tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוספי משחקים מבוארים, בדרך כלל הביאור הוא של בר סמכא בעולם השחמט, יכולים להיות ממוקדים במשחקים של שחקן מסוים או של קטגוריה של שחקנים או של נושא מסוים, כמו משחק ההתקפה או משחק ההגנה.
יש ספרי שחמט העוסקים בבעיות שחמט למיניהם, לפי נושא, כפאי, הכתרה של רגלי, כפיית פט, מט עזר ועוד או לפי מחברים, יש אוספים של בעיות, שפורסמו בעבר בכתבי עת.
בספרי שחמט נכללים גם ספרים עלילתיים, ספרות יפה, שנושא העלילה או הרקע לקוחים מעולם השחמט, למשל "הגנת ליז'ין" מאת ולדימיר נבוקוב" ו"משחק המלכים" מאת סטפאן צווייג.
לפרסום רב זכה הספר "גמביט המלכה", לאחר שהפך לסדרת טלוויזיה מצליחה בשם זה.
ספר צומת היא סדרת ספרי הלכה העוסקים בנושאי הלכה וטכנולוגיה ובעיקר חשמל בשבת.
הספרים יוצאים לאור על ידי מכון צומת החל משנת תשפ"ה (2024) ומסכמים את הידע ההלכתי והטכנולוגי שנצבר במכון בנושאים אלה.
הספרים נכתבים על ידי הרבנים מנחם פרל (ראש מכון צומת), הראל דביר (שגם עורך את הספרים) ומנשה צימרמן, ומסקנותיהם ההלכתיות נבחנות ומאושרות על ידי הרב יעקב אריאל.
בשנת תשפ"ה יצאו לאור שני הכרכים הראשונים, העוסקים במושגי יסוד בהלכה ובטכנולוגיה ובמכשירי חשמל ביתיים ותשתיות מגורים, וצפויים לצאת לאור שני כרכים נוספים שיעסקו במוסדות ציבור ומרכזים רפואיים.
מכון צומת הוא מכון מחקר תורני יישומי שהוקם בשנת תשל"ז (1977) על ידי הרב ישראל רוזן באלון שבות, במגמה לפעול בצמתי המפגש שבין דרישות ההלכה והתפתחות הטכנולוגיה, ולבנות חברה מודרנית על פי ההלכה.
המכון מפתח התאמות הלכתית-טכנולוגיות למכשירים ומצבים מגוונים, ומעניק מענה וייעוץ לאנשים פרטיים, ליצרנים ויבואנים, למלונות ובתי הארחה, למוסדות רפואה וגריאטריה ועוד.
במשך השנים התבססה ועוצבה במכון תפיסה הלכתית מקיפה בנושאי הלכה וטכנולוגיה.
הרב רוזן פרסם בכתב העת תחומין מספר מאמרי ליבה סביב עקרונות היסוד ההלכתיים-טכנולוגיים: המשכת מצב חשמלי בשבת, שינוי זרם חשמלי בשבת, גרמא בשבת ועוד; אך גישת המכון במלואה ואופן יישומה במכשירים החשמליים השונים לא פורסמו לציבור.
הרב רוזן תכנן להוציא לאור ספר מקיף בנושא, אך הדבר לא עלה בידו.
מעט לפני פטירת הרב רוזן בחשוון תשע"ח (2017), נכנס הרב מנחם פרל לתפקיד ראש מכון צומת.
הרב פרל הקים במכון מחלקה הלכתית והטיל על חבריה את כתיבת הספר.
הרב פרל אף פנה לרב יעקב אריאל וביקש ממנו ללוות את מכון צומת ולאשר את כלל פסיקותיו.
כתיבת שני הכרכים הראשונים ארכה ארבע שנים, וכללה התייעצויות רבות עם מהנדסים ואנשי מקצוע שונים במכון ומחוצה לו, וכן סדרת פגישות עם הרב אריאל.
כרך א': מושגי יסוד; מוצרי חשמל ביתיים
הכרך פותח בשבעה פרקי מבוא על מושגי יסוד בהלכה וטכנולוגיה בשבת.
כל פרק מהם פותח בהגדרת המושג הנידון בפרק, וממשיך לדיון ההלכתי המסתיים במסקנות.
נושאי הפרקים: מהות איסור הפעלת מכשירי חשמל בשבת, אוטומציה בפעילות חשמלית בשבת (שביתת כלים), המשכת מצב חשמלי בשבת, שינוי עוצמת זרם חשמלי קיים, הפעלה בגרמא, איסור מוקצה במכשירי חשמל, רישום דיגיטלי בשבת.
לאחר פרקי המבוא, 24 פרקים העוסקים במכשירי חשמל ביתיים, במבנה קבוע: פתיחה בהצגת מנגנון הפעולה ואופן השימוש, המשך בסקירת השאלות ההלכתיות המתעוררות, ולאחר מכן דיון הלכתי המסתיים במסקנות.
כרך ב': מערכות ותשתיות הבית
הכרך פותח בשני מושגי יסוד: חיישנים, מניעת מונע.
לאחר מכן שבעה פרקים העוסקים במערכות שונות לחימום וקירור אוויר: מזגן, הסקה מרכזית, חימום תת-רצפתי, פאנל חימום, מאוורר, מצנן אוויר, סדין חימום חשמלי.
אחריהם שישה פרקים העוסקים במערכות חימום מים: דוד חשמלי, דוד שמש, דוד שמש עם מחליף חום, משאבת חום לחימום מים, מחליף חום במערכת סגורה, מתקן חימום מים מהיר.
סגנון הספר ומקורות שפורסמו בו לראשונה
הספר כולל תמונות ותרשימים רבים להמחשה.
הרב הראל דביר כתב: "בכתיבת הספר נעשה ניסיון שיטתי להציג את מגוון הדעות ומקורותיהן, כולל דעות אשר אינן מקובלות הלכה למעשה על מכון צומת, כך שגם הנוהגים אחרת ימצאו בו תועלת".
כל אחד מהכרכים מסתיים בנספח ארוך של התכתבויות רבות בין מחברי הספר ובין פוסק ההלכה עלום השם, מחבר ספר אורחותיך למדני.
הספר כולל ציטוטים מיומנו ומכתביו האישיים של הרב רוזן, ובהם בין היתר קטעים המתפרסמים לראשונה מתוך סיכומי פגישות והתייעצויות של הרב רוזן עם הרבנים שלמה זלמן אוירבך, יוסף שלום אלישיב, שאול ישראלי, יהושע ישעיה נויבירט (מחבר הספר שמירת שבת כהלכתה), אביגדֹר נבנצל ואחרים.
אירוע השקה – ועידת מכון צומת ומקור ראשון
אירוע ההשקה של הספר עמד במרכזה של ועידת מכון צומת ועיתון מקור ראשון, שהתקיימה בבנייני האומה בירושלים בכ"ז בתשרי תשפ"ו, 19.10.2025, ובהשתתפות נשיא המדינה יצחק הרצוג, שר האוצר בצלאל סמוטריץ', הרב הראשי לישראל קלמן בר, עורך מקור ראשון קלמן ליבסקינד ואחרים.
הוועידה נחתמה בפאנל של מחברי הספר, הרבנים דביר וצימרמן, עם העיתונאית אילת כהנא.
לקראת הוועידה פורסם מוסף מיוחד לעיתון מקור ראשון בשם 'בין קודש לקוד', שהוקדש כולו לכתבות על מכון צומת בכלל וספר צומת בפרט.
במהלך הוועידה התרחשה תקרית דיפלומטית, כאשר התייחס השר סמוטריץ' לאפשרות של הסכם נורמליזציה בין ישראל לערב הסעודית, והתבטא: "אם סעודיה אומרת לנו: נורמליזציה בתמורה למדינה פלסטינית, אז חברים, לא תודה.
תמשיכו לרכוב על גמלים במדבר בסעודיה".
התבטאותו, שכונתה בתקשורת "נאום הגמלים", גררה גינויים מגורמים ישראליים וסעודים, והסתייגו ממנה גם אנשי ימין כחגי לובר ואיתמר בן גביר.
בהמשך סמוטריץ' פרסם התנצלות על כך.
לפי דני זקן בשם "גורם מדיני" עלום שם, התבטאות זו תרמה לצמצום מעורבותה של ערב הסעודית בדיונים על עתיד רצועת עזה לאחר סיום מלחמת חרבות ברזל.
הספר קיבל מכתבי ברכה והסכמות מהרבנים יעקב אריאל, בנימין חותה, דוד לאו, דוב ליאור, יוסף צבי רימון, אריה שטרן, ומחבר ספר אורחותיך למדני.
הרב אריאל צירף עשרות הערות שהודפסו לאורך הספר.
חלק מרבנים אלו הסתייגו מתכנים מסוימים בספר: הרב שטרן הסתייג מהקביעה המופיעה בספר שיש איסור בישולי גויים בכיריים אינדוקציה, ואף כשהכנסת התקע לשקע חשמל נעשתה על ידי יהודי.
הרב חותה כתב שמצד אחד, "ברור שבמפעל כביר זה התועלת שיש במכון צומת היא לאין ערוך...
ולכן גם אני בשאלות הרבות שאני נשאל אני פונה בתחילה לידידי וחביבי איש אמת הרה"ג מנחם פרל שליט"א", ומצד שני, "יש מוצרים שיש בהם חורבן השבת והיהדות...
ואף בהוראת הרב ראש המכון [=הרב פרל], הרבה מוצרים הרב לא מאשר לאדם לרוכשם, אם לא שיביא אישור כתוב מרב שמתיר לו שימוש בהם".
מחבר ספר אורחותיך למדני העיר הערות רבות על הספר, ובכללן הסתייגות משימוש במנגנון המשכת מצב חשמלי לצורך פתיחת דלת על ידי כרטיס מגנטי בשבת.
הרב יואל קטן כתב שהתמציתיות שבה נכתב הספר אינה סותרת להיותו בהיר ומובן לקריאה.
העיתונאית אילת כהנא תיארה את הספר כ"מעין אנציקלופדיה שימושית עבור הצרכן שומר ההלכה...
[הספר מכסה] את כל הדיונים ההלכתיים-טכנולוגיים של השנים האחרונות".
הרב פרופ' נריה גוטל, בביקורת שכתב על הספר, עמד של שני נושאים שנעדרים מן הספר: שיטת כמה מחכמי צפון אפריקה בהפעלת מכשירי חשמל בשבת וביום טוב, וכן התפתחויות טכנולוגיות עכשוויות כרכב אוטונומי.
ספר שְׁמוּאֵל הוא השלישי בספרי קובץ נביאים שבתנ"ך.
הספר מתאר את ההתרחשויות משלהי ימי השופטים עד שלהי ימי מלכותו של דוד.
הוא מגולל את פועלם של שני השופטים האחרונים, עלי הכהן ושמואל הנביא, את עליית מוסד המלוכה בראשות מלך ישראל הראשון שאול, ואת עלייתו ותקופת מלוכתו של דוד.
הספר נכתב כהמשך ישיר לספר שופטים.
לפי הכתוב שם, לאחר כיבוש הארץ בידי יהושע בן נון כל שבט התנחל בנחלתו ללא מנהיג אחד לכל העם.
בדורות שלפני התקופה המתוארת בספר שמואל, רווחה בשבטי ישראל שיטת המנהיגות הכריזמטית.
מנהיגים אלו מכונים במקרא "השופטים".
עיקרי השיטה כפי המתואר בספר שופטים:
כל שבט נלחם על נחלתו לבדו.
בעת צורך, בדרך כלל צורך ביטחוני, קם מהשבט המותקף "מושיע", מנהיג המוביל את העם לעימות עם הגורם המסכן.
לעיתים מתאגדים כמה שבטים כדי להילחם יחד.
המנהיג ממשיך להנהיג את העם גם אחרי תום העימות המזוין.
כתוצאה משיטת משילה זו, התפתחה מחזוריות היסטורית:
אחד השבטים או יותר היו נכבשים בידי גורם זר, בדרך כלל ממלכה זרה, נושעים מהשעבוד על ידי שופט, ושוב משועבדים וחוזר חלילה.
המצב הביטחוני היה כל כך קשה שלמשך תקופות ארוכות שבטים איבדו חלקים גדולים מנחלתם לעמים אחרים, ושבט דן אפילו גלה לאזור רמת הגולן.
התקופה אופיינה באנרכיה בעם ישראל וחוסר אחדות.
כך למשל התנהלה מלחמת אחים נגד שבט בנימין.
כמו כן היו מקרים ששבטים לא באו לעזרת אחיהם במלחמה.
ברמה הערכית-דתית-פולחנית-רוחנית, פשה בעם באותה תקופה פולחן האלילים.
בספר שופטים מתואר הפולחן כסיבה לשעבודים החוזרים והנשנים.
כמו כן מתוארים מעשים המעידים על הידרדרות ערכית (לפחות מנקודת מבטו של בעל ספר שופטים), כמו סיפור האונס של פילגש בגבעה.
ראשית הספר (מפרק א' עד פרק ח') מציגה תמונה עגומה בקרב עם ישראל:
שחיתות פושה בחוגי הכהונה הבכירים (שני בני עלי הכהן הגדול, חפני ופנחס).
שבטי ישראל נוחלים מפלה בקרב כנגד הפלשתים, וארון הברית נופל בשבי.
מקום הפולחן המרכזי, משכן שילה, חרב.
בתקופה הזו נולד שמואל הנביא.
שמואל, בן למשפחה המתגוררת בהר אפרים, נולד לחנה, עקרה המתפללת ללידתו, אחת משתי נשותיו של אלקנה.
לפני לידתו, חנה נודרת להשאיל אותו לה' – כלומר להעביר אותו כילד למשכן שילה, שם ישרת בקודש.
שמו של שמואל נגזר מנדר זה.
שמואל גדל בשילה ככוהן, אינו נוטה לשחיתות כחפני ופנחס בניו של עלי הכהן, ואף מתחיל להינבא.
לאחר מפלת ישראל בקרב מול הפלשתים ומות עלי, שמואל הופך למנהיג העם ועושה חיל:
תחת הנהגתו הרוחנית נוחלים שבטי ישראל ניצחון בקרב כנגד הפלשתים.
הפלשתים משיבים את ארון הברית לישראל.
הוא מסיר את האלילים מהארץ, ומקיים שגרת שיפוט ופולחן במסעו בין ערים חשובות.
עם הזדקנותו של שמואל מתמנים בניו כשופטים, ושוב חלה התדרדרות:
ההישג מול הפלשתים נשחק ונציב פלשתים יושב בלב ארץ בנימין.
נחש מלך עמון לוחץ את שבטי עבר הירדן המזרחי.
התופעות הללו מהוות את הרקע לדרישת העם משמואל להקים מלוכה בישראל.
לאחר דין ודברים מפורט בין שמואל למשלחת זקני העם, ולאחר מסר מה' לפיו דרישת העם אמנם מגונה אך יש לקיימה, שמואל מסכים להמליך מלך על ישראל על פי דיני המלך הכתובים בתורה.
עלייתו ונפילתו של המלך שאול
שאול, בן למשפחה פשוטה יחסית משבט בנימין, נמשח בתחילה למלך על ידי שמואל בסתר, ואחר כך עולה בגורל לעיני כל העם – אך חוזר לביתו לעבודתו הרגילה (–י).
רק לאחר שהעמונים מאיימים בכיבוש יבש גלעד הוא נוקט את פעולתו הראשונה כמלך: הוא בונה לראשונה צבא המורכב מכלל העם ויוצא להושיע את יבש גלעד, פעולה המוכתרת בהצלחה.
הקמת צבא סדיר מקצועי, בניגוד לנוהג הקודם של גיוס מיליציה עממית בהיקף מוגבל ובעת הצורך בלבד.
מלחמה בפלשתים: שאול לא הביס את הפלשתים אבל מתואר כי המלחמה הייתה "חזקה" עליהם כל ימיו.
במהלך אחד הקרבות עם הפלשתים, מסתכסכים שמואל ושאול סביב ניהול הטקס הפולחני קודם הקרב.
הכאת העמלקים, שאול הכה את העמלקים מכה ניצחת; אך משום שלא הרג את אגג מלך אלא לקח אותו בשבי, ומשום שלא השמיד את מקנה העמלקים בא אליו שמואל בשליחות ה' וניבא כי מלכותו של שאול תוסר ממנו ותינתן לאחר.
הסרת עבודת האלילים: שאול גירש את המכשפים האליליים ("אבות וידעונים") מן הארץ.
שאול פיתח מערכת יחסים מורכבת ביותר עם דוד.
הספר מתאר אפיזודות רבות של מפגשים בין השניים.
מתואר כי דוד שימש כנגן עבור שאול, במטרה להקל על התקפי הדיכאון שמהם סבל האחרון מדי פעם.
עוד מתואר כי דוד התנדב להתמודד לקרב יחידים מול גוליית הפלשתי, ובעקבות ניצחונו החל כוכבו לדרוך.
שאול השיא את בתו לדוד, אשר הלך וצבר פופולריות בקרב העם.
היחסים בין השניים הלכו והידרדרו, עד כדי ניסיונות רצח מצד שאול, שבעקבותיהם הפך דוד לפליט – ולאחר מכן אסף אליו עדת תומכים נאמנה, שקיבלה אותו עליה כמנהיג ולאחר מות שאול המליכה אותו בחברון על חלק מצומצם של העם.
נפילת שאול: שאול נהרג בקרב נגד הפלשתים על הר הגלבוע, לאחר שהעלה באוב את רוחו של שמואל ערב הקרב.
שאול בחר לצאת לקרב על אף בשורת שמואל לפיה ימות יחד עם בניו למחרת.
עלייתו ומלוכתו של המלך דוד
דוד, בן למשפחת רועים מבית לחם יהודה, נמשח למלך על ידי שמואל בציווי אלוהי.
דוד יצר רשת של קשרים עם בית המלך שאול (שימש כנגן המלך, שר בצבאו, בן ברית של יורש העצר יהונתן בן שאול).
הוא התפרסם בעקבות הקרב נגד הענק גוליית הפלשתי, וכפרס על תפקודו בקרב זה נשא את מיכל בת המלך שאול לאישה.
שאול אומנם לא רצה להשיא את בתו לדוד ובמטרה להורגו ביקש ממנו שישלם את המוהר שנקב לו שאול, מאה עורלות פלשתים, אך למרות זאת, דוד הביא לשאול מאתיים עורלות ונשא את בתו של שאול.
עם הזמן הסתכסך עם שאול והפך מבוקש בידי המלך.
דוד וחבורת לוחמיו ברחו ומצאו מקומות מקלט שונים ברחבי הארץ – בין היתר מצא דוד מקלט בגת הפלשתית.
שבע שנים אחרי מותו של שאול, מלך דוד בחברון – ומסתבר שהיו עימותים ממושכים בין נאמני דוד (בעיקר משבט יהודה) לנאמני בית שאול (משאר העם).
עם נפילת שאול ויהונתן בקרב, קונן דוד את קינתו המפורסמת וכרת ברית עם העם בה התמנה למלך.
הבסת הפלשתים: דוד הכה את הפלשתים מכה ניצחת ואחרי ימיו הם חדלו מלהוות איום על ישראל.
הכרעת הקרב על ירושת הארץ: דוד ביסס את הנוכחות העברית בישראל מול הכנענים.
ארגון הממלכה: לראשונה מופיעים סופרי מלך, עיר בירה שסביבה נבנים ביצורים, שרי מיסים ושאר פונקציות ממלכתיות.
בניית ירושלים: דוד כבש את יבוס מידי היבוסים והקים בה את בירתו.
הכנת התשתית לבניית המקדש: דוד קנה את גורן ארונה היבוסי, הוא הר הבית שעליו בנה בנו שלמה את בית המקדש.
לפי המתואר בספר, דוד רצה לבנות את בית המקדש בעצמו, אך ה' לא איפשר זאת בשל הדם הרב שדוד שפך.
שתי מרידות התרחשו בימיו: מרד אבשלום בנו של דוד ומרד שבע בן בכרי.
הסתבך בפרשת כבשת הרש: שכב עם בת שבע אשת אוריה החתי והכניס אותה להריון.
ניסיונו הכושל להסתיר את הפרשה הסתיים במתן פקודה לחיסול בעלה, אוריה החתי, ובנישואים עם בת שבע.
הפרשה מוצגת בספר כחטא חמור, עליו נענש דוד במותו של הרך הנולד וכן בשרשרת של אסונות לאחר מכן.
הבן השני של דוד ובת שבע הוא המלך שלמה.
בארמונו הנסיך אמנון אונס את הנסיכה תמר, בעקבות כך אבשלום רצח את אמנון.
הוציא להורג חלק מצאצאיו הנותרים של בית שאול בחוסר ברירה לאחר שגילה שזו הדרך היחידה להפסיק את שנות הרעב שבאו על ארץ ישראל (שמואל ב', כא).
ערך מפקד בישראל, דבר המוצג כחטא.
האירוע האחרון המתואר בספר הוא הקרבת קורבנות מצד דוד על המזבח בגורן ארונה היבוסי, דבר שהביא לעצירת המגפה שפשתה בעם.
בגמר עריכת הנוסח העברי לא היה הספר מחולק לשניים.
גם בלשונו, רעיונותיו ואמצעיו הספרותיים מדובר בספר אחיד (יחסית לספרים אחרים בתנ"ך).
חלוקת ספר שמואל לשני ספרים היא חלוקה נוצרית מאוחרת (בכתבי היד העבריים מימי הביניים עדיין השתמר מבנה הספר המקורי כיחידה אחת), שנולדה מגידול בנפח הטקסט עם תרגום התנ"ך ליוונית.
בתרגום זה נתפסו ספרי שמואל ומלכים כספר אחד בשם "מלכים" (Βασιλειῶν – בַּסילֵייוֹן), והוא חולק לארבעה חלקים עקב גודלו: מלכים א', ב', ג' וד'.
עם אימוץ חלוקת הפרקים בתנ"ך מן הנוצרים בתנ"כים העבריים, אומצה גם החלוקה בספרי שמואל ומלכים.
בתנ"ך קורן חזרו למבנה המקורי – בין שמואל א' לשמואל ב' אין אפילו שורה חדשה אלא רק "פרשה סתומה", אך מטעמים שימושיים צוין בצד "שמואל ב'".
הירונימוס מטעים בהקדמתו המפורסמת לספר שמואל כי עשרים ושניים ספרי המקרא שקולים לעשרים ושתיים אותיות האלפבית העברי, וכמו שבאלפבית העברי ישנן חמש אותיות כפולות (מנצפ"ך) כך גם חמישה מספרי המקרא הם "כפולים" (שמואל, מלכים, דברי הימים, עזרא-נחמיה, ירמיהו-איכה).
חיבורו של ספר שמואל בראי המסורת
על פי חז"ל, המתבססים על הנאמר בדברי הימים, שמואל כתב את ספר שמואל עד מותו ואז החליפו אותו נביאי התקופה, גד ונתן.
שיטתו של דון יצחק אברבנאל
דון יצחק אברבנאל בחן את ספר שמואל ואת ספר דברי הימים, והצביע על מספר פסוקים שלדעתו לא ייתכן כי נכתבו בידי אחד משלושת הנביאים הנ"ל.
למשל, השימוש במילה "לפנים", יחד עם הקביעה שמאז האירועים ועד לכתיבת הספר השתנתה המילה שמשמעותה "נביא" יש בהם כדי להצביע על זמן רב שחלף בין האירועים לכתיבתם.
כמו כן מהפסוק , עולה שכבר מלכו מספר מלכים בממלכת יהודה לאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת.
הוא מסיק כי הסיפור נכתב כהידור של שלושת חיבורי הנביאים הללו, וכי המהדיר – לדעתו הנביא ירמיהו – הוסיף הערות ופרשנויות.
הוא אף מצביע על פסוקים שלדעתו נוספו על ידי עזרא הסופר.
חיבורו של ספר שמואל בראי המחקר
החוקרים נחלקו בשאלת עיתוי ואופן חיבורו של הספר; חלקם מקדימים אותו לימי דוד, אחרים מייחסים אותו לימי שלמה, ויש אף המאחרים אותו עד התקופה הפרסית.
חוקר המקרא משה גרסיאל סוקר את הגישות השונות ומזהה מגמה של הקדמת מועד חיבור הספר בידי חוקרים ישראלים בני זמננו: הללו נוטים לייחסו לימי הממלכה המאוחדת.
יוליוס וֶלְהַאוּזֶן, המנסח הבולט של השערת התעודות, מייחס את חלקו העיקרי של הספר ל"מקור כוהני שחי בגלות בבל בראשית התקופה הפרסית".
הוא מבסס את טענתו על פרשנותו להשקפת העולם של מחבר הספר:
ולהאוזן טוען כי ההתמקדות בשופטים שהם כוהנים במוצאם ותפקידם (עלי ושמואל) משקפת את התיאוקרטיה ששלטה בישראל בראשית התקופה הפרסית.
עוד לדידו של ולהאוזן ההתנגדות למלוכה שמוצגת בפרקים הראשונים בספר נאמנה לאידאות המאוחרת המגנות את הדרישה למלך בשר ודם כחטא דתי.
את מיעוטו של הספר הוא מייחס למקור עתיק יותר (כמעט כל פרק ט', ראשית פרק י' וראשית פרק י"א בספר שמואל א') משום שהם מציגים את "דמותו האמיתית של שמואל כרואה אלמוני בגבולין", ואת שאול "כשופט מושיע".
המלכת שאול, כך לפי ולהאוזן, נעשית על ידי שמואל מתוקף מעמדו הסאקארלי המיוחד.
שיטתו של משה צבי סגל
לדעת חוקר המקרא והרב משה צבי סגל נכתב ספר שמואל כהידור של כמה חיבורים: חיבור קדום על תולדות שמואל, חיבור קדום על בית עלי, חיבור על המלך שאול, ורשימה מלכותית.
בנוסף ישנן כמה הערות עורך, וכמה תוספות מאוחרת.
לדעתו למעט התוספות המאוחרות כל הספר נכתב והודר בימי הבית הראשון.
חוקר המקרא אלכסנדר רופא חקר את ספר שמואל בשיטות ביקורתיות.
תחילה, ניסה להחיל את השערת התעודות על הספר.
לדבריו, ניסיון זה נכשל מכמה סיבות:
אחידותו הלשונית הרבה של הספר אינה מאפשרת לחלקו לתעודות שונות בדומה לחלוקת התורה.
הנושאים המרכזיים של התעודות אינם נדונים בספר שמואל.
למשל, ריכוז הפולחן שהוא הנושא המרכזי של המקור הדברימי אינו מוזכר בספר כלל, כמו גם נושא העבודה הזרה, שהוא מרכזי לכמה מן התעודות.
עם זאת, לדעת רופא ניתן להצביע על פסוקים בודדים בספר המהווים עריכות דברימיות.
אוצר המילים של הספר (להוציא חריגים ספורים) אינו כולל מילים ממקור פרסי, ארמי, או לשון חכמים, או כל עדות אחרת להתערבות מאוחרת.
משפט המלך המופיע בספר מעלה דמיון רב למסמכים כנעניים בני התקופה, ולא פרסיים למשל.
מכל אלו ועוד מסיק רופא כי זמן כתיבת הספר הוא זמן קצר לאחר האירועים המתוארים בו, ולפני כתיבת המקור הדברימי (בערך 622 לפנה"ס).
רופא אף ניסה לעמוד על מיקומו הגאוגרפי של המחבר.
לדעתו, המחבר שייך לממלכת אפרים, לאור היחס החיובי לשמואל (שגר באזור נחלת אפרים), היחס השלילי לדוד, ההיכרות האינטימית עם משכן שילה ועוד.
מכאן שהספר נתחבר לפני חורבן שומרון (בערך 722 לפנה"ס), ומשמר נרטיב אפרתי של המאורעות.
רופא מחלק את הספר לשתי חטיבות רעיוניות (ולא לשוניות).
לדעתו, מגמת הכתוב בי"ב הפרקים הראשונים היא התנגדות למוסד המלוכה, וטקסט זה נתגבש זמן לא רב אחרי עליית המלוכה.
פרקים י"ג והלאה, המגלים בקיאות רבה בפרטי הפרטים של המאורעות, נכתבו זמן לא רב אחרי ימי דוד.
שני המקורות נערכו בשלב מאוחר יותר (סמוך לחורבן שומרון) בידי "המחבר האפרתי".
רופא טוען שהטקסט המופיע בראשית ספר מלכים היה במקורו חלק מספר שמואל.
בנוסף, הוא מצביע על נקודות דמיון רבות בין ספר שמואל לספר יהושע – לדעתו שניהם נערכו על ידי אותו מחבר אפרתי.
חריגים בספר שמואל לשיטתו של רופא
רופא מציג כמה חריגים בספר שכנראה נוספו בעריכה מאוחרת יותר, הבולט שבהם הוא סיפור דוד וגוליית.
על ידי השוואה לתרגום השבעים ועל ידי ניתוח בלשני של הטקסט, טוען רופא כי הטקסט נכתב בימי הבית השני והוא למעשה ראשיתה של התפישה המשיחית בעם ישראל.
גרסיאל מעלה מספר טיעונים לקביעת מועד חיבור הסיפור, אותו הוא מייחס לראשית ימי מלכות שלמה:
אין בספר שום אזכור לאירועים הדרמטיים שעתידים להתרחש: פילוג הממלכה, חורבן שומרון, גלות בבל ושיבת ציון.
לדידו, אילו חובר הספר אחרי אחד או יותר מן האירועים הללו, סביר היה למצוא בו התייחסות כלשהי להם, שכן מדובר בספר היסטורי נבואי, ולא היא.
הספר מציג הבטחה אלוהית לדוד המלך כי זרעו ימלוך "עד עולם".
להבנתו, לא ניתן לחבר טקסט כזה אחרי פילוג הממלכה, ובוודאי לא אחרי גלות בבל.
ספר מלכים מתאר פעילות תרבותית ענפה בימי שלמה המלך, ואף את נוכחותם של סופרים בחצרו.
מתבקש אם כן כי בזמנו נכתבו ספרי היסטוריה מלכותית שפיארו אותו.
אל ייפלא איפוא כי נוצר צורך לכתוב גם על אביו, דוד, המהווה אחת מדמויות המפתח של ספר שמואל.
ספר שמואל אינו מתייחס לאף אחת מהאימפריות העתידיות: אשור (שהיוותה גורם מרכזי זמן לא רב אחרי ימי שמואל), בבל, פרס, מדי אינן נזכרות כלל, ומצרים נזכרת אך רק בהקשר של יציאת מצרים.
לעומת זאת, העמים הקדומים של תקופת שמואל: הפלשתים, הכנענים, עמי עבר הירדן המזרחי, מלכי ארם, חירם מלך צור ודומיהם תופסים בספר מקום מרכזי.
מכאן מסיק גרסיאל כי סדר היום הפוליטי של כותב או עורך הספר התעצב סמוך לימי שמואל.
הספר מרבה להזכיר את אזורי הנגב ואת גת הפלשתית.
בהתאם לממצאים הארכאולוגיים, אזורי הנגב חרבו במסע שישק ולא חזרו לקדמותם, ואילו גת חרבה במסע חזאל ולא חזרה לקדמותה.
לדעתו, קשה לייחס את תיאורי אזורי הנגב וגת למחבר שחי פרק זמן ניכר אחרי מסעות אלו.
מאחר שמסע שישק התרחש כשני דורות אחרי ימי דוד, הרי שהספר – או לפחות חלקו זה – נתחבר בדורות הסמוכים לו.
בנימין אופנהיימר מנתח את גישתו של ולהאוזן ומעלה טיעונים נגדיים:
ראשית, הוא טוען כי לא התקיימה תיאוקרטיה בישראל של ראשית התקופה הפרסית, וכי הכהנים לא היו שליטיה של יהודה באותה תקופה כך שאין דמיון לימי עלי ושמואל.
שנית, המבנה השלטוני הדומה ביותר לתיאוקרטיה – שלטון אלוהים על ידי מנהיגות כריזמטית התקיים דווקא בימי השופטים ולא ניתן לטעון כי הספר חובר בימי השופטים.
שלישית, אין זה נכון כי בראשית התקופה הפרסית רווחה בישראל התנגדות למלוכה, הוא מוכיח כי כורש נתפש כמלך בחסות האלוהים, וכי נביאי התקופה נכספו לשובה של מלכות בית דוד.
רביעית, ההתנגדות למלוכה שמוצגת בספר שמואל דומה מאוד למסמכי אללח' ואוגרית הקדומים וסביר שהתנגדות זו התעוררה באותה תקופה.
בנוסף, מנסה אופנהיימר לאתר את החלקים הקדומים בספר, הוא מציין כי סיפור הצלת יבש גלעד הוא קדום על פי כל החוקרים.
בדומה לחוקרים אחרים גם הוא טוען כי עיקר הספר חובר לפני העריכה הדברימית.
כראייה הוא מביא בין היתר את העובדה כי הספר אינו מגנה את העובדה שהנסיכה מיכל בת שאול החזיקה תרפים (פסלוני אלילים) במיטתה.
לעומת זאת, בכל מקום בו התקיימה עריכה דברימית מגונה עבודת האלילים בכל פה.
חוקר המקרא יחזקאל קויפמן גורס כי הספר נתחבר עוד בימי דוד – בין היתר משום שמלכות דוד היא האופק האחרון בספר.
חוקר המקרא שמואל אברמסקי מסיק, בדומה לגרסיאל, כי מועד חיבור הספר הוא ימי שלמה, אם כי סופם ולא ראשיתם.
ישנם גם חוקרים אחרים המסיקים מסקנות שונות בדבר מועד חיבור הספר.
מחקר ספרותי – סגנון הספר
הספר כתוב באופן סיפורי ועלילתי.
על אף העובדה שהספר מצייר את דמותם של מנהיגים מן החשובים בתולדות ישראל, אין הוא מתאר אותם כדמויות מופת חפות מכל רע אלא כאנשים בשר ודם.
כך למשל, הספר אינו מעלים את ההתפרצויות הבוטות של שאול כלפי סביבתו, את מערכת היחסים הנפתלת של דוד עם מיכל, או את התסבוכת של דוד עם נבל ואביגיל אשתו.
זאת בניגוד מוחלט למנהג הרווח במזרח הקדום לחסוך ביקורת מהמנהיג ולהפליג בשבחיו.
הספר מגלה בקיאות רבה בפרטי הפרטים של האירועים, ותיאור עמוק, מקיף ורב ממדי (ברמה הפסיכולוגית-מחשבתית) של הדמויות החשובות.
מלומדים רבים קושרים כתרים לספר, ובהם הפרופסור שמואל אברמסקי:
הספר אינו עולה בקנה אחד עם ספרים מקבילים של עמים רבים אחרים, שאינם מציגים תיעוד של תחילת המלוכה – הנתפשת כשיטת השלטון שנהגה מאז ומתמיד בעמים אלו.
ניבים, ביטויים שמקורם בספר שמואל
על יסוד כמות האוכל הכפולה שהיה מגיש אלקנה לחנה.
על יסוד הבעת שביעות הרצון של חנה אם שמואל.
– משל לאדם שזכה בדבר יקר ערך מבלי שחיפש אותו.
על יסוד סיפורו של שאול שנמשח למלך אחרי שפגש את שמואל במהלך חיפוש אחר אתונות אביו.
על יסוד התחבאותו של שאול בזמן הגרלתו למלך.
– בלשון ימינו משמש הביטוי במשמעות מושאלת, ובא לציין אדם המתחיל לפתע לעסוק בדבר שאינו בקי בו או שאינו ראוי לו.
על יסוד שני סיפורים בספר בהם שאול מתנבא לפתע.
– תמיהה או קינה על כישלון של אדם או קבוצת אנשים מוצלחת.
– תופעה שאינה שכיחה, תופעה שאינה נפוצה.
בתקופת עלי הכהן עד שמואל, לא היו נביאים.
כמו כן "חזון נפרץ" במשמעות תופעה נפוצה, שכיחה.
סְפָרַד (בספרדית: España, "אֶסְפַּנְיַה", ) או ממלכת ספרד (בספרדית: Reino de España, , תעתיק: "ריינו דה אספניה") היא מדינה בדרום-מערב אירופה.
שטחה של המדינה נפרש על פני 505,370 קמ"ר והיא המדינה השנייה בגודלה במערב אירופה ובאיחוד האירופי, אחרי צרפת.
שטחה של המדינה נפרש על פני מרבית שטחו של חצי האי האיברי, אותו היא חולקת עם פורטוגל, אנדורה והטריטוריה הבריטית גיברלטר.
חלק גדול מאדמתה גובל בדרום ובמזרח לים התיכון, למעט קו גבול יבשתי קצר עם גיברלטר; בצפונה, לאורך שרשרת הרי הפירנאים, היא גובלת בצרפת ובנסיכות אנדורה ולחופי מפרץ ביסקאיה; במערב וצפון-מערב היא גובלת בפורטוגל ובאוקיינוס האטלנטי.
בטריטוריה הספרדית כלולים האיים הבלאריים בים התיכון, הסמוכים לחוף המזרחי של חצי האי (בהם מיורקה ואיביזה), והאיים הקנריים באוקיינוס האטלנטי, הסמוכים לחופי יבשת אפריקה.
בנוסף, בשטחי ריבונותה של ספרד שתי הערים האוטונומיות סאוטה ומלייה, מעבר למצר גיברלטר, ומהוות מובלעות ספרדיות בצפון אפריקה, הגובלות במרוקו ובים התיכון.
עקב מיקומו היה שטח ספרד נתון להשפעות חוץ ממקורות שונים, לעיתים בו-זמנית, הן בתקופה הפרהיסטורית, והן לאורך השנים הארוכות בהן התגבשה ספרד לכדי ישות מדינית אחת.
מאידך, הייתה לספרד השפעה חשובה מחוץ לגבולותיה ואף מעבר לים, בעיקר בעידן המודרני (בין המאה ה-16 למאה ה-19).
בשנים אלה, הייתה האימפריה הספרדית רחבת ההיקף מעצמה עולמית, ועקב כך שגורה כיום שפתה העיקרית, הספרדית, בפיהם של מעל 400 מיליון בני אדם בעולם, רובם באמריקה הלטינית.
החל משנת 1978, עקב מותו של החנרליסימו פרנקו שלוש שנים קודם לכן, ספרד היא דמוקרטיה פרלמנטרית הכפופה למונרכיה חוקתית.
במונחים של תוצר לאומי גולמי ואיכות חיים (על פי מדד הפיתוח האנושי) נחשבת ספרד למדינה מפותחת.
המדינה חברה באומות המאוחדות, האיחוד האירופי, נאט"ו, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי וארגון הסחר העולמי ומשתייכת לפי הגדרת כלכלנים לקבוצת מדינות ה-PIGS במדינות גוש האירו.
ספרד מחולקת ל-17 קהילות אוטונומיות ושתי ערים אוטונומיות.
בחוקה הספרדית אין קביעה באשר לכינויה הרשמי של ספרד, אף על פי שהכינויים "España" (ספרד), "Estado español" (המדינה הספרדית), "Reino de España" (ממלכת ספרד) ו-"Nación española" (האומה הספרדית) לחלופין שגורים בפי הספרדים.
בשנת 1984, פרסם משרד החוץ הספרדי תקנה לפיה הכינויים "España" (ספרד) ו-"Reino de España" (ממלכת ספרד) תקפים באותה המידה לצורך אזכורה של המדינה בחוזים בינלאומיים.
השם הרומי "היספניה" (Hispania) מתייחס לחצי-האי האיברי שבדרום-מערב אירופה.
קיימות מספר השערות לגבי מקור השם.
לפי אחת ההשערות, השם הוא שיבוש של השם הפיניקי "אי שפניא" שאנשי קרתגו נתנו למושבה שלהם בחצי-האי, אשר פרחה בין המאה השמינית לבין המאה השלישית לפני ספירת הנוצרים.
משמעות השם הפיניקי היא "אי השפנים", בדומה לעברית.
בנוסף, נמצאו מספר מטבעות רומיים בספרד שעליהן כתוב "Hispania" בלטינית, ומוטבע עליהן דמות ארנבון (נראה שאז קראו למה שאנו קוראים היום ארנבון - "שפן").
שמה העברי של היספניה, ספרד, לקוח מפרשנות עתיקה לכתוב בספר עובדיה:
על פי המקובל בין הפרשנים המודרניים, המקום הנזכר בעובדיה מצוי באסיה הקטנה.
ההגייה המקורית של השם נשמרה, כנראה, בתרגום השבעים: סְפַרְד (Sfard), וכוונת הכתוב לשמה הלידי של בירת ממלכת לידיה שבמערב אסיה הקטנה (במערב טורקיה של ימינו), ששמה היווני היה סרדיס ושמה הפרסי היה ספרדה.
בנוסח המסורה מופיע הניקוד: סְפָרַד.
אולם, מסורת פרשנית עתיקה מזהה את ספרד הנזכרת בכתוב עם הארץ הקרויה כיום ספרד.
כבר תרגום יונתן בן עוזיאל לפסוק מזהה את ספרד עם 'אספמיא', וכך המשיכו היהודים לזהותה בימי הביניים (ראה המפרשים לעובדיה, שם).
בעקבות זאת התקבע השם 'ספרד' כשמה העברי של הארץ.
אף על פי כן, הסברים אלו דחוקים במקצת ואף חכמי התלמוד קראו לארץ 'אספמיא' כשמה, כדוגמת הביטוי "חלום באספמיא" (), ובדומה לזה ניתן למצוא גם בימי הביניים.
שרידים מאובנים של בני-אדם קדומים שנמצאו באתרים ארכאולוגים בספרד מתוארכים לתקופה הפלאוליתית התחתונה, החל מגיל של יותר ממיליון שנה לפני זמננו.
הם מסווגים למינים הומו אנטקסור והומו היידלברגנסיס, והותירו אחריהם כלי אבן מסותתים מן התעשייה האשלית.
בתקופה הפלאוליתית התיכונה, כ־100 אלף עד 40 אלף שנה לפני זמננו, חיו בספרד הניאנדרטלים.
הם הוחלפו בתקופה הפלאוליתית העליונה, כ-35 עד 10 אלף שנים לפני זמננו, על ידי בני המין האנושי המודרני, שהותירו יצירות אמנות פרהיסטוריות, דוגמת ציורי המערות שנתגלו במערת אלטאמירה שבצפון ספרד.
במהלך האלף הראשון לפני הספירה הייתה הגירה לספרד בעיקר מכיוון צפון, דרך הפירנאים, אך גם בדרך הים, של עמים שונים: קלטים, קלטיברים, טרטסים, פיניקים, יוונים, קרתגים, רומאים.
אלה הצטרפו לשבטים של איבֶרים ילידים.
לאחר ניצחון הרומאים במלחמה הפכה ספרד למושבה רומית בשם ספניה וסופחה לאימפריה שזה עתה קמה.
בשנת 23 לפנה"ס הפך כל חצי האי האיברי להיות תחת שלטון רומי.
השלטון הרומי הביא עמו את השפה הלטינית, אשר ממנה התפתחה הספרדית לצידן של הפורטוגזית, הקטלאנית ושפות איבריות נוספות.
הרומאים כרו בחצי האי האיברי כסף וזהב בכמויות גדולות.
ב-409 פלשו שבטים גרמאניים: הסואבים, הוונדלים והאלאנים לחצי האי האיברי.
בשנת 416 הגיעה הפלישה של השבט הגותי הנודע, הוויזיגותים.
אלו גרשו את הוונדלים והאלאנים והשתלטו על כל חצי-האי, למעט האזור שבצפון מערב שנשאר בשלטון הסואבים.
התקופה הוויזיגותית בספרד נמשכה כ-300 שנה, עד הכיבוש המוסלמי של ספרד בעשור השני של המאה השמינית.
תקופת שלטונם של הוויזיגותים הייתה רצופה במאבקים עם הסואבים, הבסקים, הפרנקים ואף עם האימפריה הביזנטית, שהשתלטה על דרום חצי-האי והחזיקה בו בין השנים 552 ל-628. במחצית השנייה של המאה ה-6, השתלט המלך הוויזיגותי לאוויגילד על השטחים שבהם ישבו הסואבים.
הוויזיגותים שהיו במקורם נוצרים-אריאנים המירו בשנת 589 את זרם דתם לנצרות-הקתולית.
במאה ה-8 לספירה, הופיעו בספרד מוסלמים ממוצא ערבי-ברברי בהנהגתו של טארק בן זיאד.
לאחר הניצחון על הצבא הוויזיגותי בקרב גואדאלטה בשנת 711 (בו נהרגו עיקר אצילי הוויזיגותים ובראשם המלך רודריק), הכוח תוגבר על ידי מוסא אבן נוסייר, המושל המוסלמי של צפון אפריקה, וכבש את עיקר השטח של חצי האי הספרדי תוך שלוש שנים, עובדה שנזקפת לפילוג בקרב הוויזיגותים.
בשנת 732 המוסלמים המורים חצו את הרי הפירנאים צפונה אל תוך צרפת והגיעו עד עמק הלואר אך שם נבלמו בקרב טור.
מנקודה זו המורים נהדפו על ידי הפרנקים אל הפירנאים ובהמשך נסוגו גם משם.
במהלך כיבוש ספרד נוצרו עימותים בין הפלגים הערבים השונים ובנוסף התעוררה מרידה של הברברים שהחלה בשטחי צפון אפריקה והתפשטה לתוך ספרד.
במקרים מסוימים מרידות אלו פגעו במאמצי הכוחות המוסלמים.
המרידה הסתיימה בפשרה בין הפלגים שבעקבותיה מונה ב-747 יוסוף בן עבד א-רחמן א-פיהרי למושל אנדלוסיה לתקופה קצובה ולאחריה הוחלף בידי נציג פלג אחר.
א-פיהרי לא עמד בסיכום והחזיק בכוח בשלטון במשך תשע שנים.
ב-750 חוסלה מרבית שושלת בית אומיה, ששלטה עד אז בחליפות בדמשק, בידי בית עבאס שתפסו את השליטה בחליפות.
צאצא של השושלת, עבד א-רחמן הראשון, הצליח לברוח מדמשק לקורדובה שבספרד, אליה הגיע ב-756 כאשר לצידו פמליה גדולה ומפוארת, רובם נאמנים לשלטון אומיה.
בהגיעו לספרד, הצליח לקחת את השלטון מידי א-פיהרי ומיסד את אמירות אל-אנדלוס כיישות עצמאית ונפרדת מהחליפות בדמשק שנשלטה בידי בית עבאס.
עברו 25 שנים עד שא-רחמן הצליח להשתלט על החלקים הצפוניים של ספרד.
בימי בית אומיה (מ-756 ועד 1031), הייתה האמירות ממלכה משגשגת ביותר.
חינוך חינם לעניים, יחסי שלום עם בני דתות אחרות בתוך ספרד, ספריות, אוניברסיטה מוסלמית ראשונה מסוגה, ומסחר פורה הפכו אותה לממלכה המצליחה ביותר באירופה.
התרבות המקומית הושפעה עמוקות מימי השלטון הרומאי ומימי השלטון הוויזיגותי.
לאחר נפילת החליף האחרון ב-1031 התפצלה החליפות למספר ממלכות קטנות (נסיכויות טאיפה).
הרקונקיסטה היא תקופת כיבושה מחדש של ספרד מידי המוסלמים.
ראשית התקופה בשנת 722, לאחר ניצחונו של האציל הנוצרי פלאיו (Pelayo) בקרב קובדונגה וסיומה בכיבוש גרנדה, המעוז המוסלמי האחרון שנותר בספרד, ב-2 בינואר 1492.
ב-1469 נישאו המלכה והמלך הקתוליים: איזבלה הראשונה מלכת קסטיליה ופרננדו השני מלך אראגון – שני אלה נודעים בתור שליטי ספרד שקיבלו את ההחלטה האנטישמית הרשמית על גירוש היהודים מארצות ספרד בשנת 1492.
בשנת 1492, שנת השלמת הרקונקיסטה, גילה כריסטופר קולומבוס, מחדש, את האיים הקאריביים ובעקבותיהם, לאחר מספר שנים, גם את יבשת אמריקה.
חוזה טורדסיאס משנת 1494 חילק את העולם החדש בין ספרד ופורטוגל.
התפתחויות אלה, השלמת הניצחון על המוסלמים בחצי האי האיברי וגילוי אמריקה מחדש בתקופה זו, הפכו את ספרד למעצמה אירופית ואף עולמית מובילה במאות ה-16 וה-17, תקופה המכונה תור הזהב של ספרד.
האימפריה הספרדית, שהחריבה את האימפריות של האינקה והאצטקים, שלטה על מרבית אמריקה הדרומית והמרכזית, על חלק מהאיים הקאריביים ועל דרומה של אמריקה הצפונית.
ספרד שיעבדה את תושביה המקוריים של אמריקה, הקימה בה מושבות ונהנתה מזרם שוטף של חומרי גלם, ובעיקר כסף וזהב.
התפשטותה הקולוניאלית לא הייתה מוגבלת לאמריקה בלבד, ובמהלך עידן התגליות פתחו מגלי ארצות בשירות ספרד נתיבי מסחר והתיישבות לאיי האוקיינוס השקט ולכמה אזורים בדרום-מזרח אסיה, דוגמת הפיליפינים.
כל זאת, לצד שכניהם מפורטוגל, שהיו אף הם בעיצומה של בניית אימפריה קולוניאלית מסחרית-ימית משלהם - האימפריה הפורטוגזית - שחלשה על מושבות ותחנות סחר בברזיל, באפריקה, בהודו, בסין, ביפן ובאיים באוקיינוס ההודי.
ספרד חיזקה את השפעתה גם בתוך אירופה.
באמצעות קשרי נישואין נקשר הכתר הספרדי לבית הבסבורג, ששלט באימפריה הרומית הקדושה (שמרכזה באוסטריה של ימינו).
קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מלך בעצמו גם על ספרד בשנים 1516–1556; לאחר שלטונו פוצלו כתרי אוסטריה וספרד, אך השתיים, תחת שלטון ההבסבורגים, נשארו בעלות ברית קרובות.
בהמשך הובאה ספרד באיחוד פרסונלי עם השכנה פורטוגל (1580–1640), ובכך חלש שלטונה בשנים אלה גם על מושבות האימפריה הפורטוגזית ותחנות הסחר שלה.
תחת שלטון ספרד הובאו גם חלקים נרחבים מאיטליה וכן ארצות השפלה, הולנד ובלגיה של ימינו.
ואולם, לריבוי הנכסים האימפריאליים נודעו גם השלכות שליליות.
בהיותה כוח אדיר ומאיים קנתה לה ספרד של בית הבסבורג אויבים רבים, ונמצאה כמעט באופן רציף במלחמה עם אחת או יותר מיריבותיה: צרפת, אנגליה, הולנד, האימפריה העות'מאנית (בים) ונסיכויות גרמניות.
ראוי לציון המאבק הממושך נגד הולנד, שהחל במרד הולנדי נגד שלטון ספרד ב-1566, והתפתח למלחמת שמונים השנה.
בתקופת הרפורמציה, הובילה ספרד, לצד אוסטריה, את המחנה הקתולי נגד הפרוטסטנטים, בעיקר בגרמניה ובארצות השפלה.
מבחינה כלכלית, לא השכילה האימפריה הספרדית לנצל את שטף המתכות היקרות מאמריקה לפיתוח כלכלי, חברתי וטכנולוגי של ארץ האם.
המלחמות הממושכות דלדלו את אוצר המלוכה, ומדינות אירופיות יריבות חלפו על פני ספרד במידת התפתחותן הכלכלית, ובהדרגה - גם בעצמתן הצבאית.
מלחמת הירושה הספרדית שהתחוללה בתחילת המאה ה-18 הייתה נקודת ציון חשובה בהיסטוריה הספרדית.
במלחמה זו, נאבקו בריטניה ואוסטריה שבשלטון בית הבסבורג נגד צרפת בעניין כתרי צרפת וספרד: פיליפ מאנז'ו מבית בורבון, נכדו של לואי ה-14, קיבל בירושה גם את ספרד.
בריטניה, האויבת הגדולה של צרפת וספרד גם יחד, נאבקה בירושת הענק.
בתום המלחמה, בחוזה אוטרכט (1713) נקבע כי פיליפ יהפוך לפליפה מלך ספרד בלבד וחל איסור על איחוד המדינות.
במאה ה-19 ספרד החלה לשקוע מכל עבר: בדרום אמריקה ובמרכזה הכריזו המדינות עצמאות; פלורידה אבדה לה לטובת ארצות הברית בתחילת המאה; נפוליאון ריסק אותה והשליט לזמן מה את אחיו ז'וזף כמלך; ובסוף המאה גזלה ממנה מלחמת ארצות הברית–ספרד את מושבותיה האחרונות - קובה, פוארטו ריקו והפיליפינים.
באפריקה, נותרה ספרד עם המושבות גינאה המשוונית, איפני (מושבה זעירה בדרום מערב מרוקו), וסהרה הספרדית (כיום סהרה המערבית).
ספרד המשיכה בשקיעתה, ובתחילת המאה ה-20 כבר נחשבה למדינה נחשלת.
בשנת 1931 הודח מלכה של ספרד.
באותה השנה קמה הרפובליקה הדמוקרטית של ספרד.
אולם, לאחר שהולאמו רכושם והונם של האצילים, הכנסייה, משפחת המלוכה וקציני צבא בכירים החליטו הם יחדיו (ללא משפחת המלוכה) לצאת להילחם בכוח במשטר וב"בולשביזציה".
ב-1936 פרצה מלחמת אזרחים בספרד.
במלחמה התקוממו חלק מיחידות הצבא כנגד הממשלה הרפובליקאית.
מקרב הנהגת הצבא התבלט הגנרל פרנסיסקו פרנקו, שעמד, בסופו של דבר, בראש ההתקוממות.
המורדים, שכינו עצמם "לאומנים", זכו לתמיכת מגזרים שמרניים מקרב החברה הספרדית, כגון הכנסייה, תומכי המלוכה ומפלגות הימין, ונתמכו בידי כוחות איטלקיים וגרמניים.
מנגד התגוננו ה"רפובליקאים", שכללו את מרבית יחידות הצבא הסדיר, מפלגות השמאל ומרבית המיעוטים העיקריים בספרד, דוגמת הבסקים והקטלאנים.
כוחות אלו נתמכו בידי ברית המועצות ומתנדבי הבריגדות הבינלאומיות.
לאחר כשלוש שנות מלחמה, בשנת 1939, תמה מלחמת האזרחים בניצחונם של הלאומנים.
הגנרליסמו פרנסיסקו פרנקו, "אל קאודיו", היה מנהיג פופוליסטי ימני, בעל אידאולוגיה שמרנית, המושפעת מן הקורפורטיזם והפאשיזם.
משטרו הרודני מיסודו נשען על גורמים שונים ועוינים במידת מה זה לזה, שפרנקו תמרן ביניהם במיומנות: הצבא וזרועות הביטחון, הכנסייה, ובפרט אנשי מסדר אופוס דאי, מפלגת ה"פלאנחה" הפאשיסטית, חוגים מלוכניים שונים ואליטה עסקית וטכנוקרטית.
המדינה הגבילה קשות את חירויותיהם הפוליטיות של האזרחים, ובין היתר אסרה על כל גילוי של זהות לאומית בקרב המיעוטים הקטלונים והבסקים.
על אף הקרבה האידאולוגית לגרמניה הנאצית ולאיטליה הפאשיסטית, שסייעו לניצחונו במלחמת האזרחים, נמנע פרנקו ממעורבות פעילה של ספרד במלחמת העולם השנייה.
ספרד נהנתה מקשרי מסחר עם שני הצדדים, שסייעו לכלכלתה ההרוסה לאחר מלחמת האזרחים.
בראשית המלחמה נקטה ספרד במדיניות של נייטרליות אוהדת כלפי מעצמות הציר, שאף התבטאה במשלוח כוח המתנדבים "הדיוויזיה הכחולה" לחזית הרוסית.
כאשר נטתה הכף לטובת בעלות הברית, נעשתה מדיניותה של ספרד פרו-מערבית יותר, אך לא עד כדי הכרזת מלחמה על גרמניה.
לאחר המלחמה ובשנות החמישים סבלה ספרד של פרנקו מבדידות פוליטית וכלכלית.
מאחר שהמשטר היה אנטי-דמוקרטי ואנטי-קומוניסטי, לא ברית המועצות ולא מדינות המערב כוננו קשרים טובים עם ספרד.
ב-14 בדצמבר 1955 הצטרפה ספרד לאו"ם אך רק בשנות ה-60 הבינו ארצות הברית וחברות ברית נאט"ו את חשיבותה של ספרד במלחמה הקרה, והדבר הביא להתפתחותם ההדרגתית של הקשרים בין ארצות המערב לספרד.
כסף זר החל לזרום בצורה שוטפת לספרד וענף התיירות החל להתרומם, בד בבד עם המגזר התעשייתי.
בימיו האחרונים, ביקש פרנקו מחואן קרלוס, נכדו של אלפונסו ה-13, אחרון מלכי ספרד, להיות יורשו לאחר מותו ולהנהיג מלוכה חוקתית בספרד.
פרנקו עצמו הלך לעולמו בשנת 1975.
לאחר מותו של פרנקו עלה חואן קרלוס לכס המלוכה.
בתמיכת המלך עברה המדינה תהליך מהיר של דמוקרטיזציה, ללא שפיכות דמים.
השלטון המרכזי הגיע להסדרים עם המיעוטים הבסקי והקטלאני, שהכירו בזכויותיהם הלשוניות והתרבותיות והעניקו להם מידה רבה של אוטונומיה.
נחקקו שורת חוקים סוציאליסטים לטובת השכבות החלשות.
למרות זאת, המשיכה המחתרת הבסקית, אט"א (ETA) – לבצע פיגועי טרור בספרד – החל מסוף שנות ה-60 ואף עד תחילת שנות ה-2000, אולם ב-2011 הכריזה המחתרת הבסקית על הפסקת אש ועל עצירת פעולות הטרור במחאתה האכזרית כנגד הממשל הספרדי ותומכיו.
בסוף העשור השני של המאה ה-21 התמודד השלטון המרכזי עם בדלנות קטלונית בלתי אלימה שכללה גם את משאל העם על עצמאות קטלוניה הבלתי-חוקתי.
ספרד היא מונרכיה חוקתית, דמוקרטית המתנהלת לפי החוקה שהתקבלה ב-1978 אחרי תום השלטון הדיקטטורי של פרנסיסקו פרנקו.
בראש המדינה עומד מלך ספרד.
בדומה למדינות מערביות אחרות בעלות מונרכיה חוקתית, למלך יש תפקיד סמלי בלבד.
אף על פי שהוא מוגדר כראש המדינה וכמפקד העליון של הכוחות המזוינים, כל החלטותיו חייבות לקבל את אישור ראש ממשלת ספרד ויושב ראש הקונגרס (הבית התחתון).
הרשות המחוקקת היא ה"קורטס חנרלס" ("Cortes Generales") אשר מורכב משני בתים: קונגרס הנציגים ("Congreso de los Diputados") שהוא הבית התחתון ואשר לו סמכויות רבות יותר, והסנאט ("Senado") שהוא הבית העליון.
חברי הבית התחתון נבחרים בשיטה אזוריות-יחסית, בה לכל מחוז בחירה יש כמה נציגים שמתחלקים בין רשימות המפלגות באופן יחסי לתוצאות במחוז.
רוב חברי הבית העליון נבחרים בבחירות אישיות, והיתר ממונים על ידי בתי המחוקקים של הקהילות האוטונומיות.
המפלגות הראשיות הן "מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית" (PSOE) משמאל, והמפלגה העממית (PP) מימין, ובנוסף יש עוד מספר מפלגות קטנות, רבות מהן מקומיות.
מאז-2018 מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית נמצאת בשלטון.
בראש הרשות המבצעת עומד ראש הממשלה אשר זקוק לאמון הבית התחתון של הפרלמנט (הקורטס חנרלס).
מאז 2018 ראש הממשלה הוא פדרו סנצ'ס ממפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית.
מערכת המשפט היא מערכת עצמאית שבנוסף אליה קיים בית משפט חוקתי.
בנוסף לשלטון המרכזי, לקהילות האוטונומיות שמרכיבות את ספרד יש סמכויות שלטוניות שמשתנות בין קהילה לקהילה.
ספרד אינה מוגדרת רשמית כפדרציה, אך מבחינה מעשית השלטון בה מבוזר יותר מאשר במרבית מדינות המערב, וסמכויות רבות מסורות לידי הקהילות האוטונומיות.
ספרד מחולקת מבחינה אדמיניסטרטיבית ל-50 מחוזות (Provincias) שהם היחידות הטריטוריאליות הבסיסיות בספרד.
רוב המחוזות נקראים על שם עיר הבירה שלהם.
המחוזות וגבולותיהם מתבססים על החלוקה שנעשתה ב-1833. מאז ועד לסוף המאה העשרים המחוזות היוו את יחידת השלטון האזורית הגדולה ביותר.
עם התגבשות החלוקה של ספרד לקהילות אוטונומיות, במהלך שנות השבעים והשמונים של המאה העשרים, חשיבותם המנהלתית של המחוזות ירדה.
אולם הם נותרו "אבני הבניין" מהן מורכבות הקהילות האוטונומיות.
המחוזות משמשים גם כמחוזות בחירה לבית הנבחרים, ומחוזות משפטיים.
סעיף 2 בחוקה הספרדית משנת 1978 מבטיח את הזכות לאוטונומיה של הלאומים והאזורים שמרכיבים את "האחדות שאינה ניתנת לחלוקה" של המדינה הספרדית.
עיקרון זה מבטא שינוי דרסטי לעומת משטר פרנקו הריכוזי, שדיכא ביד קשה גילויים של שונוּת תרבותית.
דבר זה נעשה על ידי התאגדות מחוזות שכנים ל-17 קהילות אוטונומיות (Comunidades Autónomas, ביחיד Comunidad Autónoma).
מספר המחוזות (provincias) בכל קהילה אוטונומית נע בין 9 בקסטיליה ולאון, למחוז יחיד בשש מהקהילות האוטונומיות.
בנוסף, לשתי הערים הספרדיות בחופי מרוקו, מלייה וסאוטה, יש מעמד של ערים אוטונומיות (Ciudades Autónomas).
לכל קהילה אוטונומית יש מידת אוטונומיה שונה וסמכויות שונות.
מהאוטונומיה הרחבה ביותר נהנות הקהילות ה"היסטוריות": חבל הבסקים, קטלוניה, גליסיה ואנדלוסיה.
קטלוניה וחבל הבסקים אף מחזיקות כוח משטרה עצמאי.
כך גם חלק מהקהילות גובות את המיסים בעצמן ואף מנהלות משא ומתן עם ממשלת ספרד באשר לכמות המיסים שיועברו אליה, בעוד שאחרות מקבלות מהממשלה הקצאות כספיות.
רוב השלטונות המקומיים מנהלים כיום מאבק עם השלטון המרכזי על היקף הסמכויות שיואצלו להם.
שמות האזורים הם (מצפון מזרח לדרום):
הערה: כאשר מופיעים שני שמות בלועזית, הראשון הוא בשפת האזור והשני בספרדית קסטליאנית
דגל ספרד הוא דגל בעיצוב פס ספרדי המוטען בסמל ספרד.
הדגל כולל טריבנד: הפס העליון וכן הפס התחתון צבועים שניהם בצבע אדום, כשהפס המרכזי שרוחבו כפול מרוחב הפסים הצרים הוא בצבע צהוב.
במרכז המגן מופיע סמל בית בורבון-אנז'ו (שממנו יצאה שושלת מלכי ספרד), שלוש חבצלות מוזהבות על רקע כחול וגבול אדום.
כתומכים מופיעים עמודי הרקולס מוכתרים ועליהם המוטו עוד מעבר ובראש הסמל מופיע כתר ממלכת ספרד.
ההמנון הלאומי של ספרדר הוא "המארש המלכותי", והוא אחד ההמנונים הבודדים בעולם שאין להם מילים רשמיות.
בנוסף לכך, לא ידוע מה מקור מנגינת ההמנון.
בשנת 1770, גילה מלך ספרד קרלוס השלישי את השיר שכונה אז "La Marcha Granadera" ("המארש הגרנדירי") והחליט להחשיב אותו כ"מארש הכבוד".
הכוחות המזוינים של ספרד הם הכוח הצבאי של ספרד.
הם מורכבים מהצבא, צי וחיל האוויר.
משנת 1982 הכוחות חברים בנאט"ו ומשנת 1994 הכוחות חברים ביורוקורפוס (Eurocorps).
הכוחות מהווים חלק מהיחידות הצבאיות של האיחוד האירופי ומכוחות שמירת השלום של האו"ם.
לחבל הבסקים ולקטלוניה האוטונונמיות יש כוחות משטרה נפרדים.
נכון ל-2017, מדורגת ספרד ככלכלה ה-14 בגודלה בעולם והחמישית בגודלה באירופה.
התמ"ג לנפש בה עומד על קרוב ל-38,000 דולר.
ספרד, שבעברה הייתה מדינה חקלאית בעיקרה, היא כיום בעלת מגזר יצרני הנמנה בין החשובים במערב אירופה.
ענף החקלאות מעסיק כ-5% מסך האוכלוסייה הפעילה כלכלית במדינה.
ספרד ממוקמת במערב אירופה ושטחה משתרע על פני מרבית חצי האי האיברי.
היא גובלת בפורטוגל, בצרפת באנדורה ובטריטוריה הבריטית גיברלטר.
בצפון מזרח המדינה נמצא רכס הרי הפירנאים, המהווה גבול טבעי עם צרפת.
כן נתונים תחת ריבונותה של ספרד שני ארכיפלגים עיקריים - האיים הקנריים שבאוקיינוס האטלנטי, השוכנים למול חופי מרוקו והאיים הבלאריים בים התיכון והן הערים הספרדיות סאוטה ומלייה, הנמצאות במובלעות בצפון אפריקה, אשר גובלות במרוקו.
בנוסף, נמצאים תחת תחום שיפוטה של ספרד מספר טריטוריות בלתי יבשתיות קטנות אף יותר כגון האיים הצ'פריניים, האיון ולס דה לה גומרה והאיון אלהוסמס, השוכנים כולם מול חופי צפון אפריקה.
מבחינת שטחה, ספרד היא המדינה הרביעית בגודלה באירופה, אחרי רוסיה (החלק האירופי של שטחה), אוקראינה וצרפת.
גבולותיה הפיזיים של ספרד הם כדלקמן: במערב - פורטוגל והאוקיינוס האטלנטי; במזרח - הים התיכון; בדרום - מצר גיברלטר, האוקיינוס האטלנטי והים התיכון; בצפון - הרי הפירנאים, והים הקנטברי שהוא חלקו הדרומי של מפרץ ביסקאיה.
לחופיה הדרומיים והים-תיכוניים אקלים המכונה אקלים ים-תיכוני של חופים אשר שורר אף בעמק גוואדלקיביר.
ככל שמרחיקים פנימה אל תוך היבשת הופך האקלים לקיצוני יותר, והאקלים הוא ים תיכוני יבשתי, השורר ברוב שטח חצי האי - טמפרטורות נמוכות בחורף, טמפרטורות גבוהות בקיץ וכמויות משקעים משתנות, בהתאם למיקום הגאוגרפי.
באופן כללי, בצפון-מערב הארץ כמות משקעים רבה יותר מאשר במזרח.
בהתאם לכך, בגליסיה וסמוך לחופי הים הקנטברי שורר אקלים ימי המתאפיין בשפע משקעים במשך כל השנה, במיוחד בחורף, ובטמפרטורות מתונות.
באזורים מסוימים במזרח חצי האי שורר אקלים צחיח או צחיח למחצה (פחות מ-300 מ"מ משקעים בשנה): מחוז אלמריה (בפרט מדבר טאברנאס) או הפארק הלאומי קאבו דה גאטה-ניחאר (בו נרשמים פחות מ-200 מ"מ גשם בשנה), גרנדה, גוואדיקס, מורסיה, אליקנטה, ועמק נהר אברו, שבו נובעות כמויות המשקעים הקטנות מאפקט פן.
באיים המערביים נמדדות כמויות משקעים גבוהות יותר.
אקלים זה שורר גם בחופיו הדרומיים של חצי האי - במאלגה, גרנדה, אלמריה, שבהן שוררות טמפרטורות נוחות יחסית במשך כל השנה, אף שנמדדות בהן כמויות משקעים גבוהות יותר במידת מה מאשר באיים הקנריים.
במהלך המאה העשרים הכפילה ספרד את גודל אוכלוסייתה.
העיקר הגידול באוכלוסיית ספרד חל בשנות ה-60 ובראשית שנות ה-70 של המאה העשרים.
אוכלוסייתה של ספרד מונה כיום כ-47 מיליון איש.
קבוצת הרוב האתנית ילידת ספרד מהווה כ-89 אחוזים מאוכלוסיית ספרד.
חוקת ספרד מכירה בקבוצות מיעוט אתניות היסטוריות בספרד.
ספרדים היגרו לאורך השנים למדינות אחרות בעולם.
החל מהמאה ה-15 היגרו ספרדים (ופורטוגלים) רבים אל אמריקה הלטינית, וכיום הם וצאצאיהם מהווים כשליש מהאוכלוסייה באזור זה, ומכונים "אמריקאים-לטינים לבנים".
במאה ה-16 היגרו לשם כ-240 אלף ספרדים, בעיקר לפרו ולמקסיקו, ובמאה ה-17 היגרו 450 אלף ספרדים נוספים.
בשנים 1846–1932 היגרו כחמישה מיליון ספרדים לדרום אמריקה, בעיקר לארגנטינה ולברזיל.
בשנים 1960–1975 היגרו כשני מיליון ספרדים למדינות מערב אירופה, וכ-300 אלף לאמריקה הלטינית.
בשנים האחרונות חל גידול באוכלוסייה הספרדית, במיוחד בעקבות חזרתם של ספרדים רבים למולדתם לאחר שהיגרו בשנות ה-70 לארצות אחרות באירופה.
בגלל המשבר הכלכלי חלה ירידה במספר המהגרים, שמספרם נכון ל-2011 כ-4.8 מיליון.
המהגרים מהווים כ-11 אחוזים מכלל האוכלוסייה, נכון ל-2011 מעל 860,000 אלף מהגרים מוצאם מרומניה, ממרוקו 770,000, מאקוודור 360,000 ומקולומביה כ-270,000. שאר המדינות העיקריות של מהגרים לספרד הן בריטניה, בוליביה, גרמניה, איטליה, בולגריה וסין.
ההערכות הן שיש כ-200,000 מהגרים מדרום לסהרה וכי ספרד היא המדינה בעלת האחוזים הגבוהים של מהגרים באירופה אחרי קפריסין שבמקום הראשון.
הספרדית שמקורה בקסטיליאנית (הקרויה español או castellano בשפה עצמה) היא השפה הרשמית ברחבי ספרד, אך שפות אזוריות אחרות גם הן מדוברות.
בלא לאזכר אותן בשמן החוקה הספרדית מכירה באפשרות של שפות אזוריות כרשמיות, במקביל לספרדית, באזורים האוטונומיים המתאימים של כל שפה ושפה.
השפות להלן הן השפות האזוריות הרשמיות במקביל לספרדית, בחלוקה לפי אזורים:
קטלאנית (català) - בקטלוניה (Catalunya), באיים הבלאריים (Illes Balears), בוולנסיה (València) וברצועה המזרחית של אראגון (Aragó).
קטלאנית מדוברת גם באלגרו שבסרדיניה, ברוסיון בצרפת וכן במדינת אנדורה.
בסקית (euskara) - בחבל הבסקים (Euskadi) ובחלקים של נווארה (Nafarroa).
מוצאה של שפה זו לא ידוע ולא מוכר קשר שלה לשפות אחרות.
אוקסיטנית אראנית (occitan aranés) - בוואל ד'אראן (Val d'Aran) שבתוך קטלוניה.
קטלאנית, גליסית, אוקסיטנית וספרדית קסטיליאנית התפתחו כולן מהלטינית ולכולן ניבים משלהן, שחלק מדובריהם מתייחסים אליהם כאל שפה נפרדת (למשל ולנסית שהיא ניב של קטלאנית).
כמו כן ישנן עוד שפות מיעוטים ששרדו משפת הרומנסה: אסטור-לאונית באסטוריאס ובחלקים מלאון, סמורה וסלמנקה, ואקסטרמדורית בקסרס ובסלמנקה, שהתפתחו שתיהן מהניב האסטור-לאוני העתיק; האראגונית (או פאבלה, fabla), המדוברת בחלקים של אראגון; הפאלה (fala) המדוברת בשלושה כפרים באקסטרמדורה; וכן מספר ניבים פורטוגזיים באקסטרמדורה ובקסטיליה-לאון.
עם זאת, שלא כמו הקטלאנית, הגליסית והבסקית, אין להן כל מעמד רשמי.
חוקרי לשונות רבים טוענים כי ניבי הספרדית המדוברים באמריקה הלטינית (המקסיקני, הארגנטינאי, הקולומביאני וכו') מקורם בספרדית של דרום מערב ספרד (אנדלוסיה, אקסטרמדורה והאיים הקנריים).
באזורים התיירותיים של חופי הים התיכון ובאיים הבלאריים, אנגלית וגרמנית מדוברות על ידי תיירים, תושבים זרים ועובדי תיירות.
מהגרים רבים מאפריקה וצאצאיהם דוברים את השפה האירופית הרשמית בארץ מוצאם (פורטוגזית, אנגלית, צרפתית ואף אפריקנס).
נכון לשנת 2022 בספרד 57.6% מהאוכלוסייה מוגדרים כנוצרים-קתולים (אם כי רק כ-17% משתתפים בקביעות בטקסי דת).
2.2% מגדירים את עצמם בני דתות אחרות – בעיקר אסלאם – אך גם דתות מזרח-אסייאתיות וכן זרמים נוצריים נוספים.
37.7% מהאוכלוסייה מגדירה את עצמה כלא-דתית (12.5% אתאיסטים, 7% אגנוסטים והיתר "לא מאמינים/אדישים").
ב איבדה הכנסייה בספרד מאחיזתה בין השאר קיבל שופט החלטה חסרת תקדים, לפיה בית הספר חייב לסלק את הצלבים מכיתות הלימוד, בנימוק שהם פוגעים באופייה החילוני של המדינה.
בנוסף, ניתן תוקף חוקי לנישואים חד-מיניים ולגירושים מהירים, והוקל בחוקים הנוגעים להפלות ולהמתת חסד.
כיום יש כ-48,000 יהודים שהם כ־0.1% מכלל האוכלוסייה בספרד, מרביתם בערים מדריד ובברצלונה.
במדריד נשארו חמישה בתי כנסת, הגדול שביניהם ברחוב Balmes 3, בו נמצא גם בית הקהילה היהודית.
בית כנסת פעיל אחר הוא בית הכנסת אהל שרה.
במדריד קיים גם בית ספר יהודי על-שם אבן גבירול, ובו מתחנכים כ-200 תלמידים ותלמידות.
בברצלונה נותרו 4 בתי כנסת בלבד, מתוכם שניים רפורמיים.
צפיפות האוכלוסייה היא 91 נפש לקמ"ר, מהנמוכות במערב אירופה, ובדירוג ה-29 בעולם.
מרבית האוכלוסייה מרוכזת בעיקר במטרופולין מדריד וכן לאורך חופי המדינה.
מדריד עצמה היא העיר הגדולה ביותר בספרד, עם כ-3.4 מיליון תושבים; העיר השנייה בגודלה היא ברצלונה, עם 1.7 מיליון תושבים, והשלישית בגודלה היא ולנסיה, ובה כ-825 אלף תושבים.
תושבים רבים התיישבו גם באיי ספרד, מתוכם הגדול ביותר כיום הוא טנריפה, עם כ-886 אלף תושבים, ואחריו מיורקה עם 884 אלף תושבים, וגראן קנריה שב עם כ-829 אלף תושבים.
ספרד היא חלק מארגון המדינות האיברו-אמריקניות, בו משתפות מדינות איברו-אמריקאיות פעולה בנושאי חינוך, מדע ותרבות.
הכדורגל בספרד מפותח מאוד, ונבחרת ספרד בכדורגל מדורגת כאחת מעשר הנבחרות הטובות בעולם.
בשנת 2008 זכתה הנבחרת הספרדית באליפות אירופה ובשנת 2010 זכתה באליפות העולם בכדורגל.
בשנת 2012 זכתה ספרד בפעם השנייה ברציפות באליפות אירופה, ושלישית ברציפות בטורניר גדול.
ליגת העל הספרדית המכונה "לה ליגה" היא אחת הליגות הטובות בעולם.
בין 20 הקבוצות המשחקות בה בולטות במיוחד, קבוצת ברצלונה וקבוצת ריאל מדריד שהיא הקבוצה שזכתה הכי הרבה פעמים בליגת האלופות.בענף הכדורסל בספרד - הנבחרת הספרדית נחשבת לטובה באירופה והשנייה בטיבה בעולם (אחרי ארצות הברית).
גם בליגת הכדורסל הקבוצות השולטות הן ברצלונה וריאל מדריד שזכתה הכי הרבה פעמים ביורוליג.עוד ענפי ספורט עיקריים בספרד: כדוריד, כדורעף, טניס, מרוץ אופניים ופורמולה 1.
ספר תורה הוא מגילת קלף או גוויל שעליה כתובה התורה בשלמותה, מתחילת ספר בראשית ועד סוף ספר דברים.
את ספרי התורה שומרים בארון הקודש שבבית הכנסת.
ספר תורה נחשב לתשמיש הקדושה הקדוש ביותר ביהדות, ונוהגים בו בכבוד מיוחד ובהידור רב.
בשמחת תורה, בו מסיימים את קריאת התורה, נוהגים לרקוד עם ספרי התורה.
את ספר התורה, כמו יתר כתבי הקודש כמזוזות ותפילין, כותבים על עורות בעלי חיים, ואם כתבם על חומר אחר כנייר או בד הם פסולים.
דין זה נלמד כהלכה למשה מסיני.
גם בקבוצת העורות, מותרים לעשיית הקלף רק עורות מבעלי חיים טהורים, אפילו אם הם אסורים לאכילה מסיבות שונות כנבלה או טרפה.
על עור של דגים אסור לכתוב ספר תורה, מפני שיש בו זוהמא.
על פי חז"ל ישנם שלושה סוגי עורות: גוויל, קלף ודוכסוסטוס.
לדעת הרמב"ם והשולחן ערוך, לכתחילה יש לכתוב ספר תורה על הגוויל.
בנוסף, לשיטת הרמב"ם יש לעבד את עור הבהמה בעפצים.
מאידך דעת הרמ"א, בעקבות דעת התוספות, שעדיף לכתוב על קלף המעובד בסיד, ואין לכתוב על גוויל.
משום שהקלף נאה יותר, ומשקלו של הספר תורה פוחת.
בקרב יהודי המזרח (עיראק, סוריה, טורקיה, יוון, מרוקו, תוניס ותימן) נהגו כדעת השולחן ערוך וכתבו ספרי תורה על גווילים, וכך גם ספרי התורה של הר"ן והרב יצחק אבוהב.
כמו כן, הפוסקים מקרב יהדות המזרח סבורים שעדיף לכתוב גם כיום ספרי תורה על גוויל.
לגבי כתיבת ספר תורה על גויל לבני אשכנז ישנם חילוקי דעות: לדעת הרב שלמה גאנצפריד, לא נוהגים לכתוב ספרי תורה על הגוויל.
אולם אם נכתב, ספר התורה כשר.ישנה שמועה לפיה החזון איש סירב להתיר לכתוב ספרי תורה על גוויל.
מאידך לדעת הרב יוסף שלום אלישיב והרב חיים קניבסקי, כיום שישנה אפשרות לעבד את הגוויל שיהיה נאה וקל, ישנה עדיפות לכתוב ספר תורה על גוויל.
כדי להכין את עור הבהמה לכתיבה, יש לעבדו.
העיבוד נעשה כיום על ידי נתינת העור בסיד שבכך העור יכול להתקיים שנים רבות ולא להירקב.
המנהג הקדום היה לעבד את הקלף בעפצים על גוויל, ומתקופת הגאונים הונהג ברוב הקהילות לכתוב ספר תורה על קלף ולעבדו בסיד.
עיבוד בעפצים נהוג עד היום בקרב יהדות תימן.
השינויים העיקריים בין שני סוגי העיבודים: בעיבוד סיד הקלף העובר עיבוד זה הוא לבן וקשה, והאותיות שנכתבות עליו ניזוקות במגע עם מים.
בעיבוד עפצים הקלף עבה יותר, ומרקמו יותר רך, והאותיות הנכתבות עליו ניזוקות פחות במגע עם מים בנוסף בעיבוד זה בדרך כלל מוסיפים חומרים בהם הקלף מקבל גוון חום.
תנאי מחייב נוסף הוא כוונת המעבד שהקלף יהיה לשם מצוות ספר תורה (עיבוד 'לשמה'), עור שעובד ללא כוונה פסול.
הקלף צריך להיות משורטט לפני הכתיבה, ואם נכתב ללא שרטוט פסול.
את השרטוט עושים בעזרת מרצע, ומצווה מן המובחר לשרטט ביד ימין.
מעיקר ההלכה השרטוט לא צריך להיות לשמה.
מנין השורות לא משנה מבחינה הלכתית, אך כיום לפי רוב המנהגים נהוג לכתוב 42 שורות, ולפי מנהג תימן נהוג לכתוב 51 שורות.
נהוג להוסיף שרטוט נוסף מתחת לשורה האחרונה ומן הצדדים.
הכתיבה נעשית כך שגגי האותיות נוגעים בשרטוט, ואילו תחתית רגלי האותיות מגיעות בערך לחצי השורה.
לכתחילה אין לכתוב מחוץ לשרטוט התוחם את הצדדים, שלוש אותיות.
בדיעבד אפילו אם כתב מילה מחוץ לשרטוט כשרה.
לעומת זאת יש להקפיד בשמות הקודש שלא לכתוב יותר משתי אותיות מחוץ לשרטוט, דבר הפוסל את ספר התורה.
אם כתב אות אחת, או את כל שמות הקודש בשלמותם מחוץ לשיטה – כשר.