tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך הירי מתווכחים החיילים מי ינקה את המקלע לאחר הירי.
בית המשפט המחוזי קבע כי:.
בית המשפט המחוזי קבע כי בכך גרמה הכתבה לאירוע להראות לא כמגננה מסכנות חיים אלא כזחיחות ושאננות.
לעומת זאת טענה דיין כי כוונתה הייתה לתת תמונת אילוסטרציה.
בריאיון לתוכנית "תיק תקשורת" אמרה דיין כי שגתה בנושא זה והיה עליה להוסיף כיתוב "תמונת אילוסטרציה".
בעקבות תחושתה זאת התנצלה דיין בתוכנית העוקבת:
בית המשפט המחוזי ביקר את תוכן התנצלות זו, משום שלדידו אינה מתקנת את הבעיה העיקרית של צילומים אלו, תחושת הזחיחות לכאורה בה היו החיילים באירוע:
יתרה מזו, בית הדין הצבאי פסק כי לא סביר שגורם תמים יגיע לשם.
עניין מהותי נוסף שהועלה בתביעה הוא השמטת ירי הצלף מרפיח (שלא הוזכר בכתבה).
דיין טענה כי ירי זה אינו חלק מהאירוע, בית המשפט המחוזי קבע כי "אין שחר לדברים האלה.
לא ניתן לקטוע אירוע מבצעי אחד, רצוף, בתוך זירה מצומצמת, בהשתתפות אותם 'שחקנים', ולהיתלות בקטיעה הזו על מנת להשמיט פרטים מרכזיים וחשובים להבנת האירוע.".
תגובות לפסק הדין של בית המשפט המחוזי
פסק הדין הביא לתגובות רבות באמצעי התקשורת.
תגובות אלה הן משני סוגים:
תגובות העוסקות בפסק הדין: מנתחות את משמעותו, תומכות בו או מתנגדות לו, ועוסקות במסקנות המתבקשות.
בשיחה עם עורך העיתון "מקור ראשון", אמנון לורד, הביעה אילנה דיין חשש שאף אם ערעורה יתקבל בבית המשפט העליון, חוגים שונים בציבוריות הישראלית יפרשו זאת כ"אחווה אידאולוגית בינה לבין השופטים".
תגובות העוסקות בתגובתם של אמצעי התקשורת לפסק הדין.
האגודה לזכות הציבור לדעת העניקה את פרס ביקורת התקשורת למשפחתו של סרן ר', "ועדת הפרס קובעת כי מדובר במופת למלחמה אמיצה ועיקשת של אנשים מן השורה למען אתיקה ויושרה בעשייה העיתונאית הישראלית.
הפרס יוענק לאביו של סרן ר', כנציג המשפחה".
ערעור - בית המשפט העליון
בתחילת פברואר 2010 הגיש סרן ר' ערעור לבית המשפט העליון בדרישה לפיצויים גבוהים יותר ובהמשך החודש הגישו דיין וטלעד ערעור על הכרעת הדין.
מועצת העיתונות ביקשה להצטרף לערעורה של דיין לבית המשפט העליון כידידת בית המשפט.
נשיאת המועצה, דליה דורנר אמרה כי "(אנחנו במועצת העיתונות) לא ננקוט צד לגבי פסק דין סרן ר'", משום שהדעות עליו חלוקות בקרב ציבור העיתונאים.
בית המשפט העליון דחה את בקשתה של מועצת העיתונות, אך עיין בטענותיה והתחשב בהן.
בערעור נדון האיזון בין חופש הביטוי וחופש העיתונות לבין הזכות לשם טוב.
בפסק הדין, שניתן ב-8 בפברואר 2012, נקבע שבכתבה של "עובדה" יש לשון הרע כלפי סרן ר', אך לדיין עומדת הגנת "אמת דיברתי" משום שבהתאם לעיקרון ש"על מנת שיזכה לחסות תחת כנפיה של הגנת האמת על המפרסם להראות איפוא כי הפרסום היה אמת כפי שהייתה ידועה בעת הפרסום.
אין הוא נדרש להציג אמת שמתגלית בדיעבד" התקיים "תמונת המציאות כפי שעלתה מן הכתבה בכללותה אינה שונה באופן מהותי מהאמת, כפי שהייתה ידועה באותה שעה, בהתאם ליכולות הבירור העומדות בפני עיתונאי סביר".
בהמשך לדבריו אלה, שבהם קיבל השופט ריבלין את ערעורה של דיין, ציין גם כי "הצגת המסיבה והתמונות של חיילים חוגגים, שצולמו בזמן אחר ובמקום אחר, אף כי היו מצויים על אותה קלטת שכללה גם תמונות רלוונטיות אינה מעידה על בחירה עיתונאית זהירה במיוחד.
יש בה משום חוסר טעם משווע אף שהמצג הנראה בהן הוא אמת." הוא הוסיף כי "אכן, חלק מאמירותיה של דיין במהלך השידור היו מיותרות, אם לומר את המעט.
ראוי היה לה כי תנקוט מידה רבה יותר של ריסון עצמי ושל צניעות לנוכח הקושי המובנה בראיית התמונה המלאה עובר לשידור הכתבה".
בית המשפט העליון קיבל פה אחד את ערעורה של דיין.
ביחס לטלעד השופטים קבעו כי הקדימון ששודר לקראת התוכנית היווה לשון הרע, פסקו שהזכיינית "טלעד" תשלם לקצין פיצוי מופחת, בגובה מאה אלף שקלים, וביטלו את חיובה של "טלעד" לשדר הודעת תיקון.
בספטמבר 2014 נפסק בדיון נוסף בהרכב של תשעה שופטים, שנערך לבקשתו של סרן ר', שלא לשנות מהתוצאה האופרטיבית של פסק הדין בערעור וההגנה הורחבה מ"אמת דיברתי" ל"תום לב".
בדיון הנוסף נפסקה הלכה חדשה, שאימצה למשפט הישראלי את הגנת "העיתונאות האחראית".
לפי הגנה זו, יוצרו של חיבור בעל אופי עיתונאי, שיש בו עניין ציבורי משמעותי, ואשר קדמה לו עבודה עיתונאית זהירה ואחראית, נושא בחובה מוסרית או חברתית לפרסם חיבור זה לצורך תחולת הגנת תום הלב של חוק לשון הרע.
משפחת של אימאן אל-האמס, הנערה שנהרגה בתקרית, הגישה תביעת נזיקין נגד משרד הביטחון.
בית המשפט המחוזי בבאר שבע דחה את התביעה, בהתאם לסייג המופיע בחוק הנזיקים האזרחיים (אחריות המדינה), תשי"ב-1952: "אין המדינה אחראית בנזיקים על מעשה שנעשה על ידי פעולה מלחמתית של צבא-הגנה לישראל".
פרשת סקוקי הוא מקרה שאירע ב-1977 בארצות הברית בו אישר בית המשפט העליון לקיים הפגנה נאו-נאצית בתחומי העיירה סקוקי שבאילינוי, בה התגוררו אחוז ניכר של יהודים ובהם גם ניצולי השואה.
בשנת 1977 ביקשו פעילים של המפלגה הנאצית האמריקנית לקיים צעדה באזור שיקגו.
לאחר שמועצה מקומית אחרת באזור הסכימה לקיום הצעדה אך דרשה תשלום גבוה עבור ביטוח למקרה שייווצרו מהומות, הודיעה המפלגה שחבריה יצעדו בסקוקי, בה התגוררו כ-30,000 יהודים מתוך 70,000 תושבים, וכ-6,000 מתושביה היו ניצולי שואה או קרובים מדרגה ראשונה של ניצולי שואה.
תביעה לבית המשפט נגד הצעדה
תושבי סקוקי הפגינו נגד קיום הצעדה ומועצת סקוקי הגישה תביעה לבית המשפט האזורי של אילינוי אשר ב-29 באפריל 1977 הוציא צו מניעה נגד צעדה בסקוקי במדי המפלגה, הצגת צלבי קרס והפצת תעמולת שנאה.
בית המשפט לערעורים של אילינוי סירב לעכב את ביצוע ההחלטה עד שמיעת הערעור ובית המשפט העליון של אילינוי סירב לדון בערעור על ההימנעות מעיכוב הביצוע.
האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות אשר ייצג את המפלגה הנציונל-סוציאליסטית פנה לבית המשפט העליון של ארצות הברית אשר ברוב של חמישה נגד ארבעה ביטל את ההחלטה שלא לעכב את הביצוע והחזיר את הדיון לבית המשפט לערעורים של אילינוי לדיון לגופו של עניין.
דעת הרוב בבית המשפט העליון של ארצות הברית הייתה שהחלטת בית המשפט העליון של אילינוי שלא לעכב את הביצוע היא החלטה סופית ועל כן לבית המשפט העליון זכות לדון בה.
לגופו של עניין קבעו השופטים שבנושאים הנוגעים לחופש הביטוי על בתי המשפט של המדינות להעניק מסלול ערעור מהיר או לעכב ביצוע של החלטות המצמצמות את חופש הביטוי עד לשמיעת הערעור.
שלושה שופטים, בהם ויליאם רנקוויסט והנשיא וורן בורגר, הביעו עמדה שלמרות שנראה שהחלטת בית המשפט האזורי רחבה מאוד, אין להם סמכות להתערב עד לשמיעת הערעור על ידי בית המשפט לערעורים של מדינת אילינוי.
שופט אחד, ברייאן וויט, כתב שהוא לא היה מעכב את הביצוע.
בערעור לבית המשפט העליון של אילינוי בוטל גם האיסור על הצגת צלבי קרס.
בית המשפט העליון של אילינוי קבע, מול דעת מיעוט של אחד השופטים, שההחלטה של בית המשפט העליון של ארצות הברית בכהן נגד קליפורניה, בו בוטלה הרשעתו של אדם שלבש חולצה עם מילים גסות נגד הגיוס לצבא ארצות הברית, מחייבת אותם להתיר גם הצגת צלבי קרס.
בית המשפט גם הסביר שלאור ההודעה המוקדמת על הצעדה יכול כל המעוניין בכך להימנע מלראות את סמלי צלב הקרס בצעדה.
בית המשפט העליון של ארצות הברית סירב לתת רשות ערעור על החלטה זאת.
במטרה לעקוף את החלטת בית המשפט, חוקקו בסקוקי שלושה חוקים עירוניים שקבעו:
דרישה לבקשת רישיון 30 ימים לפני כל התקהלות בה צפויים למעלה מ-50 איש, וביטוח שיכסה נזקים של עד $350,000
איסור על חברי ארגונים פוליטיים להפגין בסגנון צבאי
איסור על הפצת חומר תעמולה המסית לשנאה כלפי קבוצה או הצגה בפומבי של סמלים בעלי מטרה דומה.
המפלגה הנציונאל סוציאליסטית פנתה לבית המשפט הפדרלי בסיוע האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות בדרישה לבטל את החוקים והם בוטלו על ידי בית המשפט המחוזי וההחלטה אושרה בבית המשפט לערעורים.
השופט דיקר מבית המשפט המחוזי כתב בהקשר לביטול האיסור על תעמולת שנאה שיכולתה של החברה האמריקאית לסבול אפילו את תעמולת השנאה של התובעים מבלי לעזוב את מחויבותה לחופש הביטוי היא אולי ההגנה הטובה ביותר נגד כינון משטר נאצי בארצות הברית.
שלושה ימים לפני קיום הצעדה הודיע קולינס, איש המפלגה שהוא מבטל את הצעדה שכן כל שביקש היה להראות שיש למפלגה זכות לקיים את הצעדה.
המצעד שלא התקיים ברחובותיה של סקוקי זכה להד תקשורתי נרחב.
הגם שהנושא עצמו לא נדון באופן ישיר על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית, היה זה מקרה ראשון בו קבע בית משפט זה שחופש הביטוי מגן גם על חופש הביטוי של נאצים.
פרשת פואבלו התרחשה ב-23 בינואר 1968, יום בו נלכדה אוניית ביון אמריקאית "פואבלו" (USS Pueblo (AGER-2)) על ידי קוריאה הצפונית, בים יפן (ליד החוף המזרחי של צפון קוריאה).
התקרית ארעה בזמן המלחמה הקרה ובפרט בזמן שמלחמת וייטנאם הגיעה לשיאה (מתקפת טט התרחשה שבוע לאחר מכן).
בחצי האי הקוריאני הייתה שביתת נשק מאז 1953, אולם המתיחות הייתה רבה ויומיים קודם לכן פשטה יחידה צפון קוריאנית על סיאול וניסתה להרוג את נשיא קוריאה הדרומית.
משימת האוניה הייתה מעקב אלקטרוני אחר פעילות ימית של הצי הצפון קוריאני, הצי הסובייטי וציתות לתחנות המכ"ם החופיות של קוריאה הצפונית.
ציידת-צוללות צפון קוריאנית התקרבה ל"פואבלו" והורתה לה לעצור, אולם האוניה האמריקאית ניסתה להתחמק או אז הצטרפו שלוש ספינות טורפדו למרדף ושני מטוסי מיג-21 חגו מעל.
האוניה האמריקאית עצרה ומלחים צפון-קוריאנים עלו עליה ושבו אותה, ללא שירתה ירייה אחת.
הכוחות הקוריאנים הפגיזו את הפואבלו עד לכניעתה, באוניה שרתו 83 אנשי צוות ואחד מהם נהרג בהתקפה.
אנשי הצוות האמריקאים הועברו למחנה שבויים, שם עונו.
בעקבות משא ומתן ארוך הוחזרו לארצות הברית לאחר כאחד עשר חודשים.
אולם האוניה נשארה שם ומהווה היום מוזיאון צף.
לאחר שאנשי הצוות שבו לארצות הברית עלתה השאלה האם להעמיד לדין צבאי את מפקד הספינה לויד בוצ'ר כיון שנכנע ללא קרב ולא הורה על השמדת החומר המודיעיני.
לבסוף החליט מזכיר הצי שלא להעמידו לדין בנימוק כי סבל מספיק בשבי הקוריאני.
האמריקאים טענו שהאוניה שייטה במים בינלאומיים בעוד שהצפון-קוריאנים טענו, שהאוניה שהתה בתחום המים הטריטוריאליים שלהם.
ה"פואבלו" הפליגה ללא סימני זיהוי והניפה את הדגל האמריקאי רק לאחר שספינות סיור קוריאניות התקרבו לטווח מגע והורו לה לעצור, בדומה לתקרית "ליברטי".
הצי האמריקאי עדיין מחשיב את האוניה במצבת כלי השיט הפעילים שלו.
פרשת סיריל קרן היא פרשת שוחד ושחיתות לכאורה שנחשפה בשנת 2002, לאחר פרסום דו"ח מבקר המדינה, שבה היו מעורבים ראש הממשלה לשעבר אריאל שרון, בניו גלעד ועומרי ואנשי עסקים שהיו מקורבים לשרון.
במסגרת הפרשה נבדקו חשדות כי שרון קיבל, בתיווך בנו גלעד, הלוואה בסך 1.5 מיליון דולר מאיש העסקים הדרום-אפריקאי סיריל קרן (Cyril Kern), שהיה ידיד המשפחה.
מטרת ההלוואה הייתה לסייע לשרון להחזיר את התרומות הבלתי חוקיות שקיבל לכיסוי הוצאותיו בבחירות הפנימיות לראשות הליכוד שנערכו בשנת 1999. קרן שימש על פי החשד כאיש קש של איל ההון האוסטרי מרטין שלאף שהיה המקור לכספים אלה ולמיליוני דולרים נוספים שהועברו למשפחה כשוחד לקידום האינטרסים הכלכליים שלו בישראל.
בחודש אוקטובר 2001, בעקבות פרסום דו"ח מבקר המדינה, הורה היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, לפתוח בחקירה משטרתית בחשד לעבירות פליליות שבוצעו במהלך הבחירות הפנימיות שנערכו בליכוד ב-2 בספטמבר 1999, שבהן נבחר אריאל שרון לתפקיד יו"ר הליכוד.
פרשה זו כונתה בשם "פרשת אננקס", כשמה של החברה שבאמצעותה הועברו כספים, על פי החשד, למימון מערכת הבחירות.
מבקר המדינה, אליעזר גולדברג, שהתייחס לנושא כתב בין השאר בדו"ח שפרסם: "מסקנתי ממכלול הראיות היא על כן, כי הקו המבחין בין הכנה לפריימריס לבין פעולותיו של יו"ר מפלגה בתוקף תפקידו נחצה במקרה זה".
בשנת 2010 החליטה המשטרה להעמיד לדין את שלאף, עבור מה שהוגדר על ידה כ"פרשת שחיתות מהחמורות שנחקרו ביאח"ה - העברות כספים של מיליוני דולרים למשפחת שרון".
פרשת עמדי, הידועה גם כפרשת ההובלות, הוא שמה השגור של פרשה שבה עלו חשדות נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו, רעייתו שרה ואחרים.
תחילת הפרשה בפרסום של מרדכי גילת בידיעות אחרונות, בספטמבר 1999, שבו נטען כי בני הזוג נתניהו ניסו להעביר סכומים ניכרים ממשרד ראש הממשלה לקבלן אבנר עמדי, בגין עבודות פרטיות שביצע עבור משפחת נתניהו בתקופה שקדמה לבחירת נתניהו לראשות הממשלה בשנת 1996 ובמהלך כהונתו.
סעיף נוסף שבו נחקרו הזוג נתניהו הוא ניסיון להעביר לרשותם מתנות שהתקבלו בתקופת כהונתו כראש ממשלה (פרשת המתנות).
בספטמבר 2000 המליצה משטרת ישראל להעמיד את נתניהו לדין, אולם היועץ המשפטי אליקים רובינשטיין, החליט שלא להגיש כתב אישום בנימוק של חוסר ראיות מספיקות.
רובינשטיין הוציא דוח שבו ביקר את התנהלות נתניהו בפרשה.
בעקבות התחקיר, החליטה המשטרה על פתיחה בחקירה שכן נתעוררו חשדות שנעברו עבירות שוחד, ניסיון לקבל דבר במרמה והפרת אמונים.
החקירה נערכה על ידי היחידה הארצית לחקירות הונאה, בראשות תנ"צ מירי גולן.
בצוות החקירה נכלל גם סנ"צ נחום לוי, אשר לימים יהיה החוקר הראשי בפרשה נוספת בה מעורב נתניהו – פרשת ביביטורס.
במוקד החקירה עמדו בני הזוג נתניהו וקבלן העבודות עמדי.
בהמשך החקירה, שבמהלכה נחתם הסכם עד מדינה עם עמדי, אשר כלל הסדר טיעון, ונוכח הממצאים שעלו ממנה, נחקרו באזהרה גם חשודים נוספים בסיוע ושיתוף לעבירות מרמה, ובהם משה ליאון, מנכ"ל משרד ראש הממשלה, ועזרא סיידוף, מנהל יחידת הבנא"מ (בינוי, נכסים, אפסנאות ומשק) במשרד.
בהמשך נחקרו גם חשדות לביצוע עבירות של שוחד מעמדי לנתניהו, לפיהן ביצע עמדי עבודות פרטיות, וללא תשלום, לטובת משפחת נתניהו בתקופות שונות, בטרם היה נתניהו לראש ממשלה ובעת היותו ראש ממשלה, בתקווה לטובות הנאה ממנו; ועבירה של מרמה והפרת אמונים על ידי נתניהו.
כן עלה חשד לשיבוש מהלכי משפט.
עוד נחקר חשד כי משפחת נתניהו הוציאה מחזקת המדינה, שלא כדין, מתנות רבות שניתנו לראש הממשלה (ספיח של הפרשה שמכונה "תיק המתנות").
כ-150 מתנות נעלמו ובתוכן תמונות שהתקבלו מארנון מילצ'ן.
בנוסף, העלתה החקירה חשדות נוספים לפלילים, שעניינם קבלת שוחד של סיידוף מעמדי.
ביוני 1999, סוכם בין משרד ראש הממשלה לעמדי כי המשרד ישלם לו 50 אלף שקל בצירוף מע"מ למימון הובלות משפחת נתניהו בהיותו ראש הממשלה.
לאחר סיום החקירה הועבר החומר לפרקליטות מחוז ירושלים.
ב-27 במרץ 2000, הוציאה המשטרה הודעה לפיה ישנן ראיות לכאורה כנגד המעורבים.
ב-2 ביולי 2000, לאחר שבחן את חומר החקירה, קבע פרקליט מחוז ירושלים משה לדור כי יש להורות על סגירת התיק.
ב-27 בספטמבר 2000, קבע היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין כי יש לסגור את התיק בעילה של חוסר ראיות מספיקות.
רובינשטיין קבע כי חסרו ראיות לכך שנתניהו היה מודע לאפשרות שהחשבון, שהגיש עמדי למשרד ראש הממשלה, כלל גם עבודות פרטיות ואף יותר מכך – נתניהו טען בפני אנשיו כי החשבון של עמדי מופרז ואין לשלם אותו כפי שהוא והפנה את עוזריו לשרה נתניהו כדי לבדוק את החשבון.
רובינשטין קבע כי "הראיות לימדו על אפשרות סבירה לפיה בחר מר עמדי לתת, ממניעים משלו שתוארו בהחלטה, שירותים למשפחת נתניהו בשל מעמדה ולא במסגרת מילוי תפקידו של מר נתניהו".
עם זאת הוא מתח ביקורת על נתניהו.
קביעתו של רובינשטיין עמדה בסתירה להמלצתה של פרקליטת המדינה עדנה ארבל בספטמבר 2000, להעמיד לדין את בנימין ושרה נתניהו באשמת ניסיון לקבלת דבר במרמה, ואת בנימין נתניהו לבדו באשמת מרמה והפרת אמונים.
רובינשטיין מצידו סירב בשלב זה לפרסם את המלצתה של ארבל.
ביוני 2001, הגיש עמדי תביעה אזרחית כנגד בני הזוג נתניהו על סך של כ-730 אלף שקל, בטענה כי בני הזוג לא שילמו לו עבור עבודות אריזה והובלה שביצע עבורם בעשור האחרון.
במסגרת כתב ההגנה והתביעה שכנגד שהגישו בני הזוג בספטמבר 2001, על סך של שני מיליון שקלים, בגין פגיעה בשמם הטוב, עוגמת נפש ואובדן רכוש, טענו, בין היתר, כי על המדינה חלה חובת התשלום עבור הובלת הציוד של בני המשפחה במסגרת תפקידו של נתניהו כראש הממשלה.
לדבריהם, עמדי הגיש למדינה חשבונות מופרזים ושקריים, בניגוד גמור לדעתם וללא ידיעתם, נתפס בקלקלתו וכיום הוא תובע אותם על כספים שהמדינה אמורה לשלם לו.
באפריל 2004, הסתיימה התביעה בפשרה בין הצדדים, שבמסגרתה שילם נתניהו לעמדי כ-70 אלף שקל תמורת שירותים פרטיים, מתוך הבנה שעמדי יוכל לתבוע את המדינה בגין שירותים שביצע למען נתניהו כראש הממשלה.
פרסום המלצתה של עדנה ארבל
ב-31 באוגוסט 2004, פרסם היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז את תמצית חוות הדעת של פרקליטת המדינה לשעבר עדנה ארבל.
פרסום התמצית בא בעקבות פסק דינו של בית המשפט העליון שניתן במאי 2004, בו נקבע כי על היועץ המשפטי לממשלה לפרסם את הנימוקים ששטחה ארבל כשקבעה בספטמבר 2000 כי יש להעמיד לדין את בנימין ושרה נתניהו בעבירה של ניסיון לקבל דבר במרמה.
את נתניהו עצמו ביקשה ארבל להעמיד לדין גם בעבירה של מרמה והפרת אמונים.
ארבל סברה כי ניתן להוכיח שנתניהו ידע על ביצוע העבודות על ידי עמדי, ועל החוב הפרטי עקב העבודות הללו שביצע עמדי, שהגיע לעשרות אלפי שקלים.
"על פי הראיות, החשבון המופקע בסך 440 אלף שקלים, שהגיש עמדי למשרד ראש הממשלה בעצת אשת ראש הממשלה, טופל באינטנסיביות על ידי מנכ"ל משרד ראש הממשלה ואחרים בידיעתו של נתניהו", קבעה ארבל.
ב-2006, הגיש עמדי תביעה על סך של 350 אלף שקל כנגד המדינה על עבודות שביצע בבית משפחת נתניהו, בזמן שכיהן כראש ממשלה.
עמדת הפרקליטות הייתה כי נתניהו פעל בניגוד לחוק, התרשל כלפי המדינה, יצר מצג מטעה וניסה להטיל על הקופה הציבורית הוצאה פרטית בהיקף של עשרות ואף מאות אלפי שקלים, ואם עמדי ינצח בתביעה על נתניהו יהיה לשלם כ-350 אלף שקל.
עם תום המלחמה, משביקשה דודתם של היתומים להעביר את האחים למשמורתה, החביאה הכנסייה הקתולית בצרפת את האחים וסירבה להשיבם.
הפרשה, בה היו מעורבים גורמי כנסייה בכירים, הרבנים הראשיים בצרפת, מערכת החוק הצרפתית ואנשי ממשל, עוררה הדים ציבוריים רחבים בצרפת ובישראל והסתיימה עם הבאתם של האחים פינאלי למשמורת דודתם בישראל.
האחים פינאלי, רוברט (יליד 1941), וג'רלד (גד) (יליד 1942), נולדו לפריץ ואנני פינאלי, משפחה יהודית אוסטרית אשר ישבה בווינה.
אבי המשפחה היה רופא, בוגר אוניברסיטת וינה, אשר עבד בעיר.
בשנת 1939, עם שלילת רישיון הרופא של האב על ידי השלטון הנאצי, ניסתה המשפחה להגר לפרו, זאת בספינה שעמדה להפליג מנמל לה רושל בצרפת.
אולם לאחר שהגיעה המשפחה לצרפת התברר כי הפלגה זו בוטלה והמשפחה נאלצה להתיישב בעיירה לה טרונש (La Tronche), סמוך לעיר גרנובל בצרפת, שם נולדו ילדיהם.
כיוון שאבי המשפחה היה אזרח אוסטרי, מדינת אויב לצרפת באותה עת, הוא נאסר ונשלח לתקופת מה למחנה עבודה סמוך לגרנובל, שלאחריה עבד כרופא באזור, אף שלא החזיק ברישיון רופא בצרפת.
אזור גרנובל היה חלק מצרפת של וישי בעת מלחמת העולם השנייה ומפחד שמא יאסרו באופן פתאומי על ידי המשטרה (עקב היותם פליטים), שמו ההורים את ילדיהם במעון יום קתולי סמוך לביתם.
למרות ניסיונם להתנהל בזהירות ובהיחבא, נאסרו פריץ ואנני פינאלי בחודש פברואר 1944, לאחר שככל הנראה הוסגרו על ידי משתף פעולה מקומי.
תחילה הועברו למחנה הריכוז דראנסי וב-7 במרץ 1944 נשלחו לאושוויץ, שם נרצחו.
בעלי מעון היום, אשר חששו כי יוענשו על החזקת ילדים יהודים במוסדם, העבירו את האחים למנזר "גבירתנו מציון" בגרנובל, מנזר בו הוחבאו משפחות יהודיות נוספות בתקופת מלחמת העולם השנייה.
אולם כיוון שהאחים היו עדיין פעוטות, הם הועברו משם למוסד לפעוטות, "סנט ברונו", של הכנסייה הקתולית בגרנובל.
המוסד פעל בניהולה של הנזירה אנטואנט ברון, אשר באותה עת כבר החביאה ארבעה יתומים ומספר משפחות יהודיות בכפר ויף סמוך לגרנובל.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, במאי 1945, למדו אחיותיו של אבי המשפחה כי אחיהן ואשתו נשלחו למחנה השמדה ולא שבו ממנו וכי ילדיו של האח נותרו בידיה של הנזירה ברון.
תחילה שלחה דודתן של הילדים, גרטה פישל, אשר התגוררה באוקלנד ניו זילנד, מכתב לנזירה, בה הודתה לה על הצלת הילדים ובקשה כי האחים יועברו למשמורתה ומשמורת בעלה בניו זילנד, כפי רצון ההורים.
תחילה השיבה לדודה ידידת המשפחה ובקשה לשכנעה להותיר את הילדים בידיה של הגברת ברון.
משהודיעה הדודה במכתב נוסף על דרישתה האיתנה לקבל את הילדים למשמורתה, השיבה לה אנטואנט ברון כי הילדים צעירים מכדי לעמוד במסע הארוך לניו זילנד וסירבה לשחרר את הילדים ממשמורתה.
זמן קצר אחר כך פנתה ברון לבית המשפט וקיבלה משמורת זמנית לתקופה של שלוש שנים על הקטינים, תוך שהיא מסתירה את העובדה כי בת משפחה של הילדים מבקשת לקבלם.
נסיונותיה של הדודה לפעול מניו זילנד להשבת הקטינים למשפחה, באמצעות פניות לצלב האדום, לבישוף הקתולי של ניו זילנד ולמשרד החוץ הניו זילנדי, לא העלו דבר.
בשנת 1948, שלוש שנים לאחר שידעה הנזירה ברון כי דודתם של הקטינים מבקשת לקבלם למשמורתה, היא הטבילה את הקטינים לנצרות.
מאותה עת קבעה הכנסייה הקתולית בצרפת, באמצעות מנזר "גבירתנו מציון" את המשמורת על הקטינים.
משכך, פעלה משפחת האחים מניו זילנד כדי למנות את דודתם הדוויג ובעלה משה רוזנר מגדרה כמשמורנים חוקיים של הקטינים.
זאת מתוך הנחה כי ניתן לשפר את הסיכוי להשבת האחים לחיק משפחתם אם המאבק ינוהל ממדינת ישראל.
בני הזוג רוזנר מינו מצידם את משה קלר, מהנדס כימיה תושב גרנובל, כנציגם החוקי בצרפת לניהול מאבק המשמורת.
כאשר נפגש קלר עם ברון בגרנובל, טענה זו באוזניו כי היהודים פחדנים, אשר הפקירו את ילדיהם ברגע סכנה ועתה משחלפה יש להם את החוצפה לתבוע את החזרתם.
היא אף הודיעה לו כי הטבילה את הילדים לנצרות וכי לא תשיבם.
עמדת הכנסייה הקתולית אותה עת הייתה כי, מעת שיתום יהודי הוטבל לנצרות, הרי שיש להפרידו ממשפחתו והוא שייך לכנסייה.
מאותה עת החל משה קלר במאבק הפומבי להשבת האחים, אשר נמשך חמש שנים, במהלכו הם הוחבאו בידי הכנסייה והועברו בין מוסדות חינוך קתוליים שונים בצרפת, שווייץ וספרד.
בשנת 1952, לאחר שנים של ניסיונות עקרים להביא לשובם של האחים למשפחתם, הגישו דודיהם, יהודית ומשה רוזנר מגדרה, תביעה לבית המשפט בגרנובל בדרישה להכריז עליהם כמשמורנים חוקיים של הקטינים.
ב-11 ביוני 1952 פסק בית המשפט בגרנובל כי יהודית, אחות אביהם של האחים, היא האפוטרופסית החוקית היחידה עליהם ויש להחזירם אליה.
במהלך ההליך המשפטי הופיעו האחים פינאלי בפני בית המשפט והאח הבכור רוברט סיפר כי האחים ראו את אנטואנט ברון רק פעם, או פעמיים, במהלך שנה שלמה.
בית המשפט קבע כי אם אנטואנט ברון לא תשיב את הילדים, תוטל עליה שנת מאסר.
מיד לאחר פסק הדין הועלמו האחים על ידי ברון והועברו בעזרת אנשי כמורה למרסיי ונרשמו לבית ספר קתולי מקומי בשמות בדויים, מארק ולואי קאדרי.
ביום 18 בנובמבר 1952 התקיים דיון בערעורה של אנטואנט ברון על העונש שהוטל עליה בגין אי-קיום ההוראה להשיב את האחים.
ביום 28 בנובמבר 1952 פסק בית המשפט במפתיע כי אנטואנט ברון לא ביצעה כל עבירה פלילית באי השבת האחים, זאת לאור פרק הזמן שחלף מתום מלחמת העולם השנייה ועד לפתיחה בהליך המשפטי, לאור הטבלתם של האחים לנצרות וכן הוטל ספק בסמכותו של משה קלר לייצג את המשפחה בעניין זה.
בהליך הערעור על החלטה זו ייצג את המשפחה אחד מעורכי הדין הבולטים בצרפת אותה עת, מוריס גרסון.
הופעתו של גרסון בבית המשפט ב-8 בינואר 1953 זכתה לסיקור עיתונאי רחב בצרפת.
ב-29 בינואר 1953 קבע בית המשפט לערעורים כי אנטואנט ברון אשמה בעוון אי קיום הוראות פסק הדין והיא נשלחה למאסר בו שהתה עד 12 במרץ 1953. זמן קצר לאחר מתן פסק הדין בבית הדין לערעורים הועברו האחים בחשאי לעיר באיון במחוז הפירנאים האטלנטיים בדרום-מערבה של צרפת.
ב-1 בפברואר 1953 האחים התגלו בבאיון, בבית ספר קתולי, הודות לערנותו של מנהל בית הספר, אשר פנה למשטרה.
הידיעה דלפה מיד לעיתונות ומשה קלר יצא מיד לבאיון ברכבת, אולם עד הגיעו לעיר נעלמו האחים שוב ומשם הוברחו ב-13 בפברואר 1953 אל מעבר לגבול, לחבל הבסקים בספרד, תוך שאנשי הכנסייה הפרידו ביניהם, כדי להקשות על איתורם.
בתקופה זו הרבו עיתוני צרפת וישראל לדון בפרשה ואף נפוצו שמועות שונות על גורלם, בין היתר על מותו של אחד האחים כתוצאה מסיבוכי מחלה.
מיד לאחר העלמם מבאיון נעצרו על ידי המשטרה חמישה אנשי כמורה בחשד לחטיפתם, בהם אם מנזר גבירתנו מציון מגרנובל.
בתקופה זו החלו להישמע אף בתוך הכנסייה הקתולית בצרפת קולות המסתייגים מחטיפת האחים והעלמתם.
בחודש פברואר 1953 נפגש הרב הראשי של צרפת יעקב קפלן עם מזכירו האישי של הארכיבישוף של פריז.
בעקבות הפרשה פנה הארכיבישוף של פריז לבישופים של גרנובל ובאיון בעניין האחים, אולם אלה מסרו שאינם יודעים דבר על גורלם.
הרב קפלן אף נפגש עם אם מנזר נוטרדאם מציון בפריז וזו גינתה את התנהגות אנשי הכמורה אשר פעלו להסתיר את האחים.
ב-26 ביוני 1953 הוחזרו האחים מספרד לצרפת במעבר גבול על חוף האוקיינוס האטלנטי.
ב-2 ביולי 1953 פגשו לראשונה את דודתם יהודית רוזנר אשר הגיעה לצרפת בטיסה מישראל.
ב-25 ביולי 1953 עזבו בני הזוג רוזנר עם האחים פינאלי את צרפת בדרכם לישראל ומאותה עת הופסקו מלוא ההליכים המשפטיים אשר נוהלו נגד חוטפיהם.
עם הגיעם של האחים לישראל, ולאחר שעברו תהליך של טיפול רגשי והשבה ליהדות בקבוץ נווה אילן, הם נקלטו בבית דודתם בגדרה.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, בשנת 2005, היה ד"ר רוברט פינאלי אחד מששת מדליקי המשואות לזכר קרבנות השואה, בהם אף הוריו שנרצחו באושוויץ.
בשנת 2004 פרסם העיתון האיטלקי קוריירה דלה סרה כי ההיסטוריונית הצרפתית קתרין פויו איתרה מסמך מיום 23 באוקטובר 1946, מאת הנונציו לצרפת, אנג'לו ג'וזפה רונקלי לימים האפיפיור, המעיד כי עמדת הוותיקן אותה עת הייתה כי אין להשיב למשפחתם ילדים יהודים אשר ניצלו בידי מוסדות הכנסייה בתקופת השואה והוטבלו לנצרות.
במכתב, הנכתב בשם האפיפיור פיוס השנים עשר ומופנה לארכיבישוף של ליון, כותב הקרדינל רונקלי:
פויו פרסמה לבסוף את ממצאי מחקרה בשנת 2013 בספר שכותרתו "הכנסייה בצרפת וילדים יהודים".
של האפיפיור מסבירה, ככל הנראה, חלק מן הפעולות שביצעה הכנסייה הקתולית בשלהי שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 בניסיון למנוע את השבתם של האחים פינאלי ליהדות.
פרשת סומרפין היא פרשה בה נתנה המדינה ערבות להלוואות שלקחה חברת ספנות בשם סומרפין, שהייתה נטולת הון עצמי.
לאחר נפילתה של החברה נגרמו למדינה הפסדים כבדים כשנאלצה לפרוע את הלוואותיה.
במהלך חקירת הפרשה נתגלו קשרים הדוקים בין בעל החברה לגורמי ממשל.
היה זה אחד המקרים הראשונים של קשרי הון-שלטון שהתפרסמו בארץ.
בשנת 1955 הקים איש עסקים בשם מאיר הלוי חברת הובלה ימית בשם "סומרפין" ורשם אותה בז'נבה שבשווייץ.
מייד לאחר הקמתה החל הלוי במשא ומתן עם ממשלת ישראל להיכנס כשותפה ברכישת ותפעול האוניות שתרכוש החברה.
ב-1958 נחתמה השותפות בין סומרפין, החברה הממשלתית "אפיקי נפט" וחברת "צים" כשבהסכם מוכנה המדינה לערוב להלוואות שתיקח סומרפין בהיקף של כ-18 מיליון דולר (כ-200 מיליון דולר בערכי 2016).
בדיעבד התברר שהחתימה נעשתה מבלי שנבדק היקף ההון העצמי של החברה ויכולתה להחזיר הלוואות אלו.
לאחר החתימה, בין השנים 1960–1965, החלה החברה המשותפת בתהליך גידול שכלל פתיחת משרדים במקומות שונים בעולם וכן ברכש של מגוון ספינות להובלת דלקים, דגים, תוצרת חקלאית, סחורות ונוסעים.
האוניות שרכשה החברה כללו, בין השאר, את:
אוניות הדיג "חירם 1" ו"דוגית"
אוניות הובלה בקירור "הקוטב הצפוני" ו"דניאלה"
בשנת 1963 מונה אל"ם עמנואל נשרי לנהל את החברה.
במהלך שנת 1965 החלו להתברר הקשיים הכלכליים בהם נתונה החברה זאת בעקבות סדרה של תביעות משפטיות שהוגשו מצד ספקים ושותפים כלכליים.
כמו כן התפרסם שחברת סומרפין הפסיקה לשלם שכר לעובדיה.
בדיקת מצבה הכלכלי של סומרפין העלתה שהיקף חובותיה מסתכם בכ-32 מיליון דולר בעוד ששווי הרכוש שלה נאמד בכ-18 מיליון דולר.
במהלך 1966 הוכרזה החברה כפושטת רגל והחל תהליך עיקול הנכסים על ידי הנושים וממשלת ישראל ביניהם על מנת לכסות חלק מהחובות.
בגלל היקף הערבויות שנתנה הממשלה לחברה נגרמו לממשלה הפסדים משמעותיים.
הגילוי על מתן הערבות על ידי המדינה לחברה ללא בדיקת יציבותה הפיננסית והיקף ההון העצמי שלה גרם לסערה במדינה והנושא נדון בהכנסת, בוועדת הכספים ואף הועבר לעיונו של מבקר המדינה.
אחד החשדות שעלו היה שהבעלים, מאיר הלוי, הצליח לבנות קשרים טובים עם גורמים משמעותיים במסדרונות השלטון ואלו דחפו את ועדת הכספים לאשר את ביטחונות המדינה ללא בדיקת יציבות פיננסית מספקת.
בין השאר פרסם שר האוצר, פנחס ספיר את "תיק המתנות" הכולל רשימה של גופים שנהנו מתרומות ממאיר הלוי וביניהם מפלגת רפ"י ובית ז'בוטינסקי אולם מייד קמה צעקה על כך שמהרשימה הועלמו גופים של מפא"י.
במהלך 1967 המשיכו הדיונים בכנסת על הפרשה כשבמקביל התבקש מבקר המדינה לחקור את הנושא.
חברת סומרפין פסקה מלפעול, משרדיה נסגרו ורכושה נמכר.
הבדיקה הממשלתית הפכה לוויכוח פוליטי כשכל מפלגה מאשימה את המפלגה השנייה.
לא מונתה ועדת חקירה, לא התגלה מי אישר את הערבויות ומה קיבל בתמורה.
המפלגה המובילה באותה עת, מפא"י, שכנראה אנשיה אישרו את הערבויות, מוססה את החקירה ובסופו של דבר החליטה ועדת הכספים שהחלטותיה של הוועדה היו תקינות מאחר שלא הובאו לידיעתה כל העובדות על מאיר הלוי.
אף על פי שהדיונים המשפטיים נמשכו עוד שנים אחדות פרצה ב-1967 מלחמת ששת הימים והשכיחה מתודעת הציבור את הפרשה.
פרשת סיסטו הוא הכינוי שניתן לניסיון של קרל הראשון, קיסר אוסטריה להוציא את האימפריה האוסטרו-הונגרית ממלחמת העולם הראשונה באמצעות כריתת הסכם שלום עם מדינות ההסכמה.
הפרשה קרויה על שמו של סיסטו, נסיך בורבון-פארמה - גיסו של הקיסר, אשר תיווך בינו לבין מדינות ההסכמה.
ב-28 ביוני 1914 נרצחו ביריות בעיר סרייבו פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ואשתו סופיה, דוכסית הוהנברג.
הפרשה הובילה למשבר יולי, אשר במהלכו שלחה האימפריה האוסטרו-הונגרית אולטימטום תקיף לממלכת סרביה, ומשזה לא נענה, פתחה אוסטריה במלחמה כנגד סרביה.
כך פרצה מלחמת העולם הראשונה.
עד מהרה הצטרפו האימפריה הרוסית, צרפת, בריטניה, בלגיה ואיטליה למלחמה לצד סרביה, והקיסרות הגרמנית, בולגריה והאימפריה העות'מאנית לצד אוסטריה.
באביב 1917 התקרבה המלחמה לשנתה הרביעית, ואוסטריה כבר מאסה בה.
קרל הראשון, קיסר אוסטריה החליט לחתור לשלום נפרד עם מדינות ההסכמה.
הקיסרית זיטה כתבה מכתב לאחיה סיסטו, נסיך בורבון-פארמה אשר שרת כקצין בצבא הבלגי, והזמינה אותו לבוא לבקר בחשאי בווינה.
משה עמירב, בן למשפחה רוויזיוניסטית, היה חניך בית"ר.
במלחמת ששת הימים לחם במסגרת חטיבה 55 בקרב על ירושלים, נפצע וכתב את סיפרו "סיפורו של צנחן".
הוא היה יושב הראש הראשון מהליכוד של התאחדות הסטודנטים בישראל ובתום לימודיו ניהל את המכון למחקר חברתי שימושי, את המינהל לבטיחות בדרכים והיה פעיל במסגרת "צעירי חרות" וחבר מרכז הליכוד.
עמירב גיבש תפיסה לפיה יש לפעול ברוח משנתו של זאב ז'בוטינסקי, שראה את הסכסוך הערבי ישראלי כקונפליקט לאומי, ולכן גרס שיש להכיר בישות לאומית פלסטינית ולפעול להסדר מדיני מולה.
את תוכניתו, שזכתה בעידוד מדן מרידור ומיכה רייסר, העלה אגף הארגון של חירות על הכתב בצורת חוברת, אשר הגיעה גם לידיו של נוסייבה.
כתוצאה מכך נטו אישים באש"ף לחפש שותפים למשא ומתן שלא מהשמאל הישראלי.
בתיווכו של פעיל שלום ירושלמי בשם דוד איש שלום, פנה נוסייבה לעמירב והציע פגישה ראשונה איתו.
עמירב התייעץ עם חבריו מהליכוד דן מרידור, אהוד אולמרט, אז עורך דין וחבר הכנסת, ורוני מילוא.
אולמרט התקשר לשמיר ושמיר אישר את המשך המגעים.
בפגישה הראשונה ב-3 ביולי 1987 בביתו של עמירב בעין כרם הציע נוסייבה לצרף למפגשים את חוסייני, שהיה אותה עת הבכיר שבאנשי אש"ף בשטחים.
ב-6 באוגוסט 1987 נפגש עמירב פגישה אישית עם שמיר לדיון במינויו לתפקיד מנהל לשכת העיתונות הממשלתית ובפגישה זו עדכן אותו לגבי מגעיו עם האישים הפלסטינים.
שמיר לא שלל את המפגשים והשיב ש"חייבים להיות זהירים בנושא הזה".
הפגישה השנייה הייתה ב-13 ביולי בביתו של נוסייבה באבו דיס, בה נכחו עמירב, איש שלום, העיתונאי שלום ירושלמי, פעיל פת"ח ועורך העיתון א-שעב, סאלח זוחייקה, וחוסייני.
חוסייני הביע את עמדתו בדבר משא ומתן ישיר בלי תנאים מוקדמים, שכן עצם קיומו יהווה הכרת הצדדים אלה באלה, ובמהלכו יופסקו כל פעולות האיבה, אך דרש את שמירת חשאיות המפגשים.
פגישה שלישית, שהייתה הפגישה השנייה עם חוסייני, הייתה ב-30 ביולי במכון ללימודים ערביים באוריינט האוס.
דובר בה על פגישה נוספת בעוד ארבעה ימים בביתו של עמירב בהשתתפות אהוד אולמרט, דן מרידור, איש שלום ונוסייבה, כפגישת הכנה לפגישה עתידית עם חוסייני, אך דבר הפגישה דלף ל"על המשמר" והתפרסם בעמודו הראשון, מה שהביא לביטולה.
ב-8 באוגוסט נפגשו אולמרט וחוסייני בביתו של עמירב.
לאכזבתו של חוסייני, אולמרט לא אישר כי ישראל תראה באש"ף את הנציג הפלסטיני.
על אף חשדות הדדיים וחוסר אמון בין הצדדים, נדונו בפגישות הבאות נושאים שונים, שבאו לידי ביטוי במסמך – כגון הזכות להוציא דרכון פלסטיני, שהומר בזכות להוציא תעודות מסע.
במפגש ה-13 והאחרון, ב-25 באוגוסט, הושלם ניסוח מזכר הבנות, אותו העביר חוסייני ליאסר ערפאת ועמירב העביר ליצחק שמיר.
1. זכות ההגדרה העצמית של שני העמים איננה ניתנת לערעור.
2. אש"ף הוא הנציג הלגיטימי של העם הפלסטיני ולו המנדט והסמכות לנהל משא ומתן עם ממשלת ישראל ולמדינת ישראל, מאידך, ישנה הזכות הלגיטימית להתקיים בגבולות בטוחים ומוכרים.
3. כל ניסיון להשיג הסדר שלא יכלול את מפלגת הליכוד או את אש"ף נידון לכישלון.
4. התנאים הנוכחיים רחוקים מהשגת הסדר סופי לסכסוך הפלסטיני ישראלי.
1. ישנם שני שלבים נפרדים למשא ומתן בין אש"ף וממשלת ישראל.
השלב הראשון יוביל לכינונו של הסכם ביניים; השלב השני יוביל לכינונו של הסכם סופי.
2. השלב הראשון של המשא ומתן יכול להיות יזום בסדרת מגעים חשאיים, שיתנהלו ברומניה, במצרים, או במדינה אחרת עליה יוחלט.
השלב השני של המשא ומתן יתקיים בתוך שנה מהשלמת הסכם הביניים.
הצדדים הנושאים ונותנים יחליטו בהתאם לטבעה של ועידת השלום הסופית והערבויות הבינלאומיות הנדרשות להסדר הסופי.
יתר על כן, מובן שהסכם הביניים יארך כ-3–5 שנים.
3. מובן שהסכם הביניים יכלול כינון ישות פלסטינית בשטחים המוחזקים על ידי ישראל מאז יוני 1967, עם בירה אדמיניסטרטיבית בחלקים הערביים של ירושלים ושהתושבים הפלסטינים באזורים אלה יפעילו ממשל עצמי בהיקף שיוגדר במשך השלב הראשון של המשא ומתן.
הגדרה זו תיקח בחשבון הן את הזכויות הלגיטימיות של הישות הפלסטינית על משאבי הטבע והן את הדרישות הישראליות לגביהם.
הממשל העצמי ייכון בתוך שנה מחתימת הסכם הביניים.
4. מובן גם שישות זו תאמץ מאפיינים לאומיים, כגון מטבע, דגל, המנון לאומי, מערכת שידור עצמאית, הסמכות לנפק תעודות זהות ותעודות מעבר ומאפיינים אחרים שיוסכמו במשא ומתן שיבוא, תוך הבנה שאף אחת מחירויות אלה לא תופעל לסכל את תנאי השלום אשר יושגו בין הישות הזו לבין ישראל.
5. הסכם כולל שיעסוק בכינונה של הישות הזו, מעמדם של ההתנחלויות הישראליות והמתנחלים, ההגירה הפלסטינית והשיקום, השיתוף במקורות, כלכלה ויחסי סחר וכולי יושגו במהלך השלב הראשון של המשא ומתן בין הצדדים, ישראל ואש"ף.יתר על כן, בראיית הצורך להכשיר את האווירה ליוזמת שלום זו, מוסכם כי בזמן זה:
ישראל תצהיר על הכרתה באש"ף כנציג הלגיטימי של העם הפלסטיני, וכן אש"ף יצהיר על הכרתו במדינת ישראל.
שני הצדדים יצהירו על נכונותם לעסוק במשא ומתן ישיר עם הצד השני במגמה להשיג הסדר.
ישראל תכריז ותפעל להקפיא כל הפעילות ההתנחלותית במהלך השלב הראשון של המשא ומתן ותחדל מכל פעולה אלימה כנגד העם הפלסטיני ורכושו, באותו מידה אש"ף יכריז ויפעל להקפיא כל הפעולות האלימות והחתרניות נגד ישראל, אזרחי ישראל ורכושם.
ב-26 באוגוסט, למחרת השלמת ניסוח מזכר ההבנות העביר אותו חוסייני לעיונו של ערפאת, שברך עליו.
עמירב העביר את המסמך לעיונו של שמיר, שעמד לנסוע לביקור ברומניה.
עוד קודם לכן הציע נוסייבה את תיווכה של רומניה, בשל היותה בקשרים הן עם מדינות המזרח והן עם המערב וחוסר מעורבותה בהסכמי קמפ דייוויד.
ערפאת הזדרז והעביר את המסמך לעיון שליט רומניה, ניקולאה צ'אושסקו והציע לו לתווך בינו לבין שמיר, אך דבר המפגשים והמסמך התפרסמו.
חוסייני נעצר מעצר מנהלי שהתפרש כבגידת הליכוד בפלסטינים, נוסייבה הותקף בעקבות הפרשה בידי פלסטינים קיצוניים ובסופו של דבר הושם קץ למגעים.
ב-9 בדצמבר 1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה.
העמדת עמירב לדין התנועה ופרישתו ההפגנתית מהליכוד
פרוץ האינתיפאדה ומערכת הבחירות הצפויה חידדו את חילוקי הדעות בין המפלגות השונות ובתוכן.
פרץ קרב גרסאות מתוקשר בין עמירב לבין שמיר ומנהל לשכתו צחי הנגבי ופורסמו הכחשות למעורבותם של אולמרט ומרידור.
עמירב הועמד לדין בבית הדין העליון של תנועת החרות אשר, בדלתיים סגורות, שלל את סמכויותיו במוסדות המפלגה, אך לא סילק אותו מהתנועה.
בתגובה לכך יצא עמירב בגמר הדיון אל העיתונאים שהמתינו מחוץ לאולם הדיונים, קרע לעיניהם את פנקס החבר שלו, ובכך הוציא את עצמו לחלוטין מתנועת הליכוד.
במהלך מערכת הבחירות הקרבה "האשים" שר האנרגיה משה שחל את שמיר בהבעת נכונות בפני צ'אושסקו לקיים מגעים עם אש"ף, על בסיס מסמך עמירב, אך שמיר הכחיש זאת בתוקף.
מאז הפרשה, בסוף 1987 ותחילת 1988 השתנה המצב המדיני.
פרצה האינתיפאדה ולדעתו של עמירב: "אילו הסכים שמיר ב-1987 לקבל את התוכנית לאוטונומיה ולהכרה באש"ף, לא הייתה מתקיימת האינתיפאדה והיה סיכוי שדווקא הליכוד יעשה שלום עם הפלסטינים".
גם אורי מילשטיין, ושלום ירושלמי, תולים בכישלון תוכנית עמירב-חוסייני את הסיבה העיקרית לפרוץ האינתיפאדה, משום שהאופק המדיני, שיכלה ליצור ההידברות הישירה הזו, בין אש"ף לבין הליכוד, מעל לראשו של השמאל, נחסם.
אובדן התקווה, האכזבה והתיסכול אצל הפלסטינים, מצאו את ביטויים בהתקוממות.
ב-31 ביולי 1988 הודיע המלך חוסיין על ניתוק הזיקה בין ירדן לגדה המערבית, ובכך הושם הקץ לאופציה הירדנית.
בשנת 1993 ישראל הכירה באש"ף, ניהלה עם הארגון משא ומתן ואף חתמה איתו הסכמים.
כמה כותבים עמדו על הדמיון שבין הסכמים שנחתמו עם אש"ף, והצעות שהועלו בשלבים שונים של המשא ומתן, למזכר שניסחו עמירב וחוסייני.
בשנת 2000 שימש עמירב יועץ לענייני ירושלים לראש הממשלה אהוד ברק והמשיך לנהל בביתו שיחות חשאיות מטעם ראש הממשלה עם פייסל חוסייני, כשהפעם השתתף בשיחות גם ראש המוסד לשעבר, אלוף במיל.
דני יתום שכיהן אז כראש המטה המדיני ביטחוני בלשכת ראש הממשלה.
פרשת סטביסקי הייתה פרשת שחיתות שלטונית שהתפרצה בין דצמבר 1933 לפברואר 1934 בימי הרפובליקה הצרפתית השלישית בצרפת.
הפרשה הייתה זרז להתגבשות הפשיזם הצרפתי, וליצירת החזית העממית שאיחדה את כוחות השמאל במדינה כנגדו.
אלכסנדר (סרז') סטביסקי היה נוכל ממוצא יהודי שהיגר לצרפת בראשית המאה ה-20 ועשה הון בסוג של הונאת פונזי שכללה מכירת איגרות חוב עירוניות מזויפות של עיריית באיון בסך מאתיים מיליון פרנקים, שהתגלו כחסרות כיסוי.
הוא נעצר פעמים רבות לפני כן בעוון הונאות שונות, אך שוחרר תמיד לפני משפט.
בדיעבד הסתבר שמפקד המשטרה שדאג לשחרורו בערבות במשך 19 פעמים היה גיסו של ראש ממשלת צרפת קאמי שוטאן (Camille Chautemps), אם כי שוטאן הכחיש את הקשר בינו לבין שחרור סטביסקי.
מנהל הבנק שהנפיק את איגרות החוב הטיל את האשמה להנפקת האג"ח חסרות הערך על ראש עיריית באיון.
באותה שעה התגבר המצוד אחרי סטביסקי, שנמלט.
ב-8 בינואר 1934 נתפס סטביסקי על ידי המשטרה בטירה בעיר שאמוני, לאחר שניסה להתאבד בשתי יריות אקדח בראשו.
מותו של סטביסקי גרר תאוריות קונספירציה לפיהן המשטרה אחראית למותו על מנת שלא יוכל להפליל את האחראים הנוספים לפרשת אג"ח הזבל ובראשם ראש ממשלת צרפת ובכירים נוספים, כולם אנשי המפלגה הרדיקלית השמאלית.
העובדה שהאיש היה יהודי הובילה לסערה בקרב החוגים האנטישמיים הרחבים בציבוריות הצרפתית, שהצביעו על הברית הלא-קדושה שבין היהודים לסוציאליסטים שמטרתה לפורר את צרפת מבפנים.
עקב הלחץ הציבורי והגילויים העיתונאיים שצצו חדשות לבקרים וקשרו בכירי ממשל לרבות השר אלבר דלימיה ובכירים במפלגה הרדיקלית ובמשטרה למעשי הנוכלות של סטביסקי, אולץ ראש הממשלה שוטאן להתפטר ב-27 בינואר.
את מקומו תפס אדואר דאלאדיה, שביקש להמשיך מראית עין של יציבות שלטונית.
אולם דאלאדיה רק התסיס את התקוממות הימין, כאשר פיטר את ראש משטרת פריז, ז'אן שיאפ (Jean Chiappe), שהיה ידוע בפופולריות שלו בקרב חוגי הימין והחיילים המשוחררים.
במקביל מינה דאלאדיה לשר פנים את אז'ן פרו (Eugène Frot) שהודיע כי מפגינים נגד השלטון יירו.
העיתונות הימנית דיווחה כי מטרתו של ממשל דאלאדיה-פרו היא לקדם "דיקטטורה של השמאל" וב-6 בפברואר פרצה בכיכר הקונקורד בפריז הפגנת ענק של איחוד כל כוחות הימין הפרלמנטרי והחוץ-פרלמנטרי בהן אקסיון פראנסז, הפטריוטים הצעירים (Jeunesses Patriotes) וצלב האש הפשיסטים כמו גם חוגים מלוכניים.
בסוף היום נמנו 15 הרוגים וכ-2,000 פצועים.
ב-9 בפברואר התפטר דאלאדיה ובמקומו התגבשה ממשלת הצלה לאומית שמרנית בראשותו של גסטון דומרג, שכללה בין השאר אישים כלואי בארטו והמרשל פיליפ פטן.
מטרתה המוצהרת של הממשלה הייתה הרגעת הרוחות ומניעת התדרדרות למלחמת אזרחים.
בתגובה פרצו הפגנות משמאל, שהביע חשש של השתלטות ימנית-פשיסטית אנטי-רפובליקנית על צרפת בחסות הממשלה החדשה.
חוגי השמאל התגבשו סביב רעיון האנטי-פשיזם ויצרו את החזית העממית.
פרשת עאישה א-ראבי היא פרשה שבמהלכה נהרגה באוקטובר 2018 עאישה א-ראבי, פלסטינית תושבת בידיא.
על פי החשד של השב"כ ועוד, מדובר בטרור יהודי, שכלל יידוי אבנים לעבר המכונית שבה נסעה, סמוך להתנחלות רחלים שבשומרון.
בעקבות כך נעצרו מספר יהודים קטינים ונחקרו בקשר לאירוע.
בינואר 2019 הוגש כתב אישום נגד אחד מהם בחשד לביצוע המעשה בנסיבות מעשה טרור.
בשעות הערב של 12 באוקטובר 2018 נסעה עאישה א-ראבי, פלסטינית בת 47, אם לשמונה מבידיא ברכב עם בעלה, יעקוב מוחמד ראבי, ובתם בת ה-9. הם חזרו מחתונה בחברון.
בכביש 60, לפי גרסת הבעל, בין צומת רחלים לצומת תפוח הושלכה על המכונית אבן במשקל קרוב לשני קילוגרם וניפצה את שמשתה.
האבן פגעה בראשה של א-ראבי, שמתה מפצעיה תוך זמן קצר.
לפי רויטרס, הבעל אמר לאחר התקרית כי "האבנים באו מהצד שבו נמצאת ההתנחלות.
יכולתי לשמוע אותם מדברים עברית, אבל לא ראיתי אותם".
שליח האו"ם לתהליך השלום במזרח התיכון, ניקולאי מלאדנוב, גינה את התקרית וכינה אותה "יידוי אבנים שלכאורה נזרקו על ידי מחבלים ישראלים".
גם האיחוד האירופי גינה את התקרית.
יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס שוחח עם אביה ובעלה של א-ראבי וניחם את השניים.
הוא אמר: "זהו פשע מכוער ביותר, אותו ביצעו המתנחלים בהגנתה של מדינת הכיבוש".
השר יריב לוין הגיב לגינויים ואמר: "אי אפשר שלא להתקומם נוכח הצביעות הזו של אותם אנשים, שמספיק בדל של אירוע שאפילו לא נבדק, והם כבר יודעים שהצד היהודי הוא האשם".
גם שגרירות ארצות הברית בישראל וג'ייסון דב גרינבלט, שליח הממשל האמריקאי למזרח התיכון, גינו את האירוע.
השב"כ חקר אפשרות שלפיה באירוע היו מעורבים תלמידי ישיבת "פרי הארץ" הסמוכה לרחלים, הנמצאת במרחק של חצי קילומטר עד קילומטר וחצי מהמקום שממנו נטען כי נזרקה האבן.
בשב"כ התגבש חשד שזורקי האבנים הגיעו מהישיבה.
בסוף דצמבר 2018 עצר השב"כ שלושה תלמידים מהישיבה.
הם נחקרו במשך שבוע בשב"כ לאחר שהוצא צו המונע מהם מפגש עם עורך דין.
לאחר חמישה ימים נעצרו שני תלמידים נוספים וגם עבורם הוצא צו דומה.
ב-6 בינואר 2019 הותר לפרסום כי הקטינים נעצרו בחשד למעורבות ברצח א-ראבי.
אצל אחד העצורים נמצא דגל ישראל שעליו הכיתוב "מוות לציונים" וציור של צלב קרס.
ב-10 בינואר שוחררו ארבעה מהעצורים למעצר בית.
אחד הרבנים בישיבת פרי הארץ העיד שהתלמידים היו עימו בזמן האירוע.
הוא סיפר שבמשטרה לא היו מעוניינים לשמוע את עדותו, ורק לאחר שהגיש תצהיר לשופט בעניין, הורה השופט למשטרה לקבל את העדות.
ב-4 בינואר 2019 פורסם מכתב שעליו חתומים רבנים ואנשי חינוך מהמגזר הדתי-לאומי שמחו על אופן החקירה.
הרב חיים דרוקמן קרא לשחרר מיד את הקטינים העצורים.
גם שר החקלאות, אורי אריאל, מתח ביקורת על אופן החקירה.
לאחר שפורסם שתושבים מיצהר נסעו בשבת לרחלים, כדי להדריך את תלמידי הישיבה כיצד להתמודד בחקירת שב"כ, פרסם הרב דב ליאור היתר לחלל שבת באופן כזה כאשר יש חשש לאובדנות של הנחקרים, משום שמדובר בפיקוח נפש.
הרב יעקב אריאל אמר שזהו חילול שבת מן התורה והוא אינו מאמין שהרב ליאור התיר דבר שכזה.
שרת המשפטים, איילת שקד, נפגשה עם משפחות חמשת העצורים, ושמעה את טענותיהן נגד שיטות החקירה שמפעיל השב"כ נגד העצורים.
עם הגשת כתב האישום נגד החשוד בפיגוע פרסם השב"כ הודעה המותחת ביקורת על מבקרי אופן החקירה.
ב-24 בינואר 2019 הוגש כתב אישום נגד החשוד שנותר במעצר, באשמת הריגה, יידוי אבן לעבר כלי תחבורה וחבלה במזיד ברכב, כל אלה בנסיבות מעשה טרור.
על פי כתב האישום יידה הקטין סלע שמשקלו קרוב לשני קילוגרם במטרה לפגוע בנוסעי רכב ממוצא ערבי.
הראיה המרכזית היא דגימת DNA של הקטין שנמצאה על האבן שהרגה את א-ראבי.
בניגוד למקובל במקרים דומים, הבדיקה נעשתה במעבדה לזיהוי פלילי של משטרת ישראל ולא במכון לרפואה משפטית.
לטענת העיתונאי בר פלג, גורם המעורב בחקירה מסר לו כי חקירת ראש ישיבת "פרי הארץ" ושאר התלמידים הפריכה את טענת האליבי של הנאשם.
הקטין החשוד הכחיש את האשמה.
הפרקליטות ביקשה את המשך מעצרו עד לתום ההליכים המשפטיים כנגדו.
לפי תמלילים מהחקירה שפורסמו בחדשות "כאן 11" ניסה החשוד להסביר את נוכחות ה-DNA שלו על האבן שפגעה במכונית של א-ראבי והרגה אותה, בכך שאולי הוא ירק או השתין על האבן כשהסתובב באזור.
בעקבות הגשת כתב האישום פרסמו הרבנים יעקב אריאל, חיים דרוקמן, דב ליאור ויהושע שפירא קריאה לתרום לקרן עבור המאבק המשפטי והציבורי למען הקטין המואשם.
ב-14 במאי 2019 הוגשה לבית המשפט חוות דעת של מנהל המכון לרפואה משפטית, ד"ר חן קוגל, ולפיה הפגיעות בראשה של א-ראבי נגרמו מאנרגיה גבוהה מאוד ולא מפגיעת אבן, וכן שנמצאו בראשה שני מוקדי פגיעה לפחות, הסותרים פגיעה מאבן בודדת כטענת הפרקליטות.
בהשלמה לחוות דעתו הביא ד"ר קוגל את עמדתם של שישה רופאים מומחים במכון, איתם התייעץ.
שניים מאלו הסכימו עם ד"ר קוגל שהפגיעה לא הייתה מאבן, כאשר אחד מהם גם הסכים שיש לפחות שתי נקודות אימפקט.
שתי רופאות חלקו על דעתו וטענו שמותה של המנוחה מאבן אפשרית ושני רופאים סברו כי "לא ניתן להכריע לכאן או לכאן" במקרה המדובר.
בית המשפט החליט על שחרור הקטין למעצר בית ובית המשפט העליון דחה את ערעור הפרקליטות בעניין.
באוקטובר 2020 החל שלב ההוכחות במשפט הריגתה של א-ראבי.
בינואר 2020 הכיר משרד הביטחון בהריגתה של א-ראבי כפעולת איבה.
באוגוסט 2020 פורסם כי מדינת ישראל הציעה פיצוי בסך 670,040 ש"ח למשפחתה של עאישה א-ראבי.
עורכי הדין של המשפחה דחו את ההצעה ודרשו פיצוי של כ-7 מיליון ש"ח.
משרד הביטחון מסר כי א-ראבי אינה אזרחית ישראלית ולכן ואינה זכאית לזכויות מהמוסד לביטוח לאומי.
סכום הפיצוי שהציע המדינה חושב לפי התגמול הבסיסי שהייתה זוכה לו אילו הייתה זכאית לזכויות בהתאם ליחס בין השכר בישראל לבין השכר בשטחים.
במרץ 2021, כשנתיים וחצי לאחר הפיגוע, הגישה משפחתה של א-ראבי תביעה על סך 67 מיליון ש"ח כנגד משרד הביטחון.
עורכי הדין מטעם המשפחה טענו כי מדינת ישראל אחראית לנזקים בגלל שהיא נמענה מפעולות שהיו יכולות למנוע את הריגתה על ידי הצבת אמצעי ביטחון להגנת ביטחון הפלסטינים באזור כמו אמצעי הרתעה, התקנת מצלמות אבטחה ועוד.
המשפחה ערערה לבית המשפט המחוזי בטענה כי מדינת ישראל עיכבה במשך תקופה ארוכה את ההכרעה בתביעתם, באופן המגיע לחוסר תום-לב.
במרץ 2022 בית המשפט המחוזי בירושלים, דחה את התביעה על הסף מחמת התיישנות.
המשפחה ערערה שוב ובאוגוסט 2022 דחו שופטי בית המשפט העליון את הערעור.
פרשת עמותות הליכוד הייתה פרשה אשר במסגרתה התנהלה חקירה משטרתית בשנים 2000 עד 2001 בחשד להפרה של חוק מימון מפלגות בגיוס תרומות לא חוקיות, בהיקף של מיליוני שקלים, עבור מסע הבחירות של בנימין נתניהו ומפלגת הליכוד במערכת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה.
במסגרת החקירה נחקרו, אך לא הואשמו, בין השאר אהרן דומב מנכ"ל מועצת יש"ע ומוטי קרפל שעמד בראש תנועת "מנהיגות יהודית".
בשנת 2001 נסגרו מרבית התיקים בפרשה מחוסר ראיות.
בשנת 1999, לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה, לצורך מימון מסע הבחירות האישי של בנימין נתניהו לראשות הממשלה ומפלגת הליכוד, השתמשה המפלגה במספר עמותות לצורך גיוס תרומות.
העמותות הוקמו סמוך למועד הבחירות, ופעלו תקופה קצרה בלבד.
הן מומנו על ידי תרומות מגורמים פרטיים מישראל ומחו"ל, והן נטלו חלק פעיל בקמפיין.
בדו"ח כלל המבקר פירוט על חריגות של סיעות "הליכוד" ו"יהדות התורה".
מבקר המדינה, אליעזר גולדברג, העביר לחקירת המשטרה חשדות נגד הליכוד, לקבלת תרומה בלתי חוקית מגוף חוץ-מפלגתי.
החשדות התייחסו למודעות שפרסם הנדבן האוסטרלי יוסף גוטניק בתמיכה בנתניהו, וכן לפרסום מודעות על ידי מועצת יש"ע התוקפות את מועמדותו של יצחק מרדכי, מודעות אותן פירש גולדברג כהבעת תמיכה בנתניהו.
חשד נוסף שנחקר הוא של קשר בין מפלגת "מנהיגות יהודית" לבין הליכוד.
המפלגה תמכה בנתניהו בתשדיריה, וגולדברג העלה חשד לפיו המפלגה הוקמה במימון הליכוד במטרה להשיג זמן שידור נוסף בשידורי תעמולת הבחירות בטלוויזיה.
המשטרה לא מצאה קשר בינה ובין הליכוד.
החקירה בדקה את פעולותיהן של העמותות, ביניהם פרסום מודעות תעמולה בעיתונות בשפה הרוסית אשר פורסמו על ידי עמותת "שלום לדורות", אשר קראו להצביע עבור נתניהו.
במהלך החקירה הועלו נגד הליכוד חשדות נוספים, ובהם העברה של חצי מיליון שקל ממועצה אזורית מטה בנימין למועצת יש"ע, אשר שימשו על פי החשד למימון שלושה מסעות פרסום של המועצה בעיתונות שכותרתם: "אזרחים ההולכים בדרך", "השמאל מתפלל שנתפצל", ו"ערפאת לא יקבע".
התברר ש מועצת יש"ע קיבלה את הכספים ממטה בנימין עבור פיתוח התיירות באזור, אך הכסף שימש בסופו של דבר למסעות פרסום בעיתונות.
המשטרה המליצה להעמיד לדין את מנכ"ל מועצת יש"ע, אהרן דומב, על קבלת דבר במרמה, אך היועץ המשפטי לממשלה החליט לסגור את התיק.
לגבי התרומות של יוסף גוטניק, התברר כי כבר ב-1996 הוגשה ליועץ המשפטי לממשלה תלונה אודות המימון של גוטניק, אך הוא קבע כי לא מדובר בעבירה על חוק מימון מפלגות.
מאחר ששיטת הבחירה הישירה הפרידה בין ריצת המפלגה לריצת מועמדה לראשות הממשלה, ומגבלות חוק המימון אינן חלות על הכנסות והוצאות שנועדו לקידום המועמד.
היועץ המשפטי לממשלה כתב בעניין: .
פרשת סילבסטר היא פרשה פלילית שהיוותה את התיק הראשון שהונח על שולחנו של בית המשפט העליון של מדינת ישראל וגם משפט הריגול הראשון שהתקיים במדינת ישראל.
במסגרת הפרשה הורשע פרדריק סילבסטר בערכאה הראשונה בריגול ונידון לשבע שנות מאסר, ולאחר מכן זוכה בערעור.
הפרשה עוררה עניין תקשורתי רב הן בישראל, הן בבריטניה והן בעיתונות הבין-לאומית.
הפרשה החלה בירושלים בתקופת מלחמת העצמאות, כחודשיים לאחר שהשלטון הבריטי המנדטורי הסתיים.
ב-8 ביולי 1948 עצרו אנשי האצ"ל (שעדיין פעל בצורה עצמאית בירושלים) חמישה אזרחים בריטים: ויליאם ג'ורג' הוקינס, פרדריק ויליאם סילבסטר, אלפרד ליץ', תומאס מייקל אלווד בריאנט ותומס אנת'וני דאונס.
כל העצורים היו אזרחים בריטים, פקידי חברת החשמל תושבי המושבה הגרמנית בירושלים שנעצרו בחשד שריגלו לטובת הלגיון הערבי.
ב-16 ביולי 1948 ראשי האצ"ל הסגירו את החשודים לרשויות המדינה לאחר שניתנה התחייבות בשמו של היועץ המשפטי לממשלה, יעקב שמשון שפירא, להעמידם לדין.
לאחר שחקירה משטרתית, שנוהלה על ידי יעקב מלץ לא גיבשה תשתית ראייתית נגד שלושה מהעצורים, שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב, אליעזר מלחי, הורה לשחרר את השלושה והאריך את מעצרם של סילבסטר והוקינס.
לא נמצאו ראיות להעמידם לדין בקשר לפיגוע ברחוב בן-יהודה בפברואר 1948 בו היו מעורבים עריקים בריטים.
משרד החוץ הבריטי הפעיל לחצים כבדים על מדינת ישראל שלא להעמידם לדין.
משה שרת, שר החוץ הישראלי, נטה שלא להחריף את היחסים עם בריטניה שהיו ממילא מתוחים.
לפיכך הזמין אליו את היועץ המשפטי לממשלה שפירא כדי לשכנעו שהאינטרסים העליונים של המדינה מחייבים שלא לפגוע עוד יותר ביחסים הרעועים עם הבריטים.
שרת ביקש משפירא לשחרר את הנאשמים ללא משפט.
האחרון סירב ועמד בתוקף על קיום משפט, כששני נימוקים מרכזיים עמדו לנגד עיניו: הראשון, כי יש להעמיד לדין את מי שחשוד בביצוע עבירה חמורה.
השני, ההתחייבות שניתנה לאצ"ל על העמדתם לדין.
נוכח תגובה זו ויתר שר החוץ שרת על כוונתו להביא את העניין לדיון בממשלה.
לאחר חקירת הנאשמים ובחינת חומר הראיות, טענות ההגנה והעדויות החליט שופט השלום הראשי בבית משפט השלום בירושלים, משה גולדברג כי יש הוכחות מספיקות להאשמתם של השניים בריגול והעביר את המשך דינם לבית המשפט המחוזי בירושלים.
ב-29 באוגוסט 1948 הוגש נגד השניים כתב אישום בית המשפט המחוזי בירושלים.
סילבסטר הואשם בכך ששידר באלחוט לקונסוליה הבריטית, ששכנה בקרבת העיר העתיקה, בשטח שהוחזק על ידי הלגיון הערבי, ידיעות על מיקום הפגזות באזור ירושלים ובעבירות נוספות של החזקת משדר אלחוטי ללא רישיון.
על פי כתב האישום, דובר בידיעות שעלולות היו להיות לתועלת האויב.
התובע היה חיים כהן, מי שמונה לפרקליט המדינה.
את הנאשמים ייצגו עורכי הדין יעקב סלומון החיפאי, יעקב סטוינובסקי ופנחס רבינוביץ הירושלמים, וריצ'רד לוי, בריסטר יהודי-אנגלי שנשלח בידי משרד החוץ הבריטי.
במהלך אחד הדיונים בתיק נפטר השופט גד (גינטר) שטולץ מאירוע מוחי.
במותב שישב בדין נותרו הנשיא בנימין הלוי והשופט אליהו מני.
ב-8 באוקטובר 1948 ניתן פסק הדין, לפיו זוכה הוקינס (זיכוי בעל פה ללא פסק דין כתוב), ואילו סילבסטר נמצא אשם בעבירה נגד סעיף 3(1)(ג) של פקודת הסודות הרשמיים, ונדון לשבע שנות מאסר.
סילבסטר ערער על הרשעתו בפני בית המשפט העליון, בתיק הראשון שהובא אי פעם בפני בית המשפט העליון במדינת ישראל בהרכב שכלל את נשיא בית המשפט העליון, משה זמורה, יצחק אולשן ומנחם דונקלבלום.
בערעור בנובמבר 1948 זוכה מחמת הספק, בפסק דין המהווה תקדים בדיני הדיון הפלילי.
בית המשפט קבע בפסק הדין כי אף אם ידיעה מהסוג ששידר סילבסטר ושבגינה הואשם בריגול יכולה להיות לתועלת האויב, לא נמצאה הוכחה שזו המטרה הפסולה שהוא ביקש להשיג בשדרו את הידיעה.
אחד הציטוטים הזכורים מפסק הדין של נשיא בית המשפט העליון, משה זמורה: "פרוצידורה פלילית טובה צריכה בוודאי לתת לנאשם את מלוא ההגנה, כדי למנוע עיוות דין, אבל הדיון הפלילי אינו צריך לקבל צורת משחק אשקוקי שבו מהלך אחד בלתי נכון קובע את גורל המשחק.
תפקיד הדיון הפלילי — להוציא כאור משפט".
פרשת פטרוב הייתה תקרית ריגול בעת המלחמה הקרה באוסטרליה, בנוגע לעריקתו של ולדימיר פטרוב, קצין ק.ג.ב, מהשגרירות הסובייטית בקנברה, אוסטרליה, בשנת 1954. העריקה הובילה להקמת ועדה מלכותית והמחלוקת שנוצרה תרמה לפילוג מפלגת הלייבור האוסטרלית ב-1955.
פטרוב, למרות מעמדו הדיפלומטי הזוטר יחסית, היה קולונל במה שהפך בשנת 1954 לק.ג.ב., המשטרה החשאית הסובייטית, אשתו הייתה קצינת משרד הפנים.
בני הזוג פטרוב נשלחו לשגרירות קנברה ב-1951 על ידי ראש מנגנון הביטחון הסובייטי, לברנטי בריה.
לאחר מות יוסיף סטלין במרץ 1953, בריה נעצר ונורה על ידי ממשיכי דרכו של סטלין, ולדימיר פטרוב כנראה חשש שאם ישוב לברית המועצות, הוא יטוהר כ"איש בריה".
פטרוב יצר קשר עם ארגון הביון והביטחון האוסטרלי (ASIO) והציע לספק ראיות לריגול סובייטי בתמורה למקלט מדיני.
העריקה אורגנה על ידי מייקל ביאלוגוסקי, רופא ומוזיקאי פולני וסוכן ASIO במשרה חלקית, שטיפח את פטרוב במשך כמעט שנתיים, התיידד איתו ולקח אותו לבקר זונות באזור קינגס קרוס בסידני.
ביאלוגוסקי הכיר לפטרוב קצין ASIO בכיר בשם רון ריצ'רדס, שהציע לפטרוב מקלט ותוספת 5,000 פאונד בתמורה לכל המסמכים שהוא יכול להביא איתו מהשגרירות.
תכנון עריקתו של פטרוב קיבל את שם הקוד מבצע בקתה 12, לאחר תקופה קצרה הפך למבצע בקתה 11, בהתאם לנוהג המקובל להתייחס לעריקים פוטנציאליים כ"מועמדים לבקתה".
פטרוב לא סיפר לאשתו יבדוקיה על כוונותיו; ככל הנראה הוא תכנן לערוק בלעדיה.
לאחר טענה שגויה שהרשויות האוסטרליות חטפו את פטרוב, משרד הפנים הסובייטי שלח שני שליחים לאוסטרליה להביא את יבדוקיה פטרובה.
השמועה על כך דלפה החוצה וב-19 באפריל התקיימו הפגנות אנטי-קומוניסטיות אלימות בנמל התעופה של סידני, כאשר יבדוקיה פטרובה לוותה על ידי אנשי הק.ג.ב.
במטוס, בהוראת ראש הממשלה רוברט מנזיס, דיילת שאלה אותה אם היא שמחה שחוזרת לברית המועצות, אך היא לא ענתה תשובה ברורה - לעריקה עלולה להיות השלכות קשות על משפחתה בברית המועצות.
מנזיס החליט שהוא לא יכול לאפשר להרחיק אותה בדרך זו, וכשהמטוס עצר לתדלוק בנמל התעופה של דרווין, היא נתפסה אצל אנשי משרד הפנים על ידי אנשי ASIO (כדי להפריד את פטרובה מהקצינים הסובייטיים, אנשי ASIO התעמתו איתם בטענה שהם נושאים נשק, מה שלא חוקי לעשות במטוס).
אנשי ASIO הציעו לפטרובה מקלט, שאותו היא קיבלה, לאחר ששוחחה עם בעלה בטלפון.
זה היה בשעות המוקדמות של 20 באפריל 1954.
אירועים דרמטיים אלו הופיעו בתקשורת ברחבי העולם והעניקו תחושה מיידית של הדרמה האמיתית שהתרחשה.
תמונותיה של יבדוקיה פטרובה מטופלת בגסות על ידי סוכני ק.ג.ב בנמל התעופה של סידני והחלטתה המייסרת ברגע האחרון לערוק עם בעלה, שנעשתה בנמל התעופה דרווין, הפכו לתמונות אוסטרליות אייקוניות של שנות החמישים.
הפרשה נעשתה דרמטית יותר כאשר מנזיס אמר לבית הנבחרים כי פטרוב הביא עמו מסמכים הנוגעים לריגול סובייטי באוסטרליה.
הוא הודיע כי ועדה מלכותית תחקור את הנושא, הוועדה המלכותית לריגול.
המסמכים של פטרוב הוצגו לחברי הוועדה, אם כי מעולם לא פורסמו ברבים.
לכאורה, המסמכים מספקים ראיות לטבעת ריגול סובייטית נרחבת באוסטרליה, ונמצאו בהם שמות של שני אנשי צוות של מנהיג מפלגת הלייבור האוסטרלית, ד"ר ה.