tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קובובי החל את הקריירה האקדמית שלו באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין בשנת 1971, תחילה כחוקר פוסט-דוקטורט (בהנחיית עמנואל דונחין) שחקר עיבוד מידע אנושי באמצעות אלקטרואנצפלוגרפיה, ולאחר מכן כמרצה אורח (1972–1973).
בהמשך כיהן כפרופסור עוזר ופרופסור חבר באוניברסיטת ייל (1973–1979) וכמרצה חבר ופרופסור באוניברסיטת ראטגרס (1980–1987).
הוא מונה לפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת וירג'יניה בשנת 1987, שם לימד וניהל מעבדת מחקר בתחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית במשך כמעט 30 שנה.
הוא עסק בשאלות הקשורות ל"תפיסה חזותית ושמיעתית, קוגניציה, פסיכולוגיה של אמנות חזותית ומוזיקה, טבע ההנאה, פילוסופיה של הנפש ופנומנולוגיה של החוויה".
הוא ביצע ניסויים עם צופים אנושיים, ניתח "דפוסים חזותיים ושמיעתיים" והציע "מודלים מתמטיים/סטטיסטיים של הנתונים".
קובובי בעבודתו המוקדמת חקר את תפקיד התועלת העולה מקבלת החלטות תפסתיות במובן סטטיסטי.
תוצאה חשובה של עבודה זו הייתה הממצא כי תוצאות פעולה אינן משוקללות מספיק (Healy & Kubovy, 1978; 1981), מה שאומר "במונחים של גילוי אותות, [ש]תוצאה זו עולה בקנה אחד עם תזוזות קריטריון שנמדדו אמפירית, הקרובות יותר לנייטרליות מהצפוי מקישור מודל צופה אידיאלי.
עבודה זו סוכמה בקובובי והילי (1980).
קבוצה שכללה את קובובי ושני שותפים נוספים (המדען הקוגניטיבי ג'יימס אי.
מקגווייר) המציאה אנלוג שמיעתי לסטריאוגרמה של נקודות אקראיות (קובובי ואחרים, 1974).
גירוי הנוצר "על ידי הצגת שמונה גלי סינוס בו-זמנית לשתי האוזניים תוך הזזת פאזה או הזזת תדר של אחד מהם יחסית למקבילו באוזן הנגדית.
מאחר שצלילים מסוימים הוזזו ברצף נשמעת מנגינה שאינה ניתנת לזיהוי על ידי אף אחת מהאוזניים בלבד." המנגינה שהוטמעה בניסוי הייתה "דייזי בל".
זה היה השיר הראשון שבוצע באמצעות סינתזת דיבור ממוחשבת ולכן נבחרה לניסוי.
היא שימשה מאותה סיבה בסרטו של סטנלי קובריק 2001: אודיסיאה בחלל, 1968. המנגינה נקראה "ציקלוטאנית" באנלוגיה ל"תמונה הציקלופית" שהיא האיחוד של תמונה אחת המתקבלת משתי תמונות שונות מהעיניים.
יישום לזיכרון אקואי הגיע במהרה (Kubovy & Howard, 1976).
במשך עשור היו ניסיונות להוכיח שגובה הצליל הוא נשא של "צורה" במובן של שמיעה.
התוצאות היו הטרוגניות, אולי אפילו מאכזבות.
העבודה הובילה לתיאוריה של תכונות הכרחיות (Kubovy, 1981).
במהלך השנים הגיעו לשתי מסקנות נוספות שסוכמו בשני מאמרי סקירה שצוטטו רבות (Kubovy & Van Valkenburg, 2001; Kubovy & Schutz, 2010).
בחסות האגודה הפסיכונומית ארגנו קובובי והפסיכולוג ג'יימס פומרנץ, בנובמבר 1976, סימפוזיון בן יומיים.
בפגישה קודמת של האגודה ציינו את "רצונם של פסיכולוגים קוגניטיביים לאינטראקציה פנומנולוגית ואינטלקטואלית עם פסיכולוגיית הגשטאלט".
המשתתפים – שכללו בין היתר את: פרד אטנייב, אירווינג בידרמן, אלברט ברגמן, נורמה גרהם, ג'וליאן הוכברג, בלה ז'ולש, דניאל כהנמן, רוג'ר שפרד ומייקל טורווי – הסכימו לתרום לכרך עתידי בו "יעבירו את הבסיס הראשוני והמטא-תאורטי של מחקרם" במסורת הגשטאלט, בנוסף ל"נתונים מוצקים ולתאוריות שעוצבו בקפידה שהם דמות המחקר שלהם".
הכרך, שפורסם בשם Perceptual Organization (1981), הוצג על ידי קובובי ופומרנץ.
לדעתם ארגון תפיסתי היה שם נרדף לפסיכולוגיית גשטאלט.
בימי הזוהר של הבהביוריזם, הפסיכולוגים הקוגניטיביים עסקו בתופעות גשטאלט.
כיום פסיכולוגיה קוגניטיבית קשורה לעיבוד מידע.
כניסתה של הגשטאלט כזרם מרכזי של מדע הפסיכולוגיה קשורה לספר זה.
הספר הודפס מחדש על ידי ראוטלדג' בשנת 2017).
כהמשך לגישה שהוצגה בספר קובובי הוביל מחקרים מרובים על ארגון תפיסתי, ובנה יסודות לתחום חדש של מחקר תפיסתי.
חלק ניכר מעבודה זו התמקד בפיתוח מתודולוגיות חדשות המאפשרות "לחקור ארגון תפיסתי בצורה קפדנית יותר ממה שהתאפשר עד כה.
מתודולוגיות אלו מסתמכות על הספונטניות והיציבות של הקבצה תוך מזעור ההשפעה של שליטה רצונית שעשויה להיות לצופים." מחקרים אלה כוללים, בין היתר: קובובי (1994), קובובי ווגמנס (1995), ברטמיני ואחרים (1997), קובובי ואחרים (1998), גפשטיין וקובובי (2000; 2005; 2007), סטרותר וקובובי (2006), וקובובי וואן דן ברג (2008).
"הפסיכולוגיה של הפרספקטיבה ואמנות הרנסאנס", ספרו של קובובי פורסם בשנת 1986 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' (בכריכה רכה בשנת 1988).
הספר "מספר את ההיסטוריה התוססת של המצאת הפרספקטיבה במאה החמש עשרה, ומראה כיצד, ברגע שההמצאה התפשטה, היא שימשה להשגת אפקטים אסתטיים עדינים ומרתקים".
בספר הציג קובובי את המושג "חוסן הפרספקטיבה", שסוכם מאוחר יותר על ידי יאנג וקובובי (1999):
מבט ממרכז ההקרנה מאפשר תמונה פרספקטיבית המציגה את העומק של המידע הציורי של סצנה.
הכרת מרכז ההקרנה מאפשרת שחזור הסצנה המתוארת.
ההנחה שנקודת מבט אחרת היא מרכז ההקרנה תגרום לשחזר סצנה שונה.
למרות שינויים אלה, אנו מעריכים תמונות מנקודות מבט שונות.
נלסון גודמן בספרו "שפות האמנות" טען שכל חוויה חזותית (כולל תפיסה של ייצוגים פרספקטיביים) היא בסך הכל מוסכמה.
קובבי יצא כנגד טענה זו לפיה כללים גאומטריים של ייצוג ציורי נקבעים על ידי קונצנזוס.
לדעת קובובי גאומטריה אינה השליטה "בארץ הפרספקטיבה".
בדרך ההשאלה - אם בארץ הפרספקטיבה גאומטריה היא כמו הקונגרס בארצות הברית, אז התפיסה היא כמו החוקה.
כל מה שנקבע על ידי גאומטריית ההטלה המרכזית נבחן כנגד קבילותו לתפיסה.
אם חוק אינו קביל, הוא נדחה ויש לתקנו כדי שיתאים לתפיסה.
הספר "הפסיכולוגיה של הפרספקטיבה והרנסאנס של האומנות" שנכתב על ידי קובובי זכה לשבחים רבים.
הוא תואר על ידי ארנסט גומבריך "כמצוין".
ועל ידי סמואל אגרטון ג'וניור ככרך "מלא בתצפיות מרתקות שחוקרי מילים ודימויים ימצאו רלוונטיות ללא סוף".
הפילוסוף ומבקר התרבות האמריקאי דייוויד קארייר מאוניברסיטת קרנגי מלון סיכם את התייחסותו לספר של קובובי כך:
הספר כתוב בצורה ברורה ומאויר היטב, מספק את ההקדמה הטובה ביותר שקראתי לבעיות מרכזיות של הפרספקטיבה.
הספר מתחיל בפרשנות מקורית ל"קשתים יורים בסנט כריסטופר" מאת מנטניה, בה טוען קובובי שהחץ הנכנס לעינו של המלך הצופה הוא מטאפורה לאמנות הפרספקטיבה.
הוא מציע תיאור של הניסויים החלוציים של ברונלסקי בפרספקטיבה, תקרות בארוק בסגנון טרומפ ל'ואיל, ההשפעות של ראיית תמונות פרספקטיבה מעמדות "מחוץ למרכז", הפרספקטיבה המורכבת ביותר של "הסעודה האחרונה" של לאונרדו.
הוא מבקר את טענתו של נלסון גודמן שפרספקטיבה היא בסך הכל מוסכמה.
מדובר במחקר רחב היקף המשלב תצפיות היסטוריות של האמנות, פנייה לפסיכולוגיה ניסויית ועיסוק בספרות הפילוסופית.
טקסט שהוא מלומד ובו זמנית לא קשה לקריאה שלא לצורך.
הספר תורגם למספר שפות ובכללן:
איטלקית בשם "החץ בעין" (באיטלקית: La freccia nell'occhio) (בשנת 1992).
השם בתרגום האיטלקי מכוון לבחירתו המקורית של קובובי בשם הספר, שלא זכתה לתמיכה מצד ההוצאה לאור האנגלית.
שם התרגום האיטלקי (שפירושו "החץ בעין") משקף את בחירתו המקורית של קובובי בשם הספר, שלא זכתה לתמיכה מצד ההוצאה לאור האנגלית.
ספרדית בשם המקורי: "פסיכולוגיית פרספקטיבה ואמנות הרנסאנס" (בספרדית: Psicología de la perspectiva y el arte del Renacimiento) (בשנת 1996).
את המונח "הנאות הנפש" פיתח קובובי בשנות ה-90, אותו הציע להפריד מ"הנאות הגוף".
במאמרו פורץ הדרך "על הנאות הנפש" (קובובי, 1999).
במושג הנאות הנפש השתמש באפיקורוס, "שראה בהנאות הנפש נעלות מהנאות הגוף משום שהן מגוונות יותר ועמידות יותר".
קובובי טוען שהנאות הנפש "הוזנחו על ידי הפסיכולוגיה העכשווית".
לדעתו "יש לחקור את היקפן ואת ההפרדה שלהן מהנאות אחרות ואף לפרט אותן".
הוא ציין כי "רגשות בסיסיים נפרדים מהנאות הנפש, הם המרכיבים של הנאות הנפש".
הוא הציע מחקר על הנאות הנפש שיעשה על ידי בדיקת השערות ספציפיות, כגון:
השערה 1. הנאות הנפש הן אוסף רגשות המפוזרים לאורך זמן.
השערה 2. הנאות הנפש הן אוסף של רגשות המפוזרים לאורך זמן שהערכתם הכוללת תלויה בעוצמת רגש השיא ובחיוב הסוף.
במסגרת עבודה זו קובובי הגיע למסקנה כי הנאות הנפש "נבדלות זו מזו בשלושה אופנים: הרכב הרגשות שלהן, הארגון הזמני שלהן, והאובייקטים של רגשות אלה".
בשנות ה-2000 קובובי התייחס להבחנה בין שתי תפיסות של מבנה חיי האדם.
אותה כינה קובובי "שטוח" היא "זרם ההתנהגות", אותה ייחס לוויליאם ג'יימס ולתפיסתו המפורסמת של זרם המחשבה:
הפסיכולוגיה התייחסה להתנהגות ולחוויה כחלק מזרימה חד-ממדית בזמן, "זרם ההתנהגות".
מכאן שאירועים ופעולות תופסים מרווחי זמן שאינם חופפים בזרם.
אבל ניתוח פנומנולוגי מגלה שמבנה החיים עשיר ומעניין הרבה יותר.
התפיסה השנייה - "גדילים מקבילים"
קובובי השתמש ברעיון של הרברט א.
הוא הציע לתאר את מבנה החיים -
כקומפוזיציה של גדילים כמעט עצמאיים הפועלים במקביל, והם אסינכרוניים כלומר - לא מתואמים.
זהו "מבנה עמוק" של חיים בניגוד לתפיסה הנוכחית, אותה רואה קובובי כתופסת את החיים כ"שטוחים".
כדי להסביר את התפיסה החדשה של גדילים מקבילים אך אסינכרוניים, הציע קובובי ניסוי מחשבתי:
הוא מדמיין בניין המחולק לחדרים עם קירות חיצוניים ופנימיים עבים.
חדרים החדרי מחולקים לתאים בעלי קירות דקים.
סופה חיצונית גורמת לבניין לאובדן שווי משקל של טמפרטורות בין התאים השונים (אפילו בין תאים סמוכים) בין חדרים שונים ובין הבניין לסביבה החיצונית.
הסופה מנתקת גם את מערכת חימום והקירור של הבניין, והטמפרטורה בחוץ נשארת יציבה.
זהו הרגע בו אנו מתחילים למדוד את התפתחות הטמפרטורות הפנימיות.
בהדרגה הטמפרטורה בתאים בכל חדר תהפוך לאחידה, בהמשך הטמפרטורה של החדרים השונים תתכנס ותהיה אחידה.
לבסוף, טמפרטורת החדרים תשתווה לטמפרטורת בחוץ.
קובובי משווה את הבניין לחייו של אדם.
הוא טוען שלמרות שלכל תא יש תנור עם כיוון לטמפרטורה שונה יש השפעה בין התאים באותו חדר, ובמידה פחותה בין החדרים.
פירוק החיים לגדילים מרמז על כך ההשפעה שיש לגדילים אחד על השני במהלך החיים.
אך בטווח הקצר הם בלתי תלויים.
קובובי טען ש"חלוקה כזו הינה נורמלית, ומהווה אינדיקטור לבריאות נפשית ופיזית.
כישלונה הוא, לכל הפחות, אינדיקציה ללחץ".
אביו אריה ליאון קובובי (קובוביצקי) (1896–1966) יליד העיר קורשניי בליטא.
אביו קבל תואר דוקטורט בפילולוגיה קלאסית ובעריכת דין.
בנוסף להיותו עו"ד בעל מוניטין נרחב היה פעיל ומנהיג ציוני.
הוא שמש כעורך הדו-שבועון הציוני "התקווה" בצרפתית, פרסם כתב עת ציוני סוציאליסטי "פולק און ארבעט" ביידיש.
לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933, היה אריה קובובי אחד ממתכנני החרם הכלכלי על גרמניה.
בשנת 1936 היה מעורב בהקמת הקונגרס היהודי העולמי (WJC) ונבחר להנהיג אותו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית, שם מונה לתפקידים בכירים שונים במסגרת הקונגרס היהודי העולמי.
ב-1948 עלה אריה קובובי לשיראל ושימש כשגריר ישראל.
בשנת 1959 הוא מונה ליו"ר אנדרטת יד ושם (יָד וַשֵׁם) הרשמית של ישראל לקורבנות השואה בירושלים.
אמו של מיכאל היא המשוררת הסופרת והעיתונאית מרים קובובי (1897-1992).
במהלך מלחמת העולם השנייה, עזבה עם בעלה את בלגיה.
חודש ימים לאחר מכן נולד בנה מיכאל.
הם נמלטו מאירופה לארצות הברית.
היא הייתה ממנהיגות התנועה הציונית בבלגיה ומאוחר יותר של הארגון הציוני הבינלאומי "נשים חלוצות" בארצות הברית.
עם קום המדינה עלתה עם בעלה ובנם לארץ ישראל.
קובובי היה נשוי למלחינה ואמנית הסאונד ג'ודית שייטין, פרופסור על שם ויליאם קינן ג'וניור ויו"ר המחלקה למוזיקה על שם מקנטייר באוניברסיטת וירג'יניה.
בנו של קובובי מנישואיו הראשונים למירי קובובי הוא הבמאי, התסריטאי והמפיק איתמר קובובי (יליד 1967), שהיה מנהל הקריאטיבי הראשון של להקת המחול המודרני האמריקאית פילובולוס.
מיכאל צטרר הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת השוער באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה.
צטרר עבר למחלקת הנוער של אונטרהאכינג ב-2006. בדצמבר 2012 חתם על חוזה מקצועני בקבוצה הבוגרת, ששיחקה ב.
ב-1 במרץ 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 4–2 להאלשר.
בינואר 2015 עבר צטרר לורדר ברמן מהבונדסליגה.
בחצי השני של עונת 2014/2015 הוא שיחק 7 פעמים במדי קבוצת המילואים, ורדר ברמן II, ועזר לה לעלות מהליגה האזורית ל.
בפברואר 2019 הושאל לאוסטריה קלגנפורט מהליגה האוסטרית השנייה עד סוף העונה.
ביוני 2019 הושאל לשנתיים לזוולה מליגת העל ההולנדית.
ב-11 בספטמבר 2022 ערך צטרר את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה במדי ורדר ברמן, בהפסד 1–0 לאאוגסבורג.
ב-20 באוגוסט 2025 חתם צטרר על חוזה לארבע עונות באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה.
מיכאל עוזר רבין (נולד ב-1 בספטמבר 1931) הוא מתמטיקאי ישראלי בעל תרומה ניכרת למדעי המחשב, חתן פרס טיורינג, פרס ישראל ופרס דן דוד.
ממייסדי החוג למדעי המחשב ב, בו משמש פרופסור אמריטוס.
מיכאל רבין נולד בשנת 1931 בברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב, פולין) לד"ר ישראל אברהם רבין ולד"ר אסתר רבין.
אביו היה גם רב שהגיע משושלת רבנים באירופה.
בשנת 1935 עלתה משפחתו לארץ ישראל והשתקעה בחיפה.
רבין למד בבית הספר "נצח ישראל" ובבית הספר הריאלי העברי בחיפה, שם למד תחת חסותו של המתמטיקאי אלישע נתניהו שכיהן כמורה בתיכון.
בצעירותו רצה להיות מיקרוביולוג, בהשפעת הספר "ציידי החיידקים" של פאול דה קריף.
אולם לאחר שנחשף בגיל 12 לגאומטריה, נשבה בקסם המתמטיקה.
בראשית 1948 התגייס ושירת במלחמת העצמאות כקשר בחיל התותחנים.
רבין למד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בשנים 1950–1953, והתעניין בעיקר באלגברה ובלוגיקה.
עבודת הגמר שלו לתואר מוסמך כללה פתרון לבעיה פתוחה במתמטיקה שאותה הציגה אמי נתר.
לאחר שנה באוניברסיטת פנסילבניה, למד לדוקטורט באוניברסיטת פרינסטון בהנחייתו של אלונזו צ'רץ'.
עבודת הגמר שלו קישרה בין מושג החישוביות לתורת החבורות.
לאחר שסיים בהצלחה את לימודי הדוקטורט בשנת 1956, הזמין אותו קורט גדל להיות חבר במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, שם שהה ולימד מתמטיקה בשנים 1956–1958. בשנת 1958 נתמנה למרצה באוניברסיטה העברית.
במשך שנים אחדות חילק רבין את זמנו בין מחקר והוראה באוניברסיטה לבין מחקר במעבדות המחקר של חברת IBM.
ב-1959 פרסם רבין יחד עם דנה סקוט מאמר, שהתבסס על עבודתם המשותפת במעבדת המחקר של IBM בקיץ 1957, שבו הראו השניים כיצד ניתן להתייחס לאוטומט כאל אובייקט מתמטי, הוכיחו את המשפטים העיקריים בתחום והמציאו את האוטומט הלא דטרמינסטי.
בשנת 1976 זכו שני הכותבים בפרס טיורינג על מאמר זה.
בקיץ 1958 שהה שוב במעבדת המחקר של IBM, ובעקבות פגישה עם ג'ון מקארתי פרסם דו"ח מחקר חלוצי בנושא סיבוכיות חישובית, בפרט בהקשר של קריפטוגרפיה.
בשנת 1965 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית.
בשנת 1970 יסד את המחלקה למדעי המחשב במסגרת המכון למתמטיקה באוניברסיטה העברית, יחד עם פרופ' אלי שמיר.
בשנת 1972 מונה לרקטור האוניברסיטה, וכיהן בתפקיד זה במשך שלוש שנים.
מאז שנת 1980 ולאורך שנים רבות חילק את זמנו בין האוניברסיטה העברית לאוניברסיטת הרוורד.
באמצע שנות ה-90 לימד גם במרכז הבינתחומי הרצליה.
היה נשוי לרות רבין עד לפטירתה בנובמבר 2025, ולהם שתי בנות.
אחיו למחצה, פרופ' חיים רבין, היה בלשן וחוקר הלשון העברית והלשונות השמיות, ואחותו, פרופ' מרים בן-פרץ, כלת פרס ישראל בחינוך, הייתה חוקרת חינוך והוראה.
בתו, טל רבין, גם היא חוקרת בתחום ההצפנה, ובתו שרון רבין-מרגליות היא פרופסור למשפטים באוניברסיטת רייכמן, חתנו הוא פרופסור למשפטים יורם מרגליות מאוניברסיטת תל אביב.
מחקרו של רבין פרוש על מספר תחומים: לוגיקה מתמטית, תורת החישוביות, אלגוריתמים הסתברותיים, חישוב מבוזר וחישוב מקבילי.
בכל אחד מהתחומים הללו הוא ביצע כמה פריצות דרך מחקריות, שהטביעו את חותמן על תחום המחקר בכללותו.
אחת מעבודותיו החשובות והמפורסמות ביותר היא בתחום האלגוריתמים ההסתברותיים.
הרעיון של רבין הוא לאפשר לתוכנית מחשב לקבוע את צעד החישוב הבא באמצעות "הטלת מטבע", כלומר, באופן אקראי, במקום לקבוע אותו באופן דטרמינסטי.
הבחירה האקראית מבטיחה, בהסתברות גבוהה, בחירת מסלול חישוב שמביא לפתרון הנכון במספר ממוצע של צעדי חישוב שקטן במידה רבה ממספר צעדי החישוב בשיטה הדטרמיניסטית הקלאסית.
ראו עוד בנושא זה: שיטת מונטה קרלו.
שימוש נוסף של אקראיות שרבין תרם רבות להבנתו הוא בתחום האלגוריתמים המבוזרים ובפרט לבעיית "ההסכמה הביזנטית" (Byzantine Agreement).
זו היא בעיה מרכזית במערכות מבוזרות שבה יש למעבדים שונים ערכים שונים והם רוצים להסכים על ערך משותף - לדוגמה אם לפעול או לא.
הקושי הוא שחלק מהמעבדים הם עוינים, "ביזנטיים", ומנסים להפריע להשגת ההסכמה.
הבעיה הוגדרה על ידי לזלי למפורט ועמיתיו בתחילת שנות ה-80 וידוע כי כל אלגוריתם הסכמה דטרמיניסטי זקוק למספר צעדים יחסי למספר המעבדים העוינים.
רבין הראה כי אלגוריתמים הסתברותיים זקוקים למספר צעדים קטן יותר.
הגישה של רבין הובילה אחרי מספר שנים לפיתוח שיטה עם מספר צעדים קבוע.
בתחום ההצפנה ידוע רבין בזכות שיטת הצפנה וחתימה עם מפתח פומבי הקרויה על שמו - הצפנת רבין, שהייתה הראשונה שניתן היה להוכיח לגביה שקילות מסוימת לבעיית פירוק מספרים לגורמים ראשוניים ובזכות המצאת מושג ופרוטוקול העברה עלומה (Oblivious Transfer).
כמו כן היה לו חלק בפיתוח אלגוריתם מילר-רבין, המשמש כדרך המקובלת לבדיקת ראשוניות של מספרים לצורכי הצפנה.
רבין לימד אלפי סטודנטים באוניברסיטה העברית, שבה אף שימש כרקטור, ובאוניברסיטאות אחרות, ובכלל זה אוניברסיטאות ברקלי, ייל, ניו יורק, MIT, פרינסטון, הרוורד ופריז.
בין תלמידיו הבולטים נמנים שהרן שלח, עזריה פז ומיכאל בן-אור.
פרופ' רבין זכה בפרסים הבאים:
פרס טיורינג (1976) - הפרס החשוב בעולם למדעי המחשב
פרס הארווי למדע ולטכנולוגיה (1980)
פרס דן דוד בחקר העתיד בקטגוריית "מחשבים וטלקומוניקציה" לשנת 2010.
פרס דייקסטרה לחישוב מבוזר (2015).
פרופ' רבין קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטאות הבאות: מכון ויצמן למדע אוניברסיטת חיפה, האוניברסיטה הפתוחה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת בורדו ואוניברסיטת ורוצלב.
פרופ' רבין גם חבר באגודות הבאות:
האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים מאז שנת 1982,
חבר חוץ באקדמיה האמריקאית למדעים ולאמנויות מאז שנת 1975,
חבר חוץ באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית מאז שנת 1984,
חבר חוץ של החברה הפילוסופית האמריקאית מ-1988,
חבר חוץ של האקדמיה הצרפתית למדעים מ-1995.
מיכאל קליינר (נולד ב-4 באפריל 1948) הוא משפטן וחבר הכנסת לשעבר ונשיא בית הדין של הליכוד החל מיולי 2013.
קליינר נולד במינכן, גרמניה בשם מנחם מנדל, ועלה לישראל בשנת 1951. הוא נולד ליעקב קליינר ולאשתו פאולה קליינר בתו של יעקב צוויגנהפט ונכדתו של הרב אפרים מרדכי צוויגנהפט.
לאחר שירותו הצבאי בחיל המודיעין, למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב והוסמך כעורך דין.
בעת לימודיו כיהן כיו"ר אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב.
לאחר לימודיו שמש חבר במועצת עיריית תל אביב ותיפקד כיו"ר צעירי תנועת החרות.
לאחר מכן מונה למנכ"ל המחלקה לחינוך יהודי בגולה בסוכנות היהודית.
בבחירות לכנסת העשירית שובץ ברשימת הליכוד לכנסת במקום ה-49. בבחירות אלו זכה הליכוד ב-48 מנדטים, ובמהלך הקדנציה בשנת 1982, עם התפטרותו של משה ארנס מהכנסת, נכנס קליינר לכנסת.
במהלך כהונתו בכנסת העשירית היה חבר בוועדת הכלכלה, ועדת חוקה, חוק ומשפט וועדת העלייה והקליטה.
בכנסת ה-11 לא כיהן קליינר כח"כ.
הוא מונה על ידי שר הבינוי והשיכון, דוד לוי, ליו"ר חברת עמידר.
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה שובץ ברשימת הליכוד לכנסת במקום ה-41. אך בבחירות אלו זכה הליכוד ב-39 מנדטים.
הוא חזר לכנסת כחודש לאחר תחילת כהונתה של הכנסת ה-12. בעקבות פטירתו של חבר הכנסת יגאל כהן.
בכנסת ה-12 שימש יו"ר ועדת העלייה והקליטה.
כאשר דוד לוי הקים את מפלגת גשר, חבר אליו קליינר, ובמסגרת ההסכם עם בנימין נתניהו לקראת הבחירות לכנסת ה-14 ניתן לו אחד מחמשת המקומות ברשימת הליכוד ששוריינו ל"גשר", והוא נבחר לכנסת ה-14. בכנסת זו היה חבר בוועדת הכספים ובוועדת העלייה והקליטה.
קליינר טען שחבר לדוד לוי כיוון שנחשב לאיש ימין מובהק, אחד מהחישוקאים שהתנגדו להליכת יצחק שמיר לוועידת מדריד.
במהלך הכנסת ה-14 שימש קליינר יו"ר שדולת חזית ארץ ישראל בכנסת והוביל מהלכים פוליטיים ומאבק פרלמנטרי וחוץ-פרלמנטרי לעצירת הסכם חברון והסכם ואי.
במסגרת המאבקים שהוביל כיו"ר חזית ארץ ישראל בכנסת: הקמת שכונת הר חומה בירושלים, הקמת שכונת מעלה הזיתים (ראס אל עמוד) והפלת ממשלת נתניהו בגין מימוש הסכם ואי שכללו נסיגה מ-13% משטחי יהודה ושומרון.
ביולי 1997 מונה למרכז הקואליציה בוועדת הכספים.
במרץ 1999, במהלך כהונת הכנסת הארבע-עשרה, פרש קליינר יחד עם זאב בנימין בגין ודוד ראם מהליכוד, במחאה על חתימת הסכם ואי עם הארגון לשחרור פלסטין, ויחד אתם הקים את חרות - התנועה הלאומית.
בבחירות לכנסת ה-15 רץ עם חרות במסגרת האיחוד הלאומי, ולאחר כישלון הרשימה (שזכתה ב-4 מנדטים), שבעקבותיה פרש בני בגין מהכנסת, נבחר ליו"ר חרות.
במהלך הקדנציה פרשה סיעת חרות מהאיחוד הלאומי.
קליינר הוביל שלושה מאבקים מרכזיים בכנסת ה-15:
מאבק להתניית האזרחות הישראלית בנאמנות למדינת ישראל כמדינה יהודית.
מאבק להשבת כספי הפוליסות של יהודים שנספו בשואה לצאצאיהם ויורשיהם.
במסגרת זו יזם את הקמת קרן ג'נרלי שהחזירה מיליוני שקלים ליהודים בארץ ובעולם והיה שותף למאבק רחב יותר שהביא להקמתה של קרן כספית משותפת לחברות הביטוח שהחזירה כספים לצאצאי קורבנות השואה ועוסקת בהקמת מפעלי הנצחה.
בכנסת הזו התמנה קליינר ליו"ר הלובי הפרלמנטרי לשחרור יונתן פולארד, והוא החל במסע ציבורי לשחרורו מהכלא בארצות הברית.
מסע זה הגיע לשיאו כאשר לפני הבחירות לכנסת ה-16 הציע קליינר לפולארד את המקום הראשון ברשימת חרות לכנסת, ופולארד דחה את ההצעה מכיוון שחשש שהיענות לה תטרפד הליך משפטי שקידם בארצות הברית ובו תלה תקוות רבות לשחרורו (שהתבדו מאוחר יותר).
קליינר חבר לברוך מרזל לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה, במטרה למשוך את קולות הימין הרדיקלי, אולם רשימתו לא עברה את אחוז החסימה.
גם בבחירות לכנסת השבע עשרה התמודד קליינר בראש מפלגת חירות, כאשר הוא מקדם את רעיון הטרנספר, אך הפעם בנפרד ממרזל ועם אמצעים כספיים דלים ביותר, והוא קיבל מספר לא משמעותי של קולות.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה (2009) חזר לליכוד, התמודד בבחירות המקדימות והוצב במקום ה-48 ברשימתה לכנסת.
ביולי 2013 נבחר קליינר לנשיא בית הדין של הליכוד.
מחוץ לעיסוקיו הפוליטיים, כיהן בין השנים 1986–1988 כיו"ר מועצת המנהלים של חברת עמידר, בין השנים 1992–1996 כיו"ר בנק כרמל, כיו"ר דירקטוריון חברת הנדל"ן אאורה השקעות וכן פעל במשרד עורכי הדין שהקים.
כותב במהדרות סופהשבוע של מעריב השבוע.
בנו, פעיל הימין הקיצוני גלעד קליינר, נעצר באוגוסט 2015 בשל הבעת תמיכה בפיגוע הדקירה במצעד הגאווה בירושלים, וכן בסיפוקו ממותה של הנערה שירה בנקי שנדקרה במצעד.
לאחר מכן התנצל, הביע סלידה ממעשיו של שליסל וטען כי לא חשב פעמיים לפני שכתב פוסט תמיכה במעשה הרצח.
מיכאל רוֹזְנַק (Rosenak; כ"ד כסליו תרצ"ג, 23 בדצמבר 1932 - ה' סיוון תשע"ג, 14 במאי 2013) היה פילוסוף של החינוך היהודי.
הוריו (מיני לבית נוימן ויצחק צבי (איגנאץ) , עורך דין) הצליחו להימלט מארצם בשנת 1938, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
סבו הרב ד"ר מרדכי יהודה (לאופולד) רוזנק היה רבה של ברמן, נישא לבלה, בתו של הרב שלמה קרליבך.
רוזנק גדל בניו יורק והיה חניך תנועת הנוער השומר הדתי.
הוא התמחה בסוציולוגיה, היסטוריה וחינוך יהודי וסיים את לימודיו באוניברסיטת קולומביה.
רוזנק היה פעיל בתנועת יהודה הצעיר ועם תנועה זו הגיע לארץ ישראל.
ב־1958 עלה לישראל ושימש בתפקידים חינוכיים (בתי ספר תיכון, הסוכנות היהודית, יהדות התפוצות, צה"ל, מכון פרד"ס ומכון מנדל).
החל מ־1969, במקביל לכתיבת דוקטורט, לימד במרכז מלטון לחינוך יהודי בתפוצות באוניברסיטה העברית ושימש בה בתפקידי ניהול שונים.
הרצה באוניברסיטאות בעולם, והשפעתו החינוכית ניכרת במסגרות חינוכיות של זרמים שונים בעולם היהודי.
ביטוי לכך בשלושה תוארי דוקטור לשם כבוד שניתנו לו על תרומתו החינוכית ממוסדות JTS - בית המדרש לרבנים הקונסרבטיבי בניו יורק (ב-1997); ההיברו יוניון קולג' - Hebrew Union College הרפורמי (ב-2003) וישיבה אוניברסיטה האורתודוקסי מודרני בניו יורק (ב-2008).
היה נשוי לגאולה לבית גולדריי.
ילדיו: ד"ר דניאל רוזנק, רופא בכיר, מיילד ומנתח במחלקת נשים ויולדות בבית החולים הדסה הר הצופים; פרופ' אבינועם רוזנק, חבר סגל בכיר בחוג למחשבת ישראל ובחינוך יהודי באוניברסיטה העברית בירושלים; עו"ד אביגיל שיינין, עורכת דין, טוענת רבנית ומגשרת, שוהם, וגב' שולי רוזנק-אייזיקס, מנהלת בית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים.
רוזנק פיתח את שיטתו הפילוסופית מתוך היכרות בלתי אמצעית עם העבודה החינוכית.
שיטתו מתמודדת עם האיום שחשה המסגרת של החינוך הדתי עם הדיסציפלינה ההיסטורית, קריאה ביקורתית של מקורות והניגודים בין המדע לבין ההלכה.
משנתו ביקשה לפתור מצוקה זו מתוך הנחה שפתרונה הוא תנאי ליצירת יהודי דתי ומשכיל.
עבודתו מדריכה כיצד ניתן לנוע בין מחקר מדעי וביקורתי בד בבד עם טיפוח אתוס חינוכי נאמן לקהילה הדתית.
ההוראה הפילוסופית־חינוכית שפיתח יצרה את המצע התאורטי ליצירת גשר בין עולם המחקר והמדע לבין עולם האמונה; ובין זרמים שונים של המחשבה היהודית והלא-יהודית.
המושג "תמימות שנייה", שנטבע על ידי עקיבא ארנסט סימון, היה מיסודות הגותו.
מושג זה משרטט מצב תודעתי של אדם בוגר, המאפשר לו חשיבה עצמאית ללא הרתעות מההשכלה הכללית, המתלווה לו מחויבות עמוקה למסורת דתית אך גם יכולות שיח בין-תרבותיים.
רוזנק הצביע על מצוקתן של מערכות חינוך ממלכתיות ורב תרבותיות, המתבטאת בהימנעותן של המערכות השונות ממעורבות ונקיטת עמדה ערכית.
לשם פתרון בעיה זו הוא היה ממפתחיה של תפיסה חינוכית שאיפשרה דיון ערכי שעודד למחויבות תוך שמירת האוטונומיה הרוחנית של משתתפי השיח ברוח פלורליסטית.
רוזנק היה ממפתחיה של תוכנית "ערכים יהודיים" שהגיבה לצורך לפתח הוראה שיש בה משמעות קיומית מכאן ונאמנות לתכני הלימוד מכאן.
הוא התמחה בפישוטם של מבני ידע ללא עיוותם או צמצומם, והוא הנחיל מבנה שיח של דיאלוג ערכי המקפיד על נאמנות לטקסטים ובה בעת מזמין שיקול דעת עצמאי מצד התלמידים.
רעיונות אלה קיבלו ביטוי בספרו Teaching Jewish Values.
רוזנק הצביע בספרו על חשיבות המושגים רלוונטיות ואותנטיות.
ה"אותנטיות" מתארת את ניסיונו של המורה להדגיש את התוקף ואת הסמכות של הטקסט ואת היבטיו הדתיים המחייבים; וה"רלוונטיות" מבטאת את ניסיונו לעדכן את הטקסט לזמננו (ניסיון העלול להוביל לרדוקציה ועיוות).
סוגיות אלו נדונו על ידי רוזנק בזיקה למשנתו החינוכית של הפילוסוף של המדע והחינוך יוסף שוואב.
בד בבד הוא יצר את המונח "תרגום חלקי", המבטא את מחויבותו של המחנך לרלוונטיות מכאן ואותנטיות מכאן.
בספרו Commandments and Concerns, שיצא לאור ב־1987, מייסד רוזנק את התאוריה החינוכית בין שני קטבים ואת המרחב הדיאלקטי ההכרחי ביניהם מכאן, והבעייתיות של חד־ממדיות (הגוררת אינדוקטרינציה ופונדמנטליזם דתי) מכאן.
בספרו Roads to the Palace, שיצא בשנת 1995, מניח רוזנק את יסודות התורה החינוכית־התרבותית (או הפידיאה) היהודית כאשר הפילוסופיה של החינוך משמשת לו כלי אנליטי.
כאן הוא פיתח את המושגים "שפה" ו"ספרות" (מיסודם של מיכאל אוקשוט וריצ'רד סטנלי פיטרס).
מושגים אלה מבהירים את הזיקה בין עקרונות וכללים הנמצאים ביסודה של התרבות ("השפה") לבין עולם הפרשנות המגוון על הופעותיו החדשות ("ספרות").
ספרו Tree of Life שיצא לאור ב־2001 הוא פירוש לתורה המונח על יסודות הפילוסופיה של החינוך היהודי שאותה הוא פיתח.
בספרו פרשיות התורה הופכות למצע לשיח חינוכי הנחשף מבין קפליו של הטקסט המקראי.
בספרו "צריך עיון", שיצא בשנת 2003, נדונה, בין היתר, סוגיית החינוך לערכים.
רוזנק מבחין שם בין ערכי-על קיומיים הניצבים מעל כל מערכת תרבותית של מערכת נתונה (כאיסור "עבודה זרה" ביהדות), לבין ערכים מרכזיים שמשותפים לכל חבריה של קהילה.
ספר זה מבהיר כיצד ניתן לפתח שיח חינוכי בחברה רב-תרבותית ובדרכי יישובם של מחלוקות.
לטענתו, מערכות ערכים מתחלקים לשלוש קומות: הקומה הראשונה כוללת את כל ערכי-העל הקיומיים; הקומה השנייה מכילה ערכים קולקטיביים חשובים השנויים במחלוקת; בקומה שלישית ניתנת לגיטימציה להעדפות אישיות ולערכים אסתטיים.
מיכאל רוזנק, צריך עיון: בין מסורת ומודרנה בחינוך היהודי, ירושלים: הוצאת מאגנס תשס"ג
מיכאל רוזנק, עץ החיים ועץ הדעת: שיחות עם התורה, אבינועם רוזנק (עורך המהדורה העברית), הוצאת ידיעות ספרים, תל אביב 2013.
מיכאל רוזנק, הוראת תרבות ישראל: בין הערכי לרלוונטי, עורך: אשר שקדי, מרכז מלטון לחינוך יהודי, האוניברסיטה העברית ומופ"ת, בית הספר למחקר ופיתוח, ירושלים, 2015.
מיכאל רויז הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן וחבר נבחרת ישראל.
רויז למד לשחק שחמט בגיל 7. כאשר היה בן 9 סיים במקום השני באליפות הלאומית בקטגוריה עד גיל 10. עלה לישראל בשנת 1995. השיג דרגת אמן בינלאומי ב-1999 בגיל 16, ודרגת רב-אמן ב-2003.
שיחק בלוח הרביעי של ישראל באולימפיאדת השחמט 2016, שהתקיימה בבאקו שבאזרבייג'ן.
רויז הוא גם מאמן שחמט.
בין תלמידיו הבולטים הוא אריאל ארנברג, בעל דרגת אמן בינלאומי.
רויז זכה במקום ראשון באליפות צה"ל בשנים 2002 ו-2003, מקום 1–3 בתחרות פתוחה באשדוד, 2004, 6-1 בתחרות פתוחה בציריך, 2004, 4-2 עם מיכאיל גורביץ' וויטלי גולוד (עם תוצאה 7 מ-9) בתחרות פתוחה בסן וינסנט, איטליה, 2004, 5-3 עם תוצאה 8 מ-10 בתחרות פתוחה בבנסקה, ספרד, 2005.
רויז זכה בתחרות שחמט מהיר בביל, 2006. בתחרות אמני גיברלטר ב-2007 הוא חלק את מקום 5, אחרי ולדימיר אקופיאן, אלכסנדר שרקשנקו, היקארו נקמורה ואמיל סוטובסקי.
רויז היה חלק מהנבחרת הלאומית בפלובדיב 2003 (מדליית כסף קבוצתית) ואליפות העולם לקבוצות בבאר שבע 2005.
ב-2005, עלה לגביע העולם, שם הפסיד בסיבוב הראשון לאלכסנדר מוטילב 1.5-0.5.
רויז ייצג את ישראל בשתי אולימפיאדות שחמט:
מיכאל רוז'צקי הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
רוז'צקי נולד בעיר לנינגרד בברית המועצות (כיום סנקט פטרבורג שברוסיה).
בן יחיד למשפחה ממוצא יהודי, אביו הוא ד"ר לפיזיקה ואמו היא כימאית פולימרים.
עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1990. למד בתיכון עירוני ג' בחיפה.
מ-1994 שירת בצה"ל כמ"כ בחטיבת הנח"ל.
סיים תואר ראשון בתיאטרון במגמת משחק באוניברסיטת תל אביב בשנת 2003.
רוז'צקי השתתף בסרט "איזה מקום נפלא" ב-2005, בו גילם את סרגיי.
בנוסף שיחק בתיאטרון יידישפיל ב-2008 בהצגה "הזכייה הגדולה" ("דאס גרויסע געווינס" מאת שלום עליכם), בה גילם את סאלאמאן אסקאראוויטש פיין.
כן גילם את התפקיד הראשי בהצגה "נטוצ'קה" בתיאטרון תמונע (2009).
הופיע במספר מופעים של האופרה הישראלית, בהם טורנדוט (2008), לה בוהם, טוסקה, כרמן ואיידה (2009).
בטלוויזיה התפרסם כשגילם את פאבל קובלובה בסדרה "הבורר" לאורך מספר עונות.
"השיר שלנו", 2006 - עוזר לגאידמק (הופעת אורח)
"אגדת דשא", 2007 - גילם את יורי, מאמן קבוצת כדורגל
"החברים של נאור" 2007 - גילם את ולדימיר
"השנים הכי יפות", 2011 - גילם את מישה (הופעת אורח)
מיכאל קרפין (נולד ב-29 בנובמבר 1945) הוא עיתונאי וסופר ישראלי, מפיק סרטי תעודה ומחבר ספרי תחקיר.
למד מדעי המדינה באוניברסיטה העברית ותקשורת המונים באוניברסיטת UCLA.
הוא החל את דרכו כעיתונאי בשנת 1969 ככתב רדיו בקול ישראל ובמלחמת יום הכיפורים נמנה עם הכתבים הבולטים שסיקרו את הקרבות הקשים בחזית הדרומית ואת המשא ומתן להפסקת אש בקילומטר ה-101 ואחר כך בז'נבה.
בשנת 1976 הצטרף למחלקת החדשות של הטלוויזיה הישראלית (כיום "הערוץ הראשון") ובמשך כ-20 שנה שימש ככתב בכיר ועורך.
בין השנים 1976–1980 הוצב קרפין בבון, בירת גרמניה המערבית בתפקיד שליח רשות השידור באירופה.
בשנת 1983 מונה לתפקיד עורך מהדורת החדשות המרכזית מבט לחדשות ולאחר מכן, משנת 1986 עד 1990, הפיק והגיש את תוכנית הדגל של הערוץ מבט שני, שהתמחותה בכתבות תחקיר.
במאי 1986 חשף קרפין את בידוי הראיות בידי השב"כ במהלך חקירת פרשת קו 300, אחד האירועים השנויים ביותר במחלוקת בהיסטוריה של המדינה.
בשנת 1987 הוא חשף את פרשת עיזאת נאפסו, קצין מודיעין צ'רקסי שעונה בחקירת השב"כ, הורשע בריגול ולבסוף זוכה על ידי בית המשפט העליון.
במפטמבר 1990 הודח מעריכת "מבט שני" בידי מנהל הטלוויזיה יוסף בראל, שנכנס אז לתפקידו, עקב סרובו של קרפין לקבל אישור מבראל לפני שידור כל כתבה.
בין מאי 1991 לנובמבר 1992 הוצב במוסקבה והיה העיתונאי הישראלי הראשון שהוכר על ידי ברית המועצות.
במקביל פרסם תחקירים בעיתון חדשות.
בתחקיר שפרסם במאי 1991 הזהיר מתוצאות כלכליות קשות של העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, שלטענתו היה אמור להוביל לאבטלה המונית.
בשנת 1995, לאחר שפרש מן הערוץ הראשון, הוביל קרפין את הקבוצה שזכתה במכרז להפעלת תחנת הרדיו האזורית הפרטית הראשונה בישראל, רדיו ללא הפסקה, המשדרת באזור תל אביב.
קרפין הקים את תחנת הרדיו וניהל את פעולתה בשנה הראשונה לקיומה.
לאחר מכן פרש ונעשה מפיק עצמאי של סרטי תעודה ומחבר ספרי תחקיר, המיועדים בעיקר לשוק האמריקאי.
קרפין יצר סרטי תעודה וספרים שחשפו שניים מהפרקים הרגישים ביותר בתולדות המדינה: בניית הכושר הגרעיני של ישראל ומערכת ההסתה הלאומנית-משיחית שקדמה לרצח יצחק רבין.
קרפין נשוי לפנינה לבית בהט, אב לשלושה ילדים ומתגורר בתל אביב.
קרובים רחוקים (1995) , סדרה בת שלושה פרקים המתארת את הקהילה היהודית בצפון אמריקה.
זכתה בפרס לעיתונות מטעם המרכז העולמי של בני ברית.
ממשלת ישראל מודיעה בתדהמה (1997) חושף את מערכת ההסתה הקיצונית כנגד ראש הממשלה יצחק רבין אשר קדמה להרצחו.
הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל FIPA בצרפת בשנת 1998 ובמדליית כסף בפסטיבל ניו-יורק לתוכניות טלוויזיה בינלאומיות בשנת 1997. הסרט הוקרן ברשתות טלוויזיה ב-15 מדינות ובפסטיבלי סרטים בינלאומיים רבים.
פצצה במרתף (2001) מציג לראשונה בטלוויזיה את תולדות הקמתו של הכור בדימונה ואת פיתוחה של האופציה הגרעינית של ישראל.
הסרט הוקרן ברשתות טלוויזיה, פסטיבלים בינלאומיים וכינוסים מקצועיים ברחבי העולם.
"ירושלים מלאה ביהודים משומשים" (2006) בוחן את שיריו של יהודה עמיחי על ירושלים מזווית אומנותית ופוליטית חדשה.
"אינני יכול עוד" (2006) מציג את שנות חייו האחרונות ומלאות הסבל של ראש הממשלה מנחם בגין, מהחלטתו להפציץ את הכור הגרעיני בעיראק, דרך מלחמת לבנון הראשונה השנויה במחלוקת, התפטרותו המפתיעה מראשות הממשלה ותשע שנות הבדידות שבהן כלא את עצמו בדירה קטנה בירושלים.
Imperfect Compromise: A New Consensus among Israelis and Palestinians הספר בוחן את התהליך המשיחי שהתרחש בחברה הישראלית מאז שהגדה המערבית נכבשה ביוני 1967 ומציג תחזית אופטימית: ישראל והערבים נכנסו לישורת האחרונה של המסלול המוביל להסדר שלום כולל.
Tightrope – Six Centuries of a Jewish Dynasty סאגה היסטורית בת 650 שנה של משפחת בקנרוט מגליציה (היום מערב אוקראינה) - סיפור אמיתי המבוסס על יומנים, מכתבים, מסמכים ועדויות בעל-פה.
ההיסטוריה של משפחת בקנרוט דומה להיסטוריה של משפחות יהודיות רבות מאירופה שהיגרו לארצות הברית.
הספר יצא לאור בארצות הברית בשנת 2008 בהוצאת John Wiley & Sons.
The Bomb in the Basement – How Israel Went Nuclear and What That Means to the World מתאר כיצד הפכה מדינת ישראל לכוח הגרעיני היחיד במזרח התיכון ואיך הצליחה לפתח את תוכנית האטום שלה בחשאי.
הספר יצא בארצות הברית בשנת 2006 בהוצאת Simon & Schuster.
רצח בשם אלוהים (נכתב יחד עם עינת פרידמן) מתאר את ארגון מערכת ההסתה נגד החלטתו של יצחק רבין לקיים משא ומתן עם הרשות הפלסטינית ומציג את האחראים לרצח ראש הממשלה.
הספר יצא בעברית (זמורה ביתן 1999), באנגלית בארצות הברית (Henry Holt and Company, New-York 1998) ובבריטניה (Granta Books, London 1999), וכן בגרמנית (Rowohlt, Hamburg 1998).
זיכרונות מכיכר פושקין מתאר את חוויותיו של קרפין במוסקבה בזמן קריסתה של האימפריה הסובייטית.
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת ידיעות אחרונות בשנת 1993.
גלגולים בשלג מציג את היחסים המורכבים והטעונים בין גרמנים לבין יהודים.
פורסם בעברית בשנת 1983 בהוצאת דומינו.
מיכאל רבין היה כנר יהודי-אמריקאי.
רבין החל ללמוד נגינה בכינור בגיל שבע.
אביו, ג'ורג', כנר בפילהרמונית של ניו יורק, עמד על כישרונו.
גם אמו, ז'אן, הייתה פסנתרנית שהשתלמה בג'וליארד.
לילד נקבע שיעור אצל יאשה חפץ ורב-האמן יעץ לו ללמוד אצל איוון גלאמיאן.
רבין היה לתלמידו של גלאמיאן בניו יורק, וכן למד בבית הספר למוזיקה מדאואומאונט ובבית הספר למוזיקה ג'וליארד.
הוא החל להופיע עם תזמורות שונות בארצות הברית וב-29 בנובמבר 1951, בגיל חמש-עשרה, ניגן לראשונה בקרנגי הול את הקונצ'רטו ברה מז'ור של פגניני, עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוח דימיטרי מיטרופולוס.
הופעת הבכורה שלו בלונדון התקיימה ב-13 בדצמבר 1954, בנגינת הקונצ'רטו של צ'ייקובסקי ברה מז'ור ברויאל אלברט הול, עם תזמורת רשות השידור הבריטית.
מיכאל רבין הקליט קונצ'רטי של מנדלסון, גלאזונוב, פגניני (מס' 1 ברה מז'ור, שתי הקלטות), וייניאבסקי (מס' 1 בפה דיאז מינור, מס' 2 ברה מינור) וצ'ייקובסקי, כמו גם את הפנטזיה הסקוטית של ברוך ואת הסונאטות השלישית והרביעית לכינור סולו מאת אז'ן איזאיי וקטעים וירטואוזיים, בהם אלבום עם תזמורת הוליווד בואול.
רבין הרבה בסיורי קונצרטים וניגן בכל כרכי ארצות הברית, אירופה, דרום אמריקה ואוסטרליה.
במהלך רסיטל בקרנגי הול איבד לרגע את שיווי משקלו וכשל קדימה, אות ראשון לפגיעה נוירולוגית, שהשפיעה באופן חמור על הקריירה שלו.
הוא מת בגיל 35 מפגיעת ראש, שנגרמה בנפילה בדירתו בניו יורק.
רבין ניגן שנים רבות בכינור "קובליק" של גוארנרי דל ג'זו משנת 1735. רב-האמן בבניית כלי קשת, ג'וזפה גוארנרי, שבנה את הכינור הזה, נודע בשם דל ג'זו, משום שהתוויות ששם על כלי הנגינה שבנה נשאו את ראשי התיבות I.H.S.
מיכאל קשטן (13 בספטמבר 1922 – 15 בפברואר 1986) היה מחנך, סופר, מתרגם, משורר ופזמונאי ישראלי.
קשטן נולד בפולין, ובשנת 1939 עלה לארץ ישראל.
למד ספרות באוניברסיטה העברית בירושלים, והיה מחנך ומורה בהדסים, ואחר כך בבית הספר הריאלי בחיפה ובסמינר אורנים.
היה ממקימי בית רוטשילד בחיפה ושותף בניהולו.
תקופה מסוימת התגורר בפריז כשליח המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה למערב אירופה.
בשנותיו האחרונות היה מנהל האגף לתרבות של עיריית חיפה.
בין ספריו: "חבטה" (מבחר שירים), "הדור הצעיר בראי שירתו" (שירה).
כמו כן תרגם את מחזות אז'ן יונסקו שהוצגו בתיאטרון חיפה.
בזמן עבודתו בהדסים כתב יחד עם גיל אלדמע מספר שירים לטקס הביכורים של הכפר, וחלקם הפכו לנכס צאן ברזל של הזמר העברי: "שיבולים", "כי תנעם" (שהושר על ידי שושנה דמארי), "נערי ברועים", "זמר איכרים" - (כוריאוגרפית תמר אליגור), ועוד.
בשנת 1997 נקרא על שמו רחוב בחיפה.
מיכאל קורינאלדי (30 ביולי 1938 – 20 בפברואר 2022) היה עורך דין ישראלי ופרופסור למשפטים באוניברסיטת חיפה, בקריה האקדמית אונו, במכללת נתניה ובמרכז האקדמי כרמל.
חקר את יהדות אתיופיה ופעל לקידומם של יהודי אתיופיה בישראל.
קורינאלדי נולד במילאנו שבאיטליה וגדל בתל אביב.
למד בבית הספר התיכון הדתי צייטלין ושירת בצה"ל כמדריך בקורס מ"כים.
למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר בוגר ומוסמך.
בשנים 1961–1964 למד לימודים שלא לתואר בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית.
הוסמך כעורך דין ב-1965. את התמחותו עשה אצל השופטת מרים בן-פורת בבית המשפט המחוזי בירושלים.
כתב באוניברסיטה העברית עבודת דוקטורט בנושא: "יסודות בדיני פיקדון במשפט העברי".
בין השנים 1963–1970 שימש אסיסטנט ומתרגל של פרופ' מנחם אלון וכן חוקר במכון למשפט עברי באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1963 פתח משרד עורכי דין "קורינאלדי ושות' - עורכי דין".
בין השאר, עסק בייצוג אנשים שמעמדם היהודי מוטל בספק, כמו אישה שעברה גיור רפורמי וטענה שאינה יהודייה ויהודי קראי בדרישה שהמדינה תכיר בחופש הדת שלהם.
בשנים 1991–1993 היה חבר הוועד המרכזי של לשכת עורכי הדין.
בשנת 1992 התמנה לפרופסור חבר (מומחה) באוניברסיטת חיפה.
בשנים 1995–2003 שימש דיקן הפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו.
בשנים 2005–2015 היה מרצה בדיני משפחה וירושה ויו"ר המכון הבינלאומי לחקר האנוסים, המכללה האקדמית נתניה.
בשנת 2009 התמנה לפרופסור חבר על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
בשנים 2008–2017 היה מרצה בדיני משפחה וירושה, המרכז האקדמי כרמל.
בנוסף לתחום המשפטים קורינאלדי עסק בחקר וקידום העלייה והקליטה של כיתות ועדות בעם ישראל (יהודים קראים, יהודי אתיופיה, שומרונים, סובוטניקים, צאצאי האנוסים).
פעל במאבק לעליית יהודי אתיופיה לישראל וסייע במאמצי השכנוע בשנות ה-70 המאוחרות ותחילת שנות ה-80 להכיר בעדה ולנקוט בפעולה מאורגנת לעלייתה במסגרת חוק השבות.
יזם הקמת ועד בינלאומי בראשותו ומועצה ציבורית מטעם הכנסת למען יהדות אתיופיה ומיסוד חגיגות הסיגד.
בשנים 2001–2018 כיהן כיו"ר וחבר הנהלת בהלצ'ין - מרכז מורשת ליהדות אתיופיה.
בבחירות לכנסת העשירית עמד בראש רשימת שורשים שפרשה מן ההשתתפות בבחירות.
קורינאלדי זכה בפרס נשיא המדינה להנצחת זכרו של נשיא המדינה יצחק בן-צבי לשנת 2010, על פעולתו למען יהודי אתיופיה, צאצאי האנוסים, השומרונים, הסובוטניקים והיהודים הקראים.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 הוצב במקום השמיני והסמלי ברשימת "ירושלים שלנו" למועצת העיר, בהנהגת משה ליאון אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת במרץ 2019 רשם קורינאלדי מפלגה בשם "כל ישראל אחים לשוויון חברתי".
המפלגה הצטרפה בבחירות לרשימה משותפת עם מפלגת פעולה לישראל וקורינאלדי הוצב במקום השלישי ברשימה המשותפת "כל ישראל אחים ופעולה לישראל".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים בספטמבר של אותה שנה התמודדה מפלגתו באופן עצמאי והוא הוצב שני ברשימתה לכנסת, אך התפטר מהרשימה לפני יום הבחירות.
יתר הרשימה התפטרה יומיים לפני הבחירות.
מיכאל קורינאלדי נפטר בירושלים ב-20 בפברואר 2022. עד לפטירתו היה נשוי לרחלה, ולהם ארבעה ילדים.
בתו עו"ד אודית קורינאלדי-סירקיס היא היועצת המשפטית של בית הנשיא, ובנו עו"ד גלעד קורינאלדי הוא מומחה לזכויות יוצרים.
דיני אישים, משפחה וירושה – בין דת ומדינה, 2004
המעמד האישי של הקראים, אוניברסיטת תל אביב, 1984
יהדות אתיופיה - זהות ומסורת, הוצאת ראובן מס, 1988
מיהו יהודי : "ביתא ישראל": מגלות אתיופיה לשיבת ציון, 2018
Jewish Identity, הוצאת מאגנס - האוניברסיטה העברית, 1998
חידת הזהות היהודית: חוק השבות - הלכה למעשה, נבו הוצאה לאור, 2001
דיני ירושה, צוואות, ירושות ועזבונות.
ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, מהדורה ראשונה 2008, מהדורה שנייה מורחבת 2012.
ייפוי כוח מתמשך ותחליפים אחרים לאפוטרופסות : הרפורמה בדיני הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, מהדורה רביעית 2018.
שרשבסקי-קורינאלדי, דיני משפחה, הוצאת החברה הכלכלית של לשכת עורכי הדין בע"מ, כרך א' 2015 וכרך ב' 2016.
מיכאל קרמנקו (נולד ב-1973) הוא מעצב הבית של תיאטרון גשר.
מיכאל קרמנקו נולד וגדל ביקטרינבורג, רוסיה, למד ביולוגיה לתואר שני מגיל 16 עד 21, אבל לא סיים ובשנת 1995, בהיותו בן 21, עלה לישראל.
קרמנקו למד שנה עיצוב ותפאורה בחוג לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
ב-1998 החל לעבוד בצוות התפאורה כתאורן וכעוזר לאלכסנדר ליסיאנסקי, מעצב הבית דאז של תיאטרון גשר.
בשנת 2002 התמנה למעצב הבית של תיאטרון גשר, תפקיד בו הוא מכהן עד היום (פברואר 2012).
פעילותו של מיכאל קרמנקו מתפרשת על-פני ארבעה תחומים:
עשה הצגות רבות ביחד עם יבגני אריה, במאי הבית של תיאטרון גשר ועם במאים שגשר הזמינו מחו"ל.
עיצב תפאורה גם להצגות בתיאטראות הבימה, חיפה, ניסן נתיב ויורם לווינשטיין.
בסך-הכול עיצב תפאורה ותלבושות למעלה ממאה הצגות.
השלישי, אירועים גדולים: כגון ועידת הנשיא בירושלים.
הרביעי, גרפיקה ווידאו ארט וכן תמונות ופוסטרים לתיאטרון.
קרמנקו סיפר בריאיון למרב יודילוביץ' בynet על תפישתו האמנותית:
2007 - פרס התיאטרון הישראלי למעצב התפאורה של ההצגה "יאקיש ופופצ'ה", בתיאטרון "גשר".
2007 - פרס התיאטרון הישראלי למעצב התלבושות של ההצגה "יאקיש ופופצ'ה", בתיאטרון "גשר".
2006 - פרס התיאטרון הישראלי למעצב התפאורה של ההצגה "מינכהאוזן", בתיאטרון "גשר".
2005 - פרס התיאטרון הישראלי למעצב התפאורה של ההצגה "מומיק", בתיאטרון "גשר".
2003 - פרס התיאטרון הישראלי למעצב התפאורה של ההצגה "שושה", ביחד עם יבגני אריה, בתיאטרון "גשר".
2002 – פרס התיאטרון הישראלי למעצב התפאורה של ההצגה "העבד", ביחד עם יבגני אריה, בתיאטרון "גשר".
הצגה סוג עיצוב תיאטרון מחזאי במאי שנה עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני עיצוב תפאורה האופרה הישראלית ברטולט ברכט וקורט וייל עמרי ניצן 2012 שומבצל עיצוב תפאורה תיאטרון המדיטק עיבוד לסיפור הילדים של חיים נחמן ביאליק משה קפטן 2006
One של ריטה, המופע היקר ביותר בתולדות ישראל, שעלות הפקתו הייתה 20 מיליון שקל.
הופק בהשראת מופעי ענק בברודוויי ובלאס וגאס וכלל מסכי מים, להביורי אש כדורי פייבר, מראות זוויתיות, מסכי ערפל, קשתות אור, קרני לייזר, אימאז'ים תלת־ממדיים, מקרנים ממוחשבים, השתתפו במופע ארבעים רקדנים ופעלולנים.
המופע נערך בגני התערוכה בתל אביב בין ה-6 ביולי ל-6 באוגוסט 2006, וצפו בו כמאה אלף אנשים ועל המוזיקה היה אחראי רמי קליינשטיין והבמאי היה חנוך רוזן.
ריטה זכתה עבור המופע בתואר "אשת השנה בבמה" ב"טקס אנשי השנה" של קשת והוא תועד על גבי DVD ואלבום שראו אור באותה שנה.
מוזאיק פרוג'קט בפסטיבל ישראל, הבמה הוסבה לאלקטרולאונג' עם בארים ומשקאות וסביבה היו הקרנות וידאו.
מופע מומנטום של להקת מיומנה, נוצר על ידי בועז ברמן ואילון נופר, בוחן את השאלה, מה היה ניתן לעשות לו היה ניתן לעצור את הזמן, כולל וידאו, 2008.
שרית חדד בקיסריה, מופע מולטימדיה ווידאו ארט.
הבמה שנבנתה בקיסריה שילבה מרכיבי תפאורה מתנפחים שיוצרו ויובאו במיוחד מאוקראינה ושולבו במסך led screen הגדול ביותר שנראה בישראל.
מראה הבמה השתנה ללא הרף, ביחד עם שיריה של חדד.
ייצג את ישראל בקוואדריאנלה של פראג.
מופעים גדולים באתונה עם כוכב הפופ היווני אנדוניס רמוס.
מיכאל קלינגהופר (נולד ב-1959) הוא מנצח, מרצה, נגן ומורה לקונטרבס ישראלי.
מכהן כנשיא האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים אשר כיהן בעבר כדקאן הסטודנטים ודקאן הפקולטה לאומנויות הביצוע.
מיכאל קלינגהופר למד בארצות הברית אצל הקונטרבסיסט גארי קאר באוניברסיטת ייל (תואר שני) ובאוניברסיטת הרטפורד (תואר שלישי).
שימש כמשנה לנגן הראשי בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ובסינפונייטה הישראלית באר שבע.
מיכאל קלינגהופר חבר בסגל האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים מאז 1987. הוא כיהן כראש המחלקה לכלי מיתר, כדיקאן הסטודנטים וכדקאן הפקולטה לאומנויות הביצוע.
מאוקטובר 2021 מכהן כנשיא האקדמיה.
כיהן במשך שבע שנים כמנהל מוזיקלי במתא"ן ומלמד בתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות בירושלים.
קלינגהופר עוסק גם בפיתוח פרויקטים ותוכניות מוזיקה לבני נוער משכבות אוכלוסייה שונות.
בין תלמידיו ניתן למצוא את אבישי כהן הקונטרבסיסט הבינלאומי, עומר אביטל וגלעד אברו.
מיכאל קלינגהופר שימש כמנצח ומנהל מוזיקלי של תזמורת הקונסרבטוריון של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים בין השנים 2009 - 2016.
משמש כעת כמנצח ומנהל מוזיקלי של התזמורת הקאמרית הצעירה הנגב המערבי.
מיכאל קינטופף הוא חוקר דת, לקסיקוגרף, פובליציסט, מחבר ספרי עיון ולימוד, העוסק בעיקר בתחום היהדות וההיסטוריה היהודית.
הוא המפעיל של Jewiki, האנציקלופדיה המקוונת הגדולה ביותר (ויקי) ליהדות בשפה הגרמנית.
עד כה צבר האתר שלו מעל 130 מיליון כניסות!הוא תושב עם משפחה בקנטון ברן (קנטון).
מיכאל יוהנס קונטופף (מ-1987 עד 2006: מיכאל יוהנס קונטופף-גנץ), נולד ב-11 באוגוסט 1957 בדיסלדורף, משנת 2011 זכאי למולדת ב-גלטוויל, גרמני-שווייצרי, בשנים 2005–2011 התמחה בנושא הבדלי התרבות והשפה בין שווייץ לגרמניה.
מאז מרץ 2011 הוא מפעיל את אתר הוויקי הייחודי המתמקד בנושאי יהדות ועם ישראל בשם Jewiki.
מיכאל קונטופף הוא יחצ"ן, יועץ, יזם ומשקיע המתגורר עם משפחתו באזור ביל בשווייץ.
את תעודת הבגרות הגרמנית קיבל בדיסלדורף.
בשנים 1983–1987 למד לימודי דת (עם דגש על מדעי היהדות), פילוסופיה ותאולוגיה קתולית בטובינגן ובירושלים.
לאחר שסיים את לימודיו כמגיסטר ארטיום בשנת 1987, קיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1990 על פי הצעתם של יוליוס ה.
שופס (דואיסבורג) עם דוקטורט על נתן בירנבאום אצל גינטר קהרר (טובינגן) ומיכאל ברוק (דואיסבורג).
מ-1996 עד 1998 עבד בין היתר כמראיין בקרן השואה של סטיבן ספילברג, ותיעד בסך הכל 16 ניצולי שואה ואישים פעילים בתנועת המרי, כולל, למשל, ראיון עם אילזה ארנדט, ששוכנה בבלוק 10 הידוע לשמצה באושוויץ, שם נערכו בה "ניסויים בבני אדם".
על כך קיבל בדצמבר 1998 מכתב תודה והוקרה אישי מאת סטיבן שפילברג.
ביוני 2024 קיבל תעודת הוקרה על תרומתו לתיעוד וזיכרון אנשי ונשות הכשרות החלוץ בגרמניה בשנים 1933-1947 מאת עמותת דור ההמשך של הכשרות החלוץ בגרמניה.
באוקטובר 2024 נירשם על ידי אנשי ונשות דור ההמשך להכשרות החלוץ בגרמניה בספר הזהב של הקרן הקימת לישראל.
מיכאל קרון דהלי (נולד ב-6 ביוני 1983; בדנית: Michael Krohn-Dehli) הוא כדורגלן עבר דני ששיחק בעמדת הקשר.
קרון דהלי התחיל את הקריירה שלו במחלקות נוער מקומיות ובגיל 19 הגיע לאקדמיה של אייאקס אמסטרדם.
ב-17 בספטמבר 2006 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-2 נגד רודה.
לאחר מיונו של רונאלד קומאן למאמן הוא שוחרר ועבר לוואלבייק.
ב-15 באוגוסט 2004 הוא ערך את הופעתו הראשונה בוואלבייק בתיקו 0-0 נגד חרונינגן.
לאחר שלא הרבה לשחק ב-31 בינואר 2007 הוא לספרטה רוטרדם עד לסיום העונה.
בסיום העונה הוא חזר לאייאקס.
ב-29 באוגוסט 2008 קרון-דהלי חתם בברונדבי.
יומיים לאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו נגד פ.צ.
ב-21 באוגוסט 2012 חתם בסלטה ויגו.
ב-29 בינואר 2018 חתם קרון דהלי בדפורטיבו לה קורוניה.
ב-11 באוקטובר 2006 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דנמרק במסגרת מוקדמות יורו 2008 נגד .
ב-29 במרץ 2011 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד במסגרת משחק ידידות.
ב-9 ביוני 2012 הבקיע את שער הניצחון של נבחרתו נגד במסגרת יורו 2012. שמונה ימים לאחר מכן הוא הבקיע את השער השוויון הזמני בהפסד 2-1 ל שבסיומו דנמרק סיימה במקום ה-3 בבית והודחה מהיורו.
מיכאל קלפפיש (בפולנית: Michał Klepfisz; 17 באפריל 1913 – 20 באפריל 1943) היה מהנדס כימי, פעיל "הבונד" יהודי-פולני.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה חבר הארגון היהודי הלוחם, נטל חלק ונהרג במרד גטו ורשה.
קלפפיש נולד בוורשה ב-17 באפריל 1913, שני הוריו היו מורים ופעילי "הבונד", התנועה היהודית הסוציאליסטית הבלתי-ציונית.
בצעירותו היה חבר בתנועת הנוער של הבונד, תחילה בחטיבת הילדים, ה"סקיף", ולאחר מכן בחטיבת הצעירים, ה"צוקונפט".
כמו כן היה חבר בארגון הספורט של הבונד, ה"מורגנשטרן" (בעברית: "השחר").
הוסמך כמהנדס בפוליטכניון של ורשה, ונישא לרוז'ה פרצ'יקוף (בפולנית: Róża Perczykof).
ב-1942 גורש מגטו ורשה, והועלה על רכבת למחנה ההשמדה טרבלינקה, ממנה הצליח להימלט לפני שהגיעה ליעדה, ועשה את דרכו חזרה לוורשה ה"ארית".
בורשה, הוכשר בייצור חומרי נפץ על ידי סרן זביגנייב לבנדובסקי, חייל ה"ארמייה קריובה".
זמן קצר לאחר מכן הצליח להבריח את אשתו, בתו אירנה ואחותו רגינה מהגטו, ולשכן אותן לשארית המלחמה בביתה של מריה סביצקה, חברת הז'גוטה.
בביתה שרדו רוז'ה ואירנה את המלחמה, בעוד רגינה נפטרה ממחלה זמן לא קצר לאחר מכן ונקברה כנוצרייה בזהות בדויה.
לאחר מכן שב לגטו, והשתתף כלוחם במרד גטו ורשה.
במסגרת המרד, היה אחראי על ייצור הרוב המוחלט של חומרי הנפץ של ההתנגדות היהודית, קלפפיש הקים בגטו סדנה מחתרתית לייצור נשק.
יחד עם אריה וילנר, שימש כמתווך בין "הארגון היהודי הלוחם" לבין ה"ארמייה קריובה".
פעל לצד אריה וילנר, טוסיה אלטמן ויצחק צוקרמן ואחרים להשגת נשק ושילוח משלוחי נשק לתוך הגטו בתקופה שלפני פרוץ המרד, בעזרתם של הארמייה קריובה ופעילים חמושים של המפלגה הסוציאליסטית האנטי-סטליניסטית (הפלג הימני של המפלגה הסוציאליסטית הפולנית).
קלפפיש נהרג ביום השני של המרד, ברחוב בוניפרטרסקה שבאזור ה"מברשתנים", בעודו מגן על נסיגת חבריו לנשק (ביניהם מארק אדלמן) בגופו באחת מעליות הגג בגטו.
לאחר מותו, עוטר על ידי הגנרל ולדיסלב שיקורסקי בעיטור הגבורה הגבוה ביותר של הצבא הפולני, ה"Virtuti Militari", שנמצא כיום בתצוגה במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון הבירה.
בבית הקברות היהודי בוורשה הוקמה אנדרטה לזכרו, ועליה נכתב:
אחותו, רגינה ("גינה") קלפפיש, הייתה גם כן פעילת "הבונד", ובתקופת השואה עסקה בהצלת אנשים מה"אומשלגפלץ", הכיכר בה רוכזו המועמדים לגירוש והשמדה, בפעילותה הצליחה להציל כמה פעילי מחתרת בולטים.
בתו, אירנה קלפפיש שרדה את השואה והיגרה לארצות הברית, והיא מסאית, משוררת ופעילה פוליטית.
מיכאל (מיכה) רובינוביץ (29 במאי 1938 – 21 בדצמבר 2024) היה פרופסור בפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות בטכניון (פקולטה שעד 2023 נקראה "הפקולטה להנדסה תעשייה וניהול"), ששימש גם כמנכ"ל הטכניון.
מיכאל רובינוביץ נולד בשנת 1938 בארץ ישראל המנדטורית, וגדל ברעננה, ולו שתי אחיות.
הוריו, אהובה ויעקב רובינוביץ, עלו לישראל מפולין שנים ספורות טרם לידתו.
בשנת 1964 סיים בהצטיינות תואר ראשון בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול שבטכניון.
בשנת 1969 סיים את הדוקטורט באוניברסיטת קורנל שבארצות הברית.
ב-1970 חזר לישראל ומאז נמנה עם סגל הפקולטה להנדסה תעשייה וניהול בטכניון.
הועלה לדרגת פרופסור מן המניין ב-1980.
שימש דיקן הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בשנים 1980–1982, ממלא-מקום המשנה לנשיא לעניינים אקדמיים בשנת 1993–1994, חבר המועצה להשכלה גבוהה בשנים 1986–1991 ומשנה לנשיא הטכניון למינהל ופיננסים (מנכ"ל) משנת 1992 ועד יציאתו לגמלאות בשנת 2005 (עם הפסקה של שנה וחצי בשנים 2000 ו-2001).
מיכאל רובינוביץ היה מחזיק הקתדרה בהנדסת תעשייה וניהול ע"ש ישראל פולק משנת 1987 וחבר נבחר באגודה "International Statistical Institute".
שימש דירקטור בהתנדבות בארגון "יזמים צעירים", מוסד ללא כוונת רווח.
רובינוביץ, שהתגורר בחיפה, היה נשוי לסילביה עד פטירתה בשנת 2019. השניים הותירו שלושה ילדים ונכדים.
ילדיהם הם אורי רובינוביץ', יו"ר בססח - החברה הישראלית לביטוח אשראי; ד"ר עידית מנוסביץ, ראש המחלקה לתקשורת באקדמית כנרת; וניבה אבירם, אדריכלית וחברת סגל בבית הספר לעיצוב של אוניברסיטת חיפה.
מחקריו של רובינוביץ היו בתחום של תהליכים סטוכסטיים והסתברות יישומית.
עבודתו בתחילת דרכו המקצועית עסקה בבעיות בסיסיות בתורת ההסתברות, בעיקר בתאוריה של תהליכים עם אינקרמנטים סטציונריים בלתי תלויים - תהליכי לוי.
רוב עבודתו בהמשך דרכו, הייתה בניתוח מודלים מתמטיים לתופעות אקראיות לצורך ניתוח בעיות הנדסיות אמיתיות ובעיות בכלכלה.
המאמץ העיקרי בעבודות מסוג זה הוא בבניית מודל הסתברותי המביא לידי ביטוי את המרכיבים העיקריים של מערכות המונעות על ידי תהליכים סטוכסטים ואז, דרך הניתוח המתמטי של המודל, קבלת תוצאות כמותיות ואיכותיות על התנהגות המערכת אותה הוא מייצג.
חלק גדול מעבודותיו של רובינוביץ בתחום זה היה על מערכות סטוכסטיות בהנדסה כימית.
חלק אחר עסק בבעיות בתורת התורים, הן במחקר, בשיטות של תורת המשחקים, של בעיית "השרת האיטי" – העסקתו או אי העסקתו של שרת איטי כעזר לשרת שאיננו איטי; והן בניתוח מערכות תורים הקשורות לבעיות בתקשורת מחשבים.
מיכאל רומניגה הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ, בעיקר בבאיירן מינכן ובבורוסיה דורטמונד.
מיכאל רומניגה הוא אחיו הצעיר של הכדורגלן הגרמני הנודע קרל היינץ רומניגה.
רומניגה החל את הקריירה שלו בבורוסיה ליפשטאט מעיר הולדתו, ובשנת 1981 עבר לשחק בנוער של באיירן מינכן.
כעבור שנה עלה לבוגרים, וסבל תחילה מהשוואות בלתי פוסקות לאחיו הגדול קרל היינץ, שכבר היה כוכב גדול בבאיירן מינכן באותם ימים, שהקשו עליו להתקדם.
עם זאת, החל לתפוס מקום של קבע בקבוצה, ושיחק בה שש עונות, בהן כבש 44 שערים ב-152 הופעות, וזכה בשלוש אליפויות הבונדסליגה ברצף, שני גביעים מקומיים וסופר קאפ אחד.
כמו כן, פתח בהרכב הקבוצה בהפסד 2-1 לפורטו בגמר גביע אירופה לאלופות 1987.
בקיץ 1988 חתם רומניגה בבורוסיה דורטמונד, שאוהדיה היו חשדניים כלפיו תחילה עקב ייחוסו המשפחתי וקבוצתו הקודמת.
עם זאת, כבר בעונתו הראשונה זכה עם בורוסיה דורטמונד בגביע הגרמני ובסופר קאפ, בו דורטמונד ניצחה בגמר את באיירן מינכן.
בשנת 1992 מונה רומניגה לקפטן הקבוצה על ידי המאמן אוטמאר היצפלד.
בשנת 1993, בעונתו האחרונה בבורוסיה דורטמונד, העפיל רומניגה עם הקבוצה לגמר גביע אופ"א, בו הפסידה דורטמונד ליובנטוס במפגש כפול.
סך הכל שיחק רומניגה חמש עונות בבורוסיה דורטמונד, בהן צבר 157 הופעות וכבש 36 שערים.
בשנת 1993 עבר רומניגה לליגת העל היפנית שרק החלה לפעול באותה תקופה, וחתם באוראווה רד דיימונדס מהעיר סאיטאמה.
רומניגה שיחק שנתיים במועדון היפני, צבר 42 הופעות וכבש 13 שערים.
עם זאת, נאלץ לפרוש בשנת 1995 בגיל 31, עקב פציעה.
לרומניגה שתי הופעות בנבחרת גרמניה המערבית, אך מעולם לא שיחק בטורניר גדול.
לאחר הפרישה, עבר רומניגה לתחום העסקים והפיננסים, ולקח חלק בעסקים שונים, ביניהם הקמת בית ספר לכדורגל הקרוי על שמו בדורטמונד.
רומניגה לקח חלק בקמפיין נגד שימוש בסמים, ובקמפיין אחר לעמותה המסייעת לילדים החולים במחלות סופניות ולילדים מעוטי יכולת.
רומניגה הוסמך לאימון כדורגל בשנת 2007 באוניברסיטת קלן לספורט.
רומניגה נשוי לקרוליין, ולהם שלושה בנים.