tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם הביאו את ההשפעה החברתית של ברלין לווינה, בעיקר את הרעיון של הסלון הסיפרותי, לווינה של יוזף השני.
אחוזת ארנשטיין בווינה והווילות שלה בשונברון ובבאדן שימשו באופן קבוע לאירוח.
היא גם הייתה מעורבת בצדקה.
במהלך הקונגרס של וינה פקדו את סלון ארנשטיין מפורסמים, ביניהם וולינגטון, טלראן, , רחל ורנהגן ובעלה, בני הזוג שלגל, יוסטינוס קרנר, קרוליין פיכלר וזכריה ורנר.
היא הייתה ממייסדי החברה לאוהבי מוזיקה (Gesellschaft der Musikfreunde) והייתה בעצמה מוזיקאית מיומנת.
בשנת 1814 הציגה פאני פון ארנשטיין מנהג חדש מברלין, שלא היה ידוע עד כה בווינה: עץ חג המולד.
בתה היחידה, הנרייטה פון פריירה-ארנשטיין , הייתה גם מוזיקאית מיומנת וכתבת קבועה של בת דודתה, לאה סלומון, אשתו של אברהם מנדלסון ואמם של פליקס ופאני מנדלסון (שנקראה על שם פאני ארנשטיין).
פאנטליס חצידיאקוס הוא כדורגלן הולנדי-יווני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת קופנהגן ובנבחרת יוון.
חצידיאקוס נולד ברודוס שביוון לאב יווני ולאם הולנדית.
חצידיאקוס גדל במחלקות הנוער של פנאתינאיקוס וא.ז.
בשנת 2015 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של א.ז.
אלקמאר, ובסך הכל שיחק במועדון במשך שמונה שנים, בהן ערך 152 הופעות במסגרת ליגת העל ההולנדית והבקיע שלושה שערים.
ב-1 בספטמבר 2023 חתם חצידיאקוס על חוזה לארבע שנים בקליארי מהסרייה א'.
ב-2 בספטמבר 2024 הושאל לקופנהגן לעונה אחת.
לאחר עונה חתם באופן קבוע בקבוצה.
ב-12 באוקטובר 2019 ערך חצידיאקוס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון, בהפסד 2-0 לנבחרת איטליה במסגרת מוקדמות יורו 2020.
פאני איטון הייתה דוגמנית אמנותית ועובדת משק בית ילידת ג'מייקה.
היא התפרסמה בעיקר כדוגמנית עבור האחווה הפרה-רפאליטית באנגליה בין השנים 1859–1867. הופעת הבכורה שלה באמנות הייתה בציורו של סיימון סולומון "אם משה", אשר הוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1860. דיוקנה הונצח ביצירותיהם של אמנים דגולים בני התקופה, ביניהם דנטה גבריאל רוזטי, ג'ון אוורט מיליי, ג'ואנה מרי בויס ורבקה סולומון.
איטון נולדה בשם פאני אנטוויסל או אנטוויסטל ב-23 ביוני 1835 בסנט אנדרו, ג'מייקה, עשרה חודשים בלבד לאחר חקיקת חוק ביטול העבדות ב-1 באוגוסט 1834 ברחבי האימפריה הבריטית.
משערים שאמה, מטילדה פוסטר, אישה ממוצא אפריקאי, נולדה לעבדות באחוזת אלים בכנסיית סנט אליזבת, רכוש של משפחת פוסטר או פורסטר.
אף אב לא צוין ברישומי הלידה של איטון, מה שמרמז שייתכן שהיא נחשבה כבת לא לגיטימית.
מותו של חייל בריטי בשם ג'יימס אנטוויסל, בן עשרים, בכנסיית סנט קתרין הסמוכה (קבורה בעיר ספרדית ב-4 ביולי 1835), אחד-עשר ימים לאחר לידתה של פאני, נתפס כמרמז לכך שחייל זה היה אולי אביה של איטון.
במהלך שנות הארבעים של המאה ה-19 היגרו איטון ואמה לאנגליה.
תיעוד משנת 1851 מצביע על מגוריהן בלונדון, ברחוב סטיבנס פלייס 9, ברובע סנט פנקרס, שם עבדה איטון כמשרתת.
בשנת 1857 נישאה לג'יימס איטון, בעלים ונהג של מרכבת סוסים, יליד שורדיץ' (17 בפברואר 1838).
בני הזוג הביאו לעולם עשרה ילדים בין השנים 1858–1879.
עבודה מוקדמת באקדמיה המלכותית לאמנויות
בתקופת חייה כאם צעירה ורעיה החלה איטון את פעילותה כדוגמנית.
היא הועסקה בבית הספר לציור של האקדמיה המלכותית לאמנויות, שם השתכרה חמישה שילינג לעבודת דוגמנות, כאשר בשיא פעילותה תועדו עד שלושה מפגשים עם אמנים ביום.
במקביל, שימשה כדוגמנית עבור האחווה הפרה-רפאליטית ואמנים נוספים בני התקופה.
תווי פניה הייחודיים אפשרו לאמנים לייצג מגוון זהויות אתניות ודמויות.
התיעוד האמנותי המוקדם ביותר של איטון כולל רישום צבעוני מאת וולטר פרייר סטוקס וסדרת רישומי דיוקן מאת סיימון סולומון משנת 1859. רישומים אלה שימשו כהכנה ליצירתו "אם משה", השמורה כיום באוסף מוזיאון האמנות של דלאוור.
בסדרה זו הונצחה איטון כדמויות המקראיות "יוכבד ומרים" היצירה המושלמת הוצגה בתערוכת האקדמיה המלכותית בשנת 1860.
סיימון סולומון, בן למשפחת אמנים מוערכת, היה מראשוני מנציחיה.
אחותו, רבקה סולומון, אשר התמחתה אצל ג'ון אוורט מיליי, ציירה אף היא את איטון, ויש המשערים כי היא זו שיצרה את הקשר בין איטון לאמני האחווה הפרה-רפאליטית.
בשנת 1865 הזמין דנטה גבריאל רוזטי את איטון לדגמן עבור דמות שושבינה ביצירתו "האהובה" משיר השירים.
רוזטי יצר לפחות רישום דיוקן נוסף אחד (משוער משנת 1865), השמור כיום במרכז אייריס וב.
ג'רלד קנטור לאמנויות חזותיות באוניברסיטת סטנפורד.
איטון שימשה כדוגמנית גם לאמנים נוספים בחוג של ציירי משפחת סולומון, ביניהם ויליאם בלייק ריצ'מונד ואלברט ג'וזף מור.
יצירתו של ריצ'מונד "העבד" (1886), השמורה באוסף טייט, זוהתה לאחרונה כיצירה נוספת בה שימשה איטון כדוגמנית.
דיוקנה מופיע גם ברישום פחם שחור מאת רוזטי, השמור כיום במרכז קנטור לאמנויות באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
ביצירה "יפתח" (1867) מאת ג'ון אוורט מיליי מופיעה איטון בחלקו העליון-ימני של הבד.
שנה זו נחשבת לנקודת הסיום של פעילותה כדוגמנית אמנותית, אם כי הסיבות להפסקת עבודתה בתחום אינן ידועות.
עד שנת 1881 התאלמנה איטון ועבדה לפרנסתה כתופרת.
בשלהי חייה עבדה כטבחית במשק בית באי וייט, בשירות סוחר היין ג'ון הול ורעייתו פאני.
בשנת 1911 תועדה כמתגוררת בהאמרסמית' עם בתה ג'וליה, חתנה תומאס פאוול ונכדיה באדן וקוני פאוול.
פאני אנטוויסל איטון נפטרה באקטון ב-4 במרץ 1924, בגיל 88. היא נטמנה בבית הקברות מרגרווין רוד בהאמרסמית'.
התערוכה "ויקטוריאנים שחורים: אנשים שחורים באמנות הבריטית 1800–1900", אשר נפתחה במנצ'סטר בשנת 2005, הייתה הראשונה שהתמקדה בייצוג אנשים שחורים באמנות הבריטית הוויקטוריאנית.
הציורים המרשימים בהם הונצחה איטון, ובפרט "אם סיסרא" מאת אלברט ג'וזף מור ו"האהובה" מאת רוזטי, זכו למקום מרכזי בתערוכה.
מבקרי אמנות הביעו אי-נוחות מאופן ייצוגה של איטון, בייחוד בציורו של רוזטי, בטענה כי היא מוצגת כאובייקט ולא כסובייקט.
נמתחה ביקורת על האופי האנגלוצנטרי של יצירתו של רוזטי, המבוססת על שיר השירים, שכן הדמות המרכזית מתוארת כלבנה בעוד שבמקור המקראי היא מתוארת כ"שחורה ונאווה".
מעניין לציין כי מבקר בן התקופה הוויקטוריאנית כתב בשנת 1867 כי "אדם שחור הוא ציורי במיוחד, וצבעו ניתן לניצול מוצלח ביצירת אמנות".
הביקורת העכשווית על התערוכה משקפת מודעות גוברת לניצול שאפיין את התקופה הוויקטוריאנית.
מורשתה של איטון מורכבת ורבת-פנים.
חרף מעמדה כדמות מפתח באמנות הוויקטוריאנית, דעותיה האישיות ותפיסת עולמה נותרו עלומות.
המחקר אודותיה החל רק בשלהי המאה העשרים, וחשף תיעודים חזותיים חדשים של האישה ילידת ג'מייקה.
עם זאת, לא נותרו מכתבים או תיעוד כתוב, ואין עדויות בנות זמנה לדעותיה או לשיחותיה.
ההנחה הרווחת בביוגרפיות כי פנייתה לדוגמנות נבעה מצורכי פרנסה, הגם שסבירה, נותרת בגדר השערה בלבד.
תערוכת "אחיות פרה-רפאליטיות" שהתקיימה בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון בשנת 2019 היוותה ציון דרך נוסף בהערכת מורשתה של איטון.
התערוכה הציגה אותה כמי שנמנעה מתפקיד כפול של אהובה בזכות היותה נשואה, תוך שמירה על הצלחה מסוימת כדוגמנית.
נכון לשנת 2020, איטון זוכה להכרה בשל מעמדה כמוזה אמנותית וכאישה הצבעונית הבולטת ביותר בחברה הוויקטוריאנית הבריטית.
בשנת 2018, במסגרת ציון מאה שנה להענקת זכות הבחירה לנשים, כלל העיתון "דה וויס" את איטון ברשימה של שמונה נשים שחורות שתרמו להתפתחות בריטניה, לצד קת'לין וראסמה, אוליב מוריס, קוני מארק, דיאן אבוט, ליליאן באדר, מרגרט באסבי ומרי סיקול.
בין החודשים אוקטובר 2019 לינואר 2020 נכללה איטון בין שתים עשרה הנשים שהוצגו בתערוכת "אחיות פרה-רפאליטיות" בגלריה הלאומית לדיוקנאות בלונדון.
ב-26 באפריל 2020 שודר סרטון קצר על תולדותיה במסגרת התוכנית "Get Animated!
Introducing BBC Arts" בהנחיית מבקר הקולנוע של BBC Radio 1, עלי פלאמב.
הסרטון הוצג גם באתר BBC New Creatives.
לרגל חודש ההיסטוריה השחורה באוקטובר 2020, כלל המגזין "פרימה" את איטון ברשימה של שש נשים בריטיות שחורות "ששינו את העולם", יחד עם מרגרט באסבי, קלודיה ג'ונס, מרי פרינס, ליליאן באדר ואוליב מוריס.
ב-15 באוקטובר 2020 ביצעה המשוררת מאז הדג'הוג שיר אודות איטון כחלק ממקטע השירה של חודש ההיסטוריה השחורה בתוכנית הילדים "בלו פיטר" של ה-BBC.
ב-18 בנובמבר 2020 הונצחה איטון ב"דודל" של גוגל.
פאני רוס (בשוודית: Fanny Roos; נולדה ב-2 בינואר 1995) היא אתלטית שוודית, סגנית אלופת אירופה באולם (טורון 2021) בהדיפת כדור ברזל.
רוס נולדה וגדלה ביונגבי שבשוודיה.
באליפות אירופה באולם שנערכה בפראג שבצ'כיה במרץ סיימה במקום עשירי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.61 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם שבהולנד ביולי סיימה במקום 20 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.11 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בבלגרד שבסרביה במרץ סיימה במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.13 מטר, השווה לשיא שוודיה.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בבידגושץ' שבפולין ביולי זכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.14 מטר.
באליפות העולם שנערכה בלונדון שבממלכה המאוחדת באוגוסט סיימה במקום 20 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.31 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת במרץ סיימה במקום 13 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.23 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברלין שבגרמניה באוגוסט סיימה במקום 11 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.09 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ סיימה במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.21 מטר.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר באוקטובר סיימה במקום 14 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.01 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון שבפולין במרץ זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בשיא שוודיה חדש של 19.29 מטר, אחרי אוריול דונגמו מפורטוגל (19.34 מטר) ולפני כריסטינה שוואניץ מגרמניה (19.04 מטר).
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיימה במקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.91 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד במרץ סיימה במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.22 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיימה במקום 11 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.27 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה באיסטנבול שבטורקיה במרץ זכתה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.42 מטר, אחרי אוריול דונגמו (19.76 מטר) וזארה גמבטה מגרמניה (18.83 מטר).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיימה במקום 14 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.41 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו במרץ סיימה במקום תשיעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.21 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני סיימה במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.26 מטר.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיימה במקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.78 מטר.
פאניה אניסימובנה ברון הייתה אנרכיסטית מהפכנית יהודייה רוסית.
היא בילתה את שנות חייה המוקדמות בפעילות במסגרת תנועת הפועלים בשיקגו, אך לאחר המהפכה הרוסית ב-1917 עזבה לאוקראינה והצטרפה למאכנובשצ'ינה.
בשל פעילותה האנרכיסטית היא נעצרה והוצאה להורג על ידי הצ'קה במהלך הטרור האדום.
פאניה נולדה ב-1887 בווילנה בשם פריידה אניסימובנה גרק, ובגיל צעיר היגרה עם משפחתה מהאימפריה הרוסית לארצות הברית, שם אימצה המשפחה את השם גרפנסון.
בשיקגו היא החלה מערכת יחסים עם אנרכיסט יהודי-רוסי הגולה אהרן ברון, עמו השתתפה בתנועת הפועלים המקומית בהובלת פועלי התעשייה של העולם, שם היא הקדישה את עיקר זמנה וכספה להפצת תעמולה אנרכיסטית במפעל שבו עבדה.
במהלך הפגנת פועלים ב-17 בינואר 1915 הותקפה פיזית בידי המשטרה ונעצרה, אך שוחררה בערבות שהעמידה הפעילה האמריקאית ג'יין אדמס.
עם פרוץ מהפכת פברואר חזרו אהרן ופאניה ברון מצפון אמריקה.
השניים השתקעו בקייב ברפובליקה העממית של אוקראינה, שם השתתפו בתנועת הפועלים המקומית.
בעקבות מהפכת אוקטובר עברה הזוגיות לחרקיב, שם נטלו חלק בהקמת נבאט, קונפדרציה של אנרכיסטים אוקראינים.
נוכח הדיכוי הפוליטי של התנועה האנרכיסטית נסעה פאניה ברחבי אוקראינה כדי לארגן פועלים ואיכרים, לסייע לאסירים ולהפיץ את השפעת נבאט.
היא עצמה הייתה צירה בכל הקונגרסים והוועידות של נבאט, הן החוקיים הגלויים והן המחתרתיים.
הארגון נבאט הצטרף בהמשך למכנובשצ'ינה והעניק תמיכה רשמית לצבא המהפכני המורד של אוקראינה בפיקוד נסטור מאכנו.
לאחר תבוסת התנועה הלבנה במבצע פרקופ בנובמבר 1920, הפנו הבולשביקים את נשקם אל בני בריתם האנרכיסטים ופתחו במתקפת פתע עליהם בכמה חזיתות.
ב-25 בנובמבר 1920, נעצרו חברי נבאט, ובכללם אהרן ופאניה ברון, בחרקיב והועברו לבתי כלא ברוסיה.
בכלא הוכתה פאניה בידי השומרים והוחזקה בתנאים קשים.
ב-10 ביולי 1921 הצטרפה פאניה לבריחת אסירים שאורגנה בידי תא של האנרכיסטים המחתרתיים.
היא הצליחה להימלט מכלא ריאזאן והגיעה למוסקבה, שם חיה ברחובות עד שהתגלתה על ידי אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן.
בעזרתם, היא מצאה מחסה אצל גיסה סמיון ברון, שהיה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
היא גילתה לסמיון כי היא מתכננת לשחרר את בעלה מהכלא, והוא הבטיח לסייע לה, כאשר ברקמן דיווח כי שמרה על מצב רוח מרומם בזמן ההכנות לפריצה.
אולם ב-17 באוגוסט 1921, היא אותרה ונעצרה שוב בידי הצ'קה, עוד בטרם הצליחה להוציא לפועל את תוכניתה.
היא הצטרפה לבעלה ולתריסר אנרכיסטים רוסים נוספים בכלא טגנקה, בזמן שקונגרס היסוד של הפרופינטרן התכנס.
בניסיון למשוך את תשומת לבם של הצירים הסינדיקליסטים הזרים, הכריזו האנרכיסטים האסירים בטגנקה על שביתת רעב, שבה השתתפה גם פאניה.
למרות מחאות רשמיות כלפי הנהגת הבולשביקים, טענות בדבר דיכוי פוליטי בברית המועצות הוכחשו שוב ושוב בידי השלטונות, כאשר לאון טרוצקי הצהיר: "איננו כולאים את האנרכיסטים האמיתיים, אלא פושעים ושודדים המסתתרים מאחורי הכינוי אנרכיסטים".
לחץ בינלאומי ופנימי מתמשך אילץ את הממשלה לסגת, ולנין הורה על שחרור האסירים הפוליטיים האנרכיסטים בתנאי שיעזבו את המדינה.
ב-17 בספטמבר 1921 שוחררו רוב האסירים האנרכיסטים והוכנו לגירוש, אך פאניה ברון ולב צ'רני נשארו במעצר.
ברון הואשמה בשורה של עבירות פליליות, בהן זיוף הרובל הסובייטי, שוד וטרור.
ההיסטוריון האנרכיסט הרוסי וולין דחה את האישומים נגד ברון וצ'רני, וטען כי הזיוף בוצע למעשה בידי סוכני הצ'קה.
בלילה שבין 29 ל-30 בספטמבר 1921 הוצאה פאניה ברון להורג בירי בידי הצ'קה.
לפי עדותה של אמה גולדמן, היא התנגדה לגורלה עד הרגע האחרון ונישאה בכוח בידי אנשי הצ'קה למקום הוצאתה להורג.
גולדמן ניסתה למחות על ההוצאה להורג, אך שוכנעה בידי חבריה לוותר, ולבסוף עזבה את ברית המועצות כשהיא מאוכזבת מאוד מהמהפכה הרוסית.
לאחר 18 שנות מאסר, הוצא אהרן ברון עצמו להורג במהלך הטיהורים הגדולים.
עם השנים הפכה מותה של ברון לסמל לגורלם של האנרכיסטים הרוסים שנפלו קורבן לדיכוי פוליטי סובייטי.
עשורים לאחר הוצאתה להורג הוצאת הספרים ג'ורה שבסיסה בסידני קראה לספרייה שלה על שם פאניה ברון.
פאנצר משמעו טנק או שריון בגרמנית.
הטנקים הגרמניים נקראו בפיהם של הגרמנים Panzerkampfwagen (רכב קרבי משוריין).
כקיצור החלו להשתמש במונח פאנצר (משוריין), והשימוש נותר עד היום.
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה, השתרש בספרות האנגלית (וגם בעברית) המונח 'סימן' - Mark לטנקים הגרמניים, (כך לדוגמה הפאנצר 2 כונה פשוט "סימן 2") אף שהגרמנים עצמם מעולם לא עשו שימוש במונח זה.
היו שישה דגמי פאנצרים עיקריים:
פאנצר סימן 1 טנק קל מוקדם שהיה חמוש במקלעים בלבד ונועד לאימונים.
פאנצר סימן 2 מחליפו של הפאנצר סימן 1, חומש בתותח אוטומטי 20 מ"מ ופותח כאמצעי ביניים עד לייצור טנקי הפאנצר 3 ו-4.
שני הדגמים הראשונים נועדו לאימונים בלבד אולם בסופו של דבר השתתפו גם בלחימה פעילה בתחילת מלחמת העולם השנייה.
פאנצר סימן 3 טנק בינוני.
פאנצר סימן 4 טנק בינוני מתקדם יותר מקודמו, חומש בתותח 75 מילימטר.
הפאנצרים סימן 3 וסימן 4 היו עמוד השדרה של השריון הגרמני במלחמת העולם השנייה.
פאנצר סימן 5 - "פנתר", טנק בינוני מתקדם ביותר שפותח כתשובה ל T-34 הסובייטי.
פאנצר סימן 6 - "טיגר" (נמר), טנק כבד חמוש בתותח 88 מ"מ.
פאנצר סימן 6 B - "קניגסטיגר", טנק כבד חמוש בתותח 88 מ"מ ארוך קנה.
הדגמים הראשונים של הפאנצרים היו נחותים מכל בחינה.
בעת האנשלוס הם נתקעו במעברי ההרים.
הצלחתם בפולין נבעה מהנחיתות של הצבא הפולני ובצרפת בעיקר מתפיסה שגויה של צבא צרפת שפיזר את הטנקים בין יחידות הרגלים במקום לרכזם ביחידות אורגניות.
כתוצאה מכך שחיל השריון הגרמני העביר בשנים האחרונות של המלחמה את רוב משאביו מייצור טנקי סימן 4 לייצור טנקי פנתר, ובהמשך בעיקר לטיגר המסובך, נפגעה תפוקת הייצור שהלכה וירדה.
הטנקים החדשים היו אמנם רבי עוצמה, אבל יוצרו במספרים נמוכים מאוד ביחס לעשרות אלפי הטנקים שיוצרו בברית המועצות ובארצות הברית.
רבים מהם אבדו בשדה הקרב כתוצאה מתקלות טכניות ואף כתוצאה ממחסור בדלק.
בשל נחיתות הפאנצרים הראשונים וקשיי ייצור של התעשייה, הגרמנים גם הפעילו שני סוגי טנקים צ'כוסלובקים, חלקם נלקחו שלל לאחר סיפוח צ'כוסלובקיה לגרמניה וחלקם יוצרו במפעלים המקוריים.
פאנצר 38(t) גרסה משופרת מהיר יותר ובעל שריון עבה יותר.
פאנסאב הוא עותק של סרט או סדרת טלוויזיה זרה שתורגם על ידי מעריצים לשפה אחרת.
המונח הזה מתייחס ברוב המקרים לסדרות או סרטי אנימה שתורגמו מיפנית.
הפאנסאב הופיע לראשונה בשנת 1986. באותה תקופה הוספת כתוביות לסרטים נעשתה באולפנים מיוחדים לפני שחרור הסרט, לעומת זאת לרשות המעריצים לא עמדו תקציבים לשכירת אולפנים וצוות טכנאים.
לתחילת התופעה חברו מספר גורמים:
יציאתו לאקרנים של סרט האנימה "רובוטק" (Robotech) שעורר עניין רב ביחס לאנימה בארצות הברית.
חברת קומודור (Commodore International) הוציאה לראשונה את המחשב האישי "אמיגה" (Amiga) - מחשב בעל יכולות מולטימדיה פורצות דרך לאותה התקופה - שבעזרתו ובעזרת כמות מסוימת של מאמץ, היה ניתן להוסיף כתוביות לקובצי וידאו.
אנשים דוברי יפנית (למשל סטודנטים שלמדו בארצות הברית) רצו לשתף את חבריהם שאינם דוברי יפנית בתחביבם.
מסיבות אלו נוצרו תוך זמן קצר ביותר עשרות קבוצות פאנסאב בתוך ארצות הברית, הפאנסאב של אז הופץ על קלטות וידאו בדואר, במחיר מינימלי (עלות המשלוח + עלות הקלטת).
הפאנסאב שונה מתרגום רשמי בכמה תחומים, בעיקר בתחום הוויזואלי, אך גם בתכונות נוספות.
אלו הדברים שמייחדים את הפאנסאב ומראים את ההשקעה הרבה של הפאנסאברים בתחום בו הם אוהבים.
לרוב, תרגום מעריצים יכלול את המאפיינים הבאים:
תרגום אמין למקור - לרוב, תרגומי המעריצים שומרים על רוח התרבות היפנית שבסדרה, אם זה בכינויי שם, השארת מושגים ומאפייני תרבות (עם הסבר) וכו'.
תזמון השם דגש על שמירת אחידות עם האנימציה, כמה שפחות "מהבהב".
עיצוב ויזואלי לשלטים, מסכים, או כל סוג אחר של טקסט המופיע על המסך במהלך הפרק וחשוב להבנת המתרחש.
צירוף המילים לשירי הפתיחה והסיום, לפעמים מלווה בתזמון קריוקי ואפקט מיוחד המתאים לרוח השיר והסדרה.
עיצוב לכתוביות עצמן - פונטים שונים מ"פונט הכתוביות הרשמי", לפעמים בצבעים שאינם שחור-לבן.
הפנסאב מופץ בשתי צורות עיקריות:
סופטפאב (Softsub, "כתוביות רכות") הוא תרגום אופציונלי, אשר מקודד בשכבה אחרת מזו של הווידאו, וכך בעזרת אפשרויות של נגן הווידאו ניתן לבטל את תצוגתן.
ניתן להוסיף לקובץ וידאו אחד תרגומים במספר שפות.
יכולת עריכה, אם המשתמש יאתר טעות הוא יכול לתקנה.
איכות הווידאו נשמרת בקלות, מאחר שהכתוביות לא מוטמעות בו.
הכתוביות עצמן דורשות קידודים או תוכנות מיוחדות אשר מסוגלות למפות אותן.
המיפוי של הכתוביות גורם במקרים מסוימים לעומס על המעבד.
ניתן לגנוב את הכתוביות ולשנות זכויות יוצרים.
ההארדסאב (Hardsub, "כתוביות מוצקות") הן כתוביות אשר קודדו אל תוך הווידאו ולא ניתן לבטלן.
לא מצריך שום ידע מהמשתמש.
התרגום הוא יחיד, אין מקום לטעות.
עוזר לקבוצה לשמור על בלעדיות בכך שמקשה על העתקת הכתוביות.
לא ניתן לכלול מספר שפות באותה הוצאה.
עלול להוריד מאיכות הווידאו המקורי.
קבוצות רבות בוחרות לשחרר את התוצרים שלהן כקובץ וידאו שלם (להבדיל משחרור קובץ כתוביות נפרד), תוך שיפור וחידוד של הווידאו המקורי ושימוש בקודקים כגון H.264 ו-XviD ובקונטיינרים לדוגמת AVI, OGM, MKV וMP4. הקהילה פתחה מספר פרויקטים הכוללים איגוד של מפענחים הנדרשים לניגון התוצרים, כגוןCCCP או K-Lite.
כיום, דרכי ההפצה העיקריות והמועדפות על קבוצות פנסאב הן רשתות שיתוף קבצים, בעיקר ביטורנט ופרוטוקול העברת קבצים XDCC של רשת IRC.
קיים גם שימוש בפרוטוקול ed2k אך זו היא יותר הפצה של מעריצים-למעריצים ולא מהמפיצים-למעריצים.
כמו כן, ישנן קבוצות המחלקות את ההוצאות שלהן על דיסקים בכנסים ובמפגשים של אנימה ואוטאקוס.
בישראל, קבוצות פנסאב עבריות בדרך כלל מפיצות בהורדות ישירות וצפיות ישירות דרך הגוגל דרייב.
זכויות יוצרים והאתיקה של פאנסאברים
חוקיות הפנסאב לא ברורה ושנויה במחלוקת, היא תלויה באופן ההפצה ואזור ההפצה.
בקרב פאנסאברים לא נהוג להפיץ סדרות שקיבלו רישיון הפצה באזור בו הקבוצה פועלת, כי למחזיקי הרישיון יש את הזכות הבלעדית להפיצה.
בנוסף לזה, אם הקבוצה מתעלמת מהרישיון, הרבה ממחזיקי הטראקרים של ביטורנט מעדיפים להפסיק את הפצת הסדרה בשרתיהם מחשש לתביעות משפטיות.
דוגמה לבעייתיות היא הסדרה Ninja Scroll TV.
כשקיבלה רישיון הפצה בארצות הברית, מחזיקי הרישיון פנו לקבוצה שהפיצה את הסדרה, וביקשו ממנה להפסיק את ההפצה כיוון שתכננו להוציא את הסדרה על DVD חודשים ספורים לאחר מכן.
הקבוצה סירבה לבקשת החברה, אך למרות זאת החברה לא הגישה תלונה נגד הקבוצה.
במקום זאת היא יידעה את קהילת מעריצי האנימה בארצות הברית, שבתגובתם גינו בצורה חריפה את הקבוצה.
פאנדאב (Fandub) זהו דיבוב שנעשה על ידי מעריצים, זוהי צורה מצומצמת מאוד ולא נפוצה.
פיקסאב (Picsub) - יצירת כתוביות על רקע תמונות לספרים מוקלטים (הידועים יותר בשם Drama CD), אך גם סוג זה של הוצאות אינו נפוץ.
אט דה דיסקו היא להקת רוק אלטרנטיבי אמריקני מלאס וגאס.
הסגנון המוזיקלי של הלהקה משלב סגנונות רבים, ביניהם רוק אלטרנטיבי, רוק קלאסי, מוזיקה אלקטרונית, פופ פאנק ודאנס.
הלהקה הוקמה על ידי רייאן רוס, ספנסר סמית', ברנט וילסון וברנדון יורי בתקופה בה למדו בתיכון.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 2005, הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה, "A Fever You Can't Sweat Out".
האלבום, הידוע בעיקר בזכות הסינגל "I Write Sins Not Tragedies", הגיע למעמד של פלטינה כפולה בארצות הברית.
בשנת 2006 פוטר בסיסט הלהקה ברנט וילסון, ובמקומו הצטרף ללהקה ג'ון ווקר.
אלבום האולפן השני של הלהקה, "Pretty.
Odd.", יצא לאור בשנת 2008 והראה על שינוי בסגנון המוזיקה של הלהקה ביחס לאלבומה הקודם.
מאוחר יותר עזבו את הלהקה רייאן רוס וג'ון ווקר, שהקימו יחד להקה חדשה בשם The Young Veins.
הלהקה, שכללה באותה תקופה את ברנדון יורי וספנסר סמית' בלבד, הוציאה בשנת 2009 את הסינגל "New Perspective", שנכלל בפסקול לסרט "הגוף של ג'ניפר".
שנתיים מאוחר יותר יצא לאור אלבום האולפן השלישי של הלהקה, "Vices & Virtues".
בשנת 2012 הצטרף ללהקה דלון וויקס, שהצטרף עוד קודם ללהקה בהופעותיה, ויחד הוציאה הלהקה שנה לאחר מכן את אלבומה הרביעי, "Too Weird to Live, Too Rare to Die!".
בשנת 2015 עזב ספנסר סמית' את הלהקה, שמאוחר יותר באותה השנה הוציאה את הסינגל הראשון "Hallelujah" מאלבומה החמישי "Death of a Bachelor".
בדצמבר 2017 דלון ויקס הודיע ברשת החברתית אינסטגרם על עזיבתו את הלהקה.
במרץ 2018 הלהקה הודיעה על אלבום חדש שיצא ב-22 ביוני, "Pray for the Wicked", ובנוסף שחררה שלושה שירים מתוך האלבום כסינגלים.
ב-5 בנובמבר השיר "High Hopes" הגיע אל המקום הראשון במצעדי הרוק האמריקנים, ובכך הפך לשיר הראשון של הלהקה שמגיע לראש טבלת מצעדים בארצות הברית.
ב-1 ביוני 2022 הוציאה הלהקה את השיר הראשון באלבום החדש שלהם "Viva Las Vengeance".
ב-19 באוגוסט 2022, שוחרר האלבום המלא לאוויר וכחודש לאחר מכן הלהקה התחילה את סיבוב ההופעות של האלבום הנוכחי.
ב-24 בינואר 2023 סולן הלהקה ברנדון יורי הודיע ברשתות החברתיות על פירוק הלהקה הנובעת מהפיכתו לאבא.
ב-10 במרץ 2023, אחרי הופעתה האחרונה, הלהקה התפרקה רשמית.
הלהקה הוקמה בשנת 2004 בפרברים של סאמרלין, לאס וגאס, על ידי רייאן רוס, כסולן וגיטריסט הלהקה, וספנסר סמית', כמתופף.
השניים למדו יחד בתיכון בישופ גורמן, והחלו באותה תקופה לנגן ביחד.
השניים הזמינו את חברם ברנט וילסון להצטרף ללהקה כבסיסט.
לאחר שהצטרף ללהקה הזמין וילסון את ברנדון יורי, חברו לכיתה, להצטרף ללהקה כגיטריסט.
במקור היה רוס סולן הלהקה, אך כששמעו חברי הלהקה את יורי שר במהלך חזרות שביצעו, הם התרשמו מיכולותיו הקוליות ובחרו בו כסולן הלהקה.
בתחילת דרכה הקליטה הלהקה גרסאות כיסוי לשירי להקת בלינק-182.
לפי טענות חברי הלהקה בראיונות עמם, מקור שם הלהקה הוא בשיר "Panic" של להקת הסמית'ס; אבל יש הסבורים כי מקור השם בשורה בשיר בשם זהה של להקת "Name Taken".
כדי לקדם את המוזיקה שלהם, חברי הלהקה יצרו קשר עם פיט ונץ, הבסיסט של להקת פול אאוט בוי דרך האתר לייב ג'ורנל, ושלחו להם קישור לאתר שלהם בפיור ווליום.
ונץ התרשם עד כדי כך שנסע ללאס וגאס כדי לפגוש את הלהקה באופן אישי.
אחרי ששמע אותם מנגנים במוסך שלהם, הציע להם להירשם לחברת התקליטים שלו, Decaydance Records.
הלהקה הוזמנה לתוכנית TRL של תחנת המוזיקה MTV ב-17 בינואר 2006, ובה הציגו לראשונה את הוידאו קליפ הראשון שלהם - "I Write Sins Not Tragedies".
בגלל השורשים האינדיים שלהם, הלהקה לא אהבה את רעיון ההופעה ב-TRL, מכיוון שהרבה מעריצים יראו את הצעד הזה כ"הפיכה למיינסטרים".
כדי להראות את דאגתם, כתבו הודעה באתר הרשמי שלהם ובה התנצלו על הופעתם ב-TRL והצהירו שהם היו נגד הרעיון, אך עשו זאת למען הפרסום שבדבר.
הקליפ לשיר הגיע למקום העשירי במצעד של TRL.
האלבום הראשון של הלהקה יצא בספטמבר 2005, A Fever You Can't Sweat Out, הגיע למקום ה-13 במצעד הבילבורד 200 ובתחילת אוגוסט באותה השנה זכה למעמד של אלבום פלטינה, לאחר שמכר יותר ממיליון אלבומים.
ברנדון יורי, סולן הלהקה, הצהיר שהלהקה מרגישה שגם השיר וגם הקליפ מושמעים פעמים רבות מדי ואמר: "יש אנשים שאפילו לא מבינים שיש לנו אלבום שלם עם שירים.
השיר "I Write Sins Not Tragedies" הוא לא השיר היחיד שאי פעם כתבנו".
הסינגל השני של הלהקה, "But It's Better If You Do", יצא ב-1 במאי בבריטניה, והגיע למקום ה-23. באותו חודש, הלהקה סיימה את סיבוב ההופעות הראשונות שלה באירופה.
כל הכרטיסים להופעות אזלו, חלקם תוך מספר שעות (כגון ההופעה במנצ'סטר).
לאחר מכן, הלהקה התחילה את סיבוב ההופעות שלה בן החודשיים לצפון אמריקה עם אמנים תומכים - "The Hush Sound", "Ok Go" ,"The Dresden Dolls" ו"Lucent Dossier Vaudeville Cirque".
השיר דורג במקום החמישי במצעד הבילבורד של הרוק המודרני.
הלהקה הודיעה ב-17 במאי 2006 בהודעה באתר שלהם על עזיבתו של הבסיסט ברנט וילסון בראיון אמר סולן הלהקה ברנדון יורי שווילסון היה חסר אחריות ולא רציני והם היו חייבים להוציא אותו מהלהקה.
ההודעה הצהירה שחבר ותיק של הלהקה, ג'ון ווקר, ימלא את מקומו של וילסון בסיבוב ההופעות הקרב עד שהלהקה תמצא מחליף קבוע.
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות עולמי ב-2006, במסגרתו הגיעה לאוסטרליה, ניו זילנד, ואירופה.
בסופו של דבר נשאר ווקר בלהקה ונחשב לחבר רשמי בה.
ב-13 ביוני 2006 הוציאה הלהקה את Live Sessions, מיני אלבום הכולל שלושה שירים המופיעים במקור באלבום הראשון, אך בגרסאות עיבוד שונות, שנמכר בלעדית ב-iTunes.
MTV News ראיינו את הלהקה ווילסון פצח במלחמה של מילים.
וילסון הצהיר בריאיון עם העיתון ספין, שהוא פוטר בלי אזהרה, בניגוד להצהרה הרשמית של הלהקה כי עזיבתו הייתה על פי החלטה משותפת של כל חברי הלהקה.
בתגובה, הצהירה הלהקה שווילסון לא כתב את חלקי הבס באלבום שלהם או אפילו ניגן בבס בהקלטה.
וילסון דרש חלק מהרווחים של האלבום על עבודתו ואיים על הלהקה בתביעה משפטית.
בטקס פרסי הווידאו של MTV בשנת 2006, הקליפ של "I Write Sins Not Tragedies" זכה בפרס "וידאו השנה" וניצח את המועמדים האחרים כריסטינה אגילרה, שאקירה, מדונה ורד הוט צ'ילי פפרז.
הלהקה אף ביצעה את השיר בטקס.
הלהקה השתתפה בפסקול הגרסה התלת־ממדית של הסרט "הסיוט שלפני חג המולד" של טים ברטון, שיצא באוקטובר 2007, יחד עם להקות אחרות, ביניהן פול אאוט בוי ומרילין מנסון.
ב-10 ביולי 2009 פרסמה הלהקה 30 שניות משיר חדש שנקרא Oh Glory, אשר הוקלט עם הבסיסט של הלהקה בלינק-182. ניתן לראות בשיר זה כי קולו של ברנדון בדיסק Pretty.
והטכניות בדיסק A Fever You Can't Sweat Out השתלבו בשיר זה, דבר שגרם להרבה התלהבות של קהל מאזיני הלהקה.
באותו חודש הודיעה הלהקה באתרה הרשמי על עזיבתם של רייאן וג'ון את הלהקה, בשל חוסר התאמה מוזיקלית בין חברי הלהקה.
בעקבות העזיבה, החליטו רייאן וג'ון להקים פרויקט מוזיקלי אחר, בשם The Young Veins, שהוציא אלבום באותה השנה.
ברנדון וספנסר המשיכו לבד בכתיבת האלבום השלישי.
בנוסף, החליטה הלהקה להחזיר את ה"!" בשמם, שנמחק בדיסק האחרון שלהם, וכרגע שם הלהקה הוא שוב "Panic!
ב-21 ביולי פרסמה הלהקה עוד 30 שניות משיר חדש, שיצא במלואו בתאריך 28 באותו חודש, "New Perspective".
השיר הופיע בנוסף בפסקול של סרט האימה הגוף של ג'ניפר.
בנוסף פרסמה הלהקה באתרה הרשמי את מילות השיר.
ב-29 במרץ 2011 יצא לאור אלבום האולפן השלישי של הלהקה, Vices & Virtues.
הסינגל הראשון מהאלבום, "The Ballad of Mona Lisa", יצא לאור ב-1 בפברואר 2011, בעוד הקליפ פורסם ב-8 בפברואר 2011. לאחר הוצאת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עם שלושה חברי להקות אחרות שמחליפים את תפקיד הגיטרות, הקלידים והבס, ביניהם דלון וויקס, שהפך לחבר להקה רשמי.
ב-15 ביולי 2013 הכריזה הלהקה כי אלבומה הרביעי יקרא "", וכי הוא צפוי לצאת לאור ב-8 באוקטובר באותה השנה.
באותו היום יצא לאור הסינגל הראשון מהאלבום, "Miss Jackson", יחד עם הקליפ לשיר.
הסינגל הראה על שינוי משמעותי בסגנון המוזיקלי של הלהקה עד היום, שהפך בעיקרו לאלקטרוני, אף על פי שנראה שינוי ניסיוני, מאחר שהסינגל השני מהאלבום, "This Is Gospel", שיצא לאור ב-12 באוגוסט, אוחז בסגנון בו דגלה הלהקה עד כה.
האלבום יצא לאור ב-8 באוקטובר 2013, יחד עם הסינגל השלישי, "Girls/Girls/Boys".
האלבום הגיע למקום השני במצעד האלבומים של ארצות הברית, בילבורד 200, ומכר מעל ל-84,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו.
ב-6 במאי 2014 הוציאה הלהקה מיני אלבום בשם "Nicotine EP".
האלבום כלל את השיר "Nicotine", ששימש כסינגל הרביעי מאלבום האולפן של הלהקה, יחד עם עוד שני שירים חדשים ועם גרסת אינסטרומנטל לשיר "Nicotine".
ב-2 באפריל 2015 הלהקה הודיעה באתרה הרשמי שספנסר עזב את הלהקה.
ב-20 באפריל באותה השנה יצא לאור השיר "Hallelujah" כסינגל הראשון מאלבום האולפן החמישי של הלהקה.
הסינגל השני מהאלבום, "Victorious", יצא לאור ב-28 בספטמבר 2015. ב-22 באוקטובר, הודיעה הלהקה כי אלבומה החמישי יקרא Death of a Bachelor, וכי הוא צפוי לצאת לאור ב-15 בינואר 2016. אלבום זה הוא האלבום הראשון של הלהקה שנכתב על ידי ברנדון יורי בלבד.
ב-24 בדצמבר 2015 יצא הקליפ הרשמי ל-"Death of a bachelor".
באותו היום יצא לאור הסינגל השלישי מהאלבום, "Emperor's New Clothes", יחד עם הווידאו קליפ לשיר.
ב־22 בספטמבר 2016 יצא הקליפ לשיר LA Devotee.
בשנת 2016, הלהקה הוציאה קאבר לשיר Bohemian Rhapsody של Queen לפסקול של הסרט יחידת המתאבדים.
ב-22 ביוני 2018, יצא האלבום השישי של הלהקה, Pray for the Wicked.
ממנו יצאו שלושה סינגלים עד כה, המצליח ביותר מביניהם הוא High Hopes, שהגיע למקום הראשון במצעדי הרוק בארצות הברית.
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות כדי לחנוך את האלבום, ובמהלכה הוכרז כי קנת' האריס (גיטריסט הלהקה דאז) פוטר בעקבות פרשת אונס שהתפתחה נגדו בשבועות האחרונים.
מייק נראן נבחר להחליף את האריס בתפקידו.
ב-14 במאי 2022 הלהקה שחררה אתר נסתר בשם Shut up and go to bed בה ניתן אפשרות לכוון שעון מעורר כאשר בסיום התהליך מופיע המספר 01!6. מעריצים רבים טענו שהתאריך ה-6.1 (בישראל, הראשון ליוני) הוא תאריך יציאה לשיר/אלבום חדש שלהם, מה שהתברר כנכון.
ב-1 ביוני יצא השיר הראשון לאלבום החדש "Vivas Las Vengeance" הקרוי על שם השיר.
ובאותו יום הלהקה הודיעה מספר הודעות חשובות.
תחילה, הרקע עליו תבסס האלבום מספר על הגדילה ברחובות לאס וגאס, והאלבום המלא יצא ב-19 באוגוסט.
עוד נמסר שבמהלך 2022-2023 הלהקה תצא לסיבוב הופעות ברחבי אירופה ואמריקה.
ב-24 בינואר 2023, הודיע סולן הלהקה, ברנדון יורי, שלאחר סיום סבוב ההופעות שיחל בפברואר 20, תפורק הלהקה, ושבכוונתו להקדיש את זמנו למשפחתו.
ברנדון יורי (2004-הווה) – שירה, גיטרה, קלידים, פסנתר
ניקול רואו (2018-הווה) - בס, שירת ליווי
מייק נראן (2018-הווה) - גיטרות, סינת', שירת ליווי
פאנץ' היה שבועון סאטירה והומור שיצא לאור בבריטניה בשנים 1841–1992 ושוב לתקופה קצרה בשנים 1996–2001.
הפאנץ' נוסד ב-1841 על ידי הנרי מת'יו ואבנעזר לנדלס.
העורכים הראשונים היו מרק למון ומת'יו.
שם השבועון נלקח משמה של דמות ידועה מתיאטרון בובות, מר פאנץ', וכן התייחס לבדיחת מערכת פנימית שהתייחסה למרק למון: "אין פונץ' (משקה) בלי לימון".
בסוף המאה ה-19 נודע פאנץ' לשמצה על הקריקטורות האנטי-איריות החריפות שפרסם.
תפוצת השבועון הגיעה לשיא של 175,000 עותקים בשנות הארבעים של המאה ה-20, אך החלה לדעוך בהדרגה עד שנסגר ב-1992, לאחר כ-150 שנות פעילות.
לאורך השנים תרמו לשבועון טובי המאיירים, בהם ג'ון טניאל, מאיירם של ספרי עליסה בארץ הפלאות, וארנסט שפארד, מאיירם של ספרי פו הדב.
בין הסופרים שכתבו בו היו ת'אקרי, קינגסלי איימיס, א.א.
מילן (מילן ושפארד הכירו זה את זה בעת עבודתם בפאנץ') ופ.ג.
הספר "יריד ההבלים" התפרסם תחילה בהמשכים על דפי הפאנץ', וכמוהו גם קלאסיקות אחרות של הומור בריטי, בפרוזה ובקומיקס.
המגזין היה הראשון שעשה שימוש במילה cartoon (קריקטורה) עבור איור קומי, והוא מקורם של ביטויים אחדים הרווחים בשפה האנגלית.
ב-1996 קנה איש העסקים המצרי מוחמד אל-פאיד את הזכויות על השם, והוציא מחדש את העיתון.
בגלגולו זה לא הצליח המגזין להגיע לרווחיות, והוצאתו הופסקה שוב ב-2002 - כאשר בסוף הדרך נמנו רק 6,000 מנויים.
מעריכים את הפסדי הבעלים ב-28 מיליון דולר.
"פאניקה אודות מכנסיים" הוא שמו של ציור מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין.
הציור נעשה בשנת 1961, עם שובו של תומרקין משהות בת כמה שנים באירופה, ובייחוד בגרמניה.
תומרקין יצר את העבודה כאסמבלאז', על ידי טבילת זוג מכנסי העבודה שלו בפוליאסטר והצמדתם אל הבד.
על הבד, אשר נמרח בצבע שחור, הוסיף תומרקין מריחות של צבע אדום ולבן.
סימנים נוספים על הבד הם טביעת ידו של תומרקין המופיעה פעמיים, אותיות המצוירות בעזרת שבלונה ועוד.
הציור שואב את השראתו מאמנות הפופ ארט, בשילוב של פריטים יום-יומיים בתוך יצירת האמנות.
יחד עם זאת, בשונה מאמנות הפופ האמריקאית, ניכר בציור הרצון לתיאור פאניקה ומחאה, כפי שמשתקף גם בשם היצירה.
השימוש בזוג מכנסי העבודה הפרטיים של תומרקין הופך את הציור למעין "דיוקן עצמי" סימבולי כאמן.
כיום (2025), נמצאת העבודה באוסף לושי אמנות ופרויקטים.
מועדון הכדורסל פאנליניוס (יוונית: Πανελλήνιος Γ.Σ), היא קבוצת כדורסל יוונית ותיקה מהעיר למיאס, המתמודדת בליגת העל היוונית.
מחלקת הכדורסל של פאנליניוס אתונה נוסדה בשנת 1929. וכבר בשנה הראשונה זכתה באליפות הליגה היוונית.
בעונת 1957/58 השתתפה הקבוצה בגביע אירופה לאלופות.
הקבוצה הייתה במאבקי אליפות גם במהלך עונת 1940/41 אבל לא יכלה לזכות באליפות כי הליגה פוזרה באופן זמני בגלל מלחמת העולם השנייה.
בעידן שנות החמישים הרכב הקבוצה זכה לכינוי "חמישית הזהב" (או ביוונית Hrisi Pentada) (פאנגיאוטיס מניאס, תמיס צ'ולבס, קוסטס פפדימס, מימיס סטפנידיס, אריסטידיס רואובניס) וכיכבה לא רק בכדורסל היווני, אלא בכדורסל האירופי בכלל.
הקבוצה סיימה שלישית בליגה ב-1970 ו 1978. והשתתפה 5 פעמים בגביע קוראץ'.
בתקופה זו היה וסיליס גואומס הבעלים של הקבוצה.
בעונת 1986/87 הגיעה לגמר הגביע היווני, אך הפסידה לאריס סלוניקי 110-70.
בעונת 1989/90, כשלה הקבוצה במאבקי ההישרדות ושקעה לליגה השנייה והשלישית.
ניהול חדש שהגיע בשנת 1999 הרים בסופו של דבר את הקבוצה חזרה לצמרת הכדורסל היווני.
בשנת 2004, חזרה הקבוצה לליגת העל בהנהגת מריאן קרלג'ביץ והאחים סוליס.
הקבוצה משתתפת ביורוקאפ מאז שנת 2007. בעונת 2009/10 הגיעה הקבוצה עד לשלב חצי הגמר והודחה על ידי קבוצת פאמסה ולנסיה מספרד.
בשנת 2010 עברה הקבוצה לשחק בעיר לאמיה, לאחר 81 שנים בעיר אתונה.
פּאנסקסואליות (הלחם של המילים "פּאן" ו-"סקס" (מלטינית: מין) היא נטייה מינית המאופיינת במשיכה אסתטית, אהבה רומנטית או תשוקה מינית כלפי אנשים ללא קשר לזהותם המגדרית או למינם הביולוגי.
חלק מהפאנסקסואלים טוענים כי למגדר ולמין אין משמעות בעיניהם וכי אלה זניחים במשיכתם המינית ועל כן משיכתם מתפתחת דרך אינטלקט והוויה.
עבור חלק מהפאנסקסואלים, אימוץ הזהות הפאנסקסואלית כתחליף לזהות ביסקסואלית, מהווה בחירה פוליטית שמטרתה להיאבק בתפישות המגדר המקובלות.
המונח "פאנסקסואליות" מבקש לכפור בתפיסה של בינאריה מינית ומגדרית.
כך, היא לפעמים מיוחסת לביסקסואליות.
זאת אף על פי שהמילה "ביסקסואליות" מצביעה על משיכה לשני מינים, ועל כן אינה מאזכרת מגדרים ומינים שאינם בינאריים כמו ג'נדרקוויר או אינטרסקס.
מכיוון שהגדרת "פאנסקסואליות" שנויה במחלוקת ואינה אוניברסלית, ניתן להבחין בין פאנסקסואליות וביסקסואליות גם לפי ההגדרה שהקודם מתייחס למשיכה בלי תלות במין או מגדר, בעוד ביסקסואליות מתייחסת למשיכה ליותר ממגדר אחד, אך לאו דווקא לכל המגדרים או המינים הקיימים.
נמצא כי חלק ממי שמגדירים עצמם כפאנסקסואלים לעיתים יעדיפו להזדהות בפני אחרים בכינוי אחר מוכר יותר (כמו ביסקסואל, הומו, או לסבית).
השכיחות הרבה ביותר של השימוש היא בקרב דור ה Z, בעיקר משום שזו הגדרה רחבה המאופיינת בגמישות ומאפשרת חופש בחירה ביחס לביטוי הזהות המינית.
יום המודעות הבינלאומית לפנסקוסאליות נקבע בתאריך 24 במאי וצוין לראשונה בשנת 2015.
פאנסקסואליות נקראת לפעמים גם אומניסקסואליות.
המונח אומניסקסואליות מתייחס למשיכה לאנשים מכל המינים, מכל הקשת המגדרית, תוך התחשבות במין והמגדר של מושא המשיכה.
מסיבה זו, ניתן לומר כי מאפייני שני המונחים דומים מאוד זה לזה, אולם הגדרה מדויקת יותר לפאנסקסואליות היא משיכה ש"עיוורת" למין או מגדר.
המונח פאנסקסואליות הופיע לראשונה בשנת 1914, ונטבע במקור על ידי מבקריו של זיגמונד פרויד.
במקור, המונח נוצר כדי לתאר את ההשקפה כי היצר המיני משחק תפקיד עיקרי בכל פעילות אנושית - נפשית או פיזית.
מבקריו של פרויד האמינו כי זוהי השקפתו, וטבעו את המונח באופן ביקורתי/ שלילי.
המונח תורגם לגרמנית כפאנסקסואליזם (pansexualismus) בעבודתו של פרויד "פסיכולוגיה של ההמון ואנליזה של האני" (Group psychology and the analysis of the ego).
השימוש במונח פאנסקסואליות כפי שאנו מכירים אותו כיום החל במהלך שנות התשעים וצבר את הפופולריות שלו בעיקר בעשור האחרון.
סקר שנערך בארצות הברית מצא כי מספר בני הנוער שהזדהו כפאנסקסואלים בשנת 2017, הוכפל מאז שנת 2012.
המונח פאנסקסואליות נוצר מתוך הקהילה הלהטבק"ית, מתוך שאיפה לייצר הגדרות חדשות שאינן מקובעות לתוויות או הגדרות קיימות, ונטולות דעת קדומות.
פאנסקסוליוות מוגדרת כמשיכה "עיוורת מגדר" או המשיכה לריבוי מגדרים, לא בהכרח באותה צורה או באותה עוצמה.
יש שיסבירו את זהותם הפאנסקסואלית כמשיכה או התאהבות ב"נפש" או ב"אדם" ולא בגוף או בצורה חיצונית.
כמו כן, עבור חלק מהאנשים, הזהות הפאנסקסואלית מהווה מעין "זהות נגד" (anti-identity) המבוססת על הרצון שלא לשים תווית מגבילה על זהותם.
במקרה זה, הגדרתם את עצמם מבוססת על ערעור הקשר הבינארי בין מין-מגדר-וזהות מינית, והתנגדות לתוויות מקבעות בהקשרים אלה.
בנוסף, יש שיבחרו להגדיר עצמם כפאנסקסואלים כרצון להצהיר על ההכרה בנזילות מגדרית, נזילות רומנטית או נזילות במשיכה המינית, שעשויות להשתנות במהלך החיים [19].
השוואת פאנסקסואליות לביסקסואליות וזהויות מיניות אחרות
המונח פאנסקסואליות מבקש לערער על התפיסה של בינאריות מינית ומגדרית, ועל כן הוא נבדל מההגדרה של בי-סקסואליות.
ההגדרה המילולית של ביסקסואליות, בשל הקידומת בי (Bi), היא משיכה מינית או רומנטית לשני המינים או לשני מגדרים.
לעומת זאת, פאנסקסואליות, המורכבת עם הקידומת pan, היא משיכה עיוורת מין או מגדר, המכירה בכך שיש יותר משני מגדרים, ומכלילה בהגדרתה גם זהויות שאינן נכנסות בקטגוריות ברורות של זכר או גבר, נקבה או אישה, כמו למשל זהויות טרנסג'נדריות, קוויריות או א-מגדריות.
כמו כן, נמצא גם כי מי שמגדירים עצמם כפאנסקסואלים הם לרוב צעירים יותר ממי שמגדירים עצמם כביסקסואלים, לרוב יהיו בעלי נזילות מגדרית גבוהה יותר, וכן נוטים להיות ליברליים יותר מבחינה פוליטית.
יש הטוענים כי מושגים כמו פאנסקסואליות, אומניסקסואליות או קוויר נוצרו מתוך הגבלות מובנות במושג ביסקסואליות, המהווה מילה בינארית מגדרית, ועל כן מגבילה או מתעלמת מאוכלוסיות המכירות ברצף מגדרי או מזדהות כקוויריות/ א-מגדריות.
המושג "מונח מטרייה" (מאנגלית: umbrella concept) מתייחס לדבר מה המתאר תופעות רבות ושונות, תחת תיאור אחד כללי הנוטה להיות כוללני או פשטני.
המונח פאנסקסואליות לעיתים מחליף את השימוש בהגדרה המוכרת של ביסקסואליות.
ישנם ביסקסואלים המזדהים ככאלה בחיי היום-יום, שלעיתים יבחרו להגדיר עצמם בזהויות חלופיות כמו קוויר או פאנסקסואל.
בהתאמה, נמצא כי חלק מהביסקסואלים מחזיקים בדעה כי מגדר או מין לא צריכים להיות המוקד במערכות יחסים רומנטיות או מיניות.
הדמיון בין שני המונחים וחוסר ההגדרה הברורה, יוצרים קושי בהבחנה בין המזדהים כפאנסקסואלים לבין אלה המזדהים כביסקסואליים אך לא פאנסקסואלים.
בניגוד לרעיון של מטרייה ביסקסואלית, ישנה טענה כי פנסקסואליות עשויה להיחשב מונח מטרייה יותר מאשר ביסקסואליות, משום שהיא לרוב מוגדרת באופן רחב יותר.
בצורה זו, המונח ביסקסואליות נמצא למעשה תחת מטריית הפאנסקסואליות.
לצד זאת, מחקרים שונים מציינים כי על סמך ההגדרות והמידע הקיימים כיום, לא ניתן לקבוע אילו מהמונחים מתאים יותר לשמש כמונח מטרייה.
סקר שנערך בשנת 2016 בקרב 2,000 מבוגרים בארצות הברית מצא כי בקרב הגילאים 18–34, כשני אחוזים מזדהים כפאנקסואליים, לעומת אחוז אחד בשאר קבוצות הגיל.
סקר שנערך בשנת 2017 בקרב הקהילה הגאה בארצות הברית מצא כי 14% מהנשאלים בגילאים 13–17 הזדהו כפאנסקסואלים.
הדגל הפאנסקסואלי הוא דגל גאווה שעוצב כסמל לשימוש הקהילה הפאנסקסואלית ומורכב משלושה פסים אופקיים בצבעים: ורוד, צהוב וכחול.
מטרת הדגל לגביר את הנראות הפאנסקסואלית, ולהבדיל אותה מהקהילה הביסקסואלית.
הדגל עוצב על ידי ג'ספאר וי בשנת 2010. הצבע הכחול מייצג אנשים המזדהים כגברים, הצבע הוורוד מייצג אנשים המזדהים כנשים, והצבע הצהוב מסמל א-מגדריים או מי שמגדירים עצמם על הרצף המגדרי.
אף על פי שבשנים האחרונות חלה עלייה משמעותית במחקרים על זהות פאנסקסואלית, עדיין ניתן לומר כי במידה מסוימת ישנה התעלמות ממנה כזהות לגיטימית, הן במחקר האקדמי והן בייצוג באמצעי המדיה והתקשורת הדומיננטיים.
יתרה מזו, ניכר כי זהות זו לא מקבלת הכרה משמעותית גם בקרב הקהילה הלהטב"קית עצמה.
מחקר משנת 2013 מצא כי פאנסקסואלים רבים חשים כי הקהילה הלהטב"קית לא מכירה בהם, ואף מרגישים כי היא מייצרת אווירה שלא מאפשרת להם לבסס את זהותם באופן מלא.
מחקר שנערך בניו זילנד מצא כי מספר הפאנסקסואלים שדיווחו על מצוקה נפשית היה גבוה באופן מובהק מהמשתתפים הביסקסואלים.
על פי השערת החוקרים, ייתכן וממצא זה נובע מתת-הייצוג של פאנסקסואלים והיותה של זהות זו שקופה - הן באקדמיה ובקהילת המטפלים, הן בתקשורת ובאמצעי המדיה, והן אף בתוך קהילת הלהטב"ק.
פאניקה מוסרית היא תופעה סוציולוגית שבה עסק החוקר הבריטי סטנלי כהן, ואותה תיאר לראשונה בספרו Folk Devils and Moral Panics .
על פי כהן, מדובר בפאניקה רחבת היקף אשר מתפשטת בחברה, ולפיה קיימת בעיה מוסרית אשר עלולה לאיים על המוסר הקולקטיבי.
הבעיה מוצגת, לעיתים תוך שימוש בדמגוגיה או דמוניזציה, על ידי אמצעי תקשורת מסורתיים או אחרים, כמו גם לעיתים על ידי בעלי אינטרס שונים (אותם מכנה כהן "יזמים מוסריים") והטיפול בה מועלה על ידם לראש סדר העדיפויות.
הפאניקה יכולה להתרחש הן עקב תופעה חדשה, או תופעה קיימת אשר אירוע מסוים שקשור בה הצית את אמצעי התקשורת, לדוגמה הטפה נגד אלכוהוליזם בעקבות תאונת דרכים קטלנית שבה היו מעורבים נהגים שיכורים.
כהן טוען כי לעיתים ניתן להבחין בגורמים אשר יוזמים תופעה זו כדי לצבור רווח אישי כלשהו בעקבות הפאניקה.
מנגד, לעיתים ה"יזמים מוסריים" מאמינים באופן שלם ולא ציני בהצדקה המוסרית לפאניקה.
התאוריה מסבירה כי לא אחת, הבעיה המוסרית מדווחת בצורה שאינה פרופורציונלית לממדיה המציאותיים של הבעיה, ולעיתים אף מוצגים נתונים מוגזמים כדי להגדיל את הפאניקה המוסרית שמתפשטת בחברה.
דאגה רחבת היקף בקרב כלל שכבות האוכלוסייה.
תחושת עוינות כלפי קבוצות נון-קונפורמיסטיות.
תפיסה מוגזמת של ממדי האיום.
מעורבות של שומרי הסף המוסריים (עורכי עיתון, אנשי דת, פוליטיקאים) וסימונם של התופעה כ"איום על החברה".
תופעה בלתי יציבה שאינה ניתנת לחיזוי - הפאניקה יכולה להוביל לקמפיינים חברתיים או מהלכים חקיקתיים נרחבים, או להיעלם כלעומת שבאה.
כאמור, כהן טוען כי את הפאניקה יוצרים יזמים מוסריים.
הוא ממיין אותם לשלושה סוגים - ה"המון" (האזרחים הפשוטים), ה"אליטה" (בעלי הממון והשררה) וקבוצות אינטרס.
בנוסף מחלק כהן את היזמים המוסריים לקבוצות מוגדרות נוספות: יזמים מוסריים פוליטיים, יזמים מוסריים מוסדיים, יזמים מוסריים עסקיים ועוד.
כתוצאה מהפאניקה המוסרית לא אחת מוצאים עצמם אישים או קבוצות, לרוב מיעוט, נרדפים על ידי הממסד או ההמון.
כדוגמה לכך מביאים סוציולוגים כמו סטנלי כהן ונחמן בן-יהודה את התופעה של ציד מכשפות, שבעקבותיה הוצאו להורג אישים אשר נחשדו בכפירה או במעשי כישוף.
גם מדענים אשר יצאו כנגד הסבריה של הכנסייה הקתולית לתופעות פיזיקליות, כגון גלילאו גליליי, אשר תמך בתאוריית המודל ההליוצנטרי לפיו כוכבי הלכת סובבים את השמש, ונדרש על ידי הכנסייה לחזור בו מדבריו, בהם ראו ככפירה.
לפי תאוריה זו, ניתן לראות גם את האנטישמיות לאורך ההיסטוריה, כפאניקה מוסרית (מצד הלא-יהודים) אשר התעוררה לא אחת כאשר נדרש שעיר לעזאזל או בעקבות פיתוחן של תורות גזעניות.
מקרים מודרניים יותר כוללים את המקארתיזם, ויש הרואים גם בטענת המצאות נשק להשמדה המונית בעיראק, אשר הובילה למלחמת עיראק והתבררה כלא נכונה, בניסיון מצד מנהיגי ארצות הברית ליצור פאניקה מוסרית.
קיימים מגוון טיעונים נגד חלקים בתיאוריה :
הקהל - בתיאוריה הקהל סביל וסופג את הערכים המועברים אליו בלי חשיבה.
הביקורת תוקפת את מבנה הקהל ואת צורת המדידה של השפעת המסר עליו.
המסר - אמצעי התקשורת מגוונים באופנים בהם מסרים מועברים.
הביקורת נוגעת בפרקטיקות עיתונאיות ובאופני היצירה שלהם במדיה חדשים.
ההגדרה המוסרית - השימוש במילה "מוסרי" בשם התיאוריה מרמז כי לפעולה יש גוון אתי החושף את הציבור לרגישות מטעמים פוליטיים.
הביקורת טוענת כי החלוקה של האירועים למוסריים היא פן בבנייה נרטיבית של סיפורים ולא בהכרח נוגעת למוסר חברתי או קולקטיבי.
פאנצרקאמפוואגן 35(t) או בקיצור פאנצר 35(t) הוא טנק קל אשר פותח בצ'כוסלובקיה החל משנת 1935. הטנק שימש הן את הוורמאכט והן את הצבא הרומני במלחמת העולם השנייה.
בשנים 1935–1938 יוצרו על ידי החברות סקודה (במפעל בפלזן) ו-ČKD (במפעל בפראג), 424 טנקים תחת השם Lehký Tank vzor 35 (טנק קל דגם 35).
הצבא הרומני רכש 126 טנקים מדגם זה בשנת 1936 והפעילם תחת השם R-2. במרץ 1939, כאשר סופחה צ'כוסלובקיה לגרמניה הנאצית, עברו כ-200 כלים לשירות הוורמאכט.
שם קיבל הטנק את השם פאנצר דגם 35 כאשר האות t מסמלת tschechisch, צ'כי בגרמנית.
כ-79 טנקים נותרו בשירות הצבא הסלובקי, שלחם גם הוא מאוחר יותר לצד הוורמאכט בחזית המזרחית.
במונחי חימוש ושריון היה הטנק טוב משמעותית מן הפאנצר סימן 2, אך חלש מן הפאנצר סימן 3. לטנק הייתה ניידות טובה בזכות תיבת הילוכים אמינה ושלדה מאוזנת.
חסרונו העיקרי היה השריון הממוסמר שלו.
הצ'כים רצו במקור להפסיק את הייצור בשנת 1938, אולם הגרמנים המשיכו בייצור הטנק עד שנת 1939.
בפלישה לפולין הוכנסו ללחימה 112 טנקים ו-7 מתוכם נהרסו.
במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ב-1940, הוצבו במסגרת דיוויזיית הפאנצר ה-6 118 טנקים ו-14 כלים שימשו בנוסף כטנקי פיקוד.
במהלך הלחימה במאי ויוני נהרסו 62 כלים.
בתחילת מבצע ברברוסה, ביוני 1941, עמדו לרשות דיוויזיית הפאנצר השישית 160 טנקים.
עד 10 בספטמבר אותה שנה נהרסו 47 כלים.
מול כניסתם המסיבית של טנקי ה-T-34, הוכחו ה-35(t) כנחותים, בעיקר מבחינת כוח האש והמיגון.
בנוסף, עם בוא הסתיו קפאו מנגנוני ההיגוי הפנאומטיים בקור קיצוני והיה צורך להחליפם במנגנונים מכניים.
בסוף אוקטובר נותרו רק 37 טנקים שמישים, ובסוף נובמבר, לא נותרו כלל טנקים שמישים.
כיוון שחלקי חילוף לא יוצרו יותר, הצליחו המכונאים להשמיש מספר טנקים על ידי הוצאת חלקים מכלים מושבתים.
ב-12 במרץ 1942 הוצאה הדיוויזיה השישית מן החזית וצוידה בטנקים גרמנים.
במסגרת שיפור התשתית הצבאית הזמין הצבא הרומני 126 טנקים באוגוסט 1936.
במאי 1937 נשלחו 15 כלים לרומניה והוחזרו כעבור זמן קצר לביצוע שיפורים והתאמות שונות.
בשנת 1939 נשלחו כל 126 הטנקים לרומניה.
הכלים שולבו ברגימנט ה-1 של דיוויזיית השריון הרומנית ה-1.
רומניה הזמינה עוד 382 כלים באמצע שנת 1939, אולם המשטר הנאצי סירב להיענות.
בלחימה לצד הוורמאכט בברית המועצות ב-1941 הוכיחו הטנקים את עצמם אל מול הכוחות הסובייטים הבלתי-מאורגנים, בעיקר בלחימה באזור קישינב.
בלחימה סביב העיר אודסה שימשו הטנקים ככוח מסייע לחיל הרגלים וכלים רבים הושמדו במהלך המצור על העיר.
הגרמנים העבירו ב-1942 לכוחות הרומנים 26 טנקים שמישים מסוג 35(t) כחלופה לכלים שהושמדו.
באוגוסט 1942 צורפה דיוויזיית השריון ה-1 לארמייה הרומנית השלישית שהגנה על קו נהר הדון.
ניסויי שדה הראו שתותחי הR-2 אינם מסוגלים לחדור את השריון של טנקי שלל מדגם T-34.
בנובמבר 1942 פרץ הצבא האדום את קו ההגנה הרומני על נהר הדון במסגרת מתקפת הנגד שלו במרחב סטלינגרד.
הכוחות הרומנים לא היו מצוידים כראוי וטנקי הR-2 היו נחותים ביחס לטנקים הבינוניים והכבדים של הסובייטים.
דיוויזיית הטנקים הרומנית ה-1 איבדה כ-60 מהטנקים שלה במהלך הלחימה ונסוגה מזרחה מעבר לנהר הצ'יר (Чир) לאחר שנותרה עם 19 טנקים בלבד.
פנצר 38(t) ) היה טנק קל שפותח בצ'כוסלובקיה בשנת 1938.
הטנק, אשר כונה Lehký Tank vzor 38 (טנק קל דגם 38) בשרות הצ'כוסלובקי, היה טנק מתקדם מאוד לתקופתו, בעל ביצועים מצוינים, חימוש כבד, ואמינות מכנית יוצאת דופן.
עם סיפוח צ'כוסלובקיה לגרמניה הנאצית ב-1938 עברו כל הכלים לשירות הצבא הגרמני.
בשרות הצבא הגרמני קיבל הטנק את השם פנצר דגם 38 כאשר האות t מסמלת tschechisch, צ'כוסלובקיה בגרמנית.
הטנק נותר בייצור סדרתי עד 1942, ושימש בסיס למגוון רחב של כלי רק"מ גרמניים בהם משחיתי טנקים ותותחים מתנייעים, כדוגמת המארדר 3 ויאגדפנצר 38(t) הצר.
פּאנצ'ו חאראלאנוב ולדיגרוב (בבולגרית: Панчо Хараланов Владигеров; 13 במרץ 1899 – 8 בספטמבר 1978) היה מלחין, פסנתרן ומורה בולגרי, יליד שווייץ, בן לאם יהודיה.
נחשב החשוב מבין מלחיני בולגריה.
היה הראשון ששילב ביצירתו את מסורת המוזיקה הקלאסית האירופית עם יסודות מן המוזיקה העממית הבולגרית.
נציג הדור השני של יוצרי המוזיקה הקלאסית בארצו, נמנה עם החברים המייסדים של איגוד המלחינים הבולגרים (1933).
היה הראשון בארצו לכתוב בז'אנרים מוזיקליים כמו סונטות לכינור או טריו עם פסנתר.
הייתה לו גם פעילות ענפה בהוראת המוזיקה.
רבים מהמלחינים הבולגרים מן הדור שלאחריו היו תלמידיו.
פאנצ'ו ולדיגרוב נולד בשנת 1899 בציריך בשווייץ, יחד עם אחיו התאום, ליוּבֶּן.
כעבור כמה שבועות שניהם עברו עם ההורים לעיר שומן בבולגריה שם הוטבלו בדת
הנוצרית אורתודוקסית ב-13 באוקטובר 1899 בכנסיית "עלייתו של ישו".
בתעודות הלידה נרשמו השמות "ליובן-רפאילו" ו"פאנצ'ו-דנילו".
אביהם, ד"ר חאראלאן ולדיגרוב, היה פרקליט, בן למשפחה בולגרית ותיקה משומן, ואמם, ד"ר אליזה פסטרנק, יהודיה ילידת אודסה, הייתה בתו של פרופ' לאון פסטרנק, מתמטיקאי וכנר חובב בזמנו הפנוי, שלימד בבית הספר הפוליטכני בציריך.
היא הייתה רופאה בוגרת אוניברסיטה בפריז.
היא ואביה היו קרובי משפחה של המשורר בוריס פסטרנק.
לאחר שבאה לבולגריה לעבוד כרופאה לפי הזמנת כמה מחבריה הבולגרים ללימודי הרפואה, התנצרה לקראת טקס חתונתה עם הפרקליט ולדיגרוב.
ללא המרת הדת לא הייתה יכולה להתחתן עם בחיר לבה.
אחות האם הייתה פסנתרנית בוגרת האקדמיה למוזיקה בווינה.
בילדותם שני האחים גדלו עם מטפלת שווייצרית, בשם מריה לוובנברג, עד גיל 5. גדלו באווירה קוסמופוליטית ודיברו מילדותם בולגרית, גרמנית ורוסית.
פאנצ'ו למד לנגן בפסנתר מאימו וחיבר לחנים מגיל קטן.
בגיל 6 התחיל לקחת שיעורים אצל מורה לפסנתר בשם פאולה וייסמן, שלמדה בווינה.
אחרי שבגיל 7 (1906) התייתם מאביו שנפטר מהתקף לב פתאומי, בקיץ 1910, בגיל 11 עבר עם אימו ואחיו לסופיה הבירה.
שם התחיל ללמוד בבית ספר פרטי למוזיקה.
מורו לפסנתר היה המוזיקאי הצ'כי היינריך ויזנר והלחנה למד אצל גדול המלחינים הבולגרים מאותה תקופה, דוברי כריסטוב.
באותו זמן אחיו, ליובן, למד כינור.
אחרי התייעצויות מרובות עם מומחים – רוברט פוקס בווינה, ולדימיר פוחלסקי בקייב, אנרי מרטו, צרפתי שלימד בברלין וביקר בבולגריה, שכולם התרשמו מכישורי שני האחים התאומים – הצליחה אמם בשנת 1912 להשיג בשבילם מלגה ממשלתית אחת משותפת לשניהם ללימודים בגרמניה.
המשפחה עברה לברלין אך שני האחים לא יכלו עדיין להתקבל לאקדמיה למוזיקה מפני שלא מלאו עדיין 15. לכן האם מימנה בשבילם לימודים אצל מורים פרטיים שאליהם הופנו על ידי אנרי מרטו.
פאנצ'ו למד תאוריית המוזיקה והלחנה אצל פאול יואון (1872–1940) ואמנות הפסנתר אצל היינריך בארט (1847–1922).
בגיל 15 נרשם כמתוכנן לבית הספר הגבוה הממלכתי למוזיקה ("אקדמיה למוזיקה") בברלין, בחסות האקדמיה לאמנויות (כעת חלק מהאוניברסיטה לאומנויות של ברלין).
במוסד יוקרתי זה פאנצ'ו ולדיגרוב המשיך להשתכלל בתחום הנגינה בפנסתר אצל לאוניד קרויצר והשתלם בהלחנה אצל פרידריך גרנסהיים (1839–1916) ואחרי מותו של זה, אצל גאורג שומאן (1866–1945).
פעמיים זכה בפרס ע"ש מנדלסון של האקדמיה – ב-1918 וב-1920.
אחרי שרות צבאי בבולגריה בשנים 1918–1920 במסגרת יחידה של מוזיקאים וכספרן, ולדיגרוב סיים בהצטיינות את התואר באקדמיה למוזיקה בברלין בשנת 1922.
בתום לימודיו התמנה למנהל מוזיקלי ב"דויטשס תיאטר" בברלין שבניהולו של מקס ריינהרט.
היכרותו עם ריינהרט הייתה במקרה מפני שהתגורר באותו רחוב (שומנשטראסה) שבו שכן התיאטרון.
העבודה שם הפגישה אותו עם אחדים מיוצריה החשובים של התרבות בשפה הגרמנית: שטפן צווייג, הוגו פון הופמנסטאל, ארתור שניצלר, ריכרד שטראוס.
העולם התחיל להתוודע למוזיקה של ולדיגרוב בשנות ה-1920 כשיצירות ראשונות משלו פורסמו בהוצאת אוניברסל בווינה והוקלטו ושווקו על ידי חברת התקליטים דויטשה גרמופון.
באותן שנים עשה סיורי קונצרטים ברוב ארצות אירופה שבהם ניגן בפסנתר קטעים שהלחין.
פרט למוזיקת במה הלחין כמה מיצירותיו הידועות – כמו רפסודיה "וארדאר" בהתחלה לכינור ופסנתר, "הסוויטה הבולגרית", קונצרטים לכינור ולפסנתר ועוד.
הרפסודיה "וארדאר" בגרסתה התזמורתית בוצעה בבכורה בשנת 1928 בפראג.
עם תלמידיו נמנים דמויות בולטות רבות מהתרבות המוזיקלית הדולגרית בת זמננו, מלחינים כמו פאראשקב חג'ייב, אלכסנדר ראיצ'ב, פנצ'ו סטויאנוב, פסנתרנים כמו אלכסיס ויינברג.
פאנצ'ו ולדיגרוב היה נשוי פעמיים.
אשתו הראשונה, קטיה ז'קובה, בת של מורה שלו לפסנתר, הייתה בעצמה פסנתרנית.
אשתו השנייה, אלקה, הייתה תלמידתו.
ולדיגרוב יצר במגוון רב של ז'אנרים מוזיקליים כולל אופרה ("הצאר קאלויאן" על לברית של ניקולאי לילייב ופאני פופובה-מוטאפבה), מוזיקת בלט, סימפונית, חמישה קונצרטים לפסנתר ותזמורת, מוזיקה קאמרית – לרבות רביעיית מיתרים, טריו עם פסנתר, עבודות ועיבודים לכינור ופסנתר, יצירות רבות לפסנתר סולו, 38 עיבודים של קטעים כליים לכלים שונים ופסנתר,
13 עיבודים של עבודות מוקדמות של עצמו לשני פסנתרים, 50 עיבודים של שירי עם לקול ופסנתר או תזמורת, 20 שירים לקול ופסנתר, 10 שירי מקהלה עם פסנתר או תזמורת, מוזיקת במה להצגות ב"דויטשס תיאטר" בברלין, ב"תיאטר אין דר יוזפשטאט" בווינה ובתיאטרון הלאומי של סופיה.
אחת מעבודותיו הראשונות שפורסמו בגרמניה, הפתיחה "ורדאר" בוצעה במקומות רבים בעולם ויחד עם "הסוויטה הבולגרית" וה"וריאציות על השיר «הרי הבלקן המפוארים»" הפכו אותו לנציג בולט של האסכולה הלאומית הבולגרית.
הקונצרטו לכינור שלו בוצע בפסטיבל זלצבורג.
ולדיגרוב נפטר ב-8 בספטמבר 1978 בסופיה.
בנו אלכסנדר ולדיגרוב, שנולד מנישואיו השניים, וגם ארבעת נכדיו היו למוזיקאים.
תואר "אמן העם" של הרפובליקה העממית הבולגרית
1969 – פרס הרדר מטעם אוניברסיטת וינה
1978 – אחרי מותו – האקדמיה למוזיקה בסופיה נקראה על שמו
ביתו ברחוב יאקוביצה 10 נהפך למוזיאון
החל מ-1986 מתקיים בעיר שומן תחרות בין-לאומית למוזיקה על שמו.
בסתיו 2006 מיוזמת נכדו פאנצ'ו ולדיגרוב ג'וניור הוקמה הקרן "המורשת האינטלקטואלית של פאנצ'ו ולדיגרוב" המיועדת להנצחת מפעל חייו.
פאנל לניהול אחסון אתרים הוא ממשק ניהול אינטרנטי שמסופק על ידי חברות אחסון אתרים, והוא מאפשר למשתמש, הלקוח של חברת האחסון, שליטה ובקרה על אתרי האינטרנט המאוחסנים בשרת.