tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קלסי סייעה בחקירה, שהראתה כי 107 מקרי המוות נגרמו בעקבות השימוש בדי אתילן גליקול כממס ב"שיקוי" המדובר.
גם בעקבות הרעלה המונית זו, שעשתה בשעתה הדים והגיעה לכדי פתרון באמצעים ביקורתיים, הוענקו ב-1938 בחוק הפדרלי "מזון, תרופות וקוסמטיקה" סמכויות חדשות ותקדימיות ל-FDA שהחל ממסד השפעתו כרשות פדרלית בעלת אמצעים, בדומה ל-FBI במשרד המשפטים אותן השנים גם כן.
באותה שנה השלימה קלסי את לימודיה וקיבלה תואר דוקטור בפרמקולוגיה באוניברסיטת שיקגו.
העבודה עם גילינג הובילה להתעניינותה בטרטולוגיה, ולחקר תרופות הגורמות למומים מולדים.
עם סיום הדוקטורט שלה, הצטרפה קלסי לסגל אוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1942, כמו פרמקולוגים רבים אחרים, חיפשה קלסי תרופה סינתטית למלריה.
כתוצאה ממחקרים אלה, גילתה קלסי כי תרופות מסוימות מסוגלות לעבור דרך מחסום השליה.
בשיקגו היא פגשה את ד"ר פרימונט אליס קלסי, עמית לסגל, לו היא נישאה בשנת 1943.
קלסי קיבלה אזרחות כפולה, של קנדה וארצות הברית, בשנת 1950, על מנת להמשיך לעסוק ברפואה בארצות הברית.
היא שמרה על קשר חזק לקנדה, שם היא המשיכה לבקר את אחיה הקטנים בקביעות, עד לגיל מתקדם.
נוסף על הדוקטורט ברוקחות, בהיותה חברת סגל באוניברסיטת שיקגו, לקלסי הוענק תואר דוקטור לרפואה בשנת 1950. היא שילבה את עבודת ההוראה שלה עם עבודה כעורכת כתב העת של אגודת הרפואה האמריקנית במשך שנתיים.
קלסי עזבה את אוניברסיטת שיקגו בשנת 1954, והחלה ללמד פרמקולוגיה באוניברסיטת דרום דקוטה; היא עברה עם בעלה ושתי בנותיהם לעיר ורמיליון שבדרום דקוטה, שם לימדה עד 1957.
עבודה במנהל המזון והתרופות האמריקאי ופרשת התלידומיד
בשנת 1960 התקבלה קלסי לעבודה במנהל המזון והתרופות האמריקאי בוושינגטון.
באותה תקופה היא השתייכה לצוות קטן של שבעה רופאים ורופאות במשרה מלאה וארבעה רופאים צעירים במשרה חלקית, שבדקו תרופות במנהל.
אחת המשימות הראשונות שהוטלו עליה במנהל הייתה בדיקת בקשה שהוגשה על ידי ריצ'רדסון מרל בעניין התרופה תלידומיד (ששמה המסחרי היה קוואדון) כתרופת הרגעה ומשכך כאבים.
בהוראות היא יועדה באופן פרטני לנשים בהריון עם בחילות בוקר.
אף על פי שהתרופה כבר אושרה בקנדה, וביותר מ-20 מדינות באירופה ואפריקה, קלסי השעתה את אישור התרופה ודרשה מחקרים נוספים.
למרות הלחץ מיצרן התלידומיד, קלסי התעקשה על קבלת מידע נוסף כדי להסביר מחקר אנגלי שתיעד תופעות לוואי שפגעו במערכת העצבים.
התעקשותה של קלסי כי התרופה צריכה להיבדק לפני האישור קיבלו חיזוק משמעותי בעקבות קשר שנמצא בין לידות של תינוקות מעוותים באירופה, לתלידומיד, בעקבות שימוש בתרופה של האמהות של אותם תינוקות במהלך ההריון.
חוקרים גילו כי התלידומיד חצה את מחסום השליה וגרם למומים מולדים חמורים.
קלסי זכתה לשבחים בעמוד הראשון של עיתון הוושינגטון פוסט כגיבורה שמנעה טרגדיה דומה בארצות הברית.
מורטון מינץ, מחבר המאמר, אמר "(קלסי) מנעה את הלידה של מאות או אפילו אלפי ילדים גידמים או קטועי רגליים." קלסי התעקשה כי העוזרים שלה, וכן הממונים עליה שגיבו אותה בעמדה האיתנה שלה, גם הם ראויים לציון.
כתוצאה מההתמדה של קלסי, הועברו בשנת 1962 תקנות מחמירות ומוקפדות הרבה יותר מאלה שהיו נהוגות עד לאותה תקופה.
לאחר שמורטון מינץ חשף את הסיפור ביולי 1962, התחילה מחאה ציבורית משמעותית.
תיקון "קאופאובר הריס" נחקק והועבר פה אחד בקונגרס, באוקטובר 1962, לחיזוק הפיקוח על תרופות שיוצאות לשיווק בארצות הברית.
לראשונה חברות נדרשו להדגים את היעילות של תרופות חדשות, לדווח על תופעות לוואי למנהל המזון והתרופות, ולקבל הסכמה מהחולים שהשתתפו במחקרים קליניים.
הרפורמות בבדיקות דרשו "גבולות מחמירים לבדיקות והפצה של תרופות חדשות" כמצוין בחוק, כדי למנוע בעיות דומות.
התיקונים, בשלב הראשוני, דרשו "הוכחת יעילות לפני השיווק." החוקים החדשים עברו והתקבלו ללא מחלוקת.
בעקבות אי ההסכמה שלה לאישור אמריקאי לתלידומיד, זכתה קלסי בעיטור נשיא המדינה על שירות אזרחי פדרלי נכבד, שהוענק לה על ידי הנשיא ג'ון פ' קנדי, והפכה לאישה השנייה בהיסטוריה שקיבלה עיטור זה.
לאחר קבלת העיטור, קלסי המשיכה בעבודתה במנהל, שם היא מילאה תפקיד מפתח בעיצוב ואכיפת התיקונים שנכנסו לתוקף ב-1962. היא גם הפכה אחראית על ניהול המעקב אחרי בדיקת התרופות במנהל.
קלסי המשיכה לעבוד עבור המנהל עד לגיל 90, וזכתה לתהילה בעקבות פעולותיה.
היא מונתה לתפקיד סמנכ"לית במרכז למחקר והערכת תרופות.
בשנת 1995 היא מונתה לתפקיד סמנכ"לית לעניינים מדעיים ורפואיים.
היא פרשה מעבודה במנהל בגיל 90, בשנת 2005, לאחר 45 שנות שירות.
בשנת 1994 נקרא על שמה בית ספר תיכון במיל ביי, קולומביה הבריטית.
בשנת 2010 המנהל החל בהענקת עיטור חדש על שמה, המוענק מדי שנה.
באותה שנה קלסי הייתה הראשונה שקיבלה את העיטור.
קלסי שהתה בשנותיה האחרונות עם בתה בלונדון, אונטריו, ונפטרה ב-7 באוגוסט 2015 בגיל 101, פחות מיממה לאחר שהוענק לה אות החברות במסדר קנדה.
1962 עיטור הנשיא לשירות אזרחי פדרלי נכבד
1963 עיטור "מפתח הזהב" לבוגרים מהפקולטה לרפואה וביולוגיה באוניברסיטת שיקגו
2000 היכל התהילה הלאומי של ארצות הברית לנשים
2001 הוכרזה למנטורית וירטואלית של אגודת הרפואה האמריקנית
2006 פרס ממכון מחקר הרפואה הלאומי בארצות הברית
2010 הזוכה הראשונה בעיטור פרנסי אולדהם קלי, פרס שיזם מנהל המזון והתרופות האמריקאי על שמה, להצטיינות ואומץ בהגנה על בריאות הציבור
2012 תואר של כבוד, דוקטור למדעים מאוניברסיטת אי ונקובר
2015 התקבלה כחברה במסדר קנדה
פרנסיס לסלי פים, הברון פים היה פוליטיקאי בריטי.
כחבר המפלגה השמרנית, כיהן בתפקידים שונים בממשלת בריטניה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, בהם מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים, מזכיר ההגנה, מזכיר המדינה לענייני צפון אירלנד ומנהיג בית הנבחרים הבריטי.
הוא היה חבר הפרלמנט של הממלכה המאוחדת כנציג מחוזות הבחירה קיימברידג'שייר (1961–1983) ודרום-מזרח קיימברידג'שייר (1983–1987).
ב-1987 קיבל את תואר האצולה "לורד לימי חייו".
פים נולד בפנפרגום לודג, ליד עיר השוק אברגווני במחוז ההיסטורי מונמאות'שייר.
אביו, לסלי פים, היה גם הוא חבר הפרלמנט של הממלכה המאוחדת, בעוד שסבו, הכומר וולטר רות'ון פים, היה הבישוף של בומביי, שהייתה אז בשטחי הראג' הבריטי.
הוא התחנך באיטון קולג', לפני שעבר למכללת מודלין קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
במשך רוב מלחמת העולם השנייה, פים שירת בצפון אפריקה ובאיטליה כקפטן ושליש ברומח ה-9 של המלכה.
הוא קיבל ציון לשבח פעמיים במהלך שירותו בכוחות המזוינים של בריטניה, עוטר בצלב הצבאי, ואת שירותו הצבאי סיים בדרגת מייג'ור.
פים עסק בניהול והיה בעל קרקעות לפני שנכנס לפוליטיקה של הממלכה המאוחדת.
פים נכנס לפוליטיקה כחבר מועצת מחוז הירפורדשייר ב-1958. פים נבחר לפרלמנט בבחירות הביניים שנערכו ב-1961, כנציג מחוז קיימברידג'שייר.
הוא ייצג מחוז זה עד 1983, ולאחר מכן ייצג את מחוז דרום-מזרח קיימברידג'שייר בשנים 1983–1987. הוא היה מצליף האופוזיציה מ-1964 ושירת תחת אדוארד הית' כמצליף הממשלה הראשי (1970–1973) וכמזכיר המדינה לענייני צפון אירלנד (1973–1974), ותחת מרגרט תאצ'ר כיהן כמזכיר ההגנה (1979–1981), מנהיג בית הנבחרים הבריטי והלורד נשיא המועצה (1981–1982).
הוא מונה למזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים במהלך מלחמת פוקלנד ב-1982 לאחר התפטרותו של הלורד קרינגטון, אך פוטר על ידי מרגרט תאצ'ר ב-1983 לאחר ניצחונה השני בבחירות.
פים נפטר בסנדי שבמחוז בדפורדשייר ב-7 במרץ 2008 לאחר מאבק במחלה ממושכת, בגיל 86.
פרנסיס אנתוני ברנרד קטאני היה איש עסקים ערבי קתולי יליד ארץ ישראל, שהיגר לארצות הברית.
הוא שהביא לדוד בן-גוריון בשנת 1942 את הידיעה כי בפולין מתבצע הפתרון הסופי של השמדת העם היהודי.
בצעירותו למד הנדסה באוניברסיטה האמריקאית בביירות וקיבל תואר ראשון בשנת 1914, ותואר בהנדסה אזרחית בשנת 1919. לאחר גמר לימודיו הקים ביחד עם שלושת אחיו חברה למסחר במוצרים של תעשיית הרכב.
עסקיהם התרחבו לערי בירה נוספות במזרח התיכון, לדמשק, לבגדאד ולטהראן.
בשנות השלושים נבחר למזכיר מועדון הרוטרי ובהמשך הופקד על כל מועדוני הארגון במזרח התיכון.
בשנת 1942 הגיע קטאני עם משפחתו לארצות הברית, התיישב בה לצמיתות ונתמנה למנהל רוטרי הבינלאומי.
באותה שנה הופיע בביטאון הארגון מאמר פרי עטו בו ציין לשבח את הדו-קיום בין היהודים והערבים, ששרר במועדוני רוטרי בארץ ישראל בזמן מאורעות 1936–1939, חרף שפיכות הדמים שהתחוללה אז בארץ.
בין 9 במאי ל-11 במאי 1942 התכנסה בניו יורק ועידת בילטמור.
ביולי 1942 נועד בן-גוריון בניו יורק עם פרנסיס קטאני אשר הציג בפניו תוכנית שלום שביסודה חלוקת הארץ לקַנטונים.
בפגישתם סיפר קטאני לבן-גוריון על שיחות שניהל באחרונה עם אנשי הממשלה הפולנית הגולה בלונדון.
לדברי קטאני אמרו לו הפולנים שהם סומכים על היטלר שיפתור את בעיית היהודים בפולין על ידי כך שעד סיום המלחמה יחסל את כולם והביעו תקוה כי בפולין לא יישארו יהודים, ואם הגרמנים לא יחסלו את כל היהודים כי אז הפולנים ישלימו את המשימה.
קטאני עשה על בן-גוריון רושם של אדם הגון, ולא אנטישמי, בן-גוריון נחרד מדבריו.
זו הייתה הפעם הראשונה ששמע על התוכנית להשמדת יהודי פולין ממקור לא־יהודי.
בן-גוריון הניח שבהיות קטאני קתולי כמוהם דיברו עימו הפולנים בגילוי לב.
בחודש נובמבר 1942 הגיע לידיעת אנשי הנהגת היישוב האימות למידע שמסר קטאני לדוד בן-גוריון.
המידע הגיע מפי עדי ראייה.
במסגרת עסקת חליפין בין הבריטים לגרמנים, בה הוחלפו יהודים נתיני ארץ ישראל שנקלעו לפולין והושבו לארץ, כנגד גרמנים מאנשי הקהילה הטמפלרית שהושבו לגרמניה.
במהלך החילופין חזרו לארץ, בחמישה משלוחים, יהודים מארץ ישראל.
במשלוח השני שהגיע לארץ 16 בנובמבר 1942 היו שישים ותשעה יהודים.
אנשי הקבוצה יצאו ברכבת מווינה בדרכם לארץ.
הרכבת עשתה דרכה דרך סופיה בירת בולגריה ומשם לאיסטנבול שבטורקיה, בה בוצעו החילופים, כשקבוצת טמפלרים יצאה במקביל בכיוון ההפוך בדרכה לאירופה הכבושה.
ממנה חצתה את הגבול לארץ ישראל והגיעה לתחנתה הסופית בתחנת הרכבת של עפולה, ממנה יצאו אנשי הקבוצה באוטובוסים בדרכם למחנה המעצר בעתלית.
לאחר חקירה על ידי המודיעין הצבאי הבריטי, נלקחו אנשי הקבוצה למחנה המעצר בעתלית, ובו נחקרו על ידי אנשי הסוכנות היהודית.
הם מסרו מידע, מפי עדי ראייה, שאישרו את עובדת ההשמדה, שעד אז הגיעו לארץ רק שמועות אודותיה.
הם סיפרו על רציחות המוניות, שלאחריהן נותרו ניצולים ספורים מקהילות של רבבות יהודים.
אחת החוזרות, אישה שבאה מהעיר סוסנוביץ הסמוכה לאושוויץ סיפרה על שלושה כבשנים לשריפת יהודים שהוקמו במחנה הסמוך לאושוויץ.
בעקבות עדויותיהם פרסמה הנהלת הסוכנות ב-23 בנובמבר 1942 הודעה לפיה נתקבלו ידיעות "ממקורות מהימנים ומוסמכים" שהנאצים החלו במסע השמדה שיטתי של יהודי פולין.
הוכרזו שלושה ימי אבל ביישוב, נערכו הפגנות ועצרות עם ברחבי הארץ, והעיתונים הופיעו כשעמודיהם הראשונים נתונים במסגרות שחורות.
בעיית יחסי היהודים והערבים בארץ ישראל המשיכה להעסיק את קטאני גם לאחר פגישתו עם בן-גוריון.
באפריל 1943, כאשר עלו הצעות לפתור את בעיית יחסי הערבים והיהודים בארץ ישראל על ידי יישובם של ערביי הארץ בעיראק, הגיש קטאני תזכיר לשר החוץ הבריטי אנתוני אידן, שבו הציע להקים בית לאומי יהודי בחלק הבריטי של קמרון שבמרכז אפריקה.
פעילתו העסקית של פרנסיס קטאני בארצות הברית הייתה נרחבת.
הוא יסד חברה בשם חברת ההובלה המזרחית (Eastern Tarnsport Limited Co) והיה שותף בחברה שייצאה למזרח התיכון כלי רכב ומוצרי חשמל ואלקטרוניקה.
היה חבר באגודת מהנדסי הרכב, באיגוד משווקי הרכב ללבנון ולסוריה, במועצה ליחסי חוץ, באקדמיה למדע המדינה, ולכלכלה של ניו יורק, באקדמיה האמריקנית למדע המדינה.
פרנסיס קטאני נפטר בשנת 1976, בגיל 79 שנים.
הוא הותיר אחריו שני בנים ושתי בנות שהמשיכו לנהל את עסקיו במסגרת תאגיד שנקרא קבוצת קטאני (Kettaneh Group), הממשיך לפעול במאה העשרים ואחת בלבנון, ירדן ובאיחוד האמירויות הערביות.
כן פועל התאגיד בערב הסעודית במסגרת חברת בנייה בשם Kettaneh Gonstruction הבונה בנייני מגורים ומבני תעשייה.
פרנסיס רודון מוירה קרוזייה היה קצין אנגלי-אירי בצי המלכותי, חבר בחברה המלכותית ובאגודת האסטרונומים וחוקר קטבים.
קרוזייה השתתף בשש משלחות חקר אל החוג הארקטי ואל אנטארקטיקה.
הוא נולד באירלנד, בבאנברידג', קאונטי דון, באלסטר, ונקרא של שם ידיד של אביו, פרנסיס רודון-הייסטינגס, המרקיז הראשון מהייסטינגס (קודם לכן הרוזן השני ממוירה).
פרנסיס קרוזייה נולד באלסטר שבצפון אירלנד.
הוא היה האחד-עשר מתוך שלושה-עשר ילדים, ובנו החמישי של עורך הדין ג'ורג' קרוזייה.
קרוזייה למד בבית ספר מקומי בבנברידג' עם אחיו ויליאם ותומאס, וחי עם משפחתו בבית אבונמור, שאביו בנה בשנת 1792, במרכז באנברידג'.
בגיל 13 התנדב קרוזייר לצי המלכותי וביוני 1810 עלה על סיפון האונייה "האמאדריאד" (1804).
בשנת 1812 שירת על האונייה "בריטון" (1812) וב-1814 ביקר באי פיטקרן, שם פגש את אחרוני המורדים מן האונייה "באונטי".
בשנת 1817 קיבל את רישיון החובל שלו וב-1818 שירת על המפרשית "דוטרל" במסעה אל כף התקווה הטובה.
בשנת 1821 התנדב קרוזייה להצטרף אל משלחתו השנייה של קפטן ויליאם אדוארד פארי (1821–1823) למציאת המעבר הצפון-מערבי, בספינות "פיורי" (1814) ואחותה "הקלה" (1815).
הוא חזר לחוג הארקטי עם פארי בשנת 1824, במסע שהסתיים באובדן ה"פיורי" סמוך לחופי האי סומרסט (נונאווט).
קרוזייה קודם לדרגת לוטננט בשנת 1826 וב-1827 הצטרף לניסיונו הכושל של פארי להגיע אל הקוטב הצפוני.
במהלך מסעותיו קשר קרוזייה ידידות קרובה עם ג'יימס קלארק רוס והיה לאיש סודו.
הוא נבחר לחבר אגודת האסטרונומים המלכותית בשנת 1827, אחרי שניהל מחקרים אסטרונומיים ומגנטיים רבי ערך בשלוש המשלחות שיצא אליהן עם פארי.
בשנת 1831 הוצב לפריגטה "סטאג" ושירת בה סמוך לחופי פורטוגל במשך מלחמת האזרחים של מדינה זו.
קרוזייה הצטרף לג'יימס קלארק רוס בקצין ראשון של ה"קוב" בשנת 1835 בחיפוש אחר 12 ספינות ציד לווייתנים בריטיות שאבדו באזור הארקטי.
קרוזייה התמנה לדרגת מפקד בשנת 1837.
בשנת 1839 חזר קרוזייה ונלווה אל ג'יימס קלארק רוס, כקצין ראשון במסע של ארבע שנים לחקר יבשת אנטארקטיקה באוניות ארבוס וטרור.
קרוזייה פיקד על "טרור" וב-1841 הוסמך לדרגת רב חובל.
לאחר שביצעו את הפריצה המשמעותית ביותר של הקרח האנטארקטי הדחוס וגילו חלקים גדולים מן היבשת - לרבות ים רוס והאי רוס, הר ארבוס ומדף הקרח רוס.
בשנת 1845 הצטרף קרוזייה לסר ג'ון פרנקלין במשלחת לגילוי המעבר הצפון-מערבי, כרב החובל של אה"מ טרור.
לאחר מות פרנקלין ביוני 1847 קיבל עליו את הפיקוד על המשלחת, וגורלו, יחד עם זה של שאר חברי המשלחת, נותר בגדר תעלומה עד 1859, כשפתק ממנו ומג'יימס פיצג'יימס, רב החובל של "ארבוס", ספינת המשלחת השנייה, התגלה על אי המלך ויליאם במהלך משלחת בהנהגת קפטן פרנסיס לאופולד מקלינטוק.
תאריך הפתק היה אפריל 1848 ונאמר בו, שהספינות ננטשו אחרי שנלכדו בקרח.
תשעה קצינים, בהם ג'ון פרנקלין, ו-15 אנשי צוות מתו, והשורדים עומדים לצאת לדרך ב-26 באפריל בכיוון נהר באק (נונאווט) בקנדה.
דיווחים מאוחרים יותר ולא-מאומתים של אינואיטים אמרו, שבין 1852 ל-1858 נראו קרוזייה וחבר אחר במשלחת באזור אגם בייקר, כ-400 ק"מ דרומה, שם מצא פארלי מוואט ב-1948 "גלעד עתיק מאוד, לא במבנה אסקימואי רגיל" ובתוכו שרידים של תיבת עץ בעלת חיבורים מצטלבים.
מקלינטוק וצוותי חיפוש שבאו אחריו מצאו חפצים, קברים ושרידי אדם מן הצוות של פרנקלין על האי ביצ'י, אי המלך ויליאם והחוף הצפוני של קנדה, אבל לא ניצולים.
בינואר 2008 אירחה עיר הולדתו של קרוזייה, באנברידג' שבאולסטר, אירוע אזכרה, שכלל טקס זיכרון והודיה בכנסיית השילוש הקדוש, בהשתתפות יותר מ-100 צאצאים של קרוזייה ושל קצינים אחרים במשלחת האבודה של פרנקלין ואלה שיצאו לחיפושים אחריה, יחד עם יו"ר מועצת באנברידג' וכמה היסטוריונים ארקטיים, לרבות מייקל סמית' וראסל פוטר.
אנדרטה לסר ג'ון פרנקלין ואנשיו, כולל קרוזייה, הוקמה בצו פרלמנטרי בשנת 1858 בבית החולים גריניץ' בלונדון.
היא הועברה לבית התפילה ל הקולג' הימי המלכותי בגריניץ' בשנת 1937, והוצבה מחדש בכניסה לקולג' לשעבר בשלהי 2009. בטקס הודיה ב-29 באוקטובר 2009, חגגו תיירי קוטב וצאצאים של סר ג'ון פרנקלין, קפטן קרוזייה ואנשיהם את תרומות אבותיהם.
אלה הם תוואי הנוף הגאוגרפיים הקרויים על שם קרוזייה:
כף קרוזייה בצדו המזרחי של האי רוס, אנטארקטיקה
כף קרוזייה על צלעו המזרחית של אי המלך ויליאם, באזור הארקטי הקנדי
כף קרוזייה בכניסה המערבית למפרץ הרחמים על האי בנקס באזור הארקטי הקנדי
מצר קרוזייה, הנמצא בין האי קורנוואליס (נונאווט) לאי באטהרסט (קנדה) באזור הארקטי הקנדי
נהר קרוזייה, סמוך למצר פְיוּרי והֶקְלָה באזור הארקטי הקנדי
קרוזייה פוינט על שפיצברגן, באזור הארקטי צפונית לנורווגיה
תעלת קרוזייה, צפונית לאי בנקס באזור הארקטי הקנדי
האי קרוזייה בתעלת קנדי, בין גרנלנד והאי אלזמיר
מכתש קרוזייה על הירח, ב-13.5° דרום, 50.8° מזרח בצד הקרוב של הירח
בשנת 2014 מצאה משלחת מצר ויקטוריה שני פריטים על האי האט במפרץ המלכה מוד, סמוך לאי המלך ויליאם של נונאווט: חלק ממנוף להשקת סירות ועליו החותמות של שני חצים רחבים של הצי המלכותי; וחפץ עשוי עץ, אולי שסתום לצינור המתכת, שדרכו משלשלים את כבל הספינה אל תוך תא הכבל שמתחתיו.
בהמשך מצאה המשלחת אחת מן הספינות של פרנקלין, משומרת במצב טוב.
הספינה הטבועה נחה על קרקע מפרץ המלכה מוד בחלקו המזרחי, מערבית לאי או'ריילי.
אושר שהספינה הטבועה היא "ארבוס", אוניית הדגל של המשלחת.
בשנת 2016 אותרה ספינה העונה על תיאורה של "טרור" במפרץ טרור, סמוך לחוף הדרומי של אי המלך ויליאם.
פרנסיס קיירמה הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בסרייבו.
קיירמה התחיל את הקריירה שלו בברונג אהארו סטארס ממולדתו, ובקיץ חתם בקבוצת יגודינה מליגת העל הסרבית.
ב-13 בספטמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 2–0 על OFK בלגרד, בו גם כבש את שער הבכורה שלו.
במהלך העונה שיחק במקביל גם בקבוצת הנוער של המועדון, ובקבוצה הבוגרת ערך בסך הכל 23 הופעות ליגה, בהן כבש שלושה שערים.
בקיץ חתם קיירמה לשלוש שנים ברדניק סורדוליצה.
ב-26 באוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 0–1 למטלאק גורניי מילנובאץ.
ב-8 באפריל 2017 הורחק בהפסד 1–2 לפרטיזן בלגרד.
בסך הכל שיחק קיירמה שלוש שנים במועדון, במהלכן ערך 90 הופעות בליגת העל הסרבית, וכבש ארבעה שערים.
ב-30 ביולי 2019 הגיע קיירמה לישראל ונבחן במדי הפועל תל אביב בהפסד 2–3 למ.ס.
אשדוד בגביע הטוטו, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
למחרת חתם קיירמה לעונה אחת בהפועל תל אביב, עם אופציה לעונה נוספת.
ב-23 בספטמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–3 להפועל באר שבע.
את שער הבכורה שלו בליגת העל כבש ב-6 באוקטובר 2019, במשחק מול הפועל רעננה שהסתיים בתיקו 2–2. הוא שוחרר מהקבוצה בינואר 2020.
במרץ , חתם בז'לגיריס וילנה מליגת העל הליטאית.
פרנסיס ספריגס היה פיראט בריטי, והיה מזוהה עם הפיראט ג'ורג' לותר ואדוארד לואו.
הוא היה פעיל בקריביים ובמפרץ הונדורס בראשית 1720.
אף על פי שחלק גדול מראשית חייו אינם ידועים, פרנסיס ספריגס הוזכר לראשונה כראש צוות של הפיראט אדוארד לואו (אולי כחלק מאנשי הצוות המקוריים שעזבו את שירותם אצל של קפטן ג'ורג' לותר).
עם זאת, לאחר שקיבל פיקוד על הכיבוש האחרון של הפריגטה הבריטית בת 12 תותחים "סקוורל" (ששינתה את שמה ל"דלייט" זמן קצר לאחר מכן), הוא ולואו נפלו ככל הנראה קורבן למרד של אחד מאנשי הצוות, סביב חג המולד 1724, וכתוצאה מכך שניהם ברחו באמצע הלילה מהאוניה.
הדייג פיליפ אשטון שנאלץ לשרת באוניה של לואו וקצין חדש בשם ג'ון ראסל ביוני 1723, נמלט בשנה שלאחר מכן כאשר הספינה של לואו עצרה ליד רואטן.
בשנת 1724 הבחין הוא וכמה אנשים אחרים בכלי שנכנס לאזור וקיווה להצלה.
כשהבינו שהמלחים הם הפיראטים של ספריגס (וחששו שספריגס עשוי להכיר אותם), הסתתר אשטון, והעדיף לקחת את הסיכויים שלו ברואטן ולא לחזור לפיראטיות.
לאחר שעזב את לואו, ספריגס והצוות החלו להניף דגל פירטים שחור הדומה לזה של קפטן לואו והפליגו לכיוון איי הודו המערבית.
ב 28 בינואר 1725, הוא בזז ליד רוד איילנד ספינה של קפטן ריצ'רד דאפי.
בנוסף, הם תפסו ספינה פורטוגזית ובזזו את מטענה בזמן שהצוות הועבר סדרת עינויים בו הדליקו טבעת נרות סביב התורן וכל איש צוות נדרש להיכנס למעגל ולהתרוצץ סביבו בזמן שהפיראטים חבטו ונדפקו בהם בסכינים, וכלי נשק אחרים.
לאחר שסיימו עם העינויים, הצוות הוחזר לספינתם, שאותה הציתו הפיראטים.
עם הגעתם לקריביים, ספריגס וצוותו כבשו ספינה סוחר נוספת ממרטיניק ליד סנט לוסיה וכן כלי שיט עם מטען עץ, שרובו הושלך לים לאחר שהפיראטים לקחו ככל יכולתם.
בתחילת 1724, בעודם במימי ניו אינגלנד, ספריגס ודלייט קיבלו הודעה על מותו של המלך ג'ורג 'הראשון ושוחחו על האפשרות לקבל חנינה מלכותית במהלך השנה לאחר שיט מאי רוד ב־27 במרץ 1724.
בתחילת אפריל עגן ספריגס ברוטאן ליד מפרץ הונדורס, שם הוריד לחוף את האסירים שנלכדו במהלך ההפלגות.
רבים מהאסירים הללו הציגו את הפגיעות הגופניות שנגרמו על ידי הפיראטים במהלך שבייתם כשהיו נתונים לצורות עינויים שונות כמו שנאלצו לאכול צלחות עם שעוות נרות.
כשהם תיקנו ושיפצו את ספינתם באי מערבית לרוטאן, ספריגס ודלייט הפליגו לסנט קיטס מתוך כוונה לפגוש את קפטן מור מספינת "איגל", ספינה שתקפה קודם לכן את ג'ורג' לותר ליד בלנקו.
עם זאת, עד מהרה הם פגשו בפריגטה צרפתית ונאלצו לברוח.
לאחר בריחתם הם תפסו ספינה ליד ברמודה ואז, כשהתקרבו לסנט קיטס, הם תפסו ספינה נוספת ב־4 ביולי 1724. במהלך הלכידה האחרונה הם עינו את הצוות בשיטות שלמדו מלואו - הניפו את האסירים גבוה ככל האפשר על התורן המרכזי, על המפרשים העליונים והפילו אותם משם חזרה לסיפון.
ספריגס איחד כוחות יחד עם קפטן ריצארד סיפטון, שקיבל פיקוד על הספינה של לואו "הפי קריסמס" לאחר שאנשי צוותו של לואו התפזרו.
לאחר לכידת הספינה ליד פורט רויאל, ספריגס נאלץ לסגת ממפגש עם שתי אוניות מלחמה בריטיות, "דיאמונט" ו "ספאנס".
לאחר בריחתם האחרונה, ספריגס כבש ספינה נוספת בדרכו חזרה למפרץ הונדורס.
הוא תפס עוד עשרה או שנים עשר כלי שיט אנגלים לפני שנרדף על ידי פריגטה בריטית.
ספריגס נמלט מאותה ספינת מלחמה בריטית בה נתקל בעבר.
הוא שוב הצליח להימנע מלכידה, אף על פי שציו התפרק כשהוא נפרד מסיפטון.
ייתכן והיה זה הזמן שהסגן של ספריגס, פיליפ לין, לקח את ספינת הפרסים "נימפה" והשאיר את ספריגס לבדו שיצא להפלגה לניו-פאונדלנד.
מעט ידוע על הקריירה המאוחרת שלו.
על פי דיווחי העיתונים, הוא היה עדיין פעיל באזור ובאפריל 1725 כבש כמה ספינות נוספות.
על פי דיווח בעיתון אחד, ספריגס היה פעיל עד סוף שנת 1726, כאשר נישבה על אי עם ריצארד סיפטון ועם פיראט אחר מפורסם, אדוארד לואו.
הדו"ח מקורו בעיתון "פוסט-בוי" מיום 25 ביוני 1726. המקור היחיד הידוע הוא כאמור העיתון "פוסט-בוי" שעדיין קיים.
בדיווח בעמוד הראשון, נכתב כי "ספינה ממפרץ הונדורס נלכדה על ידי ספינה ספרדית, ואחר כך נלכדו הספרדים והועלו על סיפון של ספינת מלחמה שתפסה פירטים, ויצאה איתם לג'מייקה.
[וגם] כי לואו וספריגס היו בין השבויים, שרובם היו אינדיאנים."
לדברי מקור אחר, ספריגס וסיפטון עדיין נרדפו על ידי ספינות בריטיות.
אנשיו של ספריגס נלכדו לצד סיפטון שישן, ואילו ספריגס וגם לואו עצמו נמלטו שוב .
קופר פוצץ את ספינתו באבקת שרפה ולא נתפס.
פרנסיס האץ' קימבל היה ארכיטקט אמריקאי שפעל בניו יורק.
פרנסיס קימבל נולד בעיירה קטנה במיין.
לאחר לימודי אדריכלות באנגליה, הוא חזר לארצות הברית והחל לעבוד עם שותפו תומאס ויסדייל.
הם עבדו ביחד עם בניין תיאטרון-קזינו במנהטן.
פרנסיס קימבל היה בין האדריכלים הראשונים בארצות הברית שניצלו טרקוטה בעיצוב בניינים.
לאחר ששותפו נפטר הוא עבד תקופה מסוימת כעצמאי ואחר כך שותף בחברת אדריכלים Kimball & Thompson.
בשנת 1885 הוא השלים בניין ברודוויי 26 המקורי שבהמשך נהרס.
הוא היה בעל 31 קומות.
בהמשך הוא תכנן בניינים רבים ברחבי מנהטן.
בשנת 1894 הוא סיים את עבודתו על בניין חברת הביטוח מנהטן לייף (הבניין הראשון בעיר מעל לגובה של 100 מטר) ובשנת 1908 על בניין סיטי אינווסטינג.
קימבל נפטר ב-20 בדצמבר 1919 בניו יורק ונקבר בבית הקברות לינווד בהבריל, מסצ'וסטס.
פרנסיס היגבי קייס היה פוליטיקאי ועיתונאי אמריקאי, שכיהן כחבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת דקוטה הדרומית, ראשית בבית הנבחרים (1937–1951) ואחר כך בסנאט (1951–1962).
קייס נולד בעיר אוורלי שבצפון איווה, בנם של מרי אלן (לבית גרניס) והכומר הרברט ליוולן קייס.
בגיל 13 עבר עם הוריו לעיירה סטורגיס שבדקוטה הדרומית, שם השתקעו.
לאחר שסיים את לימודיו בבתי הספר הציבוריים, למד באוניברסיטת וסליאן דקוטה וב-1920 סיים לימודיו באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בחיל הנחתים של ארצות הברית, ובהמשך שירת בכוחות המילואים של צי ארצות הברית ושל צבא ארצות הברית.
מיד לאחר תום לימודיו האקדמיים, החל בקריירה בת 15 שנה כעורך עיתונים.
עד שנת 1922 היה עוזר העורך הראשי של העיתון אפוורת' הראלד (Epworth Herald) בשיקגו.
בשנים 1922–1925 היה כתב הטלגרף והעורך של ה"דיילי ג'ורנל" ברפיד סיטי שבדקוטה הדרומית.
בשנים 1925–1931 היה העורך והמוציא לאור של העיתון "הוט ספרינגס סטאר".
לבסוף, משנת 1931 עד שנבחר לקונגרס היה העורך והוציא לאור של "הקאסטר כרוניקל" בעיירה קוסטר שבדרום דקוטה הדרומית.
קייס נכנס לפוליטיקה של ארצות הברית ב-1934 כאשר התמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית אם כי ביום הבחירות הכלליות הפסיד למועמד המפלגה הדמוקרטית.
עם זאת, ב-1936 הוא נבחר לבית הנבחרים וכיהן שם במשך שבע תקופות כהונה, שהן 14 שנה.
לפני כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בעקבות ההתקפה על פרל הארבור בידי האימפריה היפנית, היה קייס תומך מתון באידאולוגיית ההתבדלות.
קייס עזב את בית הנבחרים ב-1951 עם היבחרו לסנאט.
ב-1950 החליט קייס להתמודד לסנאט של ארצות הברית ובבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית גבר על ג'ון צ'נדלר "צ'ן" גרני.
בבחירות הכלליות הוא ניצח את ג'ון א.
אנגל הדמוקרטי, וקיבל 63% מקולות הבוחרים.
בקדנציה הראשונה שלו בסנאט שימש כיו"ר הוועדה לענייני מחוז קולומביה של הסנאט בשנים 1953–1955, והיה תומך בשלטון עצמאי רחב יותר במחוז הפדרלי.
ב-1954 היה חבר בוועד לחקירת צנזור הסנאטור ג'וזף מקארתי.
קייס נבחר מחדש לסנאט ב-1956, במערכת בחירות צמודה ביותר בה קיבל יריבו קנת' הולום 50.8% מהקולות.
קייס היה ידוע כסנאטור מתון שמטרתו העיקרית הייתה להרחיב את תשתית הכבישים והנתיבים המהירים בארצות הברית, במיוחד בדקוטה הדרומית.
אגם פרנסיס קייס, לאורך נהר המיזורי, קרוי על שמו והוא מאגר המים ה-11 בגודלו בארצות הברית.
קייס הצביע בעד חוק זכויות האזרח מ-1957 ומ-1960. ביוני 1962 נפטר קייס כתוצאה מהתקף לב במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד אשר בבת'סדה שבמרילנד.
מותו היה חודשים ספורים בטרם הסתיימה כהונתו השנייה בסנאט, והוא נטמן בבית העלמין הלאומי בלאק הילס בסטורגיס.
פרנסיס קליין היה צייר ומעצב שטיחי קיר יליד גרמניה שחי ועבד באנגליה.
פרנסיס קליין נולד ברוסטוק בגרמניה, ובעודו נער הציג יכולות גבוהות כשהוא עבד בשירות כריסטיאן הרביעי מדנמרק.
במהלך תקופה זו הוא צייר, בשנת 1611, דיוקן חצי אורך של כריסטיאן, הנמצא כעת בגלריה של קופנהגן, וביצע עבודות קישוט בטירה של רוזנבורג ובמקומות אחרים.
כאן פגש את סר רוברט אנסטרותר, אז השגריר מאנגליה לחצר המלכות של דנמרק.
הוא נשלח לאיטליה ללמוד ונשאר שם ארבע שנים, ולמד ברומא ובוונציה.
בוונציה הוא הוצג בפני סר הנרי ווטון, אז שגריר אנגליה ברפובליקה.
לאחר שחזר לדנמרק, המשיך לאנגליה עם מכתבי המלצה מאת אנסטרותר ווטון לצ'ארלס, נסיך ויילס.
הוא התקבל בחום על ידי ג'יימס הראשון, שראה בו את האיש שרצה עבור עבודות השטיחים של מורטלייק, בית האריגה החדש שהקים סר פרנסיס קריין בלונדון.
צ'ארלס היה נחוש להשיג את שירותיו של קליין והוא כתב באופן אישי למלך דנמרק, וביקש שיאפשר לו לעבור לאנגליה.
קליין, נאלץ לחזור לדנמרק כדי לסיים עבודה כלשהי עבור המלך.
הבקשה נענתה על ידי מלך דנמרק, וקליין חזר לאנגליה ונכנס לשירותו של הנסיך צ'ארלס, והועסק מיד במורטלייק.
עם עלייתו של צ'ארלס הראשון לכס המלוכה בשנת 1625, הוא תיגמל את קליין בכך שהעניק לו קצבה לכל החיים בסך 100 ליש"ט לשנה.
הוא גם בנה עבורו בית מגורים בסמוך לבית המלאכה לשטיחים.
כאן התיישב קליין עם משפחתו ופיקח על העתקת הציורים ועיצב את המסגרות בהן היו השטיחים.
צ'ארלס שלח חמישה מתוך שבע תמונות המקוריים של רפאל ממעשי השליחים, שרכש באותה העת, כדי להעתיקם לשטיחי קיר בהנחייתו של קליין.
עותקים אלה נוצרו על ידי בניו של קליין, פרנסיס וג'ון, והם עובדו לשטיח קיר במורטלייק.
הפקות אלה ואחרות של מפעל מורטלייק זכו בהערכה גבוהה, במיוחד בצרפת.
קליין הועסק בעיקר על ידי האצולה כדי לקשט את אחוזותיהם.
דוגמאות מעבודותיו נראות בבית סומרסט, בית קארו, פרסון גרין, ארמון האנוורת', ארמון ווימבלדון, סטון פארק, נורת'אמפטונשייר, טירת בולסובר, וחדר הזהב בבית הולנד, לונדון.
בזמן מלחמת האזרחים האנגלית נפגע השגשוג של קליין, והוא הועסק בעיקר בתחריטים ועיצוב איורים לספרים.
בשנת 1632 הוא כבר סיפק את האיורים למהדורה של סנדיס "מטמורפוזות של אובידיוס", מהדורה שפורסמה בפריז בשנת 1637. הוא עיצב את האיורים, למהדורות הקלאסיקה שפרסם ג'ון אוגילבי, כגון: ורגיליוס (מהדורה אנגלית 1654, ומהדורה לטינית 1658) והומרוס (1660).
עיצובים שלו נחקקו על ידי פייר לומברט, ויליאם פיית'ורן ואחרים, והעריצו אותם עד כדי כך שלמלך צרפת הועתקו העיצובים עבור וירג'יליוס במהדורה מיוחדת משלו.
קליין חרט ועיצב ספרים שונים באותם ימים.
ישנם תחריטים נוספים בחדר הדפוס במוזיאון הבריטי, המיוחסים בסבירות רבה לקליין.
אף ששמר על ביתו במורטלייק, הוא התגורר זמן מה בקובנט גארדן.
קליין נפטר בלונדון בשנת 1658 בגיל מתקדם.
עם מותו השאיר קליין שלושה בנים, פרנסיס, ג'ון וצ'ארלס; ושלוש בנות, שרה, מגדלנה ופנלופה.
פרנסיס קליין הצעיר נולד בשנת 1625, ונקבר בקובנט גרדן ב־21 באוקטובר 1650. עם אחיו ג'ון הוא הלך בעקבות אביו, ושניהם זכו למוניטין כשרטטים וציירים מינאטורות.
קשה להבדיל בין עבודתם לזו של אביהם.
סדרת רישומים של רפאל נמצאת בארמון קנזינגטון.
הם נושאים את התאריכים 1640–1646. חלקם חתומים על ידי ג'ון קליין.
נראה כי פנלופה קליין הייתה גם ציירת מיניאטורית, ויוחסו לה שתי מיניאטורות של ססיל, לורד רוז (1677), ודורותיאה, בתו של ריצ'רד קרומוול (1668), חתומים בראשי התיבות "פ.ק.".
פרנסיס סימור האדן , היה מנתח אנגלי, וידוע בעיקר כחרט.
הוא היה בלבה של תחיית התחריט בבריטניה, וממייסדי אגודת הציירים-תחריטאים, בהווה החברה המלכותית של המדפיסים, כנשיאה הראשון.
הוא היה גם אספן וחוקר הדפסי רמברנדט.
אביו, צ'ארלס תומאס האדן, היה רופא ידוע ואוהב מוזיקה.
הוא התחנך בבית הספר בדרבי, בבית החולים כריסטס וביוניברסיטי קולג', לונדון, וגם בסורבון, פריז, שם למד את התואר בשנת 1840. הוא התקבל כחבר במכללת המנתחים בלונדון בשנת 1842.
בשנים 1843–1844, עם חבריו דובל, לה קאן וקולונל גיבוט, הוא נסע לאיטליה ועשה את הרישומים הראשונים ושישה תחריטים ישירות מהטבע.
האדן לא למד באף בית ספר לאמנות ולא היו לו מורים לאומנות, אך בין השנים 1845–1848 הוא למד בקפידה את ההדפסים השייכים לסוחר יד שנייה בשם לאב, שהייתה לו חנות בבונהיל רו, רובע הקוויקר הישן של לונדון.
בזמן סידור ההדפסים בסדר כרונולוגי, הוא למד במיוחד את עבודותיהם של החרטים המקוריים הגדולים, אלברכט דירר, לוקאס ואן ליידן ורמברנדט.
הדפסתו של האדן נעשתה הדדית גם על ידי גיסו הצעיר, ג'יימס מקניל ויסלר, בבית מגורי האדן בצ'לסי בשנת 1855. במקום הותקן מכבש דפוס ולמשך זמן מה האדן וויסלר שיתפו פעולה בסדרת תחריטים על התמזה.
עם זאת, היחסים ביניהם והפרויקט לא החזיקו מעמד.
האדן עקב באומנות התחריט המקורי במרץ כה רב שהוא הפך לא רק למעצב הבריטי החשוב ביותר של אותה אמנות משנת 1865, אלא הביא לתחייתה באנגליה.
מאמציו וההתמדה המאומצים שלו, בסיוע יכולתו של סר ויליאם דרייק, הביאו להקמתה של החברה המלכותית לציירים-מדפיסים וחרטים.
היא עיצבה את החברה המלכותית של יוצרי הדפוס עד 1990. כשהנשיא האדן שלט בחברה במשך שלושים שנה ביד חזקה מראשית דרכה הראשונה בשנת 1880.
כתב פרידריך קפל, סופר ואספן הדפסים: "סר פרנסיס סימור האדן עשה עבודה חשובה בשמירה על דוקטרינה ברורה בתחריטים.
הוא לא הודה שהיה "מסחרי" באופיו.
תחריטים שנעשו בעקבות ציורים של ציירים אחרים נשללו נמרצות." באשר לחברי האקדמיה המלכותית "הוא שלט בהם ביד ברזל." ולא התקבלו בקלות כחברים בארגון.
על אף לימודו של האדן על החרטים הוותיקים באמנותו, הלוחות של האדן עצמו היו אינדיבידואליות מאוד.
הוא העדיף לעבוד ישירות על הלוחות מול הנושא.
אחד התחריטים הגדולים והבולטים ביותר היה הפרידה הגדולה של האגמנון.
מחקריו של האדן על רמברנדט, מלבד השפעתם על יצירתו המקורית, הביאו להוצאת המונוגרפיה החשובה שלו על תחריטי האמן ההולנדי.
האדן היה הראשון שקטלג את תחריטי רמברנדט באופן כרונולוגי ובשיטתיות.
באמצעות ספרים והרצאות, ובעזרת תערוכה במועדון הברלינגטון לאמנויות יפות בשנת 1877, הוא ניסה לתת השתקפות אמיתית על יצירתו של רמברנדט, והוציא מהמאגר הרשום מספר רב של לוחות שיוחסו לו בעבר.
נימוקיו של האדן התבססו על תוצאות מחקר של עבודות המאסטר בסדר כרונולוגי, ובאות לידי ביטוי בבירור במונוגרפיה שלו, "העבודה החרוטה של רמברנדט" שנבדקה מחדש באופן ביקורתי, הודפסה באופן פרטי בשנת 1877, וב"מלאכתה החרוטה של רמברנדט: אמת ושקר".
בשנת 1847 הוא התחתן עם המוזיקאית דאשה ויסלר, אחותו למחצה של האמן ג'יימס מקניל ויסלר (האחים חולקים את אותו אב בלבד).
בנו הבכור, פרנסיס סימור האדן (נולד ב־1850), התחנך במכללת מרלבורו בווילטשייר והיה בקריירה מכובדת כחבר ממשלה בקולוניה נטאל בין השנים 1881–1893.
לורנס פרנסיס רוּני השלישי הוא פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-19 של מדינת פלורידה.
טרם היבחרו לקונגרס, כיהן רוני כשגריר ארצות הברית בקריית הוותיקן בשנים 2005–2008. באוקטובר 2019 הכריז רוני כי אין בכוונתו להתמודד לתקופת כהונה שלישית בבית הנבחרים, וכהונתו הסתיימה בראשית ינואר 2021.
רוּני נולד במאסקוגי (Muskogee) שבאוקלהומה, בנם הבכור של לורנס פרנסיס ולוסי טרנר רוּני.
את לימודיו התיכוניים סיים במכינה הישועית ג'ורג'טאון שבמרילנד.
בשנת 1975 השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ג'ורג'טאון, ומאותה האוניברסיטה קיבל תואר שני במשפטים ב-1978. כמו כן, הוא בעל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת נוטרדאם (2005) ומאוניברסיטת דאלאס (2010).
ב-1984 החל לשמש כמנהל כללי ונשיא בחברת "רוּני אחזקות בע"מ".
כמו כן, לרוּני רוב בבעלות "חברת הבנייה מנהטן" והוא בן הדור הרביעי במשפחתו שמחזיק בבעלות חברה זו.
חברת בנייה זו אחראית לבניית אצטדיון AT&T שבארלינגטון, את מרכז המבקרים של הקפיטול, את קפיטול מדינת אוקלהומה, את הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ורג' הרברט ווקר בוש, את מטה מכון קאטו, את אצטדיון NRG ופרויקטים אחרים ברחבי ארצות הברית.
כמו כן, חברת הבנייה של מנהטן בנתה גם את המרכז הנשיאותי ע"ש ג'ורג' ווקר בוש, ובכך היא חברת הבנייה היחידה שעבדה בשתיים מהספריות הנשיאותיות בארצות הברית.
רוּני הוא חבר בוועדה המייעצת של רשות תעלת פנמה.
בספטמבר 2004 היה חבר במשלחת האמריקאית להשבעתו של מרטין טוריחוס לנשיאות פנמה, בהובלתו של מזכיר המדינה של ארצות הברית קולין פאוול.
בנובמבר 2005 החל את כהונתו כשגריר ארצות הברית בקריית הוותיקן, כאשר הגיש את כתב האמנתו לאפיפיור בנדיקטוס השישה עשר.
בסוף ינואר 2008 תמה שליחות הדיפלומטית, לאחר שב-5 בנובמבר 2007 הכריז הנשיא בוש על מינויה של מרי אן גלנדון לשגרירה במקומו של רוּני.
במאי 2016 הודיע חבר הקונגרס הרפובליקני קורט קלוסון כי לא יתמודד לתקופה כהונה שלישית.
זמן קצר לאחר מכן נכנס רוּני לבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית על מנת לבחור את מועמד המפלגה במקומו של קלוסון.
הייתה זו התחרות האמיתית במחוז הקונגרס ה-19 של פלורידה, שכן מדובר במעוז רפובליקני מובהק.
רוּני הוציא 4 מיליון דולר אמריקני מהונו האישי והוביל מבחינה פיננסית על יריביו בבחירות שהתקצרו עקב עיתוי ההכרזה המאוחר של קלוסון.
ביום הבחירות המקדימות, ב-30 באוגוסט 2016, נבחר רוּני למועמד הרפובליקני לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בבחירות הכלליות גבר על מועמד המפלגה הדמוקרטית ונבחר אל הקונגרס של ארצות הברית.
רוּני הושבע לראשונה לקונגרס ה-115. הוא תמך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, והפגין עמדות שמרניות במהלך כהונתו.
לראיה, הוא תמך בזכות לשאת נשק וקיבל ציון "B" מאיגוד הרובאים הלאומי.
עם זאת, בעקבות הטבח בתיכון דאגלס בפברואר 2018 הביע תמיכה בצעדים להגבלת מכירת ושימוש בכלי נשק.
באוקטובר 2019 הכריז כי אין בכוונתו להתמודד מחדש בבחירות 2020, וכהונתו נחתמה בינואר 2021 עם התפזרות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
פרנסיס תומאס גרגורי היה חוקר ופוליטיקאי אוסטרלי.
יליד אנגליה, היגר עם משפחתו לאוסטרליה כילד.
הוא היה אחיו הצעיר של החוקר והפוליטיקאי אוגוסטוס צ'ארלס גרגורי, שעשה גם את הקריירה שלו באוסטרליה.
גרגורי נולד בפרנספילד, נוטינגהמשייר, אנגליה בשנת 1821. משפחתו, כולל אחיו הבכור אוגוסטוס, היגרה למערב אוסטרליה בשנת 1829. לאחר השכלה בסיסית, נכנס גרגורי כמודד לשירות הציבורי במערב אוסטרליה בשנת 1841.
בשנת 1846 ליווה גרגורי את אחיו הבכור אוגוסטוס והחוקר הנרי צ'רצ'מן, כדי לחקור את המדינה מצפון לפרת'.
בשנה שלאחר מכן מונה פרנסיס גרגורי לעוזר מודד ממשלתי כעבור שנתיים, 1849, הוא התמנה כמודד מוסמך.
בשנת 1857 הוא הוביל משלחות לנהר מורצ'יסון העליון, ובאזורים רחוקים יותר מזרחה וצפונה בשנת 1858.
בשנה שלאחר מכן ביקר גרגורי באנגליה, כדי לשדל את ממשלת בריטניה לממן את חקר צפון מערב אוסטרליה.
פרנסיס גרגורי האמין שהאזור עשוי להתאים לחקלאות מרעה או מטעים, המבוססים על שימוש בכוח עבודה קטן.
בשנת 1860, ממשלת מערב אוסטרליה הטילה על פרנסיס גרגורי לעמוד בראש משלחת לחקר פנים הארץ סביב מפרץ ניקול.
החלק הדרום מערבי של אזור זה נודע לימים בשם פילברה.
ממשלת בריטניה העניקה 2,000 ליש"ט להוצאות.
המסע עזב את פרימנטל ב־23 באפריל 1861. ארבעה ימים לאחר מכן, בצ'מפיון ביי (לימים ג'רלדטון), הצטרפו לגרגורי שלושה מתנדבים שהקימו משלחת של תשעה.
הם השלימו את נחיתתם ליד נהר הרדינג ב־24 במאי, והחלו לתור בפנים הארץ למחרת.
לאחר שהגיע לנהר פורטסוק, המשלחת עקבה אחרי מהלך הנהר במשך מספר ימים, לפני שפנתה לדרום-מערב בעקבות נהר הארדי.
ב־25 ביוני, לאחר שהגיעו לקו רוחב 23 ° 56' דרום, הם החלו לחזור על עקבותיהם והגיעו למקום הנחיתה שלהם על החוף ב -19 ביולי.
ב־29 ביולי הם החלו גיחה שנייה, צפונית מזרחית למסלול הקודם.
הם סיימו את המסע ויצאו חזרה לפרת', אליה הגיעו ב־9 בנובמבר 1861.
פרנסיס גרגורי דיווח כי ראה אדמה בגודל מעל מיליון דונם, המתאימה לרעייה.
הוא גם הפנה את תשומת הלב לאפשרות לפיתוח ענף הפנינים.
כתוצאה מהמסע למפרץ ניקול, זכה גרגורי במדליית הזהב של החברה הגיאוגרפית המלכותית (1863).
בשנת 1862 עבר גרגורי לקווינסלנד, שם כבר היה אחיו אוגוסטוס בולט כחוקר וכפוליטיקאי.
הוא התחתן עם מריון הום בשנת 1865, אחותו של חברו ובעל חסותו, ולטר סי הום.
בשנת 1874 נבחר וכיהן כחבר במועצה המחוקקת בקווינסלנד.
במשך תקופה קצרה במהלך 1883, שימש כמנהל הדואר הכללי של קווינסלנד.
גרגורי נפטר בטאוומבה ב־23 באוקטובר 1888 ונקבר בבית הקברות דרייטון וטאוומבה.
Acacia gregorii, מין של עץ שיטה, שהוגדר לראשונה באזור פילברה במהלך המשלחת בשנת 1861, נקרא לכבודו.
פרנסיס רפאל היא זמרת ושחקנית אנגלייה.
רפאל נולדה בלונדון, בתחילת הקריירה שלה שיחקה במספר סרטים וביניהם סרט הקומדייה "The Wildcats of St Trinian's" וסרט ההתבגרות "P'tang, Yang, Kipperbang" בבימויו של מייקל אפטד.
הופעתה הראשונה בוסט אנד הייתה במחזה "The Sleeping Prince", אחרי כן הופיעה באופרת הרוק סטארלייט אקספרס.
ב-1987 זכתה בפרס טוני על הופעתה במחזמר עלובי החיים.
באירוויזיון 1994 היא ייצגה את בריטניה עם השיר "Lonely symphony" והגיעה במקום העשירי.
בשנה זו גם הוציאה את האלבום שלה "Fragile".
היא הייתה נשואה לבמאי ג'ון קאירד ולהם שני ילדים.
פרנסיס קוטס ג'ונס היה צייר אמריקאי ממשפחה עשירה בבולטימור, שלמד באירופה.
הוא ידוע בציורי הנשים שלו ובגנים מלאי פרחים.
פרנסיס קוטס ג'ונס נולד בשנת 1857 בבולטימור, מרילנד, למשפחה אמידה.
הוא למד בבית ספר בבולטימור עד גיל ארבע עשרה.
אחיו הבכור היה צייר הנוף יו בולטון ג'ונס (1848–1927).
בשנת 1876 ביקרו האחים ג'ונס באירופה, שם מימש פרנסיס את רצונו להפוך לאמן.
בלונדון שהו שניהם אצל אדווין אוסטין אבי (1852–1911).
פרנסיס ג'ונס בילה כמעט שנה בפונט-אבן שבבריטני, שם הייתה מושבה של אמנים אמריקאים.
בסתיו 1877 עבר ג'ונס לפריז.
הוא לימד את עצמו ציור, ואז התקבל לכיתה של הנרי להמן בבית הספר לאמנויות.
בשנת 1878 נסעו שני האחים לספרד ולמרוקו.
פרנסיס ג'ונס חזר לפריז ונרשם לאקדמיה ז'וליאן.
הוא ערך סיורי רישום באיטליה, שווייץ וצרפת.
ג'ונס המשיך ללמוד בצרפת עד 1881 וחזר לניו יורק בשנת 1881 וחלק סטודיו עם אחיו.
בשנת 1882 נבחר לחברת האמנים האמריקאים.
פרנסיס ג'ונס חזר לארצות הברית והתיישב בעיר ניו יורק בשנת 1884, שם הוכרה במהירות עבודתו כצייר דמויות.
אף שלא היה חייב לעבוד למחייתו, הוא לימד ציור דיוקנאות בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק.
הוא גם השיג עבודות איורים ממגזינים Scribner's Monthly ו-The Century.
באוקטובר 1893 פרסם סקריבנר סט של ציוריו של בתים היסטוריים בוושינגטון.
בקיץ היה עורך מסעות ציור לברקשייר בדרום אגרמונט, מסצ'וסטס.
בשנות ה -90 של המאה ה -19 היה לפרנסיס ג'ונס מוניטין גדול והוא החל להיות בעל מעמד מוביל בעולם האמנות של ניו יורק.
ג'ונס לימד באקדמיה הלאומית לעיצוב במשך למעלה משלושים שנה.
במשך עשרים ושתיים שנה היה גזבר האקדמיה הלאומית לעיצוב.
בשנים 1917–1930 היה ג'ונס נאמן במוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
בסביבות 1907 עברו ג'ונס, אחיו ואחותם הנכה לואיז לסטודיו ובית יקר ברחוב השישים-מערב במנהטן.
בשנת 1929 עבר ג'ונס שבץ שהותיר אותו משותק.
ביצירתו המוקדמת פרנסיס ג'ונס תיאר סצנות ז'אנר עשירות.
הטכניקה שלו הייתה מדויקת, אקדמית ומפורטת.
הוא תמיד התעניין בתחפושות ועיטורים.
הוא נמשך לנושאים של העת העתיקה הקלאסית, והחל לצייר דמויות בתלבושות קלאסיות מוקפים בחפצי נוי מאותה תקופה.
עבודותיו המאוחרות יותר הראו את השפעת האימפרסיוניזם.
עבודות אלה שבוצעו באופן רופף יותר לאחר 1910 הראו לעיתים קרובות נשים בסצנות פנים וחוץ.
בתערוכה השנתית של האקדמיה הלאומית לעיצוב, בשנת 1885, זכה ג'ונס בפרס תומאס ב.
קלארק על הרכב הדמויות הטוב ביותר.
ג'ונס זכה גם בפרסים בתערוכת סנט לואיס והתערוכה הבינלאומית של פנמה – פסיפיק של 1915.
עבודותיו מוצגות במוזיאון ברוקלין, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות ובמוזיאון לאמנות וויצ'יטה.
גם המכון לאמנות בשיקגו מחזיק בחלק מיצירתו.
פרנסיס קוטס היה צייר אנגלי, מחלוצי ציור הפסטל באנגליה, וחבר מייסד של האקדמיה המלכותית לאמנויות (RA) ב-1768.
הוא נולד בלונדון, בנו הבכור של רוברט קוטס.
אחיו הצעיר היה סמואל קוטס שהפך גם הוא לאמן, והתמחה במיניאטורות.
פרנסיס קוטס התאמן אצל צייר הדיוקנאות ג'ורג' קנפטון (1698–1778) לפני שהקים עסק משלו בשטח העסקים של אביו ברחוב קורק בלונדון - ולמד הרבה על כימיה כדי לשפר את טיב הפסטלים שלו.
כמעריץ של רישומי הפסטל של רוזלבה קריארה, קוטס התרכז בעבודות בפסטל ובעפרון.
לאחר שעבד עם העיפרון עד קצה גבול היכולת שלו במדיום, הוא פנה לציור בשמן בעבודות בקנה מידה גדול.
בציוריו המוצלחים ביותר, במיוחד אלה של שנות ה-60 המוקדמות, צבע השמן מונח בשכבה דקה, כחיקוי לטכניקה הפסטלית שלו.
את הטכניקה הזאת אפשר להשות עם זו של אלן רמזי (1713–1784) וסר ג'ושוע ריינולדס.
יש בה בהירות וחום ותשומת לב יוצאת דופן לתלבושות.
בשנת 1763, הוא קנה בית גדול (שמאוחר יותר נקנה על ידי הצייר ג'ורג' רומני) בכיכר קוונדיש.
כאחד מציירי הדיוקנאות האופנתיים ביותר של ימיו, קוטס עזר לייסד את אגודת האמנים של בריטניה הגדולה והפך למנהלה בשנת 1765. בשיא כוחו, הוזמן קוטס להיות אחד החברים הראשונים באקדמיה המלכותית לאמנויות, אך מת שנתיים לאחר מכן, בגיל 44, בריצ'מונד.
הוא גם לימד כישורי עבודת פסטל את הצייר ג'ון ראסל, שתיאר את הטכניקות של קוטס בספרו "אלמנטים של ציור עם עפרון".
פרנסיס קאדל היה צייר סקוטי, שנודע בתיאורי פנים העיר החדשה של אדינבורו, ובעבודתו באי איונה במערב סקוטלנד.
פרנסיס קאדל נולד באדינבורו, בנם של ד"ר פרנסיס קאדל (1844–1909), מנתח עשיר ואשתו, מרי המילטון בוילאו (1853–1907).
בית ילדותו היה באחוזת מוריי באדינבורו, והוא התחנך באופן פרטי באקדמיה של אדינבורו.
אחותו הייתה ז'אן קאדל, שחקנית ידועה.
מגיל 16 למד בפריז באקדמיה ז'וליאן, שם היה בקשר עם האוונגרד הצרפתי.
בהיותו בצרפת, חשיפתו לעבודה של הפאוביסטים הראשונים, ובמיוחד אנרי מאטיס, הוכיחה את השפעתה עליו.
לאחר שובו לסקוטלנד, הוא הציג קבוע באדינבורו, בגלאזגו, ובלונדון.
קאדל היה צייר שעבד ביד שמאל.
בעודו סטודנט, נשיא האקדמיה המלכותית הסקוטית ניסה לעצור אותו מציור בידו השמאלית, כי "אף אמן לא הפך מעולם לגדול שעשה זאת".
קאדל ענה במהירות "אדוני, והאם מיכאלאנג'לו הגדול לא צייר בידו השמאלית?" הנשיא לא הגיב ויצא מהחדר במהירות.
תלמיד עמית שאל את קאדל כיצד ידע שמיכלאנג'לו הוא שמאלי.
קאדל התוודה "לא ידעתי אבל גם הנשיא לא ידע."
רק ב-1908, בין מות אמו למות אביו, הוא שאף לתערוכת יחיד, שהשיג בגלריה של דויג, וילסון וויטלי באדינבורו.
30 ציורים נמכרו, כולל ארבעה לחברו הוותיק ללימודים, פטריק פורד, שהפך לפטרון מרכזי.
חלקו בירושה בעקבות מות אביו, אפשרה לו לקנות סטודיו באדינבורו.
עבודתו החדשה לא נמכרה היטב והוא לקח בשנת 1910 "חופשה", בה בילה כמעט כל השנה בציור בוונציה.
פטריק פורד שילם לו 150 פאונד כדי לצאת למסע, בתמורה לבחירת הציורים שהופקו.
תערוכת וונציה שלו ב-1911 לא זכתה להצלחה, היו מעט ציורים, מה שפגע מאוד באמון של קאדל בסוחרים.
עם זאת, אלכסנדר ריד המשיך לקנות חלק גבוה מעבודתו.
קאדל בילה חלק ניכר מחייו הבוגרים בסקוטלנד ולא היה לו קשר ישיר עם רבים מהרעיונות החדשים שפותחו באירופה.
לכן הוא נטה להשתמש בנושאים וסביבות שהיו בהישג יד - נופים, חללי פנים אופנתיים של בתי אדינבורו, טבע דומם ודמויות בצבעי שמן וצבעי מים כאחד.
הוא ידוע במיוחד בזכות דיוקנאותיו של נשים אותן צייר בצורה משוחררת ואימפרסיוניסטית, המתארת את נושאו בגלי צבע עזים.
הוא נהנה מאוד מהנוף של האי איונה, שבו ביקר לראשונה ב-1912 ווהאי מופיע ביצירתו בצורה בולטת.
במהלך שנות ה-20 הוא בילה כמה קייצים עם סמואל פפלו, אמן סקוטי אחר, בנסיעות ציור באיונה.
לאחר מותו של חברו הקרוב איבור קמפבל במלחמת העולם הראשונה, הוא התגייס, ושירת ביחידה הסקוטית.
בינתיים, סוחר האמנות רב ההשפעה אלכסנדר ריד ארגן את תערוכת היחיד הראשונה של קאדל בגלריה שלו בגלאזגו בפברואר 1918. לא ברור אם קאדל היה נוכח.
בצבא, קאדל יצר סדרה של רישומים בנושא "ג'ק וטומי".
אף שקאדל לא הצליח להרוויח הרבה מהציורים שלו, יהיה זה שגוי לחלוטין לומר שהוא מת "בעוני".
כפי שמשקפים בתיו, הוא היה ממשפחה עשירה מאוד, ונכון יותר לומר שהוא נתמך כלכלית במידה רבה על ידי משפחתו.
ב-1932 נשדד קאדל, וב-1935 נפצע קשה מנפילה מקרון חשמלית.
הוא התגורר באדינבורו בין השנים 1920 עד 1935 והתקשה למכור את ציוריו בגלל המצב הכלכלי.
לבסוף הוא עבר לאזור אחר בעיר, שם הוא מת ב-6 בדצמבר 1937.
הוא נקבר עם משפחתו בבית העלמין דין.
פרנסיס מקדונלד קורנפורד היה מתרגם, מלומד קלאסי ופילוסוף אנגלי, הידוע בשל התחמחותו בפילוסופיה יוונית, בכתבי אפלטון, פרמנידס, תוקידידס ובדת יוון העתיקה.
קורנפורד טבע את הביטוי "עמודי התווך של הפלטוניזם" (twin pillars of Platonism), בהתייחסו מחד לתורת האידאות, ומאידך לתורת נצחיות הנפש.
הוא למד בבית הספר סנט פול, לונדון, והתחנך בטריניטי קולג' בקיימברידג' שם היה עמית הוראה משנת 1899 והחזיק בתפקיד הוראה רשמי משנת 1902.
ב-1907 העלה בחיבורו המוקדם "תוקידידס מיתיסטוריקוס" (Thucydides Mythistoricus) את הטיעון שתולדות המלחמה הפלופונסית של תוקידידס נכתבו על פי השקפתו הטרגית של תוקידידס.
ב-1908 הוא פרסם חיבור סאטרי קצר הכולל הצעות לרפורמה בהוראת הקלאסיקה בקיימברידג', בשם "מחקר על עולם אקדמי זעיר" ().
החיבור זכה להשפעה רבת שנים על סאטיריקנים בבריטניה, למשל הסופר והפובליציסט כריסטופר היצ'נס מתייחס לחיבור זה בספרו "מכתבים ללעומתן צעיר" ().
ב-1912 פרסם את בחיבורו "מדת לפילוסופיה: מחקר במקורות הספקולציה המערבית" (From Religion to Philosophy: A Study in the Origins of Western Speculation) שבו חיפש אחר מקורותיהם של המושגים הדתיים והחברתיים שהיו לפילוסופים היוונים המוקדמים.
קורנפורד הפך לפרופסור הראשון בקתדרה על שם לורנס לפילוסופיה עתיקה ב-1931 ונבחר לעמית באקדמיה הבריטית ב-1937.
ב-1935 פורסם ספרו "הקוסמולוגיה של אפלטון: הטימאיוס לאפלטון" (Plato's Cosmology: The Timaeus of Plato), שעוסק בדיאלוג טימאיוס.
קורנפורד מת ב-3 בינואר 1943 בביתו בקיימברידג', הנקרא Conduit Head .
גופתו נשרפה במשרפה של קיימברידג' שלושה ימים לאחר מותו.
בשנת 1909 התחתן עם המשוררת פרנסס דרווין, בתם של סר פרנסיס דרווין ואלן וורדסוורת' דרווין, ונכדתו של צ'ארלס דרווין.
היא שינתה את שמה לפרנסס קורנפורד אולם בשל הדמיון בין שמותיהם, הוא כונה בקיצור "FMC" והיא "FCC".
ב-1934 נישאה לרופא והפסיכואנלטיקאי ג'וזף ל.
ג'ון (1915–1936) , משורר וקומוניסט שנהרג במלחמת האזרחים בספרד
כריסטופר (1917–1993), אמן וסופר, אביו של המשורר והעיתונאי אדם קורנפורד
פְרַנְסִיס קַרְקוֹ , הוא שם העט של פְרַנְסוּאָה קַרְקוֹפִּינוֹ-טִיזוֹלִי (François Carcopino-Tusoli; 3 ביולי 1886 - 26 במאי 1958) שהיה סופר, משורר מחזאי ומבקר אמנות צרפתי.
הרומנים החשובים ביותר שלו הם "Jésus La Caille" (ישו השליו) (1914), "Les innocents" (החפים מפשע) (1916) ו-"L'homme traqué" (האיש הנרדף) (1922); כולם מתרחשים בסביבת האורות האדומים של פריז.
הצבע האגדי ששכונות פריזאיות כמו פיגאל, מונפרנאס והרובע הלטיני קיבלו לא מעט הודות לייצוגים של קרקו.
קרקו נולד בנומאה בקלדוניה החדשה כבנו של קצין כלא צרפתי מקורסיקה, הוא גדל בקלדוניה החדשה עם צלצול השלשלאות במושבת העונשין שם.
משנת 1897 התגוררה המשפחה שוב בצרפת.
לאחר סכסוכים הולכים וגוברים עם אביו הנמרץ, הילד הלא שגרתי שקע הן בסביבה הפלילית של עיירתו הקטנה והן בשירה המודרנית של ארתור רימבו ואחרים.
בפריז מאז 1910, הוא נמשך בעיקר למעוזים המפוקפקים של זונות, נוכלים ובוהמיינים.
כמשורר הוא הפך ל"מרכז לאסכולת ה-Fantaisiste", שמצא את השראתו בעולם של מונמארטר.
הוא גם הרוויח כסף עם הופעות שירה בברים שם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא הפך לטייס תעופה ב, לאחר שלמד בבית הספר לתעופה שם.
הוא התיידד עם אמנים כמו קולט, קתרין מנספילד, גיום אפולינר, מקס ז'אקוב ואמדאו מודיליאני.
הוא כתב ביקורת אמנות עבור העיתון ("האדם החופשי") וכתב העת .
היצירות שלו ציוריות, מציירות את חיי הרחוב של מונמארטר, ולעיתים קרובות נכתבות בעגה (argot) של פריז.
ספר הזיכרונות שלו, "De Montmartre au Quartier latin" (ממונמארטר ועד הרובע הלטיני), מכיל זיכרונות מחיי הבוהמה בפריז במהלך השנים הראשונות של המאה ה-20. עד מהרה הרומנים שלו הפכו אותו לאחד הסופרים הנמכרים ביותר בשפה הצרפתית בתקופת שבין מלחמות העולם.
בשנת 1937 הוא הפך לחבר באקדמיה גונקור עד מותו ב-1958. לאחר גלותו בשווייץ במהלך המלחמה, הוא התיישב שוב בעיירה עם אשתו אליאן נגרין (Eliane Negrin, התחתנו ב-1936; היא נפטרה ב-1970).
משנת 1948 הוא חי שוב בפריז, שם נפטר בשנת 1958 כתוצאה ממחלת פרקינסון.
מקום מנוחתו האחרונה הוא בבית הקברות הפריזאי Cimetière parisien de Bagneux.
פרנסיס סרור (נולד ב-12 באוגוסט 1951) הוא רופא ילדים ישראלי, מנהל מחלקת כירורגיית ילדים בבית החולים וולפסון ופרופסור בחוג לכירורגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1978 סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת ליון ובשנת 1982 סיים התמחות בכירורגיה במרכז הרפואי רואן בצרפת.
עם סיום ההתמחות עלה לישראל והחל התמחות בכירורגיית ילדים במרכז הרפואי וולפסון ובבית החולים אסף הרופא.
החל משנת 1989 מכהן כרופא בכיר ביחידה לכירוגיית ילדים בבית החולים וולפסון, ובשנת 2008 מונה למנהל המחלקה.
סרור הוא חבר באגודה הכירורגית הישראלית, באגודה הישראלית לכירורגיית ילדים, באגודה הישראלית לכירורגיה אנדוסקופית, ובאגודה האירופאית לכירורגיה אנדוסקופית.
החל משנת 1999 הוא ומרצה בחוג לכירורגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
תחומי העיסוק הקלני של פרופסור סרור כוללים: כירורגית מערכת העיכול בילדים, כירורגיה של מפשעות בילדים, כירורגיה של מחלות בית חזה בילדים, כירורגיה של ילודים, טיפול כירורגי בהשמנת יתר בילדים, ניתוחים זעירים בשיטות לפרוסקופיות (חלל הבטן) וטורקוסקופיות (חלל בית החזה)
תחומי המחקר של פרוספור סרור הם: הפרעות תנועתיות של מערכת העיכול ומגוון נושאים הקשורים לכירורגית ילדים, כגון: הרדמה, ברית מילה, כוויות, מחלות זיהמיות ועוד.
פרנסיס אדמס צ'רי היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-35 בשנים 1953–1955.
פרנסיס צ'רי נולד בפורט וורת', טקסס כצעיר מבין חמשת ילדיהם של האסקיל סקוט וקלרה בל (לבית טיילור) צ'רי.
הוא חי זמן קצר בפורט וורת' לפני שאביו, שעבד בחברת רכבות, עבר למקום אחר.
הוא גדל באל רינו ובאניד שבאוקלהומה, וסיים את לימודי בית הספר התיכון באניד.
הוא למד לימודי קדם משפטים בקולג' החקלאי והטכני של אוקלהומה (כיום אוניברסיטת המדינה של אוקלהומה) בשנים 1926–1930. בשל השפל הגדול התעכבו תוכניותיו ללימודי משפטים.
לאחר שעבד בסדרה של עבודות שונות, הוא התיישב ב-1932 בפאייטוויל שבארקנסו, וב-1933 החל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ארקנסו שבעיר.
שם הוא הכיר את מרגרט פריירסון, ילידת ג'ונסבורו.
צ'רי סיים את לימודיו ב-1936. עבודתו הראשונה הייתה במשרדו של לפל גנטרי בליטל רוק.
בנובמבר 1937 הוא נשא לאישה את פריירסון, והשניים עברו לג'ונסבורו, שם הוא נכנס למשרד עורכי דין יחד עם מרקוס פייץ.
לו ולרעייתו נולדו שלושה ילדים.
ב-1939 מינה אותו השופט תומאס סי.
טרימבל כנציב של חטיבת ג'ונסבורו של המחוז השיפוטי המזרחי.
ב-1940 מינה אותו המושל קרל ביילי כשופט לענייני פיצויים לעובדים.
את ניסיונו הראשון להיבחר למשרה ציבורית עשה צ'רי ב-1942 כאשר התמודד על משרת שופט שלום במחוז השיפוטי ה-12. חותנו, צ'ארלס ד.
פריירסון, היה השופט הראשון בסבב שיפוטי זה.
צ'רי הוביל בבחירות המקדימות ובסיבוב השני הביס את השופט המכהן ג'ון פרנק גאוטני.
כשופט, היה צ'רי פטור משירות צבאי במלחמת העולם השנייה, אך לאחר שניסיונו להתנדב לא עלה בידו, הוא פנה לשירות בצי ארצות הברית וגויס כלוטננט.
הוא שירת בגיס התביעה הכללית בוושינגטון.
לאחר שנתיים שב צ'רי לכס השיפוט ב-1946. ב-1948 הוא נבחר לכהונתו פעם נוספת ללא יריבים.
ב-1952 הציג צ'רי את מועמדותו למשרת מושל ארקנסו.
המושל המכהן, סיד מקמת' ביקש להיבחר לתקופת כהונה שלישית.
מקמת' הסתכסך עם חברת התשתיות בעלת העוצמה, חברת החשמל של ארקנסו, ואלו לא חסכו באמצעים להכתים את שמו.
במערכת הבחירות בלט צ'רי, שכן שאר המועמדים היו מקושרים לגורמים פוליטיים שליליים.
בויד טאקט, לשעבר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, שמחוז הבחירה שלו היה אחד מהשלושה שהמדינה איבדה בעקבות מפקד האוכלוסין של 1950, תקף כל מי ששמו נשמע זר.
ג'ק הולט, לשעבר התובע הכללי של ארקנסו, צבר לעצמו חובות רבים.
התובע הכללי אייק מארי נחשב למועמד שקיבל תמיכה מחברת החשמל לאחר החקירות שניהל נגד מקמת' ונגד מנהל מסע הבחירות שלו, הנרי וודס.
צ'רי הבדיל את עצמו מכולם כאשר סירב לקבל תרומות של יותר מ-500 דולר וביקש מילדים לשלוח לו את מעותיהם.
הוא היה היחידי מבין המתמודדים שפניו היו חדשים, והוא זיהה את עצמו עם החששות נגד הקומוניזם שרווחו באותו אזור ועם האהדה חוצת המפלגות לגנרל דווייט אייזנהאואר, מועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות של 1952. צ'רי יצר סיסמת בחירות במשחק מילים על שמו "קטוף דובדבן" (Pick a Cherry) והדגיש את יושרו הפוליטי.
צ'רי לא היה ידוע בארקנסו, ובעקבות העצה שקיבל ממשרד פרסום במיאמי, פלורידה, הוא הוציא את כספו על תשדירי רדיו.
אסטרטגיית הדיונים הממושכים, שבזכותה הובטח ניצחונו, הצליחה משתי סיבות.
הראשונה, רובה של ארקנסו כבר חוברה לחשמל במשך השנים הקודמות, כך שבכמעט כל הבתים היו מכשירי רדיו.
הסיבה השנייה הייתה שהטלוויזיה במדינה הייתה בראשית ימיה.
אסטרטגיה זו חייבה את צ'רי לדבר ולהשיב על שאלות.
הדיון הממושך הראשון שלו התקיים ב-2 ביולי 1952, ושאר עשרים האירועים הבאים נמשכו שלוש שעות כל אחד.
בסך הכול הוא השיב ל-13,000 שאלות, שהשכיחה ביותר הייתה "מיהו הספר שלך?".
השואלים יכלו להעלות שאלות משמיצות נגד המועמדים האחרים, אך צ'רי יכול היה להימנע מלהשיב.
הסקרים הראו שהוא עבר מהמקום האחרון בדירוג המועמדים למקום השני.
בבחירות המקדימות סיים צ'רי במקום השני בהפרש של 9,000 אחרי מקמת', וב-12 באוגוסט נערך הסיבוב השני, בו ניצח צ'רי בהפרש של כמעט 100,000 קולות.
בבחירות הכלליות הוא הביס את מועמד הרפובליקנים ג'פרסון ו.
בנאום ההשבעה שלו דיבר צ'רי בכלליות על יעילות ועל הכלכלה.