tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האזור כונה על ידי תושבי רומא (שמעבר לנהר) "ריפה אטרוסקה" .
במאה השישית לפנה"ס נכבש האזור על ידי הרומאים, אולם לא יושב.
גשר עץ שנקרא גשר סובליקיוס קישר בין הגדה המזרחית לגדת טרסטוורה.
בשנת 509 לפנה"ס, עם הקמת הרפובליקה הרומית, החלו להתיישב דייגים לאורך חוף הנהר, וגם לאורך גדת טרסטוורה.
בהמשך עם גידולה של העיר רומא לכיוון שדה מרס, החלה התיישבות גם לגדתו המערבית של הנהר – בעיקר של מהגרים מהמזרח התיכון (ובהם יהודים רבים) ואזור מגורים זכה לכינוי "פלאטיאָה יוּדיאוֹרוּם".
בתקופת שלטונו של הקיסר אוגוסטוס, בשל גודלה של האוכלוסייה שישבה באזור זה, הפך האזור לאחד מ-14 רובעי העיר – שנקרא "רובע 14" ובהמשך כונה "טרנס טיברים".
בשיא תקופת האימפריה הרומית נבנו מספר וילות של עשירי רומא באזור טרסטוורה, ובהן הווילה של יוליוס קיסר וגניה שנקראו "גני קיסר" (Horti Caesaris – "הורטי קיסריס")
בתקופת שלטונו של הקיסר אורליאנוס נבנתה חומת אורליאנוס שהקיפה את העיר כולה, ובין היתר גם את רובע טרסטוורה וגבעת הוותיקן.
ברובע נבנו שתיים מהכנסיות העתיקות ביותר ברומא: בזיליקת סנטה מריה אין טרסטוורה ובזיליקת סנטה צ'צ'יליה אין טרסטוורה.
בימי הביניים הפך הרובע לרובע צפוף של סמטאות צרות ומתפתלות, ועד תקופת שלטונו של האפיפיור סיקסטוס הרביעי בשלהי המאה ה-15 לא היו רחובות הרובע מרוצפים.
סיקסטוס הורה על ריצוף הרובע בלבנים, ואלה הוחלפו בהמשך במרצפות אבן.
בשנת 1744 שינה האפיפיור בנדיקטוס ה-14 את גבולות הרובע, וקבע את גבולותיו כפי שהם היום.
תושבי הרובע, המבודדים מיתר תושבי רומא בשל הנהר החוצה את העיר, יצרו תרבות שונה מעט מזו של שאר חלקי העיר, ונוהגים לחוג פסטיבל הייחודי לרובע.
גם כיום שומר הרובע על צביון ימי הביניים שלו, בשל הרחובות הצרים והמרוצפים אבן, והרובע הפך בשל כך לרובע אמנים ולאתר תיירות פופולרי.
ברובע ממוקמת אוניברסיטת ג'ון קאבוט, האקדמיה האמריקאית של רומא וכן קמפוסים של מכללת תומאס מור לאמנויות הליברליות ושל בית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת ווטרלו הקנדית.
טרנקוסו (בפורטוגזית: Trancoso) היא עיירה קטנה בתחום השיפוט של העיר פורטו סגורו במדינה באהיה שבברזיל.
העיירה ממוקמת בנקודה לחופי האוקיינוס האטלנטי, שבה עגן עם הגעתו לברזיל מגלה הארצות הפורטוגלי פדרו קברל בשנת 1500. העיירה הוקמה על ידי כמרים ישועיים בשנת 1583, ונקראה אז "סנט ג'ון בפטיסטה של האינדיאנים" (São João Baptista dos Índios).
העיירה מורכבת משני אזורים עיקריים - מרכז העיירה, ורצועת החוף אשר נמצאת באזור נמוך יותר מבחינה טופוגרפית.
מרכז העיירה הוא בצורת מלבן, ובתי העיירה בנויים בסגנון מקומי ועתיק.
הכיכר המרכזית בעיירה, הנקראת "Quadrado" (בפורטוגזית: ריבוע, אף על פי שצורתה מלבנית) היא רחבה גדולה ומכוסת דשא.
בצד המזרחי של הרחבה ממוקמת כנסייה קתולית קטנה מן המאה ה-16. בכל שנה בתאריך 20 בינואר נערכת בכיכר חגיגה לכבודו של פטרון העיירה, סבסטיאן הקדוש, הכוללת שירה ונגינה של המקומיים.
העיירה מפורסמת בעיקר בזכות האווירה הכפרית שאופפת אותה, ובזכות חופיה השלווים, שלאורכם מסעדות קטנות ואכסניות.
בשנות ה-2000 חלה בעיירה התפתחות משמעותית בתעשיית המלונאות, תהליך שהביא לצמיחה בתיירות וכן הביא לעליה במספר התושבים הזרים הבוחרים להשתקע במקום.
למרות התיירות המוגברת, שומרת טרנקוסו על אווירה כפרית בזכות החופים הזכים, הצמחייה והתושבים הידידותיים.
העיירה מהווה יעד תיירותי הן לתיירות פנים והן לתיירים מכל העולם, אשר מגיעים בעיקר לטובת מנוחה.
העיירה אינה מוכרת למטייל הישראלי הממוצע, ככל הנראה בשל העובדה שהיא נמצאת בשכנות יחסית לעיירה אריאל דה אג'ודה - המהווה יעד תיירותי מובהק למטיילים ישראליים.
טרנקילו ברנטה (באיטלקית: Tranquillo Barnetta; נולד ב-22 במאי 1985) הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת הקשר.
ברנטה ערך 75 הופעות במדי נבחרת שווייץ בה שימש קפטן, השתתף עמה בשלושה מונדיאלים ושני טורנירי יורו, ופרש ממנה בשנת 2014.
ברנטה מתופקד בדרך כלל כשחקן כנף, אך יכול לשחק גם בעמדות נסוגות יותר בקישור.
ברנטה, בן להורים איטלקיים שנולד בעיר סנט גאלן, החל את קריירת הבוגרים בעונת 2002/03 בקבוצת סנט גאלן, בה שיחק כנער החל מגיל 11. בעונת 2002/03 ערך ברנטה 30 הופעות והבקיע חמישה שערים, וסנט גאלן סיימה במקום העשירי בליגת העל השווייצרית.
בעונת 2003/04 ברנטה שוב ערך 30 הופעות ליגה במדי סנט גאלן, בהן הבקיע שבעה שערים, והוביל את הקבוצה למקום החמישי בליגה.
יכולתו הטובה של ברנטה במדי סנט גאלן עוררה עניין בקבוצות אחרות, ובקיץ 2004 הוא חתם בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה.
עונת 2004/05 הייתה הראשונה של ברנטה בבאייר לברקוזן, אך מעט לאחר הגעתו, הוא הושאל להנובר 96, בשורותיה ערך שבע הופעות והבקיע שני שערים.
במרץ 2005 חזר ברנטה ללברקוזן, אך לא שיחק עד לתום העונה.
עונת 2005/06 הייתה העונה המלאה הראשונה של ברנטה בבאייר לברקוזן.
ברנטה ולברקוזן כשלו בעונה זו בגביע אופ"א, כשהודחו כבר בסיבוב הראשון על ידי צסק"א סופיה.
בבונדסליגה הם סיימו במקום החמישי, כשברנטה הציג עונה טובה מאוד, בה הבקיע חמישה שערי ליגה.
בעונת 2006/07 ברנטה ולברקוזן הגיעו לרבע גמר גביע אופ"א, שם הודחו על ידי אוסאסונה.
בבונדסליגה סיימו ברנטה ולברקוזן במקום החמישי, כשברנטה הבקיע שער ליגה אחד.
בעונת 2007/08 הבקיע ברנטה את שערו היחיד בקריירה במסגרות האירופיות הבינלאומיות, בניצחון 5-0 על פ.צ.
ציריך בשלב הבתים של גביע אופ"א.
ברנטה ולברקוזן שוב נעצרו בשנה זו ברבע גמר גביע אופ"א, כשהפעם הדיחה אותם זניט סנט פטרסבורג, שהמשיכה לזכייה בתואר.
בבונדסליגה רשם ברנטה עונה טובה מאוד, בה הבקיע שישה שערים, אך קבוצתו סיימה רק שביעית, ומחוץ למפעלים האירופיים.
בעונת 2008/09 הבקיע ברנטה ארבעה שערים, והקבוצה סיימה רק תשיעית.
בעונת 2009/10 ברנטה הבקיע ארבעה שערים, וסיים עם קבוצתו במקום הרביעי בבונדסליגה.
בעונת 2010/11 לברקוזן וברנטה הודחו בשמינית גמר הליגה האירופית על ידי ויאריאל, אך סיימו את עונת הבונדסליגה במקום השני, כשברנטה מבקיע שני שערי ליגה.
עונת 2011/12 הייתה העונה האחרונה של ברנטה במדי באייר לברקוזן.
בעונה זו הוא ערך שבע הופעות ליגה בלבד.
בקיץ 2012 עזב ברנטה את באייר לברקוזן וחתם בשאלקה 04. בעונת 2012/13 ערך ברנטה 21 הופעות במדי שאלקה וסיים עמה במקום הרביעי בבונדסליגה.
בעונה זו, הופיע ברנטה לראשונה בקריירה בליגת האלופות, בה ערך שבע הופעות, והודח עם קבוצתו בשמינית הגמר על ידי גלאטסראיי.
ברנטה השתייך לבאייר לברקוזן כשזו הופיעה בליגת האלופות בעונת 2011/12, אך בעונה ההיא לא שיחק כלל בליגת האלופות.
בעונת 2013/14 הושאל ברנטה לאיינטרכט פרנקפורט, בשורותיה ערך 22 הופעות וסיים עמה במקום ה-13 בבונדסליגה.
ברנטה השתתף עם פרנקפורט בעונה זו במפעל הליגה האירופית, בו צלחה הקבוצה את שלב הבתים והודחה בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי פורטו.
בעונת 2014/15 חזר ברנטה לשאלקה מההשאלה בפרנקפורט.
בעונה זו ערך ברנטה 22 הופעות והבקיע שלושה שערים, וסיים עם שאלקה במקום השישי בבונדסליגה.
ברנטה הגיע עם שאלקה בעונה זו לשמינית גמר ליגת האלופות, שם הודחה הקבוצה על ידי ריאל מדריד.
ב-29 ביולי 2015 חתם ברנטה בפילדלפיה יוניון מליגת ה-MLS.
בספטמבר 2015 הבקיע ברנטה את שערו הראשון בקבוצה, מול יוסטון דינמו.
עד לסיום עונת 2015, אליה הצטרף במחצית העונה, ערך ברנטה 11 הופעות, וסיים עם קבוצתו במקום ה-18 בליגה.
בעונת 2016 ברנטה הבקיע חמישה שערים ב-29 הופעות וסיים עם הקבוצה במקום ה-13 בליגה.
ב-1 בינואר 2017 חזר ברנטה לסנט גאלן, מועדון נעוריו.
עד לסיום עונת 2016/17 ערך ברנטה 16 הופעות בסנט גאלן בהן הבקיע שער אחד, וסיים עם הקבוצה במקום השביעי בליגת העל השווייצרית.
בעונת 2017/18 ערך ברנטה 19 הופעות במדי סנט גאלן, בהן הבקיע שער אחד, וסיים עם הקבוצה במקום החמישי בליגה.
בסיום עונת פרש ברנטה ממשחק פעיל.
ברנטה היה חלק מנבחרת הנוער של שווייץ שזכתה באליפות אירופה עד גיל 17 בשנת 2002, ביחד עם חבריו העתידיים לנבחרת שווייץ הבוגרת, פיליפ סנדרוס ורטו ציגלר.
בשנת 2004 ערך ברנטה את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת שווייץ, וזומן באותה שנה לסגל השווייצרי ליורו 2004, אך לא ערך בו הופעות כלל.
לאחר טורניר זה, הפך ברנטה לשחקן הרכב קבוע בנבחרת שווייץ לאורך תקופה ארוכה.
במרץ 2006 הבקיע ברנטה את שער הבכורה שלו במדי נבחרת שווייץ, בניצחון 3-1 על סקוטלנד בהמפדן פארק במשחק ידידות.
באותה שנה, נכלל ברנטה בסגל השווייצרי למונדיאל 2006, ושיחק את מלוא הדקות של שווייץ בטורניר זה.
במחזור השני בשלב הבתים, הבקיע ברנטה את השער השני לשווייץ בניצחון 2-0 על טוגו.
ברנטה ושווייץ העפילו לשמינית הגמר מבלי שספגו שער.
משחק שמינית הגמר מול אוקראינה, הסתיים בתיקו 0-0 לאחר 120 דקות, והסתיים בהכרעה בפנדלים.
ברנטה החטיא את הפנדל שלו, ואוקראינה ניצחה 3-0 בבעיטות ההכרעה.
שווייץ וברנטה הודחו ממונדיאל 2006, והפכו לנבחרת היחידה בהיסטוריה שהודחה מהמונדיאל מבלי שספגה אפילו שער אחד.
ברנטה היה מועמד בסיום הטורניר לתואר השחקן הצעיר המצטיין של המונדיאל.
באוגוסט 2007 הבקיע ברנטה צמד בניצחון 2-1 על הולנד במשחק ידידות.
בשנת 2008 זומן ברנטה לסגל השווייצרי ליורו 2008 שנערך בשווייץ.
ברנטה ושווייץ אכזבו כשסיימו את שלב הבתים עם שלוש נקודות בלבד, והודחו מהיורו שאותו אירחו.
ברנטה פתח בהרכב ושיחק 90 דקות בהפסד 1-0 לצ'כיה במשחק הפתיחה של הטורניר.
במשחק השני, בו הפסידה שווייץ 2-1 לטורקיה, ברנטה פתח בהרכב, והוחלף בדקה ה-66 במצב של 1-1 על ידי יוהאן פונלנטן.
במשחק השלישי, בו ניצחה שווייץ את פורטוגל במשחק שלא קבע עבורה דבר, ברנטה נכנס כמחליף בדקה ה-61 במקום פונלנטן במצב של 0-0.
ברנטה ושווייץ צלחו את מוקדמות מונדיאל 2010 בהצלחה וסיימו במקום הראשון על אף הפסד ביתי מפתיע 2-1 ללוקסמבורג.
במונדיאל 2010 עצמו, ברנטה נכלל בסגל ופתח בהרכב בניצחון המפתיע 1-0 על ספרד, שזכתה בהמשך במונדיאל זה.
במשחק השני, בו הפסידה שווייץ 1-0 לצ'ילה, ברנטה נכנס כמחליף במקום אלכסנדר פריי שנפצע במחצית הראשונה.
במשחק השלישי, בו שווייץ והונדורס נפרדו בתיקו 0-0, ברנטה שיחק 90 דקות.
על אף הניצחון המפתיע על ספרד, שווייץ וברנטה הודחו כבר בתום שלב הבתים עם ארבע נקודות.
במוקדמות יורו 2012 ברנטה הבקיע צמד בתיקו 2-2 מול אנגליה, אך שווייץ כשלה להעפיל ליורו 2012 עצמו.
ברנטה ושווייץ צלחו את מוקדמות מונדיאל 2014, בהן הבקיע ברנטה שער בניצחון 2-0 על איסלנד שבדיעבד היה האחרון של ברנטה במדים הלאומיים, והעפילו למונדיאל 2014 עצמו.
ברנטה נכלל בסגל השווייצרי למונדיאל 2014, אך לא ערך בטורניר זה אפילו הופעה אחת.
במונדיאל עצמו, הודחו ברנטה ושווייץ בשמינית הגמר לאחר הפסד 1-0 לארגנטינה בהארכה.
לאחר המונדיאל, פרש ברנטה מנבחרת שווייץ.
טרסבטוני (בפינית: Teräsbetoni, תרגום מפינית: "בטון מזוין"), היא להקת פאוור מטאל פינית שנוסדה בשנת 2002. אלבומה הראשון Metallitotuus (תרגום מפינית: "האמת המטאלית") יצא בשנת 2005 ועד כה מכר יותר מ-32,000 עותקים.
להקת טרסבטוני הושפעה באופן חזק מלהקות כמו Manowar.
המוזיקה של טרסבטוני מתאפיינת באווירה מלחמתית, כאשר תוכן השירים מהלל את סגנון החיים של לוחמים פאגאניים, ואת "אחוות המטאל".
חברי הלהקה עצמם אמרו כי הם לא מתייחסים ברצינות למנטליות של הלהקה אלא מתוך תחושת ההנאה שביצירה עצמה.
השירים המפורסמים ביותר של הלהקה הם:
Taivas Lyö Tulta, (תרגום מפינית: "השמיים ממטירים אש")
Vaadimme Metallia (תרגום מפינית: "אנו דורשים מטאל")
Missä miehet ratsastaa (תרגום מפינית: "לאן שהגברים רוכבים"), וזהו השיר ששרו טרסבטוני באירוויזיון 2008.
יארקו אהולה, ארטו ירווינן וויליו ראנטנן (שהגה את שם הלהקה) הכירו זה את זה ב-2002. יארי קואוקאנן צורף כמתופף.
הלהקה פרסמה את שיריה הראשונים בשנת 2003:
Teräksen varjo (תרגום מפינית: "הצל של הפלדה")
Maljanne nostakaa (תרגום מפינית: "תרים כוסית")
בתחילת דרכה זכתה לפופולריות בחוגי המחתרת, ועד מהרה התפשטה השמועה על קיומה.
מעריצים נלהבים הפיצו עצומה שבה דרשו לפתוח חוזה הקלטות לטרסבטוני, ושלחו אותה לכמה חברות תקליטים.
בשנת 2004 ביצעו טרסבטוני את הופעתם הראשונה, וגרסת הופעה חיה לשיר "Taivas Lyö Tulta", נוספה לעמוד הבית של הלהקה.
בהופעותיה הראשונות בחרה להקת טרסבטוני להשתמש בגרסאות כיסוי לשיר "Rainbow In The Dark" של רוני ג'יימס דיו, ולשיר "Metal Warriors" של מנוואר.
בסוף שנת 2004 חתמה הלהקה על חוזה הקלטות עם חברת ההקלטות Warner Music Finland, והקלטת השיר "Taivas Lyö Tulta" החלה בדצמבר 2004. הסינגל יצא ב-2 בפברואר 2005, ובשבוע הראשון שלו ברשימת הסינגלים הפינית "טיפס" עד לפסגה, כשהוא נתמך ברשימת השמעת רדיו שופעת, ואז הידע על הלהקה הפך להיות נרחב יותר.
ההקלטות לאלבום "Metallitotuus" התחילו בינואר 2005, והאלבום עצמו פורסם ב-6 באפריל 2005. בשבוע הראשון שלו במצעד הפיני, הוצב במקום השני ושמר על מיקום זה כ-29 שבועות .
סינגל אחר ששוחרר מהאלבום, הוא "Orjatar"(תרגום מפינית:"שפחה").
לשיר הופק וידאו קליפ שהוצג לראשונה בתוכנית TOP40 ב-16 באפריל 2005. השיר "Taivas Lyö Tulta" נבחר מאוחר יותר לשיר השערים (השיר שמנוגן מתי שקבוצה מבקיעה) של קבוצת ההוקי קרח הפינית National Team A בגביע Karjala.
האלבום Metallitotuus הגיע לאלבום פלטינה (בפינלנד זה אומר מעל 30,000 עותקים), עוד בשנה שבה פורסם, עם כמעט 33,000 עותקים שנמכרו, והפך לאלבום ההבי מטאל השלישי הכי פופולרי בפינלנד אותה שנה.
ביוני 2006, פורסם האלבום השני, Vaadimme Metallia (מפינית:"אנחנו דורשים מטאל").
באותו היום שבו פורסם, "וואדימה מטאליה" כמעט הגיע לאלבום זהב, שזה אומר בפינלנד: מעל 15,000 עותקים שנמכרו.
אלבומם השלישי, Myrskyntuoja (מו'רסקו'נטואויה, תרגום מפינית: "מביא הסערות"), נכנס למצעד האלבומים הפיני במקום הראשון.
בשנת 2010 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי Maailma tarvitsee sankareita (בפינית:"העולם צריך גיבורים")
טרסבטוני התפרסמו גם מחוץ לפינלנד, אך עד כה ניגנו חברי הלהקה פעם אחת בלבד מחוץ לפינלנד, ב-Wacken Open Air 2005. כיום, חברי הלהקה מתמקדים בשאלה של המשך שימוש בפינית בשירתם .
טרסבטוני התמודדו בקדם אירוויזיון 2008 הפיני.
ב-1 במרץ הם ניצחו עם אחוז קולות סופי של 38.9%.
באירוויזיון עצמו הם העפילו ב-20 במאי לגמר מהמקום השמיני עם השיר Missä miehet ratsastaa וצברו 79 נקודות.
בגמר הגיעו למקום ה-22 עם 35 נקודות.
Metallitotuus (שנת 2005) - נכנס למצעד האלבומים הפיני במקום השני
Vaadimme metallia (שנת 2006) - נכנס למצעד האלבומים הפיני במקום השני
Myrskyntuoja (שנת 2008) - נכנס למצעד האלבומים הפיני במקום הראשון
יארקו אהולה (Jarkko Ahola)- סולן, בסיסט
ארטו ירווינן (Arto Järvinen)- שירה, גיטרה
ויליו ראנטנן (Viljo Rantanen)- גיטרה, קולות רקע
יארי קואוקאנן (Jari Kuokkanen)- מתופף; בתחילת הדרך צורף כמתופף זמני, אחר כך הושאר על ידי שאר החברים בתור חבר קבוע בלהקה
מריה טרסה קארניו גרסיה דה סנה (בספרדית: María Teresa Carreño García de Sena; 22 בדצמבר 1853, קראקס, ונצואלה – 12 ביוני 1917, ניו יורק, ארצות הברית) הייתה פסנתרנית, זמרת, מלחינה ומנצחת אמריקאית ילידת ונצואלה.
קארניו נולדה בקראקס, ונצואלה למשפחה מוזיקלית.
את הכשרתה הראשונית קיבלה מאביה וכשרונה המוזיקלי הוכר בגיל צעיר.
ב-1862 היגרה משפחתה לארצות הברית והשתקעה בניו יורק.
הופעת הבכורה שלה, בגיל שמונה, הייתה באותה שנה באירווינג הול.
בשנת 1863 ניגנה לפני נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן בבית הלבן.
ב-1866, עברה קארניו לאירופה והחלה לערוך מסעות קונצרטים.
הופעתה הראשונה כזמרת אופרה הייתה ב-1876. רק ב-1885 חזרה לוונצואלה, וגם אז רק לתקופה קצרה.
ב-1889 חזרה לאירופה לעוד סיורי הופעות וקבעה את מקום מושבה בברלין.
היא יצאה לשני מסעות קונצרטים חובקי עולם בראשית המאה ה-20.
טרסה קארניו נישאה ארבע פעמים: משנת 1873 עד 1875 הייתה נשואה לכנר אמיל סורה, לו ילדה בת, אמיליטה; בין 1876 ל-1891 הייתה בקשר מוכר ללא נישואים עם זמר האופרה האיטלקי ג'ובאני טליאפייטרה, ומקשר זה שרדו שני ילדים, ג'ובאני וטרזיטה, שהייתה לפסנתרנית ונודעה בשם טרזיטה טליאפייטרה-קארניו.
בשנים 1892 עד 1895 הייתה טרסה קארניו נשואה לפסנתרן אז'ן ד'אלבר, גם הוא איש מרובה-נישואים.
לשניהם נולדו עוד שתי בנות, יוג'ניה והרטה; משנת 1902 עד 1917 הייתה נשואה לארטורו טליאפייטרה, גיסה לשעבר.
טרסה קארניו הייתה גם מלחינה; היא חיברה לפחות 40 יצירות לפסנתר, שתי יצירות לקול ופסנתר, שתיים למקהלה ותזמורת ושתי יצירות נוספות של מוזיקה קאמרית.
עוד הותירה אחריה יצירות רבות לא-גמורות.
ב-2 באפריל 1905 הקליטה 18 קטעי פסנתר ליצרני הפסנתר המכני, הפיאנולה, חברת "ולטה מיניון".
גם בתה טרזיטה הקליטה לחברה זו בשנת 1906.
טרסה קארניו מתה בדירתה שבמנהטן, ניו יורק.
"קומפלקס התרבות טרסה קארניו" בקאראקס נקרא על שמה.
טרסם סינג (בהינדית: तरसेम सिंह, נולד ב-26 במאי 1961) הוא במאי קולנוע הודי.
סינג נולד בהודו וגדל בהרי ההימלאיה.
בבגרותו למד עיצוב ואמנות בקליפורניה.
את דרכו המקצועית החל כבמאי וידאו-קליפים ופרסומות.
בין היתר ביים את הקליפ של השיר "Losing My Religion" של להקת אר.אי.אם.
שזכה בתואר קליפ השנה של MTV (1991), וביים פרסומות למותגים קוקה-קולה ונייקי.
סרטו הראשון כבמאי היה "תא קטלני" (2000).
סרטו השני "מעבר לכל חלום" (2006), הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ושנתיים לאחר מכו יצא לאקרנים בארצות הברית.
סרטו הבא של סינג, בני אלמוות, היה עיבוד חדש לסיפור מהמיתולוגיה היוונית, והוא יצא לאקרנים ב-2011.
בסרטיו שם טרסם סינג דגש על העיצוב האמנותי והם מתאפיינים בתלבושות מרהיבות ואתרי צילום ייחודיים.
מראה מראה: הסיפור האמיתי (2012)
מחוז טרנצ'ין הוא אחד משמונה המחוזות של סלובקיה.
הוא ממוקם בצפון מערב סלובקיה וגובל במערבו עם צ'כיה.
שטח המחוז 4502 קמ"ר והוא מחולק לתשע נפות בהן התגוררו נכון לדצמבר 2009 599,214 תושבים.
הערים הראשיות במחוז טרנצ'ין הן טרנצ'ין (56,514 תושבים), פרייבידזה (50,351 תושבים), פובז'סקה ביסטריצה (41,697 תושבים), דובניצה נאד ואהום (25,000 תושבים) ופרטיזנסקה (24,000 תושבים).
המחוז כולל מישור רחב ידיים בו עובר נהר הואה והרים המקיפים אותו.
כ-49% משטח המחוז מכוסה ביער.
מחוז טרנצ'ין הוא המחוז השני מבחינת התפתחות כלכלית ותל"ג לאחר מחוז ברטיסלאבה והוא גם שני בצפיפותו עם צפיפות של כ-133 נפש לקמ"ר.
במחוז יש תעשייה מפותחת בתחומי המזון, כימיקלים, תעשייה פטרוכימית, גומי, תעשיית עץ ומכונות.
בתקופה הקומוניסטית היה בטרנצ'ין תעשיית נשק מפותחת של ברית ורשה שנסגרה לאחר קריסת ברית המועצות.
תיירות הוא גם מרכיב חשוב בכלכלת המחוז.
טְרֵס קוֹרָאסוֹאֶס (בפורטוגזית: Três Corações, כלומר "שלושה לבבות") היא עיר בדרום מדינת מינאס ז'ראיס שבברזיל.
העיר ממוקמת בקו רוחב 21.70 רוחב וקו אורך 45.25 ובגובה 884 מטר מעל פני הים.
יש בה 63,457 תושבים, מה שהופך אותה לעיר ה47 בגודלה ביותר במינאס ז'ראיס.
העיר נוסדה ב-1760 כאשר התיישב במקום החלוץ הפורטוגלי טומה מרטינְס דָה קוֹסְטָה (Tomé Martins da Costa) בחיפושיו אחר זהב.
לאחר מספר שנים הקים חווה ובנה קפלה ושמה "לבבות הקדושים של ישו, מרים ויוסף" (Santíssimos Corações de Jesus, Maria e José).
משלושת הלבבות הללו נוצר שם העיר.
היום העיר היא אחד ממרכזי האוכלוסין העיקריים בדרום מדינת מינאס ז'ראיס, ומרחקה לבירה בלו הוריזונטה הוא 287 קילומטרים.
טרסה מרי פאלמר היא שחקנית קולנוע אוסטרלית.
מוכרת בזכות תפקידיה בסרטים "סיפורים לפני השינה", "שוליית המכשף", "אני מספר ארבע", "מת עליה" ו"הסרבן".
בתם של המיסיונרית והאחות פולה סאנדרס' ושל המשקיע קווין פאלמר.
נקראה על שמה של האם תרזה.
הוריה התגרשו כשהייתה בת שלוש, והיא גדלה עם אביה ואמה החורגת קארן פאלמר.
פאלמר למדה בבית הספר הקתולי הפרטי "מרסדס קולג`", לקחה מספר שיעורי משחק והשתתפה בפרסומות.
באוניברסיטה מקומית למדה פאלמר הוראה ועיתונות, אך נשרה לאחר שקיבלה הצעה מהסוכן שלה לשחק בתפקיד הראשי בסרט "2:22".
פאלמר התגלתה בשנת 2006 בדרמה האוסטרלית "2:37", את התפקיד הראשי של הסטודנטית האובדנית מלודי קיבלה בלי אודישן וניסיון משחק מוקדם.
על התפקיד הייתה מועמדת לפרס האקדמיה האוסטרלית.
את הופעתה הראשונה בהוליווד עשתה בסרט האימה "הטינה 2" בו הופיעה בתפקיד ונסה, הסטודנטית המקובלת בתיכון הבין-לאומי בטוקיו.
ב-2007 שיחקה בדרמת הנעורים האוסטרלית "נערי דצמבר" וב-2008 השתתפה בפנטזיה הקומית "סיפורים לפני השינה" בתור ויולט נוטינגהאם.
ב-2010 נבחרה פאלמר להופיע בתפקיד ראשי בפנטזיית הקוסמות "שוליית המכשף" בהפקתו של ג'רי ברוקהיימר, בסרט שיחקה בתור בקי בראנס, אהובתו של הסטודנט לפיזיקה דייב סאטלר (ג'יי בארושל).
בתחילת 2011 שיחקה בהפקת האקשן הבדיונית של מייקל ביי "אני מספר ארבע" בתפקיד החייזרית מספר שש.
בנוסף ב-11 כיכבה בסרט קומדיית הרטרו "קח אותי הלילה", בתור טורי פרדקינג נערת חלומותיו מתקופת התיכון של מאט פרנקלין אותו מגלם טופר גרייס.
ב-2013, כיכבה בסרט הזומבים הרומנטי "מת עליה".
בשנת 2015 שיחקה בסרטו של טרנס מאליק "אביר הגביעים", דרמה בכיכובם של כריסטיאן בייל ונטלי פורטמן.
בשנת 2016 שיחקה בסרט האימה "כיבוי אורות" ובסרט "999".
שיחקה בסרט "2:22" וכן לוהקה לתפקיד הראשי של הסרט "אהבה וכבוד".
בשנים 2018–2022 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה הבריטית "ליל המכשפות", בתור דיאנה בישופ.
מאז שנת 2012 היא בזוגיות עם השחקן האמריקאי מארק וובר.
הזוג התארס באוגוסט 2013 ונישא ב-21 בדצמבר 2013 במקסיקו.
בפברואר 2014, נולד בנם הראשון.
בדצמבר 2016 נולד בנם השני, באפריל 2019 נולדה להם בת, ובאוגוסט 2021 נולדה בתם השנייה.
פאלמר היא גם אם חורגת לבנו של וובר ממערכת היחסים קודמת.
המשפחה מתגוררת בהוליווד, לוס אנג'לס.
+שנהסדרהתפקידהערות2018–2022ליל המכשפותדיאנה בישופתפקיד ראשי (3 עונות); 25 פרקים2023The Clearingפרייה הייוודתפקיד ראשי; 8 פרקים2025יום השנה האחרוןסופי האניוול6 פרקיםMix Tapeאליסון4 פרקים
טרנר והוץ' (או טרנר והוטש; באנגלית: Turner & Hooch) הוא סרט קולנוע משנת 1989 מז'אנר קומדיית הפשע בכיכובו של טום הנקס וביסלי הכלב כצמד שוטרים המנסים לפענח מקרה רצח.
בסרט מככבים גם מייר וינינגהם, קרייג טי נלסון ורג'ינלד (רג'יי) ולג'ונסון.
במקור היה אמור הסרט להיות בבימויו של הנרי וינקלר, אבל הוא הופסק במהלך הצילומים על רקע חילוקי דעות אומנותיים והוחלף ברוג'ר ספוטיסווד.
למרות העלילה הדומה של הסרט K-9 עם ג'יימס בלושי, שיצא כארבעה חודשים לפני הסרט הזה, זכה טרנר והוץ' להצלחה גדולה יותר ואף נוסה לאחר מכן גם כתוכנית טלוויזיה באולפני דיסני אך התוכנית לא עלתה לאוויר בסופו של דבר.
סקוט טרנר (טום הנקס) הוא חוקר המשטרה מסודר באופן אובססיבי שאמור לעבור מתחנת המשטרה בעיירה הבדיונית "ברוש ביץ'" לסקרמנטו, אך רגע לפני המעבר נרצח חברו עמוס ריד והעד היחיד לרצח הוא כלבו האהוב של ריד, הוץ'.
טרנר מתחנן ממפקד המשטרה הווארד הייד (קרייג טי נלסון) לקבל את תיק הרצח של חברו וכחלק מתפקידו הוא מביא הביתה את הוץ' כדי לנסות להתחבב עליו.
הוץ', כלב גדול המזיל ריר ללא הפסקה הופך את חייו של טרנר לגיהנום.
הכלב האנרגטי הורס את ביתו, מכוניתו ולמעשה את חייו של טרנר, אך עם זאת מעורר את הרומן בינו לבין הווטרינרית החדשה בעיר אמילי קרסון (מייר וינינגהם).
שמו האמיתי של הוץ' היה ביסלי, כלב צרפתי מזן דוג דה בורדו.
ביסלי אומן לקראת הסרט על ידי מאמן ומאלף הכלבים קלניט רואו ועד שמת בשנת 1992 עוד הספיק לערוך הופעות אורח במספר סדרות.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותטום הנקס סקוט טרנרמייר וינינגהם אמילי קרסוןביסלי הכלב הוץ'קרייג טי.
נלסון הווארד היידרג'ינלד ולג'ונסון דוד סאטון
הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי ולציון 62% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 21 ביקורות.
ב-10 בפברואר 2020 פורסם כי דיסני+ הזמינה סדרה בת 12 פרקים שתהווה חידוש לסרט המקורי, את תפקידו של טום הנקס ימלא השחקן ג'וש פק המוכר מסדרת הנוער דרייק וג'וש.
טרנצ'טאון היא שכונה במערב קינגסטון בירת ג'מייקה.
מן השכונה צמחו הסגנונות המוזיקליים רגאיי, סקא ורוקסטדי ותנועת הראסטפארי.
השכונה הייתה מקום מגוריו של בוב מארלי וחלק מחברי להקתו, The Wailers.
במקום היה שטח מרעה שהשתייך למהגר אירי בשם דניאל פאואר טרנץ' (Daniel Power Trench) ונודע בשם טרנץ' פן (Trench Pen).
השטח ננטש במאה ה-19 אך השם נשאר.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו כפריים רבים לזרום לקינגסטון בחיפוש אחר עבודה.
הממשלה הקולוניאלית הבריטית הקימה על פני 200 אקר באזור טרנץ' פן שכונת דיור ציבורי ובה רחובות ישרים בתבנית שתי וערב.
כל בלוק נבנה כחצר ציבורית גדולה וסביבה מבנים בני קומה אחת או שתיים.
בחצר התקיימו שירותים משותפים כגון בית מרחץ ומטבח קהילתי.
שיטת דיור זו זכתה לכינוי Government Yards of Trench Town ("חצרות הממשלה של טרנצ'טאון").
השכונה כללה גם מרפאה, בתי ספר (יסודי ותיכון), פארק ציבורי (Vin Lawrence Park), אולם תיאטרון (The Ambassador), תחנת כיבוי אש ומרכז תרבות וספורט YMCA (לגברים) ו-YWCA (לנשים).
בשנות ה-50 וה-60 פרחה בשכונה הענייה והצפופה תרבות רחוב שוקקת ויצירתית שכללה אימוץ נרחב של התורה הרסטאפארית וגיבוש סגנונות מוזיקליים, שהפכו אותה לאבן שואבת למפיקים מוזיקליים.
כן התפתחה מאוד אמנות ציורי הקיר, כך שרבים מהכתלים היו מכוסים בכרזות מצוירות בנושאים פוליטיים וחברתיים כגון גאווה שחורה, צבעי הפאן-אפריקאיות, תמונות מנהיגים (בפרט מרקוס גארבי והיילה סלאסי, קיסר אתיופיה), לגליזציה של מריחואנה וכדומה.
בעת מסעות הבחירות האלימים שאפיינו את ג'מייקה ב-שנות ה-70 של המאה ה-20 הפכה השכונה למפוצלת בין תומכי מפלגת העם הלאומית (PNP) מצפון לרחוב 7 לתומכי מפלגת הלייבור של ג'מייקה (JLP) שמעוזם היה מדרום לרחוב 7. הרחוב עצמו היה לשדה קרבות רחוב בין הקבוצות היריבות.
הפיצול הפולטי, הקיטוב והאלימות גרמו להתדרדרות השכונה, לבריחת כוחות חזקים והפסקת פעולם של שירותים ממשלתיים.
את מקומם של שירותים ציבוריים וממשלתיים תפסו יוזמות קהילתיות כגון מרכז הקריאה (ספרייה ציבורית ומרכז לימוד) ומרכז המורשת התרבותית ((The Trench Town Culture Yard (TTCY; חצר התרבות של טרנצ'טאון) שנפתח בשנת 2006 כמרכז מבקרים לשימור והצגת תרבותה ומורשתה הייחודיים של השכונה.
ב-2010 החלה ממשלת ג'מייקה בפרויקט שיקום פיזי וחברתי בטרנצ'טאון, במימון הבנק העולמי.
טרסות האורז בחונְגְחֶה הָאנִי (בסינית: 红河哈尼梯田, בפין-יין: Hónghé hāní tītián), או ליתר דיוק "הנוף התרבותי של טרסות האורז בחונְגְחֶה הָאנִי" , הן אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בנציבות האוטונומית חונְגְחֶה של ההָאנִי והיִי (红河哈尼族彝族自治州, בפין-יין: Hónghé Hānízú Yízú Zìzhìzhōu) במחוז יונאן שברפובליקה העממית של סין.
מרבית התושבים המתגוררים משתייכים לקבוצה האתנית של ההאני, שבניה מתגוררים בדרום מחוז יונאן כ-1,300 שנים.
ההכרזה על המקום כאתר מורשת עולמית נועדה, בין השאר, לשמר מורשת תרבותית ייחודית זו.
האני (哈尼族, בפין-יין: Hāní zúì) היא קבוצה אתנית שבניה מתגוררים בדרום-מזרח אסיה.
בווייטנאם מתגוררים כ-20,000 מבני ההאני, ובלאוס, שבה הם מכונים הוֹ ("Ho"), מתגוררים כאלף מבני ההאני.
כאתר מייצג לנוף התרבותי של טרסות האורז של בני ההאני נבחר אזור בתחומי הנפה יְוֵּ'אן-יָאנְג, נפה שבה מצוי ריכוז האוכלוסייה הגדול ביותר של בני ההאני.
שטח האתר 166 קילומטרים רבועים והוא מוקף באזור חיץ (שבו יש הגבלות בנייה) של 295 קילומטרים רבועים (ובסך הכול 461 קמ"ר).
בתחומי האזור שנבחר חיו, נכון לשנת 2012, 37,800 מבני הקבוצה האתנית של ההאני, כ-70% מכלל האוכלוסייה בת 54,100 תושבים שבאתר.
בתחומי האתר יש עיירה אחת, שני פלכים, 18 כפרים מנהליים ו-82 כפרים טבעיים.
הטופוגרפיה של האזור מתאפיינת בהרים גבוהים, שביניהם עמקים עמוקים, הנחרצים על ידי נקיקים וקניונים.
טופוגרפיה זו היא תוצאה מסחיפה של ההרים באמצעות מי הפלגים והיובלים של מערכות הנהרות של הנהר האדום ונהר טֶנְגְטְיָאו.
עקב הסחיפה יש הפרשי גובה גדולים בין מרכז האזור לשוליו המגיע ל-2,795 מטרים בין הפסגה הגבוהה ביותר (2,939 מטרים מעל פני הים) למקום הנמוך ביותר (144 מטרים).
אף שהאקלים של האזור מוגדר מונסון סובטרופי הפרשי הגובה והטופוגרפיה המורכבת יוצרים מגוון אקלימים.
יש הפרש של 13.4°C בין הטמפרטורה השנתית הממוצעת של גדות הנהרות שהיא 25°C (הטמפרטורה המקסימלית מגיעה ל-42°C) לבין הטמפרטורה השנתית הממוצעת בפסגות ההרים שהיא 11.6°C.
אזור הנהר הוא חם ויבש ולכן יש התאדות רבה.
האוויר החם שנושא את הלחות עולה עד לפסגות שם הוא מתקרר ונדחס על ידי שכבות האוויר הקרות.
הלחות מתעבה בצורת ערפילים, 180 יום בשנה בממוצע יש ערפל על הפסגות, וגשמים, ממוצע המשקעים הוא כמעט 1,400 מילימטרים בשנה.
בשטח האתר שוכנים שלושה אגני ניקוז של הנהרות: מָאלִיגָ'אי (Malizhai), דָאוָאגֶ'ה (Dawazhe) ואָאמֶנְגְקוֹנְג-גֶטָה (Amengkong-Geta).
טרסות האורז מרוכזות בכל אגן ניקוז תוך יצירת שלושה גושים נפרדים המכונים:
הטרסות בגוש זה משתרעות מגובה של 800 מטרים ועד 1,980 מטרים.
דְווֹיִישׁוּ (Duoyishu) – שוכן באגן הניקוז של הנהר דָאוָאגֶ'ה במזרח צפון האתר על שטח של 46 קמ"ר, ונכון ל-2013 כלל 29 כפרים שבהם כ-3,850 בתי אב וכ-18,600 תושבים.
הטרסות בגוש זה משתרעות מגובה של 820 מטרים ועד 1,960 מטרים.
שיפוע המדרונות מתון יחסית ולאורכן נבנו עד 5,000 טרסות.
לָאוחוּדְזְוֵי (Laohuzui) - שוכן באגן הניקוז של הנהרות אָאמֶנְגְקוֹנְג-גֶטָה בדרום האתר על שטח של 73 קמ"ר, ונכון ל-2013 כלל 25 כפרים שבהם כ-3,440 בתי אב וכ-16,600 תושבים.
הטרסות בגוש זה משתרעות מגובה של 603 מטרים ועד 1,996 מטרים.
הטופוגרפיה של אזור זה היא של עמקים עמוקים ומדרונות תלולים שלרוחבם מכיוון מזרח למערב נבנו טרסות האורז.
עם השנים פיתחו בני ההאני מערכת אקולוגית שלה ארבעה מרכיבים:
יערות – אלו נמצאים במקום הגבוה ביותר על פסגות ההרים ומדרונותיהם בדרך כלל בגבהים שמעל ל-2,000 מטרים מעל פני הים וכן בין הטרסות.
כפרים – הכפרים שוכנים מתחת ליערות בגבהים שבין 1,400 מטרים ל-2,000 מטרים מעל פני הים, ומקבלים את מימיהם ממעיינות הנובעים ביערות
טרסות האורז – הטרסות שוכנות מתחת לכפרים, בגבהים שבין 600 מטרים ל-2,000 מטרים מעל פני הים ומקבלות את מימיהן מהמים הזורמים דרך הכפרים.
מערכת המים – זו מערכת כמעט סגורה שבה מים הזורמים מהיערות בראש ההר דרך הכפרים, דרך הטרסות ועד לנהר הזורם בתחתית ההר מתאדים, בעיקר מהטרסות ומהנהרות הזורמים במקומות הנמוכים, ומתעבים כערפל או כגשם המחדש את המעיינות הנובעים ביערות.
בני ההאני השכילו למצוא את האיזון שבין שטח הטרסות לשטח היערות, ומשנות ה-50 של המאה ה-20 כמעט שלא חל שינוי ביחס בין שטחים אלו, כאשר היערות באזור אתר המורשת מהווים כ-51% מהשטח, הטרסות כ-28%, הכפרים פחות מ-2%, והשאר שטחי טרשים, ערבות דשא, פארקים, דרכים ומערכת המים.
חלק מהעצים ביערות שבאתר הם צמחייה מקורית וחלקם נשתלו על ידי בני ההאני.
סוגי העצים על פי סוגי היערות הם:
יער גשם סובטרופי דרומי הררי (South subtropical montane rainforest) - שוכן בגבהים שבין 900 מטרים ל-1,600 מטרים.
העצים המקוריים כוללים את: Camptotheca acuminata ממשפחת הקרניתיים (Cornaceae), Choerospondias axillaris ממשפחת האלתיים, אלנוס, אפרסמון, חזרן ועוד למעלה מ-20 מינים נוספים, העצים המיובאים כוללים את Engelhardia roxburghiana ממשפחת האגוזיים (Juglandaceae) ומין הדקל caryota urens.
יער מונסון של עצים ירוקי עד רחבי עלים (Monsoon evergreen broad-leaved forest) – שוכן בגבהים שבין 1,600 מטרים ל-1,950 מטרים.
העצים המיובאים כוללים: מיני אלונים ואת Carya tonkinensis מהסוג קאריה ממשפחת האגוזיים.
יער עצים ירוקי עד רחבי עלים מכוסי טחב שבאמצע ההר (Middle-mountain mossy evergreen broad-leaved forest) – שוכן בגבהים שבין 1,950 מטרים ל-2,650 מטרים.
העצים מכוסים בצפיפות בטחבי עלים.
העצים המקוריים כוללים את: מין המגנוליה Manglietia insignis ומין הצינית Ilex Canariensis ועוד, המינים המיובאים כוללים את מין הערבה Salix variegate ומין האוכמנית vaccinium bracteatum.
יער עצים גמדיים מכוסי טחב שבפסגת ההר (Mountaintop mossy elfin forest) – שוכן בגבהים שבין 2,650 מטרים ל-2,800 מטרים.
העצים המקוריים כוללים את מין הרודודנדרון Rhododendron rex ומין האדר Acer laxiflrum.
בתה טחבית של פסגת ההר (Mountaintop mossy brushwood) - משתרעת בגבהים שמעל 2,800 מטרים.
המינים בחגורת צמחייה זו כוללים את מין האזליאה, Sorbus ferruginea ממשפחת הורדיים, Phoebe microphylla ממשפחת העריים ועוד.
ביערות אלו יש מגוון ביולוגי נרחב של מיני עשבים, פטריות וחרקים.
בין היונקים השוכנים ביערות אלו אייל אציל, טיגריס, חזיר בר וחולדת חזרן.
ההאני מעריצים את היערות, מגנים עליהם ואף סוגדים להם.
ההאני מסווגים את היערות לפי השימוש שהם עושים בהם:
יערות של מקורות המים – יערות אלו צומחים מעל גובה 1,900 מטרים והם מקור המים לטרסות האורז של ההאני.
יער העצים רחבי העלים מאחסן מים ומשחרר אותם במידה.
אזור זה מקבל כמות משקעים גדולה ומכוסה תדיר בערפל.
גזעי העצים, הענפים, הקרקע והסלעים מכוסים בצפיפות בטחבי עלים.
חורשה קדושה - מכונה גָ'אי שֶׁן לִין (Zhai Shen Lin) קיימת בחלקו העליון של כל כפר.
שטח החורשה משתנה בין כפר לכפר, בין דונם ל-10 דונם.
מלבד תפקידה כמאגר מים ולווית חן לכפר יש לחורשה חשיבות דתית.
בחודש השני בשנה הירחית מקריבים חזירים ותרנגולות כקורבן לאל הכפר השוכן בעץ שנבחר כעץ הקדוש (בדרך כלל הגבוה והחסון ביותר) ומתחתיו מקימים מזבח אבן.
חורשת הכפר – עצים המפוזרים בתוככי הכפר, בדרך כלל עצי פרי וחורשת חזרן.
העצים מספקים פירות ועץ להסקה, וחורשת החזרן נשתלת סביב הכפר והיא אחד הסממנים של כפרי ההאני.
יערות לעץ ולהסקה – כשמם כן הוא, נועדו לספק עצים לבנייה ולנגרות וכן להסקה.
תפקידם המשני הוא שמירה על הקרקע והמים.
מערכת המים באתר המורשת היא שילוב בין מערכת מים טבעית ומערכת מעשה ידי אדם.
בשל המבנה הגאולוגי המיוחד דולפים מים מהקרקע בפסגת ההרים, המים מתלכדים לפלגים הזורמים במורד ההר ונלכדים בתעלות ומשמשים לצורכי הכפרים ולהשקיית הטרסות.
המים העודפים זורמים לנחלים דוגמת מָאלִיגָ'אי, דָאוָאגֶ'ה, אָאמֶנְגְקוֹנְג וגֶטָה וכל הנחלים זורמים בסופו של דבר לנהר האדום או לנהר טֶנְגְטְיָאו.
תושבי אתר המורשת חפרו רשת ענפה של תעלות ותעלות משנה על מנת לתעל את המים לכפרים ולטרסות.
האורך הכללי של התעלות באתר המורשת הוא 445.83 קילומטרים.
באתר יש ארבע תעלות מרכזיות ברוחב שבין 50 סנטימטר למטר ובאורך הכללי של 30 קילומטרים, ו-392 תעלות משנה שרוחבן פחות מ-30 סנטימטרים ואורכן הכללי 415 קילומטרים.
תהליך בניית התעלות מתחיל בשימוש בערוצים טבעיים שאת מימיהם מסיטים לבריכות אגירה שנועדו להתמודד עם שיטפונות פתע בגלל סופות גשמים ולבריכות השקעה שבהן שוקעים הבוץ, הטיט והחצץ.
מבריכות אלו זורמים המים לתעלות המרכזיות.
אלו מזרימות את המים על פני הרכסים ומחלקות אותם לכפרים השונים ולשדות.
חיסכון בכוח אדם הושג בזמן חפירת התעלות באמצעות הזרמת מים ופינוי הקרקע והסלעים שעוצרים את זרימת המים.
בזמן בניית התעלה המרכזית הושארו פתחים לתעלות המשנה שנועדו לחלק את המים לכפרים על פי גודל הכפר.
המים זורמים לטרסות ויורדים בכוח הכבידה מטרסה לטרסה ובסופו של דבר זורמים דרך תעלות הניקוז לנחלים שבתחתית העמק.
הסחף ששוקע בתעלות מתנקה באופן טבעי בתקופה שבה יש זרימה חזקה.
בניית ותחזוקת התעלות היא מלאכה אליה נרתמים כל בני ההאני בשל החשיבות הגדולה של תעלות השקיה לעצם קיומם.
תעלה מרכזית נבנית במאמץ משותף של כמה כפרים.
ההאני יתחזקו בהתנדבות תעלות, גם אם תעלות אלו לא שייכות להם.
עקב כך, אף על פי שמערכת התעלות היא בת למעלה מאלף שנים היא מסוגלת להבטיח הספקה רצופה ואפקטיבית של מים גם בימינו.
מכיוון שאין להאני סכרים על מנת לשמור מים לתקופות של מחסור הם משתמשים במים בחסכנות, והם משתמשים במים כמה פעמים.
מים שנועדו לשטוף ירקות או ידיים ישמשו אחר-כך לשטיפות הרחבות, אחר-כך יפנו את הביוב, ואז יזרמו דרך תעלות המשנה לטרסות.
בתהליך זה שוקעים המוצקים בביוב, וכך נמנע הזיהום שהיה מתרחש לו הביוב היה זורם ישירות לנהרות.
בדיקות שנערכו למים הזורמים משדות אלו הראו ירידה משמעותית בכמות החנקות וכמות הזרחות.
חלוקת המים בין השדות מנוהלת על ידי אדם הממונה לתפקיד.
בעלי השדות מגיעים להסכם לגבי כמות המים שיקבלו מתעלות ההשקיה וההחלטה ממומשת באמצעות הסטה של חלק יחסי של המים מתעלת ההשקיה באמצעות לוח עץ או אבן.
באביב או בתקופה של מיעוט משקעים כשהספקת המים מצטמצמת משתנית השיטה וכל שדה מקבל את כל המים בתעלה בתורו, כאשר בעלי השדות האחרים מקפידים לסגור את הפתחים המובילים לשדות שלהם.
מתוך 82 הכפרים הכלולים בשטח אתר המורשת נבחרו חמישה כפרים מייצגים, שבהם כ-300 משקי בית ומעל ל-1,500 נפשות.
הכפר הישן שָׁאנְגְג'וּלוּ (Shangzhulu) – גוש בָּדָה, 34 משקי בית
הכפר התיכון צְ'וֵ'אנְפֿוּגְ'וָאנְג (Quanfuzhuang) – גוש בָּדָה, 69 משקי בית.
חמשת כפרים אלו נבחרו כמייצגים כפרים מכל אחד משלושת הגושים שבאתר, ונבחרו כפרים שבהם יש מבני מגורים מסורתיים, וגם כפרים שעוברים מודרניזציה .
כל הכפרים שוכנים בחלק העליון של אמצע המדרון, אתר אידיאלי למגורי אדם.
באזור הנמוך של עמקי הנהרות חם ולח וקיימת סכנת מלריה.
על הפסגה קר, לח ומעורפל רוב השנה.
באתר של הכפרים האקלים נוח, הטמפרטורה הממוצעת 15°C, יש בממוצע 16 וחצי שעות אור וכמות המשקעים נעה סביב 1,000 מילימטרים.
גודל הכפרים נקבע על פי היכולת של השדות השייכים לכפר לספק מזון, וגודל השדות השייכים לכפר מסוים מוגבל בשל העובדה שהתנועה אל השדות היא תמיד ברגל, ומכאן נקבע המרחק שבין הכפר לשדה הרחוק ביותר.
כאשר כמות התושבים בכפר מסוים עולה על יכולת ייצור המזון מקימים חלק מהתושבים כפר חדש.
הממוצע לכפר בין חמשת הכפרים הנבחרים הוא 60 משקי בית ו-305 נפשות, בממוצע 5.1 נפשות למשק בית.
הכפר התיכון צְ'וֵ'אנְפֿוּגְ'וָאנְג הוא הכפר החדש ביותר והוקם בשנת 1963 כאשר שש משפחות מהכפר המורחב צְ'וֵ'אנְפֿוּגְ'וָאנְג עקרו למקום הנוכחי.
דרך ראיונות עם המייסדים יכלו האתנולוגים לשחזר את תהליך בניית כפר האני טיפוסי.
ההאני מתגוררים בבתים בני שניים או שלוש קומות בנויים, חזרן, בוץ, אבן ועץ המכוסים בקש הקרויים בתי פטרייה בשל צורתם.
בשל הלחות הגבוהה הנפלטת מהקרקע באזור ההררי הסובטרופי של יונאן, הקומה הראשונה הנמצאת במגע ישיר עם הקרקע אינה מתאימה למגורים ומשמשת לגדל חיות משק.
הדיירים מתגוררים בקומה השנייה והקומה השלישית משמשת לאחסן דגן ומזון המוגנים מפני הלחות באמצעות מבנה הגג דמוי הפטרייה המאפשר אוורור.
הטרסות משתרעות בתחום האתר על שטח של 471 קמ"ר, 28.34% מכלל השטח.
השטח הממוצע של טרסה הוא כ-120 מ"ר.
הטרסות מתפרשות על המדרון, כאשר הטרסה הגבוהה ביותר בגובה 1,996 מטרים מעל פני הים והנמוכה ביותר בגובה 603 מטרים.
מעל 2,000 מטרים הטמפרטורה נמוכה מדי ולא ניתן להבטיח אספקה שוטפת של מים.
גם כך בגובה של כ-2,000 האורז גדל בטמפרטורה הנמוכה ביותר בעולם.
מרבית הטרסות נבנות על מדרון ששיפועו בין 10 ל-25 מעלות, אם כי במדרונות התלולים ביותר יש טרסות הבנויות על מדרון ששיפועו 60 מעלות.
הפרש הגובה בין הטרסה הנמוכה ביותר לגבוהה ביותר עולה על 1,000 מטרים והוא בולט בגוש לָאוחוּדְזְוֵי שבו ההפרש מגיע ל-1,393 מטרים, והטרסות בנויות מכ-3,000 מדרגות.
להפרשי הגובה יש השלכה על סוגי האורז, ועל מועדי השתילה והטיפול.
בגבהים הנמוכים יותר מגדלים זני תערובת (Hybrid rice), דוגמת אורז דביק מהזן Mengla, בעוד שבגבהים מעל 1,500 מטרים מגדלים זנים מסורתיים.
כל הזנים הם וריאציה על הזן המכונה באנגלית Red Cargo rice, זן נטול גלוטן, עשיר במינרלים וויטמינים, עמיד למחלות, ולשינויים בטמפרטורה, שגרגיריו ארוכים וצבעם אדום או ארגמן.
הטרסות נבנות מלמטה כלפי מעלה, ומהשטחים שקל יותר ליישר על ידי חפירה, לשטחים באזור התלול יותר.
הסוללה החוסמת את הטרסה בנויה מעפר מהודק בעובי שבין 20 ל-30 סנטימטרים ובגובה ממוצע שבין מטר לשניים, אם כי יש מקרים שבהם הסוללה מגיעה לגובה שבין חמישה לשישה מטרים.
הסוללה נבנית כשהיא עוקבת אחרי קווי המתאר של המדרון וחלקה החיצוני גבוה מחלקה הפנימי.
הטיפול בטרסה כולל כ-20 תהליכים המתחלקים ל:
הכנת השדה: יישור, חפירת תעלת השקיה, חריש, שידוד, דישון, החלקת הסוללות, ותיקונן.
הדישון נעשה בעזרת זבל אדם וחיות המשק, וחריש הקובר את העשבים השוטים ושאריות צמחי האורז שאחרי הקציר באדמה.
שתילה: הכנת הזרעים, השרייתם במים, ניקוז המים, שתילה בערוגות גידול, קטיף הנבטים ושתילתם בטרסות.
פעילות זו מתנהלת כפעילות שיתופית.
כאשר מוכנים נבטים של איכר אחד משתתפים כולם בשתילתם בשדותיו.
כזרעים נבחרים הגרעינים המלאים ביותר מקציר השנה הקודמת, ומדי כמה שנים נוהגים האיכרים בכפרים השונים להחליף ביניהם זרעים.
לפני תחילת השתילה באביב מתקיים פסטיבל אָנְגְמָאטוּ.
תחזוקה: עישוב, הקמת הפרדה בין שדות, שמירה על השדות מפני בעלי חיים.
קציר: קציר האורז, דיש וייבוש הגרעינים.
הקציר מבוצע בסתיו ומבוצע מהטרסות הנמוכות, הראשונות להבשיל, אל הטרסות העליונות.
כמו בשתילה, הקציר הוא פעולה שיתופית.
התהליכים הם תוצאה של ניסיון שנצבר למשך למעלה מאלף שנים וההוראות המדויקות, מתי לזרוע, מתי לשתול, מה לשתול וכו' הועברו בעל פה באמצעות שירים מדור לדור, ולהאני יש שיר לכל אחד מהתהליכים.
שירים אלו כוללים גם הוראות דתיות על סוג המנחות או הקורבנות שיש לבצע כחלק מכל תהליך.
מלבד אורז מגדלים בני ההאני דגים וברווזים בטרסות המוצפות, ושותלים סויה וכותנה על הסוללות.
מלבד ערכם התזונתי עוזרים הדגים הברווזים בניכוש עשבים, תפיסת חרקים ודישון.
האי טֵרְסֵיְרָה, המכונה גם האי הסגול, הוא אי בארכיפלג האיים האזוריים במרכז צפון האוקיינוס האטלנטי.
זהו אחד מהאיים הגדולים של הארכיפלג ובו אוכלוסייה של 56,000 תושבים בשטח של 396.75 קילומטרים רבועים.
בו שכנה בעבר בירת הארכיפלג והיום היא נחשבת לאתר מורשת עולמית (אנגרה דו אירואיז'מו).
האי הוא מקום מושבם של בית המשפט העליון ושל הבסיס הראשי של חיל האוויר האמריקאי באיים האזוריים.
מספר קטן של מבנים מסוג היפוגאום נתגלו על האי טרסיירה, עדות לנוכחות אנושית שהייתה על האי לפני יותר מ-2000 שנה, עוד לפני ההתיישבות הפורטוגזית.
מבחינה היסטורית, יש אי-ודאות בנוגע לתאריך בו נתגלו האיים האזוריים.
על תרשימים ימיים עתיקים ניתן לראות שהאיים זוהו עוד בשנת 1325.
תיעוד ראשון רשמי בו מופיעים האיים האזוריים בכלל וטרסיירה בפרט הוא מסמך משנת 1439 שנכתב על ידי גונזאלו וולו קברל.
כנראה שהאי טרסיירה עצמו התגלה על ידי רב החובל של ויסנטה דה לאגוס, וולו קברל ב-1 בינואר 1445. במסמכים הראשונים שנכתבו לאחר תקופה זו החל להופיע שמו של האי השלישי בארכיפלג - Ilha de Jesus Cristo (האי של ישו), ומאוחר יותר הוא שונה ל-Ilha de Jesus Cristo da Terceira.
ההיסטוריון וההומניסט גספר פרוטוסו, הסביר מאוחר יותר את מקור שמו של האי בציינו בין היתר כי:
האי התגלה ביום הראשון של ינואר, באופן מסורתי היום הזה היה יום חג לשמו של ישו.
האי התגלה על ידי הקפטן במסדר ישו.
בלי קשר, זה היה רק שם זמני.
בפורטוגזית שגורה המילה Terceira היא "השלישי" ומשמעותה במקרה זה "האי השלישי" או "השלישי להתגלות" וזה השם שנטבע בקרב התושבים עד היום.
ישוב האי החל על ידי צו של אינפנטה ד.
אנריקה (21 במרץ 1450) שהסמיך את Jácome de Bruges לנהל את ענייני האי.
המתיישב הראשון באי היה פרדיננד ואן אולמן (Ferdinand van Olmen או Fernão d'Ulmo) הפלמי אשר מאוחר יותר נטש את המקום מסיבות לא ידועות.
ברוז' המשיך להביא משפחות של מתיישבים מפלנדריה וממקומות נוספים בפורטוגל, הרפתקנים, בעלי חיים וציוד.
היישוב הראשון בטרסיירה נוסד ב-Quatro Ribeiras, באזור Portalegre ליד קפלה קטנה בסנטה אנה.
ברוז' חזר כל הזמן נסע אל פלנדריה כדי לגייס מתיישבים חדשים למושבה שלו.
באחת מנסיעותיו למדיירה הוא גייס את דיגו דה טייב והפך אותו לסגנו ובין היתר גם למפקח על האי טרסיירה.
כמה שנים מאוחר יותר, ברוז' העתיק את מקום מגוריו לפראייה, החל לבנות את כנסיית מטריז בשנת 1456 והמשיך לנהל את האי ממקום מושבו עד שהוא נעלם באופן מסתורי ב-1474 באחד המסעות שלו בין המושבה לבין היבשת.
ביאטריס, בשמו של בנה אינפנטה ד.
דייגו (מי שירש את האיים טרסיירה וגרסיוסה) חילקה את האי טרסיירה לשני אזורים: אנגרה (שניתנה ל-João Vaz Corte Real) ופראייה (שניתנה ל-Álvaro Martins Homem).
מלבד מתיישבים פורטוגזים, פלמים, עבדים רבים מאפריקה וגם נוצרים ויהודים אכלסו את האי בשלב זה תוך שהם מפתחים מיזמים מסחריים רבים כולל גידול חיטה (שיוצאה במהלך המאה ה-15 בכל רחבי האימפריה), קני סוכר, צמחים להפקת צבע לתעשייה ועצים (בעיקר עבור תעשיות הבנייה).
התפתחות זו נמשכה עד סוף המאה ה-19, עם כניסתם של גידולים חדשים, כולל תה, טבק ואננס.
במהלך מלחמות הירושה בשנת 1580, האיים האזוריים היו המקום היחיד ברחבי האימפריה הפורטוגלית שהתנגד לספרדים עד הקיץ של 1583. המלך הספרדי פיליפה השני הציע לאיים האזוריים חנינה במידה והם ייכנעו.
כל האיים התנגדו לכך מלבד האי סאו מיגל שנשבע אמונים למלך הספרדי.
אחרי הקרב על פונטה דלגדה (שבו Álvaro de Bazán, המרקיז הראשון של סנטה קרוז, ניצח את תומכיו האנגלו-צרפתיים של הטוען לכתר הפורטוגזי דון אנטוניו) גורשו המפסידים מחופי האי סאו מיגל ורוכזו הכוחות המנצחים בחוף הממוגן פחות של אנגרה דה הרוסימו.
למרקיז המנצח היה צי של 96 ספינות ו-9500 חיילים (וכן חיילים בתוך סאו מיגל) והוא הצליח להביס את צבאו של דון אנטוניו ביום אחד בלבד.
למרות שהחיילים הצרפתים והאנגלים ששהו באי אולצו להתפרק מנשקם, דון אנטוניו וקומץ מתומכיו הצליחו להימלט ללא פגע.
המלך הפורטוגזי חואן הרביעי התקבל באיים האזוריים בשמחה והם קיבלו עצמאות במסגרת האיחוד האיברי.
מתיישבים ספרדים באנגרה דה הרוסימו הפכו להיות במעמד מועדף, אך הוא נשלל מהם לאחר החלת הריבונות הפורטוגזית על האיים בשנת 1640.
ב-1766 אורגנה מחדש מערכת הממשל ואנשי צבא קיבלו זכות להתיישב באנגרה דה הירוסימו.
ב-1810 מספר עיתונאים ואנשים נוספים שתמכו בצרפתים כולל התעשיין Jácome Ratton הוגלו מהאיים האזוריים.
כוחות אלו תמכו והגנו על הגולים הליברליים שהיו לצידה של מלכת פורטוגל מריה ה-2 ושזכויותיהם הופרו על ידי דון מיגל.
ב-1832 פדרו ה-2 (המלך הקודם ויורש העצר של המלכה מריה) הגיע לאיים האזוריים לכונן משטר כאופוזיציה למשטר האבסולוטי בליסבון בראשות Marques of Palmela שנתמך על ידי תושבי האיים האזוריים Mouzinho da Silveira ו-Almeida Garrett שפיתחו רפורמות שונות.
ב-16 במרץ 2003 נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש, ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר, ראש ממשלת ספרד חוזה מריה אסנאר וראש ממשלת פורטוגל חוזה מנואל ברוסו נפגשו בטרסיירה כדי לדון בפלישה לעיראק שהחלה 4 ימים מאוחר יותר, ב-20 במרץ 2003.
ב-24 באוגוסט 2011 הגיע האי טרסיירה לראש מהדורות החדשות לאחר שטיסה 236 של חברת Air Transat ביצע בו נחיתת חירום לאחר שאזל הדלק במהלך הטיסה.
האי טרסיירה כולל 4 שכבות חופפות שנבנו מעל מבנה גאולוגי שנקרא הבקע של טרסיירה.
זהו צומת של 3 לוחות טקטוניים: הלוח האירואסייתי, הלוח האפריקאי והלוח הצפון אמריקאי.
מבנים וולקנים אלו עלו מעומק של 1500 מטר מקרקעית האוקיינוס האטלנטי.
תיארוך בעזרת פחמן וכן מיפוי גאולוגי שיפרו את הידע הכרונולוגי הקיים של הפעילות הוולקנית באי טרסיירה בתקופות הפליסטוקן התיכונה ובתקופת ההולוקן.
ידע זה הביא למיון של ההתפרצויות הגעשיות השונות לפי הרשימה הבאה:
הקומפלקס הוולקני Cinco Picos: קומפלקס זה הוא העתיק ביותר בטרסיירה והפעילות בו הסתיימה לפני 370–380 אלף שנה.
התמוטטות של החלק העליון של המבנה הוולקני יצרה מכתש ענק בגודל 7 על 9 ק"מ לפני כ-370,000 שנה.
המכתש הפך לשטוח עקב התפרצויות נוספות של בזלת במכתש עצמו ובהרי געש צעירים יותר מערבית ל-Cinco Picos.
הקומפלקס הוולקני Guilherme Moniz: הצד הדרומי במרכז האי החל להתפרץ כ-100,000 אחר כך (לפני כ-27,000 שנה) ויצר סלעים וולקניים בגובה של כ-800 מטר למשך כ-100,000 שנים נוספות.
הנקודה הגבוהה לאורך המכתש מגיעה ל-623 מטר.
הפאה הצפונית של המכתש גלויה פחות לעין אך היא מציגה תמונה גאולוגית דומה כי היא נוצרה באופן דומה.
מחקרים שונים הוכיחו שסלעים וולקנים רבים ברחבי האי הם תוצאה של התפרצות הר געש זה.
הקומפלקס הוולקני פיקו אלטו: מקבץ של כיפות וולקניות ונחלים קצרים הם תוצאה של התפרצות מאוחרת של הר הגעש Guilherme Moniz.
מחקרים וניתוחים שונים הראו שמרבית מההתפרצויות של פיקו אלטו אירעו בתקופה שבין 1000–9000 לפני הספירה.
הקומפלקס הוולקני סנטה ברברה: זהו הר הגעש הצעיר באי טרסיירה שהחל להתפרץ לפני 29,000 שנה.
קומפלקס זה מייצג את חלקו המערבי של האי על ידי הנקודה הגבוהה של ההר- 1023 מטר.
הר געש זה מוקף בסלעים ובכיפות געשיים במכתשו של הר הגעש ובשוליו.
אזור Fissural: אזור זה מחבר בין החלק המזרחי של סנטה ברברה, הקצה המערבי של פיקו אלטו ובין Guilherme Moniz וכולל קבוצות של בקיעים וחרוטים וולקניים, שהצעיר מביניהם נוצר לפני כ-15,000 שנה.
ההתפרצות האחרונה ארעה ב-1761 לאורך הפאה המזרחית של סנטה ברברה ובשנים 1867,2000,1998 אירעו התפרצויות געשיות תת-ימיות בחוף המערבי.
הקבוצות של המבנים הוולקניים השונים באי נמשכות לאורך צידו המערבי של האי בכיוון דרום עד האגן המזרחי של האי גרסיוסה.
הלוחות הטקטוניים של האי בולטים לעין על ידי 2 מגרעות בפינתו הצפונית של האי (המגרעות של Lajes ושל Fontinhas שנמצאות במרחק של 3 ק"מ זו מזו).
המגרעת הראשונה הייתה אחראית לכמה אירועים סייסמיים חמורים.
באופן היסטורי, שתי המגרעות יצרו רעידות אדמה יחסית שטחיות אך חזקות שהביאו לאובדן רכוש בפינה הצפונית של טרסיירה.
הרעש של שנת 1614 היה בעוצמה שבין 5.8 ל-6.3 בסולם ריכטר.
המגרעת השנייה נמצאת בצדו הדרום-מזרחי של הר הגעש סנטה ברברה והיא מאופיינת בסלעים וולקנים דמויי כיפה וצלבים שנמשכים מהחוף של Ponta do Queimado (למעשה מהאגן ההיסטורי Serreta) ועד הצוקים, המגרעות והלבה הבזלתית שנמצאים ליד מרכז האי.
החלק המערבי של האי מיוער יותר מחלקו המזרחי הודות לרוחות המזרחיות שגורמות למשקעים בחלק המערבי.
נקודות עניין גיאומורפולגיות נוספות באי כוללות את המישורים של Achada, את ההרים שליד סנטה ברברה, את האגמים הקטנים Lagoa das Patas ו-Lagoa da Falca.
החוף הצפוני הוא אזור שמוכחת בו קיומה של פעילות געשית על ידי שדות לבה וע"י הבריכות ב-Biscoitos.
מרכז האי לעומת זה מודגש על ידי תצורות וולקניות פעילות ולא-פעילות כמו Algar do Carvão ו-Furnas do Enxofre שפופולריות בקרב חוקרים ותיירים כאחד.
רוב חופי האי מוקפים בצוקים בגובה של כ-20 מטר מלבד בחוף הדרומי ליד אנגרה דה הרוסימו.
בחוף הדרומי התמוטטות הלבה הבזלתית במים הרדודים גרמה ליצירת הר ברזיל שמגן על הנמל של אנגרה.
היקף החרוט של הר ברזיל הוא כקילומטר אחד והוא מתנשא לגובה של 205 מטר מעל הצד המערבי של הנמל.
רוב החלק הפנימי של האי טרסיירה הוא פראי, הררי ומוגדר כשמורת טבע.
ממרומי הרי Serra do Cume ועד המדרונות של סנטה ברברה יש שבילים רבים שלאורכם נמצאות חוות קטנות, קירות אבן ויערות שמהווים גן עדן לכל חובב טבע.
כמו איים אזוריים אחרים, ההתיישבות האנושית הוכתבה על ידי הגאומורפולגיה של פני השטח.
החרוטים הגעשיים והרי הגעש שמאכלסים את רוב השטח הפנימי של האי טרסיירה הכריחו את רוב הקהילות להתיישב באזורי החוף ובעמקי הנהרות.
כך נוצרה טבעת אורבנית שמקיפה את האי והכוללת לרוב מערכת של כבישים אזוריים.
הקהילות השונות החלו כמובלעות חקלאיות והתבססו על עיבוד של שטחים מוגדרים (חלקות).
גרעיני הקהילות היו אנשי הדת והכנסיות השונות שמנקדות עד היום את הנוף של האי.
מבחינה מנהלית, טרסיירה מחולקת ל-2 מועצות מקומיות: אנגרה דה הרוסימו ופראייה דה ויטוריה.
המועצה של אנגרה דה הרוסימו נמצאת בחלק הדרומי של האי וכוללת את העיר ההיסטורית אנגרה, את הקהילות הפרבריות של העיר וכן קהילות נופש רבות לאורך החופים.
פראייה דה ויטוריה מרוכזת בפינה הצפון-צפון מזרחית של האי לאורך הציר שבין קאבו דה פורטו ו-Lajes.
מועצה זו נחשבת כמרכז התעשייתי של האי והיא כוללת את אחד משני הנמלים המסחריים של האי, את שדה התעופה הבינלאומי ותעשיות רבות שקשורות לבסיס של חיל האוויר במקום.
האי כולל אזורים לא מיושבים במרכז, בחלקים הצפון-מזרחיים שלו וחלקים מהחוף המערבי של האי.
במסגרת הקהילות המנהליות ישנה חלוקה לקהילות מקומיות (19 באנגרה דה הרוסימו ו-11 בפראייה דה ויטוריה) שמנוהלות על ידי הנהלה (שכוללת נשיא וקבינט) וגם ועד מקומי (שכולל יושב ראש ומועצה).
אנגרה דה הרוז'ימו, היא הבירה ההיסטורית של טרסיירה, והיא העיר העתיקה ביותר בארכיפלג (נוסדה ב-1534).
בהתחשב בחשיבותה ההיסטורית כמרכז לתגליות ימיות במאות ה-15 וה-16 הוכרז מרכז העיר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסקו.
הכרזה זו נעשתה גם כי העיר קישרה בין אירופה לעולם החדש וב-1499 וסקו דה גמה וב-1539 פדרו דה אלוואראדו השתמשו בנמל זה כנמלי הבית שלהם.
ההכרזה של אונסק"ו התבססה על קריטריונים שלפיהם הנמל הוא בעל חשיבות היסטורית עולמית.
הפעילות הכלכלית העיקרית באי טרסיירה היא גידול פרות וייצור של מוצרי חלב.
האי כולל 2 נמלי ים עיקריים, אחד באנגרה דה הרוסימו ואחד בפראייה דה ויטוריה וכן שדה תעופה מסחרי ושדה תעופה צבאי שמשמש את צבא ארצות הברית.
מלחמות השוורים הפורטוגזיות נפוצות באי והן כוללות שני סוגים: מלחמת שוורים מסורתית שנעשית על ידי רכיבה על סוסים בזירה ומלחמת שוורים ברחוב.
הסוג השני נפוץ החל מהמאה ה-16 ובו לוקחים חלק תושבי האי הכפריים החל מחודשים אפריל-מאי ועד תחילת ספטמבר.
באירועים אלו, השור משוחרר בכיכר העיר (או במקום פתוח אחר) עם חבל ארוך שקשור לצווארו.
החלק השני של החבל אחוז על ידי 8 גברים שלבושים באופן מסורתי בחולצות לבנות, מכנסיים אפורים וכובעים שחורים והם שולטים בשור מרחוק.
אנשים אמיצים מתגרים בשור ומנסים להתקרב אליו מבלי שינגח בהם.
אנשים בקהל מנסים להרגיז את השור, לאחוז בחבל שלו עד שלבסוף השור משוחרר והפסטיבל שכולל סעודה כיד המלך מתחיל.
בערים מסוימות, מלחמות שוורים מתבצעות על גבי סוסים והם כוללות תהלוכות המוניות של גברים הלבושים בתלבושות מהמאה ה-16, של סייסים ושל נושאי כליהם.
הסייס הוא מרכז האירוע והוא ינסה לעייף את השור ולתקוע חיצים בגבו.
המטאדורים פה, בניגוד למטאדורים בספרד, ממלאים תפקיד קטן באירוע ותפקידם לרוב הוא להסיח את דעתו של השור.
בסופה של כל מלחמת שוורים יסתערו על השור 8 גברים, כאשר המנהיג שלהם ינסה לתפוס את השור בקרניו וינסה להכניע אותו.
כשהשור יותש יתפזרו הגברים ויוכרז סופו של הקרב.
טרסטניה (בהונגרית: Teresztenye) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
החברים האחרים בקבוצה זו הם אניטה מלפטי, מנוטי דל פיצ'יה, מריו דה אנדרדה ואוסוולד דה אנדרדה.
טרסילה סייעה גם בהקמת התנועה האנתרופופגית (1928–1929); ולמעשה הייתה זו שהיוותה השראה ל"" המפורסם של אוסוולד דה אנדרדה "(Manifesto Antropófago)", שראה בקניבליזם תרבותי של תרבויות אחרות לאורך ההיסטוריה של ברזיל את כוחה הגדול ביותר של מדינה זו להתמודד כנגד שליטה תרבותית אירופאית פוסט-קולוניאלית.
טרסילה דו אמארל נולדה בקאפיוורי, עיירה קטנה באזור הכפרי של מדינת סאו פאולו.
היא נולדה למשפחת חקלאים עשירה ובעלי אדמות שגידלו קפה, שנתיים לפני תום העבדות בברזיל.
באותה תקופה בברזיל לא עודדו נשים לבקש השכלה גבוהה, במיוחד אם הן הגיעו ממשפחות אמידות.
למרות השתייכותה למעמד העליון, משפחתה של טרסילה תמכה בה בשאיפתה לרכוש השכלה גבוהה.
כנערה, טרסילה והוריה נסעו לספרד, שם תפסה את תשומת ליבם של אנשים רבים בשל שרטוטים וציורים של יצירות אמנות שיצרה מתוך התבוננות בארכיוני בית הספר שלה.
טרסילה למדה בבית הספר בברצלונה, ובהמשך התלמדה באופן פרטי בעיר הולדתה אצל הצייר פדרו אלכסנדרינו בורחס (1864–1942).
היא גם למדה באקדמיה ז'וליאן בפריז יחד עם אמנים בולטים נוספים (1920–1923).
החל משנת 1916, טרסילה דו אמארל למדה ציור בסאו פאולו.
בהמשך למדה רישום וציור אצל הצייר פדרו אלכסנדרינו.
כל אלה היו מורים מכובדים אך שמרניים.
מכיוון שבברזילבאותה עת לא קם עדיין מוזיאון ציבורי או גלריה מסחרית משמעותית אלא רק לאחר מלחמת העולם השנייה, עולם האמנות הברזילאי היה שמרני מבחינה אסתטית והחשיפה לטרנדים בינלאומיים הייתה מוגבלת.
כשחזרה לסאו פאולו בשנת 1922, נחשפה טרסילה למציאות תרבותית חדשה בעקבות מפגשה עם אניטה מלפטי, אוסוולד דה אנדרה, מריו דה אנדרדה ומנוטי דל פיצ'יה.
אמנים עמיתים אלו הקימו קבוצה שנקראה "קבוצת החמישה" – "גרופו דוס סינקו".
עוד טרם הגעתה של טרסילה לסאו פאולו מאירופה, ארגנה הקבוצה את "שבוע האמנות המודרנית" ("Modern Art Week") במהלך השבוע שבין 11 ל-18 בפברואר 1922. האירוע היה מרכזי בהתפתחות המודרניזם בברזיל.
המשתתפים ביקשו ליצור שינוי בממסד האמנות הקונסרבטיבית של ברזיל באמצעות עידוד יצירת סגנון מובחן של אמנות מודרנית.
טרסילה הוזמנה להצטרף לתנועה ויחד הם הפכו ל"קבוצת החמישה" (Grupo dos Cinco), שביקשה לקדם את התרבות הברזילאית, את השימוש בסגנונות שאינם אירופאים ספציפיים, והכללתם של מרכיבים ילידיים ואופיינים לברזיל.
במהלך שהות קצרה נוספת בפריז בשנת 1923, נחשפה טרסילה לקוביזם, פוטוריזם ואקספרסיוניזם בעת לימודיה עם אנדרה לוטה, פרננד לז'ה ואלברט גלייז.
כללית, אמנים אירופאים פיתחו עניין רב בתרבויות אפריקאיות ופרימיטיביות לצורך השראה.
זה הוביל את טרסילה להשתמש בצורות הילידיות של מדינתה שלה תוך שילוב הסגנונות המודרניים אותם למדה.
בזמן שהייתה בפריז באותו זמן, היא ציירה את אחת מיצירותיה המפורסמות ביותר "השחורה" ("A Negra").