tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת תשמ"ז זכה בפרס מנדלי מוכר ספרים לספרות בלשון יידיש, המוענק מטעם עיריית תל אביב-יפו, על הישגיו בשדה הביקורת והמסות בספרות יידיש.
אברהם ליס נפטר בסתיו 1998, ונקבר בבית עלמין הדרום בחולון.
כעבור כעשור נפטרה אלמנתו סוניה (1912–2008), ונקברה לצדו.
היים און דויער: וועגן שריַיבער און ווערק, תל אביב: י"ל פּרץ ביבליאָטעק, 1960. ('מולדת והמשך: על סופרים ויצירה')
אין זכות פֿון וואָרט: (עסייען און שמועסן), תל אביב: פֿאַרלאַג י.
('בזכותה של מילה: מסות ושיחות')
אין דער מחיצה פֿון שאָפֿער, תל אביב: פֿאַרלאַג י.
שמועסן בכתב, תל אביב: פֿאַרלאַג י.
א' ליס (רעדאַגירט), ד"ר י' רובין-רבקאי: אָפּשאַצונגען און זכרונות, תל אביב: אגודת שוחרי יִיוואָ בישראל, 1963. (כולל מאמרים אחדים בעברית)
אברהם ליס (עורך), זלמן שזר, נשיא וסופר: ילקוט מאמרים ומסות ...
זלמן שזר בהגיעו לגבורות, תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, תש"ל 1969. (ספר יובל) (עברית ויידיש)
אברהם ליס (רעדאַגירט), ספר ראובן רובינשטיין, תל אביב: איגוד יוצאי ליטא בישראל, תשל"א.
(דברים משלו ולזכרו) (עברית ויידיש)
שזר זלמן, אָפּשאַצונגען און עסייען; צוגעגרייט צום דרוק: אברהם ליס, תל אביב: פֿאַרלאַג י.
אברהם ליס (עורך), שלום עליכם: חייו בתמונות: זיַין לעבן אין בילד, תל אביב: בית שלום עליכם, תשמ"ט 1988. (אלבום תמונות ופקסימילים עם מבואות ודברי הסבר בעברית, יידיש ואנגלית)
כה אמר – אַזוי האָט געזאָגט שלום עליכם: טיפּן, בילדער ווערטלעך און טיַיטשווערטלעך, תל אביב: פֿאַרלאַג י.
פּרץ, תשנ"א 1991. (לקט מתוך כתבי שלום עליכם, מסודר לפי נושאים ובלווית מבוא מאת אברהם ליס)
אברהם לוכסמבורג (לוכסי) (29 בדצמבר 1923 - 30 ביולי 2012) היה ימאי בצי הבריטי במלחמת העולם השנייה, קצין ימי בחיל הים, איש עסקים, יזם ותעשיין.
לוכסמבורג נולד בפולין, גדל בתל אביב, למד בבית ספר "תחכמוני" וב"תיכון למסחר".
היה חבר באגודה ימית אגודת יורדי ים זבולון.
עם סיום בית הספר התיכון יצא לשנת שירות.
לוכסמבורג התגייס לפלמ"ח בשנת הקמתו ושירת בפלוגה ד' התל אביבית.
בשנת 1943, ניסה להתקבל לצי המלכותי הבריטי באמצעות "החבל הימי לישראל" וגם ל"משטרת הימייה הבריטית" ונענה בשלילה.
הצליח להצטרף לצי המסחרי הבריטי והיה מבין מתנדבי היישוב לצי המסחרי המגויס.
שירות באוניות סוחר בריטיות בזמן המלחמה נחשב למסוכן ביותר.
האוניות בהם שרת לוכסמבורג היו בעיקר במזרח הים התיכון והים האדום.
אף כי גזרה זאת של המלחמה נחשבה פחות מסוכנת נקלע לוכסמבורג למצב מסוכן.
ביולי 1942 הפליג אברהם לוכסמבורג עם אונייתו בשיירה של אוניות אספקה ממצרים לביירות.
האונייה "Adinda" שהפליגה לפניו הותקפה ונפגעה מטורפדו ששוגר מצוללת גרמנית.
הטורפדו פגע באנייה אך לא התפוצץ.
הוא נשאר "תקוע" חלקו בתוכה וחלקו מחוץ לאוניה כשהוא דרוך אבל כאמור לא הופעל ולא התפוצץ.
לוכסמבורג המשיך בשירות על אוניות מטען כללי ומכליות דלק.
ההפלגות לחיפה נוצלו על ידי הצוות היהודי באוניות להברחת כלי נשק ותחמושת שיועדו לארגון "ההגנה".
בתום המלחמה שב לבית הוריו בתל אביב.
באפריל 1948 התגייס לוכסמבורג לחיל הים שרק הוקם וכבעל ניסיון ימי יועד למחזור הראשון של קורס משיטים וקצינים שקיבל מאוחר יותר את שמו קורס חובלים א'.
עד תחילת קורס החובלים שימש בתפקיד אחראי הדרכה בבסיס חיל הים בבניין המשטרה הבריטית מצפון לסידנא עלי בהרצליה.
במחצית יולי 1948 התחיל את קורס חובלים הראשון.
הקורס ריכז אנשים שנחשבו מתאימים מבחינת הרקע הימי: יוצאי הצי המלכותי הבריטי, מתנדבי היישוב לצי המסחרי המגויס, אנשי הפלי"ם, ימאי צי הסוחר וחברי האגודות הימיות.
אברהם לוכסמבורג היה מהמבוגרים שבין הצוערים בקורס.
בפברואר 1949, עם סיום הקורס, קיבל דרגת סגן חובל (סג"ם), ועבר לשרת על הפריגטה אח"י מבטח (ק-28) כקצין תותחנות וקצין סיפון.
פרט לפעילות רגילה של אימונים ומבצעים שימשה הפריגטה כבית ספר לכל מקצועות הימאות הקרבית.
בקורס חובלים השני שימש לוכסמבורג כמדריך, וב-17 ביולי 1949 השתתף כמפקד חוליית הדגלנים של חיל הים במצעד יום העצמאות של צה"ל, מצעד שכונה "המצעד המשלים".
בסתיו 1949 קיבל, בדרגת חובל (סגן), מינוי כמפקד בסיס אילת.
בתקופה זו כלל בסיס חיל הים באילת כמה צריפים וסירות קטנות אחדות.
משימות האבטחה בים ולאורך החוף כללו סיורים בחופי ירדן מדרום לעקבה.
בתקופה זו הוחל בהקמת הרציף הצבאי באילת.
בנוסף היה שיתוף פעולה עם פלוגת השריון של חטיבה 7 ועם חוקרי הדגה ב-הים האדום.
לאחר סיום תפקידו באילת שירת על הקורבטה אח"י הגנה.
באפריל 1950 השתחרר משרות קבע ועבר לעבוד כקצין בצי הסוחר.
לוכסמבורג המשיך לשרת בחיל הים בשירות מילואים ומילא תפקידים שונים: כקצין תותחנות על הספינות אח"י וג'ווד (ק-18) ואח"י מעוז (ק-24), אח"י יפו (ק-42) ועל המשחתת אח"י אילת (ק-40).
במלחמת סיני השתתף לוכסמבורג עם אח"י יפו (ק-42) בקרב חיפה 31 אוקטובר 1956 בו נלכדה המשחתת המצרית אבראהים אל-אוול.
במשך השנים שימש בתפקידי פיקוד שונים: כמפקד סוללת תותחים להגנה על נמל חיפה, טיסות סיור לאיתור ספינות, אבטחת מכליות דלק ביחידה 838 ופיקוד על תחנת המכ"ם בראס ביאדה שבדרום לבנון מוצב רותם.
לאחר כשנה כקצין ראשון בצי הסוחר פרש מפעילות ימית והצטרף לאביו ואחיו לעסקים במסחר בחומרי בנייה וכימיקלים בחברת פלאימפורט בע"מ.
פיתח תחום התמחות בכימיקלים להדברת מזיקים, מחלות ועשבים בחקלאות.
בסוף שנות השישים ובתחילת שנות השבעים, ניהל, ביחד עם עו"ד ד"ר אמנון גולדנברג, מאבק משפטי כנגד חברה שביקשה למנוע שיווק מתחרה של מוצרים להגנת צמחים מפני מזיקים, בטענה כי הדבר מפר פטנט שלה.
המאבק המשפטי הצליח והסתיים בפסק דין עקרוני שניתן על ידי בית המשפט העליון, המהווה תקדים בתחום הקניין הרוחני.
משנת 1970 עסקה החברה בפיתוח תהליכי ייצור ונכנסה לפעילות תעשייתית של כימיקלים להגנת הצומח, במפעל החברה שבערד.
ב-1980 התפתח המפעל לייצור לייצוא והרחיב את פעילות החברה לארצות הברית ולמדינות נוספות.
בשנות ה-90 הוקם מפעל נוסף ברמת חובב.
רוב מוצרי החברה נמכרים לשוקי יצוא.
גידול היצוא זיכה את החברה לראשונה בתואר יצואן מצטיין בשנת 1982 ובתואר יצואן בכיר בשנת 1993.
אברהם לוכסמבורג קיבל את פרס התעשייה ב 1994 כיו"ר חברת לוכסמבורג תעשיות בע"מ על יזמות תעשייתית וייצוא.
ב-1951 נישא לרות פרלקוורט, ולזוג נולדו שלושה בנים.
הרב אברהם יהודה לייב זילברמן (ח' באייר תרמ"ט, 9 במאי 1889 – ט"ז בחשוון תש"ח, 30 באוקטובר 1947) היה רבה הראשי של צפת במשך שלושים שנה.
נולד בצפת, בנו של יצחק דב זילברמן, ראש הקהילה האשכנזית של צפת, ונכדו של הרב רפאל זילברמן, שכיהן כרבה הראשי של עדת האשכנזים בצפת.
אמו, שרה סויבל, הייתה בת הרב דוד לנדאו מאורהייב שבבסרביה.
בשנת תרנ"ד (1894), בהיותו בן ארבע, טבע אביו בנחל עמוד.
גדל והתחנך אצל סבו הרב רפאל זילברמן.
נישא לשיינדל (נפטרה אוגוסט 1963), בת הרב יצחק לורברבוים.
לאחר חתונתו שהתקיימה בצפת נסע במצוות סבו לשטפנשט, כדי לשהות אצל האדמו"ר משטפנשט רבי אברהם מתתיהו פרידמן.
בשנת תרס"ט (1909) התמנה לדיין בצפת.
בשנת תרע"ד (1913) השתתף במסע הרבנים במושבות, בראשם הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יוסף חיים זוננפלד.
בשנת תרע"ח (1917), לאחר פטירת סבו, התמנה כרבה הראשי של צפת, והוא בן עשרים ושמונה.
הוא כיהן כרב הראשי לשתי הקהילות, האשכנזית והספרדית.
היה נשיא ועד ההקדשות והוועד לגאולת המקומות הקדושים בגליל העליון.
היה פעיל בהנהגת הציבור היהודי בצפת ופעל לפיתוחה של העיר ושל היישוב היהודי על הר כנען.
חלק מפעולותיו נעשו בעזרת בן דודו משה פדהצור.
בהשתדלותו נבנה מחדש בית כנסת האשכנזי על שם האר"י ונבנה מקווה חדיש.
הוא נתן אישור לעלות לביריה בשבת כדי להגן עליה.
קרא ליהודי צפת לתרום "ממיטב כספם וזהבם למען קרן גאולת אדמות ארץ ישראל".
הוא ספד לעולי הגרדום שנקברו בצפת ובהם שלמה בן-יוסף.
הרב זילברמן המשיך את המסורת של שושלת הרבנים לבית זילברמן ושימש כשליחם של אדמו"רי בויאן שהחזיקו בחזקת ההדלקה על גג ציון קברו של רשב"י בל"ג בעומר.
פרסם מאמרים תורניים בכתבי עת שונים ובהם "קול תורה" ו"שערי ציון".
הכין לדפוס את ספרו "לב אברהם" שכלל פירושים על התורה וכן שו"ת, אך הספר לא ראה אור.
נפטר בצפת בשנת תש"ח, בהיותו בן 58. תחתיו התמנה לרבה של צפת חתנו הרב שמחה קפלן.
בנו, דב, היה פעיל בנושא גאולת המקומות הקדושים בגליל ומומחה לזיהוי קברי הצדיקים בצפת ובגליל.
בנו, הרב שמואל זילברמן, היה ראש ישיבת צפת ומייסדה.
אחד מנכדיו, פרופ' אלן רוברט טננבאום (1953-2023) היה פרופ' בפקולטה להנדסת חשמל ומחשבים בטכניון.
אברהם "לאבאן" לייבוביץ - (1917 קרקוב - 28 באפריל 1943 קרקוב, פולין) חבר תנועת דרור פרייהייט.
מלוחמי אי"ל וממנהיגי תנועת "החלוץ הלוחם" בתקופת מרד גטו קרקוב.
לייבוביץ נולד ב-1917 בקרקוב למשפחה שומרת מסורת.
על אף החינוך המסורתי נמשך לייבוביץ לספורט והיה פעיל בקבוצת כדורגל ובמועדון ספורט בעיר.
מכיוון שאביו נפטר בגיל צעיר נאלץ לעזוב את לימודיו ולעזור במאפיה המשפחתית.
בימי נעוריו הצטרף לתנועת הנוער דרור פרייהייט וב-1933 יצא להכשרה חלוצית בעיר כשנוב.
ב-1936 היה ממובילי ארגון ההגנה העצמית היהודית כנגד עליית האנטישמיות.
ב-1938 הגיע לוורשה על מנת להשתתף בסמינר תנועה דרור.
ב-1939 גויס לייבוביץ לצבא הפולני והגיע ללבוב.
לאחר התפרקות הצבא הפולני נשאר בלבוב וסייע לחברי התנועה לעבור את הגבול מזרחה לכוון רומניה.
בהמשך חזר לוורשה לעזור למשפחתו ובמקביל המשיך לסייע לחברי התנועה בבריחתם מזרחה (פעילות שנפסקה עם פלישת הגרמנים לרוסיה).
במקביל הצטרף לארגון היהודי הלוחם.
ב-20 ביוני 1942 הגיע לוורשה להתייעצות, נפל בידי המשטרה הפולנית ונאסר בכלא בגאנשובקה משם שוחרר ב-22 ביוני 1942 לאחר מאמצים רבים של חבריו.
נשלח על ידי אי"ל לקרקוב, לעזור בארגון המרד בעיר.
היה בין מנהיגי מחתרת "החלוץ הלוחם" שהורכבה מאנשים מכל תנועות הנוער בעיר בהובלת תנועת הנוער עקיבא.
המחתרת מנתה כ-100 חברים כשבראשה עמדו 4 אנשים:
אהרון (דולק) ליבסקינד מתנועת "עקיבא" – המפקד.
אברהם (לאבאן) לייבוביץ מתנועת "דרור" – גזבר ובהמשך קצין מבצעים.
שמשון (שימק) דרנגר מתנועת "עקיבא" - מנהל "המשרד הטכני" (הכנת תעודות מזויפות) ועורך הביטאון המחתרתי.
מלאכי (מאניק) אייזנשטיין מתנועת " הסתדרות הנוער החלוצי"
ב-1942 ביצעה המחתרת מספר פעולות קטנות נגד הגרמנים שלא מנעו את המשך שילוח יהודי העיר להשמדה ולכן הוחלט שנדרשות פעולות יותר משמעותיות.
באוקטובר 1942 התאחדה מחתרת "החלוץ הלוחם" עם המחתרת השנייה שפעלה בעיר (מחתרת "איסקרא" של תנועת דרור) והוקמה מפקדה משותפת שכללה את:
שיאה של פעילות המחתרת המאוחדת היה ב-22 בדצמבר 1942 אז הכתה המחתרת במספר מקומות רב בעיר כשהפעולה הידועה ביותר הייתה ההתקפה על "קפה ציגנריה" שם נפגעו מספר רב של גרמנים.
הגרמנים פעלו באופן מיידי (כנראה בעקבות הלשנה) ולכדו מספר גדול מהמשתתפים בפעולה שהסתתרו ב"בונקר" שברחוב סקבינסקה.
ב-23 בדצמבר 1942 הגיעו לייבוביץ ואנטק צוקרמן לאותו ה"בונקר" ונפלו למארב הגסטאפו.
צוקרמן נפצע אך הצליח להתחמק והגיע פצוע בחזרה לוורשה בעוד שלייבוביץ, שנכנס ראשון, נלכד ונשלח לכלא מונטלופיך.
לייבוביץ ישב בכלא עד 28 באפריל 1943 ואז נשלח למחנה פלאשוב.
בהיותו בדרך ניסה לברוח ונורה למוות.
בכיסו נמצא פתק עליו כתוב: "אברהם לייבוביץ, אני יהודי!".
כשנתפס לייבוביץ נמצאו בניירותיו כתובתו ברחוב ז'ולאבסקי 5, שהייתה גם כתובת המפקדה.
ב-24 בדצמבר 1942 הגיעו לשם אנשי הגסטאפו הרגו, לאחר קרב, שניים ממנהיגי המחתרת (אהרון ליבסקינד ואידק טננבוים)
על פעילותו המלחמתית נגד הנאצים העניקה לו ממשלת פולין, לאחר המלחמה, את העיטור הצבאי הגבוה "ויריטוטי מיליטרי".
אברהם לייב (אברום) בורשטיין (נולד בנובמבר 1971) הוא מוזיקאי מפיק מוזיקלי ושחקן, פעיל בשימור והנחלת ניגוני ברסלב ומורשת הכליזמר.
בורשטיין נולד בנובמבר 1971 בשכונת קטמון בירושלים.
סבו הוא הרב משה בורשטיין, שעלה לישראל מפולטוסק, פולין, בשנת 1934, הקים משפחה שמנתה עוד בחייו קרוב לאלף צאצאים, והיה שותף להקמת בתי כנסיות לחסידי ברסלב בירושלים.
אמו, ברכה, עלתה מגרמניה לישראל, צאצאית למשפחת רוטשילד ולמשפחת שטראוס מפרנקפורט דמיין.
בורשטיין נשוי ואב לשלושה בנים ושתי בנות, וסב ל-4 נכדים.
על משפחת בורשטיין ומנדל נמנים יוצרים ואמנים, ביניהם השחקנים: פסח (פול) בּוּרשטיין ובנו מייקל (מייק) בורשטיין, ובמאי הסרטים בארי מנדל.
בגיל 19 נשא את מרים רובינשטיין, נכדתו של הרב מרדכי אלעזר רובינשטיין ממשפיעי חסידי ברסלב.
לפני מותו של הרב רובינשטיין, תיעד והקליט בורשטיין מפי סב אשתו עשרות מנגינות מסורתיות שהלחין וכתב בעלי רגש, התעוררות ומוסר בשפת היידיש, וכן נוסחאות תפילה שקיבל מזקני ברסלב ואותן שימר במשך השנים.
ההקלטות הופצו אצל חסידי ברסלב.
בשנת 1990 החל בורשטיין לאמן צעירים בעלי כישרון מוזיקלי, במטרה להמשיך את מסורת נגינת הכליזמר המקורית כפי שקיבל באופן פרונטלי מאמני הקלרינט דב טאראס, גיורא פיידמן, וגרשון קלצקין.
נגני הקלרינט יחיאל (חיליק) פרנק ונתן קורל בני ה-16, שהתפרסמו משנות התשעים במגזר החרדי והדתי-לאומי, החלו את אימוניהם בהכוונתו ויחד עמו הפיקו אלבומים למוזיקת כליזמר ונשמה במטרה לשמר את המנגינות, אופיים ומורשתם.
בשנת 1992 ייסד את חבורות הנוער עבור ילדים ונערים חסידי ברסלב "כרובי הנחל" בירושלים, שהגיעו ממגזרים אחרים, חלקם בנים לחוזרים בתשובה.
גם במסגרת זו הקפיד בורשטיין להנחיל את הניגון היהודי באמצעות שירה ונגינה, בין יתר הפעילויות התורניות, חלקם ביציאות מאורגנות עם בני הנוער לטבע.
בשנת 1993 הקליט בורשטיין, לראשונה בחסידות ברסלב, שירים וניגוני ימים נוראים של ראש השנה ויום כיפור שעברו במסורת מאת תלמידי רבי ישראל הבעל שם טוב ונשמרו בידי החסידים במשך כ-200 שנים.
להקלטות העמיד בורשטיין את שרגא לוי, המשמש מאז שנת 1992 בעל תפילה (חזן) בתפילות ראש השנה ויום כיפור של חסידי ברסלב, בקיבוץ בירושלים ובאומן.
הקלטות אלו הפכו לרבי מכר ובעלי השפעה רחבה על קהילות ברסלב, דרכם יכלו החסידים והמתקרבים החדשים להכיר מקרוב את נוסח התפילות של מייסד החסידות רבי ישראל בעל שם טוב, רבי נחמן מברסלב ותלמידיהם בפולין ובאוקראינה במאה ה-18.
בשנת 1995 הקליט והפיק בורשטיין את האלבומים הראשונים.
האלבום הראשון היה "לעבעדיק" (עליזות, ביידיש), מנגינות כליזמר מסורתי שלא זכו לייצוג באקדמיה באמצעות תווים או קורסים פורמליים, אלא נלמדו ונרכשו במסורת שהועברה מאב לבן, ומנגני כליזמר לתלמידיהם במשך מאות שנים.
בשנת 1997 הקליט בורשטיין את אלבומו הראשון של נגן הקלרינט יחיאל (חיליק) פרנק, "בין החומות".
באותה שנה נישא פרנק לאחותו של בורשטיין, שרה.
במשך השנים איגד בורשטיין צעירים מוכשרים, ובין פעילויותיהם המוזיקליות נהגו לערוך מדי שבוע, במוצאי שבת, סעודת "מלווה מלכה" עם שירי מסורת וריקודים.
מנהג זה התקיים כ-15 שנים ברציפות, מאז 1990 עד 2006. במסגרות אלו צמחו אמני כליזמר עתידיים כמו הווירטואוז נחמן צוקר, נגני הקלרינט דוד גולן ואברהם בלטי, הכנר שמעון (שימי) וייצהנדלר, הגיטריסט נחמן דרייער - גם הם דור שני לחסידי ברסלב.
החבורה שהתלכדה סביב בורשטיין הוציאה לאור אלבומים ברוח הכליזמר והניגון היהודי, ביניהם: "תיקון חצות", "ריקודים", "הניגון היהודי", "ניגוני נשמה", "ניגוני ברסלב לחנוכה ופורים", "שירי פסח", ו"שירי שמחה ראש השנה", "חסדי השם" ועוד.
ב-1993 הצטרפו אמני כליזמר בראשותו של בורשטיין לפסטיבל הכליזמרים בצפת, ביניהם נגן הקלרינט גרשון קלצקין והרב שמואל שטרן שבהמשך חיבר ספרים על הקשר בין הניגון לעבודת השם על פי תורת החסידות והקבלה.
באותה תקופה החלו נגני הכליזמר הירושלמים להרחיב את הופעותיהם ולצאת להופיע גם על במות בחו"ל.
הופעות אלו בלטו בסגנונם הייחודי, בהן ניגנו ורקדו חסידים צעירים עטורים בפאות, כיפות וציציות, ליהודיים וגויים מקומיים כאחד.
בין ההופעות הבולטות באותן שנים היו ההופעות בקרקוב, פולין ובברצלונה, ספרד שבהן לראשונה נחשפו קהלים מקומיים לנגינה אותנטית של אנשי היישוב הישן מירושלים.
בשנת 2001 זכה בורשטיין במקום הראשון בתחרות מוזיקלית שהתקיימה בתוכנית הטלוויזיה "תוצרת הארץ" בערוץ הממלכתי.
הריקודים המרכזיים במוצאי ראש השנה בחצר ה'קלויז' (בית הכנסת הגדול) סמוך לקברו של רבי נחמן מברסלב באומן היא מסורת אותה ייסד בורשטיין מאז נפילת ברית המועצות ב-1991, כאשר הדגש הוא על כליזמר וניגון חסידי מסורתי.
את התזמורת על קברו של רבי שמעון בר יוחאי בל"ג בעומר במירון, מובילים תלמידיו בוגרי "אגודת הכליזמרים".
בשנת 1999 הקים בורשטיין מרכז למוזיקה יהודית 'יהדות וזמר' ברחוב שינקין בתל אביב.
במקום היו נערכים מופעים ספונטניים של מוזיקה יהודית, ובכל יום חמישי מופע קבלת שבת עם הזמר והיוצר יצחק פוקס.
בשנת 2005 ייסד בורשטיין את "אגודת הכליזמרים ירושלים".
בשנת 2007 ייסד בורשטיין את תהלוכת "כליזמרים ברגל", תהלוכת נגנים ורקדני כליזמר שיוצאת בימי חג פסח וסוכות משכונת ימין משה, דרך חוצות היוצר ומקיפה את חומות ירושלים עד לקבר דוד המלך בהר ציון – סיום סמלי אצל מי שנחשב למחולל השירה היהודית.
על התהלוכה נמנים גיורא פידמן, חיליק פרנק ובוגרי האגודה.
בשנת 2008 הרחיב בורשטיין את ההופעות השנתיות והקים את פסטיבל הכליזמרים הראשון בירושלים, בהשתתפות נגנים מפורסמים ביניהם משה (מוסה) ברלין, חיליק פרנק, אורית אורבך מלהקת "נשות חוה", מירל רזניק,.
לדבריו, בשאר פסטיבלים שנקראו "כליזמר" זנחו את הכליזמר האותנטי לטובת אמנויות מסגנונות אחרים.
כמו כן לטענתו ירושלים היא בירת הכליזמרים, גם בהיבט ההיסטורי וגם לאור העובדה שלמעלה מ-50 אמני כליזמר מתגוררים ופעילים בעיר ובפרבריה.
באותה שנה הוא הוציא לאור את החוברת "נשמת הכליזמר" המכילה בתוכה תווים ודברי הסבר של עשרות מנגינות וסיפורי כליזמר מהעיירה היהודית, בליווי תמונות של כליזמרים מהעבר ומההווה.
החוברת מופצת בעולם ב-6 שפות: עברית, יידיש, אנגלית, גרמנית, צרפתית ורוסית.
משנת 2010 החל בורשטיין לקיים מופע שבועי קבוע, ה"כליזמר טיש": מופע מלווה מלכה שמתקיים במועדון הכליזמר בירושלים "הקרצ'מע של בורשטיין" (מרתף ספריית "יונג יידיש" לשעבר) שנוסד בידי מנדי כהאן, שבא להופיע במקום מעת לעת.
משנת 2009, בכל שנה בימים שבין ראש השנה ליום כיפור מקיימים בורשטיין ובוגריו מסע לערים באירופה, ובמסגרתו מנגנים, מציגים ומביאים לבמה את תרבות השטעטעל (העיירה היהודית), התפילות והכליזמר.
ההופעות בקהילות בחו"ל זוכות לתעודה רחבה בתקשורת המקומית ולפופולריות רבה גם בקרב המקומיים.
בורשטיין משחק בסרטים ומשתתף במחזות, ביניהם דמויות שנוהג לבצע מתוך סיפורי שלום עליכם.
בורשטיין נבחר על ידי מפיקי הסדרה החינוכית "KiKa" בגרמניה לתפקיד בכיר, יחד עם חלק מתלמידיו, בסדרה "חיפוש האלוהים" שחלקה צולמה בירושלים ומתעדת חיפוש אחר אלוהים בקרב שלוש הדתות הגדולות בעולם (האסלאם, הנצרות והיהדות).
בשנת 2011 נבחרו בורשטיין וחלק מבוגריו לתפקידים משניים בסדרה "שטיסל" מבית "yes".
בפרקים נוספים הם משמשים כמלווים מוזיקליים.
הוא משחק גם במחזות זמר שונים.
באותה שנה זוכה "אגודת הכליזמרים" בפרס מקום שני בתחרות כליזמר ארצית בישראל מטעם עיריית תל אביב.
ב-2013 נבחרו בורשטיין ותלמידיו ל"מומלצי סל התרבות" בעקבות המופע "סיפורו של הכליזמר" שכתב עופר שניידר, המשמש כמורה למוזיקה מטעם משרד החינוך ופועל למען העשרת הידע המוזיקלי של אמני האגודה.
ב-2014 בורשטיין ייסד את "כנס הכליזמרים השנתי" במכללת "אמונה" בירושלים, בהשתתפות נגני הקלרינט גיורא פיידמן, מוסה ברלין, חיליק פרנק, חנן בר סלע, אורית אורבך ועוד.
ובשנת 2015 התקיים הכנס השני במתכונת רחבה יותר ב'היכל שלמה' בירושלים.
בחג חנוכה 2014 קיבל בורשטיין לידיו את האחריות על הליווי המוזיקלי והחזותי ב־"חידון התנ"ך העולמי למבוגרים" מטעם משרד החינוך, בהשתתפותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו וסגן שר החינוך אבי וורצמן.
אחר הדלקת נר חנוכה, ביצע בורשטיין את "לו הייתי רוטשילד" מתוך המחזה "טביה החולב" שנכתב בידי הסופר היהודי שלום עליכם - מחזה הקושר בין המורשת היהודית והתנ"ך לחיי היהודי בגולה.
במהלך שנת 2023 נבחר בורשטיין לשופט בתוכנית המציאות 'המאסטרו' של רדיו 'קול חי', העוסקת בגילוי כישרונות מוזיקליים בציבור החרדי.
+שנההאלבוםפרטים נוספיםניגוני התעוררות ודביקות2 חלקים: תשנ"א 1990, ה'תשנ"ד 1994תשנ"ג 1993תפלות ראש השנה - ברסלבעיבוד ונגינה: אברום בורשטיין.
הוקלט בישיבת שובו בנים, ברסלב ברובע המוסלמי בירושלים.
נוסח נגינת קטעי תפילות ימים נוראים כפי שקיבל רבי לוי יצחק בנדר מזקני החסידים בשנות בחרותו (תרע"ו) באזור ווהאלין שבאוקראינה, ומתוכם מנגינות תלמידי הבעל שם טוב.תשנ"ה 1995ניגוני מלוה מלכהניגוני חסידי ברסלב על זמירות מלווה מלכה.
עיבודים, הקלטות ומיקסים: יוסי דיין.1995
(מהדורה שנייה)ניגוני נשמה ברסלבמיטב ניגוני נשמה חסידיים מהעולם העתיק והעשיר בעומק וגדולת הרוח, כשרוב המנגינות הולחנו בהתבודדות של החסידים ותלמידיו של רבי נחמן מברסלב ביערות.
ההקלטה הראשונה הוקלטה בשנת 1979 בתקופת גל של חזרה בתשובה של צעירים ישראלים מהקיבוצים אל חסידות ברסלב.
בין המשתתפים בהקלטה נמנה גם הרב שלום ארוש - תופים, ומשה שלגי - כינור.תשנ"ו 1996לעבעדיקסולן קלרינט: נתן קורל.
הוקלט באולפן של מני בגר במושב גת רימון.
מנגינות מובחרות של מיטב מנגינות הכליזמר בדור הקודם, בביצוע אותנטי, ללא כלי נגינה חשמליים, כשרוב המנגינות מוקלטות בו זמנית ולא בערוצים, כאשר המטרה להעביר את התחושה הטבעית של נגינה משותפת.
צילום העטיפה נעשה בידי הצלם נחמן גלהר שעלה לישראל מאירלנד.
רקע העטיפה: קברו של רבי מאיר בעל הנס על הכנרת בטבריה (צילום מתוך לוח שנה של ישיבת שובו בנים).תשנ"ז 1997בין החומותסולן קלרינט: חיליק פרנק.
מקבץ מנגינות כליזמר ייחודיים בעומקן ובעושרן המוזיקלי.
בין החומות הוא האלבום הראשון של חיליק פרנק, שאז החל את דרכו בכליזמר בישראל ובחו"ל באימון משותף עם גיסו אברהם לייב בורשטיין.
אקורדיון ופסנתר: אברהם לייב בורשטין.
האלבום הוקלט בביתו של קורל בשכונת רמת שלמה בירושלים.
על העטיפה, הקדמה והמלצה של הכליזמר הוותיק מוסא ברלין.
ציור העטיפה: הציירת אלישע מירושלים.תשנ"ח 1998ניגוני חנוכה ופורים
- חסידות ברסלב ותלמידי הבעש"טסולן: אברהם לייב בורשטין.
שירי חנוכה שהלחינו חסידי ברסלב במאה ה-18 והמאה ה-19 בפולין ואוקראינה.
הוקלט במרתף ישיבת שובו בנים ברסלב ברובע המוסלמי בירושלים.
גיטרה: ילון יצחקי.תשנ"ט 1999תפילות יום הכיפוריםסולן: אברהם לייב בורשטיין.
מנגינות של מייסד החסידות הבעל שם טוב ותלמידיו, ותפילה בנוסח חסידי ברסלב בפולין, כפי שקיבל מהרב שרגא לוי שקיבל ממנהיג חסידי ברסלב הרב לוי יצחק בנדר.
והכנר שעלה לישראל מאנגליה באותה תקופה: דניאל אהביאל.
הוקלט אצל תומר בוחניק.– הוצאה מחודשת (תש"ס 2000)ניגוני ברסלב עתיקים
[הקלטה בפסנתר]בשנות ה-80 התקרבו למנהיג חסידי ברסלב הרב לוי יצחק בנדר קבוצת יהודים שעלו מצרפת בראשות הרב יצחק בזנסון מנהיג קהילת 'שיר חדש' בתל אביב, צייר ומחבר ספרים.
ההשראה שקיבל תלמידו, נגן הפסנתר אשר מנה, הולידה את אלבום זה של נגינת פסנתר אותנטית בו מתבטאות באופן ייחודי מנגינות חסידי ברסלב מהמאה ה-18 והמאה ה-19.תש"ס 2000מירוןסולן קלרינט: חיליק פרנק.
מחרוזת ניגוני מירון, המהווים אוסף סגנונות יהודיים ושאינם יהודיים מטורקיה, לבנון, דרוזים, רומנים ועוד; ז'אנר שנקרא בערוב הימים: "ניגוני מירון" ("מירונער'ס" בעגה היידישאית), בתוכם גם השירים המפורסמים: "בר יוחאי נמשכת אשריך", "אמר רבי עקיבא" ושאר שירי המסורת.
בוצע והושר על ידי אברהם לייב בורשטיין וחבריו: יצחק שפירא, נחמן וייצהנדלר, נתן מירב, ילון יצחקי, נחמן גולן.
גיטרות בס, אקורדים, הקלטה ומיקס: דני ממן.
תופים: אלימלך גרונדמן.תש"ס 2000שמחת ברסלב - אינסטרומנטליסולן קלרינט: חיליק פרנק.
ניגוני ריקודי המסורת של חסידות ברסלב, המושרים אחרי תפילות ימי החול, שבת וחגים.תש"ס 2000בשמחה6 רצועות מוזיקה חסידית, מנגינות שהולחנו בחצרות חסידים באירועי שמחות, שמחת בית השואבה ושמחת תורה.
שירה: אברום בורשטיין, יצחק שפירא, נחמן ויצהנדלר.
מנגנים: חיליק פרנק קלרינט, אקורדיון אברום בורשטין, תופים יעקב מזרחי, כינור משה שלגי.תשס"ב 2002ריקודיםמחרוזת ניגוני כליזמר ומירון בידי הסולן אברהם קלצקין בנו של משמר מנגינות הכליזמר במגזר החרדי נגן הקלרינט גרשון קלצקין, בנו של נגן הקלרינט בן-ציון קלצקין.
אקורדיון וכינור: אברהם לייב בורשטיין.תשס"ד 2004ניגוני תפילות פסח ושבועות
- חסידות ברסלב ותלמידי הבעש"טנוסח אמירת הגדה של פסח לפי מסורת החזן הרב שרגא לוי, כפי שקיבל מהרב לוי יצחק בנדר, ועוד.
סולן וקלידים: אברהם לייב בורשטין.
אולפן: נחמן דרייער ודוד הלר.תשע"א 2011ריקודי נשמהעם חוברת וציורי אילוסטרציה הוראות ריקודי מסורת.
אלבום זה מטרתו לקרב את הדור החדש לריקודי המסורת העתיקים.
לרשימה זו נבחרו מנגינות שריקודיהן ידועים לאנשי היישוב הישן בארץ ישראל, ואליהן צורף חוברת עם איורי אילוסטרציה של הוראות בשפות העברית והאנגלית - איך לרקוד כל ריקוד וריקוד.
קלרינט וכלי נשיפה: אברהם בלטי, אברום בורשטין, דוד גולן, נחמן צוקר.
גיטרה בס: דני ממן.תש"פ 2020התוועדותאלבום ייחודי שמטרתו לשמר את הנגינה החסידית העתיקה והאותנטית, בוצע כולו בין כותלי הקרצ'מע, בהקלטה טבעית, ללא אולפן וללא אפקטים מלאכותיים.
נחמן צוקר, אברהם בלטי ונחמן דימאנט, עם הכנר גבריאל, בליווי ישראל אדלסון.
הרב אברהם מאיר הלוי אפשטיין (ה'תפ"ו, 1725 – א' באדר א' ה'תקל"ב, 5 בפברואר 1772) היה רב העיירה ליסקובי בליטא ולאחר מכן אב"ד העיר מוש-חדש.
נולד בשנת ה'תפ"ו לרב אריה לייב הלוי אפשטיין שהיה אז מגיד מישרים בעיר הורדנה והיה אחד משני האנשים היחידים שזכו לקבל מהגאון מווילנא הסכמה על ספריהם, ונקרא בשם מאיר.
כילד נחשב לעילוי ואביו לימדו בעצמו גמרא ושולחן ערוך ואת כל חידושיהם רשם בספר שקראו בשם דברי חידוד אך לא זכה להוציאו לאור.
נישא לשרה ובשנת ה'תק"י בהיותו כבן 24 בלבד התמנה לרב העיר ליסקובי ולאחר שנתיים בשנת ה'תקי"ב מונה לרב ואב"ד העיר מוש-חדש תפקיד בו כיהן עד סוף ימיו.
היה תלמיד של המגיד ממזריץ' והיה בקשר עם תלמידו רבי חיים מאמדור.
בשנת ה'תקט"ז חלה ונטה למות, ולאחר תפילות רבות של בני קהילתו והוספת השם אברהם לשמו, שב לאיתנו, ומאז נקרא הרב אברהם מאיר.
בשנת ה'תקל"א חלה שוב לכמה חדשים ולאחר שהיה נראה כי כבר החלים לגמרי, בא' באדר ה'תקל"ב נפטר בהיותו בן 46.
כתב חיבורים רבים אך לא זכה להוציאם לאור עולם וחלקם אבדו במרוצת השנים.
הרבה מחידושיו הובאו בספר מחנה אפרים לנכדו הרב אפרים מרדכי הלוי אפשטיין מחבר ספר הביוגרפיה גבורות ארי על בעל הפרדס.
שביל נהיר - חידושים על הש"ס ועל הרמב"ם.
דברי ידידים - חידושים על הש"ס ועל הרמב"ם.
מהדורא בתרא - חידושים על הש"ס ועל הרמב"ם.
קול יהודה - חידושים על הש"ס ועל הרמב"ם.
ספר הדרושים - דרשות שנשא בין השנים ה'תקי"א - ה'תקל"ב.
ויכוח גר ותושב - ספר מוסר.
שו"ת - שאלות שנשאל בהלכה והתשובות שהשיב.
צוואתו נדפסה בספר גבורות ארי לתולדות אביו.
הרב ד"ר אברהם ליפשיץ (נולד בה'תשי"ד) הוא איש חינוך ישראלי, סמנכ"ל חינוך ופדגוגיה בעמותת רוח הגולן.
היה ראש מינהל החינוך הממלכתי הדתי במשרד החינוך ומזכ"ל בני עקיבא.
ליפשיץ נולד בשכונת פג'ה שבפתח תקווה, כבן זקונים (מתוך שלושה), להורים ילידי לובלין.
בצעירותו עבר עם משפחתו לבני ברק, שם למד בבתי הספר "מוהליבר" ו"סגולה".
בהמשך למד בישיבת בני עקיבא נחלים ובישיבת ההסדר הר עציון.
היה חבר בסניף בני ברק של תנועת הנוער בני עקיבא ומאוחר יותר הקים את סניף בני עקיבא בפרדס כץ והיה לקומונר הראשון שלו.
במהלך שירותו בצה"ל עבר טירונות בנח"ל ולאחר מכן שירת בחיל השריון.
סיים תואר ראשון במחשבים במכון לב, ובמקביל היה מדריך בקריית נוער.
לאחר מכן הקים את המדרשה בחיספין שברמת הגולן.
סיים תואר שני בטורו קולג' בחינוך ותושב"ע, ותואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
הדוקטורט בנושא "הוראת התושב"ע בבתי ספר ממלכתיים – דרכי השפעה" נכתב בהנחייתו של פרופ' אלישע באב"ד, והוגש בשנת 2010.
לאחר מכן עבר למדרשה בטבריה ונקרא לנהל את המקיף הדתי בעיר, שכלל אז 180 תלמידים.
כעבור שנה הפריד אותו לאולפנית (אולפנית טבריה) ולישיבה עירונית, וניהל אותה 28 שנים וחצי ברציפות.
כשעזב את תפקידו ועבר למינהל החמ"ד, היו בשני המוסדות יחד 1,400 תלמידים מכל האזור.
נשוי לרחלה (אחותם של חיים ויעקב כץ), שהייתה סגנית מנהלת בית ספר תיכון נופי גולן, וכיום עומדת בראש מסלול לימודי היהדות והחמ"ד במכללת אוהלו.
יש להם שישה ילדים והם מתגוררים בחיספין.
בנו הרב ד"ר אורי ליפשיץ הוא מראשי ישיבת שיח יצחק.
אברהם לייב מונזון (1865–1948) היה דפס ואומן ארץ-ישראלי.
אברהם לייב מונזון נולד בשנת 1865 בירושלים.
אביו, ר' שמעון מונזון, היה גבאי בבית הכנסת החורבה בעיר וכן היה סוכן הדואר הראשון בארץ-ישראל.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 נסע ללימודים בפרנקפורט, גרמניה.
עם שובו לירושלים הקים ביחד עם אחיו, משה מרדכי מונזון, בית דפוס ליתוגרפי בשם "דפוס מונזון".
בית הדפוס פעל בתחילה עם מכבש יד והחל משנת 1894 בעזרת מכונת דפוס אוטומטית שייבא.
לצד פעולתו כדפס שימש מונזון גם כצייר וכמעטר עבור בית הדפוס.
הוא יצר עיטורים מורכבים לתעודות, ללוחות מזרח ולפריטים שימושיים אחרים ששימשו את אנשי היישוב הישן.
העבודות שילבו בין מסורת האמנות היהודית לבין טכניקות הדפס חדשניות לתקופתו בארץ ישראל כגון ליתוגרפיה צילומית, הדפסות בלט והזהבה.
אברהם אלפרד לנדסברג (1887 – 2 באוגוסט 1964) היה יו"ר התנועה הציונית בגרמניה, ממקימי חברת "רסקו" וממנהליה הראשונים, הוא הקים את החברה "לתיקון המידות במשא ומתן" עם מנגנון שיפוטי, היה שליח בארגון ירס"ו (Jewish Restitution Successor Organization), עסק בכתיבה ספרותית ובחקר הספרות.
אברהם (אלפרד) לנדסברג נולד ב-1887 בויסבדן, בן יחיד לנתן ופאני לנדסברג (פאני לבית משפחת האן-Hahn).
האב נפטר בגיל צעיר והאם נפטרה ב-1929. משפחת לנדסברג הייתה משפחה יהודית מתבוללת.
בבית גדל אברהם עם שלוש נשים.
הוא למד בבית-הספר היסודי בוויסבדן.
אברהם אלפרד סיים את לימודיו האקדמיים בהצטיינות כעורך-דין וד"ר לכלכלה בשנת 1909 באוניברסיטה המלכותית של מרבורג.
הוא כתב דוקטורט בנושא: "התפתחות הטלגרף והשפעתו על פיתוח המדינה" והפך למשפטן ידוע בויסבדן.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא התגייס לצבא, נפצע קשה ועד יום מותו חי עם כדור שנתקע בריאתו.
מספרים, שהוא לא יכול היה לירות כי הטרידה אותו המחשבה שמן הצד השני של החזית מצויים אחיו היהודים, ולכן ירה באוויר.
לאחר פציעתו הוא נחשב כבר למת, ורק בנס גילו שהוא חי.
הוא קיבל את אות צלב הברזל מהצבא הגרמני.
הוא התאכזב מרה כאשר נערכה ספירת היהודים (היודן זלונג) ב-1916, שהייתה מעשה אנטישמי מובהק (יהודי לא היה יכול להיות קצין).
כתוצאה מכך הפך לציוני נלהב ולמד עברית בכוחות עצמו.
לאחר שהבריא מפציעתו המשיך לעסוק במשפטנות והחל את פעילותו בתנועה הציונית.
ב-1921 נשא לאישה את ליאוני פרנק.
לאחר נישואיהם נולדו להם בגרמניה שתי בנות: חוה ב-1923 (לימים פלץ) ולאה ב-1924 (לימים סגל).
ד"ר אברהם לנדסברג נפטר ב-2 באוגוסט 1964 בתל-השומר ונקבר בכפר-שמריהו.
ד"ר אברהם לנדסברג החל את דרכו הציונית לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1923 הוא נבחר כיורשו של פליקס רוזנבליט (פנחס רוזן) ליו"ר התנועה הציונית של גרמניה למשך שנתיים.
בעקבות היבחרו, הוא עזב את משרדו המשגשג ועבר עם המשפחה לברלין.
שם התנדב לכהן בתפקידו ללא תמורה כספית למשך שנה.
הבית שרכש בברלין, ברחוב מינקה 10, שימש את התנועה הציונית עד לאחר עליית הנאצים לשלטון.
בתום השנה, המשפחה שבה לוויסבדן.
כעורך דין, ניהל לנדסברג משפטים נגד ראשוני-הנאצים, שהחלו להתארגן ולפעול נגד היהודים, ובמיוחד, נגד הציונות בגרמניה.
המשפחה החלה לקבל איומים טלפוניים מידי לילה.
באותה שנה, 1924, התחילה ידידות עמוקה בין משפחת לנדסברג לבין ד"ר חיים ויצמן וד"ר שמריהו לוין.
בית לנדסברג הפך למרכז של התנועה הציונית בגרמניה.
בביתו נפגשו חלוצים בדרכם ארצה, שליחים מהארץ (יהושע מנוח, יצחק בן יעקב מדגניה א' ואחרים) ומנהיגים בתפוצה (ארתור רופין, אליעזר יפה, נחום גולדמן, רוברט ולטש, עורך העיתון הציוני "יודישה רונדשאו", בו כתב לנדסברג לעיתים קרובות, הסופר ארנסט טולר ועוד.
בספטמבר 1924 ניסתה המשפחה לראשונה לעלות ארצה.
אברהם ולאוני השאירו את בנותיהן עם האומנת ויצאו לחודש ימים להכיר את פלשתינה.
במסעם פגשו בין השאר את ד"ר ויצמן עם הקולונל פרדריק קיש בבית הכרם ושמעו אחר כבוד נאום של הרב קוק.
מנהיג הפועלים, יצחק בן-צבי עשה להם סיור בתל אביב וסביבותיה.
את ראש השנה עשו בבית כנסת החורבה בירושלים בנוכחות הנציב הבריטי הרברט סמואל.
מאז, מדי שנה נהג לנדסברג להגיע ארצה.
בסוף ינואר 1925 הפליגו אברהם ולאוני לאמריקה לאחר שתעשיין הסיגריות שמואל לובלינר בקש מאברהם להפליג במקומו לניו-יורק ולייסד בה בית חרושת לסיגריות, כשהרעיון היה שהטבק יגיע מגידולם של האיכרים בארץ ישראל ויתרום לבניית הארץ.
הבנות שוב נותרו אצל ההורים של לאוני והאומנת למשך חצי שנה.
באמריקה נפגשו עם חיים ויצמן, שמריהו לוין, נחום סוקולוב ומנחם אוסישקין.
הם רכשו דירה ברחוב בצלאל יפה (רח' הרכבת) פינת שדרות רוטשילד בתל אביב.
לנדסברג עמד בבחינות השלמה למשפטים והפך לעו"ד מוסמך גם בארץ, ופתח משרד עורכי-דין ברחוב אחד העם בתל אביב.
ביולי 1933 חיבר ד"ר לנדסברג תזכיר, שכותרתו "חברת התיישבות לבני המעמד הבינוני".
הרעיון היה להקים חברה, שמטרתה לסייע לקלוט את בני המעמד הבינוני מגרמניה ביישובים חקלאיים, שיתבססו על גידול עופות ומשק עזר.
היישובים שהתעתדה החברה להקים יועדו לעולים עירוניים, ללא ניסיון בחקלאות וללא יכולת לעבודה פיזית קשה.
ב-1934 מסר ויצמן לידיו הנאמנות של לנדסברג את הקמת חברת רסק"ו (Rural and Suburban Settlement Company Limited) שיועדה להתיישבות המעמד הבינוני.
חברה זו קיבלה את אישור הקונגרס הציוני בקיץ 1935. החברה הוקמה בפועל על ידי שלושה מראשי המחלקה הגרמנית בסוכנות היהודית: ארתור רופין, דוד ורנר סנטור וגאורג לנדואר, ועל ידי לנדסברג וישעיהו פורדר, שהיו אז בעלי משרד לייעוץ כלכלי בתל אביב.
החברה רכשה קרקעות והקימה חמישה יישובים ברוח הצעתו של לנדסברג: כפר-שמריהו, שדה ורבורג, שבי ציון, בית יצחק, רמות השבים.
לנדסברג התמסר במיוחד לייסוד כפר-שמריהו והעתיק אליו את מקום מגורי-המשפחה.
לנדסברג היה גם ממקימי "ארגון יוצאי מרכז אירופה" שנוסד ב-1932 בתל אביב ונועד לתת סיוע לעולים מגרמניה בענייני תעסוקה, דיור, השקעות הון, ייעוץ משפטי וייצוגם לפני השלטונות והקונסוליה הגרמנית.
התארגנות על בסיס ארץ מוצא הייתה חידוש בנוף הציבורי של היישוב, ושימשה דוגמה לארגוני עולים מארצות אחרות.
בינואר 1933 לאחר עליית היטלר לשלטון, הקימה ההתאחדות "ועד לשעת חירום" בראשותם של חיים ארלוזורוב, רוברט ולטש, ארנסט לוי, אלפרד לנדסברג ופליקס רוזנבליט (לימים פנחס רוזן).
במרץ 1942 ייסד לנדסברג את "האגודה לתקנת המידות במשא ומתן", שמטרתה להילחם בשחיתות הציבורית, בשוק השחור ושמירת ההגינות במסחר.
הוא פרסם בהתאם את הספר "מלחמה בקלקול המדות במשא ומתן".
רוזן, שר המשפטים, ידע להעריך זאת ולקח תחת חסותו את האגודה שפעלה עם קום המדינה ולחמה נגד שחיתות והשוק השחור.
לנדסברג כיהן כיו"ר הוועדה, שבחנה את טוהר המידות של הפקידים.
כתב תוכנית לחוקה, לכשתקום המדינה.
היה פעיל במפלגת "עליה חדשה" וממקימי האופוזיציה בתוכה ב-1946.
בין השנים 1952–1959, התמנה ד"ר לנדסברג למנהל ארגון ירס"ו בעיר המבורג בגרמניה.
מדובר בארגון יהודי אשר פעל בגרמניה לשם השגת פיצויים על רכוש יהודי ללא יורשים, לרבות רכוש הקהילות והמוסדות היהודים.
אברהם לינקולן (CVN-72) ) היא נושאת מטוסים מסדרת נימיץ המשרתת בצי ארצות הברית, שייכת לצי האוקיינוס השקט, ומונעת באנרגיה גרעינית על ידי שני כורים גרעיניים.
נושאת המטוסים "אברהם לינקולן (CVN-72)" קרויה על שמו של אברהם לינקולן שהיה הנשיא ה-16 של ארצות הברית, ממרץ 1861 ועד הירצחו באפריל 1865.
אלו הן אוניות המלחמה הגדולות ביותר שנבנו אי פעם, והן מן האוניות הגדולות ביותר שנבנו בכלל.
כל אונייה נושאת עליה כוח אווירי גדול ומודרני, והן מהוות את אחד הסממנים לעוצמתה של ארצות הברית כמעצמת על.
בצי ארצות הברית ניתן לאוניות אלה הסימול CVN, שמורכב מ-CV שהוא הקוד שמציין נושאת מטוסים ו-N שמציין גרעינית, ומספריהן הסידוריים הם 68 והלאה.
"אברהם לינקולן (CVN-72)" היא נושאת המטוסים החמישית בסדרה (מתוך עשר), לפי תאריך השקתה.
עלות שנתית - כ-160 מיליון דולר.
כינוי נושאת המטוסים - "Abe".
עד שנת 2012 הייתה "אברהם לינקולן (CVN-72)" ספינת הדגל של "Carrier Strike Group 9" תחת פיקוד "Carrier Air Wing Two" .
באוגוסט 1998 השתתפה "אברהם לינקולן (CVN-72)" במבצע "Operation Infinite Reach" .
מ-20 ביולי 2002 השתתפה "אברהם לינקולן (CVN-72)" במלחמת אפגניסטן (2001–2014) כולל מבצע "Operation Southern Watch" .
במלחמת עיראק שהחלה ב-20 במרץ 2003, מטוסי הקרב של נושאת המטוסים ביצעו -16,500 גיחות.
מתאריך 12 במאי 2017 עברה "אברהם לינקולן (CVN-72)" שיפוץ מקיף ב-"Newport News Shipbuilding" .
מאוגוסט 2018 "אברהם לינקולן (CVN-72)" מהווה חלק של "Carrier Air Wing Seven" , כשטייסת הקרב "VFA-125" פועלת ממנה, כולל מטוסים מסוג מטוס קרב חמקן F-35 לייטנינג II.
לזר נולד בסקופיה, יוגוסלביה למשפחה דתייה, מרובת ילדים.
כשהיה בגיל שש הוא הצטרף לתנועת השומר הצעיר.
בשנת 1941, עם פלישת הנאצים ליוגוסלביה, קבוצתו של לזר בתנועת הנוער, לקחה את ציוד הצופיות והצטרפה איתו לפרטיזנים.
לזר נשבה בידי הגרמנים, בעת שרוב משפחתו נלקחה להשמדה.
לזר עלה לישראל אחרי מלחמת העולם השנייה.
לזר היה תושב קיבוץ רביבים ומשם עבר לגור בבצת, ומשם למושב שדי חמד.
הוא שימש בתפקידים ציבוריים מגוונים.
הוא נבחר לראשות מועצת דרום השרון בדצמבר 1981. בפעם השנייה בה נבחר לתפקיד, בינואר 1986, נציגי היישובים במועצה, בחרו בו פה אחד.
הוא שירת בתפקיד עד שנת 1994 – ובתום הקדנציה השלישית פרש לגמלאות.
היה נשוי לטובה, ולזוג נולדו ארבעה בנים.
נפטר ב-7 באוגוסט 2020, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב שדי חמד.
אברהם לוריא (7 במרץ 1931 – 6 בינואר 2025) היה מפיק תיאטרון עצמאי ישראלי, שפעל בין שנות ה-50 לשנות ה-90. במהלך שנות פעילותו, הקים וניהל את תיאטראות הילדים "התיאטרון מארץ עוץ" ו"פילפלון ירוק".
לוריא הפיק וביים מספר רב של הצגות, כאשר המוכרת שבהן היא "שמלת השבת של חנה'לה".
בין האמנים עמם פעל נמנים חני נחמיאס, גדעון זינגר, דני ליטני ואהוד מנור.
כמו כן, ניהל לוריא את מחסן התלבושות "לב", שהכיל כ־10,000 תלבושות מהפקות תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה שונות.
אברהם לוריא היה בנו של לב לוריא, יליד בולגריה שהיה תפאורן ופועל במה בתיאטרון האהל.
בשנות ה-50, החל לב לרכוש תלבושות ואביזרים שונים בהם התיאטרון השתמש, ולהשכירם להפקות חובבים שונות.
אברהם לוריא נכנס אל עולם התיאטרון בעקבות אביו, ובשנת 1963 הקים את תיאטרון "פילפלון ירוק", כאשר ההצגה הראשונה אותה העלה הייתה עיבוד ל"גילגי", כשהמעבד היה שלמה בר-שביט.
לוריא הסביר שמטרתו בהקמת התיאטרון הייתה "להביא בפני הצופים הצעירים מבחר עיבודים דרמטיים ממיטב ספרות הילדים העברית והבינלאומית", בשל התנגדותו למה שהוא ראה כרמתן הנמוכה של הצגות הילדים ה"לא חינוכיות" בתקופתו.
בשנות ה-60 הציג במסגרת תיאטרון זה עיבודים ל"אוהל הדוד תום", "הנסיך הקטן", "אורה הכפולה" ועוד.
בהמשך אותו עשור, הקים לוריא גם את "התיאטרון מארץ עוץ", במסגרתו עיבד ב-1969 את "היידי בת ההרים", בבימוי ביטוש דוידוב.
בשנת 1971 עלה המחזמר שמלת השבת של חנה'לה, אותו לוריא הפיק, אף הוא בבימוי דוידוב, ובכיכובה של חני נחמיאס.
מחזמר זה המשיך לעלות במהלך שנות ה-70 ואל תוך שנות ה-80. בהצגה בוצעו לראשונה שירים שחיבר אהוד מנור, ביניהם השיר "מי אוהב את השבת".
במחזה זה היה תפקידה הראשון של חני נחמיאס, שסיפרה כי לוריא לא היה מעוניין לבחון אותה בתחילה, בשל מגוריה בגבעתיים ולא בתל אביב, אך בהמשך נעתר לבקשתה וקיבל אותה.
בשנות ה-80 המשיך לוריא להפיק הצגות, כגון "אמא קטנה" ו"גוליבר בארץ הגמדים".
באותו העשור, החל לוריא לנהל את מחסן התלבושות והאביזרים של אביו, שנפטר בשנת 1974. בתחילה, לא היה מחסן זה רווחי, שכן הוא שירת בעיקר חוגי חובבנים ובית ספר למשחק כגון ניסן נתיב.
ברם, עם עליית שידורי הטלוויזיה המסחרית בשנות ה-90, החל להגיע ביקוש לתלבושות מצד ערוצים חדשים אלה.
באותו העשור, פרש לוריא מעולם ההפקה, בשל רתיעתו מהכאוטיות והתנודות הרבות שבו.
מאז, ועד למותו, תחום פעילותו העיקרי של לוריא היה המחסן, אליו המשיכו להגיע לקוחות מהטלוויזיה, לקוחות פרטיים שציינו אירועים שונים, וילדים שחיפשו תחפושות לחג הפורים.
הדחליל - סבא אליעזר והגזר
הרב אברהם מאיר איזראעל (ה'תרע"ג, 5 במאי 1913 – ג' באייר ה'תשנ"ה, 3 במאי 1995) היה אב בית דין בהוניאד שבחבל טרנסילבניה (אז באימפריה האוסטרו הונגרית, כיום ברומניה), בווינה ובברוקלין.
כתב מספר ספרים ובהם שו"ת ויען אברהם.
נולד לרב יהודה ולאמו פעסיל, בשנת ה'תרע"ג (1913) בהידלמש שבטרנסילבניה.
גדל בקרולה, למד בישיבת הרב שאול בראך בעיר.
לאחר נישואיו התיישב בהוניאד (חואדין), ופתח שם ישיבה בשנת ה'תש"א (1941).
בעקבות כיבושי הנאצים בהונגריה גורש עם משפחתו לאושוויץ, שם קיבץ סביבו מספר תלמידים איתן למד בקביעות בספרים שהשיגו.
בסיום מלחמת העולם השנייה, שימש לזמן מה כרב מחוז בטרנסילבניה, לאחר מכן שימש כמזכיר הראשי של הלשכה המרכזית האורתודוקסית בעיר קלויזנבורג, ואחר כך כרב קהילה של פליטי מזרח אירופה בווינה.
בשבתו שם התמודד עם תופעת 'גיורי וינה' שבה נשים רבות שהיו נשואות ליהודים ניצולי שואה, גוירו על ידי הקהילה היהודית ללא נוכחות רבנים, בכדי לאפשר להם לעלות לארץ ישראל.
באזור שנת ה'תש"י (1950) היגר לארצות הברית ושימש כרב קהילה בברוקלין שבניו יורק, שם נפטר באייר תשנ"ה (1995).
קונטרס צמר ופשתים, שאותו כתב בזמן השואה בשנת ה'תש"ב.
ילקוט המאירי על הש"ס (תשכ"ג)
קונטרס להג יקודי אש (תשס"ג).
הוי אריאל, הספד לאדמו"ר מסאטמר - הרב טייטלבוים, יצא לאור בניו יורק בשנת תש"מ.
נשא בזיווג ראשון לאישה את אסתר ביילא איזרעל (בת רבי עזריאל יהודה מדז') ממנה נולדו ילדיו:
העניא פעסיל (בשם השני על שם אמו).
עזריאל יעקב (בשם הראשון על שם חמיו).
שניהם נשרפו ביום אחד בכ"ו בסיון תש"ד הי"ד יחד עם רעייתו הנזכרת שהייתה אז בת כ"ו שנה, ויחד עם אביו הרב יהודה ליב ואשתו בזיווג שני פעריל וכן שני אחיו שנהרגו שמואל דב ופנחס.
הוא מזכיר בספרו את שמות צאצאיו שנולדו לו בזיווג שני בארצות הברית מאשתו חוה איזרעל בת רבי מאיר הלוי פריד:
בנו, רבי חיים יהודה לייב.
בנותיו, מלכה פייגא, ושרה מרים.
חתנו, רבי אלכסנדר בן ציון הלוי ווערצבערגער.
אחיו, זאב וולף יוליו איזריעל ששירת בצה"ל ונהרג במלחמת השחרור בקרב על כיס פאלוג'ה ב-28 בדצמבר 1948 כ"ו בכסלו ה'תש"ט.
הרב אברהם לופטביר (ה'תר"כ, 1860 – כ"ג ניסן ה'תרע"ח, 5 באפריל 1918) היה רב בוורשה, ידידו של הרב מנחם זמבה, ומחבר שו"ת "זרע אברהם" הכולל התכתבות ביניהם.
הרב לופטביר נשא לאישה את ביתו היחידה של הרב מאיר שמחה הכהן מדווינסק, אסנת, אך זמן קצר אחרי הנישואים חלתה במחלה חשוכת מרפא.
שניהם נפטרו בדמי ימיהם חשוכי ילדים.
רבי אברהם נפטר ביום כ"ג ניסן שנת תרע"ח, ונקבר בבית הקברות ליד האהל של בעל חמדת שלמה.
מלבד ידידותו עם הרב מנחם זמבה, היה ידידו של הרב נתן שפיגלגלס.
חלק מדברי תורתו הודפסו לאחר פטירתו בשני ספרים הנושאים את השם "זרע אברהם".
הספרים יצאו לאור בשנת ה'תר"פ, שנתיים אחר פטירתו.
– חידושים וביאורים בנושאים בתלמוד ובפוסקים המסודרים לפי האלפבית העברי.
נדפס לראשונה בוורשה על ידי ידידו הרב נתן שפיגלגלס.
אברהם ליכטנשטיין (בפולנית: Avraham Lichtenstein; א' בניסן ה'תר"ע, 10 באפריל 1910, ולוצלאווק, פולין – ט"ז בתשרי התשמ"א, 5 ביולי 1980, באר יעקב, ישראל) היה ראש המועצה הראשון של באר יעקב, מייסד כפר הנוער "יוענה ז'בוטינסקי", איש העלייה החמישית, פעיל ציוני, מייסד בית"ר בוולצלבק, מפקדה הראשון ואחד מראשוני התנועה הרוויזיוניסטית בפולין.
אברהם ליכטנשטיין נולד ב-10 באפריל 1910 בוולוצלאווק (בפולנית: Włocławek; ביידיש: װלאָצלאַװעק), אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית.
בן לדוד וחנה ליכטנשטיין (לבית יבלונקה), יהודים מסורתיים-דתיים בעלי חנות מסחר לעורות.
במהלך שנות ה־30, אחותו אסתר היגרה לארצות הברית, אחיו יצחק והוריו דוד וחנה נרצחו עם יתר קהילת וולצלבק בשואה בשנת 1941, במחנה ההשמדה חלמנו בפולין.
ליכטנשטיין התחנך ולמד בגימנסיה העברית בוולוצלאווק, גדל בחינוך יהודי כללי ציוני ושלט בעברית, ביידיש, בפולנית ובגרמנית.
בשנת 1925 הגיע לוולוצלאווק זאב ז'בוטינסקי והשאיר רושם עמוק בנפש הנוער היהודי בעיר ובסתיו 1928, הקים ליכטנשטיין, בהיותו בן 18 את קן בית"ר בוולצלבק.
נציבות בית"ר עקבה אחרי התפתחותו המהירה של הקן שהשפעתו נתנה אותותיה גם בערי השדה ברחבי המחוז וקבעה את מושב מפקדת המחוז של בית"ר בוולצלבק ולתפקיד מפקד המחוז מונה ליכטנשטיין.
בשנת 1931 יצאו למשלחות הכשרה ברחבי פולין כמה מותיקי בית"ר בוולצלבק.
יעקב מרידור יצא לגדוד ההכשרה בקוטנו, אהרון לנדאו לקלסוב, יהודה זלוטניצקי לפולטוסק ואברהם ליכטנשטיין כמפקד ההכשרה בנדבורנה אשר בגליציה המזרחית.
ליכטנשטיין היה העורך של העיתון הרוויזיוניסטי "וולאצלאווקער ווארט" וכותב קבוע - כחבר מערכת בעיתון "שלהבת", יחד עם אליהו עמיקם.
הימים היו ימי "המרד הערבי הגדול" והמושבה המוקפת כפרים ערבים משוועת לשומרים ועובדים.
כתגבורת להגנת המושבה הגיעה אליה פלוגת בית"ר ובראשה עמד ליכטנשטיין.
חברי הקבוצה התגוררו באורח ארעי בבתים שונים ולבסוף הם הקימו את כפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי, על אדמת הקרן הקיימת לישראל.
ב-1949 נבחר אברהם ליכטנשטיין לתפקיד ראש המועצה המקומית באר יעקב מטעם מפלגת "הציונים הכלליים" שהייתה לימים מפלגת האם של המפלגה הליברלית.
מאז כיהן ליכטנשטיין בתפקיד זה לסירוגין לתקופה של 4 וחצי קדנציות עד שנת 1973.
בתקופת כהונתו התאמץ ליכטנשטיין לשמור על האופי הכפרי-חקלאי של באר יעקב כמושבה – בלב שטחי הערים הגדולות שמסביבה כמו כן היה על ליכטנשטיין להתמודד עם נושאים כמו קליטת עליה, בניית שיכונים ואכלוס מעברות, סלילת כבישים ואבטלה.
בין השנים 1957–1977 מילא תפקידים שונים בהתאחדות האיכרים בישראל ועמד בראש מחלקת העבודה בארגון.
נבחר כיו"ר ההנהלה בקופת חולים עממית (לאחר מכן הפכה למאוחדת), יו"ר הוועדה לקצבאות ילדים במוסד לביטוח לאומי, חבר בשירות התעסוקה ונציג ציבור פעיל בבית הדין הארצי לעבודה.
כהונתו של אברהם ליכטנשטיין הייתה הארוכה ביותר מבין חמשת ראשי המועצות של באר-יעקב.
הוא נפטר ב-1980 ונקבר בבית העלמין הדרום.
ב-1940 נישא לאיילה קולומבוס ילידת קרטינגן, ליטא נולדו להם שני ילדים, נתניה רזניק ודוד ליכטנשטיין.
ביתם במושבה שימש כמקום התכנסות לפעילויות ציבוריות שונות, כמחסן נשק של ארגון האצ"ל וכאכסניה עבור פלוגות גיוס של תנועת בית"ר.
איילה הייתה פעילה ציבורית במושבה, שותפה בהקמת בית העם והספרייה, ושימשה כיו"ר סניף האגודה למען החייל במושבה.
איילה נפטרה בשנת 1978, ובשנת 1979 החליטה המועצה המקומית להנציח את זכרה בקריאת הרחוב הראשי של המושבה על שמה.
אברהם לינקולן: צייד ערפדים הוא רומן ביוגרפי מסוגת אימה ופעולה מאת סת' גראהם-סמית, שיצא לאור ב-2 במרץ 2010 בהוצאת גרנד סנטרל.
עלילת הספר מועברת באמצעות קטעי יומן ומכתבים חלקיים של הנשיא האמריקאי אברהם לינקולן, אשר נטען כי הועברו למחבר על ידי ערפד בשם הנרי סטרג'ס.
שנים לאחר מכן, כתב היד נמצא בחנות יד-שנייה בעיירת ריינבק, ניו יורק.
בהיותו בן אחת-עשרה, לינקולן לומד מאביו, תומאס, כי ערפדים קיימים.
תומאס חושף כי ערפד הרג את סבו של לינקולן בשנת 1786, וכי גם אמו של לינקולן, ננסי, לא מתה מ, אלא מהשפעת דם ערפדים שניתן לה כחלק מניסיון לסלק חוב.
לינקולן נודר להרוג כל ערפד שייתקל בו.
שנה לאחר מכן, הוא מצליח להרוג את הערפד שהתברר כאחראי למות אמו.
בשנת 1825, לינקולן יוצא לחקור התקפה אפשרית של ערפדים לאורך נהר אוהיו, אך כמעט נהרג.
הוא ניצל ברגע האחרון על ידי ערפד בשם הנרי סטרג'ס, שמטפל בו, מסביר לו על עולם הערפדים, ומדריך אותו לצוד ערפדים רעים בלבד.
הנרי שולח לו שמות וכתובות של קורבנות פוטנציאליים, ולינקולן יוצא למסעות ציד חשאיים.
בעת מסע שיט לניו אורלינס, לינקולן עד למכירת עבדים.
הוא מגלה שערפד רכש את העבדים לשם אכילה, ולא לשם עבודה.
בעקבות כך הוא הופך לאבוליציוניסט, מתוך הבנה שסחר העבדים מזין את קיום הערפדים באמריקה.
לינקולן חוזר לניו סיילם, מתחיל בקריירה עסקית ופוליטית ביום, וצד ערפדים בלילה.
כשארוסתו אן ראטלדג' נרצחת בידי ארוסה לשעבר שהפך לערפד, לינקולן צד אותו והורג אותו, אך מחליט לנטוש את הציד ולהתמקד בחייו האזרחיים.
הוא נושא את מרי טוד, הופך לעורך דין, ונבחר לבית הנבחרים.
בוושינגטון, לינקולן פוגש את הסופר אדגר אלן פו, שמספר לו שערפדים ברחו מאירופה לאמריקה בעקבות רדיפות.
פו נרצח בידי ערפד, ולינקולן ממשיך להילחם בערפדים בעזרתו של ויליאם סיוארד.
הוא מתמודד בבחירות לסנאט ומפסיד, אך צובר פופולריות שמובילה אותו לזכייה במועמדות לנשיאות ובכהונה עצמה.
בחירתו של לינקולן לנשיאות ב-1860 מובילה לפרישת מדינות הדרום ולפרוץ מלחמת האזרחים.
ערפדים לוחמים לצד הקונפדרציה, אך לינקולן משנה את מהלך המלחמה בהכרזת שחרור העבדים.
בנו ויליאם נרצח על ידי מתנקש ערפדי, ולינקולן מסרב להפכו לערפד למרות הצעתו של הנרי.
עם סיום המלחמה ותבוסת הדרום, לינקולן נרצח בתיאטרון פורד בידי ג'ון וילקס בות'.
הנרי הורג את בות' ומשיב את גופתו של לינקולן לספרינגפילד, אילינוי.
שנים לאחר מכן, לינקולן (שהפך לערפד) והנרי נוכחים בנאום "יש לי חלום" של מרטין לותר קינג באנדרטת לינקולן בשנת 1963. לינקולן כותב ביומנו כי שהה לילה קודם לכן ב כאורחו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי.
העיתון "לוס אנג'לס טיימס" שיבח את הרומן וציין כי גראהם-סמית מצליח לשלב דמות היסטורית מובהקת בסיפור ערפדים מקורי מלא הומור ולב.
מגזין "טיים" העניק ביקורת מעורבת וציין כי אמנם הכתיבה שוטפת וקולחת, אך הרומן מרגיש צפוי ואינו מצליח לחבר באופן משמעותי בין רעיון העבדות לערפדיות.
אולפני המאה ה-20 הפיק עיבוד קולנועי על פי הרומן, שעלה לאקרנים ב-22 ביוני 2012. טימור בקממבטוב ביים, טים ברטון הפיק יחד איתו, ובתפקיד הראשי כיכב בנג'מין ווקר.
רומן ההמשך, "The Last American Vampire", המתמקד בהרפתקאותיו של הנרי סטרג'ס לאורך המאה ה-20, יצא לאור ב-13 בינואר 2015.
אברהם מאסלו היה פסיכולוג חברתי יהודי-אמריקני הנחשב לאחד התאורטיקנים המרכזיים של הפסיכולוגיה ההומניסטית.
מאסלו פיתח תאוריה הנקראת "הגישה ההומניסטית", הטוענת כי האדם שואף להגשים את עצמו ולפתח את ה"עצמי" שלו, הכולל את הרגשות, המחשבות והתפיסות שלו בנוגע לעצמו ולסביבתו.
מאסלו פיתח את תאוריית הצרכים הקרויה על שמו "מדרג מאסלו".
לטענתו אחד הצרכים של האדם הוא לדעת ולהבין.
מאסלו נולד בברוקלין שבניו יורק, למשפחה יהודית שהיגרה לארצות הברית מהאימפריה הרוסית והיה הבכור מבין שבעה ילדים.
הוריו היו חסרי השכלה פורמלית, ואביו קיווה כי ילמד משפטים.
מאסלו החל ללמוד בסיטי קולג' של ניו יורק ולאחר שלושה סמסטרים עבר לאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם קיבל את התואר הראשון, התואר השני והדוקטורט בפסיכולוגיה.
בהנחייתו של הארי הארלו, אשר נודע במחקריו בקופי רזוס והתנהגותם.
שנה לאחר סיום התואר, חזר לניו יורק לעבוד עם אדוארד לי תורנדייק באוניברסיטת קולומביה.
מאסלו לימד בתחילה בקולג' של ברוקלין.
בשנים אלו הושפע מפסיכולוגים אירופאיים ידועים, ובהם אלפרד אדלר ואריך פרום.
בשנת 1951, הפך ליושב ראש המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת ברנדייס, שם החל בעבודתו התאורטית.
שם פגש בקורט גולדשטיין, אשר הציג בפניו את רעיון סיפוק הצרכים העצמי.
מאסלו פרש לקליפורניה, שם נפטר מהתקף לב לאחר שנים של מצב בריאותי רעוע.
מאסלו פיתח את נושא שאיפת ההגשמה העצמית לתיאורית צרכים בעלת חמישה שלבים, הקרויה "הפירמידה של מאסלו", או "מדרג מאסלו".
לפי פירמידה זאת כדי לממש צרכים רוחניים נעלים יותר, חייבים קודם להתמלא הצרכים הפיזיולוגיים והבסיסיים, המצויים בבסיס הפירמידה:
ברמה הראשונה, בבסיס הפירמידה, מצויים הצרכים הבסיסיים, שהם הצרכים הפיזיולוגיים בשינה, אוכל, שתייה, אוויר לנשימה וכדומה.
ברמה השנייה של הפירמידה, מצויים צורכי הביטחון, כמו הצורך במקום לישון בו, הצורך בביטחון תעסוקתי, בביטחון בריאותי וכדומה.
ברמה השלישית מצוי הצורך בהשתייכות.
זהו כבר צורך חברתי, וכולל את הרצון להשתייך ולהיות חלק מקבוצה, לאהוב ולהיות נאהב.
שלב זה קשור לגיבוש הזהות העצמית.
הרמה הרביעית מורכבת מהצורך בהערכה חברתית.
זהו צורך להרגיש מכובד ולהגיע למעמד, להערכה ולהכרה חברתית.
הרמה החמישית והאחרונה, קצה הפירמידה, היא הצורך במימוש עצמי.
יכולתו של אדם להביא לכלל מימוש את כישוריו הייחודיים ולבטא את הפוטנציאל האישי הטמון בו.
אברהם מַאפּוּ (י' בטבת ה'תקס"ח, 9 בינואר 1808, סְלובּודְקָה, פלך קובנה, האימפריה הרוסית – י' בתשרי (יום הכיפורים) ה'תרכ"ח, 9 באוקטובר 1867, קניגסברג, פרוסיה) היה סופר ומשורר עברי רומנטי בן תנועת ההשכלה, שספריו הכשירו את הלבבות לתחיית הלשון העברית ולאהבת תנ"ך, לעלייה לא"י ולציונות, והיו מקור השראה לספרות העברית החדשה.
מחבר הרומנים התנ"כיים "אהבת ציון" ו"אשמת שומרון", וסיפור הילדים העברי הראשון "בית חנן".
מאפו נולד בסְלובּודְקָה, הסמוכה לקובנה, בפלך קובנה שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בליטא).
אביו, יקותיאל, היה מלמד גמרא עני לנערים.
ואמו הייתה חולה רוב ימיה.
בגיל שבע החל ללמוד אצל אביו, ובגיל שתים עשרה עבר ללמוד לבדו בבית המדרש, ועד מהרה התפרסם כ"עילוי".
באותה עת נמשך ללימוד הקבלה ולשירה.
בגיל שבע-עשרה השיאוהו הוריו לבתו של אחד מבעלי הבתים האמידים וההגונים שבקובנה.
מאפו היה הוגה בתורה, כשחותנו מספק לו את פרנסתו.
בהשפעת חסיד בשם ר' אליעזר, שהיה נכנס ויוצא בבית חמיו, התחבר אל החסידים, אך בשל התנגדות אימו עזב את חבורתם, והחל ללמוד אצל רבי אליהו רגולר, רבה של סלובודקה, אצלו למד שנים אחדות.
הוא סירב לבקשת אביו וחותנו, וכן חסידים שונים, לשמש כרב קהילה.
לאחר שמצא ספר תהילים עם תרגום ללטינית בבית הרב רגולר, החל ללמוד לטינית בהשוואת התרגום הלטיני למקרא עם המקור העברי, ורכש ידיעה בשפה זו וכן בתנ"ך ומפרשיו.
כשהרוזן ויטגנשטיין בא לבקר בעיר, מאפו חיבר עבורו אגרת ברכה בלטינית בשם ראשי הקהילה.
זו הייתה עבודתו הספרותית הראשונה.
לאחר שחותנו לא יכל עוד לפרנסו, מאפו התפרנס כמלמד חומש לבניו של מוזג בכפר הסמוך לקובנה.
במהלך היותו בכפר השיג ספרים בלטינית וקרא את המשוררים הלטינים הקלאסים.
כעבור חצי שנה, שב לקובנה, ולמד בעצמו את השפות צרפתית, גרמנית ורוסית.
זמן מה הסתיר את השכלתו, אך שנחשף ונרדף על ידי קנאי הקהילה.
בשנת 1830, בהיותו בן עשרים ושתיים, החליט לחבר את הרומן "אהבת ציון".
במשך שנה הגה בחזיונו, מטייל על הר אלקסוטי, כותב את חזיונותיו על הגיליון.
בשנת 1832 היה למורה בבית אחד העשירים בעיר יורבורג.
בביתו של בעל הבית האמיד והנוח לבריות, מצא מרגוע לנפשו, חי חיי רווחה באווירה שקטה, נעימה ותרבותית.
ביובורג מאפו קרא ולמד באופן חופשי, מתמסר להשתלמות עצמית, ומעלה את הגיגיו אל הכתב.
מדי יום היה מהלך לו לאיטו בירכתי העיר ונעלם בין הגבעות שמעבר לאופק, או מהלך על גדות נהרות העיר, מציץ במימיהם הצלולים.
נופי יורבורג המרהיבים החיו בו את אווירת העולם התנכ"י הקדום, ושימשו כרקע ליצירתו הספרות.
בעת שהותו ביורבורג המשיך לכתוב וללטש את ספרו "אהבת ציון"; וחיבר, כעזר לתלמידיו, את ספר לימוד הלשון העברית "אמון פדגוג" הכולל את סיפור הילדים "בית חנן".
כעבור שנים אחדות התיישב עם בני ביתו בראסיין והיה שם למורה לנערי ישראל.
בשעותיו הפנויות היה יושב בחברת המשכילים, שהיו מחדדים את שכלם והגיונם על ידי ויכוחים ושיחות אודות ספרים חדשים שיצאו לאור בספרות האשכנזית והצרפתית, בתחילה כתלמיד הדן לפני רבותיו, וכעבור שנים אחדות כראש החבורה.
בראסיין התיידד ידידות נאמנה עם שניאור זק"ש, שהשפיע מאד על מאפו הצעיר, מלמדו להבין את ימי קדם ולהרגיש את היופי שבכתבי הקודש, ומוכיחו שלא להקדיש רוב עתותיו ללימוד לשונות זרות, אלא לעבוד את עבודתו על הרי ישראל, מעורר בו את החפץ והתשוקה להיות חוזה לעמו.
מאפו אהב את ימי שבתו בראסיין, מכנה אותה: "עיר חכמי לב, אוהבי עמם ושפת קדשו".
כעבור זמן קצר נפטרה רעייתו.
בקובנה חילק את עתותיו בין תלמידים רבים בעבור שכר מועט מאוד.
אזי נאות לשמש כמורה לבנו יחידו של ה"גביר" הווילנאי יודל אפאטוב, לוקח עמו לוילנה את בנו ומפקיד את בתו הקטנה אצל סבתה.
בבית אפאטוב ראה את החיים מן הצד שלא הכיר קודם לכן.
מאפו התוודע למשכילי וילנה אד"ם הכהן, שמואל יוסף פין, קלמן שולמן ואחרים, שרובם הביטו עליו מגבוה ובבוז, והוא לא מצא בהם את קרבת הרוח והלב שביקש.
בשנת 1848 נתמנה מאפו למורה בבית הספר הממשלתי לנערי ישראל שבקובנה, משרה בה המשיך להחזיק כל ימי חייו.
בשנת 1852 שלח מאפו את כתב היד של "אהבת ציון" להדפיסו בווילנה.
כעבור שנה יצא הספר לאור, עשה רעש גדול בקרב קהל הקוראים בעברית, זכה הן להערצה גדולה אצל המשכילים והן לשנאה עזה אצל האדוקים, פתח תקופה חדשה בספרות העברית, ותורגם לשפות רבות.
הוא הוסיף לכתוב ספרים, ועם זאת לא הצליח לשווק היטב את ספריו בחייו, ונאלץ להיתמך כלכלית על ידי אחיו מתתיהו.
לאחר שלקה בשיתוק בידו הימנית החל כותב ביד שמאל.
ב-1867 נסע עקב מחלה לקניגסברג שם מסר לדפוס את ספרו האחרון, אמון פדגוג – ספר לימוד.
ב-1858 חיבר מאפו ספר לימוד נוסף לעברית בשם חנוך לנער.
לאחר מסירת אמון פדגוג לדפוס עסק בכתיבת ספר על אודות סיפור חייו של שבתי צבי.
חלק מכתב היד שנמצא בעזבונו, נדפס בשם חוזה חזיונות.
חלקים אחרים של כתב היד נמצאו לאחרונה.