tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רומי, ש' ושמידע, מ' (עורכים).
החינוך הבלתי פורמלי במציאות משתנה.
ירושלים: הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית.
החינוך הבלתי פורמלי: בין מיסוד לארעיות מובנית.
נכונות לפנות למקורות סיוע: מתבגרים במצבי סיכון ומתבגרים נורמטיביים.
בן דוד, י' רומי, ש' (2021) חיים בצל איום ביטחוני מתמשך: עמדות, השפעות והשלכות על חיי מתבגרים.
בתוך ד' אייזנקוט, ש' דורון, ור' חיראק (עורכים) אתגרים ומגמות בחברה הישראלית במבט רב-תחומי, (159-178), תל אביב, הוצאת פרדס.
רומי, ש' וגרופר, ע' (2020) האתגר: הצלחה של ילדים ובני נוער במצבי סיכון במערכת החינוך בתוך י' הרפז וא' הורביץ (עורכים) חינוך בצומת, סיעור מוחות על עתיד החינוך בישראל.
(375-383), חבל מודיעין, הוצאת מכון ברנקו-וייס וכנרת, זמורה, דביר.
האם לחינוך הבלתי פורמלי מסגרת מושגית אחת ?
מחקר משווה בין אפיוני תנועות הנוער, המתנ"סים וקידום נוער.
מעורבותן של מועצות תלמידים בתחומי תוכן ובזירות פעולה: השוואה בין בתי ספר ממלכתיים לממ"ד במרכז ובפריפריה, דפים,307-330.
קאים, ז', רומי, ש' (2017).פנייה לעזרה על פי רכיבי המודל "איום על הערך העצמי": נוער במצב סיכון ונוער נורמטיבי.
הרב שלמה רייזנר (ה'תרי"ג 1853 – ה'תרצ"ג 1933) היה רב באוקראינה ובגליציה ומחבר ספרי הלכה.
נולד בשנת ה'תרי"ג לאביו רבי אשר זליג.
מצד אמו היה מצאצאי רבי מנחם מנדל מרימנוב.
מציין את מורו ורבו: "מוהר"ר ש"א אבד"ק דק"ק תיראב".
משנת ה'תר"ס כיהן כרב העיירה פלשטין (במחוז לבוב שבאוקראינה).
נחשב אחד מחשובי הרבנים בדורו.
אנשי עירו סיפרו שבעירו כלל לא ידעו על היותו מחסידי צ'ורטקוב, משום שהיה שקוע בלימוד התורה ובכתיבת חידושיו, ואילו בחסידות צ'ורטקוב היה נוהג כאחד החסידים, ולא הכירוהו כלמדן מופלג.
ספרו על שולחן ערוך אבן העזר, "אבני משפט", פורסם בשנת ה'תרס"ג בפשמישל וזכה לשבחים רבים מחכמי דורו.
בין המסכימים על הספר: המהרש"ם מברז'אן ורבי יצחק שמלקיש.
רבי מאיר אריק שיבח את הספר והשגתו היחידה עליו הייתה שבשמונה דברים קדמוהו מחברים אחרים.
בשנת ה'תרצ"ב הוציא לאור את ספרו "אבני החושן" על חלק חושן משפט של השולחן ערוך.
הרב יחיאל יעקב וינברג כותב על ספר זה: "איני יודע אם מי מהמפורסמים יוכל לדמות לו בבקיאות ובחריפות אמיתית".
לאחר פטירתו יצא לאור מכתבי יד שהיו בידי אחיינו הספר "גנזי חיים" על אורח חיים בהוצאת מכון "מורשה להנחיל".
ידועים שלושה מילדיו: רבי אהרן, זלאטא אשת רבי אליעזר מדורהוביץ', ובת נוספת מלבוב.
שמיר היה המפקד השני של חיל הים הישראלי (1949–1950) והראשון שנשא דרגות אלוף בתפקידו זה.
היה גם המפקד השלישי של חיל האוויר הישראלי (דצמבר 1950 עד אוגוסט 1951).
שמיר נולד בברדיצ'ב בשנת 1915 בשם שלמה רבינוביץ'.
עלה לארץ ישראל בשנת 1925. בשנת 1929 התגייס לארגון "ההגנה", בתחילה למחלקת הקשר ובהמשך שירת כמפקד פלוגה בפלוגות השדה (פו"ש) ובחי"ש בירושלים.
בימי מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט מונה כמפקד הפו"ם בירושלים, בתפקידו זה פיקד על פעולות גמול של ההגנה בכפרים ערביים, כמו הפעולה בלוביה.
כן השתתף בעלייה לחניתה, עסק בייצור והעברת נשק ליישובים ברחבי הארץ ובהבאת מעפילים לארץ ישראל.
באפריל 1940 סיים את קורס הטיס האזרחי הראשון שנערך בשדה התעופה בלוד.
באותה שנה התנדב לצבא הבריטי.
עבר את קורס הקצינים הראשון של מגויסי היישוב בצבא הבריטי ושירת כאיש חיל הרגלים בבריגדה היהודית במלחמת העולם השנייה.
דוד בן-גוריון מינה אותו ל"מפקד כל החיילים היהודים בצבא בריטניה".
בשנת 1946 השתחרר בדרגת רב-סרן, ונשלח מטעם ה"הגנה" לארצות הברית, להחליף את יעקב דורי בראש המשלחת הביטחונית של ההגנה, לשם רכישת ציוד צבאי, מכונות לייצור נשק ושכנוע קצינים אמריקאים לבוא ולסייע לארגון "ההגנה" להפוך לצבא סדיר (ביניהם נמנה הקולונל דוד מרכוס, שנתמנה לאחר מותו כאלוף בצה"ל).
בפברואר 1948 קרא לו בן-גוריון לחזור לארץ לשם הקמת חטיבה ניידת שחלקה משוריינת שתפרוץ את הדרך לירושלים.
הוא נתמנה כמפקדה הראשון של חטיבה 7, שהקים מאפס בזמן שיא, ופיקד על קרבות החטיבה בחזית ירושלים, בקרב על קרבות לטרון שלא צלחו, אך הסתיימו בפריצת הדרך העקיפה לירושלים שכונתה דרך בורמה.
עם סיום המלחמה הוצע לו תפקיד הרמטכ"ל אך הוא סירב.
שמיר שירת כראש מת"מ (המחלקה לתפקידי מטה) ואחר כך כמפקד חזית ב' (חזית המזרח, שאוחדה מאוחר יותר עם חזית ג', חזית המרכז, לפיקוד המרכז).
ב-16 במאי 1949 מונה לתפקיד מפקד חיל הים.
בתפקיד זה החליף הן את פול שולמן והן את גרשון זק, ממנו נטל את תפקיד מנהל שירות הים, ששולב בתפקיד מפקד החיל.
בתקופתו התגבש והתעצם החיל, נקבעו מסגרות ארגוניות ותוכנן רכש של כלי שיט שבמסגרתו הגיעו פריגטות וספינות טורפדו.
ב-14 בדצמבר 1950 הוחלף על ידי מרדכי (מוקה) לימון ומונה למפקד חיל האוויר.
בתקופת כהונתו הוכפף מערך הנ"מ לחיל האוויר ונבנה בסיס חצור.
באוגוסט 1951 העביר שמיר את הפיקוד על החיל לחיים לסקוב, ופרש מצה"ל.
בשנת 1952 מונה שמיר למנכ"ל חברת "פוספטים בנגב", שעסקה בכריית פוספטים באזור הנגב.
הוא עמד בראשה עד סוף 1962 והתפטר בעקבות מיזוגה עם חברת "דשנים וחומרים כימיים".
בתקופה זו שימש גם בדירקטוריון בחברות "מקורות נפט" ו"דשנים" ועמד בראש "המועצה הלאומית לתעופה אזרחית", שקדמה לרשות התעופה האזרחית.
בשנים 1964–1967 היה מנהל מינהל מקרקעי ישראל, ולאחר מכן ניהל את חברת הגז "פזגז".
היה סגן היושב ראש של ארגון האווירונאוטיקה העולמי.
בגיל 55 השלים שמיר בחינות בגרות וסיים תואר שני במדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, וכן השתתף בתוכנית המנהלים AMP באוניברסיטת הרווארד.
ימים ספורים לפני מותו עוד עסק שמיר בכל תחביביו ובהם ציור ונגינה בפסנתר.
בראיון האחרון שהעניק ל"ידיעות אחרונות" בערב ראש השנה תשס"ט, נשאל אם הוא פוחד מהמוות.
בתשובה ענה: "אני פוחד מהאפשרות להיות במצב של חוסר אונים, של צמח.
התקווה שלי שאחרי 150 אמות בריא".
שלמה שמיר נפטר ביום שלישי, 19 במאי 2009, כשהוא משאיר אחריו בת יחידה, יעל.
שמיר היה נשוי לשופטת מינה שמיר עד למותה ב-1996.
"...בכל מחיר - לירושלים", תל אביב: הוצאת מערכות ומשרד הביטחון - ההוצאה לאור, תשנ"ד-1994.
חיל מוצא את יעודו, ימים עלי ימים - מערכות חיל הים, מפקדת חיל הים, ספטמבר 1974, עמ' 15.
שְׁלֹמֹה שָׁרְף (נולד ב-1 בינואר 1943) הוא מאמן כדורגל ישראלי ופרשן ספורט.
כיהן במהלך רוב שנות ה-90 של המאה ה-20 כמאמן נבחרת ישראל, ונחשב לאחד ממאמניה המצליחים ביותר של מכבי חיפה.
בצעירותו היה כדורגלן בהפועל כפר סבא.
שרף נולד בעיר ביסק, סיביר שבברית המועצות (כיום שייכת לרוסיה) למשפחה ניצולת שואה ממוצא פולני שגורשה לשם במהלך מלחמת העולם השנייה.
עלה לישראל ב-1949 ולאחר ששהה שנה במחנה עולים בפרדס חנה, עבר לשיכון ותיקים בכפר סבא.
שרף החל לשחק כדורגל בקבוצת הפועל כפר סבא, ובין השנים 1961–1974 אימן במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא, במקביל להיותו שחקן פעיל במועדון.
פריצת הדרך הגדולה שלו הייתה כאשר החל ב-1983 לאמן את מכבי חיפה, עד אז קבוצה חסרת יומרות שמטרתה העיקרית הייתה הצגת כדורגל התקפי ואטרקטיבי.
שרף הפיח רוח ניצחון באוסף הכישרונות של חיפה ובנה קבוצה התקפית המבוססת על ארבעה חלוצים, ביניהם רוני רוזנטל וזאהי ארמלי.
בסוף עונת זכתה חיפה באליפות ראשונה היסטורית.
שנה אחר כך, תחת הדרכתו, זכתה הקבוצה באליפות שנייה.
ב־1990 חזר שרף לאמן את מכבי חיפה וזכה עימה בדאבל בעונת .
בנוסף לזכייה בדאבל בנה שרף חוליית קישור משובחת המבוססת על ראובן עטר ושני כישרונות צעירים: אייל ברקוביץ' וטל בנין.
למרות הסכסוכים המתוקשרים שהיו בין שרף לברקוביץ' הצעיר, בהמשך נעשו השניים חברים, וברקוביץ' הפך לאחד התומכים הגדולים של שרף.
בעקבות הצלחתו במכבי חיפה מונה שרף כמאמן נבחרת ישראל בכדורגל והדריך אותה במהלך השנים 1992 עד 2000. בתקופתו חלה התקדמות בהופעותיה של הנבחרת באירופה אך היא נכשלה בכל ניסיונותיה להעפיל לטורניר כלשהו.
הישגיו העיקריים בנבחרת היו הניצחון הגדול 2:3 על נבחרת צרפת ב־1993 בפארק דה פראנס והניצחון הגדול 0:5 על נבחרת אוסטריה באצטדיון רמת גן ב־1999. בשנתו האחרונה בתפקיד הגיעה הנבחרת למשחקי ההצלבה של מוקדמות יורו 2000, הישג השיא שלה מאז החלה להתמודד במסגרת האירופית בתחילת שנות התשעים.
עם זאת, במשחקי ההצלבה הפסידה נבחרת ישראל לנבחרת דנמרק 5:0 ו-3:0, ושרף הוחלף במאמן הדני ריצ'רד מולר נילסן.
בספרו של שאול אייזנברג, "סדום ועמורה", האשים הכותב את שרף בכך שהוא זה שהזמין נערות ליווי לחדרו ערב המשחק מול דנמרק, במה שהיה ידוע לציבור מאוחר יותר כ"פרשת נערות הליווי".
לאחר שעזב את הנבחרת מונה שרף למאמן מכבי תל אביב בעונת אך פוטר כעבור שני משחקי ליגה בעקבות סכסוך עם כוכב הקבוצה אבי נמני.
לאחר שעזב את הקבוצה מונה שרף למאמן הפועל באר שבע, ששיחקה באותה עת בליגה הלאומית, אולם התפטר מתפקידו לאחר משחק אחד בלבד, עקב חילוקי דעות בינו לבין הנהלת הקבוצה.
מאז שהפסיק לאמן משמש שרף פרשן בתקשורת הספורט.
במהלך הקריירה של שרף כפרשן, היה ידוע בישירותו הרבה ובאמירותיו הבוטות, שלעיתים גרמו לו להיקלע לסכסוכים ולמריבות.
בין השאר, הוא הסתכסך עם אברהם גרנט, אלי אוחנה, אבי רצון ואבי נמני (אם כי עם רובם השלים מאוחר יותר, ואפילו השתתף בתוכניתו של רצון, "בטריבונה", ששודרה בערוץ 10).
כמו כן, זכור שרף בגין ההתבטאות שלו "לפי איך שהוא נראה, הייתי שם אותו בתוך כלוב ושולח אותו חזרה לניגריה" כשנשאל לגבי איבזיטו אוגבונה, חלוצה הניגרי של הפועל תל אביב, אשר סימן באיום כלפיו לאחר אחד משעריו.
כיום שרף משמש כפרשן ספורט עבור כלי תקשורת שונים, בהם ערוץ הספורט ועיתון ישראל היום, ומשמש כחבר-פאנל בתוכנית "יציע העיתונות" בערוץ הספורט.
שרף הוא גם מנהל העל של קבוצות הנוער בקבוצת בית"ר נס טוברוק.
טענות רבות נשמעו לגבי תפקידו כפרשן, על כך שהוא מרבה לפרגן למקורביו – כמו יצחק שום בתפקידו כמאמן, או שהפגין סלחנות יתר בנוגע לתפקודו של שלומי ארבייטמן ממכבי חיפה, אשר גדל בטוברוק.
לעומת זאת, שרף – על פי הטענות – נוקב הרבה יותר כשמדובר באנשים שיש לו כלפיהם משקעים אישיים, כדוגמת הבעלים לשעבר של מכבי תל אביב, לוני הרציקוביץ', ומאמן נבחרת ישראל לשעבר, אברהם גרנט.
זכור במיוחד הסיקור של שרף כפרשן ב"יציע העיתונות" וככותב טור ב"ידיעות אחרונות", כשכינה את גרנט – למשל – "אלוף האיים", כינוי סרקסטי על העובדה שבכל קמפיין מוקדמות מונדיאל 2006 ניצח רק את הנבחרות החלשות יחסית, של קפריסין ואיי פארו.
במהלך משחקי יורו 2012 עבד שרף כפרשן הראשי של עיתון "ישראל היום" לסיקור משחקי התחרות.
במהלך הסיבוב הראשון השעה את עצמו שרף מהעיתון לאחר שכתב טור פרשנות למשחק בין גרמניה לפורטוגל, אף ששהה בעת שידור המשחק בהופעה של שלמה ארצי, והוכח על כן שלא צפה במשחק.
בעקבות הדיווח אודותיו הודיע שרף שהוא משעה את עצמו עד תום משחקי היורו.
באוקטובר 2020 הושעה מתפקידו כפרשן בערוץ הספורט, לאחר שקרא בשידור לכדורגלן זר כהה עור מפנמה ששיחק בקבוצה אותה סיקר: "אגואיסט, הייתי שולח אותו הביתה לפנמה שילך לאכול בננות".
בינואר 2021 הוחזר שרף לעמדת הפרשן בערוץ.
שרף מתגורר במושב גן חיים.
הוא אלמן, ואב לשלושה ילדים.
לשרף קשרים משפחתיים למאמן הכדורגל יובל נעים שהוא גיס של בתו של שרף.
שרף ידוע כאוהד מסור של הפועל כפר סבא ומגיע לרבים ממשחקיה.
בשנת 2012, אף עלתה האפשרות כי שרף ויצחק שום ירכשו יחדיו את הקבוצה.
בשנת 2015 השתתף ב"עונת ה-VIP" של התוכנית "מאסטר שף".
נכדתו, מאי נעים, נרצחה בטבח המסיבה ברעים ב-7 באוקטובר 2023 בעת שהסתתרה במיגונית בארי.
נכד נוסף טל נעים הוא כדורגלן המשחק במכבי הרצליה מהליגה הלאומית.
שלמה שפירא (נולד ב-1938) הוא משורר, מבקר ופובליציסט ישראלי.
שפירא עלה לישראל בשנת 1951 מעיראק.
הוא עבד כביולוג באוניברסיטת תל אביב והחל לכתוב שירה ומאמרים בשנות ה-80. ספר השירים האחרון יצא לאור בסוף 2005. זהו ספר שירים אשר תורגם לערבית על ידי סמיר נקאש.
יותר ממאה וחמישים כתבות פורסמו בעיתון "הצופה".
1996 - "וידוי מודרני" בהוצאת ספריית פועלים
2006 - "קות אל-טיור" (לחמו של ציפור) בהוצאת אגודת האקדמאים יוצאי עיראק- שירים בערבית שתורגמו מן העברית על ידי סמיר נקאש.
2007 - "הבוסתן" בהוצאת אגודת האקדמאים יוצאי עיראק- קובץ סיפורים בעברית בתרגום לערבית על ידי סמיר נקאש.
רבי שלמה שפירא (ז' בכסלו ה'תקצ"ב, 12 בנובמבר 1831 – כ"א בסיון ה'תרנ"ג, 5 ביוני 1893) היה האדמו"ר הראשון ממונקאטש ומחבר הספר "שם שלמה".
רבי שלמה נולד לטובה חוה ולרבי אלעזר שפירא, בנו של הרב צבי אלימלך שפירא, בעל ה'בני יששכר', שכיהן כרב של מונקאטש.
נישא לחיה פרומה, בתו של רבי יקותיאל שמואל שמלקה מסאסוב.
לאחר נישואיו עבר לסטז'יז'וב שבגליציה, עיר בה שימש אביו ברבנות.
וכאשר הציעו לאביו בה'תרי"ז את כהונת הרב של לאנצוט קיבל ממנו את תפקיד רב העיר סטז'יז'וב.
בשנת ה'תרמ"ב קיבל את תפקיד רב העיר מונקאץ' (בה שימש סבו כרב) והחל לנהוג כאדמו"ר.
רבי שלמה נפטר בכ"א בסיוון תרנ"ג, ואת מקומו מילא בנו רבי צבי הירש שפירא כאדמו"ר השני ממונקאטש.
על פי צוואתו, לא נדפסו דברי תורה שהוא כתב.
תולדותיו נדפסו בספר "בית שלמה" שנכתב על ידי דוד הכהן געלב ממונקאץ'.
נעשה ניסיון לדלות מתוך כתבי צאצאיו הגדים המיוחסים אליו.
ספר האוסף, "ספר פדה בשלום", יצא לאור על ידי הוצאת אמ"ת – א'ור ת'ורה מ'ונקאטש בברוקלין ניו יורק בשנת תשנ"ג.
רבי צבי הירש שפירא (ממלא מקום אביו באדמו"רות; מחבר "דרכי תשובה", "באר-לחי-רואי" ו"צבי תפארת").
רבי משה יהודה לייב שפירא, כיהן ברבנות ואדמו"רות בבייטש, סאסוב וסטז'יז'וב.
שלמה שיבולת (נולד ב-26 באפריל 1927) הוא רופא פנימאי ישראלי.
לשעבר הרופא של יחידה 101 וחטיבת הצנחנים בפיקודו של אריאל שרון.
שיבולת נולד בשם שלמה סחיוֶוסחורדר (Schijveschuurder) בעיר מאלאנג שבאי ג'אווה, אז קולוניה של ממלכת הולנד (כיום במדינת אינדונזיה), בן ליהודים הולנדים.
אביו שירת כקצין רפואה בצבא הולנד והיגר עם רעייתו למושבות הודו המזרחית ההולנדית.
בזמן מלחמת העולם השנייה (בין השנים 1942–1945) היו שיבולת ובני משפחתו שבוים במחנה עבודת כפייה יפני – מחנה סי-רנגו-רנגו באי סומטרה.
הוא נהג לעבור את גדר התיל של המחנה יחד עם שלושה מחבריו וללכת ברגל דרך יער הגשם עד לכפר הקרוב ביותר כדי להחליף חפצי ערך במצרכי מזון בסיסיים וכינין.
בשנת 1946 חזרה המשפחה להולנד, שם למד רפואה באוניברסיטת אמסטרדם.
הוא החליט לעלות לישראל בשנת 1952, בעקבות גילויי אנטישמיות בהולנד.
עם עלותו ארצה עִברת את שמו מ"סחיווסחורדר" (Schijveschuurder, מילולית "משייף גלגלים"), שם יהודי ידוע בהולנד, ל"שיבולת", כביטוי לקושי הרב שיש למי שאינו הולנדי לבטא "סחיווסחורדר", ובאנלוגיה למסופר בספר שופטים (פרק י"ב) על אנשי שבט אפרים שלא יכלו לבטא שי"ן ימנית, וכאשר ביקשו מהם לאמר "שיבולת" הם בטאו "סיבולת".
שיבולת גויס לצה"ל ושימש רופא של גדוד 890 בחטיבת הצנחנים (חטיבה 202) תחת פיקודו של אריאל שרון.
בשנת 1953 הוקמה יחידה 101 בפיקודו של אריאל שרון ושיבולת מונה לרופא היחידה.
במהלך מבצע קדש שימש כרופא חטיבת הצנחנים, שוב תחת פיקודו של אריאל שרון.
במסגרת זו עבר קורס צניחה.
בתום שירותו הצבאי החל לעבוד כרופא ומנהל מחלקה פנימית ד' בבית חולים איכילוב, ולימים ניהל אותה.
התמנה לפרופסור לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בין היתר, שימש בשנת 1977 חבר בוועדה שבחנה את מצבו הבריאותי של יהושע בן-ציון והמליצה שלא לשחררו מבית סוהר.
כמו כן נודע כרופאו של המרגל מרקוס קלינגברג וכמי שהיה מעורב בהחלטה לשחררו מן הכלא.
פרסם שורה ארוכה של מחקרים מדעיים בתחומי מומחיותו בכתבי עת בינלאומיים.
מחקריו המצוטטים ביותר עוסקים במכת חום.
בתקופת פעולות התגמול פגש את אורנה זוסמן, בתו של המשורר ומבקר התיאטרון עזרא זוסמן, ולאחר זמן מה נישא לה.
לאחר מותה של אורנה ממחלת הסרטן קיים שיבולת מספר מערכות יחסים והביא לעולם ילד נוסף.
כיום נשוי שיבולת לג'נבייב, עובדת סוציאלית שפגש בעת עבודתו בבית החולים איכילוב.
בשנת 2005 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "רופא".
שלמה שיבולת, רופא, הוצאת יהלם, 2005.
שלמה (מומו) שירזי (נולד ב-18 בדצמבר 1960) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בתחילת דרכו כקשר ימני והוסב מאוחר יותר לעמדת המגן השמאלי.
היה ידוע במהירות ואגרסיביות הרבה אשר סייעה ליכולתו ההתקפית.
שירזי החל את הקריירה בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב ולאחר מכן שעבר עם משפחתו לנתניה עבר לשחק במחלקת הנוער של מכבי נתניה.
ובגיל 17 עלה לשחק בקבוצה הבוגרת.
בגיל 18 התגייס שירזי לצה"ל לחטיבת גולני שם היה חייל סדיר בשירות קרבי שנה שלמה, עד לקבלת מעמד של ספורטאי מצטיין שבזכותו שב לשחק בקבוצה הבוגרת באופן סדיר.
בהמשך הושאל שירזי למכבי יפו שנאבקה על ירידת ליגה שם שיחק בתור קשר קיצוני שמאלי בעמדה התקפית.
לאחר עונה בלבד חזר לשחק במכבי נתניה ועד 1981 שיחק בעמדת הקיצוני.
בשנה זו מונה מרדכי שפיגלר למאמן הקבוצה והסיט את שירזי לעמדת המגן השמאלי.
לאחר מכן כשהוא בגיל 31 בלבד, תלה שירזי את הנעליים ופרש ממשחק פעיל.
מעבר לסגנון המשחק האגרסיבי יחסית שלו, נודע שירזי כאדם סוער ופרובוקטיבי במגרש ומחוצה לו, והסתבך מספר פעמים בפלילים מחוץ לספורט.
ב-1986 שימש כעד מדינה נגד חברי כנופיה מנתניה בפרשות שוד וייבוא וסחר בהרואין, דבר שהוליך להשעייתו לצמיתות מנבחרת ישראל לאחר 11 הופעות.
באותה שנה הורחק לחודשיים מפעילות על ידי בית הדין המשמעתי של ההתאחדות לכדורגל, לאחר שהורשע בהתנהגות בלתי ספורטיבית והעלבת שופט.
שירזי נשוי, אב לשלוש בנות, ומתגורר בראשון לציון.
אחיו הוא העבריין הנתנייתי ריקו שירזי.
שלמה שוורץ (נולד ב-1934) הוא צייר ישראלי בעל סטודיו בהרצליה.
שוורץ, יליד בוקובינה, עבר את השואה בטרנסניסטריה ועלה לישראל ב-1948, לאחר שהות של שנה וחצי במחנות העקורים בקפריסין, שם למד אמנות אצל הפסל זאב בן-צבי.
בהגיעו לארץ התקבל אצל הצייר אהרון אבני לסטודיו.
בפתיחת מכון אבני נמנה עם התלמידים במחזור הראשון.
מוריו היו זהרה שץ, מרסל ינקו, אביגדור סטימצקי, יחזקאל שטרייכמן ומשה מוקדי.
שוורץ הציג מאות תערוכות ברחבי הארץ ובעולם ועבודותיו נמצאות במוזיאונים ובאוספים פרטיים רבים כמו: רצפטו בקרונברג, גרמניה, ג'ואיש הריטג', מוזיאון ניו יורק, אוניברסיטת מיאמי, מוזיאון יד ושם בירושלים, חברת אל על ועוד.
הוענקו לו הפרסים: פרס עידוד לאמנים צעירים מטעם אגודת הציירים בתל אביב (1955), ברלין המזרחית - הדפס אמנותי (1973), מונקו (2004).
לאחר שירותו הצבאי נישא לעתליה ועבד אצל אביה, ויקטור, ב"מוסך ויקטור".
בשנת 1974 החליט שאינו רואה עתיד כפועל במוסך ובעזרת חמיו קנה שתי מכוניות סוסיתא אותן השכיר.
משרד הביטחון, שהיה זקוק למכוניות להשכרה עבור צה"ל, פנה אליו וביקש 10 מכוניות בהשכרה לטווח ארוך.
אף על פי שמכוניות אלו לא היו ברשותו באותו רגע, הסכים שמלצר לביצוע העסקה והצליח מאוחר יותר להגדיל את כמות כלי הרכב אותם השכיר לצה"ל.
ב-1991 זכו שמלצר ושלומי פוגל בזיכיון הייבוא של מכוניות סקודה לישראל באמצעות סוכנות סכו-קאר.
אחרי שפולקסווגן רכשה את סקודה, נכנסה צ'מפיון מוטורס ב-2001 כשותפה ליבוא המכוניות לארץ וב-2006 מכרו שמלצר ושלומי פוגל את יתרת בעלותם בסוכנות צ'מפיון ס.כ.ו קאר לצ'מפיון מוטורס ושם הסוכנות שונה ל"צ'מפיון קאר ש.מ".
בנוסף לסקודה ייבאו את לאדה הרוסית ואת סאן יונג הקוריאנית בין 1993 ל-1997.
בתחילת שנות ה-90 רכש שמלצר את חברת קונטרם, מסוף מטענים עורפי בנמל אשדוד.
אחר כך רכש את יצרנית המחברות ח.מ.ן שהייתה רשומה למסחר בבורסה ומכר לה את חברת קונטרם.
את שם החברה שינה ל"קבוצת גולד בונד" והיא עוסקת (בשותפות עם "מסופי ספנות") בהפעלת מסוף מטענים, נותנת שירותי אחסנת מכולות ריקות ומלאות, המכלה ואחסון מטענים.
דרך גולד בונד החזיק 20% ממספנות ישראל.
בשנת 1991 הנחה את הקמתו של "שלמה קבוצת רכב", מרכז לוגיסטי למכירה והשכרת כלי רכב, בקריית אריה בפתח תקווה.
קופל (נהיגה עצמית) נוסדה ב-1969 ועסקה בעיקר בהשכרת רכב לתקופות ארוכות.
ב-1987 רכש אביהו הורוביץ (ביחד עם אחרים) את השליטה בקופל.
קופל החזיקה בכמות גדולה של מניות ישטק תעשיות.
בשנת 1993 בוצעה החלפת מניות וישטק הפכה לבעלת השליטה בקופל.
כעבור כשנתיים נקלעה קבוצת ישטק לקשיים כספיים ושמלצר רכש בתחילת 1996 את הקבוצה ודרכה את קופל ואת חברת הבת ל.ב.ו לליסינג מימוני, במטרה לשלב את עסקי הליסינג בקבוצת החברות שבבעלותו.
אחרי הרכישה שינה שמלצר את שם החברה ל"ניו קופל" ומאוחר יותר ל"ניו קופל החזקות".
בנובמבר 1995 הופרטו מספנות ישראל.
בין המשקיעים שרכשו את המספנות היה גם שמלצר (יחד עם סמי קצב ושלומי פוגל).
חברת "לבלב" הוקמה ב-1992 על ידי דני ליפז, ונועדה לעסוק בעמילות מכס וחיפושי נפט.
שמלצר ושותפיו רכשו בינואר 1996 את מניות השליטה בחברת "לבלב" במטרה להשתמש בשלד הבורסאי של החברה לקליטת עסקי מספנות ישראל אותה רכשו חודש קודם לכן.
הניסיון נכשל וב-2000 מכרו את החברה לבית ההשקעות נשואה זנקס, איתי שוויצר ורועי לב, ששינו את שם החברה לפיונט ונצ'רס.
ב-2003 רכש את אפקון החזקות מידי הכונס של חברת "פויכטוונגר תעשיות".
החברה עוסקת בייצור, שיווק והתקנה של מערכות ולוחות חשמל, שנאים, מערכות בקרה תעשייתית ומיזוג אוויר ושולטת במספר רב של חברות בנות בישראל ומחוץ לה.
דרכה רכש שמלצר את תדיראן טלקום.
ב-2005 נכנס לעסקים ברומניה, באמצעות חברת ניו-קופל רומניה שהחזיקה פעילות הכוללת ליסינג תפעולי, השכרת רכב, מכירת מכוניות משומשות וסוכנות לרכבי ג'נרל מוטורס בבוקרשט.
ב-2008 זכה בזיכיון למכירה במזרח אירופה של כלי רכב מתוצרת חברת "ג'ילי" הסינית.
בשנת 2007 הוסיף לפעילויות החברות בבעלותו גם את חברת "שלמה נדל"ן", המתמחה בהשבחת נכסים בארץ ובמערב אירופה.
ב-2008 איחד שמלצר את חברת הליסינג הציבורית, ניו קופל סיקסט, עם חברת ההשכרה הפרטית שלו, שלמה Sixt.
ב-1 בינואר 2008 החלה לפעול חברת ניו קופל ביטוח.
החברה התחילה עם פוליסות ביטוח רכב ל-60,000 כלי רכב מבוטחים בביטוחי חובה ומקיף – צי הרכב של קבוצת שלמה וכן העניקה ביטוחי חובה לכלי רכב שנרכשו מהחברות השונות בקבוצת שלמה.
בספטמבר 2008, במקביל להשלמת המיזוג בין "שלמה השכרת רכב" לבין החברה הציבורית "ניו-קופל החזקות" שונה שמה של החברה ל"שלמה חברה לביטוח" והיא מוכרת לציבור הרחב פוליסות רכב ודירה.
בבעלות הקבוצה גם חברת מאסטר שיר, חברת שירותי דרך שכוללת את רשת המוסכים אוטוקלאב.
ב-2010 רכש שמלצר את השליטה בחברת התקשורת פרי טלקום, מפעילת סלולר וירטואלי, שהייתה עתידה להיכנס לשוק באותו מועד.
באוגוסט 2010 עבר זיכיון השווק של אופל בישראל מחברת יוניברסל מוטורס ישראל לידיו של שמלצר, ובשנת 2019 עבר זיכיון זה לקבוצת לובינסקי.
בשנת 2010 החברה הפכה לחברה פרטית שהיא תאגיד מדווח.
בשנת 2011 החליט שמלצר להעביר את הנהלת החברות בבעלותו לצריפין, שם הקים את מרכז השירות והלוגיסטיקה החדש של החברה בשם "קריית שלמה".
ב-11 ביוני 2014 פנה שלמה לרכוש את חברת סונול מדוד עזריאלי, אולם עקב פטירתם של השניים בתחילת יולי 2014, העסקה בוטלה.
שמלצר התגורר בסביון, היה נשוי לעתליה ואב לשלושה.
בהם, איש העסקים אסי שמלצר.
על שמו נקראים חוות הרוח במעלה גלבוע, המכון הנוירולוגי במרכז הרפואי שמיר, רחוב בפתח תקווה, במקור חלק מדרך אם המושבות ו"מכון שלמה שמלצר לתחבורה חכמה" באוניברסיטת תל אביב.
שלמה שִילֶר (15 באוקטובר 1862 – 31 באוקטובר 1925, י"ג בחשוון תרפ"ו) היה מורה, מחנך, איש ציבור והוגה דעות ציוני בגליציה, באימפריה הרוסית ובארץ ישראל.
מנהלה הראשון של הגימנסיה העברית רחביה בירושלים ומאנשי "הפועל הצעיר".
על שמו נקרא הקיבוץ קבוצת שילר.
שילר נולד בשם שלמה בלאנקנשטיין בעיירה מיכאלובה שליד ביאליסטוק.
אביו, זליג, היה תלמיד חכם וסוחר זעיר, מחסידי רבי מנחם מנדל מקוצק.
כשהיה שילר בן 10 עקרה המשפחה לביאליסטוק, על מנת שהילד, שהוכר כעילוי, יזכה לחינוך יהודי מעולה לקראת הסמכתו לרב.
הוא למד בתלמוד תורה ובישיבה, אך בגיל ההתבגרות נחשף בישיבה ל"חוכמות חיצוניות" ולכתבי תנועת ההשכלה והחל ללמוד רוסית, גרמנית ולימודי חול נוספים.
עקב כך נוצר קרע בינו לבין משפחתו.
בגיל 18 נאלץ, כמו רבים מבני גילו, להימלט מפני גיוס לצבא הצאר.
הוא עבר לרובנו שבליטא, שם התגורר אחיו, משם המשיך ללבוב.
עוד לפני שהגיע ללבוב אימץ לו את שם המשפחה "שילר" בעקבות הערצתו למשורר פרידריך שילר.
בלבוב, שאליה הגיע שילר ב-1882, התקיימה קהילה יהודית-משכילית תוססת, שבה יכֹל להשתלב.
בלבוב הרחיב את ידיעותיו בגרמנית, במדעים ובספרות באמצעות ספרים שקרא בעצמו ושמיעת הרצאות באוניברסיטה כשומע שלא מן המניין, וכן למד פולנית.
שילר הצטרף לאגודת חובבי ציון בעיר, ובמקביל החל ללמד סטודנטים יהודים צעירים וקבץ סביבו עדת מעריצים.
הוא ייסד אגודה היסטורית, שבה הרצה על תולדות עם ישראל ועל ספרות עברית, ובשנת 1893 ייסד יחד עם גרשם באדר מועדון "שפה ברורה", שבו תירגל עם תלמידיו את השפה העברית.
עשר שנים לאחר הגיעו לעיר היה מורה ומנהיג הנוער הציוני בעיר, שהורכב בחלקו הגדול מנערים וצעירים בני-דמותו, פליטים הן מגיוס לצבא הצאר והן מעולם הישיבות ומשפחותיהם המסורתיות, שפנו להם עורף.
לאורך השנים עסק גם בהקמת קורסים ללימוד השפה העברית והשכלה עממית ברוח ציונית, במשותף עם אברהם קורקיס.
בעת שהותו בלבוב כתב שילר מאמרים רבים לרבים מהביטאונים היהודיים הרבים שראו בה אור, בהם ביטאון ציוני גליציה "פְּשִישְלוֹשְץ" (Przyszłość, פולנית: 'העתיד'), שבו השתתף בקביעות ופרסם בו מאמרים ותרגומים מהספרות העברית.
על תפקידו כמורה הדור ועל כתיבתו כתב דב סדן:
על רקע עבודתו החינוכית ביקש שילר לחקור מהם הגורמים שביססו את הקיום הלאומי של היהודים לאורך ההיסטוריה,
ועשה זאת במסה היסטורית-פוליטית בשם "הקיום הלאומי של היהודים" (בפולנית: Byt narodowy Żydów), אשר נדפסה בהמשכים מעל דפי "פשישלושץ" וכעבור שנה ראתה אור כחוברת עצמאית (שאף זכתה בשנת 1906 למהדורה שנייה).
ב-1897 היה שילר ציר בקונגרס הציוני הראשון בבזל, ובהמשך נמנה עם מייסדי "אגודות ציוניות של פועלים ופקידים" בלבוב, שהתפתחו לימים לסניף פועלי ציון בעיר.
בשנת 1910, והוא בן 46, עלה שילר לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בקשתו להתמנות למורה בגימנסיה הרצליה לא נענתה, ועל כן החל ללמד נערים ונערות בבית פרטי, יחד עם מורים כאהרן מאיר מזי"א, אירה יאן, יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית.
בית הספר הפרטי צמח והיה לגימנסיה העברית רחביה, ושילר נבחר להיות מנהלה הראשון, תפקיד בו נשא עד 1922.
בעת מלחמת השפות היה שילר לוחם תקיף למען לימוד כל המקצועות בשפה העברית.
ב-1915, בעת מלחמת העולם הראשונה, הוגלו מורי ותלמידי הגימנסיה לדמשק, וגם שם המשיך שילר לדאוג לקיום מסגרת לימודים סדירה.
ב-1919 חזרו שילר ותלמידיו מן הגלות, והגימנסיה פתחה שנית את שעריה.
בשנת 1920, לאחר התלבטויות רבות ומספר שנים שבמהלכן לא עסק בפעילות ציבורית אלא בהוראה בלבד, הצטרף שילר למפלגת הפועל הצעיר, ונבחר מטעמה כציר באספת הנבחרים וכחבר הוועד הלאומי, שבו החזיק, באופן רשמי-למחצה, בתיק החינוך.
כמו כן היה מראשי המדברים בעד עקרון ההתיישבות השיתופית במסגרת הקבוצה ה"קטנה".
בשנת 1923 יצא כשליח הקרן הקיימת לישראל לפולין.
בפולין חלה ושב לארץ ישראל.
על אף ששב לפעילות ציבורית בכתיבת מאמרים ונאומים, לא התאושש ממחלתו.
בהלווייתו השתתפו תלמידיו ורבים מראשי היישוב בהם חיים נחמן ביאליק, חיים בוגרשוב, שלמה קפלנסקי, יצחק לופבן, בן-ציון דינור (דינבורג), יצחק בן-צבי, יצחק וילקנסקי, שבדברי ההספד שלו קרא לשילר "ממשיך דרכו של א.
שילר נקבר בבית הקברות בהר הזיתים סמוך לאחוזת קברו של אליעזר בן-יהודה.
תלמידיו ומעריציו החליטו להקים קבוצת התיישבות על שמו, ובשנת 1927 עלו על הקרקע כ"קבוצת שילר".
עוד לזכרו רחוב בשכונת בית הכרם בירושלים.
כתבי שלמה שילר, ערוכים על ידי ר' בנימין, ירושלים: מרכז הסתדרות המורים בא"י, תרפ"ז.
הרב שלמה שטנצל (בכתיב יידי: שטענציל; בפולנית: Szlama SZTENCEL; כ"ה באב תרמ"ד, 16 באוגוסט 1884 - ה' באלול תרע"ט, 31 באוגוסט 1919) שימש כראש ישיבה בסוסנוביץ וכרב של העיירה צ'לדז.
מחבר הספרים קהלת שלמה ובית שלמה.
נודע גם בכינויו "הגאון מסוסנוביץ".
נולד לרב חיים דב שטנצל, דיין בצ'לדז, בדרום מערב פולין ולפרדיל גיננדיל לבית שוויצר, שאביה היה מעשירי בנדין.
אחיו הוא סופר ומשורר היידיש אברהם נחום שטנצל.
בני משפחתו היו חסידי ראדומסק.
סבא רבא שלו, הרב דוב בעריש הרציגר, היה רבה של בנדין.
בשנת תרנ"ה החל ללמוד אצל הרב אפרים צבי איינהורן בישיבת אמסטוב.
בקיץ תרנ"ז, כמה חודשים לפני הבר מצווה, למד אצל הרב יעקב יוסף רבינוביץ, בנו של הרב אברהם יששכר בער רבינוביץ מראדומסק.
אחר כך חזר לישיבת אמסטוב לשנה אחת, ולמד בישיבתו של האבני נזר במשך חצי שנה.
בשנת תרס"א חזר למקום הולדתו, צ'לדז.
בט' באלול תרס"ב, כשנעשה בן שמונה עשרה, נשא לאישה את מרים ביילא בת הרב אפרים מרדכי צוויגענהאפט, שו"ב ומו"צ בסוסנוביץ שהיה מקורב לאבני נזר.
בגיל עשרים ואחת, נתמנה כרב של צ'לדז, בעידודו של בעל הכנסת יחזקאל מראדומסק.
בספר הזיכרון לקהילת סוסנוביץ נאמר עליו: בספר גאוני פולין האחרונים, שפרסם אהרון סורסקי, מסופר שוויתר על רבנותו בנימוק של צדקה: בעקבות תלונות של בני המקום על זקנותו של השוחט וידיו הרועדות, הוא פסל את השוחט, מה שהביא לאיבוד פרנסתו.
באותה תקופה, בא אליו בן דודו, רבי אריה צבי פרומר, לימים ראש ישיבת חכמי לובלין, כשהוא מחפש אחר משרת רב פנויה.
הרב שטנצל ויתר על תפקידו ברבנות המקום תמורת סכום גבוה.
את הכסף נתן לאותו שוחט שהעביר מתפקידו.
בשנת תרס"ח עבר לסוסנוביץ, מקום מגוריו של חותנו, ושם נתמנה לדיין, ולראש ישיבת "יגדיל תורה".
בשנת השלושים וארבע לחייו חלה ונזקק לנסיעה למעיין המרפא שצ'אבניץ, שם טיפל בו אביו, עד שנפטר בה' באלול תרע"ט, בגיל שלושים וחמש.
לאחר פטירתו נמצא יומן של חשבון נפש שכתב מדי יום מאז חתונתו, שם תיעד את חטאיו.
חלקים מהיומן נדפסו בספר "חידושי הגאון מסוסנוביץ" המאגד שני ספרים קהלת שלמה ובית שלמה.
לאחר פטירתו הוציאו ילדיו את הספר קהלת שלמה מכתביו.
הספר יצא בשנת תרצ"ב בפיעטרקוב וכולל 900 ערכים לפי סדר א"ב.
בן דודו, הרב פרומר, כותב בהסכמה: .
כמו כן קיבל הספר את הסכמות של הרבי מראדומסק רבי שלמה חנוך הכהן רבינוביץ; רבי מנחם זמבא ורבי חיים עוזר גרודזנסקי.
בתש"ע יצא הספר "חידושי הגאון מסוסנוביץ" הכולל את החיבור בית שלמה, חידושים על הש"ס מכתב ידו, וכן מהדורה מחודשת של קהלת שלמה.
בנו הבכור, יעקב יוסף שטנצל, שימש כשוחט בעיר סוסנוביץ.
נרצח בשואה עם אשתו מירל ברקוביץ וארבעת מילדיהם.
הרב יונה שטנצל, עלה לארץ ישראל ב-1935 והתגורר בתל אביב.
שימש כרבה של שכונת נווה שאנן בתל אביב.
מייסד לימוד משנה יומית ולימוד הלכה יומית.
צבי יהודה (הערש לייב) שטנצל, שימש כיו"ר פועלי אגודת ישראל בסוסנוביץ.
נרצח בשואה עם אשתו ובתם התינוקת.
נחום, היגר לאנגליה לפני המלחמה.
בנותיו רחל ושרה נרצחו בשואה.
אסתר, אשת הרב שלמה זאב צווייגענהאפט, אשר כיהן כראש השוחטים בפולין, ולאחר השואה כרב של הנובר ושל מדינת סקסוניה התחתונה (נידרזאקסן).
נרצחה בשואה עם שני ילדיה.
שלמה שיף (11 במאי 1896 – 20 בינואר 1942) היה קצין בכיר במשטרת המנדט הבריטי.
היה לארץ-ישראלי הראשון שהגיע בו לדרגות בכירות ולתפקידים מרכזיים ברשויות.
שיף נהרג בידי מחתרת הלח"י במסגרת תפקידו כקצין משטרה בריטי.
נולד לצפורה ולאברהם-יצחק בקישינב שבבסרביה, במשפחה בת חמישה ילדים.
בשנת 1910 עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
למד בבית הספר "עזרא" עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה וגורש עם משפחתו למצרים, אז התגייס לגדוד נהגי הפרדות, בו היה חבר בשנים 1915–1916 ומטעמו השתתף בלחימה בגליפולי.
לאחר מכן חזר למצרים ולמד בבית הספר האנגלי באלכסנדריה, בשנים 1916–1921 שירת בגדוד העבודה המצרי (כוח מסייע לצבא הבריטי) ואחר כך התגייס לחיל ההנדסה המלכותי של הצבא הבריטי איתו חזר לארץ ישראל.
תקופה קצרה עבד עבור ממשלת המנדט במחלקה לעבודות ציבוריות כמפקח על סלילת כבישים בגליל העליון.
בשנת 1924 התגייס למשטרת המנדט בדרגת סרג'נט.
כעבור שנה הועלה לדרגת סגן מפקח ותוך זמן קצר הועלה לדרגת מפקח.
בשנת 1932 מונה לעוזר מפקח המשטרה המחוזית ביפו.
בשנת 1934 הועלה לדרגת קפטן והועבר למשטרת תל אביב.
בראשית המרד הגדול היה אחראי על השיטור בכפרים במחוז תל אביב ולאחר מכן במחוז השרון.
בשנת 1937 נשלח לאנגליה והשתלם בקרימינולוגיה, ביולוגיה וצילום.
כל אותן שנים עמד בקשר עם ארגון ההגנה וסייע לפעילותו.
בשנת 1940 הועלה שיף לדרגת מייג'ור ומונה למפקד משטרת תל אביב.
הוא היה היהודי הראשון מבין המצטרפים למשטרת המנדט שהגיע לדרגה זו.
בתקופת שירותו הוענקה לו חברות במסדר האימפריה הבריטית.
ב-20 בינואר 1942 יצא בראש חוליית סיור לבדיקת פיצוץ שאירע בדירה בבית קיראט ברחוב יעל 8 בתל אביב.
שיף נהרג במקום ומאוחר יותר מתו שני קצינים נוספים, אחד מהם היה הקצין היהודי גולדמן.
מאוחר יותר התברר שהפעולה הייתה יוזמה של מחתרת לח"י ומטרת הפיצוץ הייתה למשוך את הקצין הבריטי ג'פרי מורטון, מפקד מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט, למקום ולהתנקש בו בפיצוץ מטען נוסף שהוצמד לדלת החדר.
נישא לרחל בת הנגר עקיבא דרקסלר, ממייסדי ראש פינה.
שיף נקבר בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב בטקס משטרתי.
שירו של נתן אלתרמן "השוטר" פורסם לזכרו בעיתון 'הארץ' ב23 בינואר 1942.
אביו, יחיאל מיכל שליפר (1865–1907) היה שוחט ואחר כך רב באולכסנדריה.
שלמה שליפר למד בישיבת לידא, שם למד אצל מייסד תנועת "המזרחי" יצחק יעקב ריינס.
ב-1913 קיבל סמיכה והתמנה לרבה של העיירה וורונובו, באותה שנה התמנה לרבה של עיירת הולדתו אולכסנדריה.
ב-1922 עבר למוסקבה, מ-1922 עד 1931 היה מזכיר וחבר של הרבנות של מוסקבה.
ב-1943 הוא מונה לתפקיד רב באחד מבתי-כנסת במוסקבה.
ב-1944 הצטרף לוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
ב-1957 תחת הנהלתו נפתחה ישיבה "קול יעקב", שם לימד יהודה לייב לוין.
שלמה שחר (נולד ב-1961) הוא משפטן ישראלי, שכיהן כאפוטרופוס הכללי, הכונס הרשמי והנאמן הציבורי, של מדינת ישראל בין השנים 2002 ו־2011.
שחר הוא בעל תואר שני במשפטים, מומחה לניהול חברות במשבר, דיני חדלות פירעון של יחידים בהליך פשיטת רגל וחברות בהליכי הבראה ופירוק, דיני תאגידים, דיני כשרות משפטית ואפוטרופסות, דיני נאמנות, דיני הקדשות, דיני מקרקעין ומשפט מנהלי.
בנעוריו למד במסלול לתלמידים מחוננים שהפעיל משרד החינוך בישיבה התיכונית מקצועית, קריית נוער בירושלים.
לאחר לימודי התיכון, למד משך שנה בישיבה הגבוהה מרכז הרב בירושלים ומ-1980, בישיבת ההסדר הר עציון שבגוש עציון.
שחר שירת כקצין בחיל השריון ובשירות המילואים התקדם לדרגת סרן.
לאחר סיום מסלול ישיבת ההסדר בשנת 1984 פנה ללימודי משפטים באוניברסיטת בר-אילן ברמת גן.
בתקופת לימודיו לתואר הראשון שימש כחבר מערכת של כתב העת של הפקולטה למשפטים "מחקרי משפט".
בתקופת לימודיו לתואר השני במשפטים, שימש שחר כעוזר הוראה ומתרגל באוניברסיטת בר-אילן ואוניברסיטת תל אביב.
את עבודת המסטר שזיכתה אותו בתואר השני, כתב בהנחייתה של פרופסור ציפורה כהן בנושא: " סמכות ואחריות כונס נכסים על פי אגרת חוב".
במקביל הרצה מטעם לשכת עורכי הדין בישראל, בקורסים בסדר דין אזרחי, סדר דין פלילי ודיני אתיקה בפני עורכי דין מהתפוצות, שביקשו לקבל רישיון ישראלי לעריכת דין.
לאחר סיום ההתמחות עבד שחר כעורך דין עצמאי, בעיקר בתחום המשפט האזרחי מסחרי, במשרדו של עורך הדין יהודה וינשטיין.
במקביל לעיסוקו כעורך דין פרטי, עסק שחר החל משנת 1990, בפעילות ציבורית וחברתית ושימש משך שנים, כחבר הנהלה וגזבר של האגודה לרפואה ולמשפט בישראל.
כמו כן בתקופה זו שימש שחר כחבר ועדת האתיקה הארצית והוועדה לקשר עם בתי המשפט של לשכת עורכי הדין בישראל.
בשנים אלו היה שחר גם פעיל בקהילה והוא שימש כיושב ראש ועד שכונת הדר גנים שליד צומת סירקין בפתח תקווה.
במסגרת תפקידו זה פעל יחד עם חברי ועד השכונה מול הרשויות השונות, להסדרה של כל התשתיות אשר נדרשו לשכונה החדשה שקמה, לרבות בתחומי החינוך, התחבורה, מבני הציבור וגני הנוי.
כמו כן שימש שחר כיושב ראש הראשון והמייסד של עמותת בית הכנסת המרכזי בהדר גנים, על שם נספי אסון המסוקים בשאר ישוב.
בין השנים 1995-1996 (בתקופת שרי המשפטים דוד ליבאי ויעקב נאמן) כיהן שחר כמנהל היחידה הארצית לגילוי וניהול רכוש באגף האפוטרופוס הכללי, המופקדת על ניהול של למעלה מ-1,000 דירות ו-3,000 מגרשים ברחבי הארץ.
בין השנים 2002–1998 (בתקופת שרי המשפטים צחי הנגבי, יוסי ביילין ומאיר שטרית) כיהן שחר בתפקיד היועץ המשפטי למשרד המשפטים.
במסגרת תפקידו זה העניק שחר ייעוץ משפטי ליחידות השונות במשרד המשפטים וסייע להן בקידום חקיקה הרלוונטית לפעילותן.
בין השנים 2011–2002 (בתקופת שרי המשפטים מאיר שטרית, יוסף לפיד, ציפי לבני, חיים רמון, דניאל פרידמן ויעקב נאמן) כיהן שחר בתפקיד האפוטרופוס הכללי, הכונס הרשמי והנאמן הציבורי.
משך שנות כהונתו יזם שחר הקמה והטמעה של מערכות מידע ממוחשבות לציבור הרחב, יחד עם עריכת רפורמות מקיפות בהתנהלות פעילות אגף האפוטרופוס הכללי והכונס הרשמי בתחומים השונים.
העיקריות שבהן: רפורמה בפיקוח על אפוטרופסים –הכוללת - מיקור חוץ של חלק מפעילות הפיקוח על האפוטרופסים והקלה באופן הדיווח.
רפורמה בהליכי פשיטת רגל –הכוללת - קביעה של מסגרת זמן לניהול הליך פשיטת הרגל של חייבים בתקופה של עד ארבע שנים והקמת מאגר מנהלים מיוחדים, מקרב עורכי דין פרטיים.
רפורמה בלשכות רשם הירושה במחוזות הארץ - המאפשרת הגשת בקשות לצו ירושה וקיום צוואה וקבלתם, באין התנגדות, בפרק זמן מוגדר מראש.
בנוסף יזם שחר הקמה של מערכת מקצועית, שחברים בה מנהלים ועובדים מהאגף ושהוא עמד בראשה, אשר פרסמה והפיצה אחת לרבעון, עלון מקצועי בשם "דעת ודין", הכולל פסקי דין והנחיות בתחומי עיסוקו של האגף.
העלון הופץ לשופטים ועורכי דין וכן באתר האינטרנט של האגף.
על פי החלטת הממשלה טיפל שחר בייצוג המדינה ומוסדותיה בכל הנוגע לקבלת עיזבונות לטובת המדינה ומוסדותיה והמיועדים למטרות צדקה.
הסכומים שנתקבלו בכל שנה עמדו על למעלה ממאה מיליון ₪ ובשנת 2005 אף נתקבלה תרומה חריגה בסך של כ-220 מיליון ₪.בנוסף לפעילות זו היה שחר ממונה על ניהולם של למעלה מ-170 הקדשות ציבוריים, בהם שימש כנאמן.
במסגרת תפקידו כנאמן ל "קרן פהר " הגה שחר ויזם את פרויקט "יוצרים מצוינות", בשיתוף עירית תל אביב-יפו ומוסדות תרבות בעיר, כמו מוזיאון תל אביב, תיאטרון הקאמרי והסינמטק.
במסגרת הפרויקט ניתנה לאלפי בני נוער משכונות הדרום של העיר, הזדמנות למעורבות ויצירה פעילה בתחומי תרבות שונים: אמנות פלסטית, תיאטרון, סרטי קולנוע, מוזיקה וריקוד.
בתוקף תפקידו שימש שחר גם כממונה על קבלת ומכירת מתנות שקיבלו נבחרי ועובדי ציבור וכן על ניהול ומימוש רכוש וכספים שחולטו במסגרת תקיפה כלכלית מארגוני פשיעה, סוחרי סמים ועל פי חוק איסור הלבנת הון.
הכספים שחולטו, חולקו על ידו על פי המלצות הגורמים הרלוונטיים, לגופים שונים העוסקים במאבק בסחר בארגוני פשיעה ובסחר בסמים, כמו פרקליטות המדינה, הרשות לאיסור הלבנת הון והרשות למלחמה בסמים.
תיקים בולטים שנוהלו על ידי שחר
בין התיקים הבולטים שנוהלו על ידי שחר בתקופת כהונתו, ניתן למנות את תיקי הפירוק ותיקי הקפאות ההליכים הבאים:
ב-2 במאי 2002 מונה שחר למפרק הבנק למסחר, בעקבות מעילת הענק של אתי אלון שגנבה מכספי הבנק סכום של למעלה מ-270 מיליון שקלים.
במסגרת תפקידו כמפרק הבנק, טיפל שחר בסיוע המנהלים המיוחדים מטעמו, עו"ד אורי ברגמן ורו"ח יהודה בר לב, בהשבת כספי הבנק שנגנבו מהלקוחות ובהגשת תביעת ענק כנגד שלושים וחמשה נתבעים אשר סווגו במעגלי אחריות שונים למעילה שהתרחשה.
בחודש נובמבר 2003 מונה שחר למפרק בית החולים ביקור חולים בירושלים, זאת לנוכח משבר אליו נקלע בית החולים בשל חובות בסך העולה על 200 מיליון שקלים.
שחר גיבש תוכנית הבראה בסיוע המנהלים מטעמו, ד"ר יצחק זיידס וברי בר ציון יחד עם עו"ד יעקב שפיגלמן ורו"ח עובד בן דוד, אשר הביאה את בית החולים לאיזון תפעולי ומכירתו תמורת 32 מיליון דולר לארקדי גאידמק.
המכירה אפשרה את המשך העסקתם של למעלה מ-300 עובדי בית החולים ותשלום כספי הפנסיה לפנסיונרים של בית החולים, לאחר שבעקבות המשבר אליו נקלע בית החולים, נותרו אלה ללא מקורות אחרים לתשלום כספי הפנסיה.
בתוקף תפקידו כנאמן הציבורי על פי חוק הנאמנות, שימש שחר משנת 2002 משך כ-8 שנים, כנאמן יחיד לתיאטרון הלאומי הבימה.
במסגרת תפקידו זה שימש שחר למעשה, כיושב ראש הנהלת התיאטרון, הממונה על המנהלים הכללים של התיאטרון, יעקב אגמון ולאחריו אודליה פרידמן ובני צרפתי, הנחה אותם, פיקח על פעילותם וסייע בידם בניהולו השוטף של התיאטרון.
שחר מילא את תפקידו זה עד לכניסתם של נאמנים חדשים בראשותו של דוד בועז בשנת 2010, לאחר שהושלם שינוי המבנה המשפטי של התיאטרון מהקדש לחברה לתועלת הציבור.
חברת הבניה חפציבה דיור ואחזקות
בחודש אוגוסט 2007 מונה שחר לנאמן בהליך הקפאת ההליכים של קבוצת החברות של חברת הבנייה חפציבה דיור ואחזקות, שבנתה כ-4500 דירות בלמעלה מ-60 פרויקטים שונים ברחבי הארץ, לאחר שהמנהל שלהן בועז יונה ברח מהארץ.
במסגרת תפקידו זה טיפל שחר בסיוע המנהל המיוחד מטעמו, עו"ד יצחק מולכו, במתן פתרון לעניינם של מאות משפחות שנותרו בעקבות קריסת החברה ללא קורת גג וללא מקורות כספיים שיאפשרו להם רכישת דירה אחרת.
הפתרון שנמצא ובמסגרת ההליך המשפטי ניתנה לו הסכמת הגורמים המעורבים - סיוע למשפחות אלו על פי העיקרון של צדק חברתי, הן על ידי הבנקים אצלם התנהל חשבון הליווי באתרי הבניה השונים של קבוצת החברות והן על ידי הדיירים האחרים באתרי הבנייה השונים, שקורת הגג שלהם הייתה מובטחת.
שחר מתגורר בפתח תקווה, הוא נשוי לשרון ואב לשלשה בנים ובת.
שלמה שמאי (שיץ) (נולד 4 בנובמבר 1953) הוא פרופסור מחקר להנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
הוא בוגר תוכנית העתודה האקדמאית ושירת בחיל הקשר בין השנים 1975-1985.
שמאי קיבל תואר ראשון בשנת 1975, תואר שני בשנת 1981 ודוקטורט בשנת 1986, כולם בהנדסת חשמל מהפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
בשנת 1986 הצטרף לפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
מונה במרץ 2012 לפרופסור מחקר.
נבחר כחבר באקדמיה הישראלית למדעים ביוני 2012. בשנת 2013 נבחר שמאי לחבר האקדמיה האמריקנית להנדסה.
פרופ' שמאי פרסם מעל 300 מאמרים מדעיים, כתב ארבעה ספרים וערך שניים בתחומי מחקר שונים בתורת האינפורמציה, לרבות חסמים על תקשורת, מערכות פריסת ספקטרום (spread spectrum), קידוד ערוץ, קודי טורבו, ועוד.
במהלך השנים הנחה שמאי יותר מ-40 סטודנטים תארים מתקדמים.
1988, פרס אקדמיית ניו־אינגלנד על תרומה יוצאת דופן לתחום מערכות התקשורת ותורת האינפורמציה
1999, מדליית זהב Balthasar van der Pol של האיגוד הבינלאומי למדעי הרדיו (URSI)
2000, פרס הנרי טאוב על הצטיינות במחקר מאת הטכניון
2010, פרס Thomson Reuters (ISI) על מצוינות בינ"ל במחקר
2011, פרס שאנון של IEEE
2014, פרס רוטשילד על תרומותיו בתחום תורת האינפורמציה
שלמה שֶנהוֹד (במקור שיינהוֹיט, נכתב גם שנהויט, שענהויט; לעיתים ש.
שן; 10 באוקטובר 1912 – 28 בנובמבר 1984) היה משורר ומתרגם עברי ויידי, חתן פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש לשנת 1979.
שנהוד נולד בשנת 1912 בייז'יירנה, במחוז טרנופול שבמזרח גליציה (אוקראינה של ימינו).
בילדותו למד בחדר, בבית מדרש ובבית ספר עברי של רשת "תרבות".
לאחר מכן למד בבית הספר למסחר בטרנופול ובסמינר תחכמוני בוורשה.
בחודש מאי 1936 עלה שנהוד לארץ ישראל.
משנת 1938 כתב שירים ביידיש שהתפרסמו בכתבי עת ספרותיים בישראל ומחוצה לה.
משנת 1947 החל לכתוב בעברית, ותרגם ספרים מיידיש לעברית ומעברית ליידיש.
בשנת 1960 זכה בפרס ע"ש נחה ומנחם ברגמן לתרגום מיידיש לעברית, הניתן מטעם הקונגרס היהודי העולמי לתרבות, על תרגומו לספרו של חיים גראדה, "שבתותיה של אמא".
בשנת 1962 זכה בפרס קסל לספרות של יהדות מקסיקו על ספר שיריו "מיט חלום איבער תהום" (עם חלום עלי תהום).
בשנת 1979 היה חתן פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
שנהוד היה חבר חבורת ה"אינזיך", ושירתו הדו-לשונית, בעברית ויידיש, נובעת מאישיותו.
בניגוד לשירה המודרנית של בני דורו, שירתו נכתבה בתבנית כמעט קלאסית ובתכנים שמרניים, תוך ניסיון למזג בין האינטלקט לנפש ובין העיוני-מושגי לסמלי-לירי.
על שירתו כתב אפרים אלימלך אורבך כי היא .
חוקר הספרות שלום לינדנבאום התעמק בשיריו הקבליים וניסיונו של שנהוד להתמודד עם הקבלה הצפתית: .
צווישן בלוי און ים: לידער, תל אביב: פריינט, 1939.
שירי העצב הקורן; ציורים: אלכסנדר בוגן, תל אביב: דביר, תשט"ז 1956.
מיט חלום איבער תהום: לידער, תל אביב: מנורה, תשכ"א.
שירי חקל תפוחין; בלווית מסה מאת זלמן שזר; ציורים: פנחס שער, תל אביב: המנורה, תשל"ג.
שירי תקון, תל אביב: המנורה, תש"מ.
לידער פון הייליקן עפלפעלד, תל אביב: ישראל-בוך, תשמ"א 1980. ("שירי חקל תפוחין")
שירים בפתחי עולם; ציורים: פנחס שער, תל אביב: המנורה, תשמ"ג 1983.
מסע בנוף העצבות; פתח דבר מאת מיכל אורון; אחרית דבר מאת שמעון קאנץ, תל אביב: חמו"ל; בסיוע קרן תל אביב לספרות ולאמנות, תשמ"ה 1985. (שירי קבלה – בחלקם מעזבונו ובחלקם פורסמו בבמות שונות.
אורי אבנרי, אויף די פעלדער פון נגב: מלחמה טאָגבוך, תל אביב: הוצאת הפועלים, 1951.
יהודה גאָטהעלף (רעדאקטער), ישראל געראנגל און דערגרייכונגען: זאמלבוך; פון עברית: שלמה שנהוד, תל אביב: המנורה; איחוד עולמי פועלי ציון (צ.ס.) – התאחדות, תשכ"ז.
אנדא עמיר-פינקערפעלד, איינס: פאָעמע; יידיש: שלמה שנהוד, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשמ"ב 1982. (פואמה)
(כל התרגומים להלן הם מיידיש, פרט לספרו של יעקב הרציג, שתורגם מפולנית.)
אברהם משה פוקס, תהום פעור, תל אביב: מ.
יעקב גלאטשטיין, ובהגיע יאש; מיידיש: שלמה שנהוד, תל אביב: דביר וקרן לואיס, תשי"ז.
יהואש, במארג: שירים; תרגום בידי א.
שנהוד [ואחרים]; דברי מבוא מאת דב סדן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ז 1957.
חיים גראדה, שבתותיה של אמא; מיידיש: שלמה שנהוד, תל אביב: מסדה, תשי"ח.
נחום חנין, ברלה; מיידיש: שלמה שנהוד, תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, 1960. (סיפור)
אלמי (שעפס), בין סיני לאולימפוס; מיידיש: ש.
משה וויטיעס [סוֹרגֶן], מסות על ספרות; תרגום: שלמה שנהוד, תל אביב: מנורה, תשכ"א.
נחמיה לוינסקי, בצל הגזעים: ספורים מהווי דרום אפריקה; מיידיש: ש' שנהוד; ציורים: ש' דרורי, תל אביב: הוצאה י"ל פרץ, 1961.
שני הכרכים הראשונים (שהופיעו בשנות ה-60) של: מול האויב הנאצי, תל אביב: ארגון נכי המלחמה בנאצים:
כרך א: לוחמים מספרים 1939–1945; המערכת: בורנשטין שמואל ואחרים; תרגומים: הלר בינעם, ספיבק שלמה, שנהוד שלמה, תשכ"ב 1961.
לוחמים מספרים 1939–1945; עריכה ותרגומים: ש' שנהוד.
יעקב הרציג, נדודי המלחמה ויאסלו עירי; תרגם מפולנית ש' שן, תל אביב: המנורה, תשכ"ה 1964. [נכתב גם: "נדודי במלחמה..."] (על תקופת השואה)
יעקב גלאטשטיין, מכל עמלי: שירים ופואימות; תרגם מיידיש: שלמה שנהוד; בלווית מבוא מאת דב סדן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ד 1964.
אלמי, שירות אחרונות: שירים ופואימות; תרגום מיידיש שלמה שנהוד; מבוא מאת ש.
פרץ, תשכ"ז 1966. (הנוסח המקורי: לעצטע געזאנגען)
ספר צ'מרינסקי: פעילותו של איש הבימה; עריכה ותרגומים: שלמה שנהוד, תל אביב: המנורה, תשכ"ז.
י' פפירניקוב, בשערי הקשת: שירים תרגם מיידיש שלמה שנהוד, תל אביב: המנורה, תשל"א.
יצחק פאנר, מיניאטורות; תרגום מיידיש: שלמה שנהוד [ועוד]), תל אביב: י"ל פרץ, תשל"ב.
יחיאל הופר, בנשיה הלבנה: במחנה עבודת כפיה ברוסיה הצפונית הרחוקה: רומן; עברית: שלמה שנהוד, תל אביב: יבנה, תשל"ב.
יונס טורקוב, סופן של אשליות: מהסכם מינכן עד תאי-הגזים באושוויץ; עברית: שלמה שנהוד, תל אביב : המנורה, תשל"ג.
יעקב גלאנץ, גוילי ימים; תרגם מיידיש שלמה שנהוד, תל אביב: המנורה, תשל"ג 1973. (שירים)
רבקה רוס, דם זר: רומן; מיידיש: שלמה שנהוד, תל אביב: אל"ף, תשל"ד.
צילה לבנון, מירה'לה: סיפורי העבר והווה; עברית: שלמה שנהוד, תל אביב: יד"ל, תשל"ד.
דוד זאקאליק, בסערה: רומן; עברית: שלמה שנהוד, תל אביב: המנורה, תשל"ד.
יעקב יקיר, ירח נוהג בכוכבים: סיפורים; ערך והביא לדפוס: שלמה אבן-שושן; המתרגמים: ישראל זמורה, אברהם יהל, שלמה שנהוד, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; אגודת הסופרים העברים (ספרית שבות על שם חיים הזז), תשל"ה.
חוה רוזנפרב, עץ החיים: טרילוגיה; תרגום מיידיש: שלמה שנהוד, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ח–תשל"ט.
(3 כרכים; תרגם את הכרך הראשון
פרץ גראנטשטיין, אנשי אתמול: סיפורים ודמויות; עברית: שלמה שנהוד, תל אביב: הוצאת י.
משה שולשטיין, ליד פנקסה של לובלין: חזיון דרמטי בערימה של אפר / ביים פנקס פון לובלין: דראמאטישער חזיון אין א קופע אש; עברית שלמה שנהוד; עטיפה ואיורים: ארתור קולניק, תל אביב: ארגון יוצאי לובלין בישראל, תשמ"ה 1985. (עברית ויידיש עמוד מול עמוד)
פייבל זיגלבוים, משיח מרמלה; מתורגמים מיידיש על ידי יונה ברקמן ("אחיקם והעילוי מחברון"), שלמה שנהוד ("דליה"), חיים זכאי (כל שאר הסיפורים)), תל אביב: ישראל-בוך, תש"ן 1990.
פעל להפצת השפה והתרבות העברית, היה חבר האקדמיה ללשון העברית, תרגם מספרות יוון העתיקה, חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת פעמיים (תש"ט-1949 ותשט"ז-1956).
שפאן נולד בראשית שנת 1898 ביארמולינצי שבפודוליה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בנם של חיה לבית ריפניצר ואליעזר שפאן, סוחר.
קיבל חינוך כללי לצד עברי מסורתי בבית ספר תיכון, ועסק בהוראת העברית בבית ספר עברי של רשת "תרבות" בקמנץ פודולסק, ולאחר מכן עבר לפולין שם לימד בגימנסיה היהודית לנערים בלודז'.
כחבר התנועה הציונית, עלה לארץ ישראל בשנת 1923, ושימש כשנה מורה בעין חרוד.
באותה תקופה החל לפרסם שירים וסיפורים בעיתון "הפועל הצעיר".
בהמשך עבר ללמוד ספרות עברית ולימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית בירושלים, והשלים תואר שני בשנת 1933. באותה שנה נישא לד"ר רחל שפאן-גבריאלית (לבית רלב"ג) (1906–1991), אנטומולוגית במחלקה להגנת הצומח שליד משרד החקלאות,, עמה חי עד מותו.
בתום לימודיו כיהן כסגן-מנהל הגימנסיה הריאלית בלפור והורה בבית המדרש למורים וגננות ע"ש לוינסקי.
בשנת 1946 מונה למפקח משרד החינוך על בתי הספר התיכוניים הממלכתיים.
משנת 1958 ועד לפטירתו כיהן כמרצה לספרות באוניברסיטת תל אביב.
באפריל 1957 הצטרף לאקדמיה ללשון העברית, ובה שימש כחבר יועץ לוועדות למונחי קרקע ולמונחי רדיו-אלקטרוניקה.
היה חבר הוועד המרכזי של אגודת הסופרים העברים, וכן היה חבר הבונים החופשיים בלשכת ברקאי.
נפטר בתל אביב בינואר 1962, בגיל 63. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
לאחר מותו כונסו כתביו בשני כרכים.
ארכיונו, ובו פנקסים, יומנים, רשימות בכתב-יד, רשימות להרצאות, מכתבים וכן סיפורים ושירים שלא פורסמו, שמור בספרייה הלאומית בירושלים ומספרו ARC.
לצד עבודתו המקצועית עסק שפאן בתרגום וביצירה ספרותית (את תרגומיו מהספרות היוונית החל בשנת 1932).
במיוחד נודעו תרגומי המופת שלו לשירה ולספרות יוונית עתיקה, כולל משלי אזופוס.
תרגומיו אלו היו לראשונה בהטעמה הדקדוקית הנכונה של משקל ההקסאמטר, דבר שלא נעשה על ידי מתרגמים קודמים מיוונית עתיקה, ובהם שאול טשרניחובסקי.
בשנת תש"ח הופיע תרגומו למחזה "יציאת מצרים" של המחזאי ההלניסטי יחזקאל הטראגיקן.
בשנת תש"ט-1949 זכה בפרס טשרניחובסקי עבור תרגומו "ההמנונות ההומריים" (תש"ו).
בשנת תשט"ז-1956 זכה בפרס בשנית, על תרגומו להסיודוס.
ספרי הסיפורים שכתב, בהם ספרו "בדרך מבית המחזה", התאפיינו בעדינות ובעתירה להבנה אנושית.
כמו כן כתב מסות ומחקרים על ספרות עברית וכללית, בעיקר על ספרות יוון העתיקה והספרות היוונית-יהודית.
בשנת תש"ה הוציא יחד עם יעקב בקר את "מבחר המסה העברית", שהיה בין הטובים בתחומו.
בנוסף חיבר שירים, בהם "שיר הילדים הפליטים" ו"שיר הנוטעים", ונהג לחתום עליהם באנאגרמה של שמו - "ש.
שיריו היו ליריים מאוד, בהירים ופשוטים, ונטו לרגשנות.
בדרך מבית המחזה: ארבעה דברי ספור, ירושלים: חבורת סופרים אנך על ידי אחיאסף, תשי"א.
משה גוטשטיין, זאב ליבנה, שלמה שפאן, הדקדוק העברי השמושי, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשי"ד.
(מהדורה ב מתוקנת: תשט"ז; והופיע עוד במהדורות רבות נוספות)
שירים וסיפורים; מבוא: דב סדן, תל אביב: קרני, תשכ"ד 1964. (ראה אור לאחר מותו)
מסות ומחקרים, תל אביב: קרני, תשכ"ד 1964.
שפאן, תל אביב: גזית, תרצ"ה.
המנון אל דמטר מיונית: שלמה שפאן, תל אביב: גזית, תרצ"ח.
המנון אל הרמס; מיונית: שלמה שפאן, תל אביב: גזית, תש"ב.
ההמנונות ההומריים; תרגם מיונית שלמה שפאן, ערך והקדים מבוא משה שובה, ירושלים: חברה להוצאת ספרים על יד האוניברסיטה העברית, תש"ו.
הסיודוס, מעשים וימים: תיאוגוניה; מגן הירקליס; תרגם מיוונית והוסיף מבוא והערות שלמה שפאן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשט"ז.
הומרוס, שירים הומריים: המנונות; אפיגרמות; מלחמת הצפרדעים והעכברים תרגם מיוונית שלמה שפאן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשט"ז.
משלי אַיְסוֹפּוֹס; תרגם מיוונית והוסיף מסה והערות שלמה שפאן; הציורים מעשה ידי בצלאל שץ, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ך.
שירת האלגיה היונית העתיקה; תרגם מיוונית וצירף מבואות והערות שלמה שפאן, ירושלים: מוסד ביאליק (ספרי מופת מספרות העולם), תשכ"ב.
מבחר המסה העברית: מראשית ההשכלה ועד ימינו; לֻקט וסֻדר בידי י' בקר וש' שפאן, תל אביב: גזית, תש"ה.
שלום: לבתי הספר ולנער; לקטו והקדימו מבואות שלמה שפאן וי.
מחשבות ודעות: אוסף של דברי עיון לתלמידי הכיתות העליונות של בתי הספר התיכונים ובתי המדרש למורים; ליקטו וערכו י' בקר וש' שפאן, תל אביב: יבנה, תשי"ד.
יחיאל קלינמן, דקדוק ולשון: ספר למוד ליסודות הדקדוק, הלשון והכתיב, 5 כרכים (לשנת הלמודים ד–ח); ערוך בידי שלמה שפאן, תל אביב: קרני (ספרית חנוך ומדע), תשי"ז–תש"ך 1956–1961. (הופיע במהדורות נוספות)
שירת מלחמה וגבורה בישראל; ליקטו וסידרו ראובן אבינעם, ש' שפאן, תל אביב: מערכות, תשי"ח.
שלמה שרגאי (נולד ב-28 ביוני 1937) הוא כותב ספרי הומור וילדים.
שרגאי נולד בפרס ובשנת 1953, כשהיה בן 16 עלה לארץ ישראל והצטרף אל חבורת הנוער בקיבוץ נגבה.
בשירותו הצבאי שירת לצד רפאל איתן וגד מנלה בארץ המרדפים.
במלחמת ששת הימים שירת במסגרת המילואים בצנחנים, ובמלחמת יום הכיפורים שירת באגד הצליחה (גשר הגלילים של אריק שרון).
כן השתתף במלחמת שלום הגליל.
במסגרת גרעין הנח"ל, התיישב ותגבר את קיבוץ להבות הבשן של השומר הצעיר, על קו שביתת הנשק עם סוריה בגליל העליון.
עם שחרורו משירות הסדיר בצה"ל, התקבל כחבר בקיבוץ, שם שימש בתפקיד רכז הנוי.
ב-1967 העתיק את מקום מגוריו לעיר כפר סבא ולפרנסתו עבד כקבלן עבודות פיתוח וכמעצב גינון, כיועץ, כחשב כמויות וכמפקח לעבודות גינון (מוסמך ובעל תואר טכנאות נוף מטעם משרד העבודה).
בהמשך עבד כיועץ לתכנון נוף, השקיה וחישוב כמויות לרשויות מקומיות ולקבלנים פרטיים ופרויקטים לאומיים, כגון דרך ארץ - כביש חוצה ישראל.
התנדב מספר שנים בעמותת אנוש בכפר סבא.
למד במסגרת האוניברסיטה הפתוחה ובאוניברסיטת בר-אילן פילוסופיה, ספרות וקולנוע.
השתתף בסדנאות שירה ופרוזה אצל איל מגד ונתן יונתן, ולמד ספרות ילדים בבית ברל.
ב-1998 פרסם את ספר הילדים הראשון שלו, "שבלול".
ב-2005 הוציא את "רסיסי הומור" ו"רסיסי חוכמה".
ב-2006 הוציא את "יוד הלכה לאיבוד", ספר הומוריסטי ליצירת הנאה חזותית בתהליך רכישת הקריאה עבור ילדים.ב-2020 הוציא את "אוף" והוא ספרו האחרון נכון לעכשיו.
שחורי נולד בפולין, ובשנת 1930, כשהיה בן 21, עלה לארץ ישראל.
בשנות ה-40 הצטרף כעיתונאי ב"דבר", ומאמצע שנות ה-50 עד פרישתו לגמלאות ב-1975 היה ראש מערכת העיתון בחיפה ובצפון.
כיהן כיו"ר אגודת העיתונאים בחיפה, חבר הנהלת האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל וחבר הוועד הפועל של מועצת העיתונות בישראל.
התגורר בשדרות או"ם 38 בחיפה.
שחורי נפטר במרכז רפואי כרמל מסרטן ונקבר בבית העלמין בכפר סמיר.
הותיר אישה, אהובה, ארבע בנות: שולמית, נירה, לאה ודינה, ונכדים.
שלמה שחורי, אריאלה ראובני, עמוס כרמלי (עורכים), חיפה: אירועי 20 שנה, תש"ח–תשכ"ח, חיפה: דבר, 1968.
הרב שלמה שלוש (י"ב בטבת תש"ב, 1 בינואר 1942 - י"ב בחשון תשע"ה, 5 בנובמבר 2014) היה רבה של העיר חיפה וחבר מועצת הרבנות הראשית.
נולד במקנס שבמרוקו למשפחת רבנים, מצאצאי הרב חיים ברדוגו, רבו של הרב הראשי הקודם לחיפה, הרב יוסף משאש.
למד בישיבה התיכונית "עץ חיים" בטנג'יר אצל הרב דוד בר חן.
בתמוז תשכ"ג (יוני 1963) עלה עם הוריו לישראל.
לאחר שנתיים בישיבה קיבל מראשיה, הרב יחזקאל סרנא והרב משה חברוני, סמיכה להוראה באיסור והיתר.
בז' בחשוון תשכ"ה (1964) הוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם נשר והרב ניסים עזראן, ראש ישיבת "בית שמואל".
הרב עובדיה יוסף הסמיכו בהלכות איסור והיתר בתשכ"ו ובדיינות בתשכ"ח.
(את הסמכתו לדיינות מהרבנות הראשית, קיבל מאוחר יותר).
בי"א בטבת תשל"א הוכתר בכושר רבנות לתפקיד רב עיר על ידי הרבנים הראשיים יצחק נסים ואיסר יהודה אונטרמן.
במקביל ללימודיו בכולל שימש רב קהילה בבתי כנסת בשכונת קריית יובל בירושלים.
כמו כן מסר שיעורים לנוער במועדון "תקוותנו" ושיעור לאקדמאים.
עם פתיחת ישיבת הכותל מונה לשמש בה כ"נושא ונותן בהלכה".
בשנת תשל"ב הוזמן להדריך קבוצת רבנים שעלתה מצרפת ונקלטה בכולל "אור ברוך" בירושלים לשם השתלמות.
רבים מהם מכהנים בקהילות בצרפת.
בעקבות פנייתו, צורף הרב שלוש ליחידת המילואים של הרבנות הצבאית.
בניסן תשל"ה קיבל תעודת כושר לדיינות מהרבנות הראשית.
בתשל"ו מונה לדיין בחיפה ועבר לגור בחיפה.
העביר שיעורים בכולל לדיינות בעיר, ועמד בראשות כולל "כתר שם טוב" שייסד בקריית ביאליק הרב עמינדב קריספין.
בשנת תשנ"ז (1997), מונה לרבה הראשי הספרדי של חיפה והחליף את קודמו, הרב אליהו בקשי דורון שמונה לרב הראשי לישראל.
בניסן תשע"ג (אפריל 2013) המליצה המשטרה להעמיד אותו לדין בעבירות של שוחד, מרמה והפרת אמונים ועוד.
הוא חשוד כי השתמש בסמכותו על מנת לכפות מינוי מקורבים למשרות בבתי עסק שעליהם פיקח ובניסיון סחיטה כלפי עובד במועצה הדתית בחיפה
בינואר 2014 הודיעה פרקליטות מחוז חיפה כי בכוונתה להגיש נגדו כתב אישום בכפוף לשימוע.