tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דייל מעביר את הידיעה לתקשורת ורובו הופך לידוען ופילנתרופ.
הוא פותח גם מטבחי מרק לעניים.
דייל מגיע אליו ויועץ לו להקים קרן על שמו.
רובו וג'ון הקטן מסכימים אך אומרים לו כי עליו להתלבש ב"סטייל" ושלושתם שרים ורוקדים.
כעת המועדון שלהם משגשג וזה של גינסבורן ריק.
גינסבורן מחסל את השריף שמסרב לשתף פעולה ובמקומו מתמנה סגנו המושחת פוטס (ויקטור בונו).
פוטס מארגן פשיטה על המועדון של רובו בו נמכרים משקאות חריפים בניגוד לחוק היובש.
רובו תכנן את המועדון על פני במה מסתובבת וזמן קצר לפני בפשיטה המקום הופך לכנסייה קטנה בו שרים גוספל נגד שתיית אלכוהול ("Mr.
גינסבורן מאשים את רובו ברצח השריף רובו נכלא אך המושבעים מזכים אותו.
הוא יוצא בשמחה לקהל בחוץ ושר על שיקגו האהובה עליו ("My Kind of Town") ודייל של עם היתומים הרובינהודים - "אל תלכו בדרך הרעה".
בשובו הוא מוצא שג'ון הקטן ומריאן השתלטו על המועדון ופתחו מאחור מפעל לזיוף שטרות.
הוא מורה להרוס את המפעל ופוקד על מריאן לעזוב את העיר.
היא מנסה לגייס נגדו את השריף פוטס ואת גינסבורן אך הוא מסל אותם.
כעת פותחת מריאן במסע של ליגת הנשים לחיסול מועדון החטא שלו.
עשרות נשים מתפרצות והורסות את המועדון.
רובו ואנשיו יורדים מנכסיהם ולבסוף מתחפשים לסנטה קלאוס.
דייל עובר לידם עם מריאן ונותן לכל אחד דולר אחד.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותפרנק סינטרהרובוגנגסטרדין מרטיןג'ון הקטןגנגסטרפיטר פאלקגאי גינסבורןגנגסטרסמי דייוויס ג'וניורוויליגנגסטרבינג קרוסביאלן דיילמנהל בית יתומיםויקטור בונוסגן שריףברברה ראשמריאן סטיבנסבתו של "ביג ג'ים"אדוארד ג'י רובינסוןביג ג'יםראש הגנגסטריםרוברט פולקאוקטביוס גליקשריף
ימי הזיכרון לשואה הם מועדים שנתיים, שנקבעו על ידי מדינות שונות ברחבי העולם, לציון מיליוני הקורבנות של גרמניה הנאצית, ובמיוחד של השואה, וכן כדי לכבד את ניצולי השואה ואת מציליהם ולהילחם בשנאה ובאנטישמיות.
היום בו מתקיימת ההנצחה עשוי להשתנות בין המדינות, כמו גם שם ההנצחה.
הספר ימי מוהרנ"ת הוא אוטוביוגרפיה ויומן מסע לארץ ישראל שחיבר רבי נתן שטרנהרץ מברסלב, גדול תלמידיו של רבי נחמן מברסלב.
המחבר כינה את הספר ימי נתן, אך המהדיר, הרב נחמן גולדשטיין, קרא לו ימי מוהרנ"ת (ראשי תיבות מורינו הרב רבי נתן).
הספר הוא אחד המקורות החשובים להכרת משנתה ודברי ימיה של חסידות ברסלב.
הספר מחולק לשני חלקים: חלק א', האוטוביוגרפיה המכסה את תולדותיו של רבי נתן מלידתו בשנת ה'תק"ם (1780) ועד שנת ה'תקצ"ה (1835), וחלק ב', יומן המסע של רבי נתן לארץ ישראל בשנים ה'תקפ"ב–ה'תקפ"ג (1822).
הספר איננו מכסה את העשור האחרון לחיי המחבר, עד שנת ה'תר"ה (1845).
במקור שני החלקים נכתבו כקבצים נפרדים ועצמאים, אך בשלב מסוים המחבר ראה בהם ספר אחד.
מסורת בקרב החסידים מספרת שהמחבר בחר בשם הספר במילה "ימי" ולא "חיי" כפי שקרא לספר חיי מוהר"ן שחיבר, שכן ראה ב"ימים" צמצום איכות לעומת שלימות ושפע במילה "חיים".
רוב החלק האוטוביוגרפי עוסק בתקופת היכרותו של המחבר עם מייסד ומנהיג חסידות ברסלב, רבי נחמן מברסלב.
ההיכרות החלה בסוף שנת ה'תקס"א (1801) כאשר המחבר היה בן 22, עד מותו של הרבי בשנת ה'תקע"א (סוף 1810).
לכל התקופה שקדמה להיכרות הקדיש המחבר פיסקה אחת בת מספר שורות בלבד.
תקופת ההיכרות בין המחבר לרבי הסתיימה במותו של הרבי, המתואר בהרחבה בספר.
על רגעים אלו כתבו הרבנים עופר שלמה גיסין ועודד ניצני:
חלק ב' הוא סיפור נסיעתו של המחבר לארץ ישראל, ומכסה תקופה של כעשרה חודשים בין חודש שבט ה'תקפ"ב לתחילת שנת ה'תקפ"ג.
מלבד פירוט הנסיעה והחוויות של המחבר, התיאור מספק מבט היסטורי על החיים היהודיים בקהילות השונות שהמחבר פקד בחו"ל ובארץ.
חלק ב' שנכתב בעת המסע לארץ ישראל ב-1822 הוא החלק הקדום יותר בספר, והושלם לפני תחילת כתיבת חלק א'.
יש לכך כמה ראיות והבולטת שבהן הוא הזכרת אחד מחתני רבי נחמן, רבי יוסקא, בברכת החיים בחלק ב' שנכתב בעת המסע ב-1822, אך לאורך כל חלק א' הוא נזכר כבר בברכת המתים.
כך שברור שחלק א' נכתב לאחר 1822.
סביר להניח שהרעיון לכתיבת האוטוביוגרפיה עלה במוחו של המחבר לאחר כתיבת יומן המסע לארץ ישראל.
זמן חיבורו של עיקר חלק א' היה בתקופה קצרה אחת בשנת ה'תקפ"ג או ה'תקפ"ד (1823 או 1824).
יש כמה ראיות לכך שהכתיבה נעשתה ברצף אחד.
חלק עיקרי זה מסתיים בפיסקה צ"ט, וממנה והלאה הספר נכתב כיומן, בפסקאות המתעדכנות מעת לעת עד לשנת ה'תקצ"ה (1835).
חלק מהאוטוגרף בכתב היד של המחבר נשמר בידי מכון שוקן.
סריקה של כתב היד עלתה לרשת וזמינה באתר הספרייה הלאומית.
חלקו הראשון של הספר נדפס לראשונה בשנת ה'תרל"ו (1876) בלבוב, בידי הרב נחמן גולדשטיין מטשעהרין.
חלקו השני של הספר נדפס לראשונה כמעט 30 שנה לאחר מכן, בשנת ה'תרס"ד (1904) בידי הרב ישראל הלפרין קרדונר בירושלים.
רק בשנת ה'תשט"ז (1957) הודפסו שני החלקים בכרך אחד בידי הרב נתן צבי קעניג בבני ברק.
מאז הספר על שני חלקיו יצא בקרוב ל-20 מהדורות נוספות.
המהדורות יצאו בידי גופים ועמותות בחסידות ברסלב כגון הקרן של הרב ישראל דב אודסר, מכון "אבן שתייה", הרב אליעזר שלמה שיק והוצאות נוספות.
מהדורות מתורגמות של הספר יצאו בספרדית ופולנית.
בהשראת המסורת על שמות הספרים "חיי מוהר"ן" ו"ימי מוהרנ"ת" – כתב הרב אליעזר שלמה שיק גם הוא אוטוביוגרפיה וקרא לה "רגעי מוהרא"ש".
"ימים ברקיע" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אדם.
הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-23 במאי 1987. בשבוע לאחר מכן נכנס לדירוג במקום ה-19. הוא הגיע לשיאו במקום החמישי, והחל בירידה משמעותית בדירוג.
לבסוף, ב-9 בדצמבר, לאחר שמונה שבועות רצופים, יצא מהמצעד השבועי.
הוא לא דורג במצעד הפזמונים העברי השנתי ב-1988 – הסינגל היחידי של אדם מתוך האלבום שלא דורג בסוף השנה.
"ימי ראשית הקיץ" הוא שיר שנכתב על ידי יענקל'ה רוטבליט והולחן על ידי שמוליק קראוס בשנת 1977. השיר יצא לראשונה במסגרת אלבומו של קראוס "שבעים שמונים", שיצא באותה השנה.
השיר מתאר את הימים הראשונים של עונת הקיץ.
אלבומו של קראוס יצא תוך כדי ניסיונות להקים את להקת "כיף התקווה הטובה", שבה היו חברים ג'וזי כץ, חנן יובל ואלי מגן, שאף ביצע את השיר באלבום.
הלהקה התפרקה, והשיר נכלל באלבומו של קראוס ומבצעת אותו באלבום ג'וזי כץ.
את השיר עיבד מוזיקלית אילן וירצברג.
השיר הועמד לבחירה במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' בשבוע של 30 במאי 1977. הוא צעד ארבעה שבועות בלבד ובשיאו הגיע למקום ה-20 במצעד.
קראוס ביצע את השיר גם באלבומו "ידידותי לסביבה".
את השיר ביצעה בר בלפר בשנת 2006 בסרט "מישהו לרוץ איתו" בכיכובה.
בפברואר 2011 ביצעה מיקה שדה את השיר בהיכל התרבות בתל אביב בערב למען הגן השיקומי בירושלים.
בשנת 2013 ביצעו שרון מולדאבי וצילי ינקו את השיר במופע מחווה לזכר שמוליק קראוס במסגרת ג'אם 88 אף אם מבית היוצר של אקו"ם, נמל תל אביב.
בפברואר 2021 הוציאה המוזיקאית אור אדרי עם עמיר רוסיאנו (ג'נגו) גרסת כיסוי לשיר במסגרת האלבום "הוצאו מהקשרם - שרים רוטבליט", אלבום המחווה ליענקל'ה רוטבליט.
בפברואר 2023 ביצע את השיר המוזיקאי ברי סחרוף בערב מחווה לג'וזי כץ שנערך בהיכל התרבות.
בינואר 2024 ביצעה את השיר ענת מושקובסקי לנגינת תזמורת הג'אז הישראלית במועדון הגריי.
ימים מושלמים הוא סרט דרמה משנת 2023 בבימויו של וים ונדרס לפי תסריט שנכתב על ידי ונדרס וטאקומה טקאסאקי.
סרט קופרודוקציה בין יפן לגרמניה, עוקב אחר חיי השגרה של היראיאמה (קוג'י יאקושו), מנקה שירותים ציבוריים בטוקיו.
"ימים מושלמים" הוקרן בבכורה ב-23 במאי 2023 בפסטיבל קאן ה-76, שם התמודד על דקל הזהב וזכה בפרס חבר השופטים ובפרס השחקן הטוב ביותר לקוג'י יאקושו .
הוא היה מועמד לסרט העלילתי הבינלאומי הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-96, והפך לסרט הראשון שלא בוים על ידי יוצר יפני שהיה מועמד בתור סרט יפני.
היראיאמה עובד כמנקה שירותים ציבוריים במחוז שיבויה היוקרתי של טוקיו, מול ביתו הצנוע בשכונה ממזרח לנהר סומידה.
חייו שגרתיים - אותם הטקסים מדי יום כבר בעלות השחר.
את זמנו הפנוי הוא מקדיש להאזנה למוזיקה בטנדר שלו בדרכו לעבודה ובחזרה, ולספרים שלו, שהוא קורא בכל ערב לפני השינה.
הוא קורא סיפורים מאת ויליאם פוקנר ופטרישיה הייסמית', ואת החיבורים של איה קודה.
חלומותיו מוצגים ברצפים אימפרסיוניסטיים מרצדים בסוף כל יום.
היראיאמה מאוד אוהב עצים ומבלה זמן בגינון ובצילום שלהם.
בכל יום הוא אוכל כריך בצל העצים שבמקדש ומצלם את הענפים והעלים שלהם.
גאוותו בעבודתו ניכרת ביסודיות ובדיוק שלה.
עוזרו הצעיר של היראיאמה, טאקאשי, מאחר לעיתים קרובות והוא רועש ולא יסודי.
יום אחד, אישה צעירה בשם איה עוצרת ליד השירותים הציבוריים שטאקאשי מנקה והוא ממהר לסיים.
טאקאשי מבקש לצאת עם איה, אבל האופנוע שלו לא מתניע והוא משכנע את היראיאמה לתת לו להשתמש בטנדר שלו.
איה מציעה לטאקאשי להישאר איתה כשהיא עובדת בבר בנות, אך הוא מתלונן שהוא רצוץ.
ללא רשות, טאקאשי מחליק קלטת של פטי סמית' של היראיאמה לתוך התיק של איה.
טאקאשי משכנע את היראיאמה להיכנס לחנות כדי להעריך את שוויין של הקלטות שלו.
כשנודע לטאקאשי עד כמה הן יקרות, הוא מפציר בהיראיאמה למכור אותן, אבל היראיאמה מסרב ונותן לו קצת מזומן כדי שיוכל לצאת עם איה.
כשמכל הדלק בטנדר של היראיאמה נגמר בדרך הביתה, הוא נאלץ למכור קסטה תמורת כסף לדלק.
היראיאמה משחק איקס עיגול עם זר, לאחר שמצא פיסת נייר שהוסתרה בשירותים.
הוא גם מחליף מבטים עם אישה תמהונית, שאוכלת ארוחת צהריים על ספסל לידו.
איה משיגה את היראיאמה כדי להחזיר לו את קלטת פטי סמית'.
היא מבקשת לנגן אותה בטנדר שלו בפעם האחרונה ונושקת לתודה על לחיו.
ביום החופשי שלו, היראיאמה מכבס את הכביסה שלו, לוקח את הסרט עם תמונות העץ שלו לפיתוח, מנקה את דירתו, קונה ספר חדש וסועד במסעדה שבה הבעלים חולקים איתו רכילות.
ניקו, אחייניתו של היראיאמה, מופיעה ללא הודעה מוקדמת, לאחר שברחה מבית אחותו המנוכרת העשירה קייקו.
הוא נותן לניקו ללוות אותו לעבודה במהלך היומיים הבאים.
השניים מצלמים את העצים בפארק ורוכבים יחד על אופניים.
בסופו של דבר, קייקו באה לאסוף את ניקו במכונית עם נהג.
קייקו אומרת לו שהדמנציה של אביהם החמירה ושואלת האם היראיאמה יבקר אותו בבית האבות שבו הוא גר.
היא אומרת שהוא כבר לא מזהה כלום ולא יתנהג כפי שהתנהג קודם.
היראיאמה מסרב בצער אבל מחבק את אחותו לשלום.
לפני שהיא עוזבת, היא שואלת אותו אם הוא באמת מנקה שירותים למחייתו, והוא אומר שכן.
כשהם נוסעים, היראיאמה מתחיל לבכות.
למחרת, טאקאשי מתפטר מבלי לתת הודעה מוקדמת, ומשאיר את היראיאמה לכסות את המשמרת שלו.
מאוחר יותר, כאשר היראיאמה הולך למסעדה הרגילה שלו, הוא פותח את הדלת ורואה את בעלת המסעדה מחבקת גבר.
היראיאמה ממהר, קונה סיגריות ושלושה פחיות בירה לצרוך על גדת נהר סמוכה.
האיש שהיראיאמה ראה במסעדה מתקרב ומבקש ממנו סיגריה.
האיש אומר לו שבעלת המסעדה היא גרושתו שאותה לא ראה שבע שנים, ושהיא פתחה את המסעדה שלה שנה לאחר שהתגרשה ממנו.
הוא אומר שהוא ביקר אותה כדי להשכין שלום לפני שהוא מת מסרטן, ואמר להיראיאמה לשמור עליה.
היראיאמה מקל את מצב הרוח בכך שהוא מציע לו משקה ומזמין אותו לשחק "תופסת צל", ובסופו של דבר הם נפרדים.
למחרת בבוקר, היראיאמה מתחיל שבוע עבודה נוסף.
כשהוא נוהג בטנדר שלו ומאזין לנינה סימון שרה את השיר "Feeling Good", מגוון רגשות עוצמתיים שוטף את פניו.
לקוח בחנות קלטות (וים ונדרס)
מיד לאחר שהוקלו אמצעי הזהירות של מגפת הקורונה, ונדרס הוזמן לטוקיו על ידי קוג'י ינאי לצפות בפרויקט השירותים של טוקיו, פרויקט שבו עוצבו מחדש שירותים ציבוריים יפניים ב-17 מקומות ברחבי שיבויה בעזרת 16 יוצרים שהוזמנו מרחבי העולם.
ונדרס הוזמן להסתכל על הייחודיות של כל אחד מהמתקנים הללו.
בהתחלה, המפיקים דמיינו שונדרס יפיק סרט קצר או סדרה של סרטים קצרים על המתקנים, אבל הוא בחר בסרט עלילתי, כאשר התסריטאי השותף טאקומה טקאסאקי הסביר שהתפיסה של דמותו של היראיאמה הרגישה כמו טריטוריה חדשה עבורם.
(יפן) בשיתוף עם Wenders Images (גרמניה).
הסרט צולם במשך 17 ימים בטוקיו.
הסגנון של הסרט לוקח השראה מהסגנון של הבמאי היפני יסוג'ירו אוזו.
הגישה המינימליסטית לסיפור סיפורים, ההתמקדות בחיים הרגילים ויחס הגובה-רוחב של 4:3 של הסרט הם כולם משויכים לאוזו.
כמו כן, השם היראיאמה מגיע משם דמות נפוץ בסרטיו של אוזו (סיפור טוקיו, אחר צהריים סתווי).
המוזיקה שהיראיאמה מאזין לה עם הקלטות שלו היא מוטיב מרכזי בסרט.
בתיאור הדרך שבה היראיאמה בוחר את המוזיקה לה הוא מאזין, אמר ונדרס: "אולי הוא נאחז בעבר.
אבל הוא נצמד קצת גם בצעירותו והוא אוהב את המוזיקה הזו.
הוא בוחר בבוקר בדיוק למה הוא הולך להקשיב לאותו יום וזה לא אקראי." ונדרס תיאר את לו ריד כ"קול אדיר בסרט".
ימים מושלמים נבחר להתחרות על דקל הזהב בפסטיבל קאן 2023, שם נערכה הבכורה העולמית ב-25 במאי.
הוא הוזמן גם לפסטיבל הסרטים ה-27 של לימה באזור השבחים, שם הוא הוקרן ב-11 באוגוסט 2023. הקרנות עוקבות נערכו בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2023 ובפסטיבל הקולנוע של ניו יורק 2023.
המכירות העולמיות טופלו על ידי The Match Factory, כאשר Neon היו אחראיים להפצת הסרט בארצות הברית, -Mubi הפיצו את הסרט בבריטניה, אירלנד, טורקיה ואמריקה הלטינית.
הסרט הופץ בגרמניה ב-21 בדצמבר 2023 על ידי DCM, וביפן ב-22 בדצמבר על ידי Bitters End.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-7 בפברואר 2024.
פרסתאריך טקסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקורפרס אוסקר10 במרץ 2024הסרט העלילתי הבינלאומי הטוב ביותרימים מושלמים
"ימים יפים" הוא אלבום האולפן השני של ההרכב המוזיקלי הישראלי מועדון הקצב של אביהו פנחסוב.
האלבום יצא לאור ב-18 ביולי 2017 תחת הוצאת חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט.
הסינגל "ימים יפים" יצא ב-22 בספטמבר 2016 והיה שיר הנושא של העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "תאג"ד" ב-2016.
ב-26 ביולי 2017 התקיים אירוע השקת האלבום בהאנגר 11. בסקירה של השבועון "מקור ראשון", פנחסוב תואר כ"פרפורמר בלב" ו"איש במה בכל רמ"ח איבריו", וצוין כי הוא בולט בהופעות הפיזיות שלו, כולל שימוש ברתמה מיוחדת והשלכת נצנצים.
במופע הופיעו גם חברי הלהקה וכוכבי אורח, ביניהם קרולינה וישראל ברייט מלהקת "השמחות".
"ימים מאושרים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרים הישראלים שירי מימון ושמעון בוסקילה.
את השיר הוציאו ב-1 באוגוסט 2011 לאור חברות התקליטים הליקון ועננה כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן, שמטרתו לקדם את אלבום ההופעה של צמד הזמרים, "המופע המשותף".
"ימים מאושרים" נכתב והולחן על ידי מיכאל וקנין ובוסקילה בהתאמה.
השיר עוסק בתהליך של צמיחה והתמודדות עם העבר.
הדובר מבקש כוח לבטוח בעצמו, לשים את העבר מאחוריו ולחיות את חייו במלואם.
הוא מייחל לסליחה עצמית על טעויות הנעורים וליכולת להתגבר על המכשולים שמציבים החיים בדרכו.
בהמשך מביע הדובר תקווה לעתיד טוב יותר.
הוא מבקש לראות ימים מאושרים שממתינים לו, כשהוא נאחז בתקווה ובזעקה הפנימית שמכוונת את תפילתו.
בתמונה מוצגים מימון ובוסקילה במהלך הופעה חיה.
מימון עומדת במרכז הבמה, לובשת שמלה בצבעים בהירים, ואוחזת מיקרופון ביד ימין.
מאחוריה, בוסקילה מנגן על גיטרה, ומבצע קולות רקע.
התאורה האפלה מאירה אותם באור עדין, דבר המוסיף לאווירה האינטימית והמרגשת של המופע.
ב-11 באוגוסט 2011 הוצג "ימים מאושרים" כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע שלאחר מכן הוחלט שלא להכניס אותו לדירוג השבועי.
במצעד ההשמעות של רדיו אמצע הדרך הגיע השיר למקום התשיעי.
ימים טובים: סיפורו של זאב רווח (זאב רווח: ימים טובים) הוא סרט תיעודי ישראלי בבימויו של אלון גור אריה אודות חייו ויצירתו של השחקן, הקומיקאי הבמאי והתסריטאי זאב רווח.
הסרט נבחר להשתתף בתחרות בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בשנת 2024 (נדחה בגלל מלחמת חרבות ברזל לינואר 2025) בפסטיבל דוק אביב גליל, ובפסטיבל קולנוע דרום.
שם הסרט לקוח משיר הנושא של הסרט "רק היום", עבודתו הראשונה של זאב רווח כבמאי.
השיר מובצע במקור על ידי אורי רווח, אחיו של זאב שגם משתתף בסרט התיעודי.
בפרסום המקדים לפסטיבל חיפה נכתב: זאב רווח, הקומיקאי העממי של ישראל, נלכד בטייפקאסט שלימים הפך לכלאו.
מן הבמה היוקרתית של תיאטרון הקאמרי ועד לדמויות מן הקולנוע שנחקקו בזיכרון התרבותי, רווח נאבק למצוא את מקומו בין העולמות: בין דת לחילוניות, בין קאלט לאומנות גבוהה.
בעזרת חומרים נדירים ועדויות יוצאות דופן מתווה הסרט "ימים טובים" את סיפורו המורכב של רווח, מסע קולנועי על תשוקה וטרגדיה של אגדת מסך שלא הכרנו באמת.
בין המרואיינים מעולם התרבות: זאב רווח, דן תורן, יהודה אטלס, הלל מיטלפונקט, זהבה בן, ניצה שאול, שלישיית מה קשור, דובי גל, חני נחמיאס, יונה אליאן, צחי נוי, שמוליק לוי, רפי קישון, אפרת לביא, יהודה אליאס, ריטה שוקרון, שרון אלכסנדר, פבלו אוטין, משה אדרי.
בני המשפחה: מלי רווח, שולה רווח, אורי רווח, מאיה רווח, ג'קי רווח, בנצי רווח, משה רווח.
הסרט משלב כמה עלילות משנה שמשתלבות זו בזו.
היחסים עם אביו שהחרים את סרטיו והצגותיו.
התפתחותו המקצועית משחקן רפרטוארי בתיאטרון דרך קומדיות הבורקס למעמד של מפיק-במאי-כותב-שחקן.
אופיו המורכב של רווח כאיש משפחה, הניסיונות לייצר סרטי איכות לצד הקומדיות, במאי שמשתמש בשיטות עבודה שנויות במחלקות.
הבמאי אלון גור אריה חבר למפיקים עופר נעים ומשה אדרי (איתו הפיק בעבר את הסרט התיעודי "אנחנו לא ניפרד לעולם" ואת הסרטים העלילתיים "מבצע ביצה" ו"המוסד").
לצורך הפקת הסרט הומרו מחדש המאסטרים המקוריים של חלק מסרטיו בתהליך טלסינה וכך "חסמב"ה ונערי ההפקר", "רק היום" ואחרים זכו לתמונה וצבעים באיכות גבוהה במיוחד.
חומרים נדירים כמו עימות בין אפרים קישון וזאב רווח על הגישה לבימוי המחזמר סלאח שבתי נלקחו מתוך קלטת VHS שנמצאה בחדר העבודה של אפרים קישון ותיעדה את החזרות למופע.
בכרזת הסרט נראה זאב רווח כחלק מפאזל.
חלקו הגדול של הפאזל מראה את זאב רווח השחקן הדרמטי וחלק מהפאזל הוא דמותו הקומית של חכם חנוכה מהסרט "סנוקר".
הכרזה עוצבה על ידי סטודיו חץ על פי רעיון של גור אריה.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2024 כחלק מהתחרות הישראלית בתאריך 7 בינואר 2025.
למחרת הפסטיבל כתבה המבקרת נעמה רק באתר וואלה על הסרט "ביוגרפיה מעניינת ורבת רבדים של אדם לא פשוט, יש משהו באספקט הזה של הסיפור שלא עובר חלק בגרון" בהתייחסה לכך שהסרט חושף "דפוסים קשים מאוד באישיותו של מי שעד אז הוצג כאייקון שרק רוצה להצחיק ולשמח".
עמי פרידמן כתב ב"ישראל היום": "דוקומנטרי מקיף, מרתק ויש שיגידו משנה תפיסה אודות חייו ופועלו"
אבי לודמיר כתב בביקורת הסרט ב"סרוגים": "דיוקן מפוכח של האיש שהפך את העוני לאמנות....
אלון גור אריה עושה עבודה נהדרת בלהביא את סיפור חייו של זאב רווח.
אני די בטוח שזאב היה שמח על המוצר הסופי"
גיא לייבה, מבקר ידיעות אחרונות כתב: "הסרט מרשים כמו תיק העבודות המגוון של זאב רווח...
זאת לא צפייה קלילה כמו "צ'רלי וחצי", יצא פה סרט חשוב מאוד"
אבישי סלע, מבקר Time Out כתב: "הסרט מצליח להיות מורכב – כמו הדמות שבמרכזו....
מי שלא מפחד להאיר גם את הצדדים האפלים – יוצא בסוף כמנצח אמיתי"
פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2024
פסטיבל דוק אביב גליל 2025
"ימים ועונות" הוא מיני-אלבום הבכורה של הזמר הישראלי ניב דמירל.
הוא יצא לאור ב-8 בדצמבר 2024 בהוצאת עצמית של דמירל ובהפצת חברת די-מיוזיק.
ימי זכרון הוא שם של סדרת ספרים בסגנון אנציקלופדי העוסקת בציון ימי הילולא של צדיקי החסידות מאת הרב אהרן שפירא.
הסדרה כוללת 12 כרכים על סדר חודשי השנה, כרך על כל חודש.
הספרים עוסקים בתולדותיהם של צדיקי החסידות, סדר יחוסם, אמרותיהם ומנהגיהם לפי סדר ימי ההילולא שלהם.
הסדרה מקיפה את ימי הסתלקותם מן העולם של כאלף ומאתיים מגדולי החסידות, מהבעל שם טוב ועד צדיקי זמננו.
תאריך הפטירה הוא הגורם המזמן וסביבו מרוכז בסדרה מידע היסטורי על תולדות כל צדיק וצדיק, משפחתו וצאצאיו, קהילתו, מנהגיו, סיפורים אודותיו ולקט קצר מתורתו.
בפתח הכרך הראשון מופיעה הקדמת המחבר בחשיבותם של סיפורי חסידים.
הסדרה קיבלה הסכמות מהאדמו"ר רבי חיים מאיר יחיאל שפירא מנארול, האדמו"ר רבי יצחק פרידמן מבוהוש-שפיקוב (מבית רוז'ין), האדמו"ר רבי יצחק אייזיק רוזנבוים מזוטשקא, האדמו"ר רבי אברהם איגר מלובלין, הרב ישראל אריה זלמנוביץ - רב מחנה ברגן בלזן ורבה של קריית צאנז בנתניה, כמו-כן קיבל מכתב ברכה לספר מהרבי מליובאוויטש.
התוכן נלקט מתוך עשרות ספרים ומקורות שונים, עבודת הכתיבה נמשכה למעלה מ10 שנים.
האדמו"ר רבי יצחק פרידמן מבוהוש-שפיקוב (מבית רוז'ין) החזיק את הספרים על שלחנו בקביעות.
חודש ניסן, בני ברק, ה'תשמ"ט
חודש תשרי, בני ברק, ה'תש"נ
חודש תמוז, בני ברק, ה'תש"נ
חודש אלול, בני ברק, ה'תשנ"ו
חודש שבט, תשנ"ט, מכון כתר שם טוב, בני ברק
על צדיקי בית רוז'ין, ה'תש"ס, מכון מים חיים, בני ברק
חודש סיון, ה'תשס"א, מכון מים חיים, בני ברק
חודש אדר, ה'תשס"ב, מכון מים חיים, בני ברק
חודש טבת, תשס"ד, מכון מים חיים, בני ברק
"ימים טובים באים עליי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אליאב זוהר.
הוא יצא לאור באופן עצמי ב-2 ביולי 2025 כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"ימים טובים באים עליי" נכתב והולחן בשיתוף עם אופיר מלול ורותם חן.
השיר עוסק באופטימיות, תקווה, שמחה יומיומית והכוח הטמון במוזיקה, באמונה ובעם ישראל.
הוא מתאפיין בדימויים הלקוחים מן החיים האישיים של זוהר והחברה הישראלית.
השיר יצא לאור ביולי 2025, בסמוך להודעתו של זוהר על הריון ראשון עם רעייתו, שהופיעה גם בקליפ הנלווה לשיר.
מבחינה טקסטואלית, השיר בנוי מבתים ופזמונים המשלבים תיאורים של מצבים יומיומיים עם ביטויים של שמחה פנימית ואמונה.
הבית הראשון עוסק בהתמודדות עם אתגרים והפיכתם להזדמנות, תוך הדגשה של מוזיקה ככלי לנחמה.
הפזמון מדגיש את תחושת השייכות והחיבור החברתי, באמצעות סצנה של התכנסות חברתית ביום שישי בצהריים.
הבית השני מביע תחושת ברכה וביטחון עצמי הנובעים מקרבה אנושית ואמונה באל.
הבית השלישי מתאר את הפוטנציאל של מוזיקה ואמונה להוביל לשינוי חברתי ותחושת אחדות.
ימים נוראים הוא כינוי לחגים מסוימים ביהדות אשר יש להם לפי המסורת מוטיבים הקשורים לימי דין, מקובל לכנות כך את החגים ראש השנה יום הכיפורים ולעיתים גם את הושענא רבה.
המושג יָמִים נוֹרָאִים מופיע במקורות שונים, החל מספרות ימי הביניים, בשלוש משמעויות קרובות, העוסקות כולן בקשר לראש השנה ויום הכיפורים בלוח העברי:
במשמעות המצומצמת ביותר: ראש השנה ויום הכיפורים.
במשמעות רחבה יותר: הימים שבין ראש השנה ליום הכיפורים, המכונים 'עשרת ימי תשובה' (מא' עד י' בתשרי).
במשמעות הרחבה ביותר: כל ימי אמירת הסליחות החל מחודש אלול.
כל התקופות הללו מסמלות שלבים בתהליך הולך וגובר של חשבון נפש, צדקה, תשובה ובקשת סליחה וכפרה.
המלה "נורא" משמעותה, בהקשר זה, מטיל אימה או מעורר יראת כבוד, והיא משקפת את מסורת ישראל לפיה דן בימים אלה בית דין של מעלה בגורלו של כל אדם.
המושג נורא מושאל מכמה פסוקים בתנ"ך בהם מופיע התואר "נורא" כתואר לאל: "כי ה' עליון נורא מלך גדול על כל הארץ" (תהילים מ"ז), "ומראהו כמראה מלאך האלוהים נורא מאוד" (שופטים י"ג).
כמו כן יש לציין בהקשר זה את תיאורו של הנביא מלאכי על יום הדין באחרית הימים:
המונח "ימים נוראים" נטבע ביהדות אשכנז בימי הביניים.
כך למשל כותב רבי אפרים מבונא בסליחה לערב ראש השנה .
גם בספרות ההלכה האשכנזית נעשה שימוש בביטוי, למשל בדברי הראבי"ה .
יש שייחסו את קביעת המושג למהרי"ל, אך זו טעות.
המושג 'ימים נוראים' במשמעותו הרחבה כולל את האפשריות דלהלן:
ימי הסליחות שלפני ראש השנה.
עשרת ימי תשובה המכונים גם "בין כסה לעשור" בשל מקומם ב.
"שבת שובה" (או "שבת תשובה"), השבת בין ראש השנה ליום כיפור.
ההפטרה של שבת זו, שעיקרה הפסוקים בספר הושע, פרק י"ד פסוקים ב-י, מתחילה בפסוק: "שובה ישראל עד ה' אלוהיך".
נוהגים שבשבת שובה דורש הרב לפני בני הקהילה בענייני תשובה וסליחה.
הושענא רבה - יש מנהגים בהושענא רבה הדומים לימים הנוראים, למשל שימוש במנגינות של ראש השנה ויום הכיפורים בתפילות, ולבישת הקיטל בקהילות אשכנזיות.
כאמור, בחלק מהמקורות, המושג ימים נוראים כולל את ראש השנה ויום הכיפורים בלבד.
כך למשל מתייחס לרוב המושג "תפילות הימים הנוראים" לתפילות ראש השנה ויום כיפור ולא לתוספות של עשרת ימי תשובה.
בערוך השולחן, אורח חיים תקפ"א ד', כתוב שאין לאבל להתפלל בימים נוראים לפני העמוד ומהשוואה למשנה ברורה נראה שהכוונה אך ורק לימי ראש השנה ויום כיפור.
"ספר המועדים" מצטט תרגום למאמר של הרמן כהן: "ראש השנה קשור ביום הכיפורים ...
שני החגים הללו, הנקראים בשם "ימים נוראים" ...
בעברית של ימינו, בציבורים רבים, נוצרה חפיפה בין המושג ימים נוראים למושג עשרת ימי תשובה.
כך למשל, ב-100 מושגי יסוד של משרד החינוך, מוגדר המושג "ימים נוראים" באתר הרשמי של משרד החינוך כך: "ימים נוראים - בשם זה מכונים הימים שבין ראש השנה ליום הכיפורים (מא' תשרי עד י' בתשרי)."
מקורות אחרים כללו בימים הנוראים גם את ימי אמירת הסליחות מחודש אלול.
אצל המגן אברהם הדבר כתוב בצורה מפורשת: "נראה דמיום ראשון של סליחות ואילך מיקרי ימים נוראים לכל...".
אף יהודים שאינם רגילים לפקוד את בתי הכנסת במהלך השנה, נוהגים רבים מהם להגיע לבית הכנסת במהלך הימים הנוראים על מנת להתפלל.
בתשובות הצמח צדק (ליובאוויטש) מופיע אזכורים שונים לכך שבימים נוראים היו רבים מגיעים לבתי הכנסת, ובתשובה אחת הוא מספר אף על דוחק שהיה בעזרת הנשים בימים הנוראים.
בהלכה מצוין שכשיש מניין מצומצם אסור לאדם להיעדר בימים נוראים או לחלופין עליו לשכור מישהו במקומו כדי שיהיה במקומו מניין.
יש המחלקים את המועדים המוזכרים בתורה ל"ימים נוראים" (ראש השנה ויום כיפור) בהם מעוררים את האמונה בבכייה ומרירות, ו"ימי שמחה" (שלוש הרגלים) בהם מעוררים את האמונה בשמחה וריקודים.
לימים הנוראים (במשמעות המצומצמת) יש מנגינות מיוחדות לתפילה, ובנוסח אשכנזי גם לקריאת התורה.
ימימה אבידר-טשרנוביץ (כ"ג בתשרי ה'תר"ע, 8 באוקטובר 1909 – אדר ה'תשנ"ח, 20 במרץ 1998) הייתה סופרת ילדים ישראלית, כלת פרס ישראל (לשנת תשמ"ד) ופרס זאב על מפעל חיים בתחום ספרות ילדים (בשנת תשמ"ג).
יקירת ירושלים לשנת תשנ"ב (1992).
ימימה טשרנוביץ נולדה לבלה ולשמואל טשרנוביץ בעיר וילנה, מרכזה של יהדות ליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, בשנות האלפיים, בירת ליטא), וגדלה בבית ציוני.
אביה הסופר ואיש הציבור שמואל טשרנוביץ, שנודע בשם העט "ספוג", נמנה עם הכותבים והעורכים בעיתוני התקופה בעברית (כ"הצפירה" ו"עולם קטן") וביידיש, חיבר מסות, מאמרי ביקורת ומונוגרפיות.
דודהּ היה הסופר והחוקר חיים טשרנוביץ, המכונה "רב צעיר".
הוריה עמדו על כך שילדיהם (ימימה ואחיה יעקב ואלכסנדר) ידברו בבית עברית וחינכו אותם לעלות לארץ ישראל.
עם משפחתה נדדה גם לקייב, למוסקבה ולוורשה, שבה למדה בגן ילדים עברי עם נתן אלתרמן.
עלתה לארץ ישראל בשנת 1921, בהיותה בת 12. (עלייתה מתועדת בספרו של אחיה, יעקב צור, "שחרית של אתמול").
לאחר עלייתה ארצה שהתה משפחתה מעט במושבה בית-גן שבגליל התחתון (שהסתפחה לימים למושבה יבנאל), והתמקמה בירושלים, בסמוך לקרוביה, בהם דודהּ, הסופר א"א קבק.
בירושלים למדה בבית הספר למל ובגימנסיה העברית בירושלים.
בשנת 1925 עברה משפחתה לתל אביב והיא סיימה את גימנסיה הרצליה.
הייתה פעילה ב"חוג הזקן", שקם בקרב תלמידי גימנסיה הרצליה בידי ד"ר ברוך בן-יהודה, והיה הגרעין לתנועת "החוגים", לימים "המחנות העולים", ואף הדריכה בו.
היא שרה במקהלה וניגנה בפסנתר.
נעוריה הפעילים היו בצל מחלת הריאות הממושכת של אמה, שנפטרה בשנת 1928. שנה וחצי לאחר מכן, בשנת 1929, נפטר גם אביה, לאחר שחלה בקדחת במהלך ביקור בחדרה.
עם סיום לימודיה בגימנסיה עבדה בהוראה בבית החינוך לילדי עובדים, לצדו של אהרון זאב (לימים קצין חינוך ראשי בצה"ל), ויחד פרסמו ספרוני לימוד לילדים.
באותה תקופה הייתה פעילה בסטודיו להצגות לילדים בבימויו של צבי פרידלנד מ"הבימה".
בשנים 1931–1932 למדה חינוך באוניברסיטאות ברלין ווינה ולאחר חזרתה ארצה - בבית המדרש למורים וגננות ע"ש לווינסקי בתל אביב.
בגיל 22 נישאה ליוסף רוכל (שלימים שינה שמו ליוסף אבידר והיה אלוף בצה"ל), שאותו פגשה בווינה.
רוכל, שבתאונת אימונים ב"הגנה" נקטעה כף ידו הימנית, הגיע לווינה למטרות ריפוי.
לאחר שישה שבועות של היכרות החליטו בני הזוג להינשא.
הם חזרו לארץ ישראל והתגוררו בתל אביב, וב-1953 עברו לירושלים.
בנותיהם, רמה זוטא ודנה פלר-אבידר, כיכבו בספריה, כמו גם אחיינה, מוקי צור, הלא הוא "מוקי השובב".
בשנים 1932–1945 עבדה כגננת וכמנהלת גני ילדים עירוניים בתל אביב, בעיקר בפרברי העיר (בין תלמידיה בגן הילדים בצפונו של רחוב הירקון היה הסופר והצייר עמוס אריכא ובגן הילדים בשכונת פלורנטין היה גם חיים טופול).
הגן שלה שימש דוגמה לחלוציות חינוכית והקניית ערכים לאומיים וחברתיים, בתקופה שהניסיון החינוכי בה היה דל למדי.
באותן שנים השתתפה בקביעות ב'פינת הנוער' בתחנת הרדיו "קול ירושלים", תרגמה ועיבדה תסכיתים רבים לילדים, הייתה חברת ההנהלה של תיאטרון לילדים שליד מרכז הגננות ועיבדה מחזות שהוצגו בו.
הייתה חברת מערכת "הד הגן" ו"דבר הפועלת".
בשנים 1955–1958 נלוותה אל בעלה, שכיהן כשגריר ישראל במוסקבה, ובשנים 1961–1964 נלוותה אליו כשגריר ישראל בבואנוס איירס.
ימימה אבידר-טשרנוביץ נפטרה בירושלים ב-20 במרץ 1998, כשנתיים וחצי לאחר פטירתו של בעלה.
על שמה קרוי "בית ימימה", או "מרכז ימימה לחקר ספרות ילדים ונוער", שבמכללת בית ברל.
רחוב "ימימה" בשכונת רמת דניה בירושלים קרוי גם הוא על שמה.
ארכיון ימימה אבידר-טשרנוביץ נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
משחר ילדותה החלה ימימה לכתוב.
לאחר מותה נתגלו שבע מחברות יומן גנוזות, שכתבה החל בגיל 10 בקייב ועד גיל 26 בשנת 1935 בתל אביב, כולן בעברית צחה (היומנים הוצאו לאור על ידי בתהּ, רמה זוטא: ימימה [אבידר] טשרנוביץ, יומנים גנוזים, הוצאת דביר (כנרת-זב"ם), 2003).
היומנים שזורים בניסיונות ספרותיים ובאגדות שחיברה.
בגיל 14 התפרסמה בניו יורק, בעיתון הילדים "עדן", האגדה שלה לילדים "על הר הזיתים".
בתקופת עבודתה כגננת כתבה את סיפורי הטף הראשונים שלה ("סיפורים לרמה", "מוקי השובב", "כושי ונושי", "עוזי מקבל את פני ראש השנה" ועוד), שרובם התפרסמו תחילה ב"דבר לילדים".
ספרה הראשון, "סיפורים לרמה", הופיע בשנת 1936, ומאז ועד ליום מותה יצאו לאור כ-40 ויותר ספרים לילדים ולנוער בעשרות הדפסות (ובהם "שמונה בעקבות אחד", שזכה למהדורה מחודשת ב-1955 ונבחר בשנת החמישים למדינה כספר האהוב ביותר על הילדים).
ספריה תורגמו ללשונות זרות, הומחזו והוסרטו לקולנוע ולטלוויזיה וכונסו בקלטות ובמשחקים.
תרגמה ספרים מהספרות הקלאסית לילדים ופרסמה מאות כתבות ומאמרים בעיתונות הכללית ובעיתוני ילדים.
השתתפה דרך קבע ב"דבר לילדים", "דבר", "מעריב" ו"דבר הפועלת".
יצירותיה הפכו לנכס קלסי של ספרות הילדים המודרנית בארץ.
הייתה אחת הראשונות ששאבו את נושאי הסיפורים מחיי היומיום של הילדים והנוער.
גיבורי "שמונה בעקבות אחד" הם ילדים מושרשים בהווי הארץ.
יחסיהם ומנהגיהם פשוטים ומקור הזדהות לקוראים.
ספרי ההרפתקאות שלה מצטיינים במבנה טבעי של העלילה על רקע נופי הארץ ומשלבים מתח ודמויות חיות.
נושאי ספריה לגיל הרך נשאבו מסביבתם הקרובה של הילדים והיחסים ביניהם, ספוגים אהבה לחי ולצומח, מאנישים את החפצים סביב.
סיפוריה מלאי אופטימיות ומתח – למרות הכאב שהילד נתקל בו כמחלה ופרֵדה.
בדרך טבעית, מקנים ספריה לקוראים ערכים אנושיים, חברתיים ולאומיים.
לשונה עניינית ונטולת מליצות, סגנונה רענן, קולח ובהיר ומשלב דימויים מסביבתו של הילד הישראלי ורבדים חשובים מהלשון העברית לדורותיה.
בכך תרמה, החל בשנות ה-30, לקריאה חופשית של ילדים ונוער בספרות עברית מקורית.
על כל אלה הוענק לה בשנת 1983 פרס זאב לספרות ילדים ונוער ובשנת 1984 – פרס ישראל.
סיפורים לרמה, צייר נחום גוטמן, הוצאת שטיבל, 1936.
דליה וסיפורים אחרים, צייר נחום גוטמן, התקופה, 1940.
מוקי, ציירה ג'ניה ברגר, הוצאת מסדה, 1943.
עורה, מעיין, צייר נחום גוטמן, הוצאת יבנה, 1943.
הסנונית מספרת, צייר: צבי מלבנצ'יק, הוצאת מסדה, 1944.
כושי ונושי, ציירה בינה גבירץ, מסדה, 1944.
הוא יביא אותם (אגדה על ילד המצפה לגאולת ילדי הגולה), ציירה תרצה, הוצאת נ.
זוג נעלים, ציירה תרצה, הוצאת טברסקי, תש"ה.
סבא ירח (מסופר בעקבות הציור), צייר א' הוהנשטיין, יבנה, תש"ה.
שמונה בעקבות אחד, צייר נחום גוטמן, הוצאת טברסקי, 1945. מבצע של ילדי קיבוץ המצליחים ללכוד מרגל מסוכן, כפי שהוא מסופר בגוף ראשון על ידי חברם העירוני.
שלוש ילדות חרוצות, הוצאת יזרעאל, 1946
אחד משלנו (1947. תורגם לספרדית) – חבלי קליטתו של ילד פליט שואה משולבים בהרפתקה, המסופרת בגוף ראשון על ידי גיבור שמונה בעקבות אחד.
צייר נחום גוטמן, הוצאת טברסקי, 1947.
גן-גני: ספר לאם ולילד (ערוך ומלוקט עם לוין קיפניס), ציירה: איזה, הוצאת טברסקי, 1947.
גן-גני, שני: ספר לאם ולילד (ערוך ומלוקט עם לוין קיפניס), ציירה: איזה, הוצאת טברסקי, 1948.
נורית, ציירה: איזה, הוצאת סיני, 1948.
זוג נעלים (1947, יצא לאור במינכן על ידי הסוכנות היהודית והג'וינט).
שני רעים יצאו לדרך, עם מירה לובה, שגם ציירה, הוצאת טברסקי, 1950. ילד צבר וחברו פליט השואה יוצאים לאיטליה לחפש נערה, שעקבותיה אבדו בשואה.
גן-גני, שלישי: ספר לאם ולילד (ערוך ומלוקט עם לוין קיפניס), ציירה: איזה, הוצאת טברסקי, 1950.
שרשרת הקסמים, ציירה מירה לובה, הוצאת ניומן, 1952. ילד יוצא להשיג שרשרת-פלא, שתביא מרפא לאחיו שנפצע בקרב.
במעגל הסתרים, צייר יוסי שטרן, הוצאת ניומן, 1955. ילד בן-קיבוץ נקלע לאגודת-סתרים תל אביבית, שחבריה מושיטים סיוע לילדים נזקקים.
גן גנון (ערוך ומלוקט עם לוין קיפניס), ציירה: איזה, הוצאת טברסקי, 1955.
בשביל המתפתל, צייר מ' אריה, הוצאת טברסקי, 1956. ילדי כפר מצליחים להשפיע על הוריהם שלא לנטוש את היישוב ההררי חרף הכישלונות.
הביתה, ציירה ורה אייל, עם עובד, 1960 (תורגם לספרדית).
בת-יורדים מצליחה, בסיוע חברתה, לשוב לישראל.
סיפורים לניבי, צילמה ריקרדה שוורין, הוצאת מסדה, 1962.
היונה של סבתא, צייר ה' הכטקופף, הוצאת מסדה, 1963.
הבת: סיפורה של לילי רן, הוצאת מסדה, 1966 (תורגם לאנגלית).
לבטי נערה המגלה שהיא בת להורים פליטי-שואה.
נונו, צילמה ריקרדה שוורין, בובות: אדית סמואל, טברסקי, 1967.
מגדלים בירושלים, צייר אבי מרגלית, מסדה, 1968. שישה מילדי ירושלים מעלים את חוויותיהם הקטנות והגדולות, הקשורות במלחמת ששת הימים.
מבצע 52, ציירה זיוה שישא, מסדה, 1971. הרפתקה בלשית-ציונית המסופרת בגוף ראשון, שגיבוריה ילדי צפת, מחבר סיפורי-בלשים ו'סליקרית' ישישה.
מיכלי, ציירה אלונה פרנקל, מסדה, 1974. ילדה המטיילת עם משפחתה באפריקה מאבדת את הדובון שלה ויוצאת לחפשו.
או: כשהיינו מעטים, איור: לביא צרפתי.
ספרית פועלים, 1978. סבתא ימימה מספרת לנכדיה על תקופת המאבק ומשבצת בסיפוריה זכרונות אישיים מימי ה"הגנה" ומלחמת העצמאות.
תנתן בא להתארח (1979) – מחרוזת סיפורים על ילד סקרן.
רכב אש, צייר אבא פניכל, הוצאת ליכטנפלד-ברונפמן, 1979. תשעה סיפורי גבורה ומסירות מימי המאורעות, המאבק והמלחמה.
דובי יוצא לצפון, ציירה ט' אלמליח, ספרית פועלים, 1982. דובון יוצא לעזור ליישובי הספר.
הלו, סבתא, צייר יפתח אלון, הוצאת כתר, 1983. סבתא עושה 'שמרטפות טלפונית' לנכדתה 'ילדת-המפתח'.
אמא, משעמם לי (יחד עם בתהּ, דנה אבידר-פלר), ציירה אלישבע געש, הוצאת כתר, 1988.
אותי לא תשאירו בבית (יחד עם בתהּ, דנה אבידר-פלר), צייר יוסי שטרן, הוצאת כתר, 1988.
סבתא בטרנינג, ציירה בינה גבירץ, מסדה, 1988.
שקרים קטנים (יחד עם בתהּ, דנה אבידר-פלר), הוצאת כתר, 1990.
(יחד עם בתהּ, דנה אבידר-פלר), צייר יוסי אבולעפיה, הוצאת כתר, 1992.
סיפורים לרועי, צייר יפתח אלון, הוצאת כתר, 1993.
הספר הגדול של ימימה אבידר-טשרנוביץ, איורים: אורה אייל, עם עובד, 1995.
סבתא יצאה מן החלונות, צייר דני קרמן, הוצאת כתר, 1997.
פ"ל באום, הקוסם מארץ עוץ, תרגמה מאנגלית.
מירה לובה, אי הילדים, תרגמה מכתב-יד בגרמנית.
נעמי צימרמן, שעון בן חיל, תרגמה מאנגלית.
קרלו קולודי, פינוקיו, תרגמה מאיטלקית בעיבוד ש' גולדן.
לואיס קרול, עליסה בארץ הפלאות, תרגמה ועיבדה מאנגלית.
הנס כריסטיאן אנדרסן, אגדות אנדרסן, תרגמה מאיטלקית לפי עיבודו של ש' גולדן.
הנס כריסטיאן אנדרסן, הילדה הקטנה והגפרורים, סיפרה לפי אנדרסן.
הנס כריסטיאן אנדרסן, לכלוכית (סינדרלה), סיפרה לפי פרו.
ימים של אהבה הוא סרט קולנוע ישראלי שיצא לאקרנים ב-2005, אשר מבוסס על הסרט "כוכב נולד", ובוים, נכתב והופק על ידי מנחם גולן, עם מאיה בוסקילה, ניר לוי ומורן אטיאס בתפקידים הראשיים.
מרגלית דהאן (מאיה בוסקילה) היא בחורה פשוטה מאשדוד, העובדת כמלצרית במסעדה של אביה יוסף (יוסף שילוח) עם חלום להצליח בתחום השירה.
הכול משתנה בערב אחרי ההופעה של הזמר המצליח דודו בן דוד (ניר לוי) בעיר המגורים של מרגלית, דוד מגיע לפאב בו מרגלית נוהגת לשיר.
דודו מגלה אצל מרגלית פוטנציאל אדיר ומבטיח לה להפוך אותה לכוכבת גדולה.
הבוקר שבא אחרי היה הפעם שונה, במקום ללכת לעבודה מרגלית נוסעת עם דודו להופעתו בבית שאן, הוא מעלה אותה לבמה לשיר - והקהל אוהב אותה.
במהרה הם מתאהבים ומתחתנים בקפריסין, אבל אביה של מרגלית רוצה לעשות לה חתונה יהודית בסגנון מרוקאי אצלו במסעדה.
הקריירה המוזיקלית של מרגלית עולה בניגוד לקריירה של דודו, השוקעת עמו כתוצאה משימוש בסמים ובאלכוהול.
בעקבות הסמים והאלכוהול נקלעים יחסי הזוג הטרי למשבר, ובאותו הזמן מרגלית נכנסת להיריון.
בסוף הסרט לאחר שדודו בגד במרגלית, והיא חוזרת לבית אביה, דודו עולה על אופנוע כשהוא בהשפעת סמים, מאבד את השליטה ומוצא את מותו בתאונה קטלנית.
הסרט זכה לביקורות מעורבות מצד מבקרי הקולנוע, וכונה סרט בורקס מודרני, אך זכה להצלחה מסחרית לאחר שנרכש להפצה בין-לאומית.
בתוכנית ארץ נהדרת הוצג בשנת 2006 מערכון הלועג לסרט ולבמאי, מנחם גולן, שהוצג כרודף בצע המחפש רק הצלחה כלכלית וחוסך בכל דרך אפשרית, כולל שימוש בקטעים מסרטים אחרים שצילם וצילום סצנות בחוף בתוך חדר מדרגות.
באחד מפרקי הסדרה "הפיג'מות" אילן סיפר שהלך לראות את הסרט בגלל מאיה בוסקילה והיה שם תור עצום.
שחקנ/יתדמות מאיה בוסקילה מרגלית דהאן ניר לוי דודו בן דוד יוסף שילוח יוסף דהאן רן בכור ראובן (רובי) דהאן מורן אטיאס סיגל נטלי עטיה ציפי המאירי צחי נוי סטלין דני שגב אלברט עמוס לביא בן-ציוןרמי בוזגלוסמיהילה ערןפקידהמרט פרחומובסקיפסנתרן במועדוןבילי בן משהנערה במועדון לילה
ימים של אהבה הוא אלבומה השני של הזמרת מאיה בוסקילה.
האלבום ממשיך את הקו אותו יצרה באלבומה הראשון, סיפור מכור.
האלבום יצא במרץ 2006 ויצאו ממנו הסינגלים "ימים של אהבה" (כשם הסרט "ימים של אהבה", בכיכובה), "חופים", "רק אל תגיד", "רק אותך רוצה" ו"בלעדיך".
בדיסק חידשה בוסקילה את השיר "חופים", במקור של צוות הווי הנח"ל, בביצוע שהוקלט לכבוד מצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' בשנת 2004. כבונוסים צורפו לאלבום שלושה שירים שמבצעת בוסקילה בשפה האנגלית וגרסת רמיקס לשיר "רק אל תגיד".
"רק אל תגיד" (גרסת רמיקס)
ימימה אביטל (יולי 1929, ב' בתמוז ה'תרפ"ט, קזבלנקה – 11 במאי 1999, כ"ה באייר ה'תשנ"ט, באר שבע) הייתה מורה רוחנית, מיסטיקנית דתית קבלית יהודית, שפיתחה תורה המכונה "לימוד חשיבה הכרתית" או "שיטת ימימה".
אביטל הייתה בתם הבכורה, מבין שבעה, של שמחה ויעיש אביטן בקזבלנקה, מרוקו, שם גדלה וסיימה בית ספר תיכון.
בשנת 1949 כשהייתה בת 20, עלתה לישראל והתגוררה בבאר שבע.
היא שימשה כמורה בבית ספר יסודי ובשנת 1951 נישאה לאליעזר אביטל, שנמנה עם מקימי ברור חיל ושימש שליח הסוכנות היהודית במרוקו.
בשנת 1968 נפטר אליעזר, ואביטל עברה לתל אביב.
אביטל סיימה את לימודיה לתואר ראשון בספרות צרפתית באוניברסיטת בן-גוריון, למדה פסיכולוגיה לתואר שני באוניברסיטת תל אביב, והחלה להעניק טיפולים דמויי הילינג ללקוחות בביתה בשדרות רוטשילד.
בשנת 1987 הקימה בביתה את "מכון מעיין" להפצת תורתה.
בשנת 1990 העתיקה את המכון לבית פרטי בהרצליה.
מאז פטירתה נוהל המכון על ידי בנה ויורשה ישי אביטל ומזכירתה בעבר, עידית סרנה.
אביטל תיארה עצמה כצינור המעביר מידע ולא מעבר לכך.
למעשה, ניסתה להתרחק מהיחס אליה כאדם, מיעטה להצטלם, לא מסרה פרטים אישיים על עצמה והעבירה את השיעור הרחק מעיניי תלמידיה.
היא הסבירה שהיא עושה זאת על מנת למנוע תלות וקשר בין המעביר (כלומר אביטל) לבין התלמידים, על מנת שיתרכזו בעבודה הפנימית שלהם ולא יאדירו את דמותה.
ימימה אביטל נפטרה ב-1999, בגיל 69. נטמנה בבית העלמין החדש בבאר שבע.
תורתה של אביטל, המזכירה רכיבים מתחום הפסיכולוגיה והקבלה, מנגידה בין מצב של "עומס" רגשי וסגירות פסיכולוגית, ומצב של היעדר עומס, בו יש התקרבות אל המהות האמיתית, אל הטוב שבאדם ולשמחה.
הלימוד מבקש לתת כלים לחשיבה הכרתית המקרבת את האדם למהותו.
מדובר בכלים מעשיים לקרב את האדם אל עצמו ולא באינפורמציה, או במילותיה של אביטל - "ידיעות".
אף שאביטל הייתה דתייה, ואף שהתורה שלה כוללת מושגים אמוניים, אין קשר בין יישום תורתה לבין שמירת מצוות.
רעיונותיה על "הילד הפנימי" המנהל את האדם, ההשתנות המתמדת, הבחירה בטוב, אי-ההזדהות, השחרור מאחיזה ועוד, הם רעיונות אוניברסליים המופיעים בתורות שונות במזרח ובמערב, ואין הם מחייבים כל קשר לדת.
ייחודה של השיטה בשפה המדויקת והייחודית לה; המילים עצמן מהוות כלי ליצירת מבנים חדשים בתודעה.
במהלך השיעורים מסרה אביטל טקסטים שמכונים "חלקים".
בהמשך, תלמידים שפנתה אליהם היו אומרים בקצרה הבנה שיש להם מהחלק שניתן, ואביטל הייתה עונה, מרחיבה או מסבירה.
אותם חלקים נרשמו על ידי תלמידיה ומהווים בסיס להמשך הוראת השיטה.
השיעורים לגברים ולנשים היו מועברים מאחורי מחיצה.
אביטל לא הסמיכה בחייה תלמידים נאמנים שיעבירו את השיטה.
לאחר פטירתה החלו תלמידים שלה להעביר שיעורים תחת השם "שיטת ימימה"; חלקם ספגו ביקורת נוקבת מבנה ישי אביטל שמיסד את משנתה והוציא לאור את ספריה.
אביטל קיבל קביעת זכויות יוצרים מביהמ"ש המחוזי והעליון, לצד הסתייגות מרבנים שטענו ששיטותיהם דרושות בירור.
ימים קפואים הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של דני לרנר, שיצא לאקרנים באוגוסט 2006. הסרט הוא מותחן פסיכולוגי בכיכובם של ענת קלאוזנר, אולי שטרנברג וסנדרה שדה.
הסרט זכה במקום הראשון בקטגוריית הסרט העלילתי בפסטיבל הסרטים בחיפה 2005, היה מועמד לשני פרסי אופיר, הוקרן בהצלחה בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים רבים וזכה לשבחי הביקורת בארץ ובעולם.
הסרט הופק כסרט עצמאי דל תקציב בעלות של 25,000 דולר בלבד וצולם במשך 28 לילות ברחובות ובדירות בתל אביב בשחור-לבן.
מייאו היא סוחרת סמים צעירה מתל אביב המבלה את לילותיה בשוטטות ברחובות ובמועדונים.
היא חיה בדירות ריקות אליהן היא פורצת ואת זמנה החופשי מעבירה מול מסכי מחשב בצ'אטים באינטרנט.
ערב אחד, לאחר שהאופנוע שלה נגנב ולאחר שהיא לא מוצאת דירה להעביר בה את הלילה, היא מחליטה לפגוש את אלכס, עמו היא משוחחת בצ'אט.
הדרך לפגישה העיוורת רצופה מכשולים, החמצות וטעויות בזיהוי.
הם קובעים להיפגש במועדון, אך פיגוע חבלני קוטע את המפגש ביניהם.
כשמייאו מוצאת את אלכס בבית החולים שקוע בתרדמת, היא מחליטה לעבור לגור בדירתו הריקה.
אט אט היא שואלת את זהותו של אלכס, בגדיו ועבודתו, ומוצאת עצמה שוקעת אל תוך מציאות הזויה ומסוכנת.
שחקנ/ית דמות ענת קלאוזנר מייאו סנדרה שדה השכנה אולי שטרנברג נחמן פיני טבגר אלכס קפלן מאור כהן בליין מרטין אומנסקי שומר בקניון
הסרט הופק על ידי אסף ראב, אלון לרנר ודני לרנר כסרט קולנוע ישראלי עצמאי ודל תקציב בעלות של 25,000 דולר.
הסרט החל כסרט גמר אותו ביקש לרנר להפיק במהלך לימודיו לתואר שני בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
מאחר שלא הצליח לגייס מהאוניברסיטה את הציוד הדרוש להפקה, החליט לרנר להפיק את הסרט, יחד עם שותפיו להפקה, באופן עצמאי.
צוות ההפקה הורכב מסטודנטים לקולנוע ואנשי מקצוע בראשית דרכם שעבדו בהתנדבות.
רוב ימי הצילום של הסרט היו בלילות על מנת להקנות לסרט אווירה של סרט אפל וגם בגלל אילוצי עבודה במשרות מלאות או חלקיות של הצוות.
על אף התקציב הנמוך לסרט הייתה תוכנית צילומים ברורה, על ידי שימוש בסטוריבורד אותו צייר אלון לרנר.
הפקת הסרט ארכה 28 ימי צילום שהשתרעו על פני 4 חודשים בין מאי לאוגוסט 2004.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אופיר, בעבור השחקנית הטובה ביותר (קלאוזנר) והצילום הטוב ביותר.
בנוסף, זכה בפרס הסרט העלילתי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
חבר השופטים קבע כי מדובר ב"סרט נועז ומקורי מאוד".
תא המבקרים בפסטיבל העניק לקלאוזנר גם את פרס השחקנית הטובה ביותר (אותו חלקה עם אסי לוי).
הסרט הוקרן במספר פסטיבלים ברחבי העולם, בהם פסטיבל סינמה נובו בבלגיה (בו זכה בפרס הסרט הטוב ביותר), פסטיבל הסרטים בפניקס (בו זכה לרנר בפרס הבמאי הטוב ביותר), פסטיבל AFI לוס אנג'לס, פסטיבל הסרטים בסידני, פסטיבל הסרטים הבינלאומי בוורשה, בשנגחאי, בסאו פאולו ועוד.
מבקרי קולנוע ישראלים גם כן שיבחו הסרט.
כך, לדוגמה, כתב אורי קליין: "בסרט ניכרת השפעתם של יוצרים כגון רומן פולנסקי...אלפרד היצ'קוק...
במאי סרטי האימה האיטלקי דאריו ארג'נטו, ועוד.
אך מה שיכול היה להסתמן כחקיינות של תלמיד שקדן בלבד נהפך בסרטו של לרנר למקור השפעה שזוכה לעיבוד נבון, פרטי וייחודי.
שמוליק דובדבני הוסיף כי הסרט "מיטיב לתאר את המציאות הישראלית העכשווית כהזיה.
במרכזו עומדת חוויה טראומטית – פיגוע של מחבל מתאבד – והחזרה אליה, כלומר הצורך לחוות אותה מחדש כדי, אולי, להשתחרר.
העמימות שמאפיינת את הסרט מבטאת, בו זמנית, הן את התודעה הפרטית של הדמות שבמרכזו והן את הנזילות שבהוויה הישראלית – לעולם תחת איום, שרויה במצב טראומטי, ומסתובבת-מסתבכת בתנועה שהיא חסרת מנוחה (ממש כמו הגיבורה כאן), מעגלית, ללא פשר ומוצא."
"ימים קפואים" יצא בשנת 2006 להקרנות מסחריות בבתי הקולנוע בישראל.
בשנת 2007 יצא להקרנות מסחריות בצרפת.
כמו כן נמכר להפצה ברוסיה, ליטא, אוקראינה, ברזיל, יוון, תאילנד, פורטוגל, איסלנד, טאיוואן, הודו ו-אוסטרליה.
ימימה (ג'ימי) מילוא (ספטמבר 1922 – 3 בינואר 1981) הייתה שחקנית במאית ומורה למשחק.
נמנית עם מייסדי התיאטרון הקאמרי ותיאטרון חיפה.
ימימה מילוא נולדה לשושנה פרסיץ, מנהיגה ציונית ואשת ציבור, וליוסף יצחק במשפחה בת ארבעה ילדים בפרנקפורט שבגרמניה.
אביה היה איש עסקים מצליח, ונפטר בפתאומיות בהיותה בת 3.
זמן קצר לאחר פטירתו, עלתה לארץ ישראל בנובמבר 1925 עם אימה ושלושת אחיה.
בשנת 1942 נישאה ליוסף מילוא.
ובשנת 1944 הייתה בין חמשת המייסדים של התיאטרון הקאמרי.
בשנת 1949 יצאה לפריס להשתלמות במשחק ושהתה שם כשנה.
עם שובה ייסדה את בית הספר למשחק של התיאטרון וגם ניהלה אותו עד לסגירתו מחוסר תקציב ב-1954. בקאמרי השתתפה במחזות רבים ובהם "מאז ועד היום", "אלוף בצלות ואלוף שום", "משרתם של שני אדונים", "העולם בו אנו חיים", "ירמה", "אנטיגונה", "השדכנית העליזה", "הנפש הטובה מסצ'ואן", ועוד.
בשנת 1962 עברה לשחק בתיאטרון החדש דאז, תיאטרון חיפה, אותו ניהל בעלה יוסף מילוא.
המחזה הראשון בו שיחקה בחיפה היה "הלילה לאיש" מאת משה שמיר.
בשנת 1964 שיחקה בתפקיד אמא קוראז', במחזהו של ברטולט ברכט.
בשנת 1979 עברה לירושלים, במטרה להקים בית ספר למשחק בחסות עיריית ירושלים ותיאטרון החאן.
לימימה ויוסף בת משותפת, אורנה (נולדה ב-1951 בתל אביב).
ימימה מילוא נפטרה בירושלים ממחלה קשה ונטמנה בהר הזיתים.
המחזה "הטרגדיה הפלורנטינית", מאת אוסקר ויילד, שהוצג בשנת 1944 בתיאטרון הקאמרי.
המחזה "מאז ועד היום", הוצג בתיאטרון הקאמרי.
שירים, עריכה מרים אורן ואורנה מילוא, הוצאת שוקן תל אביב 1997.
"ימים נשברים" הוא אלבומה האחד עשר של הזמרת-יוצרת הישראלית עפרה חזה.
האלבום יצא לאור בספטמבר 1986, על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
מתוך האלבום יצאו לרדיו כתקליטי שדרים:: "ימים נשברים", "בוא ונגן אותי", "הכאב הזה", "כל הקלפים" / "ליידי" ו-"להמשיך לצעוד".
במרוצת השנים, זכה האלבום למעמד זהב, על סך מכירות של למעלה מ-30,000 עותקים בסך הכל.
כמו כן, זהו אלבומה הראשון של חזה שהועלה על תקליטור קצת אחרי יציאתו לשוק, ביולי 1987, ולמעשה אחד האלבומים הישראלים הראשונים שהועלו ע"ג תקליטור.
ההפסקה הארוכה יחסית נבעה מההיעדרויות הממושכות של חזה מהארץ, בעיקר על מנת להקליט אלבום שלם בצרפתית, קידום מכירות האלבום "אלבום הזהב" בארגנטינה, ובעיקר על מנת לקדם את הסינגל לגרסת הרמיקס ל"גלבי" והאלבום "שירי תימן", שיצאו בבריטניה.
את ההפקה המוזיקלית והעיבודים עשה יזהר אשדות.
האלבום ממשיך את הקו של אלבומה הקודם של חזה, אדמה, בכך שהוא לא מכיל רק את שירי הפופ שאפיינו את חזה בתחילת שנות השמונים אלא שירים יותר אינטימיים, וכמו כן, גם באלבום זה בצלאל אלוני לא תרם אף שיר לאלבום אלא היה שותף להפקת האלבום לצד אשדות.
במקביל, האלבום מציג קו אחר שחורג מאופי שאר אלבומיה הקודמים של חזה בכך שהוא מכיל נגיעות של רוק קל ומוזיקה אלקטרונית.
את המגמה החלה עוד בהפקת הרמיקס לסינגל "גלבי", אף הוא בהפקת אשדות, ובאלבום הלהיטים "אלבום הזהב", שיצא כמה חודשים לפני כן, כשהקליטה מחדש חלק מלהיטיה הגדולים בעיבוד מחודש של אריק רודיך.
עוד בטרם הפקת האלבום, בשנת 1984, הפיק אשדות לחזה את הרמיקס לשיר "גלבי" מאלבומה שירי תימן ובאותה תקופה החל להיות מושמע רבות בבריטניה.
כמו כן, חזה התנסתה בכתיבה עוד בטרם החלה לכתוב בעצמה.
במשך שלוש השנים שקדמו לצאת האלבום, כתבה חזה טור שבועי בעיתון "מעריב" שנקרא "אקורד נוסף".
השירים באלבום שואבים השראה מאירועים אישיים וחברתיים שהותירו רושם עמוק על חזה.
"בחושך" נולד מתוך תחושת איום ופחד בעקבות דיווחים בתקשורת על מקרי אונס.
השירים שבלטו מתוך האלבום היו "ימים נשברים", "הכאב הזה", "בוא ונגן אותי", "להמשיך לצעוד" ו"כל הקלפים" / "ליידי", אך בשנה זו לא הצליחה חזה להגיע לתואר זמרת השנה.
העיבודים והמעבר מהז'אנר הארץ ישראלי ופופ קל אל הרוקיסטי מעט היוו את ההצלחה העולמית של חזה בחו"ל.
באוקטובר 1986, יצאה לסיבוב הופעות יחסית קצר, שנקרא "עפרה חזה על הבמה" בבימויו של צדי צרפתי, שרובו התקיים בתל אביב עקב האפקטים הרבים שנראו לראשונה בארץ.
המופע לא זכה להצלחה מסחרית, עלותו הוערכה בכ-150 אלף דולר, למרות סיקור אוהד ותגובות חיוביות בעיתונות, מכירת הכרטיסים הייתה נמוכה, ובעקבות זאת הופסק.
הצלחת האלבום עודדה את חזה להמשיך לכתוב שירים, ובשנת 1988 תוכנן אלבום נוסף בעל אותו מתכונת, אך הוא נגנז ובמקומו יצא האלבום Shaday.
לאחר כשנה מצאת האלבום, יצא האלבום "שירי מולדת ג'" שאחד משיריו, "בלילה" של רחל המשוררת הולחן על ידי חזה.
לאחר גניזת האלבום Temptation Eyes והצלחתו של "אם ננעלו" באירופה, החלה חזה לעבוד במרץ על האלבום הבינלאומי החדש שלה Shaday, ששני שירים מתוכו הם גרסאות באנגלית לשירים מאלבום זה: "My Aching Heart" ("הכאב הזה") ו"Take Me to Paradise" ("בוא ונגן אותי").
בשנת 2007 השיר "הכאב הזה" חזר למצעדים ברדיו לאחר שנעשה גרסת כיסוי לשיר על ידי נינט טייב ועברי לידר לרגל 7 שנים למותה של חזה, שמאוחר יותר הפך לשיר הנושא של הסדרה "מרחק נגיעה".
בשנת 2010 ביצע אחיינה של חזה, אלון אור, גרסת כיסוי לשיר "להמשיך לצעוד" לרגל 10 שנים למותה של חזה.
"בוא ונגן אותי" (עפרה חזה)
"הכאב הזה" (עפרה חזה - יזהר אשדות)
יְמִין אוֹרְד, על שם אורד וינגייט, הוא כפר נוער פנימייתי דתי לאומי בשולי הכרמל, סמוך ליישובים ניר עציון, עין הוד ועין חוד.
כפר הנוער מצוי בבעלותה ותחת אחריותה של הוועדה לעליית הנוער הדתי שהקימה תנועת הקיבוץ הדתי.
המקום נוסד ב-1953 ונקרא תחילה "כפר וינגייט".
גרים בו כ-500 בני נוער עולים מחבר המדינות, מאתיופיה, מאמריקה הלטינית, צרפת ועוד.
הכפר שואף לחזק את אישיותם של החניכים תוך כבוד והבנה לרקע התרבותי שממנו באו, וללוותם כבוגרים.
בשטח הכפר וכחלק ממנו פעל מכון שבות עם, להנחלת זהות יהודית ולליווי בגיור.
בשנת 2000 הוקמה על ידי צוות כפר הנוער המכינה הקדם-צבאית ימין אורד.
בשרפה בכרמל ב-2010 ניזוקו רבים ממבני הכפר, ותושביו פונו.
מנהל הכפר בשנת 2015 היה שמולי בינג.
בשנים 1961–1979 בראש הכפר עמד יצחק מאיר.
בין השנים 1979–2006 עמד בראש הכפר ד"ר חיים פרי, שפיתח ומימש בו את שיטת החינוך "דרך הכפר" וזכה על פועלו בפרסים כגון "עולם הילדים" פרס "מגן הילד" והשתתפות בטקס הדלקת המשואות.
משנת 2020 מנהל הכפר הוא בועז שוורץ.
ימים נוראים היא אנתולוגיה שליקט וערך הסופר ש"י עגנון.
בכותרת המשנה נכתב: ספר מנהגים, מדרשות (=מדרשים) ואגדות לימי הרחמים והסליחות – לראש השנה וליום הכיפורים ולימים שבינתיים (=שביניהם).
את הבקשה מעגנון לערוך את הספר, הגה ד"ר משה שפיצר - המנהל של הוצאת שוקן בגרמניה בשנות השלושים.
בעבודתו נעזר עגנון רבות ברב ד"ר שמואל ביאלובלוצקי, שהיה בעל ידע עצום במקורות היהדות, ועגנון אף מודה לו בהקדמה.
בהקדמה לספר ציין עגנון את מגוון המקורות שבהם השתמש – תנ"ך, תלמוד בבלי ותלמוד ירושלמי, מדרשי אגדה ומדרשי הלכה וכן מדרשים מספר הזוהר.
בנוסף השתמש עגנון בספרים רבים של ראשונים ואחרונים ובספרי מעשיות וספרי חסידות.
במשך כשנתיים וחצי עבד עגנון על הכנתה של האנתולוגיה באינטנסיביות רבה ובמשך שעות מדי יום.
על פי עדותו של עגנון, לצורך ליקוט המקורות בדק כאלף ספרים, ומתוכם בחר את הסיפורים, המדרשים והאגדות לספר.
הוא לא הסתפק בליקוט מקורות אלא עיבד אותם תוך השוואת נוסחים.
עבודת העריכה הקפדנית של עגנון כללה תרגום מקורות מארמית לעברית, עיבוד, קיצור ותיקוני לשון.
כפי שהראה אביעד הכהן, בעיבודו הסופי של הספר סייע על ידו "מורו ורבו" הרב פרופ' שמואל ביאלובלוצקי, ולפי ההסכם ביניהם שמו אף היה אמור להופיע על שער הספר כמחבר-משנה, אך לסוף נותר בו רק שמו של עגנון.
בנוסף לקטעים שליקט שילב עגנון בספר מספר קטעים ממדרש קדום כביכול, שלמעשה היו דברים שכתב בעצמו; למדרש זה הוא קרא "מדרש קול דודי".
שלום סיפר כי כשהופיע הספר אמר לו ש"י עגנון: "זוהי היצירה הגדולה ביותר שיצרתי".
הספר נחלק לשלושה חלקים (שלושה "ספרים" בלשון העורך).
ספר ראשון והוא ספר ראש השנה.
ספר שני – והוא ספר בין כסה לעשור (כולל ערב יום הכיפורים) וספר שלישי הוא ספר יום הכיפורים.
מהדורה ראשונה של הספר, ובה 5,000 עותקים, יצאה לאור בקיץ ה'תרצ"ח (1938), והעותקים חולקו בין השאר לצירי הקונגרס הציוני ה-20 שהתכנס חודש לאחר מכן.
פרקים מן הספר התפרסמו בעיתון "הארץ", והעיתון חילק את הספר למנוייו כשי לראש השנה.
במקביל יצאה לאור בלייפציג מהדורה מוגבלת של 40 עותקים על נייר מיוחד.
החל מהמהדורה השנייה נוספה רשימה ביבליוגרפית של מקורות הקטעים שהביא המחבר.
במהדורה זו, שיצאה בתש"ז (1947) הוסיף עגנון הקדמה ציורית, שבה הוא מתאר את חוויותיו כילד מימים נוראים:
כך המשיך עגנון לתאר את רגש הרוממות והקדושה, שהוא כילד קטן הרגיש בתפילת ימים נוראים בבית הכנסת.
בהמשך, מספר עגנון, נפסקה אט אט התפילה והוא עצמו געה בבכי.
הסיבה לפריצתו בבכי הייתה זו:
אותה "נפילה" ממצב של קדושה נשגבה למצב חולין שבו אנשים מפטפטים זה עם זה כביום חול, היא זו שגרמה למחבר לחבר את ספרו, וזאת על מנת שבהפסקות שבין התפילות יוכלו המתפללים לעיין ולהגות בספר שמביא את המנהגים, הרעיונות וההלכות של הימים הנוראים.
הספר אכן זכה לתגובות חמות ואוהדות הן בקרב בציבור החילוני והן בקרב הציבור הדתי, שראה בו ספר מתאים לארון הספרים היהודי.
מרבית המבקרים ראו בספר הצלחה לפריצת החיץ "המבדיל בין הספרות העתיקה והחדשה".
ימימה מזרחי (נולדה בי"ז בתמוז ה'תשכ"ז, 25 ביולי 1967) היא רבנית ודרשנית פופולרית בקרב נשים.
שימשה בעבר עורכת דין וטוענת רבנית.
נולדה בקזבלנקה לרב אלינתן ותרצה רוטשילד.
אביה, אחיו של ד"ר משה רוטשילד, היה נכדו של הרב ארנסט וייל, מראשי הקהילה היהודית באלזס, וצאצא למשפחת רוטשילד השווייצרית.
סבתה שרה רוטשילד לימדה אף היא תורה לנשים ובנות.
סבה מצד אמה, רבי חיים רפאל שושנה, היה רב ודיין במרוקו ובבאר שבע, בנוסף שימש כבלשן, פייטן וחיבר סדרת ספרים על פיוטי יהדות מרוקו.
היא נינת הרב יעקב דהאן ממרקש.
כשהייתה מזרחי בת שנה, עלתה עם משפחתה לבני ברק, וממנה עברו לירושלים, לשכונת בית וגן.
שמה, ימימה, ניתן לה על שם מלחמת ששת הימים שפרצה זמן קצר קודם ללידתה.
למדה באולפנת חורב ושירתה בשירות לאומי כמטפלת בקשישים.
למדה משפטים באוניברסיטה העברית, ועבדה כעורכת דין.
לאחר מכן הוסמכה כטוענת רבנית.
ב-2001 החלה הרבנית מזרחי למסור שיעורים בביתה בנושא פרשת השבוע בשם "פרשה ואישה".
נכון לשנת 2024, מעבירה מזרחי שיעורים שבועיים בפני אלפי נשים, ולנשים בלבד.
קהל היעד שלה כולל דתיות לאומיות, חוזרות בתשובה, חרדיות ואף חילוניות מסורתיות.
הרצאותיה עוסקות במעגל השנה, בפרשת השבוע, במעמד האישה ותפקידיה, בזוגיות בהורות, בהתמודדות עם קשיים והן כוללות גם התייחסות אקטואלית.
היא משתמשת בשיעורים בהומור, מדגישה את חשיבות השמחה ומתנגדת לסגפנות.
היא תומכת בטיפוח הגוף והלבוש הנשי.
שיעוריה מופצים בשתי דרכים עיקריות: שיעורי וידאו מצולמים ושיעורים כתובים, המתומללים מתוך השיעורים שניתנו בעל פה.
שיעורי הווידאו מועברים ומצולמים במרכז 'אשירה' בתל אביב.
שמו של המקום הוא כשמו של אתר האינטרנט שבו מפורסמים סרטי הווידאו באופן בלעדי לשיעורי הרבנית.
השיעורים הכתובים נערכים על ידי תלמידתה יקרת פרידמן, ומופצים גם הם לאלפי נשים, תחת השם "פרשה ואשה", החל משנת 2002.
המרכז אחראי גם להפקת נסיעות נשים לקברי צדיקים עם הרבנית.
הרבנית מלקטת בדבריה פרשנים מהראשונים ומהאחרונים לרוב ללא חידושים אישיים.
החידוש המרכזי בדבריה הוא פנייה ישירה לנשים, ולסוגיות חיים שונות מנקודת מבט נשית.
היבט נוסף שמאפיין את דרשותיה וכתביה של הרבנית ימימה מזרחי הוא התייחסות לשונית רב ממדית במעיין "משחק מילים".
ב-2015 הקימה עם בעלה את ישיבת "אבני קודש" במושב עמינדב, המשמש מסגרת חינוכית ולימודית לנוער נושר.