tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסופו של דבר החליטה הממשלה להקים עבור הבדואים ישובי קבע באזור הסייג, בהם רהט ותל שבע.
הבדואים בנגב הועברו מהאדמות בהם שהו או נדדו לשטחים אחרים למטרות ריכוז אזורי המחיה שלהם- שכולם ימוקמו באותו האזור, שיוגדר כ"אזור בדווי", זירוז תהליך העיור שלהם, והעברת שטחים רבים יותר לתושבים היהודיים בארץ.
באזור זה מתרחשת התיישבות ספונטנית, ללא הכרה רשמית מטעם המדינה, ולכן חלק מהישובים באזור זה הם כפרים בלתי מוכרים.
מעמד זה מקשה על הקמת תשתיות ובהן אספקה קבועה של מים או חשמל, פינוי אשפה, ביוב ועוד.
כתוצאה מכך נוצרת פגיעה בזכויותיהם האזרחיות בפועל, כדאגה לתשתיות המחייה הבסיסיות, לשירותי חינוך, קופת חולים ורווחה סמוכים לביתם.
המדינה מסרבת לקבל את טענתם לבעלותם המסורתית על הקרקע.
התיישבויות אלה נחשבות ליישובים העניים בישראל.
היישובים נוצרו מכורח המציאות, לא בגלל שכך הבדואים היו רגילים לחיות את חייהם.
צמצום שטח המחיה הטבעי שלהם וריכוזם באזור הסייג הוא שהוביל אותם להקים מבני קבע לצד האוהלים.
כך, עם הזמן נוצרה התיישבות "ספונטנית" ללא תכנון מקדים.
לכן, גם לא קיימים ביישובים האלו כבישים, תשתיות מים וחשמל, הבניה בהם נעשתה ללא אישורים כחוק.
מסיבות אלו המדינה אינה מכירה בהם.
פרנסה: אופי הפרנסה השתנה עקב השינויים באזור זה והגידול באוכלוסייה.
בעבר התפרנסו רוב הבדואים מגידול עדרים, מחקלאות ומליווי שיירות גמלים.
כיום רק מעטים מהם מתפרנסים מתחומים אלה ורובם הפכו לעובדים שכירים בתחומי הבניין, עבודות עפר וכדומה.
חלקם השתלבו בשוק המקצועות החופשיים שדורשים השכלה גבוהה ומשמשים כעורכי דין, רופאים, יועצי מס, רואי חשבון ועוד.
חינוך: בעבר, חינוך והשכלה בסיסית כמעט ולא התקיימה בקרב אוכלוסיית אזור זה.
כיום מספר התלמידים הבדואים בבתי הספר עולה בצורה משמעותית, מכיוון שהוקמו בתי ספר תיכוניים ויסודיים המשלבים תלמידים אלו.
חלק מתלמידים אלו ממשיכים ללימודים במוסדות להשכלה גבוהה.
הרגלי צריכה וקנייה: בעבר, התושבים הסתפקו במועט בשל נדידתם.
אך לאחר מעברם לאזור הסייג, אורח חייהם הפך למודרני.
כתוצאה מכך החלו להשתמש במכשירים טכנולוגיים כמו טלפונים חכמים, מקררים, מכונות כביסה ועוד.
בנוסף, ישנם "סוחרים" שהשתלבו בשיטת "אלטע זעכן" שבמקור באה מיהדות אירופה (מיידיש: אלטע זאכן-דברים ישנים) וכך מספקים לתושבים הבדואים ציוד משומש שנמכר לסוחרים אלו ביישובים היהודיים.
תפקיד האישה: בחברה הבדואית המסורתית היו לאישה (בחלק מהאזורים עדיין יש) תפקידים מוגדרים, כמו לבשל, לנקות ולהיות האחראית על משק הבית ותפקוד הבית.
המעבר ליישוב שינה את מעמדה ואפשר לה לעסוק בתחומים נוספים אחרים: רכישת השכלה ומקצוע, יציאה לשוק העבודה ועוד.
עם זאת, הן מחויבות לעבוד בתוך יישוב מגוריהן ע"פ המסורת הבדואית.
עם זאת, ישנן נשים המתעקשות לעבוד מחוץ ליישוב ואכן עובדות.
אזור הנופש הלאומי אגם מיד הוא אזור נופש לאומי, יחידת נופש ושימור טבע של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית ומחלקת הפנים של ארצות הברית המקיפה את נהר הקולורדו החל מהגבול המערבי ביותר של הפארק הלאומי גרנד קניון ועד צפונית לערים לאפלין בנבדה ובולהד סיטי באריזונה.
אזור הנופש משתרע על שטח של 6,053 קילומטרים רבועים בתחומי מחוז קלארק בנבדה, ומחוז מוהאבי באריזונה.
750 קילומטרים רבועים משטח זה הם מים, והיתרה אזור טבע בראשיתי מדברי.
אזור הנופש כולל את מאגר המים אגם מיד שנוצר על ידי סכר הובר ושהאזור קרוי על שמו, את הקניון השחור של הקולורדו ואת מאגר המים אגם מוהאבי שנוצר על ידי סכר דייוויס.
אגם מיד החל להיווצר ב-1935, פחות משנה לפני שסכר הובר הושלם.
האזור סביב אגם מיד הוכרז כאזור הנופש סכר בולדר (Boulder Dam Recreation Area) ב-1936. ב-1964 הורחב האזור וכלל את אגם מוהאבי והאזורים סביבו והיה לאזור הנופש הלאומי הראשון שהוכרז על ידי הקונגרס של ארצות הברית.
פעילויות הנופש באזור הנופש הלאומי אגם מיד כוללות שיט בסירות ובקיאקים, שחייה ודיג בשני האגמים, כמו גם בקטעי הנהר שביניהם.
בנוסף יש שבילי הליכה ותצפיות על הנוף המדברי סביב.
שלוש מתוך ארבע המערכות האקולוגיות המדבריות הקיימות בארצות הברית: מדבר מוהאבי, מדבר האגן הגדול ומדבר סונורה נפגשים באזור הנופש הלאומי אגם מיד.
סיורים בסכר הובר המאורגנים על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית, האחראית על הקמת ותפעול הסכר, הם מוקד משיכה עיקרי בתוך אזור הנופש.
כ-810 קילומטרים רבועים מאזור הנופש הלאומי אגם מיד הם חלק מהמונומנט הלאומי גרנד קניון-פראשנט (Grand Canyon-Parashant National Monument) שהוכרז בשנת 2000.
תשעה אזורי טבע בראשיתי נמצאים בתחומי אזור הנופש הלאומי אגם מיד, כולם בנבדה.
חלק מהאזורים משתרע מעבר לאזור הנופש הלאומי אגם מיד וחלקים אלו מנוהלים על ידי לשכת הקרקעות של ארצות הברית.
אזור המרכז הוא אזור בקמרון.
מבחינה מנהלית אזור המרכז מחולק ל-10 נפות.
שם הנפהשם בצרפתיתבירת הנפהאוכלוסייה (נכון ל-2001)לקיהLekiéמונטלה354,864הוט-סאנאגהHaute-Sanagaננגה-אבוקו11,854מבאם-א-אינובוMbam-et-Inoubouבאפיה153,020מבאם-א-קיםMbam-et-Kimנטואי64,540מפו-א-אפאמבהMéfou-et-Afambaמפו89,805מפו-א-אקונוMéfou-et-Akonoנגומו57,051מפונדיMfoundiיאונדה1,248,236ניונג-א-קלהNyong-et-Kélléאסקה145,181ניונג-א-מפומוNyong-et-Mfoumouאקונולינגה130,321ניונג-א-סואוNyong-et-So'oמבלמאיו142,907
אזור המזרח הוא אזור בקמרון.
מבחינה מנהלית אזור המזרח מחולק ל-4 נפות.
שם הנפהשם בצרפתיתבירת הנפהאוכלוסייה (נכון ל-2001)בומבה-א-נגוקוBoumba-et-Ngokoיוקאדומה116,702הוט-ניונגHaut-Nyongאבונג-מבאנג216,768קדאיKadeyבאטורי192,927לום-א-דז'רםLom-et-Djéremברטואה228,691
אזור החוף הוא אזור בקמרון.
מבחינה מנהלית אזור החוף מחולק ל-4 נפות.
שם הנפהשם בצרפתיתבירת הנפהאוכלוסייה (נכון ל-2001)מונגוMoungoנקונגסמבה452,722נקםNkamיבאסי66,979סאנגה-מאריטיםSanaga-Maritimeאדיאה167,661ווריWouriדואלה1,514,978
אזור הדרום הוא אזור בקמרון.
מבחינה מנהלית אזור הצפון מחולק ל-4 נפות.
שם הנפהשם בצרפתיתבירת הנפהאוכלוסייה (נכון ל-2001)דז'ה-א-לובוDja-et-Loboסאנגמלימה173,219מווילהMvilaאבולווה163,826אוסאןOcéanקריבי133,062ואלה-דו-נטםVallée-du-Ntemאמבם 64,747
אזור צפון-מערב הוא אזור בקמרון.
מבחינה מנהלית אזור הצפון מחולק ל-6 נפות.
שם הנפהשם בצרפתיתבירת הנפהאוכלוסייה (נכון ל-2005)פאקוFakoלימבה 466,412קופה-מנגובהKoupé-Manengoubaבנגם 105,579לביילםLebialemמנז'י113,736מניוManyuמאמפה181,039ממהMemeקומבה326,734נדיאןNdianמונדמבה122,579
מבחינה מנהלית אזור הצפון מחולק ל-8 נפות.
שם הנפהשם בצרפתיתבירת הנפהאוכלוסייה (נכון ל-2005)באמבוטוסBamboutosמבודה292,410או-נקאםHaut-Nkamבפנג144,786הוט-פלאטוHauts-Plateauxבהאם80,678קונג-קחיKoung-Khiבנדג'ון 65,021מנואהMenouaג'אנג 285,764מיפיMifiבאפוסם301,456נדהNdéבאנגאנגטה94,849נוןNounפומבאן455,083
אזור הכְּרִית הוא אזור בחוף ים, נחל או אגם, המושפע מתהליכי גאות ושפל באופן שבזמן הגאות הוא מכוסה מים, ובזמן השפל חשוף לאויר.
בכך, אזור הכרית מהווה בית גידול ייחודי ובו תנאי סביבה המשתנים באופן קיצוני בתדירות גבוהה.
אזור הכרית יכול להיות רחב או צר, בהתאמה לתוואי החוף – תלול או מתון, וכן בהתאמה למאפיני הגאות של גוף המים.
אזור זה לרוב מחולק לשלושה תת-אזורים:
אזור העל-כרית – אזור שאינו מוצף בגאות אך מושפע מרסס הגלים.
אזור זה בעל תנאי מחיה קיצוניים אך יציבים יחסית לאורך השנה.
בקיץ חם ויבש ובחורף קר.
אזור זה חשוף לקרינת שמש חזקה ורמת מליחות גבוהה של שלוליות המתאדות לאט בשמש.
מספר המינים שחיים באזור זה קטן יחסית.
אזור הכרית – האזור שבין הגבול העליון של הגאות לגבול התחתון בו המים נסוגים רק לתקופה קצרה ביותר.
בדומה לאזור העל-כרית גם תנאי המחיה באזור זה קיצוניים אך נתונים לשינויים תכופים.
האזור נתון לכוחות פיזיים כגון התנפצות הגלים וסחיפה.
בזמן גאות צריכים בעלי החיים להתאים את עצמם לחיים מתחת למים ובזמן שפל לתנאי האוויר, הרוח והקרינה הישירה מהשמש.
בעלי החיים באזור זה לרוב בעלי התאמות ייחודיות לסביבת המחיה.
אזור התת-כרית – האזור שנמצא מיד לאחר נקודת השפל והוא מוצף תמיד במי ים.
אזור הגנת הסביבה בקאירוסו (בפורטוגזית: Área de Proteção Ambiental de Cairuçu) הוא אזור מוגן בדרום מדינת ריו דה ז'ניירו שבברזיל.
הוא מכיל חלקים חשובים מהיער האטלנטי.
האזור הוכרז כאתר מוגן ב-27 בדצמבר 1985 ומאז מנוהל על ידי מכון צ'יקו מנדס לשימור המגוון הביולוגי.
ב-2019 הוכרז אתר מורשת עולמית כחלק מאתר המורשת "פאראטי ואיליה גראנדה – תרבות ומגוון ביולוגי".
אזור הגנת הסביבה בקאירוסו שוכן ליד פאראטי, הנמצאת בדרום מדינת ריו דה ז'ניירו.
האזור כולל מספר כפרים וכן את השמורה האקולוגית ז'ואטינגה.
הוא צמוד באזורים מסוימים לפארק הלאומי סרה דה בוקיינה.
האזור כולל חלקים חשובים מהמערכת האקולוגית ביער האטלנטי וכולל את המעברים השונים מחוף מנגרובים ליערים טרופיים בגבעות.
האזור כולל מערכת אקולוגית מפותחת הכוללת מינים מוגנים רבים כגון: מורוקי דרומי, נמרון מנוקד, צב ים ירוק, אלמוגי ג'ינג'ר ים, שפמנונאים שונים, נץ לבן צווארון, תוכי חום-גב ועקב שחור מצויץ.
אזור הכרייה ארצגבירגה/קרושנוהוז'י הוא נוף מורשת תעשייתית בת למעלה מ-800 שנה, באזור הגבול בין מדינת סקסוניה בדרום-מזרח גרמניה לצפון בוהמיה בצפון-מערב צ'כיה.
אזור הכרייה משתרע על שטח באורך 95 קילומטרים וברוחב 45 קילומטרים.
האזור עשיר בעפרות של מתכות שמאז גילויים בימי הביניים החלו באזור פעולות כרייה שבעטיין צצו עיירות, הוקמו מפעלי מים, נוסדו בתי ספר למקצועות הכרייה וקמו מפעלים לעיבוד העופרות ומתקנים נלווים.
לפעולות הכרייה היו השלכות חברתיות, החל בשליטה על המקורות וניהולם דרך מגוון מנהגים חברתיים.
לזהות ולאותנטיות של נוף מורשת הכרייה של הרי העפרה משני צידי הגבול בין גרמניה לצ'כיה אין מקבילה בשום מקום בעולם.
ב-6 ביולי 2019 נוסף אזור הכרייה ארצגבירגה/קרושנוהוז'י לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
אתר המורשת כולל 22 חלקות, מתוכם 17 בגרמניה ו-5 בצ'כיה.
כל אחד מהם כולל מגוון אתרים, קבוצות מבנים, מונומנטים ומתקנים, כאשר קיים ביניהם הבדל בקנה המידה, בסוג ובתפקיד שאותו מילאו במהלך מאות שנות הכרייה.
בהכרזה על אתר המורשת נכתב כי "הנוף התרבותי של הרי העפרה עוצב עמוקות על ידי 800 שנות כרייה כמעט רציפה, מהמאה ה-12 עד המאה ה-20, עם כרייה, מערכות ניהול מים חלוציות, אתרי עיבוד והתכה חדשניים של מינרלים, ועיירות כורים".
מאז התגלית הראשונה של עפרות כסף בשנת 1168 בכריסטיאנסדורף (Christiansdorf) באזור נפת פרייברג של ימינו, המהווה חלק משדה הכרייה פרייברג, הכרייה בוצעה ללא הפרעה בהרי העפרות עד שנת 1990. בין חומרי הגלם שנכרו במהלך מאות שנים ובכל אזור ההרים היו:
כסף – כסף נכרה באזור בכל תקופות הכרייה מ-1168 ועד 1968 בכמה מקומות באזור.
תקופת ההפקה הגדולה ביותר הייתה בשלהי המאה ה-15 והמחצית הראשונה של המאה ה-16 והביקוש לכסף היה הדחף לחידושים טכנולוגיים, הישגים מדעיים, קביעת גבולות של ישויות מדיניות, תהליכי עיור שעיצבו את תבנית היישוב באזור, והחל מהמאה ה-18 הקמת בתי ספר ייחודיים להכשרת מומחים בכרייה.
בדיל – היה היסטורית המתכת השנייה בחשיבותה.
קובלט – קובלט הוא מרכיב משמעותי של כמה מרבצי עפרות המכילים כמה מתכות.
נהגו לכרות קובלט באזור מהמחצית הראשונה של המאה ה-16, 200 שנים לפני שהתגלה שקובלט הוא יסוד.
אזור הכרייה היה עד המאה ה-18 היצרן המוביל באירופה לפיגמנט הכחול של הקובלט ששימש בצביעתחרסינת מייסן בסקסוניה, בזכוכיות הצבעוניות של ונציה ובוהמיה, ובאריחים ובחרסינה של דלפט בהולנד.
לצורך הפקת הפיגמנט פותחו טכנולוגיות והוקמו מפעלים דוגמת "נוף הכרייה של שנברג" (Bergbaulandschaft Schneeberg), ו"מפעל שינדלר לקובלט" (Blaufarbenwerk Schindlers Werk).
ברזל – כריית ברזל התמקדה בחלק המערבי של האזור מהמאה ה-14 ואילך.
מרבית כריית הברזל הייתה פעילות בסמוך לפני השטח, אם כי היו גם מכרות עמוקים דוגמת Měděnec Bludná.
באזור היו אזורים מיוערים מתאימים להפקת פחם ונהרות רבים, מה שאפשר הפקת ברזל איכותי.
ליד כל מכרה גדול היה כבשן לייצור כלים ולתחזוקה.
אורניום – מתכת זו התגלתה לראשונה באזור זה.
ליסוד רדיואקטיבי זה הייתה ההשפעה הגדולה ביותר על האזור.
בטרם הובנו ההשלכות הבריאותיות ההרסניות הוקמו בתחילת המאה ה-20 גם בבוהמיה וגם בסקסוניה מתקני ספא (מרחצאות) על בסיס רדיום.
אחרי מלחמת העולם השנייה גבר הביקוש לאורניום ובאזור נחפרן מאות פירים בחיפוש אחרי יסוד זה, רובם פעלו למשך זמן קצר ולא הייתה להם השפעה על מבנים היסטוריים.
בצד סקסוניה קם מפעל לעיבוד אורניום ב"נידרשלמה-אלברודה" (Niederschlema-Alberoda), ובצ'כיה היה מרכז הכרייה סביב העיירה .
פעילות הכרייה הופסקה ב-1990 עם איחוד גרמניה.
אחרי 1990 החלה פעילות נרחבת יקרה לטיהור אתרי הפסולת הרדיואקטיבית, פיתוח ועיצוב מחדש והתוצאה של מאמצים אלו הוא אזור הרטשנשטיין-או-שלמה (Hartenstein-Aue-Schlema).
מתכות נוספות שכרו באזור כוללות עופרת, אבץ, ניקל ונחושת, ובנוסף גם אנתרציט.
כיום נחקרים מרבצים של אינדיום, טונגסטן, וליתיום בגלל הפוטנציאל הכלכלי שלהם.
תחילת ההתיישבות באזור במאה ה-12 במנזרים ציסטרציאנים שסביבם נוצרו כפרים, שהייתה להם חשיבות בתחילת פעילות הכרייה.
פרייברג, בין עיירות הכרייה החשובות ביותר, התפתחה מאחד הכפרים הללו בסוף המאה ה-12; היא גדלה בחשיבותה לאורך המאות ה-13 וה-14, אך אז ירדה מחשיבותה בגלל מיצוי מרבצי העפרות הקרובים לפני השטח.
בצד של בוהמיה באזור ניתן למצוא אזכור של פעילות כרייה במסמכים כתובים כבר במאה ה-13, במיוחד במחוז קרופקה (Krupka) שבו כרו עפרות בדיל וכסף, ובהמשך ברזל, עופרת, נחושת וכספית.
מכרות אחרים נחפרו במחוז לאורך המאה ה-14. הכרייה במחוז קרופקה החלה להידרדר בתחילת המאה ה-15, כתוצאה מהיעדר טכנולוגיות לניצול מרבצי עפרות עמוקים יותר, והמלחמות ההוסיטיות.
תנופת הכרייה נוצרה בעקבות החיפוש אחר עפרות כסף וגילוי שפע של מרבצים בשנברג.
היא עוררה הקמת עיירות חדשות ומתוכננות קרוב לאזורי הכרייה.
בתוך כמה עשורים נוסדו 30 עיירות חדשות בצד הסקסוני של הרי העפרה ו-20 בצד הבוהמי.
לעיירות אלה הוענקו זכויות שמשכו אליהם כורים, אך גם בעלי מלאכה, אמנים וחוקרים.
עיירות כמו פרייברג, אנאברג (Annaberg), מריאנברג (Marienberg), שנברג (Schneeberg) וזנקט יואכימסתל (St Joachimsthal) / יחימוב (Jáchymov) התפתחו גם למרכזי תרבות.
מחקרים על מינרלוגיה וכרייה החלו במאות ה-15 וה-16 בזכות עבודתם של חוקרים רבים, המפורסם ביותר היה גאורגיוס אגריקולה.
במחצית השנייה של המאה ה-16 חלה הידרדרות משמעותית בכריית הכסף עקב הידלדלות המרבצים וגילוי מרבצים עשירים באמריקה הדרומית, עובדה זו בנוסף לתנודות קיצוניות באקלים גרמה לבריחת תושבים מהאזור.
שינויים פוליטיים בשלהי המאה ה-17 ובמאה ה-18 גרמו לרפורמה במבנה הניהולי של ארגון הכרייה והניהול, כמו גם את תחילת ההשכלה האקדמית וההכשרה מקצועית עבור מנהלי המכרות.
הקונטרה-רפורמציה גרמה למשבר ממושך בתחום הכרייה בבוהמיה, בייחוד משום שרוב הכורים קיבלו על עצמם את האמונה הפרוטסטנטית ולכן נאלצו או לעקור משם או לקבל על עצמם מחדש את האמונה קתולית.
המאמצים לחדש את פעילות הכרייה בחלק המזרחי של האזור החלו בין המאות ה-17 וה-18. תמיכה ממלכתית והקמת מרכז להכשרה מקצועית ביחימוב בשנת 1716 תרמו להפעלת הכרייה מחדש בבוהמיה, עם הפקת קובלט, ארסן וכמויות קטנות של עפרות כסף.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-18 ובמאה ה-19 חל שגשוג מחדש באזור.
המקור לתחייה הייתה סדרה של המצאות חדשות בתחום הכרייה, כשהאקדמיה בפרייברג הייתה חממה לחלק מהרעיונות, כולל שימוש במכונות ושיפור התהליכים המטלורגיים.
נעשה חיפוש אחר מרבצים חדשים, כאשר פעילות הכרייה עברה תנודות בכמויות ובמספר אתרי הכרייה.
פחם הפך למשאב חשוב בתקופה זו.
למלחמת העולם הראשונה הייתה השפעה שלילית על פעילות הכרייה, בייחוד בבוהמיה, אבל גילוי יסודות רדיואקטיביים ביחימוב התחיל תקופה חדשה של מקומות מרפא המבוסס על מים רדיואקטיביים.
במלחמת העולם השנייה כבשה גרמניה הנאצית את יחימוב במטרה לכרות אורניום.
אחרי מלחמת העולם השנייה היה האזור מחולק בין גרמניה המזרחית וצ'כוסלובקיה, שתיהן תחת ממשל קומוניסטי, ובפועל מדינות חסות של ברית המועצות והממשל הצבאי הסובייטי ערך חיפוש נרחב אחרי אורניום.
גרמניה המזרחית הפכה ליצרן השלישי בעולם של אורניום תוך שימוש בעובדי כפייה.
בצ'כוסלובקיה כרו כמויות גדולות של בדיל כמו גם מוליבדן.
יותר מ-65,000 עובדים עבדו במכרות האורניום של יחימוב מ-1948 עד 1965 כאשר כל עורקי בצר האורניום נוצלו.
יש באזור הכרייה עדיין עתודות נרחבות של עפרה, בייחוד של מתכות נדירות.
מאיחוד גרמניה מחדש והתפרקות ברית המועצות ניתנו לגורמים פרטיים זיכיונות לחיפוש לכרייה, הן בסקסוניה והן בבוהמיה.
אתר המורשת העולמית כולל 22 חלקות בשטח כולל 67.66 קילומטרים רבועים המוקפים באזור חיץ בשטח של 130.17 קילומטרים רבועים.
ההחלטה מה לכלול בכול חלקה התבססה על ההחלטה לכלול אתרי כרייה, ואזורי תפעול נלווים, אתרי עיבוד העפרות, תשתית תומכת במכרות, אתרי המגורים של הכורים, היבטים של ההתיישבות שמקורה בכרייה (למשל אזורי חקלאות) ושינויים בנוף עקב הכרייה.
סך כול החלקות נועדו לתרום לביטוי המלא של הערך האוניברסלי יוצא הדופן של אתר המורשת, שלמותו והאותנטיות שלו.
מגדל המוות האדום (Rudá věž smrti)
אזור היין של בורגון הוא ביתם של כמה מהכרמים של ענבי יין המפורסמים ביותר בעולם, השוכנים בחבל בורגון במרכז-מזרח צרפת.
מהענבים הגדלים בכרמים אלו מייצרים יינות אדומים מזני הענבים פינו נואר ו ויינות לבנים מזני הענבים שרדונה ו, וגם, אם כי בתדירות נמוכה יותר, יין מהזנים פינו גרי ו.
הגורם החשוב ביותר בסיווג היינות, הוא מה שמכונה טרואר, מונח המתאר מכלול של תנאי סביבה לגידול חקלאי.
מקור המונח הוא במילה "Terre" - "אדמה" בצרפתית - אך הוא כולל לא רק את אופי האדמה (הרכבה, קשיותה, כושר הספיגה שלה וכו') אלא גם את האקלים לפרטיו, שיפוע המדרונות, ובעלי חיים וצמחים במרחב הגידול.
מכיוון שפינו נואר רגיש במיוחד להבדלים באדמה ובמיקרו אקלים, ניתן להבחין בהבדלים בין המקומות.
בראש ההיררכיה נמצאים גראן קרו, אחר כך פרימייר קרו ולבסוף יינות הכפר.
אלה כוללים את כינויי המקור המבוקרים האזוריים של בורגון (מפינו נואר או שרדונה), בורגון אליגוטה וקרמן דה בורגון.
כרמים רבים מפוצלים לחלקות הקטנות ביותר.
האיכות יכולה להשתנות במידה ניכרת במיקום אחד, כתלות ביינן.
הכרמים ואזורי גידול היין של בורגון נמצאים תחת הגנת אתר מורשת עולמית של אונסק"ו מאז שנת 2015.
אזור בורגונדי משתרע מאוסר בצפון ועד למקון בדרום, או לליון אם אזור נכלל כחלק מבורגון.
שאבלה, יין לבן המיוצר מענבי שרדונה, מיוצר באזור סביב אוסר.
כינויי מקור קטנים אחרים ליד שאבלה כוללות את המייצר יינות אדומים ו המייצר יינות לבנים מסוביניון בלאן.
בבורגון יש 100 כינויי מקור מבוקרים ואלה מסווגים לארבע קטגוריות של איכות.
אלה הם יינות בורגון, יינות הכפר, פרימייר-קרו וגראן-קרו.
כ-140 קילומטרים מדרום-מזרח לשאבלה נמצא , המקור ליינות המפורסמים והיקרים ביותר של בורגון, ושם נמצאים כל כרמי הגראן קרו של בורגון (למעט שאבלה גראן-קרו).
קוט ד'אור עצמו מחולק לשני חלקים: שמתחיל דרומית לדיז'ון ומשתרע עד , כמה קילומטרים דרומית לעיירה , ו שמתחיל ב.
רוחבו של החלק של גידול היין באזור זה בלב בורגון הוא רק 40 קילומטרים, וברוב המקומות פחות מ-2 קילומטרים.
האזור מורכב מכפרים זעירים המוקפים בשילוב של כרמים המשתרעים במישור או על מדרונות הגבעות בצד המזרחי של אזור הררי, המספקים מעט גשם ומפלט ממזג אוויר מפני הרוחות המערביות השוררות.
היינות הטובים ביותר באזור זה, מכרמים המוגדרים גראן קרו, גדלים בדרך כלל מהחלק האמצעי והגבוה יותר של המדרונות, שם הכרמים הם בעלי החשיפה הרבה ביותר לאור השמש והניקוז הטוב ביותר, ואילו הפרימייר קרו מגיע מהמדרונות החשופים פחות לשמש.
יינות ה"כפר" הפשוטים יחסית מיוצרים מהשטח השטוח הקרוב יותר לכפרים.
אזור קוט דה נואי מכיל 24 מתוך 25 כינוי המקור המבוקרים של יינות אדומים בסיווג גראן קרו בבורגון, בעוד שכל יינות הגראן קרו הלבנים של אזור זה נמצאים בקוט דה בון, למעט אחד מהם.
עובדה זו מוסברת בנוכחות של קרקעות שונים, טובים לגידול ענבי פינו נואר ושרדונה, בהתאמה.
דרומה יותר נמצא אזור , שם מיוצרים תערובת של יינות אדומים ולבנים בעיקר, אם כי כינוי המקור המבוקרים שנמצאו כאן כמו מרקירי (Mercurey), רילי (Rully) וז'יברי (Givry) פחות מוכרים מהיינות של קוט ד'אור.
מתחת לקוט שאלונז נמצא אזור , הידוע בייצור כמויות גדולות של יין לבן לשתייה קלה במחירים נוחים.
דרומה משם נמצא אזור בוז'ולה, המפורסם ביינות אדומים הפירותיים העשויים מענבי גאמיי.
האקלים בבורגון הוא בעיקרו יבשתי.
החורף קר במידה ניכרת, אך בעיקר יבש, והקיצים חמים.
קרה מאוחרת מהווה איום מיוחד בשאבלה.
גשמים עזים יורדים לעיתים קרובות בחודשים מאי, יוני ואוקטובר.
בגלל המיקום הצפוני, הקיץ קצר יחסית.
לכן, בורגון מתאימה רק לזני ענבים שמבשילים מוקדם.
הכרמים של בורגון ממוקמים בדרך כלל במדרונות הפונים דרומה-מזרחה בין 150 ל-400 מטרים מעל גובה פני הים.
המסלע השולט הוא אבן גיר מתור היורה.
יחד עם שכבת חוואר, זהו המבנה הבסיסי של קרקעות בורגון.
כתוצאה מהסחיפה נוצרו הקרקעות המגוונות ביותר מהמרכיבים העיקריים.
יחד עם רכיבי המדרון, כמו גם המיקום והמיקרו אקלים המשויך, נוצר פסיפס של מיקומי כרמים בעלי דירוג שונה.
בשל מיקומו הצפוני, הכיוון האופטימלי של הכרמים לחשיפה לאור השמש ממלא תפקיד חשוב.
לכן, גידול גפנים איכותי התפתח רק במקום בו מתקיימת דרישה בסיסית זו.
מנקודת מבט גאולוגית, מחולק אזור גידול היין לשני אזורי משנה גדולים:
אזור המשנה הראשון משתרע בין דיז'ון לבוז'ולה, צפונית לליון, יש ירידה תלולה ממזרח לדרום מזרח לאורך כמעט 200 קילומטרים.
מדרון זה נמצא בין ערוץ הסון ובין מישור ברס (Bresse) ובין לבין גבעות הגיר הגליות של בורגון.
המדרון הוא תוצאה של העתק טקטוני בתור השלישון.
המראה המוכר לנו כיום נוצר על ידי סחיפה והיווצרות עמקים קטנים על ידי פלגי מים.
כשמגיעים מדרום, המראה משתנה ללא הרף והפרש הגובה בין המישור לקצה העליון של המדרון גדל.
אזור המשנה השני שוכן על מורדות השכבות הפונות לאגן הפריזאי.
הכרמים הבולטים באזור זה הם של שאבלה (Chablis) ופויי סיר לואר (Pouilly-sur-Loire).
קרקעות הגיר והחוואר של אזורי גידול יין אלה מקורן בגיל הגאולוגי של ה וה.
הסחיפה שמקורה בנהר ה ויובליו יצרה מדרונות שכיוונם טוב לגידולים.
סוגי הקרקע השונים שעלו מחקירת הגילאים הגאולוגיים השונים הם הבסיס למערכת הסיווג המורכבת מאוד.
בבורגון הגפנים גדלות על אדמות גרניט ולווחה, על חוואר ואבן גיר, כמו גם על אדמות חצץ וחמרה מהשלישון ומהרביעון.
גיוון זה בא לידי ביטוי ברעיון הטרואר.
החלקות הבודדות, המכונות קלימאט בבורגון, נוצרו לכל המאוחר במאה ה-18 והן בגודל של כמה דונמים בלבד.
הקלימאט מייצג יחידה טבעית המוגדרת על ידי אופיו של היין המיוצר ממנה.
מחקר שנערך על 59 פרופילים של קרקעות שונים בקוט דה נואי הראה כי ניתן להגדיר ולהבדיל את צביונו של כינוי המקור המבוקר בגידול גפנים בבורגון בצורה הטובה ביותר על ידי הפרמטרים של השיפוע, תכולת האבן, תכולת החימר ותכולת אבן הגיר.
המקומות החשובים ביותר בבורגון הם על אדמת אבן גיר.
בשאבלה, למשל, נחשפות הקרקעות של הקימרידגיאן.
בקוט ד'אור, שולטות אדמות החוואר שנוצרו על ידי סחיפה על בסיס אבן גיר מהיורה.
מדרום יותר, אבן הגיר מפנה את מקומה לגרניט של אזור בוז'ולה.
קרקעות החמרה אידיאליות להרחבת זן ענבי הגמאיי.
עדויות ארכאולוגיות מבססות את גידול הגפנים בבורגון כבר במאה השנייה לספירה, אם כי הקלטים אולי גידלו גפנים באזור לפני הכיבוש הרומי של גאליה בשנת 51 לפני הספירה.
סוחרים מיוון הארכאית, שבה היה נהוג גידול גפנים ליין מאז התקופה הנאוליתית העליונה, ייסדו את מאסליה בשנת 600 לפני הספירה, וסחרו במעלה עמק הרון, אליו הגיעו הרומאים לראשונה במאה השנייה לפני הספירה.
השבחים המוקדמים ביותר המתועדים על יינות בורגון נכתבו בשנת 591 על ידי גרגוריוס מטור, שהשווה אותו ליין הרומי הטוב ביותר המכונה .
לנזירים ולמנזרים של הכנסייה הקתולית הייתה השפעה חשובה על ההיסטוריה של היין של בורגון.
התרומה הראשונה הידועה של כרם לכנסייה הייתה על ידי המלך גונתרם בשנת 587, אך השפעת הכנסייה נעשתה חשובה בעידן קרל הגדול.
הבנדיקטינים הפכו, באמצעות מנזר קלוני שנוסד בשנת 910, לבעלים של הכרמים הגדולים בבורגון במאות השנים הבאות.
מסדר נזירים נוסף בעל השפעה רבה היה מסדר הציסטרציאנים, שנוסד בשנת 1098 ונקרא על שם , המנזר הראשון שלהם, הממוקם בבורגון.
הציסטרציאנים יצרו את הכרם הגדול ביותר של בורגון, , בשנת 1336. חשוב מכך, הציסטרציאנים, בעלי כרמים נרחבים ככל שהיו, היו הראשונים להבחין כי חלקות כרם שונות נתנו יינות שונים באופן עקבי.
לכן הם הניחו את התשתית המוקדמת ביותר למתן שמות של קרו בורגון והבנה לחשיבות הטרואר באזור.
מכיוון שלבורגון אין גישה לים, מעט מאוד מהיין שלה נשלח מהאזור בתקופת ימי הביניים, אז היין הועבר בחביות, כלומר נתיבי מים היוו את האמצעי המעשי היחיד להובלה לטווח הרחוק.
החלק היחיד של בורגון שממנו אפשר היה לשלוח יין לפריז בצורה מעשית היה האזור סביב אוסר באמצעות הנהר ה, יובל של הנהר סן.
אזור זה כולל שאבלה, אך היו בו כרמים נרחבים הרבה יותר עד המאה ה-19. אלה היו היינות המכונים "ואן דה בורגון" (vin de Bourgogne) בטקסטים מוקדמים.
היינות מקוט ד'אור נקראו אז "ואן דה בון" (vin de Beaune) יינות אלה התפרסמו לראשונה במאה ה-14, בתקופת גלות האפיפיורים בעיר אביניון, שאליה הגיעו באמצעות הנהרות סון ורון לאחר שהיין הובל תחילה ביבשה.
בפזרנות האופיינית לחצר האפיפיור באותה תקופה, נחשב יין בון בדרך כלל כיין המשובח ביותר, וטוב מכל מה שהיה ברומא באותה תקופה.
מעמדם של יינות בורגון נמשך בחצר המלכים של בית ולואה, ששלטו על הדוכסים של בורגון בחלק גדול מהמאות ה-14 וה-15. האיסור שהטילו על ייבוא וייצוא של יינות שאינם מבורגון, ובכך לחסום למעשה את היינות העממיים של עמק הרון בפני שוקי צפון אירופה, העניק דחיפה ניכרת לתעשיית היין של בורגון.
מתקופה זו קיימים התיעודים המהימנים הראשונים לזני ענבים בבורגון.
פינו נואר הוזכר לראשונה בשנת 1370 בשם Noirien, אך משערים כי גידלו זן זה מוקדם יותר מכך, מאחר שאין זן ענבים אחר הקשור לבורגון מימי הביניים, משערים שהצליחו לייצר יינות אדומים באיכות המסוגלת להרשים את חצרו של האפיפיור.
ב-6 באוגוסט 1395 פרסם פיליפ השני, דוכס בורגונדיה צו שעניינו שמירה על איכות יינות בורגון.
הדוכס הכריז על "גמאיי השפל והבוגדני", שהיה ענב מניב יותר מפינו נואר במאה ה-14, כפי שהוא גם כיום, לא ראוי לצריכה אנושית ואסר על שימוש בדשן אורגני (זבל), אשר כנראה הגדיל התפוקה עוד יותר על חשבון האיכות.
יינות בורגון לבנים איכותיים מתקופה זו יוצרו כנראה מ, שהיה ידוע כענב איכותי בצפון-מזרח צרפת בתקופה זו.
פרומנטו הוא כנראה אותו זן כמו פינו גרי של ימינו.
שרדונה היא תוספת מאוחרת הרבה יותר לכרמים של בורגון.
במאה ה-18 השתפרה בהדרגה איכות הדרכים בצרפת, מה שהקל על המסחר ביינות בורגון.
בתי המסחר ליין הראשונים של האזור הוקמו בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-18. במאה ה-18, התחרו בורגון ושמפאן על שוק הרווחי של פריז, שאליו הגיעה השמפניה מוקדם יותר.
שני האזורים חופפים הרבה בסגנונות היין בעידן ההוא, מכיוון ששמפאן הייתה אז בעיקר יצרנית יינות אדומים בהירים (רוזה) ולא יינות מבעבעים.
עבודת מחקר מרכזית על יינות בורגון שנכתבה על ידי קלוד ארנו בשנת 1728 עוסקת ביינות האדומים המפורסמים של קוט דה נואי וביינות הוורודים אייל-דה-פרדרי (Œil-de-Perdrix) של הקומונה בבורגון, אך מזכירה רק בקצרה יינות לבנים.
זה הוביל להופעתם של סוחרים המכונים בצרפתית "נגוסיאן" (négociants) המקבצים את תוצרתם של מגדלים רבים לייצור יין אחד.
זה הביא גם לשפע של יקבים קטנים יותר ויותר שבבעלות משפחתית, המודגם על ידי עשרות היקבים המשפחתיים שאליהם צמודה חלקת כרם.
המודעות להבדלי האיכות והסגנון של יינות בורגון המיוצרים מכרמים שונים התחילה עוד בימי הביניים, כאשר קלימאט מסוים זכה לדירוג גבוה יותר מאחרים.
בסדר יורד, חמש המחלקות של לאוול היו: "קו חיצוני" (hors ligne), "ראשית הבציר" (tête de cuvée), "בציר ראשון" (1ère cuvée), "בציר שני" (2me cuvée) ו"בציר שלישי" (3me cuvée).
סיווגו של לאוול הפך רשמי בצורה שונה על ידי ועדת החקלאות של בון בשנת 1861, ואז הורכב משלוש מחלקות.
מרבית כרמי ה"מחלקה הראשונה" של סיווג 1861 הפכו לגראן קרו של כינוי מקור מבוקר (Appellations d'Origine Contrôlée, בראשי תיבות AOC) כאשר החקיקה הלאומית של ה-AOC הוטמעה בשנת 1936.
יינות בורגון חוו שינויים רבים במהלך 75 השנים האחרונות.
בעקבות השפל הכלכלי בשנות השלושים של המאה העשרים, ואחריו החורבן שגרמה מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה חזרו המגדלים לביתם לכרמים שלהם שהוזנחו.
האדמות והגפנים סבלו ונזקקו מאוד לטיפוח.
המגדלים החלו לדשן, והחזירו לכרמיהם את בריאותם.
מי שיכול היה להרשות לעצמו הוסיף אשלגן, דשן מינרלי התורם לצמיחה נמרצת.
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 היו הקרקעות מאוזנות, התפוקות היו נמוכות למדי והכרמים ייצרו כמה מהיינות המדהימים ביותר במאה ה-20.
במשך 30 השנים הבאות פעלו המגדלים לפי עצותיהם של מומחים ידועים בתחום גידול ענבים ליין, אשר יעצו להם להמשיך לרסס את כרמיהם בדשנים כימיים, כולל אשלגן.
אמנם כמות מסוימת של אשלגן טבעית בקרקע ומועילה לצמיחה בריאה, אך יותר מדי אשלגן מזיק מכיוון שהוא מוביל לרמות חומציות נמוכות, מה שמשפיע לרעה על איכות היין.
ככל שריכוז הכימיקלים באדמה גדל, כך גדלו התפוקות.
ב-30 השנים האחרונות, עלו התפוקות בשני שלישים בכרמים של כינויי המקור המבוקרים של קוט ד'אור, מ-2,900 ליטרים להקטאר (hl / ha) (ממוצע שנתי בין 1951 ל-1960) לכמעט 4,800 ליטרים להקטאר (1982–91), כך עולה ממחקר שערך המכון הלאומי לכינויי מקור.
עם תפוקות גבוהות יותר הגיעו יינות טעימים פחות ופחות מרוכזים.
תוך 30 שנה, האדמות התדלדלו באופן משמעותי מחומרי המזון הטבעיים שלהם.
התקופה שבין 1985 ל-1995 הייתה נקודת מפנה בבורגון.
במהלך תקופה זו, יקבים משפחתיים רבים בבורגון חידשו את המאמצים בכרמים והעמידו בהדרגה דרך חדשה בייצור יין, וייצרו יינות עמוקים ומורכבים יותר.
כיום תעשיית היין בבורגון קוטפת את הפירות של מאמצים אלה.
בורגון סובלת מההתפתחויות הכלליות בשוקי היין מאז אמצע שנות התשעים: יין מאוסטרליה, ניו זילנד, ארגנטינה, צ'ילה וארצות הברית, המיוצר בטכניקות אגרו-תעשייתיות, חודר לכל השווקים.
העבודה היקרה והעלויות הגבוהות של יין צרפתי ממדרגה ראשונה מוערכים פחות ופחות בשוק.
זה יוצר לחץ על מחירים וכמויות שגם הכורמים בבורגון מרגישים.
חובב יין בוודאי מעריך את המאפיינים המיוחדים של בורגון על מנת להסכים לרמת המחירים הגבוהה של בורגון ביחס ליינות באיכויות הגבוהות ביותר.
לא מעט חובבי יין יאחסנו בסופו של דבר כמה בקבוקים של בורגון מעולה לאירועים מיוחדים, אך יכסו את הצורך הרגיל שלהם ביינות מאזורים אחרים.
מבחר זני הגפנים המותרים בבורגון מוגבל מאוד.
הזנים האדומים החשובים ביותר הם פינו נואר וגמאיי.
שרדונה ואליגוטה שולטים בין זני הגפנים הלבנים.
פינו נואר הוא זן הענבים האדומים החשוב ביותר בבורגון.
הוא שולט בזנים האדומים במחוז קוט-ד'אור שם מגדלים אותו על שטח כולל של 62,690 דונם, כ-95% משטח הכרמים במחוז, אך במחוזות יון (6,800 דונם, 85%) ובסון ולואר (3,131 דונם, 50%) הוא בעדיפות נמוכה יותר.
בסך הכל מייצג הפינו נואר 36% משטח הכרמים של בורגון.
עד אמצע המאה ה-20 הגיעו יינות הפינו נואר הפופולריים ביותר מכאן.
הרומאים כנראה הביאו זן זה.
בספר De re rustica מתאר הסופר הרומי הקדום קולומלה זן ענבים שיכול להיות זהה לפינו נואר של ימינו.
נראה כי מקורו של הפינו נואר מגיע ישירות מגפני בר.
היינות הטובים ביותר מיוצרים מגפנים הגדלים על מדרונות אבן גיר באקלים קריר.
קרקעות חמרה חומציות מייצרות רק יינות באיכות צנועה.
גידולו של הפינו נואר נחשב לקשה ברחבי העולם, והזן הוא כנראה תוצאה של התאמה של מאות שנים לתנאי בורגון.
הפירות בעלי זג (קליפת העינב) דק במיוחד דורשים רגישות גדולה בתהליך עיבודם, מכיוון שנזק לזג משחרר את המיץ שלהם מוקדם מדי.
הם גם רגישים מאוד לתנודות אקלימיות (חום / קור), ולפטריות קימחון ופטריות מהסוגים וריקבון אציל (Botrytis cinerea).
בנוסף הם נוטים ל (או חוורת על פי האקדמיה) ולהידבקות בנגיפים.
בשל ההופעה המוקדמת של הנצרים, קצות הנצרים עלולים להיפגע מסכנת קרה מאוחרת.
לכן, אין לשתול את פינו נואר באזורים המועדים לקרה מאוחרת במישור או בתחתית אזור המדרונות.
זן הענבים מבשיל מוקדם מאוד ולכן יכול גם להיות בשל לחלוטין באזורי גידול צפוניים עם תקופת צמיחה מקוצרת.
יינות פינו נואר הם קטיפתיים מכיוון שהם מכילים כמות קטנה של טאנין.
תכולת האלכוהול הטבעית היא לעיתים קרובות 10 עד 12 אחוזים בנפח.
היינות ממיקומים מובילים נהנים ממוניטין עולמי ובעלי פוטנציאל יישון ניכר בשל מבנה חומצי חזק.
ענבי הגמאיי מעניקים לבוז'ולה הפירותי את אופיו.
הם אמנם לא ממלאים תפקיד במחוז קוט-ד'אור עם 2,900 דונם ובכך בקושי מהווים 4% מסך השטח הכרמים במחוז, אך הם ממלאים תפקיד חשוב יותר במחוז יון (730 דונם, 9%) ובמחוז סון ולואר (30,280 דונם, 48%).
יש להם עמדה דומיננטית, לעומת זאת, במחוז רון, שם היו בשנת 2007 191,610 דונם של כרמי גמאיי.
בניגוד לפינו נואר, הגמאיי גדל היטב בקרקעות חמרה חומציות.
זן הענבים צומח לאט, אך הוא פרודוקטיבי מאוד.
לכן יש להגביל את התפוקות על ידי גיזום גפנים מתאים.
הגמאיי נובט מוקדם כמו הפינו נואר ולכן הוא גם בסיכון לקרה מאוחרת.
צבע היינות האדומים הצעירים הוא אדום אודם בהיר עם השתקפויות סגולות ברורות.
התססה עם פחמן דו-חמצני משמשת במיוחד לבוז'ולה נובו, אותו צורכים כשהוא צעיר.
הבוז'ולה פירותי וקליל למדי ומכיל כמות קטנה של טאנין.
אף שרוב יינות בורגון מיוצרים מזן ענבים אחד, כינוי המקור המבוקר הוא תערובת של מעט פינו נואר (כ-30%), ובעיקר גמאיי.
ברחבי העולם יש כ-1,750 קילומטרים רבועים של כרמים נטועים עם שרדונה.
מה שמציב אותו במקום השביעי בדירוג זני הענבים ליין הנפוצים ביותר (בהתבסס על סקרים בין השנים 2001–2007).
הוא אינו רגיש לאקלים, וגידולו אינו תלוי בתנאים המתונים של מקורו בבורגון.
עם זאת, הנביטה המוקדמת הופכת אותו לרגיש לקרה מאוחרת באביב.
לעומת זאת, הוא גם בשל מוקדם בסתיו.
ההצלחה של ענב זה מבוססת על העובדה שהוא מייצר איכויות בכמעט בכל סוג של אדמה.
הגפנים ליינות שרדונה המפורסמים ביותר צומחים על אדמות הגיר של פּוּלִינִי-מוֹנְרַשֶה (Puligny-Montrachet), מרסו (Meursault), קוֹרְטוֹן-שרלמן (Corton-Charlemagne) (כולם מהגיל הגאולוגי של ה) ושאבלה (מה).
לענבים ניחוחות אגוזים, וריח המזכיר במעט בנזין בהתבגרותם.
כמו שרדונה, מגיע זן היין הלבן מהצלבה טבעית בין פינו ל.
יינות לבנים נוספים כוללים את ושיבוטים של הזן המאושרים בצרפת לגידול עבור יינות איכותיים.
מתוך 1,000 הדונם של כרמים נטועים, כ-670 דונם נמצאים במחוז יון ו-33 דונם במחוז אלייה.
זן ענבים זה מאושר לשימוש בתערובות עם זנים אחרים ביינות האיכותיים "קרמן דה בורגון" (Crémant de Bourgogne) ו"בורגון גראן אורדינר" (Bourgogne Grand Ordinaire), כמו גם ביין "סן-פורסן" (VDQS Saint-Pourçain).
הזן, המבשיל מוקדם למדי, מייצר יינות לבנים דלי חומצה עם אחוז אלכוהול נמוך וצבע בהיר.
לא ניתן לאחסן את היינות.
בורגון הוא, מבחינות מסוימות, האזור שבו נושא הטרואר מקבל את החשיבות הגדולה ביותר בצרפת; תשומת לב עצומה מוקדשת לאזור המוצא ובאילו מבין 400 סוגי האדמה באזור מגדלים ענבי יין.
בניגוד לבורדו, שם הסיווגים מונחים על ידי היצרן ומוענקים לטירות מסוימות, הסיווגים של בורגון ממוקדים גאוגרפית.
כרם או אזור ספציפי יישאו סיווג נתון, ללא קשר ליצרן היין.
התמקדות זו באה לידי ביטוי בתוויות היין, שם הכינויים הם הבולטים ביותר ושמות היצרנים מופיעים לרוב בתחתית בטקסט קטן בהרבה.
הרמות העיקריות בסיווגי בורגון, בסדר איכותי יורד, הן: גראן קרו, פרמייר קרו, יינות הכפר ולבסוף יינות אזוריים:
גראן קרו – יינות גראן קרו מיוצרים על ידי מספר קטן מאתרי הכרמים הטובים ביותר במחוז קוט ד'אור, כפי שמוגדר בקפדנות בחוקי ה-AOC.
יינות אלה מהווים 2% מהייצור בתפוקה 35 הקטוליטר להקטאר (hl / ha) (350 ליטר לדונם), והם מיוצרים בדרך כלל בסגנון המיועד למרתף, ובדרך כלל צריכים להתיישן לפחות חמש עד שבע שנים.
את הדוגמאות הטובות ביותר ניתן לשמור יותר מ-15 שנה.
יינות גראן קרו יפרטו רק את שם הכרם ככינוי - כמו או מונראשה - על תווית היין, בתוספת המונח גראן קרו, אך לא שם הכפר.
פרמייר קרו – יינות פרמייר קרו מיוצרים מאתרי כרמים ספציפיים שעדיין נחשבים לאיכותיים, אך אינם נחשבים לאתרי הגראן קרו.
יינות פרמייר קרו מהווים 12% מהייצור בהיקף של 45 hl / ha (450 ליטר לדונם).
יינות אלה בדרך כלל צריכים להיות בני שלוש עד חמש שנים, ושוב היינות הטובים ביותר יכולים להישמר הרבה יותר זמן.
יינות פרמייר קרו מתויגים עם שם כפר המוצא, מעמד פרמייר קרו, ובדרך כלל שם הכרם, למשל, "וולנאי פרמייר קרו לה קיירט" (Volnay 1er Cru Les Caillerets).
כמה יינות פרמייר קרו מיוצרים מכמה כרמים של פרמייר קרו באותו הכפר, ואינם נושאים שם של כרם מסוים.
יין הכפר – יינות המתויגים כ"יין הכפר" מיוצרים מתערובת יינות מאתרי כרמים פחות טובים כביכול בתחומי אחד מכ-42 כפרים, או מכרם אחד אך לא מסווג.
יינות מכל כפר אחר נחשבים לבעלים של תכונות ומאפיינים ספציפיים משלהם, ולא לכל היישובים של בורגון יש שם של כפר.
יינות הכפר מהווים 36% מהייצור של 50 hl / ha (500 ליטר לדונם).
ניתן לצרוך יינות אלה שנתיים עד ארבע שנים לאחר תאריך הבציר, אם כי שוב כמה דוגמאות יישמרו זמן רב יותר.
יינות הכפר יציגו את שם הכפר על גבי תווית היין, כגון "", ולעיתים - אם רלוונטי - את שם הכרם היחיד או הקלימאט של מקורו.
כמה כפרים בבורגון צירפו את שמות כרמי הגראן קרו לשם הכפר המקורי - ומכאן שמות כפרים כמו "" ו"".
יינות אזוריים – יינות אזוריים הם יינות המותרים לייצר בכל האזור, או בשטח גדול משמעותית מזה של כפר בודד.
בכפר ברמות פרמייר קרו וגראן קרו, נמצאים רק יינות אדומים ולבנים, אך חלק מהיינות האזוריים מאפשרים גם ייצור רוזה ויינות מבעבעים, כמו גם יינות הנשלטים על ידי זני ענבים שאינם פינו נואר או שרדונה.
ניתן לחלק את כינויי המקור הללו לשלוש קבוצות:
AOC Bourgogne – הכינוי הסטנדרטי או ה"גנרי" ליינות אדומים או לבנים המיוצרים בכל מקום באזור, ומייצגים יינות פשוטים יותר שעדיין דומים ליין הכפר.
יינות אלה עשויים להיות מיוצרים בתפוקה של 55 hl / ha (550 ליטר לדונם).
יינות אלה מיועדים בדרך כלל לצריכה מיידית, תוך שלוש שנים לאחר תאריך הבציר.
תת-אזורי (sous-régional) – מכסים חלק מבורגון שהוא גדול יותר מכפר.
לקומונות שאין להן כינוי כפרי תהיה בדרך כלל גישה לפחות לכינוי תת-אזורי אחד.
לעיתים מתוארת רמה זו כבינונית בין AOC Bourgogne לרמת הכפר.
יינות בסגנונות ספציפיים או זני ענבים אחרים כוללים (המיוצר בעיקר עם ענב אליגוטה), אדום (שיכול להכיל עד שני שלישים גמאיי) ויין הנתזים "קרמן דה בורגון" (Crémant de Bourgogne).
יינות שאבלה מתויגים באמצעות היררכיה דומה של יינות גראן קרו, פרמייר קרו וכפר, בתוספת פטיט שאבלה (Petit Chablis) ברמה מתחת לשאבלה וילאז'.
ביינות מבוז'ולה הסיווג שונה לגמרי.
באופן כללי, מותר ליצרנים תמיד לסווג את היין שלהם בשלבים לכינוי מקור מבוקר בדרגה נמוכה יותר אם הם רוצים לעשות זאת.
לפיכך, יין מכרם גראן קרו עשוי להימכר כפרמייר קרו מהכרם של כפר זה, יין פרמייר קרו יכול להימכר כיין כפר וכו'.
מנהג זו כמעט תמיד מביא לכך שהיין שדרגתו הונמכה יצטרך להימכר במחיר נמוך יותר, כך שנהוג לעשות זאת רק כאשר יש להשיג משהו בסך כל התהליך.
מניע אחד יכול להיות לכלול רק גפנים בגיל מסוים ביין גראן קרו, לשפר את איכותו ולהעלות את יוקרתו ומחירו, ובמקרה זה היין המגיע מגפנים צעירות יותר יכול להימכר כפרמייר קרו במחיר נמוך יותר.
בסך הכל, נוהג כזה עשוי לאפשר ליצרן לשמור על מחיר ממוצע גבוה יותר עבור היין הנמכר.
בסך הכל משתמשים בבורגונדי בסביבות 150 כינויי מקור מבוקרים נפרדים, כולל אלה של שאבלה ובוז'ולה.
אף שהוא מספר מרשים הוא לא כולל כמה מאות כרמים (lieux-dits) ברמת הכפר ופרמייר קרו, שעשויים להיות מוצגים על התווית, מכיוון שברמות אלה, רק קבוצה אחת של כללי כינוי מקור זמינה לכל כפר.
המספר הכולל של כינויי מקור מבוקרים המובחנים על פי הכרמים שעשויים להיות מוצגים עולה על 500.
הטבלה הבאה היא סיכום קצר של תנאי המסגרת החשובים ביותר:
בשנת 2003 כיסו הכרמים של בורגון (כולל שאבלה, אך לא כולל בוז'ולה) סך של 285,300 דונם.
הכרמים בקוט ד'אור, כולל אוט קוט דה נואי ואוט קוט דה בון, משתרעים על 80,000 דונם, מתוכם הליבה של קוט דה נואי על 17,000 דונם וקוט דה בון על 36,000 דונם.
בשנת 2000 היו בבורגון בסך הכל 3,200 אחזות משפחתיות (domaines) של יין (לעומת 50 בתחילת המאה ה-19), מתוכם 520 במחוז יון, 1,100 בקוט-ד'אור ו-1,570 בסון ולואר.
באופן כללי, המגדלים הקטנים מוכרים את היין שהם מייצרים ליצרנים גדולים יותר, סוחרים הנקראים נגוסיאן, הממזגים ומבקבקים את היין.
כ-115 נגוסיאן המייצרים את רוב היין שולטים רק בכ-8% מהשטח.
מגדלים בודדים מחזיקים בכ-67% מהשטח, אך מייצרים ומשווקים רק כ-25% מהיין.
חלק מהיקבים הקטנים מייצרים 100–200 תיבות בשנה בלבד, בעוד שייצרנים רבים מייצרים אלפי תיבות בשנה.
היצרן הגדול ביותר הוא בבון עם 350,000 תיבות בשנה.
הנגוסיאן עשוי להשתמש במונח Mis en bouteille dans nos caves (בוקבקו במרתפינו), אך אינם זכאים להשתמש בייעוד הבקבוקים של המגדל / המפיק.
רוב הנגוסיאן נוטים להשתמש במונח Mis en bouteille par ...
בבורגון נמצאים כמה מהיינות היקרים ביותר בעולם, כולל אלה של רומאנה קונטי, "דומן לרואה" (Domaine Leroy), "אנרי ז'איר" (Henri Jayer), "דומן לפלב" (Domaine Leflaive) ו"דומן ארמן רוסו" (Domaine Armand Rousseau).
האזור מפורסם ביינותיו מאות שנים רבות; בשנת 1522 כתב ארסמוס: "הו בורגון השמחה שכדאי לקרוא לה אם הגברים כיוון שהיא מספקת משדייה חלב טוב כל כך".
שייקספיר מהדהד כינוי זה, שמתייחס בהמלך ליר ל"גפנים של צרפת וחלב של בורגון".
מבקרת היין הבריטית, ג'נסיס רובינסון, מדגישה: "המחיר הוא מדריך מאוד לא אמין" ו"למה שיין מוכר יש הרבה יותר קשר לפרסום מופרז ולהחלטות שיווקיות מאשר לאיכות הכלולה בבקבוק".
בעוד שגראן קרו מחייב לעיתים קרובות מחירים גבוהים, ניתן למצוא יינות ברמת הכפר של היצרנים המובילים במחירים נמוכים יותר.
בשנת 2010 חווה אזור בורגון עלייה ניכרת בכיסוי האינטרנט בזכות מאמצים רשמיים כמו שידור מקוון של המכירה הפומבית המפורסמת של יין ב,וכן מאמציהם של חובבי יין עצמאיים, כמו האתר "Bourgogne Live".
חלק מיינות בורגון מוערך יותר ויותר כיינות להשקעה.
חובבי יין בורגון מארגנים אירועים שחוגגים את מעלותיו מזה עשרות שנים.
אתר המורשת העולמית: קלימאט וטרואר בבורגון
אתר המורשת העולמית "קלימאט וטרואר בבורגון" שהוכרז על ידי אונסק"ו ב-2015 כולל שני אזורים:
1,247 שטחי גידול גפנים על שטח של 80,000 דונם, שכל אחד מהם מזוהה בשם (קלימאט), המשתרעים על רצועה באורך 60 קילומטרים מצפון לדרום (מדרומית לדיז'ון ועד מראנז') וברוחב של עד 6 קילומטרים, יחידות ייצור היין הקשורות אליהם, הקומונות הכפריות והעיירה בון.
אלו מייצגים את הממד המסחרי של מערכת גידול הגפנים / יינות בורגון.
העיירה בון הכלולה באתר התפתחה סביב ביצור רומי (קסטרום) והמבנה שלה עדיין מציג ארגון רדיאלי.
העיירה הוקמה סביב שלושה מרכזים עיקריים, כיכר השוק, כיכר קרנו ורובע המכללות נוטרדאם.
כנסיות ומנזרים לשעבר סימנו את המבנה העירוני של בון ואילו השכונות החיצוניות כוללות את האדריכלות הקשורה למקצועות היין המיוחדים (מרתפים, יקבים, בתי מסחר וכו').
הגרעין ההיסטורי של העיר דיז'ון, שמימש את הדחף הרגולטורי הפוליטי להקמת מערכת הקלימאט.
החלקים הכלולים שומרים על כמה מבנים ומתחמים הקשורים לתפקיד שממלאת דיז'ון בקיום וקידום גידול וייצור יין, למשל ארמון הדוכסים, בניין הפרלמנט (ארמון הצדק), הארכיון העירוני והספרייה, כנסיית המנזר של סן-בנין, מנזר הנזירות הציסטרציאניות (Monastère des Bernardines), בתי המגורים הפרטיים הרבים ובתי המסחר ליין (maisons de négoce).
סך כל השטח הכלול באתר המורשת עולמית הוא 132.19 קילומטרים רבועים ואזור החיץ משתרע על שטח של 500.11 קילומטרים רבועים.
אזור הים הצפוני מתייחס למדינות אירופה שיש להן גישה ל.
שיתוף הפעולה הכלכלי והתרבותי באזור הים הצפוני הוא בעל היסטוריה ארוכה, שראשיתה בוויקינגים ובברית ערי הנזה.
אמנם לא הוקמה ישות רשמית האחראית על האזור, אך מבחינה פוליטית הוא מאוחד באמצעות ארגונים בינלאומיים כמו נציבות הים הצפוני, ותוכניות שיתוף פעולה בינלאומיות כמו תוכנית אזור הים הצפוני של האיחוד האירופי.
נציבות הים הצפוני היא ועדה האחראית על שיתוף פעולה של האזורים לחופי הים הצפוני.
נשיא הנציבות הוא קרסטין ברונסטרום.
נציבות הים הצפוני מורכבת מחלק ממחוזות נורווגיה (טרנדלג, מרה ורומסדל, וסטלן, רוגלנד, אגדר, וסטפול וטלמרק וויקן), הולנד, וסטרה ייטלנד וארברו בשוודיה וצפון יוטלנד, מרכז דנמרק ודרום דנמרק בדנמרק.
בגרמניה, המדינות החברות בנציבות הים הצפוני הן שלזוויג-הולשטיין, סקסוניה התחתונה וברמן.
כל מחוזות החוף של הולנד (חרונינגן, פריסלנד, דרנתה, פלבולנד, צפון הולנד, דרום הולנד וזיילנד), הפרובינציה מערב פלנדריה בבלגיה וכן מחוזות ורשויות במזרח אנגליה (סאות'אנד-און-סי) ובסקוטלנד (אברדין, אברדינשייר, פייף והיילנד) חברים בנציבות הים הצפוני.
אזור הים הצפוני, כהגדרתו בתוכנית המבצעית של האיחוד האירופי שהייתה בין השנים 2007–2013, משתרע על שטח של 664,000 קמ"ר.
הוא מורכב מכל נורווגיה ודנמרק, החלקים המזרחיים של בריטניה, חלקים מהאזור הפלמי של בלגיה, האזורים הצפון מערביים של גרמניה, החלקים הצפוניים והמערביים של הולנד והאזור הדרום מערבי של שוודיה.
מבחינה גאוגרפית, האזור מחובר באגן הים הגדול של הים הצפוני.
בהתבסס על תוכנית אזור הים הצפוני של השנים 2000–2006, חיים באזור הים הצפוני כ-60 מיליון תושבים (2003).
צפיפות האוכלוסין באזור משתנה מאוד, החל מאזורים מאוכלסים בדלילות כמו פינמרק (1.5 תושבים לקמ"ר) בנורווגיה ועד למרכזים עירוניים צפופים כמו העיר המבורג בגרמניה (2,243 תושבים לקמ"ר).
אזור הים הצפוני שייך לחלקים המשגשגים ביותר באיחוד האירופי.
הרמה הממוצעת של התמ"ג באזור היה 28,516 אירו לנפש, בשנת 2002. שיעור האבטלה נמוך מממוצע האיחוד האירופי ברוב האזורים.
עם זאת, קיימים הבדלים בולטים ביחס לתפקוד הכלכלי ותעסוקה בין האזורים באזור הים הצפוני.
כיום, המבנה הכלכלי של האזורים הגובלים בים הצפוני עובר שינויים ניכרים, כגון כיווץ שוקי העבודה בענף החקלאות והדיג וירידה באזורים המתועשים הישנים.
אזור ההימלאיה של הודו (בהינדי: उत्तर भारत) כולל שנים ממדינות הודו: הימאצ'ל פרדש, ואוטראקהאנד וכן את טריטוריות האיחוד ג'אמו וקשמיר ולדאק.
חלק גדול מאספקת המים שמגיעה לאזורים נרחבים בתת-היבשת ההודית מגיעים במקור מאזור זה.
כמה מההרים הגבוהים ביותר על פני כדור הארץ נמצאים באזור זה.
לאורך השנים אירעו מספר מלחמות, סכסוכים והתקוממויות באזור ההימלאיה של הודו, ובמיוחד קשמיר.
ערים בולטות באזור ההימלאיה של הודו כוללות בין היתר את דרמסאלה, לה, דהראדון, ג'אמו, מנאלי, שימלה, וסרינגאר.
אזור המוות הוא מושג מתחום טיפוס ההרים, שמתאר את הנקודה בגובה בה לחץ האוויר דליל מידי עבור נשימה תקינה של בני אדם מעבר לפרק זמן מוגבל וקצר.
נקודה זו נמצאת בסביבות גובה 8,000 מטרים.
המושג נטבע על ידי הרופא השווייצרי אדווארד וויס-דוננט בשנת 1953, שקרא לו בתחילה "האזור הקטלני".
באזור המוות חלה ירידה משמעותית בתפקוד של גוף האדם בשל המחסור החמור בחמצן, והדבר עלול להוביל לתאונות קטלניות בשל חולשה פיזית של איברי הגוף, או בשל בלבול ואובדן היכולת לקבל החלטות נכונות עקב העדר חמצן במוח.
שהות ארוכה באזור המוות ללא ציוד עזר לנשימה מחמירה את הסיכון ומובילה בסופו של דבר לפגיעה בלתי הפיכה בגוף ולמוות.
כל 14 פסגות ההרים הגבוהות בעולם, שגובהן עולה על 8,000 מטרים ואשר נמצאות כולן ברכס הרי ההימלאיה והקארקוראם, נכללות באזור המוות.
השלכות פיזיולוגית בשהייה באזור המוות
הלחץ האטומספרי בגובה פני הים הוא 101,325 פסקל.
אחוז החמצן באוויר בגובה זה הוא 20.9% והדבר מאפשר לאדם בריא לייצר כמות מספקת של המוגלובין בתאי הדם האדומים, הנושא חמצן אל תאי הגוף במערכת הדם.
בגבהים שמעל גובה פני הים האוויר נעשה דליל יותר וכך גם כמות החמצן פוחתת.
בגובה 5,500 מטרים בקירוב (כגובה מחנה הבסיס באוורסט), כמות החמצן היא כמחצית מהכמות המצויה בגובה פני הים, ובגובה 8,849 מטרים (כגובה פסגת האוורסט) כמות החמצן היא כשליש בלבד מהכמות בגובה פני הים.
ככל שהלחץ החלקי של החמצן קטן, גוף האדם מנסה להתאקלם באמצעות ייצור מוגבר של כדוריות דם אדומות.
הלב פועם חזק יותר כדי להזרים יותר חמצן לאיברים, תפקודי גוף בלתי חיוניים מושעים, מערכת העיכול עובדת ביעילות פחותה, והנשימה נעשית עמוקה ומהירה יותר.
בגובה רב שמעל 7,500 מטרים, השינה נעשית קשה מאוד, עיכול מזון כמעט בלתי אפשרי, וקיים סיכון ממשי לבצקות כגון בצקת ריאות תלוית גובה ובצקת מוחית תלויית גובה.
תהליך ההתאקלמות במלואו עשוי לקחת ימים ואף שבועות, ועד להתאקלמות מלאה עלולות להופיע תופעות לוואי של מחסור בחמצן, כגון מחלת גבהים ובצקות.
הגובה הרב ביותר בו בני אדם התגוררו לאורך זמן (כשנתיים) היה 5,950 מטרים, בגבול הגובה המרבי שמאפשר מחייה לאורך זמן.
מטפסי הרים המגיעים לגבהים קיצוניים ושוהים באזור המוות נעזרים לעיתים בבלוני חמצן, שהם מכלים המכילים חמצן שאותו נושמים המטפסים וכך מקבלים תוספת חמצן לגוף, ושומרים על תפקוד הגוף ועל יכולת המוח לעבד מידע במהירות ולקבל החלטות.
מטפסים שאינם נעזרים בבלוני חמצן נאלצים לשהות פרק זמן מוגבל באזור המוות ולרדת ממנו במהירות, לפני שהמחסור בחמצן יפגע בתפקודם באופן בלתי הפיך.
אזור המטרופולין של ברצלונה הוא אזור עירוני בקטלוניה (ספרד) שבמרכזו העיר ברצלונה והוא ממוקם פחות מ-100 קילומטרים דרומית לגבול עם צרפת.
עם אוכלוסייה של למעלה מ-5 מיליון, זהו האזור העירוני המאוכלס ביותר לחופי הים התיכון, ואחד הגדולים באירופה.
באזור העירוני - ליבת המטרופולין - של ברצלונה יש אוכלוסייה של 4,440,629, שהוא האזור העירוני החמישי באוכלוסייתו באיחוד האירופי אחרי פריז, חבל הרוהר, מדריד ומילאנו.
באזור העירוני הגדול יותר יש אוכלוסייה של 4,604,000 לפי ה-Eurostat.
כפי שנאמר על ידי המחלקה לעניינים כלכליים וחברתיים של האומות המאוחדות, באזור המטרופולין של ברצלונה יש אוכלוסייה של 5,083,000, לפי הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי יש בו אוכלוסייה של 4,900,000 ועל פי ה-Eurostat יש בו 5,375,774 תושבים.
לפי Idescat יש בו 5,029,181 תושבים, לפי BlatantWorld.com יש בו אוכלוסייה של 4,992,778 ולפי World Gazetteer יש בו 5,068,252 תושבים.
אזור ראשון: מורכב מעיריות אחרות (מחוץ לברצלונה) באיחוד רשמי של ערים ועיריות סמוכות בשם Àrea Metropolitana de Barcelona (AMB) (גם ברצלונה רבתי) עם אוכלוסייה של 3,220,071 בשטח של 636 קמ"ר (צפיפות 5,010 איש/קמ"ר).
אזור שני: נחשב כאזור עירוני ומטרופולין צמוד.
הוא יוצר חגורת ערים: וילנובה אי לה ז'לטרו, וילפרנקה דל פנדס, מרטורל, טראסה, סבאדל, גרנולר, מאטארו ואזורי ההשפעה שלהם.
מיזמי הז'נרליטט מקדמים את הקישוריות באמצעות קו הרכבת הטבעתי .
אזור שלישי: נחשב לטריטוריה של התרחבות מאוחדת.
באחד זה, ההרחבה עוברת להיות מסוג רדיאלי, ומתפשטת על פני מסדרונות או שקעים של זרמים, כמו במקרה של מנרסה, איגאלדה וויק, או ממשיכה את החוף, כמו במקרה של בלאנס ואל וונדרל.
על פי פרויקט EURBANET של אוניברסיטת הטכנולוגיה של דלפט המדבר על אזור עירוני רב-מוקדי כאשר קיימת שורה של מרכזים עירוניים חשובים הקשורים באופן אינטנסיבי ביניהם ומחוצה להם.
זה המקרה של אזורי גבול לאזור העירוני שהם משתרעים סביב הערים טרגונה וז'ירונה.
הם אזורים עם אמון כלכלי רב המספקים שירותים לבירה.
הם מסדרונות צרים בעלי קישוריות טובה לברצלונה, הן בכביש המהיר והן ברכבת, אשר שם ממזגים את המטרופולינים של הערים הללו עם האזור העירוני.
האזור העירוני הרב-מוקדי של ברצלונה נתפס כ"איים מבודדים עם צמיחה משמעותית" שעלולים להתפתח לאזורים של אינטגרציה כלכלית עולמית.
עם זאת, זה לא אמור לקרות במחיר העמדה התחרותית העולמית של אזור הליבה הנוכחי.
אזור הספר של ניאגרה הוא אזור נרחב בארצות הברית שנמצא מדרום לימת אונטריו ומצפון לימת אירי, ומשתרע מערבה עד העיר קליבלנד שבמדינת אוהיו.
המונח הוטבע עוד בתקופת מלחמת 1812 כאשר הגבול בין ארצות הברית לכוחות הבריטיים ששהו בקנדה עדיין היה נתון במחלוקת.
המונח מתייחס כיום רק לאזור שנמצא ממזרח לנהר הניאגרה ומצפון לאגם אירי בתוך ארצות הברית.
האזור הסמוך שנמצא ממערב לנהר הניאגרה, בתוך קנדה מכונה חצי האי ניאגרה והוא נחשב לחלק מאזור פרסת הזהב.
אזור הספר של ניאגרה משתייך לאזור המכונה "מערב מדינת ניו יורק".
אזור הספר של ניאגרה מהווה גם את החלק המזרחי של אזור רצועת החוף הצפונית של הימות הגדולות.
לפי ההגדרה של שירות מזג האוויר הלאומי בבאפלו שבניו יורק אזור הספר של ניאגרה כולל את המחוזות הבאים:
החלק של מחוז אירי שבמדינת ניו יורק הממוקם צפונית לכביש US 20A – המחוז כולל בין היתר את העיר באפלו
מחוז ניאגרה שבמדינת ניו יורק – המחוז כולל בין היתר את מפלי הניאגרה
מחוז אורלינס שבמדינת ניו יורק
מחוז ג'נסי שבמדינת ניו יורק – המחוז כולל בין היתר את העיר בטביה
הגדרות אחרות, פחות נפוצות, עשויות להכליל באזור זה גם את המחוזות הבאים:
החלק של מחוז אירי שבמדינת ניו יורק הממוקם דרומית לכביש US 20A
מחוז צ'אוטוקווה שבמדינת ניו יורק.
החלק הדרום מזרחי של המחוז לא משתייך לאזור הספר של ניאגרה.
מחוז אירי שבמדינת פנסילבניה – כולל בין היתר את העיר אירי
מחוז קויאהוגה אוהיו – כולל בין היתר את העיר קליבלנד
אזור הוולגה הוא אזור היסטורי ברוסיה המקיף את אגן הניקוז של נהר הוולגה, הנהר הארוך ביותר באירופה.
אזור הוולגה מופרד מבחינה תרבותית לשלושה חלקים:
אזור הוולגה העליון - מתחיל ממוצא נהר הוולגה במחוז טבר ומשתרע עד לשפך נהר אוקה בניז'ני נובגורוד.
אזור הוולגה התיכון - מתחיל משפך נהר אוקה ומשתרע עד לשפך נהר קאמה שממקם מדרום לקאזאן.
אזור הוולגה התחתון - מתחיל משפך נהר הקאמה ומשתרע עד לאזור הדלתא של נהר הוולגה בים הכספי אשר במחוז אסטרחן.
הגבולות הגאוגרפיים של אזור הוולגה מעורפלים, והמונח "אזור הוולגה" משמש כיום בעיקר כאשר מתייחסים לאזור הוולגה התיכון ולאזור הוולגה התחתון אשר נכללים במחוז הפדרלי של הוולגה ובאזור הכלכלי של הוולגה.
לפי מקורות שונים אזור הוולגה היה מיושב לאורך ההיסטוריה בעיקר על ידי סלאבים, טורקים וויקינגים.
לפובולז'יה היה חלק חשוב בהתפתחות של רוסיה הקדומה.
נהר הוולגה שימש במקור בעיקר סוחרים מהמזרח ואת הוויקינגים.
באזור הוולגה נמצא חלק גדול מאוכלוסיית רוסיה, כאשר הערים הגדולות ירוסלבל, קוסטרומה, ניז'ני נובגורוד, צ'בוקסרי, קאזאן, אוליאנובסק, טוליאטי, סמרה, סראטוב, וולגוגרד ואסטרחן כולן ממוקמות ישירות על נהר הוולגה.
ערים מרכזיות אחרות אשר ממוקות לאורך יובלי הוולגה כוללות בין היתר את ריאזאן, דזרז'ינסק, קלוגה ואוריול על נהר אוקה, פנזה על נהר סורה, פרם ונאברז'ניה צ'לני על נהר הקאמה, יושקר-אולה על נהר מלאיה קוקשאגה ודימיטרובגראד על נהר הבולשוי צ'רמשאן.
ערים מרכזיות הממוקמות על יובלי הוולגה כוללות בין היתר את בירת רוסיה והעיר המאוכלסת ביותר ברוסיה מוסקבה, אשר ממוקמת על נהר מוסקבה, שהוא יובל של נהר אוקה.
העיר קירוב ממוקמת על נהר ויאטקה, ואופה, סטרליטמק וסלאוואט ממוקמות על נהר בלאיה - שניהם יובלים של נהר קאמה.
אזורים היסטוריים הם אזורים גאוגרפיים שבשלב כלשהו בהיסטוריה, היה בהם בסיס תרבותי, אתני, לשוני או פוליטי, ללא קשר לגבולות של ימינו.
ישנם כמה אזורים היסטוריים שניתן להחשיב כ"פעילים", לדוגמה: מוראביה, המוחזקת על ידי הרפובליקה הצ'כית, היא גם חלק מוכר במדינה וגם אזור היסטורי.
האזורים ההיסטוריים משמשים להגדיר אזורים ללימוד וניתוח התפתחות חברתית של תרבויות ספציפיות ללא כל התייחסות למצב הקיים כיום.
ההגדרות של אזורים משתנות, ואזורים יכולים לכלול אזורי מאקרו כגון אירופה, טריטוריות של מדינות ריבוניות מסורתיות או אזורים מיקרו- אזוריים קטנים יותר.
אזורים מסוימים הומצאו לחלוטין, ללא סיבה היסטורית, כמו המזרח התיכון, מושג שהומצא ב-1902 על ידי האסטרטג צבאי, אלפרד תאיר מאהן, שמתייחס לאזור המפרץ הפרסי.
אזור החיץ בין ישראל לסוריה הוא אזור חיץ שנוצר לאחר מלחמת יום הכיפורים במסגרת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה, והוצב בו כוח אונדו"ף של האו"ם.
לאחר נפילת משטר אל-אסד, שבו כוחות צה"ל אל השטח במהלך מבצע חץ הבשן, וכיום הוא נתון בשליטת צה"ל.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הדפו כוחות צה"ל את הצבא הסורי מהגולן, ולאחר מכן השתלטו על שטחים מעבר לגבול.
ב-24 באוקטובר 1973, כשנכנסה הפסקת האש לתוקף, בתום המלחמה, החזיקה ישראל בכל שטח רמת הגולן הישראלית שלפני המלחמה, ואת המובלעת בשטח סוריה שנכבשה במלחמה.
המובלעת הייתה מול צפון הגולן, רוחבה היה כעשרים קילומטרים, ושטחה כ-400 קמ"ר.
היא כללה כפרים סורים רבים, תילי געש וגם את כתר החרמון.
חוד המובלעת היה במרחק של כארבעים קילומטרים מדמשק.