tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את אחד מן המקומות האלה, הכפר מעיליא שבגליל (Castellum Regis של הצלבנים), הוא הצליח לשחזר על סמך התעודות הכתובות ועל סמך סקר שדה שערך שם.
אלנבלום טען גם כי מספר התושבים הנוצריים שחיו בארץ היה גדול מששיערו לפניו, וכי הצלבנים התיישבו באזורים שבהם חיו תושבים נוצרים מקומיים ולא התיישבו באזורים הלא-נוצריים של הארץ (למשל במרכז השומרון או במזרח הגליל).
הוא הראה כי גם ההפך הוא הנכון וכי כמעט בכל מקום יישוב שהיה בו יישוב נוצרי בימי הביניים, הייתה גם התיישבות צלבנית.
בספרו "מצודות צלבניות והיסטוריות מודרניות" הצביע אלנבלום על השינוי ביחס למסעי הצלב שהחל לדבריו במחצית השנייה של המאה ה-18. עד אז הוצגו המסעים ככישלון נורא שהחל אומנם במצוות האלוהים, אך השתבש משחטאו הצלבנים והביאו לשפיכות דמים קשה של המונים שמתו על לא עוול בכפם.
בראשית המאה ה-19 החלו הרומנטיקנים להציג את מסעי הצלב באור חיובי והפכו אותם מכישלון מביש למקור לגאווה.
התופעה הגיעה לשיאה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19, כשעמים שונים החלו לנכס את מסעי הצלב ולהפוך אותם לחלק מן האתוסים הלאומיים שלהם.
ראשונים היו הצרפתים ובעקבותיהם באו גם הגרמנים, האנגלים והבלגים.
גם היסטוריונים ציונים השתמשו בהם לביסוס האתוס הלאומי הישראלי, אך עשו זאת על דרך השלילה: העובדה שהצלבנים לא התיישבו בארץ ולא הצליחו למשוך אליה מהגרים נתפסו כסיבות לנפילת מסעי הצלב, ואילו ההצלחה הציונית בתחומים האלה נתפסה כערובה להצלחתה.
ההשפעה של השיח הלאומי והשיח הקולוניאליסטי על כיווני המחקר ניכרת עד עצם היום הזה.
אלנבלום כפר גם בתקֵפות של המושג "מבצר" עצמו.
בכל יישוב ימי ביניימי היה מרכיב מבוצר, ובכל יישוב ימי ביניימי עסקו בחקלאות.
המבצר (Castellum/Castrum) אינו אלא יישוב יותר גדול שהעניק שירותים שאי אפשר היה לספק במקומות קטנים יותר, כמו שווקים, כנסייה וכדומה.
אחד השירותים שנדרשו בימי הביניים היה הביטחון, וה"מבצרים" העניקו לאוכלוסיית הסביבה גם את השירות הזה.
אלנבלום הראה שהרוב המוחלט של מבצרי הצלבנים נבנה בתקופות שלום ולא בתקופות של מלחמה, ורובם הוקמו באזורים שבהם לא הייתה סכנה של התקפות חיצוניות.
העדיף להשתמש בביצור (Fortification) כאל טכנולוגיה צבאית יקרה ההולכת ומתפתחת ככל שמתפתחת טכנולוגיית המצור וכיבוש המבצרים של הצד שכנגד.
המלחמה היא דיאלוג אלים המונצח בביצורים.
מאז המאה ה-19 יש ויכוח במחקר אם טכנולוגיית הביצור הקונצנטרי הומצאה במזרח או הובאה מאירופה.
לדעתו של אלנבלום טכנולוגיית הביצור הזאת הומצאה במזרח לאחר שהסתבר לפרנקים כי הביצורים הישנים, הפשוטים יותר, אינם עמידים עוד בפני מלאכת המצור המוסלמי והיה צורך בטכנולוגיות ביצור מתקדמות יותר.
כוכב הירדן (Belvoir) הוא לדעת אלנבלום הביצור הקונצנטרי השלם הראשון שהוקם במזרח.
החפירה הניבה ממצאים ארכאולוגיים עשירים ובהם שרידים המתוארכים בצורה חד משמעית לשנים 1178–1179, עקבות של קרב וטבח ועדויות על תהליך הבנייה בימי הביניים.
המחקר במקום עוסק בכמה רבדים.
תולדות הבנייה בימי הביניים: רוב המבצרים בימי הביניים הושלמו לפני שנהרסו מאוחר יותר.
העובדה שמצד עתרת נהרס לפני שבנייתו הושלמה מאפשרת שחזור של המבצר: מה בונים קודם, מה אחר-כך ומהי שיטת העבודה.
ימיו האחרונים של המבצר ותולדותיו של הכיבוש.
הסוס הימי-ביניימי: במבצר נמצאו כעשרה שלדים של סוסים.
המבצר נבנה על הקו של השבר הסורי-אפריקאי, הוא זז צפונה כ-2 מטר מאז הצלבנים וכ-8 מטר מאז תקופת הברזל.
אלנבלום כתב על התקדמות השבר הסורי-אפריקאי ב-5,000 השנים שחלפו.
אלנבלום טען שבמאה ה-11, לפני בוא הצלבנים, היה שינוי אקלימי דרמטי במזרח אגן הים התיכון שבא לידי ביטוי בשתי צורות: בצורות חסרות תקדים בנילוס שהארוכות שבהן נמשכו חמש, שש ושבע שנים ושמצרים לא יכלה לעמוד בהן, וגלי קור בעיראק.
בעניין זה עוסק ספרו האחרון שראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 2012: The Collapse of the Eastern Mediterranean.
פרויקטים בעשור השני של המאה ה-21
אלנבלום עסק בפיתוח גישה תאורטית מכלילה ל"שבריריות" שלפיה, תקופה קצרה יחסית של עשור אחד או שניים שבה מתרחשות הפרעות אקלימיות, עלולה לגרום לתופעות חברתיות קשות ביותר ואילו התייצבות או שיפור קל יחסית בתנאי האקלים למשך כמה עשורים עשויה ליצור תנאים של שפע.
אלנבלום השתתף במיזם העדכון וההרחבה של אוסף התעודות והמכתבים של המדינות הצלבניות במזרח (Revised Regesta Regni Hierosolymitani Database), שראשיתו במפעלו של הביבליוגרף וחוקר מסעי הצלב ריינהולד רריכט.
עם אברהם שטאל, ובני פרנקל, קיסריה: הדרכה באתר היסטורי מגוון, [ירושלים]: משרד החינוך והתרבות - אגף הנוער - היחידה לידיעת הארץ ולימודי שדה, תשמ"ב 1982.
עם עמיר אידלמן ונחמה שפרן, נדידת היבשות, [ירושלים]: משרד החינוך והתרבות - אגף הנוער - האגף לטיפוח רווחה ושיקום - היחידה לידיעת הארץ ולימודי שדה, תשמ"ד 1984, תשמ"ו 1986.
על חומותייך ירושלים: מסלולי סיורים, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1988.
עם בני פרנקל, הכרמל וחופו: למורה ולמדריך: חומר לימוד לתלמידי החטיבה העליונה, מתאים לתוכנית הלימודים של משרד החינוך והתרבות (איורים: ורד שתיל), ירושלים: משרד החינוך והתרבות-אגף הנוער-האגף לטיפוח רווחה ושיקום-היחידה לידיעת הארץ ולימודי שדה, תשמ"ו-1986.
תוכניות ומפות לקורס ערים היסטוריות באירופה (ערכה: עינת גפן), ירושלים: האוניברסיטה העברית - המחלקה לגאוגרפיה, תשנ"ח-1998.
רוני אלטר (נולדה ב-9 במרץ 1982) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
אלטר היא בתם של המוזיקאי ואיש הקולנוע נפתלי אלטר והשחקנית אירית אלטר.
גדלה בהרצליה, במסגרת שירותה הצבאי הייתה מפקדת להקת חיל המודיעין, ולפרסומה הראשון זכתה כזמרת ליווי במספר אלבומים.
בשנת 2002 הקליטה עם אריק איינשטיין את הדואט "חיוורון" שנכלל באלבומו "שמש רטובה", וכעבור שנתיים הקליטה עמו גרסת כיסוי לשירו של בני ברמן "פרידת המלח", שנכללה באלבומו של איינשטיין "שתי גיטרות בס תופים".
בשנת 2005 השתתפה אלטר באלבום "מטרופולין" של הרכבו של עופר מאירי "מטרופולין", ושרה בדואט עם דנה ברגר את השיר "לישון בלי לחלום", שהיה אחד המצליחים ביותר מהאלבום.
באותה שנה הופיעה בסרט "מוכרחים להיות שמח".
בשנת 2006 הקליטה אלטר בדואט עם דודו טסה את השיר "מעליות", שנכלל באלבומו "לולה".
בשנת 2007 יצא האלבום השני של מטרופולין, "הסליל", שבו השתתפה אלטר בשלושה שירים.
שניים מהם גם כתבה יחד עם עופר מאירי.
ב-2007 הקליטה אלטר עם ההרכב "טרי פויזן" את שיר הנושא של הטלנובלה "בובות".
כעבור שנה הקליטה גם את שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "לאהוב את אנה".
בשנת 2009 שרה את חלק מהשירים במיני-סדרה "תמיד אותו חלום".
ביוני 2010 הוציאה אלטר את אלבומה הראשון, "כיס אוויר".
את האלבום הפיקו עופר מאירי ואלון לוטרינגר, שגם עיבדו יחד עם אלטר את שיריה.
אלטר עצמה כתבה מילים לשלושה שירים באלבום, ובין שאר הכותבים והמלחינים היו אגי משעול, קורין אלאל, נתן סלור, יסמין אבן וורד קלפטר.
נפתלי אלטר, אביה של רוני, הלחין עבור האלבום את השיר "נגועה" שכתב עלי מוהר, וכן השתתף בדואט "הבכי", שהלחין למילים של נתן אלתרמן ושר במקור אושיק לוי.
הסינגל הראשון שיצא לפני האלבום היה "נמרים", שכתבה והלחינה קלפטר.
ב-2011 הופיעה בסדרה "החיים זה לא הכל".
מאז שנת 2012 גרה אלטר עם בן זוגה, הצלם עמית ישראלי, בפריז.
בינואר 2014 יצא אלבומה השני של אלטר, "Go Wild", שגם בו שיתפה פעולה עם המפיק אלון לוטרינגר.
באלבום זה שרה אלטר באנגלית.
ב-12 בדצמבר 2019 התארחה אלטר בסינגל "באת לי פתאום" של הזמרת והיוצרת קרן פלס.
ב-4 במרץ 2024 הוציאה אלטר גרסת כיסוי לשיר "ביקור מולדת" של יהונתן גפן ודויד ברוזה.
ב-אפריל 2025 נולד בנה אוליבר.
2009: מת אב ומת אלול, מסיבת יום שישי (במסגרת "תמיד אותו חלום")
2019: באת לי פתאום - דואט עם קרן פלס (כחלק מהאלבום שקופים של פלס, שיצא ב-2020)
רוני בלקלי היא שחקנית קולנוע וזמרת אמריקאית.
הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א ולפרס גראמי על הופעתה ושירתה בסרט "נאשוויל".
בלקלי נולדה בעיר נאמפה שבמדינת איידהו, בתם של קרול ורונלד בלקלי.
למדה ב"אוניברסיטת סטנפורד" וב"מכללת מילס שבאוקלנד, לפני שעברה להתגורר בני יורק וללמוד בבית ספר לאומנויות המפורסם "בית הספר ג'וליארד".
בלקלי היא אמא לבת יחידה, הסופרת שרה בלייקלי-קרטוורייט מגירושיה מהבמאי הגרמני וים ונדרס.
החלה את דרכה כזמרת קאנטרי באולם הקונצרטים "קרנגי הול", שם שרה את שיריו של גרשון קינגסלי.
בלקלי הוציאה את אלבום הבכורה שלה "Ronee Blakley" בשנת 1972 באדיבות חברת התקליטים "אלקטרה רקורדס".
בשנת 1975 הוציאה את אלבומה השני והמוערך בקריירה "Welcome" ושרה שלושה שירים בפסקול של הסרט בכיכובה "נאשוויל", על עבודתה המוזיקלית בסרט הייתה מועמדת לפרס גראמי ביחד עם יוצרים אחרים.
במהלך הקריירה שלה כזמרת הוציאה בלקלי שמונה אלבומים.
התפקיד בגינו זכתה לפרסום הרב ביותר היה תפקידה הראשון בתור כוכבת הקאנטרי ברברה ג'ין, בסרטו של רוברט אלטמן "נאשוויל".
על הופעתה בסרט הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, לפרס באפט"א ולשני פרסי גלובוס הזהב לשחקנית המשנה ולפריצת השנה.
בלקלי התפרסמה לאחר מכן בתפקידים מועטים בלבד, הבולטים בהם היו מארג', אמה האלכוהוליסטית של הנערה ננסי תומפסון בסרט האימה "סיוט ברחוב אלם" והמקשרת, בסרט הפשע "הנהג".
רוֹנָה נִישְלִיוּ (באלבנית: Rona Nishliu; נולדה ב-25 באוגוסט 1986), מוזיקאית כותבת-זמרת, מגישה ברדיו ופעילה חברתית קוסובו-אלבנית.
חייה במסגרת פוליטית ופעילותה החברתית
נישליו נולדה בעיר ובמחוז קוסובסקה מיטרוביצה שיוגוסלביה לשעבר, כיום ברפובליקת קוסובו, ובגיל 13 עברה עם משפחתה לעיר פרישטינה, כיום בירת קוסובו, עקב מלחמת קוסובו שהתחוללה בשנים 1996-1999. היא בעלת אזרחות אלבנית, אשר הוענקה לה מטעם נשיא אלבניה עצמו בתאריך 12 בינואר 2012.
היא חברה ופעילה בארגונים שונים למען אנשים נזקקים בקוסובו, בייחוד ילדים ונוער.
עוד בתקופת לימודיה ארגנה בקוסובו קונצרטים למען זכויות אדם אשר ביניהם קונצרט שנושאו מתן עזרה למשפחות קוסובו-אלבניות עניות בקוסובסקה-מיטרוביצה אשר נעקרו מבתיהן.
בשנת 2009 הייתה מרצה-אורחת בכנס מחלקת תוכנית הפיתוח של ארגון האומות המאוחדות בדברה על העלאת מודעות להתנדבות בסיוע לבני נוער באזור ווצ'טרי בצפון קוסובו.
היא יושבת-ראש ארגון אחריות-סביבתית ופיתוח בני-נוער בקוסובו.
בנוסף היא פועלת למען אנשים הסובלים מאוטיזם.
היא התחרתה בתוכנית לבחירת הזמר האהוב באלבניה בעונת שנת 2004, בגרסת תחרויות השירה "איידול" ברחבי העולם, וסיימה בחמשת המקומות הראשונים.
באותה שנה התחרתה במסגרת שלישיית מבצעים בפסטיבל השירים הלאומי השנתי והנחשב ביותר באלבניה, "Festivali i Këngës", והם זכו בפרס השיר הטוב ביותר לזמרים חדשים.
לאחר מכן החלה להגיש בתחנת רדיו בשם "בלו סקיי" בפרישטינה.
היא התחרתה שוב וזכתה ב-"Festivali i Këngës" ה-50 במספר, לשנת 2011, עם השיר "אישי" ("Suus"), אשר גם כתבה את מילותיו.
במסגרת שליחת הזוכה בפסטיבל לתחרות האירוויזיון החל בשנת 2004, ייצגה את אלבניה בתחרות לשנת 2012 והייתה לנציג הראשון מקוסובו אשר מייצג את אלבניה, ואשר בכלל משתתף בתחרות.
תחילה השתתפה בשלב חצי הגמר של התחרות והייתה בין עשרת המקומות הראשונים העולים לגמר כאשר סיימה במקום השני בהפרש של נקודות אחדות אחרי המנצחת.
פרשנות השירה שלה כוללת מאפיינים של מוזיקת נשמה ומנעד אשר מגיע עד לקול הדק האפשרי ביותר, סופרן, כפי שהיא שרה בגשר המוזיקלי בשירה "Suus" ובשירים נוספים בסגנון ג'אז.
בערי הבירה של אלבניה וקוסובו, טירנה ופרישטינה, היא ידועה כזמרת ג'אז אלטרנטיבית אולם באופן כללי במדינות אלבניה, קוסובו, מקדוניה ו-מונטנגרו, היא ידועה בעיקר כמוזיקאית וכזמרת פופ.
Suus - אישי (מילת הכותרת בשפה הלטינית, השיר באלבנית)
רונה פרומצ'נקו (נולדה ב-8 במאי 1984) היא שחקנית וזמרת ישראלית.
רונה פרומצ'נקו נולדה וגדלה בסביון, בתם של יעל ואלון פרומצ'נקו, איש עסקים, נכדו של אליהו פרומצ'נקו, ממייסדי "עלית".
היא בוגרת מגמת תיאטרון בתיכון לאומנויות ע"ש תלמה ילין, בהצטיינות.
בצבא שירתה כסולנית בלהקה הצבאית של מפקדת זרוע היבשה (2004-2002).
עם שחרורה מצה"ל, היא עזבה לניו יורק, ולמדה משחק בבית הספר המקצועי ללימודי תיאטרון Circle in the Square Theatre School בניו יורק (2008-2005).
במסגרת לימודיה שיחקה בין היתר בהצגות: "השחף" בתפקיד נינה, "נשים בצמרת" בתפקיד אנג'י ו"טנדרלוין" בתפקיד נלי.
ב-2008 השתתפה במספר הצגות באוף ברודוויי, ובאוף אוף ברודוויי בניו יורק.
היא שיחקה בסרט Pool Stories, שזכה בפסטיבל הסרטים הקצרים של ניו יורק.
עם שובה לישראל החלה את לימודיה לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה הפתוחה, והופיעה במשך שנתיים כזמרת ג'אז עם הטריו של דקל בור.
תפקידה הראשון של פרומצ'נקו בתיאטרון הישראלי היה בהצגה "רומיאו ויוליה That bitch can be a part of me" בבימויו של מיכאל רונן, בה לקחה חלק גם בצד ההפקתי כעוזרת במאי.
תפקידה הבא היה בהצגה "מי מפחד מנישואים?" בתיאטרון אחר, לצידו של שמיל בן ארי, ובבימויו של יואל זילברג.
לאחר מכן שיחקה בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא.
בהמשך שיחקה בתיאטרון באר שבע במחזמר "קומפני", פרי עטו של סטיבן סונדהיים, בבימויו של רפי ניב.
היא גילמה את דמותה של אפריל, דיילת תמימה שמתאהבת נואשות בבובי (צק ברקמן).
רונה פרומצ'נקו שיחקה ביוני 2012 בהצגה "כמעט נורמלי" בבימויו של חנן שניר, בתיאטרון הבימה.
היא מגלמת את דמותה של נטלי גודמן, נערה בת שש-עשרה שנאלצת להתמודד עם קשיי גיל ההתבגרות, ועם הקשיים הנובעים מהמסגרת המשפחתית בצל אמה חולת הנפש דיאנה (איילת רובינסון).
כמו כן, היא משחקת בתיאטרון הבימה בהצגה "מוריס שימל" בבימויה של יעל רונן, בתפקיד שיבולת נרד.
רונה שיחקה בתפקידי אורח בעונה השנייה של הסדרה "חטופים" ובעונה השלישית של הסדרה "חצויה", ב"פצועים בראש".
מלבד היותה שחקנית, רונה היא גם זמרת ודיבבה בסרטים מצוירים.
סרט במאי שנה מידע נוסף לך יום אף לך לילה אייל ציון 2011 Pool Stories Sean Hutcheon 2008 פרס רשמי NY Short film festivalמיניוניםפייר קופין2015
רונה סלע היא אוצרת וחוקרת של היסטוריה ואמנות חזותית ומומחית לתולדות הצילום הישראלי.
אצרה תערוכות רבות במוזיאונים וגלריות וכתבה מאמרים, קטלוגים, וספרים רבים, בעיקר בתחום צילום ישראלי.
סלע נולדה וגדלה בפתח תקווה.
מאז סוף שנות ה-90 אוצרת סלע תערוכות המתקשרות לנושאים חברתיים ופוליטיים של תולדות הצילום המקומי, הישראלי והפלסטיני.
התערוכה המשמעותית הראשונה שאצרה ולה נלווה ספר הייתה "צילום בפלסטין/ארץ-ישראל בשנות השלושים והארבעים" בשנת 2000. בשנת 2007 אצרה את התערוכה "שישה ימים ועוד ארבעים שנה" במוזיאון פתח תקווה לאמנות וב-2009 את התערוכה "לעיון הציבור, תצלומי פלסטינים בארכיונים צבאיים בישראל" בגלריה שבמכללת מנשר.
כאוצרת במוזיאונים הייתה סלע האוצרת הראשית של מוזיאון העיר חיפה ואוצרת הצילום של מוזיאון תל אביב לאמנות.
סלע התמקדה בהצגת אמנים בינלאומיים כמו לורנה סימפסון, אנדרה סרנו, סינדי שרמן, רוברט מייפלת'ורפ, ווילי דוהרטי, קתרין יאס וסטיבן פיפן, שסימנו את המהפך שחל בצילום משנות השבעים של המאה העשרים ואת העיסוק החברתי והפוליטי בצילום פוסטמודרני, מגמה שלא הוצגה עד אז במוזיאון.
חוץ מעבודתה כאוצרת וחוקרת עצמאית יזמה שני פרויקטים בתחום הצילום ותולדות הצילום בארץ: הספרייה הראשונה המוקדשת לצילום מקומי בבית אבי חי בירושלים, ועמותת המרכז למחקר ושימור של צילום מקומי שהוקמה ב-2002.
סלע גם עוסקת בהוראה ובין השאר לימדה באוניברסיטת תל אביב, בבצלאל, ובמכללת הדסה.
ב-2017 הציגה סלע את הסרט "Looted and Hidden - Palestinian Archives in Israel" המבוסס על חומרי ארכיון, ומחקר רב שנים כולל ראיונות עומק עם הדמויות המגולמות בסרט.
הסרט, שהוקרן לראשונה במוזיאון תל אביב, חושף צילומים נדירים מארכיון הסרטים והצילומים הפלסטיני המתעד עשרות שנים של היסטוריה פלסטינית בארץ – עוד מלפני ה-48 וגם לאחר הנכבה.
רובו ככולו של הארכיון נבזז והוסתר מעיני הציבור משנת 1982, עת פלש הצבא הישראלי למשרדי אש"ף בביירות.
תמלילי הראיונות עובדו למונולוגים או למכתבים אישיים ומגוללים את סיפור הארכיונים.
הסרט מתמקד בעיקר ביצירה הקולנועית שנוצרה במוסד לקולנוע וביחידה לתרבות ולאמנות.
הסרט, הראשון המוקדש לנושא, אף עוקב אחר מעשה הביזה ואחר כללי הניהול של ישראל בשליטה בארכיונים הפלסטינים.
מה שניכר בעבודתה מרובת השנים של סלע, ובסרט הזה בפרט, הוא שימת הדגש המרכזי על האלמנטים הוויזואליים.
כחוקרת תרבות חזותית, היא מעידה על עצמה כי היא "מבינה את החשיבות של הדמויים הוויזואליים בבניית תודעה וזהות לאומיות, והחשיבות של התרבות וההיסטוריה לכל חברה".
טווח הריאליזם, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1993
סינדי שרמן, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1993
ביל הנסון, רצפים, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1993
וברט מפלתורפ, רטרוספקטיבה, מוזיאון תל אביב לאמנות (בשיתוף ג'רמנו צ'לאנט), 1994
לורנה סימפסון, למען הצופה, מוזיאון תל אביב לאמנות (בשיתוף בריל ברייט), 1994
גלעד אופיר, חומות קיקלופיות, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1995
טירנית ברזילי, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1996
סביבות (הלן צ'אדוויק, סטיבן פיפין, חנה קולינס, קתרין יאס ווילי דוהרטי) מוזיאון תל אביב לאמנות, 1997
אנדרה סרנו, חדר-המתים, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1997
צילום בפלסטין/ארץ-ישראל בשנות השלושים והארבעים, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומוזיאון הרצליה לאמנות, 2000
רועי קופר – תפוחי-זהב, נקרופוליס, מוזיאון הרצליה לאמנות, 2001
שישה ימים ועוד ארבעים שנה, מוזיאון פתח-תקוה לאמנות, 2007
אורית ישי, גלריה החדר, 2009
דוד חריס - התחלות, בית אבי-חי, 2007
היסטוריות מצטלבות - אשכול תערוכות, מוזיאון העיר חיפה, 2007
לעיון הציבור - תצלומי פלסטינים בארכיונים צבאיים בישראל, מנשר לאמנות, 2009
ענת סרגוסטי- תצלומים מ"העולם הזה" 1993-1980, הגלריה הלימודית, בית הספר לאמנות, חברה ותרבות, המכללה האקדמית ספיר, 2009
דינה שנהב, תרחיש, מוזיאון נחום גוטמן לאמנות, 2011
תסיסה - דיור, שפה, היסטוריה - דור חדש בערים היהודיות-ערביות, מוזיאון נחום גוטמן לאמנות, 2013
ראידה אדון - אישה ללא בית, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2014
אביטל כנעני - אחר הרוח, משכן לאמנות עין-חרוד, 2016
רון גרשון "רוני" בלקין (נולד ב-1960) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שפיקד בין השאר על יחידת מגלן, חטיבת העמקים וחטיבת הבקעה.
נולד כבנם הבכור של זיוה ופסח בלקין, שהיה ראש המועצה החמישי של רמת השרון.
למד בבית הספר גולן ובשנת 1975 עבר ללמוד בפנימיה הצבאית לפיקוד בתל אביב.
בשנים 1971–1977 היה חניך ומדריך בתנועת הנוער העובד והלומד.
התגייס לצה"ל בשנת 1978 ושירת בסיירת מטכ"ל כלוחם וכקצין.
בהמשך, שב לשירות קבע, ובשנים 1995–1997 פיקד על יחידת מגלן, והוביל אותה בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון.
בין היתר פיקד על היחידה במבצע ענבי זעם.
בשנים 2000–2002 פיקד על חטיבת העמקים, בין היתר במבצע חומת מגן.
בלקין פיקד על החטיבה בלחימה נגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד עוצבת הפלדה.
בשנים 2007–2008 חזר לפקד על חטיבת הבקעה.
באפריל 2018 העניק הרמטכ"ל רב-אלוף גדי איזנקוט דרגת תת-אלוף במילואים לבלקין, במסגרת תפקידו כראש צוות התכנון באוגדה 98.
לאחר שחרורו מצה"ל, התמנה כסמנכ"ל פעילות החוץ של קבוצת "נקסטקום" והוביל מטעם החברה שורה של מיזמים ופרויקטים בינלאומיים בתחומי אנרגיה מתחדשת, תקשורת ובינוי במזרח אירופה ובאפריקה.
בסיבוב השני נבחר גרובר, ואילו בלקין קיבל 46.03% מהקולות.
סיעתו "רמת השרון 1" זכתה במנדט אחד ובלקין נבחר למועצת העיר.
הוא משמש כחבר הוועדה החקלאית ברמת השרון, חבר הנהלת בית הראשונים וחבר הנהלת המוזיאון הגאולוגי העירוני.
בלקין הוא בוגר החוג לניהול וכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1992 נישא לעו"ד רוני פלוזניק, אותה הכיר במהלך לימודיהם המשותפים באוניברסיטה, שהייתה חוקרת בכירה ברשות לניירות ערך ושותפה במשרד עורכי הדין של יעל גרוסמן.
בדצמבר 2016 נפטרה אשתו רוני כתוצאה ממחלת ריאות נדירה.
באוקטובר 2023 נהרג בנו בקרב בקיבוץ בארי בטבח שבעה באוקטובר.
רוני בליץ (נולד ב-22 בינואר 1959) הוא שחקן ומדבב ישראלי.
בליץ הוא בוגר בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי.
במהלך השנים שיחק בסרטים וסדרות טלוויזיה רבות.
בשנת 1984 שיחק במחזה "הערב אימפרוביזציה".
בשנת 1987 שיחק בסרט הקולנוע "אהבה צעירה", סרט שביעי בסדרת הסרטים של אסקימו לימון.
בשנת 1989 גילם את דמותו של "שרמן" בסרט "אבא גנוב 2", בשנת 1990 לוהק לסרט הטלוויזיה "כתר בראש", שהוקרן בערוץ הראשון, לסרטו של גדעון גנני "אש צולבת", ולסרט הקולנוע "נשיקה במצ"ח", בו גילם את דמותו של "בליץ".
באותה שנה דיבב בסדרת האנימציה "אבירי האור הקסום".
בשנת 1991 השתתף בסדרת הטלוויזיה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", בפרק "התאונה", לצדה של מיכל זוארץ.
באותה שנה שיחק בסדרת הטלוויזיה של הערוץ הראשון "חמישייה על הגג".
בשנת 1994 שיחק בסדרת המתח של הערוץ "רצח בים המלח".
בין השנים 1996-1995 גילם את דמותו של "יוסף בחבושי", בסדרת הפשע "תמונות יפואיות".
בשנת 1997 שיחק בעונה הרביעית של אופרת הסבון "רמת אביב גימל", ששודרה בערוץ 2 בטלעד, וכן שיחק במחזה "הלילה השנים עשר", שהוצג בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 1998 שיחק במחזה "שידוכים", שהוצג אף הוא בקאמרי.
בשנת 1999 שיחק בסרט הקולנוע "החברים של יאנה".
בשנת 2006 דיבב את דמותו של "וינסטון" בסרט האנימציה ""גארפילד 2".
ב-2010 דיבב את דמותו של "ברני ראבל" בסדרת האנימציה "משפחת קדמוני".
בשנת 2012 שיחק בסדרה הישראלית "החממה" וגם בסרט הקולנוע "אנחנו לא לבד".
בשנת 2013 שיחק בעונה הראשונה בתפקיד אורח בסדרה הקומית "שנות ה-80", פרי עטם של מני ושלום אסייג ששודרה בערוץ 2. שיחק בתפקיד מנהיג תנועת המערך בעיר טירת הכרמל.
ב-2014 שיחק בסרט "טוביאנסקי בבימויו של ריקי שלח.
בשנת 2015 השתתף במופע "שכונה" בתור הסקאוטר של ברצלונה שהגיע לבחון את לירון.
כמו כן, הוא שיחק בתיאטרון גשר במחזות "יאקיש ופופצ'ה" ו"רומן בעבודה".
הוא שיחק בתיאטרון הקאמרי במחזות "מידה כנגד מידה", "כולם רוצים לחיות" ו"רולטה צרפתית".
בתיאטרון הבימה שיחק במחזות "הדיבוק", "הבחורים בדלת ממול", "הנפש הטובה מסצ'ואן", "ביקור הגברת הזקנה" (בשיתוף עם הקאמרי), "החייל האמיץ שווייק" ובמחזה "סירנו".
בתיאטרון בית ליסין שיחק במחזה "הזוג המוזר".
בתיאטרון באר שבע לקח חלק במחזות "אילוף הסוררת", "עקרונות הכתיבה", "קומדיה של טעויות", "הביצה", "קיץ ועשן" ו"נוכלים ואוהבים".
בתיאטרון הספרייה הוא שיחק במחזות "כאילו חלום", "התור", "מלכודת", "מלקולם הקטן ומלחמת בסריסים", "בודדה באפלה" ו"הלוויה חורפית".
הוא שיחק במחזה "ברנשים וחתיכות" שהוצג בתיאטרון חיפה.
בתיאטרון לילדים ולנוער הוא שיחק במחזות "חנה סנש" ו"אודיסינדבר".
בתיאטרון המסחרי שיחק במחזמר "טרזן וג'יין".
ב-2016 החל לשחק במחזה "פרוספרו בירושלים" בתיאטרון תמונע מאת ובבימויו של יוסי יזרעאלי.
באותה שנה שיחק בסרט "שבוע יום" של אסף פולונסקי.
ב-2018 שיחק בעונות הראשונה, השלישית, והרביעית של הסדרה "קופה ראשית" שמשודרת בכאן 11. בתפקיד יששכר שקדי (שקדיסלבסקי) מנכ"ל רשת הסופרמרקטים "שפע יששכר".
בשנת 2020 התחיל לעבוד בבית הספר הדמוקרטי "טבע הדברים" בנס ציונה בתור מורה לתיאטרון ופסיכולוגיה.
2024- קופה ראשית - יששכר שקדי
2016- שבוע ויום - אח בהוספיס
2015- טוביאנסקי - שלמה לוי
2011 - פולישוק - מנחם פרעסער
2003- חלומות מתוקים - מר פיטוסי
1997- רמת אביב גימל- דידי קמינסקי
1996- תמונות יפואיות - יוסף בחבושי
1994- רצח בים המלח - עיתונאי
1993- נקמתו של איציק פינקלשטיין - נזיר
גלגלי צדק: מומו / דמויות שונות
1991- סיפורים לשעת לילה מאוחרת
1990- חמישייה על הגג - מר ברכה
1987- אסקימו לימון 7: אהבה צעירה - מוסכניק
רוני איכר (נולד ב-2 ביולי 1947) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל ששימש קצין בחיל הים, בין תפקידיו פיקד על שייטת ספינות הטילים וכיהן כראש מספן כוח האדם.
בתפקידו הצבאי האחרון עמד בראש מספן המודיעין.
כיהן כמנכ"ל חברת אחוזות החוף ועיריית נתניה.
רוני איכר נולד ב-1947 בעיר ורוצלב שבפולין ונקרא רומיאן קולנקו.
בגיל 9 נהרג אביו בתאונת רכבות.
בשנת 1956 עלה לישראל עם אימו אנה והם גרו בחולון.
בשנת 1958 נישאה אימו לאברהם איכר, אישיות ביטחונית בתקופת היישוב שאימץ את הבן ומאז נקרא רוני איכר.
המשפחה עברה לגור באביחיל, מושב שהוקם על ידי יוצאי הגדודים העבריים ובו ספג איכר מסביבתו הקרובה תודעה ציונית וביטחונית.
לאחר שסיים את בית הספר היסודי באביחיל, המשיך ללימודים בבית הספר התיכון האזורי רופין בעמק חפר.
לפני הגיוס זומן למבדקי קורס טיס.
היות שמילדות חלם על שירות בים, ויתר על הקורס היוקרתי והתנדב לקורס חובלים.
איכר ביצע שירות מגוון בתפקידי פיקוד ימי הדרכה ומטה בחיל הים.
לוחם בנחתת - כאשר פרצה מלחמת ששת הימים היה איכר באמצע קורס חובלים.
חניכי הקורס פוזרו בין יחידות חיל הים ואיכר שירת כלוחם בנחתת אח"י אשדוד (פ-61) בפלגת הנחתות באשדוד.
הנחתות תרגלו והתכוננו להנחתת צנחנים ושריון בחופי אל-עריש.
לאור ההתקדמות המהירה של צה"ל בוטלה הנחיתה.
קצין בספינת טילים - ב-1969 הוסמך לקצונה ומונה לסגן קצין מחלקה באח"י משגב (סער 2),
קצין מחלקה - ב-1970 לאחר סיום הקורס המתקדם, מונה איכר לקצין באח"י חץ (סער 3).
סגן מפקד ספינת טילים - ב-1973 מונה איכר לסגן מפקד באח"י מבטח בנוסף לתפקידו כקצין מחלקת גנ"ק.
מפקד ספינת סער - ב-1974 עבר מבחני הסמכה לפיקוד ומונה למפקד אח"י סער, ספינת טילים מדגם סער 3.
מפקד אוניית עזר והדרכה - ב-1975 מונה למפקד אוניית ההדרכה של חיל הים, אח"י נגה.
ויצא איתה להפלגות אימונים במזרח הים התיכון.
פיקוד ספינת סער 4 – ביולי 1976 מונה למפקד אח"י קשת בפלגת הספינות שהוצבה בים האדום.
הדרכת קצינים - ב-1978 מונה לסגן מפקד בית הספר לקצינים בבה"ד חיל הים.
פיקוד על פלגת ביטחון שוטף - ב-1979 הועלה איכר לדרגת סגן-אלוף.
ומונה למפקד פלגה 914. תחת פיקודו פעלו 12 דבורים אשר שימשו חיץ נגד חדירות מחבלים מדרום לבנון בדרך הים.
ספינות הפלגה שתוגברו גם עם כלי שיט מפלגה 916 מאשדוד בפיקודו של איכר, שייטו לילה אחרי לילה, בדריכות מלאה ומתח רב, בחופי צפון המדינה ודרום לבנון.
ספינות הדבור במשולב עם מערך הגילוי הזירתי השתתפו בכ-6 אירועי פתיחה באש ומנעו חדירות מהים.
פיקוד פלגת ספינות סער - ב-1981 מונה למפקד פלגה 33 בשייטת ספינות הטילים בבסיס חיפה.
תחת פיקודו היו שתי ספינות נושאות מסוק, אח"י עליה ואח"י גאולה, ספינה מדגם סער 4 אח"י מולדת ואח"י חרב (סער 3).
,בתפקיד זה שירת במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
בה ביצעו הספינות הפגזות על מטרות מחבלים בחוף ויצרו בידוד של גזרת חוף לבנון כנגד התערבות חיצונית.
סגן מפקד שייטת ספינות הטילים - כאשר חזר איכר מלימודי תואר ראשון בהיסטוריה, מונה ב-1985 לסגן מפקד שייטת ספינות הטילים.
ראש מחלקה במטה חיל הים - ב-1986 קודם איכר לדרגת אלוף-משנה והקים את מחלקת תורה והדרכה במספן הים.
מפקד שייטת ספינות הטילים - ביולי 1989, כאשר חזר מהלימודים בחו"ל, מונה איכר לפיקוד על שייטת ספינות הטילים, בתקופת כהונתו שולבו בשייטת מסוקי הדולפין.
ראש מספן - ב-1991 הועלה איכר לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מספן כוח האדם בחיל הים.
בתפקיד זה גיבש קריטריונים ותהליכים מסודרים לקידום קצינים.
ראש המודיעין הימי - ב-1993 מונה איכר לתפקיד ראש מספן המודיעין.
בתקופת פיקודו על המספן בוצע שינוי המבנה הארגוני כדי להבטיח התמודדות יעילה יותר ומידע על זירות מרוחקות.
ב-1997 השתחרר משירות הקבע ופרש לגמלאות.
איכר סיים בית הספר התיכון רופין עם תעודת בגרות.
בעת השירות בצה"ל עבר קורסים שונים והשלים שני תארים אקדמיים.
הסמכה לקצונה ימית - בשנת 1966 התגייס לחיל הים והתנדב לקורס חובלים.
למד במחזור ט"ז והוסמך לשרת כקצין בכלי שיט של חיל הים.
הסמכה לקצין מחלקה - בשנת 1970 עבר איכר בבה"ד חיל הים קורס מתקדם שהסמיך אותו לתפקיד קצין מחלקה בספינות סער
הכשרה לפיקוד ומטה - ב-1977 יצא איכר ללימודים בפו"ם זרוע ים.
תאר ראשון בהיסטוריה - בשנים 1983 -1984 למד לתואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
תואר שני בניהול מערכות ימיות - ביולי 1988 נשלח איכר לקורס פיקוד ימי, במכללת המלחמה של הצי, בבסיס הצי האמריקני, בניופורט, מדינת רוד איילנד.
קורס הפיקוד הימי הבינלאומי אורכו שנה אחת.
במהלך הקורס נרכשת השכלה ברמה האסטרטגית, נעשית הכרה עם מערכות ארצות הברית.
ומתקיים מפגש עם מפקדים ימיים של ציים אחרים.
השלמת שנת הלימודים מוכרת על ידי המועצה להשכלה גבוהה בישראל כתואר אקדמי שני.
לאחר שחרורו מצה"ל כיהן איכר במספר תפקידים ציבוריים.
חינוך בהרצליה - בשנים 1997 -1999 ניהל את אגף החינוך והרווחה בעיריית הרצליה.
הוא הובא לתפקיד על ידי ראש העיר אלי לנדאו בעקבות התמרמרות מצד ההורים.
בתפקידו בעירייה איכר יזם מספר מהלכים: הכנסת כיתות מחשב ביסודי וחטיבות הביניים, הוראת השפה הערבית, שיפורי המבנים והשקעה בריהוט הקמת מרכזיה פדגוגית להכשרת וקידום מורים.
הצבר הפעילות והעלאת רמת הציונים הרגיע את ההורים.
ייעוץ ארגוני - בשנים 1999 -2000 שימש יועץ ארגוני בחברת סודה קלאב.
ניהול העיר נתניה - ב-2001 מונה למנכ"ל עיריית נתניה.
תאגיד המים בנתניה - בשנת 2004 הקים את תאגיד המים מי נתניה ושימש בו כמנכ"ל.
בעקבות נישואיו לראש עיריית נתניה מרים פיירברג-איכר, נאלץ להתפטר מתפקידים הקשורים לעירית נתניה.
ניהול חניוני תל אביב - במאי 2005 מונה איכר למנכ"ל חברת "אחוזות החוף" של עיריית תל אביב-יפו וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2017.
איכר מכהן כדירקטור במספר חברות ציבוריות, בהן רשת מלונות אפריקה ישראל, חברת אנגל אירופה ובשנים 2012 עד 2014 כיהן כדירקטור בתעשייה האווירית לישראל.
אימו של רוני איכר, אנה לבית למקר, איבדה את משפחתה - הוריה, בעלה ובתה - בשואה.
היא נישאה ללודוויג קולנקו שהצילה מגורל דומה.
בשנת 1947 ילדה את בנם שנקרא אז רומיאן.
האב לודוויג, שהתפרנס מייצור ממתקים, נהרג בשנת 1956 בתאונת רכבות בפולין.
באותן שנים אפשרו שלטונות פולין הקומוניסטית ליהודים לצאת לישראל.
במסגרת עליית גומולקה יצא איכר עם אמו את פולין והגיע לישראל.
בשנת 1958 נישאה אמו לאברהם איכר והם התגוררו במושב אביחיל שהיה ממייסדיו.
אברהם איכר אימץ את הבן שקיבל את שמו הנוכחי רוני איכר.
ב-16 בפברואר 1980 נפטר אברהם איכר.
האם אנה המשיכה להתגורר באביחיל עד פטירתה בשנת 2001.
איכר הוא אב לבת ושני בנים, שלושתם שירתו בחיל הים.
הבת עובדת בחברת טמפו והבנים בתעשיית ההיי-טק, וגם סב לנכדים.
במרץ 2004 נישא איכר למרים פיירברג-איכר, ראש העיר נתניה, ממנה התאלמן ב-2025. היו אלה נישואים שניים לשני בני הזוג והם התגוררו בנתניה.
איכר נחשף למי הקישון בעת שעבר קורס צלילה בילת"ם, במהלך קורס חובלים.
במהלך מלחמת ההתשה השתתף בצלילות לבדיקת תחתיות של כלי השיט.
בעת הבדיקות התקופתיות הנערכות לנמצאים בסיכון, אובחנו אצלו בדצמבר 2003 תסמיני מחלה.
איכר השתתף יחד עם נפגעי קישון רבים בתביעה נגד 50 חברות וגופים שפעלו במפרץ חיפה, ובראשן בתי הזיקוק וחיפה כימיקלים בטענה שזיהמו את מימי הנחל וגרמו למחלות.
התביעה הוגשה לבית המשפט המחוזי בחיפה, על ידי 63 תובעים.
עקב דרגתו הבכירה, הוגדרו בה התובעים כתת-אלוף מיל' רוני איכר ואחרים.
הליכי המשפט היו תצהירים שהגישו מומחים מטעם התביעה וההגנה וחקירת המומחים.
לפי טענות התובעים, התגלו ביניהם 30 מחלות שונות.
השופט ד"ר עדי זרנקין התרשם באופן חיובי מהמומחים שהביאה ההגנה ונתן משקל פחות למומחים מטעם התובעים.
בפסק הדין שניתן ב-17 ביוני 2013 קבע זרנקין ש
לגבי רוני איכר ספציפית קבע השופט זרנקין, כי הוא מקבל את דברי המומחים מטעם הנתבעים ודחה את התביעה.
בסיכומו של דבר קבע השופט כי .
בנפרד מתביעת הצוללים הגישו רבים מאלו שעבדו בספינות הדיג במשך השנים תביעה כנגד החברות המזהמות ונגד בעלי הספינות בהן עבדו.
תביעה זו נדחתה והתובעים בתיק זה חויבו בהוצאות משפטיות.
מטעם התובעים הוגש ערעור וערעור שכנגד מצד הנתבעים על כך שלא הוחזרו להם הוצאות המשפט.
הערעורים אוחדו והובאו לבית המשפט העליון בשבתו כבית משפט לערעורים אזרחיים.
הדיון בערעורים נערך לפני השופטים יעקב עמית, צבי זילברטל ונועם סולברג.
בית המשפט העליון דחה את הערעורים ולא חייב בהוצאות משפט נוספות.
רוני בווה (נולדה ב-6 באוקטובר 1996) היא אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
בעלת 6 מדליות מהמכביה, מהן 3 כסף.
בווה למדה בחוות הנוער הציוני.
היא מתאמנת בקבוצת השחייה של הפועל ירושלים.
בתחרויות השחייה של המכביה התשע-עשרה שנערכו בבריכת השחייה החדשה שבמכון וינגייט ביולי 2013 זכתה בווה ב-3 מדליות, כסף ו-2 ארד.
מדליית כסף, במשחה שליחות 4x200 מטר ביחד עם מרטינה מרקס, טל טהורי ואפרת רוטשטיין בשיא ישראלי חדש של 8:28.83 דקות.
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בדצמבר 2014 זכתה בווה במדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 8:59.78 דקות, אחרי יעל דניאלי (8:55.16 דקות) ועדן גירלואנצה ממכבי קריית אונו (9:02.45 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט 2015 זכתה בווה ב-4 מדליות אישיות, מהן 3 זהב ו-1 ארד.
מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:06.32 דקות, אחרי אנדראה מורז מהפועל ירושלים שקבעה שיא ישראלי חדש של 1:59.01 דקות ומרטינה מרקס (2:05.31 דקות).
בווה היא בת הזוג של ירדן חרותי, אחיו של מירון חרותי.
רונן (רוני) אלשיך (נולד ב-20 במרץ 1963) הוא איש ביטחון ישראלי שכיהן כמפכ"ל של משטרת ישראל מדצמבר 2015 עד דצמבר 2018. קודם לכן שירת במשך 27 שנים בשב"כ ושימש בין היתר כסגן ראש השב"כ וכראש אגף המטה.
אלשיך נולד בירושלים, אחד מארבעה ילדים של אברהם ואהובה.
אביו הוא יוצא תימן שעלה לישראל במבצע על כנפי נשרים ואמו אהובה עמאר היא בת למשפחה מעולי מרוקו שנולדה בעיר העתיקה בירושלים.
אימו נפטרה כשהיה בן 14. אלשיך גדל בשנותיו הראשונות בשכונת גבעת מרדכי.
בגיל 9 עבר עם משפחתו לקריית ארבע, בשל אבחונו כמחונן ו"הוקפץ" שתי כיתות (מכיתה ג' לכיתה ו').
המשיך בלימודיו בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר, שבה סיים את חוק לימודיו כשהיה בן 16. לאחר מכן למד בישיבת מרכז הרב.
אלשיך בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב, את שניהם סיים בהצטיינות יתרה.
למד לקראת תואר שני מחקרי בקרימינולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בוגר קורס דירקטורים באוניברסיטת תל אביב ותוכנית לניהול בכיר מבית הספר וורטון למינהל עסקים של אוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1981 התגייס לצנחנים והתקבל לפלוגת ההנדסה החטיבתית.
במסגרתה נלחם במלחמת לבנון הראשונה.
במבצע על הכפר "מערכה" בלבנון שימש כמפקד מחלקה בגדוד 890 במהלכו נפצע מסלע שהושלך לעברו ושבר את ידו.
לאחר ששימש כמ"פ בגדוד 50 פיקד על פלחה"ן צנחנים, בין היתר במבצע חוק וסדר.
בתפקידו האחרון בצבא שימש כסגן מפקד גדוד הנח"ל המוצנח (גדוד 50).
בדצמבר 1988 השתחרר מצה"ל והצטרף לשב"כ, לצוות האמון על חקירות עצורים מאזור רמאללה.
בשנת 1994 פיקד על צוות החוקרים שהצליחו לחשוף את המקום שבו הוסתר נחשון וקסמן.
במהלך האינתיפאדה השנייה היה ראש תת-מרחב שומרון.
ב-2005 מונה לראש מרחב יהודה, שומרון וירושלים וב-2009 התמנה לראש מרחב דרום.
ב-2012 מונה לראש אגף המטה ובספטמבר 2014 מונה לסגן ראש השב"כ ולממלא מקומו.
בספטמבר 2015 נבחר על ידי השר לביטחון הפנים, גלעד ארדן, למלא את תפקיד מפכ"ל המשטרה, לאחר הסרת מועמדותו של גל הירש.
ב-3 בדצמבר 2015 קיבל דרגת רב-ניצב ונכנס לתפקיד המפכ"ל ה-18 של משטרת ישראל.
המבצע המשמעותי הראשון שפיקד עליו כמפכ"ל היה המצוד אחרי המחבל מערערה, נשאת מלחם, שביצע את פיגוע הירי ברחוב דיזנגוף ב-1 בינואר 2016, ונהרג כעבור שבוע מירי צלפי הימ"מ.
אלשיך קידם מספר רפורמות: אמו"ן - בתחום "שיטור מבוסס נתונים" (evidence based policing), "הרצף המודיעיני", "הרצף הטכנולוגי" ו"הרצף החקירתי" - בתחום "השיטור הגבוה", וכן רפורמה העוסקת בחיזוק נורמות משטרת ישראל, בין השאר מבדקי מהימנות ממוחשבים ובדיקות פוליגרף.
יזם את הקמת תנועת הנוער המשטרתית "שחקים" (שומרי חוק).
עם השר ארדן, השיק תוכנית אסטרטגית להעמקת השיטור בקרב המגזר הערבי, במסגרתה הוקמו תחנות משטרה חדשות וגויסו שוטרים ושוטרות מוסלמים שעברו הכשרה ייחודית.
עוד קידמו השניים תוכנית לחיזוק ביטחון ירושלים, שחיזקה את יכולתו העצמאית של המחוז ולצמצם באופן דרמטי את הצורך השוטף בתגבור יומיומי.
באוגוסט 2016 התבטא אלשיך על יוצאי אתיופיה, בכנס הפתיחה של ועידת המשפט של לשכת עורכי הדין.
לדבריו, בכל המחקרים הוכח שמהגרים מעורבים יותר בפשיעה: "כשיש קהילה כזו, כמו גם ערבים, אז כאשר שוטר פוגש חשוד המוח שלו חושד בו יותר.
בינואר 2017 נעשתה הריסה של בנייה לא חוקית באום אל-חיראן, ובמהלכה ירו שוטרים בתושב הכפר יעקוב מוסא אבו אל-קיעאן, לאחר שחשבו שבכוונתו לדרוס אותם.
לאחר הירי פגע הרכב בשוטרים וכתוצאה מכך נהרג שוטר אחד ואחר נפצע.
בפרשה זו גיבו אלשיך, עם השר לביטחון פנים גלעד ארדן, את השוטרים וטענו שמדובר בפיגוע דריסה.
חקירות מרכזיות של המשטרה בתקופת כהונתו עסקו ב"תיק 1000", "תיק 2000" ו"תיק 4000", שבהם אחד החשודים המרכזיים היה ראש הממשלה, בנימין נתניהו, ו"תיק 3000", שבו חשודים מקורבים לנתניהו.
בפברואר 2018 המליצה המשטרה להגיש כתב אישום נגד נתניהו באשמת לקיחת שוחד, מרמה והפרת אמונים ונגד אנשי העסקים ארנון מילצ'ן וארנון מוזס באשמת מתן שוחד.
ב-2 בדצמבר 2018, יומו האחרון של אלשיך בתפקיד, פרסמה המשטרה את עמדתה ועמדת רשות ניירות ערך, שלפיה התגבשה ב"תיק 4000" תשתית ראייתית לביצוע עבירות, ובראשן שוחד, נגד חלק מהחשודים, בהם ראש הממשלה בנימין נתניהו, רעייתו שרה נתניהו, בעל השליטה בחברת "בזק" שאול אלוביץ' ומנכ"לית "בזק" סטלה הנדלר.
במהלך החקירות מתח נתניהו ביקורת על המשטרה ועל אלשיך אישית, והמשיך בכך בנאום שנשא לפני תחילת משפטו, וכן הפסיק להזמין את אלשיך לפגישות.
בראיון לאילנה דיין בעובדה בפברואר 2018, טען אלשיך כי .
המשטרה פתחה בחקירה נגד החוקרים הפרטיים החשודים, וביולי באותה שנה סגרה נגדם את התיק בעילה של היעדר עבירה.
במהלך כהונתו גיבה את מפקד יחידת להב 433, ניצב רוני ריטמן, והגן עליו בתלונה שהוגשה נגדו בנוגע להטרדה מינית של קצינה.
ב-13 בספטמבר 2018 הודיע השר ארדן על החלטתו לא להאריך את כהונתו של אלשיך.
במסיבת עיתונאים שכינס אמר ארדן כי "אינני מתחרט על מינויו של רוני אלשיך למפכ"ל.
עם זאת, היו לנו חילוקי דעות בסוגיות שונות, חלק מהן סוגיות מהותיות כבדות משקל, שבעיניי יש להן השפעה ניכרת על אמון הציבור במשטרה".
ב-3 בדצמבר 2018 סיים את תפקידו כמפכ"ל, וניצב מוטי כהן מונה לממלא מקום המפכ"ל.
לאחר סיום כהונתו קרא לכך שמפכ"לים ימונו על ידי ועדה ציבורית ולא על ידי השר לביטחון פנים, כדי להרחיב את עצמאותם מהדרג הפוליטי.
באוגוסט 2020 יצא לאור, ספרו "מפכ"ל בחזית – ערכים במבחן", הספר יצא לאור ב"תכלת הוצאה לאור" מבית רשת חנויות הספרים סטימצקי הנמצאת בבעלות חלקית של ארנון מוזס, אוטוביוגרפיה בה פורש אלשיך את משנתו הערכית והמנהיגותית, המתמקדת בתקופת כהונתו כמפכ"ל המשטרה
2019 - פרס נשיא האגודה הישראלית לקרימינולוגיה על הישגיו בשטח בתחום "שיטור מבוסס נתונים" (Evidence Based Policing).
2022 - פרס בהיכל התהילה של תחום "שיטור מבוסס נתונים" (Evidence Based Policing) באוניברסיטת ג'ורג' מייסון , וירג'יניה, על רפורמת האמו"ן שהוביל במשטרה והמערכת התומכת בניהול הרפורמה.
חבר המועצה המייעצת של המכון לקרימינולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
חבר הוועד המנהל של המכון לחקר המתודולוגיה של המודיעין.
חבר הוועד המנהל של תנועת פנימה.
חבר יוזמת בראשית (לאחדות ישראל).
חבר הוועד המנהל בעמותת "אלון ואלה".
אלשיך נשוי לשירה, אב לשבעה.
תושב גבעת שמואל, ובעבר התגורר בכוכב השחר.
גיסו היה ישי שליף, ממובילי תחום הפסיכולוגיה בחברה החרדית בישראל.
רונלד ויליאם ג'ורג' בארקר, OBE היה שחקן, בדרן ותסריטאי אנגלי.
התפרסם בשל תוכניות בהן כיכב בטלוויזיה הבריטית ובעיקר The Two Ronnies, Porridge ו-Open All Hours.
בארקר נולד בבדפורד שבמזרח אנגליה וכשהיה בן ארבע עבר עם משפחתו לאוקספורד.
הוא החל לשחק בתאטרונים ב-1948 בתחילה במשכורות זעומות אך עם הזמן צבר הצלחה והחל לגבש את סגנונו הקומי.
ב-1956 החל להופיע בהזדמנויות שונות גם בתסכיתי רדיו וכעבור עשור נכנס גם לטלוויזיה.
ב-1971 עלתה לראשונה ב-BBC התוכנית "The Two Ronnies" ("שני הרונים") בכיכובו של בארקר לצידו של רוני קורבט איתו עבד בהזדמנויות שונות עוד מ-1963. התוכנית הייתה שילוב של מערכונים לצד מונולוגים ושירים הומוריסטיים, התוכנית הייתה באוויר עד לשנת 1987 בה הכריז בארקר על פרישה.
"The Two Ronnies" סיפקה לקהל הבריטי מספר מערכוני קאלט (כגון הכומר מק'פרליין מכנסיית "קין והבל הקדושים" הנושא דרשה שלמה בעגה קוקנית מתחרזת) שאת חלקם, כמו מרבית המערכונים בתוכנית, כתב בארקר עצמו כשהקרדיט ניתן לשם הבדוי ג'רלד ויילי.
למרות הצלחת התוכנית, בארקר וקורבט לא הפכו לצמד, וכיון שצילומי "The Two Ronnies" נמשכו ארבעה חודשים בשנה בלבד, היה לשניים פנאי לעסוק בדברים נוספים במקביל.
ב-1973 כתב וכיכב בתוכנית "Seven of One" שהחזיקה מעמד עונה אחת, אך אחד מפרקיה היווה את הבסיס לסדרה הקומית "Open All Hours" בה כיכב בארקר.
בין 1974 ל-1977 שימש כשחקן מוביל בקומדיית המצבים "Porridge" .
ב-1987, כשהוא בגיל 58, הכריז בארקר על פרישה בשיא הצלחתו.
הוא הופיע בטלוויזיה בכמה הזדמנויות, אך לא באופן קבוע, בין 1997 ל-2005. בארקר, שסבל מבעיות בלב נפטר ב-3 באוקטובר 2005 בגיל 76. בארקר היה נשוי לג'וי טוּבּ ולזוג נולדו שני בנים ובת.
הבת ואחד הבנים הפכו לשחקנים גם הם.
רוני אוואט (נולד ב-12 באוגוסט 1968) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם ומאמן כדורגל.
אוואט, בנו של ז'אן קלוד אוואט שהיה מאמן כדורגל בהפועל אשדוד ובעירוני אשדוד, גדל במחלקת הנוער של מכבי עירוני אשדוד והחל לשחק בבוגרים כאשר הקבוצה הייתה בליגה ב'.
הוא היה שותף לעליית הקבוצה עד לליגה הבכירה.
אוואט, ששיחק בתפקיד הבלם ולעיתים כקשר, היה ידוע כשחקן הגנה קשוח ואף ענד את סרט הקפטן של הקבוצה לאורך תקופות שונות.
בתחילת עונת 1996–1997 נפצע אוואט בברכו ונאלץ לפרוש כאשר הוא בן 29.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל החל אוואט לאמן במחלקת הנוער של מכבי עירוני אשדוד עד אשר הגיע לאמן את קבוצת הנוער.
בהמשך, אימן את קבוצת הנוער של מועדון ספורט אשדוד, והנהיג את הקבוצה לזכייה ראשונה בגביע המדינה לנוער.
ב-2015 מונה אוואט לתפקיד עוזרו של אייל לחמן, מאמן הקבוצה הבוגרת של מועדון ספורט אשדוד, ובהמשך השנה אף החליף את לחמן כמאמן הראשי.
בסיום אותה עונה עלתה הקבוצה בהדרכתו בחזרה לליגת העל.
ב-14 בפברואר 2017, בעקבות מינויו של רן בן שמעון למאמן הקבוצה, הוסט אוואט לתפקיד עוזר המאמן.
אך פוטר באותה שנה ב-3 באוקטובר יחד עם ראובן עטר.
ב-13 ביוני 2018 מונה אוואט למאמנה של מכבי יפו.
הקבוצה סיימה במקום השישי בליגה א' דרום, ובסיום העונה עזב את המועדון.
ב-27 במאי 2019 מונה אוואט לקדנציה שנייה במ.ס.
אשדוד כמאמן ראשי, כאשר לצידו מונה משה אוחיון כמאמן שני.
במהלך העונה לקה אוואט באירוע לבבי ובעקבות כך הוחלט למנות במקומו את רן בן שמעון למאמן הקבוצה.
במאי 2021 מונה למאמן הפועל אשדוד.
ב-7 באוקטובר 2021 התפטר מאימון הקבוצה, אולם לאחר כשבוע חזר בו ושב לאמן את הקבוצה.
ב-7 בדצמבר התפטר סופית מאימון הקבוצה.
4 ימים לאחר מכן, מונה למאמן הפועל רמת גן.
ב-8 בספטמבר 2022 התפטר מתפקידו.
אוואט נשוי ואב לשלושה ילדים.
הוא עובד בעיריית אשדוד ברשות הספורט העירונית.
בן דודו של שוער העבר דודו אוואט.
רונה רמון (16 באפריל 1964 – 17 בדצמבר 2018) הייתה פעילת ציבור בתחום החינוך וזוכת פרס ישראל למפעל חיים לשנת ה'תשע"ט (2019).
רמון נולדה בשם רונית בר סימן-טוב בקריית אונו בשנת 1964, שם גדלה.
הוריה, גילה וישראל, עלו לארץ ישראל מטורקיה בגיל 15 במסגרת "עליית הנוער".
בביתה חונכה על ערכי הציונות ואהבת הארץ, ובנעוריה אף שימשה כמדריכה בתנועת הצופים.
היא שירתה בצה"ל כפרמדיקית בחטיבת הצנחנים, ולאחר שחרורה מצה"ל, החלה בלימודים אקדמיים.
היא הכירה את בעלה לימים, אילן רמון, במסיבת יום הולדת של חברתה.
השניים נישאו בשנת 1986, כשהייתה בת 22, ונולדו להם ארבעה ילדים.
בשנת 1998 עברה המשפחה ליוסטון כחלק מההכנות לטיסת מעבורת החלל קולומביה, STS-107. בשנת 2003 נספה בעלה, אילן, האסטרונאוט הישראלי הראשון, כאשר מעבורת החלל קולומביה התפרקה בעת חזרתה לכדור הארץ.
, בנה הבכור, התגייס לחיל האוויר בעקבות אביו, וסיים בהצטיינות את קורס הטיס במגמת קרב.
ב-13 בספטמבר 2009, שבועות אחדים לאחר סיום הקורס, הוא נהרג במהלך אימון מבצעי בהטיסו מטוס F16. ככל הנראה, לקה רמון באובדן הכרה זמני ("בלק-אאוט") בשל כוח ג'י חזק שפעל על גופו לאחר ביצוע תמרון חד.
הוא התרסק אל מותו בדרום הר חברון.
סרן אסף רמון נקבר לצד אביו, בבית העלמין בנהלל.
רמון התגוררה שנים רבות בשכונת רמת חן שברמת גן, וב-2016 עברה להתגורר בשכונת עג'מי ביפו.
היא נפטרה ב-17 בדצמבר 2018, לאחר שהייתה חולה במשך שנה בסרטן הלבלב.
יום לאחר מותה, דווח בחדשות כי מתוך רצון לחסוך מקרוביה מעמד הלוויה וקבורה נוסף, הותירה בצוואתה הנחיה לשרוף את גופתה.
בעקבות מותם של אילן ואסף, הקימה רונה רמון את "קרן רמון", שבנתה רשת של אנשי חינוך ומעשה, הפועלים ברחבי ישראל כדי לעורר השראה ולחנך בני נוער וסטודנטים, בהשראת דמותם של אילן ואסף רמון.
רמון הייתה מעורבת גם בייסוד "כנס החלל הבינלאומי על שם אילן רמון", אשר מביא מאז, מדי שנה, אסטרונאוטים ובכירים מסוכנויות חלל ברחבי העולם, לפעילויות חינוך.
הכנס, הנערך מדי שנה בסוף חודש ינואר לציון התרסקות מעבורת החלל, הוא חלק משבוע החלל הישראלי, שבמסגרתו נערכות פעילויות לעידוד תלמידים ללימודי מדע וחלל, וכן פעילויות הנצחה לזכר אילן רמון.
רמון הייתה מטפלת הוליסטית, והעבירה הרצאות בנושא.
הייתה בעלת תואר ראשון בחינוך גופני מהמכללה האקדמית בווינגייט, ותואר שני ברפואה הוליסטית מאוניברסיטת לסלי.
עבודת התזה שלה, בנושא "התמודדות עם משברים", היוותה את הבסיס להפיכתה למטפלת המקיימת הרצאות, סדנאות וטיפולים פרטניים, תוך שהיא חושפת את סיפורה האישי.
במסגרת חגיגות יום העצמאות ה-68 של מדינת ישראל, השיאה רמון משואה בטקס הדלקת המשואות השנתי בהר הרצל.
אלה היו דבריה טרם הדלקת המשואה:
ביוני 2018 הוענק לה תואר "עמית כבוד" מטעם הטכניון, כהוקרה על פועלה רב-השנים.
בחודש יולי השתתפה רמון בחנוכת נמל התעופה רמון, שנקרא על שמם של בעלה אילן ובנה אסף, והייתה זאת הפעם האחרונה שבה הופיעה בפומבי.
לאחר מותה, ארונה הוצב במרכז פרס לשלום, ומאות בני אדם הגיעו לחלוק לה כבוד אחרון.
ארון הקבורה ששימש לטקס האשכבה היה זה שהביא את שרידי גופת בעלה, אילן, מארצות הברית לישראל.
טקס האשכבה היה במעמד נשיא המדינה, ראובן ריבלין, והשתתפו בו בני משפחה וחברים קרובים.
בבית הקברות של נהלל, לצד קבריהם של אילן ואסף רמון, ניצבת אנדרטה לזכרה עם מצבה, ועל המצבה מופיעים הכיתובים "כעוף החול" ו"גם אמא פה".
בדצמבר 2018 זכתה לאחר מותה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ילדיה קיבלו בשמה את התעודה.
ב-2019 הוחלט להעניק לה את פרס ישראל למפעל חיים.
ביוני 2017 החליטה ועדת השמות בגדרה לקרוא רחוב על שמה.
ב-2019 החליטה עיריית קריית ביאליק לקרוא על שמה פארק ובו מתקני משחקים בהשראת נושאים הקשורים לתחומי המדע והחלל.
בתי ספר ומוסדות חינוך על שם רונה רמון קיימים במספר ערים בישראל כגון כפר יונה, כפר סבא, נהריה, ראש העין, רמלה, פתח תקווה, חריש וקריית אונו עיר הולדתה.
פארק רונה רמון נחנך בשנת 2020 בגן-יבנה.
בשנת 2021 נפתח בראשון לציון שבט הצופים "רמון" על שמה.
רוני אלוני (נולד בדצמבר 1944) הוא ביולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לביולוגיה מולקולרית ואקולוגיה של צמחים, בפקולטה למדעי החיים, באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1969 סיים תואר שני בבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחייתו של פרופ' גדעון אורשן.
בשנת 1974 סיים לימודי דוקטורט בביולוגיה באוניברסיטה העברית בהנחייתם של פרופ' אברהם פאהן וד"ר צבי זקס.
בהמשך סיים פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון.
היה חבר סגל בפקולטה לביולוגיה בטכניון ובאוניברסיטת ווטרלו בקנדה.
בשנת 1992 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1991 התמנה לעמית באקדמיה הבינלאומית למדעי העץ.
בשנת 2005 נבחר כעמית לאקדמיה לאופולדינה, האקדמיה הלאומית של גרמניה.
במהלך שנות עבודתו היה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ובמוסדות אקדמיים נוספים.
בין השנים 1996–1998 היה נשיא החברה הישראלית לבוטניקה.
מחקרו של אלוני מתמקד בהבנת המנגנון ההורמונלי המעורר ומווסת הבחנה בצמחים וסקולריים, תוך התמקדות בשיפור ייצור הסיבים הצמחיים ואיכות היווצרות העץ בעצי יער.
במחקרו עוסק אלוני בשאלות יסוד בתחום הביולוגיה ההורמונלית של צמחים: ייצור הורמונים, דרכי הובלתו ומנגנונים הורמונליים השולטים על ההבחנה של סוגי תאים שונים בעצה ובשיפה של רקמות מאורגנות, גידולים ועפצים.
אלוני פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת מובילים בתחום עבודתו.
רונה רומני מקדניאל כיהנה כיושבת ראש הוועדה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית של ארצות הברית.
רומני מקדניאל נולדה באוסטין שבטקסס, בתם של רונה סטרן רומני וסקוט רומני, אחייניתו של מיט רומני ונכדתו של ג'ורג' רומני מושל מישיגן, כולם פעילים בולטים במפלגה הרפובליקנית.
היא בעלת תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת בריגהאם יאנג.
את פעילותה הפוליטית החלה כשסייעה לאמה בהתמודדתה לסנאט ב-1994. ב-2012 עבדה במטה הבחירות של דודה מיט רומני במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
היא מילאה תפקידי במטה המפלגה הרפובליקנית במישיגן, ב-2013 שימשה יושבת ראש משותפת של ועידת המפלגה הרפובליקנית באזור המערב התיכון.
בפברואר 2014 נבחרה לנציגת מישיגן בוועידת המפלגה הרפובליקנית הלאומית.
בפברואר 2015 נבחרה ליושבת ראש המפלגה הרפובליקנית במישיגן, במהלך כהונתה זכה לראשונה מזה 28 שנים במישיגן מועמד רפובליקני בבחירות לנשיאות, כמו כן כל שבעת חברי בית הנבחרים של ארצות הברית הרפובליקנים ממישיגן שמרו על כסאם וכן המפלגה שמרה על הרוב בבית המחוקקים המדינתי.
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 מונתה על ידי דונלד טראמפ למשנה ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית הלאומית.
בינואר 2017 החליפה את ריינס פריבס כיושבת ראש ועדת המפלגה הרפובליקנית הלאומית.
היא כיהנה בתפקיד עד מרץ 2024.
רומני מקדניאל נשואה לפטריק מקדניאל ואם לשניים.
רונה שוז (נולדה ב-1958) היא פרופסור מן המניין למשפטים במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט.
עבודתה מתמקדת במחקר של חטיפת ילדים בין-לאומית, זכויות ילדים ומשפט בינלאומי פרטי.
עלתה לארץ בשנת 1993. היא נשואה ואם לשבעה ילדים.
רונה שוז סיימה תואר ראשון במשפטים (first class) מאוניברסיטת קיימברידג' (1979) ותואר שני במשפטים (first class), אף הוא מאוניברסיטת קיימברידג' (1980).
ב-1994 היא קבלה דוקטורט ב-London School of Economics באוניברסיטת לונדון.
במהלך לימודיה היא קיבלה פרסים ומלגות שונות מ-Newnham College ומאוניברסיטת קיימברידג' (1978-80), וכן מלגה ע"ש גולדה מאיר מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1990–1991).
בשנים 1980–1982 כיהנה שוז כמרצה באוניברסיטת נוטינגהאם, אנגליה.
בשנים 1982–1993 היא לימדה משפטים ב-LSE, לונדון.
מאז 2001 שוז היא חברת סגל במרכז אקדמי שערי מדע ומשפט.
בשנת 2014 היא קיבלה דרגת פרופסור-חבר.
בשנת 2021 קיבלה דרגה פרופסור מן המיין.
נוסף על כן היא מרצה מן החוץ באוניברסיטת בר-אילן (משנת 2001).
בנובמבר 2014 היא כיהנה כמרצה אורחת בפקולטה למשפטים באוניברסיטת וינה.
שוז היא עורכת-שותפה (יחד עם פרופ' איילת בלכר-פריגת) של כתב העת "משפחה במשפט" (משנת 2007), מנהלת-שותפה של המרכז לזכויות הילד והמשפחה במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט (משנת 2005), ויועצת לנשיא של המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט בעניין קידום נשים (מ-2014).
שוז כיהנה כחברה בוועדת שיפמן לבחינת נושא מזונות הילדים במדינת ישראל (2006–2012).
בשנים 1990–1991 היא הייתה עמיתה אורחת בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
בשנים 1985–1993 היא כיהנה כיועצת למועצה המשפטית באנגליה בעניין עילות לגירושין.
שוז מלמדת קורסי מבוא וקורסים מתקדמים במשפט בינלאומי פרטי, היבטים בינלאומיים של דיני משפחה, דיני הורים וילדים, חטיפת ילדים בין-לאומית, קורס על הולדה, משפט ואתיקה.
מאז 1995 כתבה שוז בהרחבה על אמנת האג בדבר היבטים אזרחיים של חטיפת ילדים בין-לאומית ("אמנת האג בדבר חטיפת ילדים").
ב-2009 הוזמנה שוז על ידי השופט ת'ורפ (Thorpe) להציג את עבודתה בכנס בו השתתפו למעלה מ-50 שופטים מובילים בתחום דיני המשפחה מלמעלה מ-20 מדינות.
היא אף התמנתה על ידי האגודה הבין-לאומית לדיני משפחה כנציגתה בפגישות השישית והשביעית (באוקטובר 2017) של הוועדה המיוחדת של ועידת האג למשפט בינלאומי פרטי בנושא היישום של אמנות האג מ-1980 ומ-1996. ספרה מ-2013 הוא מחקר מקיף של תופעת חטיפת ילדים בין-לאומית.
הספר צוטט לא פעם על ידי בית המשפט העליון.
פרסומים נוספים מהשנים האחרונות כוללים:
מאמריה של שוז עוסקים בענישה גופנית של ילדים, פונדקאות, אימוץ וקולו של הילד בהליכים הנוגעים אליו.
מאמרה מ-2007 על זכותו של הילד לגידול על ידי הוריו הביולוגיים צוטט כמה פעמים בבית המשפט העליון.
ב-2015 היא פרסמה מאמר בנושא הסכנה לשימוש בשיח זכויות ילדים בזירה הפוליטית והציגה טענות נגד הטענה (בהחלטה מ-2013 של הפרלמנט של מועצת אירופה) שמילת גברים מהווה פגיעה בזכויות הילד.
ב-1997 פרסמה שוז את הספר (A Modern Approach to the Incidental Question (Kluwer, 1997 המציע גישה דיפרנציאלית לבעיה המתודלוגית, המאפשרת להתחשב ביעדי מדיניות של מדינת הפורום.
מאמרה מ-1986 בנוגע לדוקטרינת פורום בלתי-נאות נזכר בהסכמה בפסק הדין של בית הלורדים בפרשת The Spiliada.
מאמריה בעברית על ברירת הדין בנזיקין צוטטו על ידי כמה מהשופטים בפסק דין סקלאר נ' יובינר.
מאמרים נוספים שפורסמו בשנים האחרונות באנגלית:
, "בין 'מקום מושב' לבין 'מקום מגורים רגיל' : על שימוש בחוליות קישור אישיות בחקיקה ישראלית ופרשנותן," חוקים טז (2016) 61
"הבעייתיות בשימוש בכללי ברירת הדין ה'רגילים' בתביעות נזיקיות וחוזיות בין פלסטינים לבין ישראלים שמקורן ביהודה ושומרון" ב- משפט מסחרי ביהודה ושומרון (עורכים חגי וניצקי והראל ארנון) 107 (2020).
זכות הילד לייצוג נפרד בהליכים העוסקים בחטיפה, הגירה ואימוץ" משפחה במשפט ט 72 (תשפ"ג – תשפ"ד, 2023-2024)
"זכויות הוריות בעידן זכויות הילד" דין ודברים יח 83 (תשפ"ד)
"הדין החל על עוולות חוצות גבולות: דין מצוי ודין רצוי" חוקים יח (2023)
'על מזבח האינטרסים', מקור ראשון, 13 ביולי 2007
'לשקול גם את טובת הילד', מקור ראשון (מוסף צדק) 15 במרץ 2013
'הפתרון באחידות המזונות', מקור ראשון (מוסף צדק), 2 באוגוסט 2013
'תעשיית הילדים', מקור ראשון (מוסף צדק) 14 בנובמבר 2014
רוני אלוני-סדובניק (נולדה ב-14 בפברואר 1967) היא עורכת דין ישראלית פמיניסטית העוסקת ב"משפט מגדרי" ובייצוג משפטי בעיקר בתיקי עבירות מין.
פעילה חברתית במאבק נגד הטרדות מיניות ובסיוע משפטי לנפגעות תקיפה מינית.
אלוני-סדובניק נולדה בשכונת קריית היובל בירושלים.
בשנת 1992 למדה לתואר ראשון במדע המדינה ומדיניות ציבורית ולתואר שני בהיסטוריה של האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
למדה גם בבית הספר לחינוך באותה האוניברסיטה.
בשנים 1998–2003 הייתה חברת מועצת העיר ירושלים ושימשה כממלאת מקום ראש עיריית ירושלים לקידום מעמד הילד, ובשנים 2004–2009 הייתה ראש המטה למאבק בסחר בנשים ובזנות.
בשנת 2008 למדה משפטים במרכז הבינתחומי הרצליה ובמרכז האקדמי למשפט ולעסקים.
בהמשך כיהנה כיועצת ראש לשכת עורכי הדין לנושא נשים במקצוע עריכת הדין, ויושבת ראש הוועדה למעמד האישה בלשכת העצמאיים ובעלי העסקים בישראל.
ב-2015 הוצבה ברשימת האנשים המשפיעים בתקשורת של העיתון גלובס, וב-2014 הוזכרה ראשונה בכתבה שכותרתה "המשפיעים בפלילים: עורכי דין המסייעים לנפגעי עבירה" בערוץ 10.
מתגוררת בתל אביב, נשואה ולה שני ילדים.
אלוני-סדובניק נודעת כמשפטנית פורצת דרך בתחום המשפט המגדרי וכמה תקדימים משפטים חשובים בתחום מעמד האשה ומעמדם של נפגעי עבירה התקבלו בעקבות עתירות שלה.
אלוני-סדובניק ייצגה נשים וגברים נפגעי תקיפה מינית במשפטים מפורסמים, בהן החיילת מאי פטאל בתביעתה כנגד מפקדה, תביעה שעוררה דיון ציבורי אודות ההתמודדות של צה"ל עם עבירות מין שבוצעו על ידי מפקדים.
במסגרת הפרשייה, כמה קצינים בכירים הביעו תמיכה בנאשם סא"ל חג'בי.
בתגובה לכך, ראש אכ"א זימן את פטאל לשיחה אישית שבה התנצל על התנהלות מפקדים בכירים בצה"ל בנוגע לפרשיה.
במסגרת המאבק המשפט בתוך הצבא, שיגר הרמטכ"ל איזנקוט איגרת לכל שדרת הפיקוד הצהל"ית האוסרת קיום יחסים אינטימים בין מפקד לפקוד.
הפרשיה תרמה לשינוי ביחס החברתי והציבורי לתלונות על עבירות מין, במיוחד לאור החלטתה של מאי פאטל לצאת בפנים גלויות ולספר את סיפור הטרדתה המינית בידי מפקדה, החלטה שעודדה צעירים רבים לצאת ולהתלונן נגד מפקדים שפגעו בהם מינית.
בשורה של תביעות משפטיות הובילה אלוני-סדובניק מהלך של הכרה של משרד הביטחון ומערכת המשפט בנפגעות אונס ופגיעות מיניות כנפגעות פעולות איבה.
במסגרת המשפט על "אונס גן העיר" פרסמה שבמסגרת דיון בית המשפט השופט נסים ישעיהו שכיהן אז כיו"ר ועדת העררים של משרד הביטחון התבטא ואמר כי "יש בנות שנהנות מאונס", כדוגמה למקרה שבו לא מתקיים הקשר בין מעשה העבירה להוכחת הנזק.
בהסכמה עם שרת המשפטים ציפי לבני ונשיא בית המשפט העליון אשר גרוניס, ישעיהו פרש מתפקידו.