tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים מאוחרות יותר, כשנשאל לגבי המחזה הראשון שכתב, היה נוהג לציין את "מריאנה פיאנדה" שכתב בשנת 1927. באותה התקופה, הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטה במדריד לתארים במשפטים ובפילוסופיה, אך התמקד בכתיבה יותר מאשר בלימודים.
ספר השירים הראשון של לורקה פורסם בשנת 1921 ונקרא "ספר השירים" (בספרדית: Libro de Poemas).
בספר אוגדו שירים שכתב החל משנת 1918 ונבחרו בעזרתו של אחיו, פרנסיסקו.
בספר הוצגו שירים בנושאים מגוונים, החל באמונה דתית וכלה בטבע ובבדידות, שהיו לנושאים המרכזיים בפרוזה שלו באותה התקופה.
השירים משלבים בשפתו המודרנית והנגישה אלמנטים עממיים מעולם ילדותו.
בשנת 1922 הצטרף למנואל דה פאיה בגרנדה, לקידום פסטיבל "Concurso de Cante Jondo" (בעברית: תחרות הזמר העמוק) באלהמברה, אותו יצר דה פאיה להעצמת סגנון הפלמנקו.
באותה התקופה כתב לורקה קובץ שירים בהשראת הפסטיבל, אותו כינה "שירת הזמר העמוק" (בספרדית: El Poema del Cante Jondo), אשר פורסם כעבור עשר שנים.
בפסטיבל הופיעו מיטב האמנים והזמרים של התקופה.
באותה השנה כתב לורקה את המחזה "קריסטובל הנבל וסניוריטה רוזיטה", שהוא מחזה לבובות.
בשנה שלאחר מכן הוא שיתף פעולה בשנית עם דה פאיה בהפקה מוזיקלית של מחזה ילדים, אותו עיבד לורקה מסיפור עם אנדלוסי.
בהשראת מבנה סגנון הפלמנקו, לורקה כתב בשנת 1923 את קובץ השירים שכינה "סוויטות" (בספרדית: Suites), אותו מעולם לא סיים, והוא פורסם בשנת 1983.
בשנים הבאות בחייו, הפך לורקה למעורב יותר ויותר באוונגרד הספרדי.
במספר מציוריו הופיעו שני פנים, זה לצד זה או זה מעל זה, כשאחד מהם נראה מוצלל או מטושטש.
בשנים מאוחרות הוא תיאר את כפל הפרצופים כדיוקן עצמי, כאלגוריה לקיומם המשותף של צער ושמחה ושל הצלחה וכישלון בחייו.
בשל התרשמותו מציוריו, ביקש ממנו חברו סלבדור דאלי לקחת עמו כמה מהם לתערוכותיו בפריז.
קובץ השירים "רומנסרו צועני" (בספרדית: Romancero Gitano), הכולל שמונה עשר שירים, הפך לאחד מהמפורסמים שבכתביו.
הוא היה חיקוי מסוגנן של שירי המסורת הצועניים והאנדלוסיים של ספרד הכפרית.
בתיאורו את קובץ שירי "רומנסרו צועני", טען עליו לורקה שהוא: "יצירה עליה חרותה אנדלוסיה – עם צוענים, סוסים, מלאכים, כוכבי לכת, משב רוח יהודי ורומאי, נהרות, פשע, מעט גנבה והאות השמיימי של לידת תינוק בקורדובה.
יצירה בה כמעט ולא מוצגת אנדלוסיה בגלוי, אך אנדלוסיה החבויה רוטטת בין שורותיה".
ב-1928 הביא "רומנסרו צועני" ללורקה פרסום אדיר כמשורר בכל רחבי ספרד ובעולם ההיספני כולו.
מחזהו השני, "מריאנה פיאנדה" (בספרדית: Mariana Pineda), שבוים על ידי חברו סלבדור דאלי, עלה לבמות ברצלונה ומדריד בשנת 1927 וזכה לאהדת הקהל ולביקורות אוהדות ומשבחות.
בשנה שלפני כן, כתב לורקה את המחזה "אשת הסנדלר התמהונית" (בספרדית: La zapatera prodigiosa), שעלה לבמות רק בשנות ה-30, והוא היה מחזה קומי שהציג את מערכת היחסים המעורערת שבין אישה עגבנית וקצרת רוח לבין בעלה הסנדלר, שבו היא נהגה לשלוט ולרדות.
בין השנים 1925 ו-1928, החברות בין לורקה ודאלי הייתה חזקה ונלהבת ביותר, וכללה חיבה אישית רבה ושיתוף פעולה אמנותי, אולם את חיזוריו הרומנטיים של לורקה, דאלי היה דוחה מעליו.
עם הצלחתו של "רומנסרו צועני", החל דאלי להתרחק מחברותו עם לורקה ובאותם ימים הגיעה לקיצה מערכת היחסים הרומנטית שלורקה ניהל עם הפסל אמיליו אלאדרן פרוחו .
מאורעות אלו הביאו אותו לסף דיכאון, שהלך והחמיר בשל ייסוריו על נטיותיו ההומוסקסואליות.
הוא חש לכוד בין הפרסונה של הסופר עטור השבחים, שאותה נאלץ ללבוש בפומבי, לבין הוא עצמו – האותנטי והמיוסר, אשר נאלץ להחביא ולחשוף רק בפרטיות ביתו.
בנוסף, הוא חש נפגע מסיווגו כ"משורר צועני" בכתבו: "הצועניות היא תמה, ולא מעבר לכך.
באותה המידה יכולתי לכתוב על כל דבר אחר.
יתרה מזאת, הצועניות מציגה אותי כמשורר חסר תרבות, בור ופרימיטיבי, וכולכם יודעים שאינני כזה." התנכרותו של דאלי ללורקה החריפה כשדאלי ולואיס בוניואל הוציאו ב-1929 את סרטם המשותף "כלב אנדלוסי" , שלורקה ראה אותו, ייתכן שבשגגה, כמתקפה אישית עליו.
בנוסף, דאלי פגש באותה התקופה את אשתו לעתיד גאלה.
בעקבות ההתדרדרות במצבו הנפשי של לורקה, יזמה עבורו משפחתו ביקור ארוך בארצות הברית בשנים 1929–1930.
ביוני 1929 יצא לורקה לארצות הברית בלוויית המרצה הוותיק שלו, פרננדו דה לוס ריוס, על גבי אוניית הענק אד"ם אולימפיק, אשר נוצרה באותו קו הייצור בו נוצרה הטיטניק.
הם שהו בעיקר בניו יורק, ובזמן שלוס ריוס הרצה בכנסים שונים ברחבי העיר, לורקה נרשם לאוניברסיטת קולומביה ללימודי ספרות אנגלית, אך כמו בעבר, הרבה להתעסק בכתיבה יותר מאשר בלימודיו.
בחלק מזמנו הפנוי גם נסע לבקר בוורמונט, במקסיקו ובהוואנה.
קובץ השירים שכתב במהלך הביקור, "משורר בניו יורק" (בספרדית: Poeta en Nueva York), פורסם רק לאחר מותו בשנת 1942, ועסק בעיקרו בניכור ובבדידות שחש לורקה, וכלל רמיזות מפורשות בנוגע לנטיותיו המיניות, והם נוסחו בטכניקות ציוריות בהן לא התנסה קודם לכן.
שיריו ותחושותיו הושפעו עמוקות מאירועי יום חמישי השחור ומהיחס הגזעני והמפלה כלפי קהילת האפרו-אמריקאים שלורקה היה עד להם.
לורקה מצא דמיון רב בין התרבות האפרו-אמריקאית, שממנה התרשם עמוקות, לבין תרבות אנדלוסיה של ילדותו, ואהב להסתובב בשכונות השחורות של הארלם בניו יורק.
שירתו הביקורתית כלפי הקפיטליזם העירוני האמריקאי והמודרניזם החומרני הייתה שונה במהותה מעבודותיו המוקדמות ומתיוגו הפולקלוריסטי, שממנו כל כך ניסה להשתחרר, והיא חידדה את תפיסותיו הסוציאליסטיות.
המחזה שכתב באותם הימים, "הקהל" (בספרדית: El público), לא פורסם עד שלהי שנות ה-70 ומעולם לא פורסם בשלמותו, מאחר שכתב היד המקורי ככל הנראה אבד.
אולם, מספר ממכתביו האישיים מאותם הימים נשמרו בידי האגודה ההיספנית של אמריקה בניו יורק.
בשנת 1930, מספר משיריו הופיעו לראשונה בשפה האנגלית במגזין "אלהמברה", וזכו לביקורות חיוביות בקרב הקהל האמריקאי.
במהלך שהותו בניו יורק כתב לורקה תסריט לסרט אילם בשם "מסע על הירח" (בספרדית: Viaje a la luna), בהשראת ביקורו בקוני איילנד.
לורקה שב לספרד בשנת 1930, במקביל לנפילת משטרו הדיקטטורי של מיגל פרימו דה ריברה ועליית משטר השמאל הליברלי של הרפובליקה הספרדית השנייה.
ב-1931 מונה לורקה למנהל תיאטרון אוניברסיטאי במדריד שנקרא "Teatro Universitario La Barraca", שהוקם ומומן על ידי משרד החינוך של הרפובליקה.
התיאטרון העלה מופעים ברחבי הכפרים וערי השדה בספרד, במטרה לאפשר צפייה בתיאטרון לקהלים חדשים, שמעולם לא הייתה להם את האפשרות הזו, ובחינם.
ברשות התיאטרון היו במה ניידת ומעט מאוד ציוד, ולורקה גם ביים וגם שיחק בהצגות, ועליו הוא אמר: "התיאטרון, שהוא חלק בסיסי בחייו של אדם, כמעט ומת מחוץ למדריד, והאנשים סובלים מכך.
הם סובלים כאילו אבדו להם שתי עיניהם, או שתי אוזניהם, או חוש טעמם.
אנחנו הולכים להשיב להם את הזכות הזו".
חוויותיו באזורים הדלים של ספרד ובשכונות האפרו-אמריקאיות בניו יורק פיתחו את זיקתו לזכויות אדם ולזכויות חברתיות ורצון לפעול בנושא.
במהלך מסעותיו עם התיאטרון האוניברסיטאי, כתב לורקה את מחזותיו הנודעים ביותר – "חתונת הדמים", "ירמה" ו"בית ברנרדה אלבה" – כולם מבטאים את מרידתו בנורמות הבורגניות של החברה בספרד.
המחזות ערערו על תפקידה המסורתי של האישה בחברה ועסקו בנושאים שנחשבו לטאבו באירופה הקלאסית של אותה התקופה כמו הומו-ארוטיות ומעמדיות.
לורקה כתב מעט מאוד שירה בתקופה זו בחייו, שהייתה האחרונה שבהן, והכריז בשנת 1936 כי: "התיאטרון הוא שירה שיוצאת מתוך דפי הספר והופכת לאנושית מספיק על מנת לדבר ולצעוק, לבכות ולהתייאש".
בשנת 1933 לורקה טס לארגנטינה על מנת להרצות, להקריא שירה ולביים את הצגת הבכורה של חתונת הדמים בבואנוס איירס.
בהרצאותיו בארגנטינה ובאורוגוואי דיבר לורקה על השראותיו האומנותיות, וטען כי: "אומנות אמיתית תלויה במודעות חדה למוות, חיבור אמת לאדמת המדינה, והכרה בגבולותיו של ההיגיון".
באותה השנה, עלה לבמות ספרד מחזהו "דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו" (בספרדית: Amor de Don Perlimplín con Belisa en su jardín), אשר היה להצלחה כבירה.
את עבודת השירה האחרונה שלו כתב לורקה בשנת 1936 והיא נקראה "סונטות האהבה החשוכה" (בספרדית: Sonetos de amor oscuro).
בעבר, המחשבה הייתה כי ההשראה לשיר הייתה אהבתו של לורקה לרפאל רודריגז ראפון, מזכיר התיאטרון האוניברסיטאי.
אולם, מסמכים ותיעודים חשפו בשנת 2012 כי ההשראה האמיתית הייתה דווקא אהבתו לחואן רמירז דה לוקאס, נער בן 19 שאיתו תכנן להגר למקסיקו.
השראה נוספת לסונטות היו שיריו של הכומר והקדוש הנוצרי בן המאה ה-16, סאן חואן דה לה קרוז.
עם עליית הממשלה הימנית בספרד בשנת 1934, תקציב התיאטרון קוצץ במחצית, והופעתו האחרונה עלתה באפריל 1936.
המתחים הפוליטיים והחברתיים בספרד התעצמו לאחר הירצחו של אחד מדוברי המונרכיסטים ומתנגדי החזית העממית הגדולים, חוזה קאלבו סוטלו, על ידי משמרות ההסתערות.
הרוחות הרעות שנשבו במדינה סירבו לשכוך, ועתידה לא היה ברור.
לורקה ידע שיהיה חשוד מיידי של הצד הפשיסטי-ימני במלחמת האזרחים המתגלעת בספרד בשל דעותיו הסוציאליסטיות המוצהרות, אך בכל זאת החליט לעזוב את מדריד לכיוון גרנדה, שם המצב היה כאוטי במיוחד.
המצב הפוליטי בגרנדה היה כה סוער, עד שלא מונה לה ראש עיר כבר מספר חודשים – אף לא אחד מתושביה או מהפוליטיקאים בספרד הסכים לקבל על עצמו את התפקיד.
לאחר שגיסו של לורקה, מנואל פרננדז מונטסינוס, הסכים לקבל את התפקיד, הוא נרצח בתוך שבוע.
באותו היום בו הוא נורה, ה-18 באוגוסט 1936, לורקה נעצר על ידי הפשיסטים.
אף על פי שידע על הסכנה הטמונה לו בהישארותו בגרנדה בשל דעותיו ונטיותיו המיניות, החליט להישאר בעיר.
לורקה נעצר כששהה מחוץ לביתו על ידי חיילים שהיו נאמנים לגנרל פרנקו והושם במעצר בבית העירייה.
לאחר מספר לא ברור של ימים שבהם שהה במעצר, יש המשערים שרק יום אחד, לורקה נלקח על ידי חיילי הפשיסטים "לבקר את גיסו", ראש העיר גרנדה, שנרצח זה מכבר – עובדה שאותה לורקה לא ידע.
החיילים ככל הנראה לקחו אותו ברכבם, יחד עם עוד שלושה עצורים, לכביש שומם המחבר בין הכפרים ויזנר ואלפקר, שניהם במחוז גרנדה, הוציאו אותם מהרכב, הכו אותם עד אובדן הכרה וירו בהם למוות.
הדוח המשטרתי מתקופת פרנקו, המתוארך ל-9 ביולי 1965, כ-29 שנים לאחר הרצח, מתאר את לורקה כסוציאליסט שהשתייך ללשכת אלהמברה של הבונים החופשיים ועסק בפעולות הומוסקסואליות וסוטות.
ישנה מחלוקת משמעותית על הפרטים והמניעים לרציחתו של לורקה.
הוצעו מניעים אישיים, שאינם פוליטיים.
הביוגרף של לורקה טען שרוצחיו שוחחו בדבר נטיותיו המיניות, ושהיו להן חלק ברציחתו.
הסופר איאן גיבסון, שכתב ספר על מותו של לורקה, טוען שהרצח היה כחלק ממסע רצח המוני של הפשיסטים על מנת למחוק את התמיכה בחזית העממית המרקסיסטית.
הוא גם טוען שייתכן שהרצח התבצע כחלק מהסכסוך שהתרחש בין הקונפדרציה הספרדית של הימין האוטונומי לבין הפלנחה על השלטון בגרנדה.
לאחר שאנשי הקונפדרציה גינו את פועלו של לורקה, החליטו בפלנחה להוציא את צו המעצר כנגדו, שאפילו שהה באותו הזמן אצל אחד ממנהיגיהם.
היו שטענו שלורקה לא תמך באף מחנה במלחמת האזרחים ושהיו לו חברים מכל המחנות.
אולם, הסופר איאן גיבסון טען בספרו שלא כך היה הדבר – הוא טען שלורקה חתם על המניפסט של העיתון הקומוניסטי הספרדי "עובדי העולם" (בספרדית: Mundo Obrero) והיה מתומכיה הפעילים של החזית העממית.
לורקה אף קרא את המניפסט במסיבה לכבוד חברו הטוב, המשורר רפאל אלברטי רק חצי שנה לפני מותו.
מתנגדי קומוניסטים וסוציאליסטים רבים תמכו מאוד בלורקה או סייעו לו.
בימים שלפני מעצרו, הוא התחבא בבית חברו שמכבר, האמן לואיס רוזלס, שהיה מראשי הפלנחה.
על פי העדויות, רוזלס כמעט ונורה בידי המושל הפשיסטי של גרנדה בשל הסיוע ללורקה.
המשורר גבריאל סלאיה כתב בספר זכרונותיו שלא אחת ראה את לורקה בחברת חברי הפלנחה, ושלורקה אף סעד בכל יום שישי עם מנהיג ומייסד הפלנחה שנרצח במלחמה, חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה.
ב-11 במרץ 1937, כשבעה חודשים לאחר הרצח, מאמר שהופיע בעיתונות הפשיסטית גינה את הרצח ודיבר בשבחו של לורקה.
ב-1940 הממשל ניסה לטייח את הרצח וטען כי "לורקה נהרג בחודש אוגוסט 1936 כתוצאה מפצעי מלחמה".
עד היום לא ידוע בדיוק היכן לורקה קבור, או מי היו רוצחיו.
סרט דוקומנטרי שנעשה ב-2006 מעלה את האפשרות שגם למשפחתו הייתה יד בדבר.
משטרו הפשיסטי של פרנסיסקו פרנקו הטיל איסור כבד על הצגה או התייחסות לעבודותיו של לורקה, שלא הוסר עד שנת 1953, כשאושר להוציא לאור סדרת כל כתבי מצונזרת של יצירותיו.
בעקבות ההיתר, הצליחו בתיאטראות ספרד להעלות באישור את המחזות "ירמה", "חתונה אדומה" ו"בית ברנרדה אלבה" מחדש.
אולם, לא היה ניתן לשוחח על לורקה בפומבי, לנסות לברר על גורלו, או להציג את עבודותיו בבתי ספר או מקומות ציבוריים.
גרסת כל כתבי שהוצאה לא כללה שירים וכתבים שכללו מוטיבים הומו-ארוטיים או סוציאליסטיים כדוגמת "סונטות האהבה החשוכה", שפורסמו רק ב-1984, לאחר נפילת משטרו של פרנקו.
רק לאחר מותו של פרנקו וחזרתו לשלטון של בית המלוכה הספרדי בראשות חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, היה ניתן לדבר באופן פומבי על חייו ועל מותו של פדריקו גארסיה לורקה.
השיח התעצם בשל הסכמתה של משפחתו לפרסם את כתביו שלא פורסמו עד אותה השנה.
ב-2008 פתח שופט ספרדי בחקירה בנוגע למותו של לורקה.
משפחתו של לורקה הסירה את התנגדותה לחפירות באתר הקבורה האפשרי שליד העיירה אלפקר, אך שום שרידי אדם לא נמצאו בו.
החקירה נזנחה בסופו של דבר.
חקירת המשך נפתחה בשנת 2016, אך ללא ממצאים נוספים.
בשלהי אוקטובר 2009 קבוצת ארכאולוגים והיסטוריונים מאוניברסיטת גרנדה החלו בחפירות מחוץ לכפר אלפקר.
האתר זוהה שלושה עשורים קודם לכן עד ידי אדם שטען שעזר לחפור את קברו של לורקה.
הסברה הרווחת היא שלורקה קבור יחד עם שלושת האנשים איתם נרצח, בדרך ההררית והמתעקלת שבין הכפרים וינזר ואלפקר.
החפירות החלו תחילה לבקשת משפחתו של אחד הקורבנות האחרים, ולאחר התנגדות ארוכת שנים, משפחת לורקה הסכימה לחיפושים בשנית.
באוקטובר 2009, פרנסיסקו אספינולה, דובר משרד המשפטים של ממשלת אנדלוסיה, טען ש"לאחר שנים רבות של ציפייה, גופתו של לורקה תוצא מקברה בשבועות הקרובים".
קרוביו של לורקה אף אמרו שיסכימו לתת דגימת DNA על מנת לזהות את שרידיו.
בשלהי נובמבר 2009, לאחר שבועיים של חפירות באתר המשוער, חומרים אורגניים התגלו באתר, וזוהו ככל הנראה כעצמות אדם.
השרידים נלקחו לבדיקה באוניברסיטת גרנדה.
אולם, החל מאמצע דצמבר החלו לעלות קולות צוננים ממשרד המשפטים של אנדלוסיה באשר למציאתו של לורקה, ושרת המשפטים אמרה כי "לא נמצאה עצם, פריט לבוש או תרמיל אחד הקשורים ללורקה".
היא הוסיפה כי האדמה באתר הייתה בעומק של 40 ס"מ בלבד, שאינם עמוקים מספיק לקבר אדם.
החפירות הכושלות עלו לממשלת אנדלוסיה כ-70,000 אירו.
בינואר 2012 היסטוריון מקומי בשם מיגל קבלרו פרז, מחבר הספר "13 השעות האחרונות של לורקה", ביקש אישור לחפירות באזור הממוקם כחצי קילומטר מהאתר הישן, שם הוא מאמין כי לורקה באמת קבור.
בשנת 2016 טען סטיבן רוברטס, פרופסור חבר במחלקה לספרות ספרדית באוניברסיטת נוטינגהאם, ששרידיו של לורקה נמצאים בבאר שבכפר אלפקר.
שתי הטענות לא נמצאו מבוססות.
בגרנדה, עיר הולדתו, הוכרז "פארק פדריקו גארסיה לורקה" לזכרו, והוא כולל את בית הקיץ של משפחת לורקה - הוארטה דה סן ויסנטה, שנפתח כמוזיאון בשנת 1995. גודל הפארק כ-20 דונם והוא כולל את בית הקיץ, עבודות אמנות של לורקה והריהוט והמבנה המקורי של האחוזה.
ישנו פסל של לורקה ב"שדרות החוקה" (בספרדית: Avenida de la Constitución) שבעיר, ונבנה מרכז תרבות שנושא את שמו במרכז העיר, והוא עתיד לעזור לשמר ולהפיץ את מורשתו.
פארק נוסף שנושא את שמו ממוקם בפאתי הכפר אלפקר, במקום המשוער בו נרצח לורקה, ובו בוצעו חפירות שנכשלו לחיפוש גופתו בשנת 2009. בקרבת עץ הזית, שתחתיו, על פי העדויות, לורקה קבור, ישנו גלעד לזכרו ולזכר כל הקורבנות שנפלו במלחמת האזרחים של ספרד.
כל שנה, ביום השנה למותו, מונחים פרחים רבים בגלעד ונערך טקס הנצחה שבמסגרתו משמיעים מהמוזיקה שלו ומקריאים מכתביו.
ב-17 באוגוסט 2011, לציון יום השנה ה-75 לרציחתו, נערך טקס להנצחת חייו ומורשתו, במסגרתו הגיעו מאות אנשים לאתר, ונערכו ריקודי פלמנקו, הושמעו שירים והוקראו שירה ופרוזה של לורקה.
בעמק ויזנר (בספרדית: Barranco de Viznar), שבין ויזנר לאלפקר, ישנו גלעד נוסף המוקדש ללורקה ועליו חרוטות המילים "כולנו היינו לורקה" (בספרדית: Lorca eran todos).
בעמק ויזנר ישנם קברי אחים רבים מתקופת מלחמת האזרחים ויש המעריכים כי לורקה קבור באחד מקברים אלו.
ישנו פסל של לורקה בכיכר סנטה אנה שבמרכז מדריד, ליד פוארטה דל סול.
הפילוסוף הפוליטי דייוויד קרוקר טוען בספרו ש"הפסל עודנו זכר לסכסוכי העבר: בכל יום מגיע מישהו מהשמאל ומניח צעיף אדום על צוואר הפסל, ומישהו מהימין מגיע מאוחר יותר על מנת להסיר אותו".
"קרן פדריקו גארסיה לורקה", שמנוהלת על ידי אחייניתו, לאורה גארסיה לורקה, משמרת ומפיצה את מורשתו, ובנתה את המרכז לזכר לורקה במדריד.
משפחת לורקה הפקידה בידי הקרן את כל המסמכים בנוגע לפדריקו והיא מופקדת על שמירתם.
במלון קסטלאר שבבואנוס איירס, בירת ארגנטינה, בו לורקה השתכן במשך שישה חודשים בשנת 1933, שימרו את החדר בו התגורר והפכו אותו לאתר עלייה לרגל למעריציו, ובו כתבים וציורים מקוריים שלו.
לאורך השנים הועלו הצגות תיאטרון, סרטים ותוכניות טלוויזיה רבות הנוגעות לחייו וליצירתו של לורקה או לאופן מותו.
בשנת 1976 יצא הסרט "פדריקו גארסיה לורקה: רצח בגרנדה" שבוים ונערך על ידי הבמאי הספרדי הומברטו לופז אי גוארה.
המחזאי הקובני נילו קרוז כתב את הדרמה הסוריאליסטית "לורקה בשמלה ירוקה" על חייו ומותו של לורקה ותיאר את חייו שאחרי המוות, וכן במחזה שלו "היפה והאב" מוצג לורקה כאחת הדמויות הראשיות.
המחזאי הבריטי פיטר סטרוג'ן כתב את המחזה "רוחו של פדריקו גארסיה לורקה שיכולה לשמש גם כשולחן" על חייו ומותו של לורקה.
בשנת 1981, ביים קרלוס סאורה סרט המבוסס על מחזהו של לורקה "חתונת הדמים".
רשת הטלוויזיה הספרדית Televisión Española הוציאה מיני סדרה באורך שש שעות על חייו של לורקה בשנת 1987. בשנת 1997 יצא סרט בשם "היעלמותו של גארסיה לורקה" שמבוסס על הביוגרפיה שלו אותה כתב איאן גיבסון.
בסרט חיים בהקיץ שיצא בשנת 2001, משתמש המדבב טימוטי לביץ' באחד משיריו של לורקה.
התסריטאי הבריטי פיליפה גוסלט כתב את הסרט "פיסות עפר" בכיכובם של רוברט פטינסון ומתיו מקנולטי בהשראת חברותם של לורקה, סלבדור דאלי ולואיס בוניואל בשנות ה-20 וה-30. המחזאי האמריקאי מייקל ברדפורד כתב את המחזה "זיתים ודם", שעלה לבמות בשנת 2012 והתמקד בחייו של אחד מרוצחיו לכאורה של לורקה.
לורקה התפרסם בזכות "רומנסרו צועני" (מדריד 1928), "שירת הזמר העמוק" (מדריד 1931) ו"קינה על איגנסיו סנצ'ס מחיאס" (מדריד 1935).
שירי הספרים הללו מתאפיינים באווירה דוקרת של מיתוס פרימיטיבי ופרטי, אפל, והם ניחנים במקצב מיוחד.
ספריו האחרים, "משורר בניו יורק" (פורסם ב-1940) ו"דיוואן התמרית" (ראה אור בניו יורק ב-1940, לאחר מותו של המשורר) מתאפיינים בסוריאליזם ובכפל משמעות.
בשנת 2002 התפרסם בהוצאת כרמל ובתרגום רמי סערי הספר "המשורר אומר את האמת", הכולל שש מתוך יצירותיו החשובות ביותר של לורקה, כולן פרי כתיבתו במהלך תשע שנות חייו האחרונות: "שירים בפרוזה", "ארץ וירח", "דיוואן התמרית", "שישה שירים גלגיים", "קינה על איגנאסיו סאנצ'ס מחיאס" ו"סונטות של האהבה החשוכה".
קבצים אלה יוצרים תמונה ממצה, המשקפת את כתיבתו השירית הבוגרת של משורר שהשכיל להתמודד באומץ עם מיניותו ההומוסקסואלית, עם החברה שבה חי ועם הפער העצום בין מאווייו ובין המציאות.
כיליד אנדלוסיה הושפע לורקה מתרבות הפלמנקו שבאזור.
הוא נהג לאסוף שירי פלמנקו עממים והביא כמה מהם יחד ב"אוסף של שירים פופולריים מוקדמים".
לורקה אף הקליט את עצמו שר שירי פלמנקו על הפסנתר ב-1931.
במשך השנים נוהגים אמני פלמנקו רבים כמו פאקו דה לוסיה, קאמארון דה לה איסלה ואנריקו מורנטה לבצע שירים של לורקה תוך אינטרפרטציה אישית שלהם.
ממחזותיו: "מריאנה פינדה" (חובר ב-1919–1920, הופק לראשונה ב-1920) – מחזה חברתי-רומנטי, "הסנדלרית המופלאה", מחזה בעל יסודות קומיים.
הטרגדיות "חתונת הדמים" (חובר ב-1932, הופקה לראשונה במדריד 1933), "ירמה" (חובר והופק לראשונה ב-1934), "בית ברנרדה אלבה" (חובר ב-1936, הופק לראשונה ב-1945) עשירים בכוחות אפלים הקשורים עם היסודות אדמה, מוות, מים, ירח, פוריות.
בשני הראשונים פיוט, אווירה פולחנית ובאחרון ביקורת חברתית ויסודות פרוזאיים.
לורקה היה בעל חוש לחדשנות ולאפקטים בימתיים ומחזותיו התריסו נגד מוסכמות חברתיות.
יצירות נוספות שלו הן "שושנה וסכין", "ככלות חמש שנים" (חובר ב-1931, הופק לראשונה ב-1945), "טרגיקומדיה של דון כריסטובל וסניוריטה רוסיטה" (שהועלה בישראל בשנות התשעים במסגרת "התיאטרון לילדים ולנוער" בשם "כריסטובל הנבל וסניוריטה רוסיטה"), "משחק הדואנדה ותורתו", "דוניה רוסיטה הרווקה" ו"שפת הפרחים".
לורקה הלחין בעצמו כמה משיריו, בהם המחזור "שירים ספרדיים עתיקים", אותו הלחין עם פרננדו טורינה.
שירו של מיכה שטרית "מקצב של שחורים בקובה" – מהדיסק "סנטיאגו דה קובה" הוא שיר של פדריקו לורקה שתורגם בידי רמי סערי.
מחווה לשיר אחר משיריו המהורהרים של לורקה, "ירוק ירוק אהבתיך", עשה הסופר והמשורר פנחס שדה (תחת שם העט ש.
פנחס), שכלל אותו בספרו "הגנב", ובו מבצע את השיר זמר יליד ספרד המגיע להופעות בישראל.
לאונרד כהן, שהכיר תמיד בהשפעתו, הלחין ועיבד את אחד משירי האהבה המרגשים ביותר שלו – "קח/י את הוואלס הזה".
דוניה רוסיטה הרווקה, או שפת הפרחים, תרגמה עזה צבי, רמת-גן, בית-צבי, 1990.
, בתרגום שמעון בוזגלו, 2001.
8 מחזות (תרגמה: רנה ליטוין), תל אביב: חרגול, 2007.
בית ברנרדה אלבה: מחזה (תרגמה: רבקה משולח), תל אביב: אור-עם 1989.
בית ברנרדה אלבה: מחזה (תרגמה: עזה צבי), רמת גן, בית צבי, 1988.
דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו: הללויה ארוטית בארבע תמונות ופרולוג, גרסה קאמרית / פדריקו גארסיה לורקה (תרגמה מספרדית והוסיפה הערות ואחרית דבר: רנה ליטוין), ירושלים: כרמל, 1991.
חלום וברונזה: מבחר שירים (ערכה ותרגמה: רנה ליטווין), תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד תשס"א-2001.
חתונת דמים: טרגדיה בשלוש מערכות ושבע תמונות (תרגמה מספרדית: רנה ליטוין), תל אביב: עם עובד, תשמ"ח-1988.
חתונת הדמים: מחזה (תרגם: רפאל אליעז) תל אביב, 1970.
, בתרגום שמעון בוזגלו, אור-עם, 2008.
ירמה: פואמה טראגית בשלוש מערכות ושש תמונות (תרגמה מספרדית: רנה ליטוין), תל אביב: עם עובד 1986.
טרגיקומדיה של דון כריסטובל וסניוריטה רוסיטה (תרגמה מספרדית והוסיפה מבואות לקוראים צעירים: רנה ליטוין), ירושלים: כרמל 1989.
ככלות חמש שנים: מחזה, אגדת הזמן בשלוש מערכות וחמש תמונות, 1391 (מספרדית: רנה ליטוין), תל אביב: ספרית פועלים, 1981.
מבחר שירים: שירת קנטו חונדו, קינה על איגנסיו סנצ'ז מחיאס, רומנסרו צועני (תרגם: רפאל אליעז), מרחביה: ספרית פועלים, 1970.
המשורר אומר את האמת (תרגם מספרדית ומגלגית והוסיף מבוא והערות: רמי סערי), הספר כולל שש מיצירות לורקה: "שירים בפרוזה", "ארץ וירח", "דיוואן התמרית", "שישה שירים גלגיים", "בכי על אינאסיו סאנצ'ס מחיאס" ו"סונטות של האהבה החשוכה", ירושלים, הוצאת כרמל 2002.
משורר בניו יורק (תרגם מספרדית: רמי סערי; מבוא והערות: חביר דה לה פוארטה ורמי סערי), ירושלים, הוצאת כרמל 1999.
משחק הדואנדה ותורתו (תרגמה מספרדית והוסיפה מבוא והערות: רנה ליטוין), תל אביב, תשמ"ט-1989.
הסנדלרית המופלאה , פארסה עזה בשתי מערכות ופרולוג, גרסת 1930 (תרגמה מספרדית והוסיפה אחרית-דבר: רנה ליטוין), תל אביב: עם עובד, תש"ן-1990.
שושנה וסכין: מבחר שירים (מספרדית: רפאל אליעז; הרישומים מעשי ידי המשורר), תל אביב: עקד, 1969.
'סונֶטות האהבה החשוכה', בתוך: דורי מנור, בריטון: שירים ותרגומי שירה, אחוזת בית, 2005.
רומנסרו צועני / אודות (תרגם מספרדית והוסיף מבוא והערות: רמי סערי), הוצאת כרמל 2019.
צדף של אור בלילה (תרגמה מספרדית: טל ניצן), הוצאת קשב לשירה 2024.
פדריקו פליני (באיטלקית: Federico Fellini; 20 בינואר 1920 - 31 באוקטובר 1993) היה תסריטאי ובמאי קולנוע איטלקי, הנחשב לאחד מיוצרי הקולנוע המוערכים והמשפיעים ביותר בכל הזמנים.
נודע בזכות סגנונו הייחודי המשלב פנטזיה וארציות.
קריירת הקולנוע שלו נמשכה כ-50 שנה, במהלכן זכה בפרס דקל הזהב של פסטיבל קאן (עבור "לה דולצ'ה ויטה"), היה מועמד 12 פעמים לפרס האוסקר וארבעה מסרטיו זכו בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-1993 זכה לקבל פרס אוסקר למפעל חיים.
פליני נולד ב-20 בינואר 1920 להורים מן המעמד הבינוני, ברימיני שעל חוף הים האדריאטי, שהייתה באותה עת עיר קיט בת כ-45 אלף נפש.
אביו, אורבנו פליני (1894-1956), בן למשפחת איכרים מגמבטולה (Gambettola), עבר לרומא ב-1915 ועבד כאופה מתלמד במפעל פסטה.
אימו, אידה ברביאני (1896-1984), הגיעה ממשפחה קתולית בורגנית של סוחרים מרומא.
למרות התנגדות תקיפה מצד משפחתה, היא ברחה ב-1917 כדי להתחתן עם אורבנו וחיה עם משפחתו בגמבטולה.
לאחר שנה הם נישאו בחתונה אזרחית עם טקס דתי בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה שברומא.
הזוג התמקם ברימיני, ואורבנו התפרנס כאיש מכירות נודד וספק סיטונאי.
לפליני היו שני אחים: ריקארדו (1991-1921), במאי דוקומנטרי ברשת השידור האיטלקית RAI, ומריה מדלנה (2002-1929).
ב-1924, פליני החל ללמוד בבית ספר יסודי של נזירות ברימיני.
לאחר מכן למד שנתיים בבית ספר ציבורי.
סרט הקולנוע הראשון בו צפה היה "מצ'יסטה בתופת" (Maciste all'Inferno) (1926) של גווידו בריניון.
סרט זה חיבר אותו לדנטה והשפיע על הקריירה הקולנועית שלו.
את חופשותיו בילה בכפר אצל סבתו ושם התוודע גם לאורח החיים החקלאי וגם נתקל בדמויות של נוודים וצוענים שקיבלו מאוחר יותר ביטוי בסרטיו.
שם התיידד עם לואיג'י 'טיטה' בנזי (Luigi 'Titta' Benzi), לאחר מכן עורך דין בולט ברימיני ומודל לטיטה הצעיר ב"זיכרונות" (1973).
באיטליה של מוסוליני, הצטרפו פדריקו ואחיו ריקרדו לחברי תנועת הנוער הפשיסטית "Avanguardista", שהייתה חובה לנערים.
הוא ביקר לראשונה ברומא יחד עם הוריו ב-1933, שנת מסע הבכורה של SS REX, ספינת נוסעים טראנס-אטלנטית המוזכרת ב"זיכרונות".
יצור הים שנמצא על החוף בסיום סרטו "לה דולצ'ה ויטה" (1960), נוצר כנראה בהשראת דג ענק שנמצא נטוש בחופי רימיני בזמן סופה ב-1934. למרות אירועי מפתח שפליני חווה בילדותו ובהתבגרותו ונתן להם ביטוי בסרטים כגון "הבטלנים" (1953), "½8" (1963), ו"זיכרונות" (1973), הוא התעקש כי זיכרונות אוטוביוגרפיים כאלו היו המצאות:
ב-1937, פתחו פליני והצייר דמוס בוניני (Demos Bonini) חנות דיוקנאות ברימיני.
המאמר ההומוריסטי הראשון שלו הופיע ב"גלויות לקוראים שלנו", פינה בעיתון Domenica del corriere של רימיני.
בהחלטה על קריירה ככותב בדיחות וקריקטוריסט, נסע פליני ב-1938 לפירנצה שם פרסם את הקריקטורה הראשונה שלו בעיתון שבועי.
לאחר שנכשל במבחן התרבות הצבאי שלו, סיים את לימודיו בתיכון ביולי 1938 לאחר שנבחן פעמיים.
בספטמבר 1939 עבר לרומא יחד עם אמו ואחותו, בעוד אביו נשאר לשמור על עסקיו ברימיני.
הוא נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת רומא כדי לרצות את הוריו, אם כי הביוגרף הוליס אלפרט דיווח כי "אין כל תיעוד שאי פעם נכח בשיעור".
לאחר שהתמקם בפנסיון משפחתי, הוא פגש עוד אחד מידידיו לכל החיים, הצייר רינלדו גלנג (Rinaldo Geleng).
כעניים מרודים, הם איחדו כוחות כדי לצייר סקיצות של בעלים של מסעדות ובתי קפה, אך לא נחלו הצלחה.
בסופו של דבר מצא פליני עבודה ככתב טירון בעיתון היומי Il Piccolo and Il Popolo di Roma, אך עזב אחרי תקופה קצרה, עקב שיעמום ממשימות סיקור חדשות בית המשפט המקומי.
ארבעה חודשים לאחר פרסום המאמר הראשון שלו ב-Marc'Aurelio, מגזין הומור דו שבועי רב השפעה, הוא הצטרף למערכת העיתון, וזכה להצלחה עם טור קבוע בשם "האם אתה מקשיב למה שיש לי לומר?" במהלך שתואר על ידי אחד מהביוגרפים שלו (Peter Bondanella) כ"רגע מכריע בחייו של פליני".
המגזין נתן לו משרה קבועה בין השנים 1939 ל-1942, מפגשים עם סופרים, כותבי בדיחות ותסריטאים ואלו הובילו בסופו של דבר להזדמנויות בעסקי השעשועים והקולנוע.
בין היוצרים ששיתפו עמו פעולה במערכת המגזין היו התאורטיקן המרקסיסט והתסריטאי, צ'זארה זבטיני (Cesare Zavattini), וברנרדינו זפוני (Bernardino Zepponi), שעתיד היה לכתוב תסריטים עבור סרטיו של פליני.
עריכת ראיונות עבור CineMagazzino גם הוכיחה את עצמה כאשר התבקש לראיין את אלדו פבריצי (Aldo Febrizi), השחקן הבולט בעסקי השעשועים באיטליה באותה עת.
יחסי הקרבה המידיים הביאו לשיתוף פעולה מקצועי כשפבריצי השתמש במונולוגים הומוריסטיים שכתב עבורו פליני.
באותה עת החלו פליני ורוג'רו מקארי (Ruggero Maccari), שנכלל גם הוא בצוות הכותבים ב"מרק'אאורליו", לכתוב מערכונים לרדיו ובדיחות לסרטים.
עוד בטרם מלאו לו 20, השיג פליני, בסיועו של פבריצי, את המזכה (קרדיט) הראשון שלו כאחד מחמשת כותבי התסריט לקומדיה הקולנועית, "חלומו של פיראט" (Il pirate sono io), בבימויו של מריו מאטולי (Mario Mattoli).
תוך זמן קצר היה מעורב בהפקות נוספות באולפני צ'ינצ'יטה וכך התרחב המעגל המקצועי שלו וכלל את הסופר ויטליאנו ברנקטי (Vitaliano Brancati) והתסריטאי פיירו טליני (Piero Tellini).
באותה עת הוא נחשף גם לחומרים תרבותיים זרים; הוא קרא את "הגלגול" מאת פרנץ קפקא ויצירות מאת ניקולאי גוגול, ג'ון סטיינבק וויליאם פוקנר ובנוסף, צפה בסרטים צרפתיים של מרסל קרנה, רנה קלייר וז'וליאן דוביבייה.
ב-1941 הוא פרסם את Il mio amico pasqualino, ספרון בן 74 עמודים המתאר את הרפתקאותיו האבסורדיות של pasqualino, אלטר אגו שלו.
בעודו כותב לרדיו ומנסה להתחמק מגיוס, פגש פליני את אשתו לעתיד, ג'ולייטה מזינה, בסטודיו במשרדי EIAR (תאגיד שידורי רדיו איטלקי) בסתיו 1942. מזינה השתכרה היטב בעת שגילמה את דמותה של פאלינה בתסכית הרדיו של פליני, "צ'יקו ופּאלינה", ונודעה גם בשידורי קומדיות מוזיקליות שעודדו את הקהל שהיה מדוכא מהמלחמה.
בנובמבר 1942, נשלח פליני ללוב, שהייתה תחת שליטת של איטליה הפשיסטית, כדי לעבד תסריט לסרט I cavalieri de deserto (אבירי המדבר, 1942), בבימוי של אוסוולדו ולנטי (Osvaldo Valenti) וג'ינו טאלאמו (Gino Talamo).
פליני ברך על ההזדמנות שאפשרה לו "לארגן לעצמו עוד דחייה לצו הגיוס שלו".
מלבד השתתפות בכתיבת התסריט, הוא גם ביים את הסצנות הראשונות של הסרט.
כשנכפה מצור על טריפולי על ידי הכוחות הבריטיים, נמלטו הוא ושותפיו לסרט במטוס גרמני שטס לסיציליה.
הרפתקאותיו באפריקה, שפורסמו לאחר מכן ב"מרק'אאורליו" בשם "הטיסה הראשונה", סימנו את "הצמיחה של פליני חדש, לא עוד רק תסריטאי, עובד ורושם בשולחנו, אלא במאי בשטח".
פליני הצליח לבסוף להתחמק מהגיוס כאשר מתקפה אווירית של בנות הברית על בולוניה, השמידה את הרישומים הרפואיים שלו.
פליני וג'ולייטה התחבאו בדירה של דודתה עד נפילתו של מוסוליני ב-25 ביולי 1943. לאחר שיצאו יחד במשך תשעה חודשים, התחתן הזוג ב-30 באוקטובר 1943. כמה חודשים לאחר מכן, נפלה מזינה במדרגות וסבלה מלידה מוקדמת.
היא ילדה בן, פיירפדריקו, ב-22 במרץ 1944, אך הילד מת מדלקת המוח שלושה שבועות לאחר מכן.
לטרגדיה היו השלכות רגשיות ואמנותיות מתמשכות על פליני.
לאחר שחרור רומא על ידי בנות הברית ב-4 ביוני 1944, פתחו פליני ואנריקו דה סיטה (Enrico De Seta) חנות בשם "הפרצופים המצחיקים", שסייעה להם לשרוד את המיתון שלאחר המלחמה בציור קריקטורות של חיילים אמריקאים.
פליני היה מעורב ביצירת הנאו-ריאליזם האיטלקי כאשר רוברטו רוסליני, שעבד על התסריט של "רומא עיר פרזות" (הנחשב כסרט הראשון בנאו-ריאליזם), פגש את פליני בחנות שלו וביקש ממנו לכתוב בדיחות ודיאלוגים לתסריט.
מודע למוניטין של פליני כמוזה היצירתית של אלדו פבריצי, רוסליני גם ביקש ממנו לנסות ולשכנע את השחקן לגלם את דמותו של האב ג'וזפה מורוזיני, כומר קהילה ואיש מחתרת, שהוצא להורג על ידי ה-SS ב-4 באפריל 1944.
ב-1947, היו פליני וסרג'ו אמידאי (Sergio Amidei) מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר עבור התסריט ל"רומא עיר פרזות".
בעת שעבד כתסריטאי ועוזר במאי של רוסליני על "פאיזה" ב-1946, הופקד פליני על צילום הסצנה במאיורי בסיציליה.
בפברואר 1948, התוודע למרצ'לו מסטרויאני, שחקן תיאטרון צעיר באותה עת, שהופיע במחזה יחד עם ג'ולייטה מזינה.
לאחר שקשר יחסי עבודה קרובים עם הבמאי אלברטו לטואדה, עזר פליני לכתוב את התסריטים ל"ללא רחמים" (Senza pietà) ול"הטחנה על נהר הפו" (Il mulino del Po), המבוסס על ספרו של ריקרדו באצ'לי.
פליני גם עבד עם רוסליני על סרט האנתולוגיה "L'Amor" (1948), שהורכב משני קטעים.
בקטע "הנס" כתב פליני את התסריט יחד עם רוסליני ואף שיחק בקטע זה את דמותו של נווד המתחזה לקדוש ומעבר איכרה שגולמה על ידי אנה מניאני.
ב-1950 הפיקו וביימו במשותף פליני ולטואדה את סרטו הראשון באורך מלא של פליני, "אורות הוורייטה" (Luci del varietà).
הייתה זו קומדיה שעסקה בעולם שמאחורי הקלעים בלהקת תיאטרון וודוויל נודדת.
בתפקידים הראשיים שיחקו פפינו דה פיליפו, ג'ולייטה מזינה ואשתו של לטואדה, קרלה דל פוג'ו (Carla del Poggio).
הביקורות הרעות וההפצה המוגבלת של הסרט היוו אסון כלכלי לכל הנוגעים בדבר.
חברת ההפקות פשטה את הרגל והשאירה את פליני ואת לטואדה בחובות שהיה עליהם להחזיר במשך עשור.
בפברואר 1950, קיבל "פאיזה" מועמדות לאוסקר על התסריט מאת רוסליני, סרג'ו אמידאי ופליני.
בספטמבר 1951 התחיל פליני את ההפקה על "השייח' הלבן" (Lo sceicco bianco), הסרט הראשון באורך מלא בבימויו הבלעדי.
הסרט, בכיכובו של אלברטו סורדי הוא קומדיה רומנטית שהתבססה על גרסה ראשונית שנכתבה על ידי מיכלאנג'לו אנטוניוני ב-1949 והתבסס על הפוטו רומן האיטלקי - חוברות אנימציה מצולמת שכללו עלילות רומנטיות והיו פופולריות באותה תקופה.
המפיק קרלו פונטי הפקיד בידי פליני וטוליו פינלי (Tullio Pinelli) את כתיבת התסריט, אך אנטוניוני דחה את הסיפור שהם פיתחו.
יחד עם אניו פלאיאנו (Ennio Flaiano), הם עיבדו את החומר לסאטירה קלילה על זוג שזה אך נישא (בגילומם של לאופולדו טרייסטה (Leopoldo Trieste), וברונלה בובו (Brunello Bovo)), המגיע לרומא כדי לפגוש את משפחת החתן ולצפות במיסה של האפיפיור.
מסכת המכובדות של החתן נהרסת במהרה על ידי אובססיית הכלה ל"שייח' הלבן" - דמות דמיונית מהפוטו רומן (מגולם על ידי אלברטו סורדי).
המוזיקה לסרט הולחנה על ידי נינו רוטה והיה זה שיתוף הפעולה הראשון שלהם שנמשך עוד שנים ארוכות (עד חזרת התזמורת (1978).
הסרט נבחר תחילה לפסטיבל קאן אך לאחר מכן נמשך מהתחרות.
לאחר שהוקרן בפסטיבל הסרטים של ונציה הוא נקטל על ידי הביקורות שתארו אותו כ"אווירה של משחק כדורגל".
מבקר אחד הצהיר שלפליני אין ולו הכישרון המזערי הנדרש לבימוי קולנוע.
ב-1953, יצא למסכים סרטו השני, "הבטלנים".
הסרט - קומדיה העוקבת אחר חייהם של חמישה צעירים המעבירים את זמנם בעצלתיים בכפרם הקטן שעל שפת הים ליד רימיני, זכה לאהדת המבקרים ולהצלחה בקרב הציבור.
הסרט זכה באריה הכסף - פרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל ונציה ובעקבות כך השיג פליני הפצה בינלאומית ראשונה.
מעבר מניאו ריאליזם לסרטי הדור החדש
פליני ביים את "לה סטרדה" (La strada) על פי תסריט שכתב ב-1952 עם פינלי ופלאיאנו.
כשהביא את התסריט ללואיג'י רוברה, מפיק "השייח' הלבן", פסל זה את הסרט באומרו כי זו יצירה ספרותית גדולה, אך "כסרט, הוא לא יביא לירטה.
לאחר הצלחת "הבטלנים" הצליח פליני לגייס את דינו דה-לורנטיס ואת קרלו פונטי להפיק את הסרט.
צילומי הסרט ארכו זמן רב ונתקלו בקשיים רבים.
במהלך שלושת השבועות האחרונים של הצילומים, חווה פליני את הסימנים הראשונים של דיכאון קליני חמור.
בעזרת אשתו, עשה הפסקה קצרה לצורך טיפול בפסיכואנליזה פרוידיאנית.
פליני תיאר מאוחר יותר את הסרט בתור: עלילת הסרט עסקה בעולמם וביחסיהם של שרירן (אנתוני קווין) וצעירה שקנה ומשמשת כעוזרתו וכליצנית (ג'ולייטה מזינה).
הביקורות הראשונות לסרט היו קשות והקרנת הבכורה של הסרט בפסטיבל ונציה בספטמבר 1954 פתחה מחלוקת מרה, שהגיעה גם לציבור הרחב, בין אוהדיו ובין מבקריו של פליני.
הסרט זכה בפרס אריה הכסף לבמאי הטוב ביותר בפסטיבל ובדיעבד, הוגדר על ידי מכון הסרטים האמריקאי כ"אחד הסרטים המשפיעים ביותר שנעשו אי פעם".
הסרט זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ב-1956 ונבחר ב-1992 על ידי במאים ממכון הסרטים הבריטי במקום הרביעי מבין "עשרת הסרטים הטובים ביותר".
לסרטו הבא, "הרמאים" (Il Bidone), שיצא למסכים ב-1955 ליהק פליני לתפקיד הראשי של נוכל מזדקן, את השחקן האמריקאי ברודריק קרופורד.
הסרט מבוסס חלקית על סיפורים ששמע פליני מגנב זוטר בזמן ההפקה של "לה סטרדה".
פליני פיתח את התסריט לסיפור דעיכתו האיטית של רמאי המסתיימת במוות בבדידות.
כדי לגלם את "הפנים הטרגיות" של התפקיד, פליני בחר בהמפרי בוגארט, אך לאחר שנודע לו על מחלת סרטן הריאות בה לקה בוגארט, הוא בחר בקרופורד אחרי שראה את פניו בכרזה של "כל אנשי המלך" מ-1949. צילומי הסרט היו מלווים בקשיים שנבעו מהאלכוהוליזם של קרופורד.
לאחר שנקטל באכזריות על ידי המבקרים בפסטיבל ונציה ה-16, כשל הסרט בקופות וזכה להפצה בינלאומית רק ב-1964.
במהלך הסתיו, חקר פליני ופיתח תסריט שהתבסס על עיבוד לרומן של מריו טובינו (Mario Tobino), שעלילתו מתרחשת במוסד לנשים חולות רוח.
תומכיו הכלכליים של פליני העריכו את הפרויקט כ"חסר פוטנציאל מסחרי" והוא ננטש.
פייר פאולו פאזוליני נשכר כדי לתרגם את התסריט של פלאיאנו ופליני לניב של תושבי רומא וכדי לפקח על התחקיר בפרוורים העניים של רומא.
הסרט זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר והביא למזינה את פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן.
יחד עם פינלי, כתב פליני את "מסע עם אניטה" עבור סופיה לורן וגרגורי פק.
"רעיון שנולד מתוך אמת אינטימית", כינה פליני את התסריט שהתבסס על הגעתו של פליני לרימיני בלוויית פילגש, כדי להשתתף בהלוויית אביו.
בשל חוסר הזמינות של לורן, נגנז הפרויקט והופק מחדש לאחר 25 שנה בתור "נאהבים ושקרנים" (1981), קומדיה בבימויו של מריו מוניצ'לי בכיכובם של גולדי הון וג'אנקרלו ג'אניני.
כדי להקל על רגשותיה של מזינה רעייתו, שכתב פליני את התסריט של "Furtunella", בבימויו של אדוארדו דה פיליפו כך שיתאים לכיכובה של מזינה.
פריחת הקולנוע האיטלקי בשנות ה-50, שכונתה גם "הוליווד על הטיבר", והביאה את האולפנים האמריקאים לצלם סרטים באיטליה, כתוצאה מכוח עבודה זול ומיומן שנמצא ברומא, היוותה רקע לעליית צלמי הפפראצי שנהגו לצלם סלבריטאים בוויה ונטו.
שערורייה שעוררה רקדנית טורקית בעת שאילתרה סטרפטיז במועדון לילה לכדה את דמיונו של פליני: הוא החליט לסיים את התסריט שלו שהיה בתהליך כתיבה, "מורלדו בעיר", ב"אורגיה" שנמשכת כול הלילה בווילה ליד הים.
התמונות שצילם פיירלואיג'י פרטורלון (Pierluigi Praturlon) בהן אניטה אקברג מדשדשת בלבוש מלא במזרקת טרווי סיפקה השראה נוספת לפליני ולכותבי התסריט שלו.
לאחר ששינה את שם הסרט ל"לה דולצ'ה ויטה.
חיש מהר החלה התכתשות בין פליני ובין המפיק דה לורנטיס בנושא ליהוק השחקן הראשי: הבמאי התעקש על מרצ'לו מסטרויאני שהיה יחסית לא ידוע ואילו המפיק דה לורנטיס רצה את פול ניומן כביטחון להחזר ההשקעה שלו.
לאחר שהגיעו למבוי סתום, מכר דה לורנטיס את הזכויות לאיל ההפצה אנג'לו ריזולי.
הצילומים החלו ב-16 במרץ 1959 עם אניטה אקברג העולה במדרגות המובילות לכיפה של בזיליקת פטרוס הקדוש בסט תפאורה ענקי שנבנה באולפני צ'ינצ'יטה.
סצנת הטסת פסל ישו על ידי מסוק מעל רומא, אל כיכר סנט פטרוס שבוותיקן, שאבה את השראתה מאירוע תקשורתי ממשי ב-1 במאי 1956 לו היה פליני עד.
הצילומים הושלמו ב-15 באוגוסט בחוף נטוש בפאסו אוסקורו שליד פיומיצ'ינו, עם צילום דג מוטנטי נפוח שעוצב על ידי פיירו גראדי.
"לה דולצ'ה ויטה" (La dolce vita) (תרגום לעברית: החיים המתוקים) הפך מיד לשובר קופות.
למרות מחירים מופקעים של 1,000 לירטות שגבו ספסרים, נדחקו המונים בתור (סדר) במשך שעות כדי לראות את הסרט ה"לא מוסרי" לפני שהצנזורה אוסרת אותו.
בהקרנה מיוחדת במילאנו ב-5 בפברואר 1960, ירק צופה נסער על פליני וצופים נזעמים הטיחו בו עלבונות.
לאחר שהסרט גונה על ידי גורמים פוליטיים שמרנים-ימנים, דרש תת-השר דומניקו מאגרי מהמפלגה הדמוקרטית-נוצרית סובלנות כלפי הנושאים השנויים במחלוקת שבסרט.
רשויות הוותיקן התנגדו לסרט ועיתון הוותיקן, ל'אוסרווטורה רומאנו, בקש הטלת צנזורה.
בפסטיבל קאן, בו התחרה, בין יתר הסרטים, גם "ל'אוונטורה" של מיכלאנג'לו אנטוניוני, זכה "לה דולצ'ה ויטה" בפרס דקל הזהב שהוענק על ידי יושב ראש צוות השופטים, הסופר הבלגי, ז'ורז' סימנון, שהושתק על ידי קריאות הקהל הנזעם.
תגלית גדולה עבור פליני לאחר תקופת הנאו-ריאליזם שלו (1959-1950) הייתה עבודתו של הפסיכואנליטיקאי השווייצרי קארל גוסטב יונג.
לאחר שפליני נפגש עם הפסיכואנלטיקאי ארנסט ברנהארד בתחילת 1960, הוא קרא את האוטוביוגרפיה של יונג, "זכרונות חלומות מחשבות".
ברנהארד גם המליץ לפליני לעיין בספר הפילוסופיה הסיני "אי צ'ינג", וכן לתעד את חלומותיו.
מה שפליני החשיב עד אותה עת כתפיסותיו העל-חושיות פורשו על ידו כעת כייצוגים נפשיים של הלא-מודע שלו.
התמקדותו של ברנהארד בפסיכולוגיית המעמקים של יונג השפיעה מאוד על סגנונו הבוגר של פליני, ושינוי זה סימן את נקודת המפנה שלו מנאו-ריאליזם לעשיית קולנוע ה"מתייחסת לחלום".
הנחות היסוד של יונג על נשיות וגבריות בתת-מודע של המין השני, תפקידם של הארכיטיפים והלא-מודע הקולקטיבי השפיעו באופן ישיר על סרטים כגון "½8" (1963), "ג'ולייטה של הרוחות" (1965), "סטיריקון" (1969), "קאזאנובה" (1976) ו"עיר הנשים" (1980).
כמו כן, השפיעו על יצירתו בשנים אלו יוצרים כמו: לואיס בונואל, צ'ארלי צ'פלין, סרגיי אייזנשטיין, באסטר קיטון, לורל והארדי, האחים מרקס ורוברטו רוסליני.
מממן הסרטים, אנג'לו ריזולי, ניצל את הצלחת "לה דולצ'ה ויטה", והקים ב-1960 את פדריז (Federiz), חברת קולנוע עצמאית שיועדה לטיפוח כישרונות חדשים בסיוע פליני ומנהל ההפקות, קלמנטה פרקסי (Clemente Fracassi).
למרות הכוונות הטובות, נסגרה החברה מיד לאחר ביטול הפרויקט של פייר פאולו פאזוליני, "אקאטונה" (1961).
לאחר שהוקע כ"מחטיא הציבור" עם יציאת "לה דולצ'ה ויטה", הגיב פליני עם "הפיתויים של דוקטור אנטוניו", פרק שנכלל בסרט האפיזודות "בוקאצ'ו 70" (Boccaccio 70).
היה זה סרטו הראשון של פליני בצבע, והוא היה הפרויקט היחידי של חברת פדריז.
בסרט ניכרה הסאטירה הסוריאליסטית שאפיינה את עבודתו של פליני הצעיר במגזין "מרק'אאורליו".
הסרט לעג לדמות האביר הנלחם ברשע, בגילומו של פפינו דה פיליפו המשתגע בעת נסיונותיו לצנזר כרזת פרסומת לחלב שעליה מתנוססת תמונתה של אניטה אקברג שנחשבה כסמל מין.
במכתב שכתב ב-1960 לשותפו לעבודה, ברונלו רונדי (Brunello Rondi), שרטט פליני לראשונה רעיון לסרטו על איש שסובל מ"מחסום יצירתי": "ובכן - גבר (סופר?
סוג כלשהו של בעל מקצוע?
מפיק תיאטרון?) יהיה חייב להפסיק למשך שבועיים את אורח חייו הרגיל בשל מחלה לא כול כך רצינית.
זהו צלצול אזהרה: "משהו חוסם לו את המערכת." כשהתסריט, שם הסרט ומקצוע הגיבור אינם ברורים לו, החל פליני לחפש אתרי צילום ברחבי איטליה בתקווה לפתור את הבלבול בו היה מצוי.
אניו פלאיאנו הציע את "La bella confusione" (בתרגום חופשי, המבוכה היפה) כשם הסרט העתידי.
תחת לחץ ממפיקיו, בחר פליני לבסוף בשם ½8, שם שהייתה בו התייחסות עצמית המתייחסת בעיקר (אך לא באופן בלעדי) למספר הסרטים שביים פליני עד לאותה עת.
לאחר שקבע את תחילת ההפקה לאביב 1962, חתם פליני על חוזים עם המפיק שלו ריזולי, קבע תאריכים לצילומים ובנה סטים של תפאורה.
הוא ליהק את מסטרויאני, אנוק איימה, קלאודיה קרדינלה וסנדרה מילו לתפקידים הראשיים ביצע מבחני בד באולפני סקלרה שברומא ושכר את אנשי המפתח בצוות ההפקה, כולל הצלם ג'אני די וננזו (Gianni Di Venanzo).
פליני החליט לקרוא לדמות הראשית שלו גווידו אנסלמי, אך עדיין לא ידע מה עושה הגיבור לפרנסתו.
המשבר הגיע לשיאו באפריל כאשר ישב במשרדו בצ'ינצ'יטה, הוא החל לכתוב מכתב לריזולי שבו התוודה ש"איבד את הסרט שלו" וכי הוא חייב לנטוש את הפרויקט.
הוא נקטע בכתיבתו על ידי המכונאי הראשי בהפקה שביקש לחגוג את השקת "½8".
פליני הניח את המכתב בצד וניגש לסט.
בעת שהרים כוסית לכבוד הצוות, הוא חש לדבריו: "מלא בושה...
הייתי במאי שרצה לעשות סרט שלא זכר יותר.
והפלא ופלא, באותו רגע הכול התחבר.
ניגשתי ישר ללב ליבו של הסרט.
אני אכניס לנראטיב את כול מה שקרה לי.
אני אעשה סרט על במאי שאינו יודע יותר אילו סרטים הוא רוצה לעשות".
הצילומים החלו ב-9 במאי 1962. כשהיא אובדת עצות מהאלתור הכאוטי הבלתי פוסק באתר הצילומים, פנתה דינה בוייר, קצינת העיתונות האמריקאית של ההפקה, ושאלה את פליני מה הרציונל של הסרט.
פליני אמר לה שהוא מקווה להעביר את שלושת השלבים "שעליהם הנפש שלנו חיה: העבר, ההווה והמותנה -ממלכת הפנטזיות".
לאחר סיום הצילומים ב-14 באוקטובר, הלחין נינו רוטה מגוון של לחני תהלוכות קרקס וירידי שעשועים שמאוחר יותר הפכו לנעימות המפתח של הקולנוע של פליני.
½8 היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר וזכה בפרסים לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס עיצוב התלבושות בסרט שחור לבן.
למחרת הטקס בהוליווד, ערך פליני סיור בדיסנילנד בלוויית וולט דיסני.
ב-1963 הוא פגש בטורינו את גוסטבו רול, ששמו יצא לפניו כקוסם וכפאראפסיכולוג מוביל באיטליה, וכך התוודע עם עולם הספיריטיזם והסיאנסים.
ב-1964, התנסה פליני בשימוש באל אס די, תחת השגחתו של אמיליו סרוודיו, שהיה הפסיכואנלטיקאי שלו במהלך הפקת "לה סטרדה".
לאחר שנים, ב-1992, הוא התוודה על תחושותיו בהתנסות זו:
"לחפצים ולשימוש שלהם כבר לא הייתה כול משמעות.
כול מה שנתפס אצלי הייתה התפיסה כשלעצמה, גיהנום התבניות והצורות נשלל מול הרגשות האנושיים וניתק ממציאות הסביבה הלא מציאותית שלי.
הייתי גוף בעולם דמיוני שחידש בהתמדה את בבואתו חסרת המשמעות בתוך עולם חי, אשר כשלעצמו, נתפס כקיים מחוץ לטבע.
ומאחר שמראה הדברים כבר לא היה מוגדר, אלא חסר גבולות, מודעות "גן העדן" הזו שחררה אותי מן המציאות שהיא חיצונית לזהותי העצמית.
האש והוורדים, כפי שהם, הפכו לאחד.
תובנות ההזיות בהן התנסה פליני קיבלו ביטוי נרחב בסרטו הראשון (באורך מלא) בצבע, ג'ולייטה של הרוחות (Giulietta degli spiriti) (1965), בו כיכבה ג'ולייטה מזינה כעקרת בית, ג'ולייטה, אשר חושדת בצדק באי-הנאמנות של בעלה.
היא מתמסרת לקריאת קולות הרוחות שזומנו בסיאנסים שנערכים בביתה.
סוזי, שכנתה הסקסית (סנדרה מילו), מראה לג'ולייטה מהי חושניות חסרת מעצורים, אך ג'ולייטה נרדפת על ידי זיכרונות אשמה קתוליים מהילדות וזיכרון חבר נעורים שלה שהתאבד.
הסרט המורכב והמלא בסמליות פסיכולוגית, לווה במוזיקה עליזה ורעננה שנכתבה על ידי נינו רוטה.
ב-1968, בהזמנתו של פיטר גולדפרב מרשת הטלוויזיה האמריקאית NBC, יצר פליני את סרטו התיעודי "פנקסו של במאי" (Block-notes di un regista).
הסרט מתעד את לבטי היצירה שלו ואת המשבר היצירתי שחווה בעת הפקת "מסעו של ג'י מסטרונה", סרט שהופק באמצע שנות ה-60, לא הסתיים ולא ראה אור.
הסרט התיעודי תיאר גם את תהליך העבודה על הסרט סטיריקון עליו עבד פליני באותה עת.
בסרט השתתפו בתפקיד עצמם מזינה, מסטרויאני ופליני עצמו.
"סטיריקון" נקרא באיטליה ובמדינות נוספות "סטיריקון פליני" (Fellini Satyricon) כיוון שבאותה שנה הופק סרט איטלקי נוסף בעל אותו שם שניצח במאבק המשפטי על השימוש בשם.
הקרנת הבכורה שלו נערכה בפסטיבל ונציה ב-1969 והוא זכה לביקורות נלהבות.
הסרט, שהתבסס באופן רופף על ספרו של פטרוניוס, "סטיריקון", תיאר את רומא העתיקה בימי נירון קיסר.
הסרט הורכב מתשע אפיזודות, שעסקו בדמויות הראשיות ובעלילותיהם, אך באופן מקוטע וללא רציפות ממשית.
בחלקים רבים בסרט בולט התיאור הסוריאליסטי ודמוי החלום של הנוף והתרבות הרומיים.
פליני הסביר כי בעיבודו ליצירתו של פטרוניוס רצה "למחוק את הגבול בין חלום ודמיון: להמציא הכל ולאחר מכן להחפיץ את הפנטזיה; לקחת קצת מרחק מהיצירה על מנת לחקור אותה כמשהו שלם ועקבי שהוא מעבר ליכולת ההבנה."
בפברואר 1970 איתר פליני בפריז אתרי צילום לסרטו החדש אודות ליצנים.
"הליצנים" (I clowns) היה סרט מוקומנטרי בכיכוב הליצנים אנני פרטליני וצ'ארלי ריבל (Charlie Rivel) שהופק בשיתוף עם רשת הטלוויזיה האיטלקית, RAI, ויצא למסכים בדצמבר 1970, למחרת הקרנתו בטלוויזיה.
הסרט התבסס על זיכרונות הילדות של פליני מקרקסים ומליצנים והציג תאוריה מקיפה של הליצנות, כפי שפליני ראה אותה: "הליצנות הייתה תמיד הקריקטורה של חברה מעמדית, מבוססת ושלווה.
אך כיום, הכל הוא ארעי, חסר סדר וגרוטסקי.
מי יכול עוד לצחוק על ליצנים?
כל העולם נוהג כעת כליצן."
במרץ 1971 החל פליני בהפקה של "רומא" (Roma): לכאורה, אסופת אפיזודות אקראיות שהתבססו על זיכרונות והתרשמויות המחבר מהעיר רומא.
אחד מהביוגרפים של פליני, פיטר בונדנלה כתב כי :"רצפי האפיזודות המגוונים יוצרים מקשה אחת רק מעצם העובדה שמקורם נובע באופן מוחלט מדמיונו המפותח של הבמאי".
סצנת הפתיחה ב"רומא" צופה את סרטו הבא של פליני, "זיכרונות" בעוד שהרצף הסוריאליסטי ביותר הוא זה של תצוגת אופנה כנסייתית הנערכת בוותיקן שבה נזירות וכמרים מציגים את כל סוגי הלבוש הטקסי הדתי, שהאחרון בהם הוא דגם ספינה טרופה מלאה בשלדים הנעה על המסלול.
בסרט השתתפו מספר כוכבי קולנוע איטלקיים בדמות עצמם.
אחת מהם הייתה אנה מניאני המופיעה בסצנה קצרצרה - הופעתה הקולנועית האחרונה.
במחצית הראשונה של 1973 צילם פליני את סרטו זוכה האוסקר, "זיכרונות" (Amarcord).
כפי שיצר את "הליצנים" ואת "רומא", גם ב"זיכרונות" נמנע פליני מעלילה המתפתחת בצורה קווית ויצר סרט בעל מבנה מעגלי המורכב מאפיזודות.
עניינו העיקרי של הבמאי לפתח קולנוע בעל מבנה פואטי שורטטה לראשונה בראיון שנתן ב-1965 לעיתונאית ליליאן רוס מהניו יורק טיימס.
הוא אמר: "אני מנסה לשחרר את עבודתי ממגבלות מסוימות - סיפור בעל התחלה, התפתחות וסיום.
זה צריך להיות יותר כמו שירה עם משקל ומקצב." הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ב-1975. שנה לפני כן, קיבל פליני פרס על מפעל חיים בפסטיבל קאן ה-27.
ב-1976 יצא למסכים סרטו "קזנובה של פליני", על פי ספרו האוטוביוגרפי של ג'קומו קזנובה – ההרפתקן והסופר בן המאה ה-18. הסרט מתאר את חייו של קזנובה (בגילומו של דונלד סאת'רלנד) כמסע ביזרי של הגיבור המתאפיין בנטישת הרגש והמיניות והעדפת המגע המיני המכני.
כל רגש בעל משמעות או חושניות, מוסתרים על ידי מצבים בעלי מוזרויות הולכות וגוברות.
הנראטיב מציג בשיטתיות את הרפתקאותיו של קזנובה באופן מנוכר.
הסרט זכה בפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר (בעיצוב של דנילו דונאטי).
בדצמבר 1978 יצא למסכים סרטו "חזרת התזמורת" (Prova d'orchestra).
הסרט הופק על ידי הטלוויזיה האיטלקית והוקרן מחוץ לתחרות גם בפסטיבאל קאן ב-1979. הסרט, שהוא פנטסיה גרוטסקית, מתאר חזרת תזמורת איטלקית לקראת קונצרט בבניין עתיק ששימש בימי זהרו ככנסייה מפוארת ועתה מיועד להריסה.
התזמורת משמשת כאלגוריה על מצב האדם והחברה באיטליה ובעידן המודרני בכלל.
חזרת התזמורת נעה בין הקטבים של רודנות מנצח התזמורת ובין מרד הנגנים כנגד המנצח.
המבקרים ראו בסיפור המסגרת אמירה של פליני על התדרדרות התרבות על רקע המאבק בין שני הקטבים הפוליטיים של הרודנות והאנארכיזם.
נינו רוטה, שנפטר ב-1979, הלחין בפעם האחרונה מוזיקה לסרטו של פליני.
במרץ 1980 יצא למסכים הקומדיה הפנטסטית, "עיר הנשים" (La città delle donne) בכיכובו של מרצ'לו מסטרויאני, המגלם גבר הכלוא בעולם שכולו נשים.
היו מבקרים אשר ראו בסרט הבעת עמדה של פליני המצייר חלום בלהות של הגבר המודרני על רקע עליית התנועה הפמיניסטית.
ג'ובאני גראציני, מבקר הסרטים של הקוריירה דלה סרה באותה עת התייחס אל הסרט "בכבוד אך לא בשבח".
הוא ראה את הסרט כ"קטלוג של רגשות, לפעמים גרוטסקי לפעמים מגוחך, אשר שולח עקיצות כנגד הרס הנשיות על ידי האגרסיביות של התנועה הפמיניסטית...
מנקודת ראות סגנונית וויזואלית, הסרט פחות הומוגני אך חלקים ממנו הם מענגים.
לדוגמה, כאשר נעשה שימוש בפנטזיה כדי לשרטט דמויות של אנשים במקום לתארם כקריקטורות.
במובן זה, פליני נטש את גלריית המפלצות שלו והפך לפרוזאי יותר." מבקרים אחרים ראו בסרט את התמקדותו של פליני בנשים הבאה לביטוי גם בסרטיו המוקדמים.
המבקר אורי קליין, לדוגמה, אשר טוען כי פליני נכשל בסרט בהבעת עמדותיו וכי רעיון המפתח שעמד במרכז סרטו הידוע "שמונה וחצי" על היוצר שאין לו מה לומר, הפך למטבע שחוק החוזר על עצמו בסרטיו האחרונים.
ב-1982 ארגנה ההוצאה לאור השווייצרית, דיוגנס פרלג (Diogenes Verlag), תערוכה של 63 ציורים של פליני.
התערוכה התקיימה בפריז, בריסל ובגלריית פייר מאטיס בניו יורק, והציגה רישומים שעשה פליני לפני ובמהלך תהליך יצירת סרטיו השונים.
התערוכה כללה ציורי רעיונות, דמויות, תלבושות ותפאורה.
לאחר התערוכה יצא לאור ספר תחת הכותר: "I disengi de Fellini" (עיצובים של פליני) בו נכללו 350 ציורים של פליני שצוירו בעיפרון, צבעי מים ועטים.
ב-1983 יצא למסכים סרטו "והספינה שטה" (E la nave va), שעסק במסע בדיוני של ספינת פאר בים התיכון המפליגה ערב מלחמת העולם הראשונה.
על הספינה נאספו כל המי ומי בחוגים הגבוהים של התרבות והפוליטיקה האיטלקית, כדי לחלוק כבוד לזמרת אופרה נערצת שנפטרה והם מתכוונים לפזר את אפרה ליד אי הולדתה.
הדמויות הגרוטסקיות ומלאות החיים שעל הספינה, מנהלות שיחות חסרות משמעות הכוללות רכילות ודברי הבל ומעורבות בהתרחשויות מוזרות.
מאורעות המלחמה שפרצה מגיעים ומשפיעים על הספינה.
המוזיקה בסרט נכתבה על ידי ג'אנפרנקו פלניציו וכללה מוזיקה אופראית המשובצת בקטעים אופראיים של מלחינים מפורסמים.
הסופר אלברטו מורביה ראה בסרט "ביקורת אינטואיטיבית על החברה האירופאית לפני מלחמת העולם הראשונה.
ההברקה היא בראייה שהחברה האירופאית בתקופת הבל אפוק רוקנה עצמה מההומניזם ונותרה רק עם פורמליזם מתיש ומלאכותי.
התוצאה הייתה חברה המושתתת על מלודרמה מתמשכת אך בזויה.
הרעיון החביב האחר ששרר אז, של אחדות בסיסית של העולם, היה רעיון בורגני לחלוטין.
רעיון זה מודגם בצורה נפלאה בסצנה שבה קבוצת זמרי אופרה הלבושים ללא רבב, שרים תוך כדי הישענות על גדר הברזל של חדר המכונות בשעה שהמכונאים המיוזעים עוצרים לרגע מהעמסת הפחם כדי להאזין לקולות הנפלאים."
בספטמבר 1985 זכה פליני בפרס אריה הזהב למפעל חיים בפסטיבל ונציה ה-42. באותה שנה, היה לאמן החוץ-אנגלו-סקסי הראשון שזכה בפרס השנתי של אגודת הקולנוע של מרכז לינקולן עבור הישגים קולנועים.
בסרט כיכבו מרצ'לו מסטרויאני וג'ולייטה מזינה, שגילמו דמויות של צמד רקדני קברט איטלקי ותיק, שבשנות הזוהר שלו חיקה את ג'ינג'ר בייקר ופרד אסטר, ועתה, לאחר 30 שנות פרישה, שב להופעה חד-פעמית בתוכנית בידור טלוויזיונית ראוותנית, ביזארית ווולגרית.
הסרט מוקיע את הטלוויזיה העכשווית, התלויה לחלוטין בפרסום מסחרי, ומקהה את יכולתם של הצופים להעריך נושאים מורכבים או מעוררי מחשבה.
המבקרת הישראלית עירית שמגר ראתה בסרט זה, כמו גם ב"והספינה שטה" סרט פרידה של פליני לתרבות שאבדה ולעולם לא תחזור.
פליני הוקסם במשך מספר שנים מספרו של קרלוס קסטנדה, "משנתו של דון חואן" (1968).
לאחר שנפגש לראשונה עם קסטנדה ברומא באוקטובר 1984, הוא התלווה אליו למסע לחצי האי יוקטן כדי להעריך את היתכנות הפקה קולנועית על פי יצירתו המיסטית של הסופר הפרואני.
פליני כתב תסריט יחד עם פינלי שכותרתו הייתה "Viaggio la Tulum" (המסע לטולום).
המפיק אלברטו גרימלדי, תכנן לקנות את הזכויות על מכלול יצירתו של קסטנדה ושילם עבור תחקיר קדם-הפקתי שבמסגרתו טסו באוקטובר 1985 פליני וצוותו מרומא ללוס אנג'לס ולג'ונגלים של מקסיקו.
כשקסטנדה נעלם באופן בלתי מוסבר והפרויקט נפל, עובדו ההרפתקאותיו של פליני לתסריט על ידי פינלי והתפרסמו במגזין קוריירה דלה סרה במאי 1986. פרשנות סאטירית בלתי מוסתרת על יצירתו של קסטנדה, על בסיס התסריט של פליני ופינלי, יצאה ב-1989 כרומן גרפי של המאייר האיטלקי מילו מנארה בשם "Viaggio a Tulum".
בסרטו "אינטרוויסטה" (Intervista), שהופק על ידי איברהים מוסא ורשת הטלוויזיה RAI ויצא למסכים ב-1987, עסק בהגות על טבע הזיכרון ועל הקולנוע ויצירת סרטים.
כשהוא מטשטש את הגבולות בין בדיון ותיעוד, רקם פליני סרט אחד מארבעה סרטי משנה.
בסרט שילב פליני את זיכרונותיו (האמיתיים או בדויים) מהפעם הראשונה שביקר באולפני צ'ינצ'יטה ב-1938, יחד עם תמונות עדכניות שלו עצמו עובד על תסריט לעיבוד קולנועי של "אמריקה" מאת פרנץ קפקא.
הסרט זכה בפרס המיוחד של פסטיבל קאן ה-40 ובפרס הראשון בפסטיבל מוסקבה ה-15. מאוחר יותר באותה שנה, בבריסל, פאנל של 30 מומחים מתחום הקולנוע, משמונה עשרה מדינות אירופאיות, הכריזו על פליני כבמאי הטוב ביותר בעולם ועל ½8 כסרט האירופאי הטוב בכול הזמנים.
בתחילת 1989 החל פליני את ההפקה על "קולו של הירח" (La voce della luna), שעלילתו התבססה על הנובלה מאת ארמנו קבצוני (Ermanno Cavazzoni), בשם "הפואמה של המשוגעים" (Il poema dei lunatici).
תפאורת עיירה קטנה נבנתה באולפני אמפייר בוויה פונטינה שמחוץ לרומא ושימשה רקע לעלילותיהם של פאולו וילאג'ו, שגילם קצין משטרה שפוטר עקב פראנויה ורוברטו בניני שגילם דמות פואטית ואימפולסיבית שאך זה השתחררה ממוסד לחולי נפש.
יחד הם חוקרים "קונספירציות פראיות" המתרחשות סביבם.
הדמות אותה גילם בניני, היא שילוב של ג'לסומינה מ"לה סטרדה", פינוקיו, והמשורר האיטלקי ג'אקומו ליאופרדי.
פליני, שאילתר בזמן הצילומים ונעזר בתסריט גלמי שכתב עם פינלי, יצר בסרט אלגוריה על לחישות הנשמה שאותן רק מטורפים ונוודים מסוגלים לשמוע.
הביקורת וההצלחה המסחרית של הסרט באיטליה היו צנועות.
למרות האהדה החמה לה זכה מהביקורת בצרפת, לא הצליח הסרט לעניין מפיצים באמריקה הצפונית.