tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1851 עבר לעיירה ניילס שבמישיגן, ובשנים 1852–1855 כיהן שוב כשופט לענייני ירושה במחוז בריין.
הוא נפטר בניילס ב-25 במרץ 1855 ונקבר בבית הקברות סילברברוק שבעיר.
תומאס וית'רל פאלמר היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן.
הוא נחשב לאחת הדמויות הבולטות והמשפיעות ביותר בתולדות העיר דטרויט.
פאלמר נולד ב-25 בינואר 1830 בדטרויט שבמישיגן.
אמו הייתה בתו של ג'יימס וית'רל, השופט השלישי של טריטוריית מישיגן, ואביו היה סוחר מניו אינגלנד שהתיישב בעיר לאחר מלחמת 1812. פאלמר למד בבתי הספר הציבוריים של דטרויט, באקדמיית תומפסון שבעיירה פאלמר (כיום סנט קלייר), ולמד שנה אחת באוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור.
לאחר מכן נסע לספרד ולדרום אמריקה, ובשנת 1853 נכנס לעסקי הנדל"ן בדטרויט.
החל מ־1855 עסק גם בענף העץ והחקלאות יחד עם חמיו לעתיד, צ'ארלס מריל.
פאלמר היה ממייסדי החברה הראשונה למניעת התאכזרות לבעלי חיים במישיגן, וכיהן כנשיאה הראשון.
ארגון זה מוכר כיום בשם "האגודה ההומאנית של מישיגן" (Michigan Humane Society).
בשנת 1873 כיהן פאלמר כחבר במועצת התקציבים של דטרויט, ובשנים 1879–1880 כיהן כחבר הסנאט של מישיגן.
בשנת 1883 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, לאחר שהסנאטור תומאס פרי בחר בו כיורשו.
פאלמר כיהן בסנאט מ־4 במרץ 1883 ועד 3 במרץ 1889, ולא התמודד לכהונה נוספת.
במהלך כהונתו כיהן כיושב ראש ועדת הדייגים בקונגרס ה־49, וכיושב ראש ועדת החקלאות והיערות בקונגרס ה־50. הוא נודע כתומך נלהב בזכות הבחירה לנשים, בהגבלת ההגירה ובהגנה על זכויות המתיישבים.
הוא גם נחשב למחבר הסיסמה המפורסמת שאומצה על ידי רפורמיסטים רבים אחריו: "שוויון זכויות לכולם – זכויות יתר לאיש".
ב־6 בפברואר 1885 נשא נאום בולט שבו תמך בתיקון לחוקת ארצות הברית שיאפשר לנשים זכות בחירה.
ב־12 במרץ 1889 מונה פאלמר על ידי הנשיא בנג'מין הריסון לשגריר ארצות הברית בספרד, תפקיד שבו כיהן מ־17 ביוני 1889 עד 19 באפריל 1890. לאחר מכן היה נשיא הוועדה הלאומית של תערוכת קולומבוס העולמית שנערכה בשיקגו בשנים 1890–1893. בהמשך פרש לחוותו שבמחוז ויין, סמוך לדטרויט.
פאלמר ואשתו, ליזי פיטס מריל פאלמר, נודעו בנדיבותם הרבה כלפי העיר דטרויט.
בין תרומותיו נמנית תמיכה משמעותית בהקמת אנדרטת חיילי ומלחי מישיגן שבכיכר קמפוס מרטיוס.
לכבוד אמו הקים את כנסיית הזיכרון על שם מרי וו.
פאלמר גם היה ממייסדי מוזיאון האמנות של דטרויט (כיום המכון לאמנות של דטרויט), וכיהן כנשיאו הראשון.
הוא תרם לו 16,000 דולר, ובניין המוזיאון הנוכחי עומד במקום שבו שכן בעבר ביתו של פאלמר.
אשתו ליזי פאלמר הזמינה בשנת 1901 את הקמת מזרקת מריל בכיכר קמפוס מרטיוס, לזכר אביה.
את עיצובה תכננו האדריכלים הניו יורקים קארר והייסטינגס.
בשנת 1926 הועברה המזרקה לפארק פאלמר.
ליזי הורישה לאחר מותה שלושה מיליון דולר להקמת מכון מריל־פאלמר בשנת 1916 – מרכז ארצי לפיתוח הילד והמשפחה, המשויך כיום לאוניברסיטת ויין סטייט ונמצא בביתו לשעבר של צ'ארלס לאנג פריר.
בשנת 1897 תרם פאלמר לעיר דטרויט שטח של 140 אקרים (כ־60 הקטרים) לאורך שדרת וודוורד לשימוש כפארק ציבורי – שטח שהפך לימים לפארק פאלמר.
האדמה עברה אליו בירושה מסבו, השופט הטריטוריאלי של מישיגן ג'יימס וית'רל.
בשנת 1885 הזמינו בני הזוג פאלמר את משרד האדריכלים המפורסם Mason & Rice לעצב על הקרקע בית קיץ בסגנון בקתת עץ כפרית, שעומד בפארק עד היום, אם כי סגור למבקרים.
פאלמר היה מאמין אוניטרי וחבר בלשכת הבונים החופשיים.
הוא נפטר ב-1 ביוני 1913 בדטרויט ונקבר בבית העלמין אלמווד בעיר.
תומאס וייט פרי , היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את מדינת מישיגן בבית הנבחרים של ארצות הברית ולאחר מכן בסנאט של ארצות הברית.
פרי כיהן כנשיא הזמני של הסנאט במהלך הקונגרסים ה־44 וה־45.
תומאס פרי נולד ב-10 ביוני 1827 בבית "Mission House" הישן שבאי מאקינאק שבטריטוריית מישיגן.
באותה תקופה כלל היישוב באי מאקינאק את המושבה הצבאית, את המרכז הראשי של חברת הפרוות האמריקאית של ג'ון ג'ייקוב אסטור, ואת המיסיון המקומי.
אביו, הכומר ויליאם מונטגיו פרי, היה כומר פרסביטריאני, ואמו הייתה אמנדה וייט פרי.
הוריו ניהלו את בית הספר של המיסיון באי.
האב כיהן גם ככומר הכנסייה הפרוטסטנטית באי.
בשנת 1834 עבר תומאס עם משפחתו לעיירה גרנד הייבן שבמישיגן, שם למד בבתי הספר הציבוריים.
בין השנים 1843–1845 עבד כשוליה בחנות בעיר אלגין שבאילינוי, ולאחר מכן שב למישיגן.
בגיל 21 נבחר לתפקיד פקיד מחוז אוטאווה.
בנוסף לאנגלית, פרי שלט היטב בשפות האוטווה, הצ'יפווה והצרפתית.
פרי נבחר לבית הנבחרים של מישיגן בשנים 1850–1852, ולאחר מכן לסנאט המדינתי בשנת 1856. ב־26 בינואר 1857, יחד עם אביו, תכנן את הקמת העיירה פריסברג, מישיגן – הקרויה על שמם.
בין השירות המדינתי לשירות הפדרלי
בשנת 1862 היה ממייסדי בית הספר התיכון החדש בגרנד הייבן וכיהן כמפקחו במשך עשר שנים.
באותה תקופה נכנס לעסקי העץ יחד עם אחיו, אדוארד פייסון פרי.
עוד לפני מלחמת האזרחים שירת שמונה שנים כחבר בוועדה המרכזית של המפלגה הרפובליקנית במדינה, ונמנה עם סגני הנשיא של הוועידה הלאומית שבה נבחר אברהם לינקולן כמועמד לנשיאות.
לאחר רצח לינקולן, מונה על ידי הסנאט של ארצות הברית כחבר בוועדה שליוותה את ארונו של הנשיא לקבורתו בספרינגפילד.
ב־2 באפריל 1868 העיד במשפט ההדחה של הנשיא אנדרו ג'ונסון, לאחר שנקרא כעד מטעם התביעה.
אחת התרומות הקבועות שלו לעבודת הבית הייתה קביעת נוהל פינוי האולם לפני תחילת הישיבה.
ב־31 במרץ 1869 הציע פרי תקנה המחייבת את שומרי הבית לפנות את כל המבקרים והעובדים הלא-מורשים עשר דקות לפני תחילת הישיבה (מאוחר יותר עודכנה התקנה לחמש עשרה דקות).
פרי נבחר לסנאט ב־1871 וכיהן שם עד 3 במרץ 1883. הוא היה האיש הראשון ממישיגן שכיהן גם בשני בתי המחוקקים של המדינה וגם בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית.
במהלך תקופת המשבר הפיננסי של 1873 הפך פרי לדמות מרכזית בתנועת האינפלציוניסטים הרפובליקנים, שראו באינפלציה דרך לעידוד הכלכלה.
הוא הציע את "חוק פרי" (Ferry Bill), שנודע גם בשם "חוק האינפלציה", אשר נועד להוסיף 64 מיליון דולר בשטרות נייר למחזור.
החקלאים והפועלים תמכו בחוק, אך בנקאים במזרח התנגדו לו מחשש להחלשת הדולר.
החוק עבר בסנאט ובבית הנבחרים, אך נבלם בווטו של הנשיא יוליסס ס.
ניסיון לעקוף את הווטו נכשל בהצבעה של 34 מול 30 בסנאט.
פרי כיהן כיושב ראש ועדת הכללים וכיושב ראש ועדת הדואר והדרכים (במהלך הקונגרסים ה־46 וה־47), וכן כנשיא הזמני של הסנאט בשני הקונגרסים הקודמים (ה־44 וה־45).
ב־22 בנובמבר 1875 נפטר סגן הנשיא הנרי וילסון.
כיוון שפרי היה נשיא הזמני של הסנאט, הוא הפך לאדם הראשון בסדר הירושה לנשיאות – וממילא כיהן בפועל כסגן נשיא ארצות הברית עד 3 במרץ 1877. אף שהמונח "סגן נשיא בפועל" אינו מופיע בחוקה, הוא שימש בו בעצמו, וכך התייחסו אליו גם עיתונאים ומחוקקים.
בתפקידו זה ניהל את משפט ההדחה של מזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ בשנת 1876, וכן את דיוני הוועדה האלקטורלית שהוקמה כדי להכריע במחלוקת סביב הבחירות לנשיאות באותה שנה.
אילולא הייתה ההכרעה מאושרת עד 4 במרץ 1877, פרי היה הופך זמנית לנשיא בפועל.
לבסוף, ב־2 במרץ, אישר הקונגרס את בחירת רתרפורד הייז.
ב־4 ביולי 1876, בחגיגות מאה שנה להכרזת העצמאות בהיכל העצמאות בפילדלפיה, נשלח פרי כנציגו של הנשיא גרנט להוביל את הטקס.
במהלך האירוע עלו לבמה חמש נשים בהובלת סוזן ב.
אנתוני, מסרו לו את "הצהרת הזכויות" של הנשים, ופיזרו עותקים לקהל.
אנתוני עצמה קראה את ההצהרה בפני ההמון והזמינה את הנוכחים לכנס תנועת זכות הבחירה לנשים.
מערכת הבחירות של 1882 הייתה סוערת במיוחד.
יריבו הפוליטי, , ייסד עיתון בשם Grand Army Journal שכל מטרתו הייתה להשמיץ את פרי.
העיתון הופץ באלפי עותקים והכפיש את שמו של פרי, אם כי הוא ספג גינוי רחב.
אף על פי שהמידע היה שקרי, הדימוי הציבורי של פרי נפגע קשות.
האבל הפך לשנוא ציבורית ונאלץ לפרוש מהמירוץ.
גם עיתון Grand Rapids Times תקף את פרי ופרסם כי הוא השתכר בבית מלון בוושינגטון והעליב את האורחים.
בעלי המלון, עובדיו וחברי קונגרס משתי המפלגות הכחישו את הסיפור מכל וכל.
העיתון Chicago Inter-Ocean כתב כי "קמפיין מרושע ובלתי מוסרי כל כך נגד אדם אחד מעולם לא נראה כמותו.
גם אם ינצח או יפסיד, ההשפעה תורגש עוד זמן רב במישיגן".
לאחר מתקפה זו הבין פרי כי הקריירה הפוליטית שלו מתקרבת לקיצה, והוא פרש מן המרוץ ותמך במועמדותו של חברו הקרוב תומאס פאלמר, שנבחר לבסוף במקומו לסנאט.
לאחר תבוסתו הפוליטית נסע פרי לשלוש שנים לאירופה כדי לשקם את בריאותו.
עם שובו לגרנד הייבן בשנת 1886 ניהל את עסקיו וניסה להחזיר את חובותיו.
הוא עסק במכרות, בעץ ובתעשיית הברזל, אך קריסת ענף העץ במערב מישיגן והתקפות יריבים על עסקי הברזל שלו גרמו לפשיטת רגל.
פרי מכר את נכסיו והוציא מעל 1,250,000 דולר (השווים לכ־43 מיליון דולר בערכים של 2025) כדי לפרוע את חובותיו האישיים.
פרי מעולם לא נישא, אך היה מאורס מספר פעמים.
הוא נחשב לאחד הרווקים המבוקשים ביותר בוושינגטון – עשיר, נאה ובעל קסם אישי.
עיתון בפילדלפיה תיאר אותו כ"שובר הלבבות של זמנו, שאינו מחמיץ עונה אחת של קציר לבבות".
לאחר שהיה בעברו אחד האנשים העשירים במדינה, סיים את חייו בחוסר כל.
הוא התרחק מן הציבור וחי בפרטיות עד מותו ב-13 באוקטובר 1896 בגרנד הייבן בגיל 69.
הוא נקבר בחלקת המשפחה בבית העלמין לייק פורסט שבעיר, ועל מצבתו נחקק:
תומאס פוזי היה קצין בצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות האמריקאית, והגיע לדרגת בריגדיר גנרל תחת פיקודו של הגנרל ג'ורג' וושינגטון (1732–1799).
לאחר המלחמה מונה ללוטננט קולונל בצבא ארצות הברית בשנות השלום, והשתתף במלחמת האינדיאנים בצפון-מערב.
לאחר כהונה קצרה כסנאטור של מדינת לואיזיאנה החדשה (1812–1813), מינה אותו הנשיא ג'יימס מדיסון למושל השלישי והאחרון של טריטוריית אינדיאנה (1813–1816), בשלוש השנים האחרונות לפני קבלתה למדינה מלאה באיחוד הפדרלי.
תומאס פוזי נולד ב־9 ביולי 1750 על גדות נהר הפוטומק, בחווה סמוכה למאונט ורנון, מחוז פיירפקס במושבת וירג'יניה.
במהלך חייו פוזי היה נתון לשמועות שהוא בנו הביולוגי של ג'ורג' וושינגטון; השמועות המשיכו גם לאחר מותו והופיעו בעיתונים שונים.
רוב ההיסטוריונים אינם בטוחים מי היו הוריו בפועל.
פוזי גדל על קרקע סמוכה לביתו של וושינגטון, בביתו של ג'ון פוזי, חבר קרוב של וושינגטון, ומהר מאוד נהנה מהסיקור והקשרים של וושינגטון.
הוא למד בבית הספר המקומי, ובגיל 19 עבר לגבול וירג'יניה ליד סטנטון בכוונה לעסוק במסחר או חקלאות.
פתח עסק לייצור אוכפים ונישא למרתה מת'יוז, בתו של ג'ושוע מת'יוז שנפטר, שהייתה תחת חסותו של דודו סמפסון מת'יוז, מנהיג מוכר ובעל מסבאה בסטנטון.
לזוג נולדו שלושה בנים, אך רק אחד מהם הגיע לבגרות.
מרתה נפטרה ב־1778 בלידתו של בנה השלישי.
ב־1774, שירת פוזי במחלקת הרכש של משלחת צבאית נגד האינדיאנים שתקפו את ההתיישבויות בגבול.
הוא השתתף בקרב פוינט פלטזנט, והמשלחת הצליחה לדכא את ההתקפות זמנית.
ב־1775 נבחר לחבר ועד הקורפורטציה של וירג'יניה.
הוא שירת בצבא הקונטיננטלי כקפטן, בעיקר ברגימנט ה-7 של וירג'יניה, ולימים הועלה לדרגת לוטננט קולונל ב־1782. במהלך המלחמה פיקד על מסעות צבאיים נגד לורד דאנמור והוביל את חיל המצב בעמק פורג' ואת קרב מונמות'.
ב־1777 החליף את קפטן ג'וזף קרוקט בקורפוס הרובאים הזמני של דניאל מורגן, וב־1778 מונה למפקד הקורפוס לאחר שצומצם לשתי פלוגות.
הועלה לדרגת מייג'ור ומונה למפקד הרגימנט ה־7 של וירג'יניה ב־20 בדצמבר 1778.
ביולי 1779 מונה לפקד על גדוד חיל רגלים קל במסגרת קורפוס הרגלים הקלים של בריגדיר גנרל אנטוני ווין.
בהיותו חלק מהרגימנט הראשון הזמני תחת קולונל כריסטיאן פיביגר, פיקד על מתקפה לילית בסטוני פוינט, עמדת מפתח בריבר הדסון, ותפס את דגל רגימנט ה־17.
לאחר פירוק קורפוס הרגלים הקלים בדצמבר 1779, חזר פוזי ליחידתו, אך היא נכנעה ב־12 במאי 1780 לפני שהספיק להצטרף אליה.
הוא שירת שוב לאחר חילופי שבויים בשנת 1781 וסייע בשיקום הרגימנט של וירג'יניה, כולל המצור על יורקטאון.
שירת שוב עם גנרל ויין בג'ורג'יה מול כוחות סבנה, והועלה לדרגת לוטננט קולונל ב־1782.
בסיום המלחמה חזר לווירג'יניה והשתתף בחברת Cincinnati.
נישא בשנית למרי אלכסנדר ת'ורנטון, אלמנתו העשירה של ג'ורג' ת'ורנטון, והם חיו בחווה שלה בפרדריקסבורג, וירג'יניה, בה עסק בחקלאות כמעט 18 שנה.
פוזי חזר לשירות צבאי ב־1793 כמפקד בריגדה במיליציה של קנטקי, במסגרת מלחמת האינדיאנים בצפון-מערב, תחת "מד" אנטוני ווין.
הוא פרש שוב ב־1794 עקב סכסוכים עם מפקדים אחרים, חודשים ספורים לפני סיום המלחמה לאחר ניצחון קרב Fallen Timbers.
ב־1802 קיבל פוזי 7,000 דונם על תרומתו הצבאית, ובחר חלקה ליד הנדרסון, קנטקי.
ב־10 בנובמבר 1804 נבחר לסנאט של קנטקי ושימש כנשיא הסנאט.
ב־1805 מונה לסגן מושל קנטקי למשך כהונה קצרה.
ב־1808 היה מועמד למשרת המושל אך פרש לתמוך בצ'ארלס סקוט.
ב־1809 פיקד על מיליציה של קנטקי כהכנה למלחמה אפשרית מול צרפת ובריטניה.
לאחר מכן עבר לאזור אטקאפאס בלואיזיאנה, וכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המדינה ב־1812–1813.
ב־1813 מינה אותו הנשיא ג'יימס מדיסון למושל טריטוריית אינדיאנה, במקומו של ויליאם הנרי הריסון.
הגיע לבירה החדשה, קוריודון, בדצמבר 1813 ונאם נאום פיוס למועצה.
הוא פיקד על ארגון מחדש של בתי המשפט הטריטוריאליים, חילק את הטריטוריה לשלושה אזורי שיפוט ומינה מספר שופטים.
אישר בניית כבישים, הקים מסגרת לחינוך בסיסי, ואישר את זכויות ההקמה של בנק וינסנס.
למרות מאמציו לרצות את הציבור, המועצה לא אהבה את "אי-הנגישות" שלו, ותמיכתו בעבדות סתרה את המדיניות השלטת שהתנגד לעבדות.
בבחירות למשרת המושל לאחר קבלת המדינה ב־1816 הפסיד לטובת ג'ונתן ג'נינגס, 5,211 מול 3,934 קולות.
ב־1816 מונה לסוכן אינדיאנים בטריטוריית אילינוי, וניהל משא ומתן עם שבטי וי, קיקאפו ופוטאווטומי.
בשנת 1817 התמודד שוב לקונגרס אך הפסיד בתבוסה קשה.
הוא נפטר מדיפטריה ב־19 במרץ 1818 בשואנטאון שבטריטוריית אילינוי, בגיל 67.
מחוז פוזי והעיירה פוזי בפרנקלין, אינדיאנה, נקראו על שמו.
תומאס הנסון פיינטר היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם קנטקי.
פיינטר נולד ב-9 בדצמבר 1851 בחווה סמוך לוונסבורג שבקנטקי.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים, באקדמיית ראנד ובמכללת סנטר.
שם למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1872 והחל לעסוק בעריכת דין בגרינאפ, קנטקי.
הוא כיהן כתובע של מחוז גרינאפ בשנים 1876–1882, ולאחר מכן שב לעסוק בעריכת דין בגרינאפ.
פיינטר נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לקונגרסים ה־51, ה־52 וה־53 בבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן מ־4 במרץ 1889 עד 5 בינואר 1895. בתקופה זו כיהן כיו"ר ועדת ההוצאות במחלקת הדואר של בית הנבחרים.
הוא התפטר מתפקידו בשנת 1895 לאחר שנבחר לשופט בבית המשפט לערעורים של קנטקי, תפקיד שבו כיהן בשנים 1895–1906. הוא התפטר גם מתפקיד זה לאחר שנבחר לסנאט של ארצות הברית.
פיינטר כיהן בסנאט מ־4 במרץ 1907 עד 3 במרץ 1913. הוא לא התמודד מחדש בבחירות של 1912. בסנאט עמד בראש הוועדה לבדיקת ענפי שירות המדינה.
לאחר סיום הקריירה הפוליטית שלו עבר לפרנקפורט, קנטקי, ב־1913, שם המשיך לעסוק בעריכת דין ובחקלאות.
הוא נפטר ב-8 במרץ 1921 בפרנקפורט ונקבר בבית העלמין המדינתי.
תּוֹמַאס צֶ'טֶרְטוֹן היה משורר אנגלי שכישרונותיו המוקדמים הסתיימו בהתאבדות בגיל 17. הוא היה בעל השפעה על אמנים מהתנועה הרומנטית, כגון שלי, קיטס, וורדסוורת' וקולרידג'.
בגיל 17 הוא חיפש דרכים לפרסם את כתביו הפוליטיים בלונדון, לאחר שהרשים את ראש העיר של לונדון, , ואת המנהיג הרדיקלי ג'ון וילקס, אך הכנסותיו לא הספיקו כדי לפרנס אותו, והוא הרעיל את עצמו מתוך ייאוש.
חייו ומותו הלא שגרתיים עוררו עניין רב בקרב המשוררים הרומנטיים, ואלפרד דה ויניי כתב עליו מחזה שעדיין מוצג כיום.
ציור שמן "" מאת האמן הפרה-רפאליטי זכה לפרסום מתמשך.
צ'טרטון נולד בבריסטול לתומאס ושרה צ'טרטון, והייתה לו אחות מבוגרת, מרי.
בבריסטול, משרת ה של הוחזקה במשך זמן רב על ידי משפחת צ'טרטון.
אבי המשורר היה מוזיקאי, משורר, נומיסמט וחובב תורת הנסתר.
הוא שימש כסגן מנהל המקהלה בקתדרלת בריסטול ומנהל בית הספר החופשי בפייל סטריט, ליד כנסיית רדקליף.
לאחר לידתו של צ'טרטון (15 שבועות לאחר מות אביו ב-7 באוגוסט 1752), הקימה אימו בית ספר לבנות וקיבלה עבודות תפירה ורקמה קישוטית.
צ'טרטון התקבל לבית הספר שיסד אדוורד קולסטון, בבריסטול, שבו תוכנית הלימודים הוגבלה לקריאה, כתיבה, חשבון וקטכיזם.
עם זאת, צ'טרטון תמיד היה מרותק על ידי דודו השמש ועל ידי כנסיית סנט מרי רדקליף.
האבירים, אנשי הכנסייה והמכובדים האזרחיים על שלה הפכו מוכרים לו.
אז מצא עניין חדש בארונות עץ אלון בחדר המסמכים מעל אכסדרת הכניסה בצד הצפוני של הספינה הראשית, שם שכבו נשכחים מגילות קלף עתיקים כמו מלחמות השושנים.
צ'טרטון למד את אותיותיו הראשונות מהאותיות הראשיות המאוירות של פוליו מוזיקלי ישן, ולמד קריאה מתוך ביבליה מודפסת באותיות גותיות.
אחותו סיפרה שהוא לא אהב לקרוא מספרים קטנים.
הוא היה סורר משנותיו המוקדמות, וחסר עניין במשחקי ילדים אחרים, ונחשב למפגר מבחינה חינוכית.
אחותו סיפרה שכאשר נשאל איזו דמות ירצה שתצויר על קערה שתהיה שלו, הוא השיב: "ציירו לי מלאך, עם כנפיים וחצוצרה, כדי לתקוע את שמי ברחבי העולם".
משנותיו המוקדמות הוא היה נוטה להתקפי הסחת דעת, ישב שעות במה שנראה כ או בכה ללא סיבה.
הבדידות שלו סייעה לטפח את הביישנות הטבעית שלו, וליצור את אהבת המסתורין שהשפיעה כל כך על התפתחות השירה שלו.
כשהיה צ'טרטון בן 6, החלה אימו לזהות את יכולותיו; בגיל 8 הוא היה כה להוט אחר ספרים עד שהיה קורא וכותב כל היום אם לא הפריעו לו; בגיל 11 הוא כבר תרם ל"כתב העת של בריסטול" (Bristol Journal) של המו"ל פליקס פארלי.
טקס הקונפירמציה שלו נתן לו השראה לכתיבת כמה שירים דתיים שפורסמו באותו עיתון.
ב-1763, צלב שעיטר את בית הקברות בחצר הכנסייה של סנט מרי רדקליף במשך למעלה משלוש מאות שנה נהרס על ידי אחראי הכנסייה.
האמונה הדתית של צ'טרטון הייתה עזה, והוא שלח לעיתון המקומי ב-7 ינואר 1764 סאטירה על הוונדליזם של הקהילה.
הוא גם אהב לנעול את עצמו בעליית גג קטנה שאותה הפך לחדר העבודה שלו; ושם, עם ספרים, מגילות קלף יקרות, ביזה שנגנבה מחדר מסמכים בכנסיית סנט מרי רדקליף, וחומרי ציור, הילד חי במחשבתו עם גיבוריו וגיבורותיו מהמאה ה-15.
התעלומה הספרותית הראשונה שכתב הייתה הדיאלוג של "אלינורה וג'וגה" ("Elinoure and Juga"), שאותו הראה לתומאס פיליפס, המנהל בבית הספר קולסטון (שבו היה תלמיד), כשהוא מעמיד פנים שזו יצירתו של משורר מהמאה ה-15. צ'טרטון נשאר להתגורר בבית הספר קולסטון במשך יותר משש שנים.
שלושה מחבריו של צ'טרטון מוזכרים כנערים שהתשוקה של פיליפס לשירה דרבן אותם להתחרות; אך צ'טרטון לא סיפר לאיש על הרפתקאותיו הספרותיות הנועזות יותר.
דמי הכיס המועטים שלו הוצאו על השאלת ספרים מספריית השאלה פרטית; והוא התחבב על אספני ספרים, כדי לקבל גישה לכתביהם של , ו, וכן למהדורת צ'וסר של , ספנסר וספרים אחרים.
בשלב מסוים הוא נתקל באנתולוגיה של שירה של , אשר נטען שהייתה מקור עיקרי להמצאותיו.
הז'רגון ה"רוליאני" של צ'טרטון נראה כתוצאה של לימוד המילון של , ונראה שידיעותיו אפילו על צ'וסר היו קלושות ביותר.
את חופשותיו בילה בעיקר בבית אימו, וחלק ניכר מהן במפלט המועדף של עליית הגג ששימשה לו לחדר עבודה.
הוא חי רוב הזמן בעולם אידיאלי משלו, תחת שלטונו של אדוארד הרביעי, במהלך אמצע המאה ה-15, כאשר הסוחר הגדול מבריסטול, (מת ב-1474), חמש פעמים ראש העיר של בריסטול, פטרון ובונה מחדש של כנסיית סנט מרי רדקליף, "עדיין שלט בקתדרה האזרחית של בריסטול".
קאנינגס היה מוכר לו מהתבליט השוכב שלו בכנסיית רדקליף, ומיוצג על ידי צ'טרטון כפטרון נאור של אמנות וספרות.
צ'טרטון הגה עד מהרה את הרומן של תומאס רולי (Thomas Rowley), נזיר דמיוני מהמאה ה-15, ואימץ לעצמו את שם העט תומאס רולי עבור שירה והיסטוריה.
Kaplan) משערת שהיותו של צ'טרטון יתום מאב שיחקה תפקיד גדול ביצירת התרמית של רולי.
התפתחות הזהות הגברית שלו עוכבה על ידי העובדה שגודל על ידי שתי נשים: אימו שרה ואחותו מרי.
לכן, "כדי לשקם את האב האבוד בדמיון", הוא יצר באופן לא מודע "שני רומנים משפחתיים שזורים [פנטזיות], שלכל אחד מהם תסריט משלו", הראשון שבהם היה הרומן של רולי, שעבורו יצר פטרון עשיר דמוי אב, ויליאם קאנינג, בעוד השני היה, כפי שקפלן כינתה אותו, הרומן שלו על "ג'ק ואפון הפלא".
הוא דמיין שיהפוך למשורר מפורסם אשר באמצעות כישרונותיו יוכל להציל את אימו מעוני.
במקביל, היה קיים משורר אמיתי בשם תומאס רולי בוורמונט, אם כי לא סביר שצ'טרטון היה מודע לקיומו של משורר אמריקאי זה.
כדי להגשים את תקוותיו, החל צ'טרטון לחפש פטרון.
בתחילה הוא ניסה לעשות זאת בבריסטול, שם התוודע ל, ג'ורג' קטקוט והנרי בורגום.
הוא סייע להם על ידי אספקת תמלילים של רולי לעבודתם.
האנטיקוואר ויליאם בארט הסתמך באופן בלעדי על תמלילים מזויפים אלה בעת כתיבת ספרו "היסטוריה ועתיקות של בריסטול" (History and Antiquities of Bristol) (1789), שהיה כישלון מסחרי גדול.
אך מכיוון שהפטרונים שלו בבריסטול לא היו מוכנים לשלם לו מספיק, הוא פנה להוראס וולפול העשיר יותר.
ב-1769, צ'טרטון שלח לוולפול את "עלייתו של הציור באנגליה" (The Ryse of Peyncteynge yn Englade), יחד עם דוגמאות לשירה פסאודו-ימי-ביניימית שייחס לרולי ואחרים.
וולפול הצהיר שהוא "אסיר תודה במיוחד", כינה את המכתב "בעל ערך ומלא מידע" ואת השירים "נפלאים בהרמוניה וברוחם", והציע להדפיס אותם "אם טרם הודפסו".
מאוחר יותר, לאחר שצ'טרטון הודה בגילו ובמצבו, וולפול התייעץ עם חבריו תומאס גריי ו בנוגע לאמיתות הכתבים, וגריי "הכריז עליהם מיד כזיופים".
הגאווה של וולפול נפגעה מכך שרומה על ידי צ'טרטון, והוא ניתק בבוז את ההתכתבות עם המשורר.
פרשנים מאוחרים רבים גינו את וולפול על כך, במיוחד לאור העובדה שוולפול הציג את "", שכתב בעצמו, כתרגום מכתב יד איטלקי מימי הביניים.
ההערה של וולפול כי "הפיקחות של צ'טרטון בזיוף סגנונות, ואני מאמין שגם כתבי יד, עלולה הייתה להוביל אותו בקלות לחיקויים קלים יותר של פרוזה, שטרות חוב" הובילה את סמואל טיילור קולרידג' להעיר: "הו!
אתם המכבדים את שם האדם, שמחו שוולפול נקרא לורד".
כמה סופרים שיערו כי אילו וולפול היה מגיב אחרת, "מאמץ קל, באותו זמן, ...
אולי היה מציל את תומאס צ'טרטון מהרס".
צ'טרטון, שנפגע קשות מהדחייה של וולפול, כתב מעט מאוד במשך קיץ שלם.
לאחר סיום הקיץ, הוא הפנה את תשומת לבו לספרות תקופתית ופוליטיקה, והחליף את "כתב העת של פארלי בבריסטול" ב"" ובכתבי עת לונדוניים אחרים.
כשהוא מחקה את סגנונו של כותב המכתבים בעל שם העט , שהיה אז בשיא תפארתו, הוא הפנה את עטו נגד אוגוסטוס פיצרוי, דוכס גראפטון השלישי, הרוזן מביוט ואוגוסטה מסקסוניה-גותה (אז נסיכת ויילס).
צ'טרטון שלח אז אחת מהביקורות הפוליטיות שלו ל"כתב העת של מידלסקס" (Middlesex Journal) כשישב בערב פסחא, 17 באפריל 1770, וכתב את "צוואתו האחרונה", תערובת סאטירית של בדיחה ורצינות, שבה רמז על כוונתו לסיים את חייו בערב שלמחרת.
בין עזבונותיו הסאטיריות, כגון "ענווה" לכומר מר קמפלין, "דת" לדיקן בארטון, ו"צניעותו" יחד עם "תורת המשקל ודקדוק" למר בורגום, הוא מוריש "לבּריסטול את כל רוחו וחוסר עניינו, חבילות של סחורה לא מוכרות על המזח שלה מאז ימי קאנינג ורולי".
ברצינות כנה יותר, הוא נזכר בשם מייקל קלייפילד, חבר שלו היה חייב סימפתיה אינטליגנטית.
הצוואה ככל הנראה הוצגה כדי להפחיד את מעסיקו לשחרר אותו.
אם כן, הייתה לה את ההשפעה הרצויה.
ג'ון למברט, עורך דין שאצלו היה חניך, ביטל את חוזה החניכות; חברים ומכרים תרמו לו כסף, וצ'טרטון נסע ללונדון.
צ'טרטון כבר היה מוכר לקוראי "כתב העת של מידלסקס" כיריב של ג'וניוס תחת שם עט דסימוס (Decimus).
הוא גם תרם ל"מגזין העיר והארץ של הילטון", ומצא במהירות גישה ל"מגזין בעלי הרכוש החופשי" (Freeholder's Magazine), כתב עת פוליטי נוסף שתמך בג'ון וילקס ובחופש.
תרומותיו התקבלו, אך העורכים שילמו עליהן מעט או לא שילמו כלל.
הוא כתב באופטימיות לאימו ואחותו, והשתמש ברווחיו הראשונים לקניית מתנות עבורן.
ג'ון וילקס שם לב לסגנונו החותך "וביטא רצון להכיר את המחבר"; והלורד ראש העיר של לונדון הגיב באדיבות מרובה על נאום פוליטי שלו, ובירך אותו "בנימוס כפי שיכול אזרח".
צ'טרטון התנזר מאלכוהול והיה שקדן במידה יוצאת דופן.
הוא יכול היה לאמץ את סגנונם של ג'וניוס או טוביאס סמולט, לשחזר את המרירות הסאטירית של , לעשות פרודיה על "אוסיאן" של , או לכתוב בסגנון אלכסנדר פופ או בחן המלוטש של תומאס גריי ו.
הוא כתב מכתבים פוליטיים, , שירים ליריים, אופרות וסאטירות, הן בפרוזה והן בשירה.
ביוני 1770, לאחר תשעה שבועות בלונדון, הוא עבר משורדיץ', שם התגורר אצל קרוב משפחה, לעליית גג בברוק סטריט, הוברן (כיום מתחת לבניין "הוברן בארס" של ).
עדיין הוא התקשה להתפרנס; וכעת, תביעות מדינה נגד העיתונות הפכו מכתבים בסגנון ג'וניוס לבלתי קבילים.
כתוצאה מכך הוא חזר לעסוק בכתיבה קלילה יותר.
בשורדיץ' הוא חלק חדר עם אחרים; אך כעת, בפעם הראשונה, הוא נהנה מבדידות ללא הפרעה.
שותפו למיטה בבית מר וולמסלי בשורדיץ', ציין כי חלק ניכר מהלילה בילה בכתיבה; וכעת הוא יכול היה לכתוב לאורך כל הלילה.
הרומנטיקה של שנותיו המוקדמות צצה מחדש, והוא העתיק ממגילת קלף דמיונית של הכומר רולי את "הבלדה המצוינת של צדקה" ("Excelente Balade of Charitie") שיר זה, שהוסווה בשפה ארכאית, נשלח על ידו לעורך "מגזין העיר והארץ", שם נדחה.
מר קרוס, רוקח שכיהן בקרבתו, הזמין אותו שוב ושוב להצטרף אליו לארוחת צהריים או ארוחת ערב; אך הוא סירב.
גם בעלת הבית שלו הפצירה בו לחלוק איתו את ארוחתה, אך לשווא.
"היא ידעה", כפי שאמרה לאחר מכן, "שהוא לא אכל דבר במשך יומיים או שלושה".
עם זאת, צ'טרטון הבטיח לה שהוא לא רעב.
הרשומה של קבלותיו בפועל, שנמצאה בפנקס הכיס שלו לאחר מותו, מראה כי המילטון, פל ועורכים אחרים שהיו נדיבים כל כך בחנפנות, שילמו לו שילינג אחד עבור מאמר, ופחות משמונה פני עבור כל אחד משיריו; חלק גדול מהחומר שהתקבל נשמר כעתודה וטרם שולם עליו.
לדברי אימו המאמצת, צ'טרטון רצה ללמוד רפואה אצל בארט, ובייאושו כתב לבארט מכתב שיסייע לו להתקבל לעבודה כעוזר רופא על ספינה שסחרה באפריקה.
על פי דיווח משלהי המאה ה-19, צ'טרטון נפל פעם לקבר שנחפר לאחרונה בבית קברות סנט פנקרס תוך כדי שהיה שקוע יחד עם חבר בקריאה של הכתובות על המצבות.
כאשר חברו סייע לו לצאת, הוא אמר לכאורה: "אני נמצא במלחמה עם הקבר כבר זמן מה", הערה שנראתה כרמז עגום למותו שלושה ימים לאחר מכן.
עם זאת, אמינותו של סיפור זה אינה ודאית.
ב-24 באוגוסט 1770, הוא פרש בפעם האחרונה לעליית הגג שלו בברוק סטריט, וצרך ארסן, לאחר שקרע לגזרים כל שאריות ספרותיות שהיו בהישג יד.
הוא היה בן 17 שנים ותשעה חודשים.
היו השערות שצ'טרטון אולי נטל מנת יתר בטעות של ארסן כטיפול במחלת מין ששימש לטיפול כזה באותה תקופה.
מותו של צ'טרטון זכה לתשומת לב מועטה באותה תקופה, שכן המעטים שטרחו על שירי רולי ראו בו רק מעתיק שלהם.
הוא נקבר בבית קברות שצורף לבית העבודה "שו ליין" בקהילה הכנסייתית של , לימים אתר .
יש סיפור מופרך לפיו גופת המשורר נמצאה, ונקברה בחשאי על ידי דודו, ריצ'רד פיליפס, בבית קברות רדקליף.
שם הוקמה לזכרו אנדרטה עם הכתובת המתאימה, שהושאלה מ"צוואתו", וסופקה על ידי עטו של המשורר עצמו: "לזכרו של תומאס צ'טרטון.
אם אתה נוצרי, האמן שהוא יישפט על ידי כוח עליון.
הוא נדרש לתת דין וחשבון אך ורק בפניו".
לאחר מותו של צ'טרטון החלה המחלוקת סביב עבודתו.
"שירים שלכאורה נכתבו בבריסטול על ידי תומאס רולי ואחרים, במאה החמש-עשרה" (1777) נערך על ידי , חוקר צ'וסר שהאמין שהם יצירות מימי הביניים מקוריות.
עם זאת, הנספח למהדורה של השנה שלאחר מכן מכיר בכך שהם ככל הנראה היו עבודתו של צ'טרטון עצמו.
, ב"" (History of English Poetry) (1778) שלו, כלל את רולי בין משוררי המאה ה-15, אך כנראה לא האמין בכך שהשירים עתיקים.
ב-1782 הופיעה מהדורה חדשה של שיריו של רולי, עם "פרשנות, שבה נבחנת ומתקבלת הטענה שהם עתיקים", מאת , .
המחלוקת העזה סביב שירי רולי נדונה בספר "" מאת (כרך ד', 1789), שם מופיע דיווח מפורט מאת על חייו של צ'טרטון (עמ' 573–619).
דיווח זה הודפס מחדש במהדורת יצירותיו של צ'טרטון (1803) על ידי ו, שפורסמה כדי לסייע כספית לאחות המשורר.
המצב המוזנח של חקר השפה האנגלית המוקדמת במאה ה-18 לבדו מסביר את הצלחתו הזמנית של התעלול של צ'טרטון.
זה מכבר הוסכם כי צ'טרטון היה האחראי הבלעדי לשירי רולי; השפה וסגנון הכתיבה נותחו כאישור לדעה זו על ידי במאמר מבוא שקדם לכרך ב' של "היצירות השיריות של תומאס צ'טרטון" (The Poetical Works of Thomas Chatterton) (1871) ב"".
כתבי היד של צ'טרטון שהיו במקור ברשותו של ויליאם בארט מבריסטול נתרמו על ידי יורשו ל ב-1800. אחרים נשמרים בספרייה של בריסטול.
הגאונות של צ'טרטון ומותו מונצחים על ידי פרסי ביש שלי ב (אף שעיקרו הוא הנצחת קיטס), על ידי ויליאם וורדסוורת' ב"", על ידי סמואל טיילור קולרידג' ב"", על ידי דנטה גבריאל רוזטי ב"חמישה משוררים אנגלים" (Five English Poets), ובסונטה "לצ'טרטון" של קיטס.
קיטס גם הקדיש את "" "לזכרו של תומאס צ'טרטון".
שתי יצירות של אלפרד דה ויניי, "סטלו" (Stello) והמחזה "צ'טרטון", כוללות תיאורים מומחזים של המשורר; בראשון, ישנה סצנה שבה הביקורת הקשה של על עבודתו של צ'טרטון מביאה את המשורר להתאבדות.
המחזה בן שלוש המערכות "צ'טרטון" הוצג לראשונה בקומדי פראנסז בפריז ב-12 בפברואר 1835. ב-1876, המלחין רוג'רו ליאונקוואלו כתב אופרה "צ'טרטון" המבוססת על המחזה והרומן של דה ויניי.
, בספרו "", שילב דיווח ארוך ובעל ערך על צ'טרטון, ובו מכתבים רבים של המשורר ומידע רב שהושג ממשפחתו וחבריו (עמ' 125–244, מכתב 51).
הדיוקן המפורסם ביותר של צ'טרטון במאה ה-19 היה הציור "", 1856, מאת , כיום במוזיאון טייט בריטניה בלונדון.
שתי גרסאות קטנות יותר, סקיצות או העתקים, נמצאות ב וב.
הסופר ג'ורג' מרדית' דגמן בצעירותו את דמות המשורר.
שני שירים של צ'טרטון הולחנו כ על ידי המלחין האנגלי .
אלה כוללים הלחנות נפרדות של בתים נפרדים בתוך "שיר לאלה" (Song to Aelle).
שירו המפורסם ביותר, "הו שיר סביב המעגל שלי" (O synge untoe mie roundelaie) הולחן כמדריגל בעל חמישה קולות על ידי .
צ'טרטון זכה לטיפול אופראי מספר פעמים לאורך ההיסטוריה, במיוחד "צ'טרטון" בן שתי המערכות, הבלתי מוצלח ברובו, של רוג'רו ליאונקוואלו; "תומאס צ'טרטון" (1998); המודרניסטי של המלחין הגרמני מתיאס פינצ'ר; ו"מות תומאס צ'טרטון" (The Death of Thomas Chatterton) של המלחין האוסטרלי , מיתוגרפיה לירית אך מורכבת מבחינה דרמטית.
ב"האישה בלבן" מאת וילקי קולינס, שפורסם בהמשכים בשנים 1859–1860, שואל הרוזן פוסקו: "מי הוא המשורר האנגלי שזכה לסימפתיה האוניברסלית ביותר – שמהווה את הנושא הקל ביותר לכתיבה פאתטית ולציור פאתטי?
אותו צעיר נחמד שהחל את חייו בזיוף, וסיים אותם בהתאבדות - צ'טרטון היקר, הרומנטי והמעניין שלך".
קיים אוסף של "צ'טרטוניאנה" ב, המורכב מיצירותיו של צ'טרטון, גזרי עיתון, מאמרים העוסקים במחלוקת רולי ונושאים אחרים, עם הערות בכתב יד של , וכמה מכתבים אוטוגרפיים.
, שעבד במשך שנים רבות בחדר כתבי היד של המוזיאון הבריטי כתב יצירה מכוננת – "חייו של תומאס צ'טרטון" – ב-1930. הרומן "צ'טרטון" של מ-1987 היה סיפור מחדש ספרותי של סיפור המשורר, המדגיש את ההשלכות הפילוסופיות והרוחניות של זיוף.
בגרסתו של אקרויד, מותו של צ'טרטון היה תאונה.
ב-1886, האדריכל והסופר אוסקר ויילד ניסו ללא הצלחה להקים לוחית זיכרון בבית הספר קולסטון, בבריסטול.
ויילד, שהרצה על צ'טרטון באותה תקופה, הציע את הכתובת: "לזכרו של תומאס צ'טרטון, אחד מגדולי המשוררים של אנגליה, ולעיתים תלמיד בבית ספר זה".
ב-1928, לוחית זיכרון לזכרו של צ'טרטון הוצבה ברחוב ברוק 39, הוברן, הנושאת את הכתובת להלן.
הלוחית הועברה מאז לבניין משרדים מודרני באותו אתר.
ב יש דרך שנקראת רחוב צ'טרטון; זהו הרחוב ראשי בכפר צ'טרטון, הממוקם סביב הפאב הציבורי הנקרא "הצ'טרטון ארמס" (The Chatterton Arms).
הדרך והפאב נקראים על שם המשורר.
הזמר הצרפתי סרז' גינסבורג העניק לאחד משיריו את השם "צ'טרטון" (1967), וכתב:
מילולית: "צ'טרטון התאבד, חניבעל התאבד [...] באשר אליי זה כבר לא כל כך טוב".
השיר בוצע (בפורטוגזית) על ידי בהופעה חיה והוקלט באלבום "".
הוא תורגם גם לאנגלית והוקלט על ידי מיק הארווי באלבום "".
הזמר, כותב שירים ושחקן הצרפתי העניק לאלבום האולפן שלו מ-1994 את השם "".
להקת הפופ/רוק הצרפתית " בחרה בשם זה כמחווה לצ'טרטון.
הלהקה הוסיפה את הביטוי "Feu" ("אש" בצרפתית, נוסחה ששימשה בעבר עבור מות מלכים או מלכות), שאליו הוסיפו סימן קריאה כסימן לתחיית המתים.
תומאס סמואל (שמואל) קון היה היסטוריון ופילוסוף של המדע, יהודי-אמריקאי.
נחשב לאחד מהפילוסופים של המדע החשובים ביותר במאה ה-20. בשנת 1962 יצא לאור ספרו "המבנה של מהפכות מדעיות" שזכה להשפעה הן בחוגים האקדמיים והן בחוגים העממיים, שבו הציג את המונח "תהליך שינוי פרדיגמטי".
זהו אחד הספרים הפילוסופים המצוטטים ביותר בכל הזמנים.
קון הציע שהתפתחותו של המדע מורכבת מתקופות של צמיחה יציבה שביניהן מתרחשות מהפכות מדעיות.
הוא ניסח מספר טענות בנוגע להתקדמות הידע המדעי: התחומים המדעיים עוברים "שינויים פרדיגמטיים" תקופתיים שאינם מתפתחים בצורה ליניארית ומתמשכת בלבד, והשינויים האלו פותחים גישות חדשות לצבירה והבנה של ידע שמדענים קודמים לא יכלו להשיג בעצמם.
בנוסף, לפי קון, הרעיון של האמת המדעית, אינו יכול להיקבע רק על ידי קריטריונים אובייקטיביים, אלא הוא מוגדר גם על ידי "הסכמה" של הקהילה המדעית.
פרדיגמות מתחרות הן לעיתים קרובות בלתי ניתנות להשוואה או לשיפוט; כלומר, הן תיאור בלתי מתפשר או מוסכם של המציאות.
לפיכך, הבנתנו שלנו את המדע לעולם אינה יכולה להסתמך על "אובייקטיביות" בלבד.
המדע חייב להסביר גם פרספקטיבות סובייקטיביות, שכן כל המסקנות האובייקטיביות מבוססות בסופו של דבר על התניה סובייקטיבית של החוקרים או על השקפת עולמם והזווית התרבותית שלהם ושל המשתתפים הנוספים באותו תחום מדעי.
אנטי רוויזיוניזם והתנגדותו לאופן הצגת דעותיו
עם הזמן הורחב השימוש בטענותיו ובמיוחד במילה פרדיגמה שהחלה לשמש גם בתחומים אחרים שאינם מדעיים.
הגדיל לעשות ממשל בוש הראשון כשקרא לתוכנית כלכלית "כלכלת הפרדיגמה החדשה".
המונחים והרעיון שבאופן מעשי ומוצהר קיימות גם במדע דעות משוחדות ונגיעה אישית אומצה במיוחד בידי חוקרים האוחזים בתפישת רוויזיוניזם היסטורי הנחשבת בדרך כלל קיצונית וביניהם כאלו שטוענים כלפיהם שהם משכתבים את ההיסטוריה באופן מעוות ביותר על פי מטרותיהם.
בראיון איתו שנערך שנים אחר כך, טען שלא הובן כראוי, ושלדעתו אכן יש אמת מדעית חשובה שאליה אנו חותרים.
החתירה אל אמת זו חיונית לקיום האדם ולהתפתחותו.
לדבריו, כוונתו הייתה להצביע על הכשלים הרבים המקשים על כך, ועל הגורמים הרבים "המזהמים" לעיתים את תהליך גילויה של האמת המדעית הצרופה.
זאת בשונה מהאופן בו נתפשו דעותיו בעיני רבים, כאילו אין אמת כלל או שאין טעם לחתור אליה.
לגבי המונח פרדיגמה שהשימוש בו נפוץ בעקבות פרסום ספרו, המראיין כותב:
בשנת 1949 קיבל תואר דוקטור לפיזיקה מאוניברסיטת הרווארד, בהנחייתו של ג'ון ואן ולק.
מ-1948 ועד 1956 לימד היסטוריה של המדע באוניברסיטה זו.
לאחר שעזב את הרווארד, עבר קון ללמד באוניברסיטת ברקלי עד 1964 ומונה לפרופסור להיסטוריה של המדע ב-1961 (בברקלי הוא כתב את ספרו "המבנה של מהפכות מדעיות").
לאחר מכן הצטרף קון לאוניברסיטת פרינסטון וכיהן כפרופסור לפילוסופיה והיסטוריה של המדע עד 1979. לאחר מכן כיהן במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בתור פרופסור לפילוסופיה עד 1991.
קון ראיין והקליט את הפיזיקאי הדני נילס בוהר יום לפני מותו של בוהר.
קון כיהן כנשיא החברה להיסטוריה של המדע מ-1969 עד 1970.
עיקר פרסומו של קון נבע מספרו המבנה של מהפכות מדעיות, העוסק בהתפתחות המדע בראייה היסטורית וסוציולוגית.
ספר זה חולל מהפכה בפילוסופיה של המדע.
"מבנה המהפכות המדעיות" פורסם במקור כמאמר ב"אנציקלופדיה הבינלאומית למדע מאוחד", שפורסם על ידי הפוזיטיביסטים הלוגיים מקבוצת החוג הוינאי.
הוצגה בו לראשונה תאוריה כוללנית המתארת את ההתפתחות המדעית כרצף של מהפכות עוקבות בפרדיגמות מדעיות נתונות, ולא כגידול מצטבר וליניארי של הידע המדעי, תוך למידת מידע חדש ותיקון שגיאות העבר, כפי שהיה מקובל לחשוב עד אז.
לטענתו של קון, בעקבות התפתחות זו אופי החקירה המדעית בתחום מסוים יכול להשתנות בפתאומיות.
ככלל, המדע מתפרק למספר שלבים שונים ומובחנים:
ראשון הוא הקדם-מדע, זהו שלב שבו חסרה פרדיגמה מרכזית.
אחריו מגיע "מדע נורמלי", כאשר מדענים מנסים להרחיב את הפרדיגמה המרכזית בדיסציפלינה מדעית מסוימת על ידי פתירת חידות.
בהנחיית הפרדיגמה המרכזית, המדע הנורמלי הוא הפרודוקטיבי ביותר: "כשהפרדיגמה מוצלחת, הבעיות שקיימות בתחום מחקר כלשהו תפתרנה בדרך שהמדענים העוסקים בו לא יכלו לדמיין כלל ולעולם לא היו נוקטים אילולא המחויבות לאותה פרדיגמה".
בנוסף, טבע קון את המושג מדע תקני, מדע המתבסס על יסודות של פרדיגמה קיימת תוך ניסיון לשכלל ולדייק אותה.
קון הראה כיצד לא פעם מוביל המדע התקני למהפכה מדעית ובדרך זו גם הראה כיצד נוצרות פרדיגמות חדשות.
ההשפעה העצומה של הספר נמדדת בשינויים שצצו בלקסיקון של פילוסופיית המדע: פרט ל"שינוי הפרדיגמה", קון גרם לפופולריזציה של המילה "פרדיגמה" עצמה; ממונח המשמש תיאור בבלשנות (ובעבודתו של הרופא הגרמני גיאורג ליכטנברג) למשמעותו הנוכחית הרחבה הרבה יותר.
הוא טבע את המונח "מדע נורמלי" כדי להתייחס לעבודה השגרתית, היומיומית של מדענים העובדים בתוך מרחב פרדיגמטי, והיה אחראי במידה רבה לשימוש במונח "מהפכות מדעיות" בלשון רבים, המתרחשת בתקופות שונות של זמן ובדיסציפלינות שונות, בניגוד לתפיסה שהייתה מהפכה מדעית אחת בתקופת הרנסאנס.
ספריו אשר ראו אור בעברית
המבנה של מהפכות מדעיות, תורגם לראשונה ב-1977 בהוצאת מוסד ביאליק ומאוחר יותר ב-2005 על ידי יהודה מלצר בהוצאת ידיעות ספרים.
(הגרסה האנגלית יצאה לאור ב-1962).
תומאס קלר הוא שף, מסעדן, וסופר אמריקאי.
הוא מנהל את מסעדות היוקרה הנחשבות פר סה במנהטן ו- The French Laundry בקליפורניה, שתיהן מחזיקות בשלושה כוכבי מישלן.
הוא גם מנהל את המסעדה Surf Club בפלורידה, המחזיקה בכוכב מישלן אחד.
קלר נולד ב-14 באוקטובר 1955, בקמפ פנדלטון, קליפורניה.
אביו היה קצין במרינס ואמו בטי ניהלה מסעדות.
בהיותו בן ארבע, הוריו התגרשו ואמו עברה איתו ועם אחיו לפלורידה.
כילד, אשר התגורר עם אמו ועם כארבעה אחים ביולוגיים, אב ואחות חורגים, קלר כלל לא התעניין בבישול ואילו הבשלן בבית היה אחיו ג'וזף.
אמו פרנסה את המשפחה בניהול מסעדות בדרום פלורידה ולאחר שסיים תיכון שטף כלים באחת מהן, שהייתה במועדון היאכטות של פאלם ביץ' שבמערב פאלם ביץ'.
ב-1975 משעזב השף מינתה אותו אמו לשף.
הוא בישל המבורגרים, טוגנים, סנדוויצ'ים ואגז בנדיקט.
מכיוון שהעבודה במועדון היאכטות הייתה עונתית חיפש קלר עבודה לקיץ ובקיץ 1976, בטרם מלאו לו 21, עבר לניופורט שם פגש את המנטור שלו, רולנד הנין - שף מליון שלימדו את אושיות המטבח הצרפתי: איך לקלף עגבניות, כיצד לבשל ירקות ירוקים כיאות, צורת העשייה הנכונה של הסטייק, אופן הצלייה ועוד.
הנין שכר את קלר כדי שיבשל ארוחות לצוות המסעדה שלו.
בגיל 24, לאחר שנפרד מהנין, נשכר קלר לפתוח מסעדה במערב פאלם ביץ' שנקראה קובלי נוב (Cobbley Nob), היה זה תפקידו הראשון כשף מבצע, שם בישל אוכל צרפתי קלאסי על פי ספרו של פרנאן פואן "הגסטרונומיה שלי", שהוא עד היום ספר הבישול האהוב עליו ביותר.
בין 1980 ל-1983 עבד במסעדה קטנה ליד קטסקיל שבעמק נהר ההדסון בניו יורק.
המסעדה, לה ריב (La Rive), הייתה בבעלותם של רנה ופולט מקארי שהיו צרפתים, וקלר בישל שם אוכל צרפתי כפרי מסורתי.
אמו נפטרה והוא היה נחוש בדעתו לפתוח מסעדה משלו.
לאחר עזיבתו את לה ריב נהפך לטבח דגים במסעדת הפולו (The Polo) וזו הייתה עבודתו הראשונה בבריגדת הטבחים.
בשנת 1984 עבר לפריז למשך שנה והתלמד בחצי תריסר מסעדות בנות שניים ושלושה כוכבים במדריך מישלן ביניהן גי סאבואה, טיוואן ופרה קטאלאן.
סרז' ראול סיפק לקלר מקום מגורים בצרפת במהלך הסטאז' שלו, שכר אותו לעבוד אצלו ואפשר לקלר לפתוח את המסעדה הראשונה שלו ראקל (Rakel) בינואר 1987, שזכתה להצלחה ולביקורות אוהדות ולשני כוכבים מהניו יורק טיימס.
עשרה חודשים לאחר מכן קרס שוק המניות, ההוצאות נעשו יקרות יותר והסועדים נעשו חסכניים, במקום להוריד את מטבחו העילי למדרגת פשוט בחר קלר לסגור את המסעדה.
לאחר מכן סרז' ראול שכר אותו לבשל מטבח ביסטרו פשוט ואחרי זמן מה קלר איבד בכך עניין.
ב-1990 נעשה יועץ למסעדות, הייתה זו התקופה הנוראית ביותר בחייו, הוא חש כ"זונה" קולינרית, המעניק שירותיו עבור אנשים שכלל לא אכפת להם מאיכות המזון והשירות.
נעשה שף מסעדת מלון צ'קרס (Checkers), בינואר 1991 שישה חודשים לאחר מכן נמכר המלון לאיש עסקים גרמני.
קלר רב עם הבעלים על עלויות המסעדה והבעלים סירב לשלם לספקים ומששפך את ליבו בחדר האוכל לפני הסועדים אחד הנוכחים בשולחן היה בעל המלון אותו קלר לא הכיר והלה פיטרו במקום, זו הייתה העבודה השנייה ממנה פוטר.
הוא ייסד ביחד עם חברתו דאז חברה לשמן זית וכשנפרדו קנה ממנה את חלקה.
חלומו היה לפתוח בארצות הברית מוסד בן שלושה כוכבים במדריך המישלן, דוגמת המקומות בהם עבד בצרפת.
הוא יצא לטיול בפיימונטה שבאיטליה ומסבתא בבית איטלקי למד להכין מטעמים ביניהם אניולוטי שגרסה משודרגת שלו מככבת בתפריטו כיום.
בקיץ 1992 הגיע לטיול בעיירה יוטוויל שבעמק הנאפה בקליפורניה, במרכז כרמי היין של ארצות הברית, לפי עצתו של חבר שהמליץ לקנות את ה-French Laundry.
המבנה שימש כל תקופה לצורך אחר: למגורים, כמכבסה, כבית זונות, שוב כמקום מגורים ואז כמסעדה.
דון שמיט שהיה ראש עיריית יוטוויל קנה את המקום ב-1976 תמורת 39,000 דולרים ופתח את המבנה כמסעדה ביחד עם אשתו סאלי בשנת 1978, שם הם הגישו תפריט קבוע כל לילה ועתה הם התכוונו למכור את המקום.
קלר חסר הפרוטה פעל כל קיץ שנת 1993 לגיוס מיליון ומאתיים אלף דולרים מארבעים ושמונה משקיעים שונים לצורך רכישת המקום ונהיה השף והבעלים של המכבסה הצרפתית בשנת 1994. מיד בפתיחה דפקה על דלתו לורה קניגהאם ילידת יוטוויל והושיטה לו קורות חיים והוא שכר אותה.
קניגהאם נהייתה יד ימינו של קלר, מנהלת המסעדה והסומלייה הראשית והציבה אמות מידה גבוהות ופרפקציוניסטיות.
הפרנץ' לונדרי הוא מבנה בן אלף ושש מאות רגל מרובעים, שנבנה מסלעי ועצי הנהר בשנת 1900. למסעדה שתי קומות ובכל אחד מהם חדר אירוח וקיבולת של שישים וארבעה אנשים.
בקיץ המרפסת נפתחת והאורחים יכולים לצאת להתרווח במרפסת הצופה אל הגינה.
מוגשים מספר תפריטי טעימות שהם יצירות של קלר המבוססות על המטבח הצרפתי וזמן הארוחה הוא כשלוש עד חמש שעות.
במהרה זכתה המסעדה בכל פרס אפשרי ונחשבת לטובה ביותר בארצות הברית ולאחת הטובות ביותר בעולם.
בושון הוא השם בו מכונה ביסטרו באזור ליון שבצרפת, הכוונה היא לביסטרו אולם היות שהשם ביסטרו מתייחס באמריקה לאכילה רגילה בחר קלר לקרוא לו בושון.
הוא פתח את הבושון הראשון בשנת 1998 בסמוך לפרנץ' לונדרי.
בושון שנייה נפתחה בלאס וגאס באביב שנת 2004 במלון-קזינו הונציאני.
השף המבצע בבושון הוא ג'ף קרציילו, שעבד עמו למן שנתו הראשון בפרנץ' לונדרי.
קרציילו סיים את לימודי הבישול שלו, הצטרף לפראן אדריה וב-1994 החל לעבוד בפרנץ' לונדרי.
הוא אף פתח עם קלר את בושון בלאס וגאס.
בבושון התכוון קלר ללכת בעקבות דגם הביסטרו הפריזאי ולהגיש תבשילים צרפתיים קלאסיים במיטבם כגון: קיש, מרק בצל מוקרם, ביף בורגיניון, עוף צלוי, טארט טאטן, קרם קרמל, פרופיטרול, מוס שוקולד, טארט לימון.
בשנת 2004 פתח קלר את מסעדת פר סה במרכז טיים וורנר במנהטן שבניו יורק.
במסעדה הושקעו שנים עשר מיליוני דולרים והיא עוצבה על ידי המעצב אדם טיהאני.
זוהי מסעדת אחות לפרנץ' לונדרי בעלת תפריט שירות וסטנדרטים דומים מאוד.
מטבחם של הפרנץ' לונדרי ופר סה מתאפיין בכמה תפריטי טעימות, מהם אחד צמחוני, של תשע מנות קטנות מהמטבח הצרפתי הקלאסי ועלותן היא מאתיים וחמישים דולר כולל דמי שירות.
קלר הוא השף השלישי הכי ממושלן בעולם, ביחד עם גורדון רמזי (אחרי ז'ואל רובישון ואלן דיקאס), לו שבעה כוכבי מישלן: שלושה לפרנץ' לונדרי, שלושה לפר סה, ואחד לבושון.
הפרנץ' לונדרי נבחרה כטובה במסעדות אמריקה על ידי אסקווייר, מדריך זגאט, גורמה, בון אפטיט, USA Today, הניו יורק טיימס והויין ספקטייטור.
ב-1996 נבחר לשף הטוב בקליפורניה על ידי קרן ג'יימס בירד.
ב-1997 נבחר לשף הטוב ביותר באמריקה על ידי קרן ג'יימס בירד.
ב-1998 שף השנה על ידי המגזין "בון אפטיט".
בין השנים 1998 ל-2003 פרנץ' לונדרי נבחרה למסעדה הטובה ביותר בקטגוריית האוכל של "מדריך זגאט" לאזור המפרץ.
בין 1999 ל-2004 חמישה כוכבים ב"מובייל טרוול גייד" - הניקוד הנדיר והגבוה ביותר לפרנץ' לונדרי.
בשנת 2000 הפרנץ' לונדרי נבחרה למסעדה האהובה ביותר בארצות הברית בסקר של מומחי מסעדות על כתב העת "אוכל ויין".
בשנת 2000 הפרנץ' לונדרי נבחרה כמסעדה הטובה ביותר לאוכל על ידי המגזין "ויין ספקטייטור".
בשנת 2001 קלר נבחר כשף הטוב באמריקה על "טיים מגזין".
בשנת 2003 הפרנץ' לונדרי נבחרה כנותנת שירות יוצא מן הכלל על ידי קרן ג'יימס בירד.
ב-2003 הפרנץ' לונדרי נבחרה למסעדה הטובה בעולם לפי המגזין רסטורנט.
ב-2004 הפרנץ' לונדרי נבחרה למסעדה הטובה בעולם לפי המגזין רסטורנט.
בשנת 2005 פר סה נבחרה כמסעדה החדשה הטובה ביותר על ידי קרן ג'יימס בירד.
ב-2005 מסעדת "פר סה" מדורגת במקום השביעי בטיבה בעולם על פי המגזין רסטורנט.
ב-2005 קיבל שלושה כוכבים במדריך המישלן על מסעדתו פר סה.
ב-2006 קיבל שלושה כוכבים במדריך המישלן על מסעדתו הפרנץ' לונדרי.
ב-2006 בושון ביוטוויל מקבל כוכב במדריך המישלן.
האתר dininginfrance בחר בפרנץ' לונדרי ובפר סה לשתיים מעשר המסעדות הצרפתיות הטובות בעולם מחוץ לצרפת.
מסעדת "פרנץ' לונדרי" נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
מסעדת "פר סה" נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
"פר סה" ו"פרנץ' לונדרי" בין 21 המסעדות היחידות בארצות הברית שזכו בדירוג המקסימלי של חמישה כוכבים בדירוג פורבס טרוול גייד (2010).
"קורנטים": טרטר סלמון עם קרם פרש של בצל אדום מתוק נתונים בגביע גלידה אכיל.
"בייקון ואג": ביצי שליו שלוקות קלות עם קותל חזיר מעושן.
"צדפות ופנינים": אויסטר מאודה על מצע קציפת טפיוקה ומעל קוויאר מסוג אוסטרה.
(צ'יפס אנד דיפ) "צ'יפס מושרה": טוגנים מושרים בפטריות כמהין.
כריך של סרטן רך קליפה ממפרץ צ'ספיק.
"לשון בלחי": לחי בקר מבושלת בבריזה ולשון עגל עם כרישה גמדית ושמנת חזרת.
"אפונים וגזרים": חביתית של לובסטר ממדינת מיין, עם סלט אפונים ותחליב גזר וזנגביל.
"מקרוני וגבינה": לובסטר ממיין שלוק בחמאה עם מרק לובסטר שמנוני.
"מרק צדפות": דג קוד מוקפץ עם עוגיות דג קוד ושמן פטרוזיליה.
"פיש אנד צ'יפס": דג קיפון אדום על מצע שום מתוק וצ'יפסים עשויים משום.
"סרף אנד טרף": זנב דג מונקפיש עם זנב שור מבושל בבריזה, סלסיפיי, ופטריות ספ.
"יאבה דאבה דו": צלע סטייק צלויה עם פטריות שענטרייל מוזהבות, תפוח אדמה מזן אנה, ורוטב בורדלז.
"פוט-או-פה": צלעות בקר מובחרות עם ירקות שורש ומח עצמות מוקפץ.
"כבד ובצלים": כבד עגל מוקפץ עם קונפי בצל אדום, טבעות בצל ורוטב חומץ.
"מכף רגל ועד ראש": ראש חזיר עם רגל חזיר.
"סלט קיסר" חביצת פרמג'יאנו-רג'יאנו, חסת רומיין, רוטב אנשובי ופריכי פארמז'אן.
"מרק וסנדוויץ'": גבינת צ'דר מטוגנת בגריל, קונסומה עגבניות וטוגנים מטוגן בחמאה.
תומאס קווסטהוף הוא זמר בס-בריטון גרמני, הנחשב לאחד הזמרים המעולים בדורו.
אף כי המוניטין שלו התבססו תחילה על שירת לידר מן התקופה הרומנטית, קווסטהוף מגלה שליטה ברפרטואר רחב, מקנטטות בארוקיות של באך עד אלתורי סולו של ג'אז.
בינואר 2012 הודיע קווסטהוף על פרישתו מאולמות הקונצרטים עקב סיבוכים בבריאותו.
הוא ימשיך ללמד, ולנהל את התחרות הבינלאומית שכונן ב-2009, ואף החל לארח בתוכנית טלוויזיה מיוחדת המתקיימת בברלין.
קווסטהוף, יליד הילדסהיים, לוקה במומים קשים מלידה, תוצאה של תרופת התאלידומיד שנרשמה לאמו למניעת בחילות הבוקר שמהן סבלה.
קומתו של קווסטהוף נמוכה באופן חריג (1.34 מטר) בגלל התקצרות העצמות הארוכות ברגליו, בגפיו העליונות העצמות הארוכות קצרות ביותר או חסרות מכל וכל וכפות ידיו דמויות סנפירים.
קווסטהוף לא התקבל לקונסרבטוריון למוזיקה בהאנובר, גרמניה בגלל מצבו הגופני, שאיננו מאפשר נגינה בפסנתר, שהייתה אז תנאי הכרחי בהרשמה בקונסרבטוריון.
הוא בחר ללמוד פיתוח קול באופן פרטי.
נוסף לכך למד משפטים במשך שלוש שנים.
לפני שהחל בקריירה מוזיקלית, עבד שש שנים כקריין ברדיו צפון גרמניה.
הקריירה המוזיקלית שלו יצאה לדרך בשנת 1988, כשזכה בתחרות הבינלאומית למוזיקה ARD במינכן ובשבח מפי הבריטון דיטריך פישר-דיסקאו.
בשנת 2003 הופיע לראשונה על בימת האופרה בתפקיד דון פרננדו בהפקת "פידליו" של בטהובן בניצוח סיימון ראטל בפסטיבל זלצבורג.
הופעתו הראשונה עם התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו התקיימה בספטמבר 2004.
תומאס קווסטהוף זכה בפרס גראמי לביצוע ווקאלי מצטיין בשנת 2000. הפרס ניתן לו על שירת לידר מ"קרן הפלאים של הנער" של מאהלר, יחד עם זמרת המצו סופרן אן סופי פון אוטר.
את השניים ליוותה הפילהרמונית של ברלין בניצוח קלאודיו אבאדו.
בפעם השנייה זכה בפרס גראמי לביצוע ווקאלי קלאסי מצטיין על לידר עם תזמורת של שוברט, שאותם שר עם פון אוטר והתזמורת הקאמרית של אירופה בניצוח אבאדו.
בפעם השלישית זכה קווסטהוף בפרס גראמי לביצוע ווקאלי מצטיין ב-2006, על הקלטת קנטטות של באך עם חברי המקהלה הקאמרית של סולני הבארוק של ברלין בניצוח ריינר קוסמאול.
הקלטות שעשה קווסטהוף לשירים של ברהמס, ליסט ושוברט, בליווי הפסנתרן יוסטוס ציין היו מועמדות לגראמי בשנים 2000 ו-2001. תומאס קווסטהוף מקליט לחברת דויטשה גראמופון.
קווסטהוף הוא פרופסור במשרה מלאה לפיתוח קול ומופיע רק כחמישים פעמים בשנה.
הוא היה פרופסור באקדמיה למוזיקה בדטמולד, גרמניה וכיום הוא מלמד בבית הספר הגבוה למוזיקה על שם הנס אייזלר בברלין.
קווסטהוף הוזמן להופיע בקרנגי הול בעונת הקונצרטים 2006-07 אך מחלה אילצה אותו לבטל את שתי הופעותיו הראשונות במסגרת זו.
בשנת 2006 הוציא קווסטהוף אלבום ג'אז ראשון בשם Watch What Happens
אדמירל סר תומאס קוקרן, הרוזן (Earl) העשירי של דנדונלד (Thomas Cochrane, 10th Earl of Dundonald), המרקיז ממרניאו, אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט , כונה לורד קוקרן, היה קצין בצי המלכותי הבריטי ופוליטיקאי.
תעוזתו והצלחותיו במהלך המלחמות הנפוליאוניות הביאו את הצרפתים לכנותו "זאב הים" (le loup des mers).
קוקרן כיהן בבית הנבחרים הבריטי והואשם בהונאת בורסת ניירות הערך הגדולה, בעקבותיה נשללו תאריו, דרגותיו והוא הודח מהצי הבריטי.
חייו ומעלליו שימשו מקור השראה לספרות עלילתית ימית, כגון דמותם של הוריישיו הורנבלואר מאת פורסטר (C.
תומאס קוקרן נולד באנספילד (Annsfield), ליד המילטון (Hamilton) שבדרום לנארקשייר (Lanarkshire), סקוטלנד.
קוקרן היה צאצא למשפחות אצולה סקוטיות, בעלות עבר של שירות צבאי משני ענפי משפחתו.
אביו היה ארצ'יבלד קוקרן, הרוזן התשיעי מדנדונלד, ואימו, אנה גילכרייסט (Gilchrist), הייתה בתו של קפטן בצי המלכותי הבריטי ונכדתו של מייג'ור ג'ון רוברטון (Roberton), בעל אחוזת ארנוק (Laird of Earnock) ה-16 במספרו.
לתומס היו שישה אחים, מהם מייג'ור ויליאם ארסקין קוקרן ששרת בהצטיינות במשמר הדרגונים ה-15 תחת ג'ון מור (Moore) במלחמות הנפוליאוניות בין השנים 1808 ו-1811, ואח נוסף, ארציבלד קוקרן, אשר שרת אף הוא בצי המלכותי.
משפחתו של קוקרן נקלעה לחובות כבדים ובשנת 1793 נאלצה למכור את אחוזתה על מנת לכסותם.
הודות להשפעתו של דודו, אלכסנדר קוקרן, נרשם תומאס כאיש צוות בארבע ספינות שונות של הצי המלכותי החל מגיל 5. מנהג נפוץ, גם אם בלתי חוקי זה, נועד לסייע בצבירת זמן השירות הדרוש בים על מנת שיוכל הנער להפוך לקצין אם וכאשר יחליט להצטרף לצי.
על אף שאביו הבטיח את מקומו בצבא הבריטי בחר קוקרן להתגייס לצי המלכותי, אליו הצטרף בשנת 1793, עם פרוץ העימותים של הקואליציה האנטי צרפתית הראשונה כנגד הרפובליקה הצרפתית.
את שירותו הימי החל קוקרן בים הבלטי תחת פיקודו של דודו על סיפונה של אוניית הוד מלכותה הינד (Hind) שהייתה פריגטה מן הדרג השישי, בעלת 28 תותחים.
בשנת 1795 מונה ללויטננט בפועל באה"מ טטיס, אונייה מן הדרג החמישי, בעלת 38 תותחים, עדיין תחת פיקודו של דודו.
ב-27 במאי 1796 עבר את בחינות ההסמכה שלו לקצונה וקיבל דרגת לויטננט.
לאחר מספר העברות במהלכן שירת באמריקה הוצב קוקרן כלויטננט שמיני ב-1798 בספינת הדגל של לורד קית' (Keith), אה"מ ברפלור (Barfleur) שהייתה אוניית קו מדרג שני, בים התיכון.
במהלך שירותו על הברפלואר נשפט קוקרן בבית דין צבאי על כך שלכאורה גילה חוסר כבוד כלפי פיליפ ביוור (Beaver), הקצין הראשון של הספינה.
על אף שנמצא זכאי מההאשמה החמורה ננזף קוקרן על זלזולו.
מקרה זה סימן דפוס חוזר באופיו של קוקרן שלא הסתדר עם רבים ממפקדיו, פקודיו, עובדיו ועמיתיו בציים שונים ובפרלמנט, כולל כאלו שאחזו בדעות קרובות לשלו ואשר אמורים היו להיות בעלי בריתו.
ב-1800 פיקד קוקרן לזמן קצר על ספינת השלל הצרפתית ז'נרה (Généreux) בדרכה לבסיס הבריטי במהון (Mahon).
הספינה כמעט ואבדה בסערה, וקוקרן ואחיו טיפסו בעצמם במעלה התרנים בהחליפם אנשי צוות שחלו.
ב-28 במרץ 1800 קודם קוקרן לדרגת קומנדר ומונה כמפקדה של הדו-תרנית אה"מ ספידי (Speedy), וכמפקדה ביצע אחדים ממעלליו הנודעים ביותר.
מאוחר יותר באותה השנה כמעט ונלכדה ספידי בידי ספינת מלחמה ספרדית שהוסוותה כאניית סוחר, אולם קוקרן הניף דגל דני ובטענה שהספינה מוכת דבר מנע חיפוש על גבי האונייה.
במקרה אחר, כאשר נמלטה ספידי מפריגטה שרדפה אחריה, העריך קוקרן שזו עתידה להמשיך במרדף בשעות הלילה בעקבות האור הבוקע מספינתו.
הוא קיבע נר על גבי חבית והניח לה להיסחף בזרמי הים; האויב עקב אחרי הנר וספידי הצליחה להתחמק.
בפברואר 1801 התמודד קוקרן בדו-קרב מול קצין צרפתי מלוכני, בנשף מסכות במאלטה.
קוקרן התחפש למלח פשוט, והקצין הצרפתי חשב שהוא אכן כזה.
הקצין הצרפתי נפצע ואילו קוקרן יצא ללא פגע.
ב-6 במאי 1801 השתלט קוקרן על הפריגטה הספרדית אל גמו (El Gamo).
אל גמו נשאה 32 תותחים וצוות בן 319 איש, לעומת ספידי שאוישה ב-54 מלחים והייתה חמושה ב-14 תותחים בלבד.
לבסוף עלו מלחיה של ספידי על סיפונה של אל גמו, ועל אף שעדיין היו בנחיתות מספרית של אחד לחמישה, הצליחו להשתלט עליה.
במהלך 15 החודשים בהם היה קוקרן מפקד האונייה ספידי הצליח קוקרן לתפוס, לשרוף או להבריח לחוף למעלה מ-50 ספינות.
קוקרן נפל בשבי שלוש אוניות קו צרפתיות ב-3 ביולי 1801, שהיו בפיקוד אדמירל לינאו (Linois).
הוא שוחרר לאחר כמה שבועות, בעסקת חילופי שבויים.
ב-8 באוגוסט 1802 קודם קוקרן לדרגת פוסט קפטן.
במהלך שלום אמיין (מרץ 1802 - מאי 1803 למד קוקרן באוניברסיטת אדינבורו.
באוקטובר 1803, עם חידוש המלחמה, הוצב קוקרן לפקד על אה"מ ערב (Arab) בעלת 22 תותחים, אונייה מדרג שישי.
ערב הייתה ספינה צרפתית שנלקחה שלל, והאונייה הייתה בעלת תכונות הפלגה גרועות והיה קשה לשלוט בה; היא התנגשה פעמיים באוניות אחרות, ולא סיפקה לקוקרן, שהשווה אותה (באוטוביוגרפיה שלו) לאוניית משא מגושמת, הזדמנויות ראויות לשמן.
למרות זאת הצליח קוקרן ליירט ספינת סוחר אמריקאית ולעלות על סיפונה.
המעשה עורר תקרית בינלאומית שהביא להצבת ערב וקוקרן מפקדה למשימת הגנה על צי דייגים מעבר לאיי אורקני בים הצפוני.
עם תחילת שלטונה של ממשלה חדשה בראשותו של ויליאם פיט הבן בשנת 1804, קודם קוקרן לפקד על הפריגטה בעלת 32 התותחים, אה"מ פאלאס (Pallas).
קוקרן פיקד על פאלאס משך שמונה-עשר חודשים במהלכם ביצע אחדים ממעלליו הנודעים.
באוגוסט 1806 מונה קוקרן לפקד על הפריגטה בת 38 התותחים אה"מ אימפריוס (Imperieuse) שהייתה קודם לכן הפריגטה הספרדית איפיחניה (Iphigenia).
אחד מפרחי הקצונה ששרתו תחת פיקודו על סיפון אימפריוס היה פרדריק מריאט (Marryat), שלימים היה לסופר ממבשרי סוגת סיפורי ההרפתקאות הימיים ואשר כתב רומן בדיוני אודות חוויותיו עם קוקרן.
בעת שפיקד על אימפריוס פשט קוקרן על חופי הים התיכון הצרפתיים.
בשנת 1808 תפס קוקרן, בסיוע כוחות גרילה ספרדיים את מבצר מונגה (Mongat), ששלט על הדרך בין ז'ירונה וברצלונה וכתוצאה עוכב צבאו הצרפתי של גנרל דואם (Duhesme) בחודש ימים.
בפשיטה אחרת הועתק ספר צפנים צרפתי, אולם המקור הושאר מאחור, כך שהצרפתים יאמינו שהקוד לא נפרץ.
במהלך תקופה זו הצטיידה אימפריוס במים חיים בשפך נהר הרון.
כאשר צבא צרפתי צעד לקטלוניה וצר על העיר רוסאס (Rosas), סייע קוקרן בהגנת העיר בכך שאייש את מבצר השילוש (Castell de la Trinitat) למשך מספר שבועות.
יש הרואים בקוקרן, כמפקדן של ספידי, פאלאס ואימפריוס, את אחד מהקצינים היעילים ביותר בצי הבריטי, שיישם בצורה טובה מאוד טקטיקות של לוחמת חוף.
לא רק שתקף מתקני חוף, אלא גם שעלה בידו לתפוס ספינות אויב בעודן עוגנות בנמל, על ידי פשיטה עליהן בסירות.
הצלחות אלו הושגו בזכות תכנונו הקפדני, שסייע גם להפחתת אבדות בקרב אנשיו.
בתחילת אפריל 1809 התרכז חלק גדול של הצי הצרפתי במעגן הבסקים (Basque Roads)שלחוף מפרץ ביסקאיה.
הצי הצרפתי התכוון לפרוץ לכיוון מרטיניק, ועגן ברושפור (Rochefort) שבקצה המעגן, אך הצי הבריטי הצליח להטיל עליו מצור ולמנוע ממנו את היציאה.