tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קלארק נודע במיוחד גם כמנחה של השידורים השנתיים מחגיגות ליל הסילבסטר בטיימס סקוור.
כמנחה של התוכנית "American Bandstand" הציג קלארק את מוזיקת הרוק אנד רול לאמריקאים רבים.
התוכנית העניקה חשיפה אדירה לאמנים חדשים רבים, בהם איגי פופ, אייק וטינה טרנר, סמוקי רובינסון, סטיבי וונדר, פרינס, Talking Heads, סיימון וגרפונקל ומדונה.
כאשר התוכנית עלתה לשידור הייתה התוכנית בין התוכניות הראשונות בטלוויזיה בה הופיעו שחורים ולבנים על אותה הבמה.
קלארק היה גם המנכ"ל של חברת "דיק קלארק הפקות", ובנוסף לכך הוא הקים גם את רשת המסעדות האמריקנית The Bandand Diner.
היה מפיק בפועל,יחד עם ג'ונתן פרינס, של התוכנית חלום אמריקאי ששודרה בין השנים 2002 ל-2005.
קלארק לקה בשבץ מוחי בדצמבר 2004. על אך שלאחר מכן הוא התקשה לדבר, ב-21 בדצמבר 2005 חזר קלארק להנחות את השידור החי מחגיגות ליל הסילבסטר בטיימס סקוור - והוא המשיך להנחות את התוכנית עד 2011.
קלארק נפטר ב-18 באפריל 2012 מהתקף לב, בגיל 82, לאחר שעבר ניתוח ערמונית.
ג'ון ריצ'רד "דיק" מוטה היה בעברו מאמן כדורסל אמריקאי, אשר אימן בליגת ה-NBA בין השנים 1968–1997. לאורך הקריירה שימש כמאמן הראשי של 5 קבוצות שונות ב-NBA, והוביל את קבוצותיו למאזן כולל של 935 ניצחונות לעומת 1,017 הפסדים (47.9%) בעונה הסדירה, ו-56 ניצחונות לעומת 70 הפסדים (44.4%) בשלב הפלייאוף.
בעונת זכה בפרס מאמן השנה ב-NBA כמאמן שיקגו בולס, ובעונת הוביל את וושינגטון בולטס לזכייתה היחידה באליפות ה-NBA.
לאורך הקריירה אימן מוטה ב-1,952 משחקי עונה סדירה בסך הכול, אשר מציבים אותו במקום השביעי בתולדות הליגה.
מוטה נולד בעיר מידווייל שביוטה, ובבגרותו למד בבית הספר לחקלאות של אוניברסיטת המדינה של יוטה.
בשנים הבאות אימן קבוצות כדורסל של חטיבות ביניים באיידהו, ולתקופה קצרה שירת בחיל האוויר של ארצות הברית.
בשנת 1962 מונה למאמן קבוצת הכדורסל באוניברסיטת המדינה של ובר ("ובר סטייט ויילדקטס") אשר באוגדן, יוטה, וב-6 עונותיו בתפקיד רשמה הקבוצה מאזן כולל של 120 ניצחונות ו-33 הפסדים.
בעונת 1967/1968 הוביל את הקבוצה להעפלתה הראשונה אי פעם לטורניר אליפות המכללות, ממנו הודחה בסיבוב הראשון מול אוניברסיטת המדינה של ניו מקסיקו, בה שיחק סם לייסי.
בקיץ 1968 עזב את ובר סטייט, והוחלף על ידי עוזרו פיל ג'ונסון.
לקראת עונתו השלישית של המועדון, , מונה מוטה למאמן הראשי של שיקגו בולס, במקומו של ג'וני קר.
בארבע העונות – הודחו הבולס בסיבוב הפלייאוף הראשון, ובעונות ו- הפסידו בגמר האזור המערבי מול מילווקי באקס וגולדן סטייט ווריורס, בהתאמה.
בעונת , בה רשמה שיקגו שיפור של 12 ניצחונות לעומת העונה הקודמת (51–31), זכה מוטה בפרס מאמן השנה ב-NBA.
לאורך התקופה הובילו את הקבוצה השחקנים צ'ט ווקר, בוב לאב, ג'רי סלואן, נורם ואן ליר וטום בורווינקל.
במאי 1976 התפטר מוטה מתפקידו, לאחר 8 עונות רצופות בשיקגו בהן רשמו הבולס מאזן כולל של 356 ניצחונות ו-300 הפסדים (54.3%).
בקיץ 1976 מונה למאמן וושינגטון בולטס, במקומו של קיי.
בעונת העפילה הקבוצה לגמר ה-NBA בפעם השלישית בתולדותיה, לאחר שגברה על אטלנטה הוקס, סן אנטוניו ספרס ופילדלפיה 76' בשלושת הסיבובים הראשונים, על אף שהעפילה לפלייאוף מהמקום השלישי בלבד באזור המזרחי ולא החזיקה ביתרון ביתיות מאז הסיבוב השני.
בסדרת הגמר גברו הבולטס על סיאטל סופרסוניקס בתוצאה 4–3, בדרך לזכייתם הראשונה באליפות ה-NBA.
וס אנסלד, הקלעי השביעי של הקבוצה בסדרת הגמר (9.0 נקודות למשחק), זכה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר בשל הצטיינותו בהגנה ובריבאונד, ולצדו בלטו הפורוורדים אלווין הייז ובוב דאנדרידג'.
הייתה זו האליפות הראשונה של קבוצת ספורט מקצוענית מוושינגטון, מאז שזכתה וושינגטון רדסקינס באליפות ה-NFL בשנת 1942. לאחר הזכייה באליפות אמר עליה מוטה: "מה שהפך את האליפות למדהימה כל כך הוא העובדה שלא היינו אמורים לזכות בה.
רוב האנשים לא נתנו לנו סיכוי, אבל לכל הדרך הרגשתי שאנחנו מסוגלים לכך".
בעונה העוקבת השיגו הבולטס את מאזן הניצחונות הטוב בליגה, 54–28, והעפילו לגמר ה-NBA בפעם השנייה ברציפות.
בסדרת הגמר עצמה, בה שוב התמודדה מול סיאטל, הפסידה וושינגטון בתוצאה 1–4. בעונת אכזבו הבולטס כשהעפילו לפלייאוף מהמקום השישי בלבד במזרח, והודחו ממנו כבר בסיבוב הראשון.
בסיום אותה עונה התפטר מוטה מתפקיד המאמן, לאחר 4 עונות, והוחלף על ידי ג'ין שו.
בשנת 1980 מינתה דאלאס מאבריקס את מוטה למאמן הראשי של הקבוצה, לקראת עונת הבכורה של המועדון.
את עונת סיימו המאבריקס עם המאזן הגרוע בליגה, 15–67, אולם בכל אחת משש העונות הבאות שיפרה הקבוצה את מאזנה תחת מוטה.
בעונת העפילה דאלאס לראשונה לפלייאוף ה-NBA, ואף גברה על סיאטל סופרסוניקס (3–2) בסיבוב הראשון בטרם הודחה על ידי לוס אנג'לס לייקרס (1–4) בחצי גמר המערב.
בעונת שחזרה הקבוצה את הישג ההעפלה לחצי גמר המערב, בו הפסידה בשנית מול הלייקרס, בתוצאה 2–4. את עונתו האחרונה של מוטה בדאלאס, , סיימו המאבריקס במקום השני באזור המערבי, עם מאזן 55–27, אך הודחו מהפלייאוף כבר בסיבוב הראשון, על ידי הסופרסוניקס.
במאי 1987 החליף ג'ון מקלאוד את מוטה בתפקיד המאמן, לאחר 7 עונות רצופות.
לאורך התקופה, בה העמידה הקבוצה מאזן כולל של 267 ניצחונות ו-307 הפסדים (46.5%), בלטו בה השחקנים ג'יי וינסנט, מארק אגוויר, רולנדו בלאקמן, סם פרקינס ודרק הרפר.
במהלך עונת מונה למחליפו של ג'רי ריינולדס כמאמן סקרמנטו קינגס, וכשנתיים לאחר מכן, בדצמבר 1991, פוטר מהתפקיד.
לאורך התקופה, אשר השתרעה על פני 3 עונות שונות, רשמו הקינגס 48 ניצחונות ו-113 הפסדים תחת מוטה.
לקראת עונת חזר לאמן את דאלאס מאבריקס, במקומו של המאמן קווין באקנר.
באותה עונה ניצחו המאבריקס 23 יותר משחקים מאשר בעונה הקודמת (36), אולם בעונת רשמה הקבוצה מאזן מאכזב 26–56, על אף יכולת מעודדת מצד השחקנים הצעירים ג'ייסון קיד, ג'ים ג'קסון וג'מאל משבורן.
בשתי העונות לא העפילה דאלאס לפלייאוף.
לאחר 13 משחקים בעונת החליף את ברני ביקרסטאף כמאמן דנוור נאגטס, אשר רשמה תחתיו מאזן שלילי 17–52 עד לסיום העונה.
באפריל 1997 פוטר מוטה מתפקידו בדנוור, ופרש מאימון.
באותה העת היה ביל פיץ' המאמן היחיד בתולדות ה-NBA אשר אימן במספר רב יותר של משחקים מאשר מוטה (1,968 לעומת 1,952).
ריצ'רד "דיק" סניידר הבן הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1966–1979. בעונת זכה באליפות ה-NBA כשחקן סיאטל סופרסוניקס, ולאורך 13 עונותיו בליגה העמיד ממוצעים כוללים של 12.2 נקודות, 2.9 אסיסטים ו-2.8 ריבאונדים למשחק.
סניידר נולד וגדל בעיר קנטון הצפונית שבאוהיו, ובין השנים 1962–1966 למד במכללת דייווידסון אשר בקרוליינה הצפונית.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה ("דייווידסון ויילדקטס") קלע 18.1 נקודות בממוצע למשחק תחת המאמן לפטי דריסל, חבר היכל התהילה של הכדורסל, ולצדו של כוכב המכללות פרד הטזל.
בעונת 1965/1966, לאחר מעברו של הטזל ל-NBA, הוביל סניידר את הוויילדקטס להעפלתם הראשונה אי פעם לטורניר אליפות המכללות בכדורסל, עם ממוצעים של 26.9 נקודות ו-9.2 ריבאונדים למשחק.
בדראפט ה-NBA 1966 נבחר סניידר בבחירה ה-14, על ידי סנט לואיס הוקס.
בשתי עונותיו עם ההוקס קלע 7.5 נקודות בממוצע למשחק, תחת המאמן ריצ'י גארין.
בדראפט ההרחבה של שנת 1968 נבחר על ידי פיניקס סאנס, לקראת עונת הבכורה של המועדון.
באוקטובר 1969, לאחר מעט יותר מעונה עם הסאנס, הועבר בטרייד לסיאטל סופרסוניקס.
ב-4 העונות הבאות בסיאטל היה סניידר אחד השחקנים המובילים של הקבוצה, לצדם של לני וילקינס וספנסר הייווד, והעמיד ממוצעים של 17.0 נקודות, 3.9 אסיסטים ו-3.6 ריבאונדים למשחק.
ב-19 בינואר 1974 קלע שיא קריירה של 41 נקודות במשחק מול אטלנטה הוקס.
על אף הצטיינותו, לכל אורך התקופה לא הצליחה סיאטל להעפיל לפלייאוף ה-NBA.
לקראת עונת הועבר בטרייד לקליבלנד קאבלירס, במדיה קלע 10.2 נקודות למשחק עד לסיום עונת .
בספטמבר 1978 חזר לשחק עבור סיאטל סופרסוניקס, אותה אימן לני וילקינס.
בפלייאוף גברו הסופרסוניקס על לוס אנג'לס לייקרס (4–1), פיניקס סאנס (4–3) ווושינגטון בולטס (4–1), בדרך לזכייתם הראשונה באליפות ה-NBA.
לאורך הפלייאוף שותף סניידר בתשעה מתוך 17 משחקי קבוצתו, ותרם 2.9 נקודות למשחק כמחליפו מהספסל של דניס ג'ונסון.
בסיום אותה עונה פרש ממשחק, בגיל 35.
ריצ'רד לואיס ת'ורנברג היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כמושל פנסילבניה ה-41 בשנים 1979–1987 וכתובע הכללי של ארצות הברית בממשליהם של הנשיאים רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש.
ת'ורנברג, שהיה חבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן גם כתובע פדרלי במערב פנסילבניה.
ת'ורנברג נולד בפיטסבורג שבפנסילבניה ב-16 ביולי 1932, בנם של אליס (לבית סנבורן) וצ'ארלס גרלנד ת'ורנברג, מהנדס במקצועו.
ת'ורנברג למד בבית הספר התיכון אקדמיית מרסרסבורג (Mercersburg) ואחר כך באוניברסיטת ייל, שם השלים לימודי תואר ראשון בהנדסה בשנת 1954. ב-1957 השלים תואר במשפטים בבית הספר למשפט באוניברסיטת פיטסבורג, שם שימש כעורך כתב העת המשפטי של האוניברסיטה.
בהמשך חייו הוענק לו תוארי דוקטור לשם כבוד מ-32 אוניברסיטאות ומכללות אחרות.
ב-1959 הצטרף למשרד עורכי הדין "קירקפטריק ולוקרט" שבסיסו בפיטסבורג.
תחילה נישא ת'ורנברג לג'יני הוטון, ובצוותא חבקו שלושה בנים (ג'ון, דייוויד ופיטר).
הוטון נהרגה בתאונת דרכים שאירעה ב-1960 שהותירה את פיטר, הצעיר מבין שלושת בניהם, עם לקות פיזית וקוגניטיבית.
בשנת 1963 התחתן ת'ורנברג בשנית עם ג'יני ג'ודסון, עמה חבק בן נוסף ב-1966. רעייתו הייתה בעברה מורה מניו יורק ובוגרת אוניברסיטת הרווארד.
לאחר שכשל בניסיונו להיבחר אל בית הנבחרים של ארצות הברית מול חבר בית הנבחרים ויליאם מורהד ב-1966, נבחר ת'ורנברג לנציג בוועידה החוקתית של מדינת פנסילבניה בשנים 1967–1968. בוועידה זו הוביל את המאמצים לרפורמה ברשות השופטת והמבצעת של המדינה.
ב-1969 מונה בידי הנשיא ריצ'רד ניקסון לתובע פדרלי במחוז המערבי של פנסילבניה, ובתפקיד זה יצא לו מוניטין של תובע קשוח נגד פשע מאורגן.
בשנת 1971 תבע ת'ורנברג בהצלחה את חברות הפלדה בפיטסבורג בבית המשפט בגין זיהום נהרות ומקורות מים על בסיס חוק הסרבנים משנת 1899. בשנת 1975 מינה אותו הנשיא ג'רלד פורד לכהן כעוזר לתובע הכללי של ארצות הברית באגף הפלילי של מחלקת המשפטים.
לאחר שנתיים בתפקיד זה, חזר ת'ורנברג לעסוק בעריכת דין בפיטסבורג ופתח במסע בחירות לתפקיד המושל.
בשנת 1978 השיק ת'ורנברג את מסע הבחירות שלו לתפקיד מושל פנסילבניה.
הוא זכה במועמדות מפלגתו בבחירות המקדימות על פני שישה מתמודדים אחרים, בהם ארלן ספקטר.
חרף רוב למפלגה הדמוקרטית בפנסילבניה, הוא ועמיתו למירוץ ביל סקרנטון (שאביו כיהן כמושל בשנות ה-60) הביסו את ראש עיריית פיטסבורג פיט פלרטי.
הניצחון יוחס בין השאר להבטחת הבחירות של ת'ורנברג למגר את השחיתות השלטונית, בתקופה שבה למעלה משישים אישים בממשל המושל מילטון שאפ עמדו בפני כתבי אישום בגין מעשים פליליים.
תורנבורג וסקרנטון נבחרו מחדש בשנת 1982. במהלך כהונתו כמושל חוותה פנסילבניה התפתחות כלכלית, שבאה לידי ביטוי בין היתר בשיעור אבטלה נמוך כשעזב את תפקידו ביחס ליום בו הושבע לתפקיד וביצירת חצי מיליון תפקידים חדשים במגזר הפרטי.
עם זאת, כהונתו לוותה לא פעם במחלוקות ציבוריות על שרעייתו הצטרפה לביקוריו הרשמיים על חשבון המדינה ודרישתו לאבטח את ילדיו בכוחות המשטרה של פנסילבניה.
ב-1988 מונה בידי הנשיא רונלד רייגן ל, והוא המשיך לשרת בתפקיד זה גם בממשל הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
ת'ורנברג הושבע לתפקידו לאחר שמינויו אושר פה אחד בידי הסנאט וכיהן סך הכל כשלוש שנים כתובע הכללי.
במסגרת תפקידו הנהיג מאבק בפשעי צווארון לבן, ויצר קשרים עם רשויות אכיפת חוק במדינות אחרות כדי לסייע במאבק האמריקאי בסחר בסמים, הלבנת הון ופשעי טרור.
במהלך כהונתו התדיין ת'ורנברג פעמיים בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית וזכה בעתירותיו, מה שבנה לו מוניטין של תובע יעיל ואפקטיבי.
הוא גם פיקח על ההשלכות המשפטיות של אסון הנפט של אקסון ואלדז ב-1989.
בתום כהונתו כתובע הכללי התמודד ת'ורנברג לסנאט של ארצות הברית מטעם פנסילבניה לאחר שהסנאטור ג'ון היינץ נהרג בהתרסקות מטוס, אך הפסיד למועמד הדמוקרטי האריס וופורד.
לאחר שסיים את הקריירה הציבורית שב ת'ורנברג לעיסוקיו כעורך דין פרטי.
בערוב ימיו היה יועץ אסטרטגי ל, ל ול.
דיק פרדיננד סוואב (בהולנדית: Dick Frans Swaab; נולד ב-17 בדצמבר 1944) הוא רופא ונוירוביולוג הולנדי.
משמש כפרופסור לנוירוביולוגיה באוניברסיטת אמסטרדם והיה עד 2005 מנהל המכון ההולנדי לחקר מוח () של האקדמיה המלכותית להולנד לאמנויות ומדעים ().
סוואאב סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת אמסטרדם בשנת 1968, ואת עבודת הדוקטורט שלו בשנת 1970, אותה כתב עם הפרופסור ג'יי ארינס קאפרס על התאים הנוירואנדוקריניים.
בשנת 1972 קיבל את התואר ברפואה.
מאז משנת 1978 הוא מנהל המכון ההולנדי לחקר המוח.
בשנת 1979 מונה לפרופסור לנוירוביולוגיה באוניברסיטת אמסטרדם.
בשנת 1985 הוא הקים את "בנק המוח ההולנדי" (Nederlandse Hersenbank), כדי לסייע במחקר מחלות מוח.
סוואב ידוע בעיקר בזכות מחקריו וגילויו בתחום האנטומיה והפיזיולוגיה של המוח, ובמיוחד ההשפעה שיש לגורמים הורמונליים וביוכימיים שונים ברחם על התפתחות המוח.
תחום נוסף בעבודתו של סוואב, אשר משך תשומת לב רבה, הוא מחקריו על האופן שבו דימורפיזם מיני קשור לאנטומיית המוח, כמו גם מחקר הנוגע לנטייה מינית וטרנסקסואליות.
לאורך שנות המחקר שלו, סואב, על פי דבריו שלו, הגיע למסקנה הדטרמיניסטית והחומרנית שמוח אינו דבר שיש לנו, אלא מוח הוא מה שאנחנו: התהליכים הפיזיים והכימיים במוחנו קובעים כיצד אנו מגיבים מי שאנחנו.
מחקריו המאוחרים מתמקדים בתחום הדיכאון וחקר מחלת אלצהיימר.
המחקר של סוואב עורר מספר פעמים מחלוקת.
לאחר שביצוע מחקר המציע קשרים בין אנטומיה מוחית לבין נטייה מינית, דווח סוואב שקיבל איומי רצח מצד אנשים המאמינים כי מקיר זו מנסה לסווג את הומוסקסואליות כ'פתולוגיה' ולהתייחס אליה כאל חריגה או הפרעה ביולוגית.
תפיסתו של סוואב כי לא קיימים רצון חופשי או ישויות מטאפיזיות כמו נשמות או רוחות גרמו גם לתגובות שליליות בקרב קבוצות דתיות שונות.
סוואב מגן בעקביות על מחקריו מול ביקורת זו.
ספר מדע הפופולרי שכתב, "אנחנו, המוח שלנו: מהרחם ועד מאה ועשרים", תורגם לעברית בשנת 2014 ויצאה לאור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
סוואב זכה בפרסים מדעיים רבים והיה מנחה של 84 סטודנטים לתואר דוקטור, מהם 16 פרופסור מן המניין.
הוא עורך כמה כתבי עת בנושא חקר המוח.
מדד ההירש שלו הוא 97 נכון לשנת 2020, לאחר שצוטט למעלה מ-34,000 פעמים.
הוא חבר, חבר כבוד ומייסד של מספר עמותות מדעיות ומקצועיות.
היה פרופסור אורח במכון מקס פלאנק לפסיכיאטריה, במינכן, גרמניה בשנת 1996. ופרופסור אורח בשלושה מקומות בסין ובסטנפורד, ארצות הברית.
הוא עוטר באות "אביר מסדר האריה ההולנדי", מסדר האבירות הגבוה של ממלכת הולנד.
ריצ'רד פרנק סלסט הוא פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוהיו ה-64 בשנים 1983–1991.
דיק סלסט נולד בקליבלנד וגדל בלייקווד.
הוא בנם של מרגרט לואיס ופרנק פלם סלסט.
ב-1955 סיים סלסט אל לימודיו בבית הספר התיכון של לייקווד.
ב-1959 הוא סיים את לימודיו בדרגת ההצטיינות "בכבוד רב" (magna cum laude) באוניברסיטת ייל, שם הוא היה חבר באחוות פי בטא קפא.
לאחר מכן זכה סלסט במלגת רודס ללימודים במכללה אקסטר שבאוניברסיטת אוקספורד, בו הוא חבר של כבוד עד היום.
באקסטר הכיר סלסט את דאגמאר אינגריד בראון, שאותה הוא נשא אישה ב-1962 באוסטריה.
לאחר שובו לארצות הברית, עבד סלסט במשרד הקישור לצוות חיל השלום וכעוזר מיוחד ל.
ב-1970 נבחר סלסט כחבר בבית הנבחרים של אוהיו מטעם מחוז קויאהוגה.
מחוז זה כולל את מערב קליבלנד ואת לייקווד, שאביו כיהן בעבר כראש העיר שלה.
ב-1974 הוא נבחר כסגן מושל המדינה לאחר שניצח בבחירות את הרפובליקני ג'ון ויליאם בראון, וכיהן כסגן המושל תחת המושל הרפובליקני ג'ים רודס.
באותה תקופה עדיין נבחרו מושל אוהיו וסגנו בנפרד, כך שהם יכלו להיות נציגים של מפלגות שונות.
ב-1978 התמודד סלסט בבחירות על משרת המושל, אך נוצח על ידי רודס.
ב-1979 מונה סלסט על ידי הנשיא ג'ימי קרטר כמנהל חיל השלום, תפקיד בו הוא שימש עד 1981 והיה אחראי על התוכניות של הארגון ב-53 ארצות.
ב-1982 נבחר סלסט כמושל אוהיו לאחר שבבחירות המקדימות של הדמוקרטים ניצח את התובע הכללי של המדינה ויליאם ג'.
בראון ואת ראש עיריית סינסינטי לשעבר ג'רי ספרינגר, ובבחירות הכלליות ניצח את מועמד הרפובליקנים באד בראון.
ב-1986 הוא נבחר לכהונה שנייה לאחר שניצח את מועמד הרפובליקנים, המושל לשעבר ג'ים רודס.
סלסט כיהן כמושל בשנים 1983–1991. ב-1988 הוא כיהן כיושב ראש אגודת המושלים של מדינות המערב התיכון.
כמושל הרחיב סלסט את התמיכה בשירותי האנוש, בשירותי בריאות הנפש והגמילה מהתמכרויות, ובמימון מערכת החינוך והשירותים לילדים, כולל הקמת מעונות יום עבור ילדי עובדי המדינה במקומות העבודה.
לפני תקופת כהונתו של סלסט כמושל, דורגה אוהיו בתחתית רשימת המדינות שמימנו את השירותים הללו.
סלסט ובית הנבחרים המדינתי שהיה בשליטה דמוקרטית, הגדילו את שיעור מס ההכנסה בכ-40 אחוזים, ובמקביל גם השאירו על כנו מס זמני בשיעור של 50 אחוזים שהונהג על ידי קודמיהם הרפובליקנים.
סלסט בלט בשל פתיחתן של משרות ממשלתיות רבות לאפרו-אמריקאים ולנשים.
בקבינט שלו כיהנו יותר נשים בהשוואה לכל קודמיו גם יחד.
הוא גם התיר לאיגודי העובדים של עובדי המדינה לשאת ולתת על השכר וההטבות, ולא רק על תנאי העבודה.
בסוף כהונתו כמושל הוא המתיק את עונשי המוות של כמה נידונים למאסר עולם.
בין נידונים אלו היו דברה בראון, שותפתו של הרוצח הסדרתי אלטון קולמן ודונלד לי מאורר, שהורשע באונס ורצח של ילדה בת שמונה בראשית שנות ה-80. סטלסט התנגד לאנרגיה גרעינית.
בתקופת כהונתו של סלסט כמושל, תערוכות האומנות בחסות המושל, קונצרטים למוזיקה קלאסית, כינוסים רוחניים ודתיים מטעם רעייתו ואירועי חג המולד וחנוכה לילדי השכונות, הפכו לאירועים עונתיים שגרתיים.
גני מעון המושל, במיוחד גן הוורדים שבו, אחד הוותיקים בארצות הברית, שוקמו והוקמה אגודת ידידי מעון המושל, ונשיאה הראשון היה לס וקסנר, שסייע לגייס תרומות פרטיות למימון פעולות אלו.
לאחר סיום כהונתו של סלסט כמושל, הוא הקים בקולומבוס את חברת הייעוץ "סלסט וסבטי".
לאחר ששימש כמנהל קמפיין הבריאות של הוועדה הדמוקרטית הלאומית ב-1993, מינה אותו הנשיא ביל קלינטון כשגריר ארצות הברית בהודו, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1997–2001.
במשך השנים שימש סלסט כחבר וכבעל תפקידים ניהולים בגופים ציבוריים שונים.
ב-2002 מונה סלסט כנשיא ה-12 של מכללה קולורדו .
במהלת כהונתו בתפקיד זה הוא גייס סכומים של 200 מיליון דולר לטובת שיפורים ומלגות שסייעו לסטודנטים טעוני טיפוח ובני מיעוטים.
בין שאר הישגיו כנשיא המכללה נכללו הוספת 20 משרות הוראה במסלולי קביעות, הרחבה משמעותית של מאגר מגישי הבקשות ללימודים מ-3,533 ב-2003 ל-4,455 ב-2010, והעלאת שיעור הקבלה מ-55.9 אחוזים של המבקשים שהתקבלו ב-2003 ל-33.3 אחוזים שהתקבלו ב-2010. סלס ניהל את שיפוץ בנייני הקמפוס.
ב-2004 קראה קבוצה של יהודים להתפטרותו לאחר שהזמין אישיות פלסטינית להרצות בקמפוס המכללה.
סלסט נודע בצעדים לחיבור הקהילה והמכללה.
הוא היה הנשיא של שותפות מרכז העיר קולורדו ספרינגס, של הפאנל לכלכלה העתידית של קולורדו, של כוח המשימה הנשיאותי של התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי, ושל פורום קולורדו, שעוסק בסוגיות מדיניות ציבורית.
ביולי 2011 סיים סלסט את כהונתו כנשיא המכללה והוחלף בג'יל טיפנתלר, רקטורית ופרופסורית לכלכלה באוניברסיטת וייק פורסט.
לסלסט ולרעייתו הראשונה, דאגמאר, נולדו שישה ילדים.
השניים התגרשו ב-1995. לאחר גירושיו נישא סלסט בשנית לג'קלין לנדקוויסט ולשניים נולד בן אחד.
ריצ'רד הארווי ורטליב היה ג'נרל מנג'ר אמריקאי.
הוא למד באוניברסיטת דרום קליפורניה ושירת בצבא ארצות הברית.
הוא סייע לייסד את סיאטל סופרסוניקס והפך לג'נרל מנג'ר שלה.
הוא סייע גם בהקמת פורטלנד טרייל בלייזרס.
לאחר מכן עבר לגולדן סטייט ווריורס, זכה עימה באליפות בעונת 1974/1975 ואף זכה בתואר מנהל השנה ב-NBA.
בשנת 1977 חזר ורטליב לסיאטל ומונה לג'נרל מנג'ר הראשון של סיאטל מארינרס, קבוצת הבייסבול שזה עתה נוסדה בליגת ה-MLB.
לקראת עונת 1980/1981 מונה לג'נרל מנג'ר של אינדיאנה פייסרס.
בשנת 1995 שימש כיועץ עבור ונקובר גריזליס, במהלך ההתרחבות שלה לליגת ה-NBA.
בתפקידו האחרון היה מעורב בהקמת אמסטרדם אדמירלס מליגת ה-NFL Europe.
ריצ'רד "דיק" ג'יימס לנדי היה אנימטור ובמאי קולנוע אמריקאי שעבד במספר אולפני הנפשה, ביניהם חברת וולט דיסני, MGM והאנה-ברברה.
לנדי היה חלוץ של הנפשת אישיות לדמויות והוא זכור בעיקר כאחד מיוצרי הדמות דונלד דאק.
לאורך הקריירה שלו עבד כאנימטור ראשי בלפחות 60 סרטים, קצרים וארוכים כאחד, וביים 51 סרטים קצרים.
לנדי נולד בסו סנט מארי, מישיגן, לג'יימס ומיני לנדי והיה בנם היחיד.
זמן קצר לאחר לידתו עברה המשפחה לדטרויט, בשל עבודתו של אביו.
כשלנדי היה בן עשר, נפרדו הוריו.
לנדי ואמו עברו לגור בפורט הורון מצפון לדטרויט.
מאוחר יותר חזרו לעיר שם עבדה אימו של לנדי כמלצרית.
לנדי עבר ללוס אנג'לס בסוף שנות ה-20.
בשנת 1929, לנדי החל לעבוד בוולט דיסני הפקות, הפך למומחה הריקוד של האולפן, והנפיש רבים מהמופעים המוזיקליים בסרטים הקצרים של דיסני.
מאוחר יותר עבד על "שלושה חזירים קטנים" (1933) ועל "ההתרמה לבית היתומים" (1934).
לאחר שעבד על "שלגיה ושבעת הגמדים" (1937), הפך לנדי לבמאי בדיסני.
לנדי לא היה הראשון שצייר או הנפיש את דונלד דאק.
הדמות נוצרה על ידי המעצב יליד שווייץ אלברט הורטר והונפשה על ידי ארט באביט ודיק הומר בסרט הקצר "התרנגולת הקטנה והחכמה" (1934).
זו הייתה הופעתו הראשונה של דונלד, למרות שהסיפור הציע מעט הזדמנויות לפיתוחה של הדמות.
אך זה לא איחר להגיע בהופעתו השנייה של דונלד, "ההתרמה לבית היתומים" (גם בשנת 1934), שבה לנדי היה האנימטור היחיד של דונלד.
על פי פרקטיקת ההנפשה המקובלת, השמע והקולות של הסרט הוקלטו תחילה ולאחר מכן הושמעו לאנימטורים וכך הנפישו לפיהם.
בהאזנה לקלרנס נאש, המדבב של הברווז ב"ההתרמה לבית היתומים", אמר לנדי "[אני] החלטתי ש[דונלד] הוא שחצן אגואיסטי.
אם משהו עיצבן אותו, הוא משתגע ונכנס להתקף זעם".
בשנת 1943, לנדי עזב את אולפני דיסני ועבר לעבוד אצל וולטר לאנץ הפקות.
הוא התחיל כאנימטור ושוב הפך לבמאי.
הוא ביים סרטים קצרים בכיכובם של אנדי פנדה ווודי הנקר ובסדרה "Swing Symphonies".
לנדי היה אחראי על שינוי כיוון האולפנים לסגנון יותר רברבני מהיצירות של דיסני ו-MGM, ניגוד מוחלט בהשוואה לעבודותיו של המנהל הקודם של האולפנים, שיימוס קולהאן.
לאחר שאולפן לאנץ נסגר ב-1949, לנדי עבד עבור וולף הפקות, שם הוא עבד על פרסומות לטלוויזיה.
בשנת 1950, לנדי עבד עבור MGM על הסרטים הקצרים של בארני דב ועל הסרט "Droopy Caballero" בכיכוב דמותו של הכלב דרופי.
ב-1959 עבד לנדי עבור האנה-ברברה בסדרות "משפחת קדמוני", "יוגי דב" ו"סקובי-דו, איפה אתה?".
הוא פרש ב-1973, אך המשיך לעבוד כעצמאי במשך מספר שנים לאחר מכן.
לנדי היה נשוי שלוש פעמים.
נישואים ראשונים עם אן לנדי, שהובילו לשני ילדים, לאחר הגירושים הוא עבר לטולוקה לייק בקליפורניה.
ב-1932 התחתן עם חואניטה שרידן שעבדה גם באולפן דיסני.
נישואים אלה היו קצרים והסתיימו בגירושים ב-1934. בשנת 1939, לנדי התחתן עם מייבל לנדי ולשניים נולדה בת אחת.
תקופת דיסני: בתקופה זו רוב הסרטים בהם עבד לנדי שייכים לדיסני
תקופת וודי הנקר: בתקופה זו רוב הסרטים בהם עבד לנדי שייכים לסדרת הסרטים של וודי הנקר
תקופת MGM: בתקופה זו רוב הסרטים בהם עבד לנדי שייכים ל-MGM
דיק טרייסי הוא סרט קומדיית-פשע-אקשן אמריקאי משנת 1990 המבוסס על רצועת הקומיקס "דיק טרייסי" שנוצרה במקור בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי צ'סטר גולד.
הסרט הופק ובוים על ידי וורן בייטי, ובייטי גם כיכב בתפקיד הראשי בסרט.
צוות השחקנים הראשי כלל גם את אל פצ'ינו, מדונה, גלן הדלי וצ'רלי קורסמו, והשתתפו בו בתפקידי משנה השחקנים דסטין הופמן, ג'יימס קין, צ'ארלס דרנינג, ויליאם פורסיית', סימור קאסל, מנדי פטינקין, קתרין אוהרה, אד או'רוס, ג'יימס קאן, ג'יימס טולקן ודיק ואן דייק.
העלילה סובבת סביב בלש המשטרה הקשוח דיק טרייסי שנלחם בארגוני הפשע בעירו.
פיתוח הסרט החל בתחילת שנות ה-80 כאשר טום מנקייביץ' נבחר לכתוב את התסריט לסרט.
לבסוף התסריט נכתב במקום זאת על ידי ג'ים קאש וג'ק אפס ג'וניור אשר זכו להצלחה ככותבים של התסריט של אהבה בשחקים.
הסרט צולם בעיקר באולפני יוניברסל.
דני אלפמן נבחר בהמשך להלחין את הפסקול.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בוושינגטון די.סי.
ב-14 ביוני 1990. הסרט זכה להצלחה בקופות, זכה בשבע מועמדויות לפרסי אוסקר, וזכה בשלושה פרסי אוסקר בקטגוריות השיר המקורי הטוב ביותר, האיפור הטוב ביותר ועיצוב ההפקה הטוב ביותר.
דיק טרייסי (וורן בייטי) - בלש משטרה קשוח שנלחם בארגוני הפשע בעירו.
טרייסי נוהג ללבוש מעיל רוח צהוב וכובע פדורה.
אלפונס "ביג בוי" קפריס (אל פצ'ינו) - מנהיג העיקרי של ארגוני הפשע בעיר אשר היינו האויב המושבע של דיק טרייסי.
קפריס הוא אדם אכזר שידוע במזגו הבלתי צפוי.
אף על פי שהוא מעורב כל העת בפעילויות פליליות רבות, המשטרה מעולם לא הצליחה להוכיח זאת.
ברת'לס מאהוני (מדונה) - זמרת במועדוני לילה עם עבר מסתורי, שהייתה העדה היחידה לחלק מהפשעים של קפריס.
טרייסי הוא מושא אהבתה של מאהוני.
טס טרוהארט (גלן הדלי) - חברתו הנאמנה והתומכת של טרייסי, שחשה שאכפת לו יותר מהעבודה שלו מאשר ממנה.
הילד (צ'ארלי קורסמו) - יתום מחוסר בית שחי ברחובות העיר, והגורל מפגיש בינו לבין טרייסי וטרוהארט.
הופך לבן בריתו של טרייסי ולבן טיפוחיו.
נוטל לבסוף את השם "דיק טרייסי ג'וניור".
פאט פאטון (ג'יימס קין) - המקורב והשני בפיקוד של טרייסי.
סם קטשם (סימור קאסל) - המקורב והשלישי בפיקוד של טרייסי.
פולארד) - מתמתחה בביצוע מעקבים סמויים.
מפקד המשטרה ברנדון (צ'ארלס דרנינג) - מפקד המשטרה שתומך במאבק אותו מוביל טרייסי נגד הפשע המאורגן בעיר.
ג'ון פלטשר (דיק ואן דייק) - תובע מחוזי מושחת שמסרב להעמיד לדין את קפריס מכיוון שהוא מקבל ממנו שוחד.
גברת גרין (קתי בייטס) - סטנוגרפית
מאמבלס (דסטין הופמן) - עוזרו של קפריס, בלתי ניתן להבנה.
פלאט טופ (ויליאם פורסיית) - הרוצח השכיר הראשי של קפריס.
מאפייניו העיקריים הם ראש עליון שטוח ותספורת תואמת.
איצ'י (אד או'רוס) - רוצח שכיר נוסף שעובד עבור קפריס.
בדרך כלל הוא עובד בשיתוף פעולה עם פלאט טופ.
נאמברס (ג'יימס טולקאן) - רואה החשבון של קפריס.
88 קיס (מנדי פטינקין) - נגן פסנתר במועדון הלילה ריץ.
פני שזיף (אר ג'י ארמסטרונג) - בוס פשע בעל פנים מעוותות שעובד כעת עבור קפריס.
אינפלואנס (הנרי סילבה) - פושע ובריון שעובד עבור פני שזיף.
שפתיים מנליס (פול סורבינו) - הבעלים המקורי של מועדון הלילה ריץ והמנטור של קפריס.
דה בראו (צ'אק היקס) - פושע עם מצח גדול מלא בקמטים.
רודנט (ניל סאמרס) - פושע עם אף מחודד, עיניים קטנות ושיניים גדולות.
שולדרס (סטיג אלדרד) - פושע עם כתפיים רחבות.
ליטל פייס (לורנס סטיבן מאיירס) - פושע עם ראש גדול ופנים קטנות.
ספאד ספאלדוני (ג'יימס קאן) - מנהיג של ארגון פשע שמסרב להיכנע לקפריס.
טקסי גרסיה (קתרין אוהרה) - פושעת.
ריבס מוקה (רוברט ביצ'ר) - פושע.
בייטי שכר את המלחין היהודי דני אלפמן להלחין את פסקול הסרט על סמך הצלחתו הקודמת עם זה של "באטמן" (1989).
אלפמן נעזר בסטיב ברטק (מלהקת אוינגו בוינגו) ושירלי ווקר, במטרה ליצור קומפוזיציות חדשניות ושונות.
בנוסף לכך, בייטי שכר את הפזמונאי סטיבן סונדהיים לכתוב חמישה שירים מקוריים: "," "", "", "" ו-"".
בסופו של דבר, "Sooner or Later" ו-"More" בוצעו על ידי מדונה, "" נבחר להיות דואט עם מנדי פטינקין, מל טורמה ביצע את "Live Alone and Like It" ואת "Back in Business" ביצעו ג'ניס סיגל, שריל בנטיין ולוריין פיטר.
"Back in Business" ו-"Live Alone and Like It" שימשו שניהם כמוזיקת רקע במהלך קטעי מונטאז'.
"Sooner or Later" ו-"Back in Business" הוצגו בהפקה המקורית משנת 1992 של סונדהיים "לשים את זה ביחד" באוקספורד, אנגליה, וארבעה מתוך חמשת השירים של סונדהיים לסרט "דיק טרייסי" (היוצא מן הכלל הוא "") שימשו בהפקה בברודוויי משנת 1999 של "לשים את זה ביחד".
רצף אופרה קצר בסרט הולחן בידי תומאס פאסטיירי.
"דיק טרייסי" היה לסרט הראשון בו נעשה שימוש בהקלטה דיגיטלית.
בריאיון לניו יורק טיימס בדצמבר 1990, אלפמן מתח ביקורת על הנטייה הגוברת להשתמש בטכנולוגיה דיגיטלית למטרות עיצוב קול ודיבוב.
בסוף הריאיון, סיכם ואמר כי: .
הנדריקוס וילהלמוס מריה "דיק" סכוף (בהולנדית: Dick Schoof; נולד ב-8 במרץ 1957) הוא פוליטיקאי הולנדי המכהן מיולי 2024 כראש ממשלת הולנד.
סכוף גדל במשפחה קתולית בת שבעה ילדים, והוא השני מהסוף.
בין כל אחיו רק אחות אחת.
מ-1975 ועד 1982 למד תכנון ערים ואזורים באוניברסיטת ראדבאוט שבניימכן.
סכוף כיהן בתפקיד רכז ביטחון לאומי ולוחמה בטרור (2013–2018), בתפקיד מנכ"ל שירות הביטחון והביון הכללי (2018–2020) ובתפקיד מנכ"ל משרד המשפטים וביטחון הפנים (2020–2024).
סכוף היה חבר במפלגת העבודה ההולנדית אך ביטל את חברותו לאחר שחש שאינו מזדהה עוד עם עקרונות המפלגה.
לאחר הבחירות הפרלמנטריות בהולנד בנובמבר 2023, מספר מפלגות הודיעו כי לא יתמכו בחרט וילדרס, ראש המפלגה למען החירות, כראש ממשלה.
ביוני 2024 קמה ממשלת קואליציה על ידי המפלגה למען החירות, מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה, חוזה חברתי חדש ותנועת האזרח החקלאי, וסכוף הועמד בראשה כמועמד חיצוני.
ב-3 ביוני 2025 התפרקה ממשלתו על ידי המפלגה למען החירות עקב מחלוקות בנושא מדיניות ההגירה.
בעקבות כך נקבעו בחירות כלליות חדשות ב-29 באוקטובר 2025.
עם אשתו לשעבר אימץ שתי בנות מסין.
אחיו ניקו, שמבוגר ממנו בעשר שנים, כיהן מטעם דמוקרטים 66 בראשות עיריות שונות.
ריצ'רד תיאודור "דיק" מיילס היה שחקן טניס שולחן יהודי-אמריקאי.
ייצג את ארצות הברית ב-10 אליפויות עולם.
מיילס נולד וגדל במנהטן, ניו יורק וגדל כיהודי על ידי אימו באפר וסט סייד, לאחר שאביו עזב את המשפחה כשהיה בן שנתיים.
באליפות העולם שנערכה בפריז בשנת 1947 זכה במדליית כסף בטורניר הקבוצתי ביחד עם ויליאם הולצריכטר, לו פאליארו וסול שיף היהודי, אחרי צ'כוסלובקיה ולפני אוסטריה וצרפת.
באליפות העולם שנערכה בלונדון בשנת 1948 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בטורניר זוגות מעורבים ביחד עם היהודייה תלמה ת'אל לאחר ניצחון במשחק הגמר על אלופי העולם ולסטה פוקורנה ובוהומיל וניה מצ'כוסלובקיה.
מדליית ארד בטורניר הקבוצתי ביחד עם גארט נאש
ויליאם פרייס ומרטי רייזמן היהודי.
נוסף לכך, בטורניר ליחידים הוא הגיע לשלב רבע הגמר שבו הפסיד ב-4 מערכות לבוהומיל וניה ובטורניר לזוגות גברים הוא הגיע לשלב שמינית הגמר ביחד עם מרטי רייזמן שבו הפסידו ב-5 מערכות להיינריך בדנר והרברט וונש מאוסטריה שזכו במדליית ארד.
באליפות העולם שנערכה בסטוקהולם בשנת 1949 הוא זכה בשתי מדליות ארד, בטורניר לזוגות גברים ביחד עם דאגלס קרלנד שבו הפסידו בשלב חצי הגמר לאיוון אנדריאדיס היהודי ופרנטישק טוקאר מצ'כוסלובקיה שזכו בזהב ובטורניר הקבוצתי ביחד עם דאגלס קרלנד, ג'יימס מקלור ומרטי רייזמן בצוותא עם אנגליה, אחרי הונגריה וצ'כוסלובקיה.
נוסף לכך, בטורניר ליחידים הוא הגיע לשלב רבע הגמר לאחר שהפסיד לג'וני ליץ' מאנגליה שזכה בזהב.
באליפות אנגליה הפתוחה שנערכה באותה שנה הוא זכה בתואר זוגות מעורבים ביחד עם תלמה ת'אל.
באליפות העולם שנערכה בלונדון בשנת 1954 הוא סיים במקום רביעי בטורניר הקבוצתי.
באליפות העולם שנערכה באוטרכט, הולנד בשנת 1954 הוא סיים במקום חמישי בטורניר הקבוצתי.
נוסף לכך, בטורניר לזוגות גברים הוא הגיע לשלב רבע הגמר בידח עם ג'וני סומאל ובטורניר לזוגות מעורבים ביחד עם סאלי גרין הוא הגיע לשלב שמינית הגמר.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1956 בטורניר ליחידים הוא הגיע לשלב רבע הגמר שבו הפסיד לאיצ'ירו אוגימורה שזכה בזהב.
זוכה מדליית ארד באליפות עולם ביחידים
באליפות העולם שנערכה בדורטמונד, גרמניה המערבית בשנת 1959 הוא זכה במדליית ארד בטורניר ליחידים לאחר שהפסיד ב-5 מערכות בשלב חצי הגמר לרונג גוטואן מהרפובליקה העממית של סין שזכה בזהב.
נוסף לכך, בטורניר לזוגות גברים הוא הגיע לשלב שמינית הגמר ביחד עם ארווין קליין שבו הפסידו לצ'אנג שי-לין וואנג ז'יליאנג מהרפובליקה העממית של סין שזכו בזהב.
בשנת 1970 הכיר מיילס את מרי דטש בסנטרל פארק והשניים היו לבני זוג במשך עשרות שנים עד שהתחתנו בשנת 1993. הוא נפטר במנהטן בשנת 2010.
בשנת הוכנס להיכל התהילה של ארצות הברית בטניס שולחן.
דִּיקְטָטוּרָה (בעברית: רוֹדָנוּת) היא שיטת ממשל של מדינה שההנהגה השולטת בה מחזיקה בסמכויות כמעט או לחלוטין בלתי־מוגבלות.
ההנהגה מורכבת ממנהיג יחיד (דיקטטור, רודן) או קבוצה קטנה של מנהיגים החולשים על תחומי הפעילות של שלוש הרשויות – המחוקקת, המבצעת והשופטת.
ריכוז הכוח בהן הוא סמכותני או טוטליטרי (לוֹפְתָנִי), ואופיו תלוי בגורמי ההנהגה ומניעיהם.
הוא עשוי להיות נתון בידי דיקטטור יחיד, משטר חד-מפלגתי, משטר צבאי, וצורות נוספות של אוטוקרטיה (מֻחְלְטָנּות; שלטון יחיד) ואוליגרכיה (שלטון מעטים).
דיקטטורה טוטליטרית שכמעט ואינה נתמכת על ידי אזרחיה היא סוג של עריצות.
במונרכיה (מלוכה), בניגוד לדיקטטורה אוטוקרטית, השלטון טוען ללגיטימיות, למשל מכוח ירושה או מסורת חוקתית; וזאת לרבות מונרכיה אבסולוטית (מוחלטת), בה מרכז המונרך את כל סמכויות השלטון בדומה לדיקטטור.
ברפובליקה, בניגוד לדיקטטורה אוליגרכית, השלטון מצוי אצל חלק ניכר מהאזרחים, גם אם הוא קבוצת מיעוט.
המקור למילה "דיקטטורה" הוא מוסד הדיקטטור הרומי (מלטינית: dictator, "מכתיב"), שהסנאט הרומי היה בוחר במצבי חירום, ומעניק לו סמכויות רחבות במיוחד.
בדיקטטורה, השליטה הסמכותניות של ההנהגה מלווה לרוב בדיכוי זכויות האדם ובפגיעה בחופש המחשבה, הדעה, הביטוי והעיתונות.
ההנהגה אוסרת על כל ביטוי של התנגדות או מחשבה שונה משלה.
בדיקטטורה טוטליטרית, משטרה נוקשה שומרת על השליטה באמצעות הפחדה, מעקבים, האזנות, הלשנות וטרור.
דיקטטורים אינם כפופים לחוק, ולעיתים מחזיקים במשמר אישי או משטרה חשאית, הנפרדים משאר כוחות הביטחון ונתונים לשליטתם הבלעדית, כגון משמרות המהפכה באיראן או משמר הרפובליקה בעיראק.
לעיתים אף לא בוחלים משטרים דיקטטוריים בשימוש בטיהורים ורציחות המוניות של מתנגדי המשטר, על מנת לוודא את התבססות השלטון.
בנוסף מעודדים דיקטטורים פעמים רבות פולחן אישיות לדמותם כדי לחזק את התמיכה בהם ולהחליש את ההתנגדות אליהם.
בחירות דמוקרטיות אינן מתקיימות בדיקטטורה.
השלטון קובע מתי, או בכלל האם, הבחירות יתקיימו; מגביל את היותן כלליות, חופשיות ושוויוניות; ופוגע בהוגנות התנהלותן.
בדיקטטורות מודרניות השלטון הוא לרוב חד מפלגתי (או שאין בו מפלגות בכלל), כשבידי מפלגת השליט מרוכזים כל מוקדי הכוח, ומפלגות אחרות מוצאות אל מחוץ לחוק, או לחלופין מתפקדות כמפלגות לווין ואינן יכולות לשמש כאופוזיציה.
אף אם ניתנת הזכות העקרונית להשתתף בבחירות לאותן מפלגות שדעת השליט אינה נוחה מהן, מופעלים עליהן בדרך כלל אמצעי דיכוי הכוללים תעמולה בהיקף רחב כנגדן (הממומנת לרוב על ידי המדינה), שימוש בכלים משפטיים על מנת להקשות על פעולתן, דיכוי והפחדה של מנהיגיהן והתומכים בהן ועוד.
אם אין די באמצעים אלו מבוטלות לעיתים הבחירות כליל, נדחה מועדן, או שהתוצאות בהן מזויפות, בהתאם לעיקרון המנחה בדיקטטורה המצריך תמיד את ניצחונו הידוע מראש של השליט.
בדמוקרטיות עממיות אף מוחלפות הבחירות לעיתים ב"אסיפות עם" (כגון הסובייטים בברית המועצות), בהן אין ייצוג לאידאולוגיה המנוגדת למצע המפלגה השלטת.
בין ממשל דיקטטורי למשטר טוטליטרי
ניתן להגיד שדיקטטורה מתייחסת לצורת השלטון עצמה, כממשלה בעלת הכוח לשלוט ללא הצורך בהסכמת נתיניה, בעוד שטוטליטריזם מתאר מדינה המפקחת כמעט על כל היבט פרטי או ציבורי של התנהגות אזרחיה.
כלומר, בעוד שהגדרת הדיקטטורה מתייחסת למקור הסמכות לשלוט, ומהווה למעשה ניגוד לדמוקרטיה, הרי שטוטליטריזם מתייחס לעוצמת הדיכוי שמפעיל השלטון על האוכלוסייה, ומהווה ניגוד לליברליזם.
ואכן, באופן תאורטי דיקטטורה אינה מצריכה בהכרח שימוש באמצעים כוחניים ודיכוי זכויות האדם, ואפלטון ובעקבותיו הרמב"ם אף חזו מלך-פילוסוף המשמש כדיקטטור נאור ופועל לרווחת העם.
ואולם, ניסיון השנים מלמד כי השניים שלובים בדרך כלל זה בזה, ובעולם המודרני הדיקטטורה אופיינית למשטר טוטליטרי או רודני, והדיקטטור אינו מתחשב בזכויות המיעוט והפרט כנהוג בדמוקרטיה.
בין ממשל דיקטטורי למשטר חד-מפלגתי
כאמור דיקטטורה מתארת מדינה הנשלטת על ידי אדם יחיד באופן מוחלט.
אולם בפועל משטרים רודניים רבים מורכבים משלטון חד-מפלגתי בו המנהיג תלוי בתמיכתו של מארג הכוחות הקיים בצמרת המפלגה, ובמקרים קיצוניים אף משמש כשליט בובה בידי כוחות אחרים הנותרים מאחורי הקלעים.
בממשלים כאלה, עקב היעדרה של עיתונות חופשית, סבך היחסים בצמרת השלטון נשאר חשאי.
כמו כן אלה יחסים גמישים בשל העובדה שתארים רשמיים אינם משקפים בהכרח את מעמדו של הנושא בהם ונתונים לשינויים מהירים עם עלייה או ירידה בכוחו של אדם מסוים או של מערך בריתות כלשהו.
לעיתים קשה להבחין במדויק בין שלטון דיקטטורי לשלטון חד מפלגתי.
ככלל ניתן לקבוע כי ככל שהמנהיג מרכז יותר סמכויות באופן בלעדי בידיו שלו וככל שהוא תלוי פחות בתמיכתם של ראשי המפלגה והצבא, כך נושא השלטון גוון דיקטטורי יותר.
לעיתים דווקא הדיקטטורות המובהקות ביותר הופכות לאחר מות השליט למשטר חד מפלגתי, בהיעדר אדם יחיד בעל היכולת לתפוס לבדו את מושכות השלטון, לאחר שכל מוקדי הכוח חוסלו על ידי השליט הקודם (זאת אם לא טופח מבעוד מועד יורש מוסכם).
כך לדוגמה לאחר מותו של יוסיף סטלין, שהיה דיקטטור כמעט מוחלט, הפך השלטון בברית המועצות לחד מפלגתי, והמזכירים הכלליים הבאים של המפלגה הקומוניסטית נשאו בכוח קטן בהרבה והיו תלויים בתמיכתה של צמרת המפלגה (הפוליטביורו).
מזכ"ל המפלגה ניקיטה חרושצ'וב אף הודח מתפקידו בידי עמיתיו להנהגה, משום שסר חינו בעיניהם.
אוטוקרטיה - שליט יחיד השולט באמצעות כוח ופחד.
למשל: גנרל צבאי השולט באמצעות הצבא.
מונרכיה - שלטון מלוכני, המדינה נשלטת על ידי מלך והתואר עובר בירושה מאב לבנו.
רפובליקה עממית - שלטון דיקטטורי על ידי מפלגה אחת, לרוב קומוניסטית.
תיאוקרטיה - מדינה הנשלטת על ידי כהני-דת.
בין שתי מלחמות העולם תוארו ארבעה סוגים של דיקטטורות: חוקתיות, קומוניסטיות ("דיקטטורה של הפרולטריון"), אנטי-מהפכניות ופשיסטיות.
רבים הטילו ספק בהבדלים בין טיפוסים אלה של דיקטטורות.
מאז מלחמת העולם השנייה סיווג הדיקטטורות התרחב וכלל סוגים נוספים: דיקטטורות של העולם השלישי, דיקטטורות תאוקרטיות או דתיות ודיקטטורות שושלתיות או משפחתיות.
מקורה של המילה דיקטטורה הוא במשרת הדיקטטור ברומא העתיקה בתקופת הרפובליקה הרומית, שהיה פקיד שמונה על ידי הקונסולים לצורך מילוי משימה כלשהי, כגון ניהול משפטים או שיפוץ מבנים.
במיוחד ידוע תפקיד ה"דיקטטור לצורכי ניהול מלחמה", לו ניתנה סמכות ניהולית על פני הסנאט והצבא לתקופה של שישה חודשים, או עד לסיומו של מצב החירום.
לאחר קריסת השלטון הקולוניאלי הספרדי, מספר דיקטטורים שונים עלו לשלטון בארצות המשוחררות החדשות.
מנהיגים פוליטיים-צבאיים אלה, שבדרך כלל הובילו צבא פרטי, תקפו ממשלות לאומיות חלשות לאחר שהשתלטו על הכוחות הפוליטיים והכלכליים של האזור.
דוגמאות למנהיגים כאלו הן אנטוניו לופס דה סנטה אנה במקסיקו וחואן מנואל דה רוסאס בארגנטינה.
לדיקטטורים כאלה התייחסו בשם "פרסונליסמוס".
גל הדיקטטורות הצבאיות בדרום אמריקה במחצית השנייה של המאה העשרים הותיר סימן מיוחד בתרבות הלטינית, והם מופיעים בספרות הלטינו - אמריקאית ובסרטים רבים, אשר מתארים את פעילותם והתנהלותם של המנהיגים האוטורטריים האלו.
דיקטטורות פשיסטיות וקומוניסטיות במאה ה-20
במחצית הראשונה של המאה ה -20 הופיעו מספר דיקטטורות סטליניסטיות ופשיסטיות במגוון מדינות מתקדמות מבחינה מדעית וטכנולוגית, אשר נבדלות מדיקטטורות באמריקה הלטינית ודיקטטורות פוסט-קולוניאליות באפריקה ובאסיה שהיו ברובן במדינות עולם שני ושלישי.
דוגמאות מובילות לדיקטטורות הטוטליטאריות המודרניות כוללות:
גרמניה הנאצית של אדולף היטלר ואיטליה הפשיסטית של בניטו מוסוליני;
ברית המועצות של יוסיף סטלין, הרפובליקה העממית של מאו דזה דונג, ועוד דיקטטורות קומוניסטיות סטליניסטיות וסובייטיות שהופיעו לאחר מלחמת העולם השנייה במרכז אירופה, במזרח אירופה ובמדינות אחרות.
דיקטטורות באפריקה ובאסיה לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה, דיקטטורים עלו לשלטון בכמה מדינות חדשות באפריקה ואסיה, לעיתים קרובות על חשבון החוקות שירשו מהמעצמות הקולוניאליות.
חוקות אלו נכשלו לעיתים קרובות ללא מעמד בינוני חזק העומד נגד השלטון האוטוקרטי הקיים.
נשיאים נבחרים וראשי ממשלות כבשו את השלטון על ידי דיכוי האופוזיציה וכינון שלטון של מפלגה אחת, אחרים הקימו דיקטטורות צבאיות באמצעות צבאותיהם.
תהא צורתן אשר תהיה, דיקטטורות אלו השפיעו לרעה על הצמיחה הכלכלית ועל איכות המוסדות הפוליטיים.
דיקטטורים אשר נשארו בתפקידם במשך תקופה ארוכה, התקשו יותר ויותר לבצע מדיניות כלכלית יציבה.
דיקטטורה עושקת לדוגמה היא המשטר של מובוטו ססה סקו, שליט זאיר, אשר גזל בין השנים 1965–1997 למעלה מחמישה מיליארד דולר מאזרחיו.
דיקטטור יכול לעלות לשלטון ולהפוך לראש מדינה במספר דרכים.
הוא יכול להיבחר כמועמד מטעם מפלגת השלטון, לאחר שהתקדם בהיררכיה שקיימת בה או להשתלט בכוח על המדינה באמצעות הפיכה צבאית או התקוממות עממית.
דיקטטור אף יכול לנצל את השיטה הדמוקרטית כדי לצבור כוח פוליטי שיאפשר לו להשתלט על הממשל, ובשלב זה להביא לביטול אותם המוסדות שאפשרו את בחירתו מלכתחילה.
דוגמה מפורסמת לכך היא השתלטותה של המפלגה הנאצית בראשות אדולף היטלר על גרמניה וכינון המשטר הנאצי.
אפשרות נוספת היא קבלת השלטון מקרוב משפחה שנפטר, המתבצעת בעיקר במונרכיה אך מתרחשת גם באוטוקרטיה או רפובליקה עממית, כפי שקרה למשל בסוריה ובקובה לאחר מותו של חאפז אל-אסד ופרישתו של פידל קסטרו.
בדמוקרטיה נשיאותית הכוח הרב המרוכז בידיו של הנשיא המכהן עשוי להיות מנוצל לרעה על מנת למוסס את אופיו הדמוקרטי של המשטר, ולהופכו בהדרגה למשטר דיקטטורי באצטלה דמוקרטית.
על כן נהוגה במרבית המדינות בהן שורר משטר זה הגבלה על תקופת הכהונה האפשרית של השליט, ולרוב הוא לא רשאי להישאר בתפקידו למעלה משתי קדנציות רצופות.
המאה ה-20 בישרה על עלייתה של האידאולוגיה המרקסיסטית, כמו-כן במהלכה התחזקה הלאומיות באירופה, וגם נמשכה הירידה בכוחם של המשטרים המלוכניים המסורתיים.
על רקע גורמים אלה צמחו דיקטטורות רבות.
גם העובדה כי השפעתה של המהפכה הליברלית הייתה מוגבלת ברובה לאירופה, בד בבד עם הכישלון לכונן משטרים דמוקרטיים יציבים במרבית הארצות בהן התקיים קולוניאליזם, יצרו במקרים רבים את התנאים הדרושים לכינון דיקטטורה באותן ארצות.
דוגמאות בולטות לעליית משטרים דיקטטוריים לשלטון באירופה במאה ה-20 היו איטליה הפשיסטית, גרמניה הנאצית, וברית המועצות.
ככלל צמחה הדיקטטורה במדינות אלו עקב ייאוש התושבים מהמשטר הקיים (בין אם הדמוקרטיה שהכזיבה בימי רפובליקת ויימאר בגרמניה, או השלטון המלוכני באימפריה הרוסית), מצבה הכלכלי הקשה של האוכלוסייה, וזוועות מלחמת העולם הראשונה.
כנגד כל אלו התייצבו מנהיגיהן הכריזמטיים של תנועות השוליים באותן מדינות, שנחשבו כמי שאינם נגועים בשחיתות השלטון, וסיפקו לאוכלוסייה שעיר לעזאזל בהצביעם על האשמים "האמיתיים" במצבה הקשה (הבורגנים ברוסיה, או היהודים בגרמניה).
בנוסף להטחת האשמות, ידעו אותן התנועות להצביע על הנפלאות הטמונות בשיטה החדשה, תהיה זו הדוקטרינה הקומוניסטית ברוסיה, הנאצית בגרמניה, או הפשיסטית באיטליה, שתגאל את המדינה ממצבה הקשה.
גם שימוש באיום חיצוני או פנימי, המצריך לכאורה דיכוי זכויות הפרט, ומאפשר אפיון של מתנגדי המשטר כמאיימים על ביטחון המדינה, הוא דרך נפוצה ליצירתה ושימורה של דיקטטורה.
בדרך כלל גם נעשה שימוש בעידוד רגשות לאומניים בקרב האוכלוסייה, וניסיון ליצור זהות בין המדינה למנהיג.
כך לדוגמה בתקופת המלחמה הקרה ההתנגדות לקפיטליזם או לחלופין לקומוניזם שימשה פעמים רבות, במיוחד באפריקה אסיה ודרום אמריקה, כהצדקה למעשי הפיכה, מלחמות אזרחים, וקיום משטרים רודניים.
משטרים אלו אף נהנו לעיתים מתמיכתן של המעצמות, שניסו לרכוש לעצמן אזורי השפעה רחבים ככל הניתן.
גם במדינות ערב נעשה שימוש באיום האורב לכאורה מצידה של ישראל, ומאוחר יותר בסכנה הטמונה באסלאם הרדיקלי, על מנת להצדיק את אופיו הלא דמוקרטי של המשטר.
גם העובדה כי זכויות כגון חופש הדיבור, חופש דת, ושחרור האישה הנחשבות במערב לחלק מהותי משלטון דמוקרטי, נתפסות פעמים רבות באזור המזרח התיכון כמייצגות חילוניות שמנוגדת לערכיה המסורתיים של החברה, אפשרה את צמיחת הדיקטטורות במדינות אלו.
בשל אופייה של השיטה, ויתור מרצון של השליט על אחיזתו במושכות השלטון כמעט ואינו קיים, והמשטר מתמוטט בדרך כלל בשל אילוצים חיצוניים או פנימיים.
דיקטפון (Dictaphone) הוא מכשיר להקלטת קול, עם תכונות השמעה המסייעות לתמלול, הדפסה או הקלדה של המלל הנשמע.
השימוש הנפוץ הוא לשם תיעוד, פרוטוקול או זיכרון דברים.
גרסאות מוקדמות של המכשיר השתמשו בגלילי פונוגרף כאמצעי ההקלטה, והיו נפוצות מסוף המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20, כש"חגורת הדיקטפון" DictaBelt החליפה את גליל הפונוגרף.
עם פיתוח הסרט המגנטי וקלטות השמע פיתחה החברה מכשירים מיוחדים לשימוש בהם וממשיכה לפתח מכשירים עם הטכנולוגיות האחרונות.
השם "דיקטפון" נרשם כסימן מסחר בארצות הברית על ידי חברת "קולומביה גרפופון קומפני" Columbia Graphophone Company בשנת 1907, אשר הפכה במהרה ליצרנית המובילה של מכשירים מסוג זה.
בשנת 1923 הוקמה חברת בת בשם "דיקטפון" אשר עסקה אך ורק בייצורם ושיווקם של דיקטפונים.
מכשיר דומה אשר שווק על ידי חברת "תקליטי אדיסון" כונה "אדיפון".השם "דיקטפון" הוא סימן מסחר רשום של תאגיד, המייצר דיקטפונים, וזהו מקרה בו שם המותג של חברה מסוימת הפך לשם גנרי.
זמן מה לאחר המצאת הפונוגרף, בשנת 1877 על ידי תומאס אלווה אדיסון, שהיה המכשיר הראשון להקלטת קולות, סבר אדיסון כי השימוש הנפוץ ביותר למכשיר שהמציא יהיה הקלטת הדיבור בישיבות עסקיות.
עקב האיכות הנמוכה של השמע בגרסאות המוקדמות של המכשיר, המחשבה שהקלטת דיבור תהיה חשובה יותר מהקלטת מוזיקה אינה נראית כה מופרכת.
גורם נוסף שתרם לפיתוח של מכשירי פונוגרף עסקיים מיוחדים להקלטה היה השימוש המתרחב בגרמופון לשם שמיעת מוזיקה, בשטח זה ניצח הגרמופון את הפונוגרף.
(ההקלטה בפונוגרף יותר קלה אך היה קשה מאוד לשכפל את ההקלטות).עם הפיתוח של מכשירי דיקטפון עסקיים מכרה החברה צילינדרים מיוחדים מתוצרתה שהיו ארוכים יותר ואפשרו זמן הקלטה ארוך יותר.
בשנות ה-30 של המאה העשרים החלו מיקרופונים ואמצעי הגברה חשמליים להחליף את האביזרים האקוסטיים שהיו מותקנים בדיקטפונים המוקדמים.
בשנת 1947 הומצאה "חגורת הדיקטפון", DictaBelt, אשר החליפה את הצילינדרים משעווה.
הטכנולוגיה כלל חריצת חריץ מכני בחגורת פלסטיק גמישה במקום חריצה בגליל משעווה.
היתרונות של החגורה היו זמן הקלטה ארוך יותר, מכשיר קטן יותר, וכן אחסון נוח ובטוח יותר של החומר המוקלט.
יתרון נוסף ל"חגורת הדיקטפון" הוא שאפשר היה להכניס אותה למעטפה ולשלוח אותה בדואר במקום אריזה מסורבלת של קופסאות צילינדרים שבירים.
טכנולוגיה זו באה אל קיצה בסוף שנות ה-50 עם ההכרה שאפשר לסמוך על הסרט המגנטי ושהתכונות שלו לא יפוגו עם חלוף הזמן.
בארכיון אבא אבן יש מספר "חגורות דיקטפון" שהועברו למדיה דיגיטלית.
במהלך השנים פיתחה ומכרה חברת דיקטפון מבחר מוצרים רחב, לרבות: מערכות להקלטה דיגיטלית, תוכנה לזיהוי קול, ומערכות אינטראקטיביות לתגובה לקול.
בשנות ה-2000 נמכרו בהדרגה נכסי החברה, כולל נכסי חטיבת ההקלטות הדיגיטליות שנמכרו לחברת נייס הישראלית.
בשנת 2000 חברת דיקטפון, דווקא תבעה את נייס בסכום של 100 מיליון דולר, בגין הפרת חלק מהפטנטים שלה בתחום ההקלטה והאחסון הדיגיטלי.
בשנת 2003, במסגרת הסכם פשרה, שילמה נייס לדיקטפון 10 מיליון דולר.
שימוש בקלטת גם עבור רשמקול רב-ערוצי, בעיקר עבור ספרים מוקלטים לעיוורים ועבור הקלטת הרצאות ללקויי ראייה ולדיסלקטים.
מכשירי הקלטה רב ערוציים אפשרו לקלטות לכלול פי ארבעה זמן הקלטה מאשר זמן ההקלטה שאותן קלטות יכולות להקליט על מכשיר הקלטה רגיל (פי שניים צדדים בקלטת ומהירות הקלטה איטית פי שניים).
כמו כן פורמט הקלטה זה אפשר לספריות לעיוורים לשמור על חוקי זכויות היוצרים של ארצות הברית ולחלק ספרים מוקלטים באופן שאינו שמיש על ידי האוכלוסייה הכללית, שלא רכשה מכשירי הקלטה מיוחדים.
רשם הקול הרב-ערוצי הכיל עוד פונקציות שהקלו על שמיעת ספרים מוקלטים והקלטות מלל.
יתרונו של רשם הקול הרב ערוצי על מכשור טכנולוגיה מסייעת אחר לסיכום הרצאות, בעידן שלפני המחשב היה היותו שקט.
האופציה השנייה שעמדה בפני עיוור שרצה לסכם את ההרצאה שהוא נוכח בה הייתה הגעה להרצאה עם מכונת כתיבה הכותבת בכתב ברייל שהקימה רעש חזק.
עבור דיסלקטים, גם אופציה זו לא הייתה קיימת.
לימוד ברייל לא יעזור לדיסלקט.
החל משנות התשעים הדיקטופונים וההקלטות בספריות לעיוורים עברו להיות הקלטות דיגיטליות.
להקלטות הדיגיטליות יש ארבעה יתרונות על פני ההקלטות בקלטות שמע:
למכשירים דיגיטליים אין מנוע ולכן אין רעש מנוע שגורם לרעשי רקע בהקלטה.
עבור מכשירים דיגיטליים לא צריך לקנות עוד ועוד קלטות, פשוט מורידים את הקבצים המוקלטים אל זיכרון המחשב כדי לפנות מקום להקלטות החדשות.
לאחר הורדת הקובץ אל המחשב ניתן לעשות עליו מניפולציה ממוחשבת לשיפור איכות הצליל, להקלת הריכוז בזמן ההאזנה ולזירוז ההשמעה.
מניפולציות אלה היו קימות גם במכשירים המכניים עם הקלטות, אלא שהן היו הרבה פחות משוכללות.
המכשירים הדיגיטליים קטנים בהרבה מאלה עם הקלטות (למעט אלה עם המיני קלטות שזמן ההקלטה שלהם קצר מאוד) ולכן קל לשים אותם בכיס של המרצה ולהקליט אותו בקרבה רבה יותר ובאיכות קול טובה יותר.
דיקור סיני או אקופונקטורה (מלטינית: acus = מחט, pungere = לדקור) היא צורה של רפואה אלטרנטיבית המתבססת על דקירת המטופל בסיכות דקות במיוחד במקומות מסוימים בגוף.
מתרגלי השיטה טוענים כי הדיקור מסייע בהקלת כאבים, מונע מחלות ומסייע בטיפול בהן, משפר את מערכת החיסון ועוד.
מחקרים קליניים בנושא מצאו שדיקור סיני הוא טיפול דמה והשפעותיו אינן שונות מאפקט הפלסבו.
במחקרים שמצאו אפקט שאינו פלסבו נמצאו בעיות מתודולוגיות, בעיות שנובעות ממדגם קטן חסר משמעות סטטיסטית ואיכות ירודה של מחקר.
האקופונקטורה היא חלק מהרפואה הסינית, ונעשה בה שימוש בסין עוד בטרם המאה ה-2 לפנה"ס.
מסין התפשטה תורת הדיקור לחלקים נוספים באסיה, ובמאה ה-20 הפכה פופולרית גם בשאר העולם.
מספר מחקרים מדעיים מצאו כי דיקור סיני אכן מעורר הפרשה של משככי כאבים טבעיים בגוף, וכך מספק תועלת מסוימת בהקלת כאבים ובחילות, וכן מסייע לסובלים מדלקת מפרקים, כאשר אלו נוטלים במקביל גם תרופות רגילות.
מחקרים רבים, לעומת זאת, מראים כי תועלת הדיקור הסיני קצרת טווח וחסרת משמעות, ובדרך כלל ניתן להסבירה באפקט הפלצבו בלבד.
טיפול בדיקור סיני כולל מספר שלבים: הראשון הוא אבחון, לרוב באמצעות שיחה ובדיקת דופק ולשון; בחירת נקודות הדיקור בהתאם לאבחון; החדרת המחטים — המחטים קטנות, עדינות וגמישות, כשהן גורמות לתחושת עקצוץ רגעית, במקרים מסוימים - ושלב שכיבה בו על המטופל למעט בתנועה; והוצאת המחטים בסיום הטיפול.
בתום הוצאת המחטים נערכת בדיקת דופק נוספת, כדי לבדוק את השפעת הדיקור על הגוף.
מספר טיפולי הדיקור אינו קבוע, הוא תלוי במחלה/דלקת/ או כל דבר אחר שיש למטופל בהתאם לאבחון ולחומרת הבעיה המאובחנת.
הרפואה הסינית אינה עולה בקנה אחד עם תוצאות המחקר המדעי בתחום הרפואה במאות השנים האחרונות.
המרכיבים השונים עליהם מסתמכת הרפואה הסינית, ובהם מרידיאנים, צ'י, נקודות דיקור, תעלות וכדומה לא זוהו במחקר כלשהו.
לטענת חסידי הרפואה הסינית, בשל חוסר היכולת של המחקר המדעי לאתר מרכיבים אלו, לא ניתן לאמת או לסתור את הרפואה הסינית באמצעות מחקר מדעי.
על אף המחלוקת על מונחי היסוד והמרכיבים, נערכו מחקרים רבים שכוונו ללמוד אם הדיקור הסיני יכול להניב תוצאות מובהקות מבחינה סטטיסטית, מעבר לאפקט הפלצבו.
רוב המחקרים בתחום התבססו על חלוקת הנבדקים למספר קבוצות, בהן אחת שזכתה לטיפול בדיקור; אחרת שלא זכתה לטיפול, שלישית שטופלה באמצעות מחטים מתקפלות, הנראות כמחטים רגילות למטופל; ולעיתים אף קבוצות נוספות.
הקושי המתודולוגי העיקרי במחקרים אלו טמון בהיעדר סמיות כפולה, שכן המטפלים במחטים יודעים אם המחטים שבידיהם אמיתיות או מתקפלות.
מחקרים מעטים בלבד הניבו תוצאות המצביעות על השפעה רפואית כלשהי לדיקור הסיני, מעבר לטווח המיידי ובאופן החורג מהשפעת אפקט הפלצבו.
עם המחקרים ניתן למנות מחקר שהצביע על הקלה בכאבי פרקים בברכיים, הפחתה בבחילות ובכאבים אחרי ניתוח, הקלה על כאבי גב בהריון, שיפור בבעיות זקפה.
לטענת חסידי הדיקור הסיני, ניתן להצביע על מספר גורמים שבגללם רק מחקרים מעטים תומכים בהשפעת הטיפול, ובראש ובראשונה מיומנות לקויה של המטפלים.
לפי גישה זו, מימוש הפוטנציאל של רפואה סינית תובע רכישת מיומנות שאינה אקדמית, ולטעמם המטפלים בניסויים הרבים שלא עלו יפה כנראה לא היו מיומנים דיים.
רוב מכריע של המחקרים שבחנו את השפעת הדיקור הסיני הצביעו על כך שאין לה השפעה כלשהי החורגת מטיפול דמה.
כך לדוגמה, במחקר שנערך ב-220 נשים בשנת 2004, טופלו חלק מהנשים בדיקור סיני רגיל, ואחרות טופלו במחטים "מזויפות": המחט המזויפת "מתקפלת" פנימה ולא חודרת אל עורו של המטופל.
לא נתגלה הבדל בעל משמעות סטטיסטית בהשפעת הטיפול על הקבוצות השונות, או במילים אחרות, הטיפול בדיקור סיני לא היה יעיל יותר מטיפול דמה.
מחקר אחר (מטא-אנליזה) בחן את השפעת הדיקור על חולי אסתמה, ואף הוא הראה כי לדיקור הסיני לא הייתה כל השפעה.
מחקרים נוספים הראו היעדר כל השפעה לדיקור גם ביחס לתסמונת המעי הרגיז, דאבת השרירים, ועוד.
חוקרים שבחנו את קומץ המחקרים המצביעים על השפעה חיובית לדיקור סיני גורסים כי ממצאי אותו קומץ נובעים בדרך כלל מבעיות מתודולוגיות ומעניין מובהק שיש לעורכי אותם מחקרים להראות כי טיפול בשיטה זו מצליח.
אפילו מסמכים כמו הצהרת הקונצנזוס של ארגון ה-NIH האמריקאי, בה נטען שלדיקור סיני יש השפעות חיוביות בתחומים מסוימים, ניצבו תחת מתקפה בשל פגמים קשים בשיטת המחקר.
בין הכשלים הנפוצים בניסויים המעידים על הצלחת הטיפול ניתן למצוא אי-הקפדה על סמיות כפולה ושימוש במדגם קטן מדי וחסר משמעות סטטיסטית.
היעדר ממצאים מחקריים להשפעת הטיפול בדיקור, הביא לירידה משמעותית בהיקף המחקר העוסק בדיקור סיני.
אירועים רפואיים בעקבות דיקור סיני
אף כי דיקור סיני נחשב בטוח יחסית, הוא עלול להוות טריגר לאירועים רפואיים ותופעות לוואי.
בסקירה שנערכה בשנת 2012 בשירות הבריאות הבריטי ה-NHS, דווח על 468 מקרים של תופעות לוואי, בין היתר דיווחו המטופלים על מחטים שנתקעו, סחרחורות, אובדן הכרה, נפילות, כאבים.
תועדו מספר מקרים של זיהומים מחיידקים פתוגנים, כתוצאה ממחטים שלא עברו חיטוי.
בבריטניה תועדו מספר מקרים של חזה אוויר, ייתכן כתוצאה מחוסר מיומנות של המטפלים.
קיימים מספר אירועים רפואיים מתועדים של התפרצות של שלבקת חוגרת לאחר דיקור סיני.
בתיאור מקרה שהתרחש בשנת 2011 נכתב שהדיקור היווה טריגר להפעלת נגיף ה-VZV שהוביל להתפרצות שלבקת חוגרת.
קיים תיעוד רפואי של אישה, שראייתה נפגעה ממחט שחדרה היישר לתוך חלל העין, במהלך טיפול.
דִיקְטָטוֹר הידוע לעיתים גם כמָגִיסְטֵר פּוֹפּוּלִי (magister populi - "הממונה על העם"), הוא שמה של משרה פוליטית ברומא העתיקה.
משרת הדיקטטור הייתה חידוש משפטי בעולם העתיק, הייחודי למשפט הרומי.
אופי המשרה היה פקידות חריגה, שתכליתה לבצע משימות יוצאות דופן –משימות שחרגו מהסמכויות החוקתיות של הפקידים הנבחרים הרגילים.
כדי למנות דיקטטור היה על הסנאט הרומי להוציא סנאטוס קונסולטום ("senatus consultum") הנותן לקונסולים את הסמכות למנות אדם לדיקטטור.
הדיקטטור היה נמשח לתפקידו בטקס מיוחד שנערך בלילה לאחר חצות.
עד לשנת 361 לפנה"ס הדיקטטור היה חייב לכהן בעברו כקונסול.
הדיקטטור נהנה מיוקרה רבה, ולמעשה היה בעל המעמד הגבוה ביותר מכל שאר הפקידים, מעמד שהודגש על ידי 12 הליקטורים, נושאי סמלי הסמכות הרומאית, שהתלוו אליו לכול מקום (לאחר הרפורמה של לוקיוס קורנליוס סולה, גדל מספרם ל-24).
אחת המגבלות שהוטלו על הדיקטטור הייתה האיסור לרכוב על סוס ללא אישור הסנאט, איסור שמחקרים מודרניים מתקשים להסביר את קיומו, וחלקם אף מפקפקים בקיומו.
לאחר סיום המלחמה הפונית השנייה נמנע הסנאט ממינוי דיקטטורים במצבי חירום ובמקום זאת העדיף לתת לקונסולים סמכויות חירום מטעם הסנאט (Senatus consultam ultimum).
סמכויות אלו אפשרו לקונסולים לגייס כוחות ואף נתנו להם חופש פעולה לתקוף אזרחים רומיים מבלי להתחשב בזכויותיהם.
מינוי דיקטטוריים נעשה ברפובליקה הרומית רק בעקבות פעולות או אירועים יוצאי דופן, שהצריכו תגובה שלטונית מהירה והחלטית, שבלתי ניתן לערער עליה.
הדיקטטורים התחלקו לסוגים שונים לפי סוג הפעילות המיוחדת שהיה צורך בביצועה.
סוג זה של דיקטטורה הוא המפורסם ביותר.
דיקטטורים מסוג זה מונו כשרומא הייתה נתונה בסכנה צבאית חמורה, והמינוי היה לתקופה של שישה חודשים או עד סיום מצב החירום.
לדיקטטור ניתנו כוח וסמכות מוחלטים על הצבא ועל הסנאט והעיר, והוא חויב למנות לעצמו סגן, מגיסטר אקוויטום (magister equitum, אדון הסוסים), שתוקף משרתו חל רק כל זמן שחל תוקף משרתו של הדיקטטור שמינה אותו.