tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1993 הועבר גרנט בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס בתמורה לסנטר קווין דאקוורת'.
בפורטלנד עבר גרנט לתפקיד של שחקן משני, העולה מהספסל, ובשלוש עונות עם פורטלנד קלע בממוצע 9.6 נקודות למשחק.
ב-15 ביולי 1996, הוא חזר לוושינגטון בולטס באמצעות טרייד נוסף, יחד עם רכז הבלייזרס רוד סטריקלנד, הפאוור פורוורד ראשיד וולאס והקלע מיטשל באטלר.
בשלב זה הקריירה של גרנט הייתה בדעיכה, הוא קלע בממוצע 4.1 נקודות בעונת 1996-97, ואז התדרדר ל-2.6 נקודות בעונה הבאה, כאשר ה"בולטס" מיתגו עצמם מחדש בתור ה"ויזארדס".
הוא סיים את הקריירה המקצועית שלו עם פילדלפיה 76' בעונה המקוצרת בשל השבתה של ה-NBA ב-1999, כשקלע בממוצע 3.1 נקודות ו-2.3 ריבאונדים ושיחק ב-47 מתוך 50 משחקים אפשריים.
גרנט הועבר בטרייד ממש לפני תחילת עונת 1999-00 יחד עם אנתוני פארקר לאורלנדו מג'יק תמורת בילי אוונס, שנשלח אל המג'יק בטרייד שהעביר את אחיו של הארווי, הוראס, לסיאטל סופרסוניקס.
לאחר שנופה מסגל הקבוצה, החליט הארווי גרנט לפרוש מן הליגה וממשחק מקצועני.
הארווי גרנט מעולם לא היה ריבאונדר מצטיין כמו אחיו הוראס, והוא מחזיק בממוצעי קריירה של 4.4 ריבאונדים ו-9.9 נקודות למשחק.
בנו של גרנט ג'ראי שיחק כדורסל מכללות עבור אוניברסיטת קלמסון, שם שיחק גם הארווי לפני שעבר לאוקלהומה.
מאז שיחק בצורה מקצוענית באוסטרליה, באיטליה, בישראל, בלטביה ובליטא.
בן נוסף, ג'ריאן, שיחק באוניברסיטת נוטרדאם ונבחר על ידי ניו יורק ניקס בסיבוב הראשון של דראפט ה-NBA 2015, ובנו הצעיר, ג'רמי, שיחק אוניברסיטת סירקיוז לפני שנבחר במקום ה-39 על ידי פילדלפיה 76' בדראפט ה-NBA 2014. ב-2016, הוא החל לשחק עבור אוקלהומה סיטי ת'אנדר.
ג'אילין גרנט הוא בנו הצעיר ביותר.
להארווי גרנט גם בת, מיקאילה, נולד לו ב-2005 מחברתו קארן מיטשל.
הארווי אלברט ג'ייסון הוא שחקן קולנוע אנגלי שגר כיום בארצות הברית ומתפרנס ממכירת ספרים עצמאיים.
הוא נולד בפברואר 1940 בלונדון, בריטניה לשחקן אלק ג'ייסון ולמרי גולדבלט.
ג'ייסון נשוי לשחקנית פמלה פרנקלין , איתה השתתף בסרט האימה "Necromancy " ועם שני ילדיהם.
יחדיו הם מנהלים את חנות הספרים העצמאית "Mystery Pier Books", במערב הוליווד, קליפורניה.
הוא הופיע לראשונה על המסך בסרט לילית' מ-1964.
ב-1967 הופיע בסדרה באטמן בתור סקודר ולאורך שנות ה-70 הופיע בתפקידים קטנים במספר סדרות וסרטים.
ב-1972 שיחק בקולומבו בתור מנחה.
ב-1973 שיחק ב-להציל את הנמר בתפקיד ריקו לצידו של ג'ק למון.
ב-1977 שיחק בסדרת הפעולה המלאכיות של צ'רלי.
שנה לאחר מכן הופיע בתור הווארד וילסון בספינת האהבה.
ב-1984 הופיע בסדרה זאב מעופף וב-1986 שיחק בסדרה אביר על גלגלים ובסדרת הקומדיה קשרי משפחה.
ב-1988 שיחק בסדרת הטלוויזיה מסע בין כוכבים: הדור הבא בתור פליקס לינץ'.
באותה שנה תרם את קולו לדיבוב בסרט אוליבר וחבורתו.
שנה לאחר מכן שיחק בסדרה שושלת בתור ריי מונטנה.
ב-1995 שיחק בדרמה הטלוויזיונית של FOX "סיפורו של או.
ב-1993 שיחק את הפסיכיאטר ד"ר קייזר בסדרה פרקליטי אל איי.
ב-1996 השתתף בסיינפלד בתור כרוז מכירות.
ב-1997 שיחק בפארק היורה: העולם האבוד בתור הצייד אג'אי סידהו.
באותה שנה תרם את קולו למשחק הווידאו אי הקופים 3: קללת אי הקופים.
סרטו האחרון יצא 2001 בדמות סרט המתח "Soul Survivors".
אחריו הוא פרש ממשחק והחל במכירת ספרים.
הארדקור ג'סטיס (2010) (מוכר גם בשם Hardcore Justice: The Last Stand) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, Total Nonstop Action Wrestling.
האירוע נערך ב-8 באוגוסט 2010, באולם האימפקט זון שבאורלנדו, פלורידה.
האירוע היה האירוע השישי בסדרת אירועי הארדקור ג'סטיס.
בקרב המרכזי, רוב ואן דאם ניצח את סאבו בקרב הארדקור.
עוד ברשימת הקרבות, רייבן ניצח את טומי דרימר בקרב שבו מיק פולי שימש כשופט המיוחד, ו-Team 3D (בראדר דיבון ובראדר ריי) ניצחו את אקסל רוטן וקהוניס בקרב רחוב בסגנון דרום פילדלפיה.
במהדורה של אותה השנה, ארגון ה-TNA החליט לשנות את שם סדרת אירועי הארד ג'סטיס להארדקור ג'סטיס לכבוד מופע האיחוד לארגון ההיאבקות Extreme Championship Wrestling.
הקרב המרכזי שהיה אמור לסגור את האירוע היה רוב ואן דאם נגד ג'רי לין.
לעומת זאת, הקרב ביניהם בוטל עקב פציעת גב שממנה לין סבל.
כתוצאה מכך, הקרב המרכזי החלופי היה רוב ואן דאם נגד סאבו.
מס' תוצאות התניות זמן 1 ה-F.B.I.
(גווידו מריטטו, טוני לוק וטרייסי סמוטרס) (עם סאל אי גרציאנו) ניצחו את קיד קאש, ג'וני סווינגר וסיימון דיאמונד קרב שלושה נגד שלושה 10:45 2 טו קולד סקורפיו ניצח את C.W.
אנדרסון קרב יחידים 06:48 3 סטיבי ריצ'רדס (עם בלו טילי והוליווד נובה) ניצח את P.J.
The Whole F'n Show מידע ארגון Total Nonstop Action Wrestling תאריך 9 באוגוסט 2010(שודר ב-12 באוגוסט 2010) עיר אורלנדו, פלורידה אולם אימפקט זוןסיסמה פרסומית LIVE and FREE on Spike TV
The Whole F'n Show הכיל את רשימת הקרבות המקורית שהייתה אמורה להתקיים באירוע הארדקור ג'סטיס ארבעה ימים קודם לכן.
לעומת זאת, הוחלט לקיים במועד זה אירוע לכבוד מתאבקי העבר של ארגון ההיאבקות ECW.
האירוע המקורי הוקלט ב-9 באוגוסט ושודר שלושה ימים לאחר מכן כספיישל של התוכנית השבועית Impact Wrestling.
הארווי ויליאם מייסון הוא מתופף ג'אז אמריקאי, מפיק תקליטים, וחבר בלהקת פורפליי.
מייסון גדל באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי ולמד בבית הספר התיכון אטלנטיק סיטי.
מייסון מנגן בשיתוף פעולה עם חברות רבות ומוכרות בתחום התופים, ביניהם: מערכת תופים של חברת Canopus, מצילות של חברת Murat Diril, עורות תופים של חברת Remo, פדאלים של חברת DW ומקלות תופים של חברת Vic Firth.
למייסון יש מקלות חתומים משלו של חברת Vic Firth, ומקלות חתומים תחת שמו ותחת שם הקטע המפורסם שבו ניגן, Chameleon של הרבי הנקוק, מהאלבום Head Hunters.
Dingo, מיילס דייוויס & מישל לגראן (Warner Bros., 1991)
הארווי לואיס בארנס הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדות הקשר השמאלי והקשר ההתקפי בניוקאסל יונייטד.
בארנס נולד בברנלי, לנקשייר, אך גדל בפרוורי העיר לסטר.
אביו הוא כדורגלן העבר פול בארנס .
בגיל 9 הצטרף למחלקת הנוער של לסטר סיטי.
ב-25 ביוני 2016 חתם על חוזה מקצועי בקבוצה וב-7 בדצמבר אותה שנה, יומיים לפני יום הולדתו ה-19, ערך את הופעת הבכורה בקבוצה כאשר נכנס כמחליף בתבוסה 0–5 לפורטו במסגרת ליגת האלופות.
במהלך עונת , במסגרת פרמייר ליג 2 (ליגת המילואים של הפרמייר ליג) כבש במדי לסטר סיטי ב' 5 שערים ובישל 5 נוספים במשחק אחד.
ב-20 בינואר 2017 הושאל למילטון קינס דונס מהפוטבול ליג הראשונה.
יום לאחר מכן כבש בהופעת הבכורה שלו בניצחון 3–5 על נורת'האמפטון טאון.
שבוע לאחר מכן כבש שער נוסף, בניצחון החוץ 0–4 על פיטרבורו יונייטד.
בסיום העונה, לאחר שכבש 6 שערים ב-21 הופעות, קיבל את תואר השחקן הצעיר של העונה במילטון קינס דונס.
באוגוסט 2017 הצטרף בארנס לברנסלי מהצ'מפיונשיפ לעונת השאלה.
את שער הבכורה שלו כבש באותו החודש בניצחון 0–3 על סנדרלנד.
ב-1 בינואר 2018 נקרא בארנס בחזרה ללסטר והסתיימה השאלתו.
את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג ערך ב-19 באפריל 2018, כאשר נכנס כמחליף בדקות הסיום בתיקו המאופס מול סאות'המפטון.
ביולי 2018 סוכמה השאלתו ללידס יונייטד, אך לאחר ששינה בארנס את דעתו ברגע האחרון הושאל לבסוף לווסט ברומיץ' אלביון.
בהופעת הבכורה שלו עבור המועדון כבש שער, במשחק שהסתיים בהפסד 1–2 לבולטון וונדררס.
ב-11 בינואר 2019 חזר בארנס ללסטר סיטי.
ב-20 באפריל כבש את שער הבכורה שלו במדי לסטר בתיקו 2-2 מול ווסטהאם יונייטד.
ב-24 באוגוסט 2019 כבש שער בחצי מספרת אשר היווה שער הניצחון במשחק מול שפילד יונייטד, שער שזכה בתואר שער חודש אוגוסט בפרמייר ליג.
ב-23 ביולי 2023 חתם בניוקאסל יונייטד.
בארנס ייצג את נבחרות אנגליה הצעירות, ונכלל בסגל נבחרת אנגליה עד גיל 21 לאליפות אירופה עד גיל 21.
ב-1 באוקטובר 2020 זומן בארנס לראשונה לסגל נבחרת אנגליה הבוגרת.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו שמונה ימים לאחר מכן כשעלה כמחליף בדקה ה-76 בניצחון 0–3 על ויילס.
שער החודש בפרמיירליג (1): אוגוסט 2019
הארווי ג'יימס אלטר הוא וירולוג ורופא יהודי-אמריקאי, הידוע בעיקר בעקבות עבודתו שהובילה לגילוי וירוס ההפטיטיס C, עליה קיבל פרס נובל לרפואה לשנת 2020.
אלטר נולד בשנת 1935 בניו יורק למשפחה יהודית.
הוריו היו אלפרד ומרי אלטר, שניהם דור שני ליהודים רוסים שהיגרו לאמריקה והארווי היה בנם היחיד.
בשנת 1960 קיבל תואר דוקטור לרפואה מטעם אוניברסיטת רוצ'סטר שבניו יורק.
הוא התמחה ברפואה פנימית בבית החולים סטרונג ממוריאל (Strong Memorial Hospital) ובבית החולים של אוניברסיטת וושינגטון בסיאטל.
בנוסף, בין 1961–1964 עבד במכונים הלאומיים לבריאות (NIH) שבמרילנד כעמית מחקר.
בין השנים 1966-1965 ביצע התמחות-על (fellowship) בהמטולוגיה באוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון די.
סי., ולאחר מכן כיהן כמנהל המחקר ההמטולוגי שם.
ב-1969, שב ל-NIH כחוקר בכיר במחלקה לרפואת עירויי דם.
בשנת 1972 מונה לראש היחידה למחלות זיהומיות במחלקה, ובשנת 1987 לסגן מנהל המחקר במחלקה.
בשנת 2000 קיבל אלטר, יחד עם מייקל האוטון, את פרס לסקר-דיבייקי למחקר קליני עבור עבודתו לגילוי וירוס ההפטיטיס C.
בנוסף קיבלו השניים הכרה על פיתוח שיטה דיאגנוסטית לבדיקת הפטיטיס בדם.
בזכות עבודתם, הסיכון להדבקה בהפטיטיס בעקבות עירויי דם ירד בארצות הברית מ-30% ב-1970 ל-0%.
בשנת 2020 נבחר אלטר כחתן פרס נובל לרפואה יחד עם מייקל האוטון וצ'ארלס רייס.
היה נשוי לברברה ביילי (Bailey) במשך 12 שנה.
לזוג 2 ילדים: מארק, רופא גם הוא, וסטייסי - מורה בקולורדו.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 גילה ברוך שמואל בלומברג את וירוס ההפטיטיס B, ותגלית זו הביאה לפיתוחם של בדיקות דיאגנוסטיות למחלה וכן לחיסון יעיל.
בלומברג זכה בפרס נובל לרפואה לשנת 1976 על תגלית זו.
אלטר תרם גם הוא לתגלית, ויחד עם בלומברג היה אחראי על אפיון האנטיגן HBsAg (המכונה גם "אנטיגן אוסטרליה"), שהימצאותו עשויה להעיד על נשאות כרונית של הפטיטיס B.
באותו הזמן חקר אלטר במכונים הלאומיים לבריאות את הופעת מחלת הפטיטיס בחולים שקיבלו עירוי דם.
על אף שבדיקות הדם שפותחו עבור אבחון של הפטיטיס B צמצמו את מספר מקרי ההפטיטיס הקשורים לעירויי דם, אלטר ועמיתים נוספים הוכיחו את קיומם של מספר גדול של מקרי הפטיטיס שאינם הפטיטיס B.
באותו הזמן פותחו בדיקות יעילות גם להפטיטיס A, ואלטר הבין שהפטיטיס A לא היה אף הוא הגורם למקרים אלו.
אלטר ועמיתים נוספים הוכיחו שבאמצעות דגימות דם ממטופלים אלו ניתן להעביר את המחלה לשימפנזים, ובהמשך הראו שלמחולל המחלה הלא ידוע ישנם מאפיינים של וירוס.
החקירות המתודולוגיות שערך אלטר הגדירו סוג חדש של הפטיטיס ויראלי כרוני.
המחלה המסתורית כונתה אז "הפטיטיס שאינו A ואינו B" (non-A, non-B hepatitis ובקיצור NANBH), ובהמשך שונה שמה להפטיטיס C.
באפריל 1989 התפרסמה התגלית של וירוס "הפטיטיס C" בכתב העת המדעי Science.
הארווי הוא סרט קומדיה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1950 בבימויו של הנרי קוסטר, עם ג'יימס סטיוארט וג'וזפין האל בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "הארווי" מאת מרי צ'ייס שהועלה בברודוויי ב-1944, זכה להצלחה עצומה במשך חמש שנים וזיכה את המחברת בפרס פוליצר.
דוואד (ג'יימס סטיוארט), הוא רווק חביב בן 42. לכל אדם שהוא פוגש הוא נותן כרטיס ביקור שלו.
יש לו "חבר שקוף" צמוד בשם הארווי שהוא ארנב בגובה 6 רגל ו-3.5 אינץ'.
אלווין אוהב גם לשתות בבר של צ'רלי ומזמין כל פעם שתי כוסיות מרטיני ושני כיסאות - עבורו ועבור הארווי.
הוא מסביר שהארווי הוא הפוקה שלו, דמות בלתי נראית מהפולקלור הקלטי.
אלווין גר בבית גדול עם אחותו וטה (ג'וזפין האל) ובתה המבוגרת מירטל מיי (ויקטוריה הורן).
וטה אוהבת את אלווין אבל מתביישת בו.
היא מזמינה אליה לחוג בית נשים נכבדות כאשר אלווין יושב בבר אבל כשהוא חוזר פעם אחת מוקדם יותר הוא עושה לה "בושות" בהציגו לפני כל הנשים הכבודות את חברו הארווי הבלתי נראה וגורם לכולן לעזוב במהירות...
וטה מחליטה שהמצב לא יכול להימשך ובעצת העורך דין, השופט גפני (ויליאם לין), הם מחליטים לאשפז את אלווין בסנטריום לחולי נפש.
הם מתקבלים על ידי האחות קלי (פגי דו), הסניטר וילסון (ג'ס ווייט) וד"ר סנדרסון (פרנק דרייק).
וילסון דוחף את אלווין לתוך המעלית בדרך לטיפול באמבט.
ד"ר סנדרסון משוחח עם וטה המבולבלת שמספרת לו על אלווין והוא משתכנע שהיא החולה ומורה לאשפז אותה ולשחרר את אלווין.
אלווין לא נפגע מהאשפוז הוא מחלק לרופא ולאחות כרטיסי ביקור ומזמין אותם לשתות איתו בבר הקבוע שלו.
לאחר זמן מתגלה הטעות למנהל הסנטורים, ד"ר קאמלי (ססיל קלאוויי).
וטה מאיימת לתבוע אותו במאה אלף דולר.
הוא מפטר את ד"ר סנדרסון והאחות ונזעק למצוא את אלווין.
וילסון מחפש את אלווין בדירתו אך במקומו הוא מוצא את מירטל מיי וניצתת ביניהם אהבה.
ד"ר סנדרסון והאחות קלי מגיעים לבר ומוצאים את אלווין ביחד עם "הארווי".
הוא מספר שד"ר קאלמי שוחח איתו ונעלם.
הם מנהלים שיחה ארוכה ואלווין מספר להם על היכרותו עם הארווי.
הם משכנעים את אלווין ואחותו לקבל טיפול בתרופה 977 שתחזיר אותו לשפיות.
כולם מגיעים לסנטוריום שם נמצא ד"ר קאמלי שכעת משוכנע באמיתותו של הארווי ומפחד ממנו.
הוא שוכב על המיטה ואלווין מרגיע אותו...
אלווין נכנס לקבל את התרופה.
נהג הטקסי (וולאס פורד) מבקש את שכרו ולווטה ולשופט גפני אין כסף.
וטה נכנסת לחדר הטיפולים ומבקשת מאלווין כסף לנהג.
הוא יוצא ובחביבות ובנימוס משלם לו.
הנהג מזהיר את וטה מהזריקה.
מניסיונו, כל אלה שקבלו אותה הפכו מאנשים טובים ונימוסיים לאנשים נורמלים מעצבנים וצועקים.
וטה משתכנת ומוציאה את אלווין מחדר הטיפולים.
אלווין יוצא מהשער עם ידידו הארוויי בדרך לעוד כוסית בבר של צ'רלי.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותג'יימס סטיוארטאלווין דוואדג'וזפין האלוטה לואיז סימונסאחותו של אלוויןססיל קלאווייד"ר קאמלימנהל סנטוריוםויקטוריה הורןמירטל מייבתה של וטהפגי דומיס קליאחותצ'ארלס דרייקד"ר סנדרסוןפסיכיאטרג'ס וויטמרווין וילסוןסניטרוולאס פורדנהג מוניתויליאם ליןהשופט גפניעורך דין
ג'וזפין האל זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
היא זכתה גם בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
ג'יימס סטיוארט היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה.
הארווי דניאל ג'יימס אליוט הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקיצוני באסטון וילה, בהשאלה מליברפול.
אליוט למד באקדמיה של פולהאם ובמהלך אותה תקופה למד בבית הספר לבנים של קומבה בניו מאלדן.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבכירה של פולהאם בגיל 15 בגביע הליגה ב-25 בספטמבר 2018 נגד מילוול, כשעלה כמחליף בדקה ה-81 בניצחון 1–3. הוא היה בבית הספר מוקדם יותר באותו יום וחזר לבית הספר למחרת בבוקר.
בגיל 15 שנים ו-174 ימים הוא הפך לשחקן הקבוצה הצעיר ביותר אי פעם של המועדון והצעיר ביותר שהשתתף אי פעם בתחרות.
ב-4 במאי 2019, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה לאחר שנכנס כמחליף בדקה ה-88 בהפסד 0–1 לוולברהמפטון וונדררס.
בכך הפך לשחקן הצעיר ביותר שמופיע אי פעם בפרמייר ליג, בגיל 16 שנים ו-30 יום, ושבר את השיא שקבע שחקנה של פולהאם מתיו בריגס בשנת 2007.
ב-28 ביולי 2019 חתם אליוט בליברפול.
כבר באותו יום הוא ערך את הופעתו הראשונה במועדון, כשנכנס כמחליף בהפסד במשחק ידידות 0–3 לנאפולי.
הוא ערך את הופעת הבכורה התחרותית שלו במועדון ב-25 בספטמבר 2019 במשחק גביע הליגה נגד מילטון קינס דונס, בגיל 16 שנים ו-174 ימים, הוא הפך לשחקן הצעיר ביותר אי פעם שפתח בהרכב המועדון, והשני הצעיר ביותר שהופיע במשחק תחרותי, שני לג'רום סינקלייר.
בחודש שלאחר מכן, במהלך הניצחון בדו-קרב פנדלים בסיבוב הבא של התחרות על ארסנל, הפך אליוט לשחקן הצעיר ביותר שפתח בהרכב הקבוצה במשחק רשמי באצטדיון אנפילד, כשעשה זאת בגיל 16 שנים ו-209 ימים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג במדי ליברפול ב-2 בינואר 2020, כשעלה כמחליף בניצחון 0–2 על שפילד יונייטד.
ב-9 ביולי 2021 חתם אליוט על חוזה ארוך טווח במועדון.
באוקטובר 2020, הושאל לבלקברן רוברס מהצ'מפיונשיפ.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בהפסד 1–3 לווטפורד ב-21 באוקטובר.
הוא כבש את שערו הראשון בניצחון 0–4 על קובנטרי סיטי ב-24 באוקטובר 2020.
באפריל 2021 הוא היה מועמד לשחקן הצעיר של העונה בצ'מפיונשיפ.
הוא זכה גם בשער העונה על השער שכבש מול מילוול.
ב־16 בפברואר 2022, בגיל 18 שנה ו־318 ימים, הפך אליוט לשחק ליברפול הצעיר ביותר שעולה בהרכב הקבוצה בליגת האלופות, שיא שהיה שייך קודם לכן לטרנט אלכסנדר ארנולד.
ב־27 באוגוסט 2022 כבש שער בכורה בפרמייר ליג, בניצחון ליברפול 9-0 על בורנמות'.
ב־12 באוקטובר 2022 כבש אליוט את שערו הראשון בליגת האלופות, בניצחון 1–7 על ריינג'רס בשלב הבתים.
ב-1 בספטמבר 2025 הושאל לעונה אחת לאסטון וילה.
ב-13 בספטמבר ערך הופעת בכורה, בתיקו 0-0 נגד אברטון.
ב-25 במרץ 2022 ערך אליוט הופעת בכורה בנבחרת אנגליה עד גיל 21 בניצחון 1–4 על אנדורה.
הארווי אדוארד גלנס היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (מונטריאול 1976) ואלוף עולם (רומא 1987) בריצת שליחים 4x100 מטר ושיאן עולם בעבר (מרץ 1976, מאי 1976) בריצת 100 מטר.
הארווי גלנס נולד ב-1957 בעיר פניקס סיטי שבאלבמה (ארצות הברית).
בנעוריו למד בתיכון המרכזי בעיר נעוריו שם החל לעסוק בספורט.
לאחר התיכון למד בריאות וביצועים אנושיים באוניברסיטת אובורן.
כבר בתקופת לימודיו באוניברסיטה החל גלנס את הקריירה הספורטיבית שלו במהלכה זכה במדליית זהב אולימפית והשווה פעמיים את שיא העולם.
גלנס ראה חשיבות גדולה באימון אתלטים לכן החל לעסוק באימון בהתנדבות במקביל לעיסוק בספורט.
ב-1990, לאחר פרישתו מספורט תחרותי, החל גלנס לעבוד כעוזר מאמן האתלטיקה באוניברסיטת אובורן ובהמשך מונה כמאמן ראשי.
בהמשך מילא שורת תפקידי אימון:
ב-1994 אימן את נבחרת הצעירים באתלטיקה לקראת תחרות בליסבון, פורטוגל
ב-1997 מונה למאמן האתלטיקה באוניברסיטת אלבמה.
ב-1997 אימן את הנבחרת האמריקאית לקראת האוניברסיאדה בסיציליה, איטליה
ב-1999 אימן את נבחרת ארצות הברית לקראת בוויניפג, קנדה
ב-2003 מונה לעוזר מאמן של נבחרת ארצות הברית לקראת אליפות העולם באתלטיקה 2003
ב-2006 אימן את נבחרת הצעירים באתלטיקה לקראת אליפות העולם לנוער בבייג'ינג, סין
ב-2008 מונה לעוזר מאמן להכנת נבחרת ארצות הבריל לאולימפיאדת בייג'ינג
ב-2009 מונה למאמן נבחרת הגברים של ארצות הברית לקראת אליפות העולם באתלטיקה
ב-2011 הודיע גלנס על פרישה מאימון אך המשיך לאמן את בן טיפוחיו קיראני ג'יימס
בתחרויות של התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
כמו כן קבע שיא עולם לנוער בריצת 100 מטר (במדידה אלקטרונית).
במרץ 1976 השווה גלנס את שיא העולם בריצת 100 מטר (9.95 שניות) בתחרות שנערכה בקולומביה, קרוליינה הדרומית (ארצות הברית).
במאי אותה שנה השווה גלנס את שיא העולם הזה בפעם השנייה בתחרות שנערכה בבאטון רוז', לואיזיאנה (ארצות הברית).
באולימפיאדת מונטריאול זכה גלנס, יחד עם נבחרת ארצות הברית, במדליית זהב במרוץ שליחים 100X4 מטר בתוצאה של 38.33 שניות לפני נבחרת מזרח גרמניה (38.66 שניות) ונבחרת ברית המועצות (38.78 שניות).
גלנס התחרה גם בריצת 100 מטר וסיים במקום רביעי בתוצאה של 10.19 שניות.
בתחרויות של התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר.
ב שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו זכה גלנס, יחד עם נבחרת ארצות הברית, במדליית זהב במרוץ שליחים 100X4 מטר בתוצאה של 38.85 שניות לפני נבחרת קובה (39.14 שניות) ונבחרת ברזיל (39.44 שניות).
באותן תחרויות זכה גלנס במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.19 שניות אחרי סילביו לאונרד מקובה (10.13 שניות) ולפני אמית קינג מארצות הברית (10.30 שניות).
גלנס נבחר לנבחרת ארצות הברית לקראת אולימפיאדת מוסקבה אולם נמנע ממנו להשתתף בגלל החרם שהוטל על אולימפיאדת מוסקבה.
בתחרויות גביע התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית שנערכה בקנברה, אוסטרליה זכה גלנס, יחד עם נבחרת ארצות הברית, במדליית זהב במרוץ שליחים 100X4 מטר בתוצאה של 38.10 שניות לפני נבחרת אמריקה (38.31 שניות) ונבחרת ברית המועצות (38.35 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה זכה גלנס, יחד עם נבחרת ארצות הברית, במדליית זהב במרוץ שליחים 100X4 מטר בתוצאה של 37.90 שניות לפני נבחרת ברית המועצות (38.02 שניות) ונבחרת ג'מייקה (38.41 שניות).
ב שנערכו באינדיאנפוליס, ארצות הברית זכה גלנס, יחד עם נבחרת ארצות הברית, במדליית זהב במרוץ שליחים 100X4 מטר בתוצאה של 38.41 שניות לפני נבחרת קובה (38.86 שניות) ונבחרת ג'מייקה (38.86 שניות).
ב-1980 זכה גלנס במדליית הזהב של הקונגרס שהופקה במיוחד בעקבות חרם שהוטל על אולימפיאדת מוסקבה והוענקה לכל הספורטאים האמריקאים בנבחרת ארצות הברית.
ב-1996 התקבל להיכל התהילה של ספורטאי אלבמה
הארווי לוול וולמן היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-26 של דקוטה הדרומית מיולי 1978 עד ינואר 1979. הוא היה סגן המושל הראשון בהיסטוריה של דקוטה הדרומית שהתקדם לתפקיד המושל בשל היותו ראשון בסדר הירושה.
נכון ל-2024, הוא גם הדמוקרט האחרון שכיהן כמושל דקוטה הדרומית.
וולמן נולד ב-14 במאי 1935 בפרנקפורט שבדקוטה הדרומית.
בשנת 1935 השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון העירוני של העיירה דולאנד.
מ-1954 עד 1955 הוא למד במכללת בת'ל שבסיינט פול במינסוטה מ-1956 עד 1957 ולאחר מכן במכללת הורון.
בשנים 1958–1960 שירת וולמן בצבא ארצות הברית.
ב-1961 השלים לימודי תואר ראשון במכללת הורון, שכבר נהפכה לאוניברסיטה מן המניין.
בתום לימודיו הגבוהים ועד 1965 החל ללמד בתיכון דולאנד בו היה בעבר תלמיד.
ב-1965 השלים לימודי תואר שני באוניברסיטת דקוטה הדרומית בטרם נהפך לחקלאי.
החיכוך הראשון של וולמן עם הזירה הפוליטית היה כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית של מחוז ספינק.
הוא התמודד לסנאט של דקוטה הדרומית בבחירות 1966, אך הפסיד להרב היידפריים.
הוא התמודד בשנית ב-1968 והפעם ניצח בהתמודדות חוזרת מול היידפריים.
הוא נבחר מחדש בבחירות 1970, ולאחריהן נהיה למנהיג סיעת המיעוט בסנאט המדינתי.
בנובמבר 1974 נבחר לראשונה לסגן מושל דקוטה הדרומית כעמיתו למרוץ של המושל ריצ'רד קניפ.
ב-1978 התמודד וולמן על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד המושל.
הוא הפסיד בבחירות המקדימות לסנאטור רוג'ר ד'.
מקליפס ב-8 ביוני אותה שנה.
המושל קניפ מצדו התפטר כדי לקבל מינוי כשגריר ארצות הברית בסינגפור, וכתוצאה מכך וולמן ירש אותו בתפקיד ב-24 ביולי 1978. וולמן הושבע לתפקידו בידי אחיו הבכור, רוג'ר וולמן, שבאותה תקופה כיהן כנשיא בית המשפט העליון של דקוטה הדרומית.
וולמן כיהן כמושל עד 1 בינואר 1979. בזמן כהונתו פעל להאיץ את ביטול הארנונה המדינתית ולהגדלת תקציב המדינה להשכלה גבוהה.
כהונתו תמה עם השבעתו של ביל ג'נקלו.
וולמן נפטר בהורון שבדקוטה הדרומית ב-18 באוקטובר 2022, בגיל 87.
תת-ז'אנר זה מזוהה בעיקר עם LMFAO, מנטל תיאו , פול אלסטק וארני סי .
הארווי מגי ווטרסון היה עורך דין, עורך עיתון ופוליטיקאי אמריקאי.
ווטרסון היה מה שבנו היחיד שלו הנרי תיאר מאוחר יותר כ"דמוקרטי ללא ספק מבתי הספר של ג'פרסון וג'קסון", הוא היה פעיל בפוליטיקה של טנסי הן ברמה המדינתית והן ברמה הפדרלית.
ווטרסון נולד ב-23 בנובמבר 1811 במחוז בדפורד, טנסי.
הוא למד לימודים קלאסיים, למד משפטים בקמברלנד קולג' בפרינסטון, קנטקי, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בשלביוויל, טנסי.
ווטרסון הקים וערך עיתון בשלביוויל ב-1831. הוא היה חבר בבית הנבחרים של טנסי ב-1835.
הוא נבחר כדמוקרט לקונגרסים ה-26 וה-27, המייצג את המחוז התשיעי של טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן מ-4 במרץ 1839 עד 3 במרץ 1843. בנו הנרי תיאר את אותן שנים באוטוביוגרפיה שלו:
מייד לאחר שהחליף את מר פולק, ונער כזה במראהו, הוא משך תשומת לב מיידית.
עד מהרה הם גורשו מוושינגטון על ידי משפחותיהם ב-1843.
ווטרסון נשלח על ידי הנשיא ג'ון טיילר בשליחות דיפלומטית לבואנוס איירס, שם שהה במשך שנתיים.
מ-1845 עד 1847, הוא היה חבר בסנאט של טנסי ושימש כיושב ראש הבית.
ווטרסון היה העורך והבעלים של Nashville Union מ-1847 עד 1851, והיה גם העורך של Washington Union החל מ-1851. עם בחירתו של חברו פירס לנשיא ארצות הברית ב-1853, הפך Washington Union ל"בטאון הממשל".
שוב על פי בנו של ווטרסון, "קלות הדעת הבולטת למדי" של השניים התחדשה:
הבירה הלאומית עדיין הייתה משופעת בסיפורים על הבריחה שלהם.
אחד שזכור לי היה זה שבהזדמנות מסוימת חזר מטיול מאוחר בלילה אבי החטיא ונפל לתוך התעלה שחילקה אז את העיר, ופירס, שלאחר מאמצים רבים עקרים, לא הצליח לסייע לו להיחלץ, קרא, "ובכן, הארווי, אני לא יכול להוציא אותך החוצה, אבל אני אכנס איתך", וכך אכן עשה.
ושם הם נמצאו וחולצו על ידי קבוצה של עוברים ושבים, מרוצים מאוד מעצמם.
ווטרסון היה ציר לוועידה הלאומית הדמוקרטית בבולטימור, מרילנד בשנת 1860, והיה אלקטור לנשיאות מטעם דאגלס בבחירות לנשיאות באותה שנה.
לאחר מלחמת האזרחים, הוא מונה על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון כאחד מהוועדה לחקור את ההתנהגות במדינות "שמרדו באחרונה".
ווטרסון עסק בעריכת דין בוושינגטון הבירה במשך ארבע עשרה שנים.
הוא עבר ללואיוויל, קנטקי והיה חבר במערכת של Louisville Courier-Journal, העיתון שייסד בנו הנרי.
ווטרסון מת בלואיוויל, קנטקי ב-1 באוקטובר 1891 ונקבר בבית הקברות קייב היל.
הארווי מורי גלאטמן היה רוצח סדרתי ואנס אמריקאי שפעל בשנות ה־50 המאוחרות של המאה ה־20. הוא נודע בכינוייו "רוצח הלבבות הבודדים" ו"רוצח נערות הזוהר".
גלאטמן השתמש במספר שמות בדויים והתחזה לצלם מקצועי, במטרה לפתות את קורבנותיו בהבטחה לקריירת דוגמנות.
הארווי גלאטמן נולד ב־10 בדצמבר 1927 ברובע הברונקס שבניו יורק, בנם היחיד של אלברט ואופליה (לבית גולד) גלאטמן.
בילדותו המוקדמת עברה המשפחה להתגורר בדנוור, קולורדו.
גלטמן היה ממוצא יהודי־רוסי ויהודי־פולני.
בבחינת מנת משכל שנערכה לו נמדדה רמת האינטליגנציה (IQ) שלו כ־130.
כבר בילדותו המוקדמת הפגין הארווי גלטמן נטיות אנטי־חברתיות וסדומזוכיסטיות.
בין היתר, קשר חוט סביב איבר מינו ומשך בו לשם גירוי מיני.
בגיל 12 החל להרכיב חבל סביב צווארו, להעבירו דרך פתח הניקוז של האמבטיה ולמשוך אותו, כך שיתחכך בצווארו.
אמו פנתה לרופא משפחה, אשר אמר כי הוא "יגדל ויפסיק עם זה".
במהלך שנות נעוריו החל הארווי גלאטמן לפרוץ לדירות של נשים ולגנוב פריטים אקראיים, בהם פריטי הלבשה תחתונה, ובאחד המקרים גם אקדח.
עם הזמן הסלים את התנהגותו, החל לעקוב אחר נשים ואף תקף אותן מינית.
באוגוסט 1945 הורשע בגין חטיפה ותקיפה מינית, ונידון לחמש עד עשר שנות מאסר במוסד לתיקון עבריינים בשם אלמירה (Elmira Reformatory).
כעבור שנתיים הועבר לכלא סינג סינג להמשך ריצוי עונשו.
במהלך מאסרו אובחן כבעל "אישיות פסיכופתית – טיפוס סכיזופרני, עם דחפים מיניים סוטים כבסיס להתנהגותו הפלילית".
הוא שוחרר על תנאי בשנת 1948.
בשנת 1957 עבר הארווי גלאטמן להתגורר בלוס אנג'לס, והחל לפקוד סוכנויות דוגמנות במטרה לאתר קורבנות פוטנציאליים.
הוא יצר קשר עם נשים באמצעות הצעות עבודה למגזינים זולים (Pulp Magazines), הזמין אותן לדירתו, שם קשר אותן, תקף אותן מינית וצילם את המעשים.
לאחר מכן חנק אותן והשליך את גופותיהן במדבר.
שתי קורבנותיו הידועות שפעלו כדוגמניות היו ג'ודית דאל ורות מרקדו.
את קורבנו השלישית, שירלי אן ברידגפורד, פגש באמצעות מודעת "לבבות בודדים" שפרסמה בעיתון.
הארווי גלאטמן נחשב גם לחשוד ברצח של מי שנודעה בשם "ג'יין דו מבולדר", אישה שזהותה לא הייתה ידועה, וגופתה התגלתה בשנת 1954 על ידי מטיילים סמוך לעיר בולדר, קולורדו.
זהותה של הקורבן נותרה עלומה במשך 55 שנים.
באוקטובר 2009 הודיעה ד"ר טרי מלטון מחברת Mitotyping Technologies שבסטייט קולג', פנסילבניה, לרשויות המקומיות כי המעבדה שבניהולה הצליחה ליצור התאמה בין פרופיל ה־DNA של ג'יין דו לבין דגימה גנטית של אישה שסברה כי ייתכן שמדובר באחותה האובדת.
בהמשך זוהתה הקורבן באופן חיובי כדורתי גיי הווארד, צעירה בת 18 מפיניקס, אריזונה.
הארווי גלאטמן נעצר בשנת 1958, כאשר נלכד בשעת מעשה בניסיון לחטוף את מי שהייתה עלולה להיות קורבנו הרביעי הידוע, לוריין ויג'יל (1936–2002).
שוטר סיור הבחין בו כשהוא מתעמת עם אישה בצד הדרך, ועצר אותו במקום.
לאחר מעצרו הודה גלאטמן בשלושה מקרי רצח, והוביל את המשטרה אל ארגז כלים שבו שמר צילומים שצילם את קורבנותיו.
הארווי גלאטמן הורשע בשני סעיפי רצח מדרגה ראשונה ונידון לעונש מוות.
הוא קיבל את גזר הדין בהשלמה, ואף ביקש מפורשות מהסוהר שלא לעשות דבר כדי להציל את חייו.
גלטמן הוצא להורג בתא הגז של כלא סן קוונטין ב־18 בספטמבר 1959.
חלקים מקריירת הפשע של הארווי גלאטמן עובדו באופן דרמטי בשנת 1966 על ידי ג'ק וב לסרט טלוויזיה בן שעתיים במסגרת הסדרה Dragnet, בכיכובו של דמותו, הסמל ג'ו פריידי.
הסרט שכנע את הנהלת רשת NBC להחיות את הסדרה כפורמט טלוויזיוני מחודש, שהחל את שידורו בשנת 1967 ונמשך במשך ארבע עונות.
עם זאת, הסרט עצמו שודר לראשונה רק בשנת 1969. חלק מהדיאלוגים בסרט התבססו, לפי הדיווחים, על דבריו האמיתיים של גלאטמן בחקירתו במשטרה.
חשוד (בגילומו של ויק פרין):- "הסיבה שהרגתי את הבנות האלה הייתה מאחר שהן ביקשו ממני.
(הפסקה) הן עשו זאת; כולן."
הן אמרו שהן מעדיפות למות מאשר להיות איתי."
אחד מפרקי הסדרה ווקר, טקסס ריינג'ר עסק במרדף של הריינג'רים אחר רוצח סדרתי שצץ מחדש, כאשר שיטת פעולתו ופשעיו מזכירים את אלו של הארווי גלאטמן.
קפטן פירס ברוקס ממשטרת לוס אנג'לס (LAPD), שהיה מעורב במעצרו ובחקירתו של הארווי גלאטמן, שימש כיועץ טכני לסרט.
גלאטמן הוזכר בשמו בפרק 2, עונה 2 של סדרת נטפליקס "מיינד האנטר".
מעשי הרצח של הארווי גלאטמן מתוארים בקצרה בזיכרונותיו של ג'יימס אלרוי, "המקומות האפלים שלי My Dark Places".
גלאטמן הודה בשלושת מקרי הרצח הידועים שביצע, אך נשלל כחשוד ברצח אמו של אלרוי, שהתרחש בשנת 1958.
רוברט ויליאם הווארד הוא מתאבק עבר אמריקאי.
הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות World Wrestling Entertainment (WWE), שבו הופיע תחת שם הבמה, הארדקור הולי.
בשנת 1998, תחת השם בומבסטיק בוב, הוא חבר לשורות עם בארט גאן, צמד שנודע בשם המידנייט אקספרס.
לקראת סוף אותה השנה, חזר הווארד להשתמש בשם בוב הולי, כשהצטרף לקבוצת The J.O.B.
לאחר התפרקות הקבוצה בתחילת שנת 1999, זכה הולי באליפות היחידים הראשונה שלו בארגון, ומעט לאחר מכן גילם דמות קשוחה בשם הארדקור הולי.
לאחר אימוץ דמות זו, הצטרפו אליו על המסך "בני דודיו", קראש הולי בשנת 1999 ומולי הולי כשנה לאחר מכן.
בשנת 2002, הולי נפצע בצווארו במהלך קרב מול ברוק לסנר, פציעה אשר שיתקה אותו מפעילות למשך למעלה משנה.
עם חזרתו, פתח ביריבות משמעותית עם אותו לסנר על אליפות ה-WWE, וכן ביריבויות קטנות נוספות עם מתאבקים כמו מר קנדי ורוב ואן דאם.
בשנת 2007, הוא יצר צמד זוגות עם קודי רודס.
הולי שוחרר מה-WWE בשנת 2009, ומאז הופיע לעיתים נדירות בזירת ההיאבקות העצמאית.
בשנת 2013, פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "האמת הקשוחה: סיפורו של בוב הולי".
במהלך הקריירה שלו, הולי החזיק במספר אליפויות כשביניהן אליפות הזוגות העולמית של ה-WWF/E, אליפות הזוגות העולמית של NWA, ואליפות ההארדקור של WWF.
קופאני נולד בסירקיוז, ניו יורק ב-16 באפריל 1980, למשפחה ממוצא איטלקי.
הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת באפלו, שם למד לתואר בהיסטוריה.
בשנת 2002, הוא עזב את הלימודים במטרה לפתח קריירה בהיאבקות מקצועית.
רוברט ויליאם הווארד נולד בגלנדייל, קליפורניה ב-29 בינואר 1963. לאחר שאימו נישאה בשנית, עברה המשפחה לעיר ונטורה, קליפורניה, ולאחר מכן לעיר גראנטס פאס, שבאורגון.
לאחר שסיים את לימודיו, הווארד עבד במחסן בירה, לפני שעבר להתגורר במוביל, אלבמה עם אם בתו, סטפני.
במשך מספר שנים, הווארד עבר כמכונאי בחברת Meineke, ובמקביל נהג להילחם בקרבות אגרוף בברים על מנת להרוויח כסף נוסף.
לאחר מכן, הוא הצטרף לחברת טיילור וורטון כחותך צינורות, ובו הוא עבר הכשרה כרַתָּךְ.
בהמשך עבד בחברת קאווין אקוויפמנט, שם המשיך לעבוד כמכונאי ורַתָּךְ.
להווארד יש בת בשם סטפני מנישואיו הראשונים.
הווארד נישא לחברתו מימי התיכון, לינדה קייבט בשנת 2010.
האוטוביוגרפיה של הווארד, בשם "The Hardcore Truth: The Bob Holly Story" (שפירושו "האמת הקשוחה: סיפורו של בוב הולי"), יצאה לאור בארצות הברית ב-1 באפריל 2013.
אליפות Kamikaze Pro (פעם אחת)
PWI דירג אותו במקום ה-41 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2000
הישגים בארגון ההיאבקות Under the Lights – UTL
אליפות Lights Out של UTL (פעם אחת)
אליפות הזוגות העולמית של NWA (פעם אחת) – עם בודיישס בארט
אליפות ההארדקור של WWF (6 פעמים)
טורניר אליפות הזוגות העולמית של ה-WWF (1995) – עם 1–2–3 קיד
אליפות הזוגות של WWO (פעם אחת) – עם רון סטאר
אליפות ארצות הברית במשקל כבד של WWO (פעם אחת)
הארולד מריון אוסבורן היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי בעל שתי מדליות זהב באולימפיאדת פריז (1924) ושיאן עולם.
האתלט היחידי בהיסטוריה שזכה בקרב עשר ובענף נוסף, קפיצה לגובה במשחקים האולימפיים.
הוא סיים את למודיו באוניברסיטת אילינוי.
בתחרות שנערכה באורבנה, אילינוי במאי 1924 קבע אוסבורן שיא עולם חדש בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.04 מטר.
באולימפיאדת פריז (1924) זכה אוסבורן בשתי מדליות זהב, בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 1.98 מטר ובקרב עשר בשיא עולם חדש בתוצאה של 7710.775 נקודות (6.476 נק', בשיטת הניקוד משנת 1985).
התוצאות שקבע בקרב עשר היו
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) השתתף אוסבורן בקפיצה לגובה וסיים במקום החמישי בתוצאה של 1.91 מטר.
המנצח היה בן ארצו בוב קינג שקפץ 1.94 מטר.
בשנת 1936 בגיל 37 קבע אוסבורן שיא עולמי בקפיצה לגובה מהמקום 1.67 מטר.
הַאר֫וּן א-רַּשִׁ֫יד היה הח'ליפה העבאסי החמישי (לפניו שלט אחיו אל-האדי, ואחריו שלט בנו אל-אמין).
תקופת שלטונו (786–809) נחשבת לעידן של שגשוג בשדות התרבות, המדע והדת באימפריה המוסלמית.
מוזיקה, ספרות ואמנות פרחו תחתיו, וכל זה זיכה את תקופתו בכינוי 'תור הזהב העבאסי'.
חייו וחיי החצר שלו נתנו השראה לסיפורים, חלקם בדיוניים.
הרבה מסיפורי אלף לילה ולילה מגוללים את מעשיו.
על פי אחד הסיפורים המפורסמים, היה הח'ליפה יוצא מארמונו בבגדים פשוטים בבקשו לשמוע את הנעשה ברחוב ולהקשיב לרחשי העם – סיפור הנותן השראה לשליטים מוסלמים רבים עד עצם היום הזה.
את רוב כוחו כינס א-רשיד סביב הברמכים, אשר ריכזו את כוחם בבגדאד.
הם היו משרתי הארמון, ותפקידם המקורי היה לגייס מיסים והכנסות למדינה.
החלטותיו של א-רשיד הושפעו ממשפחתו ובעיקר מאימו.
לאחר מותה, הושפע מזוביידה – אחת מנשותיו, מהמשפחה העבאסית.
הוא בחר בבנהּ, אל-אמין, ליורשו.
תקופת שלטונו נחשבת בדרך כלל לשיא בשושלת בית עבאס, אם כי כבר בזמנו החלו הסימנים הראשונים לשקיעתה.
במערב, צפון אפריקה וספרד, נעשו כמעט עצמאיות תחת שלטון אמירים משלהן, שהכירו בסמכות העבאסים הכרה סמלית בלבד.
במזרח התפורר שלטונו של א-רשיד על האיראנים.
המחקר המודרני גורס כי תפיסת תקופת שלטונו של א-רשיד כתור הזהב נובעת בחלקה מן המאורעות הקשים שאירעו בעשורים שלאחר מותו, והובילו להיצרבו בתודעה כח'ליף האחרון שהחזיק בשליטה בפועל על כלל ארצות האסלאם.
שש שנים לפני שנפטר, בעלותו לרגל למכה, ביקש להסדיר את שאלת הירושה שלו והכריז על בנו הבכור כעל יורשו.
עוד קבע שבנו הצעיר ישלוט על מחוז מרו, בירת ח'וראסאן, וכי תהיה לו שם אוטונומיה.
ואולם לאחר מותו הדבר לא יצא לפועל, מה שהביא למלחמת האחים (פתנה) בין בנו הבכור אל-אמין והצעיר אל-מאמון, ובסופו של דבר להתפוררות השלטון המרכזי של האימפריה העבאסית.
בשנת 807 גזר על כל היהודים במעמד ד'ימי לחבוש כובע מיוחד שנועד להבדילם מהאוכלוסייה המוסלמית.
על שמו נקראו רחובות בירושלים, חיפה, עזה וערים נוספות.
בהיותו גיבור תרבות, הוא מופיע ביצירות רבות ובהן "סיפורי ערביה", "סיפורי אלף לילה ולילה" והפואמה האוטוביוגרפית שחיבר המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס, "The Gift of Harun Al-Raschid", משנת 1923.
להארון א-ראשיד מיוחסת בניית בריכת הקשתות ברמלה, בשנת 789, על פי כתובת המוצבת במקום.
א-רשיד עסק בשני נושאים עיקריים: האחד, ניסיונות כיבוש נרחבים נגד ביזנטיון; השני, ניסיונות לפתור את בעיות השליטה בח'וראסאן.
בניגוד לבית אומיה, א-רשיד הדגיש את חשיבות מלחמות הקודש (ג'יהאד) שכמעט ולא היו חשובות בימי האומיים.
עוד בהיותו נער, בשנת 779, שלח אותו אביו החליף אל-מהדי בראש חיל שחדר ללב הקיסרות הביזנטית.
בעקבות הצלחתו מונה א-רשיד לשליט החלקים המערביים של הקיסרות העבאסית.
לאחר מכן, בשנת 781, יצא א-רשיד שוב לביזנץ, והתקדם לבירתה אגב נחילת ניצחונות רבים.
אלה הובילו את הביזנטים לבקש שביתת נשק תמורת פיצוי כספי גדול.
כשמונה א-רשיד לח'ליף גילה עניין גדול במלחמת הקודש יותר מכל הח'ליפים בני משפחתו שקדמו לו.
עקב כך ישב תקופות ארוכות בעיר א-רקה, מה שאפשר לו להיות קרוב לאזורי הסְפר.
א-רשיד כונן מחוז בעורף הסְפר שנקרא עואצם או ת'ע'ור, וההכנסות ממנו יוחדו להוצאות המלחמה נגד הביזנטים.
בשנים 806–807, יצא א-רשיד במסעות הגדולים ביותר שנערכו אי-פעם על ידי העבאסים נגד הביזנטים.
תוצאות המסעות לא היו מזהירות, ושום שטח לא נכבש באופן קבוע.
ייתכן שמטרות מלחמות הקודש היו להראות את חשיבות הח'ליפה כמנהיג צבאי.
עוד מימי המהפכה העבאסית הייתה נתונה השליטה באזור זה בידיהם של האבנא (אנשי הצבא הח'ורסאניים).
במקור היו האבנא תושבי ח'וראסאן, אבל בזמן שלטונו של א-רשיד הם ישבו ברובם בבגדאד ובא-רקה.
ייתכן כי המתיחות באזור נבעה בין היתר גם מהמישור החברתי, כיוון שבני המחוז, ובעיקר בעלי הקרקעות והנסיכים העצמאיים למחצה, חשבו את האבנא לנחותים.
ואולם ככל הנראה הגורם המרכזי למתיחות היה ויכוח באשר לאופן הוצאת הכספים שנגבו ממס הקרקע של האזור.
עוד בימיו של הח'ליף עות'מאן ניטשה מחלוקת כיצד להוציא את ההכנסות מהמיסים: קבוצה אחת סברה שהח'ליף הוא שצריך להחליט, וקבוצה אחרת טענה שיש להשאיר את מרבית הכסף לשימוש המוסלמים במחוז שממנו נגבה המס.
האבנא, שהשתמשו בכספי המס של ח'ורסאן למימון משכורותיהם וקצבאותיהם, התנגדו לבקשתם של רבים מנכבדי המחוז כי מרבית הכסף יישאר במחוז וישמש להוצאותיו.
בין השנים 793–794 התחולל שינוי: את השליטה על האזור קיבל אל-פד֗ל אבן יחיא אל-ברמכי .
לאור שייכותו המשפחתית למשפחת הברמכים, שנחשבה למשפחה חשובה במזרח איראן, היה שלטונו אהוד בקרב נכבדי ח'ורסאן.
עוד הוא הוציא כספים על מפעלי בנייה ועל פשיטות צבאיות בגבול המזרחי של ח'ורסאן.
זמן קצר לאחר מכן, ב-796, כנראה עקב לחצים מצד האבנא בבגדאד, החליף א-רשיד את אל-פד֗ל בעלי אבן-עיסא אבן-מאהאן אחד מהאישים הבולטים באבנא.
ככל הנראה ניסה עלי לנצל בצורה קשוחה וחסרת התחשבות את משאבי ח'ורסאן.
הדבר עורר התנגדות, נתרבו התלונות ופרצו מרידות בסדר גודל שכמותו לא היה.
במשך זמן מה א-רשיד העלים עין, וייתכן שהתעלמות זו נבעה מהעובדה שעלי העביר לו חלק נכבד מהכנסותיו.
אבל בין שנת 805 לשנת 806 פרץ בסמרקנד מרד בהנהגתו של ראפע אבן לית', נכדו של נצר אבן סיאר שהיה הנציב האחרון במחוז מטעם בני אומיה.
עלי לא הצליח להשתלט על המצב.
א-רשיד פיטר את עלי מתפקידו כנציב, ולמרות זאת נמשכו המהומות.
לכן בשנת 808 החליט א-רשיד לצאת לעבר ח'ורסאן בעצמו.
במסע זה נפטר א-רשיד בעיר טוס (לימים משהד) שבח'ורסאן בשנת 809.
תחת שלטונו של אל-מהדי התקיימו שתי קבוצות כוח עיקריות.
האחת – קבוצה של ראשי הצבא, ובראשם חוגי האבנא .
השנייה – משפחת הברמכים, שהייתה הקבוצה השולטת בחוגי המנהל הציבורי.
מוסא, בנו בכורו של אל-מהדי, פעל כנציג של אביו בבגדאד בהזדמנויות שונות, קשר קשרים קרובים עם ראשי הצבא והיה מזוהה עם חוגי האבנא.
אחיו הצעיר של א-רשיד – הודות לניצחונו על הביזנטים ב-781, מונה על ידי אל-מהדי כיורש שני לאחר אחיו מוסא.
הוא התחנך אצל יחיא אבן ח'אלד אל-ברמכי , וקשר קשרים בעיקר עם חוגי החצר ובראשם משפחת הברמכים.
לפיכך היה עניין ירושתו של אל-מהדי למאבק בין שתי קבוצות כוח אלו.
ההסכם המקורי היה שמוסא יירש את אל-מהדי, ולאחר מותו יירש אותו א-רשיד.
בשנת 785 נהרג אל-מהדי, כנראה בתאונת ציד, ומוסא תפס את מקומו כח'ליפה.
ראשי האבנא חששו מעלייתו המצופה של א-רשיד לח'ליפה לאחר אל-האדי, כיוון שזו בהכרח תגרור עמה פגיעה במעמדם וחיזוק של הברמכים.
כמו כן, לא נדרש מאמץ רב מצידם כדי לשכנע את אל-האדי לשנות את ההסכם ולהחליט על ג'עפר בנו כיורשו.
אבל בינתיים התדרדרו מאוד היחסים בין אימם של א-רשיד ואל-האדי, ח'יזוראן, לבין אל-האדי.
ח'יזוראן הייתה בעלת השפעה גדולה על מהלכי המדיניות, ואל-האדי הכריז פומבית שלא יסבול התערבות בהחלטותיו.
דבר זה אינו ודאי, אך ייתכן שהייתה זו היא שארגנה את מותו של אל-האדי.
כך או אחרת, אחרי שלושה-עשר חודשים בשלטון, נפטר אל-האדי בנסיבות מסתוריות.
תומכיו של א-רשיד פעלו במהירות: ג'עפר נֶאֱסַר וא-רשיד תפס את השלטון במהפכה מהירה ויעילה.
על האופן שבו נתפס א-רשיד בעיני המערב ניתן ללמוד מחיבורו של איינהרד "חיי קרל הגדול".
איינהרד היה מזכירו ויועצו הקרוב של קרל הגדול.
כדי לפאר את זכרו, מתאר איינהרד את הקשרים שהיו לקרל עם מלכים גדולים בתקופתו, ולגבי קשריו עם א-רשיד, כתב: "עם הארון, מלך הפרסים, ששלט כמעט בכל המזרח, חוץ מהודו, הייתה לו ידידות כה עמוקה".
בשנת 797 שלח קרל הגדול משלחת של שלושה אנשים לחצרו של הארון א-רשיד בבגדאד, בהם יצחק היהודי.
בשנת 801 הגיעה לנמל פיזה משלחת מהמזרח שהביאה עמה ברכות ומתנות מהארון א-רשיד.
קרל שהה באותה עת באיטליה ושמע מאנשי המשלחת כי מאנשי משלחתו שלו נותר בחיים רק יצחק היהודי, שמתעכב לשוב מכיוון שהוא מלווה את "אבו אל-עבאס", פיל ששלח לו הארון א-רשיד במתנה.
יצחק הגיע לחצר באאכן עם הפיל רק ביולי 802. משלחות נוספות יצאו בשנים 803, 807 ואולי גם בשנת 808, ונראה כי מטרתן הייתה חיזוק הקשרים אך ללא מצע מדיני.
במחקר המודרני קיימת מחלוקת לגבי טיב היחסים שהתקיימו בין קרל הגדול לא-רשיד.
יש הסבורים שהתקיימו ביניהם קשרים חזקים שהיו מבוססים על יריבות משותפת לביזנטים ולשליטי בית אומיה בספרד.
הם החליפו ביניהם מתנות ונציגויות דיפלומטיות וקבעו הסכם בו קיבל קרל מא-רשיד זכויות עלייה לרגל למקומות בארץ ישראל הקדושים לנצרות, וא-רשיד קיבל זכויות לסחור בנמלים בים התיכון.
אומנם קיימות במחקר גם גישות המייחסות לקשרים בין קרל לא-רשיד חשיבות קטנה בהרבה, בעיקר בגלל היעדר מוחלט של תיעוד לקשר כזה במקורות הערביים.
אולם נראה שהערבים באותה תקופה ייחסו חשיבות מועטה מאוד למערב-אירופה, אזור שנתפס בעיניהם כמפגר וחסר תרבות.
יחס זה יכול להסביר את היעדר התיעוד.
הארווי קייטל הוא שחקן קולנוע יהודי-אמריקאי.
הארווי קייטל נולד בברוקלין, ניו יורק, למרים (לבית קליין) והארי קייטל, מהגרים יהודים מרומניה ומפולין (בהתאמה), שלהם שני ילדים נוספים: רנה וג'רי.
בגיל 16 התגייס לחיל הנחתים האמריקני, במסגרתו נשלח ללבנון בעת מלחמת האזרחים שהתחוללה שם (1958).
לאחר שירותו הצבאי עבד ככתב בתי משפט, ולמד משחק אצל סטלה אדלר ולי סטרסברג.
קייטל קיבל תפקידים בהפקות אוף ברודוויי, שם הכיר את הבמאי מרטין סקורסזה, שליהק אותו לסרט הבכורה של שניהם הנקרא "מי דופק על דלתי?" (1967).
מכאן החל שיתוף הפעולה בין השניים שהתפרס על שני העשורים הבאים.
בין השאר כיכב לצד רוברט דה נירו ב"רחובות זועמים" (1973) וכסרסור ב"נהג מונית" (1976).
התפקיד של קפטן בנג'מין וילארד ב"אפוקליפסה עכשיו" יועד לו במקור, אך הוא פוטר בשלב מוקדם של ההפקה, והוחלף על ידי מרטין שין.
במאי 1978 הגיע לישראל יחד עם רוברט דה נירו והמפיק ארנון מילצ'ן, לבחון אפשרות להפקת סרט בישראל, שלא יצא לפועל.
בסוף שנות השבעים קיבל קייטל בהוליווד בעיקר תפקידי משנה של האיש הרע, ובמקביל השתתף בפרויקטים אירופיים כדוגמת "הדואליסטים", שהיה סרט הבכורה של הבמאי רידלי סקוט.
בשנות השמונים המשיך לככב בתפקידי הבריון, קייטל נעשה מזוהה עם תפקידיו המוקדמים והתקשה לקבל תפקידים בעלי אופי שונה.
ב-1988 כיכב בסרט "הפיתוי האחרון של ישו" בתפקיד יהודה איש קריות.
סרט שהקרנתו נאסרה תחילה בישראל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות, והותרה רק לאחר עתירה לבג"ץ.
ב-1990 שיחק בסרט המתח "שני הג'ייקים", סרט המשך לסרט צ'יינהטאון בבימוי ג'ק ניקולסון ובכיכובו.
בראשית שנות התשעים שוב גילם את תפקיד הבריון כשכיכב בסרט "באגסי" של בארי לוינסון, עליו קיבל מועמדות יחידה לפרס האוסקר, ב"תלמה ולואיז" ובסרט הבכורה של קוונטין טרנטינו, "כלבי אשמורת" (1992), ושנתיים אחר כך ב"ספרות זולה" (1994) סרטים שזכו להצלחה רבה ברחבי העולם.
לאחר מכן החל קייטל לבחור את תפקידיו בקפידה, במטרה לשנות את תדמיתו הקולנועית ולהציג מגוון רחב יותר של יכולות, דבר שהתאפשר לו רק בסרטים עצמאיים, בהם התבלט בחצי השני של שנות התשעים ובראשית שנות האלפיים.
הוא כיכב בדרמה "הפסנתר" (1993), שזכה בפרס דקל הזהב של פסטיבל הקולנוע בקאן, ו"עישון" (1995), כמו גם בתפקיד שטן אבהי ב"שטן על הזמן" (2000), לצד אדם סנדלר, איש הצי האמריקני ב-צוללת U-571, וכסוכן FBI חרוץ ב"אוצר לאומי".
בשנת 2001 כיכב בסרט "האזור האפור", המגולל את סיפורו של מרד הזונדרקומנדו באושוויץ.
באוקטובר 2001, הגיע יחד עם הבמאי בלייק נלסון, להקרנת בכורה של הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בשנת 2002 שיחק בסרט "דרקון אדום", סרט מסדרת הסרטים חניבעל לקטר.
בשנת 2012 שיחק בתפקיד משני בקומדיה הרומנטית "ממלכת אור הירח" בבימויו של וס אנדרסון.
בשנת 2013 שיחק בסרט "כנס העתידנים", סרט מדע בדיוני של הבמאי הישראלי ארי פולמן.
בשנת 2015 שיחק לצד מייקל קיין בדרמה זוכת הפרסים "נעורים" של הבמאי האיטלקי פאולו סורנטינו.
בשנת 2018 שיחק בסרט "קודם נכבוש את ברוקלין" של הבמאי הישראלי דני אביכזר.
בשנת 2019 השתתף בסרט "עשו" בבימויו של פאבל לונגין על פי תסריט של יבגני רומן ומאיר שלו, המהווה עיבוד דובר אנגלית לספרו של שלו, "עשו", שצילומיו נערכו בישראל.
באותה שנה גם שיחק בסרט "האירי" סרט פשע שהפיק וביים מרטין סקורסזה.
בשנת 2022 גילם את מאמן האגרוף קוס ד'אמטו במיני-סדרת הדרמה הביוגרפית "מייק" של רשת הולו; אודות חייו של המתאגרף מייק טייסון.
בשנת 2024 שיחק את דמותו של לאלי סוקולוב בסדרה הבריטית-אמריקאית "המקעקע מאושוויץ" ששודרה ברשת Peacock האמריקאית וברשת Sky Atlantic הבריטית, המבוססת על הרומן באותו שם מ-2018 מאת הסופרת הניו זילנדית הת'ר מוריס.
באוקטובר 2023, קייטל, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
קייטל קיים מערכות יחסים עם השחקנית לוריין בראקו בין השנים 1982–1993. ב-7 באוקטובר 2001 התחתן בירושלים עם השחקנית הקנדית דפנה קסטנר.
קייטל הוא אב לשלושה ילדים משלוש נשים שונות: בת אחת ממערכות יחסיו עם בראקו, בן אחד מיחסיו עם ליסה קארמאזין ובן נוסף מנישואיו לקסטנר.
אוצר לאומי: קצה ההיסטוריה (2022)
הארט אוֹף מידלות'יאן המכונה בקיצור "הארטס" היא קבוצת כדורגל סקוטית, המשחקת בליגת העל הסקוטית.
הארטס היא הקבוצה הבכירה של אדינבורו בירת סקוטלנד, ויריבתה העירונית היא היברניאן.
המועדון הוא תחת שליטתה של אשת העסקים הסקוטית אן באדג'.
ב-30 באוגוסט 2021, אן באדג' העבירה את אחזקותיה במועדון לקרן הארטס, מה שהפך את הארטס באופן רשמי למועדון הגדול ביותר בבעלות אוהדים בממלכה המאוחדת.
הקבוצה משחקת באצטדיון טיינקאסל פארק שבמרכז אדינבורו, אשר מכיל 17,420 מקומות ישיבה.
צבעי מדי הקבוצה הם סגול ולבן.
סמלה של הקבוצה מתבסס על הלב של מידלות'יאן הנמצא באדינבורו.
ההתייחסות הראשונה ל"הארט אוף מידלות'יאן" במסגרת של תחרות ספורטיבית רשמית, נעשתה על ידי דיווח בעיתון "סקוטסמן", במהדורתו מן ה-20 ביולי 1864, במשחק בין "סקוטסמן" נגד "הארט אוף מיד-לות'יאן" במסגרת משחק קריקט.
לא ידוע אם השם הועתק או נלקח לאחר מכן על ידי קבוצת הכדורגל.
קבוצת הכדורגל של הארטס אוף מידלות'יאן נוסדה בשנת 1874 בעיר אדינבורו בסקוטלנד, ושם הקבוצה נלקח מרומן של סר וולטר סקוט, הנושא שם זהה.
הקפטן הראשון של הארטס, טום פיורדי, טוען כי יכול להיות שהקבוצה החלה לשחק כבר בשנת 1873, אך אין לטענה זו הוכחה ודאית.
ב-1886, עברה הקבוצה לשחק באצטדיונה המשמש אותה עד עצם היום הזה, טיינקאסל.
הארטס זכתה להצלחה יחסית בשנותיה הראשונות של ליגת העל הסקוטית, בה היא זוכה באליפויות בשנים 1894-95 ו-1895-96. כמו כן היא זכתה ב-4 גביעים סקוטים בתקופה של 15 שנה בין השנים 1891-1906.
מאז שנת 1906, ועד שנת 1954, המועדון לא זכה ולו בתואר משמעותי אחד, עד שהוא נהנה מעשור של הצלחות, בין השנים 1954 ל-1963. במהלך התקופה הזאת, זכתה הארטס בעונת 1957-58 כשבמאזנה 62 נקודות ו-132 שערי זכות (שיא שלא נשבר עד היום).
החל מאמצע שנות ה-60 - כמו קבוצות סקוטיות רבות מסוגה, מצאה הארטס את עצמה לא מסוגלת להתחרות בכסף הגדול שהציעו הקבוצות האנגליות לשחקנים הסקוטים הבכירים.
בנוסף לכך, עם החלתה של שיטת 10 הקבוצות בליגה הסקוטית הבכירה, הקבוצה החלה להתנדנד לה בין ליגת העל הסקוטית, וליגת המשנה (גורל דומה היה צפוי גם להיברניאן עם הזמן).
שנות ה-90 המוקדמות היו כצפוי קשות מאוד להארטס, מכיוון שהיא התקשתה בליגה, ולא הצליחה לשמור על מאמנה לאורך זמן.
תוך שנתיים, ג'ו ג'ורדן, סנדי קלארק, וטומי מקלין פוטרו.
נקודת האור היחידה באותה התקופה, היה הרצף של 22 המשחקים ללא הפסד נגד היריבה העירונית הגדולה היברניאן.
נקודת השיא של אותה תקופה נחשבת בעיני רבים כניצחון על היברניאן 2-1 בסיבוב הרביעי של הגביע הסקוטי בשנת 1994, כשווין פוסטר מבקיע שער דקות בודדות לסיום.
עם התמורות בכלכלה בכדורגל, זה נעשה קשה עד בלתי אפשרי להארטס, או לכל קבוצה סקוטית אחרת להאבק עם סלטיק או ריינג'רס, אך למרות זאת, בשנת 1998 ניצחה הארטס את ריינג'רס 2-1 וזכתה בעוד גביע סקוטי.
בשנים האחרונות, הארטס נאבקה בעיקר על המקום השלישי בליגה, אך בעונת 2005-2006 היא הצליחה לסיים שנייה.
מאז שהליגה הסקוטית החלה להתחלק ל-2 בתים של 6 קבוצות בתום העונה הסדירה, הפכה הארטס לקבוצה היחידה פרט למועדוני "הדור הישן" (סלטיק וריינג'רס) שמצליחה בכל פעם לסיים בין 6 הראשונות בליגה.
הקבוצה סיימה במקום השלישי בעונת 2002-2003 ו-2003-2004, והעפילה לשלב הבתים של גביע אופ"א בשנת 2004-05 אך סיימה בתחתית הבית על אף ניצחון על פ.צ.
במהלך עונת 2004-2005, הקבוצה סיימה חמישית בליגה.
בשנת 2004, הודיע יו"ר חבר המנהלים של הקבוצה כריס רובינסון, שהמועדון מתכנן למכור את אצטדיון טיינקאסל שנהפך ל"לא מתאים לצורכי הקבוצה", ובמקום זאת הוחלט כי הארטס תשכור את אצטדיון מאריפילד מאיגוד הרוגבי הסקוטי.
המעבר הזה היה חיוני עקב חובותיו הגדלים של המועדון.
התוכנית לא התקבלה כלל על ידי האוהדים, שיצאו למסע מחאה נגד המעבר עם הסיסמה "שימרו לנו על הלב".
אולם, מכיוון שרובינסון החזיק ברוב השליטה במועדון, נחתם ההסכם למכור את האצטדיון תמורת סכום של 20 מיליון פאונד.
רובינסון מכר את מניותיו, שהיו 19.6% מהמועדון, לאיש העסקים והבנקאי הרוסי-ליטאי ולדימיר רומנוב, אשר נעשה בעל השליטה במועדון עם אחזקת 29.9% ממניותיו.
בעונת 2011/2012 זכתה בגביע הסקוטי לאחר שניצחה בתוצאה 5-1 את היברניאן במשחק הגמר.
ביוני 2013 הודיעה הקבוצה על רצונה להיכנס להליך פירוק, ובעקבות זאת לא יכלה להחתים שחקנים מעל גיל 21 ונקבע שתתחיל את עונת 2013/2014 עם הפחתה של 15 נקודות.
ב-5 ביולי 2013 פרסמה הקבוצה הודעת מכירה.
בסוף עונת ירדה הקבוצה לצ'מפיונשיפ הסקוטי.
ב-12 במאי 2014 המועדון הועבר לבעלותה של אן באדג', והוא יצא מההליך המנהלי באופן רשמי ב-11 ביוני 2014.
לקראת עונת מונה רובי נילסון, שחקנה לשעבר של הקבוצה, למאמנה.
בסוף העונה עלתה הקבוצה בחזרה לפרמיירשיפ הסקוטי לאחר שסיימה במקום הראשון בצ'מפיונשיפ הסקוטי.
בהמשך השיג המועדון מקומות במרכז הטבלה בליגה ולא הצליח להתרומם, על אף שהקבוצה סיימה כסגנית מחזיקת הגביע הסקוטי לעונת , שם הפסידה לסלטיק 2-1.
בסוף עונת ירדה הקבוצה חזרה לצ'מפיונשיפ הסקוטי כשסיימה במקום האחרון בטבלה, אחרי שניצחה רק ב-4 משחקים בליגה (שהוקפאה בגלל התפרצות נגיף הקורונה).
ירידתה של הקבוצה לליגת המשנה אושרה ביוני 2020, אחרי תוכנית החדשה של ה-SPFL להתאוששות הכדורגל בעקבות הפסקת המשחקים בגלל התפרצות מגפת הקורונה.
הקבוצה הגישה ערעור ותביעה נגד ה-SPFL בהתאחדות הסקוטית, אך ההתאחדות קבעה כי ה-SPFL פעל כשורה והארטס ירדה לליגת המשנה אחרי 5 עונות בליגה הבכירה.
רובי נילסון, שאימן עונה לפני כן את דנדי יונייטד שעלתה לליגה הבכירה ותפסה את מקומה של הארטס, מונה לקדנציה שנייה כמאמן הקבוצה שירדה לליגת המשנה, וחתם ל-3 עונות.
ג'ים ג'פריס מונה ליועץ להנהלה ולמנג'ר, ואנדרו מקינלי מונה להיות המנכ"ל.
בסוף עונת עלתה הקבוצה חזרה לליגה הבכירה לאחר שסיימה במקום הראשון בליגת המשנה.
בסוף עונת סיימה הקבוצה במקום השלישי בפרמיירשיפ הסקוטי.
היריבה המסורתית של הארטס באדינבורו היא היברניאן.
נאמנותם של האוהדים לקבוצה מסוימת נבעה בעיקר מסיבות דתיות (היברניאן נוסדה בתור מקור לצדקה ולגיוס כסף למהגרים האירים הקתולים של העיר, בעוד הארטס קיבלה את תמיכתה הכספית בעיקר מגורמים פרוטסטנטים).
בכך מסתכמת היריבות בין שני המועדונים, והיא לרוב לא גולשת לפסים אלימים האופייניים בדרבי של גלאזגו בין סלטיק הקתולית וריינג'רס הפרוטסטנטית.
הדרבי "הרשמי" הראשון נערך ביום חג המולד (ה-25 בדצמבר) 1875, בו ניצחה הארטס 1-0.
מספר הצופים הגבוה ביותר במשחק ביתי (באצטדיון טיינקאסל): 53,396, נגד ריינג'רס, סיבוב שלישי בגביע הסקוטי, 13 בפברואר 1932
השחקן עם מספר ההופעות הלאומיות הגבוה ביותר: סטיבן פרסלי, 32 (בעבור סקוטלנד)
השחקן עם הכי הרבה הופעות במדי הקבוצה: גארי מקאיי, 640, בין השנים 1980-1997
השחקן עם הכי הרבה הופעות בליגה: גארי מקאיי, 515
השחקן עם מספר השערים הכי גבוה במסגרת הליגה: ג'ון רוברטסון, 214, בין השנים 1983-1998
השחקן עם מספר הכיבושים הגבוה ביותר לעונה סדירה אחת: בארני באטלס, 44
השחקן "המעוטר" ביותר: ג'ון קאמינג, 2 אליפויות, גביע סקוטי אחד, 4 גביעי ליגה (בין השנים 1954-1962)
השחקן ששולם תמורת העברתו הסכום הגבוה ביותר: מירסאד בסלייה, £850,000 (פאונד), מראסינג גנק, בשנת 2006
השחקן שנתקבל בעבורו הסכום הגבוה ביותר על העברה:9 מיליון £ (פאונד) קרייג גורדון (שוער נבחרת סקוטלנד), עבר לסנדרלנד, בעונת 2007 (זהו גם השיא הבריטי עבור העברה של שוער)
הארולד פרינו הוא שחקן אמריקאי, שידוע בעיקר בזכות תפקידו בתור אוגוסטוס היל (אנ') בסדרה "אוז" (1997–2003), בזכות תפקידו בתור מייקל דוסון (אנ') בסדרת הדרמה "אבודים" (2004–2010) ובתור השריף בויד סטיבנס בסדרת האימה "אין מוצא" (2022-הווה).
בקולנוע, גילם את מרקוציו (אנ') בסרט "רומיאו וג'ולייט" (1996), וגילם את ראשיד בסרט "עישון" (1995); עבורו קיבל מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר.
פרינו נולד בברוקלין, ניו יורק.
הוריו שינו את שם משפחתו לוויליאמס כשהיה ילד, אך מאוחר יותר שינה אותו בחזרה, לאחר שגילה שכבר היה הארולד וויליאמס בגילדת שחקני המסך.
לפרינו ארבעה אחים: אנתוני, בריאן, לאנס ומאלי ק.
לאחר התיכון, הוא למד באוניברסיטת שננדואה (אנ') בווינצ'סטר (אנ'), וירג'יניה וסיים לימודי תואר ראשון באמנויות ב-1985. לאחר מכן למד גם בתיאטרון המחול האמריקאי (אנ') של אלווין איילי (AAADT) באפר איסט סייד, מנהטן, ניו יורק.
בשנת 1986 לוהק בתור אחד הרקדנים לעונה השישית והאחרונה של הסדרה "תהילה" מבית רשת NBC.
הסדרה התבססה על סרט קולנוע בעל שם זהה משנת 1980 שביים אלן פארקר.
ב-1989 פרינו גילם את טיירון ג'קסון במחזמר באותו שם "תהילה" שהוצג מ-25 במרץ עד ל-29 באפריל בתיאטרון וולנאט (אנ') בפילדלפיה, פנסילבניה.
בשנת 1996 גילם פרינו את דמותו של מרקוציו (אנ') בסרט "רומיאו וג'ולייט", עיבוד קולנועי של הטרגדיה הרומנטית של ויליאם שייקספיר - "רומיאו ויוליה".
בבימויו של באז לורמן ומככבים בו לאונרדו דיקפריו וקלייר דיינס כרומיאו וג'ולייט.
בשנת 1998 שיחק במותחן "לולו על הגשר", שמבוסס על ספרו של פול אוסטר שגם ביים את הסרט.
ב-1999 שיחק בקומדיה "סודו של שושבין", ובסרט "מקבת' במנהטן" לצד גלוריה ראובן.
ב-2002 שיחק בסרט הדרמה העצמאי "אונליין".
פרינו שיחק בשני הסרטים האחרונים של מטריקס בתור לינק (2003).
פרינו שיחק גם בסדרות טלוויזיה: בסדרה "אוז" בתור אוגסטוס היל (2003-1997), בסדרת הדרמה "אבודים" בתור מייקל דוסון ובתפקיד אורח בסדרה "CSI".
פרינו שיחק באבודים בעונה הראשונה, השנייה והרביעית.
הוא לא היה מרוצה מכך שהוציאו את דמותו מהתסריט, במיוחד שחזר לשחק בעונה הרביעית במשך כחמישה פרקים.
בשנת 2007 שיחק בסרט האימה "28 שבועות אחרי".
בשנת 2008 שיחק בסרט הדרמה "גני הלילה", בדרמה הספורט "הכדור לא משקר", בסרט "לשרוד מעבר לסורגים", ובדרמה העצמאית "השם שלך כאן".
בשנת 2009 שיחק בסדרת הדרמה-קומית של רשת ABC, "יוצאי הדופן", בתפקיד הבלש ליאו בנקס, שנמצא בהתקף חרדה תמידי.
בשנת 2011 שיחק בסרט הפעולה "רודף צדק".
בשנת 2012 שיחק בתפקיד ראשי בסיטקום "להקת החתונות", שבוטלה לאחר עונה אחת.
ושיחק בסרט "טרנזיט", ובסרט "סיפורי שקיעה".
בשנת 2013 שיחק בסרט "חופשת השושבין" שמהווה סרט המשך ל"סודו של שושבין" מ-1999.
בשנת 2014 לוהק לסדרה "קונסטנטין" בתפקיד "מאני", והתארח בסדרת האימה "אומת הזומבים".
בשנת 2016 שיחק בסדרת הדרמה המשפטית "גוליית" בתפקיד השופט פוסטון קלר.
בשנת 2017 שיחק בחמישה פרקים בעונה ה-13 במספר של סדרת הטלוויזיה "מחשבות פליליות", ושיחק בסרט הדרמה העצמאי "I'm Not Here".
בנוסף החל לשחק גם בסדרה הקומית של רשת TNT "Claws " בתור דין סימס, האח האוטיסט של דסנה (נייסי נאש).
בשנת 2018 שיחק בסרטים "מקום לאהבה" ו"גדולה מהחיים", והתארח בסדרת הטלוויזיה המוזיקלית של רשת FOX "סטאר" כבובי ברוקס.