tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש מחלוקת אם אפשר לקרוא לשפעל בניין בעברית הישראלית, או שמדובר בשורש של ארבעה עיצורים השקול בבניין פיעל.
אם מקבלים את הגדרתו כבניין, יש מקום להוסיף עוד בניינים למערכת הבניינים בשפה העברית: תִּפעל (תִּחקר, תִּשאל, תִּפקד, תִּסכל, תִּזמר, תּדלק, תִּמרץ), פִּעלל (שִקלל, אִשרר, דִּברר), אִפעל (אִחזר) ועוד.
חיזוק נוסף להשערה, כי הבניינים "הפעיל" ו"שפעל" הם אותו בניין (ואולי "שפעל" הוא הצורה העתיקה של "הפעיל"), ניתן לקבל מהבלשנות ההשוואתית.
לבד מהעברית של מאה השנים האחרונות, אין אף שפה שמית, שבה הבניינים הפעיל ושפעל קיימים במקביל.
באכדית, למשל, קיימים בניינים מקבילים ל-שפעל ול-השתפעל (צורת החוזר של שפעל), אם כי לא קיים שם בניין מקביל ל-הפעיל ולא בניין מקביל לצורת החוזר שלו.
בערבית, דווקא כן קיים בניין מקביל ל-הפעיל (أَفْعَلَ אַפְעַלַ), אולם צורת החוזר שלו דומה ל-השתפעל (إِسْتَفْعَلَ אִסְתַפְעַלַ).
מניחים שמדובר בשרידים של בניין פוֹעֵל.
הבניין הזה נפוץ כתחליף של פִּעֵל בגזרות ע"ו וע"ע: קוֹמֵם, סוֹבַבְתִּי.
הרכבה של תחילית פועלית על צורה שמנית: צורות נדירות כמו וְכָל-מִקְנְךָ תִּזָּכָר, וְכָל-הַמְּלָאכָה נְמִבְזָה הן כנראה הרכבה של תחילית מתחום הפועל (תִּ-) על שם עצם (זָכָר).
הרכבה של שני בניינים: לפעמים יש במקרא צורה שיש לה מאפיינים של שני בניינים שונים, למשל "כַפֵּיכֶם נְגֹאֲלוּ בַדָּם" (): נְגֹאֲלוּ – נִפעל+פֻּעַל וכן "וְהֶעָרִים הַמִּבְדָּלוֹת" (): הַמִּבְדָּלוֹת – בינוני נִפעל+הֻפעל.
התופעה נמצאת גם בעברית הישראלית בצורות כמו: הִתְפֻּטַּר, הִתְנֻדַּב (התפעל+פֻּעַל), בעיקר כדי לציין מישהו שעשה פעולה שנכפתה עליו.
המונח הלועזי של התופעה הוא קונטמינציה (= זיהום, במשמעות חדירה של צורת פועל אחת למערכת נטייה אחרת).
השוואת הבניינים העיקריים בערבית ובעברית
ההשוואה היא בעיקר מהבחינה ההיסטורית והמורפולוגית.
פחות מבחינת המשמעות העכשווית של הבניינים.
המספרים בטבלה מציינים את מספר הבניין הערבי.
הבניין העשירי, إِسْتَفْعَلَ, דומה מבחינה מורפולוגית בלבד לבניין העברי הנדיר השתפעל (משפט לדוגמה: גיבור העל דוקטור מנהטן יכול להשתכפל).
אולם, מבחינה היסטורית ומבחינת המשמעות, אין קשר בין השניים.
בניין פלאטאיירון , או בשמו הרשמי בניין פולר (Fuller Building), הוא גורד שחקים הממוקם בשדרה החמישית 175, מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
הבניין מתנשא לגובה של 87 מטרים, הוא בעל 22 קומות ותוכנן על ידי האדריכל דניאל ברנהם.
עם סיום בנייתו בשנת 1902 היה אחד הבניינים הגבוהים בעיר ואחד משני גורדי השחקים היחידים מצפון לרחוב 14. הבניין ממוקם במגרש "אי" בצורת משולש התחום על ידי השדרה החמישית, רחוב ברודוויי, ורחוב 23. הכינוי "פלאטאיירון" דבק בבניין בשל דמיונו למגהצי הבגדים של אותה תקופה.
הבניין, המכונה "אחד המבנים האייקוניים ביותר בעולם וסמל מופת של העיר ניו יורק", נחשב לקצה הדרומי של כיכר מדיסון וגבולו הצפוני של המחוז ההיסטורי "ליידיס מייל".
האזור שסביב הבניין מכונה "מחוז פלאטאיירון".
הבניין הוא בעל מעמד של מבנה היסטורי לאומי משנת 1979, ובשנת 2005 עבר שיפוצים נרחבים.
המגרש עליו עומד בניין פלאטאיירון נקנה בשנת 1857 על ידי עמוס ריצ'רדס אנו (Amos Richards Eno), שניצל את זכויותיו על הקרקע במהרה ובנה את מלון השדרה החמישית.
הוא הרס את מלון סט.
ג'רמיין בעל 4 הקומות שעמד בצידו הדרומי של השטח ובנה במקומו בניין דירות בן 7 קומות, "the Cumberland".
על יתרת המגרש בנה 4 בניינים, בני 3 קומות כל אחד, לשימושים מסחריים.
בזכות כך, הייתה החזית הצפונית ב-4 הקומות העליונות של ה-Cumberland עם נוף פתוח.
קומות אלו הושכרו למפרסמים, כולל עיתון הניו יורק טיימס, שהתקינו על חזית זו שלטי פרסום מוארים בחשמל.
בתקופה מאוחרת יותר החליט אנו לתלות קנבס על חזית זו ולהקרין תמונות ומודעות באמצעות פנס קסם מהגג של בניין המשרדים הסמוך.
העיתונים "טיימס" ו"ניו יורק טריביון" ראו את הפוטנציאל במסך זה והחלו להשתמש בו עבור הקרנת מבזקי חדשות.
בנוסף, בסופם של ימי הבחירות, התאסף המון רב בכיכר מדיסון כדי לחזות בתוצאות.
במהלך חייו קיבל אנו הצעות רכישה עבור השטח והבניינים שעומדים עליו, אך זה סירב בתוקף.
בשנת 1899, לאחר מותו, נמכרו רבים מנכסיו והמגרש הוצע גם כן למכירה.
מועצת הנבחרים של מדינת ניו יורק גייסה 3 מיליון דולר אמריקאי מתקציב העיר כדי לרכוש את המגרש, אולם רכישה זו לא יצאה אל הפועל עקב חשיפת התוכנית כמי שטמאני הול וריצ'רד קרוקר עמדו מאחוריה.
לבסוף, נמכר המגרש במכירה פומבית לוויליאם אנו, אחד מבניו של עמוס, תמורת 690,000 דולר אמריקאי.
שלושה שבועות לאחר מכן מכר ויליאם את המגרש לאחים סמואל ומוט ניוהאוס תמורת 801,000 דולר אמריקאי.
האחים ניוהאוס תכננו להקים עליו בניין בן 12 קומות, כשקומת הרחוב מיועדת לחנויות קמעונאות ודירות רווקים מעליה.
תוכניות אלו נדחו ושנתיים לאחר מכן מכרו את הבניין תמורת 2 מיליון דולר אמריקאי לחברת Cumberland Realty, שותפות השקעות שיצר הארי בלק (Harry S.
Black), מנכ"ל חברת פולר דאז.
חברת פולר הייתה חברה קבלנית שהתעסקה בכל היבטי הבנייה למעט תכנון, והייתה מומחית בהקמת גורדי שחקים.
בלק ייעד את השטח לבניית מטה משרדים חדש לחברה.
למרות התנגדותם של בעלי המגרשים הסמוכים, הוא פנה לאדריכל משיקגו, דניאל ברנהם, שהחל בתכנונו.
הבניין, שהיה תכנונו הראשון של ברנהם בניו יורק, היה גם לגורד השחקים הראשון בעיר שנבנה מצפון לרחוב 14. הבניין נקרא באופן רשמי בניין פולר אחרי שהאדריכל , מייסד חברת פולר ו"האבא של גורד השחקים", נפטר שנתיים קודם לכן.
אולם דבק בו, מפי התושבים המקומיים, הכינוי "פלאטאיירון" בשל דמיונו למגהץ.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 נבנו גורדי השחקים הראשונים בניו יורק בהשראת מה שהיה מוכר עד אז, המבנים הנמוכים.
גורדי שחקים אלו היו בעלי עיטורים חיצוניים שהדגישו את הבסיס ואת הכותרת בראש הבניין ואילו הקומות האמצעיות נחשבו כחסרות ייחוד.
נדמה היה שניתן למתוח את המבנה עד אין קץ כדי ליצור בניינים בכל גובה שהיזם חפץ בו.
גורדי שחקים אלו אופיינו גם במסה הגדולה שלהם וניצלו את כל שטח המגרש לכל גובהם (מאוחר יותר הועבר חוק עזר עירוני המחייב את צמצום שטח הבניין עם העלייה לגובה).
דוגמאות לכך הם בניין סינגר ובניין אקוויטבל.
בניין פלאטאיירון תוכנן על ידי האדריכל דניאל ברנהם כ"ארמון אנכי בעלי מוטיבים מתקופת הרנסאנס" בסגנון בוזאר.
הוא גם מייצג את התפיסה התכנונית של אסכולת שיקגו.
בדומה לעמוד יווני קלאסי, חזיתותיו - המחופות באבן גיר בבסיסו ומשתנות לטרה קוטה אדריכלית מזוגגת של "חברת אטלנטיק טרה קוטה" (Atlantic Terra Cotta Company) בטוטנוויל, סטטן איילנד - מחולקות לבסיס, חלק אמצעי וכותרת.
סקיצות מוקדמות של דניאל ברנהם מראות עיצוב עם לוח שעון מחוגים וכותרת מעוטרת עם שכלולים רבים יותר מזו של התכנון הנוכחי.
למרות שבראהם שמר על שליטתו המוחלטת בעיצוב הבניין, הוא לא קשור באופן ישיר לפרטי הבניין שנבנה בפועל.
היה זה המעצב, פרדריך פיליפ דינקלברג (Frederick Philip Dinkelberg), שנולד בפנסילבניה ועבד במשרדו של ברנהם.
דינקלברג עבד לראשונה עם ברנהם בתערוכה העולמית של שיקגו בשנת 1893. הדמיות הבניין פורסמו בעת בנייתו במגזינים Architectural Record ו-American Architect.
בנייתו של גורד השחקים התאפשרה בזכות שינוי חוק התכנון והבנייה של 1892 בעיר ניו יורק, המבטל את הדרישות והשיקולים התכנוניים לשימוש בחומרים מעכבי בעירה.
ביטול זה פתח את האפשרות לתכנון שלד פלדה לבניין.
עם השימוש בפלדה - שסיפקה חברת American Bridge Company מפנסילבניה - הקמת הבניין נעשתה קלה ומהירה יותר באופן יחסי לשיטות המקובלות האחרות באותה תקופה.
חברת פולר הכירה את טכניקת בנייה זו על בוריה.
על כן, קצב התקדמות הבנייה היה מהיר בזכות שלד הפלדה שנבחר לבניין ובזכות החברה הקבלנית המיומנת.
למעשה, השלד נבנה בקצב של קומה אחת בכל שבוע.
בפברואר 1902, הושלמה בנייתו של שלד הבניין ובאמצע מאי של אותה שנה חצי בניין כוסה בחיפוי טרה קוטה.
בנייתו הסתיימה ביוני 1902, שנה לאחר שהחלה.
רוחבו של קודקוד המבנה הוא שני מטרים בלבד ובמבט מלמעלה ניתן לראות שזווית הקודקוד היא כ-25 מעלות.
צורתו המיוחדת גרמה לחשש שהוא עלול לקרוס בכל רגע, ובנוסף גרמה גם לאפקט "מנהרת רוח" ברחובות הצמודים לו.
מסופר כי בתחילת המאה ה-20 חיכו באזור הבניין גברים לפרצי רוח שירימו את שולי שמלתן של נשים עוברות, על מנת להציץ בקרסוליהן, מחזה נדיר באותה התקופה.
חזיתות הבניין שופצו בשנת 1991 על ידי חברת Hurley & Farinella.
בניין פלאטאיירון הפך אייקוני בעיר ניו יורק בזכות אהדת הציבור כלפיו.
אולם, לא כל הביקורות כלפיו היו אוהדות.
הוא שיבח חזיתותיו של הבניין ואת העיטורים, הפיתוחים והפרטים שעל חיפוי הטרה קוטה אך מתח ביקורת על הפרקטיות של הבניין ומספר החלונות הרב שבו:
עיתון הניו יורק טריביון (The New York Tribune) קרא לבניין באותה תקופה "A stingy piece of pie ...
the greatest inanimate troublemaker in New York", ארגון האמנות של ניו יורק טען שהוא "אינו מתאים כדי להיות במרכזה של העיר" ועיתון הניו יורק טיימס קרא לו "מפלצתי".
אך, אחרים ראו אותו באור שונה.
הפלאטאיירון משך גם את תשומת הלב של מספר אמנים.
הוא היה הנושא המרכזי באחת מתמונותיו, שצולמה ביום חורפי של שנת 1904, של הצלם אדוארד סטייכן.
כמו כן בתמונתו של הצלם אלפרד סטיגליץ, שצולמה בשנת 1903. סטיגליץ אף ציין שפלאטאיירון לניו יורק הוא כמו הפרתנון לאתונה.
גם עשורים לאחר השלמת בנייתו, יש מי שאינם יכולים להשלים עם קיומו.
הפסל ויליהאם אורדוויי פרטרידג' (William Ordway Partridge) ציין שהוא "חרפה לעיר שלנו, זעם לתחושת האמנותית שלנו, וסכנה לחייו".
בסרט הקומדיה שיצא בשנת 1958, "כישופי אהבה" (באנגלית Bell, Book and Candle), ג'יימס סטיוארט וקים נובאק מצולמים בסצנה על גגו של בניין פלאטאיירון בה הם מחובקים.
בסרט אדומים של וורן בייטי משנת 1980, מצולמת דיאן קיטון בסצנה בתחתית הבניין.
בסרט גודזילה משנת 1998, נהרס בטעות הבניין על ידי צבא ארצות הברית במהלך מרדף אחרי גודזילה.
הבניין מוצג בסדרת סרטי ספיידרמן כמטה חברת Daily Bugle, היכן שפיטר פרקר עובד כצלם פרילנסר.
בסדרת צבי הנינג'ה, כבניין המטה של חברת חדשות ערוץ 6, בה עובדת אפריל אוניל.
בנייְני האומה (ששמו הוסב למרכז הקונגרסים הבינלאומי בנייני האומה ירושלים; באנגלית: "International Convention Center" ובראשי תיבות: ICC) הוא האודיטוריום הלאומי של מדינת ישראל הממוקם ברובע מבוא העיר בירושלים.
המבנה נחנך ב-1956 בסמוך לקריית הממשלה בגבעת רם.
באוקטובר 2020 התקבלה החלטה כי מרכז הקונגרסים ייקרא ע"ש שמעון פרס.
הבניין הוקם על קרקע שבבעלות קק"ל ביוזמת הסוכנות היהודית כמרכז לאירוח כנסים ציוניים לצד כנסים ציבוריים אחרים.
היוזמה להקמת המבנה והרוח החיה ברעיון הקמתו היו של אלכסנדר עזר יבזרוב, יזם ציוני שעבר לירושלים מתל אביב לאחר קום המדינה.
בניית המבנה הסתיימה בשנת 1963, ומאז הוא מארח בו קונגרסים, כנסים, ירידים ומופעים.
תכנונו של רכטר נועד לבטא את הקמת המדינה היהודית בארץ ישראל לאחר שנים של נדידה בגלות בארצות של זרים.
מסיבה זו תכנן רכטר מבנה מוצק, עטוף אבן, אשר יישב על הקרקע ויראה חלק מההר שסביבו.
תכנון המבנה דומה לרויאל פסטיבל הול שהוקם בלונדון בשנת 1951. על מנת שלא ליצור מבנה אטום מידי שיראה כמו מצבה, השאיר את חזית הבניין מבלי חיפוי אבן.
רכטר תכנן שבחזית יכינו האמנים יוסף זריצקי ויצחק דנציגר תבליט קיר מונומנטלי, אולם הדבר לא התבצע.
ב-1988 משרד האדריכלים ספקטור-עמישב תכנן למתחם הרחבה ושדרוגים שכללו את בניית אולם טדי ובשנת 1995 חיפוי חזית המבנה בזכוכית בצבע תכלת.
בזמן מלחמת ששת הימים שימש המקום כעמדה קדמית לפיקוד המרכז, ובמרתף המבנה שכנה מפקדתו של אלוף הפיקוד עוזי נרקיס.
ממפקדה זו יצאו הפקודות בקרבות על ירושלים, וכן ההודעה הרשמית על הניצחון.
שלט הוקרה שקיבלו בנייני האומה מפיקוד המרכז על תרומתם בזמן מלחמת ששת הימים מוצג בכניסה למבנה.
מבין האירועים הידועים והמתוקשרים שידע המקום: אירוויזיון 1979 ואירוויזיון 1999 וכן משפט דמיאניוק שהתקיים שם.
כמו כן בשנות השבעים והשמונים התקיימו כמה מהפסטיבלים השנתיים על כל סוגם, כגון פסטיבל למנצח שיר מזמור, פסטיבל הזמר והפזמון, פסטיבל הזמר החסידי, פסטיבל שירי הילדים, תחרויות מלכת היופי ועוד.
בנוסף מתקיימים בו מדי שנה אירועים של פסטיבל ישראל והוא משמש כמשכנה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית המקיימת במקום כ־12 קונצרטים בשנה, כמו גם התזמורת הסימפונית ירושלים.
במרץ 2013 התקיים באולם נאומו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה בפני סטודנטים ישראלים.
במאי 2022 השיקו במרכז הכנסים את "אולפני האומה", מתחם של 400 מ"ר הכולל אולפן שידור טלוויזיוני בו ניתן אף להכניס קהל של כ-150 צופים לצד חדרי עריכה, הלבשה, איפור וכדומה ושאר התשתית הדרושה לצילום ושידור התכנים בטלוויזיה והדיגיטל מכנסים המתקיימים במתחם ועד שידורים כלליים.
מרכז הקונגרסים מארח תערוכות אמנות מתחלפות, הפתוחות לקהל הרחב.
במהלך השנים הורחב המתחם ושופץ מספר פעמים כשהרחבה משמעותית בוצעה בו בסוף שנות ה-80.
שטח הקומפלקס הבנוי הוא כ-34,000 מ"ר.
הוא כולל מרכז הקונגרסים ובו 12,000 מ"ר של שטחי תצוגה לתערוכות, 27 אולמות כנסים וחדרי סמינר, לשכת עסקים מאובזרת ועשרות פינות מנוחה ומפגש.
המרכז מסוגל לאכלס עד 10,000 איש באירוע אחד או במספר אירועים מקבילים.
האולמות המרכזיים בו הם אודיטוריום אוסישקין, אולם האודיטוריום הגדול בישראל, ובו 3,104 מושבים (1,461 באולם ו־1,391 ביציע) המיועד לקונצרטים, מופעים, פסטיבלים ואירועים אחרים ואת אולם טדי.
כמו כן, במתחם פעל בית קולנוע של גלובוס גרופ שבהמשך נסגר והאולמות שלו הוסבו לאולמות כנסים נוספים.
במהלך החפירות שקדמו לבנייה, חשף הארכאולוג מיכאל אבי-יונה בית מלאכה לכלי חרס, לבנים ורעפים של הלגיון העשירי פרטנסיס שחנה במקום ושימש ככל הנראה את תושבי העיר.
חלק חשוב מהכבשנים יחד עם עוד ממצאים נותרו במקום, בקומה התחתונה של המבנה ופתוחים לקהל כפינה ארכאולוגית.
ב-2016 נמצאו לבנים של הלגיון עם ממצאים נוספים במרחק של כ-800 מטרים, במתחם שנלר.
באמצע שנת 2011 נתגלתה במהלך החפירות של תחנת הרכבת יצחק נבון, מתחת לבנייני האומה "מערת האומה", מערת מים זורמים הנחשבת לנחל התת-קרקעי הגדול ביותר שנחשף בישראל.
מול בנייני האומה ממוקמות התחנה המרכזית של ירושלים, תחנת הרכבת יצחק נבון ותחנה של הקו האדום של הרכבת הקלה.
בעבר היה מעבר תת-קרקעי להולכי רגל שבו עמדה בעבר "אנדרטת מגיני ירושלים במלחמת השחרור" ולאחר שהועברה אל "קריית הלאום", כיום חלקו עדיין בבניה.
בסמוך לבנייני האומה נבנה בשנות ה-70 מלון הילטון (כיום מלון וורט ירושלים).
החל משנת 2011 נבנה מולו פרויקט הנדל"ן היוקרתי "משכנות האומה" ולצידו מתוכנן גם קומפלקס חדש לבתי המשפט בירושלים.
במתחם "חניון הלאום" שנמצא בקרבת מקום הוקם קומפלקס אולמות קולנוע ותיאטרון שכולל 14 אולמות לצד מתחם הסעדה שפועל תחת המותג "סינמה סיטי" ונפתח ב-27 בפברואר 2014.
השדרה המובילה מהבניין אל קריית הממשלה קרויה "שדרות האומה".
בסמוך למבנה אירעו שני פיגועי התאבדות: ב-25 בדצמבר 1994 מחבל הפעיל חגורת נפץ בחניון וב-23 במרץ 2011, הופעל מטען בתחנת אוטובוס סמוכה, בה שהתה באותה עת נערה בת 14. ב-2017 היא נפטרה מפצעיה.
משרד האדריכלים ספקטור-עמישב שתכנן את תוספות הבנייה ושיפוצי המתחם מ-1988, הציע תוספת אגף נוסף בחזית המתחם שהייתה מסתירה את חזית המבנה המוכר ולכן נדחתה.
הצעה נוספת שנשללה הייתה הקמת ארנה עירונית גדולה לעד 15,000 צופים בסמוך למבנה ובמקומה קודמה הקמת פיס ארנה בקריית הספורט במלחה.
החל מ-2007 החלו לקדם את תוכניות השדרוג החדשות לקומפלקס בנייני האומה.
במסגרת תוכנית בינוי מקיפה למשרדים ומלונאות של עיריית ירושלים לכניסה לעיר מכיוון כביש 1 המכונה "רובע מבוא העיר", הוכנה גם לקומפלקס בנייני האומה תוכנית מתאר לבינוי על ידי משרד פרחי-צפריר כחלק מתוכניות הבינוי שהכין לרובע הכניסה לעיר.
תוכניות פרטניות שונות הוכנו תחילה על ידי האדריכל משה ספדיה, בהמשך הוכנה תוכנית לשדרוג והרחבת בנייני האומה על ידי האדריכל מסימיליאנו פוקסס ומשרד שפר אדריכלים.
בהמשך הוחלפו משרדי האדריכלים ואת תוכניות ההרחבה העדכניות הכינו משרד גולדשמידט ארדיטי בן נעים בשיתוף משרד האדריכלים POPULOUS.
ביצוע התוכנית מתוכנן לעלות כ-1.8 מיליארד ש"ח ויימשך עד 2030. לצורך ביצוע הפרויקט הוסדרה ב-2020 הבעלות על קרקע המתחם.
על פי ההסכם, קק"ל רכשה את מלוא הבעלות על קרקע המתחם מידי הסוכנות היהודית, שממשיכה להחזיק בבעלות בחכירה על מרכז הכנסים בשותפות עם עיריית ירושלים.
במסגרת התוכנית למתחם תתקיים בקומפלקס בנייה מחודשת שתגדיל את השטחים הבנויים בקומפלקס מרכז הכנסים עצמו לכ-55,000 מ"ר (שטחו בטרם העבודות הוא כ-34,000 מ"ר).
מתוכם תוספת של 9,000 מ"ר שטחי תצוגה ותערוכות ל-12,000 מ"ר שטחי התצוגה הקיימים (כולל שימור אולם טדי) ושטחי שירות שיכללו גם מחסנים וחניון תת-קרקעי.
בין החללים החדשים גם אולמות תצוגה רב תכליתיים (אקספו) בגובה של עד 12 מטרים ובשטח כ-7,000 מ"ר תחת מפלס אולם אוסישקין.
אך חזית ההיכל המוכרת הפונה לרחוב יפו ושדרות שזר תשומר כפי שתוכננה על ידי זאב רכטר.
בניין קרייזלר הוא גורד שחקים מוקדם הממוקם בצומת שדרת לקסינגטון ורחוב 42 במנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
הבניין מתנשא לגובה 319 מטרים והוא בעל 77 קומות.
בזכות כך, החזיק בתואר "הבניין הגבוה ביותר בעולם" במשך 11 חודשים, בין השנים 1930–1931, עד השלמת בנייתו של בניין אמפייר סטייט.
לאחר התמוטטות מגדלי התאומים, שב להיות הבניין השני בגובהו בעיר ניו יורק עד שנת 2007, בה הונח התורן של מגדל בנק אוף אמריקה שהקנה לו את גובהו הסופי, 365.8 מטרים.
בנוסף, בניין ניו יורק טיימס, שנחנך בשנת 2007, ובניין קרייזלר הם בעלי אותו גובה בדיוק.
נכון לשנת 2025, הוא הבניין ה-12 בגובהו בניו יורק, ה-20 בגובהו בארצות הברית, ה-20 בגובהו באמריקה הצפונית וה-162 בגובהו בעולם.
בניין קרייזלר הוא דוגמה קלאסית לסגנון האדריכלי אר דקו ונחשב על ידי אדריכלים רבים, לאחד הסמלים של העיר ניו יורק כולה.
בשנת 2007, הוא דורג במקום התשיעי ב"רשימת המבנים האהובים בארצות הברית", שנערכה על ידי המכון האמריקאי לאדריכלים (AIA).
הבניין תוכנן ועוצב במיוחד עבור יצרן הרכבים קרייזלר (צורתו של המבנה נועדה להזכיר את חזית המכוניות מתוצרת קרייזלר) ושימש כמטה משרדי חברת קרייזלר משנת 1930 ועד אמצע שנות ה-50 של המאה ה-20. החברה לא השקיעה בהקמתו והוא לא היה בבעלותה, כי וולטר קרייזלר החליט לממן אותו באופן פרטי.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל ויליאם ואן אלן עבור יצרנית כלי הרכב, חברת קרייזלר, בבעלות וולטר קרייזלר.
טקס הנחת אבן הפינה לבניין, שהתקיים ב-19 בספטמבר 1928, נתן את האות לתחילתה של תחרות בלתי ממוסדת לבניית גורד השחקים הגבוה בעולם.
למרות קצב הבנייה הגבוה (מהירות ממוצעת של 4 קומות בשבוע), אף לא עובד אחד נהרג במהלך הבנייה בזכות אמצעי הבטיחות שננקטו.
תכנונו המקורי של האדריכל ויליאם ואן אלן לגורד השחקים, כלל כיפת זכוכית בראשו שנתפסה ככתר דקורטיבי.
בבסיסו של הבניין תוכננו וטרינות זכוכית גבוהות היוצרות תחושה שהבניין מרחף באוויר וגובהו הכולל של הבניין היה 246 מטרים.
עיצוב זה ייקר את עלויות התכנון והביצוע ואף הקשה על המהנדס, ויליאם ריינולדס, לתכננו ועל כן נזנח התכנון המקורי של הבניין.
לאחר מכן, הקרקע וזכויותיה נרכשו על ידי וולטר קרייזלר, שהמשיך לעבוד עם ואן אלן, אך דרש ממנו לתכנן את הבניין מחדש כדי שיהיה ניתן להוסיף בו עוד קומות.
בתכנון המחודש הגיע הבניין לגובה של 282 מטרים וולטר קרייזלר, כיושב ראש חברת קרייזלר, ייעד את הבניין עבור מטה המשרדים של החברה.
בנוסף, עיצובו המחודש הוא דוגמה לעידן המכונות והתעשייה של שנות ה-20 של המאה ה-20.
הבנייה החלה ב-19 בספטמבר 1928. בסך הכול השתמשו בכ-400,000 מסמרות ובכ-3,826,000 בלוקים, היוצרים את קירותיו שלא נושאים עומס.
קבלנים, בנאים ומהנדסים נדרשו לתאם ולתזמן כל העת את פעולות הבנייה.
בטרם הושלמה בנייתו, עמד בניין קרייזלר בתחרות מול בניין וול סטריט 40, שנבנה באותה תקופה ותוכנן על ידי האדריכל ה.
סברנס הוסיף שתי קומות לבניינו וטען כי בניינו הוא הבניין הגבוה בעולם (כאשר אין מתייחסים למבנים שאינם משמשים למגורים או עסקים, כגון מגדל אייפל).
בתגובה לכך, השיג ואן אלן היתר לבניית צריח בגובה 38.1 מטרים בראש המבנה.
הצריח נבנה בהיחבא בתוך בניין קריזלר והועלה למקומו ב-23 באוקטובר 1929. עם השמת הצריח במקומו הפך בניין קרייזלר לבניין הגבוה בעולם.
שיא זה הוחזק משך שנה אחת בלבד, עד שהושלמה בנייתו של בניין אמפייר סטייט, ועל כן סירב וולטר קרייזלר לשלם לואן אלן את שכרו.
עם סיום עבודות הבנייה, ב-20 במאי 1930, היה לבניין הראשון שגובהו עולה על 1,000 רגל (305 מטרים).
הבניין נפתח לציבור שבוע לאחר מכן, ב־27 במאי 1930.
לאחר מכן, הוחכר השטח לוויליאם ריינולדס שניסה לגייס מימון לפרויקט שתכנן בשטח.
לאחר שנכשל בניסיונות גיוס המימון לפרויקט, מכר ריינולדס, בשנת 1928, את השטח וכל הזכויות בו לוולטר קרייזלר.
בשנת 1953, מכרה משפחת קרייזלר את המבנה לויליאם זקנדורף.
בשנת 1957 נמכר שוב לסול גולדמן ואלכס דילורנצו והיה בבעלות חברת הביטוח Massachusetts Mutual Life.
בשנת 1979 נרכש הבניין בידי ג'ק קנט קוק (Jack Kent Cooke).
בשנת 1998 נרכש הבניין כחלק מעסקה הכללה גם את בניין קנט ב-220 מיליון דולר אמריקאי (שווה ערך ל-320 מיליון דולר בשנת 2013) על ידי חברת Tishman Speyer Properties ו-The Travelers Companies.
בשנת 2001, נמכרו 75% מהבניין לחברת TMW ב-300 מיליון דולר אמריקאי (שווה ערך ל-400 מיליון דולר בשנת 2013).
בשנת 2008, רכשה קרן ההשקעות של אבו דאבי 90% מהבניין ב-800 מיליון דולר אמריקאי והיא מחזיקה בו מאז, 10% הנותרים, מוחזקים בידי חברת הנדל"ן Tishman Speyer.
לובי המבנה ידוע בעיצוב האר דקו שלו וכן סוג מרפסת התצפית שבראש המגדל, אשר הפכה כעבור כמה שנים למסעדה יוקרתית.
במהלך השפל הכלכלי הגדול נסגרה המסעדה ונפתח במקומה מועדון פרטי בשם מועדון קלאוד (מועדון העננים).
בשל צורת הבניין, קומותיו הגבוהות הן צרות ובעלות תקרות מוטות דבר המאפשר שימוש בקומות אלה כחדרי תחזוקה ומכונות בלבד.
בעת בנייתו נחשב הבניין כבניין "מטופש" ובלתי פונקציונלי.
כדוגמה לטענות אלה הביאו את הגרגויילים בקצה המגדל.
עם זאת, במהלך השנים השתנתה דעתם של הארכיטקטים והציבור, ומאז נחשב הבניין לאחד הבניינים היפים ביותר שנבנו בעיר ניו יורק ולסמל לשנות ה-20 של המאה ה-20 שקדמו לשפל הגדול.
בבניין 32 מעליות, ושטח הרצפות בו 111,201 מטרים רבועים.
חברת עורכי הדין בלאנק רום
חברת עורכי הדין קלייד אנד קו
חברת השקעות המדיה אינטרמדיה פרטנרס
חברת עורכי הדין טראוטמן סנדרס
חברת הכבלים והלוויין יס נטוורק
בסרט "ארמגדון", פוגע אסטרואיד בבניין קרייזלר וגורם לחלקו העליון להתרסק על הרחובות תחתיו.
בסרט "גברים בשחור 3, הסוכן J (ויל סמית') קופץ מבניין קרייזלר במטרה לחזור בזמן.
בסרט "Q: The Winged Serpent", מקנן דרקון על הצריח של בניין קרייזלר.
בסרט "גודזילה", בסצנת הקרב בין גודזילה לצבא, שני טילים טועים שנורו ממסוק פוגעים בבניין קרייזלר וגורמים להשמדתו.
במחזמר "אנני" בשיר "it`s the hard-knock life" הילדה הקטנה מולי מחקה את גברת האניגן ואומרת "אתן תישארו ערות עד שהחורבה תבריק כמו הגג של בניין קרייזלר"
בסדרת הטלוויזיה ספיידרמן, משמש בניין זה את נבל-העל קינגפין.
בניין קומקאסט הוא גורד שחקים השוכן ברוקפלר פלאזה 30, מרכז רוקפלר, מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
הבניין מתנשא לגובה של 259 מטרים והוא בעל 69 קומות מעל מפלס הרחוב וקומת מרתף אחת.
הוא תוכנן על ידי האדריכל ריימונד הוד בסגנון אר דקו, ונבנה בין השנים 1931–1933 ביוזמת משפחת רוקפלר.
הבניין נקרא במקור "אר סי איי" (RCA) אך שמו שונה רשמית בשנת 1988, לאחר שחברת ג'נרל אלקטריק (ג'י אי) רכשה אותו.
בשנת 2015 רכש אותו תאגיד התקשורת קומקאסט (אבי חברת NBCUniversal, הכוללת רשתות טלוויזיה ותקשורת רבות, שהידועות שבהן הן NBC, NBC News ו-MSNBC), והחליף את השלט GE בחזית ל-Comcast Building.
כעת מוכר גם בשם "בניין קומקאסט".
בשנת 2014 הושלם בו שיפוץ פנימי כללי בעלות של 170 מיליון דולר אמריקאי.
בשנת 1933 הסתיימה בנייתו של בניין RCA כחלק מהקמת מרכז רוקפלר.
האדריכל ריימונד הוד הוביל את צוות האדריכלים שנשכרו על ידי משפחת רוקפלר - יוזמת הקמת הקומפלקס.
שמו של הבניין נגזר משם השוכר העיקרי בו דאז, תאגיד הרדיו של אמריקה (Radio Corporation of America, בקיצור RCA), שנוסד בשנת 1919 על ידי חברת ג'נרל אלקטריק.
הבניין היה הראשון בו תוכנן פיר מעליות מרכזי ובו מרוכזות רוב המעליות שמשרתות את הבניין.
במהלך הבנייה צולמה "ארוחת צהריים על גורד שחקים" בידי הצלם, צ'ארלס קלייד איבטס (Charles Clyde Ebbets).
בתצלום נראים פועלים הסועדים ארוחת צהריים על אחת הקורות בקומה ה-69, כשברקע נופה של העיר ניו יורק.
חברת השידור הלאומית (National Broadcasting Company או בקיצור NBC), גם היא בבעלות ג'נרל אלקטריק, שכרה שטחים בבניין גם כן.
משרדה של משפחת רוקפלר היה בחדר 5600 בקומה ה-56. משרד זה כיום שייך ל-Rockefeller Family & Associates והוא משתרע מהקומה ה-54 עד הקומה ה-56 בבניין.
בקומת המרתף בבניין ישנה כספת השייכת לג'ון ד.
רוקפלר והגישה אליה מתבצעת דרך מעלית פרטית ממשרדו.
בשנת 1985 קיבל הבניין מעמד של מבנה היסטורי לאומי.
בשנת 1988 הוחלף שמו הרשמי לבניין ג'י אי, שנתיים לאחר שחברת ג'נרל אלקטריק רכשה מחדש את RCA.
מכתובתו הרשמית של הבניין נגזר שמה של קומדיית המצבים, "רוק 30", שעלילתה עוקבת אחר השחקנים ואנשי הצוות של תוכנית טלוויזיה בדיונית והיא מתרחשת בעיקרה בבניין.
זהו אחד מגורדי השחקים המפורסמים והידועים בעיר ניו יורק, וחזיתו, הבנויה בסגנון אר דקו, נחשבת יצירת אמנות.
בניגוד לרוב בנייני האר דקו שנבנו בשנות ה-30, אין למבנה צריח בקצהו.
האפריז הבנוי מעל הכניסה הראשית לבניין נוצר בידי הפסל, לי לאורי (Lee Lawrie), ומסמל את החוכמה.
בקומתו התחתונה של הבניין מצוי מרכז קניות.
בקומה ה-65 ישנה מסעדה, הידועה בשם "חדר ריינבו".
העיצוב הפנימי של המסעדה הוא בעל מעמד שימור מטעם ועדת העיר ניו יורק מאז שנת 2012.
מסעדת חדר ריינבו (Rainbow Room)
המסעדה מופעלת בידי משפחת קפריאני (Cipriani family).
עם פתיחתה בשנת 1934, הייתה למסעדה הראשונה השוכנת בגורד שחקים והמסעדה הגבוהה ביותר בארצות הברית במשך עשרות שנים.
במהלך המשבר הכלכלי של 2008 נפגעה פעילותה העסקית, וב-2009 נסגרה.
בשנת 2012 הוכרז העיצוב הפנימי של המסעדה כבעל מעמד לשימור מטעם ועדת העיר ניו יורק.
ב-17 בספטמבר 2013 פורסם שהמסעדה תשוב לפעילות מלאה במתכונת מחודשת בסוף שנת 2014. לבסוף נפתחה ב-5 באוקטובר 2014.
קומת התצפית, המכונה "ראש הסלע" ("Top of the Rock"), שופצה בין השנים 1986–2005 בעלות של 75 מיליון דולרים, ונפתחה שנית לציבור ב-1 בנובמבר 2005.
הבניין משמש כמטה המשרדים והאולפנים הראשי של רשת הטלוויזיה NBC ובו מצולמת התוכנית "סאטרדיי נייט לייב".
עד שנת 1972 צולמה בו גם "The Tonight Show".
בניין קונדה נאסט , או, בשמו הרשמי כיכר טיימס מס' 4 (Four Times Square) הוא גורד שחקים הממוקם בכיכר טיימס שבאי מנהטן, בעיר ניו יורק.
המבנה מצוי במפגש הרחובות ברודוויי, רחוב 42 ורחוב 43, ובנייתו הסתיימה בשנת 1999. גובה המבנה 247 מטרים ובו 48 קומות.
נכון לשנת 2025, הבניין הוא המבנה ה-38 בגובהו בעיר ניו יורק, ה-85 בגובהו בארצות הברית וה-96 בגובהו באמריקה הצפונית.
הבניין מצוי בבעלות ארגון דורסט ובבניין שכנו עד שנת 2015, משרדי תאגיד העיתונאות קונדה נאסט ומשרד עורכי-הדין העשיר בארצות הברית, סקאדן, ארפס, סלייט, מיגר אנד פלום.
לאחר מכן, שטחי המשרדים שלהם נתפסו על ידי מגוון חברות.
הבניין תוכנן על ידי האדריכלים פוקס ופוול.
שטחי המשרדים בבניין עולים על 150,000 מ"ר.
אתר נאסד"ק הממוקם בצידו הצפון מזרחי של הבניין, מציג את נתוני המסחר בבורסה של ניו יורק, וכן מידע כלכלי נוסף.
בשנת 2002 הוצבו בראש המגדל, נוסף על אנטנות הרדיו, גם אנטנות טלוויזיה (על מנת להחליף אנטנות שבעבר היו ממוקמות על מרכז הסחר העולמי).
בשל שינוי זה מגיע גובהו של הבניין ל-348 מטרים, והוא המבנה השני בגובהו בעיר ניו יורק – אחרי בניין אמפייר סטייט.
הבניין מהווה דוגמה לארכיטקטורה ירוקה – במבנה יש מערכות בידוד מתוחכמות וכן צילונים המאפשרים לבניין לפעול במרבית ימי השנה בלי קירור או חימום.
כמו כן מרבית רהיטי הבניין עשויים מחומרים ממוחזרים ומחומרים בלתי רעילים.
מערכת האוורור בבניין מחדירה לחדריו 50% יותר אוויר נקי מהנדרש בתקנים, וכן מערכות איסוף האשפה של הבניין כוללות פירי אשפה המיועדים למחזור אשפה.
המבנה היה הפרויקט הראשון בארצות הברית בסדר גודל כזה הבנוי בארכיטקטורה ירוקה, ומתכנניו זכו בפרס מאת המכון האמריקאי לאדריכלים (AIA) ומהמכון האמריקאי לאדריכלים של מדינת ניו יורק בשל כך.
בניין רונלד רייגן ומרכז הסחר הבינלאומי הוא מבנה השוכן בעיר וושינגטון בירת ארצות הברית, בשדרת פנסילבניה מספר 1300, ומכיל משרדים פדרליים ומשרדים פרטיים.
עד אמצע המאה ה-20 היה באתר בו נמצא המבנה אזור של בתי זונות ופשיעה.
לאחר הריסת המבנים באזור במטרה למגר את הפשיעה הפך האזור בו נמצא המבנה (שכונה "הרחבה הגדולה" - 'Great Plaza') למגרש חניה גדול.
בשנת 1996 החלה הקמת המבנה לזכרו של רייגן, בתכנונו של האדריכל ג'יימס אינגו פריד, ובעלות של 768 מיליון דולרים.
מבנה משרדים זה הוא המבנה הפדרלי השני בגודלו בארצות הברית, אחרי הפנטגון.
המבנה נקרא על שם נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, והיה המבנה הפדרלי הראשון שתוכנן ונבנה בבירה על מנת לשמש הן כבניין משרדים פדרלי והן כבניין משרדים פרטי המשמש סוכנויות ממשלתיות וחברות שעוסקות בסחר בינלאומי וגלובליזציה.
במבנה ממוקמים משרדי הסוכנות לפיתוח בינלאומי של ארצות הברית, סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית ומשרדי משמר הגבול של ארצות הברית.
במבנה ממוקם אולם כנסים בו נערכים כ-1,200 כנסים וירידים מדי שנה, וכן אירועים תרבותיים.
במבנה ממוקם מגרש החנייה הגדול ביותר בוושינגטון, ומבקרים בו כמיליון תיירים מדי שנה.
המבנה ממוקם מעל תחנת הרכבת התחתית של וושינגטון, ולמול אנדרטת אוסקר שטראוס.
בניין שערי צדק הישן הוא בניין על רחוב יפו בירושלים (מספר 161), ובו פעל משנת 1902 עד לשנת 1980 בית החולים שערי צדק.
בחצר המבנה ישנו בית קברות קטן מתקופת קום המדינה.
לבניין חשיבות כפולה: הן היסטורית, כבית החולים היהודי השני שפעל מחוץ לחומות ושירת את תושבי ירושלים וחשיבות ארכיטקטונית ואדריכלית כמבנה העומד בזכות עצמו.
לאור החשיבות של הבניין הוא הוכרז כמבנה לשימור.
המבנה שופץ ושימש בעבר את הנהלת רשות השידור.
לאחר סגירת רשות השידור שכנה במבנה באופן זמני ועדת הבחירות המרכזית.
בינואר 2021 החלה לפעול בבניין עמותת המרחב החברתי במסגרת פרויקט Midtown Jerusalem ומאז המתחם מאכלס קבוצות של אמנים, יוצרים, קבוצות מוזיקה ומחול, עמותות ועוד.
הבניין מהווה דוגמה בולטת לסגנון הבניה האקלקטי שהיה מקובל בעת תכנונו, ונועד להרשים את כל הבאים בשעריו, ובה בעת לשמור על ייעודו המקורי כבית חולים מודרני המשרת את כל הנזקקים לשירותיו ביעילות.
משעבר המבקר את החומה החיצונית, הוא ניצב מול שער הכניסה הראשי לבניין, המעוטר במשקוף אבן מפואר, ומעליו מרפסת בעלת כרכובים מעוצבים.
דלת הכניסה עשויה עץ מגולף, שמעליו סורג מסוגנן ובו משולבת שנת חנוכת הבניין, 5661, כלומר שנת תרס"א (1901).
שער הכניסה נמצא במרכז המבנה ומדגיש את הפרופורציות הסימטריות של כל המבנה.
משער הכניסה נכנסים למבואת אולם הכניסה הראשי, ששטחו תחום על ידי ארבעה עמודים וקשתות העשויות שיש.
אל החלל המרכזי נפתחת דלת עץ מגולפת של בית הכנסת של בית החולים, ובו הותקן ריהוט עץ האופייני למבני דת יהודיים מהמאה ה-19.
בקירות המבנה נקבעו חלונות במרחק קבוע ובפרופורציות אנכיות.
פינות הבניין בחזית המבנה מודגשות בעיבוד אבן בסיתות גס, כניגוד לאבנים המצפות את קירות המבנה.
עד לשנת 1837 לא עמדו לרשות היישוב היהודי בארץ ישראל ולו גם בית חולים אחד.
משה מונטיפיורי שביקר מספר פעמים בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט, הזדעזע מרמת התחלואה והתברואה, והחל ליזום הקמת בית חולים בירושלים.
מנגד עמד ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם, שניהל את איסוף וחלוקת כספי החלוקה, והתנגד לכל מודרניזציה, בכוחו ומעמדו הכלכלי כפה הארגון את עמדותיו על יהודי ארץ ישראל.
הראשון, בית החולים מאיר רוטשילד, שעבר ב-1888 לרחוב הנביאים מחוץ לחומות, השני, בית החולים ביקור חולים, ולאחריו משגב לדך.
בראשית המאה ה-20 נחנך בית החולים שערי צדק שתוכנן ונבנה מראשיתו מחוץ לחומות.
הסיבה העיקרית לפתיחת בית החולים החדש נבעה מסכסוכים בין בתי החולים הקיימים.
מריבות רבות התעוררו על בסיס דתי ועדתי בין יוצאי רוסיה ופולין ליוצאי גרמניה והולנד, בין החסידים לפרושים ובין האשכנזים לקהילה הספרדית.
הקונסול הגרמני והקונסול האוסטרי קיבלו תלונות על שבית החולים "ביקור חולים" אינו נותן עזרה רפואית ליהודי הכולל האוסטרי בעיר.
יוצאי גרמניה והולנד (כולל הו"ד) שבהנהלת בית החולים "ביקור חולים" סולקו מתפקידם והמאבק על השליטה במוסד החריף והלך.
כשמצאו עצמם יוצאי גרמניה והולנד (כולל הו"ד) מחוץ להנהלת בית החולים ביקור חולים, הם החליטו להקים בית חולים משלהם בהנהלת יהודים גרמנים חרדים, למען דוברי גרמנית בלבד, ובחסות הקיסרות הגרמנית.
במסגרת זו הוקם ה"וועד להקמת בית חולים יהודי בירושלים" שבנשיאות הרב יצחק דב במברגר ואחריו בנשיאות הרב מאיר להמן.
בנובמבר 1884 הוועד שלח את אברהם גרינבאום יחד עם אברהם רוז מטעם הפקוא"מ לראות איך אפשר לרכוש בניין לבית החולים.
על פי מקורות מסוימים במסגרת זו נרכש המגרש עליו עמד שערי צדק הישן.
היוזמה קיבלה תנופה עם בואו לארץ של רופא חרדי צעיר בשם ד"ר משה וולך, שהגיע בשליחות הוועד היהודי מפרנקפורט.
לאחר שהתנסה בעבודה רפואית בעיר העתיקה ובפתיחת קליניקה פרטית, הצטרף ואלאך ליוזמה להקמת בית החולים, ויצא לגרמניה לגייס כספים ולקבל חסות אימפריאלית גרמנית.
בעקבות הצלחת שליחותו של ד"ר ואלאך בגיוס כספים, נבנה בית החולים.
העיתונאי יואל משה סלומון ומנהל החשבונות של חברת ההתיישבות היהודית, שלמה זלמן בהר"ן לעווי יצאו בשליחות לפרנקפורט במטרה לגייס את הכסף הנדרש מיהודי העיר.
בעקבות הצלחת גיוס הכספים להקמת בית חולים רכשו אנשי הוועד שטח אדמה מתאים מהבנקאי ממוצא גרמני יוהנס פרוטיגר.
חלקת קרקע גדולה נתרמה לצורך זה על ידי הבנקאי ממוצא ספרדי חיים ולירו לזכר בתו מלכה שנפטרה בדמי ימיה.
את תוכנית הבניין לשערי צדק הכין המהנדס הגרמני תיאודור זנדל, שהיה גם האדריכל של בית החולים הגרמני בירושלים (היום, אגף 'זיו' בבית החולים ביקור חולים).
התוכנית התוותה בניית שלושה בניינים נפרדים: בניין אשפוז מרכזי בן שתי קומות ומרתף לאחסון ולתרופות, בניין משני למגורי הסגל הרפואי, ובניין לאשפוז חולים במחלות מידבקות (כעת נמצאת במקומו חנייה).
את שלושת הבניינים הקיף גן גדול ומסביבו חומה.
ובגן נחצבו בורות מים לאגירת מי הגשמים.
מספר דוד ילין בספרו 'ירושלים של אתמול', ברישום מיום ט"ז באייר תרנ"ו (1896):
פרופסור יהושע בן אריה, בספרו "ירושלים בראי התקופה", מציין כי המרחק הרב שבו נבנה בית החולים מהעיר העתיקה וממרכזי היישוב היהודי בירושלים באותה תקופה, עורר את החשש כי החולים לא יגיעו למוסד, ואף התהלכה אמירה בציבור היהודי כי ד"ר ואלאך יצטרך לשלם לכל חולה שיגיע למוסד את דמי הנסיעה.
את האחריות על בניית בית החולים, קיבל על עצמו הקבלן רבי יעקב מן.
לפי דוד ילין הנחת אבני היסוד של בית החולים הייתה ביום החמישה עשר באב תרנ"ז, 13 באוגוסט 1897. עיתוני ירושלים של התקופה ובעיקר דוד ילין דיווחו על הבניה:
וכך ממשיך דוד ילין לדווח על התקדמות הבנייה מפעם לפעם:
אברהם משה לונץ מציין בחוברתו לוח ארץ ישראל:
למראה הבניין הגמור כתב אליעזר בן-יהודה בעיתונו, כי בית החולים שערי צדק הוא הבית היפה ביותר בירושלים.
בית החולים נחנך ביום 27 בינואר 1902 לכבוד יום הולדתו של הקיסר וילהלם.
בטקס חנוכת הבית השתתפו כל נכבדי העיר ירושלים: יהודים, מוסלמים ונוצרים.
ד"ר ואלאך התמנה למנהל בית החולים ולרופא הראשי.
בית החולים היה אותה עת בית החולים המודרני ביותר במזרח התיכון, ואף על פי שהיה מוגדר כבית חולים יהודי, בפועל היו שעריו פתוחים בפני כל תושבי העיר והארץ, יהודים וגויים.
בעשור הראשון לקיומו טופלו ב"שערי צדק" מעל 4,500 חולים, והוא זכה למוניטין בזכות דמותו של ד"ר ואלאך, עד כי בית החולים נודע במשך שנים בפי כול בירושלים בשם 'בית החולים ואלאך'.
ד"ר ואלאך היה יהודי שומר מצוות, וניהל את בית החולים ברוח מסורת ישראל.
אופי המוסד לא השתנה גם כיום, במבנה החדש בשכונת בית וגן.
בהשגחתו הקפדנית של ד"ר ואלאך התנהל בית החולים על פי חוקי ההיגיינה האירופאיים, במכבסה של הבניין עבדו ארבע כובסות ובבניין הועסקו פועלי ניקיון.
לבית החולים היה בית מרקחת פרטי משלו.
תחילה היה ד"ר ואלאך הרופא היחיד בבית החולים ושימש גם כמנהלו הפיננסי.
הוא ראיין כל מועמד לעבודה ובחר בעצמו את הצוות הרפואי הסיעודי והמנהלתי.
ד"ר שרגא פביוס פופלס היה רופא הילדים וממלא מקום מנהל בית החולים.
אחיות שהתקבלו לעבודה היו רווקות, על מנת שיוכלו להקדיש עצמן לעבודה בבית החולים במשך כל שעות היממה.
אחת לחודש קיבלו האחיות חופשה של 24 שעות.
ד"ר ואלאך היה ידוע באדיקותו הדתית, במקרה שארעה בשבת, 16 באוגוסט 1913, אב הביא את בנו שחלה בגרונו לטיפול ברכבת מיפו.
ואלאך צא מתוך בית החולים ולא אפשר להם להיכנס עד לצאת השבת, בטענה שלא מדובר במקרה חירום.
לאחר צאת השבת הוכנס הנער הצעיר לאשפוז, אך למחרת מת ממחלתו.
מותו עורר מהומה ועד מהרה נשמעו האשמות קשות נגד ד"ר ואלאך על כך שהקריב את הילד על מזבח אדיקותו.
במלחמת העולם הראשונה שימש בית החולים מרכז למיון פצועים טורקים, ולפינוים לבתי חולים אחרים.
תמונה שנמצאת באוסף בית החולים מתעדת את כניעת ירושלים ב-9 בדצמבר 1917, בחצר בית החולים שערי צדק.
בתום הטקס סרו ראש העיר חוסיין אל-חוסייני והגנרל צ'ארלז פרדריק ווטסון, מפקד הבריגדה מס' 180 של הדיוויזיה ה-60, לחדרו של ואלאך בבית החולים והתכבדו בכוס תה חם.
החשיבות והסמליות שהצליח ואלאך להקנות לבית החולים היהודי היו כה גדולות, עד שפעם אחר פעם מצאו עצמם המדינאים הבריטים (כמו גם קונסולים ונציגים של מדינות אחרות) "עולים לרגל" ל"היכל הרפואה" של ואלאך, ואגב כך מצטלמים עמו.
בשנות ה-30 קלט בית החולים רופאים שעלו לארץ מגרמניה במסגרת העלייה החמישית.
בית החולים נתקל בקשיי מימון במהלך מלחמת העולם השנייה משפסקו תרומות הכספים מיהדות גרמניה.
בית החולים היה מפעל חייו של ד"ר ואלאך, הוא מעולם לא התחתן ולא היו לו ילדים משלו.
הוא התגורר בבניין הסמוך לבית החולים, ולפי הסיפורים התהלך תמיד עם צרור מפתחות של כל דלתות המבנה.
דמות נוספת ידועה בירושלים, האחות הראשית זלמה מאיר, התגוררה גם היא בבניין בית החולים, וגידלה בתחומי בית החולים ילודים שננטשו על ידי הוריהם.
הד"ר יעקב ישראל דה האן, ידיד קרוב של ד"ר ואלאך ומן הדמויות הבולטות בעדה החרדית בראשיתה, נרצח בשנת 1924 על סף בית החולים בדרכו חזרה מתפילת ערבית בבית הכנסת במקום.
במלחמת העצמאות מילא בית החולים תפקיד חשוב בהגשת עזרה לנפגעי הקרבות שהשתוללו בירושלים וסביבתה, חשיבות בית החולים הלכה והתעצמה משנותק הקשר עם בית החולים הדסה הר הצופים.
ד"ר ואלאך פרש מניהול בית החולים בשנת 1947, נפטר עשר שנים אחר כך בגיל תשעים ואחת ונקבר בבית הקברות הצמוד לבית החולים.
במהלך שנות פעילותו של בית החולים התרחבה העיר ירושלים, עד שקטן המקום בבית החולים מלהכיל את צורכי הפעילות של בית חולים בשלהי המאה ה-20. בית החולים עבר בשנת 1980 למשכן חדש, מתחת לשכונת בית וגן.
עם זאת תהליך המעבר לא היה חלק, ובניית בית החולים החדש פערה חור בתקציב בית החולים שלא ניתן היה לכסות אותו, והמוסד עמד בפני פשיטת רגל וסגירה.
כדי לאפשר לבית החולים להיחלץ מהמצוקה האמורה אושר סיוע כספי מהמדינה, אשר כלל ערבות להלוואות מבנקים מסחריים.
כביטחון להלוואות אלו שועבד המתחם לטובת הבנקים.
במסגרת תוכנית הסיוע נדרש שערי צדק על ידי המדינה לערוך תוכנית הבראה, שכללה מימוש ומכירה של מתחם המבנה הישן.
בשנת 1982, הנהלת בית החולים התקשרה בעסקת קומבינציה, עם חברת הבנייה אזורים של קונצרן "כלל", חברת "אור ים בינוי ופיתוח" מקבוצת שיכון עובדים, וחברת "קנית" של איש העסקים דוד עזריאלי, של ניצול שטח המגרש רחב ההיקף שסביב בניין בית החולים להקמת שכונת מגורים.
לאחר משא ומתן של שנתיים נחתם הסכם הפיתוח לבניית 200 יחידות דיור ומרכז מסחרי, שבמסגרתו תקבל "אגודת שערי צדק" שליש מהכנסות ממכירת הדירות.
בשנת 1988 הכריזה חברת "אזורים" גם על הקמת בניין משרדים במתחם.
תוכנית נוספת שיזמה העירייה הייתה להסב את המבנה לדיור מוגן.
בפברואר 1984 העלה חברת הכנסת יעקב צור (שטיינברג) הצעה דחופה לסדר היום של הכנסת, למנוע מעשי הרס וונדליזם בבניין, שעמד נטוש בזמן שהתנהל משא ומתן על עתידו.
אישור תוכנית בניין עיר של התוכנית להקמת השכונה התעכב, ומאחר שבית החולים לא הצליח לעמוד בתשלומי ההחזר להלוואות שלקח כנגד שעבוד המתחם, פתחו הבנקים בראשית שנות ה-90 בהליכי כינוס נכסים למתחם.
בשנת 1992, מאחר שהמתחם המשיך להיות נטוש, יזמה הרשות לפיתוח ירושלים תוכנית להקמת קריית תקשורת במתחם עבור רשות השידור.
התוכנית, בעלות של כ-38 מיליון דולר, כללה את שימור המבנה ההיסטורי.
התוכנית כללה את שימור ושיפוץ בניין בית החולים לטובת משרדי הנהלת הרשות בשטח של 3,000 מ"ר.
הוחלט כי הפרויקט לא ימומן מכספי האגרה או תקציב המדינה, אלא מהלוואות מבנקים שהרשות הייתה אמורה להחזיר אותן על ידי מכירה או פיתוח של נכסיה השונים בעיר, דוגמת בניין הטלוויזיה הישראלית בשכונת רוממה.
בשנת 1996, בהתאם להסכם, לקחה רשות השידור מהבנק הבינלאומי ומבנק דיסקונט הלוואה של כ-135 מיליון שקל, לצורך רכישת מתחם בית החולים.
שיפוץ המבנה הסתיים בתחילת 1999. אולם קידום הקמת קריית התקשורת סביב המבנה ההיסטורי התקדמה בעצלתיים.
בנוסף מנכ"ל הרשות אורי פורת שהתמנה בשנת 1998 התנגד לתוכנית.
במרץ 2001 הצביע דו"ח פנימי של מבקר רשות השידור על אי סדרים רבים בניהול פרויקט.
על פי הדו"ח, בעקבות כשלים וליקויים כספיים לא הצליחה רשות השידור לממש את תוכניתה להעביר למתחם שערי צדק את כל מוקדי הפעילות של הרשות, שנשארו פזורים במספר רב של אתרים בירושלים, ולא הצליחה למכור את בניין המשרדים והאולפנים הנמצאים בשכונת רוממה.
הדו"ח ממשיך ומציין כי מאחר שהפרויקט לא הושלם, הוא גורר הוצאות כבדות עד ליום עריכת הדו"ח, וכי ניהול הפרויקט לא עמד בסטנדרטים ההכרחיים לניהול פרויקט בהיקף וברמת מורכבות מסוג זה.
וכי הפרויקט למעשה מוקפא משנת 1998. בנוסף קובע הדו"ח כי יועצים, מתכננים ומבצעים שעבדו בפרויקט שולמו תשלומים גבוהים מאלה שסוכמו.
כך למשל, שכרה הרשות את משרד עורכי הדין יהודה רוה כדי שיכין את הנכסים שלה למכירה או להפעלה מסחרית.
לצורך כך קיבל עד נובמבר 1999 1.3 מיליון שקלים.
אך לא סיים את רישום הנכסים והכנתם למכירה כמוסכם.
ואחר כך קיבל תשלומים נוספים.
הקיפאון במימוש הנכסים גם יצר בעיה כספית במימון המשך הפרויקט.
גם בתקופתו של מנכ"ל הרשות יוסף בראל, שהתמנה בשנת 2002, הפרויקט לא קודם ונשקלה מכירת המתחם לטובת החזר חוב הפרויקט לבנקים.
באפריל 2004 ביקשה הרשות אישור מוועדת הכספים למכור את המתחם.
בשנת 2011 יזם ראש הממשלה בנימין נתניהו רפורמה ברשות השידור שמטרתה הייתה צמצום גרעון.
בשלב זה עוד דובר על מימוש תוכנית "קריית רשות השידור" על ידי מימוש שאר הנדל"ן של הרשות, אך אחר כך קודמה תוכנית לסגירת רשות השידור והקמת תאגיד השידור.
בדצמבר 2015 התחיל לפעול תאגיד השידור זמנית מאולפנים שנמצאים מחוץ לירושלים, במודיעין.
כל נכסי רשות השידור, כולל מתחם שערי צדק עברו לבעלות רשות מקרקעי ישראל.
הבניין המשיך לשמש את רשות השידור בזמן שהייתה בפירוק עד סוף שנת 2018, כולל הארכיון שהועבר אליו.
"המרחב החברתי" שערי צדק הישן
במרץ 2020, רשות מקרקעי ישראל העמידה למכירה באמצעות מכרז את המתחם.
כחמישה מגרשים שכוללים אפשרות לבניית 240 דירות, מלונאות ומסחר
ביולי זכתה חברת הנדל"ן ישראל קנדה במכרז תמורת 512 מיליון שקל.
היא תרמה את השימוש במבנה לתקופת ביניים לעמותת רוח חדשה והמרחב החברתי להפעלת מרכז תרבות, אמנות ויזמות לטובת קהילת הצעירים בירושלים.
בחודש ינואר 2021 נוסד במבנה "בית רוח חדשה", בתמיכת הקרן לירושלים, ובחודש אוגוסט 2022, עמותת "המרחב החברתי" קיבלה אחריות מלאה על המקום.
כיום, שערי צדק הישן הוא מרחב בו פועלים אמנים, יוצרים, מוזיקאים, אולפני וידאו ופודקאסטים, קבוצות מחול, מאיצי יזמות, סטודיו ליוגה, עמותות ועוד.
הקבוצות מקיימות את הפעילות מחללי עבודה משותפים, ויוצרים שיתופי פעולה והפריה הדדית.
אגודת "הכליזמרים הירושלמים", קבוצת "טוב ויפה" לציור ואמנות, קבוצת "מאסצ'אלנג'" לקידום יזמות, סטודיו "ששת" לעיצוב, הביאנלה של ירושלים, בר "הבירבזאר", סטודיו "גילי יוגה", סטודיו "פלמנקה" לריקוד, עמותת "החוט המשולש" לנוער בסיכון, קבוצת "אורגנוז" לצילום ועריכה, סטודיו "פלמינגו" לצילום, סטודיו "בד קיימא" לתפירה וקיימות, סטודיו "סוס" לכתיבה, "אולפני שלג" לפודקאסטים, ועוד.
בשיתוף עם הביאנלה של ירושלים מתקיימות בבניין תערוכות במהלך כל השנה, בחלל בית הכנסת ההיסטורי ובמסדרונות המבנה.
על פי התוכניות העתידיות המבנה, המיועד לשימור, ישופץ בעתיד על ידי חברת יזמות הנדל"ן ישראל קנדה וישמש כמלון בוטיק יוקרתי בעוד שבשטח סביבו יוקמו לדיור ומשרדים עם מתחם מסחרי, שירכיבו יחד את רובע 'מידטאון', המוקם בעלות של כמיליארד שקל.
בדצמבר 2021 אישרה להפקדה הוועדה המקומית לתכנון ובניה תוכנית חדשה לרובע 'מידטאון', התכנון החדש כולל ארבעה מגדלים שיתנשאו עד לגובה של 42 קומות, אלף יחידות דיור, מלונאות, מסחר, משרדים, דיור מוגן ושטחים לצורכי ציבור.
שמו של בית החולים הוא כשמה של השכונה שערי צדק הסמוכה לבית החולים מצפון, שנוסדה כבר בשנת 1890 ושמה נגזר מפסוק בספר תהילים:
בתי השכונה שערי צדק ואחר כך בית החולים היו המבנים המערביים ביותר בירושלים, והיו בפועל שערי העיר ירושלים שאחד משמותיה במקורות הוא גם עיר צדק.
בזכות ד"ר ואלאך היה בית החולים קרוי בפי תושבי ירושלים במשך שנים רבות בית החולים ואלאך וישנם עדיין ירושלמים ותיקים שעדיין קוראים למבנה הישן בשם זה, יש המגדילים וקוראים לו גם "ואלאך הישן" להבדיל מהבניין החדש ("ואלך החדש").
בית העלמין שערי צדק הוא בית קברות יהודי קטן הממוקם בצמוד אל מבנה שערי צדק הישן בירושלים.
הוא הוקם במהלך מלחמת השחרור ופעל תקופה קצרה.
בספר מיכאל שלי מספר עמוס עוז את סיפור אהבה המתרחש בשכונת מקור ברוך בירושלים של שנות החמישים המוקדמות, מספר שנים לאחר מלחמת העצמאות, ובצל המחסור במוצרי מזון ותקופת הצנע בישראל באותן שנים.
במקביל מצטיירת ירושלים כעיר ייחודית, בעלת היסטוריה מרתקת, נוף מרהיב, וסמטאות ומבנים המקרינים קסם מיוחד.
על רקע העיר, האווירה והנופים, מתפתח סיפור האהבה בין חנה, גיבורת הספר, לבין מיכאל.
גיבורת הספר נכנסת להיריון ויולדת בבית החולים שערי צדק ומספרת:
בממלכה המאוחדת, בניין רשום הוא מבנה המוכרז באופן רשמי כבעל חשיבות אדריכלית, היסטורית או תרבותית יוצאת דופן.
הכרזה זו נפוצה מאוד, והיא מיושמת על כחצי מיליון מבנים.
במקרה שמבנה כלשהו הוכרז כבניין רשום לא ניתן להרוס, להרחיב או לשנות אותו, ללא קבלת היתר מיוחד מרשות התכנון המקומית, שבדרך כלל מתייעצת עם הסוכנות הממשלתית המרכזית הרלוונטית, בעיקר במקרים של בניינים רשומים מפורסמים.
לדוגמה, היתרים כאלה עשויים להינתן לכנסיות הנמצאות בשימוש.
גורמים פרטיים המחזיקים בבעלות על בניינים רשומים מחויבים בנסיבות מסוימות לשמור ולתחזק אותם, ועשויים לעמוד בפני סנקציות משפטיות אם לא יבצעו זאת או יבצעו שינויים לא מאושרים.
כמו כן, במקרים מסוימים ניתן לחייב אדם פרטי להשתמש בחומרים או שיטות ייחודיים גם אם הם יקרים יותר.
כתוצאה מכך חל לעיתים גידול משמעותי בעלות התחזוקה והביטוח של הבניין, וכדי לאזן מצב זה החוק מאפשר לבעלי הבניין להתנגד לרישומו.
אף על פי שחלק משמעותי מהמבנים הנמצאים ברשימות הם בניינים, ניתן למצוא בהן גם מבנים אחרים כגון גשרים, מונומנטים, פסלים, אנדרטאות מלחמה, ואפילו אבני מיל.
מבנים עתיקים, צבאיים ולא מיושבים (כגון סטונהנג') מסווגים לעיתים כמונומנטים רשומים עתיקים, ומוגנים על ידי חקיקה ותיקה יותר.
אף על פי שמספר מוגבל של "מונומנטים עתיקים" זכה להגנה תחת 'חוק הגנת המונומנטים העתיקים - 1882', היו אלה הנזקים שנגרמו בעקבות הפצצות הלופטוואפה הנאצי במלחמת העולם השנייה שזירזו את הכנת הרשימה הראשונה של בניינים בעלי חשיבות אדריכלית מיוחדת.
הכנת הרשימה הוטלה על 300 מחברי המכון המלכותי לאדריכלים בריטים (RIBA) והאגודה להגנה על בניינים עתיקים (SPAB), תחת פיקוח של מפקח המונומנטים העתיקים ובמימון המדינה.
הרשימות שימשו כאמצעי עזר להחלטה האם בניין מסוים ישוקם במקרה שייפגע בהפצצה.
הבסיס הנוכחי של מערכת הרישום פותח מהמערכת של תקופת המלחמה, והופעל תחת הוראה שניתנה ב'חוק תכנון ערים ומחוזות - 1947'.
באנגליה ובוויילס ההיתר לרישום בניין ניתן על פי חוק ('בניינים רשומים ואזורי שימור התכנון - 1990') ומנוהל על ידי קרן המורשת האנגלית ו-Cadw (קאדו) בוויילס.
בניינים רשומים הנמצאים בסכנה רשומים גם ברשומת הבניינים בסיכון של המורשת האנגלית.
ישנם שלושה סוגים של סטטוס רישום, המסודרים לפי דרגת "חשיבות" יורדת וקושי להשיג היתר ביצוע עבודות:
דרגה I: בניינים בעלי עניין אדריכלי או היסטורי יוצא דופן.
דרגה II*: בניינים חשובים במיוחד בעלי חשיבות שאיננה רק מקומית.
דרגה II: בניינים בעלי עניין אדריכלי או היסטורי מיוחד.
בעבר שימשו דרגות A, B ו-C עבור כנסיות אנגליקניות פעילות - והתאימו לדרגות I, II* ו-II.
הן היו נפוצות לפני 1977, וגם כיום יש מעט בניינים המסווגים לפיהן.
קרן המורשת העולמית מחזיקה ספריית תצלומים של הבניינים הרשומים באתר האינטרנט של הפרויקט "התמונות של אנגליה".
45% מהבניינים מדרגה I הם כנסיות קהילתיות של הכנסייה האנגליקנית.
ההערכה היא כי בפועל יש כחצי מיליון בניינים רשומים, כיוון שסעיף ברשימה יכול להתייחס ליותר מבניין אחד בפועל.
בניינים שאינם בעלי חשיבות רבה עשויים להיכלל ברשימה במקרה שהם חלק מקבוצה שכן נכללת, כגון בניין הנמצא בכיכר עירונית.
בניינים רשומים בצפון אירלנד מטופלים על ידי סוכנות הסביבה של צפון אירלנד, לפי סעיף 42 של 'פקודת (צפון אירלנד) התכנון - 1991'.
דרגה A: בניינים בעלי חשיבות לאומית ודוגמאות משובחות לסוג שלהם.
דרגה +B: בניינים בעלי חשיבות אזורית, או בניינים שמתאימים לדרגה A אך בעיצוב פחות טוב או שבוצעו בהם תוספות.
דרגה B1: בניינים בעלי חשיבות מקומית, או דוגמאות טובות לסוג שלהם.
דרגה B2: בניינים בעלי חשיבות מקומית, או דוגמאות טובות לסוג שלהם, אך באיכות נמוכה יותר מבניינים בדרגה B1.
מעמד הבניינים הרשומים מוסדר בסקוטלנד באמצעות 'חוק תכנון ערים ומחוזות (בניינים רשומים ואזורי שימור) (סקוטלנד) - 1997'.
השימור הוא סמכות המבוזרת לפרלמנט הסקוטי ולממשלת סקוטלנד.
סביבה היסטורית סקוטלנד (לשעבר סקוטלנד ההיסטורית) היא הסוכנות הממשלתית המקומית האחראית לבניינים רשומים ולמונומנטים רשומים.
קטגוריה A: בניינים בעלי חשיבות בינלאומית אדריכלית או היסטורית, או בניינים שהשתמרו בצורתם המקורית באופן קרוב למושלם ומייצגים היטב תקופה מסוימת, סגנון או סוג בניין.
קטגוריה B: בניינים בעלי חשיבות אזורית או חשיבות שאינה רק מקומית, או דוגמאות ראשיות לתקופה מסוימת, סגנון או סוג בניין שהשתנה במשך השנים.
קטגוריה C: בניינים בעלי חשיבות מקומית, או דוגמאות פחות מרכזיות לתקופה כלשהי, סגנון או סוג בניין, ושהשתנו במידה רבה; בניינים מסורתיים ופשוטים הנמצאים בסמוך למבנים אחרים בקטגוריות A ו-B, או כאלה שמהווים חלק מקבוצת מבנים כגון אחוזה או מתחם תעשייתי.
– רשימת המורשת הלאומית האוסטרלית (NHL) ורשימת מורשת חבר העמים
– המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (NRHP) ואתר היסטורי לאומי (NHL)
– המכון הלאומי למורשת היסטורית ואמנותית (IPHAN)
– הקרן הגרמנית להגנת האנדרטה (DSD) ואתרי מורשת לאומית
– רשימת מבנים היסטוריים בדרגה I בהונג קונג, רשימת מבנים היסטוריים בדרגה II בהונג קונג ורשימת מבנים היסטוריים בדרגה III בהונג קונג
– נכס תרבות מוחשי, קבוצות של בניינים מסורתיים
– המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל
– מורשת בעלת עניין תרבותי (BIC)
– המועצה הלאומית למורשת בפולין (NID)
– אתרים היסטוריים לאומיים של קנדה
בניין קולנוע קסם עמד בפינת הרחובות רציף הרברט סמואל ואלנבי, בנקודת ההשקה של טיילת תל אביב עם כיכר הכנסת כיום.
הבניין שימש משכנו של קולנוע "קסם" מיום הקמתו ב-1945 ועד 1948. בראשית 1949 הופקע הבניין לצרכיה של הכנסת הראשונה, שקיימה בו את דיוניה בשנת 1949, במשך למעלה מתשעה חודשים.
מ-1958 ועד 1982 היה הבניין משכנה של האופרה הישראלית.
הבניין נהרס ב-1988. המגרש עליו עמד הבניין, והמגרש הסמוך לו שבו עמד מלון סן רמו, אוחדו, ועליהם נבנה מגדל האופרה, שנחנך ב-1993. במגדל זה שלוש קומות מסחריות ועליהן מגדל מגורים.
הכיכר בה הוקם הבניין תוכננה להיות רחבת ידיים בצורת מניפה וסביבה מבני בידור ובילוי הפונים אל הים עוד בשנת 1921 על ידי האדריכל ריכרד קאופמן.
מאז ביקור הנציב העליון הרברט סמואל בתל אביב ב-1922 היה שמה הרשמי כיכר הרברט סמואל.
בסיסו של הבניין - עמודים בעלי קשתות משולשות, היה זהה לבסיסו של הבניין בצדה השני של הכיכר, לפי רעיון של האדריכל יוסף נויפלד משנת 1925.
בית הקולנוע הוקם ברחוב אלנבי 1, בחלק הצפוני של כיכר הרברט סמואל על ידי היזמים זוסיה קיפניס ואברהם פרלמוּט (שהתגורר באנגליה).
האדריכל זכי שלוּש תכנן את המבנה בשנת 1945, תוך התאמתו לצורת המניפה המקורית של הכיכר.
בניית המבנה הדו-קומתי ארכה 14 חודשים, הסתיימה בסוף אותה שנה וב-27 בדצמבר נחנך בית הקולנוע.
אולם הקולנוע שכן בקומת הכניסה, שכללה שלושה קיוסקים, והכיל 1,144 מושבים מרופדים.
הוא נחשב לגדול וליוקרתי ביותר בתל אביב באותה עת והוקרנו בו בעיקר להיטים קופתיים.
בקומה השנייה היו שני משרדים ומזנון.
בתקופת מלחמת העצמאות הוחרם המבנה מקיפניס.
עם הקמת המדינה בה' באייר תש"ח שימש הבניין את מפקדת חיל הים עד להעברתה אל בסיס חיל הים בחיפה.
בז' באדר תש"ט, 8 במרץ 1949 התקיימה לראשונה בתל אביב ישיבת הכנסת הראשונה בבניין קולנוע "קסם".
עד סוף 1949 התכנסה הכנסת לסירוגין גם בבית דיזנגוף בשדרות רוטשילד, בו התקיים טקס הכרזת העצמאות ונחתמה מגילת העצמאות.
קיפניס הועסק כמנהל אדמיניסטרטיבי של הכנסת, עד שהכנסת עברה לירושלים.
ב-26 בדצמבר 1949 חידשה הכנסת הראשונה את ישיבותיה בירושלים, תחילה בבניין המוסדות הלאומיים וממרץ 1950 במשכנה החדש עד 1966 - בית פרומין.
לאחר מכן ניסה קיפניס לקבל חזרה את המבנה, אולם נענה בסירוב.
הוא קיבל פיצויים זעומים על החרמת רכושו לאחר שנים של התדיינות משפטית.
בשנת 1950 נרכש הבניין על ידי עיריית תל אביב ונערכו בו ישיבות העירייה לזמן מה, עד ששימש כבניין משרדים של מס הכנסה.
בינואר 1958 רכש "חוג ידידי האופרה" את המבנה תמורת 440,000 לירות, כאשר מחצית מסכום זה מימנה ממשלת ישראל.
במאי אותה שנה עברה לבניין האופרה הישראלית כמשכן הקבע שלה, לאחר שנדדה בין מבנים שונים ברחבי העיר.
בשנת 1971 רכשה משפחת קשפיצקי מגרמניה את השטח עליו היה מצוי מבנה האופרה, תוך קבלת התחייבות לפינוי האופרה מהמבנה עד נובמבר 1976. לאחר שהאופרה לא פונתה, בגלל סירוב לעבור לבניין הסינרמה, פנו המשקיעים לבית המשפט.
באוגוסט 1982 נסגרה האופרה עקב חוסר תקציב והפסקת התמיכה בה מצד משרד החינוך.
בעקבות סגירת האופרה תכננו הבעלים להרוס את הבניין ולהקים על שטחו בניין משרדים.
בניין הקולנוע נהרס בשנת 1988. בעקבות רצונה של העירייה למשוך דיירים לאזור הוקם בשנת 1993 בשטח בניין מגורים בשם מגדל האופרה.
כיכר המזרקה הסמוכה למגדל האופרה נקראה "כיכר הכנסת", בכיכר זו מוזכרת ההיסטוריה של המקום, כמשכנה הראשון של כנסת ישראל, עד מעבר הכנסת לירושלים בדצמבר 1949.
בניין ראנד מקנלי היה גורד שחקים ששכן ברחוב אדמס 160–174 בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
הבניין היה בעל 10 קומות ותוכנן בסגנון אסכולת שיקגו על ידי משרד האדריכלים .
בנייתו הושלמה בשנת 1889 בעלות כוללת של 1 מיליון דולר אמריקאי.
בניין ראנד מקנלי היה הבניין הראשון בעולם שהשלד הנושא אותו היה עשוי כולו מפלדה ונחשב לפורץ דרך בזכות כך.
שלד זה תמך לראשונה באופן מלא בבניין ונשא את כל משקלו ללא עזרת הקירות החיצוניים.
הבניין תוכנן עבור משרדי המוציא לאור , שהעסיק 900 עובדים באותה תקופה.
שאר המשרדים הושכרו לחברות שונות כדוגמת Chicago, Milwaukee, St.
Paul and Pacific Railroad, ששכרה את קומות 2–3 ומנהלת התערוכה העולמית של שיקגו, ששכרה את קומות 4–5. חברת The Long Distance Telephone תמכה במערכת הטלפון, שאפשרה להתקשר לניו יורק ונחשבה חדישה באותה עת.
בניין רוקרי הוא גורד שחקים היסטורי הממוקם ברחוב LaSalle 209 דרום (באזור הלולאה), שיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
הבניין מתנשא לגובה של 55 מטרים, הוא בעל 12 ותוכנן על ידי .
בנייתו הושלמה בשנת 1888 והוא נחשב לבניין רב הקומות הוותיק ביותר בעיר.
יציבותו וחוזקו מושגים בזכות קירותיו החיצוניים, המשמשים קירות נושאים, ושלד הפלדה הפנימי שלו, ששילב שיטות בנייה מקובלות וחדשות באותה תקופה.
לובי הכניסה לבניין עוצב מחדש בשנת 1905 על ידי האדריכל פרנק לויד רייט, שופץ שוב שנים לאחר מכן ובשנת 1989 שוחזר במלואו לפי עיצובו של רייט מ-1905.
הבניין הוסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-17 באפריל 1970, נמצא ברשימת "נקודות הציון של העיר שיקגו" מ-5 ביולי 1972 ונרשם כ"" ב-15 במאי 1975.
בניין פישר הוא גורד שחקים הממוקם בשדרת וסט גרנד 3011, דטרויט, מישיגן, ארצות הברית.