tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נמכר במחיר של 2 מיליון פאונד לסנדרלנד, אבל הוא היה צריך להיאבק כדי להישאר בקבוצה הבכירה של המועדון.
באוגוסט 2009 חזר סטוקס אל הליגה הסקוטית כאשר חתם בהיברניאן שרכשה אותו בעלות של כחצי מיליון פאונד.
בעונה הראשונה שלו במועדון, עונת 10–2009, הוא הבקיע 20 שערים.
בתחילת עונת 11–2010 עבר לסלטיק שרכשה אותו ב-1.2 מיליון פאונד.
סטוקס שיחק בסלטיק עד אמצע עונת 16–2015 שבה הושאל להיברניאן שזכתה באותה עונה בגביע הסקוטי.
ויליאם אנתוני קירסופ לייק (בשם מלא באנגלית: William Anthony Kirsopp Lake; נולד ב-2 באפריל 1939) הוא סופר, איש אקדמיה, ודיפלומט, ואיש ממשל אמריקאי לשעבר.
הוא כיהן כמנהל הכללי של קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (יוניסף).
קודם לכן הוא היה יועץ למדיניות חוץ של רבים מנשיאי ארצות הברית ושל מועמדים לנשיאות מהמפלגה הדמוקרטית, ושימש בתפקיד היועץ לביטחון לאומי בשנים 1993–1997 בממשלו של הנשיא ביל קלינטון.
לזכותו של לייק נזקפת היותו אחד מאלה שפיתחו את המדיניות שהובילה להחלטה לפתיחת מלחמת בוסניה.
הוא החזיק במשרת פרופסור בלימודי דיפלומטיה בבית הספר לשירות החוץ על שם אדמונד א.
אנתוני לייק הוא נכדו של קירסופ לייק, איש כמורה מהכנסייה האנגליקנית שהגיע מאוקספורד, אנגליה, ב-1914 כדי ללמד את הברית החדשה באוניברסיטת הרווארד.
אביו של לייק, ג'ררד קיסופ לייק, היה איש המפלגה הדמוקרטית מתומכי הניו דיל, ואמו, אלינור (לבית ואן סומרן הארד) הייתה תומכת של המפלגה הרפובליקנית.
לייק עצמו נולד בניו יורק.
ב-2001 הוא היה שותף לעריכה של ספר היובל לכבודו של המנחה שלו בפרינסטון, ריצ'רד ה.
לייק היה ידיד קרוב של ריצ'רד הולברוק, ששירת יחד איתו בשירות החוץ בווייטנאם.
השניים ביקרו זה את זה לעיתים קרובות ולייק סייע להולברוק בשנים הראשות של הקריירה שלו.
היחסים בין השניים נפסקו כאשר הולברוק ניהל רומן עם אשתו של לייק.
אף על פי שבהתחלה נמשכו יחסי הרעות שלהם, הם כמעט לא דיברו זה עם זה וכאשר היה לייק ליועץ לביטחון לאומי, חברותם הסתיימה.
לייק הצטרף למחלקת המדינה ב-1962, ושירת שם עד 1970 בשירות החוץ.
הוא היה עוזר לשגריר הנרי קבוט לודג' הבן בדרום וייטנאם ב-1963, סגן הקונסול בהואה בשנים 1964–1965, ועוזר מיוחד לעוזר הנשיא לענייני ביטחון לאומי בשנים 1969–1970. ב-1969 הוא התלווה אל היועץ לביטחון לאומי הנרי קיסינג'ר בפגישה החשאית הראשונה שלו עם נציגי צפון וייטנאם בפריז.
ב-1970 הוא הסתכסך עם קיסינג'ר על רקע מדיניות ממשל ניקסון במערכה בקמבודיה, וכתוצאה מכך הוא עזב את מחלקת המדינה.
מאוחר יותר כתב לייק ספר בו הוא ביקר את מדיניותו של קיסינג'ר כלפי אפריקה.
לייק עבד עבור הסנאטור הדמוקרטי אדמונד מאסקי בהתמודדותו לנשיאות בבחירות לנשיאות של 1972. לאחר שהפסיד מאסקי בהתמודדות על מועמדות המפלגה לג'ורג' מקגוורן, עבד לייק לזמן קצר במרכז קארנגי לשלם בינלאומי ובשירותים ההתנדבותיים הבינלאומיים לפני שחזר לשמש כמנהל תכנון המדיניות במחלקת המדינה בתקופת נשיאותו של ג'ימי קרטר בשנים 1977–1981.
לאחר הפסדו של קרטר בבחירות לנשיאות של 1980 לרונלד רייגן, היה לייק לפרופסור ליחסים בינלאומיים ב"חמשת הקולג'ים" במסצ'וסטס בשנים 1981–1992, כשבתחילה הוא לימד בקולג' אמהרסט.
ב-1984 הוא עבר לקולג' מאונט הוליאוק, שם הוא לימד קורסים על מלחמת וייטנאם, על מהפכות העולם השלישי, ועל יחסי החוץ של ארצות הברית.
בין תלמידיו במאונט הוליאוק ניתן למנות את עוזרת המחקר שלו מונה סאטפן, שלימים הייתה סגנית ראש סגל הבית הלבן למדיניות בממשלו של ברק אובמה.
ב-1997 הוא היה פרופסור ללימודי דיפלומטיה באוניברסיטת ג'ורג'טאון עד שקיבל על עצמו לכהן כמנהל הכללי של יוניסף.
במהלך הבחירות לנשיאות של 1992, היה לייק לאחד מיועצי מדיניות החוץ העיקריים של ביל קלינטון.
לאחר תחילת נשיאותו של קלינטון החל לייק לשמש בתפקיד היועץ לביטחון לאומי עד 1997. בעקבות תום המלחמה הקרה, דחף לייק ליישומה של מדיניות להרחבת מספרן של המדינות הדמוקרטיות בעלות שוק חופשי.
כשנכנס לייק לתפקידו הוא קיבל הוראה מהבית הלבן למכור את מניותיו בחברות אנרגיה, אך הוא לא עשה זאת.
כאשר ב-1994 החליט קלינטון לאפשר לאיראן לספק נשק לצבא בוסניה, הודה לייק שהוא שגה כאשר הוא לא דיווח לקונגרס על החלטתו.
לאחר בחירתו של קלינטון לכהונה שנייה כנשיא בבחירות 1996, הוא הציג את מועמדותו של לייק לתפקיד ראש ה-CIA, אך המועמדות נפלה בשל התנגדות הרפובליקנים.
דווח גם שכישלון מועמדותו היה קשור להחלטתו להסיר את תמיכתו ברגע האחרון בניסיון הפיכה בעיראק להדחתו מהשלטון של סדאם חוסיין מבלי שארצות הברית תהיה מעורבת בכך.
עם זאת, יש הטוענים שמועמדתו של לייק "כשלה, בין השאר, בשל הצהרתו בראיון טלוויזיוני שהוא לא בטוח שאלג'ר היס היה אשם".
לאחר ביטול מועמדתו כראש ה-CIA, מונה לייק כשליח מיוחד של הבית הלבן בשנים 1998–2000. בתפקידו זה הוא תיווך בניסוח הסכם אלג'יר ששם קץ למלחמת אריתריאה–אתיופיה.
ב-2000 היה לייק שותף לייסוד תאגיד אינטליברידג' יחד עם דייוויד רותקופף.
ב-2005 נרכש התאגיד על ידי קבוצת יוראסיה.
לייק היה יועץ למדיניות חוץ של ברק אובמה במערכת הבחירות לנשיאות של 2008, לאחר שקיבל המלצה מהסנאטורית הילרי קלינטון, שאיתה הוא עבד במהלך נשיאותו של בעלה ביל קלינטון.
לייק נחשב למועמד פוטנציאלי לתפקיד מזכיר המדינה עד אשר מונתה קלינטון לתפקיד.
ב-16 במרץ 2010 הוצגה מועמדתו של לייק על ידי מזכ"ל האו"ם באן קי-מון לתפקיד המנהל הכללי הבא של קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (יוניסף), לאחר שמועמדותו הוצעה על ידי הנשיא אובמה.
ב-30 באפריל אותה שנה החל לייק לכהן בתפקיד באופן רשמי לאחר שהחליף את אן ונמן, לשעבר מזכירת החקלאות של ארצות הברית.
ב-2 במאי 2014 חודש מינויו על ידי המזכ"ל באן קי-מון והוא כיהן בתפקיד עד סוף שנת 2017. ביוניסף הוא היה פעיל במאמצים למקד מחדש את ההשקעות בילדים הטעונים טיפוח ברמה המרבית ולצמצום תמותת ילדים.
לייק היה גם חבר במועצה המייעצת של "שותפות למען אמריקה בטוחה" (Partnership for a Secure America), ארגון ללא כוונת רווח שנועד ליצור מחדש את המרכז הדו-מפלגתי במדיניות החוץ והביטחון הלאומית של ארצות הברית.
הוא גם שימש כיושב ראש מועצת המנהלים של "קרן ארצות הברית למען יוניסף" ושל המכון למורשת מרשל.
הוא גם היה חבר במועצת הנאמנים של קולג' הוליאוק.
במשך שנים היה לייק חבר במועצת הנאמנים של קולג' סנט מרי במרילנד.
הוא לקח חלק פעיל בהקמת המרכז ללימודי דמוקרטיה של הקולג', שם הוא שימש כחבר במועצה המייעצת.
לייק גדל על ברכי הנצרות הפרוטסטנטית, אך דיווח שהוא "יצא למסע הרוחני שלו כאדם צעיר" כשהמיר את דתו לנצרות האפיסקופלית.
עם זאת, מאז הוא "נמשך משיכה ארוכת ימים ליהדות" ו"החל לחוש בחוזקה שהוא רוצה להיות חלק מדת זו".
בסופו של דבר, ב-2005 הוא התגייר לפני שנשא לאישה את ג'ולי ט.
כצמן, שכיום היא סגנית הנשיא והמנהלת הכללית של הבנק הבין-אמריקאי לפיתוח.
לייק מייחס לאמונתה הדתית של כצמן את התמריץ להחלטתו לחקור את משיכתו ליהדות באופן מלא, והחל ללמוד עם קצין הדת לשעבר בצי, הרב ארנולד רזניקוף , ששירת עמו במועצת הנאמנים של מועצת קארנגי לאתיקה בעניינים בינלאומיים, במשך שנה שלמה לפני שהתגייר.
בהמשך ערך הרב רזינקוף את טקס חתונתם של לייק ושל קצמן.
עם זאת, לייק התבדח על כך שהוא היה יהודי בעיניהם של אחרים זמן רב לפני גיורו הרשמי.
ראשית, ב-1997, כאשר פורסם בחדשות שמזכירת המדינה מדליין אולברייט גילתה את שורשיה היהודיים, ובמקביל פורסם בשוגג על יהדותם של אישים אחרים בממשל, דווח "שכל צוות הביטחון הלאומי של הנשיא קלינטון הוא יהודי".
בהתבסס על סיפור זה, לייק סיפר ששמו הוסף לרשימה של אנשי הבית הלבן היהודים והוא החל לקבל הזמנות לאירועים מיוחדים כמו טקס חנוכה בבית הלבן, והוא אמר שהוא נהנה לקבל את ההזמנות הללו.
ההזדמנות השנייה הייה שנתיים לאחר מכן, כאשר ב-1999 פורסמו בכתבה של הוושינגטון פוסט הקלטות חדשות של פרשת ווטרגייט של שיחות בין הנשיא ניקסון ובוב הולדמן, ראש סגל הבית הלבן.
הקלטות אלו כללו שיחה בה שאל ניקסון אם לייק הוא יהודי והולדמן השיב, "ובכן, אני לא בטוח, אבל הוא נראה יהודי".
בהתבסס על הקלטות אלו, אמר לייק "שעכשיו אני יכול לעקוב אחר המורשת [היהודית] שלי אחורה עד ניקסון".
ללייק שלושה ילדים מנישואיו לאשתו הראשונה אנטוניה, שנישואיהם הסתיימו ב-1995.
אנתוני זיגמונד (; 25 בדצמבר 1900, ורשה – 30 במאי 1992, שיקגו) היה מתמטיקאי אמריקאי ממוצא פולני, אשר עסק בעיקר בתחום אנליזה מתמטית.
אנתוני זיגמונד נולד בוורשה, אז בתחומי האימפריה הרוסית.
בשנת 1923 הוא סיים לימודים באוניברסיטת ורשה.
הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת וילנה בשנים 1939-1930. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה הוא הצליח לעבור לארצות הברית והחל ללמד שם.
בשנת 1945 הוא התמנה לפרופסור באוניברסיטת פנסילבניה ובשנת 1947 עבר לאוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1932 הוא פרסם מחקרו על אי-שוויון פלי-זיגמונד.
בשנת 1935 אנתוני זיגמונד פרסם את ספרו Trigonometric Series שזכתה להצלחה גדולה.
בין תלמידיו היה פול כהן ו.
אנתוני ג'וזף טורפל הוא שחקן אמריקאי.
טורפל נולד ב-26 בינואר 2000 בלוס אנג'לס, קליפורניה.
כשהיה בן 5, הוא הופיע בהפקה מקומית למחזה "הקוסם מארץ עוץ" כאחד מגמדי המנצ'קין.
אנתוני רצה לעשות יותר ולכן הוא החל להופיע ביותר הצגות והתחיל לקחת שיעורי משחק ואף קיבל סוכן.
הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה הייתה בשנת 2015 בסדרת הילדים והנוער האמריקאית "הסוכן הנרי" בתפקיד סטיב.
באותה שנה התארח בסדרות הטלוויזיה "קומדי באנג!
בין השנים 2016–2018 שיחק באופרת הסבון, "צעירים חסרי מנוח".
הוא הופיע ב-95 מפרקי הסדרה.
על משחקו בסדרה היה מועמד לפרס אמי לבידור בפריים טיים בקטגוריית השחקן הצעיר יוצא מן הכלל בסדרת דרמה לשנת 2017.
בשנת 2019 הופיע בשני פרקים של הסדרה "מוקד 911".
באותה שנה הופיע בסדרת הטלוויזיה "נקמתה של ניק" של שירות הזרמת המדיה "נטפליקס".
בשנת 2020 החל לשחק בתור אחת הדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה מבית הולו, "באהבה, ויקטור", סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת קומדיית נעורים-להט"בית המהווה ספין אוף לסרט "באהבה, סיימון" משנת 2018. טורפל השתתף בסדרה במשך כל שלוש עונותיה.
בשנת 2021 שיחק בתפקיד אורח בסדרת הדרמה "החיים עצמם" של רשת NBC.
בשנת 2022 שיחק טורפל לראשונה בסרט "Play Dead", מותחן אימה לצדו של ג'רי אוקונל.
באותה שנה ביצע הופעת אורח בסדרת המדע-בדיוני "זינוק לאתמול" מבית NBC; זהו חידוש לסדרה באותו שם מאת דונלד בליסאריו אשר שודרה ב-NBC בשנים 1989–1993.
+שנהסרטתפקידהערות2022Play Deadטי.ג'יי אלברייטTBAThe HermitאריקBaby Blueבראדלי
מועמד פרס אמי לבידור בשעות היום לשחקן צעיר בדרמה (2017)2019מוקד 911פרדי2 פרקיםנקמתה של ניקוויל4 פרקים2020–2022באהבה, ויקטורפליקס וסטוןתפקיד ראשי (3 עונות); 28 פרקים2021החיים עצמםמנהל במהפרק: "Brotherly Love"2022זינוק לאתמולרוי באקלפרק: "Stand by Ben"
אנתוני מוריס (נולד ב-29 באפריל 1990) הוא כדורגלן לוקסמבורגי ממוצא בלגי המשחק בעמדת השוער בקבוצת רויאל אוניון סן-ז'ילואז מליגת העל הבלגית ובנבחרת לוקסמבורג.
מוריס היה השוער השלישי במועדון סטנדרד לייז' לעונת 2008–2009.
בינואר 2014, הושאל מוריס למועדון הבלגי סינט טרוידן.
ב-1 בפברואר 2014, ערך מוריס את הופעת הבכורה שלו במועדון בתיקו 1-1 ביתי מול רואסלייר, כשעלה כמחליף בדקה ה-79.
בתחילת 2015, מוריס חתם במכלן.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במועדון ב-5 באפריל 2015, כשנכנס כמחליף בדקה ה-88 בניצחון 4 - 1 נגד ואסלנד-בוורן.
ב-25 באפריל 2015, במשחקו השלישי במועדון, סבל מוריס מקרע ברצועה הצולבת בברך שמאל, ובכך סיים את עונתו הראשונה במועדון בטרם עת.
ב-19 ביולי 2018, חתם מוריס במועדון וירטון מהליגה השלישית בבלגיה בהעברה חופשית.
ב-30 ביולי 2020, חתם מוריס על חוזה לשלוש שנים ברויאל אוניון סן-ז'ילואז מליגת המשנה בבלגיה דאז.
באותה העונה הפך מוריס לחלק משמעותי במועדון ואף עלה איתם בעונתו הראשונה לליגת העל הבלגית, כשרשם 26 הופעות מתוכן שמר על 10 שערים נקיים.
בצעירותו שיחק אנתוני בנבחרות הצעירות של בלגיה.
בסוף 2013, הודיע שהוא מוכן לשחק בנבחרת לוקסמבורג מפני שמוצא אביו מלוקסמבורג.
בפברואר 2014, אנתוני מוריס זומן לראשונה לנבחרת לוקסמבורג.
ב-26 במאי 2014, רשם מוריס את הופעת הבכורה של בנבחרת בהפסד 5-1 לנבחרת בלגיה, ואף בישל את השער היחידי של לוקסמבורג באותו המשחק.
אנתוני ג'יבו-מילאמבו (בהולנדית: Antoni-Djibu Milambo; נולד ב-3 באפריל 2005 ברוטרדם שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ברנטפורד.
מילאמבו גדל במחלקת הנוער של פיינורד.
ב-15 באוקטובר 2020 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון.
ב-21 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-0 על ויטסה ארנהם במסגרת המחזור התשיעי בליגה לעונת 2023/2024. ב-7 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 1-0 ללאציו במסגרת שלב הבתים לעונת 2023/2024.
ב-3 ביולי 2025 חתם בברנטפורד מהפרמייר ליג.
אנתוני לימבומבה אקנגו הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת קשר הכנף.
לימבומבה גדל במחלקות הנוער של מכלן וראסינג גנק.
ב-6 בספטמבר 2023 חתם על חוזה לשנתיים בספורטקרינג בוורן מליגת המשנה הבלגית.ב-20 ביוני 2025 חתם בעירוני קריית שמונה.
ב-27 במרץ 2018 ערך לימבומבה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, בניצחון 4–0 על נבחרת ערב הסעודית במשחק ידידות בו נכנס כמחליף במחצית.
אנתוני וילדינג היה טניסאי ניו זילנדי.
הוא זכה 4 פעמים באליפות וימבלדון בתחרות גברים ופעמיים באליפות אוסטרליה הפתוחה.
הוא היה חבר נבחרת גביע דייוויס של אוסטרליה וזכה איתה בגביע דייוויס.
במהלך הקריירה הוא זכה ב-114 פרסים בתחרויות מחוץ לאולם (שיא שלא נשבר עד היום אך הושג גם על ידי רוד לייבר).
אנתוני וילדינג נולד בפרבר כרייסטצ'רץ', ניו זילנד בשנת 1883. הוריו הגיעו מאנגליה בשנת 1878. בבעלות אביו היה משרד של עריכת דין.
אנתוני החל לשחק טניס בגיל 6 במגרשים שהיו בחווה המשפחתית.
לאחר סיום הלימודים הוא נסע לאנגליה והחל ללמוד משפטים בטריניטי קולג'.
הוא סיים אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1905 וחזר לניו זילנד.
וילדינג ניצח לראשונה בתחרות טניס בגיל 17 בשנת 1901. הוא המשיך להתחרות במהלך לימודי אוניברסיטה.
באליפות וימבלדון 1904 וילדינג ניצח בסיבוב הראשון אך הודח בסיבוב השני.
באליפות וימבלדון 1905 וילדינג הודח בסיבוב הרביעי.
בשנת 1905 וילדינג היה חלק של נבחרת אוסטרליה/ניו זילנד שניצחה בגביע דייוויס.
בשנים 1906 ו-1909 וילדינג ניצח באליפות אוסטרליה הפתוחה.
בשנת 1910 וילדינג לראשונה ניצח באליפות וימבלדון ושיחזר הישג זה 4 שנים ברציפות.
ברוקס ניצח לראשינה באליפות וימבלדון בשנת 1907. הוא היה טניסאי לא בריטי הראשון שניצח בתחרות.
באותה שנה הוא ניצח גם בתחרות גברים לצד נורמן ברוקס.
בתחרויות זוגות גברים וילדינג ניצח בשנת 1906 באליפות אוסטרליה הפתוחה ואליפות וימבלדון בשנים 1907, 1908, 1910 ו-1914.
וילדינג לא השתתף באולימפיאדת 1908 בגלל טעות רישום של הוועד האולימפי.
באולימפיאדת 1912 הוא זכה במדליית ארד.
בשנת 1911 וילדינג זכה בכול תחרות חשובה ודורג מס' 1 בעולם.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה וילדינג גויס לצבא ונהרג בקרב בשנת 1915.
אנתוני מייקל הול הוא שחקן, מפיק ובמאי אמריקאי.
הול נודע במיוחד בזכות התפקידים אותם גילם בסרטי ההתבגרות של ג'ון יוז במהלך שנות ה-80 - "בת 16 הייתי", "מועדון ארוחת הבוקר" ו"חלומות צעירים".
אנתוני מייקל הול נולד ב-1968 בשם מייקל אנתוני הול בשכונת ווסט רוקסברי בעיר בוסטון שבמסצ'וסטס.
אמו, מרסדס הול, הייתה זמרת בלוז-ג'אז, ואביו, לארי הול, היה בעל מוסך.
הוריו התגרשו כאשר הוא היה בן חצי שנה.
בגיל שלוש הוא ואמו עברו לתקופה קצרה לאזור החוף המערבי, שם אמו עבדה כזמרת.
לאחר שנה וחצי, הם חזרו לאזור החוף המזרחי, ובסופו של דבר עברו לגור בעיר ניו יורק, שם הול גדל.
להול יש אחות למחצה מנישואיה השניים של אמו.
הול החל את קריירת המשחק שלו בגיל שבע כאשר בתחילה שיחק בפרסומות.
בשנת 1980 כיכב בהופעת הבכורה הטלוויזיונית שלו בסרט הטלוויזיה "The Gold Bug", בו הוא גילם את אלן אדגר פו הצעיר.
הסרט זכה בהמשך בפרס אמי.
פריצת הדרך הגדולה של הול הגיעה ב-1983 כאשר לוהק לככב בתפקיד ראסטי גריסוולד בסרט "נסיעה נעימה, המפתחות בפנים" בבימויו של הרולד ראמיס.
בשנה שלאחר מכן זכה לפרסום רב כאשר כיכב בשניים מסרטי ההתבגרות של ג'ון יוז "בת 16 הייתי", ו"מועדון ארוחת הבוקר".
בשנת 1985 הול כיכב בסרט "חלומות צעירים" של יוז.
בשנת 1985, בהיותו בגיל 17, הול הפך לחבר הצוות הצעיר ביותר בתולדות תוכנית המערכונים האמריקאית סאטרדיי נייט לייב, בה הוא השתתף בעונה של 1985–1986.
בסוף שנות ה-80 ובמהלך שנות ה-90 הול כיכב בין היתר בסרטים "Johnny Be Good" בשנת 1988 ו"המספריים של אדוארד" בשנת 1990.
בין השנים 2002 עד 2007 הול גילם את התפקיד הראשי בעיבוד הטלוויזיוני של הספר "החצי האפל" מאת סטיבן קינג.
בשנת 2008 שיחק בסרט "האביר האפל" בו הוא גילם מגיש חדשות ובשנת 2017 שיחק בסרט "War Machine" בכיכובו של בראד פיט.
הול מתגורר בשכונת פלאיה דל ריי בלוס אנג'לס.
בשנת 2020 הול התחתן עם השחקנית הסלובקית-קנדית לוסיה אוסקרובה.
בנם הראשון של בני הזוג נולד ביוני 2023.
שנה סרט תפקיד הערות 1982 Six Pack "דוק" 1983 נסיעה נעימה, המפתחות בפנים ראסל "ראסטי" גריסוולד 1984 בת 16 הייתי טד 1985 מועדון ארוחת הבוקר בריאן ר.
סמית' 2017 The Lears גלן ליר מכונת מלחמה הגנרל האנק פולבר Bodied פרופסור מרקין 2021 Halloween Kills טומי דויל2022 The Class מר פולק גם מפיק בפועל Clerks III אדם באודישן הופעת קמע 2024 אזהרת טריגר (אנ') אזקיאל Air Force One Down סם וולטמן
מר קיטסון בפרק: "Toldja" 2019–2023 הגולדברגים המאבטח ראסטי פרוט 9 פרקים (עונות 6–10) 2020 הרשימה השחורה רובי רסלר 2 פרקים (עונה 7)2023בוש: מורשת (אנ')הסוכן וויליאם ברון5 פרקים 2024 ריצ'ר זאקארי בק
אנתוני מיילס לאמב הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הפורוורד בהפועל ירושלים מליגת העל והיורוקאפ.
בעבר שיחק ב־NBA, בליגת הפיתוח (G League), בליגה האיטלקית ובליגת ה־NBL האוסטרלית.
לאמב גדל ברוצ'סטר, ניו יורק, ושיחק בתיכון Greece Athena, שם היה אחד משחקני הכדורסל הבולטים באזור.
בעונתו האחרונה העמיד 30 נקודות ו־17 ריבאונדים למשחק, הוביל את קבוצתו לדירוג מספר 1 במדינת ניו יורק ונבחר פעמיים לשחקן השנה של Greater Rochester.
בשנים 2016–2020 שיחק לאמב באוניברסיטת ורמונט.
הוא רשם התקדמות מתמדת וביסס את עצמו כאחד השחקנים הגדולים בתולדות התוכנית.
בעונת 2018/19 קלע 21.2 נקודות והוסיף 7.8 ריבאונדים, זכה בתואר שחקן השנה של ה־America East ונכלל ברשימת ה־All-American של ה־AP.
הוא סיים את קריירת המכללות עם למעלה מ־1,600 נקודות והוביל את ורמונט לפיינלס של טורנירי America East.
קנטון צ'ארג' וריו גראנדה ואלי וייפרס (2021)
לאחר שלא נבחר בדראפט 2020 של ה-NBA, חתם לאמב בקנטון צ'ארג' מליגת הפיתוח.
בפברואר 2021 הועבר לריו גראנדה ואלי וייפרס, ובסיומה של העונה זכה בתואר "השחקן המשתפר של ה־G League" (2021).
במרץ 2021 חתם על חוזה דו־כיווני ביוסטון רוקטס וערך את הופעת הבכורה שלו ב־NBA.
ב־24 באפריל קלע שיא קריירה של 21 נקודות.
בקיץ 2021 חתם מחדש בקבוצה אך שוחרר לפני פתיחת העונה.
בינואר 2022 חתם על חוזה לעשרה ימים בסן אנטוניו ספרס, שיחק שני משחקים וחזר ל־Vipers, שם סיים את העונה עם 15.0 נקודות בממוצע.
ב־2022 חתם לאמב בגולדן סטייט ווריורס, תחילה בחוזה Exhibit 10 ובהמשך בחוזה דו־כיווני.
הוא שיחק 62 משחקים בעונת 2022/23 ורשם 6.7 נקודות ו־3.5 ריבאונדים למשחק, עד שהומר חוזהו לחוזה NBA רגיל במרץ 2023.
באוקטובר 2023 חתם לאמב בניו זילנד ברייקרס מליגת ה־NBL.
בפברואר 2024 קרע את גיד אכילס וסיים את העונה.
באוגוסט 2024 חתם לאמב בדולומיטי אנרג'יה טרנטו מהליגה האיטלקית (LBA).
בעונת 2025 זכה עם הקבוצה בגביע האיטלקי.
ב־30 ביולי 2025 חתם לאמב לשנתיים בהפועל ירושלים מליגת העל והיורוקאפ.
לאמב היה חלק מסגל נבחרת ארצות הברית במסגרת FIBA AmeriCup 2022 וזכה במדליית הארד.
לאמב גדל אצל אמו רייצ'ל, עמה דיבר לראשונה באופן פומבי על התמודדות עם דיכאון קליני ומחשבות אובדניות.
בשנת 2021 נזכר שמו בעדות של סטודנטית מאוניברסיטת ורמונט שטענה כי תקף אותה מינית; לאמב עצמו לא נכלל בין הנתבעים בתביעה האזרחית שהוגשה בשנת 2022.
אנתוני ויין היה חייל, קצין, מדינאי ואחד האבות המייסדים של ארצות הברית.
הוא פנה לקריירה צבאית עם פרוץ מלחמת העצמאות האמריקאית, ובה זכו מעלליו הצבאיים ואופיו הסוער במהירות לקידום לדרגת בריגדיר גנרל ולכינוי "אנתוני המשוגע".
בהמשך שירת כקצין הבכיר של הצבא בגבול אזור אוהיו ועמד בראש "הלגיון של ארצות הברית".
ויין נולד במחוז צ'סטר שבפנסילבניה, ולאחר שלמד בקולג' של פילדלפיה עבד כבורסקאי וכמודד קרקעות.
הוא נבחר לאספה הכללית של פנסילבניה וסייע בהקמת יחידת מיליציה של המדינה בשנת 1775. במהלך מלחמת העצמאות השתתף בפלישה לקוויבק, במערכת פילדלפיה ובמערכת יורקטאון.
אף שהמוניטין שלו נפגע לאחר תבוסתו בקרב פאולי, הוא זכה לשבחים רבים על מנהיגותו בקרב סטוני פוינט בשנת 1779 ואף הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס.
זמן קצר לאחר שקודם לדרגת מייג'ור גנרל בשנת 1783, פרש מהצבא הקונטיננטלי.
אנתוני ויין היה חבר ב"חברת הסינסינטי" של מדינת ג'ורג'יה, ובשנת 1780 נבחר כחבר באגודה הפילוסופית האמריקאית.
לאחר המלחמה ניהל ויין קריירה קצרה בקונגרס ובעסקים פרטיים.
בעקבות תבוסתו של סנט קלייר, נקרא ויין מחדש על ידי הנשיא ג'ורג' וושינגטון לחזור מן החיים האזרחיים ולפקד על כוחות ארצות הברית במלחמת צפון-מערב האינדיאנים, שבה הביס את הקונפדרציה הצפון-מערבית, ברית של כמה שבטים אינדיאניים.
לקראת המלחמה פיקח ויין על שינוי עמוק וארגון מחדש של צבא ארצות הברית כולו.
לאחר קרב פאלן טימברס בשנת 1794 ניהל משא ומתן על חוזה גרינוויל, שסיים את המלחמה ואת הברית של השבטים עם האימפריה הבריטית.
במאה ה־21 מורשתו של ויין הפכה לשנויה במחלוקת, בשל החזקתו בעבדים ובשל מדיניות "אדמה חרוכה" שנקט נגד שבטים אינדיאניים במהלך מלחמת צפון-מערב האינדיאנים.
ויין היה אחד מארבעה ילדים שנולדו לאייזק ויין, שהיגר מאירלנד לאיסטטאון שבפרובינציית פנסילבניה, ולאליזבת אידינגס ויין.
הוא השתייך למשפחה פרוטסטנטית אנגלו־אירית; סבו היה ותיק קרב הבוין, שבו נלחם בצד תומכי ויליאם מאורנז'.
אנתוני ויין נולד ב־1 בינואר 1745 באחוזת משפחתו, ויינסבורו, ששטחה כ־500 אקרים.
במהלך ילדותו התנגש לעיתים עם רצונו של אביו שיהפוך לחקלאי.
אביו שירת כקפטן במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, והותיר עליו רושם עז; כילד נהג ויין לחקות סיפורי קרבות מאותה תקופה.
הוא הוכשר כמודד קרקעות באקדמיה הפרטית של דודו בפילדלפיה ולמד שנתיים בקולג' של פילדלפיה.
בשנת 1765 שלח אותו בנג'מין פרנקלין, יחד עם שותפים נוספים, לעבוד במשך שנה במדידות קרקע בנובה סקוטיה, שם מדד כ־100,000 אקרים.
בשנה שלאחר מכן סייע בהקמת יישוב בעיירת מונקטון והיה מעורב בהכנת תשתיות שיאפשרו הישרדות בחורפים הקשים.
בשנת 1763 נישא למרי פנרוז, ולשניים נולדו שני ילדים: בת בשם מרגרטה שנולדה בשנת 1770, ובן בשם אייזק ויין שנולד בשנת 1772. לאורך חייו ניהל ויין קשרים רומנטיים עם נשים נוספות, ובהן מרי ויינינג, אישה אמידה מדלאוור, דבר שגרם בסופו של דבר להתרחקות אשתו ממנו.
בהמשך כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פנסילבניה.
ויין היה קורא נלהב, ובמהלך שירותו הצבאי הרבה לצטט בהרחבה את יוליוס קיסר ואת שייקספיר.
בשנת 1767 חזר לעבוד בבית הבורסקאות של אביו, במקביל להמשך עבודתו כמודד קרקעות.
עם החרפת אי־השביעות רצון מהשלטון הבריטי בשלוש עשרה המושבות, נכנס ויין לזירה הפוליטית המקומית.
הוא נבחר ליושב ראש ועדת הביטחון של מחוז צ'סטר ולאחר מכן לאספה המחוזית של פנסילבניה.
בשנת 1775 מונה ויין לוועדת הביטחון של פנסילבניה, שם שירת לצד ג'ון דיקינסון, בנג'מין פרנקלין ורוברט מוריס.
לאחר חקיקת "חוקי הכפייה" בידי הפרלמנט הבריטי, החל לתמוך בגלוי בצד הפטריוטי.
באוקטובר 1775 הוחלף מתפקיד יושב ראש ועדת הביטחון של מחוז צ'סטר בקוויקר, לאחר שתושבים כינו אותו "רדיקלי", האשמה שוויין הכחיש.
ב־3 בינואר 1776 מונה לקולונל של רגימנט פנסילבניה הרביעי בידי משלחת פנסילבניה לקונגרס הקונטיננטלי השני.
אספקה לקויה ומחלוקות בין הרגימנט שלו לבין האספה של פנסילבניה השפיעו מאוחר יותר על תמיכתו בריכוז סמכויות השלטון.
ויין זנח את טקטיקות הלחימה המסורתיות של קווים מסודרים, באומרו כי "הקווים הטובים היחידים הם אלו שיצר הטבע", והתמקד בלחימת תמרון ובמשמעת קפדנית.
הוא והרגימנט שלו השתתפו בפלישה הכושלת של הצבא הקונטיננטלי לקוויבק, לשם נשלח לסייע לבנדיקט ארנולד.
ויין פיקד בהצלחה על פעולת חיפוי בקרב טרואה־ריבייר, ולאחר מכן הנהיג כוחות באגם שמפליין בפורט טיקונדרוגה ובהר אינדיפנדנס.
שירותו הוביל לקידומו לדרגת בריגדיר גנרל ב־21 בפברואר 1777. יש היסטוריונים הטוענים שכינויו "אנתוני המשוגע" נבע מהטקטיקות שנקט בקרב גרין ספרינג בווירג'יניה, שבו אנשיו הצליחו להיחלץ מכוח בריטי עדיף באמצעות הסתערות כידונים.
אחרים מייחסים את הכינוי למזגו החם ולשפה הבוטה שבה השתמש, במיוחד באירוע שבו העניש בחומרה מודיע מיומן שנתפס שיכור.
ב־11 בספטמבר 1777 פיקד ויין על רגימנט הרגלים של פנסילבניה בקרב ברנדיוויין, שם עיכב את כוחותיו של הגנרל וילהלם פון קניפהאוזן כדי להגן על האגף הימני של האמריקאים.
לאחר שלוש שעות לחימה נסוג הקו האמריקאי וויין קיבל פקודת נסיגה.
לאחר מכן הוטל עליו להטריד את העורף הבריטי כדי להאט את התקדמותו של הגנרל ויליאם האו לעבר פנסילבניה.
מחנהו הותקף בלילה שבין 20 ל־21 בספטמבר בקרב פאולי, שבו הורה הגנרל הבריטי צ'ארלס גריי לאנשיו להסיר את אבני הצור מהרובים ולתקוף בכידונים בלבד כדי לשמור על חשאיות.
אף שגריי זכה לכינוי "גנרל צור", המוניטין של ויין נפגע בשל האבדות הכבדות, והוא דרש חקירה רשמית כדי לטהר את שמו.
ב־4 באוקטובר 1777 הוביל שוב את כוחותיו נגד צבאו של האו בקרב ג'רמנטאון.
חייליו התקדמו מהר מדי, והוא יחד עם הגנרל ג'ון סאליבן מצאו עצמם מבודדים כשני קילומטרים לפני יתר הכוחות האמריקאיים.
הם נסוגו עם הגעתו של האו, וויין שוב נדרש לחפות על נסיגת הכוחות.
לאחר חורף קשה בואלי פורג', הוביל ויין את ההתקפה בקרב מונמות' בשנת 1778. כוחותיו ננטשו על ידי הגנרל צ'ארלס לי ונלכדו מול כוח בריטי עדיף מספרית.
ויין החזיק מעמד עד שהגיעו תגבורות שנשלחו בידי ג'ורג' וושינגטון, ולאחר מכן ארגן מחדש את כוחותיו והמשיך בלחימה.
ביולי 1779 מינה וושינגטון את ויין למפקד חיל הרגלים הקל, יחידה זמנית של ארבעה רגימנטים.
שיא שירותו במלחמה היה ההתקפה המוצלחת על העמדות הבריטיות בקרב סטוני פוינט.
בליל 16 ביולי 1779 הוביל אישית הסתערות כידונים לילית שנמשכה כחצי שעה, ובה נכבשו הביצורים הבריטיים.
בקרב נשבו כ־550 חיילים בריטים, בעוד שכוחותיו של ויין ספגו פחות ממאה נפגעים.
ויין נפצע בראשו מיריית מוסקט, והקונגרס הקונטיננטלי העניק לו מדליה על הניצחון.
בהמשך פעל בזירות נוספות, דיכא מרד חיילים, השתתף בקרב גרין ספרינג, נפצע ברגלו במערכת יורקטאון, ולבסוף נשלח לג'ורג'יה, שם פיקח על הבריטים בסוואנה וניהל מגעים עם שבטי המוסקוגי והצ'רוקי.
במהלך תקופה זו חלה במלריה, שממנה סבל בסיבוכים לאורך שארית חייו.
בשנת 1783 שב ויין לפנסילבניה והתקבל כגיבור מלחמה.
הוא החליט להיכנס לפוליטיקה יחד עם חברים נוספים מאותה תקופה.
בתחילה תמך בעמדות דמוקרטיות יותר, אך לאחר סיום מלחמת העצמאות התקרב בהדרגה למפלגה הפדרליסטית ולג'ורג' וושינגטון, שגם הוא הזדהה עמה.
כמו רוב הפדרליסטים, תמך בריכוז סמכויות, בפדרליזם, במודרניזציה ובמדיניות פרוטקציוניסטית.
עם זאת, הוא תמך גם ברפובליקניזם, שכן האמין שארצות הברית זקוקה לממשלה מרכזית חזקה, למערכת בנקאית איתנה, לתעשייה מפותחת ולצבא וצי קבועים.
לבסוף הציג את מועמדותו למועצת הצנזורים של פנסילבניה, וביום הבחירות באוקטובר 1783 אף אסף חיילים וניגש לשופטי הבחירות בדרישה שיותר להם להצביע.
ב־10 באוקטובר 1783 קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
ויין נבחר לכהן כחבר האספה הכללית של פנסילבניה במשך שנתיים.
מועצת הצנזורים התכנסה כדי לבחון את פעולת ממשלת פנסילבניה ולקבוע אם יש צורך ברפורמות חוקתיות.
ויין היה חבר פעיל בוועידה החוקתית ונטל בה חלק משמעותי.
עמדתו של ויין בנוגע לעבדות תאמה בתחילה את עמדות רוב בעלי המטעים האמריקאים באותה תקופה, והוא תמך בקיומה.
עם זאת, בדומה לוושינגטון, עם השנים החל להתנגד בהדרגה לנוהג זה.
החזקתו בעבדים התרחשה בעיקר בתקופת עיסוקו הקצרה בעניינים פרטיים.
מכתביו מאותה עת מביעים דאגה מהיעילות הכלכלית של רכישת עבדים וניהולם, וכן הסתייגות מהעונשים הקשים שהוטלו עליהם.
קיימת אף תיעוד לכך שהעניק מחסה לעבדים בג'ורג'יה כדי להגן עליהם מענישה.
במהלך מלחמת העצמאות כתב מכתבים שבהם תיאר את זעזועו מהיחס לעבדים בעת נדודיו בין מחנות, ואף הפציר במושל ג'ון מרטין לגייס שחורים ללחימה לצד הפטריוטים.
לאחר המלחמה החזיק ויין בעבדים אפרו-אמריקאים, ובשלב מסוים השתלט על חוות המשפחה ועל עסק הבורסקאות במחוז צ'סטר.
הוא ירש עבד גבר בן 40 בשם טובי, שנרשם במחוז צ'סטר כ"עבד לכל ימי חייו".
בשנת 1786 קיבל לידיו מטעים מוחרמים בשם ריצ'מונד וקיו, ששטחם הכולל היה 1,134 אקרים.
47 עבדים נרכשו מאדם טונו, סמואל פוטס ואחרים.
ויין שכר מנהל מטעים שפיקח על העבודה והכווין את פעולות העבדים.
רישום אחד מציין רכישה של 9 בנים, 12 בנות, 11 נשים ו־15 גברים מאדם טונו תמורת 3,300 ליש"ט, מתוכן 990 ליש"ט שולמו בתחילה והיתרה בתשלומים על פני חמש שנים.
לוויין היה גם עבד אישי בשם "קיסר", שנקרא כך על שם הדמות ההיסטורית האהובה עליו, יוליוס קיסר.
המטעים הוחרמו והועברו רשמית לבעלותו של ויין בשנת 1786, יחד עם הלוואות מבנקאים הולנדים לצורך שיפוצים.
עם זאת, ויין נקלע במהרה לחובות כבדים בניהול המטעים.
קיימת עדות להזנחת עסקיו, שכן הרבה להשתתף באירועים פוליטיים מחוץ למדינה, במסיבות חברתיות, במפגשים עם חיילים לשעבר, בנסיעות לפנסילבניה ובטיולים תכופים.
בסופו של דבר נכשלו המטעים בשל הזנחה וחובות גדולים.
ויין התחנן בפני מכריו שיסייעו לו לעמוד בתשלומים בטרם מכר את המטעים.
בני זמנו ביקרו אותו ואת מנהל המטעים שלו על ניהול רשלני ו"יד רכה" מדי.
לאחר המלחמה חילק ויין את זמנו בין פנסילבניה לג'ורג'יה וחי חיי פרישה יחסית.
הוא ניהל תקופה קצרה עסקים פרטיים, ובהם בורסקאות בפנסילבניה ושני מטעי אורז בג'ורג'יה.
באביב 1792 קרא הנשיא ג'ורג' וושינגטון לוויין לשוב משירות אזרחי ולפקד על "הלגיון של ארצות הברית", כוח צבאי חדש שנועד להבטיח את השליטה האמריקאית בטריטוריית הצפון־מערב למען המתיישבים.
ויין מונה למפקד הבכיר בצבא ארצות הברית.
ויין היה ציר בוועידה המדינתית שאישרה את חוקת ארצות הברית בשנת 1788, אך באותה שנה הפסיד בבחירות לסנאט ולבית הנבחרים.
בסוף שנת 1790 נבחר לקונגרס השני של ארצות הברית כנציג מחוז הבחירה הראשון של מדינת ג'ורג'יה.
במהלך הקריירה הפוליטית הקצרה שלו נותר נאמן לג'ורג' וושינגטון ותמך במדיניותו.
כחבר קונגרס קידם את חיזוק המיליטריזציה של ארצות הברית והזהיר מפני מתקפות עתידיות מצד הבריטים.
הוא תמך בחקיקה שאפשרה שליחת כוח של 5,000 חיילים לשם הבטחת השליטה באדמות שהועברו לידי ארצות הברית בטריטוריה הצפון־מערבית.
יריבו הפוליטי, ג'יימס ג'קסון, האשים את מנהל הקמפיין של ויין, השופט תומאס גיבונס, בזיוף בחירות.
ועדת בית הנבחרים קבעה שאכן התרחשו זיופים בבחירות של 1790, אך האחריות יוחסה למגיסטראטים מקומיים ולא לוויין עצמו.
נערכו בחירות מיוחדות ב־9 ביולי 1792. ויין ניסה להתמודד שוב, אך נפסל בשל אי־עמידה בתנאי התושבות.
בסופו של דבר מילא ג'ון מילדג' את מושבו שהתפנה.
במהלך שהותו בג'ורג'יה עזבה אותו אשתו, לאחר שהתפשטו שמועות על קשר בינו לבין קתרין, אשתו של הגנרל נתנאל גרין.
כאזרח, מצא עצמו ויין לבסוף פושט רגל, נטוש בידי אשתו, ולימים גם מודח מתפקידו.
מלחמת צפון־מערב האינדיאנים, שהחלה בשנת 1786, הייתה כישלון חמור עבור ארצות הברית, שספגה בה שתי תבוסות קשות: מסע הרמר בשנת 1790 ותבוסתו של סנט קלייר בשנת 1791. התבוסה האחרונה הייתה הרסנית במיוחד: כוח אמריקאי של כ־1,000 חיילים ספג שיעור נפגעים של כ־97%.
תבוסת סנט קלייר נחשבת ל"תבוסה המכרעת ביותר בתולדות הצבא האמריקאי" ולתבוסה הגדולה ביותר של ארצות הברית מידי ילידים אמריקאים.
חברו הקרוב של ויין, מייג'ור גנרל ריצ'רד באטלר, נהרג בקרב, וויין טען כי חוסר הארגון בצבא האמריקאי והמאבקים הפוליטיים הפנימיים תרמו לתבוסה.
האירוע עורר זעקה ציבורית רחבה, וממשל וושינגטון נקט שורה של צעדים לשם ארגון מחדש של הצבא.
מתוך רצון לסייע בשיקום הצבא, כתב ויין לנשיא וושינגטון באביב 1789 וביקש "לארגן ולאמן חיל לגיונרי", תוך שהוא טוען כי "כבוד, עושר וכוח" בארצות הברית יכולים להיות מושגים רק באמצעות הצבא.
שר המלחמה הנרי נוקס הסכים עמו, וכתב כי "חרבה של הרפובליקה לבדה מסוגלת להבטיח ניהול צדק ראוי ושמירה על השלום", משום שלדעתו הסכמים עם שבטים אינדיאניים היו חסרי ערך.
בתקופה שבה מעמדו האישי והפוליטי של ויין היה בשפל, קרא לו וושינגטון בשנת 1792 לשוב מן החיים האזרחיים ולפקח על ארגון מחדש של צבא ארצות הברית במסגרת "הלגיון של ארצות הברית".
חרף פציעותיו, רגליו הנפוחות והתקפי המלריה החוזרים, קיבל ויין את הפיקוד.
וושינגטון אף הקצה לו תקציב יוצא דופן: כמיליון דולר, כ־83% מתקציב הממשלה הפדרלית, לשם הגדלת הצבא והבטחת השליטה בטריטוריה הצפון־מערבית.
במאי 1793 כתב ויין לנוקס כי הוא מודע למצב הקריטי של האומה הצעירה וכי יגן על כבודה "עד נשימתו האחרונה".
היסטוריונים בני התקופה ציינו כי ויין האמין ששלום בר־קיימא יושג רק לאחר שהשבטים ילמדו לכבד את עוצמת ארצות הברית והבריטים יוותרו על מוצביהם לאורך האגמים.
אף שהבריטים לא רצו במלחמה גלויה עם ארצות הברית, הם עודדו בפועל את התנגדות הקונפדרציה האינדיאנית בצפון־מערב, סיפקו לה ייעוץ, ציוד ותמיכה שאפשרו לה להתייצב מול ויין.
פיקוד על הלגיון של ארצות הברית
עם קבלת הפיקוד אמר ויין כי הוא צופה שמדובר במשימה רוויית דאגות, עייפות וקשיים, ושיידרש ממנו יותר ממה שיוכל אולי להשיג.
תפקידו הראשון היה להגדיל את מספר החיילים.
הוא הרחיב את פורט המילטון והחל בגיוס חיילים בפיטסבורג באביב 1792. אף שהגיוס היה קשה בשל זיכרון הכישלונות הקודמים, הצליח לבסוף להגדיל את הלגיון ולהקים רגימנטים חדשים, ובהם רגימנט הרגלים השלישי של ארצות הברית, הקיים עד היום.
ויין ייסד את פורט לאפייט ב־4 בספטמבר 1792, והקים בלג'נוויל מתקן אימונים בסיסי ראשון מסוגו בצבא הסדיר האמריקאי.
הוא הנהיג אימונים קפדניים על פי התקנות שחיבר הקצין הפרוסי פרידריך וילהלם פון שטויבן, וארגן את הכוח לתת־לגיונות בפיקוד בריגדיר גנרלים – מבנה שנחשב למבשר חטיבות הלחימה המודרניות.
ויין היה משמעתן נוקשה ואף הוציא להורג חיילים על עבירות חמורות, ובהן שינה בעת שמירה.
לצד הקשיחות, דאג גם לרווחת חייליו.
הוא חלק מנות ויסקי יומיות, עודד מצטיינים, ודאג לאספקה שוטפת של מזון ושתייה.
הוא חלק את תנאי המחיה הקשים עם אנשיו, וביקר אישית עמדות שמירה גם בלילות חורף קשים, דבר שחיזק את אמון החיילים בו.
במהלך המסע נתקל גם בבעיות פנימיות, בעיקר בגיוס כוחות מקנטקי, שחלקם נטשו או הגיעו מאוחר מכדי להשפיע.
למרות זאת, המשיך ויין לבנות מוצבים, ובהם פורט רקוברי, ולבלום התקפות אינדיאניות ובריטיות עקיפות.
ב־20 באוגוסט 1794 פיקד ויין על כוחות ארצות הברית בקרב פאלן טימברס, סמוך למאומי שבאוהיו של ימינו.
היה זה ניצחון מכריע שסיים למעשה את המלחמה.
לאחר הקרב נקט הצבא האמריקאי מדיניות של "אדמה חרוכה", והשמיד כפרים, שדות ומאגרי מזון של השבטים כדי למנוע את התאוששותם.
ויין ניהל לאחר מכן משא ומתן על חוזה גרינוויל, שנחתם ב־3 באוגוסט 1795, וסיים רשמית את המלחמה.
הוא הבטיח לשבטים כי אדמות מסוימות יישארו בידיהם, וסיפק מזון וציוד חקלאי כמחווה של רצון טוב.
עם זאת, הבטחות אלו נשחקו לאחר מותו, כאשר מתיישבים אמריקאים המשיכו להתרחב מערבה.
במהלך הפיקוד נבגד ויין בידי סגנו, הגנרל ג'יימס וילקינסון, ששימש בסתר כמרגל ספרדי.
וילקינסון ניסה לחבל בפעילות הלגיון, עיכב אספקה והפיץ מכתבי השמצה אנונימיים.
לאחר שנתפסו שליחים ספרדים עם תשלומים עבורו, ניסה ויין להעמידו למשפט צבאי, אך חלה בכיב קיבה ונפטר ב־15 בדצמבר 1796, בטרם הושלם ההליך.
ויין מת בדרכו חזרה ממוצב צבאי בדטרויט לפנסילבניה.
הועלו השערות שמעולם לא הוכחו כי וילקינסון היה מעורב בהרעלתו.
הוא נקבר תחילה בפורט פרסק אייל.
בשנת 1809 הוציא בנו את גופתו, הפריד את העצמות והעביר אותן לקבר המשפחה בכנסיית סנט דייוויד בפנסילבניה.
שרידים נוספים נמצאו מחדש בשנת 1878, וכך יש לוויין שני אתרי קבורה מוכרים.
הרפורמות של ויין בצבא נחשבות לניסיון הראשון של ארצות הברית להעניק אימון בסיסי מסודר לצבא סדיר.
נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט שיבח אותו כאחד הגנרלים הלוחמים הטובים בתולדות המדינה.
עם זאת, מורשתו שנויה במחלוקת בשל תמיכתו בעבדות ומדיניותו כלפי שבטים אינדיאניים.
לצד הישגיו הצבאיים, בני דורו והיסטוריונים מאוחרים הצביעו על פגמים באופיו: פזרנות, חיי הוללות, שתייה מרובה ומזג חם.
למרות זאת, דמותו הותירה חותם עמוק על הצבא האמריקאי.
בני משפחתו מילאו תפקידים פוליטיים וצבאיים בולטים.
יער ויין הלאומי באוהיו נקרא על שמו, וכך גם פסלים, בולים וימי זיכרון שונים, אם כי חלקם עוררו מחלוקות ציבוריות בשל מורשתו המורכבת.
אנתוני ניו היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי מווירג'יניה ומקנטקי.
ניו נולד ב-1747 במחוז גלוסטר שבמושבת וירג'יניה.
הוא השלים לימודי הכנה, למד משפטים והוסמך כעורך דין.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שירת כקולונל במיליציה של וירג'יניה בשנים 1780–1781.
לאחר סיום הקריירה הפוליטית שלו עסק בחקלאות.
אנתוני ניו נפטר ב־2 במרץ 1833 באחוזתו שנקראה "Dunheath" סמוך לאלקטון, קנטקי, ונקבר בבית הקברות המשפחתי שבאחוזה.
אנתוני מייקל פארקר הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד, וכיום משמש כג'נרל מנג'ר של קבוצת ה-NBA אורלנדו מג'יק.
פארקר, המתנשא לגובה של 1.98 מטר, מוכר בישראל בעיקר בזכות שנותיו כשחקן בקבוצת מכבי תל אביב, אותה הוביל לשלוש זכיות באליפות אירופה.
נחשב לאחד מהשחקנים הטובים באירופה בכל הזמנים ומהזרים הבולטים בהיסטוריה של הליגה הישראלית.
פארקר, יליד נייפרוויל, אילינוי, עשה את צעדיו הראשונים בענף הכדורסל במדי מכללת בראדלי, בה שיחק 112 משחקים, במהלכם רשם ממוצעים מרשימים של 15.0 נקודות, 5.7 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים.
ההצלחה היחסית שלה זכה בקולג', הביאה את קבוצת ה-NBA, ניו ג'רזי נטס, לבחור אותו במקום ה-21 בדראפט של שנת 1997. פארקר הועבר מיד לקבוצת NBA אחרת, פילדלפיה 76', שבה שיחק 39 משחקים בלבד מבלי להותיר חותם מיוחד עקב היותו מחליף לאלן אייברסון.
באוגוסט 1999 עבר לקבוצת אורלנדו מג'יק, שבה שיחק כ-16 משחקים עם ממוצעים של 3.6 נקודות ו-1.7 ריבאונדים למשחק, ובהמשך העונה עבר לשחק בליגת הכדורסל CBA, שבה שיחק ביחד עם מייסאו באסטון בקבוצת קוואד סיטי ת'אנדר .
בקוואד סיטי שיחק 26 משחקים והשיג ממוצע של 30 דקות וכ-12 נקודות למשחק.
חוסר ההצלחה של פארקר בליגת ה-NBA גרם לו לשקול הצעות ממקומות אחרים, כולל מאירופה, שבמהלך השנים הפכה למוקד משיכה רציני לכדורסלנים אמריקאים שלא מוצאים את מקומם ב-NBA.
בעונת 2000/2001 עבר פארקר לשחק במכבי תל אביב, קבוצתו הראשונה מחוץ לארצות הברית.
פארקר המשיך במכבי תל אביב בעונת 2001/2002 ועזר לקבוצה לזכות בשני התארים המקומיים ולהעפיל לפיינל פור של היורוליג, ליגת הכדורסל האירופית המאוחדת, שנערך בבולוניה, איטליה שם הפסידה מכבי תל אביב בחצי הגמר לפנאתינייקוס.
בתחילת עונת 2002/2003 החליט פארקר לקחת הפסקה ממשחק הכדורסל עקב הולדת בנו הראשון, ואת המחצית הראשונה של עונה זו בילה בביתו שבארצות הברית.
בינואר 2003 הצטרף לקבוצה האיטלקית, וירטוס רומא, והיווה גורם מרכזי בהעפלת הקבוצה לחצי גמר הפלייאוף של הליגה האיטלקית, מה שהקנה לה מקום ביורוליג בעונה שלאחר מכן.
פארקר הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע היורוליג מול קהל ביתי בפיינל פור שנערך בהיכל הספורט יד אליהו, לאחר ניצחון בגמר על סקיפר בולוניה האיטלקית בתוצאה 118-74, במשחק ששבר שיאים בינלאומיים רבים.
פארקר נבחר ל-MVP של פיינל פור היורוליג, ובנוסף סייע למכבי לזכות פעם נוספת באליפות ישראל ובגביע המדינה, ונבחר כשחקן המצטיין של הליגה הישראלית לאותה עונה.
גם בעונת 2004/2005 הוביל פארקר את מכבי תל אביב לצדו של שארונאס יאסיקביצ'יוס לשלושה תארים (גביע המדינה, אליפות וגביע היורוליג).
כמו כן זכה בתואר ה-MVP של היורוליג ונבחר לחמישיית העונה ביורוליג יחד עם ניקולה וויצ'יץ' ושאראס.
הממוצעים שלו ביורוליג היו 17.9 נקודות, 5.3 ריבאונדים ו-3.5 אסיסטים למשחק.
דירוג היורוליג הכללי שלו היה 25.3 נקודות.
בעונת 2005/2006, פארקר המשיך להוביל את הקבוצה וזכה שוב בתואר ה-MVP של היורוליג למרות שמכבי תל אביב עצמה לא הצליחה לזכות שוב בתואר, אחרי הפסד בגמר היורוליג 73:69 לצסק"א מוסקבה.
בסך הכל קלע פארקר 1804 נקודות במדי מכבי תל אביב במשחקיה באירופה והוא נמצא במקום ה-6 בטבלת קלעי הקבוצה המובילים בגביעי אירופה בכל הזמנים.
ב-13 ביולי 2006 חתם פארקר בקבוצת טורונטו ראפטורס המשחקת בליגת ה-NBA.
פארקר עבר לטורונטו זמן מה לאחר סל ניצחון במשחקה של מכבי מול טורונטו שהותיר רושם על הקבוצה וגרם לה להתעניין בו ובסופו של דבר להביאו לקבוצה.
הסכום אותו הרוויח פארקר בראפטורס מוערך בכ-12.5 מיליון דולרים למשך 3 עונות, אשר מתוכם נאלץ לשלם כמיליון דולר פיצויים למכבי תל אביב בנוסף לחצי מיליון הדולרים ששילמו הראפטורס למכבי בשל שחרור שחקן תחת חוזה.
בעונת , שותף פארקר ב-73 משחקים בעונה הסדירה ופתח בכולם בחמישייה.
את העונה הסדירה סיים עם ממוצעים נאים של 12.4 נקודות, 3.9 ריבאונדים, 2.1 אסיסטים למשחק.
בפלייאוף שיחק את כל 6 המשחקים של הראפטורס, פתח בחמישייה בכולם וסיים עם ממוצעים של 15.2 נקודות, 5.3 ריבאונדים, 1.0 אסיסטים למשחק.
קבוצתו של פארקר, טורונטו ראפטורס, סיימה את העונה הסדירה במקום השלישי במזרח (אם כי לפי יחס הפסדים ניצחונות היא הייתה חמישית בלבד אך עקב סיומה במקום הראשון בבית שלה היא הוגדרה כ"ראש בית"), באופן מפתיע, ופארקר נחשב לאחד מארבעת השחקנים הבולטים בקבוצה, יחד עם כריס בוש, חוסה קלדרון וטי.ג'יי פורד.
ב-13 ביולי 2009 חתם פארקר על חוזה בן כ-6 מיליון דולרים לשנתיים בקבוצת קליבלנד קאבלירס, ושיתף פעולה עם לברון ג'יימס ושאקיל אוניל.
בעונתו האחרונה ככדורסלן, עונת , שיתף פעולה עם הישראלי הראשון ב-NBA, עומרי כספי, שעבר בתחילת עונה זו בטרייד מהסקרמנטו קינגס לקליבלנד.
בשתי הקבוצות שבהן שיחק, בטורונטו ובקליבלנד, בחר להופיע עם גופייה מספר 18 משום שמספר זה מסמל בגימטריה את המילה "חי".
ב-28 ביוני 2012 הודיע פארקר על פרישה מהכדורסל.
ב-19 באוגוסט 2012 פורסם כי מונה לתפקיד סקאוט (מגלה כישרונות) של קבוצת אורלנדו מג'יק.
ב-4 באוקטובר 2016 קיימה מכבי תל אביב טקס הוקרה לכבודו לפני משחק הכנה מול דרושפאקה.
באותו ערב נכנס פארקר להיכל התהילה של המועדון.
ב-2017 מונה פארקר לג'נרל מנג'ר של קבוצת הפיתוח של אורלנדו מג'יק, לייקלנד מג'יק.
ב-2021 שב לאורלנדו מג'יק ומונה לעוזר הג'נרל מנג'ר שלה, וביולי 2023 קודם לתפקיד הג'נרל מנג'ר.
פארקר הוא נוצרי, בנם של לארי ושרה פארקר.
יש לו אח גדול, מרקוס ששיחק כדורסל בבית הספר התיכון, ואחות קטנה ממנו, קנדיס, ששיחקה עד עונת 2022–2023 בליגת ה-WNBA.
היא זכתה פעמיים בתואר MVP של העונה הסדירה ב-WNBA ואף הייתה לאישה השנייה בהיסטוריה שהטביעה בליגה זו.
פארקר למד באוניברסיטת בראדלי כימיה בתחילה, ולאחר מכן החליף למדעי הרוח.
בצעירותו נישא לתמי, וב-2002 נולד להם ילדם הראשון.
אנתוצרוטה (שם מדעי: Anthocerotophyta) - קבוצה של טחבים או צמחים שאינם וסקולריים המוגדרים תחת מחלקת האנתוצרוטה.
אנתוני קידיס הוא מוזיקאי וזמר אמריקאי, סולן להקת הרוק רד הוט צ'ילי פפרז.
קידיס נולד בגרנד ראפידס שבמישיגן, ארצות הברית.
קידיס בנם של בלאקי דמט ומרגרט נובל.
סבו מצד אביו היה בן למהגרים ליטאים (שם המשפחה קידיס הוא ליטאי), ומלבד כך למשפחתו שורשים אנגליים, איריים, הולנדיים, צרפתיים ומוהיקנים.
הוריו התגרשו כשהיה בן 3. יש לו שתי אחיות ואח למחצה.
בילדותו ובנעוריו השתתף קידיס כשחקן בסרט "נקודת פריצה" ואחרים, כיום הוא ממשיך לשחק מדי פעם בתפקידי משנה קטנים.
אחד הסרטים האחרונים שבהם שיחק הוא "F.I.S.T" בכיכובו של סילבסטר סטאלון, בתפקיד בנו של הגיבור.
בנעוריו הושפע קידיס מהמוזיקאים סטיבי וונדר, סליי סטון (Sly and the Family Stone), גרנדמאסטר פלאש אנד דה פיוריוס פייב (Grandmaster Flash and the Furious Five), וגם מג'ימי הנדריקס, איגי פופ, ג'יימס בראון, הנרי רולינס ולד זפלין.
את השפעתם ניתן לזהות במוזיקה של הרד הוט צ'ילי פפרז.
לאחר מותו של הלל סלובק (חבר להקת רד הוט צ'ילי פפרז לשעבר) ממנת יתר ב-25 ביוני 1988, שהה קידיס בכפר נידח במקסיקו לתקופה שבמהלכה התנקה מסמים.
בשנת 1992 השתתף בסרטון נגד שימוש בסמים בשם "Trip on This" שבו השתתפו גם הלהקות ג'יינס אדיקשן והביסטי בויז.
בשנת 2004 הוציא אנתוני קידיס אוטוביוגרפיה בשם "Scar Tissue" בהוצאת Hyperion.
שיר באותו שם יצא קודם לכן באלבום Californication.
הספר הגיע למקום 17 ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
קידיס הוא טבעוני, מתאמן באופן קבוע בשיטת המדיטציה "ויפאסאנה" ומתעניין בקבלה.
ב-2 באוקטובר 2007 נולד לקידיס ולדוגמנית הת'ר קריסטי בן.
קידיס וקריסטי נפרדו ביוני 2008.
אנתוני מקלאוד קנדי (בשם מלא באנגלית: Anthony McLeod Kennedy; נולד ב-23 ביולי 1936) הוא שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לשעבר.
היה הקול המתנדנד והמכריע בהכרעות רבות של 4–5 בין שמרנים לליברלים בבית המשפט העליון, עד לפרישתו
הוא אינו קשור למשפחת קנדי.
למד לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת סטנפורד, לאחר שלמד שנה אחת גם בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בשנת 1961 סיים תואר במשפטים מבית הספר הרווארד למשפטים.
במשך שנים רבות היה פרופסור למשפט חוקתי באוניברסיטת הפאסיפיק בקליפורניה וכיהן בוועדות משפטיות שונות מטעם הממשל.
ב-1975 מונה על ידי ג'רלד פורד לשופט בבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית, השוכן במערב היבשת.
ב-1987 לא הצליח רונלד רייגן למנות את רוברט בורק לשופט עליון, הואיל והסנאט היה בשליטת המפלגה הדמוקרטית והדמוקרטים התנגדו לעמדותיו.
שופט אחר שבו חפץ רייגן נאלץ לפרוש אחרי שהתברר כי עישן מריחואנה.
קנדי היה המועמד השלישי וזכה באישור פה אחד של הסנאט, מצד שתי המפלגות.
הוא החל בכהונתו בפברואר 1988.
בתפקידו מצטייר קנדי כשמרן בנושאים כלכליים וכאיש האמצע בעניינים חברתיים.
בדרך כלל, הוא נוטה להגדיל את זכויות המדינות על חשבון הממשל הפדרלי.
בתחילת כניסתו לתפקיד הצטייר קנדי כשמרן בדמותו של אנטונין סקאליה, אולם השניים התרחקו מאוד עם הזמן וכמה מפסיקותיו של קנדי בזכות חירויות הפרט גדושות ברטוריקה ליברלית נלהבת.
השימוש שעשה בחוקיהן של אומות אחרות עורר זעם רב בקרב פוליטיקאים שמרנים עד כדי קריאות להדחתו שנשמעו בפי גורמים בימין הדתי באמריקה.
קנדי הפתיע כשקבע בפסק דין קלו נגד ניו לונדון כי זכותן של הרשויות להפקיע רכוש פרטי על מנת לאפשר פיתוח אזור בידי יזמים.
בכך הצטרף לשופטים הליברלים שסברו כי התיקון החמישי לחוקה, בו נקבע כי רכוש פרטי יכול להילקח לשימוש ציבורי רק בהינתן פיצוי הולם לבעל הרכוש, מקיף כ"שימוש ציבורי" גם העברת רכוש מגורם פרטי אחד לאחר.
בבחירות 2000, בפסק דין שהכריע את גורל ספירת הקולות בפלורידה, הצטרף קנדי לרוב השמרני שנתן את הנשיאות לג'ורג' בוש וכתב את פסק הדין מטעם בית המשפט.
בכך עמד בלחצים רבים שהפעילו עליו השופטים הליברליים, שראו בו את הקול הצף.
הוא הצטרף לשמרנים גם כשסבר שהצבת עשרת הדיברות בבית משפט אינה מפרה את הפרדת הדת מהמדינה, הקבועה בתיקון הראשון.
מנגד, קנדי גם הצטרף למחנה הליברלי בבית המשפט במספר פסיקות, ביניהן הפסילה של בית המשפט העליון של ארצות הברית את החוק הפדרלי ששלל הטבות מזוגות חד-מיניים ביוני 2013, כאשר היה לקול המכריע בין המחנה הליברלי לשמרני בבית המשפט.
הוא גם תמך בחוקיות רפורמת הבריאות של הנשיא ברק אובמה, חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, בעתירה שהוגשה נגד סעיף מרכזי בחוק, כשהצטרף לדעת הרוב בהחלטת 3–6 שופטים ב-25 ביוני 2015.
בפסק הדין התקדימי אוברגפל נגד הודג'ס ב-26 ביוני 2015, היה קנדי לקול המכריע בהחלטה שהתקבלה ברוב של 4–5, בה נקבע כי נישואים חד-מיניים הם זכות חוקתית בכל 50 המדינות של ארצות הברית.
ב-27 ביוני 2018 הודיע קנדי לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על פרישה מכהונתו בבית המשפט העליון.
הפרישה נכנסה לתוקפה ב-31 ביולי 2018.
אנתוציאנין הוא הפיגמנט שמקנה לחלקים שונים בצמח את צבעם האדום.
האנתוציאנין מהווה מנגנון הגנה לצמח, מכיוון שהוא מסנן קרינת UV.
מנגנון הסינון של האנתוציאנין פועל במגוון של צמחים.
בצמחים שונים העלים הצעירים הם בעלי גוון אדום (כך למשל בעלי הורד והחרוב).
האתוציאנין מגן על העלים הצעירים אשר אינם מפותחים דיים, ומספק להם הגנה מוגברת מפני קרינה.
הצבע האדום של התפוח, התות ושאר פירות אדומים וסגולים נובע מנוכחותו של פיגמנט האנתוציאנין.
גם הפרחים הסגולים והאדומים (כגון רותם, רקפת וכלנית), מעידים על הימצאות האנתוציאנין.
כמו כן לאחר חיתוך של כרוב אדום נראים סימנים בצבע סגול כיוון שכרוב מכיל אנתוציאנין.
בגפנים האנתוציאנין מושפע מהחומציות ונותן לענב צבע הנע בין אדום לכחול.
מנגנון האנתוציאנין הקנה יתרון אבולוציוני לצמחים יבשתיים.
על כן ניתן להסביר את הימצאותו של הפיגמנט בצמחים רבים כל כך.
קצב ייצור האנתוציאנין בצמח משתנה בהתאם לתנאי הסביבה שבהם הצמח מצוי.
כך משפיעים על ייצור האנתוציאנין גורמים שונים, כגון: עוצמת אור, טמפרטורה, וסוג הקרקע בה גדל הצמח.
בצמח קיים מנגנון ויסות כימי, אשר שולח מסרים כימיים לייצור אנתוציאנין כאשר הצמח מצוי במצב עקה (סטרס) או כאשר עלי הצמח עדיין לא מפותחים דיים (צעירים).
ככל שכמות האנתוציאנין בצמח תהיה גדולה יותר, כך קצב הפוטוסינתזה שיבצעו העלים יהיה איטי יותר.
ככל שעוצמת האור תהיה חזקה יותר, כך הצמח ייצר יותר אנתוציאנין.
אנתוני פרקינס היה שחקן קולנוע אמריקני, הידוע בעיקר בזכות תפקיד הרוצח הסדרתי נורמן בייטס במותחן האימה הקלאסי של אלפרד היצ'קוק "פסיכו" (1960).
הוא נולד בניו יורק שבמדינת ניו יורק.
היה בנו של שחקן התיאטרון והקולנוע אוסגוד פרקינס, שנפטר כשאנתוני היה בן 5. תפקידו הראשון בקולנוע היה בסרטו של ג'ורג' קיוקור "השחקנית" (1953).
בשלוש השנים שלאחר מכן הופיע בטלוויזיה.
הוא שב לקולנוע בסרטו של ויליאם ויילר "שכנוע ידידותי" (1956), עליו קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1957 זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית תגלית השנה.
בהמשך כיכב בסרטים מצליחים כגון "The Tin Star", "השדכנית", "היכלי ירק", "תשוקה בצל האילנות", ו"על החוף".
ב-1960 כיכב בתפקיד חייו כנורמן בייטס ב"פסיכו", תפקיד שילווה את פרקינס כל חייו.
הופעתו המדויקת והמצמררת בתפקיד הרוצח הסכיזופרן הייתה בעיני רבים ראויה לזכייה בפרס אוסקר, אולם הוא כלל לא היה מועמד.
באותה שנה שיחק בסרט "סיפור בדים" לצידה של ג'יין פונדה.
שנה אחר כך הופיע בדרמה הרומנטית "Goodbye Again" ("האם את אוהבת את ברהמס?"), בה גילם בחור מלנכולי המתאהב באינגריד ברגמן.
על תפקידו בסרט הוא קיבל את פרס פסטיבל קאן 1961 כשחקן הטוב ביותר.
פרקינס הבין אז כי מקומו בתעשיית הקולנוע האירופאית ולא בהוליווד, מאחר שבהוליווד הוא מזוהה לחלוטין עם דמותו ב"פסיכו", ויגלם בשל כך רק תפקידים של רוצחים פסיכופתים.
הוא כיכב שם, בין השאר, בתפקיד הראשי בסרטו של אורסון ולס "המשפט" (1962), על פי הרומן של פרנץ קפקא.
הוא חזר להוליווד ב-1968 בסרט "Pretty Poison", הישר לתפקיד של בחור מעורער בנפשו היוצא למסע פשע יחד עם מעודדת תיכון, בסרט המשלב בין "בוני וקלייד" ל"פסיכו".
שנתיים לאחר מכן שיחק בתפקיד משני בסרט המלחמה "מלכוד 22", על פי הרומן של ג'וזף הלר.
בהמשך העשור הופיע בשורה של סרטים זניחים, דבר שגרם לו לפנות אל התיאטרון, שם כיכב בהצגה "קומדיה רומנטית" (החל מנובמבר 1979), בה הופיע לצד מיה פארו.
מאוחר יותר שב לגלם את דמותו של נורמן בייטס בשלושה סרטי ההמשך ל"פסיכו", במהלך שנות השמונים, לאחר מותו של היצ'קוק.
את "פסיכו 3" אף ביים בעצמו.
בנוסף, הוא התנסה בתסריטאות, כשכתב את התסריט לסרט המתח של הרברט רוס "The Last of Sheila" משנת 1973. ב-1974 שיחק בסרט רצח באוריינט אקספרס בבימויו של סידני לומט.
ב-1990 פרקינס שב בפעם האחרונה לפני מותו בסרט ההמשך של היצ'קוק בשם "פסיכו 4: ההתחלה" שמדבר על ילדותו של נורמן בייטס.
באופן מפתיע סרט זה שודר בטלוויזיה ולא הוקרן בקולנוע, בגלל בעיות תקציב, אך זכה לרייטינג גבוה.
ב-9 באוגוסט 1973 נישא פרקינס לצלמת ברי ברנסון.
נולדו להם בהמשך שני בנים: השחקן אוז פרקינס (נולד ב-2 בפברואר 1974), והמוזיקאי אלביס פרקינס (נולד ב-9 פברואר 1976).
פרקינס היה ביסקסואל וניהל מערכות יחסים עם גברים במהלך שנות החמישים והשישים, בהן ניהל מערכת יחסים בת שש שנים עם הרקדן-כוריאוגרף, גרובר דייל, טרם נישואיו לשחקנית ברי ברנסון.
הוא טען שהיה הומוסקסואל באופן מוחלט עד לסוף שנות השלושים לחייו, אז פגש את השחקנית ויקטוריה פרינסיפל.
פרקינס נפטר ב-12 בספטמבר 1992 בגיל 60 מסיבוכים של מחלת האיידס.
יום לפני ציון 9 שנים למותו, אלמנתו, ברי ברנסון, נהרגה בפיגועי 11 בספטמבר, כשהייתה בטיסה 11 של אמריקן איירליינס, כשהמטוס התרסק במגדל הצפוני.
אנתוני רולי הוא נגן לאוטה בריטי, מייסדו ומנהלו של הרכב נגני מוזיקה עתיקה בשם הקונסורט למוזיקה.
כמו כן, רולי הוא מחבר הספר "נגינה: גילוי אורפיאוס הכמוס".
רולי, יליד לידס, החל את הקריירה המוזיקלית שלו כנגן גיטרה קלאסית, תלמידו של הקטור קווין באקדמיה המלכותית למוזיקה.
התעניינותו במוזיקה עתיקה דחפה אותו ללמוד נגינה בלאוטה בכוחות עצמו.
את הקונסורט למוזיקה הקים יחד עם ג'יימס טיילר, נגן לאוטה וויול.
בשנת 1978 קיבל הקונסורט מענק מן המועצה הבריטית לאמנויות שיחד עם חוזה הקלטות עם חברת דקה אפשר לחברי ההרכב להתחיל בהתמחות ארוכה ברפרטואר המדריגל.
רולי הקליט מוזיקה משל מלחינים אלמונים יחסית מן המאה ה-17, כמו ג'ון קופראריו, סיג'יזמונדו ד'אינדיה, ביאג'ו מאריני, ברברה סטרוצי, ז'אק דה ורט ואחרים.
אנתוני פלית' הוא צ'לן אנגלי, שהתמחה בביצוע נכון היסטורית של מוזיקה מהמאה ה-18 וה-19 בכלים אותנטיים לתקופה.
אנתוני פלית' למד נגינה בצ'לו אצל אביו, הצ'לן הנודע ויליאם פלית', בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון, שם זכה במדליית זהב בשנת 1966. ההקלטה הראשונה שלו הייתה בגיל 13, ל-BBC.
הוא ייסד את שלישיית גאליארד (עם טרוור פינוק, צ'מבלו וסטיבן פרסטון, טרברסו), והופיע עמה משנת 1965 עד התפרקותה בשנת 1972.
הוא הקליט את מכלול הסונאטות של ג'מיניאני (עם כריסטופר הוגווד) ושל ויוואלדי (עם רוברט וולי וסוקי טאוב, טריו סונאטות של הנדל וקורלי ומוזיקה קאמרית מאת יוהאן סבסטיאן באך עם הקבוצה הקאמרית של התזמורת האנגלית.
עם נגן פסנתר הפטישים מלווין טאן הקליט את כל הסונאטות והוואריציות לצ'לו ופסנתר של בטהובן.
אנתוני פלית' איננו מגביל את עניינו לביצועים אותנטיים; הוא מנגן בצ'לו מודרני והרכב הצ'לו שלו ביצע והקליט את ה"באכיאנאס ברזילראס" מס' 1 ו-5 של הייטור וילה-לובוס.
פלית' התמנה לפרופסור לצ'לו בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בשנת 1969 ובקולג' המלכותי למוזיקה ב-1986.
לצד הופעותיו במוזיקה קלאסית, ניגן גם בפסקולי סרטים רבים, בין השאר "היינו חיילים" של ניק גלניס-סמית' ו"גלדיאטור" של הנס צימר וליסה ג'רארד.
אנתוני סנטאסירה היה שחמטאי אמריקאי.
בשנת 1923 חלק סנטאסירה מקום 13-14 בתחרות אגם הופטקונג (ניצחו: אברהם קופצ'יק ופרנק מרשל).
בשנת 1924 הגיע למקום השלישי בתחרות ניו יורק אחרי פרנק מרשל וקרלוס טורה רפטו .
בשנת 1927 חלק מקום שלישי-רביעי בתחרות ניו יורק (ניצח: אלברט פינקוס).
בשנת 1928 ניצח סנטאסירה בתחרות בופלו, ובשנת 1929 הגיע למקום השלישי אחרי הרמן שטיינר ויעקב ברנשטיין.
בשנת 1930 חלק מקום ראשון בתחרות אוטיקה עם נורמן לסינג.
בשנת 1931 הגיע למקום השביעי בתחרות ניו יורק (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה) וחלק מקום שלישי-רביעי בתחרות רומא (אליפות מדינת ניו-יורק- ניצח: פרד ריינפלד).
בשנת 1934 חלק מקום 9-10 בתחרות סירקוז (ניצח: שמואל רשבסקי).
בשנת 1935 הגיע למקום השביעי בתחרות מילווקי (ניצח: ראובן פיין).
בשנת 1938 חלק מקום 10-11 באליפות השנייה של מדינת ניו-יורק (ניצח: שמואל רשבסקי).
באותה שנה הגיע למקום החמישי בתחרות בוסטון (ניצחו: ישראל הורוביץ ויצחק קשדן).
בשנת 1944 סנטאסירה הגיע למקום השני, אחרי שמואל רשבסקי באליפות הפתוחה ה-45 של ארצות הברית שהתקיימה בבוסטון, וניצח בתחרות הפתוחה ה-46 שהתקיימה בשנת 1945.
בדו-קרב ההיסטורי של שנת 1945 בין נבחרות ארצות הברית וברית המועצות, דו-קרב שהתקיים באמצעות הרדיו שיחק סנטאסירה נגד דוד ברונשטיין והפסיד בשני משחקיו.
בשנת 1949 הגיע למקום השני, אחרי סנדרין באליפות הפתוחה של ארצות הברית.
סנטאסירה ניצח בתחרות באיטליה בשנת 1953, וניצח את בובי פישר הצעיר בשנת 1957 בתחרות פתוחה.
באותה שנה בובי פישר כבר היה אלוף הנוער של ארצות הברית וכן ניצח באליפות הפתוחה של ארצות הברית לבוגרים.
סנטאסירה היה מורה למתמטיקה בתיכון.
תחביביו כללו כתיבה יצירתית וציור תמונות שמן.
בנוסף כתב בצורה נרחבת על נושאי שחמט בביטאון American Chess Bulletin.
אנתופיליט הוא מינרל אינוסיליקטי (סיליקט במבנה בצורת שרשרת) של ברזל, מגנזיום והידרוקסיד, השייך לקבוצת האמפיבול.
נוסחת המבנה הכימי של האנתופיליט היא .