tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוגנדה היא איפה שנולדתי, גדלתי והמקום שאני קורא לו בית." מאז ילדותו חלה התדרדרות במעמדה החוקי של קהילת הלהט"ב, השיא הגיע בשנת 2014 שבה חוקק חוק אשר מגדיר הומוסקסואליות כלא חוקית ועונשה מאסר כבד.
החוק לא שרד לזמן רב – חודשים ספורים לאחר שנחקק, בוטל החוק.
בשנת 2023 חוקק מחדש חוק דומה האוסר הזדהות עם הקהילה והעונש – מאסר כבד.
בשנת 2004, בעודו סטודנט באוניברסיטה, החל מוגישה את עבודתו למען זכויות קהילת הלהט"ב ומודעות למחלת האיידס.
באותה שנה, הקים את "Icebreaker Uganda", קבוצה שמטרתה תמיכה נפשית וכלכלית בחברי קהילת הלהט"ב במדינה.
פעולותיו למען הקהילה הובילו לרדיפתו, ומוגישה נאלץ לברוח מאוגנדה לתקופה קצרה, אך בהמשך חזר להמשך עבודתו בתור עורך דין הנלחם למען קהילת הלהט"ב.
בשנת 2007 תפקידו המרכזי בקהילת הלהט"ב האוגנדית, הוביל לבחירתו למנכ"ל ארגון SMUG.
בשנת 2016, נעצר מוגישה בעקבות השתתפותו בחגיגות הגאווה, אירוע אשר גרר לחץ וביקורת בין לאומית רבה.
כהוקרה לעבודתו למען קהילת הלהט"ב באוגנדה, זכה מוגישה בשנת 2011 בשני פרסים – פרס זכויות האדם על שמו של רוברט פ.
קנדי ופרס זכויות האדם לזכרו של רפטו.
בשנת 2013 מוגישה זכה בתואר דוקטור של כבוד מטעם אוניברסיטת "גנט" הבלגית.
בשנת 2014 היה מועמד לפרס נובל לשלום ובשנת 2017 מגזין "פורצ'ן" הכניס אותו לרשימת "המנהיגים הגדולים בעולם".
בשנת 2024, מוגישה נכלל ברשימת "טיים 100" על פועלו בהגנה על זכויות להט"בים אוגנדים ואנשים ברחבי העולם, למרות איומי מוות, הפחדות וצורות אחרות של רדיפה.
פרנקלין ארל לוקאס היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1915–1919, לאחר מכן ועד 1923 כחבר הסנאט של ויומינג, ולאחר מכן ועד 1927 כמזכיר המדינה השביעי שלה.
בתוקף תפקידו זה, הוא כיהן כמושל ויומינג ה-13 מאוקטובר 1924 ועד ינואר 1925 בעקבות פטירתו של ויליאם רוס.
פרנק לוקאס נולד בגרנט סיטי שבמיזורי.
הוא גדל והתחנך בעיר בדפורד שבאיווה, ועזב את לימודיו לאחר תום שנת לימודיו השמינית כדי להתחיל בהכשרה לקראת קריירה של עיתונאי כשולית מדפיס.
לאחר שהשלים את תקופת הכשרתו ועבד עבור שני עיתונים באיווה, עבר לוקאס ב-1899 לבאפלו שבוויומינג, שם הוא היה לבעלים והמוציא לאור של העיתון Buffalo Bulletin.
כמוציא לאור, קידם לוקאס מועמדים של המפלגה הרפובליקנית, ובסופו של דבר שוכנע להתמודד על משרה נבחרת בעצמו.
בשנים 1915–1919 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ויומינג, ולאחר מכן ועד 1923 כחבר הסנאט המדינתי.
ב-1922 התמודד לוקאס בבחירות למשרת מזכיר המדינה של ויומינג ונבחר לתפקיד.
לוקאס כיהן כמזכיר המדינה באוקטובר 1924, כאשר נפטר מושל ויומינג ויליאם רוס בעת כהונתו.
כראשון בסדר הירושה לתפקיד המושל, הושבע לוקאס במקומו וכיהן בתפקיד תוך כדי שהוא המשיך למלא את תפקידו כמזכיר המדינה.
בנובמבר אותה שנה התקיימו בחירות מיוחדות לתפקיד המושל להשלמת תקופת כהונתו של רוס, ובהן ניצחה אלמנתו של רוס, נלי טיילו רוס מהמפלגה הדמוקרטית, ובכך הייתה לאישה הראשונה בארצות הברית שנבחרה כמושלת.
לוקאס המשיך לכהן כמושל עד להשבעתה של רוס בינואר 1925 ולאחר מכן המשיך בתפקידו כמזכיר המדינה.
ב-1926 ניסה לוקאס להתמודד בבחירות למשרת המושל בזכות עצמו, אך הובס בבחירות המקדימות של הרפובליקנים על ידי פרנק אמרסון.
ב-1934 הוא ניסה להתמודד שוב, אך הובס בבחירות המקדימות על ידי אלונזו קלארק.
לאחר תום כהונתו כמזכיר המדינה, שב לוקאס לניהול עיתונו.
לוקאס היה נשוי לאינה בל קראוון.
לשניים נולדו שלושה ילדים, שמתוכם אחד נפטר בינקותו.
פרנק לוקאס נפטר בבאפלו ב-26 בנובמבר 1948 הוא נטמן בבית הקברות וילוו גרוב שבעיר.
פרנק אדוארד "טד" מוס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
מוס, חבר המפלגה הדמוקרטית, ייצג את מדינת יוטה בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1959–1977, והוא הדמוקרט האחרון שכיהן מטעמה בסנאט (נכון ל-2025).
פרנק מוס נולד ב-23 בספטמבר 1911 בהולידיי, פרבר של סולט לייק סיטי, יוטה, בתור הצעיר מבין שבעת ילדיהם של ג'יימס אדוארד ומוד (לבית ניקסון) מוס.
אביו, מחנך ידוע בבית ספר תיכון, נודע כ"אבי האתלטיקה בתיכון" ביוטה.
בשנת 1929 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "גרניט", שם היה נשיא כיתה א', עורך עיתון בית הספר, פעמיים אלוף עימות של המדינה, וסנטר קבוצת הפוטבול.
לאחר מכן, מוס למד באוניברסיטת יוטה, שם עשה תואר כפול בנאום והיסטוריה.
במהלך הקולג', הוא היה נשיא כיתה ב' ומאמן צוות העימותים של האוניברסיטה.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1933. בשנה שלאחר מכן, הוא נישא לפיליס הארט (בתו של צ'ארלס ה.
הארט), לה נשאר נשוי עד מותו ב-2003; לזוג נולדו בת אחת ושלושה בנים.
מוס למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון הבירה, שם היה עורך של The George Washington Law Review.
בזמן שלמד בוושינגטון, הוא עבד במינהל ההבראה הלאומי, במינהל היישוב מחדש ובמינהל האשראי החקלאי.
הוא קיבל תואר דוקטור במשפטים בהצטיינות בשנת 1937.
לאחר קבלתו ללשכת עורכי הדין, היה מוס חבר בצוות המשפטי של הרשות לניירות ערך בארצות הברית מ-1937 עד 1939. לאחר מכן חזר ליוטה, שם פתח משרד פרטי בסולט לייק סיטי והפך לפקיד עורך דין של שופט בית המשפט העליון ביוטה, ג'יימס ה.
בריצה הראשונה שלו לתפקיד ציבורי, הוא נבחר לשופט של בית המשפט העירוני בסולט לייק סיטי ב-1940. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא שירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית במחלקה של פרקליט השופט בזירה האירופית (1942–1945).
לאחר שירותו הצבאי, חזר מוס לסולט לייק סיטי ונבחר מחדש כשופט העירייה, וכיהן בתפקיד זה עד להתפטרותו ב-1950. הוא שימש כפרקליט המחוזי של מחוז סולט לייק מ-1950 עד 1959. באותן שנים עסק בעריכת דין במשרדים Moss & Hyde (1951–1955) ו-Moss & Cowley (1955–1959).
בשנת 1956, הוא נכשל בניסיונו לקבל את המועמדות הדמוקרטית למושל יוטה, והפסיד לנציב העירייה ל.
ב-1958, התמודד מוס לסנאט האמריקני נגד הסנאטור המכהן כבר שתי קדנציות ארתור ו.
ווטקינס, בעל ברית קרוב של ממשל אייזנהאואר ושל המורמונים, וגם נגד ג'.
בראקן לי, לא מורמוני ומושל יוטה בן שתי קדנציות לשעבר (1949–1957), שהתמודד כעצמאי לאחר שהפסיד לווטקינס בפריימריז הרפובליקני.
ההצבעה הרפובליקנית הייתה מפוצלת בבחירות הכלליות, בעיקר בגלל חוסר שביעות רצון מקומית מכך שווטקינס עמד בראש הוועדה שציינה את הסנאטור ג'וזף מקארתי, ומוס זכה בבחירות עם פחות מ-40 אחוז מהקולות.
מוס היה נותן חסות מקורי של חוקים ליצירת Medicaid, תוכנית לכיסוי שירותי בריאות לאנשים בעלי הכנסה נמוכה.
מוס נבחר לקדנציה שנייה ב-1964, כשהביס את נשיא אוניברסיטת בריגהאם יאנג ארנסט ל.
הוא נבחר לקדנציה שלישית ב-1970 תוך ניצחון על חבר הקונגרס בן ארבע הקדנציות, לורנס ג'.
הוא זכה לבולטות לאומית בכל הקשור לנושאי איכות הסביבה, הצרכנות והבריאות.
מוס הפך למומחה בנושאי מים וכתב את "משבר המים" ב-1967. הוא פעל לאבטחת פארקים לאומיים נוספים ליוטה והחל בחקירות חשובות בנושא הטיפול בקשישים בבתי אבות וזימלאים, ובקשר להתעללות של רופאים בתוכנית Medicaid הפדרלית.
בשנת 1976, בתפקידו כיו"ר ועדת המשנה של הסנאט האמריקאי לטיפול ארוך טווח, הסנאטור מוס ערך חקירה ממקור ראשון של בזבוז, הונאה וניהול כושל בתוכנית Medicaid על ידי התחזות לחולה וביקור במרכז הרפואי איסט הארלם בניו יורק.
למרות שלא היו לו תלונות על תסמינים ולאחר שבדק את בריאותו על ידי הרופא שלו חודש לפני כן, ניתנה לסנאטור מוס "סדרה יקרה של בדיקות" ואז נאמר לו לחזור למחרת לבדיקות מיותרות נוספות שחויבו על הממשל הפדרלי.
בשנת 1974, מוס הצטרף לסנאטור פרנק צ'רץ' (דמוקרטי מאיידהו) כדי לתת חסות לחקיקה הראשונה למתן מימון פדרלי לתוכניות טיפול בהוספיס.
הצעת החוק לא זכתה לתמיכה רחבה ולא הובאה להצבעה.
הקונגרס כלל סוף סוף הטבת הוספיס במדיקר ב-1982. בשנת 1976 תמך מוס בתיקון חוקתי המבטל את פסק דין רו נגד וייד ואוסר הפלות.
מוס עמד בראש ועדת המשנה לצרכנות של ועדת המסחר של הסנאט, שם הוא נתן חסות לצעד, חוק התיוג והפרסום של סיגריות משנת 1966, המחייב תיוג מפורט על אריזות סיגריות תוך ציון הסכנות הבריאותיות של עישון ואיסור על פרסום טבק ברדיו ובטלוויזיה.
הוא גם נתן חסות לחוק האחריות והאחריות למוצרים לצרכן (המכונה חוק מגנוסון-מוס), חוק בטיחות הצעצועים, חוק בטיחות המוצר וחוק האריזות למניעת רעלים.
הוא היה גם יו"ר ועדת הסנאט האמריקאי למדעי האווירונאוטיקה והחלל מ-1973 עד 1977.
מוס התמודד על כהונה רביעית ב-1976 מול הרפובליקני אורין האץ'.
בין שאר הנושאים, האץ' מתח ביקורת על כהונתו בת 18 שנים של מוס בסנאט, ואמר "איך קוראים לסנאטור שכיהן בתפקיד 18 שנים?
האץ' טען כי סנאטורים רבים, כולל מוס, איבדו קשר עם בוחריהם.
האץ' ניצח בבחירות בהפרש גדול באופן בלתי צפוי של תשע נקודות והמשיך להחזיק במושב זה במשך 42 השנים הבאות.
לאחר מכן, חזר מוס לעסוק בעריכת דין בוושינגטון הבירה ובסולט לייק סיטי.
עד כה, הוא הדמוקרט האחרון שייצג את יוטה בסנאט האמריקאי.
מוס נפטר ב-29 בינואר 2003 בסולט לייק סיטי, יוטה.
פרנסיס "פרנק" ליאו (נולד ב-30 ביוני 1971) הוא הארכיבישוף של טורונטו מאז מרץ 2023, והיה בישוף בבישופות מונטריאול מספטמבר 2022 ועד מינויו לארכיבישוף.
ב-7 בדצמבר 2024 מונה לחשמן על ידי האפיפיור פרנציסקוס.
ליאו נולד במונטריאול ב-1971. הוריו, פרנצ'סקו ליאו ורוזה ולנטה, היגרו לקנדה מאיטליה.
הוא סיים תואר ראשון במכון לתאולוגיה במונטריאול, ותואר שני ותואר דוקטור בתאולוגיה במכון המחקר מריאן באוניברסיטה הקתולית בדייטון.
הוא הוסמך לכומר בבישופות מונטריאול בשנת 1996. ב-18 בנובמבר 2007 הפך לחבר במסדר השלישי של דומיניקוס הקדוש וקיבל על עצמו את נדריו ב-11 במאי 2008.
בשנים 2006–2008 למד באקדמיה האפיפיורית ברומא ולאחר מכן הצטרף לשירות הדיפלומטי של הכס הקדוש והוצב באוסטרליה עד 2011 אז עבר למשלחת הוותיקן בהונג קונג למשך שנה.
ב-2012 ליאו שב למונטריאול כדי ללמד שם במכון לתאולוגיה, ומ-2015 עד 2021 שימש מזכיר כללי של הוועידה הקנדית של הבישופים הקתולים.
בפברואר 2022 הוא הפך לכומר הראשי ורכז הכמורה של הארכיבישופות של מונטריאול.
ביולי אותה שנה העניק לו האפיפיור פרנציסקוס את תואר "הבישוף של טמאדה" (תואר היסטורי המתייחס לאזור בהרי המגרב) ובישוף נוסף של מונטריאול.
טקס ההסמכה שלו לתפקיד נערך ב-12 בספטמבר 2022.
ב-11 בפברואר 2023 מינה פרנציסקוס את ליאו לארכיבישוף המטרופוליטן של טורונטו, וטקס ההסמכה שלו נערך ב-25 במרץ בקתדרלת סנט מייקל.
ב-6 באוקטובר 2024 הודיע פרנציסקוס כי יהפוך את ליאו לחשמן בדצמבר 2024. תוארו כחשמן הוא החשמן של מריה הקדושה מסאלוטה דלה פרימאוואלה .
פרנק ליקט היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של רוד איילנד בשנים 1949–1956, לאחר מכן ועד 1968 כשופט בית המשפט הגבוה של רוד איילנד, ומושל רוד איילנד ה-67 בשנים 1969–1973, היהודי הראשון שכיהן בתפקיד זה.
פרנק ליקט נולד בפרובידנס, רוד איילנד, כבנם של רושל "רוז" קאסד מקלוואן, ושל יעקב ליכט מרובנו, שניהם מהגרים יהודים מהאימפריה הרוסית (כיום בתחומי אוקראינה).
היו לו שני אחים, הארי וג'וליוס.
ב-1938 סיים ליקט את לימודיו באוניברסיטת בראון, וב-1941 סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
בשני המוסדות הוא היה חבר באחוות פי בטא קפא.
ב-1946 הוא נשא לאישה את דורותי שירלי קראוס, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
ב-1942 התקבל ליקט ללשכת עורכי הדין של רוד איילנד, שם הוא שימש כעוזר משפטי של השופט ג'ון סי.
מהוני מבית המשפט הפדרלי הראשון לערעורים של ארצות הברית בבוסטון.
בשנים 1943–1956 הוא היה שותף במשרד עורכי הדין בפרובידנס, "לטס וקווין", והיה חבר פעיל בבונים החופשיים.
ב-1949 נבחר ליקט לסנאט של רוד איילנד, וכיהן בו עד 1956. לאחר מכן ועד 1968 הוא כיהן כשופט בבית המשפט הגבוה של רוד איילנד.
בתקופת כהונתו על כס השיפוט הוא היה אחד החברים המייסדים של נציבות זכויות האדם של פרובידנס, היה יושב ראש נציבות בית החולים צ'פין, ומרצה בבריאנט קולג' בסמית'פילד, רוד איילנד, שם הוא היה חבר באגודת דלתא-סיגמא-רו , אגודה לאומית לדיבייטינג.
ב-1968 הודיע ליקט על כוונתו להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל רוד איילנד.
במהלך מסע הבחירות הוא נראה כאנדרדוג מול ג'ון צ'ייפי, שכיהן עד אז שלוש תקופות כהונה כמושל, ולימים היה מזכיר הצי של ארצות הברית וסנאטור.
ב-5 בנובמבר הביס ליקט את צ'ייפי בתוצאה צמודה, לאחר שזכה ב-51 אחוזים בלבד מקולות הבוחרים.
הוא כיהן בתפקיד מינואר 1969 ועד ינואר 1973, והיה המושל היהודי הראשון של המדינה.
כמושל, הפך ליקט על פיהן הבטחות בחירות שנתן ב-1968 וב-1970, וקידם את חוק מס ההכנסה הראשון ברוד איילנד כדי לפתור את המשבר הפיסקלי שהחמיר.
הוא חתם על חוק המס דקות ספורות לאחר שהסנאט של רוד איילנד העביר אותו ברוב של 26 תומכים מול 24 מתנגדים, כשברגע הפגינו כ-500 איש זועמים בבית המדינה.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, אישר ליקט יותר מיזמים עסקיים בהשוואה לכל המושלים לפניו, וסייע להקים את מחלקת שירותי השיקום החברתי של רוד איילנד ואת מחלקת בריאות הנפש ובתי החולים של רוד איילנד.
ליקט נקט בעמדה תקיפה בנושאי הגנת הסביבה, והיה בעל תפקיד מרכזי בהקמת נציבות הפיקוח על זיהום המים של ניו אינגלנד.
הוא הקים את ועדת המושל לאיכות הסביבה בת 11 החברים, הרחיב את סמכות הפיקוח על זיהום האוויר והמים, והעניק הטבות מס לעסקים שהפעילו מערכות לשליטה בזיהומים.
ב-1973 בחר ליקט שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת כמושל, זאת עקב חוסר הפופולריות שלו על רקע יישום גביית מס המכירות המדינתי.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב ליקט לעיסוקו בעריכת דין.
ב-1986 נקרא על שמו מתחם בית המשפט של מחוז פרובידנס בגבעת קולג' שבפרובידנס, שמשמש גם כמשכן לבית המשפט הגבוה של רוד איילנד (בו כיהן ליקט), לבית המשפט העליון של רוד איילנד, ולספרייה המשפטית של רוד איילנד.
ליקט היה דודו של ריצ'רד א.
ליקט , שכיהן כסגן מושל רוד איילנד בשנים 1985–1989, וב-1989 התמודד ללא הצלחה על מושב בסנאט של ארצות הברית מול ג'ון צ'ייפי.
פרנק ליקט נפטר ממחלת הסרטן בפרובידנס ב-30 במאי 1987. בטקס הלווייתו שנערך בבית הקברות לינקולן פארק בווריק, נכח ונשא דברים ידידו, מושל מסצ'וסטס ולאחר מכן המועמד לנשיאות מייקל דוקאקיס.
פרנק מלגשי היה שמו של ההילך החוקי של מדגסקר בין 1961 ועד 1 בינואר 2005 שאז הוחלף באריארי (Ariary) בשער של חמישה פרנק מלגשי.
הפרנק המלגשי החליף את הפרנק CFA, הפרנק ששימש במושבותיה לשעבר של צרפת בשנת 1963. בשנת 1972 עזבה מדגסקר את גוש פרנק CFA והפרנק המלגשי הפך בלתי-ניתן להמרה.
מאוחר יותר, עבר המטבע סדרה של פיחותים עד שהוחלף על-ידי האריארי.
פרנסיס אלברט "פרנק" סינטרה היה זמר ושחקן אמריקאי סיציליאני, הנחשב לאחד הזמרים החשובים ביותר במאה ה-20.
סינטרה החל את הקריירה המוזיקלית שלו בתקופת הסווינג במקביל להארי ג'יימס וטומי דורסי.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 זכה לפופולריות רבה והפך לאליל נוער.
הקריירה המוזיקלית שלו החלה לדעוך בתחילת שנות ה-50, אך התחדשה בשנת 1954, לאחר שזכה בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, על הופעתו בסרט "מעתה ועד עולם".
סינטרה עזב את חברת קפיטול והקים חברת הפקות עצמאית בשם "רפרייז רקורדס" , באמצעותה הוציא לאור אלבומים רבים שזכו גם הם להצלחה, בהם Ring-A-Ding-Ding, Sinatra At The Sands, Francis Albert Sinatra & Antonio Carlos Jobim.
בעקבות הצלחת אלבומים אלה, יצא סינטרה למספר סיבובי הופעות בין-לאומיים והיה לחבר מייסד בקבוצת השחקנים אשר קראה לעצמה "ראט פאק" , ביחד עם דין מרטין, סמי דייוויס ג'וניור, פיטר לופורד וג'ואי בישופ.
הפופולריות שצבר הביאה אותו להתיידד עם ידוענים ונשיאים, כולל הנשיא ג'ון קנדי.
בשנת 1965, כשהיה בן 50, הקליט סינטרה את האלבום הרטרוספקטיבי September of My Years וכיכב בתוכנית הטלוויזיה זוכת פרס אמי Frank Sinatra: A Man And His Music.
בשנת 1971 הודיע סינטרה כי הוא פורש, בעיקר מכיוון שלא הצליח לקלוע לטעמו של הקהל, שביקש לשמוע מוזיקה מסוג שונה בסוף שנות השישים.
וכן, מכיוון שתקליטיו לא מכרו כבעבר וסרטיו נכשלו בקופות.
בשנת 1973 חזר סינטרה והוציא את האלבום Ol' Blue Eyes Is Back, ובשנת 1980 זכה להצלחה רבה עם הלהיט "Theme From New York, New York".
לאחר מכן יצא לסיבובי הופעות רבים ברחבי ארצות הברית ובעולם.
הוא הופיע עד מספר שנים לפני מותו בשנת 1998.
סינטרה היה גם שחקן קולנוע וזכה בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בסרט "מעתה ועד עולם".
על תפקידו בסרט האיש בעל יד הזהב היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר.
כמו כן, כיכב במספר סרטים מוזיקליים, כמו החברה הגבוהה, חברי ג'ואי, ברנשים וחתיכות, ויום בניו יורק.
סינטרה זכה בפרסים רבים במהלך חייו, בהם Kennedy Center Honors בשנת 1983, במדליית החירות הנשיאותית מידי הנשיא רונלד רייגן בשנת 1985, ובמדליית הזהב של הקונגרס בשנת 1997. בנוסף, זכה סינטרה ב-11 פרסי גראמי, בהם פרס עבור מפעל חיים.
סינטרה נחשב לאחד מזמרי הפופ המצליחים ביותר בכל הזמנים, והוציא מעל 50 אלבומים, שנמכרו במצטבר בכ-250 מיליון עותקים בכל העולם (כ־25 מיליון מתוכם בארצות הברית לבדה).
סינטרה נולד בהובוקן, ניו ג'רזי, כבן יחיד למשפחת מהגרים איטלקית, להורים אנטוני מרטין סינטרה ונטלי דלה .
מהתיכון הורחק בעקבות התנהגות פרועה ואף לא סיים את לימודיו.
אימו, הידועה בכינוי דולי , הייתה אישה רבת השפעה בשכונת מגוריו וכמו כן בחוגי המפלגה הדמוקרטית.
היא עבדה כמיילדת, ולצד עבודתה זו ניהלה מביתה גם עסק בלתי חוקי של הפלות.
היא נעצרה מספר פעמים והורשעה פעמיים בגין עבירה זו.
טוני, אביו של פרנק, שירת במחלקת כיבוי האש של הובוקן במהלך שנות ה-30 הקשות, שבהן שרר השפל הגדול בצפון אמריקה.
למרות מצבם הכלכלי, סיפקה דולי כסף מזומן לבנה פרנק, וכך היה יכול לצאת לבלות עם חבריו ולקנות בגדים מהודרים.
לאחר הפסקת לימודיו בתיכון, החל לעבוד כשליח בעיתון ג'רזי אובזרבר (Jersey Observer) וכמפעיל מכונה במספנה.
בתחילת שנות ה-30 החל סינטרה לשיר מול קהל.
1940-1935: תחילת הקריירה ועבודה עם הארי ג'יימס וטומי דורסי
בשנת 1935 זכה להזדמנות הראשונה כאשר אימו שכנעה להקת זמרים מקומית בשם "שלושת הנוצצים" (The Three Flashes), לצרף אותו, ויחד עם סינטרה נודעה הלהקה בשם "רביעיית הובוקן".
הם הצליחו להרשים שדר רדיו ידוע לאחר שהופיעו בתוכניתו, קיבלו 40,000 קולות מהמאזינים וזכו בפרס הראשון - חוזה לתקופה של 6 חודשים להופעות על במות ותוכניות רדיו ברחבי ארצות הברית.
בסוף שנת 1935 עזב סינטרה את רביעיית הובוקן וחזר לביתו.
אמו סידרה לו עבודה בתור מלצר מזמר ומנחה במקום שנקרא "ראסטיק קאבין", באינג'לווד קליפס בניו ג'רזי, בשכר של 15$ לשבוע.
ב-18 במרץ 1939 יצא שירו הראשון של פרנק סינטרה "our Love" עם תזמורתו של פרנק מאן.
בחודש יוני באותה השנה שכר הארי ג'יימס את סינטרה בחוזה לשנה בשכר של 75$ לשבוע.
בסתיו 1940 הופיע סינטרה כזמר בלהקתו של טומי דורסי בסרט "לילות לאס וגאס".
במאי 1941, עמד סינטרה בראש מצעד הזמרים על פי סקר של מגזין הבילבורד.
הקשר בין סינטרה לטומי דורסי היה מתוח, וסינטרה החל לבצע את הקלטות הסולו הראשונות ללא להקתו של טומי דורסי, אך עם אמרגנו של דורסי אקסל סטורדהל ובאישורו של דורסי בינואר 1942. בסוף אותה שנה עזב סינטרה את להקתו של דורסי.
סינטרה, ששירתו פנתה לקהל מעריצות בגיל העשרה, גילה קהל מאזינים חדש למוזיקה שלו, קהל של מבוגרים.
ב-31 בדצמבר 1942 הופיע לראשונה באולם פאראמאונט (Paramount Theatre) בניו יורק.
בזמן שביתת המוזיקאים בארצות הברית בין השנים 1942–1944, הוציאה חברת ההקלטות "קולומביה" את השיר "All or Nothing at All" תחת שמו של הארי ג'יימס.
השיר הוקלט באוגוסט 1939 ויצא לפני שסינטרה ביסס את שמו כזמר בהוצאה המקורית של האלבום לא הוזכרו שמות הזמרים בשיר, אך כאשר יצאה שוב ההקלטה לאור בשנת 1943, הוצג שמו של סינטרה באופן בולט על גבי העטיפה.
ההקלטה הגיעה לרשימת רבי המכר במשך 18 שבועות ואף הגיעה למקום ה-2 ב-2 ביוני 1943.
בשנת 1943 חתם פרנק סינטרה בחברת ההקלטות קולומביה רקורדס כזמר סולו כשבתחילה זכה להצלחה מרובה, במיוחד בזמן שביתת המוזיקאים.
סינטרה חתם בחברת קולומביה ב-1 ביוני 1943, כאשר מלאו לשביתת המוזיקאים 10 חודשים.
אף על פי שלא הוציא הקלטות חדשות בזמן השביתה, הופיע בתוכנית הרדיו הפופולרית "מצעד הלהיטים שלך , ועל הבמה.
חברת קולומביה רצתה להוציא במהירות האפשרית הקלטות חדשות של הכוכב העולה, וכך שכנע אותם סינטרה להעסיק את אלק ווילדר כמארגן ומנצח למספר מפגשי הקלטות, עם להקת זמרי ליווי בשם זמרי בובי טאקר .
במפגשי ההקלטה האלה שנערכו בין התאריכים 7 ביוני 1943 ל-10 בנובמבר 1943 הוקלטו תשעה שירים ושבעה מתוכם הגיעו לרשימת רבי המכר.
כאשר חזר סינטרה להופעה באולם הפאראמונט בחודש אוקטובר 1944, 35,000 מעריצים (בעיקר מעריצות) כמעט גרמו להתפרעות מחוץ לאולם, כשנודע להם שלא יוכלו להיכנס.
בשנת 1945, כיכב סינטרה עם ג'ין קלי בסרט הרימו עוגן.
באותה השנה "הושאל" לחברת RKO כדי להשתתף בסרט הקצר "הבית בו אני גר", שבויים בידי מרווין לרוי.
הסרט העוסק בסובלנות, בשוויון גיזעי ובאנטישמיות זכה בפרס אוסקר מיוחד, שהתחלק בין סינטרה ובין שאר האנשים שעסקו בו.
כמו כן, זכה הסרט בפרס מיוחד גלובוס הזהב "לקידום רצון טוב".
בשנת 1946 יצא אלבומו הראשון של פרנק סינטרה, The Voice of Frank Sinatra, והחלה הופעת הבכורה של תוכנית הרדיו השבועית שלו.
בסוף שנת 1948, הרגיש סינטרה כי הקריירה שלו מתעכבת.
תחושה זו אוששה, כשירד למקום הרביעי בסקר השנתי של המגזין דאון ביט , אחרי בילי אקסטין, פרנקי ליין ובינג קרוסבי.
בשנת 1949 חלה עלייה מחדש בפופולריות של סינטרה לאחר שחבר שוב לג'ין קלי וכיכב בסרט "קח אותי לבייסבול", הסרט קיבל ביקורת מצוינות וזכה להצלחה מסחרית רבה.
באותה השנה חבר בפעם השלישית לג'ין קלי בסרט "יום בניו יורק".
1960-1950: התחדשות הקריירה, והמעבר לחברת קפיטול
לאחר היעדרות של שנתיים, חזר סינטרה לבמה ב-12 בינואר 1950, להופעה בהרטפורד, קונטיקט.
סינטרה שקולו השתנה, סבל מדימום במיתרי הקול בעת הופעה במועדון הקופקבאנה ב-26 באפריל 1950. הקריירה ויכולת הפנייה של סינטרה אל דור חדש של בני נוער הלכה ופחתה כשהגיע אל אמצע שנות השלושים לחייו.
בספטמבר 1951, ערך סינטרה את הופעת הבכורה שלו בלאס וגאס במלון הקזינו דזרט אין .
חודש לאחר מכן שודרה סדרה שנייה של "ההופעה של פרנק סינטרה" ברשת CBS.
ב-7 בנובמבר 1951, נישא סינטרה בפעם השנייה לשחקנית אווה גרדנר.
הקשר ביניהם היה סוער ביותר, והעלייה בקריירת המשחק של גארדנר הייתה מקבילה להידרדרות בקריירה של סינטרה.
קולומביה ו-MCA נפרדו מסינטרה בשנת 1952. התחדשותה של הקריירה של סינטרה החלה בסרט הדרמה המתרחש ערב המתקפה על פרל הארבור "מעתה ועד עולם" (1953), שבעקבות ההופעה בו זכה בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
תפקיד ומשחקו סימלו שינוי בקריירה של סינטרה, ולאחר הידרדרות מסחרית שנמשכה מספר שנים, שינתה הזכייה את כיוונה של הקריירה והחזירה את סינטרה לראש רשימת ההקלטות בעולם.
ב-1953, חתם סינטרה בחברת קפיטול רקורדס , שם עבד עם טובי המעבדים המוזיקליים של אותה תקופה, הידועים מביניהם היו: נלסון רידל, גורדון ג'קינס ובילי מיי.
סינטרה המציא את עצמו מחדש עם סדרה של אלבומים המתאפיינים בצד רגשי וקודר, החל ב-In the Wee Small Hours (1955), ולאחריו האלבום Where Are You?
כמו כן הוא פיתח דמות של זמר סווינג חדשני, כפי שבא לביטוי באלבומים Swing Easy!
בסוף אותה שנה (1954), נבחר שירו "Young at Heart" לשיר השנה, והאלבום Swing Easy נבחר לאלבום השנה, ופרנק סינטרה עצמו נבחר לזמר השנה על ידי שלושת המגזינים המובילים בארצות הברית: Billboard, Down Beat, Metronome.
בשנת 1955 הוציא סינטרה את אלבומו הראשון בשיטת "12 LP In The Wee Small Hours כשיתוף הפעולה שלו עם המעבד המוזיקלי נלסון רידל.
שיתוף פעולה נוסף עם נלסון רידל הביא בשנת 1956 להוצאת האלבום Songs For The Swingin Lovers, שנחל הצלחה מסחרית, וכלל בתוכו את ההקלטה המקורית של השיר " Frank Sinatra Sings for Only the Lonely.
"I've Got You Under My Skin" הוא אוסף של שירים ישנים בביצוע אישי בסגנון בלוז צבעוני, האלבום היה הצליח מאוד והגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של מגזין הבילבורד, ובסך הכל שהה במצעד במשך 120 שבועות.
שירים מאלבום זה כמו: "Angel Eyes" ו(One For My Baby (and One More For The Road נשארו מרכיב מרכזי בהופעותיו גם בהמשך הקריירה שלו.
1970-1960: Ring-a-Ding-Ding, חברת ההקלטות רפרייז, קאונט בייסי, ז'ובים, My Way
סינטרה החל את שנת 1960 עם אלבומו הראשון, Nice 'n' Easy, שהגיע לצמרת מצעד הבילבורד וזכה לביקורות נלהבות, זאת, למרות חוסר שביעות רצון גוברת והולכת מצידו של סינטרה מחברת ההקלטות קפיטול.
סינטרה החליט להקים חברת הקלטות עצמאית משלו, רפרייז רקורדס .
אלבומו הראשון בחברת הקלטות זו היה Rind-A-Ding-Ding (1961).
האלבום הצליח והגיע למקום הרביעי במצעד הבילבורד, ולמקום השמיני בבריטניה.
הופעתו הרביעית בתוכנית ספיישל טלוויזיוני בחודש מרץ זכתה לאחוזי צפייה גבוהים.
שמה המקורי של התוכנית היה, "נחמד לצאת ולטייל", , אך היא הייתה ידועה יותר כ"ברוך שובך הביתה אלוויס", , והיא הציגה את אלביס פרסלי.
באופן אירוני, סינטרה מתח ביקורת על זמרים מסוגו של אלוויס באמצע שנות ה-50, כשאמר: "מוזיקה מהסוג שלו (אלוויס) היא מגונה, בעלת ריח סרוח, המעוררת חשק מיני.
היא מטפחת יצרים שליליים והרסניים בקרב הנוער".
על זה הגיב אלוויס, "...(סינטרה) הוא הצלחה ענקית ושחקן מצוין, אבל אני חושב שהוא לא היה צריך לומר את הדברים האלה...(רוק אנד רול)...
הוא טרנד, בדיוק כמו שבתחילת דרכו הוא (סינטרה) נחשב לכזה".
שנים אחרי, כדי לשמור על המשך קיומו המסחרי, הקליט לבסוף סינטרה גם כמה שירים כאלה, בהם "Love Me Tender", של אלוויס, "Mrs.
Robinson", של פול סיימון, "Something" של ג'ורג' האריסון ו-"Both Sides Now", של ג'וני מיטשל.
בהמשך אותה השנה (1960), השתתף פרנק סינטרה בסרט האחד עשר של דני אושן (הגרסה המקורית שעליו התבסס הרימייק משנת 2001 "אושן 11") כשאר לצידו השתתפו גם כל שאר חברי ה"ראט פאק" (חבורת העכברושים), דין מרטין, סמי דייוויס ג'וניור, פיטר לופרד וג'ואי בישופ.
הסרט היה לאחד הפופולריים ביותר של סינטרה.
לעיתים קרובות היה סינטרה מדבר בהופעותיו על במות, על הצורך לבטל את ההפרדה הגזעית.
ובשנים שלאחר מכן קיים סינטרה נשפי צדקה נוספים לכבודו של מרטין לותר קינג.
לדברי בנו, פרנק סינטרה הבן, מרטין לותר קינג פרץ בבכי בעת הופעה בשנת 1963 כאשר סינטרה שר את השיר "Ol' Man River" מתוך המחזמר "ספינת השעשועים" , במחזה הושר השיר על ידי עובד מזח אמריקאי אפריקאי.
ב-11–12 בספטמבר 1961, הקליט סינטרה את שיריו האחרונים בחברת ההקלטות קפיטול.
בשנת 1962, כיכב עם ג'נט לי ולורנס הארווי במותחן הפוליטי השליח ממנצ'וריה, באותה השנה, סינטרה וקאונט בייסי שיתפו פעולה באלבום "Sinatra-Basie", הצלחה המסחרית של אלבום זה הביאה אותם, שנתיים אחרי, לידי שיתוף פעולה נוסף באלבום "It Might as Well Be Swing", שאורגן בידי קווינסי ג'ונס.
אחד מאלבומיו השאפתניים ביותר של סינטרה באמצע שנות ה-60 היה "The Concert Sinatra", שבו הקליט ביחד עם תזמורת בת 73 נגנים.
אלבום ההופעה החיה הראשון של סינטרה, "Sinatra At The Sands", הוקלט בחודשים ינואר פברואר 1966 בלאס וגאס.
בחודש יוני 1965, סינטרה, סמי דייוויס ג'וניור ודין מרטין הופיעו יחדיו בסנט לואיס למטרות צדקה.
הקונצרט שודר בשידור חי דרך לוויין למספר רב של אולמות קולנוע בכל רחבי ארצות הברית.
בחודש אוגוסט באותה שנה הוציא סינטרה את אלבומו "September of My Years", שזכה בפרס גראמי לאלבום השנה.
לאחריו הוציא את האנתולוגיה, "A Man and His Music", בנובמבר אותה השנה שגם הוא זכה בפרס גראמי לאלבום הטוב ביותר בשנת 1966. תוכנית הטלוויזיה בשם זה גרפה את פרס אמי.
באותה שנה שיחק בסרט "נישואין על שרטון" לצידם של דין מרטין ודברה קר.
באביב, יצא האלבום, "That's Life", כאשר גם הסינגל וגם האלבום הגיעו לרשימת עשרת הראשונים של מצעד הבילבורד.
הסינגל "Strangers in the Night", העפיל לראש מצעד הבילבורד ומצעד הסינגלים הבריטי, וקוטף שוב את פרס גראמי לשנת 1967. האלבום שנשא את אותו השם העפיל לראש מצעד הבילבורד והגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי.
בתחילת שנת 1967 שיתף סינטרה פעולה עם אנטוניו קרלוס ז'ובים בסדרה של הקלטות.
מאוחר יותר באותה השנה, שיתף סינטרה פעולה עם בתו ננסי בשיר "Something' Stupid", שהגיע לראש מצעד הבילבורד, ולראש מצעד הסינגלים הבריטי.
בחודש ספטמבר, שיתף סינטרה פעולה עם דיוק אלינגטון באלבום, Francis A.
במדיה הטלוויזיונית, שיתוף סינטרה שיתוף פעולה חוזר עם ז'ובים ואלה פיצג'רלד בתוכנית טלוויזיה מיוחדת "A Man and His Music +Ella + Jobim".
"Watertown" (משנת 1970), היה אחד מאלבומי הנושא של סינטרה שזכו לשבחי הביקורת, אך נכשל מבחינה מסחרית ומכירותיו הסתכמו 30,000 עותקים בלבד, והגיע רק למקום ה-101 בלבד במצעד המכירות.
כישלון זה שם קץ לרעיון להפיק תוכנית טלוויזיה מיוחדת המבוססת על אלבום zv.
אפשר שהשיר "בדרכי שלי" (My Way) מהאלבום הפך לשיר המזוהה ביותר עם פרנק סינטרה בכל שבעת עשורי היצירה שלו.
פול אנקה, שכתב את השיר, אמר כי חשב על סינטרה כשכתב אותו.
ב-12 ביוני 1971 - בקונצרט לגיוס כספים לקרן סיוע שהתקיים בהוליווד - בגיל 55, סינטרה הודיע כי הוא פורש, בכך הביא לסיום קריירה בת 36 שנה בעולם הבידור והשירה.
ב-1973, חזר בו סינטרה מפרישתו, עם אלבום חדש ותוכנית טלוויזיה מיוחדת: Ol' Blue Eyes Is Back.
האלבום שנחל הצלחה גדולה והגיע למקום ה-13 ברשימת רבי המכר של מגזין הבילבורד, ולמקום ה-12 במצעד המכירות בבריטניה.
תוכנית הטלוויזיה המיוחדת ששודרה בעקבות האלבום הביאה לידי שיתוף פעולה חוזר בין סינטרה לג'ין קלי בשיר "Send in the Clowns".
בינואר 1974 חזר סינטרה ללאס וגאס, להופעה במלון הסיזר פאלאס.
ההופעה התקיימה אף על פי שבשנת 1970 נשבע סינטרה כי לא יופיע יותר במלון זה, לאחר שבמהלך ויכוח בינו לבין מנהל המקום, סנפורד ווטרמן, שלף האחרון אקדח בפניו.
זמן קצר לאחר שווטרמן פוטר, נפתחה הדלת בפני סינטרה לחזור ולהופיע במלון היוקרתי.
בעת ביקור באוסטרליה גרם סינטרה למהומה כאשר תיאר עיתונאים שרדפו אחרי כל צעד שעשה ולחצו למסיבת עיתונאים, כ"הומואים", "סרסורים" ובמילים קשות אחרות.
איגודים מקצועיים אוסטרליים המייצגים עיתונאים, מלצרים ופועלים אחרים הכריזו על שביתה, בדרישה כי סינטרה יתנצל על הערותיו הפוגעניות.
סינטרה מצידו דרש כי העיתונים הם אלה שיתנצלו על "חמש עשרה שנים של התעללות שספגתי מהעיתונות העולמית".
ראש הממשלה לעתיד של אוסטרליה, בוב הוק, אז נשיא לשכות המסחר של אוסטרליה, התעקש גם הוא כי על סינטרה להתנצל.
לבסוף הושגה פשרה בפרשה, לשביעות רצונם החלקית של שני הצדדים: המופע האחרון של סינטרה, בסיבוב ההופעות באוסטרליה, שודר בטלוויזיה האוסטרלית.
בחודש אוקטובר 1974, הופיע סינטרה באולם המדיסון סקוור גארדן, בקונצרט טלוויזיוני שיצא לאחר מכן כאלבום שנקרא "The Main Event-Live".
בהופעה ליוותה אותה להקת ה"ענקים הצעירים" בהנהגת וודי הרמן, שלאחר מכן לוותה אותו גם בסיבוב ההופעות באירופה, בהמשכו של אותו החודש.
תוכנית הטלוויזיה המיוחדת של המופע זכתה לביקורות טובות יחסית, אך האלבום שקטעיו קובצו ממספר הופעות בסיבוב הופעות הקאמבק שלו, זכה להצלחה בינונית בלבד, שהביאה אותו למקום ה-37 במצעד הבילבורד ולמקום ה-30 במצעד הבריטי.
בשנת 1979, אל מול הפירמידות במצרים, הופיע סינטרה בפני נשיא מצרים אנואר סאדאת.
באותה השנה בלאס וגאס, כאשר הוא חגג סינטרה 40 שנים של פעילות ואת יום הולדתו ה-64, הוענק לו פרס גראמי היוקרתי בעבור מפעל חיים.
בשנת 1980, הופיע אלבומו הראשון מזה שש שנים, Trilogy Past Present Future, פרויקט שאפתני של שלושה אלבומים.
לאלבום הראשון הקליט שירים מהעבר (מתקופת טרום הרוק) ומההווה דאז (מתקופת הרוק).
באלבום השני הקליט שירים שמהם התעלם במהלך הקריירה.
באלבום השלישי קובצו אסופת שירים בנוגע לעתיד, במקרה זה מחשבותיו לגביו.
אלבום זה היה מועמד לשישה פרסי גראמי וזוכה בפרס בעבור הכתיבה הטובה ביותר .
הוא הגיע למקום ה-17 במצעד הבילבורד.
אלבום זה הציג את אחד משיריו הידועים של סינטרה, "Theme from New York, New York".
כמו כן כלל האלבום את ביצועו לשירו של ג'ורג' האריסון "Something".
היה זה ביצועו השני לשיר זה, וגם הוא זכה לשבחים רבים.
שנה לאחר מכן, הוציא סינטרה, בעקבות הצלחתה של הטרילוגיה, את האלבום She Shot Me Down, באלבום זה שיחזר את הצליל האפל משנותיו בחברת ההקלטות קפיטל, האלבום זכה לשבחים מהמבקרים, שהגדירו אותו כ"יין המשתבח עם הזמן".
סינטרה הסתבך במחלוקת כאשר הופיע תמורת 2 מיליון דולר בשנת 1981, במלון סאן סיטי שבדרום אפריקה, שהייתה מדינה מוחרמת בשעתה בשל מדיניות האפרטהייד.
בשנת 1983, נבחר פרנק סינטרה לאחד מחמשת מקבלי פרס, "Kennedy Center Honors", יחד עם קתרין מארי דאנהם, ג'יימס סטיוארט, איליה קאזאן ווירג'יל תומפסון.
בצטטו את הסופר הנרי ג'יימס, אמר בטקס נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, "אמנות היא צילה של האנושיות", ואחר כך הוסיף שסינטרה "העביר את חייו בהטלת צל ענק ומפואר".
מוקדם יותר באותה שנה, עבד סינטרה בשיתוף פעולה עם קווינסי ג'ונס, בפעם הראשונה מזה שני עשורים על האלבום, L.A.
Is My Lady, שקיבל ביקורות טובות.
האלבום הופק אחרי שאלבום דואט מתוכנן עם זמרת הג'אז לנה הורן נזנח, לאחר שהורן סבלה מבעיה במיתרי הקול, וסינטרה לא המתין להבראתה, עקב התחייבויות אחרות שהיו לו.
שנות ה-90: שיתופי פעולה וההופעה האחרונה
בשנת 1990 חגג סינטרה את יום הולדתו ה-75 בסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית וזכה בפעם השנייה ב"פרס אלה" , מאגודת זמרים שמשרדיה נמצאים בלוס אנג'לס, בטקס עצמו הוא הופיע בפעם האחרונה ביחד עם אלה פיצג'רלד.
בחודש דצמבר, כחלק מחגיגות יום הולדתו הצהיר ראש עיריית הובוקן ניו ג'רזי, עיר הולדתו, ש"אף אחד לא שר, רקד, המהם ושר סרנדות אל תוך לבבם של צעירים כזקנים....כמו האמן המושלם הזה מהובוקן".
באותו החודש הופיע סינטרה בהופעה הראשונה שלו בסיבוב ההופעות "יובל היהלום" במדינת ניו ג'רזי.
בשנת 1993, חזר סינטרה במפתיע להקליט במסגרת חברת ההקלטות קפיטול והקליט את אלבום האולפן, Duets "דואטים", שיצא לאור בחודש נובמבר.
האומנים שהשתתפו בדואטים שהוקלטו באלבום עשו זאת בחינם ואלבום ההמשך, Duets II, שיצא לאור שנה אחר כך הגיע למקום ה-9 במצעד הבילבורד.
למרות בעיות רפואיות שונות המשיך סינטרה בסיבוב ההופעות ונשאר זמר בקנה מידה עולמי, במחצית הראשונה של שנות ה-90. לעיתים נראה היה כי זכרונו בוגד בו.
הוא התמוטט על הבמה במהלך הופעה בריצ'מונד, וירג'יניה בשנת 1994, ואירוע זה סימן הידרדרות בריאותית נוספת.
הופעתו החיה האחרונה של סינטרה נערכה ביפן, בחודש דצמבר 1994. כחודשיים לאחר מכן ב-25 בפברואר 1995, במסיבה פרטית מול 1200 אורחים נבחרים, בליל הסיום לטורניר גולף הנושא את שמו, הופיע סינטרה בפני קהל בפעם האחרונה, שיר הסיום היה "The Best is Yet to Come".
בטקס הגראמי שנערך בשנת 1994 קיבל סינטרה את ה-"Legend Award", את הפרס העניק לו בונו, סולן להקת U2 שאמר, "פרנק הוא היושב ראש של הגישה הרעה , רוק אנד רול מנוגן כדי להיות קשוח, האיש הזה הוא הבוס.
היושב ראש של הבוסים...אני לא הולך להתעסק איתו, ואתם?".
בשנת 1995, לציון יום הולדתו ה-80 של סינטרה, הודלקו אורות בניין האמפייר סטייט בניו יורק בצבע כחול.
הופעתו האחרונה בטלוויזיה הייתה בתוכנית מחווה שנערכה לכבוד יום הולדתו ה-80 בלוס אנג'לס.
במשך כל חייו סבל סינטרה משינויים במצב הרוח וגם מדיכאון וממאניה דפרסיה.
הוא עצמו אישר את זה בראיון שנתן בשנות ה-50, "בהיותי 18 קראט של מאניה דפרסיה, וחייתי חיים מלאי רגשות סוערים וסותרים, יש בי יכולת להכיל עצבות רבה כמו גם התרגשות".
לאחר שסבל מהתקף לב נוסף, נפטר פרנק סינטרה ב-14 במאי 1998 בגיל 82, בשעה 10:50, בבית החולים סידאר-סיני כשאשתו ברברה נמצאה לצידו.
מילותיו האחרונות היו: "אני מפסיד".
למחרת בלילה עומעמו האורות בסטריפ שבלאס וגאס לזכרו.
נשיא ארצות הברית ביל קלינטון הוביל מחוות לסינטרה כשאמר: "להעריך ברמה האישית את מה שמיליונים העריכו מרחוק".
הזמר אלטון ג'ון אמר: "הוא היה פשוט הטוב ביותר - אף אחד אפילו לא התקרב".
ב-20 במאי 1998, בכנסיית הרועה הטוב בבוורלי הילס, נערכה הלוויה בפני 400 מחבריו הקרובים, ועוד מאות מעריצים שהמתינו מחוץ למתחם הכנסייה.
גרגורי פק, טוני בנט ובנו פרנק סינטרה הבן פנו בדברים אל האבלים, שבהם היו: גיל סט ג'ון, טום סלק, ג'ואי בישופ, פיי דאנאוויי, טוני קרטיס, לייזה מינלי, קירק דאגלס, רוברט וואגנר, דון ריקלס, ננסי רייגן, אנג'י דיקנסון, סופיה לורן, בוב ניוהארט, מיה פארו וג'ק ניקולסון.
מאוחר יותר באותו היום, נערך טקס פרטי בכנסייה בפאלם ספרינגס.
הוא נקבר ליד הוריו בבית קברות קטן ושקט בקתדרל סיטי.
המילים "The Best Is Yet to Come" ("הטוב עוד עתיד לבוא") חקוקות על מצבתו.
שירות הדואר האמריקאי הוציא בול דואר בשווי 42 סנט ב-13 במאי 2008, עיצוב הבול נחשף ב-12 בדצמבר 2007, ביום הולדתו ה-92 של סינטרה בבוורלי הילס, בנוכחות בני משפחתו.
בבול מופיע ציור של סינטרה משנות ה-50, חבוש בכובע מגבעת רחב שוליים.
העיצוב גם כולל את חתימתו בשם משפחתו.
שמו של בית הדואר של העיר הולדתו, הובוקן, שונה לכבודו בשנת 2002. הקונגרס האמריקאי העביר החלטה ב-20 במאי 2008, המציינת את 13 במאי כיום לכבודו של פרנק סינטרה, על תרומתו לתרבות האמריקאית.
במהלך חייו עורר סינטרה תשומת לב רבה, לכאורה בשל אישיותו ובשל קשריו עם הפשע המאורגן, כולל דמויות מהמאפיה האיטלקית בארצות הברית כגון: קרלו גמבינו, סאם ג'אנקנה ולאקי לוצ'יאנו.
ה-F.B.I החזיק תיקים המכילים 2,403 עמודים על פרנק סינטרה.
קשריו עם המאפיה, תמיכתו הנלהבת בפוליטיקת הניו דיל וקשריו עם נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי, עוררו את חשדותיו של ג'ון אדגר הובר, ראש לשכת ה-F.B.I בזמנו.
ה-F.B.I עקב אחרי סינטרה כמעט חמישה עשורים, החל משנות ה-40. לדוגמה, באחד מן הדיווחים המוטעים לגביו, נמסר כי סינטרה שילם 40,000 דולר כדי לקבל שחרור משירות צבאי.
המעקב נמשך עד לשנות ה-80, כאשר הוא הצליחו מאמציו לחדש את הרישיון לניהול הימורים מטעם מדינת נבדה.
במסמכים תואר, כי סינטרה היה נתון לאיומים ולסחיטה.
במשך שנה חקר אדגר הובר את השתייכותו כביכול של סינטרה לארגון קומוניסטי, אך לא העלה בידו דבר.
קוראים למדו כי בהיותו כוכב העולה, אמר לוועדת הגיוס כי הוא סובל מפחד מפני קהל, במטרה לקבל פטור משירות צבאי.
אך האמת הייתה כי הוא גויס לצבא בזמן מלחמת העולם השנייה, אך שוחרר עקב פגיעה בעור התוף, פגיעה שיוחסה ללידתו הקשה שנעשתה באמצעות מלקחיים.
התיקים ב-F.B.I הכילו תיעוד של מפגשיו עם זונות וקשר מחוץ לנישואים שהיה לו עם אווה גרדנר, שהוביל לנישואים.
ידוענים אחרים המוזכרים בתיקים הם: דין מרטין, מרילין מונרו, פיטר לופורד וחברתו של ג'אנקאנה הזמרת פיליס מקגוויר.
אוסף המסמכים של ה-F.B.I על סינטרה שוחרר לידיעת הציבור ב-1998 בעקבות חוק חופש המידע.
במשך חייו החזיק סינטרה בדעות פוליטיות שונות.
הוריו של סינטרה היגרו לארצות הברית בשנים 1895 ו-1897. אימו דולי הייתה מנהלת רובע מטעם המפלגה הדמוקרטית.
סינטרה נשאר תומך של המפלגה הדמוקרטית עד שנות ה-60 המאוחרות, ואז החליף את נאמנותו למפלגה הרפובליקנית.
פעילות פוליטית בין השנים 1968-1944
בשנת 1944, לאחר ששלח מכתב לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, הוזמן סינטרה לפגוש את הנשיא בבית הלבן, שם הסכים להיות חלק ממערך המפלגה הדמוקרטית לעידוד מצביעים.
הוא תרם 5,000 דולר לבחירות 1944 של המפלגה הדמוקרטית, ולקראת סוף הקמפיין הופיע בשניים-שלושה אירועים פוליטיים מדי יום.
לאחר מלחמת העולם השנייה, התחזקו דעותיו השמאליות-ליברליות של סינטרה.
הוא החל לקרוא ספרות פרוגרסיבית והחל לתמוך בארגונים, שמאוחר יותר חלקם הוכרזו כארגונים של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
בשנת 1945, הופיע סינטרה בכמה בתי ספר תיכוניים במדינת ניו ג'רזי, שבהם שבתו תלמידים כהתנגדות להפרדה הגזעית.
מאוחר יותר באותה השנה, הופיע בסרט הקצר, הבית בו אני חי, סרט שהתנגד לגזענות.
בשנת 1948 תמך סינטרה במועמדותו של מועמד השמאל, הנרי וולאס לנשיאות ארצות הברית.
בחודש ינואר, 1961, ארגנו סינטרה ופיטר לאופורד את נאום הפתיחה בנשף חגיגי בוושינגטון, שנערך ערב לפני השבעתו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי.
האירוע בו השתתפו כוכבים רבים היה להצלחה גדולה, כאשר הצליח לגייס סכום כסף גדול לטובת המפלגה הדמוקרטית.
סינטרה השקיע כספים רבים בשיפור ביתו, בציפייה לביקורו של הנשיא.
אחיו של הנשיא קנדי, התובע המחוזי רוברט.פ.
קנדי, הגביר את החקירות נגד דמויות בפשע המאורגן, כמו הבוס של העיר שיקגו, סם ג'יאנקנה, אשר מוקדם יותר התארח בביתו של סינטרה.
פעילות פוליטית בין השנים: 1984-1970
ב-27 בפברואר 1970, שר סינטרה בבית הלבן כחלק ממחווה לסנאטור אוורט דירקסן.
במשך הקיץ תמך סינטרה ברפובליקני נוסף, כאשר הודיע על תמיכתו ברונלד רייגן במרוץ שלו לכהונה שנייה כמושל מדינת קליפורניה.
סינטרה גם היה מיודד מאוד עם סגן הנשיא ספירו אגניו.
סינטרה אמר כי הוא מסכים עם המפלגה הרפובליקנית ברוב הנושאים, למעט נושא ההפלות.
לאחר עשורים רבים שבהם תמך במועמדים לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית, תמך סינטרה בריצ'רד ניקסון, בבחירות של שנת 1972. בשנת 1973 התפטר ספירו אגניו מתפקידו כסגן נשיא ארצות הברית בעקבות אישומים של לקיחת שוחד והעלמות מס.
סינטרה עזר לאגניו לשלם חלק מהוצאותיו המשפטיות לאחר שפרש מהתפקיד.
בבחירות לנשיאות בשנת 1980, תמך סינטרה ברונלד רייגן, ותרם 4 מיליון דולר למסע הבחירות שלו.
סינטרה אמר כי תמך ברייגן מכיוון, "שהוא האדם המתאים לתפקיד נשיא ארצות הברית....
הכל כל כך דפוק עכשיו שאנחנו זקוקים למישהו שיסדר את הכל".
ניצחונו של רייגן הביא לסינטרה את מערכת היחסים הקרובה ביותר עם הבית הלבן מאז תחילת שנות ה-60, כתוצאה מכך ארגן סינטרה את נשף הצדקה לכבודו של הנשיא הנבחר, כפי שעשה לנשיא קנדי, 20 שנה קודם לכן.
בשנת 1984 חזר סינטרה לעירו הובוקן, שבניו ג'רזי והביא עמו את הנשיא רייגן, שהיה באמצעו של מסע הבחירות לנשיאות.
רייגן מינה את סינטרה לשגריר לגיוס תרומות במסע הבחירות של המפלגה הרפובליקנית.
סינטרה נודע כתומך של ישראל, של הציונות ושל היהדות.
למרות היותו איטלקי קתולי, ענד סינטרה סביב צווארו במשך שנים שרשרת ועליה מזוזה.
בתקופה שלפני מלחמת העצמאות סייע סינטרה לטדי קולק ומשה שמיר להבריח כספים לישראל.
סינטרה סייע להחביא את כספים שנאספו מיהדות ארצות הברית כדי לרכוש נשק עבור ההגנה בזמן הופעתו במועדון הקופקבנה, בשעה שסוכני ה-F.B.I ערכו חיפוש במקום.
פרנק סינטרה ביקר בישראל שלוש פעמים, הראשונה בשנת 1962, אז הגיע לסדרה של שבעה קונצרטים שההכנסות מהם נתרמו להקמת כפר נוער יהודי-ערבי, בעיר נצרת.
בשנת 1965, הגיע סינטרה לישראל לצילומי הסרט "הטל צל ענק", וחלק משכרו הוא תרם לאותה המטרה.
ביקורו האחרון היה בשנת 1975, אז הגיע והופיע בהתנדבות בבנייני האומה בירושלים.
ההופעה צולמה לטלוויזיה הישראלית וכל הכנסותיה הועברו כתרומה לקרן ירושלים.
במשך שנים סייע סינטרה בגיוס תרומות לאוניברסיטה העברית בירושלים, והוא עצמו תרם סכום נכבד לאגודת ידידי האוניברסיטה העברית.
בעקבות תרומה זו הונצח שמו של סינטרה ברחבה הראשית בקמפוס הר הצופים.
כמו כן תרם לסרט ההנצחה לשואה "ג'נוסייד" והפך לחבר בוועד המנהל של חבר הנאמנים של מרכז ויזנטל.
ב-1983 נפגש בתיווכם של ידידיו ליין קירקלנד (אנ') שכיהן כיו"ר ארגון העובדים ALF-CIO (אנ') ואיש הטלוויזיה דייוויד ברינקלי (אנ') עם שגריר ישראל בארצות הברית בפועל, בנימין נתניהו.
בפגישה זו, סינטרה הסכים להזמנתו של נתניהו להשתתף במאבק בדעת הקהל האנטי-ישראלית בנושא מלחמת לבנון הראשונה.
צעד בעליזות (1944) - בתפקיד: גלן ראסל.
הרימו עוגן (1945) - בתפקיד: קלארנס דוליטל.
עוד תעלה תזרח השמש (1946) - בתפקיד: זמר.
זה קרה בברוקלין (1947) - בתפקיד: החיל לשעבר דני מילר.
נס הפעמונים (1948) - בתפקיד: הכומר פול.
קח אותי לבייסבול (1949) - בתפקיד: שחקן הבייסבול דניס ראיין.
יום בניו יורק (1949) - בתפקיד: המלח גבי.
לפגוש את דני וילסון (1952) - בתפקיד: הזמר דני וילסון.
מעתה ועד עולם (1953) - בתפקיד: טוראי אנג'לו מאג'יו.
צעירים בליבם (1954) - בתפקיד: ברני סלואן.
האיש בעל יד הזהב (1955) - בתפקיד: פרנקי מאג'קינק.
ברנשים וחתיכות (1955) - בתפקיד: נתן דטרויט.
המלכודת העדינה (1955) - בתפקיד: סוכן השחקנים צ'ארלי רידר.
מסביב לעולם בשמונים יום (1956) - בתפקיד: פסנתרן בסלון "בארברי קואסט".
החברה הגבוהה (1956) - בתפקיד: מבצע 4 שירים (ללא קרדיט).
ג'וני קונצ'ו (1956) - בתפקיד: האקדוחן ג'וני קונצ'ו.
חברי ג'ואי (1957) - בתפקיד: הזמר ג'ואי אוואנס.
הג'וקר הוא פראי (1957) - בתפקיד: הזמר והקומיקאי ג'ו לואיס.
הגאווה והתשוקה (1957) - בתפקיד: לוחם הגרילה מיגל.
אחדים באו במרוצה (1958) - בתפקיד: החייל דייב הירש.
מלכים הולכים קדימה (1958) - בתפקיד: סמל סאם לוג'ינס.
מעטים מול רבים (1959) - בתפקיד: קפטן טום ריינולדס.
האחד עשר של דני אושן (1960) - בתפקיד: דני אושן.
שלושה סרג'נטים (1962) - בהשתתפות חבורת הראט פאק
השליח ממנצ'וריה (1962) - בתפקיד: מייג'ור בנט מארקו.
דירת הרווקים (1963) - בתפקיד: אלן בייקר.
ימי שיקגו העליזים (1964) - בתפקיד: רובו.
נישואין על שרטון (1965) - בתפקיד דן אדוארדס
פון ראיין אקספרס (1965) - בתפקיד קולונל ראיין
איש מלבד האמיצים (1965) - בתפקיד: הרוקח הראשי מייט.
החטא הקטלני (1980) - בתפקיד: אדוארד דילייני.
פרנק מוחמד סינקלייר הוא כדורגלן עבר ג'מייקני ומאמן כדורגל בהווה.
הוא החל את הקריירה שלו בצ'לסי בשנת 1990. לאחר מכן שיחק בוסט ברומיץ' אלביון, לסטר סיטי, ברנלי, האדרספילד טאון.
בשלהי הקריירה שלו שיחק בעיקר בקבוצות חובבניות.
בהמשך פנה לקריירת אימון, תחילה כמאמן-שחקן ולאחר מכן החל להתמקד באימון בלבד.
לזכותו של סינקלייר 28 הופעות בנבחרת ג'מייקה כולל במונדיאל 1998.
פרנק מילר הוא כותב ומאייר קומיקס כמו גם מפיק ובמאי קולנוע אמריקאי שנודע בעיקר בעקבות הרומנים הגרפים והסיפורים שכתב בסגנון הפילם נואר.
בין חברות הפצת הקומיקס איתן עבד מילר נמנים DC קומיקס ומארוול קומיקס, וכבמאי הוא גם שיתף פעולה על רוברט רודריגז בסרט "עיר החטאים", ביים את סרט הלייב אקשן "הספיריט" והפיק את הסרט "300".
מילר נולד באולני, מרילנד וגדל במונטפלייר, ורמונט שבארצות הברית למשפחה נוצרית-קתולית.
הוא החמישי מבין שבעה ילדים.
ימי ילדותו בשכונת הלס קיצ'ן בניו יורק השפיעו על עבודותיו המאוחרות בשנות ה-80 של המאה ה-20. מילר התגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה בשנות ה-90, מה שהשפיע על יצירתו "עיר החטאים".
בשנת 2001 חזר מילר לשכונת הלס קיצ'ן במהלך עבודתו על "באטמן: האביר האפל מכה שנית", כאשר התרחשה מתקפת פיגועי 11 בספטמבר לא הרחק מהשכונה.
בעקבות עבודתו של מילר בסדרת ספיידרמן, "The Spectacular Spider-Man", של חברת מארוול קומיקס הפך מילר למאייר הרגיל של "דרדוויל" והוא מיד גם לקח את המושכות לכתיבת הכותר.
בשילוב העבודה עם האינקר קלאוס ג'נסון, מילר צבר לעצמו מספר גדול של מעריצים וכבוד מחלוצי התעשייה.
במשך הזמן שמילר עבד על דרדוויל הוא יצר דמות שהיא מתנקשת-נינג'ה בשם אלקטרה, אחת מהדמויות המזוהות ביותר עם דרדוויל ועבודתו של פרנק מילר.
מילר נחשב כמהפכן בכך שהרג דמות ראשית בסדרת הקומיקס והפר נורמה בתעשיית הקומיקס.
עבודתו של מילר על דרדוויל נחשבת כאחת המוערכות ביותר.
בסרטי הקולנוע "דרדוויל" (2003) ו"אלקטרה" (2005) באו לידי ביטוי מוטיבים ואלמנטים רבים מעבודתו של מילר.
מילר השפיע רבות בכך שהראה לקוראי קומיקס אמריקאיים רבים את סגנון המאנגה היפני בפעם הראשונה.
הוא כתב הקדמות וצייר קאברים לקומיקס של קאזו קויק וגוסקי קוג'ימה בשם "Lone Wolf and Cub" כשזה הודפס לראשונה באנגלית בהפצה ראשונה (1990).
במשך השנים שעבד כשכיר בתעשיית הקומיקס, הפך מילר לקול מרכזי וחשוב בחזית תנועת היוצרים החופשית כשעבודתו של מילר נעה רבות בין יצירה במרכז התעשייה בעבודתו על אייקוני ענק כגון "באטמן" ו"דרדוויל" לבין יצירה עצמאית על דמויות פרי יצירתו.
כתוצאה מכך, החל מתחילת שנות ה-80 עבר מילר ליצירה עצמאית.
הקומיקס "רונין" הוא אחת מעבודותיו העצמאיות הידועות ביותר, קומיקס זה הוא סיפור מדע בדיוני על סמוראי שנכתב עבור חברת הקומיקס הגדולה DC קומיקס.
זו הייתה אחת מן העבודות הראשונות שלו כשהוא שיתף פעולה עם אשתו לין וארלי שהמשיכה לעבוד איתו בעיקר בצביעה של הקומיקסים "באטמן: האביר האפל חוזר" ו-"300".
אחת מעבודותיו האישיות הוא הקומיקס "Give Me Liberty" אותו יצר יחד עם דייב גיבונס ו"Hard Boiled" שיצר עם ג'ף דארו.
עיר החטאים הייתה העבודה הראשונה שלו שעשה לגמרי לבד.
הסדרה הייתה מאוירת אך ורק בגוני שחור-לבן והביאה את סיפורי הפשע המתרחשים בעיר הדמיונית.
סין סיטי פורסמה על ידי חברת ההפצה דארק הורס.
יצירתו המוכרת ביותר של פרנק מילר מחוץ ובתוך תעשיית הקומיקס היא כנראה עדיין "באטמן: האביר האפל חוזר", יצירה העומדת בפני עצמה ומספרת על באטמן בעתיד, כגבר בגיל העמידה.
נראה שבעתיד זה גם גיבורי-על נוספים פרשו מפעילות בנסיבות דומות, ורק סופרמן ממשיך לפעול, כשהוא כפוף לשליטת הממשלה.
הניסוח המחודש של מילר לבאטמן שלט למשך כשני עשורים והוביל ליצירת הסרט "באטמן" שיצא בשנת 1989, אותו ביים טים ברטון בצורה אפלה במיוחד.
הקומיקס והסרט הובילו ליצירת סדרות קומיקס ואנימציה לבאטמן בהן שלט הסגנון האפל.
מילר רשם גם מספר רב של תסריטים כשהנודעים מביניהם הם התסריטים לסדרת הסרטים רובוקופ ושני המשכיו.
הסרט הראשון - רובוקופ (סרט, 1987), זכה להצלחה וביקורות טובות.
לאחר יציאתו של "רובוקופ 3" הודיע מילר שהוא לעולם לא יאפשר להוליווד לעשות עוד סרטים בהשראת סיפוריו והקומיקסים אותם הוא יצר אולם הוא המשיך לשמור על קשר עם האולפנים השונים.
מאוחר יותר, התסריט של מילר ל"רובוקופ 2" נרכש על ידי סטיבן גראנט לחברת Avatar Press לצורך הפקת קומיקסים בהתבסס על התסריט של רובוקופ.
הקומיקס אויר על ידי ג'ון רוס ריפ ולסדרה קראו "Frank Miller's RoboCop" והיא הכילה אלמנטים רבים מעלילותיהם של "רובוקופ 2" ו"רובוקופ 3".
העמדה של מילר לגבי סרטים על ספרי הקומיקס שלו השתנתה לאחר שרוברט רודריגז יצר סרט קצר על אחד מסיפורי "עיר החטאים" של פרנק מילר בלי ידיעתו של מילר ולאחר מכן הראה אותו למילר.
מילר כל כך אהב את התוצאה עד שהוא נתן אישור להפקת סרט באורך מלא המתבסס על הקומיקס "עיר החטאים".
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-1 באפריל 2005. בתהליך יצירת הסרט השתמשו בפאנלים אמיתיים מתוך הקומיקס של פרנק מילר.
מילר ורודריגז מצוינים בקרדיטים כבמאים שותפים להפקת הסרט דבר עליו התעקש רודריגז.
אגודת הבמאים האמריקנית לא הסכימה למתן קרדיט למילר כבמאי משום שמילר לא חבר בגילדה וכתוצאה מהתנגדותם משך רודריגז את חברותו באגודה.
הצלחת הסרט הביאה לחידוש תשומת הלב לעיר החטאים של מילר.
סדרת סיפורי עיר החטאים מתארת עיר אפלה ומושחתת בשנות ה-30 של המאה ה-20, המלאה בטיפוסים אפלים ומוזרים, רוצחים פסיכופתיים, זונות רצחניות ופוליטיקאים מושחתים.
בשנת 2005 חזר מילר לעבוד על הדמות המועדפת עליו ביותר, באטמן, כשלקח את תפקיד הכתיבה לחוברת באטמן החדשה "All Star Batman and Robin", סדרה שיוצאת בליין הראשי של חברת הקומיקס DC קומיקס, ומספרת מחדש את סיפורו של באטמן.
הסדרה מאוירת על ידי ג'ים לי.
בשנת 2007 יצא לאקרנים הסרט "300" שבוים על ידי זאק סניידר, ופרנק מילר כחלק מצוות ההפקה, שתיאר את קרב תרמופילאי בין כוחות ספרטה לבין ממלכת פרס.
הסרט מבוסס על נובלה גרפית מאת פרנק מילר, שבילדותו ראה את הסרט 300 הספרטנים משנת 1962, והחוויה השפיעה מאוד על עבודתו כיוצר.
הסרט הפך להצלחה אדירה, וספר קומיקס השני של פרנק מילר שהצליח במסך הגדול.
ב-2009 מילר קיבל זכות מלאה לביים את הסרט "הספיריט" שמבוסס על סדרת הקומיקס הפופולרי של וויל אייזנר, שרצה גרסה קולנועית לקומיקס כבר שנים אבל הרעיון תמיד נדחה או בוטל.
לאחר מותו של אייזנר, מילר שהיה מעריץ גדול של הקומיקס הצליח לקבל את הזכויות לעשות סרט על "הספיריט", למרות זאת הסרט קיבל ביקורות מאכזבות משום חוסר נאמנות לקומיקס, ביצוע בינוני מצד השחקנים והומור יבש.
Batman: Year One (כתיבה, חוברות Batman #404-407, פברואר-מאי 1987)
Bizarre Adventures #28 (כתיבה ואיור סיפור על אלקטרה, עטיפה, אוקטובר 1981)
The Dark Knight Returns #1-4 (כתיבה ואיור, עטיפה עם קלאוס ג'נסן, אפריל-יוני 1986)
DK2 - The Dark Knight Strikes Again #1-3 (כתיבה, איור, דיו ועטיפה, נובמבר 2001-יוני 2002)
Madman Comics #1, #6-7 (איור עטיפה אחורית)
רובוקופ 2 - פרנק הכימאי, כתיבת הסיפור, 1990
רובוקופ 3 - כתיבת הסיפור, 1993
"בלתי שביר" - בתפקיד עצמו בראיון, 2000
"דרדוויל" - אדם בבר בו מופיע לראשונה בולזאיי, 2003
"עיר החטאים" - במאי שותף יחד עם רוברט רודריגז, 2005
רובוקופ - כתיבת הסיפור, 2014
"עיר החטאים: עלמה להרוג" - במאי שותף יחד עם רוברט רודריגז, 2014
פרנק מרטן היה מלחין ופסנתרן שווייצרי, שחי במשך חלק גדול מחייו בהולנד.
מרטן נולד בז'נבה, העשירי והאחרון בילדיו של שרל מרטן, כהן דת.
עוד לפני שהחל את לימודיו, כבר ניגן בפסנתר ואילתר.
בגיל תשע, כבר חיבר שירים שלמים ומגובשים בצורתם, ללא כל הדרכה בצורת השיר או בהרמוניה.
ביצוע של המתאוס פסיון, ששמע בגיל שתים-עשרה טבע בו חותם בל יימחה והוא הציב לו את באך כמורה דרך ומודל חיקוי.
מרטן למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה של ז'נבה במשך שנתיים, ובמקביל הלחין מוזיקה ולמד נגינה בפסנתר אצל יוזף לאובר.
יצירותיו מאותן שנים מלמדות על חיפושי שפה מוזיקלית משלו.
בשנת 1926 ייסד את האגודה למוזיקה קאמרית של ז'נבה, שאותה ניהל כפסנתרן וצ'מבליסט במשך עשר שנים.
במשך הזמן הזה גם לימד תאוריה ואלתור במכון ז'אק-דאלקרוז בבריסל ומוזיקה קאמרית בקונסרבטואר של ז'נבה.
מרטן ניהל את הטכניקום המודרני למוזיקה משנת 1933 עד 1940 והיה נשיא איגוד המוזיקאים השווייצרי (SMV) משנת 1942 עד 1946.
בשנת 1946 עבר להולנד לפנות לו יותר זמן להלחנה משיכול היה להשיג בשווייץ, שם היה שקוע מדי במספר רב של פעילויות אחרות.
במשך עשר שנים חי באמסטרדם ולבסוף התיישב בנארדן.
משנת 1950 עד 1957 לימד קומפוזיציה בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן.
אחרי 1957 פרש מן ההוראה והתרכז בהלחנה; במשך שארית חייו הגביל את הופעותיו הפומביות בנגינה לסיורים מזדמנים של מוזיקה קאמרית ולניצוח על יצירותיו הוא.
הוא שמר על אמות המידה הגבוהות שלו כפסנתרן ועשה כמה הקלטות אולפן בזקנתו.
ארבעה קטעים קצרים לגיטרה (1933)
קונצ'רטו לשבעה כלי נשיפה מעץ, טימפני וכלי קשת (1949)
"פוליפטיק" לכינור ושתי תזמורות כלי קשת קטנות (1973)
מיצירותיו אלה, המוכרת ביותר, הרבה מעבר לכל האחרות, היא הסימפוניה קונצ'רטנטה.
בין שאר יצירותיו של מרטן יש סימפוניה בגודל מלא (1937), שני קונצ'רטי לפסנתר, קונצ'רטו לצ'מבלו, קונצ'רטו לכינור, קונצ'רטו לצ'לו וסדרת יצירות שכינה "באלאדות" לכלי סולו שונים עם פסנתר או תזמורת.
המנצח השווייצרי ארנסט אנסרמה הקליט חלק ממכלול יצירתו של מרטן.
מרטן פיתח סגנון, המבוסס על שיטת שנים-עשר הטונים של ארנולד שנברג, שבה החל להתעניין בסביבות 1932, אבל לא נטש את הטונאליות.
למעשה, העדפתו למרקמים רזים ומקצביו הנמרצים תמיד מציבים אותו במרחק הרב ביותר האפשרי מן הרומנטיות המופרזת של שנברג.
חלק מן המוזיקה עתירת ההשראה ביותר של מרטן נכתבה כשהיה בשנות השמונים לחייו; הוא עבד על הקנטטה האחרונה שלו, Et la Vie l'Emporta, עד עשרה ימים לפני מותו.
פרנק ג'יימס מרשל היה שחמטאי אמריקאי, אחד מחמשת רבי-האמנים המקוריים ומתמודד על אליפות העולם בשחמט (מול עמנואל לסקר ב-1907); אלוף ארצות הברית בשנים 1909-1936. מרשל תרם רבות לתיאורית הפתיחה של המשחק דוגמת גמביט מרשל, אשר נחשב עד היום כאמצעי תגובה ראוי לפתיחה הספרדית בכל רמות המשחק.
מרשל נולד בניו יורק וחי בשנות נעוריו במונטריאול שבקנדה.
בגיל 10 החל לשחק שחמט וב-1890 כבר היה אחד מהשחקנים החזקים במונטריאול.
באליפות ארצות הברית זכה לראשונה ב-1904 אולם סירב לקבל את התואר משום שהאלוף המכהן, הרי נלסון פילסבורי, לא התחרה בטורניר.
הוא חזר על סירובו גם לאחר מותו של פילסברי ב-1906 וקיבל לבסוף את התואר ב-1909 רק לאחר שזכה מחדש באליפות.
ב-1936, לאחר שהחזיק בתואר אלוף ארצות הברית במשך 29 שנים, ויתר מרשל על התואר לטובת הזוכה בתחרות שנערכה לשם כך, שמואל רשבסקי.
התחרות אורגנה על ידי איגוד השחמט האמריקאי ומועדון השחמט על שם מרשל תרם את גביע הניצחון.
התמודדות על תואר אלוף העולם
בשנת -1904 השתתף עמנואל לסקר בתחרות שבה זכה רק במקום השני, כאשר מרשל הקדים אותו.
ב-1909 הובס במפתיע בדו-קרב מול קובני צעיר בשם חוזה ראול קפבלנקה.
תוצאת הדו-קרב הייתה 8 הפסדים למרשל, ניצחון בודד ו-14 תוצאות תיקו.
מרשל היטיב לזהות את הכישרון של יריבו, והתעקש על מתן היתר לקפבלנקה להשתתף בטורניר החזק והאקסקלוסיבי שנערך בסן סבסטיאן, 1911. בתחרות זו השתתפו רק אמנים מהדרג הראשון שכבר זכו בעבר בתחרות משמעותית.
קפבלנקה נכלל חרף מחאות אמנים אחרים.
כל הספקות לגבי הצדקת השתתפותו של קפבלנקה התפוגגו כאשר זכה קפבלנקה בטורניר לפני כל הצמרת העולמית.
כעשור לאחר מכן, היה זה קפבלנקה שניצח את לסקר וירש את תוארו העולמי.
ב-1914 היה מרשל אחד מחמישה השחקנים שקיבלו את התואר רב-אמן מהצאר ניקולאי השני בסנקט פטרבורג.
יתר ארבעת האחרים שזכו לכבוד הרם היו לסקר, קפבלנקה, אלכסנדר אלכין וזיגברט טאראש.
כשנה לאחר מכן ייסד את מועדון השחמט הנושא את שמו, שפועל בניו יורק מאז.
בשנות השלושים הוביל מרשל את נבחרת ארצות הברית לארבע זכיות באולימפיאדת השחמט.