tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנה לאחר פרישתה יצא לאור ספרה "מבני גביש: גישה מעשית" (Crystal Structures: A Working Approach).
מאז פרישתה ב-1972 עברה מגאו להתגורר בבאליקסל (Ballycastle) שבמחוז אנטרים שבצפון אירלנד, ועסקה בתחביבה, גננות, כשהיא מבקרת מדי פעם בקיימברידג'.
בשנים 1974-1971 שימשה יועצת (Councilor) ב"חברה המינרלוגית של בריטניה הגדולה ואירלנד".
הלן מגאו מתה בבאליקסל ב-26 בפברואר 2002, שלושה חודשים לפני יום הולדתה ה-95.
מגאו הייתה צלמת חובבת וצילומיה הופיעו בסלון לצילום בלונדון 1943, כמו כן אהבה לטייל ולעסוק בספורט החורף.
ב-1951 הייתה שותפה ל"פסטיבל בריטניה", שנערך בלונדון ב-1951 במלואת 100 שנים לתערוכה העולמית הגדולה של 1851. מגאו הייתה היועצת המדעית של קבוצת דגמי הפסטיבל והייתה אחראית לשימוש בצורות הגבישים לשם עיצוב תבניות על בדים, חלונות וכלי חרסינה.
חלק מהמוצגים נשמר עד היום במחסני מוזיאון המדע שבלונדון.
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קיימברידג' (1967)
תואר דוקטור לשם כבוד (honoris causa) מאוניברסיטת קווינ'ס בבלפסט (2000), מגאו הייתה אז בת 93.
עמיתה בחברה המינרלוגית של אמריקה.
מדליית רובלינג מטעם החברה המינרלוגית של אמריקה, 1989 (מגאו הייתה האישה הראשונה שקיבלה את הפרס מאז הוחל בחלוקתו ב-1937)
על שמה האי הלן ד.
Megaw Island ) אי מכוסה שלג עד השוכן ב"מצר קריסטל" (Crystal Sound) ליד אנטארקטיקה.
השם ניתן לכבוד המאמר של מגאו על מבנה הקרח.
הלן הייז הייתה שחקנית אמריקאית שהקריירה שלה התפרשה על פני 70 שנה.
נודעה בכינוי "הגברת הראשונה של התיאטרון האמריקאי", והיא אחת מ-21 האנשים שזכו בארבעת הפרסים החשובים: אמי, גראמי, אוסקר וטוני.
בשנת 1986 קיבלה את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא רונלד רייגן.
לקתרין אסטל הייז שעבדה בחברת תיירות, ולפרנסיס ואן אמום בראון, אשר עבד במספר עבודות.
היא הייתה קתולית ותומכת של המפלגה הרפובליקנית, אם כי היא לא הביעה דעתה בנושאי פוליטיקה, כמו אנשים אחרים בקהילה ההוליוודית באותה תקופה.
בחלקם היא עוסקת בחזרתה לנצרות הקתולית (לאורך נישואיה עם מק'ארתור היא הכחישה את שייכותה לזרם, עקב היותו פרוטסטנטי וגרוש) ובמותה של בתה היחידה שנפטרה בגיל 19 ממחלת שיתוק ילדים.
הייז ובעלה אימצו בן, ג'יימס מקארתור, אשר אף הוא עסק במשחק וכיכב בסדרת הטלוויזיה "הוואי חמש-אפס".
הייז אושפזה מספר פעמים עקב מחלת האסתמה ממנה סבלה, אשר החמירה בעקבות האבק שהיה על הבמה.
לבסוף סיבה זו הביאה אותה לפרוש מהתיאטרון.
בשנותיה האחרונות הקדישה זמן רב לכתיבה ולגיוס תרומות לארגונים הנלחמים באסתמה.
ב-17 במרץ 1993, יום פטריק הקדוש, נפטרה הייז מאי ספיקת לב בנייאק, ניו יורק.
הייז החלה את קריירת התיאטרון בשנת 1905 (בהיותה בת 5), במחזה "Miss Hawke's May Ball".
מאז הופיעה במחזות רבים: בגיל 10 היא שיחקה בסרט הקצר "Jean and the Calico Doll", ועברה להוליווד רק כשבעלה המחזאי, צ'ארלס מק'ארתור, החל להיות מועסק שם.
בשנת 1931 שיחקה בסרט הקולנוע הראשון שלה: "The Sin of Madelon Claudet", עליו גם זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, ובהמשך שיחקה בסרטים: "Arrowsmith", "הקץ לנשק" ו"Vanessa: Her Love Story".
ב-1935 היא חזרה לברודוויי, והופיעה במחזה "Victoria Regina" לצידו של וינסנט פרייס.
ב-1953 הייתה הראשונה שזכתה בפרס ע"ש שרה סידונס, וב-1969 זכתה בו בשנית.
הייס שבה להוליווד בשנות ה-50, ושיחקה בסרטים כדוגמת "My Son John" ו"אנסטסיה" - עליו קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב.
ב-1970 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט האסונות "נמל תעופה".
עוד שיחקה במספר סרטים של וולט דיסני, ביניהם "החיפושית דוהרת שוב" - עליו קיבלה מועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב, "שוד הדינוזאורים הגדול" ו-"Candleshoe".
ב-1955 שונה שמו של תיאטרון פולטן, והוא נקרא על שמה של הייז.
בשנות ה-80 חברה עסקית רצתה להרוס תיאטרון זה וארבעה נוספים, תוך כוונה לבנות במקומם בית מלון.
הייז הסכימה לכך אף על פי שלא הייתה לה בעלות על המקום.
בעקבות כך תיאטרון קטן בניו יורק נקרא על שמה - תיאטרון הלן הייז.
ב-1982, יחד עם חברתה ליידי בירד ג'ונסון, הקימה באוסטין, טקסס את המכון הלאומי לחקר פרחי הבר שכיום נקרא מכון פרחי הבר ליידי ברד ג'ונסון.
"פרס הלן הייז" מחולק בוושינגטון די.
להייז כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד בשדרה ה-6220.
+ תיאטרון שנה הפקה תפקיד הערות 1946 Happy Birthday אדי פרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה 1957 Time Remembered הדוכסית של פונט-אה-ברוק פרס טוני לשחקנית הטובה ביותר 1967 The Show-Off גב' פישר פרס טוני 1970 הארוי וייט לואיז סימונס מועמדות לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה 1980 פרס טוני
הלן סוזמן הייתה פוליטיקאית יהודייה-דרום-אפריקאית, חברת פרלמנט, מנהיגת המפלגה הפרוגרסיבית, פעילה במאבק נגד מדיניות האפרטהייד.
הלן סוזמן נולדה בדרום אפריקה למשפחה של מהגרים יהודים.
היא למדה כלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטת ויטווטרסראנד.
בגיל 19 נישאה לד"ר משה סוזמן (נפטר ב-1994) ועמו הביאה לעולם שתי בנות.
בשנת 1944 קיבלה משרת הוראה באותה אוניברסיטה, ממנה פרשה בשנת 1953 כאשר נבחרה לבית המחוקקים של דרום אפריקה כחברה במפלגה המאוחדת, מאוחר יותר עברה למפלגה הליברלית הפרוגרסיבית, והייתה חברת הפרלמנט היחידה של מפלגה זו.
מפלגתה התאחדה מאוחר יותר עם מפלגת הרפורמה תחת הנהגתו של הארי שוורץ ונקראה מפלגת הרפורמה הפרוגרסיבית (ולאחר מכן, המפלגה הפדרלית הפרוגרסיבית).
ב-36 שנותיה בפרלמנט הייתה זוסמן יוצאת דופן הן בשל היותה אישה יהודייה דוברת אנגלית, שעה שרוב חברי הפרלמנט היו גברים נוצרים דוברי אפריקנס, והן בשל עמדותיה הנחרצות כנגד מדיניות האפרטהייד.
בין השנים 1961 ל-1974, הייתה סוזמן חברת הפרלמנט הדרום-אפריקאי היחידה אשר התנגדה בנחרצות למשטר האפרטהייד.
עמדתה הנחרצת כלפי המשטר הגזעני הביאה להתנכלויות רבות מצד המשטרה כלפיה, כולל האזנות למכשיר הטלפון שלה.
התנגדותה כזו לא היה נפוצה בקרב מרבית האוכלוסייה הלבנה בדרום אפריקה.
במקרה אחד, האשים אותה שר בממשלת דרום אפריקה כי שאלותיה בפרלמנט מביכות את המדינה; לכך היא השיבה: "אלה לא שאלותיי אשר מביכות את דרום אפריקה, אלה תשובותיך!".
סוזמן ביקרה את נלסון מנדלה בכלאו פעמים רבות, ושנים לאחר מכן נכחה בטקס בו חתם מנדלה על החוקה הדרום-אפריקאית החדשה, בעידן שאחרי נפילת משטר האפרטהייד.
על פועלה הרב, סוזמן הייתה מועמדת פעמיים לקבלת פרס נובל לשלום, וקיבלה אין ספור דוקטורטים של כבוד מאוניברסיטאות שונות וכן אותות רבים מארגוני זכויות אדם ברחבי העולם.
בשנת 1989 העניקה לה מלכת בריטניה, אליזבת השנייה, תואר אבירות על פועלה הרב למען זכויות האדם בדרום אפריקה.
בערוב ימיה הייתה למבקרת של ממשלת הקונגרס הלאומי האפריקני, אותה האשימה בשחיתות ובאלימות, ואף טענה שמצב הדמוקרטיה היה טוב יותר תחת האפרטהייד.
סוזמן הלכה לעולמה ב-1 בינואר 2009, בגיל 91.
בכיר בקרן נלסון מנדלה ספד לה ואמר כי היא הייתה "פטריוטית גדולה ולוחמת ללא חת נגד האפרטהייד".
לאחר מותה נקרא רחוב בעיר קייפטאון על שמה.
בשנת 2017, דרום אפריקה הוציאה בול עם דמותה של סוזמן.
הלן אמה מדיסון הייתה שחיינית אמריקאית.
היא האישה הראשונה בהיסטוריה ששחתה 100 יארד חופשי בדקה.
בילדותה עברה עם משפחתה לסיאטל, וושינגטון.
בשנים 1930, 1931 ו-1932 זכתה מדיסון באליפות ארצות הברית בשחייה בכל משחי החופשי.
בתחרות שחייה שנערכה במרץ 1930 קבעה מדיסון במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 2:34.6 דקות.
שבוע לאחר מכן, היא שיפרה במשחה ל-100 מטר חופשי שיא עולם חדש של 1:08.0 דקות.
לאחר המשחקים האולימפיים שיחקה מדיסון בתפקידים קטנים בסרטים הוליוודיים "איש הדג" ו"הלוחם של הבעל".
בגלל שהייתה מקצוענית מדיסון לא הורשתה להשתתף באולימפיאדת ברלין (1936).
לאחר שפרשה משחייה תחרותית, עבדה מדיסון בעבודות מזדמנות כמדריכת שחייה, הייתה פקידה בחנות כלבו ועבדה כאחות.
היא סבלה מסוכרת ונפטרה בשנת 1970 מסרטן בגרון בסיאטל עיר מגוריה.
מדיסון קבעה 26 שיאי עולם חדשים.
בשנת 1932 היא החזיקה בו זמנית בכל משחי החופשי הרשמיים, 17 במספר, הישג שאף שחיינית לא קבעה מאז.
שיאיה האמריקאים החזיקו מעמד שנים רבות.
בשנת 1966 זכתה מדיסון להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
הלן הרינג סטיבנס הייתה אתלטית אמריקאית, אלופה אולימפית בעלת 2 מדליות זהב מברלין 1936 ושיאנית העולם בריצה ל-100 מטר.
במהלך הקריירה הקצרה שלה (30 חודשים), מעולם לא הפסידה במירוץ כלשהו.
ב-22 במרץ 1935 בתחרות הראשונה שלה, בהיותה בת 17, היא ניצחה את סטניסלווה וואלסייביץ' (סטלה וולש) מפולין, האלופה המכהנת בריצת 100 מטר, כשניצחה בריצת 50 מטר באולם וקבעה שיא עולם חדש של 6.6 שניות.
בתחרות שנערכה ב-8 ביוני 1935 בקנזס סיטי קבעה סטיבנס בריצת 100 מטר שיא עולם חדש של 11.6 שניות, שיפור לשיא של וואלסייביץ' (11.7 שניות).
באולימפיאדת ברלין (1936) זכתה סטיבנס בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.5 שניות, לפני וואלאסייביץ' (11.7 שניות) וקתה קראוס מגרמניה (11.9 שניות), בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 11.4 שניות.
התוצאה שקבעה הייתה שיא עולם חדש שלא הוכר בגלל רוח גבית גבוהה.
ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 46.9 שניות, לפני בריטניה (47.6 שניות) וקנדה (47.8 שניות).
נבחרת גרמניה שקבעה בשלב המוקדמות שיא עולם חדש של 46.4 שניות, והובילה את הריצה בשלב הגמר, הפילה את המקל בהחלפה האחרונה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.33 מטר.
זמן קצר לאחר המשחקים האולימפיים פרשה סטיבנס מאתלטיקה תחרותית ועסקה בבייסבול וסופטבול מקצועני.
היא למדה באוניברסיטת ויליאם וודס שבפולטון, מיזורי.
בין השנים 1938 - 1952 הייתה הבעלים והמנהלת של קבוצת כדורסל חצי מקצועית.
היא עסקה במשך שנים רבות בחטיבת המחקר האווירונאוטית של ארצות הברית ואחר כך נטלה חלק בסוכנות מיפוי הביטחון.
בשנת 1994 נפטרה סטיבנס בסנט לואיס, בגיל 75.
במשחקים האולימפיים שנערכו בברלין 1936 עברה סטיבנס בדיקה גופנית במטרה לענות על השאלה מהו המגדר אליו היא שייכת.
לאחר שנערכה לה הבדיקה, הוועדה האולימפית אישרה את היותה אישה.
בסך הכל זכתה סטיבנס ב-14 תוארי אליפות ארצות הברית בריצות הקצרות, בהדיפת כדור ברזל, בזריקת דיסקוס ובקפיצה לרוחק מהמקום.
הלן אליזבת מקרורי הייתה שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה בריטית ילידת-אנגליה.
נודעה בעיקר בתפקידה בתור נרקיסה מאלפוי בסדרת סרטי "הארי פוטר", בתפקידה בתור שרי בלייר בסרט הביוגרפי "המלכה", ובתפקידה בתור פולי גריי בסדרת דרמת הפשע "כנופיית בירמינגהם".
מקרורי נולדה בלונדון, אנגליה שבממלכה המאוחדת.
הוריה היו הוולשית אן והדיפלומט הסקוטי איאן מקרורי.
התחנכה בבית ספר פרטי לבנות קווינסווד שבהרטפורדשייר.
החלה ללמוד משחק בדרמה סנטר לונדון.
הופיעה לראשונה בשנת 1994 בסרט הדרמה ההוליוודי "ראיון עם הערפד" בתפקיד קטן ולצדה של קייט בקינסייל בסרט הבריטי "חשוף".
זכתה להערכה ראשונה בממלכה המאוחדת, כשזכתה בשנת 1995 בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל האקדמיה הבריטית בוויילס, על הופעתה בדרמה "רחוב החיים".
ב-2003 זכתה להערכה על הופעתה במיני-סדרה הבריטית "צ'ארלס 2: הכוח והתשוקה" בתפקיד הקורטיזנה ברברה וילרס.
ב-2004 השתתפה לצדם של דניאל קרייג וסמנתה מורטון בדרמה הבריטית "אין סוף לאהבה".
ב-2005 שיחקה בדרמה הקומית התקופתית "קזנובה" בתור אמו של ההרפתקן האיטלקי ג'קומו קזנובה (הית' לדג'ר).
התפרסמה לראשונה בתפקיד גדול ב-2006 בסרט הדרמה הפוליטית הביוגרפית "המלכה", כשגלמה בו את שרי בלייר אשתו של ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר (מייקל שין), שיחקה בתפקיד גם כארבע שנים לאחר מכן בהפקה הטלוויזיונית המצליחה "מערכת יחסים מיוחדת".
ב-2009 התפרסמה בשובר הקופות "הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם", בתור נרקיסה מאלפוי אמו של תלמיד סלית'רין דראקו מאלפוי (טום פלטון) ויריבו של הארי פוטר.
ב-2010 וב-2011 חזרה לתפקידה בתור נרקיסה מאלפוי בסרטים "הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 1" ו"הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 2".
בנוסף שיחקה בחמישה פרקים בסדרת הפשע "חף מפשע", לצדו של בעלה, כוכב הסדרה דמיאן לואיס.
בשנת 2010 שיחקה בתפקיד גברת ג'ונאס במותחן "4.3.2.1" שכתב וביים נואל קלארק.
בשנים 2013–2020 שיחקה בתפקיד מרכזי בתור אליזבת "פולי" גריי בסדרת דרמת הפשע "כנופיית בירמינגהם", דודתם של האחים ארתור, תומאס, ג'ון ופין למשפחת שלבי.
בשנת 2017 שיחקה בסרט דרמת המלחמה "שעתם היפה", לצדה של ג'מה ארטרטון ולצדו של סם קלאפלין.
כמו כן באותה שנה, שיחקה בסרט המונפש "לאהוב את וינסנט" על אודות חייו של הצייר וינסנט ואן גוך.
בשנת 2007 נישאה לשחקן דמיאן לואיס.
ב-16 באפריל 2021 היא מתה בביתה בלונדון שבאנגליה לאחר מאבקה במחלת הסרטן, בהיותה בת 52. הותירה אחריה שני ילדים ובעל.
הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם (2009) – נרקיסה מאלפוי
הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 1 (2010) – נרקיסה מאלפוי
הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 2 (2011) – נרקיסה מאלפוי
כנופיית ברמינגהאם (2013–2020) – אליזבת "פולי" גריי
הלן נאינגטון וילס (מודי) רוארק Roark, 6 באוקטובר 1905 – 1 בינואר 1998) הייתה טניסאית אמריקאית מהטובות ביותר בהיסטוריה, שהחלה להשתתף בתחרויות בשנות ה-20 של המאה ה-20. היא דורגה במקום הראשון בעולם והייתה האישה האמריקנית הראשונה שנודעה כספורטאית ידוענית.
היא זכתה ב-31 תוארי גראנד סלאם, מהם 19 ביחידות רביעית אחרי מרגרט קורט (24), סרינה ויליאמס (23) ושטפי גראף (22).
אלופה אולימפית בעלת שתי מדליות זהב (פריז 1924).
נולדה בפרימונט, קליפורניה ולמדה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1922 והיא בת 17, השתתפה לראשונה באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס ונוצחה על ידי מולה מלורי בגמר.
בשנה שלאחר מכן ניצחה את מלורי בגמר ופתחה שרשרת זכיות רצופות בטורניר זה עד 1932 (למעט 1926, בה לא השתתפה מסיבות רפואיות), ב-1933 הגיעה לגמר הטורניר אך נוצחה על ידי הלן הל ג'ייקוב.
ב-1924 הגיעה לראשונה לאליפות וימבלדון והפסידה בגמר לקייתלין מקיין הבריטית בשלוש מערכות 6–4, 4–6, 4–6. באותה שנה זכתה בשתי מדליות זהב באולימפיאדת פריז, שהייתה האולימפיאדה האחרונה בה היה הטניס ענף אולימפי עד אולימפיאדת סיאול (1988).
ב-16 בפברואר 1926 נפגשה וילס בת העשרים עם סוזן לנגלן בת העשרים-ושבע, אלופת וימבלדון בשנים 1919-1925 במועדון קרלטון בעיר קאן שבריביירה הצרפתית.
המשחק סחף התעניינות בינלאומית נרחבת באופן יוצא-דופן לטניס נשים עד אותה עת המשחק היה צמוד ומותח ובסופו ניצחה לנגלן 6–3, 8–6 כשהיא קרובה לאפיסת כוחות.
היה זה משחקה האחרון של לנגלן וסימן את חילופי הדורות בטניס הנשים, שהפך לענף פופולרי.
על המגרש הופיעה וילס לרוב עם תלבושת בדוגמת חליפת מלחים לבנה וחצאית באורך הברך.
בניגוד ליריבתה סוזן לנגלן המוחצנת, לא נטתה וילס להבעת רגשות על המגרש או מחוצה לו וזכתה לכינוי "Little Miss Poker Face" (עלמת פני-פוקר הקטנה).
בשנת 1929 נישאה לפרדריק מודי (Frederick Moody) וצירפה את שמו לשמה בהמשך, עד לגירושיה ממנו בשנת 1937. ביולי 1926 ויולי 1929 הופיעה על שער טיים מגזין.
בין השנים 1927 ל-1935 (למעט בשנים 1931 ו-1934) ניצחה בכל אליפויות וימבלדון כמעט מבלי להפסיד מערכה, משחקה האחרון בטורניר זה נערך ב-1938.
באותה שנה גם התגרשה ממודי ונישאה לשחקן הפולו אדיאן רוארק.
הלן סיקסוּ היא סופרת, מסאית ופילוסופית צרפתייה ממוצא יהודי-אלג'יראי.
סיקסו היא גם מבקרת ספרות ומחזאית, פרופסור ופמיניסטית, היא אחת מהאינטלקטואליות המובילות בצרפת החל מ-1960 ועד היום.
סיקסו כתבה למעלה מ-40 ספרים ועשרות מסות ומאמרים, רומנים, מחזות, סיפורים קצרים, מאמרי ביקורת ומסות הגותיות.
עבודתה הפילוסופית עוסקת בסוגיות הקשורות לכתיבה בכלל ולכתיבה נשית, "Écriture féminine" בפרט.
לסיקסו תפקיד משמעותי בעיצוב תאוריה ספרותית פוסט מודרנית, פילוסופיה קונטיננטלית, לימודי נשים וחשיבה פמיניסטית.
סיקסו נולדה ב-5 ביוני 1937, באורן שבאלג'יריה.
אביה, ז'ורז' ז'ונאס סיקסו, היה רופא יהודי ממוצא ספרדי ואמה, אווה לבית קליין, יהודייה אשכנזיה ממוצא גרמני שמשפחתה היגרה לאלג'יריה בעקבות עליית הנאציזם.
מילדות דיברה סיקסו מגוון שפות: גרמנית, צרפתית, ספרדית וערבית.
אביה סבל ממחלת השחפת, ובהיותו בן 39 נפטר.
סיקסו הייתה בת 11 כשאביה מת.
מות אביה, האובדן והצורך בפיצוי על לכתו השפיעו באופן מהותי על כתיבתה.
לאחר מות האב נאלצה אמה של סיקסו לצאת לפרנס את המשפחה, היא למדה ועבדה כמיילדת.
המפגש של סיקסו כילדה עם נשים ולידה השפיע רבות על כתיבתה כבוגרת.
במהלך מלחמת העצמאות האלג'יראית נעצרו אחיה פייר ואמה, וסיקסו דאגה לשחרורם ולהעברת משפחתה לצרפת.
סיקסו עצמה עברה לצרפת מוקדם יותר ב-1955. כיום היא מתגוררת בפריז, צרפת.
הייתה נשואה מ-1959 ועד גירושיה ב-1965. סיקסו היא אם לבן ובת.
סיקסו למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת סורבון שם גם עבדה כאסיסטנטית.
בשנת 1968 סיימה את עבודת הדוקטורט שלה בסורבון, שעסקה ביצירתו של הסופר האירי ג'יימס ג'ויס.
שנה לאחר מכן קיבלה את התואר פרופסור.
ב-1968 מונתה סיקסו לעמוד בראש פרויקט הקמת אוניברסיטת פריס 8 (University of Paris VIII), בוונסן (Vincennes), פרבר מצפון לפריז.
הייתה זו אוניברסיטה שהוקמה בעקבות מרד הסטודנטים שפרץ בעיר הבירה הצרפתית באותה שנה.
ב–1974 הקימה את "המרכז לחקר לימודי נשים" (Le Centre d'Etudes Féminines), המרכז הראשון מסוגו באירופה.
סיקסו ניהלה אותו, ועד היום היא משמשת כיושבת הראש שלו.
כיום מלמדת סיקסו באוניברסיטת פריס 8 בצרפת ובאוניברסיטת סאס פה בשווייץ.
לסיקסו תוארי כבוד מאוניברסיטאות שונות בעולם: אוניברסיטת קווינס (Queen's University) ואוניברסיטת אלברטה (University of Alberta) שבקנדה, אוניברסיטת קולג' דבלין, אוניברסיטת יורק (בריטניה), הקולג' האוניברסיטאי של לונדון, אוניברסיטת ג'ורג'טאון, אוניברסיטת נורת'ווסטרן, ואוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בשנים 2008 עד 2014 עבדה כפרופסור בכיר במשרה חלקית באוניברסיטת קורנל, ניו יורק.
ב-1969 זכתה בפרס מדיסיס על ספרה "בתוך"– "Dedans".
בשנת 1998 פרסמה ביחד עם הפילוסוף והמסאי הצרפתי המפורסם ז'אק דרידה את הספר Voiles - הינומות.
בנוסף חיברה מונוגרפיות על עבודתם של הסופרים קלריס ליספקטור, מוריס בלאנשו, פרנץ קפקא, היינריך פון קלייסט, מישל דה מונטן, אינגבורג בכמן, תומאס ברנהרד, והמשוררת הרוסיה מרינה צבטייבה.
בשנת 1975, פרסמה את מאמרה המשפיע ביותר "Le Rire de la Méduse" ("צחוקה של המדוזה"), שתורגם ופורסם באנגלית בשנת 1976. מאמר זה מוגדר במקומות שונים כאחד המניפסטים הפמיניסטיים החשובים שנתפרסמו.
יחד עם לוס איריגארי וז'וליה קריסטבה, נחשבת סיקסו לאחת מהמייסדות של פמיניזם פוסט מודרני.
כתיבתה של סיקסו עוסקת ביחסים שבין השפה, הגוף והחברה.
סיקסו פועלת כדי ליצור שינוי לשוני, אשר ייצור בתורו שינוי חברתי.
היא ידועה בסגנון כתיבה ייחודי, סגנון פיוטי החוצה את הגבולות המסורתיים של כתיבה אקדמאית ומתאפיין גם באיכויות של ליריות.
בתחילת עבודתה עסקה סיקסו באינדיבידואל ובחיפוש מתמשך אחר שחרור אישי.
מאוחר יותר עברה להתמקד במאבקים קולקטיביים של נשים ושל מיעוטים.
סיקסו מבקשת להשיג שינוי על ידי חשיפת ההכללות הלשוניות, ותרגול צורות חלופיות של ביטוי.
את הביטוי "כתיבה נשית" טבעה סיקסו במאמרה "צחוקה של מדוזה".
לאורך ההיסטוריה הכתיבה והשפה היו בידי הגברים, לכן גם הייצוג הנשי הוא מנקודת מבט גברית.
אין בשפה מילים וביטויים שמייצגים את הנשי, את מיניות האישה ואת העונג הנשי.
סיקסו טוענת שמכיוון שהשפה והמבנה החברתי לא איפשרו לנשים לכתוב, יכולת הביטוי של אישה מצומצמת מראש.
ישנו קושי להתגבר על הדימוי הנשי התרבותי ההגמוני, שעוצב על ידי גברים ולייצר דימוי חדש.
היא מבקרת את השיח הקיים ומעלה את השאלה האם ניתן בכלל לכתוב כאישה.
למרות זאת, בעבודת הכתיבה שלה סיקסו יוצרת שפה נשית ייחודית וחדשה.
שפה זו מתמודדת עם השפעות של שונות, הדרה ומאבק על זהות.
סיקסו מדברת על "כתיבה נשית" ללא הקבלה חד משמעית למין של הכותב.
כתיבה גברית נחשבת לכתיבה שיטתית, בעלת אחידות של זמן ליניארי אשר מוגבלת על ידי כללים.
כתיבה נשית היא כתיבה זורמת, בלתי סגורה, לא מחויבת לחוקים ושוברת את האחדות והליניאריות של הזמן והדמויות.
בכתיבתה של סיקסו היא מדגימה כתיבה נשית; הטקסטים שלה יוצרים ייצוגים חיוביים של נשים.
במקביל, הטקסטים שלה, כמו גם המצופה מכתיבה נשית, מכילים סתירות פנימיות: סיקסו מציגה ייצוג נשי מצד אחד ומצד שני היא גורסת שאין אחדות במציאות, אין דמות נשית אחת.
ככותבת צרפתייה מושפעת סיקסו רבות מאינטלקטואלים צרפתיים דוגמת מישל פוקו, ז'אק לאקאן, ז'יל דלז וז'אק דרידה.
כמו כן, השפיעו על כתיבתה גם עבודותיהם של זיגמונד פרויד ומרטין היידגר.
חלק מהטיעונים של סיקסו בפסיכולוגיה התפתחותית מבוססים על התאוריה של פרויד.
סיקסו מבקרת את התייחסותו של פרויד לזהות הנפרדת של בנים ובנות, ולתסביך האדיפלי.
ההשפעה החזקה ביותר על סיקסו ככותבת פרוזה היא זו של הסופרת הברזילאית קלאריס ליספקטור.
מפגש מעורר השראה עם אריאן מנושקין במאית תיאטרון, מייסדת תיאטרון השמש, פריז, הביא לשינוי בכתיבתה של סיקסו לכיוון היסטורי ופוליטי החל מ-1980.
סיקסו נחשבת דקונסטרוקטיבית ומושפעת בכתיבתה מז'אק דרידה, אבי שיטת הדקונסטרוקציה.
הטענה המרכזית של התאוריה היא שאין משמעות אחת לטקסט, אלא המשמעות תלויה בדרך הקריאה והשימוש שעושה הקורא בטקסט.
דרידה היה אף הוא יהודי יליד אלג'יריה שחי בצרפת.
דרידה וסיקסו היו קולגות וחברים שחלקו זהות משותפת כ"לא שייכים", בעקבות היותם יהודים אלג'יריים בצרפת שמצאו מכנה משותף אינטלקטואלי ואידאולוגי.
בהמשך דרכם, כאמור, אף חברו לכתיבת ספר משותף.
חיבור זה ראה אור ב-1975 בצרפת ותורגם לאנגלית ב-1976. סיקסו קוראת בו תיגר על יסודות הפטריארכיה, אשר דיכאה נשים לאורך ההיסטוריה.
סיקסו מביעה בו את מחאתה כלפי השפה, אשר כלאה נשים בגופן ולא אפשרה להן לבטא את עצמן.
היא קוראת בו ליצור כתיבה נשית מתוך מטרה ליצור ייצוגים של נשים.
סיקסו מזמינה נשים להגדיר את עצמן על ידי הכתיבה ועל ידי הסיפור האישי שלהן.
"על האישה לכתוב על האישה ולהביא את הנשים אל הכתיבה, שממנה הורחקו באלימות כפי שהורחקו מגופן שלהן.
מאותן סיבות תחת אותו חוק, למען אותה מטרה ממיתה.
על האישה להיכנס לטקסט – כמו גם לעולם, ולהיסטוריה – ביוזמתה הייחודית".
סיקסו מציגה אפשרות חדשה לשפה נשית כאשר הטקסט "צחוקה של המדוזה", מהווה דוגמה לכתיבה שכזו: מדובר בטקסט פיוטי, אינטימי שאינו ליניארי.
זהו טקסט המכיל סתירות פנימיות: מצד אחד סיקסו מייצרת שיח חדש דרך כתיבה נשית, מצד שני היא מסרבת לקבל את ההגדרות הביולוגיות למיניות.
חיבור זה הכניס לשיח את הביטוי: "דיו לבנה"; "האישה אף פעם אינה רחוקה מה'אם' (כלומר זו שמתקיימת מחוץ לתפקיד, ה"אם" כמו לא שם, כמו המקור של הטוב).
תמיד יהיה בתוכה לפחות קצת מחלב האם הטוב.
בכל אישה יש תמיד משהו מהאם הטובה, לכן כדי לייצג את עצמה ואת גופה היא כותבת בדיו לבנה.
כתיבה ב"דיו לבנה" יוצרת שפה נשית שמתארת וחוקרת נושאים של נשים.
אישה הכותבת כתיבה נשית מתאחדת עם הגוף הנשי האימהי.
מחזה: האינדיאדה או הודו של חלומותיהם, 1988.
המחבר לאמיתו של דבר, 2002.
הלן זינגר קפלן (Helen Singer Kaplan; 6 בפברואר 1929, וינה – 17 באוגוסט 1995, ניו יורק) הייתה סקסולוגית, פסיכולוגית ופסיכיאטרית אמריקאית, יהודייה ילידת אוסטריה.
קפלן הייתה חלוצה של הטיפול המיני בשנות ה-60, וייסדה את המרפאה האמריקנית הראשונה לטיפול מיני במסגרת בית הספר לרפואה.
בטיפוליה התבססה בעיקר על טכניקות של טיפול התנהגותי, אך שילבה גם תובנות ושיטות מסוימות של הפסיכואנליזה.
הלן זינגר נולדה בווינה בשנת 1929 כבת בכורה מבין 2 ילדים.
בגיל 9, בשנת 1939, נמלטה המשפחה משלטון הרייך השלישי להונגריה ומשם דרך ארצות נוספות הפליגה באונייה "קווין מרי" לאמריקה, לשם הגיעה ב-1940. בעקבות ההגירה סבלה המשפחה מקשיים כלכליים חמורים.
את האזרחות האמריקאית קיבלה זינגר בהגיעה לבגרות בגיל 18.
שאיפתה בצעירותה הייתה לעסוק באמנות פלסטית.
לכן נרשמה ללימודי ציור באוניברסיטת סירקיוז (תואר ראשון בשנת 1951).
אחר כך, במהלך הקשר עם בעלה הראשון, הפסיכיאטר הרולד קפלן, התחילה להתעניין בבריאות הנפש.
אחרי השתלמות בטיפול התנהגותי ובפסיכופרמקולוגיה, בשנת 1970 השלימה לימודי פסיכואנליזה.
המשך הקריירה האקדמית ופעילותה הטיפולית
כיהנה שנים רבות כפרופסור לפסיכיאטריה במכללה לרפואה וייל של אוניברסיטת קורנל ובקליניקה פיין-ויטני לפסיכיאטריה, המסונפת אליה.
קפלן יזמה תוכניות להשתלמות במיניות האדם ובטיפול המיני שנועדו לפסיכיאטרים ולרופאי נשים.
בקליניקה פיין ויטני הקימה קפלן את התוכנית ללימודי מיניות האדם ששימשה להכשרת רופאים ואנשי מקצועות בריאות בתחום הטיפול בהפרעות בתפקוד המיני.
במכללה לרפואה ובבית החולים המטרופוליטני בניו יורק שימשה הלן קפלן גם כמנהלת שרותי הייעוץ ורפואה פסיכוסומטית, כמנהלת שותפה של היחידה לטיפול התנהגותי וראשת התוכנית ללימודי מדעי ההתנהגות.
בשנת 1979 תארה שלב ראשון של התשוקה, הקודם לדעתה את שלבי התגובה המינית שתוארו של ידי מסטרס וג'ונסון (התגרות או גירוי, מישור, אורגזמה והפגת המתח).
קפלן עצמה חילקה את מעגל התגובה המינית לשלושה שלבים: תשוקה, ההתגרות והמישור, והאורגזמה.
לפי קפלן, אפשר לסווג את השינויים בשלב התשוקה של התגובה המינית (הפרעה בתשוקה המינית) על רצף של ששה מצבים: תשוקה מינית היפראקטיבית, תשוקה מינית מוגברת נורמטיבית, תשוקה מינית נמוכה נורמטיבית, תשוקה מינית היפואקטיבית מתונה, תשוקה מינית היפואקטיבית חמורה, וסלידה ופוביה ממין.
הגורמים האטיולוגיים של ההפרעות בתשוקה הם לפי קפלן נוירופיזיולוגיים, פסיכודינמיים וסביבתיים.
בטיפוליה, קפלן נעזרה גם בטיפול תרופתי על ידי תכשירים אנטי-דיכאוניים-אנטי-חרדתיים מסוג SSRI או אחרים נגד תופעות של פוביה.
הלן זינגר קפלן אימצה את שיטות הטיפול של מסטרס וג'ונסון, מייסדי הטיפול המיני, תוך התאמתן לצורכי הלקוחות.
להבדיל ממה שהיה נהוג בקליניקה של מסטרס וג'ונסון, הטיפול שהציעה הלן קפלן היה מרפאתי, עדיין בעל סטנדרטים טיפוליים גבוהים, אך מבוסס על ביקורים סדירים של המטופלים במרפאת המטפלת לצורך קבלת ייעוץ והדרכה, בעוד הם מבצעים שיעורי בית בחדר השינה בביתם.
קפלן חידשה רבות בתחום הטיפולים המיניים.
מודל הטיפול שהציעה הוא התנהגותי קוגניטיבי בעיקרו מחוזק במצבים מורכבים על ידי שילוב של גישות פסיכודינמיות.
קפלן נודעה בספרים כמו " הטיפול המיני החדש" (1974), הפרעות של תשוקות מיניות (1979) או "הערכת הפרעות המיניות" (1983) שנועדו למטפלים, וגם ספרים שנועדו לקהל הרחב.
נאבקה רבות נגד הגישה הפוריטנית והפחדים סביב יחסי המין, אך לאחר התפרצות מגפת האיידס נאלצה להזהיר עם זאת מפני יחסי מין בלתי מוגנים.
ויתרה על מסגרת קליניקה אשפוזית עם לינת לילה, וסיפקה הצלחות רבות באמצעות טיפול אמבולטורי.
ביטלה את הצורך בטיפול על ידי זוג מטפלים בני שני המינים כפי שהמליצו מסטרס וג'ונסון.
קפלן נעזרה בטכניקות התנהגותיות לשיפור הדו-שיח עם המטופלים, בשיטות של פסיכותרפיה דינמית קצרת-מועד ממוקדים בקונפליקטים תוך-נפשיים עכשוויים, בתרגילי מיקוד תחושתי, טיפול זוגי, תרגילים התנהגותיים, אוננות.
השתמשה לפעמים גם בטיפולים הורמונליים, שהיו שנויים במחלוקת, למשל טסטוסטרון להגברת החשק המיני אצל נשים שעברו כימותרפיה נגד סרטן שד.
הלן זינגר קפלן נפטרה בביתה במנהטן, בעקבות הישנות פתאומית של סרטן השד, בגיל 66.
הלן קפלן הייתה אשה פעילה מאוד בעבודתה בבית חולים ובקליניקה הפרטית שלה באפר איסט סייד ניו יורק וגם מבחינה חברתית.
בזמנה הפנוי עסקה, בין היתר, בציור ובאספנות של דברי אמנות.
עם ידידיה נמנו הסופר הווארד פאסט ואשת התקשורת ברברה וולטרס.
היא עצמה הופיעה תכופות בתוכניות טלוויזיה בנושאי בריאות ומיניות.
מהנישואים הראשונים לפסיכיאטר הידוע הרולד קפלן נולדו לה שלושה ילדים: 2 בנים - פיליפ (רופא פתולוג) ופיטר קפלן, שהמשיך את דרכה כפסיכולוג וסקסולוג ובת -ג'ניפר קפלן ד'אדיו.
בעלה השני, למשך 15 שנה, עד מותה, היה תעשיין הצעצועים, המיליונר צ'ארלס לזרוס.
עם תלמידיה נמנו, בין השאר, רות וסטהיימר, האנס ורנר גסמן ואחרים.
הלן זינגר קפלן כתבה 110 ספרים ומאמרים, כמו כן 127 קורסים והרצאות.
הלן דנמור הייתה סופרת ספרות ילדים, נוער ומבוגרים ומשוררת אנגליה.
הלן דנמור נולדה ביורקשייר, בת שנייה בין ארבעה אחים.
אביה בא ממשפחה מרובת ילדים והיה הבכור מתוך 12 הילדים.
דנמור מזהה עובדה זו כבעלת השפעה רבה על חייה.
במשפחות כאלה, היא אומרת, אתה שומע סיפורים רבים ולומד לדעת בשלב מוקדם מאוד שלסיפורים משמעות שונה אצל אנשים שונים, וכל אחד מעצב לעצמו את המסופר לו מנקודות מבט שונה.
דנמור סיימה את החוג לאנגלית באוניברסיטת יורק, ועם סיום לימודיה נסעה לפינלנד למשך שנתיים ועסקה שם בהוראת אנגלית.
בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 של המאה העשרים לימדה שירה וכתיבה יוצרת במסגרת קרן ארוון (Arvon Foundation).
כמו כן השתתפה בפעולות החברה לשירה.
בנוסף העבירה הלן דנמור סדנאות וקורסים בבתי חולים, בתי סוהר ובתי ספר.
כמו כן העבירה קורסים באוניברסיטת בריסטול, אוניברסיטת גלמורגן ובקולג' הפתוח לאמנויות (OCA).
כמה מספרי הילדים שלה מופיעים ברשימות קריאת החובה בבתי הספר באנגליה.
דנמור התגוררה בבריסטול עם בעלה פרנק, עורך דין במקצועו, ושני ילדיהם, פטריק וטס.
הסופרים שמהם הושפעה דנמור הם צ'ארלס דיקנס, שרלוט ברונטה וד.
לורנס, שעל חייו בקרונוול במלחמת העולם הראשונה כתבה את הספר Zennor in Darkness.
ב-5 ביוני 2017 מתה דנמור בגיל 64. חודשים ספורים לפני מותה סיפרה דנמור כי היא חולה בסרטן.
זמן קצר לאחר מותה הוענק לה "פרס קוסטה" עבור ספר שירה (באותה שנה גייל האנימן קיבלה פרס קוסטה עבור ספרה הראשון).
הבגידה, תרגמה מאנגלית: ניצה פלד, הוצאת פן-ידיעות אחרונות, 2011, 395 עמ'
המצור על לנינגרד, בהוצאת יבנה.
2017 פרס קוסטה לשירה וספר השנה, עבור ספר השירה "Inside the Wave"
2011 פרס אורוול, עבור הספר "הבגידה"
2011 פרס חבר העמים (Commonwealth Writers Prize) עבור הספר "הבגידה"
2010 מקום ראשון בתחרות השירה הלאומית (אנגליה) עבור השיר "The Malarkey"
2002 מועמדות לפרס אורנג' על הספר "המצור על לנינגרד"
2001 מועמדות לפרס COSTA (לשעבר פרס WHITBREAD) עבור הספר "המצור על לנינגרד"
1996 פרס אורנג' עבור הספר "A Spell of Winter"
הלן ברוק טאוסיג הייתה קרדיולוגית אמריקאית שפעלה בבולטימור ובבוסטון, אשר ייסדה את תחום הקרדיולוגיה הפדיאטרית.
היא פיתחה את הרעיון להליך הרפואי שמאריך חיים של תינוקות שנולדים עם טטרלוגיית פאלוט (הסיבה הנפוצה ביותר למום הלב המולד המכונה תסמונת תינוק כחול).
הרעיון מומש בהליך בשם שאנט בליילוק-טאוסיג, שפותח על ידי אלפרד בליילוק וויוויאן תומאס, שהיו עמיתיה של טאוסיג בבית החולים ג'ונס הופקינס.
טאוסיג ידועה גם בשל מאבקה לאיסור על תלידומיד.
הוריה של טאוסיג היו פרנק טאוסיג, כלכלן באוניברסיטת הרווארד, ואידית' תומאס גילד, אחת הבוגרות הראשונות של מכללת רדקליף, ליד הרווארד.
כשהייתה טאוסיג בת 9, מתה אמה משחפת.
גם טאוסיג לקתה בשחפת, וסבלה ממנה שנים מספר, מה שפגע בלימודיה בבית הספר.
היא החלה לימודי תואר ראשון במכללת רדקליף, וסיימה אותו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בשנת 1921. לאחר מכן למדה היסטולוגיה, בקטריולוגיה, ואנטומיה, בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד וכן באוניברסיטת בוסטון, אך לא הורשתה להשלים תואר במוסדות הללו.
בקורס ההיסטולוגיה סבלה מאפליה חמורה במיוחד, כשנאסר עליה לשוחח עם עמיתיה הגברים, "מחשש לזיהום".
בזמן לימודי האנטומיה באוניברסיטת בוסטון פרסמה טאוסיג מאמר מדעי ראשון, על מחקר בנושא שרירי הלב אצל פרים שערכה יחד עם אלכסנדר בג.
טאוסיג נרשמה לבית הספר לרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, והתקבלה כתלמידה מן המניין.
שם השלימה את התואר דוקטור לרפואה (MD) בשנת 1927, ונותרה שם שנה נוספת כמתמחה בקרדיולוגיה ושנתיים נוספות כמתמחה ברפואת ילדים.
במהלך שהותה בג'ונס הופקינס, זכתה טאוסיג בשתי מלגות ארצ'יבלד, שכיסו את השנים 1927-1930.
טאוסיג איבדה את שמיעתה בהמשך הקריירה שלה, והפכה חירשת עם הזמן.
היא למדה קריאת שפתיים ונעזרה בעזרי שמיעה כדי לתקשר עם המתרפאים אצלה, ונעזרה באצבעותיה במקום במסכת כדי לחוש את קצב הלב שלהם.
היא שיתפה פעולה עם המנתח אלפרד בליילוק ועם טכנאי הניתוח ויויאן תומאס לפיתוח ניתוח לתיקון המום, שנקרא היום שאנט בליילוק-טאוסיג.
הניתוח בוצע לראשונה בכלבים, אבל החל משנת 1946 הוא מבוצע בתינוקות.
באותה שנה הועלתה לדרגת פרופסור חבר בבית הספר לרפואה ג'ונס הופקינס, ובשנת 1959 לדרגת פרופסור.
בשנת 1947, פרסמה טאוסיג את ספרה העיקרי, Congenital Malformations of the Heart (מומי לב מולדים), שהשפיע רבות על כינון קרדיולוגיה פדיאטרית כתחום ברפואה.
רשמית, פרשה טאוסיג מג'ונס הופקינס בשנת 1963, אך היא המשיכה ללמד, להרצות בציבור, ולפעול למען שינויי חקיקה.
בנוסף, המשיכה לפרסם מחקרים (41 מתוך 129 מאמריה המדעיים פורסמה לאחר שפרשה).
היא תמכה בניסויים בבעלי חיים למטרות מחקר רפואי, ובהפיכה סיום הריון באמצעות הפלה מלאכותית לחוקי בארצות הברית, כמו גם ברפואה להפחתת כאבים ובמוסד ההוספיס.
לאחר ביקור בגרמניה המערבית, שבו עבדה טאוסיג עם עוללים שסבלו מפוקומליה (עיוותים קשים בגפיים), היא נוכחה בהשפעות המזיקות של התכשיר תלידומיד על תינוקות, והעידה בפני בית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1967. כתוצאה ממאמציה, נאסר תלידומיד בשימוש בארצות הברית ובאירופה.
טאוסיג הייתה חלוצה בשימוש בקרני רנטגן ובפלואורוסקופיה גם יחד לשם בדיקת שינויים בלב ובריאות של תינוק באופן פחות חודרני.
עד שנהרגה עבדה על מחקר על הבסיס הגנטי למומי לב מולדים, עם לבבות של עופות.
ב-20 במאי 1986, ארבעה ימים לפני יום הולדתה ה-88, הסיעה טאוסיג קבוצה של חברים להצביע בבחירות מקומיות, כשמכוניתה התנגשה ברכב אחר בצומת, והיא נהרגה במקום.
בשנת 1947, זכתה טאוסיג להצטרף ללגיון הכבוד.
בשנת 1953, זכתה במדליית כבוד מן האיגוד האמריקאי לרופאי חזה.
איטליה העניקה לה את פרס פלטרינלי בשנת 1954. באותה שנה זכתה בפרס לסקר על עבודתה.
היא נבחרה כחברה ב בשנת 1957. בשנת 1963 זכתה בפרס "לב הזהב".
בשנת 1964 זכתה טאוסיג במדליית החירות הנשיאותית מידי נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון, ושנה לאחר מכן הפכה לאישה הראשונה המכהנת בנשיאות אגודת הלב האמריקאית.
בשנת 1965 קראה אוניברסיטת גטינגן למרפאת הלב שלה על שם טאוסיג.
בשנת 1967 זכתה בפרס אגודת הלב האמריקאית.
בשנת 1971 זכתה בפרס ג'ון האולנד מטעם האגודה האמריקאית לרפואת ילדים.
בשנת 1973 נבחרה טאוסיג לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, 27 שנים לאחר שבליילוק זכה בכיבוד הזה, על בסיס אותה עבודה משותפת על שאנט בליילוק-טאוסיג.
בשנת 1976 העניקה אוניברסיטת ג'ונס הופקינס לטאוסיג את המדליה על שם מילטון ס' אייזנהאואר על מפעל חיים.
בשנת 1982 זכתה במדליית אליזבת בלקוול .
בליילוק וטאוסיג זכו במשותף בפרס הבינלאומי של קרן גרדנר הקנדית.
במהלך הקריירה, זכתה טאוסיג ביותר מ-20 תארים לשם כבוד.
לאחר מותה, חנכה אוניברסיטת ג'ונס הופקינס מרכז לקרדיולוגיה פדיאטרית על שם טאוסיג, ובשנת 2005 קרא בית הספר לרפואה בג'ונס הופקינס לאחת מארבע המכללות המרכיבות אותו על שמה.
בשנת 2004 הפיקה רשת HBO סרט בשם יצירת האלוהים, ובו שיחקה מרי סטוארט מסטרסון את טאוסיג.
הלן קלארק מֶקְאִינֵס הייתה סופרת מותחני ריגול סקוטית-אמריקאית.
מקאינס נולדה בגלאזגו לדונלד מקאינס ולג'סיקה מקדרמד.
היא התחנכה במסורת הפרסביטריאניזם הסקוטי, וסיימה תואר ראשון ושני בצרפתית ובגרמנית באוניברסיטת גלאזגו בשנת 1928. מקאינס המשיכה בלימודיה ביוניברסיטי קולג' לונדון, שם השלימה לימודי תעודה בספרנות בשנת 1931.
בעת שעבדה כספרנית, פגשה מקאינס את גילברט הייט, חוקר לימודים קלאסיים, ונישאה לו ב-22 בספטמבר 1932. בשנת 1937 עקרו לניו יורק, כאשר הייט קיבל משרת הוראה באוניברסיטת קולומביה.
בשנות השלושים התקינה מקאינס, יחד עם הייט, תרגומים לספרות גרמנית, אשר מימנו את חופשות הקיץ של הזוג ברחבי אירופה.
הנסיעות הללו חשפו את מקאינס לאתרים שיופיעו לאחר מכן במותחנים שתחבר.
מקאינס נענתה להצעה לשמש מקטלגת מיוחדת באוסף פרגוסון באוניברסיטת גלאזגו.
כמו כן סייעה לרשות החינוך של דנבארטונשיר לבחור ספרים לרכישה עבור ספריות מחוזיות.
בשנת 1932 קיבל הייט משרת הוראה בפקולטה ללימודים קלאסיים באוניברסיטת אוקספורד, והזוג עקר לשם.
באוקספורד השתתפה מקאינס באגודה הדרמטית של אוניברסיטת אוקספורד (תיאטרון חובבים), וכן בתיאטרון הניסויי של אוקספורד.
במקביל להוראת לימודים קלאסיים, היה הייט גם סוכן של שירות הביון הבריטי MI6, עובדה שהשפיעה על תוכני ספריה של מקאינס.
ככל הנראה, המשיך הייט לעבוד עבור MI6 גם אחרי שעקר לארצות הברית.
הייט התמנה לפרופסור בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
במהלך 45 שנה, חיברה מקאינס 21 מותחני ריגול.
מקאינס הפכה אזרחית אמריקאית בשנת 1952.
הרומן הראשון שפרסמה, Above Suspicion, משנת 1941, עובד לסרט באותו שם בשנת 1943.
הרומן השני של מקאינס, Assignment in Brittany, משנת 1942, הוגדר קריאת חובה לסוכני ביון של בעלות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה אשר נשלחו לעבוד עם תנועת ההתנגדות הצרפתית נגד הנאצים בצרפת.
ספרה משנת 1944, The Unconquerables, נתפס כתיאור כה מדויק של המחתרת הפולנית עד שהיו ששיערו שהיא נעזרת במידע מסווג שמסר לה בעלה.
בספרים מאוחרים יותר החליפה את רקע העלילה ממלחמת העולם השנייה למלחמה הקרה, והמשיכה לפרסם ספר מדי שנתיים.
בשנת 1966 זכתה בפרס קולומבה לספרות.
בסגנונה, המתאר מציאות קודרת ורצופת בגידה, היא דומה לג'ורג' אורוול, ארתור קסטלר, ורבקה וסט, ומביעה סלידה חריפה מכל צורה של רודנות או טוטליטריזם.
המרגלת מוונציה, בתרגום אליעזר כרמי, הוצאת מ.
סודה של רוזאנה, בתרגום אליעזר כרמי, הוצאת מ.
המרגלת שחזרה מן התופת, בתרגום אליעזר כרמי, הוצאת מ.
תקרית בזאלצבורג, בתרגום אופירה רהט, הוצאת בוסתן, 1971.
שדר ממלגה, בתרגום נורית יהודאי, הוצאת בוסתן, 1972.
תדמית כפולה, בתרגום אופירה רהט, הוצאת בוסתן, 1972.
הלב האמיץ, בתרגום רנה לוטן, הוצאת מ.
הקשר היווני, בתרגום עליזה נצר, הוצאת מ.
תזכיר סודי ביותר, בתרגום ישראלה דורי, הוצאת רמדור, 1977.
אקדמה לטרור, בתרגום זיוי שורר, הוצאת זמורה ביתן, מודן, 1981.
המטרה הנסתרת, בתרגום אריה חשביה, הוצאת כדים, 1982.
בחסות האפלה, בתרגום שגיא כהן, הוצאת כדים, 1983.
מלכודת לצייד, בתרגום תרצה גרנות, הוצאת כדים, 1985.
רוכב על סוס ירקרק, בתרגום נורית פרז, הוצאת כדים, 1985.
ידידים ואוהבים, בתרגום מיכאל אביב, הוצאת מודן, 1987.
הלן רייצ'ל סלייטר היא שחקנית טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון וזמרת-יוצרת יהודייה-אמריקאית.
התפרסמה לראשונה עם תפקידה הראשי כגיבורת העל סופרגירל בסרט "סופרגירל" משנת 1984.
נולדה בניו יורק למשפחה יהודית.
אמה הייתה עורכת דין, ואביה עבד בחברת הפקות בטלוויזיה.
היא דוברת של חברת לוריאל.
התחתנה ב-1989 והיא אם לבת.
הלן מארי פרי הייתה כימאית אמריקאית, הידועה בהמצאה של שיטה זולה, זמינה וקלה לבדיקה עצמית של מחלת הסוכרת.
הלן מארי פרי נולדה בפיטסבורג, פנסילבניה, התחילה את לימודיה בבית ספר ציבורי בינגסטאון וסיימה את לימודי התיכון בפולנד, אוהיו בשנת 1941 כתלמידה מחוננת.
היא החלה את הקריירה שלה כמורה לאנגלית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, החל מחסור בגברים מדענים, ובעקבות כך נשים עודדו ללמוד תחומים מדעיים.
היא השלימה תואר ראשון בכימיה במכללת ווסטר בשנת 1944, ותואר שני בניהול מאוניברסיטת מרכז מישיגן בשנת 1978.
היא התחילה כחוקרת ביעילות ואיכות הוויטמינים במעבדות מיילס באלקהארט, אינדיאנה .
אחר כך החלה לעבוד במעבדה תחת הביוכימאי אלפרד פרי (Alfred free).
אחרי שנתיים השניים נישאו, ובהמשך נולדו להם ששה ילדים.
פרי עבדה עם בן זוגה על מגוון פיתוחים רפואיים.
אחד הפרויקטים שפיתחה עם בעלה הוא שיפור בדיקת הקליניטסט (Clinitest).
זוהי בדיקת זיהוי אישית, הבודקת את כמות הגלוקוז באמצעות איסוף שתן.
השיפור שפיתח הזוג אפשר לחולה לבצע את הבדיקה הזאת בביתו.
בני הזוג פתחו גם את תרופת האסאסט (Acetest).
בשנת 1981, השניים פיתחו את בדיקת המולטיסטיקס (Multistix) המאפשרת אבחון של 10 מחלות.
בשנת 1982 יצאה פרי לפנסיה.
עם זאת, היא לא הפסיקה לעבוד, והמשיכה כיועצת בחברת באייר עד שנת 2007. כמו כן, בתקופת הפנסיה עסקה בהדרכה לצורך העלאת מודעות לבריאות, ובשנת 1995 קיבלה על כך את פרס אאוטריץ' (outreach award) מהאגודה האמריקנית לכימיה.
פרי עמדה בראש האגודה האמריקנית לכימיה בשנים 1993–2002.
פרי יזמה תוכניות דרכן היא עודדה נשים וילדים שמצבם הסוציו-אקונומי ירוד ללמוד תחומים מדעיים, ובהן: התוכניות "ילדים וכימיה" (Kids and Chemistry) ו-"מרחיבים את אופקיך" ("Expanding your Horizons").
בשנת 1996 היא קיבלה את פרס קילבי למפעל חיים על עבודתה.
בשנת 2010 היא קיבלה את המדליה הלאומית לטכנולוגיה ולחדשנות מנשיא ארצות הברית, ברק אובמה.
הלן מרי ווקר הייתה סטטיסטיקאית אמריקנית וחוקרת בתחום החינוך.
היא הייתה לאישה הראשונה שנבחרה לנשיאות (בשנת 1944).
ווקר למדה פילוסופיה באוניברסיטת וסליאן שבאיווה.
לאחר מכן לימדה מתמטיקה בבתי ספר תיכוניים במשך 9 שנים.
בשנת 1922 קיבלה תואר שני בחינוך מאוניברסיטת קולומביה ומונתה לפרופסור באוניברסיטת קנזס.
בשנת 1925 חזרה לאוניברסיטת קולומביה כמרצה לסטטיסטיקה.
בזכות מחקרה על קיבלה ווקר תואר דוקטור ב־1929. בין האנשים שראיינה לצורך המחקר היה המתמטיקאי והביוסטטיסטיקאי האנגלי קרל פירסון.
ווקר המשיכה לכהן כחברת סגל באוניברסיטת קולומביה וב־1940 מונתה לפרופסור מן המניין.
מלבד אוניברסיטת קולומביה, לימדה ווקר גם באוניברסיטאות אחרות ברחבי העולם.
במקביל, למדה משפטים וב־1944 קיבלה תואר דוקטור למשפטים.
ווקר פרשה לגמלאות בשנת 1957 אך המשיכה ללמד מדי פעם במספר מכללות, עד לפרישתה הסופית מהוראה ב־1970, בגיל 78. היא כתבה מספר ספרי לימוד מתמטיקה וסטטיסטיקה עד 1979. ווקר הדגישה את החשיבות שהיא מקנה להוראת הסטטיסטיקה ללא־סטטיסטיקאים.
הלן אלמה ניוטון טרנר הייתה סטטיסטיקאית וגנטיקאית אוסטרלית.
היא נחשבה מומחית ואוטוריטה בגנטיקה של כבשים ועבדה בארגון המחקר המדעי והתעשייתי של חבר העמים (CSIRO) במשך 40 שנה.
טרנר למדה ארכיטקטורה באוניברסיטת סידני, אך מסיימה את לימודיה ב-1930 לא הצליחה למצוא עבודה בתחום.
היא מצאה עבודה כמזכירה במעבדת המחקר לבריאות חיות של המכון למחקר מדעי ותעשייתי.
ראש המעבדה, איאן רוס, הבין כי טרנר מוכשרת מדי לתפקידה, והציע לה לנסוע לאנגליה כדי ללמוד סטטיסטיקה יישומית בחקלאות אצל פרנק ייטס ורונלד פישר.
כאשר חזרה לאוסטרליה ב-1939, עבדה כסטטיסטיקאית במכון למחקר מדעי ותעשייתי, בחטיבה לבריאות חיות, ולאחר מכן במשרד לביטחון פנים ובמשרד העבודה.
ב-1956 חזרה למכון למחקר מדעי ותעשייתי שם הייתה לחוקרת בכירה במחלקה לגנטיקה של חיות, והובילה את המחקר אודות רביית כבשים, ענף חקלאי וכלכלי חשוב באוסטרליה.
מחקריה זיכו אותה בתואר דוקטור למדעים מטעם אוניברסיטת סידני.
טרנר הפכה לחוקרת בעלת שם עולמי התחום, כאשר פיתחה ויישמה שיטות של גנטיקה כמותית שהובילו להשבחת איכות הצמר.
החל מסוף שנות השישים ועד סוף שנות השמונים נסעה ברחבי העולם ושימשה כיועצת לתוכניות פיתוח חקלאי בתחום גידול הכבשים במדינות רבות.
טרנר זכתה בפרסים רבים עבור עבודתה, כולל שלושה תוארי אצולה.
החל מ-1993, האגודה לקידום המחקר ברבייה וגנטיקה של בעלי חיים מעניקה פרס על שמה לחוקרים מצטיינים בתחום.
הלן אליזבת סובל סמית' הייתה שחקנית ברידג' אמריקאית.
נחשבת לשחקנית הברידג' הטובה ביותר בכל הזמנים.
הלן אליזבט מרטין נולדה בפילדלפיה לזוג הורים שהיגרו מאנגליה.
בצעירותה הייתה רקדנית ונערת מקהלה ואפילו השתתפה בסרט Animal Crackers של האחים מרקס בשנת 1930. היא למדה ברידג' ממישהי ששרה יחד איתה.
בשנת 1937 הוזמנה על ידי השחקן האמריקאי המוביל באותה תקופה אלי קלברסטון לשחק בנבחרת ארצות הברית הפתוחה באליפות העולם בהונגריה.
ארצות הברית הפסידה בגמר לאוסטריה..
הלן הייתה נשואה לארבעה בעלים.
הבעל השני אלכסנדר סובל היה שחקן ברידג' ברמה עולמית ולכן נעשה שימוש בשם משפחתו באזכורים שלה כשחקנית ברידג'.
הלן מעולם לא שיחקה ברידג' עם בעליה משום שהייתה שחקנית ברידג' טובה בהרבה מהם.
היא התחתנה עם בעלה האחרון, סטנלי סמית' בשנת 1966. סמית' נפטר ב-1968 ממחלת הסרטן.
גם הלן סובל סמית' נפטרה בדטרויט ממחלת הסרטן בשנת 1969.
לאחר שהוזמנה לשחק בנבחרת הפתוחה של ארצות הברית בשנת 1957 שיחקה פעם נוספת בנבחרת הפתוחה של ארצות הברית באליפות העולם, שאז כבר נקראה Bermuda Bowl.
גם בתחרות זו סיימה ארצות הברית במקום השני.
השותף הקבוע שלה בשנות ה-40 בברידג' היה צ'ארלס גורן.
גורן נחשב לשחקן הברידג' הפעיל הטוב ביותר בארצות הברית באותה תקופה.
אוסוולד ג'קובי, שנחשב לשחקן טוב ממנו, התנדב לצבא האמריקאי וכמעט שלא שיחק.
לאחר אליפות העולם בשנת 1957 נפסקה השותפות ביניהם.
התחרות האחרונה בה זכתה הייתה אליפות לקבוצות מעורבות בשנת 1968, בה שיתפה פעולה עם אוסוואלד ג'קובי.
סובל סמית' זכתה 35 פעמים באליפויות צפון אמריקה.
מקום שני באליפות העולם לקבוצות פתוחות בשנת 1937 כשחקנית נבחרת אוסטריה הפתוחה.
נבחרת אוסטריה הפתוחה כללה גם שחקנים מארצות אחרות.
מקום שני באליפות העולם לנבחרות פתוחות Bermuda Bowl בשנת 1957.
35 פעמים זכתה באליפויות צפון-אמריקה ו-31 פעמים סיימה במקום השני, על פי הפירוט הבא:
חמש זכיות במקום הראשון בתחרות Spingold (תחרות קבוצות חזקה של התאגדות הברידג' האמריקאית בשיטת נוק-אאוט) בשנים: 1944. 1947, 1951, 1956, 1960. מקום שני בתחרות זו בשנים 1943 ו 1950.
ארבע זכיות במקום ראשון ב Reisinger (שנקראה אז שיקגו) בשנים 1941, 1943, 1950 ו-1957. רייזינגר היא אליפות צפון אמריקה לקבוצות בשיטת חישוב Board A Match.
שתי זכיות במקום ראשון בתחרות Life Master Pairs בשנים 1942 ו-1958. מקום שני בשנת 1953.
שלוש זכיות בתחרות Fall National Open Pairs בשנים 1940, 1947 ו-1948. זכייה אחת במקום השני בשנת 1938.
זכתה פעמיים במקום ראשון בתחרות Rockwell Mixed Pairs בשנים 1955 ו-1956.
זכתה פעם אחת במקום ראשון בתחרות Rockwell Mixed Pairs בשנת 1944. סיימה פעמיים במקום השני בשנים 1933 ו-1940.
זכתה שלוש פעמים במקום ראשון באליפות לזוגות נשים בשנים 19Hilliard Mixed Pairs34, 1938 ו-1939. פעמיים סיימה במקום השני בשנים 1947 ו-1965.
הלן לויט הייתה צלמת, עורכת סרטים ומפיקה יהודייה-אמריקאית.
היא התמקדה בעיקר בצילום רחוב בעיר שבה גדלה, ניו יורק.
הייתה מעורבת ביצירת סרטים דוקומנטריים והייתה מועמדת לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר בשנת 1948. השפיעה משמעותית על צילום דוקומנטרי והאסתטיקה בצילום רחוב.
הלן לויט נולדה בברוקלין לאביה סם, מהגר רוסי-יהודי שניהל בעסק סיטונאי למוצרי סריגה, ולאמה, מאי שהייתה מנהלת חשבונות.
לויט הייתה בת אמצעית לשני אחיה.
הלן נולדה עם מחלת מנייר שגרמה לה לליקוי שמיעה והפרעה ביציבות.
למרות זאת, אהבה מאוד סרטים, מוזיקה וריקוד.
במהלך נעוריה נשרה מהתיכון בכיתה י', בטענה שהיו יותר מדי דברים שהסיחו אותה מדעתה.
לויט עבדה אצל צלם פרסומות שאמה הכירה, וחסכה מספיק כסף כדי לקנות את מצלמתה הראשונה.
כנערה, הלן הושפעה בעיקר מהצלמים בן שאן ומאנרי קרטייה ברסון- שהיו מהחלוצים של צילום הרחוב, וגרמו לה לעסוק בתחום זה.
בשנת 1935 היא פגשה את קרטייה ברסון בזמן ששהה בניו יורק, וליוותה אותו בזמן שצילם ברחבי ברוקלין.
בשנת 1936 היא קנתה מצלמה יד שנייה, בהתאם להמלצתו.
כמו כן היא אמרה בעבר שבן שאן, אותו פגשה דרך ווקר אוונס, השפיע עליה יותר בגישתו לצילום ספונטני של הנעשה ברחובות ניו יורק.
תמונותיה הוצגו לראשונה במגזין Fortune בשנת 1939, ב-1940 תמונה שלה הוצגה כחלק מתערוכת הפתיחה של אגף הצילום במוזיאון לאומנות מודרנית, והתערוכה הראשונה שלה הייתה במוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק ב-1943. לויט קיבלה את המלגה הראשונה שלה מאותו המוזיאון בשנת 1946.
לאחר שפגשה את הסופר ג'יימס אג'י היא התחילה לפעול בשיתוף פעולה עימו, בספרות וסרטים.
הספר "A Way of Seeing" הכיל תמונות שלה עם מאמרים של אג'י.
נסיעה משותפת עם אשתו של אג'י למקסיקו, הייתה הפעם היחידה שיצאה מחוץ לתחומי ארצות הברית.
היא צילמה את השכונות העניות של מקסיקו סיטי.
במקביל לעבודתה כצלמת לויט התחילה להיות מעורבת בעריכת סרטים וצילומם.
שיתופי הפעולה עם אג'י ועם ג'ניס לואב , הביאו לייצירת מספר סרטים, בינם הסרט הדוקומנטרי הקצר "On the Street" המתעד את הרחובות בהארלם הספרדית.
היא המשיכה במשרה מלאה בתחום הקולנוע במשך כשני עשורים.
כמו כן במהלך אותן שנים פורסמו מספר ספרים של אג'י עם תמונות של לויט.
בשנת 1959 חזרה לצילום תמונות והייתה בין הראשונות שצילמו בצבע.
עבודתה נתמכה בעזרת שתי מלגת מלגות גוגנהיים שקיבלה בשנים 1959 ו-1960.
לויט הייתה צלמת עד שנות ה-90 אך לאחר שבעים שנות פעילות החליטה לויט להפסיק את עבודתה, עקב בעיות בריאות שהפריעו על סחיבת המצלמות, והעובדה ש"פעם, ילדים היו יוצאים לשחק ברחובות אך כיום זה לא ככה.
הם נשארים בבית לראות טלוויזיה או משהו".
לויט הייתה מאוד קנאית לפרטיותה ונתנה מעט מאוד ראיונות.
לויט לא התחתנה מעולם ונשארה לגור בברוקלין במשך כל חייה.
הלן לויט עסקה במיוחד בצילום רחוב, שהוא צילום של סיטואציות אקראיות במקומות ציבוריים.
לויט צילמה בעיקר בשכונות העניות של העיר ניו יורק, למשל: הארלם הספרדית והצד המזרחי התחתון.
שם, אנשים התייחסו לרחובות כאל הסלון האישי שלהם ובסיטואציות האלה, היא הראתה את היכולת הגבוהה שלה לתפוס רגעים מחיי היומיום ולהראות את ההומור ואת היופי שבהם.
בניגוד לשאר צלמי הרחוב בזמנה, שטענו שתמונה צריכה לתפוס רגע ולספר למתבונן סיפור, תמונותיה ייצגו עולם רחב וחסר גבולות שבו היית יכול לדמיין, לחשוב ולא לדעת מה באמת מסתתר מאחורי התמונה.
הלן לויט שינתה את סגנון "צילום הרחוב" לתמיד והכניסה פן חדש של צילום מודרני.
בנוסף להיותה צלמת, לויט הייתה גם קולנוענית וסגנון הצילום המיוחד שלה עזר לה מאוד בצילום סרטים.
לויט צילמה אנשים בחייהם הרגילים והפכה את הרגעים הקטנים והפשוטים ליוצאי דופן.
הדרך המרכזית שבה עשתה זאת היא צילום ילדים משחקים ברחובות העיר ניו-יורק, בעיקר בשכונות העניות יותר של העיר.
היא תפסה אותם במצלמתה משחקים במשחקים מאולתרים ומציירים בגיר על המדרכות.
תמונותיה היו כל כך מיוחדות מכיוון שהן מראות את ההפרדה החדה בין החיים הקשים של הילדים לבין העמדת הפנים והעולם המומצא של הדמיון הילדותי שלהם.
סיבה נוספת לייחוד של צילום הילדים של לויט הוא שהיא לא הייתה נשואה ולא היו לה ילדים מעולם.
היא אפילו טענה שהיא "שונאת ילדים", ומשום כך הייתה לה תפיסה אחרת מאשר צלמים וצלמות אחרות שמצלמים את הילדים כהורים.
היא תפסה את הילדות כשלב בהתפתחות האדם.
בתמונותיה ניתן לראות את הילדים נורא שובבים ומגושמים ולא תמימים ושלווים כפי שרגילים לראות.
היא צילמה רבות בשנות ה-60 של המאה ה-20 את אזור האופנה בניו יורק, אולם רוב עבודתה בנושא זה נעלמה לאחר שפרצו לדירתה ב-1970. בסביבות 1990 חזרה לצלם בשחור לבן, לאחר שהפיתוח בצבע היה יותר מידי בעייתי, והיא הייתה מפתחת בשחור לבן בדירתה.
בשנת 1939, האגף החדש לצילום במוזיאון לאמנות מודרנית הכיל תמונות שלויט צילמה במהלך התערוכה הראשונה עם פתיחת האגף.
בשנת 1943 לויט הציגה תערוכת יחיד ראשונה "הלן לויט:צילום ילדים", כאשר האוצרת הייתה המבקרת הצילום הנודעת ננסי נרוול .
התערוכות העיקריות הבאות שלה היו בשנות ה-60 של המאה העשרים.
בשנת 1974, לאחר שעבדה כדי לשחזר ולהחליף את כל התמונות שנגנבו מדירתה ב-1970, היא הציגה תערוכה בMOMA המורכבת משקופיות בצבע של עבודתה.
הייתה זו הפעם הראשונה שהמוזיאון הציג תערוכת צילום המבוססת על שקופיות.
1983: המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון
1985: המוזיאון לאמנות מודרנית בסטוקהולם
1991: מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית (תערוכה שטיילה גם ברחבי ארצות הברית)
1994: תערוכה במוזיאון בגרנדה, ספרד
1997: המרכז הבינלאומי לצילום ניו יורק
2001: המרכז הלאומי לצילום, בפריס
2007: העמותה לזכר אנרי קרטייה ברסון, פריס
2008: מוזיאון לאמנות מודרנית ה בהנובר, יחד עם הענקת פרס Spectrum International Photography Prize לכבוד הלן לויט
2010: כחלק מתערוכת PHotoEspaña במדריד
במהלך שנות 40 של המאה ה-20, לויט יצרה סרטים דוקומנטריים יחד עם ג'ניס לואב וג'ימס אג'י : "ברחוב" (In the Street) והסרט "The Quiet One".
עבור הסרט The Quiet One לויט, יחד עם לואב וסידני מאיירס היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
לויט הייתה מעורבת ביצירת סרטים במשך 25 שנים, עד לסרט האחרון בשנת 1972. היא צילמה, ערכה והייתה מעורבת בהפקה.
לויט תרמה ליצירת הסרטים הבאים:
In the Street (1948) צילום ועריכה
The Quiet One (1948) צילום וכתיבה
An Affair of the Skin (1963) הפקה משותפת עם בן מדו
In the Year of the Pig (1968) הייתה שותפה בעריכה עם חנה מוריניס.
סרט זה לפעמים בטעות מיוחס לתסריטאית הלן סלוט לויט.
The End of an Old Song (1972) עורכת, הסרט נוצר יחד עם המוזיקאי ג'ון כהן.
מענק מחקר לצילום, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, 1946.
מועמדות לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר עבור הסרט The Quiet One יחד עם ג'ניס לואב וסידני מאיירס , 1949.
מענק מחקר על עשיית סרטים מקרן פורד, 1964.
מלגת היוצר היצירתי, מועצת האומניות של מדינת ניו יורק, 1974.
מענק מחקר על צילום, מרכז התרומות לאמנות, וושינגטון די.סי, 1976.
פרס על קריירה מכובדת בצילום, חברי הצילום, מוזיאון האמנות בקליבלנד,1987.
פרס מאסטר הצילום, מרכז הצילום הבינלאומי, 1997.
פרס "נייט פארצ'ייס" על צילום, מוזיאון לאמנות באקרון, 2007.
פרס פרנסיס ג'יי גרינברגר על מצוינות באמנות, מרכז האמנויות הבינלאומי, 2008.
הלן באטלס סויר הוג הייתה אסטרונומית שהתפרסמה בשל מחקרה החלוצי בתחום צבירים כדוריים וכוכבים משתנים.
היא הייתה הנשיאה (האישה) הראשונה של מספר ארגונים אסטרונומיים ואישה מכובדת בקרב הקהילה המדעית בתקופה שבה אוניברסיטאות רבות לא העניקו תארים מדעיים לנשים.
הייתה בעלת טור בנושאי אסטרונומיה בטורונטו סטאר ("עם הכוכבים", 1951-1981) ובכתב העת של החברה המלכותית האסטרונומית של קנדה ("מתוך ספרים עתיקים", 1946-1965).
נולדה בלואל, מסצ'וסטס, בתם השנייה של הבנקאי אדוארד אוורט סויר ואשתו קריאר ספראג סויר שהייתה מורה בבית ספר.
סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון לואל בגיל 15, אך בחרה להישאר שנה נוספת לפני שעזבה ללמוד במכללת מאונט הוליוק בשנת 1922.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, הצטרפה הוג למכללת מאונט הוליוק.
על אף שכמעט השלימה תואר בכימיה, היא שינתה את התמחותה מכימיה לאסטרונומיה לאחר שנכנסה לשיעורי אסטרונומיה עם ד"ר אן סיבל בשנתה הראשונה (1925).
בינואר 1925, לקחה סיבל את הכיתה שלה כדי לראות ליקוי חמה, ושנה לאחר מכן הגיעה לבקר במאונט הוליוק אנני ג'אמפ קאנון, אסטרונומית העובדת באוניברסיטת הרווארד.
הוג ציינה את החוויות האלה כרגעים מכוננים שהובילו לקריירה שלה בלימודי אסטרונומיה.
בשנת 1926 סיימה הוג תואר ראשון באסטרונומיה בהצטיינות.
לאחר שסיימה את לימודיה במאונט הוליוק, קיבלה הוג בסיועה של קאנון מלגה ללימודים לתארים מתקדמים באוניברסיטת הרווארד בסתיו 1926. בהרווארד עבדה הוג עם ד"ר הארלו שאפלי, מנהל תוכנית הלימודים באסטרונומיה.
בהתאמה לציפיות ולאתיקה בעבודה של שפלי, עבדה הוג קשה במשך שעות למדידת גדלים ובהירות של אשכולות כדוריים ופרסמה מספר מאמרים.
הוג קיבלה תואר שני ב-1928 ודוקטורט ב-1931, שניהם ממכללת רדקליף, כשהרווארד סירבה להעניק תואר ראשון במדע לנשים באותה תקופה.
על ההתקדמות שלה באסטרונומיה, הוג קיבלה תואר דוקטור של כבוד משש אוניברסיטאות בקנדה ובארצות הברית, ביניהן מכללת מאונט הוליוק ואוניברסיטת טורונטו.
במהלך השלמת הדוקטורט שלה, לימדה הוג אסטרונומיה במאונט הוליוק ובמכללת סמית.
לאחר סיום הלימודים עברה לוויקטוריה, קולומביה הבריטית, שם עסקה במחקר במצפה הכוכבים האסטרופיזי דומיניון.
הוג צילמה כוכבים שונים עם טלסקופ 72 אינץ', מקטלגת את השינויים המחזוריים בבהירות הכוכבים המשתנים.
בעבודתה במצפה גילתה הוג 132 כוכבים משתנים חדשים בצביר הכדורי מסייר 2. הוג פרסמה את העבודה פורצת הדרך בקטלוגים אסטרונומיים שעדיין נמצאים בשימוש.
הוג השלימה את כל זה כעוזרת מתנדבת לבעלה, שכן מצפה הכוכבים האסטרופיזי דומיניון לא הציע לה משרה.
בשנת 1935 עברה הוג לאוניברסיטת טורונטו, לאחר שבעלה קיבל הצעת עבודה לעבודה במצפה דוד דאלאפ.
בשנה הראשונה שלה שם, המשיכה הוג בעבודת הצילום של צבירים כדוריים, וצברה אלף צילומים בהם היא השתמשה לזיהוי אלפים רבים של כוכבים משתנים.
בשנת 1939 פרסמה את הקטלוג "Catalogue of 1116 Variable Stars in Globular Clusters" (1116 כוכבים משתנים באשכולות כדוריים), הראשון מבין שלושת הקטלוגים שהשלימה, כשרביעי היה בתהליך עבודה בעת מותה.
בנוסף לעבודתה על כוכבים משתנים באשכולות כדוריים, השתמשה הוג ביחסי בהירות נראית של משתנים קפאידים כדי לחקור את גיל, גודל ומבנה שביל החלב.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 המאוחרות, הייתה הוג לאחד האסטרונומים הראשונים שנסעו ועבדו ברחבי העולם כדי לקדם את המחקר שלה, שכן הצבירים הכדוריים בהם צפתה נראו בצורה הטובה ביותר מחצי הכדור הדרומי.
בשנים 1939-1941 חזרה הוג לאמריקה כדי לשמש כנשיאת האיגוד האמריקאי של חוקרי כוכבים משתנים (1939-1941) ויו"ר בפועל של מחלקת האסטרונומיה של מאונט הוליוק (1940-1941).
עם שובה למצפה דוד דנלאפ, לקחה על עצמה חובות הוראה באוניברסיטת טורונטו, בעיקר כתוצאה מהיעדר צוות ההוראה הגברי בשל מלחמת העולם השנייה.
בתום תפקידה לאחר שחזרו הגברים מהמלחמה, התקדמה הוג לדרגות פרופסור ב-1951, פרופסור חבר ב-1955, פרופסור מלא ב-1957 ופרופסור אמריטה ב-1976 עם פרישתה.