tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לוי מונה לאחר מכן לדירקטוריון טוטנהאם הוטספור ב-20 בדצמבר 2000. לאחר ש-ENIC יזמה רכישת 27% מהמועדון משוגר תמורת 22 מיליון ליש"ט והביאה את סך אחזקותיה ל-29.9%, המקסימום המותר לפני ש-ENIC קיבלה רשות להציע הצעה לכל החברה.
ENIC העבירה את המועדון לבעלות פרטית בשנת 2012. לוי הפך למנכ"ל בעל המשכורת הגבוהה ביותר בפרמיירליג, עם שכר שנתי של למעלה מ-6 מיליון ליש"ט בעונת 2016–2017.
ב-4 בספטמבר 2025 הודיע דניאל לוי כי יעזוב את תפקיד היו"ר טוטנהאם אחרי 24 שנים של ניהול.
המאמן הראשון שמונה על ידי לוי היה גלן הודל בשנת 2001. הודל פוטר בעקבות פתיחה גרועה של עונת 2003–2004 בספטמבר 2003. אחריו כיהנו ברציפות ז'אק סנטיני ומרטין ג'ול.
ז'ואנדה ראמוס הצליח כמאמן ראשי בשנת 2008. הוא זכה בגביע הליגה, הגביע הראשון בניהולו של לוי והראשון של המועדון מזה תשע שנים, אך לוי החליט להחליפו בהארי רדנאפ ב-25 באוקטובר 2008 לאחר שראמוס התחיל התחלה גרועה.
לקמפיין ליגה בתולדות המועדון בעונת 2008–2009. רדקנאפ הוביל את הספרס לרביעייה הראשונה בעונת 2009–2010, וזכה לראשונה בכניסתם לשלב המוקדמות של ליגת האלופות של אופ"א.
טוטנהאם הגיעה לשלב הנוק-אאוט בליגת האלופות של אופ"א 2010–2011, אך בסופו של דבר הפסידה לריאל מדריד.
טוטנהאם סיימה במקום החמישי בפריימיר ליג בעונת 2010–2011, כשהיא מפספסת את מוקדמות ליגת האלופות אך מבטיחה מקום בליגה האירופית.
ב-13 ביוני 2012 פוטר רדנאפ מתפקידו לאחר שלא הסכים לתנאי העסקה חדשה.
ב-3 ביולי אותה שנה מינה לוי מאמן ראשי החדש של הקבוצה, אנדרה וילאש בואש.
לאחר כמה תוצאות גרועות במחצית הראשונה של עונת 2013–2014, כולל הפסד ביתי 5–0 מול ליברפול, לוי פיטר וילאש בואש ב-16 בדצמבר 2013. שחקן העבר טים שרווד הוכרז לאחר מכן כמאמן ראשי, אך גם הוא עזב בסוף העונה.
ב-27 במאי 2014 מינה לוי את מאמן סאות'המפטון ממאוריסיו פוצ'טינו כמאמן הראשי.
הקבוצה הגיעה לגמר גביע ליגת הכדורגל 2015 בעונה הראשונה של פוצ'טינו.
קבוצתו העפילה לאירופה עם מקום חמישי בשנים 2014–2015 לפני שהתמודדה על תואר ליגת העל בעונות 2015–2016 ו-2016–2017 עם קבוצה שהגיל הממוצע של שחקניה הוא הצעיר ביותר בליגה.
הם גם השיגו את הדירוג הטוב ביותר שלהם בשנים 2016–2017 מאז עונת 1962–1963 תחת ביל ניקולסון.
הקבוצה מדורגת בין ארבע הראשונות מאז עונת 2015–2016, ובזכות זאת היא מעפילה לליגת האלופות מאז 2016–2017. הם הגיעו לראשונה לגמר בשנים 2018–2019, אך הפסידו לליברפול 0–2 בגמר ליגת האלופות של אופ"א 2019.
ב-19 בנובמבר 2019 פוטר פוצ'טינו כמנהל הספרס והוחלף למחרת על ידי ז'וזה מוריניו.
עם זאת, לאחר 17 חודשים בלבד בתפקיד, מוריניו פוטר ב-19 באפריל 2021 לאחר שורה של הפסדים ומחצית שנייה מאכזבת של עונת 2020–2021.
ב-30 ביוני 2021 מינה לוי את נונו אספיריטו סנטו כמאמן הראשי של טוטנהאם על חוזה לשנתיים, אך פוטר לאחר רצף רע של הפסדים
ב-2 בנובמבר 2021 מינה לוי את אנטוניו קונטה כמאמן של הספרס ל-18 חודשים, אך פוטר גם הוא באמצע עונת 2022/2023, לאחר רצף הפסדים, וראיונות בהם ביקר את לוי.
ב-26 במרץ 2023 מונה כריסטיאן סטליני המאמן המחליף, כמאמן זמני עד סוף העונה, אך הוא פוטר על ידי לוי לאחר ארבעה משחקים בלבד לאחר תבוסה מביכה לניוקאסל יונייטד 6-1. פיטוריו של סטליני שברו שיא בפרמייר ליג, כאשר נהיה המאמן המחליף הראשון אי פעם בפרמייר ליג שמפוטר
ב-24 באפריל 2023 מינה לוי את ריאן מייסון, המאמן המחליף מחליף, כמאמן זמני עד סוף העונה,לאחר מכן מינה את אנג פוסטקוגלו
לוי מפורסם בכך שהוא שומר על מבנה שכר צנוע יחסית בטוטנהאם לעומת ששת המועדונים הגדולים האחרים בפריימר ליג; הוצאות המועדון על שכר הן הפחותות ביותר ביחס לששת המועדונים המובילים בעונת 2018–2019, ולמועדון היה את יחס השכר/ההכנסה הנמוך ביותר מכל המועדונים בפריימר ליג.
בעונת 2017–2018 הרוויחה טוטנהאם 113 מיליון ליש"ט (138.9 מיליון ליש"ט לפני מס), שיא עולמי של מועדון כדורגל.
המועדון הוערך בסביבות 80 מיליון ליש"ט כאשר ENIC ניסתה לראשונה לרכוש נתח בשנת 1998, ועד שנת 2019, הערכות השווי של המועדון נעות בין 1.3–1.8 מיליארד ליש"ט.
לוי הוא המשא ומתן הראשי בהעברת שחקנים לטוטנהאם.
הוא צבר מוניטין של משא ומתן קשוח בהתנהלות ההעברות של המועדון; מנג'ר מנצ'סטר יונייטד לשעבר, סר אלכס פרגוסון, הגדיר את המשא ומתן עם לוי על העברת דימיטאר ברבטוב כ"כואב יותר מאשר החלפת מפרק הירך שלי.
בשנת 2013, לוי ניהל משא ומתן על עמלת שיא עולמית אז של 86 מיליון ליש"ט עבור העברת גארת 'בייל לריאל מדריד.
לוי ידוע במיוחד בהתמודדות שלו ברגע האחרון ביום האחרון של חלון ההעברות, עם דוגמאות בולטות, כולל החתמות של רפאל ואן דר וארט והוגו לוריס.
הוא ידוע גם כמטרה לשחקנים צעירים, בתקווה לפתח אותם לכוכבים מרכזיים; אסטרטגיה זו ראתה הצלחות כמו גארת 'בייל, כריסטיאן אריקסן, סון הונג-מין ודלה אלי.
לוי ספג ביקורת מצד תומכי טוטנהאם והידענים כאחד על כך שלא השקיע יותר כסף בשוק ההעברות; בארבע השנים הראשונות לכהונתו של פוצ'טינו כמנהל הספרס, היה למועדון הוצאה נטו של 29 מיליון ליש"ט על דמי העברה, נמוכים בהרבה משאר המועדונים הגדולים באותה תקופה.
בשנת 2018, טוטנהאם הפכה למועדון הראשון בליגת העל שלא ביצעה החתמות במהלך חלון העברות בקיץ.
לוי סייע למשוך שותפים עסקיים למועדון בעסקאות חסות בהיקף של מיליון ליש"ט, כולל השותפים הנוכחיים נייקי ו-AIA.
[יש צורך] הוא ניהל משא ומתן על חסויות רבות על חולצות בשנת 2010, כאשר הסכים על הסכם עם חברת תשתיות תוכנה אוטונומיה כחולצת המועדון.
נותן חסות בליגת העל, כאשר Investec הופכת לחסות חולצות לתחרויות ליגת האלופות וגביע הבית.
לוי גם קידם סוגיות ממשל הקשורות לפרמייר ליג, לאחרונה תמך בבקרה כלכלית משופרת של כל הבעלים כדי להבטיח את היציבות הפיננסית לטווח הארוך של המועדונים.
ב-2007 הוא עשה לובי בהצלחה על כך שמועדונים יורשו למנות שבעה שחקנים על הספסל המחליף, על מנת לעודד הכללה של שחקנים צעירים; השינוי אושר בפברואר 2008.
בקיץ 2022 לוי הוציא 130 מיליון ליש"ט על שחקנים.
בשנת 2012, המועדון עבר לבסיס האימונים החדש שלו הממוקם ב-80 דונם של אדמת חגורת ירוק.
תכנון ובניית המתקן נמשכו למעלה משבע שנים ולאחר מכן נוספה לינה לודג '.
נבחרת ברזיל נשארה בלודג 'כדי להתכונן למונדיאל 2018.
לוי פיקח על הקמת אצטדיון חדש ליד אתר ווייט הארט ליין, החל מתכנון ועד בנייה.
פרויקט הפיתוח של נורת'מברלנד הוכרז בשנת 2008, ובנייתו של אצטדיון מועדון חדש במרכזו.
לאחר עיכוב כלשהו, החלה בניית אצטדיון טוטנהאם הוטספור בשנת 2015. האצטדיון תוכנן בקיבולת ראשונית של 62,062, מה שהופך אותו לאצטדיון המועדונים הגדול בלונדון והשני בגודלו במדינה.
הפרויקט נועד להוות זרז להתחדשות טוטנהאם בכדי להביא מקומות עבודה ובתים חדשים לאזור.
לעונת 2017–18 ניהל לוי משא ומתן על מעבר המועדון לאצטדיון וומבלי לשנה אחת כדי לאפשר הריסה של ווייט הארט ליין והשלמת אצטדיון חדש באותו אתר בו נמצאת ווייט הארט ליין.
במהלך תקופתו בוומבלי, המועדון שבר גם את שיא הנוכחות בפרמיירליג מספר פעמים, כמו גם את שיא הנוכחות של ליגת האלופות במועדון בריטי.
הבנייה נפתחה באופן רשמי ב-3 באפריל 2019 וממותגת כאצטדיון טוטנהאם.
הוא כולל את המגרש הראשון המתחלק בעולם שנועד להכיל ענפי ספורט מובילים אחרים, בעיקר כדורגל אמריקאי ואירועי בידור.
העיצוב איפשר למועדון להסכים לחוזה לעשר שנים לאירוח משחקי NFL בביתם החדש משנת 2018. על פי הדיווחים, האצטדיון עלה 1.2 מיליארד ליש"ט וניתוח פיננסי בפברואר 2021 הצביע על כך שהקמת האצטדיון אחראית במידה רבה להעמסת חוב של טוטנהאם עם 1.177 מיליארד ליש"ט, החוב הגדול ביותר של כל המועדונים באירופה.
בנובמבר 2017 נבחר לוי למנכ"ל השנה בטקס פרסי העסקים בכדורגל.
הוא נשוי לעוזרת-האישית שלו לשעבר, טרייסי דיקסון, ולהם ארבעה ילדים.
דניאל מונטרסקו (נולד ביפו ב-1971) הוא ראש מכון יפו למחקר ופיתוח בבית הספר לממשל וחברה במכללה האקדמית תל אביב-יפו.
הוא שימש כפרופסור מן המניין באנתרופולוגיה אורבנית במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטה המרכז-אירופית (CEU) בודפשט ווינה, פרופסור אורח באוניברסיטת קיוטו ועמית במכון ללימודים מתקדמים במרסיי.
דניאל הוא בוגר בית הספר הצרפתי ביפו קולג' דה פרר, ובעל תואר מוסמך בהצטיינות יתרה מטעם התוכנית הבינתחומית לתלמידים מצטיינים והחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
את לימודי הדוקטורט השלים באוניברסיטת שיקגו (2005).
נושא הדיסרטציה: "יחסיות מרחבית: מרחב עירוני ויחסים אתניים בערים מעורבות – יהודים ערבים – 1948–2004".
בעזרת מלגת מארי קירי לבתר דוקטורט שימש כעמית מחקר במכון האוניברסיטאי האירופי בפירנצה EUI .
מונטרסקו היה פרופסור אורח בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה, פריז, צרפת ובטכניון בישראל, במחלקה לאדריכלות ולתכנון ערים.
מ-2005 מלמד מונטרסקו באוניברסיטה המרכז-אירופית, ובין השאר, מתמקד בקורסים כ"ערים במזרח התיכון", "אנתרופולוגיה של הגבריות" ואחרים.
מחקריו של מונטרסקו על "ערים מעורבות בישראל", על יחסים בין-אתניים ומרחב עירוני הם חלק ממחקר גדול יותר על זהות, חברתיות ועל יחסים בין המינים בערים ים-תיכוניות.
בפרויקטים קודמים בחן מונטרסקו את הגבריות הערבית וקיבץ סיפורי חיים יפואיים.
במהלך עבודתו המקצועית זכה למענקים והצטיינויות רבים, מגופים שונים בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2011 פרסם יחד עם חיים חזן את הספר "עיר בין ערביים: לאומיות מזדקנת ביפו", העוסק בקשר בין לאומיות לבין סיפורי זקנים של ערבים ויהודים, תוצר של מחקר משותף שערכו ביפו.
הטענה המרכזית המועלית בספר היא שככל שמצוקות הזִקנה גדלות, כך הולכת ופוחתת המצוקה הלאומית והדבקות בשיח הלאומי גם בקרב היהודים וגם בקרב הערבים.
מונטרסקו, בשיתוף עם קבוצה גדולה של כותבים, מנהל בלוג בעיתון "הארץ" בשם "עיר שסועה לה יחדיו", שנסמך על חייו ומחקריו ביפו.
בשנת 2020 פרסם ספר באותו השם, שבו בחן את מקומם של הפוליטיקה, הכלכלה, האמנות וחיי הלילה בעיר.
החל משנת 2019, חוקר מונטרסקו את תנועת התחייה היהודית בערי מרכז אירופה כבודפשט, ברלין וקרקוב, נוכח "משבר הפליטים".
כמו כן חוקר את תולדות תרבויות היין באזורי גבול באירופה: הונגריה, סלובקיה, אוסטריה ואיטליה ובין ישראל לפלסטין וכל זאת לפי עקרון הטרואר.
מאות מאמריו של מונטרסקו פורסמו ומפורסמים בכתבי עת מובילים בשלל שפות: עברית, אנגלית, ערבית, צרפתית ואיטלקית, שבהן הוא שולט.
דניאל אהרון ליסינג הוא שחקן אוסטרלי ממוצא יהודי.
הוא גילם את קונרד דה גרוט בסרט "קראוניז" ב-2011. בשנה שלאחר מכן, הוא הופיע בדרמה הצבאית האמריקאית "מפלט אחרון".
מינואר 2014 עד אפריל 2018, ליסינג כיכב בתפקיד ג'ק תורנטון בסדרה מבית הולמרק "כשהלב קורא".
בשנת 2006, הוא הופיע כאורח בסדרה האוסטרלית המצליחה "קרוב רחוק", שם גילם את הכבאי דייב אלדר.
ב-2011 הצטרף לצוות השחקנים של הסדרה Crownies שם גילם את קונרד דה גרוט, ארוסה של עורכת הדין טאטום נובאק (אינדיאנה אוונס), עד לתום הסדרה באותה שנה.
באותה שנה הוא הופיע בסרט Entwined שבו גילם את איידן.
בשנת 2012, הוכרז כי יצטרף לצוות השחקנים של הסדרה האמריקנית Last Resort בתור ג'יימס קינג, קצין של הצי האמריקני, וחלק מאריות הים.
בסדרה הוא הופיע עם אנדרה בראגר, סקוט ספידמן, אוטום ריזר ודייזי בטס.
באותה שנה הוא הצטרף לצוות השחקנים של הסרט The Cure שם גילם את התפקיד של ריאן ארל, חבר בצוות מחקר שלדעתו מגיעה לו הכרה ותהילה רבה יותר.
בספטמבר 2014, הוא הצטרף לצוות השחקנים של סדרת המותחן Eye Candy של MTV.
הוא שיחק את התפקיד הראשי של בן מילר, בלש, שעבד עם לינדי (ויקטוריה ג'סטיס) ומתאהב בה.
הסדרה עוסקת בגאונה שמבינה שהמחזר שלה באינטרנט הוא סטוקר סייבר מסוכן.
דמותו נהרגה לאחר שני פרקים.
מ-2014 עד 2018, ליסינג הופיעה בסדרת בערוץ הולמרק "כשהלב קורא", לצד השחקנית האמריקאית-יהודייה ארין קרקוב, בתור השוטר הרכוב ג'ק תורנטון.
הוא בחר לעזוב את התפקיד בסוף עונה 5 ודמותו נהרגה.
בשנת 2016, ליסינג הופיע לצד ג'סיקה לוונדס בתוכנית A December Bride של ערוץ הולמרק בתור הדמות סת'.
ב-2018, הוא וברוק ד'אורסיי כיכבו בסרט של הערוץ חג המולד מאוהב.
ליסינג שיחזר את תפקידו כג'ק תורנטון עבור הופעת קמע בסרט When Hope Calls: A Country Christmas בסוף 2021.
הוא התחתן עם בת-זוגו הקתולית נדיה ליסינג בתחילת 2020 בקליפורניה, שם הם מתגוררים וחוגגים כריסמוקה.
שנה סרט תפקיד הערות 2000 "מחפש את אליברנדי" תוֹסֶפֶת סרט 2014 The Cure ריאן ארל ג'ון דו: ערני ג'ייק
2022 קייטרינג חג המולד קרסון ג'ייקוב הריסון סרט טלוויזיה, (GAM) 2023Christmas Keepsakeטוםסרט טלוויזיה (GAM)
דניאל לוי ויינאלאס (באסטונית: Daniel Levi Viinalass; נולד ב-2 בינואר 1988 בארצות הברית) הוא זמר פופ אסטוני ממוצא אמריקאי.
בשנת 2013 הוציא לוי את סינגל הבכורה שלו, "Silent Streets".
כשנתיים אחר כך פרסם את אלבומו הראשון, Daniel Levi.
אירוע השמעתו נערך ב-30 במאי באותה השנה.
בשנת 2015 הגיע למקום השני בקדם האסטוני לאירוויזיון 2015, Eesti Laul, עם השיר "Burning Lights".
מילות השיר "Cold Shoulder", שיצא כסינגל השלישי שלו, נכתבו על ידו.
ב-9 ביולי באותה השנה הוציאה הלהקה את "On & On" עם הלהקה האסטונית קרטון.
הוא נכלל כרצועה השלישית באלבום NCS: The Best of 2015, ויצא ב-31 בדצמבר 2019 כסינגל מסחרי מתוך המיני-אלבום Más Y Más / On & On.
במרוצת הזמן צבר כ-400 מיליון צפיות בערוץ היוטיוב של NoCopyrightSounds.
הוא הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים השבועי באסטוניה.
ביולי 2023 התעיד איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי את שירה "On & On" בתואר כסף.
בנוסף, השיר קיבל מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי תואר זהב.
ב-2020 נחשף לראשונה סיפור כתיבת השיר בסרט התיעודי "The Story of "On&On, שפורסם בערוץ היוטיוב של NCS.
בשנת 2017 שב להתחרות בקדם האסטוני לאירוויזיון, הפעם עם השיר "All I Need" בהשתתפות אגו טפאנד, חבר להקת קרטון.
הוא הגיע למקום התשיעי בגמר.
באותה שנה פרסם לוי את המיני-אלבום הראשון שלו, Jõlulaulud.
בחלוף שלוש שנים יצא הסינגל "Uncle John", אותו כתב לוי כשהיה בטיול בווילנה.
בשנת 2024 השתתף בפעם האחרונה ב-Eesti Laul.
שירו לתחרות היה "Over the Moon", והוא הגיע למקום הרביעי בגמר.
דניאל מונה טרואיט היא שחקנית אפרו-אמריקאית.
טרואיט נולדה וגדלה בסקרמנטו, קליפורניה.
היא הייתה מיס בלאק סקרמנטו לשנת 2000 ולמדה תיאטרון ומחול באוניברסיטת מדינת סקרמנטו, בה סיימה את לימודיה ב-2004. היא עבדה לזמן קצר בבנקאות לאחר סיום הלימודים, לפני שהצטרפה לחברת תיאטרון מקומית.
טרואיט כיכבה ב-2017 בסדרה "Rebel" החל מ-2021 היא מככבת כסמלת המשטרה איאנה בל בסדרה "חוק וסדר: פשע מאורגן" בה מככב גם כריסטופר מלוני.
טרואיט הייתה נשואה לקלווין טרואיט החל משנת 2007, אך בשנת 2021 פרסמה שהנישואים הסתיימו.
שנהסדרהתפקידהערות2014Super Fun Nightמיס טיפרק: "Li'l Big Kim"2015Mulaneyילדה מס' 2בפרק: "Power Moves"2017Rebelרבקה "רבל" נייטתפקיד ראשי2019Snowfallשילהפרק: "The Bottoms"2020Deputyצ'רלי מיניקתפקיד ראשישיקגו MEDד"ר אנג'לה דאגלספרק: "Those Things Hidden in Plain Sight"2021–הווהחוק וסדר: פשע מאורגןסמלת איאנה בלתפקיד ראשי2021–2022חוק וסדר: מדור מיוחד4 פרקים
שנה משחק תפקיד הערות 2009 הנסיכה והצפרדע ג'ורג'יה
דניאל לחוד מרטינס נעים ח'ורי הוא כדורגלן לבנוני-מקסיקני המשחק בעמדת הקשר בפאנטוליקוס.
לחוד התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מונטריי.
ב-20 בפברואר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד דוראדוס במסגרת גביע המקסיקני.
ב-20 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון 1–2 נגד דפורטיבו טולוקה בו הבקיע את שער הניצחון בדקה ה-84 שהיה גם שער הבכורה שלו בקבוצה.
בינואר הושאל לקרטרו וכעבור שישה חודשים עבר לפואבלה.
בינואר הושאל לטמפיקו מדרו מהליגה המקסיקנית השנייה כאשר הוא תרם 6 שערים ב-38 משחקים.
שנה לאחר מכן שיחק בראיה2 שהיא קבוצת המילואים של מונטריי ובסיום העונה שוחרר ממונטריי.
יומיים לאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–0 נגד אתלטיקו לה פאס.
ב-13 ביולי הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–3 נגד קנקון.
את העונה הראשונה שלו בקבוצה סיים עם 13 שערים ב-39 משחקים ואליפות חלק האפרטורה של העונה, אך הקבוצה כשלה בניסיונותיה לעלות לליגה הראשונה.
עונה לאחר מכן עזר לקבוצה לזכות בשני החלקים של העונה שעזרו לה לעלות לליגה הראשונה.
ב-2 באוגוסט 2024 חתם בפאנטוליקוס מליגת העל היוונית.
ב-19 בספטמבר 2022 קיבל דרכון לבנוני שאפשר לו לייצג את נבחרת לבנון.
חודשיים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד בו הפסידה לבנון 0–2.
נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אסיה בכדורגל 2023.
לחוד נולד במקסיקו לאם מקומית ואב ממוצא לבנוני.
אחיו רודריגו הוא גם כדורגלן.
ב-30 ביוני 2022 התארס לבת זוגו לאחר שהציע לה נישואים בהופעת הבכורה שלו באטלנטה.
הליגה המקסיקנית השנייה: אפרטורה , קלאסורה
הרב דניאל לנדס הוא רב אורתודוקסי מודרני ישראלי-אמריקאי המכהן כראש מכון ישרות.
לשעבר כיהן כראש מכון פרדס למדעי היהדות בירושלים ובניו יורק ובתפקידים רבניים ואקדמיים בארצות הברית.
לנדס נולד בשיקגו למשפחה אורתודוקסית מודרנית.
מגיל קטן למד תורה מפי סבו הרב מנחם בן ציון זקס, ממייסדי 'תלמוד תורה של שיקגו' (Associated Talmud Torahs of Chicago), ומחבר הספר מנחם ציון.
כמו כן, למד בצעירותו בישיבת מרכז הרב והיה קרוב לרב צבי יהודה קוק ולרב אברהם שפירא.
לאחר תקופת הלימודים במרכז הרב, למד לנדס בישיבה יוניברסיטי תחת רבי יוסף דב סולובייציק אשר הסמיך אותו לרבנות.
לאחר הסמכתו לימד תחת שלוחת ה'ישיבה יוניברסיטי' בלוס אנג'לס, וכיהן כדיין בבית הדין של לוס אנג'לס.
בנוסף, היה חבר סגל במרכז שמעון ויזנטל, שם פעל בענייני חינוך וחקר השואה.
כמו כן, לנדס כיהן כפרופסור חבר נלווה למשפט עברי בבית הספר למשפטים לויולה.
למכון פרדס לנדס הגיע בשנת 1995, שם פעל כראש המכון, עד לשנת 2016.
בשנת 2018 הקים את מכון ישרות, בו הוא מקיים תוכנית סמיכה לרבנות.
הרב לנדס מסמיך גם נשים, ובין תלמידיו ניתן למנות את אביטל הוכשטיין נשיאת מכון הדר בישראל.
הרב לנדס נשוי לשריל רובין (Sheryl Robbin), עובדת סוציאלית וסופרת.
דניאל לורי הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי המכהן כראש עיריית סן פרנסיסקו מינואר 2025.
לורי נולד בסן פרנסיסקו בנם של הרב בריאן לורי שכיהן כנשיא הקרן החדשה לישראל ושל מרים לבית ראצ'וורגר.
הוריו התגרשו בילדותו ואמו נישאה לפיטר האס, שכיהן כנשיא ומנכ"ל חברת לוי שטראוס ושות'.
הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת דיוק ותואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
התזה שלו כללה תוכנית עסקית לקרן צדקה המבוססת על מודל רובין הוד.
לורי עבד ב"Robin Hood Foundation" גוף פילנתרופי שייסד המיליארדר פול טיודור ג'ונס ולאחר לימודי התואר השני הקים את ארגון "Tipping Point Community" שעוסק במלחמה בעוני באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
בנובמבר 2019 פרש לורי מתפקידו כמנכ"ל Tipping Point Community לאחר 15 שנים של הובלת הארגון.
בשנת 2023, היה לורי שותף להקמת קרן Civic Joy Fund, במטרה להביא יותר אמנות, מוזיקה והתלהבות לרחובות סן פרנסיסקו.
בנובמבר 2024 נבחר לראש עיריית סן פרנסיסקו לאחר שגבר על ראש העיר המכהנת לונדון בריד.
מסע הבחירות לראשות עיריית סן פרנסיסקו
ב-26 בספטמבר 2023, השיק לורי את מועמדותו לראשות עיריית סן פרנסיסקו בבחירות 2024, כשהוא מתמודד מול ראשת העיר המכהנת לונדון בריד.
הקמפיין של לורי נתמך על ידי שילוב של תרומות אישיות ותרומות מתומכים מקהילות הפילנתרופיה והקהילה העסקית.
התרומות כלו תרומה של מיליון דולר לוועדה עצמאית מאמו של לורי, מימי האס.
תורמים נוספים כללו את יאן קום (מייסד שותף של וואטסאפ) ואת משקיע הביוטכנולוגיה אולג נודלמן, שכל אחד מהם תרם 250,000 דולר לוועדה, והביאו לגיוס של כ-3.5 מיליון דולר בסך הכל עד ינואר 2024. ב-5 בנובמבר 2024, לורי נבחר לראשות עיריית סן פרנסיסקו.
לורי התמודד כדמוקרט והבטיח להשיב את ביטחון הציבור, להחיות את כלכלת סן פרנסיסקו ולבנות מחדש את האמון בעירייה.
הוא גם ניהל קמפיין בנושא הצורך להפוך את רחובות סן פרנסיסקו לבטוחים ונקיים יותר והדגיש את הצורך בשבירת מעגל העוני ותועת חסרי הבית באמצעות דיור, טיפול וגישה אחראית.
הקמפיין של לורי עורר לעיתים קרובות ניגודים עם גורמים בעיריית סן פרנסיסקו, תוך שהוא מדגיש כשלים בירוקרטיים ואת הצורך במנהיגות חדשה המחויבת לספק שירותים בסיסיים.
הקמפיין שלו גייס למעלה מ-16 מיליון דולר, המורכבים משילוב של מימון עצמי ותמיכה רחבה של תורמים.
העובדה שרוב הקמפיין של לורי נעשה במימון עצמי, גרמה לאנשים מסוימים לראות בו אאוטסיידר פוליטי, המתחרה מול אנשים בעירייה על רקע שחיתות ושערוריות.
הקמפיין שלו התבסס על תפיסה זו והדגיש את היותו אאוטסיידר ללא ניסיון ממשלי.
הקמפיין התמקד בלורי כדמות חדשה בפוליטיקה, עם רקע עסקי, שכל ישר ואחריות.
במהלך מסע הבחירות של לורי הייתה מחלוקת סביב חוסר ניסיונו הפוליטי של לורי וההתבססות שלו על מימון עצמי, כאשר מתנגדים ביקרו את לורי על כך שהוציא כל כך הרבה כסף על מסע הבחירות.
חלק מהמבקרים טענו, שלורי קונה את הבחירות תוך הסתמכות על עושר משפחתי, בעוד שאחרים אמרו, שהוא פשוט ניהל קמפיין רציני כדי להגביר את ההכרה בשמו.
לורי היה המועמד המוביל היחיד שהיה אאוטסיידר, ומעולם לא מילא תפקיד בממשל המקומי.
בבחירות לראשות העיר סן פרנסיסקו נעשה שימוש במערכת הצבעה מדורגת שבה הבוחרים מדרגים מועמדים לפי סדר העדפתם.
הבחירות נמשכות עד שמועמד אחד זוכה ברוב הקולות.
זה נעשה על ידי כך שהמועמד עם מספר הקולות הנמוך יוצא מהמרוץ, והקולות שהצביעו עבורו מתחלקים מחדש, אבל הפעם עבור המועמד הבא בסדר העדיפות עבורו הצביעו.
לורי הוביל את כל סבבי ההצבעה המדורגת עם 56% מהקולות ללורי ו-43% מהקולות לבריד.
תהליך אישור המנצח בשיטת ההצבעה המדורגת של סן פרנסיסקו במקרה זה נמשך יומיים.
ב-8 בינואר 2025 הושבע לורי לתפקיד ראש העיר ה-46 של סן פרנסיסקו.
הוא הודיע לפני השבעתו כי יקבל משכורת של דולר אחד בלבד במקום משכורת מלאה של 364,582 דולר.
על פי סקר של הסן פרנסיסקו כרוניקל שפורסם ב-21 ביולי 2025, 73% מתוך 961 נשאלים תמכו בכהונתו של לורי כראש עיר.
תושבים שיבחו אותו על התמודדות עם ניקיון העיר ופשיעה, תוך ביקורת על מחירי הדיור וחוסר במקלטים לחסרי בית.
לורי נישא בשנת 2006 לבקה פראודה, ויש להם בן ובת.
דניאל מאתסון הוא שחיין אמריקאי, אלוף עולם בבריכת 25 מטר (בודפשט 2024) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
מאתסון נולד וגדל בארצות הברית.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בבודפשט שבהונגריה בדצמבר זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, לאחר ששחה בשלב המוקדמות של המשחה.
דניאל לוי (נולד ב-1957) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן.
דניאל לוי נולד בגאורגיה ב-1957, במשפחה מעוטת אמצעים עם עשרה ילדים.
הוא עלה לישראל בשנת 1971.
ב-1982 סיים תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה בהצטיינות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
תואר שני קיבל מאוניברסיטת קליפורניה באירוויין בארצות הברית ב-1990, ותואר שלישי גם כן מאוניברסיטת קליפורניה ב-1991. נושא הדיסרטציה: Three Essays in Dynamic Macroeconomics.
לאחר סיום לימודיו ב-1991 הצטרף כמרצה (Assistant Professor) לחוג לכלכלה ביוניון קולג' בניו יורק, שם נשאר גם ב-1992. בשנים 1992–2002 כיהן כמרצה באוניברסיטת אמורי באטלנטה, ב-1998 מונה למרצה בכיר ולראש התוכנית ללימודי תואר שלישי.
בשנת 2002 שב לישראל והצטרף לחוג לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן, שם הוא מכהן עד היום.
הוא קודם עד לדרגה של פרופסור מן המניין.
לוי מונה לראש החוג לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן ב-2009, אך התפטר ב-2011 כשנתיים לאחר מכן.
במכתב ההתפטרות כתב כי בחר להתפטר מאחר שלטענתו ההנהלה מפריעה לו לקדם את המחלקה משיקולים זרים ולא ענייניים.
תחומי המחקר של לוי מגוונים, והמרכזיים שבהם הם מקרו-כלכלה, ארגון תעשייתי, כלכלה פוליטית סדרות עיתיות ומחירים.
בין מחקריו הבולטים מחקר שבחן על פני תקופה של למעלה מחמישים שנים את מחירי קוקה קולה.
לוי היה הנשיא ה-26 של האגודה הישראלית לכלכלה, תפקיד בו כיהן בשנים 2020–2022. נכון לשנת 2025 הוא מכהן כחבר מועצה באגודה.
דניאל לינדזי ראסל הבן (באנגלית .Daniel Lindsay Russell Jr; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית בשנים 1862–1866 ובשנים 1876–1877, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1879–1881, וכמושל קרוליינה הצפונית ה-49 בשנים 1897–1901.
אף על פי שבמלחמת האזרחים האמריקנית לחם ראסל בשורות צבא הקונפדרציה, היו הוא ואביו תומכי האיחוד.
לאחר המלחמה הוא הצטרף לשורות המפלגה הרפובליקנית בקרוליינה הצפונית, זיקה פוליטית יוצאת דופן כמי שהשתייך למעמד בעלי אחוזות המטעים.
בתקופה שלאחר המלחמה הוא כיהן כשופט.
כמי שנבחר כמושל מטעם קואליציה של הרפובליקנים ושל המפלגה הפופוליסטית שניצחה את המפלגה הדמוקרטית, היה ראסל מושל המדינה הרפובליקני הראשון מאז תום תקופת השיקום ב-1877. במהלך תקופת כהונתו הוא אישר חקיקה שהרחיבה את זכות ההצבעה באמצעות צמצום הדרישות לבעלות על רכוש.
כדי למנוע את ניצחונה של קואליציה כזאת שוב, ניהלו הדמוקרטים ב-1898 מסע בחירות של הפחדה, ששם דגש על העליונות הלבנה, ועלה בידם להשיב לעצמם את השליטה בבית המחוקקים המדינתי.
הדמוקרטים שהשתתפו במהומות הגזעיות בווילמינגטון באותה שנה, הדיחו את ראש העיר הנבחר הלבן, תומך הדו-קיום, ואת חברי מועצת העיר הלבנים יומיים לאחר הבחירות.
מאמציו של ראסל לדיכוי המהומות לא נחלו הצלחה, וההמון תקף את שכניו השחורים, וגירש רבים מהם לצמיתות מהעיר שהפכה לבעלת רוב לבן.
בשנה שלאחר מכן העבירו הדמוקרטים בבית המחוקקים חוקה חדשה למדינה, אל מול התנגדותו של ראסל, ומבלי להגיש אותה לאישור הבוחרים.
חוקה זו שללה למעשה את זכות ההצבעה מהרוב המוחלט של השחורים ומרבים מהלבנים העניים.
כתוצאה מכך היה ראסל המושל הרפובליקני האחרון של קרוליינה הצפונית עד 1973.
דניאל לינדזי ראסל נולד באחוזת וינאבו (Winnabow ) שבמחוז ברנזוויק, ליד וילמינגטון שבקרוליינה הצפונית, כבנם של דניאל לינדזי ראסל האב ושל אליזבת קרוליין סנדרס, בתו של בעל מטעים מכובד.
כשהיה בן שלושה חודשים, מתה אימו כתוצאה מסיבוך של הלידה, ובשש השנים הבאות הוא גדל אצל משפחת אימו באחוזת המטעים פלו אלטו , ולאחר מכן עבר להתחנך בבית הספר בינגהאם שבמחוז אורנג'.
ראסל למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, אך עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית הוא פרש מלימודיו.
בעת לימודיו הוא היה חבר באחוות דלתא-פסי, ובמלחמה הוא הוצב כקפטן בצבא הקונפדרציה.
ב-1862 נבחר ראסל לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית.
באותה תקופה הוא למד משפטים, וב-1866 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בווילמינגטון.
הן ראסל והן אביו היו תומכי האיחוד, אף על פי שהוא לחם בשורות צבא הקונפדרציה, ובתקופת השיקום הוא הצטרף לשורות המפלגה הרפובליקנית.
ב-1868 מונה ראסל כשופט בבית המשפט הגבוה של קרוליינה הצפונית בסבב השיפוטי הרביעי, תפקיד בו הוא כיהן עד 1874. ב-1871 הוא היה נציג לוועידת החוקה של קרוליינה הצפונית.
ב-1876 הוא היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית.
באותה שנה הוא שב לבית הנבחרים וכיהן בו עד 1877.
בערך בתקופה זו פעל הארגון הצבאי למחצה תומך העליונות הלבנה "החולצות האדומות" לדכא את המפלגה הרפובליקנית ואת הצבעת האפרו-אמריקאים בקרוליינה הצפונית.
מטרתם הייתה להשיג שליטה באמצעות המפלגה הדמוקרטית.
לאחר הבחירות לנשיאות של 1876 תמה תקופת השיקום והכוחות הפדרליים נסוגו מהדרום.
על אף אובדן ההגנה, נותרו הרפובליקנים ותומכיהם השחורים פעילים בקרוליינה הצפונית.
ב-1878 התמודד ראסל על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית כמועמד קואליציה של הרפובליקנים ושל מפלגת השטרות הירוקים .
בתוצאה צמודה הוא הביס את חבר בית הנבחרים המכהן באותו מחוז, הדמוקרט אלפרד מ.
ואדל ביחס קולות של 11,611 מול 10,730. ראסל כיהן תקופת כהונה אחת ב ממרץ 1879 ועד מרץ 1881, ולא התמודד לתקופת כהונה נוספת בבחירות הבאות.
בעשור הבא עסק ראסל בעריכת דין, אך נותר פעיל במפלגה הרפובליקנית.
בשנות ה-90 עלה כוחה של המפלגה הפופוליסטית.
אף על פי שברוב מדינות ארצות הברית היא חברה לדמוקרטים, בקרוליינה הצפונית היא כרתה ברית עם הרפובליקנים כיריבים משותפים מול המפלגה הדמוקרטית השלטת, והם הריצו מועמדים משותפים למשרות רבות.
ב-1896 קיימו שתי המפלגות ועידות מדינתיות נפרדות כדי לאפשר לפופוליסטים לבחור מועמדים לחבר האלקטורים שיהיו מחויבים לדמוקרט ויליאם ג'נינגס ברייאן.
בוועידת הרפובליקנים המדינתית שהתקיימה בראלי ב-16 במאי, נבחר ראסל כמועמד למשרת מושל קרוליינה הצפונית בסבב ההצבעה השביעי על פניו של אוליבר ה.
דקורי , לשעבר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
דקורי הממורמר שכנע את הפופוליסטים להריץ סדרה נפרדת של מועמדים למשרות הפוליטיות השונות במדינה, כשוויליאם א.
גתרי היה מועמד למשרת המושל, ודקורי עצמו כסגן המושל.
הרפובליקנים והפופוליסטים הריצו מועמדים משותפים לשאר המשרות במדינה.
על אף שבירת הברית, תמכו פופוליסטים רבים בראסל בכל אופן, וכמה מהדמוקרטים הממורמרים הצביעו עבור גתרי.
מצב זה איפשר לראסל לנצח בבחירות שהתקיימו ב-3 בנובמבר והוא זכה ב-153,787 קולות (46.5 אחוזים) מול 145,266 הקולות של הדמוקרט סיירוס ב.
ווטסון, 31,143 הקולות של גתרי ו-809 הקולות של מועמדים אחרים.
הוא כיהן כמושל תקופת כהונה אחת של ארבע שנים.
גם לתפקיד סגן המושל נבחר מועמד הרפובליקנים צ'ארלס ריינולדס, וקואליציית המיזוג הצליחה להכניס מועמדים רבים למשרות ברחבי המדינה.
הברית הרפובליקנית-פופוליסטית המשיכה בבחירות לבית המחוקקים, ומועמדיה הצליחו להשיב את השליטה בו.
הם הרחיבו את זכות הבחירה לראשונה מאז תקופת השיקום באמצעות הפחתת הדרישות לבעלות על רכוש עבור ציבור הבוחרים.
מהלך זה היטיב עם לבנים רבים, שהיו הרוב במדינה, אך גם עם השחורים.
ראסל חתם על החוק, ועם זכות ההצבעה המורחבת, מספר שחורים נבחרו לבית המחוקקים ולגופי הממשל המקומי.
אף על פי שראסל לא התמודד בבחירות של 1898, הפכו אותו הדמוקרטים למטרה לחיציהם במסע הבחירות שלהם.
הם תקפו אותו על כך שחתר תחת העליונות הלבנה, נופפו בחששות מפני "שלטון השחורים", והשיגו שוב את השליטה בבית המחוקקים.
ב-8 בנובמבר 1898 ניצחה קואליציה של שחורים בבחירות המקומיות בוילמינגטון, אז העיר הגדולה בקרוליינה הצפונית, ובה היה רוב של שחורים.
אלפרד ואדל, שאותו הביס ראסל בבחירות לקונגרס ב-1878, הוביל אלפים של פורעים לבנים במה שנודע כמהומות הגזעיות בווילמינגטון.
הם תפסו את השליטה בעיר בכוח הזרוע, והחריבו את העיתון היחידי במדינה שהיה בבעלות של שחורים.
ההמון המשיך ותקף את השכונות של השחורים, במיוחד ברוקליין, הרג כמה אנשים ורדף אחר מאות אל מחוץ לעיר.
ראסל הורה לרגימנט הרגלים הקל של וילמינגטון ולכוחות המילואים של צי ארצות הברית לדכא את המהומות, אך תחת זאת הם נעשו מעורבים בהן.
בשל המתקפות, עזבו את העיר לצמיתות כמעט 2,100 שחורים, והדמוגרפיה שלה השתנתה לעיר בעלת רוב לבן.
כדי למנוע ניצחון נוסף של קואליציית מיזוג או של הרפובליקנים, עשו הדמוקרטים ב-1899 שימוש ברוב שלהם בבית המחוקקים להעביר תיקון לחוקת קרוליינה הצפונית שלמעשה מנע את זכות הבחירה של השחורים ושל רבים מהלבנים מהמעמד הנמוך.
כתוצאה מכך ירד שיעור ההצבעה באופן דרמטי, השחורים הודרו מהמערכת הפוליטית, ומצבה של המפלגה הרפובליקנית במדינה היה בכי רע.
מצב זה נמשך עד שנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר החקיקה הפדרלית לזכויות האזרח השיבה את זכויות ההצבעה של השחורים, והלבנים בדרום החלו לנטוש את נאמנותם המותנית לדמוקרטים.
ראסל היה אחרון מושלי קרוליינה הצפונית מטעם המפלגה הרפובליקנית עד 1972, כאשר שינוי זה היה בעיצומו.
לאחר תום כהונתו כמושל שב ראסל לעיסוקו בעריכת דין בווילמינגטון, וניהל את אחוזתו.
ב-1869 נשא ראסל לאישה את שרה אמנדה סנדרס, לשניים לא היו ילדים.
דניאל לינדזי ראסל נפטר באחוזתו, אחוזת בלוויל, שליד וילמינגטון ב-14 במאי 1908. הוא נטמן באחוזת הקבר המשפחתית במחוז אונסלו שבקרוליינה הצפונית.
דניאל לורנס ברינגר היה בעל עבדים וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קרוליינה הצפונית בשנים 1826–1834.
ברינגר נולד ב-1 באוקטובר 1788 במחוז קבארוס שבקרוליינה הצפונית.
הוא למד משפטים ועסק בעריכת דין בעיר הבירה של המדינה, ראלי.
הוא נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית בשנים 1813 ו־1814, ולאחר מכן שוב בשנים 1819–1822.
בשנת 1826 נבחר בבחירות מיוחדות למלא את מושב בית הנבחרים של ארצות הברית שהתפנה בעקבות התפטרותו של וילי מנגום.
לאחר מכן נבחר בבחירות רגילות לארבעה קונגרסים רצופים, וכיהן בבית הנבחרים מ־4 בדצמבר 1826 ועד 3 במרץ 1835. בשנת 1834 ניסה להיבחר לכהונה נוספת אך לא הצליח, ולאחר מכן השתקע בשלביוויל שבטנסי.
לאחר פרישתו מן הקונגרס נעשה חבר בית הנבחרים של טנסי, שם כיהן כיושב הראש בשנים 1843–1845. הוא שימש גם אלקטור לנשיאות מטעם רשימת המפלגה הוויגית של הנרי קליי ותיאודור פרלינגהויזן.
ברינגר נפטר ב-16 באוקטובר 1852 בשלביוויל, טנסי.
ברינגר היה דודו של , שגם הוא כיהן מאוחר יותר כחבר קונגרס מטעם קרוליינה הצפונית.
דניאל מנדוזה היה מתאגרף יהודי-אנגלי.
דניאל מנדוזה נולד בווייטצ'אפל, אלדגייט, לונדון, אנגליה, ב-5 ביולי 1764, למשפחה של יהודים ספרדים פורטוגזים.
רק כמאה שנים לפני לידתו הותר ליהודים להתיישב מחדש באנגליה, לאחר שניתן אישור מחדש לכך על ידי קרומוול בשנת 1656. הם עדיין התקבלו על ידי תושבי לונדון רבים במידה מסוימת של חשדנות והתמודדו עם אנטישמיות.
אבותיו של מנדוזה הגיעו ספרד לפורטוגל, משם היגרו להולנד, שהייתה לה מדיניות של סובלנות, שם חזרו בגלוי ליהדות.
בקהילה היהודית הפורטוגזית בהולנד נולד סבו.
משפחתו של מנדוזה עברה ללונדון לפני לידתו.
מנדוזה למד בבית ספר היהודי שערי תקווה בלונדון.
הוא גדל באיסט אנד של לונדון בסביבה ענייה, ועבד כחותך זכוכית, פועל, עוזר לחנות ירקות ושחקן לפני שהתחיל באגרוף כמקצוע.
מנדוזה היה בלתי מנוצח ב-27 קרבות רצופים עוד לפני 1788. הקרבות באותה עת היו חשופים, ללא כפפות אגרוף או ציוד מגן, והסתיימו כאשר היריב לא היה מסוגל להמשיך, או כאשר הוחלט על עבירה או תיקו.
למרות האיסור הכללי על אגרוף באותה תקופה, הספורט זכה לפופולריות רבה; הקרב של מנדוזה נגד סם מרטין אף אושר על ידי הנסיך מוויילס שצפה בו.
נקודות השיא המוקדמות בקריירה 1780–90
הקרב הראשון של מנדוזה התרחש ב-1780 כשהיה בן 16. באותה תקופה עבד מנדוזה אצל סוחר תה באלדגייט, לונדון.
לא היה זה קרב עם פרס כספי, אלא תחרות ליישוב סכסוך עם סבל על תשלום עבור משלוח תה.
הסבל דרש פי שניים מהמחיר המוסכם עבור המשלוח ומנדוזה אמר שהסבל התנהג בצורה שאינה מתאימה לג'נטלמן.
לאחר ויכוחים רבים בין השוער לבעל סוכנות התה, איתגר השוער את הבעלים ליישב את המחלוקת בדו-קרב באגרופים.
מנדוזה שהאמין שהסבל מרמה את מעסיקו השברירי, נענה לאתגר בשם מעסיקו.
הדו-קרב בין מנדוזה לסבל התרחש ברחוב, מחוץ לחנות התה, בטבעת אגרוף שנבנתה בחופזה, עם הצבת חבל מאולתר מסביבה.
הקרב נמשך ארבעים וחמש דקות, והסתיים כאשר הסבל הכריז שאינו מסוגל להמשיך עוד.
הניצחון הזה הביא תהילה למנדוזה, שכן סיפורי הקרב התפשטו בשכונות שמסביב והציגו את מנדוזה כנער מוכשר שהכה את יריבו הגדול יותר.
שיא קריירת האגרוף שלו הוגדר על ידי שלוש התמודדויות הראשונות נגד המנטור לשעבר שלו, ריצ'רד האמפריז השני, בין 1787 ל-1790. הקרב הראשון, והפחות ידוע, מביניהם התרחש ב-9 בספטמבר 1787; מנדוסה הפסיד תוך 29 דקות.
קרב זה לא נחשב כחשוב בעיני היסטוריונים, אולי בגלל שהאמפריז שלט בו, או בגלל שנכחו פחות אנשים בקהל.
הקרב השני עם האמפריז עשה היסטוריה.
זו הייתה הפעם הראשונה שצופים חויבו בתשלום כניסה לאירוע ספורט.
מנדוזה והאמפריז היו מעורבים באופן אישי בתכנון מחיר הכניסה למשתתפים, והשתמשו בעיתונים כדי לעורר עניין מתוך כוונה להשיג עסקה משתלמת יותר.
הקרב התקיים ב-9 בינואר 1788 באודהם, המפשייר, וצפו בו 10,000 צופים.
בקהל נכללו הנסיך מוויילס והדוכס מיורק, שהימרו בסכומי עתק במשחק, לטובת האמפריז.
האמפריז היה הפייבוריט 2–1 לזכייה, אם כי למנדוזה היו תומכים משלו והוא זכה לגיבוי רב על ידי הקהילה היהודית, שהימרה והיוותה עשרה אחוזים מהקהל.
הקרב הופרע עקב עבירה שנקראה כאשר השני של האמפריס, האלוף לשעבר, טום ג'ונסון חסם מכה אבל, לפי הדיווח של מנדוזה, זה לא סיים את הקרב.
לפי חשבונו, מנדוזה החליק על הקרשים הרטובים של הטבעת ונקע קשות את קרסולו, מה שמנע ממנו להמשיך, ודורש ממנו לוותר על ההתמודדות.
לפחות שבעה עיתונים אנגליים של התקופה, כולל הטיימס והכרוניקל הלונדוני, פרסמו מאמרים על קרבות מנדוזה-האמפריז, וגם עיתונים בארצות הברית כתבו על הקרב.
במאמר אחד בעיתון לפרסום פגישתם, מנדוזה התגרה, "מר האמפריז מפחד, הוא לא מעז לפגוש אותי כמתאגרף...".
האמפריז בתגובה השיב שמנדוזה צריך לטעון את אותה טענה בזירה, ונשבע לפגוש אותו.
הקרב השלישי של מנדוזה נגד האמפריז התרחש ב-6 במאי 1789. מנדוזה שלט וניצח בעבירה בסיבוב ה-65, כאשר האמינו שהאמפריז צנח לקרקע מבלי שנפגע.
מנדוזה התאמן לקראת הקרב באסקס, בביתו של התומך החזק שלו, סר תומאס א.
לאחר הזכייה, זכה מנדוזה באליפות אנגליה במשקל בינוני, וקיווה לתבוע גם את האליפות במשקל כבד.
הזירה שנבנתה במיוחד הייתה עם מקומות ישיבה מדורגים ויכלה להכיל עד 3000 אנשים, קהל צנוע יותר מאשר בקרב השני שלו.
הקרב החל קצת אחרי אחת בצהריים.
ייתכן שהקהל הקטן יותר נבע מכך שהוא נערך רחוק מלונדון במרחק 90 מייל, דבר שהיווה מסע ארוך עבור מעריצים רבים.
היה ברור בשלב מוקדם של הקרב שעבודת היד והרגליים של מנדוזה היו עדיפות בהרבה על אלה של האמפריז, אם כי שני הגברים היו מתאגרפים מוכשרים ולמדו זה את הסגנון של זה.
הטיימס הלונדוני הכריז על מנדוזה כאלוף אנגליה.
מנדוזה ניצח את הקרב הרביעי והאחרון שלו עם האמפריז ב-29 בספטמבר 1790 ב-72 סיבובים, והגן בהצלחה על מה שנחשב בעיניו באליפות אנגליה במשקל בינוני, אם כי לא היה גוף מקצועי אחיד שאישר את התואר באותו זמן.
כשהוא מוכר על ידי רבים בזכות הניצחון הקודם שלו, מנדוזה היה הפייבוריט 5–4, והכה את יריבו ביסודיות, עשר דקות לארח תחילת ההתמודדות.
פירס איגן, מחבר "האגרוף האנגלי" של התקופה, ציין שרבים בקהל עמדו מאחורי מנדוזה, וזאת למרות שאוהדים רבים בלונדון היו אנטישמיים, וכי "האנושיות של מנדוזה בלטה לאורך הקרב - לעיתים קרובות היה עד שלכן שדניאל הזיז את זרועו כאשר עלול היה להחטיף מכה קשה מדי על יריבו המותש".
לאחר פרישתו של האלוף טום ג'ונסון בשנת 1790, טען מנדוזה לאליפות של כל אנגליה.
טענתו גברה עוד יותר על ידי פרישתו של אלוף אנגליה המכהן בן בריין, בינואר 1791. ב-14 במאי 1792, מנדוזה הגן על אליפות אנגליה במשקל בינוני בניצחון של 23 סיבובים, שעה ושש עשרה דקות נגד ביל וור, שותפו לשעבר, בסמיתאם בוטום בקרוידון.
הניצחון חיזק את טענתו והביא לו הכרה מלאה כאלוף אנגליה.
התואר כלל את כל דרגות המשקל, ולכן מנדוזה במשקל בינוני נאלץ להגן עליו מול גברים גבוהים וכבדים יותר במעמד המשקל הכבד.
לאחר הניצחון שלו נגד וור, נפגש מנדוזה עם המלך ג'ורג' השלישי בטירת וינדזור.
הוא היה היהודי האנגלי הראשון באנגליה שדיבר ישירות עם המלך.
שירים נכתבו של מנדוזה, ציירי התקופה ציירו פורטרטים שלו, והוא התבקש להציג תערוכות אגרוף בקובנט גארדנס היוקרתי של לונדון.
מנדוזה קיבל 50 פאונד אנגלי, סכום מרשים ב-1790, עבור כמה מהפגנות האגרוף שלו בקובנט גארדנס, אותן ערך שלוש פעמים בשבוע.
בשנת 1791 יצא מנדוזה למסע הופעות ותערוכות באי הבריטי עם קרקס נודד, כולל בסקוטלנד ובאירלנד.
סגנון האגרוף המדעי - סגנונו החדש של מנדוזה
לפני מנדוזה, מתאגרפים בדרך כלל עמדו במקום ורק החליפו אגרופים.
"הסגנון המדעי" של מנדוזה כלל מערך מגוון של תנועות ואסטרטגיות הגנה, שכללו "פסיעה מהצד", התרחקות מהירה, התכווצות וחסימה.
הטקטיקה ההתקפית החדשה שלו כללה את השמירה, והסנוקרת השמאלית.
בין הטכניקות שפיתח, החזקת הידיים גבוה כדי להגן על הראש והסנטר, עמידה בזווית צדדית כדי ליצור מטרה קטנה יותר, ועוד.
האסטרטגיה החדשה של מנדוזה, אסכולת מנדוזה, המכונה גם האסכולה היהודית, זכתה לביקורת בחוגים מסוימים וכונתה "סגנון פחדני", מאחר שהיא כללה דחיקת צד והתחמקות.
עם זאת, עם הטכניקה החדשה שלו מנדוזה הצליח להשיג יתרון מלא ברוב הקרובות שלו, למרות קומתו הקטנה יחסית, בזכות המהירות וכוח החבטות שלו, מה שאפשר לו להתגבר על יריבים כבדים ממנו.
הוא ביסס חלק מההגנה החדשה שלו על מחקריו על סייפים עכשוויים והסגנון המורכב שלהם.
למרות שגובהו היה רק 170 ס"מ ומשקלו רק 160 פאונד (73 ק"ג), הוא היה בעל משקל בינוני היחיד שזכה אי פעם באליפות אנגליה במשקל כבד.
בשנת 1789 הוא פרסם את סיפרו, שנחשב יצירת מופת בעולם האגרוף, "אמנות האגרוף", שהיה אחד הכרכים המוקדמים ביותר על הספורט.
הספר הפך לספר חובה לדור חדש של מתאגרפים אנגלים ואמריקאים, והטכניקות שלו התפשטו ברחבי אירופה.
עם התמיכה העממית שזכה לה מהניצחונות שלו באגרוף, מנדוזה עזר להפוך את הסטריאוטיפ האנגלי הפופולרי של יהודי, מאדם אלמוני חלש וחסר הגנה, לאדם הראוי לכבוד.
ההכרה בו קיבלה חיזוק בפגישתו גם עם המלך לעתיד ג'ורג' הרביעי, דבר שהיה יוצא דופן לתקופה.
למרות שהוא נשאר דמות נערצת והרואית, הירידה של מנדוזה בתמיכה העממית נבעה בחלקה מפרסום בציבור של כמה פשעים שביצע, אותם השמיט קודם מזיכרונותיו.
מנדוזה ריצה עונש מאסר בכלא.
כשהשתחרר חזר להתאמן, ובקרב שקיים הביס את ויליאם וור ב-12 בנובמבר 1794. עם זאת, לאור הירידה בפופולריות, ולמרות שהחזיק באליפות, לא היה לו מספיק כסף על מנת לספק מזון למשפחתו המורעבת, והוא מצא עצמו בעבודות מזדמנות.
הפסד של אליפות אנגליה, 1795
ב-15 באפריל 1795, נלחם מנדוזה ב"ג'נטלמן" ג'ון ג'קסון על אליפות אנגליה על במה בהורנצ'רץ' באסקס.
ג'קסון, בן עשרים ושש צעיר ושרירי, היה היה צעיר ממנדוזה בין ה-31, ופחות עייף ממנו.
הוא גם היה גבוה ב-10 ס"מ ממנדוזה וכבד ממנו ב-19 ק"ג של שרירים.
קצת יותר ממאתיים לירות בריטיות הונחו מכל צד, בהימורים לקראת הקרב, והמלך לעתיד ויליאם הרביעי היה בין הקהל.
קרב זה היה רק הקרב המקצועי השלישי של ג'קסון, אבל גילו של מנדוזה, וחודשי המאסר שריצה מבלי יכולת להתאמן או לשמור על תזונה נכונה, העניקו את היתרון לג'קסון.
האיש הגדול יותר פיזית ניצח בתשעה סיבובים, וסלל את הדרך לניצחון על מנדוזה.
ג'קסון ניצח את מנדוזה לאחר קרב קשה ביותר, בסוף הסיבוב ה-9, לאחר שג'קסון תפס את שערו של מנדוזה ותלש אותו.
מנדוזה ביקש עבירה על תלישת השיער, אך היא נקבעה אז כחוקית, שכן לא היה אז חוק שאסר זאת.
רק לאחר מכן נאסרה תלישת שיער באגרוף.
מנדוזה פרש לאחר ההפסד הצורב שלו, ולמרות שניסה קאמבקים באגרוף, הוא לא נהנה שוב מאותו גודל קהל ולא קיבל סכומים גדולים על הופעותיו.
אף על פי שמנדוזה המשיך בקרבות ראווה גם לתוך המאה התשע-עשרה, 1795 סימנה את תחילתה של ירידה תלולה בפופולריות שלו, ובעיקר בהכנסה שלו.
הוא הופיע לעיתים רחוקות מאוד בעיתונים בלונדון לאחר תקופה זו, ואיבד כבוד רב מהציבור.
בשנת 1799, מנדוזה הסתבך בחוב ונאסר בכלא קרלייל, שם ריצה שישה חודשי מאסר נוספים.
למרות שהורשע, ובזכות קשריו והכבוד שזכה לו בעבר, הוא מונה מאוחר יותר לעוזר השריף של מחוז מידלסקס ב-1806, עד שפוטר.
עבודה בפאב אדמירל נלסון, 1806-9
מנדוזה החל לחפש מקורות הכנסה אחרים, והפך לבעל הבית של הפאב "אדמירל נלסון" בוויטצ'אפל עם הכסף שהשיג בקרבות מזדמנים.
הוא המשיך בעבודתו בפאב במשך מספר שנים.
הוא דחה מספר הצעות למשחקים חוזרים ובשנת 1807 כתב מכתב ל"טיימס הלונדוני" בו אמר שהוא מקדיש את עצמו בעיקר ללמד את אמנות האגרוף.
הוא פרסם את ספרו השני, "זכרונות חייו של דניאל מנדוזה" האוטוביוגרפי ב-1816.
לקראת סוף ימיו נאלץ להתפרנס בעבודות מזדמנות.
בזיכרונותיו הוא מדווח כי לאחר תקופת האגרוף שלו הוא ניסה מספר מיזמים, כולל סיור באי הבריטי תוך הפגנות אגרוף, עבודה כשחקן, עבודה בעסקי הנפט והיין, פתיחת אקדמיית אגרוף בליציום בסטרנד או בלונדון, עבודה כסמל גיוס לצבא, ומדפיס כסף נייר משלו.
הופעתו הפומבית האחרונה כמתאגרף הייתה ב-4 ביולי 1820, יום אחד לפני יום הולדתו ה-56, בבנסטד דאונס במשחק טינה נגד תומאס אואן, שהיה צעיר ממנו בחמש שנים; מנדוזה לא נלחם כבר 14 שנים, אך היה זקוק מאוד לכסף, הוא עשה בחירה מפוקפקת, והובס בנוקאאוט לאחר 12 סיבובים.
על פי מספר מקורות, הוא המשיך בעבודתו כשומר פונדק וכבעל בית, ככל הנראה בפאב אדמירל נלסון, בשנים האחרונות לחייו, עד למותו.
למרות שהיה אינטליגנטי וכריזמטי, חייו היו כאוטיים.
הוא מת ב-3 בספטמבר 1836 בגיל 72, כשהוא מותיר את משפחו בעוני.
הוא נקבר בתחילה בבית הקברות היהודי הספרדי נואבו, כיום חלק מהקמפוס של אוניברסיטת קווין מרי בלונדון, ולאחר מכן נקבר מחדש בבית הקברות היהודי ברנטווד באסקס, אנגליה.
בשנת 1954 נבחר מנדוזה למגזין The Ring Hall of Fame (היכל התהילה של האגרוף).
מנדוזה הוכנס להיכל התהילה של הספורט היהודי הבינלאומי בשנת 1981.
בשנת 1990 הוא הוכנס למעמד הפתיחה של היכל התהילה הבינלאומי של האגרוף
בשנת 2017, מנדוזה הוכנס להיכל התהילה של אגרוף חשוף קנוקל
ב-1981 הונצח מנדוזה ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שזכו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
ב-1990 נבחר כחבר בהיכל התהילה הבינלאומי של האגרוף.
דניאל מנדלסון הוא סופר, מבקר ספרות, מתרגם ואיש אקדמיה יהודי אמריקאי.
מנדלסון למד לימודים קלאסיים באוניברסיטת וירג'יניה ובאוניברסיטת פרינסטון, שם זכה במלגת מחקר במחלקת מדעי הרוח.
לאחר שקיבל תואר דוקטורט, ב-1994, הוא החל בקריירה מצליחה כעיתונאי בכתבי העת "ניו יורקר", "הניו יורק טיימס", "The New York Review of Books" ו"אסקווייר".
כעיתונאי הוא זכה בפרסים על ביקורות הספרים והתיאטרון שלו.
כיום הוא פרופסור למדעי הרוח במכללת בארד.
ב-1999 יצא לאור ספרו הראשון, "החיבוק החמקמק" (The Elusive Embrace), שזכה לשבחים רבים ונבחר כספר השנה על ידי ה"ניו יורק טיימס" וה"לוס אנג'לס טיימס".
הספר עוסק בחייו החצויים של מנדלסון כהומוסקסואל בניו-יורק המגדל ילד עם ידידה באחד הפרוורים, ומשולב בסיפורים מההיסטוריה של משפחת הסופר והרהורים על התרבות הקלאסית והרלוונטיות שלה לימינו.
ב-2005 הוא זכה במלגת גוגנהיים על תרגומיו לאנגלית משירי קוואפיס; ספר ובו מכלול שירתו של קוואפיס בתרגומו ראה אור ב-2009.
ב-2006 יצא לאור ספרו "האבודים - שישה מתוך שישה מיליון", המתאר בלשון לירית, המושפעת מפרוסט ומזבאלד, את מסעו בחיפוש אחר עקבות שישה מבני משפחתו שנספו בשואה.
גם ספר זה זכה לשבחי הביקורת (יצא לאור בעברית באפריל 2008 בהוצאת ספרי עליית הגג / ידיעות ספרים).
בשנת 2007 הספר זכה בצרפת בפרס מדיסיס לספרות זרה (Médicis étranger).
ב-2008 ראה אור הספר "כמה זה יפה, וכמה קל לשבור את זה" (How Beautiful It Is And How Easily It Can Be Broken), אוסף של מסות ומאמרי ביקורת בנושאי אמנות, קולנוע, תיאטרון וספרות.
אוסף מאמרים שני בשם "מחכים לברברים" (Waiting for the Barbarians, על שם שיר של קוואפיס), ראה אור ב-2012.
דניאל מחובר (נולד ב-1 בנובמבר 1963) הוא עורך-דין בריטי ופעיל למען זכויות אדם.
מחובר נולד בישראל לפרופ' משה מחובר, ממייסדי "מצפן" והוא בעל אזרחות ישראלית.
מחובר הוא שותף במשרד עורכי דין Hickman & Rose, בה הוא עומד בראש המחלקה לזכויות האזרח.
נמנה עם מייסדי העמותה "עורכי דין למען זכויות אדם של הפלסטינים", שנוסדה ב-1988. לצד פעילותו למען פלסטינים בתחום המשפט הבינלאומי, הוא עסק גם בייצוג משפחות אסירים שנפטרו במהלך תקופת מאסרם, בסדרה של תביעות שהוגשו במהלך השנים בנושא נגד ממשלת בריטניה והמשטרה הבריטית.
מחובר זכה לפרסום בינלאומי כאשר כמייצג של "המרכז הפלסטיני לזכויות האדם" הביא את רשויות אכיפת החוק בבריטניה להוציא צו מעצר נגד האלוף דורון אלמוג, בטענה כי אלמוג ביצע פשעי מלחמה במהלך כהונתו כאלוף פיקוד הדרום, על בסיס סמכות שיפוט אוניברסלית.
אלמוג חשש ממעצר ולא ירד מהמטוס בלונדון בה תכנן לבקר.
בעקבות צעדו של מחובר, הועלו במערכת הפוליטית הצעות להטיל עונש מאסר על מגישי תביעות מסוג זה נגד אנשי כוחות הביטחון, כמו גם הצעות לשלילת אזרחותם של מגישי תביעות שכאלה המתגוררים בחו"ל.
עם זאת תביעות דומות הוגשו נגד ציפי לבני, עמי אילון ואביב כוכבי שביטל עקב כך את יציאתו ללימודים בבריטניה.
אולם בעקבות עליית המפלגה השמרנית לשלטון ב-2011 חתמה מלכת בריטניה על תיקון לחוק, שמונע הגשת צווי מעצר על פשעי מלחמה בידי תובעים פרטיים, אלא באישור ראש התביעה הכללית.
לאחר מבצע עופרת יצוקה הודיע מחובר כי צוותים משפטיים במדינות אירופה שונות, ואף מעבר לה, מתעתדים להגיש הליכים דומים נגד בכירים ישראלים, בטענה כי במהלך המבצע בוצעו פשעי מלחמה.
לאחר המשט לעזה (2010) ייצג מחובר 29 מתוך 33 הבריטים שהשתתפו במשט שביקשו להעיד בפני ועדת טירקל שמונתה לחקור את אירועי המשט.
דניאל נגראנו הוא שחקן פוקר מקצועי, בן להורים ממוצא רומני שהיגרו לקנדה, המתגורר בלאס וגאס.
נגראנו נחשב לאחד משחקני הפוקר הטובים בעולם, וברשותו שבעה צמידי אליפות העולם בפוקר ושני תארים של סבב הפוקר העולמי.
כינויו הוא "kid poker" (ילד הפוקר), כינוי שנשאר לו מימי צעירותו.
נגראנו החל את דרכו כשחקן פוקר בתור נער בטורונטו.
לאחר שצבר סכום כסף משמעותי נסע לנסות את מזלו בלאס וגאס, אך התרושש ונאלץ לחזור לטורונטו על מנת לחזור ולהרוויח כסף שיאפשר לו לשחק.
לאחר שחזר לווגאס הפך לאחד השחקנים המצליחים בעולם, כאשר הוא ידוע במיוחד ביכולתו יוצאת הדופן "לקרוא" רמזים מסגירים משחקנים אחרים ולנחש את ידיהם.
בטורניר "$1,000,000 The Big One for One Drop" באליפות העולם בפוקר 2014 הפסיד בקרב ראש בראש מול דניאל קולמן.
קולמן הרוויח סכום של 15.3 מיליון דולר, הפרס השני בגובהו עד אז.
לאחר ריב מתוקשר עם דאג פולק, הציע פולק לנגראנו אתגר בו ישחקו אחד נגד השני עם הימור צד על סך מיליון דולר.
ב-2024 זכה בצמיד השביעי שלו, והראשון לאחר עשור, כשניצח את אליפות שחקני הפוקר.
נכון ליוני 2024, נגראנו זכה בסך של כ-53.9 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-23.4 מיליון דולר בסבב אליפות העולם.
נגראנו טבעוני ומנהל בלוג המתעדכן באופן תדיר.
ב-2005 התחתן עם לורי לין וובר והם התגרשו ב-2007. ב-2019 התחתן עם אמנדה לטרמן.
דניאל מייריק הוא במאי קולנוע אמריקאי.
זכה להכרה בעקבות הסרט "פרויקט המכשפה מבלייר", שזכה להצלחה רבה, אותו ביים עם שותפו אדוארדו סנצ'ז.
מייריק סיים בשנת 1994 לימודים בבית הספר לקולנוע באוניברסיטת מרכז פלורידה.
לאחר לימודיו נשאר בפלורידה, עסק בצילום ועריכת פרסומות ווידאו קליפים, וביים סרטים קצרים ביחד עם אדוארדו סנצ'ז.
בשנת 1997 כתב וביים פרומו לפסטיבל הסרטים בפלורידה.
ג'ון פירסון, מפיק סרטים עצמאי הבחין בפרומו, יצר עמו קשר, ובסופו של דבר עזר לו ולשותפו סנצ'ז בסרטם הראשון, פרויקט המכשפה מבלייר.
בשנת 2008 יצא לאקרנים סרטו "The Objective", שצולם במרוקו, והמתאר קבוצה של לוחמים אמריקאים באפגניסטן הנתקלים בתופעות על-טבעיות.
דניאל מפיזה, בן משפחת דפיסא, היה מראשי יהדות רומא בתחילת המאה ה-16.
הוא ארגן את הקהילה לאחר שהגיעו לעיר בשלהי המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16 המוני פליטים, אשר ייסדו בה אחד-עשר בתי כנסת.
הללו דרשו לקבל ייצוג בהנהלת הקהילה, אשר הייתה הממונה על יהודי העיר.
עמדת שליטה אשר השפיעה על חלוקת ההוצאות הציבוריות בין חברי הקהילה.
המאבק הגדול היה בין ה"איטלקים" – תושבי רומא מימים ימימה והנספחים הוותיקים וכנגדם ה"אוּלטרָמוֹנְטִי" – כלומר אלה שהגיעו "מעבר להרים" – הרי האלפים – האשכנזים וכן הגולים שהגיעו לעיר מדרום איטליה – ממלכת המלכים הקתוליים פרננדו השני מלך אראגון ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה.
דניאל בא ממשפחת בנקאים חשובה מרומא, שעברה לטוסקנה, והיה בנקאי מצליח.
הוא היה עשיר ובן תרבות ומקובל על משפחת מדיצ'י.
דפיסא זכה להוקרה של האפיפיור קלמנס השביעי, שהיה ממוצא פיורנטיני, טוסקנה.
הוא היה זה אשר המליץ בפניו לקבל את פני דוד הראובני.
הבנקאי כתב תקנון לקהילה, הגישה לאישורה והאפיפיור נתן לה אישור רשמי בבולה שלו ב-12 בדצמבר 1524. וכך הפכה להיות למחייבת את הקהילה.
לפיה זומנו בנקאים, גבירים ובעלי הון צנוע - במספר שווה לבחור נציגים ל"ועד" (congrega), אשר מנה 60 איש – כאשר מחציתם איטלקים ומחציתם "אולטמונטי".
ליד דניאל מפיזה עזרו הרופא ופרשן המקרא רבי עובדיה ספורנו, והרופא יצחק צרפתי.
אם נוצר שוויון, האיטלקים זכו בנציג נוסף.
לידם הייתה רשות מבצעת של שלושה אמרכלים (fattori), שני פרנסים (camerllenghi) - אחד פעל כגזבר והשני כמנהל חשבונות, והם התחלפו בתפקיד כל ששה חודשים.
החלטות נוספות כללו כי הטלת חרם יאושר על ידי האמרכלים.
כמו כן נקבע עונש חמור "כי יקום מלשין קטן אחד, הפועל בזדון, לרגל ולהזיק לקהילה בדיבורים או במעשים" – ניתן להביאו לידי "חורבנו הגמור".
תבנית ההנהגה של הקהילה הוכיחה את עצמה והחזיקה מעמד עד המאה ה-20.
דניאל מריווד'ר הוא זמר רית'ם אנד בלוז, סול וג'אז אוסטרלי.
אלבום הבכורה שלו "Love & War" יצא ב-2009 והגיע למקום ה-2 במצעד האלבומים בבריטניה.
מריווד'ר פרץ לעולם המוזיקה בזכות הביצוע שלו ללהיט של הסמית'ס "Stop Me" שהגיע למקום ה-2 בבריטניה ב-2007. השיר היה שיתוף פעולה עם המפיק מארק רונסון, והשיר אף נכנס לאלבומו של רונסון "Version".
בינואר 2009 הוציא מריווד'ר את סינגל הבכורה שלו "Change" שבו מתארח הראפר האמריקאי Wale.
השיר הופק על ידי מארק רונסון, והגיע למקום ה-8 במצעד הפזמונים בבריטניה.
במאי 2009 יצא הסינגל השני שלו "Red", בלדת סול קלאסית.
הסינגל, שהופק אף הוא על ידי רונסון, הגיע למקום ה-5 במצעד הפזמונים הבריטי, בו החזיק במשך 4 שבועות ברציפות.
ב-1 ביוני 2009 הוציא את אלבום הבכורה שלו "Love & War".
2007- Stop Me - מקום 2 במצעד הבריטי
2009- Change - מקום 8 במצעד הבריטי
2009- Impossible - מקום 67 במצעד הבריטי
2009- Water And A Flame - שיתוף פעולה עם הזמרת אדל.
דניאל מיכלסון (נולד ב-1949) הוא רב ופרופסור חבר במחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן.
מחקריו הם בתחום המתמטיקה השימושית וחקר משוואות דיפרנציאלית.
בנוסף למתמטיקה, הוא חוקר צפנים בתנ"ך ותחומים נוספים המצויים בתפר שבין התורה למתמטיקה, בהם מיקומו של בית המקדש.
מיכלסון נולד בריגה, בירת לטביה ב-1949, להורים ניצולי שואה.
ב-1971 הוא סיים לימודים במתמטיקה מאוניברסיטת מוסקבה ועלה לישראל.
הוא שירת בצה"ל ובין השנים 1972 ל-1980 לימד מתמטיקה באוניברסיטת תל אביב ולמד לקראת דוקטורט.
ב-1980 סיים דוקטורט במתמטיקה שימושית והמשיך ללימודי פוסט דוקטורט באוניברסיטת UCLA בלוס אנג'לס.
ב-1983 חזר ארצה והחל ללמד באוניברסיטה העברית בירושלים.
באוניברסיטה העברית חזר בתשובה בהיותו מרצה בכיר בה.
שם גם פגש בפרופ' אליהו ריפס והחל לחקור בעידודו את הצפנים בתנ"ך.
כמו כן הוא עוסק בחקר גאוגרפיה תנכית, מידות ומשקלות, ובמיוחד עוסק במידות בית המקדש.
מיכלסון חבר בתנועה לכינון המקדש ומקיים מטעם התנועה סיורים בהר הבית בנושא "מתמטיקת המקדש".
כמו כן הוא חבר "הסנהדרין המתחדשת" שנוסדה ב-2005 על ידי הרב עדין אבן ישראל ופרופ' הלל ויס.
דניאל ליטל מקפאדן הוא כלכלן אמריקאי, מומחה לאקונומטריקה, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2000 במשותף עם ג'יימס הקמן.
מקפאדן זכה בפרס על תרומתו לפיתוח של תאוריה ושיטות לניתוח מודלים של בחירה בדידה.
כיהן כפרופסור לכלכלה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וב-1985 היה נשיא האגודה המדעית החברה האקונומטרית.
מקפאדן נולד בראלי (קרוליינה הצפונית) ולמד באוניברסיטת מינסוטה.
הוא סיים שם תואר ראשון בפיזיקה בגיל 19 וקיבל את הדוקטורט במדעי ההתנהגות עם התמחות בכלכלה ב-1962. המנחה שלו לדוקטורט היה ליאוניד הורביץ, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2007.
ב-1964 החל מקפאדן ללמד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
תחומי המחקר שלו נגעו בבעיית הקישור בין התאוריה הכלכלית למדידתה ובהחלטות התנהגותיות (choice behavior).
ב-1975 זכה במדליית ג'ון בייטס קלארק וב-2000 זכה בפרס נמרס לכלכלה.
ב-1981 נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית).
ב-1977 החל ללמד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, אולם חזר לברקלי ב-1991. לאחר שובו לברקלי הקים שם מקפאדן את המעבדה לאקונומטריקה המתמקדת בחישובים סטטיסטיים ליישומים כלכליים, בראשה הוא עומד עד היום.
כמו כן, הוא חבר בחבר הנאמנים של כלכלנים למען שלום וביטחון, ארגון לא ממשלתי שבין חבריו אוסקר אריאס, אמרטיה סן, דאגלס נורת' וקנת' ארו.
ב-10 בינואר 2011 פורסם דבר מינויו של מקפאדן לנשיא לנושא כלכלת בריאות באוניברסיטת דרום קליפורניה.
פרופסור מקפאדן ינהל פעילות משותפת בין בית ספר סול פרייס למדיניות ציבורית באוניברסיטת דרום קליפורניה ובין המחלקה לכלכלה באוניברסיטה, לצורך בחינת בעיות יסוד עמן מתמודד מגזר הבריאות, תוך התמקדות בבחינת אופן קבלת ההחלטות של צרכנים ביחס לביטוח בריאות ושירותי רפואה.
דניאל נבו (נולד ב-1958) הוא דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בירדן.
נבו נולד וגדל בבאר שבע.
הוא החל את שירותו במשרד החוץ בשנות ה-80. ביו תפקידיו כיהן כקונסול ישראל בסידני שבאוסטרליה, וכציר מדיני בשגרירות ישראל בעמאן, ולתקופה קצרה כממלא מקום השגריר שם.
לאחר מכן היה מנהל מחלקת המים במשרד החוץ.
בשנת 2009 החליטה הממשלה למנותו לשגריר ישראל בירדן.
בזמן כהונתו נערכו בירדן הפגנות נגדו ונשמעו קריאות של חברי פרלמנט ירדנים לגירושו.
בעקבות הפגנות אלה נאלץ נבו מספר פעמים להתפנות לישראל.
בינואר 2010, זמן קצר לאחר שנכנס לתפקידו, נכשל ניסיון התנקשות בו לאחר ששיירה דיפלומטית ישראלית הותקפה בדרכה מעמאן לישראל.