tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אומנם כבר ב-23 בפברואר 1918 ראשי המפלגה הצביעו נגד חוזה ברסט-ליטובסק ובמרץ במהלך הוועידה הרביעית של הסובייטים הצביעו נגד אשרור ההסכם.
מכיוון שדעתם לא נלקחה בחשבון חברי המפלגה עזבו את הממשלה אך המשיכו לשתף פעולה עם הממשל במוסדותיו.
ביולי 1918, במהלך הוועידה החמישית של הסובייטים בה לחברי המפלגה היו 350 קולות (מסך הכול של 1164) הם יצאו בגלוי נגד בני בריתם.
כאשר הם ראו שלפעילות זו אין שום תוצאה ממשית הוחלט להתחיל בפעולות אקטיביות.
ב-6 ביולי שליחי המפלגה הרגו את שגריר גרמניה במוסקבה והחלו במרד במספר ערי שדה.
במוסקבה עצמה נעצרו כמה מראשי הבולשביקים אך המרד דוכא במהירות.
ועידת הסובייטים החליטה להוציא משורותיה את נציגי המפלגה.
הם גם פוטרו מהצ'קה וממוסדות שלטון אחרים.
בעקבות המרד יצאו מספר חברים מהמפלגה ותוך מספר שנים התמזגו עם הבולשביקים.
רוב ראשי המפלגה המשיכו בפעילות נגד השלטון הסובייטי ובסופו של דבר התמזגו עם מפלגת האם (המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית) ממנה התפלגו בשנת 1917.
במהלך שנות ה-30 ראשי המפלגה ורוב חבריה נעצרו ונשפטו לתקופות מאסר שונות.
מריה ספירידונובה - הוצאה להורג בשנת 1941
בוריס כץ - הוצא להורג בשנת 1938
מארק נתנסון - עזב את רוסיה הסובייטית בשנת 1919
יצחק נחמן שטיינברג - היה שר מטעם המפלגה, עזב את רוסיה הסובייטית בשנת 1919
אנדריי קולגייב - היה שר מטעם המפלגה, הוצא להורג בשנת 1937
ולדימיר קרלין - היה שר מטעם המפלגה, הוצא להורג בשנת 1938
ולדימיר טרוטובסקי - היה שר מטעם המפלגה, הוצא להורג בשנת 1937
פרוש פשוריין - היה שר מטעם המפלגה, נפטר בשנת 1918
יעקב בלומקין - מרוצחי שגריר גרמניה, הוצא להורג בשנת 1929
ויאצ'סלב אלכסנדרוביץ' - מראשי המרד במוסקבה, סגן יו"ר צ'קה, הוצא להורג בשנת 1918.
המפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה , היא מפלגת ימין קיצוני גרמנית המזוהה עם ערכים ניאו נאצים.
המפלגה נוסדה בשנת 1964 כממשיכת דרכה של מפלגת הרייך הגרמנית, הצהרת המפלגה היא "ככוח הפטריוטי היחידי המשמעותי בגרמניה".
המפלגה מתוארת לעיתים קרובות כארגון נאו נאצי עקב ריבוי כמות חבריה הנאו-נאצים, זו המפלגה הגדולה בעלת ציבור בוחרים וחברים נאו-נאצים הגדול ביותר מאז שנת 1945 שבה הסתיימה מלחמת העולם השנייה יחד עם נפילת שלטונה של המפלגה הנאצית ברייך השלישי.
בוועידת מפלגת ה-NPD בשנת 2010 בעיר במברג, הודיעה המפלגה כי תערוך משאל בין חבריה אודות האיחוד שבין מפלגת ה-NPD למפלגת "איחוד העם הגרמני" (DVU).
אחרי האיחוד ב-1 בינואר 2011, הוארך שמה של ה-NPD עם תוספת של "איחוד העם".
לאחר שבין השנים 2004 ל-2009 הוסכם בין שתי המפלגות הסכם שלא להתחרות אחת נגד השנייה בבחירות, בוטל הסכם זה ב-27 בינואר 2011 על ידי בית המשפט המחוזי של מינכן, והסכם האיחוד שבין שתי המפלגות בוטל.
השקפת עולמה הפילוסופי של ה-NPD מבוססת בחלקה על "הדרך הפוליטית השלישית", רעיון אשר התפתח מביקורת על הליברליזם הכלכלי והקומוניזם.
כמו כן, מרחיבה מפלגת ה-NPD את השקפת עולמה בנושאי גבולותיה של גרמניה.
היא טוענת להרחבת גבולות המדינה כדי שישקפו את תפוצת הגרמנים לפני טרנספר הגרמנים בסוף מלחמת העולם השנייה, סיפוח אוסטריה וכדומה.
הסוכנות הגרמנית הפדרלית לחינוך אזרחי, מתחה ביקורת על מפלגת ה-NPD, לאור שיתוף הפעולה של המפלגה עם ארגונים בלתי חוקיים בגרמניה.
עקב כך יצאה הצהרה מטעם חברי המפלגה כי ביקורת זו היא מעשה השמצה חסר בסיס, וכך ניסיון להוציא את מפלגת ה-NPD אל מחוץ לחוק נכשל בשנת 2003.
בשנת 2005 הוציאה הסוכנות הפדרלית דו"ח כנגד מפלגת ה-NPD, בטענות כי חברי המפלגה משתמשים באלימות נגד שאר הציבור, ובהחזקת דעות נאו נאציות ואנטישמיות, ובמטרות לביטול הדמוקרטיה בגרמניה.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הנצ'אק ׁ(בארמנית: Սոցիալ Դեմոկրատ Հնչակյան Կուսակցություն, בקיצור: ՍԴՀԿ - סוציאל-דמוקרט הנצ'אקיאן קוסאקצוּטיוּן) היא המפלגה הפוליטית הוותיקה ביותר בארמניה, אחרי המפלגה הדמוקרטית-ליברלית "ארמנאקאן" (שנוסדה ב-1885).
היא הייתה המפלגה הסוציאליסטית הראשונה שפעלה באימפריה העות'מאנית ובפרס.
המפלגה הוקמה בשנת 1887 על ידי שבעה סטודנטים ארמנים שבאו מהאימפריה הרוסית ולמדו באוניברסיטת ז'נבה בשווייץ.
שמות מייסדיה היו אווטיס נזרבקיאן, מרים ורדניאן, גבורג ר'אראג'יאן, רובן חאן-אזאט, כריסטופור אוחניאן, גבריאל קפיאן ומנואל מנואליאן.
הם לא חיו עד אז תחת השלטון העות'מאני.
מפלגת הנצ'אק, יחד עם הפדרציה המהפכנית הארמנית "דשנאק" ועם "ארמנאקאן" היו שלוש המפלגות הגדולות במערב ארמניה שבשליטת רוסיה.
מטרתה המקורית של מפלגת הנצ'אק, בימי התנועה לשחרור לאומי הארמנית, הייתה הגשמת עצמאות ארמניה כלפי האימפריה העות'מאנית.
ארמניה העצמאית הייתה אמורה לפי השקפתה, לקום בשישה וילאייטים של האימפריה העות'מאנית ולהוות חלק מעולם סוציאליסטי עתידי.
המנהיג הראשון של מפלגת הנצ'אק היה אווטיס נזרבקיאן.
המפלגה לבשה תחילה אופי של "חברה חשאית".
בנוסף למגמתה המרקסיסטית למען הגשמת המטרה המליצה המפלגה בזמנו גם על שימוש באמצעי טרור.
שיטות המאבק שלה היו "תעמולה, תסיסה, טרור, ההתארגנות, הפגנות של איכרים ופועלים".
היא תכננה התנקשויות לא רק נגד מנהיגים עות'מאנים אלא גם נגד ארמנים, המשתפים פעולה עם השלטון העות'מאני ושנחשבו ל"מרגלים ובוגדים".
בהתחלה למפלגה לא הייתה שם ספציפי.
היא אימצה את השם "הנצ'אק" לפי שם הביטאון שלה "הנצ'אק" (הפעמון), שהוצא לאור בז'נבה החל מנובמבר 1887. רק החל משנת 1890 הארגון קרא לעצמו "המפלגה המהפכנית הנצ'אק".
ב-27 ביולי 1890 ארגנו חרוטיון יאנגוליאן, מיהראן דאמדיאן והמפרצום בויאג'יאן את ההפגנות קומקפי באיסטנבול.
המפלגה ארגנה גם את ההתקוממויות בזיטון (1896-1895) ובשבין-קאראהיסאר .
רבים מחברי המפלגה נפלו קורבן לרצח העם הארמני בשנים 1915–1916. אחרים נהרגו בקרב סרדרפט שהציל את ארמניה המזרחית מפני מתקפת הצבא הטורקי.
מפורסמת נותרה, בין השאר, הוצאתם להורג ב-15 ביוני 1915 של 20 פעילי הנצ'אק.
עם חבריה הידועים ביותר של הנצ'אק ניתן לציין את לבון לארנץ.
סמבאט ביוראט, מורד מסיווס ואנדרניק אוזניאן, הידוע כאנטרניק פאשה.
מחוץ לארמניה סניף חשוב של מפלגת הנצ'אק פועל בלבנון, בה חיים ארמנים רבים.
שם המפלגה מיוצגת על ידי 2 נציגים חברים בפרלמנט.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (בליטאית: Lietuvos socialdemokratų partija; בראשי תיבות: LSDP) היא מפלגה דומיננטית בליטא והמפלגה הוותיקה ביותר במדינה שעדיין פעילה.
בשנת 1895 החלו להיערך התכנסויות פוליטיות על מנת ליצור מפלגה מרקסיסטית פעילה.
כתוצאה מדיונים אלו, מספר גופים מרקסיסטים התאחדו וייסדו את המפלגה ב-1 במאי 1896 במפגש חשאי בדירה בדרום וילנה.
הארגון התחיל לפעול באופן חשאי והחל לפרסם באופן לא חוקי עיתונים וכרזות בליטאית ופולנית.
במהלך השנים שלאחר מכן האוכרנה (המשטרה החשאית בימי האימפריה הרוסית) עצרה עשרות פעילים ואף הגלתה אותם לסיביר.
המפלגה כמעט פסקה לפעול באותן השנים.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 המפלגה חזרה לפעילות ואף החזיקה במושכות השלטון כמספר חודשים בשנת 1926.
בזמן השלטון הסובייטי על המדינה (1939–1989) המפלגה לא הייתה פעילה, אך חזרה לפעילות עם נפילת מסך הברזל, סוף המלחמה הקרה ועצמאותה של ליטא.
מאז העצמאות המפלגה החלה להתחזק בשלל מערכות הבחירות וכיום (2016) המפלגה היא המפלגה הגדולה בסיימאס ומרכיבה את הממשלה עם עוד כמספר מפלגות.
בבחירות הפרלמנטריות המפלגה זכתה במקום הראשון עם כ-19% מהקולות.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קרואטיה ׁ(בקרואטית: Socijaldemokratska partija Hrvatske) היא המפלגה הגדולה בשמאל הקרואטי והמפלגה הגדולה במדינה, לאחר מפלגת הימין האיחוד הדמוקרטי הקרואטי.
המפלגה הוקמה בשנת 1990, וירשה את הסניף הקרואטי של המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, ששלטה במדינה מאז מלחמת העולם השנייה.
המפלגה זכתה לראשונה בבחירות בשנת 2000 והחזיקה בשלטון עד שנת 2003. לאחר 8 שנים באופוזיציה, ה-SDP שבה לשלטון והחזיקה למשך 4 שנים.
ה-SDP לוקחת חלק בארגונים בינלאומיים רבים, ביניהם ניתן למנות את מפלגת הסוציאליסטים האירופאים, הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים ואת האינטרנציונל הסוציאליסטי.
המפלגה הוקמה במתכונתה הנוכחית ב-3 בנובמבר 1990 על ידי הפלג הקרואטי של המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה.
בבחירות הראשונות שנערכו בקרואטיה בשנת 1992, השיגה 5.52% מהקולות.
בשנת 2000 הצליחה המפלגה ליצור קואליציה עם מפלגות נוספות ולהרכיב ממשלה.
השותפות בין כמה מפלגות שונות גרמה למתיחות רבה.
אט אט החלו המפלגות השותפות לפרוש, עד שהממשלה קרסה בשנת 2003. ביוני 2009 המפלגה נחלה מפלה בבחירות המוניציפליות.
בשנת 2010 ה-SDP שוב הרכיבה שותפות עם כמספר מפלגות ובשנת 2011 הרכיבה את הממשלה.
היא הצטרפה למפלגה אחרת בבחירות לפרלמנט ב־2018, אך משנת 2019 ואילך היא שואפת להיות שוב ראויה לעברה ההיסטורי עם מדיניות משלה ותוכנית משלה (תוכנית אנה קטלי).
המפלגה הוקמה ונבנה מחדש בעת שינוי המשטר בשנת 1989, אך לא השיגה תוצאות משמעותיות ולא הצליחה להיכנס לפרלמנט.
היא חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי וחברה במפלגת הסוציאליסטים האירופים, המשתתפה בעבודת הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים.
בממשלה הלאומית הזמנית שהוקמה בדברצן בסוף מלחמת העולם השנייה, ב-22 בדצמבר 1944, כאשר העיר שוחררה על ידי הצבא האדום יחד עם מחצית מזרח הונגריה, אך עדיין נמשכו הקרבות עם הצבא הגרמני הכובש במערב המדינה ועם הצבא ההונגרי המתפורר של ממשלת פרנץ סאלשי,
בממשלת טילדי (1946-1945) שהייתה הממשלה האחרונה של ממלכת הונגריה,
בממשלת פרנץ נאג' שהייתה הממשלה הראשונה של הרפובליקה ההונגרית השנייה (1947-1946),
בממשלה השלישית של נאג' תפקד (1956).
בשנת 1919, כמפלגת שלטון התמזגה עם המפלגה הקומוניסטית ההונגרית בשם המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית (שהיא אינה המפלגה של היום באותו השם), אך לאחר קריסת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שתי המפלגות נפרדו.
המפלגה הוקמה ב־7 בדצמבר 1890, בהנהגתו של פאל גאבור אנגלמן (1854–1916), על פי הוראות האינטרנציונל השני.
חברי המפלגה המייסדים היו בעצם חברי "מפלגת הפועלים ההונגרית הכללית" שהלכה והתפוררה באותה עת.
בין היעדים החשובים ביותר של המפלגה היו:
הפיכת הבעלות של אמצעי הייצור לציבורית
המפלגה מילאה תפקיד משמעותי בהקמת איגודים מקצועיים שונים בהונגריה ומתן מידע והסברים לאיכרים.
העיתון השמאלי נפסבה שהוקם בשנת 1877 הפך עם הזמן שופרה של המפלגה כבר מהקמתה ועד 1949.
אנגלמן עמד בראש המפלגה עד שנת 1892 שלאחריה התגלעו חילוקי דעות בהנהגת המפלגה והוקמו אגף קיצוני ומתון.
לפני מלחמת העולם השנייה המפלגה דגלה במדיניות פציפיסטית, אך בסופה הצדיקה את המלחמה בטיעונים של מדיניות חברתית.
בשנת 1917 בירכה על מהפכת אוקטובר, אך לא העיזה להוביל מהפכה דומה בהונגריה.
בעקבות מהפכת החרציות המפלגה נכנסה לקואליציה אופוזיציונית עם המפלגות שהיו מעורבות במהפכה, אך כיוון שלא היו מסוגלים להתגבר על המשבר הפוליטי ביקשו את עזרתם של המנהיגים הקומוניסטיים שישבו בכלא.
ב־21 במרץ 1919 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית התאחדה עם המפלגה הקומוניסטית וביחד הכריזו על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
לא תמכו באיחוד זה שני מנהיגי המפלגה הוותיקים, המכובדים, ארנה גראמי ומנו בוכינגר וכן דיולה פיידל ושאנדור פופר.
לאחר התמוטטות הרפובליקה הסובייטית התארגנה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית שוב בראשות קארוי פאייר ודיולה פיידל, על בסיס רפורמיסטי והפכה לחברה באינטרנציונל השני.
לאחר שהמפלגה החרימה את הבחירות ב -1920, ה- MSZDP התמודדה לראשונה בבחירות לפרלמנט בשנת 1922, שם הפכה למפלגה השנייה בגודלה בהשיגה 17%, ו 25 מושבים באספה הלאומית.
בשנת 1924 חזרו מגלותם בחו"ל יאקאב וולטנר וב 1929 ארנו גראמי ומנו בוכינגר.
בשנות השלושים קמה הדמות הידועה ביותר במפלגה אנה קטלי והתגלתה כנואמת פרלמנטרית מעולה.
עליה נאמר ש"יש גבר אחד בפרלמנט ההונגרי, וגם הוא אישה".
קטלי הפכה לחברה ב- MSZDP בשנת 1917, ומשנת 1922 עד 1948 הייתה חברת פרלמנט.
המפלגה שינתה את שמה ב 1939 למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SZDP), ב 1943 כרתה ברית אנטי-פשיסית ואנטי-היטלר עם "מפלגת האיכרים הזעירים".
בשנת 1944 נאלץ ה- SZDP לרדת למחתרת ומנהיגיה נעצרו על ידי הגסטפו.
רבים מהם גורשו למחנות ריכוז (כמו פאייר ובוכינגר היהודי), ורבים מהם היו קורבנות הטרור של אנשי מפלגת צלב החץ (כמו אילש מונוש היהודי).
המפלגה השתלבה במהרה בפעילות "החזית ההונגרית", שארגנה התנגדות מזוינת קטנה אנטי-פשיסטית.
לאחר 1945, סוגיות השינוי דמוקרטי בתוך המפלגה החמירו שוב את הסכסוכים בין ימין, מרכז ושמאל, מה שהביא בסופו של דבר לפיצול.
האגף הימני של המפלגה גורש ממנה בשנת 1948. ב־12 ביוני המפלגה התמזגה עם המפלגה הקומוניסטית ההונגרית, ונולדה מהמיזוג מפלגת העובדים ההונגרית.
בשנת 1956, בזמן המרד, נבנתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מחדש בראשות אנה קטלי לתקופה הקצרה ואחרי כישלון המרד היא שוב המשיכה את פעילותה מחו"ל.
בשנת 1989 הוקמה המפלגה ההיסטורית מחדש בהונגריה.
אנה פטרשוביץ נבחרה ליו"ר המפלגה שכונתה מחדש "המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית".
ה- MSZDP הייתה חברה בשולחן העגול האופוזיציוני; בין היתר ליד מפלגות פידס - האיחוד האזרחי ההונגרי (FIDESZ), הברית הדמוקרטית ההונגרית (SZDSZ) ו- FKGP היו יוזמי משאל העם של ארבע המפלגות ה"ל.
ומאז לא הצליחה להיכנס לפרלמנט ההונגרי.
בשנת 2019, המפלגה הגיעה לקלפיות עם תוכנית ייחודית משלה, שנקראה תוכנית אנה קטלי (על שם הפוליטיקאית והנשיאה לשעבר של המפלגה) לבחירות המוניציפליות בסתיו.
תוכנית קטלי הייתה אלטרנטיבה חברתית ודמוקרטית, שלא הייתה מבוססת על אמונה והבטחה, אלא על רעיונות קונקרטיים, מספריים, מבוססי נתונים, ריאלי.
!colspan="3" style="background-color: lightgrey;"|<center> בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית התאחדה עם המפלגה הקומוניסטית ההונגריתדיולה פּיידל1919 1919קארוי פאייר1919 1938ארפאד סאקשיץ'1938 1942ג'ורג' מרושאן1942 1945ארפאד סאקשיץ'1945 1948
אחרי ההשתלטות הקומוניסטית בהונגריה בשנת 1949 המפלגה נטמעה במפלגה הקומוניסטית.
טיבור ארני: סוציאליזם בראשית המאה.
פטר קולצ'אר: דמוקרטיה סוציאלית בתולדות הרעיונות.
איסטוון פינטר: תולדות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, 1944-1933 .
מיהאי רווס: חמישים שנה של התנועה הסוציאל-דמוקרטית בהונגריה מדצמבר 1890 ועד ימינו, עמ '1941. 19-105.
אישטוואן שלט : סוציאל-דמוקרטיה והחברה ההונגרית עד שנת 1914. Gondolat Kiadó, Bp.
פטר שיפוש: תנועת עבודה משפטית ולא חוקית, 1944-1919. Gondolat Kiadó, Bp.
לאיוש ורגה (עורך ראשי): ספר יד של הסוציאל-דמוקרטיה ההונגרית .
בית ההוצאה לאור Napvilág, עמ '1999.
וילמוש ואש: היסטוריה קצרה של תנועת הפועלים הדמוקרטים ההונגרים, 1944-1919. Széphalom Könyvműhely, Bp.
המפלגה הנוצרית השמרנית — BNF (בבלארוסית: Kanservatyўna-Hrystsіyanskaya Partyya — BNF) היא מפלגה פוליטית בבלארוס, אשר מתנגדת לנשיא אלכסנדר לוקשנקו.
המפלגה הוקמה לאחר פיצול אחת ממפלגות האופוזיציה העיקריות של בלארוס - החזית העממית לשתי מפלגות בקיץ 1999. בדומה למפלגת BNF, גם המפלגה הנוצרית השמרנית מצהירה על עצמה כיורש למפלגת BNF ה"ישנה".
המפלגה בעד הרחבת היקף השפה הבלארוסית, להתפתחות התרבות הלאומית, להחזרת הדגל הלבן-אדום-לבן וסמל הפהוניה כסמלי מדינה.
המפלגה דוגלת בהגדלת תפקיד הדת בחברה תוך שמירה על חופש המצפון והדת, וכן הקמת כנסיות בלארוסיות.
המפלגה שואפת לבנות רפובליקה פרלמנטרית דמוקרטית עם בחירת הנשיא על ידי הפרלמנט.
על פי המפלגה, המשימה החשובה ביותר של ביטחון המדינה בבלארוס צריכה להיות כניסתה של בלארוס לנאט"ו ו"נורמליזציה" של הגבול בין רוסיה לבלארוס (כלומר הכנסת בקרת גבולות ומכס).
לאורך כל קיומה התנגדה המפלגה לממשל בבלארוס.
המפלגה טוענת כי היא היורשת היחידה האמיתית של התנועה הפופולרית של החזית העממית בסוף שנות ה-80 ואינה מכירה במפלגת BNF "האחרת".
היא מתרחקת משאר האופוזיציה בבלארוס ומכנה אותם "שותפים למשטר".
על פי אתר המפלגה, כעת היא פועלת כארגון של תנועת השחרור בבלארוס תחת "דיקטטורה והשפעה רוסית", ונלחמת ב"משטר הכיבוש הפרו-מוסקבאי האנטי-בלארוסי".
המפלגה מקדמת את רעיון האיחוד עם בלארוס, ליטא ואוקראינה.
אחת המשימות של מדיניות החוץ היא גם המאבק לשמירה על זכויות התרבות של המיעוט האתני הבלארוסי ברחבי העולם.
המפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה או בראשי תיבות CSU היא מפלגת מרכז-ימין נוצרית דמוקרטית בגרמניה, והמפלגה השלטת בבית הנבחרים של מדינת בוואריה.
היא מפלגה אחות למפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU), ויחד הן חולקות בשלטון כחלק מהגוש הפוליטי CDU/CSU בבונדסטאג.
כמו אחותה, היא מפלגת מרכז-ימין נוצרית דמוקרטית.
בין שתי המפלגות, המכונות מפלגות האיחוד, קיים הסכם על פיו ה-CDU לא מתמודדת בבחירות בבוואריה ואילו ה-CSU, לא מתמודדת בבחירות באף מדינה גרמנית פרט לבוואריה.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (באיסלנדית: Alþýðuflokkurinn) הייתה מפלגה סוציאל-דמוקרטית באיסלנד שהוקמה בשנת 1916 לשמש כנציגות פוליטית לאיגודים המקצועיים באיסלנד.
מאז הקמתה בשנת 1916, המפלגה זכתה להשיגים דלים ביותר במערכות הבחירות באיסלנד, ולא זכתה ביותר מחמישה מושבים.
כשזכתה בשנת 1934 ב-10 מושבים בפרלמנט.
בין השנים 1926 ל-1940, המפלגה הייתה חברה בארגון העבודה הסוציאליסטית הבין לאומית.
המפלגה הקימה את הממשלה באיסלנד 3 פעמים בתולדותיה.
הפעם הראשונה הייתה בין השנים 1947–1949, בראשות סטפן יוהאן סטפנסון, הפעם השנייה הייתה בין השנים 1958–1959, בראשות אמיל יונסון, והפעם השלישית הייתה בין השנים 1979–1980, בראשות בנדיקט גרונדל.
לקראת הבחירות שנערכו בשנת 1999, ארבע מפלגות השמאל הפוליטי באיסלנד, בתוכן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, יצרו יחדיו ברית ורצו בריצה משותפת בבחירות.
אחרי שראו כי רעיון הריצה המשותפת הצליח, בחודש מאי 2000 הכריזו על איחוד ארבע המפלגות לכדי סיעה אחת גדולה בשם 'הברית הסוציאל-דמוקרטית', והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית סיימה את תפקידה ההיסטורי.
בחירותיושב ראשקולות%מושביםגודל יחסיאוגוסט 1916Ottó N.
המפלגה הנציונל-סוציאליסטית של צ'ילה הייתה מפלגה נאצית שפעלה בצ'ילה, בתקופת הרפובליקה הנשיאותית.
המפלה תמכה בשנותיה הראשונות ברעיונותיו של מנהיג גרמניה הנאצית, אדולף היטלר, אם כי מאוחר יותר היא התמקדה יותר בגרסה צ'יליאנית של הפשיזם.
התנועה הוקמה באפריל 1930 על ידי קרלוס קלר (שהיה לימים האידאולוג המרכזי של המפלגה), דיאז ולדרמה וחורחה גונסאלס פון מראס, שהפך למנהיג המפלגה.
המפלגה הייתה בהתחלה נאמנה לאידולוגיה הנאצית והדגישה בפרסומיה את היותה מפלגה אנטישמית ונאמנה לאדולף היטלר בדומה למפלגה הנאצית המקורית.
היא קיבלה תמיכה כספית רבה ממהאוכלוסייה הגרמנית בצ'ילה ובמהרה הפכה המפלגה מתנועה קטנה למפלגת בה חברים כ-20,000 אנשים.
התנועה הדגישה כי היא פועלת על מנת בסס משטר חד-מפלגתי, שיפעל על עקרונות קורפורטיזם והסולידריות בין מעמדות, ועד מהרה הקימה ארגון סמי-צבאי בו שירתו אנשי המפלגה.
עם זאת, התמיכה בהיטלר נמשכה הרבה זמן, הסלידה מהיטלר הגיעה לשיאה פון מארס טען בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 שהשימוש בשם "נציונאל סוציאלסטית" הייתה טעות מצידו.
עם הזמן, גם האנטישמיות שאייפנה את המפלגה הופחתה, כאשר במקום הוצעה צורה צ'ילאנית של הפשיזם.
עם זאת, ההשראה האידולוגית העיקרית שלוותה את המת המפלגה הייתה משולבת לטענת חבריה ברצונם של אנשי המפלגה לנצל את המוניטין הבוה שהיה למפלגה הנאצית בגרמניה באותה עת.
עם זאת, חברים בודדים במפלגה המשיכו לראות בהיטלר כמודל לחיקוי.
ניסיון הפיכה ודיכויו, שזכה לכינוי הטבח בביטוח הלאומי הביאו לתוצאה שונה מהמצופה, ב-5 בספטמבר 1938, השתלטו כ-30 חברים צעירים מהמפלגה על הבניין המרכזי של האוניברסיטה של צ'ילה וכ-30 נוספים על בניין הביטוח הלאומי, הממוקם ממול בנין הנשיאות של צ'ילה, והתבצרו בהם.
לאחר חילופי אש בין המתבצרים לכוחות הממשלה ומספר הרוגים הכניעו כוחות הקרביניירוס את המתבצרים בשני המקומות, ריכזו אותם בבניין הביטוח הלאומי, העמידו אותם בשורה ורצחו אותם.
האופוזיציה ייחסה את הרצח להוראה ישירה של אלסנדרי ובעקבות הטבח פרש איבנייס מהמרוץ לנשיאות והורה לתומכיו להצביע עבור החזית העממית, שבסופו של דבר ניצחה בבחירות שנערכו באותה השנה.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קוריאה הצפונית (בקוריאנית: 조선사회민주당; באנגלית: Korean Social Democratic Party; בראשי תיבות: KSDP) היא מפלגה בקוריאה הצפונית אשר משתפת פעולה עם מפלגת השלטון "מפלגת הפועלים של קוריאה".
המפלגה הוקמה ב-3 בנובמבר 1945 בשם המפלגה הקוריאנית הדמוקרטית על ידי יזמים, סוחרים, אמנים, כמה איכרים ונוצרים, מתוך קבוצות של אנשים אנטי-אימפריאליסטים ואנטי-פידואליסטים אשר שאפו ודרשו לחסל את הכיבוש היפני בקוריאה ולבנות חברה דמוקרטית.
כיום היא חלק מהחזית הדמוקרטית לאיחודה של קוריאה, ברית נומינלית של מפלגות הנשלטת על ידי מפלגת הפועלים של קוריאה.
המפלגה הוקמה בפיונגיאנג על ידי צ'ו מאן-סיק ב-3 בנובמבר 1945 בתור המפלגה הקוריאנית הדמוקרטית.
היא קיבלה תמיכה מייד לאחר הקמתה על ידי אנשי עסקים נוצרים ואינטלקטואלים, וכמו כן גם קיבלה תמיכה מפועלים, והכילה בתוכה כחצי מיליון תומכים שבועות בודדות לאחר הקמתה.
עם זאת, המפלגה הואשמה בעשיית מהומות אנטי-קומוניסטיות ואנטי-סובייטיות, ולאחר שצ'ו התנגד לתוצאות ועידת מוסקבה בדצמבר (שהייתה תחת תמיכתם של הקומוניסטים והסובייטים), הוא נעצר על ידי הסובייטים.
מעצרו של צ'ו הוביל לכך שרבים ממנהיגי המפלגה עברו לסיאול שבקוריאה הדרומית, שם הקימו מפקדה חדשה; המפלגה מינתה חמישה מועמדים לבחירות לאספה החוקתית בדרום קוריאה במאי 1948, וזכתה למושב אחד, בתפוסה של יי יון-יונג .
בקוריאה הצפונית השתלטה המפלגה על ידי הנהגה חדשה בראשות הקומוניסט צ'ו יונג-גון ובעקבות זאת הצטרפה לחזית הדמוקרטית לאיחודה של קוריאה, ולאחר מכן הפכה לכפופה למפלגת הפועלים של קוריאה.
מועמדיה קיבלו 35 מושבים בבחירות באוגוסט 1948 ואחד עשר ב-1957 וב-1959, וב-1960 נסגרו כל משרדי המפלגה על ידי הממשלה.
לאחר מכן מושבי המפלגה צומצמו לארבעה מושבים ב-1962 ולאחר מכן למושב אחד ב-1967 וב-1972. ב-1980 המפלגה אימצה את שמה הנוכחי.
בבחירות 1990 המפלגה זכתה ל-51 מושבים.
היו לה 52 מושבים לאחר הבחירות ב-1998 ו-50 לאחר הבחירות ב-2009. היא זכתה לאותו מספר מושבים בבחירות 2014.
בראש המפלגה עומד כעת פאק יונג-איל.
ראש המפלגה הקודם היה קים יונג-דיי.
המפלגה הדמוקרטית הקוריאנית שינתה את שמה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קוריאה הצפונית בשנת 1981. הסיבה הסבירה לשם החדש הייתה שהאידאולוגיה הסוציאל-דמוקרטית נחשבה לאידאולוגיה מקובלת, אפילו ראויה להערצה, בעולם המערבי.
מאז, המפלגה שימשה לתעמולה צפון קוריאנית המכוונת לאוהדיה זרים.
בגלל האידאולוגיה הסוציאל-דמוקרטית לכאורה, המכוונת לזרים, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית משתמשת כמכשיר תעמולה הרבה יותר מהמפלגה הקטנה החוקית האחרת, מפלגת צ'ונדואיסטית צ'ונגו .
בשנות ה-90 פרסמה המפלגה כתב עת בקוריאנית ובאנגלית.
מגזינים אלו ביקשו לשכנע בו-זמנית זרים שלצפון קוריאה יש מערכת רב-מפלגתית עם מפלגות עצמאיות, אך באופן פרדוקסלי, מפלגות קטנות בצפון קוריאה תומכות במפלגת השלטון.
תאורטית, המפלגה דבקה בסוציאל-דמוקרטיה לאומית ההולמת את התנאים ההיסטוריים והמאפיינים הלאומיים של קוריאה והמוטו הפוליטי הבסיסי שלה הוא "עצמאות, ריבונות, דמוקרטיה, שלום והגנה על זכויות אדם".
היא חלק מהחזית הדמוקרטית לאיחודה של קוריאה, ובקואליציה עם מפלגה עצמאית אחרת, מפלגת צ'ונדואיסטית צ'ונגו, העומדת לצד מפלגת הפועלים של קוריאה.
בניגוד לתיאורה הרגיל בתעמולה הרשמית של המדינה, לזמן קצר באמצע שנות השמונים עד סוף שנות ה-80, היו בכתב העת של המפלגה טקסטים שהעלו ביקורת על מדיניות הממשלה.
טקסטים אלו כללו קריאות לתמיכת לאנשים עם מוגבלות או לשיפור מערכת העצומות, כמו גם העלאת היתרונות הפוטנציאליים של מתן אפשרות ליותר ממועמד אחד בכל מחוז בחירות ולאפשר לבוחרים להחליט מי ייבחר.
אנשים מאמינים כי ייתכן שהצהרות אלו נקשרו לליברליזציה קצרה של מערכת המשפט של צפון קוריאה שהתרחשה בערך באותו הזמן.
המפלגה הסוציאל-ליברלית (בפורטוגזית: Partido Social Liberal, PSL) הייתה מפלגת ימין רדיקלי בברזיל, שהתמזגה עם וייסדה את האיחוד הברזילאי.
ה-PSL, שנוסדה ב-1994 כמפלגה סוציאל-ליברלית, נרשמה ב ב-1998. בינואר 2018 הצטרף לשורותיה ז'איר בולסונארו ומאוחר יותר הוא הפך אותה למפלגה ליברלית כלכלית, לאומנית ברזילאית, אנטי-קומוניסטית ועם אידאולוגיה של שמרנות חברתית.
השם המקורי נשאר, ולאחר ש (האגף הראשי המקורי במפלגה) עזבה, בולסונארו הפך למועמד המפלגה לקראת וניצח בשני הסיבובים.
בולסונארו עזב את המפלגה ב-2019 לאחר חילוקי דעות עם נשיאה, , ולאחר מכן הקים את הברית למען ברזיל.
ב-6 באוקטובר 2021 הצביעה המפלגה בעד מיזוג עם הדמוקרטים להקמת מפלגת האיחוד הברזילאי.
PSL נוסדה במקור ב-30 באוקטובר 1994 על ידי איש העסקים לוצ'יאנו ביבאר כמפלגה סוציאל-ליברלית.
היא נרשמה בבית הדין העליון לבחירות ב-2 ביוני 1998. בבחירות לפרלמנט ב-2002 זכתה המפלגה במושב אחד מתוך 513 ב ואף לא מושב בשורות .
בבחירות ב-2006 לא זכתה המפלגה במושבים בבית הנבחרים או בסנאט.
בבחירות ב-2010 זכתה המפלגה במושב אחד בבית הנבחרים ולא זכתה באף מושב בסנאט, והיא שמרה על אותן תוצאות בבחירות ב-2014.
ב-2015 עברה המפלגה רפורמה בהובלת האגף הסוציאל-ליברלי הפנימי ליברס.
PSL תמכה גם בהדחת הנשיאה לשעבר דילמה רוסף.
ב-5 בינואר 2018, הפוליטיקאי הסוציאל-נוצרי לשעבר ז'איר בולסונארו הפך לחבר במפלגה, מה שגרם לאנשי ליברס לעזוב את המפלגה במחאה על דעותיו הסוציאל-שמרניות.
המפלגה פנתה לשמרנות לאומית, שינתה את צבעיה מסגול לכחול, צהוב וירוק לאומניים יותר (צבעי דגל ברזיל) ודנה בשינוי השם לרפובליקנים.
ב-5 במרץ 2018 התפטר ביבאר מנשיאות המפלגה ו מונה לנשיא בפועל.
בולסונארו הפך למועמד ה-PSL בבחירות לנשיאות ב-2018 וקיבל 46% מהקולות בסיבוב הראשון.
המפלגה קיבלה 52 צירים ו-4 סנאטורים, מה שהפך אותה למפלגה הפוליטית השנייה בגודלה בבית הנבחרים.
היא גם הפכה למפלגה הגדולה ביותר באספות המחוקקות של ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו.
באוקטובר 2018 נבחר בולסונארו לנשיא עם 55.13% מהקולות, והביס את ממפלגת הפועלים.
ב-29 באוקטובר 2018 מונה ביבאר מחדש לכהן כנשיא המפלגה.
ב-12 בנובמבר 2019 הודיע בולסונארו על עזיבתו את המפלגה, בעקבות חילוקי דעות.
ב-6 באוקטובר 2021, המפלגה הצביעה בעד מיזוג עם הדמוקרטים (DEM) כדי להקים את מפלגת האיחוד הברזילאי.
המיזוג אושר על ידי בית הדין העליון לבחירות ונרשם רשמית ב-8 בפברואר 2022. משכך, גם PSL וגם DEM פורקו.
המפלגה הוקמה ב-27 ביולי 1990 על ידי סלובודן מילושביץ' כמיזוג של חלק מהליגה הקומוניסטית בסרביה (למעשה, החלק הסרבי של המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה) ושל המפלגה הסוציאליסטית העובדת של העם בסרביה שהונהגה על ידי רדמילה אנג'לקוביץ'.
מ-1992 שלטה המפלגה בקואליציה יחד עם שותפותיה, בתחילה עם המפלגה הדמוקרטית החדשה ומ-1993 עם המפלגה הרדיקלית הסרבית שאיתה היו חילוקי דעות וזו פרשה ב-1994 מהממשלה ועברה לאופוזיציה.
המפלגה ניסתה להצטרף לאינטרנציונל הסוציאליסטי, אך משם נדחתה כמעט פה אחד.
אחרי הסגרת מילושביץ' ב-2001 להאג הפכה המפלגה לחלק מהאופוזיציה והיא איננה שותפה עוד בשלטון.
בבחירות שהתקיימו ב-2002 המפלגה זכתה ב-22 מתוך 250 מושבים באספה הלאומית של סרביה, זאת לעומת 194 מושבים בהם החזיקה בשיא כוחה.
המפלגה הפרוגרסיבית הייתה מפלגת מרכז פרוגרסיבית, אשר פעלה בישראל בשנות ה-50.
דיונים בעניין הקמת המפלגה הפרוגרסיבית כאיחוד של מפלגות המרכז ביישוב היהודי החלו בראשית שנת 1948, אך הניסיון לכלול את כל הציונים הכלליים באיחוד לא צלחו.
זאת, לאחר שהציונים הכלליים צירפו אליהם את אנשי הימין של האיחוד האזרחי, שאנשי העובד הציוני ראו בהם אנשי ימין ולא מרכז.
המפלגה נוסדה באוקטובר 1948. חבריה היו אנשי הרוב הלא-פועלי בעלייה חדשה, בראשות פנחס רוזן; אנשי תנועת העובד הציוני, שהייתה מפלגת עובדים לא-סוציאליסטית, שהשתייכה להסתדרות; וסיעת הציונים הכלליים א', אשר פרשה מהציונים הכלליים באוגוסט 1948 בעקבות מה שכינו "המגמה להפוך את הציונות הכללית למפלגה של המעמד הבינוני".
הניסיונות לצרף את יצחק גרינבוים למפלגה לא צלחו עקב חילוקי דעות בנושא דת ומדינה, גבולות המדינה והיחס לפורשים.
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסות הראשונה עד הרביעית.
הישגיה בבחירות לכנסת הראשונה אכזבו את ראשיה.
כך גם הישגיה בבחירות לכנסת השנייה, שבהן זכתה המפלגה בארבעה מנדטים בלבד.
המפלגה הפרוגרסיבית הייתה חברה בכל הקואליציות שקמו בתקופת קיומה, פרט לתקופה של כשנה ורבע (8 באוקטובר 1951 - 24 בדצמבר 1952).
בכל שנותיה המפלגה החזיקה בתיק אחד: תיק המשפטים, אשר נשמר לפנחס רוזן.
בשנים 1953–1955 הוציאה המפלגה יומון בשם "זמנים".
בשלהי כהונתה של הכנסת הרביעית התפטר דוד בן-גוריון מתפקידו במטרה להרכיב ממשלה חדשה; מפא"י הציעה למפלגה הפרוגרסיבית להרכיב ממשלה בראשות לוי אשכול, ואולם בשלב זה כבר החלה המפלגה במגעים לאיחוד עם הציונים הכלליים ליצירת המפלגה הליברלית., והודיעה כי לא תצטרף לאף ממשלה עד להשלמת האיחוד.
לקראת סוף כהונתה של הכנסת החמישית, לאחר שהמפלגה הליברלית חברה ל"חירות" להקמת גח"ל, רוב חברי המפלגה הפרוגרסיבית לשעבר פרשו ממנה והקימו את "המפלגה הליברלית העצמאית לישראל", ובקיצור ל"ע (ליברלים עצמאיים).
יוצאים מן הכלל היו מרדכי-חיים שטרן וברוך עוזיאל, שנותרו במפלגה הליברלית ובגח"ל.
המפלגה הפרוגרסיבית הושפעה מהזרם הפרוגרסיבי שהחל להתגבש במערב המתועש כבר בשלהי המאה ה-19, ושבארצות הברית סימן את מה שידוע בשם 'העידן הפרוגרסיבי'.
היה זה זרם אידאולוגי שחיפש דרך בין הליברליזם 'הימני' המובהק, שדגל ב'לסה-פר', לבין גרסאות שונות של סוציאליזם.
בדור האחרון קיבל המושג 'פרוגרסיביזם' משמעות תרבותית, רעיונית ואידאולוגית, שונה ואף מנוגדת לדרך הביניים המתונה שאפיינה אותו בתקופה הנדונה כאן: המחצית הראשונה של המאה ה-20.
בעת הקמתה הייתה המפלגה הפרוגרסיבית מפלגה יונית שהאמינה בחתירה להבנה עם הערבים ולנייטרליות בין מזרח למערב.
המפלגה התנגדה בתחילה לסיפוח מערב ירושלים שנגד את תוכנית החלוקה.
מבחינה כלכלית, הייתה המפלגה במרכז בין ימין ושמאל.
המפלגה קבעה כי תגן על חירות הפרט ורכושו וכי היא מתנגדת למלחמת מעמדות.
מנגד, המפלגה התנגדה ל"משטר הרכושנות הרעבתנית", פרוטקציוניזם וקרטלים.
עמדה זו ביטאה פשרה פנימית בין פלג העובד הציוני שנתמך בעיקר על ידי יוצאי רומניה בהתיישבות העובדת, לבין פלג "הצווארון הלבן" הליברלי שייצג את יוצאי גרמניה.
מבחינה חברתית תמכה המפלגה בהפרדת הדת מהמדינה.
המפלגה הייתה ידועה כמפלגה ליברלית ישראלית והייתה חברה באינטרנציונל הליברלי.
למפלגה הפרוגרסיבית היה תפקיד חשוב בהנחת היסודות לדמוקרטיה הליברלית בישראל.
המפלגה ייצגה את יוצאי גרמניה שביניהם היו עורכי דין רבים דאז, ולכן פעלה למיסוד עצמאות בית המשפט ושלטון החוק כעקרונות מכוננים של המשפט בישראל.
בעת הקמתה נקבע למפלגה הנהלה של 12 חברים, ועד פועל ארצי של מעל 50 חברים ומועצה כללית של 120 חברים.
התפקידים חולקו בין המפלגות המרכיבות את האיחוד לפי מפתח של 45% לעלייה חדשה, 30% לעובד הציוני ו-25% לציונים הכלליים א'.
בשנת 1954 היו בהנהלה 9 חברים, ובוועד הפועל 38 חברים.
העובד הציוני הפך לגורם המשמעותי ביותר במפלגה.
למפלגה היו כ-22,000 חברים, כמספר מצביעה בבחירות לכנסת השנייה.
ראש המפלגה ברוב שנות קיומה היה פנחס רוזן.
ב-10 בספטמבר 1951 פרש מהכנסת אברהם גרנות.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאןהכנסת השלישית (1955)5 מנדטים: פנחס רוזן, משה קול, יזהר הררי, ישעיהו פורדר, גרשום שוקן, יוחנן כהןב-28 באוקטובר 1957 פרש מהכנסת ישעיהו פורדר.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאןהכנסת הרביעית (1959)6 מנדטים: פנחס רוזן, משה קול, יזהר הררי, אידוב כהן, שמעון כנוביץ', יצחק גולןב-8 במאי 1961 התאחדה המפלגה הפרוגרסיבית עם הציונים הכלליים בהקמת המפלגה הליברלית הישראלית.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן
המפלגה הפדרליסטית או המפלגה ההמילטונית הראשונה הייתה אחת המפלגות הפוליטיות הראשונות בארצות הברית.
היא התקיימה משנות התשעים של המאה ה-18 עד 1816. שרידיה המשיכו להתקיים עד שנות ה-20 של המאה ה-19. הפדרליסטים דגלו בשלטון מרכזי חזק שיקדם צמיחה כלכלית ויחסים ידידותיים עם בריטניה, והתנגדו לצרפת המהפכנית.
המפלגה שלטה בממשל הפדרלי עד 1801, כשנוצחה בידי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית של תומאס ג'פרסון.
המפלגה הפדרליסטית נוצרה בין 1792 ל-1794, כקואליציה של בנקאים ואנשי עסקים שתמכו במדיניות הכלכלית של אלכסנדר המילטון.
הם הפכו למפלגה הפדרליסטית, שהייתה מחויבת לממשל מרכזי חזק ויציב מבחינה כלכלית.
הנשיא הפדרליסטי היחיד היה ג'ון אדמס.
אף על פי שג'ורג' וושינגטון תמך בפדרליסטים, הוא התרחק מפוליטיקה מפלגתית.
המדיניות הפדרליסטית תמכה בכינון בנק לאומי, מכסי מגן ויחסים טובים עם בריטניה לפי הסכם ג'יי מ-1794. המילטון הטיף לפירוש מרחיב של החוקה האמריקנית.
יריביהם, הדמוקרטים-רפובליקנים בהנהגת תומאס ג'פרסון, התנגדו למדיניות הפדרליסטית, במיוחד לבנק ולפירוש מרחיב לחוקה, ותקפו את הסכם ג'יי כבגידה בערכים הרפובליקניים לטובת המלוכה הבריטית.
ההסכם עבר, ובשנות התשעים של המאה השמונה-עשרה הפדרליסטים ניצחו ברוב הבחירות למועצות המחוקקות.
הייתה להם תמיכה חזקה בערים ובניו אינגלנד.
לאחר שהדמוקרטים-רפובליקנים, שבסיס כוחם היה בדרום הכפרי, ניצחו בבחירות של שנת 1800, הפדרליסטים לא חזרו לשלטון.
הם התנגדו למלחמת 1812, ונעלמו במהלך "עידן הרגשות הטובים" לאחר סיום המלחמה.
הפדרליסטים הותירו מורשת בדמות ממשל מרכזי חזק ויציב מבחינה פיננסית, ולאחר שאיבדו את השלטון עיצבו את מערכת המשפט האמריקנית בזכות שופט העליון ג'ון מרשל.
כשנכנס לתפקידו ב-1789, הנשיא וושינגטון בחר באלכסנדר המילטון, עורך דין מניו יורק, למשרת מזכיר האוצר.
המילטון תמך בממשל מרכזי חזק עם אמינות פיננסית.
הוא הציע תוכנית כלכלית שכללה תשלום חובות המדינות שנצברו במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, יצירת חוב לאומי ואמצעים לתשלום החוב, והקמת בנק לאומי יחד עם מכסי מגן.
ג'יימס מדיסון, בעל בריתו של המילטון, ותומאס ג'פרסון, התנגדו לכך.
כשנכתבה החוקה, היא לא חזתה יצירת מפלגות, למרות שהמילטון ומדיסון היו מיוצרי החוקה.
המפלגות נחשבו לפלגניות ומזיקות לרפובליקניזם.
מפלגות דומות לא היו קיימות בשום מקום אחר.
ב-1790, התחיל המילטון לבנות קואליציה לאומית.
הוא הבין את הצורך בתמיכה פוליטית חזקה, ויצר קשרים עם לאומנים דומים והשתמש בקשריו במערכת האוצר כדי לקשר בין בנקאים וסוחרים בערים החדשות.
מה שהחל כקבוצה בתוך הבירה הפך להיות מפלגה לאומית.
המפלגה הפדרליסטית תמכה ברעיונותיו של המילטון, בממשל מרכזי חזק, והסכימה ליצירת בנק לאומי ומימון ממשלתי.
בנושאי חוץ, הם תמכו בנייטרליות במלחמה בין צרפת ובריטניה.
רוב האבות המייסדים היו פדרליסטים.
המילטון, מדיסון ואחרים נחשבו לפדרליסטים.
הם הרגישו שתקנון הקונפדרציה היה חלש מדי כדי להקים ממשלה, והאמינו שיש ליצור ממשלה חדשה.
המילטון הפך למזכיר האוצר, אולם כשהחליט לממן את החוב הוא פילג בין הפדרליסטים.
ג'יימס מדיסון לא הסכים איתו בנושאים רבים, וכך נוצרה הקבוצה האנטי-פדרליסטית.
הם הפכו לרפובליקנים בהנהגת ג'פרסון.
בתחילת שנות התשעים, העיתונים החלו לקרוא לתומכי המילטון "פדרליסטים", וליריביהם "דמוקרטים", "רפובליקנים", "ג'פרסונים", או "דמוקרטים-רפובליקנים".
תומכי ג'פרסון קראו לעצמם "רפובליקנים" ולמפלגתם "המפלגה הרפובליקנית".
הפדרליסטים היו אהודים בקרב אנשי העסקים ותושבי ניו אינגלנד.
הרפובליקנים היו חקלאים שהתנגדו לממשל מרכזי חזק.
הכנסייה האפיסקופלית תמכה בפדרליסטים, ומיעוטים אחרים תמכו ברפובליקנים.
הערים תמכו בפדרליסטים, ואזורי הספר תמכו ברפובליקנים.
רשת המפלגות החלה לתפקד ב-1794 או 1795, כשמינויים פוליטיים החלו להתרבות.
שיטת הבחירות הרובית יצרה פערים רבים בין המנצחים, שזכו בכל, לבין המפסידים, שלא זכו בכלום.
המילטון חילק מעל 2,000 עבודות במחלקת האוצר, וג'פרסון חילק רק משרה חלקית אחת במחלקת המדינה.
בניו יורק, ג'ורג' קלינטון נבחר להיות מושל ניו יורק והשתמש במינויים הפוליטיים כדי לעזור לרפובליקנים.
וושינגטון ניסה ונכשל לפייס בין שני החברים הבכירים בקבינט שלו.
הוא נבחר ללא התנגדות במהלך הבחירות של שנת 1792. הדמוקרטים-רפובליקנים רצו שקלינטון יחליף את ג'ון אדמס הפדרליסט כסגנו, אולם אדמס ניצח.
בקונגרס, המצב היה צמוד, כשהיו חברים נייטרליים.
בתחילת 1793, ג'פרסון פרסם מאמרים כנגד המילטון, שהגן על מעשיו בשם העזרה לכלכלה האמריקנית.
הפדרליסטים טענו שהמילטון החזיר למדינה את השגשוג.
בתגובה, טען ג'פרסון שהפדרליסטים הם אריסטוקרטים ומונרכיסטים.
אמנם קשה לסווג את חברי הקונגרס בשנים הראשונות, אולם לאחר 1796 המצב הפך לברור יותר:
המהפכה הצרפתית והמלחמות בין בריטניה לצרפת השפיעו על הפוליטיקה האמריקנית עד 1800, ואיימו לסבך את האומה במלחמה שתאיים על קיומה.
הוצאתו להורג של לואי השישה עשר, מלך צרפת ב-1793 הובילה את הבריטים להכריז מלחמה כנגד הצרפתים כדי להחזיר את המונרכיה.
המלך עזר לאמריקה להשיג את עצמאותה.
כשמת, אריסטוקרטים שתמכו באמריקה בצרפת הוצאו להורג או הוגלו.
הפדרליסטים הזהירו שהרפובליקנים מתכננים להשתמש בשיטות המהפכה הצרפתית, והדאיגו את השמרנים במדינה.
הרפובליקנים, שתמכו בצרפת, תמכו בהוצאתו להורג של המלך, למרות תחילתו של שלטון הטרור.
ההוצאות המרובות להורג הכריחו אותם למתן את תמיכתם בצרפת.
רבים מאלו שהוצאו להורג תמכו בארצות הברית.
הרפובליקנים טענו שהמילטון, אדמס ואף וושינגטון תמכו בבריטניה, היו מונרכיסטים והתנגדו לרפובליקניזם.
פריז שלחה שגריר חדש, שעורר את התמיכה בצרפת בקרב הציבור ומימן את הדמוקרטים-רפובליקנים כנגד הפדרליסטים, כדי להשיג את תשלום החובות לצרפת ולעזור לצרפתים לפלוש ללואיזיאנה ולפלורידה הספרדיות.
ג'פרסון, מזכיר המדינה, התנגד להתערבות הגסה בפוליטיקה האמריקנית.
השגריר ברח לאחר שהוכרז שיוצא להורג.
הסכם ג'יי ב-1795 היה ניסיונם של וושינגטון והמילטון לפתור את הבעיות עם בריטניה, בנוגע לשטרות חוב, חובות ונוכחות בריטים בצפון-מערב המדינה.
אמריקה קיוותה לפתוח את ערוץ הסחר עם בריטניה ולהבטיח חופש שיט.
בשם הנייטרליות, טענה ארצות הברית שיש לה זכות לסחר חופשי.
הבריטים החרימו את הספינות האמריקניות שסחרו עם צרפת.
הפדרליסטים תמכו בבריטניה במלחמה וסחרו איתה.
הסכם חדש נחתם, הבריטים פינו את מערב המדינה והסכימו לפתיחת הסחר ולמשא ומתן בנוגע לחובות.
הרפובליקנים רצו שבריטניה תילחם מול ארצות הברית (הם סברו שארצות הברית תוכל לנצח) וגינו את ההסכם כבגידה בברית עם הצרפתים ובחקלאים הדרומיים שהוחרמו להם עבדים בידי הבריטים.
הפדרליסטים שלטו בסנאט והעבירו את ההסכם ברוב של שני שלישים, 20 מול 10. הציבור החל לתמוך ברפובליקנים, והפדרליסטים איבדו את תמיכתם בדרום.
מס שהוטל ב-1791 גרם למרד מיסים.
התירס, שהיה יבול מרכזי, היה קשה למסחר מהמערב החוצה אלא אם כן יהפוך לוויסקי.
האוכלוסייה צרכה הרבה ויסקי ולכן ההליך היה רווחי.
לאחר הטלת המס, רבים התנגדו להטלתו וטענו שהוא עוזר למזרח המדינה.
וושינגטון, שהחליט להפעיל את כוח הממשל, הוביל 13,000 חיילים אל פנסילבניה כדי לעצור את המרד.
המרד דוכא ב-1794, בפעם היחידה שבה הנשיא הוביל את הצבא באופן אישי (מלבד הפעם בה ג'יימס מדיסון ניסה להציל את הבית הלבן במהלך מלחמת 1812).
הפדרליסטים תמכו בממשלה שהצליחה להתגבר על המרד, והרפובליקנים טענו שהייתה זו מניפולציה, שלא היה מרד אמיתי ושהעניין היה כדי להרגיל את האמריקנים לצבא קבע.
האגודות הדמוקרטיות-רפובליקניות תקפו את הנושא, וגרמו לוושינגטון להוקיע אותן.
הפדרליסטים טענו שהרפובליקנים הם "דמוקרטים" (תומכים באוכלוקרטיה) או יעקובינים.
וושינגטון סירב לרוץ לכהונה שלישית.
הוא הזהיר מפני מעורבות במלחמות האירופאיות, מפילוג בין הצפון לדרום ומפני פיצול פוליטי.
הוא התנגד למפלגות שיפגעו בממשל הציבורי.
הוא עצמו תמך במדיניות פדרליסטית.
כדי לחזק את הקואליציה שלהן ולפגוע בהתנגדות אליהן, מימנו שתי המפלגות עיתונות בפילדלפיה ובערים אחרות.
בצד הרפובליקני, העיתונאים תקפו את הממשל, ואף טענו שוושינגטון הוא תומך במונרכיה ותומך במינויו למלך.
הם טענו שוושינגטון היה גנרל פחדן וברון רודף כסף שהשתמש במהפכה כדי לקדם את הונו ותהילתו, שאדמס היה דיפלומט כושל שלא סלח על כך שהצרפתים חיבבו יותר את בנג'מין פרנקלין וחשק בכתר לעצמו, ושהמילטון היה המונרכיסט הגדול מכולם.
הפדרליסטים, ששלטו בכמות גדולה פי שניים של עיתונים, תקפו בחזרה.
בין העיתונאים שלהם היה גם נוח ובסטר.
המילטון מימן את רוב העיתונות הפדרליסטית, כתב עבור העיתונות ואף הקים את הניו יורק פוסט ב-1801 כדי לפרסם את מאמריו.
המילטון לא סמך על אדמס, שהיה סגן הנשיא, ואדמס מצידו גם לא סמך עליו.
למרות זאת, לא הצליח המילטון למנוע מאדמס להתמנות לנשיאות.
הבחירות של שנת 1796 היו הבחירות המפלגתיות הראשונות בתולדות המדינה, והיו מלאות בהתקפות בעיתונות.
אדמס ניצח בניו אינגלנד וג'פרסון בדרום, ומדינות הביניים נטו לאדמס.
אדמס ניצח בהפרש של שלושה אלקטורים, וג'פרסון, שהגיע למקום השני, הפך להיות סגנו, לפי החוקה ששונתה בתיקון ה-12.
מדיניות החוץ המשיכה לעמוד בראש מעייני הפוליטיקה האמריקנית, והמלחמה באירופה איימה למשוך לתוכה את ארצות הברית.
בנג'מין פרנקלין טען שאדמס היה כנה תמיד, מבריק לעיתים קרובות, ולפעמים מטורף.
הוא היה אהוד בקרב תומכי המפלגה, אולם לא בנה לעצמו בסיס פוליטי מקומי או לאומי, ולא שלט בקבינט שלו, שנשלט יותר בידי המילטון.
לאחר שהצרפתים העליבו את המשלחת האמריקנית בפריז בפרשת XYZ ב-1797, הציבור פנה כנגד הצרפתים.
המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת פרצה ב-1798 ונמשכה עד 1800, וכל צד תקף את הספינות של האחר.
מלחמה מעולם לא הוכרזה, אולם הסלמה הייתה איום רציני.
הפדרליסטים, בשיא האהדה כלפיהם, ניצלו זאת והתכוננו לפלישה מצד צרפת.
כדי להשתיק את מבקרי הממשל, הפדרליסטים העבירו את חוקי הזרים וההסתה ב-1798. חוק הזרים הסמיכו את הנשיא לסלק זרים שהוכרזו כמסוכנים.
חוק ההסתה אסר על פרסום ביקורת שקרית ועוינת כנגד הממשל הפדרלי, אולם משום מה לא מנע מהעיתונות לבקר את סגן הנשיא ג'פרסון.
עורכי עיתונים דמוקרטים-רפובליקנים הורשעו ונקנסו או נכלאו, ושלושה עיתונים נסגרו.
ג'פרסון ומדיסון הכריזו על החוקים כבלתי חוקתיים, והתעקשו לתת למדינות את הכוח לבטל את החוקים הפדרליים.
הפדרליסטים יצרו את צי ארצות הברית, עם פריגטות חדשות, וצבא חדש וגדול, כשוושינגטון מונה למפקדו והמילטון פיקד עליו בפועל.
כדי לשלם על הכל הם העלו מיסים על קרקעות, בתים ועבדים, וגרמו למהומה.
בפנסילבניה פרץ מרד של ממש, כשאנשים סירבו לשלם מיסים חדשים.
מנהיג המרד נשפט למוות, אולם אדמס חנן אותו.
בבחירות של 1798 הפדרליסטים הצליחו, אולם העניינים הללו התחילו לפגוע בהם ב-1799.
בתחילת 1799, החליט אדמס להתנתק מהשפעתו של המילטון, והדהים את המדינה ומפלגתו כשהתחיל דיוני שלום עם צרפת.
הוא הצליח והמלחמה הסתיימה, כשהצבא התפרק.
תומכי המילטון קראו לאדמס כישלון, ואדמס פיטר את תומכי המילטון מהקבינט.
המילטון ואדמס שנאו אחד את השני, והפדרליסטים התפלגו בין תומכיהם.
המילטון כעס על אובדן השפעתו הפוליטית וביקר את נשיאותו של אדמס, תוך כדי שהוא ניסה לגרום למפלגה לתמוך בצ'ארלס קוטוורת' פינקני כמועמדם לנשיאות.
הפיצול במחנה הפדרליסטי עזר לג'פרסון לנצח.
השלום של אדמס היה אהוד בקרב תומכי המפלגה, ונראה היה שיש לו סיכוי טוב להיבחר מחדש.
אלמלא פשרת "שלוש החמישיות" (שנתנה לעבדים "שלוש חמישיות" מקול רגיל), הוא היה יכול להיבחר, כיוון שרוב המועצות המחוקקות הפדרליסטיות לא נתנו לבוחריהן לבחור אלקטורים מחשש לניצחון דמוקרטי.
ג'פרסון שוב היה יריבו והפדרליסטים תקפו אותו כמהפכן מסוכן, מתנגד לדת, שיחליש את הממשלה, יפגע בכלכלה וילחם מול בריטניה.
רבים האמינו שאם ג'פרסון יזכה בבחירות, יהיה זה סופה של ארצות הברית.
הרפובליקנים תקפו את חוקי הזרים וההסתה, ואת המיסים החדשים, שגרמו לעוינות כנגד הממשלה.
הבחירות היו תלויות בניו יורק.
האלקטורים שלה נבחרו בידי המועצה המחוקקת, ובגלל האיזון בין הצפון והדרום, הם יכריעו את הבחירות.
ארון בר ארגן את תומכיו בניו יורק סיטי בבחירות למועצה המחוקקת, וניצח בבחירות למועצה בהפרש של כמה קולות, כשהוא מבטיח את היבחרו של ג'פרסון.
כפרס על כך הוא נבחר למועמד לסגנות הנשיאות.
המילטון, שידע שאין סיכוי לנצח בבחירות, תקף את אדמס והחליש את מפלגתו.
חברי המפלגה הרפובליקנית תכננו לתמוך בג'פרסון ובבר באופן שווה, כדי לא להציג את מפלגתם כמפלגה מפולגת.
אולם 73 האלקטורים הדמוקרטים-רפובליקנים תמכו בבר ובג'פרסון, ללא פיצול.
דבר זה גרם לכך שבית הנבחרים נאלץ לשבור את השוויון.
הפדרליסטים שלטו בבית הנבחרים ויכלו להכריע את הבחירות.
רבים העדיפו את בר במקום ג'פרסון, אולם המילטון, ששנא את בר, תמך בג'פרסון.
ג'פרסון ובר לא ניסו להילחם על בית הנבחרים.
הודות להמילטון, ג'פרסון נבחר לנשיאות ובר לסגנו.
הפדרליסטים האמינו שזה סופה של ארצות הברית.
ג'פרסון נכנס לתפקידו וטען שכולם פדרליסטים ורפובליקנים.
זאת הייתה הפעם הראשונה בה השלטון עבר בין שתי המפלגות, ללא שפיכות דמים.
למרות הכל, לא הייתה מלחמה והממשלה לא נפלה.
ג'פרסון החליט להטמיע את הפדרליסטים במפלגתו.
אישים כג'ון קווינסי אדמס (בנו של אדמס) ורופוס קינג זכו למשרות דיפלומטיות בכירות, ללא עונש לאופוזיציה.
תקופת כהונתו הראשונה של ג'פרסון הייתה מוצלחת בעיקר בגלל רכישת לואיזיאנה, שרוב הפדרליסטים התנגדו אליה אולם המילטון תמך בה.
לפני מותו של המילטון, כמה פדרליסטים ניסו לפתות את ארון בר להעביר את ניו יורק אל קונפדרציה חדשה של מדינות ניו אינגלנד שתפרוש מארצות הברית.
המילטון מנע מבר להפוך למושל ניו יורק, וכך פגע בתוכנית.
בר לא יכול היה לספוג כישלון שני בגלל המילטון, ואיתגר אותו לדו-קרב ביולי 1804, שהסתיים במותו של המילטון.
הפדרליסטים לא הצליחו למנוע מג'פרסון להיבחר שוב ב-1804, וכעת היו ללא מנהיג חזק לאחר מותו של המילטון.
בניו אינגלנד, הפדרליסטים שמרו על כוחם, אולם עד 1812 כוחם ירד בהתמדה, והרפובליקנים השלימו את השתלטותם על המדינה.
מנהיגים צעירים ניסו להעתיק אותם, אולם תדמיתם האריסטוקרטית מנעה תמיכה מצד הציבור.
בדרום, הפדרליסטים איבדו את כוחם.
הפדרליסטים המשיכו להיות כוח מרכזי בניו אינגלנד וצפון-מזרח המדינה, אולם לא זכו שוב בנשיאות או בבחירות לקונגרס.
לאחר מותם של וושינגטון והמילטון ופרישתו של אדמס, לפדרליסטים לא היה מנהיג חזק, פרט לג'ון מרשל, שמונה לבית המשפט העליון.
מנהיגים צעירים כדניאל ובסטר הופיעו.
המדיניות הפדרליסטית תמכה במפעלים, בנקים, וסחר על פני החקלאות, ולא זכתה לתמיכה במדינות המערביות.
הם נתפסו כאריסטוקרטים ומתנגדים לדמוקרטיה.
המפלגה זכתה לתמיכה במרילנד, אולם ב-1800 איבדה את כוחה בדרום ועד 1808 נעלמה משם.
מסצ'וסטס וקונטיקט היו מעוזיה של המפלגה, שם היא הייתה מאורגנת.
לאחר 1800, הפדרליסטים השפיעו בעיקר על בית המשפט.
מרשל היה השופט העליון בין 1801 ו-1835, ובית המשפט הפך למגן החוקה והלאומיות האמריקנית.
הנשיא ג'פרסון הטיל חרם על בריטניה ב-1807, ומנע מספינות אמריקניות לסחור עם נמלים זרים.
הרעיון היה שהבריטים תלויים באספקה האמריקנית ויתקפלו.
במשך חמישה-עשר חודשים, החרם הרס את עסקי היצוא האמריקניים, שהיו באזורי בוסטון וניו יורק, וגרם למיתון בצפון-מזרח המדינה.
ההברחות היו נפוצות וג'פרסון החליט לחזק את כוחות המשטרה יותר ממה שהפדרליסטים רצו.
הציבור לא תמך בכך, והפדרליסטים התעוררו לחיים.
הרפובליקנים בחרו במדיסון כמועמדם לנשיאות ב-1808. הפדרליסטים, שנפגשו בוועידה הלאומית הראשונה אי פעם, שקלו לבחור בג'ורג' קלינטון כמועמדם, אולם לבסוף תמכו בצ'ארלס קוטסוורת' פינקני פעם נוספת.
מדיסון הפסיד בניו אינגלנד, פרט לורמונט, אולם ניצח בשאר המדינה והרפובליקנים ניצחו בבחירות לקונגרס.
מדיסון ביטל את החרם ופתח את הסחר, כשהוא מתחיל בגישת "המקל והגזר".
אם בריטניה וצרפת יסכימו להפסיק להפר את הנייטרליות האמריקנית, הוא טען, ארצות הברית תפסיק לסחור עם המדינה השנייה.
נפוליאון גרם למדיסון להאמין שצרפת הסכימה לדרישותיו, ומדיסון פנה כנגד בריטניה, כשמלחמת 1812 החלה.
המדינה לחמה במהלך הבחירות ב-1812, והמלחמה הייתה הנושא החשוב.
ניו אינגלנד וניו יורק, המעוזים הפדרליסטיים, התנגדו אליה, והמפלגה ניצחה שם בבחירות של 1812 ו-1814. בוועידה הלאומית השנייה שלהם ב-1812, הפדרליסטים, כמפלגה שתמכה בשלום, בחרו בדוויט קלינטון, ראש עיריית ניו יורק, ומתנגד למלחמה, כמועמדם.
מדיסון הבטיח מלחמה חסרת פשרות מול בריטניה ושלום מכובד.
קלינטון טען שמדיסון היה מנהיג חלש ושהאומה לא הייתה מוכנה למלחמה.
ניו אינגלנד וניו יורק עמדו מאחוריו, אולם הוא היה זקוק למדינות הביניים.
המפלגות המקומיות השתמשו בשיטות בחירות מתקדמות, כולל ועידות מועמדים ופרסום מצעי בחירות.
הטמאני הול בניו יורק סיטי תמך במדיסון.
הפדרליסטים הקימו מנגנון פוליטי משל עצמם במדינות הצפון כדי לשנע בוחרים לקלפיות.
קלינטון זכה בניו ג'רזי, אולם מדיסון ניצח בפנסילבניה ונבחר מחדש בתמיכה של 59% מהקולות.
הפדרליסטים השיגו עוד 14 מושבים בקונגרס.
מלחמת 1812 לא הייתה טובה בעבור האמריקנים במשך השנתיים הראשונות.
בריטניה ריכזה את רוב צבאה במלחמה עם נפוליאון בונפרטה, אולם ארצות הברית לא הצליחה לנצח את הצבא הבריטי, ונחסמה בים בידי הצי הבריטי.
הבריטים פשטו ושרפו את וושינגטון די.
ב-1814 ושלחו כוח צבאי כדי לכבוש את ניו אורלינס.
המלחמה לא הייתה אהודה בניו אינגלנד: הכלכלה שם הייתה תלויה בסחר, והמצור הבריטי איים להשמיד אותה.
ב-1814, הצי הבריטי הצליח להדק את המצור.
בדצמבר, הפדרליסטים נפגשו בהרטפורד, ושקלו פרישה מהאיחוד.
הם התנגדו לממשלה והציעו תיקונים חוקתיים כדי לפתור את בעיותיהם.
הם דרשו עזרה ממשלתית מוושינגטון עקב הסחר שנפגע, ודרשו רוב של שני שלישים בקונגרס לפני שיוכרז חרם, תוכרז מלחמה או יצורפו מדינות חדשות.
הפדרליסטים רמזו שאם הדרישות לא יענו, הם יפרשו מארצות הברית ויחתמו על הסכם שלום נפרד עם בריטניה.
אולם עד שהחל המשא ומתן עם בריטניה, המלחמה נגמרה, וניצחונו של אנדרו ג'קסון בקרב ניו אורלינס רומם את המורל האמריקני.
נגרם נזק עצום למפלגה הפדרליסטית.
היא נחשבה למפלגה בוגדנית ושפלה, ואיבדה את כוחה הפוליטי.
מועמדה הנשיאותי האחרון היה רופוס קינג ב-1816, ומועמדה האחרון לסגנות הנשיאות (ריצ'רד סטוקסטון) התמודד ב-1820. לאחר סיום השנאה המפלגתית, האומה נכנסה ל"עידן הרגשות הטובים", כשרק מפלגה אחת התקיימה.
לאחר סיום כהונתו של הקונגרס ב-1825, הפדרליסטים חוסלו בדלאוור ובמסצ'וסטס, כשב-1829 הם הצליחו לזכות בראשות עיריית בוסטון.
בסוף 1828 המפלגה השתלטה על המועצה המחוקקת של דלאוור, ובסוף 1830, שלטה בסנאט במסצ'וסטס.
הם האמינו שהחירות היא הזכות החשובה באיחוד, שכל האנשים נולדו שווים, שקול העם הוא קדוש כמו קול האל, ושהשפעות מבחוץ עלולות לפגוע באמריקנים.
הפדרליסטים קידמו מדיניות שהפכה לבסיס לשמרנות האמריקנית, כולל שלטון החוק תחת החוקה, ממשלה רפובליקנית, חילופי שלטון שלווים בבחירות, עליונות בית המשפט, כלכלה יציבה, דיפלומטיה פעילה והגנת ההון.
במונחים של "שמרנות קלאסית", הפדרליסטים לא היו קשורים לאריסטוקרטיה, המונרכיה או הדת האירופאית.
החקלאים אמנם ראו את הפדרליסטים כאריסטוקרטים, אולם הפדרליסטים כהמילטון, מדיסון, מרשל ואדמס שאפו ליצירת רפובליקה בה הערכים שלהם ישגשגו.
הפדרליסטים היו מפלגת אנשי העסקים והשכירים בערים הגדולות שתמכו בממשל מרכזי חזק.
המפלגה הייתה קשורה למדיניות המודרניזציה, העיור והתמיכה בבנקאות של אלכסנדר המילטון.
מדיניותם כללה מימון החוב הלאומי ותשלום חובות המדינות לאחר מלחמת העצמאות, הקמת בנק לאומי, תמיכה ביצרנים ובפיתוח התעשייתי, ומימון האוצר בעזרת מכסי מגן.
בנושאי חוץ, הפדרליסטים התנגדו למהפכה הצרפתית, לחמו מול צרפת, רצו יחסים טובים עם בריטניה ודרשו צבא וצי חזקים.
העימותים שלהם מול הרפובליקנים התרחשו בגלל הבדלי סגנון.
הפדרליסטים חששו משלטון האספסוף והעדיפו שהאליטה המלומדת תייצג את הציבור הכללי בממשלה הלאומית, ותמכו בכוח לאומי לעומת כוח המדינות.
הרפובליקנים התנגדו לבריטניה, לבנקאים, לשכירים ולא רצו ממשל מרכזי חזק.
הפדרליסטים, ובעיקר המילטון, התנגדו ל"עם", לצרפתים ולרפובליקנים.
לבסוף, האומה שילבה בין שתי הגישות, ויצרה דמוקרטיה ייצוגית עם ממשל מרכזי חזק.
בנוסף, בשנות העשרים של המאה התשע-עשרה, המדינה קיבלה את המערכת הדו-מפלגתית, בה שתי מפלגות מציעות את מרכולתן לבוחרים, והמנצחת זוכה ברוב במועצות המחוקקות ובקונגרס, ומקבלת את הנשיאות.
ככל שהזמן עבר, הפדרליסטים איבדו את תמיכתם בקרב הבוחר הממוצע ולא הצליחו לארגן את מפלגתם.
הפדרליסטים תמכו בבריטים מסיבות כלכליות ופילוסופיות- לארצות הברית היה יותר סחר עם בריטניה מאשר עם כל מדינה אחרת.
הם התנגדו לחרם של ג'פרסון ולהכרזת המלחמה מול בריטניה בידי מדיסון.
לאחר האופוריה הפטריוטית של אחרי המלחמה, הפדרליסטים איבדו מכוחם, ורוב חבריהם היו מבוגרים.
צעירים מעטים הצטרפו אליהם, והבולט מביניהם היה דניאל ובסטר.
לאחר 1816, הפדרליסטים לא היו חזקים ברמה הלאומית, מלבד ג'ון מרשל ששלט בבית המשפט.
הייתה להם תמיכה מקומית בניו אינגלנד, ניו יורק, מזרח פנסילבניה, מרילנד ודלאוור.
לאחר קריסת המפלגה במהלך הבחירות של 1824, רוב הפדרליסטים שנשארו (כולל ובסטר) הצטרפו לרפובליקנים לשעבר כמו הנרי קליי ויצרו את המפלגה הרפובליקנית הלאומית, שיחד עם כוחות שהתנגדו לג'קסון יצרה את המפלגה הוויגית ב-1833. פדרליסטים כג'יימס ביוקנן תמכו בג'קסון.
מדיניות זאת הייתה מנוגדת לפירוש המצומצם של החוקה.
בית המשפט העליון השפיע לטובת מדיניות זאת, וגרם לפדרליסטים להיטמע במפלגה הרפובליקנית.
המדיניות לאחר 1820 נתמכה בידי הפדרליסטים.
השם "פדרליסטי" נדחה בידי הוויגים, שטענו שהנרי קליי היה מנהיג המפלגה הרפובליקנית בקונגרס.
שם דיוקן מדינה תקופת כהונה מספר ג'ון אדמס
המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית היא מפלגה לבנונית הממוקמת במרכז-שמאל המפה הפוליטית ובעלת אידאולוגיה חילונית, באופן רשמי היא לא מזוהה עדתית אבל בפועל רוב תומכיה הם דרוזים.
המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית נוסדה ב־5 בינואר 1949 על ידי שישה אנשים מרקעים שונים, הבולט שבהם היה כמאל ג'ונבלאט (שהוא גם סבו של מנהיג המפלגה הנוכחי) שהפך להיות מנהיג המפלגה, חמשת האחרים היו פריד גבראן, אלברט אדיב, עבדאללה עלילי, פאוז ריזק וג'ורגס האנה.
בשנת 1951 המפלגה אירחה בביירות את הכינוס הראשון של מפלגות סוציאליסטיות מרחבי העולם הערבי, נציגים מסוריה, מצרים ועיראק השתתפו בכינוס.
בשנת 1951 המפלגה הצליחה בפעם הראשונה להכניס נציגים לפרלמנט, ועד שנת 1972 היא החזיקה סיעה בפרלמנט שמספר הנציגים שלה היה בין שלושה לשישה.
בהתחלה למפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית ולמנהיגה היו הסתייגויות בדבר הצורך להקים מיליציה בשליטת המפלגה אבל בסופו של דבר הצליחו להקים זרוע צבאית חזקה.
בזמן מלחמת האזרחים הלבנונית המפלגה הייתה מרכיב מרכזי בתנועה הלבנונית הלאומית, שהייתה קואליציה של מפלגות שתמכו במחנה הרדיקלי בזמן מלחמת האזרחים.
המפלגה הצליחה לכבוש את רובו של הר הלבנון ושל מחוז הרי השוף, יריביהם העיקרים במלחמה היו פלנגות המרונים, כוחה של המפלגה נפגע עם ההתנקשות בכמאל ג'ונבלאט, בנו וליד ג'ונבלאט ירש אותו כמנהיג המפלגה.
המפלגה הצליחה להקים מינהל אזרחי יעיל במחוז הרי השוף מאז שישראל נסוגה משם בשנת 1983, השליטה שלה נמשכה עד תום מלחמת האזרחים בשנת 1990.
אחרי סיום המלחמה ג'ונבלאט החזיק בכמה משרות ממשלתיות אבל אחר כך הצטרף לאופוזיציה שהתנגדה לשליטת סוריה במדינה, בניגוד לרוב חבריו לאופוזיציה הוא לא התנגד לנוכחות הצבא הסורי אלא להשפעה הלא ראויה שיש למודיעין הסורי בלבנון.
לאחר הבחירות הכלליות בלבנון 2009, ג'ונבלאט, אשר ראה את עליית כוחו של מחנה 8 במרץ (התומך בהשפעה הסורית בלבנון) לאחר אירועי מאי 2008 והסכם דוחה, עזב את מחנה 14 במרץ (המתנגד להשפעה הסורית בלבנון) ומיצב עצמו כגורם מרכז בפוליטיקה הלבנונית.
בעוד שקודם לכן היה ג'ונבלאט מהמנהיגים הבולטים והקולניים ביותר במחנה 14 במרץ וממבקריה הגדולים של מדיניות סוריה כלפי לבנון, בחר המנהיג הדרוזי לנטוש קו זה כאשר נפגש עם נשיא סוריה בשאר אל-אסד.
ביוני 2023 מונה לראשות המפלגה תיימור ג'ונבלאט, בנו של וליד ג'ונבלאט, ששימש עד אז סגנו של אביו.
המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית גדולה בצרפת.
היא החליפה את (ה-SFIO) בשנת 1969. המפלגה חברה אף במפלגת הגג של הסוציאל-דמוקרטים האירופאים, מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
המפלגה נחשבת לחלק מהשמאל בפוליטיקה הצרפתית, ובעלי הברית המסורתיים שלה הם מפלגת הירוקים, מפלגת השמאל הקיצוני, התנועה הרפובליקנית האזרחית והמפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
המפלגה זכתה לראשונה להגיע לשלטון בימי הרפובליקה הצרפתית החמישית בבחירות לנשיאות ב-1981, בהנהגתו של פרנסואה מיטראן.
בנוסף, כחלק מקואליציה, היא זכתה לראשונה ברוב באספה הלאומית.
ב-1986 הפסידה את הרוב שלה באספה הלאומית, ונאלצה להיכנס לממשלת קוהביטסיון ("חיים משותפים" – כינוי לממשלת אחדות) עם המפלגה הגוליסטית השמרנית של ז'אק שיראק, שהתמנה לראש הממשלה.
ב-1988 שוב ניצח מיטראן בבחירות לנשיאות, ברוב גדול של 54% מהקולות.
המפלגה קיבלה רוב יחסי באספה הלאומית, ומיטראן מינה את מישל רוקאר לראשות ממשלה.
ב-1993, לאחר תוצאות חלשות של המפלגה בבחירות לפרלמנט, עלה אדוארד בלאדור לראשות הממשלה לאחר שז'אק שיראק סירב להיכנס שוב לקוהביטסיון עם מיטראן.
ב-1995, עם מועמדותו של ליונל ז'וספאן, הפסידה המפלגה בבחירות לנשיאות לשיראק, שסיים 14 שנות נשיאות סוציאליסטית.
בהמשך, לאחר שזכתה המפלגה בבחירות לפרלמנט ב-1997, החלה תקופת קוהביטסיון שלישית כאשר ז'וספאן מונה לראשות הממשלה על ידי שיראק.