tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החל מלפני 100 מיליון שנה (קרטיקון עליון) ועד לפני כ-30 מיליון שנה (סוף תקופת האיאוקן) הוצף האזור שוב בים ובאזור נוצרו סלעי משקע קשים יחסית (בעיקר גיר, קירטון ודולומיט), על גבי אבן החול הנובית הרכה.
כוחות הקימוט פעלו במשך כ-40 מיליון שנה ויצרו את קמרי הנגב (רכסים הנוצרים מקימוט הקרקע).
ראשי הרכסים בלטו בתקופות מסוימות מעל פני המים כאיים והחלו להישחק על ידי הגלים ועל ידי כוחות שחיקה יבשתית.
לפני כ-30 מיליון שנה נסוג שוב הים מאזור הנגב והחלה יצירת המכתשים כפי שהם מוכרים כיום.
אבן החול הרכה נסחפה החוצה על ידי מערכת נחלים ופערה את המכתשים.
גודלו של המכתש נקבע על פי גודל הסרת שיא הרכס בתחילת התהליך.
המכתשים לא שינו את עומקם ומעט מאוד את רוחבם מזה ארבעה מיליוני שנים.
המחקרים החדשים במכתשי הנגב לימדו שאין קשר בין גיל המכתש לבין גודלו.
תהליכי הבליה שיצרו את המכתשים הואטו עד כדי עצירה מאחר שהנחלים היום צרים וקטנים ואין להם יכולת להמשיך בתהליכי הבליה שהביאו להתפתחות המכתשים.
בדרך כלל נחל אחד בלבד מנקז את המכתש לכיוון מזרח.
הדבר נכון לגבי המכתש הקטן והגדול, אבל במכתש רמון התמונה שונה.
"שער רמון" דרכו יוצא נחל רמון אל מחוץ למכתש, אינו הפתח היחידי ואליו מצטרפים נחל קמאי, נחל מעוק, נחל חררים, מפער גוונים, שן רמון ופיטם.
ייתכן שהמוצא מהמכתש נדד ממפער למפער.
מכתש רמון הוא המכתש האירוזי הגדול מסוגו בעולם.
על קצה המכתש נמצאת העיירה מצפה רמון.
אורכו של המכתש כ-40 ק"מ, רוחבו המרבי כ-9 ק"מ ועומקו היחסי כ-400 מטר.
במכתש רמון עושר רב של צומח וחי.
בתקופה הרומית ובתקופה הביזנטית שגשגה החקלאות מסביב למכתשים אולם מחסור בשטחי מרעה בתוך המכתשים מנע רעיית יתר וכך השתמרה הצמחייה המקורית.
לפני 20 שנה שוחררה במכתש קבוצה של פראים (חמורי בר) ומאז הם התרבו והתפשטו למקומות נוספים בנגב.
אתרים ותופעות במכתש כוללים את המצוק הצפוני ומרכז המבקרים על שפתו, המשקיף אל עבר נופי המכתש, ה"נגרייה", נחל ארדון, קיר האמוניטים (שרידי מאובנים) ונחל נקרות.
במכתש רמון מתבצעת שנים רבות כרייה של מחצבים: חרסית, גבס, בנטוניט (סוג של חרסית) וחול.
עד שנת 1994 לא היו נהלים ברורים להסדרת הכרייה והחציבה במכתש רמון ובמכתשים האחרים, ושנים של כרייה בהם הביאו להצטברות של השפעות סביבתיות שליליות: רעש, אבק, שפכים ופגיעה ויזואלית בנוף.
ב-1994 אימצה ממשלת ישראל את המלצותיה של ועדה שקבעה הסדרים לפעילות הכרייה לאחר פעילות אינטנסיבית של גופים ירוקים הפועלים למען שימור הטבע.
מכתש חתירה, או בשמו הרשמי "מכתש ירוחם (הגדול)", הוא המכתש השני בגודלו במכתשי הנגב.
האטרקציה במכתש הגדול היא אזור החולות הצבעוניים, שם נחשפו שכבות של אבן חול בצבעים שונים, המתפוררת במגע.
מיקומו של המכתש במרכזו של הקמר הנמשך מבקעת צין בדרום-מערב ועד מדבר יהודה בצפון-מזרח וכולל את ההר החלק ואת מעלה עקרבים.
המכתש הוא עמק מעוגל, אורכו 7 ק"מ, רוחבו, 5 ק"מ, עומקו המרבי 520 מטר ועומקו הממוצע 450 מטר.
מכתש זה הוא המכתש הקטן ביותר מבין שלושת המכתשים אך רבים טוענים שהיפה ביניהם.
הנחל המנקז אותו הוא נחל חצרה הנשפך אל נחל צין.
צמד המכתשים שבראש הר עריף הם המכתשים הקטנים מכולם.
מכתשים אלה, האחד על הפסגה ואחד על הדופן המערבית, חושפים שכבות אדמה מעידן הקרטיקון, היורה, ועוד.
ליד כביש 204 (כביש ירוחם–שדה בוקר) בראש קמר ירוחם נמצאת בקעה ארוזיבית שגודלה 5.1X3.1 קילומטר.
הבקעה מוקפת בשני קווי מצוקים שגובהם נע ממטרים בודדים עד עשרות מטרים.
מערכת ניקוז מנקזת את המכתש לנחל מסעד ולים התיכון.
לשורת המכתשים ניתן להוסיף את מכתש ג'בל חלאל הנמצא במזרח סיני.
ג'רויס הבריטי שהיה מושל סיני מטעם הבריטים, קבע בעקבות המכתש שמצא שם ועוד נימוקים, כי כאן הוא הר סיני שעליו נתנה תורת משה.
המכתש הוא בצורת ירח ומנוקז בפינתו הדרומית מזרחית לנחל אל עריש (נחל גרר).
רמז על היות מעמד הר סיני בתוך מכתש יש בדברי חז"ל: "ויתייצבו בתחתית ההר...
מלמד שכפה הקב"ה עליהם את ההר כגיגית" ().
מכתש במזרח סיני, בשוליים המערביים של הר הנגב בצד המצרי של הגבול, כ-27 קילומטר מערבית למכתשי עריף.
מידותיו 2x4 קילומטר והוא בעל שוליים מצוקיים רק בצדו הצפון מערבי, צדו הדרומי נשחק בתהליכי סחיפה והעתקה.
המכתש מתנקז לואדי אל עריש.
מכתש בצפון סיני על ג'בל מע'רה.
ג'בל מע'רה הוא אנטיקלינה א-סימטרית, ששטחה 1200 קמ"ר, והיא שייכת לקימוטי הקשת הסורית.
המערך הסטרוקטורלי מורכב משני צירי רכס, אחד בכיוון צפון-מזרח והאחר בכיוון צפון-צפון-מערב.
נוסף על כך, חלקו העליון של ההר נחצה על ידי העתקים נורמליים והפוכים.
מאפייני המבנה משווים לו מראה דמוי מכתש עם מאפיינים של מצוקים ובקעה, אך ללא עמק מוקף מצוקים.
לאחר קום המדינה, יצאה לנגב משלחת המחקר הראשונה בראשות הגאולוג יעקב בן תור, ומטרתה ניצול המחצבים הקיימים בנגב לטובת המדינה החדשה.
במכתשים נמצא שיש מגוון של מחצבים הדרושים לתעשייה ולענף הבנייה.
בשנות השישים והשבעים הפכו המכתשים לאתרי כרייה וחציבה.
עיקר הפעילות הייתה במכתש רמון, שם נכרו קאולין (חרסית לבנה) ששימשה לייצור קרמיקה, חרסית דמוית צור ששימשה חומר גלם לייצור לבנים חסינות אש, כמויות גדולות של חרסית שוקולד המשמשת לייצור רעפים אדומים וגבס לתעשיית הבניה.
במכתש רמון ובמכתש הגדול הוצבו מתקני ייצור ובהם מכונות לגריסה ולניפוי חומר החציבה וכן תנורים ענקיים.
פעילות הכרייה גרמה לשינוי תוואי השטח: אפיקי נחלים נסכרו כדי למנוע איום שיטפונות על מתקני התעשייה; שטחים נרחבים נחפרו; מצוקים רוסקו.
באחד האתרים נוצרה בקעה גדולה לאחר שהחוצבים ביקשו להגיע אל שכבת החרסית דמוית הצור.
במכתשים גם נפרצו דרכים שגרמו נזק רב לנוף ולמערכת האקולוגית.
לפי הערכה, עבודות הכרייה והחציבה פגעו ב-10% משטח המכתש הגדול וכחמישית משטח מכתש רמון.
המכתש הקטן, בו נעשו בעיקר עבודות של קידוחי מים, נפגע פחות.
מכתשי עריף ניצלו מהרס סביבתי מאחר שלא היה בהם מצאי משמעותי של חומרי גלם ובשל מיקומם בתוך שטחי אימונים של הצבא.
בעקבות פעילותם של גופי שמירת הטבע בישראל ומדענים להצלת המכתשים, הוכרז בתחילת שנות השמונים אזור מכתש רמון כשמורת טבע וכך גם חלק ניכר מהמכתש הגדול.
ב-1994 התקבלה אחת ההחלטות החשובות בתחום שמירת טבע ואיכות הסביבה.
בעידודן של החברה להגנת הטבע ורשות הטבע והגנים, הצליח השר לאיכות הסביבה, יוסי שריד, לשכנע את הממשלה לקבל החלטה על שימור "ארץ המכתשים".
החלטה זו היוותה צעד חסר תקדים בנושא שימור טבע מאחר שהתייחסה לא רק לשמורות מוכרזות אלא לחבל ארץ שלם, לרבות השטחים שבין המכתשים.
עיקרי ההחלטה, שעל יישומה הופקדה ועדת מנכ"לים:
קביעה שרוב שטחי הכרייה והחציבה יוגדרו נטושים (שטחים שאין בהם עתודות של חומרי כרייה וחציבה) וייועדו לשיקום.
לא תותר כריית חומרים שיש להם חלופות במקומות אחרים בישראל ומפעלים לעיבוד חומרי הגלם יוצבו מחוץ למכתשים.
בשנים האחרונות השתנתה המציאות במכתש רמון ובמכתש הגדול והחלה דינמיקה של שימור.
חלק ניכר מפעילות החציבה והכרייה נפסק, ושאר הפעילות מתקיימת תחת פיקוח הדוק.
חלק מפעולות השיקום נעשה תוך שיתוף פעולה בין רשות הטבע והגנים והצבא: הצבא נזקק למבנים שאפשר לפוצץ באימונים של חיל ההנדסה והרשות רצתה בהרס מבנים שהותירו הכורים.
בנוסף, עוסקים אנשי הרשות ואדריכלי נוף בשחזור הטבע הפגוע בעזרת כספים של הקרן לשיקום מחצבות הפועלת בישראל ובמימונם של בעלי המחצבות.
השחזור כולל הזזת ערימות עפר וסלעים שהשאירו הכורים, סתימת "חורים" וניסיון להחזיר אפיקי נחלים למסלולם.
למטיילים, היתרון היחסי של המכתשים לעומת שמורות טבע רבות בנגב הוא שאינם נמצאים בתוך שטחי אימונים של הצבא.
מכתשי הר עריף לבדם נמצאים בתחום שטח צבאי ואפשר לטייל בהם בסופי שבוע בלבד.
תוכניות לכריה בשטחי חול ייחודיים וכן רכבי שטח של טיילים החורצים את פני הקרקע עדיין מאיימים על תוואי השטח באזור המכתשים והמאבקים לשימור האזור נמשכים.
מכתש רמון הוא המכתש האירוזי הגדול בעולם.
הוא מצוי בישראל ומהווה אחד מחמשת המכתשים שבנגב, ושמורת אור כוכבים בינלאומית.
נופו של מכתש רמון הוא ייחודי.
על שפת המכתש הצפונית מצויה העיירה מצפה רמון.
אורכו של המכתש כ-40 ק"מ, רוחבו המרבי כ-9 ק"מ ועומקו המרבי כ-350 מטר.
במזרח, מחולק המכתש על ידי הר ארדון לשתי בקעות: בקעת ארדון ובקעת מחמל.
רוב שטחו של המכתש מנוקז על ידי נחל רמון, שנקרא בערבית "ואדי א-רוּמאן", ייתכן משום שרומאים עברו באזור זה, בדרך הבשמים.
המכתש נוצר משחיקה של שכבות סלע רכות הנמצאות תחת שכבות קשות יותר - מרכז המכתש היה בעבר ראשו של הר (קמר רמון), שפתי המכתש פונות עדיין אל ראש ההר שכבר לא קיים, ופנים ההר נשחק והפך למכתש.
בשלב הראשון הורבדה אבן חול רכה.
לפני כ-50-250 מיליון שנים, הצפת ים טתיס הביאה להרבדת "שריון" קשה של סלעי משקע ימי - גיר ודולומיט - מעל החול.
לחיצת לוח אפריקה אל אסיה יצרה קמטים.
הקערים שבין הקמרים המשיכו להתמלא בסלעי משקע ימיים רכים (חוואר קירטון ומעט צור), וגם רוב שטח הקמרים נקבר ונעלם תחת כיסוי סלעי המשקע הימיים (ראשי הקמרים עברו בתקופה זו כנראה מעט ארוזיה שפגעה בעובי ה"שריון").
עם התרוממות הנגב ונסיגת הים נגדע ונסחף לכיוון הים חלקו העליון של חתך השכבות שכיסה את הנגב ונוצר משטח ארוזיבי נרחב ודי שטוח.
הגידוע הסיר יחד עם שאר הסלעים גם את הסלעים שכיסו את ראשי הקערים והקמרים ובראש הקמרים, וביניהם גם בקמר רמון, נחשף מחשוף מעוגל ושטוח של סלעי אבן חול הרכים.
נחלים שזרמו על המישור הארוזיבי החלו לסחוף את הסלעים הרכים, שהיו חשופים, לכיוון הבקע הסורי-אפריקאי.
הסלעים שנסחפו כללו אבן החול שבראשי הקמרים וסלעי חוואר וקירטון שבקערים שבין הקמרים.
באופן זה הובלטו סלעי השכבות הקשות שיצרו את השריון הסלעי שמקיף את הקמר בעוד אבן החול שבתוך הקמר והחוואר שמחוץ לקמר נסחפו.
עם העמקת ההתחתרות והסחיפה של פנים הקמר התגלו בקרקעיתו שכבות יותר ויותר עתיקות, ואילו הצעירות נותרו חשופות במצוקים שמסביב.
משפת המכתש לריצפתו נחשפות שכבות סלעים מגוונות: סלעי גיר ודולומיט מתקופת הקנומן בחלק העליון של המצוק, אבני חול מתקופת הקרטיקון התחתון בחלק התחתון של המצוק, סלעי גיר, אבן חול וחרסית מתקופת היורה וסלעי דולומיט וגבס מתקופת הטריאס בריצפת המכתש.
כמו כן בולטים בקרקעית המכתש מחדרים מאגמתיים מסוגים אחדים וגבעות של סלעי בזלת מתקופת המעבר בין היורה לקרטיקון התחתון.
במכתש רמון יש עושר רב של צומח וחי.
באזורים הגבוהים ובפסגות שבשפת המכתש (הר חריף, הר רומם, הר רמון, אזור מצפה רמון) מתקיימת צמחייה ערבתית, אירנו טורנית, כגון: עצי אלה אטלנטית, אשחר דו זרעי, שקד רמון ושיחי לענת המדבר.
צמחייה זו בולטת באזורים הגבוהים הודות לטמפרטורות הקרות של החורף וכמות המשקעים הגבוהה יחסית, 110–130 מ"מ בשנה.
מנגד, בקרקעית מכתש רמון מתקיימת צמחייה מדברית, המתרכזת בערוצי הנחלים בלבד, כגון: שיחי רותם, מלוח, אשלים, שיחי רכפתן וסילון קוצני.
בשטחי החולות שבקרקעית המכתש ניתן למצוא גם שבטוט מצויץ ולענה חד זרעית.
בתקופה הביזנטית שגשגה החקלאות ליד המכתשים באזורי הערים הביזנטיות אולם מחסור בשטחי מרעה בתוך המכתשים מנע רעיית יתר וכך השתמרה הצמחייה המקורית.
בעלי החיים במכתש רמון מותאמים למדבר: נחשים, לטאות וכן בעלי חיים גדולים כגון דורסי יום, יעלים שנוטים גם להיכנס לשכונות של העיר עצמה, פראים שהובאו בשנות השישים והתרבו בהצלחה במכתש, תן זהוב, זאב מצוי, צבוע מפוספס, שועל מצוי, שועל הנגב, נמר המדבר וצבי הנגב.
שמורות טבע וגנים לאומיים באזור המכתש
כיום, חלק ניכר מהמכתש מוגן באמצעות שמורות טבע וגנים לאומיים.
שמורת הר הנגב – שמורה מוכרזת הכוללת בתחומיה את שטחו המערבי של המכתש.
שמורת מצוק הצינים – שמורה מוכרזת הכוללת בתחומיה את שטחו המזרחי של המכתש.
גן לאומי צבעי מכתש רמון – גן לאומי מוכרז.
שמורת לב הרמון – שמורת טבע מוכרזת.
גן לאומי לב הרמון – גן לאומי מוכרז.
בספטמבר 2017 התאחדות הבינלאומית לחשכת הרקיע הכירה במכתש רמון כשמורת אור כוכבים, הכרה שנותנת תוקף לחשיבות זיהום אור הנמוך בסביבה (לתיירות אסטרונומיית חובבים ולמצפה הכוכבים על שם וייז).
זהו האתר הראשון שהוכר ככזה במזרח התיכון.
כמו כן, בסביבת המכתש מספר חניוני יום וחניוני לילה.
מרכז המבקרים – על שפתו של המצוק הצפוני הוקם מרכז מבקרים המשקיף אל עבר המכתש, המצוק הצפוני הוא תלול מאוד, עד כדי אנכי.
מרכז המבקרים מכתש רמון מציג הסבר על תופעת המכתשים בנגב, כמו כן משמש גם כאתר הנצחה ממלכתי לזכרו של אילן רמון.
שכבתו העליונה של המצוק עשויה סלעי גיר ודולומיט, וחלקו התחתון עשוי סלעי אבן חול רכים יותר.
חי רמון - גן חיות קטן במצפה רמון, בו שהו כ-40 מינים של בעלי חיים, בעיקר מדבריים.
נסגר עקב החלטת רשות הטבע והגנים שלא להחזיק בעלי חיים בשבי לשם תצוגה.
המִנְסָרָה (גם הנגרייה) – מרבץ של אבנים מוארכות בגודל 10–20 ס"מ.
אלו הם שברים של אלפי עמודים שנוצרו מגושי קוורץ שהותך על ידי סלע מאגמאתי לוהט שבקע ממעמקי האדמה.
נחל ארדון – למרגלות הר ארדון, בחלקו המזרחי של מכתש רמון עובר נחל ארדון.
הנחל מתחבר לנחל נקרות המנקז את המכתש.
בקירות הנחל ניתן לראות דייקים, ושכבות סלע וחול אדמדם.
בנחל ניתן לראות גיאודות של סלסטין.
קיר האמוניטים – חלק ברכס הדרומי של מכתש רמון, שבו טבועים מאובנים של אמוניטים (בעלי חיים ימיים בעלי יכולת שחייה, מספר זרועות ושלד חיצוני גירני) בגדלים שונים.
קיר האמוניטים הוא שכבה גאולוגית שהושקעה בים והתרוממה למצבה הנוכחי (זווית של כ-45 מעלות) כחלק מהפעילות הגאולוגית שגרמה להיווצרות המכתש.
הקיר הוא אחד מני רבים באזור, המכיל שרידי מאובני אמוניטים.
למרות האיסור, מספר אנשים הוציאו מאובנים מהקיר.
נחל רמון – הנחל המנקז את רובו של מכתש רמון.
הנחל זורם מקצהו המערבי של המכתש לרגלי הר רמון, לאורך ציר הקמר הסחוף, כמעט לכל אורכו, יוצא דרך שער סלע בשפתו הדרום-מזרחית של המכתש, ונשפך לנחל נקרות.
עין סהרונים - באפיקו של נחל רמון, לפני יציאתו מן המכתש, נובע עין סהרונים.
באזור המעיין צמחייה רבה, אך למעיין ספיקה לא סדירה, ורוב ימות השנה זהו אזור של מי תהום גבוהים בלבד.
חאן סהרונים - אכסניית דרכים נבטית, אחת מתחנות דרך הבשמים, על גבעה ליד עין סהרונים.
חאן בארות - חניון לילה הממוקם בלב מכתש רמון.
הר ארדון - הר משאר בשפתו המזרחית של המכתש, שמפריד בין בקעת מחמל שמצפונו, לבקעת ארדון שמדרומו.
קמר מחמל לאורכו חתור המכתש, מתפצל במזרחו לשני קמרי משנה.
הסחיפה לאורך ציר הקמר חתרה את הבקעות מצפונו ומדרומו, והשאירה את הר ארדון ביניהם, בתהליך שמכונה "היפוך תבליט".
גיא זוחלים - מקום מציאת שלדיהם של זוחלים שוכני ים מעידן המזוזואיקון.
הר רמון - מעל הפינה הדרום מערבית של המכתש בגובה 1,037 מטר מעל פני הים, השלישי בגובהו בישראל.
נחל ניצנה - מתחיל בצידו הצפוני של המכתש וזורם מערבה לכיוון הים התיכון.
שן רמון - הר בשוליו הדרומיים של המכתש.
ההר הוא סדן מגמתי הבולט בגוונו הכהה על רקע הסביבה הבהירה.
מצפור ברק ועמיחי - נקודת תצפית על שפת מכתש רמון, שהוקמה בשנת 2021 להנצחתם של האחים סגן משנה ברק איטקיס ורב-סרן עמיחי איטקיס שנפלו בעת מילוי תפקידם בצה"ל.
במכתש רמון התבצעה שנים רבות כרייה של מחצבים כגון: חרסית, גבס, בנטוניט (סוג של חרסית) וחול.
ב-1994, ביוזמתו של השר לאיכות הסביבה יוסי שריד, אימצה ממשלת ישראל את המלצותיה של ועדה שקבעה הסדרים לפעילות הכרייה ושימור אזור המכתש.
מיזם החלוץ של שיקום המכתש החל בשנת 1998, כאשר הקרן לשיקום מחצבות ביחד עם רשות הטבע והגנים החליטה לשקם שבע מחצבות נטושות באזור המכתש.
המחצבות היו שונות מהותית זו מזו, ולכל אחת נדרשה תוכנית מיוחדת משלה.
מיזם ראשוני זה, שתוכנן על ידי אדריכלית הנוף עמית סגל, שימש כמודל תכנוני שבעקבותיו שוקמו מחצבות נוספות באזור על ידי מספר משרדי תכנון שונים.
בשנת 2004 הוחלט על מהלך נוסף של שיקום פיזי רחב של שטחים חצובים ומופרים במחצבות הקאולין והחול.
מיזם השיקום שם דגש על האיזון בין שימור אקולוגי ונופי מחד ובין גישה לקהל מטיילים מאידך, והוא נחשב כפריצת דרך בתחום שמסקנותיו משמשות כבסיס לעבודות שיקום אחרות.
בשנת 2012 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה במחוז דרום תוכנית המסדירה את שינוי ייעוד הקרקע שבה שכנה בעבר המחצבה.
נקבע כי השטח יחולק לשניים כך שחלק אחד יהיה מתחם קמפינג בבעלות יזמים פרטיים והחלק השני יהיה שטח ציבורי פתוח שישמש לקיום פסטיבלים ומופעים בהיקף של עד 3,000 משתתפים.
בתוכנית נקבע כי אין לאפשר הקמת מבני קבע בחלק הציבורי של השטח, ואין בה אזכור לאפשרות להקים שם אמפיתיאטרון.
למרות זאת, ב-2020 החלה מועצה מקומית מצפה רמון בשיתוף עם משרד התיירות והחברה הממשלתית להגנות ים המלח (חל"י) לקדם בניית אמפיתיאטרון בנוי, פרויקט האמפיסטאר.
בעקבות מחאה של ארגוני סביבה, תנועת שומרי המכתש ועמותת קשת, בסוף 2021 הורה שר התיירות יואל רזבוזוב להשהות את בניית האמפיתיאטרון עד לבחינת אלטרנטיבות.
בפברואר 2022 הודיע שר התיירות שהתכנית תצא סופית מתחומי המכתש.
הרומן "המנהרה" מאת א.ב יהושע עוסק במנהרה שאמורה להיכרות בגבעה במכתש רמון, בחלק מכביש סודי שיעבור במכתש.
מכתש פרדפורט , הקרוי גם כיפת פרדפורט (באפריקנס: Vredefort-koepel), הוא מכתש הפגיעה הקדום והגדול ביותר שנתגלה על פני כדור הארץ.
המכתש נמצא בפרובינציית המדינה החופשית, לשעבר מדינת אורנג' החופשית, בדרום אפריקה, סמוך לגבולה עם הפרובינציה הצפון-מערבית, כ-120 ק"מ דרומית-מערבית ליוהנסבורג.
הוא נקרא על שם העיר פרדפורט השוכנת בערך במרכזו.
בשנת 2005 הוכר המכתש כאתר מורשת עולמית בשל הגאולוגיה המעניינת שלו.
השטח שהוכרז הוא בצורת קשת ששטחה 301.11 קמ"ר באזור נהר הוואל.
אסטרואידים שפגעו בעבר בכדור הארץ הם אלה שיצרו את מכתשי הפגיעה הענקיים וגרמו לשינויים פיזיים ואקלימיים קיצוניים בקנה מידה עולמי.
ההערכה היא כי הם גם הביאו לשינויים אבולוציוניים מרחיקי לכת.
מסיבה זו נודעת למכתש משמעות ראייתית ראשונה במעלה לחקר ההיסטוריה הגאולוגית של כדור הארץ ולהתפתחות החיים על פניו.
האסטרואיד שפגע באזור פרדפורט היה אחד הגדולים שפגעו אי פעם בכדור הארץ, ומעריכים שרוחבו עמד על כ-12 ק"מ, וכי הוא פגע באדמה במהירות של 20 ק"מ/שנייה.
ייתכן אולי שהפגיעה נגרמה מגרם שמיימי קטן יותר, דוגמת ראשו של כוכב שביט, אך מהירות הפגיעה שלו בכדור הארץ הייתה גבוהה יותר.
כך או כך, ההערכה היא שבאירוע השתחררה האנרגיה הרבה ביותר בתולדות כדור הארץ.
מעריכים שתצורת המכתש התגבשה בתוך ארבע שעות, וסלע בנפח של כ-70 קמ"ק התאדה בעת האירוע.
קוטר המכתש כיום כ-70 ק"מ וגילו מוערך בכ-2,023 מיליוני שנים (תור הפלאופרוטרוזואיקון).
מכיוון שחלף זמן כה רב מאז האירוע, הוא נשחק ועקבותיו אינם נראים בבירור.
קוטר הפגיעה המקורי של מכתש פרדפורט עמד על 380 ק"מ והוא נחשב למכתש הפגיעה הגדול מסוגו שנתגלה עד כה.
ידועים כמאתיים מכתשי פגיעה בעולם, אך רק שניים נוספים הם בסדר גודל דומה למכתש פרדפורט.
האחד, אגן סדברי בקנדה שגילו כ-1,800 מיליוני שנים, והשני, מכתש צ'יקשולוב במקסיקו שגילו כ-65 מיליון שנה, והוא נוצר מפגיעת האסטרואיד שכנראה הכחיד את הדינוזאורים.
בתחילה סברו החוקרים שמבנה הכיפה במרכזו של מכתש פרדפורט הוא תוצר של התפרצות געשית.
אולם בשנות התשעים נחשפו עדויות שהמקום הוא אתר פגיעה של אסטרואיד עצום, ובנהר הוואל הסמוך נתגלו שברים דמויי חרוט האופייניים לפגיעה כזו.
למכתש צורה מרובת טבעות והוא אחד הבודדים מסוג זה על פני כדור הארץ.
צורה זו אופיינית למקומות אחרים במערכת השמש, כגון מכתש ולהאלה על ירחו של צדק קליסטו.
סחיפה וטקטוניקת הלוחות שחקו והרסו כמעט את כל המכתשים מרובי הטבעות על כדור הארץ, והם השתמרו באופן טוב יותר על פניהם של גרמי שמיים אחרים במערכת השמש.
מכתש טיכו הוא מכתש פגיעה בולט הנמצא בדרום הירח.
המכתש קרוי על שמו של האסטרונום הדני טיכו ברהה.
בעקבות דגימות שנלקחו במשימת אפולו 17, הוערך זמן היווצרות המכתש לפני כ-108 מיליון שנים, גיל צעיר יחסית לעומת מכתשים אחרים בירח.
הערכות מצביעות על כך שהאסטרואיד שיצר את המכתש הוא חלק ממשפחת בפטיסטינה, קבוצת אסטרואידים שאחד מהם אחראי להיווצרות מכתש צ'יקשולוב, פגיעה שככל הנראה גרמה להיכחדות הדינוזאורים.
מכתש פגיעה הוא שקע שנוצר מפגיעת עצם גדול בפניו של עצם אחר.
על פי רוב משמש המונח לתיאור הגומה המעגלית הנוצרת בפני הקרקע של גרם שמימי כלשהו כגון ירח או כוכב לכת, בעקבות פגיעה של עצם קטן יותר, מטאוריט לדוגמה.
מכתש פגיעה עומד בניגוד למכתש פיצוץ, שנוצר מקריסה תת-קרקעית טבעית, התפרצות הר געש או מעשה ידי אדם.
מכתשי הפגיעה יוצרים את תוואי הקרקע הדומיננטיים ברבים מגרמי מערכת השמש, כגון הירח, כוכב חמה, קליסטו, גנימד ומרבית הירחים הקטנים והאסטרואידים.
על פני כוכבי הלכת והירחים החווים פעילות גאולוגית עצימה יותר, כגון כדור הארץ, נוגה, מאדים, אירופה, איו וטיטאן, מכתשי הפגיעה פחות נפוצים בשל תהליכי סחיפה ושינוי שגורמת טקטוניקת הלוחות.
בעידנים מוקדמים של מערכת השמש היה קצב יצירת מכתשי הפגיעה גבוה בהרבה מהקצב כיום.
מכתשי פגיעה בקטרים של מאות קילומטרים ומעלה, ככאלה המצויים על כוכב חמה ועל הירח, מתעדים את התקופה המאוחרת של ההפגזה הכבדה ("Late Heavy Bombardment") של מערכת השמש הפנימית שמוערכת בתקופה שלפני 3.8 ו-4.1 מיליארדי שנים.
מאז אמנם ירד פלאים קצב יצירת המכתשים, אך הוא עדיין אינו זניח: מעריכים כי כדור הארץ חווה בין פגיעה ניכרת אחת לשלוש, שיש בכוחן כדי ליצור מכתש בקוטר של 20 קילומטרים מדי מיליון שנים בממוצע.
נתון זה מעיד על כך שמספר המכתשים הצעירים שאותרו עד כה נמוך בהרבה מזה הצפוי.
על פני כדור הארץ אותרו עד כה כ-170 מכתשי פגיעה, זאת על אף הפעילות הטקטונית ששוחקת ומעלימה אותם בזמן קצר יחסית לשינויים גאולוגיים.
קוטר המכתשים שנמצאו נע בין מספר עשרות מטרים ועד ל-300 קילומטרים, ושִערוך תקופת הפגיעה נע בין זמננו הנוכחי (המכתש עקב מטאוריט סיחוטה-אלין נוצר בעקבות פגיעת מטאוריט ב-12 בפברואר 1947) לתקופה שלפני למעלה משני מיליארד שנים.
עם זאת מרבית המכתשים מתוארכים לתקופה שעד לפני 200 מיליון שנים.
בין היתר אותרו גם כמה מכתשי פגיעה תת-ימיים.
מכתשי פגיעה שונים מצורות קרקע דומות דוגמת קַלְדֶרָה, מכתש פיצוץ ומכתש סחיפה.
מכתש צִ'יקְשוּלוּבּ (בספרדית Cráter de Chicxulub) הוא מכתש פגיעה בחצי האי יוקטן שבמקסיקו ובים הקריבי, בקוטר של כ-180 קילומטרים ועומק של כ-1 קילומטר.
ממדיו של המכתש הופכים אותו לאחת מתצורות הפגיעה הגדולות ביותר על פני כדור הארץ.
מעריכים כי המטאוריט שיצר את המכתש היה בקוטר של לפחות 10 קילומטרים.
על פי תאוריית אלווארז, זהו המטאוריט שאחראי להכחדת קרטיקון-שלישון, שבה נכחדו הדינוזאורים, אולם קיימות גם עבודות רבות שסותרות את התאוריה, והדיון אודות המכתש נמשך.
השם "צ'יקשולוב" הוענק למכתש על שמה של עיירה השוכנת בשטחו.
המכתש התגלה על ידי הגיאופיזיקאים אנטוניו קמרגו וגלן פנפילד בשנות ה-70 של המאה ה-20 בזמן שחיפשו נפט ביוקטן.
מדענים שיערו על בסיס מאובנים שנמצאו בקרבת המכתש, שהוא נוצר לפני כ-65 מיליון שנה בעקבות פגיעת מטאוריט בכדור הארץ.
לפי תאוריית אלווארז היה המטאוריט אחראי להכחדת קרטיקון-שלישון.
בהכחדה זו נכחדו כ-50% מן המינים שחיו על פני כדור הארץ באותה תקופה, ויותר מ-80% מכלל היצורים, בהם גם הדינוזאורים.
לתאוריה המניחה הכחדה כתוצאה מהתנגשות המטאוריט התעוררה התנגדות בשל קשיים שהיא מעוררת, ובעיקר הקשר בין מכתש צ'יקשולוב לאירוע הכחדה זה.
תוצאות קידוח שנערך בחצי האי יוקטן בתחילת המאה ה-21 סותר את הטענה כי המטאוריט שיצר את המכתש אחראי להכחדה המונית.
הקידוח מעלה נתונים לפיהם שכבת הכדוריות שנוצרה בעקבות נפילת המטאוריט קודמת לשכבת האירידיום בכ-300 אלף שנה וביניהן מצויים מאובנים מתקופה הקודמת להכחדת קרטיקון-שלישון, כך שמטאוריט זה קדם להכחדה ולא הכיל אירידיום.
בחודש מאי 2010 פורסם באותו כתב עת מקבץ תגובות למאמר, בהן טענו עשרות חוקרים אחרים כי כותבי המאמר התעלמו מעדויות חשובות, והדגישו את תקפותן של תאוריות חלופיות.
מעריכים כי הגוף שיצר את המכתש שחרר בזמן פגיעתו אנרגיה השקולה ל-100 טרהטון של דינמיט.
לשם השוואה, פצצת הצאר, פצצת המימן הגדולה ביותר שפוצצה על ידי האדם, שחררה אנרגיה השקולה ל-50 מגהטון של דינמיט (פי שני מיליון פחות).
אפילו ההתפרצות הגעשית האנרגטית ביותר על פני כדור הארץ שחררה אנרגיה השקולה ל-240 גיגהטון של דינמיט, כלומר רק 0.24% מהאנרגיה ששוחררה בצ'יקשולוב.
מעריכים כי הפגיעה יצרה גלי מגה-צונאמי מהגדולים בהיסטוריה של כדור הארץ.
ענן עצום של אבק רותח, עפר ואדים נפלט מאזור הפגיעה בזמן שהמטאוריט התחפר בקרקע בפחות משנייה.
חומר מהמכתש וכן חלקים מהגוף הפוגע שוגרו מחוץ לאטמוספירה על ידי הפיצוץ וחוממו לטמפרטורות עצומות עם כניסתם החוזרת; דבר שגרם ליצירת שרפות ענק ברחבי כדור הארץ.
בנוסף, גלי הלם חזקים התפשטו מאזור הפגיעה וגרמו לרעידות אדמה ולהתפרצויות הרי געש.
הפליטה של האבק והחלקיקים יכלה לכסות את פני השטח של כל כדור הארץ למשך מספר שנים.
כתוצאה מכך, אור השמש לא היה מסוגל להגיע לפני כדור הארץ שהתקררו באופן משמעותי.
תהליך הפוטוסינתזה של הצמחים שובש קשות ופגע אנושות בשרשרת המזון.
בגאולוגיה, מכתש שקיעה הוא שקע סגלגל הנמצא על מדרונותיו של הר געש.
קוטרו של מכתש שקיעה נע בין 8 מטרים ל-1,200 מטרים ועומקו נע בין 6 מטרים ל-200 מטרים.
אף שהוא נוצר עקב פעילות געשית, אין מקורו בהתפרצות של הר הגעש או בלוע הפולט לבה.
בניגוד ללוע געשי או למכתשי פגיעה אין למכתשי שקיעה שוליים מוגבהים ואין בהם משקעים של חומרים פירוקלסטיים.
מכתשי שקיעה מסודרים לעיתים קרובות לאורך ציר אחד והם יכולים להתמזג וליצור מחפורת ארוכה.
תופעת מכתשי שקיעה אופיינית להרי הגעש הפעילים של האי הוואי – קילוואה ומאונה לואה – אבל היא קיימת גם במקומות נוספים דוגמת הר גארט (Gharat) באי גאואה (Gaua) שבוונואטו, בהר הגעש ארטה אלה באתיופיה ובהר הגעש מאסאיה (Masaya) שבניקרגוואה..
לפי אחת הסברות, הג'ובות ברמת הגולן גם הן מכתשי שקיעה.
מכתשי שקיעה נתגלו גם מחוץ לכדור הארץ, למשל במאדים.
הדעה המקובלת היא שמכתש שקיעה נוצר לאחר קריסת תקרתו של תא המאגמה, התמוטטות של צינורות לבה או מקבץ דייקים.
זוהי הגדרה דומה לקלדרה וההבדל בינה למכתש שקיעה הוא בממדים: קוטרו של מכתש שקיעה הוא עד 1.5 קילומטרים.
ההבדל בין מכתש שקיעה לתופעות דומות של יצירת בור עמוק באדמה הוא בצורת היווצרותו.
מכתש שקיעה שונה ממאר בכך שמקורו אינו בהתפרצות געשית.
בולענים ומכתשים נוצרים בפעילות של סחיפה, ומכתש פגיעה נוצר מפגיעת מטאוריט בפני כדור הארץ.
Okubo) חקרו את מכתשי השקיעה המרובים של הר הגעש קילוואה בהוואי ומצאו שמרבית מכתשי השקיעה שוכנים על העתק ברצועת בקעים (rift zone) או בין שני העתקים ברצועת בקעים, כשעל קירות המכתש ניתן לראות את קווי ההעתק.
כשמכתש שקיעה נוצר קירותיו תלולים, כשפה ושם בולט סלע מהמדרון.
במשך הזמן, כאשר הקירות מתמוטטים פנימה והמכתש מתחיל להתמלא בשברי סלע, הוא מקבל צורה של חרוט אליפטי הפוך.
אף לא אחד מהמכתשים שנחקרו נוצר כתוצאה מהתפרצות געשית, אם כי לחלקם זרמה לבה ויצרה בתחתיתם אגם לבה.
צורת מכתשי השקיעה ברצועת הבקעים הדרום-מערבית של הר קילוואה מוארכת בכיוון הבקע ובתחתית הקירות המקבילות לבקע יש מערות גדולות.
חלק מהמכתשים בחלק זה של ההר התמזגו ויצרו מחפורות.
לטענת צמד החוקרים עובדות אלו מובילות למסקנה כי, בניגוד לדעה המקובלת, מכתש שקיעה לא נוצר כאשר גג המכתש התמוטט לתוך תא מאגמה שהתרוקן.
המנגנון שהם מציעים מתבסס על תהליך ההתמוטטות הטריזית.
לדבריהם נוצר מכתש שקיעה כאשר מאגמה זורמת מתחת לפני הקרקע לאורך קווי ההעתק.
המאגמה מפעילה לחצים על הסלע מעליה ויוצרת בו סדקים שלתוכם חודרת המאגמה ומרחיבה את הסדקים, ולבסוף מתמוטטת התקרה אל תוך זרם המאגמה.
גושי הסלע נסחפים בזרם שגם מבטיח שההעתק לא יתמלא בשברי סלע.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נצפה תהליך כזה בקלדרה הראשית של קילוואה.
מכתש רוח הוא שקע במערכת האקולוגית של דיונות החול שנגרם מהסרה של משקעים על ידי רוח.
מכתשי רוח נוצרים בחוליות כאשר חלק מהצמחייה המעגנת את החולית אובד, ובכך מתאפשר לרוחות חזקות "להעיף" את החול וליצור שקע.
אף-על-פי שמכתשי רוח נשארים בדרך-כלל קטנים בממדיהם, הם יכולים להתרחב לקוטר של כמה קילומטרים ולעומק של עד 70 מטרים.
יש הסוברים כי נאות מדבר נוצרים כאשר הרוח מסירה את החול עד גובה מי התהום.
אובדן הצמחייה יכול להיגרם מבצורת ממושכת או בגלל אש (שפורצת באופן טבעי או מידי אדם), או, במקרים קיצוניים, רמיסה על ידי בני אדם, בקר, סוסים, וכו'.
עם זאת, אש היא הגורם הנפוץ ביותר.
במשך הזמן הצמחייה מתחדשת כאשר זרעים נפוצים ברוח.
דיונות חול חופיות מצויות קרוב לחוף, ונוצרות כאשר הרוח מעיפה את החול המתייבש לשטחים שמעבר לחוף.
תופעה זו מתרחשת רק כאשר יש שטחים מישורים בסמוך לחוף.
במשך הזמן מתיישבים בשטח עקר זה מיני צמחים דוגמת צמחים מהסוג ידיד-חולות, המייצבים ומעגנים את הדיונה ומונעים ממנה לזוז.
בהדרגה (תלוי באקלים) הצמחייה מתעבה בתהליך הסוקצסיה והדיונה הופכת בסופו של דבר לקרקע פורייה.
מכתשי רוח מהווים בית גידול חשוב לפלורה ולפאונה.
מכתש קרחוני – הוא שקע עמוק ועגול בסלע שנוצר כתוצאה מפעילות סחיפה של מימי הפשרת קרחונים.
מים מהפשרת קרחון נוצרים בתחתית הקרחון (Subglacial - תַּת קַרְחוֹנִי) כתוצאה מפעילות גאותרמית (כפי שמתרחש למשל באיסלנד) או מהחיכוך של הקרחון הנע בפני הקרקע הסלעיים; או על פני הקרחון (Supraglacial) מהפשרה של שלג וקרח כתוצאה מהתחממות האוויר כאשר הקרחון זורם לאזורים נמוכים שהם חמים יותר מאשר במקום בו נוצר.
מים אלה מצטרפים למים שהיו בתחתית הקרחון על מנת ליצור שכבת מים שעליה הקרחון צף.
שכבת מים זו מצויה בלחץ עצום של משקל הקרחון שמעליה, ולכן כאשר המים נתקלים במכשול נוצרת מאחוריו מערבולת שבה המים נעים במהירות של עד 200 קילומטרים לשעה.
החצץ, האבנים והסלעים המצויים במים מסתחררים במערבולת.
אם הם עשויים מחומר קשה יותר מהקרקעית הם שוחקים אותה תוך כדי יצירת מכתש עגול שהולך ומעמיק.
תופעה זו של יצירת בור בקרקע סלעית כתוצאה ממערבולות קיימת גם בנהרות ובחופי הים והיא מכונה במקרה זה אמבטה.
רק מים המצויים בלחץ של הקרחון מעליהם מסוגלים לשחוק את הסלע בעוצמה כזו.
המכתש נחשף לאחר נסיגת הקרחונים, ולכן קיומם של מכתשים קרחוניים היא עדות לתחום אליו הגיעו קרחונים בעבר.
המקום הידוע ביותר בו ניתן לראות מכתשים קרחוניים הוא גן הקרחון (GletscherGarten) בלוצרן שבשווייץ, מקום בו יש 32 מכתשים קרחוניים.
קוטרו של הגדול בהם הוא 8 מטרים ועומקו 9 מטרים.
מקומות נוספים מצויים בגרמניה, בעיירה וילר אם אלגאו (Weiler im Allgäu) ובגן הסלעים של גומרן (Gommern) שבסקסוניה אנהלט; בנורווגיה, בשוודיה (שם הם מכונים jättegryta); בפינלנד (hiidenkirnu - ערוץ מחבצת החמאה) ובאי מוס (Moss) בארצות הברית, ובשמורת Marmitte dei Giganti בקיאבנה, איטליה.
מכתש שיין הוא מכתש פגיעה על פני של הירח בצידו המרוחק של הירח.
מכתש זה נקרא על שם האסטרונום הרוסי גרגורי שיין.
מכתש שיין נמצא צפונית למכתש פראולנדיך וצפון-מזרחית למכתש טרומפלר.
בצידו המערבי של המכתש נמצא מכתש נוסל וצפון-צפון-מזרחית אליו נמצא מכתש שמפוליון.
קוטרו של המכתש הוא 92 קילומטרים, עומקו אינו ידוע.
מכתש זה נשחק על ידי פגיעות של אסטרואידים.
רוב הטבעת החיצונית שלו התעגלה ושוליו החדים נהרסו על ידי הפגיעות.
הקיר הדרומי שומר עדיין על מבנה דמוי מדף.
זוג פגיעות קטנות יצרו בורות קטנים בקיר הצפון מזרחי של המכתש.
גם ברצפת המכתש ישנם כמה מכתשונים קטנים.
את מכתש שיין מקיפים כמה מכתשים קטנים.
מכתשית יבשה היא בעיה רפואית קלה המתרחשת בלסת לאחר עקירת שן.
מהות הבעיה היא אי הגלדה והיסגרות רגילה של מכתש העקירה, ולעיתים כתוצאה מכך גם זיהומים במקום.
מצב מכתשית יבשה מלווה בכאב עז אשר לעיתים מוקרן לכיוון אזורים שונים בפנים (בהתאם למיקום השן ולפריסת העצבים).
בתהליך ריפוי בריא של עקירת שן, מתפרק קריש דם אשר נוצר בתוך מכתש העקירה כתוצאה מדימום בזמן העקירה, ויוצר תשתית לרקמת העצם והחניכיים אשר ימלאו את החלל שנוצר כתוצאה מהפעולה הכירורגית.
לעיתים מסיבות שונות כגון צחצוח שיניים או שטיפת מקום העקירה בזמן הסמוך לעקירה, לא נוצר קריש דם בתחתית חלל העקירה, והדבר מביא לחשיפת עצם החניכיים, לכניסת מזהמים שונים אל חלל העקירה, ולהאטה משמעותית בקצב היסתמות החור, בשל מחסור בתשתית דם הנחוצה לכך.
עצבוב צפוף יחסית של האזור גורם לתחושת הכאב העז.
טיפול בתופעה בצורה אקטיבית לא קיים, ויש להמתין ימים עד שבועות עד היסתמות החור.
בזמן ההחלמה יש לשמור לבל יזדהם הפצע וכן ניתן להקל על הכאב בעזרת משככי כאבים.
אופציה נוספת להקלה בכאב היא טיפול רפואי בו מנקים את המכתשית מחיידקים ומזון ושמים גזה (פד) עם חומרי הרגעה על האזור על מנת למנוע כאב חד ועוצמתי מן העצב.
הטיפול נעשה ע"י רופא מוסמך.
מכתש לוכנאגר הוא מכתש פיצוץ המצוי באזור הנהר סום בצפון צרפת.
הוא נוצר בעקבות פיצוץ מטען ענק של חומר נפץ על ידי הצבא הבריטי ביום הראשון לקרב על הסום, 1 ביולי 1916. המכתש, שקוטרו 91 מטרים ועומקו 21 מטרים, השתמר מאז ועד היום ומהווה אתר זיכרון לקרב.
המכתש שוכן בקרבת הכפר לה בואסל (La Boisselle) הסמוך לנהר הסום, כ-140 קילומטרים מצפון לפריז.
הוא נוצר על ידי פיצוצו של מוקש גדול (למעשה מטען חומר נפץ), הגדול מבין 17 מוקשים שהופעלו על ידי הצבא הבריטי בבוקר היום הראשון לקרב על הסום.
המוקש, שנקרא מוקש לוכנאגר, הוטמן במנהרות שנחפרו בתנאים קשים על ידי פלוגות המנהרות מס' 185 ו-179 של חיל ההנדסה הבריטי.
הן נחפרו תחת קטע מקו ההגנה הגרמני המבוצר באותה גזרה במטרה להשמידו לפני תחילת ההסתערות הבריטית.
המוקש קיבל את שמו מן העובדה שמוצא המנהרות שבהן הוטמן היה מחפירה בריטית שקיבלה את השם "רחוב לוכנאגר" (Lochnagar Street).
הוא הכיל 27 טונות של חומר נפץ מסוג אמונל, שהוטמן בעומק של 16 מטרים מתחת לפני הקרקע, בשני מטענים שהיו מרוחקים זה מזה כ-18 מטרים.
תיאר את הפיצוץ סגן-משנה ססיל ארתור לואיס מחיל האוויר המלכותי הבריטי:
התפוצצות המוקש השמידה קטע של חפירות גרמניות מבוצרות באורך של 90 עד 120 מטרים, שהיו מלאות ככל הנראה בחיילים.
גם חיילים בריטים אחדים, שהמתינו בשטח ההפקר לתחילת ההתקפה של אותו בוקר, נפגעו מן השברים שפיזרה ההתפוצצות.
למרות התוצאות הפיזיות הגדולות שחוללה לא סייעה ההתפוצצות באופן ניכר להסתערות הבריטית באותה גזרה, והדיוויזיה ה-34, שלחמה שם, איבדה באותו יום יותר מ-6,000 הרוגים ופצועים.
ממדיו הנוכחיים של המכתש שנוצר עקב ההתפוצצות הם קוטר של 91 מטרים ועומק של 21 מטרים, כולל שפה בהיקף המכתש בגובה של 4.5 מטרים.
הצעות למלא את המכתש בעפר נדחו.
במשך חמישים שנים הוא נותר כשהיה והחל לשמש לנסיעות אופנוענים בתוכו וכמטמנה לאשפה.
בסופו של דבר נרכשה הקרקע בה נמצא המכתש בשנת 1978 על ידי הבריטי ריצ'רד דאנינג (Richard Dunning) על מנת להבטיח את שימורו כאתר הנצחה.
כיום מבקרים במכתש כ-200,000 איש בשנה, והוא אחד האתרים המתוירים ביותר בחזית המערבית לשעבר.
אנדרטה שבה משולב צלב עץ גדול הוקמה ליד שפת המכתש.
מדי שנה מאז 1979 נערך טקס זיכרון באתר, ב-1 ביולי בשעה 7:28, בנוכחות קהל שהגיע עד לכ-1,500 איש.
באוקטובר 1998 נתגלו בנקודה הסמוכה לשפת המכתש שרידי גופתו של חייל בריטי.
מכתש ליוביל הוא מכתש פגיעה קטן על פני הירח הממוקם בגפו המזרחי.
נקרא על שם המתמטיקאי הצרפתי ז'וזף ליוביל על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי בשנת 1973.
המכתש נמצא דרום-מזרחית למכתש דובייגו ובעבר נקרא דובייגו S לפני ששונה שמו.
המכתש מעוגל וצורתו כקערה עם רצפה שטוחה במרכזו.
גבולו המערבי והצפון-מערבי נושק לשקע באדמת הירח הגורם לצורתו להראות מעוותת.
מערבית למכתש קיים מכתש רספיג'י, מכתש פגיעה בעל גודל זהה.
מכתש סוויפט הוא מכתש פגיעה שנמצא על פני דימוס - אחד מירחי המאדים.
קוטרו של המכתש 1 קילומטרים.
המכתש נקרא על שמו של הסופר ג'ונתן סוויפט אשר חזה את קיומם של ירחי המאדים בספרו מסעי גוליבר.
מכתש סוויפט הוא אחד משני מכתשי פגיעה על הירח דימוס להם ניתנו שמות.
מכתשי עריף הם זוג מכתשי סחיפה השוכנים בישראל על הר עריף.
הם הקטנים ביותר מבין מכתשי הנגב וחצי האי סיני.
אחד המכתשים נמצא על דופנו הדרום מזרחי של ההר והשני על דופנו המערבי של הר עריף, אשר שוכן לא רחוק ממצפה רמון וגובהו 965 מטרים.
בשנת 1995 מכתשי עריף הוגדרו כחלק מארץ המכתשים, ובכך הוגדרו כאתר גאולוגי לאומי.
מכתשי עריף הם מכתשי סחיפה, כלומר מכתשים שנוצרו כתוצאה מגידוע וסחיפה של שכבת סלע קשה שכיסתה שכבת סלע רכה.
במכתשי עריף נחשפות שכבות מעידן הקרטיקון, היורה והטריאס.
קירות המכתש בנויים שכבות של דולומיט וגיר מגיל קנומן, ובתוכו בנויות דפנות המכתש שכבות של אבן חול מתצורת חתירה מגיל קרטיקון תחתון.
המכתשים התפתחו על גבי קמר מעוות שנוצר לאורך העתק הרוחב עריף-בתור, והם מהווים חלון גאולוגי ייחודי, מכיוון שנתגלו בקרקעיתם שכבות סלעים מתקופות שאינן חשופות במקום אחר בארץ ישראל (תצורת רעף מגיל טריאס).
בלב המכתש המזרחי מצוי סדן של סלע מגמתי בדומה לשן רמון המופיעה במכתש רמון.
באזור מצויים מאובנים רבים של פרוקי-רגליים קטנים יבשתיים וימיים.
המכתש המערבי רדוד יחסית כיוון שאבני החול של תצורת חתירה דקות כאן במיוחד (80 מ' במכתש עריף ומכתש עריף א-נאקה לעומת 200–250 מ' באילת ו-600 מ' בנגב הצפוני).
מכתש קלאופטרה הוא מכתש פגיעה בעל טבעת כפולה ובקוטר 105 ק"מ, על כוכב הלכת נוגה.
המכתש נקרא על שם מלכת מצרים העתיקה המפורסמת קלאופטרה.
המכתש ממוקם ברכס ההרים אישתאר טרה הרכס הגבוה ביותר בנוגה, בסמוך להרי מקסוול, בקואורדינטות 65.90 צפון ו-7.00 מזרח.
המכתש הוא מאפיין נוף בולט ויחודי בסביבתו ונוצר ככל הנראה בעקבות פגיעת מטאוריט על פני ההר בסמוך למורדות הדרום מערביים.
בהתבסס על צילומים ראשונים של הגשושיות ונרה 15 וונרה 16 מכתש קלאופטרה נחשב בעבר קלדרה וולקנית.
סריקות מכ"ם ברזולוציה גבוהה שנעשו על ידי הגשושית מגלן הראו כי זהו מכתש פגיעה בעל אגן פנימי וחיצוני, ופני שטח מחוספסים מסדרה של פגיעות כתוצאת מהעפת סלעים עם הפגיעה.
צילומי המכ"ם ממגלן מציגים את אזור הרצפה המרכזית שמופיע כהה, עקב כיסויו באבק דק המחזיר רק מעט קרינה במכ"ם.
מעבר לטבעת הפנימית של המכתש, קיים כיסוי אפל של חומר פליטה, המייצג שכבות חלקות יותר יחסית.
כיוון שהן מחזירות מכ"ם טוב יותר, האזור נראה בהיר יותר.
שטחי הפריפריה של המכתש מאופיינים בתנאי שטח קשים וניתן לראות בהם מה שנראה כזרימה דמוית לבה כנראה מהתכת פני השטח בעת פגיעת המטאוריט שיצר את המכתש לפני כ-300 מיליון שנים.
מכתש פראם הוא מכתש פגיעה השוכן במישור מרידיאני בחלק ה-Margaritifer Sinus quadrangle שבכוכב הלכת מאדים.
המכתש התגלה ובוקר על ידי רכב המחקר אופורטוניטי בסול 84 ב-24 באפריל 2004. המכתש בקוטר של כ-8 מטר.
האופורטוניטי עצר במכתש בשעה שנסע מאזור הנחיתה שלו לכיוון המכתש הגדול היותר אנדורנס.
פראם ממוקם 450 מטר מזרחית למכתש איגל, וכ-250 מטר מערבית למכתש אנדורנס.
קרוי על שם הספינה הנורווגית לחקר הקוטב פראם, אשר שימשה חוקרים נורווגיים רבים ובהם פרידטג'ופ נאנסאן אוטו סוורדראף, אוסקר וויסטינג, ורואלד אמונדסן.
גודלו של מכתש פראם הוא קטן יחסית מכדי שניתן לראות אותו מהחלל (נכון לזמן הגעת אופורטיוניטי) ולכן קשה לאתר בדיוק לאיזה מכתש מדובר כיום.
ניתן לעקוב אחר מסלול הנסיעה של הרובר אולם קיימים אי דיוקים בהערכת כמות הפניות והצעדים שבוצעו, כך שמיקומו המדויק של מכתש זה אינו ידוע, אלא בהערכה יחסית למיקום הנחיתה של אופורטיוניטי.
מכתשים מפעלים כימיים הייתה חברה לייצור מוצרים כימיים לחקלאות שאוחדה עם "אגן" ליצירת "מכתשים-אגן", היום "אדמה פתרונות לחקלאות".
בשנת 1944 הקימו צבי צור ומיכאל (מיכה) פיקרסקי את קואופרטיב אגן, במטרה לפתח מוצרים כימיים עבור ענף החקלאות המתפתח.
בשנת 1952 עזב צבי צור את אגן והתמקם בבאר שבע, שם הקים במימון חברת ניר שיתופי של ההסתדרות את מכתשים מפעלים כימיים, יצרנית ומפיצה של קוטלי חרקים ופטריות.
המפעל הוקם בידי סולל בונה, נחנך במרץ 1954 והחל בייצור די-די-טי ותכשירי איבוק אחרים.
בראשיתו העסיק המפעל כ-120 עובדים ובשנת 1957 היו כ-200 עובדים והוא פעל בשלוש משמרות.
בשנת 1968 הגיע מספר העובדים לכ-350. בשנת 1970 קיבל המפעל את פרס יוספטל.
משרדי החברה התמקמו בשדרות רוטשילד בתל אביב והפצת המוצרים נעשתה בידי המשביר המרכזי.
כתוצר לוואי של הייצור נוצר גם כלור נוזלי ששווק בידי החברה.
החברה פעלה לתת מענה מהיר למזיקים שהתגלו בשדות בישראל.
בראשית שנות ה-60 החלה החברה בייצור דונג לציפוי תפוזים ושרפי פוליאסטר.
בשנת 1970, עם כניסת כור כשותפה באגן אוחדו מערכות הייצוא והפיתוח של מכתשים ואגן וחולקו ביניהם תחומי הייצור.
באמצע שנות ה-70 החלה מכתשים לייצר צורכי צילום.
בשנת 1975 הוחל בהקמת מפעל מכתשים דרום ברמת חובב.
בשנת 1975 השקיע הבנק העולמי במכתשים, אולם חיסל את ההשקעה בשנת 1978 ומכר את חלקו בחברה חזרה לכור.
באותה תקופה גם הוחל בהקמת שני מפעלים בברזיל ובדרום אפריקה.
ב־1997 שתי החברות מכתשים ואגן התמזגו למכתשים אגן תעשיות בע"מ, שלימים הוסב שמו לאדמה פתרונות לחקלאות.
ביוני 1960 אירע פיצוץ במפעל שגרם לנזק כבד.
פיצוץ נוסף אירע בתחילת 1968. באוקטובר 1968 התלקחה דליקה גדולה במפעל.
בשנת 1973 אירעה דליקה קטנה במפעל.
במרץ 1976 נהרגו ארבעה פועלים במפעל מכתשים בהרעלת גז.
קרבת המפעל לשכונות מגורים בבאר שבע הביאה מדי פעם לאירועים של ריחות רעים בעיר.
מכתש סטיקני הוא המכתש הגדול ביותר על פובוס, ירח של מאדים.
המכתש בקוטר 9 ק"מ, ומהווה חלק ניכר מפני השטח של הירח (הירח עצמו בקוטר שנע בין 18 ל-24 ק"מ).
המכתש נקרא על שם אנג'לין סטיקני הול, אשתו של מגלה הירחים פובוס ודימוס, אסף הול.
סטיקני סייעה להול בחישובים ובתצפיות, והול כתב בשנת 1878, שאילולי תמיכתה ועזרתה של אשתו הוא היה נוטש את החיפוש אחר הירחים של מאדים.
המכתש צולם לראשונה על ידי מארינר 9, והוחלט להעניק למכתש את השם סטיקני בשנת 1973, על ידי ועדה של האיגוד האסטרונומי הבינלאומי בראשות קרל סייגן.
סטיקני מכיל בתוכו מכתש קטן יותר בקוטר 2 ק"מ הנובע מהתנגשות יותר מאוחרת.
בשנת 2006 הוא קיבל את השם לימטוק (Limtoc), על שם דמות מהספר מסעי גוליבר, כיוון שבספר במסע השלישי ללפוטה, נחזה גילוי ירחי מאדים ומסלולם לפני שגילו אותם במציאות.
ממכתש סטיקני ניתן לראות כאילו יוצאים ממנו חריצים ושרשראות מכתשים .
חוקרים העלו השערות בהתחלה שהפגיעה שיצרה את מכתש סטיקני כמעט והובילה להשמדת פובוס.
אולם מתצפיות נוספות שבוצעו על ידי המארס אקספרס הביאו למסקנה כי השרשאות כנראה אינן קשורות ליצירת המכתש וכי הם נוצרו כנראה מחומר שנפלט במהלך פגיעות אסטרואידים במאדים.
תאוריה יותר עדכנית מציעה שהחריצים נוצרו כתוצאה מכוחות הכבידה שיביאו בסופו של דבר להתפרקותו של הירח.
ניתן לראות את מכתש סטיקני מתצפיות על השטח של מאדים בגלל מיקומו, בצד פובוס הפונה למאדים, גודלו וקרבתו של פובוס לשטח.
מכתש שקלטון הוא מכתש פגיעה, הנמצא בקוטב הדרומי של הירח.
המכתש נקרא על שם ארנסט שקלטון שהיה ראש כמה משלחות מחקר בריטיות לאנטארקטיקה.
חלקו העליון של המכתש נמצא באזור המואר תמידית על ידי השמש.
חלקו התחתון נמצא בצל תמידי, שמאפשר לחומרים נדיפים להיות במצב צבירה מוצק.
הקוטב הדרומי של הירח נמצא בתוך מכתש שקלטון.
מכדור הארץ ניתן לראות רק את הצד המואר של המכתש, הפונה לכדור הארץ.
הקוטב הדרומי של הירח נמצא מספר ק"מ ממרכז המכתש.
שפת המכתש אינה ישרה אלא נוטה בזווית 1.5°.
פנים המכתש נמצא בחשיכה תמידית.
חלק מהגבעות בשפת המכתש נמצאות 80% - 90% מהזמן באור השמש.
לפנים המכתש יש מדרון, בזווית של 30° היורד לבסיסו בקוטר 6.6 ק"מ.
לתחתית המכתש צורת כיפה לא אחידה בגובה 400–300 מטר.
הפסגה המרכזית של הכיפה נמצאת בגובה של 200 מטרים.
בתוך המכתש יש מספר קטן של מכתשים בגודל כמה מאות מטרים.
בשל הצל התמידי הטמפרטורה הממוצעת במכתש היא 183- מעלות צלזיוס.
פנים המכתש צולם על ידי החללית היפנית SELENE בעזרת אור שהוחזר משפת המכתש.
במדידות ספקטרומטר נייטרונים שהיה בגשושית "לונר פרוספקטור" נמצאו ריכוזים גבוהים יחסית של מימן קרוב לקטבים הצפונים והדרומים.
ביולי 1999 רוסקה הגשושית "לונר פרוספקטור" במכוון על יד מכתש שומכר הקרוב למכתש שקלטון.
לא נמצאו סימני מים בחומר שנפלט בהתנגשות כנראה משום שלא היה קרח במקום או שהתנגשות לא הייתה עמוקה מספיק לפלוט סימני מים.
ב-15 בנובמבר 2008 גשושית בשם "MOON IMPACT PROBE" נחתה נחיתה קשה ליד המכתש.
על הגשושית היה מד גובה, מכ"ם וספקטרומטר אופטי שגילו סימני מים.
זו הייתה הגשושית הראשונה שמצאה סימני מים במכתש.
בנובמבר 2009, בעקבות ממצאים שסיפק לוויין המחקר LCROSS, יצאה נאס"א בהודעה רשמית שיש מאגר של מים באזור הקוטב הדרומי של הירח.
ב-26 במרץ 2019 בישיבה של ועדת החלל בארצות הברית הודיע סגן הנשיא מייק פנס שבנחיתה הבאה על הירח, ינחתו בקוטב הדרומי, מכיוון שניתן להפיק דלק לחלליות מהמים שנמצאו שם.
מכתש פופיגאי (המוכר גם בשם מכתש פופאי) הוא מכתש פגיעה הנמצא בסיביר שברוסיה הנקרא על שם הנהר פופיגאי .
מכתש זה, יחד עם מכתש מניקאגן , הוא המכתש הרביעי בגודלו שנמצא על כדור הארץ.
המכתש נוצר לפני כ-35 מיליון שנה בתקופת האאוקן.
מכתש זה הוא אתר מורשת גאולוגי שנקבע על ידי אונסק"ו.
מָכתשי מונו אִינִיו הם שרשרת געשית של מכתשים, כיפות, וזרמי לבה.
השרשרת מתחילה בחוף הצפוני של אגם מונו ועד הר ממות'.
שדה הר הגעש של אגם מונו מהווה את החלק הצפוני ביותר של השרשרת ומורכב משני איים געשיים.
רוב מכתשי מונו אשר מהווים את חלק הארי של שרשרת מכתשי מונו איניו נוצרו מהתפרצות געשית.
השרשרת הוולקנית מהווה חלק גדול מחלקה מחלקה הדרומי של השרשרת, ומורכבת מבורות ולבה.
החלק הדרומי ביותר של השרשרת מורכב מפומרולה, בורות בהר ממות' וכן Red Cones .
האזור שימש את בני האדם במשך מאות שנים, כשסלע געשי נאסף על ידי אנשי מונו לצורך הכנת כלים חדים וחצי מלחמה.
שדה וולקני של אגם מונו וחלק גדול ממכתשי מונו זכו להגנה מסוימת תחת אזור הנוף הלאומי אגן מונו בשנת 1984. השימוש במשאבים באזור המכתשים מנוהל על ידי שירות היערות של ארצות הברית.
מגוון רחב של השפעות צפויות מהתפרצויות עתידיות לאורך מכתשי מונו איניו.
שברי אפר וסלע (טפרה) עשויים להצטבר לעובי של ליד מפרץ מונו-איניו המתפרץ.
הרוח עשויה להזיז את הטפרה, כשגודל הטפרה בדרך כלל פוחת בהדרגה ככל שהמרחק גדל.
אפר וולקני עלול לזהם נתיבי אוויר ממזרח למתקן.
מכתשי מונו איניו נמצאים באזור האגן המרכזי של המדבר הצפון אמריקאי .
בסביבה המדברית של אגן מונו יורדים כ - של משקעים בשנה.
ממוצע הטמפרטורות במכתש זה הוא 30 מעלות צלזיוס.
באגן מונו הטמפרטורות נעות בחורף בין 20 מעלות צלזיוס ל-28 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורות בסמוך לשרשרת הגעשית נעות בין 16 מעלות צלזיוס ועד 21 מעלות צלזיוס בקיץ.
מרבית פני השטח של מכתשי מונו עקורים מעצים אך המורדות מכוסים בעצים רבים.
במכתשי מונו יש כ-30 יערות עם עצי אורן.
במקום בעלי חיים רבים, ביניהם איילים, זאבים, דובים, מרמיטות, דביבונים ואריות ים.
פעילויות שונות אפשריות באזור, כולל טיולים רגליים, מסלולי אופניים, צפייה בציפורים נדירות, שיט בקאנו, וסקי בחורף.
מל הוא האי השני בגודלו מבין האיים ההברידיים ושוכן סמוך לחוף המערבי של סקוטלנד.
האי משתרע על שטח של 875 קמ"ר ואורך קו החוף שלו הוא 482 ק"מ.
האי מל מאוכלס החל משנת 6,000 לפני הספירה ובאי ממצאים רבים המעידים על המגורים בו בתקופת הברונזה.
בשנת 1493 השתלט על האי שבט מקלין מהשבטים הסקוטיים, ובשנת 1681 כבש אותו שבט קמפבל.
בשנים אלה האוכלוסייה באי עמדה על 10,000 איש, אך במאה ה-19 צנח המספר לפחות מ-4,000 איש.
האי מהווה מוקד משיכה למינים רבים של עופות, בין היתר צלוב-מקור, קוקייה מצויצת, טבלן אפור-לחיים, פצחן מצוי, קטיפנית גלים, מלכילון וורדית אירופית.
באי אוכלוסייה גדולה של לוטרות, שחיות בעיקר באזורים הסלעיים בקו החוף.
כמו כן באזורי החוף ניתן לצפות בפרטים רבים של כלב ים אפור ופוקת המפרץ הניזונים ממיני דגים רבים, הכוללים שיבוטיים ומליח.
אייל אציל מצוי אף הוא בקרבת החוף, בעיקר בעונת החורף, בשל תזונתו שמבוססת על אצות בתקופה זו.
מכתש מונטגנאיס הוא מכתש פגיעה הממוקם על המדף היבשתי מדרום לנובה סקוטיה, קנדה.
הוא בעל בקוטר, וגילו מוערך ב-50.50 ± 0.76 מיליון שנים (תקופת האאוקן).
המכתש נמצא מתחת לים וקבור מתחת למשקעים ימיים.
מכתש רוטמיסטריבקה (באוקראינית: Ротмістрівський кратер) הוא מכתש פגיעה אשר ממוקם ליד הכפר רוטמיסטריבקה במחוז צ'רקאסי שבאוקראינה.
אורך המכתש הוא בקוטר, עם גיל מוערך ב-120 ± 10 מיליון שנים (תקופת הקרטיקון התחתון).
המכתש אינו חשוף לפני השטח, הוא קבור מתחת למרבצי משקע יבשתיים וימיים.
המכתש מכיל עדשה משובצת של שברי גרניט וחלקיקים של זכוכית אימפקט, שעליהם פצלים, אבני גיר ואבני חול שמקורן בגרניט בגיל הקרטיקון התחתון.
מלאבו (בספרדית: Malabo) היא עיר בגינאה המשוונית, שהייתה עיר הבירה שלה בשנים 1969–2026. העיר ממוקמת על חופו הצפוני של האי ביוקו.
העיר נוסדה על ידי הבריטים בשנת 1827, אשר חכרו את האי מספרד.
הבריטים קראו לעיר "פורט קלרנס", והשתמשו בה כתחנת אספקה לאוניות בריטיות ששהו באזור זה מתוך ניסיון להפסיק את הסחר בעבדים.
לאחר הקמת העיר התיישבו בה עבדים משוחררים רבים, עד להקמתה של סיירה לאון כמושבת עבדים משוחררים.
לאחר שהאי חזר לשליטה ספרדים שונה שם העיר ל"סנטה איסבל".
ב-1969 העיר החליפה את באטה כבירת המדינה.
העיר קיבלה את השם "מלאבו" בשנת 1973, כחלק מתוכניתו של הנשיא פרנסיסקו מסיאס נגמה להחליף את שמות המקומות האירופיים בשמות אפריקנים אותנטיים.
במהלך שלטונו הוביל הנשיא מסיאס נגמה לרצח עם של שבט הבובי, אשר התגורר באי ביוקו, והביא במקומם את אנשי שבטו - שבט הפנג להתגורר באי במקומם.
בעקבות רצח עם זה זכתה גינאה המשוונית ואף העיר מלבו לכינוי "אושוויץ של אפריקה".
בעקבות רצח עם זה נמלטו מהעיר מעל רבע מתושביה.
בתחילת 2026, לאחר תהליך הקמה שארך מספר שנים, מעמד הבירה הועבר לעיר סיודאד דה לה פאס ששוכנת בחלק היבשתי של המדינה.
גילוי הנפט באזור, ותפוקה של 360,000 חביות נפט ליום (נכון לשנת 2004), הובילו לצמיחה כלכלית והגבהת מספר התיירים והתושבים בעיר.
נמל התעופה הבינלאומי של מלאבו משרת את העיר.
מֶלווין "מֶל" קַמינסקי ידוע יותר בשם הבמה שלו מֶל בּרוּקס, הוא יוצר סרטים, שחקן, מחזאי, קומיקאי ופזמונאי יהודי-אמריקאי, הידוע בעיקר כיוצר של פארסות ופרודיות.
ברוקס ידוע בפרודיות שלו לז'אנרים בקולנוע, על אנשים בתעשיית הקולנוע ואף על עצמו.
שלושה מסרטיו של ברוקס ממוקמים ברשימת 100 הסרטים המצחיקים ביותר של מכון הסרטים האמריקאי.
"אוכפים לוהטים" במקום ה-6, "המפיקים" במקום ה-11 ו"פרנקנשטיין הצעיר" במקום ה-13.
ברוקס הוא אחד מתשעה עשר אנשים שזכו בפרסי האוסקר, אמי, גראמי וטוני גם יחד.
נולד בשם מלווין קמינסקי בברוקלין, ניו יורק.
כילד חולני וחלש, חבריו לכיתה הציקו לו ולעגו לו, דבר שגרם לו לפתח הומור עוקצני וחד.
הוא החל לעבוד בתור בדרן במקומות תיירותיים, והחל לצבור ביטחון בתחום זה.
לאחר לימודיו בבית הספר התיכון על שם אברהם לינקולן במשך שנה, ברוקס למד בבית הספר התיכון איסטרן דיסטריקט ולאחר מכן למד שנה בברוקלין קולג' פסיכולוגיה.
הוא שירת במלחמת העולם השנייה בצבא ארצות הברית והשתתף בקרב הארדנים.
ברוקס התחיל את הקריירה שלו בתחום עסקי השעשעושים כבדרן באתרי תיירות, והתמחה בחיקויים של כוכבי סרטים.
לאחר שהתחיל לצבור ניסיון, הוא החל לעבוד כתסריטאי לקומדיות טלוויזיה.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20, חבר ברוקס אל קרל ריינר, תסריטאי ובדרן גם הוא, והפכו לצמד קומיקאים מצליח.
ברוקס החל לעבוד בתעשיית הקולנוע כשחקן, תסריטאי, מפיק ובמאי.
סרטו הראשון של ברוקס היה "המבקר" אשר יצא בשנת 1963, סרט אנימציה קצר באורך ארבע דקות שמציג צורות וצבעים פשוטים, במהלכו נשמע קולו של ברוקס כזקן זועף שקנה כרטיס לסרט ולא מבין למה ביזבז עליו 2 דולר.
ביחד עם באק הנרי, ברוקס יצר סדרת טלוויזיה מצליחה בשם "Get Smart" בכיכובו של דון אדמס כסוכן חשאי.
הסדרה הוסיפה למוניטין של ברוקס כסאטריקין מבריק.
הסרט "שחק אותה סמארט" מבוסס על סדרה זו.
סרטו העלילתי הראשון של ברוקס היה "המפיקים", הסרט, שיצא בשנת 1967, מספר את סיפורם של שני מפיקים המנסים להעלות את המחזה הכושל ביותר אי פעם.
הסרט היה כל כך בוטה וחצוף (שירו המרכזי נקרא "שירו שיר לפיהרר") שאולפני הקולנוע הגדולים סירבו להפיקו.
לבסוף מצא ברוקס חברת הפצה עצמאית שהסכימה להפיק את הסרט.
הוא זכה באוסקר על כתיבת התסריט המקורי הטוב ביותר.
הסרט זכה להצלחה מחתרתית רבה.מאוחר יותר, הפיק ממנו ברוקס גם מחזמר ברודוויי, ובשנת 2005, הוציא אותו מחדש כסרט מוזיקלי, מבוסס על המחזמר.
המחזמר נחל הצלחה כלכלית רבה, ואף זכה באופן חסר תקדים ב-12 פרסי טוני.
בשנת 1974 יצר ברוקס עוד שני סרטים, "אוכפים לוהטים" ו"פרנקנשטיין הצעיר", שזכו שניהם להצלחה כלכלית רבה.
בשנת 1976 הפיק ברוקס את הסרט האילם הקומי הראשון, אחרי ארבעה עשורים שבהם לא הופקו סרטים אילמים.
הסרט נקרא "סרט אילם", וסיפר את סיפורו של הפקת סרט.
את המילה היחידה בסרט, למרבה האירוניה, אומר דווקא מרסל מרסו, הפנטומימאי הידוע.
בשנת 1977 הוציא ברוקס גם את הסרט "מתח גבוה", פארודיה על סרטי אלפרד היצ'קוק.
היה זה הסרט הראשון שהפיק ברוקס במו ידיו.
בשנת 1975 ברוקס יצר סדרת טלוויזיה פארודית על רובין הוד.
הסדרה לא הצליחה, ושודרה במשך 13 פרקים בלבד.
אחרי כמעט 20 שנה, בתגובה לסרט המצליח שיצא בשנת 1991, "רובין הוד: נסיך הגנבים", הוציא בשנת 1993 ברוקס פארודיה בשם "רובין הוד: גברים בגטקעס", שהיה מבוסס רבות על סדרת טלוויזיה זו.
בשנת 1980 התעניין ברוקס בהפקת הסרט הדרמטי "איש הפיל" של הבמאי דייוויד לינץ'.
בידיעה שאם על הפוסטר של הסרט יכתב "מל ברוקס מציג" אנשים יצפו לקומדיה, ברוקס ייסד חברה בשם Brooksfilms.
החברה הוציאה מספר סרטים לא קומיים, ביניהם "הזבוב" ומאוחר יותר החלה להוציא גם סרטי קומדיה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוציא ברוקס שני סרטים בלבד.
בשנת 1981 הוציא את ההיסטוריה המטורפת של העולם, סרט קומי שמספר את ההיסטוריה של העולם בצורה פארודית.
בשנת 1987 הוציא את שיגעון בחלל (Spaceballs).
הסרט הוא סרט פארודי על ז'אנר המדע הבדיוני ובמיוחד על מלחמת הכוכבים.
בשני הסרטים ברוקס הופיע במספר תפקידים.
הוא גם כיכב בגרסה החדשה של הסרט "להיות או לא להיות" בשנת 1983. ואף הוציא סינגל בעל אותו שם לסרט.
אחת ההצלחות האחרונות שלו הייתה כתיבת גרסת מחזמר לסרטו "המפיקים", אשר עלה בברודוויי בשנת 2001 בכיכובם של נייתן ליין ומתיו ברודריק.
המחזמר זכה לפרסים רבים, ביניהם 12 פרסי טוני (יותר מכל מחזמר אחר), שלושה פרסי אוליבייה ופרס גראמי לאלבום המחזמר הטוב ביותר.
המחזמר עובד לסרט מוזיקלי בשנת 2005. ליין וברודריק כיכבו במחזמר ואליהם הצטרפו אומה תורמן וויל פארל.
בעקבות ההצלחה המסחררת של המחזמר והסרט "המפיקים", עיבד ברוקס גם את "פרנקנשטיין הצעיר" למחזמר, שעלה בברודוויי בשנת 2007. במחזמר כיכבו רוג'ר בארט, מייגן מולאלי, סאטן פוסטר, אנדריאה מרטין וכריסטופר פיצג'רלד.
המחזמר לא נחל הצלחה ונסגר לאחר שנה.
בשנת 2017 הועלתה ב"ווסט אנד" בלונדון הפקה חדשה של המחזמר, לאחר שעבר שכתוב, וזכתה לביקורות חיוביות.
בשנת 2019 דיבב את מלפיל ברוקס בסרט "צעצוע של סיפור 4" ובסדרה "מזלגוני שואל שאלה".
בשנת 2026 יצא ב HBO Max סרט תיעודי של ג'אד אפאטו בשם "האיש בן ה־99", על מל ברוקס.
ברוקס היה נשוי לפלורנס באום משנת 1951 ועד 1961, לזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1964 נישא לאן בנקרופט, לה היה נשוי עד שנפטרה ממחלת הסרטן, ב-6 ביוני 2005. לאן בנקרופט ולברוקס בן אחד, מקס ברוקס, שחקן, סופר ותסריטאי.
"ההיסטוריה המטורפת של העולם" (1981)
מר פיבודי ושרמן (2014, דיבוב)
"מפלצת של מלון 3: יוצאים לחופשה" (2018, דיבוב)
מל קולמסיל ג'רארד גיבסון הוא שחקן קולנוע ובמאי קולנוע אמריקאי-אירי.
זוכה שני פרסי אוסקר - על בימוי ועל הסרט הטוב ביותר "לב אמיץ" (1995), והיה מועמד שוב על בימוי בסרטו "הסרבן" (2016).
גיבסון נולד בעיר פיקסקיל, ניו יורק שבארצות הברית, למשפחה קתולית אדוקה ממוצא אירי.
אביו, האטון גיבסון, היה קתולי קנאי שהאמין כי פיוס השנים עשר היה האפיפיור הלגיטימי האחרון, וכי ועידת הוותיקן השנייה הייתה מזימה של הבונים החופשיים בתמיכת היהודים כדי לקדם ליברליזציה שתחריב את הכנסייה.
מל היה הבן השישי מתוך אחד עשר ילדים להוריו.
מקור שמו, מל, הוא בקדוש האירי סיינט מל, שהגיע לאירלנד יחד עם פטריק הקדוש.
שמו השני, Colm Cille, הוא על שם קדוש אחר, קולומבה.
סבתו מצד אביו של גיבסון הייתה זמרת אופרה, אווה מיילוט (1875–1920), שנולדה באוסטרליה, להורים אירים, בעוד שסבו מצד אביו, ג'ון האטון גיבסון, היה איש עסקים מיליונר שגידל וסחר בטבק בדרום ארצות הברית.
ב-14 בפברואר 1968 קיבל אביו של גיבסון 145,000 דולר פיצוי בתביעה בגין פגיעה בעבודה בחברת הרכבת המרכזית של ניו יורק, וזמן קצר לאחר מכן היגר עם משפחתו לווסט פימבל, סידני, אוסטרליה.
גיבסון היה אז בן 12. המעבר למולדת סבתו אוסטרליה היה מסיבות כלכליות, וציפייה של אביו שכוחות ההגנה של אוסטרליה ידחו את בנו הבכור מגיוס במהלך מלחמת וייטנאם.
בתיכון גיבסון למד בבית ספר קתולי בפרוורי סידני, שם החל במסלול לימודים של כמורה.
בשנת 1977 סיים את לימודיו במרכז הלאומי לאמנות הדרמה (National Institute of Dramatic Art) שבאוסטרליה.
במהלך לימודיו גיבסון החל לשחק בתיאטרון וערך את הופעת הבכורה שלו בסרט "סאמר סיטי" בשנת 1977, בנוסף השתתף בסרט "מעולם לא הבטחתי לך גן של ורדים", בתפקיד משנה ללא קרדיט.
בשנת 1979 זכה לחשיפה בינלאומית ראשונה שכיכב בסרט המדע הבדיוני האוסטרלי "מקס הזועם", הראשון מטרילוגיית סרטים בבימויו של ג'ורג' מילר, זמן קצר לאחר יצירת הסרט הוא שיחק עונה בלהקת התיאטרון של מדינת אוסטרליה הדרומית.