tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את מקומם של הדינוזאורים כשליטי היבשה תפסו בהתחלה העופות ומאוחר יותר היונקים.
התנינאים המשיכו להיות טורפי-על במקווי מים דוגמת נהרות, אגמים וביצות.
במשך שנים היה מקובל לתארך את סוף עידן הדינוזאורים בתאריך של 65.5 משל"ז (65.5 מיליון שנה לפני זמננו) אך כיול חדש של שיטות התארוך הרדיומטרי שנעשה ב-2013 שינה אומדן זה ל-66 משל"ז.
מציאת המאובנים היא עבודה הדורשת מיומנות רבה.
תחילה, במקום שבו יש הערכה כי קיימים מאובנים, מסלקים אדמה וסלעים – לרוב עבודה זו נעשית בידי מחפרים ודחפורים (אך פעם נעשתה באמצעים פרימיטיביים יותר), אך כאשר מתחילים להתגלות המאובנים, עוברים לעבוד עם כלים עדינים יותר כגון אתים, מכושים ומקדחים.
לאחר שמוציאים את העצמות, לעיתים מתגלה כי חלקן רכות ועשויות להישבר מאוד בקלות.
לאחר שהגבס מתקשה, מכניסים את העצם לתוך תיבה מרופדת והיא נשלחת היישר למעבדה.
במעבדה מנקים הטכנאים את המאובנים משאריות הסלע שעטף אותם, מבצעים בהן טיפולי שימור ומכינים אותם למחקר.
במקביל, בעיקר במעבדות מחקר המסונפות למוזיאונים, יוצרים הטכנאים יציקות מדויקות על פי המאובנים ויציקות אלה משמשות בעיקר לתצוגה מוזיאלית אך גם למחקר, בעיקר מחקר ביומכני.
את המאובנים המקוריים אפשר לחקור במגוון רב של דרכים, כולל מחקר היסטולוגי ובחינת המבנה המיקרוסקופי של העצם באמצעות מיקרוסקופים בעוצמות שונות.
צלקות במאובנים מלמדים על מקום וצורת החיבור של השרירים, ובכך מאפשרים להסיק על התנועה של היצור.
מאובנים רבים מתעדים גם פציעות, מחלות ופתולוגיות שונות – תכונות שבעבר נחשבו לפוגמות במאובן אך כיום נחשבות לבעלות ערך רב שכן ניתן ללמוד מהן על אורח חייו של היצור.
לפי המאובנים שנמצאו מנסים הפלאונטולוגים, בעזרתם של טכנאי המוזיאון ואמנים פלאונטולוגים לשחזר את השלד השלם של הדינוזאור, לרוב בתנוחה טבעית, ועל פיו גם לשחזר איך הדינוזאור נראה כשהיה בחיים.
שלדים מורכבים מוצגים במוזיאוני טבע ואילו איורים וציורים של דינוזאורים מופיעים בפרסומים כתובים לרבות מאמרים מדעיים, מאמרי מדע פופולרי וספרים.
מאובנים של דינוזאורים קטנים מאוד, יכולים להימצא בשלמותם על פני שכבת סלע יחידה.
במאובנים כאלה, ניתן לעיתים למצוא גם שרידי נוצות, איברים פנימיים ואף את ארוחתו האחרונה של היצור.
גודלם הכביר של הדינוזאורים והמסתורין שאפף את דבר היעלמותם מן העולם כבש את דמיונם של בני כל התרבויות בכל הגילאים.
כבר במאה ה-19, עסקו ספרים רבים ותערוכות באירופה ביצורים אלו.
מאז נעשו ניסיונות רבים לשיחזור מראה הדינוזאורים באמצעות ציור ופיסול.
בבריטניה, הפלאונטולוג ריצ'רד אוון היה מראשוני וחשובי מגלי הדינוזאורים ומשחזריהם.
תחת הדרכתו הוצבו פסלי דינוזאורים גדולים ברחבי מתחם התערוכה הגדולה בשנת 1851. אחד מאירועי יחסי הציבור שיזם כללו ארוחת ערב של אח"מים בתוך פסל ענק של איגואנודון (ששוחזר לפי איך שאואן חשב שנראה, כיום יודעים ששחזור זה שגוי).
סר ארתור קונאן דויל הוא המפורסם בסופרים שכתבו על דינוזאורים.
בספרו "העולם שאבד" הוא תיאר מקום מבודד על פני כדור הארץ, בו יצורים רבים (ביניהם גם דינוזאורים) שרדו היכחדות והגיעו לימי האדם.
המקום שתיאר היה בדיוני, אך הספר ורעיונותיו הציתו את דמיונם של בני דור שלם וכן המושג "עולם אבוד" נכנס לשפה העולמית כמונח למקום שחמק מפגעי הזמן.
מייקל קרייטון הוא סופר מודרני שהחדיר בציבור עניין מחודש בעולם הדינוזאורים.
בספרו "פארק היורה" שיצא ב-1989, תיאר קרייטון אי שאוכלס באופן מלאכותי על ידי דינוזאורים.
אלה נוצרו בטכנולוגיה של שיבוט והנדסה גנטית, כאשר את המקור לחומר הגנטי סיפקו תאי דם של דינוזאורים, שנמצאו בקיבותיהם של חרקים משומרים בענבר מהתקופה המזוזואית.
האפשרות לשבּט דינוזאורים, לכאורה, גרמה לסערה רבה בציבור.
סרט הקולנוע "פארק היורה" שהתבסס על הספר ויצא בשנת 1993, הפיץ את הרעיון לקהל רחב אף יותר.
אך הוא גם הציג לראשונה שחזורים אמינים של מיני דינוזאורים רבים, שנוצרו באנימטרוניקה ובגרפיקה ממוחשבת ונראו מציאותיים כאילו צולמו במציאות.
הצלחתו של סרט זה וסרטי קולנוע אחרים שהציגו את הדינוזאורים בצורה זו, הפכו אותם בתודעת הקהל ליותר מציאותיים מבעלי חיים אחרים בני זמננו, שאינם זוכים לכיסוי תקשורתי דומה.
לספר ההמשך של פארק היורה קרא קרייטון "העולם האבוד", כמחווה לספרו של קונאן דויל.
ב-2015 יצא לאקרנים הסרט "עולם היורה" שהפך תוך זמן קצר לשובר קופות והסרט השלישי הרווחי ביותר בכל הזמנים.
נושא פופולרי מיוחד בקשר לדינוזאורים, בייחוד בספרי ילדים על דינוזאורים ותוכניות טלוויזיה, הוא "דו-קרב הענקים" בין הטריצרטופס הצמחוני, החמוש בקרניים ארוכות וחדות, לטירנוזאורוס רקס האימתני, הטורף הגדול ביותר באמריקה הצפונית.
ב-1942 צייר צ'ארלס נייט ציור גדול ומפורסם המתאר עימות בין השניים במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע (FMNH) בשיקגו עבור נשיונל ג'יאוגרפיק.
ציור זה טבע את חותמו בתרבות וקיבע את מעמדם של הטריצרטופס והטירנוזאורוס רקס כאויבים קלאסיים.
הפלאונטולוג בוב בקר (Bob Bakker) אמר על היריבות בין שני הדינוזאורים: "שום קרב בין טורף לטרף היה כה דרמטי.
זה ראוי ששני גיבורים ענקיים אלה חיו את היריבות הקו-אבולוציונית ביניהם עד סוף הימים האחרונים של הפרק האחרון בעידן הדינוזאורים".
הולץ הבן (מומחה לטירנוזאוריים וכותב ספרי מדע פופולרי על דינוזאורים) אמר ש"העימות בין טירנוזאורוס לטריצרטופס היה כנראה אחד הקרבות הגדולים ביותר שהיו בטבע" ותיאר את הטריצרטופס כבעל-חיים שמייצג את מה שקורה שמתפתח משהו שיכול לעמוד בפני העוצמה של הטירנוזאורוס רקס.
מאז ניסו סרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ותוכניות מדע פופולרי לשחזר את הקרבות האדירים שאולי התרחשו בין השניים.
הפלאונטולוג פיטר דודסון מעריך שהיתרון בדו-קרב בין טריצרטופס בוגר לטירנוזאורוס רקס או כל טורף אחר, נטה בבירור לטובת הטריצרטופס – שקרניו הארוכות יכלו בקלות לפצוע קשה ואף להרוג כל טורף שאיים עליו.
כדי להמחיש נקודה זו מעוטר הספר של דודסון – "The Horned Dinosaurs" – בציור מאת הצייר ויין בארלו בו טריצרטופס הורידוס עוזב את זירת הקרב מנצח אחרי ששיפד למוות בקרניו טירנוזאורוס רקס.
הדינוזאורים פופולריים במיוחד בקרב ילדים, כנראה עקב גודלם העצום, מגוון הצורות המרשים שלהם, היותם מטילי מורא וכן היכחדותם המסתורית לפני 66 מיליון שנה.
ישנם ספרי מדע פופולרי רבים בנושאי דינוזאורים הפונים לילדים, ובעוד שבעברית למעשה רוב הספרות הפופולרית על דינוזאורים מיועדת לילדים ורק מעט ספרים נועדו לקהל בוגר יותר (כגון דינוזאורים מאת ד"ר דייוויד ב.
נורמן), באנגלית ישנה ספרות ענפה גם לקהל הבוגר יותר.
צעצועים בדמות דינוזאורים נפוצים ופופולריים במיוחד ובפליקר יש אף קבוצה שלמה המוקדשת לצילומי בובות דינוזאורים.
כיום יש תערוכות דינוזאורים שמציגות שחזורים של הדינוזאורים בגודל טבעי (או כמעט טבעי) עם אפקטים של אורות, תנועה וקול.
דגמים אלה מבוססים על בובות ענק אנימטרוניות ברמת דיוק ומהימנות מדעית משתנה.
תערוכות אלה מיועדות בעיקר לילדים.
עקבות דינוזאורים כמעט זהות נמצאו בדרום אמריקה ובאפריקה והחוקרים משערים שהדבר מעיד על מעבר בין היבשות שהתקיים לפני כ-120 מיליון שנה.
במהלך בניה ביישוב בית זית התגלו בשכבת סלע עקבות דינוזאורים – שנחשבו היחידים בישראל, עד למציאתם של שרידים נוספים.
מדובר קרוב לוודאי בעקבות של דינוזאורים מסוג סטרוטיומימוס ואלפרוזאורוס.
בשנת 1993 התגלה במכרה פוספטים בסמוך להר צין גולגולת וחוליות צוואר של מוזאזאורוס.
על פי כתב העת Historical Biology שפורסם ב-2022, דווח כי בחצר בית בעיר נמצאו מאובני עקבות של דינוזאורים על פני משטח סלע גיר, אשר שקע במהלך תקופת הקרטיקון התחתון (Early Cretaceous), בקרקעית ים רדוד לפני כ-100 עד 110 מיליוני שנים.
דינוב (בפולנית: Dynów) היא עיירה במחוז ז'שוב בדרום פולין, באזור הידוע כגליציה המערבית.
חבל הארץ בו שוכנת העיירה נקרא גם "מלופולסקה", כלומר פולין קטן.
העיירה שוכנת על גבעה לגדות נהר סן.
שמה של העיירה היה במקור "דינובו", מילה סלאבית שמשמעותה "מחדש" .
שם זה ניתן לעיירה על ידי ולדיסלב השני (יגלו) כשבנה מחדש את העיירה, אחרי שנשרפו כל בתיה בזמן המלחמה נגד המסדר הטבטוני בתחילת המאה ה-15.
דינוב הייתה עיר מסחר מחוזית ומרכז מחוזי לייצור בגדים והנעלה, והיו בה מנסרות שעיבדו עץ שנכרת ביערות הסביבה, וכן שוק מחוזי לבהמות.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בדינוב הוא מאמצע המאה ה-16. מהמאה ה-17 התבלטו היהודים בתעשיית הסחר בעיירה.
בדינוב ישבה חצרו של האדמו"ר צבי אלימלך מדינוב בעל ה"בני יששכר", ורבי יעקב צבי יולס (1778-1825) מדינוב, מחבר "קהלת יעקב" ו"מלא הרועים", שימש כרב הקהילה.
כמו כן, העיירה נודעה כמרכז של תנועת החסידות והתנגדות לתנועת ההשכלה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה קרוב ל-1,300 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית.
כאשר כבשו הגרמנים את האזור בספטמבר 1939, ניצלו את התכנסות היהודים בבית הכנסת המרכזי בעיירה בראש השנה, והציתו את מבנה בית הכנסת, על מספר מהיהודים בו.
גברים יהודים שהוצאו מבית הכנסת באלימות, וכן מאות יהודים נוספים, נלקחו ליער סמוך לעיירה, ושם נרצחו.
כמו כן, הרסו הגרמנים את בתי העלמין היהודיים בעיירה.
בסוף ספטמבר 1939 גירשו הגרמנים את יהודי העיירה הנותרים מעבר לנהר סן, אשר נקבע בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב כקו גבול בין שטחי הכיבוש הגרמניים והסובייטיים, והכריזו על העיירה כ"נקייה מיהודים".
יהודי העיירה הוגלו בחלקם לסיביר בידי הסובייטים, בה רבים לא שרדו.
רוב היהודים שנותרו בשטח הסובייטי נרצחו עם כיבוש האזור בידי הגרמנים במבצע ברברוסה.
כיום פועל במקום על ידי הרב פנחס פאמפ, בית מדרש יהודי, אכסניה יהודית ופעילות יהודית בסמיכות לקברו של האדמו"ר רבי צבי אלימלך מדינוב.
דינוזאור ג'וניור היא להקת אלטרנטיב/אינדי שהוקמה בארצות הברית בשנת 1984 על ידי ג'יי מאסקיס (גיטריסט וזמר), לו ברלואו (באסיסט וזמר) ומרף (מתופף).
הלהקה שינתה את הרכבה בסוף שנות ה-80, וזכתה להצלחה ולהשמעות ברדיו.
ההרכב הראשוני שהקים את הלהקה נחשב עד היום "ההרכב הקלאסי".
ללהקה השפעות נויז בולטות המתבטאות בפידבק ודיסטורשן, אבל גם שירים מלודיים, ובזכות מאפיינים אלו הלהקה נחשבת לאחת מהלהקות שעזרו להתפתחות ז'אנר הגראנג'.
הלהקה נוסדה על ידי חברי להקת ההארדקור פאנק Deep Wound ("פצע עמוק") מאסקיס, ברלואו ומרף שהיו חברים לאוניברסיטה.
לאחר שפיטרו את צ'רלי נקאג'ימה (לשעבר סולן Deep Wound), נטל מאסקיס את תפקיד הסולן.
מאסקיס אמר שמטרת הלהקה היא ליצור "מוזיקת קאנטרי הגורמת לדימום באוזן".
1990-1984: התבססות הלהקה ב"רוק המחתרתי אמריקאי"
בשנת 1985 במסגרת השם "דינוזאור" הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון Dinosaur.
האלבום מכר 1,500 עותקים בשנתו הראשונה ומבקרי מוזיקה אף לא התייחסו אליו.
בתקופה זו נסעו חברי הלהקה פעמים רבות להופעות בניו-יורק.
להקת סוניק יות', שהשפיעה רבות על הסאונד של "דינוזאור", לא התרשמה מהם מיד, אך לאחר שראו הופעה אחרת שלהם, הכריזו שהם מעריצים.
הקשר ההדוק בין הלהקות המשיך, ומאסקיס התארח בהקלטות של סוניק יות'.
בשנת 1987 הוציאה הלהקה את אלבומה השני You're Living All Over Me.
האלבום נחשב עד היום לאלבום הטוב ביותר של הלהקה ובין האלבומים החשובים יותר בסצנת הרוק ה"מחרתרתי-אמריקני" של שנות ה-80. בזמן הקלטת האלבום החלו להיווצר מתחים בין מרף למאסקיס, מכיוון שמאסקיס, לטענתו של ברלואו, שלט בכל מקצב שניגן מרף, דבר שעצבן את מרף מאוד.
עם יציאת האלבום נאלצה הלהקה לשנות את שמה ל-.Dinosaur Jr מכיוון שהלהקה The Dinosaurs תבעה אותם בגין שימוש בשמם.
בשנת 1988 עם יציאת האלבום השלישי Bug החלה הלהקה לקבל יותר במה ופרסום (בעיקר באנגליה).
המתחים בין חברי הלהקה, בעיקר בין מאסקיס לברלואו, החמירו עד כדי כך שמאסקיס פיטר את ברלואו מהלהקה עם סיום סיבוב ההופעות של Bug ב-1989.
ב-1991 הוציאה הלהקה את האלבום הרביעי Green Mind וב-1993 את אלבומם החמישי Where You Been.
שני אלבומים אלה סימנו את המשך הצלחת הלהקה, כשהם היו חתומים בחברת תקליטים גדולה והסינגל 'Start Choppin נהיה חצי-להיט.
אלבומים אלו גם היוו נקודת מפנה באופן שבו נכתבים שירי הלהקה, מאסקיס למעשה כתב את כל השירים וניגן גם את רובם, כך שיצא שמרף ניגן בשלושה שירים בלבד באלבום Green Mind.
בגלל קו התנהלות זה התפטר גם מרף מהלהקה ב-1993 ומאסקיס נשאר החבר הקבוע היחיד בלהקה.
ב-1994 הוציאה הלהקה את אלבומה השישי Without a Sound שזכה להצלחה המסחרית הגדולה ביותר שלהם באמריקה וב-1997 את אלבומה השביעי Hand It Over שבקושי זכה להצלחה מסחרית כלשהי.
שני האלבומים לא זכו לאהדת המבקרים.
מאסקיס, שלמעשה היה החבר היחידי ב-.Dinosaur Jr בתקופה זו, החליט להיפטר מהשם באופן סופי ולצאת לקריירת סולו באופן רשמי.
לאחר שמאסקיס קנה את הזכויות מחברת התקליטים SST לשלושת האלבומים הראשונים של הלהקה במטרה להפיץ אותם מחדש ולאחר שמאסקיס וברלואו הופיעו במופע התרמה לאוטיסטים, התבשל הרעיון בקרב השניים לאחד את הלהקה, ולאחר שמרף הסכים לרעיון ביולי 2006 התאחדה הלהקה באופן רשמי.
הלהקה הוציאה את אלבומה השמיני Beyond שזכה לביקורות חמות ולהצלחה מסחרית (הגיע למקום 69 במצעד 200 האלבומים של המגזין בילבורד).
הלהקה הופיעה בישראל ב-9 וב-10 ביוני 2008 במועדון הזאפה כחלק מסיבוב ההופעות העולמי של Beyond, וב-1 בספטמבר 2009 כהופעה מקדימה להופעה של פיית' נו מור בגני התערוכה בתל אביב.
דינוזאורים הוא ספר מדע פופולרי מאת ד"ר דייוויד ב.
הספר יצא ב-1991 ותורגם לעברית ב-1993 על ידי עדי גינצבורג-הירש.
הספר כולל תמונות רבות, בהם תרשימים, איורים, ציורים, ציורים בגרפיקה ממוחשבת ותצלומים.
בנוסף הספר מכיל אינדקס וביבליוגרפיה לקריאה נוספת.
דינוזאורים היא קומדיית מצבים אמריקנית ששודרה בשנים 1991–1994 ברשת ABC.
בסה"כ הופקו ושודרו 65 פרקים ב-4 עונות.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ 2 במהלך אמצע שנות ה-90, בזכיינית טלעד.
עלילת הסדרה, אשר מתרחשת בשנת 60,000,003 לפני הספירה בפנגיאה, התמקדה בחייהם של בני משפחת סינקלייר, משפחת דינוזאורים מואנשת בעידן הפרהיסטורי - האב ארל, האם פראן, הבן הגדול והמרדן רובי, הבת הטיפשה והחומרנית שרלין והתינוק בייבי.
בביתם מתגוררת גם אמה של פראן, אתיל.
הסדרה מציגה באור הומוריסטי סטריאוטיפים על התרבות, החברה והטלוויזיה האמריקנית.
ארל סינקלייר - דינוזאור מסוג מגלוזאורוס.
פראן סינקלייר - דינוזאור מסוג אלוזאורוס.
מנסה באופן תדיר לרסן את מזגו החם של ארל ולסייע לילדיהם.
רובי סינקלייר - דינוזאור מסוג היפסילופודון.
נער מרדן בן 14. הבן הבכור במשפחה.
החבר הכי טוב שלו הוא נער בשם ספייק אשר לעיתים קרובות נוהג להשפיע עליו לרעה.
שרלין סינקלייר - דינוזאור מסוג פרוטוצרטופס.
נערה בת 12. הבת האמצעית במשפחה.
נערה שטחית אשר מתעניינת רק בקניות, שיחות טלפון עם חברותיה, אופנה, וכו'.
בייבי סינקלייר - דינוזאור מסוג מגלוזאורוס.
נוהג לעורר את חמתו של אביו כאשר הוא מכנהו "לא האמא" (במקום "אבא") וכאשר הוא נוהג להכות אותו עם אובייקטים שונים כגון מחבתות.
אתיל פיליפס - דינוזאור מסוג אדמונטוניה.
שנואה ביותר על ידי ארל.
רוי - דינוזאור מסוג טירנוזאורוס רקס.
חברו הטוב ביותר של ארל ועמיתו לעבודה.
ריצ'פילד - דינוזאור מסוג טריצרטופס.
הבוס הרגזן והאגרסיבי של ארל ורוי.
נוטה לקרוא לעובדיו למשרדו על מנת לצעוק עליהם או להפחידם.
מוניקה דברטברי - דינוזאור מסוג ברונטוזאורוס.
השכנה של משפחת סינקלייר והחברה הטובה ביותר של פראן.
ספייק - חבר של רובי בבית הספר.
הווארד האנדאפמי - קריין ב-DNN (פרודיה על CNN) בסגנון של וולטר קרונקייט.
מאובני דינוזאורים תרופודים עם רישומים ברורים של כסות נוצות החלו להתגלות מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, רובם בתצורת יִישְׂייֵן במחוז ליאונינג שבסין, אך גם באזורים אחרים ברחבי העולם כמו מונגוליה הפנימית, מדגסקר, גרמניה וקנדה.
מרבית הנוצות האלו הן נוצות חוטיות הדומות לנוצות פלומה בעופות בני-ימינו, ושימשו ככל הנראה בעיקר לבידוד תרמי.
אך במספר מאובנים התגלו גם אברות תעופה מפותחות, וכן נוצות קישוט ארוכות.
כיום מוכרים בוודאות למעלה מ-30 סוגים שונים של דינוזאורים שהיו מכוסים בנוצות, רובם קטני גוף, אבל כוללים לפחות סוג אחד ממשפחת הטירנוזאוריים שמשקלו היה למעלה מטון.
הסברה הרווחת בין הפלאונטולוגים היא שמרבית הדינוזאורים התרופודים, גם כאלו שעדיין לא התגלו אצלם עדויות מובהקות למעטה נוצות, היו מנוצים.
לפי השיטה הקלדיסטית בטקסונומיה כל העופות, בני-ימינו או נכחדים, הם למעשה דינוזאורים מנוצים.
מאובן הארכאופטריקס, הנחשב לעיתים לעוף הראשון, הוא למעשה מאובן הדינוזאור המנוצה הראשון שהתגלה, כבר בשנת 1861, אף כי רק בעשרות השנים האחרונות מוצאו הדינוזאורי הפך לקונצנזוס מדעי.
אך המונח דינוזאור מנוצה בדרך-כלל מתייחס לאותם סוגים נכחדים שלא היו עופות.
בשנת 1860, שנה בלבד לאחר פרסום מוצא המינים של צ'ארלס דרווין, התגלה דפוס מאובן של נוצה בודדת במחצבת אבן גיר בגרמניה, בשכבה המתוארכת כיום לתור היורה, לפני כ-145 מיליון שנה.
שנה לאחר מכן נחשף, באותו המקום ובאותה השכבה, המאובן הראשון של ארכאופטריקס.
שלד הארכאופטריקס הוא שלד זוחל טיפוסי - יש לו שיניים, רגליים קדמיות בעלות אצבעות נפרדות מצוידות בטפרים, וזנב ארוך המורכב מחוליות רבות ובלתי-מאוחות.
ואולם במספר מאובני ארכאופטריקס נראים בבירור דפוסים של אברות תעופה מפותחות על הזרועות והזנב.
ארכאופטריקס התקבל כמאובן מעבר המאשר את התפתחות העופות מזוחלים, אך לא הייתה הסכמה כללית מאיזה קבוצה של זוחלים הוא התפתח.
כבר בשנת 1868 הציע תומאס הנרי האקסלי שהארכאופטריקס התפתח מן הדינוזאורים, על בסיס דמיונו לשלד הדינוזאור התרופוד הקטן קומפסוגנתוס.
אך הצעה זו נדחתה על ידי בכיר המומחים לדינוזאורים באותן שנים, ריצ'רד אוון, ופלאונטולוגים נוספים.
זאת בעיקר משום שלא היו מוכרים אז דינוזאורים בעלי עצם בריח, אשר כן קיימת בארכאופטריקס ובעופות ("עצם המזלג" או "עצם המשאלות", בלטינית furcula, היא איחוי של עצמות הבריח משני צדי הגוף).
בנוסף, ההשערה לא התאימה לתדמית המקובלת של הדינוזאורים באותם ימים כשוכני קרקע ענקיים ומסורבלים.
לכן עד שנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה מקובלת ההשערה שהעופות התפתחו מזוחלים ארכוזאורים, אבותיהם של הדינוזאורים.
בשנת 1964 הגדיר הפלאונטולוג האמריקאי ג'ון אוסטרום (John Ostrom) את הדינוזאור התרופוד דיינוניכוס על-פי מאובנים שגילה במונטנה, ותיאר אותו כטורף קטן, מהיר ופעלתן.
השלד של דיינוניכוס, כמו גם שלדי שאר הדינוזאורים מקבוצת הדיינוניכוזאוריה הקרויה על שמו, דומה להפליא לשלד הארכאופטריקס ולשלדי עופות בני ימינו.
כך למשל יש לו עצמות בריח מאוחות לעצם מזלג, ואצבעות ארוכות בגפיים הקדמיות.
בעקבות מחקרו בשלד דיינוניכוס החיה אוסטרום את השערת המוצא הדינוזאורי של העופות, ועד שנות ה-90 של המאה ה-20 היא הפכה לקונצנזוס מדעי בתחום הפלאונטולוגיה.
התצורה המשוכללת של נוצות ארכאופטריקס רמזה שהן הספיקו להתפתח במשך מיליוני שנים, והופיעו לראשונה כבר אצל אבותיו הדינוזאורים.
מכיוון שנוצות משתמרות במאובנים רק לעיתים רחוקות מאוד ובתנאים מיוחדים, ניתן היה לשער שדינוזאורים רבים שכבר היו מוכרים למדע מקודם, ותוארו כמכוסים בקשקשים בדומה לזוחלים בני-ימינו, היו למעשה מכוסים בנוצות.
ציור ראשון של דינוזאור תרופוד עטוי נוצות הופיע בשנת 1975 בספר של רוברט בקר, מבכירי חוקרי הדינוזאורים.
אך ציור זה היה אז בגדר ניחוש מושכל, לא ממצא עובדתי, וכמה פלאונטולוגים אחרים חלקו עליו.
מאובני דינוזאורים המראים בבירור רישומי נוצות החלו להתגלות בשנות ה-90 של המאה ה-20, בתצורת יִישְׂייֵן ובתצורות גאולוגיות נוספת מחבורת ג'הול במחוז ליאונינג בסין.
תצורת יִישְׂייֵן היא כיום אחד מאתרי המאובנים החשובים בעולם, והתגלה בה מספר גדול של מאובנים מפורטים ושמורים להפליא מתחילת תור הקרטיקון, לפני כ-125 מיליון שנה.
מאובנים אלו חושפים עולם חי עשיר, שכלל בין השאר צמחים בעלי פרחים מן הקדומים שהתגלו, חרקים, דגים, צפרדעים, סלמנדרות, צבים, לטאות, יונקים קדומים, וכן עופות קדומים ודינוזאורים קטנים.
בשנת 1996 התגלה בתצורת יִישְׂייֵן מאובן של דינוזאור זעיר מסוג חדש למדע, שקיבל את השם סינוזאורופטריקס, והראה רישום של מעין חוטים דמויי-פלומה על גבו וזנבו.
סינוזאורופטריקס מסווג לרוב למשפחת הקומפסוגנתוסיים, שאינם התרופודים הקרובים ביותר לעופות.
לכן מגליו נקטו בתחילה לשון זהירה במאמרים המדווחים עליו, ודיברו על "מבנים של העור העשויים ללמד על מוצא הנוצות".
מספר חוקרים חלקו מאז על זיהוי מבנים אלו כנוצות, והציעו שמדובר בסיבי קולגן פנימיים, כלומר שנמצאו במקור בתוך הגוף.
ואולם התנגדות זו מקובלת כיום פחות ופחות, בעקבות עדויות על קיום נוצות לפחות בסוג אחד נוסף של קומפסוגנתוסיים, וכן בעקבות הגילוי שמבנים אלו מכילים מלנין, המעיד על דגמי צבע בדומה לנוצות של עופות בני-ימינו.
יתר-על-כן, במאובנים של עופות קדומים מתצורת יִישְׂייֵן, אשר אין ספק במציאות נוצות אצלם, נראים רישומי פלומה דומים לאלו הנראים במאובני הדינוזאורים, ואין סיבה לקבל את הראשונים אך לפסול את האחרונים.
בשנת 1997, מאובן מתצורת יִישְׂייֵן הוברח מסין באופן בלתי-חוקי, נרכש בסכום של 80 אלף דולר על ידי חובבים שניהלו מוזיאון קטן ביוטה, והושאל למגזין נשיונל ג'יאוגרפיק לצורך פרסומו.
המאובן הראה כביכול שלד של עוף בעל זנב ארוך של דינוזאור.
אף על פי שהמאובן לא נבדק על ידי גוף מדעי רשמי כלשהו, ולא תואר כמקובל במאמר מדעי שעבר ביקורת עמיתים, פרסם המגזין בשנת 1999 כתבה עיתונאית גדולה על המאובן ועל חשיבותו כ"חוליה חסרה" באבולוציה של העופות.
הכתבים הציעו לכנות את המאובן "ארכאורפטור ליאונינגנסיס" (Archaeoraptor liaoningensis), אף על פי שגם השם לא נרשם כשם מדעי רשמי.
פלאונטולוגים רבים מתחו ביקורת נוקבת על אי-תקינותו המדעית והאתית של הפרסום במגזין, והביעו חשד כי הממצא מזויף.
מאמר מדעי על ארכאורפטור נדחה על ידי שופטי כתבי העת המדעיים היוקרתיים Nature ו-Science, שכמה מהם קבעו כי המאובן "טופל".
החשדות אושרו בשנת 2000 כאשר שו שינג (Xu Xing), אז סטודנט לתואר שני וכיום מחשובי הפלאונטולוגים הסינים החוקרים את מאובני יישיין, הצליח לאתר את גוש הסלע הכולל את חלקו המשלים של זנב ה"ארכאורפטור".
הסתבר כי זהו זנב של סוג אחר של דינוזאור מנוצה, המיקרורפטור, מוצמד באופן מלאכותי לגוף מאובן של עוף קדום בעל שיניים מתצורת יישיין, המוגדר כיום כסוג יאנאורניס.
זהותו של הזייפן המקורי לא נודעה מעולם, אך ככל הנראה הוא היה פועל סיני שחצב בתצורת יישין באופן בלתי-חוקי, וחיבר שני מאובנים חלקיים שמצא למאובן "שלם" על-מנת למכור אותו במחיר גבוה יותר.
בעקבות תגליתו של שוּ הודו עורכי המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק כי נפלו קורבן לתרמית.
לשני הסוגים ששימשו למעשה הזיוף, מיקרורפטור ויאנאורניס, יש היום חשיבות מדעית.
בשנים 1998–1999 התגלו בליאונינג לא פחות מחמישה סוגים חדשים למדע של דינוזאורים עם רישומי נוצות, שניים מהם - בייפיאוזאורוס וסינאורניתוזאורוס - על ידי שו שינג.
במאה ה-21 הפכו תגליות דינוזאורים מנוצים מליאונינג לעניין שבשגרה.
מאובנים רבים כאלו מתגלים בכל שנה, ונכון לשנת 2019 הוגדרו מדעית למעלה מ-40 סוגי דינוזאורים מנוצים, רובם על ידי פלאונטולוגים מן המכון לפלאונטולוגיה של בייג'ינג, וכן על ידי פלאונטולוגים מערביים החופרים בסין ברישיון.
אף שהסוגים המתגלים בליאונינג חדשים למדע, רובם דומים לסוגי דינוזאורים שכבר ידועים מרחבי העולם, ומסווגים למשפחות דינוזאורים מוכרות, המשתייכות למרבית הקבוצות של תרופודים.
בעקבות תגליות אלו הסברה המקובלת כיום היא שרוב הדינוזאורים התרופודים של היורה והקרטיקון, גם כאלו שעדיין לא התגלו אצלם רישומי נוצות, היו מנוצים.
במרבית הסוגים החדשים מתגלים רישומי נוצות חוטיות דמויות נוצות פלומה, אך בכמה מן המאובנים, בעיקר כאלו המסווגים למשפחות הקרובות יותר לעופות, מתגלים גם רישומי נוצות ארוכות בעלות קולמוס מרכזי, הדומות מאוד לאברות תעופה של עופות בני-ימינו.
דוגמה מפורסמת היא המיקרורפטור, דינוזאור קטן ממשפחת הדרומאוזאוריים, שבמספר מאובנים שלו התגלו נוצות ארוכות ואסימטריות, בדומה לאברות יד של עופות, גם על הזרועות וגם על הרגליים האחוריות, כך שהתקבלה תצורה של "ארבע כנפיים".
התכונות האווירודינמיות של דגם מיקרורפטור נבדקו במנהרת רוח, ומוערך שהוא דאה בין ענפים בדומה לסנאים מעופפים בני-ימינו.
נוצות מפותחות נמצאו גם בסוגי דינוזאורים הדומים מאוד לארכאופטריקס, כמו ג'הולאורניס וג'ינפנגופטריקס.
סיווגים מסוימים מגדירים סוגים אלו כ"עופות", אך בדומה לארכאופטריקס הם עדיין בעלי תכונות "דינוזאוריות" רבות, כמו שלד זנב ארוך עם חוליות בלתי-מאוחות.
עד שנת 2012 כל סוגי הדינוזאורים שהתגלו בתצורת יישיאן עם רישומי נוצות ברורים היו דינוזאורים קטני גוף יחסית.
הגדול שבהם, בייפיאוזאורוס, היה באורך 2.2 מטרים כולל הזנב, ומשקלו מוערך ב-80 קילוגרם.
הקטנים שבהם, כמו אפידקסיפטריקס שאורכו 40 סנטימטרים כולל נוצות הזנב הארוכות מאוד שלו, הם בין הדינוזאורים הקטנים ביותר שהתגלו אי-פעם.
חוקרים בתחום, כמו גם חובבי דינוזאורים ואמנים שאיירו ספרים ועיצבו דינוזאורים בסרטים, התלבטו בשאלה האם גם דינוזאורים תרופודים ענקיים, כמו טירנוזאורוס רקס המפורסם, היו אף הם מכוסים בנוצות.
רמז בשאלה היה גילוייו בשנת 2004 של הסוג דילונג (Dilong) בתצורת יישיאן.
דילונג הוא דינוזאור מנוצה קטן-גוף יחסית, באורך של 1.5 מטרים כולל הזנב, אך על פי תכונות השלד שלו הוא סווג למשפחת הטירנוזאוריים.
תגלית זו הראתה שנוצות התקיימו גם בבסיסה של השושלת הטירנוזאורית, עשרות מיליוני שנים לפני טירנוזאורוס רקס בסוף תור הקרטיקון.
עם זאת, ניתן לשער שסוגי טירנוזאורים ענקיים איבדו באופן משני את כסות הנוצות שלהם, או אולי שמרו עליה אצל הצעירים בלבד.
בעלי חיים גדולים יותר הם בעלי שטח פנים קטן יותר יחסית למסת גופם, לכן הם מאבדים חום גוף לסביבתם בקצב איטי יותר וזקוקים פחות לבידוד תרמי.
זוהי הסיבה שפילים וקרנפים כיום הם כמעט עירומים משער.
ועם זאת, מינים שלהם שחיו בתקופת הקרח באקלים קר, כמו הממותה והקרנף הצמרי, היו בעלי כסות פרווה עבה.
אישור לאפשרות זו נמצא בשנת 2012, כאשר התגלה בתצורת יישיאן הסוג יוטירנוס, דינוזאור מנוצה ממשפחת טירנוזאוריים שאורכו היה כתשעה מטרים כולל הזנב.
אורך הגולגולת שלו בלבד היה 90 סנטימטר, ומשקלו הכולל נאמד ב-1,400 קילוגרם.
המאובנים של יוטירנוס מראים שהוא היה מכוסה בפלומת נוצות חוטיות באורך של עד 20 סנטימטרים, ששימשו ככל הנראה לבידוד תרמי.
השערה זו נראית סבירה לאור הערכות שהאקלים של האזור בתקופתו היה קריר למדי, עם טמפרטורה שנתית ממוצעת של כ-10 מעלות צלזיוס.
מאובני דינוזאורים מנוצים מאזורים נוספים בעולם
תנאים מיוחדים דרושים להשתמרות רישומי נוצות במאובנים, והם מתקיימים בדרך-כלל רק באתרי מאובנים מעטים מאוד בעולם, כמו בחבורת התצורות של הג'הול בליאונינג, או במחצבת זולנהופן (Solnhofen) בגרמניה שבה התגלו מאובני הארכאופטריקס.
במרבית שאר אתרי הדינוזאורים בעולם, הפלאונטולוגים לרוב נוהגים "לנקות" מאובני דינוזאורים עד העצם, ובכך הם מוותרים מראש על האפשרות לזהות רקמות גוף כלשהן מלבד השלד, ומעטה נוצות בכלל זה.
עם זאת, בשנת 2012 דיווח מאמר מדעי ב-Science על מאובן הדינוזאור הראשון ביבשת אמריקה שהתגלה עם רישומי נוצות.
המאובן התגלה בפרובינציית אלברטה בקנדה, אזור עשיר מאוד במאובני דינוזאורים, והוא שייך לסוג שהיה מוכר היטב עוד מקודם - אורניתומימוס, דינוזאור תרופוד דמוי יען ממשפחת האורניתומימיים.
הפלאונטולוגים שגילו את המאובן השגיחו בשלב מוקדם של החפירה בסימנים דומים לרישומי הנוצות החוטיות שהתגלו בדינוזאורים המנוצים של ליאונינג, והחליטו לנקות את המאובן באופן שיאפשר להם להבחין גם ברקמות שאינן שלד.
בנוסף הם החליטו לנקות באותו אופן מאובנים אחרים מאותו הסוג, שנחפרו מאותו אתר עוד קודם לכן.
בסופו של דבר הם הצליחו לגלות שלושה מאובני אורניתומימוס עם מעטה נוצות.
באחד מהם, מאובן של פרט צעיר, התגלו רישומי מעטה דמוי פלומה על הגוף, ואצל הבוגרים התגלו גם סימני נוצות בעלות קולמוס (ציר מרכזי) על הזרועות.
בשנת 2012 גם התגלה בגרמניה מאובן מסוג חדש של דינוזאור זעיר, שקיבל את השם סקיורומימוס (Sciurumimus).
פירוש השם הוא "חיקוי סנאי", זאת כיוון שבמאובן נראית פלומת סיבים חוטיים צומחת מזנבו של הדינוזאור, מה שהזכיר למגלים פרוות זנב של סנאי.
להערכת המגלים, סיבי הפלומה הם נוצות קדומות בדומה לאלו של רבים מן הדינוזאורים המנוצים מסין.
סקיורומימוס הוא בין הדינוזאורים המנוצים העתיקים ביותר שהתגלו, הוא מתוארך לתור היורה המאוחר לפני כ-150 מיליון שנה, ועשוי להיות עתיק מארכאופטריקס.
בנוסף, בניגוד לכל שאר הדינוזאורים התרופודים שהתגלו עם סימני נוצות, סקיורומימוס אינו מסווג לקבוצת הקלורוזאוריה, אלא לקבוצה ממוצא עתיק יותר, המגלוזאורים (Megalosauroidea).
בכך הוא רומז שנוצות חוטיות הופיעו בדינוזאורים מוקדם מן הסברה המקובלת.
חוקרים וחובבי דינוזאורים שיערו מאז שנות ה-80 שכמה מנוצות הדינוזאורים היו צבעוניות, בדומה לנוצותיהם של עופות רבים.
השערה זו סבירה בעיקר משום שנראה כי נוצות אלו שימשו בחלקן כנוצות קישוט לתצוגות חיזור ותוקפנות, למשל נוצות הזנב הדקות והארוכות מאוד הנראות במאובן של אפידקסיפטריקס, אשר קשה לחשוב על תפקיד אחר בשבילן.
ברם, הצבעים עצמם אינם שורדים במאובנים, ועד לשנת 2010 כל צבעי הנוצות שהופיעו באיורים ובשחזורים אמנותיים של דינוזאורים היו בגדר ניחושים בלבד.
בבדיקות מיקרוסקופיות של רישומי נוצות במאובני דינוזאורים מתגלים גופיפים זעירים רבים בגודל של מיקרונים בודדים.
בתחילה סברו שאלו שרידי חיידקים אשר ניזונו מן הנוצות לאחר מות הדינוזאורים.
אך בבחינה מדוקדקת יותר באמצעות מיקרוסקופ אלקטרונים הסתבר שאלו שרידי מלנוזומים - אברוני תא המכילים מלנין, הצבען המעניק את הצבע לנוצות של עופות בני-ימינו.
המלנוזומים של צבעים שונים נבדלים בצורתם ובתכונותיהם, ובאמצעות השוואת המלנוזומים המאובנים לאלו הידועים מעופות בני-ימינו ניתן להסיק את צבעי הנוצות של דינוזאורים.
בשנת 2010 היה סינוזאורופטריקס לדינוזאור הראשון שבו פוענחו צבעי הנוצות, ולאחריו גם אנכיאורניס, מיקרורפטור ודינוזאורים מנוצים נוספים.
צבעים אלו זיכו את צאיחונג בשמו (סינית: קשת בענן).
ישנם סוגי דינוזאורים אשר נמצאו רק באתרי מאובנים בהם לא ניתן לראות את רישומי הנוצות עצמן, אך נמצאו אצלם ראיות עקיפות לקיום נוצות, בעיקר "צלקות קולמוס" .
אלו הן בליטות קטנות המופיעות בשורה סדורה על עצמות הגומד, במקומות שבהן הקולמוסים של הנוצות התחברו אל הזרועות.
צלקות כאלו נמצאות גם בעצמות הגומד של עופות רבים בני-ימינו, ומציאותם במאובן של דינוזאור תרופוד נחשבת כראייה טובה לנוצות בעלות קולמוס על זרועותיו, בייחוד אם הוא משתייך לאחת המשפחות שבהן התגלו כבר מקודם סוגים אחרים עם רישומי נוצות בעלות קולמוס.
מצד שני, לא בכל העופות המעופפים בני-ימינו יש צלקות קולמוס, ולכן העדרן אינו נחשב כראייה להיעדר נוצות בסוגי דינוזאורים נכחדים.
סוג הדינוזאור הידוע ביותר שעל זרועותיו נמצאו צלקות קולמוס הוא ולוצירפטור, אשר התפרסם בציבור בעקבות הופעתו בסרטי פארק היורה.
בניגוד לעיצוב הולוצירפטורים בסרט, מרבית החוקרים סוברים שהם היו עטויים בנוצות.
ולוצירפטור שייך לקבוצת הדיינוניכוזאוריה ולמשפחת הדרומאוזאוריים, שבהן התגלו מספר סוגים עם רישומי נוצות ברורים.
סוגים נוספים אצלם התגלו צלקות קולמוס הם דקוטרפטור, אפטורפטור , אבימימוס ורהונאביס.
הסברה המקובלת בין הפלאונטולוגים היא שנוצות התפתחו אצל התרופודים, תת-סדרה של דינוזאורים טורפים השייכת לסדרת בעלי אגן דמוי לטאה, שמתוכה התפתחו העופות.
הסדרה השנייה של דינוזאורים קיבלה את השם בעלי אגן דמוי עוף, על פי מבנה האגן שלה, אך זוהי דווקא הסדרה שממנה לא התפתחו העופות.
לכן מרבית החוקרים לא ציפו למצוא אצלם נוצות.
למרות זאת, מאז שנת 2002 נמצאו מבנים דמויי-נוצות על העור של לפחות שני סוגי דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף: פסיטקוזאורוס (Psittacosaurus) וטיאניולונג (Tianyulong).
בשני המקרים, מבנים אלו נראים במאובנים כגבעולים ארוכים, כעין קולמוסי נוצה חסרי סעיפים, והם צומחים מן הגב והזנב, ככל הנראה בשדרה יחידה.
תפקידם אינו ברור אך ייתכן ששימשו לתצוגות ראווה, בדומה למבנים רבי רושם אחרים אצל דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף כמו ה"צווארון" של הצרטופסיים.
ב-2012 נתגלה בארצות הברית מאובן של טריצרטופס שהשתמר בצורה טובה במיוחד, כולל רוב השלד ואף טביעת עור מאובנת.
אף על פי שמאובן זה עדיין לא תואר רשמית ופורסם במאמר מדעי מתיאור ראשוני עולה שעור הטריצרטופס כלל קשקשים גדולים שלפחות על חלק מהם היו בליטות שנראו כמו "צלקות קולמוס".
ממצא זה העלה את הסברה שגם הטריצרטופס היה מכוסה בזיפים דמויי-נוצה חסרת סעיפים כמו הפסיטקוזאורוס.
לא ברור עדיין אם מבנים אלו הומולוגים לנוצות, או שהתפתחו באופן בלתי-תלוי.
אם הם הומולוגים, פירוש הדבר שנוצות הופיעו לראשונה עוד לפני הפיצול בין שתי הסדרות של דינוזאורים, בתור הטריאס לפני כ-230 מיליון שנה.
במקרה זה יש לצפות לגילוי נוצות על מאובני דינוזאורים מכל הקבוצות, גם כאלו שאינם תרופודים.
שחזור העץ האבולוציוני של הדינוזאורים לפי מאפייני השלד שלהם, בתוספת סימני הנוצות בכמה מן הסוגים שהתגלו, מאפשרים לנסות ולשחזר את האבולוציה של הנוצות.
ייתכן שהצורה הפרימיטיבית ביותר הייתה מורכבת מסיב חוטי (filament) יחיד, שהתפתח מקשקש.
סיבים כאלו נראים בכמה מאובנים של דינוזאורים בעלי אגן עוף.
בכמה מאובני דינוזאורים תרופודים ניתן למצוא כבר נוצות חוטיות מורכבות יותר, בעלות מספר סיבים או מספר סעיפים שלעיתים מתפצלים מסיב מרכזי יחיד.
הן ידועות ממרבית הקבוצות שהתפצלו מאוחר יותר, אך עדיין לא נמצאו כאלו בקבוצות הפרימיטיביות ביותר של תרופודים - הצרטוזאוריה והקרנוזאוריה, ולכן נראה שהן התפתחו מסיבים פשוטים במהלך האבולוציה של דינוזאורים תרופודים.
נוצות דמויות פלומה כאלו שימשו ככל הנראה בעיקר לבידוד תרמי.
רק בקבוצות התרופודים הקרובות יותר לעופות נמצאו, בנוסף לנוצות חוטיות דמויות פלומה, גם נוצות בעלות קולמוס מרכזי עבה המעניק לנוצה מבנה אווירודינמי.
נוצות כאלו נמצאו בעיקר על הזרועות, על הרגליים ועל הזנב.
בתוך נוצות בעלות קולמוס מרכזי ניתן להבדיל בין נוצות סימטריות ואסימטריות סביב הקולמוס.
בנוצות אצל עופות בימינו, נוצות אסימטריות הן בעלות תפקיד אווירודינמי, כאשר הצד הצר יותר משמש כ"שפת ההתקפה" והרחב יותר כ"שפת הזרימה".
לכן מציאות נוצות אסימטריות במאובני דינוזאורים נחשבות כראייה ליכולת תעופה או לפחות דאייה במינים אלו.
ידועים למעלה מ-30 סוגי דינוזאורים בהם התגלו רישומי נוצות ברורים.
כמה מסוגים אלו מצוינים באותיות מודגשות ברשימה למטה, מסווגים לקבוצותיהם הטקסונומיות על פי המיון המעודכן ביותר.
לגבי כמה מן הסוגים יש עדיין מחלוקת בנוגע לסיווגם הנכון.
סינוקליופטריקס (Sinocalliopteryx gigas) (קרטיקון 125)
סינוזאורופטריקס (Sinosauropteryx prima) (קרטיקון 125-122)
יוטירנוס (Yutyrannus huali) (קרטיקון 125)
נינגיואנזאורוס (Ningyuansaurus wangi) (קרטיקון 125)
ג'ניואנלונג (Zhenyuanlong ) (קרטיקון 125)
דינוזאור הוא סרט קולנוע אמריקאי בהנפשה ממוחשבת, ה-39 בסדרת סרטי ההנפשה הקלאסיים של חברת וולט דיסני, שיצא לאקרנים ב-19 במאי 2000.
זהו הסרט המונפש הראשון של דיסני שכל דמויותיו הונפשו בהנפשה ממוחשבת.
כל הרקעים בסרט הם נופים אמיתיים שצולמו במיוחד עבורו.
במשך שמונה שנים נחשב הסרט לכזה העומד בפני עצמו.
רק ב-2008 החליטה החברה לצרף את הסרט לסדרת סרטי ההנפשה הקלאסיים שלה, כפי הנראה במטרה לדאוג לכך שהסרט "פלונטר" ייחשב לסרט ה-50 בסדרה.
נקבת איגואנודון נאלצת לנטוש את הקן שלה בעקבות הסתערות של קרנוטאורוס טורף.
מהקן שלה שרדה רק ביצה אחת.
לאחר שהביצה עוברת מסע מטלטל היא מגיעה לאי הלמורים שם היא בוקעת.
הלמורים החיים באי מאמצים את האיגואנודון הקטן ומעניקים לו את השם אלאדר.
אלאדר גדל והופך לדינוזאור גדול יחד עם ידידיו הלמורים אך יום אחד מטאור פוגע באי ומחריבו.
אלאדר מצליח לברוח מהאי יחד עם משפחתו הקטנה שגידלה אותו.
אלאדר מגיע לאי חדש שבו בפעם הראשונה הוא פוגש דינוזאורים בני מינו.
הוא מצטרף לקבוצת הדינוזאורים הגדולה שעוברת מסע אל אתר הקינון שבו יוכלו לחיות בנחת.
אלאדר מתידד עם שתי דינוזאוריות זקנות, ברכיוזאורוסית וסטירקוזאורוסית, שבקושי מצליחות לעמוד בקצב שקרון מנהיג העדר מקציב.
אלאדר נאלץ להתמודד עם קרון, מוטבורזאורוס ומנהיג העדר וברוטון עוזרו שמסרבים להקשיב לבקשתו להאט מעט את הקצב כדי לאפשר לחלשים לעמוד במסע המפרך.
בסופו של דבר עקשנותו של קרון ללכת אך ורק בשיטות שלו ולא להתחשב בחלשים, גורמת לכך ששני קרנוטאורים כמעט מחסלים את שבט הדינוזאורים, ולכך שקרון עצמו נהרג על ידי קרנוטאורוס ענק.
בסופו של הסרט השבט בא יחד עם אלאדר לאתר הקינון דרך מסלול פשוט יותר שאלאדר מצא.
הסרט מסתיים בכך שלאלאדר ובת זוגו נירה (אחותו של קרון) בוקע דינוזאור באתר הקינון.
דמות סוג תיאור הדמות מדבבים בגרסה האנגלית מדבבים בגרסה העברית אלאדר איגואנודון דינוזאור יתום אשר מאומץ על ידי משפחת למורים אשר בורח עם משפחתו מהאי כאשר פגע בו מטאור ויוצא למסע יחד עם שבט דינוזאורים.
סוויני אלון אופיר נירה מוטבורזאורוסית אחותו של קרון שבסופו של דבר מתאהבת באלאדר בגלל אופיו הרחמני.
ג'וליאנה מרגוליס שירלי דשא יאר למור פרהיסטורי למור זקן ומחוספס אשר מתפקד כסבא של אלאדר אוסי דייוויס יעקב בוך פליו למורה פרהיסטורית למורה אשר מגדלת את אלאדר.
פליו היא ביתו של יאר.
אלפרה וודארד ענת וקסמן זיני למור פרהיסטורי חברו הטוב והמשעשע של אלאדר.
זיני הוא אחיה של פליו ובנו של יאר.
מקס קסלה עידו מוסרי זורי למורה פרהיסטורית אחותו החורגת של אלאדר וביתה של פליו.
היידן פנטייר שירלי ורטהיימר קרון מוטבורזאורוס מנהיג עדר הדינוזאורים.
מאמין בהשרדותם של החזקים ושונא את אופיו הרחום של אלאדר.
אחיה של נירה סמואל א' רייט יורם יוספסברג ברוטון מוטבורזאורוס סגנו העצבני של קרון אשר עושה את המשימות שקרון מטיל עליו, אך לבסוף נוטש אותו.
פיטר סיראגוסה דני בסן ביילין ברכיוזאורוס דינוזאורית קשישה, אחרונת הגזע שלה.
ג'ואן פלורייט רות גלר אמה סטירקוזאורוס דינוזאורית קשישה שהקרן שלה שבורה.
דינו שקוורץ (בקרואטית; Dino Škvorc, נולד ב-2 בפברואר 1990) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדת הבלם.
שקוורץ שיחק בכול נבחרות הנוער של קרואטיה, רשם 4 הופעות במדי הנבחרת הצעירה, וסומן כפוטנציאל גדול.
גדל במחלקת הנוער של הקבוצה הקרואטית ווראזדין בה שיחק בין השנים 2007 ל-2011 וצבר בשורותיה 58 הופעות ושני שערים.
בחודש יוני 2011, אחרי שלא קיבל את שכרו מקבוצת האם, התיר השחקן את חוזהו מול ווראזדין וחתם על חוזה לחמש עונות בקבוצת הפאר הקרואטית דינמו זאגרב.
בתחילת אוגוסט 2011 הושאל לקבוצת לוקומוטיבה, בשורותיה רשם 8 הופעות, ואחרי חצי עונה, בחודש ינואר 2012, התיר את חוזהו מול דינמו זאגרב וזאת לאחר שלא רשם אפילו הופעה אחת במדי הקבוצה.
בפברואר 2012, עבר שקוורץ לקבוצה הבלגית מכלן, אך גם בשורותיה לא רשם הופעה אחת ובתום העונה הסתיים חוזהו במועדון.
בקיץ 2012 הגיע לישראל, וחתם בקבוצת בית"ר ירושלים, במדיה שיחק עונה אחת.
שקוורץ הגיע לקבוצה יחד עם דומיניק גלאבינה הקרואטי.
בקיץ 2013 חתם בנאה סלמיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית, ובקיץ 2014 עבר לאוניברסיטאטה קלוז' מליגת העל הרומנית.
בקיץ 2015 חזר לישראל, וחתם לעונה אחת בהפועל כפר סבא מליגת העל הישראלית.
בקיץ 2016 חתם בשריף טירספול מליגת העל המולדובית.
בפברואר 2018 חתם באלאשקרט ירוואן הארמנית.
ביולי 2018 חתם בבודפשט הונבד.
ב-23 בינואר 2020 חתם ברודאר ולנז'ה.
דינומיסיים (שם מדעי: Dinomyidae) היא משפחה של מכרסמים מתת-סדרת דמויי קביה בה קיים היום מין אחד - פקרנה (Dinomys branickii) והיו בה מינים נכחדים רבים.
ממשפחה זו יצאו מיני המכרסמים הגדולים ביותר שהתקיימו - הגדול מכולם היה הג'וספורטיגסי, שהגיע למשקל 1,000 ק"ג ואורכו היה עד 3 מטר וסוגים אחרים כמו הפוברומיס, הגיעו עד ל-700 ק"ג או הTelicomys שהגיע לגובה 1.35 מטר.
הם התפתחו בתקופת המיוקן ושרדו באמריקה הדרומית הקדומה עד לפלישת היונקים הגדולים מצפון - מה שהגדיל את התחרות שלהם עם חיות חדשות כמו פרסתנים ועם טורפים מתמחים מסדרת הטורפים.
כיום ישנו רק את הפקרנה, שהוא קטן בהרבה מהקפיבארה ושוקל רק 15 ק"ג.
לבני המשפחה קשר למשפחה הנכחדת Neoepiblemidae וייתכן שהיא תת-משפחה במשפחת הדינומיסיים.
סוג ללא מקור Pseudodiodomus - נכחד
סוג ומין יחיד פקרנה (Dinomys branickii)
דינוצרטים (שם מדעי: Dinocerata) היא סדרה של יונקים נכחדים דמויי פרסתנים צמחוניים שדמו מאוד לקרנפים גדולים ובעלי עצמות קרניות לאורך פניהם.
הם חיו בצפון אסיה ובאמריקה הצפונית ונכחדו בסוף תקופת האאוקן.
לקרנפים גדולים ומוזרים אלה היו ניבים בולטים, עצמות גדולות גרמיות על מצחם, חרטומם ופניהם והלסת התחתונה עוצבה עם פתחים לניבים העליונים.
על קשריהם קיימים מחלוקות כשחלק מקשרים אותם עם האפרותריה האפריקנית יחד עם הפילים, השפנאים והתחשאים וכן הסדרה הנכחדת אמבריתופודיים.
אחרים דווקא רואים בהם קרובים של מכפילי הפרסה או פריטי הפרסה - כמו הקרנפים האמיתיים.
חוקרים אחרים מקשרים אותם לקבוצת הפרסתנים הדרום אמריקאים מרידיונגולטיים, בעיקר עם בני סדרת הקסנונולטיים.
דינופידיים או עכבישים מטילי רשת (שם מדעי: Deinopidae) היא משפחת עכבישאים בעלת כישרון לזרוק את הרשת שלהם לעבר טרפם מבין הענפים.
לעיתים מכנים אותם "עכבישי עוג".
הם בעלי עיניים ענקיות המותאמות לראיית לילה וגדולים מאוד יחסית לראש העכביש.
להערכת החוקרים, קליטת האור שלהם טובה אף יותר מחתולים ומינשופים.
הם דקים מאוד ובעלי רגליים מוארכות הנתלות על הענפים.
2 הרגליים הקדמיות שלהם מותאמות להשלכת רשת דביקה אותה הם מייצרים בין רגליהם, לעבר טרף שעובר תחתיהם ואינו חש בדבר.
הקורים הדביקים לוכדים את הטרף והעכביש מושך את הרשת מהקרקע לעברו ומזריק לטרף ארס עד שהוא מת.
הם מצויים באוסטרליה, דרום-מזרח אסיה, אפריקה, אמריקה הלטינית ופלורידה (שם הם מצויים בין דקלים) וחיים בעיקר ביערות או באזורים סבוכים בהם הם יכולים להיתלות הפוך בצמוד לקרקע.
דינופליס (שם מדעי: Dinofelis''; מילולית: "חתול נורא") הוא סוג של חתול מקבוצת השנחרבים שחי ברחבי אפריקה, אמריקה הצפונית ואירואסיה לפני 5-1.2 מיליון שנה בתקופת הפליוקן עד הפליסטוקן.
יצור זה הגיע לאורך של נמר עד אריה, אך רובם דמו ליגואר, אורכם הגיע ל-70 סנטימטרים ומשקלם ל-120 קילוגרם.
מדידות אחרות חישבו שהוא הגיע למשקל מרבי של 87 קילוגרם.
היו לו שיניים ארוכות וחזקות שהיו גדולות בהרבה משיני כל החתוליים המודרניים, אך היו קטנות ביחס למינים גדולים כמו הסמילודון.
למעשה הוא מזכיר יותר את בני משפחת הנימרווידיים שמכונים "חתולים שנחרבים מזויפים".
כפותיו הקדמיות היו חסונות וחזקות יותר מחתולים מודרניים.
ייתכן שהיה לו פסים או חברבורות על גופו מאחר שחי ביערות לחים.
יצור זה היה טורף-על גדול שיכול היה לטרוף פרסתנים גדולים, ממותות ומסטודונים צעירים, וכן פרימטים כמו בבונים וכן מהאדם הקדמון מהמינים פרנתרופוס ומיני אדם.
במאובן של נקבת אוסטרלופיתקוס אפריקנוס נמצאו סימני נשיכה של הדינופליס שכנראה טרף אותה.
דינוקרוקוטה (שם מדעי: Dinocrocuta; מילולית: "צבוע נורא") הוא סוג של טורף נכחד מקבוצת דמויי חתול שהיה דומה מאוד לצבוע מודרני אך היה גדול יותר.
הוא חי ברחבי אירואסיה מסין עד ספרד ובצפונה של אפריקה של תקופת המיוקן.
טורף גדול זה הגיע במין Dinocrocuta gigantea לגובה 1.3–1.9 מטר ואורך הגולגולת שלו הגיעה ל-43 ס"מ.
הוא הגיע למשקל של 300 קילוגרם, קרוב מאוד למשקל של טיגריס סיבירי, הגדול שבדמויי החתולים המודרניים.
שאר המינים היו קטנים יותר ושקלו עד 200 ק"ג.
בדומה לצבועים היו לו לסתות בעלי עוצמת נשיכה חזקה מאוד ביחס לגודלו.
הדינוקרוקוטה היה טורף או אוכל נבלות שלא ברור אם צד לבד או בקבוצות, אך ידוע שהוא ניסה לצוד גם בעלי חיים גדולים ממנו שיכולים להיות של נקבות, צעירים וחלשים.
מאובנים של הקרנף הקדום כילותריום מראים סימני נשיכה חזקים על גולגולתו, אשר נעשו מנשיכת דינוקרוקוטה.
מאובנים נוספים שמראים נשיכות נוספות מראים שהקרנף הצליח לברוח מטורפו ולשרוד.
דינוזאורים: ענקי פטגוניה הוא סרט דוקומנטרי שיצא ב-5 באפריל 2007 ומספר את סיפורם של הגדולים שבדינוזאורים אשר חיו בסוף הקרטיקון בפטגוניה שבארגנטינה.
הקריין של הסדרה הוא השחקן הקנדי דונלד סאת'רלנד.
צילומי הסדרה נוצרו באמצעות אנימציה ממוחשבת והיא מציגה גם את עבודת הפלאונטולוגים אשר מצאו את המאובנים של גדולי הדינוזאורים ובעיקר את עבודת החוקר רודולפו קוריאה שמצא את עצמות הארגנטינוזאורוס, הכבד שבכולם ועצמות הגיגאנוטוזאורוס, הגדול שבטורפי אמריקה.
בשנת 2009 הציג מוזיאון בקוויבק סיטי שבקנדה מוצגים של דינוזאורים ויצירות דומות שנוצרו עבור הסדרה.
הסרט מתחיל עם השביט הענקי אשר עמד להתנגש בכדור הארץ בסוף הקרטיקון לפני 65 מיליון שנה, אז שלטו בעולם דינוזאורים שונים.
מוקדם יותר בתור היורה הימים הקדומים נשלטו בידי זוחלי ים כמו האיכתיוזאורוסים (כנראה אופתלמוזאורוס) שניזונו מדגים אך היו עלולים להיטרף בידי אחד מגדולי הטורפים של התקופה - הליופלרודון.
הסרט מציג את החוקר רודולפו קוריאה אשר יחד עם צוותו מגלה עצמות ענקיות וצוותו עסוק בהוצאתם מהאדמה של ארגנטינה, מה שמוביל לשמו - ה"ארגנטינוזאורוס", "לטאת ארגנטינה".
כמו כן הצוות מגלה עקבות ענקיות אשר השתייכו ללטאת ענק נכחדת שמאוחר יותר נמצא שלדה.
זוחל זה מכונה "גיגאנוטוזאורוס" - "לטאת הענק הדרומית".
הסרט מציג אז את ביציהם של צעירי ארגנטינוזאורוסים אשר בוקעים מביציהם ונדרשים להם שנים רבות, ייתכן שאף 100 שנה בטרם יהפכו לבוגרים בעולם פרהיסטורי בו פעלו הרי געש וכוסה בעצי אראוקריה.
בשמיים עופפו פטרוזאורים כמו פטרודאוסטרו או אנהגוארה.
בינתיים חלק מהביצים משמשות ביצים לטורף הזריז יוננלנגיה, אשר היה קרוב לוולוצירפטור והיה אולי אוכל-כול המנצל הזדמנויות שהיה מכוסה בנוצות.
עם זאת באזור היה טורף גדול ממנו - הגיגאנוטוזאורוס (ייתכן שמפוזאורוס), אשר שמר על ביציו לא הרחק והבריח את היוננלנגיה.
כאשר פרט צעיר של גיגאנוטוזאורוס מוצא יוננלנגיה שהתקרב לצוק, הוא מתקרב אליו והיוננלנגיה נופל.
מאוחר יותר קבוצה של גיגאנוטוזאורוסים מחכה לעדר גדול של ארגנטינוזאורוסים בוגרים, סביבו רועים דינוזאורים צמחוניים קטנים (ייתכן שגספאריניזאורה או אנביסטיה).
יחדיו הם מנסים להפיל את אחד הפרטים למותו אך מתקשים מאוד עקב גודלם העצום - למעלה מ-100 טון ואורך של יותר מ-30 מטר.
הם נושכים את רגלי הענק אך כמה פרטים נפגעים מזנבו ואחרים מורמים יחד עם הדינוזאור שמשליך אותם.
לבסוף העדר ממשיך לנוע והגיגאנוטוזאורוסים מתמקדים בטרף קל יותר - חברם שנפצע קשה בניסיון להפיל את הארגנטינוזאורוס.
הסרט ממשיך לקרטיקון המאוחר יותר לפני 65 מיליון שנה באמריקה הצפונית, אז עופף פטרוזאור ענק - הקוואצלקואטלוס לאורך המישורים, בהם שלט הטורף הגדול טירנוזאורוס רקס ונדדו עדרי אלמוזאורוסים.
אך סוף התקופה שלהם מגיע כשמטאוריט גדול נע דרך החלל לעברם ויצר התפוצצות ענקית וכן יצר ענן אבק שכיסה את השמיים לתקופה ממושכת.
דבר זה יצר פגיעה בצמחים ובחיות ושינויים במזג האוויר שהדינוזאורים לא יכלו להסתגל אליהם ונעלמו.
עם זאת חלק מהדינוזאורים שרדו עד היום - העופות המודרניים כמו העגורים.
הוא סרט טלוויזיה דוקומנטרי אשר שודר בארצות הברית ב-3 בנובמבר 1985 ברשת CBS.
הסרט עוסק במחקר ותיאור הדינוזאורים לאורך השנים ומציג תוך שימוש באפקטים מיוחדים את חיי כמה מהדינוזאורים של אמריקה הצפונית, מלווה בהסברים של פלאונטולוגים.
הקריין של הסדרה הוא השחקן כריסטופר ריב.
חלק מהקטעים בסרט מבוססים על הסרט הקצר בן 10 הדקות, הראשון בו נראו דינוזאורים מדויקים "מפלצות פרהיסטוריות" מ-1984.
סרט זה זכה בפרס אמי לבידור בפריים טיים לשנת 1986 והשתמשו בחלקים ממנו לסרט התלת-ממדי 3D Dinosaur Adventure, אחד מפרקי הפלא שבחיות הפרא ומשחק המחשב של Microsoft Windows: Microsoft Dinosaurs.
החוקרים ג'ק הורנר, רוברט בקר, פיליפ קורי ודייל ראסל מתארים את עצמות מספר דינוזאורים שנמצאו בארצות הברית וקנדה, בין השאר בתצורת הל קריק.
כמו כן הם מראים את השינויים שנעשו לאורך השנים במודלי הדינוזאורים.
הסרט גם מציג שחזור של דינוזאורים שונים כמו זוג של אדמונטוזאורוסים אשר מזדווגים ומטילים ביצים.
סטרותיומימוס רעב מגיע ושודד את מרבית הביצים עד שהאב רואה ומבריח אותו.
הסטרותיומימוס נטרף בידי זוג דיינוניכוסים שארבו לו בסמוך.
בקן נותרה רק ביצה אחת וההורים משגיחים עליה עד לבקיעתה.
בהמשך האדמונטוזאורוס הצעיר מסתובב ביער ונתקל בטירנוזאורוס רעב הפונה אליו.
הוא מזעיק את ההורים והאב מטיח בעזרת זנבו את הטירנוזאורוס ארצה וכך הם מסתלקים.
בהמשך נראים עדר של ברונטוזאורוסים (כיום כנראה שאפטוזאורוסים) הניזונים מצמרות העצים, תוך שימוש בצווארם הארוך.
בהמשך נראה הקטע מהסרט הקצר מפלצות פרהיסטוריות, בו פרט מונוקלוניוס (כיום כנראה שהיה מין של צנטרוזאורוס) המתרחק מהעדר שלו כדי לאכול פרחים ומתרחק עד שמוצא עצמות של אדמונטוזאורוס שנטרף.
בעלי הפגר - טירנוזאורוס מגיע ונלחם באכזריות עם המונוקלוניוס שפוצע אותו עם קרנו ונפגע בגבו ובעטרתו.
לא ברור מה קורה לבסוף אך סביר שהמונוקלוניוס נהרג.
בקטע האחרון נראה המטאוריט אשר נע מהחלל ופגע בכדור הארץ לפני 65 מיליון שנה.
אחרוני הדינוזאורים לרבות משפחת האדמונטוזאורוסים נהרגים והצמחייה נובלת.
בתוך השממה הזאת נראה מציץ מהחור אופוסום המבשר שהיונקים שרדו את ההכחדה הגדולה.
הוא סרט דוקומנטרי שיצא ב-30 במרץ 2007 בידי חברת IMAX באורך 40 דקות.
סרט זה מציג בהנפשה ממוחשבת את חיי הדינוזאורים שחיו לפני כ-65–251 מיליון שנה ברחבי העולם ואת גילויים של דינוזאורים בסין ומונגוליה ובארצות הברית, בהם נמצאו שלדים רבים של דינוזאורים ויצורים דומים.
קריין הסרט הוא השחקן האמריקאי מייקל דאגלס.
דינוצפאליה (שם מדעי: Dinocephalia) היא קבוצה גדול של זוחלים קדומים בני סדרת התראפסידה אשר דמו במראם לארכוזאורים מפחידים כמו דינוזאורים.
הם חיו רק באמצע תקופת הפרם לפני 260–270 מיליון שנה ברחבי העולם בתוך היבשת הקדומה פנגיאה, בין השאר בדרום אפריקה, זימבבואה, רוסיה, סין, ברזיל וטנזניה.
הגדול שבבני הקבוצה היה הטאפינוצפלוס (Tapinocephalus), אוכל צמחים משוריין בעל "קסדה" על ראשו.
הוא הגיע לאורך 3 מטרים ולמשקל 1–2 טונות.
חלק מהמינים היו אוכלי כל או אוכלי בשר כמו האנטאוזאורוס שהגיע לאורך 5–6 מטר ולמשקל 600–700 ק"ג והטיטנופוניוס שהגיע לאורך 5 מטרים.
המאפיין החשוב של רוב המינים הוא מבנה הגולגולת הנוקשה שלהם שהייתה לעיתים בעלת "יבלות" גדולות כמו אצל האסטמנוסוכוס והסטירקוכפלוס (Styracocephalus) שדמו לחזיר יבלות גדולים.
הם היו בעלי גפיים מגושמים יחסית וגוף מכוסה קשקשים גדולים.
משפחה Anteosauridae - בה האנטאוזאורוס והדוליוזאוריסקוס
דינוגלריקס (שם מדעי: Deinogalerix; מילולית: "גלריקס הטרור/נוראי") הוא סוג נכחד של קיפוד אשר חי בתקופת המיוקן באי הקדום גרגנו , שכיום מצוי בשטחי פוג'ה שבאיטליה.
המאובנים הראשונים של קיפוד מוזר זה התגלו ב-1972 ונמצאו מינים נוספים באזור.
יצור זה עבר ענקיות איים, והוא גדול בהרבה מכל קיפוד מודרני.
הוא הגיע לאורך 60 סנטימטרים והיה בעל גולגולת אימתנית באורך 20 ס"מ שהכילה ניבים מחודדים שהותאמו לשיסוע טרף.
הקרובים החיים של קיפוד טורף זה הם בני תת-המשפחה קיפודים שעירים, הדומים לקיפודים הקוצניים.
בדומה הוא היה חסר קוצי מגננה על עורו והיה בעל חוטם ארוך, אוזניים ארוכות, זנב מוארך ורגליים רזות ושריריות.
הוא חי באי גרגנו הקדום, שבו חיו גם ברווז ענק מהסוג גרגנורניס, פרסתן מהסוג הופליטומריקס, ובעיקר עופות דורסים גדולים כמו הגרגנואטוס , תנשמת רובוסטה ותנשמת גיגנטה , שהגיעו לגובה 85 סנטימטרים והיו כנראה הטורפות העיקריות של קיפוד זה.
למרות לסתותיו המרתיעות הוא כנראה היה אוכל חרקים שניזון על קרקע היערות מחיפושיות, צרצרים, עכבישאים וחלזונות אך אולי גיוון ביונקים קטנים, זוחלים ואפרוחי עופות.
קיפוד מוזר זה שרד רק באי הקדום של סוף המיוקן אשר כנראה נע צפונה עד שהתחבר לדרום איטליה.
דבר זה הביא לאיים טורפים מסוכנים יותר או מתחרים על אותם משאבים ואולי הם הכחידו את הקיפוד.
דינופיתקוס (שם מדעי: Dinopithecus; מילולית: "קוף-אדם נוראי") הוא סוג נכחד של קוף דמוי-בבון אשר חי מהפליוקן עד הפליסטוקן בדרום אפריקה.
ככל הנראה הוא מין הקוף האמיתי הגדול ביותר שחי מעולם.
הוא התגלה ב-1937 בחאוטנג שבדרום אפריקה ותואר בידי החוקר רוברט ברום.
הדינופיתקוס היה אולי הגדול שבקופים, אך היה קרוב גם למין הנכחד תרופיתקוס ברומטי ותרופיתקוס אוסוולדי.
הוא היה גדול פי 2 מבבון חי והגיע למשקל 25 ק"ג בנקבות ו-45 ק"ג בזכרים שהיו בעלי דו-צורתיות זוויגית מופגנת.
מראה הגולגולת דמה לזו של בבון אך היא הייתה שקועה יותר ובעלת חוטם פחות בולט.
מבנה השיניים המזכיר מבנה שיני בבון מראה שהיה אוכל-כול עם התאמה לתפריט מהחי ומהצומח.
ככל הנראה הבבון הנכחד היה חי על הקרקע רוב זמנו, עקב משקלו.
הוא היה מחפש מזונות שונים בסוואנה של הפליסטוקן, שם אולי חי עם ראשוני האנשים.
דינוטוקסימב בטא (dinutuximab beta) הוא החומר הפעיל בתרופה קרזיבה (qarziba) המיועדת לטיפול בנוירובלסטומה בסיכון גבוה.
דינוטוקסימב בטא ודינוטוקסימב (dinutuximab) הם נוגדנים חד שבטיים המשמשים כטיפול קו-שני בילדים עם נוירובלסטומה בסיכון גבוה.
כל נוגדן מורכב מרכיבים של עכבר ואדם, ומכוון כנגד הגליקוליפיד GD2, המתבטא על תאי נוירובלסטומה ועל תאים נורמליים ממקור נוירואקטודרמלי, כולל, מערכת העצבים המרכזית ועצבים היקפיים.
הנוגדנים שונים בכך שדינוטוקסימב בטא מיוצר תוך שימוש בתאי אוגר (Ch14.18/CHO) ואילו דינוטוקסימב מיוצר תוך שימוש בתאי עכבר (0/Ch14.18/SP2).
משטר המינון של הנוגדנים שונה: דינוטוקסימב בטא יכול להינתן כמונותרפיה ואילו דינוטוקסימב ניתן בשילוב עם גורם מגרה יצירת מושבות גרנולוציטים-מקרופגים (GM-CSF) עם אינטרלויקין-2 (IL-2) ועם איזוטרטינואין.
שני הנוגדנים גורמים לתופעות לוואי חמורות, כולל כאבים חמורים, שיש לשלוט בהם עם מורפיום, וכן סיכון גבוה לתגובה לעירוי, שיש לטפל בה באמצעות תרופות אנטי-היסטמיניות ותרופות אנטי דלקתיות.
שני הנוגדנים פועלים על ידי קשירה לנוירונים וגורמים למערכת החיסון של הגוף להרוס אותם.
דינוטוקסימב קיבל אישור שיווק בארצות הברית ובאירופה בחודש מרץ 2015; אישור השיווק של דינוטוקסימב באירופה בוטל ב -2017. דינוטוקסימב בטא קיבל אישור שיווק באירופה בשנת 2017.
דינוטוקסימב משמש כטיפול קו-שני בילדים עם נוירובלסטומה בסיכון גבוה, בשילוב עם GM-CSF, IL-2 ו-13-cis-RA.
דינוטוקסימב ניתן על ידי עירוי תוך ורידי, על פני 10 עד 20 שעות, ארבעה ימים ברציפות.
דינוטוקסימב בטא משמש אף הוא כטיפול קו-שני לילדים עם נוירובלסטומה בסיכון גבוה; הוא בעל משטר מינון ארוך ואיטי יותר, וניתן לבדו, אם כי ניתן לשלב אותו עם IL-2, אם יש צורך בתגובה חיסונית חזקה יותר.
מורפיום ניתן לפני, במהלך, ובמשך שעתיים, לאחר עירוי של דינוטוקסימב או דינוטוקסימב בטא, כדי לטפל בכאב החמור שהתרופות גורמות.
תרופות אנטי-היסטמיניות ואנטי דלקתיות ניתנות אף הן, לפני, במהלך ולאחר מכן, כדי לטפל בתגובה לעירוי.
התרופות דינוטוקסימב בטא או דינוטוקסימב אינן מיועדות לנשים בהיריון או לנשים העשויות להיכנס להיריון, כי סביר מאוד שייגרמו נזק לעובר.
בכל מקרה יש להתייעץ עם הרופא המטפל.
נוירובלסטומה היא סוג של סרטן המתפתח מתאי עצב לא-בשלים, הנמצאים במספר אזורים בגוף.
נוירובלסטומה מופיעה בדרך כלל, בתוך ומסביב לבלוטות האדרנל, הנמצאות מעל לכליות.
אך, נוירובלסטומה יכולה אף להתפתח באזורים אחרים של הבטן ובחזה, בצוואר וליד עמוד השידרה, היכן שמצויות קבוצות של תאי עצב.
המחלה פוגעת בדרך כלל, בילדים בגיל 5 ומטה, אך לעיתים נדירות, פוגעת גם בילדים מבוגרים יותר.
חלק מסוגי הנוירובלסטומה עוברות מאליהן, בעוד שבעבור סוגים אחרים של המחלה נדרשים טיפולים מרובים.
ילדים עם נוירובלסטומה בסיכון גבוה, מקבלים בדרך כלל מינונים גבוהים של תרופות כימותרפיות, הניתנות בדרך כלל לפני ניתוח ולפני השתלת מח עצם וכן טיפולים בהקרנות, לאחר הטיפול הכימותרפי והניתוח.
טיפולים בילדים עם נוירובלסטומה בסיכון גבוה, כוללים תרופות אימונותרפיות וביולוגיות.
כאב נוירופתי קורה בדרך כלל בתחילת הטיפול עם דינוטוקסימב בטא ויש לטפל בתרופות משככות כאבים, כולל אופיואידים בהזרקה תוך ורידית, לפני כל עירוי של התרופה.
תגובות רגישות יתר כולל תסמונת שחרור ציטוקינים (CRS), תגובות אנאפילקטיות ורגישות יתר עלולות לקרות.
תופעות לוואי אחרות כוללות: תסמונת הדליפה הנימית (CLS), הפרעות נוירולוגיות של העיניים, נוירופתיה פריפרית, זיהומים סיסטמיים ורעילויות המטולוגיות.
דינוטוקסימב ודינוטוקסימב בטא, כל אחד מהם פועל על ידי קישור ל-GD2, גליקוליפיד הנמצא על תאים שמקורם בנוירואקטודרם, במהלך התפתחות טרום לידתית, בכללם נוירונים במערכת העצבים המרכזית ובמערכת העצבים הפריפרית.
כאשר דינוטוקסימב או דינוטוקסימב בטא נקשרים לתא בעל GD2, התא נהרס באמצעות ציטוטוקסיות מתווכת-תאית וציטוטוקסיות תלוית-משלים.
דינוטוקסימב ודינוטוקסימב בטא הם נוגדנים מונוקלונליים כימריים, שבהם האזורים המשתנים של השרשרת הכבדה והקלה של הנוגדן מקורם בעכברים, עם האזור הקבוע בשרשרת הכבדה שמקורו באדם, הכבד והאור בהיר באים מעכבר, עם אזור קבוע שמקורו באדם, עבור השרשרת הכבדה IgG1 ועבור השרשרת הקלה kappa.
הגרסה של דינוטוקסימב בטא, משווקת על ידי חברת אאוסה (EUSA) ובעלת השם המסחרי קרזיבה (qarziba) ומיוצרת בתאי שחלה של אוגר סיני (CHO).