tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תרגולי העברת הילוכים (התחלת נסיעה, זינוק בעליה, בלימה באמצעות הורדת הילוכים וכו')
תרגול נהיגה במצבי דרך משתנים
תרגול זיהוי והיחלצות ממצבי סכנה שונים ואופייניים לדרכים עירוניות ובין עירוניות.
תרגול בלימות חירום ושמירת מרחק.
ניתוח מאפייני אישיות והתנהגות בכביש של נהג בהתבסס על תגובותיו.
תרגול בנהיגה "ירוקה" וחסכונית בדלק.
תרגול נהיגה מתקדמת – השתלבות בתנועה במצבים מורכבים, ירידה לשוליים, עקיפות וכדומה.
אבחון פסיכו-דידקטי של נהגים הסובלים מהפרעות קשב וריכוז המנבא כמות שיעורים (מעשיים ותאורטיים) שידרשו להצלחה בטסט.
תרגולים לבעלי חרדת נהיגה לשם הפחתת חרדות הדרגתית.
רענון נהיגה לבעלי רישיון נהיגה שלא נהגו תקופה ארוכה ורוצים לחזור לכביש בהדרגה.
סימה ארלוזורוב (26 בדצמבר 1901 – 2 במרץ 1976) הייתה אשתו של חיים ארלוזורוב, כימאית בהכשרתה.
הייתה עדת ראייה לרצח ארלוזורוב.
נולדה בדצמבר 1901 למשפחת יעקב רובין, משפחה ציונית בטאלין שבאסטוניה, שהייתה אז חלק מן האימפריה הרוסית.
בצעירותה הייתה פעילה בתנועות החלוץ וצעירי ציון.
היא למדה באוניברסיטת טרטו והוסמכה ככימאית.
בשנת 1923 הגיע חיים ארלוזורוב, מראשי תנועת העבודה ביישוב, במסגרת פעילותו הציונית מברלין לטאלין.
כפעילה ציונית הזמינה סימה את ארלוזורוב לסעוד סעודת ערב בבית משפחתה.
סימה הייתה אז גרושה ואם לבת, נאוה (לימים בת זוגו של ראובן דפני, מצנחני היישוב).
כבר בפגישה ראשונה זו נקשרו סימה וארלוזורוב זה לזה והפכו לבני זוג.
ארלוזורוב היה אז בהליכי גירושין מאשתו הראשונה גרדה, אם בתו שולמית.
ארלוזורוב נפרד מגרדה ב-1924 והם התגרשו בברלין ב-1927.
באביב 1924 עלו בני הזוג לארץ ישראל.
בני הזוג והתגוררו בדירה ארעית ברחוב הירקון בתל אביב עם שתי הבנות.
סימה עבדה ככימאית לצדו של חיים ויצמן במכון זיו, גלגולו הקודם של מכון ויצמן למדע, וחיים המשיך בפעילותו הציונית.
בין השנים 1927 ל-1929 היה ארלוזורוב בשליחות בארצות הברית וסימה ובתה הקטנה נלוו אליו.
בני הזוג נישאו רק בשנת 1927 ובשנת 1930 נולד הבן שאול, (מי שיהיה לימים סגן נציב המים ויושב-ראש אגודת מהנדסי המים בישראל).
ב-1931 נתמנה חיים ארלוזורוב לראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, דהיינו לשר החוץ של המדינה שבדרך.
במסגרת תפקידו יצא פעמים רבות למדינות חוץ.
בשנת 1931 השתתף בקונגרס הציוני ה-17 בבזל וסימה נלוותה אליו.
באותה שנה יצא לברלין כדי לבדוק אפשרות למשא ומתן עם הממשלה הגרמנית בעניין יהודי גרמניה ורכושם.
ארלוזורוב שב לארץ ישראל ב-14 ביוני 1933. בליל שבת, 16 ביוני 1933, בשעה 21:30, ישבו ארלוזורוב ורעייתו סימה בפנסיון "קטה דן" (כיום מצוי במקום "מלון דן") בתל אביב, במרפסת הפונה אל הגן.
בהתקרבם לבית הקברות המוסלמי בקצה שכונת מחלול הבחינה סימה בשני גברים שהלכו בעקבותיהם, האחד גבוה ומגודל, והשני קטן ונמוך.
שני הגברים החישו את צעדיהם, חלפו על פני בני הזוג.
לבה של סימה ניבא לה רעות והיא העירה על כך לבעלה, שהגיב בביטול.
שני הגברים נעצרו, והגבוה עמד בפישוק רגליים והטיל את מימיו, כשחברו ממתין לו.
בני הזוג שוב הקדימו את שני הגברים.
עתה נגלו לעיניהם אורותיה של שכונת מגורים חדשה שמדרום לשפך הירקון, שנקראה אז "שכונת הירקון".
בני הזוג נכנסו לשכונה ושוטטו בין בתיה, ולאחר מכן חזרו לחוף.
הם פנו דרומה והלכו בסמוך לקו המים.
אז גילו שוב את שני הגברים פוסעים לפניהם ומאיטים.
בני הזוג חלפו על פניהם ושני הגברים החישו צעדיהם וחלפו על פני בני הזוג.
חילופי מקומות אלה אירעו מספר פעמים.
כשהתקרבו לחלק הבנוי של תל אביב, בהיותם ליד הגבעה שעליה בית הקברות המוסלמי (מקום עליו ניטע לימים גן העצמאות) פנו שני הגברים לעבר בני הזוג.
הגבוה האיר בפנס את פניו של ארלוזורוב (כדי לזהותו).
ארלוזורוב שאל את השניים מדוע הם מפריעים, וסימה ביקשה כי יעזבו אותם.
העוקב הגבוה שאל בעברית "כמה השעה?" (ביטוי שתיוחס לו בהמשך חשיבות רבה בפרשה).
ארלוזורוב השיב כי אין זה עסקו, ושוב חזר הגבוה על שאלתו.
בני הזוג המשיכו בצעידתם ואז התייצב מולם העוקב הנמוך, שלף אקדח וירה בארלוזורוב.
מספר זוגות אוהבים שהיו בסביבה נזעקו לזעקותיה של סימה ונשאו את ארלוזורוב למבנה סמוך של מפעל לעיבוד עורות, בעוד סימה רצה לפנסיון קטה דן כדי לטלפן משם כדי להזעיק אמבולנס.
יותר לא תראה עוד את בעלה בחיים.
בינתיים האנשים שהיו סביב ארלוזורוב החליטו שלא להמתין לאמבולנס והובילו את ארלוזורוב במכונית פרטית לבית החולים הדסה.
ארלוזורוב, שנפצע מקליע אחד בבטנו, סבל משטף דם פנימי גדול.
הוא הספיק לדבר עם כמה אנשים, בהם השוטר יואב פלג, לימים הממונה על משרד המשטרה, שגבה ממנו עדות.
ארלוזורוב אף ביקש מהאחות (שאותה הכיר) לקרוא לאשתו סימה.
הוא קרא בשמה מספר פעמים.
סימה הגיעה למלון קטה דן וניסתה לטלפן למגן דוד אדום, אך מרוב התרגשות לא הייתה מסוגלת לעשות זאת, ובעלת המלון, קטה דן, נטלה מידה את השפופרת והזעיקה אמבולנס.
סימה בלוויית בעלת המלון חזרה למקום בו השאירה את בעלה, ושם נאמר לה כי הוא הובל לבית החולים.
שתי הנשים חזרו לפנסיון, שם כבר המתין להם השוטר שרמייסטר.
סימה סיפרה לו על האירוע והוא התקשר להודיע על כך למשטרת יפו ומסר כי שני ערבים התנקשו בחייו של ארלוזורוב.
סימה הוסעה לחדר החקירות של המשטרה הבריטית בתל אביב, שם הוצגו בפניה אלבומי תמונות, אך היא לא זיהתה איש.
אחרי מספר שעות שבה לבית החולים.
ארלוזורוב היה בחדר הניתוחים, וסימה לא הורשתה להיכנס לחדר.
את ארלוזורוב ראתה רק כשגופתו הועברה לחדר המתים.
במקום נכח הארי רייס, ראש הבולשת הבריטית, שהיה מקורב לחיים וסימה.
הוא רשם בפנקסו את הודעתה של סימה שמסרה לו את תיאור המתנקשים: האחד בריא גוף בעל גובה בינוני, שיערו חום-אדמדם ומתנועע בהליכתו כברווז, והשני קטן קומה ושיערו כהה.
אחת האחיות מסרה לה את הטבעת שהוסרה מעל אצבעו וסימה ענדה אותה מעל טבעתה.
לאחר הרצח התרכזה המשטרה בחקירתה בחשד שהופנה אל אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, אך לא זנחה גם את חקירתה בכיוון חשודים ערבים וקומוניסטים.
לבסוף נעצרו שני החשודים ברצח, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט.
אב"א אחימאיר נעצר כחשוד בהסתה לרצח.
סטבסקי, שגר יחד עם אב"א אחימאיר בשכירות בצריף קטן ודל בשכונת הקווקזים בתל אביב, נעצר ב-19 ביוני 1933. מעצרו נעשה לאחר שבעל הבית שלו פנה למשטרה ומסר כי הדייר שלו דומה לתיאורו של היורה הגבוה במודעה שפרסמה המשטרה.
סימה ארלוזורוב, שהייתה עדת ראייה לרצח בעלה, נקראה לזהות את שני החשודים.
ההלוויה של חיים ארלוזורוב נערכה ב-18 ביוני 1933. לאחר ההלוויה נסע מפקד הבולשת הארי רייס למשטרת תל אביב, שם קיבל עותקים מתמונתו של סטבסקי בדרכונו וזימן עצמו לפגישה עם סימה ארלוזורוב באותו ערב.
לפני הפגישה בחר רייס תשעה צילומים מאלבום הפושעים של המשטרה.
את הצילום של סטבסקי תחב ביניהם.
רייס הגיע לבית אמו של ארלוזורוב, שם המתינו לו סימה, האם ושתי אחיותיו של ארלוזורוב.
רייס הציג לסימה את התמונות.
סימה עיינה בהן, בזו אחר זו.
כשהגיעה לתמונתו של סטבסקי התבוננה בה רגע ארוך, ואמרה כי הפנים בתמונה עשויות להיות פניו של המתנקש הגבוה, הניחה את התמונה על השולחן והמשיכה להתבונן ביתר התמונות.
עורכי דינו של סטבסקי יטענו לאחר מכן במשפטו כי תמונתו בלטה בין האחרות מאחר שסטבסקי צולם בה עם עניבה, שלא כמו המצולמים באלבום המשטרה שלא ענדו עניבות.
בהמשך נערכו, בזה אחר זה במשטרת יפו, שלושה מסדרי זיהוי בהם היה כבר זיהוי ודאי.
בראשון הוכנסה סימה, כשהיא נתמכת בגופו של הקצין ארנסט סטפורד, למועדון של התחנה, לפניה ניצבה שורה של חמישה עשר גברים.
בראותה אותם היא קרסה וסטפורד אחז לתמוך בה.
בעוברה על פני סטבסקי הצביעה עליו וקראה: "זה האיש.
היא עברה שנית על פני השורה, מסופה לתחילתה וקראה שוב: "זה האיש שהיה עם האיש שירה בבעלי".
ארבעה גברים הוכנסו לחדר וכל אחד אמר לסימה "כמה השעה" וסימה הכירה את קולו של סטבסקי.
כשלושה שבועות לפני מעצרו של רוזנבלט השתתפה כבר סימה ארלוזורוב בשני מסדרי זיהוי, שנערכו בבית הסוהר המרכזי בירושלים ב-4 ביולי 1933. בראשון היססה מלזהות חשוד מסוים ולבסוף הצביעה על שלושה ממשתתפי הזיהוי ואמרה כי הם מזכירים לה את היורה, אבל איננה חושבת שמישהו מהם הוא הרוצח.
ב-11 ביולי 1933 נערך מסדר הזיהוי השני.
הוצגו בפניה שלושה עשר אנשים, שניים מתוכם נראו לה כדומים לרוצח אך אינם המתנקשים.
במסדר הזיהוי השלישי השתתף רוזנבלט, לאחר שנעצר.
המסדר נערך ב-24 ביולי 1933. סימה לוותה על ידי קצין המשטרה ארנסט סטפורד.
בפני סימה הוצגו ארבע קבוצות של אנשים.
בקבוצה השנייה היה צבי שניידרמן, שעליו אמרה רבקה פייגין בעדותה במשטרה כי נמסר לה כי הוא או צבי רוזנבלט הוא אחד משני המתנקשים.
כשעמד מולה צבי רוזנבלט הגיבה כי אינו האיש.
היא סקרה אותו שוב ואמרה כי הוא דומה ליורה אבל אינה יכולה לומר כי היא מזהה אותו בוודאות ומבקשת לראותו בעוד כיומיים כשלא יהיה מגולח למשעי, אלא בעל זיפי שיער כפי שהיה היורה.
בכור-שלום שטרית, מי שהיה לאחר מכן התובע במשפטם של סטבסקי ורוזנבלט, סיכם את המסדר בכותבו כי סימה ארלוזורוב זיהתה את רוזנבלט כיורה, אך במידה מסוימת של הסתייגות.
בתום החקירה המוקדמת (הליך שהיה נהוג בדין המנדטורי כדי לקבוע אם יש מקום להגיש כתב אישום), שנערכה בפני השופט ראלף בודילי, החליט השופט כי יש מקום להעמיד לדין באשמת רצח את סטבסקי, רוזנבלט ואב"א אחימאיר.
המשפט החל ב-23 באפריל 1934 בבית המשפט לפשעים חמורים בירושלים.
בדין ישבו השופטים אוון קורי ואוליבר פלאנקט הבריטים, יוסף משה ולירו היהודי ועלי חסנה הערבי.
מטעם התביעה הופיעו התובע הכללי הארי הרברט טראסטד וסגנו מוסא עלמי.
הנאשמים היו מיוצגים על ידי עורך הדין הוראס סמואל וסייעו בידו עורכי הדין יוסף קייזרמן, סניגורו של אברהם סטבסקי, ויצחק בן ימיני, סניגורו של צבי רוזנבלט.
המשפט התרכז בנאשמים סטבסקי ורוזנבלט שנחשדו כזוג הרוצחים, ואילו אחימאיר, שהואשם במעורבות עקיפה ברצח, זוכה מהאשמה כבר ב-29 במאי 1934, עם סיום שמיעת עדויותיהם של עדי התביעה, אך נעצר והועמד לדין כמקים הארגון "ברית הבריונים".
סימה ארלוזורוב, בהיותה עדת ראייה לרצח, הייתה העדה המרכזית וברור היה כי על פי עדותה יקום או יפול דבר.
סימה נכנסה לאולם כשהיא נשענת על זרועו של ד"ר אברהם קצנלסון, ממנהיגי היישוב.
בחקירה הראשית הצביעה על סטבסקי ורוזנבלט כמי שהיא מזהה בוודאות גדולה כרוצחי בעלה.
הוראס סמואל בחר שלא לנהל את החקירה הנגדית בצורה אגרסיבית, והתנהג כלפי סימה בצורה מאופקת והציג לה מספר מועט של שאלות.
את טענותיו על עדותה שמר לשלב הסיכומים בהם חלק על תקפות זיהויו של רוזנבלט וטען שבמהלך מסדרי הזיהוי הצביעה סימה ארלוזורוב על חשודים מספר, שונים זה מזה בחזותם לחלוטין, דבר שהבא אותו לדבריו לתהות האם בכלל אפשר להסתמך על הזיהוי.
כן חלק על תקפות מסדר הזיהוי של סטבסקי, משום שקודם למסדר הוצגו בפני סימה מספר תמונות, ותמונתו של החשוד סטבסקי הייתה בולטת בשונותה.
כן טען כי מיד לאחר הרצח מסרה סימה כי שני התוקפים היו ערבים.
תוך כדי מהלך המשפט נתגלו שני חשודים נוספים לכאורה.
ערבי בשם עבדול מג'יד מסר מרצונו הודאה במשטרה שארלוזורוב נרצח על ידו ועל ידי חברו הערבי עיסא דרוויש.
לאחר מכן חזר בו מן ההודאה, ושוב חזר והודה, ולבסוף חזר בו כליל מעדותו וטען שסטבסקי ורוזנבלט הבטיחו להם אלף לירות (סכום עתק באותם הימים) תמורת הודאתו.
בתום המשפט, ב-8 ביוני 1934, זוכה רוזנבלט מאחר שבית המשפט מצא כי זיהויו על ידי סימה לא היה החלטי, ואילו סטבסקי הורשע ברוב דעות של השופטים קורי, פלאנקט, וחסנה, על יסוד עדותה של סימה, ונדון למוות בתלייה.
השופט ולירו, בפסק דין המיעוט, קבע כי יש לזכותו מחוסר ראיות והעלה את הסברה "שהפשע לא היה פוליטי, אלא מסתבר ביותר שהייתה כאן התקפה למטרות מיניות".
סטבסקי הגיש ערעור על פסק-הדין לבית המשפט העליון המנדטורי.
ב-20 ביולי 1934 זוכה גם סטבסקי, על ידי כל השופטים, בעיקר על בסיס דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל המנדטורית (אך לא בבריטניה עצמה) לפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה אחד בלבד, ללא עדות מסייעת.
על כן נפסק שעדותה של סימה ארלוזורוב אין בה כדי להרשיע את סטבסקי, מאחר שעדותה לא נתמכה בראיה נוספת.
לדברי השופטים הם לא מצאו דופי בעדותה של סימה ארלוזורוב, ולו היה נוהג בארץ ישראל החוק האנגלי, היו דוחים את הערעור.
פסיקה זו של השופטים הייתה על פי הקודקס הפלילי העות'מאני שנהג אז בארץ ישראל.
בשנת 1936 ביטלו הבריטים את הקודקס הפלילי העות'מאני, והכניסו לתוקף את פקודת החוק הפלילי, 1936, שהייתה מבוססת על המשפט הפלילי האנגלי.
הסופר שבתי טבת בספרו "רצח ארלוזורוב" העלה את ההיפותזה כי "לו היה המשפט נערך באנגליה, או החל מינואר 1937 בארץ ישראל - או במדינת ישראל היה סטבסקי נשאר בהרשעתו וחייב בתליה".
אף על פי ששני הנאשמים הרוויזיונסטים זוכו בסופו של דבר, לא סלחו אנשי התנועה הרוויזיוניסטית לסימה על עדותה המפלילה את הנאשמים במישרין ואת תנועתם בעקיפין.
אב"א אחימאיר נטר לה על כך גם עשרים שנה לאחר העדות.
בספרו "המשפט" שנכתב כעשרים שנה לאחר מכן ויצא לאור בשנת 1968, לאחר מותו, הוא מספר (בהתייחסו לעצמו בגוף שלישי) כיצד פגש בטרם מעשה את חיים וסימה ארלוזורוב:
ודאי, לאחר מעשה נקל להגיד, כי היה בה באשה זו משהו גורלי ומיסודות האופי של ליידי מאקבט".
בספרו בחר אחימאיר לכנות את סימה ארלוזורוב בכינוי "הצ'יביריאצ'קה", השאוב משמה של ורה צ'יביריאק, שרצחה בשנת 1911 נער אוקראיני וגרמה לעלילת הדם בה הואשם היהודי מנחם מנדל בייליס ברצח הנער, ולגל הסתה נגד כלל יהודי רוסיה.
כמו כן בחר אחימאיר בספרו שלא לקרוא לה בשם משפחתה, ארלוזורוב, אלא קרא לה "סימה רובין-בלאושר", צירוף של שם משפחתה בנעוריה ושל שם משפחתה מנשואיה הראשונים.
סימה ארלוזורוב לא נישאה שוב לעולם.
היא גידלה לבדה את שני ילדיה, נאוה, שהייתה בת שמונה בזמן הרצח, ושאול, שהיה אז בן שלוש.
היא המשיכה לעבוד ולפרנס את ילדיה.
לאחר הקמת המדינה והתמסדות השידורים הקבועים של קול ישראל, שאפו מנהליו ליצור קשרים עם תחנות רדיו בעולם והזמינו את סימה ארלוזורוב לרכז את יחסי הציבור של קול ישראל בארץ ובעולם.
בזכות כישוריה היא יצרה מערכת של שיתוף פעולה עם תחנות שידור רבות בעולם.
היא עבדה בקול ישראל עד צאתה לגמלאות.
סימה ארלוזורוב הייתה פעילה בגופים ציבוריים שונים, "הארגון הישראלי למען האו"ם" ו"ארגון אמהות עובדות" (שמו הקודם של ארגון נעמת).
בשנת 1968 ערך העיתונאי דב גולדשטיין ראיון ארוך עם סימה על חייה עם ארלוזורוב.
הראיון במלואו התפרסם ב"מעריב" ונשא את הכותרת "חיי עם ארלוזורוב".
בתקופת העלייה מברית המועצות בשנות ה-70 הייתה סימה ארלוזורוב פעילה בקליטת העולים.
שנים אחדות לפני מותה כתבה ספר על שנותיו האחרונות של בעלה, אך כתב היד לא הגיע לדפוס.
סימה ארלוזורוב נפטרה בשנת 1976, בהיותה בת שבעים וחמש.
היא הובאה לקבורה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, בסמוך לקבר בעלה.
הותירה אחריה שני ילדיה, נאווה בטלר-פור (1925-2005) ושאול.
סימה אליהו (נולדה ב-17 באפריל 1950) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
הייתה בת זוגו השנייה של אריק איינשטיין עד פטירתו, ואם לשניים מילדיו.
אליהו נולדה בעיראק ב-1950 ועלתה ארצה עם הוריה.
משפחתה התגוררה בטבריה, והיא למדה בבית הספר התיכון "הגליל" בעיר זו.
בראשית שנות השבעים עבדה אליהו כמזכירה במשרדו של האמרגן אברהם דשא פשנל בתל אביב, הכירה את אורי זוהר, עבדה כעוזרת הפקה בסרטיו, ושם הכירה את אנשי חבורת לול, בהם אריק איינשטיין.
השתתפה בסדרת תוכניות הטלוויזיה "לול", כולל באחד מהמערכונים הידועים, "לה מרמור מאת פרלש".
אורי זוהר ליהק אותה לשני החלקים הראשונים ב"טרילוגיה התל אביבית" שלו.
ב-1972 שיחקה בתפקיד מילי בסרט הקולנוע "מציצים".
אריק איינשטיין גילם בסרט את בעלה.
ב-1974 שיחקה לצד איינשטיין גם בסרט ההמשך בטרילוגיה התל אביבית, "עיניים גדולות".
לאחר מכן פרשה מעולם הקולנוע ולא הופיעה יותר בסרטים.
ב-1973, לאחר שאריק איינשטיין התגרש בשנית מאשתו אלונה, הייתה אליהו בת זוגו עד פטירתו ב-26 בנובמבר 2013. לזוג נולדו שני ילדים, אמיר ודינה, והמשפחה התגוררה בתל אביב.
ב-1982 היו בני הזוג מעורבים בתאונת דרכים קשה בתל אביב.
ידידה שנסעה אתם במכונית נהרגה, ושניהם נפצעו קשה.
במשך שנים רבות עבדה אליהו כמנהלת הצגות בתיאטרון הקאמרי.
הופעתה הראשונה של סימה אליהו הייתה בתוכנית הטלוויזיה הסאטירית "לול".
בתוכנית זו הופיעה אליהו יחד עם אריק איינשטיין וצבי שיסל כשהם לבושים בבגדי רומאים ומציגים מעל מרקע טלוויזיה, בצורה מוגזמת ונלעגת, "אופרה" בשם "לה מרמור, מאת פֵרְלֵשׁ".
האופרה משודרת בטלוויזיה במקום תוכנית ספורט, רגע לפני שאורי זוהר ובנו, שהתאכזבו מביטול תוכנית הספורט האהובה עליהם, מכלים זעמם במכשיר הטלוויזיה ומרסקים אותו במהלומות פטיש.
בסרט "מציצים" גילמה אליהו את דמותה של מילי, אשתו של אלי (אריק איינשטיין), גיטריסט רוק'נ'רול מקומי המופיע במועדונים מפוקפקים בתל אביב.
מילי, שנמצאת רוב הזמן עם בתם התינוקת מירב, חושדת שבעלה אלי שוכב עם נשים אחרות, היא מתוסכלת מהיעדרויותיו התכופות מהבית לשם בילוי עם גוטה (אורי זוהר), מציל ודמות מרכזית באחד מחופי תל אביב.
על שחקני הסרט כתב מבקר הקולנוע של דבר: "הם כולם נעימים ומשכנעים – אריק איינשטיין, צבי שיסל, מרדכי בן זאב, מונה זילברשטיין ובייחוד הנערה בעלת הפנים הנפלאות הללו סימה אליהו".
בסרט "עיניים גדולות" הופיעה סימה אליהו לצדו של אורי זוהר שגילם את דמותו של בני פורמן, מאמן כדורסל נשוי ואב לשניים, אנוכי, אנרגטי, יצרי וסמכותי שתאבונו הרב לנשים מקשה על תפקודיו המשפחתיים, המקצועיים והחברתיים.
חברו יוסי, בגילומו של אריק איינשטיין, הוא כדורסלן מבריק שנמאס לו מהכדורסל וממכירות המשחקים, וסולד מבגידותיו של בני באשתו, שאת דמותה גילמה אליה זוהר, אשתו של אורי זוהר במציאות.
אליהו מגלמת בסרט את סימה, המחסנאית של האגודה, המנהלת רומן עם המאמן בני פורמן.
על הופעתה בסרט כתב מבקר הקולנוע של העיתון "דבר": "מאוד מצאה חן בעינינו סימה (סימה אליהו), המחסנאית של האגודה, במשחק שקט ולפעמים נוגע ללב של בחורה עם לב זהב המוכנה להשלים עם כל העוולות הקטנות שנעשות לה בחיוך של הבנה".
סימה שיין (נולדה ב-1949) היא בכירה לשעבר במערכת הביטחון הישראלית, ששירתה כראש חטיבת המחקר ב"".
סימה שיין שירתה 17 שנים בחטיבת המחקר באמ"ן, ועסקה בנושאי ברית המועצות ואיראן.
לאחר מכן, שירתה 17 שנים בחטיבת המחקר של "המוסד", וב-2004 מונתה לראש החטיבה.
מונתה לראש האגף לנושאים אסטרטגיים במטה לביטחון לאומי ולסגנית ראש המל"ל, תפקידים מהם התפטרה באפריל 2009, לאחר עימות עם ראש המל"ל, עוזי ארד.
שימשה ראש אגף איראן במשרד לנושאים אסטרטגיים ומשנה למנכ"ל המשרד.
בדצמבר 2015 פרשה מתפקידים אלה.
מכהנת כראש תוכנית איראן במכון למחקרי ביטחון לאומי.
היא בעלת תואר ראשון בלימודי המזרח-התיכון, בוגרת המכללה לביטחון לאומי ובעלת תואר שני במדע המדינה ולימודי ביטחון.
נבחרה להשיא משואה ביום העצמאות ה-67 למדינת ישראל.
הושפעה רבות מאסכולת פריז והייתה מהציירות הבולטות בארץ ישראל בתקופת הקמת המדינה ובעשורים הבאים.
בשנות החמישים עברה יצירתה תהליך של הפשטה.
זכתה פעמיים בפרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול.
סלונים נולדה ביפו, דור חמישי בארץ ישראל למשפחה מוותיקות היישוב היהודי בחברון.
נולדה לרב הראשי של הקהילה היהודית ביפו, הרב שניאור זלמן סלונים, ולרבנית חנה מינא סלונים.
היא גדלה בשכונת מנשייה, ובהיותה בת למשפחה דתית, נאלצה בצעירותה להסתיר את עיסוקה בציור.
בסיום לימודיה אף ביקשה אותה המורה לציור שלא להמשיך ולעסוק בתחום, אך היא התעקשה.
ב-1934 החלה לרכוש השכלה מקצועית בתחום והתלמדה בהדרכתם של הציירים משה מוקדי ופנחס ליטבינובסקי.
בסופי השבוע למדה מידיו של האמן יצחק פרנקל, אשר הביא עמו לאחר שהות בצרפת טכניקות ציור חדשניות.
בתמיכתה של אחותה מנוחה, ב-1935 הצליחה ללא ידיעת הוריה לעשות דרכה לצרפת.
סלונים נהגה לשמור על קשר מכתבים הדוק עם הבית, אותם שלחה אל בית אחותה בחיפה ושם הוחלפו המעטפות ליצירת מראית עין שנשלחו מן הארץ.
בכל אותה תקופה לא ידעה המשפחה דבר על הימצאותה באירופה.
בתקופת שהותה בצרפת במהלך 1936-1935 עבדה כאומנת במשפחה יהודית ולמדה ציור באקדמיה גראנד שומיאר בפריז.
היא הצטרפה לקבוצת אמנים שהודרכה על ידי חיים סוטין, הושפעה ממנו רבות והושפעה ומאסכולת פריז.
לאור הצטיינותה זכתה לצייר את דיוקנו של חיים סוטין, על ציור זה כתב לימים מבקר האמנות של עיתון על המשמר: "כאב, סבל, בדידות מביע דיוקנו של ח.
נדמה כאן ביטוי נאות לנשמתו הדואבת של האמן הגדול".
עוד במהלך שהותה בפריז השתתפה בתצוגה קבוצתית ראשונה בגלריה "לה ניבו" לצד יצירות של מארק שאגאל, רנואר ומאטיס.
בשובה לארץ ישראל לימדה סלונים לימודי ציור בבית הספר המשותף על שם אהרונוביץ' בכפר מל"ל.
בתקופה זו (1936) השתתפה בתערוכה קבוצתית בתל אביב וזכתה למאמר ביקורת ראשון בעיתונות הכתובה, בה נכתב: "בעונג נשהה לפני יצירתה של סימה סלונים: "נוף בכפר נורמנדי".
אם לדון לפי תמונה זו, הננו נפגשים באמן מפתיע, שיפה כוחו בציור ובצבע.
דממה ועומק יש בנוף זה, החי בגוונים צנועים כל כך."
ב-1937 יצאה לבריטניה והוכשרה בהוראת אמנות.
לאחר חזרתה לארץ ב-1938, התיישבה בחיפה וחיה בה עד 1953 כשהיא מעורה בחוג אמני חיפה והצפון.
בשנים 1939-1938 לימדה בבית הספר האזורי של קבוצת דגניה א'.
לאחר מכן, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסה לשירות פעיל בארגון ההגנה ושירתה במחלקה לעברית של הצנזורה.
ב-1953 נמנתה בין מייסדי כפר האמנים עין הוד וביתה היה באופן בלתי רשמי לתחנת קליטה עבור תושבים חדשים שהגיעו אל הכפר.
שלא כמרבית חברי הכפר, בית המשפחה בכפר היה למושב הקבע בכל ימות השבוע ולא שימש רק כבית לסופי שבוע, בהם נהגה דווקא לעזוב את עין הוד ולנסוע אל בני משפחה על הר הכרמל.
בראיון שנתנה ב-1964 אמרה על עין הוד: "השקט המופלא הזה...
אני מצליחה להגיע שם לריכוז רב".
סלונים גם המשיכה להתלמד במקום וב-1955 לערך השתתפה בקורס ליטוגרפיה שנלמד בכפר.
סלונים לימדה והעמידה תלמידים רבים, בהם דרורה אילון, יפה וייס-רוזנפלד, עובדיה שזר, אילנה צמחוני, יוסף דבורקין ואדיב כמאל.
שנים רבות העבירה סדנאות בעין הוד והחל ב-1962 לימדה במסגרת הטכניון.
בין השנים 1977-1964 לימדה בסמינר אורנים והדריכה קורסים לאנשי הוראה – מורות וגננות.
ב-1972, זכתה למלגת שהייה בקריית האמנים הבינלאומית "הסיטה" שבצרפת.
סלונים נישאה בחיפה בי"ט באדר תש"א (מרס 1941) לראובן ורטנברג.
היו הורים לבת יחידה, אריאלה.
יצירתה של סלונים התאפיינה בראש ובראשונה בקווי רישום נמרצים ובניגודי צבעים בולטים.
"היא נמנית עם האמנים, שיצירתם מצליחה בידם במחי יד, כביכול, בסיאנס אחד.
תנועת הקווים מהירה ודינמית, והמבנה רחב המידות קם לעינינו", כך נכתב אודות סלונים ב-1954. מרבית יצירותיה היו ציורי נוף וציורי דמויות ובהן ניכרו מתחים שבין צבעוניות והשימוש התדיר בקווים ובין שימוש בצורות פתוחות וסגורות, כמו גם ניגודיות חזקה בין מרכז הציור לבין השוליים.
עם זאת, לאחר עשורים של יצירה נכתב ב-1962 על כך שסלונים "לא נתפסה מעולם למאניירה סגנונית, אם כי מזגה האישי ניכר במעשי ידיה.
בתערוכה הנפתחת השבוע מציגה ציור פיגורטיבי בצד קומפוזיציות מופשטות".
מאפיין חוזר שנשמר ביצירותיה של סלונים על אף השינוי בסגנון הציור נותר בשימושה בפרטים מועטים ורבים, אך גם בכך ניכרו שינויים ושיפורים.
ב-1947 התייחסה לכך מבקרת האמנות ד"ר קלר לכמן וכתבה כי "הבעיה החוזרת בכל עבודותיה היא: לצמצם את המרחב הגדול במסגרת הבד, אולי מתוך עיבוד מדויק יותר של הפרטים".
ב-1954 כתבה בעניין זה כי "הטובות ביצירותיה הן אלו שיש בהן מיעוט של פרטים ...
לעומת אלו יש יצירות המשופעות פרטים רבים והן חוזרות לעולם התוהו או קמלות בדרכן לניסוח הבהיר".
תהליך זה, על פי סיקוריה של לכמן את יצירותיה של סלונים הושלם כעבור עשור, אז ביקרה וכתבה כי "הדבר הבולט בתמונותיה רבות הרושם הוא כשרונה במיצוי הנושא באמצעים מועטים.
לפנינו הרבה תמונות מופשטות השואבות השראתן מן הטבע אולם משוחררות מעומס הפרטים שבמציאות.
רב כוחה של הציירת במיזוג הצבע והצורה מתוך איזון הרמוני של כתמים וקווים.
יכולתה זו נתגלתה בה עוד לפני עשרים שנה, אולם עתה הגיעה לריכוז ולשלמות".
אולם, יצירתה עברה תהליך של הפשטה רק בשנות החמישים.
קודם להשלמתו של תהליך זה נכתב אודותיה כי " פועלת הרגשה אינטואיטיבית יותר מאשר מחשבה מכוונת; אך אולי דווקא משום שהביטוי הוא חסר צחצוחי ליטוש, נטול מגמתיות מלאכותית, - הריהו טבעי יותר ומשכנע בפשטותו.
לא סתירות, לא קפיצות ביצירתה של סימה סלונים.
לבה לא הלך שבי אחר האבסטרקציה".
ב-1962 תוארה יצירתה ככזו אשר " פנתה אל המופשט, אבל שמרה על קו רב תנופה, על קומפוזיציה בהירה ועל חום צבעיה".
עדות לשינוי בסגנונה ניתן למצוא בהזדמנויות שונות וב-1955 נכתב על כך שהיא "זנחה, כנראה, את צבעי השמן הכבדים והסמיכים והריהי משתעשעת בציורי חטף בעפרון בקלמוס וברישומים צבעוניים".
לכמן שסיקרה את יצירותיה של סלונים במשך עשורים, העידה במהלך שנות החמישים על חלק מאותו תהליך.
ב-1958 התייחסה לכך שציוריה קרובים לסגנון הקוביסטי.
שנה מאוחר יותר כתבה: "סימה סלונים נוטה כעת לצורה האבסטרקטית, אמנם עדיין אפשר להכיר את הנושא הריאליסטי.
היא מציגה תמונות יפות בהרמוניה של צבעים חמים ובקומפוזיציה ברורה."
"שינוי גדול חל בעבודותיה מאז תערוכתה האחרונה ב-1962", העידה ב-1964 העיתונאית תמר אבידר וקשרה זאת בכך שסלונים "גילתה את עצמה ואת דרכה בציור".
"מורגש כי בכל תמונה יש אצלה חיפוש מחדש של דרך הביטוי האמנותי, דרך הנקבעת לפי מצב הרוח וההשראה".
על כך העידה סלונים עצמה בתשובה לשאלותיה של אבידר:
יצירותיה המאוחרות הציגו מבנה רישומי מהודק מבעבר וניכרה בהם התחזקות השימוש בצבעים, על כך נכתב ב-1970: "לכאורה בולטת לעין האינטנסיפיקציה של מערך צבעיה.
גוונים חיים של צהוב וכתום, אשר קודם לכן היוו ניגוד בלבד לבסיס צבעוני שקט, עולים כעת אף לתפקיד דומיננטי ביצירות אחדות כגון "ירושלים של זהב".
לעומת זאת דומה, כי מבנה תמונותיה הוא כעת סטטי יותר בהשוואה עם עבודותיה הקודמות".
במהלך 1959–1960 הציגה מיצירותיה במנצ'סטר, אנגליה ולאחר מכן עברו היצירות לתצוגה בהולנד ובשווייץ.
מוזיאון לאמנות חדשה, חיפה, 1964.
תערוכה רטרוספקטיבית, משכן לאמנות עין חרוד, 1976.
רטרוספקטיבה - דמויות ומראות, מוזיאון ינקו דאדא, 1993.
התערוכה הכללית של אמני א"י, מוזיאון תל אביב, 1940. הוצגה יצירתה "ילדה בלבן".
התערוכה השנתית של אמני א"י, בית הבימה, 1944.
תערוכה באגודה להשתלמות במדע, 1945.
תערוכת החמישה, הר הכרמל, 1947.
תערוכת הים, חיפה, 1951. הוצגה יצירתה "נמל חיפה".
תערוכת אמני חיפה, המוזיאון העירוני, 1952.
תערוכת עשר שנות ציור ישראלי, מוזיאון תל אביב.
תערוכה כללית בעין הוד, 1962.
תערוכת אמני ישראל למען הביטחון, מוזיאון תל אביב, 1967.
1942 – פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב
1950 – פרס הרמן שטרוק, אגודת האמנים של חיפה והצפון.
הפרס הוענק לסלונים על תמונת טבע דומם.
1955 – פרס הרמן שטרוק, אגודת האמנים של חיפה והצפון.
הפרס הוענק על יצירתה "נמל עכו".
1959 – פרס המועצה הציבורית לאמנות, חיפה
1962 – פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב
סימול צמחוני וטבעוני הוא שימוש בסמלים למטרת ייצוג צמחונות וטבעונות.
סמלים צמחוניים וטבעוניים מסוימים שייכים לארגונים ללא כוונת רווח שדוגלים בצמחונות וטבעונות, ארגונים ממשלתיים וחברות אשר מסמנים מוצרים ושירותים צמחוניים וטבעוניים — כמו מוצרי מזון, ביגוד, קוסמטיקה והנעלה ושירותי נופש — בסמלים אלו.
סמלים צמחוניים וטבעוניים אחרים משמשים חברי קהילות צמחוניות וטבעוניות למטרת ייצוג הזהויות והרעיונות שלהם.
"תו V" מוצג כשילוב של האות V עם עלה ושייך ל"איחוד הצמחוני האירופי".
"תו V" נועד להקל על זיהוי מוצרים טבעוניים, צמחוניים, צמחוניים ללא חלב (אובו-צמחוניים) וצמחוניים ללא ביצים (לקטו-צמחוניים).
אם המוצר מכיל ביצים, הן חייבות להיות ביצי חופש בלבד.
בכל המוצרים המסומנים בתו, מופיע "תו V" ירוק במסגרת צהובה כפי שמוצג כאן.
מתחת לתו ישנו כיתוב באנגלית המתאר את סוג המוצר.
בתמונה התחתונה מובאת דוגמה ל"תו V" למוצר טבעוני, זאת מובן לפי הכיתוב "VEGAN" (טבעוני) בחלקו התחתון.
סימני המסחר מאושר לפי האגודה הצמחונית
סימני המסחר "מאושר לפי האגודה הצמחונית" הם שני סוגי סימני מסחר השייכים ל"אגודה הצמחונית" ומוטבעים על מוצרי מזון, משקאות ומוצרי טיפוח ויופי צמחוניים או טבעוניים (בהתאמה לאם המוצר צמחוני או טבעוני) בממלכה המאוחדת.
כדי להבדיל בין הסימנים, יש להסתכל על מרכז הסימן.
אם במרכז הסימן קיימת האות V לבדה (כבתמונה), זהו הסימן הצמחוני.
רק אם במרכז הסימן נמצאת המילה "Vegan" (טבעוני), מדובר בסימן הטבעוני.
מוצר המסומן בסימן הצמחוני יעמוד בקריטריונים הבאים:
המוצר לא יכיל רכיב שמקורו בטבח, ובכלל זה רכיב בשרי;
אם המוצר מכיל ביצים, אלו יהיו ביצי חופש בלבד;
המוצר לא יבוא במגע עם מוצרים לא צמחוניים במהלך תהליך הייצור;
המוצר לא יהיה מנוסה על בעלי חיים;
המוצר לא יכיל רכיבים שעברו הנדסה גנטית.
מוצר המסומן בסימן הטבעוני יעמוד בקריטריונים הבאים:
המוצר לא יכיל רכיבים מהחי;
המוצר לא יבוא במגע עם מוצרים לא טבעוניים במהלך תהליך הייצור;
לארגון "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים" (PETA) יש שלושה סוגי תווים: לוגו "PETA-Approved Vegan", לוגו הארנב ללא אכזריות ולוגו הארנב ללא אכזריות וטבעוני.
לוגו "PETA-Approved Vegan" ניתן לביגוד טבעוני, אביזרים טבעוניים ומוצרי ספורט וריהוט לבית טבעוניים.
בנוגע למוצרים אלו, הארגון מגדיר מוצר טבעוני כמוצר שלא מכיל רכיבים מהחי.
עסק שכל מוצריו מאושרים כטבעוניים על ידי הארגון רשאי להציג את הלוגו על שלט בחנות שלו או בדף הבית של אתרו, במנותק ממוצר ספציפי, כהכרזה על כך שכל מוצריו טבעוניים.
נכון לשנת 2019, ישנם מעל 1,000 עסקים ברחבי העולם המשתמשים בלוגו.
לוגו הארנב ללא אכזריות השייך לארגון הוא לוגו המורכב מצורת ראש של ארנב עם אוזניים היוצרות צורת לב שלידה הכיתוב "Cruelty-Free" (ללא אכזריות).
הוא ניתן לעסקים היוצרים מוצרי קוסמטיקה, מוצרי טיפוח אישי, מוצרי ניקיון לבית ומוצרי בית אחרים אשר לא הם ולא ספקי הרכיבים שלהם מבצעים, מזמינים או משלמים עבור ניסוי בבעלי חיים כלשהו עבור רכיב, תערובת רכיבים או מוצר מוגמר.
קיימים מעל 4,100 עסקים שהארגון אישר שהם מוגדרים כ"ללא אכזריות", ופרטים על כולם ניתן למצוא בבסיס הנתונים באתר הארגון.
אלו מתוכם המוגדרים כ"ללא אכזריות" המעוניינים גם להשתמש בלוגו הארנב נדרשים לשלם תשלום טרחה חד-פעמי על סך 100 דולר אמריקני.
צבע הלוגו ניתן לשינוי בהתאם לשיקולי עיצוב.
על אף התואר "ללא אכזריות", מוצרי עסקים אלו יכולים להכיל רכיבים מהחי.
עסק "ללא אכזריות" אשר מייצר קו מוצרים טבעוני לחלוטין יכול לקבל את לוגו הארנב ללא אכזריות וטבעוני השייך לארגון.
הארגון "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים" מקבל, ללא עלות נוספת מצד הרוכש, בין 10-5% על כל רכישה מחברה שהם הגדירו כ"ללא אכזריות".
ככל הנראה, הסיבה שהמחוקק מתייחס בחוק למזון לקטו-צמחוני באמצעות המילה "צמחוני" (vegetarian) היא שמשלהי המאה ה-19 החלה התזונה הצמחונית להיות מובנת בקרב הודים רבים כתזונה לקטו-צמחונית.
דגל הטבעונות הוא דגל אזרחי יבשתי המסמל טבעונות ואת השאיפה לעולם טוב יותר עבור בעלי החיים והאדם.
הדגל מורכב משלושה משולשים בצבעי כחול וירוק שיוצרים ביניהם את האות V, האות הראשונה במילה "vegan" (טבעוני).
האות V המוקפת בעיגול היא סמל טבעונות פופולרי, במיוחד ברשתות חברתיות.
סמל האנרכו-טבעונות הוצג לראשונה בפמפלט בשם "שחרור בעלי-חיים ומהפכה חברתית" על ידי בריאן א.
דומיניק בשנת 1995. הסמל מורכב מהאות הלטינית A שמסמלת אנרכיזם ומהאות V שמסמלת טבעונות.
ברשתות החברתיות משתמשים לעיתים באמוג'י של נבט (🌱) לסמל מוצרים צמחוניים וטבעוניים.
תו "Vegan Friendly" משמש לסימון מוצרים ושירותים טבעוניים מתחום האופנה, האוכל, הקוסמטיקה, הנופש ועוד.
פרויקט סימון המוצרים בתו זה החל מפברואר 2013 ושייך לעמותת "ויגן פרנדלי".
נכון לשנת 2019, מעל 3000 מוצרים מסומנים בתו, ומעל 150 מסעדות ומעל 300 עסקים בתחום המזון משתמשים בתו ה"ויגן פרנדלי", ביניהם רשתות בתי קפה ומסעדות מובילות עם עשרות סניפים בפריסה ארצית.
עמותת "ויגן פרנדלי" מתחייחסת למוצר טבעוני אם הוא:
לא מכיל רכיבים מהחי — ובכלל זה, חלב ומוצריו; בשר מכל הסוגים; ביצים; דבש, לרבות שעוות דבורים, כוורת דבורים ועוד; מוצרי עור של בעלי חיים; או הפרשות כלשהן של בעלי חיים.
לא נוסה על בעלי חיים — מוצר לא ייחשב טבעוני אם לצורך הפקתו נערכו ניסויים על בעלי חיים על ידי בעל העסק, היצרן, שלוח של כל אחד מהשניים או צד ג' עליו יש שליטה אפקטיבית על ידי בעל העסק או היצרן.
מוצר טבעוני, לפי העמותה, ייתכן שהוא ייוצר בכלים שנגעו ברכיבים מהחי, שהוא ייוצר בפס ייצור שהיו עליו רכיבים מהחי, שהוא לא יהיה אקולוגי או שהוא לא יהיה אורגני.
בתחום המזון, הקריטריון המנחה למתן האפשרות לעסק לעשות שימוש בתו הוא קיום שפע של מנות טבעוניות בקטגוריות השונות המוצעות בתפריט כך שכל טבעוני יוכל להרגיש בבית העסק ככל יתר הסועדים.
מסעדות אשר מגישות מנות "לא קונבנציונליות", כמו בשר עגל, כבד אווז ועוד כיוצא באלה, לא תקבלנה את התו.
מסעדות בשרים או דגים אשר בהן עיקר התפריט מבוסס על בשרים או דגים לא תקבלנה את התו.
בתחום הקוסמטיקה, על כל המוצרים של העסק המשתמש בתו יש לא להיות מנוסים על בעלי חיים, ועל רוב המוצרים יש לא להכיל רכיב כלשהו מהחי, ובכלל זה דבש וחלב.
"לוגו מאושר שטבעוני" שייך ל"קרן למודעות לטבעונות" ומשמש לסימון מוצרים טבעוניים.
מאז 1998 היו מעל ל-1000 חברות שהשתמשו בלוגו ואלפי מוצרים שסומנו באמצעותו.
עיקר פעילות הקרן מתרכזת בצפון אמריקה, אוסטרליה וניו זילנד, אך המוצרים המסומנים משווקים בכל העולם.
על המוצר המסומן לא להיות מנוסה על בעלי חיים; לא להכיל רכיבים מהחי; לא להכיל אורגניזמים מהונדסים גנטית (צמחיים) שנוצרו באמצעות חומרים מהחי; לא להכיל גנים מהחי; ולהיות מיוצר באמצעי ייצור נקיים במידה רבה ככל האפשר מחומרים לא טבעוניים במקרה בו הם גם משמשים לייצור מוצרים לא טבעוניים.
מוצר נוזלי שמסומן לא ינוקה או יסונן באמצעות מוצרים מהחי.
"סימן המסחר הטבעוני" מכיל את הכיתוב "Vegan" והאות V משולבת עם עלה וחמנית.
הסימן שייך ל"אגודה הטבעונית", שמסמנת באמצעותו מוצרים טבעוניים מאז שנת 1990. בסיס האגודה נמצא באנגליה, ועד היום סימנה המסחרי אושר לשימושם של למעלה מ-30,000 מוצרים שהוכחו, בין שאר הקריטריונים, כלא מכילים רכיבים מתוך רשימה של יותר ממאה רכיבים מהחי, תוספי תזונה מהחי ותוספים שיכולים להיות גם מהחי וגם מהצומח.
הקריטריונים העיקריים לקבלת הסימן למוצר הם:
המוצר לא יכיל כלל רכיבים מהחי;
בפיתוחו או ייצורו של המוצר, לא ייעשה שימוש במוצרים מהחי;
בפיתוחו או ייצורו של המוצר, לא ייערכו ניסויים בבעלי חיים ביוזמתה של החברה המייצרת, בשמה או על ידי צד עליו היא בעלת השפעה;
בכל הקשור לרכיבי המוצר, לא ייערכו ניסויים בבעלי חיים ביוזמתה של החברה המייצרת, בשמה או על ידי צד עליו היא בעלת השפעה;
המוצר לא יכיל אורגניזם מהונדס גנטית (שאינו חיה) שבפיתוחו או ייצורו נעשה שימוש בגנים של בעלי חיים או בחומרים אחרים המופקים מבעלי חיים;
מנות, במקרה של מסעדות לדוגמה, המסומנות כטבעוניות יוכנו בנפרד ממנות לא טבעוניות, כלי המטבח והמשטחים יישטפו ביסודיות טרם השימוש בהם להכנת אותן מנות, ויהיה צורך להשתמש בכל צעד הגיוני כדי למנוע את חדירתם הלא מכוונת של רכיבים לא טבעוניים למנה הטבעונית.
תו ללא אכזריות (נקרא גם "סמל הארנב") מסמל מוצרים שייצורם לא היה כרוך בניסויים בבעלי חיים.
מוצרים אלו יכולים להכיל רכיבים מהחי, ועל כן ייצורם אינו בהכרח ללא אכזריות.
על פי רוב, התו מופיע על מוצרי קוסמטיקה בצורת ארנב (המסמל ארנב מעבדה).
סמל זה נטבע בשנת 1959 על ידי פעילת זכויות בעלי החיים מוריאל דואודינג על מנת לסמל מוצרים מפרווה סינתטית.
עם השנים, החלו חברות מסחריות לעשות שימוש לא הוגן בסמל הארנב ולהטביע אותו גם על מוצרים שייצורם כרוך בניסויים בבעלי חיים, ואמינות הסמל התערערה.
במרץ 2001, התאגדו מספר ארגונים לזכויות בעלי חיים בשם "Coalition for Consumer Information on Cosmetics" ויצרו את "לוגו הארנב המדלג" , המבטיח בצורה האמינה ביותר שמירה על עקרונות התו.
סימולסטיס (שם מדעי: Simolestes; מילולית: "הגנב המאזין") הוא סוג של זוחל ימי ממשפחת הפליוזאוריים אשר חי באמצע-סוף היורה לפני 170-145 מיליון שנה באוקיינוסים הפרהיסטוריים.
מאובניו נמצאו בחופי דורסט שבדרום אנגליה, בצרפת ובהודו.
בסוג זה נכללו 3 מינים, אך שניים מהם אולי מבוטלים.
הסימולסטיס היה קרובו של הליופלרודון המפורסם והוא חי בצורה דומה.
אורכו הממוצע הגיע ל-4.6 אך כנראה שיכל לעלות גם על 6 מטרים, יותר מתנין ים.
היה לו ראש גדול ושטוח עם לסתות גדולות ורחבות מלאות שיניים חדות שיכלו להיפער לרווחה כדי לבלוע טרף גדול.
בעזרת סנפיריו הרחבים הוא יכל להאיץ במהירות.
כמו להרבה פלזיוזאוריה היו לו בלוטות מלח להפרשה של מלחי הים מגופו.
הוא היה טורף-על שניזון ממיני דגים, אמוניטים, בלמניטים ודיונונים לצד כמה זוחלים ימיים איטיים ממנו.
ייתכן שהיה צולל למים עמוקים כדי למצוא רכיכות בדומה לראשתן או ללווייתני המקור.
סימה רבינוביץ-פורמן היא שחמטאית ישראלית.
פרידה רבינוביץ, אחותה הצעירה, אלופת ישראל בשחמט (1969).
רבינוביץ נולדה וגדלה בווילנה שבליטא.
אביה, שניהל רשת רהיטים, לימד אותה ואת אחותה הצעירה, פרידה, לשחק שחמט.
היא התאמנה בהדרכתו של ולדאס מיקאנס.
בשנת 1965 בגיל 18 זכתה במקום השני באליפות ליטא בשחמט.
בשנת 1966 היא עלתה עם משפחתה לישראל והתגוררה בדרום צהלה בתל אביב.
היא למדה עברית באולפן בקיבוץ מרחביה.
היא החלה ללמוד באוניברסיטה העברית היסטוריה כללית.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1967 זכתה רבינוביץ בתואר לאחר שהשיגה ניצחון מפתיע על האלופה היוצאת קלרה פרידמן בסיבוב השני.
סימה ברמי (נולדה ב-9 בפברואר 1989), ידועה בשם הבמה סימה נון, היא זמרת, ראפרית ושחקנית ישראלית.
ידועה גם בתור הסולנית של להקת הפאנק רוק (Punk rock) Not On Tour ושל להקת המטאל Moom.
סימה ברמי נולדה ב-1989. גדלה וגרה בתל אביב.
בראשית דרכה ב-2004 הייתה הסולנית של להקת הפופ-Pאנק "Phony Pony" שהוציאה אלבום אחד ב-2006 בשם "Don't Be A Phony, Pony" והתפרקה מיד לאחר מכן.
ב-2009 הקימה יחד עם מתן (מתי) בן דוד, ניר קליין ועודד עידן (גוצי) את להקת הPאנק הישראלית Not on Tour.
ב-2016 יצא השיר "החבר'ה הטובים" של הראפר הישראלי אורטגה באירוח סימה נון.
באותה השנה יצא השיר "חיה בסרט" של המוזיקאי שקל בו גם התארחה, השיר נכלל באלבום הבכורה של שקל, רדיו ג'ונאם.
בנוסף שיחקה במחזמר הראפ "תיכון מגשימים".
ב-2018 יצא סינגל הבכורה של ברמי כאמנית סולו, "חרא על זה", סינגל ראשון מתוך אלבום הבכורה.
ב-2019 התארחה באלבום "ועכשיו לחלק האומנותי" של הראפר הישראלי רביד פלוטניק, בשיר "אמונה עיוורת".
ב-3 בדצמבר הוציאה את שירה השני, "מטען חבלה".
ב-2020 הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה, "תדברי כבר".
ב-2021 הוציאה את הסינגל "אנרגיה נכונה" והתארחה באלבומו של רביד פלוטניק, בשיר "קורבן".
ב-2022 השתתפה בסרט התיעודי "עצבני ומהיר: הסיפור של פאסט מיוזיק והפטיפון" של עמית איצקר.
ב-2022 הוציאה את הסינגלים "הם יבואו אליי" ו-"לרקוד ככה".
ב-2023 השתתפה בסרט "העיר הזאת".
במאי 2025 השתתפה באלבום "רובים ותלתלים" של הראפר הישראלי טונה.
ביוני 2025 הוציאה את אלבום הסולו השני שלה, "קילומטרים" שהופק על ידי מפיקים שונים כגון זי קיי, מאיור, הפנר, ישי סוויסה, ניר דנן, טונה, ואורי שוחט, וכולל הופעות אורח של רביד פלוטניק, טונה, וכהן.
סימו ליו (בסינית מפושטת: 刘思慕; נולד ב-19 באפריל 1989) הוא שחקן ופעלולן קנדי-סיני.
ידוע בעיקר בשל גילום דמותו של ג'ונג קים בקומדיית המצבים "המכולת של קים" (אנ') (2016–2021), ובזכות הופעתו בתור גיבור-העל שאנג-צ'י בסרטי היקום הקולנועי של מארוול.
סימו ליו נולד בחרבין, חיילונגג'יאנג בצפון-מזרח סין, והיגר עם משפחתו לשכונה במיסיסוגה, קנדה בגיל חמש.
בתום לימודיו התיכוניים, למד סימו מימון וחשבונאות באוניברסיטת מערב אונטריו שם סיים את לימודיו בשנת 2011, ולאחר מכן עבד כחשבונאי בחברת דלויט בטרם עזב את עבודתו עקב קיצוצים.
סימו ניסה לעבוד בעבודות שונות, עד שהחליט להתעסק במשחק.
הוא החל להופיע כניצב ופעלולן בסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה שונות, ולאחר מכן בשנת 2015, הופיע בתפקיד ראשי בסדרה הקנדית "דם ומים", שעל תפקידו בה זכה למועמדות בטקס פרסי ACTRA ופרס המסך הקנדי.
מאוחר יותר הופיע בתפקיד חוזר בסדרה "חטופה", המבוססת על זיכיון "חטופה" בכיכובו של ליאם ניסן.
בשנת 2016 החל לשחק את התפקיד הראשי של ג'ונג קים בקומדיית המצבים "המכולת של קים" ברשת הטלוויזיה הקנדית CBC Television, המבוססת על מחזה עלילתי באותו השם.
הסדרה זכתה בפרס האנסמבל הטוב ביותר בטקס פרסי ACTRA בשנת 2017, קטגוריה אליה היו מועמדים גם בשנים 2018 ו-2019. בשנת 2018 זכתה הסדרה בפרס סדרת הקומדיה הטובה ביותר בטקס פרסי המסך הקנדי.
הסדרה סיימה את שידוריה לאחר חמש עונות בשנת 2021. במקביל המשיך סימו להופיע בתפקידים שונים בסדרות הטלוויזיה "אורפן בלאק", "סלאשר" (אנ'), "ריזוטו" (אנ'), "המרחב" ו"חמוץ מתוק".
במהלך כנס "קומיק-קון" סן דייגו 2019, הוכרז כי סימו ליו לוהק לגלם את דמותו של גיבור-העל שאנג-צ'י בסרט "שאנג-צ'י ואגדת עשר הטבעות", הסרט הראשון ב בו מככב שחקן אסייתי בתפקיד הראשי.
זוהי למעשה הופעתו הקולנועית הראשונה של סימו, מלבד תפקיד ניצב מינורי בסרט "פסיפיק רים".
השחקן הביע את התעניינותו בתפקיד בטוויטר עוד בדצמבר 2018, נוסף על התעניינות בגילום דמויותיהם של נאמור וסאנפייר.
נוסף על עבודתו כשחקן מתעסק סימו בכתיבה, והיה חבר בצוות כותבי הסדרה "דם ומים".
בינואר 2018 פורסם מאמר אינטרנטי פרי עטו, המתאר את ילדותו כבן למשפחת מהגרים, במגזין Maclean's.
הוא ביים וכתב מספר סרטים קצרים שהוקרנו בפסטיבלים ברחבי קנדה וארצות הברית, כאשר האחרון שבהם צבר, נכון למאי 2020, כ-640,000 צפיות ביוטיוב.
בשנת 2021 גילם את ג'ילברט בסרט הדרמה "Women Is Losers".
בשנת 2023 כיכב בקומדיה הרומנטית "שתי אהבות אמת" בדמותו של סאם.
באותה שנה גילם את אחת הגרסאות של הדמות קן בסרט הלייב אקשן "ברבי" שבוים על ידי גרטה גרוויג על פי תסריט שכתבה עם בעלה, נואה באומבך.
הסרט מבוסס על דמותה של בובת האופנה ברבי מבית "מאטל".
בהמשך, שיחק גם בסרט המדע בדיוני הקנדי "Simulant".
בשנת 2024 שיחק בסרט הדרמה האמריקאי "המרוץ לניצחון של ארתור" (אנ') לצדו של מארק וולברג.
+שנהסרטתפקידהערות2015Antisocial 2אח2021שאנג-צ'י ואגדת עשר הטבעותשאנג-צ'יבהיר: נשמה של סמוראי (אנ')אינזודיבובWomen Is Losersגילברט2023שתי אהבות אמתסאםגם מפיק בפועלSimulantקייסיברביקן #22024המרוץ לניצחון של ארתור (אנ')ליאםהפרס הגדול!
(אנ')לואיס לואיסאטלס (אנ')ארטן שפרד2025לכודים (אנ')דייוויד יואסה
+שנהסדרהתפקידהערות2012ניקיטהשוטר משטרת הונג קונגפרק: "3.0"2013Playedמתנקשפרק: "Made – Daniel"Omegaדסטיןסדרת רשת; 7 פרקים2014מחסן סודי 13ברמןפרק: "Secret Services"Out with Dadמלצרסדרת רשת; 2 פרקים2015היפה והחיהEMTפרק: "Both Sides Now"Blood and Waterפול שי7 פרקים
יוצר,תסריטאי ומפיק בפועל2023The Other Twoעצמופרק: "Cary Gets His Ass Handed to Him"2024גרמלינס: הסודות של המוגוואיצ'אנגדיבוב; 10 פרקיםלמות מאהבה (אנ')פיליפ2 פרקיםTBASeven Wondersד"ר נייט גריידיסדרת עתידית של אמזון פריים וידאו
סימְגֶה סָאֶן (בטורקית: Simge Sağın; נולדה ב-8 באוגוסט 1981) היא זמרת-יוצרת ומלחינה טורקייה.
את הקריירה שלה החלה בשנת 2011, כאשר הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה Yeni Çıktı.
בין היתר הוציאה את אחד מהשירים הטורקיים המצליחים ביותר בכל הזמנים "Miş Miş".
היא נולדה בשישלי, איסטנבול ולאחר שהחליטה שהיא רוצה לעסוק במוזיקה ובתמיכת אביה, נרשמה לקונסרבטוריון הממלכתי הטורקי של איסטנבול באיסטנבול ולמדה מוזיקה.
לאחר סיום לימודיה, הייתה סולנית גיבוי עבור זמרי פופ רבים לפני שהוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה Yeni Çıktı בשנת 2011, בעזרתו של ארדם קיני.
הופעת הבכורה שלה לא הנפיקה לה את ההצלחה לה ציפתה והפריצה שלה הגיעה ארבע שנים לאחר מכן, עם הסינגל "Miş Miş", שהפך ללהיט מספר אחד בטורקיה טופ 20, שם שהה במשך ארבעה שבועות.
לאחר צאתם של "Yankı" ו-"Ben Bazen", היא המשיכה לזכות להצלחה חסרת תקדים וזאת בנוסף לכך ששירה "Öpücem" הפך ללהיט מספר אחד במצעד של טורקיה גם כן.
אלבום האולפן הראשון שלה, Ben Bazen, יצא בשנת 2018 והיא זכתה לשבחים ממבקרי המוזיקה על הגוון המוזיקלי הייחודי שלה.
סימגה, שהושפעה בעיקר מסזן אקסו, הוציאה בדרך כלל שירי דאנס-פופ.
מאז 2015 שיריה זכו להצלחה רבה בטורקיה תוך שהיא עצמה הפכה לאמנית השנייה המושמעת ביותר בטורקיה מבחינת סטרימינג והשמעות.
היא זכתה בשלושה פרסי פרפר הזהב ובשני פרסי המוזיקה של רדיו בוגאזי וקיבלה מועמדויות בטקסי פרסים נוספים.
את המשך הקריירה שלה עשתה כאשר הוציאה את הסינגל "Ben Bazen", שהפך לאחד מהשירים הטורקיים המצליחים ביותר בשנת 2018. השיר צבר למעלה מ-60 מיליון צפיות ותיפקד כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה המצליח שלה בעל אותו השם, Ben Bazen.
סימולטור יאנדרה הוא משחק וידאו אינדי עתידי מסוגת הפעולה וההתגנבות, אשר מפותח ומופץ על ידי מפתח משחקי הווידאו האמריקאי אלכס "YandereDev".
במהלך תקופה של כעשרה שבועות, על אייאנו לרצוח עשר יריביות על מנת לגרום לכך שהקראש שלה לא יתאהב בבנות אחרות.
גרסת דמו יצאה לאור ב-31 באוגוסט 2020.
השחקן נכנס לנעליה של אייאנו אאישי (המכונה יאנדרה-צ'אן), תלמידת תיכון אדישה שפיתחה קראש על טארו ימאדה, תלמיד מהתיכון, אותו היא מכנה "סנפאי" (תואר כבוד).
במהלך תקופה של עשרה שבועות, עשר תלמידות אחרות מנסות להתחיל עם סנפאי ועל השחקן למנוע מאותן הבנות להשיג את המטרה.
במהלך המשחק, יאנדרה-צ'אן יכולה לקבל סיוע ממודיעין המכנה את עצמה "Info-chan", אשר מספקת ליאנדרה-צ'אן כלי נשק, תוכניות וכן הטבות נוספות תמורת צילומי תחתונים, מידע וכן חומר שיכול לשמש לסחיטה.
רציחת תלמידים יכולה להוביל לעונשים הקשורים ל-"אווירה הבית-ספרית", אשר משנה את ההתנהגות של דמויות בלי שחקן והופך אותן לחשדניות ובעלות חרדה.
במהלך המשחק, אייאנו יכולה להצטרף למועדונים שונים בתיכון וכן להשתתף בשיעורים, דבר המקנה לה יכולות נוספות כמו גישה קלה יותר לכלי נשק, הקלה בניסיונות להתחמק מתפיסה בשעת מעשה וגישה קלה יותר לחפצים אחרים.
סימולטור יאנדרה מפותח על ידי "YandereDev", מפתח משחקי וידאו עצמאי אמריקאי בן 35 בשם אלכס מאהן , אשר מתגורר בטמקולה , קליפורניה.
באפריל 2014, YandereDev הציג את הרעיון למשחק בפורום 4chan, בו הוא קיבל תגובות חיוביות רבות והחל לפתח את המשחק.
YandereDev אמר כי הוא לקח אלמנטים מסדרת משחקי הווידאו Hitman, אך הוסיף גם "אלמנטים בית-ספריים" על מנת שהמשחק יהיה ייחודי יותר.
הוא ציין גם כי גם סדרת המשחקים פרסונה שימש לו כהשראה.
הפיתוח למשחק החל ב-2014, כאשר יצאו לאור גרסאות בדיקה למטרות ניפוי שגיאות.
YandereDev שחרר עדכונים הנוגעים למשחקיות שהוסיפו אלמנטים כמו היכולת לבצע עינויים באחרים, להרעיל, לחשמל ולהטביע יריבים, להתחבר עם בנות אחרות, מיני-משחקים קטנים, עיר בה השחקן יכול לרכב על האופניים ואלמנטים נוספים.
ב-1 במרץ 2017, YandereDev הכריז על שיתוף פעולה עם מפתחת משחקי הווידאו האמריקאית tinyBuild , על מנת לעזור בליטוש, קידום והפצת המשחק.
בעקבות הסכם הדדי, שיתוף הפעולה בוטל בדצמבר של אותה השנה.
עדכון למשחק שיצא לאור ב-1 בספטמבר 2017 הוסיף מצב בשם "LoveSick mode", שמוסיף יותר "רצינות ואפלה" לנרטיב הראשי.
ב-1 בינואר 2018, הדמויות הראשיות מהויז'ואל נובל Doki Doki Literature Club!, מוניקה, יורי, סאיורי ונאטסוקי - נוספו למשחק בתור סקינים לדמות.
ב-31 באוגוסט 2020, דמו חינמי של המשחק יצא לאור, על מנת לקדם את קמפיין מימון ההמונים העתידי למשחק.
הדמו הציג את היריבה הראשונה במשחק, אוסנה נג'ימי.
ב-24 בספטמבר 2023, יוטיוברית בשם "AllyMcC" פרסמה סרטון המאשים את מאהן כי לפני מספר שנים הוא תקף מינית מעריצה קטינה שהייתה בת 16 וב-25 בספטמבר, מאהן פרסם הודעת התוודות בבלוג שלו על המקרה.
בעקבות הפרשה הזו, המשך פיתוח המשחק הושהה עד הודעה חדשה.
סימולטור יאנדרה ספג ביקורות שליליות על כך שהוא מעודד עבריינות נוער, גור והחפצה מינית של דמויות, במיוחד בסביבה הבית-ספרית בה הוא מתרחש.
ב-2016, המשחק נוסף לרשימת המשחקים האסורים לשידור באתר Twitch.tv.
בראיון לאתר Kotaku , המפתח YandereDev האשים כי Twitch אסרו על שידור המשחק בעקבות ה-.
סימה עמיאל (נולדה ב-22 ביולי 1955) היא זמרת ישראלית.
בשנת 1971 בגיל 16 השתתפה עמיאל עם הזמרת יהודית רביץ בצמד: "לימון ממותק".
הן הופיעו כתלמידות תיכון בפני חיילים ופצועים במלחמת יום כיפור והמשיכו את שיתוף הפעולה ביניהן עד שנת 1974.
בשנת 1974 התגייסה עמיאל לצבא ושירתה בלהקת פיקוד הדרום בתוכנית: "פגישת מחזור".
במסגרת התוכנית ביצעה סולו, עם חיים צדוק, את השיר: "שיר פרידה" (יורם טהרלב - קובי אושרת).
בין חברי ההרכב הנוספים היו: נתן דטנר, נתן נתנזון, דורית צדוק, טל אמיר, אוהד בוכמן וראובן ארז.
בשנת 1976, עם שחרורה מהצבא השתתפה ושרה במחזמר "קריזה" בתיאטרון חיפה.
את שירי ההצגה כתב יהושע סובול והלחין שלמה בר.
ההצגה רצה ברחבי הארץ כשנתיים עד שנת 1978. אחד השירים שביצעה כסולו בהצגה היה "קוצים עלו בדרכים".
בשנת 1979 נסעה עמיאל לארצות הברית למופע "Here Is Israel" יחד עם דני מסנג, רומי הלחמי, לריסה גרשטיין, עמיקם קימלמן ועוד.
המופע הוצג לאורך 3 חודשים בכל רחבי ארצות הברית, ושיריו הוקלטו בהמשך לאלבום שהופץ ונמכר בישראל ובארצות הברית.
בשנת 1980 הופיעה עם להקת עפיפון בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "1980" (יעקב גלעד - יהודית רביץ).
איתה בלהקה היו אודי שפילמן, יורם שורקי, אפרים נסטוביץ, שלום קובנטר ואמה מטריקין.
השיר בעיבודו של דוד קריבושי הגיע למקום ה-8 הכללי.
בשנת 1982 הקליטה את השיר "דברים רבים" לאלבומם של שאול ודפנה בן אמיתי, "לידה קשה".
בהמשך השנה השתתפה בפסקול הסרט "נועה בת 17".
בשנת 1983 הוציאה אלבום עם משה נוי והדולפינים, בשם "Rene & Renato's - Save Your Love".
דוד רג'ואן, אמיר ברונשטיין, משה נוי, דני קומיקו, אהרון כהן והמעבד מרקו בכר לקחו חלק בהקלטות.
בשנת 1985 הקליטה עמיאל את שיר הפתיחה לסדרת האנימציה היפנית "מקרון 1", ששודרה בטלוויזיה הישראלית בין השנים 1986–1987. בהמשך ביצעה עם עשרות אמני ישראל את השיר "עם אחד שיר אחד" (אלון אבידר, דוד קריבושי), שהוקלט למען הילד הנכה בישראל.
בשנת 1986 השתתפה עמיאל כזמרת ליווי באירוויזיון 1986 בנורווגיה בשיר "יבוא יום" של שרי צוריאל ומוטי גלעדי.
השיר הגיע למקום ה-19 הכללי.
בהמשך השנה הקליטה עמיאל את שיר הפתיחה לסדרת האנימציה הצרפתית "החיים", ששודרה בטלוויזיה הישראלית.
שיר הפתיחה בגרסה המקורית של הסדרה בוצע על ידי סנדרה קים, זוכת אירוויזיון 1986. בנוסף הקליטה את הגרסה העברית לשיר "Baby Mine" לסרט "דמבו הפיל המעופף".
השיר נקרא בעברית "תינוקי שלי" ותורגם לעברית על ידי שפרירה זכאי.
בהמשך השנה (1986) השתתפה עם ריקי מנור ומוטי דיכנה בהקלטות האלבום: "קיד וידאו – להיטים וסיפורים מתוך תוכנית הטלוויזיה".
בין השירים נכללו "אהבה פשוטה" (לחן: טרי בריטן ולינדסי דה פול), "אהבה" (לחן: חיים סבן, שוקי לוי ונועם קניאל), "זמן" (לחן: בריאן סקוט), "עם הווידאו והרדיו" (לחן: חיים סבן ושוקי לוי) ו"רוץ רוץ".
את המילים לאלבום כתב מוטי דיכנה.
בשנת 1987 שיחקה ושרה בתיאטרון הקאמרי במחזמר: "המלך ואני" בתפקיד הנסיכה "טופטים" כאשר בן זוגה בהצגה היה גבי שושן.
שיריה של עמיאל בהצגה היו: "כמו חלום", ו"נאהב רק בסתר" (עם גבי שושן), ו-"כי אדוני הוא" כסולו.
בין המשתתפים במחזמר: רבקה רז, יוסי גרבר, דפנה ארמוני, יהויכין פרידלנדר, דוד שמול, נתן קוגן, גורי אלפי, עידו מוסרי, סדנת תיאטרון שכונת התקווה וסדנת ענבל.
את המוזיקה והמחזה כתבו: ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין ואת המילים בעברית כתב דן אלמגור.
בהמשך (1987) שיחקה בתיאטרון הקאמרי במחזמר "עלובי החיים" את דמותן של "פאנטין" ו"קוזט".
עוד השתתפו במחזמר: דודו פישר, שלומית אהרון, אבי טולדנו ועוד.
בהמשך השנה (1987) הוציאה עמיאל לרדיו תקליט שדרים ובו השיר: "בסוף הדרך" (נתן יונתן - אילן וירצברג).
בשנת 1989 הוציאה עם אבי עופרים אלבום בשם: "Morning Of My Life" לאלבום הוקלטו 12 שירים, אך רק 2 מהם יצאו בצורה מסחרית בחברת פולידור בגרמניה.
בהמשך, בעקבות האלבום, סימה עמיאל ואבי עופרים הופיעו עם השירים בתוכניות טלוויזיה רבות בגרמניה.
בהמשך השנה (1989) הקליטה 2 שירים עם דודו פישר לאלבומו: "מעבר לקשת".
השירים: "לעד" (סטפן סונדהיים - לאונרד ברנסטיין - אהוד מנור), ו"יותר לא אבקש" (צ'ארלס הרט וריצ'רד סטילגו - אנדרו לויד וובר - אהוד מנור).
באותה שנה השתתפה כזמרת לווי באלבום "אישי ואהובי" של שלומית אהרון.
בשנת 1990 במסגרת רשות השידור שרה את שיר הנושא לסרט להיות קצין.
השיר: "בדרך הזאת לבד" נכתב והולחן על ידי במאי הסרט איתן אורן ועובד על ידי אלדד שרים.
בשנת 1991 השתתפה בתוכנית: "ערב שירים רוסיים" עם אהוד מנור, מתי כספי, אופירה יוספי, שלומי שבת, לאה שבת ובועז שרעבי וביצעה את השיר: "לילה בהיר" (מילים: שמואל פישר).
באותה שנה (1991) הקליטה עמיאל את שיר הפתיחה לסדרת האנימציה: "צבי הנינג'ה" ששודרה בערוץ הראשון בטלוויזיה הישראלית, בערוץ 2 ובערוץ הילדים בין השנים 1991–1999. כמו כן, בהמשך השנה היא דיבבה את גברת מקורי בסרט "אגדות ברווזים הסרט: אוצר המנורה האבודה".
בשנת 1992 הקליטה עמיאל את שיר הפתיחה בעברית לסדרת האנימציה הספרדית: "אלף ואחת אמריקות" ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית ומאוחר יותר בערוץ הילדים.
בהמשך השנה (1992) השתתפה כזמרת לווי באלבום "מתי" של מתי כספי.
בשנת 1993 לקחה חלק באלבום משירי משפחת מלבסקי שהוציא דודו פישר בעיבודו של דוד קריבושי.
בשנת 2000 הוציאה את האלבום: "משי שחור" ובו 13 שירים.
את המילים לשירים כתבו עבורה רחל שפירא ויעקב רוטבליט.
בין השירים היו: "פתחי לי אבן" (רחל שפירא - אלפטריוס פפדופולוס ודימיטריס פלסס), "באנו בימים" (יעקב רוטבליט - Stamatis Spanoudakis), "שלום לך" (מילים: רחל שפירא) ועוד.
בשנת 2007 השתתפה עמיאל במחזמר "כמו בסרט - שירים מתוך סרטים ישראליים" בבימוי משה קפטן.
איתה בהצגה השתתפו יהורם גאון, שלומי שבת, ניצה שאול, מיקי קם, הראל מויאל ועוד.
החל משנת 2010 במקביל להופעותיה כזמרת, עוסקת עמיאל כמטפלת הוליסטית.
בשנת 2021 הוקם ערוץ היוטיוב הרשמי של עמיאל.
עמיאל הייתה נשואה למוטי דיכנה, להם שתי בנות: דנה ועדי, ונכדה בשם רוני.
1975, סימה עמיאל עם להקת פיקוד דרום - תוכנית 7 - "פגישת מחזור"
1983, סימה עמיאל עם משה נוי והדולפינים - "Rene & Renato's - Save Your Love"
1986, סימה עמיאל, מוטי דיכנה וריקי מנור - "קיד וידאו - להיטים וסיפורים מתוך תוכנית הטלוויזיה"
1987, סימה עמיאל - "בסוף הדרך" - אלבום שדרים
1989, סימה עמיאל ואבי עופרים - "Morning Of My Life"
1989, סימה עמיאל עם דודו פישר - 2 דואטים מהתקליט "מעבר לקשת"
1990, סימה עמיאל - בדרך הזאת לבד - פסקול סרט הטלוויזיה "להיות קצין"
1973, צמד "לימון ממותק" עם יהודית רביץ.
1976, תיאטרון חיפה, המחזמר "קריזה".
1980, עם להקת עפיפון, פסטיבל הזמר והפזמון 1980.
1987, תיאטרון הקאמרי, המחזמר: "המלך ואני".
1987, תיאטרון הקאמרי, המחזמר: "עלובי החיים".
1991, ערב שירים רוסיים, עם אהוד מנור.
2007, המחזמר: "כמו בסרט - שירים מתוך סרטים ישראליים".
סימה סמי בהאוס היא דיפלומטית ירדנית ופעילת זכויות נשים, המשמשת מאז 2021 כמנכ"לית ארגון האו"ם לקידום והעצמת נשים.
בין השנים 2016 ל-2021 כיהנה כשגרירת ירדן באו"ם.
קודם לכן, היא הייתה עוזרת המזכיר הכללי של הליגה הערבית בקהיר, מצרים.
סימה סמי בהאוס נולדה ביוני 1956. היא בעלת תואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת ירדן, תואר שני בספרות ודרמה מאוניברסיטת אסקס ותואר שלישי בתקשורת המונים ופיתוח מאוניברסיטת אינדיאנה.
בהאוס החלה את עבודתה בארגונים בינלאומיים ב-1994 כראש מחלקת התקשורת של יוניסף, ב-1996 עבדה בצנעא, כיועצת פיתוח בארגון הבריאות העולמי.
ב-1997 היא חזרה לירדן, וכיהנה בין השנים 1998 ל-2001 כמנהלת המנהלת הקרנות מלך ירדן ומלכת ירדן.
בין השנים 2001-2003 הייתה ראש תחום דוברות ותקשורת בבית המשפט המלכותי ההאשמיטי הירדני, ובין 2003 ל-2005 יועצת למלך ירדן עבדאללה.
בהאוס כיהנה כראש מועצת התקשורת הגבוהה הירדנית בין השנים 2005 - 2008.
ב-2008 מונתה לעוזרת המזכיר הכללי של הליגה הערבית בקהיר, מצרים.
והחל משנת 2012 באהאוס שימשה כעוזרת המזכיר הכללי של תוכנית הפיתוח של האו"ם (UNDP) וניהלה את לשכה האזורית של UNDP בארצות ערב.
בתפקיד זה, בהאוס הובילה את הפעילות ב-18 משרדי התוכנית של UNDP במדינות המזרח התיכון ואפריקה.
ב-2016 היא מונתה לנציגה הקבועה של ירדן באו"ם בניו יורק, כאשר החליפה את דינא קעוואר.
ב-30 בספטמבר 2021 היא מונתה למנהלת השלישית של UN Women.
בהאוס נשואה לזיאד ריפאי ויש להם בת אחת.
בהאוס ו-UN Women ספגו ביקורת על העיקוב המתמשך בתגובה אחרי תקיפות מיניות בנשים ישראליות במהלך טבח שבעה באוקטובר.
סימהסאנה (בסנסקריט: सिंहासन, בתעתיק : Siṁhāsana) או תנוחת האריה היא בהאטה יוגה וביוגה מודרנית כפעילות גופנית.
המילה סימהסאנה (Siṁhāsana) היא הלחם בסיסים בסנסקריט של המילים סימהא (सिंह - Siṁhā), שפירושה "אריה" ואסאנה (आसन - āsana) שפירושה "תנוחה" או "מושב".
התנוחה זכתה גם לשם "נראסימהסאנה", כמו בכתב ביד המאויר של הג'וגה פראדיפיקה מהמאה ה-19, מסנסקריט नरसिंह, "איש-אריה", אווטאר של האל וישנו.
התנוחה מתוארת ב"וימנארקנאקלפה" (Vimānārcanākalpa), טקסט מאויר המתאר את ההאטה יוגה מהמאה העשירית.