tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"בגלל הלילה" הוא שיר שכתבה המשוררת תרצה אתר ויצא לאור בספר השירים שלה "צפנת" בשנת 1964. השיר הולחן על ידי הפזמונאית דפנה אילת, ויצא לאור בשנת 1983 כרצועה הראשונה באלבום "נמל בית" של הזמרת חוה אלברשטיין.
משמעות הלילה בשירה של אתר
תרצה אתר מתארת את הפחד שלה מהלילה: "…כילדה תמיד היו משכיבים אותי לישון אנשים זרים.
ברגע שירד הערב, הייתה אמא יוצאת לתיאטרון ומותירה אותי בידי המטפלת.
או לפעמים, בידיה של סבתי.
ולילה לילה הייתי בוכה, כאילו זה קורה בפעם הראשונה.
היה לי פחד נורא מפני החושך והעובדה כי אמי יוצאת לעבודה בחושך נראתה לי מפחידה במיוחד.
תמיד חרדתי כי לא תחזור עוד.
אין לי צל של ספק שזו הסיבה להתנהגותי עם משפחתי שלי היום.
אני עושה טעות, אין לי ספק, אבל אני מסרבת להשאיר את בתי עם אנשים זרים בלילה".
"אם מסתכלים על חייה של אתר דרך הפריזמה של הלילה, אפשר לראות איך הוא היה גם גורם מאיים מבחינתה", אומר ד"ר מוטי זעירא, שכתב ביוגרפיה על אתר.
"כשחקנית תיאטרון צעירה, שלא ישנה בלילות, אלא חוגגת ומתהוללת, הוא היה תפאורה להתפרקויות בחייה של אתר.
ניסיון ההתאבדות שלה בלהקה הצבאית קרה בחסות הלילה".
"בגלל הלילה" הוא מופע שהעלו השחקנית ליאורה ריבלין והזמרת-יוצרת שילה פרבר בשנת 2006, משירי המשוררת תרצה אתר.
"בגלל הלילה" הוא מופע משנת 2009, המבוסס על חייה ושיריה של תרצה אתר, בהפקת תיאטרון "הסימטה".
"בגלל הלילה" הוא ספרו הביוגרפי של ד"ר מוטי זעירא על חייה ויצירתה של תרצה אתר, שיצא לאור בספטמבר 2019, בהוצאת "כתר".
בגן גת שמנים בצהריים, מבט לעמק יהושפט הוא ציור מים של האמנית הבריטית אליזבת תומפסון (ליידי באטלר), שנוצר בשנת 1906. היצירה משתייכת לזרם הרומנטי ולז'אנר הנוף, והיא חלק מסדרת Letters from the Holy Land שציירה האמנית.
הציור מתאר מבט מן המקום המקודש של גת שמנים לעבר עמק יהושפט, באור יום בהיר.
הציור מציג נוף צבעוני ועשיר של גן גת שמנים בשעת צהריים.
בקדמת הקומפוזיציה מתואר עץ עתיק ובעל גזע מסוקס וענפים המשתרעים לרוחב התמונה, כסמל ליציבות ולאורך ימים.
סביבו מצוירת צמחייה רעננה במכחול מהיר וקצבי, היוצרת תחושת תנועה וחיות.
מאחורי העץ נפתח המבט לעמק יהושפט, ובו נראים קווי מתאר של מבנים וכן צמחייה פורחת.
הצבעים רכים וטבעיים, ומדגישים אווירה פסטורלית ושקטה.
השילוב בין העץ הקדמי לבין המרחב הפתוח מאחור יוצר חיבור בין תחושת עדות היסטורית לבין יופי טבעי נצחי.
היצירה מדגישה את השקט, הרוגע והקדושה של גת שמנים כמקום בעל משמעות דתית והיסטורית.
העץ העתיק, המוצב בחזית הקומפוזיציה, נתפס כעד חי לאירועים מקודשים שהתרחשו במקום ומסמל נצחיות ועמידות.
הצבעים הבהירים והטבעיים מעניקים לאתר אופי אידילי, המעורר תחושת כבוד והערצה למסורת המקושרת אליו.
בגינה הוא ציור מאת האמן הצרפתי פייר-אוגוסט רנואר, שנוצר בשנת 1885 היצירה נמנית עם החשובות שבציוריו של רנואר מן התקופה הידועה בשם "התקופה האנגרסית" או "תקופת הקו היבש", שבה ביקש לשוב לעיסוק מדוקדק בצורה וברישום לאחר שנות האימפרסיוניזם החופשי.
שנה לאחר שצייר את נערה עם מניפה, נסע רנואר לאיטליה, שם נחשף ליצירות הקלאסיות של תקופת הרנסאנס, ובעיקר לעבודותיו של רפאל.
ההיכרות עם סגנון זה, בצירוף ההערצה שחש כלפי ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, הביאה אותו לבחון מחדש את שאלת הצורה בציור ולנסות להשיב אליו את יסודות הרישום, שנדחו על ידי האימפרסיוניסטים.
הציור הושפע גם מאושרו האישי של רנואר בעקבות נישואיו עם אלין שריגו, תופרת צעירה שהכיר בשנת 1880. מאחר שראה עצמו מבוגר מדי לשמש דמות ראשית, ביקש מחברו הצעיר, האמן אנרי לורן, לשמש כמודל לגבר המתואר בציור.
באותה עת היה רנואר בן ארבעים וארבע ואלין בת עשרים ושש.
הציור מציג זוג צעיר היושב בגינה.
הגבר מביט באישה במבט יציב ומצפה, המעיד על רצונו לבקש את ידה ולבה, בעוד היא שקועה במחשבות על העתיד ואינה ממהרת להשיב.
הצלב שעל חזהּ של האישה מהווה אלמנט מרכזי בהרכב הציור ומרמז על רצינות כוונותיו של המחזר.
הציור בגינה מציג יותר מסצנה רומנטית או הצהרת אהבה פשוטה.
רנואר תיאר בו רגע של מתח רגשי עדין, שבו האהבה מקבלת ממד של רצינות והתחייבות.
מבטו היציב והמצפה של הגבר, המתבונן באישה, מצביע על בקשה גלויה או מרומזת לנישואין - הוא מבקש את ידה ואת ליבה.
לעומתו, האישה איננה ממהרת להשיב; היא שקועה במחשבות, מהורהרת וחולמנית, ונראית כמתבוננת בעתיד העומד לפתחה.
כך נוצר ניגוד רגשי בין דמות הפועל ודמות החולמת, המשקף את מורכבות החיזור האנושי.
הצלב שעל חזהּ של האישה ממלא תפקיד סמלי מרכזי.
הוא ממוקם כאלמנט המאחד את הקומפוזיציה ומעניק לסצנה משמעות מוסרית ורוחנית, המעידה על רצינות כוונותיו של הגבר ועל טוהר הקשר ביניהם.
באמצעות שילוב זה בין סמליות אישית לבין תיאור רגשי מאופק, הצליח רנואר לבטא אהבה שאיננה רק רגש, אלא גם מחשבה על מחויבות, עתיד ואמונה.
היצירה הייתה זמן רב בבעלותו של רנואר ולא הוצגה בשום מקום, ולכן נותרה כמעט בלתי ידועה.
ב־7 בדצמבר 1901 נרכשה על ידי סוחר האמנות פול דוראן-רואל מהאמן עצמו תמורת 10,000 פרנק.
שנתיים לאחר מכן היא נרכשה מחדש על ידי האספן הגרמני אוטו גרסטנברג תמורת 50,000 פרנק.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוחרם הציור בידי הכוחות הסובייטיים ונשלח לברית המועצות כפיצוי מלחמה.
במשך שנים רבות נשמר במחסני מוזיאון הארמיטאז' ולא הוצג לציבור עד לשנת 1995, במסגרת תערוכה שעסקה בבזיזת יצירות אמנות בזמן המלחמה.
מאז שנת 2001 מוצג הציור דרך קבע בארמיטאז', ומסוף שנת 2014 הוא מוצג בבניין המטה הכללי (אולם 408)..
בֶּגֶנָה (באמהרית: በገና) הוא כלי נגינה דמוי לירה בעל עשרה מיתרים מאתיופיה, והוא הכלי המלודי היחיד המוקדש רק לזֶמָה (zema), החלק הרוחני של המוזיקה האתיופית.
שמו של הכלי נגזר מהמילה bägänä, "לזמזם, לפרוט, לנגן"; הוא קשור אטימולוגית למילה העברית "נגן".
על פי המסורת האתיופית שעברה בעל פה, הבגנה מזוהה עם הכינור שבו ניגן דוד כדי להרגיע את עצביו של שאול המלך ולרפא אותו מנדודי שינה.
הבגנה הובא לאפריקה על ידי מנליק הראשון, שהוא על פי המסורת האתיופית, בנם של שלמה המלך ומלכת שבא.
לפיכך, הבגנה נחשבת לכלי דתי, ומנגנים בה בטקסים דתיים בלבד, ואסור לנגן בה יחד עם כלי נגינה אחרים.
הבגנה משמשת במסגרת אירועים דתיים.
בתקופות הצום הנוצריות לפני חג הפסחא וחג המולד, ניתן לשמוע אותה ברדיו וסביב כנסיות.
הבגנה מלווה בקול שירה בלבד.
הזמר יכול לחבר טקסטים משלו או שהם עשויים להילקח מהתנ"ך, מספר משלי, או מספר צ'ינה, שהוא אנתולוגיה של פתגמים ושירי אהבה.
הנושא כולל את חוסר התוחלת של החיים, המוות הבלתי נמנע, קדושים, מוסכמות, מוסר, תפילה והלל לאלוהים.
משך השיר משתנה בהתאם לטקסט, לקהל ולהתמדה של הנגן.
ניתן לפרוט על הבגנה באצבעות או באמצעות מפרט עשוי עץ או קרן של בעל חיים.
עם זאת, יש נגנים המשתמשים רק בחמישה או שישה מיתרים בלבד.
יד שמאל משמשת בדרך כלל לפריטה.
כאשר משתמשים בכל עשרת המיתרים, שיטה אחת לכוונון הבגנה היא לכוון כל זוג מיתרים לאחד הצלילים בסולם פנטטוני.
כאשר משתמשים בחמישה מהמיתרים, מכוונים רק את המיתר הראשון, הרביעי, השישי, השמיני.
בנגינה עם שישה מיתרים, יד שמאל פורטת על המיתרים 1, 3, 4, 6, 8 ו-10. האצבע המורה פורטת את המיתרים שלוש וארבע, בעוד שיתר האצבעות אחראיות כל אחת על מיתר אחר.
המיתרים שלא מנוגנים, משמשים כמשענת לאצבעות או למנוחה לאחר הפריטה.
הבגנה מאופיינת בצליל זמזום ספציפי מאוד, בשל פיסות עור בצורת U המונחות בין כל מיתר לגשר.
בד הוא יריעת חומר רך העשויה מסיבים טבעיים כמו כותנה, פשתן או צמר, או מסיבים מלאכותיים כמו מיקרופייבר, ניילון, פולייסטר ואצטט.
תעשיית הבדים היא אחת התעשיות העתיקות בעולם.
בעבר ייצרו בדים בשיטות ידניות שונות.
כיום נעשה רוב ייצור הבדים במכונות משוכללות ומהירות.
השיטות העיקריות ליצירת בדים הן אריגה וסריגה.
בד שנוצר באריגה נקרא אריג, ואילו בד שנוצר באמצעות סריגה נקרא סריג.
בדים נבדלים גם על פי הסיבים מהם נוצרו.
שיטה נוספת היא דחיסת סיבים, אשר יוצרת לבד.
בד לרקמה הם בדים שהשתי והערב מרווחים כך שקל יהיה לרקום עליהם בצורות שונות.
אפשר ליצור בד חדש מתפירת פיסות קטנות שנגזרו או נשארו מבדים, בגדים או חוטים ישנים.
יש כמה שיטות חיבור, תפירת פיסות זו לזו בהמשכיות, הטלאת פיסות על מצע.
הנחת פיסות זעירות וקרעי חוטים בכמה שכבות ותפירתם יחד.
ביפן נהגו לשים פיסת בד לא פגומה על בד פגום ולתפור ביד בתפרים לאורך ולרוחב את שני הבדים יחד וכך קבלו בד מחודש בורו [Boro] שהחזיק מעמד שנים רבות.
לעיתים הם תפרו את פיסת הבד הלא פגומה בתכי רקמה על הבד הפגום, סאשיקו [Shashiko].
כמו כן אפשר לסרוג ולארוג יריעות בד משאריות בד שגזורות לפסים צרים .
בד"ץ (ראשי תיבות: בית דין צדק) הוא הרכב של דיינים מוסמכים שעורכים משפטים לפי המשפט העברי וכן מכריעים בשאלות שנוגעות להלכה היהודית.
חלק מבתי הדין הם בתי דין לענייני ממון בלבד.
למעשה, ברוב הקהילות היהודיות מאז ומעולם מונה בית דין שבראשו עמד לעיתים קרובות רב העיר, שכונה אב בית דין (אב"ד).
בקהילות גדולות, מונה לעיתים משנה לרב שעמד בראש הרכבי הדיונים וכונה "ראש בית דין" (ראב"ד).
בקהילות חרדיות שונות כיום מכהנים שלושה דיינים כבד"ץ עצמאי מקומי.
מונח זה נמצא כיום גם בשימוש מושאל בשמותיהם של גופי כשרות מסחריים בישראל.
בד"ץ אינו בית דין רבני לפי חוקי מדינת ישראל, ומבחינת החוק הישראלי הוא יונק את סמכותו לשפוט רק מהסכמתם של בעלי הדין המתייצבים לפניו.
לאחר שבעלי הדין חותמים על שטר בוררות בפני בית הדין, פסק הדין ניתן לאכיפה לפי הנוהל הקבוע בחוק הבוררות תשכ"ח-1968. בד"צים מסוימים, כגון זה של העדה החרדית, אינם מכירים בסמכות מדינת ישראל, ופסקי הדין אינם בעלי תוקף משפטי אלא הלכתי בלבד.
בתי דין צדק נודעים בישראל
בתי דין צדק נודעים היום בישראל הם:
בית הדין של העדה החרדית.
בית דין צדק בני ברק בראשות הרב נסים קרליץ.
בית דין זה מפורסם, אך אינו מחזיק במערכת כשרות מזון.
בית הדין "יורה דעה" בראשות הרב שלמה מחפוד.
בית הדין שארית ישראל, הוקם ביוזמת הרב שך ועמד בראשו הרב חיים שאול קרליץ.
בית הדין של אגודת ישראל.
בד"ץ "בית יוסף" בנשיאות רבי עובדיה יוסף עד לפטירתו ובראשות בנו רבי משה יוסף.
הבד"ץ קשור למפלגת ש"ס, אך אין ביניהם קשר עסקי
בית הדין מחזיקי הדת של חסידות בעלז.
בית הדין "חוג חתם סופר" בני ברק.
בית הדין "חוג חתם סופר" פתח תקווה.
כמעט כל בתי הדין שהוזכרו מפורסמים גם בגלל מערכות הכשרות שתחת פיקוחם.
יוצא מכלל זה בית הדין של הרב נסים קרליץ, אחד הבולטים בישראל, שאין לו מערכת כשרות.
בגרות היא התקופה העיקרית במהלך חייו של יצור חי, המסמלת האטה בהתפתחות והתייצבות זהותו של האינדיבידואל.
באדם, תקופה זו מתחילה לאחר תקופת גיל ההתבגרות.
יש המחלקים עוד את הבגרות לשלוש תת-קטגוריות: בגרות מוקדמת, אמצע הבגרות, ובגרות מאוחרת.
מבחינה היסטורית ותרבותית, הבגרות נקבעה בעיקר על פי תחילת הגיל ההתבגרות (הופעת מאפיינים מיניים משניים כגון וסת והתפתחות חזה אצל נשים, שפיכה, צמיחת שיער פנים וקול עמוק יותר אצל גברים, ושיער ערווה בשני המינים).
בעבר, אדם עבר בדרך כלל ממעמד של ילד ישירות למעמד של מבוגר, לעיתים תוך סימון המעבר הזה באמצעות מבחן או טקס התבגרות כלשהו.
במהלך המהפכה התעשייתית, ילדים החלו לעבוד ברגע שיכלו, כדי לסייע בפרנסת משפחתם.
לא הושם דגש רב על חינוך או לימודים באופן כללי.
ילדים רבים יכלו למצוא עבודה ולא נדרשו לניסיון קודם כפי שמבוגרים נדרשים כיום.
סימני הבגרות המלאה, המפותחת נפשית, כוללים תכונות של אחריות אישית בהיבטים שונים של החיים.
אף שמילונים מוכרים מעטים, אם בכלל, מספקים הגדרה למונח הדו-מילי "מבוגר ביולוגי", ההגדרה הראשונה של המילה "מבוגר" במילונים רבים כוללת "שלב במחזור החיים של בעל חיים לאחר שהושגה יכולת הרבייה".
לפיכך, ההגדרה הבסיסית של המילה "מבוגר" מתייחסת לתקופה המתחילה עם הבשלות המינית הגופנית, המתרחשת זמן מה לאחר תחילת גיל ההתבגרות.
אף שזו ההגדרה העיקרית של המילה הבסיסית "מבוגר", המונח משמש לעיתים קרובות גם לתיאור מבוגרים חברתיים.
המונח הדו-מילי "מבוגר ביולוגי" מדגיש או מבהיר כי ההגדרה המקורית, המבוססת על בשלות גופנית (כלומר, השגת כשירות רבייה), היא זו שבה נעשה שימוש.
בנות עוברות זינוק בגדילה וצוברות משקל באזורים שונים בגופן.
בנים עוברים זינוקים דומים בגדילה, אם כי בדרך כלל לא באותו סגנון או מסגרת זמן.
זאת בשל התהליכים הטבעיים של גיל ההתבגרות, אך גם הגנטיקה משחקת תפקיד בקביעת כמות המשקל שהם צוברים או גובהם הסופי.
תחום מחקר עכשווי העוסק בהתפתחות המוח מעלה לדיון את השאלה מהו הגיל הכרונולוגי שבו ניתן לקבוע כי אדם הגיע לבגרות נפשית מלאה – ואף האם קיים גיל כזה באופן חד-משמעי.
מאז 2005 נפוצה בתקשורת טענה, שהתבססה על פרשנות לנתוני הדמיה מוחית, ולפיה תהליך הבשלת המוח מסתיים סביב גיל 25. טענה זו נשענה בעיקר על ממצאיו של ג'יי גיד ממחקר שנערך בתחילת שנות ה-2000, שבו המשתתפים היו בגילאי עד 21 בלבד.
גיד הסיק, על סמך מגמת הנתונים, כי קליפת המוח הקדם-מצחית צפויה להגיע לבשלות מלאה עד גיל 25.
עם זאת, מחקרים עדכניים מצביעים על כך שתהליך הבשלת קליפת המוח הקדם-מצחית עשוי להימשך גם לאחר גיל 30, וכי הגבולות בין "בשלות" ל"חוסר בשלות" מורכבים הרבה יותר משנראה בתחילה.
בהתאם לכך, הטענה בדבר "נקודת סיום" מוחלטת בגיל 25 נחשבת כיום למיושנת ואינה משקפת את המורכבות הנצפית בהתפתחות הנוירולוגית של בני אדם בגילאי הבגרות הצעירה והאמצעית.
להפגנת תכונות המסמלות בגרות ברוב תרבויות העולם חשיבות גדולה בקבלת האינדיבידואל על ידי החברה וביכולתו לשרוד בה.
לא תמיד יש חפיפה בין הגיל הפיזיונומי לבין תכונות האדם הבוגר, ואנשים צעירים המראים תכונות בוגרות במיוחד לרוב זוכים על כך לשבח.
תכונות האדם הבוגר צריכות לכלול על פי הגישה החינוכית כיום:
שליטה עצמית – היכולת לבקר ולהתאים את ההתנהגות, המחשבות והרגשות.
יציבות – אישיות יציבה, כוח.
עצמאות – יכולת אדם לפקח על עצמו.
רצינות – היכולת להכיל מצבים מורכבים ולהתמודד איתם באופן ענייני.
אחריות – אמינות, נשיאה בתוצאות והיכולת לבוא בהתחייבות.
שיטתיות – היכולת לתכנן לעתיד ולפעול בהתאם.
כוח סבל – היכולת להתמודד עם קשיים.
חברתיות ואינטליגנציה רגשית – הבנת הסביבה החברתית ויכולת השתלבות בה.
מבחינה חוקית, אדם בוגר הוא אדם שיכול לחתום על חוזה, או שחוזה יכול לחייב אותו.
במקומות שונים, גיל הבגרות מקושר גם לאיבוד זכויות וחובות ההורות כלפי האדם הבוגר, קבלת עצמאות פיננסית, היכולת להינשא, להצביע, להתגייס, להחזיק או להשתמש בכלי נשק, לנהוג, לנסוע לחו"ל ללא רשות ההורים, לעשן, לקיים יחסי מין, להמר, להשתתף במדיה פורנוגרפית וכן הלאה.
מקומות מסוימים מגבילים כניסה לאלו שאינם בוגרים עקב חשש לביטחונם או לנזק שהם עלולים לגרום (לדוגמה, מוזיאונים החוששים משבירת חפצים בתצוגות).
אדם בוגר יכול לעבוד על פי דיני עבודה שונים מאלו של אדם שאיננו בוגר לפי החוק.
השמירה על זכויות, חובות והגבלות אלה נעשית על ידי הרשויות או המוסדות האחראים בחומרה המשתנה לפי החשיבות אשר מיוחסת לכל נושא.
ישנה גם תעודת בגרות שניתנת לאנשים שלומדים כ־12 שנה במערכת החינוך לאחר לימודים וביצוע כל בחינות הבגרות ולאחר נתינתה ישנה בגרות מסוג מסוים שניתן לאותם האנשים.
הגדרת גיל הבגרות בחוק משתנה בעולם, והיא נעה בין גילאי 16–21. בעבר בתרבויות אפריקאיות מסוימות גיל הבגרות נתפס ככזה כבר בגיל 13, אך ברוב החברות בימינו, גיל זה נחשב עדיין גיל ההתבגרות.
ברוב המדינות והתרבויות, בעיקר, על פי חוק, מקובלת התפיסה לפיה האדם הוא בוגר החל בגיל 18. יוצאי דופן הם:
ביהדות ההגדרה בוגר היא בעיקר גילאית ופיזיולוגית: זכר בוגר הוא כל אדם מעל גיל 13 ויום אחד (בדרך כלל נצרכת גם הבאת שתי שערות באזור איבר המין).
הוא יכול להצטרף למניין, לקרוא בתורה וככלל להוציא יהודים בוגרים אחרים ידי חובת קיום מצווה כלשהי (לדוגמה בקידוש).
בנקבה הדבר די דומה לגבי דיניה המיוחדים אולם שם בגרותה היא החל מגיל 12 ויום אחד.
לכל מעשה שיעשו תוקף הלכתי (לדוגמה עריכת חוזה, קנייה ומכירה, גרימת נזק וכל מעשה שנצרכת דעת כדי לעשותו).
הם יוצאים ממעמד חסרי הדעת (חרש, שוטה וקטן) למעמד של ברי דעת.
בגרט הראשון הקטן (בגאורגית: ბაგრატ I მცირე; בַּגְּרָט מְצִּירֶה) מ בית בגרטיוני היה מלך הממלכה המערב הגאורגית, ממלכת אימרתי משנת 1329 ועד לשנת 1330, שנה שבה הפך לדוכס וסאל בידי גיאורגי החמישי, מלך גאורגיה (המבריק) .
בגרט היה בנו הידוע היחיד של מיכאלי, מלך אימרתי, והוא ירש אותו בשנת 1329. בעת עלייתו לכס המלוכה הוא היה קטין ומכאן כינוי 'הקטן'.
בתקופת שלטונו הקצרה נאלץ להישאר בבירה כותאיסי כיוון שכל ממלכתו הייתה מפולגת בידי סיעות אצילים יריבות.
בשנת 1330 המלך גיאורגי החמישי המבריק, שעם הפיכתו למלך הממלכה מזרח גאורגית החל להרחיב את ממלכתו, ניצל את היריבויות בממלכת אימרתי, חצה את רכס ליחי והתקבל בברכה על ידי אימרתים רבים, שעייפו מהאלימות המתמשכת והאנרכיה בממלכתם.
גיאורגי כבש את אימרתי ובכך השלים את שלמותה של ממלכת גאורגיה.
גיאורגי העניק לו תואר אריסתווי (דוכס) ונתן לו את דוכסות שורפני כפיצוי.
בשנת 1358, נישא לאָסוּלִי (ასული), בתו של ר'ווארר'ווארה (ყვარყვარე ათაბაგი), האתאבג של אתאבגות סאמצחה, בהסכמתו של המלך דוד התשיעי.
בִּגְתָן וָתֶרֶשׁ הן דמויות מקראיות המופיעות במגילת אסתר שזממו להרוג את המלך אחשורוש ומזימתם סוכלה על ידי מרדכי היהודי.
שמו של בגתן מופיע גם בצורה הארמית, "בגתנא" ().
משמעות השם בפרסית היא "מתנת האל", בדומה למשמעות השם בגתא שהיה שמו של אחד מסריסי המלך, ויש שהציעו שמדובר באותה דמות.
בתרגום השבעים הם מופיעים בשמות היווניים גבתא ותרא (ביוונית קוינה: Γαβαθά καὶ Θαρρα).
על פי המגילה, בגתן ותרש היו שניים משומרי הסף של מלך פרס אחשוורוש.
בגתן ותרש זממו לשלוח יד במלך (להרוג).
מזימה זו סוכלה לאחר שנודעה למרדכי היהודי והוא הודיע על כך לבת דודו, אסתר המלכה, שהודיעה על כך למלך בשמו של מרדכי.
בגתן ותרש נתלו, ומעשהו של מרדכי נכתב ב"ספר דברי הימים" של המלך.
זהו נוסח הסיפור במגילת אסתר פרק ב', פסוקים כא–כג:
במגילה אמנם מצוין שהיה "קצף" מסוים עליו קצפו בגתן ותרש, אך לא מצוין מדוע בדיוק ואיך זממו בגתן ותרש לשלוח יד במלך.
על כך חז"ל הציעו פרשנויות שונות.
על פי מדרש אסתר רבה פרשה ו' י"ג, בעצת אסתר המלכה, העביר המלך אחשוורוש אותם מתפקידם ומינה את מרדכי במקומם.
בגתן ותרש ביקשו לנקום ולהרוג את המלך באמצעות ארס נחשים, ארס זבובים שישימו בכוס המשקה שלו או תחבולה אחרת.
כך, קיוו, תיפול האשמה על מרדכי שמונה תחתם.
לפי , היו שניהם טרסיים (מהעיר טרסוס) ודיברו ביניהם בלשון טרסי.
מרדכי, שהיה חבר בסנהדרין והכיר שבעים שפות, הצליח להבין את דבריהם ולומר לאסתר שתזהיר את המלך.
על הפסוק דרשו חז"ל את האמרה: , אמרה שבעברית המודרנית עשויה להתפרש למה שנקרא היום נתינת קרדיט.
בגרט השלישי, מלך גאורגיה (בגאורגית: ბაგრატ III) (960 לערך – 7 במאי 1014) מבית בגרטיוני היה מלך ממלכת אבחזיה משנת 978 ונקרא גם בגרט השני, מלך אבחזיה, ובעל התואר "מלך מלכי הגאורגים" משנת 1008. הוא איחד את שני תאריו, שהתקבלו בירושה, ותוך כדי כיבושים ודיפלומטיה, סיפח אדמות נוספות לממלכתו.
כך, ביעילות, הפך למלך הראשון של הממלכה הגאורגית המאוחדת.
לפני הכתרתו למלך כיהן בגרט כעוצר כארתלי בין השנים 976–978.
בגרט ידוע גם כמי שבנה את הקתדרלה המפוארת בכותאיסי, מנזר גלאתי, ששרידיה הוכרו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
בגרט נולד בשנת 960 לערך לגורגן, נסיך משושלת בגרטיוני, שהיה עוצר כארתלי, ולאשתו גורנדוחט, שהייתה בתו של גיאורגי השני, מלך אבחזיה.
כשהיה עדיין צעיר, אומץ בגרט על ידי קרוב משפחתו חשוך הילדים, דוד השלישי, שליט הבית השני של טאו, שהיה שליט רב עוצמה בקווקז, בראש טאו-קלארג'תי, בשנים 966–1000.
באותם ימים שלט בממלכת אבחזיה דודו של בגרט מצד אמו, טאודוסיוס השלשי העיוור, שהיה מלך חלש והססן.
וממלכת אבחזיה הייתה שרויה בתוהו ובוהו ומלחמות פאודליות.
את המצב ניצל הנסיך קוויריקה השני מקאחתי כורבישוף קאחתי (939–976), ממזרח גאורגיה, שפשט על כארתלי, עד לאותו שלב תחת השליטה של המלכים האבחזים, והטיל מצור על מצודת אופליסציחה החצובה בסלע.
יואן מארושידזה, האריסתווי הנמרץ של כארתלי, האיץ, בשנת 976, בדוד השלישי מטאו-קלארג'תי, להזדרז ולהשתלט על המחוז או לתת אותו לבגרט כירושה.
דוד הגיב בתקיפות והקאחתים נסוגו כדי להימנע מעימות.
דוד העניק את כארתלי לבגרט בירושה ומינה את גורגן כעוצר שלה.
הקאחים הזדרזו לחזור למתקפה וחטפו את בגרט והוריו.
אלא שדוד התערב מיד והחזיר את הבן החורג שלו לכארתלי.
בשנת 978 נעזר יואן מרושיסדזה בדוד כדי להכריח את טאודוסיוס, מלך אבחזיה לוותר על כס המלוכה לטובת אחיינו בגרט.
מאוחר יותר השאיר את אימו, גורנדוחט, לשלוט על כארתלי, והתקדם לעבר כותאיסי כדי להיות מוכתר כמלך האבחזים.
בממלכה עדיין שרר תוהו, אבל היותו של בגרט צאצא של השושלת הבגרטית והשושלת האבחזית, הפכה אותו כתובת מתקבלת על הדעת לאצילים המתקוטטים, שהתעייפו מסכסוכים הדדיים.
תוך שנתיים החזיק בגרט שליטה מלאה בממלכתו.
הוא הוכיח יכולת שליטה והצליח לשקם את החוק והסדר בממלכה.
בזמן שהותו בכותאיסי התעלמו אצילי כארתלי, בהנהגת קבטאר טבאלי, ממרותה של גורנדוחט, וניהלו את אחוזותיהם הפיאודליות כשליטים חצי עצמאיים.
כאשר חזר בגרט לכארתלי כדי להתמודד עם המצב, יצאו האצילים בהתנגדות מזוינת שאותה דיכא בגרט, לאחר שניצח אותם בקרב מור'יסי, והכריח את האצילים להיכנע.
בסופו של דבר מיקד את תשומת לבו בכיוון דוכסות קלדקארי (კლდეკარის საერისთავო) כארתלי תחתית, שהדוכס שלו ראטי המשיך להתעלם מהשלטון המלכותי וניהלו את אחוזתם בצורה עצמאית למדי.
ההכנסות למשלחת, בשנת 989, גרמו למבוכה רבה, כיוון שדוד מטאו קיבל מידע מוטעה בקשר לכוונות האמיתיות של בנו החורג.
דוד בהיותו משוכנע בכך שבגרט מתעתד להורידו מכיסאו ולהורגו, פתח בהתקפת פתע ופיזר את הכוחות שהונהגו על ידי אביו הטבעי של בגרט, גורגן, לפני שהמלך האבחזי הגיע בעצמו.
על פי הכרוניקלים של גאורגיה הלך בגרט לדוד לבדו, נפל לרגליו ונשבע שהתכוון להילחם נגד ראטי.
דוד האמין לדבריו ושחרר אותו לשלום.
לאחר הפיוס עם אביו החורג יכול היה בגרט, בסופו של דבר, לקבל את נאמנותו של ראטי, שנטש את הדוכסות שלו, ופרש לארגוותי, נחלתו הקטנה, במערב גאורגיה, שניתנה לו בירושה.
בשנת 1000 נהרג דוד בידי אצילי ממלכתו, ונכסיו, על פי הסכם מוקדם, עברו לידי הקיסר הביזנטי, בסיליוס השני.
בגרט וגורגן, שהפך כעת למלך מלכי הגאורגים בחלק הדרום-מזרחי של כארתלי (994–1008), נפגשו עם בסיליוס, אבל לא היו מסוגלים למנוע את סיפוח השטחים שדוד שלט בהם.
באותה הזדמנות הוענק לבגרט תואר האצילות "קורופלאטס", וגורגן קיבל את תואר האצילות "מגיסטרוס", שהיה תואר מוערך פחות מזה של בגרט.
על פי הכרוניקלים הגאורגיים, הסיבה לכך שהקיסר העניק תוארי אצולה שונים, היא הרצון לתקוע טריז בין בגרט לאביו הביולוגי, גורגן.
פעולה זו החטיאה את מטרתה לחלוטין, משום שעל פי הכרוניקלים, בגרט היה אדם "ישר", "כן" ו"אמיתי".
מאוחר יותר, באותה שנה, ניסה גורגן לקחת את ירושת דוד קורופלאטס בכוח, אך נסוג בפני כוחות המושל הצבאי הביזנטי של אנטיוכיה, ניקפורוס אוראנוס.
בשנת 1008 נפטר גורגן, ובגרט ירש אותו כ"מלך מלכי הגאורגים", ובכך היה למלך הראשון ששלט על הממלכה המאוחדת של כארתלי ואבחזיה.
ממלכה זו כללה את דוכסות אבחזיה/אבסגיה, אגריסי/סמגרלו, אימרתי, סוואנתי, רצ'ה, לצ'חומי, גוריה, אג'ריה, נסיכות כארתלי, טאו, קלארג'תי, שוושתי, מסחתי וג'אוואחתי.
מה שידוע מאותו זמן והלאה כסכרתוולו - "כל גאורגיה".
לאחר שהבטיח את ירושתו, המשיך בגרט ללחוץ בתביעה לנסיכות המזרחית ביותר של גאורגיה, נסיכות קאחתי, וסיפח אותה בסביבות שנת 1010, לאחר שנתיים של מאבקים ודיפלומטיה אגרסיבית.
סיפוח קאחתי הביא את בגרט לשכנות עם אמירות שאדאדיד ששלטה באראן (כיום באזרבייג'ן).
שליט האמירות, אל-פאדל בי מוחמד (986–1031) פשט על קאחתי במהלך איחודה עם גאורגיה.
בגרט הדף את הפלישה, ובברית עם המלך הארמני, גאגיק הראשון (989–1020), יצא במסע קרב מוצלח לעבר העיר שאמקיר (Şəmkir), והאמירות החלה לשלם מיסים לבגרט.
למרות זאת הייתה מדיניות החוץ של בגרט, נכון לאותו זמן, מדיניות של שלום, והמלך הצליח לתמרן ולהימנע מעימותים עם שתי הממלכות השכנות, האימפריה הביזנטית והשכנה המוסלמית אף על פי שטאו נותרה תחת תחת שליטה ביזנטית וטביליסי תחת שליטה ערבית.
תקופת שלטונו של בגרט הייתה המשפיעה ביותר בהיסטוריה של גאורגיה.
היא הביאה לניצחון הסופי של הבגרטים הגאורגים לאחר מאות שנים של מאבקי כוחות.
בשאיפתו ליצור ממלכה ריכוזית ויציבה יותר, ביטל או לפחות הפחית במידה רבה, את האוטונומיה של הנסיכים הבגרטיונים.
לפי הבנתו, הסכנה הפנימית הסבירה ביותר הגיעה מענף קלארג'תי של הבגרטידים האיברים, שהונהגו על ידי דודניו, סומבט השני וגורגן.
אף על פי שנראה שהכירו בסמכותו של בגרט, הם המשיכו להיקרא מלכים וריבוני קלארג'תי.
ב-1010 פיתה בגרט את דודניו באמתלה של פגישת השלמה, במצודת פנסקרטי, והשליך אותם לכלא, כדי להבטיח את רציפות הירושה לבנו, גיאורגי הראשון.
בשנת 1012 הלכו סומבט וגורגן לעולמם בעודם במעצר.
בגרט ידוע גם כמקדם גדול של התרבות הגאורגית אורתודוקסית.
לא רק שהוא עודד לימוד והיה פטרון האמנויות היפות, אלא גם בנה מספר כנסיות ומנזרים בממלכתו.
ביניהם: קתדרלת בגרטי שבכותאיסי, מנזר בדיה באבחזיה וקתדרלת ניקרוצמינדה ברצ'ה.
בגרט נפטר בשנת 1014 במצודת פנסקרטי שבטאו.
הוא נקבר במנזר בדיה שבאבחזיה.
אנתוני אסטמונד (1998), דימויים מלכותיים בגאורגיה של ימי הביניים, (אנגלית),
ראפ (2003), מחקרים בהיסטוגרפיה הגאורגית של ימי הביניים, (אנגלית),
רולנד גריגור סאני (1994), יצירת האומה הגאורגית (The Making of the Georgian Nation),(אנגלית),
בַּגרַט הרביעי (בגאורגית: ბაგრატ IV; ) מבית בגרטיוני היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת משנת 1027 ועד למותו בשנת 1072. בגרט הצליח לחזק את עצמאות ממלכתו, על אף הבעיות הפנימיות החמורות והאיומים החיצוניים.
בגרט היה בנם של גיאורגי הראשון ומרים מוספוראקאן, בתו של סנכרים השני מלך ארמניה.
בשנים 1022–1025 הוחזק הנסיך בגרט כבן ערובה בידי האימפריה הביזנטית, בעקבות תבוסתו של אביו גיאורגי במלחמה הגאורגית-ביזנטית.
בשנת 1025, ממש לפני מותו של הקיסר הביזנטי, בסיליוס השני, בדצמבר של אותה שנה, ובהתאם להסכם השלום בין בסיליוס לגיאורגי, הוחזר בגרט לגאורגיה.
הקיסר שירש את בסיליוס, קונסטנטינוס השמיני, החליט להחזיר את בגרט לקונסטנטינופול, אולם השליח ששלח להחזיר את בגרט חזר בידיים ריקות.
כתוצאה מכך התערערו היחסים בין האימפריה הביזנטית לממלכה הגאורגית.
היחסים הידרדרו ביתר שאת לאחר שהתגלתה הקנוניה שארגן השליט של וספוראקאן (Վասպուրական) ובמעורבות, לכאורה, של גיאורגי.
האחרון מצידו התכונן במרץ לנקום על תבוסתו לביזנטים, אבל מת באופן פתאומי ב-16 באוגוסט 1027, ובגרט ירש אותו בהיותו עדיין בן 9 שנים.
אימו, מרים מוספוראקאן, מונתה לפיכך לעוצרת הממלכה.
הקיסר הביזנטי החדש, קונסטנטינוס השמיני, סירב להכיר בזכותו של בגרט לכס המלוכה, וב-1029 שלח את צבאו להילחם בממלכה הגאורגית.
חבורת אצילים רבת עוצמה בהנהגתו של הטוען לכתר, דמטרה מארטאנוג'י, דודנו של בגרט, בתמיכת הביזנטים, מרדו כנגד מרים ובגרט.
מרד שנמשך עד למותו של קונסטנטינוס השמיני בשנת 1030. עם מותו של האחרון ניהלה מרים משא ומתן על הפסקת אש עם יורשו של קונסטנטינוס, רומנוס השלישי.
בסופו של דבר השיא הקיסר החדש את אחייניתו הלן לבגרט, והבטיח לו את התואר הביזנטי, "קורופלאטס", והכיר בו כ"מלך הגאורגים והאבחזים".
הלן נפטרה זמן קצר לאחר מכן בכותאיסי, ובגרט נישא לנסיכה האלנית, בורנה מאלניה, אחותו של צאר ממלכת אלניה, דורגולל הגדול.
מותה של אשתו הראשונה הביא גם לסופה של ההתקרבות הקצרה בין הממלכה הגאורגית לאימפריה הביזנטית.
בשנת 1032 מרד טוען אחר לכתר, דמטרה, אחיו למחצה, באנקופיה שבאבחזיה.
בגרט הביס אותו, אבל לא הצליח למנוע את אובדן מצודת אנקופיה, שהועברה לאימפריה הביזנטית בידי הנסיך המורד.
משלב זה התמקד בגרט בטביליסי שהוחזקה על ידי האמיר של אמירות טביליסי, ג'עפר (1032–1046), ונערך למערכה באמיר.
בתקופה זו זרע בגרט את זרעי הסכסוך עם מצביאו, ליפריט בר'וואשי מקלדקארי, שהיה בעל אחוזה רב עוצמה.
בסוף המערכה על טביליסי שהחלה בשנת 1037 ונמשכה שלוש שנים, בשנת 1041, המלך, בעצת יריביו של ליפריט, חתם על הסכם שלום עם האמיר ג'עפר השלישי (1032–1046), יריב מושבע של הדוכס.
כנקמה סייע ליפריט למרד של הטוען לכתר, אחיו למחצה של בגרט, דמטרה, לנסות ולתפוס את כס המלוכה.
אבל מאמציו עלו בתוהו, והוא נאלץ לסיים את פעולות האיבה כנגד בגרט, להותיר את בנו כבן ערובה למלך.
מאידך הוא קיבל את התואר "הדוכס גדול של כארתלי".
בשנת 1045 ויתרו הארמנים על בירתם, אני (Անի) לטובת בגרט הרביעי במטרה להגן על העיר מפני תוקפנות ביזנטית אפשרית.
המלך השתלט על העיר והתקדם לעבר אנקופיה, שהייתה בשליטת האימפריה הביזנטית.
למרות זאת ויתר בגרט תוך זמן קצר על המערכה כנגד הביזנטים ופנה לתקוף את טביליסי שוב.
הוא הצליח להיכנס לעיר, אבל נתקל בהתנגדות נואשת של חיל המצב הערבי בפרבר המבוצר, איסאני.
בשנת 1046 ניצלו הביזנטים את המערכה בטביליסי, באו בברית עם אויביו הישנים של בגרט, הדוכס ליפריט בר'וואשי, גאגיק מלך ממלכת קאחתי-הרתי והמלך הארמני של ממלכת טאשיר-דזוראגאט, דוד אנהור'ין (989–1048), ופלשו לגאורגיה.
ליפריט הצליח להחזיר את בנו והזמין את דמטרה לשבת על כס המלוכה.
אלא שדמטרה נהרג בתחילת המערכה.
למרות זאת המשיך ליפריט להילחם וכבש את מצודת ארטנוג'י, הביס את חיילי בגרט, יחד עם שכירי החרב הוויקינגים בקרב סאסירתי, והכריח אותו לסגת למערב גאורגיה.
שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1048, נתפס ליפריט בידי הסלג'וקים במהלך המלחמה הביזנטית-סלג'וקית.
בגרט ניצל את המצב, השתלט על העיר אופליסציחה, שבה את משפחתו של ליפריט והשתלט על טביליסי.
בשנת 1051 שחררו הסלג'וקים את ליפריט, וזה חזר לגאורגיה עם כוח ביזנטי חדש והשתלט על מזרח גאורגיה.
כשהוא מובס וחושש מהתפוררות ממלכתו, שם בגרט את פעמיו לקונסטנטינופול, וניהל משא ומתן על הסכם שלום.
בהיעדרו הפך ליפריט לשליט בפועל על הממלכה בהצהירו על עצמו כעוצר לבנו של בגרט הרביעי, גיאורגי, היורש העתידי של בגרט הרביעי.
לאחר שלוש שנים של משא ומתן מתיש הצליח בגרט להבטיח את הנייטרליות של הקיסר הביזנטי וחזר לגאורגיה כדי להחזיר לעצמו את השליטה בממלכתו.
בשנת 1059 הכריח בגרט את ליפריט לצאת לגלות, ותקף את אר'סרתן הראשון, מלך ממלכת קאחתי-הרתי, שפרשה מהממלכה עוד בימי אביו, שהתהדר בתואר "מלך הקאחים והראנים" (קאחתי והרתי).
בשנת 1064 עמד בגרט בפני בעיה, כאשר הסלג'וקים בראשות אלפ ארסלאן פשטו על המחוזות הדרומיים של גאורגיה ובזזו אותה.
האיום הסלג'וקי המשותף הביא את הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס העשירי (1006–1067) ובגרט לחתום על הסכם שלום בשנת 1065. כדי לחזק את הברית, נישאה מריה, בתו של בגרט, בשנת 1066, לנסיך הביזנטי, מיכאל, היורש המיועד של הקיסר הביזנטי.
שנה לאחר מכן חיזק בגרט את ההגנה על הגבולות הדרומיים של הממלכה, על ידי כיבוש מחדש של המצודה הארמנית סמשווילדה, שבדרום גאורגיה.
בשנת 1068 שיגר ארסלן את המשלחת השנייה כנגד גאורגיה, שבזזה מספר מחוזות בדרום גאורגיה.
למרות זאת סירב בגרט להיכנע לתביעת הסולטאן הסלג'וקי להעלות לו מס שנתי.
ארסלן עזב את גאורגיה אך השאיר את טביליסי ואת רוסתווי בידי בעל בריתו, האמיר פדלון השלישי והחזיר את אר'סרתן הראשון לכס המלוכה בקאחתי-הרתי.
ביולי 1068 מחץ בגרט את 33,000 חיילי חיל הפרשים של פדלון בעמקי כארתלי, כבש בחזרה את טביליסי והותיר אותה בשליטת מוסלמית תחת תנאי וסאליות.
ההתקפה השנייה של פדלון גרמה לו למכה קשה: הצבא הגאורגי-אוסטי, תחת הנהגתו של הנסיך גיאורגי, היורש המיועד של בגרט, הביס את האויבים בצורה מוחלטת, ובזז את גנג'ה.
בגרט הרביעי, "מלך הגאורגים והאבחזים", נפטר ב-24 בנובמבר 1072 בכארתלי, ונקבר במנזר צ'קונדידי.
בנו, גיאורגי השני, ירש אותו.
הלן, אחייניתו של הקיסר הביזנטי רומנוס השלישי
הנסיכה האלנית, בורנה מאלניה שילדה לו שלושה ילדים:
מרתה-מריה (אשת קיסר ביזנטיון לעתיד)
בימי שלטונו, הקים פרוחורי "הגאורגי" משאוושטי (פרוכורוס הקדוש מגאורגיה), את מנזר המצלבה בירושלים, בגרסתו הנוכחית (1038 או 1066)
בגרות מינית היא השלב בהתפתחותו של אורגניזם שבו הוא מסוגל להתרבות.
אצל האדם קרוי המעבר לשלב זה בשם התבגרות מינית.
מרבית הרב-תאיים אינם מסוגלים להתרבות מיד עם לידתם, ובהתאם למינם (במשמעות הטקסונומית של מושג זה) עוברים ימים, שבועות ואף שנים עד שהם הופכים למסוגלים להתרבות, כלומר מגיעים לבגרות מינית.
אצל היונקים, מינים המגיעים לבגרות מינית בגיל מבוגר יותר ונגמלים מהוריהם בשלבים מאוחרים יחסית הם לרוב בעלי אסטרטגיית רבייה k, המקבילה להשקעה באיכות, בעוד שהמינים המגיעים לבגרות מינית בגיל צעיר יותר הם לרוב בעלי אסטרטגיית רבייה r, המקבילה להשקעה בכמות.
ברבייה מסוג זה, הצאצאים לרוב מוכנים ומפותחים מספיק כדי לרוץ ולפעול לבדם, ואינם נתמכים בהוריהם לפרק זמן ארוך או בכלל.
בגרות מינית מתבטאת בהתפתחותם של איברי הרבייה ובייצורם של תאי רבייה.
היא עשויה להיות מלווה בשינויים נוספים במבנה גופו של האורגניזם, שינויים המבדילים את האורגניזם הבוגר מהבלתי בוגר.
שינויים אלה קרויים סימני מין משניים, והם מגבירים, בדרך כלל, את עוצמתה של הדו-צורתיות הזוויגית.
דוגמה: קודם להתבגרות המינית, לילדי האדם חזה שטוח, אבל לנשים בוגרות יש שדיים, בעוד שלגברים בוגרים - אין.
בגרות מינית קשורה פעמים רבות לגיל, אולם לא תמיד.
אליגטור, למשל, נחשב לבוגר מינית כאשר הוא מגיע לאורך של מטר ושמונים סנטימטרים או יותר.
כאשר הבגרות המינית קשורה לגיל, ישנם מינים שבהם שני הזוויגים מגיעים לבגרות מינית באותו הגיל, ואחרים שבהם יש הבדל בין הזוויגים.
בארנבת המצויה, למשל, הנקבה והזכר מגיעים לבגרות מינית בגיל 8 חודשים, ואילו בצבי ג'ירפי הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל שנה, והזכרים - בגיל שנה וחצי.
לאחר הגעה לבגרות מינית, יש אורגניזמים ההופכים לבלתי פוריים בהמשך התבגרותם, ויש אף המשנים את מינם.
לבגרות מינית אצל בני האדם יש כמה סימנים: אצל נערות מופיע המחזור החודשי, צומח שיער גוף והשדיים מתפתחים.
אצל נערים מתארך הפין וגם להם צומח שיער גוף.
בד"ד (ראשי תיבות של בכל דרכיך דעהו) הוא כתב עת מדעי תורני לענייני תורה ומדע היוצא לאור על ידי אוניברסיטת בר-אילן אחת לכמה חודשים החל משנת 1995. נכון לתשפ"ג, יצאו לאור 36 גליונות.
בכל גיליון שני חלקים: חלק עיקרי בעברית וחלק נוסף באנגלית.
עורך כתב העת מראשיתו היה פרופ' יחיאל דומב, ובשנת 2007 החליפו פרופ' עלי מרצבך.
כתב העת עוסק בנקודות המפגש של תחומי המדע המודרני והשכלה הכללית לבין מחשבה והגות יהודית אורתודוקסית, ובהתמודדות הדת עם אתגרי המדע וההשכלה.
לפי הצהרת המערכת, "כתב העת בד"ד נועד בראש ובראשונה לאנשים שומרי מצוות, הפתוחים לתחומי ההשכלה הכללית ומעוניינים בהגות ובמחקר של העולם המודרני...
כמו כן נועד כתב העת לשמש צוהר לאדם המשכיל שאינו שומר מצוות לראות ולהבין באמצעותו את דרכם של שומרי מצוות בהתמודדותם עם האתגרים שהמדע וההשכלה הכללית מציבים בפניהם בעידן המודרני".
בפתח הגיליון הראשון כתב רקטור אוניברסיטת בר-אילן, פרופ' משה קווה: "בד"ד הוא ביטוי מובהק לאוניברסיטה הדוגלת בשילוב של תורה ומדע, שילוב המתבטא בסמלה: ספר תורה ומיקרוסקופ אחוזים זה בזה".
כתב העת מקיף מגוון רחב של תחומים, בהם: מדעים מדויקים (מתמטיקה, פיזיקה וכימיה), מדעי החיים (ביולוגיה ורפואה), מדעי החברה (כלכלה, סוציולוגיה ופסיכולוגיה) ומדעי הרוח (פילוסופיה, היסטוריה, ארכאולוגיה, משפטים וספרות).
המאמרים מוגשים למערכת ועוברים שיפוט אקדמי.
כתב העת "הגיון", כתב עת מדעי שעסק בדרכי החשיבה של חז"ל, אוחד ב-2002 לתוך בד"ד.
בד"צ בית יוסף הוא סוכנות כשרות שהוקמה על ידי הרב עובדיה יוסף ומתנהל על-פי פסיקותיו, המבוססות בדרך כלל על פסקי הרב יוסף קארו.
הבד"צ מאוגד כחברה בשם בד"ץ "בית יוסף" בע"מ.
הבד"צ הוקם בעשור האחרון של המאה העשרים כדי לספק מוצרים כשרים לבני הספרדים ההולכים לאור פסיקותיו של הרב עובדיה יוסף.
מלבד עסקי המזון בהכשר בד"צ זה, ובפרט מותג הבשר "עטרה", נמצא תחת פיקוחו גם מפעל התפילין "תפארת יוסף".
בספטמבר 2016 הגיש רשם העמותות בקשה לפירוק עמותה הקשורה לבד"ץ, בשל אי-סדרים בפעילותה.
באפריל 2017 הורשע רב העיר חולון אברהם יוסף, בנו של הרב עובדיה יוסף, בהפרת אמונים, משום שבמסגרת כהונתו קידם אינטרסים כלכליים של בד"צ בית יוסף.
לבד"צ בית יוסף כמה סימני כשרות שמטרתם למנוע זיופים.
בין היתר הוא משתמש בהולוגרמה - מדבקה המיוצרת בעזרת לייזר.
בעבר השתמש הבד"צ בפלומבה מפלסטיק האוחזת את הבשר או העוף כך שכדי להורידה חייבים לשבור אותה.
השימוש בפלומבות הופסק בהוראת משרד הבריאות לאחר שתינוק נחנק מאחת מהן.
הרב עובדיה יוסף שימש כנשיא הבד"צ עד לפטירתו, ומאז עומד בנו, הרב משה יוסף, בראש הארגון.
חבר מועצת חכמי התורה הרב שמעון בעדני היה עד פטירתו חבר ועד הכשרות של הבד"צ.
בשנת 2017 ראש מחלקת הכשרות במשרד לשירותי דת, עמיחי פילבר, אמר:
בשנת 2018 בתוך חודש אחד אירעו שתי תקלות חמורות בהשגחה.
במקרה אחד שווקו חתיכות בשר רבות שלא עברו ניקור להסרת החלב.
באירוע אחר ממתק חמץ שווק ככשר לפסח.
בשני המקרים דיווחו צרכנים על המכשול, והמוצרים נאספו.
בגרידיים או בַּגְרוּסִיִּים (שם מדעי: Bagridae) היא משפחה של דגים מסדרת השפמנונאים המצויים בנהרות ואגמים טרופיים באסיה והסוג Bagrus מצוי גם באפריקה שמדרום לסהרה.
לשפמנונים אלה סנפיר גב גבוה וזנבות גדולים, שפמות ארוכים ועיניים גדולות.
הם יכולים להגיע לאורך מקסימלי של 1.5 מטר.
הם חסרי קשקשים וצבעם כהה עד לבן חיוור.
הם חיים בקרבה לקרקעית של נהרות שונים וניזונים משיירים ונבלות אך גם מיצורים קטנים.
חלק מדגים אלה הם דגי מאכל חשובים ואחרים מגודלים למטרות נוי באקווריום.
בגרוס (Bagrus) - בו הבאיאד והקמפנגו
Hemibagrus - בו שפמנון אדום-זנב אסייתי
סוג ומין יחיד Rama rama
"בגרמניה לפני המלחמה" הוא שיר של שלמה ארצי מתוך האלבום "חום יולי אוגוסט", שיצא לאור בשנת 1988, על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
השיר נכתב והולחן על ידי שלמה ארצי, והופק על ידי לואי להב, בדומה לשאר שירי האלבום.
כמו כן, השיר נכלל באלבום "חום יולי אוגוסט", שעסק בנושאים פוליטיים ובמשפחתו של ארצי.
שם השיר, הפתיחה והסיום שלו הם בהשראתו של השיר "In Germany Before the War" של רנדי ניומן.
השיר מדבר על התקופה שלפני השואה ולפני מלחמת העולם השנייה, ומספר את הסיפור ממספר נקודות מבט, של אימו כניצולת שואה ושלו עצמו כבן הדור השני.
בגצרטופסיים (שם מדעי: Bagaceratopidae) היא משפחה של דינוזאורים צמחוניים מקבוצת הצרטופסים שהתקיימה בקרטיקון העליון של מזרח אסיה והסוג אג'קצרטופס (Ajkaceratops) התקיים באירופה.
משפחה זו תוארה לראשונה ב-2003 בידי אליפנוב אך חלק מהחוקרים (כמו פול סרנו) לא רואים בה קבוצה תקפה והם מציבים את הסוגים הכלולים בה במשפחת הפרוטוצרטופסיים, בה נכללו לפני כן.
בני המשפחה כוללים דינוזאורים קלים יחסית לבני קבוצת הצרטופסים והם היו בעלי עטרה קצרה, מקור עבה וללא קרניים מפותחות.
הם היו דו-רגליים בעלי משקל קטן וייתכן שהיו מכוסים בחלק מגופם בנוצות.
הם התקיימו רק במשך הקרטיקון שלפני 85.8 עד 70.6 מיליון שנה מזמננו.
בגצרטופס (שם מדעי: Bagaceratops; במונגולית: "Baga" - קטן, ביוונית: "ceratops" - פרצוף מקורנן) הוא סוג של דינוזאור צמחוני מקבוצת הצרטופסים שחי במדבר גובי במונגוליה של הקרטיקון העליון לפני 80 מיליון שנה.
הוא השתייך למשפחת הבגצרטופסיים, הקרובה לפרוטוצרטופסיים.
הבגצרטופס הגיע לאורך ממוצע של מטר אחד וגובה של 50 סנטימטרים בכתפיים כשמשקלו הוערך ב-22 קילוגרם בלבד.
הוא היה דינוזאור קטן יחסית, אף שרוב הצרטופסים בתקופתו היו גדולים בהרבה (בני משפחת הצרטופסיים).
הוא התקיים לצד קרובו למשפחה, הברויצרטופס שבעבר שניהם נכללו באותו סוג אך הופרדו עקב מספר הבדלים במבנה השלד.
היו לו עטרה קטנה ודמוית משולש, עם מעט זיזים בקצותיה, היה חסר קרני מצח וקרן האף הייתה קצרה ביותר.
עם זאת הוא הכיל מקור עבה שבתוכו עשר שיניים בכל לסת.
ייתכן שבשל ממדיו הקטנים היה דו-רגלי ויכל לנוע מהר כדי להימלט מטורפים.
הדינוזאור השתמש במקורו העבה דמוי-התוכי כדי ללעוס עלי מחטניים, שרכים וציקסיים ששגשגו בתקופתו.
בגרות בין-לאומית היא תעודה בגרות במוסדות תיכוניים שונים בארצות שונות המוענקת מטעם ארגון הבגרות הבינלאומית, ארגון חינוכי בינלאומי ללא מטרת רווח ומוכרת במוסדות להשכלה גבוהה ברחבי העולם.
תעודת הבגרות הבינלאומית מוכרת ברבות מהאוניברסיטאות המובילות בעולם ונחשבת יוקרתית ומבוקשת.
תעודת הבגרות הבינלאומית היא תעודה המוענקת על ידי מוסדות חינוך של ארגון הבגרות הבינלאומית לאחר שנתיים של לימודים בכיתות י"א ו-י"ב.
ארגון הבגרות הבינלאומית יוסד בז'נבה, שווייץ בשנת 1968 כארגון ללא מטרות רווח.
מטרת הארגון היא לפתח חוקרים, בעלי ידע ומעורבות חברתית למען יצירת עולם טוב ושליו יותר דרך רב תרבותיות, הבנה וכבוד.
תוכנית הלימודים כוללת שלוש מסגרות חינוכיות מגיל הגן ועד לסיום התיכון.
הראשונה, תוכנית החינוך היסודי PYP מגיל שלוש ועד גיל אחת עשרה.
השנייה, תוכנית שנות הביניים MYP בין הגילאים אחת עשרה ועד שש עשרה, ותוכנית הבגרות IB בגילאים 16–18. כל התוכניות מבוססות על למידה מבוססת פרויקטים אך מרכיבי המיומנויות והידע עולים עם השנים.
החל משנת 2006 נוספו מרכיבים תלויי קריירה לתוכנית ה - IB וב-2014 הושקה תוכנית רביעית גמישה בשם CP שהיא תלויית קריירה המותאמת לתלמידים המעוניינים לרכוש מיומנויות משתנות וארוכות טווח המותאמות לעולם התעסוקה.
מיומנויות אלה כוללות ידע, חשיבה ביקורתית, תקשורת ומחויבות בין-תרבותית.
השפעות הגלובליזציה על החינוך מביאות לצורך בבתי ספר בעלי אוריינטציה בינלאומית.
מדינות רבות בעולם מכילות בני לאומים שונים ויש צורך בהתאמת תוכנית לימוד רב תרבותית בכל רובדי החינוך לא כל שכן במוסדות להשכלה גבוהה.
בתי ספר בינלאומיים מהווים מקומות מפגש לקהילות מתרבויות שונות ומסייעים בהקמת תרבות בינלאומית נטולת הקשר מקומי לאומי.
שפת הלימוד העיקרית בבתי ספר אלו היא אנגלית על מנת לאפשר לתלמידים מלאומים שונים ללמוד יחדיו.
תוכניות הלימוד בשלוש קבוצות הגיל נועדו להכין את הבוגרים לעולם הגלובלי מתוך התמקדות בהגדרתן ובניטורן המדויקים של פעילויות בתוכניות הלימודים ומחוצה להן בבית הספר.
המטרה היא להקנות ללומדים כישורים אישיים, רגשיים וחברתיים התואמים את החיים, הלימודים והעבודה בהתאם לגלובליזציה ותורת הקוסמופוליטניזם.
בסוף כל שלב כל תלמיד בתוכנית מציג נושא אותו הוא חקר.
בתוכנית היסוד מתמקדים במיומנויות של חשיבה עצמאית ואחריות אישית.
החוויה היא חינוכית הוליסטית ותפקיד המורה ללוות את התהליך.
בתוכנית המתמקדת בשנות הביניים מרחיבים את תחומי הלימוד ומתמקדים באסטרטגיות למידה.
שיאה של התוכנית הוא בשנתיים האחרונות המקנות בגרות בינלאומית המוכרת ללימודי השכלה גבוהה ומורכבת משישה תחומי תוכן ושלוש משימות ליבה.
תעודת הבגרות הבינלאומית כוללת שישה תחומי תוכן שהם למעשה אשכולות.
ששת התחומים הם: שפת אם, שפה זרה, מדעי החברה, מדעים אמפיריים, מתמטיקה ואומנות.
תלמיד רשאי לותר על אומנות ובלבד שיבחר מקצוע נוסף מחמשת תחומי התוכן הראשונים.
בשפת האם יכול הלומד ללמוד מקצועות הומניים כגון ספרות, תנ"ך ועוד.
באשר לשפה הזרה ניתן ללמוד אנגלית, צרפתית, ספרדית, גרמנית, סינית וכיוצא בזה.
מדעי החברה יכולים להכיל מקצועות כמו היסטוריה, פילוסופיה, כלכלה, אנתרופולוגיה וכדומה.
ביניהם ניתן למצוא פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, מדעי הסביבה ועוד.
מתמטיקה מהווה מקצוע חובה וניתן ללמוד אותו ברמת בסיס, ברמה רגילה או ברמה מתקדמת.
מקצועות הבחירה, שהם למעשה האשכול השישי, כוללים אומנות, תיאטרון ומוזיקה.
חצי מהאשכולות ילמדו ברמה רגילה וחצי ברמה מוגברת.
ההיצע משתנה בהתאם ליכולות ההוראה בבתי הספר השונים אך כולם מחויבים לתחומי התוכן הנראים לעיל.
שיטת האשכולות מייצרת פשרה בין השיטה הנהוגה לקבלת תעודת הבגרות בישראל המתמקדת במקצועות מובחנים לעומת הפיזור הרב במקצועות הנהוג בשיטות אחרות.
לשם קבלת תעודת בגרות בינלאומית על התלמידים לעמוד בשלושת משימות ליבה בנוסף לעמידה בבחינות בששת האשכולות.
מטרת המשימות להרחיב את הידע ואת יישומו.
המשימה הראשונה כוללת חיבור בין 4000 מילים על נושא שנחקר על ידי התלמיד באחד מששת תחומי התוכן.
הנושא נבחר על ידי התלמיד ואינו מוגבל ובלבד שיהיה משויך לאחד מתחומי התוכן אותם למד התלמיד.
המשימה השנייה היא קורס TOK העוסק בתאוריית הידע.
הקורס מקנה כלים לחשיבה ביקורתית ויישומה על סוגי ידע שונים.
במסגרת הקורס נדרשים התלמידים לכתיבת חיבורים על נושאים פילוסופיים הקשורים בתפיסת הידע ובהטיות אפשריות באשר לה.
המשימה השלישית והאחרונה היא משימת ביצוע CAS הקשורה בתחומים החברתיים ומהותה יצירתיות, פעולה ושירותיות.
עם סיום הלימודים נבחנים התלמידים בכל אחד מהאשכולות.
הציון הסופי מורכב משקלול בין הבחינה החיצונית להערכה הפנימית.
ציון IB המקסימלי הוא 45 נקודות.
בכל אחד מהאשכולות יכול התלמיד לקבל ציון בין 1 ל-7.
תלמיד שעמד בכל משימות הליבה יקבל 3 נקודות נוספות.
התוכנית כוללת עלויות והיא סלקטיבית.
בתי ספר בינלאומיים צריכים לשלם סכום זיכיון שנתי לארגון IBO כדי לקבל את תוכני התוכנית.
בנוסף, מורים בתוכנית מחויבים להשתתף בסדנאות בתשלום והתלמידים צריכים לשלם דמי רישום ואת עלות הבחינות בכל אחד מששת תחומי התוכן.
כל בתי הספר המוסמכים מחויבים במתקנים כמו מעבדה מצוידת היטב, ספרייה בעלת מספר כותרים הנקבע על ידי הארגון ומערכת ממוחשבת מתקדמת.
תשתיות אלו כרוכות בעלויות רכישה ואחזקה גבוהות.
אי לכך ובהתאם לזאת מרבית בתי הספר הבינלאומיים הם פרטיים ומשולמים על ידי הורים מציאות שעלולה להגדיל את אי-שוויון ההזדמנויות בחינוך.
מוסדות בישראל המכשירים לבגרות בינלאומית
בישראל קיימים מספר מוסדות המקנים תעודת בגרות בינלאומית הראשון הוא "בית הספר לשינוי" בכפר הירוק מבית EMIS, בית הספר התיכון הבינלאומי בגבעת חביבה ובית הספר האנגליקני בירושלים.
בנוסף, קיים תיכון בוייאר בירושלים שהתחיל את מסלולו הבין לאומי בשנת 2022-2023. ישנה גם תנועת תנועה גלובלית בינלאומית UWC אך היא מפנה תלמידים ישראלים ללימודי בגרות בינלאומית בקולג'ים שונים בעולם.
הבדלים בין בגרות בינלאומית לבין הבגרות הרווחת בישראל
בעוד את הבגרות במדינת ישראל מבצעים בהרכב של כיתת אם את הבגרות הבינלאומית לומדים בהרכב של כיתות קטנות – חמישה עד עשרים תלמידים לכל היותר.
בכל אשכול תוכן ניתן לבחור מקצוע בניגוד לשיטת מקצועות הליבה הנהוגה בישראל.
התוצרים אינם מבחנים כנהוג בתעודת הבגרות בישראל אלא עבודות חקר במגוון נושאים וזאת במטרה להכשיר את הלומד ללימודים אקדמיים.
תעודת הבגרות הבינלאומית מוכרת על ידי כלל האוניברסיטאות בארץ ומיטב האוניברסיטאות בעולם.
בחלק מהאוניברסיטאות בארצות הברית מוכרת הבגרות הבינלאומית לנקודות זכות ולפטור בקורסים מסוימים.
בגראטן (שם מדעי: Bagaraatan; פירוש השם: "baɣa" - קטן, "araatan" - חיית טרף במונגולית) הוא סוג של דינוזאור תרופוד טורף מקבוצת הטירנוזאורים שהתקיים במשך הקרטיקון עליון שלפני 70 מיליון שנה מזמננו במונגוליה.
המאובנים של הדינוזאור התגלו במדבר גובי בתצורות נגמט ואלה תוארו בשנת 1996 בידי החוקרת הפולנית הלצ'קה אוסמולסקה .
בסוג זה הוגדר מין אחד, Bagaraatan ostromi, לכבוד החוקר האמריקאי ג'ון אוסטרום.
טורף זה הגיע לאורך 3 עד 4 מטרים והיה בהתאם למבנה פיסת הרגל ומבנה השלד קרוב של הטירנוזאורים המוקדמים כמו הפרוצרטוזאוריים.
עם זאת מבנה הגולגולת היה מאסיבי מעט אך דק ודומה מעט לזה של עוף, כך שאולי היה קשור לתרופודים מקבוצת המנירפטורים.
אורך הלסתות הגיע ל-23 עד 24 ס"מ ואלה היו בעלי שורות שיניים מחודדות ולסת עמוקה.
מבנה חוליות הזנב מרמז על מבנה קל יחסית שהתאים לריצה מהירה.
הדינוזאור התקיים לצד מגוון גדול של דינוזאורים ממדבר גובי הכוללים תרופודים כמו אובירפטורוזאוריה, דרומזאוריים, תריזינוזאוריים, כמה הדרוזאוריים, צרטופסים וזאורופודים גדולים.
ככל הנראה היה זה צייד זריז של דינוזאורים בגודל קטן עד בינוני.
בגרטיונובסק היא עיר במובלעת הרוסית קלינינגרד, שמשמשת כמרכז המנהלי של ראיון בגרטיונובסקי.
העיר שוכנת בחלק הדרומי של המובלעת, ליד הגבול עם פולין.
בפאתי העיר נמצאת נקודת מעבר גבול בין רוסיה לפולין.
בשנת 1325 הוקם במקום מבצר על ידי אנשי המסדר הטווטוני.
כעבור כעשר שנים הוקם ליד המבצר כפר.
במאה ה-15 המבצר החליף ידיים כמה פעמים.
בשנת 1525, בעקבות מהפכה פרוטסטנטית, עבר המבצר לשליטת דוכסות פרוסיה.
בשנת 1585 קיבלה פרויסיש אילאו זכויות של עיר.
בשנים 1709 - 1711 מתו רבים מתושבי העיר במגפת דבר הבלוטות.
בשנת 1758, במהלך מלחמת שבע השנים נכבשה פרוסיש אילאו על ידי צבא האימפריה הרוסית.
הכיבוש הרוסי נמשך עד ל־1762. בפברואר 1807 נערך ליד העיר קרב אילאו, בין צבאו של נפוליאון לבין הכוח המאוחד של הצבא הרוסי והצבא הפרוסי.
נפוליאון השתמש במבנה של בית המשפט של פרוסיש אילאו כמפקדה שלו.
בשנת 1819 הפכה העיר למרכז מנהלי.
בשנת 1866 נבנתה בעיר תחנת רכבת וקו רכב חיבר בין לבין ערים אחרות בפרוסיה.
בעיר נפתחה מכללה להכשרת מורים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי הצבא הרוסי ב־27 באוגוסט 1914, אך כבר ב-3 בספטמבר נסוג הצבא הרוסי מן העיר.
בתקופת השלטון הנאצי הוקם בעיר בסיס הדרכה של ורמאכט להכשרת חיילים ליחידות תותחנים.
בשנת 1939 התגוררו בעיר כ־7.5 אלף תושבים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוקם בקרבת העיר מחנה שבויים (שטאלאג 1A ).
במחנה הוחזקו שבויים פולנים, בלגים וצרפתים.
החל מיוני 1941 המחנה התחיל לקלוט גם את שבויים מהצבא האדום.
פרויסיש אילאו נכבשה בידי הצבא האדום ב-10 בפברואר 1945. ביוני 1945 הועברה העיר לידי פולין, אך כעבור כמה חודשים היא עברה לידי ברית המועצות.
בתום המלחמה גורשה כל האוכלוסייה הגרמנית ממנה ובמקומה הגיעו מתיישבים מכל רחבי ברית המועצות.
ב-1946 הוחלף שמה בגרטיונובסק, על שמו של גנרל רוסי פיוטר בגרטיון (שהיה אחד ממפקדי הצבא הרוסי בקרב אילאו).
אוכלוסיית בגרטיונובסק מנתה כ־4400 איש בשנת 1959, בשנת 1989 התגוררו בה כמעט 6,700 תושבים.
מהתפרקות ברית המועצות ועד היום (2023) אוכלוסיית העיר נשארה פחות או יותר ללא שינוי - היא נעה בתחום בין 6 ל 7 אלף תושבים.
לפי מרשם האוכלוסין שנערך בשנת 2020 הזדהו 89% מתושבי העיר כרוסים, 1.7% - אוקראינים, 1.2% - בלארוסים ו1% - ארמנים.
(יש לציין כי כ-5.2% מתושבי העיר סירבו לרשום את הלאום שלהם בטפסי הרמשם).
יוטה הוא סיב צמחי ארוך, רך ומבריק שניתן לטוות לפתיל גס וחזק.
את היוטה מפיקים מצמחים מהסוג מלוכיה (Corchorus).
היוטה הוא אחד מהסיבים הטבעיים הזולים ביותר והוא שני רק לכותנה בכמות ובמגוון השימושים.
סיבי היוטה מורכבים בעיקר מצלולוזה וליגנין.
את היוטה אוספים בעונה הגשומה והוא גדל באופן המיטבי באקלים חם ולח.
היצרניות העיקריות של יוטה הן הודו, בנגלדש וסין.
חקלאים המגדלים יוטה מפזרים את הזרעים על האדמה המעובדת.
כשהצמחים מגיעים לגובה של 15-20 ס"מ, יש לדלל אותם.
לאחר חלוף כארבעה חודשים מזמן השתילה מתחיל הקציר.
בדרך כלל קוצרים את הצמחים לאחר שהם פורחים, אך בטרם החלו לייצר זרעים.
הקוצרים חותכים את הגבעולים קרוב לאדמה וקושרים אותם לאגודות.
את האגודות משרים החקלאים במים, זאת כדי לרכך את רקמות הצמח ובעזרת מיקרואורגניזמים, בתהליך דמוי תסיסה, לאפשר הפרדת הסיבים מהגבעולים.
הסיבים עוברים ייבוש במהלך יומיים שלושה לאחר הפרדתם בתהליך הקרוי ניפוץ, לאחריו הם מוכנים לעיבוד.
סיבי היוטה מדורגים לפי צבע, חוזק ואורך הסיב.
הצבע נע בין לבן דהוי לחום והאורך בין מטר אחד לארבעה.
סיבי יוטה משמשים בעיקר לשם הכנת בד המשמש לאריזת כותנה גולמית ולהכנת שקים ובד גס.
נוהגים גם לשזור את הסיבים בווילונות, מושבי כיסאות, שטיחים, בדים מיוחדים (hessian cloth) וכבסיס ללינולאום.
כיום מחליפים את היוטה בחומרים סינתטיים, אולם עדיין משתמשים ביוטה כאשר יש צורך בחומר מתכלה, כמו למשל מכלים לשתילת עצים צעירים, אותם אפשר לשתול יחד עם המכל מבלי להפריע לשורשים, או שיקום קרקע, שם משמש בד היוטה למניעת סחיפה כל זמן שהצמחייה הטבעית עדיין לא התפתחה.
בסיבים משתמשים (לעיתים בתוספת סיבים מסוגים אחרים) כדי להכין פתילים וחבלים.
בדלי יוטה - הקצוות הגסים של הצמח, משמשים כדי לייצר בד זול.
עם זאת אפשר להשתמש בסיבים דקיקים של יוטה כדי להכין חיקוי למשי.
ניתן להשתמש בסיבי יוטה גם כדי לייצר נייר.
עיקר יצור בד היוטה נעשה בסביבות העיר קולקטה שבהודו ובמקומות הפזורים ברחבי בנגלדש.
במשך שנים היה יצור היוטה חלק מתרבות בנגל.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 חלק ניכר מהסיבים הלא-מעובדים יוצאו לבריטניה, שם הם עובדו בבתי חרושת בסביבות העיר דנדי ("טווה יוטה" היה מקצוע מוכר במפקד האוכלוסין הבריטי של שנת 1901), אך יצור היוטה פסק בסוף שנות השישים.
בית החרושת אדמג'י בבנגלדש היה הגדול בעולם והכיל 1,939 נולי אריגה והעסיק 25,000 פועלים.
מפעל זה נסגר על ידי ממשלת בנגלדש בשנת 2002 כיוון שהשיג רווחים נמוכים מדי.
יוטה היא חומר מתכלה לגמרי שניתן גם למיחזור, ועל כן זהו חומר ידידותי לסביבה.
צבע הסיבים הוא זהוב ויש להם ברק טבעי דמוי משי, על כן יש המכנים אותו "הסיב הזהוב".
היוטה הוא הסיב הצמחי מסוג "רפייה" הזול ביותר (אחרים הם הפשתן, קנבוס, Ramie ועוד).
ליוטה יש כוח מתיחה רב הגורר התרחבות מעטה.
גבעול היוטה עשיר בצלולוזה וגדל במהירות (תוך 4-6 חודשים)
כסוגים הטובים ביותר של יוטה נחשבים "בנגלה טושה" (Corchorus olitorius, ברק זהוב) ו"בנגלה לבן" (Corchorus capsularis, ברק לבן).
"משטה" או אמברי (Hibiscus cannabinus) הוא זן אחר עם סיבים שדומים מאוד לסיבי היוטה אך באיכות בינונית.
המקור הטוב בעולם ליוטה הוא מישורי דלתת בנגל, ששייכים לבנגלדש ולהודו.
בד רליג'ן היא להקת פאנק רוק (Punk rock) שצמחה מתוך סצנת ההארדקור פאנק של לוס אנג'לס של תחילת שנות ה-80, היוותה נדבך משמעותי בהתחדשות הפאנק רוק בסוף שנות ה-80 וזכתה להצלחה מסחרית באמצע שנות ה-90.
הלהקה ידועה במיוחד בשל המחאה החברתית המובעת לעיתים רבות בדרך מטפורית בשיריהם, העוסקים הן במישור האישי והן במישור החברתי-פוליטי.
על אף שם הלהקה (בעברית – "דת רעה"), רוב השירים עוסקים בחירות פוליטית ופחות באתאיזם.
הלהקה החלה את דרכה ב-1980, כשאז נכחו בה שלושה חברים מההרכב הנוכחי ומתופף נוסף.
בשנת 1981 הוציא ההרכב את אלבום ה-EP הראשון, ששמו היה כשם הלהקה.
בעזרת הלוואה כספית מאביו, הקים גיטריסט הלהקה ברט גורוויץ את חברת התקליטים Epitaph (בעברית "כתובת על מצבה"), על מנת להוציא ולקדם את התקליט הראשון.
בשנת 1982 הוציאה הלהקה את האלבום המלא הראשון שלה, "How Could Hell Be Any Worse?".
אלבום שהתאפיין בהארדקור פאנק, ומקצבים מהירים.
באלבום הזה החלה הלהקה לחזק את קשריה עם הגיטריסט גרג הסטון, חבר בלהקת הארדקור פאנק נוספת מלוס אנג'לס באותה תקופה, ה-Circle Jerks, שאף השתתף באלבום וביצע סולו גיטרה בשיר "Part III".
מאוחר יותר הצטרף הסטון כחבר רשמי בלהקה.
בשנת 1983 הוציאה הלהקה אלבום נוסף – "Into The Unknown" ("אל תוך הלא ידוע"), אשר כל השירים בו נכתבו על ידי סולן הלהקה גרג גראפין.
האלבום החדש היה שונה לגמרי מאלבום ההארדקור פאנק שהוציאה הלהקה שנה לפני כן, שיריו היו בקצב איטי בסגנון רוק מתקדם, ולוו בנגינת הסינטיסייזר של גראפין.
האלבום נחל כישלון, אכזב את חובבי הלהקה ואף הוביל לפרישתם של חברים מהלהקה.
כיום זהו האלבום היחידי שלא מודפס ובשל כך הפך להיות פריט לאספנים.
בשנת 1984 ביוזמתו של גרג הסטון התאחדה הלהקה, יחד עם גרג גראפין וחברי להקת Wasted Youth.
בהמשך לאיחודם, הקליטה הלהקה אלבום EP חדש, בשם "Back To The Known" ("בחזרה אל הידוע").
שם האלבום והמוזיקה בו, רמזו על שובה של הלהקה לפאנק-רוק, אך המקצבים היו איטיים יחסית לאלו שאפיינו את האלבום הראשון.
זמן קצר לאחר הפצת האלבום התפרקה הלהקה בשנית.
לאחר שנתיים, בשנת 1986, ניסה גראפין לאחד את הלהקה בשנית.
ג'יי בנטלי, באסיסט הלהקה, הסכים לחזור ולנגן בהופעה אחת, ואחריה החליט להישאר.
בנוסף חזר ללהקה גם ברט גורוויץ, הגיטריסט של הלהקה וכך בהרכב מלא חזרה להקליט.
בשנת 1988 יצא לאוויר העולם אלבומם החדש – "Suffer", אלבום ראשון מתוך שלושה הנחשבים בעיני המעריצים ליצירות המופת של הלהקה (יחד עם "No Control" מ-1989 ו-"Against The Grain" מ-1990).
באלבום זה ובשני הבאים אחריו באו לידי ביטוי האלמנטים המתבטאים בהארדקור-פאנק המלודי והמהיר שלה, שעם הזמן החל להיות מזוהה כמרכיב עיקרי בפאנק הדרום קליפורני.
בשנת 1991 הוציאה הלהקה אלבום אוסף, "80-85", שכלל את האלבומים הראשונים של הלהקה (ללא האלבום שלא צלח).
בימים אלו אלבום האוסף לא משווק יותר ובמקומו פורסמה גרסה חדשה של אלבומה הראשון של הלהקה ועליו כל השירים שמופעים ב"80-85".
לקראת הקלטת האלבום "Generator", בשנת 1992 עזב המתופף פיט פיינסטון את הלהקה ובמקומו הצטרף מתופף חדש – בובי שאייר, שליווה את הלהקה לאורך שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000.
עם כניסתם של הרוק האלטרנטיבי והגראנג' לתודעת המאזינים ולמיינסטרים, עזבה הלהקה את חברת Ephitaph (השייכת לגיטריסט הלהקה) והצטרפה לחברת התקליטים הגדולה Atlantic Records.
תחת הלייבל החדש הקליטה הלהקה את אלבומה הבא, "Recipe For Hate" בשנת 1993. באותה שנה הלהקה הקליטה שיר נוסף לפסקול הסרט מוכרים בלבד של הבמאי קווין סמית'.
בשנת 1994 הקליטה הלהקה את האלבום "Stranger Than Fiction", שמספר להיטים ממנו שודרו ב-MTV.
אחד מהם היה השיר "21st Century Digital Boy", שהופיע לראשונה בתקליטם מ-1990, "Against The Grain".