tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המספר "10" צבוע בלבן, כאשר האפס מוטה בזווית של 37°, ככל הנראה בהשראת האות 'O' מהאלפבית של טריאנוס ששימש את משרד העבודות הבריטי בזמנו.
על הדלת קבועה נוקשת ברזל שחורה בצורת ראש אריה, ומתחתיה תיבת דואר פליז עם הכיתוב "First Lord of the Treasury".
הדלת אינה ניתנת לפתיחה מבחוץ, ותמיד ישנו אדם מבפנים שפותח אותה.
לאחר מתקפת המרגמות של ה-IRA בשנת 1991, הדלת המקורית הוחלפה בדלת פלדה חסינת פיצוצים, אשר מוסרת מדי פעם לשיפוצים ומוחלפת ברפליקה זהה – כה כבדה שלוקח שמונה אנשים להרים אותה.
הדלת המקורית מוצגת כיום במוזיאון צ'רצ'יל בחדרי הקבינט.
גרם המדרגות הראשי של דאונינג 10, שעוצב מחדש על ידי ויליאם קנט בין השנים 1732 ל-1734, בנוי כאבן משולשת ללא תמיכות נראות לעין.
הוא כולל מעקה ברזל יצוק עם עיטורים מגולפים ועיצוב מגילות, לצד מסעדי מהגוני, ונמשך מקומת הגן ועד הקומה השלישית.
זהו האלמנט הארכיטקטוני הראשון שמבקרים רואים עם כניסתם לבית.
לאורך הקירות תלויים תחריטים ותצלומים בשחור-לבן של כל ראשי ממשלות בריטניה, אשר מסודרים מחדש בכל פעם שראש ממשלה חדש נכנס לתפקיד.
יוצא הדופן היחיד הוא וינסטון צ'רצ'יל, המופיע בשני תצלומים שונים.
בתחתית גרם המדרגות מוצגות תמונות קבוצתיות של ראשי ממשלה לצד שרי הקבינט שלהם ונציגים לוועידות אימפריאליות.
חדר הקבינט של דאונינג 10 עבר הרחבה משמעותית במהלך השיפוצים שנערכו בין 1783 ל-1796, כאשר הקיר המזרחי הוזז פנימה ונוספה מחיצה עם עמודים קורינתיים לתמיכה בתקרה.
החדר משמש כמקום הכינוס המרכזי של הממשלה הבריטית, ולצדו ספריית ראש הממשלה, שהתפתחה ממסורת שהחלה בשנת 1931, ובה חברי הקבינט תורמים ספרים עם פרישתם.
החדר מאופיין בעיצוב בהיר ומרווח, עם חלונות מהרצפה עד התקרה, שלוש נברשות פליז גדולות, ושולחן קבינט בצורת סירה, שנוסף בשנות ה-50. סביב השולחן מסודרים כיסאות מהגוני מסיביים מתקופת ויליאם גלאדסטון, כאשר כיסאו של ראש הממשלה, היחיד עם משענות יד, מוצב במרכז מול האח השישית.
מעל האח תלוי דיוקן של רוברט וולפול.
דאונינג 10 כולל שלושה חדרי אירוח רשמיים מחוברים: חדר האירוח העמודים, חדר האירוח הטרקוטה וחדר האירוח הלבן.
זהו החדר הגדול מבין השלושה, ככל הנראה נבנה בשנת 1796 על ידי האדריכל רוברט טיילור.
הוא נקרא כך על שם שני עמודים איוניים עם אפריזים ישרים בקצהו.
כיום תלוי מעל האח דיוקן של המלכה אליזבת הראשונה, אם כי בעבר הוצג שם דיוקנו של ויליאם פיט הבן.
החדר מכוסה כמעט כולו בשטיח פרסי, העתק של שטיח מהמאה ה-16, שנושא כתובת בפרסית.
החדר משמש בדרך כלל לקבלת פנים לאורחים לפני כניסתם לחדר האוכל הרשמי, אך לעיתים מתקיימים בו אירועים משמעותיים.
בחדר זה נחתמו הסכמים בינלאומיים, טוני בלייר אירח את נבחרת אנגליה ברוגבי לאחר זכייתם בגביע העולם ב-2003, וג'ון לוגי ביירד הדגים בו לראש הממשלה רמזי מקדונלד את המצאת הטלוויזיה.
חדר זה, הממוקם במרכז שלושת החדרים, שימש כחדר האוכל של רוברט וולפול.
שמו משתנה בהתאם לצבעו – בתקופת מרגרט תאצ'ר הוא היה כחול, לאחר מכן ירוק, וכיום צבוע בצבע טרקוטה.
במהלך השיפוץ של שנות ה-80, נוספו לחדר עמודים דוריים גדולים, אח מפוארת בסגנון פלדיאני עם סמלי הממלכה מעליה, ותקרה מעוטרת בגילופים מוזהבים.
מעל הדלת המובילה לחדר עם העמודים נוסף עיטור גבס בדמות 'thatcher' נושא קש – מחווה למרגרט תאצ'ר.
עד שנות ה-40, שימש חדר זה למגורים פרטיים של ראשי ממשלה ובני זוגם.
אדוארד הית' שמר בו את הפסנתר הגדול שלו.
כיום, הוא משמש לעיתים קרובות כרקע לראיונות טלוויזיוניים ולפגישות צוות רחוב דאונינג.
במהלך השיפוצים בסוף שנות ה-80, נוספו לו עמודים קורינתיים ותקרות מעוטרות בסגנון בארוקי.
בנוסף, שולבו בתקרה סמלי הפרחים הלאומיים של בריטניה: שושנה (אנגליה), גדילן (סקוטלנד), נרקיס (ויילס) ותלתן (צפון אירלנד).
חדר האוכל הרשמי של דאונינג 10 נבנה בין השנים 1825–1826 ביוזמת פרדריק רובינסון (לימים לורד גודריץ'), שכיהן כשר האוצר ורצה להשאיר חותם אישי.
החדר עוצב על ידי האדריכל המוערך ג'ון סואן, אשר תכנן גם את בנק אנגליה.
החדר, בעל תקרת קמרון גבוהה החוצה שתי קומות, הוא הגדול ביותר במבנה, בגודל 12.8 על 7.9 מטרים, ומשלב חיפוי עץ אלון עם עיטורים מגולפים.
בדרך כלל, החדר מרוהט בשולחן מוקף ב-20 כיסאות בסגנון אדם, שיוצרו במקור עבור שגרירות בריטניה בריו דה ז'ניירו.
באירועים גדולים יותר, מוכנס שולחן בצורת פרסה שיכול להכיל עד 65 אורחים, כאשר השולחן ערוך בכלי הכסף של קרן סילבר טראסט, שניתנו לרחוב דאונינג בשנות ה-90. מעל האח תלוי פורטרט גדול של המלך ג'ורג' השני, אשר העניק את המבנה במקור ל"הלורד הראשון של האוצר" בשנת 1732.
בחדר האוכל הרשמי התקיימו אירועים ממלכתיים רבים, ובמטבח הסמוך לו בישלו שפים מפורסמים, בהם נייג'לה לוסון, עבור אורחי ראשי הממשלה.
טוני בלייר נהג להשתמש בחדר זה למסיבות העיתונאים החודשיות שלו, כשהכניסה אליו היא דרך חדר האוכל הקטן.
המטבח הגדול, הממוקם במרתף דאונינג 10, היה חלק מתוכנית השיפוצים שהחלה בשנת 1783, ככל הנראה תחת פיקוחו של האדריכל רוברט טיילור.
המטבח, שאינו נגיש בדרך כלל מלבד לצוות העובדים, הוא חלל בגובה שתי קומות, עם חלון קשת גדול ותקרת קמרון.
במרכזו נמצא באופן מסורתי שולחן עבודה לחיתוך, באורך 4.3 מטרים, רוחב 0.91 מטרים ועובי 13 ס"מ, המשמש להכנת ארוחות רשמיות ואירועים במעון ראש הממשלה.
חדר האוכל הקטן, הידוע גם כחדר ארוחת הבוקר, נבנה על ידי האדריכל ג'ון סואן מעל המטבח הקמרוני של טיילור, בין חדר האירוח עם העמודים לחדר האוכל הרשמי.
כדי ליצור את החדר, הסיר סואן את הארובה מהמטבח כדי לפנות מקום לדלת, והעביר אותה לצד המזרחי של החדר, תוך שימוש בארובה מפוצלת בצורת Y החבויה בתוך הקירות.
כתוצאה מכך, החדר מציג מאפיין ארכיטקטוני ייחודי – חלון מעל האח במקום חיפוי קיר רגיל לארובה.
לחדר יש תקרה שטוחה וללא עיטורים, עם עיצוב פשוט ומושבים עמוקים בחלונות, מה שהופך אותו לחלל אינטימי ונוח.
בדרך כלל, הוא מרוהט בשולחן מהגוני קטן המיועד לשמונה סועדים.
ראשי ממשלה נהגו להשתמש בו לארוחות עם בני משפחתם או לאירוח אישי ומצומצם של אורחים רשמיים.
המרפסת והגן של דאונינג 10 נבנו בשנת 1736, זמן קצר לאחר שרוברט וולפול עבר להתגורר במקום.
המרפסת, המשתרעת לאורך גב המבנה, מציעה נוף ישיר לפארק סנט ג'יימס.
הגן, המשתרע על חצי אקר (כ-0.2 הקטר), מקיף את המבנים 10 ו-11 בצורת האות L.
בעוד שבמאה ה-17 היה מלא בעצי פרי, כיום הוא כולל ערוגת פרחים מרכזית סביב עץ הולי, ספסלים, מכלי פרחים לאורך מדרגות המרפסת וערוגות ורדים לצד שיחים פורחים וירוקי-עד.
הגן שימש לאורך השנים לאירועים רשמיים ולאירוח דיפלומטים, שרים ואורחים מיוחדים.
לדוגמה, טוני בלייר ערך שם מסיבת פרידה לצוותו בשנת 2007, וג'ון מייג'ור הכריז ב-1995 על פרישתו מהנהגת המפלגה השמרנית.
וינסטון צ'רצ'יל כינה את מזכירותיו "בנות הגן" משום שמשרדיהן צפו לגן.
כמו כן, בשנת 2010 נערכה שם מסיבת העיתונאים הראשונה להכרזת ממשלת הקואליציה בין דייוויד קמרון לניק קלג.
דירת המגורים הפרטית בדאונינג 10, ממוקמת בקומות העליונות של המבנה ההיסטורי.
העיצוב הפנימי של הדירה משלב בין אלמנטים היסטוריים למודרניים, ומספק מרחב מגורים נוח ופונקציונלי לראש הממשלה ובני משפחתו.
הדירה כוללת מספר חדרי שינה, המעוצבים בסגנון קלאסי עם ריהוט איכותי, וילונות כבדים וצבעים רגועים ליצירת אווירה נינוחה.
כל ראש ממשלה רשאי לבצע התאמות אישיות בדירה בהתאם להעדפותיו, תוך שמירה על המסגרת ההיסטורית והאדריכלית של המבנה.
לדוגמה, טוני בלייר העדיף להתגורר בדירה שמעל דאונינג 11 בשל גודלה המתאים יותר למשפחתו, בעוד שגורדון בראון חזר להתגורר בדירה המקורית בדאונינג 10. לאורך השנים, הדירה עברה מספר שינויים ושיפוצים כדי להתאים לצרכים המשתנים של הדיירים, תוך שמירה על המורשת ההיסטורית של המבנה.
אבטחת רחוב דאונינג 10, מעונו הרשמי של ראש ממשלת בריטניה, נמצאת תחת אחריות פיקוד האבטחה (Protection Command) של משטרת המטרופולין בלונדון.
במרבית ההיסטוריה שלו, דאונינג 10 היה נגיש לציבור, כאשר האבטחה התבססה על שני שוטרים בלבד – אחד עמד מחוץ לדלת והשני בפנים כדי לפתוח אותה, שכן לדלת לא היה חור מנעול.
בתקופת כהונתה של מרגרט תאצ'ר, איומי טרור הובילו להוספת אמצעי אבטחה נוספים.
למרות זאת, ב-7 בפברואר 1991,ערך ארגון הצבא האירי הרפובליקני התקפת מרגמות על הבית.
לעבר דאונינג 10 מרכב חונה בוייטהול.
הפיצוץ אירע בחצר האחורית בזמן שראש הממשלה ג'ון מייג'ור קיים ישיבת קבינט.
בעקבות ההתקפה, מייג'ור עבר זמנית לבית האדמירליות עד להשלמת התיקונים.
האירוע הוביל להחלפת הדלת השחורה המפורסמת בדלת חסינת פיצוצים, ולהוספת עמדות שמירה בקצות הרחוב, לצד אמצעי אבטחה נוספים שנשמרים חסויים.
דאוצן קרוס (בהולנדית: Doutzen Kroes; נולדה ב-23 בינואר 1985) היא דוגמנית הולנדית, התפרסמה בשל עבודתה עבור ויקטוריה'ס סיקרט וכאנג'ל של ויקטוריה'ס סיקרט בשנים 2008—2014.
קרוס נולדה בעיר Eastermar, בפרובינציית פריסלאנד, הולנד.
קרוס הופיעה על גבי השערים של כתבי העת: טיים מגזין, ווג, הרפרס בזאר, Elle, Seventeen, מארי קלייר, גלאמור, W, Avantgarde, Dazed & Confused and Numéro.
היא גם מופיעה בקביעות בקטלוג של ויקטוריה'ס סיקרט ודגמנה בתצוגת האופנה של החברה ב-2005, 2006, 2008 ו-2009.
קרוס דגמנה בפרסומות לחברות גוצ'י, טומי הילפיגר, אסקאדה, דולצ'ה וגבאנה, ולנטינו גאראווני, ורסצ'ה, הוגו בוס, Guerlain, Bottega Veneta, דה בירס, גאפ, Gianfranco Ferre ו-Neiman Marcus.
היא דגמנה בתצוגות האופנה של Bottega Veneta, כריסטיאן דיור, כריסטיאן לקרואה, דולצ'ה וגבאנה, Dsquared2 ,Fendi, ז'אן-פול גוטייה, ג'ון גליאנו, לואי ויטון, מארק ג'ייקובס, רוברטו קוואלי, Shiatzy Chen, פראדה, ולנטינו וורסאצ'ה.
ב-2005 בחרו קוראי Vogue.com בקרוס כ"דוגמנית השנה".
היא הופיעה על גבי השער של גיליון מאי 2007 של ווג כאחת מעשר דוגמניות שתוארו כ"זן חדש של דוגמניות-על".
היא הופיעה לצד חלק מהדוגמניות הללו ב"לוח השנה של פירלי" לשנת 2008.
ב-2006 יצא הסרט התיעודי "Praat mar Frysk" על חייה של קרוס כדוגמנית.
הוא תיעד את הפעם הראשונה של קרוס בשבוע האופנה במילאנו ומחשבותיה על תעשיית האופנה.
ביולי 2007, היא הרוויחה סכום משוער של $4.9 מיליון בתריסר החודשים שחלפו; פורבס ציין אותה כאחת מ-15 דוגמניות-העל המשתכרות את הסכום הגבוה ביותר.
באפריל 2008 היא צוינה במקום ה-5, עם הכנסה משוערת של $6 מיליון,
ווג פריז כלל אותה כאחת משלושים הדוגמניות המובילות של שנות האלפיים.
קרוס היא גם המפרסמת הרשמית של פרובינציית Frisian עבור West Frisian language, שהיא שפת אמה.
בסוף אוגוסט 2008, אישרו ויקטוריה'ס סיקרט למגזין פיפל שקרוס היא האנג'ל החדש של ויקטוריה'ס סיקרט.
הפרסום הראשון שלה עבור החברה כאנג'ל החדשה היה "Supermodel Obsession", לצדה של אדריאנה לימה.
בספטמבר 2009, חתמה על חוזה להיות הפנים החדשות עבור מותג קשמיר השווייצרי Repeat למשך שנתיים.
במוזיאון השעווה "מאדאם טוסו" שבאמסטרדם ישנה דמות שעווה של קרוס.
נכון לנובמבר 2009, היא כותבת טור חודשי אודות חייה עבור המהדורה ההולנדית של מארי קלייר.
כעת היא חתומה בסוכנות הדוגמנות DNA Model Management.
בפברואר 2010, דגמנה קרוס במסלול הדוגמנות במהלך שבוע האופנה עבור פראדה ביחד עם עמיתותיה האנג'ל אלסנדרה אמברוזיו ומיראנדה קר.
Bonnie Fuller, העורך לשעבר של המגזינים גלאמור, קוסמופוליטן ומארי קלייר שיבח את פראדה בבלוג שלו על שהשתמש בדוגמנית כמו קרוס בתצוגת האופנה.
בשנת 2011 שיחקה בסרט נוביה זמליה.
באפריל 2015, השתתפה קרוס בקמפיין קיץ 2015 של רשת האופנה H&M.
שמה של קרוס נקשר בעבר לאחיינו של לני קרביץ, DJ ההיפ הופ גרג אנדרוס (DJ Ruckus).
כיום היא נשואה ל-DJ/ראפר סאנרי ג'יימס.
דאון ביאק (שם מדעי: Petaurus biacensis) הוא מין כיסאי מעופף קטן בסוג דאון שאנדמי למספר איים צפונית-מערבית לגינאה החדשה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1940, ונחשב ברוב המאה ה-20 כתת-מין של דאון הסוכר.
בשלהי המאה ה-21, הוא קיבל בהדרגה מעמד של מין עצמאי על ידי מספר זואולוגים אוסטרלים דוגמת , וקולין גרובס, וזוהי ההנחה המקובלת כיום.
ההבדל העיקרי ביניהם הוא שדאון ביאק קטן משמעותית ותופעת המלניזם מתרחשת אצלו בשכיחות גבוהה במיוחד.
דאון ביאק הוא המין הקטן ביותר בסוג; אורך ראשו וגופו 14–15 סנטימטרים, אורך זנבו: 18-14 סנטימטרים, ומשקלו 88–100 גרם.
מבנה גופו של הדאון גלילי וקומפקטי, ראשו מקושת וחוטמו קצר.
אוזניו קצרות ומשולשות, עיניו גדולות ואפו קטן.
בין כף היד לרגל יש לדאון ביאק קרומי דאייה גדולים שמורכבים מקפלי עור עבים ומאפשרים לו לדאות למרחקים ניכרים.
הפרווה הרכה של דאון ביאק צפופה ועבה וצבעה חום-שוקולד, ערמוני או בורדו שנובע בעיקר מעודף מלנין; המראה האפלולי, מנוגד לחלוטין למראה הבהיר של דאון הסוכר, וגורם לדמיון בולט עם הסנאי הדואה.
בצד התחתון, הפרווה אפרפרה חיוורת או לבנבנה.
יש לו פס שחרחר דהוי על הגב ופס שחור עבה לאורך קרומי הדאייה.
בנוסף, ישנם פסים שחרחרים דקיקים על המצח, סביב העיניים והאוזניים.
כפות הידיים והרגליים, האוזניים והאף ורודים.
הזנב בהיר בבסיסו ומתכהה בהדרגה עד קצהו.
דאון ביאק אנדמי לאיי סכאוטן (או איי ביאק) הנמצאים בסמוך למערב גינאה החדשה שבשליטת אינדונזיה; הוא מצוי בעיקר באי ביאק, אך גם באיים הקטנים אווי וסופיורי.
בית הגידול שלו מורכב מיערות גשם טרופיים ויערות עננים על רכסי גיר, וכן ביערות משניים ובמטעים שסמוכים להתיישבות אנושית.
אין כמעט מידע אודות המין; הוא יונק שוכן עצים שיורד מדי פעם לאדמה, ומשתמש בקרומי הדאייה שלו כדי לדאות מעץ לעץ.
הדאונית ממליטה 2 גורים בכל פעם.
דאון ביאק מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), שכן למרות טווח התפוצה המצומצם יחסית (3,000 קילומטרים רבועים), המין נפוץ במיוחד, סובלני לשינויים בבית הגידול, מצוי במספר אזורים מוגנים ואין עליו איומים משמעותיים.
אף על פי שהדאון נטרף לעיתים על ידי כלבים וחתולים משוטטים, יכולת הטיפוס והדאייה שלו הופכת את איום הטריפה לזניח למדי.
IUCN ממליץ לבצע בהקדם מחקר טקסונומי על המין בשביל לקבוע את מעמדו באופן סופי.
דאון הסנאי (שם מדעי: Petaurus norfolcensis) הוא מין כיסאי מעופף בינוני בסוג דאון שאנדמי למזרח יבשת אוסטרליה.
הוא תואר מדעית בשנת 1792 על ידי המנתח הסקוטי רוברט קר (Robert Kerr) ולו שני תת-מינים.
דאון הסנאי חי ביערות פתוחים וחורשים ופעיל בשעות הלילה.
הוא ניזון מצוף, אבקנים וחרקים.
אף שמצבו יציב, מגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה בעקבות ירידה באיכות בית הגידול.
דאון הסנאי הוא כיסאי בינוני בגודלו ודומה מבחינה חיצונית לסנאי; גופו ארוך, גמיש ואלגנטי, צווארו קצר ועבה, וראשו גדול ומקושת עם חרטום קצר ומחודד.
האוזניים שלו משולשות וגדולות למדי עם אפרכסות רחבות.
עיניו גדולות ובולטות ומותאמות לראיית לילה, אפו קטן ומחורץ והלוע שלו קצר ומעוגל.
כפי שאופייני למינים בסוג, לדאון הסנאי יש קרומי דאיה בין אצבעות היד והרגל שנמתחים בעת הקפיצה כמצנח מרובע ומאפשרים לו לדאות מעץ לעץ עד למרחק 50 מטר.
הקרומים מורכבים מקפל עור עבה שמתוח בין הזרת ביד לבין שני צדדי הקרסול, ובמהלך תנועה רגילה, הם מקופלים ומתמזגים עם המותניים וגורמים לפרופיל הצד שלו להראות עגלגל.
כפות היד והרגל של הדאון שעירות למדי עם טפרים קצרים וחדים, ובצידן התחתון יש רפידות גדולות שמסייעות לו בטיפוס.
סימן ההיכר הבולט של מין זה אשר העניק לו את שמו, הוא זנבו הארוך והגלילי שעבה, סבוך ושעיר בהרבה משל דאונים אחרים ומזכיר מאוד את זנב הסנאי.
הדאון משתמש בזנבו העבה והארוך ללפיתת ענפים ולניווט במהלך הדאייה לעבר הכיוון הרצוי.
דאון הסנאי הוא המין הבינוני בסוגו: גודלו כמעט כפליים מקרובו המוכר יותר - דאון הסוכר, והוא קטן משמעותית מן הדאון הצפוני והדאון המהגוני.
מלבד ממדי הגוף, אורך האוזן והזנב, דאון הסנאי נבדל מדאון הסוכר במספר תכונות נוספות: הפנים שלו ארוכות, מחודדות ונפוחות יותר, הצוואר עבה, שיניו הטוחנות גדולות משמעותית והסימונים שעל הפרווה בולטים יותר.
אין דו-צורתיות זוויגית ברורה בין הזכר לנקבה.
הפרווה העבה של דאון הסנאי צפופה ורכה.
צבעה הכללי אפור על גווניו השונים: החל מאפור בהיר דרך אפור עמום או כהה, וכלה באפור-כסוף, אפור-צפחה או אפור-כחלחל.
הצד התחתון של הגוף (החזה, הגרון, הבטן והמפשעה) בצבע לבן בוהק או צהבהב-קרמי.
לדאון הסנאי שני פסים שחורים בולטים על הגוף הבהיר: פס דקיק לאורך הגב שנמוג בהדרגה בחלק האחורי, ופס עבה לאורך הזרועות וקרומי הדאייה.
הזנב בצבע אפור כהה או בהיר ומתכהה בקצה לשחור-פחם.
הראש בצבע אפור, וסימוני הפנים הם כדלהלן: פס או משולש שחור לאורך המצח והחרטום, טבעות כהות סביב העיניים, וכתמים שחורים ולבנים סביב האוזניים; הלחיים והסנטר בצבע לבן בוהק.
האוזניים והאצבעות ורודים והאף והלוע אדמדמים.
טווח התפוצה שלו משתרע לאורך קו החוף המזרחי של היבשת, מחצי האי כף יורק שבצפון-מזרח קווינסלנד, דרך מזרח ניו סאות' ויילס, טריטוריית הבירה האוסטרלית, צפון ומרכז ויקטוריה, וכלה בקצה הדרום-מזרחי של אוסטרליה הדרומית.
התפוצה הגאוגרפית שלו היא לאורך הרי החיץ הגדול והוא מצוי בשפלות נמוכות עד רכסים הרריים ברום 1,200 מטר מעל פני הים.
המין מצוי גם במספר איים בחוף המזרחי של היבשת: האי פרייזר, האי מורטון, האי ריקטס ואיי סטרדבוק.
בניגוד למשתמע משמו המדעי, דאון הסנאי לא חי מעולם באי האוסטרלי נורפוק הממוקם בין ניו זילנד לקלדוניה החדשה.
בית הגידול של דאון הסנאי כולל חורש ים-תיכוני, יער אקליפטוס פתוח, יער סקלרופילי יבש, יער חופי או יער לח הגובל ביער גשם טרופי ובתה שופעת בפרחי בנקסיה, אך הוא נמנע מיער צפוף או טרופי לחלוטין.
הגורמים העיקריים שמשפיעים על בחירת בית הגידול, הם נוכחות של מקומות מקלט בעצים ותפרחות מרובות שמבטיחות אספקת מזון סדירה בחורף השחון.
צפיפות הדאונים משתנה בחדות בין האזורים; במקומות מסוימים הוא נדיר מאוד ונפוץ בטלאים, בעוד שבבתי גידול אופטימליים דונם אחד עשוי לאכלס עד 3 פרטים.
בצפון קווינסלנד, הוא נמצא אפילו בפרברים ובאזורים עירוניים.
דאון הסנאי הוא יונק פעיל לילה שיוצא לתור אחר מזון עם רדת החשיכה.
את שעות היום, הוא מבלה בשינה בקינים כדוריים שבנה בתוך שקעים וחללים בעצים.
כדי ללקט את חומרי הקינון, הדאון נוהג להיתלות עם זנבו ורגליו האחוריות על הענף, וידיו הקדמיות פנויות כדי לנתק ממנו עלים וזרדים בגדלים שונים; לאחר שהצטברה כמות מסוימת של חומרים, הדאון מלפף את זנבו סביבם ונושא אותם למקום המיועד.
לאחר שהדאון דוחף את החומרים לשקע בעץ, הוא מרטיב אותם בשתן ומדביק אותם זה לזה עד שנוצרת הצורה הכדורית.
הקן מרווח דיו מבפנים, אך פתחו צר ככל האפשר כדי למנוע גישה לטורפים פוטנציאליים.
דאון הסנאי שוכן עצים מובהק; הוא מותאם במיוחד לחיים על העצים לא רק בשל כישורי הטיפוס שלו, אלא גם בזכות תכונת הדאייה האופיינית לסוגו.
כאשר הדאון קופץ מעץ גבוה לעץ אחר, הוא מותח את ידיו ורגליו לצדדים וגורם לפתיחת קרומי הדאייה.
השילוב של המתיחה החזקה והגוף הגמיש גורמת לדאון להיות כמעט שטוח לחלוטין במהלך הדאייה; בדרך זו, מתאפשר לו לדאות עד למרחק 50 מטר, וגודל המרחק תלוי בעיקר בגובה הקפיצה.
במהלך הדאייה, הזנב הארוך והעבה משמש כהיגוי אחורי, והדאון יכול לשלוט באמצעותו על מסלול הדאייה באוויר: הזזה פתאומית של הזנב לזווית מסוימת, גורמת לגוף להסתובב מהיעד המקורי ליעד אחר.
הדאון נוחת על העץ כשראשו מורם, ואז הזנב מתלפף במהירות סביב הענף הקרוב ועובר לתפקד כרגל חמישית במהלך הטיפוס.
גורים צעירים שעזבו את הכיס, עשויים לרכב על גב האם אפילו במהלך הדאיה.
דאון הסנאי מוגדר כאוכל כל; בפועל, תזונתו העיקרית מורכבת מצוף ואבקנים, אך בהיעדרם הוא יתבסס בעיקר על טל דבש ושרף של אקליפטוס, שיטה, בנקסיה והדס דבשי, פירות, עלים, זרעים וחרקים (בעיקר חיפושיות וזחלים).
יחסית לדאונים אחרים, המזון מן החי תופס נתח חשוב יותר אצל דאון הסנאי.
על מנת להשיג הפרשות צמחיות מסוימות כמו שרף, הדאון משתמש בחותכות החזקות שלו כדי לחתוך את קליפת העץ וללקק את הנוזלים.
דאון הסנאי חי בקבוצה משפחתית שכוללת זכר, נקבה אחת או שתיים והצאצאים שלהן.
כל קבוצה כזו תופסת מספר חללי עצים בשטח שנע בין 3 ל-50 דונם.
הקבוצה טריטוריאלית ומגרשת מסיגי גבול, וצאצאים מתבגרים עוזבים מעצמם את האזור.
הזכר נוהג לסמן את שטח הקבוצה באמצעות בלוטת הריח המפותחת שעל מצחו.
הדאונים נקשרים לשטחם, ויישארו בתוכו אפילו עם חלקים גדולים ממנו נהרסו.
הדאונים מתקשרים זה עם זה באמצעות קולות רועשים וחותמי ריח.
הטורפים הטבעיים של דאון הסנאי הם לטאות כוח, נמיות כיס, פיתונים ודורסי לילה.
עונת הרבייה של דאון הסנאי מתרחשת ביוני ויולי, ותקופת ההריון נמשכת פחות משלושה שבועות.
במהלך עונת הרבייה, הכיס של הנקבה הופך לרך ורחב ונשמר בצורה זו לדצמבר; לאחר שהצאצאים עוזבים את הכיס הוא חוזר להיות קשיח ומצומק.
לרוב הדאונית ממליטה גור אחד עד שלושה, אשר זוחלים לכיס בכוחות עצמם ונצמדים בתוכו לאחת מ-4 הפטמות.
הגורים שוהים בכיס 70 ימים ולאחר מכן הדאונית מעבירה אותם לקן שם גופם מתכסה בפרווה ועיניהם נפקחות בגיל 84 יום.
הגורים נשארים בקן 40–50 ימים ובגיל 4 חודשים הם נגמלים מחלב אימם ומתחילים בהדרגה לצאת איתה מחוץ לקן ולתור אחר מזון.
בגיל 12–18 חודשים הם הופכים לעצמאים ועוזבים את האזור שבו נולדו.
תוחלת החיים של דאון הסנאי בטבע 3–6 שנים, ובשבי עד 11.9 שנים.
דאון הסנאי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה והתרחשותו במספר אזורים מוגנים.
האיום העיקרי על הדאון נשקף מצד ירידה מתמדת באיכות בית הגידול בעקבות כריתת עצים והתרחבות החקלאות, וכן מצד מניעת התחדשות עצים וכיסי סבך בעקבות רעיית עדרי בקר וצאן, נוכחות גדולה של ארנבונים וקנגוריים גדולים ומשטרי אש בלתי הולמים; מגמת האוכלוסייה של המין נמצאת בירידה כתוצאה מכך, במיוחד בטווח הדרומי.
דילול בית הגידול בשילוב עם בצורת הופך את הדאון לפגיע במיוחד, הן בגלל אי זמינות המזון והן בגלל מחסור במקומות מתאימים לקינון.
ארגון השימור IUCN ממליץ לרשויות השימור האוסטרליות להקים מבעוד מועד תוכנית התאוששות עבור המין; התוכנית צריכה לכלול, הגנה ופיקוח על יערות מדינה ופארקים לאומיים, מחקר מפורט יותר אודות הדרישות האקולוגיות של המין וכיצד הוא מושפע מצד שינויים מגוונים בבית הגידול.
דאון מהגוני (שם מדעי: Petaurus gracilis) הוא מין כיסאי מעופף גדול ונדיר בסוג דאון שאנדמי לצפון יבשת אוסטרליה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1883 על ידי הזואולוג האנגלי צ'ארלס וולטר דה ויס (Charles Walter De Vis), והוא אחד המינים הגדולים בסוגו.
מאז התיאור הראשון שלו, הדאון המהגוני לא נצפה שוב במשך 100 שנה ונחשב לנכחד עד שנתגלה מחדש בשנת 1989. במקור, הוא סווג כתת-מין של דאון הסנאי ורק בשנת 1993 קיבל מעמד של מין עצמאי.
הדאון המהגוני הוא יונק נדיר שנמצא בסכנת הכחדה; הוא איבד 80% מטווח התפוצה ההיסטורי שלו בעקבות בירוא יערות עבור מטעי קנה סוכר ובננות וגידול בקר, והטווח הנותר שלו מפוצל ביותר.
רשויות השימור האוסטרליות פועלות לשימור והגנה על היערות שבהם הוא חי.
הדאון המהגוני הוא המין השני בגודלו בסוג לאחר דאון צהוב-בטן ואורכו הכולל מגיע ל-60 סנטימטרים; מבנה גופו ארוך וגוצי, ראשו רחב ומקושת וחרטומו קצר ומחודד.
האוזניים שלו גדולות ומשולשות, העיניים גדולות ועגולות והאף קטן ומחורץ.
הזנב ארוך, גלילי ועבה במיוחד, ודומה לזנבו של דאון הסנאי.
יש לו חמש אצבעות ארוכות בידיים וברגליים, אך בעוד שביד הן מקבילות ובגודל זהה, ברגל שניים מהן קטנטנות וסינדקטיליות ואילו הבוהן מנוגדת.
לדאון מספר תכונות המשפרות את האחיזה שלו בעצמים: רפידות גדולות בכפות וטפרים דקיקים וחדים בקצה האצבעות.
כיתר קרוביו, גם לדאון המהגוני יש קפל עור עבה בין אצבעות הרגל והיד, שנמתח בעת הקפיצה כמצנח ומאפשר לו לדאות למרחקים ניכרים.
הפרווה של הדאון המהגוני שעירה, עבה ורכה.
צבעה הכללי אפור-כסוף, פלטינה או צפחה בדרך כלל, אך בניגוד לדאון הסנאי או לדאון הסוכר, היא מתכהה לעיתים קרובות גם לאפור-פחם, חום-אגוז או אפילו אוכרה.
המין קיבל את שמו מהצבע החום-מהגוני של בטנו, מותניו וקרומי הדאייה שלו, אך הם עשויים להיות גם אפרפרים או צהבהבים.
לדאון המהגוני יש שני פסים כהים בצבע שחור מבריק או חום כהה על הפרווה: פס עבה לאורך הגב שנמוג בהדרגה בפלג הגוף האחורי ופס דק בולט לאורך קרום הדאייה; לעומת זאת, השפה החיצונית של קרום הדאיה לבנה בוהקת.
הכפות שחרחרות, חומות או צהובות.
ראשו של הדאון המהגוני חיוור יותר משאר הגוף, ונע בין אפרפר חיוור ללבן בוהק או צהבהב.
סימוני הפנים כוללים פס או כתם יהלום שחור לאורך המצח והחרטום, טבעות שחורות סביב העיניים וכתמים שחורים קטנים בבסיס האוזניים.
האף, האוזניים, הידיים והרגליים קירחים וורודים.
הזנב בצבע אפור בהיר או כהה, והוא משחיר בקצהו.
הדאון המהגוני אנדמי לקווינסלנד שבאוסטרליה.
טווח התפוצה שלו מוגבל לרצועה צרה באורך 122 קילומטרים בקו החוף המזרחי של פלך הינצ'ינברוק, פלך קארדוול ופלך ג'ונסטון באזור הצפון הרחוק סמוך לחצי האי כף יורק, מקריסטל קריק וטולי בצפון עד אינגאם בדרום, והטווח מתרחב 40 קילומטרים בלבד לפנים הארץ.
בית הגידול שלו שוכן בתוך הפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד, ומורכב בעיקר מיערות אקליפטוס פתוחים ודלילים בשפלה הבוצית לאורך החופים.
הדאון נמצא בגבהים נמוכים שאינם עולים על 120 מטר מעל פני הים.
הדאון המהגוני הוא יונק פעיל לילה שיוצא לתור אחר מזון עם רדת החשיכה; את שעות היום הוא מבלה בשינה באחד מתוך תריסר הקינים שבנה לעצמו מזרדים ועלים בתוך סדקים של עצי אקליפטוס.
הודות לזנבו ולכפותיו הדאון הוא טפסן מעולה, והוא מסוגל לדאות למרחק 30–60 מטר באמצעות קרומיי הדאייה שלו; במהלך הדאיה, הזנב העבה משמש להיגוי אחורי ולאיזון.
הדאון המהגוני חי בטריטוריה קבועה שגודלה משתנה בין 10 דונם לנקבה ל-20 דונם לזכר והוא מגן על שטחו בקנאות מפני מסיגי גבול מאותו הזוויג.
כל דאון מסייר לאורך שטחו מידי שניים או שלושה לילות לפני או אחרי שיחור המזון; סיור זה נועד לשמור על שלמות גבולות הטריטוריה באמצעות חידוש סימני ריח, וכן לאיתור עצים עם פירות או תפרחות.
הדאון המהגוני ניזון בעיקר מצוף, טל דבש, שרף ואבקנים שאותם הוא מלקט מעצים ושיחים, בייחוד מינים ממשפחת ההדסיים (הדס דבשי, בנקסיה, וקורימביה) ומיני אקליפטוס וקסנטוריאה.
כאשר יש מחסור בתפרחות מהמזון המועדף, הדאון מסתפק גם בפרחים של מיני שיטה.
הוא ניזון גם מחרקים וחסרי חוליות קטנים.
התנועה של הדאון בתוך הטריטוריה ומחוצה לה מושפעת מזמינות המזון; בעונה הגשומה שמתאפיינת בשפע במזון, הדאון מרשה לעצמו לגמוע עד 1.5 קילומטרים מדי לילה, ולהוציא אנרגיה על התנועה והדאייה כדי לבקר בתפרחות מגוונות.
אורח החיים הבודד והטריטוריאלי, הופך את הדאון ליונק שקט למדי; התקשורת הקולית היחידה בין הדאונים היא באמצעות קול נהי שנשמע כ"נא-מתי", ולעיתים רחוקות עוד יותר דאון אחר יגיב בחזרה לקריאה זאת.
גם במהלך ההגנה על הטריטוריה הדאון אינו הופך לקולני.
התקשורת העיקרית מתבצעת באמצעות סימני הריח: הדאון מסמן את גבולות הטריטוריה באמצעות שתן או שפשוף בלוטות הריח שבחזית הראש ובחזה על ענפים.
הדאון המהגוני הוא יונק סוליטרי שמעדיף לחיות לבדו בקן; אף על פי כן, הרבייה שלו מונוגמית והוא מתרבה עם בן זוג יחיד בדרך כלל; לפרקים, הזוג אף עשוי לחלוק קן במשותף.
זוג דאונים מאפשר לצאצאיו מהשנה הקודמת לשהות בשטחו, אך דאונים בוגרים מגורשים ממנו.
הנקבה היא המטפלת היחידה בצאצאים.
עונת הרבייה של הדאון המהגוני ארוכה במיוחד ונמשכת מאפריל עד אוקטובר.
הדאונית ממליטה לרוב פעם אחת בשנה, אך במקרה שההמלטה התרחשה בתחילת העונה, עשויה להיות המלטה נוספת בהמשך.
בתום תקופת היריון קצרה נולד גור אחד או תאומים ששוהים בכיס עד שנגמלים בגיל 4 או 5 חודשים.
בזמן שהדאונית מטופלת בגורים, היא עשויה לגדל אותם ב-12 קינים שונים.
לאחר הגמילה, הדאונים הצעירים שוהים בתוך הקן, ועוזבים בהדרגה את שטח האם ומתפזרים למקומות אחרים עד סוף השנה הראשונה לחייהם.
הדאונים מגיעים לבגרות בגיל 12–18 חודשים אך הנקבות מתרבות בדרך כלל החל מגיל שנתיים.
תוחלת החיים של הדאון המהגוני אינה ידועה, אך ככל הנראה עומדת על כ-6 שנים.
הטורפים העיקריים של המין הם פיתון השיחים, פיתון השטיחים, ינשוף נובח, ינשוף אדום ותנשמת.
דאון המהגוני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), מאחר שטווח התפוצה שלו מקוטע קשות, קטן מ-5,000 קילומטרים רבועים, ויש ירידה מתמשכת בהיקף ובאיכות בית הגידול שלו.
האיום העיקרי עליו נשקף מצד המרת היערות למטעים של קנה סוכר, בננה, אננס, אורן קריבי או שטחי מרעה שהובילו לצמצום דרסטי של התפוצה, לפיצול וליצירת אוכלוסיות מבודדות.
הטווח הנוכחי של הדאון מהווה 20% בלבד מהטווח ההיסטורי, וגם הוא מקוטע מאוד.
שינויים במשטרי אש, התפשטות צמחים פולשים, פגיעת ציקלונים ורעיית יתר של בקר וצאן משפיעים גם הם על הרסיסים הנותרים של בית הגידול.
השפעות נוספות מעשי ידי אדם הם סלילת כבישים גדולים שגורמת לדריסה בעת החצייה, פריסת מסילות רכבת ועמודי חשמל שמשבשים את תנועת הדאונים מאזור לאזור וכן הסתבכות בגדרות תיל.
הדאון המהגוני נחשב ליונק מאוים בחוק האוסטרלי.
45% משרידי בית הגידול שלו נמצאים בתוך האזורים המוגנים הבאים: הפארק הלאומי אדמונד קנדי, הפארק הלאומי גיררינגון, הפארק הלאומי רכס פלומה, מקלט הדאון המהגוני, מקלט הטבע סאפארם, מקלט הטבע צ'אקורו, ומספר שמורות יער ויערות מדינה.
חלקים גדולים מבית הגידול הנותר של הדאון מופו על ידי הסוכנות האוסטרלית להגנת הסביבה, ונאסרה בהם לחלוטין כריתת עצים בחקיקה מיוחדת של ממשלת קווינסלנד.
רשויות השימור האוסטרליות יצרו תוכנית התאוששות עבור הדאון המהגוני, והיא כוללת מיפוי אזורים נוספים, מעקב, ניהול ושיקום של יערות גשם מסוימים, בקרה על שריפות וצמחים פולשים, קידום תוכנית גידור ידידותית לדאונים, מציאת פתרונות לחציית בטוחה של כבישים בדמות גשרים אקולוגים והגברת המודעות הציבורית למצבו של הדאון.
יש מספר גרעיני רבייה בשבי לצורך השבה לטבע בעתיד.
אורח החיים החמקמק והלילי של הדאון המהגוני מקשה לאמוד את גודל האוכלוסייה ולקבוע את הגבולות הדרומיים, המערביים והצפוניים של התפוצה.
ככל הנראה האוכלוסייה כוללת 2,000-1,500 דאונים.
דאון צהוב-בטן (שם מדעי: Petaurus australis; קרוי גם דאון רך) הוא מין של כיסאי מעופף דמוי ארנבון בסוג דאון שאנדמי למזרח יבשת אוסטרליה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1791 על ידי הזואולוג האנגלי , והוא המין הגדול בסוגו.
הדאון צהוב-הבטן פעיל בשעות הלילה, וניזון בעיקר משרף של עצי האקליפטוס.
הוא חי בקבוצות קטנות ומבלה את שעות היום בשינה בחללים בעצים.
הדאון צהוב-הבטן מאוים על ידי כריתת אקליפטוסים בוגרים לתעשיית העץ או לחקלאות שמובילה לצמצום הטווח ולפיצול האוכלוסייה.
הדאון צהוב-הבטן מחולק לשני תת-מינים:
australis - הנפוץ מבין השניים.
מצוי בקו החוף המזרחי והדרום-מזרחי של היבשת.
reginae - הנדיר והמאוים מבין השניים.
מצוי ברצועה צרה באזור הטרופי בצפון-מזרח היבשת.
הדאון צהוב-הבטן הוא המין הגדול בסוגו והכיסאי המעופף השני בגודלו לאחר הדאון הענק.
גודלו וצורתו החיצונית כשל ארנבון והוא דומה במידה מסוימת לקרוביו הרחוקים - הדאון הענק והפוסום האוסטרלי שמשתייכים למשפחות אחרות בתת-סדרת הפוסומים.
מבנה גופו של הדאון צהוב-הבטן ארוך, גוצי וגמיש, צווארו קצר ועבה וראשו עגלגל ונפוח.
החרטום קצר במיוחד, האף גדול ועגול וסביבו זיפים קצרים.
האוזניים של הדאון גדולות בצורה יוצאת דופן, הן רחבות, מחודדות וקירחות למחצה, ומזכירות את אוזני העטלף.
לדאון יש כריות גדולות בכפות, ואצבעות ארוכות שמתאפיינות בטפרים גדולים, מעוקלים וחזקים; שתי התכונות הללו הופכות אותו לטפסן מצוין.
בין כפות הידיים לקרסוליים, יש לדאון קפלי עור עבים וגמישים שמאפשרים לו לדאות למרחקים ניכרים; קרומי הדאייה הללו מקופלים בזמן הטיפוס, וכאשר הדאון מזנק מן העץ הם נפתחים באמצעות תנועות הידיים והרגליים בצורת מצנח מרובע.
הזנב גלילי, עבה וארוך במיוחד, והוא משמש את הדאון ללפיתת ענפים ולהיגוי אחורי במהלך הדאייה.
אורך ראשו וגופו של הדאון צהוב-הבטן: 30-27 סנטימטרים אורך זנבו: 50-42 סנטימטרים ומשקלו קצת יותר מחצי קילוגרם (750-400 גרם).
לדאונית יש כיס מפותח, והוא מחולק בתוכו לשני חלקים נפרדים באמצעות מחיצת עור.
הפרווה של הדאון צהוב-הבטן עבה ושעירה עם מרקם משי צפוף ורך.
צבעה הכללי נע בין חום-אפרפר לברונזה, אוכרה או קפה והגוונים שלה משתנים מפרט לפרט.
הגב, המותניים, הזרועות והרגליים כהים במיוחד, וצבעם נע בין חום-פיח לחום-אגוז או שחור-שוקולד.
הכתף והעורף זהובים או שחרחרים.
הירכיים אפרפרות עם רצועה אלכסונית כהה, וכפות היד והרגל שחורות בצד העליון וורודות בצד התחתון.
צידו התחתון של הדאון (הבטן, המפשעה וההחזה) בצבע צהבהב-קרמי, וניל או כתום אפרסק שהעניק למין את שמו, ויש לו גם סינר צהבהב בולט סביב הצוואר שמגיע עד לאוזניים.
הניגודיות בין הצבע הכהה של המותניים לצבע הבהיר של הגחון באה לידי ביטוי בעיקר בקרומי הדאיה: צידם העליון שחרחר וצידם התחתון שנהב או צהבהב.
ראשו של הדאון בצבע חום כהה או שחרחר בדרך כלל, והפנים עשויות להיות זהובות במקצת.
סביב העיניים יש טבעות לבנות דהויות, השפתיים לבנות והאף בולט בצבעו הוורוד-אדמוני.
האוזניים בצבע אפרפר בצידן החיצוני ובורדו בצידן הפנימי.
זנבו של הדאון בצבע קפה, אוכרה או זהוב, והוא מתכהה בהדרגה לחום-פיח או שחור עד שהופך לכהה לחלוטין בקצהו.
טווח התפוצה שלו משתרע לאורך קו החוף המזרחי של היבשת: מצפון קווינסלנד דרך ניו סאות' ויילס, טריטוריית הבירה האוסטרלית וויקטוריה וכלה בקצה הדרום-מזרחי של אוסטרליה הדרומית.
התפוצה הגאוגרפית משתרעת לאורך הרי החיץ הגדול אך אינה רציפה, וצפיפות האוכלוסייה נמוכה בדרך כלל.
בית הגידול של הדאון צהוב-הבטן מורכב מחורש ים-תיכוני, יערות סובטרופיים, יערות לחים ויערות סקלרופילים יבשים הנשלטים על ידי מינים מגוונים של אקליפטוס (במיוחד אקליפטוס אדום המשמש למזון ואקליפטוס הורד המשמש למחסה); תת-המין הטרופי מוגבל לרצועה צרה בפארקים הטרופיים הגשומים בחצי האי כף יורק, ומצוי באקוטון שבין יער גשם ליער יבש.
הדאון מגלה העדפה ליער פתוח עם עצים בוגרים, וגיוון של מיני האקליפטוס ביער מוביל לצפיפות דאונים גבוהה מן הרגיל עקב האספקה הרציפה של מזון לאורך השנה.
מין זה מאכלס הן שפלות נמוכות וחופים והן רכסים הרריים עד רום 1,400 מטר מעל פני הים.
הדאון צהוב-הבטן הוא יונק פעיל לילה; את שעות היום הוא מבלה בשינה בקן מרופד בעלים בתוך עץ חלול, ויוצא לתור אחר מזון לקראת השקיעה.
הדאון חי בקבוצה משפחתית שכוללת 4–6 פרטים ומורכבת מזכר, נקבה אחת או שתיים וצאצאיהן.
הקבוצה לנה בדרך כלל במשותף בתוך הקן, אך שיחור המזון עשוי להיות בנפרד.
כל קבוצת דאונים מחזיקה טריטוריה שגודלה 30–53 דונם, והם מפגינים תוקפנות רבה כלפי פולשים מאותו המין, במיוחד בקרבת העצים המשמשים את הקבוצה למזון.
לזכרים יש בלוטות ריח במצח ובחזה שאותם הם משפשפים על ענפים או על דאונים אחרים בקבוצה.
הטריטוריה חופפת לעיתים קרובות בשוליים לטריטוריות אחרות, מה שמוביל להתנגשויות אלימות בין הדאונים.
הקרבות עלולים להיות קטלניים, ולהסתיים בפציעות קשות ואף במוות.
הדאון צהוב-הבטן ידוע כאחד הפוסומים הקולניים ביותר; הרפרטואר שלו מכיל כ-17 קולות שונים, ביניהם צווחות רמות, גרגורים, קליקים, נשיפות, ציוצים, גניחות, נהמות ופעיות, והם משמשים אותו לתקשורת בתוך הקבוצה ולהודיע על נוכחותו לקבוצות אחרות עד למרחק של 500 מטר.
פעמים רבות, הוא משמיע במהלך הדאייה קול רועש במיוחד וייחודי.
הקולניות של מין זה עומדת בניגוד מובהק לדאון הענק ששקט וביישני.
הודות לטפריו המעוקלים ולרפידות בכפות, הדאון צהוב-הבטן הוא טפסן מעולה.
קרומי הדאיה הגדולים שלו, מאפשרים לו לדאות למרחק יוצא דופן של 100–150 מטר בין עץ לעץ, אם כי דאיה למרחק 40–60 מטר תדירה יותר.
הדאון מתמרן באוויר באמצעות תנועות עם הידיים והזנב, ומסוגל לבצע תוך כדי דאיה סיבוב של 180 מעלות.
הדאון צהוב-הבטן מוגדר כיונק אוכל-כל; בפועל, המזון המועדף עליו הוא מוהל של מיני הדסיים דוגמת האקליפטוס, הקרומביה, האנגופורה והלופוסטימון שמהווים באזורים מסוימים כ-80% מהתזונה הכוללת.
הדאון משיג את המוהל מהעצים הללו על ידי יצירת חתך V בקליפת הגזע עם שיניו שדרכו הוא מוצץ את המוהל.
למרות ההעדפה הברורה למוהל, כל קבוצת דאונים מחזיקה בממוצע רק 2 עצים פעילים שבהם יש זרימה מוגברת של מוהל ומהווים פחות מ-1% מהעצים הזמינים בטריטוריה.
עצים כאלו נמצאים בשימוש למשך מספר עונות ומזוהים בנקל באמצעות צלקות מרובות לאורך הגזע והענפים העליונים.
טל דבש, שרף, צוף ואבקנים של בנקסיה הם פריטי המזון השניים בחשיבותם לאחר השרף, בעוד שעלים וחרקים (בעיקר צרצריים וציקדות) נצרכים בתדירות נמוכה יותר
בדרום היבשת, הדאון צהוב-הבטן מתרבה בעיקר באביב (אוגוסט עד דצמבר) ובצפון לאורך כל השנה.
ההיריון נמשך כחודש ימים, לאחריהם הדאונית ממליטה צאצא אחד עד שניים שמבלים בתוך הכיס שלה כשלושה חודשים.
הכיס מחולק לשניים באמצעות מחיצת עור, ובכל חלק יש פטמה אחת.
בגיל 100 יום, הדאונית מעבירה את הצאצאים לקן בחלל העץ, שבו הם נמצאים למשך 2–3 חודשים נוספים ולאחר מכן נגמלים.
בתקופה שבה הצאצאים שוהים בקן, הם לנים בתוכו יחד עם אימם ואביהם, ושני בני הזוג משתתפים בגידולם.
הדאונים הופכים לעצמאיים בגיל 18 חודשים, ומגיעים לבגרות בגיל שנתיים.
תוחלת החיים של הדאון צהוב-הבטן: בסביבות 6 שנים בטבע ועד 10 שנים בשבי.
הדאון צהוב-הבטן מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT) החל משנת 2016, כיוון שפעולות הניטור השוטפות מראות על ירידה בגודל האוכלוסייה ובשטח התפוסה בשיעור של 30%, כתוצאה מפיצול וירידה באיכות בית הגידול הנגרמים על ידי כריתת יערות ומשטרי אש לא הולמים.
האיום העיקרי על הדאון צהוב-הבטן נשקף מצד מחסור בעצי אקליפטוס בוגרים שמקשה עליו למצוא מזון וחללים ראויים למחסה; נמצא, שכריתה או שרפה של אקליפטוסים בוגרים ביערות פתוחים מובילה מיידית לירידה בצפיפות הדאונים באזור.
בנוסף, צמצום האקליפטוסים הבוגרים מוביל ליצירת אוכלוסיות מבודדות ופגיעות המופרדות אחת מהשנייה על ידי שטחי חקלאות ובתי גידול באיכות ירודה.
תת-המין הטרופי מאוים גם מצד ההתרחבות של יערות הגשם על חשבון יערות האקליפטוס הלחים בעקבות ירידה בעוצמת השריפות בשוליים המערביים של יערות הגשם; הירידה קשורה ככל הנראה לשריפות מבוקרות של צמחייה טבעית על ידי בעלי חוות בקר.
הדאון צהוב-הבטן מצוי במספר רב של אזורים מוגנים.
פעולות השימור המומלצות הם פיקוח הדוק על כריתת עצים ובקרת שריפות כדי לשמור על אזורים גדולים של יער שלם ורציף עם אקליפטוסים בוגרים ומגוונים הנדרשים עבור הדאון.
אומדן האוכלוסייה העולמי של הדאון צהוב-הבטן הוא 500,000-50,000 פרטים, מתוכם 6,000 פרטים של תת-המין הטרופי.
דאון צפוני (שם מדעי: Petaurus abidi) הוא מין כיסאי גדול ונדיר בסוג דאון שאנדמי לאזור מצומצם בצפון גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1981 על ידי הזואולוג האמריקני אלן קונרד זיגלר (Alan Conrad Ziegler), והוא הכיסאי בעל טווח התפוצה הקטן ביותר.
הדאון הצפוני הוא המין השלישי בגודלו בסוג לאחר דאון צהוב-בטן ודאון מהגוני; אורך ראשו וגופו: 28-25 סנטימטרים, אורך זנבו: 38-35 סנטימטרים, ומשקלו: 0.3 קילוגרם (332-228 גרם).
הוא גדול וצר יותר מדאון הסנאי, וגדול פי שניים מדאון הסוכר.
מבנה גופו ארוך וגלילי, וראשו קצר ומעוגל.
אוזניו קצרות ומשולשות וחוטמו מחודד.
כפי שמרמז שמו, לדאון הצפוני יש קרומי דאייה בכל אחד מצדדי הגוף, שמורכבים מקפלי עור עבים ונמתחים מכף היד לכף הרגל; בין הרגליים האחוריות יש קרומי דאייה קטנים נוספים.
זנבו של הדאון ארוך, גלילי ועבה, אך אינו סבוך כאצל מינים אחרים.
הפרווה של הדאון הצפוני ארוכה וצפופה ודמויות משי, וצבעה אפור בהיר עד חום-צהבהב בצד העליון, ולבן בוהק בצד התחתון.
לאורך הגב, יש לו פס שחור עבה במיוחד, ולעיתים יש שני פסים בהירים משני צדדיו.
פניו של הדאון הצפוני בצבע לבן בוהק, להוציא סימונים דהויים קלים ליד העיניים ופס שחור ספירלי קצר על המצח.
האוזניים והצד החיצוני של הרגליים שחורים, בעוד שהכפות והאף ורודים.
מלבד סימוני הפנים הייחודיים, הדאון הצפוני נבדל מדאון הסוכר ומדאון הסנאי בכך שזנבו שחור לחלוטין משני צדדיו, וזהו סימן הזיהוי העיקרי בין המינים.
הדאון הצפוני אנדמי לגינאה החדשה; טווח התפוצה שלו מצומצם במיוחד ומוגבל להר סומורו והאזורים הסמוכים אליו שנמצאים בתוך הרי טוריצ'ילי במחוז סנדון שבפפואה; ככל הנראה, התפוצה של הדאון הצפוני הייתה מוגבלת מאז ומתמיד, בהתחשב בכך שלא נמצאו שרידים שלו בהרי בוואני הסמוכים לטוריצ'ילי.
בית הגידול שלו מורכבת מיערות גשם טרופיים לחים ויערות עננים בגבהים של 1,220-800 מטר מעל פני הים; יש תצפיות לא מאומתות גם מתחת ל-300 מטר במטעים סביבות הכפרים.
אין מידע זמין אודות אורח החיים של הדאון הצפוני, בהתחשב בנדירותו ובבית גידולו המיוער וההררי; למעשה, רק שבעה דאונים נתפסו על ידי חוקרי טבע מערביים מאז גילויו של המין ועד העשור השני של המאה ה-21.
הדאון הצפוני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR), מכיוון שטווח התפוצה שלו קטן מ-100 קילומטרים רבועים, יש לו אוכלוסייה יחידה שמוגבלת למקום אחד בלבד, ובגלל הפגיעה המתמשכת בבית הגידול שלו על ידי בירוא יערות, התיישבות אנושית וציד.
ישנן תוכניות להקמת אזור שימור קהילתי בתחומי המחיה של המין ולהעלות את המודעות למצבו בקרב האוכלוסייה המקומית, כפי שנעשה בהצלחה עבור הטנקיל וקנגורו אילני עטוי-זהב שחיים אף הם בהרי טוריצ'ילי.
ארגון השימור IUCN, ממליץ לבצע בדחיפות מחקרים מקיפים אודות הביולוגיה והתפוצה של הדאון.
דאון מנוצה-זנב (שם מדעי: Acrobates pygmaeus; קרוי גם דאון ננסי או עכבר מעופף) הוא מין של כיסאי קטן דמוי עכבר במשפחת הפוסומים מנוצי הזנב, שאנדמי ליבשת אוסטרליה.
הדאון המנוצה הוא היונק הדואה הקטן ביותר בעולם, ונחשב לרגיש יותר לשינויי האקלים מיונקים אוסטרלים אחרים.
שמו המדעי של הדאון (Acrobates pygmaeus), מתייחס לגודלו הזעיר וליכולת הדאייה שלו, ומשמעותו ביוונית עתיקה: קפצן ננסי.
מאז גילויו של הדאון מנוצה-הזנב על ידי האירופאים ותיאורו על ידי הזואולוג הבריטי בשנת 1793, הוא זכה לשלל כינויים, בהם: עכבר מעופף, אופוסום ננסי, סנאי ננסי, קוסקוס ננסי דואה ודאון ננסי.
השם הרשמי שלו נקבע בשנת 1980 על ידי ועדה של אגודת היונקים האוסטרלית ומתייחס לשתי התכונות הייחודיות שלו.
כינויים אבוריג'ינים עבור הדאון כוללים בין השאר: טואן-טואן, קובי-קובי, וואנגו, ג'נונדיט וטורנונג.
הדאון מנוצה-הזנב שייך למשפחת הפוסומים מנוצי הזנב, לצד הסוג פוסום מנוצה-זנב שחי בגינאה החדשה.
המשפחה משויכת לתת-סדרת הפוסומים בסדרת הקנגוראים, אולם הסיווג של שני הסוגים השתנה לעיתים קרובות; במקור סווגו במשפחת הקוסקוסיים, לאחר מכן הועברו למשפחת הפוסומים הננסיים על בסיס דמיון חיצוני, ורק בשנת 1987 הוכרו כשייכים למשפחה עצמאית על בסיס הבדלים אנטומיים ומערכת השיניים מפותחת יותר שמותאמת עבור מזון מן החי.
בניגוד לפוסומים הננסיים שקרובים גנטית לקוסקוסיים וכלולים תחת על-משפחת פלנגרידים (Phalangeridae), הפוסומים מנוצי הזנב קרובים למשפחות הכיסנאיים, הפוסומים הטבעתיים והצופוניים וכלולים תחת על-משפחת פטורואידים (Petauroidea).
הדאון מנוצה-הזנב מוכר כמין יחיד בסוגו ( Acrobates); עם זאת, מחקר גנטי ומורפולוגי משנת 2013, מצא שהסוג כולל למעשה שני מינים נפרדים שחופפים זה לזה באזורים רבים, ונבדלים במספר מאפיינים מורפולוגיים: גודל הבהונות, צורת הגולגולת והכריות הדביקות ברגליים ומבנה האוזן; הם גם מאכלסים בתי גידול שונים זה מזה.
דאון צר-בהונות (Acrobates pygmaeus) - המין המוכר והנפוץ יותר.
מצוי לאורך קו החוף הצפוני והמזרחי של היבשת, ובמידה פחותה גם בקו החוף הדרומי.
מגלה העדפה ליערות לחים וגבוהים.
הבהונות שלו צרות, וכריות ההדבקה בתחתיתן עגולות.
דאון רחב-בהונות (Acrobates frontalis) - המין החדש; מוגבל לקו החוף הדרומי והמזרחי של היבשת ומגלה העדפה ליערות פתוחים ויבשים.
הבהונות שלו גדולות ורחבות, וכריות ההדבקה בתחתיתן בצורת לבבות.
נכון לשנת 2020, הסיווג החדש טרם הוכר רשמית על ידי המערכת המשולבת למידע טקסונומי (ITIS), הרשימה האדומה של IUCN, המוזיאון האוסטרלי,
אתר האינטרנט הבינלאומי למגוון בעלי החיים וארגונים בינלאומיים נוספים; בשל כך, ערך זה מתייחס לדאון המנוצה כטקסון מונוטיפי לעת עתה והמידע שבו תקף עבור שני המינים.
אחת מהדגימות של הדאון המנוצה שתוארה ב-1892 על ידי וולטר רוטשילד כמין נפרד בשם A.
pulchellus, נאספה לטענת השולח מ"אחד האיים הקטנים בצפון גינאה החדשה"; העדר פרטים על מקום האיסוף וחוסר הוכחות לנוכחות בגינאה, הובילו את הזואולוגים להניח שמקורה של הדגימה באוסטרליה והאספן פשוט טעה.
עם זאת, בשנת 2003 הזואולוג האמריקני כריסטופר הלגן מצא במוזיאון להיסטוריה של הטבע בסטוקהולם דגימה אחרת של דאון שנשלחה למוזיאון בשנת 1900 על ידי סוחר בשם ג'יי רידל, ונאספה לטענתו בגינאה החדשה.
מאחר שכבר מדובר בשתי דגימות שנשלחו מאנשים שונים, קיומו של הדאון קיים בגינאה הפך לפחות מופרך, שכן עולם החי של האי אינו מוכר כל כך למערב ויונקים רבים התגלו למדע רק בשלהי המאה ה-21. בהנחה שהדאון אכן קיים בגינאה, הוא עשוי לייצג מין שלישי בסוג.
הדאון מנוצה-הזנב הוא היונק הדואה הקטן בעולם; גודלו קצת פחות מעכבר מצוי, והוא הסוג הקטן ביותר בסדרת הקנגוראים לאחר הפוסום הננסי והצופון.
מבנה גופו שטוח, גמיש ואלגנטי וראשו פחוס ומחודד.
העיניים שלו גדולות ותפוחות ומותאמות לראיית לילה, ואוזניו עגלגלות ובגודל בינוני.
בתעלת האוזן, יש דיסק גרמי קטן שמותיר רק חריץ צר בצורת סהר למעבר גלי קול לעור התוף; המבנה הייחודי עשוי לתפקד כמהוד הלמהולץ ולהעצים את רגישות האוזן לתדרי קול גבוהים או נמוכים.
החוטם והלוע קצרים והאף ריבועי וזעיר; לדאון יש זיפי שפם ארוכים סביב החוטם, האוזניים ולחיים.
מערכת השיניים של הדאון מפותחת יותר משל הפוסום הננסי ומותאמת למזון מן החי.
לשונו ארוכה ודקיקה (כ-11 מילימטרים), ובסריקה מיקרוסקופית ניתן להבחין שהיא בעלת דפוס ייחודי של פטמיות ארוכות וצפופות שמשפרות את יכולת יניקת הצוף ואספת אבקנים.
לדאון 5 אצבעות בכל יד ורגל; שתי האצבעות הראשונות ברגל גדולות במיוחד וחסרות טפרים בניגוד לשאר, השתיים האמצעיות סינדיקטיליות וזעירות, והאחרונה בגודל בינוני.
הרפידות בכפות הידיים והרגליים מתאפיינות בכריות גדולות ובבלוטות זיעה, והשילוב שלהן מאפשר לדאון להיצמד בחוזקה למשטחים חלקים.
ההדבקות לעצמים מושגת בעיקר על ידי בלוטות הזיעה שעל שכבת האפידרמיס ברפידות; הלחות המופרשת מהן, יוצרת מתח פנים וגורמת לכף היד והרגל לתפקד ככוסות יניקה ולהיצמד לעצמים באמצעות יצירת ואקום.
הזנב של הדאון ארוך, דקיק ופחוס עם יכולת לפיתה מסוימת.
אורך ראשו וגופו של הדאון מנוצה-הזנב: 8-6 ס"מ, אורך זנבו: 8-7 סנטימטרים, ומשקלו כ-12 גרם בלבד.
הזכרים כבדים במקצת מן הנקבות, אך מלבד זאת הדו-צורתיות הזוויגית אינה קיימת.
לדאונית יש כיס מפותח עם שרירי סגירה שנפתח חזיתית והוא מכיל בתוכו 4 פטמות.
קרומי דאייה קטנטנים נוספים נמצאים בין הרגליים האחוריות.
התכונה המפורסמת השנייה שלו, היא הצורה המיוחדת של הזנב; אף שהוא דליל בשיער וכמעט קירח, יש לו בצדדים שורות של שיער ארוך ונוקשה שמקנים לו מראה של נוצה או מסרק דו-צדדי.
תכונה זאת ייחודית למשפחת הפוסומים מנוצי הזנב ואינה נמצאת אצל אף יונק אחר, ומיועדת להיגוי אחורי ולאיזון במהלך הדאייה.
בנוסף, הדאון משתמש בזנבו ללפיתת ענפים במהלך הטיפוס.
לדאון המנוצה פרווה עדינה ורכה עם שיער צפוף וקצר ומרקם משי.
צבעה הכללי מורכב מגוונים של חום ואפור ומשתנה מאזור לאזור: החל מחום-ערמוני, דרך חום-קפה, חום-קקאו, בז', זהוב או קרמל, וכלה בחום-אגוז, אפור כהה, אפור-צפחה או אפור-פחם.
הצד התחתון (הבטן, החזה, הגרון והמותניים) בצבע לבן בוהק וניגודיות בינו לבין הצד העליון הכהה בולטת במיוחד בשוליים של קרומי הדאייה.
הזרועות והשוקיים עשויים להיות כהים במקצת, אך מלבדם אין וריאציה משמעותית בגווני הפרווה.
הראש זהה פחות או יותר לצבע הגוף, והפנים חיוורות יותר.
הלחיים והסנטר בצבע לבן בוהק, וסביב העיניים יש טבעות שחורות דהויות.
חלקי הגוף החשופים של הדאון (כפות הידיים והרגליים, האוזניים והחוטם) בצבע ורוד, והאף אדמדם.
הזנב בצבע ורוד כהה בצידו העליון וורדרד בצידו התחתון, והנוצות שלו בצבע אפור או חום כהה עם גוון זהוב בקצוות.
הדאון מנוצה-הזנב אנדמי לאוסטרליה; טווח התפוצה שלו משתרע לאורך קו החוף המזרחי של היבשת, החל מחצי האי כף יורק בקווינסלנד, דרך ניו סאות' ויילס, טריטוריית הבירה האוסטרלית וויקטוריה עד לפינה הדרום-מזרחית של אוסטרליה הדרומית; הוא מצוי גם באי פרייזר, אך נעדר מטסמניה.
למרות טווח התפוצה הנרחב, הדאון נצפה או נלכד לעיתים רחוקות עקב גודלו הזעיר, פעילותו הלילית והיותו שוכן עצים מובהק.
הדאון מצוי הן ביערות שפלתיים והן ביערות הרריים עד רום 1,200 מטר מעל פני הים.
ברוב חלקי התפוצה, מתקיימת חפיפה נרחבת עם פוסום ננסי מזרחי.
הזנב הגמיש משמש לאיזון ובעל יכולת לפיתה, אך בצורה פחות משמעותית מהצופון או הפוסום הננסי.
בתנועה בין העצים, הדאון נעזר ביכולת הדאייה שלו: הוא מסוגל לדאות עד למרחק 28 מטר בין עץ לעץ, ובלילה ממוצע מבצע 3–5 דאיות כאלה בכל שעה.
אף על פי שזנבו המנוצה יכול לשמש כהיגוי אחורי, עבור סיבובים חדים הדאון משתמש בעיקר בתנועות הגפיים כדי לכוון את עצמו למקום הרצוי.
התנועה על האדמה נדירה יותר, ומתרחשת תחת ומעל חופת השיחים.
הדאון המנוצה הוא יונק פעיל לילה, ואת שעות היום הוא מעביר בשינה במקלט מוגן בעלווה הצפופה; בתקופות שבהם הדאונית מטופלת בצאצאים, היא יוצאת לפעילות כבר בשעות אחר הצהריים כדי לעמוד בדרישות האנרגיה של ההנקה.
הדאון בונה לעצמו קן כדורי מעלים של אקליפטוס וקזוארינה, קליפות עץ דקות ושרכים, והוא מקנן כמעט בכל חלל סגור שבנמצא: החל מגזעי עצים רקובים, דרך קינים נטושים של ציפורים ופוסום זנב-טבעת מצוי וכלה בתיבות עץ וחללים מלאכותיים שנפרשים על ידי רשויות השימור.
הדאון הוא יונק חברותי במיוחד, ולן בקינים בקבוצות גדולות יותר מכל כיסאי זעיר אחר: 25-5 פרטים; עם זאת המבנה החברתי אינו יציב, וכל דאון עשוי להחליף קבוצה אחת לכמה זמן.
שיחור מזון בקבוצות נדיר מאוד בטבע ושכיח בשבי.
הדאונים מתקשרים באמצעות ציוצים קולניים וחותמי ריח, והם סובלניים מאוד זה כלפי זה.
דונם אחד עשוי לאכלס כ-100 דאונים, וכל עוד יש שפע במזון אין להם בעיה לחיות בצפיפויות גבוהות; תצפית אחת מצאה לא פחות מ-40 דאונים שניזונו כולם מעץ אקליפטוס אחד שהיה עשיר בתפרחות.
הדאון חי בשטח ביתי קבוע שגודלו 2.1-0.4 דונם, ובמהלך החיפוש אחר מזון הוא מתרחק מהקן עד 219 מטר לכל היותר.
הדאון מוגדר כיונק אוכל-כל; הוא תר אחר מזון בין ענפי העצים ולעיתים רחוקות יותר גם על האדמה, וניזון בעיקר משרף, לשד, טל דבש, שיפה ופרוקי רגליים מגוונים (בפרט עשים, זחלים, נמלים וטרמיטים).
צוף ואבקנים נצרכים במינון נמוך יותר מהפוסום הננסי, וכוללים בעיקר את הבנקסיה, האקליפטוס, האנגופורה והקורימביה.
האבקנים אינם מתעכלים היטב בקיבתו של הדאון בסיבוב הראשון, ולכן הוא מלקט אותם מהגללים ואוכל אותם שוב.
פירות, זרעים ופטריות נצרכים גם הם לעיתים קרובות, אך בדרך כלל זה קורה כאשר הדאון נתקל בהם באופן מקרי ולא בעקבות חיפוש ממוקד.
הרכב התזונה של הדאון משתנה בהתאם לזמינות ולעונה.
בהתחשב בגודלו הזעיר, טורפיו של הדאון המנוצה רבים ומגוונים; הם כוללים בין השאר את פיתון השטיחים, הופלוצפלוס סטפנסי, עורב היער, קיכלי חנקן אפור, ינשוף נצי, תנשמת, דינגו, נמיית כיס נמרית, עטלף רפאים, כוח התחרה ואנטכינוס, ובאופן חריג גם קרובו דאון הסוכר.
אף על פי שהדאון המנוצה אינו נכנס לתרדמת חורף מלאה, הוא נכנס לעיתים קרובות למצב של טורפור (תרדמת זמנית) בתגובה למזג אוויר קר (12 מעלות ומטה).
הטורפור נמשך 5.5-2.5 ימים, ובמהלכו טמפרטורת הגוף יורדת עד ל-2 מעלות צלזיוס, וקצב הלב וחילוף החומרים מואט מאוד; תכונה זאת מאפשרת לו להימנע מפעילות בטמפרטורות נמוכות שמאלצות אותו לבזבז אנרגיה יקרה על חימום הגוף, וכן לעבור תקופות קצרות של מחסור במזון.
במהלך שינה או טורפור, הדאון מתכרבל לכדור ומקפל את אוזניו וזנבו, במטרה להסתיר ככל האפשר את חלקי הגוף החשופים ובכך להגדיל את החיסכון המטבולי של הגוף; לעיתים קרובות, הוא נוהג להצטופף עם דאונים נוספים כדי להפחית את אובדן חום הגוף ולשמר את האנרגיה.
בניגוד לפוסום הננסי, הדאון אינו אוגר שומן בבסיס זנבו באופן קבוע אלא רק בעתות מחסור.
עונת הרבייה של הדאון המנוצה נמשכת מיולי עד ינואר בוויקטוריה, ועשויה להיות ארוכה יותר בצפון.
הנקבות ממליטות פעמיים בשנה, ובכל המלטה גודל השגר הוא 2–4 גורים; ייתכנו מקרים של שגר גדול יותר, אך מכיוון שמספר הפטמות בכיס מוגבל ל-4, הנותרים ימותו.
ההיריון נמשך 18–20 ימים, והדאונית יכולה לשלוט בגודל השגר ולהקפיא את ההתפתחות של חלק מהעוברים בהתאם לתפוסה בכיס או למשאבי המזון הזמינים.
בדרך כלל, לאחר ההמלטה של השגר הראשון הדאונית מזדווגת שוב ונכנסת להיריון, ואז השגר השני מוקפא בתהליך הידוע כדיאפאוזה עד שהשגר הראשון ייגמל.
עיניהם של הגורים נפקחות בגיל 6 שבועות, והם שוהים בכיס זמן ארוך במיוחד עבור כיסאים זעירים: 65 ימים; בפרק זמן זה, הדאונית מאבדת בממוצע גור אחד בכל המלטה (נפילה מהכיס למשל).
לאחר שעזבו את הכיס, הגורים שוהים בתוך הקן של האם חודש נוסף, ונגמלים בגיל 105 ימים.
כל עוד הגורים בתוך הכיס הדאונית עדיין יכולה לרחף בין העצים חרף המשקל העודף, אולם ברגע שהם יוצאים ממנו, היא אינה יכולה לשאת אותם על גבה במהלך התעופה ומותירה אותם בקן כשהיא תרה אחר מזון.
מכיוון שהקן מאכלס לעיתים על ידי מספר דאוניות, לאחר שהגורים עוזבים את הכיס ושוהים במשותף בקן הם עשויים לינוק מדאונית אחרת.
לאחר היציאה מהקן, הגורים מתלווים לאם לתקופה קצרה בטרם יהפכו לעצמאים; רובם עוזבים את השטח שבו נולדו ועוברים למקום אחר, חרף העובדה שהדאונים הבוגרים בסביבה סובלניים לחלוטין כלפיהם.
הגורים מגיעים לגודלם המלא בגיל 5 חודשים לערך, והבגרות מתרחשת בסביבות 8 חודשים אצל הנקבה, ובין 12 ל-18 חודשים אצל הזכר.
שיעור ההישרדות של הגורים נמוך למדי ורק 15-10% מתוכם יגיעו לבגרות.
תוחלת החיים המרבית בטבע של הדאון מנוצה-הזנב עד 5 שנים, ובשבי 4–7 שנים.
הדאון מנוצה-הזנב מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה ונוכחותו במספר רב של אזורים מוגנים.
מאחר שהדאון שוכן עצים, הוא מאוים בעיקר מצד שריפות יער גדולות וצמצום סביבת המחיה מפעילות אנושית דוגמת בירוא יערות; איומים אחרים הם טריפה על ידי חתולים ושועלים, ודחיקה מקינים על ידי המיינה המצויה.
אוכלוסיות קטנות עשויות להיות בסיכון בעקבות שינויי האקלים.
אומדן האוכלוסייה אינו ידוע, והמגמה הכללית יציבה.
יש אוכלוסייה שבויה של דאונים בגן החיות טרונגה באוסטרליה, ומספר אוכלוסיות קטנות בגני חיות באירופה.
דאון ענק (שם מדעי: Petauroides volans) הוא מין כיסאי מעופף גדול דמוי למור במשפחת הפוסומים הטבעתיים, אנדמי למזרח יבשת אוסטרליה ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא נבדל מיתר הפוסומים הטבעתיים בפרוותו הארוכה, באוזניו הגדולות, בזנבו הארוך וביכולת הדאייה שלו.
קיים בטבע בשלוש צורות עיקריות: הצורה השחורה, הצורה האפורה, והצורה הלבנה.
זהו יונק פעיל לילה המבלה את מרבית חייו על העצים וניזון אך ורק מעלי אקליפטוס.
הדאון הענק הוא הכיסאי הדואה הגדול בעולם.
אוכלוסייתו נמצאת במגמת ירידה עקב אובדן בית גידול.
הדאון הענק תואר מדעית לראשונה בשנת 1792 על ידי המנתח הסקוטי רוברט קר בתור סוג של אופוסום מעופף (Didelphis volans).
בהמשך הוא סווג כמין בסוג דאון או כמין יחיד בסוג Schoinobates, וזכה לעשרות שמות מדעיים עד אמצע המאה ה-20; בסופו של דבר, השם שהציע הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס בשנת 1888 נקבע כשמו המדעי: פטאורוידוס וולאנס (Petauroides volans) שמשמעותו "יונק מעופף דמוי-דאון".
הדאון הענק זכה לכינויים רבים במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20, ביניהם: אופוסום מעופף, פוסום טגואן, פוסום ארך-זנב, קוסקוס מעופף, דאון הדמדומים ועוד; השם הנוכחי נקבע בשנת 1980 על ידי ועדה של אגודת היונקים האוסטרלים.
באבוריג'ינית, הדאון ידוע בשמות פונג-גונג או ונדארנדה.
הדאון הענק הוא טקסון מונוטיפי; למרות הדמיון המורפולוגי עם הסוג דאון (בפרט עם המין דאון צהוב-בטן), מבחינה פילוגנטית הדאון הענק קרוב דווקא לסוג פוסום למורי, והשניים מסווגים בתת-משפחת פוסומים למוריים (Hemibelideinae) שבמשפחת הפוסומים הטבעתיים בתת-סדרת דמויי הקוסקוס.
הסיבה לכך היא שיכולת הדאייה התפתחה בנפרד אצל הסוגים הללו, והדבר בא לידי ביטוי בצורה הייחודית של קרומי הדאייה אצל הדאון הענק.
אצל הפוסום הלמורי נותרו שרידים של קרומי דאייה, אך הוא אינו מסוגל להתעופף, כך שהדאון הענק הוא הנציג המעופף היחיד במשפחתו.
לדאון הענק שני תת-מינים מוכרים: P.v.volans הגדול והנפוץ ו-P.v.minor הקטן והצפוני.
אף שכאמור לעיל הדאון הענק מוכר כמין יחיד בסוגו (Petauroides), על פי ספר מדריך היונקים של העולם (Handbook of the Mammals of the World) הסוג מפוצל לשלושה מינים נפרדים:
דאון ענק צפוני (Petauroides minor) – הקטן והנדיר מבין השלושה.
מצוי בחצי האי כף יורק בצפון קווינסלנד.
דאון ענק מרכזי (Petauroides armillatus) – המין הבינוני; מצוי בדרום קווינסלנד.
דאון ענק דרומי (Petauroides volans) – המין הגדול; מצוי בניו סאות' ויילס וויקטוריה.
נכון לשנת 2020, הסיווג החדש אינו מקובל, ולא הוכר על ידי המערכת המשולבת למידע טקסונומי (ITIS), הרשימה האדומה של IUCN, המוזיאון האוסטרלי,