tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מצודת קֻלַיעאת הייתה מבצר צלבני בתחומי רוזנות טריפולי.
אתרהּ נמצא בתוך העיירה קוליעאת במחוז עכּאר בצפון לבנון, כ-20 ק"מ צפונית-מזרחית לטריפולי וכ-2 ק"מ מחוף הים התיכון.
מצודת קוליעאת נבנתה אחרי שהרוזן פונס מטריפולי השתלט על המקום ב-1118. היא נועדה, יחד עם מצודת ערקא הנמצאת 5 ק"מ מדרומהּ, לאבטח את הדרך בין טורטוסה לטריפולי.
ב-1127 נמסרה מידי רוזן טריפולי לחזקת ההוספיטלרים.
השליט האיובי אל-עאדל (العادل), אחיו של צלאח א-דין, כבש אותה ב-1207–1208 ופירק את ביצוריה.
קורותיה מאז הכיבוש האיובי ועד נפילתה בידי הסולטאן הממלוכי בייברס בקיץ 1266 אינן ברורות.
לפי וילבראנד מאולדנבורג המצודה עמדה עדיין בחורבנה כשעבר במקום ב-1212, וייתכן שנותרה במצבה זה בהמשך התקופה הצלבנית.
מצודת קוליעאת נסקרה מעט על ידי הפילולוג וההיסטוריון מקס ואן ברכם ב-1914 וכן על ידי ההיסטוריון פול דשאן שביקר בה בראשית שנות השלושים.
לא נערכו באתר חפירות ארכאולוגיות מסודרות.
המצודה בנויה במתכונת קסטרום בסיסית – מתחם מרובע (63x56 מ') מוקף חומות שבכל אחת מפינותיו מגדל.
על מגדלי הפינות נוספו בה שלושה מגדלים באמצע שלוש מצלעותיה.
השער למצודה נמצא באמצע החומה הדרומית.
המגדלים כולם מרובעים, ולא כולם בולטים כראוי מקו החומה.
מגדל הפינה הדרומית-מערבית גדול מן היתר.
החומות גבלו בחפיר שנחצב בסלע.
רוב שטחה של המצודה הוא חצר קטורה.
אולמות מקורים בקמרונות חבית שרדו לאורך החומה הצפונית.
השרידים המועטים מצביעים על כך שמבנים כאלה גבלו גם בצדה הפנימי של החומה הדרומית.
לטענת החוקר יוּ קנדי , דגם הקסטרום הפשוט מאפיין את השלב הראשון של מבני מצודות צלבניות, והוא אומץ במצודת קוליעאת בשל תפקידה כתחנת דרכים לעולי רגל.
מצודת ראין (בפרסית: ارگ راین, נהגה: ארג-י ראיין) הוא מצודת חימר היסטורית השוכנת בעיר ראיין, 100 קילומטרים דרומית לעיר כרמאן שבאיראן.
המצודה והעיר העשויה מלבני בוץ שבתוכה כוללות יסודות אדריכליים טיפוסיים לערים מבוצרות באיראן, ומשמרות סגנון בנייה ייחודי.
למרות אסונות טבע רבים שהרסו מבצרים דומים באזור, כמו מצודת בם שנהרס ברעידת האדמה בדצמבר 2003, מצודת ראין נשתמרה היטב.
העיר ראיין הייתה מיושבת, ככל הנראה, עד שנת 1868. אף שהמבצר נחשב לבעל היסטוריה של לפחות אלף שנה, ייתכן ששורשיו נעוצים עוד בתקופה האימפריה הסאסאנית, כששופץ והורחב בתקופות מוסלמיות מאוחרות יותר.
לפי מקורות בני התקופה, ראיין שכנה על דרך מסחר מרכזית, והתפרסמה בתעשיית טקסטיל, חרבות, סכינים ובשלב מאוחר יותר גם בייצור כלי ירייה.
במהלך שלטונו של המלך הסאסאני יזדגרד השלישי, כשלו הצבאות הערביים בניסיונם לכבוש את ראיין, ככל הנראה בזכות חומותיה הגבוהות והביצורים החזקים שלה.
כיום משמשת מצודת ראיין כאתר תיירות פופולרי, ומתקיימים מאמצים לשימור המבנה ולשילובו ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
מצודת סקלן הוא מבצר צבאי שבנה צבא צרפת במאה ה-19 במסגרת הקמת מערכת הביצורים סרה דה ריבייר.
המצודה הייתה חלק ממערך של 12 מבצרים שהוקמו מסביב לעיר ליל כדי להגן עליה .
המצודה הייתה מעורבת בקרבות מלחמת העולם הראשונה והשנייה ושרדה פגיעות במבנה.
בשלהי המאה ה-20 נרכשה המצודה על ידי גורם פרטי ששיפץ אותו ופתח בה מוזיאון צבאי.
היא אחרון המבצרים ששמרו על ליל שנמצא המצב שניתן לבקר בו.
תוכניתו של סרה ריבייר סימנה מספר ערים כיעדים אסטרטגיים (במיוחד ערים לאורך גבולותיה של צרפת) שיש לחזק את ההגנות עליהם.
אחת הערים האלו הייתה ליל, שבקרבת גבולה של צרפת עם בלגיה, ולפי תוכניתו של סרה דה ריבייר נבנו 12 מבצרים מסביב לעיר.
המצודה נמצאת כשמונה ק"מ מדרום לעיר ליל וכשלושה ק"מ מצפון מזרח לעיירה סקלן (ממנה קיבלה המצודה את שמו).
המצודה נבנתה בצורת טרפז שחזיתו פונה לדרום מזרח והכניסה אליו פונה לצפון מערב, לכוון העיר ליל עליה הגן.
המצודה הייתה מוקפת חומה וחפיר יבש כשבחומה נבנו מצדיות שאיפשרו לשמור על החפיר מפני פלישה של אויבים.
כדי להגן על השער נבנה מעל החפיר גשר מתרומם.
הגשר לא קיים כיום אך המנגנון להרמתו והורדתו נשמר.
המצודה בת שתי קומות וכמו רבים ממבצרי סרה דה ריבייר נבנתה הקומה התחתונה מתחת לפני הקרקע והקומה העליונה מעליה.
החלק העליון כוסה באדמה משופעת באופן שיצר למצודה מראה של גבעה טבעית.
משער המצודה הוליך שביל לחצר המרכזית של המצודה ממנה הוליכו שערים אל חדרי המצודה.
רוב חלקי המצודה שקועים בתוככי הגבעה.
אורך המצודה כ-150 מטר ורוחבו כ-200 מטר וסך שטחו כ-50 דונם (כולל החפיר מסביב).
שטח כלל המתחם של המצודה (כולל האדמות שמסביבו) הוא כ-100 דונם.
ב-1887 החליט שר המלחמה ז'ורז' בולנז'ה להעניק לכל ממבצרי סרה דה ריבייר שמות של גיבורי צבא צרפתיים.
בהתאם לכך נקראה מצודת סקלן על שם הגנרל הצרפתי שרל פרנסואה דוהו שפעל במאה ה-18 ובין השאר השתתף בקרב הגנה על ליל.
בשלהי אותה שנה הוחלף בולנז'ה על ידי תאופיל פרון שהפך את ההוראה והחזיר למבצרי סרה דה ריבייר את שמם המקורי אך השם הזמני כבר נחרט על שער הכניסה לכן לעיתים מכונה המצודה גם "מצודת דוהו".
עם סיום בנייתו אוישה המצודה על ידי כ-800-700 חיילים והוגן בנוסף גם על ידי 40 תותחים.
בשלהי המאה ה-19 חלו שינויים דרמטיים בפיתוח הארטילריה הן מבחינת טווח, הן מבחינת משקל הפגזים והן מבחינת הרכב חומרי הנפץ ועוצמת הפיצוץ של הפגזים.
שינויים אלו הביאו את צבא צרפת להחלטה לבחון את עמידות מבצרי סרה דה ריבייר, שהיו מוגנים בעיקר באדמה, מול הארטילריה החדשה.
ב-1886 ערך הצבא ניסויי ירי ארטילרי מהתותחים הכבדים שלו על אחד ממבצרי המערכת (מבצר מלמייזון ).
המסקנות מבדיקות אלו היו שיש לחזק את ההגנה על המבצרים על ידי שימוש בבטון מזוין והחל תהליך כזה במבצרים שכבר נבנו כשמבצרים חדשים נבנו מלכתחילה מבטון מזוין.
לאור העלות הגבוהה של שיפוץ זה הוחלט בצבא צרפת לחזק רק את המבצרים במזרח צרפת ולהסתמך על הברית עם בלגיה לכן מצודת סקלן לא חוזקה בבטון ונשארה רק עם כיסוי האדמה.
ב-1914, עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, נכבשה המצודה על ידי גרמנים ממעצמות המרכז ושימש מרכז תספוקת לקו החזית.
בשלהי 1918 הצליחו כוחות בריטים מ"רגימנט המלך מליברפול" לשחרר את המצודה במסגרת אופנסיבה של הארמייה הראשונה הבריטית והארמייה החמישית הבריטית לשחרר את ליל וסביבתה.
עם סיום המלחמה נשארה בריטניה בשטח צרפת והפכה את הנמצודהלבית חולים צבאי.
ב-1921 חזרו הבריטים לבריטניה והמצודה הוחזרה לרשות צבא צרפת.
לאחר מהלך זה הפך צבא צרפת את המצודה למחנה של חיל משמר.
מכיוון שהצבא לא השתמש בכל שטח המצודה הוא אומץ על ידי נטוריסטים שהקימו במקום מחנה.
לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה תגבר צבא צרפת את כוחותיו במצודה ומנע את המשך קיומו של מחנה הנודיסטים במקום.
במאי ויוני 1940 עברה המצודה לידי צבא גרמניה, בעקבות כיבוש צרפת על ידי גרמניה.
בתקופה זה הפכה המצודה לבית סוהר ושלוחה של בית הסוהר המרכזי בליל .
בין ה-7 ביוני 1944 ל-24 באוגוסט 1944 הוציאו הגרמנים להורג, בתחומי המצודה, 69 מחברי תנועת ההתנגדות הצרפתית במה שקרוי "טבח מצודת סקלן" .
החל מאוגוסט 1944 החלו בעלות הברית להרחיב את ראש הגשר של הפלישה לנורמנדי צפונה ובתחילת ספטמבר שוחררה ליל וגם המצודה.
לאחר המלחמה המשיך צבא צרפת להשתמש במצודה כבית כלא ובהמשך כמחסן תחמושת.
בשנות ה-70 נטש צבא צרפת את המצודה וחלה התדרדרות במצבה.
ב-1996 נרכש שטח המצודה על ידי משפחה פרטית שהחלה לשפץ את המקום בכוחות עצמה.
מהלך זה מנע את הפיכת המצודה לעיי חורבות, כמו שקרה לשאר 11 המבצרים שהגנו על ליל.
ב-2003 פתחה המשפחה שרכשה את המקום מוזיאון פרטי בתוככי המצודה.
המוזיאון מתמקד בשנים 1920-1870 ובמיוחד במלחמת העולם הראשונה ונקרא "המרכז ההיסטורי של פרשים וארטילריה במצודת סקלן" (The Centre historique de la cavalerie et de l'artillerie au Fort de Seclin).
במוזיאון מוצג אוסף של כלי נשק, אוכפים, רתמות, 10 תותחים, 8 כלי רכב רתומים לסוסים, שני טנקי שאר B1 ממלחמת העולם השנייה וכן מזכרות של הגנרל אשיל דפונטיין שנהרג בקרבות בשנת 1914.
בנוסף לתצוגות מתקיימים במצודה אירועים לציון תאריך שחרור המבצר באוקטובר 1918. האירועים כוללים שיחזור קרבות וירי של תותחי 75 מ"מ.
כ-7,000 תיירים מבקרים במוזיאון מדי שנה.
מצודת עכו היא מצודה השוכנת בעיר העתיקה של עכו.
היא מורכבת מ מימי הביניים שהייתה שייכת למסדר ההוספיטלרי וממבצר עות'מאני שנבנה מעליו.
ביהדות, מצווה היא חובה הלכתית על האדם, ובעיקר לעם ישראל.
מקור המצוות דאורייתא בתורה (שבכתב ושבעל פה) ועליהן נוספו מצוות דרבנן המהוות גדרים שהוסיפו חכמים לאורך הדורות.
מקור המילה מצווה נגזר מהמילה "צו", (ציווי).
מלשון חז"ל ואילך, המונח "מצווה" כולל את כלל ציוויי התורה כפי שהן מרוכזות בהלכה היהודית, על אף שבלשון המקרא ישנה הבחנה בין סוגי ציוויים שונים שיש לשמור – מצווה, חוק ומשפט: .
בפרשנות, תכלית המצוות היא להביא את האדם לדבקות באל ולקדושה, כפי שעולה מנוסח ברכת המצוות, "ברוך אתה ה'...
בספרות חז"ל חוזרת ונשנית הדרישה מהאדם לעסוק בתורה ובמצוות "לשמן" – כלומר לשם קיום המצוות מתוך אהבת הבורא והתורה ולא למטרת רווח או שכר.
בדרך כלל מתכוונים בביטוי מצוות למצוות המוגדרות בתורה, אך מלבד אלה קיימות עוד שבע מצוות דרבנן – מצוות שהוסיפו חכמי המשנה.
במקביל קיימות גם שבע מצוות בני נח, מצוות כלליות שעל קיומן מצווים כל בני האדם.
ב מובא כי מניין המצוות שבתורה הוא שש מאות ושלוש עשרה.
חכמים הסמיכו מניין זה לפסוק "תורה ציווה לנו משה" – תורה בגימטריה שש מאות ואחת עשרה, ובנוסף לכך – שתי מצוות ("אנכי ה' אלהיך" ו"לא יהיה לך אלהים אחרים על פני") נמסרו ישירות מפי הגבורה.
כמה חכמים (כגון הרמב"ן) העלו את האפשרות שמניין זה אינו מוסכם, אך הוא התקבל כמוסכם על ידי רוב החכמים, שעשו אותו בסיס לחישוביהם.
כבר הגאונים (כמו רב יהודאי גאון ורב סעדיה גאון) עסקו בפירוט מניין המצוות, ובעקבותיהם עסקו במניין זה גם חכמי ימי הביניים (הראשונים), כמו הרמב"ם (ב"ספר המצוות"), הרמב"ן (בהערותיו לספר המצוות) ורבי משה מקוצי (בעל "ספר מצוות גדול").
החכמים השונים נקטו בדרכים שונות ובכללים שונים כדי לקבוע אלו היגדים בתורה יש למנות כמצוות, ואלו לאו.
מניין זה עורר קשיים רבים, כיוון שבדברי חז"ל לא נמסרו כללים ברורים לפיהם ניתן לקבוע מה כלול במניין המצוות ומה לא.
למניין המצוות אין בדרך כלל משמעות מעשית, שכן גם מה שאינו נמנה בכלל תרי"ג המצוות, אלא נכלל במצוות אחרות – נחשב כמצווה מן התורה.
מצוות "עשה" ומצוות "לא תעשה"
תרי"ג (613) המצוות מחולקות לשתי קבוצות עיקריות:
רמ"ח (248) מצוות "עשה" – מצוות המורות לאדם מה עליו לעשות, למשל "כבד את אביך ואת אמך".
שס"ה (365) מצוות "לא תעשה" – מצוות המורות לאדם מה אסור לו לעשות, למשל "לא תרצח".
מדרש חז"ל מפרש שרמ"ח מצוות עשה הם כנגד (מספר) איבריו של גבר ושס"ה לא תעשה הם כנגד (מספר) גידיו של האדם או כנגד מספר ימות השנה השמשית.
הרמב"ם מביא מדרש הנובע מהקבלה זו:
חלק ממצוות העשה הן מצוות עשה שהזמן גרמן, כתפילה או ישיבה בסוכה.
ההלכה הרווחת פוטרת נשים מהחיוב לקיים מצוות אלה (וגם אין לנשים לפי התלמוד אותו מספר איברים).
מצוות עשה מחייבות בדרך כלל עשייה לשם קיומן, ומצוות לא תעשה מחייבות בדרך כלל הימנעות מעשייה לשם קיומן, אך לעיתים נדרשת עשייה לשם קיומה של מצוות לא תעשה.
דוגמה לכך היא המצווה "לא תעמוד על דם רעך", המנוסחת כמצוות לא תעשה, אך כדי לקיימה יש לקום ולעשות מעשה ולהציל את האדם הנמצא בסכנה.
כך גם לאידך גיסא, יש מצוות עשה שקיומן הוא על ידי אי עשייה, כגון מצוות השביתה בשבת ובמועדים.
על אף שמקורן של המצוות בתורה, העיסוק בפרטים בכל אחת מהן נעשה בתורה שבעל פה.
עיקר ספרות הקודש היהודית היא דיון ופירוש של המצוות הללו.
הגדרות המצוות עצמן אינן מובנות מאליהן, ויש היגדים בתורה שיש שסוברים שהם מצוות ואחרים אינם רואים אותם ככאלה.
בנוסף, חז"ל הוסיפו גזירות ותקנות רבות ביחס למצוות השונות של התורה.
לפיכך, בפרטי כל מצווה מקובלת הבחנה בין הוראות שהן "מדאורייתא" ו"מדרבנן".
להבחנה זו משמעות מעשית בפסיקת ההלכה (למשל, בשיקולים הלכתיים במקרה של פרשנות ההלכה וספקות שונים שעולים בביצועה, או כאשר יש התנגשות בין שתי מצוות הסותרות זו את זו או שאפשר לקיים רק אחת מהן).
מקובל לסווג כמצווה דאורייתא כל מצווה המופיעה במפורש במקרא, או נלמדת ממנו במישרין במסגרת התורה שבעל פה (בארמית: אורייתא = תורה).
לדינים מסוימים, המכונים "הלכה למשה מסיני" מעמד של מצוות מן התורה, אף על פי שאין הם מפורשים בתורה ואין הם נלמדים ממנה במישרין.
ביהדות האורתודוקסית מקובלת הקפדה על המצוות בלא תלות במקורן – מדאורייתא או מדרבנן.
הקראים, שאינם מקבלים את התורה שבעל פה, מקפידים רק על מצוות דאורייתא (וגם אז, יש מצוות שהרבניים מחשיבים אותן כמצוות מדאורייתא, אבל הקראים גורסים שלמעשה אלו המצאות של רבנים, והם אינם מקבלים אותן; למשל, הנחת תפילין).
מקובל לחלק את המצוות על פי מאפיינים שונים הנוגעים למטרת המצווה או להיגיון העומד מאחוריה.
בין אדם למקום ובין אדם לחברו
הבחנה בין שתי מחלקות אלה של מצוות נעשית ב: .
מצוות שבין אדם לחברו הן מצוות המסדירות את ההתנהגות החברתית.
מצוות שבין אדם לחברו מתוך עשרת הדיברות:
כבד את אביך ואת אמך: מצווה זו משתייכת לשתי הקבוצות: בין אדם לחברו ובין אדם למקום.
לא תרצח: אחד מחוקי היסוד בכל חברה והוא שמירה על ערך החיים.
לא תנאף: דיבר שנועד לשמור על טוהר המשפחה, ומבטא את העיקרון של קדושת המשפחה וקדושת הנישואין.
לא תגנוב: לפי התלמוד הבבלי במסכת סנהדרין, זהו איסור לחטוף אדם מישראל.
לא תענה ברעך עד שקר: הזכות למשפט צודק והוגן.
לא תחמוד: לכבוש את היצר החפץ בדבריו של הזולת.
מצוות שבין אדם למקום הן מצוות המסדירות את התנהגות האדם כלפי בוראו.
הרמב"ם מכנה מצוות אלו כ"מצוות שבין אדם לעצמו" מכיוון שתפקידן אינו להשפיע על האל אלא לשנות ולפתח את עצמנו.
מצוות שבין אדם למקום מתוך עשרת הדיברות:
לא יהיה לך אלוהים אחרים על פני: יסוד האמונה המונותאיסטית.
לא תעשה לך פסל וכל תמונה: אלוהים שולל כל עצם דומם שנוצר לשבחו, וההסבר לכך שטיפוח פסלים ותמונות נחשב לעבודה זרה.
הפירוט שבהמשך הדיבר, הוא בשביל שלא יהיה ספק בכוונתו של אלוהים.
לא תשא שם ה' לשווא: דיבר זה אומר שאין להישבע באלוהים או להעלות על השפתיים את שמו לשווא.
זכור את יום השבת לקדשו: דיבר שתפקידו להזכיר את היום השביעי יום המנוחה של אלוהים בבריאת העולם, הדיבר מצווה לנוח ולשבות מכל עבודה.
אחת ממחלקות המצוות, שהשתמרה בשנות הגלות באופן תאורטי בלבד, היא זו של המצוות התלויות בארץ, שהן מצוות הקשורות בעבודת האדמה והן מחייבות רק בתוך תחומי ארץ ישראל.
בין ההוגים היהודים של ימי הביניים הייתה נפוצה אבחנה נוספת בין שני סוגי מצוות.
מצוות שכליות הן מצוות שכל אדם מבין את חשיבותן ונחיצותן.
דוגמאות רווחות: האיסורים על גנבה ועל רצח.
מצוות מסוג זה נקראות משפטים.
מצוות שמעיות הן מצוות שאינן מובנות מאליהן, ויש לקיים אותן רק כיוון שאלוהים ציווה עליהן, כמו הימנעות מאכילת בעלי חיים מסוימים, שעטנז ומצוות שקשורות לטומאה וטהרה.
מצוות מסוג זה נקראות חוקים.
הוגים אחדים הציעו סוג מצוות נוסף.
המדובר במצוות שמכילות ציווים שאינם מתחייבים על ידי השכל, אך לאחר שנכתבו סיבתם מובנת.
דוגמאות לסוג זה: שבת ותפילין.
מצוות שתכליתן במעשה ומצוות שתכליתן בתוצאה
חלוקה זו נזכרה רבות בספרי האחרונים, ליישב סתירות בהלכה ובתלמוד.
מצוות שתכליתן במעשה הן מצוות שמתקיימות על ידי עשיית המעשה עצמו כגון נטילת לולב, ואין בהם תוצאה לאחר גמר המעשה.
מצוות שתכליתן בתוצאה הן מצוות שמתקיימות במה שהתוצאה נעשתה, כגון השבת אבידה ושאר המצוות שבין אדם לחבירו, ואין בהם הקפדה על המעשה עצמו.
חלוקה נוספת קיימת בין מצוות חיוביות ומצוות קיומיות.
מצוות חיוביות הן מצוות שיש חובה לקיים אותן, ומי שלא קיים אותן נחשב למבטל מצוות עשה.
בקבוצת המצוות החיוביות ישנן מצוות כמו הנחת תפילין, אכילת מצה בליל הסדר ועוד.
מצוות קיומיות הן מצוות שאין חובה לקיים אותן, אלא בתנאים מסוימים.
בקבוצת המצוות הקיומיות ישנן מצוות כמו מצוות ציצית, שאותה חייבים לקיים רק אם לובשים בגד בעל ארבע כנפות, מצוות השחיטה, שאותה חייבים לקיים רק אם רוצים לאכול בשר, ומצוות הייבום, שנעשית רק על ידי אדם שאשת אחיו התאלמנה ולאחיו אין ילדים.
ערך שמירת החיים ("פיקוח נפש") גובר על כל המצוות, מלבד שלוש מצוות שלהן נקבעה עדיפות מיוחדת – "ייהרג ובל יעבור" – כלומר, גם אם קיום מצוות אלה מסכן את חייו של היהודי, אל לו להפר אותן (תוספתא שבת טז, יד).
שלוש מצוות אלה (הנכללות גם בשבע מצוות בני נח, כלומר כל בני האדם מצווים על קיומן) הן:
מי שמקריב נפשו כדי שלא לעבור על איסור זה, הרי הוא מת על קידוש השם.
בראש המצוות עומדים עשרת הדיברות, אלו המצוות שניתנו לעם ישראל במעמד הר סיני.
פרשנים רבים רואים בעשרת הדיברות כללי-על, וביתר המצוות פרשנות ופירוט שלהן.
במצוות לא תעשה אין הבחנה בין גברים לנשים, באופן כללי.
אולם לגבי מצוות עשה ההלכה מבחינה בין חובתם של גברים לקיים את המצוות ובין חובתן של נשים.
ככלל פטורות הנשים מכל מצוות העשה "שהזמן גרמן", כלומר שיש לקיימן בזמן מסוים ביום או בשנה.
לכלל זה ישנם מספר יוצאים מן הכלל, הבולטים ביניהם הן מצוות שבת, ואכילת מצה בפסח, שחלות על נשים כגברים.
הבחנה זו מופיעה לראשונה ב:
"כל מצות עשה שהזמן גרמה – האנשים חייבין, והנשים פטורות; וכל מצות עשה שלא הזמן גרמה – אחד אנשים ואחד נשים, חייבין.
וכל מצווה בלא תעשה, בין שהזמן גרמה ובין שלא הזמן גרמה – אחד אנשים ואחד נשים, חייבין: חוץ מבל תקיף, ומבל תשחית, ומבל תיטמא למתים".
מעשה המצווה אמור להיות מורכב משני רכיבים: מעשה וכוונה, שהן כגוף ונשמה.
המעשה הוא החלק העיקרי של המצווה, והכוונה היא הנותנת לו את התוכן.
בתלמוד ובגאונים נחלקו האם מצוות צריכות כוונה, או שבעצם עשיית המצווה כשלעצמה אף ללא כוונה אפשר לצאת ידי חובה.
אחת מהסוגיות המרכזיות בעניין נמצאת בתלמוד הבבלי במסכת ראש השנה כח ע"ב – כט ע"ב.
ואחת מהדוגמאות הממחישות עניין זה שם, היא אדם שתוקע בשופר כדי לנגן ולא כדי לקיים את מצוות תקיעה.
בשאלה כגון זו, רבי זירא מחייב כוונה ולכן התוקע לנגן לא יצא ידי חובתו, ואילו רבא לא מחייב כוונה.
מחלוקת זו ממשיכה בגאונים ובפרשני התלמוד הראשונים.
בעל הלכות גדולות, הרי"ף, הרב יוסף אלבו והרע"ב מחייבים כוונה, ואילו הרב האי גאון, בעל המאור והרב יונה גירונדי לא מחייבים כוונה.
הרמב"ן שמצדד במחייבי הכוונה, בוחר לא להכריע ביניהם ואומר שמדובר ב"מים עמוקים".
בעל הטורים שאף הוא פוסק בעקבות אביו הרא"ש שמצוות צריכות כוונה מעיר כי רב שרירא גאון, רבי יצחק אבן גיאת ורבנו חננאל פסקו כי מצוות אינן צריכות כוונה.
אמנם ישנם מקרי קצה שהכל יודו בהם, למשל בתלמוד שם מובא מקרה שבו פרסים כפו בכוח יהודי סרבן לאכול מצה בפסח, והתלמוד פוסק כי הוא לכל הדעות יצא ידי חובתו, אף שאינו רוצה בכך.
מאידך הקורא את תחילת קריאת שמע ללא כוונה, לפי רוב הדעות לא יצא ידי חובתו.
הרמב"ם פוסק שגם תפילה חייבת כוונה, ואם התפלל ללא כוונה תפילתו איננה תפילה.
לכוונה לבדה אין משמעות – אם יכוון אדם בליל הסדר את הכוונות הראויות למצוות המצה, ולא יאכל את המצה עצמה – אין ערך לכוונותיו.
מאידך, כאשר הכוונה מצטרפת למעשה – היא נותנת לו את משמעותו הרוחנית.
הוגי דעות רבים ביהדות ניסו למצוא פשר לקיום המצוות, במיוחד למצוות השמעיות שפשרן לא ברור כשעטנז, בשר בחלב ופרה אדומה.
אמנם, כבר המקרא מציין את טעמן של מצוות מסוימות כאהבת הגר ואיסור אונאת ממון, אבל מצוות רבות אינן מנומקות ואין הסבר כללי לסיבת קיום המצוות.
במסכת סנהדרין מבואר כי לא נתגלו טעמיהן של רוב המצוות, כיוון שנתגלו טעמיהן של שתי מצוות – איסור ריבוי נשים ואיסור ריבוי סוסים למלך, ולמרות זאת נכשל בהן שלמה המלך.
אחד המקורות הקדומים לנתינת טעם כללי למצוות מופיע בבראשית רבה (פרשה מ"ד) בו נאמר שהמצוות ניתנו על מנת לצרף בהן את הבריות.
בכיוון דומה הלך הרמב"ם בספרו מורה נבוכים.
לדעתו, מטרת המצוות כולן היא תיקון הנפש ותיקון הגוף.
"תיקון הנפש" – לסלק עוול, להקנות מידות נעלות המביאות ליחסים טובים בין בני אדם, להביא לידי השקפה נכונה, ולהרחיק את האדם מעבודה זרה.
ו"תיקון הגוף" – הנהגת החברה והפרטים שבה בצורה המיטבית.
בהתאם לשיטתו זו – כתב הרמב"ם כי המאכלים האסורים מזיקים מבחינה בריאותית, וחלקם נדרשים לעצירת תאוותו של האדם .
ספר החינוך, המונה את תרי"ג מצוות, מציע בתיאור כל מצווה גם את טעמה (ובלשונו, השורש שלה).
בספר אור החיים כותב: ויש לך לדעת כי כל המצוות אינם אלא שמירה מהתיעוב ומלכלוך הנפש, ובהשלמת שמירת המצוות יהיה האדם שלם מכל מום ומכל לכלוך.
המהר"ל טען שמטרתן של המצוות לקבל את מלכותו של אלוהים ואילו הרמח"ל טען שמטרתן להטיב לאדם.
ספר החינוך באופן מקיף ופרטני, במסגרת הסברתן של כל תרי"ג מצוות, נתן טעם לכל מצווה.
הרש"ר הירש עסק בהסבר שיטתי של טעמי המצוות ואת חלק מהמצוות ראה כ"סמלים", כלומר מעשים המסמלים ערכים רוחניים, והרב קוק סבר שחקר טעמי המצוות הוא מקצוע חשוב בלימודי היהדות, ועשה בעצמו ניסיונות לבאר את פשרן של מצוות סתומות כבשר בחלב ושעטנז.
ובדורינו עסק בזה הרב לייב מינצברג, ולשיטתו מצוות התורה, מבטאים ערכים מוסריים ומטרתם לחזק התנהגות אצילית וקדושה ולהרחיק כל התנהגות גסה ומתועבת.
על הפרתן של מצוות לא תעשה נקבעו עונשים המפורטים בתורה, חלקם מידי אדם, עד לענישה החמורה של ארבע מיתות בית דין, וחלקן מידי שמים (כרת).
לעומת זאת, לגבי מרבית מצוות העשה לא נאמר מהו השכר, ועל כך אמר רבי יהודה הנשיא: .
מצוות עשה ששכרן נקוב בתורה במפורש הן מצוות כיבוד אב ואם (), ומצוות שילוח הקן ().
מדרש דברים רבה מנמק מדוע לא צוין שכרן של מצוות: "אמר רבי אבא בר כהנא אמר הקב"ה: לא תהא יושב ומשקל במצותיה של תורה כעניין שנאמר (ישעיה מ, יב): "ושקל בפלס הרים".
לא תהא אומר הואיל והמצווה הזו גדולה אני עושה אותה ששכרה מרובה, והואיל וזו מצווה קלה איני עושה אותה.
לא גילה לבריות מהו מתן שכרה של כל מצווה ומצווה כדי שיעשו כל המצות בתום".
בספרות חז"ל חוזרת ונשנית הדרישה מהאדם לעסוק בתורה ובמצוות "לשמן" – כלומר מתוך אהבת ה' ולא למטרת רווח או שכר.
דוגמה לכך הם דברי הרמב"ם:
כל העוסק בתורה כדי לקבל שכר או כדי שלא תגיע עליו פורענות הרי זה עוסק שלא לשמה, וכל העוסק בה לא ליראה ולא לקבל שכר אלא מפני אהבת אדון כל הארץ שצוה בה הרי זה עוסק בה לשמה.
ואמרו חכמים: לעולם יעסוק אדם בתורה ואפילו שלא לשמה, שמתוך שלא לשמה בא לשמה.
לפיכך כשמלמדין את הקטנים ואת הנשים וכלל עמי הארץ אין מלמדין אותן אלא לעבוד מיראה וכדי לקבל שכר, עד שתרבה דעתן ויתחכמו חכמה יתירה מגלים להם רז זה מעט מעט ומרגילין אותן לעניין זה בנחת עד שישיגוהו וידעוהו ויעבדוהו מאהבה.
התנא בן הא הא אמר: "לפום צערא אגרא" (), ומפרש זאת רבי עובדיה מברטנורא: "כפי רוב הצער שאתה סובל בלמוד התורה ועשיית המצווה, יהיה שכרך מרובה", אך פירוש עיקר תוספות יום טוב מחדד את דברי רבי עובדיה מברטנורא ומסביר: "וזה בשכר הצער והטורח עצמו, שאם הוא מרובה שכרו מרובה.
אבל שכר מצות עצמן אי אתה יודע מתן שכרן".
בספרות התלמודית והמדרשית מוזכרים גן עדן וגיהנום כמקומות של שכר ועונש בעולם המקביל הנקרא עולם הנשמות.
גן עדן הוא המקום בו יושבים הצדיקים למשתאות (גמול פיזי לפי פרשנות פשטנית) ו"נהנים מזיו השכינה", כלומר – שכרם הוא הקרבה אל האל.
ולהפך בגיהנום – עונשים פיזיים ורוחניים.
מצוות בניית בית המקדש היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות לפיה על הציבור לבנות בית מקדש לה', שבו תתקיים עבודת הקורבנות, העלייה לרגל וכל יתר המצוות התלויות בקיומו של בית המקדש.
בתורה נאמר הציווי על בניית המשכן שהוקם בזמן שהותם של בני ישראל במדבר סיני:
עשיית המשכן וכליו השונים מתוארת בספר שמות בפרוטרוט ובחגיגיות רבה, והציוויים על עבודת הקורבנות בו מתוארים במהלך ספר ויקרא שאחריו.
חז"ל למדו מן הפסוקים, שהקמת המקדש במקומו הקבוע ("בית עולמים"), צריכה הייתה לבוא לאחר קיומה של מצוות מינוי מלך ומצוות מחיית זכר עמלק:
הרמב"ם פסק דין זה בספרו משנה תורה, והיו שפסקו על פי דבריו שמצווה זו אינו נוהגת אלא אחר שמינו מלך על ישראל:
אמנם יש שכתבו על פי דברי הרמב"ם במורה נבוכים שסדר זה של מינוי מלך היה נצרך רק לזמן הכניסה לארץ.
ויש שכתבו שכוונת הרמב"ם והגמרא היא רק לכתחילה, ולא שקיומם של הדברים הללו הוא תנאי לחיוב המצווה.
בספר דברים, לפני הכניסה לארץ ישראל, מתוסף ציווי לחפש בארץ את "המקום אשר יבחר ה' לשכן שמו שם" ואליו לרכז את כלל עבודת הקורבנות:
במשך שנים רבות לאחר הכניסה לארץ ישראל טרם התממשה בניית הבית המקווה; תחילתו של מהלך כזה הייתה הקמת משכן שילה, שהיה, כדברי חז"ל, בית אבנים אך עם כיסוי של אוהל ולא תקרה.
לאחר חורבן שילה (ככל הנראה על ידי הפלשתים בצעירותו של שמואל הנביא), נדד ארון הברית ברחבי הארץ, ושהה זמן-מה במשכנים ארעיים בנוב ובגבעון, עד שקידש דוד את ירושלים כמקום שבו אמור להיבנות בית המקדש באופן קבוע.
דוד רצה לקיים את מצוות הבניין אך נאסר עליו על ידי נתן הנביא מפי האל; עם זאת, עשה דוד את כל ההכנות לכך, כך שכאשר מלך שלמה בנו, יכול היה להתחיל מיד במלאכה.
מעמד בחירתו של הר הבית למקום שבו ייבנה הבית העתידי מתואר בפירוט בסוף ספר שמואל ובדברי הימים, ומלווה בהתגלות מלאך ה' ובדברי גד הנביא.
נראה שהתנ"ך וחז"ל תפסו זאת כאירוע מכונן, שאוסר מאז על כל בנייה של מקדש במקום אחר.
הרמב"ם מנה את המצווה להקמת המקדש כאחת מתרי"ג מצוות, המחויבות בכל דור.
וכך כתב בספרו משנה תורה:
כך גם מנו שאר מוני המצוות, כגון רס"ג, וגם רש"י במספר מקומות שונים הגדיר את בניין המקדש כמצוות עשה.
אמנם יש סוברים שלא מוטל על העם להקים את המקדש בזמן הזה, על פי דברי רש"י בפירושו למסכת סוכה שמקדש העתיד שאנו מצפין "בנוי ומשוכלל הוא יגלה ויבא משמים", וכן כתבו ראשונים נוספים במקום, כמו התוספות, הרשב"א והריטב"א.
היו שרצו להסיק כן גם מדעת הרמב"ם, שכתב שהמשיח יבנה את המקדש, או מכך שכתב שמינוי מלך קודם לבניין המקדש.
אמנם, יש שכתבו לדייק מדברי רש"י בפירושו לתנ"ך ולתלמוד שבנין בית המקדש יבנה על ידי עם ישראל כמו כן, יש שהעירו מכך שהרמב"ם במקומות שהזכיר נושא זה בספריו קבע שמצוות בניין המקדש היא מצווה לדורות.
על דברי רש"י שבית המקדש ירד משמים, כתב הערוך לנר שמלשון התלמוד לא משמע כן: .
מצודת שפנדאו היא מצודה במערב ברלין באזור שפנדאו.
חלק מהמצודה נבנה בימי הביניים והיא אחת מהמצודות שנבנו בתקופת הרנסאנס ועומדות על תילן עד ימינו.
המצודה היא המבנה העתיק ביותר בשטח העיר ברלין שנשתמר עד ימינו.
המצודה נבנתה במהלך המאה ה-16 אולם ראשיתו של המגדל המרכזי של המצודה במאה ה-12. מגדל זה (ולאחר מכן המצודה) הוקמו על מנת להגן על העיר שפנדאו.
מתכנן המצודה היה האדריכל האיטלקי פרנצ'סקו קיאראמלה דה גאנדינו אשר החל לתכנן את מבנה המצודה בשנת 1557. עבודות הבנייה החלו בשנת 1560. בשנת 1578 החליף האדריכל רוקו גווריני די ליניארי את דה גאנדינו בפיקוח על עבודות הבנייה, ואלה הושלמו בשנת 1594.
המצודה נבנתה במצודה סימטרית בת ארבעה מצדים המחוברים יחד.
בשנת 1691 פוצץ מגדל נסיך הכתר.
מגדל זה נבנה מחדש בשנת 1692. בשנת 1806 כבש נפוליאון בונפרטה את המצודה והיא נפגעה בצורה קשה.
המצודה שופצה זמן קצר לאחר מכן אולם בעת נסיגת הכוחות הצרפתיים בשנת 1813 פוצץ מגדל המלכה ונהרס.
מגדל זה שוקם בשנת 1821.
בין השנים 1935–1945 שימשה המצודה כאתר מחקר ללוחמה כימית ואתר אחסון גזים רעילים.
בשנת 1945 נכבשה המצודה על ידי הכוחות סובייטיים ובהמשך אותה שנה עברה לידי שלטון הכיבוש הבריטי, ונשארה בידי הבריטים עד שנת 1948.
בשנת 1960 נפתח במבנה הארמון מוזיאון להיסטוריה מקומית.
בין השנים 1962–1976 עברה המצודה שיפוץ נרחב.
בשנת 1992 נפתח במבנה הַנַּשָּׁקִיָּה מוזיאון היסטורי.
מבנה השער המקורי נבנה על פי תכנונו של צ'יארמלה אשר הושפע מפורטה נואבה (השער החדש) בעיר ורונה שבאיטליה.
שער זה נבנה בסגנון הרנסאנס אולם נהרס בשנת 1813.
מבנה השער הנוכחי נבנה בשנת 1839 בסגנון קלאסי.
הארמון המקורי נבנה בסגנון גותי אולם בין השנים 1520–1523 שופץ בסגנון הרנסאנס.
במסגרת השיפוץ של שנת 1977 שוקם הבניין בסגנון ניאו גותי.
בצידו הדרומי של המבנה התגלו, בעת הקישום, קברים יהודיים מהשנים 1244 ועד 1346.
מגדל המצודה מגיע לגובה של 30 מטרים.
מועד הקמת המגדל אינו ידוע, וככל הנראה בסיסו נבנה במהלך המאה ה-13. 145 מדרגות הבנויות בסגנון גותי מובילות למרפסת התצפית מראש המגדל.
מקור שמו של מגדל יוליוס אינו ידוע.
ישנה סברה לפיה שם המגדל מתייחס לבעלות השטח על ידי יהודים בשנת 1536 (ומשמעות השם היא מגדל היהודים).
בין האסירים שהוחזקו במצודה ניתן למנות את ראש הממשל אברהארד דקלמאן שהוחזק במצודה בשנת 1702, את בנז'מין רולֶה - מייסד הצי של ברנדנבורג (הוחזק במצודה בשנת 1702), ואת שר המדינה הפרוסי פרידריך פון גרנה (הוחזק במצודה בשנת 1782).
בניגוד לאמונה המקובלת פושעי המלחמה נאצים אלברט שפר, רודולף הס וקרל דניץ לא הוחזקו במצודה - אלא בכלא שפנדאו.
מצווה הבאה בעבירה הוא מונח תלמודי המתייחס לקיום מעשה מצווה שהתאפשר בעקבות עבירה שקדמה לו.
למסקנת ההלכה קיום מצווה הבאה בעבירה אינו נחשב למעשה מצווה ולא יצא בו ידי חובת המצווה.
הלכה זו נאמרה, רק במקרה בו לא מיושם הכלל של עשה דוחה לא תעשה, שעוסק במקרים בהם בעל פי ההלכה מעשה מצווה מסוים דוחה איסור אחר, שמתנגש בו, כגון קיום ברית מילה שדוחה את השבת.
המושג כפי נוסחו המוכר לנו, מאוזכר לראשונה בתלמוד הבבלי, בשלושה מקומות:
במסכת ברכות, בהקשר של שחרור עבד להשלמת מניין.
במסכת בבא קמא, בעניין הברכה על קיום מצוות הפרשת חלה מלחם שנאפה מתבואה גזולה, על בסיס הפסוק "בוצע ברך ניאץ ה'".
במסכת סוכה, בהקשר של איסור שימוש בלולב גזול במצוות ארבעת המינים בסוכות.
איסור קיום מצווה בלולב גזול, נלמד מהפסוק בספר מלאכי: "וַהֲבֵאתֶם גָּזוּל וְאֶת הַפִּסֵּחַ וְאֶת הַחוֹלֶה?
אָמַר ה'" (מלאכי א' י"ג) שבו קורבן גזול, פיסח, וחולה נאמרים בהקשר של קורבן שלא נרצה, וממנו נלמד שאיסור של קורבן גזול אין לו תקנה כמו קורבן פיסח.
בתלמוד הירושלמי, רבי הושעיא מביא בהקשר של איסור קיום מצווה במצה גזולה, את הפסוק "ובוצע ברך - ניאץ ה'", בפרשנות של אמירת ברכה על בציעת פת גזולה - דבר הנחשב לניאוץ ה'.
ועוד נאמר שם "אין עבירה מצווה", ו"אין מצווה עבירה".
"אם עשיתן כמצותן - הן מצות, ואם לאו - אינן מצות".
הגדרת המושג היא, מצווה שבבסיסה קיימת עבירה (רמב"ם ותוספות), או מצווה שגורמת לעבירה להעשות (ריטב"א), לעומת "עשה דוחה לא תעשה" שאין בו חיבור עקרוני בין המצווה לעבירה באותו חפץ, אלא שהם קשורים לאדם העושה אותם.
הטעם של האיסור לדעת חלק מהראשונים הוא הטעם המובא בתלמוד הירושלמי, "שלא יהא נעשה סנגורו קטגורו".
בירושלמי, אדם העושה מצווה בלולב גזול, נמשל לאדם שנתפס מכבד את השלטון, בארוחה שמומנה מכספי השלטון עצמו.
עבירה שבולטת בהקשר של מושג זה היא הגזל.
עם זאת, על פי דעת רוב פרשני התלמוד הראשונים דין זה של מצווה הבאה בעבירה תופס לגבי כל המצוות כולן.
בדעת מיעוט נמצא התוספות רבנו פרץ שלדעתו מושג זה תופס רק לגבי מצוות שעיקרן ריצוי לפני המקום.
התלמוד הירושלמי יוצר הבחנה, וקובע כי הכלל של מצווה הבאה בעבירה יוחל, כאשר מנסים לקיים מצווה באותו חפץ שבו נעשה גם האיסור.
כך למשל מחלק הירושלמי בין אבל שקורע בשבת, שאף שמחלל את השבת, יוצא ידי חובת קריעה, לבין אכילת מצה גזולה בפסח שבה לא יוצא ידי חובתו.
החילוק ביניהם הוא שבקריעה עבר עבירה סתמית, שאינה קשורה דווקא לבגד המסוים, אלא לעשייתו של האדם, מה שאין כן באכילת מצה ש"גופה עבירה", ואין לעשות מצווה באמצעות אותו חפץ שנעברה בו עבירה.
הרמב"ם שממשיך תפיסה זו פוסק כי לולב שעבדו בו עבודה זרה פסול למצוות ארבעת המינים מדין מצווה הבאה בעבירה, אבל מצד שני שופר שנגזל יכול להוציא ידי חובת שמיעת תקיעת שופר, מפני שאין דין גזל בקול.
אבחנה זו נפסקה להלכה בשולחן ערוך
דוגמאות למקרים של מצווה הבאה בעבירה הן אכילת מצת טבל או מצת הקדש או מצה גזולה בפסח, נטילת לולב גזול, או נטילת לולב של אשרה או של עיר הנידחת בסוכות, הקרבת קורבן גזול, והנחת תפילין גזולות.
דוגמה נוספת שמובאת ברמב"ם, היא הבאת מנחות ונסכים מערלה וכלאי הכרם.
במקור זה הרמב"ם מוסיף טעם לדבר "שהיא מצווה הבאה בעבירה - שהקב"ה שונאה".
רבי ישראל מסלנט, מייסד תנועת המוסר שקמה ביהדות אירופה במאה ה-19, הרחיב מושג זה ל"מצווה בין אדם למקום, הבאה בעבירה בין אדם לחבירו".
כלומר הקפדה על קיום מצווה בין אדם למקום שגוררת פגיעה בבני אדם אחרים.
הוא ציין שלפעמים אנשים שאדוקים ומתלהבים מקיום מצווה מסוימת, יכולים לפגוע בעצם קיום המצווה באחרים.
לשם דוגמה הוא הביא את עניין ההשכמה המוקדמת לסליחות, בחודש אלול ועשרת ימי תשובה, שלעיתים גורמת צער גדול לבני ביתו של האדם המשכים, ותקלות רבות כרוכות בעניינה.
דוגמה נוספת אדם שטרוד במצבו הרוחני-דתי שעלול להכשל ביחסו לבריות, ולהגיע לידי כעס והקפדות לא ראויים.
בטעם ההלכה ביארו הרמב"ן, והר"ן שהוא כעין הכלל "אין קטגור נעשה סנגור", והיינו שאין ראוי לקיים בדבר מסוים רצון ה', כאשר בדבר זה עצמו עברו על צווי ה' ובזה מכעיסו.
טעם נוסף כתבו הר"ן והריטב"א שאדם אינו יוצא במצווה הבאה בעבירה כדי שלא יהיה מזכיר לו העוון, כלומר שכאשר קיום המצווה מתאפשר רק מכח העבירה, נמצא ששימוש זה הוא תוצאה של העבירה, וגורם לעבריין רעה שמזכיר לו עוונו שוב.
הרציונל שעומד מאחורי תפיסה זו ששוללת עשיית מצווה שבבסיסה עבירה הוא הרצון למנוע מתן לגיטימציה והכשר לפעולה אסורה באמצעות פעולה מותרת וטובה.
אחרת ניתן יהיה להשתמש בעשיית מצוות כעלי תאנה והכשר עבירות, למשל גזל רכוש ונתינתו לצדקה, בסגנון מעשיו של הגיבור הבריטי רובין הוד שנהג לשדוד עשירים ולחלק כספם לעניים.
למעשה נראה כי מדובר בתפיסה השוללת באופן כללי את האמירה המטרה מקדשת את האמצעים, שאם לא כן, הרי תוכשר כל עבירה שהיא בדרך לעשיית מצווה שמשמשת כמטרה.
וכגודל המטרה כן עשויות לגדול העבירות והעוולות שיהיה אפשר להצדיק.
יש בתפיסה זו גם אמירה שאין להפוך מצווה למנוע לעשיית רע, ובמקרה שאין לאדם את שדרוש לו לקיים מצווה, עליו להימנע מכך, ולא לנסות לעשות את המצווה בכל מקרה, באמצעות חפץ אסור כמו לולב ומצה גזולים.
מצודת שלוחה (באנגלית ובמחקר המדעי: spur castle) היא מבצר שנבנה על שלוחת הר לפי קווי הגובה התלולים שלו, על-מנת להעצים את מערכות ההגנה של המבצר תוך הצמדות לנתונים הטבעיים של המדרון.
המבצר הצלבני - קראק דה שבלייה שבסוריה מהווה את הדוגמה הטובה והשלמה ביותר למבצרים אלו במזרח התיכון.
הצלבנים בחרו בפסגות גדולות מספיק על מנת להכיל את כל מכלול המבנים הדרושים לקיום חיל המצב ולהגנה על המבצר תוך שליטה על כל שטח ההר.
טופוגרפיה מסוג זה איפשרה שימוש באלמנטים פשוטים יחסית, ובדרך כלל חומות חיצוניות איתנות, המוגנות על ידי מגדלים בולטים.
בנייה זו הקשתה ואף מנעה את הצבת כלי הארטילריה של האויב מול החומות, ובאותה עת הקשתה על חיל הרגלים והפרשים של האויב להגיע אל שערי המבצר.
שערים אלו, ודרכי הגישה אליהם, היו למעשה נקודות התורפה העיקריות, אם לא היחידות, של המבצר, וריכזו את מרב מאמצי הביצור של המתכננים והבונים.
הדבר איפשר לחיל מצב קטן יחסית להגן על המבצר גם בפני צבא גדול.
לסוג מצודות אלו שייכות גם מצודות אי, שביצוריהן עקבו אחר קו חוף שמנע התקפה ישירה על המבצר כמו במבצר עתלית או במבצר הים בצידון.
בארץ ישראל מהווה מבצר המונפור שנבנה על ידי המסדר הטבטוני דוגמה יפה למבצר שלוחה.
המונפור נבנה בצורת מבנה ארוך וצר, הבנוי מאגפים מדורגים אשר הוקמו לאורך השלוחה הטבעית עליה הוא שוכן.
מצווה לקיים דברי המת הוא כלל תלמודי הקובע שיש לקיים את רצון המת.
הכלל נמצא במתח עם דיני הירושה במשפט העברי הקובעים שהירושה צריכה לעבור אל היורשים הטבעיים שהם קרובי הנפטר.
הכלל היווה בסיס לחוק הירושה הישראלי ומצוטט בפסיקה בישראל בדיונים שונים כאשר יש בעיות בצוואה.
הכלל מופיע בתלמוד הבבלי בשמו של רבי מאיר, בין השאר בגיטין יד, עמוד ב:
התלמוד אינו מסביר את המקור לדברי רבי מאיר, אך במקורות מאוחרים יותר מובאים כמה מקורות.
מדרש הגדול מביא את הכלל על הפסוק "אנכי אעשה כדבריך" שאומר יוסף לאביו כאשר הוא מבקש ממנו לקבור אותו במערת המכפלה ובאופן מפורש יותר, על הפסוק שנאמר לאחר קבורתו של יעקב: "ויעשו בניו לו כן כאשר ציום" הוא מציין: "מכאן אמרו מצווה לקיים דברי המת".
המרדכי כתב שתקנה זו נתקנה לטובת המת, שיחול בדברים שאין הקניין תופס בהם, ולכן הוא חל רק בדברים שאין מועיל בהם קניין.
על תחולת החיוב חלוקים הפוסקים.
רבנו תם והרב שמעון בן צמח דוראן כותבים שהחיוב נובע רק מכך שהמת מוריש ממון, ובהיעדר ירושה אין כל חיוב למלא את רצון המת.
לעומת זאת, הרב יוסף שאול נתנזון כותב שהחיוב הוא מצד חסד של אמת עם הנפטר שאינו יכול לעשות דברים יותר.
במחנה אפרים מציג מחלוקת ראשונים, האם על ידי מצווה לקיים דברי המת, נקנה החפץ הנקנה למקבל, או שמדובר במצווה ככל המצוות.
לפי תוספות במסכת בבא בתרא לא בכל מקרה חל המצווה לקיים דברי המת.
הריב"ם מגביל זאת רק כאשר הוא אמר בפירוש "תנו" מנה לפלוני, ולא "מנה לפלוני", ולפי רבינו תם חלות מצווה לקיים דברי המת למרות שהיא חלה מחיים, היא חלה רק בדבר שייך לתיתה לאחר מיתה ולא בגט ושטר שחרור שראויים לתיתם רק מחיים.
רבנו תם ור"י סוברים שהמצווה היא רק כאשר הדבר הופקד ביד שליש, והדבר הופקד בידו לשם כך, חוץ משחרור שפחה.
הגבלה אחרונה זו נפסקה בשולחן ערוך.
מצווה לשמוע דברי חכמים היא מצוות עשה בתורה, כפי המקובל בפרשנות חז"ל, המחייבת ציות לחכמים בנושאים הלכתיים ("ככל אשר יורוך") ומצוות לא תעשה על המריית פיהם ("לא תסור מן הדבר אשר יגידו לך").
הציווי מתייחס לחובת הציות ההלכתית להכרעת חכמי הסנהדרין אשר במקדש בירושלים, מתוקף מעמדם כערכאה ההלכתית והדיונית הגבוהה ביותר במקרה של חילוקי דעות.
היו שהרחיבו את חובת הציות הכלולה במצוות אלו, וביססו עליהן חובה לשמוע בקול תלמידי חכמים בנושאים הלכתיים, ובפרט כלפי סמכויות הלכתיות ספציפיות כמו הספרות ההלכתית המקובלת או גדולי הדור שבכל דור.
מהציווי ההלכתי נגזר גם ערך כללי יותר המכונה אמונת חכמים, שאינו קשור בהכרח לנושאים הלכתיים, ותוקפו וגדריו נתונים במחלוקת.
תוצאה בולטת של מצווה זו היא החובה לברך ברכת המצוות (שעוסקת בציווי האלוהי לקיום המצווה) קודם קיום מצוות מדרבנן ולא רק מצוות מדאורייתא.
הפרשה במקרא שבה מוזכרת מצווה זו עוסקת במקרה שמתעורר ספק.
התורה מדריכה לפנות אל הכהנים הלווים ואל השופט שבדור על מנת להכריע את הספק.
התורה מצווה להישמע לפסיקת ההלכה של אותה סמכות, ואף מתריעה בעונש מיתה על מי שיערער על פסיקת הלכה זו:
- במופלא שבבית דין הכתוב מדבר.
- הסמכות ההלכתית בבית המקדש הייתה הסנהדרין הגדולה (מכונה גם "בית דין הגדול") של שבעים ואחד דיינים, שישבה בלשכת הגזית שבעזרת בית המקדש.
מאזכור בני שבט לוי בפסוק נלמדת מצוות בית דין שיהיו בו כהנים ולויים.
חז"ל פירשו שעונש המיתה המתואר בפרשה מתייחס למקרה של "זקן ממרא" - אחד מן החכמים הסמוכים שאינו מקבל את הסמכות העליונה של הסנהדרין, ומורה הלכה למעשה בניגוד לדבריה.
על איזה סוג ספק פונים
חז"ל סיווגו על פי מילות הפסוק את התחומים בהם יש לברר את הספק אצל הסנהדרין.
- זו עצה (ספק בשיקול הדעת).
- זה הדין (ספק במידות שהתורה נדרשת בהן).
בדבר המחלוקת בין הירושלמי לבבלי כתב הראי"ה קוק:
פשט הכתובים מתייחס למצווה להישמע אך ורק לסמכות ההלכתית שנמצאת "במקום אשר יבחר ה'".
כך אכן פסקו חז"ל לגבי זקן ממרא, ש"המקום גורם", כלומר הזקן הממרא נענש רק אם המרה את פי בית הדין שישב במקומו בירושלים, כלומר כאשר תפקוד הסנהדרין מלא ותקין, ולא במצבי ביניים שונים.
בדברי הראשונים ישנן גישות שונות בתוקף ציווי זה בהיעדר סנהדרין בירושלים.
הראשון שהתייחס להרחבה של המצווה הזו הוא הראב"ד, שכתב שהיא מחייבת אפילו לציית לרב המקומי, ה"מרא דאתרא".
הרשב"א הרחיב את המצווה לכדי חיוב לציית לגדולי הדורות המפורסמים; כאשר הוא נשאל האם מותר לחכם לפסוק כפי דעתו בניגוד לספרי הפסיקה המקובלים של הראשונים, השיב הרשב"א שהדבר אסור בגלל המצווה לשמוע לדברי חכמים.
הרחבה נוספת יש בספר החינוך שבדבריו על מצווה זו מאריך לכתוב על חובת הציות לרבנים הגדולים שבכל דור, ולדבריו חובה זו מהווה מצווה יסודית ביהדות.
לעומת זאת ראשונים אחרים הגבילו את תחולת המצווה רק לסנהדרין היושבת בלשכת הגזית שמקדש.
ריה"ל בספר הכוזרי מסביר שמברכים ברכת "אשר קדשנו במצוותיו וציוונו" רק על קיום מצוות דרבנן שתוקנו על ידי הסנהדרין שבירושלים שאליהם יש חובה לציית, ואילו על תקנות חכמים מתקופות מאוחרות יותר אין מברכים.
גם הרמב"ם בהקדמתו לספר משנה תורה כותב שמצוות אלו נאמרו רק לגבי בית הדין הגדול שבירושלים, ומשום כך בהיעדר סנהדרין אין מחויבות לקבל את פסקי הגאונים, וכל חכם יכול לפסוק לפי מה שדעתו נוטה.
הרמב"ן הגביל עוד יותר את תחולת המצווה לציית לסנהדרין, וכתב שהיא קיימת רק כאשר מתמלאים תנאים ספציפיים המפורטים בתלמוד לגבי "זקן ממרא".
דעת ביניים נמצאת בדרשות הר"ן, שכותב שאמנם מצוות "לא תסור" מתייחסת רק לסנהדרין בירושלים, אך הוא מחדש שבכל זאת מצווה לשמוע לדברי החכמים בתקופות מאוחרות יותר בגלל מצווה אחרת: "אחרי רבים להטות", שהיקפה מוגבל יותר.
הפסוק המובא "לא תסור מן הדבר אשר יגידו לך ימין ושמאל", משמש כבסיס לדיון בחז"ל אודות גבולות הציות לסנהדרין.
הבנה אחת המובאת במדרש ספרי גורסת כי יש ללכת אחר חכמים גם כאשר דבריהם סותרים את ההיגיון הפשוט:
מנגד, התלמוד הירושלמי במסכת הוריות מסביר את הפסוק בצורה הפוכה לחלוטין:
הבנה זו נפסקה למעשה ברמב"ם.
בסוגיה המקבילה בתלמוד הבבלי מוכרע כי "תלמיד הראוי להוראה" שהלך אחר פסיקה שגויה של חכמים בניגוד להבנתו האישית, טעה בהבנת המצווה לשמוע דברי חכמים.
תלמיד זה אינו יכול לתלות את חטאו בבית הדין, ומתחייב עליו באופן עצמאי.
יש מהראשונים שסייגו את הדין שאין לשמוע לסנהדרין כשיודע שהם טועים; הרמב"ן כתב שזה רק כאשר אותו חכם שיודע שהם טועים לא הציג את טיעוניו לפני הסנהדרין, אך אם הוא דן לפניהם בנושא והם לא השתכנעו מדבריו – הוא חייב לקבל את דבריהם.
הרשב"א כותב שהמצווה לציית לדברי החכמים קיימת גם כאשר נראה לו שהם טועים, כל עוד אין לו ראיה מוצקה המצביעה על טעותם..
מחלוקת נוספת הנוגעת למצווה זו היא בשאלה האם מצווה זו מקנה לחכמים סמכות רק לפרש את מצוות התורה, או גם סמכות לחוקק תקנות חדשות בעצמם.
בהלכה ישנן תקנות רבות הנחשבות בעלות תוקף מדרבנן, כלומר שאין להן מקור מקראי אלא הן תקנות מאוחרות יותר, והמחלוקת האמורה היא האם מקור הסמכות של החכמים להתקין את התקנות הללו הוא מדאורייתא.
בתלמוד יש התייחסות לשאלה זו בנוגע למצוות הדלקת נרות חנוכה, שאינה מצווה דאורייתא, ובכל זאת מברכים עליה: "ברוך אתה ה'...
אשר קדשנו במצוותיו וציוונו להדליק נר של חנוכה".
כלומר, על פי רב אוויא המצווה המקראית "לא תסור" מחייבת לציית גם לתקנות חכמים מחודשות.
כך גם מבאר האמורא אביי לגבי תקנת חכמים האוסרת את השניות לעריות – גילוי עריות בין קרובי משפחה מדרגה שנייה, כמו סבתא ונכד.
התקנה הזו נקראת במשנה "איסור מצווה", ואביי מבאר שהמצווה המדוברת היא "מצווה לשמוע דברי חכמים".
הרמב"ם בעקבות דברי התלמוד, פוסק ש"כל מה שאמרו חכמים לעשותו, וכל מה שהזהירו ממנו - כבר ציווה משה רבינו בסיני שיצוונו לקיימו", וכך מקובל על ראשונים רבים שמקור סמכות תקנות חכמים הוא מהתורה.
לעומת זאת, הרמב"ן חולק על הרמב"ם, אחת מטענותיו היא שלדבריו לא מובן מדוע המצוות דאורייתא נחשבות חמורות יותר מבחינה הלכתית מאשר תקנות דרבנן.
הרמב"ן האריך להשיג על דברי הרמב"ם והביא ראיות רבות לטענתו שהעובר על תקנה דרבנן לא עבר על מצווה דאורייתא של "לא תסור", ושדברי רב אוויא בעניין אינם אלא בדרך רמז ואסמכתא.
רבי אלחנן וסרמן כתב חיבור מיוחד בשם 'קונטרס דברי סופרים' שנדפס כחלק מספרו 'קובץ שיעורים' בו מאריך בגדר חיוב מצווה זו, ודן בדבריהם של הרמב"ם והרמב"ן.
ישנן גם דעות ביניים בשאלה זו.
הר"ן מבחין בין שני סוגים של תקנות חכמים: "דברים שיש להם עיקר בתורה", כלומר תקנות הבאות כהרחבה למצווה מקראית, כמו "שניות לעריות"; ולעומת זאת "מה שאין לו סמך בתורה", כמו הדלקת נרות חנוכה שהיא מצווה מחודשת לחלוטין.
לדעת הר"ן, המצווה דאורייתא לשמוע לדברי חכמים מאצילה להם סמכות בסוג הראשון של "דברים שיש להם עיקר בתורה", אך לא בתקנות מחודשות לגמרי.
יש שכתבו הבחנה אחרת, והיא בין אדם שעובר על איסור דרבנן מתוך מרידה בסמכות חכמים, שבכך הוא עובר על מצוות "לא תסור", לבין מי שעובר על איסור דרבנן מתוך תאווה בלבד וכדומה, שבכך אין "לא תסור".
מצודת שושלת הו (וייטנאמית Thành nhà Hồ) היא מצודה השוכנת בצפונה של וייטנאם, ואשר נבנתה בתקופת שושלת הו (Nhà Hồ), בסוף המאה ה-14. המצודה הוקמה בלב מישור רחב ידיים, בהתאם לעקרונות הפנג שואי והנאו-קונפוציאניזם שהתפשט אותה עת ברחבי דרום-מזרח אסיה.
היא ניצבת על ציר המחבר בין הרי טואונג סון מצפון-מערב עם הר דום סון מדרום-מזרח לה, בין נהרות מא ובואו, ומתקשרת עם נופה.
המצודה שימשה כבירת המדינה בין השנים 1397 ו-1407 ולאחר מכן הייתה למעוז פוליטי, תרבותי וצבאי, עד שננטשה ב-1591. היא הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2011.
במאה ה-14 נקלעה מדינת הג'אי וייט (Đại Việt) למשבר, ונאלצה להתמודד עם מרידות חקלאים מבית ועם פולשים מדרום ומצפון, אשר תקפו את הבירה טהאנג לונג (כיום האנוי) והעלו אותה באש שלוש פעמים.
במאמץ לשפר את המצב, הונהגה שורה של רפורמות ובהן חיזוק הצבא, הנהגת השימוש בשטרות כסף, הגבלת ההשפעה הבודהיסטית והטאואיסטית וחיזוק הקונפוציאניזם.
בנוסף, ב-1397, הועברה הבירה מהאנוי ומוקמה באתר בו שוכנת כיום מצודת הו.
מיקום זה היה מרכזי יותר מזה של הבירה, בטוח יחסית מבחינה צבאית ונגיש הן בדרך היבשה והן בנהרות ששימשו לשיט.
מצודת הו שימשה כבירת המדינה בתקופת שושלת הו מ-1398 עד 1407. בשנת 1407 כבש הקיסר יונג לה משושלת מינג הסינית את וייטנאם, וזו השיבה לעצמה את עצמאותה רק ב-1427. הבירה הושבה לטהאנג לונג, אך הממצאים במצודה מראים כי היא המשיכה להיות בשימוש, אולי כמרכז פוליטי.
על רקע מאבקי שלטון שהתחוללו בין שושלת לה (Nhà Hậu Lê) ושושלת מאק (Nhà Mạc), הייתה המצודה למעוזם של בני לה, וב-1516 הם יצאו ממנה להתקפת הבירה.
בשנת 1527 הן המצודה והן הבירה נכבשו בידי שושלת מאק, אך שושלת לה שבה והשתלטה על המצודה בשנת 1543. המצודה הייתה למעוזה הצבאי והתרבותי של שושלת לה במשך המחצית השנייה של המאה ה-16, בעוד ששושלת מאק קבעה את מרכזה בטהאנג לונג.
ב-1591 הביסה שושלת לה את שושלת מאק וכבשה את הבירה; ומצודת הו ננטשה.
שושלת נגויין (Nhà Nguyễn) שעלתה לשלטון ב-1802 אימצה את עקרונות הנאו-קונפוציאניזם ועל כן גילתה עניין רב במצודת הו.
כאשר הוקמה בירתה החדשה של וייטנאם בעיר הואה נעשה שימוש בעקרונות שבאו לידי ביטוי בהקמת המצודה.
ב-1962 הוכרה המצודה הפנימית והחפיר שסביבה כמונומנט לאומי.
במקום נערכו חפירות ארכאולוגיות ב-2004 וב-2008, ובשנת 2007 מונה ועד מנהל לאתר, וזה קידם, בין היתר, את הכרזתה באתר מורשת עולמית בשנת 2011.
אתר המורשת העולמית משתרע על-פני שטח של 1,555 דונם, בשלושה אזורים נפרדים: המצודה הפנימית (1,422 דונם), חומת לה טהאן החיצונית (90 דונם, La Thành Tây Đô) ומזבח נאם גיאו (43 דונם, Đàn Nam Giao) דרומית-מזרחית לה:
צורתה של המצודה הפנימית שהוקמה בשנת 1397, היא כשל מלבן ענק באורך של 883.5 מטרים וברוחב של 870.5 מטרים, התחום בחומה.
במרכזה של כל אחת מארבע צלעות החומה קבוע שער אבן שתקרתו עשויה בצורת קמרון חבית.
בשער הדרומי שלושה פתחים, ובכל אחד מיתר השערים פתח בודד.
שרידיהן של דרכים סלולות שקשרו בין ארבעת השערים במרכזה של המצודה ניכרים בשטחה, ואלה מחלקות אותה לארבעה ריבועים.
חומות המצודה הוקמו על בסיס של אדמה נגוחה ורוחבן מגיע לכל היותר ל-21.36 מטרים בבסיסן ול-15 מטרים בחלקן העליון.
אבני החומה סותתו מאבן גיר שנחצבה בהרים הסמוכים, ואף שהן מונחות זו על גבי זו בשורות מאוזנות, הן עוצבו כך שקירות המצודה יהיו משופעים.
פיסות האבן מגיעות בממוצע לאורך של 2.2 מטרים, רוחב של 1.5 מטרים ולגובה של 1.2 מטרים, אך לעיתים נעשה שימוש בפיסות אבן גדולות פי שניים ויותר, ומשקלן מגיע ל-26.7 טון.
סביב החומה נחפר חפיר ששרידיו נראים כיום בכל צדדיה למעט בצד המערבי.
תעלת מים נחפרה בצידה הדרום-מזרחי של המצודה, וקישרה בין החפיר לנהר בואוי.
בצידו הפנימי ובצידו החיצוני של השער הדרומי נתגלו שטחים מרוצפים, ו"הדרך הקיסרית" הובילה משער זה אל מזבח נאם ג'יהאו ("הסגידה למרומים") השוכן למרגלות הר דום סון, במרחק של כ-2.5 ק"מ דרומית-מזרחית למצודה.
ממקורות כתובים עולה שבתוך שטח המצודה ניצבו ארמונות עבור המלך, המלכה ואביו, מקדש לכבוד אבות שושלת הו במזרח המצודה, מקדש לכבוד אבות שושלת טראן (שושלת אם המלך) במערבה, וכן מקדש קסה-טאק לכבוד אלילי התבואה.
במרכז המצודה שרדו זוג דרקוני אבן נטולי ראש, המסמלים את סמכות המלוכה, ועוד נראים באתר שרידיהם של ארבעה אגמים ששכנו בארבעת רבעיה.
לפי ממצאים ארכאולוגיים, רוב מבני המצודה הוקמו בסוף המאה ה-14 אך במאות ה-15 עד ה-17, המשיכה מלאכת הבנייה באתר, בין היתר בשימוש משני.
חומה זו שאורכה הגיע לכעשרה קילומטרים, שימשה כקו הגנה החיצוני של המצודה, במרחק של קילומטר עד שלושה קילומטרים ממנה.
היא נבנתה מאדמה נגוחה ב-1399 וקשרה בין גבעות ותילים טבעיים בצידה המזרחי.
החומה נמתחה בין הר דום סון בדרום והרי טואונג סון בצפון.
קטע החומה המוכרז שוכן צפונית-מזרחית למצודה, אורכו הוא 2.051.9 מטרים, גובהו כחמישה מטרים ועוביו כ-37 מטרים בבסיסו ו-9.2 מטרים בצידו העליון.
המזבח שמשמעות שמו היא "סגידה למרומים", הוקם בשנת 1402, והוא שוכן בין שתי פסגותיו של הר דום סון, כ-2.5 ק"מ דרומית-מזרחית לשער הדרומי של מצודה.
האתר כמעט רבוע, אורכו 130 מטרים ורוחבו 120 מטרים, והוא עשוי ממספר טרסות מוגבהות, בעלות צורות שונות, אך לכולן נקודה מרכזית משותפת הנמצאת בצידו האחורי של המזבח.
הטרסה הגבוהה ביותר שוכנת בגובה של 21.7 מעל פני הים, היא מרוצפת וצורתה כשל מצולע רב-צלעות.
במקום נראים שרידיה של דרך טקסית ברוחב של 3.6 מטרים, אשר העפילה אל צידו הדרום-מערבי של המזבח.
לפי הממצאים באתר, נראה שמעליו ניצב בעבר מבנה עץ נושא גג רעפים.
צפחה ואבן גיר שימשו להקמת יסודות האתר, חומותיו והטרסות הנמוכות.
חומתו עשויה מאבן גיר ונוטה כלפי פנים בחלקה העליון.
בפינה הדרום-מזרחית של הטרסה הנמוכה ביותר, שוכנת באר מים רבועה אשר זוהתה כ"באר הירקן", אך היא מוכרת לתושבי הסביבה בכינוי "באר המלך".
במקום התגלו חפצים מחרס וממתכת.
מצודת תפן היא אתר ארכאולוגי מהתקופה ההלניסטית ובו שרידי מבצר גדול.
המצודה ממוקמת מצפון ובסמוך ליישוב כישור בגליל העליון, על רכס שנקרא בעבר ג'בל א-ראוס, (הר הראשים) ומשקיף על נחל בית העמק.
ייתכן והשם "טופאניה" קשור למילה "טופאן" בערבית (מבול), או שזהו שימור שם קדום של האזור מסביב לה ("תפן").
המצודה היא חלק ממערך הביצורים שהגן על העיר ההלניסטית פטולמאיס (עכו).
המצודה נמצאת בראש הר ברום של 508 מטר מעל פני הים, מעל נחל בית העמק.
מכל צידיה למעט הצד המערבי, היא מוקפת מצוקים טבעיים תלולים.
צידה המערבי הוא מדרון מתון המגיע עד הכפר ירכא.
זהו אזור של מסלע גירני חשוף שעבר המסה קרסטית.
הסיבה לבחירת מיקומה של המצודה הוא פועל יוצא של הטופוגרפיה שלה - תפקידה להגן על העיר פטולמאיס (הנמצאת ממערב אליה) מפני תוקפים שעלולים להגיע ממזרח.
המדרון המתון לכיוון מערב מאפשר לתגבורת ואספקה להגיע בצורה נוחה ומהירה, בעוד שתוקפים מעבריה האחרים ייתקלו במדרונות תלולים וקשים לטיפוס.
המצודה שולטת על הדרך הראשית המובילה ממישור החוף הצפוני אל תוך הגליל, והיא משקיפה על בקעת בית הכרם, מקום בו עברה הדרך הראשית ממישור החוף לסוריה.
מיקומה, לפיכך, הוא בעל חשיבות אסטרטגית גבוהה מאוד - חשיבות הגוברת על מחסור בקרקע ראויה לחקלאות ומקור מים טבעי.
בשנת 1873 הגיעו לאתר חברי משלחת הקרן לחקר ארץ ישראל.
הם מצאו במקום "מגדל רבוע הרוס, עשוי אבנים מסותתות בגסות", בריכה קטנה חצובה בסלע ושני סרקופגים.
באותה תקופה ביקר במקום החוקר ויקטור גרן שמצא בו "שרידי מבצר קטן שנבנה מאבנים מלבניות גדולות ...
ואת מימיו סיפקו כמה בורות".
האתר לא נחפר מעולם והמידע הקיים עליו הוא מסקר ארכאולוגי שנערך במקום בחורף 1983 על ידי הסוקרים שלמה גרוטקרק, דני שיאון (פרידמן), רוני הופמן, נמרוד גצוב ורפאל פרנקל.
האתר הוא חד שכבתי, לא היה לפניו ואחריו שום יישוב במקום.
תחילתו בתקופה ההלניסטית, עם עליית חשיבותה של העיר פטולמאיס, וסופו במצור על העיר שהטיל המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי בשנת 103 לפנה"ס, אז נכבשו ונהרסו המצודות המגינות עליה.
הבניה של מגדלי המצודה נעשתה באבני גוויל גדולות מאוד ולא מסותתות.
החומה בנויה אבנים קטנות יותר.
שער המצודה ופתחי המגדלים עשויים אבן גזית (אבן מסותתת).
בסקר הארכאולוגי שנעשה בה, נמצאה ידית "רודית" עם חותם (מאמפורה שמקורה באי רודוס) וקרמיקה גלילית טיפוסית.
10 מטבעות נמצאו במצודה, כולם של אלכסנדר ינאי, מעידים על כיבושה מידי מגיני העיר עכו.
נמצאו גם חרסים מהתקופה הרומית, הביזנטית והממלוכית, אף על פי שאין ראייה ליישוב ומגורים במקום לאחר כיבוש המצודה על ידי אלכסנדר ינאי.
במצודה נמצאו מכלולים של בית בד המעידים על כך ששומרי המצודה עסקו בגידול זיתים כאשר לא היו עסוקים בשמירה והגנה.
בחפירה אחרת, כחלק מ"פרויקט הגליל ההלניסטי", נחשפו לראשונה רצפות המגדלים שהקיפו את המצודה ואת יסודותיהם.
במהלך החפירה נמצאו כלי חרס, זכוכית, כלי עצם, מתכות ומטבעות שתוארכו לתקופת החשמונאים.
בעקבות החפירה, הוצע שהמצודה נבנתה על ידי החשמונאים עצמם, כמצודת גבול אל מול העיר עכו.
מצודת תפן היא מסוג "מצודות מגדלים".
אורכה 146 מטר ורוחבה 32 מטר.
היא מאורכת מכיוון שכך מכתיבה הטופוגרפיה של הכיפה עליה היא ממוקמת.
למצודה 7–8 מגדלים לפי הסדר הבא: 1 במערב, 1 במזרח, 3-4 בדרום, 2 בצפון.
במצודה נמצאו 4 בורות מים - שניים החצובים בסלע בתוך חצר המצודה (בחצר המרכזית), ושניים מחוץ למצודה: אחד חצוב בסלע בצידה המערבי הפונה לכיוון הכפר ירכא (ובו חצובה גם שוקת שתייה לסוסים) ואחד בצידה הצפוני שהוא סדק טבעי בקרקע שטוייח לצורך אגירת מים.
המצודה היא חלק ממערך ביצורים רחב שהגן על העורף החקלאי של העיר ההלניסטית פטולמאיס מפני מרכז הגליל שהיה יהודי ועוין כנראה לעיר ההלניסטית.
מיקום המגדלים מחזק טענה זו.
חלק מהמטבעות שנמצאו במצודה הם מתקופתו המאוחרת של ינאי, מה שמעלה את הסברה שהמצודה נשארה בשליטת החשמונאים גם לאחר סיום המצור על העיר עכו .
מצודות נוספות במערך הביצורים של העיר: הר סנה, ראס כלבאן, תל עמק, חורבת אל ווזיע, חורבת תיון ובהר עצמון.
יחד הן יוצרות מערך הגנה בצורת פרסה המקיף את עמק עכו.
כיום משקיף האתר על אזור התעשייה תפן והיישובים לפידות, גיתה ויאנוח-ג'ת מצפון ועל כישור ודיר אל אסד מדרום.
צפונית לאתר עובר נחל בית העמק (ואדי אל-מג'נונה).
מצוות אנשים מלומדה הוא ביטוי שמתייחס למעשים אשר נעשים מתוך הרגל באופן אוטומטי, שלא מתוך מחשבה או כוונה בעשיית המעשה.
כינוי זה מקורו על פי הפסוק בספר ישעיהו כאשר הנביא ישעיה מוכיח את עם ישראל שבעבור עוון זה תילקח מהם החכמה והבינה: .
המילה 'מלומדה' נמצא גם בדברי הנביא: .
כאשר קיום המצווה מתבצע כאשר כך שבכל פעם מחדש מכוון המקיים את מחשבותיו להתאחדות עם השכינה מחד, ומקפיד על שמירת כל פרטי ודקדוקי המצווה מאידך, מונע ממנו שקיעה בתוך שיגרה, ולא להגיע למצב של מצוות אנשים מלומדה.
מצווה בו יותר מבשלוחו הוא כלל הלכתי הנזכר בתלמוד, לפיו על אף ששלוחו של אדם כמותו, מ"מ ישנה עדיפות שהאדם יקיים בעצמו את המצוות המוטלות עליו, ולא יעשם על ידי שליח.
כלל זה נאמר בתלמוד לעניין מצוות כבוד שבת, ולעניין קידושי אישה.
מקור הכלל הוא בתלמוד, במסכת קידושין, שם מדייק רב יוסף מדברי המשנה כי לעניין קידושי אישה מצווה בו יותר מבשלוחו.
הוא אף מוסיף לכך שתי דוגמאות, העוסקות בהכנות לשבת:
לדעת רש"י, הטעם בזה הוא כי .
זאת אומרת כאשר אדם עוסק במצווה בגופו ממש, הוא מקבל שכר גדול יותר מאילו היה עושה את המצווה על ידי שליח.
בפירוש הרמב"ם כתב שהטעם הוא .
כאמור, בתלמוד נזכר דין מצווה בו יותר מבשלוחו לעניין קידושין ולעניין הכנת לשבת, בשולחן ערוך כתב דין זה לעניין ההכנות לשבת:
לדעת המגן אברהם כלל זה נאמר בכל המצוות, והפרי מגדים כתב שהכלל נאמר גם במצוות דרבנן.
לעומתם, התקשה המהר"ח אור זרוע להבין מדוע אנשים לא מקיימים כיום מצוות שחיטה ומצוות מילה בעצמם, ולא על ידי שליח, והוכיח מכך שהכלל 'מצווה בו יותר מבשלוחו' אינו נאמר בכל המצוות.
גם היד המלך פסק כי הכלל רלוונטי רק בשתי מצוות אלו, וזאת משום שרק בשתיהן לא תהיה שייכות לשולח, אם ייעשו על ידי השליח.
רבי אשר וייס בספרו מנחת אשר, מציע פתרון ביניים: במצוות שעיקרן התוצאה - כגון מצוות שחיטה שהעיקר שהבשר יהיה מהבהמה שחוטה, וכן לעניין מצוות מעקה שהתכלית שלגג יהיה מעקה - במצוות אלו אין דין 'מצווה בו יותר מבשלוחו'.
לעומת זאת, מצוות שעיקרן בעצם הפעולה, כגון ברית מילה, וקידושין בהם נאמר דין 'מצווה בו יותר מבשלוחו'.
בחיי אדם הסתפק האם מעלת קיום דין 'מצווה בו יותר מבשלוחו' קודמת למעלת קיום דין 'הידור מצווה', או לא.
כגון לעניין מצוות כתיבת ספר תורה, האם עדיף שאדם יכתוב בעצמו למרות שאינו כותב בצורה יפה, או שעדיף יותר שיתן לסופר סת"ם שיכתוב עבורו, כדי שהכתיבה תהיה נאה ומהודרת.
מצווה גדולה להיות בשמחה תמיד הוא פתגם יהודי, והנהגה של שמחת חיים, המזוהה עם רבי נחמן מברסלב אשר טבע את הביטוי במאמריו.
משמש כאחד מעקרונותיה ומייצגיה של תנועת החסידות, וכאחד מהסמנים המאפיינים את חסידות ברסלב אשר פרסמה את הביטוי ברבים במיוחד.
היגד זה הפך רווח בתרבות היהודית המודרנית בשירים באירועי שמחה או כחלק מהדרכה להתמודדות עם מצבי קושי ומשבר.