tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברגר היה מהיר מאלן פרוסט, אותו החליף בקבוצה, במקצי הדירוג, אך במרוצים עצמם התקשה לעמוד בקצב של שותפו הבריזלאי.
במשך שלוש העונות בקבוצה הצליח להשיג רק שלושה ניצחונות וארבע פעמים זינק מהפול פוזישן.
במקצה הדירוג למרוץ הבכורה בקבוצה הצליח לנצח את סנה ולזנק מהפול פוזישן, אך לבסוף נאלץ לפרוש מהמרוץ.
בשלושת המרוצים הבאים הצליח להגיע לפודיום, כשסיים פעמיים במקום השני ופעם אחת במקום השלישי.
בגרנד פרי בקנדה הקדים ברגר את סנה ב-45 שניות, אך נענש בהפחתה של דקה מזמנו בשל זינוק מוקדם וירד למקום הרביעי.
במהלך העונה השיג עוד פול פוזישן אחד, כשזינק ראשון בגרנד פרי במקסיקו, אך לא הצליח לרשום ניצחון עד לסיום העונה.
בעונתו השנייה בקבוצה הצליח להשיג שישה פודיומים, אך נאלץ לפרוש משבעה מרוצים.
הגרנד פרי ביפן היה המרוץ קריטי עבור סנה ומנסל, שנאבקו ביניהם על התואר.
במקצה הדירוג זכה ברגר במקום הראשון, סנה בשני ומנסל בשלישי.
הקרב בין השלושה נמשך לאורך עשרת הסיבובים הראשונים של המרוץ.
פרישה של מנסל הכתירה למעשה את סנה כאלוף בפעם השלישית.
לאחר שהבטיח את התואר אפשר סנה לברגר להוביל לאורך כל המרוץ ולרשום את ניצחונו הראשון בקבוצה.
בעונת 1992 השיג ניצחון בגרנד פרי הקנדי וניצחון נוסף במרוץ סיום העונה שהתקיים באוסטרליה.
במהלך העונה קיבל הצעה מפתה מפרארי והודיע כי בסיום העונה ישוב לנהוג במדי הקבוצה האיטלקית.
עונת החזרה קבוצה האיטלקית הייתה מאכזבת מבחינת ברגר, במהלכה הצליח לצבור רק 12 נקודות.
הישג השיא בעונה היה זכייה במקום השלישי בגרנד פרי הונגריה.
בפתיחת עונת 1994 נאלץ להתמודד עם מותם של חברו האוסטרי רולנד רצנברגר ושותפו לשעבר איירטון סנה, שנהרגו בגרנד פרי של סן מרינו.
בגרנד פרי הגרמני שהתקיים בהוקנהיימרינג השיג ניצחון בכורה עבורו וניצחון ראשון עבור קבוצת פרארי מאז עונת 1990. בגרנד פרי של פורטוגל הוביל לאורך חלק ניכר מהמרוץ, אך לבסוף נאלץ לפרוש.
גם בגרנד פרי האוסטרלי, המרוץ שחתם את העונה, הוביל לאורך רוב המרוץ, אך לבסוף ביצע טעות ואיפשר לנייג'ל מנסל לעקוף אותו ולנצח במרוץ.
פתיחת עונת 1995 הייתה טובה עבור ברגר, שרשם ארבעה פודיומים בחמשת המרוצים הראשונים, אך בשלושת המרוצים הבאים לא הצליח לצבור נקודות.
הוא רשם עוד שני פודיומים עד לסיום העונה, אך לא הצליח לסיים חמישה מתוך שבעת המרוצים האחרונים בעונה וסיים רק במקום השישי.
בסיום העונה עזב את פרארי, שהחתימה את מיכאל שומאכר ועבר להתחרות עבור קבוצת בנטון.
עונת 1996 הייתה מאכזבת עבור ברגר - הוא היה קרוב לניצחון בגרנד פרי הגרמני בפעם השנייה בקריירה, אך מנוע הרנו שהותקן ברכבו התפוצץ לקראת הסיום.
לאורך כל העונה השיג שני פודיומים וסיים, שוב, במקום השישי.
בעונת 1997 החמיץ שלושה מרוצים עקב מחלה ומותו של אביו, שנהרג בהתרסקות מטוס.
מיד לאחר חזרתו ניצח בגרנד פרי הגרמני, ניצחון אחרון בקריירת המרוצים.
בסיום המרוץ הודיע על כוונתו לעזוב את בנטון בסיום העונה.
קבוצת סאובר הציעה לברגר להצטרף לשורותיה בעונת 1988, אך הוא דחה את ההצעה ופרש סופית מהתחרויות.
לאחר הפרישה המשיך ברגר להיות מעורב באליפות - עד שנת 2003 שימש כמנהל התחרויות של קבוצת BMW וליווה את חזרתה של היצרנית לסבב אליפויות הפורמולה 1. באותה שנה התכבד להיות הנהג הראשון שמקיף את המסלול החדש בשאנגחאי.
באפריל 2004, עשור לאחר מותו של איירטון סנה עשה לו ברגר מחווה כשהקיף את מסלול אימולה בלוטוס-רנו T97 - הרכב בו נהג סנה בעונת 1985.
בפברואר 2006 רכש 50 אחוזים מקבוצת טורו רוסו מידי דיטריך מאטשיץ, הבעלים של רד בול.
בנובמבר 2008 מכר ברגר את החלק שלו בחזרה למאטשיץ.
גנרל חיל השריון גרהרד הלמוט דטלוף גראף פון שוורין היה מפקד בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
שוורין נולד ב-23 ביוני 1899 בעיר הנובר שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית, למשפחה אריסטוקרטית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 התגייס כפהנריך (צוער) לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט המשמר ה-2. ב-8 ביוני 1915 הועלה לדרגת לויטננט, ובהמשך שימש כשליש גדודי ומפקד פלוגה.
הוא נפצע ב-26 בספטמבר 1918 ואושפז בבית חולים עד תום המלחמה.
על שירותו הוא קיבל פרט לשתי דרגות של צלב הברזל, גם עיטורים נוספים מבית הוהנצולרן.
עם שחרורו מבית החולים, הצטרף לרייכסווהר, אולם סולק ממנו באביב 1920 עם המעבר לצבא של 100,000 איש.
שוורין עבד בחברה לייבוא קפה בברמן, ולאחר מכן בחברת נפט בברלין.
ב-1922 הוא חזר לשרת ברייכסווהר בדרגת לוטננט, והוצב ברגימנט ה-1 (פרוסיה).
בקיץ 1925 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-1 במאי 1933 הועלה לדרגת האופטמן.
בין 1933–1935 הוא למד במכללה צבאית, וב-15 באוקטובר 1935 הוצב במטה הדיוויזיה ה-22. ב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת מיור, והחל מ-1 באוקטובר של אותה שנה שימש כמפקד גדוד ברגימנט ה-17. בסתיו 1938 הוצב במשרד האפסנאות, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
שוורין לא היה נאמן למפלגה הנאצית ואף נפגש עם נציגים בריטיים וניסה להזהיר אותם מפני כוונותיו של היטלר לתקוף את פולין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה שוורין למפקד רגימנט גרוסדויטשלנד, שהיה חלק מדיוויזיית גרוסדויטשלנד, ובין פברואר למאי אף פיקד באופן זמני על כל הדיוויזיה.
הוא פיקד על הרגימנט במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ובינואר 1941 מונה למפקד הרגימנט ה-200. זמן קצר לאחר מכן הועבר למערכה בצפון אפריקה, ומונה למפקד כוח שקיבל את השם "צוות קרב שוורין".
במרץ של אותה שנה הוא הוביל כוח קומנדו גרמני-איטלקי שחדר למעלה מ-2,000 ק"מ לעומק הקווים הבריטיים בלוב ולקח בשבי למעלה מ-2,000 בריטים, מהם שלושה בדרגות גנרלים.
לזמן קצר הוא פיקד גם על רגימנט הפאנצר ה-5, לפני שהועבר לחזית המזרחית.
ב-1 באוגוסט 1941 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד הרגימנט ה-76. הרגימנט שלו לקח חלק במצור על לנינגרד, וב-17 בינואר 1942 הוא קיבל את צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-23 ביולי של אותה שנה קיבל פיקוד על הדיוויזיה השמינית, ובאוקטובר הועלה לדרגת גנרל-מיור.
ב-13 בנובמבר קיבל פיקוד על הדיוויזיה הממונעת ה-16. הדיוויזיה שלו השתתפה בקרב סטלינגרד כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, אולם לא כותרה במבצע אורנוס, ופעלה במבצע סופת חורף כחלק מקורפוס הפאנצר ה-57. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה כחלק מפלגת הארמייה הולידט, שהפכה ב-6 במרץ 1943 לארמייה השישית החדשה.
במאי של אותה שנה הועברה הדיוויזיה לכוחות המילואים וב-17 במאי הוספו עלי אלון לצלב האבירים של שוורין.
ב-20 במאי העביר שוורין את הפיקוד על הדיוויזיה לווילהלם קריזולי, וב-1 ביוני הועלה לדרגת גנרלוטננט.
ב-23 ביוני שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-16, וב-27 ביוני חזר שוורין לפקד עליה.
הוא הוביל אותה במהלך קרבות הנסיגה הקשים באוקראינה, וב-4 בנובמבר הוספו חרבות לצלב האבירים שלו.
הוא פיקד על הדיוויזיה עד 10 בינואר 1944.
ב-30 באפריל 1944 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-116. הדיוויזיה שלו הוצבה בצרפת ולחמה במהלך הפלישה לנורמנדי כחלק מקורפוס הפאנצר אס אס ה-2 במסגרת ארמיית הפאנצר החמישית.
בתחילת הפלישה הוצבה הדיוויזיה יחד עם דיוויזיית הפאנצר ה-9 בעתודת קבוצת ארמיות B, ולא הייתה אפשרות להפעיל אותן כנגד בעלות הברית בטרם יגיע אישור מפורש מהיטלר.
ראש המטה של קבוצת הארמיות, הנס שפיידל, התקשר להיטלר וביקש ממנו אישור להפעיל את הדיוויזיות.
גנרל אלפרד יודל ענה כי היטלר ישן ואין אפשרות להעירו.
כשהוא התעורר ונתן רשות היה כבר מאוחר מידי כי הכוחות הפולשים יצרו כבר ראשי גשר גדולים.
שפיידל, וכמוהו ארווין רומל מפקד קבוצת הארמיות, היו שותפים לקשר העשרים ביולי.
שוורין היה ידוע כמתנגד למלחמה, ולפיכך גם לאחר שהגיעה ההוראה מהיטלר, החליטו השניים לשמור את הדיוויזיה שלו בעתודה באזור פריז כדי להשתמש בה לניצול הקשר.
ב-19 ביולי, יום לפני תחילת הקשר, לא היה יכול יותר שפיידל להתאפק, ושלח את הדיוויזיה לקרב.
שוורין פיקד על הדיוויזיה במהלך המערכה בנורמנדי ולאחר מכן במבצע קוברה ובקרב פאלז.
במהלך הקרבות הנ"ל, ספגו הדיוויזיה שלו ודיוויזיית הפאנצר ה-9 אבדות כבדות, וקיבלו פקודות להילחם עד הסוף.
שוורין היה המום מכך, ובעצה אחת עם היינריך פון ליטוויץ מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-9, שלח מכתב להיטלר בו הפציר בו לסיים את המלחמה בטרם היא תגיע לגרמניה עצמה.
שניהם ניצלו מהעניין ללא עונש רק תודות להישגי העבר המרשימים שלהם.
הדיוויזיה שלו הוצבה באאכן, ובשלב זה הצטמצמה ל-6,000 איש, 12 טנקים וללא תותחים כלל.
שוורין הבין שקרב נגד הכוחות העדיפים של צבא ארצות הברית שהתקדמו אל העיר, הוא חסר סיכוי, וכי הוא רק יסב נזק רב לאזרחים ולאדריכלות ההיסטורית של אאכן.
לפיכך החליט שוורין לבצע נסיגה על דעת עצמו, והותיר בתחנת הדואר של העיר מכתב אל המפקד האמריקני בו הוא מפציר בו להפגין יחס אנושי אל האזרחים.
ברגע האחרון לפני נסיגתו קיבל הודעה מוטעית על פיה האמריקנים בלמו את התקדמותם לעיר.
שוורין החליט להישאר, אולם ב-1 בספטמבר 1944 הופיע כוח סיור אמריקני בפרברי העיר.
שוורין הדף את הכוח החוצה, החל להתכונן לנסיגה, ושלח קצין אל בית הדואר כדי להחזיר אליו את המכתב.
הקצין נפל בידיהם של אנשי אס אס שנשלחו למקום כדי לוודא ששוורין לא ינסה לעשות בדיוק את מה שניסה לעשות, והם מיהרו לעצור את שוורין והדיחו אותו מהפיקוד על דיוויזיית הפאנצר ה-116.
נערך לו משפט צבאי ונמנע ממנו עונש מוות רק תודות להפצרותיהם של הגנרל-פלדמרשלים ולטר מודל וגרד פון רונדשטט, שהעריכו אותו מאוד, ולאחר שקיבל נזיפה חמורה הוחזר לחזית.
ב-9 בדצמבר 1944 הוא קיבל פיקוד על דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-90 באיטליה, וב-27 בדצמבר הועבר לפקד על קורפוס הפאנצר ה-76. הוא לחם עם הקורפוס כנגד הצבא הבריטי באיטליה, וב-1 באפריל 1945 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון.
ב-26 באפריל הוא נפל בשבי הבריטי.
שוורין שוחרר מהשבי ב-1947, ועד 1949 עבד במטה הכיבוש האמריקני.
במאי 1950 מינה אותו הקנצלר קונראד אדנאואר כיועץ שלו לענייני צבא, ובהמשך מינה אותו לראש "המרכז לשירות המולדת" (Zentrale für Heimatdienst), שהיה אחראי על בנייה מחדש של כוחות ביטחון הפנים של גרמניה בתקופת הכיבוש האמריקני.
הוא סולק מתפקידו עוד באותה שנה כיוון שלא שמר על החשאיות הנדרשת ושוחח עליו עם העיתונות.
הוצע לו להתגייס לבונדסוור, אולם הוא סירב.
גרהארד "גרד" שטראק היה כדורגלן גרמני ששיחק בעיקר בפ.צ.
לשטראק עשר הופעות ושער אחד במדי נבחרת גרמניה המערבית.
שטראק נולד בקלן שבגרמניה המערבית.
הוא החל לשחק בבוגרים של פ.צ.
קלן בעונת 1974/75, וערך את הופעת הבכורה בהפסד 0–1 לרוט-וייס אסן במחזור הפתיחה של העונה.
את שער הבכורה הבקיע שטראק בניצחון 2–3 על טניס בורוסיה ברלין במחזור ה-15 של אותה עונה.
שטראק הגיע עם קלן באותה עונה לחצי גמר גביע אופ"א, שם הודחה הקבוצה על ידי בורוסיה מנשנגלדבך.
בעונת 1975/76 סיימו שטראק וקלן במקום הרביעי בבונדסליגה, אך נחלו מפח נפש בגביע אופ"א, בו הודחו על ידי ספרטק מוסקבה כבר בסיבוב השני.
בעונת 1976/77 שטראק סבל מפציעה והחמיץ חלק ניכר מפתיחת העונה, אך סיים שוב עם קבוצתו במקום הרביעי בבונדסליגה, וזכה עמה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר על הרטה ברלין.
בגביע אופ"א הגיעו שטראק וקלן עד לשמינית הגמר, שם הודחו על ידי קווינס פארק ריינג'רס.
בעונת 1977/78 נחלו שטראק וקלן אכזבה כשהודחו מגביע אירופה למחזיקות גביע כבר בסיבוב הראשון על ידי פורטו, אך בזירה הגרמנית הייתה זו עונת שיא עבור שטראק, שערך 32 הופעות ליגה, וזכה עם הקבוצה בדאבל.
שטראק שיתף פעולה בהגנה בעונה זו עם הרברט צימרמן, רולאנד גרבר, ברנד קולמן והראלד קונופקה, שעצרו רצף של שלוש אליפויות רצופות של בורוסיה מנשנגלדבך, וזכו באליפות בגין הפרש שערים טוב יותר משל גלדבאך.
שטראק זכה עם קלן גם בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 0–2 בגמר על היריבה המושבעת פורטונה דיסלדורף.
בעונת 1978/79 סבל שטראק מפציעה במהלך העונה, וערך 19 הופעות ליגה בלבד, וקלן סיימה רק במקום השישי.
בגביע אירופה לאלופות הגיעו שטראק וקלן באותה עונה לחצי הגמר, שם הודחו על ידי נוטינגהאם פורסט.
בעונת 1979/80 הבקיע שטראק שישה שערי ליגה, נתון שהיווה עבורו שיא אישי.
קלן סיימה במקום החמישי באותה עונה.
בעונת 1980/81 סיימו שטראק וקלן במקום השמיני בבונדסליגה, והגיעו לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידו לפורטונה דיסלדורף בתוצאה 1–2. בגביע אופ"א רשם שטראק עונה מצוינת, כאשר הבקיע מספר שערים, ביניהם השער הראשון בניצחון הגדול על ברצלונה בתוצאה 0–4 בקמפ נואו, וצמד מול שטוטגרט בניצחון 1–4 בשמינית הגמר.
שטארק וקלן נעצרו בחצי הגמר מול איפסוויץ' טאון.
בעונת 1981/82 סיימו שטראק וקלן במקום השני בבונדסליגה, שלוש נקודות פחות מהאלופה המבורג, כאשר שטראק מבקיע שישה שערי ליגה, ומשתף פעולה בהגנה עם ברנד קולמן, הראלד קונופקה ופאול שטיינר.
בעונת 1982/83 הבקיע שטראק חמישה שערי ליגה, וסיים עם קלן במקום החמישי.
שטראק זכה עם קלן באותה עונה בפעם השלישית בקריירה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 0–1 בגמר על היריבה העירונית פורטונה קלן, במשחק בו שטראק שימש קפטן.
בגביע אופ"א הודחו שטראק וקלן באותה עונה בשמינית הגמר על ידי רומא.
בעונת 1983/84 סיימו שטראק וקלן במקום השישי בבונדסליגה.
בגביע אירופה למחזיקות גביע הבקיע שטראק צמד בניצחון 1–7 על ואקר אינסברוק האוסטרית בסיבוב הראשון.
בסיבוב השני ניצחו קלן ושטראק את אויפשט ההונגרית בתוצאה 1–3 במשחק הראשון.
בגומלין הבקיע שטראק שער עצמי בדקה השמינית, אך כעבור תשע דקות הבקיע את השוויון, והמשחק הסתיים בתוצאה 2–4 לקלן, שהודחה בגין נחיתות בשערי חוץ.
בעונת 1984/85 סיימו שטראק וקלן במקום השלישי בבונדסליגה, על אף ששטראק מיעט לשחק בגין פציעות.
בגביע אופ"א הודחו שטראק וקלן ברבע הגמר על ידי אינטר מילאנו.
קלן לאחר 11 עונות בקבוצה הבוגרת, בהן ערך 261 הופעות ליגה והבקיע 31 שערים, ועבר לפ.צ.
שטראק שיחק שתי עונות בפ.צ.
בזל, בהן הבקיע ארבעה שערי ליגה בחמישים הופעות, ובעונת 1987/88 חזר לגרמניה וחתם בפורטונה דיסלדורף, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה.
שטראק שיחק עונה אחת בדיסלדורף, בה ערך 17 הופעות והבקיע שני שערים, אך סיים עם הקבוצה רק במקום החמישי, ולא הצליח להעפיל עמה לבונדסליגה.
בתום עונה זו, פרש שטראק ממשחק פעיל.
שטראק ערך עשר הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, כולן בין השנים 1982 ו-1983. את הופעת הבכורה ערך שטראק באוקטובר 1982 בניצחון 1–2 על נבחרת אנגליה במשחק ידידות.
שטראק זומן לסגל של גרמניה המערבית ליורו 1984, אך לא שיחק בו ולו דקה אחת.
גרמניה המערבית הודחה בשלב הבתים של הטורניר.
קלמנט גרהם קרודן היה שחקן סקוטי.
הוא היה מוכר בעיקר מהופעותיו הרבות בדרמות ובקומדיות בטלוויזיה ובקולנוע, לעיתים קרובות שיחק בדמות תמהונית של מדען, מורה או רופא.
קרודן נולד באדינבורו, בנם של אן מרגרט (שם נעורים פטרסון) ושל הארי גרהם קרודן.
הוא התחנך בבית הספר קליפטון הול ובאקדמיית אדינבורו.
אחר כך שרת זמן קצר בגדוד הנוער המלכותי הסקוטי עד שנפצע בתאונה.
במהלך תרגיל הוא נורה על ידי סמל המחלקה שלו.
לקרודן קריירה ארוכה ומכובדת בתיאטרון, במיוחד בתיאטרון המלכותי הלאומי של לורנס אוליבייה.
הוא גילם את השחקן שמגלם את המלך במחזה "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים" מאת טום סטופארד.
מדי פעם שיחק קרודון בדמות המדען המטורף בסרט קולנוע.
לדוגמה הדמות של דוקטור מילאר ב"סרטי מיק טראביס" בבימויו של לינדזי אנדרסון, מ-1973 וב-"Britannia Hospital" מ-1982. עוד שיחק בתפקיד הרופא המרושע סמיילס בסרט "The Final Programme" המבוסס על הספר הראשון מסדרת "ג'רי קורנליוס" מאת מייקל מורקוק.
ב-1968 גילם את המורה להיסטוריה האקסצנטרי בסרטו של אנדרסון .
ב-1970 הופיע בסדרה הפופולרית של רשת תיימז "קאלאן" בדמות רופא ללא רישיון, שהיה נקרא לעזרה כשקאלאן נזקק לו.
ב-1975 הופיע קורדן בפרק "No Way Out" בסיטקום הבריטי "פורידג'" לצדם של רוני בארקר, בריאן ויילד, ריצ'רד בקינסייל ופולטון מקיי.
הוא גילם את רופא בית הסוהר כשפלטשר התלונן על רגלו הפצועה.
ב-1974 הוצע לקרודן לגלם את דמותו של הדוקטור הרביעי בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" אחרי ג'ון פרטווי, אבל הוא דחה את ההצעה, והודיע למפיק בארי לטס שאינו מעוניין להתחייב לתקופה של שלוש שנים.
את תפקיד הדוקטור קיבל לבסוף השחקן טום בייקר.
ב-1979 השתתף קרודן ב"דוקטור הו" במיני-סדרה "The Horns of Nimon" בתפקיד הנבל לצדו של בייקר.
בשנים 1986 השתתף קורדן בסדרת הדרמה-קומית של ה-BBC בשם "A Very Peculiar Practice" בתפקיד ד"ר ג'וק מק'קנון האלכוהוליסט.
ב-1990 הופיע בתפקיד האציל התאוותן בסדרה הקומית "אל תחכה לי", וב-1991 שיחק בפרק "Rumpole and the Quacks" בסדרת הטלוויזיה "רמפול" בתפקיד סר הקטור מק'אוליף, העומד בראש צוות רפואי החוקר התנהגות מינית לא ראויה של ד"ר גולאם ראהמט (בגילומו של סעיד ג'אפרי).
ב-1990 קיבל קרודן את התפקיד של טום באלארד בסיטקום "Waiting for God" לצדה של סטפני קול שגילמה את דיאנה טרנט.
הסדרה רצה במשך חמש שנים וזכתה להצלחה גדולה.
ב-1994 שיחק קרודן בתפקיד פרופסור פולוקס בעיבוד של ה-BBC לרומן "Love on a Branch Line" מאת ג'ון הדפילד.
ב-1997 דיבב את הדמות Mustrum Ridcully בעיבוד האנימציה לספר "Soul Music" מאת טרי פראצ'ט בהפקת קוסגרוב הול.
ב-2001 כיכב בתפקיד אורח בפרק "Ring Out Your Dead" בסדרה "רציחות במידסומר".
עוד באותה שנה שיחק בתפקיד המרקיז מאולד ריקי במיני-סדרה "העולם על פי מלמוט", עיבוד לספר "The Way We Live Now" מאת אנתוני טרולופ.
בין 2001 ו-2002 שיחק בסדרה הרדיופונית הקומית "The Leopard in Autumn" ברדיו 4 של ה-BBC.
ב-2003 הופיע בתפקיד קמע במיני-סדרה "הנסיך האבוד".
מ-2005 עד 2008 כיכב בקומדיית המדע בדיוני "Nebulous" בתפקיד סר רונלד רולנדס בתסכיתים ברדיו 4. ב-2008 שיחק בתפקיד אורח בפרק בסדרה "המלחמה של פויל".
קרודן חי במשך שנים רבות ועד מותו במיל היל שבלונדון.
ב-19 באוקטובר 2010 נפטר קרודן באדינבורו אחרי מחלה קצרה.
הוא הותיר אחריו אישה, פילידה יוואט (Phyllida Hewat), איתה התחתן ב-1952, בן ושלוש בנות.
בתו שרה היא גם שחקנית.
גרהם מקטביש הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה סקוטי.
מקטביש נולד בגלאזגו שבסקוטלנד לאלק ואלן מקטביש.
אביו היה פעיל פוליטי, ודיונים פוליטיים היו נפוצים בביתם.
בילדותו עזבה המשפחה את גלאזגו.
במהלך חייו הוא התגורר בקנדה, אנגליה וסקוטלנד לפני שהתיישב בניו זילנד.
בתחילת הקריירה שלו הופיע מקטביש על הבמה עם התיאטרון הרפרטוארי של דאנדי יחד עם קולגות כגון ג'ימי לוגן ורוברט רוברטסון.
מקטביש גילם את הדמות של וורדן אקרמן בחמישה פרקים של הסדרה "ננס אדום".
הוא הופיע בתפקידי משנה בסרטים וסדרות דרמה בריטיות כגון "חדר מיון", "ג'קיל", "החשבון", "טגארט" ו-"Sisterhood".
הוא שיחק בתפקיד קומנדר לואיס בסרט "רמבו" משנת 2008, הופיע בתפקיד סמל בעונה הרביעית של הסדרה "אבודים".
מקטביש כיכב בסרט "עלי ג'י - הסרט", ושיחק בתפקיד פיראט רוסי בסדרה "NCIS".
בעונה הרביעית של הסדרה "נמלטים" שיחק בתפקיד פרגוסון.
עוד כיכב בסרט "Green Street 2" שיצא לאקרנים במרץ 2009. מקטביש דיבב והשתתף במשחקי הווידאו "Uncharted 2: Among Thieves", בתפקיד דנטה אליגיירי ב-"Dante's Inferno", בדמות קומנדר לוסיוס ב-"Shadow Complex" וכן במשחק "Transformers: War for Cybertron".
בסדרה "24" גילם את שר החוץ הרוסי מיכאיל נוואקוביץ', ושיחק בדמות לוקי ב-"Hulk Vs.
Thor" וב"האוונג'רס: סדרת האנימציה" של מארוול קומיקס.
ב-2011 דיבב מקטביש את דמות האנטגוניסט ג'וזף ברטרנד השלישי ב-"Infamous 2" ואת צ'ארלי קאטר ב-"Uncharted 3: Drake's Deception".
ב-2011 הופיע מקטביש בסרט "Wicker Tree", סרט ההמשך לסרטו של רובין הארדי מ-1973 "איש הקש".
הוא גילם את דוואלין בטרילוגיה של פיטר ג'קסון "ההוביט".
בספטמבר 2013 לוהק מקטביש לתפקיד דוגאל מקנזי בסדרת הטלוויזיה "זרה" של ערוץ Starz.
הסדרה היא עיבוד לסדרה "נוכרייה", סדרת רבי המכר מאת דיאנה גבלדון.
הסדרה שודרה לראשונה ב-9 באוגוסט 2014 וזכתה לביקורות נלהבות מהמבקרים ומקהל הצופים.
מקטביש מגלם את הדמות של "קדוש הרוצחים" (Saint of Killers) בסדרת הטלוויזיה "Preacher" של AMC, החל מהפרק השני של הסדרה ששודר ביוני 2016.
גרהארד רודקס (; 29 באוגוסט 1965 – 16 בנובמבר 2022) היה כדורגלן אוסטרי ששיחק בעמדת החלוץ.
רודקס החל את הקריירה במדי אדמירה ואקר, במדיה פרץ לתודעה ככדורגלן השנה באוסטריה (1989) וכמלך השערים של הבונדסליגה האוסטרית (1990).
בהמשך שיחק באתלטיקו מדריד, עמה זכה בגביע המלך הספרדי, ובראפיד וינה.
כשנתיים לאחר שפרש במדי ראפיד, שב לעונה אחת לקבוצת נעוריו בטרם פרש סופית ממשחק.
רודקס כבש שלושה שערים בעשרים הופעות במדי נבחרת אוסטריה, וייצג אותה בין היתר במונדיאל 1990.
רודקס החל את הקריירה במדי אדמירה ואקר מהבונדסליגה האוסטרית.
הוא עלה לקבוצה הבוגרת בעונת , במהלכה ערך שלוש הופעות ליגה.
עונה אחר כך כבר כבש שער בכורה בליגה, שהיה היחיד שלו ב-11 הופעות.
רודקס תפס מקום קבוע בהרכב החל מעונת .
עם שמונה שערים ב-29 הופעות, זכה רודקס גם להופעת בכורה במדי נבחרת אוסטריה.
הוא שמר על מקומו בהרכב גם בעונות הבאות, ובעונת כבש לראשונה בקריירה כמות דו-ספרתית של שערי ליגה (14), ושותף לראשונה בשלושים הופעות ליגה.
עונה אחר כך, עם 13 שערים ב-33 הופעות, סייע רודקס לקבוצתו לסיים את העונה כסגנית האלופה, ובזכות יכולתו הגבוהה אף זכה בתואר כדורגלן השנה באוסטריה.
עונת השיא של רודקס במדי אדמירה הייתה בעונת .
רודקס כבש 35 שערי ליגה ב-36 הופעות, סיים כמלך השערים (בפער של 15 שערים מסגנו), ואף סיים שלישי ברשימת נעל הזהב האירופית, אחרי הוגו סאנצ'ס וחריסטו סטויצ'קוב שכבשו 38 שערים כל אחד.
בסיום אותה העונה עזב רודקס את הקבוצה לאחר שמונה עונות, בהן כבש 84 שערי ליגה ב-192 הופעות.
לקראת עונת עבר רודקס לאתלטיקו מדריד מהליגה הספרדית.
תחת המאמן טומיסלב איביץ', הציגה אתלטיקו יכולת מרשימה וסיימה את העונה כסגנית אלופת ספרד, עם עשר נקודות פחות מברצלונה, ועם נקודה מעל ליריבתה העירונית ריאל מדריד.
באותה העונה זכה רודקס בתואר הקבוצתי הראשון והיחיד בקריירת המשחק שלו, גביע המלך הספרדי.
רודקס תרם את חלקו לזכייה כבר בשמינית הגמר, כאשר כבש שער חוץ לרשתה של ריאל מדריד, במשחק שהסתיים בשוויון 1–1. אתלטיקו ניצחה 0–1 בגומלין, והמשיכה עד למשחק הגמר שם פגשה את מיורקה.
רודקס לא נכלל בסגל קבוצתו למשחק, שהסתיים בניצחונה של אתלטיקו 1-0 בהארכה.
עונה אחר כך, לאחר שלא הצליח להשתלב בהרכב הקבוצה וערך הופעת ליגה בודדת בלבד, חזר לאוסטריה והצטרף לראפיד וינה של המאמן הנס קרנקל.
לאחר עונה וחצי במדי ראפיד, בה כבש 12 שערים ב-43 הופעות ליגה, פרש רודקס ממשחק פעיל בגיל 28 בלבד.
בעונת , כשנתיים לאחר פרישתו, שב רודקס מפרישה והצטרף לקבוצת נעוריו, אדמירה ואקר.
הוא שותף ב-11 משחקי ליגה של הקבוצה, והעפיל עמה לגמר הגביע האוסטרי.
אדמירה ואקר, עם רודקס בהרכב, נוצחה 1–3 על ידי שטורם גראץ במשחק הגמר.
בתום העונה פרש בשנית, בגיל 31.
רודקס ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אוסטריה כבר בגיל עשרים.
ב-16 באוקטובר 1985, תחת המאמן ברנקו אלסנר, עלה רודקס להופעת הבכורה שלו, כשפתח בהרכב נבחרתו במשחק ידידות מול .
רודקס הוחלף במחצית המשחק, שהסתיים בניצחונה של יוגוסלביה בתוצאה 0–3. את שערו הראשון בנבחרת כבש רודקס רק ארבע שנים אחר כך, ב-4 באוקטובר 1989, בניצחונה של אוסטריה 1–2 על במשחק ידידות.
רודקס רשם חמש הופעות (ללא שערים) במוקדמות מונדיאל 1990, מתוך השמונה של אוסטריה בטורניר.
אוסטריה סיימה במקום השני בבית, והעפילה לטורניר מונדיאל 1990 באיטליה.
רודקס זומן על ידי מאמן הנבחרת, יוזף היקרסברגר, לסגל אוסטריה למונדיאל.
רודקס לא שותף בהפסד 0–1 ל, אך שב להרכב בהפסד 0–1 ל.
במשחק השלישי פגשה אוסטריה את , וגברה עליה 1–2. בדקה ה-63 של המשחק כבש רודקס בנגיעה מתוך הרחבה לאחר עבודת הכנה מצוינת מאגף ימין, וקבע 0–2 לאוסטריה.
היה זה שערו השלישי והאחרון של רודקס במדי אוסטריה, שלא המשיכה לשלב הבא.
משחקו האחרון של רודקס במדי אוסטריה היה ב-1 במאי 1991, בתבוסתה של אוסטריה 0–6 ל.
בסך הכול לזכותו עשרים הופעות ושלושה שערים במדי הנבחרת.
ב-16 בנובמבר 2022, התאבד באמצעות פגיעה על ידי רכבת, לאחר שסבל ממחלה ממושכת.
מלך השערים של הבונדסליגה האוסטרית:
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםאדמירה ואקרהבונדסליגה האוסטרית30111298286227301433133635אתלטיקו מדרידליגת העל הספרדית26910ראפיד וינההבונדסליגה האוסטרית124318אדמירה ואקרהבונדסליגה האוסטרית110סך הכול בקריירה273105
גרופנפיהרר גרהרד קלופפר היה בכיר במפלגה הנאצית.
יד ימינו של מרטין בורמן.
קלופפר נולד למשפחה חקלאית ב-18 בפברואר 1905 בעיר שרייברסדורף שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית.
למד משפטים וכלכלה ביינה ובברסלאו ובשנת 1931 נתמנה לשופט בדיסלדורף.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 הצטרף למפלגה הנאצית ולאס אה, ושנה לאחר מכן עבר לגסטאפו.
בסוף אותה שנה מונה ליועץ במשרד החקלאות הפרוסי וב-1934 הועבר ללשכת המשטרה החשאית.
ב-1935 הוא עבר לאס אס והפך לאחד מאנשי מטהו של רודולף הס בדרגת אוברפיהרר.
ב-1938 הוא היה אחראי לתפיסתם של עסקים יהודיים, ועסק בין היתר בנישואי תערובת בין גרמנים אתנים ליהודים, ושאלות עקרוניות בנושא כיבוש מדינות זרות.
בהמשך מונה לתת מזכיר קבוע בלשכת המפלגה (Parteikanzlerei), וככזה היה לאיש סודו של מרטין בורמן.
ב-20 בינואר 1942 הוא ייצג את בורמן במהלך ועידת ואנזה.
יחד עם הלמוט פרידריכס, קלופפר היה הביורוקרט בעל ההשפעה הרבה ביותר על בורמן.
עמדה זו נתנה לו כוח רב בתוך המפלגה הנאצית, בורמן בטח בו עד כדי כך ששלח אותו או את פרידריכס במקומו לפגישות מפלגתיות.
בתפקיד זה, בשנים האחרונות של מלחמת העולם השנייה, הוא חתם גם על ייסודו של ה"פולקסשטורם" (Volkssturm) שכלל נערים בני 16 ומבוגרים בני 60. במקביל הוא טיפח קריירה צבאית בתוך האס אס, וב-1944 הועלה לדרגת גרופנפיהרר.
במהלך הקרב על ברלין הוא נמלט מהעיר, אולם נתפס בידי הצבא האדום והואשם בפשעי מלחמה.
ב-1949 הוא שוחרר מחוסר ראיות, ובית הדין הגבוה בנירנברג הכיר בו כבעל "אחריות משנית" לשואה.
ב-1952 החל לעבוד כיועץ מס באולם, וב-1956 כעורך דין.
ב-1962 הופסקה סופית החקירה נגדו.
הוא מת באולם ב-29 בינואר 1987, והיה בכך לאחרון משתתפי ועידת ואנזה שנותר בחיים.
בסרט "הפתרון הסופי" גולמה דמותו של קלופפר בידי איאן מקניס.
גרהם ויליאם נאש הוא מוזיקאי בריטי-אמריקאי.
נאש ידוע בקול הטנור העדין שלו ובהיותו חבר בלהקת הפופ-רוק האנגלית "ההוליס", ובסופרגרופ "קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג".
נאש הפך לאזרח אמריקני ב-14 באוגוסט 1978, ומחזיק באזרחות כפולה של בריטניה וארצות הברית.
נאש הוא גם אספן צילום וצילומיו אף יצאו לאור.
הוא נכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול כחבר בהרכב "קרוסבי, סטילס ונאש" בשנת 1997, וכחבר בלהקת "ההוליס" בשנת 2010. נאש מונה לקצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) במסגרת הרשימה לשירותים למוזיקה ולצדקה של שנת 2010 לכבוד יום הולדתו.
נאש מחזיק בארבעה תוארי דוקטור לשם כבוד, כולל אחד מהמוסד הטכנולוגי של ניו יורק, אחד במוזיקה מאוניברסיטת סלפורד בשנת 2011. ואת הדוקטורט האחרון שלו באמנויות יפות (fine arts) מאוניברסיטת לסלי בקיימברידג', מסצ'וסטס.
ראשית חייו ותחילת הקריירה המוזיקלית
גרהם ויליאם נאש נולד בשנת 1942 בבלקפול, לנקשייר, אנגליה.
אמו פונתה מעיר הולדתו של נאש, סלפורד, בגלל מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן חזרה המשפחה לסלפורד, שם גדל נאש.
בתחילת שנות ה-60 הוא ייסד את "ההוליס", אחת מלהקות הפופ המצליחות ביותר בבריטניה, עם אלן קלארק, חברו לספסל הלימודים.
באלבום הראשון של ההוליס הוא היה מנהיג בולט ולעיתים קרובות שימש כזמר ראשי.
לאחר מכן, הוא המשיך ושר קולות רקע בשירים נוספים בהוליס: "So Lonely", "I've Been Wrong", "Pay You Back With Interest".
בשנת 1966 היו לנאש מספר קטעי סולו באלבומים של ההוליס, ולאחר מכן מ-1967 גם על סינגלים בבי-סייד (B-side), בעיקר ב-"On a Carousel" וב-"Carrie Anne".
נאש עודד את ההוליס לכתוב שירים משלהם, בתחילה עם קלארק, ואחר כך גם עם הגיטריסט טוני היקס.
הם חתמו עם שמותיהם האמיתיים החל מהשיר "Stop Stop Stop" מאוקטובר 1966 ואילך.
ב -1965, נאש, יחד עם אלן קלארק והגיטריסט טוני היקס, הקימו את Gralto Music Ltd, חברת הוצאה לאור שטיפלה בשירים שלהם, ומאוחר יותר גם החתימה את אלטון ג'ון שניגן פסנתר ועוגב עם ההוליס בהקלטות בשנים 1969 ו-1970.
פזמונאות, קרוסבי סטילס נאש ויאנג, קרוסבי ונאש, וקריירת סולו
נאש לא התמקד רק בתחום אחד, ושילב גם הלחנה וגם כתיבת מילים לשירים.
לעיתים קרובות כתב את הבתים בשירי קלארק, היקס ונאש.
עם זאת, נאש גם הלחין שירים בעצמו תחת "צוות באנר" (כמו השותפות של לנון-מקרטני).
האלבום The Butterfly כלל כמה משיריו.
באלבום זה היו פחות שיתופי פעולה בין חברי הלהקה, אלא יותר גישת זמר-כותב שירים.
הוא היה מאוכזב שהסגנון החדש לא תאם לטעם הקהל שלהם, במיוחד השיר "King Midas in Reverse" (נאש והמפיק רון ריצ'רדס התווכחו לגבי השיר הזה משום שריצ'רדס האמין שהוא "מורכב מדי" ולא יהפוך ללהיט כסינגל).
נאש פגש לראשונה את דייוויד קרוסבי וסטיבן סטילס ב-1966 במהלך סיבוב הופעות של ההוליס בארצות הברית.
בביקורו הבא בלוס אנג'לס בשנת 1968, הוא וקרוסבי הכירו יותר לעומק על ידי חברתם המשותפת, קאס אליוט מהלהקת האמהות והאבות.
נאש עזב את ההוליס כדי להקים להקה חדשה עם קרוסבי וסטילס.
בתחילת דרכה, הלהקה הורכבה משלושה חברים, קרוסבי, סטילס ונאש.
מאוחר יותר הפך ההרכב לרביעייה עם ניל יאנג.
ב-2 הגלגולים של ההרכב החדש, נאש המשיך להצליח ברמה עולמית הצלחה גדולה אף יותר, והכניס חלק מהסינגלים המצליחים ביותר של ההרכב כגון "Marrakesh Express" (שנדחה על ידי ההוליס), "Our House", "Teach Your Children" (שגם נדחה על ידי ההוליס), ו-"Just a Song Before I Go".
נאש, אשר כונה "ווילי" על ידי חברי הלהקה שלו, תואר כדבק שמחזיק את החברויות השבריריות שלהם לעיתים קרובות.
נאש הפך לפעיל פוליטי לאחר שעבר לקליפורניה, כפי שהשתקף בשיריו של נאש: "Military Madness" ו"Chicago".
השיר "Immigration Man", הלהיט הגדול ביותר של קרוסבי ונאש כצמד, נבע מוויכוח שהיה לו עם פקיד המכס האמריקני בעת שניסה להיכנס לארצות הברית.
בשנת 1972, במהלך ההפסקה הראשונה של קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג, חבר נאש לדייוויד קרוסבי, ויצר צמד שעבד לסירוגין יחד.
הם יצרו ארבעה אלבומי אולפן וכמה אלבומי אוסף מהופעות חיות.
בשנת 1979, ייסד נאש את עמותת "המוזיקאים המאוחדים למען אנרגיה בטוחה", אשר מתנגדת להרחבת הכוח הגרעיני בעולם.
העמותה הייתה אחראית על גיוס הכספים למטרות החינוכיות לכנס בשם "No Nukes" ("אין פצצות אטום").
ב-2007 צילמה הלהקה קליפ של גרסה חדשה של השיר "For What It's Worth" של להקת באפלו ספרינגפילד.
נאש חזר לזמן קצר להוליס ב-1983 (כדי לציין את יום השנה ה-20 לפעילותם) להקליט שני אלבומים, "What Goes Around" ו-"Reunion".ב -1993, נאש שוב התאחד עם ההוליס כדי להקליט גרסה חדשה של "Peggy Sue Got Married".
קולו של באדי הולי (שנהרג בשנת 1959) הופיע בגרסה זו של השיר.
קולו נלקח מתוך גרסה חלופית של השיר שניתנה לנאש על ידי אלמנתו של הולי.
שיר זה פתח את האלבום "Not Fade Away"- אלבום מחווה להולי בו השתתפו מספר אמנים נוספים.
בשנת 1997 נאש נכנס לראשונה להיכל התהילה של הרוק אנד רול כחבר בהרכב קרוסבי, סטילס ונאש.
בשנת 2005, נאש שיתף פעולה עם ההרכב הנורווגי A-ha בהקלטת השירים "Over the Treetops" ו-"Cosy Prisons".
בשנת 2006 עבד נאש עם דייוויד גילמור ודייוויד קרוסבי על שיר הנושא של אלבום הסולו השלישי של גילמור, "On an Island".
ב-2006 האלבום יצא לאור והגיע במהירות למקום הראשון במצעדים בבריטניה.
נאש וקרוסבי יצאו לסיבוב הופעות בבריטניה עם גילמור, בתפקידי ליווי.
בנוסף לשיריו הפוליטיים, כתב נאש שירים רבים על נושאים אחרים ומגוונים: טבע ואקולוגיה, סוגיות חברתיות, ושירים אנטי-מלחמתיים.
בשנת 2010, נאש נכנס בפעם השנייה להיכל התהילה של הרוק אנד רול, הפעם כחבר בהוליס.
באותה שנה הוא קיבל את תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית "עבור שירותים למוזיקה ופעילויות צדקה", והפך קצין במחלקת דיפלומטיית חוץ, של חטיבת רשימות הכבוד, לרגל יום ההולדת של כבוד המלכה.
ב -22 בינואר 2016, נאש הודיע על אלבומו החדש "This Path Tonight" (אלבום אוסף) שיצא ב-2016, והוציא את סינגל הנושא דרך האתר של מגזין MOJO.
ב-4 בפברואר 2016, מגזין רולינג סטון חשף שיר חדש מהאלבום החדש, "Encore", המנגינה הרכה שעוטפת את האלבום החדש של נאש.
עם שחרורו החדש של אלבום האולפן החדש שלו, נאש יצא לסיבוב הופעות עולמי.
ב -2018, הוציאה חברת Rihno records אוסף כפול בשם "Over The Years", אוסף של 30 הקלטות דמו של נאש, שהוקלטו בין השנים 1968 ל-1980.
נאש היה נשוי לאשתו הראשונה, רוז אקלס משנת 1964 ועד 1966. הוא היה נשוי לסוזן סנט במשך 38 שנים עד שנת 2016, אז התגרש ועבר לניו יורק.
נאש פרסם ב-2003 ספר זיכרונות אוטוביוגרפי בשם "Wild Tales: A Rock & Roll Life".
צילומים שצילם במהלך הקריירה שלו מוצגים כאוסף אמנות בגלריית San Francisco Art Exchange.
בראיונות המתייחסים הן לזכרונות והן לתערוכת האמנות הוא מזכיר את השפעתה של ג'וני מיטשל, שעמה הוא חי שנתיים בתקופה הראשונה שלו בקליפורניה.
נאש תמך בברני סנדרס בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016.
גרהרד יוזף בדריאן נולד בבויטן [Beuthen], גרמניה, ב-13 באוקטובר 1905. נרצח באמסטרדם ב-30 ביוני 1944. בנם של פרידה [Frieda] והרמן-היימן בדריאן [Hermann-Haymann Badrian].
בדריאן היה יהודי שברח מגרמניה להולנד, ובזמן מלחמת העולם השנייה פעל במחתרת נגד הנאצים.
היה צלם ועבד בין היתר עבור "המרכז לתעודות זהות" [Persoonsbewijzencentale - PBC] של חריט ואן דר פיין, פסל הולנדי ידוע שהפך לאיש מחתרת וקיבל לימים את אות "חסיד אומות העולם".
בדריאן עזב את גרמניה עם עליית היטלר לשלטון והיגר לברזיל.
הוא לא מצא שם את מקומו ושב לאירופה, להולנד, שם היה כמה חודשים בזמן מלחמת העולם הראשונה, כילד מאומץ של משפחה יהודית באמסטרדם.
מאז דיבר הולנדית רהוטה והיה רצוי כבן בית אצל בני המשפחה המאמצת.
הוא היה אחד מעשרות אלפי פליטים בהולנד, מצא משרה ראויה והביא את הוריו מגרמניה להולנד.
הוא גר עמם ועם אחותו בבוסום .
ב-10 במאי 1940, יום פלישת הגרמנים להולנד, היה יום מפנה בחייו, כמו בחיי כל תושבי הולנד.
בדריאן עבר להתגורר ברחוב פייזאל [Vijzelsraat] מס' 72-ll, וזמן מה השתמש בשם הרחוב ככינויו המחתרתי.
הוא התחיל לפעול במחתרת בשלב די מוקדם של הכיבוש.
ב-1941 החל לזייף תעודות זיהוי בעבור יהודים.
גרהרד בדריאן היה איש פסימי.
הוא לא היה גיבור כמתואר בספרים, היה איש עדין ורך דיבור, אבל תנאי התקופה הפכו אותו לגיבור.
ב-1942, כאשר יצאה תקנה שעל כל היהודים לענוד טלאי צהוב, התמרד ולא ענד טלאי.
מכרים יהודים הטיחו בו שהגרמנים יענישו אחרים אם לא יענוד את הטלאי.
הוא צחק ואמר שהגרמנים יעשו כרצונם עם או בלי טלאי.
הוא רצה לברוח לשווייץ ותכנן מנוסה רבת הרפתקאות דרך ברלין, אך בסופו של דבר נשאר בהולנד.
באותה תקופה היו עדיין הוריו, אחותו ואחיינו בבוסום.
יותר מאוחר, כשנשלחו הוריו ואחותו להשמדה, הצליח לשלוף את אחיינו ממחנה וסטרבורק.
באותו הזמן כבר היה חבר קבוצת מחתרת בראשות חריט ואן דר פיין, שהיה חברו והשתתף בפעולות רבות נגד הגרמנים.
בדריאן לבש לעיתים קרובות מדים של האס דה [שירות הביטחון הנאצי - SD] מגוהצים ונקיים, מלא בביטחון עצמי עלה על מכוניות מלאות אסירים, ובעזרת ניירות מזויפים הציל רבים מהם מהעברה לידי האס דה ולבתי סוהר נאציים.
הוא שיחק את תפקיד הקצין הגרמני בצורה כל כך משכנעת, שלעיתים הרגישו האנשים אותם הציל לא נוח, ואף פחדו ממנו.
חברת המחתרת העלמה חרוטהנד [Groothand] סיפרה לאחר המלחמה שכאשר הייתה עצורה התחזתה כאילו יש לה דלקת במעי העיוור, ושכאשר נכנס בדריאן לתאה, טען בקול עוקצני כל כך שהיא מתחזה ושעליה לבוא אתו מיד למשרדי האס דה, עד שלרגע חששה שהוא מישהו אחר.
חברי מחתרת אחרים היו בהלם כאשר בא לשחררם, כי בדריאן צרח עליהם להיכנס מיד למכוניתו ואף הכה אחד מהם בפניו.
על חבר מחתרת אחר, שאותו הוציא מתאו, צעק שהוא נראה מוזנח מדי.
השתתפותו בפעולות מחתרתיות רבות, מראהו ה"גרמני" וחיתוך הדיבור הגרמני שלו, גרמו להפצת כל מיני שמועות על "הנס הבלונדיני", הפועל יחד עם המחתרת.
זו הייתה קבוצת מחתרת מזייפת המסמכים החשובה והגדולה ביותר בהולנד בזמן מלחמת העולם.
ב-1942 היה אחד מיוזמי המחאה של אמנים רבים בהולנד כנגד הקמת משרד לצנזורה על האמנות [משרד התרבות - Kultuurkamer].
חריט ואן דר פיין ייסד וערך את העיתון המחתרתי De vrije Kunstenaar וארגן את "המרכז לתעודות זהות", אליו גייס הרבה אמנים, שיכלו להשתמש במיומנויותיהם המקצועיות לזיוף התעודות.
הם זייפו תעודות זהות, תעודות לידה, תלושי מזון וכל מסמך אחר שהיה נחוץ לעשרות אלפי יהודים ולא יהודים כדי לשרוד.
נוסף על זיוף התעודות הם השתתפו גם בפעולות מחתרתיות אחרות.
ב-27 במרץ 1943 פרצו אנשי הקבוצה של חריט ואן דר פיין למשרד רישום האוכלוסין [Bevolkingsregister] של אמסטרדם והעלו אותו באש.
כמה מחברי הקבוצה נתפסו על ידי הגרמנים וחריט החליט לחלץ אותם מבית המעצר.
בינתיים המשיכו בפעולות חבלה נוספות.
ב-29 באפריל 1944, פרצו בדריאן, חריט ואן דר פיין ועוד שלושה חברי ההתנגדות אל בית הדפוס הארצי בהאג [Landsdrukkerij] והוציאו משם 10.000 תעודות זיהוי, שהיו שימושיות ביותר למזייפי המסמכים.
בדריאן פעל שם לבוש במדי האס דה, ובעל תעודות מזויפות.
היו כמה וכמה ניסיונות כושלים לחלץ מידי הגרמנים את חברי הקבוצה הכלואים.
ניסיון ההתקפה השישי היה בליל 1 במאי 1944 ובו לקחו חלק 28 אנשים, ביניהם בדריאן.
נמצא בפנים שומר שהבטיח לפתוח את השערים ואת הדלתות.
זמן קצר לפני הפריצה הגבירו הגרמנים את אמצעי השמירה.
חריט ואן דר פיין ידע על כך, אך קיווה שיוכלו בכל זאת להיכנס.
מוקדם בבוקר שניים במאי 1944 הלך עם עוד כמה לוחמי התנגדות לבית המעצר ואטרינגסחאנס [Weteringschans].
השומר שהציע לעזור להם פתח את השערים.
פן דר פאן הופתע על ידי כלב שמירה וירה באקדחו בכלב, מה שהזעיק את השומרים שהתחילו לירות.
ואן דר פיין נורה בגבו.
בדריאן עזר לו להימלט ולהסתתר אצל רופא חבר המחתרת.
חריט ואן דר פיין היה משותק למחצה.
לאחר שבועיים נתפס ונורה למוות ב-10 ביוני 1944. גרהרד בדריאן הפך למפקד הקבוצה.
בדריאן נורה למוות ב-30 ביוני 1944, בקרב יריות ברובנססטראט (כיום אזור אפולו [Apollobuurt] בדרום אמסטרדם).
"חברה" בשם בטיה וורי [Betje Wery] אמרה שיש לה דירת מסתור עבורו ועבור אשתו ברובנססטרט 26 באמסטרדם, בדיוק מעל בית של אנשי אס דה, אבל הייתה זו מלכודת.
כשבדריאן היה בדירה עלו הגרמנים בחדר המדרגות, הוא שמע אותם, הצליח להרוג חייל אס דה אחד ולברוח לרחוב, שם נורה למוות.
משטרת הביטחון [Sicherheitpolizei] נתנה ל"חברה" פרס של 1000 גילדן הולנדי.
גרהרד בדריאן היה בן 38 במותו.
לאחר המלחמה הועבר אפרו ל'שדה הכבוד הלאומי' של גיבורי האומה [Ereveld Loenen] אפלדורן (Apeldoorn).
במקום שבו נורה למוות, רובנססטראט 26, אמסטרדם, הוצב שלט ועליו כתוב בהולנדית: לזכר גרהרד בדריאן, נולד כיהודי גרמני ובמקום זה ביום שישי, 30 ביוני 1944 כלוחם לחופש הולנדי נורה למוות.
לוח הזיכרון שלו נמצא מול לוח הזיכרון של חברו חריט ואן דר פיין.
במוזיאון המחתרת ההולנדית נמצא אוסף החותמות שבהם השתמשו חברי "המרכז לתעודות זהות".
גרהרד זומר היה איש אס אס בדרגת אונטר-שטורמפיהרר, ששירת בדיוויזיית הפאנצרגרנדיר השש עשרה, שהיה מעורב בטבח של 560 אזרחים במלחמת העולם השנייה ב-12 באוגוסט 1944 בכפר האיטלקי סנט'אנה די סטצמה (Sant'Anna di Stazzema).
הוא הופיע ברשימת פושעי המלחמה הנאצים המבוקשים ביותר של מרכז שמעון ויזנטל.
זומר נולד בהמבורג ביוני 1921. כשהיה בן 12, הפך לחבר ב"היטלריוגנד".
ב-1 בספטמבר 1939, בגיל 18, הצטרף למפלגה הנאצית ובאוקטובר התגייס לוואפן אס אס.
הוא נלחם במחלקת דיוויזיית הפאנצר האס אס הראשונה בבלקן ובאוקראינה.
הוא נפצע פעמיים וזכה בעיטור צלב הברזל.
בשנת 1943 הגיש בקשה לדרגת SS-Reserveführer.
לאחר אימונו בפרושניץ, הוא קודם לדרגת אונטר-שטורמפיהרר ב-30 בינואר 1944. סמוך לתום המלחמה, שירת בדיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-23 בהולנד.
ב-22 ביוני 2005 הורשעו זומר ותשעה אנשי אס אס לשעבר נוספים על ידי בית משפט צבאי איטלקי בלה ספציה בגין "המשך רצח באכזריות מיוחדת" של 560 כפריים בסנט'אנה די סטצמה (Sant'Anna di Stazzema).
כל העשרה נידונו למאסר עולם וחויבו לשלם תשלומי פיצויים.
זומר וארבעה מחבריו ערערו, אולם העונשים אושרו בשנת 2006 על ידי בית משפט צבאי ברומא.
בשנת 2002 נפתחו חקירות נגד זומר בגרמניה, אך לא הוגשו אישומים פליליים נגדו.
החל ממאי 2006 התגורר זומר בבית אבות בהמבורג-פולקסדורף, גרמניה.
במאי 2015 הוא הוכרז כבלתי כשיר למשפט על ידי התובעים בגרמניה.
גרהרד וגנר היה קצין ימי גרמני, שסיים את הקריירה שלו כקונטר-אדמירל (אדמירל אחורי) של הצי הגרמני בגרמניה המערבית.
וגנר נולד בשוורין ב-23 בנובמבר 1898, והצטרף לצי הגרמני הקיסרי ב-4 ביולי 1916. ב-1 בנובמבר 1916 הוא הוצב על אוניית המערכה SMS פרינצרגנט לואיטפולד, ולקראת סוף המלחמה הוא שירת על אוניית המערכה SMS קניג אלברט.
לאחר המלחמה הוא לחם בשורות הפרייקורפס, ולאחר מכן הצטרף לרייכסמרינה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה וגנר היה נספח ימי במדריד, ספרד.
"קמפיין וגנר" נקרא על שמו, ובו יוצאו מינואר עד אוגוסט 1940 300 טונות סחורות אסטרטגיות, בעיקר טונגסטן, מספרד לגרמניה לשימוש בחומרי מלחמה.
לאחר ה-1 בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הועברו חלקי מטוסים לספרד.
הייצוא הגרמני לספרד שגבר במהלך מלחמת האזרחים בספרד בוצע בעיקר בדרך הים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסו בעלות הברית לחסום את סחר נתיבי הים הזה, ו"קמפיין וגנר" תוכנן לארגן ספינות סוחר גרמניות שנתקעו לאחר מכן בנמלים ספרדים כשהם מחליפים את דגליהם ועברו לבעלות חלקית של היזם הספרדי חואן מארץ'.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפך וגנר לראש המחלקה המבצעית של המטה הימי.
בתום המלחמה נכח וגנר יחד עם המפקד העליון של הקריגסמרינה, הנס-גאורג פון פרידבורג, וחתם על כניעת הכוחות הגרמנים בצפון גרמניה בלינבורג ב־4 במאי 1945 למפקד הבריטי, ברנרד מונטגומרי.
לאחר מכן מסר וגנר עדות ב-13 וב-14 במאי 1946 במשפטי נירנברג.
וגנר היה חבר ב"צוות ההיסטורי הימי" שבסיסו בברמרהאפן, שהורכב מקבוצה של קציני חיל הים הגרמני שמונתה על ידי חיל הים האמריקני לרשום את חוויות המלחמה של כוחות חיל הים הגרמניים מנקודת מבט גרמנית.
הקבוצה הוציאה דו"ח בשנת 1949 תחת הכותרת פוטנציאל לוחמה סובייטית נגד צוללות (סיכום היסטורי של פעולות הלוחמה נגד הצוללות הסובייטיות (ASW) במהלך מלחמת העולם השנייה), ובו פירוט המשימות של הצוללות הגרמניות U-18, U-19, U-20, U-23, U-24, U-576, U-752, U-986 ו-U-997 בשנים 1942 עד 1945.
בשנת 1951 כתב הצוות ההיסטורי הימי וגנר מאמר שכותרתו "ביקורת על חיבורו של סגן האדמירל אברהרד וייכולד על 'ספינות שטח גרמניות - מדיניות ומבצעים במלחמת העולם השנייה' (הוכרז ב-ONI GHS / 4)".
בחיל הים של גרמניה המערבית לאחר המלחמה מונה וגנר לתפקיד סגן מפקח חיל הים.
הוא היה קצין הצי הראשון שמילא את תפקיד כוח המשולב של ארגון האמנה הצפון אטלנטית המפקד על כוחות הימיים הבלטיים משנת 1961 עד 1962, שכותרתו בתחילה 'מפקד כוחות חיל הים של הצפון אזור מרכז אירופה'.
בתפקיד זה הוא כיהן בדרגה של סגן אדמירל.
הוא נפטר באלטנקירכן ב-26 ביוני 1987 בגיל 89 שנים.
דיטריך גרהרד אמיל תאודור טאפן היה גנרל גרמני במלחמת העולם הראשונה.
טאפן נולד ב-3 ביולי 1866 באזנס, שהייתה חלק מממלכת הנובר.
הוא התגייס לצבא הפרוסי בשנת 1885, להצטרף לרגימנט הארטילריה ה-15. הוא למד בבית הספר לארטילריה והנדסה בשנים 1888/1889, ומשנת 1893 באקדמיה למלחמה במשך שלוש שנים.
ב-14 בספטמבר 1893 הועלה לדרגת אובר לויטננט, ובשנת 1897 מונה לקצין המטה הכללי.
בשנת 1901 הוא מונה למפקד סוללה ברגימנט הארטילריה ה-8 (בריטני ה-1 - פון הולצנדורף) בזארבריקן.
בשנת 1904 הוא מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-16 בטריר, וב-27 בינואר 1906 הוא הועלה לדרגת מיור.
הוא הפך למורה באקדמיה למלחמה ובשנת 1909 מונה לראש מטה הקורפוס ה-17. בשנת 1910 הוא הועלה לדרגת ראש מחלקה במטה הכללי, וב-1 באוקטובר 1912 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה טאפן אוברסט באוברשטה הרלייטונג (OHL) בקובלנץ, שם הוביל את מדור המבצעים שתיאם את אסטרטגיית הקרב הגרמנית.
בספטמבר 1914 דיווח טאפן מסיור ביקורת בחזית כי הצרפתים היו מותשים מכדי להתחיל במתקפה, כי דחיפה סופית תהיה מכרעת וכי נסיגות נוספות יפגעו במורל הכוחות הגרמני, לאחר התבוסה במארן.
במרץ 1915 שימש טאפן כראש המטה של הארמייה השביעית תחת יוזיאס פון הרינגן, אך במהרה חזר ל-OHL.
ב-26 ביוני 1915 קידם טאפן לדרגת גנרל מיור.
הוא קיבל את פור לה מריט ב-11 בספטמבר 1915 ואת עלי האלון בינואר 1916. ב-31 באוגוסט 1916 טאפן הועבר מ-OHL והפך לרמטכ"ל של קבוצת הארמיות מקנזן בחזית הרומנית.
בדצמבר 1916 הפך טאפן למפקד דיוויזיית התחלופה ה-5. מספטמבר 1917 עד לפקודת שביתת הנשק הוא פיקד על הדיוויזיה ה-15.
טאפן נפטר ב-28 במאי 1953 בגוסלאר.
גרהרד הרצברג היה פיזיקאי וכימאי-פיזיקלי גרמני-קנדי, אשר זכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1971 עבור "תרומתו לידע של קונפיגורציה אלקטרונית ומבנה מולקולרי, בייחוד רדיקלים חופשיים".
עבודתו העיקרית של הרצברג התמקדה בספקטרוסקופיה אטומית ומולקולרית.
הוא ידוע בשל שימושו בטכניקות אלו אשר קובעות את מבניהם של מולקולות דו-אטומיות ומולקולות פוליאטומיות, כולל רדיקלים חופשיים, אשר אותם קשה לחקור בדרך אחרת.
כמו כן הוא ידוע בשל ניתוחיו הכימיים של גרמי שמיים.
הרצברג שירת כנשיא אוניברסיטת קרלטון שבאוטווה, קנדה, בין השנים 1973–1980.
הרצברג נולד בהמבורג, גרמניה ב-25 בדצמבר 1904 לאלבין הרצברג ולאלה ביבר.
אחיו הבכור, וולטר, נולד בינואר 1904. הוא החל ללמוד בגן בגיל מאוחר לאחר שנדבק בחצבת.
גרהרד ומשפחתו היו אתאיסטים אך שמרו את עובדה זאת בסוד.
אביו מת בשנת 1914, בגיל 43, לאחר שסבל מבצקת וסיבוכים שנבעו מבעיות לב קודמות.
בשנת 1929 הוא התחתן עם לואיזה אואטינגר, אסטרופיזיקאית במקצועה ולהם נולדו שני ילדים.
אשתו לואיזה נפטרה בשנת 1971 בגיל 64.
תחילה, הרצברג שקל קריירה באסטרונומיה.
כאשר הגיש בקשת קבלה למצפה של המבורג, נשלח איך בחזרה מכתב מהמצפה בו יועץ לו לא לפתח קריירה בתחום מבלי תמיכה כספית פרטית.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון היוקרתי "Gelehrtenschule des Johanneums" שבהמבורג, הרצברג המשיך ללמוד באוניברסיטה הטכנית של דרמשטאדט בעזרת מלגה פרטית.
הוא סיים את לימודי הדוקטורט שלו בשנת 1928.
1928-30 פוסט-דוקטורט באוניברסיטת גטינגן ובאוניברסיטת בריסטול תחת הוראתם של חתני פרס נובל ג'יימס פרנק ומקס בורן
1930 אוניברסיטה הטכנית של דרמשטאדט: מרצה ועוזר בכיר בפיזיקה
1935 פרופסור אורח, אוניברסיטת ססקצ'ואן (ססקטון, קנדה)
1936-45 פרופסור לפיזיקה, אוניברסיטת ססקצ'ואן
1939 חבר החברה המלכותית של קנדה
1945-48 פרופסור לספקטרוסקופיה, מצפה ירקס, אוניברסיטת שיקגו
1948 מנהל החטיבה לפיזיקה טהורה, מועצת המחקר הלאומית של קנדה ('National Research Council')
1951 חבר החברה המלכותית של לונדון
1956-57 נשיא ההתאחדות הקנדית לפיזיקאים
1957-63 סגן נשיא האיגוד הבינלאומי לפיזיקה יישומית וטהורה
1966-67 נשיא החברה המלכותית של קנדה
1969 מדען מחקר בכיר בחטיבת הפיזיקה, מועצת המחקר הלאומית של קנדה
1970 מרצה האגודה הכימית בלונדון, זכייה במדליית פראדיי
1971 פרס נובל לכימיה "עבור תרומתו לידע של מבנה אלקטרוני ומבנה מולקולרי, בייחוד רדיקלים חופשיים"
1971 מדליה מלכותית מהחברה המלכותית של לונדון
1973-80 נשיא אוניברסיטת קרלטון (אוטווה, קנדה)
1981 חבר מייסד של מועצת התרבות העולמית (World Cultural Council)
1992 מושבע למועצת המלוכה של קנדה
הפרס המשמעותי ביותר בו זכה הרצברג הוא פרס נובל לכימיה לשנת 1971 אשר ניתן לו עבור "תרומתו לידע של מבנה אלקטרוני ומבנה מולקולרי, בייחוד רדיקלים חופשיים".
בתקופה בה קיבל את הפרס, הוא נחשב על ידי רבים כספקטרוסקופיסט המולקולרי החשוב ביותר בעולם.
הרצברג זכה לכבוד ממספר רב של אגודות מדעיות וחברות מלכותיות וניתן לו התואר דוקטור לשם כבוד ממספר מוסדות להשכלה גבוהה במדינות שונות.
ההתאחדות הקנדית לפיזיקאים מחלקת פרס שנתי על שם הרצברג להישגים בתחום הפיזיקה.
בשנת 1951 הוא נבחר כחבר החברה המלכותית של לונדון.
בשנת 1964 הוענקה לו מדליית פרדריק איבס על ידי האגודה האופטית של אמריקה.
בשנת 1975 הוקם בקנדה 'מכון הרצברג לאסטרופיזיקה' על שמו.
במחלקת הפיזיקה באוניברסיטת קרלטון שבאוטווה, קיים מבנה על שמו והמבנה הראשי במכללית ג'ון אבוט שבמונטריאול נקרא על שמו.
האסטרואיד '3316 Herzberg' נקרא על שמו.
גרהרד רוזנקרנץ (24 ביוני 1900 – 1 באוגוסט 1979) היה פנימאי ישראלי.
הוא ייסד וניהל את המחלקה הפנימית בבית חולים הכרמל במתכונתו הראשונה, והיה ממייסדיו ומנהלו הראשון של המרכז הרפואי כרמל בבניינו החדש, שבשימוש המרכז הרפואי.
למד רפואה בקניגסברג, מינכן, לייפציג ודרזדן, שם סיים את לימודיו בשנת 1925.
בשנים 1925–1933 עבד כפנימאי באינסטרבורג.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל עם רעייתו עליזה ובתו רות.
רוזנקרנץ התקבל לעבודה בקופת חולים כרופא מחליף.
לאחר מספר שנים, מונה לסגן הרופא המחוזי של קופת חולים כללית בחיפה.
רוזנקרנץ יזם את הקמת "בית חולים הכרמל" ומונה למנהלו הראשון בשנת 1945, תפקיד אותו ביצע במשך 25 שנים, עד 1970. במקביל לעבודתו כמנהל בית החולים, שימש רוזנקרנץ גם כמנהל מחלקה פנימית בה היו כ-60 מיטות אשפוז.
רוזנקרנץ פרש לגמלאות בשנת 1970. לאחר שיזם את הקמת "בית חולים הכרמל" החדש, שכנע את משה סורוקה שלבית חולים הכרמל במתכונתו המצומצמת אין זכות קיום וצריך לבנות בית חולים כללי גדול, או לסגור אותו לאלתר.
במרכז קופת חולים הוחלט להתחיל בבניית בית חולים "הכרמל" חדש.
רוזנקרנץ השתתף בתכנון בית החולים החדש שנפתח בשנת 1976.
ב-4 באפריל 1948 איבד את בתו רות ואת נכדתו אילנה, בת 11 החודשים, בקרב משמר העמק במלחמת העצמאות.
רוזנקרנץ נפטר ב-1979. הוא הניח בן ובת מאשתו השנייה, פרנציסקה.
גרהרד פיטר פרנץ מונטה (בנורווגית: Gerhard Peter Frantz Munthe; 19 ביולי 1849 – 15 בינואר 1929) היה צייר ומאייר נורווגי.
מונטה נולד באלברום לרופא כריסטופר פאבלס מונטה (1816–1884) ואשתו כריסטין מרגרטה פאבלס אייבל (1827–1887).
הוא היה אח של ההיסטוריון הרטוויג אנדראס מונה, הסופרת מרגרטה מונטה וקצין הצבא קרל אוסקר מונטה.
הוא היה גם אחיינו של ההיסטוריון והקרטוגרף גרהרד מונטה ודודו של הגנאלוג כריסטופר מורגנשטייר מונה, הספרן וילהלם מונטה והציירת לאגרטה מונטה.
מונטה וסנדברג התיישבו בסנדביקה ובהמשך בליזאקר.
כמו כן, למונטה היה סטודיו ב־Ringstabekk לתקופה קצרה.
בני הזוג התגרשו בשנת 1919, באותה שנה גרושתו נישאה לפריטיוף ננסן.
מונטה היה כותב מכתבים פורה, וכן פרסם כמה מאמרים, שחלקם נאספו ופורסמו בשנת 1919.
כאשר מונטה עבר לכריסטיאניה בשנת 1863, כוונתו הייתה ללמוד רפואה כמו אביו, אך אביו יעץ לו לקחת את האמנויות.
הוא למד אצל יוהאן פרדריק אקרסברג בשנת 1870 והמשיך אצל מורטן מולר וקנוד ברגסליין עד שנת 1874. בין השנים 1874 - 1876 למד אצל אנדראס אכנבאך ובן דודו השלישי לודביג מונטה בדיסלדורף.
עם זאת, רבים מהמוטיבים שלו נלקחו מנורווגיה.
בשלב זה הוא צייר בסגנון ריאליזם.
הוא מיוצג עם מספר עבודות בגלריה הלאומית של נורווגיה.
הוא לקח חלק בתערוכת יוניברל של שנת 1900, בתערוכה העולמית של לואיזיאנה בשנת 1904 ובמקומות אחרים.
משנות ה-1890 התנסה באמנות דקורטיבית.
בין השנים 1896–1899 הוא עסק באיור עבודותיו של הסופר והמשורר האיסלנדי סנורי סטורלוסון, יחד עם האמן אריק ורנסקיולד, אותו פגש במינכן.
חלק מיצירותיו נשזרו בשטיחי קיר גדולים.
הוא יצר גם קישוטים מונומנטליים, שחלקם אבדו, וכך גם ביתו בליזאקר שנשרף בשנת 1982.
מונטה היה חבר בוועדת הבחירה ב־Høstutstilling משנת 1882 עד 1890. הוא היה חבר בוועדת הגלריה הלאומית של נורווגיה בין השנים 1892 ל־1905 ואיגוד המלאכה הנורווגי מ־1897 ועד מותו, ויו"ר הגלריה הלאומית בין השנים 1905 עד 1907.
הוא מונה למפקד המסדר הנורווגי המלכותי של סנט אולב ולאביר מסדר הדנברוג הדני ומסדר כוכב הקוטב השוודי.
הוא נפטר בברום, אך נקבר באלברום.
גרהרד בקנהוס היה צייר גרמני.
גרהרד אמיל בקנהוס בגרוסנמר ליד אולדנבורג לאביו האורג והרוכל יוהאן הרם.
חוות ההורים עם החנות הקטנה הניבה הכנסה מעטה.
בקנהוס שהחל להתנסות בצבעים כבר בגיל צעיר, נשלח לצייר ברסטדה לאחר שלמד בבית הספר בכפר.
בשנת 1879 סיים את חניכותו כצייר וזגג ולאחר מכן עבר להתגורר באולדנבורג.
העניין שלו בציורים בגלריה של הדוכסית הגדולה הביא לכך שהוא קיבל שיעורים מהאוצר שלה, אז פגש את הצייר הצעיר ריכרד טום דיק (1862–1943), שקיבל מענק מהדוכס הגדול, והפך לחברו.
בקנהוס עבר להתגורר בברלין בעקבות חברו בשנת 1880 והמשיך להשתכר מעבודות מזדמנות, כולל כצייר מהיר בתצוגות מגוונות, צייר דקורטיבי, צייר בית וצלם.
בערב למד בבית הספר לאומנויות ומלאכה.
בשנת 1888, עם מלגת הדוכסית הגדולה, הוא הצליח ללמוד במשך שני סמסטרים בקרלסרוהה אצל פרופסור גוסטב שנלבר (1851–1917), כצייר נוף.
בקנהוס חזר להתגורר באולדנבורגר, עבד כצייר בית וחזר ללימודים באוגוסטום.
בשנת 1886 נסע להמבורג ועבד במכון הליתוגרפי.
כמו כן היה במשך שש שנים צייר תיאטרון, ליתוגרף וצלם בהמבורג ובברלין.
בשנת 1895 בקנהוס חזר לאולדנבורג ותוך עשר שנים הוא הצליח לקבל הכרה כצייר נוף עצמאי וצייר טבע דומם.
בשנת 1905 הוא בנה לעצמו בית מול העיירה בקריינברוק המרוחקת והתחתן עם אן וילהלהמיין פרדיננדה אמה קרסבאום (1876–1964), שהייתה מנהלת חנות ואומנית מצליחה.
ציירי נוף היו הרבה פחות מבוקשים באותה תקופה מאשר ציירי פורטרטים.
מרכז הביצות הצפוני-מערבי, החורש והאדמות היו במרכז עבודתו הציורית.
ציוריו הם בעצם בעלי אופי לירי ומייצגים תופעות ומצבי רוח טבעיים שתיעד באופן הוליסטי.
הרכב התמונה יציב, גווניו מדורגים ומשובחים, אפילו עם משטחי צבע גדולים.
סגנונו, שגובש בשנת 1905, הפך אותו לנציג מכובד של הציור הפתוח בצפון מערב גרמניה וככזה, באיחור קל, לנציג בולט של ציור אולדנבורג.
מכיוון שבקהנהוס מעולם לא רצה להרוויח מציוריו, התקציב המשפחתי היה מאוזן לעיתים נדירות.
במכתב לטום דיק בשנת 1922 הוא התוודה: "חסר לי תמיד כסף לקנות צבעים, ספרים וכדומה." אז הרעיון להעביר שיעורי ציור היה מאוד ברור.
לשיעורי הציור שלו, הייתה משמעות מיוחדת עבור אולדנבורג.
עוד לפני מלחמת העולם הראשונה התלמידים התכנסו סביב הצייר.
עבור חלק מהאנשים מהמעמד הבינוני הגבוה, זה היה חלק מהאופנה הבורגנית, לטעום מהעולם הבוהמי ולהבין את סודות האמנות.
גרהרד בקנהוס התקשה לבטא את עצמו כצייר של הצבעים הקודרים של נוף מולדתו, היה בעל אופי מחוספס.
הוא היה חסר מזל בעניינים כלכליים ותמיד נאלץ לחיות בצניעות, אף שהיה ביקוש לעבודתו.
בשנת 1904 הוא היה מייסד שותף וחבר ועד של אגודת ציירי אולדנבורג.
בשנת 1905 הוא קיבל את מדליית הכסף וב־1916 את מדליית הזהב של מדינת אולדנבורג.
מפברואר עד מרץ 1909 הציג את עבודותיו בברמן כחלק מהתערוכה השלישית של התאחדות האמנים הצפון מערב גרמנים עם לודוויג דטמן, פאול מילר-קמפף, היינריך פיגר ואחרים.
בשנת 1913 הציג יחד עם מקס ליברמן באוגוסטום.
בשנת 1935 הכירה בו העיר אולדנבורג עם רשומה בספר הזהב שלה.
ב-1912/13 יצא לנסיעה לצפון אפריקה, שם צייר נופי ים מהספינה ששט עליה.
לאחר תערוכת השנה השנייה שלו הוא חלה בסרטן, שהוביל למותו ב-1939
גרהם ויליאם ווקר (נולד ב-4 באפריל 1963), הידוע בשם הבמה שלו גרהם נורטון, הוא שחקן, סופר, קומיקאי ומנחה טלוויזיה אירי.
ידוע בזכות עבודתו בבריטניה, הוא זוכה חמש פעמים בפרס באפט"א לטלוויזיה עבור תוכנית האירוח הקומית שלו "המופע של גרהם נורטון".
מאז 2009 הוא משמש גם כפרשן הטלוויזיה של ה-BBC בתחרות האירוויזיון.
בשנת 2012 הוא מכר את חברת ההפקות שלו So Television לרשת ITV תמורת כ-17 מיליון ליש"ט.
בשנת 2019 הוא הפך לשופט בתוכנית המרוץ לדראג של רו פול: בריטניה.
נורטון נולד בשם גרהם ויליאם ווקר ב-4 באפריל 1963 בעיירה קלונדלקין, מחוז דבלין, לוויליאם "בילי" (נפטר ב-2000), נציג מכירות של מבשלת גינס ורודה ווקר.
יש לו אחות גדולה, פאולה.
הוא גדל במשפחה פרוטסטנטית (הכנסייה של אירלנד) בעיירה הקתולית ברובה בנדון שבמחוז קורק, שלדבריו גרמה לו להרגיש מעט מבודד.
משפחתו של אביו הייתה ממחוז וויקלו, ואילו אמו היא ילידת בלפסט.
הוא גילה במהלך פרק משנת 2007 בסדרה "מי אתה חושב שאתה?" שאבותיו הישירים של אביו היו אנגלים, שמקורם ביורקשייר לפני שהיגרו לאירלנד ב-1713.
נורטון למד בתיכון ב-Bandon Grammar School במערב קורק ולאחר מכן באוניברסיטת קולג' קורק, שם בילה שנתיים בלימודי אנגלית וצרפתית בשנות ה-80, אך לא השלים את לימודיו.
מאוחר יותר קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה ב-2013. בסוף שנות ה-80, הוא עבר ללונדון כדי ללמוד בבית הספר המרכזי לנאום ודרמה.
הוא גם עבד כמלצר באותה תקופה.
עם הצטרפותו לאיגוד השחקנים, הוא בחר בשם נורטון (שם הנעורים של סבתא רבתא שלו) כשם המשפחה החדש שלו, כיוון שכבר היה שחקן בשם גרהם ווקר המיוצג על ידי האיגוד.
נורטון זכה לראשונה לחשיפה כאשר העלה בשנת 1992 מופע סטנד-אפ בו שיחק את דמות האם תרזה באדינבורו פרינג' פסטיבל, המחלקה לענייני דת של הטלוויזיה הסקוטית חשבה בטעות שהוא מייצג את האם תרזה האמיתית.
אחר כך קיבל תפקיד כקומיקאי קבוע וחבר פאנל בתוכנית הרדיו של BBC Radio 4 "Loose Ends".
והחל לעבוד בערוץ 5 הבריטי, כקומיקאי ומנחה.
בשנת 1996, הוא הנחה את תוכנית חידון בערוץ ITV ושיחק את התפקיד של האב נואל פרלונג בשלושה פרקים של הסדרה "האב טד" (Father Ted) בערוץ 4 הבריטי.