tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-9 ביוני 2023 חתם השוער על חוזה בוולפסבורג, על פיו יצטרף לקבוצה ביולי 2024
ב-1 ביוני 2022 ערך גרברה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פולין, בניצחון 2-1 על נבחרת ויילס במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
נכלל בסגל נבחרת פולין לטורניר מונדיאל 2022 לאחר פציעתו של ברתלומיאיי דרגובסקי.
אולוקמי אולופונטו אדגוקה בדנוק היא פוליטיקאית בריטית העומדת מאז נובמבר 2024 בראש המפלגה השמרנית ומכהנת כראש האופוזיציה בפרלמנט הבריטי.
בשנים 2022–2024 כיהנה כמזכירת המדינה לענייני סחר בין-לאומי, נשיאת מועצת המסחר, ושרה לענייני נשים ושוויון.
מייצגת מאז 2024 את מחוז הבחירה החדש צפון מערב אסקס, לאחר שבשנים 2017–2024 ייצגה את מחוז ספרון וולדן.
לפני שנבחרה לעמוד בראשות המפלגה כיהנה כשרה לענייני שיכון, קהילות ושלטון מקומי בממשלת הצללים של סונאק.
בדנוק נחשבת לנציגה של הימין הפוליטי במפלגה השמרנית, יצאה בעבר כנגד התיאוריה הביקורתית של הגזע ומאופיינת כשמרנית מבחינה חברתית ו"אנטי-ווק").
כשרה לענייני שוויון התנגדה בדנוק להצעה לאפשר לטרנסג'נדרים וטרנסג'נדריות להגדיר את זהותם במקום העבודה, ולחדרי שירותים כלל־מגדריים במבני ציבור.
בדנוק נולדה בווימבלדון להורים ממוצא ניגרי.
אביה פמי היה רופא משפחה, ואמה פיי היא פרופסור לפיזיולוגיה שלימדה באוניברסיטת לאגוס.
בילדותה חייתה בלאגוס ובארצות הברית, שם הרצתה אמה.
בגיל 16 חזרה לבריטניה ועברה להתגורר עם חברה של אמה לאחר הידרדרות המצב הפוליטי והכלכלי בניגריה.
במקביל ללימודי התיכון שלה עבדה בעבודות מזדמנות, בין היתר בסניף של מקדונלד'ס.
בדנוק הצטרפה למפלגה השמרנית בשנת 2005 בגיל 25. בבחירות הכלליות של 2010 התמודדה במחוז הבחירה דולוויץ' ו-ווסט נורווד מול מועמדת הלייבור טסה ג'ואל, והפסידה.
ב-2012 התמודדה מטעם המפלגה השמרנית בבחירות למועצת לונדון והוצבה במקום החמישי ברשימה הכלל-לונדונית.
השמרנים זכו בשלושה מושבים בלבד מהרשימה הכלל-לונדונית, ובדנוק נותרה מחוץ למועצה.
כעבור שלוש שנים, בבחירות הכלליות של 2015, נבחרה לפרלמנט, והתפטרה ממושבה במועצת לונדון.
גם המועמדת במקום הרביעי ברשימה, סואלה ברוורמן, נבחרה לבית הנבחרים, וכך הוכרזה בדנוק כחברת המועצה החדשה.
היא שמרה על מקומה במועצה גם בבחירות 2016. היא תמכה בברקזיט במשאל העם לחברות באיחוד האירופי בבריטניה ב-2016.
בבחירות הכלליות ב-2017 הייתה בדנוק מועמדת אפשרית מטעם המפלגה השמרנית במחוז הבחירה המפסטד וקילבורן, אך לא זכתה לבסוף במועמדות.
בסופו של דבר התמודדה במחוז ספרון וולדן, שהמפלגה השמרנית זכתה בו באופן מסורתי, וניצחה ברוב של 41% מהקולות.
בנאום הבכורה שלה כחברת פרלמנט ב-19 ביולי, היא הצהירה כי למרות שהיא אזרחית בריטית ונולדה בבריטניה, היא רואה את עצמה כדור ראשון למהגרים, היות שבילתה את ילדותה בניגריה.
כמו כן תיארה את ההצבעה לברקזיט כ"הצבעת האמון הגדולה ביותר אי פעם בפרויקט של הממלכה המאוחדת", וסיפרה כי היא רואה בפוליטיקאים השמרנים וינסטון צ'רצ'יל, אייריי ניאב ומרגרט תאצ'ר את גיבוריה האישיים.
בדנוק תמכה בהצעת הברקזיט של ראש הממשלה תרזה מיי בתחילת 2019, ובמרץ אותה שנה התנגדה להצעה למשאל עם נוסף על הסכם הפרישה, וכן התנגדה ליצירת איחוד מכס עם האיחוד האירופי.
באוקטובר הצביעה בעד הסכם הפרישה שהציג בוריס ג'ונסון.
לקראת הבחירות לראשות המפלגה השמרנית ב-2019, ושנתיים בלבד לאחר בחירתה לפרלמנט, הוזכר שמה של בדנוק כמתמודדת אפשרית, אך היא לא התמודדה ותמכה במועמדותו של מייקל גוב.
בבחירות הכלליות בדצמבר 2019 היא נבחרה מחדש ברוב של 43.7% מהקולות.
בבחירות 2024 נבחרה שוב לפרלמנט (מטעם המחוז החדש צפון-מערב אסקס) בעת שמפלגתה נחלה מפלה קשה.
ביולי 2019 מונתה בדנוק לתפקיד תת-שרה לענייני ילדים ומשפחות.
בפברואר 2020 היא מונתה לשרה זוטרה במשרד האוצר ולתת-שרה לענייני שוויון במשרד לסחר בין-לאומי.
מאז מרץ 2020 היא גם חברה בוועדה הפרלמנטרית המפקחת על הוצאות הממשלה.
בסבב המינויים של ספטמבר 2021 קודמה בדנוק לתפקיד שרה לענייני שוויון, וכן מונתה לשרת השיכון, קהילות וממשל מקומי.
ימים ספורים לאחר המינוי שונה שם המשרד ל"משרד להשוואת מעמד קהילות" (Minister of State for Levelling Up Communities).
ב-6 ביולי 2022 התפטרה בדנוק מהממשלה, ויומיים לאחר מכן הכריזה על מועמדותה לראשות המפלגה השמרנית במקומו של ג'ונסון.
היא סיימה את המרוץ לאחר שזכתה ב-59 קולות בלבד בסיבוב ההצבעה הרביעי בהתמודדות.
בספטמבר 2022, לאחר שליז טראס הפכה לראשת ממשלה, מונתה בדנוק לשרה לענייני סחר בין-לאומי.
במשבר הממשלתי שנוצר לאחר כהונתה קצרת המועד של טראס, תמכה בדנוק במועמדותו של רישי סונאק, וכתבה במאמר ל"טיימס" כי הוא "המנהיג הרציני והישר שאנחנו צריכים".
לאחר בחירתו של סונאק לראשות הממשלה הוא אישר מחדש את מינויה כשרה לענייני מסחר בין-לאומי, והיא קיבלה בנוסף גם את תפקיד השרה לענייני נשים ושוויון.
בינואר 2023 ספגה בדנוק ביקורת לאחר שמינתה את ג'ואן קאש, אחת התורמות לקמפיין שלה לראשות המפלגה, לנציבה בוועדת השוויון וזכויות האדם (EHRC), מבלי להצהיר על הקשר ביניהן.
בדנוק הדפה את הביקורת ואמרה כי לקאש יש "רקורד של קידום זכויות נשים וחופש הביטוי".
רבים רואים בבדנוק נציגה של הצד הימני במפלגה השמרנית.
היא עצמה תיארה את עצמה כממוקמת ב"אגף הליברלי" של המפלגה השמרנית וכליברטריאנית ש"לא נוטה שמאלה בשום דבר".
היא ציינה כי הושפעה מהפילוסוף רוג'ר סקרוטון והכלכלן תומאס סואל.
בדיון על חודש ההיסטוריה השחורה בפרלמנט באוקטובר 2020 חזרה בדנוק על התנגדותה של הממשלה לשימוש במונח "פריבילגיה לבנה" ומונחים דומים מהתיאוריה הביקורתית של הגזע כעובדות מוגמרות בבתי ספר.
נאומה נבחר ל"נאום השנה" על ידי קוראי מגזין המפלגה השמרנית.
במהלך ההתמודדות שלה על ראשות המפלגה פרסמה בדנוק מאמר ב"טיימס" ובו מתחה ביקורת על פוליטיקת הזהויות וטענה כי "פוליטיקת זהות אינה עוסקת בסובלנות או בזכויות הפרט, אלא היא ההפך מהערכים הבריטיים הבסיסיים והמתמשכים שלנו".
בהתייחס לעבר הקולוניאליסטי של האימפריה הבריטית, טענה בדנוק כי "קרו דברים איומים בתולדות האימפריה הבריטית, קרו דברים טובים, ואנחנו צריכים לספר את שני הצדדים של הסיפור".
בהודעות וואטסאפ שהודלפו כתבה בדנוק "לא אכפת לי מהקולוניאליזם כי [אני] יודעת מה עשינו לפני שהקולוניאליזם הגיע לשם".
היא גם הצהירה שלפני הקולוניזציה "מעולם לא היה מושג של 'זכויות', אז [ה]אנשים שהפסידו היו אליטות ישנות, לא אנשים מן השורה".
בראיון ל"סקיי ניוז", בדנוק הייתה השרה הראשונה שדיברה על היורובה והסבירה שאומנם היא מאמינה שלקולוניאליזם הייתה השפעה, אך רבות מהבעיות שניגריה מתמודדת עימן לא נובעות מהקולוניאליזם אלא מהמשילות.
ב-2019 נמנעה בדנוק בהצבעה על הרחבת הזכות לנישואים חד-מיניים לצפון אירלנד.
במרץ 2021 קראה ג'יין אוזאן, אחת משלושה יועצים להט"בים לממשלה שהתפטרו לאחר החלטת הממשלה שלא לכלול טיפול המרה לטרנסג'נדרים בהצעה לאיסור על טיפולי המרה, "לשקול מחדש את עמדתה", ותיארה נאום של בדנוק בנושא כ"מחריד" וכ"קש האחרון".
זמן קצר לאחר מינויה לשרת המדינה לשוויון ב-2021, התפרסם כי בהקלטה מ-2018 שדלפה לעגה בדנוק לנישואים חד-מיניים, התייחסה לנשים טרנסיות כ"גברים" והשתמשה במונח טרנסקסואל, שיש המחשיבים אותו כפוגעני.
ב-6 ביולי 2022 התפטרה בדנוק מהממשלה על רקע הטיפול הכושל של בוריס ג'ונסון בשערוריית מינויו של כריס פינצ'ר למצליף הסיעתי.
הודעת ההתפטרות שלה פורסמה במשותף עם השרים אלכס בורגהארט, ניל אובראיין, לי ראולי וג'וליה לופז.
יומיים לאחר מכן השיקה את מועמדותה לרשת את ג'ונסון כמנהיגת המפלגה השמרנית, במאמר לטיימס בו אמרה שהיא רוצה "לומר את האמת" ודוגלת ב"ממשלה חזקה אך מוגבלת".
במהלך ההתמודדות היא צוטטה כמי שכינתה את היעד של נייטרליות פליטת פחמן כ"לא מחושב די צורכו" ואמרה כי פוליטיקאים "נדלקו על הרעיון שהמדינה תתקן את רוב הבעיות".
היא השיקה את הקמפיין שלה באירוע שנערך ב-12 ביולי, ובו הודבקו שלטים בכתב יד האומרים "גברים" ו"נשים" על דלתות השירותים נטולי המגדר.
בסיבוב הרביעי של ההצבעה, אחרי שזכתה ב-59 קולות בלבד, הודחה בדנוק מההתמודדות.
ביולי 2024, מייד לאחר ההפסד של המפלגה השמרנית בבחירות הכלליות, הודיעה בדנוק כי היא מתכוונת להתמודד שוב על ראשות המפלגה.
למרות שהייתה המועמדת המובילה בתחילת המרוץ, היא זכתה רק במקום השני בשני סבבי ההצבעה הראשונים עם 27 ו-28 תומכים מקרב חברי הפרלמנט השמרנים בהתאמה.
בסיבוב ההצבעה השלישי נבחרה במקום הראשון ואחריה רוברט ג'נריק.
בסיבוב ההצבעה האחרון שנערך ב-2 בנובמבר 2024 זכתה בדנוק ב-53,806 קולות לעומת 41,388 שקיבל ג'נריק, מה שהפך את ההתמודדות ביניהם לצמודה ביותר בתולדות המפלגה השמרנית.
בדנוק נשואה להאמיש בדנוק, ולהם שתי בנות ובן.
בעלה עובד עבור דויטשה בנק, ובין השנים 2014–2018 היה נציג המפלגה השמרנית במועצת מרטון, וייצג את וימבלדון וילג'.
בבחירות הכלליות ב-2015 התמודד מטעם המפלגה השמרנית בצפון אירלנד, אך הפסיד.
בדנוק מזדהה כ"נוצרייה מבחינה תרבותית", וסבה מצד אמה היה כומר מתודיסטי בניגריה.
אביה של בדנוק, פמי, מת בפברואר 2022, והיא לקחה חופשת שכול קצרה מתפקידיה בממשלה.
קמיל ארלנגר היה מלחין אופרה צרפתי.
הוא למד בקונסרבטוריון של פריז אצל ליאו דליב (לחן), ז'ורז' מתיאס (פסנתר), כמו גם אמיל דוראנד ואנטואן טאובון (הרמוניה).
בשנת 1888 הוא זכה בפרס רומא על הקנטטה שלו ולדה.
האופרה המפורסמת ביותר שלו הייתה היהודי הפולני - Le Juif polonais , הופקה ב-Opéra-Comique בשנת 1900.
ארלנגר מת בפריז ונקבר בבית הקברות פר לשז.
רחוב בקוויבק סיטי, שדרת ארלנגר, נקרא על שם ארלנגר.
ולדה, סצנה ליריקה (1888), ניתנה בקונצרטים קולון ב-1889
האגדה של סן ז'וליאן ל'הוספיטלייה La Légende de Saint-Julien l'Hospitalier, דרמה בשלוש מערכות ושבעה חלקים, על פי סיפורו של גוסטב פלובר, (1888)
קרמריה, דרמה לירית בשלוש מערכות, אופרה-קומיק 8 בפברואר 1897
פאובלאס, ליברית מאת פייר-ברתלמי גאוסי, 1897
הבן של הכוכב Le Fils de l'étoile, מחזמר דרמטי בחמש מערכות, אפריל 1904, בית האופרה גרנייה
לה גלו, דרמה לירית על פי הרומן מאת ז'אן רישפן
אפרודיטה, מחזמר דרמטי בחמש מערכות ושבעה חלקים על פי הרומן מאת פייר לואיס, מרץ 1906, אופרה-קומיק
המכשפה La Sorcière דצמבר 1912, פריז
החבילה La Forfaiture, נכתב ב־1921 פריז
האופרה החבילה La Forfaiture, המבוססת על הסרט האילם The Cheat משנת 1915, היא האופרה הראשונה המבוססת על סרט קולנועי.
דו גאסט נודעה כספורטאית מוכשרת.
היא הייתה: נהגת מרוצים, טייסת כדורים פורחים, צנחנית, סייפת, גולשת סקי, קלעית רובים ואקדחים, מאלפת סוסים וכן פסנתרנית וזמרת.
דו גאסט הייתה סגנית נשיאה של הליגה הצרפתית לזכויות נשים (Ligue Française du Droit des Femmes).
לאחר שבתה ניסתה לרצוח אותה היא שינתה את אורח חייה ועסקה בעבודות צדקה: היא סיפקה בחינם שירותי בריאות לנשים וילדים משכבות מוחלשות בפריז ובנוסף היא הייתה נשיאת החברה למניעת צער בעלי חיים (Société protectrice des animaux).
בגיל 22, בשנת 1890 היא עברה להתגורר עם ג'ול קרספין (Jules Crespin) שהיה איש עשיר, הבעלים והמנהל של אחת מחנויות הכלבו הגדולות והמצליחות בצרפת של סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. ונולדה להם בת.
בשנת 1894 הם התחתנו וכעבור שנה, בשנת 1895, כשהיא בת 27, בעלה נפטר והותיר אותה אלמנה עשירה מאוד עם בת קטנה.
היא נודעת כ"אחת האלמנות העשירות וההישגיות ביותר בצרפת".
דו גאסט ובעלה היו טייסי כדורים פורחים.
בשנת 1895 במסגרת מסע פרסום לחנות הכלבו של בעלה, היא צנחה מכדור פורח בגובה של 610 מטרים.
בעלה חשש שהדבר ייתפס כתעלול פרסומי ולא כהישג ספורטיבי ולכן עמד על כך שבדיווחים על אודות הצניחה, היא תוזכר בשם הנעורים שלה: דו גאסט.
דו גאסט ו-אן דה מורטמארט, היו הנשים הראשונות שהחזיקו ברישיון נהיגה בשנת 1897. בשנת 1900 היא צפתה בהתלהבות בתחרות הרכב המוטורי "גביע גורדון בנט" (1900 Gordon Bennett Cup) והחליטה להצטרף למרוצי מכוניות:
בשנת 1901 היא השתתפה במירוץ פריז-ברלין כשהיא נוהגת במכונית מתוצרת 20CV Panhard-Levassor של בעלה, שכלל לא נועד למרוצים.
אורך המסלול היה 1,205 קילומטרים והוא נמשך 4 ימים, עם הפסקות לשינה.
היא החלה אחרונה מבין 122 המתחרים וסיימה במקום ה-19 בקטגוריה של כלי הרכב הכבדים ובמקום ה-33 הכללי.
בשנת 1902 דו גאסט ביקשה להתחרות במירוץ מניו יורק לסן פרנסיסקו אך נדחתה בשל היותה אישה.
בשנת 1903 היא השתתפה במירוץ פריז-מדריד, כשהיא נוהגת במכונית מרוץ עם מנוע בנפח 5.7 ליטר.
בציבור הצרפתי הופגנה העוינות לנהגות מרוץ ובכתבה שהתפרסמה אודותיה בעיתון נכתב: "הצרפתים האמיצים מחאו כפיים והרימו את כובעיהם, אבל אנו צריכים להתוודות על הרגשה של ספק...
האם מרוץ למרחקים ארוכים זה מתאים לנשים".
בקטעים הראשונים של המירוץ, היא דורגה במקום 29 והחלה לחלוף על פני נהגים אחרים עד שהגיעה למקום ה-8 ואז עצרה לסייע לנהג אנגלי שהיה מעורב בתאונה.
כשהגיעה עזרה רפואית היא המשיכה בתחרות והגיעה למקום ה-44 אלא שהמירוץ הופסק בפתאומיות בגלל תאונה קטלנית.
רופאים שטיפלו מאוחר יותר בנהג הפצוע, קבעו שהעזרה הראשונה שהגישה לו דו גאסט הצילה את חייו.
בשנת 1904 הנהלת מפעל הרכב של בנץ הציעה לדו גאסט להתחרות מטעמם במירוץ ל"גביע גורדון בנט" אך מועדון הרכב הצרפתי החליט לאסור על השתתפות נשים במרוצים, בגלל "עצבנות נשית" והחשש שאישה עלולה להיפצע קשה.
דו גאסט ואחרות מחו על ההחלטה, אך ללא הועיל.
ביולי 1905 דו גאסט השתתפה במבחני מהירות של מכוניות בברייטון, באנגליה שם הפסידה ל שקבעה את שיא המהירות העולמי לנשים.
האיסור על השתתפות נשים במרוצי מכוניות בצרפת הביאה את דו גאסט להתעניין במרוצי סירות מנוע.
בספטמבר 1904 השיטה דו-גאסט סירת מרוץ בנהר הסיין, בפאתי פריז והיא משכה תשומת לב בשל ישיבתה הזקופה, הכובע האלגנטי שלה, הכפפות, הצעיף והמעיל באורך מלא.
ישיבתה הזקופה מיוחסת למחוך שלבשה כצו האופנה באותה תקופה.
במאי 1905 היא התחרתה במירוץ בים התיכון מאלג'יר לטולון, עם סירה בשם "קמיל", עשויה מפלדה באורך 13 מטרים, עם מנוע בהספק של 90 כוחות סוס, שנבנתה במיוחד לאירוע.
שר הים הצרפתי נתן חסות לאירוע וכל אחת משבע הסירות המתחרות לוותה ב משחתות של חיל הים הצרפתי.
בקטע האחרון הם נתקלו בסופה חזקה שהטביעה או הוציאה מכלל פעולה את כל שבע הסירות ובכלל זה את סירתה של דו גאסט.
חודשיים לאחר מכן, היא הוכרזה כמנצחת, לאחר שהגיעה הכי קרוב לנקודת הסיום לפני הטביעה.
ב-21 במאי 1905 הניו יורק טיימס דיווח כי: "גברתי דו גאסט...
שלחה 10,000 פרנקים צרפתיים למלח שקפץ לים מהמשחתת וחילץ אותה...".
בשנת 1885 צייר אנרי גרבקס את ציורו: האישה במסיכה (La Femme au Masque).
הדוגמנית הייתה, ככל הנראה, הדוגמנית הקבועה שלו, מארי רנארד, אלא שבאותו זמן, זהות הדוגמנית לא הייתה ידועה, מה שגרם לספקולציות רבות ואחת מהן הייתה שמדובר בקמיל דו גאסט.
בשנת 1902היא תבעה את מפיצי השמועות ואף על פי שגם הצייר גרבקס וגם הדוגמנית מארי רנארד העידו לטובתה היא הפסידה במשפט מטעמים טכניים.
הפרשה הסתבכה ועורבו בה אנשים נוספים, בכמה משפטים והיא עוררה הדים בעיתונות, ברחבי העולם.
דו גאסט הגיעה ממשפחה אמידה בצפון צרפת.
לאביה היה מפעל לבגדי עבודה לגברים וכן קרקע ורכוש בפריז.
היא הייתה הצעירה מבין אחיה וגדלה כ"טום בוי".
לה ולבעלה ג'ול קרספין נולדה בת יחידה בשם דיאן.
בשנת 1910 בתה ניסתה לסחוט כסף מאמה העשירה ומשזה לא צלח היא ניסתה לרצוח אותה בביתה.
הדבר השפיע רבות על אורח חייה של דו גאסט ומאז ועד מותה בפריז באפריל 1942 היא התמסרה לעבודות צדקה.
נסיעות ועבודה עבור ממשלת צרפת
לאחר מות בעלה החליטה דו גאסט לטייל במרוקו, לבדה, על גבי סוס.
בספטמבר 1906 היא יצאה למסע, אותו תיעדה במאמר שהתפרסם בצרפת, לאחר חזרתה.
ב-1910 והן ב-1912 נשלחה דו גאסט על ידי ממשלת צרפת לבקר במרוקו, כדי לשפר שם את תדמיתה של צרפת.
היא עבדה עם נשים מקומיות שחילקו תרופות וממתקים בכפרים נידחים והשתדלה להפגין את היתרונות של השלטון הצרפתי.
בשנת 1906 דו גאסט השתתפה ב שנערכה בספרד כדי למצוא פתרון למשבר בין צרפת לגרמניה, בהקשר למרוקו.
בראיון עיתונאי ציינה דו גאסט כי "זה מיותר לקוות שהיכן שהדיפלומטים לא הצליחו, הדיפלומטיה של אישה עשויה להצליח".
דו גאסט נודעה בצרפת בזכות עבודת הצדקה הענפה שלה, בין היתר:
לאחר הטראומה של ניסיון ההתנקשות שלה על ידי בתה בשנת 1910 היא התמסרה בהתמדה לרווחת בעלי החיים.
היא עבדה במקלט בפריז לכלבים משוטטים ופצועים שנוסד ב-1903 על ידי גורדון בנט.
היא כיהנה כנשיאת 'החברה הצרפתית למניעת צער בעלי חיים' (SPA) משנת 1910 ועד מותה ב-1942. בשנת 1927 היא השתמשה בכספים שלה כדי לחדש ולהגדיל מקלט לחיות נטושות בפריז.
מבחינה פורמלית, מלחמת שוורים הייתה בלתי חוקית בצרפת, אלא שהמארגנים מצאו לעיתים קרובות פרצות בחוק.
דו גאסט ארגנה הפגנות רבות נגד לחימת שוורים, חלקן כללו פעולה ישירה נגד קיום אירועים כאלו.
ב-29 במאי 1930 היא ארגנה מחאה המונית בפלאס דה לה קונקורד בפריז ובעיר מלאן לאחר כניסת לוחמי השוורים לזירה, נתנה דו גאסט את האות לשלושים צעירים, שקפצו לזירה תוך כדי שריקות ואחריהם הגיעו 400 מפגינים עם פצצות עשן.
דו גאסט עבדה גם עם נשים וילדים משכבות מוחלשות, והקימה מרכזים ליתומים ונשים עניות.
היא המשיכה לספק שירותי בריאות לנשים וילדים מוחלשים בפריז הכבושה הגרמנית, עד מותה ב-1942.
דו גאסט הייתה פמיניסטית שדאגה לאמנציפציה וקידום זכויותיהן של נשים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היא הייתה סגנית נשיאת הליגה הצרפתית לזכויות נשים (Ligue Française du Droit des Femmes).
דו גאסט פרסמה מספר מאמרים, בעיקר על הישגיה הספורטיביים:
על סף המוות (A deux doigts de la mort), פורסם בכתב העת Je sais tout מ-15 בפברואר 1905, בו תיארה את מרוץ סירות המנוע מאלג'יר לטולון, שם היא התהפכה, אך הוכרזה כמנצחת.
מה אמרו לי הרוגוי (Ce que m'a dit le Rogui), פורסם בכתב העת - Je sais tout ב-1909, בו תיארה את מסעה על סוס, במרוקו.
סיפורי מסעות בכתב העת לנשים La Vie heureuse (היום ידוע בשם Femina).
בשנת 1929 הונצח שמה ברחוב Crespin du Gast, בפריז, ברובע מונמארטר.
קמי (בקוריאנית: 깨미) היא סדרת טלוויזיה דרום קוריאנית לילדים בהנפשה ממוחשבת שנוצרה בידי חברת ההפקה G&G Entertainment עבור ערוץ EBS אותו הערוץ בו היא משודרת בדרום קוריאה.
בישראל שודרה בערוץ לולי ובניק ג'וניור בשנת 2012. פרקיה של הסדרה באורך 12 דקות.
שיר הפתיחה והסיום של התוכנית בעברית בוצע על ידי שחר קדוש, בר סביר, מאיה לבני, לירון לב וגילן שחף.
קמי היא דינוזאורית ירוקה שבכל פרק היא וחבריה טוגי, קוקו וטרה הולכים לסופרמרקט של סבא משקפון שאין לו בכל פרק מוצר, היא וחבריה ילכו למקום כלשהו כדי למצוא את המוצר דבר במלי המעלית.
בסוף כל פרק ישנו שיר העוסק באותו מוצר.
קמי: דינוזאורית ירוקה מסוג טריצרטופס, הדמות המרכזית בתוכנית.
טוגי: דוב כחול ושמן, חבר של קמי.
קוקו: שועל כתום בעל אף שחור, חבר של קמי.
טרה: נמלה סגולה, חברה של קמי רוכבת על עגלת קניות שקוראים לה "סלסל".
סלסל: עגלת קניות צהוב כתום עליו רוכבת טרה.
סבא משקפון: בעל הסופרמרקט בו מבקרים קמי, טוגי, קוקו וטרה.
זנו לא ידוע אולי קרנף סגול.
מלי המעלית: מעלית ורודה, לוקחת את קמי וחבריה ליעד שהם צריכים.
הדיבוב העברי הופק על ידי אסנת סדן ובוים על ידי אפרת קרצמן.
שם הדמותמדבב\ת בעבריתקמיספיר דרמוןקוקושקד פרסיטוגילירון לבטרהשיר פרגסלסלטליה ברקאיסבא משקפוןיהוכין פרידלנדרמלי המעליתטליה ברקאידמויות נוספותגלעד קלטר
לסדרה יצאו שתי סדרות ספין אוף:
מסעות קמי: בסדרה הזו קמי וחבריה כשהם לבושים במדי ספארי יכנסו למעבורת קסמים כדי ושם הם ימצאו את כל התשובות לשאלותיהם על החי.
בשנת 2017. פרקי הסדרה באורך 13 דקות.
קמי בעולם האמיתי: בסדרה הזו קמי, טרה והברווזים "בוקה וצ'וקה" יעזרו בספרים ובאינטרנט מתחת לעץ קסום, כדי למצוא תושבות לשאלותיהם.
בישראל שודרה הסדרה בספארי KIDS בשנת 2012, פרקי הסדרה באורך 9 דקות.
קמי ראזה היא שחקנית ודוגמנית צרפתייה.
היא התפרסמה בתפקיד קמי בסדרה "אמילי בפריז", בתפקיד ליה מורל בסדרה The Disappearance , בתפקיד סלומה בסדרה Capitaine Marleau ובתפקיד המכשפה בסדרה "נרו".
ראזה נולדה בסן־ז'אן שבגארון עילית שבצרפת.
היא למדה בבית הספר התיכון סן־סרנין בטולוז.
החלה את קריירת הדוגמנות שלה בגיל 16.
למדה משחק בבית הספר Cours Florent בפריז.
תפקיד הפריצה של ראזה בצרפת כשחקנית היה בתפקידה כקפריס בסרט Paris Pigalle .
תפקיד הבכורה שלה על בימת התיאטרון היה ב־2018 בהצגה Le Vieux Juif Blonde ("היהודי הזקן הבלונדיני") מאת אמנדה סארס ובבימוי פולקר שלנדורף , בה גילמה צעירה שנכנס בה דיבוק משונה – היא מתחילה להתנהג כמו קשיש ניצול שואה.
בריאיון שהעניקה לאתר וואלה ב־2022 אמרה לאבנר שביט: .
ב־2020 לוהקה לסדרת הלהיט של נטפליקס "אמילי בפריז".
ראזה קנתה לעצמה שם בין־לאומי אחרי שכיכבה בסדרה, בה גילמה את בת זוגו הצרפתייה של גבריאל (לוקאס בראבו), מושא האהבה של הגיבורה אמילי (לילי קולינס).
לאחר ארבע עונות מצליחות, הודיעה ראזה שלא תמשיך לעונה חמישית.
בריאיון שהעניקה ב־2025 לנועם כהן מ־N12 לרגל צאת הסרט "הפסנתרניות", הסבירה שהתפקיד ב"אמילי בפריז" סגר בפניה דלתות מבחינת ליהוק, למשל לתפקידי דרמה, משום שהפכה מזוהה מדי עם הדמות והסדרה.
ב־2021, לאחר הצלחתה ופרסומה בעונה הראשונה של "אמילי בפריז", מונתה כ"שגרירה בין־לאומית" של "לוריאל פריז".
ב־2025 שיחקה באחד התפקידים הראשיים (המכשפה) בסדרת הדרמה־פנטזיה של נטפליקס "נרו".
שנהסדרהתפקידהערות2015 The Disappearance ליה מורלתפקיד ראשי (8 פרקים).
השם הצרפתי של הסדרה: Disparue.Capitaine Marleau סלומה דלוויןפרק אחד2020–2024אמילי בפריזקמיתפקיד ראשי (33 פרקים במשך 4 עונות)2022Diane de Poitiers מרי, מלכת הסקוטים בגיל 17מיני־סדרה, תפקיד משני2025נרוהמכשפהתפקיד ראשיThe Lost Station Girls פלר רוביןתפקיד ראשי
שנהסרטתפקידהערות2017 Rock'n Roll נערת מועדון לילה2018Ami-ami ג'ולירכבת 15:17 לפריזכרטיסניתהופעה קצרהParis Pigalle קפריס2019Girls with Balls ליזה2021The Accusation קוויטרי2022Mastemah לואיזתפקיד ראשי2024הפסנתרניותקלייר ואלואהסרט ביוגרפי, תפקיד ראשיWaltzing with Brando מישלתפקיד ראשי
קמילה, מלכת הממלכה המאוחדת היא מלכת הממלכה המאוחדת מתוקף נישואיה למלך צ'ארלס השלישי, וחברת בית המלוכה הבריטי.
קמילה הייתה בת זוגו הסודית של צ'ארלס במשך שנים רבות, לפני נישואיה שלה ונישואיו של צ'ארלס לנסיכה דיאנה, במהלך שנות נישואיהם, ובתקופה שלאחר גירושיהם ועד נישואיהם זה לזו ב-9 באפריל 2005. לאחר נישואיה לצ'ארלס נשאה קמילה בתארים "נסיכת ויילס" ו"דוכסית קורנוול".
היא נמנעה מלהשתמש בתואר "נסיכת ויילס" כדי לא לפגוע בזכרה של דיאנה, נסיכת ויילס, והשתמשה בתואר "הדוכסית מקורנוול".
לאחר מותה של המלכה אליזבת השנייה הפכה קמילה למלכה הרעיה.
היא הוכתרה לצד בעלה ב-6 במאי 2023.
קמילה נולדה בשם "קמילה רוזמרי שנד" (Camilla Rosemary Shand) בלונדון שבאנגליה.
הוריה היו רוסלינד קוביט, בתו הבכורה של הברון רולנד קלברט קוביט, הברון השלישי של אשקומב, ובעלה, מייג'ור ברוס שנד, קצין ב.
היא נינתה של אליס קפל, אחרונת המאהבות של אדוארד השביעי.
היחסים בין קמילה לנסיך צ'ארלס החלו בשנת 1972, אולם הסתיימו רשמית שנה מאוחר יותר, כאשר הנסיך לא הציע לה נישואים.
קמילה נישאה בשנת 1973 לאנדרו פרקר בולס, קצין בצבא הבריטי, שהיה ידיד של הנסיך צ'ארלס והמלכה האם אליזבת הייתה סנדקיתו.
צ'ארלס וקמילה המשיכו לשמור על יחסי ידידות גם לאחר נישואיה, והיחסים ביניהם התחזקו לאחר שבעלה, אנדרו פרקר בולס, ניהל מערכת יחסים מחוץ לנישואין.
הקשר בין צ'ארלס לקמילה נשמר בסוד עד תחילת שנות ה-90, עת התגלה בשל מערכת היחסים הסוערת וגירושי צ'ארלס מדיאנה, שזכו להתעניינות רבה מצד התקשורת.
קמילה ואנדרו התגרשו בשנת 1995. צ'ארלס ודיאנה התגרשו ב-1996.
ב-1997 נהרגה דיאנה בתאונת דרכים.
ב-10 בפברואר 2005 הוכרז כי הנסיך צ'ארלס וקמילה יינשאו ב-8 באפריל 2005. החתונה נדחתה ביום בשל הלווייתו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
החתונה של קמילה וצ'ארלס נערכה ב-9 באפריל בטירת וינדזור.
החתונה נערכה בטקס אזרחי, משום שלפי חוקי הכנסייה האנגליקנית מי שהתגרש לא רשאי להינשא שוב בטקס דתי.
המלכה אליזבת לא השתתפה בטקס, אולם בירכה את בני הזוג אחריו.
לאחר הנישואים נקראה קמילה באנגליה ובוויילס: "הוד מעלתה המלכותית, דוכסית קורנוול" (ואף שנשאה את התואר "נסיכת ויילס", תוארה של הנסיכה דיאנה עת הייתה נשואה לצ'ארלס, העדיפה קמילה שלא להשתמש בתואר זה ולא נעשה בו שימוש רשמי).
בסקוטלנד נקראה קמילה פרקר בולס "הוד מעלתה המלכותית, דוכסית רות'סיי".
ב-9 באפריל 2012, במלאת שבע שנים לנישואיה של קמילה לנסיך צ'ארלס, הודיעה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, שתעניק לה את אות ליידי הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי, האות הגבוה ביותר המוענק לאישה בממלכה.
בחודש פברואר 2022, לרגל חגיגות ה-70 להכתרתה, הודיעה המלכה כי כאשר יוכתר הנסיך צ'ארלס כמלך בריטניה, תכונה קמילה בתואר "מלכה רעיה" (Queen Consort).
בחודש יוני 2022, במסגרת חגיגות ה-70 להכתרת המלכה, צורפה קמילה למסדר הבירית.
ב-8 בספטמבר 2022, עם פטירתה של אליזבת השנייה, היה צ'ארלס השלישי למלך הממלכה המאוחדת, וקמילה הייתה למלכה-רעיה.
ב-6 במאי 2023 התקיים טקס ההכתרה של השניים במנזר וסטמינסטר שבלונדון.
קמילה בורדונבה רולדן (בספרדית: Camila Bordonaba Roldán; נולדה ב-4 בספטמבר 1984; גראן בואנוס איירס, ארגנטינה) הידועה בשם קמילה בורדונבה, היא שחקנית, זמרת-יוצרת, דוגמנית-עבר ובמאית תיאטרון ארגנטינאית.
בורדונבה מוכרת בעיקר בתפקידיה בטלנובלות הארגנטינאיות של כריס מורנה: "קטנטנות", "המורדים" ו"פלוריסיינטה".
בשנת 1996, כאשר הייתה בת 12, לוהקה לטלנובלת הילדים המצליחה "קטנטנות", שם גילמה את פטו בעונות 2–4, ואת קמילה בעונות 5–7. לאחר סיום צילומי העונה השביעית, השתתפה בורדונבה לראשונה בחייה בסרט קולנוע, "קטנטנות: הסרט".
הטלנובלה "קטנטנות" זכתה להצלחה רבה גם בישראל, ולאחר צילומי הסרט, הגיעה בורדונבה לישראל יחד עם פליפה קולומבו, ממשתתפי הסדרה.
בשנים 2002–2003 השתתפה בורדונבה בטלנובלה "המורדים", יחד עם בנחמין רוחאס בן זוגה שם גילמה את מריצה ספיריטו דמות ראשית שתוארה כפרובוקטיבית.
גם טלנובלה זו זכתה להצלחה רבה בארץ, ויחד עם מספר משתתפי "המורדים" הגיעה בורדונבה לישראל פעמיים לסיבובי הופעות.
כמו כן, לקחה בורדונבה חלק בלהקת ארווי (Erreway), שהוקמה בזמן הפקת סדרת "המורדים" וכללה עוד שלושה מהשחקנים הראשיים בסדרה: פליפה קולומבו, בנחמין רוחאס ולואיסנה לופילטו.
נוסף על כך, לסדרה זו הופק סרט קולנוע, ששמו "המורדים: המסע אל החלום", אשר הופץ גם בישראל.
בשנת 2004 השתתפה בורדונבה בטלנובלה "פלוריסיינטה" כפלומה.
בשנת 2005 כיכבה יחד עם גוסטבו ברמודס בטלנובלה "אהבת נעורים", שם גילמה את סיסי.
הסדרה לא הצליחה בארגנטינה, ולכן הופסקה מוקדם מן הצפוי.
בשנת 2006 השתתפה בטלנובלה "הגלדיאטורים של פומפז'ה", שלא זכתה להצלחה, והסתיימה לאחר 24 פרקים בלבד.
בשנת 2007 השתתפה בטלנובלה "משפחת פיירו", שם גילמה את דמותה של קרינה, לצדם של אוסבלדו לפורט, מריאנו מרטינס ופליפה קולומבו.
בשנת 2008 שיחקה ב-"Atraccion X4" את דמותה של מלנה, לצדה של לואיסנה לופילטו.
בשנת 2010 הקימה בורדונבה להקה בשם "LA MISS TIJUANA" עם פליפה ווילי לורנזו.
בשנת 2011 כיכבה בסרט "Penumbra" לצד כריסטינה ברונדו.
בסרט גילמה קמילה את דמותה של ויקטוריה.
בורדונבה נולדה באל פאלומר, גראן בואנוס איירס, ארגנטינה כבת זקונים לנורה וחואן קרלוס בורדונבה, ולה שני אחים גדולים, רודריגו ומלינה.
בשנים 1998–2004 בזמן הסדרה "קטנטנות" ו "המורדים" הייתה בזוגיות עם השחקן בנחמין רוחאס.
בשנת 2012 פרשה בורדונבה מעולם המשחק, ועברה לברילוצ'ה עם בן זוגה, ממנו נפרדה מאוחר יותר.
קמילו חוסה סלה (בספרדית: Camilo José Cela; 11 במאי 1916 – 17 בינואר 2002), סופר, משורר, צייר ופוליטיקאי ספרדי, זוכה פרס נובל לספרות.
קמילו חוסה סלה נולד באיריה פלביה Iria Flavia, פדרון Padron, קורוניה Coruña בספרד, אך לאחר כמה שנים עברה משפחתו למדריד, עיר שהטביעה את השפעתה עליו ועל יצירתו ושם גם סיים את חייו.
סלה נרשם ללימודי רפואה, אך הפסיק באמצע כדי לקחת קורסים בפקולטה החדשה לספרות ולפילוסופיה.
סלה התחיל לכתוב את הפואמות הראשונות ואז התגייס לצד של פרנקו במלחמת האזרחים של ספרד, נלחם ואף נפצע במלחמה.
לאחר ששב מהמלחמה, התחיל לפתח עמדה עצמאית, ביקורתית ומתגרה, כמו חברו ארנסט המינגוויי.
סלה אימץ לו את הסגנון הספרותי הקרוי "טרמנדיסו", מונח הלקוח מתחום מלחמות השוורים, סגנון שמתאפיין בתיאור הצד הנואש של הקיום, במחשכי האימה.
סלה עסק גם בציור ובקולנוע.
הוא הציג תערוכת ציורים ולקח חלק בסרט "קוליסאום" שבוים על ידי Jaime de Mayora.
בשנת 1954 עבר קמילו חוסה סלה לפלמה דה מיורקה ובשנת 1956 ייסד כתב עת ספרותי בשם Papeles de San Armadans שנקט קו אנטיפשיסטי והיה רב השפעה.
בכתב עת זה פרסמו רבים מהסופרים הספרדים הגולים.
בשנת 1956 נפטר ידידו הקרוב Pio Baroja והוא היה בין נושאי ארונו, יחד עם ארנסט המינגוויי.
כעבור שנה נבחר להיות חבר האקדמיה הספרדית.
בין עיסוקיו הוא גם כתב את התסריט לסרט "האביר דון קיחוטה" לפי יצירת המופת של מיגל דה סרוואנטס.
בשנת 1977 נבחר סלה לסנטור.
דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1986).
דוקטור לשם כבוד בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב (1990).
קמילו פאולו פיליפו ג'וליו בנסו, הרוזן מקאבור (איטלקית: Camillo Paolo Filippo Giulio Benso, Conte di Cavour, ; 10 באוגוסט 1810 - 6 ביוני 1861), הידוע גם כקמילו קאבור, היה ראש ממשלת ממלכת סרדיניה-פיימונטה ואחר כך ראש הממשלה הראשון של איטליה, ודמות מפתח במאבק לאיחוד איטליה.
קאבור נולד בטורינו בתקופה הנפוליאונית, למשפחה שהשיגה שטח רב בזמן הכיבוש הצרפתי.
הוא נשלח לאקדמיה הצבאית של טורינו כשהיה בן עשר בלבד.
לעיתים קרובות הסתבך עם הממונים עליו, ועקשנותו הקשתה עליו להסתגל למשמעת הצבאית הנוקשה.
במקרה אחד ארוחותיו נשללו ממנו והוא קיבל מים ולחם בלבד במשך שלושה ימים, היות שנתפס קורא ספרים שהאקדמיה אסרה על קריאתם.
על אף בעיות המשמעת, גויס ב-1827 לצבא ממלכת סרדיניה-פיימונטה כמהנדס צבאי, הודות להיותו מהיר תפיסה בנושאים מתמטיים.
בתקופת הצבא למד אנגלית וכן את משנתם של ג'רמי בנת'ם ובנז'מין קונסטן, והחל לפתח אידאולוגיה ליברלית.
נטיותיו האידאולוגיות עוררו חשד מצד המשטרה.
בנובמבר 1831 פרש מהצבא הן משום שהשתעמם מהחיים הצבאיים והן משום אי-אהדתו לשליט ממלכת סרדיניה החדש, קרלו אלברטו.
לאחר שחרורו, העביר קאבור את זמנו בשווייץ, לצד קרוביו הפרוטסטנטים שחיו בז'נבה.
הוא הוקסם מהקלוויניזם ואף המיר את דתו, אך חזר לקתוליות לאחר זמן קצר.
אלכסנדר וינֶה, כומר קלוויניסטי, שכנעו בצורך להפריד את הדת מהמדינה, השקפה שבה החזיק קאבור עד מותו.
לאחר שהותו בשווייץ, נסע לפריז, שם צפה בדיוני הפרלמנט הצרפתי והתרשם במיוחד מנאומיהם של פרנסואה גיזו ואדולף טייר.
אז החליט לפנות לקריירה פוליטית.
משם הגיע ללונדון, אך התאכזב מהפוליטיקה הבריטית והמשיך בדרכו לאוקספורד, ליברפול, ברמינגהאם, צ'סטר, נוטינגהאם ומנצ'סטר.
עוד עבר קאבור בהולנד, בגרמניה ובחלקה הגרמני של שווייץ, לפני שסיים את מסעו וחזר לטורינו.
בין 1838 ל-1842 הגה מספר יוזמות לפתרון הבעיות הכלכליות באזורו.
בתחילה ניסה מספר טכניקות חקלאיות בשטחו הפרטי, כמו למשל שימוש בסלק סוכר, והיה אחד האיטלקים הראשונים שהשתמשו בדשן כימי.
כמו כן, ייסד קאבור את אגודת החקלאות הפיימונטית.
ב-1847 החל קאבור להשתלב בחברה הפיימונטית, כשהפך לעיתונאי בנושאי פוליטיקה בעיתונו, "איל ריסורג'ימנטו" (Il Risorgimento).
האפיפיור הליברלי החדש, פיוס התשיעי, יצר תנועה חדשה שדגלה בליברליזם איטלקי, מה שאפשר לקאבור להיכנס לזירה הפוליטית בלא חשש מכוחות המשטרה.
הוא נאם בפני עיתונאים רבים על הצורך בחוקה לממלכת סרדיניה, שלבסוף אכן נכתבה.
שלא כמו להוגי דעות פוליטיים אחרים, לא הוצע לקאבור מושב בבית הנבחרים האיטלקי ("הבית התחתון"), והוא נחשב עדיין על ידי רבים לדמות חשודה במקצת.
באותה תקופה לא תמך קאבור באיחוד איטליה והעדיף הקמת מדינה פיימונטית מורחבת מאשר מדינה אחת בכל שטח איטליה.
הוכחה לכך ניתן לראות בדבריו כי דניאל מאנין, פוליטיקאי ונציאני, דיבר על "איחוד איטליה ושטויות אחרות".
אך על אף התנגדותו לאיחוד, היה ממורמר מהשפעתה של האימפריה האוסטרית על המדינה כולה.
לכן, כשבשנת 1839 פרץ במילאנו מרד נגד האוסטרים, היה קאבור מני רבים שתמכו במלחמה וראו בה סיכוי לסילוק האוסטרים אחת ולתמיד.
לבסוף ניצחו האוסטרים במלחמה, בעיקר בשל חוסר ניסיונם של הפיימונטים בלחימה.
לאחר מכן הצטרף קאבור לבית הנבחרים, וישב בצידו הימני, שם ישבו השמרנים.
הוא התקשה בנאומיו בפרלמנט כיוון ששפת אמו הייתה צרפתית, ואת נאומיו התעקש לשאת באיטלקית.
בבחירות הבאות איבד קאבור את מושבו, אך שב לפרלמנט בבחירות שלאחר מכן, והפעם הקדנציה הייתה מוצלחת בהרבה.
הבנתו את השוק האירופי והידע שלו בכלכלה מודרנית הובילו למינויו לשר הצי, המסחר והחקלאות בשנת 1850. תוך זמן קצר הפך לאחד החברים המשפיעים בקבינט ובבית הנבחרים, כשאיחד את המרכז-ימניים והמרכז-שמאליים בפרלמנט.
ב-1851 קידם אותו הפרלמנט למשרת שר האוצר, לאחר שפעל בממשלה נגד השר המכהן.
עם מינויו, החל קאבור בתוכניתו להגדלת מספר מסילות הרכבת, ועד 1860 נבנו בפיימונטה 800 קילומטרים של מסילות, שליש מכלל מסילות הברזל באיטליה כולה באותה תקופה.
ב-4 בנובמבר 1852 נבחר קאבור לראש ממשלת ממלכת פיימונטה-סרדיניה.
הוא היה ליברל והאמין בסחר חופשי, בחופש ביטוי ציבורי ובשלטון חילוני, והיה אויבם הפוליטי של הרפובליקנים והמהפכנים בפיימונטה.
ביקורת רבה נמתחה על קאבור בשל פעולות שנויות במחלוקת שאותן ביצע במהלך כהונתו: שימוש מוגזם בכוחות החירום, מינוי חברים אישיים, שיחוד עיתונים ודיכוי אחרים ואף רמאות בבחירות.
אך מנגד לביקורת, פעולות אלו היו נפוצות יחסית באותה תקופה.
בתחילת 1854 פרצה מלחמת קרים, בה לחמו בריטניה, צרפת והאימפריה העות'מאנית מול האימפריה הרוסית.
כוחות בריטניה וצרפת רצו כי פיימונטה תכנס למלחמה כדי להפחית את מספר החיילים הפיימונטים הלוחמים באיטליה נגד האוסטרים, ובכך לאפשר לאוסטריה להצטרף גם היא.
קאבור הסכים, וב-10 בינואר 1855 החלו הפיימונטים ללחום לצד הבריטים והצרפתים.
הצטרפותם למלחמה הייתה מאוחרת מכדי לגרום לשינוי ממשי מבחינה צבאית, אך בהמשך תתברר כמהלך פוליטי מועיל: 18,000 החיילים ששלחה פיימונטה היקנו לה מקום בוועידת השלום בפריז, שם התלונן קאבור על מצבם של מחוזות איטליה האחרים.
בינואר 1858 ניסה לאומן איטלקי בשם פליצ'ה אורסיני להתנקש בחיי נפוליאון השלישי.
באופן אירוני, פתח ניסיון ההתנקשות ערוץ תקשורת דיפלומטי בין צרפת ופיימונטה.
בזמן שישב בבית הסוהר וחיכה למשפטו, כתב אורסיני מכתב פומבי לקיסר הצרפתי שהסתיים במילים "זכור זאת, כל עוד איטליה לא עצמאית, שלום אירופה והוד מלכותך אינו אלא חלום ריק...
שחרר את ארצי לחופשי, וברכתם של עשרים וחמישה מיליון איש תלווה אותך בכל מקום ולעולמי עד".
בסופו של דבר, הוצא אורסיני להורג, אך נפוליאון השלישי החל לבחון אפשרות של פעולה משותפת עם פיימונטה נגד אוסטריה.
ביולי 1858 נפגשו קאבור ונפוליאון בפלומביאר לה בן (Plombières-les-Bains) שבמחוז ווז' וסיכמו שפיימונטה תתקיף את דוכסות מודנה, תאלץ את אוסטריה להתערב ולצאת למלחמה, ואז יבוא צבא צרפת לסייע לפיימונטה.
באי רצון, הסכים קאבור שבתמורה יעברו סבויה וניס לצרפת.
צרפת ופיימונטה החלו בהכנות למלחמה, אך התמיכה המדינית במהלך פחתה במהירות.
נפוליאון השלישי ביטל את הרעיון, ובריטניה, פרוסיה ורוסיה הציעו לקיים ועידה בינלאומית, שתעסוק בין היתר גם בפירוק פיימונטה מנשקה.
הוועידה לא יצאה לפועל מכיוון שב-23 באפריל שלחה אוסטריה מכתב ובו הציבה לפיימונטה אולטימטום לפירוק נשקה או שתותקף.
מיד לאחר מכן החל צבא צרפת להיכנס לאיטליה כדי לתמוך בפיימונטים.
כתוצאה מהקרבות במגנטה ובסולפרינו, השיגו הכוחות הצרפתים והפיימונטים שליטה בלומברדיה ועמדת עליונות על אוסטריה, שמצדה הצליחה להגן על אזור "המבצר המרובע", בו ארבעה מבצרים: בוורונה, בלגנו, בפשיירה ובמנטובה.
ביצורים אלו, זוועות קרב סולפרינו, האפשרות של התערבות גרמנית במלחמה, והסיכוי שפיימונטה תצבור כוח רב מדי, הביאו את נפוליאון לחתום על הסכם שלום עם אוסטריה ב-11 ביולי 1859, שסיים את מלחמת העצמאות השנייה של איטליה.
קאבור היה נרגז מתנאי ההסכם והגיש את התפטרותו למלך ויטוריו אמנואלה השני, שחתם על ההסכם בשל אי-יכולתה של פיימונטה ללחום באוסטריה לבדה.
על אף התפטרותו, חש קאבור ביטחון בכוחו ובכוחה של פיימונטה, בעיקר מכיוון שחלק מסעיפי הסכם השלום, כמו שיקום כוחם של שליטי טוסקנה ומודנה, לא יצאו לפועל.
יורשו בתפקיד היה אלפונסו פררו לה מרמורה.
קאבור פרש לאחוזתו בלרי והמשיך לבחון מקרוב את האירועים המדיניים שהתרחשו.
לאחר זמן קצר התאכזב קאבור מפעולות הממשלה והחליט לשוב לפוליטיקה.
מיד אולץ לה מרמורה להתפטר עקב שליטתו של קאבור בבית התחתון.
ויטוריו אמנואלה לא שש למנותו לראש ממשלה בשל חילוקי הדעות בין השניים באשר להסכם השלום ובשל הצלחתו של קאבור למנוע מהמלך להינשא לפילגשו לאחר מות המלכה.
אף על פי כן, ב-20 בינואר 1860 מונה קאבור פעם נוספת לראש הממשלה.
מיד כששב לתפקידו החל קאבור במשא ומתן עם נפוליאון.
בסופו של המשא ומתן הסכים קאבור להעביר את סבויה וניס לשליטת צרפת בתמורה לסיפוח טוסקנה ואמיליה.
במשאלי העם שנערכו בטוסקנה ובאמיליה ניצחו תומכי האיחוד ברוב מוחץ.
ג'וזפה גריבלדי זעם על כך שעיר הולדתו, ניס, הפכה לצרפתית, אך קאבור שכנע אותו שמדינה איטלקית גדולה ומאוחדת תפצה על אובדן שטחים קטנים אלו.
בכך הסתיים השלב הראשון באיחוד איטליה והיה זה תורו של גריבלדי לצרף גם את דרום איטליה לאיחוד.
גריבלדי ביקש מקאבור לשלוח בריגדה מהצבא הפיימונטי שתעזור לו בכיבוש סיציליה מבית בורבון, אך קאבור סירב, ובמקום הבריגדה הפיימונטית, גיבש גריבלדי קבוצת מתנדבים שכונתה "I Mille" (האלף).
ב-11 במאי הגיעה קבוצה קטנה זו של לובשי החולצות האדומות למרסלה שבסיציליה, ופתחה במה שנודע לימים כ"מסע האלף".
האלף לחמו בשני קרבות, ושליטתו של גריבלדי בסיציליה הפכה לעובדה בשטח.
במהרה ניסה קאבור לספח את סיציליה לפיימונטה, אך גריבלדי ושותפו, פרנצ'סקו קריספי, לא אפשרו זאת.
קאבור שכנע את ויטוריו אמנואלה השני לכתוב לגריבלדי מכתב ובו בקשה שלא יפלוש לאיטליה היבשתית, אך בסתר ליבו רצה המלך בפלישה, ואף כתב לו מכתב שני, שלבסוף לא נשלח, באומרו כן.
קאבור הבין כי מאמציו לא נושאים פרי וניסה לעורר מהפכה ליברלית בנאפולי, אך ההמון לא קיבל את רעיונותיו והמהפכה נכשלה.
גריבלדי פלש לאיטליה, וב-7 בספטמבר הגיע לנאפולי, הגדולה בערי איטליה באותה תקופה.
דרום איטליה וסיציליה היו בשליטת גריבלדי, ששלט כדיקטטור, ודרש בפומבי כי קאבור יפוטר מתפקידו כראש ממשלה.
גריבלדי לא עצר בנקודה זו ותכנן לפלוש למדינת האפיפיור ולרומא.
קאבור ידע כי במקרה של פלישה, תכריז צרפת מלחמה והפלישה תיעצר.
הגיבוי מצרפת, כמו גם החלשתו של גריבלדי בקרב וולטורנו, גרמו לקאבור להיכנס ולספח את אומבריה ומארקה, ובכך להגיע עד קו שליטתו של גריבלדי.
בעקבות כך, נפגש גריבלדי עם המלך ויטוריו אמנואלה בנאפולי והעביר לו את השלטון בדרום איטליה ובסיציליה.
ב-17 במרץ 1861 הפך ויטוריו אמנואלה השני למלך איטליה ומינה את קאבור לראש ממשלת איטליה.
בפני קאבור עמדו מספר משימות והחלטות חשובות, ביניהן הקמת צבא לאומי ומוסדות השלטון, וכן עתידה של רומא, שאותה ראו רבים כבירתה של המדינה המאוחדת.
בנוסף, אזור צפון-מזרח איטליה, הכולל גם את העיר ונציה, היה עדיין בשליטה אוסטרית.
קאבור האמין כי האזור הוא חלק בלתי נפרד מאיטליה, אך סירב לנקוט פעולה כדי להשיבו ואמר: "האם שחרור ונציה יתרחש הודות לצבא או לדיפלומטיה?
זהו סודה של ההשגחה העליונה".
מדיניות החוץ שלו אושרה בפרלמנט ברוב גדול, ולמעשה התנגדו לה רק הקיצוניים משמאל ומימין.
באותה שנה, בשיא הקריירה שלו, ולאחר חודשים בהם סבל מאינסומניה ומלחץ תמידי, נפל קאבור למשכב.
ב-6 ביוני 1861 מת קמילו קאבור משבץ מוחי, בן 50 במותו.
מילותיו האחרונות היו: "איטליה נוצרה.
בערים רבות באיטליה ישנם רחובות וכיכרות על שמו, ביניהן טריאסטה, רומא ונאפולי.
הצי האיטלקי קרא לאחת מנושאות המטוסים שלו "קאבור".
ספינת המלחמה "קונטה די קאבור", שנקראה גם היא על שמו, לחמה בשתי מלחמות העולם.
בספר "הלב" מאת אדמונדו דה אמיצ'יס מוקדש פרק לקאבור.
קַמִילוֹ גוֹלְגִ'י (באיטלקית: Camillo Golgi; 7 ביולי 1843 – 21 בינואר 1926) היה רופא, פתולוג ופיזיולוג איטלקי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
קמילו גולג'י נולד בשנת 1843 בקורטנו (Corteno; כיום קורטנו גולג'י) שבוואל קמוניקה.
אביו היה רופא ששימש גם כאחראי על הרפואה בנפה.
גולג'י למד באוניברסיטת פאביה, שם עבד במעבדה לפתולוגיה ניסויית תחת ג'וליו ביצוצרו (Giulio Bizzozero), שהסביר את תכונותיו של מח העצם.
הוא סיים את לימודיו ב-1865. במהלך מרבית הקריירה המקצועית שלו הוא חקר את מערכת העצבים המרכזית.
במחצית השנייה של המאה ה-19 לא היו טכניקות צביעת רקמות יעילות מספיק למחקר רקמות העצבים.
כאשר עבד כמנהל הרפואי של בית חולים פסיכיאטרי (ה-Ospedale Di San Mateo בפאביה), בשנים 1865–1871, הוא ערך ניסויים בהספגת רקמות עצבים במתכת, כשהוא משתמש בעיקר בכסף (צביעת כסף).
הוא גילה שיטה לצביעת רקמת תאים, כך שיצבעו מספר מוגבל של תאים בשלמותם.
שיטה זו אפשרה בפעם הראשונה לבחון את הנתיבים של תאי העצבים במוח.
הוא כינה את תגליתו "תגובה שחורה" (באיטלקית reazione nera), שאחר כך כונתה לכבודו שיטת גולג'י או צביעת גולג'י.
הגורם לצביעה של חלק מהתאים בלבד עדיין אינו מובן.
אחרי שיוזף פון גרלאך פיתח את התאוריה שלו, גולג'י תמך בה ותרם להפצת הרעיון בין המדענים.
התגובה השחורה כללה הצמדות של חלקיקי כסף כרומטי למעטפת העצב (נוירילמה) בתגובה כימית בין כסף חנקתי לאשלגן דו-כרומטי.
עקב כך נוצר משקע שחור בולט על גוף תא העצב, כמו גם על האקסון וכל הדנדריטים.
הניגודיות שבין התא הצבוע בשחור לבין הרקע הצהוב מאפשרת קבלת תמונה ברורה של תא העצב.
היכולת לצפות בתאי עצב נפרדים בעזרת צביעותיו, שימשה את סנטיאגו רמון אי קחאל לציור מפורט של תאים ומבנה הרקמה בחלקים שונים של המוח, ואיפשרה את פיתוחה והתקבלותה של דוקטרינת הנוירונים, הנמצאת בבסיס הבנת פעילות המוח עד ימינו.
למרבה האירוניה, גולג'י עצמו היה בין המתנגדים לתיאוריה, כשהוא מסרב לראות את המבנה התאי של רקמת המוח כפי שהתברר מהצביעה שלו עצמו.
במקום זאת, הוא דגל בתיאוריה ה"רטיקולרית" שטענה לרשת רציפה בכל המוח.
אפילו בהרצאת הנובל, הפרס אותו קיבל עבור תרומתו לפיתוח דוקטרינת הנוירון, הוא המשיך להתנגד ולטעון לצורך לחשיבה מחודשת בנושא.
בנוסף לתגלית זו גילה גולג'י את אברון החישה בגיד הקרוי על שמו אברון הגיד על שם גולג'י, קולטן הממוקם בצומת שריר-גיד הרגיש לשינוי במאמץ המתיחה על מערכת השריר-גיד הנובע מכיווץ השריר.
גולג'י חקר את מחזור החיים של ה-Plasmodium והקשר בין התרחשות הקדחת השלישונית והרביעונית של מחלת המלריה למחזור החיים של האורגניזמים המכונים כיום Plasmodium vivax ו-Plasmodium malariae בהתאמה.
תוך שימוש בטכניקות הצביעה שלו, גילה גולג'י ב-1898 את האברון המצוי בכל התאים האוקריוטיים הקרוי על שמו אברון גולג'י או בקיצור גולג'י, שתפקידו העיקרי לעבד מקרומולקולות, כמו חלבונים וליפידים, שסונתזו על ידי התא.
תגלית נוספת של גולג'י קשורה לפיזיולוגיה של הכליות.
אחרי זמן קצר שבו שימש לראש הקתדרה לאנטומיה באוניברסיטת סיינה, גולג'י חזר לאוניברסיטת פאביה כראש הקתדרה להיסטולוגיה ופתולוגיה כללית ואף מונה פעמיים כרקטור האוניברסיטה, בשנים 1896-1893 ו-1909-1901. כמו כן שימש כמרצה באוניברסיטת בולוניה.
ב-1906 זכה גולג'י יחד עם ההיסטולוג, הפיזיולוג והפתלוג הספרדי סנטיאגו רמון אי קחאל בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשל מחקריו על מערכת העצבים.
גולג'י מת בפאביה שבאיטליה בינואר 1926 ונקבר בה.
חבר באקדמיה המלכותית למדעים של טורינו, 1881
מדליית ריינקר לרפואה (Rinecker-Medaille) מטעם אוניברסיטת וירצבורג, 1891
ביוני 1900 מינה המלך אומברטו הראשון את גולג'י לסנאטור בסנאט של איטליה, משרה בה החזיק עד מותו ב-1926.
פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1906
עיירת הולדתו קורטנו שינתה את שמה ב-1956 לקורטנו גולג'י (Corteno Golgi).
פסל שיש של גולג'י מצוי בחצר הבניינים הישנים של אוניברסיטת פאביה.
מערכת גולג'י - אברון בתא שתפקידו העיקרי לעבד מקרומולקולות
אברון הגיד על שם גולג'י - אברון החישה.
שיטת גולג'י - שיטה לצביעת מערכת העצבים
תאי גולג'י - במוח הקטן
תאי גולג'י מסוג אחד - תאי עצב עם אקסונים ארוכים
תאי גולג'י מסוג שני תאי עצב נטולי אקסונים או בעלי אקסונים קצרים.
אסטרואיד 6875 Golgi קרוי על שמו.
מכתש Golgi על הירח .
מריה קמילה או'גורמן (ספרדית: Maria Camila O'Gorman; 9 ביולי 1828 – 18 באוגוסט 1848) הייתה בת לאליטה של בואנוס איירס שעמדה במרכזה של שערורייה בסיומה הוצאה להורג בעודה הרה.
קמילה נולדה בבואנוס איירס, ארגנטינה, חמישית מבין שישה ילדים, למשפחה מבוססת ממוצא אירי, צרפתי וספרדי.
קמילה הייתה מאושיות החברה הגבוהה, הייתה ידידתה הקרובה של בתו של חואן מנואל דה רוסאס, מושל הפרובינציה של בואנוס איירס ולא אחת הופיעה בריקודי בלט בארמון הנשיאותי.
בשנות העשרה המאוחרות התוודעה קמילה לאב לאדיסלאו גוטיירס (Ladislao Gutiérrez), כומר ישועי שחבש את ספסל הלימודים בסמינר עם אחד מאחיה, שהיה כומר ישועי גם הוא.
גוטיירס, בן למשפחה מהמעמד העליון גם הוא ואחיינו של מושל פרובינציית טוקומאן, התמנה לכומר הקהילה אליה השתייכה משפחת או'גורמן.
מתוקף תפקידו הוזמן גוטיירס לאירועים חברתיים שונים בבית משפחת או'גורמן ובינו ובין קמילה החל להתפתח רומן אסור, שכן גוטיירס הכומר היה כבול בנדר הפרישות, שנשמר בסודיות רבה.
ב-1847 גנב גוטיירס מהכנסייה, עברה שהעונש עליה היה גזר דין מוות.
גוטיירס ואו'גורמן נמלטו ומצאו מקלט בפרובינציית קוריינטס, שהמושל שלה, בנחמין ויראסורו (Benjamín Virasoro) נמנה עם מתנגדיו של רוסאס.
עם פרוץ השערורייה טענו תומכיו של רוסאס כי קמילה נחטפה בעל כורחה.
לעומתם טען מתנגדו החריף של רוסאס, הפוליטיקאי הגולה והנשיא לעתיד דומינגו פאוסטינו סרמיינטו כי הייתה זו הרודנות של רוסאס שהובילה לשחיתות המוסרית של נשות ארגנטינה.
משאותרו בני הזוג הנמלטים, נעצרו והובלו לבואנוס איירס, גרמה קמילה לזעזוע גדול כאשר טענה כי היא הייתה זו שיזמה את מערכת היחסים האסורה בין השניים, ודחתה בתוקף את הטענה כי היא נאנסה.
ב-18 באוגוסט 1848 הוצאו קמילה או'גורמן ולאדיסלאו גוטיירס להורג בידי כיתת יורים.
בת עשרים ושלוש הייתה קמילה במותה, ובהיותה בחודש השמיני להריונה היא נשאה ברחמה את צאצאו הלא-חוקי של האב גוטיירס.
או'גורמן הובאה למנוחות בבית הקברות לה רקולטה (La Recoleta).
רוסאס לקח אחריות מלאה על ההוצאה להורג, ואילו סרמיינטו והאוניטריים (Unitarios) מתנגדי רוסאס החלו להשתמש בפרשה לניגוח פוליטי של רוסאס.
בשנת 1910 ביים מאריו גאז'ו (Mario Gallo) את הסרט "קמילה או'גורמן".
היה זה אחד הסרטים הראשונים שהוסרטו בארגנטינה וכיום אבדו עקבותיו.
בשנת 1984 ביימה מריה לואיסה במברג (María Luisa Bemberg) את הסרט "קמילה", שהיה לסרט השני שהעמידה ארגנטינה למועמדות פרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
קאמיל אנה פאליה היא סופרת פמיניסטית, מורה ומבקרת חברתית אמריקאית.
היא פרופסורית באוניברסיטה לאמנויות בפילדלפיה, פנסילבניה משנת 1984. פאליה כתבה את הספר Sexual Personae: Art and Decadence from Nefertiti to Emily Dickinson (1990), שהפך לרב מכר בתחום הביקורת הספרותית, לצד ספרים ומאמרים רבים אחרים.
בין היתר, היא גם ניתחה את הסרט "הציפורים" של אלפרד היצ'קוק, ובספרה Break, Blow, Burn פאליה ניתחה את 43 הפואמות הטובות בעולם.
מאמריה עוסקים באמנות, תרבות פופולרית, פמיניזם ופוליטיקה.
פאליה נקטה עמדות ליברליות קיצוניות בסוגיות חברתיות שנויות במחלוקת כגון הפלות, הומוסקסואליות ושימוש בסמים.
היא ידועה כמבקרת של הפמיניזם האמריקאי והיא גם מאוד ביקורתית לגבי השפעותיהם של סופרים צרפתים כגון ז'אק לאקאן, ז'אק דרידה ומישל פוקו.
פאליה נולדה בעיר אנדיקוט, במדינת ניו יורק, שבארצות הברית כבת בכורה למהגרים איטלקים.
אביה, פסקואלה פאליה ואמה, לידיה אן (קולפיאטרו) פאליה.
בילדותה, פאליה ומשפחתה התגוררו בחווה באזור הכפרי של אוקספורד, ניו יורק, ושם היא למדה בבית הספר היסודי.
אביה לימד בתיכון של אקדמיית אוקספורד עד לשנת 1957, ואז משפחתה נאלצה להעתיק את מגוריה לסירקיוז, ניו יורק, כדי שאביה יוכל להתחיל את לימודי התואר השני שלו; בסופו של דבר אביה הפך לפרופסור לשפות רומאניות ב-Le Moyne College.
פאליה למדה בבית הספר היסודי אדוארד סמית, בחטיבת הביניים ט' אהרון לוי ובתיכון ויליאם נוטינגהאם.
במשך מעל לעשור, פאליה הייתה בת זוגה של האמנית אליסון מאדקס.
פאליה אמצה את הבן שנולד למאדקס ב-2002, ואף על פי שהזוג נפרד ב-2007, הן נשארו בהורות משותפת הרמונית וחיות קרוב אחת לשנייה.
פאליה התקבלה למכללת הארפור באוניברסיטת בינגהמטון והחלה את לימודיה בשנת 1964. באותה שנה, פורסם שירה "הניוון" בעיתון המקומי.
מאוחר יותר היא כתבה שההשפעה הגדולה ביותר על חשיבתה הייתה שיעוריו של המשורר מילטון קסלר.
"הוא האמין ביכולת התגובה של הגוף, ובהפעלת החושים לספרות...
הו, וכמה אני האמנתי בזה".
היא סיימה את מכללת הארפור כמצטיינת המחזור בשנת 1968.
פאליה סיפרה כי בזמן שהיא למדה במכללה היא הכתה באגרופה "שיכור בוזז".
היא מתגאה בכך שהושמה במאסר על תנאי בגין ביצוע 39 מעשי קונדס.
פאליה למדה לתואר שני באוניברסיטת ייל בשנים 1968–1972, והיא טוענת שהיא הייתה בתקופה זו הלסבית היחידה שחיה מחוץ לארון באוניברסיטה.
פאליה הסתכסכה בייל עם ריטה מיי בראון, אותה תיארה בהמשך כ"ניהיליסטית אפלה", והתעמתה עם להקת רוק הנשים של ניו הייבן, כאשר הן טענו שהרולינג סטונז סקסיסטים.
מבקר הספרות האמריקאי הרולד בלום שימש כמורה הרוחני של פאליה.
ספרה Sexual Personae הוכתר בזמנו כ"חלום אנדרוגינוס: דמותו של האנדרוגינוס כפי שהוא מופיע בספרות וכפי שהוא מגולם בנפשו של האמן, תוך התייחסות לאמנות החזותית והקולנוע".
פאליה קראה את כתביה של סוזן סונטג, ושאפה לחקותה.
פאליה פגשה את סונטג לראשונה ב-15 באוקטובר 1969 (יום הקפאת הלחימה בווייטנאם), במהלך ביקור אצל חברה באוניברסיטת פרינסטון.
בעיני פאליה, סונטג הייתה רדיקלית שקראה תיגר על הדומיננטיות הגברית.
עבודתה הראשונה של פאליה באקדמיה הייתה בשנת 1973 במכללת בנינגטון, ובאותה תקופה הייתה ידועה כפמיניסטית מיליטנטית ולסבית מוצהרת.
באותה שנה, פאליה נסעה להרצאה של סונטג בדארטמות', במטרה להביאה לנאום במכללת בנינגטון, אך התקשתה להשיג כסף לשכרה של סונטג; פאליה נעזרה בחבר של סונטג, ריצ'רד טריסטמן, לשכנע אותה לבוא.
מכללת בנינגטון הסכימה לשלם לזונטג 700$ (מחיר כפול משנהגו לשלם לנואמים שונים, אלא שסכום זה היווה רק מחצית משכרה הרגיל של סונטג) כדי שתנאם על נושאים עכשוויים.
פאליה, בהתלהבות, ארגנה מסע פרסום שדחק בסטודנטים להגיע להרצאתה של סונטג.
ביום האירוע הגיעה למקום באיחור של מעל לשעה, ולאחר מכן הקריאה את מה שפאליה כינתה סיפור קצר "משעמם ועגום" על "שום דבר" בסגנון של רומן צרפתי חדש.
כתוצאה מהופעתה המאכזבת של סונטג בבנינגטון, גדלה אכזבתה של פאליה ממנה.
פאליה אמרה שסונטג נמנעת מעימות עם העולם האקדמי, וטענה שהיא אליטיסטית ומנותקת.
פאליה תקפה את סונטג בשנת 1992, לדברי קארל רוליסון וליסה פאדוק, כיוון שזו הייתה דרכה לומר, "אני השלב הבא שלך".
כאשר סונטג נשאלה על ידי המגזין הברזילאי IstoÉ לגבי פאליה, היא טענה שפאליה צריכה להקים להקת רוק.
בשלב מאוחר יותר סונטג אמרה על פאליה, "אנחנו רגילים לחשוב שנורמן מיילר היה רע, אך היא גורמת לנורמן מיילר להיראות כמו ג'יין אוסטן".
פאליה החלה ללמד במכללת בנינגטון בשנת 1972 בין היתר בזכות המלצותיו של הרולד בלום.
במהלך עבודתה בבנינגטון פאליה התיידדה עם הפילוסוף ג'יימס פסנדן, שהחל ללמד שם לראשונה במקביל באותו סמסטר.
פאליה פיתחה תאוריה העוסקת בהיסטוריה המינית וסתרה מספר רעיונות שהיו אפנתיים באותה העת בתחום זה באמצעות מחקרה בספרות קלאסית ובעזרת עבודתם המחקרית של ג'יין אלן ריסון, ג'יימס ג'ורג' פרייזר, אריך נוימן ואחרים, ומכאן נבעה ביקורתה על מריה גימבוטאס, קרולין היילברון, קייט מילט ואחרים.
בעבודת הדוקטורט שלה מאוניברסיטת ייל, עליה הגנה בשנת 1974, Sexual Personae: The Androgyne in Literature and Art, פאליה פרשה את עמדותיה לגבי מטריארכיה, אנדרוגניות, הומוסקסואליות, סאדו-מזוכיזם ונושאים אחרים.
פאליה כתבה שעימות עם מייסדות החוג ללימודי נשים באוניברסיטת ניו יורק סטייט באלבני "כמעט והגיע למהלומות", כאשר הן הכחישו שההורמונים משפיעים על החוויה או ההתנהגות האנושית.
מריבות דומות עם פמיניסטיות ואנשי אקדמיה הגיעו לשיאם בשנת 1978, והובילו להתפטרותה מבנינגטון, לאחר מבוי סתום ממושך עם הנהלת המכללה שהסתיימה בהסגר ביניהם.
פאליה סיימה את כתיבת ספרה Sexual Personae בראשית שנות ה-80, אך לא הצליחה להוציאו לאור.
היא התפרנסה ממשרות חלקיות בהוראה באוניברסיטת ייל, אוניברסיטת וסליאן, ומכללות שונות בקונטיקט, ומהרצאות אורח.
אך חוץ מזה, לא הייתה התקדמות בקריירה האקדמית שלה.
פאליה העלתה על הכתב בשנת 1995 במכתבה ללויד הולמס זיכרון שלה: "הרווחתי מעט כסף נוסף מכתיבת כתבות מקומיות מיוחדות בניו הייבן עבור העיתון האלטרנטיבי The Advocate בראשית שנות ה-80".
היא כתבה מאמרים על הפיצריות ההיסטוריות של ניו הייבן ועל בית ישן בתחנת הרכבת התחתית.
בשנת 1984, פאליה הצטרפה לסגל ההוראה של מכללת פילדלפיה לאמנויות הבמה.
מכללה זו התאחדה בשנת 1987 עם מכללת פילדלפיה לאמנות ושתיהן יחד הפכו לאוניברסיטה לאמנות.
פאליה חברה במערכת כתב העת לקלאסיקות ומדעי הרוח Arion וכתבה טור חודשי עבור בין השנים 1995–2001, 2007–2009, ושוב החל מ-2016.
פאליה שיתפה פעולה עם קרל רוליסון וליסה פאדוק בכתבתם Susan Sontag: The Making of an Icon, והעבירה לידיהם מכתבים מפורטים שצוטטו ברשותה.
רוליסון ופאדוק גילו כי עורך דינה של סונטג שלח למו"ל שלהם אזהרה כשהבינה שהם חוקרים את חייה ואת הקריירה שלה.
פאליה משתתפת בכל עשור בסקר של מקצועני סרטים הנערך על ידי Sight & Sound ובו המשתתפים מתבקשים להגיש רשימה מדורגת של עשרת הסרטים הגדולים מכל הזמנים לדעתם.
בהתאם לדירוג הסרטים בעשור 2002–2012 פאליה מחשיבה את הסרטים: בן חור, האזרח קיין, לה דולצ'ה ויטה, הסנדק, הסנדק חלק שני, חלף עם הרוח, לורנס איש ערב, מזימות, Orphee, פרסונה, 2001: אודיסאה בחלל, עשרת הדיברות, וורטיגו לטובים ביותר.
הדעות על פאליה חלוקות ולעיתים אף שנויות במחלוקת.
ישנן מבקרות פמיניסטיות שתארו את פאליה כ"פמיניסטית אנטי פמיניסטית", ביקורתית כלפי מאפיינים מרכזיים של פמיניזם עכשווי, אך מחזיקה "במגוון מיוחד של הצהרות פמיניסטיות משלה".
איליין שוולטר הזכירה את הערצתה של פאליה לסימון דה-בובואר ולספרה המין השני וציטטה את פאליה שטענה כי הספר הוא "העבודה העילאית של הפמיניזם המודרני...
הלמידה העמוקה שלו והטענות המאסיביות שאין כדוגמתן", כמו גם לג'רמיין גריר.
פאליה האשימה את קייט מילט שהתחילה את "הסגנון המדכא, הסטליניסטי, של ביקורת הפמיניסטית ..." פאליה העבירה ביקורת שוב ושוב על פטרישיה איירלנד, נשיאתו לשעבר של ארגון נשים לאומי (NOW), וכינתה אותה "מתחסדת", מודל דוחה לחיקוי עבור נשים בעלת גישה "זחוחה, יהירה", הניחנת ב"תהליכים מחשבתיים מוגבלים עד כאב".
פאליה טענה כי תחת הנהגתה של איירלנד, NOW "עשתה נזק, והזיזה לשוליים את תנועת הנשים".
פאליה קראה לפילוסופית הפמיניסטית מרתה נוסבאום "דיוות מחשב" כקביעה שאין לה קשר לעולם האמיתי, והאשימה אותה בשאילת רעיונותיה ללא אישור.
בנוסף היא טענה, כי "ההכשרה או האינסטינקט של נוסבאום לבחינת המין (sex analysis) מפוקפקים במקרה הטוב".
פמיניסטיות רבות בקרו את פאליה; כריסטינה הוף סומרס הגדירה את פאליה כ"מטרה הבולטת ביותר לגינוי פמיניסטי", וציינה כי כתב העת (Women's Review of (Books תיאר את ספרה של פאליה Sexual Personae כיצירה של "קיצוניות מטורפת", "תחליף גרוע לפשיזם שלאחר המלחמה הקרה החדשה", ו"מתקפת נגד של הפטריארכיה על פמיניזם".
סומרס סיפרה שכאשר פאליה הופיעה בפורום באוניברסיטת בראון, פמיניסטיות חתמו על עצומה לגנותה ודרשו לחקור את הנהלים להזמנת נואמים לקמפוס.
נעמי וולף החליפה לעיתים סדרת התקפות אישיות עם פאליה לאורך תחילת שנות ה-90 במגזין ניו ריפבליק, בהם וולף הכתירה את פאליה כ"פיליס שלפלי (פעילה שמרנית נוצרית) של קהל בעלות הפירסינג בפטמות, המתחזה לחתרנית מינית אך היא למעשה הבת הצייתנית של הפטריארכיה" ותארה אתפאליה כ"חסרת יושרה אינטלקטואלית".
בשנת 1991, פאליה קראה לוולף כ"כלומניקית".
גלוריה סטיינם אמרה ש"להגדיר את פאליה כפמיניסטית זה שווה ערך לאמירה שנאצים אינם אנטישמים".
פאליה האשימה את סטיינם בכך שהשוותה אותה להיטלר ואת Sexual Personae טרם קריאתו למיין קמפף.
פאליה קראה לסטיינם ה"סטלין של הפמיניזם".
קאתה פוליט תיארה את פאליה כאחת מ"שורה אינסופית של מבקרים חברתיים שהופכים לסלבים על ידי תיאור הפמיניזם כבעיה, במקום הסקסיזם".
פוליט כתבה שפאליה מהללת "שליטה גברית", ושהיא מצליחה להתבטא באופנים "שאפילו ראש לימבו היה מחוויר לשמעם", משום שהיא אישה.
פאליה ידועה כמי שמכנה קורבנות לאונס בין מכרים (date rape) "טפשות", ועמדתה שאונס הוא אקט מונע מינית (שלא כעמדת פמיניסטיות רבות שמדובר באקט של שליטה וכוח) נתמכת על ידי פסיכולוגים האבולוציוניים.