החול.
ביהדות אירופה, בניגוד לכך, התגבשו מצד אחד זרמים חרדיים מתבדלים, ומצד שני זרמים חילוניים לחלוטין.
הרב ריינס הקים בשנת 1883 ישיבה בשם "תורה ומדע" בעיר שווינציאני שכללה גם לימודים כלליים אך בשל התנכלויות מצד המתנגדים סגר אותה לאחר ארבע שנים.
בשנת 1905 הוא חזר והקים ישיבה באותו שם בעיר לידא, ישיבה זו נחשבת לחלוצת החינוך הציוני-דתי.
בניסיונותיו של הרב ריינס לשלב השכלה כללית ראו הרבנים מעשה בגידה, שלתפיסתם חבר למשכילים היהודים הרוצים לחסל את עולם התורה.
הרב ריינס היה פופולרי בקרב המשכילים הרוסים, מה שהחשיד אותו עוד יותר בעיני היהדות המסורתית.
באותה תקופה ניסו המשכילים היהודים החילונים לכפות את רצונם על החברה היהודית באמצעות ממשלת רוסיה והדבר גרם להתנגדות חריפה ולהתבצרות מצד הרבנים.
סגירתה של ישיבת וולוז'ין בידי הנצי"ב ובלבד שלא ייכנעו לתכתיב שחייב אותם ללמוד את השפה הרוסית, מסמלת את שיאו של המאבק והפכה למיתוס בחברה החרדית.
הסכמתם של הרבנים להצעתו של הרב ריינס הייתה עלולה להכשיל את עמדתם של ראשי ישיבת וולוז'ין המתנגדים בתקופה זו לתביעת השלטונות הרוסיים להנהיג בישיבתם את לימודי השפה הרוסית כלימוד חובה.
גם בהיעדר תמיכה מצד הרבנות החרדית, הצליח מפעלו של הרב ריינס, כיוון שהובטחה לו תמיכת תנועת "המזרחי".
ההתנגדות המוסדית לישיבות הוותיקות הכוללות לימודי חול
המחלוקת בנוגע לשילוב של לימודי קודש וחול החלה בישראל בעת שעלה הרעיון להקים בשנת 1938 את ישיבת "היישוב החדש" בתל אביב.
הישיבה הוקמה על ידי הרב אביגדור עמיאל.
אף על פי שהרב עמיאל היה ממנהיגי "המזרחי" ואידאולוג של הציונות הדתית, התפתחה הישיבה עצמה ברוח חרדית.
בראשית דרכה של הישיבה עמד בראשה הרב ראובן טרופ.
ישיבה זו ספגה הוקעה בתקשורת החרדית בארץ ובחו"ל.
במסע נגד רישום תלמידים חרדים לישיבות הכוללות לימודי חול ציין העיתון יתד נאמן כי פרצה זו נפתחה על-ידי המוסד "היישוב החדש" בתל אביב, העיתון מציג במאמרו זה את התופעה כדבר חדש.
הסוציולוג יעקב לופו סבור שהצגה זו רחוקה מהאמת, מכיוון שהסוגיה כלל לא עמדה במבחן הלגיטימציה מבחינה הלכתית, אלא היא תוצאה של עמדה אידאולוגית שנתגבשה נגד תנועת ההשכלה, נגד התנועה הציונית ומוסדותיה הלאומיים בתקופת היישוב הישן, ובימינו – נגד מדינת ישראל וכל מה שהיא מייצגת.
המתח בין הישיבות לתנועה הציונית בראשיתה
במוסדות "היישוב הישן" האשכנזי בארץ ישראל המגמה הייתה לדחות ניסיונות לשלב במערכת הלימודים של מוסדות החינוך החרדי נושאים שעלולים לערער את האידיאל של לימוד התורה.
עם זאת לא הייתה התנגדות עקרונית ללימוד מקצוע אם התלמיד לא מצליח בלימודיו התורניים.
תקנות ישיבת "עץ חיים" בירושלים בתקופת "היישוב הישן" קבעו כי ילד המגיע לגיל בר-מצווה ואינו מסוגל רק ללמוד תורה, יש להוציאו מן הישיבה וללמדו מקצוע.
בשנים אלו, ההשכלה הכללית הייתה חסרת תועלת מבחינה כלכלית, ועל כן היה זה חטא לבטל תורה.
בוועד החינוך שפעל מטעם ההסתדרות הציונית היו ויכוחים בין אנשי החינוך האם לכלול את הישיבות בחשיבתם של מתכנני החינוך הלאומי בעתיד, או לפעול כדי לסלקן מן העולם.
בימים ההם גם עלתה הצעה ליצור דגם חדש של ישיבה, עם תוכנית לימודים הכוללת לימודי חול, ואף נעשה ניסיון מעשי ברוח זו בדמותה של "ישיבת המשתלמים", אך ניסיון זה היה קצר.
ב-1918 התנה חיים ויצמן את הסיוע הכספי לישיבות, שנזקקו לו מאוד, בביצוע רפורמות ואלה היו דרישותיו:
הלימודים יתקיימו במסגרת קבועה ומסודרת שתחייב את כל התלמידים.
רק המוכשרים יימנו עם תלמידי הישיבות.
מי שאינם מסוגלים להגיע להישגים מינימליים יעברו לשוק העבודה.
בקשותיו של חיים ויצמן נדחו, ואף על פי שהתלות הכלכלית של הישיבות בקרנות הסיוע הייתה גבוהה, הוא לא הצליח לחולל שינוי כלשהו באורח חיי הישיבות.
מבחינת הרבנים, אימוץ השפה העברית ביטא הכרה בתפיסה הציונית, שלפיה השפה היא מסמלי ההזדהות העיקריים עם הלאום היהודי ותחליף לשמירת התורה והמצוות.
גם הדרישה לפרודוקטיביזציה של החברה היהודית מול חברה המסתפקת בלימוד תורה ושאינה עובדת – תביעה זו סתרה את האידיאל המסורתי של לימוד התורה.
היענות לבקשותיו של ויצמן הייתה מתפרשת כהשתלבותו של היישוב הישן בבית הציוני החדש, ולכך התנגדו הרבנים.
עם גידולה של כמות הישיבות בארץ ישראל, ועם הגידול באוכלוסיית בחורי הישיבות שיידיש לא הייתה השפה שלהם, פגה בהדרגתיות ההתנגדות לעברית כשפת הלימוד בישיבות.
מלחמת העולם הראשונה ועליית המשטר הקומוניסטי לשלטון, התנכלותו לעולם הישיבות וניסיונו לסלק מוסדות אלו – כל אלה העצימו את הרגשת הסכנה ששררה בחברה החרדית.
הסכנה של תופעת החילון התממשה מול עיניהם עם תהליכי האמנציפציה המואצים באירופה, חדירתה של ההשכלה לשכבות רחבות בקהילה היהודית ובעיקר הצלחתה של התנועה הציונית בקרב צעירים וגם בקרב תלמידי ישיבות.
ההתנכלות האידאולוגית והפיזית של המשטר הקומוניסטי לדת היהודית חידדה את הרגשת הסכנה.
השואה שהתחוללה לאחר מכן הייתה סופנית לא רק במובן הפיזי אלא גם במובן הרוחני.
המאבק לשיקום עולם התורה לאחר השואה על-ידי החוגים החרדיים, מצד אחד, והקמתה של מדינת ישראל החילונית, מהצד השני, הגבירו את התנגדותם של שומרי אמוני ישראל השמרניים לשילוב לימודי חול בלימודי הקודש.
הם ראו בכך המשך של אותה סכנה להתדרדרות רוחנית.
החברה החרדית התגבשה כ"חברת הלומדים" המחייבת כל זכר בלימודי קודש בלבד, כייעוד היסטורי להצלת העם היהודי.
עמדה זו גם שינתה את חלוקת התפקידים המסורתית במשפחה והטילה את דאגת הפרנסה על הנשים בלבד.
אחרי השואה חל שינוי באורחותיהן של הישיבות ובדמותם של התלמידים.
תלבושתם של התלמידים הפכה אחידה ושחורה, ביטוי לקונפורמיזם.
קולקטיביזם אינטלקטואלי וחברתי חלחל אל הישיבות ולא השאיר מקום לפתיחות מחשבתית ולמקוריות, וזאת בניגוד למה שהיה בליטא לפני השואה.
הישיבות התמקדו בעיצוב האישיות ובחינוך הפרט למה שהחשיבו כמידות נעלות של מוסר ושאר רוח.
עם עליית זרמים חילוניים בעם היהודי, היו ישיבות שטיפחו במתכוון את הכרת העליונות בלב התלמידים, במטרה לחשלם נגד המתנגדים לדרכם.
מגמת הצמצום, ההסתגרות וההתנגדות לעולם המדע, ובפרט הרצון להקיף את הישיבה בחומה שתבלום את הרוחות החיצוניות לחדור פנימה, הן שציינו את יחסן של הישיבות אל העולם היהודי החיצוני מאז עלייתם של הזרמים החילוניים.
הסתגרות זו גם הצביעה על חשש אל מול המתירנות השוררת בעולם החיצוני בכל תחום, ובמובן זה הפכו הישיבות גם למעין "ערי מקלט".
בחלקים מן המגזר החרדי, בעיקר בקרב חוגים המזוהים עם עולם הישיבות ותלמודי התורה, רווחת גישה הרואה בהימנעות מלימודי ליבה בגיל צעיר בחירה ערכית-רוחנית, ולא הזנחה חינוכית.
על פי תפיסה זו, שנות הילדות והנערות מיועדות לבניית יסוד רוחני מעמיק המבוסס על לימוד תורה ויראת שמים, ולכן אין לשלב בהן לימודים כלליים או מעשיים, אף אם אלו נועדו להכנה לחיים מקצועיים בעתיד.
תקופת החינוך בגילאי התיכון נתפשת כתקופת ההתבגרות הקובעת את עתידו של אדם, ועל כן נתפשת כקריטית במה שנוגע לחישולו כאדם חרדי.
הישיבה שבה בני נוער לומדים תורה בלבד, בתוך קהילה חרדית סגורה, מנותקת מכל השפעה חיצונית.
במובן הזה, הישיבה אינה רק מקום לימודי, אלא מקום חינוכי שמטרתו לעצב את האישיות הדתית של התלמיד.
חוויה כזו אינה יכולה להיות תמידית, אולם מסגרת כזאת הפכה לאפשרית במגזר החרדי, בשנות העיצוב של האדם, בגיל של שנות הנעורים, לפני שהוא נכנס לחיי היום-יום.
זאת הסיבה לכך שהרבנים הסכימו לפתוח פתח להכשרה מקצועית רק לאברכים נשואים מגילאי 23 ומעלה, שרובם כבר בעלי משפחות.
ההשקפה נתמכת, בין היתר, בדבריו של הרב משה פיינשטיין, מחשובי פוסקי ההלכה האורתודוקסיים במאה ה־20. בפסקיו טען הרב פיינשטיין כי אין הכרח להכשיר את הילד לפרנסתו העתידית כבר בגיל צעיר, שכן ניתן לסמוך על כך שפרנסת האדם תסודר בעתיד "בדרך הטבע", גם ללא הכשרה מוקדמת.
גישה זו מסתמכת על דברי דרך הטבע במסכת אבות, שלפיהם לימוד התורה עדיף מכל אומנות אחרת בשל העדר ביטחון כלכלי באפיקים אחרים.
מנהיגים שונים של היהדות החרדית בתקופות שונות לא שללו מכול וכול את לימודי החול בצדם של לימודי הקודש, אבל ראו בכך עניין שבדיעבד, כלומר – אם אי-אפשר אחרת, גם זה טוב, אבל בוודאי לא מלכתחילה.
זוהי התפיסה הפוליטית וגם התפיסה הדתית של הדתיות החרדית של ראשית שנות ה-20. יש "מלכתחילה", ואליו צריכים לשאוף, ללמוד תורה.
רק אם הדבר הוא בלתי אפשרי אז בדיעבד, גם משהו אחר, הוא בסדר.
השקפה זו, המעמידה בראש הפירמידה החברתית את התלמיד החכם המתמצא בספרות ההלכה על כל מדוריה, היא ניגוד גמור להשקפת עולמה של תנועת "המזרחי" הציונית דתית.
החברה הליטאית בישראל היא זו שהנחילה את הנורמה הזו וקבעה בכך למעשה את ההיררכיה החברתית אצל כלל הציבור החרדי.
לתפיסתם של החרדים, לימודי חול הם אפוא יצירה של "בדיעבד" ולא של "לכתחילה", ועל כן אין להם מקום בתוך השאיפה החרדית.
בחלקים מרכזיים במגזר החרדי בישראל, אך לא בכולו, מובעת התנגדות לתוכנית לימודי הליבה.
בהתכנסות מועצת גדולי התורה הוחלט לדחות את תוכנית הליבה, אף שהימנעות זו עלולה להוביל לחוסר תמיכה כלכלי ממשרד החינוך.
המועצה אף אסרה על כל מוסדות הפטור לשנות את הגדרתם למוסד לא-רשמי, כך שלא יחויבו לממש את רובה של תוכנית הליבה.
מיד כשהוצגו המלצות הוועדה החל מאבק של המגזר החרדי במשרד החינוך, ואף הוצגה פנייה לבג"ץ כדי לבטל את ההחלה של התוכנית על המוסדות החרדיים.
בג"ץ קבע שבהתאם לחוק, אם לא תיושם התוכנית, מדינת ישראל תקצץ מתקציבי החינוך של המגזר החרדי.
עם זאת, חסידויות מרכזיות כמו חסידות בעלז מקבלות את הדרישה ללימודי ליבה, בנוסף ישנם מיזמים המגיעים מתוך המגזר החרדי הפועלים להנחלת לימודי הליבה.
דוגמה לכך הוא אתר אשכולות, אתר למידה מרחוק חינמי ובו קורסים להשלמת פערים בלימודי הליבה המיועד ומותאם למגזר החרדי, מייסדיו של המיזם הם ארגונים המנוהלים על ידי אנשים השייכים למגזר החרדי.
בספטמבר 2024 פרסמה היועצת המשפטית לממשלה הנחיות לפיהן יש לאכוף כראוי את לימודי הליבה בבתי ספר חרדיים, ולהטיל סנקציות כלכליות על בתי ספר שלא יעמדו בהם.
ההנחיות מבוססות על חוות דעת שנכתבה על ידי עו"ד אביטל סומפולינסקי.
בספטמבר 2025 פורסם כי מימוש האכיפה נתקל בקשיים, מכיוון שנציגי משרד האוצר ביקשו ממשרד החינוך גישה למערכות השעות כדי לבקר את הביצוע ביחס להקצאת השעות ולתקציב, אך משרד החינוך מנע את הגישה למערכת השעות.
כפועל יוצא מכך, רשתות החינוך החרדיות מקבלות תקציב גבוה שמיועד ללימודי מתמטיקה ואנגלית, אך המקצועות אינם נלמדים בהיקף הנדרש.
תוכנית הלוויינים הטקטיים היא תוכנית חלל ביטחונית של ארצות הברית שנועדה להדגים טכנולוגיות שונות שיאפשרו למשתמשי קצה צבאיים לקבל מידע לווייני מסוגים שונים בזמן קצר של דקות, ובכך לאפשר שימוש טקטי ומערכתי בלוויינים.
התוכנית היא יוזמה של הגוף Office of Force Transformation הפועל במסגרת משרד ההגנה של ארצות הברית.
מעבדת המחקר של צי ארצות הברית הייתה אחראית על ניהול וקידום התוכנית.
TacSat-1 - לוויין צילום טקטי שפותח על ידי מעבדות המחקר של הצי האמריקני
TacSat-2 - לוויין צילום טקטי שפותח במעבדות חיל האוויר האמריקני.
TacSat-3 - לוויין צילום היפרספקטראלי שפותח במעבדות חיל האוויר האמריקני.
TacSat-4 - לוויין חישה מרחוק באמצעות מכ"ם SAR.
פותח במעבדות צי ארצות הברית
TacSat-5 - לוויין המפותח במעבדות המחקר של חיל האוויר האמריקני.
תוכנית המבצר האחרון לארץ ישראל (באנגלית land Of Israel Final Fortress) הייתה תוכנית שיזמו הבריטים בשנת 1942, בימי מלחמת העולם השנייה, להגנת ארץ ישראל מפני פלישה של הנאצים מכיוון צפון.
ביוני-יולי 1941, במסגרת המבצע לכיבוש סוריה ולבנון, כבשו אותן הבריטים מידי צבא וישי, אך האיום הנאצי לא הוסר.
הבריטים העריכו כי הצבא האדום עלול להתמוטט והנאצים יתקדמו דרומה, יכבשו את הקווקז ויפלשו לארץ ישראל מצפון.
למרות ייצוב החזית ברוסיה, הכינו הבריטים תוכנית להגנת הארץ מכיוון צפון, מתוך הערכת מצב שגזרה כי לא יהיה בידם כוחות מספיקים להגנה במרחב הלבנט או הגליל.
הכוחות שייסוגו מסוריה יתכנסו למערך הררי מבוצר שמשתרע מרכס הכרמל, להרי גלבוע, בקעת הירדן ומצוקי ים המלח.
רק קו זה ייתן אפשרות הגנה מפני השריון הגרמני וימנע את דהירתו לסיני ולתעלת סואץ.
ההגנה נועדה להתבסס על מתחמים של עמדות, תעלות קשר, בונקרים, עמדות נשק כבד ומחפורות לארטילריה, שבהם ימוקמו כוחות של דיוויזיה שמפקדתה בטול-כרם.
מאחוריה יעמוד קורפוס גדול יותר שיתגבר פרצות במערך ויעבה כוחות במידת הנדרש.
בחורף 1942 החלו כוחות הנדסה וחברות בניה כמו "סולל בונה" לחפור עמדות, לסלול דרכי גישה, לבצר בונקרים ותעלות מדופנות, והכרמל כולו הוכרז שטח צבאי סגור.
התוכנית כונתה על כן "ארץ-ישראל-המבצר האחרון" (Palestine Final Fortress) ובקיצור PFF.
במהלך 1942 וב-1943 עבר משקל הכובד לקרבות הגדולים בצפון-אפריקה, ומערכי הכרמל ננטשו.
עם התקדמות קורפוס אפריקה מזרחה גברה ביישוב חרדה, ובהנהגת היישוב נאחזו בתוכנית הבריטית והגו רעיונות להשתמש במערך הנטוש ובמתקנים בחיפה כדי לרכז במרחב זה את היישוב היהודי - אם יפנו הבריטים את הארץ בלחצו של רומל.
מלבד רעיונות ומילים כגון "מצדה בכרמל", "חיפה-טוברוק" ו"מוסא-דאג", לא נעשו בפועל הכנות של ממש ובוודאי שלא מעשים בשטח.
תקופה זו בתולדות היישוב קיבלה את הכינוי "מאתיים ימי חרדה", אך הם חלפו ועברו ללא צורך לקדם תוכניות מסוג זה.
לימים, השתמשו בביצורי הכרמל הבריטים שכוונו לצפון - כנימוק בוויכוחים פוליטיים פנימיים ביישוב, כגון בימי הוויכוח על ההתגייסות לבריגדה היהודית או ההישארות בארץ כדי להגן עליה מפני הערבים, כמו אז כשנהגתה תוכנית "מצדה בכרמל".
מערך הביצורים אשר שרד בכרמל מוכיח כי אכן היה הוא חלק מתוכנית הגנה כלפי צפון - ואין לו שום קשר להגנה כלפי דרום, משם יגיעו לכאורה כוחותיו של רומל.
התכנון הבריטי היה להשתמש במספר אזורים בארץ ישראל כמערך עיקרי בתוכנית ההגנה.
התוכנית התבססה על יצירת מתחמים מוגנים בהרי הכרמל, הגלבוע ובהרי השומרון, כאשר בכל אזור יתמקם כוח שלדי של הכוחות הבריטים המוצבים בארץ ישראל, אשר יתוגבר על ידי כוחות בריטים מסוריה.
התכנון התבסס על סדר גודל של שתי אוגדות חיל רגלים, אוגדה משוריינת ואגד ארטילרי.
שנת 1942, כאשר עמד רומל בשערי מצרים, הייתה שנת השיא בשיתוף הפעולה בין פיקוד הצבא הבריטי לבין ארגון ההגנה (שאנשיו כונו בתכתובת הסודית הבריטית "הידידים").
סכנת ההשמדה שנשקפה ליישוב היהודי מכיבוש נאצי הוחמרה עקב הלך הרוחות ששרר אז בקרב ערביי ארץ ישראל, בעקבות ההסתה של המופתי אמין אל-חוסייני שישב אז בברלין.
הבריטים הביאו בחשבון נסיגת כוחותיהם מארץ ישראל מזרחה לכיוון עיראק ואילו תוכניתו של ארגון ההגנה התבססה על קרב הגנה בתוככי ארץ ישראל ללא נסיגה.
הבריטים ציפו כי הפלמ"ח, שאומן וצויד על ידם, ימשיך להילחם בפולשים בפעולות גרילה וחבלה לאחר נסיגתם.
בין השאר הייתה כוונה כי לוחמי המחלקה הערבית, המסתערבים של הפלמ"ח, יבצעו בעורף הכובש, בחזות של ערבים, פעולות ריגול, חבלה ושיבוש דרכי תחבורה, בצורה שתעורר את הרושם שהאוכלוסייה הערבית היא האחראית לכך.
זאת על מנת לשבש את היחסים בין הערבים לכובש הגרמני, על מנת שהגרמנים יתרשמו כי התקווה שטיפח בהם המופתי על נאמנות ערבית לכוחות הציר, הייתה תקוות שווא וכי הערבים פועלים למעשה בשירות הבריטים.
כן צריכים היו המסתערבים לבצע פעולות הרג בקרב האוכלוסייה הערבית, כדי ליצור את הרושם שהגרמנים מפעילים את תורת הגזע גם על הערבים ובכך לעודדם לפעולות התנגדות.
תוכנית הילברט הייתה תוכנית שנהגתה בשנות העשרים של המאה ה-20 על ידי דויד הילברט במטרה לבסס באופן ריגורוזי ופורמלי את כל ענפי המתמטיקה.
במהלך רוב ההיסטוריה של המתמטיקה העניין בה היה ככלי עזר במגוון תחומים.
ככזו הייתה המתמטיקה כלי יעיל שאפשר לחקור שאלות סבוכות ולקבל תשובות מדויקות.
אולם כבר בעת העתיקה ניתן למצוא התייחסות למתמטיקה כנושא הראוי למחקר בפני עצמו.
שיאה של גישה זו היא בספרו של אוקלידס יסודות שהוא התיעוד המוקדם ביותר לעיסוק טהור בניסוח משפטים והוכחתם מתוך מערכת הנחות ראשונית הנקראות אקסיומות או פוסטולטים.
השימוש באקסיומות הגאומטריות של אוקלידס נמשך למעלה מאלפיים שנים.
במהלך המאה ה-19 התגבשה ההבנה שניתן להתייחס למתמטיקה כעולם בפני עצמו שאינו תלוי במציאות.
בעולם שכזה האקסיומות אינן מתארות הנחות ברורות שלא ניתן להוכיח, אלא הנחות מעניינות שנבחרות כנקודת ההתחלה למשחק המתמטי.
כך נולדו הגאומטריות הלא אוקלידיות שאינן קשורות למציאות הפיזיקלית כפי שהיא נתפסת על ידי האדם.
המתמטיקאים של המאה ה-19 החלו לסלק מתוך המתמטיקה הנחות אינטואיטיביות ועמלו על ביסוסה על הגדרות מדויקות.
קושי וויירשטראס ביססו באופן מדויק את החשבון האינפיניטסימלי והוציאו ממנו את המושג הפרדוקסלי אינפיניטסימל ובמקום הכניסו מושגים מוגדרים היטב כגון גבול.
תחילה ספגו לעג על שסיבכו את התורה שלא לצורך, אולם מאוחר יותר התברר שמאמצם היה הכרחי.
כך לדוגמה הצליח ויירשטראס בעזרת קפדנותו להפריך את הטענה האינטואיטיבית שכל פונקציה רציפה היא גזירה כמעט בכל נקודה.
בתקופה זו מושגים בסיסיים ביותר זכו להגדרה.
לראשונה הוצגו הגדרות למערכות המספרים השונות.
חתכי דדקינד שימשו להגדרת המספרים הממשיים ואפילו המספרים הטבעיים שנחשבו ליסודיים ביותר זכו להגדרה במונחים בסיסיים יותר במסגרת מערכת פאנו.
בשנות השבעים של המאה ה-19 החל גאורג קנטור לפתח ענף חדש במתמטיקה, תורת הקבוצות.
תחילה הייתה התורה שנויה במחלוקת, אך בשלהי המאה ה-19 כבר הבשילה הגרסה הנאיבית שלה, ויחד עם הלוגיקה המתמטית שפותחה במקביל על ידי גוטלוב פרגה, התברר כוחה הרב של התורה כבסיס לשאר התורות המתמטיות.
אולם במהרה התברר שתורת הקבוצות סובלת ממספר פרדוקסים, האסורים בתורה מתמטית נאותה, כשהמפורסם שבהם הוא הפרדוקס של ראסל שנתגלה ב-1901 על ידי ברטראנד ראסל.
בעקבות הפרדוקס של ראסל ותוצאות נוספות החלו בתחילת המאה ה-20 פילוסופים ומתמטיקאים לפקפק בהנחה המקובלת שקיימים בכלל יסודות מוצקים למתמטיקה.
בפרט עלה ספק האם ניתן להראות מתוך המתמטיקה עצמה שהיא עקבית, כלומר להראות שהיא חסרת סתירות.
כדי להתגבר על הסתירות פותחו בשנים אלו פתרונות לפרדוקסים כגון תורת הטיפוסים ותורת הקבוצות האקסיומטית.
הילברט נולד ב-1862. עבודותיו המתמטיות החל משנות השמונים של המאה ה-19 הקנו לו תהילה, ובסוף המאה נחשב לאחד מגדולי המתמטיקאים של התקופה.
עבודתו של הילברט לביסוס המתמטיקה החלה בשנות התשעים של המאה.
ב-1899 פרסם הילברט את מערכת האקסיומות שלו לגאומטריה האוקלידית התלת־ממדית שהיו תחליף לאקסיומות המיושנות של אוקלידס.
על רקע התקופה המהפכנית בהיסטוריה של המתמטיקה של תחילת המאה ה-20, הנהיג הילברט פילוסופיה מתמטית פופולרית באותה תקופה, הפורמליזם.
ההשקפה של הילברט כי המתמטיקה עצמה היא אוסף המילים והנוסחאות שלה הכתובות בשפה הפנימית והמוגדרת שלה.
הנוסחאות של הילברט המבטאות את המשפטיה השונים הן אמת מוחלטת מכוח הלוגיקה וכל תיאור אנושי שלהן הוא הצגה פרשנית לשם נוחות ולא המתמטיקה עצמה.
בפורמליזם של הילברט אובייקט מוגדר רק על ידי האקסיומות העוסקות בו ואין לו שום תלות בדבר אחר למען קיומו (כך לדוגמה הפרדוקס של בנך-טרסקי אינו מהווה שום בעיה, כי הוא נכון לחלוטין במסגרת כללי המשחק הלוגיים והאקסיומות).
בעקבות השקפה זו התווה הילברט את התוכנית שלו.
הילברט רצה ליצור מערכת אקסיומות והגדרות ראשונית למתמטיקה שתבסס את תורת הקבוצות, כך שכל שאר ענפי המתמטיקה יסתמכו על הגדרות ומשפטים הנובעים מתוך מערכת זאת.
לפי תוכנית הילברט התוצאה שתתקבל היא שכל משפט מתמטי, מורכב ככל שיהיה, יהיה למעשה שרשרת ארוכה של גרירות וגזירות לוגיות שיבססו אותו לבסוף על המושגים הראשוניים של המערכת.
ראשית, חשוב היה שיהיה מספר סופי של אקסיומות וכללי גזירה בסיסיים המבוססים על שפה פורמלית שיחדיו נקראים תורה.
תנאי זה מבטיח שהתורה תהיה אפקטיבית, כלומר שתמיד ניתן לדעת אם טענה היא אקסיומה ותמיד תהיה דרך לבדוק שהוכחה מוצעת היא נכונה.
שנית, חשוב היה שהתורה תהיה חזקה מספיק כדי לתאר את העולם המתמטי העשיר על שלל ענפיו.
תנאי בסיסי הוא שעל התורה לתאר לפחות את האריתמטיקה הבסיסית.
שלישית, התורה צריכה הייתה להיות עקבית, כלומר שלעולם לא ניתן יהיה להוכיח טענה והיפוכה.
הילברט גם דרש שהעקביות של התורה תהיה ניתנת להוכחה, אחרת לא מן הנמנע שיום אחד ימצאו פרדוקסים במערכת והעבודה תרד לטמיון.
רביעית, נדרש שכל אקסיומה תהיה עצמאית משאר האקסיומות.
כלומר שאף אקסיומה לא תהיה מיותרת במובן שניתן לפתח את המתמטיקה בדרך זהה בלעדיה.
ולבסוף, נדרש מהתורה להיות שלמה, כלומר שכל טענה שניתן לנסח ניתן גם להוכיח או להפריך.
הגשמת תוכנית הילברט משמעה שניתן לפרמל את המתמטיקה לחלוטין.
מכך נובע שישנו אלגוריתם שמאפשר למחשב באופן תאורטי לבצע כל משימה מתמטית שהיא, לרבות הוכחת או הפרכת כל טענה שתינתן לו (אין הכרח שיכולת זו תהיה מעשית, כלומר אפשרית במגבלות של זמן ריצה וגודל זיכרון).
הילברט הכריז על התוכנית בשנת 1921, למרות שחקר הנושא החל כבר עם תחילת המאה.
ב-1931 הוכיח קורט גדל את משפטי האי-שלמות שלו, להם הייתה השפעה מכרעת על תוכנית הילברט.
המשפט הראשון של גדל מראה שבכל תורה עקבית ואפקטיבית שמסוגלת לתאר את האריתמטיקה קיימות טענות בנות ניסוח שלא ניתן להוכיח או להפריך, כלומר תורה כזו לא יכולה להיות שלמה.
בכך הוכיח גדל ששאיפתו של הילברט לבנות תורה שלמה שכזו שבמסגרתה ניתן להכריע לגבי כל טענה לא יכולה להתגשם.
המשפט השני של גדל נובע מהמשפט הראשון וקובע שבתורה חזקה מספיק, כמו זו שנדרשת לפי התוכנית, לא ניתן להוכיח את העקביות של התורה מתוך האקסיומות וכללי ההיסק של התורה עצמה.
בכך הוכיח גדל שגם שאיפתו של הילברט להוכיח את העקביות של האקסיומות ללא הנחות חיצוניות היא בלתי אפשרית.
על אף שמשפטי האי-שלמות הראו שתוכנית הילברט במתכונתה השאפתנית אינה אפשרית, הם לא הרסו את התוכנית לחלוטין.
אמנם לפי משפטי גדל אי אפשר ליצור תורה שתכריע לגבי כל טענה שהיא, אבל ניתן ליצור תורה שתכריע לגבי "כמעט כל טענה", כלומר כל טענה שמתמטיקאים אי פעם יתעניינו בה, וזאת משום שניתן פשוט להוסיף אקסיומות שיעסקו בטענות עצמאיות שנתקלים בהן.
דוגמה מפורסמת היא השערת הרצף שגדל עצמו הוכיח כי היא בלתי ניתנת להפרכה במסגרת האקסיומות המקובלות, ופול כהן הוכיח כשלושים שנה מאוחר יותר שהיא גם בלתי ניתנת להוכחה, ובכך גם מצא את הדוגמה הקונקרטית הראשונה למשפט אי השלמות הראשון, וגם הוכיח שהשערת הרצף היא עצמאית.
את הבעיה פותרים המתמטיקאים בכך שהם בוחרים להניח את השערת הרצף כאקסיומה, או להפך, להניח כאקסיומה שההשערה לא מתקיימת, בדומה לאופן בו מתייחסים לאקסיומת המקבילים של אוקלידס ("הפוסטולט החמישי").
למעשה, לאור התגליות של גדל וכהן יש לדבר על "אקסיומת הרצף" ולא "השערת הרצף", אך מסיבות היסטוריות עדיין נהוג השם השני.
תוכנית המילניום החדש היא תוכנית לחקר החלל של נאס"א שמימונה הופסק ב-2009 וגרם לביטולה.
מטרת התוכנית הייתה לפתח מערכות וטכנולוגיות חדשות עבור יישומי חלל.
החלליות בתוכנית ניו מילניום התחלקו לשתי משפחות:
"Deep Space" ("חלל עמוק") - משימות שהדגימו טכנולוגיות לחקר מערכת השמש.
בשנת 2000 שונה השם "Deep Space" ל"Space Technology" (טכנולוגיית חלל).
"Earth Observing" ("צופה ארץ") - משימות שהדגימו טכנולוגיות לחקר כדור הארץ.
Deep Space 1 - משימה לבחינת מנוע יונים.
המשימה הופעלה בהצלחה בין השנים 1998 ל-2001 וכללה מפגשים עם שביטים ואסטרואידים.
Deep Space 2 - מערכת שהוטסה על גבי נחתת הקוטב של מאדים כחלק מתוכנית מרס סרוויור 98. המשימה נכשלה.
Space Technology 5 - אשכול של שלושה לוויינים שיועד לחקר המגנטוספירה של כדור הארץ.
Deep Space 4/Space Technology 4 (Champollion) - תוכננה לשיגור ב-2003 אל השביט טמפל 1 ולהחזיר דוגמיות ממנו ב-2010. בוטלה ב-1999.
Earth Observing 3 (GIFTS) - ביצוע ספקטרוסקופיית פורייה ממסלול גאוסטציונרי.
Space Technology 7 - תוכננה לשיגור ב-2009 למדידת גלי כבידה.
Space Technology 8 - תוכננה לשיגור ב-2009. בוטלה.
Space Technology 9 - תוכנית של נאס"א לבחינת טכנולוגיה של מפרש שמש.
תוכנית היל"ה (השכלת יסוד ולימודי השלמה) פועלת במסגרת תחום קידום נוער באגף א' לחינוך ילדים ונוער בסיכון של משרד החינוך ורשת החינוך עתיד.
היל"ה הוקמה בשנת 1980 על ידי עמי וולנסקי שניהל את היחידה לקידום נוער במשרד החינוך.
בעשור הראשון לקיומה עמדה בראש התכנית ברוריה בקר.
התוכנית בקשה לתת מענה לחסכים בהשכלת היסוד של נוער בסיכון בגילאי 15–18 שנשר מהמסגרות הפורמליות.
הודות לתפיסה החינוכית שהיא אימצה ולכלים הפדגוגיים הייחודיים שהיא פיתחה, מילאה התכנית תפקיד חשוב בתהליך הטיפול בנוער זה ושילובו מחדש במסלולים נורמטיביים.
בשנת 1992 החליטה ועדה משותפת של משרד החינוך ומשרד האוצר לפרסם את התוכנית לראשונה.
כיום, מהווה התוכנית מסגרת חינוכית ייחודית מוכרת לצורכי הקניית השכלה, כחלק ממענה הכולל של משרד החינוך, הרשויות המקומיות והחברה למתנ"סים.
ובבסיסה העיקרון של הקניית יכולות והשלמת פערים לנערות/נערים על מנת לחזק השתלבות חברתית ותעסוקתית עתידית.
התוכנית מופעלת על ידי משרד החינוך ורשת החינוך עתיד.
במסגרת התוכנית עובדים כ־1300 מורים.
התוכנית פועלת ברחבי ישראל במסגרת יחידות לקידום נוער ברשויות המקומיות ובמוסדות חסות הנוער, ומיועדת לבני נוער אשר מצויים מחוץ למסגרת החינוך הפורמלית לצורך השלמת השכלתם.
במסגרת התוכנית ישנם מספר מסלולי לימוד: מסלולים לקראת קבלת תעודה ל-8 עד 12 שנות לימוד, לתעודת גמר תיכונית ולתעודת בגרות.
ומופעלת על ידי כ-60 מנחים פדגוגיים.
עד שנת 2012 הופעלה התוכנית על ידי אגף השכלה ופנאי בחברה למתנ"סים.
תנאי העסקת המנחים זכו לביקורת, ובשנים 2011–2012 התנהל מאבק להסדרת תנאי העסקתם והשוואתם לאלה של יתר עובדי ההוראה במשרד החינוך.
בשנת 2012 זכו רשת עתיד ומט"ח במכרז חדש להפעלת התוכנית.
בינואר 2013 חתמו עובדי תוכנית היל"ה המאורגנים בכוח לעובדים על הסכם קיבוצי ראשון עבור מורי הקבלן.
בשנת 2018 זכתה שוב החברה למתנ"סים בהפעלת התוכנית.
במכרז שפורסם בשנת 2023, לראשונה אחרי 30 שנה הושמט התנאי הדורש מהמועמדים תעודת הוראה או תואר ראשון.
המכרז תוקן לאחר לחצים מצד ועד מורי היל"ה המיוצגים על ידי כח לעובדים.
בכמה ערים ברחבי הארץ ישנן שלוחות חרדיות של המחלקה לקידום נוער ותוכנית היל"ה.
מטרתן היא להעניק סל שירותים הכולל חינוך וטיפול לבני נוער חרדים שנשרו מהמסגרת הישיבתית, מתוך רגישות תרבותית בשילוב לימודי קודש, באופן התואם את אופי המגזר החרדי.
תוכנית הלפרן היא תוכנית שהגה ביל הלפרן, פעיל האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה, להעלאתם של ביתא ישראל דרך סודאן במהלך 1976. התוכנית יושמה על ידי המוסד במסגרת מבצע אחים וכן על ידי האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה במהלך מבצע אליהו.