tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המידע שהרימן סיפק לחברו מילדות רוזוולט על הפסגה האנגלו-סובייטית היה מדויק בדרך כלל, אם כי הוא לא ידע על רבות משיחות צ'רצ'יל-סטלין.
למשך מספר חודשים לאחר מכן, רוזוולט לא ידע את מלוא תוכן הפסגה במוסקבה והסכם האחוזים.
אחרי שדנו באיטליה, השיח שוב פנה לעסוק בבולגריה, שסטלין טען שהקומוניסטים הבולגרים מרוסנים על ידי הצבא האדום.
סטלין טען שהסובייטים לא מתכוונים להשתמש בבולגריה כבסיס לאיום על טורקיה, והתנגד לכל השפעה בריטית במדינה, מה שהוביל את אידן להשיב שבריטניה זכאית ל"נתח קטן" לאחר שהייתה במלחמה עם בולגריה במשך שלוש שנים.
בולגריה התבררה כקושי העיקרי במהלך הפגישה ב-10 באוקטובר בין אידן למולוטוב, כאשר אידן האשים את הבולגרים ביחס רע לקצינים בריטים בתראקיה היוונית ורצה שברית המועצות תורה להם להתייחס לקצינים בריטים בכבוד, מה שהוביל את מולוטוב לומר שהסובייטים "הבטיחו לא להתערב בענייני הפנים של יוון".
הפסקות האש שברית המועצות חתמה זה עתה עם רומניה ופינלנד העניקו סמכות לוועדת הביקורת של בעלות הברית (ACC) שאמורה לפעול "תחת ההנחיה והפקודות הכלליות" של הפיקוד העליון הסובייטי, ובפועל נתנה לסובייטים את זכות ההכרעה באותן אומות.
הטיוטה האמריקאית להפסקת האש עם בולגריה קבעה שה-ACC לבולגריה תהיה אחראית בפני ממשלות "שלוש הגדולות", ושבריטניה הסכימה לקבל.
מולוטוב רצה שאידן ינטוש את התמיכה הבריטית בטיוטה האמריקאית, ויקבל את הטיוטה הסובייטית, שהייתה כמעט זהה להפסקות האש הפיניות והרומניות.
אידן סירב לוותר, מה שגרם למולוטוב לזעום ולומר שבולגריה גובלת בים השחור, ואם הסובייטים מוכנים לקבל שלבריטניה יש אינטרסים מיוחדים בים התיכון, אז גם לברית המועצות יש אינטרסים מיוחדים בים השחור.
בשלב מסוים, מולוטוב רמז שברית המועצות מוכנה לקבל את חלוקת יוגוסלביה כאשר בריטניה תיקח את חוף הים האדריאטי וברית המועצות את פנים הארץ, בתנאי שהבריטים יוותרו על בולגריה.
ב-11 באוקטובר, מולוטוב הציע לאידן 20% השפעה בבולגריה והפסקת אש מתוקנת שקבעה שה-ACC בבולגריה תפעל על פי פקודות הפיקוד העליון הסובייטי אך עם "השתתפות" של ממשלות בריטניה ואמריקה.
אידן הסכים לטיוטה של מולוטוב, והסכים גם שהפסקת האש עם הונגריה כאשר תיחתם תהיה זהה להפסקת האש הבולגרית.
במברק ששלח לרוזוולט ב-11 באוקטובר, כתב צ'רצ'יל:
באותו יום שלח צ'רצ'יל מכתב לסטלין ובו אמר שלבריטניה יש קשרים מיוחדים לפטר השני מיוגוסלביה ועם גאורגיוס השני מיוון, מה שהפך את השבתם לכיסאותיהם לעניין של כבוד בריטי, אם כי הוא גם הצהיר שהוא מאמין שעמי הבלקן זכאים לבחור בכל צורה של מערכת פוליטית שירצו מלבד פשיזם.
צ'רצ'יל הצהיר שהאחוזים הם רק "שיטה שבאמצעותה במחשבותינו נוכל לראות כמה אנחנו קרובים זה לזה" ולמצוא אמצעי להתקרב.
בפני קבינט המלחמה עם שובו ללונדון ב-12 באוקטובר, צ'רצ'יל הצהיר שההסכם הוא "רק מדריך ביניים לעתיד המלחמה המיידי...".
צ'רצ'יל טען שוויתור על רומניה היה צודק מכיוון שאנטונסקו בחר להשתתף במבצע ברברוסה ביוני 1941. למרות שאידן השיג ממולוטוב התחייבות שהבולגרים ייסוגו מחלקי יוגוסלביה ויוון שכבשו, בעיית תחומי ההשפעה בבולגריה והפסקת האש הבולגרית לא נעלמה.
האמריקאים גילו כעת עניין בבולגריה, ומזכיר המדינה קורדל הול התעקש על נוסח הסכם הפסקת אש שיעניק למשלחת האמריקאית ב-ACC המפקחת על בולגריה זכות שווה עם המשלחת הסובייטית.
למרות ששגריר ארצות הברית בבריטניה, ג'ון גילברט ויננט, הפסיד בהצבעה בפגישה של הוועדה המייעצת האירופית ב-21 באוקטובר 1944 לגבי נוסח הפסקת האש הבולגרית, הוא גם הצהיר שזה לא סופי וארצות הברית מוכנה לפתוח מחדש את השאלה בפגישה הבאה של הוועדה המייעצת האירופית.
כפי שצ'רצ'יל ראה זאת, ההסכם היה הישג לבריטניה שכן ה-EAM כבר שלטה ברוב יוון, שסטלין הסכים לקבל כנמצאת בתחום ההשפעה הבריטי, בעוד שבתמורה בריטניה הכירה בבולגריה ורומניה, שכבר היו כבושות על ידי הצבא האדום, כנמצאות בתחום ההשפעה הסובייטי.
מנקודת המבט הבריטית, העובדה שיוון נמצאת בתחום ההשפעה הבריטי סתמה את הגולל על כל אפשרות שה-EAM תעלה לשלטון ואז תאפשר לברית המועצות להקים בסיסים ביוון, שעבור צ'רצ'יל מפאת מיקומה הייתה חשובה בהרבה משאר הבלקן.
העובדה שרוזוולט לא חלק את התלהבותו של צ'רצ'יל להשיב את המלך גאורגיוס השני כמלך יוון הייתה גורם מכריע בהגעתו להסכם משלו עם סטלין והדרת האמריקאים.
צ'רצ'יל חשש שאם רוזוולט ייכלל בשיחות על עתידה של יוון, אז האמריקאים עלולים לצדד בסובייטים ולהסכים להכיר ב-EAM כממשלה הלגיטימית.
במהלך אירועי דצמבר באתונה, רוזוולט פרסם הצהרה שבה הביע מורת רוח מהלחימה הבריטית ב-EAM, ובפרט הצהיר שהוא מזועזע מהאופן שבו הבריטים גייסו בגלוי את גדודי הביטחון ששירתו בנאמנות את גרמניה הנאצית כדי להילחם איתם נגד EAM.
כמו כן, סיקור התקשורת האמריקאית של האירועים היה עוין באופן גורף כלפי הבריטים.
בתגובה לטענות האמריקאיות שבריטניה מפעילה "פוליטיקת כוח" ביוון, צ'רצ'יל השיב בנאום: "מהי פוליטיקת כוח?...
האם זה שיהיה לך צי גדול פי שניים מכל צי אחר בעולם, האם זה שיהיה לך חיל האוויר הגדול בעולם, עם בסיסים בכל חלק של העולם, האם זה שיהיה לך את כל הזהב בעולם?
אם כן, אנחנו בהחלט לא אשמים בעבירות האלה, אני מצטער לומר.
צ'רצ'יל, שעדיין חש מרירות מהביקורת האמריקאית על מדיניותו באירועי דצמבר, הציג בספרו "ניצחון וטרגדיה" את הכרזת דוקטרינת טרומן ב-1947 כהכרה אמריקאית מאוחרת בצדקת מדיניותו היוונית, וכתב כיצד אירועים מאוחרים יותר "הצדיקו לחלוטין" את פעולותיו.
צ'רצ'יל הציב זה לצד זה את הצהרתו של ממלא מקום מזכיר המדינה דין אצ'יסון ב-1947 בפני הסנאט כי ניצחון הקומוניסטים היוונים במלחמת האזרחים ביוון יהיה "מסוכן" לארצות הברית.
אחת הסיבות לכך שצ'רצ'יל חשף את הסכם האחוזים ב"ניצחון וטרגדיה" הייתה להציג עצמו כמדינאי בעל חזון שחתם בתבונה על הסכם האחוזים כדי למנוע מברית המועצות לתמוך ב-EAM.
בוועידת יאלטה, רוזוולט הציע שהנושאים שהועלו בהסכם האחוזים יוכרעו על ידי ארגון האומות המאוחדות החדש.
סטלין נדהם מכיוון שרצה תחום השפעה סובייטי במזרח אירופה.
לדברי מלווין לפלר, צ'רצ'יל "ביקש לחזור בו" מהסכם האחוזים עם סיום מלחמת העולם והבטחת יוון.
זה היה המקרה במיוחד מכיוון שצ'רצ'יל ורוזוולט שמרו על דיסקרטיות כה חמורה סביב ההסכם עד כדי כך שיורשיהם בתפקיד לא היו מודעים לו.
סטלין, בינתיים, האמין בתחילה שההסכם הסודי חשוב יותר מהעסקה הפומבית ביאלטה, מה שגרם לו להאמין שצ'רצ'יל בגד בו ולדחיפות גוברת מצדו להבטיח ממשלות ידידותיות בגבול ברית המועצות.
ספריו של צ'רצ'יל "מלחמת העולם השנייה" נכתבו במידה רבה כדי להשפיע על ההווה כמו גם כדי להבין את העבר.
בשנות ה-50, צ'רצ'יל היה אובססיבי לאפשרות של מלחמה גרעינית, ורצה מאוד למצוא דרך לנטרל את המלחמה הקרה לפני שתתפתח למלחמת עולם שלישית, שלתפיסתו עשויה להיות סוף האנושות.
נושא מרכזי בכרכים המאוחרים יותר בסדרת "היסטוריה של מלחמת העולם השנייה" היה שניתן להגיע להבנה עם ברית המועצות.
בהתחשב בדאגות אלו, צ'רצ'יל הציג את הסכם האחוזים כניצחון המדינאות, עם המסקנה הברורה שזה הפתרון למלחמה הקרה כאשר המעצמות המערביות וברית המועצות מסכימות לכבד את תחומי ההשפעה זו של זו.
בראיון ב-1956 אמר צ'רצ'יל: "סטלין מעולם לא הפר את מילתו לי.
אמרתי שהוא יכול לקבל את רומניה ובולגריה, והוא אמר שאנחנו יכולים לקבל את יוון...
כשנכנסנו ב-1944 סטלין לא התערב".
כל המדינות שהוזכרו בהסכם האחוזים נפלו תחת שליטה קומוניסטית למעט יוון, שם הקומוניסטים הפסידו במלחמת האזרחים.
לאחר הקרע בין טיטו לסטלין ב-1948, יוגוסלביה, שנחשבה כנמצאת בתחום ההשפעה הסובייטי, הפכה לנייטרלית.
בולגריה, רומניה והונגריה נותרו בתחום ההשפעה הסובייטי אחרי 1945. אחרי 1956, הונגריה תחת יאנוש קאדאר נשארה נאמנה למוסקבה בכל הנוגע לענייני חוץ, אך הנהיגה רפורמות משמעותיות בתחום הפנים שכונו "קומוניזם של גולאש".
רומניה תחת גאורגה גאורגיו-דז' הייתה נאמנה לברית המועצות בתחילה, אך החלה לגלות סימני עצמאות מ-1959 ואילך כאשר גאורגיו-דז' דחה תוכניות כלכליות סובייטיות מסוימות.
הנטייה הרומנית להתרחק מתחום ההשפעה הסובייטי גברה תחת ניקולאה צ'אושסקו, שכונן יחסים דיפלומטיים עם מערב גרמניה ב-1967, מתח ביקורת פומבית על הפלישות הסובייטיות לצ'כוסלובקיה ב-1968 ולאפגניסטן ב-1979, וב-1971 ביקר בסין, שנלחמה שנתיים קודם לכן עם ברית המועצות, כדי לשבח את מאו דזה-דונג כמודל לחיקוי עבור רומניה.
הנטייה הרומנית לשבח את סין, שאיימה על ברית המועצות על הנהגת העולם הקומוניסטי, נתפסה באופן נרחב הן בבית והן בחו"ל כאנטי-סובייטית.
הסכם הדיאץ' (בפולנית: ugoda hadziacka; באוקראינית: гадяцький договір) היה הסכם שנחתם ב-16 בספטמבר 1658 בהדיאץ' בין נציגי חבר העמים הפולני-ליטאי לבין הקוזאקים הזפורוז'יים .
ההסכם נועד להעלות את מעמד הקוזאקים והרותנים למעמד שווה לזה של פולין וליטא במסגרת האיחוד הפולני-ליטאי, ובכך להפוך את חבר העמים הפולני-ליטאי לקהילייה פולנית-ליטאית-רותנית שתיקרא "רפובליקת שלושת העמים".
הדרך להקמת הנסיכות הגדולה של רותניה נשקלה על ידי ההטמאן האוקראיני בוגדן חמלניצקי בזמנים שונים, במיוחד במהלך המרד שהוביל ב-1648, בו מרדו הקוזאקים נגד השלטון הפולני בשטחים האוקראיניים.
"הנסיכות הגדולה של רותניה" תוכננה להיות ישות אוטונומית למחצה במסגרת חבר העמים הפולני-ליטאי, המורכבת מהוויבודות של צ'רניהיב, ברסלב וקייב, תחת רפובליקה אחת בלתי ניתנת לחלוקה.
הנסיכות הגדולה הייתה אמורה להיות פתרון לשילוב אוקראינה באופן שוויוני במסגרת חבר העמים, תוך שמירה על איזון בין אוטונומיה מקומית לשלטון המרכזי.
לפי ההצעה, הנסיכות תנוהל על ידי ההטמאן של צבא זפורוז'יה, אשר ייבחר לכל חייו מתוך ארבעה מועמדים שנבחרו על ידי כל שכבות החברה האוקראינית, ויאושרו על ידי מלך פולין.
יוקמו מוסדות שלטון מקומי בהתאם למודל הפולני.
תוחזר מערכת החוק, בתי המשפט ומערכת הממשל שהיו קיימים לפני 1648. לנסיכות לא תהיה סמכות לקיים יחסים עצמאיים עם מדינות אחרות, אולם יוקמו כוחות מזוינים מקומיים המונים 60,000 קוזאקים ו-10,000 שכירי חרב.
כוחות פולניים וליטאיים לא יוכלו לשהות בשטחי הנסיכות, אלא במקרי חירום ובהכפפה להיטמאן המקומי.
כמו כן תותר הדפסת כסף עצמאי עם דמותו של מלך משותף.
תוחזר מערכת הבעלות על אדמות, הצמיתות והחובות שהיו קיימות לפני 1648.
בנוסף, נקבע כי איחוד הכנסיות מ-1596 יבוטל בשטחי הנסיכות, יובטח חופש הדת לנוצרים אורתודוקסים וקתולים, והמטרופוליט האורתודוקסי וחמישה בישופים נוספים יקבלו מושבים קבועים בסנאט.
בנוסף, בני הדת הנוצרית-אורתודוקסית יזכו למושב בסנאט.
כמו כן, הקוזאקים יזכו לשימור זכויותיהם והפריבילגיות שלהם, ועד 100 קוזאקים מכל גדוד יוכלו לקבל תואר אצולה מהמלך.
אקדמיית קייב-מוהילה תזכה למעמד שווה לאוניברסיטה היגלונית בקרקוב, ותוקם מכללה חדשה עם מעמד של אוניברסיטה.
תותר הקמת מכללות וגימנסיות עם אפשרות ללימוד בלטינית.
כמו כן תותר הוצאה לאור חופשית, בתנאי שהתכנים לא יכללו התקפות על המלך.
במאי 1659, הסיים הפולני אישר את הסכם הדיאץ' לאחר שינוי בטקסט המקורי.
ההסכם, שתוכנן על ידי יורי נמיריץ' , כלל ההצעה להעניק תוארי אצולה לחלק מהקוזאקים, אשר היו אמורים לנהל את "הנסיכות הגדולה של רוסיה הקטנה" (רותניה).
עם זאת, איוואן ויחובסקי , מנהיג קוזאקי, לא הצליח לשכנע את הקוזאקים להסכים לשמור על הכנסייה האוניאטית, שאוחדה עם הכנסייה הקתולית.
מטרת ההסכם הייתה לבטל את הסדרי הסכם פריאסלאב שחתמו הקוזאקים עם רוסיה הצארית, אך מהלך זה הוביל לחידוש הלחימה בין האיחוד הפולני-ליטאי לרוסיה הצארית.
הרעיון של דוכסות רותנית בתוך חבר העמים בוטל לחלוטין לאחר אישור ההסכם.
הסיבה לכך הייתה הפילוג בין הקוזאקים והפלישה הרוסית, זאת לצד התנגדות החברה הפולנית ולחץ של האפיפיור.
ההסכם, אם היה מתממש, היה עשוי להיות אחד הגדולים בהיסטוריה של אוקראינה ומזרח אירופה, שכן הוא יצר קונפדרציה רופפת בין פולנים, ליטאים ורותנים, עם חיץ אוקראיני במזרח שיכל לבלום את ההתרחבות הרוסית, מה שהיה חוסך לפולין את ייסורי המלחמה עם רוסיה.
ההסכם אושר במאי 1659, אך התוכנית המקורית השתנתה והרעיון של דוכסות רותנית בתוך חבר העמים בוטל.
חבר העמים ניסה לשוב ולהשפיע על אוקראינה לאחר סדרת מרידות קוזאקיות, אך נתקל בהתנגדות רבה מצד הקוזאקים, שרבים מהם ראו את ההסכם כ"מעט מידי, מאוחר מדי" ובו פולין לא נותנת תמיכה מספקת עבורם.
ההסכם נתפס בעיני קוזאקים רבים ככזה שמועיל רק לאצולה הקוזאקית, והוביל להתנגדות רחבה.
למרות זאת, חלק מהקוזאקים, כמו הטמאן ויחובסקי, תמכו בהסכם.
זאת בשל הפרותיה של הסכם פריאסלאב משנת 1654 וניתוק היחסים שבא בעקבות זאת.
לאחר המרד של 1648, חבר העמים היה מאוד לא פופולרי בקרב הקוזאקים.
לעומת זאת הם ראו בצאר האורתודוקסי של רוסיה בעל בריתם הטבעי, והתנגדו לברית עם פולין הקתולית.
יתר על כן, הסכם הדיאץ' הועילה בעיקר לאליטה של קוזאקים, שהוכרו כשווים לאצולה הפולנית.
למרות התנגדות ניכרת של הכמורה הרומית-קתולית, הסכם הדיאץ' אושרה על ידי המלך הפולני והסיים ב-22 במאי 1659 אך עם טקסט מתוקן.
הרעיון של דוכסות רותנית בתוך חבר העמים נזנח לחלוטין.
זה היה ניסיון של האיחוד הפולני להחזיר השפעתו השטחים האוקראינים, שאבדו לאחר סדרת המרידות הקוזאקים, בייחוד מרד חמלניצקי, והשפעתה הגוברת של רוסיה על הקוזקים שהגיעה לשיאה בהסכם פריאסלאב מ-1654.
הצידוד בברית עם הפולנים נחלש עוד יותר בשל שורת הפסדים במלחמת רוסיה-פולין (1654–1667).
הצאר הרוסי ראה בהסכם הדיאץ' איום המחליש את השפעתו על הקוזאקים.
הרוסים ראו בהסכם מעשה מלחמה ושלחו צבא לאוקראינה עוד לפני שאושרר.
על אף שכוחות פולניים-ליטאים בפיקודו של סטפן צ'ארניצקי הצליחו להביס את הרוסים בקרב פולונקה ולכבוש מחדש את וילנה בשנת 1660, לא עלתה קרנם בעיני הקוזאקים.
תבוסות הפולנים באוקראינה רק ערערה עוד יותר את מעמד האיחוד.
גם הצלחתו המוקדמת של ויחובסקי ב קרב קונוטופ ביוני 1659 לא שכנעה אותם, כיוון שלא הייתה נחרצת מספיק, ובסיומה החלה סדרת תבוסות.
כוחות המצב הרוסים באוקראינה המשיכו להחזיק מעמד, והתקפה זפורוז'יאנית על ח'אנת קרים אילצה את בעלי בריתו הטטריים של ויחובסקי לסגת.
בנוסף, מרידה פרצה באזור פולטבה.
התסיסה הקוזקית נמשכה ולבסוף מספר קולונלים פרו-רוסים מרדו בו, והאשימו את ויחובסקי ב"מכירת אוקראינה לפולנים".
משלא היה יכול להמשיך במלחמה, התפטר באוקטובר 1659 ועבר לפולין.
מרד פנימי בפולין בהובלת יז'י לובומירסקי , והמעורבות של האימפריה העות'מאנית, הוסיפו להחמיר את המצב באוקראינה.
אף על פי כן ההסכם אושרר בחוזה צ'ודנוב משנת 1660. בסופו של דבר, רוסיה ניצחה במלחמה, כפי שניכר בהפוגה של הסכם אנדרוסובו מ-1667 ובהסכם השלום הנצחי של 1686. הקוזקים האוקראינים עברו תחת שלטון ההשפעה הרוסי, וזכויותיהם פחתו ביחס לאלה שהוקנו להם במסגרת חוזה הדיאץ'.
עד סוף המאה ה-18, ההשפעה הפוליטית של הקוזקים כמעט ונמחתה לחלוטין, עקב מדיניות דיכוי של האימפריה הרוסית, שהפכה לשליטה הדומיננטית במזרח אירופה.
לאחר מרד נובמבר בשנת 1831, היה ניסיון ליצור מחדש את הסכם הדיאץ' להקמת חבר העמים הפולני-ליטאי-רותני כדי למנוע את חלוקת פולין.
זה היה אז כי הסמל של חבר העמים המוצע נוצר.
הכינוס המתוכנן בהדיאץ' הוכרז כבלתי חוקי על ידי הרוסים, שהציבו בה קרוב ל-2,000 חיילים כדי לוודא שלא יתקיימו פגישות או הפגנות, והם חסמו את המעבר בגשרים סמוכים.
למרות אמצעי הזהירות, התקיימה ליד הדיאץ' מיסה וחגיגה בהשתתפות רבבות אנשים ולמעלה מ-200 כמרים, קתולים ואורתודוקסים.
הרעיון של חבר העמים הפולני-ליטאי-רותני קם לתחייה במהלך מרד ינואר כאשר הפגנה פטריוטית התקיימה בהורולו ב-1861. מה שנקרא האיחוד השני של הורודלו הוכרז שם על ידי השלאכטה של פולין הקונגרסאית, לשעבר הדוכסות הגדולה של ליטא של ווליניה ושל פודוליה.
חבר העמים החדש, המבוסס על האיחוד השני של הורודלו, היה אמור להתבסס על שלוש האומות, והסמל שהוצע לו כלל את הנשר הפולני, הפרש הליטאי, והקדוש המגן של רותניה, המלאך מיכאל.
הסכם הגבול והידידות בין גרמניה לברית המועצות היה פרוטוקול משלים שני של הסכם ריבנטרופ-מולוטוב מ-23 באוגוסט 1939. זה היה סעיף סודי שתוקן ב-28 בספטמבר 1939 על ידי גרמניה הנאצית וברית המועצות לאחר הפלישה והכיבוש המשותף של פולין הריבונית.
הוא נחתם על ידי יואכים פון ריבנטרופ וויאצ'סלב מולוטוב, שרי החוץ של גרמניה וברית המועצות בהתאמה, בנוכחות יוזף סטלין.
רק חלק קטן מהפרוטוקול, שהחליף את האמנה הראשונה, הוכרז בפומבי, בעוד שאזורי ההשפעה של גרמניה הנאצית וברית המועצות נותרו חסויים.
הפרוטוקול הסודי השלישי של ההסכם נחתם ב-10 בינואר 1941 על ידי פרידריך ורנר פון דר שולנבורג ומולוטוב, בו ויתרה גרמניה על תביעותיה על חלק מליטא.
חודשים ספורים לאחר מכן החלה גרמניה בפלישה לברית המועצות במבצע ברברוסה.
מספר סעיפים סודיים צורפו להסכם.
סעיפים אלה אפשרו חילופי אזרחים סובייטים וגרמנים בין שני האזורים הכבושים של פולין, שרטטו מחדש חלקים מתחומי האינטרסים של שתי המדינות במרכז אירופה שהוכתבו על ידי הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, וקבעו כי אף אחד מהצדדים להסכם לא יאפשר בשטחו כל "תסיסה פולנית" המכוונת כלפי הצד השני.
במהלך הפלישה הגרמנית לפולין, הוורמאכט הגרמני השתלט על ועל מזרח , שטחים שהסכם ריבנטרופ-מולוטוב העניק לאזור ההשפעה הסובייטי.
כדי לפצות את הסובייטים על האובדן הזה, העביר ההסכם את ליטא לתחום ההשפעה הסובייטי, למעט טריטוריה קטנה, שכונתה "רצועת ליטא", הגדה השמאלית של נהר .
ברית המועצות חתמה על הסכם סיוע הדדי עם אסטוניה ב-28 בספטמבר, עם לטביה ב-5 באוקטובר ועם ליטא ב-10 באוקטובר 1939. ההסכמים חייבו את שני הצדדים לכבד את ריבונותו ועצמאותו של השני, ואפשרו לממשלה הסובייטית להקים בסיסים צבאיים בשטחן של שלוש המדינות הבלטיות.
לאחר הקמתם, הבסיסים הללו אפשרו את הפלישה והכיבוש הסובייטי בקנה מידה מלא של המדינות הבלטיות ביוני 1940.
על פי הסעיפים שנקבעו ב מ-10 באוקטובר 1939, ליטא רכשה גם כחמישית מ, כולל בירתה ההיסטורית וילנה.
הסכמי הסיוע ההדדי אפשרו את הכיבוש הסובייטי של המדינות הבלטיות ב-1940 ותוארו על ידי הניו יורק טיימס כ"הקרבה וירטואלית של עצמאות".
הסכם השלום בין ישראל לירדן נחתם ב-26 באוקטובר 1994 והסדיר את היחסים והגבולות בין ישראל לירדן.
טקס החתימה נערך במסוף הערבה בגבול ירדן–ישראל.
נשיא ארצות הברית ביל קלינטון חתם כעד.
רקע: יחסי ישראל וירדן משנות השישים עד השמונים
ב-1960 היוותה ירדן מכשול בניסיון ליצור איחוד בין מצרים לסוריה תחת רע"ם.
נעשו ניסיונות להתנקש בראשי ירדן על מנת לזרוע מבוכה שתכשיר את הקרקע לסיפוחה של ירדן לרע"ם.
לאחר ההתנקשות בראש ממשלת ירדן היזאע אל-מג'אלי תכנן חוסיין, מלך ירדן, פעולת תגמול נגד סוריה, ולצורך כך נדרש לו שקט בגבול עם ישראל.
ב-14 בספטמבר הגיע שליח מיוחד לראש אמ"ן, אלוף חיים הרצוג, עם הבהרה שירדן עומדת לדלל את כוחותיה בגבולה עם ישראל, והם רוצים לדעת אם ישראל לא תנצל מצב זה כדי לפגוע בירדן.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון החזיר הודעה, שקיומה של ירדן כמדינה עצמאית הוא אינטרס ישראלי.
זה היה הצעד הראשון של שותפות לא-רשמית בין ישראל וירדן.
בנוסף, ישראל שימשה גורם מרתיע בפני כוחות שפעלו להפלת משטרו של חוסיין, כך למשל: צה"ל ריכז כוחות בגבול בעקבות ההפגנות האלימות בערי הגדה המערבית.
על פי ספרו של משה ז"ק "חוסיין עושה שלום", יש להניח כי חוסיין הכיר בתרומתה של ישראל להרתעה וכן בתרומתה המיוחדת למניעת זניחתו בידי ארצות הברית.
הכרה זו גרמה לו להיפגש עם שליחו של ראש הממשלה, ד"ר יעקב הרצוג ב-24 בספטמבר 1963. בפגישה זו נפתח ערוץ ישיר בדרג בכיר בין ישראל לירדן.
בשנות ה-50 וה-60 הרתיעה ישראל כוחות ערביים זרים מלהתפרס בתוך שטחה של ירדן, דבר שמנע מצבא עיראק להיכנס אליה.
לפני מלחמת ששת הימים הוגדרה ירדן כ"פקק ביטחון" במערכת הסבוכה שבין ישראל לשאר מדינות ערב ולכן לא רצתה ישראל לשנות את הסטטוס קוו עם ירדן באותן השנים.
ב-1967 הצטרף חוסיין למלחמה נגד ישראל.
על פי הערכתו של משה דיין היה זה בעקבות איחוד הכוחות בעולם הערבי וחוסר רצונה של ירדן להיות מבודדת.
בנוסף, מאז פשיטת צה"ל ב-13 בנובמבר 1966 על הכפר א-סמוע, חשד חוסיין שאם תתגרה סוריה בישראל תעדיף ישראל להכות בירדן מאשר בסוריה, מפני שסוריה הייתה בת חסותה של ברית המועצות.
נוסף על כך, הזהרות מפני תסיסה פנימית הביאו את חוסיין להיכנס למלחמה בעקבותיה הפסיד נתח נכבד משטח ארצו.
לאחר מלחמת ששת הימים הייתה הפסקה של שלשה שבועות בשיחות בין ישראל לירדן.
ב-1970 נעשה ניסיון הפיכה פלסטיני בירדן.
במהלך ניסיון זה נכנסו טנקים סוריים לשטחה.
היא ריכזה כוחות של צה"ל ליד גבולה עם סוריה ומטוסי חיל האוויר פטרלו מעל שמי ירדן.
צעדים אלו סייעו להרתיע את הסורים ואילצו אותם לסגת מירדן.
לאחר דיכויה של ההפיכה הודה חוסיין לישראל על עזרתה אבל נזהר שלא לעשות זאת בפומבי.
כמו כן הוא נזהר שלא לחשוף את הקשר הישראלי-ירדני שהיה באותה שעה.
גם ישראל נמנעה מפרסום זה.
ב-25 בספטמבר 1973 הזהיר חוסיין את גולדה מאיר על כך שקיפאון בתהליך המדיני האזורי עלול להאיץ מלחמה.
שר הביטחון משה דיין הגיע למסקנה שירדן לא תשתתף במלחמה וזאת בעקבות הנתק ביחסים בינה לבין סוריה ומצרים, אם כי ביום פרוץ המלחמה עצמה לא היה כה בטוח בכך.
באביב שלפני כן נעשו ניסיונות מצריים וסוריים לשלב את ירדן בהכנות למלחמה אבל חוסיין היה מסויג באשר להשתתפותו.
בעקבות חששותיו מחיל האוויר הישראלי והזיכרון של המחיר ששילם ב-1967 סירב להשתתף במלחמה באופן פעיל.
במהלך מלחמת יום הכיפורים עצמה נעשו ניסיונות זהירים הן של ישראל והן של ירדן לא להתסיס את האווירה ביניהם.
כאשר ירדן רצתה לשלוח כוחות שריון לאזור רמת הגולן היא שלחה מברק דרך הנרי קיסינג'ר.
ישראל החליטה שהיא תתקוף כל טנק שיעמוד בדרכה כולל טנקים ירדנים שישתתפו השתתפות פעילה נגד ישראל.
וכך, כאשר 30 טנקים ירדניים נעו לעבר עמדות של צה"ל בגולן נערך קרב בו השמיד צה"ל 22 טנקים ירדנים.
עם זאת, הורה דיין לא לפרסם ש"צה"ל פגע בטנקים ירדניים".
במהלך אפריל 1987, נוהלו בחשאי שיחות בין שר החוץ, שמעון פרס, לבין גורמים בממשלת ירדן, לרבות ראש הממשלה זיד א-ריפאעי.
במסגרת השיחות שבוצעו בלונדון ניסה פרס לקדם את הרעיון שלפיו ממלכת ירדן תחזור לשלוט באוכלוסייה הפלסטינית בגדה המערבית במתכונת כלשהי, ובמקביל תחתום על חוזה שלום עם ישראל.
לאחר חתימתו של פרס ושל חוסיין מלך ירדן על הסכם מסגרת הכפוף לדיונים ולהסכמת הממשלות, הסכם שנקרא באופן בלתי רשמי הסכם לונדון, שב פרס לארץ וניסה לקדם את ההסכם בתיווכה של ארצות הברית.
עם זאת, ראש הממשלה שמיר התנגד להסכם והביא לטרפודו, הן מחמת החשש שוועידה בינלאומית המתווכת בדיוני ההסכם, עלולה להטיל לחץ על ישראל להגעה לפתרון המנוגד לאינטרסים שלה, והן מחמת העובדה שפרס סירב להעביר לידיו עותק של הסכם המסגרת החתום "מחשש להדלפות".
שמיר לא היה מסוגל לאשר הסכם מסגרת שלפרטיו המדויקים הוא לא נחשף.
במהלך האינתיפאדה שפרצה בדצמבר 1987, חשש חוסיין שההתפרעויות יתפשטו גם לתוך ארצו, שרוב מוחלט של תושביה היה פלסטיני.
דבר זה, ואולי גם האכזבה מתוצאות הסכם לונדון, גרם לו להכריז ביולי 1988, על ניתוק מנהלי מהגדה המערבית.
לוועידת מדריד ב-1991 הגיעה "משלחת ירדנית-פלסטינית משותפת".
משלחת זו החזיקה מעמד עד אוגוסט 1993, אז גילה חוסיין שישראל ואש"ף מנהלות משא ומתן ללא ידיעתו.
בעקבות כך נאלץ לתת לגיטימיות לפלסטינים, כמו זכות הטלת וטו בנושאים הקשורים למשא ומתן הישראלי-ירדני.
ההסכם התגבש באמצע 1994 לאחר שבמשך עשרות שנים נפגשו מנהיגי ישראל בחשאי עם חוסיין, מלך ירדן, שלא הסכים לקיים איתם שיחות גלויות.
ראש הממשלה יצחק רבין ושר החוץ שמעון פרס קיימו מספר פגישות עם חוסיין, והבהירו לו כי לאחר שנחתם ההסכם עם אש"ף, עלולה ירדן להישאר "מחוץ למשחק".
חוסיין נועץ בנשיא מצרים חוסני מובארכ, שעודד אותו להגיע להסכם, ונשיא סוריה חאפז אל-אסד שעודד את חוסיין לקיים שיחות עם ישראל, אך לא לחתום על הסכם.
נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, ששאף להישג מדיני במזרח התיכון, לחץ על חוסיין להצטרף לעגלת השלום.
בין השאר הבטיח קלינטון למחוק את חובותיה של ירדן לארצות הברית.
בחודשי הקיץ נערכו שיחות בין ישראל לירדן, שהפכו עד מהרה לגלויות, עם פגישת רבין, חוסיין וקלינטון בבית הלבן ופרסום "הצהרת וושינגטון" שסיימה את מצב הלוחמה בין שתי המדינות.
ב-14 בספטמבר 1993 נחתם סדר יום מוסכם למשא ומתן בין ישראל וירדן וב-25 ביולי 1994 הייתה "הצהרת וושינגטון", שנערכה במדשאה הצפונית של הבית הלבן.
להצהרה קדמה ארוחת ערב ממלכתית בהשתתפות ראש ממשלת ישראל יצחק רבין ומלך ירדן, חוסיין.
משתתפי הארוחה נהנו ממופע תזמורת חיל הנחתים של ארצות הברית.
נקודות המחלוקת העיקריות בשיחות השלום היו שטח של כ־400 קמ"ר בערבה, כנגד שטחים שישראל סיפחה בערבה במהלך השנים, וחלוקה במשאבי המים באקוויפר הערבה בשטח ירדן וכן בנהר הירדן, שרוב מימיו נעצרו בסכר דגניה והוטו למפעל המוביל הארצי.
ישראל הסכימה להחזיר 280 קמ"ר, ולהקצות מים ממקורותיה לירדן, ובכך למעשה נפתרה הבעיה הטריטוריאלית.
גבולות: הוסכם על גבול משותף שהתוואי שלו הוא תוואי זרימת נהר הירדן.
בערבה נמסרו כ-280 קמ"ר, לאחר שהירדנים דרשו 400 קמ"ר.
הרקע לכך הוא שבשל העובדה שאדמות העידית ומאגרי המים הקרקעיים נמצאו בצדו הירדני של הגבול, ישראל בחרה במדיניות של "סיפוח זוחל" והשתלטה על אדמות בשטחה הריבוני של ירדן, שאותן הקצתה ליישובים כמו יטבתה, לוטן, קטורה וגרופית.
בכלל זה הוקצו, הרחק מהגבול, 2,000 דונם ליישוב צופר, שהוקם ב-1976. הירדנים ביקשו אפוא לקבל לחזקתם בחזרה את שטחי הקיבוצים שסופחו, אולם בסופו של יום הסכימו הצדדים על חילופי שטחים במסגרתם ישראל מסרה שטחים בלתי מעובדים במקומם.
ישראל טענה שהזליגה לא הוכחה שכן הגבול לא סומן לפני המלחמה בקואורדינטות מדויקות, ואף על פי כן, הסכימה למסור 280 קמ"ר, נוכח הסיכון שבבוררות בינלאומית ייקבע כי עליה להחזיר יותר שטחים ומשום המחיר הנמוך יחסית של מסירת אדמת טרשים.
כמו כן נקבעו הסכמי חכירה לחלק מהשטחים במובלעת צופר בערבה ובנהריים, למשך 25 שנה (בשנת 2019 תם שטח החכירה ושטחים אלו הועברו לירדן כמוסכם).
נורמליזציה: מסגרת נורמליזציה מלאה, כינון יחסים דיפלומטיים ופתיחת שגרירויות, אשרות לתיירים, פתיחת קו אווירי, חופש גישה הדדי לנמלי הים, והקמת אזור סחר חופשי ופארק תעשיות בערבה.
במסגרת שכנות טובה, איסור על תעמולה עוינת ועל ביטויים שליליים בחוקי המדינות.
ביטחון: כיבוד הטריטוריה של המדינה השכנה, אי כניסה אליה ללא רשות, שיתוף פעולה במניעת טרור, ואי מתן אפשרות או שיתוף פעולה עם גורמים או קואליציה שיפעלו כנגד המדינה השנייה, כולל פעולות סיכול כנגד מחבלים או מבריחים.
ירושלים: ישראל הכירה באפוטרופסות ההאשמית על המקומות הקדושים בירושלים, ונתנה מעמד מיוחד ועדיפות לירדנים בירושלים במקומות הקדושים, בהסכמי שלום עתידיים עם הפלסטינים.
מים: במסגרת חלוקה צודקת של המים בירדן, בירמוך ובמי התהום של הערבה, התחייבה ישראל להעמיד לרשות ירדן 50 מיליון מ"ק מים מדי שנה מהכנרת ולחלוק את מימי הירמוך כך שירדן תקבל 3/4 ממנו.
כמו כן, לפתח מקורות נוספים למים כמו בניית שני מאגרים על הירדן וסיוע הדדי במשאב זה בשנים בעיתיות (יצוין שירדן תבעה לקבל ממי הכנרת 100 מיליון מ"ק בשנה).
עקורים: ישראל וירדן ישתפו פעולה במטרה להקל את סבלם של העקורים והפליטים, כולל הקמת ועדה מרובעת הכוללת את ישראל, ירדן הפלסטינים ומצרים שתנסה למצוא דרכי פתרון.
הר הבית: "ישראל מכבדת את תפקידה המיוחד הקיים של הממלכה ההאשמית של ירדן במקומות קדושים מוסלמיים בירושלים.
בשעה שייערך המשא-ומתן על מעמד הקבע, תעניק ישראל עדיפות גבוהה לתפקיד הירדני ההיסטורי במקומות קדושים אלה".
ביולי 1994 הכריז עבד א-סלאם אל-מג'אלי, ראש ממשלת ירדן, על "סוף עידן המלחמות".
שר החוץ שמעון פרס הצהיר כי "בא רגע השלום" בין שתי המדינות.
רבין וחוסיין ערכו ועידת פסגה אצל נשיא ארצות הברית ביל קלינטון בבית הלבן שבוושינגטון.
טקס חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן נערך ב־26 באוקטובר 1994 במסוף הערבה, מעבר הגבול החדש מצפון לאילת.
אורח הכבוד היה הנשיא קלינטון.
רבין וראש הממשלה הירדני אל-מג'אלי חתמו על ההסכם.
המלך חוסיין, נשיא מדינת ישראל עזר ויצמן, שמעון פרס וקלינטון לחצו ידיים.
הממשל המצרי בירך על חתימת ההסכמים, אך לעומתו מהממשל הסורי לא נרשמה תגובה חיובית או שלילית.
כעשרים דקות לפני החתימה על ההסכם בערבה, שיגר ארגון החזבאללה, פצצות מרגמה לעבר אצבע הגליל, מכיוון דרום לבנון.
בעקבות הסכמי השלום נפתחו הגבולות בין המדינות, עשרות אלפי ישראלים ביקרו באתרים שונים בירדן, ואלפי ירדנים באו לבקר בישראל.
הועברו מפעלים בבעלות ישראלית לירדן שבה כוח העבודה זול יותר.
כמו כן, נחתם הסכם סחר ב-1996 בעקבותיו נחתמים מדי שנה הסכמי סחר בין יזמים משתי המדינות, וסחורות מועברות בין המדינות.
סטודנטים רבים מישראל לומדים באוניברסיטאות של ירדן (בעיקר ערבים ישראלים), וישראלים רבים משתמשים בשדה התעופה הירדני כתחנת מעבר על מנת לחסוך בעלויות הטיסה למזרח הרחוק.
כמו כן במסגרת הסיוע ההדדי סייעה ישראל בהקמת מרכז רפואי משוכלל בעמאן והכשרת צוותי הרפואה.
באוקטובר 2018 הודיעה ממלכת ירדן, עקב מחאה ציבורית חריפה כי לא תאריך את הסכם החכירה של שטחי מובלעת צופר ונהריים.
עבדאללה השני, מלך ירדן הסביר כי במלאת 25 שנים, על פי החתום בנספח להסכם, על שני הצדדים להסכים להמשך החכירה על מנת להמשיכה, ועל כן הוא מודיע שלא יאריך את החכירה.
לחץ ציבורי עצום התקיים בירדן על מנת לשכנע את המלך לבטל את החכירה, בשורה של הפגנות ברחוב וגם במכתב שהיו חתומים עליו שמונים מחברי הפרלמנט הירדני (מתוך 130 חברי פרלמנט בסך הכול).
ביום שבת, 9 בנובמבר 2019 נסגר מחדש על ידי צה"ל, המעבר לאזור תחנת הכוח (מפעל החשמל) שנבנה בצידו הירדני ב"אי השלום".
עם זאת לאחר העברת שטח זה לירדן ישנו תיאום ביטחוני באזור החיץ בין שתי המדינות, וכניסת אזרחי ישראל ותיירים לשטח זה, מעבר לגדר המערכת, ללא דרכון.
ב-30 באפריל 2020 הועברה גם מובלעת צופר לירדן.
הסכם השלום בין ישראל למצרים הוא הסכם שנחתם על ידי נשיא מצרים אנואר סאדאת, ראש ממשלת ישראל מנחם בגין ונשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, על מדשאות הבית הלבן ב-26 במרץ 1979. ההסכם קבע מסגרת לסיום האיבה בין המדינות ויצירת יחסים דיפלומטיים בין המדינות.
ההסכם סיים את העימות בין המדינות, שנמשך מהקמת מדינת ישראל במאי 1948. התהליך ליצירת ההסכם החל בביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל בנובמבר 1977 ונאומו בכנסת, ונמשך בהסכמי קמפ דייוויד בספטמבר 1978 ששימשו כהסכם מסגרת לקראת הסכם השלום.
באפריל 1982 הושלמה העברת חצי האי לידי מצרים וגבול ישראל–מצרים התייצב בגבול הבין-לאומי.
מהקמת ישראל במאי 1948 עד לחתימת הסכם השלום, שרר מצב מלחמה בין ישראל למצרים.
ישראל ומצרים נלחמו זו בזו במלחמת העצמאות, במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמערכה המדממת ביותר בחזית הדרום, מלחמת יום הכיפורים.
טרם מלחמת יום הכיפורים נוהלו מגעים בין ישראל למצרים בתיווך ארצות הברית ובפרט על ידי הנרי קיסינג'ר, שאף היו אמורים להתחדש אחרי הבחירות לכנסת בישראל (שלבסוף נדחו) — אך אז פרצה המלחמה ושמה סוף למגעים.
לאחריה, ב-11 בנובמבר 1973, נחתם רשמית הסכם הפסקת אש בין שתי המדינות, שהמשיך את ההסכם בפועל מאוקטובר ששם קץ למלחמה.
ב-21 בדצמבר באותה השנה נערכה בז'נבה ועידה בינלאומית שבעקבותיה נחתמו הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים.
בספטמבר 1975, בתקופת ממשלתו הראשונה של יצחק רבין, חתמו ישראל ומצרים על הסכם הביניים, שבו הצהירו המדינות כי "הן נחושות בהחלטתן להגיע לכלל הסדר שלום סופי וצודק באמצעות משא-ומתן".
כן התחייבו המדינות שלא לנקוט באיום בשימוש בכוח והצהירו כי הסכסוך ביניהן ובמזרח התיכון לא ייפתר בכוח אלא בדרכי שלום.
ישראל נסוגה לקו חדש במערב סיני והעבירה למצרים את שדה הנפט באבו רודס.
בהצבעה בכנסת 70 ח"כים תמכו בהסכם ו-43 התנגדו; בראש המתנגדים עמד מנחם בגין.
ב-9 בנובמבר 1977 הודיע סאדאת בנאום ארוך בפני חברי הפרלמנט המצרי על נכונותו להגיע לכנסת בירושלים כדי לדון על שלום עם ישראל.
הצהרתו של נשיא מצרים עוררה תגובות סוערות בעולם הערבי, בעיקר במדינות שהוגדרו מאוחר יותר כחזית הסירוב: סוריה, לוב, עיראק ואלג'יריה.
גם מבית נתקל הנשיא סאדאת בהתנגדות, שבאה לידי ביטוי בהתפטרות שר החוץ המצרי אסמאעיל פהמי.
יומיים אחר כך הזמין ראש ממשלת ישראל בגין את סאדאת לבקר בירושלים.
להכרזה זו קדמו מגעים החשאיים שנוהלו עם מצרים על ידי ראש הממשלה בגין, "המוסד" הכפוף לו ושר החוץ משה דיין.
הסתרת המידע תרמה להתרעה של חטיבת המחקר שהעריכה כי ביקור סאדאת יסודו במזימה מצרית.
הערכה זאת הובילה את הרמטכ"ל גור להזהיר את ראש הממשלה בגין מפני כוונותיו התוקפניות של סאדאת, יומיים לפני הגעתו.
בעקבות אזהרתו המוטעית ספג הרמטכ"ל גור נזיפה רועמת ופומבית מפיו של שר הביטחון ויצמן.
עשרות אלפי שוטרים ואנשי צבא איבטחו אותו.
ב-19 בנובמבר 1977, בשעה 20:06 בערב, נחת סאדאת בישראל והפך בכך למנהיג הערבי הראשון שבא לביקור רשמי בישראל.
ב-20 בנובמבר 1977, נאם סאדאת במליאת הכנסת.
במהלך שלושת הימים בהם שהה סאדאת בישראל ביקר ב"יד ושם", השתתף בישיבות של סיעות הכנסת, התפלל במסגד אל-אקצא ונפגש מספר פעמים עם מנחם בגין.
לפני חזרתו למצרים קיים מסיבת עיתונאים משותפת עם מנחם בגין.
לאחר ביקורו של סאדאת בישראל נפתחה ב-14 בדצמבר 1977 ועידת שלום במלון 'מינה האוס' בקהיר בהשתתפות נציגי ישראל, מצרים, ארצות הברית ומשקיף מהאו"ם (ראש המשלחת הישראלית היה אליהו בן-אלישר).
לאחר סיום הוועידה יצא מנחם בגין לביקור גומלין באסמאעיליה ב-25 בדצמבר 1977 בה נערכה ועידת פסגה בהשתתפותם של בגין וסאדאת.
לאחר מכן החלו שיחות שלום ישירות בין ישראל ומצרים בתיווך ארצות הברית.
שיחות אלה נשאו פרי וב-17 בספטמבר 1978 נחתמו הסכמי קמפ דייוויד; הסכם מסגרת לשלום במזרח התיכון והסכם מסגרת לכריתת חוזה שלום בין מצרים וישראל.
הכנסת אישרה את הסכמי קמפ דייוויד ב-27 בספטמבר 1978 כש-84 חברי כנסת (בהם רוב חברי המערך) תמכו, 19 התנגדו ו-17 נמנעו.
ההסכם מורה על סיום מצב המלחמה בין ישראל למצרים וקובע את הגבול המוסכם הקבוע בין שתי המדינות, תוך התחייבות ישראלית לפינוי הדרגתי של חצי האי סיני.
הנספח הצבאי להסכם מורה על פירוז אזור הגבול משני צידיו ועל דילול כוחות הצבא המצרי בסיני בפיקוח כוח צבאי רב-לאומי לשמירה על השלום.
עוד מורה ההסכם על כינון יחסי שכנות נורמליים כמקובל במשפט הבין-לאומי.
ההסכם מכיל נספח העוסק במתן שלטון עצמי לפלסטינים ברצועת עזה וביהודה והשומרון..
שבועיים קודם לכן ביקר בישראל נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, ונאם בכנסת אודות מחויבותה של ארצות הברית לסיוע בהשגת ההסכם ובשמירה עליו.
טקס החתימה על חוזה השלום בין ישראל למצרים נערך ב-26 במרץ 1979 על המדשאה הצפונית של הבית הלבן, בנוכחותם של כ-1,500 מוזמנים ובמעמדם של ג'ימי קרטר נשיא ארצות הברית, מנחם בגין ראש ממשלת ישראל ואנואר סאדאת נשיא מצרים.
הטקס החל בנגינת ההמנונים של שלוש המדינות ונמשך כ-45 דקות.
אחרי הטקס נערכה ארוחת ערב ממלכתית עבור מנהיגי ישראל ומצרים בבית הלבן, והמשתתפים נהנו ממופע תזמורת של יצחק פרלמן, פנחס צוקרמן ולאונטין פרייס.
ב-27 במאי 1979 הגיע סאדאת לבאר שבע יחד עם סגנו חוסני מובארכ וראש ממשלת מצרים מוסטפא ח'ליל.
הוא התקבל על ידי נשיא מדינת ישראל, יצחק נבון, וראש הממשלה, מנחם בגין.
לאחר קבלת פנים בכניסה לבניין העירייה, התכנסה הפמליה המצרית באולם מועצת העירייה למפגש משותף עם חברי מועצת העירייה, בו נערכה חתימה משותפת על מגילת השלום.
בהמשך ביקר סאדאת גם באוניברסיטת בן-גוריון.
בספטמבר 1979 ערך סאדאת ביקור נוסף בישראל, שבמהלכו הגיע ביאכטה הנשיאותית אל-חוריה עם אשתו ג'יהן ובתו לנמל חיפה.
והתקבל על ידי הנשיא יצחק נבון וראש הממשלה מנחם בגין.
הנשיא סאדאת ביקר בעיר ונאם במלון דן כרמל.
אנשי חיל הים המצרי מהיאכטה בליווי משחתת וספינת טילים התקבלו כאורחים של חיל הים הישראלי ונערך לכבודם נשף במועדון הוועד למען החייל בהר הכרמל.
פינוי סיני על ידי ישראל על פי הסכם השלום נעשה בשני שלבים עיקריים: מאפריל 1979 עד ינואר 1980 נסוגה ישראל בהדרגה מן הקווים בהם ניצבה בעקבות הסכם הביניים עם מצרים מ-1975 אל מעבר לקו שנמתח לאורך חצי האי, מאל עריש שבצפונו ועד לראס מוחמד שליד שארם א-שייח' שבדרומו.
בשלב זה פונו מתקנים צבאיים, מכיוון של הייתה בו התיישבות אזרחית ישראלית.
במהלך השלב הבא פונו היישובים הישראלים בחבל ימית ובהם העיר ימית וכן אופירה ויישובי מפרץ אילת לצד מתקנים צבאיים במרחב.
באפריל 1982 פינתה ישראל את יתרת שטח סיני, למעט אזור טאבה.
קושי מיוחד התעורר בקביעת הגבול במפרץ אילת.
סימון הגבול במפות משנת 1906 לא היה ברור.
לדעת ישראל האזור המכונה טאבה ונמצא דרומית לאילת נמצא בשטחה, ולכן היא לא נסוגה ממנו, ואפשרה בו הקמת בית מלון ומתקני תיירות ישראליים.
מצרים טענה כי הגבול עובר ממזרח לטאבה ותבעה נסיגה ישראלית מהאזור.
אף על פי שמדובר בשטח קטן ביותר, הפך הסכסוך עליו למשבר בין המדינות.
הפתרון היה בוררות בין-לאומית, שקבעה שהשטח שייך למצרים.
ישראל הגיעה להסכם עם מצרים על-פיו המלון ומתקני התיירות יישארו בידי בעליהם הישראלים, אולם אלה הזדרזו למכור אותם זמן קצר לאחר העברת השטח למצרים.
ישראל נסוגה באופן סופי מטאבה ב־26 בפברואר 1989. הסכם נוסף שהושג בעקבות משבר טאבה הביא להקמת מעבר גבול במקום שפתוח 24 שעות ביממה ומאפשר מעבר חופשי של תיירים מסיני לאילת.
על-פי הסכם זה רשאים ישראלים לבקר במזרח סיני בדרכון בלבד, בלא צורך בוויזה, לתקופה של עד 14 יום.
המלון הישראלי וכפר הנופש של רפי נלסון מהווים במשותף את המתחם של הילטון טאבה.
שתי אנדרטאות לזכר החייל המצרי הוקמו בישראל כחלק מהסכם השלום, אחת בסמוך לכביש 35 ומצודת יואב ואחת בפארק "עד הלום" ליד אשדוד, הקמת האנדרטאות סוכמה במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים לזכר החיילים המצרים שנפלו בקרבות במלחמת העצמאות.
במסגרת ההסכם התחייבה ישראל לשמור על אנדרטאות אלו, ובמקביל התחייבו המצרים לשמור ולאפשר גישה לישראלים לאנדרטאות שהוקמו לזכר חיילים ישראלים בסיני בטרם נחתם ההסכם, האנדרטה המרכזית שבהן היא אנדרטה העשרה שהוקמה בחבל ימית.
רצועת עזה נשארה בידי ישראל, אף על פי שהייתה בשליטת מצרים לפני מלחמת ששת הימים.
המצרים כבשו את רצועת עזה במלחמת העצמאות, אולם לא סיפחו אותה למצרים, ולא ראו בה חלק ממצרים.
לפיכך, הם לא היו מעוניינים בהחזרתה לשלטון מצרי במסגרת הסכמי השלום.
גם ישראל לא סיפחה את רצועת עזה לשטחה, לא לפני הסכמי השלום ולא אחריהם, ולמעשה נוצר מצב שבו רצועת עזה אינה שייכת לשום מדינה ריבונית, אף כי היא נשלטת בידי ממשל צבאי ישראלי.
הסכם השלום הכיל נספח שהורה על הקמת שלטון עצמי אוטונומי ברצועת עזה.
בספטמבר 1981 הפרידה ממשלת ישראל את המנהל האזרחי של הרצועה מגופי הביטחון בה, כשלב ראשוני לקראת שלטון עצמי ברצועה, אך השליטה בו נותרה בידי צה"ל.
מצב זה המשיך להתקיים עד לחתימת הסכם קהיר במאי 1994, שבו הונהגה אוטונומיה פלסטינית ברוב שטח הרצועה, במתכונת שונה מזו שנוסחה בהסכם השלום עם מצרים.
בעיה מיוחדת נוצרה בעיר הפלסטינית רפיח.
עיר זו הלכה וגדלה והתפשטה אל מעבר לגבול הבין-לאומי, כיוון שמיקומו היה חסר משמעות בין השנים 1948–1982. עם נסיגת ישראל מסיני נחצתה העיר ונחלקה בין מצרים לרצועת עזה.
תחילה הוצבה גדר פשוטה במרכזו של הרחוב שנקבע כקו הגבול ואשר עבר בלב העיר רפיח.
בהמשך, עקב הפיכת קו הגבול למוקד מתיחות על רקע האינתיפאדה ועל רקע ההברחות הרבות שהתבצעו במקום, הורחבה רצועת הגבול, הוקמו מכשולים לאורכה ואזור זה הפך לחלק מרכזי מציר פילדלפי.
במסגרת "תוכנית ההתנתקות" הסיגה ישראל את כל כוחות הצבא והאזרחים הישראלים מרצועת עזה וביטלה את הממשל הצבאי בה (אוגוסט–ספטמבר 2005).
השליטה ברצועת עזה נותרה של הרשות הפלסטינית באופן בלעדי, אף־על־פי שהיא אינה מוכרת כמדינה.
מעמדה הבין-לאומי של רצועת עזה מאז לא ברור.
על-פי הסכם מיוחד שנחתם בין ישראל למצרים, הוצבו על הגבול בין רצועת עזה למצרים ("ציר פילדלפי") 750 שוטרים מצרים, שתפקידם למנוע הברחות של נשק וסמים או מעבר של "מבוקשים" בין מצרים לרצועה.
בימים הראשונים לביצוע ההסכם, נפרץ הגבול לחלוטין, והכוחות המצריים לא הצליחו להשתלט על הפלסטינים שעברו בין שני חלקי העיר רפיח.
בישראל היו שמתחו ביקורת על ההסכם בטענה שהוא משנה את הסטטוס קוו שעוצב בהסכמי השלום, ופותח פתח לשינויים לא-רצויים אחרים בעתיד.
ההסכם עורר מחלוקות רבות בציבור הישראלי, שחלקן נותרו רלוונטיות עשורים אחרי שנחתם.
נוצר תקדים שעל-פיו ישראל מוותרת על שטחים תמורת שלום ומפנה עבור כך יישובים ישראלים.
התמונות הקשות שיצר הפינוי מסיני עוררו סערה רגשית ציבורית בישראל, אולם הזמן והתמיכה הרחבה יחסית שההסכם זכה לה מצד מרבית המפלגות והארגונים הפוליטיים הביא לקבלתו כעובדה מוגמרת.
המשא ומתן עם סוריה שהחל בוועידת מדריד בשנת 1991 עורר אף הוא שאלות בנוגע למחויבותה של ישראל לתקדים המצרי.
יש המפקפקים בנכונות הגדרתו כהסכם שלום, בהם היסטוריון האסלאם פרופ' משה שרון, שטוען, כי בהתאם למסורת האסלאמית שאיננה מאפשרת כריתת ברית עם שאינם מוסלמים, זהו למעשה הסכם הפסקת אש ארוך טווח, ובכוונת המצרים לחדש את המלחמה בישראל בבוא העת.
מבחינה מדינית וצבאית נחשב ההסכם להצלחה, כיוון שהוא סיים לחלוטין את מצב המלחמה בין ישראל למצרים, והגבול נשאר בעיקרו שקט.
על אף העובדה שהסכסוך הישראלי-ערבי נמשך זמן רב לאחר חתימת ההסכם, ואף הוחרף בתקופת מלחמת לבנון הראשונה ("שלום הגליל") ובתקופת האינתיפאדה, נשמר ההסכם עם מצרים בקפדנות.
מצרים החזירה את שגרירה מתל אביב פעמיים: במחאה על פלישת ישראל ללבנון ב-1982 ועקב פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, אולם הקפידה לשמור על התחייבויותיה הפורמליות במסגרת הסכם השלום.
הסכם השלום עם מצרים חרג מעבר לסיום פורמלי של מצב הלוחמה בין שתי המדינות.
כיוון שהוא נחתם עם המדינה הערבית הגדולה והמשפיעה ביותר באותה עת, הוא הביא לשינוי אסטרטגי מהותי במאזן הכוחות האזורי.
ראשית, הוא מנע את האפשרות לגיבוש חזית ערבית אחידה כנגד ישראל, שכן ללא השתתפותה של מצרים, מהלך צבאי שכזה איבד את משמעותו האסטרטגית.
שנית, ההסכם אפשר לישראל להסיט כוחות צבאיים משמעותיים מגבולה הדרומי, ובכך לצמצם את היקף ההוצאות הביטחוניות.
מעברי הגבול בין המדינות הם מעבר הסחורות בניצנה ומעבר טאבה דרכו עוברים אנשים וסחורות בקלות יחסית.
קטע הגבול בין מצרים לרצועת עזה שנמצא עד ספטמבר 2005 בשליטת צה"ל ("ציר פילדלפי"), עבר לשליטת מצרים לפי הסכם ישראלי-מצרי מיוחד.
קטע זה של הגבול עובר בלב העיר רפיח הפלסטינית.
בתחילת המאה ה-21, וביתר שאת לאחר תוכנית ההתנתקות, שימש הגבול גורמים פלסטיניים להברחה של אמצעי לחימה לרצועת עזה.
בדצמבר 2006, לראשונה מאז חתימת הסכם השלום, חצה מחבל את הגבול בין המדינות וביצע פיגוע בעיר אילת.
התקווה ליצור שיתוף פעולה תרבותי וכלכלי, ברוח סעיף 3 של ההסכם, נכזבה בדרך־כלל.
סופרים, עיתונאים ואנשי רוח במצרים מחרימים את ישראל – הם אינם מבקרים בה ואינם משתפים פעולה עם עמיתיהם הישראלים.
אגודות מצריות רבות, בהן אגודת העיתונאים והאקדמאים, מחרימים באופן גורף כל קשר עם ישראל או ישראלים ואזרח מצרי לא יכול למעשה לבקר בישראל עקב הדרישה לוויזה מיוחדת – "הפתק הצהוב".
יוצא דופן בולט הוא הסופר והמחזאי עלי סאלם שביקר בישראל ב-1994 ואף כתב ספר על הביקור: "מסע לישראל" (رحلة إلى إسرائيل, תורגם לעברית בידי דוד שגיב).
בעקבות הביקור נעשה ניסיון להדיח את עלי סאלם מאגודת הסופרים המצרית, ניסיון שנכשל בשל בעיות פרוצדורליות.
ב-2005 הוזמן עלי סאלם לקבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אולם שלטונות מצרים מנעו ממנו לעבור את הגבול לישראל.
למרות הסכמי השלום, ממשיכים כלי התקשורת הממסדיים במצרים בסיקור עוין כלפי ישראל הגובל לעיתים בהסתה ובאנטישמיות.
כך לדוגמה הואשמה ישראל באחריות לפיגועים בדהב ובשארם א-שייח' במספר יומונים מצריים הקשורים לשלטון.
בחורף 2007 חלה החרפה ביחסים בין ישראל למצרים כאשר בתקשורת המצרית הופיעו אישומים חריפים כנגד ישראל וישראלים בדמות חשיפת רשת ריגול, האשמה מצרית מחודשת על הרג שבוייה על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים, החדרת משאית רדיואקטיבית למצרים ועוד.
התיירות הישראלית בסיני היא מקור הכנסה חשוב למצרים ומקבלת עידוד מצרי, אולם כאמור כמעט ואין כניסה של תיירים מצריים לישראל בעיקר בשל הדרישה מהם להוציא אישור מיוחד מטעם שרותי הביטחון המצריים.
התקפות נגד תיירים ישראלים במצרים בוצעו כמה פעמים, המפורסמת שבהן קרתה בסיני זמן קצר לאחר הפינוי, בראס בורקה.
ההתקפה בראס בורקה בוצעה על ידי חייל מצרי בודד, שהתאבד לאחר שנעצר בידי השלטונות המצריים.
בישראל נמתחה ביקורת קשה על כך שהמצרים לא אפשרו להעביר פצועים ישראלים לבית החולים באילת בתואנות ביורוקרטיות, וכך עלה מספר הנספים.
ב-2004 אירעו שני פיגועים קשים בטאבה ובראס א-שיטן, באותם פיגועים נכנסו אמבולנסים ישראלים לשטחי חצי האי סיני ולאחר עיכובים ביורוקרטיים מסוימים חילצו את מאות הנפגעים לשטח ישראל.
שני הפיגועים הללו בוצעו על ידי שלוחה של ארגון אל-קאעידה, שנעזרה במקומיים.
בעקבות אירועי טרור אלו, וכן עקב עוינות רוב העם המצרי לישראלים, התיירות הישראלית למצרים גופא, דלילה יחסית.
וקיימת בעיקר בקבוצות מאורגנות המאפשרות ביטחון יחסי.
לגבי התיירות הישראלית בסיני, היא נתונה לעליות ומורדות בהתאם למצב הביטחוני בחצי האי.
השפעה מיוחדת הייתה להסכם על ערביי ישראל, אשר לראשונה יכלו לבקר במדינה ערבית כלשהי באופן חופשי.
הדבר הביא להקלה בהסתגרות שנכפתה עליהם עד אז.
בזכות הסכם השלום הצליחו ערביי ישראל המוסלמים להגיע להסכם משולש מצרי-ירדני-ישראלי שמאפשר להם לעלות לרגל למכה שבערב הסעודית באמצעות דרכונים ירדניים זמניים, שניתנים להם רק לצורך העלייה לרגל.
מבחינת מצרים סימן הסכם השלום שינוי דרמטי במדיניות החוץ והביטחון.
מצרים ניתקה את עצמה מהעולם הערבי, הן בעצם ההכרה בישראל והן בהחלטתה לדאוג לאינטרסים שלה במנותק מהאינטרסים של יתר מדינות ערב.
ההסכם יצר נתק בין מצרים לברית המועצות, שהיו עד אז בעלות ברית, והביא להתקרבות בין מצרים לארצות הברית, שהתבטאה בסיוע כלכלי וצבאי נרחב.
ההסכם גרם נזק רב למעמדה של מצרים בעולם הערבי, ואף לסילוקה של מצרים מהליגה הערבית, אולם שיפר את יחסיה עם ארצות המערב ולפיכך גם את מצבה הכלכלי.
הציבור המצרי התקשה לקבל את ההכרה במדינת ישראל ואת הניתוק מהעולם הערבי, במיוחד לאור העובדה שמצרים הובילה עד אז מדיניות פאן-ערבית.
בתוך מצרים עצמה התפתח ארגון טרור אסלאמי בשם הג'יהאד האסלאמי.
סאדאת נלחם בו וב-1981 נעצרו 1,600 פעילי הארגון.
בסוף אותה שנה, בעת שצפה במצעד השנתי שציין את "ניצחון מלחמת אוקטובר" נרצח סאדאת על ידי טרוריסטים של הג'יהאד האסלאמי המצרי, שהשתתפו במצעד כשהם לובשים מדי צבא, וכשהגיעו לבימת הכבוד קפצו מן המשאית הצבאית בה נסעו והתנפלו ביריות על בימת הכבוד.
סאדאת נהרג, וסגנו חוסני מובארכ, שישב גם הוא על בימת המצעד ונפצע בלבד, התמנה לנשיא במקומו.
ב-1989 התקבלה מצרים חזרה כחברה בליגה הערבית וגם מקומם של מוסדות הליגה הוחזר לקהיר.
נספח ההסכם שעוסק במתן שלטון עצמי לפלסטינים ברצועת עזה וביהודה והשומרון לא יושם על ידי ישראל.
לפי יובל ארנון-אוחנה, הסעיף הנוגע לכינון יחסי שכנות נורמליים הופר על ידי מצרים, למרות מאמציו של סאדאת לממשו.
לפי החוקרת אמירה דורון, ישראל אישרה הכנסת כוחות מצריים לסיני החל מ-2011, לאור צרכים צבאיים לאחר נפילת שלטון מובארכ, שכללו מניעת הברחות לעזה ומלחמה בטרור שכוון מסיני לישראל, ונמצאת במעקב ותיאום מול המצרים בנושא.
ההסכם נכנס לתוקף במטה האומות המאוחדות בניו יורק, ב-27 במרץ 1953, בעת חילופי כתבי אישור של הממשלות, שהביאו להפשרה הדרגתית ביחסי גרמניה המערבית–ישראל, כ-8 שנים לאחר תום השואה.
במקביל להסכם עם מדינת ישראל, נחתם הסכם פיצויים עם ארגונים יהודיים שונים שקיבלו פיצויים בשם העם היהודי.
פרופ' פרנץ ביהם, אחד השושבינים של ההסכם מהצד הגרמני נימק את מתן הפיצויים הגלובליים לישראל ולארגונים היהודים, בצורך לשקם את העם היהודי שנפגע בגלל מעשי הנאצים.
לדבריו, מתן הפיצויים גם לארגונים היהודיים נועד להתגבר על הקושי בכך שמדינת ישראל אינה מייצגת את כל העם היהודי אלא את אזרחיה בלבד.
עקרון מתן השילומים לנפגעי המשטר הנאצי נקבע בחוזי השלום בין המדינות המנצחות לבין גרמניה, ובבונדסטאג של גרמניה המערבית הוסכם על כך פה אחד.
הפיצויים האישיים הועברו גם לניצולים זכאים שלא ישבו בישראל ולא היו אזרחים ישראלים.
בהסכם נקבע כי גרמניה המערבית תשלם שני שלישים מהפיצויים ואילו גרמניה המזרחית תשלם את השליש הנותר.
גרמניה המזרחית סרבה להיות צד בהסכם ולא שילמה פיצויים לישראל או לניצולי השואה.
ב-1991, לאחר איחוד גרמניה, הועלו מספר סעיפים בהסכם לדיון מחדש בעקבות הטענה כי גרמניה המאוחדת ירשה את מחויבויותיה של גרמניה המזרחית .
הסכם השילומים לא נועד להחליף ולא פגע בזכותם של אזרחי ישראל לפיצויים ישירות מממשלת גרמניה המערבית על נזקים שנגרמו להם.
פיצויים אלו כללו רנטות לניצולי השואה, שהיוו תשלום חודשי קבוע לשם מימון הוצאות רפואיות, כפיצוי על הסבל במחנות הריכוז וההשמדה, וכפיצוי על אובדן זכויות בסיסיות כגון הזכות ללימודים לניצולים שהיו ילדים וכדומה.
גובה הפיצויים נקבע לפי קריטריונים שאמדו את מידת הנזק שנגרם לניצול השואה.
הסכם השילומים גם לא החליף את המנגנונים להשבת רכוש יהודי שנשדד.
חלק מהפיצויים על רכוש הקהילות היהודיות בגרמניה עצמה (בתי כנסת ומבני ציבור שהוחרמו) ניתן לקהילות שנותרו בגרמניה המערבית.
כבר בתחילת מלחמת העולם השנייה עלה הרעיון שהגרמנים יצטרכו לשלם פיצויים על הרכוש שגזלו מהיהודים ועל הסבל שגרמו להם, ככל הנראה בהשפעת תשלומי העונשין שהוטלו על גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם השנייה החל העסקן היהודי-אוסטרי שלום אדלר-רודל, שניהל את הקרן הבריטית שסייעה ליהודים שנמלטו מהמדינה הנאצית, להעלות רעיון בדבר פיצוי בגין הרכוש היהודי שנותר בגרמניה.
אדלר כתב ב-1939 מזכר, שנשלח לאישים בולטים בבריטניה ובארצות הברית, ובו הציע לאסוף מידע על הרכוש היהודי של יהודי גרמניה והמדינות הכבושות לשם קבלת פיצוי כספי עתידי.
מרבית מקבלי המכתבים של אדלר דחו את הצעותיו, מלבד חיים ויצמן שהסכים לפיצוי החומרי המוצע ונפגש גם עם אדלר.
עם זאת, למרות פעילותם של ויצמן ואדלר, לא התקדם הנושא.
ב-1940 קיבל דוד בן-גוריון תזכיר ראשון על כך ובסוף אותה שנה גם ברל כצנלסון דיבר על כך בפומבי.
ב-1941 הקים הקונגרס היהודי העולמי את "המוסד לעניינים יהודיים", שהגדיר בין מטרותיו את השבת הרכוש הגזול ליהודים בתום המלחמה.
החל ב-1942 הנושא נידון גם בעיתונות.
בדצמבר 1942 פעל בתל אביב ארגון פרטי בשם "יוסטיציה", שרשם דרישות לפיצויים עבור נפגעי הנאצים.
הארגון השתמש בעורכי דין מארצות שונות ובדצמבר אותה שנה ביקש את תמיכת הסוכנות היהודית, אולם היוזמה נדחתה בנימוק ש"המעשה קצת מוקדם יותר מדי" ולא ניתן לדעת מה יהיו "תנאי השלום".
מעבר לפרסומים הפובליציסטיים, עלה הנושא לדיון בהנהלת הסוכנות היהודית, אז הגוף העליון של התנועה הציונית.
במהלך הדיון תבע דוד בן-גוריון, יושב ראש הסוכנות, לקבל בלעדיות על ייצוג העם היהודי.
מולו התייצב נחום גולדמן שטען שעל הקונגרס היהודי העולמי לייצג אותם.
לסוכנות היהודית נכתבו תזכירים שדנו בבעיות המשפטיות הכרוכות בתביעת פיצויים והייתה מגמה להבטיח שהסוכנות היא זו שתוסמך לייצג את תביעות העם היהודי וכי רוב הפיצויים יופנו לקליטת עולים בארץ־ישראל.
במהלך 1943 פורסמו מספר מאמרים בנושא בעיתון "הארץ", וב-1944 פורסמה חוברת העוסקת בנושא.
האחראי לפעולות אלו היה זיגפריד מוזס, כלכלן יוצא גרמניה (שהיה לימים מבקר המדינה הראשון).
באותה תקופה היה ידוע על רדיפת יהודים ועל החרמת רכוש בגרמניה ובארצות הכבושות על-ידה, אולם ממדי השואה טרם נודעו ברבים.
ב-1945, לאחר כניעת גרמניה, הגיש חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, תביעה בשם העם היהודי לפיצויים מבעלות הברית.
בתביעה נטען שרכוש יהודי רב שנגזל בשואה נותר ללא בעלים נוכח ההשמדה הנאצית ולכן הוא שייך לעם היהודי שהוא מייצג.
תביעתו של ויצמן הייתה אחת מבין תביעות רבות שהגישו מדינות שונות לבעלות הברית, ששמשו כאפוטרופוסות למדינה הגרמנית.
הייחוד בתביעתו של ויצמן היה בהיותה תביעה של עם ולא של מדינה.
זו גם הייתה הסיבה לדחייתה.
מדינת ישראל הוקמה ב-1948 וכשנה לאחר מכן הוקמו שתי מדינות גרמניות חדשות: במערב גרמניה הוקמה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, בשטח שהיה נתון לשליטה זמנית של ארצות הברית, בריטניה וצרפת; במזרח גרמניה הוקמה הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, בשטח שהיה נתון לשליטה זמנית של ברית המועצות.
בעלות הברית לשעבר החלו במאמצים לשקם את אירופה ולהסתגל למצב הגאו-פוליטי החדש שנקרא לימים המלחמה הקרה.
החרם שהוטל על גרמניה על ידי הארגונים היהודיים המשיך להתקיים במדינת ישראל.
למשל, בדרכונים החדשים של המדינה הודפס: "לכל הארצות פרט לגרמניה".
עם זאת, כיוון שגרמניה המערבית הפכה לחלק בלתי נפרד מגוש מדינות המערב, שישראל שאפה לטפח את קשריה איתו, הקשה החרם על ניהול יחסי החוץ של ישראל.
סוגיית הפיצויים נשארה בתודעה הכללית גם לאחר קום המדינה.
ב-10 במאי 1949 כתב מיכאל עמיר, נציג ישראל במדינות בנלוקס, להנהלת משרד החוץ כי התחוללה התאוששות מדהימה של המשק בגרמניה המערבית, ואפשר היה להניח שכוחה לעמוד בתשלום פיצויים, וכי "זו העת להגיש חשבון לפיצויים על כל ההרס שנגרם, על כל העושק שבוצע ועל כל הרכוש שנשדד".
כעבור שנה וחצי חזר על הצעתו זו ביתר תוקף.
בפברואר 1950 התקבלה החלטה בממשלת ישראל לפתוח במשא ומתן ישיר עם גרמניה המערבית לגבי הפיצויים האישיים (הרנטות).
בספטמבר באותה שנה, בהמלצת משרד החוץ, מונתה ועדה מיוחדת לטיפול בעניין הפיצויים האישיים והכלליים.
ההחלטה לפנות לגרמניה נבעה, בין היתר, מהמצב הכלכלי בארץ.
באותה תקופה היה בישראל מחסור חמור מאוד במטבע זר והתברר כי מדיניות הצנע שנועדה לפתור את בעיית המחסור לא צלחה.
משרד החוץ והוועדה שמונתה על ידו המליצו לפנות ישירות לגרמניה לשם דיון על הפיצויים הכלליים, בנוסף לפיצויים האישיים.
ההמלצה הובאה לשולחן הממשלה ונדחתה, בפעם הראשונה בדצמבר 1950 ולאחר מכן שוב בינואר 1951. הדחייה נבעה מההתנגדות לדין ודברים ישיר עם גרמניה והציעה במקום זאת לפנות לבעלות הברית לשעבר כגורם מקשר.
לאחר קביעת הממשלה פנה משרד החוץ ב-6 בינואר לארבע בעלות הברית.
הפנייה נומקה ברצון להימנע ממצב של "הרצחת וגם ירשת" ובטענה שישראל נזקקת לכסף על מנת לקלוט את "שארית הפליטה".
שלוש בעלות הברית המערביות השיבו שהן לא יכולות לכפות על גרמניה פיצויים נוספים.
תשובת בעלות הברית השאירה בידי ישראל אופציה לנהל משא ומתן ישיר עם גרמניה המערבית או לוותר על הפיצויים.
לבסוף הורה דוד בן-גוריון, ראש הממשלה, לפתוח במשא ומתן ישיר ובכך בא אל קצו הוויכוח בתוך הממשלה.
ההחלטה נותרה סודית בשלב זה.
באפריל 1951 נפגשו דוד הורוביץ, מנכ"ל משרד האוצר, ומוריס פישר משגרירות ישראל בצרפת עם קנצלר גרמניה המערבית קונראד אדנאואר.
בפגישה הביע הקנצלר נכונות לפצות את העם היהודי ולצאת בהכרזה שגרמניה נוטלת על עצמה את האחריות על פשעי הנאצים כלפי העם היהודי.
הצהרה זו הייתה אמורה להכשיר את דעת הקהל לקראת פתיחת המגעים הרשמיים והגלויים עם גרמניה המערבית.
ב-27 בספטמבר 1951 ניתנה ההצהרה על ידי אדנאואר, מעל במת הבונדסטאג בבון.
אולם הקנצלר גם סייג את דבריו ואמר כי יש להתחשב גם במגבלות יכולתה של גרמניה, משום שמוטל עליה לדאוג לנפגעי המלחמה, לפליטים ולמגורשים הרבים שמצאו מקלט בתחומה.
הוא הודיע כי הממשלה הפדרלית מוכנה לפתור את בעיית הפיצויים החומריים "יחד עם נציגי היהדות ונציגי מדינת ישראל".
נוסח ההודעה סוכם קודם לכן עם נחום גולדמן, נשיא הקונגרס היהודי העולמי ועם נציגי ממשלת ישראל.
הבונדסטאג אישר את ההודעה בקימה ודומייה לזכר קורבנות הנאציזם.
ההודעה אושרה פה אחד על ידי הבונדסטאג ואפשרה את פתיחתו של משא ומתן רשמי.
כחודש לאחר נאום אדנאואר כינס נחום גולדמן, היו"ר המשותף של הסוכנות היהודית ונשיא הקונגרס היהודי העולמי, פגישה בניו יורק שבה השתתפו נציגיהם של 23 ארגונים יהודיים לאומיים ובינלאומיים ראשיים.
המשתתפים הבהירו כי שיחות אלו אמורות להיות מוגבלות לתביעות חומריות בלבד, וכך נולדה ועידה בנוגע לתביעות יהודיות חומריות כנגד גרמניה שנקראה ועידת התביעות.
מועצת המנהלים של הוועידה החדשה כללה קבוצות שלקחו חלק בהקמתה, וכל ארגון חבר מינה שני חברים למועצה.
בדצמבר של אותה שנה נחשפה הבקשה הישראלית מגרמניה לפיצויים והיא נדונה בהנהלת הסוכנות היהודית, בוועדת החוץ והביטחון ובממשלה.
ההחלטה שהתקבלה הייתה לייפות את כוחה של הממשלה לנהל את המשא ומתן.
בייפוי כוחה של הממשלה תמכו 45 חברי הכנסת של מפא"י ו-6 מתוך שמונת החברים בהפועל המזרחי.
מרגע חשיפת המשא ומתן הישיר עם גרמניה, בדצמבר 1951, הייתה הארץ כמרקחה.
היה זה אחד מהוויכוחים הסוערים שידעה המדינה בכלל והכנסת בפרט.
שני עיתוני הערב, "מעריב" ו"ידיעות אחרונות", נקטו עמדה ברורה נגד השילומים.
המחאה הגיעה לשיאה ב-7 בינואר 1952, כשההסכם עלה לסדר יומה של הכנסת.
מתנגדי ההסכם קיימו הפגנה שבה השתתפו מפגינים רבים מאוד (יחסית לגודל האוכלוסייה באותה תקופה).
ההפגנה החלה בכיכר ציון בירושלים, וצעדה לבניין הכנסת (אז בבית פרומין, מרחק דקות הליכה מהכיכר).
יושב-ראש מפלגת חרות, חבר הכנסת מנחם בגין, שנאם בהפגנה, דיבר בחריפות רבה מלווה באיומים נגד הממשלה ובפרט נגד ראש הממשלה בן-גוריון:
בגין קרא לאי-תשלום מיסים ולמרי אזרחי, גם אם משתתפיו יילקחו ל"מרתפי עינויים" ול"מחנות ריכוז", וגם אם ישלמו בחייהם.
במהלך ההפגנה נפצעו כמאה שוטרים, ח"כ חנן רובין נפגע מאבן בראשו ועוד מספר חברי כנסת שרסיסי החלונות המנופצים פגעו בהם.