tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פתקאות הבקרה של הקולונה הנייקה נועדו לפקח על העברת היהודים לתיאטרון היהודי או לצנטרלשטלה לאחר מעצרם.
כמו הדוחות, גם מהפתקאות עולה כי עיקר הפעילות של הארגון הייתה לקראת התפרקותו.
עם השנים שעברו הצליחו חוקרים לאתר 630 פתקאות בקרה שבהן רשום על העברה של 2,939 יהודים: ילדים, מבוגרים, זקנים ונשים תוך חצי שנה.
בניגוד לדוחות שמספרים את כל תהליך המעצר, בפתקאות לא מצוין האם נקטו באלימות כדי להעביר את היהודים או שמא דיברו עמם ואיימו עליהם בלבד.
בחלק מהפתקאות מצוינת האות S כדי לסמן שאכן היה זה עונש (עונש בגרמנית – Strafe), אם היה סימון שכזה על פתקה היה מקבל מחבר הדוח תגמול כפול מכיוון שהיהודי קיבל עונש על מעשיו.
אם בפתקה מופעים שמות רבים זה אומר שמדובר במשפחה.
במקרים אחרים היו כמה שמות שונים באותה הכתובת, מה שאומר שהיו כמה משפחות שהתגוררו באותו הבניין ולעיתים השמות של היהודים היו שמות של שכנים, מה שמראה על שיטתיות גאוגרפית בתפיסת היהודים.
מהפתקאות עולה כי בסוף ספטמבר 1943 נותרו יהודים מעטים בכל רחבי אמסטרדם והקולונה הנייקה כמעט הצליחו במשימתם לגמרי.
גילוי מעלליהם של עובדי הקבוצה
לאחר המלחמה היה ידוע רק מעט על מעלליהם של אנשי הקבוצה.
בסתיו 1947 נמצא בדרך מקרה ארכיון של הס"ס, שהיה חבוי בתוך ארגזים במרתף בית הכנסת ששכן בבניין הקהילה היהודית שברחוב טולפסטארט באמסטרדם, ובו חומר רב המתעד את פעילותה של הקבוצה.
החומר הועבר למוסד הממלכתי לתיעוד המלחמה ושימש, בין היתר, גם למערכת המשפט בהולנד, והיא דלתה מתוכו את שמות אנשי קולונה הנייקה ומעשיהם ושפטה אותם על כך.
ברישומים אלו יש רשימות של אלפי יהודים שנעצרו בידי אנשי הקבוצה, ולגבי 820 יהודים קיים גם מידע לגבי מי שאחראי למעצרם.
המסמכים הועתקו ונמסרו ליד ושם.
בין כל המסמכים ישנם כאלו הקשורים לרישום של רכוש יהודי לאחר התייצבות היהודים או לקיחת היהודים לקראת שילוחם למחנה וסטרבורק.
קולוניה () הוא הרכב מוזיקלי קרואטי מוינקובצי.
ההרכב נוסד בשנת 1996, הוא הוציא מספר גדול של שירים במהלך השנים כאשר זכו חלקם למעמד פלטינה בקרואטיה.
ההרכב זכה בתחרות יורודאנס בשנת 2001, והתמודד על הזכות לייצג את קרואטיה באירוויזיון 2020 ובאירוויזיון 1998.
ההרכב המוזיקלי קולוניה נוסד בשנת 1996 על ידי בוריס דורדביץ' וטומיסלאב יליץ', שני תקליטנים מהעיר וינקובצי שבקרואטיה.
כאמור, הן יליץ' והן דורדביץ' הם תקליטנים ולא יכלו לשיר.
בעקבות כך הם שכרו את אינדירה לבאק להפוך לווקאליסטית שלהם.
השם של הלהקה מקורו משמה הלטיני של עירם וינקובצי - "קולוניה אאורליה קיבלאה".
שירו הראשון של ההרכב לצאת לאור הוא "Nek' vatre gore sve" שיצא כבר ב-1996. השיר נשלח לתחנות רדיו בכל קרואטיה וזכה להצלחה, אם כי הצלחה מתונה.
הסינגל הבא של ההרכב, "Sve Oko meme je grijeh" זכה לעומת קודמו בהצלחה גדולה מאוד.
הוא הצליח להיכנס למצעד הפזמונים הקרואטי ולהפוך ללהיט.
ההרכב חתם בשנת 1997 בחברת התקליטים Crno-bijeli svijet ודרכה שחררו חבריו את אלבומם הראשון, "Vatra i led" שמכר 40,000 עותקים.
דורה וחתימה בקרואטיה רקורדס (1998–2001)
ב-1998 נרשם קולוניה לקדם האירוויזיון הקרואטי, "דורה", שנערך ב-6 במרץ 1998 עם שירם "U ritmu ljubavi".
בקדם היו 20 שופטים והצבעת קהל ששווה להצבעה אחת של חבר השופטים.
ההרכב התמקם במקום הרביעי עם 87 נקודות, בהפרש גדול יחסית מהמקום השלישי.
מספר חודשים לאחר מכן זכה קולוניה בפרס עבור השיר "Lady Blue" איתו התמודד בתחרות "Melodije hrvatskog Jadrana", תחרות שירים שנתית.
ב-1999 הוציא קולוניה לאור את הסינגל "Njeno ime ne zovi u snu" ומיד לאחר מכן את אלבומו השני, "Ritam ljubavi".
קולוניה נעשה לאחד מהרכבי המוזיקה המוכרים ביותר בקרואטיה והחליף חברת תקליטים (חתם בקרואטיה רקורדס).
עם קרואטיה רקורדס הוציאו לאור קולוניה אלבום סטודיו שלישי שזכה לשם "Jaca nego ikad" והיה האלבום הראשון שיצא בכל הרפובליקות לשעבר של יוגוסלביה.
השיר "Budimi zbogdom" נכנס לתחרות הרדיו הקרואטי וזכה במקום השני.
שיר נוסף מהאלבום, "Deja Vu", זכה לגרסת כיסוי מצד להקה יפנית.
בעקבות גרסת הכיסוי הוא זכה להצלחה באסיה כשהגיע למקום הראשון במצעדים.
ב-2001 הוציאו לאור חברי הלהקה אלבום נוסף, "Milijun milja od nigdje".
אלבום זה מכר 50,000 עותקים בקרואטיה ומעל 300,000 בכל רחבי העולם.
נתונים אלו הפכו את האלבום לנמכר ביותר בקרואטיה.
אלבום זה יצא לאור גם הוא בכל הרפובליקות לשעבר של יוגוסלביה.
השיר מתוך האלבום, "Za tvoje snene oci" זכה במקום הראשון בתחרות הרדיו הקרואטי והפך ללהיט קיצי ולשיר המנוגן ביותר בקרואטיה לשנת 2001. השיר נכנס לתחרות השנתית יורודאנס 2001 וזכה בה.
האלבום שוחרר מחדש לאחר מספר שנים עם מספר רמיקסים חדשים.
בשנת 2002 הוציא לאור קולוניה את אלבומו החמישי, "Izgubljeni svijet", אשר כלל בתוכו 13 שירים חדשים ודי וי די עם הביוגרפיה של חברי קולוניה, הדיסקוגרפיה של ההרכב וקליפים לשירים.
השיר מתוך האלבום "Oduzimaš mi dah" זכה בתחרות הרדיו הקרואטי והיה השיר המושמע ביותר בקרואטיה לשנת 2002, שיר שני ברצף שזוכה להישג זה.
מספר חודשים לאחר מכן הוציא ההרכב לאור לקט.
ב-2003 יצא לאור האלבום השישי של קולוניה, "Dolazi oluja", והסינגל הראשון מתוכו זכה פעם נוספת בתחרות הרדיו הקרואטי, ניצחון שלישי ברצף לקולוניה.
האלבומים "Milijun milja od nigdje" ו-"Izgubljeni Svijet" שוחררו בסלובקיה ובצ'כיה וזכו להיכנס למצעדים במדינות אלו.
"Izgubljeni Svijet" שוחרר במדינות יוגוסלביה לשעבר רק כדיסק אודיו.
בינואר 2004 יצאה לאור גרסה אנגלית לשיר "Za tvoje snene oci".
השיר יצא לאור כתקליט ויניל ובדיסק, וזכה להצלחה ב-36 מדינות שונות, ובייחוד בקנדה, בה הגיע השיר למקום הראשון במצעד הדאנס.
בקיץ 2004 זכו שירי קולוניה להצלחה בקוריאה הדרומית.
ב-2005 סיים ההרכב את החוזה שלו עם קרואטיה רקורדס וציין זאת בשחרור "מהדורת זהב", דיסק כפול עם להיטים ורמיקסים.
מיד לאחר סיום החוזה חתמו חברי ההרכב בחברת התקליטים מנארט רקורדס והוציאו לאור תחתיה את האלבום השביעי שלהם, "Najbolje od svega".
האלבום זכה למעמד אלבום זהב והגיע קרוב למעמד אלבום פלטינה.
האלבום הכיל 13 שירים חדשים ויצא לאור ברוסיה, אוקראינה, קזחסטן, סלובקיה וצ'כיה, בנוסף ליציאתו לאור בקרואטיה.
אלבום זה לא יצא לאור במדינות יוגוסלביה לשעבר, אך עדיין נכנס למצעדים בהן.
במהלך קיץ 2006 יצאו חברי קולוניה לסיבוב הופעות ברחבי קרואטיה שהכיל 22 הופעות.
הוא התחיל באומג והסתיים לאחר שלושה חודשים בדוברובניק.
ב-5 בדצמבר 2006 הוציא ההרכב לאור את אלבומו השמיני, "Do Kraja", אלבום דאנס מודרני עם אלמנטים בלקניים.
ב-2007 הפך "Do Kraja", הסינגל הראשון מתוך האלבום, למקום הראשון במצעד הקרואטי ובמצעד הסלובני, כאשר עוד אחד משיריהם נבחר להיות שיר הנושא לגרסה הקרואטית של התוכנית האח הגדול.
קולוניה נכנסו לתחרות יורודאנס 2007 ושם התמקמו במקום ה-16 מתוך 41.
הסינגל של הלהקה, "Pogledom me skini" יצא לאור עם שלושה רמיקסים וקליפ.
השיר התמודד בגמר הלאומי הקרואטי לתחרות ה-OGAE השנתית והגיע למקום הרביעי עם 32 נקודות.
התחרות דומה לאירוויזיון אך מובלת על ידי ה-OGAE, מועדון החובבים הרשמי.
קולוניה הוציאו לאור את הסינגל האחרון מהאלבום, "Fjaka", בקיץ 2007 וזה הפך ללהיט קיצי.
בקיץ הנ"ל יצאו קולוניה לסיבוב הופעות נוסף, הפעם גם בסרביה ובבוסניה והרצגובינה.
ב-3 באוקטובר 2007 הוציא ההרכב לאור את אלבומו התשיעי, "Pod sretnom zvijezdom".
הסינגל הנושא את שמו של האלבום היה שיר הנושא של האח הגדול הקרואטי בשנת 2007. והגיע למקומות גבוהים במצעדים במדינות יוגוסלביה לשעבר.
בין 2008 ל-2017 הוציאה לאור שלושה אלבומים נוספים - X (עשר) בשנת 2010, Tvarda ב-2013, ו-Feniks ב-2015. הלהקה הייתה אמנם פעילה אך פחות מאשר בשנים הקודמות.
במאי 2017 עזבה אינדירה לבאק את ההרכב וב-14 ביוני באותה השנה פורסם כי איוונה לובריץ' תחליף אותה כזמרת.
האלבום החדש של הזמרת החדשה עם הלהקה, "Nova Era", יצא לאור בסוף שנת 2018.
ב-29 בפברואר 2020 התמודד ההרכב על ייצוג קרואטיה באירוויזיון במסגרת "Dora 2020" עם השיר "Zidina".
ההרכב הגיע למקום השמיני כשהזוכה היה דמיר קדז'ו.
בוריס דורדביץ' - די ג'יי ומפיק מוזיקלי
טומיסלאב יליץ' - די ג'יי
קולונטאר (בהונגרית: Kolontár) הוא כפר זעיר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בקולונטאר מספר התושבים נמצא בירידה.
בקולונטאר חיו שבעה יהודים בשנת 1840.
קולוניה (בספרדית: Colonia) הוא אחד ממחוזות אורוגוואי הממוקם בדרום המדינה.
בירת המחוז היא קולוניה דל סקרמנטו, אחת הערים העתיקות ביותר במדינה.
נכון לשנת 2010, תוחלת החיים עומדת על כ-78 שנים.
הגיל הממוצע הוא כ-35 שנים.
קולוניאליזם התיישבותי הוא תהליך שבמסגרתו כוח זר כובש טריטוריה ומיישב בה את אזרחיו, לא רק כדי לנצל את משאביה, אלא במטרה להקים בה חברה חדשה וריבונית.
לפי ההיסטוריון פטריק וולף, בניגוד לקולוניאליזם קלאסי, המבוסס על ניצול כוח האדם והמשאבים המקומיים, הקולוניאליזם ההתיישבותי פועל ב"היגיון מחיקה" - נוכחותה של האוכלוסייה הילידית הוא מכשול לגזל האדמה הנחשקת, ולכן שואף לסלק אותה ולהחליפה בחברת המתיישבים, שתהפוך לריבון הבלעדי על הארץ.
תהליך זה מלווה לרוב בחקיקה המעניקה זכויות יתר למתיישבים, שנתפסים כבעלי עליונות על פני הילידים, ובסופו של דבר, שואפים המתיישבים לפתח זהות לאומית חדשה ונבדלת מזו של מדינת האם.
ישנה מסורת מחקרית הרואה בקולוניאליזם התיישבותי כ"טיפוס אידיאלי" של התפשטות הקפיטליזם בעולם, המנוגדת לטיפוס האידיאלי של ה"קולוניאליזם".
לפי הגדרה זו, הקולוניאליזם ההתיישבותי, מבחינה אנליטית, לא רק שאיננו סוג של קולוניאליזם, הוא כמעט הפוך לו וזאת על פי הפרמטרים הבאים:
1. מערכת היחסים בין הקולוניאל\קולוניאל התיישבותי ומדינת המוצא: קולוניאליסטים, בין אם הם אנשי צבא, פקידים, אנשי עסקים ואפילו מתיישבים - רואים במדינת המוצא (מטרופול) את ביתם.
גם אם הם משתקעים בקולוניה, הם שומרים על האפשרות לחזור ומזדהים כאזרחיו.
לעומת זאת, הקולוניאל המתיישב, יפתח זהות מופרדת מזו של תושבי אר המוצא וגם אם לא יתנתק מפטרון אימפריאלי - ירגיש את עצמו כנבדל.
ככל שהמתיישב מפתח זהות יותר עצמאית, כך הוא נוטה יותר ל"טיפוס האידיאלי".
2. מערכת היחסים בין הקולוניאל\קולוניאל התיישבותי והיליד: קולוניאליסטים מנצלים את הילידים ומפנים את הערך שהם מייצרים או מפיקים - אוצרות טבע, תוצרת חקלאית, חומרי גלם, כוח קניה - לעבר מדינת האם בלב האימפריה.
על כן, קולוניאליזם כולל תצורות שלטון נוקשות שנועדות למצות את פוטנציאל הניצול של הילדים.
לעומת זאת, מתנחלים-קולוניאליסטים, מבקשים להחליף את הילידים, להפך לילידים, ולכן אין טעם בשלטון נוקשה אלא לרוב ישנה העדפה לחסל את הילידים.
החוקר האוסטרלי פטריק וולף טבע מדד פשטני אך תמציתי להבחין בין יחסים קולוניאליים לקולוניאליים התיישבותיים.
לפי וולף, בעוד שהקולוניאליזם מבוסס בעיקר על "ניצול" ושליטה של עמים ילידים, קולוניאליזם התיישבותי מבוסס על "חיסול" או "מחיקה" ילידים והשתלטות על אדמתם.
כוחות קולוניאליים, כמו הבריטים בהודו או הצרפתים בסנגל, דיכאו, הכניעו ופגעו בנתיניהם אך לא היה להם אינטרס מובהק להביא אותם לסף השמדה, שכן אם לא היה מי לנצל - מה הטעם באימפריה קולוניאלית.
מנגד, היות שהקולוניאל המתיישב מעוניין באדמה עליה יושב היליד, קיומו של האחרון מיותר ואף מסכן את עתידו של הפרויקט.
המקרים של קולוניאליזם הקרובים ביותר לטיפוס האידיאלי הם הראג' הבריטי בהודו או השלטון הצרפתי בווייטנאם.
בשני מקרים אלו, שלטו בהתאמה בריטניה וצרפת בנחלות רחוקות וניצלו את משאבי הטבע וכוח האדם שלהן.
המקרים של קולוניאליזם התיישבותי הקרובים ביותר לטיפוס האידיאלי הם, ארצות הברית וארגנטינה אשר מקורן אומנם בפרויקט קולוניאלי של האימפריה הבריטית והספרדית, ברגע קריטי, המתיישבים מרדו במדינות המוצא ופיתחו זהות לאומית חדשה וריבונית.
לאחר מכן, המשיכו לנהור לעבר ארצות אלו מתיישבים מרחבי העולם תוך כדי שהם עוזבים את זהות מדינת המוצא והופכים ל"אמריקאים" או "ארגנטינאים".
במקביל לתופעות אלו, פגעו האמריקאים והארגנטינאים קשות באוכלוסיות הילידיות שכיום מהוות רק אחוזים בודדים מאזרחי שתי הארצות.
מקרי ביניים ידועים הם ההתיישבות הצרפתית באלג'יר וההתיישבות הלבנה בקניה.
למרות שבשני המקרים האלו אוכלוסיית המתיישבים הייתה משמעותית והיא קבעה את ביתה בקולוניה, המתיישבים שמרו בקנאות על זהותם האימפריאלית ונטו לא לפתח לאומיות מקומית.
בנוסף, לא נקטו הצרפתים והבריטים במאמץ מערכתי לדלל את אוכלוסיית הילידים ואף השתמשו בה לכוח עבודה זול.
כאשר החליטו האימפריות לסגת במהלך של דה-קולוניזציה, נסוגו עימן המתיישבים ונותרה בקולוניות אוכלוסייה ילידית שהיוותה את הבסיסי למדינות הלאום הפוסט-קולוניאליות.
לפיכך, שני מקרים אלו, נוטים יותר ל"צד הקולוניאליסטי" של הספקטרום".
התיישבות קולוניאליסטית היא חלק מהתרבות האנושית.
ב הייתה צורת התיישבות זו נפוצה ביותר.
בין המקרים הבולטים: הקולוניזציה היוונית, היוונים הקדמונים הקימו ערים רבות לאורך קו החוף של הים התיכון, אם כי לאו דווקא כאלו ששימרו קשר עם עיר האם.
הפיניקים הקימו קולוניות בצפון אפריקה (כדוגמת קרתגו) ובחצי האי האיברי.
בדומה, ממלכת מוקדון הקימה התיישבויות הלניסטיות במערב אסיה והאימפריה הרומית הקימה קולוניות באזורים שנכבשו על ידה.
בקולוניות שהקימה האימפריה הרומית לעיתים קרובות היו המתיישבים חיילים מהצבא הרומי, שקיבלו לבעלותם שטחי קרקע חקלאית.
בדרך כלל הוקמו יישובים חקלאיים באזורים עוינים, ושוכנו בהם אזרחים הנאמנים לאימפריה הרומית, דבר שהאיץ את תהליך הרומניזציה של העמים ששטחיהם נכבשו.
על פי תיעוד היסטורי וארכאולוגי, החלה בתחילת המאה ה-10. מלחים ויקינגים מסקנדינביה ("נורסים" - מארצות הצפון) הקימו מושבות על חופי הים בגרינלנד ובקנדה.
בין השאר, איריק טורבלדסון התיישב בגרינלנד, ושכנע כמה עשרות משפחות איסלנדיות לבוא בעקבותיו.
בסיפורי עם נורדים מתוארים עימותים אלימים עם האוכלוסייה המקומית, ודומה כי בסופו של דבר עימותים אלה גרמו לנורסים לנטוש את ההתיישבויות.
ב התפשט בעיקר הקולוניאליזם האירופי.
מדינות אירופה הקימו מושבות קולוניאליסטיות רבות באמריקה, ולאחר מכן באסיה, אפריקה ואוקיאניה.
הקולוניזציה האירופית של אמריקה החלה בשנת 1492, לאחר שמשלחת ספרדית בראשותו של כריסטופר קולומבוס הפליגה מערבה במטרה למצוא נתיב סחר חדש למזרח הרחוק, אבל הגיעה בטעות ליבשת אמריקה.
הכיבוש האירופי באמריקה כלל הקמת התיישבויות ופיתוח תעשייתי, מלווים בחקר הסביבה.
שתי ההפלגות הראשונות של קולומבוס (1492–1493) הגיעו לאיי הבאהמה ולאיים קאריביים נוספים, בהם היספניולה, פוארטו ריקו וקובה.
בשנת 1497 יצא ג'ון קאבוט מבריסטול בשירות מלך אנגליה, והגיע לחוף בצפון אמריקה.
שנה לאחר מכן יצא המסע השלישי של קולומבוס, בשירות המלכים הקתוליים בספרד, והגיע לחופי דרום אמריקה.
ספרד הייתה למעצמה האירופית הראשונה שהקימה התיישבויות קולוניאליסטיות באמריקה, כאשר הקימה בשנת 1496 את העיר סנטו דומינגו (כיום חלק מהרפובליקה הדומיניקנית).
לאחר מכן התיישבו ספרדים בשטחים נרחבים לכל אורכה של היבשת, מצפון אמריקה והאיים הקריביים ועד לקצה הדרומי של דרום אמריקה.
מעצמות אחרות הקימו אף הן התיישבויות ביבשת אמריקה.
צרפת כבשה את השטח המזרחי של צפון אמריקה, חלק מהאיים הקריביים, ומספר אזורי חוף בדרום אמריקה.
פורטוגל כבשה את ברזיל ומספר אזורים בקנדה.
בכל האזורים הללו התיישבו מתנחלים אירופאים, ובסופו של דבר מדינות אירופה שלטו בחצי הכדור המערבי כולו.
במאה ה-19 לבדה עברו מאירופה לאמריקה יותר מ-50 מיליון בני אדם.
חילופי האוכלוסין בין אירופה לאמריקה נודעו בשם החילוף הקולומביאני, והוא הוביל לשינויים עמוקים בנוף, באוכלוסייה, בחי ובצומח.
החל משנת 1880, הממשל באפגניסטן עודד התיישבות פשטונים אתניים בצפון אפגניסטן, במיוחד בחלק של טורקסטן שבשליטת אפגניסטן.
המטרה העיקרית של מדיניות זו היא חיזוק אחיזתה של ממשלת אפגניסטן בשטחים הצפוניים של המדינה, וסיוע כלכלי לתושבי האזור.
וייטנאם נכבשה בשנת 1884 בידי צבא צרפת, יחד עם לאוס וקמבודיה, ולשטח הכבוש קראו "הודו-סין הצרפתית" (Indochine Francais).
הצרפתים ראו בשליטה האימפריאליסטית מעין "שליחות תרבותית" שמטרתה ליישב אזורים לא מפותחים באפריקה ובאסיה, לקדם רעיונות פוליטיים מודרניים, רפורמות חברתיות, תעשייה מתקדמת וטכנולוגיות חדשות.
בפועל מטרות אלו מעולם לא הושגו, ושימשו רק פסאדה למניע האמיתי של הקולוניאליזם הצרפתי - רווח וניצול כלכלי.
השליטים הצרפתים ניצלו את המשאבים, חומרי גלם והעבודה הזולה במקומות בהם שלטו.
הצרפתים השתלטו על שטחים חקלאיים נרחבים בהם גידלו בעיקר אורז וגומי.
הם נישלו את בעלי הקרקע, להם ניתנה האפשרות להישאר כפועלים או לעבור למקום אחר.
כמו כן הקימו הצרפתים מכרות לכריית פחם, בדיל ואבץ, שהועברו באניות לצרפת.
במטעים הועסקו איכרים ווייטנאמיים, שעבדו שעות ארוכות בתנאים מתישים, תמורת שכר זעום או בתנאי עבדות.
חלקם קיבלו שקי אורז במקום שכר.
יום העבודה נמשך עד 15 שעות, ללא הפסקות, עם כמות מזון קטנה וללא מי שתייה.
החוקים הקולוניאליים הצרפתיים אסרו עונשים גופניים, אולם פקחים רבים נטו להשתמש באלימות כלפי הפועלים.
במטעי הגומי נפוצו תת-תזונה, דיזנטריה ומלריה, מהם מתו פועלים וייטנאמיים בכל יום.
התנאים היו גרועים במיוחד במטעים שבבעלות חברת הצמיגים הצרפתית "מישלן".
באחד המטעים בבעלות "מישלן" אירעו 17 אלף מקרי מוות בפרק זמן של 20 שנה בין שתי מלחמות העולם.
הצרפתים הטילו על תושבי וייטנאם מיסים כבדים, בהם מס הכנסה, מס גולגולת על כל הגברים, מס בולים על מגוון רחב של מסמכים, ומיסים שונים על תוצרת חקלאית.
בנוסף הקימו מונופול לשיווק יין אורז ומלח בישול, מוצרים נפוצים בווייטנאם, שנמכרו במחיר מופקע לתושבים המקומיים.
אפיק הכנסה חשוב נוסף היה גידול אופיום – בשנות השלושים ייצרה וייטנאם מעל ל-80 טון אופיום מדי שנה.
ההתמכרות לאופיום נוצלה אף היא לשליטה חברתית.
הקולוניאליזם הצרפתי שינה את הנוף העירוני בווייטנאם.
הכובשים הרסו מקדשים מסורתיים, פגודות, אנדרטאות ומבנים, רובם בני מאות שנים, מכיוון שראו בהם סמל לתרבות פרימיטיבית נחותה.
במקומם נבנו בתים בסגנון צרפתי.
שמות וייטנאמיים של ערים, עיירות ורחובות שונו לשמות צרפתיים.
השליטה הצרפתית בווייטנאם נתקלה בהתנגדות נרחבת מצד מיליציות חמושות.
ב-2 בספטמבר 1945 הכריז הו צ'י מין על עצמאות וייטנאם, ולאחר ההצהרה פרצה מלחמת הודו-סין הראשונה, שנמשכה מספר שנים ובמהלכה גורשו סופית כוחות צרפת מהמדינה.
בווייטנאם קיים סכסוך עתיק יומין בין תושבי , הקרויים Degar או Montagnard, לבין שאר תושבי וייטנאם.
שטחי המרכז ההררי נכבשו מספר פעמים, בתחילה בידי ממשלת דרום וייטנאם, לאחר מכן נכבשו על ידי הווייטקונג, ולאחר מכן שלטה שם הממשלה הקומוניסטית של צפון וייטנאם.
משנת 1976 עד אמצע שנות ה-90 התיישבו באזור זה 6 מיליון וייטנאמים, ששינו את המאזן הדמוגרפי באופן דרסטי.
בני ה-Degar מהווים כיום מיעוט קטן באזור זה, והם סובלים מאפליה חברתית וכלכלית.
כמעט כל תושבי טאיוואן הם צאצאים של מתנחלים קולוניאליסטיים, בני האקה שהיגרו מפוג'יין מהמאה ה-17 עד המאה ה-19. הילידים האבוריג'ינים של טאיוואן מהווים כיום רק 2% מכלל האוכלוסייה בטאיוואן.
האי הוקאידו היה מיושב על ידי שבט הילידים איינו עד הפלישה היפנית וסיפוח האי במאה ה-19 והגירה המונית של יפנים להוקאידו.
כ-230,000 ארמנים מאזרבייג'ן וכ-800,000 אזרים מארמניה ומנגורנו-קרבאך נעקרו ממקום מושבם עקב מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה והשנייה.
הרפובליקה האוטונומית נחצ'יבאן הפכה לחלק מאזרבייג'ן, רוב הארמנים שחיו בה היגרו לארמניה, ותושבי אזרבייג'ן התיישבו בכפרים הארמנים של נחצ'יבאן.
במאה ה-16 וה-17 התרחש יישוב אירלנד, במהלכו יושמה "מדיניות המטעים" (Plantations of Ireland) לפיה קרקעות הופקעו מידי בעליהן, והוקמו בהן קולוניות של מתיישבים מהאיים הבריטיים.
מטעים אלה תפסו שטחים נרחבים, במיוחד בצפון אירלנד.
המתיישבים היו ברובם פרוטסטנטים, ונוצרו עימותים רבים בינם לבין אוכלוסיית אירלנד המסורתית, שהיא ברובה קתולית.
החלוקה הנוכחית של אירלנד לשני חלקים - הרפובליקה של אירלנד וצפון אירלנד - מקורה בהתיישבות של המטעים במאה ה-17.
גלות הצ'רקסים, או רצח העם הצ'רקסי, הוא ניסיון ההכחדה המכוון והשיטתי של האוכלוסייה הצ'רקסית על ידי האימפריה הרוסית בתום המלחמה הרוסית-צ'רקסית.
על פי ההערכות יותר ממיליון צ'רקסים נספו בין השנים 1860–1864. הצ'רקסים הוגלו והושמדו, ובשטחיהם בצפון הקווקז הוקמו התיישבויות רוסיות.
בנוסף להתיישבות הקולוניאליסטית בצפון הקווקז הקימה האימפריה הרוסית התיישבויות בסיביר ובאזורים נוספים באסיה שבהם הוכחדה התרבות המקומית.
האזור סביב מפרץ ג'קסון היה מיושב בתקופת עידן התגליות על ידי ארבעה שבטי אבוריג'ינים עיקריים.
המפרץ התגלה לראשונה לאירופאים בשנת 1770 על ידי חוקר הארצות ג'יימס קוק, ובשנת 1788 הקים בו קפטן ארתור פיליפ את המושבה הבריטית הראשונה באוסטרליה.
לאחר מכן הקימו הבריטים התיישבויות קולוניאליסטיות רבות באוסטרליה, תוך דחיקת רגליהם של שבטי האבוריג'ינים.
אוכלוסיית הילידים באוסטרליה במאה ה-18 מנתה כ-350,000 איש, אך ירדה בשיעור חד עקב תהליכים של הגירה כפויה, התפוררות תרבותית ומוות ממחלות זיהומיות, ומהווה כיום רק כ-2.8% מהאוכלוסייה הכללית.
בשנת 1840 נחתם הסכם ואיטנגי בין נציגי הממשל הבריטי בניו זילנד לבין מנהיגי שבטים מאורים מכל רחבי המדינה.
ההסכם נועד להסדיר את היחסים בין המאורים לבין המתיישבים האירופאים, ובפרט את המחלוקות בנוגע לבעלות על קרקעות ומעמדה של ניו זילנד כפרובינציה בריטית.
נושא השליטה על הקרקעות גרם למלחמות הקרקעות של ניו זילנד, סדרה של קרבות שהתרחשו בשנים 1845 עד 1872 בין שבטים מאורים שונים ובין המאורים למתיישבים האירופאים בניו זילנד.
הגירה גבוהה מאירופה לניו זילנד במהלך המאה ה-19 דחקה את המאורים, השבט הילידי העיקרי בניו זילנד, מקרקעותיהם ומגישה למשאבים.
המאורים מהווים כיום כ-3% מהאוכלוסייה הכללית.
שבטי הקנאק הם ילידי הארכיפלג קלדוניה החדשה, בדרום מערב האוקיינוס השקט.
במהלך המאה ה-19 הגיעו לקלדוניה החדשה מתיישבים צרפתים רבים והקימו התיישבויות קולוניאליסטיות שדחקו את אנשי הקנאק מקרקעותיהם ומגישה למשאבים.
שבטי הקנאק מהווים כיום כ-40% מאוכלוסיית קלדוניה החדשה.
ב-5 ביולי 1830 כבשה צרפת את אלג'יריה מידי האימפריה העות'מאנית, ששלטה שם מאז 1574. כוחות הכיבוש נתקלו בהתנגדות אלימה מצד האוכלוסייה המקומית בהנהגת האמיר עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי.
המרד, שאופיין במלחמת גרילה, נמשך עד שנת 1847.
בשנת 1848 חילקה צרפת את אלג'יריה לשלוש פרובינציות, שנחשבו בעיניה לחלק מצרפת, ולאחר מכן התיישבו בה עשרות אלפי מתנחלים מצרפת, איטליה, ספרד ופורטוגל.
המתנחלים קיבלו אזרחות צרפתית וייצוג בפרלמנט, ולעומתם סבלו תושבי אלג'יריה הערבים והברברים ממדיניות של אפליה גזעית.
ממשלת צרפת החרימה מהמוסלמים אדמות חקלאיות פוריות והעבירה את השטחים לידי המתיישבים האירופאים, שהקימו תשתית כלכלית מודרנית בעוד האוכלוסייה המוסלמית נדחקת לאזורים כפריים נחשלים.
ליד נמל הקימו הצרפתים התיישבות חדשה שאפשרה סחר בין צרפת לצפון אלג'יריה.
לאורך כל שנות השלטון הצרפתי הזר סבלו תושבי אלג'יריה מיחס מתנשא ומבזה של המתיישבים והשלטון הצרפתי.
אך ההתנגדות לשלטון לא פחתה, ובשנת 1954 פתחה החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה במלחמת גרילה נגד הצרפתים, שהחלה את מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
בשנת 1962 הצליחו האלג'יראים לגרש את צבא צרפת ממדינתם.
לאחר נסיגת כוחות הצבא ברחו רוב המתיישבים חזרה לצרפת, ואלג'יריה החלה תהליך של דה-קולוניזציה.
בשנת 1652 הגיעו אירופאים לדרום אפריקה והחלו את עידן הקולוניאליזם.
בקייפ הוקם סניף של חברת הודו המזרחית ההולנדית, שעסקה בסחר עבדים מאפריקה ומאסיה לאירופה.
קצין הפלוגה ההולנדי בחברה, יאן ואן ריבק, הקים התיישבות סביב סניף החברה, וזו גדלה בקצב מהיר ובעקבותיה הוקמו התיישבויות חדשות, שלרוב נישלו את התושבים השחורים מקרקעותיהם.
בשנת 2014 חוקקה ממשלת דרום אפריקה חוק המאפשר לתבוע השבת זכויות במקרקעין.
בשנת 1476 הקימה ספרד התיישבות בשם ("הצלב הקדוש של הים הקטן") בחוף הדרום-מערבי של מרוקו, מול האיים הקנריים.
ההתיישבות הוקפה במבצר ושימשה כנקודה מרכזית בסחר העבדים הערבי.
תושבי ההתיישבות נהגו ללכוד תושבים מקומיים ולשלוח אותם כעבדים למטעי הסוכר באיים הקנריים.
הספרדים גורשו מהמקום בשנת 1524 על ידי השושלת הסעדית, וההתיישבות ננטשה ונשכחה.
באמצע המאה ה-19 החלה ספרד שוב לכבוש חלקים ממרוקו.
הם חיפשו את שרידי ההתיישבות סנטה קרוז דה לה מאר פקניה, אך לא מצאו דבר.
ב-1859 פרצה המלחמה הספרדית-מרוקאית ולאחר שנה כבשה ספרד חלק מהחוף הדרומי של מרוקו, והחליטה להקים במקום התיישבות חדשה בשם איפני.
מרוקו הכירה בשליטתה של ספרד בשטחי ההתיישבות, אך רק בודדים מתושבי ספרד התיישבו בה.
בנוסף לאיפני כבשה ספרד אזור בסהרה המערבית שכונה "סהרה הספרדית".
בשנת 1934 החליט מושל "סהרה הספרדית" להתיישב בעצמו באיפני, ובעקבותיו גדלה אוכלוסיית הספרדים בהתיישבות.
אולם הספרדים סבלו מתקיפות חוזרות ונשנות מידי מחתרת ובשנת 1957 רובם נטשו את ההתיישבות לאחר קרב מר הקרוי "" או "המלחמה הנשכחת".
בשנת 1958 התרחשו עימותים אלימים רבים בין צבא השחרור המרוקאי לצבא ספרד.
מפעם לפעם סייעו כוחות צבא צרפת לספרדים.
ב-2 באפריל 1958 הסכימה ספרד לסגת מהשטחים בהם שלטה במרוקו, למעט ההתיישבות באיפני ואזור "סהרה הספרדית".
רק ב-30 ביוני 1969, לאחר שנים של לחץ בינלאומי והחלטות של האו"ם שקראו לספרד לעזוב את איפני ואת סהרה המערבית, נאותה ספרד להשיב למרוקו את הריבונות באיפני.
ספרד המשיכה להחזיק בשטחי סהרה המערבית עד 1975.
במשך שנים ארוכות בהן שלט הבעת' בעיראק, נהג סדאם חוסיין לגרש בכפייה כורדים רבים מצפון המדינה, ובמקומם הקים התיישבות של ערבים, שאף הם נשלחו לשם בכוח.
מטרתו הייתה "ערביזציה" של צפון עיראק ושינוי האופי הכורדי של האזור.
מדיניות ההתיישבות הערבית באזור הכורדי כונתה "קולוניאליזם פנימי".
כיבוש צפון קפריסין על ידי טורקיה
לאחר הפלישה הטורקית לקפריסין בשנת 1974 הובאו כ-120,000 מתיישבים מטורקיה לקפריסין, דבר שהביא לגינוי מצד האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה שהצהירה כי הנתונים הדמוגרפיים של קפריסין משתנים באופן רציף כתוצאה ממדיניות מכוונת של הטורקים.
גם האו"ם גינה את מדיניות טורקיה ו"הביע דאגה ממדיניות יישוב המתנחלים בשטחים הכבושים של קפריסין, המהווה סוג של קולוניאליזם ומנסה לשנות את המבנה הדמוגרפי של קפריסין באופן לא חוקי."
ישנם חוקרים שרואים במדינת ישראל ובציונות מראשיתה, כבר מימי היישוב העברי בארץ ישראל ביטוי לקולוניאליזם התיישבותי.
ההקבלה זו בין הקמת מדינת ישראל לבין התיישבות קולוניאליסטית נחשבת לתפיסה אנטי-ציונית.
אחד הראשונים שביטא תפיסה זו היה ההיסטוריון הצרפתי מקסים רודינסון, שפרסם במאי 1967 מאמר בשם "האם ישראל היא עובדה קולוניאליסטית?" בגיליון מיוחד של כתב העת לפילוסופיה "Les Temps Modernes" בעריכתו של ז'אן-פול סארטר.
במאמר מנה רודינסון מספר הקבלות בין מדינת ישראל להתיישבות קולוניאליסטית, והתפלמס עם מספר טענות נגד, בראשן הגישה לפיה הציונות פעלה ללא גיבוי מעצמתי.
לשיטתו בריטניה תפקדה עבור היהודים כ"מעצמה הכובשת".
מבקריו של רובינסון מזהים שתי תכונות עיקריות של קולוניאליזם התיישבותי שרובינסון התעלם מהן: זיקה חזקה ומתמשכת לארץ המוצא שממנה הגיעו המתיישבים, וניסיון להשתלט צבאית וכלכלית על השטחים שנכבשו.
תכונות אלה לא היו קיימות בתקופת היישוב והן נעדרות לחלוטין מהמפעל הציוני, לכן ההקבלה אינה תקפה.
הסופר והפילוסוף אלבר ממי התייחס להקבלה מעין זו בהקדמה למהדורה העברית של ספרו "דיוקן הנכבש ולפני כן דיוקן הכובש".
היהודים הישראלים אינם מנצלים את הערבים הישראלים, גם אם לא נעשה הכול למען שוויון מלא.
אך אנו רחוקים מיחס קולוניאלי."
היסטוריונים נוספים הפריכו אף הם הקבלה זו.
אחד המאמרים הידועים בנושא זה הוא מאמרו של אבי בראלי "לשכוח את אירופה", בו הוא מציין שעל אף שמבחינות מסוימות הציונות דומה לקולוניאליזם, הרקע של אנטישמיות ורדיפת היהודים באירופה יוצר הבדל משמעותי בין הקולוניאליזם לציונות.
נוסף על הטוענים לקולוניאליזם התיישבותי בכל המפעל הציוני, ישנם הטוענים שההתנחלויות שהוקמו בידי ישראל לאחר מלחמת ששת הימים הם ביטוי לקולוניאליזם התיישבותי.
תפיסה זו רווחת בעיקר בקרב הפלסטינים ובקרב אנשי שמאל רדיקלי בישראל.
כך למשל המומחה למדע המדינה עלי ג'רבאווי כותב כי "הכיבוש הישראלי בפלסטין הוא אחד ממקרי ההתיישבות הקולוניאליסטית היחידים שנותרו כיום בעולם."
בשנת 2005 פרסם ד"ר גדי אלגזי מחקר בשם "הסיפור על קפיטליזם קולוניאלי בישראל" ובו כתב: "חלק ניכר מהשפכים של שכונות מודיעין עילית הוזרם אל נחל מודיעין ומזהם את מקורות המים באזור.
לא מדובר כאן בשחיתות גרידא או במינהל לא תקין, אלא במאפיין מבני של הספר הקולוניאלי: ההתנחלות הפרועה מזמנת אפשרויות נדל"ניות ורווחים מפליגים על חשבון הסביבה האנושית וסביבת הטבע של המקום." במאמר משנת 2014 הרחיב אלגזי את ההקבלה בין ההתנחלויות לקולוניאליזם התיישבותי, וטען כי גם בגבולות הקו הירוק מתרחשים תהליכים קולוניאליסטיים.
מספר טענות נטענו כנגד האשמה זו:
ישראל טוענת כי אין להחשיב את יהודה ושומרון כשטח כבוש היות שהחזקת ירדן בהם הייתה לא חוקית, למרות ששליטת ירדן בשטחים אלו זכתה להכרה בינלאומית מצד בריטניה, עיראק, פקיסטן ומדינות נוספות.
כמו כן, ירדן ויתרה על תביעתה לריבונות בשטח בשנת 1988 בהכרזה על ניתוק הזיקה.
המשפטן עודד מודריק ביקש להפריך את ההקבלה בין ההתנחלויות לקולוניאליזם במאמרו "לא קולוניאליזם ולא כיבוש", ובין היתר כתב: "הטענה שמדינת ישראל רואה באיו"ש מושבת חסות נראית לי מוטעית מיסודה.
למדינת ישראל יש טענה לזכויות ריבוניות באיו"ש, אך לא זו בלבד שהמדינה לא החילה את ריבונותה באזור, היא אף מקבלת את העובדה שלפלסטינים יש טענה נוגדת ושיש ליישב את הסכסוך במסגרת הסכמית.
עמדה זו היא היפוכו של משטר קולוניאלי."
ההתנחלויות הוקמו בשטחים לא מיושבים ולכן אינן נחשבות לאקט של קולוניאליזם.
בשונה מהטיעונים הקודמים, טיעון זה אינו רלוונטי לגבי אמנת ז'נבה הרביעית, האוסרת להעביר אוכלוסייה לשטח כבוש, בין אם הוא מיושב ובין אם לא.
חוקרים רבים חקרו את הקולוניאליזם וההתיישבויות הקולוניאליסטיות השונות, וברובן זיהו שליטה שמאופיינת בדיכוי תמידי.
ההיסטוריה ההשוואתית של התיישבויות קולוניאליסטיות מאפשרת זיהוי מסגרת גלובלית משותפת למרחבים אימפריאליסטיים רבים ודומים.
חוקרים הציעו מודלים תאורטיים שונים להבנת הדינמיקה של הכוח במצבי שליטה קולוניאליסטיים.
למשל, לורנזו ורצ'יני מאפיין את הדינמיקה העיקרית במצבים אלו כמערכת יחסים משולשת בין המתנחלים, "האחרים החיצוניים" ו"האחרים הילידים".
ההיסטוריונית הגדירה מודל דומה שבמרכזו מערכת יחסים הדדית בין המדינה השולטת וקהילת המתנחלים לבין הממשל המקומי והאוכלוסייה המקומית בשטחים שנכבשו.
כדוגמה למודל זה מביאה אלקינס את אלג'יריה הצרפתית, בה היוו המתיישבים האירופיים מיעוט קטן.
התכונות העיקריות הן: ניסיונות לבצע טרנספר כפוי של האוכלוסייה המקומית, התפתחותו של "מיתוס חלוצי" בקרב המתנחלים, הדגשת השוני התרבותי בין קהילת המתנחלים לאוכלוסייה המקומית, ויוזמות להחלת ריבונות של המתנחלים בשטחים הכבושים.
ההתיישבות הקולוניאליסטית באלג'יריה לוותה בחילוקי דעות עזים בצרפת.
באפריל 1961 הגיע שארל דה גול למסקנה שהשלטון הקולוניאלי באלג'יריה מהווה מעמסה תקציבית וגורם נזק חמור לדימוי הבינלאומי של צרפת.
בנוסף לדיונים הפנימיים הופעל גם לחץ בינלאומי.
בין השאר, ארצות הברית טענה ששליטתה של צרפת באלג'יריה מהווה איום על כוחו ואמינותו של נאט"ו.
לאחר החלטת צרפת לסגת מאלג'יריה קמו חוליות טרור מקרב המתנחלים הצרפתים, כגון הארגון הצבאי החשאי, שתקפו אישים פוליטיים בולטים, הן באלג'יריה והן בצרפת, מתוך תקווה למנוע את הנסיגה, אולם השיגו את המטרה ההפוכה.
לאחר מרד הגנרלים הכושל ב-21 באפריל 1961 החלה נטישה המונית של המתנחלים, ובמרץ 1962 הכריזה אלג'יריה על עצמאותה.
קולוניאליזם באמצעות רווחה הוא סוג של קולוניאליזם, שבמסגרתו משקיעים המתיישבים כסף ומשאבים באוכלוסייה הילידית, לכאורה על מנת לשפר את הרווחה, אך מעשית באופן שמגביר את התלות של הילידים במתיישבים ומדרדר את איכות חייהם.
לפני שנות ה-70, המונח "Welfare colonialism" היה בשימוש נדיר, ולא בהקשר ייחודי.
המונח התייחס להיבטים של הקולוניאליזם של "המעצמות הגדולות" או מדי פעם הופיע בוויכוחים במסגרת התנועה לזכויות האזרח בארצות הברית, כשפעילים אפרו-אמריקאים התנגדו לכניסת עובדים סוציאליים לבנים לקהילותיהם
מאז שנות ה-70, רוב ההתייחסויות למושג קשורות לעבודתו של רוברט פיין, אנתרופולוג בריטי-קנדי, שפעל באוניברסיטת ממוריאל בניופאונדלנד.
פיין לימד גם באוניברסיטה העברית והיה נשוי לשתי אנתרופולוגיות ישראליות (אם כי לא באותו זמן).
הוא חקר את הניסיונות הכושלים של ממשלת קנדה לשלב שליטה באינואיטים עם תמיכה בהם, בשנות ה-60 וה-70. הוא פיתח בסיס תאורטי להבנת מדיניות רווחה, בריאות, וחינוך המכוונת כלפי אוכלוסיות ילידים ברחבי העולם.
לפי אריק ריינרט, המאפיינים של קולוניאליזם באמצעות רווחה הם:
היפוך של המודל הקולוניאלי: כספים זורמים מממשלת המתיישבים לאוכלוסייה הילידית ולא להפך.
כספים אלו משמשים לפיתוח מוסדות חברתיים שמקימים המתיישבים בקהילות ילידים;
שילוב, לעיתים כפוי, של האוכלוסייה הילידית לתוך המוסדות החברתיים שהקימו המתיישבים – מוסדות חינוך, בריאות, תעסוקה ודיור – באופן שמערער את המוסדות המסורתיים של הילידים;
ניסיונות לתקן את הירידה ברמת החיים של האוכלוסייה הילידית באמצעות סובסידיות והטבות כספיות, מהלך שיוצר תלות וגורם לבעיות חברתיות אחרות.
לפי פיין, קולוניאליזם באמצעות רווחה היא שיטה נאו-קולוניאלית לשליטה מרחוק, שיוצרת תלות ופוגעת באוטונומיה של המקומיים, דרך מדיניות שכוונותיה טובות ונדיבות, אך תוצאותיה הן בסופו של דבר לא מוסריות.
להבדיל מצורות אחרות של קולוניאליזם, קולוניאליזם באמצעות רווחה לא נולד מתוך כוונה לדכא את הילידים, לתבוע את אדמתם או לחלץ משאבים.
למדינה, על פי רוב, יש אינטרס בשיפור איכות החיים של האוכלוסייה הילידית.
אולם, השימוש בשיטות שפותחו עבור סוג אחר של חברה, גורם בסופו של יום יותר נזק מתועלת לאוכלוסייה הילידית, ולעיתים קרובות מלווה בבורות ואדישות שעשויות לגרום למוות.
בשנות ה-60 וה-70, ניסתה ממשלת קנדה לעסוק, לשלוט ולתמוך בקהילות האינואיטים.
מדיניות זו היוותה שינוי מגמה מהמדיניות הקודמת שכללה העברה בכפייה של אינואיטים לאזור הארקטי הגבוה והעברת ילדים לחינוך במסגרת מערכת הפנימיות של האינדיאנים הקנדים.
לפי פיין, אף על פי שהמדיניות החדשה כללה את הקהילה בהחלטות, הן נציגי הממשלה והן הנהגת הילידים הכירו בכך שישנה גם המשכיות במדיניות, ובכלל זה המשך הפעולה על פי התפיסה שיש להפוך את האינואיטים ל"קנדיים" יותר.
לי ויסלינג מציין שמורים, אחיות ומדריכים שנשלחו לקהילות האינואיטים לא הוכשרו במוסדות ילידיים, אלא במוסדות קנדיים, ולעיתים קרובות היו להם מעט מודעות לשפה ולמנהגים של האינואיטים, מה שהוביל לתוצאות מזיקות.
האבוריג'ינים קיבלו אזרחות מלאה באוסטרליה בשנת 1962. הממשלה האוסטרלית השקיעה סכומי כסף גדולים לקידום רווחתם, אך נסיבות החיים של רבים מהם עדיין מתוארות לעיתים קרובות כ"מזעזעות".
חלק מהחוקרים של בעיה זו התבססו על המושג קולוניאליזם של רווחה כדי להסביר את הפער בין ההשקעה לתוצאות.
כך למשל, האנתרופולוג ניקולס פיטרסון כותב ש"המושג קולוניאליזם באמצעות רווחה גם מתייחס ישירות לבעיה הזו וגם מציע לה הסבר.
ההסבר המרכזי שקולוניאליזם באמצעות רווחה מציע הוא שהענקת זכויות אזרח חברתיות לילידים במדינות לאום בעולם הראשון היא, בלי משים, מחלישה באותה מידה שבה היא מועילה, בגלל התלות החברתית והפוליטית שהיא יוצרת".
קולוניה טובאר (בספרדית: Colonia Tovar) היא עיירה הררית בוונצואלה, הממוקמת כ-65.5 ק"מ מקראקס.
העיירה, שהוקמה ב-1843 על ידי מהגרים מדוכסות באדן (לימים גרמניה) נושאת אופי גרמני מובהק, המתבטא בתרבות ובארכיטקטורה ולכן מכונה לעיתים "גרמניה של הקריביים".
כלכלת העיירה מתבססת בעיקר על תיירות וחקלאות.
בשנותיה הראשונות, קולוניה טובאר פעלה כקהילה סגורה במטרה לשמר את המסורות התרבותיות של מייסדיה.
עם הגעתם, בנו המייסדים בתים בסגנון האדריכלי הייחודי לאזור קייזרשטול בגרמניה.
כנסיית מרטין מטור, הממוקמת במרכז העיירה, היא העתק של כנסייה בעיירה אנדינגן בגרמניה, אחת מערי המוצא של המייסדים.
התושבים המייסדים דיברו בניב באדני של גרמנית ושמרו על מאכלים ולבוש מסורתיים.
מיקומה ההררי של העיירה וקשיי התקשורת, יצרו בידוד סביבתי שאפשר את שמירת התרבות המקומית.
במשך תקופה נאסרו נישואין מחוץ לקולוניה, על מנת להבטיח את ההמשכיות האתנית והתרבותית.
אורח חיים זה התקיים עד שנות הארבעים ובפרט עד מלחמת העולם השנייה, אז ונצואלה הצטרפה לבעלות הברית במלחמה נגד גרמניה ואסרה על לימודי גרמנית בשטחה.
אף על פי שהשפה הרשמית בוונצואלה היא ספרדית, חלק מהתושבים דוברים גם כיום ניב ייחודי של אלמאנית שנפוץ רק בקולוניה טובאר.
בזכות אופיה התרבותי הייחודי וסמיכותה לקראקס, קולוניה טובאר הפכה לאחת מעיירות התיירותיות הבולטות בוונצואלה.
התיירות בעיירה היא בעיקר מקומית, אך נפוצים גם תיירים זרים.
מוקדי העניין העיקריים הם כנסיית מרטין מטור, הכיכר המרכזית והמוזיאון העירוני המציג את ההיסטוריה של העיירה.
כמו כן בעיירה גם מספר מבשלות בירה מקומיות בסגנון גרמני.
בכל שנה בחודש אוקטובר מתקיים בעיירה פסטיבל אוקטוברפסט.
הקוֹלוֹסֵיאוּם (מלטינית: Colosseum; באיטלקית: Colosseo) הוא אמפיתיאטרון עגלגל, הבנוי מבטון ומאבן, שנמצא במרכז רומא, שבאיטליה.
הקולוסיאום הוא האמפיתיאטרון הגדול ביותר שנבנה אי פעם, ונחשב בימיו וגם כיום לאחת מהיצירות הגדולות של ההנדסה והאדריכלות הרומית.
כמו כן לסמל מובהק של האימפריה הרומית.
הקולוסיאום שוכן ממזרח לפורום הרומאי.
בנייתו החלה על ידי הקיסר אספסיאנוס בשנת 70 לספירה והושלמה בשנת 80 לספירה בידי בנו הקיסר טיטוס.
שיפוצים נוספים נעשו בידי הקיסר דומיטיאנוס – כולם קיסרי השושלת הפלאבית, ששלטה ברומא במאה ה-1 לספירה.
לפיכך שמו הרשמי של הקולוסיאום הוא "האמפיתיאטרון הפלאבי" (Amphitheatrum Flavium).
על פי הערכות, מספר הצופים המרבי בקולוסיאום היה בין 40,000 ל-70,000, והוא שימש לתחרויות גלדיאטורים ותצוגות קרב כגון קרבות ימיים, מסעות ציד, הוצאות להורג, שחזורי קרב היסטוריים ודרמות מיתולוגיות.
המבנה חדל לשמש כמוקד בידור בראשית ימי הביניים ונעשו בו שימושים שונים כגון: דיור, סדנאות, מסדרים דתיים, מבצר ומחצבה.
אף שבמהלך השנים נהרס חלק גדול מהקולוסיאום בשל רעידות אדמה הרסניות ושוד עתיקות, הקולוסיאום מהווה סמל בלתי רשמי של העיר רומא ושל קיסרות רומא.
זהו אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר בעיר רומא ובעל קשרים הדוקים עם הכנסייה הקתולית והאפיפיור.
ב-1980 נרשם כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו, וב-7 ביולי 2007 נבחר כאחד משבעת פלאי תבל החדשים.
ביוני 2021, לאחר עבודות שיפוץ ושחזור נרחבות, נפתח לראשונה למבקרים אזור המעברים התת-קרקעיים, ההיפוגאום, שממנו פרצו הגלדיאטורים אל הזירה.
מקור השם הוא בשפה הלטינית, שדוברה ברומא העתיקה.
סיומת eum- נפוצה במילים לטיניות אחרות (כמו museum), שמתארות מבנה או מקום.
אלא שהשם המקורי של המבנה היה "האמפיתיאטרון הפלאבי" (Amphitheatrum Flavium) על שם השושלת הפלאבית שעסקה בבנייתו לאחר שלטון הקיסר נירון ושנת ארבעת הקיסרים.
שם זה עדיין בשימוש באנגלית המודרנית אולם בדרך כלל המבנה ידוע היום בשם "הקולוסיאום".
בעת העתיקה הוא נקרא לעיתים בידי אנשי רומא בשם הלא רשמי Amphitheatrum Caesareum (האמפיתיאטרון הקיסרי) אך השם לא היה בלעדי למבנה זה.
בסמוך לאמפיתיאטרון הפלאבי ניצב פסל ענק שהיה לאחד הפסלים הגדולים ביותר ברומא (נישא לגובה של כ-40 מטרים), שהיווה כשלעצמו אחד משבעת פלאי תבל של האימפריה הרומית.
תחילה נקרא הפסל "קולוסוס נרוניס" על שם נירון קיסר, ולאחר מותו הפסל שופץ (הוסיפו לו כתר עם קרני שמש) ושמו שונה ל"קולוסוס סוליס" על שם סול אינוויקטוס, אל השמש הרומי.
הפסל כונה בשם זה בהשראת פסל הקולוסוס מרודוס המפורסם, והועבר מארמון נירון למיקום בסמוך לקולוסיאום בידי הקיסר אדריאנוס.
הפסל נבזז עם השנים אולם זכרו נחקק בשם העממי של המבנה.
מעריכים כי הפסל נפל עוד בתקופת האימפריה הרומית, והקולוסיאום של היום קיבל את שמו בגלל הסמיכות בעבר לפסל זה.
אין להתבלבל בין המילים "coliseum" ו-"Colosseum".
המילה coliseum הוא שם עצם לאצטדיון, אמפיתיאטרון או מקום התכנסות גדול עבור זירות ומשחקים, ואילו Colosseum הוא השם הספציפי למבנה האמפיתיאטרון הפלאבי שברומא.
ה-Colosseum הוא למעשה coliseum, אך לא להפך.
בנייתו של המבנה קשורה בנפילת משטרו של הקיסר נירון בשנת 68. נירון היה שנוא על האצולה הרומאית ועל העם כאחד (ואף נאשם בשריפתה של העיר רומא), ואלה מיהרו להכחיד את זכרו עם התבססות השלטון הקיסרי באימפריה.
המקום בו עמדה הבריכה המלכותית הגדולה שלו בקומפלקס "ארמון הזהב" שנהרס נבחר על ידי הקיסר אספסיאנוס כמקום המתאים לבניית אמפיתיאטרון להנאתם של האזרחים.
האזור היה מיושב בעבר בצפיפות אולם השרפה הגדולה שפקדה את רומא בשנת 64 לספירה פינתה את השטח לטובת הבנייה המלכותית של הקיסר נירון.
מלבד האמפיתיאטרון נבנו באזור גם בתי ספר לגלדיאטורים ומבנים רלוונטיים אחרים.
לזכותו של הקיסר אספסיאנוס מיוחסת בניית שלושת היציעים הראשונים.
בנו, הקיסר טיטוס, שירש את אביו בשנת 79, המשיך בבנייה והוסיף על המבנה שני יציעים נוספים.
ההיסטוריון הרומי קסיוס דיו מצהיר כי בשנת 80 נטבחו למעלה מ-9,000 חיות בר במהלך 100 ימי קרבות מפוארים במסגרת משחקי החניכה של האמפיתיאטרון.
שיפוץ נוסף עבר המבנה בתקופת כהונתו של דומיטיאנוס (81–96) שהוסיף למבנה סדרה של מנהרות תת-קרקעיות ששימשו לעבדים ובעלי חיים, וכן הרחיב את חלקו העליון של המבנה לצורך קיבולת צופים גדולה יותר.
שיפוצים נוספים במבנה בוצעו על ידי הקיסרים נרווה, טראיאנוס ואנטונינוס פיוס.
בשנת 217 נפגע המבנה בשל מכת ברק, ושרפה פרצה במקום.
שרפה זו הרסה את חלקו העליון של המבנה והוא עבר בשל כך מספר סדרות שיפוצים במהלך השנים 250–320. בשנת 443 נגרם נזק נוסף למבנה בשל רעידת אדמה ונדרשו שיפוצים נוספים.
קרב הגלדיאטורים האחרון בקולוסיאום התקיים בשנת 435 בערך.
מופעים של ציד בעלי חיים בוצעו עד שנת 523 עת דרשה הנצרות את הפסקת הפעילות הראוותנית במקום.
הקולוסיאום עבר כמה שינויים קיצוניים גם בתקופת ימי הביניים.
בסוף המאה ה-6 נבנתה בתוך המבנה כנסייה קטנה אולם ככל הנראה ללא משמעות דתית למבנה כולו.
הזירה עצמה הוסבה לבית קברות, ובחללים שמתחת למקומות הישיבה הוקמו מקומות לדיור ולסדנאות – כל זאת עד סוף המאה ה-12. בשנת 1200 השתלטה משפחת פרנגיפני על המתחם והוסיפה לו ביצורים – לצורך שימוש כטירה פרטית.
בשנת 1349 התרחשה רעידת אדמה נוספת, שגרמה נזק רב לצדו הדרומי של המבנה, שנשען על קרקע פחות יציבה.
באבני החלק שקרס נעשה שימוש לבנייה של מבנים אחרים בעיר – חלקן זוהו בארמונות, כנסיות, בתי חולים ועוד.
מאמצע המאה ה-14 ועד המאה ה-19 פעל במקום מסדר דתי.
חלק גדול מהאבנים של חלקו הפנימי נעקר ונעשה בו שימוש חוזר – דבר שהותיר "צלקות" רבות במבנה שניתן לראותן עד היום.
במהלך המאה ה-16 וה-17 ביקשה הכנסייה להפוך את המתחם לפרודוקטיבי יותר.
האפיפיור סיקסטוס החמישי (1585–1590) תכנן להפוך את המקום למפעל לצמר, על מנת לספק תעסוקה לזונות של רומא.
אולם הצעה זו נפלה עם מותו.
בשנת 1671 הועלתה הצעה להכשיר את המתחם כזירת מלחמת שוורים, אולם הצעה זו נפלה בשל מחאה ציבורית.
בשנת 1749 תמך האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר (1740–1758) בדעה שיש להכריז על הקולוסיאום כאתר קדוש מכיוון שבראשית הנצרות שימש להוצאתם להורג של נוצרים.
האפיפיור אסר על שימוש במקום כמחצבה והכריז עליו כקדוש בשל דמם של המרטירים.
עם זאת, אין עדות היסטורית התומכת בהשערה כי היו הוצאות להורג של מרטירים במקום ואין אזכור לדעה זו לפני המאה ה-16.
אפיפיורים מאוחרים יותר יזמו מספר פרויקטים של ייצוב ושיקום המבנה – כמו הסרתה של צמחיית פרא שגדלה במקום, ייצוב החזית בין השנים 1807–1827. אזור הזירה נחפר בחלקו בשנים 1810–1814 ונחשף באופן מלא בתקופת שלטונו של בניטו מוסוליני בשנת 1930.
כיום הקולוסיאום הוא אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר ברומא, ונאספים אליו מיליוני מבקרים בשנה.
בשל השפעות של זיהום והידרדרות כללית של המבנה בוצעה תוכנית שיקום גדולה בין השנים 1993–2000 בעלות של כ-40 מיליון לירטות איטלקיות (כ-20 מיליון דולר לפי השער בשנת 2000, שהם כמעט 30 מיליון דולר כיום).
לאחרונה הואר הקולוסיאום בזהב כאשר בוטל עונש המוות במדינת ניו מקסיקו בארצות הברית באפריל 2009.
בשל מצבו הרעוע של הקולוסיאום, אין זה אפשרי לקיים במתחם מופעים והכניסה מותרת רק ל-3,000 מבקרים בו זמנית.
עם זאת הופעות גדולות בוצעו מחוץ למבנה, כאשר הוא משמש כתפאורה כמו ריי צ'ארלס (מאי 2002), פול מקרטני (מאי 2003), אלטון ג'ון (ספטמבר 2005) ובילי ג'ואל (יולי 2006).
בשנת 2021 הוחלט לשפץ את האתר.
בנוסף, לראשונה בהיסטוריה, הוחלט שהמתחם התת-קרקעי בקולוסיאום ייפתח לקהל הרחב.
מדובר במתחם בו הוחזקו הגלדיאטורים והחיות לפני שהועלו לזירה.
לכן כתובת הבנייה שמציינת את "שלל המלחמה" מכוונת לניצחון ביהודה ודיכוי המרד הגדול.
הקיסר אספסיאנוס שלא היה בן למשפחה מיוחסת, ובניו טיטוס ודומיטיאנוס, ביקשו להצדיק את שלטונם על האימפריה הרומית.
אספסיאנוס עצמו הקים את הקולוסאום בעזרת השלל שנלקח מבית המקדש; טיטוס הקים את שער טיטוס בקירקוס מקסימוס לכבוד ניצחונו וכיבוש ירושלים, ודומיטיאנוס הקים את שער טיטוס בוויה סקרה, ובכך שייך את עצמו לניצחון ודיכוי המרד הגדול, אף על פי שלא השתתף בלחימה.
בבסיס המופעים של הקולוסיאום עמדה גישת ה"לחם ושעשועים" של האצולה הרומאית.
לפי גישה זו על השלטון לספק לתושבים כמות בסיסית של לחם כדי שלא ירעבו ושעשועים בחינם.
לכל אזרחי רומא היה כרטיס כניסה חינם למופעים.
מקום הישיבה של האזרחים היה בהתאם למעמדם: במושבים התחתונים ישבו הסנאטורים, מעליהם ישבו הלוחמים, מעליהם המורים ולבסוף האזרחים הרגילים.
את הנשים הושיבו במושבי העץ שהיו ממוקמים במעלה המבנה, מעל כל מושבי השיש של הגברים.
לקיסר היה מעבר מיוחד וכיסא מיוחד ביציע הנמוך ביותר.
כשגלדיאטור הפסיד בקרב יכול היה לבקש את רחמי הקהל.
אם הקהל הניף את מטפחותיו כלפי מעלה הוא בעצם אומר למנצח תרים את הנשק ותרצח אותו הרי שהגלדיאטור המובס הפסיד את חייו, אולם אם הקהל סימן באגודלו כלפי מטה, היה על הגלדיאטור המנצח להוריד את הנשק ולא לפגוע ביריבו.
מספר היסטוריונים נוצרים דתיים טוענים כי הקיסרים הרומאים היו משליכים נוצרים לתוך הזירה כדי להוציאם להורג על ידי חיות הטרף שהוצגו שם, אולם אין עדות ממשית לכך שנוצרים נטרפו שם במיוחד בשל נצרותם.
קולורדו היא מדינה במערב ארצות הברית.
בירת המדינה היא דנוור והיא גם העיר הגדולה במדינה.
מקור שמה של המדינה נובע מנהר הקולורדו הזורם בתחומה.
הנהר מוביל סחופת טין אדומה מההרים ולפיכך נקרא על ידי המגלים הספרדים ריו קולורדו – "הנהר (בעל הצבע) האדום".
השטח שבו נמצאת המדינה נרכש על ידי ארצות הברית בשנת 1803 במסגרת רכישת לואיזיאנה והחכירה המקסיקנית של שנת 1848.
בעקבות הבהלה לזהב של קולורדו בשנת 1859 גדלה אוכלוסיית המדינה.
טריטוריית קולורדו נוצרה ב-28 בפברואר 1861 והפכה למדינה בשנת 1876.
נשים קיבלו זכות הצבעה במדינה ב-7 בנובמבר 1893.
בנובמבר 2012 הצביעו אזרחי קולורדו בעד תיקון חוק שיאפשר לגליזציה של מריחואנה.
בכך הפכו מדינת קולורדו ומדינת וושינגטון למדינות הראשונות בארצות הברית בהן צריכת מריחואנה לשם הנאה נעשית כחוק.
עם תחילת שנת 2014 עבר תיקון החוק המאפשר צריכת מריחואנה לשם הנאה לשלב היישום ובהתאם להוראות החוק נפתחו מספר חנויות לממכר מריחואנה.
קולורדו היא אחת משלוש מדינות (האחרות הן ויומינג ויוטה) שגבולותיהן מוגדרים אך ורק על ידי קווי רוחב וקווי אורך: היא משתרעת בין קווי הרוחב 37° ו-41° צפון, ובין קווי האורך 102° ו-109° מערב.
היא גובלת בנברסקה מצפון-מזרח, בוויומינג מצפון, ביוטה ממערב, בניו מקסיקו מדרום, באוקלהומה מדרום-מזרח ובקנזס ממזרח.
קולורדו היא המדינה בעלת הגובה הממוצע הגבוה ביותר בארצות הברית.
מזרחית להרי הרוקי נמצאים מישורי קולורדו – חלק מהמישורים הגדולים.
כמות המשקעים באזור מועטה יחסית (כ-380 מ"מ בשנה), ורוב שטח המישורים משמש לרעיית בקר.
מערבית למישורים נמצא ה"רכס הקדמי" (Front Range) של הרי הרוקי, ובו פסגת לונג, הר אוונס, פסגת פייק והפסגות הספרדיות.
אזור זה מיוער ומשמש לכריתת עצים.
מערבית לפסגות אלה נמצא קו פרשת המים של אמריקה.
באזור הרי הרוקי המצויים במדינה ישנם מספר פארקים גדולים וכן שמורות טבע רבות.
האזור שופע מים, ונמצאים בו הנהר נורת פלאט הזורם לוויומינג, וכן עמק סן לואי – אחד מיובלי הריו גראנדה הזורם לניו מקסיקו.
הרי הרוקי בשטח המדינה כוללים 54 פסגות שגובהן מעל 4,200 מטרים.
הרים אלה מיוערים, ובחורף מכוסים שלג.
באזור אתרי סקי רבים ובהם אספן ווייל.
במורדות המערביים של הרי הרוקי זורם נהר הקולורדו, במורדות המזרחיים זורם נהר ארקנסו ובדרום המדינה נמצאים הרי סן חואן ורמת קולורדו.
באופן כללי, שינויי מזג אוויר קיצוני נפוצים מאוד במדינה אם כי שינויים אלו פחות נפוצים בחלקים המאוכלסים במדינה.
ברד נפוץ מאוד בהרי המזרח ובמישורים בעיקר בחלק הצפון מזרחי של המדינה.
ברד הוא הסיכון הנפוץ ביותר במדינה ואף עלול לגרום לפגיעה בבני אדם כמו גם לנזקים ברכוש.
המישור המזרחי ספג כמה מנזקי הברד הקשים בהיסטוריה של צפון אמריקה, דוגמאות לכך הן סופות ברד קשות שתקפו את דנוור ביולי 1990 ובמאי 2017 כשהאחרון הוא היקר ביותר בהיסטוריה שהיה אי פעם במדינה.
כמו כן האזור נתון לעיתים קרובות לסופות טורנדו.
האזורים גם רגישים לשיטפונות הנגרמים כתוצאה מסופות רעמים רבות והן בגלל התכה מהירה של השלג בהרים במזג אוויר חם.
מזג אוויר חם נפוץ בבירה דנוור וב-2008 נשבר שיא כאשר ב-24 ימים רצופים היו בעיר מעל ל-32 מעלות צלזיוס.
חלקים גדולים מהמדינה יבשים מאוד וממוצע הגשמים השנתי הוא 430 מ"מ בשנה.
רק לעיתים רחוקות המדינה חווה תקופה בה חלק מסוים אינו נמצא בבצורת מסוימת.
מחסור זה תורם לעיתים לשריפות במדינה, ב-2002 התרחשה במדינה אחת השריפות הגדולות בהיסטוריה של ארצות הברית.
שריפות גדולות אירעו גם ב-2010, ב-2012 וב-2013. בשנת 2020 אירעו שלוש השריפות הגדולות ביותר בהיסטוריה של קולורדו, וב-2021 אירעה שריפה שאומנם לא הייתה הגדולה ביותר בתולדות קולורדו אך הייתה ההרסנית ביותר, מבחינת נזק למבנים.
לעומתם, בפסגות הרי הרוקי יש קור ושלג כבד, הנערם על הקרקע במשך מספר חודשים בשנה מבלי להפשיר.
דבר זה הביא להקמת עיירות סקי רבות באזור.
בשנת 2017 רשמה קולורדו את שיעור הפריון השני הנמוך ביותר בארצות הברית מחוץ לניו אינגלנד, אחרי אורגון, עם 1.63 ילדים לאישה.
קולורדו היא המדינה בעלת שיעורי ההשמנה הנמוכים ביותר בארצות הברית עם 18% מהאוכלוסייה שסובלים מהשמנת יתר נכון ל-2007. כמו כן, היא המדינה בעלת תוחלת החיים הארוכה ביותר בארצות הברית עם ממוצע של 80.21 נכון לשנת 2014.
קולורדו היא רפובליקה ובה שלוש רשויות שלטון: מבצעת – מושל מדינת קולורדו, מחוקקת – המורכבת משני בתים: האספה הלאומית של קולורדו וסנאט קולורדו, ושופטת, בראשה עומד בית המשפט העליון של קולורדו.
הרשות המבצעת בקולורדו מורכבת מהמושל, סגן המושל, התובע הראשי, מזכיר המדינה, שר האוצר, State Controller, State treasurer, Insurance Commissioner, ושר החינוך.
מושל קולורדו הנוכחי הוא ג'ארד פוליס, חבר המפלגה הדמוקרטית.
בבית המחוקקים 35 חברי סנאט הנבחרים לתקופה של ארבע שנים ו-65 חברי אספה מחוקקת הנבחרים לתקופה של שנתיים.
בחירות מתקיימות מדי שנתיים וכמחצית מחברי הסנאט מועמדים לבחירה בכל מערכת בחירות.
בבית המשפט העליון של קולורדו שבעה שופטים, הממונים על ידי המושל ומאושרים על ידי בית המחוקקים.
שיטת המשפט היא שיטת המשפט המקובל האנגלי, אך ישנה השפעה גם להמשפט האזרחי הספרדי.
קולורדו נחשבת למדינה מתנדנדת, אשר אינה נאמנה למפלגה אחת.
במאה השנים האחרונות נבחרו בה 17 מושלים דמוקרטים ו-12 מושלים רפובליקנים.
מאז מערכת הבחירות ב-1992, זכו בה המועמדים הדמוקרטים והרפובליקנים שלוש פעמים כל אחת.
בבחירות ב-2012, ניצח ברק אובמה בקולורדו כשזכה ברוב של 51.49% קולות המדינה.
לפוליטיקה בקולורדו יש ניגוד של ערים שמרניות, כמו קולורדו ספרינגס, וערים ליברליות, כמו בולדר ודנוור.
לקולורדו תשעה קולות (אלקטורליים) בבחירות לנשיאות, שני סנאטורים ושבעה חברי בית הנבחרים.
הסנאטורים המייצגים את המדינה הם מייקל בנט הדמוקרטי (מאז 2009), שמוצאו יהודי, וג'ון היקנלופר הדמוקרטי (מאז 2020) שכיהן עד 2018 כמושל קולורדו ולפני כן כראש עיריית דנוור.
במאה ה-19 התבססה כלכלת המדינה על כרייה, והחל מסופה החלה להתפתח במדינה חקלאות (המבוססת על השקיה) וגידול בקר, שהפך למרכיב עיקרי בכלכלת המדינה.
הענפים החקלאיים כוללים צאן, חיטה, חלב ומוצריו, תירס וחציר.
בימינו מהווה הממשל הפדרלי מרכיב עיקרי בכלכלת המדינה.
במדינה נמצא פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה (נוראד) ובסיסים רבים של חיל האוויר של ארצות הברית בקולורדו ספרינגס, כמו כן נמצא המכון הלאומי של ארצות הברית למידות וטכנולוגיה בבולדר, והסקר הגאולוגי של ארצות הברית בלייקווד.
בית המשפט לערעורים של המחוז העשירי של ארצות הברית נמצא בדנוור, כמו כן מצויים במדינה בתי כלא פדרליים בקניון סיטי.
במדינה מספר רב של יערות לאומיים ושמורות טבע, ורבים מועסקים בשמירה עליהם.
גם בימינו מהווים המכרות חלק מכלכלת המדינה, ובין היתר נכרים בהן פחם לסוגיו (ליגניט, פחם ביטומני ופחם תת-ביטומני) ומוליבדנום.
הגיוון הגאוגרפי הייחודי במדינה מושך אליה מיליוני תיירים מדי שנה, ב-2018 ביקרו במדינה 85.2 מיליון תיירים, כאשר נתון זה הכניס למדינה כ-22.3 מיליארד דולר.
התוצר הגולמי במדינה בשנת 2015 היה 318,600 מיליון דולר.
ההכנסה השנתית החציונית למשק בית בשנת 2016 הייתה 70,666 דולר (מקום 8 במדינה), ההכנסה לנפש לשנת 2010 הייתה 51,940 דולר (המקום ה-11 בארצות הברית).
נכון לדצמבר 2018 שיעור האבטלה במדינה עמד על 4.2%.
הפארק הלאומי הקניון השחור של הגניסון
המונומנט הלאומי שדות המאובנים פלוריסאנט
אזור טבע בראשיתי פסגות המכללות
אזור טבע בראשיתי פלאט טופ
אזור טבע בראשיתי ואתר לאומי דיונות החול הגדולות
אזור טבע בראשיתי הנטר פריינגפן
אזור טבע בראשיתי לה גאריטה
אזור טבע בראשיתי ליזארד הד
אזור טבע בראשיתי לוסט קריק
אזור טבע בראשיתי מארון בלס סנואו מאס
אזור טבע בראשיתי הר שנפלס
אזור טבע בראשיתי הר זירקל
אזור טבע בראשיתי סאנגרה דה קריסטו
אזור טבע בראשיתי וסט אלק
האתר ההיסטורי הלאומי מוצב בנט הישן – מוצב מסחר שפעל בין השנים 1833–1849
האתר ההיסטורי הלאומי מקום טבח סנד קריר – טבח אינדיאנים חפים מפשע על ידי צבא ארצות הברית ב-29 בנובמבר 1864
קולורדו היא המדינה עם הכי מעט תושבים שאף על פי כן יש לה קבוצה אחת לפחות בכל אחת מהליגות המקצועיות הגדולות בארצות הברית.
דנוור ברונקוס, קבוצת פוטבול בליגת NFL
דנוור נאגטס, קבוצת כדורסל בליגת ה-NBA
קולורדו רוקיס, קבוצת בייסבול בליגת MLB
קולורדו אוולאנש, קבוצת הוקי קרח בליגת NHL
קולורדו ראפידס, קבוצת כדורגל בליגת MLS קולורדו קראש, קבוצת פוטבול בליגת AFL
קולורדו צ'ילס, קבוצת כדורסל נשים בליגת NWBL
קולורדו איגלס, קבוצת הוקי קרח בליגת CHL
קולורדו ממות', קבוצת לקרוס בליגת NLL
דנוור אאוטלוס, קבוצת לקרוס בליגת MLL
אוניברסיטת מדינת קולורדו - פואבלו
האוניברסיטה הטכנולוגית הלאומיתמכללת נזארין לתנ"ך
מכללת הרי הרוקיז לאומנות ולעיצוב
אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית
סמלי מדינת קולורדו דגל סמל מוטו כינוי דגל קולורדוFlag of Colorado סמל קולורדוSeal of Colorado "אין דבר מבלי השגחה אלוהית""Nil sine numine" "מדינת המאה""The Centennial State" עץ פרח ציפור חיה אשוחית כחולהColorado Blue Spruce קצח הרי הרוקיRocky Mountain columbine דרור בנטינגLark bunting אייל קנדי מהרי הרוקיRocky Mountain elk
קולורדו ראפידס היא קבוצת כדורגל מקומרס סיטי שבקולורדו, המשחקת בליגת ה-MLS.
צבעי מדי הקבוצה הם סגול, כחול ושחור.
הראפידס זכו באליפות הליגה בעונת 2010 לאחר שניצחו במשחק גמר גביע ה-MLS את קבוצת דאלאס בתוצאה 1–2. כמו כן הגיעו לשני משחקי גמר: גמר גביע ה-MLS ב-1997 וגמר גביע ארצות הברית הפתוח ב-1999, ובשניהם הפסידו.
הקבוצה שיחקה באצטדיון שדה אינבסקו מאז שנת 2001. לפני כן שיחקה הקבוצה באצטדיון מייל היי הנמצא בדנוור.
בעונת 2007, עברה הקבוצה לאצטדיון חדש באזור המסחרי של דנבר.
נהר קולורדו הוא אחד משני הנהרות הראשיים בדרום-מערב ארצות הברית וצפון מקסיקו (הנהר השני הוא ריו גראנדה).
אורכו 2,334 קילומטרים ואגן ניקוזו צחיח ברובו ומקיף חלקים משבע ממדינות ארצות הברית ושתיים ממדינות מקסיקו.
מוצא הנהר במרכז הרי הרוקי בארצות הברית, והוא זורם בכיוון כללי לדרום-מערב לרוחב רמת קולורדו ודרך הגרנד קניון אל אגם מיד בגבול שבין אריזונה לנבדה, שם הוא פונה דרומה לעבר הגבול עם מקסיקו.
במקסיקו הוא זורם כ-160 ק"מ, יוצר את הדלתה של הקולורדו, ונשפך לאוקיינוס השקט בקצה הצפוני של מפרץ קליפורניה בין המדינות באחה קליפורניה וסונורה.
הנהר מפורסם בקניונים המרשימים ובאשדות המים הלבנים שהוא יוצר, והוא מקור מים חיוני לחקלאות וליישובים באזורים המדבריים שבהם הוא עובר באמריקה הצפונית.