tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנשמה של אמו, יוקי, רודפת אותו.
כשקנג'י מבין שלא יצליח לחמוק מידיו של אקיו, הוא מתאבד.
עם מותו, הנאמנות של בני משפחת מוטו מחולקת בין האחיינית שלו שיזוקה (אמם של זנקו וטקו, הנאמנה לטקאו) וזנקו, אשר בברית עם אקיו.
מאיה סופג לתוכה, בטעות, רוח של חתול, ונאבקת להשתלט על הנשמה הפראית, שגורמת לה להיות מסוכנת לסביבה ואי יציבה.
היא עוברת הכשרה תחת השגחתו של טקו, אך זה נרצח בהוראות אחיו זנקו, ומאיה נשבית על ידי אקיו.
היסאו מגלה שיש לו מידת שליטה על רוח החתול שבמאיה, ודרכה הוא סוף סוף מסוגל לתקשר עם הרוח של אמו, אבל דוחה את תחנוניה של יוקי לחוס על חייו של טקאו.
מאיה נמלטת בעזרת מיקי, והן חוזרות להאגי, בירת האוטורי, כדי להזהיר את אמן לגבי בגידתו של זנקו.
בניסיון להימנע מקרב עם סאגה שיחריב את ארצו שאך חזרה לפרוח, טקאו מסכים לתחרות קשתות, בה המנצח ישלוט בממלכת שלוש הארצות.
בשל ידו הנכה של טקאו, שיגקו לוקחת את מקומו.
האוטורי יוצאים המנצחים, וטקאו יוצא מהבירה בתהילה, ומשאיר מאחוריו כשי לקיסר את הקירין, חיה אקזוטית שהיא סמל של מזל וברכת האלים.
אך הקירין משתחרר, ונשרך אחרי פמלייתו של טקאו.
הדבר נחשב כעלבון לקיסר, וסאגה מנצל את ההזדמנות לרדוף את טקאו.
בקרב שמתפתח, שני הצדדים סופגים הפסדים קשים, ולבסוף שיגרו יורה לסאגה בעין, והוא נסוג עם חייליו.
מאיה, תחת השפעתה של יוקי, מתגנבת לבית הוריה ובטעות הורגת את אחיה התינוק עם מבט הקיקוטה; מזועזעת ממעשה ידיה, היא בורחת.
מיוסרת ואבלה, קאדה נופלת לאי שפיות זמנית כאשר האנה מגלה לה את דבר הנבואה לגבי מותו של טקאו, ועל קיומו של בן נוסף שלו.
בזעמה, היא פוקדת שביתה (בית שיגרו לשעבר) יישרף עד היסוד, ויוצאת עם האנה ובניה לבירת אראי, קוממוטו, בעת שכוחותיו של זנקו מחריבים את האגי.
טקאו מוצא אותה, ומנסה לדבר על ליבה, אך היא קוראת לשומרים.
טקאו אינו מסוגל להילחם עם אשתו, אז הוא מוותר על השלטון לטובת בתו שיגקו.
הוא פורש למקדש בטריאמה עם מיקי וחברו הוותיק קובו מאקוטו.
כמה שבועות מאוחר יותר, אקיו והיסאו באים להרוג אותו, אבל ברגע האחרון, חמוש באקדח, היסאו קופא על מקומו ואינו מסוגל להרוג את אביו.
אקיו חוטף את האקדח, והוא מתפוצץ בידיו, והורג אותו וגם את מאיה (הנשלטת באותו הרגע על ידי דיבוק החתול).
טקאו, שמאמין שזה הזמן שלו, שם סכין בידיו של היסאו, ואז דוקר את עצמו באמצעותו.
ובכך, מגשים את נבואת המוות שלו.
סאגה מציע לשיגקו ברית בצורת הצעת נישואים, ושיגקו מסכימה, בתנאי שהיא תישאר שליטה-שותפה של שלוש הארצות.
סאגה מסכים, וצבאותיהם המאוחדים מביסים במהרה את אראי.
זנגו והאנה מבצעים ספוקו, יחד עם בנם הצעיר.
אך לבקשת קאדה, סאגה חס על חייהם של שני בניהם האחרים, בתנאי שיוותרו על השם אראי.
קאדה מביאה אותם לטריאמה, שם מאקוטו מבשר לה על מותו של טקאו.
מלאת אשמה וצער, היא מתכוננת להתאבד.
אך למראה של מיקי בתה, היא מחליטה להמשיך לחיות למענה ולמען כל ילדיה.
צריח גוארדמר (בספרדית: Torreta de Guardamar) הוא תורן רדיו מעוגן כבלים, הניצב בסמוך לעיירה גוארדמר דל סגורה (Guardamar del Segura) שבמחוז ולנסיה בדרום מזרח ספרד, לחוף הים התיכון.
התורן מתנשא לגובה של 370 מטר וככזה הוא המבנה הגבוה ביותר בחצי האי האיברי.
מאז 2010 הוא גם המבנה הגבוה ביותר במדינות האיחוד האירופי.
התורן הוקם בשנת 1962 על ידי צי ארצות הברית, במסגרת הסכם ביטחוני עם ספרד על הקמת מתקנים צבאיים בשטחה.
הוא הוקם לשם משלוח תשדורות בתדר נמוך מאוד (VLF) אל צוללות השקועות בים.
הוא נמצא במרחק של 1.4 קילומטר מחוף הים ובסיסו ממוקם בגובה של 64 מעל גובה פני הים.
בשל גובהו נראה התורן ממרחק רב סביבו.
התורן בנוי ממסבך מתכת בעל חתך משולש.
עוצמת השידור שלו מוגברת על ידי הכבלים המעגנים אותו לקרקע.
הם מחוברים חשמלית לראש התורן ומחולקים במרחק מסוים מהקרקע על ידי מבודדים.
מאז הקמתו נשלט התורן מרחוק על ידי תחנת תקשורת הממוקמת בבסיס הצי רוטה שבאנדלוסיה.
עם הזמן הועבר התורן לידי הצי הספרדי, שבסיסו בעיר קרטחנה נמצא בקרבת האתר.
הוא נשמר על ידי חיילי חיל הנחתים הספרדי.
צרטיים (שם מדעי: Ceratiidae) היא משפחת דגי מצולות מסדרת החכאים.
הם מכונים שדי ים על שם הזיז העליון שלהם הבולט מעל מצחם, המשמש כחכה ומשתמש בנהורנות.
חכאים אלה הם מהנפוצים שבבני סדרתם באוקיינוסים השונים.
הם מצויים בכל האוקיינוסים עד האזור שסביב אנטארקטיקה וחיים בעומקים גדולים בהם אין אור שמש.
הם צדים דגים ויצורי ים אחרים באמצעות פיתיון החכה שמעל מצחם ובולעים את הטרף בשאיבה לתוך פיותיהם הרחבים.
לחכאים ממשפחה זו יש דו-צורתיות זוויגית קיצונית מאוד: הנקבה מגיעה לפעמים לאורך של 1.5 מטר אך הזכר מגיע לאורך של 14 ס"מ בלבד והוא בעל פה קטן דמוי-מקור וחסר שיניים.
בעונת הרבייה הזכר מוצא נקבה גדולה, נושך עם מקורו את עורה ומוצץ ממנה דם, תוך כדי שהיא שוחה באוקיינוסים והזכר מתרבה איתה, עד לגוויעתו.
בכך הזכר מצרף את עצמו לחלוטין למחזור הרבייה של הנקבה.
בני המשפחה הם היצורים היחידים המשמשים ככימרות במהלך ההתפתחות התקינה של חייהם.
צרטופס (שם מדעי: Ceratops; מילולית: "פרצוף מקורנן") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שככל הנראה איננו קיים ותקפותו מוטלת בספק.
המאובנים שלו יוחסו לטריצרטופס המפורסם בעל שלוש הקרניים ולעוד כמה מינים דומים כמו הכסמוזאורוס.
ככל הנראה מדובר בפרטים צעירים שעוד לא פיתחו את שלוש הקרניים המרשימות של הבוגרים.
מאובניו נמצאו לראשונה ב-1888 בתצורות של נהר ג'ודית, מונטנה שבארצות הברית ואת שמו המדעי קיבל מהפלאונטולוג עותניאל צ'ארלס מארש.
המאובנים שנמצאו כללו קרן באורך 20 ס"מ ופניו דמו לפני טריצרטופס למעט זוג הקרניים שמעל המצח וכללו עטרה גדולה ומקור גדול שהותאם ללעיסת צמחייה קשה.
לא התגלה מאובנים של הגוף והחוקרים הראשונים חשבו שהוא דמה בגופו לסטגוזאורוס גדול באורך של עשרים עד שלושים מטר, הערכה שהיום ידוע שהיא שגויה לחלוטין.
המאובנים שנמצאו תוארכו לגיל 66 מיליון שנה לפני זמננו – התאריך בו נכחדו הדינוזאורים, אך תיארוך מודרני משער שהוא חי בקרטיקון שלפני 77.5 מיליון שנה, בהנחה שהטקסון עוד תקף.
צריח נל הוא אחד מארבעת הצריחים (מגדלי השמירה) של חומות פריז הישנות, שנבנו בתחילת המאה ה-13 על ידי המלך פיליפ אוגוסט, מלך צרפת ושנהרסו בשנת 1665.
הצריח התרומם בגדה השמאלית (דרומית) של הסן ממול לטירה הישנה של הלובר שבגדה הימנית.
במקור הוא נודע כצריח אמלן (Tour Hamelin) והיה לו מבנה צילינדרי שקוטרו בערך 10 מטר.
גובהו היה בערך 25 מטר, עם צריח טורט בעל מדרגות המתנשא מעליו.
מאוחר יותר נכלל הצריח נל בתוך הטירה הקרויה "אוטל דה נל".
בגדה הימנית של הסן ניצב צריח דומה, "צריח הפינה" - טור דו קואן Tour du Coin).
שני הצריחים שמרו על הגישה נגד הזרם אל איל דה לה סיטה
בשנת 1308 קנה פיליפ היפה את הצריח מאמורי דה נל.
ב-1319 המלך פילים החמישי העניק אותו למלכתו, ז'אן מבורגונדיה והיא, בצוואתה, הורישה אותו למכללת בורגונדיה, שהוקמה בהוראתה עבור אוניברסיטת פריז.
בשנת 1665 הרס השלטון את הטירה ואת הצריח ונוצרה במקומן ככר קולז' דה קאטר נאסיון ("מכללת ארבע האומות"), שבה נבנה לימים המכון של צרפת עם ספריית מאזארן.
צריח נל שכן במקום שבו נמצא כיום הביתן המערבי של ספריית מאזארן.
במאה ה-19 כתב אלכסנדר דיומא האב רומן ידוע "צריח נל" שבו תיאר את הבניין כזירה לאורגיות ולרציחתה של מלכת צרפת בתחילת המאה ה-14, ככל הנראה מרגריט מבורגונדיה.
עלילת הרומן מתבססת על אגדה מהמאה ה-15 המוכרת כ"פרשת הצריח נל".
אגדה זו מתמקדת באירועים אמיתיים שהתרחשו במקום בשנת 1314 כשכלותיו של המלך פיליפ הרביעי הואשמו במעשי ניאוף בתוך הצריח והגברים שנחשבו למאהביהם עונו, הוצלפו והוצאו להורג.
1832 - לפי הרומן נכתב מחזה בחמש מערכות על ידי דיומא האב ופרדריק גאייארדה.
פרשת צריח נל הייתה לנושא לעוד ספרים:
1913 - הרומן "בורידן, גבור צריח נל" - מאת מישל זבאקו
1923 - לפי ספר זה הופק הסרט Buridan, le héros de la tour de Nesle בבימוי פייר מרודון
1955 - הכרך "מלך הברזל" מתוך סדרת הרומנים ההיסטוריים "המלכים המקוללים" מאת מוריס דרואון
צריך עיון הוא כתב עת חרדי העוסק בסוגיות רלוונטיות לציבור החרדי, מהיבט תאולוגי-פילוסופי.
כתב העת יצא לאור לראשונה באפריל 2017, ומופק על ידי המחלקה החרדית של קרן תקווה.
כתב העת מתפרסם מדי חודש במהדורה אינטרנטית באתר כתב העת, ומדי חודשיים יוצא לאור במהדורה מודפסת, בהפקה של הוצאת טקסט רץ.
כל גיליון מכיל כ-100 עמודים, ועוסק בסוגיות אקטואליות העוסקות בהיבטים שונים בחיי הציבור החרדי, בפרט ובכלל.
השם "צריך עיון" לקוח מספרות האחרונים, ונפוץ כביטוי סיום לקושיות שלמחבר אין תשובה עליהן, כך שהנושא לא הובהר עד תום ו"צריך עיון" נוסף בדבר.
שמות המדורים בכתב העת לקוחים מעולם מושגי הישיבה.
סדר עיון – המדור המרכזי בכתב העת, המציג מאמר עומק מרכזי ולאחריו מספר מאמרי תגובה על מאמר זה.
סדר שני – מדור מאמרים העומדים בפני עצמם, או כתגובה למאמרים מגיליונות קודמים.
בין הסדרים – הפניות למאמרים בנושאים שונים, בכתב העת או בכתבי עת מקבילים ומקורות חיצוניים.
חברותא – וידאו פודקאסט הכולל שיחות במגוון נושאים אקטואליים בציבור החרדי.
כל הכותבים בכתב העת הם חרדים.
בהם רבנים, מחנכים, אישי ציבור ופעילים חברתיים.
רבים מן הכותבים נושאים בהכשרה אקדמית.
בכתיבת מאמרים בגיליון נטלו חלק אושיות מפורסמות בציבור החרדי, ביניהם הרב מרדכי ארנון, הרב דוד לייבל, אריה דרעי, מיכאל מלכיאלי, אלי פלאי, אברהם דוב גרינבוים, רן ובר, מנחם בומבך, ישראל אלתר גרובייס, מנדי גרוזמן, רותי קפלר ואפרת פינקל, וכן כותבים מוכרים מחוץ למגזר כגון הרב חיים נבון ומשה קופל.
כתב העת מנתח סוגיות אקטואליות רבות הנוגעות לחייו ולהשקפתו של הציבור החרדי.
בין היתר נידונו בכתב העת הנושאים הבאים: מעמדן ושכרן של נשים, שילוב חרדים באקדמיה, תופעת הרווקות המאוחרת במגזר החרדי, חיי הכוללים והאברכים החרדיים, היחס לחוזרים בתשובה, ואפליה על רקע עדתי.
בחלק גדול מהנושאים הנידונים בכתב העת אין דיון פומבי מעמיק בכלי תקשורת חרדיים אחרים.
בחודש כסלו ה'תש"ף (דצמבר 2019) החל להתפרסם מדור הספרות "בין הזמנים".
במדור מפורסמים סיפורים קצרים, המשקפים את המציאות החברתית החרדית והדינמיקה המאפיינת אותה.
בשנת 2021 ראה אור הספר 'בֵּינְהַזְמַנִים' ובו מסיפורי המדור, בהוצאת טקסט רץ.
כתב העת מקיים גם כנסים ואירועים מטעמו, ומשתתף באירועים וכנסים המתקיימים לפרקים בציבור החרדי, בהם סדרת מפגשים המעניקה כלים לעריכה תורנית, כנס "נוער בסיכוי", כנס "סמים לב למתבגרים" וכנס תנועת התשובה.
בנוסף, כתב העת מקיים תחרות כתיבה שנתית שמטרתה לעודד כתיבה אקדמית תורנית חרדית.
כתב העת אינו מסנן את החומר המתפרסם על ידי ועדת רבנים מפקחת, אלא על ידי ועדת עורכים מבקרת פנימית.
כך למשל, בתחילה לא פורסמו בו תמונות הכותבות, אך בעקבות ביקורות הקוראים בוטל נוהג זה.
צריכת חמצן מרבית (צח"מ) (גם VO2 Max) היא שיעור ספיגת החמצן המרבי של גוף האדם במהלך אימון גופני.
צריכת החמצן המרבית מבטאת את כמות החמצן המרבית שהגוף מסוגל לנצל בפעילות גופנית עצימה.
מקור שם המונח הלועזי VO2 הוא בהלחם בסיסים בין שלושת המרכיבים: "V" עבור Volume, נפח, O2 - המסמל חמצן ו-Max עבור Maximum, כלומר מקסימלי.
ככל שעצימות האימון עולה, כך צריכת החמצן עולה בהתאמה, עד לנקודה שבה נשארת קבועה.
נקודה זו היא צריכת החמצן המרבית (VO2max) והיא מייצגת את מיצוי היכולת האירובית המרבית של האדם המבצע את הבדיקה.
העלייה בעצימות הפעילות לא נפסקת לאחר הגעה לצריכת החמצן המרבית והיא נמשכת באמצעות הפקת אנרגיה במסלול האנאירובי.
למעשה המונח "צריכה" מבטא את ה"ניצול" של החמצן מן האוויר.
מדידת צח"מ בתנאי מעבדה מספקת ערך כמותי עבור הכושר האירובי של ספורטאי.
ערך זה משמש להשוואה בין אפקטיביות האימונים של אותו ספורטאי כמו גם בין ספורטאים שונים.
ערך גבוה של חמצן מרבי הניתן לספיגה מצביע על סיבולת לב-ריאה גבוהה בביצועים ספורטיביים.
ספורטאי עלית, כמו גם רצים תחרותיים למרחקים ארוכים, רוכבי כביש, גולשי סקי במישור וטריאתלטים מקצועיים, הם בעלי צח"מ של כ-80 מ"ל/ק"ג לדקה.
בעלי חיים כמו סוסי מרוץ או אנטילוקפרה אמריקנית הם בעלי ערכי צח"מ של מעל 200 מ"ל/ק"ג לדקה.
צח"מ בא לידי ביטוי בדרך כלל בערכים של ליטר חמצן לדקה (ליטר/דקה).
לחלופין, הוא מנורמל עבור משקל גוף כערך יחסי - בערכי מיליליטר של חמצן לקילו לדקה (מ"ל/ק"ג לדקה).
הביטוי האחרון משמש על פי רוב להשוות את הביצועים של ספורטאי עלית בענפי סיבולת.
אף על פי כן, צח"מ לא משתנה בדרך כלל בהתאם למשקל הגוף בצורה ליניארית, לא בקרב פרטים מאותו זן ולא בין בהשוואה בין זנים.
לכן, השוואות ביצועים וערכי צח"מ של פרטים או זנים השונים בגודל הגוף צריך להעשות באמצעים סטטיסטיים הולמים כמו ניתוח של שונות משותפת.
מדידת צח"מ מדויקת כוללת מאמץ פיזי עצים מספיק בזמן ובמאמץ כדי להגיע לגירוי מספר של המערכת האירובית.
בבדיקות פיזיות כלליות, הדבר כרוך במבדק מאמץ על הליכון או אופניים נייחים במהלכו עצימות האימון הולכת ועולה בהדרגה.
במהלך הבדיקה נמדדים בנשימה ריכוזי חמצן ופחמן דו-חמצני בשאיפה ובנשיפה.
נקודת צריכת החמצן המרבית מגיעה כאשר ריכוז החמצן בנשימה נשאר קבוע למרות התגברות המאמץ.
צח"מ מוגדר על ידי משוואת פיק:
כאשר הערכים מושגים במהלך מאמץ בעצימות מרבית.
Q מסמל את תפוקת הלב
CaO2 את תכולת החמצן העורקי
CvO2 את תכולת החמצן הוורידי
(CaO2 – CvO2) ידוע גם כהפרש החמצן העורקי.
הערכת צח"מ על סמך בדיקת מאמץ שאינו מרבי
הדרישה להגיע למאמץ מרבי במטרה למדוד את הצח"מ המדויק עשויה להיות מסוכנת לאנשים עם בעיות במערכות הנשימה או הלב.
לשם כך פותחו בדיקות מאמץ לא-מרבי המשמשות להערכת הצח"מ.
על פי שיטה זו ערך צח"מ משוער מבוסס על הדופק המקסימלי ועל דופק המנוחה
משוואה זו משתמשת ביחס בין הדופק המקסימלי (HRmax) לבין דופק המנוחה (HRrest) כדי לחזות את הצח"מ.
חוקרים מזהירים שהנוסחה פותחה על בסיס מדידות בקרב ספורטאים שכולם גברים, מאומנים היטב, בגילאי 21 עד 51. לכן עשויה להתברר כלא אמינה כאשר מיישמים אותה על קבוצות אחרות.
בנוסף, החוקרים ממליצים להציב בנוסחה מדידות אמיתיות של דופק מקסימלי ולא הערכה של הדופק על סמך הגיל.
קופר ביצע מחקר עבור חיל האוויר של ארצות הברית בשנות ה-60 המאוחרות.
כתוצאה מהמחקר נולד מבחן קופר, בו הנבדק מבצע ריצה של 12 דקות והמרחק אותו הוא מצליח לכסות במהלכן נמדד.
בהסתמך על מדידת המרחק, מבוצעת הערכה של הצח"מ על פי הנוסחה:
כאשר d12 הוא המרחק במטרים שהנבדק הצליח לרוץ ב-12 דקות.
משוואה אפשרית נוספת למבחן זה היא:
כאשר d'12 הוא המרחק במיילים שהנבדק הצליח לרוץ ב-12 דקות.
הפיזיולוג הבריטי ארצ'יבלד ויויאן היל הציג את רעיון ספיגת חמצן מרבית וחוב חמצן ב-1922. היל ורופא יהודי יליד גרמניה בשם אוטו מאירהוף חלקו את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על התגליותי שגילו בנוגע לייצור חום בשרירים.
בהמשך לעבודה שביצעו, מדענים החלו למדוד צריכת חמצן במהלך פעילות גופנית.
תרומות משמעותיות נעשו על ידי הנרי טיילור מאוניברסיטת מינסוטה, המדענים הסקנדינבים פר-אולוף אסטראנד ובנג סלטין בשנות ה-50 וה-60, מעבדת העייפות של הרווארד, אוניברסיטאות גרמניות והמכון למחקר שרירים בקופנהגן.
צריך לסגור הכל הוא אלבומם הרביעי של ג'ירפות אשר יצא בשנת 2013. האלבום נכתב בסמוך למחאה החברתית שארעה בשנת 2011 והטסקטים שבאלבום הושפעו מאירוע זה רבות.
כך למשל, השיר "דפני דפני" נכתב כמחווה על דפני ליף.
צריכה עודפת של ויטמין C היא תופעה המתארת צריכה אוראלית או הזרקה של ויטמין C (חומצה אסקורבית) במינונים גבוהים מהצריכה המומלצת על ידי ארגוני בריאות, שהיא בין 45-90 מ"ג ליום.
לעיתים, מדובר בכמות של כ-2,000 מ"ג ליום, הרבה מעבר לכמות שהגוף אמור לצרוך.
תומכי רפואה אלטרנטיבית טוענים כי צריכת ויטמין C בכמות שכזו מונעת ומרפאת מחלות.
טרם נמצאו עדויות מדעיות שתומכות בטענות אלו באופן ישיר, אך ישנן עדויות שדנות ביתרונות הוויטמין כבעל סגולות מרפאות כאשר הוא משולב עם טיפולים אחרים.
ויטמין C הוא חומר מזין וחיוני המשמש ליצירת קולגן וביומולקולות אחרות, מונע צפדינה, ונמצא כנוגד חמצון טיפולי משלים לשיפור איכות חיים.
מיני בעלי חיים הכוללים את בני האדם, בני משפחת המכרסמים, רוב מיני העטלפים, עופות רבים, וכ-96% מהדגים, אינם יכולים לייצר ויטמין C באופן עצמאי ועליהם להסתמך על מקורות חיצוניים המגיעים לרוב ממזון.
עבור בני אדם, ארגון הבריאות העולמי ממליץ על צריכת ויטמין C יומית של 45 מ"ג ליום למבוגרים בריאים ובין 25–30 מ"ג ליום לתינוקות.
מאמר שפורסם בנוגע לצריכת ויטמין C מומלצת מספק דוגמאות להמלצות ממדינות שונות על צריכה יומית של ויטמין C ואף אחת מההמלצות לא עולה על כמות של 110 מ"ג ליום.
מאז גילויו, ויטמין C נחשב כמעט ל-"תרופת פלא", וידוע ברפואה האלטרנטיבית כמסייע לטיפול בהצטננות, סרטן, פוליו, איידס ומחלות נוספות.
כ-70%-90% מוויטמין ה-C הנצרך נספג בגוף כאשר הוא נלקח דרך הפה ברמות נורמאליות (30–180 מ"ג ביום) ורק כ-50% מוויטמין C נספגים ממינונים יומיים של גרם אחד (1000 מ"ג).
השערת המחסור היחסי שתוארה על ידי פאולינג ושותפיו למחקר, התייחסה להשפעות המחסור בוויטמין C על בניית כלי הדם בגוף.
בגופם של בעלי חיים מנגנון הרכבת מולקולת ויטמין C בשלמותה כולל ארבעה שלבים המתבצעים על ידי ארבעה אנזימים שונים.
האנזים שאחראי על השלב הרביעי והסופי בייצור המולקולה נקרא אל-גולונולאקוטן אוקדיסידאז והוא מיוצר בכבד.
קיימים בעלי חיים הנושאים מוטציה באנזים זה, אשר אינם מצליחים להרכיבו כראוי בגופם.
מוטציה זו מונעת את השלמת התהליך הרביעי והסופי בייצור הוויטמין.
כתוצאה מכך, התהליך יתרחש עד השלב השלישי אך היעדר האנזים הרביעי פירושו שהתהליך לא יושלם לעולם, והסובסטרט, יתפרק חזרה לאבני הבניין מהן הורכב.
במהלך שנות השישים הלכה והתפתחה בציבור המודעות ליתרונות שבצריכת ויטמין C ככזאת שמשפרת את הבריאות ותורמת לחסינות מפני מחלות.
מודעות זו התפתחה לאור פעילותם של זוכה פרס נובל בכימיה לינוס פאולינג והביוכימאי אירווין סטון .
בספרו רב המכר שיצא לאור בשנת 1986, "איך לחיות יותר זמן ולהרגיש טוב יותר" ממליץ פאולינג על צריכת ויטמין C דרך הפה של למעלה מעשרה גרמים ליום, בקירוב לכמות שמפריש הכבד ישירות למחזור הדם בגופם של יונקים רבים.
הכבד של עז בוגרת למשל, מפריש יותר מ-13,000 מיליגרם ליום (שהם כ-13 גרם) בבריאות תקינה וכמות גדולה בהרבה כאשר היא לחוצה.
פאולינג, יחד עם מתיאס ראת', רופא גרמני ותומך פעיל של צריכת ויטמין C בכמות גבוהה פרסמו שני מאמרים שדנו בקשר בין חלבון הליפופרוטאין לוויטמין C.
התאוריה המורחבת שלהם קובעת כי, ויטמין C אחראי לשמירת רמות נמוכות של ליפופרוטאין בדם, המשמש כנשא דו-כיווני של כולסטרול בין הכבד והרקמות וחיוני לתהליך הביוכימי של בניית הקולגן בגוף.
עוד היא קובעת, כי הגורם העיקרי למוות ממחלת הצפדינה בתקופת הפליסטוקן היא שבניית עורקי האנשים התבצעה תוך שימוש בכולסטרול ולא בקולגן.
בתקופה זו, היו מעט מקורות לוויטימן C והאנשים סבלו ממחסור שהוביל לכמויות ליפופרוטאין גבוהות בדם ובעקבותיה לקשיים ביכולת לייצר את כמות חלבון הקולגן הנדרשת לבניית רקמות, עצמות וכלי דם בגוף.
כמויות הליפופרוטאין הגבוהות והמחסור בקולגן הובילו לבניית העורקים בעזרת שימוש בכולסטרול מה שתרם להיווצרות תהליך טרשת עורקים והוביל למוות של רבים.
לוויטמין C רמת רעילות נמוכה והגוף יכול לשאת מינוני ויטמין C גבוהים מאלה המומלצים על ידי ארגוני בריאות.
בשנת 2019 דיווחה ההתאחדות האמריקנית למרכזי בקרת רעלים על אפס מקרי מוות בגלל רעילות לוויטמין C.
עם זאת, לצריכה עודפת של ויטמין C עלולות להיות תופעות לוואי שליליות.
התפתחות המוליזה אנמית אצל הלוקים במחסור ב-G6PD שצרכו כמויות וויטמין C גבוהות.
אבנים בכליות – מכיוון שחומצה אוקסלית מופקת במהלך חילוף החומרים של וויטמין C, צריכה גבוהה של ויטמין C עלולה להביא לידי היפראוקסאלוריה , עודף של חומצת האוקסלט בשתן, וכך לקדם משקעים של אבנים בכליות.
פגיעה באיכות הספיגה של ויטמין B12 ונחושת
שחיקת שיניים בלעיסת טבליות ויטמין C
פגיעה בספיקת הכליות – בעבר, תועד מקרה של אישה שעברה השתלת כליה שלא צלחה ונפטרה אחריה.
מניתוח שלאחר המוות עלה כי צרכה זמן קצר לאחר ההשתלה ויטמין C במינון גבוה.
כתוצאה, נוצרו משקעי סידן אוקסלט שהרסו את הכליה החדשה.
הרופאים הסיקו כי יש להימנע מטיפול בוויטמין C במינון גבוה בחולים עם אי ספיקת כליות.
מעכבי משאבות פרוטונים הן קבוצה של תרופות שפעולתן מפחיתה ייצור של חומצה גסטרית בקיבה.
נמצא כי לאחר 28 ימי טיפול, אחת מהן, אומפרזול המשמשת לרוב לטיפול בבעיות צרבת, מורידה את זמינות ויטמין C בגוף בכ-12% ללא תלות בצריכה חיצונית.
במחקר אחר נמצא כי אספירין עלול לעכב את הספיגה של ויטמין C.
ישנן מדינות, כדוגמת ארצות הברית וישראל, המגבילות בחוק את הטענות שניתן לכתוב על גבי האריזה כאשר מפרסמים מזון ותוספי תזונה.
לדוגמה, טענות על השפעה טיפולית עתידית של התוסף או ריפוי מחלה אסורות על ידי מנהל המזון והתרופות בארצות הברית, גם אם התוסף עבר ניסויים קליניים שהניבו תוצאות חיוביות.
ההגבלות באות לידיי ביטוי בניסוח על האריזה והוספת הערות מחייבות כדוגמת: "מוצר זה אינו מיועד לאבחון, טיפול, ריפוי או מניעה של מחלה כלשהי".
השימוש בוויטמין C במינונים גבוהים כטיפול בסרטן הועלה על ידי לינוס פאולינג בהתבסס על מחקר שפורסם בשנת 1976 עם יואן קמרון, אשר דיווח כי ויטמין C תוך ורידי הגדיל באופן משמעותי את תוחלת החיים של חולים בסרטן מתקדם.
ניסוי זה ספג ביקורת מצד המכון הלאומי לסרטן על היותו מתוכנן בצורה קלוקלת בעל מהימנות נמוכה עד כדי כך ששלושה ניסויים שנערכו אחריו במאיו קליניק לא הצליחו לשכפל את התוצאות.
עם זאת, הניסויים במאיו קליניק נערכו במינונים אוראליים של ויטמין C, ולא ויטמין C תוך ורידי כפי שנעשה בניסוי המקורי, והוצע כי הבדל זה הוא סיבה אפשרית לכישלונם של ניסויי מאיו קליניק לשחזר את תוצאות הניסוי המקוריות.
ניסויים קליניים ראשוניים בבני אדם הראו שלא סביר שקיימת "גלולת פלא" לסרטן ונחוץ מחקר נוסף לפני שניתן יהיה להגיע למסקנות סופיות לגבי יעילותו.
סקירה שנערכה בשנת 2010 על 33 שנות מחקר על ויטמין C לטיפול בסרטן קבעה כי "עלינו להסיק שעדיין איננו יודעים אם לוויטמין C יש כל פעילות אנטי-גידולית משמעותית מבחינה קלינית.
החברה האמריקנית לסרטן הצהירה כי "אף על פי שהוצעו מינונים גבוהים של ויטמין C כטיפול בסרטן, הראיות הקיימות ממחקרים קליניים לא הראו שום תועלת".
ניסוי קליני אחד השתמש במינונים גבוהים של ויטמין C תוך ורידי (66 מ"ג לק"ג / שעה למשך 24 שעות, למינון כולל של כ-110 גרם) לטיפול בכוויות מדרגה גבוהה, אך אף על פי שתואר כמבטיח, הוא לא שוכפל על ידי מוסדות עצמאיים ולכן אינו טיפול מקובל.
בהתבסס על מחקר זה, איגוד הכוויות האמריקני רואה במינון תוך ורידי גבוה של חומצה אסקורבית כאפשרות להיחשב לטיפול אדג'ובנטי בנוסף לטיפולים הסטנדרטיים המקובלים יותר.
פרפור עליות (AF) היא הפרעה נפוצה בקצב הלב הקשורה למתח חמצוני .
ארבעה מחקרי מטא-אנליזות הגיעו למסקנה כי קיימות עדויות חזקות שצריכת ויטמין C במינון 1–2 גרם ליום לפני ואחרי ניתוח לב עשוי להפחית את הסיכון ל-AF לאחר הניתוח.
עם זאת חמישה מחקרים אקראיים לא מצאו שום תועלת כזו בארצות הברית, כך שההטבה הוגבלה למדינות פחות עשירות.
התכווצות סימפונות כתוצאה מפעילות גופנית נמרצת
התכווצות הסמפונות הנגרמת על ידי התעמלות (EIB) מצביעה על היצרות חריפה של דרכי הנשימה כתוצאה מפעילות גופנית נמרצת.
EIB נראה שנגרם על ידי אובדן מים הנגרמת על ידי אוורור מוגברת שעלול להוביל לשחרור מתווכים כמו היסטמין, פרוסטגלנדינים ו-ליקוטריאנים שכולם גורמים להתכווצות הסמפונות .
ויטמין C משתתף בחילוף החומרים של המתווכים הללו ועלול להשפיע על ה-EIB.מטא-אנליזה הראתה כי 0.5 עד 2 גרם ליום של ויטמין C לפני פעילות גופנית הורידו את ה-EIB בחצי.
מטא-אנליזה הראתה השפעה חיובית משמעותית של ויטמין C על תפקוד האנדותל.
היתרון של ויטמין C נמצא במינונים שנעים בין 0.5 ל-4 גרם ליום, ואילו המינונים הנמוכים יותר שנעים בין 0.09 עד 0.5 גרם ליום לא נמצאו כיעילים.
מטא-אנליזה המצוטטת לעיתים קרובות חישבה כי מינונים שונים של ויטמין C (לא נכללו מינונים מתחת ל-0.2 גרם) אינם מונעים הצטננות בקהילה הכללית, אף על פי ש-0.25 עד 1 גרם ויטמין C ליום חצו את שכיחות ההצטננות אצל אנשים הסובלים ממתח גופני כבד לטווח קצר.
מטא-אנליזה נוספת חישבה כי אצל ילדים, 1-2 גרם ויטמין c ליום קיצר את משך ההצטננות ב-18%, ובמבוגרים 1–4 גרם ליום קיצר את משך ההצטננות ב-8%.ישנן עדויות לתלות במינון ליניארי בהשפעת ויטמין C על משך הצטננות עד 6–8 גרם ליום.
כפי שצוין לעיל, קיים היעדר ניסויים רשמיים בקנה מידה גדול בטווח של 10 עד 200+ גרם ליום, ולכן אין מידע זמין עבור מינונים גבוהים אלה.
בנוסף, המחקרים שצוטטו על מינונים יומיים גדולים יותר של ויטמין C אינם לוקחים בחשבון את קצב ההפרשה המהיר של ויטמין C במינונים ברמת גרם.
מה שמחייב לתת את הכמות היומית הכוללת במינונים קטנים, בתדירות גבוהה יותר כדי לשמור על רמות פלזמה גבוהות יותר.
נכון לשנת 2014, לפחות 16 מחקרים מצאו כי תוספי ויטמין C אינם מונעים הצטננות והיו בעלי השפעה מינימלית במקרה הטוב בקיצור אורכי ימי החולה.
צריכה היא שימוש במשאבים, סחורות ושירותים לצורך סיפוק רצונות ומאווים בסמוך לרכישתם.
זאת בניגוד להשקעה, שהיא הוצאה שתכליתה יצירת הכנסה עתידית.
צריכה היא מושג מרכזי בכלכלה והיא נלמדת גם במדעי החברה.
אסכולות שונות של כלכלנים מגדירות את המונח "צריכה" בצורה שונה.
לפי כלכלנים מהזרם המרכזי, רק רכישה של מוצרים חדשים ושירותים לשימוש מיידי מהווה צריכה, בעוד שסוגים אחרים של הוצאות – בפרט השקעות שמייצרות תשואה קבועה, והוצאות ממשלתיות – ממוקמות בקטגוריות נפרדות .
כלכלנים אחרים מגדירים צריכה בצורה רחבה הרבה יותר, כסך כל הפעילות הכלכלית שאינה כרוכה בתכנון, ייצור ושיווק של סחורות ושירותים (למשל מיון, שימוש, סילוק ומיחזור של סחורות ושירותים).
כלכלה התנהגותית, פונקציית הצריכה קיינסיאנית
ג'ון מיינרד קיינס חקר את הקשר בין הכנסה ובין צריכה, והגה את פונקציית הצריכה הקיינסיאנית, הידועה גם כהיפותזת ההכנסה המוחלטת.
היפותזה זו, מבססת את הצריכה על הכנסה הנוכחית של הפרט ומתעלמת מהכנסה עתידית פוטנציאלית או מהיעדרה.
ביקורת על הנחה זו הובילה לפיתוח השערת ההכנסה הקבועה של מילטון פרידמן.
פרידמן התחשב גם בהערכת הציבור את הכנסותיו בעתיד, ואת הרצון שלו ביצירת דפוס צריכה קבוע.
היפותזת מחזור החיים של פרנקו מודיליאני מתחשבת גם בתכנון הצריכה של הפרטים במחשבה על מחזור החיים שלהם, בתקופות שונות בחיים.
גישות תאורטיות עדכניות יותר מבוססות על כלכלה התנהגותית ומציעות שצריך לקחת בחשבון עקרונות התנהגותיים כיסודות מיקרו כלכליים, ולנסח פונקציית צריכה מצרפית המבוססת על התנהגות.
התמ"ג (תוצר מקומי גולמי) מוגדר באמצעות נוסחה זו:
מייצג את סך הוצאות הממשלה (כולל משכורות)
מייצג ייצוא נטו - ייצוא פחות ייבוא.
ברוב המדינות הצריכה היא החלק החשוב ביותר בתוצר היא נעה בדרך כלל בין 45% מהתמ"ג ל-85% מהתמ"ג.
במיקרו-כלכלה, תאוריית עקרון התחלופה מניחה שאנשים הם צרכנים רציונליים.
הם מחליטים אילו סחורות לקנות על סמך תועלת השימוש בהם (מוצרים שימושיים או כאלה המספקים להם יותר אושר) ועל סמך מסגרת התקציב שלהם.
צרכנים מנסים למקסם את התועלת בגבולות המגבלה התקציבית שלהם.
לחלופין, למזער את העלות במסגרת רמת יעד התועלת.
צריכת חשמל, למשל, נמצאת במתאם חיובי עם צמיחה כלכלית, שכן חשמל היא אחת התשומות החשובות ביותר של משק.
חשמל דרוש לייצור סחורות ולמתן שירותים לצרכנים.
הקשר בין צריכת חשמל וצמיחה כלכלית מובהק סטטיסטית, ולכן עלייה בצריכת החשמל משקפת צמיחה כלכלית.
כמו כן, ככל שמעמד החומרי של אדם משתפר, כך גדלה צריכת החשמל שלו.
באיראן, למשל, צריכת החשמל עלתה יחד עם הצמיחה הכלכלית מאז 1970. אולם ככל שמדינות ממשיכות להתפתח, הקורלציה נסוגה, משום שהייצור נעשה יעיל יותר מבחינה אנרגטית, או שחלקים מהייצור מועבר למדינות זרות, בהן עלות החשמל קטנה יותר.
הגורמים העיקריים המשפיעים על הצריכה שנחקרו על ידי כלכלנים כוללים:
הכנסה: כלכלנים רואים ברמת ההכנסה את הגורם המכריע ביותר המשפיע על הצריכה.
לכן פונקציות צריכה מדגישות לעיתים קרובות הכנסה.
קיינס מחשיב את ההכנסה המוחלטת, דוסנברי מחשיב את ההכנסה היחסית, ופרידמן מחשיב את ההכנסה הקבועה כגורמים הקובעים את הצריכה של האדם.
ציפיות הצרכן: שינויים במחירים ישנו את ההכנסה הריאלית ואת כוח הקנייה של הצרכן.
אם הציפיות של הצרכן לגבי המחירים העתידיים ישתנו, הדבר עשוי לשנות את החלטות הצריכה שלו בתקופה מסוימת.
נכסי הצרכנים ועושרם: מזומן, פיקדונות בנקאיים, ניירות ערך, כמו גם נכסים פיזיים כמו מלאי של מוצרים, נדל"ן, קרקע וכו'.
גורמים אלו יכולים להשפיע על הצריכה; אם הנכסים הנזכרים מספיק נזילים, הם יישארו ברזרבה וניתן להשתמש בהם במקרי חירום.
אשראי הצרכן: הגדלת האשראי של הצרכן ועסקאות האשראי שלו יכולות לאפשר לצרכן להשתמש בהווה בהכנסתו העתידית.
כתוצאה מכך, זה יכול להוביל ליותר הוצאה לצריכה בהשוואה למקרה שכוח הקנייה היחיד הוא ההכנסה השוטפת.
ריבית: תנודות בריבית יכולות להשפיע על החלטות הצריכה של משקי הבית.
עליית ריבית מגדילה את החיסכון של אנשים וכתוצאה מכך מקטינה את הוצאות הצריכה שלהם.
גודל משק הבית: עלויות הצריכה האבסולוטיות של משקי הבית עולות ככל שמספר בני המשפחה עולה.
עבור חלק מהמוצרים, ככל שמשק הבית גדול יותר, כך הצריכה לנפש קטנה.
כך למשל הצורך בריהוט אינו גדל ליניארית לפי מספר הנפשות במשק הבית.
קבוצות חברתיות: הצריכה של משק הבית משתנה בקבוצות חברתיות שונות.
למשל, דפוס הצריכה של המעסיקים שונה מדפוס הצריכה של העובדים.
ככל שהפער בין קבוצות בחברה קטן יותר, כך דפוס צריכה הומוגנית יותר בתוך החברה.
טעם הצרכן: אחד הגורמים החשובים בעיצוב דפוס הצריכה הוא הטעם הצרכני.
גורם זה, במידה מסוימת, יכול להשפיע על גורמים אחרים כמו הכנסה ורמות מחירים.
מצד שני, לתרבות החברה השפעה משמעותית על עיצוב טעמם של הצרכנים.
אזור: דפוסי הצריכה שונים באזורים גאוגרפיים שונים.
ההבדל בין עיר וכפר, אזורים צפופים ודלילים, אזורים פעילים כלכלית ולא פעילים וכו'.
צריבה, או צריבה במחבת היא טכניקה המשמשת בצליית מנגל, אפייה, בישול באידוי, צלייה, הקפצה וכדומה, שבה מבשלים את פני שטח המזון (בדרך כלל בשר כמו בקר, בשר עוף, בשר חזיר או מאכלי ים) בטמפרטורה גבוהה.
טכניקות דומות, כגון השחמה והשחרה, משמשות בדרך כלל כדי לצרוב את כל הצדדים של נתח מסוים של בשר, דג, עוף וכו' לפני סיום הבישול בתנור.
כדי להשיג את הקרום החום או השחור הרצוי, חום משטח הבשר חייב לעלות מעל טמפרטורה של 150 מעלות צלזיוס, לכן הצריבה מחייבת שמשטח הבשר יהיה נקי ממים, שרותחים בסביבות 100 מעלות צלזיוס.
על אף שלעיתים קרובות נאמר "לנעול את הלחות" או "לאטום את המיצים" (שני הדברים אינם נכונים), למעשה, צריבה גורמת לאובדן לחות גדול יותר מאשר בישול לאותה טמפרטורה פנימית ללא צריבה.
עם זאת, היא נותרה טכניקה חיונית בצליית בשר מכמה סיבות:
ההשחמה יוצרת טעמים רצויים באמצעות תגובת מאייר.
מראה המזון משתפר בדרך כלל עם קרום שחום היטב.
הניגוד בטעם ובמרקם בין הקרום לבין פנים המאכל הופך את האוכל למעניין יותר.
צריבה אינה גורמת לקרמליזציה, המשפיעה רק על סוכרים, או פחמימות פשוטות; תגובת מאייר כוללת תגובות בין חומצות אמינו לבין כמה סוכרים.
בדרך כלל בצליית מנגל, האוכל ייצרב בחום גבוה מאוד ואז יועבר לאזור בטמפרטורה נמוכה יותר של הגריל כדי לסיים את הבישול.
בצלייה, פני שטח המזון הצרוב מתבל וצובע את נוזל הבישול.
בצריבה הפוכה, סדר הבישול הפוך.
ראשית הפריט שיש לבשל, בדרך כלל סטייק, מבושל בחום נמוך עד שהמרכז מגיע לטמפרטורה הרצויה; ואז החוץ נצרב בטמפרטורה גבוהה כדי להשיג את תגובת מאייר.
טכניקה זו מומלצת בדרך כלל עבור נתחי בשר עבים יותר של 25–38 מ"מ או אפילו עבים יותר, מה שמאפשר טמפרטורת בישול פנימית עקבית כאשר רק החלק החיצוני נצרב.
האמונה שצריבת בשר "חותמת או אוטמת מיצים" נפוצה ועדיין חוזרת על עצמה לעיתים קרובות.
תיאוריה זו הועלתה לראשונה על ידי יוסטוס פון ליביג בסביבות 1850. הרעיון אומץ על ידי טבחים וסופרים בני זמננו, כולל אוגוסט אסקופייה.
זה מוזכר בדרך כלל עבור נתחים גדולים יותר, במיוחד סטייקים וצלעות, של בשר שאינם סוגי עופות אלא בקר, חזיר, כבש וטונה.
ניסויים לבדיקת התיאוריה בוצעו כבר בשנות ה-30 של המאה ה-20 ומצאו שהחלקים הצליים הצרובים איבדו אותה כמות לחות או יותר כמו אלה שלא נצרבו ("נאטמו").
להפך, בדרך כלל יותר נוזלים הולכים לאיבוד בצריבה, מכיוון שצריבה חושפת את הבשר לטמפרטורות גבוהות יותר שהורסות יותר תאים, ובתמורה תאים אלה משחררים יותר נוזלים.
לחות בצורת נוזלים ואדים ממשיכים לברוח מנתח הבשר צרוב.
מסיבה זו, צריבה נעשית לפעמים בסוף תהליך הבישול, כדי להשיג את יתרונות הטעם של תגובת מאייר מחד גיסא, כמו גם את היתרונות של בישול לאורך זמן רב יותר עם יותר לחות מאידך גיסא.
צריכת אופיואידים בישראל היא השימוש בתרופות אופיואידיות במדינת ישראל.
החל מהעשור השני של המאה ה-21 נרשמה עלייה משמעותית בצריכת האופיואידים בישראל.
על פי דו"ח של מרכז טאוב משנת 2023, החל משנת 2020 נמצאת ישראל במקום הראשון בעולם בצריכת אופיואידים במרשם ביחס לגודל האוכלוסייה.
עד שנת 2011 היה שיעור הצריכה של אופיואידים במרשם בישראל נמוך למדי, ומבוסס בעיקר על אופיואידים חלשים יחסית כגון פרופוקסיפן וקודאין.
עקב תופעות לוואי קרדיולוגיות נדירות, הוחלט בשנת 2011 לאסור את השימוש בפרופוקסיפן, והשימוש בקודאין הוגבל ב-2015. על פי מחקרים שבוצעו בישראל, ועל פי דו"ח ארגון המדינות המפותחות בנושא השימוש באופיואידים, הוכפלה צריכת האופיואידים בישראל בין השנים 2011 ל־2016. בישראל נצפתה העלייה המהירה ביותר מבין 36 המדינות שנכללו בדו"ח.
בדו"ח של ועד הפיקוח הבין-לאומי לענייני סמים נרקוטיים של האו"ם, נכתב כי הצריכה הממוצעת של מנות פנטניל בישראל עמדה בשנים 2020–2022 על 12,083 מנות למיליון נפש ביום, שהיא הצריכה הגבוהה ביותר מבין מדינות העולם.
בשנת 2023 דווח כי כ-60 אלף ישראלים מטופלים מדי שנה באופיואידים, ומשרד הבריאות העריך שמעט יותר מ-10% מהם מתמכרים לסם, אך לא ניכרה עלייה בתמותה הקשורה לשימוש בו.
הצריכה הלא חוקית של האופיואידים הביאה לצמיחת שוק שחור: תרופות במרשם זולגות לשוק השחור ונמכרות בו במחירי עתק.
כמו בעולם, גם בישראל, הצריכה המוגברת של אופיואידים גורמת לתופעות שיש להן השלכות על בריאות הציבור.
תרופות אופיואידיות נועדו לטפל בכאבים עזים לטווח קצר.
בשימוש ממושך, מטופלים עלולים לפתח סבילות לאופיואידים, מה שמחייב את הגדלת מינון התרופות כדי להביא לתוצאה של הקלה בכאב.
הצורך בעלייה במינון כדי לקבל השפעה הוא מהסימנים הראשונים לסבילות לתרופה ובהמשך אחוז ניכר מהם יפתחו תלות בתרופה.
לצד העלייה בצריכת אופיואידים בישראל קיימת גם עדות ברורה לעלייה במספר המאושפזים במרכזי גמילה בעקבות שימוש באופיואידים.
על אף העלייה החדה בשימוש באופיואידים, לא נרשמה בישראל עלייה בתמותה הקשורה לשימוש באופיואידים ובמחקר אחד אף דווח על ירידה בתמותה.
יחד עם זאת חסרים נתונים מהימנים על היקף התופעה משום שאין בישראל מסד נתונים ארצי בנושא ואין רישום מסודר של סיבות המוות של המשתמשים באופיואידים.
מנתוני משרד הבריאות שפורסמו בדו"ח עמותת רופאים לזכויות אדם עולה כי ב־2019 נבעו בין 25% ל-35% ממקרי המוות כתוצאה מאופיואידים מ"שימוש רפואי או הגעה למינון יתר ללא כוונה".
מאז שנת 2018 פועל משרד הבריאות לקידום מספר אסטרטגיות למניעת רישום יתר של אופיואידים.
מאז שנת 2019 הורחבה הבקרה של משרד הבריאות לתחום "טיפול בכאב ומניעת התמכרויות" כחלק מהבקרה השנתית על קופות החולים.
בספטמבר 2022 הופץ חוזר של חטיבת הרפואה במשרד הבריאות ובו הופצו הנחיות להעמקת הבקרה והניטור על רישום תרופות מרשם לאופיואידים מתוך כוונה שהמעקב והניטור יביאו להפחתה ברישום התרופות הללו על ידי רופאים.
בפברואר 2023 הוקמה ועדה לבחינה מחודשת של תחום רישום האופיואידים בישראל.
באוגוסט 2023 ועדה שתפקידה לעסוק בנושא ההתמכרות לאופיואידים.
בדצמבר 2023 הפיץ משרד הבריאות לומדה עבור הרוקחים העובדים בבתי מרקחת בקהילה (רשתות פארם, קופות חולים, פרטיים), צה"ל ובתי המרקחת בבתי החולים.
תיקון זה מהווה חלק משורה של צעדים בהם נוקט משרד הבריאות על מנת להתמודד עם תופעת השימוש לרעה בתכשירים המכילים אופיואידים.
בשנת 2025 הוטלו על ידי משרד הבריאות מגבלות על מתן המרשמים לאופיואידים.
כאב כרוני ראשוני מוגדר ב-ICD-11 ככאב שמתמשך מעבר למשך הזמן הרגיל הנדרש לריפוי רקמות, בדרך כלל מעבר ל-3–6 חודשים, כאשר הכאב לא מוסבר באמצעות הפרעת כאב אחרת.
בעשור הראשון של שנות ה־2000 שכיחות הכאב הכרוני באוכלוסייה הבוגרת באירופה ובישראל עמדה על 20%-50%.
בישראל דווח על שיעור גבוה במיוחד של אנשים החווים כאב כרוני: כ־40% מהמשיבים לסקר בגילאי 25–50 ולמעלה מ־60% מהמשיבים לסקר בגילאי 51 ומעלה דיווחו על כאבים שנמשכו למעלה מ-3 חודשים ופגעו בתפקודם ובאיכות החיים שלהם.
על אף ההכרה בכאב כרוני כמחלה, הטיפול בו לוקה בחסר.
לצד ההבנה בדבר חיוניותה של גישה מולטידיסיפלינרית לטיפול בכאב כרוני, קיים פער גדול בין הביקוש הגובר לפתרונות טיפוליים לבין ההיצע הקיים, הן בישראל והן במדינות מערביות אחרות.
עם העלייה בשכיחות הכאב הכרוני בעולם ובארץ והחיפוש אחר פתרון לבעיית הכאב הכרוני, נצפתה עלייה בצריכת תרופות משככות כאב מסוג אופיואידים.
תרופות אלה שווקו כיעילות בהקלה על כאב כרוני וכבטוחות לשימוש.
עם הזמן התברר כי לתרופות הללו תופעות לוואי קשות שהובילו להתמכרות ולעלייה במקרי מוות.
בחודש מרץ 2024, פרסם המרכז הישראלי להתמכרויות בישראל שכמחצית מהמשתמשים באופיואידים דיווחו על .
"צריך לצלצל פעמיים" הוא שיר על אהבה נכזבת שכתב נתן אלתרמן והלחין משה וילנסקי ב-1939. היו לשיר מספר ביצועים כשהנודע בהם הוא של שושנה דמארי.
השיר נכתב והולחן ב-1939 ובוצע לראשונה על ידי השחקנית והזמרת ברונקה זלצמן במופע "כוסות רוח" של תיאטרון "כל הרוחות".
ב-1959 הוא עובד מחדש על ידי וילנסקי והושר על ידי שושנה דמארי בלווי תזמורת.
ב-1965 הוציאה יונה עטרי גרסה משלה לשיר.
בהמשך בוצע השיר על ידי שלומית אהרון, מירי מסיקה, דפנה ארמוני, יהודית רביץ, אילנה רובינא, זמרה ארנת ועוד.
לאורך השנים ערך אלתרמן שינויים במילות השיר.
כך לדוגמה שרה שושנה דמארי את הבית השלישי בנוסח המקורי: "אָמַרְתִּי: תָּבוֹא בֵּין עַרְבַּיִם אוֹתִי לְטִיּוּל לְהַזְמִין.
חוקרים התייחסו לכתובת המוזכרת בגרסה המקורית של השיר: "רחוב הגליל מספר 2".
לדבריהם היה בתל אביב רחוב בשם זה (שהפך לימים ל"רחוב מאפו") ושאלתרמן ואשתו רחל מרכוס גרו בו.
החוקרים טוענים, בנוסף, שאלתרמן מחק את הכתובת כדי להפוך את השיר לאוניברסלי יותר ולא משויך ספציפית לתל אביב.
בתקופה בה נכתב השיר התמודדו תושבי תל אביב עם מחסור בדירות מגורים ונפוץ היה הנוהג להשכיר את אחד מחדרי הבית לדייר משנה.
כדי להבחין בין אורחים הבאים אל בעלי הבית או כאלו הבאים אל דיירי המשנה היה נהוג לצלצל בפעמון הדלת פעם אחת עבור בעלי הבית ופעמיים עבור דייר המשנה.
השיר מורכב מתשעה בתים כשבין כל שלושה בתים מופיע הפזמון.
השיר מספר בגוף ראשון על סיפור אהבתה של עלמה הגרה כדיירת משנה בדירת מגורים בתל אביב (ובהתאם לשינוי של אלתרמן, בכל מקום בעולם):
בשלושת הבתים הראשונים מספרת הנערה על פגישתה עם נשוא אהבתה ועל התאהבותם "...הוֹ, כַּמָּה צָחַקְנוּ אֵי פַּעַם, רֹאשִׁי הַסְּחַרְחַר הַמְּתֻלְתָּל.
שלושת הבתים האחרונים עוסקים בגעגועים של הבחורה לאהובה וברצון להחזרת המצב לקדמותו, רצון שלא מתממש בשיר "...אִם פַּעַם יִהְיֶה וְתָבוֹאָה שֵׁנִית פֹּה בָּרְחוֹב לַעֲבֹר, תִּזְכֹּר כִּי בַּחֶדֶר מַרְגּוֹעַ תִּזְכֹּר כִּי דּוֹלֵק בּוֹ הָאוֹר...".
ב-1993 כתב יהושוע סובול מחזה בשם "צריך לצלצל פעמיים".
צריף בן-גוריון הוא אתר תיירות מורשת בקיבוץ שדה בוקר שבמרכזו צריף המגורים ששימש את דוד בן-גוריון ואת אשתו פולה בשנים 1953-1973. צריף המגורים נשמר קרוב ככל האפשר למצבו טרם מותו של בן-גוריון ומוצגים בו חפציו האישיים, הרהיטים המקוריים וספרייתו העשירה.
את הצריף מקיפות תצוגות נוספות שקשורות לשדה בוקר ולבן-גוריון.
הצריף מנוהל על ידי המכון למורשת בן-גוריון.
במקום מתקיימים סיורים עצמאיים ומודרכים ואירועים.
עלייתו של בן-גוריון לשדה בוקר
במאי 1953, כאשר חזר מפתיחת 'מעלה העצמאות' בדרך לאילת, ראה בן-גוריון לצד הדרך צריף ומספר אנשים.
הוא עצר את הרכב, ירד ושוחח עם תושבי המקום.
הם סיפרו לו כי הם קבוצה של צעירים שנלחמו בנגב במלחמת העצמאות, והם סבורים כי לא די להילחם עליו אלא יש להתיישב בו.
בן-גוריון התרשם מאוד גם מהעובדה כי התושבים אינם שייכים לתנועה התיישבותית מסוימת ואינם מזוהים מפלגתית.
מספר ימים אחרי הביקור כתב בן-גוריון מכתב לחברי שדה בוקר:
בן-גוריון ביקר עוד כמה פעמים במקום ובביקורו בסוף ספטמבר 1953 אף תרם לקיבוץ 1,200 לירות לצורך רכישת גמלים.
באותו ביקור שאל בן-גוריון לתנאי ההצטרפות לקיבוץ ונענה שיש רק תנאי אחד: שלא להתעסק בפוליטיקה.
בימים שלאחר אותו ביקור ביקש ראש הממשלה בן ה-67 להצטרף אל היישוב.
לאחר קבלתו ליישוב הוצע לבן-גוריון להתגורר באחד ממבני הבלוקים של הקיבוץ אך הוא העדיף להתגורר בצריף.
דבר הקמת הצריף פורסם בעיתונות החל מ-16 באוקטובר 1953, אך ב-22 באוקטובר 1953 פורסמה סוג של הכחשה בה נטען שטרם בוצעו מדידות להקמת הצריף.
ב-10 בנובמבר 1953 ביקרה פולה בן-גוריון בצריפים בשדה בוקר שכבר עמדו על תילם ובחרה את הצבע בה יצבעו את הצריפים.
המעבר לשדה בוקר תאם את חזונו של בן-גוריון.
הנגב מוקם גבוה בסדר העדיפויות שלו כמנהיג שנים רבות לפני שהחליט להתגורר בו.
כבר בספר שכתב יחד עם יצחק בן-צבי בתקופת מלחמת העולם הראשונה, 'ארץ ישראל בעבר ובהווה', הזכיר את הנגב בתור עתודת קרקע חשובה לציונות.
משנות השלושים לא חדל לפעול להכללת הנגב במדינה שתקום ולעודד את ההתיישבות בו.
עם זאת בן-גוריון לא פרט את הסיבות לעלייתו (כפי שהקפיד לומר) לשדה בוקר, ובעיתונות הועלו השערות רבות לגבי סיבות פרישתו של בן-גוריון ומעברו המפתיע לשדה בוקר.
בין ההשערות שהועלו: רצון לקחת חלק במפעל הקמה, עייפות מפוליטיקה, הרצון לקדם את ההתיישבות בנגב; צעד דרמטי אחרון לסחוף המונים לנגב; וגעגועיו לתקופת עבודתו בחווה בסג'רה בצעירותו.
פרוטוקול ועדת הקבלה של בן-גוריון לשדה בוקר:
בתחילת נובמבר 1953 הודיע בן-גוריון על כוונה להתפטר מראשות הממשלה, וב-14 בדצמבר 1953 עברו פולה ודוד בן-גוריון להתגורר בשדה בוקר.
בן-גוריון חשב שפולה תישאר בביתם בתל אביב, אבל להפתעתו לא רק שפולה עברה איתו לנגב והפכה את שדה בוקר לביתה, אלא שהיא השתלבה בחיי החברה במקום יותר מבן-גוריון.
הסוכנות היהודית דאגה לבנייה של שלושה צריפים שישמשו את מתחם המגורים.
הצריפים היו זהים לצריפי הרכבה סקנדינביים שהוקמו באותה התקופה בכל רחבי הארץ על מנת לפתור בעיות מגורים.
אחד מצריפים אלה הוכשר לצורכי הזוג: שני חדרי שינה נפרדים, חדר אירוח וחדר עבודה גדול ובו ספרייה המכילה מקום לאלף ספרים.
היה זה הצריף היחיד במקום שהיו בו מים זורמים וביוב, מיתקן לחימום מים, מקרר וגז.
הצריף מוקם במרכז המשק, במקום צריף קטן שעמד שם קודם.
לקראת בואו של בן-גוריון נבנו במקום עמדות שמירה וגדר והובאו גנרטורים.
שני צריפים נוספים שימשו את עוזריו של בן-גוריון, את השומרים ששמרו עליו ואת האורחים הרבים.
בן-גוריון עבד 4 שעות ביום וביקש להקדיש את שאר זמנו לקריאה וכתיבה.
הוא עבד בתחילה בשדה אך האבטחה של ראש ממשלה לשעבר הייתה מורכבת מדי.
אחר כך עבד בדיר ובתחנה המטאורולוגית במקום.
לאחר התקף של כאבי גב, התרכז בעבודות קלות.
בתקופה הראשונה לחייו בשדה בוקר לא נשא בן-גוריון תפקיד רשמי אבל הוא הרבה לנסוע ברחבי הארץ ולפגוש אנשים.
במפגשים רבים קרא לנוער להירתם למשימות הלאומיות של התקופה: קליטת עליה והתיישבות, בעיקר בנגב.
בנוסף כתב ופרסם מאמרים, בעיקר על חשיבות הנגב למדינה ולחברה בישראל.
רבים ורבות המשיכו לפנות אליו בכתב בשאלות, טענות ובקשות עזרה, עם חלק מהכותבים והכותבות ניהל התכתבות ואף התכתבות ענפה.
ב-1955 שב בן-גוריון לכהן כשר ביטחון ולאחר מספר חודשים נבחר שוב כראש ממשלה ושימש בתפקיד זה עד 1963. בכל התקופה בן-גוריון אמנם התגורר בשדה בוקר אך בילה את רוב זמנו בביתו שבתל אביב.
רק בשנת 1963 לאחר שפרש מתפקידיו בממשלה הוא עבר לגור כדרך קבע בקיבוץ.
בשנת 1968 נפטרה פולה ובן-גוריון נותר לבדו בצריף.
הוא חי בקיבוץ עד פטירתו בשנת 1973.
לפני מותו כתב בן-גוריון בצוואתו:
שנה לאחר מותו נחנך הצריף כמוזיאון בנוכחות נשיא המדינה, ראש הממשלה ורבים אחרים.
חוק דוד בן-גוריון, התשל"ז 1976, קיבע את הפיכת הצריף למוזיאון וקבע כי יוקם מכון למורשת בן-גוריון והוא:
באתר מיצג אנימציה המתאר את אבני הדרך המרכזיות בחייו של בן-גוריון ובו מוצג חזונו לפיתוח הנגב.
המוזיאון עוצב על ידי אורי דה בר ועל עבודה זו הוענק לו פרס בן-גוריון.
הצריף נשמר קרוב ככל האפשר למצבו עם מותו של בן-גוריון בסוף שנת 1973. הוא כולל ספרייה מרשימה וכן תמונות וחפצים נוספים שהוצגו בבית עוד בחייהם של בני הזוג.
בנוסף להכרות עם דוד ופולה בן-גוריון הצריף מאפשר הכרות עם התרבות החומרית של ישראל בשנותיה הראשונות: הריהוט, כלי האוכל, התמונות על הקירות – כולם מצביעים על סגנון ישראלי משנות החמישים והששים.
במשך הזמן צורפו לצריף המגורים מבנים נוספים והיום שוכן במקום מתחם מוזאלי מגוון:
רחבות הסבר בכניסה למתחם בהן ניתן להכיר את סיפור חייו של בן-גוריון באמצעות סרט אנימציה קצר – "בן-גוריון מארח".
הסרט מבוסס על תמונות מחייו של בן-גוריון והטקסט כולו לקוח מדברי בן-גוריון בכתב ובעל פה.
בית הגבס, המבנה הראשון ביישוב, ובו תצוגה שממחישה את סיפורה של ההתיישבות בשדה בוקר מראשיתה ועד היום, את סיפור השתלבותו של בן-גוריון ביישוב ואת חזון הנגב שלו.
תצוגת "בן-גוריון במבחן הזמן", ובה שולחנות פעילות אינטראקטיביים.
ניתן לבחור באחד משלושה נושאים: הנגב, יחסי צבא חברה ותפקידו החברתי של הנוער.
בכל אחד מנושאים אלה מועלות דילמות היסטוריות ועכשוויות, ומובאים נתונים סטטיסטיים ועמדות שונות.
מלבד השולחנות, נמצאים בתצוגה זו גם מוצגים הקשורים לנושאים אלה – מזכרות, מכתבים וקריקטורות.
"איזהו מנהיג" - תצוגה שבמרכזה סרט שעוסק חמש נקודות הכרעה חשובות במנהיגותו של בן-גוריון.
הסרט מבוסס על תיעוד היסטורי בזיכרונותיו של בן-גוריון, ביומניו ובמסמכים בני הזמן.
מלבד הסרט, מוצגים בצריף זה פריטים נוספים שקשורים לחייו האישיים ולמנהיגותו של בן-גוריון.
שתי כיתות לימוד שבהן מוצגות תערוכות מתחלפות.
בחצר הצריף שולחן חול להמחשת מצב הנגב היום.
פארק חלוציות במטע הזיתים באתר הצריף שממחיש בצורה חווייתית את תפיסת החלוציות והמנהיגות של בן-גוריון.
בפארק חמש תחנות שבכל אחת מהן משימה שתוכננה בהשראת אמירה חלוצית של בן-גוריון.
הצריף נגיש לדוברי עברית, ערבית ואנגלית וניתן בו תרגום לשפות נוספות.
בכל שנה מבקרים בצריף אלפי חיילים, תלמידים, מבוגרים ותיירים.
בשנת 2010 שופצו הצריף והתערוכה כחלק ממיזם ציוני דרך של משרד ראש הממשלה.
בשנת 2020 בעת התפרצות נגיף הקורונה בישראל היה צריף בן-גוריון לאחד מאתרי המורשת הראשונים בישראל שערכו סיורים וירטואליים באמצעות אפליקציית זום.
בינואר 2022, החלו עבודות שימור בצריף ותיעוד החפצים בו, כחלק ממיזם "ארץ חפץ" של יד בן-צבי, ובשיתוף משרד ירושלים ומורשת.
במסגרת זו, מתעדים את ספרייתו של בן-גוריון בצריף, המכילה כ-5000 ספרים, שירשמו בפורטל, ויונגשו לקהל הרחב.
באוקטובר 2025 הסתיימו עבודות שחזור השכונה שבה צעד בן-גוריון.
צריפין (באופן רשמי: מחנה ידין) הוא מחנה צבאי של צה"ל בשטחן של ראשון לציון ובאר יעקב, שכולל בתוכו מספר יחידות צבאיות.
המחנה גובל במזרח בכביש 44 (היישוב הסמוך אליו הוא כפר חב"ד שבו שוכנת תחנת רכבת), במערב בראשון לציון (שיכון המזרח) ובדרום בבאר יעקב.
המחנה נקרא על שם יגאל ידין, הרמטכ"ל השני של צה"ל.
החל מ-2015 מתפנות יחידות בסיס צריפין באופן הדרגתי, כאשר כל בסיסי ההדרכה שפעלו בו כבר עברו לקריית ההדרכה על שם האלוף אריאל שרון בצומת הנגב, חלק גדול מהמחנה נהרס לטובת הרחבת הערים ראשון לציון ובאר יעקב והקמת עשרות אלפי יחידות דיור.
במספר חפירות ארכאולוגיות שנערכו בצריפין במשך השנים נחשפו שרידי יישוב שראשיתו בתקופה הביזנטית המאוחרת בארץ ישראל (סוף המאה ה-6 ותחילת המאה ה-7).
בין השאר נחשפו במקום מבנה ציבורי רחב היקף מהתקופה האומיית (תחילת המאה ה-8) ומתקנים חקלאיים רבים מהתקופה העות'מאנית בארץ ישראל.
היישוב במקום המשיך להתקיים בשם סרפנד אל-עמאר עד שנחרב במבצע ברק ב-1948.
מחנה צריפין הוקם במהלך מלחמת העולם הראשונה על ידי צבא האימפריה העות'מאנית כמחנה צבאי זמני.
הוא נכבש במהלך מרדף פלשת, קרב מהיר בו כבשו חיילי האימפריה הבריטית את כל אזור מישור החוף הדרומי בנובמבר 1917. בתום הקרבות הקים הצבא הבריטי מחנה משלו במקום, חנו בו יחידות של דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק והוקמה בו המפקדה של הכוחות הבריטים בארץ ישראל בראשות הגנרל אלנבי .
בדצמבר 1918, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, אך לפני ההתחלה הרשמית של המנדט הבריטי, חיילים ניו זילנדים מחטיבת הרובאים הרכובים של ניו זילנד שחנו ליד הכפר טבחו בתושביו כנקמה על רצח חייל ניו זילנדי, באירוע שקיבל את השם טבח סרפנד אל-עמאר.
באותו חודש הפך המחנה גם לבסיס "הגדודים העבריים" של הצבא הבריטי.
וב-18 בינואר 1919 נערך טקס קבלת פנים חגיגי לחיילי הגדודים בראשון לציון הסמוכה.
במחנה גם החלה פעילות ארגון מגן דוד אדום בארץ ישראל, שהקים מרפאה עבור חיילי הגדודים.
ב-4 בדצמבר 1919⁩ נערך במחנה טקס פיזור "הגדודים העבריים" ואיחודם לגדוד אחד, "הראשון ליהודה", שכלל בעיקר את המתנדבים הארצישראליים תחת פיקודו של אליעזר מרגולין.
בטקס נאמו: הקולונל ג'ון פטרסון, הרב הצבאי אייזק לייב פאלק וזאב ז'בוטינסקי, ונמסר אות הוקרה לז'בוטינסקי, כיוזם הגדודים.
בדצמבר 1920 הוקם מחנה של גדוד עבודה של הפועל הצעיר, מול המחנה של הגדוד "הראשון ליהודה".
במחנה התגוררו כשמונים פועלים, שעסקו בעבודת סלילת כבישים עבור ממשלת המנדט.
לאחר פירוק הגדוד "הראשון ליהודה" במרץ 1921, שימש המחנה את המשטרה המעולה, כוח ז'נדרמריה שהמשרתים בו היו תושבי הארץ, יהודים וערבים.
עד מהרה הפך המחנה לבסיס המרכזי של הצבא הבריטי בארץ ישראל והוא שימש מספר יחידות ומחלקות של ממשלת המנדט, בהם: בית חולים, שהוקם תחילה עבור חיל האוויר המלכותי ואחר כך שימש את כל כחוחות הצבא הבריטי בארץ ישראל; מחלקת עבודות ציבוריות - P.W.D.) Public Works Department); בית מעצר ובית סוהר.
בנוסף השקיעו הבריטים בשדרוג וסלילה של כביש יפו-ירושלים שעבר בצמוד למחנה, והקמת שלוחה של מסילת הרכבת יפו–ירושלים למחנה הצבאי שקיבלה את השם "Sarafand Line".
המחנה שימש מוקד פרנסה לרבים מתושבי היישוב העברי ותושבי הכפרים הערבים שבסביבה.
בשנת 1924 הופקעו רשמית 3,300 דונם עבור המחנה.
לאחר המרד הערבי הגדול הוזרמו לארץ כוחות גדולים של הצבא הבריטי ואז החלה בנייה משמעותית של המחנה, שהפך עד מהרה למתחם של אלפי דונמים הכולל מספר רב של מחנות צבא.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, המחנה גדל והתעצם משמעותית, במסגרת פריסת כוחות האימפריה הבריטית במזרח התיכון, לממדי השטח החופפים לשטח המחנה עד לתחילת פינויו בשנת 2015 ואף יותר.
בשנים אלו הקמו מבני מפקדות, מחנות אימונים, מתחם למגורי חיילים ומשפחות הקצינים (כולל מבני מגורים ובתי ספר), בית קולנוע, תחנת רכבת, מזנונים ומחסנים של ה"נאפי" (השק"ם הבריטי), בית קירור, מאפיה וסניף של רשת הכלבו "ספיניס".
בנוסף הוקם בית ספר לקצינים ("מפקדת חסן סלאמה") סמוך לבאר יעקב.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירתו במחנה אלפי חיילים יהודים במסגרת התנדבות היישוב לצבא הבריטי (בו גויסו ועברו אימונים), נוטרים ואזרחים בתפקידים שונים.
עם הקמת הבריגדה היהודית בסוף 1944, הוא שימש גם בסיס שלה.
בפברואר 1947 לאחר שבריטניה הודיעה על החזרת המנדט לאו"ם, הוחל בפינוי המחנה, שתחילה שימש כמחנה מעבר לאזרחים בריטים עובדי ממשלת המנדט שפונו ממקומות אחרים בארץ ישראל.
בתקופת המנדט במחנה פעלה קבוצת כדורגל, ששיחקה בקביעות נגד קבוצות מכבי והפועל, ואף זכתה ב"גביע ארץ ישראל" (לימים גביע המדינה בכדורגל).
בנוסף פעלו בו גם קבוצת רוגבי, נערכו בו תחרויות פולו ומרוצי סוסים.
באפריל 1948 הוסכם שמחנה צריפין ירכש בידי הסוכנות היהודית תמורת 650,000 לירות ארץ ישראליות, אך התשלום לא הועבר והעסקה לא הושלמה.
למחרת הכרזת העצמאות ב-15 במאי 1948 בשעה 9 בבוקר עזבו הבריטים את מחנה צריפין וכחוחות ערבים נכנסו אליו, המחנה נכבש על ידי חיילי חטיבת "גבעתי", בקרב קצר שנערך בתאריך 18–19 במאי 1948 ללא נפגעים.
מיד אחר כך הפך למחנה צה"ל והפועלים היהודים שעבדו בו קודם תחת הבריטים חזרו לעבודה.
במהלך מלחמת העצמאות היה במקום מחנה שבויים לערבים שנתפסו בקרבות, בו היו בדצמבר 1948 מעל ל-1,100 שבויים.
מחנה השבויים נסגר בקיץ 1949.
הבסיס שימש במשך שנים רבות כמחנה בו התרכזו בסיסי האימונים והדרכה בהם נערכו קורסים רבים של צה"ל (בראשם בסיסי ההכשרה הראשיים לבנים ולבנות בה"ד 4 ובה"ד 12, בהתאמה) ובסיסי מפקדי החילות (כגון קצין תותחנים ראשי, קצין קשר ראשי ועוד).
עבור הסגל וחניכי הקורסים המתקדמים הוקם "בית קולנוע צריפין", ליד מרכז מסחרי שהקימו הבריטים ב-1924. ובריכת השחייה שימשה את חיילי הבסיס, אך גם תלמידים מבתי ספר מראשון לציון הסמוכה.
באוקטובר 1953 נבחר רשמית השם "צריפין" במקום "סרפנד", על שם יישוב המוזכר במשנה ובתלמוד הבבלי, אך בחפירות הארכאולוגיות שנערכו במשך השנים בכפר וסביבתו לא זוהו כל שרידים שניתן לשייכם ליישוב מתקופת המשנה והתלמוד (המאה ה-1 עד המאה ה-5).
בשנת 1960 חלק משטחה של צריפין סופח לשטחה של באר יעקב, כולל בית החולים והאזור בו היה הכפר "סרפנד אל-עמאר".
בקיץ 1995 שונה שם המחנה ל"מחנה ידין", על שם הרמטכ"ל השני יגאל ידין.
ב-4 באפריל 2023 נפצעו שני חיילים באורח קשה ובינוני בפיגוע דקירה בשער ירושלים.
המחבל נוטרל בידיים חשופות על ידי אזרח בשם בני משולם, שקיבל על כך צל"ש.
שער יפו – השער המרכזי בקצה הצפון מזרחי של המחנה על כביש 44, בסמוך למרכז הרפואי שמיר.
שער ירושלים – על כביש 4313, המחבר את כביש 44 עם כביש 431 ונס ציונה, דרך באר יעקב ותלמי מנשה.
שער הרצוג – על דרך חיים הרצוג המחברת את כביש 44 עם מזרח ראשון לציון.
שער שהחליף את שער ראשון – בשכונת שיכון המזרח בראשון לציון שנסגר ב-3 במרץ 2019 בעקבות פינוי הבהד"ים ששכנו בסמוך לשער.
במרכז המחנה נמצאת אנדרטת גדוד 42 וחורשת זיכרון לגדוד 42 של חטיבת קרייתי.
בסיסים, מחנות-משנה ומתקנים צבאיים בצריפין
"מחנה גדעונים" -שימש את בית הספר למקצועות התקשוב - בה"ד 7, במקום בו הייתה "גבעת האלחוט" (Signal-Hill) - תחנת קשר בריטית.
החל ממאי 2016 משמש את מרכז הל"א של חיל הקשר והתקשוב, וכמו כן את בית הספר הצבאי לתקשורת של חטיבת דובר צה"ל, בית הספר לתיאום וקישור, נמצא סמוך לבסיס, מול "שער יפו", בצידו השני של כביש 44.
יחידת לוטם של אגף התקשוב וההגנה בסב"ר.
מפקדת המרה"ס - מרכז האספקה המטכ"לי.
מרכז חושן של אגף התקשוב וההגנה בסב"ר (תחת יחידת לוטם).
בה"ד 12 - מפקדת מערך מגל ובית הספר לפיקוד של מגל (ביסל"פ).
יחידת לה"ב 18 – של חיל האוויר.
עבר בסוף 1948 לצריפין בשם בס"א (בסיס אספקה) 18.
יחידה 108 של חיל האוויר.
מרפ"א מרכז (חר"פ 542) - מרכז רפואי צבאי אזורי ובסיס חיל הרפואה.
בית דין צבאי תורן של יחידת בתי הדין הצבאיים (יבד"צ)- פעיל רק בימי שישי וערבי חג ובחגים, ומטפל בהארכות מעצר בלבד.
בסיסי צה"ל ששכנו בצריפין בעבר
בה"ד 4 (בסיס ההדרכה המרכזי של צה"ל לטירונים) - עבר לאחר מלחמת ששת הימים למחנה בית אל.
בה"ד 6 (בית הספר ללוגיסטיקה) – עבר לעיר הבה"דים בסוף 2016.
בה"ד 7 (בית הספר למקצועות התקשוב) - עבר לעיר הבה"דים במאי 2016.
בה"ד 9 (בית הספר לתותחנות) - עבר למחנה שבטה לאחר מלחמת יום הכיפורים.
בה"ד 10 (בית הספר לרפואה) – עבר לעיר הבה"דים בסוף אוגוסט 2015.
בה"ד 11 (בית הספר לשלישות) – עבר לעיר הבה"דים ביולי 2015.
בה"ד 13 (בית הספר למשטרה צבאית) – עבר למחנה קדום בשומרון במאי 1969 (כיום בעיר הבה"דים).
בה"ד 16 (מרכז ההדרכה של פיקוד העורף) עבר למחנה רחבעם שם שוכנת כיום מפקדת פיקוד העורף
בה"ד 20 (בית הספר לטכנולוגיה ואחזקה) – עבר לעיר הבה"דים ביולי 2016.
היחידה המרכזית לתעבורה (ימל"ת) של המשטרה הצבאית – עבר לבית ליד.
בסיס כליאה 394 (כלא ארבע) – נסגר לאחר פתיחת הכלא נווה צדק בשנת 2021.
בסיס הרבנות הצבאית (בר"צ) 779 - עבר למחנה שורה, דרומית לרמלה.
נוסף על הבסיס הצה"לי שוכנים במקום בית החולים יצחק שמיר (לשעבר בית חולים אסף הרופא), מחסנים של הסוכנות היהודית וכן אזור תעשייה, שוק סיטונאי (שהוקם ב-2006 כחלופה זמנית לשוק הסיטונאי בתל אביב).
בנוסף, ב-1969 הקים צה"ל במחנה בית ספר תיכון ללימודי אלקטרוניקה, בחסות חיל הקשר.
ובשנת הלימודים 1977–1978 החל לפעול בית ספר של רשת אורט, בשיתוף חיל החימוש והלוגיסטיקה, בבית הספר נוספה בהמשך גם מגמה לאומנויות הבישול והאירוח.
בשנת 1933 הוקמה על ידי ממשלת המנדט חוות ניסיונות חקלאית בשם "The Sarafand Citrus Demonstration Station", בשטח פתוח סמוך לבית החולים, במטרה לפתח ולטפח את השיטות החקלאיות הטובות ביותר לגידול הדרים.
תפקידי החווה היו איקלום זנים שונים של הדרים וסובטרופים, דוגמת אבוקדו ומנגו.
בנוסף, לאספקת זרעים ושתילים מורכבים לנוטעים.
בשטחה היו גם כוורות, אורוות לסוסים וחממות.
בחווה ואדמותיה עבדו פועלים תושבי האזור, ערבים ויהודים, תחת ניהול ממשלת המנדט.
לאחר קום המדינה, המשיכה החווה לפעול עוד כעשור, כחוות הדגמה ומחקר לגידול הדרים של אגף המטעים במשרד החקלאות.