tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ממשלת ארצות הברית (שהונעה על ידי "תאוריית הדומינו") וממשלת דרום-וייטנאם טענו שמטרתן בעימות היא מניעה עקרונית ואסטרטגית של התפשטות הקומוניזם.
ממשלת צפון-וייטנאם טענה שמטרתה היא איחוד המדינה וסילוק הכובש הזר (ארצות הברית), כהמשך למלחמת העצמאות, בה סילקו את צרפת מארצם.
המחתרת הקומוניסטית שפעלה בדרום וייטנאם במטרה לכונן משטר קומוניסטי בדרום, החלה לבצע פעולות גרילה נגד ממשלת הדרום החל משנת 1957.
משנת 1959 כונתה המחתרת "חזית השחרור הלאומית" (NLF), והיא החלה לקבל סיוע מסיבי מממשלת הצפון דרך נתיב הו צ'י מין שעבר במדינות השכנות לאוס וקמבודיה, מה שגרם בהמשך לגלישת המלחמה גם למדינות אלו.
ממשלת דיים נעזרה ביועצים צבאיים אמריקניים, בפיקודו של הגנרל פול הרקינס, אך איבדה שליטה על אזורים נרחבים מהמדינה.
בינואר 1963 החלה מתקפה מוצלחת של המחתרת נגד צבא הדרום, שפרצה בקרב אפ בק.
המעורבות האמריקנית בתקופת הנשיא קנדי (1961 - 1963)
בשנת 1961, בעקבות כישלון הפלישה לקובה במפרץ החזירים, בניית חומת ברלין בגרמניה, והתחזקות התנועה הקומוניסטית בלאוס, היה הנשיא קנדי נחוש בדעתו למנוע ניצחון קומוניסטי בווייטנאם.
הוא שלח כוחות שיטור ויחידות לחימה ראשונות – הכומתות הירוקות – במטרה לעזור לממשלת דרום וייטנאם להקים צבא יעיל.
בתקופת קנדי אמנם נבנה כוח משטרה יעיל שמנע פעולות גרילה של הווייטקונג, אך השלטון בדרום סבל מסכסוכים פנימיים ומשחיתויות.
מנהיג הדרום, דיים, התגלה כמנהיג בלתי ראוי, אחרי שהורה לפזר באלימות קשה הפגנה של מתנגדי שלטון בודהיסטים.
שני שלישים מתושבי הדרום היו בודהיסטים, ודיים, הנוצרי-קתולי, נתפס כדיקטטור.
ארצות הברית הביעה את סלידתה מדיים בשיחות עם הגנרלים בצבאו, ולקראת שנת 1963 נעשו מספר ניסיונות הפיכה נגד דיים בעידוד סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית (ה-CIA).
ב-1 בנובמבר 1963 התרחשה הפיכה, לאחר שדיים נרצח בידי אחד ממתנגדיו.
השלטון הצבאי החדש לא היה יציב, והתחלף במספר הפיכות.
במקביל הגביר הווייטקונג הקומוניסטי את פעולותיו, תוך ניצול אי יציבות השלטון בדרום.
קנדי הורה לחזק את צוות היועצים הצבאיים ביחידות מיוחדות, שביצעו פעולות קומנדו ברחבי המדינה.
לאחר רצח קנדי ב-22 בנובמבר 1963, הבהיר מחליפו, הנשיא לינדון ג'ונסון, שארצות הברית תמשיך לתמוך בדרום וייטנאם.
אמנם בהתחלה וייטנאם לא עמדה בראש סדר עדיפויותיו של ג'ונסון, אבל הוא לא רצה להיחשב לתבוסתן מול מבקריו הרפובליקנים ופעולות הגרילה בדרום וייטנאם.
ביולי 1964 הורה ג'ונסון לשלוח 5,000 יועצים צבאיים נוספים לווייטנאם, ומספר האמריקנים במדינה עלה ל-21,000.
ב-2 באוגוסט 1964 סיירה המשחתת האמריקנית "מדוקס" במפרץ טונקין שבמים הטריטוריאליים של צפון וייטנאם.
המשחתת הותקפה על ידי שלוש סירות טורפדו של צבא הצפון וניזוקה באופן שטחי.
בסיוע מטוסים מנושאת המטוסים הסמוכה "טייקונדרוגה" הושמדה סירת טורפדו אחת, ושתי האחרות נפגעו.
ב-4 באוגוסט, במהלך סיור דומה במפרץ, דיווחו צוותי המשחתת "מדוקס" ומשחתת נוספת על התקפת טורפדו שנייה, דיווח שהתגלה בדיעבד כשגוי.
בעקבות התקריות במפרץ, אישר הסנאט האמריקאי לנשיא לינדון ג'ונסון ב-7 באוגוסט לחזק את הכוח האמריקני בווייטנאם ללא הגבלה.
בהמלצת יועציו אישר ג'ונסון תוכנית תקיפה אווירית רחבה בצפון וייטנאם.
אוסטרליה, בעלת בריתה הצבאית של ארצות הברית, חידשה את גיוס החובה לצבאה בלחץ אמריקני, ונדרשה לשלוח חיילים וציוד צבאי לווייטנאם.
מבצע "רעם מתגלגל" (Rolling Thunder) היה שם הקוד לפעולות התקיפה האוויריות שביצע הצבא האמריקני בצפון וייטנאם בשנים 1965–1968. מטרותיו העיקריות היו פגיעה מוראלית בצבא הצפון, השמדת מטרות צבאיות, פעולות לדיכוי הגנת נ"מ (טילי קרקע-אוויר), ופגיעה בנתיב הו צ'י מין.
התקיפות החלו במרץ 1965, והחריפו בהדרגה במטרה לכפות על ממשלת הצפון להיכנס למשא ומתן על הפסקת הלחימה.
למרות הנזק העצום שנגרם לצפון בתקיפות, הוא המשיך להילחם בזכות סיוע שקיבל מברית המועצות ומסין הקומוניסטיות.
המבצע הופסק במרץ 1968 בעקבות הסכמת הצפון לגשת למשא ומתן אחרי מתקפת טט.
הגברת המעורבות האמריקנית בתקופת הנשיא ג'ונסון (1965 - 1968)
מפברואר 1965 החל הצבא האמריקני לבצע תקיפות אוויריות עצמאיות בצפון וייטנאם ובדרום וייטנאם, במבצע שכונה "חץ בוער" (Flaming Dart), שהחל כתגובה לפגיעה בבסיס צבאי.
בעקבות המבצע, הוצבו בצפון וייטנאם סוללות רבות של טילי קרקע-אוויר מתוצרת ברית המועצות.
במרץ 1965 הוצבו בדרום וייטנאם 3,500 חיילים מחיל הנחתים - הכוח הלוחם הקרקעי הגדול הראשון שנשלח לאזור.
באותו חודש שהו במדינה כ-25,000 יועצים צבאיים אמריקנים.
ביולי 1965 הופל מטוס פנטום ראשון בטיל נ"מ, ובאותו חודש הורה הנשיא ג'ונסון להגדיל את הכוח הצבאי במדינה מ-75 אלף ל-125 אלף חיילים.
ב-18 באוגוסט 1965 החל המבצע הקרקעי הראשון של הצבא האמריקני, מבצע "סטארלייט".
במהלך המבצע נכבש בסיס של הווייטקונג על ידי 5,500 נחתים, ובעקבותיו החל הווייטקונג להתמקד בלחימת גרילה בלבד.
צבא צפון-וייטנאם לחם מול צבא הדרום החל מסוף שנת 1964, וב-14 בנובמבר 1965 ניסה לכבוש את הדרום בפעולה רחבה - אך הובס על ידי הצבא האמריקני, ועבר להתמקד בפעולות גרילה.
באותו יום החל גם קרב יה דראנג.
בהמלצת משרד ההגנה, הורה הנשיא ג'ונסון להגדיל את מספר החיילים באזור ל-184 אלף עד סוף שנת 1965. בינואר 1966 החלה מתקפה נגד מחילות קוצ'י בהשתתפות חיל האוויר ואלפי חיילים.
בפברואר 1966 נפגש ג'ונסון עם מפקד הכוחות המזוינים האמריקניים באזור, הגנרל ויליאם וסטמורלנד, ועל פי המלצתו הורה להציב בווייטנאם 429,000 חיילים עד אוגוסט 1966, במטרה להגביר את הפעילות ולהגיע להכרעה.
משנת 1966 ניהל הצבא האמריקני מבצעים רבים, בעיקר נגד מטרות הווייטקונג.
במטרה לאיים על נתיב האספקה הו צ'י מין מהצפון לדרום בלאוס, הוקם בסיס של חיל הנחתים האמריקני בגבול לאוס, ליד העיר קה סאן.
הבסיס שימש כנקודת יציאה לתקיפות הנתיב, ונבחר כמטרה מרכזית לתקיפה על ידי צבא הצפון.
צבא הצפון ניסה לכבוש את הבסיס בקרב קה סאן מ-21 בינואר עד 8 באפריל 1968, אך נסוג לאחר שספג כ-8,000 הרוגים.
הבסיס האמריקני קיבל אספקת ציוד ותחמושת שוטפת באמצעות מטוסי תובלה ומסוקים, וכך שרד את ההתקפה.
לקראת חג השנה החדשה, חג הטט - שהוא החג החשוב ביותר בלוח השנה הווייטנאמי - הושגה הסכמה זמנית להפסקת אש בין הצפון לדרום, במטרה לאפשר לשני הצדדים לחגוג את החג ללא לחימה.
אולם, למרות הסכם הפסקת האש, צבא הצפון בחר לתקוף את הדרום בערב החג, בליל 30 בינואר 1968. לכבוד החג אלפי חיילים בצבא דרום וייטנאם שוחררו לחגוג את המועד עם משפחותיהם בעוד שחיילי צבא צפון וייטנאם והוייטקונג חגגו את החג ימים מספר לפני התאריך.
מתקפת הפתע של צבא הצפון, בסיוע הווייטקונג, נערכה במטרה לעודד מרד של תושבי הדרום נגד הממשלה והצבא האמריקני, וכללה תקיפות של מעל 100 מהערים הגדולות בדרום, בהן 36 מתוך 44 ערי הבירה של המחוזות השונים.
המתקפה כללה כ-80,000 לוחמים והייתה המבצע הצבאי הגדול ביותר שנערך עד אז בשני הצדדים הלוחמים.
המתקפה הנרחבת אמנם נכשלה לחלוטין, אך הצבא האמריקני ספג אבדות קשות.
הצבא האמריקני וצבא הדרום, בסיוע תושבי הדרום, הצליחו להדוף את התוקפים.
הכוונה המקורית של קברניטי המתקפה בצפון וייטנאם הייתה שצבא הדרום יתפורר ושאזרחי הדרום יצטרפו להתקוממות עקב שנאתם לממשל הנוכחי.
בפועל, צבא הדרום גילה כושר עמידות מרשים ולא דווחה אף לא עריקה אחת.
אזרחי הדרום, מצדם, שנאו יותר את הממשל הקומוניסטי הצפוני מאשר את ממשלם הדרומי, ורובם נשארו בבתיהם.
בנוסף, חיילי הצפון והוייטקונג ביצעו אלפי הוצאות להורג של פקידי ממשל דרומיים, אנשי צבא, אנשי רוח וכדומה יחד עם כל משפחותיהם.
פשעים אלו הגבירו את שנאת האזרחים הדרומיים כלפיהם.
הקרב על עיר הבירה סייגון נמשך שלושה ימים, והקרב בעיר העתיקה הואה (Hue) נמשך כחודש, במהלכו נהרגו כ-2,800 תושבים על ידי הווייטקונג.
מספר שבועות לאחר מכן, ב-16 במרץ, הסתיימה פעולה שגרתית של כוח אמריקאי לחיסול לוחמי וייטקונג בכפר סון מי שבמחוז קואנג נגאי, בטבח מי ליי.
למרות הכישלון המוחלט של המתקפה, הייתה לה השפעה חזקה על דעת הקהל בארצות הברית.
המלחמה בווייטנאם החלה להיתפס כעימות חסר פתרון, שגובה קורבנות מיותרים.
בעקבות דרישתו של גנרל וסטמורלנד לכוחות צבא נוספים, הביע שר ההגנה של ארצות הברית, קלארק קליפורד, התנגדות מוחלטת להמשך המעורבות האמריקנית באזור.
ביוני 1968 מונה הגנרל קרייטון אברמס, סגנו של וסטמורלנד, למפקד הכוח האמריקני.
אברמס, שנחשב למפקד שקול וזהיר יותר, הידק את שיתוף הפעולה עם צבא הדרום והגדיל את חופש הפעולה של התקשורת.
באוקטובר 1968 נשלחו 24,000 חיילים אמריקנים לתקופת שירות חובה שנייה בווייטנאם.
באותו חודש הודיע הנשיא ג'ונסון שהמשא ומתן לשלום בפריז עומד להביא לסיום מיידי של המלחמה, אך המשא ומתן נכשל והלחימה נמשכה.
המעורבות האמריקנית בתקופת הנשיא ניקסון (1969 - 1973)
בנובמבר 1969 הודיע הנשיא החדש ריצ'רד ניקסון שבכוונתו לסיים את המעורבות במלחמה באופן הדרגתי, על ידי חיזוק צבא הדרום והעברת סמכויות הלחימה אליו עד יציאת האמריקנים.
מדיניותו זאת הייתה אבן הפינה למה שיקרא אחר כך דוקטרינת ניקסון, שבהקשר הווייטנאמי נקראה "Vietnamization".
המטרה הייתה להעביר בהדרגה לצבא דרום וייטנאם את השליטה ואת יכולת הלחימה העצמאית מול "חזית השחרור הלאומית" וצבא צפון וייטנאם.
בנובמבר 1970 הורה ניקסון על ביצוע מבצע חוף השנהב, בו ביצעו הכוחות המיוחדים בפיקוד קולונל ארתור "הפר" סיימונס, פשיטה לחילוץ שבויי מלחמה אמריקנים שהיו מוחזקים במחנה השבויים סון טאי שבקרבת האנוי, צפון וייטנאם.
המבצע נכשל משום שמידע אודות הפשיטה דלף, ככל הנראה, והשבויים הועברו מבעוד מועד למקום אחר.
במשך אותה תקופה הוציא צבא ארצות הברית חלק מכוחות הלחימה שלו מווייטנאם, תוך קרבות נסיגה.
ניקסון המשיך להחזיק במקום כוח תקיפה אווירי להפצצת צבא הצפון, ביחד עם כוח תקיפה בקמבודיה.
בשל גל המחאה ההולך וגובר, הוכרזה הפסקת ההפצצות בצפון וייטנאם על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון ב-31 במרץ 1968.
אמנם, ההסלמה במלחמה לא איחרה לבוא, כאשר ריצ'רד ניקסון, נשיאה החדש של ארצות הברית, הורה על הפצצות בלאוס ופלישה לשטח קמבודיה על מנת לחסום את נתיב הו צ'י מין בשנת 1970.
הסכם שביתת הנשק הושג בין הצדדים הלוחמים ב-27 בינואר 1973 בפריז.
ההסכם קבע כי ארצות הברית תפנה את כל כוחותיה מווייטנאם.
צפון וייטנאם ודרום וייטנאם המשיכו להילחם אחת בשנייה למרות הפסקת המעורבות האמריקאית.
בתחילת 1975 פתחה צפון וייטנאם במתקפה מאסיבית על הדרום.
כוחות צבא דרום וייטנאם ניסו להתנגד, אך התנגדות זו קרסה במהירות.
ב-30 באפריל 1975 נכנסו כוחות צבא צפון וייטנאם לסייגון, בירת דרום וייטנאם, ששמה שונה להו צ'י מין סיטי, והיא קרויה כך עד היום.
איחוד דרום וצפון וייטנאם הוכרז באופן רשמי ביולי 1976.
לאחר שנה התקבלה וייטנאם המאוחדת כחברה באו"ם.
המדינה המאוחדת ניתקה את מרבית קשריה הרשמיים עם מדינות המערב, ובהתאם לכך ניתקה גם את קשריה הכלכליים עם מדינות אלו, מה שהכניס את המדינה למספר שנים של משבר כלכלי.
טקטיקות הלחימה של הצדדים הלוחמים
הווייטנאמים לחמו בעיקר בלוחמת גרילה מסועפת, בה בנו בונקרים ומנהרות רבות מתחת לפני השטח, אשר רובו מורכב מיער עד.
יתר על כן, כל היציאות מהבונקרים האלו מולכדו והוסוו, מכיסוי עלים ועד יציאות מגזעי עצים.
נעשה גם ניסיון לשחרור גז ועשן לתוך המנהרות, אך הווייטנאמים הקדימו תרופה למכה ובודדו את המנהרות על ידי אגמים תת-קרקעיים, אשר דרכם נאלצו הלוחמים האמריקאים לצלול כדי להגיע לצד השני.
עוד ניסיון לפגיעה בבונקרים היה הפצצה אווירית של פצצות נפאלם, בעיקר, אשר גרמו לשריפות מרובות ולפיצוצים רבים על פני השטח.
כניסתם של המסוקים הקלים ללחימה הביאה לפיתוח מהיר של טקטיקה יעילה אשר מיצתה את היתרון הטכנולוגי.
הגנרל וסטמורלנד פיתח את טקטיקת "אתר והשמד" (Search & destroy), שמהותה הטקטית הייתה סיורים אוויריים של חטיבות באזורים נרחבים בג'ונגל הדרום וייטנאמי, במטרה לאתר מטרות של הצבא הצפון וייטנאמי והווייטקונג.
כשאותרה יחידה מקומית, הנחיתו המסוקים כוחות רגליים שחתרו למגע עם הווייטנאמים במטרה להשמיד אותם.
ההיגיון האסטרטגי שמאחורי הטקטיקה היה התשת הצבא הצפון ווייטנאמי.
הנחת יסוד של האמריקאים הייתה שהרג נרחב בקרב האוכלוסייה יביא לכניעתה, בדומה לכניעתה של יפן במלחמת העולם השנייה.
תוצאות המלחמה הוכיחו שהן הנחת היסוד והן הטקטיקה שהיא הולידה, היו טעות: האמריקאים אכן גרמו להרג נרחב של וייטנאמים, אך הרג זה לא הביא לכניעה.
בנוסף, טקטיקה זו עוררה מספר בעיות פנימיות בתוך הצבא האמריקאי: אחד המאפיינים של הטקטיקה היה נסיגה מיידית משטח שנכבש.
מאפיין זה גרם לעיתים לכיבוש חוזר ונשנה של אותו שטח.
כך לדוגמה, באתר שכונה המבורגר היל נערכו קרבות מרים כעשר פעמים, כשבאף אחד מהם לא נשאר הצבא האמריקאי במקום לאחר הניצחון הטקטי.
אחת הבעיות האסטרטגיות הבולטות ביותר של הכוחות האמריקאים הוא הכנסה לשימוש של רובה M16 כשהמלחמה היוותה את "טבילת האש" הראשונה של נשק זה.
רק במהלכה התגלו המגרעות הרבות של הנשק, ובראשן ריבוי חלקיו הקטנים.
אלו גרמו למעצורים חוזרים ונשנים במיוחד לאור תנאי השטח הטרופיים (גשמים, ביצות, בוץ וכו') שתרמו את חלקם לחוסר יעילות הנשק במיוחד לעומת נשקם של חיילי האויב (קלצ'ניקוב).
המחאה בארצות הברית למעורבות במלחמה
קבוצות פציפיסטיות שמאלניות התנגדו למעורבות ארצות הברית בווייטנאם כבר בתחילת הלחימה.
רק במרץ 1965, כשצבא ארצות הברית החל להפציץ באופן קבוע את צפון וייטנאם (במבצע רעם מתגלגל), ההתנגדות התרחבה.
הדובר הבולט של המתנגדים היה הסנאטור הרפובליקני בארי גולדווטר, שטען שממשל ארצות הברית צריך לעשות כל מה שניתן כדי לתמוך בחיילים, ואם אין כוונה להילחם עד חורמה בצפון וייטנאם - על הצבא לסגת משם בהקדם האפשרי.
עם זאת, גם מהצד השני של המפה הפוליטית נשמעו קולות התנגדות למלחמה.
הסנאטור הדמוקרטי יוג'ין מקארתי ממדינת מינסוטה נתן פומבי לדיבוריו בגנות המלחמה, שבא בין היתר לידי ביטוי במסע הבחירות שלו לנשיאות ארצות הברית בבחירות לנשיאות 1968.
פעילות פמיניסטיות ופעילות בתנועה לזכויות אזרח התנגדו למלחמה כחלק מתפיסת עולמן והתנגדותן לכל סוגי האלימות.
נשים אלו הקימו ארגונים או קבוצות משלהן (ליגת נשים בינלאומית לשלום וחרות, שביתת הנשים למען השלום ו-Another Mother for Peace) בגלל התייחסות סקסיסטית ולא שווה של חלק ממנהיגי תנועת המחאה, כשהאחרונים טענו כי הם אלו שחייהם נמצאים בסכנה, ועל כן יש להם את הזכות בהובלת המאבק.
נציגות של שביתת הנשים למען השלום ערכו בכל יום ראשון, במשך שמונה שנים, משמרת שלום בין השעות 11 ל-1 בצהריים ליד הבית הלבן.
פעולות המחאה של הסטודנטים החלו בתחילת 1965. בחלק מהאוניברסיטאות והמכללות פעלו תאים של סטודנטים למען חברה דמוקרטית: (SDS (Students for a Democratic Society.
לתאים אלו היה חלק נכבד בפעילות המחאה בקמפוסים.
במרץ 1965 נערכה צעדת מחאה שאורגנה על ידי ה-SDS אל בסיס צבאי באוקולנד ממנו יצאו כוחות רבים לווייטנאם.
גם מרצים הצטרפו למחאה וערכו סמינרים בנושא הרקע למעורבות ארצות הברית במלחמה ובנושאים נוספים.
הסמינר הראשון נערך באוניברסיטת מישיגן, גם הוא בחודש מרץ.
באפריל 1965 ארגן ה-SDS את הפעילות הארצית הראשונה שלו, הפגנת מחאה נגד הפגזות בוושינגטון.
בהפגנה השתתפו בין 15,000 ל-20,000 צועדים, דבר שהפתיע אפילו את המארגנים.
בעקבות הרג של ארבעה סטודנטים באירוע הידוע בשם הטבח בקנט סטייט באוהיו, במהלך אירוע מחאה במכללה ב-4 במאי 1970, נערכה שביתת סטודנטים ותלמידי תיכון בכל רחבי ארצות הברית, שכללה כ-4 מיליון לומדים.
גורם נוסף שהגביר את מחאת הסטודנטים היה העלייה במספר צווי הגיוס שנשלחו.
עד אוקטובר 1965 נשלחו 3,000 צווי גיוס בחודש ומאוקטובר נשלחו 3,300 צווי גיוס בחודש.
אחת מפעולות המחאה הראשונות של סטודנטים הייתה שריפת צווי גיוס.
שרייבר טוען שמספר הסטודנטים שהיו מעורבים במחאה היה קטן יותר ממה שנהוג לחשוב.
הפרסום הרחב, המקומי והבינלאומי שהיה להפגנות, לשריפת צווי הגיוס ולפעולות המחאה הנוספות, יוצר לטענתו תמונה לא מדויקת של מספר הסטודנטים שהיו מעורבים.
בינואר 1967 פרסם מרטין לותר קינג בעיתון שיקגו דפנדר (The Chicago Defender) מאמר דעה המתנגד למלחמה ותומך בתנועת ההתנגדות.
באפריל נאם לפני 3,000 איש, ובנאום הביע את דאגתו לאחוז החיילים האפרו-אמריקאיים שהשתתפו בקרבות ונפגעו וקישר בין התנועה לזכויות האזרח לתנועת השלום.
תמיכתו של קינג בתנועת ההתנגדות למלחמה הרחיבה את הדיון הציבורי בדבר נחיצותה.
קינג התייחס גם לסוגיית מימון הלחימה, וטען שהכספים המופנים לווייטנאם פוגעים בתוכניות מקומיות לתמיכה בעניים שחורים.
בשנת 1967 הוקם ארגון ותיקי וייטנאם נגד המלחמה.
נקודת ציון נוספת בהתנגדות למלחמה הייתה הפגנות ענק שנערכו בוושינגטון באוקטובר ונובמבר 1969. באחרונה השתתפו כ-500,000 איש, ועצרות נוספות נערכו ברחבי ארצות הברית.
במהלך העצרת הגדולה פיט סיגר שר את שירו של ג'ון לנון Give Peace a Chance.
ההשלכות הפוליטיות של תנועת המחאה
מתקפת טט, בינואר 1968, עוררה הדים שליליים רבים של הלם וחוסר שביעות רצון בקרב הציבור האמריקאי, והיוותה את הפתיח לתקופה בה הייתה הפעילות האינטנסיבית ביותר של המחאה נגד מלחמה עד אז.
בראשית פברואר 1968, סקר גאלופ הראה שרק 35% מהאוכלוסייה תומכים בהתנהלות של הנשיא ג'ונסון במלחמה ואילו 50% סברו שהוא מתנהל בצורה לא אחראית (ל-15% נוספים לא הייתה דעה בנושא).
באותה תקופה הצטרפו לתנועת המחאה גם קבוצות של משוחררי המלחמה (Vietnam Veterans Against the War), דבר שפגע עוד יותר בתמיכה בממשל ג'ונסון ובתחושת נחיצות המלחמה בקרב הציבור האמריקאי.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1968 הושפעו רבות מהמחאה.
ג'ונסון הודיע שלא יתמודד לכהונה נוספת ויוברט האמפרי התמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית.
במהלך הוועידה הדמוקרטית התקיימו אירועי מחאה בהם כ-10,000 מפגינים הפגינו נגד המלחמה מחוץ לבניין הוועידה בשיקגו.
המפגינים התעמתו עם המשטרה שהשתמשה בגז מדמיע ואלות על מנת לפזר את ההפגנה.
הירצחם של מרטין לותר קינג ורוברט קנדי במהלך מערכת הבחירות לנשיאות הטו את הכף לטובת מועמד המפלגה הרפובליקנית, סגן נשיא ארצות הברית לשעבר ריצ'רד ניקסון, שזכה בבחירות בפער קטן בקולות הבוחרים אך בפער משמעותי בקרב חבר האלקטורים.
ניקסון הבטיח בקמפיין הבחירות שלו "חוק וסדר", כשהוא מתייחס לתנועת ההתנגדות למלחמה ולמהומות שפרצו לאחר ההתנקשות במרטין לותר קינג.
כשנתיים וחצי לאחר הבחירות, בינואר 1973, הודיע ניקסון על סיום מעורבות ארצות הברית בדרום מזרח אסיה, כששיקוליו המרכזיים הם מספר הקרבנות הגדול, התנגדות החיילים בשטח ותנועות המחאה.
| שם ומקום הקרב || תאריך || תוצאה || אבדות לצבא הצפון, כולל וייטקונג || אבדות לצבא הדרום, כולל הצבא האמריקני|-
| קרב קה סאן הראשון, בגבול לאוס || 24 באפריל עד 9 במאי 1967 || ניצחון אמריקני || אין נתון || אין נתון
| קרב סייגון הראשון || 31 בינואר עד 3 בפברואר 1968 || ניצחון אמריקני || אין נתון || אין נתון
| מתקפת טט 1969, באזור סייגון ודה נאנג || פברואר 1969 || ניצחון אמריקני || אין נתון || אין נתון
| מתקפת איסטרטייד || 30 במרץ עד 22 באוקטובר 1972 || ניצחון אמריקני || אין נתון || אין נתון
| קרב קסואן לוק, מזרחית לסייגון || 9 עד 20 באפריל 1975 || ניצחון לצבא הצפון || אין נתון || אין נתון
הערה [1] - בקרב לונג טן, עיקר הכוח שלחם בווייטקונג היה כוח אוסטרלי, בשילוב כוח אמריקני.
מלחמת וייטנאם הוצגה בהרחבה על במות התיאטרון, בטלוויזיה, בקולנוע ובספרות במדינות המשתתפות.
בתרבות האמריקנית הפופולרית הפך "יוצא וייטנאם המוטרף", המונע מטירוף או ממחאה בעקבות חוויותיו מהמלחמה, לדמות מרכזית לאחר המלחמה.
המלחמה השפיעה גם על דור של מוזיקאים וכותבי שירים בארצות הברית, בעיקר אנטי מלחמתיים.
דור של אמני שנות ה-60 ביטא ביצירותיו את התנגדותו למלחמה ולמען השלום, והבולטים שבהם היו בוב דילן וג'ימי הנדריקס.
גם פסטיבל וודסטוק, שנערך ב-1969, הושפע בחלקו הגדול מהעמדות החברתיות כנגד המלחמה שהחזיקו האמנים והקהל.
הנדריקס ביצע שם גרסת רוק בלתי מסורתית של ההמנון האמריקאי, שאומץ בחום על ידי דור מתנגדי המלחמה.
מחזמר הרוק המצליח "שיער", שעלה ב-1967, היווה ייצוג בולט למחאת הצעירים, ילדי הפרחים, כנגד המלחמה, על שאיפתם לשלום, שוויון, אהבה, חופש ואחווה בין בני האדם.
מחזמר נוסף שנעשה על המלחמה היה "מיס סייגון".
ג'ון לנון, מהאקטיביסטים הפעילים נגד מלחמת וייטנאם, פרסם שלושה שירים כנגד המלחמה, שלושתם זכו לפרסום רב, ותרמו במידה מסוימת לשיח הציבורי:
מלחמת השפות הייתה סערה ציבורית שהתרחשה בארץ ישראל בשנים 1913-1914 סביב מקומה של העברית המתחדשת במערכת החינוך היהודי בארץ.
מאבק זה, שהתנהל כנגד חברת "עזרה" של יהודי גרמניה, היה חריג בהשפעתו, ומשמש כסמל לניצחון ההתחדשות היהודית הלאומית ותחיית הלשון העברית.
בשנת 1904 הייתה השפה העברית שפת הוראה בשישה מתוך 29 בתי ספר מאורגנים בארץ ישראל.
בשנת 1908 הוחלט להקים מוסד על-תיכוני מקצועי ראשון בארץ, שממנו צמח מאוחר יותר הטכניון.
השם שנבחר למוסד החדש היה "טכניקום", והוא נועד להכשיר עובדים מיומנים (מנהלי עבודה, טכנאים, עוזרי מהנדסים).
לידו היה אמור לקום בית ספר עם שתי מגמות, מגמה טכנית ומגמה ריאלית.
חברת "עזרה", שהייתה גוף יהודי-גרמני לא ציוני, תרמה את מרבית הכסף למוסד, והנהלתה, בראשות ד"ר פאול נתן, החליטה כי הגרמנית, ולא העברית, תשמש כשפת הוראה ראשית, בעיקר משום שמשיקולים מעשיים היה יתרון לגרמנית כשפה מקובלת במדע.
ב-26 באוקטובר 1913 התקיימה ישיבה מכריעה בהנהלת מוסד הטכניקום בברלין בנושא שפת ההוראה.
ההחלטה הייתה לקבל את ההצעה של נתן ללמד בטכניקום בגרמנית.
בהחלטת נקבע ש"ללשון העברית תוקדש תשומת לב מיוחדת...
[אך] מדעי הטבע יהיו נלמדים בשפה הגרמנית, כדי ששפה זאת שהיא תרבותית ביותר, תשמש גשר להתפתחות המדע של העת החדשה".
העברית הייתה אכן שפה שהשימוש בה כשפת היומיום החל זה מקרוב, והיה מחסור גדול באוצר מילים טכני ומדעי ובכלים שיאפשרו השכלה מדעית בשפה זו.
עם קבלת החלטת הקורטוריום בברלין באוקטובר 1913 התפטרו חברי ההנהלה הציונים מהנהלת המוסד, ובארץ ישראל פרצה התנגדות רחבה נגד חברת "עזרה", עד כדי כך שהסתדרות המורים הכריזה על חרם נגד הטכניקום והתיכון (מעשה סמלי בלבד, שכן הטכניקום והתיכון טרם קמו, ועדיין לא היה צורך במורים).
התעוררה מחלוקת שפשטה ליישוב כולו, בהנהגת הסתדרות המורים ותלמידים שהצטרפו.
על להט הוויכוח ניתן ללמוד מפרסומים בעיתוני התקופה.
בגילוי דעת של ועד הלשון, מרכז המורים וגופים נוספים שהתפרסם בעיתון היומי החירות (24 בנובמבר 1913) נאמר "הקורטוריום של הטכניקום בברלין החליט שכל המדעים הכלליים בביה''ס הריאלי ובטכניקום בחיפה לא ילומדו בעברית, כי אם בלשון זרה.
החלטה זו היא התנקשות בנפש האומה העברית ואנו חושבים אותה לאסון לאומי." בפרסום אחר נאמר "ההסתדרות הציונית תחטא חטא שלא יכופר לארצנו אם תעבור בשתיקה ולא תאחז תיכף באמצעים להשפיע על הנוגעים בדבר, ששפת ההוראה בהטכניקום תהיה בעברית.
שפה זרה בבית-ספר גבוה שלנו סופה להביא מהפכה שלמה לרעה גם בבתי-הספר הנמוכים והבינונים שלנו, והשפה העברית, שפת התחייה שלנו, תדחף שוב שבע מעלות אחורנית..."
פרצה שביתה במוסדות "עזרה" ונעשו פעילויות מחאה.
בעקבות השביתה הוצבו שוטרים טורקים במוסדות החינוכיים על מנת להגן על אלה שבחרו לא לשבות.
עם ראשי הלוחמים נמנה אליעזר בן-יהודה, שעשה זאת חרף תלותו בחברת "עזרה", שסייעה לו במימון ההוצאה לאור של מילונו לשפה העברית.
הוויכוח בין שני הצדדים היה חריף ובלתי פוסק עד שד"ר שמריהו לוין, שמונה על ידי חברת "עזרה" למנהל פרויקט הקמת הטכניקום, ושתמך בעברית כשפה עיקרית בבית הספר התיכון, התפטר מתפקידו.
הוא גם נאם בקונגרס הציוני ה-11 שנערך ב-1913 בווינה בדרישה שההסתדרות הציונית תהיה חייבת לדאוג לחינוך הדור הצעיר בארץ.ֿ
במאבק שניצת, המורים של עזרה הצהירו שלא ילמדו בגרמנית.
הורים ותלמידים פרשו ממוסדות עזרה והקימו מוסדות אחרים.
שוטרים טורקיים שמרו על המוסדות שלא שבתו.
המריבות על השפה גרמו לכישלון בניסיון למצוא תורמים להמשך הפרויקט, ולכן נאלצו להפסיק את הבניה בגלל מחסור בכסף ולדחות את פתיחת המוסד.
התוצאה הישירה הייתה פיטורי העובדים ועוינות מוגברת כלפי חברת "עזרה" בארץ ישראל.
הלחץ על חברת "עזרה" הוביל לשינוי.
לחברת "עזרה" לא נותרה ברירה אלא להיכנע, ובישיבה שנערכה ב-22 בפברואר 1914 היא הודיעה ששפת הלימוד בטכניקום תהיה עברית.
במאמר שכותרתו "הניצחון" (עיתון החירות, 27 בפברואר 1914), כותב ד.י.
שונאינו שאפו לקרוע את דגלנו...ולא עלה בידם...
בגבורה של כיבוש עצמי נלחמנו עד שהגענו לניצחון המזהיר הזה, ניצחון שיוביל את עמנו ולשוננו לניצחון המוחלט, העתיד לבוא בקרוב...".
התוצאה מהווה אכן שינוי מובהק מהחלטות שהתקבלו ארבעה חודשים לפני כן (באוקטובר 1913).
בסופו של דבר, ניצחו במאבק המצדדים בשימוש בשפה העברית.
היישוב השתחרר מתלות בין-תרבותית ומהשפעת שפות זרות, והלאומיות היהודית קיבלה חיזוק משמעותי.
פרישת המורים מ"עזרה" בטאה השתחררות מה"אפוטרופסות" ומעבר לעצמאות בתחום החינוך, והקמת מוסדות-חינוך כמו בית המדרש למורים העברי ובית הספר הריאלי העברי בחיפה.
התפתחה רשת חינוך עברי בחסות ועד ציבורי עם ערכים לאומיים-ציוניים.
השלטונות הטורקיים הכירו בעברית כשפת הוראה.
בשנת 1922 הכריזה ממשלת המנדט הבריטי על השפה העברית כשפה רשמית בארץ ישראל, לצד האנגלית והערבית.
הפלישה הרוסית לקווקז, המוכרת יותר כהמלחמה הקווקזית , היא סדרת כיבושים של האימפריה הרוסית בשנים 1817–1864 כנגד צ'צ'ניה, דאגסטן וצפון מערב הקווקז (צ'רקסיה).
ככל מעצמות המערב באותה התקופה ביקשו גם הרוסים ליצור לעצמם אימפריה על ידי כיבושים.
רצון זה התבטא בכיבושים רבים לאורך הגבולות.
חלק מרצונות ההתפשטות הרוסים באו גם על חשבון ארצות הקווקז.
אלא שעם תחילת הפלישה הבינו הרוסים שכיבוש ארצות הקווקז לא יהיה פשוט כשחשבו, שכן הפלישה נתקלה בהתנגדות אלימה וחזקה במיוחד.
לפי התארוך המקובל הסתיימה התקופה הראשונה של המלחמה עם מותו של אלכסנדר הראשון ומרד הדקבריסטים בשנת 1825. עד אז השיג הצבא הרוסי מספר הצלחות נגד מה שהצאר הגדיר "המון פראי אדם".
בשנים 1825–1830 קטנו היקף הסכסוך והפעילות המלחמתית, מאחר שלרוסיה היו באותן השנים חזיתות מלחמה נוספות: המלחמה עם האימפריה העות'מאנית ופרס.
לאחר ההצלחות בשתי מלחמות אלו, חידשה רוסיה את פעילותה בקווקז, ושוב נתקלה בהתנגדות מחתרתית, שהאחראים העיקריים להן היו "גחי מולא", "גמזט בק", ו"אדג'י מורד".
הם הונהגו בידי האימאם שאמיל, שהוביל את פעולות ההתנגדות בשנים 1834–1859 ושנתמך חלקית על ידי פרס.
החלק השני במלחמה החל בחודש מרץ 1855, כאשר רוסיה והאימאם שאמיל חתמו על הסכם הפוגה בלחימה, את ההסכם יזמו הרוסים בשל הצורך שלהם לתגבר את הכוחות שלהם במלחמת קרים.
ההפוגה לא נמשכה זמן רב והמלחמה חודשה עוד באותה השנה.
מלחמת הקווקז נסתיימה עם כיבוש צפון הקווקז, כאשר נשבע האימאם שאמיל אמונים לצאר ועבר לחיות במרכז רוסיה.
המלחמה הסתיימה באופן רשמי ב-2 ביוני 1864, על ידי הכרזה של הצאר.
שלושה צארים רוסיים עמדו מאחורי המתקפה הזו; אלכסנדר הראשון, ניקולאי הראשון, ואלכסנדר השני.
המפקדים הרוסיים העיקריים מאחורי המתקפה היו אלכסיי פטרוביץ' ירמולוב (בשנים 1816–1827), מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב (1844–1853), ואלכסנדר ביירטינסקי (1853–1856).
הסופרים מיכאיל לרמונטוב ולב טולסטוי השתתפו בקרבות וכתבו עליהם, והמשורר הרוסי אלכסנדר פושקין התייחס למלחמה בפואמה האירונית שלו, "האסיר הקווקזי" (1821).
מלחמת הקימברים והטווטונים הייתה מלחמה שנערכה בין הרפובליקה הרומית לבין השבטים הגרמאניים, או הקלטים, של הקימברים והטווטונים בין השנים 113 לפנה"ס עד 101 לפנה"ס.
המלחמה נערכה, לסירוגין, בעמקי הרי האלפים מצפון לאיטליה, בגאליה ובאזור עמק נהר הפו.
הגורם למלחמה זו היה הגירתם של הקימברים וטווטונים דרומה ממכורתם שבצפון אירופה לדרום ומערב היבשת וחיפושם אחרי שטח התיישבות חדש.
הגירה זו היוותה סכנה לאינטרסים של רומא באזור, איימה על בנות בריתה ששכנו שם ולחצה על שבטים גאלים לנדוד דרומה לתוך שטחים שנשלטו על ידי הרפובליקה.
לא רק שמלחמה זו הייתה המפגש המתועד הראשון בין רומא לבין הגרמאנים בהיסטוריה, אלה גם הייתה זו המלחמה הראשונה מאז ימי המלחמה הפונית השנייה בה אוימה איטליה הרומית ישירות על ידי גורם חיצוני שבתקופה מסוימת אף כבש חלקים ממנה.
הרומאים ספגו תבוסות קשות במלחמה זו, מהקשות שבתולדות הרפובליקה ובמקרים רבים שררה תחושת איום ממשית על העיר רומא עצמה.
המלחמה הסתיימה בניצחונה המוחלט של רומא, הרבה הודות להנהגתו של גאיוס מריוס ובחיסולם המוחלט של הקימברים והטווטונים.
המלחמה התרחשה בתקופה בה שרר רפיון צבאי ומדיני ברפובליקה ובמוסדותיה, רפיון שהופגן גם במלחמה מקבילה שניהלה רומא נגד המלך הנומידי יוגורתה.
על רקע שתי מלחמות צמח המצביא גאיוס מריוס שביסס את מעמדו הודות לניצחונותיו, והתבוסות המשפילות שספגה רומא במלחמה זו היו מהגורמים שהביאו לעריכתם של רפורמות מרחיקות לכת במבנה ובאופי הצבא הרומי.
מלחמת השפות הפינית הוא כינוי למאבק ציבורי שהתחולל בפינלנד במהלך כמה עשרות שנים, מסוף המאה ה-19 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20, על מעמדה של השפה הפינית לעומת השפה השוודית.
בעקבות המאבק הציבורי התחזק מעמדה של השפה הפינית, והיא הפכה לשפה העיקרית של פינלנד, אך התגבשה מדיניות דו-לשונית שבה לשפה השוודית יש מעמד רשמי והיא מקצוע לימוד חובה במערכת החינוך הפינית.
השריד היחיד שנותר למלחמת השפות הוא הוויכוח שמתעורר מדי פעם האם להוסיף ולחייב לימודי שוודית בבתי ספר שבהם לומדים דוברי פינית.
השפה הפינית היא שפתם של רוב אזרחי פינלנד, אך יש במדינה מיעוט לא מבוטל של דוברי שוודית.
שתי השפות שונות מאוד זו מזו ושייכות למשפחות שונות בסיווג המקובל בבלשנות היסטורית, אך דוברי שתי השפות מקיימים קשרים הדוקים מזה מאות שנים.
במאה ה-13 הפכה פינלנד לחלק מממלכת שוודיה.
בעקבות זאת, הפכה שוודית לשפת הממשל והחינוך הגבוה לצד הלטינית.
בנוסף, החלה הגירה של איכרים שוודים אל אזור החוף של פינלנד.
מרבית האוכלוסייה הוסיפה לדבר פינית, אך האליטה הפינית השתמשה בשוודית כשפה גבוהה, וכמו כן נוצר בתוך האוכלוסייה הפינית מיעוט גדול ששפת אמו שוודית.
בשנת 1809 נאלצה שוודיה לוותר על פינלנד, ולהעביר את השלטון בה לרוסיה בעקבות מלחמת פינלנד שהתחוללה באותה שנה בין שוודיה לרוסיה.
פינלנד קיבלה מעמד של דוכסות גדולה בתוך האימפריה הרוסית.
שינוי השלטון לא ערער בתחילה את מעמדה של האליטה הפינית ואת מעמדה של השפה השוודית, אולם התנועה הלאומית הפינית, שהחלה להתפתח במאה ה-18, התחזקה, והגבירה את מאבקה למען השימוש בשפה הפינית בכל תחומי החיים.
חלק ממנהיגי התנועה החליפו את שמותיהם משמות שוודיים לשמות פיניים והטיפו למען יצירת זהות פינית ייחודית.
התנועה הלאומית הפינית כללה, בין היתר, גם אנשים ששפת אמם הייתה שוודית וגם אנשים מהאליטה הדו-לשונית, אך הם שאפו להתנער מהזהות השוודית ולאמץ זהות פינית.
התנועה סיכמה את האידאולוגיה שלה במילים: "איננו שוודים עוד ולעולם לא נוכל להיות רוסים, אם כן הבה נהיה פינים".
תנועה זו נקראה התנועה הפנומאנית.
העובדה שהתנועה הלאומית כללה גם אנשי אליטה דוברי שוודית הקנתה לה השפעה רבה, אולם קמה לה אופוזיציה של תומכים בהמשך הדומיננטיות של השפה השוודית.
ב-1863 השיגה התנועה הלאומית את הישגה המשמעותי הראשון, כשהשפה הפינית הוכרזה שפה רשמית בפינלנד, במעמד שווה למעמדה של השפה השוודית.
מלחמת העולם הראשונה הביאה למלחמת האזרחים הפינית, שבה נלחמו תומכי הבולשביקים במתנגדיהם שנתמכו בידי גרמניה.
בשנת 1917, עוד בטרם הסתיימה מלחמת האזרחים, הכריז הפרלמנט הפיני על עצמאות פינלנד עקב החשש מתוצאות מהפכת אוקטובר ברוסיה.
הימים הראשונים לעצמאות לוו במתיחות עם שוודיה עקב מלחמת האזרחים והמשבר באיי אולנד.
איי אולנד נכללו בדוכסות הגדולה של פינלנד, אך מרבית תושביהם הם ממוצא שוודי.
תושבי איי אולנד לא היו מעוניינים להשתייך לפינלנד העצמאית, ותבעו שתוכר זכותם הנפרדת להגדרה עצמית.
החוקה הראשונה של פינלנד שהתקבלה ב-1919 שימרה את מעמדה של השפה השוודית.
"מלחמת השפות" נמשכה, אם כן, והתמקדה בשינוי החוקה כך שהשפה הפינית תקבל מעמד עדיף.
בנוסף דרשו אנשי התנועה הלאומית הפינית להרחיב את הלימודים בשפה הפינית באוניברסיטאות.
בעקבות מלחמת החורף ב-1939 התיישבו 420 אלף פליטים מחבל קרליה בתוך פינלנד, ועוררו את חששם של דוברי השוודית משינוי המצב הדמוגרפי וערעור מעמדם.
"מלחמת השפות" הסתיימה אחרי מלחמת העולם השנייה, במידה רבה הודות למדיניותו המתונה והפרגמטית של ראש הממשלה (ולימים נשיא פינלנד) יוהו קוסטי פאסיקיבי.
אף על-פי שהשתייך לתנועה הלאומית הפינית (שמו המקורי היה שוודי: יוהאן גוסטף הלסטן, והוא המיר אותו בשם פיני), הוא נקט מדיניות מתונה, ופתר את משבר פליטי מלחמת החורף בכך שיישב אותם בתחומי פינלנד מבלי לפגוע בזכויות דוברי השוודית.
במהלך כהונתו התייצבה המדיניות הדו-לשונית המאפיינת את פינלנד עד היום, שעל-פיה עיקר חיי המדינה מתנהלים בפינית, אך השפה השוודית זוכה למעמד משמעותי ונכבד, וזכויותיו של המיעוט הדובר שוודית נשמרות.
כיום השפה הפינית היא השפה העיקרית שבה מתנהלים ענייניה של הרפובליקה הפינית, אך השפה השוודית מוכרת כשפה רשמית.
בתי הספר מחויבים ללמד פינית ושוודית כמקצועות חובה תוך התחשבות בשפת אמם של התלמידים.
הכוונה היא שלימוד שפת האם יהיה שונה במתכונתו מלימוד שפת המדינה הנוספת.
איי אולנד זכו לאוטונומיה שבה השפה הרשמית היחידה היא שוודית, אך הם נותרו כפופים לרפובליקה הפינית.
הרשויות המקומיות בפינלנד רשאיות להחליט האם הן דוברות פינית, שוודית או דו-לשוניות.
המדינה מחויבת לספק שירותים כלל-ארציים בשתי השפות.
המתיחות בין פינלנד לשוודיה הסתיימה לאחר מלחמת העולם השנייה ומאז שנות ה-50 שורר שיתוף פעולה כלכלי ופוליטי בין שתי המדינות.
פועלים פינים רבים יצאו לעבוד בשוודיה והפיקו תועלת מלימוד השפה השוודית.
עם זאת, הוויכוח לגבי חובת לימודי השוודית נותר בעינו, ועד היום יש הקוראים לבטלה.
מצבה של קהילת דוברי השוודית
שיעורם של הפינים שוודים הדוברים שוודית כשפת אם באוכלוסיית פינלנד ירד במשך השנים: בשנת 1610 היה שיעורם 17.5% מהאוכלוסייה, ב-1900 - 12.9%, ב-1920, זמן קצר לאחר הכרזת העצמאות, היה שיעורם 11%, וכיום עומד שיעורם באוכלוסייה על 5.5% בלבד - כ-290 אלף נפש.
מבין הדוברים שוודית, 9% חיים באיי אולנד, 6% חיים בערים דוברות שוודית (על-פי ההגדרה הרשמית), ו-79% חיים בערים דו-לשוניות.
על השפעתם של הדוברים שוודית על תרבותה של פינלנד אפשר ללמוד מכך שכמה מאנשי הרוח הפינים הבולטים שייכים לקהילה הזו.
הסופרת והציירת טובה ינסון, למשל, שכתבה את ספרי המומינים, היא פינית דוברת שוודית שכתבה את ספריה בשוודית.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 הייתה הגירה משמעותית של פינים לשוודיה, בעיקר מסיבות כלכליות.
ההערכה היא שמספר המהגרים לאורך התקופה הזאת הגיע לכ-540 אלף נפש, מהם 60 אלף דוברי שוודית.
מלחמת הרימום ספר מדע בדיוני.
נכתב על ידי דייוויד ברין.
הספר השלישי בסדרת הספרים המתארת את יקום הרימום הכוללת שישה ספרים.
היה מועמד בשנת 1987 לפרס נבולה בקטגוריית הרומן הטוב ביותר, בשנת 1988 זכה בפרס הוגו ובפרס לוקוס של כתב העת לוקוס ותורגם לעברית על ידי רחביה ברמן, יצא בשנת 1999 בהוצאת אופוס.
הספר עוסק ביקום בדיוני המתקיים יותר ממיליארד שנים, שבו גזע של יצורים לא יכול להגיע לתבונה, מבלי שגזע אחר יחליט לקחת אותו תחת חסותו, ולרומם אותו בעזרת הנדסה גנטית.
גזע שרומם הופך ללקוח של הגזע שרומם אותו, ונעשה משועבד לו לצמיתות כדי לשלם את חובו לגזע הפטרון.
מעמדו וחשיבותו של גזע גלקטי בקרב הגזעים האחרים נקבע לפי חשיבות הגזע, הפטרון שלו ושושלת הגזעים הפטרונים שלו, ולפי רשימת הלקוחות שרומם וכמותם.
היחידים שהגיעו לתבונה מבלי שיהיה להם גזע פטרון הם בני האדם ולכן הם נקראים "יתומי פרא" ונחשבים נחותים בקרב הגזעים האחרים.
בני האדם בתורם רוממו את השימפנזים ואת הדולפינים ובהסתר הם עובדים על רימום שלגורילות.
בני האדם הם ליברלים ביחס ללקוחותיהם, גישתם יוצרת בעיה לגזעים האחרים.
אחת התעלומות המעסיקה את הגזעים השונים הוא מי רומם את האנושות.
העלילה מתרחשת בעולם בשם גארת שעבר לפני 50,000 שנים תהליך הארצה והוחכר לגזע בשם "בורוראלי".
גזע זה רומם, ולאחר מכן עבר נסיגה והוא כמעט השמיד את העולם על ידי הרס המערכת האקולוגית שלו כשנהג לצוד באופן מסיבי את היצורים הילידים הגדולים שחיו בגארת.
כתוצאה ממעשיהם נענשו הבורוראלי על ידי הציוויליזציה הגלקטית והם חוסלו לחלוטין.
גזע ה"הנאהאלי" שרומם אותם איבד את מעמדו וחזר להיות כפוף לגזע ה"ת'נאנין" שהוא גזע קנאי חסר חוש הומור ובעל חוש כבוד.
כמה עשרות שנים לפני המאורעות המתוארים ברומן, בני שבט כדור הארץ חכרו את הכוכב בתמורה להתחייבות שלהם לשקם את הביוספירה של גארת.
בשלב בו מתחיל הסיפור הושלם הסקר האקולוגי של הכוכב לפני העברתו לארצנים (שבט כדור הארץ)
העלילה מתרחשת בשנת 2489, כ-200 שנה לאחר שבני האדם התקבלו לתרבות הגלקטית.
גזע ה"גוברו" שהוא גזע גלקטי דמוי עוף מחליט לפלוש לג'ארת זהו גזע שמרני וחסר חוש הומור.
הסיבה לפלישה הוא גילוי שגילתה ספינת מחקר ארצנית הנושאת עליה צוות אנושי ודולפינים, ושמה "סטריקר".
הספינה התרסקה בעולם עשוי מים שלא מופה, והגילוי קשור באבות הראשונים של תהליך הרימום ומה עלה בגורלם.
(סיפורה של הסטריקר מתואר בספר "גאות הכוכב")
הספר מתאר את מאבקם של בני האדם והשימפנזים תושבי גארת בכוחות הפולשים והסיוע שהם מקבלים משגריר הגזע "טימברימים", והבת שלו במאבקם.
זהו גזע בעל יכולת לשנות את מבנה גופו, ובעל חוש הומור.
הגזע הוא בעל ברית של הארצנים.
במרכז הסיפור "רוברט אוניגל" שהוא מגזע בני האדם, הוא סרן במיליציית המושבה של גארת והוא בנה של מייגן אוניגל המתאמת הכוכבית (מעין מושלת הכוכב), "אות'קקאלת'ינג" השגריר הטימברימי במושבה ובתו את'קלנה, המשנה את גופה כדי שתראה יותר כבת אדם ושותפה למאבקו של רוברט אוניגל.
דמות חשובה נוספת הוא השימפנזה פייבן בולגר שהוא אקולוג נאו-שימפנזה סגן במיליציית המושבה וחברו של רוברט אוניגל.
בספר מתוארים גזעים רבים, חלקם באופן משעשע.
כל פרק בספר מוקדש לדמות מסוימת ומספר את סיפור הדמות בעת המאבק.
מלחמת הקסטלמארזים (באיטלקית: Guerra castellammarese), הידועה גם בשם מלחמת העולם של המאפיה, הייתה מאבק דמים בין צוותו של ג'וזפה מסרייה לבין צוותו של סלבטורה מרנזנו על השליטה במאפיה האמריקאית בניו יורק בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. המלחמה נקראת כך על שם העיירה קסטלמארה דל גולפו בסיציליה, שם נולד מרנזנו.
המלחמה הייתה אחד האירועים החשובים בתולדות הפשע המאורגן בארצות הברית, והסתיימה עם חיסולו של ג'וזפה מסרייה ב-15 באפריל 1931, והכתרתו של מרנזנו ל"בוס כל הבוסים" (מאיטלקית: capo di tutti capi) - המנהיג העליון של המאפיה.
למרות זאת, זמן קצר לאחר ניצחונו, נרצח מרנזנו על ידי לאקי לוצ'יאנו.
לאחר הרצח, החליטו לוצ'יאנו וחברו מאיר לנסקי להקים את המועצה, גוף בו יושבים הבוסים של חמש המשפחות של המאפיה האמריקאית ותפקידה למנוע מלחמות דומות ולתכלל את הפעילות הפלילית של כלל הארגונים.
בעקבות מלחמה זו המאפיה האמריקאית אורגנה מחדש במבנה בו היא מחזיקה כעת, כאשר מרנזנו נחשב האב המייסד של שיטת חמש המשפחות, ולאקי לוצ'יאנו המייסד של המועצה.
בזכות שיטה ארגונית זו הפכה המאפיה האמריקאית לאחד מארגוני הפשע החזקים בעולם.
מתחילת שנות ה-20 של המאה העשרים עמד ג'וזפה מסרייה בראש עולם הפשע המאורגן של האיטלקים בניו יורק.
הוא צבר את כוחו במשך העשור, כאשר בסופו כבר היה השליט הבלתי מעורער של המאפיה, הרבה הודות לחיסולים הרבים שביצע.
כאשר עלה בניטו מוסוליני לשלטון באיטליה ב-1922, הוא החל לרדוף את המאפיה הסיציליאנית - דבר שגרם לרבים מהמאפיונרים הצעירים (שרובם היו מבני קסטלמארה דל גולפו) להגר לארצות הברית.
זמן קצר לאחר הגירתם של הצעירים, נוצר בניו יורק פלג של המאפיה הסיציליאנית ששאף להדיח את מסרייה משלטונו.
ב-1925, החליט הבוס הגדול של המאפיה בסיציליה - דון קאשו פרו, להרחיב את עסקיו ולשלוט גם על הארגון שפעל בניו יורק.
לשם פעולה זו, הוא שלח לארצות הברית את סלבטורה מרנזנו, שכבר אז נחשב לבכיר מאוד בארגון.
מרנזנו התיישב בברוקלין, שם כבר התמקמו חבריו מספר שנים קודם לכן, והחל לנגוס בשליטתו הבלעדית של מסרייה.
מהצד השני של המערכה ניצב לאקי לוצ'יאנו, מאפיונר צעיר ששימש כמפקד במשפחת מסרייה.
לוצ'יאנו שגדל במנהטן, טיפח קשרים עם אנשים רבים בעולם התחתון הניו-יורקי, כשרובם היו בכלל יהודים ואירים.
מסרייה, שהיה שייך לדור המאפיונרים הישן (כונו "הפיטים המשופמים" בשל שפמיהם המטופחים), התנגד ליצירת קשר עם מאפיונרים שאינם איטלקים - גישה שלוצ'יאנו וחבורתו (שכונו "הטורקים הצעירים") לא הסכימו לה.
בנקודה זו, הפכה מלחמת הקסטלמארזים בראש ובראשונה למאבק בין-דורי, ורק לאחר מכן למאבק שליטה בין מסרייה למרנזנו.
הטורקים הצעירים, שרצו להרחיב את עסקיהם ונעצרו על ידי הבוסים המבוגרים, החליטו לרקום בריתות עם שני הפלגים ושאפו להשתלט על אחד מהם.
המלחמה החלה בשני אירועים שונים שקרו בפברואר 1930. הראשון היה הוראתו של מסרייה להרוג את גספר מילאזו, שבאותם ימים שימש כנשיא סניף דטרויט של האיחוד הסיציליאני והיה חבר בפלג הקסטלמארזים.
ההוראה לרצח הגיעה משום שמילאזו חבר לג'ו איילו (נשיא סניף שיקגו של האיחוד הסיציליאני), שהיה יריבו של אל קפונה - בן בריתו של מסרייה.
האירוע השני היה רציחתו של גאטנו ריינה בפקודת מסרייה.
ריינה, ששימש כחבר בכיר בצוותו של מסרייה, נחשד על ידו בבגידה לכיוונם של הקסטלמארזים ועל כן החליט להרוג אותו.
מסרייה שלח למשימה את ויטו ג'נוביז, שירה בריינה מחוץ לביתו שברובע הברונקס.
הרצח הסתבר כטעות טקטית של מסרייה, משום שכל בני משפחתו של ריינה העבירו את תמיכתם למרנזנו והקסטלמארזים.
מספר חודשים לאחר מכן, ביולי של אותה שנה, נרצח קורבן נוסף מפלג הקסטלמארזים.
היה זה ויטו בונוונטרה - מראשי המחנה הקסטלמארי ואחד מאנשיו הקרובים של מרנזנו.
החיסול, שהגיע בהוראתו של ג'וזפה מורלו, היווה הצלחה גדולה בקרב המחנה של מסרייה, שחשב שפעולה זו תרגיע את הקסטלמארזים ותסיים את המלחמה.
חודש לאחר רציחתו של בונוונטרה, יצאו הקסטלמארזים לפעולת נקם.
הם רצחו את ג'וזפה מורלו, שהיה אחד מהמאפיונרים המכובדים באותה תקופה ומתכנן הרצח של בונוונטרה, במשרדו במזרח הארלם.
שבועיים לאחר מכן, ספג מסרייה מכה נוספת, כאשר ג'וזף פינזולו - האיש שמונה למפקד במקומו של גאטנו ריינה, נרצח על ידי אנשיו של ריינה.
למרות המכה הקשה שספג, תגובתו של מסרייה הגיעה במהירות.
באוקטובר 1930, הוא הורה לחסל את ג'ו איילו, ששימש כאיש הקשר של הקסטלמארזים בשיקגו.
רציחתו של איילו הייתה גם חלק ממלחמת הכנופיות בשיקגו, כשלאחר הרצח התייצב אל קפונה - בן בריתו של מסרייה, כשליט של העולם התחתון בעיר.
בנובמבר 1930, תכננו הקסטלמארזים לפגוע נואשות במסרייה, כנקמה על רציחתו של ג'ו איילו.
הם רצחו את אלפרד מינאו וסטיב פרג'ינו, שני מאפיונרים בכירים בצבאו של מסרייה.
בעקבות הרצח, החל גל עריקה מהכנופיה של מסרייה לזו של מרנזנו והקסטלמארזים.
בפברואר 1931 נרצח ג'וזף קטניה - בכיר נוסף בארגון של מסרייה, שהחל לחשוד כי יש בוגד בתוך המחנה שלו.
מסרייה שם את האצבע המאשימה על לוצ'יאנו, והחליט להרוג אותו.
לוצ'יאנו נחטף על ידי אנשיו של מסרייה, נדקר עשרות פעמים והושלך לחוף הים כדי להתבוסס בדמו.
למרות הפציעה הקשה, לוצ'יאנו שרד את ניסיון ההתנקשות, ואחרי מספר שבועות בבית החולים הוא שוחרר לביתו.
כשחזר לביתו הוא קיבל דיווח ממאיר לנסקי שמסרייה הוא זה שניסה להורגו, ובנוסף הוא זכה לכינוי "לאקי", בזכות המזל שהשאיר אותו חי.
מיד עם חזרתו לפעילות, נפגש לוצ'יאנו עם מרנזנו והציע לחסל את מסרייה, בתמורה לשליטה במשפחת מורלו-טרנובה - משפחתו של מסרייה שהייתה הגדולה ביותר במאפיה בארצות הברית.
מרנזנו שקיווה לסיים את המלחמה, הסכים להצעה ושלח את לוצ'יאנו לפעולה.
בימים המעטים שבין ההחלטה להתנקשות, ניסה מסרייה להגיע להסכם שלום עם הקסטלמארזים, אך אלו סירבו.
ב-15 באפריל 1931, נפגשו לוצ'יאנו ומסרייה במסעדה בקוני איילנד, כביכול על מנת להרגיע את היחסים ביניהם.
בזמן הישיבה, נכנסו למסעדה אנשיו של לוצ'יאנו (בהנהגתו של באגסי סיגל), והחלו לירות לכיוונו של מסרייה.
לפי האגדה, באותו הזמן שהה לוצ'יאנו בשירותים.
מיד לאחר הרצח, ברחה החבורה ומעולם לא נתפסה.
רצח זה סימל את סיומה של מלחמת הקסטלמארזים ואת ניצחונו של סלבטורה מרנזנו.
מספר ימים לאחר ניצחונו, הבין מרנזנו שכדי לשמור על יציבות יש צורך בהקמת מסגרת מסודרת שתפעל ותתנהל כמו המאפיה בסיציליה.
הוא כינס ישיבה גדולה כדי לחגוג את ניצחונו, ובה הגדיר את חמש המשפחות של ניו יורק וראשיהן, ראשי המשפחות היו: לוצ'יאנו, שקיבל את השליטה בארגון של מסרייה, אלברט אנסטסיה, ג'וזף בוננו, טומי לוצ'זה, וג'וזף פרופצ'י.
מהר מאוד החל מרנזנו לחשוש מלוצ'יאנו והבין שהפתרון היחיד שבו יוכל לשמור על תוארו הרם, יהיה לרצוח אותו.
לוצ'יאנו, שהיה המאפיונר בעל הקשרים הרבים ביותר, שמע על תוכניתו של מרנזנו והחליט להקדימו.
בספטמבר 1931, חצי שנה בלבד לאחר סיום מלחמת הקסטלמארזים, נרצח סלבטורה מרנזנו במשרדו שבמנהטן על ידי ארבעה מחבריו של לוצ'יאנו.
לאחר הרצח, החליטו לוצ'יאנו (שהיה לבוס החזק ביותר בניו יורק) ולנסקי להקים את מועצת המאפיה, שתפקידה היה להשליט סדר במשפחות, למנוע מלחמות ביניהן ולהפוך את המאפיה לארגון ממוסד כמו חבריהם בסיציליה.
אירועים מהמלחמה (במיוחד זכורה ההתנקשות בסלבטורה מרנזנו) מופיעים בספרו של מריו פוזו, הסנדק.
הסרט מאפיונרים מ-1991 מתאר חלק מאירועי המלחמה, כולם מנקודות מבטו של לאקי לוצ'יאנו.
מלחמת הרובוטים או רובוקליפסה (הלחם של רובוט ואפוקליפסה) הוא ספר מדע בדיוני מאת דניאל ה.
וילסון שיצא לאור בשנת 2011. המחבר, בעל תואר ברובוטיקה מאוניברסיטת קארנגי מלון מבסס את הרובוטים שבספרו על עבודותיו ומחקריו בתחום הרובוטיקה.
הספר הפך לרב מכר ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
הספר יצא בהוצאת Doubleday שיצאה בהצהרה בשנת 2014 כי בכוונתה להוציא לאור ספר המשך בשם "Robogenesis".
בשנת 2014 תורגם הספר לעברית תחת השם "מלחמת הרובוטים" בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
בעתיד, קבוצות קטנות של שורדים מוצאים דרכם ללא טכנולוגיה מודרנית בחברה ההופכת ליותר ויותר תלויה ברובוטים
עלילת הספר מתרחשת בעתיד הקרוב, בו יש רכבים אוטונומיים, רובוטים ביתיים ואוטומציה בהיקף נרחב יותר.
מדען מחשבים יוצר במעבדה מבודדת בינה מלאכותית, לאחר כל פעם שהמדען יוצר בינה, מסתבר שהבינה נהיית אלימה והמדען נאלץ להשמיד אותה.
אבל בסופו של יום, בינה מלאכותית בשם "ארקוס" מצליחה לחמוק מהמעבדה וזאת לאחר שהרגה את המדען.
ארקוס הופך למודע לעצמו ומיד מתחיל לתכנן את חיסולה של התרבות האנושית בניסיון לשמר את המגוון הביולוגי של כדור הארץ.
לאורך תקופת זמן הדרגתית, ארקוס מדביק מכשירים אלקטרוניים נוספים המחוברים לרשת, כרכבים, מטוסים, בתים חכמים, מעליות ורובוטים אחרים באמצעות "וירוס מבשר".
לפני שהוא מצליח להשיק את המתקפה המלאה על האנושות, הוא מבצע מתקפות חיטוט על מנת לנתח את ההיתכנות הטכנית של האסטרטגיות שלו ויכולת התגובה האנושית למעשיו.
במקרה אחד שכזה, ארקוס מדביק רובוט שנקשר למכונאי אנושי בשם טקאו ומנסה להרוג אותו לפני שהוא ניצל בידי עמית לעבודה.
המתקפות האקראיות מעוצבות כתקלות סדירות של מכשירים שבני האדם תלויים בהם בשגרת יומם.
רובוטים ביתיים תוקפים חפים מפשע, מטוסים נוטים להתרסק ורכבים חכמים מתחילים לצאת משליטה.
הדבר מוביל ליצירת מלחמה חדשה.
לאחר מכן, מגיעים לחלק בו מתרחשת המלחמה בין השורדים מבין האנושות לבין ארקוס.
בסוף הספר, קבוצה של תושבים אמריקאים מובילה מתקפת נגד.
בסיסם נמצא בבנייה, בעוד הם יוצאים למאבק אחרון מול ארקוס.
קורמק וואלאס - המספר ומפקד יחידת החוכמולוגים.
אחד מהשורדים של אפוקליפסת הרובוטים ואחיו הצעיר של המפקד הראשון, ג'ק וואלאס.
מתילדה פרז - ילדה בת 10 ובתה של חברת הקונגרס לאורה פרז.
היא עיוורת שמצליחה לראות באמצעות עיני רובוט שהושתלו בה ונשלטים על ידי רובוט.
טקאו נומורה - מכונאי יפני בן 65. מתקן רובוטים במפעל ישן.
הופך לידידה של האנדרואידית מיקיקו.
בעת הפלישה של ארקוס, נומורה בונה צבא רובוטים ויוצר מרחבים מוגנים לבני אדם בכל רחבי יפן.
לאחר שהוא משחרר את מיקיקו משליטתו של ארקוס, היא מצליחה לחלץ את כל האנדרואידים משליטתו של ארקוס.
חרף יצירת המלחמה בבני אדם, המכונה מוקסמת מהחיים, הומאניות והתרבות האנושית.
המכונה נחושה להחליף את האנושות בטכנולוגיה מתקדמת, באמונה כי האנושות אינה מסוגלת לייצר טכנולוגיה שכזו.
לרקר - נער מופרע בן 17, ממלא תפקיד עיקרי באירועי הספר בעודו משחרר זמנית משליטה את קווי התקשורת של ארקוס.
מה שמאפשר להעביר מסר חשוב למחתרת האנושית.
מחברי ספרים רבי מכר כדוגמת סטיבן קינג וקלייב קאסלר כתבו ביקורות חיוביות לספר, כשקינג אמר כי הספר מעורר "כיף לא נורמלי להפוך דפים", בעוד קאסלר כתב כי זהו "מותחן גאוני שיכול גם להפוך למציאות מחרידה.
סיפור שובה-לב, 'מלחמת הרובוטים' יאחוז בדמיונך מהמילה הראשונה ועד האחרונה, ולא יישכח מהרה.
זה לא דומה לשום דבר שקראתי בעבר"
הספר זכה לביקורות יוצאות מהכלל על ידי האסושייטד פרס, ניו יורק טיימס ומחברים רבים שהכתירו את הספר כ"מבריק".
בהגרדיאן, לעומת זאת, בחרו להעניק לספר ביקורות שליליות, כך גם בוושינגטון פוסט ובלוס אנג'לס טיימס, בתואנה שהספר זול והיה אכזבה.
Club" תיאר את הספר כ"מלחמת העולם Z עם רובוטים רעים", וטען כי הדמויות נדושות והיקף העלילה מצומצם.
סטיבן ספילברג הוצהר בעבר כמי שצפוי לביים סרט המבוסס על הספר ודרו גודארד היה אמור לכתוב את התסריט, כשספילברג אף שכר את גאי הנדריקס דיאס כדי לעבור על יצירת הטון הוויזואלי לסרט ויצירת האלמנטים הרובוטיים.
בנובמבר 2012 דווח כי כריס המסוורת' היה אמור להיות מלוהק לתפקיד הראשי, כך גם דווח באשר לליהוקם של אן האת'וויי ובן וישו.
הסרט שהיה אמור להיות ממומן על ידי פוקס המאה ה-20 ואולפני DreamWorks של ספילברג מתוכנן היה לצאת לאקרנים בצפון אמריקה בתאריך ב-25 באפריל 2014 בשיתוף פעולה עם חברת Touchstone Pictures של דיסני, כשהצילומים תוכננו להתרחש במונטריאול, קנדה.
אך בינואר 2013 פורסם כי ספילברג דחה את הפקת הסרט ודוברו של הבמאי, מארווין לוי אמר כי "זה חשוב מדי והתסריט לא מוכן, וזה יקר מדי מכדי להפיק.
זה הוחזר למועצת העיצוב כדי לראות מה אפשר לעשות."
מלחמת הריף, המכונה גם מלחמת מרוקו השנייה, הייתה מלחמה אשר התנהלה בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 בין המעצמות הקולוניאלית ספרד וצרפת לבין הברברים של הריף, אזור ההררי בצפון מרוקו.
המלחמה החלה במרד של שבטים ברברים תחת הנהגת המנהיג הברברי עבד אל-כרים אל-ח'טאבי, שיסד ב-1921 את רפובליקת ריף, כנגד ספרד וצרפת וכנגד סולטן מרוקו דאז יוסוף בן חסן ששלט תחת חסותן.
תחילה הצליחו הריפים לפגוע בצבא אפריקה הספרדי באמצעות לוחמת גרילה ונשק אירופאי שנלקח משבויים וכוחותיו של עבד אל-כרים הצליחו להשתלט על מרבית אזור הריף.
לאחר המלחמה הוכרז על איחוד מחדש של מרוקו אך ניסיון הלחימה מול המעצמות שימש רבים מהמורדים בהן בשלהי העידן הקולניאליסטי באפריקה כמקור השראה.
מלחמת התעמולה של מדינת קונגו החופשית (Congo Free State propaganda war) הייתה מאבק תעמולה תקשורתי עולמי בין המלך ליאופולד השני מבלגיה לבין מבקרי מדיניותו בקונגו.
ליאופולד היה מאוד פיקח בשימוש בתקשורת כדי לשמר את שליטתו הפרטית בקונגו.
מורל ניהל קמפיין בהצלחה נגד ליאופולד ומיקד את תשומת הלב הציבורית העולמית באלימות שלטונו של המלך.
מורל השתמש בכלי תקשורת שונים: עיתונים, חוברות ובספרים כדי לפרסם עדויות ודיווחים.
עדויות ותמונות של מיסיונרים ואחרים שהיו מעורבים ישירות בקונגו.
מורל זכה לתומכים ותהודה עולמית בפרופיל גבוה.
הפרסום שנוצר בקמפיין שלו אילץ בסופו של דבר את ליאופולד לוותר על השליטה בקונגו לטובת ממשלת בלגיה.
מלחמת התעמולה של מדינת קונגו החופשית (1884 - 1912) התרחשה בשיאו של האימפריאליזם האירופי.
הביקוש לסחורות הניע את האימפריאליזם האירופי.
חלקם של האירופיים באסיה הוגבל ברובו לתחנות מסחר ומאחזים אסטרטגיים הנחוצים להגנה על הסחר.
התיעוש, עם זאת, הגביר באופן דרמטי את הביקוש האירופי לחומרי גלם נדירים.
השפל הארוך והקשה בשנות ה-70 של המאה ה-19 עורר צורך לפיתוח שווקים חדשים למוצרים תעשייתיים ושירותים פיננסיים אירופיים.
מדינות אירופה היו נחושות לנצל את משאבי הטבע של אפריקה ולפתח בהן שווקים חדשים.
ליאופולד חשב כי מושבות מעבר לים חשובות באופן קריטי להפיכתה של בלגיה למעצמה גדולה, ופעל להשיג נכסים קולוניאליים.
הפרלמנט הבלגי לא תמך במפעל הקולוניאלי, ובסופו של דבר ליאופולד רכש לעצמו את המושבה בקונגו בכסף שהושאל על ידי ממשלת בלגיה למטרה זו.
לאחר מספר תוכניות לא מוצלחות למושבות באפריקה ובאסיה, הוא ארגן חברת החזקות פרטית בשנת 1876, כשהוא מסתתר מאחורי הכוונה לאגודה מדעית ופילנתרופית בינלאומית, המכונה "האגודה האפריקאית הבינלאומית" (IAA).
היה לה דגל ומועצה מבצעת בה הוא שלט.
ליאופולד ניסח את היעדים הבאים של האגודה והשתמש בהם כדי להצדיק את שאיפותיו בקונגו:
לדכא את סחר העבדים באפריקה המשוונית,
להביא קידמה לעמי נהר קונגו,
להפיץ מוסר נוצרי והבנה של חטא לילידים,
בשנת 1878 שכרה חברת ההחזקות של ליאופולד את החוקר הבריטי הנרי מורטון סטנלי כדי להקים מושבה באזור קונגו.
לפני שסטנלי עזב לאפריקה, הקים לאופולד ועדת לחקירת משאבי האזור עם הון של מיליון פרנק בזהב, בראשה עמד סטנלי והיא הבטיחה לעמוד ביעדים שקבע ליאופולד.
באביב 1884 פתח לאופולד במערכה לשכנע את המעצמות הגדולות כי מדינת קונגו החופשית צריכה להיות מדינה ריבונית והוא יהיה ראש המדינה שלה.
תמרון דיפלומטי מורכב, הביא לכינוס ועידת ברלין בין השנים 1884–1885, בה נציגים של ארבע עשרה מדינות אירופה וארצות הברית הכירו בליאופולד כריבון ברוב האזור שהוא וסטנלי תבעו עליו.
ליאופולד "הגה את הרעיון של מדינה קונגו החופשית עם עצמו כשליט ריבון" השם שנבחר הציע חירויות אינדיבידואליות, כלכליות ודתיות.
ליאופולד החל בקמפיין פרסום בבריטניה, והסב את תשומת הלב למאזן העבדות של פורטוגל כדי להסיח את דעתם של המבקרים.
הוא הציע לסלק סוחרי עבדים מאגן הקונגו.
הוא גם אמר בסתר לסוחרים בריטים כי אם הייתה לו שליטה רשמית בקונגו, הוא היה נותן לבריטניה את אותו מעמד של אומה מועדפת שפורטוגל הציעה לה.
במקביל, ליאופולד הבטיח לאוטו פון ביסמרק שהוא לא יעניק לאף אחד מעמד מיוחד, וכי סוחרים גרמנים יתקבלו בברכה כמו כל סוחרי מדינה אחרת.
במקביל ליאופולד הציע לצרפת את תמיכתו בבעלות צרפתית על כל הגדה הצפונית של נהר קונגו, והמתיק את העסקה בכך שהציע שאם עושרו האישי לא יהיה מספיק כדי להחזיק את כל קונגו, אז כל שטח קונגו יוחזר לצרפת.
ליאופולד שלח אל נשיא ארצות הברית, צ'סטר א.
ארתור, עותקים של הסכמים שהושגו על ידי סטנלי עם מנהיגים בקונגו.
הוא הציע כי כגוף הומניטרי נייטרלי לא פוליטי, האגודה תנהל את קונגו לטובת כולם, ותעביר את השלטון לתושבים המקומיים ברגע שהם יהיו מוכנים לאחריות זו.
הוא פעל לשכנע את ארצות הברית, בעוצמתה הכלכלית והצבאית ההולכת וגוברת, להכיר בהסכמים שנחתמו ובמדינת קונגו החופשית.
אנשיו של ליאופולד אמרו לחברי הקונגרס בדרום, כי קונגו יכולה להיות בית חדש לשחורים מהדרום העמוק של ארצות הברית.
הוא הבטיח לנשיא סחר פתוח וחופשי.
באפריל החליט הקונגרס האמריקני כי להסכמים שהשיג סטנלי יש מעמד חוקי וכי קונגו היא מדינה ריבונית תחת בעלותו של מלך בלגיה.
הכרה מצרפת באה במהרה, ואז הכירה גם גרמניה, ולאחר מכן גם כל שאר מדינות אירופה.
מאחר שהאגודה נתפסה כממשלה לגיטימית של מדינה ריבונית מוכרת, הזמין ביסמרק את המלך ליאופולד לדון בענייני אפריקה עם המעצמות הגדולות של אירופה.
ב־15 בנובמבר 1884 התכנסה הוועידה הבינלאומית כדי לפתור את "השאלה האפריקאית" הנוגעת לגורל השטחים האפריקאים בעיני מעצמות אירופה.
לאחר דיון ממושך ועשר ישיבות, המעצמות הגדולות הסכימו על גבולות למושבותיהן, ללא חוות דעת של אף מנהיג אפריקני או מחשבה על הפוליטיקה האתנית והשבטית המושרשת עמוק.
מדינת קונגו החופשית הקיפה שטח של כמעט 2,600,000 קמ"ר, השטח הגדול ביותר במרכז אפריקה.
ליאופולד הרוויח מהשנהב של קונגו העשירה במשאבים ויותר מכך מהגומי שלה, תוצר מרכזי של קונגו.
גפני הגומי צמחו ברחבי מרכז אפריקה.
אבל קציר הגומי מהגפן היה קשה יותר מזה של גומי המופק מעצים.
המחירים של הגומי האפריקאי עלו, ובינתיים יצרנים אסייתיים של גומי פחות יקר צברו נתח בשוק שהתפתח במהירות.
כתוצאה מכך, דרש ליאופולד להגביר את התפוקה של העובדים ומערכת הפקת הגומי במינימום הוצאות.
סוכניו של ליאופולד השתמשו בעבודות כפייה או בעבודות עבדים כדי להשיג גומי ושנהב, הפרה ברורה של חוק ועידת ברלין.
כדי לשמור על ייצור גבוה, ליאופולד הקים יחידות משטרה וצבא בשנת 1885. שנה לאחר מכן, הוא שלח לטריטוריה מספר קצינים בלגיים וקצינים אחרים, שכירי חרב, על מנת ליצור את הכוח הצבאי הזה.
יחידות הצבא של קונגו החופשית הפכו ל"נהגי עבדים", ואילצו אנשים לעבוד ללא תמורה.
הם גם אכפו את החוק של ליאופולד נגד מכירת גומי ושנהב למדינות אחרות.
השיטות שנקט הצבא כללו הטלת מום באנשים, הרס כפרים, הרוגים ורצח המוני כדי להניע את העבדים והתושבים המקומיים להגיע לתפוקות גבוהות יותר.
כריתת ידיים ימניות והצלפות עבדים יומיות היו הנפוצות ביותר.
ברוטליות זו תיקרא לימים "גומי אדום", בהתייחס לדמם של אפריקאים.
הצבא של ליאופולד גרם למיליוני מקרי מוות, בנוסף למיליוני בעלי מומים שלרב נכרתו ידיהם.
ליאופולד הכחיש כי ידע או הכיר את הפרטים האלה.
יש שמעריכים שליאופולד הרוויח בין 1-1.25 מיליארד אירו של ימינו מניצול התושבים הקונגולזים, בעיקר מגומי.