tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא כיהן בו תקופת כהונה אחת בשנים 1855–1856, וקידם את חוק היובש, חינוך חינם, ביטול העבדות, והרחבת הזכויות האזרחיות והפוליטיות של האפרו-אמריקאים.
במלחמת האזרחים האמריקאית הוצב ולס כמייג'ור ברגימנט הרגלים ה-26 של מישיגן, ועד מהרה קודם לדרגת לוטננט קולונל.
יחידתו הוצבה באלכסנדריה, וירג'יניה כדי להחזיק בעיר שהייתה בשטח שבשליטת של צבא האיחוד.
כמפקד המשטרה הצבאית החל מפברואר 1863, וכקולונל החל מ-30 במרץ 1864, הוביל ולס את פעולות השיטור הצבאי באלכסנדריה, ועד מהרה פיקח על אכיפת החוק בשטחים שבשליטת האיחוד שמדרום לפוטומק.
פרנסיס הריסון פיירפונט, שסייע בהקמתה של וירג'יניה המערבית כמדינה נפרדת ב-1861, מונה כמושל וירג'יניה בשטחי המדינה שהיו בשליטת האיחוד, וקבע את מטהו באלכסנדריה.
עמיתו, ג'ון קרטיס אנדרווד , תומך ביטול העבדות, היה לשופט של המחוז הפדרלי שהוצב באלכסנדריה.
לאחר רצח לינקולן באפריל 1865, היה ולס בעל חלק חשוב ברדיפתו ובתפיסתו של הרוצח, ג'ון וילקס בות' באסם במחוז קרוליין שבווירג'יניה.
ולס חקר את ד"ר סמואל מאד, שהוביל לעדות המכריעה.
הוא גם היה קשור להליכים בפני השופט אנדרווד שבהם הואשם ג'פרסון דייוויס שנלכד בבגידה, אם כי תהליכי האישום לא הושלמו.
במאי 1865 קודם ולס לדרגת ייצוג של בריגדיר גנרל.
ב-9 במאי 1865 נעצר מושל וירג'יניה מטעם הקונפדרציה ויליאם סמית', והנשיא אנדרו ג'ונסון מינה את פיירפונט כמושל וירג'יניה הזמני.
פיירפונט עבר למושב ממשלת המדינה בריצ'מונד, אך לא זכה לפופולריות.
ב-1864 כינס פיירפונט ועידת חוקה באלכסנדריה שביטלה את העבדות.
חוקה זו הייתה זמנית והורחבה לכלל שטחי המדינה, ללא הסעיפים שנגעו לעבדות שבחוקת 1850, עד לאישור חוקה חדשה.
לאחר תום שירותו הצבאי ב-21 בספטמבר 1865, חידש ולס את עיסוקו בעריכת דין.
הוא נשאר באלכסנדריה, והיה פעיל בחברת תעלת אלכסנדריה, ולאחר מכן בחברת התעלה, מסילת הברזל והגשר של אלכסנדריה, שבנתה את התעלה במה שהיה למחוז ארלינגטון והגשר לג'ורג'טאון בוושינגטון הבירה.
הוא היה מקושר לשופט אנדרווד ולתובע המקומי של אלכסנדריה ס.
פרגוסון ביץ', שהחזיק בהשקפות רפובליקניות רדיקליות.
ולס תמך בתקיפות בהכרה בזכויות האזרח של האפרו-אמריקאים.
ב-1866 זכו הרפובליקנים הרדיקלים בקונגרס לרוב גדול ועד מהרה החלו לבצע שינויים.
הם השביתו את הממשלה האזרחית של המדינה ושמו את וירג'יניה, ותשע מדינות הקונפדרציה הנוספות, תחת משטר צבאי.
וירג'יניה נוהלה בשנים 1867–1869 כ"מחוז הצבאי הראשון" תחת פיקודו של הגנרל ג'ון סקופילד.
סקופילד פיקח על ההעברה לממשל אזרחי לאחר שקהל המצביעים בווירג'יניה, כולל העבדים המשוחררים, בחר בנציגים לניסוח החוקה שתחליף את החוקה של 1864 ואת החוקה של 1850, שהתירה במפורש את קיומה של העבדות.
הוועידה, שבה השתתפו גם 20 נציגים אפרו-אמריקאים, החלה את דיוניה ב-3 בדצמבר 1867. הנציגים בחרו בשופט אנדרווד כנשיא הוועידה, ובכומר ג'יימס ו.
הניקט כיושב ראש ועדת זכות ההצבעה.
ולס והניקט ביקשו להגן על זכויות ההצבעה של השחורים ולשלול אותן מוותיקי הקונפדרציה ומאוהדיה.
בני וירג'יניה אחרים, שקודם לכן היו פעילים פוליטית ותמכו בממשלת הקונפדרציה, נפגשו באותו חודש.
בהובלתו של אלכסנדר סטיוארט הם הקימו את המפלגה השמרנית של וירג'יניה כדי להתנגד לכל אחת מהצעות הוועידה של אנדרווד.
מנהיג אופוזיציה נוסף היה ויליאם מהון, נשיא חברת רכבות ולשעבר גנרל בצבא הקונפדרציה שאמר שהיה זה הזמן להתחלה חדשה למפלגה השמרנית במדינה, שהתמזגה עם המפלגה הדמוקרטית ב-1883. בכל אופן, הלבנים נאלצו לקבל את תוצאות המלחמה, כולל זכויות אזרח וזכויות הצבעה לעבדים המשוחררים.
המושל פיירפונט נעשה בלתי פופולרי על ידי כל הצדדים.
ב-4 באפריל 1868 העביר אותו הגנרל סקופילד מתפקידו ומינה את ידידו ולס במקומו.
ב-6 וב-7 במאי בחרה ועידת הרפובליקנים של וירג'יניה בולס כמועמדה לתפקיד המושל, את ג'יימס ה.
קלמנטס כמועמד לתפקיד סגן המושל ואת תומאס ר.
באודן כמועמד לתפקיד התובע הכללי.
עם זאת, היה צורך לאשרר את החוקה החדשה לפני קיום הבחירות, וסעיפי שלילת זכות ההצבעה של אנשי הקונפדרציה לשעבר היו שנויים במחלוקת.
סקופילד דחה את תאריך משאל העם שנקבע מלכתחילה ל-2 ביוני.
ביום חג המולד של אותה שנה, פרסמו עיתוני ריצ'מונד מכתב מסטיוארט שטען לקבלת "חנינה כללית".
גרנט ורפובליקנים בעלי השפעה בקונגרס נפגשו עם מנהיגי השמרנים בווירג'יניה, כולל "ועדת התשעה" שהוקמה כשבוע לאחר פרסום מכתבו של סטיוארט, וכן עם ולס ועם בעלי בריתו, גילברט קרלטון ווקר ופרנקלין סטרנס .
גרנט התערב ותמך בסקופילד בהגנה על זכויות ההצבעה של ותיקי הקונפדרציה.
כך כללו הבחירות הכלליות בווירג'יניה שפוקחו על ידי הממשלה הפדרלית ב-1869 הצבעה על אשרור חוקת המדינה החדשה, הצבעה נפרדת על שלילת זכויות ההצבעה מרוב ותיקי הקונפדרציה, והצבעה נפרדת לבחירת אנשי הממשל.
במרץ 1869 בחרו הרפובליקנים שוב בוולס כמועמדם לתפקיד המושל יחד עם שותפו למרוץ, הרופא האפרו-אמריקאי ג'.
האריס כמועמד לתפקיד סגן המושל.
על כל פנים, ביום הבחירות ב-6 ביולי, נבחר גילברט קרלטון ווקר, שזכה לתמיכת "הרפובליקנים האמיתיים" של מהוני ושל השמרנים, וקיבל 119,535 קולות מול 101,204 הקולות שקיבל ולס.
ציבור הבוחרים ביטל באופן מוחלט את סעיף שלילת זכות ההצבעה של הקונפדרציה.
כך הפכה וירג'יניה למדינה היחידה בדרום שלא משלה בה ממשלה אזרחית רדיקלית במהלך תקופת השיקום.
ב-21 בספטמבר 1869 התפטר ולס מתפקידו, ובמקומו מינה סקופילד את ווקר כיורשו הזמני עד להשבעתו כמושל הנבחר ב-1 בינואר 1870.
ולס שאף לקבל תפקיד שיפוט פדרלי, אך הדבר לא עלה בידו.
כמי ששימש כפרקליט יחד עם הנרי וייז (שהתנגד לזכות ההצבעה לשחורים) בדיון משפטי שהתקיים באפריל 1870 בו הוחלט על זהות ראש עיריית ריצ'מונד הנבחר, היה ולס בין 300 הנוכחים בישיבת בית המשפט לעתירות בריצ'מונד ב-27 באפריל.
יציע שהיה עמוס יתר על המידה באנשים התמוטט, כמו כל רצפת אולם בית המשפט, כאשר שניהם קרסו אל אולם בית הנבחרים של וירג'יניה.
כ-60 איש נהרגו, ויותר מ-100 נפצעו קשה.
ולס סבל מכמה צלעות שבורות.
באותה שנה מינה הנשיא גרנט את ולס כתובע של בית המשפט הפדרלי המחוזי של וירג'יניה.
ב-28 במאי אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי, והוא שימש בתפקיד עד 1872.
לאחר מכן עבר ולס לוושינגטון די.
והמשיך שם את עיסוקו בעריכת דין יחד עם בנו, הנרי האנט ולס, שהיה סגנו כתובע הפדרלי, אך נפטר בראשית 1894. ב-1878 סייע ולס להקים את לשכת עורכי הדין של ארצות הברית.
ב-1895 פרש ולס לאחר שרעייתו נפטרה ב-1893 ובריאותו החלה להתרופף.
בנקודת זמן מסוימת הוא נסע להוואי, וככל הנראה ליווה ידיד בטיול סביב לעולם.
הנרי ולס נפטר בביתה של בתו בפלמירה שבמדינית ניו יורק ב-12 בפברואר 1900. הוא נטמן לצד רעייתו בבית הקברות רוק קריק שבוושינגטון.
הנרי חמרה הוא יהודי אמריקאי ממוצא סורי.
לאחר נפילת משטר אל-אסד התמודד על מושב בפרלמנט הסורי.
נולד לאביו הרב יוסף חמרה, שהיה הרב הראשי של יהודי סוריה בניו יורק.
האב והבן נמלטו מסוריה ועזבו לארצות הברית בשנת 1992, לאחר שנשיא סוריה, חאפז אל-אסד, ביטל את האיסור על יציאת יהודים מהמדינה.
בפברואר 2025, מספר חודשים לאחר נפילת משטר אל-אסד, חזר עם אביו לבית הכנסת במרכז דמשק, לראשונה מזה שלושה עשורים, ונפגשו עם סגן שר החוץ הסורי.
באוקטובר 2025 הגיש הנרי מועמדות לבחירות לפרלמנט הסורי שהתקיימו ב-5 באוקטובר 2025. בכך היה ליהודי הראשון שמתמודד לתפקיד מזה כיובל שנים.
מצע הבחירות שלו קורא, בין היתר, לחיזוק הזהות הלאומית הסורית, התחשבות בקהילה היהודית הסורית כחלק בלתי נפרד מהמרקם הלאומי, זירוז שיקום סוריה וצמיחתה הכלכלית, ביסוס תדמיתה של סוריה מאז עליית השלטון הסורי החדש, וכינון משטר חוקתי המתבסס על עקרונות הצדק החברתי.
הנרי טול קלארק נולד במחוז אדג'קומב שבקרוליינה הצפונית, כבנם של אראבלה (לבית טול) קלארק, ושל ג'יימס וסט קלארק שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1815–1817 ובהמשך פקיד ממשל במחלקת הצי של ארצות הברית בממשלו של אנדרו ג'קסון.
משפחת קלארק הייתה באליטה של בעלי החוות ובעלת מעמד חברתי ופוליטי בולט במזרח קרוליינה הצפונית.
קלארק התחנך בבית הספר ג'ורג' פיליפס שבטרבורו ובאקדמיית לואיסבורג, ולמד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם הוא היה חבר באגודה הדיאלקטית.
ב-1826 הוא סיים שם לימודי תואר בוגר אוניברסיטה, וב-1832 קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה.
שנה לאחר מכן הוא התקבל ללשכת עורכי הדין לאחר שלמד משפטים בהדרכתו של ויליאם ה.
הייווד הבן, אך כמעט ולא עסק במקצוע.
את רוב זמנו הוא העביר בניהול הקרקעות הנרחבות והעבדים של המשפחה בקרוליינה הצפונית, אלבמה וטנסי.
בבעלות משפחת קלארק היו 62 עבדים, שרבים מהם הושכרו לאחרים.
ב-1850 נבחר קלארק כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית.
ב-1858 הוא נבחר כיושב ראש הסנאט.
מתוקף תפקידו זה, ביולי 1861 כאשר נפטר המושל ג'ון ויליס אליס בעת כהונתו, הושבע קלארק במקומו כמושל קרוליינה הצפונית ה-36. הוא כיהן כמושל עד ספטמבר 1862, תקופה מכרעת שבה הייתה קרוליינה הצפונית למדינה חברה בקונפדרציית המדינות של אמריקה, וסבלה מהקשיים הראשונים של מלחמת האזרחים האמריקאית.
כמושל בתקופת מלחמה, דאג קלארק לגיוס אלפי חיילים לטובת המאמץ המלחמתי של הקונפדרציה, הקים את בית הסוהר היחידי של הקונפדרציה בקרוליינה הצפונית, ארגן את ייצור המלח לטובת המאמץ המלחמתי, יצר קשרי מסחר עם אירופה, ובנה את מפעל ייצור אבק השריפה שנחל הצלחה.
עם זאת, קלארק, שנחשב לשמרן, ראה הצלחה רבה יותר במעשיו כאיש ממשל, ופחות כאישיות פוליטית.
כמושל, לא עלה בידו לתמרן באקלים הפוליטי החדש שיצרה המלחמה, ובספטמבר 1862 הוא פרש בפתאומיות מתפקידו.
בשנותיו האחרונות היה קלארק פעיל בגופים המקומיים של המפלגה הדמוקרטית, וב-1866 שב לתקופת כהונה אחת אחרונה בסנאט של קרוליינה הצפונית.
ב-1850 נשא קלארק לאישה את מרי ויקס פרקר היירגרוב, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
הנרי טול קלארק נפטר בביתו שליד העיירה טרבורו שבמחוז הולדתו ב-14 באפריל 1874. הוא נטמן בבית הקברות של כנסיית הפרשים שבעיירה.
הנרי מינצברג הוא אחד מן ההוגים המובילים בעולם בתחום של חקר ניהול וחשיבה אסטרטגית בעסקים, הוא שימש כפרופסור לניהול מאוניברסיטת מקגיל שבקנדה ופרסם מספר ספרים מרכזיים בתחום.
מינצברג עוסק בהתנהלותם של ארגונים ובחקר משאבי אנוש בארגון והוא נמנה בין מובילי גישת הקונפיגורציה בתחום מדעי הניהול.
מינצברג נולד למשפחה יהודית במונטריאול, קוויבק, קנדה למאייר ואיירין (וקסלר) מינצברג.
אביו, מאיר מינצברג, היה יצרן.
בשנת 1968 קיבל מינצברג תואר דוקטור בניהול מ-MIT, לאחר שהגיש מחקר בנושא "המנהל בעבודה - קביעת פעילויותיו, תפקידיו ותוכניותיו באמצעות התבוננות מובנית".
בספרו The Structuring of Organizations שיצא לאור בשנת 1979, עוסק מינצברג בהרחבה במבנה הארגון.
מינצברג התעניין במבנים ארגוניים ובהתנהגות ארגונית הלכה למעשה.
הוא זיהה חמישה מרכיבים מבניים שייצרו את "הארגון האמיתי":
צמרת אסטרטגית (מועצת מנהלים, נשיא): מופקדת על הנהגת ארגון ביצוע יעדים
מנהלי הקו (אגפים, מחלקות, מדורים): מנהלים לאורך שרשרת הפיקוד עד לניהול הזוטר
ליבה תפעולית (ייצור, מתן שירות, שיווק, אספקה): עובדי הארגון המבצעים ישירות את המשימות הנדרשות
סגל טכני (מחקר ופיתוח, תכנון מוצרים)
סגל מנהלתי (אחזקה, כוח אדם, יחסי ציבור)
מינצברג פעל בשני תחומים מרכזיים - חקר הניהול ותחום החשיבה האסטרטגית בארגונים.
במסגרת חקר הניהול, מינצברג השקיע מאמצים מחקריים להבנת האופנים השונים שבהם בפועל ארגונים מנוהלים.
מינצברג הניח בכך תשתית לדיון שאינו רק נורמטיבי (כיצד ראוי לנהל) אלא כיצד ניהול מתרחש במציאות.
בתחום של חקר האסטרטגיה מינצברג מוכר בייחוד בשל ספרו על גישת התכנון האסטרטגי - "The Rise and Fall of Strategic Planning".
מינצברג מתאר את העלייה של המושג שהפך מוביל בשנות ה-70', וכיצד מחלקות התכנון פוגעות בפועל בתפקוד התאגידים עד שהן נסגרות במהלך שנות ה-80. מינצברג מנתח את התהליך הן במובנים ההיסטוריים והן בחתירה להבנת המשגים שבגישת התכנון האסטרטגי.
בספר "ספארי אסטרטגיות" מינצברג פורס ומנתח באופן ביקורתי עשר אסכולות מובילות בחשיבה על אסטרטגיה עסקית.
מדבריו בספר עולה כי מתוך הגישות המתוארות הוא נוטה להזדהות באופן משמעותי עם גישת הלמידה העוסקת בצורה שבו ארגונים לומדים את סביבתם באופן מתמשך.
בהמשך לכך, כתב יחד עם ברוס אלסטראנד וג'וזף לאמפל את הספר "ספארי אסטרטגיות: סיור מודרך בערבות הניהול האסטרטגי" המציג עשר גישות שונות בתחום האסטרטגיה העסקית.
מינצברג מתחיל את סקירתו בגישות העיצוב והתכנון האסטרטגי שנוסדו בשלהי שנות ה-50, והניחו את יסודות התחום (למשל את מודל ה-SWOT) ובגישות המיצוב מבית מדרשו של מייקל פורטר שהניחה את היסודות לתחום הייעוץ האסטרטגי.
הוא מסיים בתיאור של גישות עכשוויות העוסקות בלמידה ארגונית וניווט במורכבות.
הספר אמנם דן באופן ביקורתי בכל עשר הגישות, אך מבקש להציע לבסוף מודל בו כל אחת מן הגישות רלוונטית בהקשר אחר בחיי הארגון.
ספארי אסטרטגיות: סיור מודרך בערבות הניהול האסטרטגי, ידיעות אחרונות, 2006
הנרי גווין ג'פריז מוזלי היה פיזיקאי אנגלי.
מוזלי נולד בוויימות' שבדורסט, בחוף הדרום-מערבי של אנגליה.
אביו היה פרופסור לאנטומיה באוניברסיטת אוקספורד.
מוזלי רכש את חינוכו בטריניטי קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, ומונה, מיד לאחר שסיים את לימודיו, למרצה לפיזיקה במעבדה של ארנסט רתרפורד שבאוניברסיטת מנצ'סטר.
למרות גילו הצעיר הספיק מוזלי לתרום תרומה חשובה במחקר הספקטרום של קרני X מיסודות שונים.
בעיקר נודעת נוסחתו – "חוק מוזלי" – הקושרת את אורך הגל של קרינת X עם מספרו האטומי של היסוד.
בשנת 1914 גויס לצבא הבריטי ונהרג, בגיל 27 שנים בלבד, בקרב גליפולי.
הנרי מורגנטאו האב היה דיפלומט ואיש עסקים אמריקאי ממוצא יהודי, שהתפרסם בעיקר כשגריר האמריקאי באימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה.
הוא היה אביו של הנרי מורגנטאו (הבן) וסבהּ של ברברה טוכמן.
מורגנטאו נולד במנהיים שבגרמניה בשנת 1856. הוא היה בנו של אלעזר (לזרוס) מורגנטאו, ממציא יהודי שהיגר לארצות הברית בשנת 1866 מהעיר לורש שבחבל הסן לאחר שעשה הון בגרמניה ממפעל לייצור סיגרים.
הנרי סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה ועשה את הונו בנכסי דלא-ניידי.
בנו, הנרי מורגנטאו (הבן), התפרסם מאוחר יותר כשר האוצר בממשלתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט למשך פרק זמן שיא של אחת-עשרה שנים, והציע את תוכנית מורגנטאו לפירוק כוחה התעשייתי של גרמניה.
עושרו של מורגנטאו אפשר לו לתרום ביד רחבה למסע הבחירות של הנשיא וודרו וילסון בשנת 1912. הוא נתמנה למזכיר הכלכלי של המפלגה הדמוקרטית בשנת 1912 ושוב בשנת 1916. הוא מונה להיות שגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית בשנים 1913 - 1916. הוא קיווה לזכות במשרת שר בממשלה, אך לא זכה בכך.
פעילותו בזמן מלחמת העולם הראשונה
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הפכה השגרירות האמריקאית באיסטנבול לנציגות העקיפה של מדינות ההסכמה, שפינו את שגרירויותיהן עם פרוץ הלחימה.
בנובמבר 1914 התריע מורגנטאו על המצב הקשה של היישוב היהודי בארץ ישראל (ארץ ישראל הייתה אז חלק מהאימפריה), התרעה שהביאה לסיוע של יהודי ארצות הברית (בין היתר של הבנקאי והנדבן יעקב שיף) והממשל האמריקאי, ששיפר את מצב היישוב בצורה משמעותית.
מורגנטאו פעל למען הצלת אנשים שונים ממדינות ההסכמה שהפכו לשבויים באימפריה העות'מאנית.
לדוגמה בתחילת המלחמה נעצרו כל הסטודנטים הרוסים שלמדו באוניברסיטה האמריקאית בביירות, ביניהם מי שהפך לימים למדען שינה מפורסם, נתניאל קלייטמן.
מורגנטאו פעל באופן אישי למען שחרורו וסייע להבריח אותו אל אוניית צי אמריקאית שלקחה אותו לניו יורק.
מורגנטאו היה אחד המעטים שניסו לסייע לארמנים בזמן שהתחולל רצח העם שלהם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא ניסה לצמצם את ממדי ההשמדה ולסייע לקורבנות.
מורגנטאו סייע להקים את הוועדה האמריקנית לסיוע לארמניה ולסוריה (הידועה גם כ"עזרה למזרח הקרוב"), שהוקמה ב-1915 מייד לאחר שהחלו הגרושים, והייתה ארגון צדקה שהוקם כדי לעזור בסבלם של עמי המזרח הקרוב.
מברקיו של מורגנטאו על הטבח ההמוני בארמנים הביאו לתמיכה רבה בארגון.
בשנתו הראשונה, דאג הארגון ל-132,000 יתומים ארמנים מטביליסי, ירוואן, איסטנבול, סיוואס, ביירות, דמשק וירושלים.
ארגון סעד לפליטים במזרח התיכון עזר לתרום מעל 102 מיליון דולר לארמנים בזמן המלחמה ואחריה.
בין 1915 ל-1930, חילק הארגון עזרה הומניטארית למקומות הפזורים במרחב גאוגרפי גדול, ובסופו של דבר הוציא יותר מפי עשרה מאומדנו המקורי ועזר לכ-2 מיליון פליטים.
כשפקודות הגירוש נחקקו, פקידים קונסולריים רבים דיווחו על מה שראו לשגריר מורגנטאו.
בספר הזיכרונות שהשלים במהלך 1918 ("סיפורו של השגריר מורגנטאו"), כתב מורגנטאו: "כאשר השלטונות הטורקיים נתנו את הפקודות לגירושים הללו, הם פשוט נתנו תעודת פטירה לגזע שלם; הם הבינו זאת היטב, ובשיחותיהם עמי הם לא עשו שום ניסיון מיוחד להסתיר עובדה זו".
הזיכרונות והדיווחים תיארו בצורה עזה את השיטות בהן השתמשו הכוחות העות'מאניים ותיעדו מקרים רבים של זוועות שבוצעו נגד המיעוט הנוצרי.
מורגנטאו כתב בספרו שהוא "משוכנע כי בכל ההיסטוריה של המין האנושי לא התרחש מאורע נורא כזה" ותיאר אותו כ"פשע הגדול ביותר בהיסטוריה המודרנית".
לאחר תום המלחמה שימש מורגנטאו כיועץ לענייני מזרח אירופה והמזרח התיכון בוועידת השלום בפריז, ואחר כך עבד עם גופים שפעלו לאחר המלחמה, כמו הוועדה שעסקה בסיוע למזרח התיכון והנציבות שהוקמה לשם יישוב הפליטים היוונים והצלב האדום האמריקאי.
בשנת 1933 הוא היה הנציג האמריקאי לוועידת ז'נבה.
מורגנטאו נפטר בשנת 1946 לאחר דימום מוחי בניו יורק.
הוא נקבר בהות'ורן שבניו יורק.
מורגנטאו פרסם מספר ספרים ובספריית הקונגרס נמצאים כ-30,000 מסמכים משלו.
1918 - "Ambassador Morgenthau's story" (סיפורו של השגריר מורגנטאו) - על רצח העם הארמני, בו הוא מספר על חוויותיו כשגריר במהלך תקופה זו בהיסטוריה הטורקית.
1919 - "The Morgenthau Report" (דו"ח מורגנטאו) - על התעללות ביהודים על ידי פולנים.
1929 - "I was sent to Athens" - עוסק בעבודתו עם הפליטים היוונים.
תפקידו ביחס להיסטוריה של רצח העם הארמני נמצא בפולמוס.
חיבורו הראשון במערב בנושא היה "סיפורו של השגריר מורגנטאו", שעדיין משמש כמקור לדיון בדבר מעשי הזוועה של הטורקים כנגד הארמנים.
עם זאת, נטען כי מורגנטאו בדה אירועים מסוימים מלבו (ולמעשה מעולם לא יצא מתחומי איסטנבול), ניפח בדרך כלל את האירועים שקרו, וסטה באופן משמעותי ממה שכתב ברשימותיו הפרטיות.
נטען גם שהספר נכתב על ידי סופר צללים.
הטקסט עצמו מפגין טינה ואיבה כלפי הטורקים, מה שנתפש לא אחת כראיה תומכת להאשמות.
הספר נכתב החל בסוף שנת 1917, והחל להופיע בעיתונים באמצע שנת 1918. נטען שהספר נכתב כדי לדחוף את ארצות הברית להשתתפות במלחמת העולם הראשונה, אך מהתאריכים עולה שאין זה כך, וכי הסיפורים פורסמו לאחר שארצות הברית כבר הצטרפה ללחימה.
עם זאת, ישנן עדויות על כך שהספר נכתב למטרות תעמולה, ונועד לשכנע את המתנגדים המסורתיים בארצות הברית להתערבות במלחמות של מדינות זרות.
אין בכך כדי להטיל ספק בתוכן, אלא כדי להצביע על תכליתו הפוליטית של הפרסום.
הנרי מורגנטאו הבן היה פוליטיקאי יהודי אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית במשך רוב תקופת נשיאותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
מורגנטאו היה משתתף מרכזי בעיצובו ובמימונו של הניו דיל.
לאחר 1937 הוא היה משתתף מרכזי במימון השתתפותה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
הוא גם היה משתתף חשוב בעיצוב מדיניות החוץ, במיוחד בנוגע להשאל-החכר, הסיוע לסין, הסיוע לשארית הפליטה, וההצעה, באמצעות תוכנית מורגנטאו, למניעה מגרמניה מלהפוך שוב לאיום צבאי באמצעות השמדת תעשייתה ומכרותיה.
הוא היה היהודי היחידי בקבינט של הנשיא רוזוולט.
בזמן מלחמת העצמאות היה אחראי ל"מגבית היהודית" לטובת מדינת ישראל ולאחר מכן היה ממקימי מפעל הבונדס.
הוא המשיך לכהן כמזכיר האוצר בחודשים הראשונים לנשיאותו של הארי טרומן, ובמשך ימים ספורים בסוף יולי ובתחילת יוני 1945, בעקבות התפטרותו של מזכיר המדינה אדוארד סטטיניוס, הוא היה הראשון בתור בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית, היהודי הראשון שזכה לכבוד זה.
אביו של מורגנטאו, הנרי מורגנטאו (האב), היה שגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית.
מורגנטאו היה אביהם של , שהיה התובע הכללי של מנהטן במשך 35 שנה, ושל , סופר ומפיק טלוויזיה אמריקאי.
אחייניתו הייתה ההיסטוריונית ברברה טוכמן.
על שמו של מורגנטאו קרוי המושב טל שחר ("מורגנטאו": "טל בוקר" בגרמנית) ועל שמו של אביו קרוי רחוב בירושלים.
הנרי מורגנטאו נולד למשפחה בולטת מיהודי ניו יורק, כבנם של ג'וזפין (לבית סייקס) ושל הנרי מורגנטאו (האב), איל מקרקעין ודיפלומט, שנולדו בגרמניה.
הוא התחנך באקדמיית פיליפס אקסטר, ומאוחר יותר עבר לבית הספר דווייט.
לאחר סיום לימודיו הוא למד אדריכלות וחקלאות באוניברסיטת קורנל.
ב-1913 הוא הכיר את פרנקלין דלאנו רוזוולט ואת רעייתו אלינור רוזוולט והתיידד איתם.
הוא רכש וניהל את חוות פישקיל ששכנה בסמוך לאחוזת משפחת רוזוולט בהייד פארק שבמדינת ניו יורק, והתמחה, כמו רוזוולט, בגידול עצי חג המולד.
הוא היה מודאג בנוגע למצוקתם של החקלאים, שהיו יותר מרבע מאוכלוסייתה של ארצות הברית.
ב-1922 הוא רכש את השליטה במגזין "החקלאי האמריקאי" , והפך אותו לקול של ההחזרה לטבע, השימור והחקלאות המדעית.
ב-1929 מינה אותו רוזוולט, שהיה אז מושל ניו יורק, כיושב ראש הוועדה המייעצת לחקלאות של מדינת ניו יורק וכחבר ועדת השימור של המדינה.
ב-1933 החל רוזוולט לכהן כנשיא ארצות הברית והוא מינה את מורגנטאו כנציב מועצת החקלאות הפדרלית .
עם זאת, היה מורגנטאו מעורב בהחלטות מוניטריות.
רוזוולט אימץ את הרעיון להעלאת מחיר הזהב כדי לפחת את שער המטבע ולבלום את עליית המחירים.
הרעיון הגיע מפרופסור ג'ורג' וורן מאוניברסיטת קורנל.
ב-1934 כאשר ויליאם הרטמן וודין התפטר בשל בריאותו הלקויה, מינה הנשיא רוזוולט במקומו את מורגנטאו כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
הנשיא רוזוולט, מורגנטאו ויושב ראש מועצת הנגידים של הפדרל ריזרב מרינר אקלס, שמרו יחדיו על תעריפי ריבית נמוכים במהלך השפל הגדול כדי לעודד צריכה ציבורית מסיבית, ובהמשך לתמוך בהתחמשות מחדש, לתמוך בבריטניה ובהשתתפותה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
ב-1934 ביקש רוזוולט ממורגנטאו לבדוק את תשלום המיסים של ויליאם רנדולף הרסט, שכן הוא "קיבל עצה שהרסט תכנן לעשות שימוש בעיתוניו כדי לשגר מתקפה על מדיניות הניו דיל ועל המדיניות הכלכלית שלו".
מורגנטאו הסביר שהוא ביצע בדיקה של תשלומי המיסים של הרסט ושל השחקנית מריון דייוויס ו"יעץ לרוזוולט להכות מכה מקדימה על שניהם".
מורגנטאו עשה שימוש במעמדו כמזכיר האוצר כדי לחקור את הפשע המאורגן ושחיתות בממשל.
המודיעין של האוצר וסוכנויות נוספות (למערכת אכיפת החוק הפדרלית של ארצות הברית שנודעה בחלוקתה לגופים שונים ורבים, היו חמישה גופי חקירה במחלקת האוצר לבדה) לא היו מתואמים במאמציהם.
המאמצים ליצור סוכנות-על נבלמו על ידי ג'ון אדגר הובר, שחשש שהסוכנות החדשה תאפיל על ה-FBI שבראשו הוא עמד.
על כל פנים, מורגנטאו יצר תפקיד של מתאם לסוכנויות של מחלקת האוצר.
אף על פי שהמתאם לא יכול היה לשלוט בהן, הוא יכול היה להניע אותן לשיתוף פעולה בצורה זו או אחרת.
למשרה זו מונה ב-1937 ראש החקירות הפליליות של שירות הכנסות הפנים שלעבר, אלמר לינקולן אירי, שניהל כמה חקירות מרכזיות, כולל העמדתו לדין המוצלחת של אל קפונה.
החקירות של השחיתות בממשל גרמו לנפילתו של הבוס הפוליטי תומאס "ביג טום" פנדרגסט מקנזס סיטי.
קרב יריות שהיה קשור לפעילות המאפיה ושחיתות מסיבית בממשלה הובילו לחקירות מוצלחות נגד פנדרגסט והמאפיה המקומית בראשותו של צ'ארס קרולו.
פקידי ממשל נוספים, בנוסף לגנגסטרים, במספר מקרים בודדים, הורשעו בזכות חקירותיו של מורגנטאו.
מורגנטאו האמין באיזון תקציבי, במטבע יציב, בצמצום החוב הלאומי, ובצורך ליותר ויותר השקעות פרטיות.
"חוק יחסי העבודה הלאומי של 1935" , או כפי שנודע בשם "חוק וגנר", שנגע לאיגודי העובדים, עמד בקנה אחד עם השקפותיו של מורגנטאו, בשל העובדה שהוא חיזק את הבסיס הפוליטי של המפלגות ולא הצריך שום הוצאות כספיות חדשות.
מורגנטאו ראה בתקציב הדו-שנתי של רוזוולט כלגיטימי, כלומר, תקציב מאוזן ו"תקציב חירום" עבור סוכנויות הממשל, כמו "מינהל קידום העבודות" (Works Progress Administration), "מנהל העבודות הציבוריות" וחיל השימור האזרחי, שיקבע את מימונן עד לשיקום מלא של המשק.
הוא נאבק נגד הבונוס של וותיקי המלחמה עד שלבסוף עקף הקונגרס את הווטו של רוזוולט והקצה ב-1936 סכום של 2.2 מיליארד דולר.
ב"שפל שבתוך השפל" של 1937 לא עלה בידו של מורגנטאו לשכנע את רוזוולט לחדול מהוצאת כספים מתמשכת על חשבון הגרעון.
רוזוולט המשיך לדחוף להרחבת ההוצאה, ומורגנטאו מצידו קידם את רעיון התקציב המאוזן.
בכל אופן, ב-1937 הצליח מורגנטאו לשכנע את הנשיא להתמקד סוף סוף באיזון התקציב באמצעות קיצוצים נרחבים בהוצאות והעלאת מיסים.
הכלכלנים הקיינסיאנים טענו שניסיון זה של רוזוולט לאזן את התקציב יצר המיתון של 1937–1938 .
ב-10 בנובמבר 1937 נשא מורגנטאו נאום בפני האקדמיה למדע המדינה במלון אסטור שבניו יורק, ובו הוא ציין שהשפל מצריך הוצאה על בסיס גרעון, אך על הממשלה לקצץ בהוצאות כדי להחיות את הכלכלה.
הצלחתו הגדולה ביותר של מורגנטאו הייתה תוכנית הביטוח הלאומי החדשה.
הוא הפך על פיהן את ההצעות לממן את התוכנית מהכנסות המדינה ועמד על כך שהיא תמומן באמצעות מיסים חדשים שיוטלו על המועסקים.
הוא עמד על כך שעובדים במגזר החקלאות ועובדים במשק בית לא ייכללו בתוכנית הביטוח הלאומי.
הוא הטיל ספק בערכה של ההוצאה על חשבון הגרעון שלא הורידה את שיעור האבטלה ורק הוסיפה לחוב הלאומי:
כדי לצמצם את הגרעון טען מורגנטאו שיש להעלות מיסים, במיוחד מיסים על עושר.
מרגע שעמדו מול מוראות השואה, הגיבו בעלות הברית באיטיות.
ב-1943 אישרה מחלקת האוצר בראשותו של מורגנטאו את התוכנית של הקונגרס היהודי העולמי להציל יהודים באמצעות שימוש בחשבונות בנק חסויים בשווייץ, אך מחלקת המדינה ומשרד החוץ הבריטי עיכבו אותה.
מורגנטאו וצוותו עמדו על כך שיש לעקוף את מחלקת המדינה ובינואר 1944 הוא התעמת בסופו של דבר עם הנשיא על "הדוח למזכיר על ההסכמה שבשתיקה של הממשלה הזאת על רצח היהודים" באותו חודש הוא גרם לנשיא להחליט על הקמת הוועד לענייני פליטים.
הוועד מימן את שליחותו של ראול ולנברג בבודפשט והתיר את הגדלת מספר היהודים שהותר להם להיכנס לארצות הברית בשנים 1944 ו-1945. כ-200,000 יהודים ניצלו באופן זה.
החוקר אריאל הורביץ טוען שבסוף 1943 ניסחה מחלקת האוצר דוח שקרא להקמתה של סוכנות מיוחדת להצלת יהדות אירופה.
באותה עת יצרו כמה חבר הקונגרס קשר עם "קבוצת ברגסון" בראשותו של הלל קוק, שהציעו גם הם פתרון שקרא להקמתה של סוכנות כזו.
ב-16 בינואר 1944 הציג מורגנטאו בפני הנשיא רוזוולט את הדוח של מחלקת האוצר והנשיא הסכים להקים את הוועד לענייני פליטים, הניסיון העיקרי הראשון של ארצות הברית להתמודד עם השמדת יהדות אירופה.
ג'ון מורטון בלום טוען שבאמצע 1944 הוועד לענייני פליטים:
בנקודת זמן מסוימת בקיץ 1944 הציע מורגנטאו לנשיא רוזוולט ש-50 עד 100 העומדים ברשימת "הארכי-פושעים" הגרמנים יירו מיד עם תפיסתם.
בראשית 1945 הוא שינה את דעתו והציע שהם יישפטו באופן רשמי.
ב-1944 הציע מורגנטאו את תוכנית מורגנטאו לגרמניה שלאחר המלחמה, בה הוא קרא להפוך את גרמניה למדינה נטולת תעשייה כבדה.
הוא טען ש"צריך לא רק לפרק את מתקני התעשייה הקיימים בחבל הרוהר כעת, אלא גם להחליש אותו ולהטיל עליו שליטה כך שבעתיד הנראה לעין הוא לא יוכל להפוך שוב לאזור תעשייה".
גרמניה הייתה אמורה להמשיך ולהחזיק באזורי החקלאות העשירים שלה במזרח.
עם זאת, סטלין עמד על קיומו של קו אודר-נייסה, שניתק את גרמניה משטחי חקלאות אלו.
לפיכך, תוכנית מורגנטאו המקורית ירדה מעל הפרק.
ג'ררד וינברג טוען שהתוכנית נזנחה בשל היותה "רכה מדי כלפי הגרמנים, ולא קשה מדי כפי שאנשים מסוימים מעלים על דעתם".
בוועידת קוויבק השנייה שהתקיימה ב-16 בספטמבר 1944, שיכנעו רוזוולט ומורגנטאו את ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל, שהיסס בתחילה, להסכים לתוכנית מורגנטאו, ככל הנראה באמצעות הסכם השאל-החכר בהיקף של 6 מיליארד דולר.
צ'רצ'יל בחר בכל אופן לצמצם את היקף הצעתו של מורגנטאו באמצעות ניסוח גרסה חדשה של המזכר, שהייתה בסופו של דבר הנוסח עליו חתמו שני המדינאים.
תמצית המזכר שנחתם היה "תוכנית זו לחיסול התעשיות הביטחוניות בחבל הרוהר ובחבל הסאר מיועדת להפיכתה של גרמניה למדינה שכלכלתה מבוססת בעיקר על חקלאות ומקנה".
התוכנית עוררה התנגדות בקבינט של רוזוולט, בעיקר מצידו של הנרי סטימסון, וכאשר היא דלפה לעיתונות, התעוררה ביקורת ציבורית כלפי רוזוולט.
בתגובה לכך הכחיש הנשיא את דיווחי העיתונות.
כתוצאה מההדלפה התערערו לזמן מה יחסיהם של מורגנטאו והנשיא רוזוולט.
שר התעמולה של גרמניה יוזף גבלס עשה שימוש בתוכנית המודלפת, במידה מסוימת של הצלחה, כדי לעודד את העם הגרמני לחזק את מאמציהם כדי למנוע את הפיכת ארצם ל"שדה תפוחי אדמה".
גנרל ג'ורג' מרשל התלונן בפני בפני מורגנטאו שההתנגדות הגרמנית התחזקה.
מתוך תקווה לרכך את גישתו של מורגנטאו לתוכניתו עבור גרמניה, הסביר לו חתנו של רוזוולט, לוטננט קולונל ג'ון בוטיגר, שעבד במחלקת המלחמה, כיצד היה על הכוחות האמריקאים להילחם במשך חמישה שבועות מול התנגדות גרמנית עזה כדי לכבוש את אאכן והלין בפניו שתוכנית מורגנטאו הייתה "שווה לגרמנים שלושים דיוויזיות".
בסוף 1944 יריבו למירוץ לנשיאות של רוזוולט, תומאס דיואי, אמר שהיא הייתה שווה "עשר דיוויזיות".
ב-10 במאי 1945 חתם הנשיא החדש הארי טרומן על צו הכיבוש JCS 1067. מורגנטאו אמר לצוותו שזהו יום גדול עבור מחלקת האוצר, ושהוא מקווה ש"אף אחד לא יזהה אותו כתוכנית מורגנטאו".
הצו, שהיה בתוקף למשך יותר משנתיים, הנחה את כוחות הכיבוש של ארצות הברית "...לא לנקוט בשום צעדים לטובת שיקומה הכלכלי של גרמניה".
בגרמניה הכבושה השאיר מורגנטאו מורשת בדמות "משרד הממשל הצבאי של ארצות הברית" , שאנשיו נודעו בכינוי "נערי מורגנטאו".
היו אלו פקידים של מחלקת האוצר שהושאלו על ידי הגנרל דווייט אייזנהאואר לצבא הכיבוש.
פקידים אלו דאגו שצו JCS 1067 יפורש ככתבו וכלשונו.
הם היו הפעילים ביותר בחודשים המכריעים הראשונים של הכיבוש, אך המשיכו בפעילותם במשך כמעט שנתיים שלאחר התפטרותו של מורגנטאו באמצע שנת 1945, וכמה מהם אפילו לזמן ממושך יותר תחת מנהיגם קולונל ברנרד ברנסטיין, שהיה "זה שהוביל את רוח מורגנטאו בצבא הכיבוש".
צוות זה התפטר ביולי 1947, כאשר הוחלף צו JCS 1067 בצו JCS 1779, שקבע שאירופה מסודרת ומשגשגת צריכה את התרומות הכלליות של גרמניה היציבה והיצרנית".
מורשתו של מורגנטאו השתקפה גם בתוכניות לשימור פירוק גרמניה מנשקה באמצעות צמצום משמעותי של כלכלתה של גרמניה.
באוקטובר 1945 פרסם מורגנטאו ספר בשם "גרמניה היא הבעיה שלנו" , שבו הוא תיאר ונימק את תוכנית מורגנטאו בפרטי פרטים.
הנשיא רוזוולט נתן אישור לפרסום הספר בערב שלפני מותו, כאשר סעד עם מורגנטאו בבית הלבן הקטן בוורם ספרינגס.
מורגנטאו ביקש מצ'רצ'יל רשות לכלול בספר את המזכר שנחתם על ידו ועל ידי רוזוולט בקוויבק, ושהיה אז עדיין בגדר סוד, אך צ'רצ'יל לא אישר את פרסום המסמך.
בנובמבר אותה שנה אישר הגנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד הצבאי של אזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה לחלק 1,000 עותקים של הספר לקציני הצבא האמריקאים באזור הכיבוש.
ההיסטוריון סטיבן אמברוז הגיע למסקנה, שאף על פי שאייזנהאואר טען מאוחר יותר שהוראתו זו לא היה פעולה לאישור תקפותה של תוכנית מורגנטאו, הוא אכן אישר את התוכנית ואף קודם השמיע באוזני מורגנטאו כמה מרעיונותיו בנוגע לאופן הטיפול בגרמניה.
לאחר התפטרותו מתפקיד מזכיר האוצר, יחד עם כמה אישים בולטים, כמו הגברת הראשונה שלעבר אלינור רוזוולט, המשיך מורגנטאו במשך כמה שנים להיות חבר פעיל בקבוצה שקידמה את "השלום הקשוח" (harsh peace) כלפי גרמניה.
בסופו של דבר, מדיניות שילובה מחדש של גרמניה המתועשת באופן מלא ושעברה תהליך של דה-נאציפיקציה באירופה הייתה המדיניות שאומצה, כפי שתוארה בסרטו של פרנק קפרה מ-1945 "הנה גרמניה" .
מורגנטאו מונה על ידי הנשיא רוזוולט כנשיא הזמני של ועידת ברטון-וודס, שבה נחתם הסכם ברטון-וודס, והוקמו קרן המטבע הבינלאומית והבנק הבינלאומי לשיקום ולפיתוח של הבנק העולמי.
במהלך ישיבת הפתיחה של מליאת הוועידה ב-1 ביולי 1944, הציג ראש המשלחת המקסיקנית, אדוארדו סוארז, את שמו של מורגנטאו כנשיא הקבוע של הוועידה.
בהצעה זו תמך ראש המשלחת הברזילאית, ארתור דה סוזה קוסטה, והיא נתמכה על ידי משלחות נוספות כמו אלו של קנדה ושל ברית המועצות.
ב-1945, כאשר היה הארי טרומן לנשיא, עמד מורגנטאו על כך שהוא ייתלווה אליו לוועידת פוטסדאם, ואיים שהוא יתפטר אם לא יעשה כן.
טרומן קיבל מידית את התפטרותו של מורגנטאו.
הוא הקדיש את שנותיו האחרונות לעבודה עם נדבנים יהודים, וכך הוא היה היועץ הפיננסי של ישראל.
על שמו נקרא מושב טל שחר שעלה על הקרקע ב-1948. שמו של המושב הוא תרגום משמעות שמו של מורגנטאו בגרמנית (פירוש המילה מורגנטאו הוא "טללי בוקר").
מורגנטאו תרם את יומנו המכיל 840 כרכים לספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם פרנקלין דלאנו רוזוולט.
מורגנטאו היה נשוי לאלינור ליהמן פטמן, נכדתו של מאיר ליהמן, ממייסדי חברת ליהמן ברדרס.
לזוג נולדו שלושה ילדים: ג'ואן מורגנטאו הירשהורן, שנישאה לפרד הירשהורן הבן, הנרי מורגנטאו השלישי ורוברט מ.
ב-1913 רכש מורגנטאו חווה בכפר הופוול ג'נקשן שבניו יורק וקרא לה חוות פישקיל .
החווה נמצאת עד היום בבעלותה של משפחת מורגנטאו.
הנרי מורגנטאו נפטר בפקיפסי שבמדינת ניו יורק ב-6 בפברואר 1967. על שמו נקראה ספינה של משמר החופים של ארצות הברית בשם , שהייתה בשירות מ-1969 ועד 2017, אז נמכרה למשמר החופים של וייטנאם.
הנרי מור היה פסל ואמן אנגלי.
הנרי מור נולד בקאסטלפורד שבאזור יורקשייר, כבנה השביעי של משפחת כורים.
עבודתו הראשונה הייתה כמורה בבית הספר היסודי שבו למד בילדותו.
הוא התגייס לצבא הבריטי בגיל שמונה עשרה ולחם במלחמת העולם הראשונה בקרב קאמבארי.
מור למד בקולג' המלכותי לאמנות (Royal College of Art) בלונדון בין השנים 1921–1925. את תערוכת היחיד הראשונה שלו הציג בלונדון בשנת 1928. בשנת 1946 הציג תערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ובשנת 1948 זכה בפרס הראשון בביאנלה של ונציה.
מור התפרסם לראשונה בסדרה של רישומים שערך במנהרות הרכבת התחתית של לונדון בזמן "הבליץ" - הפצצת העיר על ידי גרמניה במלחמת העולם השנייה.
עבודתו החדשנית כפסל התבטאה בעיצוב דמויות אשר שילבו את הדמות עם הסביבה על ידי יצירת חללים נגטיביים בפסל המתפקדים כחלק בלתי-נפרד מן העבודה.
בקיץ 1966 ערך מוזיאון ישראל תערוכה רטרוספקטיבית של שלושים מפסליו.
התערוכה הובאה לישראל בידי המועצה הבריטית, נועדה להציג חתך של ארבעים שנות עבודתו.
בישראל מוצג פסל ארד שיצר ברחבה שבחזית מוזיאון תל אביב, וכן כמה מעבודותיו מצויות באוסף של מוזיאון ישראל כחלק מגן האמנות ע"ש בילי רוז.
בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים, מוצג עותק של פסלו "אישה עטויה יושבת" במדשאה המרכזית.
האוסף הגדול ביותר של פסלי הנרי מור נמצא באגף שיוחד ליצירותיו בתוך הגלריה לאמנות של אונטריו בטורונטו בקנדה.
בימי חייו יצר הנרי מור קשר מיוחד עם העיר.
אחד מפסליו הוצב בחזית בניין העירייה.
הוא הוריש לגלריה בעיר, חלק נכבד מאוספיו.
בדצמבר 2005 נגנב פסל של מור באנגליה, בעת שאוכסן לצורך שיפוצים.
אף שהובטח פרס כספי עצום על השבת היצירה, שערכה לא יסולא, מעריכים שהיא הותכה לצורך שימוש בארד.
ב-10 ביולי 2012 שוב נגנב פסל של מור, מהמוזיאון המוקדש לעבודותיו במחוז הרטפורדשייר שבאנגליה.
הוא נמצא על ידי המשטרה לאחר שבועיים.
באפריל 2016, סטודנטים באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק הביעו מחאה נגד תוכנית להציב פסל של מור בחזית אחד המבנים בקמפוס, מאחר שלטענתם הוא "מכוער".
סר הנרי מורטון סטנלי , שנודע בקונגו גם כבולה מטארי (Bula Matari, "שובר הסלעים"), ונולד כג'ון רולנדס (John Rowlands), היה עיתונאי ומגלה ארצות מפורסם, אמריקאי ממוצא ולשי, שהתפרסם הודות לחקירותיו באפריקה וחיפושיו אחר דייוויד ליווינגסטון.
הנרי מורטון סטנלי נולד בוויילס כג'ון רולנדס.
הוריו לא היו נשואים, והוא גדל והתחנך במוסד.
מאוחר יותר עבר לארצות הברית, וכאשר הגיע לניו אורלינס התיידד עם סוחר אמיד ששמו סטנלי, ואימץ את שמו.
לאחר שירות צבאי בשני הצדדים של מלחמת האזרחים האמריקנית, הפך סטנלי לעיתונאי והצטרף לצוות כותבי עיתון ה"ניו יורק הראלד" ב-1867. תקופה מוקדמת זו של חייו המקצועיים מתוארת בכרך הראשון של ספרו "מסעותיי המוקדמים והרפתקאותיי באמריקה ובאסיה" (1895).
סטנלי הפך לאחד מכתבי העיתון מעבר לים, וב-1869 קיבל הוראה למצוא את חוקר הארצות והמיסיונר הסקוטי דייוויד ליווינגסטון, שהיה ידוע ששהה באפריקה אך לא התקבל ממנו מסר במשך זמן מה.
על פי תיאוריו של סטנלי, הוא שאל את ג'יימס גורדון בנט הבן (1841–1918), אשר ירש את ניהול העיתון לאחר פרישתו של אביו ב-1867, איזה סכום מותר לו להוציא.
התשובה הייתה "משוך 1,000 ליש"ט כעת, וכאשר תסיים אותם, משוך עוד 1,000 ליש"ט, וכאשר אלו ייגמרו, משוך עוד 1,000, וכאשר תסיים אותם, משוך עוד 1,000 ליש"ט וכך הלאה - אך מצא את ליווינגסטון!".
סטנלי נסע לזנזיבר והצטייד במשלחת עם כל טוב, דבר שהצריך כמה מאות סבלים.
ב-1871 מצא סטנלי את ליווינגסטון באוג'יג'י סמוך לאגם טנגניקה (כיום בטנזניה), ובירך אותו במשפט המפורסם "ד"ר ליווינגסטון, אני מניח?" ("?Dr.
Livingstone, I presume") (היה זה ב-10 בנובמבר לפי יומנו של סטנלי, אך לפי יומנו של ליווינגסטון פגישתם אירעה בין ה-24 ל-28 באוקטובר).
סטנלי הצטרף אליו לחקירת האזור שביססה בבטחה את העובדה שאין קשר בין אגם טנגניקה לנילוס.
כאשר שב סטנלי מהמסע כתב ספר על חוויותיו.
הניו יורק הראלד, בשיתוף עם הדיילי טלגרף הבריטי, מימנו מסע נוסף שלו אל יבשת אפריקה, שבו פתר את החידה הגדולה האחרונה של חקר אפריקה – נתיב נהר הקונגו לים.
מחלוקת סבבה את סטנלי במשך רוב חייו.
בשנותיו האחרונות הוא השקיע אנרגיה רבה בניסיון להגן על עצמו כנגד האשמות ביחס לאלימות ולאכזריות שנקשרו למשלחות האפריקאיות שלו.
חרף ניסיונותיו של סטנלי, העובדות התגלו בהדרגתיות: דעתו הייתה ש"הפראים מעריכים רק כוח, עוצמה, אומץ לב והחלטיות".
סטנלי נשא באחריות למספר מקרי מוות, והיה אחראי בעקיפין בעזרה להקמת השלטון של המלך לאופולד על מדינת קונגו החופשית.
רוג'ר קייסמנט, משורר ומהפכן אירי, הצטרף למשלחת של סטנלי בין השנים 1874 ו-1877 לחקר נהר הקונגו.
ב-1886 הוביל סטנלי את משלחת ההצלה של אמין פאשה, שליט אקואטוריה שבדרום סודאן.
לאחר קשיים רבים ואבדות בנפש, סטנלי פגש את אמין ב-1888, גילה לעולם המערבי את רכס רוונזורי ואת אגם אדוארד והופיע מחדש עם אמין ועוזריו ששרדו בסוף 1890. בהשראתו יצאה ידידתו, הסופרת מיי פרנץ'-שלדון, ב-1891 למסעהּ במזרח אפריקה.
עם חזרתו לאירופה, נשא סטנלי לאישה את הציירת דורותי טננט ונכנס לפרלמנט כחבר המפלגה השמרנית ושירת שם בין השנים 1895 עד 1900. סטנלי מת בלונדון ב-10 במאי 1904.
פילדמרשל הנרי מייטלנד וילסון, הברון הראשון לבית וילסון , המכונה אף "ג'אמבו" וילסון, היה איש צבא בריטי ששירת שירות קרבי במלחמת הבורים השנייה, במלחמת העולם הראשונה והיה קצין בכיר בזירת המזרח התיכון והים התיכון במלחמת העולם השנייה.
וילסון היה בנם הבכור של בעל אחוזה בסאפוק, קפטן ארתור מייטלנד וילסון, ואשתו הרייט קינגסקור, אף היא ממוצא אריסטוקרטי.
הוא התחנך באיטון ולאחר מכן במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
לאחר שסיים את חוק לימודיו התקבל לקצונה בחיל הרגלים הבריטי בשנת 1900 ונשלח לשרת בדרום אפריקה במלחמת הבורים השנייה.
על אומץ לבו בשדה הקרב במלחמה זו זכה לעיטורים.
בשנת 1908 קודם לדרגת קפטן, והוצב לשרת בבית הספר לקצינים באוקספורד כמדריך.
הוא נשלח לחזית צרפת ב-1914 בדרגת מייג'ור.
הוא השתתף בקרב על הסום ובקרב פשנדל.
גם בשירותו במלחמה זו הצטיין באומץ ליבו וזכה לעיטורים.
לאחר המלחמה נבחר מבין רבים להשתתף בקורס פיקוד ומטה, שלאחריו המשיך בשירות פעיל.
3 שנים בילה באזור פשוור בהודו (כיום פקיסטן) שכונה אז "הספר הצפון מערבי", ולאחר מכן המשיך בהדרכה בקורס לפיקוד ומטה, וכן בפיתוח תורות לחימה של חיל רגלים ממונע.
בשנות ה-30 דשדשה הקריירה הצבאית שלו, וחלק מהזמן שירת בחצי משרה.
ביוני 1939 מונה וילסון למפקד הכוחות הבריטיים המונים על הגנת סודאן ומצרים, וכן היה אחראי על מתן ייעוץ צבאי לאביסיניה ולמדינות המפרץ הפרסי.
הוא הציב את מטהו בקהיר, ושם ניהל משא ומתן מוצלח עם הממשלה המצרית שישבה במעון הקיץ באלכסנדריה.
על פי אמנה שנחתמה ב-1936 היה על המצרים להציב את צבאם תחת פיקוד בריטי במקרה של מלחמה, ולספק אספקה לכוח הבריטי.
מייטלנד החל בגיבושה של דיוויזיה משוריינת מהכוחות שעמדו לרשותו, ובנוסף לכך היו תחת פיקודו 8 פלוגות בריטיות נוספות.
הוא ריכז את הכוחות שעמדו לרשותו במרסא מטרוח, כ-100 קילומטרים מהגבול עם לוב.
בתחילת אוגוסט 1939 מונה ארצ'יבלד וייוול כמפקד זירת המזרח התיכון.
ויוול שלח לווילסון את התגבורות להן היה זקוק, בסדר גודל של שתי דיוויזיות.
כאשר פרצה המלחמה הכריזו איטליה ומצרים כי אינן צד לה.
הנאצים ניסו להסב את המצרים לצידם במסע תעמולה ובשידורי רדיו מסיתים.
וילסון היה אחראי במידה רבה על שמירת הקשרים עם המנהיגים המצרים, שאפשרו את בניית המגננה הבריטית על גבולה של לוב.
ב-10 ביוני 1940 הכריז מוסוליני על מלחמה.
כוחותיו של וילסון פלשו באופן מיידי ללוב, אך ב-17 ביוני נאלצו לסגת, כאשר צרפת הכריזה על כניעתה והאיטלקים יכלו לתגבר את כוחותיהם מהגבול עם תוניסיה במערב, שהייתה תחת פרוטקטורט צרפתי.
בספטמבר 1940 פלשו האיטלקים למצרים, והתקדמו כ-100 קילומטרים עד סידי בראני.
וילסון עמד מול כוחות עודפים.
אל מול 80,000 חיילים איטלקים, יכל וילסון להעמיד כ-31,000 חיילים בריטים.
אל מול 275 טנקים איטלקים, היו לווילסון כ-120 טנקים, וכן יחס דומה בארטילריה.
הוא הבין שהמצב דורש חשיבה בלתי שגרתית.
לאחר שהתייעץ עם אנתוני אידן וויוול, יצא למבצע מצפן ב-7 בדצמבר 1940. במהלך המבצע אותרה פרצה בחזית האיטלקית, דרכה חדרו כוחותיו של וילסון, ותקפו את קווי האספקה של האיטלקים מאחור.
מספר רב של יחידות איטלקיות נותק מקווי האספקה, והמתקפה זכתה להישגים טריטוריאליים, כמו גם ללקיחת מספר רב מאוד של שבויים.
לאחר עשרה שבועות התקדמו בעלות הברית 1,300 ק"מ, והביאו לחיסולה המוחלט של הארמייה העשירית האיטלקית שכללה 10 דיוויזיות.
וילסון פיקח על שלביו הראשונים של המבצע, במהלכם התקדמו הבריטים עד לגבול הלובי.
וילסון הצליח בפריסת כוחות ממונעים, בין היתר בשל מעורבותו בפיתוח תורת הלחימה הממונעת בשנות השלושים.
היה זה ניצחון נדיר בימי המלחמה הראשונים, וצ'רצ'יל ניצל אותו להעלאת המורל, והעניק לווילסון את תואר מסדר האמבט.
לאחר כיבוש טוברוק, שב וילסון לקהיר, שם הוצע לו להיות למושל קירנאיקה.
ימים ספורים לאחר שקיבל את התפקיד, נפגש עם אידן, ויוול וג'ון דיל שחיפשו מפקד שיוכל להוביל את חיל המשלוח הבריטי שנשלח להתערב במלחמת איטליה–יוון.
וילסון נחשב למפקד מבריק שהביא לתבוסתו של הצבא האיטלקי בצפון אפריקה.
את שר המלחמה, אנטוני אידן, הכיר היטב מימי שירותם המשותף במלחמת העולם הראשונה.
בשל קשרים אלו היה וילסון אף לאיש אמונו של צ'רצ'יל, שהתבטא בנאום ברדיו כי "גנרל וילסון, המפקד על צבא הנילוס, הוא אחד הטקטיקנים הטובים ביותר, ויש מעטים החולקים על כך".
וילסון נשלח להוביל את חיל המשלוח של חבר העמים הבריטי ליוון.
היו אלו שתי דיוויזיות חי"ר וחטיבה משוריינת, שנועדו לסייע ליוונים במלחמתם כנגד איטליה הפשיסטית.
לאחר הפלישה האיטלקית ליוון, באוקטובר 1940, הדפו היוונים את הצבא הפולש אל תוככי אלבניה, אך שם נתקלה המערכה בקפאון.
וילסון הוביל את כוחותיו אל יוון.
חיילי חבר העמים הבריטי, הבריגדה המשוריינת ה-1 הבריטית, דיוויזיה אוסטרלית ודיוויזיה ניו זילנדית הוצבו ב"קו אלקמון" מדרום מערב לסלוניקי בציפייה להתקדמות גרמנית לכיוון זה.
על הכוח פיקד הגנרל וילסון.
על הכוחות הניו זילנדים פיקד הגנרל ברנרד פרייברג ועל האוסטרלים פיקד הגנרל תומאס בליימי.
ב-6 באפריל 1940 התערבו הגרמנים במלחמה, ופלשו ליוגוסלביה וליוון.
הצבא היווני לא עמד במתקפה, וקרס.
אל מול 500 הטנקים המודרניים של וילהלם ליסט, המפקד הגרמני, יכלו הבריטים להעמיד רק 100 טנקים, רובם מיושנים.
ב-18 באפריל הורה צ'רצ'יל על נסיגה ופינוי בדרך הים.
הבריטים ניסו לעמוד בתרמופילאי וליצור מגננה במעבר הררי היסטורי זה, אך בסופו של דבר נסוג הכוח ופונה.
בסך הכול הצליחו הבריטים לחלץ כ-50,000 לוחמים.
כ-9,000 לוחמים נותרו מאחור בנמלי קלמטה ונפלו בשבי.
הפינוי נערך אל מול שליטה של הגרמנים באוויר, שכללה הצנחת צנחנים בעורף הכוחות הנסוגים בגשר אסטרטגי על תעלת קורינתוס.
ב-1941 פיקח וילסון על מבצע פלישת כוחות חבר העמים הבריטי המתוגברים בכוחות חיל הספר העבר ירדני וכן בכוחות צרפת החופשית ואף באנשי הפלמ"ח, אל סוריה ולבנון שהיו תחת שלטון צרפת של וישי.
המבצע נועד למנוע מן הגרמנים, שנהנו משיתוף הפעולה של אנשי צרפת של וישי מלהשתמש בסוריה ובלבנון כקרש קפיצה לכיבוש ארץ ישראל ולאחריה תעלת סואץ.
המערכה הסתיימה בניצחון לאחר קרבות עזים.
ב-14 ביולי 1941 חתם וילסון בעכו על הסכם כניעת כוחות צרפת של וישי, לצד נציג וישי, הגנרל ז'וזף דה ורדיליאק.
וילסון קודם לדרגת גנרל מלא, והוענק לו תואר אביר האימפריה הבריטית.
בדצמבר 1941 פיקד וילסון על הארמייה התשיעית הבריטית, שהייתה מוצבת בסוריה ובארץ ישראל.
בקיץ 1942, כאשר הייתה סכנה כי גרמניה תפלוש לאיראן מונה וילסון למפקד הפיקוד החדש של עיראק ואיראן, שכלל את הארמייה העשירית של צבא בריטניה.
עיראק הייתה תחת שלטון צבאי בריטי לאחר כישלון מרד רשיד עאלי אל-כילאני ואילו איראן נכבשה על ידי כוחות בריטים וסובייטים באוגוסט 1941 לאחר שהשאח גילה נטיות פרו נאציות, ואפשר לסוכנים גרמנים לפעול בארצו באופן חופשי.
בחורף של שנת 1942 היה וילסון בחירתו של צ'רצ'יל לפיקוד על הארמייה השמינית של הצבא הבריטי, לאחר פרישתו של קלוד אוקינלק, אך ראש המטה הכללי הקיסרי, אלן ברוק העדיף את ברנרד מונטגומרי בתפקיד זה.
באוגוסט 1942 מונה וילסון למפקד פיקוד חדש ועצמאי, פיקוד פרס ועיראק, שכלל את הארמייה העשירית של הצבא הבריטי, בפיקודו של הגנרל אדוארד קינאן.
באותו שלב במלחמה, היוו הגרמנים איום על שדות הנפט באיראן ועיראק, אם בשל פלישתם אל הקווקז ואם בשל התקדמותו של קורפוס אפריקה מערבה.
כאשר נעצרו הגרמנים בקרב סטלינגרד ובקרב אל עלמיין, נראה היה כי הפיקוד החדש הוא חשוב פחות משנראה מלכתחילה, ווילסון קיבל את תפקיד מפקד פיקוד המזרח התיכון.
בשנת 1943 לאחר הצלחתו של מונטגומרי בקרב אל עלמיין השני וגירוש כוחות מדינות הציר מצפון אפריקה, מונה וילסון למפקד הכוחות במזרח התיכון.
לאחר קרב אל עלמיין היה המזרח התיכון מנותק מזירות הלחימה העיקריות.
עם זאת נדרש וילסון ליצור פעולות הסחה כהכנה לפלישת בעלות הברית לאיטליה.
בספטמבר 1943 היה אחראי לפלישה לאיים היווניים קוס, לרוס וסאמוס, במערכה שכונתה מערכת הדודקאנס.
הפלישה הייתה על מנת לחבור לכוחות האיטלקים שהחזיקו באיים, לקראת עזיבת איטליה את מדינות הציר וחבירתה אל בעלות הברית, ועל מנת למנוע מהאיים להפוך לבסיס גרמני.
בתוך חודשיים נאלצו הבריטים לעזוב את האיים, ואלו נכבשו על ידי הגרמנים.
תוך אבדות גדולות לכוח הבריטי.
בעקבות מערכה זו ספג וילסון ביקורת רבה בבריטניה.
וילסון החליף את דווייט אייזנהאואר כמפקד העליון של בעלות הברית בזירת הים התיכון בינואר 1944. ככזה היה בעל השליטה האסטרטגית על המערכה באיטליה ותמך בפלישה לגרמניה דרך מישור הדנובה, אך דעה זו לא נשמעה, והמערכה האיטלקית הייתה משנית למאמץ העיקרי שכוון לקראת הפלישה לנורמנדי.
בדצמבר 1944 לאחר מותו של ג'ון דיל נשלח וילסון לוושינגטון כראש המשלחת הבריטית למטות המאוחדים.
יורשו בזירת הים התיכון היה הרולד אלכסנדר.
וילסון מונה לפילדמרשל בדצמבר 1944, והמשיך בשליחותו לוושינגטון עד לשנת 1947, לשביעות רצונן של ארצות הברית ובריטניה.
טרומן העניק לו את "מדליית השירות המצוין".
חלק חשאי משליחותו היה כנציג הבריטי בוועדה המשותפת שקבעה מדיניות באשר לפיתוח, ייצור ובחינת פצצת האטום.
וילסון תמך בהשלכת הפצצה על יפן על מנת להביא את המלחמה לסיומה, ולהימנע ממותם של חיילים רבים משני הצדדים.
בינואר 1946 מונה וילסון לשלישו הצבאי של המלך ג'ורג' השישי וקיבל את התואר הברון מלוב וסטאולנטופט (כפר במחוז סאפוק).
לאחר שובו מארצות הברית, בשנת 1948 פרסם את זכרונותיו, כאשר ידידו הוותיק אייזנהאואר כתב להם את ההקדמה.
בין 1955 ל-1960 היה "מפקד משמר מצודת לונדון" (Constable of the Tower), תפקיד טקסי בעיקרו הניתן לאיש צבא מצטיין בדימוס.
וילסון נישא ב-1914 להסטר וייקאם, ומנישואין אלו הביא לעולם בן ובת.
הבן, פטריק מייטלנד וילסון היה איש צבא בדרגת ליטננט קולונל, וליווה את אביו כקצין מודיעין במלחמת העולם השנייה.
זכרונותיו, המוכתרים בכותרת "כשבאו הנאצים" מספקים אנקדוטות מעניינות באשר לאירועים בהם היה מעורב אביו.
סר הנרי מורגן היה ימאי ממוצא ולשי, שהתפרסם כמנהיגם של שודדי ים בקאריביים.
מורגן הוא אחד משודדי הים המפורסמים ביותר.
הנרי מורגן נולד בסביבות שנת 1635 במחוז מונמות'שייר (סמוך לקארדיף) שבוויילס, בנם הבכור של רוברט מורגן ואשתו.
דודו, אדוארד מורגן, מונה לסגן מושל ג'מייקה לאחר הרסטורציה של צ'ארלס השני מלך אנגליה.
הנרי מורגן נישא לבתו של אדוארד, בת דודתו מרי.
על פי עדותו של ריצ'רד בראוני, רופאו של מורגן בפנמה, מורגן הגיע לג'מייקה ב-1658, שלוש שנים לאחר כיבוש האי בידי חבר העמים האנגלי.
ב-1662 קיבל מורגן רישיון ממושל ג'מייקה תומאס מודיפורד לתקוף אוניות ספרדיות, כולל אזרחיות, בתוקף מצב המלחמה בין המדינות.
בסתיו 1665 פיקד מורגן על אחת הספינות במסעו של אדוארד מאנספילד, בשליחותו של מודיפורד, לכיבוש האיים פרובידנסיה וסנטה קטלינה.
כשהספרדים תפסו והרגו את מנספילד, בחרו שאר המלחים במורגן כמפקדם החדש.
ב-1667 הורה לו מודיפורד לשבות כמה ספרדים בקובה, במטרה לגלות פרטים על מתקפתם המתוכננת כנגד ג'מייקה.
מורגן קיבץ חמש מאות איש, שהפליגו בעשר ספינות לקובה.
לאחר שעגנו, כבשו מורגן ואנשיו את פוארטו פרינסיפה, והמשיכו לעבר העיר פורטובלו, עיר האוצר השלישית בגודלה בקאריביים, שהייתה מבוצרת ומרובה בחיילים, במטרה להכניעה.
אנשיו הגיעו מהיבשה לאחר צעדה בת שלושה ימים, שחטו את מגיני העיר המופתעים וכבשו את שלושת מבצריה בזה אחר זה.
סופר כי אנשיו של מורגן השתמשו בישועים שנתפסו כמגן אנושי כשכבשו את המבצר השלישי והממוגן ביותר.
מושל פנמה נבהל מכיבושיו הנועזים של מורגן וניסה לגרש את הפולשים מהאזור, אך מאמציו עלו בתוהו.
רק לאחר שקיבל סכומי כסף גדולים, הסכים מורגן לפנות את אנשיו.
המסעות, שלוו בלא מעט מעשים אכזריים, הובילו להגדלת שכרו ולחיזוק מעמדו של מורגן.
אף על פי כן, בזמן שחזרו מורגן ואנשיו לפורט רויאל שבג'מייקה כדי לחגוג את הישגיהם, התעלמה מכך האדמירלות בלונדון.
זמן קצר לאחר מכן, הטיל מודיפורד משימה נוספת כנגד הספרדים על מורגן, שהמשיך בהחרבת חופה של קובה.
בינואר 1669 טבעה ספינתו הגדולה ביותר עקב תאונה שהתרחשה בליל הוללות שערכו חברי הצוות על הסיפון, כשמורגן וקציניו נמלטים בקושי ממוות.
במרץ של אותה שנה כבש את העיר מאראקאיבו שבוונצואלה, שעוד לפני הגעתו התרוקנה מתושביה למראה הגעת ספינותיו של מורגן.
לאחר מכן בילה מספר שבועות ביישוב גיברלטר שעל גדת אגם מאראקאיבו, שם עינה את התושבים העשירים במטרה לגלות אוצרות חבויים.
כשחזר למאראקאיבו, מצא שם שלוש ספינות ספרדיות עוגנות.
מורגן הרס או לקח לעצמו את הספינות, והסכים להתפנות מהמקום רק לאחר קבלת דמי כופר גדולים.
בשובו לפורט רויאל, ג'מייקה, נזף בו מודיפורד פעם נוספת, אך לא הענישו.
מורגן זכה לשכר נוסף כשמונה למפקד כל ספינות המלחמה בג'מייקה, אך את עלויות המלחמה בספרדים והשמדת ספינותיהם ומלאי הנשק שלהם כיסה מורגן רק בעזרת השלל שצבר במסעותיו.
לאחר שהרס רבים מחופיה של קובה, החליט מורגן לערוך מסע כיבושים נוסף בפנמה.
ב-15 בדצמבר 1670 כבש שנית את האי סנטה קטלינה, וב-27 בדצמבר תפס את השליטה במצודת סן לורנסו.
בקרב הרגו אנשיו של מורגן כ-300 לוחמים.
לאחר מכן, שט מורגן במעלה נהר הצ'אגרס יחד עם כוח של כ-1,400 איש.
כשהגיעו לפנמה וייחו היו רבים מאנשיו חלשים ועייפים.
ב-18 בינואר 1671 גילה מורגן כי חיל הרגלים וחיל הפרשים של פנמה מונים רק כ-1,500 חיילים.
הוא פיצל את צבאו לשניים, כשאחת הקבוצות צעדה דרך היער במטרה לאגף את היריב.
הספרדים היו חסרי השכלה צבאית ורצו בפזיזות לעבר כוחותיו של מורגן, שחיסלו אותם ביריות.
אז הופיע הכוח המאגף והרג את החיילים הספרדים הנותרים.
מורגן ואנשיו בזזו שלל רב שהגיע לשווי של כמאה אלף ליש"ט ולאחר מכן העלו את העיר בלהבות.
כיבוש פנמה היווה הפרה של הסכם השלום בין ממלכת אנגליה וספרד.
בשל כך, ב-1672 מורגן נעצר, אך הוכיח כי לא ידע על ההסכם ושוחרר.
ב-1674 הוענק לו תואר אבירות.
שנה לאחר מכן חזר לג'מייקה כדי לכהן כסגן המושל.
ב-1681 איבד מורגן, המושל בפועל של ג'מייקה, את תמיכתו של המלך הבריטי, שרצה להחליש את המועצה הג'מייקנית החצי-אוטונומית.
מחליפו היה יריבו הפוליטי מזה שנים רבות, תומאס לינץ'.
ב-1683 הושעה מורגן מהמועצה הג'מייקנית, כשמאחורי המהלך עמד המושל לינץ'.
כמו כן, באותה תקופה פרסם אלכסנדר אקסקמלי את "היסטוריה של שודדי הים של אמריקה" (De Americaensche Zee-Roovers), ספר בו סקר את מסעותיו הידועים לשמצה של מורגן, שמצידו פעל לשלילת אמינותו של הספר, ואף זכה ב-200 ליש"ט בתביעה כנגד אקסקמלי בגין הוצאת דיבה.
אף על פי כן, הספר תרם רבות לחיזוק המוניטין של מורגן כשודד ים צמא-דם.
עם מותו של תומאס לינץ' ב-1684, מונה כריסטופר מונק למושל.
ארבע שנים לאחר מכן ביטל מונק את השעייתו של מורגן מהמועצה הג'מייקנית.
בריאותו של מורגן הפכה רופפת יותר ויותר מאז 1681. הוא אובחן כחולה בבצקת, אך ייתכן שנדבק בשחפת בביקורו בלונדון, וב-25 באוגוסט 1688 מת מורגן.
הנרי ולנטיין מילר היה סופר אמריקני.
יצר סגנון חדש של רומן שהוא תערובת של רומן בדיוני ואוטוביוגרפיה.
בנוסף נכללו בספריו: ביקורת חברתית, ניתוח דמויות, השקפה פילוסופית, אסוציאציה סוריאליסטית, מין, פסיכואנליזה וזרם תודעה.
כתיבתו שילבה את חייו האמיתיים עם פרי דמיונו.
יצירותיו הידועות ברוח זו כוללות את: "חוג הסרטן", "חוג הגדי", "אביב שחור" וטרילוגיית "הצליבה הוורודה".
מילר כתב גם זיכרונות מסע, מאמרי ביקורת וניתוח ספרות וצייר בצבעי מים.
מילר נולד בבית משפחתו ברחוב 85 מזרח מספר 450, בשכונת יורקוויל שבאפר איסט סייד במנהטן, ניו יורק.
בן ללואיז מארי (נייטינג) וטיילור היינריך מילר, שניהם גרמנים לותרנים.
כילד גר 9 שנים בסמטת דריגז 662 בוויליאמסבורג, ברוקלין שנודעה בזמנו (ומאוחר יותר ביצירתו) כרובע ה-14. ב-1900 משפחתו עברה לרחוב דקאטור 1063 בבושוויק, ברוקלין.
שם סיים בית ספר יסודי.
משפחתו נשארה בבושוויק, והוא נרשם לבית ספר תיכון בשכונת ויליאמסבורג.
כעלם צעיר היה פעיל במפלגה הסוציאליסטית של אמריקה (כשמודל-לחיקוי עבורו היה הסוציאליסט השחור יוברט האריסון).
הוא נרשם ונכח גם סמסטר אחד בסיטי קולג' של ניו יורק.
בשנת 1915 הוא החל לקחת שיעורי פסנתר מביאטריס סילבאס וויקנז (אשתו הראשונה) ולאחר מכן התחתן איתה ב-1917 והזוג התגורר בדירה ברחוב 244 והשדרה השישית בברוקלין.
בשנת 1919 נולדה להם בת בשם ברברה.
מילר ואשתו התגרשו ב-21 בדצמבר 1923.
בתקופה הזאת עבד מילר בווסטרן יוניון והמשיך לעבוד שם עד 1924. במרץ 1922, במהלך חופשה בת שלושה שבועות, הוא כתב את הרומן הראשון שלו, "כנפיים קצוצות".
הספר מעולם לא פורסם ורק חלקים ממנו נותרו.
חלקים נרחבים מהרומן מוחזרו בעבודות אחרות כגון "חוג הסרטן" ו"חוג הגדי".
במאמרים שכתב מאוחר יותר, תיאר מילר את "כנפיים קצוצות" (שהיה מורכב מניתוח דמויות של תריסר שליחי ווסטרן יוניון), כ"ספר ארוך וכנראה גרוע מאוד".
ב-1923, בעודו נשוי עדיין לביאטריס, מילר פגש והתאהב ברקדנית-שחקנית בת 21, שנולדה בשם ג'ולייט עדית' סמארת', אך הייתה ידועה בשם הבמה ג'ון מאנספילד.
ב-1 ביוני 1924, לאחר גירושיו של מילר מביאטריס, השניים נישאו.
עוד באותה שנה התפטר מילר מעבודתו כדי להקדיש את חייו לכתיבה, בעידודה של ג'ון.
מאוחר יותר הוא תיאר תקופה זאת (שהייתה מלווה במאבקים, כישלונות, מכרים בוהמיינים וניסיונות בעלי אופי מיני שהתבטאו ברשימות מילים בהשפעת זרם תודעה שלהן אופי פילוסופי), בטרילוגיה שלו: "סקסוס", "פלקסוס" ו"נקסוס", הקרויה גם "הצליבה הוורודה".
הרומן השני של מילר, "מולך" (או, העולם הגוי הזה), נכתב ב-1927, בתחילה במסווה של רומן שכתבה ג'ון.
מעריץ מבוגר ועשיר של ג'ון, רולנד פרידמן, שילם לה כדי שתכתוב את הרומן; היא הייתה מציגה לו דפים מעבודתו של מילר בכל שבוע כאילו שהיא כתבה אותם.
הספר לא פורסם עד 1992, 65 שנה לאחר שנכתב ו-12 שנים לאחר מותו של מילר.
"מולך" נחשב גם על ידי רבים לספר האנטישמי ביותר של מילר, טענה שלא תחזור לגבי ספריו האחרים.
נטען גם שיהדותו של פרידמן וקנאה מצד מילר ליחסים שלו עם ג'ון הייתה המקור.
"מולך" מבוסס על נישואיו הראשונים של מילר לביאטריס, ושנותיו כמנהל כוח אדם במשרד ווסטרן יוניון במנהטן תחתית.
הרומן השלישי שנכתב באותה תקופה נקרא "זין משוגע".
גם הוא לא פורסם עד לאחר מותו של מילר.
בתחילה כותרתו הייתה אמורה להיות "לסביות מקסימות, הזין המשוגע" (יחד עם הרומן המאוחר שלו "נקסוס").
הספר גולל את סיפור יחסיה ההדוקים של ג'ון עם האמנית מאריון, ששינתה את שמה לז'אן קרונסקי, בעצתה של ג'ון.
קרונסקי התגוררה עם מילר וג'ון בשנים 1926-1927, ואז נסעו השתיים יחד לפריז והשאירו את מילר בניו יורק.