tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, בימי הרעב ההמוני (אשר מכונה בקוריאה הצפונית "המצעד הכרוך במאמצים"), משלוחי הדואר הפכו בהדרגה לפחות ופחות סדירים עקב מחסור במזון, חשמל ודלק (בין היתר, חלו שיבושים ניכרים בתנועת הרכבות, אמצעי התחבורה העיקרי למרחקים ארוכים במדינה).
בשנת 1992, שר הדואר והתקשורת, יחד עם סגנו ומרבית הבכירים במשרד פוטרו, כאשר השר וסגנו נשלחו למחנה מעצר בגין מעילה ובזבוז כספים במסגרת רכישת ציוד סיבים אופטיים פגום מבריטניה.
חרף זאת, באותה השנה החלה פריסה בהיקף חלקי של שירותי טלפוניה ברחבי המדינה, המבוססת על תשתית סיבים אופטיים, מה שהפחית את תלות התושבים בשירות הדואר המסורתי לשם שמירה על קשר עם קרובי משפחה וחברים.
מערכת חלוקת הדואר בקוריאה הצפונית, בדומה למדינות אחרות, מבוססת על חלוקה לפי מחוזות, כאשר בכל מחוז פועל סניף מרכזי של משרד הדואר והתקשורת, ובמרבית הכפרים קיים סניף מקומי למשלוח ולקבלת דברי דואר מברקים וחבילות, הפועל בתיאום מול הסניף המחוזי.
בהתאם למדיניות הצנזורה הפנימית במדינה, סוכנים מטעם מחלקת ביטחון המדינה של קוריאה הצפונית מוצבים בסניפי הדואר המרכזיים לשם בדיקת דברי הדואר, מה שמשמש כאמצעי פיקוח נוסף על תושבי המדינה.
חרף פעילותו של שירות הדואר ואמצעים נוספים להעברת מידע ברחבי המדינה, תקשורת אישית מפה לאוזן עודנה מהווה הדרך העיקרית להפצת מידע בין תושבי המדינה הפזורים ברחבי הארץ.
נכון לשנת 2018, לא קיים שירות אספקת דואר סדיר בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית, שכנתה מדרום.
יתרה מכך, מאז שנת 2006 קוריאה הצפונית מתמודדת עם סנקציות כלכליות חריפות שהוטלו על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות עקב תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית, מה שמגביל בצורה ניכרת את יכולתם של תושבי המדינה לשלוח ולקבל חבילות ומכתבים לחו"ל.
כמו כן, מדינות שונות ברחבי העולם מטילות אף הן סנקציות על הכנסת דברי דואר וחבילות לקוריאה הצפונית.
בארצות הברית לדוגמה, חל איסור על העברת דברי דואר וחבילות לקוריאה הצפונית, למעט תכתובת אישית (ותמונות).
קיים איסור מוחלט על העברת סחורות, מטבעות, מתכות יקרות, תכשיטים, וחומרים כימיים/ביולוגיים/רדיואקטיביים ואחרים.
שירות הביטחון והביון הכללי (בהולנדית: Algemene Inlichtingen-en Veiligheidsdienst, בראשי תיבות: AIVD) הוא שמה של סוכנות המודיעין והביטחון של הולנד, המופקדת על איסוף מודיעין פנימי וחיצוני, מודיעין אותות וביצוע תפקידי הגנה על הביטחון הלאומי.
השירות מתרכז בעיקר במאבק באיומים פנימיים על הביטחון הלאומי, בעוד שירות הביטחון והמודיעין הצבאי (MIVD) מתמקד באיומים בינלאומיים, במיוחד צבאיים ומניעת ריגול זר.
השירות אחראי לאיסוף מודיעין ומסייע במאבק נגד איומים זרים ופנימיים על הביטחון הלאומי.
שר הפנים הוא האחראי על השירות.
בנוסף, תפקידי הפיקוח על השירות מתבצעים על ידי שלושה גופים:
מועצת סקירת שירותי הביטחון והביון (הולנדית: Toetsingscommissie Inzet Bevoegdheden) ממונה על ידי שני בתינהפרלמנט ההולנדי.
הוועדה לשירותי הביטחון והביון (הולנדית: Commissie voor de Inlichtingen - en Veiligheidsdiensten, CIVD), הכוללת את מנהיגי כל המפלגות המיוצגות בשני בתי פרלמנט, אם כי עד 2009 המפלגה הסוציאליסטית (SP) לא הייתה ולא רצתה להיות חלק מהוועדה.
השירות מפרסם דו"ח שנתי הכולל את נתוני התקציב שלו.
ניטור ספציפי של אנשים וקבוצות של אנשים, כמו קיצונים אסלאמיים פוליטיים
איסוף מודיעין משירותי מודיעין זרים ופנימיים
ביצוע בדיקות רקע על אנשים המועסקים במשרות אמון באופן ספציפי בתפקיד ציבורי בכיר או משרות בתעשייה (כגון בענפי תקשורת, בנקים והחברות הגדולות) — באופן אירוני זה כולל גם את חברי הפרלמנט של ועדות הפיקוח
חקירת אירועים כגון פיגועי טרור ואיומים דומים
מתן ייעוץ ואזהרה על סיכונים לביטחון הלאומי, כולל ייעוץ בענייני הגנה למנהיגות המדינה
אבטחת התקשורת הלאומית באמצעות הסוכנות הלאומית לביטחון תקשורת ואבטחת תשתיות התקשורת של הממשלה
השיטות שלו וסמכויותיו של השירות כוללים:
מעקב אחר טלפון במידה והוסמך על ידי שר הפנים
הסתננות (לעיתים רחוקות על ידי עובדי השירות, אך בעיקר על ידי אישים שלא חלק מהשירות ולהם יש גישה אל קבוצה מסוימת)
השימוש במודיעים (חברים קיימים של קבוצות שונות מגויסים למסור מידע לשירות)
גישה בלתי מוגבלת לעבודת המודיעין המשטרתי
שימוש באנשי קשר של סוכנויות ביון זרות המתגוררים בהולנד תחת מעמד דיפלומטי (כולל כאלה בעלי חסינות דיפלומטית מלאה) כדי לאסוף מידע לתועלת השירות.
השירות פועל בקשר הדוק עם שירות המודיעין האזורי (Regionale Inlichtingen Dienst, RID), אשר חברי והם אנשי המשטרה הממונים בכל מחוז משטרתי.
השירות גם משתף פעולה עם מעל מאה שירותי מודיעין.
נטען לעיתים קרובות כי להולנד יש את המספר הגדולה ביותר של האזנות ומעקב אחר רשת האינטרנט.
זהו אחד משני שירותי המודיעין בבלגיה, יחד עם שירות ביטחון המדינה האזרחי.
השירות נוסד בשנת 1915 בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
השירות מורכב מארבע חטיבות עיקריות:
Div I: ביון חוץ וביטחון
Div CI: סיכול ריגול, מודיעין
Div A: שירות תפקוד (כוח אדם, כספים, לוגיסטיקה, תקשורת, נספחי צבא, וכו'.)
שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית היא סוכנות של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית בתוך מחלקת הפנים של ארצות הברית שתפקידה לנהל את הדגה, חיות הבר ובתי הגידול הטבעיים.
המשימה של הסוכנות היא "לעבוד עם אחרים על מנת לשמר, להגן ולקדם על הדגה, חיות הבר, הצמחים ובתי הגידול שלהם למען התועלת המתמשכת של העם האמריקני".
ה-FWS מעסיק קרוב ל-9,000 עובדים והמבנה הארגוני מבוסס על משרד מרכזי בפולס צ'רץ' (Falls Church) בווירג'יניה, שמונה משרדים אזוריים וקרוב ל-700 משרדי שדה המפוזרים ברחבי ארצות הברית.
מרבית בתי הגידול של הדגים וחיות הבר הם בשטחים בבעלות פרטית.
משום כך פועל ה-FWS בשיתוף פעולה עם קבוצות פרטיות כדוגמת Partners in Flight (שותפים למעוף) ו-Sport Fishing and Boating Partnership Council (מועצת שותפות הדיג והשיט) במטרה לקדם שימור ושיקום בתי גידול מרצון.
השירות החל ב-1871 כ"ועדת ארצות הברית על דגים ואזורי דיג" (United States Commission on Fish and Fisheries), הידועה כ"ועדת הדגה של ארצות הברית" (United States Fish Commission) שהוקמה על ידי הקונגרס של ארצות הברית במטרה לחקור את תופעת הידרדרות מלאי דגי המאכל.
כנציב ראשון של הוועדה מונה האורניתולוג והאיכתיולוג האמריקני ספנסר פולרטון באיירד (Spencer Fullerton Baird; 1823–1887).
ב-1903 אורגנה ועדת הדגה מחדש כ"לשכת אזורי הדיג של ארצות הברית" (United States Bureau of Fisheries).
בשנים 1886–1885 הוקמה "המחלקה הכלכלית של יונקים ועופות" (Division of Economic Ornithology and Mammalogy" כחלק ממחלקת החקלאות של ארצות הברית.
ב-1896 שונה שמה ל"מחלקת הסקר הביולוגי" (Division of Biological Survey).
הפעילות הראשונית של המחלקה בהשפעה של שימוש בעופות להתמודדות עם מזיקים חקלאיים ומיפוי ההתפלגות הגאוגרפית של צמחים ובעלי חיים בארצות הברית.
הזואולוג קלינטון הרט מריאם (Clinton Hart Merriam; 1855–1942) עמד בראש הלשכה במשך 25 שנים ותרם באופן משמעותי לידע המדעי על עופות ויונקים בארצות הברית.
המאייר ג'יי נורווד דרלינג (Jay Norwood Darling; 1876–1962) מונה מנהל של הלשכה החדשה של הסקר הביולוגי ב-1934. באותה שנה חוקק הקונגרס את "חוק התיאום של דגה וחיות הבר" (Fish and Wildlife Coordination Act), אחד מחוקי הסביבה הפדרליים הראשונים.
בניהולו של דרלינג החלה הלשכה מסורת נמשכת של הגנה על בתי גידול טבעיים חיוניים בכל רחבי המדינה.
שירות הדגה וחיות הבר הוקם ב-1940, כאשר אוחדו הלשכות של הדגה והסקר הביולוגי לאחר שהועתקו למחלקת הפנים של ארצות הברית.
ב-1959 הוזכרו השיטות של ה-FWS במסגרת "תוכנית בקרת הנזקים של בעלי חיים" בשירו של טום לרר "הרעלת יונים בפארק" (Poisoning Pigeons in the Park).
תת-יחידות של ה-FWS כוללות את:
מערכת המקלט הלאומית של חיות הבר (National Wildlife Refuge System) – מערכת של אדמות ציבור וגופי מים שהוקצו במיוחד לשם שימור הצמחים, חיות הבר והדגים של ארצות הברית.
מאז שנשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט יעד את המקלט הלאומי של חיות הבר האי פליקן (Pelican Island National Wildlife Refuge) בפלורידה כמקלט הלאומי הראשון של חיות הבר ב-1903 המערכת גדלה וכוללת 562 מקלטים לאומיים של חיות הבר ו-38 אזורי ביצות המשתרעים על שטח של 607,028 קילומטרים רבועים.
בול הברווזים הפדרלי (Federal Duck Stamp) – בול המונפק על ידי הממשלה הפדרלית שחובה לרכוש אותו לפני שאפשר לצוד עופות מים נודדים כמו ברווזים ואווזים.
הוא משמש גם ככרטיס כניסה למקלטים הלאומיים של חיות הבר המחייבים בדרך בתשלום לכניסה אליהם.
מחיר הבול החל מ-2015 הוא 25 דולרים וההכנסה ממנו משמשת למימון שימור הביצות.
המערכת הלאומית של חוות הדגים (National Fish Hatchery System) – 70 חוות דגים לאומיות ו-65 משרדים של שימור הדגה וחיות הבר.
תוכנית המינים בסכנת הכחדה (Endangered Species program) – 86 תחנות שדה של שירותים אקולוגיים שתפקידם לאכוף את ההגנה על מינים בסכנת הכחדה על בסיס "חוק המינים בסכנת הכחדה מ-1973" (Endangered Species Act of 1973).
מרכז הדרכת השימור הלאומי (National Conservation Training Center) – המרכז שוכן במתחם בן 17 בניינים סמוך לבירה וושינגטון די.
וכולל מוזיאון המוקדש להיסטוריה של השירות, מרכז הדרכה לעובדי הרשות ומפגשים עם גופים נוספים העוסקים בשימור.
המעבדה הפורנזית הלאומית לדגה וחיות הבר על שם קלארק בווין (Clark R.
קואופרטיבים לשימור נוף (Landscape Conservation Cooperatives) – רשת של 22 גופי שימור אזוריים המכסים את כל ארצות הברית והשטחים הסמוכים, שהוקמו ב-2009. הם קואופרטיבים עצמאיים הממונים על ידי השירות ומטרתם לפתח אסטרטגיות שימור מתואמות עבור שטחי נוף גדולים תוך שיתוף פעולה עם גופי שימור אחרים, ממשלתיים ופרטיים.
ה-FWS מנהל שישה מונומנטים לאומיים של ארצות הברית:
המונומנט הלאומי הנפורד ריץ' (Hanford Reach National Monument) – נמצא בשטח וושינגטון.
פפהאנאומוקואקאה (Papahānaumokuākea Marine National Monument) – בשיתוף פעולה עם מדינת הוואי ומנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי.
המונומנט הימי משתרע על שטח נרחב של מי האוקיינוס השקט, ובהם עשרה איים ואטולים מאיי הוואי הצפון-מערביים, כולל אטול מידווי (שבו קיים גם האתר מקלט חיות הבר הלאומי אטול מידווי).
המונומנט הלאומי גבורה באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה (World War Two Valor in the Pacific National Monument) – תוך שיתוף פעולה עם שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
המונומנט הימי הלאומי האיים המרוחקים באוקיינוס השקט (Pacific Remote Islands Marine National Monument) – בשיתוף פעולה עם מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי.
כולל את האיים: בייקר, האולנד, ג'רוויס, אטול ג'ונסטון, שונית קינגמן, אטול פאלמירה ווייק, השוכנים באוקיינוס השקט דרומית-מערבית להוואי.
המונומנט הימי הלאומי אטול רוז (Rose Atoll Marine National Monument) – בשיתוף פעולה עם מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי.
כולל את שני האיים הקטנים של אטול רוז (Rose Atoll), לגונה ושונית אלמוגים מזרחית לסמואה האמריקנית.
המונומנט הימי הלאומי שקע מריאנה (Marianas Trench Marine National Monument) – בשיתוף פעולה עם מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי.
מונומנט ימי זה, המשתרע על כ-250,000 קילומטרים רבועים, כולל את המים והאיים השקועים מתחת למים של שלושת האיים הצפוניים ביותר של איי מריאנה, 22 אתרים געשיים השקועים מתחת למים ושקע מריאנה.
שירות הביטחון של המשטרה הנורווגית (בנורווגית: Politiets sikkerhetstjeneste, בראשי תיבות PST, או Politiets tryggingsteneste, בראשי תיבות: PTT) היא סוכנות הביטחון המשטרתית של נורווגיה, דומה במקצת ל-MI5 הבריטית (שירות הביטחון).
הסוכנות נודעה בעבר בשם POT (Politiets overvåkningstjeneste, או סוכנות הפיקוח על המשטרה), שינוי השם הוכרז על ידי הפרלמנט של נורווגיה ב-2 ביוני 2001.
השירות הוקם בשנת 1937 בהנחיית משרד המשפטים בראשות טריגווה לי.
השירות אחראי על פיקוח ושמירה על ביטחון פנים בנורווגיה.
מחלקות מבצעיות ידועות כוללות יחידת מודיעין נגדי, יחידת לוחמה בטרור, יחידה למלחמה בפשע מאורגן, יחידת מאבק בקיצוניות, יחידת חקירות, יחידת מעקב, יחידת טכנולוגיה, יחידת ניתוח ביטחון ויחידת אזרחים זרים.
בנוסף, PST אחראית לאבטחת אח"מים.
למעט משפחת המלוכה, שיש לה שירות אבטחה עצמאי משלה.
PST, בשונה מכל שירותי המשטרה הרגילים, אינו חלק ממנהלת המשטרה הארצית, אלא כפוף למשרד המשפטים וביטחון הציבור.
הסוכנות מנוטרת על ידי הוועדה לפיקוח על מודיעין כחלק ממסקנות שאומצו מהדיונים הנוגעים לדו"ח לונד.
הארגון מורכב מיחידה מרכזית (Den sentrale enhet) שנמצאת בנידלנה, אוסלו, וכן משרדים אזוריים בכל מחוזות המשטרה.
שירות הביטחון של משרד הפנים הפולני (בפולנית: Służba Bezpieczeństwa Ministerstwa Spraw Wewnętrznych, בראשי תיבות: SB) היה השירות החשאי והמשטרה הפוליטית של פולין הקומוניסטית בשנים 1956–1990. זה היה חלק ממשרד הפנים כיחידה לביטחון המדינה.
באופן רשמי, מטלותיה היו להבטיח את הסדר הציבורי, איסוף מידע בעל חשיבות לאומית, מודיעין נגדי, מאבק בטרור והגנה על גבולות המדינה.
למעשה, התפקיד העיקרי היה לדכא את ההתנגדות הפוליטית למשטר מפלגת הפועלים המאוחדת, בעיקר תנועות לזכויות האדם, תנועות קתוליות ותנועות פועלים.
הגוף פורק בשנת 1990 לאחר שינוי במערכת הסוציו-פוליטית של פולין.
הגוף הביטחוני הראשון של המשטר הקומוניסטי בפולין - המשרד לביטחון פנים (IOB) - הוקם בינואר 1945, עוד לפני תום מלחמת העולם השנייה.
הואנוצר על ידי מבנה המחלקה לביטחון פנים של הוועד הפולני לשחרור לאומי, שהיה בשליטת מפלגת הפועלים הקומוניסטית.
זה היה הכלי העיקרי לדיכוי פוליטי של התקופה הסטליניסטית בשנים 1948–1953 - דיכוי ההתנגדות של צבא קריובה, טיהור השורות במפלגת השלטון ורדיפת הכנסייה הקתולית.
לאחר מותם של סטלין וביירוט הגוף פורק.
בשנת 1954 הוקמה הוועדה לביטחון פנים.
מעמדו של שירות זה פחת, אך לא חלו שינויים במבנה ובמשימותיו.
שנתיים לאחר מכן, לאחר אירועי אוקטובר 1956, הנהגת מפלגה חדשה בראשות ולדיסלב גומולקה ביצעה רפורמה במשטר.
ביטחון המדינה נכלל במערכת של משרד הפנים, יחד עם שוטרים אזרחיים.
צעד זה נתפס כסימן ל"ליברליזציה" - המשטרה הפוליטית צייתה לרשות אכיפת החוק ועברה מטרור המוני לדיכוי סלקטיבי.
הצוות המבצעי ורשת המודיעים הסודיים צומצמה משמעותית.
במקום פעילים עם כישורי לוחמת גרילה והתקפות טרור הגיעו עובדים צעירים ללא ניסיון ביטחוני קודם.
עם זאת, השינויים היו כמותיים ולא איכותיים.
מטרת המבנה, תפקידיו ושיטותיו, באופן עקרוני, נותרו זהים.
היה קשר הדוק בין תפקידי המשטרה וביטחון המדינה.
כתוצאה מכך, לגוף לא הייתה מגבלה משפטית כמו המשטרה האזרחית הפוליטית.
משרד הפנים בכללותו הפך לגוף של שליטה פוליטית וחקירה פוליטית.
מצב זה נמשך בשנות השבעים, אם כי תחת שלטונו של אדוורד גרק, היקף האלימות הפוליטית בפולין פחת.
מעמדו המיוחד של שירות הביטחון במערכת משרד הפנים באה לידי ביטוי בכך שרוב הזמן (למעט בשנים 1965–1969), לשירות הביטחון רשמית לא היה ראש משלו.
תפקיד זה בוצע על ידי שר הפנים או אחד מסגניו.
הבסיס המשפטי הרשמי לתפקוד שירות הביטחון של משרד הפנים גובש סופית רק ביולי 1983 והובהר בשנים 1985–1986. לפני כן היו תקנות 1960 והדרכה מחלקתית לפעילות מבצעית משנת 1970 אך לא חוק של ממש.
שירות הביטחון של משרד הפנים של הרפובליקה העממית של פולין הייתה באופן מסורתי קשורה בקשר הדוק עם הק.ג.ב..
דיכוי פעילויות בלתי חוקיות נגד המדינה;
הגנה אישית על מנהיגי המפלגה וחברי מועצת השרים של הרפובליקה.
מחלקת I - מודיעין זר
מחלקה II - מודיעין נגדי
מחלקה III - פעילויות פוליטיות נגד מדינות
מחלקה IV - פיקוח על הכנסייה
מחלקת V - "שמירה על הכלכלה"
הלשכה לפיקוח (משפט מינהלי פלילי)
הלשכה להגנת מנהיגי המפלגה והממשלה
לשכת המחקר (הופעלה בשנים 1982–1989, עסקה במחקר אישי של מנהיגי האופוזיציה)
מוסדות חינוך (כולל האקדמיה ובית הספר על שם דזרז'ינסקי)
בשנת 1981 שר הפנים, הגנרל צ'סלב קישצ'ק, החל לארגן מחדש את המחלקות.
שינויים בולטים בוצעו במבנה שירות הביטחון:
ביון ומודיעין נגדי (איחוד מחלקות I, II)
שירות ביטחון (איחוד מחלקות III, IV, מחלקות V)
שירות ביטחון מבצעי (איחוד הלשכות "C", "T", "W", מחלקות חברתיות ומינהליות, שירותים טכניים)
נכון לאוגוסט 1989 - זמן קצר לפני פירוקו, בשירות הביטחון של משרד הפנים עבדו 24.3 אלף עובדים במשרה מלאה ו-90 אלף מלשינים.
במאי 1990 פורק שירות הביטחון של משרד הפנים על ידי ממשלת תדיאוש מזובייצקי.
משרד הגנת המדינה ומשרד הפנים החדש, בראשות קשישטוף קוזלובסקי, החלו בתהליך אימות לעובדי שירות הביטחון לשעבר.
עד 1993, יותר מ-14 אלף איש עברו ביקורת שבוצעה בהתנדבות, מתוכם כ-10.5 אלף קיבלו חוות דעת חיובית והשאר לא גויסו מחדש.
שירות הביטחון הדיפלומטי של ארצות הברית היא זרוע אכיפת החוק והביטחון הפדרלית של מחלקת המדינה של ארצות הברית.
היא אחראית על שמירה על נכסים דיפלומטיים, כוח אדם ומידע, ומטרתה להבטיח את שלמותם של מסמכי הנסיעות האמריקאים מפני הונאת ויזות וזיוף דרכונים.
לסוכנות סמכויות שיטור ואכיפה בתחום מלחמה בטרור, סיכול ריגול, ביטחון ברשת וניהול חקירות פליליות.
כפופה ללשכת הביטחון הדיפלומטי של מחלקת המדינה.
השירות הוא ארגון אכיפת החוק האמריקני המוביל שפועל מחוץ למדינה ולו פריסה רחבה בכל שגרירות אמריקאית בעולם והוא מאבטח 275 משימות דיפלומטיות אמריקאיות ביותר מ-170 מדינות ו-30 ערים בארצות הברית.
הסוכנים המיוחדים של השירות הם ייחודיים בארצות הברית בהיותם גם אנשי שירות החוץ וגם קציני אכיפת חוק פדרליים בעלי סמכות חקירה ומעצר.
הסוכנות, שמקורה באמצעים ביטחוניים דיפלומטיים שננקטו במסגרת חקיקה ממלחמת העולם הראשונה, אך הגוף עצמו הוקם רשמית בשנת 1985 בעקבות הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות ב-1983.
הפעילות הגלויה ביותר של הסוכנות היא מתן שרותי אבטחה למזכיר המדינה לשגריר ארצות הברית באו"ם ולדיפלומטים אמריקאים בכירים אחרים.
כחלק מחובתה לספק סביבה בטוחה לדיפלומטיה במדינה, הסוכנות גם מאבטחת אישים בכירים אחרים המייעצים לשגרירי ארצות הברית בנושאי ביטחון.
שירות הביטחון הדיפלומטי ידוע בעיקר בזכות תפקידו הביטחוני, אך היא סוכנות אכיפת חוק מן המניין שמבצעת חקירות פליליות בינלאומיות, ניתוח איומים, מלחמה בטרור סיכול ריגול וביטחון רשת.
בסוכנות עובדים כ-2,400 סוכנים מיוחדים, המכונים לעיתים "סוכני DS" או "סוכני DSS".
סוכני DSS הם סוכנים פדרליים בעלי הסמכות לעצור, לשאת נשק חם, להנפיק צווי מעצר ולבצע פעולות אחרות בנושא אכיפת החוק.
בעוד שרוב סוכני אכיפת החוק הפדרליים האמריקאים חברים בשירות הציבורי הפדרלי, רוב הסוכנים המיוחדים של DSS הם אנשי שירות החוץ וקציני אכיפת החוק.
לפיכך, סוכני DSS נדרשים באופן ייחודי לשרת בסיורים רב־שנתיים מחוץ למדינה כתנאי לעבודה בשירות.
כשהם אינם עובדים במשימה מעבר לים, הסוכנים משרתים במטה DSS בארלינגטון, וירג'יניה, או באחד משלושים משרדי השדה שבפריסה ארצית.
אחוז קטן מהסוכנים המיוחדים של DSS הם חברים בשירות מחלקת המדינה ואינם חייבים לשרת בסיורים מעבר לים; במקום זאת הם מתמקדים בחקירות פליליות ובהגנה על דיפלומטים בארצות הברית.
כשהם מוקצים לעבודות במשרדי שטח מקומיים, הסוכנים כמיוחדים של DSS חוקרים הונאות של זיופי דרכונים וויזות ומאבטחים את אורחי מחלקת המדינה.
הם גם חוקרים את פעילותם של סוכנויות ביון זרות במחלקת המדינה, מסייעים במעצרם של נמלטים זרים שברחו לארצות הברית ומבצעים בדיקות רקע על עובדי מחלקת המדינה, מגויסים חדשים וקבלנים.
כשהם מוקצים לעבודה בשגרירויות וקונסוליות, הסוכנים המיוחדים מבצעים תפקידי אכיפת חוק, מספקים סיוע ביטחוני, מגנים על דיפלומטים בכירים וממלאים תפקידים אחרים לפי הצורך הדיפלומטי.
קצין השירות בשגרירות או בקונסוליה מכונה לעיתים קרובות "נספח הביטחון".
מנהל שירות הביטחון הדיפלומטי משמש כסגן עוזר ראשי של מזכיר המדינה מטעם הלשכה לביטחון דיפלומטי והוא מדווח לעוזר מזכיר המדינה.
+ רשימת מנהלי DSS שם שנות כהונה דייוויד סי פילדס 1985–1986 לואי שוורץ, ג'וניור 1986–1988 קלארק מ.
טוד ג'יי בראון 3 במרץ 2018–מכהן
שירות הגז לשעת חירום הוא שירות חירום בערים רבות ברוסיה ובמדינות ברית המועצות לשעבר, שמטרתו להגיב לקריאות אזרחים במקרים של דליפת גז ולטפל בהם במהירות האפשרית.
זהו אחד הגופים החשובים בתחום ההגנה האזרחית ברוסיה ומהוותיקים שבהם.
ההיסטוריה של השירות החלה במאה ה-20 בתקופה הסובייטית.
בברית המועצות הושקה אוגדה בכל הארגונים צבאיים של אנשי טיפול בגז (ונכללו בשירות הצלת הגז הכללי של התעשייה הכימית), הם הוצבו גם בגופים אזרחיים ופעלו בצמוד למשרד ההגנה ומשרד הפנים.
בשנת 1992, עם פירוק משרדי הממשל והמחלקות בברית המועצות, הופסקה פעילותם של המחלצים הצבאיים ואנשי יחידות הכרייה וההצלה, כאשר שירותי חילוץ גז של המפעלים הפכו לעצמאיים.
עד 2003 יחידות הגז היו יחידות דמוי-צבאיות ובשנת 2003 הוכפפו כולם לרשויות המקומיות והיו מחויבות לפעול על פי תקנון שפרסם המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית של רוסיה.
יחידות הגז היו אחראיות ל:
לזהות מיד את הנסיבות שהתפתחו כתוצאה ממצב חירום של דליפת גז;
לנקוט בצעדים מיידיים לקביעת סיבת החירום ולנקוט באמצעים לחיסולם או מניעת התפשטותם.
בדיקת צפיפות צינורות גז, מכשירי הגז והתקנים המשתמשים בגז בלחץ ההפעלה;
אריזה מחדש של מפרקי אוגן והברגה של התקני כיבוי תוך החלפת חומרי איטום.
טיפול בדליפות גז, כולל ביצוע עבודות שיקום במערכת אספקת הגז,
אימות עמידה בתקנים בעת התקנת מכשירי גז וציוד, בניית מתחמים, הנחת דרישות קוד לבניית צינורות גז, כללי תכנון והפעלה;
בדיקת זמינות של גישה חופשית לצינורות גז, מכשירי גז, כמו גם במרתפים ובעליית הגג, שם הצינורות מונחים;
אימות התאמה לשימוש (הפעלה) של מכשירי גז ומכשירים והשבתת מכשירים שאינם מתאימים לשימוש.
הקריאה לשירותי הגז נעשית כאשר יש
הפחתה או הגדלה של לחץ הגז.
כיבוי גז פתאומי או הפסקת גז למכשירי גז ללא התרעה על ידי עובדי חברת גז
הפעלת מכשירי גז באזור אחד המפריעה להפעלת מכשירי גז באזור אחר
מספר הטלפון לשעת חירום בנושאי גז הוא 04 או 104, תלוי במיקום.
מאז הכנסת מוקד החירום 112 גם מוקד זה מנתב בעת צורך שיחה למוקד הגז.
רכבי שירות הגז הרוסיים צבועים בדרך כלל בצבע צהוב לימוני כולל דלתות אדומות, פגושים אדומים, פסים אנכיים אדומים מלפנים ומאחור ופס אופקי אדום.
שירות הבריאות לאינדיאנים הוא גוף במחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, האמון על מתן שירותי בריאות רפואיים וציבורים לאינדיאנים בארצות הברית ולעמים ילידיים באלסקה המוכרים על ידי הרשויות.
הגוף הוא ספק שירותי הבריאות הפדרלי העיקרי של אינדיאנים המתגוררים בארצות הברית.
הגוף מספק שירותי בריאות בכ-36 ממדינות ארצות הברית ולכ-2.2 מיליון מתוך 3 מיליון אינדיאנים וילידי אלסקה.
נכון לאפריל 2017, שירות הבריאות לאינדיאנים מפעיל כ-26 בתי חולים, כ-59 מרכזי בריאות וכ-32 תחנות בריאות.
כמה שבטים אף מעורבים באופן פעיל ביישום המיזמים של שירות הבריאות לאינדיאנים.
על אף הפעילות רחבת ההיקף של שירות הבריאות לאינדיאנים, שבטים רבים מפעילים מערכות בריאות עצמיות ללא תלות ברשויות הפדרליות.
אנשי שירות הבריאות לאינדיאנים הם בדרך כלל רופאים, עוזרי רופאים, אחיות, רוקחים ודיאטנים.
כמו כן, שירות הבריאות לאינדיאנים מגייס גם מתחמים אינדיאנים וגם כאלו שאינם בהכרח אמריקאים והם מקבלים שכר על פי הסטנדרטים בענף ועל פי רמת הניסיון והכשרה האקדמית שהם עברו במהלך השנים.
מתן שירותי הבריאות לחברי השבטים האינדיאנים המוכרים פדרלית על ידי הרשויות הפדרליות האמריקאיות, צמחו בעיקר מתוך מערכת היחסים של הממשלה הפדרלית לבין השבטים האינדיאנים, שהחלה כבר בצווי בתי משפט אמריקאים, והמשיכו בחוזים רבים ועד חקיקות בנושאי האינדיאנים.
שירות הביון והביטחון הלאומי (באמהרית: ብሔራዊ መረጃና ደህንነት አገልግሎት) הוא סוכנות הריגול ושירות הביטחון ברפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של אתיופיה.
הגוף מופקד על תפקידי איסוף מודיעין, סיכול ריגול עבור המשטרה הפדרלית של אתיופיה וכוחות ההגנה של אתיופיה.
השירות הוקם לראשונה במתכונתו המודרנית בשנת 2013.
לארגון הסכמי שיתוף פעולה עם קהילת המודיעין האמריקנית, קהילת המודיעין הישראלית וקהילת המודיעין הרוסית.
הארגון חתום על מזכר הבנות למלחמה משותפת בטרור עם FBI.
הארגון הוקם מתוך שירות הביטחון הלאומי שהיה קיים קודם ועסק בביצוע מעצרים ועינויים, ממניעים פוליטיים, לעיתונאים המתנגדים להשקפת הממשלה ולאנשי אופוזיציה.
לאחר 2013, הועבר הארגון לפיקוח הפרלמנט והוא משתף פעולה עם המשמר הרפובליקני האתיופי והסוכנות לביטחון סייבר באתיופיה.
שירות הגנת המדינה (בפולנית: Służba Ochrony Państwa) הוא גוף לאומי לאבטחת אישים של ממשלת פולין, האמון על אבטחת ראשי המדינה ושרי ממשלת פולין.
השירות הוקם בעקבות חקיקת חוק שירות הגנת המדינה בדצמבר 2017, ונוסד חודש לאחר מכן בינואר 2018.
שירות הגנת המדינה אחראי על אבטחת ראשי המדינה, שרים בכירים, ובעלי תפקידים לשעבר ביניהם:
משלחות של המדינה הפולנית בחו"ל.
ראשי מדינות זרות, נציגים ומשלחות דיפלומטיות המבקרים בפולין.
בין התפקידים הנוספים של שירות הגנת המדינה הוא אבטחת מתקני ממשל ביניהם:
שירות הביטחון והבטיחות של האומות המאוחדות הוא גוף האחראי על הביטחון, הבטיחות והגנת כוח האדם, הנציגויות, המתקנים והמשלחות של האומות המאוחדות ברחבי העולם.
ה-UNDSS מדווח ישירות למזכ"ל האו"ם.
המחלקה מנהלת רשת של יועצי ביטחון, אנליסטים, קצינים ומאבטחים ביותר מ-125 מדינות, במטרה לתמוך בכ-180,000 אנשי או"ם, 400,000 תלויים, וכ-4,500 מתקני או"ם ברחבי העולם.
בשנת 2004, הוצעה תוכנית לחיזוק ואיחוד מערכת ניהול הביטחון של האו"ם, שהוצגה במהלך המושב ה-59 של העצרת הכללית בדוח A/59/365 מיום 11 באוקטובר 2004. הצעה זו הביאה לאימוץ החלטת העצרת הכללית (A/RES/59/276) בדצמבר 2004, אשר הובילה להקמת מחלקת הביטחון והבטיחות של האו"ם (UNDSS).
רכיבי ניהול הביטחון של משרד מתאם הביטחון של האו"ם (UNSECOORD).
שירותי הביטחון והבטיחות (SSS) במטה האו"ם ובמשרדים מחוץ למטה (כולל הנציבות האזוריות).
המחלקה החדשה הייתה בראשות בכיר באו"ם בדרגת תת-מזכ"ל (Under-Secretary-General).
הקדנציה של ראש המחלקה נקבעה לחמש שנים בלבד, ללא אפשרות חידוש.
אומצו צעדים חדשים לחיזוק פעולות הביטחון בכל אתרי האו"ם בעולם.
הוחלט להקים יחידה מאוחדת שתעסוק בנושאי מדיניות, תקנים, תיאום, תקשורת, ציות וניתוח איומים והערכת סיכונים.
ה-UNDSS החל לפעול באופן רשמי ב-1 בינואר 2005.
מחלקת הביטחון והבטיחות של האו"ם פועלת תחת תת-מזכ"ל האו"ם, הנתמך על ידי עוזר תת-המזכ"ל.
המחלקה מחולקת לארבע חטיבות עיקריות:
שירותי ביטחון במשרדי האו"ם מחוץ למטה הראשי
אבטחת הנציבות האזוריות והטריבונלים הבינלאומיים
אחראית על אבטחת אישים בכירים באו"ם, כולל מזכ"ל האו"ם ונציגים בכירים אחרים.
מספקת ליווי ביטחוני בניידות ובאירועים מיוחדים.
יחידה טקסית שתפקידה העיקרי הוא ללוות את הנואמים בעצרת הכללית של האו"ם.
פועלת בעיקר במהלך כנסים בינלאומיים ואירועים ממלכתיים של האו"ם.
קציני שירות הביטחון של האו"ם (Security Service Officers) מחולקים לשבע דרגות:
שירות ההגנה הוא גוף בתוך המשטרה הלאומית של צרפת הכפוף למשרד הפנים, המופקד על אבטחת אישים רמי דרג, אבטחת אתרים ממשלתיים, ארגון אירועים ממלכתיים, וכן ניהול אמצעים לוגיסטיים ומבצעיים בתחום ההגנה.
השירות הוקם בעקבות מיזוג בין שלושה גופים קודמים: שירות ההגנה על אישים בכירים (SPHP), שירות הביטחון של משרד הפנים (SSMI) והשירות הרכב המרכזי (SCA).
שירות ההגנה כולל כ-1,471 שוטרים ועובדים, המאורגנים תחת מטה כללי וארבע תתי-יחידות עיקריות:
המטה עוסק בתיאום מבצעי, תמיכה טכנית וניהול מערך המידע והשליטה.
באמצעות מרכז הפיקוד והשליטה (CIC), הפעיל 24/7, מתבצע איסוף, ניתוח והפצת מידע מבצעי לכלל יחידות השירות.
המטה כולל יחידות מחשוב, תקשורת, חימוש, וכן את יחידת התקשורת והגילוי האלקטרוני (UTDE), אשר מתמחה בגילוי מכשירי ריגול (כגון האזנות סתר) וניקוי אזורים רגישים.
בנוסף, המחלקה ללימודי ביטחון (DES) מבצעת ביקורות בטיחות לאתרים של משרדי ממשלה ומפיקה דוחות הכוללים ליקויים והמלצות לשיפור.
אחראית על הגנה פיזית על אישים צרפתים וזרים, הן בתחומי צרפת והן בחו"ל.
ההגנה מתבצעת באמצעות צוותים ייעודיים לכל אישיות.
השירות מפעיל שבע קבוצות ייעודיות, מהן חמש למיניסטרים ושתיים לשגרירים בעלי פרופיל רגיש, וכן שתי שלוחות נוספות בקורסיקה ובשטרסבורג.
הגנה צמודה של שרים בעלי תפקידים ריבוניים – ובהם ראש ממשלת צרפת, שר הפנים, שר הכוחות המזוינים, שר החוץ ואירופה, שר המשפטים ושר הכלכלה – וזאת בשל אחריותם על תחומים הקשורים לריבונות המדינה כגון ביטחון, חוץ, משפט וכספים.
שרים אלה נחשבים ל"מיניסטרים ריבוניים" (Ministres régaliens).
הגנה על ראשי מדינות או ממשלות זרות המבקרים בצרפת.
הגנה על אישים מאוימים, כגון עיתונאים, שופטים, מאיירים ודמויות ציבוריות נוספות.
ליווי ואבטחת אישים במסגרת אירועים בינלאומיים, פסגות, או ביקורי מדינה רשמיים.
התת-יחידה משתתפת גם בארגון אבטחת אירועים מדיניים בינלאומיים המתקיימים בצרפת, ויכולה להסתייע ביחידות ה-CRS (כוחות הביטחון הרפובליקניים), בעיקר CRS מספר 1.
בתת-יחידה פועלים שני תפקידים מרכזיים
קצין ביטחון (OS) – אחראי על ליווי והגנה צמודה של אישים.
נהג ביטחון (CS) – מופקד על תפעול כלי הרכב תוך נקיטת אמצעים להימנעות מאיומים.
יחידת ה-GAP (קבוצת סיוע והגנה) משתתפת במבצעים רגישים במיוחד, לרבות הגנה על אישים זרים בדרג גבוה או מאוימים.
אמונה על אבטחת 11 אתרי משרדי הפנים בפריז ובסביבותיה, 24 שעות ביממה.
היחידה מופקדת גם על בקרת הגישה, ניהול העצורים של DGSI ושל משטרת החקירות, וכן על קבלת משלחות זרות, ניהול התקשורת עם העיתונות באירועים, ואירוח טקסים רשמיים.
בעת טקסים ממלכתיים, מופיעים אנשי היחידה במדי הטקס המלאים של משטרת צרפת (GTHPN).
במצעד הצבאי של 14 ביולי, יחידת הדגל של המשטרה מורכבת משישה אנשי SDS.
תת-היחידה למשאבים ואמצעים ניידים (SDRMM)
אחראית לתמיכה לוגיסטית, ניהול כוח אדם ואמצעים טכניים.
מחלקת המשאבים (DR) – ניהול כוח אדם, תקנות משמעת ואתיקה.
מחלקת האמצעים הניידים (DMM) – ניהול כלי רכב מבצעיים ותחזוקתם.
מחלקת ההכשרה (DF) – הכשרת כלל אנשי השירות, גיוס קצינים ונהגים.
בית הספר לנהיגה מתקדמת (ECS) מכשיר שוטרים בנהיגה מבצעית – הן בנהיגה מהירה והן בנהיגה הגנתית.
שירות ההגנה SDLP משתמשי במיטב כלי הרכב מתוצרת תעשיית הרכב הצרפתית אם כי בשנים האחרונות גם התווספו רכבים מחברות זרות:
שירות המרשלים של ארצות הברית מהווה חלק מכוחות הביטחון של ארצות הברית.
זהו ארגון הביטחון הפדרלי הוותיק ביותר במדינה, הוא משתייך למחלקת המשפטים של ארצות הברית והגדרת תפקידו היא הגנה על מערכת המשפט של ארצות הברית.
שירות המרשלים עוסק במשימות הבאות:
הגנה על שופטים מפני התנכלויות, סחיטות ומעשי נקמה מצד פושעים.
ארגון התוכנית הפדרלית להגנת עדים (Witness Protection).
איתור ורדיפה אחר אסירים נמלטים.
סוכני שירות המרשלים נושאים עמם כלי נשק ומשתמשים באותם אמצעים וטכניקות שהפכו לסימן ההיכר של הבולשת הפדרלית (FBI) וסוכנות הביון המרכזית (CIA) של ארצות הברית.
חלק מסוכני השירות הם בלשים לכל דבר; בנוסף, מקיים שירות המרשלים מערך זיהוי פלילי משלו.
בעבר נעשה שימוש בכוח מרשלים לשם דיכוי אלים של שביתות, למשל על ידי התובע הכללי ריצ'רד אולני שדיכא בכוח את שביתת פולמן ב-1894, לאחר שהשובתים לא כיבדו את צו המניעה.
על אף העובדה ששירות המרשלים לא זכה לפרסום ולאזכורים הרבים להם זכו הבולשת הפדרלית וסוכנות הביון המרכזית, מככב הארגון בסרטי קולנוע רבים:
אנשי שירות המרשלים, בראשות טומי לי ג'ונס, רדפו אחר האריסון פורד בסרט "הנמלט"; סוכני השירות תפסו את הפושע הנמלט סטיב מרטין בסרט "העוקץ הספרדי".
בסדרת הטלוויזיה הפופולרית 'שטח מת' (blindspot) בכיכובה של ג'יימי אלכסנדר, הדמות אלי (בת הזוג לשעבר של קורט וולר) עובדת בשירות המרשלים של ארצות הברית, דבר שעוזר לצוות פעמים רבות.
בסרט הטלוויזיה "Witness Protection" מתואר מקרוב התהליך המורכב של החלפת הזהות של עדי מדינה, לו אחראי שירות המרשלים באופן בלעדי (בסרט - בפיקודו של פורסט ויטאקר).
בספריו של אלמור לנארד המרשלים תופסים תפקיד חשוב, גם בספר "פרונטו" וגם בסיפור הקצר "fire in the hole" המתארים את עלילותיו של המרשל רַיילֵן גִיבֵנס וכך גם בסדרת הטלוויזיה "צדק פרטי" שהופקה על פי הם.
גם בספרו "כוכב עולה" הדמות הראשית של לנארד היא המרשל קַרֵל וֵבּ.
בסרט שאטר איילנד שני מרשלים עוסקים באיתור אסירה נמלטת מבית-סוהר.
בסדרת הטלוויזיה ברוקלין תשע-תשע שירות המרשלים עוזר לבלש ג'ייק פרלטה ולקפטן ריימונד הולט להימלט מהרוצח פיגיס שרודף אחריהם.
במשחק Red Dead Redemption 2 מרשלים יפטרלו וירדפו אחרי הפרוטגוניסט באזורים שבהם הוא מבוקש חי או מת המרשלים ימהרו לאזורים שבהן הפרוטגוניסט נראה על ידי עוברים ושבים וגם במקרה שביצע פעילות רועשת (כדוגמת ציד עם נשק.
החמקות ממארב של כנופיות וכו'), וגם בעיירות שבהן הוא התנקש באנשי החוק המקומיים ואינו נמלט מהן (בדרך כלל שריף ו2 - 5 סגנים שלאחר ההתנקשות בהם המרשלים ינהלו את המשך המרדף עד להריגתו או בריחתו של הפרוטגוניסט)
שירות המילואים בישראל הוא מילוי החובה האזרחית לפעול בכוחות הביטחון של המדינה, לרוב במסגרת צבא ההגנה לישראל, אשר חלה על כל אזרח או תושב קבע שלא קיבל פטור משירות ושאינו נמצא בשירות סדיר.
מטרת השירות היא לתגבר את הצבא הסדיר במצב חירום: מלחמה, מבצע צבאי או אסון טבע; ובשגרה: אימונים והכשרות וביטחון שוטף.
הפטור משירות מילואים הוא נרחב – בפועל כ-6% בלבד מאוכלוסיית המדינה רשומים במערך המילואים, ורק כ-1.5% מהאוכלוסייה הם אנשי מילואים פעילים, המשרתים למעלה מעשרים ימים בכל שלוש שנים.
חיילי המערך מוצבים ביחידות מילואים, שם הם מחזיקים ברוב התפקידים עד רמת מפקד הגדוד, וכן בתפקידי מטה בחטיבות ובאוגדות המילואים, ויש המוצבים ביחידות צבאיות סדירות.
בימי שגרה, מערך המילואים עוסק בעיקר באימונים והכשרות – כך, למשל, ב-2018 הגיע שיעורם לכדי 64% מימי המילואים.
אוכלוסיית המשרתים, אשר ביצעה בשנת 2018 כשני מיליון ימי מילואים, מנתה בשנת 2015 400,000 איש שגילם הממוצע 32 לתומכי לחימה ו־30 ללוחמים.
היא מהווה 70% מסדר כוחות צה"ל, ו-17% ממנה קצינים.
החובה החוקית לשרת במילואים נקבעה במשך שנים רבות בחוק שירות ביטחון, והחל מ-2008 היא מוסדרת בעיקר בחוק שירות המילואים.
החוק, לצד תהליכים אחרים, הביאו את צה"ל לצמצם את היקף ימי המילואים בעשורים האחרונים, בעיקר מטעמים תקציביים, שכן יום מילואים משית על הצבא עלות נוספת של כ-500 שקלים.
בין 2004 ו-2017 הופחתו מספר ימי המילואים השנתי ב-83%, וכך הקטין צה"ל הוצאותיו בארבעה מיליארד שקלים.
נוסף לחקיקה, ב-2004 החליטה הממשלה, כי בל"ג בעומר בכל שנה יצוין "יום ההוקרה למערך המילואים" על מנת לעורר אהדה ציבורית והערכה למשרתים.
הקצין המקצועי הממונה על מערך המילואים במסגרת אגף כוח האדם בצה"ל הוא קצין המילואים הראשי (בראשי תיבות: קמל"ר), ודרגתו תת-אלוף.
שירות המילואים הוא חובה במדינת ישראל, ונחשב חלק מהאתוס הלאומי.
בפועל אחוז המשרתים במערך המילואים הלך ופחת במשך השנים, והוא מורכב בעיקר מבוגרי חילות השדה של צה"ל.
מצב זה גורם לעיתים לתחושות קיפוח בקרב משרתי המילואים.
מכסת ימי המילואים לחייל נקבעה בעבר בחוק שירות הביטחון, ועמדה על 36 ימים בשנה.
עם החלתו של חוק שירות המילואים בשנת 2010, עבר הצבא למודל תלת-שנתי, לפיו עומד משך השירות בכל שלוש שנים על 54 ימים לחייל, 70 ימים למש"ק ו-84 ימים לקצין לכל היותר.
עם זאת, שר הביטחון יכול, באישור ועדת החוץ והביטחון, להאריך את משך השירות ל-108 ימים, אם סבר כי יש צורך בתקופות הכשרה ואימון ארוכות יותר, או לגבי תפקידים ומקצועות מסוימים.
זימון אנשי המילואים למשימות ביטחון שוטף הוגבל אף הוא, והיקפו כיום עד 25 ימים, אחת לשלוש שנים.
גם כאן, יכול שר הביטחון להגדיל את תדירות הקריאה.
קריאתו של חייל לשירות מילואים נעשית באמצעות צו קריאה – פנייה הנשלחת אל החייל ובה פרטי תקופת המילואים ומקום ההתייצבות לשירות.
בקריאה לשם אימון ומשימות ביטחון שוטף, חייל מילואים שמוצא כי הצו עלול לפגוע מאוד בעבודתו או בלימודיו, רשאי לפנות לוועדה לתיאום מילואים (ולת"ם) לשם קביעת מועד אחר, לקיצור תקופת המילואים או לשחרור מאותו זימון לשירות.
בנוסף לקריאה בנסיבות שוטפות, ניתן לזמן חייל לשירות מילואים בנסיבות חירום, בהתרעה מיידית, בצו המכונה "צו 8" (מקורו של שם הצו בכך שהסמכות להוצאתו הייתה בסעיף 8 לחוק שירות ביטחון משנת 1949. ב-1959 נחקק חוק שירות ביטחון חדש, וההוראה נדדה לסעיף 26, וב-1986 לסעיף 34, ואולם שמו של הצו נשאר.
בחוק שירות המילואים שנחקק ב-2008 שבוּ ההוראות לעניין צו 8 לסעיף 8).
מאז 2001 הוחל שירות מילואים גם במשמר הגבול.
תחילה נקבע עיקרון זה כהוראת שעה, אך בחוק שירות המילואים עוגן שירות המילואים במשמר הגבול כהוראה קבועה, המותנית בהסכמתו של חייל המילואים או בכך ששירת במשמר הגבול גם בשירות הסדיר.
שירות מילואים מתבצע גם ביחידות סמך של משרד ראש הממשלה, כגון שירות הביטחון הכללי ו"המוסד".
מבחינת המצב החקיקתי בישראל והנורמות החברתיות המקובלות בה, שירות סדיר ושירות מילואים הם חובה החלה על רוב אזרחי ותושבי ישראל על בסיס אתוס "צבא העם".
העקרונות המרכזיים של אתוס זה הם: גיוס חובה אוניברסלי; מרב הכוח הלוחם אינו שכיר; הצבא איננו סקטוריאלי; הוא מהווה מימוש של אתוס לאומי של תרומת הפרט לחברת הכלל, במיוחד לאור הכרה בחשיבות מאמצי הביטחון; והוא יוצר חוויה קולקטיבית.
בעוד שמודל זה היה זה מכבר לאחד מסימני ההיכר של צה"ל, תמורות בצבא ובחברה הישראלית גרמו לשחיקה ניכרת באתוס זה, בעיקר בכוחות המילואים, כפי שניתן ללמוד מדברי ראש אגף כוח אדם בצה"ל, האלוף אבי זמיר, בשנת 2011: "[...] בשירות החובה עדין מתקיים צבא העם.
היבטים רבים של צבא העם בשירות המילואים כמעט ולא מתקיימים מעבר למרכיב האישי וההתנדבותי".
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 חלה ירידה הדרגתית במספר ימי המילואים השנתיים שהביאה עמה דיון ציבורי בשאלה "כל העם צבא?", שהתשובה עבורה היא לא מוחלט.
הגורמים לירידה בהיקף שירות המילואים ויצירת אי-שוויון בנטל ברוכים בחלקם: שיפור מסוים במצב האסטרטגי, הטמעה בצה"ל של מערכות עתירות טכנולוגיה שאינן דורשות כוח אדם רב או שאינן מתאימות להפעלה בידי אנשי מילואים, גידול ניכר באוכלוסייה ומכאן שגם במחזורי הגיוס, ולחץ תקציבי לחסוך בימי מילואים.
זאת לצד ירידה במוטיבציה לשרת ונטיית הישראלים "לעשות לביתם", שניתן לממש על ידי התחמקות משירות.
כחלק מהרגישות החברתית הגוברת לחללים צבאיים, הממשלה נוטה להרחיק לעיתים את אנשי המילואים מזירות הלחימה הרגישות בשל העלויות הפוליטיות הכרוכות בהצבתם שם.
כל ההתפתחויות האלה מאפשרות כיום לשמור על רמת הביטחון הדרושה תוך גיוס חלקים הולכים וקטנים מהעם למילואים ולשירות חובה.
יתר על כן, חוק שירות המילואים, שנחקק בשנת 2008, הגביל את סמכות המדינה לגייס אנשי מילואים, וקבע תגמול נוסף למשרתים, כך שהעיקרון של צבא מקצועי החל להתמסד מעבר לפרקטיקה שבאה לידי ביטוי עוד קודם לכן.
החוק עיגן את נטיית הצבא להפעיל שירות מילואים בררני, כך שצעירים המתעקשים על שחרור ממילואים, פטורים ברוב המקרים, גם אם רשמית חלה עליהם חובה לשרת.
המנגנון לכך נובע מניסוח החוק, לפיו לצבא מותר לקרוא לשירות מילואים רק בשעת חירום, לשם תעסוקה מבצעית ולאימונים, כך שמגמת הצבא לשחרר חיילי מנהלה בתפקידים שונים תואמת את הנחיות החוק.
זאת ועוד, חוק שירות המילואים מחייב את צה"ל לשמור על כשרותם של אנשי המילואים, ובכך מאלץ אותו לשחרר חיילים רבים שלא ניתן לאמן מבלי לחרוג מהמגבלות התקציביות.
מדיניות זו באה לידי ביטוי, בין היתר, במימוש תהליך "מיקוד המצבות" בהמלצת ועדת רוני נומה משנת 2014. התהליך מגביל את כוח האדם ביחידת מילואים ל-120% מהתקן, שקודם לתהליך זה הגיע אף לכדי 200% בחלק מהיחידות, וזאת מבלי להפחית את מספר היחידות במערך.
"מיקוד המצבות" דורש מהחיילים הנותרים שיעור התייצבות גבוה יותר, ובכך משפר את כשרותם, אלא שהוא גם מגדיל את העומס על כל אחד מהם, ומפריע לקיום הטקטי של יחידת המילואים, שכן חיילי מילואים מתקשים לעיתים להתנתק משגרת חייהם ולהתייצב לשירות.
התוכנית הרב-שנתית גדעון הייתה המשך למגמה זו – לפיה צומצמו כוחות המילואים במאה אלף חיילים ונסגרו חטיבות וגדודים.
מעבר לכך, יש שיטענו כי לצבא תפקיד פעיל אף יותר במעבר ההדרגתי ממודל של גיוס חובה לצבא התנדבותי.
על סמך נתוני השירות הצבאי, ניכר כי חל צמצום משמעותי בשוויון בנטל.
ממידע שפרסם צה"ל בשנת 2017 עולה כי שיעור הגיוס המשוקלל של גברים ונשים לשירות סדיר עומד על כ-65% מפוטנציאל הגיוס, המהווה לראשונה בתולדות המדינה פחות ממחצית האוכלוסייה הכללית בגילאי הגיוס.
לעומת חיילי השירות הסדיר, שיעור המשרתים באופן פעיל במילואים הוא קטן אף יותר: בשנת 2014 היו כ-180,000 משרתי מילואים "פעילים", אשר שירתו 20 ימי מילואים ומעלה בתקופה בת שלוש שנים.
לשם השוואה, באותה שנה חיו בישראל 1,694,000 יהודים (גברים ונשים) בגילאים 20–40 שאמורים להוות את רוב "פוטנציאל השירות" של מערך המילואים, אלא שמספר המשרתים הפעילים מהווה רק 10.6% מקבוצת אוכלוסייה זו, וכ-2% מהאוכלוסייה הכללית.
על אף הרגישות הציבורית בנושא, צה"ל פרסם בשנת 2016 כי מתוך 2.1 מיליון האזרחים בגיל 21 עד 45 ששירתו בצבא, פחות מרבע היו רשומים אז למילואים, ורק שישה אחוזים שירתו במילואים במשך 20 יום לפחות בשלוש השנים הקודמות.
שיעורם באוכלוסייה של המשרתים הפעילים במילואים היה 1.5%.
בשנת 2017 שיעור המשוחררים משירות סדיר המשרתים יותר מ-20 ימי מילואים בשלוש שנים ירד לכדי 5%.
מגמה זו צפויה להימשך, כך לדברי ראש אגף כוח האדם בצה"ל, האלוף חגי טופולנסקי, משנת 2015: "האימונים יורחבו, כוח האדם יצומצם ב-20% והתגמול יוגדל.
מי שרוצה לעשות מילואים מוזמן לעשות זאת.
אנו עוברים לנבחרת מילואים איכותית יותר, ומתוגמלת יותר".
לאור נתוני הגיוס, הצהרות קציני צה"ל בכירים ומדיניות תגמול אנשי המילואים, נראה כי מערך המילואים עובר בשנים האחרונות למודל גיוס בררני, שהוא בחלקו מודל שירות התנדבותי ובחלקו מודל שירות מקצועי.
ישנן מספר סיבות המקנות פטור משירות המילואים:
פטור מחמת גיל – גיל הפטוֹר החוקי משירות מילואים לגברים הוא 40 לחיילים, 45 לקצינים, ו-49 לתפקידים מסוימים שקבע שר הביטחון באישור ועדת החוץ והביטחון (בעיקר תפקידים במערך הרפואה, נהגי כלי רכב כבדים, מכונאים וטכנאים).
נשים רווקות משרתות במילואים עד גיל 24 (או 34 במקצועות מיוחדים), אף שעל פי חוק ניתן לזמנן עד גיל 38. לצד זאת, אלפי מקבלי פטור ממילואים בשל גילם בוחרים להמשיך ולהתנדב למילואים מדי שנה.
בעבר, עמד גיל הפטוֹר ממילואים על 54 לגבר ו-38 לאישה, ואולם לא ניתן היה לזמן חייל מילואים מעל גיל 41 שעדיין משרת ביחידה קרבית לפחות עשר שנים, וחייל מילואים מעל גיל 48 שבעבר שירת ביחידה קרבית לפחות עשרים שנה, אלא אם נתן הסכמתו לכך.
בשנת 2008 אישרה הכנסת את חוק שירות המילואים, ומאז חלים גילאי הפטור הקבועים כיום.
פטור מחמת הריון לנשים – נשים במהלך היריון או אחריו אינן משרתות.
למרות זאת, נשים רבות מתנדבות להמשיך בשירות מילואים גם לאחר לידת הילד הראשון (במיוחד בתפקידים כמו רופאה או קצינת נפגעים).
נוסף על כך, קיים גם פטור לנשים שאינן בהיריון אך נשואות.
פטור מחמת אי כשירות רפואית – בדומה לתהליך המקובל בשירות הסדיר, חייל הנמצא בלתי כשיר רפואית לשירות שלו ונקבע לו פרופיל 21, יחדל מלשרת במערך המילואים.
בעלי פרופיל 45 עם סעיף נפשי, פטורים גם הם אוטומטית משירות המילואים (אם כי סיבת הפטור שלהם תהיה "צמצום כוחות המילואים" ולא אי כשירות רפואית).
פטור מחמת צמצום כוחות המילואים – חיילים עורפיים בתפקיד כללי, בעיקר בבסיסים פתוחים, מיועדים אוטומטית לפטור משירות מילואים בגין סיבה של צמצום כוחות המילואים.
חיילים אלה ייקראו לשירות בנסיבות ייחודיות בלבד ולרוב על פי דרישה מפורשת של מפקדם הישיר.
פטור מחמת התנהגות רעה וחמורה – חיילים בעייתיים מבחינה משמעתית בשירות סדיר – לרוב מדובר בכאלה שנשפטו לימי מחבוש מרובים – צה"ל עשוי לפטור אותם משירות ביוזמתו.
פטור להורים שכולים – אנשי מילואים שהוגדרו כהורים שכולים מקבלים פטור משירות מילואים.
מערך המילואים כולל גם מתנדבים – אנשים הפטורים משירות מילואים, בעיקר משום שהגיעו לגיל הפטור, אך מתנדבים להמשיך בשירות מילואים.
סוג אחר של התנדבות הוא של אלה החייבים בשירות מילואים, אך מתנדבים לשרת ימים רבים יותר מאשר הם מחויבים לפי חוק.
תופעת ההתנדבות בלטה במלחמת ההתשה, שבה כונו המתנדבים "נמרים" – אנשי מילואים בדרגות סגן עד סא"ל, שהתנדבו לשרת במילואים במשך חודשיים עד שלושה חודשים בתעלת סואץ במהלך מלחמת ההתשה, כדי למנוע את שחיקת חיילי הצבא הסדיר שהוצבו שם, ולהעניק ללוחמים הצעירים מניסיונם ומבגרותם.
בקשת התנדבות לשירות נבחנת באגף כוח האדם בהתאם לנסיבות הייחודיות של הפונה ולצורכי הצבא.
כך לדוגמה, אושרה בקשתו של מאמן הכדורגל ברק בכר להתנדב למערך המילואים, לאחר שבשירותו הסדיר קיבל פטור משירות צבאי בגין התנהגות רעה וחמורה.
התנדבות מתקיימת גם בתקופות רגועות יותר, שבהן מתנדבים למילואים קצינים בעלי ניסיון רב, למשימות פיקוד והדרכה שבהן יש תועלת רבה בניסיונם.
מתנדבים אלה כוללים, בין השאר, טייסים בדרגות בדרגות סא"ל-אל"ם המאיישים את תאי השליטה של חיל האוויר.
גם במערכי המודיעין, הלוחמה האלקטרונית ולוחמת סייבר נכללים מתנדבי מילואים, וכך גם בחילות נוספים.
מערך מתנדבים זה נפגע בשנת 2023, כאשר כחלק מהמחאה נגד הרפורמה המשפטית הודיעו מתנדבי מילואים על הפסקת התנדבותם.
דוגמה לכך היא שני קצינים בדרגת תא"ל, מנהלי לחימה במטה חיל הים, שהודיעו על הפסקת התנדבותם למילואים.
לטענת מארגני המחאה נגד הרפורמה המשפטית 10,000 חיילי מילואים הודיעו שלא ישרתו במילואים.
חייל המילואים המבוגר ביותר בצה"ל הוא עזרא יכין.
שירות נשים במילואים היה נדיר עד לאמצע שנות ה-90, אז נפתחו מקצועות צבאיים רבים בפניהן בשירות הסדיר, אגב כך שכתנאי לקבלת תפקידים מסוימים, רבות מהחיילות נדרשו להסכים לשרת במילואים לאחר השירות הסדיר.
שיעור הנשים במערך המילואים גדל משמעותית לראשונה כחלק מהיערכות צה"ל למלחמת המפרץ השנייה, כאשר בהובלת קצין השלישות של פיקוד העורף, אל"ם בני דור, נקלטו אלפי נשים למערך המילואים של פיקוד העורף.
לאחר מכן חל גידול מתמשך בשירות הנשים במילואים, שצמח מכאחוז בודד בשנת 2002, ל-7% בשנת 2012 ועד כדי 17% בשנת 2022. נשים מבצעות כ-9% מכלל ימי המילואים.
במערך ההפעלה והמודיעין הן מבצעות כ־50 אחוזים מסך ימי המילואים.
התגמולים הניתנים לחיילי מילואים נחלקים לשני סוגים: תגמולים מהמוסד לביטוח לאומי, שנועדו לפצותם על אובדן הכנסות, ותגמולים נוספים, המוענקים למי ששירתו מספר רב של ימי מילואים, כאות הוקרה על תרומתם.
על פי חוק הביטוח הלאומי, משלם המוסד לביטוח לאומי תגמולי מילואים לחיילי המילואים, כתחליף למשכורת שאינה משולמת להם בתקופה זו.
לשכיר משולמים תגמולי המילואים באמצעות מעבידו, במועד השגרתי לתשלום המשכורת, ולעצמאי – ישירות מהמוסד לביטוח לאומי, על-פי תביעה שהוא מגיש עם שובו משירות המילואים.
התגמול מועבר על פי החלק היחסי של ימי המילואים בשכרו החודשי של חייל המילואים, לפי ממוצע משכורותיו בשלושת החודשים הקודמים לשירות המילואים.
התעריף ליום מילואים שווה לשכר החודשי חלקי 30, בעוד התעריף המקובל ליום עבודה שווה לשכר החודשי חלקי 25 או 22. הסיבה לכך היא שבחישוב תגמולי המילואים מובאים בחשבון גם ימי המנוחה השבועית, שהם חלק מתקופת המילואים.
בשירות מילואים שאורכו אינו מספר שלם של שבועות, כדי למנוע פגיעה בשכר החייל, גובה התגמול מחושב על ידי חלוקת מספר ימי המילואים בשבע.
אם אין שארית, יועבר התשלום כרגיל, כלומר מכפלת ימי השירות בתעריף היומי; אם השארית היא 6, ישולם התגמול גם עבור יום נוסף; אם השארית היא בין 1 ל-5, תוכפל השארית ב-1.4 (כך, לדוגמה, חייל ששירת 4 ימים, יקבל תגמול עבור 4*1.4 ימים, שהם 5.6 ימים).
עם זאת, אין בתגמולי המילואים כדי להוות פיצוי כספי מלא, בעיקר מהסיבות הבאות:
בתקופת המילואים חייב המעביד לשמור על מלוא זכויותיו של העובד, כגון הפרשה לביטוח פנסיוני וזכות לפיצויי פיטורים.
המעביד אינו מקבל כל פיצוי על עלות זו, וכן הוא אינו מקבל פיצוי על אובדן התפוקה של העובד בהיעדרו.
איש מילואים שבשלושת החודשים שקדמו לשירותו חלה עלייה במשכורתו ימצא עצמו נפגע, שכן גובה התגמול מחושב על סמך ממוצע משכורות אלה, אלא אם מעסיקו יבחר לממן הפרש זה מכיסו.
לעומת זאת, חייל מילואים שמשכורתו קָטְנָה ברבעון הקודם לשירות יקבל תגמול העולה על השכר שהיה מקבל אילו לא היה יוצא לשרת.
חייל מילואים שלא עבד קודם צאתו למילואים (סטודנט, למשל), או ששכרו נמוך, מקבל תגמולי מילואים על-פי התגמול המזערי, שהוא 68% מ"הסכום הבסיסי" – סכום המוגדר בחוק הביטוח הלאומי, מתעדכן מדי שנה על פי עליית מדד המחירים לצרכן ועומד על 5,898 ש"ח לחודש או 196.61 ש"ח ליום (החל מ-1 בינואר 2018).
בהוראת שעה שתוקפה מ-7 באוקטובר 2023 עד 31 בדצמבר 2023 (תחילתה של מלחמת חרבות ברזל) הועלה התגמול המזערי ל-95% מהסכום הבסיסי.
חיילי מילואים שביצעו 10 ימי שירות ומעלה בשנה, זכאים לקבלת "תגמול נוסף" בהתאם למספר הימים שבהם שירתו בשנה החולפת, המוענק באמצעות רשות המיסים, בסכומים שווי ערך לנקודות זיכוי במס הכנסה, והוא ניתן בהתאם למשך השירות.
מאחר שהמענק תוקצב על ידי האוצר בסכום קבוע, הרי שסכום המענק לחייל עשוי להשתנות בהתאם לסך ימי שירות המילואים שבוצעו בצה"ל באותה שנה.
הסכום המרבי למענק זה הוא שווה ערך ל-2 נקודות זיכוי, שהן כ-5,808 ש"ח.
חיילי מילואים המשרתים בהיקף גדול מאוד זכאים ל"תגמול מיוחד", העומד על 133 ש"ח בגין כל יום מילואים החל מיום המילואים ה-32 ועד היום ה-60 בכל שנה קלנדרית.
לחיילי מילואים הנדרשים לשירות מילואים ממושך מוצע לעיתים לשרת במילואים בתנאי קבע (מת"ק) – שירות מילואים שבו במקום התגמולים המתוארים לעיל מקבל חייל המילואים תשלום זהה לתשלום שהיה מקבל אילו התגייס לשירות קבע בתקופה זו.
בשנת 2002 אישרה הכנסת את חוק תשלום קצבאות לחיילי מילואים ולבני משפחותיהם, התשס"ב-2002, המשפר את הקצבאות לחייל מילואים שנהרג או הפך לנכה עקב שירותו במילואים.
השירות במילואים משבש את סדרי עבודתו וחייו של חייל המילואים, ולכן נדרשת הגנה עליו באמצעות החוק, כמו גם סיוע וולונטרי לצמצום הפגיעה בו.
ארגונים כגון פורום החפ"שים ופורום מג"דים, מח"טים וטייסים במילואים עוסקים בקידום זכויות חיילי המילואים.
חוק החיילים המשוחררים (החזרה לעבודה) אוסר פיטוריו של חייל מילואים בעת שירות המילואים ושלושים יום לאחר מכן, אלא אם ניתן היתר לכך על ידי ועדת התעסוקה הממונה על ידי שר הביטחון.
הוועדה נותנת היתר כזה רק אם יוכיח המעסיק כי הפיטורים המבוקשים אינם בשל שירות המילואים.
החוק קובע כי פיטורים שנעשו מחמת שירות במילואים – בטלים.
חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה אוסר על הפלייתו של המשרת במילואים בכל הנוגע לקבלתו לעבודה ולתנאי עבודתו.
סטודנטים המשרתים במילואים זכאים להקלות מיוחדות הן מצה"ל והן מהמוסד האקדמי בו הם לומדים.
ההקלות כוללות קיצור שירות, התחשבות בתקופת בחינות, מתן מועדים מיוחדים לבחינות ("מועד ג'"), והנחה בשירותי צילום מסמכים.
חוק עידוד מעורבות סטודנטים בפעילות חברתית וקהילתית מקנה שתי נקודות זכות אקדמיות לסטודנט הלומד לתואר ראשון ששירת במילואים 14 ימים ומעלה באחת משנות לימודיו.
בשנת 2010 החל צה"ל להפעיל את "בהצדעה", מועדון צרכנים של משרתי מילואים בעלי תעודת משרת מילואים פעיל.
תעודה זו מקנה גם הנחות באגרות ממשלתיות.
לכל חייל מילואים ששירת מעל 10 ימי מילואים בשנה, מופק כרטיס מיוחד המקנה הנחות בבתי עסק שונים ברחבי המדינה.
ביולי 2017 אישרה הכנסת לבת זוג של חייל מילואים, העובדת במשרה מלאה ולה ילד שטרם מלאו לו 13 שנה, לקצר את יום עבודתה בשעה אחת בתקופה שבן זוגה בשירות מילואים פעיל הנמשך חמישה ימים לפחות.
החל מינואר 2018, רשות מקומית רשאית לתת הנחה בארנונה למשרתי מילואים.
בדו"ח שפורסם על ידי תנועת "אם תרצו" בשנת 2019 נמסר כי 91% מהרשויות המקומיות העניקו הנחות בארנונה לתושביהן המילואימניקים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, שבה גויסו עובדים רבים לשירות מילואים ממושך, נחתם הסכם קיבוצי בין ההסתדרות החדשה לנשיאות המגזר העסקי, שהעניק הקלות אחדות למשרתים במילואים.
עובד ששירת במילואים במשך 60 ימים לפחות בתקופה שמ-7 אוקטובר 2023 ועד ל-31 דצמבר 2024, לא יפוטר גם בתקופה של 30 הימים העוקבים ל-30 הימים שבהם מוגבלים פיטוריו על פי החוק, אלא אם אישרה זאת ועדה פריטטית לפי הסכם זה.
בן זוג של משרת במילואים זכאי, בתנאים מסוימים, לתוספת של עד שמונה ימי היעדרות בתשלום, בהתאם למשך השירות במילואים.
המילואים באתוס הישראלי ובתרבות הפופולרית
עד לשנות התשעים חלק גדול מתושבי המדינה שירת שירות מילואים, ועומס המילואים היה רב יחסית (לרוב חודש בשנה ולעיתים אף כפול מכך).
סביב שירות המילואים הישראלי נרקם פולקלור עשיר.
איש המילואים, ה"מילואימניק", תואר כחייל טוב לב, עצלן מעט אך בעל הומור, כושר אלתור ותושייה, שנחלץ לשירות המדינה ממניעים אידאולוגיים.
הופעתו מרושלת, וכוללת "מדי חצי ב'", זיפים והיעדר גומיות בנעליים.
נטען שדמות המילואימניק היא התגלגלות דמותו של הצבר (שמסמל חספוס חיצוני ורכות פנימית) או של לוחם הפלמ"ח (שמסמל איכר מוסרי, היודע לאחוז בנשק להגנתו).
הסרט הבולט ביותר המתאר את הווי שירות המילואים מזווית הומוריסטית הוא סרטו של אסי דיין בכיכובם של שלישיית הגשש החיוור וטוביה צפיר, "גבעת חלפון אינה עונה".
הסרט מתאר את הסיטואציות הקומיות הנוצרות במפגש בין העולם האזרחי ממנו באו משרתי המילואים, לעולם הצבאי הנוקשה, המקובע והנלעג לעיתים.
קומדיה נוספת העוסקת באופן הומוריסטי במפגש שבין עולם המילואים הנוקשה של שנות ה-70 לעולם האזרחי בישראל של אותם ימים היא סרט הטלוויזיה "הללויה", שזכה בפרס האקדמיה הישראלית לדרמות טלוויזיה בשנת 2004.
סרט נוסף, המתאר את חוויית אנשי המילואים, הוא הסרט "מילואים" שצולם בתחילת שנות התשעים.
בשנת 1984 שודרה בטלוויזיה הישראלית סדרת הדרמה "אנשים במיל" המתארת את קורותיהם של יחידת אנשי מילואים.
בשנת 2005 הופקה סדרת הטלוויזיה "מילואים", של בני ואורי ברבש, המתארת הווי של פלוגת מילואים הנקראת לשירות בשטחים.
מאפיין בולט בשירים ישראלים העוסקים בהווי המילואים הוא הנימה ההומוריסטית השזורה בתיאור הווי זה.
מִבּין שירי המילואים הבולטים, שהפכו לקלאסיקה במוזיקה הישראלית עוד בשנות השישים, התפרסם במיוחד השיר ההומוריסטי של להקת החלונות הגבוהים: "פגישה במילואים", הידוע יותר בכינויו הפופולרי: "באנו למילואים".
שלישיית הגשש החיוור הציגה מערכונים רבים שעוסקים בהוויית המילואים.
המפורסם בהם הוא המערכון "המכונית המגויסת", שמתאר את הווי השירות של אנשי מילואים לאחר מלחמת ששת הימים, המשרתים ביחידה צבאית שאפסנה מכוניות שגויסו למלחמה.
המערכון אף הוצג בחוץ לארץ ביידיש ונחל הצלחה רבה.
מערכונים ידועים נוספים הם "שיח טבחים", שמתאר מפגש של שני טבחים מילואימניקים ותיקים המעלים זכרונות מימי קום המדינה עם חייל סדיר, ו"פגז קומפוט" שבו מבקש איש מילואים להשתחרר מהשירות על מנת להתחתן.
שירות המידע הלאומי (בפורטוגזית: Serviço Nacional de Informações) ובראשי תיבות - SNI, היה שירות ביון שנוצר על ידי הדיקטטורה הצבאית בברזיל כיורש לשירות הפדרלי למודיעין וסיכול ריגול, בימי הנשיא אומברטו קסטלו ברנקו בשנת 1964. עם המעבר של ברזיל למשטר דמוקרטי פורק השירות.
כיום ממלא תפקיד זה שירות בשם "סוכנות הביון של ברזיל" (ובראשי תיבות - ABIN).
ה-SNI התחיל את דרכו כשירות אזרחי בפיקודו של גנרל בדימוס בשם גולברי דו קוטו אה סילבה.
הוא סיפק לנשיא אומברטו קסטלו ברנקו מקור מידע חיצוני, עצמאי משירותי הביון של הצבא.
אנשי ה-SNI החלו את פעולתם כגוף הקרוי "המכון למחקר וללימודים חברתיים" שהוקם על ידי קוטו אה סילבה במטרה לחתור תחת שלטונו של ז'ואו גולאר, נשיאה האזרחי האחרון של ברזיל לפני השתלטות הכת הצבאית ב-1964.
ככל שכבדה ידו של המשטר הצבאי בברזיל על תושביה והשפעת הצבא חדרה לכל תחומי החיים; הצליח גם הצבא להשתלט על SNI, ולהפוך אותו לכלי חשוב בשליטתו בברזיל.
למרות קיומה של משטרה חשאית בברזיל עוד מימי הרודן ז'טוליו ורגאס בשנות ה-30, השתלטות הצבא על ה-SNI הביאה נטיות אלו לשיאים חדשים.
בשנת 1973 הקים ה-SNI גוף משלו לאימון אנשי מודיעין.
בשלב זה היה ה-SNI בעל עוצמה רבה שכללה מונופול על אימונם של סוכני ביון, והשפעה רבה במשרד הנשיא.
השירות היה בעל אוטונומיה מוחלטת, ורבים מבוגריו ועושי דברו שימשו במשרות בעלות כוח והשפעה בממשל הברזילאי.
באופן תאורטי תפקידו של ה-SNI היה לתאם בין פעולות גופי המודיעין של הצבא, כאשר לכל זרוע מזרועות צבא ברזיל, חיל האוויר, חיל הים וזרוע היבשה, היה שירות מודיעין אוטונומי משלו.
למעשה, שירות המודיעין של חיל היבשה לא היה כפוף ל-SNI, והיה בעל שרשרת פיקוד מקבילה.
גוף זה ניהל מדיניות משלו, והיה אחראי לרציחות, חטיפות ומעצרים בלתי חוקיים.
כל שלושת גופי הביון הצבאיים היו אחראים לרדיפת מתנגדי משטר באופן לא דמוקרטי.
ה-SNI היה אחראי למתן אישור לכל מינוי בשירות המדינה.
באמצעות רשת של מודיעין והאזנות, צבר השירות מידע על אזרחי ברזיל.
מחקר היסטורי מעריך כי בשיאו כלל השירות 50,000 איש המועסקים בו (כיום, לדוגמה, מועסקים בשירות המקביל, ABIN, כ-1,600 עובדים).