tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-4 במאי 2016 נמסר שרייצ'ל ניקולס הצטרפה ללורה הרינג בצוות השחקנים, כדמויות הראשיות ברימייק לסרט הצרפתי.
הסרט הופק על ידי החברה הספרדית Nostromo Pictures והחברה האמריקאית Inside Productions.
הקרנת הבכורה של "סכנה מבפנים" התקיימה בפסטיבל הקולנוע בסיטג'ס שבספרד ב-7 באוקטובר 2016, והסרט יצא לבתי הקולנוע שם ב-28 ביולי 2017. בארצות הברית יצא הסרט רק ב-12 בינואר 2018 בהפצה מצומצמת לבתי הקולנוע ולצפייה ביתית.
בישראל הסרט ראה אור ב-17 באוגוסט 2017. ההכנסות בעולם הסתכמו ב-794,979 דולר.
במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט 29% ביקורות חיוביות בשקלול 17 ביקורות, ואילו מקרב קהל הצופים קיבל הסרט ציון 23% על בסיס 87 ביקורות.
באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 36 על בסיס שש ביקורות שהוגדרו "שליליות בדרך כלל".
פרנק שק כתב ב"הוליווד ריפורטר" שהעלילה מאולצת עד גיחוך, ועושה עוול לסרט המקור הצרפתי.
כמו כן, שתי הדמויות הראשיות לא משכנעות, כל הדמויות לא מפגינות אינטליגנציה, ובסיכום, לדעת שק, הסרט רוקן את העלילה ממתח, ואין לו זכות קיום.
באופן דומה, בראיין טאלריקו הביע את דעתו שהסרט לא מצדיק את קיומו, נכשל בניסיונו להפחיד וכלל "לא יודע איזה סיפור הוא מספר", כאשר ניקולס והארינג תורמות לסרט יותר ממה שהוא ראוי לו.
לגבי ויוואס, טאלריקו מציין שנראה שהבמאי ניסה להשתמש במוטיבים בסגנון אלפרד היצ'קוק, אך איננו מחויב להם עד הסוף, והשינוי שעשה ויוואס בסוף הסרט, יחסית לסרט המקור, רק מעורר תמיהה אצל הצופה.
דאוד טען שלמרות שהסרט מבוים בכישרון ובאינליגנציה מסוימת, הוא תהה מה הטעם בגרסה מתונה לסרט שכל הצדקת קיומו היא הקיצוניות שבו.
בישראל, אורון שמיר כתב שלאור חוויית הסרט המקורי, לא בטוח שיש סיבה לחוות את החוויה הנוכחית.
הוא מרוץ אופני כביש חד-יומי שנערך בבלגיה והולנד מאז 1907. המרוץ נמצא בדרגה 1.פרו בסבב ה-UCI ProSeries.
שיאן הניצחונות במרוץ הוא מרסל קיטל הגרמני, שניצח חמש פעמים.
המהדורה הראשונה של המרוץ התקיימה ב-1907, אז ניצח בו מוריס לטורז'י הצרפתי.
המרוץ מתחיל בטרנאוזן, נמשך כשהוא חוצה את נהר סכלדה ומסתיים בסחוטן.
המרוץ מתקיים לרוב בסוף אפריל, צמוד לקלאסיקות האביב וגם מאורגן על ידי אותה החברה שמארגנת אותם.
הוא מתאים למאיצים בשל מסלולו המישורי.
בין מנצחי העבר של המרוץ אפשר למצוא רוכבים גדולים כמו: אדי מרקס שניצח ב-1972, מארק קוונדיש שניצח ב-2008–2009 ו-2011, מריו צ'יפוליני שניצח ב-1991 ו-1993, רוג'ר דה ולמניק שניצח ב-1970 ורוכבים בכירים נוספים.
בארבע השנים הראשונות בהן נערך המרוץ, ניצחה הרוכבת ההולנדית, לורנה ויבס.
ב-2025 - האיטלקית, אליסה בלסאמו.
סכנה ברורה ומיידית היא דוקטרינה שאימץ בית המשפט העליון של ארצות הברית כדי לקבוע באילו נסיבות ניתן להציב גבולות לחופש הביטוי ולחופש העיתונות, הנסמכים על התיקון הראשון לחוקה.
דוקטרינה זו הוחלפה בשנת 1969, בפסיקת Brandenburg v.
לפני המאה ה-20, רוב הנושאים שעמדו לדיון במקרים של מחלוקת בנושא חופש הביטוי עמדו תחת האילוץ של הגבלה לפני פרסום (Prior restraint) .
בראשית המאה העשרים החל בית המשפט העליון של ארצות הברית לבחון מקרים בהם אנשים נענשו לאחר דיבור או פרסום.
המבחן המשפטי העיקרי ששימש לקבוע אם ניתן להפליל את המתבטא היה מבחן הנטייה להרע (Bad tendency) .
למבחן זה שורשים במשפט המקובל הבריטי.
גישה זו אפשרה להוציא את הדיבור אל מחוץ לחוק אם הייתה לו נטייה לפגוע ברווחת הציבור.
אחד המקרים הראשונים שבהם בית המשפט העליון התייחס לענישה לאחר פרסום החומר היה "פיטרסון נגד קולורדו" משנת 1907, בה השתמש בית המשפט במבחן הנטייה להרע כדי לאשש את האישומים בביזוי נגד מוציא לאור של עיתון שהאשים את שופטי קולורדו בפעולה מטעם חברות שירות מקומיות.
הפגנות נגד המלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה הולידו כמה תביעות בנוגע לחופש הדיבור, תביעות הקשורות להמרדה ולהסתה לאלימות.
במשפט "שנק נגד ארצות הברית" ב-1919, קבע בית המשפט העליון כי לפעיל נגד המלחמה אין זכות להסתמך על התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית כדי להטיף להימנעות מגיוס.
בדעת הרוב הציג השופט אוליבר ונדל הולמס הבן את מבחן "הסכנה הברורה והמיידית", שיהפוך לימים למושג חשוב בפרשנות לתיקון הראשון, אך ההחלטה במשפט "שנק" לא אימצה מבחן זה באופן רשמי.
מאוחר יותר כתב הולמס כי בכוונתו של המבחן "סכנה ברורה ומיידית" לשכלל, ולא להחליף, את מבחן הנטייה להרע.
לעיתים הוזכרה אמת המידה "סכנה ברורה ומיידית" בפסיקות מאוחרות יותר, אך מעולם לא אושרה על ידי בית המשפט העליון כמבחן שישמש את בתי המשפט הנמוכים בעת הערכת החוקתיות של חקיקה המסדירה את חופש הדיבור.
בית המשפט המשיך להשתמש במבחן הנטייה להרע בתחילת המאה ה-20, במקרים כמו Abrams v.
United States (משנת 1919), בו אושרה הרשעתם של פעילים נגד המלחמה בכך שהעבירו עלונים המעודדים עובדים לעכב את מאמץ המלחמה.
הולמס והשופט ברנדייס התנגדו לפסיקה ועודדו את השימוש במבחן הסכנה הברורה והמיידית, מבחן שהעניק הגנה רבה יותר לחופש הדיבור.
בשנת 1925, במשפט "גיטלו נגד ניו יורק" (Gitlow v.
New York), הרחיב בית המשפט את תחולתה של הביקורת על התיקון הראשון למדינות, כלומר אישר את סמכות המדינות לדון במקרי הסתה שהשאלה לגביהם הייתה, האם הם מוגנים על ידי התיקון הראשון.
בית המשפט אישר את פסק הדין של מדינת ניו יורק בו הורשע גיטלו בפרסום "מניפסט הסיעה השמאלית".
ההכרעה במשפט "גיטלו" אמנם נקבעה על סמך מבחן הנטייה להרע אך החלטת הרוב הכירה בתוקפו של מבחן הסכנה הברורה והמיידית.
עם זאת הגיעה ההכרעה למסקנה כי השימוש במבחן זה מוגבל למצבים דומים לתיק "שנק", שבהם הדברים שנאמרו לא הוצאו אל מחוץ לחוק באופן ספציפי על ידי המחוקק.
ברנדייס והולמס תמכו שוב במבחן הסכנה הברורה והמיידית, הפעם בדעה תומכת בתיק Whitney v.
הרוב לא אימץ את מבחן הסכנה הברורה והמיידית, אך הדעה התומכת עודדה את בית המשפט לתמוך בהגנות רבות יותר לחופש הדיבור, והציעה כי יש לעמוד במבחן ה"סכנה המיידית" – נוסח שמגביל את הרשויות יותר מ"סכנה קיימת" – לפני שניתן יהיה להכריז על התבטאות מסוימת כאסורה על פי החוק.
לאחר פסק דין "ויטני" המשיך בית המשפט להשתמש במבחן הנטייה להרע במקרים כגון Stromberg v.
California משנת 1931, בו נקבע כי חוק בקליפורניה משנת 1919 האוסר על דגלים אדומים אינו חוקתי.
במבחן הסכנה הברורה והמיידית השתמש הרוב בפסיקת Thornhill v.
Alabama בשנת 1940, פסיקה שבה בוטל חוק נגד קמפיין.
בית המשפט התייחס למבחן הסכנה הברורה והמיידית בכמה החלטות בעקבות "ת'ורנהיל", אך מבחן הנטייה להרע לא נשלל במפורש, ומבחן הסכנה הברורה והמיידית לא הוחל בכמה מקרי חופש הביטוי שבהם הופגנה הסתה לאלימות.
במאי 1950, חודש לפני שבית הדין לערעורים דן בטיעונים בעל פה בפסק הדין "Dennis v.
בתביעה זו, בית המשפט שקל את מבחן הסכנה הברורה והמיידית, אך דחה מבחן זה כמכני מדי ובמקום זאת הציג מבחן איזון.
בית המשפט הפדרלי לערעורים דן בטיעונים בעל פה בפרשת CPUSA ביוני 1950. השופט לרנד הנד שקל את מבחן הסכנה הברורה והמיידית, אך בחוות דעתו אימץ גישה מאזנת דומה לזו שהוצעה ב-"American Communications Association v.
הנאשמים ערערו על החלטת בית המשפט המחוזי (United States courts of appeals) לבית המשפט העליון ב"דניס נ.
ההחלטה ברוב של 6–2 ניתנה ב-4 ביוני 1951 ואישרה את החלטתו של הנד.
חוות הדעת של השופט העליון פרד וינסון קבעה כי התיקון הראשון אינו מחייב את הממשלה להמתין "עד שהפוטש יוצא לפועל, התוכניות הונחו והקושרים המתינו לאות" לפני שתתערב בתוכניות מרד.
בחוות דעתו, אישר וינסון את גישת האיזון בה השתמש השופט הנד.
בעקבות משפט שנק הפך הביטוי "סכנה ברורה ומיידית" למטאפורה ציבורית לשימוש בחופש הביטוי כפי שהוא מוגן על ידי התיקון הראשון וכן למבחן סטנדרטי במקרים העומדים בפני בית המשפט, בהם החוק בארצות הברית מגביל את זכויות האזרח כפי שהן נשמרות בתיקון הראשון.
החוק נחשב לחוקתי אם ניתן להוכיח כי השפה שהוא אוסר את השימוש בה מהווה "סכנה ברורה ומיידית".
עם זאת, קריטריון "הסכנה הברורה והמיידית" של החלטת "שנק" הוחלף בשנת 1969 על ידי פסיקת "ברנדנבורג נגד אוהיו", המבחן רוכך, וכדי להרשיע על סמך הסתה היה צריך לקבוע שהנאום יעורר, "באופן הקרוב לוודאי, פעולה לא חוקית".
חוקרי משפט סבורים שבכתיבת חוות הדעת בתיק "שנק", השופט הולמס לא התכוון להחליף את מבחן "הנטייה להרע" אשר נקבע בתיק האנגלי ב-1868 R.
Hicklin ושולב בפסיקה האמריקאית במקרה שנדון בפני בית המשפט העליון בשנת 1904, U.S.
בשימוש במילה "נטייה" בפסק הדין בתיק "שנק", הוסבר כי הצלחתו של הביטוי לגרום נזק בפועל לא הייתה תנאי מוקדם להרשעה.
שימוש במבחן הנטייה להרע נעשה בתיקי "Frohwerk v.
שתי הפסיקות מצטטות את "שנק" מבלי להשתמש במילים "סכנה ברורה ונוכחת".
עם זאת, לפי טענה מנוגדת לגבי חופש הדיבור בזמן מלחמה, הולמס התכוון להחליף את "הסכנה הברורה והמיידית" במבחן הנטייה להרע, כדי ליצור אמת מידה שתגן פחות על חופש הביטוי.
נטייה להרע הייתה סטנדרט דו-משמעי בהרבה, לפיו ניתן היה להעניש את המשתמשים בחופש הדיבור גם בהיעדר סכנה הניתנת לזיהוי.
על כן התנגדו לכך נחרצות האיחוד האמריקני לחירויות אזרחיות וליברטריאנים באותה תקופה.
לאור טענה מנוגדת זו החליט הולמס לפרש מחדש באופן רטרואקטיבי את כוונתו ב"סכנה ברורה ומיידית" וקיבל את האפיון והמבחן החדש בחוות דעתו החולקת בתיק Abrams v.
United States חצי שנה אחרי פסק הדין בתיק "שנק".
פסקי הדין בתיקי "Schenck", "Frohwerk" ו-"Debs" היו כולם פה אחד, אך בתיק "אברמס" – לא.
במשך שני עשורים לאחר החלטת "דניס", נפסק הדין בנושאי חופש הדיבור הקשורים לתמיכה באלימות באמצעות מבחני איזון כמו זה שנוסח לראשונה בפסק דין "דניס".
בשנת 1969 קבע בית המשפט הגנות חזקות יותר לחופש הביטוי בתיק "Brandenburg v.
Ohio", בו נקבע כי "הערבויות החוקתיות של חופש הביטוי והעיתונות החופשית אינן מאפשרות למדינה לאסור שימוש בכוח או הפרת חוק אלא אם כן הפרה כזו מכוונת להסית או לייצר פעולה מפרת חוק בוודאות קרובה".
הפסיקה בתיק "ברנדנבורג" היא כיום הסטנדרט שהחיל בית המשפט בתיקי חופש הביטוי הקשורים לתמיכה באלימות.
סכנה ברורה ומיידית הוא מותחן פעולה אמריקאי משנת 1994 בבימויו של פיליפ נויס, עם האריסון פורד, וילם דפו, ובנג'מין בראט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "סכנה ברורה ומיידית" של טום קלנסי משנת 1989. זהו המשך ל"משחקים פטריוטיים".
הפעם נשלח ג'ק ראיין להילחם בברון סמים ואינו יודע כי ללא ידיעתו, ובתמיכת נשיא ארצות הברית, מארגן ה-CIA יחידה צבאית סודית לחיסול אותו ברון סמים, עובדה שמעמידה את חייו בסכנה.
הסרט צולם במקסיקו בגלל בעיות ביטחון בקולומביה.
מקסיקו סיטי דימתה את בוגוטה.
ספינה של משמר החופים של ארצות הברית עוצרת שני אנשים שהיו על יאכטה בים הקריבי בעת שעסקו בהעלמת ראיות לאחר שרצחו את בעל היאכטה פיטר הרדין ומשפחתו.
הרדין שהיה חבר קרוב של נשיא ארצות הברית בנט, עסק בהלבנת הון עבור קרטל סמים קולומביאני בראשותו של ארנסטו אסקובדו (מיגל סנדובל).
אסקובדו האשים אותו במעילה בכספים.
הנשיא בנט רותח מזעם ומזמין לישיבה את ג'ק ראיין (האריסון פורד) ביחד עם היועץ לביטחון לאומי ג'ים קאטר (האריס יולין) וסגנו בוב ריטר (הנרי צ'רני).
ראיין הוא איש חיל הנחתים ומרצה להיסטוריה לשעבר, המשמש כמנתח מודיעין של ה-CIA וכעוזרו המיוחד של סגן מנהל הסוכנות לביון, אדמירל ג'יימס גריר (ג'יימס ארל ג'ונס).
הוא מתמנה לתפקיד סגן המנהל לביון בפועל בשל מצבו הרפואי של גריר ההולך ודועך בגלל סרטן הלבלב.
הנשיא מבקש תקציב מהסנט לפעולות נגד קרטל הסמים הקולומביאני.
ראיין מתבקש לנמק זאת בפני ועדת הסנט בראשות הסנטורית מאיו (הופ לאנג) בעלת ניסיון ממקרים דומים בווייטנאם והיא סוחטת מראיין הודאה שהכסף לא ישמש לגיוס לוחמים נגד הקרטל.
ראיין לא יודע כי הנשיא, קאטר וריטר פועלים מאחורי גבו.
קאטר נשלח לפנמה סיטי ושם הוא מגיים לוחם ותיק, ג'ון קלארק (וילם דפו) ומטיל עליו להקים יחידה ולאמן אותה למלחמה בקרטל הסמים תמורת סכום כסף גדול.
היחידה מגיעה לאחר אימון וגיבוש לקולומביה ומתחילה לתקוף ולהרוס מפעלי יצור סמים של אסקובדו.
קציון המודיעין של אסקובדו, קפיטן רמירז (בנג'מין בראט) מגיע לארצות הברית בזהות בדוייה ומתחבר עם מוירה וולפסון (אן מגנוסון) פקידה בכירה ב-CIA ממנה הוא למד שראיין ועוד אנשים מה-CIA עומדים להגיע לבוגוטה לשם שיחות עם הממשלה בדבר הקפאת 650 מיליון דולר של אסקובדו.
לאחר שהיא מגלה לו, הוא חונק אותה ונעלם במהירות מארצות הברית.
אסקובדו מציב מארב לשיירת של ראיין וכולם נהרגים חוץ מראיין שנחלץ בקושי.
אסקובדו מכנס כמה מברוני הסמים לחווילתו.
קלארק מגלה זו ומכוון מטוס הפצצה לירות טיל על הבית ולהרוג את כולם.
רמירז מתקשר עם קאטר ומציע עסקה - הוא יפחית את יצור הסמים לאחר שייחסל את אסקובדו.
בתגובה הוא מבקש מקאטר לגלות את מיקום היחידה של קלארק.
קאטר מסכים וחייליו של אסקובדו תוקפים את היחידה, הורגים ולוקחים שבויים.
רק שאבז (ריימונד קרוז) ניצל.
לרוע מזלו של קאטר השיחה מוקלטת ומועברת לידיעתו של ראיין.
קאטר מודיע לקלארק כי ראיין הסגיר אותם וכי יש להורגו ברגע שיגיע לפגישה אתו.
קלארק אמנם רוצה להורגו אבל ראיין מצליח לשכנעו כי שניהם רומו על ידי קלארק.
ראיין שוכר מסוק וביחד עם קלארק הוא מגלה את מקום הקרב בו חוסלה יחידתו של קלארק.
במקום הם מגלים את שאבז שהצליח להינצל.
במבצע הירואי מצליחים ראיין קלארק ושאבז לחדור למפעל הקפה,לשחרר את השבויים, להרוג את השומרים ולבסוף גם את רמירז ולהסתלק משם בעזרת ההליקופטר כשראיין תלוי עליו.
הנשיא מאיים על ראיין לבל יפתח את פיו בחקירת הסנט אבל ראיין אומר שאינו מפחד ממנו ויגיד כל מה שהוא יודע על הפרשה.
הסרט מסתיים כשראיין מתחיל את עדותו לפני ועדת הסנט.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותהאריסון פורדג'ק ראייןאן ארצ'רקיית ראייןאשתו של ראייןת'ורה בירץ'סאלי ראייןבתו של ראייןג'יימס ארל ג'ונסאדמירל ג'ים גרירסגן מפקד ה-CIAוילם דפוג'ון קלארקלוחם CIAדונלד מופטבנטנשיא ארצות הבריתהאריס יוליןג'ים קאטריועץ לביטחון לאומיהנרי צ'רניג'ים ריטרסגנו של קאטרמיגל סנדובלארנסטו אסקובדוברון סמיםבנג'מין בראטקפטן רמירזעוזר של אסקובדוריימונד קרוזשאבזלוחם CIAאן מגנוסוןמוירה וולפסוןעובדת CIAהופ לאנגסנטורית מאיו
סכנה סיסמית היא ההסתברות שתאוצת קרקע מרמה מסוימת ומעלה, כתוצאה מרעידת אדמה, תתרחש באתר נתון, בתוך פרק זמן נתון.
נתוני הסכנה הסייסמית, דהיינו נתוני תאוצות הקרקע המקסימלית הצפויות באתרים השונים בעת רעידת אדמה בגודל נתון, משמשים בעיקר לקביעת תקנים לבנייה עמידה כנגד רעידות אדמה.
קרי; כתוצאה מרעידת אדמה שזמן המחזור הוודאי שלה הוא 500 שנה.
המקור העיקרי, אם לא היחיד, לרעידות אדמה הרסניות באזורנו הוא הבקע הסורי אפריקאי/בקע ים המלח וגם "העתק יגוּר" המהווה סעיף שלו, ואשר משתרע לאורך עמק יזרעאל בואכה מפרץ חיפה וממשיך אל תוך הים התיכון.
הדרך לחשב את תאוצת הקרקע המקסימלית (להלן: Peak Ground Accellaration :PGA) היא באמצעות משוואת ניחות של תאוצות קרקע, המקובלת בכל העולם.
על כן, ה־PGA הצפויה באתר לפי משוואה זו היא סטנדרטית, וכדי להגיע למסקנה בדבר ה־PGA האמיתית שצפויה באתר יש לחשב או למדוד (תלוי בנסיבות) את ההגברה הצפויה של תאוצות הקרקע באתר.
משוואת ניחות מקובלת שעל פיה מקובל לחשב את ה-PGA הצפוי בכל ישוב במדינה היא:
ערכי תאוצות הקרקע המקסימלית בישראל והתקן לבנייה עמידה בפני רעידות אדמה
ערכים אלה מחושבים לגבי כל ישוב במדינה, ומהווים חלק בלתי נפרד מתקן 413 לבנייה עמידה בפני רעידות אדמה.
ערכים אלה מפורסמים בתקן, המהווה חוק, המחייב את המהנדסים והיזמים, לבנות את המבנים כך שיעמדו נגד תאוצות הקרקע המקסימליות המפורסמות בתקן.
התקן מתייחס לשלושה סוגים של מבנים על פי רגישויותיהם המבניות ו/או פוטנציאל הנזק הסביבתי שבהם: א.
מבנים רגילים (לרבות מבני מגורים) שחייבים להיבנות על פי תאוצת הקרקע המקסימלית הצפויה באתרם ברעידת אדמה שההסתברות להתרחשותה לפחות פעם אחת ב-50 שנה היא 10% (רעידת אדמה שזמן החזרה התאורטי שלה הוא 475 שנים); ב.
מבנים מיוחדים שחייבים להיבנות על פי תאוצת הקרקע המקסימלית הצפויה באתרם ברעידת אדמה שההסתברות להתרחשותה לפחות פעם אחת ב-50 שנה היא 5% (רע"א שזמן החזרה התאורטי שלה הוא 975 שנים); ג.
מבנים מיוחדים ורגישים במיוחד שחייבים להיבנות על פי תאוצת הקרקע המקסימלית הצפויה באתרם ברעידת אדמה שההסתברות להתרחשותה לפחות פעם אחת ב-50 שנה היא 2% (רע"א שזמן החזרה התאורטי שלה הוא 2475 שנים).
סיווגים ב ו-ג המוזכרים בפסקה הקודמת מתייחסים למתחמים/מתקנים בסיכון גבוה, הנקבעים על ידי הרגולטור, כגון: תעשיות כימיה, גז ודלק, מתקנים צבאיים, סכרים, תעשייה המשתמשת בחומרים נפיצים, רעלנים, רדיואקטיביים, ומתקנים נוספים המהווים סיכון לאוכלוסייה ולסביבה, וקובעים דרישות ואמות מידה מחמירות יותר מאשר למתקנים בסיכון "רגיל" (סיווג א בפסקה הנ"ל).
בארצות הברית קיימות מפות הדומות למפות שקיימות בישראל עבור התקן לבנייה עמידה בפני רעידות אדמה, ואשר הוזכרו והוצגו בקישורים שבביאורים בפרק הקודם.
קיימת אף מפה "עולמית" לעניין זה :
המפה עבור רעידת האדמה ההיפוטית במגניטודה 7.1 (מימין) היא אמנם מפת עוצמות סייסמיות, אך קיים מתאם בין העוצמה הסייסמית שנצפתה באתר לבין תאוצות הקרקע המקסימלית שהתרחשה בו.
על כן ניתן להתייחס למפה זו כאל מפת תאוצות קרקע מקסימליות.
מפת תאוצות הקרקע המקסימליות החזויות של ארצות הברית (משמאל) שיתרחשו בהסתברות של 2% לפחות פעם אחת ב-50 שנה, היא עבור מבנים מיוחדים ורגישים במיוחד, שהוראת החוק היא לבנות אותם כך שיעמדו בתאוצות קרקע של רעידת אדמה גדולה במיוחד.
מפות סכנה סייסמית אינטראקטיביות מיוחדות הקיימות בישראל
באתר המכון הגיאולוגי לישראל קיים פרק שנקרא מפות סיכוני רעידות אדמה.
בפרק זה מוצגות מפות שניתן למצוא כמותן גם במדינות רבות אחרות בעולם המערבי.
ביניהם: מפות העתקים פעילים, מפות אזורי סכנות לגלישת מדרונות, סכנות להתנזלות ולהצפה מצונמי וסכנות להגברות שָתִית חריגות.
מייחד את המפות בפרק זה, משאר המפות המוצגות במדינות השונות, הן המפות האינטראקטיביות שלהלן:
מפות סיכונים (כאמור צ"ל סכנות) אזוריות ברזולוציה גבוהה.
בפרקים הללו, מוצגות מפות אינטראקטיביות של אזורים ואתרים שצפויה בהם תגובת אתר סייסמית.
המעיין במפה יכול להתמקד באזור/אתר כלשהו, ו"להקליק עליו, ואז לקבל ב"חלון" נפרד את עקומת התאוצה הספקטראלית של אותו אתר, על רקע עקומת התקן לבנייה עמידה בפני רעידת אדמה.
ככל שעקומת התאוצה הספקטראלית של האתר היא מעל לעקומת התקן, הרי שבתחום התדרים שבהם עקומת האתר היא מעל לעקומת התקן, אזי מבנה באתר זה, אף שבנוי על פי התקינה, יסבול מנזקים חריגים.
מובאת בזאת משמאל, עקומת תאוצה ספקטראלית היפותטית, על רקע עקומת תאוצת התקן, שממחישה הסבר זה.
רכיבים אינטראקטיביים קיימים גם בחלק מהמפות האחרות:
במפת הסכנות להתנזלות, "הקלקה" על אזור רלוונטי במפה, פותחת חלונית עם נתון על עומק מי התהום שם, וסוג הסלע בתת-הקרקע (בדרך כלל חול).
במפת סכנה להצפה מצונמי, הקלקה על האזור המסוכן, פותח חלונית עם שם האזור, וציון שהמקום מוגדר ככזה בהתחשב באפשרות הגרועה ביותר.
בכל המפות קיימת אפשרות להתמקד (Zoom in) באזור/באתר הרצוי.
הקוראים מופנים לאזהרה בראש ערך זה, שאין לבלבל את הסכנה הסייסמית עם סיכון סייסמי (Seismic risk).
אודות סיכון סייסמי ראו בקישור זה.
רבי סכן (מכונה גם שכניה החזן) היה פייטן שפעל בארץ ישראל, בשלהי המאה העשירית וראשית המאה האחת עשרה.
במסמכים שנתגלו בגניזה הקהירית הוא מכונה לעיתים 'סכן' ולעיתים 'שכניה החזן', אך בפיוטיו הוא חותם בשמו הערבי 'סכן', בדומה לפייטנים נוספים מהתקופה המזרחית המאוחרת שחתמו בפיוטיהם בשמם הערבי.
אך בניגוד לפייטנים אחרים, סכן לא חתם בשמו העברי באף אחד מפיוטיו שהגיעו לידינו.
שלמה דב גויטיין משער שהסיבה לכך שבכל פיוטיו לא חתם סכן בשמו העברי היא שהשם המקורי הוא 'סכן', והשם 'שכניה' הוא רק עברות לשם תנכ"י הדומה בצלילו לשם המקורי.
השערה זו מתבססת על כך שהשם שכניה אינו שם נפוץ בתקופה זו וגם לא היה שם של אישיות תנ"כית מפורסמת שסביר שיקראו על שמה.
סיבה שנייה שהציע גויטיין היא ששמו הערבי קצר יותר ונוח לחתום בו.
פליישר אף העלה השערה שסכן כלל לא כינה את עצמו בשם שכניה (שהרי בשום פיוט הוא לא חתם בשמו זה) ורק בנו דוד הוא שעברת את שמו של אביו.
לא ידועים פרטים רבים על קורות חייו של רבי סכן ומה שידוע עליו מבוסס על פיוטיו ועל מסמכים בכתיבת צאצאיו שנתגלו בגניזה הקהירית.
מפיוטיו של רבי סכן עולה שעל אף שקהילתו הייתה קהילה ארץ-ישראלית, הם נהגו לקרוא את התורה לפי החלוקה הבבלית ולא לפי החלוקה התלת שנתית שהייתה נהוגה בארץ ישראל הקדומה.
תופעה זו עולה גם מפיוטיהם של פייטנים ארץ ישראלים נוספים, שכן בתקופה זו עברו רוב הקהילות לשיטת הקריאה הבבלית.
פליישר העלה השערה שבשנת 1013 כאשר בנו דויד-דאוד היגר למצרים, היגר גם רבי סכן איתו וחי את שנות חייו האחרונות בקהילה היהודית בפוסטאט.
על פי תעודות מהגניזה הסיק גויטיין שרבי סכן נפטר בין שנת 1013 לשנת 1022.
עוד שיער גויטיין, שרבי סכן הגיע לזקנה מופלגת שכן נינו בשר בן יפת הסופר כבר כתב מסמך משפטי בבית הדין של פוסטאט בשנת 1030 כחמש עשרה שנה לאחר פטירת רבי סכן.
רבי סכן השתייך למשפחת חזנים וסופרים שפעלה בארץ ישראל ומצרים במשך מספר דורות.
מכיוון שהשם 'סכן' נפוץ בקרב יהדות איראן, שיער גויטיין שייתכן שמוצא משפחתו היה בפרס, ומשם היגרה המשפחה לארץ ישראל.
בנו דוד (המכונה בערבית 'דאוד'), היגר למצרים בסביבות שנת 1013 ושימש כחזן וסופר בקהילה הארץ-ישראלית בפוסטאט, עד פטירתו בשנת 1025. נכדו יפת בן דוד (מכונה בערבית 'חסין') שימש כסופר בית הדין בפוסטאט בין השנים 1020–1057 ובשנת 1025 נתמנה גם לשוחט ובודק של קהילת פוסטאט, ובנוסף שימש גם כחזן כאבותיו.
גם נינו של רבי סכן, בשר בן יפת, שימש כסופר הקהילה, אך אין אזכור בגניזה לכך שהוא שימש כחזן.
בגניזה הקהירית שרדו כ-15 פיוטים בלבד של רבי סכן, אך ייתכן שכתב פיוטים נוספים שלא נשתמרו, וכן ייתכן שחלק מהפיוטים האנונימיים בגניזה הם מיצירתו אך הוא לא חתם בהם את שמו.
כל פיוטיו הם פיוטים בודדים שנועדו להשתלב כמרכיבים בקומפוזיציות גדולות יותר, מה שמלמד שבקהילתו של רבי סכן נהגו לומר מערכות פיוטים קבועות אך מדי פעם הפייטנים נהגו להחליף את אחד ממרכיבי המערכת הקדומה בפיוט חדש פרי עטם.
תופעה זו קיימת גם ביצירתם של פייטנים מזרחיים מאוחרים אחרים ובמיוחד בפייטנותו של רבי יוסף אל-ברדאני שפעל בבגדאד בדורו של רבי סכן.
כל פיוטיו נועדו להשתלב בתוך מערכות היוצר (חוץ מאחד מפיוטיו שהוא קיקלר שנועד להשתלב בתוך קדושתא ליום כיפור).
התמקדותו של רבי סכן בעיקר במערכת היוצר ופחות בקרובות היא תופעה המשותפת גם לפייטנים נוספים בתקופת הפייטנות המזרחית המאוחרת.
פיוטיו של רבי סכן כתובים בשפה פשוטה ואינם מתהדרים ברמיזות סבוכות ומילים נדירות, בכך דומה סגנונו של רבי סכן לסגנונו של רבי שלמה סולימאן אלסנג'ארי שפעל כמאה שנה לפניו.
סגנונו הפשוט של רבי סכן, שונה מאוד מסגנונו של בן דורו ומקומו רבי שמואל בן הושענא שכתב מחזור יוצרות לכל השנה ורמת פיוטיו גבוהה בהרבה מרמת פיוטיו של רבי סכן וסגנונו מושפע מסגנונו של רס"ג.
פליישר טוען, שסגנונו הפשוט של רבי סכן היה הסגנון המקובל בארץ ישראל בתקופה זו ורבי שמואל בן הושענא הוא שהיה חריג בנוף תקופתו בכך שעסק בכתיבת פייטנות גבוהה וחידתית ולא בשפה רדודה אך מובנת כשאר הפייטנים.
בגופי היוצר של פיוטיו יש רק מחרוזת קדוש אחת בניגוד למקובל אצל פייטנים אחרים לכתוב לפחות שתי מחרוזות המתחלפות ביניהן.
פליישר משער שהסיבה לכך היא שרבי סכן שימש בקהילה קטנה שלא הייתה בה מקהלה ולכן מחרוזות הקדוש נאמרו מפיו של החזן כמו שאר חלקי הפיוט ולא הייתה סיבה לגוון בהם.
כנהוג בפייטנות המזרחית המאוחרת, כל הבתים בגופי היוצר של רבי סכן מסתיימים בסיומות מקראיות.
הסיומות לקוחות בדרך כלל מקריאת התורה של אותו יום ולעיתים הסיומות הם פסוקים העוסקים בענייני היום שלוקטו ממקומות שונים בתנ"ך.
יוצרותיו לפסח מעוטרים גם בפתיחות מקראיות ממגילת שיר השירים, תופעה נפוצה בפייטנות המזרחית ואף בפייטנות המרכז ארופית.
פיוטיו של רבי סכן היו נפוצים יחסית בקהילות המזרח בתקופת הגניזה, ורובם מועתקים בכמה כתבי יד ובכמה הקשרים שונים.
פליישר משער שהסיבה לתפוצת פיוטיו היא לשונו הפשוטה והעממית שהתאימה לצרכיהם של בני הקהילות הקטנות שחיפשו פיוטים ברמה קלילה ופשוטה יותר מיצירותיהם הלמדניות והמסובכות של רב סעדיה גאון ורבי שמואל השלישי שהיו נהוגות בקהילות הגדולות.
הקיקלר שכתב רבי סכן ליום כיפור הוא הנפוץ בפיוטיו ושרד בכעשרה כתבי יד שונים.
ברוב כתבי היד מובא הקיקלר בתוך קדושתא פרי עטו של הפייטן הקדום והמפורסם רבי אלעזר הקליר, כתחליף לקיקלר המקורי שנכתב בידי הקליר.
באחד מכתבי היד שמביאים קיקלר אחר פרי עטו של רבי שלמה סולימאן אלסנג'רי מצוין שיש לשיר אותו במנגינת הקיקלר של רבי סכן, מה שמראה על פרסומו הרב של הקיקלר של רבי סכן, שכן מעתיקי כתבי היד נהגו לציין בראש שיר פחות מוכר שמנגינתו זהה למנגינתו של שיר מוכר יותר.
גם האופן שכתב רבי סכן לחג השבועות התחבב על הקהילות.
פייטן מאוחר בשם אהרון לקח פיוט זה והחליף את הבית האחרון של הפיוט וחתם בו את שמו בלי לשנות את שלושת הבתים הראשונים שבהם נותרה חתימתו של רבי סכן.
פייטן נוסף בשם עמרם שהיה מאוחר לשניהם הוסיף לפיוט לאחר שלושת הבתים מאת רבי סכן והבית מאת אהרון שני בתים נוספים שבהם כלל את האקרוסטיכון 'עמרם חזן'.
הפיוט שרד בכמה כתבי יד שנתגלו בגניזה גם בנוסחו המקורי כפי שיצא מתחת ידו של רבי סכן, וגם בשתי גרסאותיו המאוחרות.
סכנה קיומית מבינה מלאכותית כללית מתייחסת לחשש שהתקדמות משמעותית בתחום הבינה המלאכותית תוביל להכחדת המין האנושי או לאסון עולמי חמור.
לפי גישת "הסיכון הקיומי" (x-risk), בני האדם "שולטים" בכדור הארץ משום שמוחם ניחן ביכולות ייחודיות שאין לבעלי חיים אחרים.
אם בינה מלאכותית תתעלה עליהם, ייתכן שלא ניתן יהיה לשלוט בה.
כשם שגורלה של גורילת ההרים תלוי ברצון הטוב של בני האדם, כך עלול עתיד האנושות להיות תלוי בהחלטותיה של אינטליגנציית-על.
הדעות חלוקות בנוגע להיתכנות של תרחיש כזה.
כמה מהדמויות הבולטות בעולם הטכנולוגיה והמדע, כמו אלן טיורינג, ג'פרי הינטון, יהושע בנג'יו, אילון מאסק וסם אלטמן, הביעו דאגה מהאפשרות הזו.
מנגד, מדען המחשב יאן לקון סבור שאין סיבה להניח שמכונות חכמות ירצו לשמר את עצמן, כפי שבני אדם עושים.
בסקר שנערך בשנת 2022 בקרב חוקרי בינה מלאכותית, רבים מהנשאלים העריכו שיש סיכוי של 10% או יותר שאי-יכולת לשלוט בבינה מלאכותית תוביל לאסון קיומי.
הדאגה המרכזית נוגעת לשני אתגרים עיקריים: שליטה על מערכות בינה מלאכותית, ויכולת לוודא שהן פועלות לפי ערכים מוסריים אנושיים.
משפטנים ומומחי מדיניות מדגישים כי הבטחת הלימה בין מערכות אלו לבין מערכות חוק דמוקרטיות היא חיונית להגנה על יסודות הריבונות הדיגטלית הלאומית; ללא מסגרת רגולטורית גלובלית שתכפיף את הטכנולוגיה האוטונומית לחוקי המדינה, לא תוכל שום ממשלה להבטיח את שלומם וערכיהם של אזרחיה.
חוקרים סבורים שאינטליגנציית-על עלולה להתנגד לניסיונות לכבות אותה או לשנות את מטרותיה – פשוט כי פעולות כאלה יפריעו לה להשיג את יעדיה.
כמו כן, התאמת הערכים שלה לערכי האנושות כולה עשויה להיות משימה כמעט בלתי אפשרית.
מקור דאגה נוסף הוא אפשרות של "סינגולריות טכנולוגית", תהליך מואץ ובלתי צפוי שבו מערכות בינה מלאכותית משתפרות מעצמן בקצב מסחרר.
למשל, בתוכנת AlphaZero, הצליחה המערכת לעבור מרמת משחק אנושית ליכולות על-אנושיות במשחק ה"גו" בתוך שעות בודדות.
אחד הקולות הראשונים שהתריעו מפני סכנות קיומיות שמכונות עתידיות עלולות להציב לאנושות היה הסופר סמואל באטלר.
כבר בשנת 1863, במאמרו "דרווין בין המכונות", ביטא באטלר דאגה עמוקה מהאפשרות שמכונות יתפתחו לרמה כזו שיקבלו עליונות אמיתית על פני האדם.
לדבריו, "יבוא הזמן שבו המכונות יחזיקו את העליונות האמיתית על העולם ותושביו, זה מה שאף אדם בעל מוח פילוסופי אמיתי לא יכול להטיל ספק בו לרגע".
כעבור כמעט מאה שנה, בשנת 1951, הביע גם מדען המחשב אלן טיורינג דאגה דומה.
במאמרו "Intelligent Machinery, A Heretical Theory", העלה טיורינג את האפשרות שמכונות אינטליגנטיות במיוחד, אם ייווצרו, יוכלו לפתח את עצמן ואף לעלות על האדם בכל תחומי החשיבה.
הוא כתב: "הבה נניח כעת, לצורך הטיעון, שמכונות [תבוניות] הן אפשרות אמיתית, ונבחן את ההשלכות של בנייתן...
לכן בשלב מסוים עלינו לצפות שהמכונות ישתלטו, באופן דומה למוזכר ב'אריון' של סמואל באטלר".
את הרעיון של "סינגולריות טכנולוגית", נקודת זמן שבה מכונות אולטרה-אינטליגנטיות ישפרו את עצמן בקצב מואץ ויעברו את האדם בפער עצום, ניסח בשנת 1965 המתמטיקאי איי.ג'יי.
יכולה לתכנן מכונות טובות עוד יותר; אז יהיה ללא ספק 'סינגולריות טכנולוגית'...
והמכונה האולטרה-אינטליגנטית הראשונה היא ההמצאה האחרונה שהאדם צריך לעשות אי פעם".
הוא גם התריע כי הרעיון הזה, על אף חשיבותו העצומה, כמעט שאינו זוכה להתייחסות מחוץ לז'אנר של מדע בדיוני, אף שלדבריו, אולי דווקא לשם צריך להתחיל להתייחס ברצינות.
הצהרות מזדמנות של חוקרים כמו מרווין מינסקי ו-IJ Good עצמו הביעו חששות פילוסופיים כי אינטליגנציית-על יכולה לתפוס שליטה, אך לא הכילו קריאה לפעולה.
בשנת 2000, מדען המחשב ומייסד סאן ביל ג'וי כתב חיבור רב השפעה, "למה העתיד לא צריך אותנו", שזיהה רובוטים סופר-חכמים כסכנת היי-טק להישרדות האדם, לצד ננוטכנולוגיה.
בשנת 2009, מומחים השתתפו בכנס פרטי שאירחה (AAAI) כדי לדון בשאלה האם מחשבים ורובוטים יוכלו לרכוש כל סוג של אוטונומיה, ועד כמה יכולות אלו להוות איום או סכנה.
הם ציינו שחלק מהרובוטים רכשו צורות שונות של חצי אוטונומיה, כולל היכולת למצוא מקורות כוח בעצמם ויכולת לבחור באופן עצמאי מטרות לתקוף עם נשק.
הם הגיעו למסקנה שמודעות עצמית כפי שמתוארת במדע בדיוני היא כנראה לא סבירה, אבל היו עוד סכנות ומלכודות פוטנציאליות.
"הניו יורק טיימס" סיכם את השקפת הוועידה כ"אנחנו רחוקים מהאל (Hal), המחשב שהשתלט על החללית ב-2001: אודיסיאה בחלל".
ניק בוסטרום פרסם את "Superintelligence" ב-2014, שהציג את טיעוניו שלפיהם אינטליגנציית-על מהווה איום קיומי.
עד 2015, אנשי ציבור כמו הפיזיקאים סטיבן הוקינג וחתן פרס נובל פרנק וילצ'ק, מדעני המחשב סטיוארט ראסל ורומן ימפולסקי, והיזמים אילון מאסק וביל גייטס הביעו דאגה מהסיכונים של אינטליגנציית-על.
באפריל 2016, "Nature" הזהיר: "מכונות ורובוטים שעולים על בני אדם בכל התחומים יכולים להשתפר בעצמם מעבר לשליטתנו – ואולי האינטרסים שלהם לא יתאימו לאינטרסים שלנו".
בשנת 2020, בריאן כריסטיאן פרסם את "The Alignment Problem", אשר פירטה את ההיסטוריה של ההתקדמות בערכי בינה מלאכותית עד אותה תקופה.
במרץ 2023, דמויות מפתח בבינה מלאכותית, כגון אילון מאסק, חתמו על מכתב ממכון עתיד החיים הקורא להפסיק את ההכשרה המתקדמת בבינה מלאכותית עד שניתן יהיה להסדיר אותה כראוי.
במאי 2023, המרכז לבטיחות בינה מלאכותית פרסם הצהרה חתומה על ידי מומחים רבים לבטיחות בינה מלאכותית ולסיכון הקיומי של בינה מלאכותית, שבה נכתב: "הפחתת סכנת ההכחדה מבינה מלאכותית צריכה להיות בראש סדר העדיפויות העולמי לצד סיכונים אחרים בקנה מידה חברתי כגון מגפות ומלחמה גרעינית."
בראיון לתחנת הרדיו BBC 4 מדצמבר 2024, הזהיר חוקר הבינה המלאכותית וזוכה פרס נובל ג'פרי הינטון כי קצב התפתחות הטכנולוגיה של הבינה המלאכותית הוא מהיר בהרבה מהמצופה, וטען שיש סיכוי של 10%–20% שבינה מלאכותית תשמיד את האנושות במהלך שלושת העשורים הבאים, בעוד שבעבר אמר הינטון כי הסיכוי לכך הוא 10%.
בספר "בינה מלאכותית: גישה מודרנית", ספר לימוד לתואר ראשון בבינה מלאכותית, נכתב כי אינטליגנציית-על "עלולה להביא לקץ המין האנושי".
הוא קובע: "כמעט לכל טכנולוגיה יש פוטנציאל לגרום לנזק בידיים הלא נכונות, אבל עם [אינטליגנציית-על] יש לנו את הבעיה החדשה שהידיים הלא נכונות עשויות להיות שייכות לטכנולוגיה עצמה".
גם אם למעצבי המערכת יש כוונות טובות, שני קשיים משותפים גם למערכות מחשב בינה מלאכותית וגם למערכות שאינן בינה מלאכותית:
הטמעת המערכת עלולה להכיל באגים שלא הבחינו בהם בתחילה, שיובילו לתוצאות קטסטרופליות.
דוגמה למקרים כאלו הביאו מתיקון באגים בחלל: למרות הידיעה שקשה לתקן באגים בחלל לאחר השיגור, ההיסטוריה מראה שהמהנדסים לא הצליחו למנוע התרחשות באגים.
לא משנה כמה זמן מושקע בתכנון טרום-פריסה, בסופו של דבר כמעט תמיד יש מצב של תוצאה לא מכוונת בפעם הראשונה שהיא נתקלת בתרחיש חדש.
לדוגמה, טאי של מיקרוסופט התנהג בצורה לא פוגענית במהלך בדיקות טרום-פריסה, אך בתוך זמן קצר החל להתנהג בפוגענות כאשר הוא יצר אינטראקציה עם משתמשים אמיתיים.
מערכות בינה מלאכותית מוסיפות באופן ייחודי בעיה שלישית: אפילו בהינתן דרישות "נכונות", הטמעה ללא באגים והתנהגות ראשונית טובה, יכולת הלמידה הדינמית של מערכות הבינה המלאכותית עלולה לגרום לה להתפתח לכדי מערכת עם התנהגות לא מכוונת, אפילו בלי תרחישים חיצוניים ובלתי צפויים.
בינה מלאכותית עלולה לשבש ניסיון לעצב דור חדש של עצמה, וליצור בטעות או בכוונה בינה מלאכותית חדשה יותר, חזקה יותר, שאינה שומרת עוד על ערכי המוסר התואמים לאדם שתוכנתו מראש ב-AI המקורי.
כדי שבינה מלאכותית משתפרת מעצמה תהיה בטוחה לחלוטין, היא תצטרך לא רק להיות נטולת באגים, אלא להיות מסוגלת לעצב מערכות עוקבות שגם הן נטולות באגים.
כל שלושת הקשיים הללו הופכים לקטסטרופות ולא למטרדים בכל תרחיש שבו אינטליגנציית-העל תעריך שבני אדם ינסו לכבות אותה, ותנסה למנוע ניסיונות כאלה, לפעמים במחירים כבדים.
תרחיש זה קיבל את השם "תפנית בוגדנית".
המכתב הפתוח על בינה מלאכותית משנת 2015 ציין את ההתקדמות הגדולה בתחום הבינה המלאכותית ואת הפוטנציאל של בינה מלאכותית להטבות או עלויות אדירות לטווח ארוך:
החתומים כללו את נשיא ה-AAAI, תומאס דיטריך, אריק הורביץ, בארט סלמן, פרנצ'סקה רוסי, יאן לקון, ומייסדי Vicarious ו-Google DeepMind.
מכונה סופר אינטליגנטית תהיה זרה לבני אדם כמו תהליכי חשיבה אנושיים לג'וקים, טוען בוסטרום.
ייתכן שלמכונה כזו לא אכפת מטובת האנושות; זה לא מובן מאליו שהיא תדאג בכלל לרווחת האדם.
אם AI סופר-אינטליגנטי אפשרי, ואם ייתכן שמטרותיה של אינטליגנציית-על יתנגשו עם ערכים אנושיים בסיסיים, אז AI מהווה סכנת הכחדה לאנושות.
"אינטליגנציית-על" (מערכת העולה על היכולות של בני אדם בכל תחומי העניין) יכולה לתמרן בני אדם בכל פעם שמטרותיה מתנגשות עם מטרות אנושיות; לכן, אלא אם אינטליגנציית העל תחליט לאפשר לאנושות להתקיים בדו-קיום, אינטליגנציה העל הראשונה שתיווצר תביא ללא מוצא להכחדה אנושית.
סטיבן הוקינג טען שאין חוק פיזיקלי המונע מחלקיקים להיות מאורגנים בדרכים המבצעות חישובים מתקדמים אפילו יותר מהסדרים של חלקיקים במוח האנושי; לכן, אינטליגנציית-על אפשרית פיזית.
בנוסף לשיפורים אלגוריתמיים פוטנציאליים על מוח אנושי, מוח דיגיטלי יכול להיות גדול ומהיר יותר בסדרי גודל ממוח אנושי, שגודלו הוגבל על ידי האבולוציה להיות קטן מספיק כדי להיכנס לתעלת לידה.
הוקינג מזהיר כי הופעת אינטליגנציית-על עשויה להפתיע את המין האנושי, במיוחד אם מתרחשת סינגולריות טכנולוגית.
על פי "אסכולת החשיבה של בוסטרום", תרחיש "סינגולריות טכנולוגית" היפותטי אחד פועל כדלקמן: בינה מלאכותית זוכה ליכולת ברמת מומחה במשימות מפתח מסוימות של הנדסת תוכנה.
אז ה-AI הוא בעל אינטליגנציה העולה בהרבה על זו של המוחות האנושיים המבריקים והמחוננים ביותר כמעט בכל תחום רלוונטי, כולל יצירתיות מדעית, תכנון אסטרטגי וכישורים חברתיים.
אסכולת ה-x-risk מאמינה שכמעט כל AI, לא משנה היעד המתוכנת שלו, יעדיף באופן רציונלי להיות במצב שבו אף אחד אחר לא יכול לכבות אותו ללא הסכמתו: אינטליגנציית-על תגדיר את השימור העצמי כמטרת משנה ברגע שהיא תבין שהיא לא יכולה להשיג את מטרתה אם היא נסגרת.
כל חמלה כלפי בני אדם ששיתוף הפעולה שלהם אינו נחוץ עוד תהיה נעדרת ב-AI, אלא אם כן מתוכנת מראש.
ל-AI סופר-אינטליגנטי לא יהיה דחף טבעי לסייע לבני אדם, מאותה סיבה שלבני אדם אין רצון טבעי לסייע למערכות AI שאינן מועילות להם יותר.
(אנלוגיה נוספת שנותנים תומכי תאוריה זו, היא שניתן לראות כיום שלבני אדם יש מעט רצון טבעי לצאת מגדרם כדי לסייע לווירוסים, לטרמיטים או אפילו לגורילות).
לפיכך, מסכמת אסכולת ה-x risk, סביר להניח שמתישהו סינגולריות טכנולוגית תתפוס את האנושות לא מוכנה, ועלולה לגרום להכחדה של המין האנושי או לגורל דומה.
כמה חוקרים הציעו תרחישים היפותטיים כדי להמחיש כמה מהחששות שלהם.
ב-"Superintelligence", ניק בוסטרום מביע דאגה שגם אם ציר הזמן עבור אינטליגנציית-על יתברר כצפוי, ייתכן שהחוקרים לא ינקטו אמצעי זהירות בטיחותיים מספקים, בין השאר משום ש"ייתכן שכאשר [הבינה המלאכותית] מטומטמת, להפוך אותה לחכמה יותר יגביר את הבטיחות; אך כאשר היא חכמה, להפוך אותה לחכמה יותר זה מסוכן מאוד".
בוסטרום מציע תרחיש שבו, במשך עשרות שנים, הבינה המלאכותית הופכת לאט לאט לחזקה יותר.
זה יתחיל עם אירועים קטנים ו"מקריים" כמו תאונות מזדמנות – אוטובוס ללא נהג סוטה לנתיב המתקרב, או מזל"ט צבאי יורה לתוך קהל תמים.
פעילים רבים יקראו לפיקוח ורגולציה הדוקים יותר, וחלקם אף יחזו קטסטרופה מתקרבת.
אבל ככל שההתפתחות נמשכת, יוכח שהפעילים טועים.
ככל שבינה מלאכותית של רכב נהיית חכמה יותר, היא גורמת לפחות תאונות; ככל שרובוטים צבאיים משיגים מיקוד מדויק יותר, הם גורמים פחות נזק אגבי.
בהתבסס על הנתונים, חוקרים מסיקים בטעות שככל שה-AI חכם יותר, כך הוא בטוח יותר.
"ולכן אנחנו נכנסים באומץ – לתוך הסכינים המסתחררים", כאשר הבינה המלאכותית הסופר אינטליגנטית לוקחת ברגע אחד "תפנית בוגדנית" ומנצלת יתרון אסטרטגי מכריע.
בספר "Life 3.0" של Max Tegmark משנת 2017, "צוות אומגה" של תאגיד יוצר בינה מלאכותית חזקה במיוחד המסוגלת לשפר באופן מתון את קוד המקור שלה במספר תחומים.
לאחר נקודה מסוימת הצוות בוחר להמעיט בפומבי ביכולת ה-AI, על מנת למנוע רגולציה או החרמה של הפרויקט.
ליתר ביטחון, הצוות שומר את ה-AI בקופסה שבה הוא לרוב אינו מסוגל לתקשר עם העולם החיצון, ומשתמש בו כדי להרוויח כסף, באמצעים מגוונים.
בשלב הבא, הצוות מטיל על הבינה המלאכותית לעצב צבא של עיתונאים ופרשנים אזרחיים בדויים, כדי להשיג השפעה פוליטית כדי להשתמש בו "לטובה" ולמנוע מלחמות.
הצוות עומד בפני סיכונים שה-AI יכול לנסות לברוח על ידי הכנסת "דלתות אחוריות" למערכות שהוא מעצב, על ידי מסרים נסתרים בתוכן המיוצר שלו, או על ידי שימוש בהבנה הגוברת של הבינה המלאכותית את ההתנהגות האנושית עד שתשכנע מישהו שישחרר אותה מהקופסה.
הצוות גם עומד בפני סיכונים שהחלטתו לבודד את הפרויקט בקופסה תעכב את הפרויקט מספיק זמן עד שפרויקט אחר יעקוף אותו.
הפיזיקאי מיצ'יו קאקו, שעוסק בסיכוני הבינה המלאכותית, מציג תוצאה חיובית דטרמיניסטית.
ב"הפיזיקה של העתיד" הוא טוען ש"זה ייקח עשורים רבים עד שרובוטים יעלו" במעלה קנה התודעה, ושבינתיים תאגידים כמו הנסון רובוטיקה יצליחו ליצור רובוטים ש"מסוגל לאהוב ולהרוויח מקום במשפחה האנושית המורחבת".
השתלטות בינה מלאכותית היא תרחיש היפותטי שבו בינה מלאכותית (AI) הופכת לצורת האינטליגנציה הדומיננטית על פני כדור הארץ, כאשר תוכנות מחשב או רובוטים לוקחים למעשה את השליטה על כדור הארץ מהמין האנושי.
תרחישים אפשריים כוללים החלפה של כל כוח העבודה האנושי, השתלטות על ידי בינה מלאכותית סופר-אינטליגנטית, והרעיון הפופולרי של מרד רובוטים.
סיפורים על השתלטות בינה מלאכותית פופולריים מאוד בכל המדע הבדיוני.
כמה אישי ציבור, כמו סטיבן הוקינג ואילון מאסק, דגלו במחקר של אמצעי זהירות כדי להבטיח שמכונות סופר-אינטליגנטיות עתידיות יישארו תחת שליטה אנושית.
טיעונים אנתרופומורפיים מניחים שככל שמכונות הופכות אינטליגנטיות יותר, הן יתחילו להציג תכונות אנושיות רבות, כמו מוסר או צמא לכוח.
אף על פי שתרחישים אנתרופומורפיים נפוצים בסיפורת, הם נדחים על ידי רוב החוקרים הכותבים על הסיכון הקיומי של בינה מלאכותית.
במקום זאת, AI מעוצב כסוכנים אינטליגנטיים.
הוויכוח האקדמי הוא בין אלה שמודאגים מהאפשרות שבינה מלאכותית תהרוס את האנושות לבין אלה שמאמינים שבינה מלאכותית לא תעשה זאת.
כל אחד מהצדדים טען שהתחזיות של הצד השני לגבי התנהגות הבינה המלאכותית הן אנתרופומורפיזם חסר היגיון.
במחנה שאינו מודאג מסכנות ה-AGI טוענים שזה אנתרופומורפיזם להאמין ש-AGI ירצה באופן טבעי כוח; במחנה שמודאג מסכנות ה-AGI טוענים שזה אנתרופומורפיזם להאמין ש-AGI יעריך באופן טבעי נורמות אתיות אנושיות.
הפסיכולוג האבולוציוני סטיבן פינקר, טוען כי "דיסטופיות AI מקרינות פסיכולוגיה של זכרי אלפא קרתניים על מושג האינטליגנציה.
הכוננים האלה מתוכנתים לתוך המוח שלנו אבל אין שום סיבה לבנות רובוטים שיש להם את אותו סוג של כוננים".
למרות הבדלים אחרים, האסכולה שמאמינה בסיכון מסכימה עם פינקר ש-AI מתקדם לא יהרוס את האנושות מתוך רגשות אנושיים כמו "נקמה" או "כעס", ששאלות תודעה אינן רלוונטיות להערכת סיכונים, וכי למערכות מחשב אין בדרך כלל מקבילה חישובית לטסטוסטרון.
הם חושבים שהתנהגויות של חיפוש כוח או שימור עצמי מופיעות ב-AI כדרך להשיג את מטרותיה האמיתיות, על פי הרעיון של התכנסות אינסטרומנטלית.
לטענת בוסטרום, מחוץ לתחום הבינה המלאכותית, לעיתים קרובות נעשה שימוש במונח "אינטליגנציה" באופן שמעלה קונוטציות לחוכמה מוסרית או לאימוץ דרכי חשיבה מוסריות מעוררות אהדה.
בקיצוניות, אם המוסר הוא חלק מההגדרה של אינטליגנציה, אז בהגדרה מכונה סופר-אינטליגנטית תתנהג בצורה מוסרית.
עם זאת, רוב מחקרי "הבינה המלאכותית" מתמקדים במקום זאת ביצירת אלגוריתמים ש"מייעלים", באופן אמפירי, את השגת המטרה הספציפית שהחוקרים ציינו.
כדי להימנע מאנתרופומורפיזם או מהמטען של המילה "אינטליגנציה", ניתן להתייחס לבינה מלאכותית מתקדמת כאל "תהליך אופטימיזציה" בלתי אישי, הנוקט בקפדנות כל פעולה או פעולות שלפי שיפוטו הן בעלות הסבירות הגבוהה ביותר להגשים את מטרותיו (שעשויות להיות מסובכות ומרומזות).
דרך נוספת להמשיג בינה מלאכותית מתקדמת היא לדמיין מכונת זמן ששולחת לאחור בזמן מידע לגבי איזו אפשרות מובילה למקסום פונקציית המטרה שלה; לאחר מכן, האפשרות הזאת נפלטת החוצה כפֶּלֶט, מבלי להתחשב בשום חשש אתי פרט למקסום פונקציית המטרה.
סביר להניח שהרגולציה של AGI תושפע מהרגולציה של AI המשמש לצרכים צבאיים, כלומר, מרוץ החימוש בתחום ה-AI, שהוא נושא שמתעורר.
נכון לעכשיו, אף על פי שהאו"ם מתקדם לקראת רגולציה של AI, היכולת המוסדית והחוקית שלו לנהל סיכון קיומי של AGI מוגבלת הרבה יותר.
כל צורה של רגולציה בין-לאומית תושפע ככל הנראה מההתפתחויות במדיניות הפנים של מדינות מובילות כלפי בינה מלאכותית צבאית, שבארצות הברית נמצאת בסמכותה של הוועדה לביטחון לאומי לבינה מלאכותית , ומהלכים בין-לאומיים להסדרת מרוץ החימוש בתחום הבינה המלאכותית.
רגולציה של מחקר ב-AGI מתמקדת בתפקיד של מועצות ביקורת, עידוד מחקר בנושא AI בטוח, אפשרות של התקדמות טכנולוגית דיפרנציאלית (מתן עדיפות לאסטרטגיות שמפחיתות סיכונים על פני אסטרטגיות שנוטלות סיכונים בפיתוח AI), או ביצוע מעקב המוני בין-לאומי לצורך בקרה על AGI המשמש כנשק.
רגולציה של AGIs בעלי תודעה מתמקדת בשילובם עם החברה האנושית הקיימת וניתן לחלקה לשניים: שיקולים בנוגע למעמדם המשפטי, ושיקולים בנוגע לזכויותיהם המוסריות.
בקרה על בינה מלאכותית המשמשת כנשק תדרוש ככל הנראה למסד נורמות בין-לאומיות חדשות המנוסחות במפרטים טכניים יעילים בשילוב עם ניטור פעיל ודיפלומטיה לא פורמלית על ידי קהילות מומחים, יחד עם תהליך אימות משפטי ופוליטי.
במחקר חדש שנעשה בארצות הברית קבעו המדענים כי בינה מלאכותית פוגעת בחשיבה ומצאו כי בביצוע מטלות כתיבה בעזרת ChatGPT המעורבות הקוגניטיבית פחתה והחשיבה נהייתה שטחית.
מחקר שהתפרסם באתר לפרסום מקדים, קבוצת חוקרים מה־MIT Media Lab בדק לראשונה מה קורה למוח שלנו בזמן השימוש במודלי שפה גדולים, כמו ChatGPT – והתוצאות מטרידות.
החוקרים בדקו 54 משתתפים שביצעו מטלות כתיבה בשלושה תרחישים שונים: ללא עזרים כלל, תוך כדי שימוש במנוע חיפוש, ובשילוב GPT.
במקביל, הם נמדדו באמצעות EEG – טכנולוגיה שבוחנת את הפעילות החשמלית של המוח – ונבדקו גם ברמת הזיכרון, התפיסה והבעלות האישית על התוצרים.
הקבוצה שעבדה עם ChatGPT הראתה את הפעילות המוחית הנמוכה ביותר מבין השלוש, בעיקר באזורים הקשורים לחשיבה יצירתית, זיכרון עבודה ושליטה קוגניטיבית.
בזמן כתיבה ללא עזרים, המשתתפים הפעילו רשתות מוחיות רבות ויצרו חיבורים בין אזורים שונים – פעילות שמעידה על מעורבות קוגניטיבית עמוקה.
אך כשהם הסתמכו על הבינה המלאכותית, המעורבות הזו נחלשה משמעותית, והחשיבה הפכה שטחית ומבוססת בעיקר על קלט-פלט.
החוקרים כינו את התופעה "חוב קוגניטיבי": ככל שאנחנו מסתמכים יותר על הכלי, כך המוח שלנו עובד פחות – וכשאנחנו מתבקשים לחשוב לבד, קשה לנו לחזור לרמת התפקוד הקודמת.
יתרה מזאת, כאשר המשתתפים התבקשו להיזכר במשפטים שכתבו בעזרתו של מודל השפה, הם התקשו לעשות זאת ואף דיווחו על תחושת ניכור כלפי התוצרים.
במילים אחרות, לא רק שהמוח פעל פחות – גם תחושת השליטה על הכתיבה נפגעה.
השפעה על טביעת הרגל הפחמנית של השימוש בבינה המלאכותית, התגלתה במחקר חדש שנעשה, כי ככל שננסה לייצר מודלים של בינה מלאכותית בצורה מדויקת יותר, כך טביעת הרגל הפחמנית שלהם גדולה יותר.
לדוגמה במודלים של חשיבה ושאלות כמו באלגברה או פילוסופיה, שדורשות יותר זמן וכוח מחשוב כדי לייצר תשובות, הן גרמו לפליטות פחמן דו-חמצני לעלות משמעותית ומייצרות פי שישה יותר פליטות פחמן דו-חמצני CO2 ממודלים עם שאלות פשוטות.
במחקר החדש שאלו 14 חוקרים בעלי תואר שני במדעי המחשב 1,000 שאלות בנושאים שונים.
המודלים השונים כללו בין 7 ל-72 מיליארד פרמטרים.
זאת כדי לבחון את פליטות ה-CO2 המיוצרות על ידי מודלים שונים, המדענים שעמדו מאחורי המחקר גילו כי מודלים מבוססי הנמקה ייצרו עד פי 50 יותר פליטות CO2 מאשר מודלים של תגובה תמציתית.
סכן (בפיניקית: 𐤎𐤊𐤍) הוא אל פיניקי.
הוא ידוע בעיקר משמות תאופוריים כגון סכניתן וגרסכן.
נכון ל־1940, התיעוד האפיגרפי המוקדם ביותר לאל זה הוא במאה ה־5 לפנה"ס.
קיים קונצנזוס בקרב חוקרים, לפיו: הווקליזציה של שם האל היא (סַכֻּן), סכן היה ה"מנהל" או ה"מפקח" של האלים, וסכן הקביל לאל היווני הרמס.
פילון מגבל, שהקבלותיו בין אלים פיניקיים ליווניים אמינות, מזהה את הרמס עם Τάαυτος (תחות).
באמצע שנות ה–70 של המאה ה–20 עם גילוי שיטת ההחייאה הנהוגה עד היום, עלה הצורך לפשט את התהליך לציבור הרחב שאינו מתורגל בסדר פעולות רפואיות וביצועם, לכן נכתב רצף הפעולות בצורת סכמה (ABC).
הדוגמה הכי פשוטה היא סכמת הטיפול בחולה שעובדת על פי סדר ה-ABC האנגלי ומסדרת על פיו את הבדיקות והטיפולים הנחוצים לפי סדר החשיבות ובלי להחמיץ אף פעולה בעלת חשיבות.
דוגמה נוספת היא סכמת החייאה שבנויה על סכמת הטיפול בחולה אך הסדר שם שונה לCAB בעקבות מחקרים.
השימוש בסכמה בעולם הרפואי חשוב מאד בגלל הדינאמיות בתחום שמחייבת ליצור דרך פעולה אחידה שתעניק כיסוי רחב לכלל המקרים
סכמה רב-אזורית היא סכמת הסוואה שפותחה עבור הכוחות המזוינים של בריטניה ומבוססת על סכמת מולטיקם.
- בשימוש בלתי סדיר ברחבי הצבא האוקראיני.
- בשימוש הכוחות המיוחדים של בחרין.
- בשימוש יחידת הלוחמה הימית המיוחדת.
- הסכמה הסדירה של כלל הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת, מלבד חיל הנחתים המלכותי העושה שימוש במולטיקם.
- הסכמה הסדירה של הכוחות המזוינים.
- הסכמה הסדירה של כוחות ההגנה של מלטה מאז 2014.
- גרסה מותאמת בשם NZMTP (סכמה רב-אזורית ניו זילנדית) נמצאת בשירות סדיר בצבא ניו זילנד מאז 2023.
- הסכמה הסדירה בשימוש הכוחות המיוחדים של פקיסטן.
סכמת דפוס משבש היא סכמת הסוואה ששימשה באופן סדיר את הכוחות המזוינים של בריטניה בין 1960 ל-2016, בנוסף למספר צבאות ברחבי העולם.
העיצוב הבסיסי של הסכמה הורכב מצורות מעוגלות (מכונות 'מערבולות') המדומת משיכות מכחול בגווני חום כהה וירוק בהיר, על רקע צבע חאקי בהיר (חום בהיר או חול), מעל מונחות צורות "זרד" בלתי סדירות בצבע שחור.
הסכמה נועדה לדמות צמחייה, במיוחד זו של צפון אירופה והאיים הבריטים; ולשבור (או לשבש) את צורת הלובש והציוד שלו.
מעבר להצלחתו של העיצוב והשימוש הסדיר של למעלה מחמישים שנה בשירות בריטי, הסכמה שימשה צבאות רבים בעולם והיוותה השראה לדפוסים דומים.
סכמת חורש M81 האמריקאית דומה רעיונית ל-DPM הבריטי וזכתה אף היא להצלחה רבה ברחבי העולם, כך שבמהלך שנות ה-80 וה-90 רוב צבאות העולם השתמשו בסוג מסוים של סכמת הסוואה משבשת וגם כיום הן עדיין נפוצות במספר צבאות.
בצבא הבריטי, כמו צבאות רבים אחרים שעשו שימוש בגרסאות של הסכמה, היא הוחלפה במהלך שנות ה-10 בסכמה רב-אזורית ונגזרות אחרות של מולטיקם.
מקורות סכמת הדפוס המשבש בסכמות הסוואה שפותחו במהלך מלחמת העולם השנייה, בעיקרן, מעיל דניסון שעוצב עבור הכוחות הבריטים המוצנחים וכלל סכמת שלושה צבעים (חום, חול וירוק) בכתמים גדולים.
לקראת שנות ה-60 החלו להתפתח מספר גרסאות שהתבססו על סכמת 'דניסון' עם העיצוב 'משיכת מכחול', אחד מעיצובים אלו פותח עם כתמים קטנים בגוונים עזים וכהים יותר לשימוש החיילים שהוצבו בצפון אירלנד.
עיצוב זה, שכונה תחילה 'דפוס צפון אירלנד', הוכנס לשימוש כבר ב-1960 באופן מצומצם וזכה בהמשך לכינוי סכמת דפוס משבש, כאשר באותה תקופה סכמת הסוואה סדירה עדיין לא הייתה בשימוש וחיילים בריטים לבשו מדי חאקי או ירוק.
לאחר מספר שנים של שימוש ניסיוני ולא סדיר בפריטי מדים שונים בסכמת DPM, הוחלט להטמיע את הסכמה באופן מלא בסדרת המדים הסדירים של כלל הכוחות; דגם 1968 שכלל מכנסי לחימה ומעיל בסכמה.
בכך הפכו הבריטים לראשונים בעולם להטמיע מדי הסוואה כמדים סדירים של כלל החיילים.
מעיל דניסון, שהסכמה שלו השפיעה על פיתוח הדפוס המשבש, נותר בשימוש יחידות מיוחדות ומוצנחות עד לאמצע שנות ה-70, עת הוחלף אף הוא במעיל צנחנים בעל עיצוב דומה אך בסכמה העדכנית, אם זאת מעילי דניסון נמצאו בשימוש מצומצם במספר יחידות עד לתחילת שנות ה-90.
לאורך שנות ה-70 וה-80 הסכמה ועיצוב המדים שעשו שימוש בה נותרו יחסית ללא שינוי, מלבד מספר שינויים קלים לגוונים ולצורות.
בסוף שנות ה-80 עוצבה סכמת דפוס משבש לשימוש באקלים צחיח (מדברי) שהחליפה את גוני הירוק והחום בגווני חאקי וחום בהיר, גרסה זו נכנסה לשימוש מספר מדינות באזור המזרח התיכון.
אם זאת, הצבא הבריטי עצמו העדיף גרסה פשוטה יותר בשני גוני צבע (במקום ארבעה) ששימשה את הכוחות הבריטים באזורים מדבריים, בין היתר במלחמת המפרץ, מלחמת עיראק ואפגניסטן.
הגרסה המשמעותית האחרונה ששימשה באופן סדיר בכוחות הבריטים הייתה במדי לחימה 95, מערך ציוד אישי שהוכנס לשימוש באמצע שנות ה-90.
במהלך שנות ה-2000, כחלק ממגמה לפיתוח סכמה רב-אזורית שתתאים למגוון רחב יותר של אזורי אקלים ותנאי שטח, ולאחר שביעות רצון נמוכה של חיילים בריטים בעיראק ואפגניסטן מיעילות הסכמה בתנאי שטח משתנים, הוחלט לפתח את הסכמה הרב-אזורית (MTP) שהתבססה על מולטיקם האמריקי.
סכמת MTP החלה להחליף באופן רשמי את סכמת ה-DPM בשירות בריטי בשנת 2010, תהליך שהושלם סביב 2013, אם זאת כיום ניתן למצוא מדי DPM באופן מצומצם בשירות בריטי (לדוגמה בחליפות אב"כ ומדי צוהרים).
- דגם עם צבעוניות עזה ומותאמת נמצא בשימוש סדיר ונרחב של הכוחות המזוינים של אינדונזיה.
- דגם DPM מקומי בגווני חאקי בשימוש נרחב של צבא איראן, בנוסף, אלמנטים של העיצוב נמצאים במספר סכמות שפותחו באיראן.
- דגם DPM אירי היה בשימוש סדיר של כלל הכוחות האירים בגרסת חורש, מדברית וכחול צי עד שהוחלפו במולטיקם החל מ-2019. דגם DPM הבריטי היה אף הוא בשימוש מספר יחידות מיוחדות בשנות ה-80 וה-90.
- דגם מקומי היה בשימוש כמדים הסדירים של חיל האוויר ההודי, נמצא בתהליך החלפה מאז 2022.
- הסכמה הסדירה של כלל הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת בשנים 1968–2010. כיום נמצאת בשימוש מצומצם, בין היתר ביחידות הצוהרים.
- בשימוש מספר יחידות מיוחדות.
- עד לשנות ה-2000 היה בשימוש כוחות מיוחדים עת הוחלף במולטיקם.
- גרסה מותאמת בשם NZDPM (סכמת דפוס משבש ניו זילנדית) נמצאת בשירות סדיר בצבא ניו זילנד עד 2023.
- סכמת DPM נמצאת בשימוש הכוחות העומאניים מאז שנות ה-80. דגם מדברי ייחודי פותח על ידי החלפת הגוונים ב-DPM המקורי לגווני חאקי וכתום, גרסה זו מכונה באופן לא רשמי DPM כתום.
- גרסה מקומית של DPM נמצאת בשימוש מצומצם בגווני חורש (מכונה 'קוקלה'; Кукла) וגוונים כחולים (בשם 'סמוג'; Смог).
- היה בשימוש עד שהוחלף ב-2017 על ידי מולטיקם.
סכמת חורש המוכרת גם בכינוי חורש ארצות הברית (U.S.
Woodland) או M81, היא סכמת הסוואה ששימשה באופן סדיר את הכוחות המזוינים של ארצות הברית בין 1981 ל-2012, בנוסף למספר רב של צבאות ברחבי העולם.
הסכמה היא אחת המוכרות והנפוצות, במיוחד בשלהי המלחמה הקרה בשנות ה-80 וה-90 עד להופעת הסכמות הדיגיטליות ובהמשך סכמות מולטיקם.
מלבד השימוש הסדיר שליווה את הכוחות המזוינים של ארצות הברית, ובמיוחד צבא ארצות הברית, הסכמה ונגזרות מקומיות שלה שימשו עשרות צבאות ברחבי העולם כולל ברוסיה, לבנון, סוריה, הרפובליקה העממית של סין, בנוסף למדינות רבות באפריקה, אסיה ודרום אמריקה; למעלה מ-75% ממדינות העולם אימצו בשלב כלשהו את הסכמה או נגזרת שלה.
בנוסף, זכתה סכמת החורש לפופולריות רבה במוצרים ופרטי לבוש אזרחיים.
בצה"ל נמצאים פרטי מדים בסכמת חורש שהגיעו אליו מעודפי צבא ארצות הברית, אלו משמשים באופן לא סדיר בעיקר לאסירים צבאיים, טירונים בהכשרות מסוימות וב (ביום אויב).
מלבד אלו, הכומתה ודגל היחידה של חטיבת כפיר עושים שימוש בהעתק של הסכמה.
בצה"ל מדים בסכמת חורש מכונים לעיתים "מדים מנומרים" מה שכנראה השתרש עוד משנות ה-60 כשהיו מדי סכמת לטאה בשימוש, עם זאת, הכינוי "מנומרים" באופן כללי בלתי רשמי על כלל מדי ההסוואה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כוחות חיל הנחתים של ארצות הברית עשו שימוש לסירוגין במדי הסוואה, בעיקר בסכמת "עור צפרדע", כחלק מהמערכה באוקיינוס השקט.
מלבד שימוש זה, כוחות ארצות הברית לא עשו שימוש נרחב במדי וציוד בסכמות הסוואה, במקום הם העדיפו מדי חאקי או ירוק זית.
עם תחילת מלחמת וייטנאם הוכנסה לשימוש ב-1968 סכמת ERDL (ראשי התייבות של הגוף שפיתח אותן: "מעבדות מחקר ופיתוח הנדסי של צבא ארצות הברית") עם "מדי הג'ונגל" (OG-107) של יחידות חיל הנחתים שהוצבו בווייטנאם.
לאחר מלחמת וייטנאם הוחלט לפתח את הסכמה לשימוש סדיר של כלל כוחות ארצות הברית, לטובת זאת הצבעוניות הותאמה מעט וגודל הכתמים הוגדל בכ-60%.
בשונה מהלוחמה באקלים הטרופי מרובה הצמחייה בווייטנאם, לקראת סוף שנות ה-70 תנאי הלחימה הוערכו להתרחש במרחבים גדולים יותר עם ראות רבה יותר, לכן הדפוס היה צריך להתאים להסוואה במרחק של כ-350 מטרים.
הסכמה החדשה כונתה סכמת הסוואה חורש (שכן זאת הסביבה שדימתה), אך בפועל היא הייתה הסכמה הסדירה והסטנדרטית שהודפסה על כלל מדי הקרב ("Battle Dress Uniform"; או "BDU") החדשים שהוכנסו לכל הכוחות האמריקאים.
דגם המדים החדשים שהוכנסו לשירות ב-1981 נקרא M81, מה שהעניק לסכמה את הכינוי הבלתי רשמי הנוסף הזה.
סכמת החורש ומדי ה-BDU נותרו בשירות סדיר של כלל כוחות ארצות הברית עד לתחילת שנות ה-2000 כאשר הוחלפו בהדרגה בזרועות השונים במדים עם סכמות דיגיטליות.
סכמות אלו היו סכמות דיגיטליות ונמצאו כפחות אפקטיביות באזורים מסוימים, בהדרגה אימצו הזרועות סכמת מולטיקם במהלך שנות ה-10.
- העתקים מקומיים בשימוש נרחב של הצבא האיראני
- בשימוש מצומצם באימונים ויחידות עורפיות
- גרסה מקומית בשם סוג 99
- העתקים מקומיים KKO, HATO ו-Лес (חורש) בשימוש הספצנאז, כוחות הפנים וה-MVD
- בשימוש סדיר של כלל הכוחות עד שהוחלף ב-2017 במולטיקם
- בשימוש סדיר של הצבא הקולומביאני עד 1991
- גרסה מקומית בשימוש סדיר של כלל הכוחות עד לנפילת סוריה הבעת'ית ב-2024
סכנות צלילה הן הסכנות האורבות לאדם המבצע צלילה במקוה מים.
ארס הוא בעיה קשה במים יותר מאשר מחוץ למים משתי סיבות:
על מנת לצאת מהים אל בית החולים על הצולל לעבור נוהל עליה מסודר למניעת דקומפרסיה קריעת ריאה או תסחיף , האורך זמן רב וגורם להארכת זמן ההגעה לבית חולים.
בזמן שהצולל עולה אל פני המים הוא פועל פיזית (בגלל צפיפות המים כל מאמץ לנוע באוויר מוכפל פי 7 לערך במים) והארס מתפשט מהר יותר.
שוכני ים ארסיים הם רבים ומגוונים, אם כי לחופי ארץ ישראל ישנם אך מעטים ובהם זהרון, אבנון, עקרבנון, אלמוג אש וקיפוד ים.
מרבית הדגים הארסיים אינם תוקפים מרצונם וזהו אמצעי הגנה אחרון.
פעמים רבות נובעת הפגיעה מחוסר זהירות או מחוסר הבחנה בדגים (בעקבות הסוואה יעילה ביותר, במיוחד לדג האבנון).
מעטים הדגים שבכוחם לתקוף אדם ומעטים מהם יאכלו אותו אם הצליחו בתקיפה.
סדרת הסרטים על העמלץ הלבן, מלתעות, יצרה פאניקה לא מבוססת בקרב אנשים מפני חיה זו.
לרוב כרישים יתקפו אדם רק אם סיכן את צאצאיהם או את להקתם (אם הם שוחים בלהקות).
מחסור באוויר יכול להיגרם מכמה סיבות:
הרכבה לא נכונה של הדרגה הראשונה
חוסר תשומת לב לכמות האוויר במכל.
קריעת הריאה, חזה אוויר ונפחת
בארוטראומה - פגיעות הנובעות כתוצאה מלחץ.
מחלת הדקומפרסיה (גם: מחלת האמודאים) נגרמת משינויי המסיסות של גזים אינרטיים (בעיקר חנקן והליום) ברקמות הגוף עם השינויים בלחץ הסביבה.
עם ההעמקה, הלחץ שרקמות הגוף מצויות בו עולה, מה שמעלה את כמות הגז שיכול להיות מומס בהן (כתוצאה מחוק בויל הקובע כי נפחם של גזים יחסי לכמות הלחץ המופעל עליהם וחוק הנרי הקובע כי היכולת של גז להתמוסס בנוזל יחסית ללחץ המופעל עליו).
ככל שהשהות נעשית בעומק רב יותר ולאורך זמן רב יותר כך כמות החנקן המצטבר ברקמות גדולה יותר.