tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קלונר וטפר גילו כי במקרים בהם ניכר שינוי משמעותי ברוחב או בגובה המחילה, יש לבדוק אם מדובר במחילת אוורור צרה, או לחלופין, במחילה שהורחבה לצורך שילוב מתקן נעילה.
המחילות נועדו לקשר בין חללים שונים, ולכן הושקעו מחשבה ותכנון מדוקדקים מאוד בחציבתן, כדי להקשות ככל האפשר על אויב פוטנציאלי.
לשם כך נתיבן לעולם אינו ישר, אפילו במקרים בהם, לכאורה, יכלו החוצבים להתקין מחילה פשוטה וישרה מחלל אחד למשנהו.
חלק מהן כוללות הבדלי מפלסים דרך פירי מעבר אנכיים, שהתקנתם נוצלה כדי לשלב מתקני נעילה, או פשוט בורות עמוקים, המהווים מלכודת מוות למי שאינו מכיר את המחילה.
החדרים הם חללים רחבים יחסית למחילות, אשר הותקנו כחלק ממערכת המסתור כולה.
יש להבדיל בינם ובין המתקנים הקדומים, ששולבו במערכת בשימוש משני, וכן בינם ובין האולמות שידונו בהמשך.
ברוב המקרים שימשו החדרים למגורים ולאחסון.
חלקם נחצבו בצורה מסודרת ונאה, וחלקם בצורה מרושלת וחפוזה, כנראה בהתאם לזמן חציבתם (מקובל לראות באחרונים פעולות מסופו של המרד).
גובה התקרה בחדרים הוא כקומת אדם ממוצעת, ולעיתים מעט נמוך יותר.
גובה זה, בנוסף לשטחם הקטן של החדרים, מעיד כנראה על חישוב המידות לפי הצורך המינימלי לשהיית בני אדם בתוכם, לעיתים עד כדי הליכה ועמידה שפופה.
חישוב זה נבע, כנראה, מן הצורך לחסוך כמה שאפשר בזמן ובמאמץ שהיו כרוכים בהתקנת מערכות המסתור.
ישנן מערכות מסתור בעלות חדרים לא מושלמים, וכן מערכות שבהן מחילות קטועות, שאינן מובילות לשום מקום ("מחילות עיוורות").
כמעט לכל החדרים שבמערכות המסתור, אלה ששימשו למגורים ואלה ששימשו כמחסנים, נחצב פתח הדומה בצורתו לפתחי הבתים ביישוב שמעל: משקוף, אבן סף, מזוזות ולעיתים אף מתקן נעילה לדלת.
בדפנות החדרים ניתן לזהות בבירור בשקעים וגומחות לנרות, בדרך כלל לנר אחד או שניים בכל חדר.
בחלק מהחדרים נתגלו גומחות חצובות בפתחי החדרים בצד ימין, ולעיתים בצד שמאל עבור מה שנראה כמו בתי מזוזות.
אם הנחה זו נכונה, הרי שמדובר בממצא הקדום ביותר לקביעת מזוזות בפתחי חדרים ובתים, המקדים את הממצא המוכר מיישובי דרום הר חברון בכמה מאות שנים.
מקורות ארצישראליים אינם עוסקים במנהג קביעת המזוזה בצד הדלת, לעומת המקורות הבבליים, המלמדים כי נוהג זה היה פופולרי מאוד בבבל באותה עת.
קביעת בתי המזוזה במערכות המסתור בצד שמאל או ימין לפתחי החדרים ללא הבחנה, מעידה, כנראה, על הכרעת ההלכה בעניין זה רק בשלב מאוחר יותר.
בחלק ממערכות המסתור מצויים חדרים ששטחם גדול מ-15 מטר מרובע.
חדרים אלה נחצבו על ידי המורדים כחלק ממערכת המסתור, והם אינם מתקנים קדומים.
תקרת האולמות גבוהה מתקרות החדרים, דבר שאפשר שהייה נוחה בהם.
אף אמצעי התאורה בהם רבים בהרבה מאשר בחדרים, ולעיתים כוללים מתקני תאורה תלויים (להלן), שאפשרו את הארת האולם כולו.
נראה כי האולמות נועדו לשמש להתכנסויות ציבוריות של יושבי מערכות המסתור.
במערכות מסוימות נבחרו לתפקיד אולם ההתכנסות מתקנים קדומים גדולים, כמו בית-בד או בור מים.
כמעט בכל מערכות המסתור הותקנו האולמות על פי תוכנית אחידה של צורה ומידות.
כל חלל תת-קרקעי המשמש בני אדם או בעלי חיים מצריך פתח אוורור.
עם זאת, במתקנים קדומים בשפלת יהודה, כמו בתי בד תת-קרקעיים, מערות קולומבריום ועשרות מתקנים לגידול בהמות, לא אותרו כל מתקני אוורור או פתחים מיוחדים לצורך כך, אלא האוויר הנכנס דרך פתחי הכניסה.
החוקרים סבורים שהטמפרטורות בחללים תת-קרקעיים נמוכות בהרבה מאלה שבחוץ, ולדבר יש קשר גומלין ישיר להיעדר תחושת מחנק בעת שהייה ממושכת בהם.
בשל כך, כנראה, לא התקינו חוצבי מערכות המסתור בתחילה כל פתחי אוורור מיוחדים, שכן בזמן החציבה שהו רק מעט אנשים במערכות, ופתחי המחילות לא היו חסומים או מוסתרים.
ההשערה היא כי המורדים לא העריכו נכונה את יכולת מערכות המסתור להכיל מספר כה גדול של מסתתרים ללא אוורור.
הצורך באוורור נוצר, אפוא, רק עם פרוץ המרד, כאשר הלוחמים ובני משפחותיהם מילאו את מערכות המסתור, חסמו את פתחיהן, ואף הדליקו בתוכן נרות שכילו את החמצן.
רק אז נפרצו מעברים מאולתרים מתוך המערכת אל פני השטח, דבר שפגע בתפקוד מתקני הביטחון של מערכות המסתור.
ניתן לזהות ללא קושי את המעברים האלה, שכן הם נחצבו בחיפזון, ולרוב על חשבון התכנון הראשוני של המערכת.
דוגמה לכך ניתן למצוא במערכת הקטנה בחורבת נקיק, בה נעשה חיבור חפוז על ידי מחילה צרה מאוד, בקוטר של 15 סנטימטרים, מהחלק הפנימי של המערכת אל מעבר האוויר של המערכת הציבורית הסמוכה.
במערכת הציבורית עצמה היה צורך בפתרון בעיות אוורור, ומעבר נפרץ ממתקן הקולומבריום הסמוך והתחבר אל החצר המרכזית של המערכת דרך התקרה.
בחורבת שם טוב, שהגישה אליה הייתה דרך מחילה מאובטחת ומשוכללת, נפרצה מחילת אוורור מחדר המבוא אל תקרת החדר הפנימי.
במחילה זו לא שולב ולו מתקן נעילה אחד, ונראה בבירור כי היא נחצבה באופן חפוז ולא מתוכנן.
לעומת המערכות הקטנות, לא התרחשהכלל בעיה של אוורור במערכות המסתור הגדולות והמסועפות.
הסיבה לכך היא שילובם של מתקנים קדומים גדולים, בעיקר מערות פעמון שפתחיהם העליונים הוסתרו, ולא היה צורך לחסום את פתחי המחילות שיצאו מהם.
המתקנים שימשו כ"מכלי אוויר" רזרביים, וכך התאפשרה זרימת אוויר חופשית אל תוך המערכת.
מתקני נעילה היו אמצעי בטיחות, שנועדו למנוע את כניסתם של זרים לתוך המערכת.
מתקני הנעילה מופיעים בכל מערכות המסתור, ובעלי צורות שונות:
מתקן נעילה פשוט - מתקן הנעילה הפשוט ביותר כלל לוח אבן גדול, שנשען על שול שקוע אשר מנע ממנו ליפול פנימה אל תוך פיר הכניסה.
לרוב הוסתר לוח האבן באבנים קטנות יותר, שהונחו עליו מבחוץ.
מתקן בריח - מתקן זה פעל על עיקרון זהה למתקן הנעילה הפשוט, בתוספת בריח ברזל שהצמיד את לוח האבן לשול הפנימי, במקום האבנים החיצוניות.
במערכות מסתור רבות נתגלו מתקני בריח, בעיקר בכניסה לחדרים הפנימיים.
במקומות בהם הותקנו מתקני נעילה פשוטים ומתקני בריח, נחצבו מגרעות בדפנות המחילות, כדי להניח בהן את לוח האבן והאבנים התומכות, כדי שלא יפריעו למעבר כשאין בהם צורך.
מתקני גולל - מתקן נעילה משוכלל, שאפשר את גלגולה של אבן גולל (אבן עגולה) בתוך מסילה על פני הפתח, כך שלא ניתן היה להפילה קדימה או אחורה.
מתקני גולל בארץ נתגלו בעיקר בפתחי מערות קבורה מתקופת בית שני, או כמחסומים למבני מגורים או למתקני הסתרה של תוצרת חקלאית מפני גנבים מתקופות שונות.
מתקני גולל במערכות המסתור שימשו בעיקר לחסימת המעברים מן המחילות הסמוכות לפני השטח.
לעיתים ניתן למצוא מתקני נעילה בעלות צורות שונות באותה מערכת מסתור, דבר המעיד כי מתקיני מערכות המסתור פעלו מתוך ידע נרחב בטכניקות נעילה.
במערכות המסתור הקטנות היה מתקן הנעילה משולב בפיר הכניסה והיווה למעשה את אמצעי הביטחון היחיד של המערכת כולה.
מערכות המסתור, מעצם היותן תת-קרקעיות, הפכו את אמצעי התאורה להכרחיים בכל שעות היממה.
דיו קסיוס, בתארו את מערכות המסתור, ציין כי "היהודים החדירו אור למערכות המסתור באמצעות פירים, שנחצבו במיוחד לשם כך".
לדברים אלה לא נתגלה ביסוס בשטח, וניכר כי המסתתרים ביכרו שימוש באמצעי תאורה מלאכותיים על פני חשיפה, ואפילו קטנה, של המערכת כלפי חוץ למטרות תאורה.
הארת המערכות נעשתה בעיקר באמצעות נרות חרס, שהיו אמצעי התאורה הנפוץ ביותר בתקופות הקדומות.
הנרות הוצבו במערכות המסתור בתוך שקעים, במתקני תלייה ומעל בליטות:
שקעים - בדפנות המערכת נחצבו גומחות קטנות בעלות צורות שונות, ובתוכן הושם הנר.
גומחות מסוג זה היו מקובלות להצבת נרות חרס בבתי מגורים ובמתקנים התת-קרקעיים הקדומים, עם כמה הבדלים: הגומחות בבתים ובמתקנים הקדומים נבנו או נחצבו בדרך כלל בצורה מעוצבת ומדויקת ולחלקן אף נוספו עיטורים לנוי, בעוד שהגומחות במערכות המסתור נחצבו במהירות וביעילות, ללא קישוטים מיותרים.
במערכות מסתור רבות נותרו שרידי סימנים של פיח שהותירה להבת הנר.
ממצא חשוב זה מאפשר לקבוע אם נעשה שימוש בגומחות ולאורך כמה זמן.
הבעיה בעקבות הפיכת מערכות המסתור לאתרי ביקור היא, שמטיילים רבים מציבים נרות בגומחות ומטשטשים את שרידי הפיח המקורי.
מעניין היה לגלות כי לעומת החדרים, בהם הותקנו בתי-נר בכמות מצומצמת, במחילות עצמן נתגלו גומחות רבות במרחקים קטנים זו מזו.
ההסבר לתופעה זו הוא שהגומחות במחילות שימשו את החוצבים: אלה פעלו בתנאים קשים ויצרו מחילות מפותלות, שאחרי זמן קצר הותירו את בית הנר מאחוריהם.
בשל כך נאלצו החוצבים ליצור לעצמם גומחות חדשות שוב ושוב.
מתקני תלייה - בכמה מן המתקנים הקדומים ששולבו במערכות המסתור, ובחלק מהאולמות, זוהתה קדיחה בתקרה, שיצרה מעין טבעת חלולה.
נראה כי טבעות אלה שימשו לקשירתו של מתקן תאורה גדול, אולי מנורה בעלת כמה נרות.
מטרת מתקני התאורה התלויים הייתה להאיר את מרכז החלל הגדול, וייתכן כי הדבר נעשה כבר בעת השימוש המקורי במתקנים הקדומים.
בליטות - מתקן התאורה המוגדר כ"בליטה לנר" שונה מבחינה פונקציונלית מן המתקנים שתוארו לעיל.
על פניו נראה כי מדובר בבליטות פשוטות שהושארו במהלך החציבה, כדי להניח עליהן נר חרס, אולם התברר כי בין בליטה לבליטה היה קשר עין, כלומר שאם דלק נר באחת מהן, ניתן היה לראותו מן הבליטה הבאה.
החוקרים הניחו כי נקודות אור אלו שימשו את חוצבי המערכות ליצירת תשתית מסועפת או גדולה במיוחד, כעין "קווי תאורה", שהעידו על מיקום ומפלס.
ברוב מערכות המסתור לא הייתה חשיבות מיוחדת למיקום המחילות והחדרים, אך במערכות מסועפות היה חשש מפני פריצה לא מתוכננת למתקנים קדומים או למערכות אחרות, או צורך להגדיר מיקום מדויק כדי לחבר בין מתקנים קדומים המרוחקים זה מזה.
סביר להניח שטכניקה זו הייתה מוכרת ומקובלת בחציבת מתקנים תת-קרקעיים בכלל, ואומצה על ידי מתקיני מערכות המסתור של בר כוכבא.
פתרונות תברואה וסניטציה היו חלק בלתי נפרד משהיית בני אדם במקומות סגורים לאורך זמן, קל וחומר כאשר מדובר בציבור גדול החי בתוך חללים קטנים, כפי שהיה במערכות המסתור.
סקרים וחפירות ארכאולוגיות לא העלו כל ממצא מובהק למתקני סניטציה במערכות המסתור, וסביר להניח כי כל חדר צדדי ומנותק יחסית, או מתקן קדום מרוחק, יכלו להתאים לצרכים אלה.
מתקני סניטציה היו קיימים עוד בתקופת בית ראשון וגם בתקופה הרומית, אך היו קיימים רק בערים הגדולות ולא בכפרים וביישובי הספר.
שלושה סוגי מתקנים שימשו במערכות המסתור לאחסון מזון ותוצרת חקלאית: מתקנים ניידים, מתקנים שנחצבו כחדרים במערכת, ומתקנים קדומים, ששימשו מלכתחילה להסתרת תוצרת חקלאית או כמחסנים.
המתקנים הניידים שימשו בעיקר במערכות המסתור הקטנות, ושרידי קנקני אגירה רבים נמצאו ברוב מערכות המסתור, בהשוואה לכלי החרס האחרים.
מתקני האחסון והאיסום שנחצבו כחלק מתוכנית המערכת דומים כמעט בכל לחדרי מגורים רגילים, אלא שבולט בהם מאוד העדר תנאי האוורור החיוניים למגורי בני אדם.
לעיתים מדובר בחדר כה צדדי ומוסתר, עד כי נדמה שאפילו המסתתרים במערכת לא ידעו על קיומו.
דוגמה לכך הוא חדר 'הסליק' בחורבת נקיק, שייתכן כי שימש להסתרת נשק; או 'חדר הגומחות' שבחורבת עיטון, ששימש אולי להטמנת מגילות.
מחסנים ומתקנים קדומים ששימשו להסתרת תוצרת חקלאית מפני גנבה, שולבו כהווייתם במערכות המסתור.
המאפיין אותם הוא רצפת שקערוריות להצבת קנקנים, ומערות שברצפתן חצובים פתחי בקבוקונים.
ניתן היה, להניח כי מתקנים אלה נחצבו כחלק ממערכות המסתור, אך צורת חציבתם המסוגננת, מיקומם ומתקני התאורה המעוצבים שבהם, מסגירים את שימושם המקורי.
מתקני המים במערכות המסתור נועדו לאגור ולספק מים למסתתרים במהלך המרד.
למטרה זו שולבו מתקנים קדומים, וגם נחצבו מאגרים מיוחדים במהלך התקנת מערכות המסתור.
לעיתים שימש המתקן לאגירת מים שנאספו לפני המרד, ולעיתים שולבה בו מערכת תעלות חיצוניות לניקוז מים במהלך המרד עצמו, אולי מפני חשש שהכמות שנאספה מראש לא תספיק.
שיטת התקנת מתקני המים הייתה שונה ומגוונת במערכות שונות, וזאת על פי טיב החציבה, ובהתאם לבעיות מקומיות שעמדו בפני המתקינים: התמודדות עם מסלע וטופוגרפיה, האפשרות להעביר את המים בתעלות במורד פיר הכניסה או מתקני הנעילה וכדומה.
מתקני מים קדומים - הפשוט ביותר היה לשלב במערכות המסתור מתקני מים קיימים כמו בורות ומאגרים, לרוב בורות פעמון, ששימשו קודם לכן את היישוב.
כדי להסב את שימושם לטובת המסתתרים, נחסמו והוסתרו פתחיהם העליונים, ובחלק העליון של דפנותיהם נוקבו מוצאי המחילות שהובילו אליהם.
פעולה זו ביטלה את יכולת הבור לאגור מים מבחוץ, ורק המים שנאגרו בו עד חסימתו שימשו את המסתתרים.
מתקני מים שהותקנו כחלק מן המערכת - מתקני מים שונים נחצבו במיוחד על ידי המסתתרים, והם כוללים מערכת תעלות חיצוניות ופנימיות.
מתקן מים כזה נבדק ומופה בחורבת זכרי, שם המחילה מובילה מים מתחת לפיר הכניסה, ומפצלת את זרימתם לשתי תעלות: אחת, אל מכל חצוב בדופן מחילת מעבר פנימית, והשנייה, אל בור חצוב בקרקעיתו של חדר פנימי.
ככל הנראה שימשו שני מתקנים אלה את המערכת כולה.
מתקן מים דומה נתגלה באל-חירבה שבגליל, שם נחצבו תעלות חיצוניות בצד מתקן מים קדום, ששולב במערכת.
המחקר מצביע על שיטה של חפירת מערכות המסתור שהוכתבה על ידי גודל המערכת, שילוב של חללים קיימים ופינוי הפסולת.
במחילות הצרות עבד אדם אחד ובתחילת החציבה נאלצו החוצבים לשכב על בטנם או גם על גבם בקטעי-חציבה שונים, במחילות ואפילו בחדרים ,עד להרחבת החלל הנחצב.
ככל הנראה לצדו של כל חוצב הייתה חוליה של מסייעים שפינו את חומר החציבה לאחור.
במקרים אחדים אוחרו פירים שדרכם הוצא החומר החוצה, בעת החציבה, והם נסתמו לאחר-מכן בבנייה.
בחישוב שנערך באחד האתרים בו השתמשו החוצבים בחללים קיימים, נמצאו שמונה נקודות-חציבה שונות בעת ובעונה אחת: שתי כניסות מבור-מים דמוי-פעמון, שלוש כניסות ממערת-קולומבריום ושלוש כניסות מפירים שנסתמו אחר-כך.
החוקרים מעריכים כי מערכת של 100 מטר הושלמה תוך כחודש ימים של עבודה ומערכות שכללו חדרים גדולים ואולמות נחצבו במספר חודשים.
באתר אחר, קטן יותר שבו כניסה יחידה מפני השטח נמצא, כי משך החציבה של המחילה העיקרית יכול היה להסתיים תוך כעשרה שבועות, כאשר במקביל מתקינים חוצבים אחרים את החדרים, צוואר הבקבוק של העבודה היה פינוי החומר דרך אותה מחילה יחידה עובדה שהאריכה את הזמן הנדרש לסיום הכנת מערכת המסתור
על אף החציבה החובבנית וגילם הצעיר של המתנדבים, הם עמדו במשימה ללא קושי מיוחד בתוך שלוש שעות בלבד.
הניסוי הוכיח כי התקנת מערכות המסתור לא הצריכה עבודה רבה, שכן המסלע הרך היה פשוט לחציבה.
באשר לסילוק פסולת הקירטון: בדיקות מדגמיות שנערכו בפריפריית מערכות המסתור העלו משארי קירטון חצוב פזורים בקשת רחבה בכל האזור, דבר שלימד כי החוצבים הוציאו את החומר בערימות קטנות ופיזרו אותו על פני שטח נרחב, כנראה בלילה.
חורבת עקד שהותקנה בתוך גיר, היוותה בעיה, שכן רסיסי הגיר הלבן בולטים למרחוק.
פתרון התעלומה נמצא, כאשר החוקרים איתרו מערומים נמוכים של שברי סלע ושיירי חציבה מאחורי קיר נמוך בשדות.
ההנחה היא שהחוצבים הקימו את הקיר כדי להסתיר מעיני הרומאים את שברי הגיר במהלך היום, ופיזרו אותם בלילות.
ההסבר המקובל לניצחון הרומאים הוא שהם איתרו את פתחי האוורור של מערכות המסתור, הדליקו מדורות בקרבתם והיפנו את העשן פנימה, עד שהמחסור בחמצן הרג את המורדים, או אילצם לצאת ולהיכנע.
עם זאת, בחורבת עקד נתגלה פתח מערכת המסתור חסום בדרדרת אבני גזית גדולות, שפורקו בעמל רב מבית סמוך.
במערכת נתגלה שלד אדם אחד ומטבע משנה ג' למרד בר כוכבא.
באזור יתיר נתגלתה מערכת מסתור חסומה, ובה כמה שלדי קשישים, נשים וילדים, שנלכדו בה כנראה בידי הרומאים.
מערכות מסתור רבות טרם נבדקו, ולכן קשה לדעת אם המורדים נחנקו בעשן או נקברו חיים.
בכל אופן, נראה כי לאחר דיכוי המרד התירו הרומאים ליהודים לאסוף את מתיהם מתוך מערכות המסתור ולהביאם לקבורה, כך שלא ניתן היום לדעת כמה מתו ובאילו נסיבות.
בגליל נסקרו מערכות מסתור הדומות לאלו שבשפלת יהודה, בשטח שבין גוש חלב ומרות בצפון ותל עמל בדרום, ובין אעבלין במערב לבין איילת השחר וחוקוק במזרח.
בסקרים האחרונים שנעשו על ידי ינון שבטיאל (2009) נמצאו 65 מערות ב-35 אתרים בהם גוש חלב, עיילבון, יודפת, ציפורי, בית שערים, בית נטופה, טורען, נצרת, מגדל העמק, אילניה, כפר כנא ועוד.
שבטיאל מסווג את המערות לטיפוסים הבאים: מערכות מסתור פשוטות, הדומות למערכות מסתור בשפלת יהודה, מתקופת הבית השני.
מערכות מסתור מפותחות, הדומות למערכות מסתור בשפלת יהודה מתקופת מרד בר כוכבא.
מערכות מסתור שנחצבו מתוך מתקנים ששימשו לחיי שגרה, מערכות מסתור שנחצבו מתוך מערות קבורה.
מחילות מילוט דומות למערכות שנמצאו בנחל יתיר ובחורבת עקד ביהודה.
רוב הממצא הארכאולוגי המועט מן המערות, מתוארך לזמן שבין המרידות.
בעקבות יוסף בן מתתיהו המזכיר בספרו מחילות ומנהרות בקשר למרד הגדול, הניח גדעון פרסטר כי יש לתארך את מערכות המסתור לתקופת המרד הגדול.
כתוצאה מכך שאין ולו מטבע אחד מזמן מרד בר כוכבא במערכות המסתור בגליל, הניח מרדכי אביעם כי מערכות המסתור בגליל שייכות לתקופה שבין שתי המרידות.
לעומתם, יובל שחר רואה במערכות המסתור בגליל חלק מההכנות למרד בר כוכבא.
לדעתו, מערכות המסתור בגליל לא שייכות לתקופת המרד הגדול, מכיוון שבעוד שבזמן המרד הגדול בוצרו היישובים ההרריים בלבד, מערכות המסתור נחצבו בגליל ביישובים רבים, כולל אלו שבבקעות.
לדעת שחר, הנתונים הטיפולוגיים וצורת החציבה מצביעה כי יהודי הגליל התכוננו לקראת מלחמת בר כוכבא.
וכי שיתוף הפעולה של היהודים בגליל ניכר גם בחציבה עצמה וגם בשמירה על החשאיות המוחלטת שהסתירה את מערכות המסתור מהרומאים.
ההתקוממות בגליל בתחילת מרד בר כוכבא ריתקה כוחות לאזור זה, אולם הידוק השליטה הצבאית בגליל, כנראה מנע את התפשטות שלטון בר כוכבא לאזור זה.
על פי ינון שבטיאל יש במערות הללו עדות לפחד מהשלטון הרומי בזמנים שונים, והיו המערות הפשוטות ללא גימור, שנחצבו בתקופת המרד הגדול, והיו המערות המפותחות מהמאה השנייה, שנחצבו או לקראת מרד בר כוכבא, או לאחריה על ידי אנשים שבאו מיהודה לגליל וידעו את החיוניות שיש במערות מעין אלו.
מערכות מסתור תת-קרקעיות נוספות בעולם
מערכות מסתור תת-קרקעיות אינן נפוצות.
בקפדוקיה שבאסיה הקטנה נתגלו מערכות מסתור תת-קרקעיות בכעשרה אתרים שונים, אך הן שונות מאוד ממערכות המסתור שנתגלו בישראל, ולכן סביר כי אינן קשורות זו בזו.
מערכות המסתור בקפדוקיה מאופיינות בחדרים גדולים, במחילות ארוכות מאוד ומשופעות, באגנים גדולים לניקוז נוזלים ובפירים עמוקים ביותר.
נראה כי מערכות אלו שימשו למסתור למשך תקופות ארוכות ותיארוכן אינו חד משמעי.
עם זאת, מקובל לחשוב כי שימשו נוצרים שהסתתרו מפני השלטון או ההמון המוסלמי.
מערכת (אש) הקטורת (נקראת גם מערכה שנייה או מערכה שנייה של קטורת) היא אחת משלוש מערכות האש שהיו על מזבח העולה (לצד המערכה הגדולה ומערכת התמיד).
מערכת הקטורת נקראת כך משום שבגחליה השתמשו להקטרת קטורת הסמים.
בכל בוקר היה אחד הכהנים שזכה בעבודה זו בפיס לוקח מחתת הכסף ועולה לראש מזבח העולה.
שם הוא היה חותה ממערכת הקטורת כמות גחלים ויורד בכבש.
בירידתו מהמזבח הוא היה מעביר את הגחלים למחתת זהב.
מחתת הזהב הייתה קטנה ממחתת הכסף ולכן נשפכו מעט גחלים, שאותם היו מטאטאים אל אמת המים
לאחר מכן היו מעבירים בעזרת מחתת הזהב את הגחלים אל מזבח הקטורת ושם היו משתמשים בהם להקטרת הקטורת.
מידי שבת היו מקטירים את בזיכי הלבונה על מערכת הקטורת.
בזיכי הלבונה היו שתי כפות שהונחו על שולחן לחם הפנים ביחד עם לחם הפנים, ובהם הייתה לבונה.
כאשר היו מפנים את לחם הפנים מהשולחן, היו מקטירים את הלבונה על מערכת הקטורת.
את מערכת הקטורת היו מסדרים, מיד לאחר סידור המערכה הגדולה, מעצי תאנה יפים, בכמות של כחמש סאים, שאותם היו מביאים מלשכת העצים.
במסכת תמיד מתואר אופן סידור מערכת הקטורת על מזבח העולה.
מערכת הקטורת הייתה ממוקמת במרחק ארבע אמות מהקרן הדרומית מערבית כלפי צפון, וגודלה היה משתנה בהתאם ליום בשבוע:
ביום חול היו במערכה עצים בכמות שתספיק לחמש סאים של גחלים.
בשבת היו במערכה עצים בכמות שתספיק לשמונה סאים של גחלים, כדי שהלבונה שמקטירים על האש לא תכבה אותה.
מערכות אזוב - מערכות צבאיות שניהלה רוסיה הצארית בשנים 1696-1695 נגד האימפריה העות'מאנית, כחלק מהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1686–1700), והסתיימו בכיבוש מבצר אזוב על ידי הרוסים וקבלת מוצא לחוף ים אזוב.
מערכות אזוב היו המערכות הצבאיות הראשונות של הצאר הצעיר פיוטר הגדול.
לבחירת כיוון המערכה היו מספר סיבות:
למקבלי החלטות לגבי המדיניות הרוסית היה נראה שמערכה נגד האימפריה העות'מאנית לקבלת מוצא לים תהיה קלה יותר ממערכה נגד שוודיה.
כיבוש אזוב היה צריך לתת ביטחון לדרום רוסיה מפלישות של חאנות קרים.
בעלי ברית של רוסיה הצארית לחצו להמשיך בפעילות צבאית נגד הטורקים.
מערכות צבאיות של וסילי גוליצין נגד חאנות קרים לכיוון קרים לא היו מוצלחות כתוצאה מהעדר דרכי גישה סבירות.
עם יציאת הצבא לאזור אזוב, הושאר מקורבו של הצאר, הנסיך פיודור רומודנובסקי, עם התואר "נסיך קיסר" לדאוג לענייני המדינה במוסקבה.
בתחילת 1695 על נהר דון נבנו ספינות למעבר כוחות ואספקה לאזור מצודת אזוב בקרבת ים אזוב.
באביב 1695 החל הצבא ב-3 קבוצות בפיקודם של פרנץ לפורט, פטריק גורדון ופיודור גולובין בהתקדמות לכיוון אזוב.
למרות המצור הממושך וניסיונות כיבוש, המבצר עמד במצור.
ב-20 באוקטובר הרוסים עזבו את השטח.
במהלך החורף נמשכו הכנות למערכה נוספת.
בינואר החלה בנייה מסיבית של אוניות מלחמה תוך קבלת עזרה מאנשי הנדסה שהגיעו מאוסטריה.
לקראת האביב היו מוכנות לקרב כ-25 אוניות גדולות ומעל אלף ספינות עזר.
פרנץ לפורט מונה למפקד הצי, אלכסיי שאין קיבל פיקוד על כוחות היבשה.
בהתאם לצו מיוחד כל החולופים שהשתתפו במערכה היו צפויים לקבל חופש מבעליהם.
היקף הצבא הוכפל לעומת המערכה הקודמת וכוחות היבשה כללו כ-70 אלף חיילים.
המצור המחודש החל ב-16 במאי 1696. ב-27 במאי הצי החל במצור ימי.
הספינות הטורקיות לא העזו לתקוף את הצי הרוסי.
ב-17 ביולי חלק מהכוחות הצליחו לפרוץ בתוך המבצר.
ב-20 ביולי, לאחר ירי תותחים מאסיבי המבצר נכבש.
לאור כך שהמבצר היה הרוס ולא היה לו מקום לבסיס ימי, הוחלט על הקמת עיר חדשה - טגנרוג.
המערכה הראתה את החשיבות של הצי ושיתופו במערכה צבאית.
פיוטר הגדול התגלה כבעל יכולת הפקת לקחים מהמערכה לא מוצלחת הראשונה.
למרות ההצלחה היה ברור שללא כיבוש חצי האי קרים אין מוצא אמיתי לים.
לצורך המשך ההצלחה היה נדרש להחזיק כוח משמעותי באזור ולחזק את הצי.
תוך זמן קצר נבנו אוניות מלחמה נוספות.
לצורך לימוד המצב באירופה ומציאת בעלי ברית אורגנה נסיעת פיוטר הגדול לארצות באירופה המערבית.
באופן רשמי המלחמה הסתיימה רק ביולי 1700 בחתימת חוזה בקונסטנטינופול.
בהתאם להסכם, הטורקים הכירו בכך שרוסיה הצארית שולטת באזוב והקימה עיר חדשה טגנרוג.
הרוסים שחררו מספר מבצרים שהם כבשו באזור נהר דנייפר.
חתימת הסכם אפשרה לרוסיה הצארית להתחיל במלחמת הצפון הגדולה.
אף על פי שתקופת ההסכם הייתה 30 שנים, כבר בשנת 1710 הלחימה החלה מחדש.
מערכת חישה (או מערכת סנסורית) היא חלק במערכת העצבים האחראי על העברת מידע תחושתי.
מערכת חישה מכילה קולטני חישה המתמירים אנרגיה מסוימת, מסלולים עצביים וחלקים במוח המעורבים בתפיסה החושית.
המערכות התחושתיות המוכרות ביותר הן השמיעה, הראייה, הריח והטעם.
מערכת תחושות הגוף כוללת את תחושות המגע, הכאב, הטמפרטורה ותחושת המצב המעבירה למוח מידע על מיקום הגוף ותנועת האיברים.
וכיום יש הטוענים כי הגרד הוא חוש בפני עצמו.
בין החושים המרכזיים נמצא האיבר הווסטיבולרי שבאוזן הפנימית, המדווח למערכת העצבים על תאוצה קווית וסיבובית של הראש.
במערכות חישה, מידע מהעולם הפיזיקלי עובר שינוי באמצעות מערכת העצבים ומגיע לתחום ההכרה ולמוח.
למערכות החישה יש קולטני חישה המתרגמים סוגים שונים של מידע ואנרגיות מהסביבה לשפה של מערכת העצבים שהיא שינויים חשמליים בתאי בעצב.
תהליך זה נקרא התמרה חושית.
שדה קלט הוא טווח הגירויים מהעולם החיצוני שאליו מגיבים תאי עצב במערכת חישה מסוימת.
לדוגמה, האזור בשדה הראיה המוטל על תא עצב ברשתית הוא שדה הקלט של אותו עצב.
סיכום של כל שדות הקלט של קולטני האור ברשתית יהווה את שדה הראיה של העין.
באופן דומה, שדה הקלט של תא המבטא קולטנים מכניים למגע יהיה השטח על פני העור ממנו יכול אותו תא עצב לקלוט גירוי מגע.
בדוגמה אחרת, שדה קלט בעצב השמיעה יהיה טווח תדרים של גלי הקול.
ניתן להרחיב את מושג שדה הקלט הלאה במעלה מערכת העצבים, ולהגדיר שדה קלט לכל תא ותא במערכת חישה מסוימת.
המאפיינים של שדה הקלט יכולים להשתנות במסלול, בשל העובדה שמספר תאי עצב חישתיים שיוצרים סינפסות עם תא יחיד במעלה המערכת וקיים עיבוד נתונים בכל "תחנת ממסר" במוח.
למשל, שדה הקלט של תאי עצב בקליפת המוח הראייתית מאופיין גם באזור מסוים בשדה הראיה, אבל גם ברגישות לתנועה בכיוון מסוים באותו אזור.
מידע המופק אודות גירויים מהסביבה
מערכות חישה מספקות מידע על ארבעה היבטים של הגירוי: סוג (אופנות) הגירוי, עוצמת הגירוי, מיקומו ומשך הזמן שלו.
כדי לזהות את סוג הגירוי, משתמשת מערכת החישה בסוג הקולטן שממנו הגיע המידע.
לדוגמה, אם מידע מגיע מקולטנים מכניים המגיבים בצורה הטובה ביותר לגירוי מגע האופייני לחפצים חדים, ניתן לדעת שהגירוי הוא גירוי מכני המגיע מחפץ חד.
כדי לזהות את עצמת הגירוי, משתמשת מערכת החישה בתבניות שליחת הדחפים העצביים המגיעות מהקולטן.
בצורה זו ניתן לזהות את משרעת הקול במקרה של מערכת השמיעה.
כדי לזהות את מיקום הגירוי, משתמשת מערכת החישה במיקומו של הקולטן.
לדוגמה, אם הקולטן שממנו הגיע המידע נמצא באצבע מסוימת, ניתן לדעת שהגירוי נמצא בסמוך לאותה אצבע.
כדי לקבל מידע על משך זמן הגירוי, משתמשת מערכת החישה גם כן בתבניות שליחת הדחפים העצביים המגיעים מהקולטנים.
אינפורמציה תחושתית מהפריפריה בגוף (ידיים, רגליים וכדומה) נכנסת דרך השורש האחורי של חוט השדרה אל הקרן האחורית בחוט השדרה, ועולה לכיוון המוח.
תחנת היעד של האינפורמציה הזו היא הקורטקס הסומטו-סנסורי הראשוני - אזור זה נמצא בבליטה הבתר-מרכזית (Post-central gyrus) של קליפת המוח, הממוקמת באונה הקודקודית (פריאטלית).
קיימים שני מסלולי חישה עיקריים: מסלול ספינו-תלמי, המעביר אינפורמציה על כאב וטמפרטורה, ומסלול פרופרוצפטיבי הנותן את ה"תחושה העמוקה" - אינפורמציה לגבי תחושת מנח הגוף ומצב הגוף.
המסלול הספינותלמי: מסלול עולה מהפריפריה למוח, כבכל מסלול סנסורי.
במסלול זה קיימים שלושה נוירונים עם שתי סינפסות.
הנוירון הראשון יוצא מקולטן (רצפטור) בעור בפריפריה, ונכנס דרך השורש האחורי אל הקרן האחורית של חוט השדרה - חומר אפור.
באזור זה מבצע הנוירון הראשון את הסינפסה הראשונה שלו עם נוירון סנסורי שני.
מיד לאחר מכן, מתבצעת דקוסציה, כלומר הנוירון השני עובר לצד הגוף הנגדי, וממשיך לעלות למעלה בעמודה הלטרלית (צידית) של החומר הלבן בחוט השדרה, ולאחר מכן אל גזע המוח ואל התלמוס.
בתלמוס מתבצעת הסינפסה השנייה בין הנוירון השני לבין נוירון שלישי.
התלמוס הוא למעשה תחנת המעבר של כלל האינפורמציות הסנסוריות (למעט הריח, שהוא האינפורמציה הסנסורית היחידה שלא עוברת דרך התלמוס).
הנוירון השלישי עולה מהתלמוס, ומגיע לקורטקס הסנסורי הראשוני, הממוקם, כאמור, באונה הפריאטלית.
בגלל ההצטלבות, או הדקוסציה, המתרחשת בגובה חוט השדרה באזור בו מתבצעת הסינפסה בין הנוירון הראשון לשני, אזורים סנסוריים בהמיספרה הימנית של המוח מפקחים על תחושה של פלג הגוף השמאלי, ולהפך.
המסלול הפרופריוצפטיבי: אינפורמציה אודות מיקום האיברים ביחס לסביבה וביחס לפלג הגוף המרכזי מתקבלת באופן רציף גם כאשר אין מסתכלים עליהם, כשהעיניים עצומות.
זוהי האינפורמציה הפרופריוצפטיבית - אינפורמציה לגבי תחושת מנח ומצב.
בדיקה של פרופריוספציה, במהלך בדיקה נוירולוגית, יכולה להיעשות על ידי בקשה מהמטופל לעצום את עיניו ולנסות לזהות האם הזזנו לו את האצבע ברגל כלפי מעלה או כלפי מטה.
מבחן רומברג היא דרך נוספת לבחון האם קיימת פגיעה פרופריוצפטיבית - מבקשים מהחולה לעמוד עם רגליים צמודות ולעצום עיניים - חולה אשר עומד באופן יציב כשעיניו פתוחות, אולם מתקשה לעשות כן כשעיניו סגורות, סובל ככל הנראה מפגיעה בפרופריוספציה.
מבנה מסלול זה כולל נוירון ראשון אשר עולה מהפריפריה לקרן האחורית של חוט השדרה, כאשר מכאן סיבי העצב עוברים לעמודה האחורית (פוסטריורית) בחומר הלבן.
מהעמודה האחורית הזו הסיבים מגיעים עד למוח המוארך (מדולה) ושם נעשית הסינפסה הראשונה בין הנוירון הסנסורי הראשון לשני, וכן מתבצעת דקוסציה לצד הנגדי של הגוף - כלומר, במסלול החישה הפרופריוצפטיבי הדקוסציה היא ברמת גזע המוח ולא ברמת חוט השדרה.
דקוסציה זו נעשית במדולה בין הגרעינים גרסיליס וקונאטוס.
לאחר מכן מתבצעת סינפסה שנייה בתלמוס, והנוירון השלישי ממשיך מהתלמוס לקורטקס הסנסורי הראשוני, בדומה למסלול הספינותלמי.
פתולוגיות שונות הקשורות לפגיעה במסלולי חישה
קיימות פגיעות סנסוריות שונות המתבטאות בתחושת נימול, חוסר יכולת להרגיש כאב או טמפרטורה, עקצוץ, אובדן תחושה עמוקה ביחס למנח הגוף ועוד.
פגיעה באיברי חישה שונים כמו התלמוס או הקורטקס הסנסורי יביאו לתמונות קליניות ספציפיות:
פגיעה בתלמוס תביא בדרך כלל לחוסר סנסורי קשה בצד הקונטרה-לטרלי של הגוף.
למשל, פגיעה בתלמוס ימני תביא לחוסר תחושה או היפו-אסתזיה בצד השמאלי של הגוף.
פגיעה בתלמוס לרוב נובעת בגלל דימום תוך מוחי אצל חולים עם יתר לחץ דם לא מאוזן.
פגיעה בתלמוס, מלבד הפגיעה התחושתית, עלולה להיות מלווה גם בפגיעה ברמת ההכרה, בלבול הנראה כפסיכוזה, ולעיתים גם הפרעה מוטורית עקב הקרבה של התלמוס לקפסולה אינטרנה האחראית על תפקודים מוטוריים.
פגיעה בקורטקס של האונה הפריאטלית היא פגיעה מורכבת הכוללת מספר בעיות תפקודיות הקשורות לתפקוד סנסורי.
תפקוד אחד באזור זה הוא סטראוגנוזיס- היכולת לזהות חפץ כלשהו המושם בתוך היד כשעיני המטופל עצומות.
אם קיימת פגיעה פריאטלית סנסורית ייתכן מצב של א-סטראוגנוזיס, כלומר החולה לא מצליח לזהות את החפץ בעיניים עצומות.
בדיקה נוספת כוללת ציור מספר על כף היד של החולה כשעינין עצומות.
חולה אשר לא יכול לזהות את המספר שצויר על כף ידו מדגים א-גרפאסתזיה.
פגיעה זו גם היא מקושרת לפגיעה פריאטלית סנסורית.
בנוסף לשתי בדיקות אלו, קיימת בדיקה שלישית הנקראת two point discrimination: בבדיקה זו מבקשים מן החולה לעצום עיניים ו"דוקרים" אותו קלות פעם אחת ופעם שתי דקירות.
באופן תקין, עד מרחק של חצי ס"מ החולה אמור להבחין בין דקירה אחת בודדת לעומת שתי דקירות.
אם במרחק של מעל חצי ס"מ החולה מזהה שתי דקירות כדקירה אחת- זהו ביטוי לפגיעה פריאטלית.
פגיעה בעצב בודד נקראת מונו-נוירופתיה- לרוב מדובר בתהליך של משהו הלוחץ על העצב.
העצבים השכיחים לפגיעה כזו הם העצב המדיאני (תסמונת התעלה הקרפלית), פגיעה בעצב האולנרי ופגיעה בעצב הפרונאלי ברגל (למשל, כאשר יושבים במשך זמן רב רגל על רגל).
כמו כן, מצב רפואי הקרוי מרלגיה פרסתטיקה גורם לירידה תחושתית בעצב הקרוי Lateral femoral cutaneus nerve.
פגיעה פולי-נוירופתית היא פגיעה המערבת מספר רב של עצבים.
מצבים כגון סוכרת, איידס, עמילואידוזיס או תסמונות פרה-נאופלסטיות (הקשורות לגידולים), כמו גם התמכרות לאלכוהול, מחלות אוטואימוניות וכן הלאה, הם כולם מצבים בהם יש פגיעה במספר רב של עצבים.
פגיעה בגזע המוח- פגיעה סנסורית ספציפית אשר תמונתה הקלינית היא חוסר סנסורי איפסי-לטרלי בפנים, וחוסר סנסורי קונטרה-לטרלי בגפיים.
מוסברת בכך שבגזע המוח נמצאים הגרעינים של עצבים קרניאליים, ובנוסף לכך המסלולים העולים של מערכת החישה- פגיעה סנסורית בגזע המוח השמאלי תביא לירידת תחושה בצד שמאל של הפנים יחד עם ירידת תחושה בצד ימין של הגוף.
תופעה זו קרויה Alternating syndrome, והתסמונת הקלאסית הגורמת לכך היא תסמונת וולנברג- זהו שבץ באזור המדולה הלטרלית, כאשר כלי הדם הנסתם הוא ה־posterior inferior cerebral artery, או -PICA, היוצא מהעורק הוורטברלי.
פגיעה רדיקולופתית - פגיעה בשורש העצב היוצא מחוט השדרה- מצב כגון פריצת דיסק למשל, או גידול, טראומה או זיהום היוצרים לחץ על השורש עצמו ולפגיעה סנסורית המתאפיינת לפי הדרמטום הספציפי עליו אחראי אותו העצב.
פגיעה ספינאלית - בתוך חוט השדרה עצמו, פגיעה של פלס תחושתי (כמו פלס): מתחת לרמת הפגיעה יהיה חוסר סנסורי מלא או כמעט מלא.
הפלס התחושתי יהיה מגובה הפגיעה עצמה או מקסימום סגמנט אחד או שניים מתחת לאזור הפגיעה.
אוֹפְנוּת הגירוי היא סוג התופעה הפיזיקלית שנקלטת באיבר החישה.
לדוגמה: טמפרטורה, טעם, קול ולחץ.
סוג קולטן החישה המופעל על ידי גירוי כלשהו חשוב בקידוד אופנות הגירוי.
ג'ף הוקינס מזכיר את הדמיון בין שש השכבות של קליפת המוח לבין שש השכבות של עצב הראייה במערכת הראייה.
לקליפת הראייה יש אזורים שנהוג לסמנם V1, V2, V3, V4, V5, MT, IT, וכדומה.
מטרתו של אזור V1, לדוגמה, היא לסמן רק מחלקה אחת של תאים במוח.
מלבד תאים אלה, יכולים להיות תאים נוספים המעורבים בראייה.
הוקינס מתאר סכמה עבור האופנויות המקבילות הנמצאות במערכת החישה.
אצל בני אדם, יהיו תאים שיכולים להיות מתוייגים כשייכים ל-V1, V2, A1, A2 וכולי:
אזור ראייה 1, או V1, מיועד לראייה, המסרים עובדים דרך מערכת הראייה, עד לקליפת הראייה.
אזור השמיעה 1, או A1, מיועד לשמיעה, המסרים עובדים דרך מערכת השמיעה, עד לקליפת השמיעה.
אזור המישוש 1, או S1, מיועד למגע ולתפיסת פרופורציה, המסרים עוברים דרך מערכת המגע, עד לחלקים שונים במוח שביניהם הקורטקס הסומטי-סנסורי והמוח הקטן.
אזור הטעם 1, או G1, מיועד לתפיסת טעם.
אזור הריח 1, או O1, מיועד לתפיסת ריח.
בניגוד לראייה ושמיעה, העצבים בחוש זה מובילים מידע עצבי מימין אל ההמיספרה הימנית ומידע עצבי משמאל אל ההמיספרה השמאלית.
מערכת החישה האנושית כוללת את תת-המערכות הבאות:
בגוף האדם קיימים קולטני החישה הבאים:
מערכות הנעה לצוללות ללא תלות באוויר חיצון או בשם הלועזי A.I.P) Air Independent Propulsion) הוא מונח המקיף את כל הטכנולוגיות המאפשרות לצוללת לנוע מתחת לפני המים, בלי הצורך לעלות על פניהם או להיעזר בשנורקל על מנת להשתמש באוויר לצורך הפעלת מנוע בעירה פנימית שיספק אנרגיה להפעלתן.
המונח אינו כולל בדרך כלל צוללות גרעיניות כי בהן לא קיימת מלכתחילה תלות כלשהי באוויר החיצון לצורך הנעת הצוללת.
צי ארצות הברית משתמש בסימול SSP לסמן צוללות שמותקן בהן AIP, בזמן שצוללות סטנדרטיות דיזל-חשמל מסומנות SS בלבד.
בצוללות שבהן מותקנת מערכת AIP מותקנות גם מערכות ההנעה הרגילות (הנעת דיזל/חשמל), כיוון שתפקיד ה- AIP הוא רק להגדיל את הזמנים והטווחים בהם הצוללת מנותקת מן האוויר החיצון.
בשאר מצבי ההפלגה השימוש הוא במערכות ההנעה הרגילות.
כאשר צוללת נמצאת במצב של צלילה מלאה, דהיינו מנותקת מן האוויר החיצון, האנרגיה האצורה בה נמצאת במצברי חשמל, אשר מספקים את הכוח הדרוש להנעה ולשימושי המערכות השונות שלה.
כמות האנרגיה מגבילה את פעילות הצוללת למשכי זמן קצובים לפי שגרות ההפעלה ומהירות התנועה.
לאחר ניצול האנרגיה הזאת חייבת הצוללת לטעון מחדש את המצברים, פעילות המחייבת להעלות שנורקל ולהפעיל את מנועי הדיזל, או לחלופין- לצאת מצלילה ולעלות על פני המים, ובכל מקרה להיחשף לאפשרויות של התגלות.
מטרת החיפושים אחרי אלטרנטיבות הנעה היא למצוא פתרונות אשר יאפשרו לצוללת להישאר בצלילה מלאה למשכי זמן ארוכים יותר ולהגדיל את טווח הפעולה שלה ללא חשיפה.
מדינות שונות עסקו בפיתוח מערכות הנעה אלטרנטיביות בכיוונים שונים.
בשנת 1867, הצליח נרסיס מונטוריול אי אסטריול (Narcís Monturiol i Estarriol) לפתח גרסה מוקדמת של מערכת הנעה אנאירובית (שאינה משתמשת באוויר).
בשנת 1908, השיק הצי הרוסי את הצוללת Pochtovy, בעלת מנוע בנזין, תוך שימוש באוויר דחוס ופליטת גזי השרפה אל תוך המים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, עסקה חברה גרמנית בשם ולטר (Walter) בפיתוח ותכנון של צוללת שנקראה צוללת ולטר, המונעת בזמן צלילה בעזרת חמצן שהופק ממי חמצן מרוכזים.
ההנעה הייתה באמצעות טורבינת קיטור.
הקיטור נוצר משריפת סולר על ידי החמצן שהופרד ממי החמצן בעזרת אשלגן פרמנגנט ששימש כקטליזטור.
נבנו מספר צוללות מסוג זה.
אחת מהן, U-1407, אשר טובעה על ידי הגרמנים בסוף המלחמה, הוצפה מחדש ושופצה על ידי הצי הבריטי והוכנסה לשימוש בשם HMS Meteorite בצי הבריטי.
בשנות ה-50 המאוחרות, בנו הבריטים שני דגמים משופרים של צוללות המתבססות על הנעה באמצעות מי חמצן, HMS Explorer ו-HMS Excalibur וגם הצי הסובייטי ערך ניסויים בטכנולוגיה הזאת, ובנה צוללת ניסוי אחת.
הרעיון להשתמש במי-חמצן נזנח בגלל הסיכון ליצירת ריאקציה כימית חריפה בין מי החמצן ומתכות שונות, ובגלל העובדה שמי חמצן מרוכזים הם מאוד לא יציבים.
הטכנולוגיה ננטשה סופית כאשר נודע שהאמריקאים הצליחו לבנות כור גרעיני קטן המספיק להנעת צוללות.
השימוש היחיד שנותר בטכנולוגיה הזאת היה במספר סוגי טורפדו בצי הבריטי והסובייטי, שהופסק גם הוא בעקבות האסון בצוללת HMS Sidon.
האסון ב-HMS Sidon וגם בצוללת הרוסית קורסק נבע מתקלות בטורפדו המונעים באמצעות מנועי מי-חמצן.
טכנולוגיה זאת משתמשת במנוע דיזל של הצוללת, אשר פועל בצורה רגילה בהפלגה על פני המים, אבל יכול לפעול בצלילה על ידי אספקת חמצן, שמאוחסן בלחץ במצב נוזלי.
מאחר שהמתכת במנוע עלולה להתאכל על ידי החמצן הנקי, הוא מדולל בדרך כלל בעזרת גזי השרפה הממוחזרים מן המנוע.
בהתנעה הראשונית כאשר עדיין אין גזי שרפה, מדולל החמצן בעזרת גז ארגון.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ערך הצי הגרמני ניסויים במערכת כזאת כאלטרנטיבה למערכת מי החמצן של ולטר, וגם בנה צוללת ננסית דגם XXVIIB בשם "כלב ים" (זה-הונד Seehund).
המנוע שהותקן בה היה מנוע דיזל בעל הספק של 96 כוח סוס, אשר היה בשימוש רחב בצי הגרמני והיה זמין בכמויות גדולות.
החמצן היה מאוחסן בשידרית הצוללת בכמות של 1,250 ליטר ובלחץ של 4 אטמוספירות.
ההערכה הייתה שלצוללת תהיה מהירות תת-מימית של 12 קשרים ימיים וטווח של 70 מיילים ימיים.
במהירות של 7 קשרים ההערכה הייתה שהטווח יגדל ל-150 מיילים.
לאחר המלחמה המשיכו הסובייטים בניסויים מן המקום שאליו הגיעו הגרמנים, והשקיעו מאמצים ותקציבים רבים בפיתוח הטכנולוגיה הזאת, כולל בניית צוללות מדגם Quebec בת 650 טון.
בין השנים 1953 ו-1956 נבנו שלושים צוללות מדגם זה.
בכל צוללת הותקנו שלושה מנועי דיזל, שניים רגילים, ואחד מנוע במחזור סגור המופעל באמצעות חמצן נוזלי.
במערכת ההנעה הסובייטית, שנקראה "מערכת הנעה יחידה", סופק החמצן למנוע באמצעות העברת גזי השרפה דרך מסנן מבוסס סיד, אשר ספח חלק מדו-תחמוצת הפחמן.
הצוללת יכלה לנוע גם בצלילה תוך שימוש במנועי הדיזל הרגילים ואספקת אוויר דרך שנורקל.
לצוללות Quebec היו שלושה מנועים שפעלו על שלושה צירים.
על הציר המרכזי הותקן מנוע מטיפוס 32D בעל 900 כ"ס, ועל שני הצירים האחרים הותקנו מנועים מטיפוס M-50P בעלי 700 כ"ס כל אחד.
בנוסף, הותקן על הציר המרכזי גם מנוע חשמלי ל"זחילה איטית" של הצוללת המיועד למצבים בהם דרוש שקט מרבי, הן להאזנה והן כדי למנוע גילוי.
מכיוון שלא ניתן לאחסן חמצן נוזלי לזמן ממושך, לא יכלו צוללות אלה להתרחק מבסיסן.
זאת הייתה גם מערכת מסוכנת.
לפחות שבע צוללות סבלו מתאונות ופיצוצים בהן, ואחת מהן, M256, אף טבעה כתוצאה מפיצוץ ושרפה.
הן כונו בלעג "מציתי סיגריות".
הצוללת האחרונה מדגם זה הוצאה מהשרות בשנות ה-70 המוקדמות.
הצי הגרמני התקין בצוללת שיצאה מן השרות U-01 מדגם 205 מנוע ניסיוני בעל 3,000 כ"ס.
במערכת זו החום מופק מבעירת אתנול וחמצן.
המדובר ביחידת כוח של טורבינת קיטור קונבנציונלית אשר מונעת בעזרת הקיטור המופק מתהליך של שריפת אתנול וחמצן נוזלי שמאוכסן בלחץ של 60 אטמוספירות.
שרפה זאת שמתבצעת בלחץ מאפשרת לפלוט את גזי השרפה (דו-תחמוצת פחמן) למים בכל עומק ללא צורך בשימוש במדחס.
ההתקנה של מערכת מסוג זה כפי שהיא מתוכננת עבור דגמי אגוסטה (Agosta 90B), וסקורפן (Scorpène) הצרפתי, מאפשרת לפעול בצלילה רציפה במשך 21 ימים ויותר, כתלות במשתנים השונים כמו מהירות הפלגה ועוד.
המספנה השוודית קוקומס (Kockums) שבמאלמה, בנתה שלוש צוללות מדגם גוטלנד (Gotland) עבור הצי השוודי, שבכל אחת מותקן מנוע סטרלינג כמנוע נוסף.
מנוע זה, שצורך חמצן נוזלי וסולר מניע גנרטור בהספק של 75 קילו וואט (75kW) לצורך הנעה או טעינת מצברים.
מערכת זו מאפשרת לצוללת במשקל 1,500 טון שהייה בצלילה למשך 14 יום ברציפות, במהירות של 5 קשרים ימיים.
מספנת קוקומס מספקת מנועי סטרלינג גם לצי הצוללות של יפן.
כל הצוללות החדשות ביפן מצוידות במנועי עזר אלה.
הצוללת הראשונה בדגם החדש, Sōryū, הושקה ב-5 בדצמבר ונמסרה לצי בחודש מרץ 2009.
חברת סימנס מגרמניה פיתחה תא דלק בעל הספק של 30–50 קילווט.
תשע יחידות כאלה מותקנות בצוללת U-31 מתוצרת מספנות HDW שבקיל.
הצוללת היא הראשונה מדגם 212A של הצי הגרמני בעלת הדחק של 1,830 טון.
צוללות נוספות מדגם זה, וצוללות ליצוא נוספות של מספנת HDV, (דגמי mod-209, ודגמי 212 ו-214), מצוידות בשתי יחידות המספקות 120 קילווט כל אחת.
כל תאי הדלק שמותקנים בצוללות מתוצרת גרמניה, הם מטיפוס PEM, ופותחו בחברת סימנס (Siemens).
כורים גרעיניים להנעת צוללות נמצאים בשימוש מאז שנות ה-50 של המאה ה-20. הראשונה שבהן הייתה הצוללת האמריקנית נאוטילוס (USS Nautilus).
נכון לתחילת המאה ה-21, מופעלות צוללות המונעות באמצעות אנרגיה גרעינית על ידי ארצות הברית, בריטניה, צרפת, רוסיה, סין והודו.
פרט להודו, כולן גם חברות קבועות במועצת הביטחון של האו"ם, והן המדינות היחידות שהצהירו כי ברשותן גם נשק גרעיני.
הודו השלימה את בניית הגוף של צוללת גרעינית רק בשנת 2009, ובנייתה אמורה להסתיים תוך מספר שנים.
קיים מידע כי גם בברזיל עוסקים במחקר בנושא הנעה גרעינית לצוללות.
אולם, AIP הוא המונח המקובל בשימוש גם כאשר מדובר רק על שיפור ביצועי הנעה בצוללות קונבנציונליות.
הצעות לשלב כור גרעיני כמנוע עזר, אשר נכלל בקטגוריה של AIP הועלו בעבר.
לדוגמה, הייתה הצעה לשלב כור קטן בהספק של 200 קילווט כמנוע עזר (המונח הנבחר היה "מצבר גרעיני"), כדי לשפר את ביצועי הצוללות הקנדיות בצלילות מתחת לקרח.
דגמי צוללות קונבנציונליות המצוידות ב-AIP
דגמי צוללות בהן הותקנו עד שנת 2010 מערכות AIP:
סין מנוע סטרלינגגרמנידולפין AIP2,400ישראלתאי דלק
מערכות הוא דו-ירחון עיוני המשמש כביטאון צה"ל.
כתב העת מרכז מאמרים מקצועיים בנושאי צבא, ביטחון, מדיניות, וכן היבטים אסטרטגיים של תחומים משיקים כגון כלכלה ותשתיות לאומיות, היסטוריה צבאית (בדגש על היסטוריה צבאית של ארץ ישראל והמזרח התיכון), כמו גם סקירות ספרים בנושאים אלה.
כתב העת מופץ ללא תשלום לקציני צבא קבע מדרגת סרן ומעלה, למפקדים במערך המילואים, לשרים, חברי הכנסת, לארגוני ביטחון אזרחיים וכמו כן למנויים בתשלום.
כתב העת נוסד בשנים 1939–1940 בעריכתם של אלעזר גלילי ואליעזר ליבנה וביוזמת דוד בן-גוריון, בשלושה גליונות שנקראו, משיקולי עקיפת הצנזורה הבריטית, "בימי מערכות", "אשמורות" ו"מחנות", והיו כרכי מאסף למאמרים בנושאי צבא וביטחון.
הגיליון הראשון של כתב העת הסדיר ראה אור באפריל 1940 בהוצאת "מערכות" שהוקמה לשם כך.
ב-1941 פרש ליבנה מ"מערכות" עקב מחלוקת בינו לבין גלילי.
שלושת הגיליונות הראשונים נועדו להעלות את הרמה המקצועית של אנשי היישוב העוסקים בנושא הביטחון ("אנשי השורה"), ו"לעסקני העם הפועלים במערכה המדינית".
עם פרסום הגיליון הסדיר הראשון בשנת 1940, כתב העת החל לשמש גם כשופר הסברה מוסווה של ארגון "ההגנה".
הצביון של כתב העת שונה עם הקמת המדינה וצה"ל, אז נעשה לירחונו של צה"ל.
בשנים הראשונות של כתב העת השתתפו בעריכה לשונית שלו המשוררים אברהם שלונסקי ונתן אלתרמן והסופר מנחם זלמן וולפובסקי.
ב"מערכות", לכל אורך שנותיו, פורסמו מאמרים מאת הוגים מרכזיים בתחום כגון באזיל לידל הארט וג'ון פרדריק צ'ארלס פולר, מפקדים בכירים בצבאות שונים (בעיקר צבא בריטניה וצבא ארצות הברית) ואנשי צבא, אקדמיה ומדינאות ישראלים.
כבר במהלך מלחמת העצמאות פרסם "מערכות" מאמרים על קרבותיה, והוא המשיך בכך בשנים שלאחר מכן.
גם מלחמות ישראל הבאות נותחו במאמרים ב"מערכות".
באופן חריג פסל הרמטכ"ל דן שומרון מאמר של אלוף משה בר-כוכבא שבו מתח ביקורת על אופן פעולת צה"ל באינתיפאדה הראשונה.
מאז שפורקה הוצאת "מערכות" בשנות ה-90 של המאה ה-20, כתב העת יוצא לאור על ידי משרד הביטחון – ההוצאה לאור וצה"ל.
ביולי 1950 יצא לאור גיליון מיוחד (62–63) לרגל עשור להופעת כתב העת, תחת השם "בשבילי מחשבה צבאית", שהורכב בין היתר ממאמרים המנתחים את מלחמת העצמאות ואת הקמת צה"ל.
הגיליון הכפול (185–186) שיצא באוגוסט 1967 מביא את תיעוד קרבות מלחמת ששת הימים במאמרים פרי עטם של יצחק רבין, ישעיהו גביש, עוזי נרקיס ודוד אלעזר ונפתח במכתב הוקרה מאת לוי אשכול.
גיליון ספטמבר 1974, מספר 240, היה גיליון מיוחד לרגל שנה לפרוץ מלחמת יום כיפור.
הגיליון מנסה לשרטט כרוניקה של הלוחמה, מתוך הכרה בעובדה שעדיין באותה עת, רב הנסתר על הגלוי ומתבסס על דברי מפקדים ולוחמים.
ב-1978 יצא לאור גיליון מיוחד, בעריכתו של סא"ל דני אשר, לציון 30 שנה למלחמת העצמאות ובו קובץ מסמכים מבוארים אודות "תש"ח".
ב-1979 יצא גיליון מיוחד, מערכות 270–271, לציון 40 שנה ל"מערכות" ובו קובץ מאמרים של קצינים בכירים וקציני חיל ראשיים המתאר את ההתפתחות הצפויה בתחום המקצועות הצבאיים השונים.
באוקטובר 2009 יצא קובץ 70 שנה למערכות (מספרי גיליון 427–428), המאגד כמה מהמאמרים החשובים בהגות הצבאית הישראלית ודברי מפקדי צה"ל לדורותיהם שהתפרסמו מעל דפי "מערכות".
מערכה היא סדרת קרבות או מבצעים צבאיים הקשורים זה בזה באמצעות תוכנית אסטרטגית אחת, או לשם השגת מטרה אסטרטגית אחת ומתואמים בזמן ובמרחב.
המערכה מהווה חלק מובחן במלחמה, מנצלת הישגים קודמים, או באה על מנת לתקן תוצאות עבר ומכשירה את הקרקע לשלב הבא בלחימה.
דרג הפיקוד ופריסה על המערכה בזמן ובמרחב נקרא דרג מערכתי או דרג אופרטיבי (דרג הפיקוד על הקרב הוא הדרג הטקטי ועל המלחמה – דרג אסטרטגי).
בעיני רוב החוקרים, למשל, נחשבת מלחמת לבנון השנייה למערכה, כיוון שהתנהלה בחזית אחת, יעדיה היו מוגבלים ורוב הכוחות המתמרנים שפעלו בה היו כפופים אורגנית לפיקוד הצפון (כלומר פיקוד מרחבי יחיד שהוא דרג אופרטיבי).
מערכה (בלועזית: אַקט) בתיאטרון היא פרק ממחזה.
מספר המערכות בהצגה יכול לנוע בין 1–5 ויותר, תלוי במבנה בו בחר המחזאי לתאר את הסיפור.
משך זמן המערכה נע לרוב בין 30–90 דקות, אך עשוי להמשך גם זמן קצר יותר של כ-10 דקות.
מערכות מתקיימות גם בתחומי בידור נוספים כדוגמת אופרה, טלוויזיה, קולנוע, קברט, ומופעים מגוונים ומוזיקליים שונים.
התיאטרון הרומי היה הראשון לחלק את ההצגות למספר מערכות המופרדות ביניהן במרווחים.
ניתן לחלק מערכות גם לסצנות, כאשר בתיאטרון קלסי כל התארגנות מחדש של כניסות ויציאות של שחקנים מהבמה היא סצנה, אולם בתיאטרון המודרני ההגדרה פחות מובחנת באופן זה.
במחזות מודרניים, פעמים רבות, יש רק רמה מבנית אחת, אשר יכולה להיות לפי מערכות או סצנות בהתאם להחלטתו של המחזאי.
חלק מהמחזאים מוותרים על החלוקה לפרקים שונים.
סצנות רצופות בדרך כלל מופרדות אחת מהשנייה בזמן או במקום, אבל החלוקה בין מערכות קשורה למבנה הדרמטי הכולל של יצירה.
לעיתים קרובות סיומה של מערכה מגיע יחד עם פעולה או החלטה חשובה שמקבלת על עצמה אחת או יותר מהדמויות במחזה, לרוב מדובר בהחלטה בעלת חשיבות שיש לה השפעה עמוקה על הסיפור.
אופרטות רבות ומרבית מחזות הזמר מחולקים לשתי מערכות, כך שבפועל ההפסקה נתפסת כנקודת החלוקה ביניהן.
במחזה בן שלוש מערכות, לכל מערכה יש אלמנט וחוויית קורא וצופה אחרת.
במבנה הנפוץ ביותר, המערכה הראשונה מציגה את הנושאים, תחילה במצג שלאחריו נכנס הגיבור הראשי, ומוצגת הנחת היסוד הדרמטית ותיאור המצב ובין אמצע לסוף המערכה הראשונה מתרחש תיאור האירוע שמניע את העלילה.
המערכה השנייה אפלה יותר ובה הדמות הראשית נתקלת במכשול המונע ממנה מלהשיג את הצרכים הדרמטיים שלה, ולרוב מופיע האנטגוניסט המרחיק אותה מהשגת מטרותיה.
במערכה השלישית מתקיימת ההכרעה והגיבור הפרוטגוניסט מנצח וחוזר שיווי המשקל לסיפור.
עד המאה ה-18, מרבית המחזות חולקו לחמש מערכות.
תבנית זו ידועה כ"מחזה בחמש מערכות", ונותחה על ידי גוסטב פרייטג.
חמש המערכות מהוות פונקציות ספציפיות במבנה הכללי של המחזה, אבל בביצועם בהצגה אין, בהכרח, כל הפרדה ברורה ביניהן.
פרייטג מחשיב את העלילה כמבנה נרטיבי שמחלק את הסיפור לחמישה חלקים, כמו מערכות של מחזה.
חלקים אלו הם המצג של המצב, פעולה מתגברת באמצעות קונפליקט מרכזי, נקודת שיא (או נקודת מפנה), פעולה שוככת בה הקצוות הפתוחים בעלילה נסגרים ופתרון.
מבנה דומה של חמש מערכות קיים גם בתיאטרון הנו המסורתי ביפן.
חברת מערכות המידע הלווייניות על שם מיכאיל רשטניוב היא חברה מובילה לפיתוח לוויינים ברוסיה, האחראית לפיתוח לוויני תקשורת, ניווט וגאודזיה.
שני שלישים מכלל הלוויינים הרוסיים הנמצאים בחלל הם מתוצרת החברה.
זוהי יצרנית הלוויינים הגדולה ברוסיה והקבלנית הראשית בתוכנית GLONASS.
החברה מייצרת, בין היתר, את סדרת לווייני התקשורת אקספרס (Ekspress).
החברה נמצאת בז'לזנוגורסק במחוז קרסנויארסק והיא מעסיקה כ־8,500 עובדים.
החברה הוקמה ב־4 ביוני 1959, על פי צו הוועדה הלאומית לטכנולוגיה צבאית, כסניף מס' 2 של המשרד לתכנון ניסויי מספר 1. חלק ממפעלי המשרד שוכנו בעיר קרסנויארסק־26 (כיום ז'לזנוגורסק).
בראש הסניף עמד האקדמאי מיכאיל רשטניוב שעסק בפיתוח לווייני חלל.
החל משנת 1961 נודע הסניף כמשרד לתכנון ניסויי מספר 10 (ОКБ-10).
בנובמבר 1962 פיתחה החברה לוויינים קטנים בסיוע משרד התכנון מספר 586 של מיכאיל יאנגל והחל מ־1964 החלה בפיתוח משגרי "קוסמוס" ופיתוח לוויינים באותו שם.
החברה התפתחה מאז והפכה לאחת מהחברות העיקריות בתעשיית החלל הרוסית.
בשנות ה־90 החברה הופרטה, ובמרץ 2008 היא שינתה את שמה ל"חברת מערכות החלל הלווייניות" כאשר 25% ממניותיה הם בבעלות ישירה של ממשלת רוסיה והיתר נמצא בבעלות חברות ממשלתיות שונות.
לוויני התקשורת רדוגה, אקרן, גוריזונט, אקספרס (Ekspress)
מערך ספריות הטכניון מורכב מהספרייה המרכזית ע"ש אלישר ומספריות מחקר הממוקמת בבנייני הפקולטות בטכניון.
זוהי מערכת ריכוזית מבוזרת שבה הספרייה המרכזית מהווה את הגוף המוסמך לקביעת מדיניות, נהלים ותהליכי עבודה בתחומים שונים לכלל הספריות בטכניון.
לספרייה המרכזית תפקיד דואלי: לספק תשתית לפעילות המקצועית עבור כלל ספריות הטכניון, לרבות מערכות המחשוב וכלל השירותים הטכניים המקצועיים, ולספק שירותי קהל מגוונים למשתמשיה השונים.
תפקידה של כל ספריית מחקר הוא להתמקד בצורכי המידע של הסטודנטים וחברי הסגל בפקולטה אותה היא משרתת.
על פי תקנון הספרייה מערך הספריות בטכניון פועל כגוף אחד והוא מכונה "הספרייה".
בהתאם למגמות כלל עולמיות ספריות הטכניון מוסבות למרכזי מידע ולמידה.
חלק מספריות הטכניון כוללות אוספים ייחודיים בישראל.
בשנת 1924, עם תחילת הלימודים בטכניון, הוקמה ספרייה בבניין הטכניון ההיסטורי בשכונת הדר הכרמל.
טרם פתיחת הספרייה נתרמו ונקנו אוספיה הראשונים בגרמניה הודות למרדכי הקר, ממקימי הטכניון ומנהלו השני.
גם בשנותיה הראשונות נתרמו אוספים רבים, חלקם באמצעות אגודות ציוניות באירופה.
בשנת 1932 היה גידול משמעותי באוספי הספרייה עם רכישות ותרומות של ספרים בתחום הארכיטקטורה.
בשנות ה-30 המשיכה הספרייה לקבל תרומות רבות, בעיקר בתחומי הארכיטקטורה והכימיה, אך גם בהנדסה, מדעים מדויקים וחקלאות.
בסוף עשור זה תרם חיים ויצמן, עת פועלו כמדען, אוספים בתחום הכימיה והביוכימיה.
לכבוד תרומתו זו נקרא חדר קריאה בספרייה על שם אימו רחל לאה ויצמן.
בשנות ה-40 התקבלו ונרכשו עוד אוספים בתחומי הטכנולוגיה, גאודזיה, כימיה תעשייתית, תרמודינמיקה, ארכיטקטורה, כימיה, מכונאות, פיזיקה, ומדעים מדויקים נוספים.
בסוף 1944 מסרה אלמנתו של נתן גרינשטיין את ספרייתו במדע הכימיה לספריית הטכניון.
בשנת תש"ז נוספו לספרייה כ-3500 כרכים והיא הגיעה למעל 20,000 כרכים.
כ-60% מהקוראים היו סטודנטים ומרצים בטכניון והשאר היו קוראים מן החוץ.
לאחר הקמת מדינת ישראל קיבלה הספרייה מתנות ממדינות שונות.
בשנת 1951 קיבלה הספרייה מתנה של כ-200 ספרים מממשלת צרפת ובשנת 1952 קיבלה תרומת ספרים מהאו"ם.
בתחילת 1953 היא החליפה ספרים עם ספריית הקונגרס.
הספרים סודרו לפי תחומי דעת בחדרי קריאה שונים בבניין ההיסטורי וכך החלו להיווצר ספריות משנה בהתאם לתחומי הלימוד והמחקר של הפקולטות.
מאז הספרייה קרויה על שמו והיא משמשת כספרייה המרכזית של הטכניון.
התרומה לבנייה נתקבלה כבר בשנת 1948.
עם מעבר הפקולטות לקמפוס החדש הוקמו ספריות מחקר בפקולטות.
הדבר התבקש עקב המרחקים בין בנייני הפקולטות החדשים לבין הספרייה המרכזית, הטופוגרפיה ההררית של הקמפוס והרצון להמשיך לפתח אוספים בתחומי הלימוד והמחקר כך שיהיו נגישים לחוקרים ולחברי הסגל בכל פקולטה.
תוכנת אלף של חברת אקס ליבריס נרכשה בשנת 1984 לאחר שהספרייה רכשה מחשבים חדשים בעזרת המועצה להשכלה גבוהה.
התוכנה נועדה למחשב את תהליכי הספרייה השונים באמצעות מודולים ייעודיים עבור כל אחת מהפונקציות שהספרייה ממלאת.
בגלל המבנה המורכב של מערך ספריות הטכניון התוכנה עברה התאמות רבות ונקבעו תהליכי עבודה חדשים בהתאם.
בעקבות הטמעת התוכנה חלה התייעלות משמעותית בעבודת הספרייה על כל שלוחותיה.
עד שנת 1989 נעשה שימוש בקטלוג כרטיסיות בכל אחת מהספריות, אך בשנה זו הוא הופסק ומערכת השאלה ממוחשבת, המבוססת על קובץ קוראים של כלל קהיליית הטכניון, כבר פעלה בכל הספריות.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הספרייה הנגישה מאגרי מידע בתקליטורים שאוחסנו בשרת מקומי, שנוהל ברשת "נובל".
עד אז חיפוש מידע ביבליוגרפי התאפשר במקורות מודפסים או במאגר המידע "דיאלוג", שהיה נגיש לעובדי הספרייה בהתקשרות מקוונת לפני עידן האינטרנט.
לקראת אמצע שנות ה-90, עם תחילת השימוש במחשבים ובאינטרנט בספריות, הספרייה הקימה אתר שאפשר גישה למאגרים ממוחשבים ולכתבי עת אלקטרוניים.
במחצית השנייה של שנות ה-90 ספריות המחקר בפקולטות הקימו אתרים משלהן, שקושרו למערכות המרכזיות באתר הספרייה המרכזית: קטלוג הספרייה ומאגר כתבי העת ומאגרי המידע.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הספרייה החלה להנגיש ארכיבים שלמים של כתבי עת אלקטרוניים ושל ספרים אלקטרוניים, הכוללים פרסומים מאז ראשיתם, מבתי הוצאה גדולים, כמו אלסוויר, שפרינגר ואחרים, ומפתחת ספרייה דיגיטלית משמעותית, המתמחה בעיקר בתחומי המדעים, הטכנולוגיה וההנדסה.
בעשור השני של המאה ה-21 ספריות הטכניון עוברות שינוי תפיסתי ופיזי בהתאם למגמות עולמיות חדשות ומוסבות מספריות מסורתיות למרכזי מידע ולמידה.
הספריות מפנות שטח רב שמשמש לכונניות מדפי ספרים לטובת אזורי לימוד מגוונים.
לשם כך מתבצעת הערכת האוספים מחדש, בהתאם לנוהל הערכת אוספים המבוסס על קריטריונים שנקבעו לדילול ושימור.
חומרים הנמצאים בשימוש שוטף נשארים בספריות הפקולטות ואילו חומרים שאינם בשימוש אך נמצאו ראויים לשימור, מטעמים היסטוריים ומחקריים, מועברים לגניזה בארכיון הספרייה המרכזית לשימור ארוך טווח.
ניתן להזמינם דרך פורטל הספריות או דרך האפליקציה בטלפון החכם ולקבלם בהשאלה.
שירותי ספריות המחקר בפקולטות מתמקדים בתחומי המחקר והלימוד של כל פקולטה עבור הסטודנטים ואנשי הסגל של הפקולטה.
השירותים כוללים שירותי מידענות, הערכת המידע, פיתוח האוסף, תמיכה בלמידה מרחוק, כלים לציטוט מידע, שימוש במאגרי מידע וזכויות יוצרים.
בספריות מתבצעים פרויקטים שונים כולל פרויקט דיגיטציה.
בשנת 2015 הושק פורטל אינטרנט חדש עבור מערך הספריות שמטרתו לאחד את כל אתרי הספריות תחת פלטפורמה אחת, בעלת חזות אחידה ובהתאם למיתוג הטכניון.
פורטל הספריות, מבוסס פלטפורמת SharePoint, כולל ממשקי חיפוש למקורות מידע, ביניהן OPAC, כלי הגילוי VuFind, וכלי הגילוי EDS לחיפוש במאגרי המידע שהספרייה רוכשת, שירותי הספריות, חיפוש מידע וקישורים למשאבי הספריות.
בדצמבר 2017 הוחלפה תוכנת אלף במערכת עלמא של חברת אקס ליבריס, לאחר כמעט שנה של הכנות להסבה.
לאחר ההסבה הופסק השימוש בכלי הגילוי VuFind וב-OPAC.
השימוש מאז מתמקד בכלי הגילוי Primo VE של חברת אקס ליבריס לספרים, כתבי-עת ומאגרי מידע בעוד שמערכת EDS משמשת לחיפוש מאמרים.
הספרייה המרכזית מהווה את הסמכות המקצועית הקובעת מדיניות, נהלים והנחיות עבודה לכלל הספריות בטכניון והיא מספקת תשתית לפעילות המקצועית עבורן.
החל מעשור השני של המאה ה-21, נקלטים בה אוספי ספריות הפקולטות ששטחיהן מוסבים למתחמי למידה, בקומת המסד של הבניין, המשמשת כארכיון ספרים מרכזי עבור כלל הספריות.
בספרייה המרכזית חמישה תחומי פעילות.
תחום שירותי קהל אחראי על כל השירותים הניתנים לקהל המשתמשים בספריות הטכניון.
הוא כולל את שירותי ההשאלה וההשאלה הבינספרייתית, ההדרכה, אספקת המידע, הערכת האוספים, הארכיון ההיסטורי של הטכניון, ארגון כנסים וימי עיון, והטמעת מאגרי מידע וכלים לניהול מידע עבור קהיליית הטכניון.
תחום מערכות המידע אחראי על התשתית הטכנולוגית, פיתוח טכנולוגי ואבטחת מידע לכלל הספריות.
בתחום זה מתוחזקות התוכנות וכלי הגילוי של הספרייה, פורטל הספרייה וממשקי חיפוש שונים.
תחום פיתוח אסטרטגי עוסק בתמיכה במחקר ובייעוץ משפטי.
תחום איכות ותכנון עוסק בבינה עסקית ובינה מלאכותית, רכש ספרות, התקשרויות עם ספקי תוכן ומידע, ניהול תקציבים והנהלת חשבונות.
תחום תפעול ולוגיסטיקה אחראי על העובדים וכח אדם בספרייה המרכזית ועל תחזוקת בניין הספרייה המרכזית.
בתחום זה פועלת גם מחלקת המטא-דאטה, שמרכזת בקרה ביבליוגרפית ובקרת זהויות ושמתחזקת את מאגר המידע הביבליוגרפי של הטכניון.
ספריית הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל – הספרייה היחידה בארץ המספקת מידע על הנדסת אווירונאוטיקה וחלל, בה נמצאים פרסומי ה.
ספריית הפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית – הספרייה קלטה אוספים של ספריות שנסגרו ביחידות הבאות: המכון הלאומי לחקר הבנייה, המכון לחקר התחבורה, המכון לחקר המים, וכן מפקולטות שהתמזגו עם הפקולטה: הפקולטה להנדסת דרכים וקרקע, הפקולטה להנדסה חקלאית והפקולטה להנדסת מחצבים.
הספרייה של הפקולטה להנדסה חקלאית נפתחה בשנת 1953 הודות לתרומה לזכרו של נחום פלדמן.