tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפקות נתמכו על ידי מענקים מהמדינה אשר נבחרו על ידי חבר המושבעים, אולם נמצא שרבים ממקבלי המענקים היו בקליקה של אנשי חבר מושבעים בעברם ועל כן יוצרי הסרטים מחו על שיטת המענקים.
בפתח האלף החדש נפתח עידן חדש בקולנוע הרומני, עם התמודדותם של סרטים רומנים בפסטיבל קאן וזכייתו בפרס של קריטיס פויו על סרטו הראשון Marfa şi banii.
הקולנוע הרומני הגיע להישגים גדולים בשנות האלפיים עם הופעתם של סרטים כגון "המוות של מר לזרסקו" (The Death of Mr.
Lazarescu) בבימויו של כריסטי פויו (Cristi Puiu), שזכה בפרס בפסטיבל קאן לשנת 2005, וכן בפרסים רבים אחרים מסביב לעולם ובכך הפך לסרט הרומני המוערך ביותר בכל הזמנים.
בפסטיבל קאן 2006, הבמאי הרומני "קורנליו ברומביו" זכה בפרס על הצילום הטוב ביותר לסרט "12:08 מזרח לבוקרשט".
ב-2007 זכה כריסטיאן נמסקו על סרטו "חלום קליפורניה", וכן זכה הסרט "ארבעה חודשים, שלושה שבועות ויומיים" (4 Months, 3 Weeks and 2 Days) בבימויו של כריסטיאן מונגוי (Cristian Mungiu).
כמו כן זכו שני סרטים רומניים בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל קאן בשנים 2004 ו-2008 – "טראפיק" ו"מגטרון"
קולנוע רמה שהיה בית הקולנוע השני ברמת גן נחנך ב-28 במאי 1938 בפינת רחובות ביאליק וז'בוטינסקי ברמת גן.
המבנה שימש כבית קולנוע, אולם כנסים ציבורי ותיאטרון לתושבי רמת גן ותושבי הכפרים הערביים בסביבה.
הקמת בית הקולנוע נחשבה כאחד הפרויקטים החשובים באותה תקופה, אירוע הפתיחה נערך במעמד מושל המחוז הבריטי, רוברט קרוסבי, והשתתפה בו התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית שלימים הפכה להתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
המייסדים והמנהלים היו יוסף רייזיס ובנו נחום רייזיס, אליהם חבר כשותף יצחק הירש אזולאי-שיין, בעל חברת התחבורה "קדימה" (אחת מארבע החברות שמוזגו ל"אגד").
תכנון המבנה הוטל בתחילה על אדריכל גרמני, אך לאחר שזה עזב את הארץ הוטל התכנון על המהנדס ישראל מיכאלי.
סגנון הבניה היה בינלאומי כפי שנהוג היה באותה תקופה עם השפעות אר דקו.
בשנים 1947-1945 נהג בית הקולנוע להקרין בכל יום חמישי סרטים ערביים ובעיקר מצריים, שמשכו מאות מתושבי הכפרים הערביים בסביבה.
בצמוד לקולנוע פעל בהצלחה רבה "קפה רמה" שהיה ידוע מאוד באותה תקופה ושימש כמקום מפגש מרכזי בו נהגו רבים לבקר.
בשנות השבעים והשמונים פעלה בבנין בקומה הראשונה גם קהילה דתית רפורמית בשם "אמת וענווה".
בשנת 1981 העביר לשם אברהם דשא פשנל את פעילות "התיאטרון העממי" שבהנהלתו.
בית הקולנוע סיים את פעילותו ב-1982 עקב בעיות ניהוליות וכלכליות.
ב-2010 רכשה חברת מגדלים בבעלות קרן בן דויד וחני הורביץ את המבנה ב-70 מיליון ש"ח כדי לבנות במקומו מגדל בן 23 קומות אשר מכונה "פרויקט רמה טאוור".
מאחר שהמבנה הוגדר כמבנה לשימור חזית בית הקולנוע שומרה.
ב-2017 נחנך מגדל המגורים במקומו של בית הקולנוע.
בתקליט המתיחות של יהודה ברקן הנקרא "אכלת אותה", הוא מטלפן לקולנוע רמה על מנת למסור מברק לשחקנית ג'ולי אנדרוז המככבת בסרט "צלילי המוסיקה".
קולנוע קרן היה בית הקולנוע הראשון בנגב.
הוא הוקם בשנות החמישים על ידי קרן פועלי הבניין של ההסתדרות באזור "המרכז האזרחי" בבאר שבע ונפתח באוקטובר 1953. בסוף שנות החמישים נבנה בסמוך לו בית העם ובראשית שנות השבעים נחנך לידו בניין עיריית באר שבע וביניהם השתרע לו גן משה.
את הפרויקט תכננו בני הזוג האדריכלים שולמית ומיכאל נדלר שתכננו במקביל גם את קולנוע רחל באשקלון.
בעת בנייתו, נחשב האולם ליוצא דופן בארכיטקטורה שלו, בשל מבנה הבטון רחב הממדים, שהכיל כ-1,200 מקומות ישיבה.
הוצגו בו הסרטים הבולטים של התקופה והוא זכה לפופולריות רבה.
תחילה נקרא "בית תרבות ואולם להצגות קולנוע, תערוכות וכינוסים ציבוריים", אך אנשים כינוהו "התיאטרון שלנו" ומאוחר יותר נקרא קולנוע קרן, על שם קרן הביטוח והפנסיה של פועלי בניין ועבודות ציבוריות.
הקמת הבניין עלתה למעלה מחצי מיליון ל"י, והעירייה פטרה את הבניין ממיסים עירוניים ומסי מים והעניקה את הזיכיון לסרטי הקולנוע בחינם כדי לעודד את המבנה, שעתיד היה לשאת תועלת עבור התושבים.
בנוסף לסרטי קולנוע, בטרם נחנך המשכן לאמנויות הבמה באר שבע, הועלו בקולנוע קרן הצגות תיאטרון של "הבימה" והקאמרי" ומחזות זמר כדוגמת "קזבלן" ו"כנר על הגג".
בנוסף שימש הבניין מקום לאירוח כנסים, חגיגות ועצרות.
האולם נסגר בראשית שנות התשעים כתוצאה מההשפעה של עידן הטלוויזיה הרב ערוצית על רווחי בתי הקולנוע.
בשנת 1997 נהרס הבניין לאחר שוועדת התכנון והבנייה קבעה כי הגג, העשוי אזבסט, אינו ניתן לשיקום.
מחאות של איגוד האדריכלים והמועצה לשימור אתרים לא הצליחו למנוע את הריסתו, ובמקום בו עמד האולם הוקם על ידי חברת י.ח.
דמרי בניה ופיתוח מתחם בן שלושה מגדלי מגורים מעל חניון ושטח מסחרי בשם "מגדלי קרן".
קולנוע נגטיב הוא קולנוע הממוקם באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והוא היחיד מסוגו באוניברסיטאות בארץ, בהיותו שייך לאגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בן-גוריון ומופעל על ידה ללא מטרות רווח.
במרץ 2016 חגג הקולנוע 40 שנה להיווסדו.
שמו של בית הקולנוע נגזר מהמילה נֵגָטִיב ומהמילה נגב.
הקולנוע פעיל בין הימים א'-ה' ובמוצ"ש במהלך השנה האקדמית ובתקופות המבחנים (אוקטובר-אוגוסט) ומושך אליו עשרות אלפי סטודנטים ואורחים מדי שנה.
הקולנוע ממוקם בבניין 26 בתוך שטחה של אוניברסיטת בן-גוריון.
שני אולמות הנגטיב, בעלי 250 מקומות כל אחד, משמשים במשך היום כאולמות הרצאה למחלקות השונות באוניברסיטה, אך בלילה הופכים לבית קולנוע מן השורה הכולל מסכים מתקדמים, מקרנת HD, סדרנים בכניסות לאולמות ומזנון קולנוע קלאסי.
במסגרת היותו מוסד ללא כוונת רווח, קולנוע נגטיב פתוח לציבור הרחב ומשמש כמקום בילוי לכלל תושבי באר שבע והסביבה.
בקולנוע מועסקים 13 עובדים, כולם סטודנטים באוניברסיטת בן-גוריון, בתפקידי מקרינים, סדרנים, ומוכרים במזנון ובקופה.
קולנוע נגטיב עורך שתי הקרנות מדי ערב ומביא לקמפוס את הסרטים החדשים ביותר לצד קלאסיקות קולנועיות מהעבר ושוברי קופות נוסטלגיים.
בקולנוע נגטיב מתקיימות שלל פעילויות קבועות מדי סמסטר.
כמו כן, פועלים במסגרתו מספר מועדוני סרטים.
אירוע המתקיים פעם בחודש ועוסק בסרט או סדרת סרטים לא שגרתיים.
האירוע כולל הרצאה של במאי הקולנוע אלון גור אריה והקרנה של סרט בנושא לאחר מכן.
מספר הקרנות אשר זכו להצלחה מסחררת: הרצאה בנושא סשה ברון כהן והקרנת הסרט "הדיקטטור", מועדון הסרט של האחים כהן והקרנת הסרט "ביג לבובסקי" ומחווה לזכרו של רובין ויליאמס והקרנת הסרט "פאץ' אדמס".
הקרנות פעילות של "מופע הקולנוע של רוקי"
מדי סמסטר הנגטיב עורך הקרנה מיוחדת של "מופע הקולנוע של רוקי", סרט הנחשב ל"קאלט" וזוכה להקרנות פעילות בבתי קולנוע בכל רחבי העולם.
במסגרת האירוע, שמתקיים מאז שנת 2008, צוות שחקנים המורכב ברובו מסטודנטים משחק על הבמה בתחפושות מלאות וססגוניות.
ברקע הבמה מוקרן הסרט המקורי ולאווירה מתלווים שחקנים ה"שתולים" בקהל אשר לא חוסכים בהערות מצחיקות.
המופע משתף את קהל הצופים על ידי אביזרי תפאורה המוחבאים מתחת ועל כיסאותיהם.
בשנים האחרונות מעלים את המופע חברי ה"קאמל טואוס קאסט" וזוכים להצלחה אדירה.
המופע ססגוני במיוחד, נאמן למקור ובעיקר, ללא צנזורה.
מדי תקופה ובמועדים מיוחדים הנגטיב מקיים שבועות מיוחדים של הקרנת סרטים באותו נושא; שבוע המוקדש לסרטים המועמדים לפרס אוסקר באותה שנה ולזוכים בעבר, שבוע המוקדש לבמאי או שחקן מסוים, שבוע יוצרים ישראלים, שבוע טרילוגיות, שבוע אנימציה, ועוד.
קולנוע נגטיב דואג להציג סרטים ממגוון ז'אנרים, ביניהם סרטים דוקומנטריים רבים, קולנוע זר, מיטב היצירות הזוכות בפסטיבלים ברחבי העולם.
ישנה במה מיוחדת עבור הקולנוע ישראלי והקולנוע מארח טרום בכורות ומקדם יצירה ישראלית.
קולנוע נגטיב חובר לארגונים רבים ומאפשר במה לתכנים שלהם: גיא רולניק והרצאתו שבנוגע להון שלטון: "מגש הכסף", בנוסף נערכו שיתופי פעולה עם הקהילה הגאה, התא התימני עם סיפור חטיפת ילדי תימן, מרכז אפריקה ועוד רבים אחרים.
קולנוע נגטיב מארח בדרך קבע אנשי תקשורת ומדיה כדוגמת יוצרי המיני סדרה צל של אמת שעוסקת בפרשית רצח הילדה תאיר ראדה, האנימטורים ניר גרבר וגלי אדלבאום אשר התארחו וספרו על סדרתם המצליחה ניר וגלי, והרצאה של יוצרי הסדרה פאודה.
קולנוע צרפתי הוא שם כולל למגוון יצירות קולנוע וסרטים יצירתיים שנעשו בתוך צרפת או על ידי יוצרי סרטים צרפתים בחו"ל.
צרפת היא מקום הולדתו של הקולנוע והייתה אחראית לרבות מהתרומות המשמעותיות המוקדמות לקולנוע.
כמה מהתנועות החשובות בתולדות הקולנוע (כמו הגל הצרפתי החדש) הגיעו מצרפת והצלחתו של הקולנוע באה באופן חלקי כתוצאה מתמיכתה של ממשלת צרפת.
מסיבה זו, הקולנוע הצרפתי לעיתים כרוך גם בקולנוע של מדינות זרות, ואמנים ממדינות כמו פולין (רומן פולנסקי, קשישטוף קישלובסקי), ארגנטינה, רוסיה, אוסטריה (מיכאל הנקה), וגאורגיה.
אלמנט נוסף התומך בעובדה זו הוא שפריז היא העיר בעלת הצפיפות הגבוהה ביותר של בתי קולנוע בעולם, הנמדדת במספר בתי הקולנוע לתושב.
עם 206.5 מיליון כרטיסים שנמכרו בשנת 2010 ו-215.6 מיליון כרטיסים בשנת 2011, שוק הקולנוע הצרפתי היא השוק השלישי בגודלו בסרט בעולם הן מבחינת קבלה (אחרי ארצות הברית והודו) והכנסות (אחרי ארצות הברית ויפן).
זו תעשיית הקולנוע המצליחה ביותר באירופה במונחים של מספר הסרטים המופקים בשנה, עם 261 סרטים שהופקו בשנת 2010. צרפת היא גם מהמקומות עם כמות ההפקות האמריקאיות הגדולה ביותר: בשנת 2010 47.7% מההפקות בצרפת היו הפקות אמריקאיות.
כמו כן, תעשיית הקולנוע הצרפתית היא קרובה יותר להיות לגמרי עצמאית מכל תעשייה אחרת באירופה, שבתעשייה 80%–90% מעלויות וההכנסות נוצרו בשוק המקומי בלבד.
בשנת 2013 הייתה צרפת יצואנית הקולנוע הגדולה בעולם אחרי ארצות הברית.
האחים לומייר היו ממקריני הראינוע הראשונים, בפריז ב-28 בדצמבר 1895. תעשיית הקולנוע הצרפתי בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הייתה בין התעשיות החשובות ביותר בעולם.
האחים לומייר נחשבים לאבות הקולנוע, ובשנת 1895 המציאו את הסינמטוגרף וצילמו את הסרט הראשון הידוע "רכבת נכנסת לתחנה".
במהלך הקרנת הסרט הראשונה, צופים רבים (אשר היו הראשונים להכיר את הקולנוע) נבהלו מאוד כיוון שחשבו כי הרכבת תצא מתוך המסך לעברם.
בימיה הראשונים של התעשייה (1896–1902), היו ארבע חברות הפקה מרכזיות, מתוכן שתי חברות סבבו סביב אנשים ספציפיים: החברה של האחים לומייר וחברתו של ז'ורז' מלייס.
מלייס נחשב לבמאי הראשון שיצר סרטי פנטזיה, והראשון שיצר את טריקים ואשליות קולנועיות.
בשנת 1902 מלייס יצר את הסרט "מסע אל הירח", שנחשב לסרט המדע הבדיוני הראשון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, תעשיית הקולנוע הצרפתית סבלה בגלל ממחסור בכסף, וכמות ההפקות ירדה, כפי שקרה בשאר אירופה.
תהליך זה אפשר לתעשיית קולנוע האמריקאית להיכנס לשוק הקולנוע האירופי, משום שסרטים אמריקאים יכולים להימכר במחיר זול יותר מאשר הפקות אירופאיות, ומאז האולפנים כבר הצליחו לכבוש בחזרה את העלויות שלהם בשוק הביתי.
כאשר אולפני הסרטים באירופה החלו להיכשל, מדינות רבות באירופה החלו להגדיר מחסומי יבוא.
צרפת יצרה מכסת יבוא של 1:7, כלומר על כל שבעה סרטים זרים שיובאו לצרפת, סרט אחד צרפתי היה צריך להיות מיוצר ומוצג בבתי קולנוע צרפתים.
בתקופה שבין מלחמות העולם, החלו יוצרים צרפתים ליצור לראשונה סרטים ריאליסטיים ואקספרסיוניסטיים.
בשנות ה-30 יצאו מספר סרטים הנחשבים למשפיעים מאוד בקולנוע הצרפתי, בהם: "ל'אטאלנט", "האשליה הגדולה" של הבמאי ז'אן רנואר (שנחשב ליצירתו הגדולה ביותר), ו"חוקי המשחק", שנחשב לאחד הסרטים הגדולים בתולדות הקולנוע, בעיקר בגלל עבודת המצלמה החדשנית, הצילום ועריכת הקול.
הסרט "ילדי גן-העדן" של הבמאי מרסל קרנה צולם במהלך מלחמת העולם השנייה ויצא לאקרנים בשנת 1945. צילומי הסרט היו קשים מאוד כתוצאה מהכיבוש הנאצי.
בסוף שנות ה-90, הסרט נבחר על ידי 600 מבקרי ואנשי קולנוע לסרט הצרפתי הטוב של המאה.
בתקופה זו מבקרי קולנוע רבים אשר כתבו במגזין " מחברות הקולנוע" (Cahiers du cinéma) החלו לעשות סרטים בעצמם, וזרם זה נקרא הגל הצרפתי החדש.
בין היוצרים ניתן למנות את פרנסואה טריפו, ז'אן-לוק גודאר, אריק רוהמר וקלוד שברול.
מהסרטים הבולטים ניתן למנות את "400 המלקות" ו"עד כלות הנשימה".
יוצרים אלה זכו לשבחים רבים ברחבי העולם והשפיעו באופן ישיר על במאים עד שנות ה-60 (קוונטין טרנטינו, אשר החל לפעול בשנות ה-90, אף הוא טוען כי הושפע מהגל החדש).
הגל החדש לא היה הסגנון היחידי שהיה בולט בצרפת באותן השנים.
גם הקולנוע המסחרי הצליח רבות בעולם.
סרטי פשע וקומדיות הצליחו מסחרית רבות בצרפת עצמה ומחוצה לה.
בין השחקנים המוכרים שפעלו בתקופה ניתן למנות את בורביל, ז'ראר אורי, בריז'יט בארדו, אלן דלון, רומי שניידר, קתרין דנב, ז'אן מורו, סימון סיניורה, איב מונטאן, ז'אן-פול בלמונדו וז'אן גאבן.
בתקופה זו נוצר גל נוסף של הגל החדש, אשר בניגוד לגל המקורי, היה ממוסחר יותר.
בין הסרטים הבולטים שנוצרו בסגנון זה ניתן למנות את "בטי בלו", ו"הכחול הגדול", שבוים על ידי לוק בסון.
בשנת 1990 הבמאי לוק בסון ביים את הסרט "ניקיטה", אשר זכה להצלחה מסחרית רבה ולביקורות מעורבות מהמבקרים.
בשנים שלאחר מכן הסרט עובד לרימייק ולשתי סדרות טלוויזיה.
בהמשך העשור בסון ביים גם את הסרטים "לאון" (1994) ו"האלמנט החמישי" (1997).
שני הסרטים הפכו לסרטי פולחן שהשיקו את הקריירות המצליחות של נטלי פורטמן ושל מילה יובוביץ'.
בשנת 1992 הבמאי קלוד סוטה ביים את הסרט "לב בחורף", אשר נחשב ליצירת מופת.
בשנת 2001, לאחר תקופה קצרה בהוליווד, הבמאי ז'אן-פייר ז'נה חוזר לצרפת ומביים את הסרט "אמלי" בכיכובה של אודרי טוטו.
הסרט הפך לסרט בשפה הצרפתית המצליח ביותר בארצות הברית.
בשנת 2008, השחקנית הצרפתייה מריון קוטיאר זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר על גילום דמותה של הזמרת הצרפתית האגדית אדית פיאף בסרט "אדית פיאף – החיים בוורוד".
זו הייתה הפעם הראשונה שביצועי משחק צרפתיים זכו בפרסים אלו.
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר וארבעה פרסי באפט"א והפך לסרט הצרפתי הכי מצליח בארצות הברית מאז שנת 1980. קוטיאר הייתה האישה הראשונה והאדם השני שזכתה גם בפרס אוסקר וגם בפרס סזאר על אותם הביצועים.
בשנת 2008 הסרט הצרפתי "בין הקירות" זכה בפרס דקל הזהב והיה לסרט הצרפתי השישי אשר זוכה בפרס.
בשנת 2008 הקומדיה "ברוכים הבאים לצפון" משכה קהל של יותר מ-20 מיליון איש, והייתה לסרט הצרפתי הראשון שעשה זאת.
הרווח הגולמי של הסרט היה 193 מיליון דולרים בצרפת והיה הסרט הזני הכי רווחי בצרפת אחרי הסרט האמריקאי "טיטניק".
בעשור זה מספר במאים צרפתים יצרו הפקות בינלאומיות, שלעיתים קרובות עסקו בסרטי פעולה.
מבין הפקות אלה ניתן למנות את "חטופה", סדרת סרטי "המשלח", ו"בן ערובה".
בשנים אלו הקולנוע הצרפתי המשיך את מגמת העלייה בזכייה בפרסים בפסטיבל קאן.
בשנת 2011 יצא הסרט המצליח "הארטיסט" בבימויו של מישל הזנוויציוס.
הסרט זכה להצלחה רבה וזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
באותה השנה, יצא הסרט המצליח "מחוברים לחיים", אשר הפך לסרט הנצפה ביותר בצרפת (כולל הסרטים הזרים), כאשר 17.5 מיליון איש ראו את הסרט בעשרה שבועות בלבד.
הסרט היה לסרט השני הצרפתי הנצפה ביותר בצרפת והשלישי אם סופרים את הסרטים הזרים.
ושיעור של 4.86% מהמכירות בעולם.
הצלחה זו באה במיוחד בזכות צאת הסרטים "חטופה 2", "מחוברים לחיים" ו"הארטיסט".
בשנה זו, סרטים בצרפתית מדורגים במקום הרביעי בהכנסות (145 מיליון) אחרי הסרטים באנגלית, הינדי, סינית, יפנית וקוריאנית.
סרטים בשפה הצרפתית מדורגים במקום השני ביצוא (מחוץ למדינות דוברות הצרפתיות) אחרי הסרטים באנגלית.
קולנוע עדן היה בית ראינוע ולאחר מכן בית קולנוע במרכז העיר ירושלים שפעל בשנים 1928–1990. מבנה הקולנוע עמד נטוש עד הריסתו בחודש יולי 2015.
באמצע שנות ה-20 של המאה העשרים הוקם בגן העיר שליד עיריית ירושלים ראינוע קיצי פתוח בשם "עדן", שהיה משני הראינועים הראשונים בעיר (לאחר ראינוע ציון).
בחודש יולי 1928 איבדו בעלי הראינוע את רישיון ההפעלה בשטח שהיה שייך לעירייה והעבירו את פעילותם למגרש בבעלותו של אלברט פלויד, בנו של רולה פלויד, סמוך למפגש רחוב המלך ג'ורג' ורחוב אגריפס.
"גן ראינוע" הקיצי בבעלות פלויד, ובניהולו של יעקב קלטר בן-אור, הופעל החל מאוגוסט 1928, ובמשך חודשי הקיץ בשנתיים שלאחר מכן.
עם הקמתו ב-1928 בישרה הנהלת הקולנוע על נכונותה למסור את המקום בחינם לאספות ולהרצאות "בתנאי שהכניסה תהיה חופשית".
כמו כן הודיעה על הקצאת כרטיסי חינם למובטלים.
באפריל 1931 נחנך במגרשו של פלויד "תיאטרון עדן המחודש", והראינוע היה לקולנוע.
האולם הגדול, בתכנונו של האדריכל נתן ברין, נבנה מבטון מצופה טיח גס ("שפריץ") בצבע אפור עם תקרת בטון במִפתח גדול.
מבנה זה היה משוכלל יחסית בתקופה שבה רוב בתי הקולנוע בירושלים היו מחופים גגות עשויים פח.
בעשורים הראשונים לפעילותו התקיימו בו, כנהוג בבתי הקולנוע באותם תקופה, גם אספות פוליטיות והרצאות שונות.
בשנת 1935–1936 הועבר ניהול הקולנוע לידי משה ואלישבע שפירא, תחילה במסגרת הסכמים שנתיים בינם לבין הבעלים אלברט פלויד ובשותפות עמו, והחל משנת 1942 – במסגרת חוזה חכירה למשך 50 שנה.
משפחת שפירא ניהלה הן את קולנוע "עדן" והן את "בית פלויד", שבו נמצאו משרדי הקולנוע, במשך 35 השנים הבאות.
בשנות ה-30 הוקרנו במקום סרטים באנגלית, צרפתית וגרמנית.
מראשית שנות ה-40 ואילך הוקרנו סרטים של חברת מטרו גולדווין מאייר.
הקרנת הבכורה של המפורסם בהם – "חלף עם הרוח" – נערכה בנובמבר 1941 כאירוע גאלה חגיגי.
משה שפירא, בוגר הגימנסיה "הרצליה" (1918), העניק לסרטים את שמותיהם העבריים שבלטו במקוריותם (כגון "אשת לפידות" ל-Annie Get Your Gun, "תורה חכמה וקמח אין" ל-She Went to the Races בכיכובה של אווה גרדנר ו"רומא עיר פרזות" ל-Roma città aperta).
בשנת 1977 העבירה אלישבע שפירא, שהתאלמנה בשנת 1966, את הזכויות לתקופת החכירה הנותרת לקבלנים הירושלמים האחים אלה, והקולנוע עבר לניהולם.
לקראת סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, עם פריחת הקניונים בישראל ופתיחת בתי הקולנוע בתוכם, ירדה קרנם של בתי הקולנוע הוותיקים במרכז ירושלים.
גרמו לכך גם הקרנות סרטים באמצעות מכשירי הוידאו הביתיים.
מצבו הפיזי ורמתם הירודה של הסרטים שהוצגו בקולנוע "עדן" תרמו אף הם להידרדרותו.
בתקופה זו נוספה בו בימי חול, לצד ההצגה היומית ושתי הצגות הערב, גם הצגת בוקר שבה הוקרנו סרטים כחולים.
בשנות פעילותו האחרונות תואר אולם הקולנוע כמין "סינמה פרדיסו" מקומי: "הכיסאות מעט חורקים, הרצפה דביקה.
בבית הקולנוע הזה התנגנו שירים הודיים ויריות של סרטי פעולה רעמו, ובסוף ימיו גם הוקרנו בו סרטים תאומי התחנה המרכזית הישנה בתל אביב, אליהם התגנבו בני תשחורת ולבושי שחורים מן העדה החרדית".
קולנוע "עדן" נסגר בשנת 1990 ומאז ועד תחילת העשור השלישי של המאה ה-21, שימש השטח כחניון למכוניות.
בשנת 2015 אושרה תוכנית לבניית מגדל עדן, בתכנון האדריכל דניאל ליבסקינד, במקום שבו ניצב בית הקולנוע.
אך לתוכנית המגדל, שצורתו כפירמידה, עלו התנגדויות רבות, והתוכנית בוטלה ב-2017. בנובמבר 2021, אושרה תוכנית חלופית להקמת שני בניינים (מגדל מגורים בן 28 קומות ומלון בן 12 קומות) המחוברים בארקדה.
בהמשך החלה בנייה באתר והמצב כיום (2025) הוא שהבנייה נמשכת.
קולסוכוס (שם מדעי: Koolasuchus) הוא סוג נכחד של דו-חיים גדול מקבוצת הטמנוספונדילים שחי בתקופת הקרטיקון בוויקטוריה, אוסטרליה והוא היה מאחרוני בני קבוצתו וגם מהגדולים שבהם.
דו חי זה הגיע לאורך של 4–5 מטר ושקל 500 ק"ג והיה אחד הדו-חיים הגדולים ביותר מעולם.
הוא היה שטוח ומוארך בצורתו והייתה לו גולגולת עבה באורך של 65 ס"מ שהייתה רחבה בהרבה משאר הגוף.
היו לו עיניים גדולות בקדמת הראש ופה עצום שבלט מעט אחורה.
הגפיים היו קטנות אך הזנב היה עבה והצלעות בלטו החוצה מהגוף.
הקולסוכוס חי במימי אוסטרליה הדרומית של הקרטיקון אך גם נדד דרומה לאנטארקטיקה שבאותה תקופה הייתה חמימה יותר מימינו.
הקולסוכוס חי בנהרות מהירי זרימה סמוך לסלעים והתנהג כתנין.
הוא היה אוכל בשר שארב לטרף מתחת למים.
יצורים אלה נכחדו כליל לפני 120 מיליון שנה, ככל הנראה כתוצאה מהתקררות אזור מחייתם.
הקולסוכוס מופיע בסדרה "ללכת עם דינוזאורים" כיצור טורף שחי ביערות הקרח האנטארקטי ומאיים על יצורים קטנים יותר כמו דינוזאור הלילינזאורה.
בסדרה הוא נודד בחורף לאגמים בתוך יערות וכך נמלט מהקור ובאביב חוזר לנהרות הרחבים.
הקולסוכוס מופיע במשחק "Jurassic World: Alive".
קולסום עבדאללה היא מרימת משקולות פקיסטנית-אמריקאית.
היא הייתה האישה הראשונה שייצגה את פקיסטן בהרמת משקולות, כאשר התחרתה באליפות העולם ב-2011. באותה השנה, היא גם עשתה היסטוריה כאשר, על מנת לשמר את השקפותיה הדתיות, היא הפכה לאישה הראשונה שהתחרתה מכוסה לחלוטין, לאחר שהפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות (IWF) שינתה את הכללים שלה לבקשתה.
עבדאללה נולדה בארצות הברית להורים פקיסטנים מבני הפשטו.
היא הבכורה מבין חמשת ילדיהם.
היא למדה הנדסת מחשבים באוניברסיטת מרכז פלורידה, וקיבלה דוקטורט מהמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
היא מדענית נתונים בחברת טכנולוגיה באטלנטה.
היא התחילה להרים משקולות בתור תחביב, שעד מהרה הפך לרציני.
היא למדה טאקוונדו והשלימה תעודת הכשרה בקרוספיט, והרימה משקולות כחלק מהאימוניה.
היא התחילה להתחרות בהרמת משקולות בשנת 2010, ועברה את הדרישות להתחרות באליפות ארצות הברית הפתוחה ובאליפות הלאומית.
אך כשנרשמה להתחרות, היא נפסלה מתחרות כי אסור היה לה להתחרות בחג'אב, שהיא לובשת באורח קבע מטעמי דת, ובגוף מכוסה.
על פי כללי הפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות, באותה העת, היה על תלבושות המתחרות להיות ללא צוורון, ועל המרפקים והברכיים להיות חשופות, כדי שהשופטים יוכלו לראות שהפרקים נעולים כהלכה.
עבדאללה הגישה בקשה לוועדה האולימפית של ארצות הברית, אשר מפקחת על הענף, לשנות את חוקי הלבוש בתחרות.
אך ההחלטה הסופית הייתה בידי הפדרציה הבינלאומית.
המועצה ליחסים אמריקאיים-אסלאמיים (CAIR) שמעה על סיפורה, והציעה לה סיוע, ודרכם המשיכה עבדאללה במאמציה.
הם העלו מספר נושאים בפני הפדרציה, ובתקשורת: ברמה הטכנית, שהחוק האמריקאי לספורט חובבני ואולימפי דורש שאנשים יוכלו להשתתף "ללא אפליה על בסיס גזע, צבע, דת, מין, גיל או מוצא לאומי, ועם הזדמנות הוגנת לשימוע עבור כל ספורטאי, מאמן, מנהל, או שופט חובבן לפני שהוא ייפסל מהשתתפות".
הטענה הייתה שהחוקים בפועל מונעים השתתפות של מוסלמיות, בהפרה של החוק, וכן שלא נערך שימוע הוגן בנושא.
בנוסף, עבדאללה הדגישה שהרמת משקולות היה תמיד ספורט בו גברים היו דומיננטיים, אך יותר ויותר נשים מתחרות בענף, ושיש לקחת בחשבון את צורכיהן ולשקול שינויים בהתאם.
וכן, שבארצות הברית, ומוסלמיות מתמודדות באופן מוגבר בהגבלות במגוון ענפי ספורט, ושיש צורך לטפל בנושא.
כדי לאפשר לשופטים לשפוט את טכניקת המתמודדות, היא לא יכלה לאפשר לעבדאללה ללבוש את הבגדים המשוחררים שנהגה ללבוש, אך כפשרה, הסכימה לאפשר לה ולמתחרות עתידיות ללבוש בגד גוף צמוד המכסה את כל גופן, וכיסוי ראש המשאיר את פניהן חשופות.
ובסוף יוני 2011, הוועדה האולימפית הוציאה הודעה לגבי קבלת ההחלטה, וכך התאפשר לעבדאללה להתחרות באליפות ארצות הברית ביולי 2011, ואחר כך באליפות העולם בהרמת משקולות של שנת 2011, בה ייצגה את פקיסטן.
בכך, הפכה למרימת המשקולות הראשונה של פקיסטן בתחרות בינלאומית, וכן הראשונה להתחרות בכיסויי ראש וגוף.
התחרות הבינלאומית השנייה שלה הייתה באליפות אסיה של 2012 בקוריאה הדרומית.
הסיפור שלה הכה גלים, והיא הוזמנה לדבר בפני מחלקת המדינה בראשותה של הילרי קלינטון על המאבק שלה.
היא פתחה אתר ודף פייסבוק כדי להמשיך ולקדם הזדמנויות לספורטאיות שדתן דורשת ביגוד מכסה, ולסלול דרך להשתתפות נשים מתרבויות שונות מרחבי עולם, תוך התעלות על דעות קדומות לגבי מגדר, גזע, ודת.
ב-2014, עבדאללה הייתה אחת הנשים בסרט התיעודי The Pakistan Four, שחקר משמעויות חדשות להיות אישה פקיסטנית מוסלמית.
היא זכתה בפרס ג'ורג'יה למוסלמי/ת המשפיע/ה.
היא חברה ב"צוות שירזנאן" ("Team Shirzanan" - בפרסית, נשים גיבורות), קבוצת רכיבת אופניים תחרותית של נשים מוסלמיות, ומשמשת בו כדוברת.
הקבוצה כוללת נשים מכל העולם המוסלמי, כולל ערב הסעודית, איראן, אפגניסטן, מצרים וירדן, כל אחת עם הישגים ומאבקים משלה בנושא גישה לתחרות בתחומה (טיפוס הרים, קרטה, כדורסל ועוד).
היא גם שגרירת ספורט עבור ארגון שירזנאן, המקדם זכויות וגישה לנשים מוסלמיות בספורט.
קולפונומוס (שם מדעי: Kolponomos) הוא סוג של דוב נכחד אשר חי בצפון אמריקה שחי בתחילת תקופת המיוקן.
מאובניו של דוב זה התגלו ב-1960 לחופי מפרץ קללם שבמדינת וושינגטון בידי החוקר רובן א.
הקולפונומוס היה דוב קטן יחסית באורך 1.2 מטר, גובה של 70 ס"מ בממוצע והגיע למשקל של עד 80 ק"ג.
מבנהו היה שונה מאוד מזה של רוב הדובים וחלק מהחוקרים משייכים אותו למשפחת הראקוניים הקרובה וחלק אפילו משייכים אותו למין קדום של טורף ימי.
מבנה הלסתות שלו היה קצר מחוזק מאוד ודמה לזה של לוטרת הים ובעל שיניים טוחנות חזקות ובולטות, אשר נועדו למחוץ צדפות וחסרי חוליות דומים.
הוא היה בעל עיניים מופנות קדימה ובעל שרירי צוואר וחזה רחבים וכן עצמות רגליים רחבות מאוד.
ייתכן מאוד שהוא חי לחופי האוקיינוס השקט ושם ניזון מסרטנים ורכיכות ימיות, אותם פיצח בשיניו כמו לוטרה ימית.
הקולנוע הפלסטיני הוא קולנוע לאומי אשר מציג את סיפור העם הפלסטיני ונוצר על ידי יוצרים פלסטינים.
קולנוע זה מספר את ההיסטוריה הפלסטינית כסיפור לאומי אך גם כסיפור אישי אשר מציג את חיי היומיום של הפלסטינים לצד המאורעות ההיסטוריים.
הקולנוע הפלסטיני הוא חלק מהקולנוע הערבי, ומחולק ל-4 תקופות פעילות אשר קשורות קשר ישיר למאורעות ההיסטוריים והפוליטיים אשר התקיימו באותן השנים.
ב-1935 צילם אבראהים חסן סירחאן סרט בן 20 דקות שתיעד את הביקור שערך המלך סעוד בירושלים וביפו.
סרט זה נחשב לסרט הפלסטיני הראשון.
מהסרטים שנוצרו בין השנים 1935–1948 לא נותר זכר וניתן לדעת על קיומם על פי עדויות בלבד.
התקופה אשר נחשבת "התקופה השנייה" בין השנים 1948–1967 נקראת גם "תקופת הדממה" ובה לא נוצר כמעט קולנוע פלסטיני.
התקופה השלישית בשנים 1968–1982 החלה לאחר הכיבוש הישראלי של הגדה המערבית ורצועת עזה.
הקולנוע הפלסטיני נוצר בתקופה זו בגלות, בעיקר בלבנון, לשם עברו יוצרי הקולנוע עם עזיבת אנשי אש"ף את ירדן ב-1970. יוצרי הקולנוע בתקופה זו פעלו תחת חסות הממסד (אש"ף וארגונים שונים).
תקופה זו הסתיימה ב-1982 כאשר עזבו אנשי אש"ף את ביירות בעקבות הפלישה של ישראל ללבנון.
באותן שנים הגופים המפיקים היו לסירוגין: "המוסד לקולנוע", "יחידת סרטי פלסטין" ו"המחלקה לתרבות" של אש"ף.
התקופה הרביעית אשר מתקיימת מ-1982 ועד היום מתאפיינת בקולנוע של יוזמות אינדיוידואליות.
בשנים אלו המאבק הפלסטיני החריף ופרצו האינתיפאדה הראשונה והשנייה.
הקולנוענים הפלסטינים (בישראל ומחוצה לה) נאלצו למצוא תמיכה ומקורות מימון, אך נהנו מחופש יצירתי ועצמאות יחסית בנוגע לתסריטים ולעלילה.
כך נוצר קולנוע עצמאי, פורץ גבולות אשר זוכה להכרה ויוקרה בזירה הבינלאומית.
כמו ברוב ארצות ערב, גם הפלסטינים התוודאו לקולנוע בשנות העשרים של המאה ה-20. בשנות ה-30 הוקמו בתי קולנוע בערים הפלסטיניות הגדולות וב-1929 חוקק חוק מנדטורי מיוחד "פקודת סרטי הראינוע" שהעניק לשלטונות המנדט סמכות להגביל את הקרנתם של סרטים מסוימים.
לוח ההקרנות כוון בעיקר לקהל הערבי וכלל לרוב סרטים מצריים.
אחד מהיוצרים היחידים של תקופה זו הוא אבראהים חסן סירחאן.
אבראהים חסן סירחאן קנה בתל אביב תמורת 50 לירות את המצלמה הידנית שבעזרתה תיעד את ביקור המלך סעוד בארץ ב-1935. הוא קרא ספרים על צילומים ועדשות וכך ידע כיצד להשתמש במצלמה.
הסרט היה אילם, ובמעמד הקרנתו (בחגיגות "נובי רובין") הוא השמיע תקליט ברקע כדי שאיש לא ירגיש שהסרט אילם.
אל סירחאן הצטרף ג'מאל אלאספר שצילם את הסרט, ושניהם נחשבים למייסדי הקולנוע הפלסטיני שלפני 1948. לאחר מכן הם הפיקו סרט נוסף שנקרא "חלומות שהתגשמו" באורך 45 דקות.
ב-1945 הקים סירחאן ביחד עם אחמד חלמי אלכילאני (שלמד קולנוע בקהיר) את חברת ההפקה "חברת הסרטים הערבית".
במסגרת חברת ההפקה הם עבדו על סרטים בשם "ליל חג" ו"סערה בתוך הבית", ופרויקטים נוספים, אך לא ברור אם הגיעו לידי סיום.
התקופה השנייה מכונה "תקופת הדממה".
לאחר 1948 חדלה הקהיל הערבית להתקיים כישות חברתית ופוליטית, יותר מ-350 כפרים ושכונות עירוניות נמחקו ומחצית מהאוכלוסייה הערבית הפלסטינית נעקרה מביתה והפכה לפליטים.
פעילותו של הקולנוע שנזקק לתשתיות צוותים ומימון נעצרה לשני עשורים, כמעט באופן מוחלט.
תקופה זו החלה בעקבות המפלה הערבית במלחמת ששת הימים ("הנכסה").
ב-1969 בעקבות תוכנית השלום של מזכיר המדינה האמריקני רוג'רס, יצאו הפלסטינים להפגין ברחובות, לאות התנגדות לתוכנית שלדבריהם התעלמה מאש"ף ומהעם הפלסטיני.
תיעוד הפגנות אלו, היווה את החומר לסרט הראשון של התקופה שלישית שנקרא "לא לפתרון בדרכי שלום" (1968).
הסרט באורך 20 דקות, נוצר בעבודת צוות משותפת של מוסטפא אבו עלי, האני ג'והריה וסלאח אבו הנוד.
קבוצה זו עברה ללבנון, וב-1971 הפיקו סרט תיעודי שני בשם "ברוח ובדם" (1971) שתיאר את מאורעות "ספטמבר השחור" וצולם במהלך הקרבות.
במהלך התקופה השלישית נוצרו יותר משישים סרטים פלסטיניים תיעודים.
הסרט העלילתי היחיד שנוצר התקופה זו הוא "השיבה לחיפה" (1982) של הבמאי קאסם חוול.
הסרט הופק על ידי קבוצה שהייתה קשורה לחזית העממית לשחרור פלסטין.
בתקופה זו כל אחד מהארגונים הפלסטיניים הקים גוף הפקה משלו.
בנוסף לגוף המרכזי – "מדור הקולנוע" של אש"ף – הקימה החזית הדמוקרטית את "הוועדה לאומנות", והחזית העממית את "הוועדה האומנותית".
בתקופה זו פרח הקולנוע הפלסטיני והיו לו מטרות חשובות: תיעוד המאבק, הסברה של עמדות הפלסטינים, תיעוד החיים של העם הפלסטיני והפצת דימוי הפלסטיני החדש (לוחם במקום פליט).
הקולנוע הפלסטיני כונה "הקולנוע של המהפכה הפלסטינית" והיוצרים ראו את עצמם כחלק אינטגרלי מהמהפכה שהתנהלה במתכונת של מלחמת עם.
בתקופה זו הארגונים ראו את הפוטנציאל ההסברתי של המדיה, אך פעלו בנפרד (כולל הארגונים השוליים ביותר) ושמו לרוב את הערך ההסברתי בראש סדר העדיפויות, ולא את הערך התרבותי שגלום בו.
עד 1982 נוצרו כ-60 סרטים ופרט לאחד מהם כולם היו דוקומנטריים, והגיעו להקרנות בפסטיבלים שונים (פסטיבל לייפציג לסרטים תיעודיים בגרמניה, פסטיבל בגדאד לסרטי פלסטין, ופסטיבל הסרטים קרתגו).
שנות ה-80 וה-90 היו שנים סוערות במיוחד בהיסטוריה של העם הפלסטיני: תקופה של הישגים וכישלונות פוליטיים, ושנות שיא במאבק לעצמאות.
בתקופה זו הקולנוע נדחק לשולי סדר היום במאבק הפלסטיני, ונעדרו מנגנונים לעידוד הקולנוע והטלוויזיה ברשות הפלסטינית.
את מקומם מילאו גופים חיצוניים כמו חברות הפקה מאירופה, ארצות הברית וישראל.
על אף הקשיים, נוצרו סרטים פלסטינים בתקופה זו שאף זכו להקרה בינלאומית.
הסרט הראשון בתקופה הרביעית היה סרטו של מישל ח'לייפי "זיכרון פורה".
הקולנוע שנוצר בתקופה זה זכה לשמות "הקולנוע העצמאי", "הקולנוע הפלסטיני מהאדמה הכבושה", "הקולנוע הפוסט מהפכני" או "הקולנוע האינדיבידואלי".
כל השמות מתייחסים לאופיו של הקולנוע שהתפתח והצליח ללא תמיכה ממוסדות ציבוריים או ממוסדות הפקה פלסטיניים.
מאפיין נוסף של תקופה זו הוא שהבמאים הבולטים הוכשרו במוסדות שונים ברחבי העולם.
העבודה על סרט באותן שנים נפרשה על זמן רב מאחר שהם פעלו בחברה שבה חסרים תנאים בסיסיים לקיומו של קולנוע: היעדר מוסדות לאומיים לקידום הקולנוע, גופי הפקה, חברות ציוד, מעבדות צילום, צוותים מוכשרים ומוסדות למידה.
קולנוען פלסטיני שרוצה להפיק סרט יצטרך להיעזר בצוותים זרים.
עם זאת הכניסה של מצלמות איכותיות קטנות והטכנולוגיה החדשה מאפשרת להפיק סרטים איכותיים בתקציבים נמוכים.
רוב התקציבים מגיעים ממימון בינלאומי, כשרק סרט פלסטיני אחד – "חתונתה של רנא" משנת 2002 – זכה למימון כמעט מלא.
הסרט משנת 1935 המתעד את הביקור שערך המלך סעוד בירושלים וביפו, הנחשב לסרט הפלסטיני הראשון, הוקרן בפסטיבל שנערך בנבי רובין.
בתחילת המאה ה-20 הוקמו מספר בתי קולנוע בערים פלסטיניות, בהם קולנוע אלהמברה ביפו וסינמה ג'נין בג'נין, והוקרנו בהם גם סרטים פלסטיניים.
בערים רבות בעולם נערך מדי שנה פסטיבל סרטים פלסטיניים, בין השאר בטורונטו, בוסטון, בואנוס איירס, שיקגו, וושינגטון, לונדון, מדריד, סנטיאגו דה צ'ילה וברצלונה.
כמו כן, מספר פעמים נערך ברמאללה פסטיבל סרטים בינלאומי, בו הוצגו מטבע הדברים גם סרטים פלסטיניים.
באוקטובר 2021 הוסיפה רשת נטפליקס קטגוריית צפייה חדשה בשם "סיפורים פלסטיניים", ובה סרטים תיעודיים, סרטים קצרים וסרטים באורך מלא.
נולד בנצרת ב-1960. אחד הבמאים המוערכים והמשפיעים ביותר בקולנוע הפלסטיני.
זוכה פרס חבר השופטים בפסטיבל קאן.
נולד בשנת 1976 באום אל-פחם ולמד בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב.
זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2021.
נולד בירושלים ב-1961 למשפחת פליטים.
עשה תואר ראשון באוניברסיטת ביר זית.
ונסע ב-1985 לארצות הברית ללמוד תואר שני באוניברסיטת ניו יורק.
עם שובו ב-1994 החל ליצור סרטים.
סרטו הראשון "המפה הפרטית שלי" מ-1998 בוחן את עולמו של בן דור שני לפליטים.
בסרטו "עלי וחבריו" מ-1999 א-זוביידי חוזר למחנה והפעם הוא חוקר את עולמם של בני הדור השלישי שגדלו בו.
נולד ב-1960 בכפר משהד הסמוך לנצרת.
חסן יצר את סרטו החשוב הראשון "אסתקלאל" (1994) שבו בדק כיצד חוגגים הפלסטינים בישראל את יום העצמאות.
סרטו השני "יסמין" (1996) עוסק במעמדה של האישה במשפחה ובחברה הפלסטינית.
בסרטו "אוסטורה" (1998) עקב נזאר חסן אחר גורלם של בני משפחה מן הכפר ספוריה שליד נצרת, איפה שהיום הוקם היישוב היהודי ציפורי.
נולדה ברבת עמון ב-1959. בת למשפחה ענפה ועתיקת יומין שמוצאה משכם.
למדה צילום במחלקת הקולנוע של סן פרנסיסקו, ולאחר הלימודים עברה ללבנון ונשאה לז'אן שמעון, קולנוען לבנוני שפעל בביירות.
מסרי ושמעון ביימו והפיקו מספר סרטים ביניהם "מתחת להריסות" (1983), "הדור של המלחמה" (1986), ו"חלומות מושעים" (1992).
סרטה האישי הראשון "ילדי הר האש" (1990) עוסק בבעיות הנפשיות והחברתיות של ילדי שכם בתקופת האינתיפאדה הראשונה.
לאחר מכן הפיקה את "חנאן עשראווי: אישה בעידן עימות" (1995), "ילדי שאתילא" (1999), ואת "גבולות של חלומות ופחדים" (2001).
אביה היה אחד ממנהיגיה ההיסטוריים של תנועת הפת"ח.
היא גדלה בביירות ולמדה בסקוטלנד.
לאחר הסכמי אוסלו השתקעה ברמאללה.
הפיקה סרטים בתקציבים דלים במיוחד ואף צילמה את חלקם בעצמה ללא צוות נוסף.
סרטאה "קושאן מוסא" (1998) עוסק בהתנחלויות ואילו הסרטים "נשים מדברות" (1996) ו"היא הסינבד" (1999) עוסקים בנשים בכפרים הפלסטיניים.
הסרט "זמן חדשות" (2001) עוסק באינתיפאדה השנייה.
סרטה "תמונות נשכחות" (2004) הוא סרט מסע בעקבות ארכיון הסרטים הפלסטיני שנעלם בביירות לאחר עזיבת אש"ף ב-1982.
הקולנוע הסובייטי כולל את סרטי הקולנוע שהופקו בברית המועצות.
כיוון שרוב תעשיית הקולנוע נשלטה על ידי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, אלו התאפיינו בדרך כלל באסתטיקה וערכים של ריאליזם סוציאליסטי.
כמו בתחומי אמנות אחרים, הכתיבה הדוקטרינה המרקסיסטית-לניניסטית את הגישה לפיה מעשה האמנות אינו נובע מהשראה או כישרון של יחידים, אלא מציית למספר כללים, הניתנים ללימוד שיטתי-מדעי.
גישה זו הובילה, בפרט בקולנוע, שהיה אמנות צעירה, לפיתוח גישות דידקטיות ללימוד וייצור סרטים.
ב1936 עד 1991 יצאו סרטים וסדרות סובייטיות שהם מבוססים על ספרים, סרטים וסדרות ממדינות שלא מברית המועצות.
לפני מהפכת אוקטובר 1917 התקיימה תעשיית קולנוע קטנה, בעיקר בערים הגדולות של מערב רוסיה ובמדינות הבלטיות.
הכוחות המהפכניים ראו בקולנוע בעיקר כלי לחינוך ולתעמולה.
לפי תפיסתם, קולנוע עלילתי, המגולל סיפור, הוא אמנות בורגנית, שאינה מספרת את האמת על חיי הפועלים ומייצרת אשליות.
דרך הסרטים, האמינו, ניתן להעביר מסרים פשוטים וקליטים להמונים באמצעות מראות, גם בלי צורך להתעמק בכתבים אידאולוגיים ועלילה סבוכה.
האפקט התעמולתי נוצר על ידי מניפולציות רגשיות אותן ניתן להשיג על ידי חיתוכי מונטאז' ומעבר בין סצנות המייצרים אימג' הנחקק בזיכרון לאורך זמן ומתחבר למסר (בין היתר תוך ניצול אפקט קולשוב, אחת התגליות של הקולנוע הסובייטי).
כך נוצרו יומני הקולנוע "" ("קולנוע אמת") - סרט קצר (גלגל יחיד) המורכב בעיקרו מצילומי תעודה ובחלקו הקטן מצילומים מבוימים, שנערכו יחדיו וסיפרו סיפור פשוט של גבורת פועלים, צדקת המהפכה וכדומה.
אחד הבולטים ביוצרים סוגה זו היה הקולנוען היהודי דג'יגה ורטוב.
פוליטרוקים ("קציני חינוך") נעו עם הסרטים בין ערים, כפרים ועיירות במרחב, הקרינו אותם, לעיתים עם קריינות, והפיצו את בשורת המהפכה לכל קצווי הארץ.
בשנים 1922-1925 התארכו סרטי הקינו פראבדה לסרטים דוקומנטריים באורך מלא.
ב-1929 הפיק ורטוב את סרטו "איש עם מצלמת קולנוע", המתעד את החיים במוסקבה, קייב ואודסה.
הסרט הציג כמה וכמה חידושים אמנותיים וטכניים.
קצב החיים בעיר ההומה הוצג בסרט בשיטות קולנועיות, במיוחד שיטות עריכה חדשניות לזמנן.
בין השיטות שהוצגו בסרט היו אפקטים של עין נפתחת למראה העירוני, היעלמות התמונה בהדרגה או והופעת התמונה כך (דיזולבים), הצגת תמונות במסך מפוצל, הילוך מהיר, הילוך איטי, הקפאת התמונה (פריז-פריים), זוויות צילום מפתיעות ועוד.
גם לאחר המהפכה, המשיכו בתי קולנוע שפעלו לפניה, להקרין סרטים ישנים שהיו ברשותם.
ב-17 בינואר 1922 הוציא הסובייט העליון הנחיות להקרנת סרטים בברית המועצות.
כל בתי הקולנוע הולאמו וחויבו להרשם ולעמוד תחת פיקוח, וכל הסרטים חויבו בביקורת צנזורה, כן הולאמו אולפני הסרטים הפרטיים הספורים.
כל העשייה הקולנועית והרכש של סרטי קולנוע הוכפפו למחלקה ייעודית בוועדת החינוך העממית - הרשות הממלכתית לקולנוע של רוסיה הסובייטית (גוסקינו, Госкино).
ב-1924 נוסדו, על בסיס האולפנים הפרטיים שהיו לפני המהפכה, אולפני הקולנוע המרכזיים - מוספילם במוסקבה ולנפילם בלנינגרד.
אולפנים אלה יהפכו לבית היוצר המרכזי לסרטי קולנוע בברית המועצות.
באותה עת חודשה פעילותו של המכון לקולנוע על שם גרסימוב (VGIK/ВГИК), אחד מהמוסדות האקדמיים הראשונים בעולם ללימודי אמנות הקולנוע.
מספר יוצרים החלו ליצור סרטים עלילתיים, שעלילתם תואמת את עולם הערכים החדש.
אחד הראשונים שבהם היה סרגיי אייזנשטיין, שאף פיתח את הכללים המדעיים ליצירת סרט עלילתי "נכון" במסגרת הריאליזם הסוציאליסטי, כולל שיטות הצילום והמונטאז' שהקנו לו תהילה.
סרטו הראשון היה "שביתה", אך סרטו העלילתי החשוב הראשון היה "אוניית הקרב פוטיומקין" (1925).
סרט ראינוע באורך 75 דקות, בעל עלילה פשוטה וברורה כך שהקהל יוכל לזהות בבירור מי הם הטובים ומי הרעים ותוך שימוש בדימויים חזותיים עזי-מבע ורגש הנקלטים היטב בזיכרון.
תבנית זו תהפוך לדגם לשלל סרטים עלילתיים שייוצרו בברית המועצות.
ב-1927 ראה אור הסרט "אוקטובר", שביים אייזנשטיין יחד עם גריגורי אלכסנדרוב, תוך שימוש בטכניקות מונטאז'.
הסרט הציג את אירועי מהפכת אוקטובר לפי ספרו של ג'ון ריד, עשרת הימים שזעזעו את העולם.
סיפורו של סרט זה מדגים את הכורח של יוצרי הסרטים להתאים עצמם כל העת לתכתיבי המפלגה.
על פי האירועים בספר נטל לאון טרוצקי חלק מרכזי באירועים ולפיכך נכללו בתחילה סצנות רבות שבהן הופיעה דמותו של טרוצקי, אך לאחר רדיפתו וגירושו של טרוצקי על ידי סטלין ב-1927, נותרו סצנות אלו על רצפת חדר העריכה.
בהתאם להתפתחות הקולנוע במערב, החלו גם אולפני מוספילם להפיק סרטים מדברים וסרטים בצבע.
להתפתחות בתחום תרמה גם אהבתו של סטלין לאמנות הקולנוע.
כך הופקו אפוסים היסטוריים כדוגמת אלכסנדר נבסקי של אייזנשטיין (1935) וקומדיות מוזיקליות כ"החברה העליזים" (1934) ו"קרקס" (1936) של גריגורי אלכסנדרוב, בהם עלתה דמותה של ליובוב אורלובה, שחקנית וזמרת שהפכה לכוכבת הראשונה של הקולנוע הסובייטי.
במאים כגון אלכסנדר דובז'נקו האוקראיני ומיכאל קאלאטוזוב הגאורגי, יצרו סרטים שהתבססו על אפוסים עממים של הרפובליקות שלהם והעניקו לקולנוע הסובייטי רוחב-יריעה עלילתי ואסתטי.
הקולנוע הפך באמצע שנות ה-30 לצורת בידור פופולרית ומקובלת.
במסגרת זו הופקו כמויות של סרטים עממיים לצריכה המונית, בהם צפו שוב ושוב המוני צופים ברחבי המדינה.
הנודע שבהם היה "צ'פאייב" שבויים בשנת 1934 על ידי סרגיי וגאורגי וסילייב (שכונו לעיתים "האחים וסילייב", שכלל לא היו אחים - למרות שחלקו שם משפחה זהה).
המלחמה שמה קץ לתנופת עשיית הסרטים בברית המועצות.
רבים מהבמאים והשחקנים גויסו לצבא האדום והעשייה הקולנועית הצטמצמה ליומני קולנוע בלבד.
עם זאת, הן במהלך המלחמה והן מיד לאחריה ראו אור סרטים צבעוניים מוזיקליים קלילים שנועדו למטרת בידור ואסקפיזם.
רבים מהם בבימויו של איוואן פירייב, ביקשו לתאר את הווי החיים בקולחוזים הכפריים כחיי שמחה נטולי דאגות של ממש ("הנערה האהובה" (1940), "רועת החזירים ורועה הצאן" (1941), "6 אחרי המלחמה" (1944), "סיפור על אדמת סיביר" (1948) ו"הקוזאקים של קובאן" (1949)).
אלכסנדר פטושקו יצר באותה עת סרטים המבוססים על סיפורי עם.
סרטיו (הראשון שבהם "הפרח מאבן" צולם בשנת 1946) היו פורצי דרך בשימוש באפקטים מיוחדים ובאנימציה משולבת שחקנים חיים.
נוסף על מגמה זו, שהיה בה אסקפיזם מסוים מאימי המציאות, ראו אור לאחר המלחמה סרטים שבאו להלל את הניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה כגון סרטו של גריגורי אלכסנדרוב "מפגש על האלבה" (1949) ו"נפילת ברלין (1950).
עם זאת, קיצוב כלכלי והידוק של הצנזורה על סרטים, תרמו לכך שמעט סרטים הופקו בברית המועצות בשנות הארבעים והחמישים.
עם תחילת המלחמה הקרה צומצמה מאוד גם הפצת סרטים מהמערב, ואלו שהותרו עברו מסננת מחמירה של איתור מסרים מקפיטליזם ועד ציונות, אשר מנעה את הפצתם הנרחבת בברית המועצות.
אחד הסרטים שבישרו על תחיית הקולנוע הסובייטי היה "העגורים עפים" של מיכאל קאלאטוזוב מ-1957, סרט אנטי-מלחמתי שייצג את הבשלת התנאים ליצירה מקורית לאחר הסרת חלק מהמגבלות הסטליניסטיות על תעשיית הקולנוע בעת ההפשרה של חרושצ'וב.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב פסטיבל הקולנוע בקאן.
ב-1959 נחנך פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה עם סרטו של סרגיי בונדרצ'וק "גורל אדם".
ב-1960 זכה סרטו של גרגורי צ'וחראי "בלדה לחייל" בפרס מיוחד של חבר השופטים בפסטיבל קאן ולראשונה זיכה את ברית המועצות במועמדות לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ב-1961. ב-1962 זכה סרטו הראשון של אנדריי טרקובסקי באורך מלא, "נעורי איוואן" בפרס אריה הזהב של פסטיבל ונציה.
ב-1967 ראה אור אחד הסרטים הסובייטיים המונומנטליים ביותר "מלחמה ושלום" בבימויו וכיכובו של בונדרצ'וק שאף זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר ל-1968. הפקת הסרט נמשכה מאז 1961, היה הראשון בברית המועצות שצולם במצלמת 70 מ"מ ועם 6 ערוצי שמע סטראופוניים.
בין 1969 ל-1971 הופקה סדרת הסרטים על אירועי מלחמת העולם השנייה, "השחרור (סדרת סרטים)", כקופרודוקציה סובייטית עם מדינות הגוש המזרחי גרמניה המזרחית, פולין, יוגוסלביה ואיטליה.
הסדרה מגוללת בחמישה סרטים באורך מלא את שחרור מזרח אירופה במלחמת העולם השנייה ואת תבוסתה של גרמניה הנאצית, החל מקרב קורסק ועד לקרב על ברלין.
נוסף על "סרטי איכות" אלה נוצרו גם שלל קומדיות פופולריות, שזכו לקהל רב.
בהן "ליל הקרנבל" (1956) של אלדר ריאזנוב שהפך את לודמילה גורצ'נקו לכוכבת, "האדם האמפיבי" (1961) וסרטיו של לאוניד גאידאי "מבצע חיריק והרפתקאות נוספות של שוריק (1965), "השבויה מקווקז" (1966) ו"יד היהלום" (1967) וכן"הזהר מהמכונית" (ריאזנוב, 1966) ו"אל תיקח ללב!" (גאורגי דאנליה, 1969).
בשנות השבעים החלו יוצרים כאנדריי טרקובסקי ליצור קולנוע נסיוני בנושק לעולמות של פנטזיה ומדע בדיוני עם סרטים כגון "סולאריס" (1972) או "סטאלקר" (1979).
כן צמח ז'אנר סרטי פנטזיה המבוססים על פולקלור וסיפורים עממיים, שהיו נושאים בטוחים מבחינה פוליטית אשר אפשרו ליוצריהם חופש יצירתי ואמנותי.
רבים מסרטים אלה היו סרטי אנימציה כגון "קיפוד בערפל" (Ёжик в тумане, 1975) או "אגדת האגדות" (1979, Сказка сказок) של יורי נורשטיין.
סוגה ייחודית בקולנוע הסובייטי של שנות השישים והשבעים הייתה "המערבון האדום" או "המערבון המזרחי", סרטי פעולה שהתרחשו במרחבי רוסיה.
סרטים אלה ביקשו לחקות את צורת המערבון האמריקאי, תוך העתקת העלילה מהמערב הפרוע אל האזורים האסיאתיים של ברית המועצות ומלחמת הצבא האדום בלאומנים מוסלמיים מקומיים ("אינדיאנים") בהרי הקווקז ובערבות מרכז אסיה וסיביר, בעת המהפכה ומלחמת האזרחים ברוסיה.
סרטי פעולה נוספים נוצרו באותה תקופה בקופרודוקציה עם צ'כוסלובקיה ומזרח-גרמניה.
לאחר תקופת ברז'נייב הוקלו חלק מהמגבלות הפוליטיות וניתן יותר חופש אמנותי ומקום לביטוי אישי של היוצרים.
במקביל, התאפשרה הפצתם של סרטים רבים יותר מחו"ל, בעיקר מן הקלונוע הגרמני, הקולנוע ההונגרי והקולנוע הפולני שזכו לפריחה באותה תקופה.
הפרסטרויקה והגלאסנוסט ביטלו למעשה את מרב ההגבלות ואיפשרו פריחתם של זרמים רבים הן בקולנוע הרוסי והן בקולנוע של הרפובליקות השונות.
בתקופה זו החלה הקריירה של במאים צעירים שיתנו את אותותיהם בקולנוע הרוסי שלאחר התפרקות ברית המועצות, בראשם ניקיטה מיכאלקוב.
ב-1981 זכה הסרט "מוסקבה אינה מאמינה בדמעות" של ולדימיר מנשוב בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-1986 ראה אור אחד הסרטים הייחודיים באפיים - "קין-דזה-דזה!" ששילב מדע בדיוני, קומדיה סאטירית, דיסטופיה וסוריאליזם ואלמנטים של סייברפאנק.
אזרחי ברית המועצות היו צרכני קולנוע נלהבים.
הטלוויזיה הייתה נדירה וברמה לא גבוהה וכרטיס קולנוע היה זול באופן יחסי.
נוסף על כך, כמעט לכל נקודת יישוב הגיע מדי פעם מקרין סרטים נייד.
נכון לשנת 1959 דיווחה סוכנות הידיעות טא"ס ש"צעיר סובייטי הולך לבית הקולנוע 23 פעמים בשנה", יותר מאשר צעירים במדינות אחרות.
בשנת 1977 היו ברחבי ברית המועצות 154,200 בתי קולנוע רשמיים.
נוסף על כך הוקרנו סרטים במועדונים ובתי עם.
במוסקבה לבדה היו 120 בתי קולנוע.
קולסרי (בקזחית: Құлсары; ברוסית: Кульсары) היא עיירה במחוז אטיראו שבמערב קזחסטן..
קולסרי נמצאת כ-1,332 קילומטרים מאסטנה, בירת קזחסטן וכ-152.6 קילומטרים מאטיראו, בירת המחוז.
קולסרי היא המרכז המנהלי של הנפה ז'יליוי.
כמות המשקעים הממוצעת היא 187 מילימטרים בשנה.
חודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (38 מ"מ גשם), וחודש פברואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (4 מ"מ גשם).
קולסרי נמצאת ליד הכבישים R-109 ו-R-110.
בית העם מרחבים, הידוע גם בשם קולנוע מרחבים, היה אולם מופעים ובית קולנוע, שפעל בעיירה אופקים.
בית הקולנוע הוקם ממערב לכניסה המרכזית לאופקים, בגבול היישוב אך בשטח המשתייך למועצה אזורית מרחבים, ונקרא על שמה.
בצמוד אליו, ממזרח, פעלה מנפטת כותנה אזורית.
התוכנית לבית הקולנוע הוכנה ב-1967 על ידי האדריכל נתן מגן מבאר שבע.
סגנון הבנייה של הקולנוע, בשטח של 1,000 מטר רבוע, הוא אדריכלות מודרנית.
היה בו אגף מרכזי גבוה שבחזיתו גמלון משולש וגגו עשוי פח, בתוספת שני אגפים צידיים זהים.
בחזית האגף המרכזי הייתה מותקנת שבכה טרומית מבטון.
הייתה בו אכסדרה מלבנית ובה עמודי בטון דקים.
אולם הקולנוע, שבו היו 850 מושבים, תוכנן במבנה מניפה.
הקולנוע פעל עד לשנות ה-90 ואז נסגר.
לאחר מכן עמד המבנה שומם ומצבו הפיזי הידרדר, עד שנהרס.
על השטח בו עמד בית העם נבנה אולם האירועים "אליבא".
הקולנוע של סין הוא אחד משלושה קווים היסטוריים ברורים של הקולנוע בשפה הסינית יחד עם הקולנוע של הונג קונג והקולנוע של טייוואן.
הקולנוע הוצג לראשונה בסין בשנת 1896, זמן קצר לאחר המצאתו באירופה.
הסרט הסיני הראשון, הר דינג'ג'ון, הופק בשנת 1905 ונחשב לנקודת הפתיחה של תעשיית הקולנוע המקומית.
בעשורים הראשונים לפעולתה, ריכזה התעשייה את פעילותה בעיר שאנגחאי, שהייתה באותה תקופה המרכז התרבותי והאמנותי של סין.
הסרט המדבר הראשון בסין, נערת שיר הפאוני האדומה, יצא לאקרנים בשנת 1931 והיווה ציון דרך טכנולוגי בתולדות הקולנוע הסיני.
שנות ה־30 נתפסות כ"תקופת הזהב" הראשונה של התעשייה, והתאפיינו בצמיחתה של תנועה קולנועית בעלת אוריינטציה שמאלנית.
במקביל לתסיסה האידאולוגית והאמנותית, שיקפו הסרטים את הקרע הפוליטי ההולך ומעמיק בין הלאומנים (קוומינטנג) לקומוניסטים, אשר התבטא גם בתוכן העלילתי ובמסרים של ההפקות באותה תקופה.
הפלישה היפנית לסין בשנת 1937 והכיבוש של שאנגחאי פגעו באופן קשה בתעשיית הקולנוע המקומית.
רבים מהיוצרים והאולפנים עברו לפעול מהונג קונג, צ'ונגצ'ינג וערים אחרות, בעוד שאחרים נותרו בשאנגחאי, שנכנסה למה שנקרא "תקופת האי הבודד" תקופה בה פעילות קולנועית התקיימה בעיר תחת מגבלות ובשיתוף פעולה עם גורמים זרים.
בתקופה זו הופק גם סרט האנימציה הסיני הראשון, נסיכת הברזל פן (1941), אשר השפיע בהמשך על התפתחות האנימציה היפנית, ובמיוחד על עבודתו של אוסמו טזוקה, מאבות האנימציה המודרנית ביפן.
לאחר כניעת שאנגחאי המלאה ליפנים בשנת 1941 ועד סיום מלחמת העולם השנייה ב־1945, נשלטה תעשיית הקולנוע בעיר על ידי הכובש היפני, והשפעתה המקומית והאזורית הצטמצמה בהתאם.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, חוותה תעשיית הקולנוע הסיני את "תור הזהב השני", שהתמקד בעיקר בעיר שנגחאי עם חידוש הפעילות הקולנועית בה.
אחד הסרטים הבולטים מאותה תקופה הוא אביב בעיירה קטנה (1948), שנבחר שנים לאחר מכן לסרט הטוב ביותר בשפה הסינית בטקס פרסי הקולנוע ה-24 של הונג קונג.
המהפכה הקומוניסטית של 1949 הביאה עמה שינוי רדיקלי במדיניות התרבות, ובכללה בתחום הקולנוע.
בשנת 1951 נאסרו להקרנה סרטים סיניים קודמים וכן מבחר נרחב של סרטים זרים, כחלק ממנגנון הצנזורה המחמיר שהונהג במדינה.
עם זאת, מספר הסרטים שהופקו והוקרנו דווקא עלה בתקופה זו, תחת פיקוח הדוק של השלטון המרכזי.
במהלך המהפכה התרבותית (1966–1976), הוטלו הגבלות חמורות על תעשיית הקולנוע הסינית, ופעילותה כמעט ונעצרה לחלוטין בשנים 1967–1972. רק לאחר סיומה של תקופה זו החלה התאוששות הדרגתית, שהתבטאה בפריחת ז'אנר חדש שכונה "דרמות הצלקות" – סרטים אשר עסקו בטראומות החברתיות והנפשיות שהותירה המהפכה.
בין הסרטים הבולטים ניתן למנות את גשם ערב (1980), האגדה של הר טיאניון (1980) ו-עיר ההיביסקוס (1986).
מאמצע שנות ה־80 החלה להתבלט קבוצת יוצרים חדשה שכונתה "דור הבמאים החמישי".
יוצרים אלה – רבים מהם בוגרי האקדמיה לקולנוע בבייג'ינג – הציעו שפה קולנועית חדשנית ושיקפו בתכנים ובאסתטיקה שלהם את סין הכפרית, הפוליטית וההיסטורית, מנקודת מבט חדשה ונועזת.
סרטים מרכזיים מתקופה זו כוללים את אחד ושמונה (1983), אדמה צהובה (1984), דוחן אדום (1987), סיפורה של צ'יו ג'ו (1992) ו-פרידה מפילגשו (1993), שזכו לשבחים ופרסים בפסטיבלים בינלאומיים מרכזיים.
מגמה זו נבלמה חלקית בעקבות הדיכוי האלים של ההפגנות בכיכר טיאננמן בשנת 1989, אשר הוביל להגבלות נוספות על חופש הביטוי.
העשור שלאחר מכן סימן את עלייתו של "הדור השישי" של הקולנוע הסיני – יוצרי קולנוע שפעלו לרוב מחוץ למערכת ההפקה הממלכתית.
סרטיהם אופיינו באסתטיקה ריאליסטית ולעיתים מחתרתית, ועסקו בשולי החברה הסינית המודרנית.
בשל מגבלות הצנזורה, מרבית סרטיהם הוקרנו בעיקר במסגרת פסטיבלי קולנוע בין־לאומיים ולא בהפצה מסחרית נרחבת בסין עצמה.
בעקבות ההצלחה המסחרית הבינלאומית של סרטים כמו נמר, דרקון (2000) וגיבור (2002), גדל מספר ההפקות הקו-פרודוקציות בקולנוע בשפה הסינית והחלה תנועה של הקולנוע בשפה הסינית לתחום בעל השפעה בינלאומית בקנה מידה גדול.
לאחר שמפעל החלומות (1997) הוכיח את כדאיות המודל המסחרי, ועם צמיחת הקופות הסיניות במילניום החדש, הסרטים הסיניים שברו שיאי קופות, ונכון לינואר 2017, 5 מתוך 10 הגדולים ביותר - סרטים רווחיים בסין הם הפקות מקומיות.
אבודים בתאילנד (2012) היה הסרט הסיני הראשון שהגיע CN¥1 billion בקופה הסינית.
בת הים (2016) הייתה הראשונה עם CN¥3 billion .
Wolf Warrior 2 (2017) ניצח אותם והפך לסרט הרווחי ביותר בסין.
סין היא ביתם של מתחם הפקת הסרטים והדרמה ואולפני הסרטים הגדולים בעולם, מטרופולין הקולנוע המזרחי ואולפני הנגדיאן וורלד, ובשנת 2010 הייתה לה תעשיית הסרטים השלישית בגודלה לפי מספר הסרטים העלילתיים שהופקו.
בשנת 2012 הפכה המדינה לשוק השני בגודלו בעולם לפי קבלות קופות.
במדינה יש את המספר הגדול ביותר של מסכים בעולם מאז 2016, וצפוי להפוך לשוק התיאטרלי הגדול ביותר עד 2019. סין הפכה גם למרכז עסקים מרכזי עבור אולפני הוליווד.
בנובמבר 2016, סין העבירה חוק סרטים האוסר על תוכן הנחשב מזיק ל"כבוד, הכבוד והאינטרסים" של הרפובליקה העממית ומעודד קידום של "ערכי ליבה סוציאליסטיים", שאושר על ידי הוועדה המתמדת של הקונגרס העממי הלאומי.
בשל תקנות התעשייה, סרטים מורשים בדרך כלל לשהות בבתי הקולנוע למשך חודש אחד.
עם זאת, אולפנים עשויים לפנות לרגולטורים בבקשה להאריך את המגבלה.
בשתי העשורים הראשונים של המאה ה-21, הקהל הסיני התעניין יותר ויותר בסרטים [בשפה הסינית] שהופקו בארץ.
ערכי ההפקה בסרטים מקומיים עלו.
לפי חברת המחקר Ampere Analysis, סרטים מקומיים היוו 85% מקופות הקופות של סין ב-2020. איין קוקאס, פרופסור ללימודי מדיה באוניברסיטת וירג'יניה ומחברת הספר "הוליווד תוצרת סין" הצהירה כי, "יש שוברי קופות סיניים שיוצרי קולנוע סיניים יוצרים שאנשים רוצים לצפות בהם, והם מרגישים פחות נגזרים מאלה שנוצרו.
הרווחים הגבוהים בקופות של סרטים סיניים משנת 2021 כמו " היי, אמא " ו"הקרב באגם צ'אנג'ין " הצביעו על כך שתעשיית הסרטים המקומית הסינית הגיעה להסתמכות עצמית ואינה זקוקה למשיכה בינלאומית לקהל כדי להפיק סרטים מצליחים מסחרית.
סרטים פטריוטיים אחרונים תויגו כסרטי תעמולה על ידי התקשורת המיינסטרים המערבית.
עם זאת, ריצ'רד פניה, מרצה בבית הספר לאמנויות של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק אמר ל-VOA ביחס לטענה של תווית "תעמולה" שזה יותר עניין של פרספקטיבה של "המתבונן".
איאן האפר, מרצה בכיר ללימודי מדיה באוניברסיטת מאסי, הוסיף כי "רוב שוברי הקופות הסיניים האחרונים שאופיינו כתעמולה על ידי עיתונאות מערבית דומים יותר לסרטים הוליוודיים לאורך השנים שהשתמשו בסכסוכים צבאיים כדי לעורר תחושה ג'ינגואיסטית או מופע כזה.
ארצות הברית מצילה את העולם מאסון עולמי".
קולנוע סיני בינלאומי והצלחות ברחבי העולם
מאז שלהי שנות ה-80, וביתר שאת במהלך שנות ה-2000, זכה הקולנוע הסיני להצלחה מסחרית גוברת בשווקים בינלאומיים.
בעוד שבעבר נחשב הקולנוע הסיני לנחלתם של חובבי קולנוע בלבד, התרחבות הפצתו והישגיו בקופות מחוץ לסין חיזקו את נוכחותו בזירה העולמית.
נקודת מפנה משמעותית הייתה הצלחתו הבינלאומית של הסרט "נמר, דרקון" (2000) בבימויו של אנג לי סרט אמנויות לחימה תקופתי (וושיה), אשר זכה בפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר.
הפקתו הבין-לאומית של הסרט, שכללה שחקנים מובילים ממדינות שונות דוברות סינית, סייעה להגדיל את כוח המשיכה שלו ברחבי העולם.
"נמר דרקון" שימש שער כניסה עבור רבים להיכרות עם הקולנוע הסיני, ותרם לעלייה בהתעניינות גם ביצירות מוקדמות יותר של התעשייה.
נכון להיום, הסרט נחשב לשובר הקופות המצליח ביותר בשפה זרה בתולדות הקולנוע בארצות הברית.
בשנת 2002 זכה הסרט "גיבור" בבימויו של ג'אנג יימו להצלחה בינלאומית נרחבת, בדומה לקודמו "נמר דרקון".
הסרט, המשתייך אף הוא לז'אנר ה־Wuxia, הציג קאסט מרשים של שחקנים בולטים מסין ומהונג קונג, ובהם ג'ט לי, ג'אנג דזה יי, מגי צ'ונג וטוני לאונג צ'יו־וואי כולם בעלי הכרה מסוימת גם בקרב הקהל המערבי.
אף על פי שחלק מהמבקרים טענו כי הסרט עוצב במידה מסוימת על פי טעמו של הקהל המערבי, הצלחתו לא הוגבלה לגבולות המערב בלבד.
"גיבור" זכה להצלחה יוצאת דופן ברוב מדינות אסיה, וכבש את פסגת טבלת שוברי הקופות בארצות הברית במשך שבועיים רצופים.
הכנסותיו בשוק האמריקאי לבדו הספיקו לכיסוי עלויות ההפקה, הישג נדיר עבור סרט דובר סינית באותה תקופה.
סרטים נוספים דוברי סינית, בהם "פרידה מפילגשו" (Farewell My Concubine), "2046", "נהר סוז'ו", "הדרך הביתה" ו"בית הפגיונות המעופפים", זכו אף הם להערכה ביקורתית נרחבת ברחבי העולם.
יצירות אלו, שנוצרו בידי כמה מהיוצרים הבולטים בקולנוע הסיני, חיזקו את מעמדו האמנותי של הקולנוע הסיני בתודעה הבין־לאומית והרחיבו את מעגל הצופים והמבקרים המתעניינים בו.
אחד מהמרכזים החשובים של תעשיית הקולנוע הסינית הוא מתחם הצילומים Hengdian World Studios, הידוע בכינויו "הוליווד של סין".
האתר משתרע על שטח של כ־330 דונם וכולל 13 מתחמי צילום עיקריים, בהם העתק מדויק בגודל 1:1 של העיר האסורה שבבייג'ינג.
מתחם זה משמש אתר מרכזי להפקות קולנוע וטלוויזיה היסטוריות ומודרניות כאחד ומהווה סמל לעוצמתה הגוברת של תעשיית הבידור הסינית.
הצלחתם הבינלאומית של סרטים כמו נמר, דרקון ו-גיבור מדגימה את האתגר שבהבחנה הברורה בין "קולנוע סיני יבשתי" לבין "קולנוע בשפה הסינית" במובנו הרחב יותר.
כך למשל, נמר דרקון בוים בידי אנג לי במאי יליד טייוואן שפועל לרוב בהוליווד והופק על ידי שיתוף פעולה בין חברות הפקה מסין היבשתית, הונג קונג, טייוואן וארצות הברית.
צוות השחקנים שלו כלל דמויות בולטות מהמרחב הפאן-סיני: ג'אנג זוג מסין, צ'או יון-פאט מהונג קונג, צ'אנג צ'ן מטייוואן ומישל יאו ממלזיה.
הדגם הזה של הפקה רב-לאומית ותרבותית מציב את הקולנוע הסיני בשפה הסינית בתוך הקשר גלובלי מובהק.
מגמה זו נמשכה גם בסרטים נוספים של אנג לי, בהם תשוקה, זהירות (Lust, Caution) מ־2007, שהופק בשפה הסינית אך כלל שחקנים ואנשי צוות מסין, הונג קונג וטייוואן, לצד מוזיקה מאת המלחין הצרפתי אלכסנדר דספלה.
שילוב זה של כוחות יצירתיים משלושת האזורים העיקריים בעולם הסיני, יחד עם מעורבות יוצרים מהמזרח הרחוק וממערב אירופה, מבטא את עלייתו של הקולנוע הסיני לשחקים של השפעה וחשיפה בינלאומית.