tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אייקן היה נשוי שלוש פעמים: לג'סי מקדונלד (1912–1929); לקלריסה לורנץ (1930–1937), שכתבה על נישואיהם את הספר "לורליי שתיים: חיי עם קונרד אייקן", ולציירת מרי הובר (1937–1973).
מאשתו הראשונה נולדו לו שלושה ילדים: ג'ון אייקן ב-1913, ג'יין אייקן הודג' ב-1917, וג'ואן אייקן ב-1924; כולם הפכו לסופרים.
ב-1936 הכיר אייקן את אשתו השלישית, מרי, בבוסטון.
בשנה שלאחר מכן התגרש מקלריסה, אשתו השנייה, והתחתן עם מרי.
בני הזוג עברו לריי, איסט סאסקס.
ב-1940 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התיישבו בברוסטר, קייפ קוד במסצ'וסטס, שם הפעילו מאוחר יותר תוכנית קיץ לסופרים וציירים שנקראה על שם בית החווה העתיק שלהם, "ארבעים ואחת דלתות".
בני הזוג אייקן התגוררו בעיקר בבית החווה שלהם בברוסטר, ואת תקופות החורף העבירו בסוואנה, בבית סמוך לבית ילדותו המוקדמת של אייקן.
אייקן מת ב-17 באוגוסט 1973, בגיל 84, ונקבר בבית הקברות בונאוונצ'ר בסוואנה, ג'ורג'יה, על גדות נהר וילמינגטון .
אלמנתו, מרי, נקברה לצידו לאחר מותה ב-1992. לפי האגדה המקומית, אייקן ביקש שהמצבה שלו תעוצב בצורת ספסל כהזמנה למבקרים לעצור וליהנות ממרטיני ליד קברו.
על הספסל כתוב "תן את אהבתי לעולם" ו"מלח בקוסמוס – יעד לא ידוע".
תחילת דרכו של אייקן התאפיינה בדחיית זרמים פואטיים מרכזיים ובהעדפה לבחון את המורכבות של הנפש האנושית בשיריו, מה שהבדיל אותו ממשוררים בני תקופתו.
אייקן הושפע עמוקות משירתו של וולט ויטמן.
בהשראת ויטמן, אימץ מבנים פחות פורמליים, תנועה חופשית יותר בשורות השיר, חריזה גמישה, ורצף בלתי ליניארי.
ויטמן, שנודע במוזיקליות של לשונו, השפיע על אייקן ליצור שורות פיוטיות וזורמות, בעלות הרמוניה פנימית, שימוש חוזר במקצבים, ודגש על צליליות.
זרימה שירית עשירה זו הזכירה לעיתים יצירה מוזיקלית, כעין סימפוניה.
שירתו של ויטמן גם פתחה דלת לביטוי אישי אותנטי ולעיסוק בעומק פסיכולוגי.
אייקן המשיך בקו זה וחקר את נפש האדם, החלום והתודעה.
שירתו צוללת לתהומות הנפש והחוויה האנושית, בניסיון להבין ולהביע את המורכבות הפסיכולוגית של האדם.
רבים משיריו רוויים בדימויים חלומיים, סמלים אוניברסליים ותכנים הנושקים לתת־מודע ולגבול שבין מציאות לדמיון.
אייקן התעניין מאוד בפסיכואנליזה, והעיד שכתביו הושפעו ממחקריהם של זיגמונד פרויד, קרל ג'יונג, אוטו רנק, שנדור פרנצי, אלפרד אדלר, ופסיכולוגי עומק אחרים.
אייקן ראה את החיפוש אחר זהות עצמית ואת היחסים בין הפרט לחברה כנושאים מרכזיים בשירתו.
לדבריו, האדם המודרני מצוי במאבק מתמיד להבין את עצמו ולהגדיר את מקומו בעולם משתנה.
הוא שאף להבין כיצד יכול האדם להישאר נאמן לעצמו ובד בבד לחוש שייכות לחברה, תוך מודעות לבדידות ולצורך בקשר עם אחרים.
באחת מיצירותיו הוא מתאר את הדיאלוג בין הפנימי והחיצוני: הוא טוען שעל האדם לערוך חיפוש כפול – להסתכל פנימה לתוך עצמו אך גם החוצה, לעבר החברה והעולם.
אין פתרון פשוט למתח הזה; הזהות היא תהליך מתמשך של התבוננות, זיכרון, סתירות פנימיות והתמודדות עם כאוס וחוסר וודאות.
אייקן משתמש בדימויים של חורף, ריק ושלג לא רק כדי לתאר את הנפש הבודדת אלא גם כדי להראות שהחוויות האנושיות הפרטיות קשורות תמיד למציאות הרחבה שמסביב.
בהשפעת ביוגרפיית חייו הטראגית, אייקן כתב רבות על אובדן וחיפוש משמעות.
אלה באים לידי ביטוי באווירה מלנכולית, ובעיסוק בתימות של אבל, חורבן, טראומה, זיכרון והתעלות רוחנית מתוכם.
נכונותו לחרוג ממוסכמות השירה של תקופתו ולהגדיר מחדש את חוויית השירה האמריקאית תוך עיצוב סגנון ייחודי, הפכה אותו לדמות מרכזית במודרניזם האמריקאי.
קוֹנְרַאד צֶלְטִיס , המכונה פְּרוֹטוּצְיוּס, היה מלומד הומניסט ומשורר גרמני של תקופת , יליד פרנקוניה (כיום חלק מבוואריה).
נחשב בעיני רבים לגדול ההומניסטים הגרמנים, ולפיכך כונה "הארכי-הומניסט" (Erzhumanist).
הוא זוכה לשבחים גם כ"גדול הגאונים הליריים ובוודאי המארגן והפופולריזטור הגדול ביותר של ההומניזם הגרמני".
נולד ב, ליד שוויינפורט (כיום ), בשמו המקורי קונראד ביקל או פיקל.
הוא עזב את ביתו כדי להימנע מלעסוק במשלח ידו של אביו, שהיה יינן, והמשיך את לימודיו באוניברסיטת קלן (1477–1479; תואר ראשון, 1479) ובאוניברסיטת היידלברג (תואר שני, 1485).
בעת שהותו בהיידלברג, הוא זכה לחסותם ולהדרכתם של ואגריקולה.
כמקובל באותם ימים בקרב הומניסטים, הוא ליטן את שמו פיקל (שמשמעו "מכוש") והפך אותו לקונראדוס צלטיס.
במשך תקופה מסוימת הוא נשא הרצאות הומניסטיות במהלך מסעותיו לארפורט, רוסטוק ולייפציג.
יצירתו הראשונה נקראה "Ars versificandi et carminum" (אמנות כתיבת החרוזים והשירים, 1486).
בהמשך יצא למסעות הרצאות ברומא, פירנצה, בולוניה וונציה.
הנסיך הבוחר פרידריך מסקסוניה פנה אל הקיסר פרידריך השלישי, אשר מינה את קונראד צלטיס ל (Poeta Laureatus) עם שובו.
בכינוס טקסי קיסרי גדול זה בנירנברג, הוענק לקונראד צלטיס באותו מעמד גם תואר דוקטור.
קונראד צלטיס יצא שוב למסע הרצאות ברחבי הקיסרות.
בשנים 1489–1491, הוא שהה בקרקוב, שם למד מתמטיקה, אסטרונומיה ומדעי הטבע ב (שאליה נרשם ב-1489), והתיידד עם הומניסטים רבים אחרים כמו ו.
הוא גם ייסד אגודה מדעית, שהתבססה על .
הסניף המקומי של האגודה נקרא "" ("האגודה הספרותית על נהר הוויסלה").
בשנת 1490 הוא עבר שוב דרך ברסלאו לפראג, בירת ממלכת בוהמיה.
הרטמן שדל השתמש בתיאוריו של צלטיס על ברסלאו ב"כרוניקת נירנברג".
בהונגריה, הקים צלטיס את "Sodalitas Litterarum Hungaria" ("האגודה הספרותית ההונגרית"), שמאוחר יותר הפכה ל"Sodalitas Litterarum Danubiana" ובסיסה היה בווינה.
הוא עצר ברגנסבורג, פסאו ונירנברג (וככל הנראה גם במיינץ).
בהיידלברג הוא ייסד את "Sodalitas Litterarum Rhenana" ("האגודה הספרותית של חבל הריין").
מאוחר יותר נסע לליבק ולאינגולשטאדט.
באינגולשטאדט, בשנת 1492, נשא את נאומו המפורסם בפני הסטודנטים, ובו קרא לגרמנים להתחרות באיטלקים בלמדנות ובספרות.
נאום זה הפך מאוחר יותר לפופולרי ביותר בסנטימנט הלאומני הגרמני של המאה השש-עשרה.
בשנת 1494, גילה צלטיס מחדש את יצירותיה של רוזוויתה, שנכתבו בלטינית, במנזר סנט אמרם ברגנסבורג.
חברו הכיר לו את אם המנזר .
הוא כתב לה בלטינית וכינה אותה "רוזוויתה החדשה".
בעת שהמגפה השתוללה באינגולשטאדט, צלטיס לימד בהיידלברג.
בשלב זה הוא כבר היה פרופסור.
בשנת 1497 נקרא צלטיס לווינה על ידי הקיסר מקסימיליאן הראשון, שהעניק לו כתב זכויות קיסרי (Privilegium), הראשון מסוגו, כמורה לאמנות השירה והשיחה.
שם הרצה על יצירותיהם של סופרים קלאסיים ובשנת 1502 ייסד את ה"קולגיום פואטרום" (Collegium Poetarum), מכללה למשוררים.
הזמנתו לווינה הושפעה רבות מחברו ועמיתו המלומד .
קונראד צלטיס נפטר בווינה שנים ספורות לאחר מכן.
לדברי ריצ'רד אונגר, קונראד צלטיס גנב ספרים בקנה מידה גדול, שהסתובב בארמונות בישופים ובספריות מנזרים וגנב ספרים עבור הקיסר ועבור עצמו.
הוא הצדיק את מעשיו במניעים פטריוטיים, בטענה שרצה רק להגן על המורשת הגרמנית מ"מזג אוויר מזיק, אבק, עובש...
אמילי אבו כותבת כי צלטיס, והקיסר שלהם גילו עניין מיוחד במורשת תרבותית שיכלה לספק קשר בין האימפריה הרומית הגרמנית שלהם לבין האימפריה הרומית העתיקה.
במקרה של מפת פויטינגר (המוזכרת להלן), צלטיס ופויטינגר דאגו למחוק כל תיעוד של המקום שבו מצא אותה צלטיס, וכן רמזים לשלוש המאות הראשונות של המפה.
לכתביו של קונראד צלטיס היו השפעות ארוכות טווח, במיוחד בתחומי השפות הקלאסיות וההיסטוריה.
הוא הכניס שיטות שיטתיות להוראת הלטינית וקידם את לימודי הלימודים הקלאסיים.
הוא היה גם הראשון שלימד את תולדות העולם כמכלול.
קונראד צלטיס היה ההומניסט הראשון בעת החדשה המוקדמת שהציג את המונח "טופוגרפיה" כהערכה ביקורתית של הדיכוטומיה התלמאית בין קוסמוגרפיה לכורוגרפיה, שהפכה בלתי מספקת כדי לשקף את קווי המתאר המשתנים במהירות של אירופה.
הוא היה הסופר הקרטוגרפי הבולט ביותר בארצות גרמניה.
בשנת 1493, הוא גילה את כתביה של רוזוויתה מגנדרסהיים במנזר סנט אמרם.
לאחר מכן הוא גנב את כתב היד והדפיס אותו בהפצה המונית ברחבי הקיסרות בשנת 1501. כמו כן בשנת 1501, הוא קיבל כתב זכויות מה להדפסת המהדורה שלה למחזות שלה.
זו הייתה אחת הזכויות המתועדות המוקדמות ביותר בנוגע לזכויות יוצרים שהוענקו על ידי הממשל הקיסרי.
קונראד צלטיס גילה גם מפה המציגה את דרכי האימפריה הרומית, מפת פויטינגר.
קונראד צלטיס היה הומניסט בעל חשיבה חופשית יותר וייחס ערך גבוה יותר לאידיאל הפגאני העתיק, מאשר לאידיאל הנוצרי.
חברו ניהל עמו דיונים גלויים בנושא זה.
כבר ב"אודה לאפולו" (1486), הוא החל לעצב את עצמו ככוהן של אפולו.
ה"פויבוס" (תוארו של אפולו) הארצי החשוב ביותר עבורו היה מקסימיליאן, שהיחסים הסימביוטיים שלו עם המלומד (ועל כן תהילתם הכפולה) השתקפו לעיתים קרובות ביצירותיו הספרותיות של צלטיס.
גימנסיית צלטיס בשוויינפורט נקראה על שמו של קונראד צלטיס.
קומרד אדנאואר הוא המטוס ממשלתי הגרמני המשמש את הממשלה לנסיעות רשמיות ולמשימות דיפלומטיות.
שמו ניתן לו על שם המדינאי הגרמני קונראד אדנאואר.
כמו שאר מטוסי הממשלה הגרמנית, הוא מופעל בידי כנף המשימות האוויריות המיוחדות של לופטוואפה, הפועלת מנמלי התעופה קלן–בון וברלין ברנדנבורג.
לאורך השנים נשאו שלושה מטוסים שונים את השם "קונראד אדנאואר": איירבוס A310, איירבוס A340 ואיירבוס A350.
שני מטוסי האיירבוס A340-300, שנרכשו בעבר מחברת לופטהאנזה, הוכנסו לשירות בחיל האוויר הגרמני לאחר שדרוג טכני מקיף ושיפוץ הקבינה, שנמסרו במרץ ובאוגוסט 2011. המטוסים משמשים כסמלי הייצוג האוויריים של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה וכספינת הדגל של טייסת המשימות המיוחדות של משרד ההגנה, ופועלים ברחבי העולם במשימות ממשלתיות ודיפלומטיות.
למטוסים טווח טיסה של כ־15,200 ק"מ, המאפשר הגעה ישירה כמעט לכל יעד מרכזי בעולם.
הקבינה כוללת אזור ישיבות ודיונים, מתחם פרטי למנוחה, וחלק אחורי המיועד למשלחות, ובו 24 מושבי עסקים ו־92 מושבי מחלקת תיירים.
קיבולת הנוסעים הכוללת עומדת על 143 מושבים.
ב־2021 הגיע למתקני חברת Lufthansa Technik בהמבורג מטוס האיירבוס A350-900 שיועד לשמש כאחד ממטוסי הממשל של גרמניה, ונשא את הרישום הטקטי 10+01. המטוס, שנמסר "מהמפעל", עבר מאז תהליך הסבה מקיף במרכז המומחיות למטוסי ממשל ו־VIP של החברה.
במסגרת ההסבה הותקנה בו לראשונה קבינה ממשלתית מלאה, בניגוד לקבינה הזמנית שהותקנה במטוס 10+03 "קורט שומאכר" — מטוס ה־A350 הראשון בעולם שיועד לשימושי ממשל.
הקבינה החדשה כללה חלוקה מבנית בין אזורים תפקודיים שונים, בדומה למטוסי ה־A340 ששירתו את הממשלה הגרמנית בעבר.
יתרת שטח המטוס הותאם לאירוח משלחות, עם מושבים מרווחים, מספר מוגדל של מתקני שירות ומטבח מאובזר.
במהלך ההסבה עודכן גם המראה החיצוני של המטוס: הכיתוב החיצוני עבר לשימוש בגופן "Bundes Sans", וקצות הכנפיים נצבעו במלואן בצבעי הדגל הגרמני — שחור, אדום וזהב.
ב־2023 נערך טקס רשמי שבו נמסר המטוס לכוחות המזוינים של גרמניה, במעמד זימטה מילר (SPD), סגנית שר ההגנה לענייני פרלמנט, שחנכה את המטוס בשם "קונראד אדנאואר" — כשמו של הקנצלר הראשון של גרמניה.
לטקס הגיע גם נכדו של אדנאואר, הנושא את אותו השם.
לאחר המסירה הועבר המטוס לבסיס קלן לשילובו בשירות כנף המשימות האוויריות המיוחדות.
במקביל, המשיך תהליך ההסבה של המטוס השלישי בצי, 10+02 "תאודור הויס", בעוד המטוס 10+03 עתיד לחזור למתקני החברה לצורך החלפת הקבינה הזמנית בקבינה ממשלתית מלאה.
קונרד היידן (7 באוגוסט 1901 - 18 ביוני 1966) היה עיתונאי וסופר גרמני.
הוא חיבר את אחת הביוגרפיות המוקדמות על היטלר.
קונרד היידן נולד במינכן בשנת 1901. בימי רפובליקת ויימאר היה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית.
בשנים 1923–1930 היה כתבו במינכן של אחד מעיתוני פרנקפורט.
בשנת 1932 פרסם את ספרו הראשון "תולדות הנאציונל-סוציאליזם".
עם עליית היטלר לשלטון עבר היידן להתגורר בחבל הסאר תחת השם הבדוי "קלאוס ברדוב" ופרסם את ספריו בציריך.
בשנת 1934 הופיע ספרו "תולדות הרייך השלישי".
בשנים 1936–1937 פרסם היידן שתי ביוגרפיות ביקורתיות על היטלר: "אדולף היטלר - חייו של דיקטטור" ו"איש מתגרה באירופה", שהופיע בתרגום עברי בארץ ישראל בשנת 1941, בעצם ימי מלחמת העולם השנייה.
בשנים 1937–1940 שהה היידן בגלות בצרפת ופרסם מספר ספרים אנטי נאציים.
עם פלישת הנאצים לצרפת בקיץ 1940, ברח היידן בסיוע וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום) לארצות הברית, דרך ליסבון שבפורטוגל הנייטרלית.
בארצות הברית פרסם היידן ספר אודות עליית היטלר לשלטון.
לאחר סיום המלחמה, ביקר היידן לראשונה בגרמניה בשנת 1952, ונתמנה ככתב של רשות השידור של בוואריה ודרום גרמניה בארצות הברית.
כן המשיך לפרסם מאמרים בכתבי עת אמריקאיים.
קונרד היידן נפטר בניו יורק בשנת 1966. למעלה ממאה ביוגרפיות על היטלר מתבססות על תאורים אותנטיים מספריו של היידן.
בהקדמה לספרו "איש מתגרה באירופה" כתב היידן:
קונראד היידן, איש מתגרה באירופה (חיי אדולף היטלר), עברית: פ.
עזאי [פינחס לנדר], תל אביב: צ.
הנס וולתר קונרד פיידט היה שחקן גרמני אשר לאחר קריירה משגשגת בקולנוע הגרמני עבר להוליווד ושיחק במספר סרטים מצליחים, לרבות "קזבלנקה".
במהלך קריירת המשחק שלו שיחק בלמעלה ממאה סרטים, חלקם סרטים קלאסיים.
בין היתר בסרטי הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני כגון "הקבינט של ד"ר קליגרי" (1919), סרט שהיווה פריצת דרך צורנית וסגנונית.
ב-1919 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "שונה מהאחרים", והיה בכך כנראה לראשון ששיחק דמות של הומוסקסואל בקולנוע.
תפקידו כנבל בסרט "האיש שצוחק" (1928) היווה השראה לדמות הג'וקר בסדרת הקומיקס "באטמן" ובסרטים שנעשו על פיה.
כן שיחק בסרט הגרמני המדבר הראשון "הארץ ללא נשים" ("Das Land ohne Frauen") אשר הוקרן לראשונה בשנת 1929.
פיידט היה נשוי שלוש פעמים, ואחת מנשותיו הייתה יהודייה.
על אף שלא היה יהודי במוצאו, החשיב עצמו כיהודי, ובכל טופס בו נדרש למלא את דתו רשם "יהודי".
בדעותיו התנגד לנאציזם, ומשעלה אדולף היטלר לשלטון בגרמניה בשנת 1933, התקבלה בגסטפו החלטה לרצוח אותו.
ויידט חש כי חייו בסכנה ונמלט לבריטניה, שם המשיך בעשייתו הקולנועית.
בין הסרטים הראשונים בהם הופיע היו "היהודי הנודד" (1933) ו"היהודי זיס" (1934) (על פי ספרו של ליון פויכטוונגר) סרטים פרו-יהודיים, אשר הביעו התנגדות לנאציזם.
"היהודי זיס" בגרסתו הפרו-יהודית של ויידט תפס את תשומת לבו של יוזף גבלס, שר התעמולה הנאצי, אשר יזם הפקת גרסה נאצית שהיא אחד מסרטי התעמולה האנטישמיים החריפים שנוצרו אי פעם.
באנגליה חבר ויידט לבמאי מייקל פאואל.
שיתוף פעולה זה יצר מספר סרטים מצליחים כ"מרגל בשחור" (1939), "הברחה" (1940) והסרט הקלאסי "הגנב מבגדד" (1940) שם שיחק את ג'עפר, הווזיר האכזר.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, תרם את מרבית רכושו לטובת מאמץ המלחמה הבריטי.
לאחר שנת 1940 עבר להוליווד שם שיחק את תפקידו הזכור ביותר, המיור הנאצי היינריך שטראסר, המתאנה לגיבוריו החיוביים של הסרט, המפרי בוגארט ואינגריד ברגמן, בסרט "קזבלנקה" (1942).
פיידט היה השחקן בעל המשכורת הגבוהה ביותר בצוות השחקנים ב"קזבלנקה".
תפקידו זה הוא כנראה התפקיד הזכור ביותר בקריירה הקולנועית של פיידט, ולמעט סרט בשם "מעל לכל חשד" שצולם בשנת 1943 (ואשר אף בו שיחק את הנאצי האכזר) הייתה זו שירת הברבור הקולנועית שלו.
בשנת 1943 מת ויידט מהתקף לב בעת משחק גולף בלוס אנג'לס.
קונרד יוהאנס ון האוטן (בהולנדית: Coenraad Johannes van Houten; 15 במרץ 1801 באמסטרדם - 1887 בווספ) ממציא הולנדי, אשר פיתח שיטה להפוך פולי קקאו לאבקה.
ון האוטן, כימאי בהכשרתו, תושב העיר וספ שבמחוז צפון הולנד, ידע כי במרכז פול הקקאו ישנו כ-54% בממוצע של חמאת קקאו, שומן טבעי, המקשה על עיבודו של הפול לכלל מוצר שניתן לייצור המוני.
המכונה שהמציא בשנת 1828 הייתה מכבש הידראולי שהצליח להפחית את תכולת השומן בפול הקקאו כמעט בחצי.
מכונות מודרניות ששיכללו את שיטתו של ואן הוטן מגיעות עד ל-11% חמאת קקאו.
התוצר הסופי היה מעין עיסה הניתנת לייבוש וטחינה לאבקה.
ון האוטן הוסיף לאבקה מלחים כאשלגן או סודה לשתייה, על מנת לאפשר לאבקה להתערבב טוב יותר עם מים.
לתוצר הסופי, "שוקולד הולנדי", טעם עדין וצבע כהה.
יצירת אבקה זו לא רק שהפכה את הכנת משקאות השוקולד לקלה יותר, אלא גם אפשרה את עירובו של המשקה בסוכר וחמאת קקאו על מנת ליצור מוצרים מוצקים.
השוקולד הפך ממשקה נדיר לעשירים, למצרך יום יומי להמונים.
עשר שנים לאחר שנרשם הפטנט של ון האוטן, פקע תקפו, והוא הפך לנחלת הכלל.
בשנת 1848 כבר הציגה פירמה אנגלית בשם ג'.ס.
פריי, ביריד בברמינגהאם את השוקולד המוצק בצורה הדומה לזו המוכרת לנו כיום, כתוצאה ישירה מהמצאתו של ון האוטן.
החברה הנושאת את שמו של ון האוטן עדיין פעילה ומייצרת קקאו משובח בהולנד.
רבים מייחסים את המצאת המכבש לבנו של ואן האוטן, קספרוס, אך מחקרים שנערכו לאחרונה מאששים את העובדה כי אכן היה זה קונרד ולא קספרוס שהמציא את המכונה.
קונרד ממונפראטו (באיטלקית: Corrado del Monferrato) או קונרד הראשון מירושלים (נולד במונפראטו שבפיימונטה באמצע שנות ה-40 של המאה ה-12 – 28 באפריל 1192) היה אציל איטלקי שנחת בארץ הקודש לאחר התבוסה הצלבנית בשנת 1187 בקרב קרני חיטין והצליח לבלום את התנופה המוסלמית והתפוררות המדינות הצלבניות.
הוא שיחק תפקיד חשוב בפוליטיקה הפנימית של ממלכת ירושלים בתקופת מסע הצלב השלישי, ושימש כשליט דה פקטו של הממלכה משנת 1191 בזכות נישואיו לאיזבל הראשונה, מלכת ירושלים.
הוא נרצח ימים מספר בטרם הכתרתו הרשמית.
קונרד זכה למוניטין כלוחם עז נפש, תומכיו, מעריציו ואויביו קראו לו "המרקיז".
קונרד היה הבן השני של המרקיז גוליילמו החמישי ממונפראטו (איטלקית: Guglielmo V del Monferrato) ובן דודם של פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (פרידריך ברברוסה), לואי השביעי, מלך צרפת ולאופולד החמישי, דוכס אוסטריה.
הוא נולד בתאריך לא ידוע במדויק - ככל הנראה במהלך שנות הארבעים של המאה ה-12 בעיר האיטלקית מונפראטו שבמחוז פיימונטה.
שמו מופיע בכתובים במסמך משנת 1160 כבן לוויה של דודו קונרב מבבנברג.
ידוע כי הוא היה פעיל הן כדיפלומט וכמפקד צבאי בעיקר בקרבות הליגה הלומברדית, כשהוא מיצג את האינטרסים של משפחתו בברית שנכרתה עם מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, במסגרת זו הוא הוביל בשנת 1179 את הצבא של פיימונטה לניצחונות מול הצבא הגרמני של פרידריך ברברוסה.
ככל הידוע הוא התחתן לראשונה עוד לפני שנת 1179 עם אשה ששמה לא נשמר על דפי ההיסטוריה.
אשתו הראשונה נפטרה - ככל הנראה במהלך שנת 1186 ולבני הזוג לא היו ילדים.
עם מות אשתו של קונרד הציע איסאאקיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית את ידה של אחותו תיאודורה בנישואים לקונרד.
בתקופה שלאחר מות מנואל הראשון החלה הקיסרות הביזנטית בשקיעה שלוותה במלחמות בין פלגים בתוך האימפריה וקיסרים התחלפו בקצב מהיר, איסאאקיוס שהיה קיסר חלש קיווה לקשור אליו את קונרד ולהיעזר בכישוריו המוכחים וקשרי משפחתו על מנת לשמור על כסאו.
קונרד נשא את תיאודורה לאישה בשנת 1187 וקיבל דרגת אצולה של "סיזר" (יוונית: καῖσαρ) שהייתה שנייה במעלה רק לתוארו של הקיסר כאימפרטור או אוגוסטוס וניתנה לאציל שהשליט ייעד כיורש עצר.
קונרד הוביל, באותה שנה, את הצבא הקיסרי לניצחון על מתנגדו העיקרי של איסאאקיוס - הגנרל אלכסיוס בראנאס ובמהלך הקרב הרג את אלכסיוס.
עם זאת, באותה שנה בחודש יולי 1187 עלה קונרד על ספינה של הצי של ג'נובה בדרכו לארץ הקודש כצלבן בעקבות אביו שהשתתף בקרב קרני חיטין ונפל בשבי המוסלמים.
המקורות מעורפלים ולא ידוע מדוע עזב קונרד את תפקידו בחצר הביזנטית.
שאלה נוספת הנותרת ללא תשובה היא מה עלה בגורל אשתו הטריה תיאודורה וכיצד, אם בכלל, הותר קשר הנישואים.
תאריך הגעתו של קונרד לארץ איננו ברור.
היסטוריונים צלבנים מהמאה ה-12, המציגים את הגעתו ותפקידו בהצלת ממלכת ירושלים מחורבן מוחלט כנס משמים, מספרים כי קונרד הגיע לעכו שהייתה כבר בידי הצבא המוסלמי של צלאח א-דין ובאורח פלא הצליח להימלט ולנחות בעיר צור שעמדה להיכנע ללא קרב - כמו רוב הערים והמבצרים הצלבנים.
בספר תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל מציין פרופסור יהושע פראוור כי ככל הנראה הגיע קונרד לחופי הארץ במועד מאוחר יותר, ככל הנראה בתחילת חודש אוגוסט.
העיר צור ריכזה לתוכה פליטים נוצרים רבים שברחו מאימת הצבא המוסלמי ובהם גם מספר אבירים שהצליחו להימלט משדה הקטל של קרני חיטין אך המון זה היה חסר מנהיג ואחוז בבהלה ותבוסתנות על רקע זה קיבל קונרד את השלטון בצור והשתכן במצודת העיר.
למרות המצב הכללי חסר התקווה ונפילת ירושלים החליט קונרד להילחם באיום המוסלמי: ביצורי העיר חוזקו והחפיר הועמק, וסירות ועליהן בליסטראות הוצבו על מנת לחסום את נתיב הגישה היבשתית לעיר.
ההכנות הצלבניות משכו את תשומת לבם של השליטים המוסלמים של צידון וביירות וביום 12 בנובמבר הושמה העיר במצור.
הצבא המוסלמי התקשה לנצל את יתרונו הצבאי והצלבנים הצליחו לנהל הגנה יעילה לאורך החזית הצרה, לאחר שבועיים של קרבות הוצבו מול חומות העיר מכונות מצור שפתחו בהרעשה וצי מצרי שסייע בכיבוש אשקלון ועגן בעכו סגר על העיר מהים.
ההתקפה נמשכה 5 ימים ללא תוצאות והביאה את התוקפים לתשישות.
מאידך מגיני צור הצלבנים לא היו מוכנים להיכנע למרות הרעב שהחל פושט בעיר.
לאחר חודש נוסף של מצור החלו גשמי החורף להכות בצבא המוסלמי.
ביום 30 בדצמבר 1187 נטלו הצלבנים את היוזמה, ספינות יצאו מנמל צור ופיתו את הצי המוסלמי לרדוף אחריהן אל תוך הנמל שם נתפסו ותחת פיקוד צלבני חזרו להילחם בגוף העיקרי של הצי המוסלמי.
בניסיון לעצור את המומנטום של ההתקפה הצלבנית פתחו המוסלמים בהתקפה יבשתית על החומות, התקפה שנהדפה באבדות קשות למוסלמים.
תבוסה זו סיימה 7 שבועות של מצור אינטנסיבי, המוסלמים השמידו את מכונות המצור ונסוגו לעכו.
על פי ההיסטוריוגרפיה הצלבנית - צרפתית ניסה צלאח א-דין לרפות את רוחו של קונרד על ידי כך שהביא את אביו השבוי אל מול חומות העיר והבטיח לשחררו תמורת כניעת צור, על דרישה זו ענה קונרד כי אביו הוא אדם זקן שחי חיים ארוכים וכי העיר לא תיכנע.
בסיכומו של דבר שוחרר גוליילמו ממונפראטו בשנת 1188.
קונרד שסירב לדרישה טען כי זכויותיו של גי כמלך ירושלים אבדו עם התבוסה בקרב קרני חיטין וציווה לסגור את חומות העיר.
הדים לאירוע זה נשמעים בחילוקי הדעות בין המקורות הנוצרים, כאשר אלו התומכים בריצ'רד לב הארי שהיה נותן החסות לגי דה ליזיניאן שופטים את קונרד לשבט על יחסו לגי דה ליזיניאן ומתארים בהערכה את המלך לשעבר.
היסטוריונים צרפתים התומכים בפיליפ השני, מלך צרפת שנתן את חסותו לקונרד מצדיקים את מעשיו וטוענים כי לדרישתו של גי דה ליזיניאן אין כל תוקף מוסרי.
גי דה ליזיניאן חזר לטריפולי למשך החורף ובאפריל 1189 חזר והופיע מול חומות צור בלווית אשתו סיבילה, מלכת ירושלים ושוב סירב קונרד להכניס את המלך לשעבר ופמליתו לתוך העיר.
הוא יצא לכיוון עכו עם גדוד קטן מפליטי טריפולי, מלווה בצי סיציליאני ועליו 200 אבירים וצי פיזאני שלווה אותם לאורך החוף.
אל הכוח הקטן הצטרפו אבירים מהמסדרים הצבאיים.
בהגיעם אל אזור נחל בצת הגיע הידיעה על תנועתם לצלאח א-דין שהיה צר על מבצר הבופור.
ביום 26 באוגוסט הגיע הכוח הצלבני שכלל ככל הנראה 600 פרשים וכ-7000 חיילים רגלים למישור עכו, ובחסות החשיכה עלה גי דה ליזיניאן על תל עכו הידוע גם בשם תל אל-פחאר והתבצר עליו.
זמן קצר לאחר מכן הפך המקום לאבן שואבת לאבירים נוצרים מאירופה.
מותה שמט הלכה למעשה את הבסיס מתחת לתביעתו של גי דה ליזיניאן לכתר אך הוא נאחז בתואר אף על פי שהשפעתו במחנה הצלבני הייתה מזערית ובסוף 1190 הועבר הפיקוד רשמית לאנרי השני, רוזן שמפאן, העתיד אף הוא להחזיק לזמן קצר את כתר מלכות ירושלים.
במקביל לכריתת ברית עם אנרי משמפן, חבר קונרד למשפחת איבלין במטרה לקדם את הכתרתו כאשר הכלי להגשמת שאיפותיו הייתה איזבל הראשונה, מלכת ירושלים, בתו של אמלריך הראשון, מלך ירושלים ואשתו (השנייה) מריה קומננה, שהייתה נשואה לאונפרוא הרביעי מטורון.
ביום 24 בנובמבר נישאו איזבל - אשה צעירה בת עשרים וקונרד - לוחם מנוסה בן 45, אף.על פי שהועלו טענות כי קונראד לא גירש את אשתו השנייה - תיאודורה - שחייתה בקונסטנטינופול.
לקונרד ואיזבל הובטחה אוטונומיה בצור ובביירות וצידון - לכשייפלו מחדש לידי הצלבנים.
המשא ומתן שהתנהל לסירוגין בין ריצ'רד לב הארי לצלאח א-דין ידע עליות ומורדות, ובמקביל ניהל קונרד משא ומתן נפרד עם צלאח א-דין מתוך מטרה לקבל את הסכמתו של השליט המוסלמי להכיר בשליטתו של קונרד בצור, צידון, ביירות וחלקים מירושלים.
צלאח א-דין הביע נכונות עקרונית לדרישות אך התנה את הסכמתו בניתוק הקשר בין קונרד ממונפראטו לריצ'רד לב הארי.
צעד שללא ספק היה יוצר קרע מוחלט במחנה הנוצרי, בסיכומו של דבר עלו סיכויי החוזה על שרטון משהחליט צלאח א-דין למקד את נסיונותיו להגיע לפשרה עם המלך האנגלי.
על רקע זה, בעוד צבאו של ריצ'רד לב הארי ממשיך לדשדש בקרבות חסרי הכרעה בארץ הקודש, הגיעו ביום 20 בינואר 1191 לחורבות אשקלון גדודים צלבנים והחלו להקים את חורבות ביצוריה.
במהלך עבודת הביצורים נאלץ ריצ'רד להתמודד עם נטישה של הגדודים הצרפתים שתקופת שירותם תמה וגרוע מכך - עם חדשות קשות מאנגליה לפיהן אחיו ג'ון העוצר ניצב מול מרד גלוי.
המועצה החליטה כי מלך ירושלים בקרב קרני חיטין גי דה ליזיניאן - איש אמונו של ריצ'רד איננו ראוי לשאת את כתר ממלכת ירושלים וכי הכתר יימסר לקונרד ממונפראטו.
הבשורה על החלטת מועצת האצילים הגיע לקונרד בצור על ידי שליחים בראשות אנרי משמפן אך בטרם הוסדרו אירועי ההכתרה נרצח קונרד ביום 28 באפריל על ידי שני רוצחים מכת החשישיון.
זהות שולח המתנקשים מעולם לא נודעה, טענה אחת מיחסת את היוזמה לכת החשישיון עצמה שקונרד, ככל הנראה, שדד מטען השייך לה.
מחקר בשם "The Assassination of Conrad of Montferrat: Another Suspect" מאת פטריק ווליאמס טוען כי אנרי משמפן, העתיד לתפוס את השלטון במדינה הצלבנית המשתקמת, הוא חשוד נוסף וכי הרצח בוצע בהסכמה אם לא בתמיכה של ריצ'רד לב הארי.
עובדה אחת ברורה, שבעה ימים לאחר הרצח ומחשש כי בהיעדר שליט לממלכת ירושלים תתפשט האנרכיה ויאבדו הישגי מסע הצלב, נישא אנרי משמפן לאיזבל והיא בהריון מקונרד.
דמותו של קונרד ממונפראטו מופיעה במספר לא מבוטל של ספרים וסרטים העוסקים במסעי הצלב ובחייו של ריצ'רד לב הארי.
וולטר סקוט (14 באוגוסט 1771 - 21 בספטמבר 1832) שהיה משורר וסופר סקוטי פורה שנודע בעיקר בזכות הרומנים ההיסטוריים, כתב ספר בשם הקמיע המתאר את מסע הצלב השלישי ובו מופיעה דמות בשם קונרד ממונסראט המתוארת כ"קופיף פטפטן" ("marmoset" and "popinjay")
קונרד מופיע כנבל גם בספרו של הסופר הבריטי בן זמננו (נולד ב-1939) גרהם שלבי - המלכים של תוכניות שווא.
בספר זה מתואר קונרד כארכי-נבל דמוני ובפרק המופיע במהדורה האמריקאית של הספר מתוארת סצנה בה תוקף קונרד את איזבל ואונס אותה.
דמות זו של קונרד חופפת סטראוטיפ האופייני לרומאנים גותים בהם מופיע האיטלקי כדמות מושחתת, משחיתה וסאדיסטית.
אלן גורדון סופר נוסף בן זמננו (יליד 1959) משלב את קונרד ממונפרטו בעלילת הרומן ההיסטורי "האלמנה מירושלים" המתאר את תולדות מסע הצלב השלישי ומנסה לרדת לחקר פרשית הרצחו של קונרד ממונפראטו.
דה-מיל מסעי הצלב משנת 1935 מגלם השחקן האוסטרי גוז'ף שילדקראוט את דמותו של קונרד כתככן בוגדני הזומם לרצוח את ריצ'רד לב הארי.
בסרט "צלאח א-דין" (1963) הבמאי המצרי יוסף שאהין מתאר את קונרד כדמות שלילית החותרת ביחד עם בן בריתו - המלך הצרפתי פיליפ תחת מאמציו של ריצ'רד לב הארי.
קונרַד ברקוביץ' (Konrad Bercovici; 22 ביוני 1882 – 27 בדצמבר 1961) היה סופר יהודי אמריקאי יליד רומניה.
קונרד ברקוביץ' נולד בבראילה שברומניה בשנת 1882. למד באוניברסיטה בפריז, שם פגש את אשתו, הציירת והפסלת נעמי ליברסקו, גם היא יהודייה מרומניה.
הם היגרו ביחד לאמריקה בשנת 1902. תחילה התגוררו במונטריאול, אחר כך עברו להתגורר בלואר איסט סייד במנהטן.
הוא עבד שם בסדנאות היזע, הורה נגינה בפסנתר וניגן בעוגב בכנסייה אפיסקופלית.
הוא עבר לכתיבת ביוגרפיות, ספרי מסע וסיפורת, וחיבר 25 ספרים.
כתב מאמרים לכתב העת Harper's Magazine.
הרבה לכתוב על חיי הצוענים, שאותם הכיר בנעוריו ברומניה.
ספרו הראשון, Crimes of Charity, יצא לאור ב-1917, ובו הוקיע את מגביות הצדקה בארצות הברית.
ספרו The Exodus יצא לאור בשנת 1947, ועסק ביציאת מצרים.
ברקוביץ' תבע את צ'ארלי צ'פלין, בטענה שגנב ממנו את הרעיון לסרט "הדיקטטור הגדול", ובפשרה ביניהם קיבל פיצוי של כ-100,000 דולר.
כן תבע את הסופר סומרסט מוהם על הפרת זכויות יוצרים.
שימש סגן יו"ר "הליגה האמריקנית למען ארץ ישראל חופשית" בראשותו של הלל קוק, וערך את ביטאון הליגה.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 יצא לסיור באירופה וראיין רבים ממנהיגיה.
ברקוביץ' היה נשוי לאמנית נעמי ליברסקו, גם היא יהודייה ילידת רומניה, ציירת ופסלת.
קונרד ניקולס הילטון היה מלונאי אמריקאי, מייסד רשת מלונות הילטון.
הילטון נולד בניו מקסיקו לאב מהגר מנורווגיה ואם קתולית מצאצאי מהגרים מגרמניה.
לאביו הייתה חנות ובמשפחה היו שמונה אחים ואחיות.
הילטון התחנך באקדמיה צבאית ושירת כחייל במלחמת העולם הראשונה.
כבר מגיל צעיר הראה תשוקה לעסקים.
את המלון הראשון שלו, מוטל בסיסקו, טקסס, רכש ב-1919. העיר הפכה למרכזית עקב גילוי נפט בסביבתה ומשכה אנשי עסקים ותיירים רבים.
הילטון המשיך לרכוש מלונות בטקסס וב-1925 פתח את הילטון דאלאס, שהיה המלון גורד השחקים הראשון בטקסס והראשון שכונה בשם "הילטון".
אף על פי שעקב השפל הגדול כמעט נקלע לפשיטת רגל, הצליח להתאושש ובשנת 1946 הקים את תאגיד הילטון.
תפיסת העולם של הילטון הייתה שהתייר האמריקאי יזכה לאותה רמת נוחות וסטנדרט שירות אליהם הוא רגיל בארצות הברית, בכל מקום אליו הוא מגיע.
בשנות ה-50 וה-60 התרחבה הרשת בארצות הברית וברחבי העולם.
הילטון רכש את בתי המלון הידועים והמפוארים ביותר בארצות הברית, מלונות שהיו נקודות ציון גאוגרפיות והיסטוריות, אותן סימן כיעדים לרכישה לעיתים מספר שנים לפני שרכש אותם בפועל.
כך רכש את מלון פלאזה ומלון וולדורף-אסטוריה בניו יורק, את פאלמר האוס בשיקגו ואת מלון מייפלאואר בוושינגטון הבירה.
בשיאו היו בחזקתו 188 מלונות ב-38 ערים בארצות הברית ו-54 מלונות בערים שונות ברחבי העולם.
ב-1925 נשא לאישה את מרי אדלייד ברון (Mary Adelaide Barron), לזוג נולדו שלושה ילדים (בנם הבכור ברון הוא סבהּ של הכוכבנית פריס הילטון).
בני הזוג חיו בטקסס והתגרשו ב-1934.
בשנות ה-40 עבר הילטון לקליפורניה.
ב-1942 נשא לאישה את שחקנית הקולנוע ז'ה ז'ה גאבור, לזוג נולדה בת.
בשנת 1976, והוא בן 89, נשא לאישה את מרי פרנסס קלי (Mary Frances Kelly), נישואיהם נמשכו עד מותו ב-1979.
Hilton Foundation), מעניקה פרס שנתי לפעילות הומניטרית.
קונרד הילטון היה ידוע בפתיחותו ולא פחד לומר את דעתו.
בזמן החרם הערבי העולמי על ישראל בשנות ה-60 הופעל עליו לחץ כבד לסגור את המלון בתל אביב, והילטון הגיב שהם (מדינות ערב) יכולים "לקפוץ לו".
הוא היה ידוע כתומך גדול במדינה היהודית.
ב-12 בדצמבר 1949 וב-19 ביולי 1963 הופיע דיוקנו על שער השבועון טיים.
קונרד הילטון מופיע כדמות במהלך מספר פרקים של העונה השלישית של סדרת הדרמה מד מן.
בעקבות "הופעתו" בסדרה הפופולרית יצא המגזין טיים במיזם שהציג תמונות ורשמים מקונרד הילטון האמיתי.
קונרד פון הצנדורף היה ראש המטה הכללי בצבא האוסטרו-הונגרי בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
פון הצנדורף נולד בווינה לאב שהיה הוסר בדרגת אוברסט.
הוא למד באקדמיה הצבאית בווינה על שם מריה תרזה ובשנת 1871 הצטרף לחיל הרגלים בדרגת לויטננט.
לאחר שסיים את בית הספר לקצינים - "Kriegschule", בווינה בשנת 1876 הצטרף למטכ"ל האוסטרו-הונגרי ושירת בבוסניה ודלמטיה.
ב-1888 הוא נתמנה לפרופסור לטקטיקה בבית הספר לקצינים לאחר שערך מחקר על מלחמת צרפת–פרוסיה.
לפי בקשתו חזר לתפקידי פיקוד ונתמנה למפקד בריגדת חי"ר ה-55 בטריאסטה, שם דיכא התקוממות של האיטלקים ב-1902. הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לויטננט ופיקד על הדיוויזיה ה-8 באינסברוק.
דרכו לרמטכלו"ת הייתה מהירה למרות שלא היה לו ניסיון צבאי מספיק.
הוא פעל רבות לצייד את הצבא בנשק מודרני.
במשבר יולי 1914 הוא היה אחד המצדדים העיקריים בהכרזת מלחמה על סרביה.
עם פרוץ המלחמה פון הצנדורף לא העריך נכון את כוחם של אויביו.
במערכת סרביה נכשל בתחילת המערכה נגד צבא סרבי קטן יותר אך יעיל.
במתקפת ברוסילוב בחזית המזרחית, בשנת 1916, נאלץ פון הצנדורף לסגת נסיגה עמוקה וסבל מ-370.000 הרוגים ופצועים ו-380.000 שבויים.
באותה שנה נכשל בניסיונו להביס את הצבא האיטלקי בקרב אסיאגו.
ערכו של פון הצנדורף ירד, קרל הראשון, קיסר אוסטריה לא העריך אותו וכשעלה לשלטון בנובמבר 1916 לאחר מותו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, הוא לקח על עצמו את תפקיד המפקד העליון של הצבא וב-1 במרץ 1917 הוא פיטר את פון הצנדורף מתפקיד הרמטכ"ל אך ביקש ממנו להישאר בצבא.
פון הצנדורף הסכים להמשיך בצבא בתפקיד מפקד הצבא בדרום טירול.
בתפקידו זה נכשל פון הצנדורף במתקפה באביב 1918 בקרב מונטה גראפה ולצבאו נגרמו אבדות כבדות.
ב-15 ביולי 1918 הודח פון הצנדורף מתפקידו, ומונה למפקד הראשי של חיל המשמר הקיסרי.
לאחר המלחמה עבר פון הצנדורף להתגורר בגרמניה, וב-25 באוגוסט 1925 נפטר בעיר מרגנטיים.
קונרד בהמר היה מלחין וסופר הולנדי, יליד גרמניה.
בשנת 1972 התמנה לפרופסור לתולדות המוזיקה ולתאוריית המוזיקה בקונסרבטוריון המלכותי בהאג.
ביצירותיו עשה בהמר שימוש אופייני בארגון סריאלי או מונטאז', לעיתים עם יסודות של ג'אז ומוזיקת רוק (למשל באופרה שלו "דוקטור פאוסטוס" וב"אפוקליפסיס קום פיגוריס" האלקטרונית).
ביצירות אחרות, כגון Canciones del camino ("שירי הדרך") ו-Lied uit de verte ("שיר ממרחקים"), משמשים שירים מרקסיסטיים כחומר הבסיסי.
ב-2001 פנה פסטיבל הולנד אל בהמר בהזמנת יצירה ללהקת הרוק "נוער צלילי" (Sonic Youth), שהופיעה בה במהלך הפסטיבל באמסטרדם.
קונרד גסנר היה הומניסט, מורה, רופא, ביבליוגרף וחוקר טבע שווצרי, מחלוצי הביולוגיה החדשה.
מחבר ספרי מדע משל עצמו, ומהדיר ספרי קדמונים.
סוג הצמח Gesneria ומשפחתה Gesneriaceae נקראים על שמו.
גם סוג העש Gesneria נקרא על שמו.
אביו, שהיה מוכר פרוות עני, שלח אותו ללמוד אצל דודו שאסף וגידל צמחי מרפא לפרנסתו.
בבית הספר, הוא הרשים את מוריו עד כדי כך שכמה מהם לקחו אותו תחת חסותם כדי שיוכל לקדם את החינוך שלו באוניברסיטאות כגון שטרסבורג.
אחד ממוריו אף שימש לו כאב אומן לאחר מות אביו בקרב קאפל.
לאחר מות אביו, עזב את ציריך ועבר ללמוד באוניברסיטת שטרסבורג, שם למד עברית.
ב-1535, תסיסה דתית הובילה אותו חזרה לציריך, וחבריו באו שוב לעזרתו ואפשרו לו ללמוד באוניברסיטת בזל בשנת 1536.
גסנר פרסם את הספר "Bibliotheca universalis" בשנת 1545, אשר הייתה הביבליוגרפיה הראשונה מסוגה.
הספר הוא קטלוג המונה כ-3,000 סופרים וכ-10,000 כותרים בני התקופה, הממוינים לפי סדר אלפביתי, וכולל גם הסברים קצרים על הסופרים.
הספרים בקטלוג כללו כותרים בלטינית, יוונית ועברית.
גסנר לא השמיט סופרים או ספרים על פי איכותם, אלא שאף לכלול את כל הידע שהיה זמין באותה תקופה ולהשאיר את הביקורת לקוראים.
לאחר כשנתיים הוציא ביבליוגרפיה נוספת, "Pandectarum sive partitionum universalium libri XXI", אשר פיצל את רשימת הסופרים והספרים ל-21 כרכים המחולקים לפי נושאים.
בזכות מאמצים אלו בתחום קטלוג הספרות, זכה גסנר לכינוי "אבי הביבליוגרפיה".
נפטר בשנת 1565 כתוצאה ממחלת הדבר.
קונרַד מַן היה פסנתרן, מנצח, מלחין ומנהל מוזיקלי בישראל ובגרמניה המזרחית.
מן נולד בווינה בירת אוסטריה, בנו של משה מן.
למד מוזיקה בעירו, ועם תום לימודיו עבד כפסנתרן ומנצח בה ובלבוב.
בשנת 1939 ברח עם הוריו לרומניה, ומשם הגיעו לארץ ישראל.
בארץ כיהן כמנצח מקהלות, קונצרטים ואופרות.
בשנת 1945 נוסדה ביוזמת המפלגה הקומוניסטית הישראלית מקהלת הפועלים "רון", ומן היה למנצחהּ.
רפרטואר המקהלה כלל שירי עם ארצישראליים, שירים סובייטים ושירי פועלים.
המקהלה התפרקה עם עזיבתו את הארץ.
כן שימש כמנצח המקהלה של קבוצת שילר.
בשנות ה-50 כיהן כמנהל המוזיקלי וכמנצח המקהלה של התיאטרון המוזיקלי "דו רה מי" וכמנצח המקהלה של תיאטרון "הבימה".
בנוסף הלחין פזמונים ויצירות מוזיקליות, הופיע בנגינה בפסנתר, ובראשית שנות ה-50 לימד שירה במקהלה בבית הספר הדרמטי שליד התיאטרון הקאמרי.
מבקר המוזיקה של "דבר", מנשה רבינא, כתב כי המקהלה של מן בתיאטרון המוזיקלי "ראויה לשבח".
בביקורתו על המחזמר "זעקי ארץ אהובה" מאת מקסוול אנדרסון וקורט וייל על פי ספרו של אלן פטון, שעלה בתיאטרון "הבימה" ב-1953 בבימוי יוליוס גֶלנֶר, בכיכובו של אהרן מסקין ועם גדעון זינגר כראש המקהלה, וזכה להצלחה רבה, כתב כי מן "הכין את המקהלה לזימרה מלוכדת ואמנותית.
פרקי הזימרה אינם מסובכים ביותר, אבל יש קטעים אחדים דיסונאנסיים, שביצועם מחייב מומחיות רבה.
רמת הביצוע במקהלה גבוהה ורב חלקה בהצלחת המחזה כולו".
מבקר התיאטרון של "דבר" כתב כי "להצלחה זאת [של המחזמר] עשה רבות מדריך המקהלה והאחראי לביצוע המוזיקלי קונראד מאן, אשר נתן לזמרים ולמוזיקה עומק, ביטוי, רגש".
מבקרת המוזיקה של "על המשמר", אוליה זילברמן, כתבה על מקהלת רון: "התברכנו במקהלה עממית שמנצחה הצעיר הוא כשרון אמיתי בענף זה.
הושגה גמישות צלילית של המנגנון, המאפשרת אפקטים צליליים רבים...
עיבודי השירים והשיר של המנצח מן עצמו ("שיר למחר") מעידים על טעמו הטוב...
צמחה כאן מקהלה עממית, שיש לה כבר זכות לפירסום ולהופעות".
בעקבות ניצוחו על האופרה הקומית "פרא דיאבולו" לדניאל אובר כתבה כי מן הוא "מנצח צעיר בעל כשרון בולט.
ידיים ברוכות, מלאות הבעה של מצח אמיתי, יש לו לצעיר זה, אוזן מבחינה ודקה, מרץ ואינטנסיביות ההרגשה המוזיקלית.
הוא "החזיק" את האנסאמבל כולו כמעט בלי הכנה מוקדמת, ובנקל יכולים אנו לתאר לעצמנו עד כמה מסוגל היה לגלות את כוונותיו אילו עמד לרשותו מנגנון תזמורתי מלא וטוב".
על הצגת הבכורה של התיאטרון המוזיקלי, האופרטה "ברון הצוענים" ליוהאן שטראוס (הבן), כתבה: "המנצח הצעיר והכשרוני, שגם הוא היה טירון בניצוח על הצגה בימתית - קונראד מן מילא את אשר ציפיתי.
לרשותו עמדה תזמורת דלה, אך בניצוחו הייתה דינאמיקה טובה וריתמוס חי, אוזן מבחינה, אך עוד לא היה הליכוד הדרוש, שיבוא בוודאי בהמשך ההצגות.
צליל המקהלות היה מצוין וסצנות האנסאמבל מלוכדות בצליל ומעובדות יפה".
עם כנס המקהלות בבאר שבע ב-1954 העירה כי "קונרד מן הוא כשרון יוצא מן הכלל כמנצח־מקהלה, מסוגל הוא להביא את שירתה לידי פלאסטיות תיאוריות-ממש".
מן נישא לרות אורית, ובסוף שנות ה-40 היו השניים הורים לבן, יאיר.
בשנות ה-50 התגרשו בני הזוג, והבן נותר עם האב, עם עזיבתו של מן את הארץ בסוף אותו עשור הוא מסר את בנו לקיבוץ יד חנה, לאחר שנאסר עליו להוציאו מן הארץ.
בשנת 1959 הוזמן על ידי ממשלת גרמניה המזרחית לנצח על מקהלות ברדיו ובטלוויזיה לפרק זמן של שנה.
באוקטובר 1960 התמנה מטעם משרד התרבות של גרמניה המזרחית כמנצח התזמורת הסימפונית של זול (Suhl) שפעלה בעיירה הילדבורגהאוזן (Hildburghausen) (כיום במדינת תורינגיה).
שם פעל לקדם את המוזיקה המודרנית (יצירותיהם של מלחינים כמו ארנולד שנברג, פאול דסאו, הנס אייזלר, קרל אורף ועוד).
כן ניהל את פסטיבל המוזיקה העכשווית.
ב-1965 התפטר מהנהלת תזמורת הילדבורגהאוזן ועבר לברלין, שם הקים וניהל תזמורת קאמרית (Neue Kammerorchester Berlin).
עד מלחמת ששת הימים לימד בבית הספר הגבוה למוזיקה.
בעקבות המלחמה והיותו אזרח ישראלי פוטר ממשרתו.
הצייר שבתאי אלדג'ם, מחברי מקהלת רון, צייר ציור שמן שבו נראה המנצח, קונרד מן, ולמולו דיוקנאותיהם של זמרי וזמרות המקהלה.
בצד העליון של הציור נאבקים כוחות הרשע עם כוחות הטוב, על פי המשנה הקומוניסטית.
לדברי אלדג'ם, כל הדמויות בציורו הן אמיתיות וצוירו על פי צילומים ועל פי הזיכרון.
הציור ניתן במתנה לקבוצת שילר.
קונרד פליקן (בלטינית Conradus Pellicanus, בגרמנית Konrad Pellikan או Conrad Kürsner; 8 בינואר 1478, רופך באלזס – 6 במאי 1556, ציריך) היה גרמני פרוטסטנטי, הומניסט, תאולוג, הבראיסט ופרופסור לתאולוגיה ולשפה העברית והיוונית, שפעל בעיקר בשווייץ.
הוא נודע בעיקר בשל תרגום מסיבי של טקסטים רבניים ותלמודיים.
כמו כן היה ממקדמי לימודי ההבראיזם באוניברסיטאות, לצידו של יוהנס רויכלין.
הוא היה גם הרפורמטור היחיד שכתב פרשנויות בלטינית לספר התנ"ך בשלמותו.
קונרד פליקן נולד לקונרד ואליזבת קירסנר (Kürsner) ברופך שהייתה אז פרובינציה גרמנית של אלזס.
שמו הגרמני Kürsner שונה לשם הלטיני Pellicanus בהשפעתו של אחיה של אמו, יודוקוס גאלוס (Jodocus Gallus), שהיה כומר הומניסט.
עד גיל 13 למד בעירו ובשנת 1491 נשלח על ידי הוריו ללמוד באוניברסיטת היידלברג במימונו הכספי של דודו שהיה חבר במעגל ההומניסטים שהקיפו את יוהאן פון דאלברג (Johann von Dalberg), הבישוף של וורמס, עימם יצר עבורו קשרים.
לאחר שנה וחצי נאלץ להפסיק את לימודיו, כיוון שלא עלה בידי משפחתו להמשיך ולממן אותם.
עם שובו לרופך, למד ללא תשלום בבית הספר של המסדר הפרנציסקני סנטה קתרינה.
בהיותו בן 16 היה נחוש בדעתו להיות נזיר, החלטה שסייעה לקידומו המקצועי.
בשנת 1496 נשלח ללמוד באוניברסיטת טיבינגן ותוך זמן קצר היה לתלמידו המועדף של הפרופסור פאולוס סקיפטוריס (Paulus Scriptoris; 1460–1505), שהיה איש אשכולות, מומחה למדעי הטבע ומתמטיקאי.
בשנת 1501 היה לכומר ובשנת 1502 נתן הרצאות במנזר הפרנציסקני בבזל.
באותה עת גילה עניין רב בשפה העברית.
כאוטודידקט החל ללמוד את השפה בעצמו תוך הסתייעות בספריו של המדקדק משה קמחי ששאל מיוהנס רויכלין ומקריאת התנ"ך בתרגומו הלטיני של הירונימוס.
התעמקותו בשפת הקודש ושליטתו בה הניעו אותו בשנת 1501 לקבץ ולערוך יחדיו מחיבוריהם הדקדוקיים של ההבראיסטים הבולטים, למתכונת של ספר דקדוק עברי.
הספר יצא לאור בשנת 1503 ולאחר מכן נכלל גם באנציקלופדיה המקיפה של הידע האנושי, "מרגריטה פילוסופיקה" ('Margarita philosophica'), שכתב גריגור רייך.
בין השנים 1508–1511 לימד עברית, יוונית, מתמטיקה וקוסמוגרפיה במנזר הפרנציסקני של סנטה קטרינה ברופך ובמשך 5 שנים היה מורו של סבסטיאן מינסטר.
הוא נטע בו את הכמיהה להמשיך ולחקור את הנושאים הללו, ולימים התפרסם מינסטר כאחד מההבראיסטים הבולטים ביותר בתקופת הרנסאנס.
בין השנים 1519–1524 ניהל את המסדר הפרנציסקני בבזל ובאותה עת התוודע לחיבוריו של מרטין לותר.
בהשפעתם החל למחות בגלוי נגד השגיאות שהתקבעו לפי תפיסתו בחיבורים הקתוליים ובמקביל החל להמיר בהדרגה את השקפתו התאולוגית מקתולית לפרוטסטנטית.
מהלך זה התנהל על מי מנוחות, בניגוד למרטין לותר שהמרת דתו לוותה בתחושת שליחות ומרד במוסכמות הכנסייה הקתולית.
השקפותיו הלותרניות של פליקן לא התקבלו בעין יפה על ידי המסדר בו היה חבר והוא נאלץ להתפטר ממשרתו.
בשנת 1526 נשא לאישה את אנה פריס ובנם שנולד נקרא על שם שמואל הנביא, כיוון שבאותה עת קרא פליקן את ספר שמואל.
באותה שנה מונה על ידי צווינגלי – מראשוני הרפורמטורים באירופה ומייסדה של הכנסייה הרפורמית בקרב דוברי הגרמנית בשווייץ – ליושב ראש הקתדרה ללימודי תנ"ך באוניברסיטת ציריך.
פליקן אחז במשרה זו עד יום מותו.
חלק מזיקתו של פליקן לשפת הקודש, התבטאה בתרגום ללטינית של טקסטים רבניים ותלמודיים רבים, ביניהם פרשנויותיו לתורה של בחיי בן אשר ועבודתו של רבי אליעזר -פרקי דרבי אליעזר.
הפרי העיקרי של מחקריו בתחום זה, היא פרשנותו של התנ"ך שפורסמה ב-6 כרכים בציריך בין השנים 1532–1539. לצורך עבודתו זו, תר פליקן אחר מקורות מהימנים שיוכל להסתמך עליהם.
חלק מספר התנ"ך שתורגם ללטינית על ידי סבסטיאן מינסטר, היה אחד מהמקורות עליהם הסתמך בעבודתו.
בניגוד לסבסטיאן מינסטר שתרגומו שיקף את תשוקתו העמוקה להמחשת הרוח המקורית של הברית הישנה, הן במבנה והן בניב הדיבור, פרשנויותיו ותרגומו של פליקן, נבעו מרצונו להתאימם לצרכים ולהשקפת העולם של הכנסייה בציריך.
האוטוביוגרפיה שכתב פליקן (Das Chronikon des Konrad Pellikan) היא אחד מהמסמכים המיטיבים לתאר את התקופה שבה חי.
ספר זה הוא מעין "כרוניקה" של האירועים שליוו את חייו, בהם לימודיו במסדר הפרנציסקני שעמדו בסתירה להשקפותיו ההומניסטיות שהחלו אט אט לתפוס מקום בעולמו.
את הספר הקדיש לבנו שמואל ולאחיינו בתקווה כי ימשיכו בדרכו.
הוא כתב בספרו, כי הספר אינו מיועד לפרסום, אלא כמורשת זיכרון משפחתית הראויה למצוא את מקומה בחיק המשפחה.
הספר יצא לראשונה לאור על ידי Riggenbach בשנת 1877 ובמהדורה זו נכתבו גם פרטים נוספים על חייו.
קונרד ביין סטאפורד היה שחקן קנדי-אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידיו כפיליפ דראמונד בסיטקום על טעם ועל ריח, בסדרת הטלוויזיה הנסיך המדליק מבל אייר, וכן ד"ר ארתור הרמון במוד.
לביין אח תאום בשם בונר ביין .
ביין נולד בלת'ברידג', אלברטה, קנדה.
שירת בצבא קנדה במהלך מלחמת העולם השנייה, ובסופה התאזרח בארצות הברית.
במהלך חייו התגורר בדירה בליברמור, קליפורניה.
ביין היה נשוי למוניקה סלואן משנת 1945 ועד מותה בשנת 2009. היו להם שלושה ילדים משותפים.
ביין מת ב-14 ינואר 2013 בביתו בליברמור, קליפורניה מסיבוכי שבץ מוחי, שלושה שבועות לפני יום הולדתו ה-90. גופתו נשרפה.
קונרד וולף (20 באוקטובר 1925 – 7 במרץ 1982) היה במאי קולנוע מזרח גרמני, בנו של פרידריך וולף ואחיו של מרקוס וולף.
משפחת וולף התגוררה בעיר הכטינגן, בפרובינציית הוהנצולרן (כיום בבאדן-וירטמברג).
עם עליית אדולף היטלר לשלטון, ותחילת הרדיפות נגד היהודים, עזבה המשפחה לשווייץ ומשם לצרפת ולבסוף למוסקבה.
האב, פרידריך, היה חבר במפלגה הקומוניסטית עוד קודם לכן.
בברית המועצות, קונרד גילה התעניינות מרובה בקולנוע, וכבר בן 10 שיחק תפקיד זוטר בסרט Kämpfer ("לוחם", בגרמנית), סרט שהופק בקרב הגולים הגרמניים הקומוניסטיים בברית המועצות.
בגיל 17 הוא התנדב אל צבא האדום.
בהתחלה שירת כמתורגמן ומתשאל שבויים.
בהמשך שירת ביחידת תעמולה, עמה יצא אל החזית, שם קרא במגפון לחיילים גרמנים להיכנע.
בסוף המלחמה שימש תקופה קצרה כמושל צבאי של העיר ברנאו.
על תפקידו במלחמה עוטר בעיטור הכוכב האדום.
הוא השתחרר מן הצבא בשנת 1948. מאוחר יותר, בשנת 1968, הוא תיאר מאורעות אלו בסרטו "Ich war neunzehn" ("הייתי בן תשע-עשרה").
לאחר שחרורו מן הצבא הוא עבר למוסקבה, שם למד קולנוע ב-VGIK.
בשנת 1961 סרטו "פרופסור מאמלוק" השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי השני במוסקבה, שם זכה בפרס הזהב.
סרטו משנת 1971 "גויה או הדרך הקשה אל ההשכלה" זכה בפסטיבל לפרס מיוחד.
בשנת 1978 היה חבר בוועדת השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, ושנתיים מאוחר יותר, סרטו "סולו סאני" השתתף בפסטיבל.
היה נשוי בין השנים 1960–1978 לשחקנית הגרמנייה קריסטל בודנשטיין.
לאחר מותו ייסדה האקדמיה לאמנויות בברלין פרס על שמו, המחולק מדי שנה עבור "הישגים יוצאי דופן בתחום אמנויות הבמה, הקולנוע והתקשורת".
קונרד ארנסט פון גוסלר (; 28 בדצמבר 1848 – 7 בפברואר 1933) היה גנרל גרמני שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
גוסלר נולד ב-28 בדצמבר 1848 בעיר פוטסדאם, שהשתייכה אז לממלכת פרוסיה.
אביו היה הפוליטיקאי הפרוסי קרל גוסטב פון גוסלר, אמו סופיה פון מילר הייתה בתו של המדינאי וערך הדין היינריך גוטלוב פון מילר.
אחיו היה גוסטב פון גוסלר, לימים שר התרבות של פרוסיה.
שני אחים נוספים היינריך ווילהלם שרתו גם כן בצבא והגיעו לדרגות גנרלים.
בשנת 1868 התגייס גוסלר לצבא הפרוסי, וסופח לרגימנט הגרנדירים ה-2 של המשמר.
בשנת 1870 הועלה לדרגת לוטננט שני.
בהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, הוא השתתף במצור על שטרסבורג, ועל גבורתו בקרב עוטר בצלב הברזל.
מאוחר יותר השתתף במצור על פריז.
לאחר המלחמה שרת ביחידות שונות, ומילא תפקידי פיקוד ומטה.
בפברואר 1897 קיבל פיקוד על רגימנט המשמר ה-4 בקובלנץ, ובמרץ של אותה שנה הועלה לדרגת אוברסט.
באפריל 1900 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובמאי 1903 מונה למפקד הדיוויזיה ה-11. בספטמבר 1907 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
בשנת 1908 מונה למושל הצבאי של מיינץ, והחזיק בתפקיד עד שנת 1910 עת פרש מהצבא.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, חזר גוסלר לשירות פעיל, ומונה למפקד קורפוס המילואים ה-6, שהיה חלק מהארמייה החמישית בפיקודו של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה.
הוא פיקד על הקורפוס שלו במהלך קרב הארדנים.
החל מפברואר 1916 השתתף הקורפוס שלו בקרב ורדן, ולאחר מכן הועבר תחת פיקוד הארמייה השנייה תחת פיקוד פריץ פון בלו.
על תפקודו בקרבות אלו, הוענק לו ב-10 באוגוסט 1916 עיטור הפור לה מריט.
הוא פרש מהצבא סופית בפברואר 1917.
פון גוסלר מת ב-7 בפברואר 1933 בעיר אייזנך, זמן קצר לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון, והוא בן 84. ב-7 באוגוסט 1878 הוא נישא לקלרה קלטש, אשר ילדה לו ארבע בנות.
גנרל קונרד פון קוכנהאוזן , היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון קוכנהאוזן נולד ב-7 ביוני 1888 בגלוגאו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר, ובספטמבר 1914 הועבר לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-4 (אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-18 בנובמבר 1914 הוא הועלה לדרגת אובר לויטננט, וב-18 באפריל 1916 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה נשאר פון קוכנהאוזן ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במרץ 1927 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 במאי 1931 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-7 (הפרוסי).
ב-1 בדצמבר 1933 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1934 הוא מונה למפקד האקדמיה הצבאית במינכן, ובמסגרת תפקידו זה הוא הועלה ב-1 בינואר 1937 לדרגת גנרל מיור.
ב-1 במרץ 1938 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-10, וב-1 באוקטובר אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
עם פרוץ המלחמה היה פון קוכנהאוזן מפקד הדיוויזיה ה-10, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס ה-13 במסגרת הארמייה השמינית.
במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-13 במסגרת הארמייה ה-16, ובהמשך לחמה כחלק מהקורפוס ה-17 במסגרת הארמייה ה-12. לאחר מכן נשארה הדיוויזיה כחיל כיבוש בצרפת, ובספטמבר 1940 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיה הממונעת העשירית.
ב-5 באוקטובר 1940 מונה פון קוכנהאוזן למפקד הדיוויזיה ה-134, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עמה כחלק מהקורפוס ה-43 במסגרת הארמייה הרביעית.
בספטמבר 1941 לחם פון קוכנהאוזן עם הדיוויזיה בקרב קייב, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עמה כחלק מהקורפוס ה-35 במסגרת הארמייה השנייה.
בדצמבר הוא לחם עם הדיוויזיה באזור וורונז', וב-13 בדצמבר התאבד במכוניתו בכפר רוסושנוייה בשל המצב הקשה של כוחותיו.
גנרל קונרד פון גוסלר , היה מפקד בורמאכט שפיקד על כוחות לפני מלחמת העולם השנייה.
פון גוסלר נולד ב-8 בנובמבר 1881 בגוט זיכטאו, ובשנת 1902 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-2 (ברנדנבורג ה-1).
בשנת 1908 הוא הועבר לרגימנט היגר הרכוב ה-5, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, וב-8 באוקטובר 1914 הוא הועלה לדרגת ריטמייסטר.
לאחר המלחמה הצטרף פון גוסלר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1923 הוא הועלה לדרגת מיור, ומונה למפקד אסקדרון הפרשים ה-1 בלודוויגסלוסט.
ב-1 באוקטובר 1924 הוא הועבר למטה הדיוויזיה ה-5 של הרייכסווהר בשטוטגרט, וב-1 בפברואר 1929 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
ב-1 באוקטובר 1929 הוא מונה לראש מטה של דיוויזיית הפרשים ה-2 בברסלאו, וב-1 באפריל 1931 הוא מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-7. ב-1 באוקטובר 1931 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1932 הוא הועבר למשרד הביטחון של הרייכסווהר כראש אגף.
ב-1 בפברואר 1934 הוא מונה למפקד אגד הרגלים ה-6, וב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 באוקטובר 1934 הפך אגד הרגלים לדיוויזיה ה-6, וב-1 בפברואר 1935 הוא מונה למפקד אגד הארטילריה ה-6, אשר הפך ב-15 באוקטובר 1935 לדיוויזיה ה-19. ב-1 בינואר 1936 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט, וב-1 בפברואר 1938 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
ב-1 במרץ 1938 הוא מונה למפקח על חיל הפרשים, ובנובמבר 1938 התפטר מתפקידו והועבר לעתודת המילואים.
ב-31 במרץ 1939 הוא פרש מהוורמאכט, וב-9 בספטמבר 1939 הוא מת בביתו בגרונוולד.
קונרד מופט בלאק, הברון בלאק מקרוסהרבור הוא איל עיתונות קנדי־בריטי ששלט בחברת ההוצאה לאור "הולינג'ר אינטרנשיונל", שהייתה קבוצת העיתונות השלישית בגודלה בעולם.
בשנת 2007 נשפט ל-6.5 שנות מאסר, לאחר שהורשע בארצות הברית בארבעה סעיפי מרמה ושיבוש הליכי חקירה, ובגניבת מיליוני דולרים מאימפריית התקשורת שלו ובעלי המניות מהציבור.
בשנת 2018, כתב ספר ביוגרפי על דונלד טראמפ, במאי 2019 חנן אותו הנשיא, הרישום הפלילי שלו נמחק, ואיסור הכניסה שלו לארצות הברית בוטל.
בלאק נולד במונטריאול שבקנדה, לג'ורג וג'יין בלאק.
הוריו היו מהמשפחות העשירות בקנדה, אביו היה מנכ"ל של "מבשלות השיכר הקנדיות" ובעל מניות בחברת האם של המבשלות, ארגוס.
משפחת אמו הייתה בעלת חברת ביטוח.
הוא למד וגר בפנימיית בית הספר היוקרתי, "אפר קנדה קולג'" ואת הוריו ראה רק בארוחות בסופי שבוע.
בלאק למד לתואר ראשון במשפטים אוניברסיטת לאוול ותואר שני בהיסטוריה באוניברסיטת מקגיל.
ב-1999 הגיש בקשה לאזרחות בריטית, בתוך יומיים, בעזרת קשריו, החזיק גם בדרכון בריטי מלבד הקנדי.
באוקטובר 2001, קיבל תואר אצולה "לורד בלאק של קרוסהרבור", על שם האזור בלונדון שבו שוכנים משרדי העיתון "דיילי טלגרף" שהיה בשליטתו.
אך תקנה בת 80 שנה, "הצהרת ניקל", אוסרת על אזרחים קנדים לקבל תוארי אצולה בריטים והוא נאלץ לוותר על אזרחותו הקנדית.
עם קבלת התואר נכנס לבית הלורדים, הבית העליון של הפרלמנט הבריטי.
בלאק נכנס לראשונה לעסקי העיתונות בגיל 22, כאשר עדיין היה סטודנט באוניברסיטה, כשרכש בשנת 1966 עיתון מקומי בקוויבק, עם תפוצה של 800 עותקים, שילם תמורתו 500 דולר, מיזג אותו עם עיתון אחר ומכר אותו כשעיתון התחיל להרוויח.
החל משנת 1969 רכש מספר עיתונים מקומיים ואזוריים בפרובינציית קוויבק באמצעות חברת ההחזקות וההשקעות של אביו "רוולסטון".
לאחר מותו של אביו בשנת 1976 ירש יחד עם אחיו את הבעלות על חברת ההחזקות המשפחתית.
ל"רוולסטון" היו מניות בקונגלומרט הקנדי "ארגוס" שהחזיק במפעלים, במכרות וברשת חנויות.
בשנת 1978 רכש את השליטה בחברה.
בשנת 1984 הואשם שלקח את כספי הפנסיה של העובדים ורק אחרי מאבק משפטי החזיר את חלקם, מכר את רוב נכסי החברה ובכספים הקים את קבוצת "הולינג'ר אינטרנשיונל" שרכשה עיתונים בארצות הברית, בממלכה המאוחדת, בקנדה, באוסטרליה ובישראל.
בשנת 1985 נכנס בלאק לראשונה לעסקי העיתונות הבריטיים, לאחר שרכש את קבוצת דיילי טלגרף, המוציא לאור של אחד העיתונים הנקראים בבריטניה, ומזוהה עם המפלגה השמרנית.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 כבר ניהלה הולינג'ר יותר מ-400 מותגי עיתונים ברחבי העולם, כולל העיתון הנפוץ "שיקגו סאן-טיימס" שנרכש ב-1994, והוציאה לאור יותר מ-60% ממותגי העיתונות הקנדיים.
בשנת 1998 הקימה בקנדה את העיתון "נשיונל פוסט" כדי שייצג אלטרנטיבה שמרנית לעיתונות הליברלית של קנדה, ובשנת 2001 השקיעה בהקמת ה"ניו יורק סאן" בעיר ניו יורק, שוב עיתון חדש בעל נטיות שמרניות.
הרכישות וההשקעות הכניסו את קבוצת "הולינג'ר אינטרנשיונל" לחובות כבדים.
קבוצת טלגרף, הכוללת את "סאנדיי טלגרף", "ספקטייטור" ואת "דיילי טלגרף", עיתון הדגל של בלאק, הפסידה ב-2002 כ-40 מיליון דולר.
בעקבות זאת, הודיע בלאק כי הוא מתפטר מתפקיד מתפקידו כיו"ר ומנכ"ל החברה, אם כי הכחיש את המעשים שיוחסו לו והגדיר את העזיבה כ"פרישה".
רשות ניירות הערך האמריקאית (SEC) פתחה בחקירה משלה סביב עסקי החברה.
בלאק זומן להעיד, אך העדיף לשמור על זכות השתיקה.
בינואר 2004 דיווחה הולינג'ר אינטרנשיונל כי מועצת המנהלים קיבלה את התפטרותו של בלאק.
במקביל הגישה החברה נגד בלאק ודייוויד ראדלר, סמנכ"ל הכספים, תביעה בסך 200 מיליון דולר לצורך השבת כספים שלקחו.
במסגרת התביעות נטען כי בלאק, אשתו ברברה ומנהלים נוספים בחברה השתמשו בהולינג'ר כב"פרת מזומנים" ושאבו יותר מ-400 מיליון דולר מהחברה במהלך שבע שנות "גזל אגרסיבי" של הקונצרן.
הדו"ח שהגישה החברה לבית המשפט קבע כי סכום המזומן הכולל שנבזז על ידי בלאק ורדלר ומקורביהם מייצג 92.5% מהרווח הנקי המתואם של הולינג'ר במהלך השנים 1997-2003.
במרץ 2005, הודיעה התביעה הפדרלית בארצות הברית שהיא עורכת חקירה פלילית נגד בלאק, ובנובמבר 2005 הוגש נגדו כתב אישום, הכולל 11 סעיפי אישום בגין הונאה, בעקבות חתימת עסקת טיעון בין התביעה לבין יד ימינו לשעבר, דייוויד רדלר.
רדלר הודה בסעיף אישום קל יחסית של הונאה והסכים לשתף פעולה עם החוקרים ולהעיד במשפט כנגד בלאק.
באוגוסט 2006 הוגש נגדו כתב אישום פדרלי נוסף בגין הונאת מס.
בשנת 2007 נשפט ל-6.5 שנות מאסר, לאחר שהורשע בארבעה סעיפי מרמה ושיבוש הליכי חקירה.
בשנת 1987 ביקר בישראל דייוויד רדלר, שותפו של קונרד בלאק וסגן נשיא קבוצת "הולינג'ר", ופגש את אריה מקל, שהיה היועץ המדיני של ראש הממשלה יצחק שמיר.
רדלר ביקש לפגוש ולסייע לראש הממשלה, והציג את עצמו כשמרן ימני.
לשאלתו כיצד יוכל לסייע לראש הממשלה, השיב מקל כי יקנה את העיתון ג'רוזלם פוסט הליברלי ומאוד ביקורתי כלפי שמיר, אך העיתון לא עמד למכירה באותה עת.
בתחילת שנת 1989, העמיד קונצרן כור תעשיות, בעל השליטה בעיתון, את ג'רוזלם פוסט למכירה.
אריה מקל נזכר בביקור של רדלר וביקש מחבר הכנסת בנימין נתניהו, שהיה בניו-יורק בסיור הרצאות וגיוס כספים למען הליכוד, ליצור קשר עם רדלר כדי לעניין אותו בהזדמנות לרכוש את העיתון.
כאשר נפתחו המעטפות עם הצעות הרכישת שנתקבלו במשרדי הנהלת "כור" באפריל 1989, חשבו המנכ"ל בני גאון ושמעון רביד, מנהל הכספים של הקונצרן, שבהצעה שהגישה חברת "הולינג'ר" הקנדית נפלה טעות דפוס.