tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיהן בעבר כראש הישיבה התיכונית "בית יהודה" בכפר מימון, היה מזכ"ל התנועה הדתית, חבר ההנהלה הארצית של תנועת בני עקיבא והמזכירות העולמית וראש מנהל היישום במכון הישראלי לדמוקרטיה.
כיום עומד בראש הוועד המנהל של האקדמית חמדת.
בשנת 1983 פרש מהמפד"ל יחד עם הקבוצה שהקימה את סיעת מצ"ד, וחזר עמם למפד"ל בשנת 1986. באותה שנה מונה לכהן כמזכ"ל המפד"ל.
בשנת 1988 נבחר לראשונה לכנסת מטעם המפד"ל, ובשנת 1996 מונה בממשלת בנימין נתניהו לשר האנרגיה ולשר התחבורה, אך שלושה שבועות לאחר הקמת הממשלה ויתר על תיק האנרגיה לצורך הקמת משרד התשתיות הלאומיות לשר אריאל שרון.
בשנת 1998, משנפטר יו"ר המפד"ל, השר זבולון המר, נבחר לוי למחליפו כיו"ר המפד"ל וכשר החינוך והדתות (במשרד הדתות כיהן רק עד 13 בספטמבר 1998).
בשנת 1999 מונה לשר השיכון והבינוי בממשלת ברק והתפטר מן הכנסת.
בשנת 2000 פרש מהממשלה בעקבות ועידת קמפ דייוויד.
במהלך מבצע חומת מגן (8 באפריל 2002) נכנס לכהן בממשלת האחדות בראשות אריאל שרון כשר בלי תיק ועם פרישת האיחוד הלאומי מהממשלה, בספטמבר אותה שנה, מונה לשר התיירות.
בשנת 2003 נבחר שוב לחבר כנסת ומונה לסגן שר הדתות.
משפורק משרד זה היה לסגן שר במשרד ראש הממשלה.
בשנת 2004 תיאם עמדות עם יו"ר המפד"ל אפי איתם והם התפטרו מתפקידם בקואליציה עקב התנגדותם לתוכנית ההתנתקות.
בפברואר 2005 פרש מהמפד"ל, יחד עם אפי איתם, במחאה על הישארותה בקואליציה של ממשלת שרון והשניים הקימו את מפלגת אח"י.
באותה השנה התמזגה הסיעה אל תוך האיחוד הלאומי, שבה היה חבר עד פרישתו מהחיים הפוליטיים בחודש דצמבר 2008, עקב יציאה לפנסיה.
בין החוקים שיזם לוי במהלך כהונתו בכנסת:
תיקון לחוק סדר הדין הפלילי הקובע כי בית המשפט לא יטיל עונש מאסר בפועל על נאשם שאינו מיוצג בידי סנגור.
לפי החוק, על התביעה להודיע מראש אם יש אפשרות שתבקש הטלת עונש מאסר, ובמקרה כזה על בית המשפט למנות לנאשם סנגור (עם אתי לבני ומיכאל איתן)
תיקון לחוק שיקים ללא כיסוי, המסמיך את המפקח על הבנקים להורות לבנקים שלא להגביל חשבונות בנק ולקוחות, בשל שיקים שסורבו בתקופה שבה הוכרזו מצב מיוחד בעורף או אירוע אסון המוני, לתקופה של עד 90 ימים.
חוק ועדת שמיטה ממלכתית לשמירת כבודה וקדושתה של ארץ ישראל ומצוות התלויות בארץ ושמירת כבודה וקדושתה של שנת השמיטה.
תיקון לחוק הבחירות (דרכי תעמולה) האוסר על פרסום סקרי בחירות החל מיום שישי שלפני הבחירות (עם רן כהן, יואל חסון וקולט אביטל)
תיקון נוסף לחוק הבחירות (דרכי תעמולה), המקצר את משך תעמולת הבחירות המשודרת בטלוויזיה בכשליש.
לוי הוא תושב כפר מימון שבנגב, נשוי ואב לחמישה.
ב-2 בנובמבר 2000 שכל את בתו, איילת השחר, שנרצחה בפיגוע מכונית התופת ליד שוק מחנה יהודה בירושלים.
הרב יצחק כדורי (ט"ז בתשרי חג סוכות ה'תרנ"ט, 2 באוקטובר 1898 – כ"ט בטבת ה'תשס"ו, 28 בינואר 2006) היה מקובל ישראלי בולט.
בשנותיו האחרונות כונה "זקן המקובלים".
עמד בראשות ישיבת המקובלים "נחלת יצחק".
נולד כבן בכור לכדורי דיבה (זאב בערבית) ולתוּפאחה בבגדאד.
הוא נולד בט"ז בתשרי, יום האושפיזין של יצחק, ולכן נקרא בשם זה.
אביו, שהיה סוחר בשמים, שלח אותו ללמוד ב"מדרש בית זלכה", ועמד בקשר עם הרב יוסף חיים מבגדאד ("הבן איש חי").
בגיל שבע עשרה דרש בפני גדולי התורה בבגדאד, ועם תום דבריו נתבקש שלא להרבות בדרשות בעתיד מחשש לעין הרע.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת שושנים לדוד ובישיבת פורת יוסף שבעיר העתיקה בירושלים אצל הרב אפרים כהן.
סמוך לנישואיו עם אשתו הראשונה, שרה שדרה, שינה את שמו לכדורי (משמעות השם כדורי הוא "ירק".
כ'דור ב-כ' רפויה, מקורה במילה בערבית "אכד'ר", ב-"כ" רפויה - "أخضر" שמשמעותה "ירוק", כאשר ה-"ד'" נהגת כ-"TH").
לאורך השנים התפרנס מעבודתו ככורך ספרים בשכונת הבוכרים בירושלים, שבה התגורר ונחשב למצטיין מאוד גם במלאכה זו.
כך היה גם יכול לעיין בספרים רבים שידו לא הייתה משגת לקנותם.
בהמשך כיהן כראש ישיבת המקובלים "נחלת יצחק", שנוסדה על ידי בנו הרב דוד כדורי לשם לימוד כוונות התפילה לפי סדר הרש"ש.
באייר תשמ"ט 1989 נפטרה אשתו, וב-1993, כשהוא בן למעלה מתשעים, נישא לדורית בן יהודה, גרושה עם 2 ילדים, חוזרת בתשובה, שהייתה אז בת 44.
נפטר בגיל מופלג במוצאי שבת, כ"ט בטבת ה'תשס"ו, 28 בינואר 2006. גרסאות שונות לגילו בעת פטירתו נעות בין 104 ל-110, ואף ל-122. נכדו טוען שנפטר בגיל 108.
הלווייתו התקיימה ביום ראשון בירושלים.
מסע ההלוויה נע מישיבת "נחלת יצחק" שבראשה עמד אל הר המנוחות.
בהלוויה השתתפו בין 200,000 ל-300,000 אנשים, וזו הייתה הפעם הראשונה בה ערוצי הטלוויזיה שידרו בשידור חי ממסע הלוויה של מנהיג רוחני.
לרב כדורי ולשרה נולדו שני ילדים – רחל והרב דוד, שהיה ראש ישיבת "נחלת יצחק".
הוא קרוב משפחתו של הרב נסים זאב, ממקימי מפלגת ש"ס ולשעבר חבר הכנסת מטעמה.
חיבר ספר בשם פתחי עולם - חיבור בן 5 כרכים בענייני קמעות, סגולות ותפילות.
תורתו בנושאים אלה יצאה לאור תשע"א (2011) בשישה כרכים בשם קדושת יצחק עם הערות וביאורים מהרב יעקב עדס.
אנשי ציבור, פוליטיקאים, קציני צבא ומשטרה ורבים אחרים באו אל ביתו לקבל את ברכתו.
הוא רשם בצורה מסודרת את שמו ושם אמו של כל מי שפנה אליו לברכה ולעצה.
הרשימות הצטברו לעשרות מחברות, קונטרסים ויומנים.
בנוסף התפתחה סביבו תעשייה של קמעות וברכות תמורת תשלום.
עם זאת נאמר שלא היה מודע לכספים שגובים אנשי חצרו.
בשנת 1996, יום לפני הבחירות לכנסת ה-14, שבהן ניצח בנימין נתניהו את שמעון פרס, בא נתניהו לבקש את ברכתו של הרב כדורי, שהבטיח לו "מחר תהיה אתה ראש הממשלה".
בשנת 1997, בעת ביקור נוסף של נתניהו כראש הממשלה אצל הרב כדורי, הוא נשמע אומר לו: "אנשי השמאל שכחו מה זה להיות יהודים, הם חושבים שהם ייתנו נשק לערבים, והערבים ישמרו עלינו".
הרב כדורי לא הגיב לדברים.
הרב כדורי התחבר עם הרב עובדיה יוסף והפך בהדרגה לאחד ממנהיגיה הרוחניים של תנועת ש"ס.
במשך השנים התגלעו ויכוחים בין הרב כדורי וחצרו לבין הרב עובדיה יוסף, ובעקבות ויכוחים אלו נפסק הקשר בין הרב כדורי ותנועת ש"ס.
נכדו, יוסף כדורי, הקים עקב כך את תנועת "אהבת ישראל".
הרשימה התמודדה בבחירות לכנסת ה-16, אך זכתה באלפי קולות בודדים ולא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב־2003 התמודדה "אהבת ישראל" בקריית גת, שם זכתה בשני מושבים, אך בבית שאן לא הצליחה להיכנס למועצה.
סמוך לפטירתו, לקראת הבחירות לכנסת ה-17, חזר הרב כדורי לתמוך בתנועת ש"ס.
לא התנגד לאמירת הלל ביום העצמאות והתייחס למדינת ישראל כאל אתחלתא דגאולה.
הרב יעקב עדס נינו של הרב אברהם חיים עדס
הרב שמואל דרזי, ראש ישיבת ניות ברמה
הרב נסים טהרני, ראש מוסדות "נהרות יצחק" וראש כולל לקבלה בישיבת "נחלת יצחק" של הרב כדורי
הרב בניהו שמואלי, ראש ישיבת נהר שלום
יצחק לבני (17 באוקטובר 1934 - 12 בפברואר 2017) היה איש תקשורת וסופר ישראלי.
לבני נולד בלודז', פולין ועלה עם משפחתו בגיל חצי שנה לארץ ישראל.
כנער ערך את מדור התשבצים של "העולם הזה" וכתב סיפורים.
היה חבר הגרעין המייסד של נחל עוז.
נמנה עם חבורת המשוררים הצעירים, החבורה הספרותית "לקראת", שייסדו נתן זך, משה דור ואריה סיון בשנות ה-50.
הוא התחיל לעבוד בעיתונות ככתב של במחנה נח"ל, ובשנת 1956 מונה לעורכו.
באוגוסט 1967 מונה למפקד גלי צה"ל, בנוסף לתפקידו כעורך במחנה.
לבני הפך את גלי צה"ל מתחנה שולית יחסית המשדרת מספר שעות קטן ונתונה לאיומי סגירה, לתחנה חיונית, מגוונת ותוססת, המשדרת 24 שעות.
הוא שינה את אופייה והיתווה את דרכה.
לסגנון של גל"צ, לתלכיד שיצרה ולאנשים שיצאו משורותיה היו במשך השנים השפעה על כלי תקשורת אחרים, ובמידה מסוימת הייתה לה תרומה לישראליות ולתרבותה.
הכיוון והסגנון שהתווה לבני בגל"צ קיימים בה עד היום בווריאציות ושינויים שהתחייבו בחילופי השנים, דבר המבטא את חוזק האסכולה שיצר לבני בתחנה.
התפישה הייתה שבתחנה צבאית יכול להיות ריבוי תוכניות אזרחיות, פלורליסטיות ומגוונות, ועם מחויבות תרבותית.
בתקופתו הוכנסו תוכניות אקטואליה, חברה, תרבות, תעודה, דרמה, דיונים, ראיונות, שעשועים ופופ.
העיקרון היה שאין סתירה בין איכות ומחויבות תרבותית לבין פופולריות והגדלת מספר המאזינים.
לבני יזם את מערכת החדשות האזרחית ויומני האקטואליה הארוכים ששודרו מספר פעמים ביום (עד אז כלל לוח השידורים רק יומן צבאי ומגזין אקטואליה).
זאת נעשה תוך שמירת אי התלות, אף על פי שמדובר בתחנה צבאית.
הוא יזם את ערבי שירי המשוררים (ביאליק, זך, עמיחי וכו') כדי לקרב את השירה הכתובה למושרת.
בעקבות ערבים אלה הפכה הלחנת שירי המשוררים למגמה נפוצה.
גל"צ הייתה לתחנה ייחודית בסוגה בנוף התקשורת בארץ ואף בעולם.
כבר לאחר השלב הראשון בשינויים שהנהיג לבני, כתב העיתונאי דורון רוזנבלום בעיתון "דבר":
בהמשך דבריו על לבני, כתב דורון רוזנבלום:
על תקופתו של לבני בגלי-צה"ל כתב פרופ' מנחם מאוטנר במחקר שפרסם בשנת 2000 בכתב העת הרב-התחומי "פלילים", כי .
מנכ"ל רשות השידור ויו"ר חברת החדשות
ביוני 1970 התמודד לבני על תפקיד מנהל הרדיו והטלוויזיה ברשות השידור, אך לא זכה בתפקיד.
בשנת 1974 מונה למנכ"ל רשות השידור.
בתקופתו הושם דגש על ריבוי תוכניות בהפקה ישראלית (כ-70% מהתוכניות) ועל שילוב בין איכות לרייטינג.
זאת בניגוד לתפישה שכדי להגיע לרייטינג חייבים לרדת למכנה המשותף הנמוך.
שודרו תוכניות אקטואליה, דרמה, ראיונות, סאטירה (כ"ניקוי ראש") ובידור.
הודגשו עקרונות השידור הציבורי ונשמרו עצמאות מלחצים פוליטיים וחופש ביטוי.
ברדיו יזם לבני את הקמת רשת ג' ובמקביל נערכו שינויים מקיפים, וחל גידול בתוכניות האומר והחדשות ברשת ב'.
ב-1987 ולמשך שש שנים, שימש לבני יועץ מיוחד ולאחר מכן יו"ר צוות ההיגוי של הערוץ השני הניסיוני, לקראת כינון ערוץ 2. בשנות ה-90 כיהן כיו"ר "ועדת לבני" – ועדה ציבורית שמינו שרת התקשורת שולמית אלוני ושר המשפטים דוד ליבאי במטרה לבחון את המבנה והתפקוד של השידור הציבורי.
הייתה זאת הראשונה בשורת ועדות שקמו אחריה.
המלצות הוועדה משמשות בסיס להצעות שעלו במשך השנים לרפורמה ברשות השידור.
ב-2004 נבחר לבני ליושב ראש הדירקטוריון של חברת החדשות של ערוץ 2. ב-2007 הודח מהדירקטוריון, לאחר שניהל מאבק עקרוני בין האינטרס הציבורי לאינטרס הבעלים הפרטיים של זכייניות הערוץ.
במסגרת זאת הביע התנגדות למינוי רפי גינת למנכ"ל חברת החדשות, ולאחר מאבק ממושך הצליח למנוע את המינוי.
היועץ המשפטי לממשלה הודיע כי הדחתו לקתה בפגמים מהותיים.
מסוף שנות ה-70 הגיש את התוכנית האישית בת השעה "בין שישי לשבת - שיחה בשניים", בליל שבת ב־23:00 ברשת ב' של קול ישראל.
התוכנית מוקדשת לשיחה עם דמות מתחומי התרבות, הספרות, הפוליטיקה, המדע ותחומים אחרים.
התוכנית נוגעת במהותי, בתהליכי, באנושי, במה שאינו חולף מיד.
השאלות יכולות להיות קשות, אך הנוסח והנעימה הם של שיחה נינוחה, עם הומור וחמימות.
בשנות ה-90 הנחה בטלוויזיה החינוכית את סדרת התוכניות "אסכולה", שעסקה בלשון העברית.
בשנת 2015 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בצעירותו היה חבר בקבוצה הספרותית "לקראת" שהייתה קבוצת המשוררים והסופרים הראשונה של דור המדינה, והוציאה את כתב העת הספרותי "לקראת", שבו פרסמו נתן זך, יהודה עמיחי ודוד אבידן את יצירותיהם הראשונות.
לבני פרסם סיפורים ב"לקראת" ובמקומות אחרים.
בשנותיו האחרונות עסק בכתיבת רומן, חומר החיים, שקטעים ממנו ראו אור לראשונה במדור הספרות של "מעריב" בשנות השמונים, בעריכת אלאונורה לב, ובהמשך גם באכסניות ספרותיות אחרות, כגון ברבעון "סימן קריאה" ובמדור הספרות של "ידיעות אחרונות".
בשנת 2015 התפרסם הספר "קטעים מתוך חומר החיים" אסופה של 29 קטעים קצרים, אשר זכה לביקורות חיוביות.
איל מגד כינה את הספר "נס ספרותי שעולה מן האַין", בעוד שעמרי הרצוג כינה את לבני "אמן של פרופורציות, של משחק תקריב...התנועה בין הזעיר לבין הענק, בין הקרוב והאינטימי לבין העצום והמסתורי, הופכת קטעים רבים בקובץ למרהיבים, באופן שאמנות פלסטית יכולה להיות מרהיבה".
לספר נוספה אחרית דבר מאת אלאונורה לב, שגם בחרה וערכה את הקטעים.
הספר זיכה את לבני בפרס לסופרים בראשית דרכם.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 נשא לבני לאישה את המשוררת דליה רביקוביץ, אך השניים נפרדו כעבור שלוש שנים.
למרות זאת, לבני ורביקוביץ נותרו חברים קרובים במשך עשרות שנים, עד יומה האחרון של רביקוביץ.
לאחר מכן התחתן עם אתי לבני, עורכת דין שהייתה חברת הכנסת ה-16, ולהם שלושה ילדים, בהם רמי לבני, פעיל חברתי ופוליטי ממייסדי התנועה הירוקה, והשופט יונתן לבני.
ארכיונו האישי הופקד בספרייה הלאומית על ידי אלמנתו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית הנצחה בכניסה לביתו ברחוב בורוכוב 1.
קטעים מתוך חומר החיים (הוצאת נ.ב.
ספרים, גדרה 2015), בחרה, ערכה והוסיפה אחרית דבר - אלאונורה לב.
מהדורה דיגיטלית של הספר ראתה אור בשנת 2016, באתר "עברית" ובמנדלי מוכר ספרים ברשת.
יצחק (איציק) כהן (נולד בב' בתשרי ה'תשי"ב, 2 באוקטובר 1951) הוא איש מפלגת ש"ס שהיה מטעמה חבר הכנסת, שר הבינוי והשיכון, שר ללא תיק (בפועל שר במשרד האוצר) ושר הממונה על שירותי הדת.
הוריו של יצחק, מנטינה לבית אבטה וחיים כהן, הם ילידי טריפולי.
בלוב, תרם חיים מבנה לפעילות עלייה.
המשפחה עלתה לישראל בשנת 1949 כשבה בן ושתי בנות, ובישראל נולדו שני בנים נוספים.
יצחק - צעיר הבנים - נולד בב' בתשרי ה'תשי"ב (2 באוקטובר 1951) באשקלון.
את שירותו הצבאי, שירות חובה וקבע, עשה בחיל האוויר בתפקיד מקצועי.
לאחר שהשתחרר היה ממקימי מפלגת ש"ס ב-1982. משנת 1983 היה חבר מועצת העיר אשקלון (שתי קדנציות וחצי), ומרכז "מעיין החינוך התורני" (מוסדות החינוך של תנועת ש"ס).
בשנת 1996 נבחר לכנסת מטעם סיעת ש"ס, וכיהן בה עד חודש אפריל 2021. בכנסת ה-15 כיהן בממשלת ברק כשר הדתות (עד פרישת ש"ס מהקואליציה ב-11 ביולי 2000), ובממשלת שרון הראשונה כסגן שר האוצר (מ-2 במאי 2001).
עם הקמת הממשלה ה-31, ב-4 במאי 2006, מונה כהן לתפקיד שר לענייני דתות במשרד ראש הממשלה.
וכחבר בוועדת השרים לענייני ביטחון לאומי, המכונה באמצעי התקשורת וידועה בציבור כ"הקבינט המדיני-ביטחוני"
מאז היבחרו פעלה מפלגת ש"ס להקמתו מחדש של משרד הדתות, וב-14 בינואר 2008, עם הקמתו וחידוש עצמאותו של המשרד לשירותי דת, מונה לעמוד בראשו.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השלישי ברשימת ש"ס לכנסת.
כהן שייך לאגף המתון בש"ס, ונחשב למקורבו של אריה דרעי.
במאי 2013 קרא במכתב לראש הממשלה לדו-שיח עם הליגה הערבית על בסיס יוזמת השלום שלה, והיה הראשון בסיעת ש"ס שהביע בפומבי עמדות שמאל.
בממשלה ה-32 ויתר כהן על כהונת שר לטובת עמיתו לסיעה יעקב מרגי, ומונה לסגן שר במשרד האוצר.
ביוני 2013 בחרה בו הכנסת כאחד משני נציגיה בוועדה לבחירת שופטים.
בנובמבר 2013 זכה באות אביר איכות השלטון בקטגוריית הרשות המבצעת.
בבחירות לכנסת ה-19 הוצב כהן במקום הרביעי בעקבות חזרתו של אריה דרעי לש"ס, כהן מונה לכהן כיו"ר ועדת האתיקה ובנוסף לזה הוא מכהן כחבר בוועדת הכספים וכיו"ר ועדת המשנה שלה האמונה על שוק ההון.
בבחירות לכנסת ה-20 הוצב כהן במקום השני ברשימת ש"ס ובממשלה שהוקמה אחריהן מונה לסגן שר במשרד האוצר.
ב־22 בפברואר 2018 הפסיק כהן את חברותו בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי הקטן" על מנת לאפשר לדני סיידה לכהן בכנסת.
בבחירות לכנסת ה-21 הוצב במקום השני וכך גם לקראת הכנסת ה-22 והכנסת ה-23. עם הקמת הממשלה נותר סגן שר האוצר.
באוקטובר 2020, לאחר התפטרות יעקב ליצמן מתפקיד שר השיכון, הוחלט שכהן ימלא את מקומו כשר ויקודם גם לשר במשרד האוצר.
בנובמבר אותה השנה, לקראת חזרת ליצמן לתפקידו, התפטר כהן מתפקידיו כשר וחזר לכהן כסגן שר האוצר.
בפברואר 2021 הודיע כי יפרוש מן החיים הפוליטיים, ושלא יתמודד בבחירות לכנסת ה-24.
אחיו הבכור - (מינו) - שירת בחיל ההנדסה ונהרג בפעילות צבאית ב-1956, בהיותו כבן עשרים.
גר באשקלון, נשוי לברוריה ולהם עשרה ילדים.
יצחק (אייזיק) כַּהַן (15 בנובמבר 1913, ט"ו בחשוון ה'תרע"ד – 24 באפריל 1985, ג' באייר ה'תשמ"ה) היה הנשיא השישי של בית המשפט העליון.
כַּהַן נולד בעיר ברודי שבחבל גליציה באימפריה האוסטרו-הונגרית (בתחומי אוקראינה של ימינו), כבן למשפחת הרבנים הענפה משפחת כהנא הלר, ב־15 בנובמבר 1913. היה בעל תארים ראשונים במשפטים, מינהל וכלכלה מאוניברסיטת לבוב.
עלה לארץ ישראל בשנת 1935. בשנת 1938 אירע פיצוץ בשוק בחיפה ובו נהרגו 18 ערבים.
בעקבות פיצוץ זה, מונתה ועדה בידי ועד המצב של הקהילה היהודית בחיפה.
בוועדה כיהנו השופט שמעון אגרנט, שהיה אז עו"ד חיפאי, וכן עו"ד נוסף (זאב ארגמן).
למזכיר הוועדה מונה יצחק כַּהַן.
מספר חודשים לאחר מכן, עבר כַּהַן את המבחן לעו"ד זרים מטעם ממשלת המנדט.
הוא פנה אל השופט אגרנט, והלה קיבלו כמתמחה במשרדו.
באותה שנה מונה אגרנט לשופט שלום, וכַּהַן המשיך כמתמחה ולאחר מכן כעו"ד במשרדו של אגרנט, בו היה שותף נוסף (עו"ד יעקב הלוי).
במלחמת העצמאות התנדב לשירות צבאי בשירות המשפטי (לימים הפרקליטות הצבאית של צה"ל).
שירת במשך כשנה כסנגור צבאי.
בשנת 1950 מונה לשופט בבית משפט השלום בחיפה.
בשנת 1953 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בחיפה.
בשנת 1969, במהלך מלחמת ההתשה, נהרג בנו , ששירת בחיל השריון בסיני.
ב־7 באוקטובר 1970 מונה יצחק כַּהַן לכהונת שופט בית המשפט העליון.
בשנת 1974 מונה ליושב-ראש הוועדה להגנה בפני פגיעה בצנעת הפרט.
בשנת 1978 היה יושב ראש הוועדה לעניין הפוליגרף.
ב-26 במרץ 1981 מונה כממלא מקום קבוע של נשיא בית המשפט העליון.
ב־30 באפריל 1982 מונה לנשיא בית המשפט העליון.
ב־1982 עמד בראש ועדת כַּהַן, אשר חקרה את האירועים במחנות הפליטים סברה ושתילה שבביירות, שבה היו חברים שופט בית המשפט העליון אהרן ברק ואלוף במילואים יונה אפרת.
הוועדה פרסמה את מסקנותיה בפברואר 1983, והמליצה כי שר הביטחון, אריאל שרון, יסיים את כהונתו כשר הביטחון.
ב־15 בנובמבר 1983, בהגיעו לגיל שבעים וכשנה וחצי לאחר שמונה לנשיא, פרש לגמלאות.
הוא הוחלף על ידי השופט מאיר שמגר.
אחיו הרב ד"ר קלמן כהנא, היה ממנהיגי פועלי אגודת ישראל, מחותמי מגילת העצמאות.
חבר מועצת העם הזמנית, חבר כנסת מהכנסת הראשונה ועד התשיעית ברציפות וסגן שר החינוך והתרבות בממשלות ישראל.
נכדו הוא ד"ר אורי מאיר-צ'יזיק, חוקר ההיסטוריה של התזונה והרפואה בא"י.
כתב עליו השופט שלמה לוין: "כשם שהיה יצחק שקול בהסקת המסקנות, כך גם היה מתון ומדוד בסגנון אותו נקט.
הוא מתאר את השופט כַּהַן כשופט רודף צדק, ותיאר מקרה מתקופותו של כהן כנשיא ביהמ"ש העליון.
בפני השופט כַּהַן הועלתה בקשת רשות ערעור מאדם שהורשע בהחזקת רכוש גנוב.
האדם הורשע בבית המשפט השלום (לאחר שלא יוצג על ידי עו"ד).
ערעורו נדחה בבית המשפט המחוזי, ולאחר מכן העלה את בקשת רשות הערעור בפני כַּהַן.
בצעד נדיר יחסית, כַּהַן אישר את הבקשה והדבר הובא להרכב של ביהמ"ש העליון.
בסופו של דבר, האדם זוכה לאחר שגם פרקליטות המדינה החליטה לחזור בה מכתב האישום.
מקרה זה מתאר, ע"פ לוין, את רצונו של כַּהַן לעשות משפט צדק.
התפרסם במיוחד בזכות ספרו "Chants Judeo-Espanols" ('שירים יהודו-ספרדים'), הידוע יותר בכינוי "ספר הרומנסות של יצחק לוי".
לפרסום זה היה תפקיד מכריע בחשיפת השירה הספרדית יהודית למלחינים מעבדים, מבצעים ולקהל הרחב.
יצחק לוי נולד בשנת 1919 במניסה המרוחקת כ-30 קילומטר מצפון-מערב לאיזמיר שבטורקיה, ועלה לארץ ישראל בהיותו בן 3. למד מוזיקה ופיתוח קול בקונסרבטוריון הארץ-ישראלי למוזיקה ולדראמה בירושלים (כיום האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים).
חיבר מוזיקה לפסוקים מן התנ"ך וכן לפיוטים מכתביהם של משוררי תור הזהב של יהדות ספרד: יהודה הלוי, שלמה אבן גבירול, אבן עזרא ואחרים.
כמו כן עסק גם בהלחנת שירים עבריים במיוחד שירי ילדים כמו "במדינת הגמדים" (מאת אלה אמיתן), "לרותי יום הולדת" (מאת יוסף כהן-צדק), "הרקפת" ועוד.
יצחק לוי היה מקורב לקבוצה של פוליטיקאים ועסקנים ספרדיים דוברי לאדינו שהבולטים בהם היו יצחק אליה נבון ויעקב ניצני.
בהשפעת אישים אלה וארגונים כגון ועד העדה הספרדית בירושלים החל קול ישראל בשנת 1954 לשדר בשפת הלאדינו.
בשנת 1955 נתמנה יצחק לוי למנהל השידורים היומיים בלאדינו בקול ישראל ומ-1963 כיהן כמנהל תוכניות המוזיקה של עדות ישראל.
תוך כדי עבודתו ברדיו הוא השיג מימון לאיסוף שירי לאדינו וחזנות ספרדית מפי צאצאי מגורשי ספרד והחל את פעילותו האתנוגרפית הרחבה באיסוף, ריכוז ורישום של השירים והמוזיקה בתווים.
יצחק לוי פרסם בין היתר שני ספרי מוזיקה ידועים: ספר של רומנסות ושירי עם יהודיים ספרדיים (הקרוי בקיצור, ושלא בדיוק) "ספר הרומנסות של יצחק לוי" וכן האנתולוגיה לחזנות ספרדית, שכוללת בתוכה פיוטים ושירי קודש בנוסחי כל הקהילות היהודיות הספרדיות בתפוצות, כגון אמסטרדם, איזמיר, טנג'יר וכדומה.
את החומר לספרים אלה ליקט יצחק לוי בין היתר מפי קשישים דוברי לאדינו שהכיר בירושלים, עיר מגוריו, החל באמו וכלה בקשישים נוספים שהתוודע אליהם במיוחד למטרה זו.
בחיבור נסתייע ביוסף יהודה מרטון.
יש מספרים שחלקם אף הגיעו אליו ביוזמתם.
הוא הקליט אותם וניסה לתעד את הנעימות בתווים וכמובן לכתוב גם את המילים, מעשה שאינו קל לביצוע, כשמדובר במסורת שבעל פה.
רישומיו של לוי מעובדים לפי שיטות המוזיקה המערבית חרף העובדה שהמסורות המוזיקליות של מרבית הקהילות שתיעד אינן כאלו אלא מבוססות על תורת המקאם, ובשל כך אתנומוזיקולוגים החוקרים את המסורת המוזיקלית של יהדות ספרד ממעטים להשתמש בעבודתו.
במסגרת תפקידו בקול ישראל יזם יצחק לוי הקלטות של זמרים מקצועיים לשירי הלאדינו והפיוטים, שהעלה על הכתב ופרסם בשני ספריו.
הבולט ביניהם הוא יהורם גאון, שהיה כבר זמר מוכר כשיצחק לוי עודד אותו להקליט שירים בלאדינו.
בנוסף לכך היה שותפו של יצחק נבון ביצירת המחזמר המצליח בוסתן ספרדי.
גם מחוץ לישראל משתמשים אמנים, המתמחים במוזיקה יהודית ספרדית, בספריו ומקליטים מהשירים, הרשומים שם בתוים.
הזמר לוליק הקדיש את תקליטו "רומנסות ספרדיות" (1980) לזכרו של יצחק לוי.
אלבומו של שלמה ארצי "רומנסה ופיוט" (1977), נוצר בעידודו ובעצתו של יצחק לוי, שנפטר בטרם ראה התקליט אור.
לוי נפטר ב-21 ביולי 1977 בבית חולים הדסה בירושלים.
ארכיונו, ובו יצירות וטרנסקריפציות, שמור בספרייה הלאומית.
מספר חודשים לאחר מותו הוענק לו פרס ירושלים במופע מרשים שנקרא "מזמורים" והופק על ידי "קול ישראל", שם ניהל את המחלקה ללאדינו.
בתו, יסמין לוי, היא זמרת ההולכת בדרכו ומשמרת את שירת הלאדינו.
שני אלבומים מהקלטותיו יצאו ביוזמת 'קול ישראל' רק לאחר מותו - בשנת 1980 ובשנת 2001.
האלבום, שיצא בשנת 2001, נקרא: "שירת חייו של יצחק לוי: רומנסות ושירים של יהדות ספרד".
זהו דיסק כפול ובו 63 רומנסות ושירים בלאדינו ובעברית (I.
שירים ליטורגיים, שירי לאדינו מתורגמים לעברית ושירי ילדים).
החומר נאסף מתוך ספרי הרומנסות והשירים שליקט לוי בסיוע הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו ורשת א' של קול ישראל.
את הדיסקים ערך חיים צור ואת החוברת המצורפת להם ערכה מתילדה כהן סראנו.
הזמרים: יצחק לוי, כוכבה לוי, יסמין לוי ויהודית אלכסנדרוני.
לבנון נולד בצפת, למשפחה של יינן, דור שישי בארץ ישראל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר יחד עם משפחתו לאודסה ולאחר שנה חזר יחד עם משפחתו לצפת ולמד בבית הספר "תחכמוני" שבעיר.
בשנת 1946 השתקע בתל אביב, והיה בין עובדי העיתון "דבר".
בשנים 1955–1960 השתתף לפרקים בעריכת "דבר לילדים".
לבנון החל את עבודתו העיתונאית ברשימות ודיווחים, ראיונות ומאמרי ביקורת, ואחר כך הרחיב את עבודתו לתחומי הספרות.
הוא הפך לסופר ומתרגם עצמאי, חיבר ספרי מדע לנוער, עיבד ותרגם, והעמיד לרשות הנוער העברי ספרי יסוד שהיו חסרים אז מאוד.
היה חלוץ ביצירת ספרי-עיון לילדים והציע לקורא הצעיר מבחר רחב של נושאים, מוגשים בצורה מעניינת, במגוון מתכונות.
בין ספריו אלו ראו לציין את: "מלוא הטנא: אוצר ידיעות לילד ולנוער", "1000 אישים" (תחת שם העט יעקב אבישי), "ארצות תבל", "נכסי התרבות", "ספורי התנ"ך לילדים", "על כל שאלה תשובה" (הוצאת עמיחי).
בנוסף, לבנון היה העורך של "אנציקלופדיה אביב" לילדים ונוער (הוצאת מסדה).
רשימת פרסומיו כוללת מאות כותרים בתחומים רבים.
למעלה משלוש מאות ועשרים כותרים רשומים על שמו בקטלוג הספרייה הלאומית.
ספרו "על כל שאלה תשובה" מוזכר בסרט גבעת חלפון אינה עונה.
לבנון שלט בשמונה שפות, ביניהן ארמית.
המלך הקטן של איז מאת ז'ורז טודוז, תורגם ב-1952/1953
24 שעות בחיי אישה, מאת שטפן צווייג, תרגם יצחק לבנון, 1968.
אבן הירח, מאת וילקי קולינס, תרגם יצחק לבנון, 1968.
אגדות הרוזנת דה-סגיר, תרגם יצחק לבנון, ציורים - ז'אן לאון הון, 1971.
אגודלו של המהנדס, ועוד סיפורים, מאת ארתור קונן דויל, 1981.
האורג מריבלו, סילס מרנר, מאת ג'ורג' אליוט, 1961.
השופט החכם, (בת השלג, דב הזהב), מאת לב טולסטוי, תרגם יצחק לבנון, 1964.
אי האלמוגים, מאת רוברט מייקל בלנטיין, 1954.
איבן השוטה, סיפורים לילדים, מאת ל"נ טולסטוי, כתובים עברית בידי יצחק לבנון, ציורים - זיוה שישא, 1971.
איוואט, מאת גי דה מופסן, 1968.
אייבנהו, מאת ולטר סקוט, 1965.
האישה בלבן, מאת וילקי קולינס, 1968.
היא (נכתב 1887), מאת הנרי ריידר הגרד, תרגם יצחק לבנון.
אנה ומלך סיאם (המלך ואני), מאת מרגרט לנדון, 1955.
אסופי, מאת אלפונס דודה, 1966.
"באונטי" אניית המורדים, מאת ה"ג וייט, 1965.
בשירות המלכה, מאת אלכסנדר דיומא, 1973.
גיזת הזהב, מאת נתנאל הותורן, הוצאת מ.
הגיבן מנוטרדאם, מאת ויקטור הוגו, הוצאת עופר, 1964.
ז'יל בלאס: קורותיו של אציל ספרדי, מאת אלן לסז', הוצאת מסדה-פרס, 1980
שלושת המוסקטרים, מאת אלכסנדר דיומא האב, הוצאת "מסדה", 1971.ניקולס ניקלבי, מאת צ'ארלס דיקנס, הוצאת עמיחי.
אלאדין ומנורת הקסמים, אנטואן גלן, ?196 .אנה קארנינה, מאת לב טולסטוי, הוצאת דני ספרים, 1978.
ג'יין אייר, מאת שרלוט ברונטה, 1968.
ז'אן דה לה פונטן (משליי לפונטיין), הוצאת אבנר.
שתים עשרה נסיכות, הוצאת מ' מזרחי.
ספור לילדים מאת פול דה-מיסה, הוצאת מ' מזרחי, 1971.
כריסטופר קולומבוס מאת: גארדיני צ'אזארא, (תורגם מאיטלקית), הוצאת: ארנולדו מונדאדורי, מהדורת "ידיעות אחרונות", 1969.
הכליף מבגדד ועוד ספורים לילדים, הוצאת מ' מזרחי, 1967.
תשובות כתובות בידי: כריסטיאן אנגלד (ואחרים), (ציורים: פיליפ דורה וז'ק פור), הוצאת "מסדה", 1968.
ספורי מולייר לילדים, הוצאת יוסף שמעוני.
מבחר הבדיחה העולמית - עם צחוקים וחיוכים, הוצאת דני ספרים, 1997
סינדרלה, עם בינה אופק .
הדבר מצלצל תמיד פעמיים, (מאנגלית), 1968.
העכברון שזכה באוצר, ?196 .
מבחר הרומן העולמי, ?196 .
החתול במגפיים, שארל פרו, ?196.ברבורי הבר, הוצאת אריה.החפש הגדול, הוצאת עמיחי.קוזט מאת:ויקטור הוגו, ציירה: רבקה רינד.נעלי הפלא, הוצאת מ.
מזרחי .הנסיך אחמד והפיה, הוצאת אריה.החלילן הפלאי, הוצאת מ.
מזרחיצחוק יפה לבריאות, מבחר הבדיחה לילדים, (איורים: זאב),הוצאת עמיחי, 1978.גדולי העולם-צילומים מרהיבים, הוצאת מסדה, 1969.תמרורים בהיסטוריה/ מדע המדינהבוקי וגוצי-הוצאת אריה.נסיך המלח ועוד סיפורים לילדים, הוצאת מ.
מזרחיסוסון ועיר בנשף המסכות,הוצאת אודי 1986למה ומדוע?
דרג שני, הוצאת מסדה ,1967.מתנה לטלי, הוצאת אריה.היפות באגדות העולם-הספר הורוד, (ציורים : מרי סמית, נורית יובל), הוצאת אריה.היפות באגדות העולם-הספר האפור, הוצאת אריה, 1969.היפות באגדות העולם- הספר הירוק, הוצאת אריה, 1969.הכליף מבגדד ועוד סיפורים לילדים, הוצאת מ.
מזרחי, 1967.אגדות אלף יום ויום, הוצאת מ' מזרחי 1966.כה אמר...פניני חוכמה והומור מרחבי העולם, הוצאת ירון גולן, 2003 .אביב אנציקלופדיה כללית לצעירים, (18 כרכים), הוצאת "מסדה", 1975.בני הנוער באים: קבוצות נוער ישראלי באירופה, הוצאת עופר, 1971.בירבל החכם-סיפור הודי, הוצאת מ.
מזרחי.אמא מספרת, המשפחה מספרת-מבחר הסיפור והאגדה לילד, הוצאת עמיחי.ארצות תבל-גאוגרפיה, היסטוריה, מדיניות, כלכלה, אוצרות הטבע, מיבנה חברתי, היהודים בכל ארץ, הוצאת אחיאסף, 1959, (יצא ב-23 מהדורות).דע את התרבות,הוצאת עמיחי, 1966.דני וחבריו, הוצאת אריה.דורון לנוער: אנתולוגיה כללית, הוצאת מ.
מזרחי ,1968.דורון לנוער: אנתולוגיה חדשה, הוצאת מ.
מזרחי, 1968.ברבורי הבר, הוצאת אריה.החלילן הפלאי, ספורים לילדים, הוצאת מ.
מזרחי, 1966.הידד דני, הוצאת ספרית אריה.היפות באגדות העולם(כרך ב'), הוצאת אריה, 1970.המשפחה מספרת, מבחר הספור והאגדה לילד, הוצאת עמיחי, 1982.סבא מספר, הוצאת פרפרים.הדיג הקטן, הוצאת ספרית אודי, תשל"ד.הנודד,הוצאת ספרית רודי, תשל"ד.הנסיכה השותקת ועוד אגדות, הוצאת מ.
מזרחי.יום יום וסיפורו : ספורי הסתיו, הוצאת מ.
מזרחי, 1991.יום יום וסיפורו : ספורי הקיץ, הוצאת מ.
מזרחי ,1995.ישי וידידיו ועוד ספורים, הוצאת יוסף שמעוני.כיבושי האדם-מלחמת האנושות בטבע והשתלטותה עליו,הוצאת זלקוביץ ,1962.כל בו בדיחות-בדיחות וסיפורים משעשעים , הוצאת עופר, תשל"ב?
.כל בו צחוק: צחוק ובדיחות לכל הגילאים, הוצאת מסדה ,1963.שערי דעת: אנציקלופדיה לילדים ולנוער, הוצאת עמיחי.עזה כמות אהבה, הוצאת עמיחי, 1954.ספר השבתסל הקסמים: סיפורים לילדים, הוצאת מ.
מזרחי, 1964.פנינים: אנציקלופדיה לילדים בשאלות ותשובות, הוצאת זלקוביץ, 1961.תשובה לנערה: אנתולוגיה חדשה , הוצאת מ.
מזרחי, 1970 .תמרורים: מעשים ומאורעות בהיסטוריה, הוצאת " דבר לילדים", 1961.עמים במערכה(במשותף עם מאיר בן גור}, הוצאת עמיחי, 1989.פולישינל בחצר המלך, הוצאת מ.
מזרחי.על כל שאלה תשובה, אלף עניינים, מאות תמונות, הוצאת "דבר לילדים", "עמיחי", 1959.משפחת חתולים מאושרת, הוצאת ספרית אריה.סוס הפלאים : ספורים לילדים, (ציורים: ריקי בן-ארי), הוצאת מ' מזרחי, 1954.נסיכת השלג ועוד ספורים לילדים, הוצאת מ.
מזרחי, 1962.נכסי התרבות : הספר לבני הנעורים: ספרות, אמנות, מדע, הוצאת א.
זלקוביץ, 1959.נכסי התרבות: הספר לבני הנעורים: אמנות המדע, הומור, שעשועים, הוצאת זלקוביץ, 1967.לב הקרח, הוצאת מ' מזרחי.ספורי הקיץ, הוצאת מ.
מזרחי.ספורי הנבחרים: מבחר אגדות לילדים, הוצאת א.
זלקוביץ, 1985 .עולם ומלואו בשאלות ותשובות : אוצר ידיעות לילד ולנער, הוצאת אחיאסף, 1957.מלוא הטנא, הוצאת אחיאסף בע"מ, 3 כרכים.סיפורי זהב (עם בינה אופק), הוצאת מודן.השועל והעורב (עם בינה אופק).אוצר אגדות המזרח (עם בינה אופק), הוצאת עופרים.אשה ורופא נשים (עם בינה אופק), 1977ננסי התרבות, הוצאת א.
זליקוביץ.כה אמר...2,747 פניני חוכמה והומור מרחבי העולם, הוצאת ירון גולן .קורות קומפוזיטורים דגולים, הוצאת א.
זליקוביץ.נשף המסכות של תמי, הוצאת ניצנה.בני נוער באים-קבוצת נוער ישראלי באירופה, הוצאת ספרית עופר .אלף אישים, (שם עט: יעקב אבישי), הוצאת עמיחי.אלף אישים נוספים, (שם עט: יעקב אבישי), הוצאת עמיחי, 1965.עמים במערכה,(עם מאיר בן גור), הוצאת עמיחי, 1989.כבושי האדם, הוצאת זליקוביץ, 1961.ספורי התג''', הוצאת אריה.
בסרט גבעת חלפון אינה עונה עורך סרג'יו קונסטנצה מבחן בקיאות לחייל וסרמן על הספר "על כל שאלה תשובה מאת יצחק לבנון".
יצחק לבטוב (נולד ב-1936), עיתונאי וסופר ישראלי.
לבטוב נולד ב-1936 במושב כפר הס.
הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים (1962) בחוגים חינוך ופילוסופיה.
בין השנים 1962–1978 היה לבטוב עורך חדשות בכיר בלשכת העיתונות הממשלתית.
במסגרת תפקידו זה, ערך ופרסם לראשונה הודעות רשמיות על התפתחויות מדיניות חשובות בישראל, כגון פרוץ מלחמת ששת הימים ומהלכי הקרבות של המלחמה, וכן פרוץ מלחמת יום כיפור ומהלכיה ולהבדיל ביקורו של הנשיא סאדאת בישראל.
בין השנים 1962–2000 היה לבטוב משתתף קבוע במוספים לספרות "משא" ו"על המשמר", עד לסגירתם, וכן בביטאון אגודת הסופרים "מאזניים".
הוא ערך ראיונות עם סופרים והוגים וכן עסק בסקירת וביקורת ספרים.
בין מרואייניו נמנים תרצה אתר, הסופר פנחס שדה, המתרגם יורם ברונובסקי, הסופרת יהודית הנדל, הסופר דן צלקה, הסופרת רונית מטלון וכן הוגי דעות וחוקרים אקדמאים ביניהם רבים זוכי פרס ישראל כמו ההיסטוריונים יעקב כץ, זאב שטרנהל, נתן שפיגל ואחרים.
במהלך השנים 1978 עד 1991 היה דובר תנועת המושבים ועורך ביטאון התנועה "תלמים", אחד הביטאונים הוותיקים בישראל.
ב-1958 היה חבר מערכת כתיבת הספר "על אדמתם" (בשיתוף הסופרים לוי בן אמיתי, אלכסנדר סנד, דניאל בן נחום), קובץ ממבחר היצירה הספרותית והאמנותית שנוצרה בהתיישבות העובדת (קיבוצים ומושבים), שיצא לרגל חגיגות העשור למדינת ישראל.
בשנת 1969 פרסם את האנתולוגיה "בשחוק ודמע", בה תרגם משירי המשורר הלבנוני ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן (איורים: עבד יונס, הוצאת "עקד").
האנתולוגיה זכתה בשעתו להערכה גם מפיו של נשיא לבנון דאז, קמיל שמעון, וכן ממייסד צבא דרום לבנון, סעד חדאד.
ב-1991 ערך את הספר "מילים שמנסות לגעת" הכולל 11 משדרי ספרות (הוצאת "ספריית פועלים"), חלקם כוללים פרסומים ראשונים מכתבי הוגי הדעות הפרופ' שמואל הוגו ברגמן, גרשום שלום, שמעון הלקין, חיים שירמן ואחרים.
הספר ראה אור בברכתה של רשות השידור.
יצחק לוי (לויצה; 1906 – 20 בינואר 1994) היה מפקד מחוז ירושלים בצה"ל, מנהל מרכז ההסברה ומייסד המפעל לתרגומי מדע, שלימים הפך להוצאת כתר.
יצחק לוי נולד ברוסיה בשנת 1906. בשנת 1926, לאחר שריצה תקופת גלות בסיביר בשל פעילותו הציונית, עלה לארץ ישראל והתגייס להגנה.
הוא ארגן את הגנת היישוב היהודי בצפת לאחר מאורעות תרפ"ט, ושימש בין היתר כמפקד גושי היישובים בסביבות ירושלים במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
באוקטובר 1941 התגייס לצבא הבריטי ונלחם בשורותיו במדבר המערבי, במלטה ובאיטליה.
בשנת 1946 שב ארצה והתמנה כראש שירות הידיעות (הש"י) של "ההגנה" בירושלים.
במאי 1948 הועבר לתפקידי פיקוד שונים בעיר, בהם מפקד גדוד 67, ומפקד מרחב הצפון בעיר.
בסוף מלחמת השחרור מונה למפקד מחוז ירושלים ומפקד חטיבה חדשה בירושלים (חטיבה 16) אשר פעלה במקביל לעציוני הוותיקה/חטיבה 6, בפיקוד משה דיין.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש בתפקיד סגן המנהל הכללי במשרד ראש הממשלה, מנהל מרכז ההסברה וכן מייסד ומנהל כללי של המפעל לתרגומי מדע, לימים הוצאת "כתר".
תשעה קבין : ירושלים בקרבות מלחמת העצמאות, הוצאת מערכות, 1986, עליו זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית
הניצחון אחר לבוא, הוצאת ירון גולן, 1993 - ספר זכרונות משירותו הצבאי כחייל עברי בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה ולאחריה.
כספי נולד בלודז', עלה לארץ ישראל ב-1926 והתיישב בעין שמר.
ב-1928 עבר למושבה עיר שלום (רמת השרון של ימינו).
הוא שימש כמפקד ההגנה במושבה, גם במהלך מאורעות תרפ"ט והמרד הערבי וכן כיהן כחבר בוועד המקומי.
עם כינונה של המועצה המקומית ב-1949 מונה לחבר המועצה, הוא המשיך לכהן בה לאחר הבחירות הראשונות, ב-1950. ב-1955 היה מועמד מפא"י לראש המועצה ונבחר.
במהלך כהונתו הושלם פינויה של מעברת רמת השרון, ואחרוני תושביה שוכנו בשכונת מורשה.
כן הוקמו בתי ספר וגני ילדים חדשים, והוכנה תוכנית מתאר חדשה.
בבחירות שנערכו ב-1959 לא התמודד על כהונה נוספת.
כספי נפטר בשנת 1987 ונקבר בבית העלמין הישן (הנצח) של רמת השרון.
בנו, עמי כספי, היה ממפתחי המחשב "גולם א'" במכון ויצמן ונמנה עם מייסדי חברת אורבוטק.
יצחק כהן (20 בספטמבר 1906 – 10 באוקטובר 1986) היה מראשוני משרד הביטחון והמנכ"ל הראשון של בנק אוצר החייל.
יצחק כהן נולד בעיר לודמיר (וולודימיר-וולינסקי) בחבל ווהלין, אוקראינה.
כהן עלה לארץ ישראל בשנת 1924. עם עלייתו הוא הצטרף אל פלוגת העבודה גדרות (שהייתה ידועה גם בשם פלוגת ג'ידרו), שחבריה היו עולים מפולין שהגיעו במסגרת העלייה הרביעית, שם גם פגש את אשתו הראשונה ליזה צ'רקסקי.
פלוגת גדרות פעלה במסגרת הארגון הארצי "קיבוץ עין חרוד" בהנהגתו של יצחק טבנקין, שלימים הפך להקיבוץ המאוחד, ובהמשך הייתה לקבוצה השנייה שהצטרפה בשנת 1927 אל קבוצת "אחדות" להקמת קיבוץ אשדות יעקב כשהקיבוץ עוד ישב באזור חצר גשר הישנה ונקרא "משק גשר".
כהן עזב לאחר מכן את הקיבוץ, ועבר לגור בתל אביב.
בתקופת מגוריו של כהן בתל אביב הוא היה חבר בארגון ההגנה.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, התגייס כהן אל הצבא הבריטי כתותחן, והשתחרר בשנת 1945 בדרגת סרג'נט מייג'ור, כרב-סמל גדודי של גדוד התותחנים של הבריגדה היהודית.
במהלך שירותו ייסד כהן את הקופה המרכזית של החיילים העבריים, שנועדה לסייע לחיילים העבריים שהתכוננו ליום שובם לחיים האזרחיים, מאחר שהמצב הכלכלי בארץ באותה התקופה לא היה טוב.
כ-5,000 מתוך 20,000 חיילי הבריגדה היהודית הצטרפו לקופה.
גם הצבא הבריטי נתן את ברכתו ליוזמה, וסייע בגביית כספים מתוך התשלום שהצבא הבריטי שילם לחיילים העבריים, כשגובה הניכוי נקבע כתשלום עבור יום עבודה בכל חודש.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, בחודש נובמבר 1946, התקיימה ועידה של קופות החיילים, והוחלט על הקמת מוסד כספי בשיתוף עם הסוכנות היהודית בשם אוצר החייל, וכהן נבחר לנהל את עסקי המוסד.
לאורך השנים פעל כהן כדי לרתום את מערכת הביטחון כשותפים בניהול ופיתוח אוצר החייל.
כהן המשיך לנהל את אוצר החייל גם בתקופה בה עבד במשרד הביטחון.
בניהולו של כהן החל אוצר החייל לתת הלוואות למשוחררי הבריגדה, ומאחר ורבים מן המתנדבים היו בני קיבוצים, קיבלו הקיבוצים הלוואות בשמם, שסייעו לפיתוח ההתיישבות.
בנוסף היו מספר יישובים שהוקמו על ידי משוחררי הצבא הבריטי באמצעות הלוואות מאוצר החייל, כגון בצרה וכפר מונש.
אוצר החייל נחלץ גם לפתרון בעיות השיכון של החיילים המשוחררים באמצעות שכירת בית בן שלוש קומות ששימש למתן פתרונות לטווח קצר, ובהמשך סייע אוצר החייל להקמת שיכוני צבא הקבע בשנים 1952 ו-1953.
עם הקמת המדינה והקמת משרד הביטחון, מונה כהן לראש אגף בינוי ומשק במשרד הביטחון, ושימש בתפקיד זה בין השנים 1948 ל-1955. בשנת 1955 התמנה כהן לראש משלחת הרכש של משרד הביטחון בארצות הברית, והוא שירת בתפקיד זה עד שנת 1959.
בשנת 1962 מונה יצחק כהן כמנהל הכללי הראשון של בנק אוצר החייל במשרה מלאה.
כהן שימש בתפקיד זה עד שפרש לגמלאות בשנת 1977.
ב-10 באוקטובר 1986 נפטר יצחק כהן, ונקבר בבית העלמין חולון.
בתו עדנה סולודר כיהנה כחברת הכנסת מטעם מפלגת המערך.
יצחק (יצחקל'ה) כַּפְכָּפִי (שוקסטליסקי; 4 באוקטובר 1911 – 12 במאי 1998) היה ממייסדי תנועת הנוער המחנות העולים, וכן מתרגם ועורך ישראלי.
יצחק כפכפי נולד בקובנה שבליטא למשפחת שוקסטליסקי.
המשפחה הייתה ציונית, והאב שמואל לימד עברית בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה ובחדר מתוקן, שיצחק נמנה עם תלמידיו.
בשנת 1925 עלתה המשפחה לארץ ישראל, וגרה בתל אביב.
יצחק למד בגימנסיה הרצליה כשהוא פטור משכר לימוד בזכות העובדה שאחיו הבכור יוסף אחאי לימד במוסד זה.
בגימנסיה הרצליה כונה "יצחקל'ה", עקב קומתו הנמוכה והיותו צעיר בשנה משאר בני המחזור שלו.
כינוי זה דבק בו לשארית חייו.
שם המשפחה המעוברת "כפכפי" הומצא על ידי יוסף אחאי כתרגום מילולי של השם "שוקסטליסקי" (יוסף אחאי עצמו החליף לאחר מכן את שם משפחתו, על-שם הקבוצה השיתופית "אחווה" שהוא היה בין מייסדיה).
בשנת 1926 חבר כפכפי למספר תלמידים נוספים בגימנסיה הרצליה אשר, בעידודו של המורה (ובשנים שלאחר מכן גם מנהל הגימנסיה) ד"ר ברוך בן-יהודה, פעלו לארגון עבודה והתיישבות באזורי ספר.
קבוצה זו קיבלה מאוחר יותר את הכינוי "החוג הזקן", והפכה לגרעין המייסד של תנועת הנוער "המחנות העולים".
כפכפי היה מראשי מעצבי האידאולוגיה של החוג ושל התנועה, אשר הדגישה דוגמה אישית והגשמה מעשית של האידיאלים החלוציים של הציונות הסוציאליסטית.
בהתאם לאידאולוגיה זו יצאו חברי החוג הזקן להגשמה בישובי ספר מיד עם סיום לימודיהם בגימנסיה בשנת 1928. הם חיו ועבדו בתנאים קשים, בין השאר בסלילת כבישים ובחפירת תעלות, במושבה חדרה, בכפר יחזקאל, ובמעין חרוד.
בשנת 1937 היה כפכפי אחד ממייסדי קיבוץ מעוז חיים, עם עלייתו לקרקע כיישוב חומה ומגדל.
במשך תקופה זו היה כפכפי מבכירי המדריכים והמרכזים של תנועת "המחנות העולים".
בקיבוץ מעוז חיים שימש בתפקידים של מזכיר הקיבוץ, מורה ומחנך בבית הספר התיכון.
לאחר מכן היה פעיל בוועדות החינוך של מזכירות תנועת הקיבוץ המאוחד.
בתפקידים אלו פעל למען שילובם המלא של חניכי עליית הנוער בקיבוצים עם בני הקיבוץ.
במאמרו בבטאון מבפנים משנת 1953 כתב .
בשנות ה-50 גם למד ביולוגיה בסמינר הקיבוצים, אצל יהושע מרגולין ולב פישלזון, והוציא תעודת הוראה בתחום.
עמו באותן שנים למדו גם עזריה אלון ואמוץ זהבי.
החל משנות ה-60 חי גם בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד עם בת-זוגו חנה קרונר וילדיהם.
נפטר בשנת 1998, והובא למנוחות במעוז חיים.
ליצחק כפכפי היו שש בנות וארבעה בנים מארבע נשים שונות.
הוא אביה של ההיסטוריונית אייל כפכפי, נירה אביתר, הרי עיני, סולי ילין, עודדה, אורי והבנים נרי, זך, דותן ואביתר.
בשנות ה-60, כשמצב בריאותו המדרדר לא אפשר לו לעבוד בעבודת אדמה או בחינוך, פתח כפכפי בקריירה שנייה כמתרגם ועורך בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
במסגרת זו תרגם וערך ספרי טבע ומדע רבים.
כמו כן ליקט, ערך וכתב את "שנות המחנות העולים", המתעד את הקמתה ושנותיה הראשונות של תנועת "המחנות העולים".
כצפר חובב תרגם כפכפי לעברית את מגדיר השדה לצפורי אירופה והמזרח התיכון מאת היינצל , פיטר ופרסלאו , שהיה במשך עשרות שנים מגדיר הציפורים העיקרי ובאופן מעשי היחיד בשפה העברית בישראל.
בנוסף לתרגום הוא התאים את המגדיר לתנאי הארץ, על-ידי הוספת נתוני תפוצתם של המינים בישראל, ואף המצאת מספר שמות חדשים בעברית למיני ציפורים מסוגים נפרדים שלא היו להם שמות עבריים, למשל טסית במקום "סנונית ערים", כוכית במקום "סנונית גדות", חופזי במקום "חופמי פזי", ועוד.
מרבית השמות הללו התקבלו בשימוש מאז, אף שמיעוטם נדחו, למשל "שלדגון" לשלדג גמדי.
בשנות ה-90 היה העורך הלשוני של סדרת ספרי ארכאולוגיה בעריכת יגאל טפר ויוסף אבירם, בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשיתוף עם החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה.
בין השאר החל לערוך את ספרו של אברהם בירן על 25 שנות חפירה בתל דן.
החופרת גילה קוק סיפרה כי ב-21 ביולי 1993, היום בו גילו היא ובירן בתל את כתובת תל דן, בירן עצר בדרכו מדן לירושלים באשדות-יעקב, כדי להראות את הכתובת לכפכפי.
כפכפי הביא לדפוס את כתבים, כותר קובץ יצירותיו של הסופר יוסף חיים ברנר, אשר ראו אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת תשל"ח 1977, כמהדורה מעודכנת של מהדורת יצירותיו בעריכת מנחם פוזננסקי בשנת תשט"ו 1955. בהקדמה פירט כפכפי את מתווה סדר עריכת היצירות ועל עדכוני "ההערות והביאורים ...
בהתאם לנתונים שהועלו בינתיים במחקרים".
עם זאת, מתקופה זו ידועים בעיקר תרגומיו מגרמנית ליצירותיו של יוהאן וולפגנג פון גתה.
קטעים מתוך המחזה פאוסט, יצירת המופת הנודעת ביותר של גתה, החל לתרגם שנים רבות קודם לכן כתחביב.
הוא השלים את התרגום לשני חלקי המחזה בזמנו הפרטי, משום שבהוצאת הקיבוץ המאוחד לא האמינו ביכולתו של אוטודידקט ללא רקע אקדמי בספרות לתרגם יצירה שירית כה מורכבת, ולבסוף התפרסם התרגום בהוצאת דביר.
תרגומים נוספים של גתה יצאו בהוצאת הקיבוץ המאוחד, במסגרת המפעל לתרגום ספרות מופת.
מִלון שרשים ביולוגי לשמות בינלאומיים של צמחים ובעלי-חיים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1988.
יצחק כפכפי (ליקט, ערך והביא לדפוס), שנות המחנות העולים, 2 כרכים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ו 1975–תשמ"ה.
בשנת תשס"ג 2003 ראו אור שני כרכים נוספים, בעריכת יחזקאל אבנרי: הראשון בהוצאת הקיבוץ המאוחד בהשתתפות יד טבנקין, השני בהוצאת עמותת בוגרי המחנות העולים ומזכירות תנועת המחנות העולים.
יוסף חיים ברנר, כתבים, 4 כרכים; הביא לבית-הדפוס: מנחם דורמן; כרכים ג-ד (פובליציסטיקה, ביקורת) הביא לבית הדפוס יצחק כפכפי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ח–תשמ"ה.
על י"ח ברנר: עוד זכרונות; הביאו לבית הדפוס: יצחק כפכפי, אורי ברנר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, [הקד' 1991].
אבנר הולצמן ויצחק כפכפי (עורכים), כתבי מיכה יוסף ברדיצ'בסקי (בן גריון), 10 כרכים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, בשיתוף עם בית שלום עליכם, 1996–2011.
זכריה נצר, כימיה כללית, כרכים א' וב', בעריכת יצחק כפכפי, הוצאת הקיבוץ המאוחד (תשל"ה ותשמ"א, בהתאמה).
מיכאל קוסטא, חתך הזהב, חותם שלמה ומגן-דוד: נושא בין-תחומי; ערך: יצחק כפכפי, תל אביב: ספריית פועלים, תשנ"א 1990.
לב פישלזון, על פי יהושע מרגולין, זואולוגיה, 3 כרכים; ערך והביא לדפוס: יצחק כפכפי, מהדורה מחודשת, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ט–תשמ"ג.
(התוכן: כרך א: חסרי חוליות, תש"ם; כרך ב: דגים: דו-חיים, זוחלים, תשל"ט; כרך ג: עופות, יונקים, תשמ"ג) (מהדורה מתוקנת: תשמ"ד 1984).
אהרן קמפינסקי, מגידו: עיר-מדינה כנענית ומרכז ממלכתי ישראלי.
תרגמה: דבי הרשמן, עורך הספר: יצחק כפכפי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, 1993.
יוסף נוי, קרקע, מים ודשן; עריכה: יצחק כפכפי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1994.
שמעון דר, תולדות החרמון: אתרים של היטורים, עורך הספר: יצחק כפכפי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, 1994.
יוסף אלגביש, שקמונה: לחוף הכרמל.
עורך הספר: יצחק כפכפי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, 1994.
רות עמירן/אורנית אילן/מיכאל סבן, זאב הרצוג, ערד.
עורך הספר: יצחק כפכפי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, רשות העתיקות, 1997.
יוהאן וולפגנג פון גתה, פאוסט: טרגדיה; תרגום: יצחק כפכפי, תל אביב: דביר, תשל"ה.
יוהאן וולפגנג גיתה, וילהלם מייסטר: שנות החניכות; תרגם: יצחק כפכפי; אחרית דבר: ר"ק, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; המפעל לתרגום ספרי מופת, 1979.
יוהאן וולפגנג גיתה, איפיגניה בטאוריס: מחזה; תרגום: יצחק כפכפי, ירושלים – תל אביב: דביר, תשמ"א 1981.
רולף הוכהות, אהבה בגרמניה; מגרמנית: יצחק כפכפי, ירושלים: שוקן, תשמ"ה 1985.
יוהאן וולפגנג גיתה, מחיי: פיוט ומציאות; תרגם: יצחק כפכפי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; המפעל לתרגום ספרות מופת, 1992.
יוהאן וולפגנג גיתה, רינקה שועל: בשנים עשר שיר; תרגום מגרמנית: יצחק כפכפי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; המפעל לתרגום ספרות מופת, 1996.
כתבי מיכה יוסף ברדיצ'בסקי (בן גריון):
כרך ט: סיפורי יידיש; בעריכת אבנר הולצמן; תרגמו: מ"ז ולפובסקי, יצחק כפכפי, 2009;
כרך י: מאמרים ביידיש, מאמרים בגרמנית, הגיגים מן היומן; בעריכת אבנר הולצמן; תרגמו: יצחק כפכפי, שלמה הרברג, מ"ז ולפובסקי, יוסף אבן, 2011.
קונראד לורנץ, הרע לכאורה: על התוקפנות בטבע; תרגם: יצחק כפכפי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"א 1970.
אברהם פאהן, אנטומיה של הצמח; תרגם וערך: יצחק כפכפי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ו 1976.
הציפורים: מגדיר שדה שלם לציפורי אירופה והמזרח התיכון; ציורים: הרמן היינצל; הסברים: ריצ'רד פיטר; מפות: י'ון פרסלאו; הנוסח העברי המותאם לתנאי ארץ ישראל: יצחק כפכפי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ה.
(מהדורה ב מעודכנת: תשמ"א 1981)
דירק פרנק, התנהגות החי: מבוא לאתולוגיה; האיורים מאת מוניקה היגל; תרגם: יצחק כפכפי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד 1984.
יצחק לבנון (5 בנובמבר 1944 – 27 בדצמבר 2023) היה דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל במצרים ומרצה במרכז הבינתחומי הרצליה.
לבנון נולד בביירות בירת לבנון.
אמו שולמית קישיק-כהן הייתה מרגלת למען ישראל בלבנון ופעילת עלייה אשר עסקה בהברחת יהודים מסוריה ומלבנון לישראל.
ב-1967 עלה לארץ עם משפחתו.
לתפקידו הראשון בשירות הציבורי נכנס ב-1969 ושימש כיועץ לענייני ערבים לראש עיריית ירושלים, טדי קולק.
בשנת 1972 הצטרף למשרד החוץ, גם שינה את שם משפחתו ל"לבנון" והיה חבר הנציגות הישראלית לאו"ם בניו יורק.
בהמשך מילא שורה ארוכה של תפקידים בהם מנהל המחלקה לתקשורת ערבית במשרד החוץ, שליח ישראל למוסדות האו"ם בז'נבה, ותפקידים שונים במשלחות הישראליות באו"ם, ונצואלה, קולומביה, צרפת וקנדה.
לאחר מכן היה הקונסול הכללי בבוסטון.
בנובמבר 2009 מונה לבנון לשגריר ישראל במצרים.
הוא כיהן בתפקיד זה בתקופת ההפיכה במצרים ב-2011. בעת תקיפת שגרירות ישראל במצרים שהה לבנון בקהיר וחולץ ממצרים בטיסה מיוחדת של חיל האוויר.
בסוף שנת 2011 פרש משירותו במשרד החוץ.
בשנותיו האחרונות, הרצה לבנון במרכז הבינתחומי הרצליה ופרסם מאמרים בענייני המזרח התיכון.
בשנת 2022 לבנון הוציא לאור את ספר זיכרונותיו "בעין הסערה: סודות דיפלומטיים".
נפטר ב-27 בדצמבר 2023. נטמן בבית העלמין החדש בהרצליה.
יצחק כץ נולד בשנת 1901 בניקולייב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בנם של רייזל לבית קוסובסקי ואברהם כץ, בעל מתפרה.
אביו, שהוסמך לרבנות בצעירותו, יצא בבגרותו לתרבות הכללית.
בית המשפחה היה מסורתי, והייתה בו התעסקות רבה באמנות ובציונות.
ב-1906 עזבה המשפחה את רוסיה והגיעה לעיר אלכסנדריה שבמצרים, שם פתח אביו מתפרה וייסד אגודת תיאטרון יידיש.
ב-1912 עברה משפחתו לקהיר, והוא נותר באלכסנדריה אצל אחותו הנשואה, ולמד בבית הספר התיכון ע"ש הברון דה מנשה שבהנהלת אליהו ענתבי (אחיו של אלברט ענתבי) (יחד איתו למד בבית הספר אהרון רוזנפלד, לימים מחלוצי הספנות העברית בארץ).
עם תום לימודיו עבר לקהיר.
שם עבד בעבודות שונות, ובמקביל כתב שירים וכן מחזה שהוצג בתיאטרון גרין.
הוא תכנן לנסוע לפריז עם תום המלחמה ללמוד ספרות ותולדות האמנות, אך בדצמבר 1919 הגיעה לעיר בת-שבע בת אפרים צבי חרל"פ מרחובות, והשניים היו לזוג.
כששבה לרחובות, באביב 1920, עלה עִמה.
הוא התגורר בירושלים, שם עבד כפקיד ממשלתי.
כעבור מספר חודשים השניים נישאו, וכץ עבר לעבוד כמזכיר סוכנות הנסיעות "פלשׂתיין אקספרס" מיסודו של בנק אפ"ק.
על רקע קרבתו לענייני ספרות, התיידד עם בעלי חנות הספרים וההוצאה "תרבות" (לימים "מצפה"), יהושע צ'צ'יק, יוסף שרברק ומרדכי ניומן, וכץ התוודע לבוהמה הספרותית והאמנותית של ירושלים.
בין ידידיו הקרובים מאז היה הצייר ראובן רובין.
בסוף שנת 1923 עבר עם אשתו, בתם וגיסתו לתל אביב הקטנה, שם התגוררו בבית יש"י אדלר ברחוב אחד העם.
ביתו של כץ היה מקום מפגש לבוהמה התל אביבית בשנות ה-20 וה-30.
ב-1924 התפטר מעבודתו ב"פלשׂתיין אקספרס" והיה מובטל לזמן-מה, עד שבאפריל 1925 הציע לו אליעזר הופיין את תפקיד מזכיר לשכת המסחר המחוזית של יפו (לימים לשכת המסחר תל אביב), וכץ מילא תפקיד זה עד 1952.
ב-1928, כשהתמנה מאיר דיזנגוף (חבר ועד לשכת המסחר) לקונסול כבוד של בלגיה לתל אביב, יפו והדרום, הציע לכץ לנהל את הקונסוליה כ"קנצלר-כבוד" של בלגיה, והוא כיהן בתפקיד זה עד 1936. מאז היה כץ מעורב באופן אינטנסיבי בפעילותו של דיזנגוף ובפיתוח מוסדות כלכלה ותרבות בעיר.
כמו כן, היה פעיל במוסדות היישוב – ב"הגנה", בוועד קרן היסוד, בכופר היישוב ובמגבית ההתגייסות.
היה חבר ועדות מסחריות רבות.
מראשית שנות ה-30 ועד סוף ה-40 ייצג את הארץ במשלחות מסחריות רבות לאירופה.
ב-1950–1951 כיהן כנספח כלכלי ומסחרי בצירויות ישראל בצרפת ובמדינות בנלוקס.
בשנים 1953–1954 כיהן כמנהל המחלקה הכלכלית של הסוכנות היהודית.
כיהן כמזכיר לענייני תרבות בשגרירות ישראל בצרפת.
היה מראשוני אוניברסיטת תל אביב ובשנות ה-50 וה-60 כיהן כמנהל אדמיניסטרטיבי של הפקולטות למשפט ולמדעי החברה בה.
במקביל לפעילותו הכלכלית והניהולית, החל בשנות ה-20 פרסם כץ ביקורות אמנות בכתבי העת והעיתונים העבריים בארץ.
יגאל צלמונה תיאר את כץ כ"איש התרבות הראשון שלחם את מלחמת האמנות המודרנית" בארץ ישראל.
במאמרו ב"תיאטרון ואמנות" בשנת 1925, ביקש כ"ץ להציב את האמנות הארצישראלית ה"מודרנית" כאנטי תזה לציור הגלותי, המבוסס על איקונוגרפיה תנ"כית.
על האמנים, טען כ"ץ, "לשאוב מן ההווה במזרח ובמערב".
כץ נפטר בשנת 1991. עזבונו, המכיל כתבים שלו וכן מכתבים וכתבים של ציונה תג'ר, ישראל פלדי, אריה לובין, אביגדור המאירי ואחרים, נמצא באוסף מרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל.
בתו עליזה נישאה ליגאל גרא, בנו של גרו גרא (קרישבסקי) ואביו של אהוד גרא; בתו צפורה (ציפה) נישאה לדניאל (דני) גוב, נכדו של ד"ר חיים חיסין.
נכדו, בנה של ציפה, הוא גידי גוב.
אחיו, מרדכי (מישל), היה נשוי לציירת ציונה תג'ר והיה אביו של אברהם כ"ץ-עוז.
יצחק כ"ץ נולד בגליניאני שבגליציה המזרחית, אוסטריה (כיום באוקראינה).
בשנת 1926 עלה לארץ ישראל.
בין השנים 1927–1932 חזר לאירופה, שם למד נגינה בכינור בווינה.
לאחר שובו לארץ ישראל שימש כמורה לשפות.
בין השנים 1940–1947 עבד בשירות הצבא הבריטי.
בין השנים 1947–1968 שימש כפקיד בעיריית חיפה.
לאחר פרישתו לגמלאות התמסר לרישום ולאמנות.
עיקר יצירתו של כ"ץ מאופיינת בגישה נאיבית.
ברבות מעבודותיו מופיעים תיאורים פנטסטיים של העיירה היהודית באירופה.
יצחק לוי (נולד בשנת 1935) הוא אתלט ישראלי בעבר.
לוי התאמן בקבוצת הפועל ניר אליהו ואחר כך בקבוצת הפועל כפר סבא.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בסוף ספטמבר 1953 זכה לוי במדליית ארד, בקפיצה במוט בתוצאה של 2.80 מטר, אחרי הכט מארצות הברית (3.90 מטר) ודוד קושניר מישראל (3.00 מטר).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב ביוני 1955 זכה לוי במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 2.98 מטר, לפני י.
לבנון מהפועל ראשון לציון (2.90 מטר).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב בסוף יוני 1956 זכה לוי במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 3.20 מטר, לפני א.
לייבל מהפועל פתח תקווה (2.80 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בסוף ספטמבר 1957 זכה לוי במדליית כסף, בקפיצה במוט בתוצאה של 3.10 מטר, אחרי מייק הרמן מארצות הברית (3.55 מטר) ולפני צבי ינובר.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1959 זכה לוי במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא הפועל חדש של 3.45 מטר.
שיאן ישראל בריצת 110 מטר משוכות
בתחרות הכנה למשחקים האולימפיים שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב ב-21 במאי 1960 זכה לוי בשתי מדליות זהב, בריצת 110 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 16.2 שניות, שיפור לשיא הישראלי בן 7 השנים של צבי ינובר (16.8 שניות) ובקפיצה במוט בתוצאה של 3.45 מטר, לפני צבי ינובר (3.45 מטר).
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות "הפועל" באתלטיקה שנערכה באצטדיון המכביה בתחילת יוני הוא זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 15.9 שניות, שיפור לשיאו הקודם שעמד על 16.2 שניות.
בתחרות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכה בספטמבר 1961 זכה לוי במדליית כסף בקפיצה במוט בשיא הפועל חדש של 3.61 מטר, אחרי מייק הרמן (3.71 מטר) ולפני סגל (3.61 מטר) שניהם מארצות הברית.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בווינגייט ב-29 ביוני 1962 זכה לוי במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא ישראלי חדש של 3.72 מטר, שיפור לשיא בן 10 השנים של צבי ינובר (3.70 מטר).
בתחרות האתלטיקה של המכביה השביעית שנערכה ברמת גן בשנת 1965 זכה לוי במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 3.40 מטר, אחרי אברהמס מבריטניה (3.80 מטר) ולפני יוסף אונגר מישראל (3.30 מטר) ובמקום רביעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 16.6 שניות.
באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני 1968 זכה במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 3.30 מטר, אחרי יוסף אונגר (3.32 מטר) ולפני עומר אדן (2.85 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביוני 1973 זכה במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 3.25 מטר, אחרי קרלו משהשווילי מהפועל העמקים ששיפר את שיאו הישראלי בן ה-11 שנים של לוי ב-4 ס"מ והעמידו על 3.76 מטר ולפני חנוך צור מאליצור שדה אליהו (2.80 מטר).
יצחק (איציק) כהן (נולד ב-18 באפריל 1977) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף, המכהן כראש אגף המבצעים.
קודם לכן שימש כמפקד עוצבת הפלדה, מפקד עוצבת אדום, מפקד עוצבת סיני, מפקד חטיבת גבעתי, מפקד חטיבת יהודה, ומפקד חטיבת הערבה.
הוא התגייס לצה"ל בשנת 1995, ושובץ בגדוד רותם של חטיבת גבעתי, עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לגדוד רותם ומונה למפקד מחלקה.
בהמשך שירת כמפקד פלוגה בגדוד.
בשנים 2002–2003 שירת כמפקד פלחה"ן גבעתי, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה ברצועת עזה.
בשנים 2006–2007 שירת כסגן מפקד גדס"ר גבעתי.
בסיום הלימודים חזר לחטיבה ומונה לקצין אג"ם של חטיבת גבעתי, ושירת בתפקיד בשנים 2008–2009, בין היתר במהלך מבצע עופרת יצוקה.
בשנת 2009 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד צבר, ושירת בתפקיד עד שנת 2011. בשנים 2011–2012 שירת כראש ענף לחימה אורבנית במפקדת זרוע היבשה.
במהלך מבצע צוק איתן הצטרף ללחימה כקצין במטה מפקד חטיבת גבעתי.
ב-23 באוקטובר 2014 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת הערבה, ושירת בתפקיד עד יוני 2016. ב-5 ביולי 2016 מונה למפקד חטיבת יהודה, תפקיד שמילא עד 6 באוגוסט 2018. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ו (2018–2019).
ב-14 ביולי 2019 מונה למפקד חטיבת גבעתי, ושירת בתפקיד עד 7 ביולי 2021. בסיום התפקיד הועלה לדרגת תא"ל.
ב-4 באוגוסט 2021 מונה למפקד עוצבת אדום.
ב-18 במאי 2022 מונה בנוסף לממלא מקום מפקד עוצבת סיני, ושירת בתפקיד זה עד אוגוסט 2022. במהלך תפקידו כמפקד עוצבת אדום ננזף לאחר פיגוע הירי בגבול ישראל–מצרים שבו נהרגו שלושה לוחמים, בין היתר בעקבות היעדר בקרה על מימוש הנהלים.
בתפקיד מפקד עוצבת אדום שירת עד 6 באוגוסט 2023.
ב-20 בספטמבר 2023 מונה למפקד עוצבת הפלדה, עליה פיקד במלחמת חרבות ברזל.
בשבעה באוקטובר 2023 הגיע תא"ל כהן לשטח עוטף עזה וקיבל פיקוד על הלחימה במספר יישובים בגזרת העוטף לאחר הקפצת כלל מסגרות האוגדה, כולל גיוס מילואים רחב.
זמן קצר לאחר מכן החלה האוגדה בהכנות לתמרון ברצועת עזה.
היא הראשונה שנכנסה לרצועת עזה, עם צוותי הקרב של חטיבה 401 וחטיבת גבעתי.
האוגדה החלה בקרב הבקעה למול מרחב האבטחה של חמאס.
הכוחות פעלו במוצב 17 ומוצב עסקלאן, שבהם התנהלו קרבות משמעותיים והתבצעה פגיעה משמעותית בחמאס.
לאחר מכן המשיכו הכוחות לקרב על שערי העיר עזה, קרב על שאטי, לחימה במרכז העיר עזה, קרב להכרעת ג'באליה, לחימה בדרג'-תופאח ועוד.
בשלב הבא הובילה האוגדה מספר פשיטות ליעדים בצפון הרצועה במקביל להחזקת מסדרון נצרים על ידי חטיבת הנח"ל.
בין הפשיטות התבצעה פשיטה למרחב שאטי שבמסגרתה אותר והושמד תוואי תת-קרקעי שהכיל חוות שרתים אסטרטגית של חמאס מתחת למטה אונר"א, פשיטה לזייתון להשמדת יעדי התעצמות, הפשיטה על בית החולים שיפא ששירת כמרכז טרור ובה נעצרו ונהרגו מחבלים רבים.
עם סיום משימת האוגדה בצפון הרצועה, התמקדו הכוחות בקרב להכרעת חטיבת רפיח של החמאס.