tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק מהכופרות מבצעות הצפנה לקבצים על הכונן הקשיח, ובכך הופכות את תהליך הסרת ההצפנה לקשה מבלי לשלם כופר עבור מפתח ההצפנה, בעוד כופרות אחרות פשוט נועלות את המערכת ומציגות הודעת שווא כי לא ניתן לגשת לקבצים, על מנת לרמות את המשתמש ולהמריצו לשלם.
לרוב, הכופרה חודרת למחשב כסוס טרויאני, המוסווה כקובץ תמים.
השימוש בכופרה היה נפוץ ברוסיה, אך מאז הוא התפשט לכל העולם.
מפעילים שונים בדארקנט מציעים תוכנות כופרה במודל של תוכנה כשירות.
סחיטת כופר נעשית גם בדרך של גנבת מידע רגיש מהמחשב ואיום בפרסומו אם לא ישולם כופר, ללא פגיעה במחשב הקורבן או בקבצים שבו.
הערך שלפנינו אינו עוסק בסחיטה מסוג זה.
כופרה מוסווית לרוב כסוס טרויאני, ויכולה לחדור למערכת על ידי קובץ שהורד למחשב או ניצול פרצות בשירותי רשת שונים.
לאחר מכן התוכנה מבצעת את הפקודות הזדוניות.
במסגרת הפעלת התוכנה ייתכן שתופיע הודעת אזהרה מזויפת מטעם רשויות החוק, לדוגמה, טענות שקריות על כך שהמערכת שימשה למטרות לא חוקיות, ושהיא מכילה תוכן לא חוקי כגון פורנוגרפיה ותוכן פיראטי, או שהמערכת היא גרסה לא חוקית של Microsoft Windows.
חלק מהכופרות מתוכננות לנעול או להגביל את המערכת עד שיבוצע התשלום.
ישנן כופרות שמשנות את ה-Master boot record או את הגדרות ה-Windows shell.
הדרך המתוחכמת ביותר היא הצפנת קבצים: מרבית הכופרות משתמשות בהצפנה חזקה כך שרק לכותב הנוזקה יש מפתח ההצפנה המתאים.
לרוב, המטרה היא קבלת תשלום על מנת להסיר את הכופרות על ידי אספקת תוכנה אשר יכולה לפענח את הקבצים או על ידי שליחת הקוד המתאים לפתיחת ההצפנה - דבר שייתכן ואכן יקרה, וייתכן שלא.
מרכיב מרכזי בדרישת התשלום היא שהתשלום יבוצע באמצעות מערכת תשלומים שלא ניתנת למעקב.
קיים מגוון רחב של שיטות תשלום, כולל: העברה בנקאית, העברה באמצעות מסרון, ושימוש במטבע הדיגיטלי ביטקוין.
בשנת 1989 הופצה הכופרה הראשונה הידועה בשם AIDS (וגם בשם PC Cyborg) אשר נכתבה על ידי ג'וזף פופ, בהרצת התוכנה הוצגה הודעה כי הרישיון של תכנה מסוימת פג, בוצעה הצפנה לשמות הקבצים בכונן הקשיח, והוצגה דרישה לתשלום של 189 דולר ל"תאגיד PC Cyborg" במטרה לפתוח את נעילת המערכת.
פופ טען לאי שפיות במשפטו והבטיח לתרום את הרווחים מהתוכנה למחקר בנושא איידס.
הרעיון להשתמש במפתח ציבורי להתקפות שכאלה הוצג על ידי אדם ל.
יאנג ומוטי יונג האמריקאי הישראלי בשנת 1996. השניים גרסו כי תוכנת AIDS הייתה לא יעילה בשל השימוש בצופן סימטרי, והציגו וירוס הצפנה למקינטוש SE/30 באמצעות שימוש ב-RSA ו-Tiny Encryption Algorithm לשם הצפנת המידע במחשב הקורבן.
ההתקפה תוארה על ידם ב-IEEE S&P באותה שנה, כמתקפה בה התוקף סוחט כסף אלקטרוני מהקורבן, "וירוס ההצפנה המיוחד יכול להיות מעוצב כך שהוא יחפש אחר נתוני כסף אלקטרוני ויצפין אותם.
בדרך זו כותב הווירוס יכול להחזיק בכל הכסף ככופר עד שיתנו לו חצי ממנו" (עמוד 135).
המודעות לסחיטה באמצעות כופרה עלתה בשנת 2005. עד אמצע 2006, סוסים טרויאניים כגון Gpcode, TROJ.RANSOM.A, Archiveus, Krotten, Cryzip, ו-MayArchive עשו שימוש בהצפנות RSA מתוחכמות יותר, עם מפתח הצפנה שרק הולך וגדל.
Gpcode.AG, שהתגלה ביוני 2006, הוצפן בעזרת מפתח ציבורי של 660 ביט בהצפנת RSA.
ביוני 2008 התגלתה גרסה מתקדמת יותר בשם Gpcode.AK.
היא עשתה שימוש במפתח RSA של 1204 ביט; האמינו כי המפתח היה גדול כל כך עד שיהיה ניתן לפצח אותו רק באמצעות מאמצי חישוב מבוזר.
כופרות מוצפנות חזרו למודעות הציבור בסוף שנת 2013 עם הפצת הקריפטולוקר שעשה שימוש בביטקוין לאסוף את כסף הכופר.
בדצמבר 2013 העריכו ב-ZDNet כי מפעילי הקריפטולוקר גרפו לכיסם כ-27 מיליון דולר מקורבנותיהם בין 15 באוקטובר ל-18 בדצמבר.
השיטה של קריפטולוקר הועתקה בחודשים שלאחר מכן, והוצגו גרסאות שונות.
ב-2017 נפלו מחשבים רבים קורבן למתקפת כופר בשם WannaCry.
המתקפה ניצלה פרצה שהייתה קיימת במערכות ההפעלה חלונות לדורותיהן, פרצה שפותחה על ידי ה-NSA וזכתה לכינוי EternalBlue ולא דווחה למיקרוסופט עד שדבר קיומה הודלף.
המתקפה פגעה במעל ל-200 אלף מחשבים ברחבי העולם, רובם מחשבים שהריצו את מערכת ההפעלה חלונות XP שהתמיכה בה הופסקה כשלוש שנים קודם לכן ובעקבות כך מיקרוסופט נאלצה לשחרר עדכון אבטחה יחיד מסוגו על מנת לתקן את הפרצה.
קבוצת האקרים בשם Lazarus Group לקחה אחריות על המתקפה, ועל פי ההשערות קוריאה הצפונית עומדת מאחוריה.
מבחינה קריפטוגרפית, רוב תוכנות הכופרה היום עושות שימוש במודל הצפנה היברידי.
כלומר, הן משתמשות באלגוריתמי צופן סימטרי ואסימטרי במקביל.
לדוגמה, מודל הצפנה היברידי למטרת כופרה עשוי לעבוד בצורה הבאה: לקוח על המחשב הנגוע יצפין את הקבצים הרלוונטיים (שלצורך העניין יסומנו ) באמצעות פונקציה סימטרית במפתח , כך שיתקבל המידע המוצפן:
לאחר מכן יצור באמצעות אלגוריתם הצפנה אסימטרי מפתח ציבורי ופרטי מקומיים שיקראו ו- בהתאמה.
את המפתח המקורי יצפין באמצעות המפתח הציבורי , כלומר:
את המפתח הפרטי יצפין במפתח הציבורי שנוצר מראש עבור כל הקליינטים שיסומן , או בנוסחה מתמטית:
את המפתח הפרטי ישמור התוקף על השרת.
כאשר ישלם הקורבן את הכופר הלקוח ישלח את המפתח הפרטי המוצפן לשרת שיפענח מתוכו את כך:
וישלח אותו חזרה ללקוח שיפענח באמצעותו את בפונקציה:
ובכך יקבל את המפתח לפונקציה הסימטרית.
לבסוף הלקוח יפענח את המידע המוצפן ויוכל שוב לגשת לקבצים שנלקחו בערובה.
באוגוסט 2010 עצרו הרשויות ברוסיה מספר בני אדם הקשורים לכופרת WinLock.
בשונה מ-Gpcode, ב-WinLock לא נעשה שימוש בהצפנה.
במקום זה נעשה שימוש בהגבלת הגישה למערכת על ידי הצגת תמונות פורנוגרפיות והמשתמשים התבקשו לשלוח SMS למספר בתעריף גבוה (כ-10 דולר להודעה) על מנת לקבל קוד לביטול נעילת המערכת.
העוקץ פגע במספר גבוה של משתמשים ברוסיה ובמדינות השכנות - על פי דיווחים הקבוצה הרוויחה כך מעל 16 מיליון דולר.
בשנת 2011 הופצה כופרה אשר הציגה חיקוי של מסך האקטיבציה של Windows, והודיעה למשתמשים כי נדרשת אקטיבציה מחדש בשל הונאה.
הוצעה אפשרות לאקטיבציה באמצעות האינטרנט (בדומה לתהליך האמיתי), אך היא לא פעלה ועל כן הוצע למשתמשים להתקשר למספר בינלאומי על מנת לקבל את קוד האקטיבציה.
בעוד התכנה הציגה את המספר כשיחת חינם, השיחה נותבה למדינות בעלות תעריף שיחה גבוה ושם השאירו את המתקשרים על המתנה, מה שגרר עלות שיחה בין-לאומית גבוהה.
בפברואר 2013 הופצה כופרה באמצעות אתרי שירותי אירוח למיזמי תוכנה חופשית: סורספורג' ו-GitHub.
ביולי 2013 הופצה כופרה אשר כוונה למערכות OS X, התכנה הציגה עמוד אינטרנט שהאשים את המשתמש בהורדת חומר פורנוגרפי.
בשונה מהתכנות ל-Windows, התוכנה לא חסמה את כל המחשב, אלא רק ניצלה את התנהגות הדפדפן.
ביולי 2013, אדם בן 21 מווירג'יניה הסגיר עצמו למשטרה בעקבות כופרה שהתחזתה להודעה מטעם ה-FBI והאשימה אותו בצריכת פורנוגרפיית ילדים.
חקירה גילתה כי הוא החזיק על מחשבו האישי תמונות של קטינות איתן יצר קשרים מיניים ברשת, והוא הואשם בהתעללות מינית בילדים.
בינואר 2016 התגלתה כופרה המאיימת על המשתמש כי תופץ היסטוריית הגלישה שלו.
בדומה לנוזקות אחרות, ייתכן שתוכנת אבטחה לא תזהה את תוכנת הכופר אלא רק אחרי שההצפנה תושלם, בפרט אם מדובר במתקפת אפס ימים.
אם מתעורר חשד להתקפה, או שהיא מתגלה בשלביה המוקדמים, יש עדיין זמן עד שההצפנה תושלם; הסרה מיידית של הכופרה (תהליך פשוט למדי) לפני שהתהליך הושלם תמנע נזק נוסף למידע, אך מבלי אפשרות להציל את המידע שכבר נפגע.
מומחי אבטחה מציעים אמצעי זהירות להתמודדות עם כופרה.
שימוש בתוכנות אבטחה והגדרות אבטחה לחסימת התקנתן של תוכנות כופר ידועות יעזרו למנוע הדבקה, אך לא יגנו מפני כל ההתקפות.
יש לשמור את הגיבויים במיקום שאינו נגיש למחשב הנגוע – תוכנת הכופר יכולה להצפין למשל דיסק און קי אם הוא מחובר למחשב.
גיבוי בנפרד מהמחשב הנגוע יאפשר לאחזר את המידע שאבד בהצפנה.
מערך הסייבר הלאומי פרסם הנחיות בסיסיות להתמודדות עם מתקפות כופרה, והוא מתחקר אירועי כופרה.
גם חברות פרטיות עוסקות בהגנת סייבר ובסיוע לקורבנות של מתקפות כופרה.
לפי סקר שערכה התאחדות התעשיינים, בשנת 2020 חברות ישראליות שילמו כופר של יותר ממיליארד דולר.
ב-13 אוקטובר 2021 המרכז הרפואי הלל יפה נפל קורבן למתקפת כופרה, ששיתקה את מערכות המחשוב של בית החולים לימים רבים, ואילצה את צוות בית החולים לתפקד ללא מחשוב, תוך דחייה של ניתוחים אלקטיביים והפניית חולים לבתי חולים אחרים.
בהחלטה של משרד הבריאות בית החולים נמנע מלשלם את הכופר הנדרש, כ-3.5 מיליון דולר.
מתקפת כופרה מתחזה למשטרת ישראל
כופיתיים (שם מדעי: Caproidae) הם משפחת דגי שונית מסדרת הדקראים החיים בים.
במשפחה 2 סוגים החיים כיום, בהם 12 מינים.
בעבר בני המשפחה נחשבו לשייכים לסדרת הזאוסאים ובהמשך עברו לסדרה עצמאית.
כיום הם משפחה בסדרת הדקראים בתת-סדרת עצמאית - Caproidei.
כמה חוקרים מחשבים אותם כמשפחה בסדרה עצמאית.
הם בעלי גוף אדום מגודל עם סנפירי חזה קטנים, ראשים גדולים ופיות הפונים מעלה.
לתזונתם הם מחפשים יצורים קטנים, אותם שואבים בשפתיהם.
סוג ומין יחיד כופית החדק (Capros aper)
כוסות ריקות הוא סינגל של הצמד המוזיקלי הישראלי סטטיק ובן-אל תבורי, ביחד עם הזמר הישראלי ליאור נרקיס, אשר יצא לאור ב-29 ביוני 2021, כסינגל השני מתוך אלבום הבכורה של הצמד, "שבעה ירחים", על ידי חברת התקליטים Mobile1 Music.
השיר נחשף לראשונה ב-13 ביוני 2021 בחתונתו של סטטיק עם אשתו שרית פולק, כשסטטיק ותבורי הופיעו עם השיר יחד עם נרקיס.
דודי פטימר העניק לשיר ביקורת מעורבת, אמר כי "מצד אחד הם מפגיזים בביצוע מעולה, לחן טוב ופזמון קליט שמשרת את מטרת האמת האווירה וכולל פופ מסולסל, אך מצד שני הטקסט כולל חריזה קצת מאומצת ואידיוטית שלא מחזיקה מים אך הומור.
זה לא אחד השירים הטובים לדעתי של הצמד והם הבריקו בעבר יותר, אך זה מספק את הסחורה כשיר אינסטנט קצר מועד".
בהלכה, כופר הוא חיוב כספי המוטל על אדם ששור מועד שבבעלותו הרג אדם.
שור מועד הוא שור שכבר הרג שלושה אנשים קודם לכן.
מלבד חיוב כופר מוטל על הבעלים, השור מתחייב סקילה, מיד בפעם הראשונה שהרג.
בתלמוד העלו כמה אפשריות לכך שישנו מקרה של מועד שהורג, כגון במקרה שברח מבית בעליו ולכך לא נהרג לאחר הפעם הראשונה.
דין כופר נזכר בתורה בפרשת משפטים: .
על אף שפסוק כתוב שבעל השור חייב מיתה , חז"ל במסכת בבא קמא סבורים שהכוונה לתשלום כופר, המופיע בפסוק הסמוך ("אם כופר יושת עליו").
חז"ל מנמקים את דעתם, שלא ייתכן להרוג אדם על הריגת שורו, בהסתמך על דרשה אחרת המופיע במסכת סנהדרין שאדם חייב מיתה רק על מעשה רציחה שנעשה על ידו, אך לא ברציחת שעל ידי שורו.
כופר זה הוא כעין פדיון נפש לחיוב מיתה בידי שמים הראויה לו מחמת שפשע ולא שמר את השור.
כאמור חיוב זה הוא בשור מועד בלבד, אך בשור הוא תם, אין בעליו מתחייבים בתשלום, כפי שמסיים הפסוק.
במקרה של שור שהרג עבד כנעני, בעל השור ההורג צריך לשלם 30 שקלים לאדון העבד: .
בתלמוד נחלקו תנאים במשמעות דברי הפסוק :
תנא קמא סבור כי הכוונה לפדיון נפשו של הנרצח, ויש לשום כמה היה שווה, וזהו סכום הכופר שישלם.
לדעת רבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקה, הכוונה היא לפדיון נפשו של הרוצח, וישלם כפי שוויו.
הכופר מוגדר בהלכה כקנס ולכן אם בעל השור יודה על רציחת שורו הוא יפטר מתשלום כדין כל מודה בקנס שפטור.
איסור לקיחת כופר כתחליף לעונש
על פי הפסוק בספר במדבר בו נאמר:
מלבד חיוב כופר על בעל השור, חייבה התורה את בית הדין לסקול שור שהרג אדם.
בניגוד לחיוב כופר שחיובו הוא רק בשור המועד שהרג.
חיוב סקילה הוא אף על שור תם שהרג אדם.
בתלמוד נאמרו כמה מקרים בהם אין השור מתחייב סקילה, כגון שלא התכוון להרוג, או 'שור האצטדין' - שור של מלחמת שוורים, שכיון שאינו נוגח מעצמו אלא מחמת שלמדהו ליגח, אינו מתחייב בסקילה.
כּוּפֵירָאת הוא כפר פלסטיני בנפת ג'נין ושוכן כעשרה ק"מ מערבית לעיר ג'נין, מזרחית ליעבד וצפונית לעמק דותן.
הכפר משתרע מההר, בגובה של כ-325 מ' מעל פני הים ועד לבתים שבעמק, בגובה של כ-250 מ' מעל פני הים.
לפי וילנאי, מקור השם הוא מערבית – כֻּפיר הוא כפר קטן וברבים כֻּפיראת.
בכפר ובסביבתו בקרובה (תל א-מצלה במערב ותל א-מֻחפר במזרח) נמצאו שרידים וחרסים מתקופות קדומות, כמו: הברזל השנייה, פרסית, הלניסטית, רומית מוקדמת ומאוחרת, ביזנטית, מוסלמית מוקדמת ומימי הביניים.
המשפחות בכופיראת הן ממוצאים שונים, כמו: בכר (بكر) או בשמם האחר אָאל מוסא (آل موسى), שמוצאם מחצי האי ערב, משפחת פארס (فارس), שמוצאה מהחורן שבצפון ירדן, משפחת עוואד (عواد) מקבלאן, משפחת אל-ע'ובארי (الغباري) מאום אל-פחם, ועוד.
על פי סקר שנערך בשנת 1945, שטח הכפר הוא 732 דונם, מהם 2 דונם מושע.
מתוך כלל האדמות הכפר ישב על כ-6 דונם, 441 דונם מעובדים ו-285 דונם אדמות בור.
בשנת 1982 חובר הכפר לרשתות החשמל והמים.
כּוֹסֶלֶת (מהמונח האנגלי "lance" נגזר, דרך האנגלית התיכונה "launce" והצרפתית העתיקה "lance", מהמילה הלטינית "lancea") מונח כללי שמשמעותו חנית או כידון ששימש הן את חיל הרגלים והן את חיל הפרשים, כאשר האנגלית שמרה בתחילה על משמעויות כלליות אלה.
מאוחר יותר הוא התפתח למונח לכלי נשק דמויי חנית שתוכננו והותאמו במיוחד כדי להיות חלק מ"מערכת נשק" לשימוש המונח מתחת לזרוע במהלך הסתערות, מצוידים באביזרים נלווים מיוחדים כגון תופסנים (grappers) לחיבור עם משענות חנית המחוברות לשריון חזה , ו-"vamplates", לוחות עגולים קטנים שנועדו למנוע מהיד להחליק במעלה הציר בעת הפגיעה.
תכונות ספציפיות אלה היו בשימוש בסוף המאה ה-14.
למרות שהיו ידועים בעיקר כנשק צבאי וספורטיבי שנישאו על ידי אבירים ולוחמים אירופאים, השימוש בכוסלות היה נפוץ ברחבי מזרח אסיה , המזרח התיכון וצפון אפריקה בכל מקום בו היו רכיבות מתאימות וזמינות.
כוסלות היו הנשק העיקרי של לוחמי הלנסרים מימי הביניים ואילך, וחיילים אלה נשאו גם כלי נשק משניים כגון חרבות, גרזני קרב, פטישי קרב, אלות ופגיונות לשימוש בקרב פנים אל פנים, מכיוון שהכוסלת הייתה לעיתים קרובות נשק לשימוש חד-פעמי בכל קרב, וננעצה במטרותיהם או נשברה בפגיעה.
בהנחה שהכוסלת שרדה את הפגיעה הראשונית מבלי להישבר, היא יכלה גם להתגלות כלא מתאימה לקרבות סטטיים וקרובים יותר שבהם אורכה הפך למכשול.
כור גרעיני הוא מתקן שבו מתחוללת תגובת שרשרת גרעינית מבוקרת.
הואיל ואין בנמצא כרגע טכנולוגיה המאפשרת תהליך מבוקר של היתוך גרעיני, מתייחס כיום המושג "כור גרעיני" רק למתקנים שמתרחש בהם ביקוע גרעיני.
השימוש השכיח בכורים גרעיניים הוא להפקת חום לצורך הנעת תחנות כוח המשמשות לייצור חשמל.
תהליכים גרעיניים מייצרים אנרגיה רבה מאוד ביחס למסת הדלק שהם צורכים, בהשוואה לתהליכים כימיים כדוגמת בעירה המתרחשים בתחנות כוח המונעות באמצעות דלק מאובנים.
בסוף 1938 הבהירה ליזה מייטנר את תהליך הביקוע: היבלעות נייטרון בגרעינו של יסוד רדיואקטיבי כבד גורמת להתפצלות הגרעין לשני גרעינים קטנים יותר, תוך שחרור אנרגיה, לפי נוסחת איינשטיין E=mc²; חלק זעיר מהמסה של הגרעין הופך לאנרגיה, הנפלטת בדמות חלקיקי יסוד שונים.
בתוך זמן קצר הבין הפיזיקאי לאו סילארד (Szilard) כי אם מוצרי הביקוע כוללים נייטרונים, אלה עשויים לפגוע בגרעינים אחרים ולהביא לביקועם, וחוזר חלילה: הוא תיאר את "תגובת השרשרת".
כך נפתחה הדרך שהוליכה לבנייתה של הפצצה הגרעינית הראשונה, ולבנייתו של הכור הגרעיני הראשון.
כבר ב-1942 בנה אנריקו פרמי במסגרת פרויקט מנהטן את הכור הגרעיני הראשון שישמש למטרת מחקר.
הכור הוקם במעבדה המטלורגית של אוניברסיטת שיקגו, והתבסס - ככל הכורים שנבנו אחריו - על תגובת שרשרת.
הכור הגרעיני הראשון בהיקף ייצור מלא נבנה ב-1944 באתר הנפורד במדינת וושינגטון שבארצות הברית, גם הוא כחלק מהמאמץ האמריקאי בפרויקט מנהטן.
הכור שימש ליצור פלוטוניום עבור פצצת האטום "איש שמן" שהוטלה על העיר נגסאקי על ידי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
ליבת הכור היא אזור שבו מתרחש הביקוע הגרעיני.
בתוך הליבה מסודר הדלק הגרעיני, בדרך כלל בצורת מוטות באופן כזה שנוצר תהליך ביקוע מבוקר הנמשך זמן רב ושניתן לשלוט על עוצמתו.
בנוסף למוטות הדלק נמצאים בליבה מוטות בקרה העשויים מחומר המסוגל לבלוע נייטרונים וכך להאט את תגובת השרשרת.
מידת החדירה של מוטות הבקרה לחללים שבין מוטות הדלק קובעת את הספק הכור.
הכנסה מלאה עוצרת את תגובת השרשרת ומכונה "כיבוי" או "הדממה" (Shutdown) של הכור.
דוגמה לחומרים בולעי נייטרונים הם בור וקדמיום.
כאשר הכור מתחיל לפעול בפעם הראשונה או חוזר לפעול לאחר הדממה ארוכה הוא זקוק למקור נייטרונים אשר מוחדר לתוך הליבה כדי לאתחל את תגובת השרשרת (Startup).
כאשר תגובת השרשרת מתייצבת והופכת להיות רציפה הכור מוגדר להיות במצב קריטי.
ליבת הכור מוגנת על ידי שכבת עופרת ושכבת בטון עבה, לעיתים עד עובי של מטר, על מנת להבטיח שהליבה לא תיפגע באסונות טבע או התקפות.
פגיעה באטימות הליבה תגרום לחשיפה של חומרי הדלק לאוויר ולפיזור של חומרים רדיואקטיביים לסביבה.
האנרגיה הרבה הנוצרת בתהליך הביקוע מועברת אל מחוץ לליבה באמצעות נוזל קירור שסוגו משתנה על פי סוג הכור הגרעיני.
נוזל הקירור משמש לקירור ליבת הכור ולהסעת החום הנוצר אל מחוץ לליבה, בנוסף משמש נוזל הקירור גם להאטת הנייטרונים על מנת לייעל את התהליך הגרעיני.
נוזל הקירור הפשוט והזול ביותר הוא מים, אך לעיתים קרובות משתמשים בכורים גרעיניים במים כבדים שבהם מחליף איזוטופ המימן דאוטריום את מקומו של המימן הרגיל.
מים כבדים מאטים את הנייטרונים ומגדילים את יעילות התגובה הגרעינית בליבה.
השימוש במים כבדים מגביר את יעילות הכור מכיוון שהמים הכבדים בולעים פחות נייטרונים מאשר מים רגילים.
נוזל הקירור הזורם במעגל סגור בתוך הליבה רדיואקטיבי ביותר.
קיימים מנגנוני הגנה רבים על מנת למנוע מנוזל הקירור לצאת מהליבה.
דליפה של נוזל קירור מהמחזור הרדיואקטיבי מכונה דליפה גרעינית.
מחסור בנוזל קירור יכול לגרום לעלייה מהירה של טמפרטורת הליבה עד כדי התכתה.
בכור גרעיני קיימות בדרך כלל שתי מערכות שחלוף חום:
המערכת הראשונה לשחלוף החום אופיינית לכורים גרעיניים בלבד.
נוזל הקירור הבא במגע ישיר עם הדלק הגרעיני בליבת הכור הוא רדיואקטיבי ביותר ולא ניתן להשתמש בו מחוץ לליבה, ועל כן הוא אינו משמש להנעת הטורבינות באופן ישיר ואינו מוצא מחוץ לכור.
החום מועבר בין נוזל הקירור הרדיואקטיבי לנוזל אחר (בדרך כלל מים רגילים), ללא מגע בין הנוזלים עצמם.
משחלפי החום מורכבים ממערכת צינורות דקים שבהם זורם נוזל הקירור הרדיואקטיבי, מסביב לצינורות אלו זורמים מים נקיים ההופכים לקיטור עקב החום.
הקיטור שנוצר משמש להנעת טורבינות של תחנות כוח ולייצור חשמל, בעוד המים הרדיואקטיבים שהתקררו חוזרים אל הליבה לחימום מחדש.
השלב השני בשחלוף החום אינו ייחודי לכור גרעיני; הוא דרוש בכל מנוע חום.
על פי העיקרון המיושם במנוע קרנו, העומד בבסיס החוק השני של התרמודינמיקה, יעילותו של מנוע חום (המוגדרת כשיעור אנרגיית החום שהפכה לעבודה מכנית) היא (לכל היותר) כמידת הפרש הטמפרטורות ליחידת מסה בין הזורם החם (המניע את הטורבינות) לבין הזורם הקר (הנקי, שחוזר לדוד הקיטור).
על כן, דרוש הפרש טמפרטורות מינימלי בין שני הזורמים - אחרת המנוע ייעצר; אולם רצוי גם שהפרש זה יהיה גבוה, כדי להגדיל את יעילות המערכת.
שחלוף החום בשלב השני מתבצע במעבה , המעביר את חום הגז הנפלט בלחץ נמוך מהטורבינה, אל נוזל קירור שלישי.
הגז מתעבה למים, החוזרים אל הדוד לצורך חימום מחדש לקיטור; ואילו נוזל הקירור שקלט את החום, נשאב אל מחוץ לכור ונפלט אל הסביבה.
בשל הצורך בכמות רבה של מים זמינים, בנויות תחנות כוח גרעיניות פעמים רבות סמוך לחוף ים.
הדלק הגרעיני מיוצר בדרך כלל מהיסוד אורניום, ולעיתים מפלוטוניום או יסודות כבדים יותר.
איזוטופ האורניום המשמש לתגובת שרשרת בדלק גרעיני הוא האיזוטופ אורניום-235 היותר נדיר והפחות יציב מאורניום-238. בכורים גרעיניים מסוג קנדו מתוצרת החברה לאנרגיה אטומית של קנדה משתמשים באורניום טבעי.
זאת לעומת בכורים מתוצרת ארצות הברית ואחרים, משתמשים באורניום שהועשר לפני הכנסתו לכור.
היסוד פלוטוניום לא קיים בטבע והוא תוצר של כורים גרעיניים מיוחדים מסוג "כור דוגר" המשמשים בעיקר ליצור פלוטוניום מאורניום ולא לצורך ייצור אנרגיה.
תוצרי הפסולת של הדלק הגרעיני הם יסודות כבדים (אורניום, פלוטוניום, עופרת) מזוהמים ביותר בקרינה רדיואקטיבית.
תוצרי פסולת אלו רעילים מאוד.
הצורה בה מכניסים את הדלק לכור היא בצורת מוטות גדולים, בצורה זו החום הנוצר בתוך המוטות עובר בצורה מרבית לנוזל הקירור.
כאשר מוציאים את הדלק הגרעיני מהכור מוטות הדלק קורנים בצבע כחול מתכתי, קרינה זו נקראת קרינת צ'רנקוב.
ניצולת גבוהה של הדלק הגרעיני: מספר קטן של טונות דלק גרעיני מספיקים לתדלק כור למשך שנים.
ניצולת טובה זו נובעת מהעובדה שתהליכים גרעיניים מניבים הרבה יותר אנרגיה לכל תגובה בודדת מאשר תהליכים כימיים.
הכור אינו מזהם את הסביבה, לא פולט חומרים לאטמוספירה.
כורים גרעיניים הם בין המתקנים הבטוחים ביותר שיוצרו על ידי האדם.
דאגה זו לבטיחות נובעת מהתוצאות הרות האסון שעלולות לנבוע מתקלה בכור.
דוגמה למנגנון בטיחות הוא מנגנון תליית הווסת בליבה - הווסת מוחזק תלוי באוויר על ידי אלקטרומגנט כך שבעת תקלה באספקת המתח הווסת ייפול לתוך הליבה ויפסיק את תגובת השרשרת בכור.
יתר על כן, הפקת יחידת אנרגיה בצורה של אנרגיה גרעינית הורגת פחות אנשים מרוב השיטות האחרות, כולל כאלו שנחשבות "ירוקות" (כגון אנרגיית שמש או רוח).
בחישוב לאורך זמן, חשמל שיוצר בתחנת כוח גרעינית זול יותר מחשמל שיוצר בתחנת כוח המונעת בנפט או בגז.
החיסרון העיקרי בשימוש בכור גרעיני למטרת הפקת אנרגיה הם תוצרי הביקוע: מגוון גדול של איזוטופים רדיואקטיביים ביותר, עם מגוון גדול של זמני מחצית חיים, מחלקי שניות ועד מיליוני שנים, בעלי מגוון גדול של תכונות כימיות ופיזיקליות.
הטיפול בתוצרי הביקוע מסובך, קשה ויקר.
כיום קוברים את חומרי הביקוע באזורים יציבים גאוגרפית, באדמה נייטרלית (כגון מכרות מלח נטושים ועמוקים).
תקלה בכור גרעיני עלולה להסתיים באסון בקנה מידה לאומי, כמו אסון צ'רנוביל בו הותכה ליבת הכור וזיהמה אזור ענק בתוצרי ביקוע רדיואקטיביים, וכמו הדליפה הגרעינית בעקבות רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011) וזאת בניגוד לתקלה בתחנות כוח קונבנציונליות.
האפשרות להשתמש בתוצרי הביקוע על מנת ליצור פצצה גרעינית.
בכורים המבוססים על אורניום, האורניום 238 הופך לפלוטוניום, ולכן אפשר להשתמש בכורים שנועדו להפקת אנרגיה כדי לייצור פלוטוניום, שגם ממנו כדוגמת האורניום, אפשר לייצר פצצה גרעינית.
מאידך גיסא קיימים כורים גרעיניים שפועלים על פלוטוניום שרוכז מתוך פסולת של כורים גרעיניים המתודלקים באורניום.
שני מקרי האסון הידועים ביותר שנגרמו כתוצאה מתקלה בכור גרעיני הם אסון צ'רנוביל (1986) והאסון הגרעיני בפוקושימה (2011).
התקלות הנפוצות בכור גרעיני הן:
דליפה - חומרים רדיואקטיביים יכולים לדלוף מליבת הכור ולזהם את סביבת הכור.
בדרך כלל פליטת החומרים מבוקרת.
התכה - עקב תקלה במערכת הקירור של הליבה עלולה טמפרטורת הליבה לעלות עד להתכת המבנה של הליבה והמבנה המגן עליה.
התכה כזו תגרום לחשיפת פנים הליבה לאוויר וכתוצאה מכך לזיהום רדיואקטיבי קשה ביותר.
פיצוץ - כור גרעיני לא גורם לפיצוץ גרעיני, אולם בכור קיימים נוזלים בלחץ וקיטור, העלולים לדלוף.
אם יש דליפה מצנרת הקירור, נוזל הקירור רדיואקטיבי במיוחד בשל סמיכותו למוטות הדלק בליבת הכור, והשלכות דליפת נוזל הקירור מבחינת הקרינה הרדיואקטיבית הן ארוכות טווח.
מקור קיטור לתחנת כוח חשמלית.
כור מחקרי - חלק מהמחקר הבסיסי מצריך כור גרעיני פעיל.
כור מחקר יכול להיות לא יותר מבריכה מלאה מים כבדים ובה מספר קטן של מוטות דלק.
דוגמה לכור מסוג זה ניתן למצוא בכור הגרעיני בנחל שורק.
כור הנעה - בנושאות מטוסים ובצוללות הכור מחליף את הדלק הכימי כמקור האנרגיה.
לשימוש בכור יש יתרונות מובהקים בצוללות שכן הכור אינו צורך חמצן בניגוד לכל המנועים השורפים דלק כימי ובכך מאפשר לצוללת לשהות מתחת למים פרק זמן ארוך יותר.
כור לייצור חומרים - כורים גרעיניים מיוחדים מסוגלים לייצר חומרים כבדים שאינם מצויים בטבע, בדרך כלל לצורך שימוש בנשק גרעיני.
קיים ביקוש גם לחומרים מיוחדים ברפואה (למשל יוד רדיואקטיבי לצורך הדמיה או יסודות כבדים לשימוש בהקרנות).
היות שלכורים הגרעיניים קיימים שימושים רבים, סוגיית מזעורם הפכה עם השנים לנושא מחקר מרכזי.
הקפיצה הטכנולוגית הראשונה בתחום מזעור הכורים נועדה להתאים את ממדי הכור להפעלה בצוללות ובנושאות מטוסים, אולם על אף ההישגים המשמעותיים אליהם הגיעו החוקרים, סוגיית הבטיחות העלתה חששות רבים בנוגע לשימוש בכורים בקרבת מרכזים מאוכלסים.
אסון צ'רנוביל, שאירע ב-1986, היה נקודת מפנה שלילית, ובעקבותיו זנחו מרבית מדינות העולם את תוכניותיהן לייצור חשמל באמצעות כורים גרעיניים.
אולם ברבות השנים עלות ייצור החשמל הלכה ותפחה, והחזירה את סוגיית השימוש בכורים לייצור חשמל אזרחי לסדר היום הציבורי.
בשנת 2008 הכריזה חברה אמריקאית שהצליחה לפתח כור גרעיני ממוזער העומד בכל דרישות הבטיחות ואפשר להפעילו אפילו בשכונות מגורים.
העלייה בבטיחות הכור נובעת בעיקר משימוש בחלקים נייחים בלבד המפחיתים משמעותית את הסיכוי לתקלה טכנית בכור.
ארצות הברית ומספר מדינות נוספות הביעו התעניינות בכור מסוג זה.
כור מודולרי קטן הוא כור קטן בהשוואה לכור הגרעיני הרגיל.
הוא אמנם יפיק פחות אנרגיה, אך כיוון שניתן לשרשר כמה כורים כאלו, ניתן להפיק מהם בסופו של דבר את כמות האנרגיה הנדרשת.
מנגנון בטיחות אוטונומי לכל יחידת כור בנפרד
הוזלה של המבנה, כיוון שלא צריך לבנותו להספק מלא מהתחלה, ואפשר להוסיף יחידות כור לפי דרישה
בישראל קיימים שני כורים גרעיניים: הראשון, שהוקם ב-1958, הוא כור מחקר קטן בהספק של כחמישה מגה-וואט.
הכור תוכנן על ידי האדריכל פיליפ ג'ונסון ונמצא במרכז למחקר גרעיני בשפך נחל שורק.
השני הוקם ב-1959, ונמצא בקריה למחקר גרעיני שבאזור דימונה.
גם כור זה משמש למחקר, אם-כי על פי פרסומים שלא אושרו רשמית בישראל, הוא משמש גם להפקת חומר גלם לייצור נשק גרעיני.
שני כורים אלו הם מהוותיקים בעולם שעדיין פעילים.
שני הכורים מופעלים על ידי הוועדה לאנרגיה אטומית.
אין בישראל כורים המשמשים להפקת אנרגיה למטרות אזרחיות וזאת על אף תוכניות רבות בתחום האנרגיה הגרעינית שנזנחו בזו אחר זו.
כורדים (בכורדית: کورد / Kurd) הם קבוצה אתנית ולאום המשתייכים לעמים האיראניים, ומספרם מוערך בכ-30–46 מיליון נפש.
רובם חיים בטורקיה, איראן, עיראק וסוריה, וקהילות קטנות בארמניה ובגאורגיה, ורובם מוסלמים.
מאז תחילת המאה ה-20, הכורדים שואפים להקים מדינה עצמאית בכורדיסטן, אך התנגדות המדינות באזור מנעה זאת מהם.
המדינות בהן הם חיים אינן מכירות בלאומיות הכורדית, וחלקן אף שוללות מהם זכויות תרבותיות ואוטונומיה.
כתוצאה מכך, נותרו הכורדים הקבוצה הלאומית הגדולה ביותר ללא מדינה ריבונית.
במזרח טורקיה הכורדים הם אוכלוסיית הרוב.
המחתרת הכורדית PKK פעלה רבות בשנות ה-90, כולל פעולות טרור, עד לתפיסתו של מנהיגה עבדוללה אג'לאן.
מאז המחתרת שינתה את גישתה ומתרכזת במאבק להכרה בשפה הכורדית, התרבות וזכויות חופש הביטוי.
מלבד פעילותה נגד הכורדים שבגבולותיה, טורקיה תוקפת גם את הכורדים בעיראק ובסוריה.
הכורדים של היום מחשיבים את עצמם כצאצאי וממשיכי מָדַי, שכן הם שוכנים באותו אזור גאוגרפי בו התקיימה בעבר אימפריית מדי, וכן מהווים חלק מהעמים האירניים.
לאורך השנים שלטו בשטחי המחיה של הכורדים אימפריות רבות.
במאות ה-10–11 התבססו באזור כורדיסטן מספר ישויות מדיניות כורדיות.
בצפון הוקמו השאדיד (951–1174) במזרח טרנסאוקסאניה, בין הנהרות קור ואראקס, והראוואדיד (955–1221) שבמרכזה בטהראן ושלטה על כל אזרבייג'ן.
במזרח נוסדו החסנוויהיד (959–1015) בזגרוס, בין שאהריזור לח'וזסתאן, והאנאזיד (990–1116) בהולואן.
במערב הוקמה הממלכה המרוואניד, שממוקמת דרומית לדיאבקיר וצפונית לג'זירה.
ישנם תיעודים בכתב מהמאה ה-11 למהומות שחוללו כורדים שחיו בתחומי השושלת הבויהית, בגלל מחסור במזון שנוצר בעקבות גל קור מתמשך.
בעקבות מהומות שפרצו על פי התיאורים בני התקופה, בעקבות מהומות אלו, שניתן להניח שהחלו בעקבות מחסור במזון, קמו מיליציות כורדיות – וכן מיליציות של עמים נוספים שחיו באותו אזור – שניצלו את הסכסוך הבויהי בין הצבא לממשל ויצאו למסעות ביזה ואונס, שהגיעו עד בגדאד.
שאיפותיהם הלאומיות של הכורדים הוכרו לראשונה במסגרת הסכם סוור שנחתם בצרפת באוגוסט 1920, לאחר מלחמת העולם הראשונה, ונועד לקבוע את גורל השטחים העות'מאניים שנכבשו במלחמה.
ההסכם כלל הבטחה להקמת אוטונומיה כורדית חוצצת בשטחי טורקיה, סוריה, עיראק, איראן בסיוע מדינות ההסכמה.
הוסכם כי עות'מאניים יאפשרו אוטונומיה זו, ואם תוך שנה מחתימת ההסכם ירצו בכך מרבית תושבי האזור, הכורדים יזכו בעצמאות.
עם זאת, בזמן מלחמת העצמאות של טורקיה הטורקים קבעו עובדות בשטח, שעוגנו בהסכם לוזאן.
בריטניה, צרפת, איטליה ויוון אשררו את העצמאות הטורקית ללא הענקת מעמד אוטונומי לכורדיסטן, בעקבות הסכם והבטחה טורקית, עיראקית, איראנית וסורית לאפשר לאירופים גישה נוחה ורכישה במחירים נמוכים ממאגרי הנפט האזוריים של הכורדים, בתמורה לביטול רעיון האוטונומיה הכורדית.
על פי אומדנים רווחים, 86% מהכורדים כיום הם מוסלמים: מתוכם כ-65% מוסלמים סונים, 10% הם מוסלמים שיעים שחיים בעיקר בפרובינציות כרמנשאה ואילאם שבאיראן, 10% נוספים הם מוסלמים אלווים שחיים בעיקר בטורקיה, 15% הנותרים הם בעיקר יזידים ונוצרים מדנומינציות שונות, בעיקר ארמנים, אשורים, נסטוריאנים, יעקובים כלדים.
דת נוספת נפוצה פחות היא היארסאניה.
בנוסף ישנם יהודים כורדים שחיו בעבר אזורי הכורדים, וכיום רובם מתגוררים בישראל.
אוכלוסיית הכורדים בטורקיה מוערכת בכ־14.3–20 מיליון איש (17%–24% מאוכלוסיית טורקיה), החיים ב־13 מחוזות שכוללים את כל אזור דרום ומזרח טורקיה.
הכורדים חיו בשטחים שכיום הם בשליטת טורקיה עוד טרם השלטון המוסלמי.
הטורקים הגיעו לראשונה למזרח כורדיסטן בתחילת המאה ה-14 כעות'מאניים שקבוצה מתוכם הפכה, לימים, לטורקים.
כיום, מהכורדים בטורקיה נשללות זכויות מסוימות – למשל כל פעילות שקשורה לתרבות הכורדית אסורה בטורקיה.
לכורדים אסור לקרוא לעצמם בשמות כורדיים ולהתלבש בבגדים כורדיים מסורתיים.
דיבור בשפה הכורדית בציבור הוא עבירה פלילית.
שירה, ריקוד ומשחקים כפי המסורת הכורדית אסורים והעבריין ייענש על כך.
גם דפוס והפצה של חומרים כתובים בשפה הכורדית אסורים.
עם זאת, בשנים האחרונות, עלו סימנים לכך שממשלת טורקיה עשויה לשנות את מדיניות הדיכוי שלה.
באיראן חיים כיום 8.2–12 מיליון כורדים (10%–14% מאוכלוסיית איראן) השואפים לעצמאות מדינית וכלכלית.
מאז שנות ה-20 של המאה הקודמת מתנהל סכסוך מתמשך בין הארגונים הכורדים לממשל האיראני במטרה לקבל עצמאות ואוטונומיה במזרח כורדיסטן.
גם בתקופת השאה האיראני וגם בתקופת הרפובליקה האסלאמית.
עם זאת, כאשר פרצה מלחמת האזרחים בסוריה, איראן היוותה מקום מפלט למאות אלפי פליטים כורדים שבתיהם נחרבו.
מאז המהפכה האיראנית קיים איסור בחוק האיראני ללימוד תרבות, מורשת ושפות כורדיות; גם במחוזות וכפרים שכל תושביהם כורדים.
שלושה גלים של פליטים כורדים עיראקיים, בשנים 1972, 1980, ו־1984 גורשו בכוח מעיראק של סדאם חוסיין לאיראן.
רבים מהם הגיעו לאזור פייל, שם חיו בשלושה מחנות פליטים מרכזיים: מחנה עזרי, הנמצא בלוריסטן, אשר שיכן רק משפחות, מחנה ג'הראם, ליד שיראז, אשר שיכן בעיקר משפחות ומחנה רסמאר, הממוקם ליד קורבאד, אשר שיכן רק גברים צעירים.
חלק מהגברים הכורדים הפיילים שהיו מסוגלים לעבוד פוזר בערים איראניות.
בעת הגירוש, פיילים רבים ברחו לעיראק וחיים שם גם כיום אבל האלפים הרבים של הצעירים הכורדים המשכילים של פייל הופרדו ממרבית הפיילים ונאלצו לשהות כאסירים בעל כורחם בבתי כלא שבהם עברו עינויים קשים, וחיו בתנאים משפילים.
הצעירים האלה כוללים ביניהם רופאים, מהנדסים, מדענים וטכנאים.
רובם הגדול לא נראה מאז, ויש המשערים כי רבים מתו במחנות.
לאחר החתימה על הסכם אלג'יר בין השאה האיראני מוחמד רזא שאה פהלווי לסדאם חוסיין ב־6 במרץ 1975 נותר באיראן מספר רב של פליטים כורדים פיילים.
פליטים אלה סירבו לחזור לעיראק כל עוד נשאר סדאם חוסיין בשלטון.
עשרות אלפים מהם היגרו לאירופה, לצפון אמריקה ולאוסטרליה וחיו שם כמהגרים, רובם בלתי חוקיים.
הכורדים הפיילים ששרדו ושוחררו ממחנות הפליטים מהווים מיעוט באיראן ובעיראק וסובלים ממעמד נמוך אפילו יותר מאשר כורדים אחרים.
האוכלוסייה הכורדית בעיראק מוערכת בכ־5.6–8.5 מיליון כורדים (14%–22% מאוכלוסיית עיראק).
בשנת 1991, עם סיום מלחמת המפרץ, החלו כורדים תושבי עיראק להתקומם בניסיון להפיל את משטרו של סדאם חוסיין, והקימו את כורדיסטן העיראקית.
לאחר שהפציץ את אזורי השיעים בדרום והביא להרוגים רבים, שיסה סדאם חוסיין את המשמר הנשיאותי גם בערים כורדיות במטרה לדכא את ההתקוממות.
ב־23 במרץ 1991 החלו שלוש אוגדות שריון לתקוף את העיר כירכוכ בעיראק, וחוסיין הורה לצבאו להרוס את הרובע הכורדי של העיר.
העיר הופצצה על ידי ארטילריה, רקטות וירי מסוקים שהרסו את רוב בתי הכורדים.
מאות אלפי תושבים ברחו מבתיהם בעיר ונסו אל עבר הגבול האיראני.
הפליטים לא הוכנסו לאיראן, וחזרו להריסות בתיהם שם נאלצו לשהות.
כמותם נאלצו לנהוג גם פליטים מחלביה, צ'וורתה, ראניה וקאלה דיזה הסמוכים לגבול.
כיום רבים מהפליטים מתגוררים באזור מזרח כורדיסטן.
הצבא העיראקי בכירכוכ לא אפשר לפליטים לחזור לבתיהם.
סדאם חוסיין תכנן לשנות את ההרכב האתני בכיר, שמהווה מרכז לייצור נפט, על ידי יישוב ערבים עיראקיים בבתי הכורדים.
ביולי 1991 הובאו אלפי משפחות ערביות, שהשתכנו בבתים הכורדים שננטשו.
בדרך זו, חוסיין ניסה לעקור את הכורדים לצמיתות מביתם.
מאז אוקטובר 1991, נציבות הפליטים של האו"ם סיפקה להם סיוע דל ביותר.
כאשר תקף הצבא העיראקי שוב את קאלר וסולימאניה ב־5 באוקטובר 1998, נמלטו כ־300 אלף כורדים, רובם נשים וילדים.
ארגוני סיוע כורדים, בסיוע הכורדים המקומיים, ניסו לסייע אך נתקלו בקשיים בשל האמברגו הכלכלי שהוטל על האוכלוסייה הכורדית.
תחת שלטונו של סדאם חוסיין, עד 2003, היו הכורדים חשופים לרצח עם, שמטרתו הייתה הרס העם הכורדי ומורשתו האתנית באמצעות הפצצה כימית והתקפות צבאיות לא־קונבנציונליות.
באזורים הכפריים של כורדיסטן נהרסו כמה אלפי עיירות וכפרים קטנים.
מאות אלפי כורדים נתפסו על ידי חיילים עיראקים, הועברו בכפייה מהכפרים שלהם לחלקים הדרומיים והצפון-מערביים של עיראק, שם הם נכלאו בבתי הכלא, במחנות הריכוז והתקיימו בתנאים קשים ביותר בשולי הכפר.
בעקבות מלחמת עיראק שהחלה בשנת 2003 ומיגור שלטונו הדיקטטורי של סדאם חוסיין, זכו הכורדים בעיראק לאוטונומיה רחבה יותר, ובשנת 2005 הגיעו להבנות הדדיות עם הממשל בבגדאד.
לפני מלחמת עיראק ובמהלכה, לחמו כוחות פשמרגה נגד הממשלה העיראקית בכורדיסטן העיראקית, וכעת הם מפקחים על המחוז.
ב־21 באוקטובר 2011 הודיע נשיא ארצות הברית ברק אובמה על הוצאת צבא ארצות הברית מעיראק עד סוף 2011. במקביל, הודיעו טורקיה ואיראן על תיאום מלחמה משותפת של שתי המדינות נגד הכורדים בצפון עיראק.
במהלך פלישת צבא טורקיה לצפון עיראק והתקפותיו מהאוויר באוקטובר 2011, נהרגו כ־50 מורדים כורדים.
בהמשך 2011, במהלך מלחמת האזרחים השנייה בעיראק, חברו הכורדים לחיילי עיראק על מנת לשחררה מידי דאעש.
ב־25 בספטמבר 2017, התבצע משאל עם על עצמאות כורדיסטן העיראקית, במסגרתו הצביעו תושבי צפון עיראק הכורדים בנוגע לשאלת ההיפרדות מהשלטון העיראקי.
תוצאות המשאל העלו כי 93% מכלל המצביעים הצביעו בעד, בעוד 7.27% מכלל המצביעים הצביעו נגד.
בעקבות תוצאות המשאל, תגובות חריפות במיוחד הושמעו מטעם טורקיה, איראן ועיראק, בהן איומים צבאיים.
בעקבות משאל העם, הכוחות המזוינים של עיראק השתלטו על אזורים שכבשו הכורדים במהלך המלחמה בדאעש.
האוכלוסייה הכורדית בסוריה מוערכת בכ-2 מיליון נפש, ומהווה כ-10% מכלל אוכלוסיית המדינה.
תחת שלטון אסד, בדומה לטורקיה, נאסרה כל הפעילות התרבותית הכורדית.
החזקת חומר כתוב בשפה הכורדית עלולה לגרור למאסר ארוך.
בשונה מטורקיה, סוריה לא העניקה לכורדים אזרחות מעולם.
הכורדים בסוריה מרדו באופן פעיל בשלטונו של בשאר אל-אסד במהלך מלחמת האזרחים שמתנהלת שם החל מ-2011.
בשנת 2013 הכריזה כורדיסטן הסורית על אוטונומיה באופן חד־צדדי.
הכורדים נלחמו נגד ארגון דאעש, ולאחר מכן נגד צבא טורקיה.
הגירת הכורדים מארצם התרחשה כתוצאה משילוב של גורמים פוליטיים, ביטחוניים, כלכליים וחברתיים לאורך הדורות.
בין הסיבות המרכזיות נמנית העובדה שהכורדים הם עם ללא מדינה עצמאית, ומאז חלוקת האימפריה העות'מאנית הם חיים תחת שלטונן של מדינות כגון טורקיה, עיראק, איראן וסוריה.
מדינות אלו נקטו פעמים רבות במדיניות דיכוי כלפי הכורדים – כולל איסור על שימוש בשפה הכורדית, חינוך בשפת האם, רדיפות פוליטיות, התנכלויות למנהיגים כורדים, ואף מבצעי דיכוי אלימים (כגון השימוש בנשק כימי נגד הכורדים בעיר חלבג'ה על ידי משטר סדאם חוסיין).
בנוסף, היעדר פיתוח כלכלי והשקעות באזורי הכורדים, שיעורי אבטלה גבוהים ותנאי מחיה קשים גרמו לכך שהכורדים נרדפים ונפגעים במולדתם, ולכן רבים נמלטו מארצות מוצאם.
הגירת הכורדים החלה כבר בשנות העשרים של המאה העשרים, בעיקר לארצות השכנות לכורדיסטן, כגון:
בשנות השישים החלו סטודנטים להגר לאירופה בחיפוש אחר עבודה, ובהמשך החלו גם משפחות להגר למדינות שונות, ביניהן:
בצפון אמריקה הוגדרו כמה עשרות אלפי כורדים, כאשר בארצות הברית כ-20,000 נפש ובקנדה כ-6,000. כמו כן, גם ממדינות כמו עיראק ואיראן היגרו כורדים, כאשר למשל, מעיראק רבים נמלטו בעיקר לבריטניה ומאיראן לכיוון צרפת.
מהגרים כורדים במדינות אירופה הועברו לרוב לאזורי גבול בתוך הטריטוריות הלאומיות, מה שהגביל את תנועת המהגרים.
מבקשי המקלט מסוריה קיבלו מעמד פליט באופן מיידי, בעוד שאחרים מטורקיה ומעיראק נאלצו להתמודד עם תהליכי קליטה ממושכים.
למרות הקשיים, הצליחו הקהילות השונות לעצב לעצמן מודלים של ממשל עצמי, ועדות, יוזמות משותפות ואספות, ובכך להקים מוסדות ניהול המסייעים למהגרים להתמודד עם אתגרים מבניים, משפטיים וניהול ניירת בתהליכי התיישבות וקליטה.
באמצעות ניהול עצמי ושירותים קהילתיים, הקהילות הללו מצליחות לעיתים להתמודד עם אתגרי הקליטה, אף על פי שהן נתקלות לעיתים בחסמים מצד הרשויות במדינות הקולטות.
דיווחים מצביעים על קשיים במציאת דיור ובגיוס לעבודה בתחום בו הוכשרו, מה שמוביל לעיתים לתעסוקה בעבודות לא חוקיות, שעות עבודה ממושכות בשכר מינימלי, והיעדר זכויות בסיסיות.
לעיתים, נדרשים המהגרים לוותר על זהותם המסורתית ולנתק את הקשר עם מולדתם, תרבותם וזהותם הכורדית, מה שמרגיש את חוסר השוני בין המדיניות במדינות הקולטות לאותה המדיניות שגרמה להם להגר מלפני שנים רבות.
כורדיסטן (בכורדית: کوردستان) הוא חבל ארץ הררי במערב אסיה, המכיל חלקים גדולים מהרי הזגרוס והרי הטאורוס, צפונית וצפון-מזרחית למסופוטמיה.
המושג הופיע לראשונה בימי הביניים, אם כי כבר בתקופה הקלאסית יש התייחסויות לממלכת קורדואן.
שטחו של חבל כורדיסטן כ-195,660 קמ"ר, רוב תושביו כורדים (עם מוסלמי, אך לא ערבי), וכיום הוא משתרע על פני צפון-מערב איראן, צפון עיראק, דרום-מזרח טורקיה והפינה הצפון-מזרחית של סוריה.
מספר הכורדים בעולם נאמד בין 25 ל-30 מיליון נפש.
כ-50 אחוז מהם חיים בטורקיה (כ-15 מיליון), והיתר בעיראק (כ-5 מיליון), באיראן (כ-5 מיליון), בסוריה (בין מיליון לשלושה) ובארמניה (כ-70 אלף).
יש הטוענים, כי הכורדים מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בעולם ללא טריטוריה עצמאית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הובטח לכורדים שיוכלו להקים מדינה עצמאית על חורבות האימפריה העות'מאנית, אולם ההבטחה הופרה על ידי המעצמות שניצחו במלחמה, בשל שיקולים פוליטיים וכלכליים.
מאז מנהלים הכורדים מערכה להשגת עצמאות.
ניסיונות נוספים במהלך שנות העשרים בעיראק ושנות הארבעים באיראן לעצמאות כורדית נכשלו.
בעת העתיקה שכנו באזור קבוצות אתניות שונות ביניהם הגותים, החורים, המנאי, הפרסואים והארמנים.
ממלכת קורדואן התבססה באזור עקב התרופפות שלטון האימפריה הסלווקית שהייתה בתהליכי שקיעה והתפוררות.
הממלכה הייתה ממוקמת דרום דרום-מזרחית לאגם ואן בין פרס למסופוטמיה ושלטה בצפון מסופוטמיה ודרום מזרח אנטוליה בין השנים 189 לפנה"ס-384 לספירה.
בשנת 66 לספירה הפכה קורדואן למדינת חסות של רומא והמשיכה להיות בעלת בריתה עד 384 לספירה.
חלק מההיסטוריונים מוצאים זיקה בין השם קורדואן לכורדים ולכורדיסטן המודרנית.
אחת מהעדויות המוקדמות לאזכור המונח "כורדים" מופיעה במסמך סורי-נוצרי משלהי העת העתיקה.
מסמך זה מתאר את קורותיהם של מספר קדושים נוצרים במזרח התיכון וביניהן אבדישו.
כאשר המרזבאן (מפקד צבאי) הפרסי שואל את מאר אבדישו למקום הולדתו, הוא משיב שלדברי הוריו הם היו במקור מהאזה, כפר באזור מסופוטמיה, אך הם נאלצו להגר משם בלחץ הפגאנים והתיישבו בתמאנון שלפי אבדישו שכנה ב"ארצם של הכורדים".
תמאנון שוכנת צפונית בסמיכות לגבול המודרני העיראקי-טורקי, בעוד שהאזה ממקומת 12 ק"מ דרום מערבית לאירביל המודרנית (אזור המחוז האוטונומי של הכורדים בצפון עיראק).
במקום אחר באותו מסמך אזור הנהר חבור המקראי מזוהה גם כן כארץ הכורדים.
בשנת 640 הגיע לאזור ג'אבאן אל-כורדי והחל בהפצת האסלאם.
במאות ה-10–11 התבססו באזור מספר ישויות מדיניות כורדיות: בצפון – שאהדיד (951–1174) (מזרח טרנסאוקסניה בין הנהרות קור ואראקס), ראוואדיד (955–1221) (מרכזה בטיבריז ושלטה על כל אזרבייג'ן), במזרח חסנוויהיד (959–1015) (בזגרוס בין שאהריזור וחוזיסטאן), ואנאזיד (990–1116) (מרכזה בהולואן) ובמערב – מרוואניד (ממוקמת דרומית לדיאבקיר וצפונית לג'זירה).
כורדיסטן בימי הביניים הייתה אוסף של מדינות עצמאיות ועצמאיות למחצה שכונו אמירויות והיו תחת השפעה פוליטית ודתית של פרס וח'ליפות בגדאד.
ההיסטוריה המקיפה של מדינות אלה ויחסיהן עם שכנותיהם מתוארת בשאראפנמה, טקסט שהועלה על כתב ב-1597 על ידי הנסיך שאראף א-דין ביטליסי.
ובו מתוארת ההיסטוריה של האמירויות: באבאן, סוראן, בדינאן וג'רמיאו (בעיראק של היום); בקראן, בוטאן ובדליס (בטורקיה) ומוקריאן וארדאלאן באיראן.
האזכור המוקדם ביותר בימי הביניים של המונח כורדיסטן מופיע בטקסט ארמני מהמאה ה-12 שנכתב על ידי מתאוס אורהייסי.
הוא מתאר קרב שהתרחש בשנת 1062 ליד אמיד וסיברק ומאזכר את השם "כורדיסטן" כמקום בו נערך הקרב.
אזכור מאוחר יותר של השם מופיעה בטקסט ארמני של תפילות משנת 1200 ובטקסט נוזהאת-אל-קולוב שנכתב על ידי חמדואללה מוצאפי בשנת 1340.
במאות ה-16–17 חולקו אזורי המחיה של הכורדים בין האימפריות הספווית (אירנית) והעות'ומנית.
האירועים המשמעותיים שהתרחשו היו קרב חאלדיראן בשנת 1514 והסכם זוהאב שאשררו רשמית את החלוקה של כורדיסטן בין האימפריות השונות - דבר שהוביל למעשה לאובדן העצמאות הכורדית.
בטרם מלחמת העולם הראשונה רוב הכורדים חיו בתחומי האימפריה העות'מאנית.
לאחר קריסתה של האימפריה העות'מאנית, יצרו מדינות ההסכמה מספר מדינות בתחומיה לשעבר של האימפריה, ובמקור לפי הסכם סוור כורדיסטן יחד עם ארמניה תוכננה להיות אחת מהן.
ההשתלטות מחדש על אזורים שונים על ידי מוסטפא כמאל אטאטורק ונושאים דוחקים אחרים גרמו למדינות ההסכמה לקבל את הסכם לוזאן שבו ניתן האזור לטורקיה והותיר את הכורדים ללא שלטון עצמאי.
אזורים כורדיים אחרים הוקצו למדינות החדשות כמו עיראק וסוריה, תחת שני ההסכמים.
גבולות אלו שורטטו עם יותר התייחסות לחלוקת משאבי הנפט, השפעה שבין הכוחות הקולוניאליים ולכדאיות מנהיגים ערביים תומכי בעלות הברית מאשר לתפוצה אתנית.
טורקיה דרשה את צפון עיראק אך בעלות הברית היו יותר מודאגות בענייני נפט מאשר בענייני יציבות (אחת הסיבות העיקריות לעימותים באפריקה ובמזרח התיכון).
אחרי מלחמת העולם הראשונה עשו הכורדים מספר ניסיונות להקים מדינה עצמאית בשטחי האימפריה העות'מאנית לשעבר.
בין השנים 1919–1922 עשו הכורדים בצפון עיראק (שהייתה בשליטה בריטית) מספר ניסיונות להכריז על עצמאות אך הם דוכאו על ידי הבריטים.
בספטמבר 1922 מונה שייח' מחמוד ברזאני למושל מחוז כורדיסטן העיראקית, כתגובת נגד לחדירת הטורקים לאזור.
באראזני התקומם נגד הבריטים והכריז על עצמו כמלך על ממלכת כורדיסטן.
ממלכת כורדיסטן החזיקה מעמד בין השנים 1922–1924 אך לבסוף הובסה על ידי הבריטים ופסקה להתקיים.
בדיכוי המרידה נעשה שימוש נרחב בחיל האוויר הבריטי המלכותי וביולי 1924 החזירו הבריטים לידיהם את השליטה באזור.
במהלך שנות ה-20 וה-30 התרחשו מספר מרידות בהיקף נרחב בכורדיסטן הטורקית שבעקבותיהם הושם האזור תחת משטר צבאי ומספר גדול של תושבים כורדים נעקרו ממקומם.
הממשלה הטורקית עודדה מתיישבים אלבנים ואשורים להתיישב באזור על מנת לשנות את המאזן הדמוגרפי לרעת הכורדים.
צעדים אלה הובילו לחוסר אמון ולקונפליקט מתמשך בין הכורדים לממשלה הטורקית.
בשנת 1927 פרצה מרידה כורדית במזרח טורקיה בעקבותיה הכריזו המורדים על הקמת הרפובליקה של אררט.
הרפובליקה נשלטה על ידי ועדה מרכזית בה היו חברים כורדים וארמנים.
בספטמבר 1930 פלש לאזור הצבא הטורקי ודיכא את המרידה הרפובליקה פורקה והפסיקה להתקיים.
בראשית 1937 פרץ מרד סייד ריזא והחל מאפריל 1937 ועד 1938 המרד דוכא באירועים שכונו טבח דרסים.
ב-1945, בתום מלחמת העולם השנייה, הוכרז על הקמתה של הרפובליקה של מהאבאד בצפון מערב איראן שהייתה תחת כיבוש סובייטי.
הסובייטים גיבו את המהלך ואף סיפקו לרפובליקה סיוע צבאי, אולם בשנת 1946 בעקבות לחצן של בעלות הברית נסוגו הסובייטים מאיראן.
הרפובליקה שנותרה מבודדת וללא תמיכה בינלאומית נכנעה לאיראנים שפלשו לתוכה וב-15 בדצמבר 1946 חדלה להתקיים.
למרות חיסול כמעט מוחלט של תנועה כורדית לאומית באיראן בשנת 1946, מספר מרידות כורדיות פרצו באיראן שלאחר מכן, הגדולה בשנת 1979. גם כיום "המפלגה לחיים חופשיים בכורדיסטן" מנהלת מאבק אלים במערב המדינה.
מאז מחולקים הכורדים בין מספר מדינות שונות, שבכל אחת מהן הם מיעוט.
כורדים רבים לחמו למען עצמאות או אוטונומיה, לעיתים קרובות בכוח הזרוע.
אך לא הייתה כל תמיכה מצד הממשלות האזוריות או מכוחות חיצוניים לשינויים בגבולות האזוריים.
במערב אירופה קיימת גולה גדולה למדי של כורדים, חלקם מזדהים עם הדיכוי הלאומי הכורדי.
רוב הממשלות במזרח התיכון אסרו על פעילות כורדית לאומית גלויה.
בטורקיה, איראן וסוריה ישנן קבוצות גרילה כורדיות, שידועות בתרבות הכורדית כ"פשמרגה", לחמו למען מדינה כורדית עצמאית.
בצפון עיראק, פשמרגה לחמו נגד הממשלה העיראקית לפני ובמהלך מלחמת עיראק וכעת מפקחים על האזור הכורדי האוטונומי שם.
ארגון גרילה נוסף, "מפלגת הפועלים של כורדיסטן" (PKK), נלחם בטורקיה, עיראק, סוריה ואיראן.
הכורדים בעיראק הצליחו להרחיב שטח שליטתם בעקבות ניצחונות נגד ארגון דאעש בסוריה ובעיראק.
כך הוקמה אוטונומיה בכורדיסטן הסורית.
בספטמבר 2017 קיימו הכורדים בכורדיסטן העיראקית משאל עם שאישר את רצון התושבים בעצמאות מדינית.
לפי התוצאות הרשמיות שפורסמו ב-26 בספטמבר 2017, 92% מהמצביעים השיבו "כן" לשאלה האם הם מסכימים לעצמאות המחוז.
כתגובה לתוצאות אלו הודיעה ממשלת בגדאד על השהיית כל הטיסות מהמחוז ואליו, כל הטיסות לאירביל בירת המחוז וכן לעיר סולימאניה נעצרו.
לאחר החתימה, חזרה למעשה כורדיסטן העיראקית לגבולות שלפני 2014.
ב-7 באוקטובר 2019 הודיע הנשיא האמריקני דונלד טראמפ על נסיגת הכוחות האמריקאים מצפון סוריה מיד לאחר מכן הודיע נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן על מבצע "מעיין השלום" לצורך מחיקת השאיפה הכורדית לעצמאות.
לחלק מהפרשנים הסיבה הייתה "נשיא טורקיה מצא דרך נוחה לבסס את מעמדו כשריף האזורי ולהסיט את תשומת הלב הטורקית מהצרות הכלכליות" כעין מה שעשה נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בפלישה וסיפוח חצי האי קרים.
ב-9 באוקטובר הודיעה טורקיה על כניסה קרקעית לצפון כורדיסטן לצורך יצירת חבל ביטחון לאורך הגבול מיד לאחר מכן הודיע הנשיא האמריקני שבאם טורקיה לא תפסיק את הלחימה יוטלו סנקציות כלכליות קשות על טורקיה.
ב-17 באוקטובר נחתם סופית הסכם על הפסקת אש
לאחר נפילת משטר אל-אסד, הנשיא החדש אחמד א-שרע ואנשיו שאפו לשלטון ריכוזי בכל המדינה והתנגד למתן אוטונומיה למיעוטים החיים במדינה.
הכוחות הכורדיים בהנהגת מזלום עבדי הגיעו להסכם פירוק נשק עם ממשלת המעבר הסורית ב-18 בפברואר 2025. בינואר 2026, בעקבות כישלון השיחות בין הכורדים ומשטר א-שרע, פרצו קרבות עזים תחילה בעיר חלב שבצפון-מערב המדינה – ושם נאלצו הכוחות הכורדיים לסגת משכונות שהיו בשליטתם.
הצבא הסורי השתלט גם על שדות נפט וגז גדולים ונכנס גם לחלק מהעיר א-רקה - בירת דאעש לשעבר שהכורדים שחררו בעשור הקודם.
לפי ההסכם, מחוזות דיר א-זור וא-רקה יימסרו לשליטת כוחותיו וכך אזור שליטת הכוחות הכורדיים הצטצמם לאל-חסכה (מחוז).
בסוף השבוע שקדם לקרבות, הכריז א-שרע על מה שנחשבו כצעדי ריכוך, ביניהם הכרה בשפה הכורדית כשפה רשמית לצד הערבית.
כורדיסטן הטורקית או צפון כורדיסטן (בכורדית Bakurê Kurdistanê) הוא אזור גאו-תרבותי הממוקם בטורקיה.
לאחר הסכם סוור (במהלכו חולקה האימפריה העות'מאנית) לא הייתה חזקה על המדינה הכורדית העצמאית והיא נשארה תחת שליטה טורקית.
הנשיא הראשון של הרפובליקה הטורקית, מוסטפא כמאל אטאטורק, דיבר לעיתים על "השיתוף פעולה הטורקו-כורדי" במהלך שנות העימות הלאומי כאשר הממשלה באנקרה שלחה צוותים של מדריכים שאימנו מורדים כורדים, כדי שאלה ילחמו מאוחר יותר בחיילים בריטים תחת הסיסמה "ממלכת כורדיסטן".
אולם לאחר שני עשורים, המיליטנטים הכורדים כמו ה-PKK המשיכו לדרוש עצמאות בדרכים אלימות והמאבק לעצמאות מטורקיה המודרנית הביא למותם של למעלה מ-30 אלף איש.
כורדיסטן האיראנית - המכונה בשפה הכורדית Rojhilatê Kurdistanê, הוא החלק המזרחי של כורדיסטן.
בשנת 1946 הוקמה הישות הכורדית הסובייטית בתוך איראן, שלא האריכה ימים, לאחר שהופלה על ידי השלטונות באיראן וכאשר הכוחות הסובייטים גורשו ממנה.
לפי חוקת הרפובליקה האיסלאמית של איראן, כל המיעוטים רשאים לדבר בשפה שלהם וללמד את שפתם בבתי הספר.
באיראן קיים מגוון ספרים בשפה הכורדית ומספר עיתונים כורדים, כמו כן ישנו מחוז שלם בשם "כורדיסטן".
דרום כורדיסטן, חבל כורדי אוטונומי בעיראק.
כורדיסטן העיראקית משתרעת על פני צפון עיראק, ולכן לעיתים גם מכונה צפון עיראק בידי הממשל העיראקי הפדרלי או דרום כורדיסטן (Başûrê Kurdistanê) בידי תושביו הכורדים.
שטחו של החבל 40,643 קמ"ר, והוא כולל שלשה מחוזות עיראקיים - מחוז סולימאניה, מחוז ארביל (האולר) ומחוז דוהוק; כמו כן, הממשל הכורדי האוטונומי למעשה שולט על חלקים של מחוזות כירכוכ, סלאח א-דין ונינוה - שליטה שלא מוכרת על ידי השלטון הפדרלי העיראקי בבגדד.
רוב תושביה של כורדיסטן העיראקית הם כורדים (לרב מוסלמים מהזרם הסוני), וישנם מיעוטים אתנו-דתיים משמעותיים של אשורים נוצרים, ערבים מוסלמים (לרב סונים), טורקמנים (שיעים), יזידים, שבאקים, מנדעים ירשנים ועדות נוספות.
בלית מפקד תושבים רשמי, מספר התושבים בחבל הכורדי נאמד בין 6.2 ל-6.5 מיליון תושבים, אם כי מספר זה עלה משמעותית מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה - עם הגעתם של מעל 200 אלף פליטים (רובם כורדים), ועם השתלטות המיליציה הכורדית על אזור כירכוכ, אשר הוסיפה אוכלוסיות נוספות לאזור הכורדי.
כורדיסטן הסורית, המכונה גם כורדיסטן המערבית או רוז'אבה (בכורדית: Rojavayê Kurdistanê) היא חבל כורדי בסוריה, שהכריז אוטונומיה חד-צדדית בשנת 2013, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
הארגון הפוליטי העיקרי שהוביל את המהלכך של הכרזת אוטונומיה וכינון שלטון כורדי עצמאי הוא המפלגה הדמוקרטית המאוחדת (PYD) בראשותם של סאלח מוסלים מוחמד ויושבת-הראש השותפה אסיה עבדאללה.
החבל האוטונומי מוכר בידי כורדיסטן העיראקית ובמידה חלקית בידי משטר אסד, שרואה בו אמצעי חצי-רשמי למאבק נגד דאעש ומקיים עמו הבנות הפסקת אש.
טורקיה היא מתנגדת נחרצת לקיום האוטונומיה הכורדית בסוריה עקב הקשר הלא רשמי בין המפלגה הדמוקרטית המאוחדת בסוריה לבין מפלגת הפועלים של כורדיסטן שנלחמה שנים רבות מול טורקיה, ואילו מדינות ערב שתומכות באופוזיציה הסורית מסתייגות מהאוטונומיה הכורדית עקב חשש מבדלנות וקשריה העקיפים עם המשטר של אסד.
במרץ 2016, עם התגברות הקרבות בסוריה, הכריזה רוז'אבה על ייסוד פדרציה עצמאית והתנתקות מסוריה, אך עדיין לא ברור, מה יעלה בגורל הכרזה זו.
קודם להכרזת הפדרציה הכורדית, הוכרזה בשנת 2004 ממשלה גולה לכורדיסטן הסורית אשר מקום מושבה בלונדון.
כורדיסטן ידועה בשפע המים והנהרות הרבים שזורמים בהרים, אשר תורמים לאדמה פורייה מאוד, מים שופעים, טבע ציורי.
הטבע ההררי בכורדיסטן, ההבדל בין הטמפרטורות בחלקים השונים, והעושר במים, הופכים את כורדיסטן
בהרי כורדיסטן ירידות שלגים מרובות.
המשקעים נעים בין 350 ל-600 מילימטרים בשנה במישור, ובין 700 ל-3,000 מילימטרים לשנה במישורים הגבוהים שבהרים.
רוב הכורדים הם מוסלמים, אולם חיו עמם גם בני מיעוטים של דתות אחרות (כמו היהודים) בחבל הארץ שבו שכנו.
הקהילה הוקמה ככל הנראה בימי גלות בבל ובימי עזרא הסופר.
מרבית הקהילה היהודית בכורדיסטן ישבה באזור עיראק ואיראן של היום ופחות באזור טורקיה וארמניה.
כבר בשלהי המאה התשע-עשרה, בתקופה העות'מאנית, עלו חלק מיהודי כורדיסטן לארץ ורבים אחרים, הגיעו בתקופת העלייה השלישית.
לאחר הקמת מדינת ישראל, עלו לישראל מרבית הנותרים, במסגרת מבצע עזרא ונחמיה וחלקהּ היגר, למדינות אחרות.
בישראל חיים היום 120,000 יהודים כורדים.
מיעוט של כורדים מוסלמים היגרו לישראל אחרי מלחמת המפרץ, רובם חזרו בהמשך להתגורר בכורדיסטן בחבל האוטונומי דרום כורדיסטן.
הקהילה הכורדית בישראל שומרת על קשרים עם הכורדים בחבל כורדיסטן.
בראשית שנות ה-2000 קמה בישראל קבוצת פעילים פרו כורדים, הנושאת את דגל כורדיסטן.
בראש הקבוצה עומדת הפעילה הכורדית ישראלית עמנואלה סייאר ברזאני Emanuela Siyar Barzani, שהחלה להפיץ מודעות והכרה בעם הכורדי, בזמנים שמתבקשים מקהילות כורדיות בעולם הקבוצה הפרו כורדית ישראלית יוצאת להפגנות תמיכה בעם הכורדי ועצמאות עבור כורדיסטן
כוראל (מגרמנית: Choral) הוא שיר תפילה של הכנסייה הלותראנית, אשר מושר על ידי כלל הקהל בכנסייה.
לכוראלים יש מנגינות פשוטות וקלות לשירה.
הם לרוב בעלי מילים מתחרזות וכתובים במבנה סטרופי (אותה מנגינה לכל הבתים).
חלק מהכוראלים נכתבו על ידי מרטין לותר בעצמו (שקרא להם בפשטות "שירים").
כוראלים רבים מבוססים על מזמורים גרגוריאניים (כמו הכוראל Nun kommt der Heiden Heiland שביסס לותר על תפילה מן המאה ה-12, או O Welt, ich muß dich lassen המבוסס על שיר פופולרי של היינריך איזאק Innsbruck, ich muß dich lassen).
למרות שכוראלים בדרך כלל מושרים בתור קו מלודי יחיד (מונופוניה), מספר מלחינים עיבדו והירמנו את הכוראלים, תוך כתיבת קולות נוספים.
יוהאן סבסטיאן באך ידוע בעיבודיו של כוראלים למקהלה של סופרן, אלט, טנור ובאס.
עיבודים אלה מוכרים וידועים כל־כך עד ששמו של באך הפך מקושר למושג כוראל.
הכוראל המעובד לקולות או לכלים ביצירות מאוחרות יותר, מתאפיין בתנועה יחסית דומה במקצב בכל הקולות.
לתופעה זו קוראים "הומוריתמוס" כאשר המשפטים יחסית קצרים בדרך כלל ובין המשפטים יש פרמטות ורווחים.
האיסורים הקונטרפונקטיים על כתיבת מרווחים מקבילים וטיפול בדיסוננס תקפים וחמורים במיוחד בכוראל, שם כל תנועה אסורה תהיה מורגשת, בגלל האיטיות וההרכב הקטן.
הקול הראשי בכוראלים הראשונים היה דווקא הטנור אך עם הזמן נדד תפקיד זה לסופרן כששאר הקולות משלימים מתחתיו את ההרמוניה.
בתפילות בכנסייה נהוג לנגן את הכוראל בעיבודו ההרמוני בעוגב, בעוד הקהל שר את המנגינה העיקרית - הלותרנית, של הסופרן.
כור היתוך (או כור מצרף) הוא ביטוי מטפורי לתהליך שינוי שבו חברות הטרוגניות המורכבות מאנשים מרקעים תרבותיים, חברתיים, אתניים ודתיים שונים הופכות להומוגניות יותר על ידי חיים זה לצד זה ואימוץ מאפיינים תרבותיים שונים.
תהליך זה מכונה גם "הטמעה תרבותית".
מקור השימוש בביטוי "כור היתוך" כסמל להטמעה תרבותית הוא במחזה "כור ההיתוך" (The Melting Pot), אשר נכתב על ידי ישראל זנגוויל בשנת 1908, שבו מתואר סיפורו של צעיר יהודי שהיגר מרוסיה לארצות הברית של ראשית המאה ה-20 לאחר שמשפחתו נרצחה בפרעות קישינב.
בארצות הברית הוא מבקש להינשא לצעירה רוסייה שאינה יהודייה.
בתחילת המחזה מכנה הצעיר את ארצות הברית "כור מצרף בו ניתכים כל גזעי אירופה".
מחזה זה מתאר את ארצות הברית כמקום שבו ניתכים כל הגזעים, ובן דמותו תהיה של הגזע החזק ביותר, ושפתו תהיה השפה הטובה ביותר.
גם בישראל התקיימו ומתקיימות מסגרות שמטרתן הומוגניזציה של החברה, ביניהן חינוך חובה והחיוב על שירות בצה"ל.
הרעיון של רב-תרבותיות מוצג לעיתים כחלופה מנוגדת להיטמעות.
ההנחה מאחוריה מכונה "גישת קערת הסלט" או "פסיפס תרבותי".
לפי הגישה הרב תרבותית, כל "מרכיב" בקבוצה שומר על שלמותו ו"טעמו" ובכך תורם לתוצר סופי מגוון ומוצלח.
בשנים האחרונות, מאומצת גישה זו באופן רשמי גם בחברות כור היתוך מסורתיות כגון בקנדה ובריטניה, מתוך כוונה לגילוי סובלנות כלפי מהגרים מרקע שונה.
קשה לאמוד את מידת ההשפעה של הממשלה על מידת ההיטמעות של מהגרים וקירובם לכור ההיתוך.
עיר אמריקנית יכולה, לדוגמה, להציע הנחיות אזרחיות במגוון של שפות, גם אלו שאינן נפוצות, לטובת מהגרים דוברי שפה זרה.
אולם בו בזמן עשויים ילדי המהגרים לקבל הנחיה לדבר באנגלית בלבד בהיותם בבית הספר.
שתי הגישות המנוגדות מגיעות לעיתים להתנגשות.
תומכי הרב תרבותיות טוענים, כי גישת כור ההיתוך היא כלי לא סובלני, המביא את אנשי העולם השלישי ומהגרים אחרים לזנוח את תרבותם מתוך כורח להשתלב בזרם המרכזי בחברה.
תומכי ההיטמעות גורסים, כי הרב-תרבותיות תהרוס את מרקם החברה בשל פירוד אתני ואקונומי שיוצרת המדיניות הרב-תרבותית.
השקפת תומכי הרב תרבותיות על כור ההיתוך
תומכי הרב-תרבותיות תומכים באופן טבעי בתוכניות ופיקוח רפויים בענייני הגירה, כגון חינוך רב-לשוני או העדפה מתקנת כלפי קבוצות מיעוט או מהגרים.