tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההשערה כי קיים בכלל "גן לוויים" הופרכה בשנת 2006. גם על המחקרים האחרים נמתחה ביקורת חריפה, בין היתר משום שלא הוכיחו כי יש מובהקות סטטיסטית לממצאיהם.
בשנת 2006 נמצא כי דרוש מדגם של אלפי נבדקים מכל קבוצת אוכלוסייה כדי למצוא סמן תורשתי עקבי.
לפיכך, הסמן התורשתי שכונה בתקשורת "גן הכוהנים" אינו אלא תולדה מקרית של עשרות הנבדקים שנבחרו למחקרם של פרופ' סורצקי ועמיתיו.
בשנת 2008 הופרכו ההנחות הכמותיות שבבסיס מחקריהם, במקרה של בני אדם וזבובים.
בין אם מוצאם של הלמבה הוא מן היהדות ובין אם לאו, רוב בני הלמבה לא מקיימים חיים יהודים מאות רבות.
על אף שרובם אינם רואים סתירה בין עברם היהודי לבין אמונתם בנצרות או באסלאם, לאחרונה מספר ניכר מהם עושה מאמץ להתקרב לזרמים המרכזיים ביהדות.
ניסיונות אלו נתמכים על ידי גורמים חיצוניים.
יהודי האיגבו בניגריה הם חלק מהקבוצה האתנית איגבו.
הם טוענים למוצא של יהדות צפון אפריקאית ומצרית, כמו גם כתוצאה מנדידות יהודים למערב אפריקה.
על פי תורתם שבעל פה נדידת היהודים מערב החלה לפני כ־1500 שנים.
לפי תורתן של משפחות ארי, נרי ואוזובולו, הקבוצה האתנית של האיגבו מוצאה משבטי גד, מנשה וזבולון.
מסורות איגבואיות טוענות שחלק ממשפחת נרי הוא נצר לכוהני משפחת לוי שהיגרו מצפון אפריקה.
"גודאים" ו"עיבּרים" היו יהודים אשר החזיקו ברוב המסורות העבריות בקרב עמי האיגבו.
קבוצות אלו שמרו על מסורות יהודיות היות שהיו מבודדות יותר משאר החברה הניגרית.
זאת בעוד שמרבית הקבוצות האתניות היהודיות איבדו את מנהגיהם היהודיים.
בעשורים האחרונים נבנו על ידי יהודים מארצות הברית שני בתי כנסת לטובת יהודי האיגבו בניגריה.
נוסף על שני אלו ישנם 24 בתי כנסת נוספים בניגריה וחוקרים מעריכים את גודל הקהילה שנוהגת על פי היהדות בכ־30000 בני איגבו.
אקווה איבום ויהודי עבר הנהר
עמי האננג, אפיק ואיביביו של אקווה איבום ומדינות עבר הנהר של ניגריה היו בעלי מסורות דתיות שדמו מאוד למצוות ומסורות מן התורה.
אלו כוללים את מנהג הכפרות ואת מנהגי העלאת הקורבנות.
מיסיונרים אירופאים שהגיעו לאזור בתחילת המאה ה-15 כינו את מנהגיהם "דת מסורתית".
אף על פי כן, הם מזהים את מנהגיהם ומורשתם כיהודיים במוצאם.
הם מזהים את עצמם כצאצאי בני ממלכת ישראל, אשר נדדו לפני גלות בבל לאזוריהם בניגריה דרך מצריים, אתיופיה וסודאן.
הם מתפללים בבתי כנסת ומקיימים תפילות בשבת.
יש הטוענים כי בעבר הייתה נוכחית יהודית קיימת בקמרון כתוצאה מסוחרים יהודים שהגיעו ממצרים.
קהילות אלו שמרו על הפרדה בין בשר וחלב והניחו תפילין.
טענה אחרת גורסת כי יהודים הגיעו לקמרון לאחר שגורשו דרומה במהלך הכיבוש המוסלמיים בצפון אפריקה.
הטענות העיקריות לקיומה של נוכחות יהודית נובעת מרבי ישראל אוריאל בן משה.
שם לידתו של אוריאל היה בודול נגימבוס והוא נולד בשבט הבאסה.
לדבריו מקור המלה "באסה" נובעת מהמילה היהודית "במסע" ומשמעותה ברכה לנוסעים.
רבי אוריאל טוען שהוא חלק ממשפחת הלויים צאצאי משה.
רבי אוריאל עלה לישראל בשנת 1988, הוסמך כרב על ידי הרב הראשי הספרדי ומונה כרב יהודי קמרון.
רבי אוריאל טוען כי בשנת 1920 היו בקמרון 400,000 'בני ישראל', אך עד שנת 1962 צנחו המספרים ל-167,000 בעקבות תהליכי התבוללות עם הנוצרים והמוסלמים.
הוא הודה ששבטים אלו לא מוכרים על פי ההלכה על אף שקיבלו הכרה ממקורות רבניים בימי הביניים.
הורי השחקן האמריקאי יפת קוטו היו יהודים קמרונים וקוטו עצמו שמר על זהות יהודית.
ההגירה הגדולה ביותר של יהודים לאפריקה הגיעה בעקבות פרעות שנת ה'קנ"א (1391), גירוש יהודי ספרד בשנת 1492 ולאחריהן בריחת יהודים אנוסים מן האינקוויזיציה הספרדית, כמו כן גלי הגירושים מפורטוגל וסיציליה שעקבו לו.
רבים מיהודים ספרדים אלו התיישבו בצפון אפריקה.
למרות זאת, בתחילת המאה ה-17, הבישוף המקומי ציין בגועל שעדיין קיימת שמירת מנהגים יהודיים באי ושב לפורטוגל בגלל תיסכולו מהם.
כמה אלפי אנשים החיים בטימבקטו, מאלי הם צאצאיהם של יהודים.
במאה ה-15 מורים ויהודים רבים ברחו מהרדיפות בספרד והיגרו דרומה לטימבקטו, שהייתה חלק מאימפריית סונגהאי.
ביניהם היו בני משפחת קהת (קע'תי), צאצאי ישמעאל ג'אן קות אל-יהודי משיידה, מרוקו.
בני המשפחה הקימו שלושה כפרים שקיימים עד ימינו באזור טימבקטו.
בשנת 1492 עלה אסקיה מוחמד לשלטון בטימבקטו, הוציא את היהדות מחוץ לחוק במאלי והכריח את יהודי האזור להתאסלם.
משפחת קהת התאסלמה יחד עם שאר בני הקהילות שאינן מוסלמיות.
בני משפחת כהן באזור הם צאצאיו של הסוחר היהודי אל-יאג' עבד אל-סאלאם אל-כוהין שהתאסלם.
הם הגיעו לטימבקטו במאה ה-18. משפחת אבנה, הגיעה לטימבקטו בחצי הראשון של המאה ה-19. לפי פרופסור מישל אביטל, במכון לחקר יהדות מרוקו בישראל, בחציה השני של המאה ה-19, טייל רבי מרדכי אבי סרור מספר פעמים כסוחר נוצות יען ושנהב.
עיסמאיל דיאדיה האידרה, היסטוריון מטימבקטו, גילה טקסטים עבריים עתיקים ברשומות ההיסטוריות של העיר.
כמו כן הוא חקר את עברו האישי ומצא שהוא צאצא לסוחרים יהודיים ממרוקו.
בני קהילת בית ישראל הספוואית בגאנה טוענים שאבותיהם הספוואים הם צאצאי יהודים שנדדו ממרוקו דרומה דרך חוף השנהב.
למרות זאת בני הקהילה החלו ללמוד ולקיים את מצוות היהדות רק החל משנות ה-70 המוקדמות של המאה ה-20.
בלאיקיפיה, קניה, קיימת קהילה קטנה של כ־5000 תושבים אשר בחרו לנטוש את אמונתם הנוצרית ולאמץ את היהדות.
קהילה זו מנהלת קשרים עם תנועת העבריים השחורים המוגדרת בארצות הברית כגזענית ושנויה במחלוקת.
חלק מילדי הקהילה נשלחו לבתי הספר של האבאיודאיה באוגנדה כדי ללמוד יהדות ומקצועות אחרים.
כמו כן, קיימות קבוצות בקנייה שטוענות לזיקה לעשרת השבטים.
מלבד זאת, קיימת בעיר הבירה, ניירובי, קהילה ישראלית מפותחת בראשות הרב נתנאל אריה לייב קסוביץ.
הקהילה היהודית בניירובי קיימת משנת 1902 ומורכבת מיהודים ישראלים, אמריקאים אירופאים וקבוצה של קנייתים שעברו גיור אורתודוקסי ב-2015 על ידי הרב שלמה ריסקין.
במתחם הקהילה יש את הבית כנסת היחיד בכל קניה, שאנשים מכל העולם באים לראות אותו.
האבאיודאיה הם קהילה שאימצה את היהדות בשנת 1917 באוגנדה.
מנהיג הקהילה סמיי קאקונגולו גייר את הקהילה לאחר שנטש את הנצרות.
יהודי רוסאפה הם קהילה בזימבבואה הטוענת לזיקה ליהדות.
אחת התאוריות של מנהיגי הקהילה היא שרוב האפריקנים השחורים, בעיקר עמי הבנטו הם צאצאי העבריים.
למרות זאת, קיום המצוות ומנהגי היהדות על ידי הקהילה החל רק בשנת 1903. יהודי הרוסאפה אינם מאמין שישו הוא המשיח אך רואה בו נביא אמת.
בעיני קהילה זו כל בני האדם הם נביאים כך שישו איננו מיוחד בהיבט זה.
הקהילה היהודית בזימבבואה נוסדה על ידי קולוניאליסטים לבנים בסוף המאה ה-19 והגיעה לשיאה בשנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר הקהילה מנתה 7,500 נפשות.
הקהילה הייתה אשכנזית ברובה והתחלקה בין הערים הררה ובולוויו.
כיום מונה הקהילה כ־270 נפשות.
בסודאן צמחה החל מסוף המאה ה-19 קהילה של מהגרים יהודים, בעיקר יהודים ספרדים מארצות אגן הים התיכון.
הקהילה הקימה ראשוני המוסדות היהודיים שלה (כגון בית כנסת) בראשית המאה ה-20 ובראשה עמד משה בן ציון שנפטר בשנת 1917. הקהילה הייתה במידה רבה שלוחה של יהדות מצרים ולאורך רוב שנות קיומה הרבנות בקהיר שימשה בתור הסמכות הרוחנית שלה.
כך היה עד ימיו של הרב שלמה מלכה, מנהיגה החשוב של הקהילה, שהיה במידה רבה בעל סמכות רוחנית אוטונומית, ומספר שנים לאחר פטירתו ועד לסגירת הקהילה מילאה תפקיד זה הרב מסעוד אלבז.
בסוף המאה ה-19 הקהילה חוותה רדיפות על ידי תנועת המהדייה בסודאן.
הקהילה הייתה דו לשונית ודיברה בעיקר בניב המצרי-סודני של ערבית ובאנגלית (גם הצרפתית הייתה נפוצה).
בח'רטום היה בית כנסת גדול לקהילה שיכל להכיל מאות נפשות.
בשיאה הקהילה מנתה כ-1,000 נפשות וקיימה חיים קהילתיים ערים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 מרבית בני הקהילה היגרו מסודאן, חלקם עלו לישראל וחלקם היגרו לארצות אחרות.
בדרום אפריקה קיימת קהילה יהודית תוססת, בעיקרה אשכנזית.
יהודים אלו הגיעו בעיקר מליטא טרום מלחמת העולם השנייה, אחרים הגיעו מבריטניה, גרמניה, ומזרח אירופה.
יהודים ספרדיים שמוצאם מרודוס נדדו גם הם באפריקה עד שהגיעו לדרום אפריקה.
בעבר הייתה קיימת קהילה יהודית במפוטו שבמוזמביק.
לאחר שהמדינה קיבלה עצמאות רוב היהודים עזבו.
הממשלה החזירה באופן רשמי את בית הכנסת לקהילה היהודית אך באותה עת כמעט ולא נותרה קהילה לקבל את בית הכנסת בחזרה.
קהילות יהודיות נוספות קיימות בנמיביה, זימבבואה, לסוטו, סוואזילנד, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קניה, מאלאווי, זמביה.
לכל קהילות אלו יש בתי כנסת ובתי ספר יהודיים רשמיים בערי הבירה של המדינות.
יהדות בחריין היא אחת הקהילות היהודיות הקטנות בעולם, אם כי מקורותיה הולכים אחורה לעת העתיקה המאוחרת.
מקורות תלמודיים מתייחסים לנמלים ולאיים במפרץ הפרסי, דבר המצביע על כך שאולי יהודים כבר אז התיישבו באזור זה.
מקורות בערבית מתעדים יהודים בבירה הוותיקה של בחריין, חג'אר, בזמן הכיבוש האסלאמי בשנת 630 לספירה במאה ה-12, הנוסע היהודי בנימין מטודלה מזכיר 500 יהודים המתגוררים בקאיס, ו-5,000 באל-קאטף, העוסקים בשליית פנינים.
במאה ה-19 היו בבחריין סוחרים יהודים מעיראק, פרס והודו.
הקהילה היהודית קטנה במהלך המאה ה-20. בשנת 1968 נותרו כ-100 יהודים בלבד בעיר הבירה החדשה מנאמה.
בתחילת המאה ה-21 נותרו בבחריין כ-30 יהודים.
הקהילה שמרה על בעלות על בית כנסת, אך הוא לא היה בשימוש ותפילות התקיימו בבתים פרטיים בחגים.
הקהילה היהודית שמרה גם על בית הקברות שלה.
מאז עצמאותה של בחריין בשנת 1971 לא היו לבחריין יחסים רשמיים עם ישראל עד שנחתמו הסכמי אוסלו בין ישראל לפלסטינים בשנת 1993, שבעקבותיהם נוצרו יחסים רשמיים למחצה, במיוחד מסחריים.
יהודי בחריין לא הורשו לבקר בישראל, אם כי באופן רשמי, בחריין הסכימה להפסיק את הדבקות בחרם הכלכלי על ישראל תמורת הסכם סחר חופשי עם ארצות הברית בשנת 2004.
בספטמבר 2020 הסכימו בחריין וישראל לכונן יחסים דיפלומטיים.
נוצרו גם קישורי נסיעות בין שתי המדינות.
החל משנת 2010, בחריין מונה כ-37 יהודים בלבד.
יש התייחסויות תלמודיות לקהילה יהודית שתחילתה באזורים הגאוגרפיים של בחריין של היום, כמו גם התייחסויות בטקסטים ערבים לנוכחות יהודית בהאג'אר (החוף המזרחי של ערב) בתקופתו של הנביא מוחמד.
על פי עדויות, יהודים חיו במה שהפכה לממלכת בחריין המודרנית מאז ימי התלמוד.
מקורות ערבים מציינים כי יהודים גרו בהאג'אר, בירת בחריין, בשנת 630 לספירה וסירבו להתאסלם כאשר מוחמד שלח צבא לכבוש את השטח.
במאה ה-12, בנימין מטודלה תיעד שכמעט 500 יהודים חיים בקאיס וכי אוכלוסייה בת 5,000 מתגוררת באל-קטיף.
הוא סיפר שיהודים אלה שלטו בתעשיית הפנינים המקומית.
אפשר להתחקות אחר מקורותיה של הקהילה היהודית המודרנית בבחריין לנדידת סוחרים עיראקים ממשפחת ידגר היהודית בשנות ה-80 של המאה ה-19.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הרגש הגובר נגד בריטניה התפשט ברחבי העולם הערבי והוביל להתפרעויות בבחריין.
בשנת 1948 חיו בבחריין 1,500 יהודים, אם כי מקורות מסוימים נותנים לאוכלוסייה היהודית 600 בשנת 1948. ב-5 בדצמבר 1947 פרצו מהומות נגד הקהילה היהודית במנאמה בעקבות האלימות המתמשכת בפלסטין.
אספסוף בזז בתים וחנויות יהודיים, הרס את בית הכנסת בעיר, תקף פיזית יהודים ורצח אישה יהודייה מבוגרת.
רוב בני הקהילה היהודית בבחריין נטשו את נכסיהם ופונו לבומביי, ולאחר מכן התיישבו בישראל, רבים מהם בעיר פרדס חנה-כרכור; אחרים נסעו לבריטניה.
במפקד האוכלוסין של 1950 נמצאו 293 יהודים במדינה.
הודא עזרא נונו, יהודיה בחריינית שהייתה לשגרירת בחריין בארצות הברית, אמרה לעיתון העצמאי: "אני לא חושבת שבחריינים היו האחראים.
בחריינים רבים דאגו ליהודים בבתיהם".
תפיסה זו נתמכת על ידי צ'ארלס בלגרייב, לשעבר יועץ פוליטי לממשלת בחריין - שהייתה אז כפופה ליחסי אמנה עם בריטניה - שנזכר בזיכרונותיו: "הערבים המובילים היו המומים מאוד ...
רובם, במידת האפשר, נתנו מחסה והגנה לשכניהם היהודים ...
[למהומות] הייתה השפעה מפתיעה אחת: היא שמה קץ לכל תוקפנות פעילה של ערביי בחריין כלפי יהודי בחריין".
בעקבות המהומות, כמו גם הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות ב-1948, היגרו יהודים רבים מבחריין לישראל, ארצות הברית או בריטניה.
נותרו כ-500–600, אך לאחר שפרצו מהומות בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, יהדות בחריין היגרה בהמוניה.
היהודים הם אחת מכמה קהילות בבחריין המהוות את ליבת המעמד הבינוני הליברלי וכמה אף פעילים בפוליטיקה.
איש עסקים יהודי, איברהים דאוד נונו, כיהן בבית העליון במועצת השורה של הפרלמנט הבחריני.
בשנת 2005 החליפה אותו אחייניתו, הודא עזרא נונו.
מאז 2004, עמדה נונו גם בראש האגודה לזכויות אדם של בחריין, אשר ניהלה קמפיין נגד החזרת עונש המוות בממלכה הזעירה.
אף אחד מהם לא נחשב לדמות שנויה במחלוקת, אפילו בקרב פוליטיקאים סלפים.
החל משנת 2007 מנתה האוכלוסייה היהודית בבחריין 36 איש.
באותה עת, הסובלנות הרחבה לקהילה היהודית של האי היא תוצאה של מדיניות מנהיגו, המלך חמד בן עיסא אאל ח'ליפה.
החרם של האי על מוצרים ישראליים היה בתוקף עד 2004 כאשר הסכם סחר חופשי עם ארצות הברית שם קץ לחרם הרשמי.
הסופרת היהודיה-בחריינית, נאנסי ח'דורי, כתבה בספר שלה "מההתחלה שלנו ועד היום" על הקהילה היהודית בבחריין:
יהודי בחריין משתלבים היטב בחיי ממלכת האי המונה 700,000 איש, עם פקידי ממשל יהודיים כמו חבר מועצת שורה לשעבר, אברהם דוד נונו ומשפחתו של ח'דורי, יבואנית המפות והמצעים המובילים בבחריין.
ח'דורי הסבירה, "רוב הגברים היהודים היו סוחרים והנשים עבדו כמורות, אחיות, ומהתחלה פיתחו קשרי ידידות חזקים עם האזרחים המקומיים".
ח'דורי צוטטה ב"חדשות המפרץ" ואמרה כי ספרה "מראה כיצד בחריין נהגה בסובלנות דתית כל השנים ועד כמה בני מזל כולם צריכים להרגיש לחיות בממלכה היפה הזו, שתמיד הציעה ותמשיך להציע שלום וביטחון לכל אזרחיה".
בראיון מוקדם יותר, עם העיתון "בחריין טריביון", אמרה ח'דורי, "הדו קיום בשלום שיש לנו עם בחריין הוא הוכחה לסובלנות הדתית בה דגל הוד מלכותו המלך, חמד בן עיסא אל-ח'ליפה".
יהודים לא הורשו לבקר בישראל וב-2004 בחריין הסכימה להפסיק את הדבקות בחרם הכלכלי על ישראל תמורת הסכם סחר חופשי עם ארצות הברית בשנת 2004.
בשנת 2006 דיווח משרד החוץ האמריקאי כי לא אירעו מעשי אלימות פיזית או הטרדה כלפי יהודים או ונדליזם במוסדות קהילתיים יהודיים, כגון בתי ספר, בתי קברות או בית הכנסת.
אף על פי שהממשלה לא חוקקה כל חוק המגן על זכותם של יהודים לחופש דת, יהודים נוהגים באמונתם באופן פרטי ללא התערבות שלטונית.
אף על פי כן, הממשלה לא עשתה מאמץ ספציפי לקדם לחימה בדעות קדומות וחינוך לסובלנות.
כמה פרשנויות פוליטיות אנטישמיות וקריקטורות ממשיכות להתפרסם במערכות העיתונים, בדרך כלל בהקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בשנת 2008 מינה מלך בחריין את הודא עזרא נונו, אישה יהודייה שכיהנה בבית הפרלמנט העליון במדינה עם 40 חברים, כשגרירה של בחריין בארצות הברית.
בנובמבר 2010 מונתה הסופרת היהודיה נאנסי ח'דורי להחליף את הודא נונו בפרלמנט.
החל משנת 2015, מציין המלך אל-ח'ליפה רשמית את חגיגת החנוכה, כשבחריינים יהודים ומוסלמים חוגגים יחד.
ב-11 בספטמבר 2020 הסכימו ישראל ובחריין "לנרמל את היחסים".
מעמדה החוקי של יהדות ביזנטיון היה ייחודי במהלך ההיסטוריה של האימפריה הביזנטית.
על אף שיהודי האימפריה לא השתייכו לכנסייה האורתודוקסית שהייתה הדת הלאומית, הם גם לא סווגו, ברוב המקרים, עם הכופרים או עם עובדי האלילים.
יסוד מעמדם החוקי של היהודים
בשנת 212 לספירה, העניקה האימפריה הרומית אזרחות לכל תושביה, גם אלה היהודים.
מתן האזרחות העניק ליהודים שוויון על פי חוק, והיווה בסיס למעמדם החוקי בביזנטיון מאוחר יותר, עם העברת בירת האימפריה לקונסטנטינופול בשנת 330. זכותם של היהודים לפולחן חופשי נשמרה.
לדוגמה, ברית מילה, שנחשבה על ידי השלטונות הביזנטים להטלת מום, וביצועה בילד לא יהודי היה פשע שעונשו מוות ובמבוגר לא יהודי - גלות, הייתה מותרת ליהודים.
החוק הביזנטי אף הכיר בבתי כנסת כמקומות תפילה שלא ניתן לפגוע בהם, לבתי הדין היהודיים ניתנה סמכות שיפוטית במקרים אזרחיים, ולא ניתן היה לכפות על יהודי לחלל שבת או חגים יהודיים..
בשנת 404 לספירה, נאסר על היהודים לשרת במשרות ממשלתיות מסוימות.
בשנת 418 לספירה, נאסר עליהם שירות אזרחי, וכן שירות צבאי לסוגיו.
בשנת 425 לספירה, נאסר עליהם השירות בכל המשרות הציבוריות האחרות, אזרחיות וצבאיות כאחד, והקיסר יוסטיניאנוס הראשון אף חידש איסור זה.
בסופו של דבר, איסורים אלה החלישו את הטיעונים התאולוגיים להגבלת הדת היהודית.
אף שהמגבלות שהוטלו על היהודים פגעו במעמדם ומנגד חיזקו את אזרחיה הנוצרים של האימפריה, כל חוק שנתן מעמד מיוחד ליהודים, לטוב או לרע, הכיר למעשה בקיומה ובהמשך מעמדה החוקי של היהדות.
תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית, מצא שעליו לאזן בין שניים מבין שלושה גורמים הנוגעים למעמד היהודים באימפריה - תאולוגיה, פרגמטיות, ומגבלות שלטון החוק, עליו לא הייתה לו שליטה בפועל.
בשנת 438, צריך היה תאודוסיוס לחדש את איסורו על שירותם של יהודים בעמדות ציבוריות, כיוון שאכיפתו הייתה לקויה.
אפילו בשנת 527, צו שחידש איסור זה פתח בהערה כי "בלי התחשבות בשלטון החוק, פלשו (היהודים) לעמדות ציבוריות".
יחד עם זאת, תפקיד אחד מעולם לא נאסר על היהודים.
היה זה תפקיד הדקוריון, גובה מיסים, שהיה עליו לשלם את כל הגירעונות בהכנסות המס מכיסו.
תאודוסיוס השני, שייסד חלק נכבד מהתשתית החוקית לחוקי היסוד הביזנטים בקודקס תאודוסיאנוס, איפשר ליהודים, כמו לכל אזרחיו, לשכור מחליף, שימלא את תפקידיו של הדקוריון במקומם.
יוסטיניאנוס, שהקודקס החוקי שלו כלל 33 חוקים הקשורים ביהודים, תחילה שימר את האפשרות הזו, אך היא בוטלה בשנת 537. שארף מסביר שמטרת ביטולה הייתה, שהיהודים "לעולם לא יהנו מפרי המשרה, רק יסבלו את קנסותיה ועונשיה".
אפליה נוספת על פי חוק של היהודים ביחס לנוצרים נגעה לבעלות על עבדים.
מגבלות על בעלות עבדים נוצרים על ידי בעלים יהודים עמדו בעינן במשך שלטון של קיסרים רבים, מפחד שהיהודים ישתמשו בגיור עבדים כדרך להגדיל את מספרם.
בנוסף, נועדו החוקים הללו להוות תמריץ לעבדים בלתי נוצרים להתנצר.
עקב התלות הרחבה של הכלכלה הביזנטית בעבדות, לא יכלו השלטונות להציב מגבלות כבדות מדי על בעלות עבדים.
תחת הקודקס תאודוסיאנוס, לפיכך, בעלות של עבדים נוצרים על ידי בעלים יהודים הייתה מותרת, למרות שרכישתם הייתה אסורה.
כך, שיהודי ש"זכה" בעבד באמצעים כגון ירושה, היה מוכר כבעליו.
העונש על רכישת עבד היה לרוב מכירתו הכפויה במחיר הקניה.
בעלות על עבדים היא דוגמה נוספת לאיזון המשולש של הממשל בהתנהלותו מול המיעוט היהודי בביזנטיון.
היא ערערה את הטיעון התאולוגי בדבר עליונות וניצחון הנצרות, אך הייתה דרישה פרגמטית של אותם הימים.
יתר על כן, האיסור על יהודים לרכוש עבדים לא יכול היה להיאכף למלואו, היות שחופש לא תמיד היה רצונו של עבד שבעליו התייחסו אליו היטב.
המגבלה השלישית החשובה על היהדות – בנוסף למילוי משרות ציבוריות ובעלות על עבדים – הייתה, שהדת היהודית, אף שהותרה להתקיים, לא הותרה לשגשג.
קיומה של קבוצה קטנה של יהודים לא איימה על עליונותה של הנצרות, אך לאפשר להם לגדול יתר על המידה, פירושו היה לסכן את המונופול הדתי של הכנסייה האורתודוקסית ברחבי האימפריה.
אחת מהשלכותיה החשובות של מדיניות זו הייתה האיסור על בניין בתי כנסת חדשים באימפריה, אף כי שיפוצם של בתי כנסת ישנים הותר.
את האיסור הזה קשה היה לאכוף, והוכחות ארכאולוגיות מארץ ישראל מראות, כי בניין בלתי חוקי של בתי כנסת נמשך במאה השישית.
את בית הכנסת המשיכו לכבד כמקום פולחן שאין לחללו עד שלטונו של יוסטיניאנוס.
החל בתקופה זו, רוב החקיקה הנוגעת ליהודים – אפילו כזאת שהרחיבה את זכויותיהם – פתחה "בביטויים מובהקים של שנאה ובוז ליהדות".
קודקס יוסטיניאניוס הגביל אף יותר מבעבר בעלות של עבדים נוצרים על ידי בעלים לא-נוצרים.
הוא ביטל את הפיצויים למי שרכש עבד נוצרי בניגוד לחוק, והוסיף קנס של 30 ליברות זהב לעבירה זו.
יהודי שהיה בעליו של עבד נוצרי באותה התקופה, עלול היה להיענש במיתה.
בשנת 545, ביטל יוסטיניאנוס את זכות הקניין על כל בית כנסת שנמצא בשטח ששייך למרכז דת נוצרי והיה הקיסר הראשון שהורה על המרת בתי כנסת קיימים לכנסיות.
ישנה רק דוגמה אחת להמרה כזאת שהתרחשה בכוח: בית הכנסת בבורם.
סביר להניח שבית כנסת זה הומר מסיבות צבאיות, לנוכח מיקומו האסטרטגי בגבול עם השבטים הברברים.
למעשה, יוסטיניאנוס אסר על קיום בתי פולחן בלתי-נוצריים בצפון אפריקה, בחקיקה שכרכה יהודים עם עובדי אלילים וכופרים.
חקיקה זו כמעט ולא נאכפה, אך היא יצרה תקדים לחילולם של בתי כנסת, ולטשטוש ההבדל בין יהודים ובלתי-נוצרים אחרים.
גם כאן, ניתן לזהות את התחרות בין שיקוליה התאולוגיים של האימפריה, לבין מטרותיה הפרגמטיות, לבין יכולתה לאכוף את סמכותה.
חולשתה של אכיפת החוק עזרה לרסן הן את השיקולים התאולוגיים והן את המטרות הפרגמטיות, שבמקרה נדיר זה, התקבצו לאינטרס אחד.
מול החוק, מצאו עצמם היהודים בתווך שבין הרוב הנוצרי והבלתי-נוצרים האחרים.
למשל, יוסטיניאנוס דרש שחג הפסח יודגש כנחות לחג הפסחא; בשנה שבה חל הפסח לפני הפסחא, לא הותר ליהודים לחגוג אותו במועדו, והם היו חייבים לדחותו.
לא הותר ליהודים להעיד בקשר לנוצרים בבתי משפט, מגבלה שהחלה בימי הקודקס תסולוניוס, למרות שיוסטיניאנוס הקל על המגבלה בשנת 537, ואפשר להם להעיד במשפטים בין נוצרים לבין המדינה.
מזכות זו לא נהנתה אף קבוצה בלתי-נוצרית אחרת באימפריה, וכך שוב הקריבה המדינה את ההכנעה הדוקטרינלית של היהודים כדי לממש את האינטרסים הפרקטיים שלה, במקרה זה עדות נגד מי שעמד מולה למשפט.
שאלות פנים-יהודיות, אשר תחת קודקס תאודוסיוס ניתן היה להכריען רק בבתי דין יהודיים, הותרו להכרעה על ידי המדינה תחת קודקס יוסטיניאנוס, ויוסטיניאנוס לא היסס להשתמש בסמכות זו.
למשל, בשנת 553, קבע שהקראות פומביות של החומש יוכלו להתבצע גם בשפה המדוברת ולא רק בעברית, ואסר כליל את לימוד המשנה.
יוסטיניאנוס לא רק הגביל את חופש הדת ליהודים, אלא גם הרחיב את כוחו שלו, כדי לחזק את העיקרון, כי "בתאוריה, אין תחום הקיים מחוץ למרות חקיקתה של האימפריה".
ואולם, מגבלותיו אילו של יוסטיניאנוס לא נאכפו היטב, ותוצרה האירוני של אכיפתם המוגבלת, היה פריחה מובהקת בתרבות ובספרות היהודית.
לדוגמה, איסורה של קריאת המשנה בפומבי, עודד את בעלי התורה של אותה תקופה לכתוב פיוטים ששאבו את רוב תוכנם מהמשנה, היות שאלה לא נאסרו על ידי החוק האזרחי, ואיפשרו בכך ליהודים לעקוף את האיסור.
צורת הבעה זו שגשגה תחת שלטונו של יוסטיניאנוס.
למרות שהקודקס יוסטיניאנוס עמד בעינו באימפריה המזרחית עד המאה התשיעית, התקופה שאחרי שלטונו של יוסטיניאנוס אופיינה באופן כללי בסובלנות כלפי בלתי-נוצרים, ובמיוחד כלפי היהודים.
קיסר אחד יוצא דופן בעניין זה היה הרקליוס, אשר שלט משנת 610 עד 641, והיה הקיסר הראשן שכפה התנצרות על היהודים.
אחרי מותו, ועד 1204, עברו על היהודים באימפריה רק שלוש רדיפות על ידי המדינה, שארכו בסך הכל כחמישים שנה בלבד.
קיים אפילו דיון אם הראשונה שביניהן, שהתגלמה בחוקים האנטישמים שעברו תחת משטרו של לאו השלישי, באמת הייתה רדיפה לשמה.
השנייה, תחת משטרו של בסיליוס הראשון, בין השנים 867-886, שברה קצרות את סובלנות המאה התשיעית.
הרדיפה האחרונה אירעה תחת שלטונו של יוחנן הראשון צימיסקס, אשר שלט משנת 969 ועד 976. לפיכך, לא נרשמו רדיפות יהודים כמעט מאתיים וחמישים שנה לאחר משטרו.
במאה השתים-עשרה, נרשמה אוכלוסייה יהודית בסדר גודל של 2,500 בקונסטנטינופוליס, 2,000 בתבאי ו-500 בסלוניקי.
בהלמירוס, ריידסטיוס, כיוס ורודוס, נרשמו אוכלוסיות יהודיות שמנו כל אחת כ-400 חברים, כ-300 נמנו בקורינתוס וסמוס, וכ-200 בגליפולי.
במאה השתים-עשרה, הצלבנים זרעו הרס רב בקהילות היהודיות של האימפריה, במצב-קדם למה שהלטינוקרטיה, הכיבוש הלטיני של האימפריה המזרחית, עתידה הייתה להביא גם על הנוצרים הביזנטים.
למרות שרוב קבוצות הצלבנים לא אימצו מדיניות של אלימות או כפייה דתית נגד היהודים, מסע הצלב הראשון בהחלט אימץ טבע אנטי-יהודי בקהילות מסוימות.
היות שכך שמסע הצלב אומץ מתוך מטרה "להכניע את כל הבלתי-מאמינים לנצרות," צלבנים רבים אנסו יהודים להתנצר, תחת איומי הרג, וישנם מקרים רבים מתועדים של התאבדויות רבות-משתתפים בקהילות יהודיות, ובעיקר בקרב בתולות יהודיות, כדי להימנע מהתנצרויות שכאלה.
מסע הצלב הרביעי הביא להידרדרות במצבה של הקהילה היהודית בביזנטיון.
מדינות קטנות התפצלו מהאימפריה, שנחלשה באותה תקופה, ושליטיהם יכלו לאכוף את מרותם יותר משלטון המרכזי הביזנטי.
חוסר יכולתה של האימפריה לאכוף את חוקיה, שהיו משענת ההגנה החזקה ביותר של היהודים, נמוגה לפתע.
תיאודורה דוקס, שהכתיר עצמו לקיסרה של נסיכות אפירוס לאחר שכבש את תסלוניקה, היה ידוע במדיניות של רדיפות יהודים.
על אף סלידתו של תאודורה מהיהודים, רדיפתו אותם החלה רק ב-1229, חמש שנים לאחר שכבש את תסלוניקה והכתיר עצמו לקיסר ושנה לפני סוף שלטונו, כך שייתכן שלאו דווקא האנטישמיות הייתה המניע המרכזי מאחורי צוויו האנטי-יהודיים.
נראה שמניעיו היו קשורים יותר בשאיפתו להפקיע רכוש יהודי, בתקופה שבה הייתה האימפריה שלו דלת משאבים.
מזאת ניתן להסביר הן את הפקעות רכוש היהודים תחת משטרו של תיאודורה, והן את הימנעות משטרו מרדיפה דתית כשלעצמה.
יוחנן וטצס, קיסר אימפריית ניקאה, החל ברדיפת היהודים בשנת 1253. בשונה מתיאודורה, וטצס הורה על התנצרותה של יהדות ניקאה, אך לא על הפקעת רכושה.
למרות שהחל מדיניות זו רק כשנה לפני מותו, נראה שוטצס הציב תקדים שבנו, תיאודורה השני לסקרסיס, דבק בו.
באווירה רוויית-רדיפות זו, עלתה שושלת פלאיולוגוס לשלטון האימפריאלי.
מיכאל השמיני פלאיולוגוס הפסיק את רדיפת היהודים ברובה.
מיכאל השמיני זימן אליו את המנהיגים היהודים מרחבת ממלכתו, כדי שייתמכו בו כקיסר.
פעולתו הראשונה של מיכאל כלפי היהודים [...] הייתה ביטולו של החוק שקבע יוחנן וטצס, שכפה הטבלה על היהודים.
ובאותה עת הבהיר ליהודים, כי הוא מצפה מהם שיראו הערכה לעזרתו.
עלייתו של מיכאל לשלטון אירעה תחת נסיבות שמעמדן החוקי היה נתון בספק, וכתוצאה מכך היו לו אויבים רבים.
בנוסף, הוא משל באימפריה שהייתה לה תלות גדולה במעצמות זרות, והיה לה צורך עז בזהב, כדי לממן את הוצאותיה הצבאיות הגדולות.
לפיכך, אין זה מפתיע שפנה ליהודים ולקבוצות מיעוט אחרות (כגון, הארמנים) כמקור של תמיכה במצבו הנואש, ובמיוחד מכיוון שהרוב האתני והאליטה היו ברובם עוינים כלפיו.
אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס הלך בעקבות אביו.
ההפרדה בין אוכלוסיות האימפריה, המובנת ממכתב זה, נתמכת על ידי מכתב שנכתב בידי יוחנן הגמון סיטרוס, בחצי השני של המאה השתים-עשרה, שהכריז כי, "אנשים מלשונות ואמונות נוכריות, כגון היהודים, הישמעאלים, ההגרים ואחרים כדוגמתם הותרו מימים ימימה לשכון בארצות ובערים נוצריות, ואולם נדרש שיחיו לחוד, ולא עם הנוצרים."
עד המאה הארבע עשרה, השאלה היהודית בביזנטיון הפכה בעיקר לשאלת היהודים הוונצים.
וונצים כבר באו לשכון באימפריה במספרים רבים עד אמצע המאה, והסכמים בין האימפריה הביזנטית וונציה העניקו לוונצים באימפריה, ובהם יהודים ממוצא וונצי, זכויות מסוימות, וכמו כן גם אי אילו מגבלות כלכליות קטנות.
תחת חסותם של הסכמים אלו, יכלו יהודי וונציה לקנות, למכור או לשכור קרקע בכל קונסטנטינופול.
הם גם נהנו ממבנה מיסים יותר נוח מאזרחים ביזנטים, וכמו כן גם מחופש התנועה וההתיישבות בכל האימפריה כולה.
מעמד זה נעשה עוד יותר מורכב, מן הנטייה של לפחות חלק מיהודי האימפריה להשיג אזרחות וונצית "או על ידי בואם משטחים בריבונותה של הרפובליקה [הוונצית], או על ידי רכישת אזרחות," ובכן עלו על אותן הזכויות של הוונצים באימפריה.
באותה העת, הייתה האימפריה בדעיכה מהירה, ולא יכלה לאכוף באופן משמעותי חוקים, שמטרתם הייתה להגביל את הזכויות הללו, ולחדש את שלטונה הכלכלי בתחום גבולותיה.
ובכן, צץ במהלך המאה הזו מקרה יוצא-דופן למגמת ההיסטוריה הביזנטית, לפיו היהודים נהנו מזכויות רחבות יותר מן הנוצרים.
לעומת זאת, יש להדגיש, כי ניתנו זכויות אילו ליהודים על שם היותם וונצים, ולא על בסיס זהותם היהודית.
יהודים בלתי-וונצים לא נהנו מן ההסכמים בין ביזנטיון וונציה, וונצים בלתי-יהודים נהנו מאותן הזכויות מהן נהנו בני ארצם היהודים.
רעואל - פרשן מקרא שחי סביב המאה העשירית.
הלל בן אליקים, בן המאה ה-11, חיבר פירושים על מדרשי ההלכה.
טוביה בן אליעזר מקסטוריה בן המאה ה-11-12, מחבר מדרש לקח טוב.
שמואל מרושיאה, מחבר "ספר רושיינא" על התורה.
יוחנן בן ראובן מאוכרידה, המאה ה-14, חיבר פירוש על השאלתות.
יעקב בן ראובן, המאה ה-11-12, פרשן מקרא קראי.
שמריהו בן אליהו האקריטי - המאה ה-14, פילוסוף ופרשן מקרא.
רבי אליהו מזרחי, פרשן ופוסק, חי במאה ה15-16, במפנה האימפריה הביזנטית.
הקהילה היהודית בארובה שבאיים הקריביים, נוסדה אי שם במאה ה-16. המצבה העתיקה ביותר בבית הקברות היהודי העתיק באורנייסטאד נושאת את תאריך הפטירה 1563. עם זאת, רק כעבור כמאתיים שנה, בשנת 1754 הקהילה היהודית באי התמסדה.
משה שלמה הלוי מדורו, אשתו וששת ילדיו, קיבלו אישור מיוחד ממשפחת המלוכה ההולנדית להתיישב באי.
מדורו ייסד את חברת הספנות "מדורו ובניו".
באי התיישבו יהודים אנוסים שנמלטו מספרד ומפורטוגל.
בית הקברות היהודי החל לשמש באופן קבוע לקבורה בשנת 1837.
בשנת 1924 התיישבה באורנייסטאד, בירת ארובה, קבוצה גדולה של יהודים ממזרח אירופה, רובם מפולין, יחד עם קהילות מהולנד ומשפחות ספרדיות מסורינאם.
כמרכז הקהילה, נפתח בנין הקאנטרי קלאב של הקהילה בשנת 1942, וארבע שנים לאחר מכן, עם הגעת ניצולים מהשואה, הוקמה הקהילה באופן רשמי.
כיום (דצמבר 2011) הקהילה כוללת כ-85 תושבים.
בגלל ממדיה הקטנים של הקהילה כיום, התאחדו בה ספרדים ואשכנזים ויצרו תרבות משותפת.
בית הכנסת במקום, בית ישראל, נבנה בשנת 1962 ונפתח ב-4 בנובמבר.
הוא משתייך לחלק הליברלי בקהילה, הדומה ליהדות רפורמית או יהדות קונסרבטיבית.
רב בית הכנסת הוא הרב ד"ר מריו גורביץ' שהיגר למקום מארגנטינה.
ראש הממשלה הראשון של ארובה, מיד לאחר קבלת האוטונומיה ב-1 בינואר 1986 היה היהודי הני אימן.
אחיו הצעיר מייק אימן היה ראש הממשלה של האי עד 2018, גם הוא יהודי.
אפטא (בפולנית: Opatów; ביידיש ועברית: אפטא, אפט) היא עיירה בפולין, בשוויינטוקז'יסקיה (Świętokrzyskie Voivodeship – הצלב הקדוש).
אופטוב נמצאת באזור פולין קטן כשנהר אופטובקה (Opatówka) מחלק את העיר לשני חלקים.
חיים יהודיים באפטא במאה ה-16
נראה שהיהודים התיישבו לראשונה באפטא במאה ה-16. ב־1538 התגוררו שם ארבע משפחות יהודיות, אבל רק בשנות ה-30 של המאה ה-17 מוזכר בכתב רחוב היהודים (או עיר היהודים) שנמשך מהחלק הצפוני של חומת העיר עד כיכר השוק.
"עיר היהודים" הייתה, למעשה, אוטונומית בחלקה והיהודים היו אחראים בעצמם לשמירה עליה.
עם עלייה בהגירת יהודים מגרמניה לפולין גדלה קהילת אפטא.
היה זה למרות חששם של התושבים המקומיים שהיהודים ישלטו במסחר ובמלאכה.
הם פנו למלך בבקשה שיגביל את מספר הסוחרים ובעלי המלאכה היהודים, במיוחד בתחומי האריגה, האפייה והפרוות.
המלך הסכים לדרישותיהם ואסר על היהודים לעסוק במקצועות אלה.
התושבים המקומיים גם התלוננו שהיהודים אינם ממלאים את חובותיהם כתושבים.
כתוצאה מכך שמה העיר מכשולים רבים בפניהם כאשר רצו לקנות אדמה עבור בית עלמין וכאשר רצו לבנות בתים פרטיים ברחוב שלהם.
עם זאת, אחרי זמן לא רב הוסרו ההגבלות על רכישת אדמה והיהודים, מצדם, הסכימו לכסות חלק מהוצאות העיר.
ב־1658 חידש המלך יאן השני את זכותם של היהודים לקנות אדמה ולסחור באפטא.
התפתחות הקהילה היהודית באפטא הסתיימה עם מלחמות השוודים במחצית המאה ה-17. רחוב היהודים עלה בלהבות ומה שלא נשרף נבזז על ידי החיילים.
ב־1656 שוחררה אפטא על ידי חיילי ההטמאן הפולני סטפן צ'רנייצקי (Stefan Czarniecki).
עם הפסקת הקרבות בא המלך יאן קזימיר לעזרת הקהילה היהודית.
בצו מ־1657 הוא הרשה להם לבנות בתים חדשים כדי להחליף את אלה שנחרבו בשריפות וכן הרשה להם לסחור ולהחזיק בחנויות ובאטליזים.
המלכים שבאו אחריו אישרו את הזכויות האלה.
אבל, עוד לפני שהיהודים יכלו לבנות פקדו אותם אסונות אחרים.
ב־1680 החריבה שרפה את רוב הרחוב היהודי ואחריה פרצה מגפה שרבים מתו בה.
ב־1689 נאשמו שני יהודים בחילול הדת הקתולית, האשמה שהייתה עלולה להמיט אסון על בני הקהילה.
כדי להיחלץ מהסכנה נתנה הקהילה היהודית 1000 זהובים לקפיטולה של אפטא ומאז הפכה מתנה זו למס חובה.
במאה ה-18 ובמיוחד בתקופה בה חלק של פולין סופחה לאוסטריה (1793–1807), כאשר ההגבלות על רחוב היהודים בוטלו, גדל מאוד מספר היהודים באפטא.
פעילותם הכלכלית התרחבה וכללה מקצועות חדשים וחשובים.
בנוסף לקמעונאות התפתח סחר בדגן, עצים, ביצים, בקר ומוצרים חקלאיים.
אחדים מן היהודים שלטו בשיווק היבול החקלאי של כל האזור.
היו ששכרו אחוזות ותפעלו אותן בעצמם.
בסוף המאה ה-19 נטלו היהודים חלק פעיל בתיעוש העיר.
ב־1890 פתחו היהודים שני מפעלים לעיבוד עורות ובית חרושת לייצור סוכר.
בחלק הראשון של המאה ה-20 נפתח בית-מלאכה לצביעת בדים.
אבל גם עם כל ההתפתחויות האלה נשאר מקור פרנסתם העיקרי הסחר הזעיר ואומנות.
סוגיות משפטיות של היהודים באפטא
במאות ה-16 וה-17 הייתה קהילת אפטא חברה בוועד ארבע ארצות.
נציגים מאפטא השתתפו בישיבות של הוועד.
כמה מהם היו בין המעריכים שקיבלו ייפוי כוח מהוועד להעריך את חובות המיסים של כל קהילה יהודית.
יהודי אפטא ניהלו משנת תכ"ו 1666 עד המאה ה-20 פנקס שכלל את כל התקנות שנכתבו על ידי ראשי הקהילה.
היה עותק של הפנקס בארכיון בית הכנסת המרכזי בוורשה אשר אבד בשואה אבל לפני זה הספיקו כמה חוקרים להדפיס חלקים ממנו.
מן הפנקס אנחנו למדים על עצמאותן של אגודות אחדות (חברות) בנוגע לקהילה הרשמית ותלותם של בעלי המלאכה היהודים (חייטים ופרוונים) בגילדות הנוצריות.
כך, היו בעלי המלאכה היהודים צריכים לשלם דמי חבר לגילדות אבל הגילדות ציינו במפורש שהן לא חייבות לבוא לעזרתם.
בראש הארגונים היהודים הייתה ועדה בת 11 איש: שלושה גבאים, שני נאמנים וחמישה מנהלי חשבונות.
רשימת ההוצאות בפנקס משקפת את היחס בין המנהיגות והקהילה לבין האצולה ופקידי הממשל.
כמו כן רשומות הוצאות הנסיעה של ראשי הקהילה לפגישות עם הממשלה בוורשה לרגל ניסיונות ההשתדלות שלהם אצל בעלי הסמכות שם.
בין ההוצאות הקבועות ישנם תשלומים לחזנים ולמשוררים, בדרך כלל חזנים נודדים שהגיעו לאפטא לשבת או לחג כדי לנהל את התפילה וכן לדרשנים שביקרו במקום.
רשומות שם הוצאות לכאלה שנסעו לארץ ישראל, קרנות לפדיון שבויים, עזרה לאוספי צדקה נודדים ולנושאים רבים נוספים.
במהלך המאה ה-16 נבנה בית הכנסת הראשון באפטא והוקדש מקום לבית עלמין.
מאוחר יותר הוקמו כמה אגודות צדקה – ביקור חולים, הכנסת כלה והכנסת אורחים עבור נוסעים בדרכים.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 נוסד תלמוד תורה על ידי הקהילה שם למדו רוב הילדים היהודים.
בשנותיו האחרונות הוא התיישב בארץ ישראל בתי"א 1651. כמו כן היה בנו ר' שמואל בן ר' אליעזר רב באפטא ופרסם ספר בשנת שע"ח 1618; ר' יצחק בן ר' זאב וולף שבשל חריפותו בלימוד התפרסם בכינוי ר' איציק שפּיצקאָפּף (שכל חד).
ר' מאיר בן ר' בנימין וואלף.
בתקופתו חי בעיר ה"חכם צבי" צבי הירש אשכנזי אביו של ר' יעקב עמדין; ר' יהודה לנדא מוזכר בפנקס אפטא כפרנס מטעם ועד ארבע ארצות בין השנים תס"ט עד תצ"ח 1707–1738. הוא אביו של ר' יחזקאל לנדא "הנודע ביהודה".
ר' יצחק סג"ל לנדא, דודו של ה"נודע ביהודה", שנולד באפטא היה אב"ד ור"ם בעיירה והחל מ-תפ"ד היה לרב.
הוא נפטר בקרקוב ב-תקכ"ח 1767.
אפטא הייתה מקום הולדתו של המגיד ישראל הופשטיין מקוז'ניץ הידוע כדער קאז'ניצער מגיד אחד ממייסדי החסידות בפולין.
לקראת סוף המאה ה-18 התיישב בעיר ר' משה לייב מסאסוב.
הוא הקים שם מרכז חסידי, אחד מן החשובים ביותר בפולין.
חסידים רבים נהרו לחצרו וכמה מהם התיישבו באפטא דרך קבע כדי להיות קרובים לרבם.
נוכחותם של החסידים הגדילה את הדרישה לסחורות ושירותים בעיר.
יהודים רבים התפרנסו ממתן שירותי לינה ומזון להמוני החסידים שביקרו את רבם בימי השבוע ובמיוחד בחגים.
המבקרים גם קנו בעיר ומדי פעם גם נזקקו לשירותי בעלי המלאכה המקומיים.
האדמו"ר ר' אהרן הכהן מחברו של "כתר שם טוב" על הבעל שם טוב שנדפס בתקנ"ה 1795 התיישב גם כן באפטא.
מן המנהיגים החסידיים החשובים ביותר שחיו בעיר באותה תקופה היה ר' יעקב יצחק מפשיסחה.
בתחילת המאה ה-19 התגורר שם ר' אברהם יהושע השיל מאפטא ה"אוהב ישראל".
הוא כמו "היהודי הקדוש" היה תלמידו של הסבא משפולי.
אחרי שעזב ה"אוהב ישראל" את אפטא כיהן שם ר' מאיר הלוי מאפטא מחבר 'אור לשמים'.
אחרי מותו של ר' מאיר כיהן אחריו ברבנות אפטא בנו ר' פנחס.
את ר' פנחס החליף ברבנות אפטא ר' יעקב נכדו של ר' דוד מלעלוב.
חלק משושלת חסידות אפטא המשיכה להתקיים בארצות הברית ובקנדה.
אפטא הייתה עיר הולדתו ומגוריו של המשורר העברי נתן נטע שפירא (1817–1897).
התגוררו שם בסוף המאה ה-19 גם המשורר יצחק לייבוש פרץ (1852–1915) וחמיו המשכיל והמתמטיקאי גבריאל יהודה ליכטנפלד (1811–1887) אשר פרסם מאמרים בעיתונים העבריים הצפירה והשחר וכן כתב ספר לימוד במתמטיקה.
שנות הכיבוש האוסטרי (1915–1918) היו שנים של התחדשות עבור יהודי אפטא.
השליטים החדשים הרשו פעילות של מפלגות פוליטיות, שפעילותן נאסרה בתקופת השלטון הצארי.
הסניף של הבונד באפטא שפעל במחתרת התחיל לפעול בגלוי במועדון שנקרא צוקונפט (עתיד).
הוא נעשה למרכזן של פעילויות רבות, כולל מועדון דרמטי.
עם זאת המוקד העיקרי בחיי העיר הייתה פעילות ציונית ששורשיה קדמו למלחמה.
בזמן המלחמה נפתח גן ילדים עברי.
הוא נסגר ב־1921 בשל בעיות תקציביות.
ב־1918 נפתח סניף של צעירי ציון.
בין הפעילויות של החברים בו היה איסוף מזון ודלק עבור הנזקקים.
עליית האנטישמיות בפולין לא פסחה על אפטא.
לקראת סוף המלחמה עברו חיילים פולנים בפיקודו של הגנרל האלר (Haller) באפטא, תקפו יהודים ובזזו את רכושם.
היהודים באפטא בין שתי מלחמות העולם
חלק ניכר מיהודי אפטא היו בעלי מלאכה.
אפטא הייתה ידועה בכל פולין בזכות תעשיית המברשות שלה.
רוב העסקים ובתי המלאכה היו בידיים יהודיות.
לפי מפקד חלקי שבוצע על ידי הג'וינט ב־1921 היו באפטא 229 בתי מלאכה ועסקים.
יותר ממחציתם, 146 היו בתחום ההלבשה, 33 היו במזון - אופים, קצבים, בתי מרזח, מסעדות, קיוסקים ו-18 עסקו בעור ודברים אחרים.
ברוב העסקים העובדים היו בעלי העסק ובני משפחותיהם.
בתי חרושת שהופעלו על ידי לא יהודים לא העסיקו יהודים ובטחנת הקמח המקומית, למרות שבעליה היה יהודי (משפחת גרינשפן), הועסקו רק מעט יהודים.
העיסוק המרכזי של יהודי העיירה נשאר, כפי שהיה בעבר, מסחר זעיר.
יהודים קנו מוצרים מאיכרי האזור ובתמורה מכרו להם טובין מיוצרים.
יהודים אחדים עסקו בהסעה אל ומתחנת הרכבת שהייתה מחוץ לעיירה.
לרוב היהודים היה קושי להתפרנס.
ב־1925 הקים ארגון הסוחרים ובעלי המלאכה הזעירים באפטא בנק קואופרטיבי יהודי.
שלוש שנים לאחר מכן הסוחרים פרשו והקימו בנק משלהם.
שני הבנקים התקיימו עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
באפטא היה גם גמ"ח שהציע לנזקקים הלוואות ללא ריבית.
ב־1930 הוקם בית חולים קטן וסניף של אגודת עזרה שתמכה בעניים.
בתקופה שבין המלחמות למדו רבים מילדי העיירה בתלמוד תורה שעבר לבניין חדש ב־1929 וכן בישיבה שהוקמה בראשית שנות השלושים ופעלה במשך חמש שנים.
ב־1923 פתחה הממשלה בית ספר יסודי לילדים יהודים Shabesukvah שפעל בשבת ובו למדו בעיקר בנות.
ב־1933 הוא הפך לבית ספר רגיל שבו לומדים גם בשבת ויהודים ופולנים למדו ביחד.
ב־1925 הוקם בית ספר השייך לרשת בית יעקב לבנות מאפטא וחדר בשם יסודי התורה בהשגחת אגודת ישראל לבנים.
בית ספר תרבות שבו לימדו בעברית נפתח ב־1934 ובכל שנה נוספה כיתה.
רוב יהודי אפטא היו יהודים שומרי מצוות.
סניף של אגודת ישראל נפתח ב-1921. עם זאת היו באפטא סניפים פעילים של רוב המפלגות הציוניות.
בראשית שנות העשרים נפתח סניף של החלוץ והחברים בו התחילו בהכשרה חקלאית בחווה סמוכה.
סניף של השומר הציוני שהיה ידוע אחר כך בשם הנוער הציוני התחיל לפעול ב-1927 ובראשית שנות השלושים נוסד סניף של הרוויזיוניסטים.
המפלגות הציוניות היו מעורבות גם בפעילות תרבותית ופתחו קורסים ללימוד עברית והעבירו הרצאות במגוון רחב של נושאים.
המספר הממוצע של רוכשי השקל באפטא היה 300. את כוחן של המפלגות הציוניות באפטא ניתן לראות מתוצאות הבחירות לקונגרסים הציוניים ב-1921.
תנועת המזרחי קיבלו 159 קולות.
על המשמר קיבלו 110 קולות
רשימת פועלי ארץ ישראל 91
היה סניף קטן של הבונד ויהודים בודדים היו פעילים במחתרת הקומוניסטית.
ב־1919 התקיימו הבחירות הראשונות למועצת העיר והיהודים קיבלו בהן 11 מתוך 15 הנציגים במועצה.
הבחירות הבאות למועצה היו ב־1927 ובהן נבחרו 12 חברים יהודים: 7 ציונים, 2 מזרחי, 2 אגודת ישראל ושני חברים מטעם הסוחרים.
בשנות השלושים הייתה הסתה אנטישמית קבועה באפטא וב־1936 הותקפו יהודים.
באחד מימי השוק תקפו חוליגנים יחד עם איכרים מהאזור חנויות ודוכנים של יהודים.
הם גנבו סחורה, תקפו את בעלי החנויות ובני משפחותיהם, ניסו לפרוץ לבתים ופצעו 30 יהודים.
המשטרה אסרה 20 מהפורעים והם הובאו למשפט.
13 מהם נידונו לתקופות מאסר קצרות והשאר שוחררו.
בערעורים אישרו בתי המשפט את ההאשמות אבל ביטלו את עונשם של שישה מהם בשל גילם.
יהודי אפטא במלחמת העולם השנייה והשואה
ערב מלחמת העולם השנייה הייתה באפטא אוכלוסייה יהודית בת 5,200 איש.
רבים מהם, במיוחד הצעירים נמלטו עם פרוץ המלחמה לחלק המזרחי של פולין שנכבש על ידי ברית המועצות.
הדבר הראשון שהגרמנים עשו אחרי כיבוש העיר היה לשרוף את כיכר השוק יחד עם הבתים המקיפים אותה, שברובם מהם התגוררו יהודים.
ביום שלמחרת הם החזיקו בין 1000 ל-1500 יהודים ופולנים בבניין התיאטרון במשך יומיים תחת שמירה כבדה ובלי מים או מזון.
היהודים הופרדו מהפולנים ונעשו מטרה להתעללות סדיסטית בטענה שהם מסתירים כלי נשק ומתכננים לברוח מהעיר בלי לקבל רשות לעזוב.
אחרי ששחררו אותם לבתיהם תפסו הז'נדרמים הגרמנים 200 צעירים ולקחו אותם למקום בלתי ידוע ממנו לא חזרו.
בסוף 1939 הצטוו כל היהודים שגרו בבתים גדולים ויפים לפנות אותם ולעבור לרובע היהודי, אחד מן החלקים העניים ביותר של העיר.
הבתים הנטושים נלקחו על ידי הקצינים הגרמנים.
בתחילת 1940 פרסמו הגרמנים הוראות מיוחדות ליהודים – דרישה לענוד טלאי צהוב, איסור על קנייה או מכירה ללא יהודים.
בנוסף נאלצו לשלם סכומים גדולים.
התשלום הראשון בסך 60,000 מארק יחד עם תכשיטים ופריטים אחרים בעלי ערך היה צריך להימסר לידי הגרמנים בתוך 24 שעות.
בתחילת 1941 החרימו הגרמנים את כל בתי העסק שהיו בידי יהודים.
היהודים נדרשו להקים יודנראט בתחילת 1940. בראשו עמד מרדכי וייסבלום, יהודי אמיד שהיה מקובל על כל הקהילה.
היודנראט נאלץ לציית לכל הצווים של השליטים הגרמנים ולמלא אחר כל דרישותיהם.
למרות זאת, הצליחו אנשי היודנראט להגן על חלק מהאינטרסים של היהודים ומדי פעם לשלם כופר כדי לשחרר יהודים שנאסרו על ידי הגרמנים.
היודנראט גם השתמש בשוחד כדי להקל על מצוקת היהודים.
באביב 1941 הוקם גטו באפטא וכל אורח החיים בעיר השתנה.
הגטו כלל את רחוב ברקו יוסלביץ וכמה סמטאות באזור.
מלבד היהודים המקומיים הגיעו גם פליטים מורשה, לודז' ומשלזיה משם גורשו.
כתוצאה מהצפיפות האיומה והתנאים הסניטריים הבלתי נסבלים הייתה התפרצות של טיפוס בגטו, במיוחד בקרב הפליטים שתנאי חייהם היו מהגרועים ביותר.
היודנראט וקבוצות אחרות שהתארגנו ניסו להילחם במגפת הטיפוס.
הוקמה מרפאה של ארגון טא"ז (ארגון הבריאות של היהודים בפולין) ובית חולים עם 30–40 מיטות.
נפתח מטבח ציבורי שסיפק אוכל בתשלום סמלי עבור הנזקקים ועוד אחד נפתח זמן קצר אחריו.
שני המטבחים פעלו עד חיסול הגטו באוקטובר 1942.
תושבי הגטו ניסו לשמור על אורח חיים מסודר, כולל בית ספר עבור הילדים, הכשרה מקצועית, עזרה ושירותים סוציאליים.
בהתחלה הפעיל היודנראט בעזרת בעלי ידע בתי מלאכה לייצור מברשות.
הם קיוו שאנשים רבים ככל האפשר יעבדו וירוויחו משום שרק אלה שהייתה להם עבודה קבועה ורישיון עבודה יכלו לקבל מנות לחם יומיות.
היודנראט גם ניסה לשכנע את הגרמנים להרשות להם לפתוח גן עבור הילדים הקטנים בגטו.
בסופו של דבר ניתן רישיון ב־16 ביולי 1941 לבית ספר.
הוא היה בן שש כיתות ובו 220 תלמידים.
ההוראה בו הייתה בעברית וביידיש.
בגטו הייתה גם קבוצה שלמדה תורה בבית המדרש של ה"אוהב ישראל".
הייתה חווה להכשרה חקלאית של תנועת דרור והשומר הצעיר ליד אפטא.
הם עבדו בהשגחתם של בעלי האדמה ומנהיגם היה קלמן צ'רניאקובסקי.
בהתחלה היו הגרמנים מרוצים שהיודנראט סיפק להם עובדי כפייה ולא חטפו אנשים מן הרחובות, כפי שעשו במקומות אחרים.
בכל יום סיפק היודנראט 50 עד 60 איש לעבודות בית בבתי הגרמנים.
אבל הקמת גטו אפטא באביב של 1941 ערער את ההסדר שהיה.
נציגים של ארגון טוט היו נכנסים לגטו ותופסים מאות אנשים לעבודת כפייה.
הקבוצה הראשונה של אנשים צעירים נשלחה למחנות עבודה באזור לובלין.
האסירים במחנות אלה סבלו מרעב, מכות והתעללות מהשומרים האוקראינים והגרמנים.
רבים מהם מתו מרעב או ממחלות והיו כאלה שהתאבדו.
היודנראט ניסה לשלוח להם חבילות מזון.
זמן קצר לאחר מכן דרש ארגון טוט שהיודנראט יספק לו עוד 500 צעירים ואיים שיחסל את הגטו אם לא ייענו.
העובדים החדשים, גברים ונשים נשלחו למחנה העבודה סקרז'יסקי- קמיינה.
זמן קצר לאחר מכן נלקחה קבוצה אחרת שהיו בה 200 איש לעבודה בבית החרושת לתחמושת במחנה העבודה בסטרחוביצה (Starachowitze).
אחרי כן הגיע תורם של חברי ההכשרה החקלאית.
לפני שנשלח הצליח צ'רניאקובסקי ליצור קשר עם החווה החלוצית שהייתה באוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי ליד אפטא.
הוא המשיך בעבודתו גם במחנה עבודת הכפייה.
ב-1941 ביקר מרדכי אנילביץ' בסקרז'יסקי-קמיינה ופגש בצ'רניאקובסקי וחבריו.
גם יצחק צוקרמן (אנטק) ביקר חברים מן המחתרת של אפטא.
בתחילת 1942 הגיעה קבוצה של יהודים שגורשה משלזיה לגטו אפטא.
מספר התושבים, שירד בשל החטיפות למחנות עבודת הכפייה, הוכפל.
באותה תקופה התחילו צעירים שעוד נשארו בגטו לארגן מחתרת.
הם הצליחו להשיג כמה כלי נשק אותם שמרו במקום מחבוא.
בינתיים גדל מספר החטיפות לעבודת כפייה והפעם החוטפים היו אנשי האס דה והגסטפו.
אלה שנחטפו הועברו, גם הם, למחנה סקרז'יסקי-קמיינה ולסטרחוביצה.
באותו זמן גדל מספרם של אלה שברחו ליערות ולאזור הארי של העיר.
גם המחתרת של הצעירים באפטא הרחיבה את פעילותה, במיוחד השגת כלי נשק מהפולנים שבאזור.
הם שמרו על קשרים הדוקים עם המחתרת הפולנית באוסטרובייץ ודרכה פגשו עוד סוחרים בנשק.
מי שטיפל בהסתרת הנשק היו בעיקר נשים.
באחד מימי חורף 1942 פשטו אנשי האס דה והגסטפו על מחבואי הנשק.
מיד אחרי כן התחילו הגרמנים הזועמים לחפש בכל בתי היהודים.
הם חקרו את תושבי הגטו, ירו באקראי בעוברי אורח ואיימו על חיי אנשי היודנראט.
כולם ידעו שהגילוי היה כתוצאה מהלשנה של מודיע אבל לא היה ידוע מי זה היה.
בין ה-20 באוקטובר עד ה-22 באוקטובר 1942 חוסל גטו אפטא.
יחידת ס"ס הגרמנית, בסיוע כוחות עזר אוקראינים ואנשי המשטרה הפולנית הקיפו את הגטו, אספו את כל התושבים במגרש ספורט גדול וביצעו סלקציה.
כ־500 אנשים שנמצאו מתאימים לעבודה נשלחו למחנה עבודת כפייה בסנדומיירז.
קבוצה קטנה יותר בת כמה עשרות יהודים, כולל חברי היודנראט והמשטרה היהודית הוחזרו לגטו תחת משמר חמוש.
שאר אוכלוסיית הגטו, כ־6,000 איש, נלקחה לתחנת הרכבת הסמוכה ליישוב ביאשיצה (Jasice).
עשרות רבות של יהודים נורו למוות בזמן חיסול הגטו ובזמן הצעידה לתחנת הרכבת.
עם הגיעם למקום נדחסו היהודים המגורשים בצפיפות איומה לתוך 58 קרונות בקר ונשלחו אל מותם במחנה המוות טרבלינקה, שם הם נרצחו עם בואם.
ממשלוח זה שרד יהודי אחד, שמואל וילנברג, שהגיע לעיירה כפליט שנתיים קודם לכן מהעיר צ'נסטוחובה שבמערב פולין.
שמואל וילנברג התגורר בתל אביב ובעת מותו בשנת 2016 היה ניצול טרבלינקה האחרון שנותר בחיים מבין אותם 70 ניצולי טרבלינקה שזכו לשרוד את השואה.
היהודים שחזרו לגטו נדרשו לאסוף ולרשום את הרכוש שהושאר על ידי אלה שגורשו ונאלצו לנקות את האזור הנטוש.
עם השלמת המשימות הם הובלו לבית העלמין ונרצחו.
בקיץ 1942 היו עדיין 1,500 יהודים צעירים מאפטא במחנות כפייה שונים: סקרז'יסקי-קמיינה, סטרחוביצה, ראדום, מחנה המשנה של אושוויץ, אוסטרובייץ ואחרים.
רובם עבדו בבתי חרושת לתחמושת וביחידות אחרות שייצרו חומרי גלם עבור הגרמנים.
מיהדות אפטא נשארו 300 ניצולים, רובם מקרב עובדי הכפייה.
הניצולים מאפטא התיישבו בעיקר בישראל, ניו יורק וטורונטו.
במקומות אלה הוקמו קבוצות פעילות של ניצולים ובני משפחתם.
י"א בחשוון (22 באוקטובר 1942) הוא יום הזיכרון ליהדות אפטא.
בית הקברות היהודי נהרס בעקבות השואה, ומצבות רבות היו לחומרי גלם לבנייה ולקישוט בעיירה.
משנת 2020 במימון מוזיאון פולין בוורשה ועוד גופים, החלו לאסוף שברי מצבות מרחבי העיירה, ונבנתה אנדרטת זיכרון, אותה חנכו ב-23 באוקטובר 2022, באירוע לציון 80 שנה לגירוש וחיסול הגטו של אופטוב
יהדות בגדאד היא קהילה יהודית חשובה וגדולה שהתקיימה בעיר בגדאד, בירת עיראק, החל מימי קדם ועד ימינו.
יהדות בגדאד הייתה לאחת הקהילות החשובות והמרכזיות בקרב יהדות בבל ויהדות ארצות האסלאם, ובה היו מרכזי תורה חשובים ששירתו את הקהילות היהודיות בעיראק, פרס, הודו, כורדיסטן, סוריה וארץ ישראל, והעמידה רבים מפוסקי ההלכה והמקובלים הגדולים של יהדות ארצות האסלאם בעת החדשה.
רוב יהודי בגדאד עלו לישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה (בשנים 1950–1951).
התבססות הקהילה היהודית עד המאה ה-19
עד לאמצע המאה ה-11 יהדות בגדאד הייתה חלק מאחד האזורים אשר היו ממרכזי התרבות של העולם בכלל ושל היהדות בפרט.
בשנים 1027 ועד 1060 תקף אז האזור גל קור קיצוני, אשר השפיע על גידולי החקלאות, וככל הנראה היה גורם מרכזי במשברי רעב רבים שהיו בתקופה זו.
כבר בשנים 1031-1027 תיעדו תושבים באזור בגדאד בכתביהם רעב גדול, מגפות ותופעות של נוודים אלימים, אשר מחפשים כרי מרעה פוריים במקביל לפשיטות ביזה על יישובים.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-11 החלו אירועי תסיסה ואלימות שונים בבגדאד בפרט ובשטחה של השושלת הבויהית בכלל.
נמצאה קורולציה בין אירועים אלימים אלו לבין שינויי האקלים (שגרמו לעליית מחירי המזון).
ידוע שחלק מאירועי אלימות אלו נסובו סביב נושאים של דת ומיעוטים.
בעיצומן של אחת מנקודות השיא של אירועי אלימות אלו - נעלמות הישיבות של בגדאד, וכן ישיבות חשובות נוספות באזור.
נהוג לראות בשנת 1040 את סיומו של תור זהב התרבותי של האזור, ועם שקיעתו של האזור כולו, שוקעת גם יהדות בגדאד.
יהודים רבים שהיו חלק מיהדות בבל, שיהדות בגדאד הייתה חלק ממנה, עזבו את האזור אל עבר חלקים אחרים של העולם שנכבש על ידי המוסלמים, ובמיוחד ספרד וכן לשטחים שהיו תחת שלטון האימפריה הביזנטית.
כל אלה הביאו לסוף מוסד הגאונות, ולירידת כוחה המכריע של יהדות בבל כולה.
במאה ה-12 כללה הקהילה היהודית בעיר כ-40,000 יהודים.
אחרי נפילת העיר בשנת 1258 בידי האימפריה המונגולית, נשארה בה קהילה יהודית קטנה, אשר הלכה וגדלה לאורך השנים.
מיקומה של בגדאד על ציר המסחר בין הודו והמזרח הרחוק לבין המזרח התיכון ואירופה, עודד את הגירתם של סוחרים עשירים אליה, בהם יהודים רבים ממגורשי ספרד, וכן יהודים שהיגרו מפרס בשל המצב הכלכלי הקשה והרדיפות כנגדם בארץ מוצאם.
בין המאה ה-15 למאה ה-16 התפתחה הקהילה ובראשה עמדו למשך כמאה וחמישים שנה רבנים בני משפחת ברזאני.
שושלת רבנית זו נקטעה (בענף הבגדדי), עת נפטרה רוב ההנהגה הרבנית, יחד עם רבים מנכבדי הקהילה, במגפת הדבר של שנת 1743. מגפה זו פגעה קשות בקהילה ומוסדותיה.
החל מאמצע המאה ה-18, בעקבות התבססות האימפריה הבריטית בהודו הואצו תהליכי הסחר וההגירה לעיר והעיר החלה להתאושש.
ריכוז היהודים העשירים בבגדאד איפשר לקהילה היהודית לקיים מוסדות חינוך, דת ורווחה מפותחים.
בין המשפחות העשירות המפורסמות של יהודי בגדאד באותם ימים נמנות משפחת ראובן (יחזקאל ראובן ובניו מנשה וששון), משפחת ששון משפחת זלכה ועוד.
באותה תקופה קמו בבגדאד תלמידי חכמים גדולים, חלקם היגרו אליה מבחוץ, בהם הרב צדקה חוצין (הראשון) שהוזמן לרבנות לאחר מגפת הדבר מהעיר חלב ושימש כרב הקהילה במשך כ-30 שנה, הרב יעקב בר יוסף הרופא והרב עבדאללה סומך.
הגידול באוכלוסיית העיר היה מאסיבי, ובתחילת המאה ה-19 חיו בעיר כ-700 יהודים, ובסופה כ-50,000 יהודים, כשליש מאוכלוסיית העיר.
כוחם הכלכלי והפוליטי היה רב.
בשנת 1828 אירע ביהודי בגדאד מעשה טבח.
הבולט מתלמידי חכמים אלה היה הרב יוסף חיים (הבן איש חי), מגדולי פוסקי יהדות המזרח, שהשפעתו עיצבה את ההלכה והמנהג בקהילה.
בהנהגתו בגדאד הפכה למרכז רוחני-תורני ליהדות ארצות האסלאם, לצד היותה מרכז כלכלי.
מוסד חשוב נוסף לתלמידים צעירים היה מדרש תלמוד תורה.
לצד זה, החל תהליך הפוך.
יהודים רבים רצו להשתלב בחברה הערבית המקומית, והחלו אט-אט לסגל לעצמם אורח חיים דומה לזה של הערבים: הם החליפו את שמותיהם בשמות ערביים, יצרו מוזיקה ערבית, התלבשו בלבוש ערבי מסורתי, עברו לגור בשכונות מוסלמיות ולעיתים אף החלו לעבוד במשרות ציבוריות העובדות בשבת.
ב-1908, בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים, והכרזת החוקה, ניתן שוויון מלא לכל העדות והמיעוטים הדתיים ברחבי האימפריה העות'מאנית ובכלל זה ליהודים, דבר שסייע להתפתחות הקהילה ובין היתר החלה פריחה של עיתונות, כתבי עת וספרים שנכתבו על ידי יהודים.
היצירות נכתבו תחילה בערבית, בערבית אך בתעתיק עברי, או בעברית וכן בטורקית.
עיתונות וכתבי עת יהודים עד למלחמת העולם הראשונה
אל־זהור - הפרחים (الزهور) עיתון פוליטי דו־לשוני ערבית וטורקית, בעריכת נסים יוסף סומך ורשיד אפנדי אל־צפאר.
בין אל נהריין - בין שני הנהרות או "ארם נהריים" (بين النهرين) בעריכת יצחק יחזקאל מנחם עאני.
על אף שהייתה לעיתונים וכתבי עת אלו הייתה השפעה גדולה על חיי הקהילה היהודית מבחינה תרבותית, רובם התפרסמו תקופות קצרות בלבד.
זאת משום שהם לא זכו בתמיכת המשכילים היהודיים, החשש מפני "הסתבכות" עם גורמי הממשל, מספר דל של מנויים והעדר תמיכה כספית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה עיראק על ידי אנגליה מידי האימפריה העות'מאנית.
בגדאד עצמה נכבשה רק ב-11 במרץ 1917. בפברואר 1917, כחודש לפני כניסת האנגלים לבגדאד עצרו השלטונות העות'מאניים 19 (או 17 לפי גרסה אחרת) חלפני כספים יהודים שהואשמו באשמת שווא של סחר לא חוקי בשער הלירה הטורקית שגרם לפגיעה בערכה.
חלפני הכספים עברו חקירות קשות מאוד כולל קטיעת איברים אכזרית, ולבסוף נרצחו וגופותיהם הושלכו לנהר החידקל בתוך שקים עם אבנים.
בנוסף, ככל שהאנגלים התקרבו יותר לכיבוש בגדאד נערכו פרעות רבות בקהילה היהודית שכללו ביזה, אלימות, החרמת רכוש ונכסים ורצח של חפים מפשע.
הפרעות נפסקו עם כיבוש בגדאד על ידי האנגלים ב-11 מרץ 1917.
מעצר, עינוי וחיסול חלפני כספים
בספר "יהודי בבל בתפוצות" שנכתב על ידי החוקר ד"ר אברהם בן יעקב הוא מספר על מעצר ורצח 19 חלפני כספים בבגדאד לקראת סוף 1916 ותחילת 1917. באותה תקופה מושל בגדאד היה אדם בשם פאיק ביי ועוזריו היו המצביא הטורקי ח'ליל ביי וראש המשטרה סעיד אלדין.
השלושה הללו שהיו צוררי יהודים חיפשו סיבות לעשות שפטים ביהודים אותם שנאו, וכך הם העלילו עליהם עלילת שווא כי הם סוחרים שלא כחוק במטבע הטורקי וגרמו לירידת ערך המטבע.
הסיפור מפורט גם בספרון קטן בהוצאה פרטית בשם "על נהרות בבל" שנכתב על ידי רפאל שלמה ציון שאביו שלמה ציון נרצח בתקופה הזו (אחיו של שלמה ציון הוא הרב יצחק נסים שלימים היה הראשון לציון והרב הראשי לישראל (ספרדי) בשנים 1955 עד 1972).
בספרון זה מצוין כי נרצחו 17 חלפני כספים יהודים בחורף של שנת תרע"ז (1916).
בתחילה עצרו הטורקים אדם בשם אהרון חזן והעבירו אותו עינויי תופת כדי שיודה בביצוע עבירות על ידי חלפנים אחרים.
בסופו של יום מת אהרון חזן כתוצאה מעינויים קשים וגופתו נמצאה כשהיא מושלכת מחוץ לעיר כשהיא מרוסקת ואבריה מפוזרים לכל עבר.
בעקבות מעצרו של אהרון חזן נעצרו 16 או 18 חלפני כספים יהודים נוספים שעברו עינויים אכזריים ביותר שכללו חיתוך אפים, קיצוץ אזניים, עיוור עיניים, דפיקת מסמרים בראשיהם ועוד.
לבסוף הם נרצחו וגופותיהם כרותות האיברים הושלכו בשקים עם אבנים לנהר החידקל.
בין העצורים היו יהודה סומך, יחזקאל ברוך דנגור ובנו יוסף דנגור, אליהו דנגור, ששון סופר, שלמה ציון, אהרון מועלם, עבדאללה יצחק מצפי, אברהם דבול ויצחק נסים מינה.
בסמוך למעצרם הלך הרב יצחק נסים (לימים הרב הראשי לישראל עד 1972) לתחנת המשטרה כדי לברר מה עלה בגורל אחיו שלמה ציון ושם שמע כי הוא נלקח מתחנת המשטרה ועקבותיו לא נודעו.
הסיפור הזה מופיע גם בספרו של חייל אנגלי בשם אדמונד קנדלר שהשתתף במלחמה בעיראק וכתב ספר בשם The long road to Baghdad.
לפי עדותו של קנדלר פשטה המשטרה הטורקית על בתי כמה יהודים, חטפום, עינום, רצחום, וזרקום לנהר החידקל.
כאשר בני משפחותיהם הלכו למשטרה כדי לתת להם ארוחת בוקר אמרו להם בלעג שהם נסעו לעיר כות.
מתוך חלפני הכספים שחוסלו נפלטו ממי הנהר גופותיהם של חמישה.
ביום 7 במרץ נפלטו גופות שלושה: אהרון מועלם, עבדאללה יצחק מצפי ואברהם דבול.
אחרי כמה שבועות נפלטו גופותיהם של שלמה ציון ויצחק נסים מינה.
רגלו של אהרון מועלם נראתה שרופה במגהץ חם מעל עצם כף הירך.
בליל יז באדר תרע"ז (11 במרץ 1917) נכנס הגנרל האנגלי פרדריק סטנלי מוד לבגדאד בראש צבאות בריטניה ומצבם של היהודים הוקל.
לפני צאתם, שרפו הטורקים חלק גדול מבגדאד.
המוסלמים בעיר ניצלו את ההזדמנות, התנפלו על חנויות היהודים, שיברו את דלתותיהם, שדדו ובזזו את כל אשר בהן.
עם כניסת האנגלים שקטה העיר.
יהודי בגדאד ראו בכניסת האנגלים לעיר "נס" מן השמיים וקבעו את יום יז באדר כ"יום נס" בכל שנה וחגגו אותו בתפילות ובשמחה.
פיוט מיוחד נכתב לזכר האירוע הזה והוא נאמר ביום כיפור.
היהודים התלוננו בפני גנרל מוד הבריטי על פאייק ביי ובקשו לבוא אתו חשבון, אולם הוא הצליח להימלט ולא נמצא בין השבויים שהבריטים לקחו.