tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד לראשות המועצה מול ראש המועצה המכהן וסאם נבואני, כמאל עאמר וסלים טריף.
בסיבוב הראשון של הבחירות זכה כבישי ל-30.19% מהקולות ועלה לסיבוב השני מול וסאם נבואני שזכה ל-29.51% מהקולות.
בסיבוב זה נבחר לראשות המועצה לאחר שגרף 53.17% מהקולות לעומת 46.84% לנבואני.
הוא בעל תואר שני בניהול מערכות חינוך, מאוניברסיטת חיפה.
ותואר ראשון במדעים בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה, מהטכניון.
הוא נשוי למורן ואב לשניים.
חוסה אנטוניו פרננדס פומארס (בספרדית: José Antonio Ferrández Pomares, נולד ב-3 בדצמבר 1989), המכונה חוסאן, הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות המגן והקיצוני באלצ'ה.
חוסאן סיים את קריירת הנוער שלו באלצ'ה אך החל את הקריירה הבוגרת שלו בקבוצות מהליגות האזוריות בספרד, לפני שחתם בלה אויה לורקה מהליגה הספרדית הרביעית בשנת 2011. לאחר שסייע לקבוצה לעלות לליגה השלישית, הוא חתם בגרנדה מלה ליגה ב-2014 והושאל מיד לווסקה מהליגה השלישית.
לאחר שובו, חתם באלקורקון מהליגה השנייה ב-2015. בעקבות מעט דקות משחק, הוא הושאל לאוניון קאטוליקה מורסיה מהליגה השלישית, איתה העפיל לליגה השנייה.
בהמשך שיחק גם באלבסטה לפני ששב לאלצ'ה ב-2018.
עם אלצ'ה, חוסאן היה חלק מרכזי בעליית הקבוצה ללה ליגה בעונת 2019/2020. ב-4 ביולי 2025, לאחר שסייע לקבוצה לעלות שוב לליגה הבכירה, חתם על הארכת חוזה לשנה נוספת.
חוסאם אל-אסטל הוא מייסד וראש מיליציה פלסטינית המתנגדת לחמאס בשם "כוח התקיפה נגד טרור", שאותה הקים בשנת 2025 בח'אן יונס, במתכונת דומה למיליציה שהקים יאסר אבו שבאב במזרח רפיח.
שתיהן הוקמו על רקע מלחמת חרבות ברזל והשלכותיה.
אל-אסטל הוא פלסטיני תושב ח'אן יונס, ובסיסה של המיליציה שהקים הוא בכפר קיזאן א-נג'אר.
אל-אסטל שירת בעברו בשירות הביטחון המסכל של הרשות הפלסטינית ברצועת עזה.
ב-2022 האשים אותו ממשל חמאס בשיתוף פעולה עם ישראל מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, ובראשו מעורבותו ברצח המדען הפלסטיני פאדי אל-בטש במלזיה בשנת 2018. בעקבות זאת בית המשפט הצבאי של חמאס בעזה גזר עליו עונש מוות.
במהלך שנת 2025 חבר אל-אסטל למיליציה שהקים יאסר אבו שבאב במזרח רפיח, ובהמשך הקים אזור בטוח בכפר קיזאן א-נג'אר שבנפת ח'אן יונס, כדי לספק מזון, מים ומקלט למשפחות שנמלטו ממקום מגוריהן במהלך מלחמת חרבות ברזל.
הוא טוען כי המיליציה שלו מקבלת ציוד ותמיכה מישראל וכי יש ביניהם תיאום.
אל-אסטל הצהיר כי האזור נמצא תחת אחריותו הישירה, תוך שהוא מכיר בתיאום עם יאסר אבו שבאב, השולט באזורים ממזרח לרפיח ובחלקים ממזרח ח'אן יונס, אם כי הוא פועל באופן עצמאי ממנו.
בעיתון הארץ וערוץ 12 נטען כי מיליציות אלו פועלות תחת פיקוח ישיר של השב"כ, ומוטלות עליהן משימות מודיעין, כולל ניטור אזורים שרוקנו ממחבלי חמאס, וכן שמירה על ביטחון באזורי עקורים בדרום רצועת עזה.
על פי הדיווח, מיליציות אלו אינן מקבלות נשק ישראלי ישירות, אלא מצוידות בנשק שהוחרם במהלך המלחמה.
חוסה גספר רודריגס דה פרנסיה (6 בינואר 1766 – 20 בספטמבר 1840) היה פוליטיקאי ועורך דין פרגוואי ומנהיגה הראשון של פרגוואי העצמאית.
אביו היה חוואי ברזילאי אשר גידל טבק.
מוצאו של אביו היה מעורב, ופרנסיה נראה מבחינה חיצונית כמולאט.
פרנסיה קיבל תואר דוקטור בתאולוגיה, באוניברסיטת מונסרט בקורדובה.
הוא נועד להיות כומר, אך מעולם לא נכנס לשורות הכמורה.
ב-1790 קיבל משרת מרצה לתאולוגיה באוניברסיטה באסונסיון, ובמקביל למד משפטים.
כעורך דין ייצג נאמנה את המעמדות החלשים בחברה - העניים והחוואים הפשוטים.
ב-1809 מונה לראש המועצה (Cabildo) מטעם השלטון הקולוניאלי הספרדי באסונסיון.
זהו התפקיד הגבוה ביותר שיכול היה לשאוף אליו בשל מוצאו המעורב.
ב-14 במאי 1811 הכריז העם הפרגוואי על עצמאות משלטון ספרד, ופרנסיה הצטרף לחונטה השלטת.
הכוח האמיתי היה בידי הצבא, אך כשרונותיו של פרנסיה משכו את תשומת לבו של העם.
באוקטובר 1811 היה פרנסיה הכוח המניע מאחורי הברית עם שליטי ארגנטינה.
ארגנטינה הכירה בעצמאות פרגוואי וכרתה עמה ברית צבאית.
היה זה הישג מדיני מן המעלה הראשונה, והוא יוחס לחכמתו וניסיונו הבינלאומי של פרנסיה.
לאחר כריתת הברית, בשל אי שביעות רצונו מן התפקיד שמילא הצבא בשלטון בפרגוואי, פרש פרנסיה לבקתה בכפר קטן ליד אסונסיון.
משם המשיך לפעול כנגד החונטה השלטת.
בה בעת, הבינה ארגנטינה כי רומתה בברית של 1811, ושלחה נציגים על מנת לפתוח מחדש את השיחות.
בנובמבר 1812 קראה החונטה לפרנסיה לחזור על מנת לנהל את השיחות עם ארגנטינה, אשר עתה הביעה את רצונה באיחוד עם פרגוואי, שמשמעותו המעשית הייתה סיפוחה של פרגוואי הקטנה לארגנטינה הגדולה.
פרנסיה היה עתה הדמות החזקה בממשל בפרגוואי.
כאשר הגיע השליח הארגנטיני, הררה, לפרגוואי במאי 1813 נאמר לו שהוא צריך לחכות לישיבה של הקונגרס של פרגוואי שתתקיים בספטמבר.
הקונגרס, שהתכנס ב-30 בספטמבר 1813 כלל למעלה מאלף נציגים.
לראשונה, לכל אזרח פרגוואי זכר ובוגר הייתה זכות בחירה לקונגרס.
הקונגרס דחה את הצעותיו של הררה לאיחוד עם ארגנטינה, ובמקום זאת הכריז באופן סופי על "הרפובליקה של פרגוואי", ומינה את פרנסיה ל"קונסול ראשון", בנוסח שנלמד היטב מממשלו של נפוליאון מעבר לים.
כוחו של פרנסיה לא הסתמך מעתה על האליטה הצבאית, כי אם על תמיכתם הישירה של המוני העם.
שלטונו היה דיקטטורי, והוא כינה עצמו "קאודיו" תואר שמתאר מנהיגים סמכותניים.
פרנסיה פגע במערכת החינוך הגבוה, אך הרחיב את מערכת בתי הספר.
הוא ביטל את העיתונות, הדואר, העבדות (והיה הראשון ביבשת דרום אמריקה שעשה כן), וייסד משטרה חשאית.
פרנסיה חי באורח חיים ספרטני וציפה כי אחרים יעשו כן אף הם.
הוא החזיר את משכורתו לאוצר המדינה, וסגר את גבולות המדינה, במטרה למנוע חוב לאומי, אך גם למנוע השפעות זרות.
פרנסיה הלאים את רכושה של הכנסייה הקתולית וייסד בעזרת רכוש זה חוות חקלאיות קולקטיביות, אשר היו להצלחה.
הוא הכריז על עצמו כראש הכנסייה בפרגוואי, ובתגובה הכריז האפיפיור על נידויו מן הכנסייה.
כראש הכנסייה החליט פרנסיה כי הוא אישית ינהל את כל טקסי הנישואין במדינה, והטיל מיסוי כבד והגבלות מרובות על הנישואין.
חייו הפרטיים של פרנסיה היו בודדים, ולא היו לו קשרים בין אישיים רבים, על אף שידוע כי הייתה לו בת.
לאחר מותו בשנת 1840 השלטון עבר לאחיינו קרלוס אנטוניו לופס.
כיום יש הרואים בפרנסיה את האחראי לבנייתה של פרגוואי חזקה ועצמאית מבחינה מדינית וכלכלית, ולכך שכוחן של האליטות הישנות מן המוצא הספרדי דעך, דבר שאפשר את איחודה של פרגוואי לידי ישות מדינית אחת.
פרנסיה הוא גיבורו של הרומן מאת אחד מגדולי סופרי פרגוואי, אוגוסטו רואה בסטוס, "Yo, el Supremo" (אני, העליון), אשר יצא לאור בפרגוואי בשנת 1974. הדים לחייו של פרנסיה ניתן לגלות גם ביצירתו של גבריאל גארסיה מארקס "סתיו של פטריארך".
מוזיאון לזכרו של פרנסיה הוקם בעיירת הולדתו יגוארון.
חוסה אצ'גראי (בשם מלא בספרדית: José María Waldo Echegaray y Eizaguirre; 19 באפריל 1832 – 14 בספטמבר 1916) היה מחזאי ספרדי, מתמטיקאי, כלכלן ופוליטיקאי, זוכה פרס נובל לספרות (יחד עם פרדריק מיסטרל).
אצ'גרי נולד במדריד, למד באוניברסיטת מורסיה ובאוניברסיטת מדריד והקדיש את עצמו למתמטיקה ולמכניקה ומאוחר יותר לכלכלה פוליטית ולשאלות מסחר.
הוא פרסם מאמרים ומחקרים בנושאים האלה.
במהפכת 1868 התחיל להיות פעיל גם בשטח הפוליטי.
נבחר כציר לפרלמנט ואחרי כן היה שר לעבודות ציבוריות ולכספים וייסד את הבנק של ספרד.
בשנת 1873 התמנה לתפקיד גבוה במשרד החינוך וכעבור שנה פרש, עבר משבר אישי, היגר לפריז והקדיש את עצמו לספרות.
המחזה הדרמטי הראשון הוצג בשנת 1874, שנה לאחר הגירתו לפריז, ותורגם מאז לשפות רבות.
הוא חיבר למעלה משישים מחזות שהוצגו על הבימות בספרד.
גם הדרמה השנייה, שהוצגה כעבור שנה, זכתה להצלחה רבה.
השיא היה בדרמה השלישית, שנכתבה בחרוזים והעניקה לו את תהילתו בספרד ובעולם.
מחזותיו מושפעים מאלכסנדר דיומא וגם מאיבסן.
אצ'גרי הצטיין באקספוזיציה וריתק את הקהל בעזרת מקוריותו ושנינותו.
פרס נובל לספרות הוענק לו בשנת 1904 על: "פעילותו הספרותית המזהירה והמקיפה, שהודות לה הצליח להחיות את המסורת הגדולה של הדרמה הספרדית במורה עצמאית ומקורית".
המחזה עובד בשנת 1908 למחזה שהועלה בברודוויי בשם "כל העולם ואשתו" ובשנת 1920 הפך לסרט אילם בשם זהה.
חוֹסֶה פרנסיסקו דֶה סַן מַרְטִין אי מאטורס (בספרדית: José Francisco de San Martín y Matorras; 25 בפברואר 1778 – 17 באוגוסט 1850) היה מצביא ומדינאי ארגנטינאי, מהאישים הבולטים בתנועה לשחרור דרום אמריקה מהשלטון הספרדי, ואף זכה לכינוי "המשחרר" (el Libertador).
נולד בעיר זָ'אפֵּז'וּ (Yapeyú) שבפרובינציית קוריינטס בארגנטינה.
אביו חואן היה סגן המושל של הפרובינציה.
ב-1781 עברה משפחתו לבואנוס איירס, וב-1784 לספרד.
השתתף בקרבות בצפון אפריקה במלייה וכן באוראן, שם אף נפצע.
מאוחר יותר השתתף בין היתר בקרבות נגד צרפת המהפכנית (1793-1795), במלחמת התפוזים עם פורטוגל (1801) ובקרב ביילן נגד צבא נפוליאון (1808), שבסופו הועלה לדרגת קולונל וקיבל עיטור זהב.
הצטרפותו לתנועת השחרור בדרום אמריקה
בתקופה זו התוודע לחוגי הבונים החופשיים באירופה שעסקו בתוכניות להשיג עצמאות לאמריקה הדרומית.
ב-1811 פרש מהצבא הספרדי, ובספטמבר נסע ללונדון, שם הצטרף לתא לָאוּטָרוֹ (Logia Lautaro), ארגון חשאי במתכונת הבונים החופשיים שבו היו חברים בזמנים שונים גם פרנסיסקו דה מירנדה, סימון בוליבר, ברנרדו או'היגינס ואחרים.
ב-1812 חזר לבואנוס איירס, שם הפקידה בידיו החונטה שתפסה את השלטון גדוד פרשים.
באותה שנה נשא לאישה את מריה דה לוֹס רמדיוס דה אסקלדה (María de los Remedios de Escalada) בת ה-15. ב-1813 ניצח את הכוחות המלוכנים בקרב סן לורנסו, הקרב היחיד שלו על אדמת ארגנטינה.
לאור הצלחתו מונה למפקד צבא הצפון של תומכי העצמאות במקום מנואל בלגראנו, אך בעיות בריאות מנעו ממנו לקבל את התפקיד.
במקום זאת התמנה למושל אזור קוז'ו (Cuyo), במערב ארגנטינה של היום.
ב-9 ביולי 1816 הכריז קונגרס טוקומן על עצמאותן של "הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה".
באותו זמן עסק סן מרטין בכינוס צבא שיחצה את האנדים לכיוון צ'ילה.
בינואר 1817 קיבל צבאו של סן מרטין, שכונה "צבא האנדים", פקודה לצאת לדרך ממנדוסה.
הוא ניצח את המלוכנים בצ'קבוקו ב-12 בפברואר, וזמן מה מאוחר יותר נכנס לסנטיאגו דה צ'ילה וברנרדו אוהיגינס התמנה לדירקטור של צ'ילה.
הוא נסע לבואנוס איירס כדי לגייס תגבורת.
בסוף 1817 חזר לצ'ילה, שם נוצח בקרב קנצ'ה ריאדה, ב-19 במרץ 1818. המלוכנים היו קרובים לכבוש את סנטיאגו, אלא שבקרב מאיפו, ב-5 באפריל 1818, הצליח סן מרטין לנצחם בשנית ובכך הבטיח את עצמאותה של צ'ילה.
באותו זמן התחוללה בבואנוס איירס מלחמת אזרחים של ממש בין השלטון המרכזי לבין הפרובינציות, ובגללה סן מרטין השהה את תוכניותיו.
ב-1820 חידש את כיבושיו, ובעזרת הצי של תומאס קוקרן גירש את המלוכנים מחופה של פרו.
סן מרטין ניסה בתחילה להשיג עצמאות לפרו בדרכים דיפלומטיות; הוא ניהל משא ומתן עם המשנה-למלך פֶּסוּאֶלָה, ומאוחר יותר עם חוסה דֶה לָה סֶרְנָה שתפס את מקומו, אלא שהכתר הספרדי סירב להיענות לדרישתו להעניק לפרו עצמאות, והמאבק חודש באמצעים צבאיים.
ב-28 ביולי 1821, לאחר שצבאו נכנס ללימה, הכריז סן מרטין על עצמאותה של פרו והתמנה ל"מגן" המדינה (Protector del Perú).
ב-26 ביולי 1822 נסע לגוויאקיל, באקוודור של היום, כדי לפגוש את סימון בוליבר.
בעקבות המפגש בין השניים חזר סן מרטין לארגנטינה והותיר לבוליבר את כיבושה הסופי של פרו.
ב-1824 עזב את אמריקה הלטינית, ולאחר שעבר בבריטניה ובצרפת השתקע בבריסל.
בעשורים הבאים ניסה לתווך במשברים שפקדו את ארגנטינה, אך מאמציו לא התקבלו בברכה.
מרבית מדינות דרום אמריקה מוקירות את סן מרטין כאחד ה"משחררים" - גיבורי העצמאות של היבשת.
הדבר בא לידי ביטוי, למשל, בהנצחת זכרו באנדרטאות בפארקים עירוניים ובכיכרות ובקריאת מוסדות, רחובות ונקודות יישוב על שמו.
בארגנטינה נחשב סן מרטין לגיבור לאומי והחל משנת 1948 מציינים בארגנטינה את "יום סן מרטין" ב-17 באוגוסט, יום השנה למותו.
שנת 1950, שנת המאה למותו, הוכרזה בידי המשטר הפרוניסטי כ"שנת סן מרטין", במהלכה, למשל, נשאו כל הפרסומים הרשמיים, ממשלתיים ופרטיים כאחד, את הכיתוב: "שנת המשחרר הגנרל סן מרטין".
הבחירה בסן מרטין כגיבורה הלאומי של ארגנטינה היא בעייתית מבחינה עובדתית, שכן את כל הקרבות שלו (למעט קרב סן לורנסו) הוא ניהל מחוץ לארגנטינה, ובחלק מהמקרים לא מטעמה של ארגנטינה (כיבוש פרו לא מומן ולא נתמך על ידי הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה, ובמידה מסוימת נעשה בניגוד לרצונן).
הווה אומר: סן מרטין שחרר את צ'ילה, פרו ואקוואדור; אך לא את ארגנטינה.
הבחירה בו היא פועל יוצא של הצלחותיו הצבאיות ומעמדו בדרום אמריקה, והיא קשורה לתהליכי מיליטריזציה שעברו על ארגנטינה במאה ה-20.
בישראל קרויים מספר רחובות על שמו, בירושלים, ברמת גן ובלוד.
ובניין במכון ויצמן למדע, "בית סן מרטין", שנתרם על ידי יהדות ארגנטינה.
חוסה אנטוניו רייס קלדרון (בספרדית: José Antonio Reyes Calderón; 1 בספטמבר 1983 – 1 ביוני 2019) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק כשחקן התקפי.
נהרג בתאונת דרכים באזור סביליה.
רייס הצטרף לקבוצת הנוער של סביליה בגיל 10. הוא הפגין כישרון רב ובזכות כך שיחק בכל רמות הנוער של המועדון.
חתם על חוזה מקצוען בשנת 1999, והוא בן 15 בלבד.
ערך את הופעת הבכורה שלו שנה אחת לאחר מכן, כשעלה מספסל המחליפים במשחק מול ריאל סרגוסה.
מאוחר יותר זומן לסגל של הנבחרת עד גיל 17 לקראת היורו עד גיל 17.
עם השנים ביסס את מעמדו כחלוץ עם משחק מגוון, ושיחק בעמדת הקיצוני השמאלי או החלוץ השני.
הבקיע 22 שערים ב-86 משחקים, שהתפרסו על פני ארבע עונות בסביליה.
הוא זכה לפופולריות רבה בקרב האוהדים, מה שהקשה על החלטת נשיא סביליה לשחררו למועדון ספרדי בכיר יותר.
במהלך חלון ההעברות של עונת 2003/2004 בלה ליגה, חתם בארסנל למרות התנגדותו של מאמן סביליה חואקין קאפארוס.
סכום ההעברה היה 10.5 מיליון לירות שטרלינג, אך בהנחה והוא היה זוכה להצלחה רבה בארסנל הסכום היה יכול להאמיר עד ל-17 מיליון.
בספטמבר 2003 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד במשחק מול נבחרת פורטוגל.
הוא לא נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2004. רייס לא שיחק בנבחרת בעמדת החלוץ שאליה הוא רגיל, כיוון שהמאמן הקודם, לואיס ארגונס, העדיף להציב בקדמת חוליית ההתקפה את פרננדו טורס ואת דויד וייה, ומצד שמאל את דויד סילבה.
משחקו האחרון בנבחרת היה במונדיאל 2006 מול נבחרת ערב הסעודית.
הוא הבקיע פעמים אחדות שלושער במשחקי הידידות של קיץ 2004. הייתה לו השפעה רבה על הפתיחה הטובה של עונת 2004/2005, לאחר שהבקיע בכל אחד מששת המשחקים הראשונים.
אולם, לקראת אמצע העונה ולאחר ההפסד באולד טראפורד למנצ'סטר יונייטד, החל להפגין רמת משחק לא אחידה.
למרות זאת הצליח לחזור לשחק ברמה מספקת, ובסיום העונה הבקיע שלושה שערים.
בתחילת 2005 דווח כי הוא סובל מגעגועים למולדתו, אף שהוריו ואחיו התגוררו עמו באנגליה.
בפברואר 2005 החליטה תחנת רדיו ספרדית למתוח את רייס.
בשיחה הבדויה שנערכה עמו התחזה אחד השדרנים לנשיא ריאל מדריד, ושאל את רייס על מעבר אפשרי למועדון הספרדי.
לפי הדיווחים רייס אמר כי החיים בלונדון לא עונים על ציפיותיו, וכי הוא יקדם בברכה אפשרות של חזרה למולדתו.
נטען גם כי רייס היה מעוניין לעזוב את ארסנל בגלל "אנשים רעים" הנמצאים שם.
ב-21 במאי 2005 היה רייס לשחקן השני בהיסטוריה (לאחר קווין מוראן) שמורחק מגמר גביע ה-FA בכרטיס צהוב שני.
ביולי 2005 חתם על חוזה חדש למשך שש שנים והצהיר כי הוא "מצפה לקראת עונות רבות מוצלחות במועדון".
במהלך עונת 2005/2006 הצטיין במשחקים נגד ריאל מדריד, יובנטוס וויאריאל, ואף עלה כמחליף בהפסד 1:2 לברצלונה במשחק הגמר.
אולם, באוגוסט 2006 הצהיר על חוסר רצונו להשתתף במשחק מוקדמות ליגת האלופות מול דינמו זאגרב, כיוון שזה ימנע ממנו לשחק בטורניר במדי מועדון אחר וישבש את מעברו האפשרי לריאל מדריד.
ונגר הדיח אותו מההרכב, ובכך הגביר את חרושת השמועות על כך שהמעבר מארסנל קרוב מתמיד.
ארסן ונגר הגיב בזעם על כך שריאל מדריד משתמשת לכאורה בתקשורת בספרד על מנת לקדם את העברתו של רייס, וטען שאין זו הפעם הראשונה שהיא עושה כך.
בסיום חלון ההעברות של קיץ 2006, הוסכם בין הנהלות המועדונים על כך שרייס יושאל לריאל מדריד למשך עונה אחת, כאשר בתמורה תשאיל ריאל לארסנל את ז'וליו בפטיסטה לאותה תקופה.
ב-8 ביולי 2007 התמנה ברנד שוסטר למאמן ריאל, ובכך גברו הסיכויים שרייס יעבור למדריד באופן קבוע.
ב-29 ביולי דווח כי אתלטיקו מדריד קרובה מאוד לצרף את רייס לשורותיה, וונגר אישר את עזיבתו של רייס באופן סופי.
למחרת עבר רייס את המבדקים הרפואיים והצטרף לאתלטיקו ב-31 ביולי למשך ארבע שנים.
הנהלת ארסנל אמורה לקבל תמורת כרטיס השחקן שלו סכום של כ-8.1 מיליון לירות שטרלינג.
רייס ערך את הופעת הבכורה באתלטיקו בניצחון 3:1 על לאציו במסגרת טורניר אמסטרדם (ארסנל זכתה בטורניר זה).
בזמן ששיחק בארסנל הוא זכה בתואר השחקן המצטיין של הטורניר לשנת 2004. עונת 2007/2008 הייתה גרועה מבחינתו, והוא לא הצליח להבקיע ולו שער אחד ב-26 משחקים.
ב-8 באוגוסט הודיעה הנהלת בנפיקה ליסבון על החתמתו של רייס בהשאלה למשך עונה אחת.
בנפיקה רכשה רבע מכרטיס השחקן שלו תמורת 2.65 אירו, ורכשה את האופציה על יתר הכרטיס תמורת סכום שלא נחשף.
רייס ערך את הופעת הבכורה שלו במדי בנפיקה במשחק מול פיינורד, ודקה אחת לאחר שעלה מהספסל בעט בכדור שפגע רק בקורת השער.
שערו הראשון הובקע במשחק מול ספורטינג ליסבון ב-28 בספטמבר, לאחר מסירה של פאבלו איימר הארגנטינאי.
מאוחר יותר באותו שבוע הבקיע במשחק גביע אופ"א מול נאפולי, וסייע לבנפיקה להעפיל לשלב הבתים של הטורניר.
ב-23 בדצמבר השלים באופן סופי את מעברו לבנפיקה.
אולם בעונות 2010/2009, שב לשחק אתלטיקו מדריד.
בעונת 2010/2009 שיחק באתלטיקו מדריד, וזכה עמה בליגה האירופית, בו פתח בהרכב בניצחון 1–2 על פולהאם במשחק הגמר, ובסופר קאפ האירופי, בו הבקיע את השער הראשון בניצחון 2:0 על אינטר מילאנו.
ב-5 בינואר 2012 חתם בסביליה עד ליוני 2015 וערך את הופעת הבכורה בקבוצה בהפסד 2:1 לראיו ואיקאנו.
בעונת זכה עם סביליה בליגה האירופית, לאחר שפתח בניצחון במשחק הגמר על בנפיקה ליסבון.
עונה לאחר מכן היה לכדורגלן הראשון שזוכה ארבע פעמים בליגה האירופית, לאחר שפתח כקפטן במשחק הגמר בו קבוצתו גברה 2–3 על דניפרו.
רייס בישל את השער השני של קבוצתו במשחק.
ב-28 ביוני 2016 חתם רייס לשנתיים באספניול.
ב-31 בינואר 2018 חתם רייס בקורדובה.
ב-6 ביוני 2018 חתם בשינג'יאנג טיאנשין מהליגה הסינית השנייה.
ב-2019 עבר לשחק באקסטרמדורה מהליגה הספרדית השנייה בכדורגל.
ב-1 ביוני 2019 נהרג רייס בגיל 35 בתאונת דרכים ליד אוטררה, עיר הולדתו.
מחקירת התאונה עלה כי רייס, שנהג ברכב, נסע במהירות מופרזת של 237 קמ"ש.
הוא איבד את השליטה ברכב כשאחד הצמיגים התפוצץ, הרכב סטה לצד הכביש, התהפך מספר פעמים ועלה באש.
יחד איתו מתו עוד שני בני דודיו שהיו ברכב.
לפני תחילת משחק גמר ליגת האלופות 2018/2019 בין טוטנהאם לליברפול נערכה דקת דומיה לזכרו של רייס.
שחקנים רבים פרסמו הודעות פרידה ברשתות החברתיות, כשחלקם גם הזכירו שרייס נסע במהירות מופרזת, וביקשו להעלות את המודעות על הסכנה שבכך.
לאות הזדהות, כל משחקי המחזור ה-41 של הליגה הספרדית השנייה שנערכו ב-3 ביוני 2019 נפתחו בדקת דומיה לזכרו.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19: 2002
שיאן הזכיות בליגה האירופית: 5 זכיות.
השחקן הספרדי הראשון שזוכה באליפות אנגליה: 2003/2004
חוסה אנטוניו סאלדואה אורדנווייה (בספרדית: José Antonio Zaldúa Urdanavia; 15 בדצמבר 1941 - 30 ביוני 2018) היה כדורגלן ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ, ונודע על תקופתו בברצלונה.
סאלדואה נולד באליסונדו שבנווארה, ספרד.
הוא החל את הקריירה שלו בריאל ואיאדוליד, שם שיחק בין 1959 לבין 1961. בעונת 1960/61 הבקיע 11 שערים ב-28 משחקים, אך קבוצתו ירדה לליגה השנייה.
בתום העונה הצטרף סאלדואה לברצלונה.
סאלדואה היה החלוץ המרכזי של ברצלונה במשך כעשר שנים, בין 1961 לבין 1971. בעונתו הראשונה התקשה להסתגל לקבוצה, והבקיע שער בודד ב-11 משחקים.
בעונה הבאה השתלב סאלדואה בהרכב והיה מוביל שערי הקבוצה עם 10 כיבושים ב-13 משחקים בלבד.
בעונה זו עזר לברצלונה לזכות בגביע הגנרל.
במשחק הגמר, שנערך בקאמפ נואו, הבקיע סאלדואה את אחד משלושת שערי קבוצתו, שניצחה 3-1 את ריאל סרגוסה.
בעונת 1963/63 הבקיע סאלדואה שלושער לרשתה של סביליה, במשחק ב-3 בנובמבר 1963 בו ברצלונה ניצחה 6-0. ב-30 במרץ 1964 הבקיע סאלדואה שער בקלאסיקו מול ריאל מדריד, אולם בתום המשחק ניצחה ריאל מדריד 2-1.
בעונת 1964/65 הושאל מברצלונה לאוסאסונה, ששיחקה אז בליגה השנייה.
לאחר שחזר שימש סאלדואה קפטן ברצלונה.
במהדורה הראשונה של גביע גאמפר הבקיע סאלדואה שער והרים את הגביע לאחר זכיית הקבוצה בטורניר.
במשחק הגמר של גביע הגנרל ב-1968 שנערך באצטדיון סנטיאגו ברנבאו אל מול הדיקטטור הפשיסטי פרנסיסקו פרנקו פגשה ברצלונה את ריאל מדריד שנתמכה על ידי פרנקו.
ברצלונה ניצחה במפתיע 1-0, וסאלדואה, כקפטן, קיבל את הגביע מפרנקו המבויש.
עונה זו הייתה המוצלחת ביותר של סאלדואה במועדון מבחינת הבקעת שערים - 12 ב-24 משחקים.
בעונה זו היה מוביל מבקיעי הקבוצה.
בעונה הבאה הגיע סאלדואה עם ברצלונה לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
במשחק אמנם הבקיע שער אחד, אך שתי בעיטות נוספות שלו ממצבים טובים לא מצאו את הרשת, וקבוצתו הפסידה 3-2 לסלובן ברטיסלאבה.
בסך הכול הבקיע סאלדואה 61 שערי ליגה ב-145 הופעות במדי ברצלונה.
בעונת 1970/71 לא השתתף סאלדואה באף משחק במדי הקבוצה.
לאחר סיום העונה עבר לקבוצה קטנה בסבדל שבקטלוניה.
בסיום עונתו הראשונה, בה הבקיע 6 שערים, ירדה הקבוצה לליגת המשנה בספרד.
סאלדואה שיחק בה שלוש שנים נוספות, עד פרישתו ממשחק ב-1975.
סאלדואה היה בנוסף חבר בנבחרת ספרד, במדיה הופיע שלוש פעמים: ב-10 בדצמבר 1961 ערך סאלדואה את הופעת בכורתו, במשחק עם שהסתיים בתוצאה 1-1. משחקו השני היה ב-30 באוקטובר 1963 מול , והמשחק השליש והאחרון היה בהפסד 2-1 ל ב-1 בדצמבר 1963.
את משחק הבכורה שלו ערך בדצמבר 1961 במשחק מול נבחרת צרפת, ומשחקו האחרון היה מול נבחרת בלגיה במדריד.
מ-2004 היה סאלדואה סגן נשיא "אגודת ותיקי ברצלונה" (Agrupació Barça Veterans; בקיצור ABV).
חוסה אנריקה סאנצ'ס דיאס (בספרדית: José Enrique Sánchez Díaz; נולד ב-23 בינואר 1986) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת המגן השמאלי ובעמדת המגן הימני.
סאנצ'ס התחיל את דרכו בלבאנטה.
בגיל 19 (שנת 2005) הוחתם על ידי הקבוצה היריבה, ולנסיה, שהשאילה אותו לסלטה ויגו לעונה שלמה ובשנת 2006 עבר לויאריאל.
ב-6 באוגוסט 2007 עבר לניוקאסל יונייטד תמורת 6.3 מיליון ליש"ט [משוער], בחוזה לחמש שנים ושיחק בקבוצה עד 2011.
ב-12 באוגוסט 2011 עבר סאנצ'ס מניוקאסל יונייטד לליברפול תמורת 6 מיליון ליש"ט, הופעתו הראשונה בליברפול הייתה ב-13 באוגוסט במשחק נגד סנדרלנד.
תוצאת המשחק הייתה תיקו 1:1. ב-20 באוגוסט הופיע בשנית במשחק נגד ארסנל באצטדיון האמירויות.
תוצאת המשחק הייתה ניצחון 2:0. ב-24 בספטמבר 2011 חוסה אנריקה בישל את הבישול הראשון שלו בליברפול שעזר ללואיס סוארס לנצח במשחק 2:1 נגד וולברהמפטון וונדררס באינפלד.
ב-1 באוקטובר הופיע חוסה אנריקה בדרבי הראשון של הדרבי המרזיסייד נגד אברטון במשחק זה סאנצ'ס בישל לאנדי קארול.
המשחק הסתיים בתוצאה 2:0 לטובת ליברפול.
ב-2 באוקטובר נבחר חוסה אנריקה לרכש הטוב ביותר של הקיץ עם 74.5% קולות מאוהדי ליברפול כנגד השחקנים החדשים צ'רלי אדם וקרייג בלאמי.
ב-23 בדצמבר חוסה אנריקה נבחר על ידי ESPN לקבוצה הטובה של המחצית הראשונה של העונה.
ב-26 בפברואר 2012 חוסה אנריקה עזר לליברפול לזכות בגביע הפוטבול ליג הראשון שלהם מאז 2006 זהו הגביע הראשון של חוסה אנריקה.
ב-1 באפריל חוסה נאלץ לשחק בעמדת שוער במשך 13 הדקות האחרונות של המשחק נגד קבוצתו הישנה, ניוקאסל, לאחר שפפ ריינה, הורחק מהמשחק על שנגח בג'יימס פארץ'.
אף על פי שחוסה שמר על רשת נקייה בזמן שנותר ליברפול עדיין הפסידה את המשחק מאחר שכבר הייתה בהפסד של 2:0 בזמן שהשוער קיבל כרטיס אדום.
אנריקה השתתף במאי 2012 במשחק גמר הגביע נגד צ'לסי.
ב-17 בנובמבר 2012, במשחק ליגה נגד ויגן את'לטיק, הבקיע חוסה אנריקה את השער הראשון שלו במדי ליברפול, בדקה ה-65 לאחר שהמציא את עצמו מחדש ושינה לעמדה של מגן אחורי שמאל במבנה משחק של 3-5-2 תחת המאמן ברנדן רודג'רס.
ב-1 באוקטובר 2014 הייתה הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות במשחק של ליברפול נגד בזל.
חוסה שיחק כל ה-90 דקות.
המשחק התקיים בשווייץ והסתיים בהפסד 2:1.
בשלוש העונות האחרונות שלו בליברפול, חוסה השתתף ב-21 משחקים בלבד, מתוכם רק 12 היו משחקי ליגה, וזאת בעקבות פציעה בברך ימין שמעולם לא החלימה.
בינואר 2016, חוסה היה הקפטיין במשחקו האחרון במדי ליברפול, במשחק גביע נגד אקסטר סיטי.
ב-9 במאי 2016 שוחרר אנריקה מחוזהו בליברפול.
ב-7 בספטמבר 2016, אחרי שהיה ללא קבוצה במשך 4 חודשים, חתם אנריקה בריאל סרגוסה מהליגה השנייה בספרד לשנתיים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-8 באוקטובר כששיחק 90 דקות בהפסד 2:1 לסביליה אתלטיקו, ואת שער הבכורה שלו כבש ב-5 בנובמבר בתיקו 2:2 נגד מיורקה (כדורגל).
ב-6 בספטמבר 2017, הודיע אנריקה על פרישה מכדורגל בגלל פציעות חוזרות בברך.
במאי 2018, בעקבות גידול מוח נדיר שהתגלה אצלו, אובחן עם קורדומה (גידול המתחיל בעמוד השדרה ומתפשט לאט בגוף).
ב-23 ביוני 2018 הודיע שהוא מתאושש מניתוח להסרת הגידול.
הוא הכריז: "אני עכשיו בהתאוששות וכל כך אסיר תודה.
באפריל 2019 הוא קיבל הודעה כי הוא נקי והחלים.
חוסה אנריקה מויאל (ספרדית: José Enrique Moyal, בישראל נקרא יוסף הנרי מויאל.
בניכר כונה ג'וֹ; 1 באוקטובר 1910 - 22 במאי 1998) היה מתמטיקאי-פיזיקאי אוסטרלי יהודי.
עסק, בין השאר, במכניקת הקוונטים, הנדסת אווירונאוטיקה, הנדסת חשמל וסטטיסטיקה.
נולד ב-1910 במזרח ירושלים העות'מאנית.
אביו היה דוד מויאל, עורך-הדין המוסמך היהודי הראשון בארץ ישראל, בנו של יוסף מויאל.
אמו הייתה קלרה קלמי, מורה מצרפת, בתו של חיים קלמי.
מאביו ירש נתינות ספרדית ואת התואר ביי.
ב-1915 התגרשו הוריו, ואמו עזבה למצרים.
מויאל גדל בתל אביב, ולמד בגימנסיה הרצליה, מחזור י"ז.
בשנת 1928 עבר ללמוד הנדסת חשמל בגרנובל.
ב-1930 חזר לתל אביב ועבד כמהנדס.
תוך זמן קצר נסע ללימודים נוספים בפריז, שם נישא לשושנה פּוֹלָק, פליטה יהודית מהיידלברג.
בתום לימודיו השתקעו בתל אביב.
בשנת 1937 חזר עם אשתו ובתו לפריז ללימודי סטטיסטיקה ופיזיקה תאורטית.
בשנת 1939 עבד במשרד האוויר של צרפת (האחראי על חיל האוויר), שם חקר פעפוע של גזים רעילים ובמסכי עשן.
כאשר פריז נכבשה על ידי הנאצים ב-1940, נמלט ללונדון דרך בורדו.
בבריטניה עבד בחברת המטוסים דה הבילנד, חקר את תכונותיהם של חומרים דמויי גומי, ועסק בפיזיקה תאורטית בבלפסט ובמנצ'סטר.
תרומתו הידועה ביותר היא לניסוח המתמטי של מכניקת הקוונטים במרחב הפאזה, בהתבסס על רעיונות של יוג'ין ויגנר, הרמן וייל, ג'ון פון נוימן ובמקביל להילברנד חרונבולד.
זהו ניסוח המבוסס על פונקציית קוואזי-הסתברות (פונקציית ויגנר) ופונקציות אחרות במרחב הפאזה, במקום על וקטורי-מצב ואופרטורים ליניאריים במרחב הילברט, עליהם מבוסס ניסוח דיראק.
ניסוח זה יוצר הקבלה בין מכניקת הקוונטים לבין מכניקה סטטיסטית ומכניקה אנליטית, והוא שימושי במיוחד באופטיקה קוונטית.
קוונטיזציה בניסוח זה מכונה גם קוונטיזציית מויאל.
מכפלת אופרטורים מוחלפת במכפלת מויאל, והפעולה המקבילה ליחס החילוף ולסוגרי פואסון נקראת סוגרי מויאל.
מאמרו בנושא פורסם בשנת 1949, לאחר מחלוקת ממושכת עם פול דיראק.
בשנת 1951 ביקר במכון ויצמן למדע, אך לא מצא שם משרה במתמטיקה עיונית.
היו להם שני ילדים: אורה אילנה ודוד.
בשנת 1957 עבר לאוסטרליה, וב-1963 נישא שם להיסטוריונית אן מוזלי.
ב-1964 עבר לארצות הברית ועבד במעבדה הלאומית ארגון ליד שיקגו.
ב-1972 חזר לאוסטרליה שם היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת מקווארי בסידני.
אוניברסיטה זו מעניקה מדי שנה את מדליית מויאל עבור מחקר בפיזיקה, מתמטיקה וסטטיסטיקה.
דון חוסה דה קורדובה (בספרדית: José de Córdova y Ramos; 26 בספטמבר 1732 אטרורה - 3 באפריל 1815 קדיס) היה חוקר ואדמירל ספרדי.
קורדובה נולד באטרורה למשפחת מלחים וכבר בגיל 13 התגייס לצי הספרדי ואט אט עלה בסולם הדרגות.
הוא ערך מסעות מחקר לכל רחבי העולם ונלחם בקרבות מול האלג'יראים האנגלים והצרפתים.
הוא נסע מספר פעמים לאזור הפיליפינים שם פיקח על בניית ספינות האוצרות שהביאו אספקה מהמושבות.
הוא השקיע סכום ניכר בקניית פירות כדי שמלחיו לא יחלו במחלת הצפדינה.
באוקטובר 1796 הכריזו צרפת וספרד מלחמה על בריטניה.
בים התיכון היה הצי הבריטי בנחיתות בולטת 15 אוניות קו בריטיות מול 11 צרפתיות ו-27 ספרדיות.
הבריטים התפנו מבסיסיהם באלבה וקורסיקה וקבעו את בסיסם מול פורטוגל.
הצי הספרדי תחת פיקודו של קורדובה עגן בקרטחנה וב-1 בפברואר 1797 הפליג לקדיס כדי להתאחד עם הצי הצרפתי שעגן בברסט.
אולם רוח מזרחית חזקה שנשבה בין גיברלטר לקדיס סחפה את הצי הספרדי רחוק מן המתוכנן.
קורדובה נתן הוראה לחזור לקדיס אולם שם המתינו הבריטים שהתקשו בתחילה לראות את האויב בשל הערפל הכבד אולם לרוע מזלן הספינות הספרדיות נאלצו לאותת זו לזו בעזרת יריות סרק שאפשרו למפקדי הצי הבריטי ג'ון ג'רוויס והוריישו נלסון לאתר אותן.
היתרון הבריטי נבע מכך שהבריטים כבר היו ערוכים בעוד שהספרדים היו מפוזרים.
אולם המפקדים הבריטיים היו מתוחים בעוד שהספרדים היו אופטימיים למדי.
קורדובה לא האמין שלג'רוויס יש יותר מתשע ספינות ולכן התעלם מאיתותיו של מפקד ספינת התצפית הקיצונית של הספרדים.
זה האחרון התמלא חימה מכך שמתעלמים מאזהרותיו ולכן כדי לנער את מפקדו מאדישותו סימן שראה ארבעים ספינות קרב מה שגרר פסימיות ויאוש אצל מפקדי הצי.
קרב כף סנט וינסנט היה כישלון מוחץ מבחינת הצי הספרדי למרות נחיתותו המספרית של הצי הבריטי 4 ספינות ספרדיות נלכדו 250 איש נהרגו ו-550 נפצעו.
קורדובה סולק מן הצי ונאסר עליו להראות את פניו בחצר המלוכה.
חוסה אנטוניו קמאצ'ו אלפארו (בספרדית: José Antonio Camacho Alfaro; נולד ב-8 ביוני 1955 בסייסה) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת המגן השמאלי וכיום מאמן.
כשחקן, קמאצ'ו שיחק בקבוצת ריאל מדריד הספרדית במשך 15 עונות, לבש את מדי הקבוצה ב-577 משחקים רשמיים, וזכה עמה ב-19 תארים, ביניהם שתי זכיות בגביע אופ"א ותשע אליפויות ספרד.
לזכותו של קמאצ'ו 81 הופעות במדי נבחרת ספרד, בשורותיה שיחק בשני מונדיאלים (1982, 1986) ושני טורנירי יורו (1984, 1988).
כמאמן, קמאצ'ו הוביל מספר קבוצות מספרד ומפורטוגל, וכן הדריך את נבחרת סין ואת נבחרת ספרד, אותה הוביל לרבע הגמר בשני טורנירים שונים, יורו 2000 ומונדיאל 2002.
קמאצ'ו החל את הקריירה בקבוצת הנוער של אלבסטה.
לאחר שקודם לקבוצה הבוגרת בגיל 17 בלבד והפגין יכולת טכנית גבוהה, הוא סומן על ידי הקבוצות הגדולות בספרד ככדורגלן בעל פוטנציאל גבוה.
אמנם, קמאצ'ו בחר בריאל מדריד, ועבר אליה בחודש מרץ 1973, עוד לפני יום הולדתו ה-18. לאחר עונת התחשלות בקבוצת הבת של המועדון, קודם על ידי מאמן הקבוצה לואיס מולוני, לקבוצה הבוגרת.
את הופעת הבכורה ערך במשחק ההפסד למאלגה ב-3 במרץ 1974. הוא פתח בהרכב הקבוצה ושיחק 90 דקות.
קמאצ'ו תפס במהרה את המקום בהרכבה הפותח של ריאל מדריד, בצד שמאל של ההגנה, והפך לשחקן מפתח בקבוצה.
בינואר 1978, נפצע במהלך אימון קבוצתו, פציעה שהשביתה אותו למשך 20 חודשים, וגרמה לו לעבור שני ניתוחים.
לאחר התאוששותו חזר להיות שחקן מפתח בקבוצה, ואף היה שותף לשתי זכיות רצופות בגביע אופ"א, ב- וב-.
בסך הכל קמאצ'ו ייצג את ריאל מדריד ב-414 משחקי ליגה, בהם כבש תשעה שערים וצבר הרחקה אחת בלבד.
הוא ממוקם במקום השביעי בטבלת ההופעות במדי ריאל מדריד בכל הזמנים, עם 577 הופעות.
בתקופה זו, צבר 19 תארים עם הקבוצה, ביניהם שתי זכיות בגביע אופ"א, תשע אליפויות וחמישה גביעים.
בארבעתם הוא פתח בכל אחד ממשחקי נבחרתו, למעט משחק אחד במסגרת שלב הבתים של יורו 1988. במונדיאל 1986 אף שימש כקפטן הנבחרת.
לאחר משחקה האחרון של נבחרתו ביורו 1988, הפסד ל בשלב הבתים, פרש קמאצ'ו מהנבחרת.
בסך הכל, קמאצ'ו ערך 81 הופעות בינלאומיות, הישג שהציב אותו במשך זמן ארוך בראש טבלת ההופעות בנבחרת, וכיום מציב אותו במקום ה-14 בכל הזמנים.
ב-1989, לאחר פרישתו ממשחק, זכה קמאצ'ו לתפקיד בצוות המקצועי של המועדון בו פרש, ריאל מדריד.
לאחר שלוש שנים, בפברואר 1992, מונה לתפקיד האימון הראשון שלו בקריירה, בקבוצת ראיו ואיקאנו מהליגה הבכירה בספרד.
לראיו הייתה זו עונת החזרה לליגה הבכירה לאחר שנתיים בליגת המשנה, וקמאצ'ו סייע לה להישאר בליגה.
לאחר מכן עבר לאספניול, אותה אימן במשך שלוש עונות.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עימה באליפות ליגת המשנה, והחזיר אותה לליגה הבכירה לאחר היעדרות בת עונה אחת.
בעונה שאחריה אספניול סיימה במקום השישי בליגה הבכירה, ובעונת , האחרונה שלו בקדנציה, הוביל קמאצ'ו את אספניול עד למקום הרביעי, המקנה השתתפות בגביע אופ"א.
ההצלחה באספניול הביאה את קמאצ'ו לסביליה, אך הוא סיים את תפקידו כעבור שמונה חודשים בלבד, ובסיום העונה סביליה ירדה לליגת המשנה.
לקראת העונה הבאה חזר קמאצ'ו לאספניול, אך נותר בה עונה אחת בלבד, שהסתיימה במקום ה-10 בטבלה.
ב-17 ביוני 1998 חזר קמאצ'ו למועדון נעוריו, ריאל מדריד, כשמונה למאמנה של הקבוצה.
אמנם בטרם הקבוצה ערכה אפילו אימון אחד, קמאצ'ו התפטר מתפקידו, 22 ימים בלבד לאחר המינוי, עקב מחלוקות עם הנהלת הקבוצה.
הוא הוחלף על ידי חוס הידינק.
קמאצ'ו החל את העונה ללא קבוצה, אך בספטמבר 1998 החליף חאבייר קלמנטה בתפקיד מאמן נבחרת ספרד.
בסך הכל כבשה הנבחרת 40 שערים וספגה שניים בלבד בטורניר המוקדמות תחת קמאצ'ו.
את יורו 2000 החלה ספרד של קמאצ'ו בהפסד ל, אך שני ניצחונות בשני המשחקים הנותרים העלו אותה לרבע גמר המפעל מהמקום הראשון בבית.
שם, הפסידה ספרד ל, שזכתה לבסוף בטורניר, בתוצאה 1–2, והודחה.
קמאצ'ו המשיך בתפקידו גם לקראת מוקדמות מונדיאל 2002. ספרד העפילה לטורניר מבית המוקדמות עם שישה ניצחונות ושתי תוצאות תיקו, וללא הפסד.
בטורניר מונדיאל 2002 עצמו, ספרד פתחה היטב, כשניצחה בשלושת משחקי שלב הבתים, כשהיא כובשת שלושה שערים בכל משחק.
לאחר שהדיחה את בשמינית הגמר בדו-קרב בעיטות עונשין, פגשה ספרד את הנבחרת המארחת, , ובמשחק שנוי במחלוקת הודחה בדו-קרב פנדלים לאחר 0-0 בסיום ההארכה, זאת לאחר שנפסלו לה שני שערים חוקיים לחלוטין במהלך הזמן החוקי.
בעקבות ההפסד וההדחה, התפטר קמאצ'ו מתפקידו לאחר ארבע שנים.
מספר חודשים לאחר עזיבתו את הנבחרת, ב-29 בנובמבר 2002, מונה קמאצ'ו לתפקיד המאמן בבנפיקה ליסבון מפורטוגל.
עם הגיעו הצליח לייצב את המערכת בעקבות פיטורי המאמן הקודם, ובשתי העונות הבאות הוביל את הקבוצה למקום השני בטבלה.
בעונת אף הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע הפורטוגזי, עם ניצחון בגמר על היריבה הגדולה, פורטו, אותה אימן אז ז'וזה מוריניו.
אירוע זכור נוסף מתקופתו בבנפיקה הוא מותו של כדורגלן הקבוצה, ההונגרי מיקלוש פהר, על המגרש כתוצאה מדום לב.
למרות אופיו הקשוח כשחקן והן כמאמן, קמאצ'ו מירר בבכי על כר הדשא כתוצאה מהאירוע הטרגי.
לקראת עונת ניסה קמאצ'ו שוב את מזלו בריאל מדריד, אך שוב עזב זמן קצר לאחר מינויו.
הפעם הוא החזיק בתפקיד ארבעה חודשים, אך הפסדים בליגת האלופות לבאייר לברקוזן ובליגה הספרדית לאספניול הובילו אותו להתפטר מתפקידו ב-20 בספטמבר 2004. קמאצ'ו לא חזר לאמן כמעט שלוש שנים, עד שב-18 באוגוסט 2007 חזר לתפקיד מאמן בנפיקה ליסבון במקום פרננדו סנטוש שעזב.
לאחר סדרת תוצאות רעה, טען קמאצ'ו כי הוא לא מסוגל יותר להחדיר מוטיבציה בשחקניו, וב-9 במרץ 2008, אחרי שוויון ביתי 1-1 מול נועלת הטבלה לייריה, הודיע כי הוא עוזב את תפקידו.
ב-13 באוקטובר 2008 שוב חזר קמאצ'ו לכדורגל הספרדי, כשמונה למאמנה של אוסאסונה מהליגה הבכירה.
במשך שתי עונות הצליח קמאצ'ו לשרוד עם הקבוצה בליגה, ובמהלך עונתו השלישית בקבוצה, ב-14 בפברואר 2011, הוא פוטר מתפקידו מכיוון שאוסאסונה נקלעה למאבקי הישרדות.
בסופה של העונה הקבוצה סיימה במקום התשיעי, גבוה יותר ממיקומה בשתי העונות הקודמות תחת קמאצ'ו.
ב-13 באוגוסט 2011, כחצי שנה לאחר פיטוריו, מונה קמאצ'ו למאמנה של נבחרת סין.
מינויו לתפקיד הוסבר על ידי נשיא ההתאחדות במדינה כחלק מתוכנית ארוכת טווח לסגירת הפער הנוצר בתחום הכדורגל בין סין לבין קוריאה הדרומית ויפן, שכנותיה, בעוד אוהדי הנבחרת ראו במינוי סכנה לקמפיין מוקדמות מונדיאל 2014. סין לא הצליחה להעפיל לטורניר.
ב-10 בספטמבר 2012, במסגרת משחק ידידות בין סין לבין , הובסה סין בתוצאה 0–8, התבוסה הגדולה בתולדותיה.
בעקבות התבוסה, הנבחרת צנחה למקום ה-109 בדירוג העולמי של פיפ"א, הנמוך בתולדותיה.
את מוקדמות גביע אסיה בכדורגל 2015 פתחה סין בהפסד 1–2 ל, שסיכן את סיכויי העפלתה, ובעקבות הפסד מפתיע 1–5 ל במשחק ידידות ב-15 ביוני 2013, פוטר קמאצ'ו מתפקידו בנבחרת.
קמאצ'ו מונה למאמן נבחרת גבון לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2017, אשר נערך בגבון.
חוסה אנטוניו אבראו אנסלמי (בספרדית: José Antonio Abreu Anselmi; 7 במאי 1939 – 24 במרץ 2018) היה פסנתרן, נגן צ'מבלו, מנצח, מלחין, מחנך וכלכלן ונצואלי.
המיזם "אל סיסטמה" של אבראו זכה בפרס הקיום הנכון הידוע גם כ"פרס נובל אלטרנטיבי" בשנת 2002.
חוסה אנטוניו אבראו נולד בעיר ולרה, מדינת טרוחיו שבמערב ונצואלה.
מצד אמו אבראו הוא צאצא למשפחה איטלקית ממרצ'יאנה באי אלבה.
סבו מצד האם, אנטוניו אנסלמי ברטי, היה מנהל להקה מוזיקלית כפרית, שהיגר בשנת 1897 למונטה כרמלו בוונצואלה, יחד עם 46 כלי נשיפה של להקתו.
בלימודיו אימץ אבראו שני מסלולים מקבילים.
הוא למד כלכלה וסיים דוקטורט בכלכלה באוניברסיטה הקתולית אנדרס בייו.
כמו כן למד כלכלת הנפט באוניברסיטת מישיגן.
היה פעיל גם בחיים הפוליטיים וכיהן בשנת 1958 כחבר בקונגרס הלאומי של ונצואלה.
לאחר מכן לימד כפרופסור לכלכלה ולתכנון כלכלי באוניברסיטת סימון בוליבר בקראקס ובאוניברסיטת אנדרס בייו.
אבראו עשה גם לימודים מוזיקליים.
היה תלמידה של דורליסה חימנס דה מדינה בברקיסימטו.
בשנת 1957 נרשם לאקדמיה למוזיקה של קראקס (בימינו האקדמיה על שם חוסה אנחל לאמאס).
הוא למד בה נגינת פסנתר אצל מויסס מוליירו, עוגב וצ'מבלו אצל אבנסיו קסטייאנוס והלחנה אצל ויסנטה אמיליו סוחו.
בשנת 1975 הוא הקים את התזמורת הסימפונית ע"ש סימון בוליבר.
במסגרת תוכנית זו הקים אבראו את התזמורת הסימפונית הלאומית של הנוער בוונצואלה על שם סימון בוליבר ואת התזמורת הסימפונית על אותו השם בקראקס.
בשנת 2007 כללה רשת "אל סיסטמה" בוונצואלה כ-240,000 חברים, וצוות של 1,500 אנשי מקצוע, המתחלקים בין 125 תזמורות נוער ו-57 תזמורות ילדים, 30 תזמורות מקצועיות, ורשת מקהלות, שבהן החינוך המוזיקלי הוקנה החל מגיל שנתיים.
פעילות המערכת עומדת בחסות פדרציה ממלכתית הקרויה בקיצור FESNOJIV.
התזמורות קיבלו ביקורים ממנצחים ידועים כמו סר סיימון ראטל, זובין מהטה וקלאודיו אבאדו ששיבחו את המיזם.
התזמורות נבנו על בסיס 96 "תאים תזמורתיים" ברחבי המדינה, שלכל אחד מהם יש לפחות תזמורת אחת.
המערכת כוללת גם סדנאות שבהן הילדים בונים ומתקנים כלי נגינה, תוכניות מיוחדות לילדים בעלי לקויות ונכויות, ומרכזים ומכוני מומחים לפונולוגיה, מדיה אודיו-חזותית ולחינוך מוזיקלי גבוה.
בשנת 1979 הוענק לו הפרס הלאומי למוזיקה על הישגיו ב"אל סיסטמה".
אבראו עומד בראש המערכת החל משנת 1994. אחרי 1999 גם המשטר של הוגו צ'אווס אימץ את המיזם ומימן אותו.
עם המוזיקאים שהתחנכו במסגרת "אל סיסטמה" ניתן למנות את גוסטבו דודמל שניצח על תזמורת הסימפונית של הנוער על שם בוליבר, הכנר אלקסי קארדנס, נגן הקונטרבס אדיקסון רואיס, שהיה הנגן הלטינו-אמריקני הראשון שהתקבל בפילהרמונית של ברלין.
בשנת 1983 חזר זמנית לפוליטיקה והתמנה לשר התרבות למשך חמש שנים (1989–1995).
בשנים 1989–1999 השיג אבראו שיתוף פעולה עם ספרד וארצות הברית בקידום הדגם של "אל סיסטמה" והפצתו.
התזמורות שהקים זכו בשנים 1993 ו-1995 לפרסים מטעם אונסק"ו.
לפי הדוגמה בוונצואלה הועלו מיזמים דומים בארצות דרום אמריקה, בארצות הברית, גרמניה ושוודיה.
ה"אל סיסטמה" נחשבה ל"תנועה עולמית הראשונה לשינוי חברתי באמצעות האמנות".
ג'פרי בייקר, מוזיקולוג מלונדון כתב ספר על ה"סיסטמה" (2007) של אבראו תוך הטחת ביקורת חריפה על יומרותיה החברתיות.
הוא טען שלמערכת חינוך מסוג זה "מבנה רודני" שמסגרתו התרחשו תופעות "שחיתות, אפליה וניצול מיני".
מנהל המערכת, אדוארדו מנדס, הגיב ב-7 בפברואר 2015 בריאיון ל-"Epoch Times" לביקורות אלה באומרו ש"כמו בכל מוסד גדול קיימות בעיות, אבל להבין מכך שמדובר במגפה ממש זה לחלוטין לא נכון".
בייקר העלה ספקות גם לגבי ההצלחות החברתיות של המיזם, על מוצאם התלמידים - אם הם באמת גדלו במשפחות עניות או הרוסות, ולגבי טעויות מתודיות, שלטון המשמעת, והרפרטואר הקלאסי-רומנטי השמרני המועדף על התזמורות, תוך הזנחת המורשת הילידית המקומית.
אוסטרייך, בסקירה של ה-17/12/2014 במדורו ב"Book review" של הניו יורק טיימס, מאשים את בייקר בשגיאות מתודולוגיות, מקורות בלתי ניתנים לאימות והטיות.
עם זאת, הוא מודה שעד לאותה עת היה חסר ניתוח קר של "אל סיסטמה" כמשקל נגד הפרשנות הלא-ביקורתית מדי, והוא רצוי.
חוסה אנטוניו אבראו נפטר בקראקס, בירת ונצואלה ב-24 במרץ 2018 בגיל 78.
קונצ'רטו גרוסו לפסנתר וכלי קשת
רביעיות לכלי נשיפה, לכלי מיתרים
1967 - הפרס הלאומי למוזיקה סימפונית
1998 - תואר "שגריר לשלום" מטעם אונסק"ו
2001 - אות מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית בדרגת קצין
2002 - פרס הקיום הנכון הידוע כ"נובל אלטרנטיבי" הוענק למיזם "אל סיסטמה" "על השגת תחייה תרבותית יחידה במינה, שהביאה את שמחת המוזיקה לילדים נזקקים ולקהילות רבות במצוקה"
2007 פרס דון חואן דה בורבון - למוזיקה (ספרד)
2008 פרס נסיך אסטוריאס לאמנות (ספרד)
2009 פרס פולר למוזיקה (שוודיה)
2009 אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת קצין
2010 פרס ארסמוס - על תמיכתו בצעירי ונצואלה על ידי הענקת הקשר חברתי חדש
2010 - הפרס לשלום של סיאול (קוריאה הדרומית)
אות מסדר השמש העולה (יפן)
2005 - צלב מסדר ההצטיינות של גרמניה
אבראו היה דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה מטרופוליטנה בקראקס (2010), של אוניברסיטת קרלטון בקנדה (2013) ושל הקונסרבטוריון למוזיקה ניו אינגלנד בבוסטון.
2008 - סרט תיעודי גרמני לטלוויזיה The Promise of Music.
בבימוי אנריקה סאנצ'ס לאנש, 93 דקות
2008 - סרט תיעודי באורך 102 דקות על "אל סיסטמה" הופק בגרמניה על ידי פול סמאצ'ני ומריה שטודטמייר
חוסה בראבו דומינגס (בספרדית: José Bravo Domínguez; 18 בפברואר 1916 - 1 בפברואר 1993) היה כדורגלן ספרדי ששיחק בעמדת הקיצוני השמאלי ונודע בזכות תקופתו במדי ברצלונה, שם שיחק במשך 8 שנים.
בראבו שיחק במספר קבוצות נוספות, ובהן לבאנטה, ריאל מורסיה, ריאל סרגוסה וז'ימנסטיק טרגונה.
בנוסף, ערך הופעה בודדת במדי נבחרת ספרד.
בראבו נולד וגדל בסאוטה, מובלעת ספרדית שבצפון אפריקה.
הוא החל לשחק באופן מקצועני בקבוצה הקטנה אפריקה, אותה עזב לתקופה קצרה בה שיחק בלבאנטה.
ב-1935 הצטרף לריאל מורסיה שמליגה השנייה, ובעונת 1935/1936 סייע לה להעפיל לליגה הראשונה.
בסוף העונה עבר לריאל סרגוסה, אך עם פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית הושבתה פעילות הכדורגל במדינה, ובראבו התגייס לצבא הספרדי במדריד.
עם סיומה, ב-1939, שב לריאל מורסיה.
בעונת 1939/1940 עזר גם למורסיה להעפיל מהליגה השנייה לראשונה, לאחר שהקבוצה סיימה ראשונה בביתה.
לאחר תום העונה, בקיץ 1940, חתם בברצלונה, מהבכירות בכדורגל בספרד.
את הופעת הבכורה שלו במדי ברצלונה בליגה הראשונה ערך בראבו ב-29 בספטמבר 1940, במשחק בו הובסה ברצלונה 11-1 על ידי סביליה.
במשחקו השני בקבוצה הבקיע שער בכורה במדיה, בניצחון 4-3 על ולנסיה.
במהלך עונתו הראשונה בברצלונה הבקיע 4 שערים ב-10 משחקים, הרביעי שבהם היה בקלאסיקו מול ריאל מדריד ב-23 בפברואר 1941, בו עזר לברצלונה לנצח 2-1. עונתו השנייה בקבוצה, עונת 1941/1942 הייתה המוצלחת ביותר בקריירה שלו ברמה האישית, בכך שהוא כבש 12 שערים ב-21 משחקים בהם שותף.
בין היתר כבש צמדים לרשתן של הרקולס, גרנדה וסביליה.
למרות הצלחתו האישית, סבלה ברצלונה מעונת שפל בליגה, והיא הצליחה להישאר בליגה הראשונה הודות לניצחון במחזור האחרון על קאסטיון, עם שער של בראבו.
בניגוד לכך, הצליחה ברצלונה לזכות בגביע הספרדי הודות לניצחון 4-3 בהארכה בגמר על אתלטיק בילבאו; בראבו פתח בהרכב ברצלונה במשחק.
בעונת 1942/1943 הצליחה ברצלונה להתאושש והיא סיימה בליגה במקום ה-3. בעונה זו הופיע בראבו ב-18 משחקים בהם כבש 8 פעמים, כולל צמדים בניצחונות על ריאל סרגוסה וקאסטיון.
במשחק קופה דה אורו ארחנטינה מול אתלטיק בילבאו הבקיע שער ועזר לקבוצתו לזכות בתואר עם ניצחון 5-4. בעונה זו הגיעה ברצלונה למקום השני.
במהלך עונת 1946/1947 הבקיע בראבו 9 שערים ב-17 הופעות, בין היתר הבקיע צמדים במשחקים בהם הביסה ברצלונה 6-2 את ריאל מורסיה, קבוצתו לשעבר, ו-5-1 את סביליה.
ברצלונה סיימה את עונה זו במקום ה-4 בלבד, והמאמן ז'וזפ סמיטייר הוחלף בסוף העונה באנריקה פרננדס.
עם פרננדס הצליחה ברצלונה לזכות באליפות בעונת 1947/1948, אך חלקו של בראבו צומצם על ידי המאמן באופן משמעותי.
הוא השתתף ב-3 משחקים, בהם הבקיע רק פעם אחת, בניצחון 4-2 על סבדל.
בראבו, שהיה בן 32 והבין כי אין לו מקום בברצלונה, עזב את הקבוצה והצטרף לז'ימנסטיק טרגונה, קבוצה נוספת מקטלוניה ששיחקה בליגה הראשונה.
את ז'ימנסטיק אימן חואן חוסה נוגס, שאימן את בראבו בברצלונה בתחילת העשור.
כבר בבכורתו בקבוצה כבש צמד, במשחק בו הפסידה ז'ימנסטיק 6-4 לסלטה ויגו ב-12 בספטמבר 1948. בעונתו הראשונה שם הצליח להבקיע 8 שערים ב-23 משחקים, והוא לא שותף במשחקים נגד קבוצתו הקודמת, ברצלונה.
בעונתו השנייה בקבוצה כבש פעם נוספת 8 שערים.
אחד מהם היה השער היחיד של ז'ימנסטיק במשחק בו הובסה 10-1 על ידי ברצלונה.
ז'ימנסטיק ירדה לליגה השנייה בסוף העונה.
באותו קיץ, ב-1950, חזר לעיר הולדתו ושיחק במשך שנה בסאוטה, לפני שפרש ממשחק, בגיל 35.
בראבו ערך הופעה בודדת במדי נבחרת ספרד, במשחק ידידות מול ב-15 במרץ 1942, אז הביסה ספרד את יריבתה 4-0. בנוסף לכך, הוא זומן לסגל הנבחרת על ידי מאמנה אדוארדו טאוס לשני משחקים נוספים באותה שנה, נגד נבחרות ו, אך הוא לא שותף בהם.
על אף שלא היה קטלאני, השתתף בראבו ב-7 משחקי ידידות של נבחרת קטלוניה בין 1943 ל-1950.
חוסה אנטוניו מירנדה בואצ'ו (בספרדית: José Antonio Miranda Boacho; נולד ב-22 ביולי 1998 בחטאפה שבספרד), הידוע בקיצור כחוסטה, הוא כדורגלן מגינאה המשוונית המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ניקי וולוס, המשחקת בליגה היוונית השנייה.
בגיל 12 החל לשחק במחלקת הנוער של ריאל מדריד, ובגיל 14 עבר למחלקת הנוער של חטאפה.
בחודש ינואר 2015 שיחק לראשונה בקבוצת המילואים של המועדון, חטאפה ב'.
ב-10 באפריל 2021 חוסטה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של חטאפה בהפסד 1-0 לקדיס.
ב-13 בספטמבר 2021 הושאל לניקי וולוס מהליגה היוונית השנייה בכדורגל עד לסיום העונה.
מוצאה של אמו של חוסטה הוא בגינאה המשוונית, מה שאפשר לו לייצג אותה בזירה הבינלאומית.
ב-26 במרץ 2015 ערך חוסטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה המשוונית, כשנכנס כמחליף בהפסד 2-0 לנבחרת מצרים במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת גינאה המשוונית לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
חוסה הוראסיו בסואלדו (בספרדית: José Horacio Basualdo; נולד ב-20 ביוני 1963) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
בסואלדו זכה להצלחה מקומית ובינלאומית כאשר היה שחקנה של ולס סארספילד ושל בוקה ג'וניורס.
בנוסף, שיחק במועדונים שונים בארגנטינה, ספרד וגרמניה.
בסך הכול זכה במהלך הקריירה חמש פעמים באליפות ארגנטינה, פעמיים בגביע ליברטדורס ופעמיים בגביע הביניבשתי.
בסואלדו ייצג את 31 פעמים, ובין היתר זכה עמה בקופה אמריקה 1993 והעפיל עמה לגמר מונדיאל 1990.
לאחר פרישתו החל בקריירת אימון במהלכה הוביל קבוצות מאקוודור, פרו, ארגנטינה, צ'ילה, אינדונזיה, קולומביה ובוליביה.
בסואלדו החל את קריירת המשחק בקבוצה מעיר הולדתו, ויז'ה דאלמינה, ששיחקה בליגת המשנה הארגנטינאית.
כבר בעונת , עונת הבכורה שלו במועדון, ירד עמה לליגה השלישית, אך חזר עמה לליגת המשנה תוך עונה אחת.
בסואלדו וקבוצתו נעו במשך מספר עונות בין הליגה השנייה והשלישית, ובסואלדו צבר דקות משחק רבות במדי המועדון.
בסך הכול בתקופה בת שש שנים במועדון ערך בסואלדו 157 משחקי ליגה, בהם כבש 17 שערים.
לקראת עונת עבר בסואלדו לדפורטיבו מנדיז'ו מליגת המשנה.
בסואלדו שותף בכל 42 משחקי הליגה של הקבוצה באותה העונה, וסייע לה לזכות באליפות ליגת המשנה ובהעפלה לליגה הבכירה עם ארבעה הפסדים בלבד ובפער ארבע נקודות מקילמס אתלטיקו קלוב.
לקראת עונת , עוד בטרם שיחק בליגה הארגנטינאית הבכירה, עבר בסואלדו לראשונה בקריירה לאירופה, כשחתם במדי שטוטגרט מהבונדסליגה, תחת המאמן ההולנדי ארי האן.
את הופעת הבכורה שלו ערך בסואלדו במחזור השני, ב-9 באוגוסט 1989, במשחק החוץ מול פ.צ.
קלן שהסתיים בשוויון 0-0. ב-20 בספטמבר כבש את שער הבכורה שלו במועדון, השער הראשון במשחק הבית מול באיירן מינכן שהסתיים בניצחונה של שטוטגרט, 2-1. בעונה הראשונה שלו במועדון רשם בסואלדו 28 הופעות בהן כבש פעמיים.
עזיבתו של האן וחילופי המאמנים במהלך עונת פגעו בדקות המשחק של בסואלדו, ששותף ב-16 משחקי ליגה בלבד באותה העונה.
בשתי עונותיו בשטוטגרט סיימה הקבוצה שישית בבונדסליגה.
לאחר הקדנציה בשטוטגרט חזר בסואלדו לארגנטינה וחתם בראסינג קלוב, שם שיחק בשני הטורנירים של עונת , ובה ערך את הופעותיו הראשונות בקריירה בליגה הארגנטינאית הבכירה.
לקראת עונת חתם בסואלדו בשורות ולס סארספילד.
בסואלדו זכה להצלחה גדולה והשתלב היטב בקבוצה.
הוא היה לאחד מהשחקנים החשובים בקבוצה של קרלוס ביאנצ'י, שהוביל את ולס לזכייה באליפות ארגנטינה בטורניר קלאוסורה 1993, התואר הראשון של בסואלדו בקריירה.
בעקבות הזכייה בתואר השתתפה הקבוצה בגביע ליברטדורס , שם צלחה שלב בתים קשה במקום הראשון בטבלת הבית, לפני קרוזיירו ופלמיירס הברזילאיות, ולפני בת ארצה בוקה ג'וניורס.
בשלבי הפלייאוף כבש בסואלדו את הפנדל המכריע בדו-קרב מול אתלטיקו ג'וניור ברנקייה בשלב חצי הגמר, והעלה את קבוצתו לגמר המפעל.
בסואלדו עלה בהרכב קבוצתו בצמד משחקי הגמר מול סאו פאולו, בסיומם הניפה הקבוצה לראשונה בתולדותיה את גביע ליברטדורס.
בזכות הזכייה בטורניר, פגשה ולס את מילאן האיטלקית במסגרת הגביע הביניבשתי, וגברה עליה במפתיע 2-0 על מנת לזכות בתואר.
בסואלדו זכה עם ולס באליפות שנייה בקריירה בטורניר אפרטורה , הטורניר האחרון שלו בקדנציה הראשונה בקבוצה.
לקראת טורניר קלאוסורה , ועם עזיבתו של ביאנצ'י את ולס, עזב גם בסואלדו את הקבוצה והצטרף לבוקה ג'וניורס.
הוא הגיע לקבוצה לפי בקשתו של קרלוס בילארדו, מאמן הקבוצה שאימן את בסואלדו גם במונדיאל 1990. עם זאת, בינואר 1997, לאחר שנה לא מוצלחת במדי הקבוצה וסכסוך בינו לבין המאמן, סיים בסואלדו את דרכו בקבוצה וחזר לקדנציה שנייה באירופה.
הוא חתם במדי אקסטרמדורה מהליגה הספרדית, אליה הצטרף במהלך חלון ההעברות של עונת .
עד לסיום העונה פתח בהרכב בכל משחקי הליגה של הקבוצה, 23 במספר, בהם כבש שער אחד.
בסואלדו לא הצליח לסייע לקבוצתו להינצל מירידה, לאחר שסיימה במקום ה-19, ארבע נקודות מתחת לקו האדום.
בסואלדו חזר לארגנטינה וחתם במדי דפורטיבו אספניול, במדיה שיחק חצי שנה עד שחזר לספרד וחתם בשורות ריאל חאאן מליגת המשנה.
בסואלדו השתלב היטב ושותף בכל משחקי הליגה של הקבוצה מאז הגעתו, אך בפעם השנייה ברציפות חווה ירידת ליגה בספרד, כשהקבוצה נשרה לליגה השלישית בתום העונה.
בקיץ 1998, לקראת עונת בליגה הארגנטינאית, חזר בסואלדו לקדנציה שנייה בבוקה ג'וניורס על פי דרישתו של קרלוס ביאנצ'י, שבסואלדו היה אחד משחקניו המועדפים בקבוצת ולס סארספילד, שם זכו השניים להצלחה רבה.
על אף היותו בן 35, רשם בסואלדו עונה מוצלחת תחת ביאנצ'י, שהסתיימה בזכייה בשתי אליפויות רצופות באותה העונה, בטורנירי אפרטורה 1998 וקלאוסורה 1999. במהלך העונה כולה רשם בסואלדו 33 הופעות ליגה, בהן כבש שלושה שערים.
עונה אחר כך ראתה בוקה את יריבתה העירונית ריבר פלייט זוכה בשני הטורנירים המקומיים, בהם סיימה שלישית ושביעית בלבד, אך זכתה להצלחה גדולה בטורנירים הבינלאומיים של אותה השנה.
בוקה ובסואלדו זכו בגביע ליברטדורס , לאחר שסיימו את שלב הבתים במקום הראשון לפני פניארול, והדיחה בשלבי הנוקאאוט את אל נסיונל, את ריבר פלייט בתום צמד משחקי סופר קלאסיקו ואת קלוב אמריקה, ופגשה לצמד משחקי הגמר את פלמיירס.
בסואלדו לא שותף במשחק הראשון, אך פתח בהרכב במשחק הגומלין שהסתיים בזכייתה של בוקה בתואר עם ניצחון בדו-קרב פנדלים.
בעקבות הזכייה פגשה בוקה את ריאל מדריד למשחק הגביע הביניבשתי.
בסואלדו בן ה-37 עלה בהרכבה של בוקה, שהפתיעה את ריאל עם ניצחון 2-1 וזכייה בתואר.
הייתה זו זכייה שנייה של בסואלדו בגביע הביניבשתי.
התואר האחרון של בסואלדו בזירה המקומית היה אליפות ארגנטינה בטורניר אפרטורה 2000, שהייתה האליפות השלישית שלו במדי בוקה והחמישית בקריירה, והטורניר האחרון שלו במדי הקבוצה.
בינואר 2001, לאחר הזכייה באליפות עם בוקה, חזר בסואלדו לקדנציה שנייה באקסטדרמדורה.
הוא שיחק בקבוצה במהלך החצי השני של עונת , וערך 14 הופעות ליגה במדיה, מתוכן שש בהרכב.
את העונה סיימה הקבוצה במקום ה-11 בטבלה.
בתום העונה חזר בסואלדו לקדנציה שנייה במדי ולס סארספילד, שהייתה קצרה והסתיימה לאחר חצי שנה בה רשם שלוש הופעות ליגה בלבד.
בשנתו האחרונה בקריירה חזר למועדון נעוריו, ויז'ה דאלמינה מהליגה הרביעית, במדיה פרש בשנת 2003 ממשחק פעיל בגיל ארבעים.
בסואלדו החל את דרכו בנבחרת ארגנטינה בשנת 1989 תחת המאמן קרלוס בילארדו.
באותה שנה זומן לסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 1989. מתוך ארבעת משחקיה של ארגנטינה בשלב הבתים שותף בסואלדו בשלושה, מתוכן שניים כמחליף.
ארגנטינה עלתה מהמקום הראשון בבית לבית הגמר, שם פתח בסואלדו בהרכב בכל שלושת משחקיה של ארגנטינה, שסיימה את הטורניר במקום השלישי.
בסואלדו זומן על ידי בילארדו לטורניר מונדיאל 1990 באיטליה.
בסואלדו פתח בהרכב ושיחק לאורך כל משחקיה של ארגנטינה בשלב הבתים.
ארגנטינה פתחה בהפסד מפתיע 1-0 ל, אך גברה 2-0 על והסתפקה בשוויון 1-1 מול כדי לעלות שלב מהמקום השלישי בטבלה.
בשמינית הגמר פתח בסואלדו בהרכב ושיחק לאורך כל ניצחונה של ארגנטינה, 1-0 על .
הוא שמר על מקומו בהרכב גם בניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין על ברבע הגמר.
בחצי הגמר מול שוב עלה בסואלדו בהרכב, והוחלף במהלך ההארכה כשארגנטינה ניצחה פעם נוספת בדו-קרב פנדלים.
בסואלדו עלה בהרכב נבחרתו למשחק הגמר, בו פגשה ארגנטינה את .
הוא שיחק לאורך כל משחק הגמר, בו נוצחה ארגנטינה 1-0 וסיימה את הטורניר במקום השני.
מינויו של אלפיו באסילה על חשבונו של בילארדו פגע במעמד הבינלאומי של בסואלדו.
במהלך הטורניר זכה בסואלדו להופעה אחת בלבד, כשעלה בהרכב נבחרתו לרבע הגמר מול ברזיל.
הוא הוחלף בדקה ה-54, ונבחרתו המשיכה לניצחון בפנדלים לאחר שוויון 1-1 בהארכה.
ארגנטינה גברה 2-1 על בגמר הטורניר, וזכתה בתואר.
בסואלדו, שערך שלוש הופעות בלבד במוקדמות מונדיאל 1994, זומן לסגל הסופי של באסילה לקראת טורניר הגמר בארצות הברית.
בסואלדו לא שותף כלל במהלך שלב הבתים, בו סיימה ארגנטינה שלישית והעפילה לשמינית הגמר.
הוא עלה בהרכב בשמינית הגמר מול , במשחק בו הופתעה ארגנטינה, נוצחה 3-2 והודחה מהטורניר.
טורניר המונדיאל היה הטורניר האחרון של בסואלדו בקריירה הבינלאומית.
הוא שיחק מספר משחקים תחת דניאל פסארלה, וסיים את דרכו הבינלאומית בשנת 1995, עם 31 הופעות במדיה של ארגנטינה.
בניגוד לקריירת המשחק של בסואלדו, שעברה בעיקרה במולדתו ארגנטינה עם קדנציות קצרות באירופה, קריירת האימון שלו נפרשה על פני מספר מדינות, בעיקר באמריקה הדרומית.
בינואר 2004, עם תום קריירת המשחק שלו, התמנה בסואלדו לתפקיד מאמן דפורטיבו קיטו לקראת עונת בליגת העל האקוודורית.
כעבור כארבעה חודשים, ב-23 באפריל, פוטר מתפקידו בחלוף 12 מחזורים בעקבות סדרת תוצאות חלשות.
לקראת עונת התמנה בסואלדו לתפקיד מאמן אוניברסיטריו דה דפורטס מפרו.
הוא הוביל אותה למקום השני בטבלת האפרטורה, אך התפטר מתפקידו במהלך טורניר הקלאוסורה מסיבות אישיות שאילצו אותו לחזור לארגנטינה.
ב-3 בינואר 2006 החל לאמן את אל פורבניר מליגת המשנה הארגנטינאית.
כעבור חודשיים בלבד חזר לפרו והחל לאמן את חוסה גאלבס, אך שוב סיים את תפקידו כעבור זמן קצר, שלושה חודשים בלבד, בעקבות סדרת תוצאות חלשות.
בסיום העונה ירדה הקבוצה לליגת המשנה.
בסואלדו נותר בפרו, וב-17 במרץ 2007 התמנה לתפקיד מאמן סיינסיאנו במקומו של חוליו ססאר אוריבה, שעזב לטובת תפקיד מאמן נבחרת פרו.
הוא הוביל את הקבוצה למקום השני בטורניר האפרטורה, אך ב-27 בספטמבר, חצי שנה לאחר מינויו, פוטר מתפקידו בעקבות התבוסה 3-0 לאליאנסה אתלטיקו שהותירה את הקבוצה במקום החמישי בטבלה.
לקראת עונת התמנה בסואלדו לתפקיד מאמן סנטיאגו מורנינג, העולה הטרייה לליגת העל הצ'יליאנית.
בטורנירי האפרטורה והקלאוסורה של אותה השנה הוביל בסואלדו את קבוצתו לטורנירים רגועים במרכז הטבלה.
הטורניר המוצלח ביותר של בסואלדו בקבוצה היה טורניר אפרטורה , בו הוביל את הקבוצה למקום הרביעי הכללי בעונה הסדירה ולרבע גמר פלייאוף האליפות, שם הובסה על ידי אוניברסידד קאתוליקה.
ביולי 2009, מיד עם תום הטורניר, עזב בסואלדו את סנטיאגו מורנינג וחתם כמאמנה החדש של האלופה הטרייה, אוניברסידד דה צ'ילה.
בסואלדו הוביל את הקבוצה בטורניר הקלאוסורה 2009, אך קבוצתו הפגינה יכולת חלשה מהרגיל, סיימה את העונה הסדירה במקום העשירי ולראשונה מזה חמש שנים לא העפילה לפלייאוף האליפות.