tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדידו, בניגוד לדעת פועלי העלייה השנייה, אין להתעקש על עבודה עברית אלא יש לשתף גם את השכן הערבי בשפע העבודה שהביא המפעל הציוני לארץ ישראל.
בעת מלחמת העולם הראשונה פעל קורקידי לרכישת חיטה מסוחרים ואיכרים ערבים והזין את יושבי תל אביב.
הוא היה חבר "ועד ההגירה" שהסדיר במידת מה את העזרה לגולי תל אביב, משום שהיה אזרח האימפריה העות'מאנית ולא נתין זר, כמו רוב יהודי העיר.
בסוף המלחמה, קורקידי אולץ לעזוב את מקומו ביפו ולעבור לטבריה עם משפחתו, ושם הם התגוררו זמן-מה אצל משפחת הרב אבולעפיה, אשר היה אחד הרבנים החשובים בטבריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה המשיך בפעילות ציבורית.
היה מבין מייסדי בנק קופת עם ושכונת "בית וגן" (לימים בת ים).
נסיקה הוא ספר מסוגת רומן שכתב הסופר הבריטי ג'ד מרקוריו בשנת 2007. הספר תורגם למספר שפות ובהן עברית בשנת 2009.
האירועים המתוארים בספר הם אירועים דמיוניים הנשענים של אירועים שהתרחשו במציאות של התקופות המתוארות כפי שנמצאו במחקר שערך המחבר.
בחלק מהאירועים המתוארים בספר בחר המחבר להתרחק מהאמת ההיסטורית.
ג'ד מרקוריו מתאר אירועים שהתרחשו מעבר למסך הברזל.
הוא מתאר טייס קרב וקוסמונאוט סובייטי בעל כישורים והצלחות יוצאות דופן.
הספר מתאר את קורותיו של יבגני ירמין שמשפחתו נהרגה במלחמת העולם השנייה בסטלינגרד, גדל בבית יתומים קשוח כשהוא סובל ומתגבר על ההתעללות של תלמידים אחרים הפוגעם בו.
יבגני המצטיין בלימודים ובעיקר במתמטיקה והוא בעל כושר סבל יוצא דופן.
הוא מתקבל לקורס טיס והופך לטייס קרב בחיל האוויר של ברית המועצות.
יבגני משתתף במלחמת קוריאה כטייס קרב במטוס מיג-15 ומפיל יותר מטוסי אויב מכל טייס אחר בזמנו, מהמזרח או מהמערב.
יבגני דבק במשימות אבל איננו מקפיד לשמור על המגבלות שהצבא מטיל על הטייסים כדי לשמור בסוד את המעורבות של ברית המועצות בקוריאה הצפונית.
בסוף המלחמה הוא מופל בקרב אוויר באזור שאסור היה לו לטוס בו, ניצל על ידי חיילי קוריאה הצפונית ונשלח לשרת באזור קפוא, שכוח אל ללא פעילות ממשית.
הסופר מייחס ליבגני ירמין את הפלת מטוס היו-2 שהרוסים הצליחו להפיל.
בסיפור מצליח יבגני להפיל את המטוס בטיל אוויר-אוויר כאשר טייסו לא שם לב למטוסי המיג-17 שטסו מאחוריו והוא החל להנמיך.
במציאות הופל המטוס בטיל קרקע-אוויר לאחר שמטוסי הקרב לא הצליחו להגיע לרום הטיסה של המטוס האמריקאי.
יבגני מסכן בסיפור את חייו כדי להציל את מפקדו שהדלק אזל ממכליו ומטוסו כמעט התרסק.
בספר מובאים תאורים מפורטים של ביצועי הטיסה ומהלך הקרבות הן בקרבות של מלחמת קוריאה והן בקרב נגד מטוס היו-2, תאורים כפי שהם נראים מתא הטייס עם שפע פרטים טכניים.
לאחר שנים, בזכות ההקרבה והצלת מפקדו מהתרסקות בחוסר דלק ובזכות היכולת הטכנית המופלאה שלו כטייס, יבגני הופך לקוסמונאוט ומתאמן במסגרת הניסיון של הסובייטים להשיג את יריביהם האמריקאים בנחיתה מאוישת על הירח.
יבגני מציע ומתנדב למשימת חלל מאוישת לנחיתת יחיד על בצד האפל על קרקע הירח כאשר ברור לכל הנוטלים חלק במשימה שהציוד והמהלך כולו טרם נבדקו ועדיין לא הוכחו.
יבגני ירמין דבק במשימה גם כאשר מתרחשת תקלה טכנית במערכת החשמל והתקשורת של החללית.
הוא מיטיב לזהות את מיקומו בחלל בעזרת מדידות וחישובים ידניים באמצעות לוח לוגריתמים וטבלאות טריגונומטריים.
יבגני בוחר להמשיך בתוכנית לנחות על פני הירח גם כשכבר ברור לו שלא יוכל לשוב מהמשימה הזו לכדור הארץ.
התיאורים מזכירים במידה רבה את הנחיתה המאוישת של האמריקאים על פני הירח באפולו 11, משימת חלל שהסובייטים לא ביצעו במציאות.
הדמות של יבגני מיכאילוביץ` ירמין מתוארת בצורה חד־ממדית.
רק טיסה, השתתפות בקרבות אוויר והפלת מטוסי אויב מעניינים אותו.
לא אהבה עזה סוחפת אותו להתחתן ולהוליד ילדים .
הוא ממעט להתעניין באשתו ובילדיו וחושב עליהם רק ברגעיו הקשים.
האישה והילדים אפילו אינם מוזכרים בשמותיהם.
אשתו היא "האלמנה" אפילו אחרי שנות נישואים רבות והילדים הם הילד והילדה.
יבגני מביע מעט מאוד רגשות.
הוא מודע לשיטה הסובייטית לפיה הוא נעלם מן ההיסטוריה לאחר כישלון ואירועים העלולים לגרום מבוכה למדינה או לשלטון לא היו ולא נבראו.
את התיאורים המפורטים והתאורים הטכניים של קרבות האוויר צריך קצת להתאמץ כדי להבין.
נקודת המבט מאוד מיוחדת - סופר בריטי כותב על טייס רוסי וקוסמונאוט רוסי בתקופת מלחמת קוריאה ובתקופת המלחמה הקרה, כתיבה המביאה את הקורא לחוש אמפתיה כלפי גיבור הספר שהוא למעשה "טייס אויב".
נסים רֶג'ואן היה היסטוריון, מזרחן סופר ועיתונאי ישראלי ממוצא יהודי-עיראקי, עמית מחקר במכון ע"ש הרי ס' טרומן למען קידום השלום ב.
רג'ואן נולד ב-1924 בבגדאד למשפחה יהודית קשת יום.
בין השנים 1942 ל-1945 עבד בבנק "Eastern Bank" שבבגדאד ואחר כך לתקופה קצרה של חודשיים ב"בנק זליכה", בנק יהודי פרטי.
כבר בבגדאד החל בכתיבה, והיה עיתונאי ב"טיימס של בגדאד".
בשנת 1951 עלה לישראל במבצע עזרא ונחמיה.
רג'ואן החל לכתוב ביקורות ספרים ביומון "ג'רוסלם פוסט", ונהג במשך שנים לכתוב מדור קבוע בשם "הטור השולי".
מאמריו בכתב העת האוונגרדי "קשת" (בעריכת אהרן אמיר) הקנו לו מעמד של הוגה דעות מרכזי.
הוא היה העורך של העיתון בערבית "אל-יום" של ההסתדרות בין השנים 1959 ל-1966. וכמו כן היה בין ראשוני הטלוויזיה הישראלית בערבית.
הוא היה תלמידו וחברו הקרוב של אלי כדורי.
בשנות ה-70 נמנה עם מייסדי האגודה לזכויות האזרח בישראל.
נסים קלדרון (נולד בתל אביב ב-23 במרץ 1947) הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, במחלקה לספרות עברית.
היה בין עורכי כתבי העת "סימן קריאה" ו"מקרוב".
עורך סדרה של מפגשים בין שירה למוזיקה במועדון לבונטין 7 בתל אביב.
קלדרון כתב וערך ספרים רבים, העוסקים בספרות, שירה ומוזיקה ישראלית עכשווית, ובקשרים ביניהן.
הספר בנוי על המחשבה שהשירה הישראלית ממשיכה להיכתב ושומרת על איכותה.
לצידה צמחה אמנות-אחות, שהיא מוזיקת הרוק.
הרוק לקח חלק מן האלמנטים של השירה (דמות משורר חזקה, לשון חסכונית ומוזיקלית, עולם דמיון מפותח) ופיתח אותם בתוך מעשה אמנות אחר.
הדבר דומה ליחס שבין תיאטרון לבין קולנוע.
לפני מאה שנה הופיעה אמנות חדשה, לקחה חלק מן האלמנטים של אמנות התיאטרון ופיתחה אותם במדיום חדש.
הקולנוע לא החליף את התיאטרון, כשם שהרוק לא החליף את השירה, אמנות עתיקה מאוד, ששרדה תהפוכות רבות ותשרוד גם את התמורה הזאת.
הספר עוסק בשירה וברוק, אבל מקפיד להפריד ביניהן.
כך למשל השירה בספר מנוקדת, ואילו הטקסטים של הרוק לא מנוקדים.
קלדרון כתב בספר באריכות, ובלי קשר לרוק, גם על משוררים רבים: דליה פלח, נתן זך בשיריו המאוחרים, אדמיאל קוסמן, חזי לסקלי, חיים גורי בשיריו המאוחרים, דליה הרץ, דליה רביקוביץ והתמורות ביצירתה, איתן נחמיאס גלס, רועי (צ'יקי) ארד ומשוררי כתב העת "מעין", שמעון אדף, דורי מנור ומשוררי כתב העת "הו!".
הספר מסביר את התופעה הישראלית המפתיעה, היותה חברה פלורליסטית והטרוגנית, ובניגוד למקובל לומר סובלנית למדי.
לדעת קלדרון מדובר בתופעה מפתיעה בהינתן העובדה שרוב הישראלים הם יהודים שעלו ארצה ממדינות חפות ממסורת דמוקרטית וליברלית, שלא לדבר על המרכיב הערבי של החברה הישראלית.
זוהי משמעות הצירוף 'בעל כורחם', שתפקידו לומר למעשה כי הפלורליזם הזה מקורו איננו בהרגלים שרכשו יהודים בפולין או במרוקו, אלא הוא כורח המציאות בחברה שעסוקה בבניינה הלאומי, ושלכן דורשת מאמץ קולקטיבי הנשען על סובלנות דה-פקטו.
קלדרון עורך בספרו גם השוואה בין ארצות הברית וישראל כשתי "חברות מהגרים", ומציע את ההתבוננות הבאה: בארצות הברית מקודש חופש הביטוי בתיקון הראשון לחוקה, אך לא מתווה אליו "חובת הקשבה".
התוצאה היא שיח מונולוגים האדישים זה לזה.
בישראל לעומת זאת, כולם עומדים על זכותם "לזעוק את הפצע שלהם אל תוך תיבת התהודה המשותפת", כלומר חופש הביטוי כרוך בצפייה של כל סקטור שהזולת יקשיב לו ויכיר במכאוביו.
בדרכו המיוחדת מדובר בספר אופטימי מאין כמוהו.
ב-2014 השתתף בתפקיד קטן בסרטו של ניר ברגמן "יונה".
בסוף 2016 פרסם ביוגרפיה על מאיר אריאל, "ארול אחד" (בשיתוף עם עודד זהבי).
הוא אחיה של השחקנית עפרה ויינגרטן.
הוא חבר במפלגת מרצ ומתגורר בתל אביב.
מצבי יסוד בשירתו המוקדמת של דוד אבידן 1954–1962, דיסרטציה.
הוצאת אוניברסיטת תל אביב, תשל"ח 1978
בהקשר פוליטי: ארבעה מאמרים על סופרים.
הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, תל אביב, תש"ם 1980. על אבות ישורון, חנוך לוין, עמוס עוז ויעקב שבתאי.
בשנה השנייה למלחמה: על הסיכוי לעבור ממחאה אל התארגנות פוליטית, ספרי סימן קריאה, תל אביב 1984.
פרק קודם: על נתן זך בראשית שנות השישים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, תל אביב, 1985.
הרגשה של מקום: שישה מאמרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1988.
פלורליסטים בעל כורחם: על ריבוי התרבויות של הישראלים, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, תש"ס, חיפה 2000. זוכה פרס בהט.
בזמן מלחמה, הוצאת כנרת אור-יהודה, 2002, בשיתוף אילת שמיר-טוליפמן.
הספר כולל ציטוטים מסיפוריו של יובל שמעוני.
יום שני: על שירה ורוק בישראל אחרי יונה וולך, הוצאת דביר, אור-יהודה.
הוצאת הקשרים, המכון לחקר הספרות והתרבות היהודית והישראלית, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע,2009.
ארול אחד : מאיר אריאל - ביוגרפיה, כנרת, זמורה-ביתן, 2016 (בשיתוף עודד זהבי)
שלטון משחית - סוף הדרך: דברים בשנות ה-80/ מאת יצחק בן-אהרן, ערך והוסיף אחרית דבר נסים קלדרון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1988.
מבחר כתבים/ מאת ולטר בנימין, עורכים יורגן ניראד, נסים קלדרון, רנה קלינוב, תרגם מגרמנית: דוד זינגר, אחרית דבר: יורגן ניראד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשנ"ב 1992-תשנ"ו 1996.
שירים על הקיר: לוח שנה תש"ס 1999–2000/ עורך הלוח: נסים קלדרון, עיצוב והפקה: יוסי ארזה, הוצאת אמנות לעם, תל אביב, תשנ"ט.
אברהם אבינו בניו יורק: פואמה / מאת אורי ברנשטיין, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006, עם פתח דבר מאת קלדרון.
נסכא דרבי אבא היא סוגיה הלכתית מפורסמת, העוסקת בתסבוכת הלכתית שאירעה במקרה מסוים בו כמה כללים הלכתיים התנגשו, מה שמוביל לכאורה למבוי סתום.
את פירוטה של הבעיה העלה רבי אמי, ואת המוצא ממנה הביא רבי אבא, ולכן נקראת הסוגיה על שמו.
מעשה שהיה באדם שחטף מחבירו גוש (בארמית: נסכא) של כסף בנוכחות עד אחד.
החוטף נתבע לדין בפני רבי אמי, ובמענה לעדותו של עד החטיפה, טען החוטף כי אכן חטף את חתיכת הכסף, אך היא הייתה שייכת לו.
הבעייתיות במקרה זה נובעת מהפער בין טענות הצדדים, שכל אחד מהם טוען שהחפץ שייך לו, ובין הראיות המובאות בדיון, שאינן נוגעות במישרין לבעלות על החפץ אלא לאירוע החטיפה, שממנו ניתן להסיק ראיות נסיבתיות לגבי בעלות החפץ.
ביד בית הדין שלוש אפשרויות לפסיקה, במישור הראיות - בעניין החטיפה, ושלשתן בעייתיות:
הייתה חטיפה - החוטף ישיב את החפץ.
הבעיה: אין עדות קבילה (שני עדים) שהעידו על החטיפה.
אילו היו שני עדים לחטיפה, אף שלא היה ידוע של מי החפץ, ההנחה המשפטית הייתה שהוא שייך לזה שחטפו ממנו, משום חזקת מטלטלין, דהיינו שחפצים המצויים אצל אדם נחשבים באופן בסיסי כשייכים לו.
היות שהחוטף הוציא את החפץ מחזקת בעליו, צריך הוא להשיבו להם, ואינו נאמן לטעון שהחפץ שלו.
אמנם בהיעדר עדות אין אפשרות לדרוש את החזרת החפץ.
לא הייתה חטיפה - המוחזק לא ישיב את החפץ.
הבעיה: קיים עד אחד המעיד כי החפץ הגיע לידי החוטף בגזילה.
אילו לא היה כל עד על החטיפה, הרי שהימצאות החפץ בידי החוטף היא כחזקה ונחשב כשלו.
הראשונים מסבירים כי הוא נאמן בטענה שחטף והחפץ שלו מדין מיגו: שאילו היה מכחיש את החטיפה היה נאמן מכח מוחזקותו, ולכן נאמן גם כשהודה שחטף וטוען ששלו חטף.
אך במקרה של עד אחד בדיני ממונות אין הנתבע נפטר בלא כלום, אלא מוטלת עליו חובת שבועה.
ייתכן שהייתה חטיפה, משום שעד אחד מעיד שהייתה - ישבע החוטף, כדי להתמודד עם העד המעיד נגדו.
הבעיה: מכיוון שהודה שחטף הרי הוא כגזלן, הפסול לשבועה.
המובן הפשוט של בעייתיות זו, הוא שהודאתו שהחפץ עבר לידיו בצורה שאינה חוקית (הגם שטען גם שהחפץ הוא שלו), מגדירה אותו כגזלן - ואין משביעים גזלן כל שבועה בבית דין (כך פירש רבינו גרשום).
אמנם רוב הראשונים מסבירים כי הבעיה כאן אחרת, והיא שבמקרה של עדות אחד, מוטל על הנתבע להישבע שהעד אינו דובר אמת (רשב"ם: "לא יקום עד אחד באיש לכל עוון ולכל חטאת" - לשלם ממון שהוא כופר והעד מחייבו לא יקום, אבל קם הוא לשבועה - להכחיש את העד...").
אלא שבמקרה זה אין הנתבע יכול להישבע שלא חטף את החפץ, שהרי הוא עצמו מודה בעובדה זו.
ולפיכך הוא פסול להישבע שלא חטף, כמו דין גזלן הפסול בשבועה (ואין הוא יכול להישבע שהחפץ שלו, שאין זו השבועה המוטלת עליו).
בסופו של דבר, ההתנגשות בין הטענה של החוטף - שהמדובר בחפץ שלו, ובין הראייה עמה הוא אמור להתמודד - אירוע החטיפה, מביאה לידי מצב בו נדרש מאדם להכחיש בשבועה את מה שטען כדי שינצח בדין.
רבי אבא מצא מוצא לתסבוכת, על פי הכלל: "כל המחויב שבועה שאינו יכול להישבע, משלם", כלומר, בגלל שאין הנתבע רשאי להישבע את השבועה המוטלת עליו, הדין הוא שישלם.
לפי רבי אבא אין להתחשב אלא בראיות שהובאו, ומכיוון שהנתבע נתחייב שבועה, ידו על התחתונה בעניין זה וחייב בתשלומים כל עוד לא הוכיח אחרת.
לפי מקורות שונים בספרות חז"ל, בבית המקדש אירעו מספר נסים באופן קבוע.
בדרך כלל מאוחדים הנסים שנעשו בירושלים עם הנסים שאירעו במקדש.
במסכת אבות, מפורטים עשרה נסים (באבות דרבי נתן מופיעות גרסאות מעט שונות לעשרת הנסים):
"לא הפילה אשה מריח בשר הקדש" - אישה לא הפילה את עוברה בגלל שהריחה את ריח בשר הקורבנות.
"ולא הסריח בשר הקדש מעולם" - בשר הקורבנות מעולם לא התקלקל למרות שחלק מהקורבנות נשמרו לאכילה למעלה מ-24 שעות מהשחיטה ועד האכילה.
לפי נוסחה ב' של אבות דרבי נתן: "ולא התליע בשר הקדש בירושלים מעולם".
"ולא נראה זבוב בבית המטבחים" - מעולם לא היה זבוב באזור השחיטה למרות שהיה שם בשר באופן קבוע וזה היה מקום מועד לכך.
"ולא אירע קרי לכהן גדול ביום הכיפורים" - מעולם לא קרה קרי לילה לכהן הגדול ביום הכיפורים, דבר שהיה פוסל אותו מלעבוד בבית המקדש ביום הכיפורים.
לפי נוסחה אחת של אבות דרבי נתן: "ולא אירע קרי לכהן גדול ביום הכיפורים, חוץ מרבי ישמעאל בן קמחית, שיצא להסיח עם הגמון אחד ונתזה צינורא מפיו ונפלה על בגדיו ונכנס אחיו ושמש בכהונה גדולה תחתיו".
"ולא כבו גשמים אש של עצי מערכה" - מעולם לא נכבתה האש של המזבח החיצון כתוצאה מגשם וזאת למרות שהמזבח עמד במקום פתוח.
"ולא נצחה הרוח את עמוד העשן" - עשן הקורבנות הנשרפים עלה לשמיים מהמזבח בקו ישר תמיד והרוח לא הזיזה או פיזרה אותו.
"ולא נמצא פסול בעמר ובשתי הלחם ובלחם הפנים" - מעולם לא נפסלו מנחת העומר, שתי הלחם ולחם הפנים.
ייתכן שהסיבה שלא נמצא פסול בלחם הפנים היא בגלל צורת ההכנה שלו שמנעה ממנו להתקלקל.
סוד הכנת לחם הפנים נשמר בידי בית גרמו.
במסכת יומא מוזכרים בית גרמו, האחראים על אפיית לחם הפנים, לגנאי מכיוון שלא הסכימו ללמד את "מעשה לחם הפנים".
רבי עובדיה מברטנורא מפרש את מעשה לחם הפנים כך: "...והיו אומנים בעשייתו ובאפייתו לרדותו מן התנור שלא ישבר ולעשותו שלא יתעפש".
"עומדים צפופים ומשתחוים רוחים" - גם כאשר הייתה צפיפות בבית המקדש כאשר כל האנשים השתחוו היה להם מקום ברווח.
"ולא הזיק נחש ועקרב בירושלים".
לפי נוסחה אחת של אבות דרבי נתן: "מעולם לא נפגע אדם בירושלים.
ולא ניזוק ולא נכשל במקדש מעולם".
"ולא אמר אדם לחברו: צר לי המקום שאלין בירושלים" - ישנם מספר פירושים:
מעולם לא אמר אדם שאינו יכול להתפרנס בירושלים ולכן יעבור לגור במקום אחר {מכיוון} שהנס היה בכך שהקב"ה היה מפרנס את כל מי שגר בירושלים (רש"י).
מעולם לא אמר אדם שצפוף לו בירושלים (ברטנורא, רבנו יונה).
יש שמפרשים שהנס היה שבאמת לא היה צפוף ויש שמפרשים שהיה צפוף אבל איש לא אמר זאת מפני האהבה לירושלים.
בתלמוד הוצאו שני הניסים האחרונים ממנין העשרה, מאחר שהם שייכים לירושלים ולא למקדש, תחתיהם הובאו:
"שברי כלי חרס, מוראה ונוצה, ודישון מזבח הפנימי, ודישון המנורה - נבלעין במקומן" כלומר שאדמת המקדש הייתה בולעת את פסולת הקדשים שהייתה מושלכת עליה.
נס חומו של לחם הפנים (ראה בהמשך).
לחם הפנים היה לחם בעל צורה מיוחדת שהייתה מצוות עשה להניחו לפני ה' במשכן או במקדש בכל שבת, ומסופר על שלושה נסים שהתרחשו לו:
הלחם נשמר טרי וחם במשך שבוע.
חתיכה קטנה של הלחם הייתה משביעה.
לא קרה שהלחם נפסל מסיבה כלשהי.
שער ניקנור הוא שער נחושת ששימש ככניסה המזרחית לעזרה בבית המקדש.
שער ניקנור הוא השער המפואר והמפורסם ביותר מבין שערי הר הבית ושימש ככניסה הראשית לעזרה.
חז"ל אומרים שבשער ניקנור נעשו נסים.
נחלקו הדעות לגבי הנסים שנעשו.
לפי הסבר אחד המופיע במספר מקורות בתוספתא ובתלמוד, ניקנור היה נדבן יהודי מעשירי אלכסנדריה שנידב דלתות שתשמשנה כשער לבית המקדש ולכן נקראו דלתות אלו על שמו.
בתוספתא מסופר כי במהלך המסע מאלכסנדריה התרחש נס לדלתות, ובשל כך גם לאחר שישראל התעשרו וציפו את כל דלתות הנחושת במקדש בזהב, הושאר שער ניקנור ללא ציפוי:
פירוש זה נתמך בידי הממצא הארכאולוגי של כתובת ניקנור, בה מוזכר "נקנר אשר עשה את הדלתות".
ההסבר השני והפחות מוכר, מופיע בברייתא בתלמוד הירושלמי במסכת יומא
בתלמוד נאמר כי הארון לא צמצם את המרחב הפנוי בקודש הקדשים: , וכן הכרובים שעשה שלמה לא תפסו מקום לעצמם.
בתלמוד הובאו דבריו של רבי אושעיא: .
עמד בראש מוסדות בית אל בבני ברק.
פרץ נולד למימון פרץ אשר עסק בצורפות, ולסוליקה, בשנת תש"ז בעיר דאדס במרוקו (סמוך למארקש), רוב חייו במרוקו היו בעיר סטאט, שם שהו הוריו בהמתנה לעלייה לארץ ישראל.
בעת היותו בן חמש בערך עלו הוריו לישראל, בהגיעם לארץ שוכנו במעברת ירוחם, שם היו מספר צריפים של הצבא ומספר צריפים עבור העולים ממרוקו.
באחד הימים בתקופת שהותם במעברה, נחטף הרב עם עוד כמה מילדי המעברה על ידי הפדאיון הערבים, ולאחר שהצבא שחרר אותם, החליט אבי המשפחה שהוא לא נשאר במקום זה.
המשפחה עברה למעברה התימנית בגן יבנה, שם למד הרב אצל ה'מורי' התימני כי באותה תקופה הם היו המשפחה היחידה ממרוקו באותה מעברה.
עד שלאחר זמן מה הביאו לשם משפחות נוספות ממרוקו והקימו בית ספר ליוצאי העדה.
תחילת המסלול הלימודי של הרב
עד גיל 11 שנים למד הרב בבית ספר אזורי, ואחר כך עבר לישיבה פנימייתית תורנית 'שערי שלום' במסמיה, ישיבה שהשתייכה למפלגת 'פועלי אגודת ישראל' (פא"י) בראשות הרב צבי הוסטר והרב שלמה לוי.
הרב פרץ נקשר לראשי הישיבה, ולאחר פטירתם נקרא להספיד אותם.
בעת שהותו בבית הספר של פא"י בגן יבנה הציע לו מפקח בשם הרב מונק לבוא ללמוד בישיבה.
הוא הסכים ונלקח ללמוד בפתח תקווה בישיבת 'נחלת ראובן' שהייתה נספחת לישיבת 'לומז'ה'.
ישיבה קטנה 'נחלת ראובן', 'אוצר התלמוד'
עם כניסת הרב לישיבת 'נחלת ראובן' שבראשה עמד אז הרב ראובן כץ שהיה הרב הראשי לפתח תקווה.
ועוד רבנים חשובים, בהם הרב יוסף ברוכמן.
נוכחו ראשי הישיבה שרמתה הלימודית אינה הולמת את יכולתו והחליטו להצמיד לו אברך שילמד איתו חברותא.
פרץ הדביק את הפער תוך זמן קצר ותוך שנה מהיכנסו לישיבה הפקידו בידיו קבוצת בחורים שהוא יקדם אותם בלימוד.
הרב יוסף ברוכמן שראה את יכולות התלמיד החדש, עקב אחריו וחזה שמתלמיד זה עתיד לצאת אחד מגדולי תלמידי החכמים של יהדות ספרד.
לאחר שלוש שנים בישיבה זו נדרש פרץ לבחור אם להמשיך בעולם הישיבות או ללמוד בתיכון לתעודת בגרות.
בשלב זה משפחתו ומקורביה לחצו עליו להוציא בגרות והרב אכן הלך לישיבה תיכונית שנקראה 'אוצר התלמוד' בראשות הרב אושפיזאי, שם שהה שנה אחת והוציא תעודת בגרות מצוינת.
ישיבה גדולה 'אוצר התלמוד', ותחילת פעילותו בהרבצת תורה
ישיבת 'אוצר התלמוד' נסגרה לאחר כשנה בערך ומיד לאחר מכן נפתחה מחדש באותו בניין על ידי הרב יעקב אריאלי שהיה ראש הישיבה, וכן היה מג"ש שם הרב מיכאל ארליך אביו של האדמו"ר מקוידינוב.
לישיבה זו התקבצו תלמידים ממס' ישיבות כמו קול תורה היישוב ועוד.
הרב ובחור נוסף בשם גרשון שוויטלו הצטרפו לישיבה זו (הרב היה בקשר עד סוף ימיו עם הבחור השני שכיום נושא משרה חשובה) עד גיל 21 שאז הישיבה נסגרה.
בתוך אותה תקופה שהרב למד אצל הרב אריאלי, הרב מיכאל ארליך הקים ישיבה לבחורים מכל רחבי הארץ לחזק אותם בלימוד התורה.
את הרישום הראשוני לישיבה זו הוא עשה על ידי פרץ שבתקופת בין הזמנים היה מכתת רגליו מחיפה בצפון ועד באר שבע בדרום, ונכנס לבתי ספר ומקבל רשות דיבור בפני ילדי כיתה ח' ומנסה להלהיב אותם בעניין הישיבה הנפתחת ולעזוב את האפשרויות האחרות העומדות לפתחם.
לאט לאט פרץ קיבץ עבור הרב ארליך קבוצת בחורים לישיבה והרב ארליך ביקש ממנו שימשיך לעזור לו.
הרב הביע נכונות והיה מגיע כל יום בשעות הערב לאחר גמר לימודיו, היה נוסע באוטובוס ומגיע לישיבה והיה מפתה את הבחורים שהוא יעזור להם בכל נושאי הלימודים ביניהם מתמטיקה ועוד, ובתנאי שילמדו גמרא איתו הוא היה מקדם אותם עוד ועוד.
והיה נותן בהם מוסר ועבודת השם.
מיד לקח את כל השיקים וקרעם, והודיע לרב ארליך שהוא מוחל לו ואין הוא צריך שכר.
המשגיח בישיבת אוצר התלמוד היה הרב יצחק בן פז (כיום ראש ישיבה בבית וגן) לימים היה לרב פרץ התלבטות האם להמשיך בעזרה לרב ארליך בביסוסה של ישיבתו.
כי הרב ארליך טען שאם הרב פרץ לא ימשיך לעזור הישיבה עלולה להיסגר (כפי שאכן קרה לבסוף), או להקדיש את כולו לתורה ועבודה.
הרב בן פז החליט לקחת את הרב לשאלת רב אצל הסטייפלער, והוא הכריע שהרב פרץ יעזוב את הרב ארליך, לטובת המשך לימודים בישיבת חברון בירושלים.
בהגיעו לפרקו נשא הרב לאישה את רחל, בתו של החזן הרב רפאל אבוהב, ממנו למד את מלאכת ה'מילה' ושימש כמוהל שנים רבות עד סמוך לפטירתו.
לאחר חתונתו התחיל ללמוד קבלה.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, ייסד את מוסדות בית אל וישיבת מסילת ישרים בהם התחנכו אלפי תלמידים, חלקם בתורת הקבלה.
זמן מה לפני פטירתו, הקים את התלמוד תורה ורשת הגנים- 'תורת ישעיהו' המונה מעל 100 תלמידים.
הרב נפטר בבית החולים שיבא-תל השומר ברמת גן לאחר מחלה קשה ב-כ"ח בשבט תשע"ב.
כ-20,000 איש ליוו אותו בדרכו האחרונה, הוא נטמן בבית העלמין ויז'ניץ חלקת בית א-ל בבני ברק.
נכון לחודש אוקטובר 2013, בניו הרב שלום, הרב משה חיים והרב אברהם ישראל, משמשים כרבנים במוסדות הרב, ומקדישים את חייהם לפעילות ציבורית.
חתנו הגדול הרב שמואל אביטן ידוע כמחברם של ספרים רבים, ביניהם הלכות שמיטה, והגהה מחדש של ספר תרומת הדשן עליו כתב הגהות.
חתנו הרב אלישיב קוביוף הקים ישיבה בעיר אלעד, בה לומדים בכל מחזור מעל 120 בחורים.
נסים יוסף קיוִויתי (23 בנובמבר 1926 – 4 בפברואר 2024) היה עיתונאי, קריין ומנחה טלוויזיה ישראלי.
היה שדרן ספורט, עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1991.
קיוויתי נולד בתל אביב בשם נסים כוויתי למשפחה שמוצאה בעיראק.
בצעירותו היה אתלט וזכה בגיל 20 באליפות ("רבנאות") ארץ ישראל בריצת 1500 מטר.
במקביל היה פעיל בגדנ"ע ובהגנה.
במלחמת העצמאות שירת כלוחם בחטיבת גבעתי.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1949 זכה בתארים גם בריצות 400 מטר ו-800 מטר.
עם שחרורו מהצבא עבר לגור בלונדון כדי ללמוד הנדסה.
במקביל התאמן באתלטיקה בהדרכת פרנץ שטאמפל , מאמנו הנודע של רוג'ר בניסטר.
במכביה השלישית הוא השתתף במדי בריטניה וזכה בשלוש מדליות.
קיוויתי נמנה עם שדרני השידור העברי של ה-BBC, ששידרו בעברית בעיקר למאזינים בישראל, עד להפסקת השידורים בשנת 1968. ב-1952 נשלח על ידי ה-BBC לסקר את אולימפיאדת הלסינקי, וב-1953 היה בצוות שדרני טקס ההכתרה של אליזבת השנייה.
בעקבות הצלחתו שימש ככתב של הטלוויזיה הישראלית בלונדון, ובשנת 1973 קודם לתפקיד כתב ידיעות אחרונות בוושינגטון.
בעת שהותו בלונדון תרגם קיוויתי ב-1966 לעברית את ספרו של וולטר וינטרבוטום (המנג'ר הראשון של נבחרת אנגליה בכדורגל), "יסודות הכדורגל".
כיוון שבשפה העברית חסרו מונחים רבים המקבילים למונחים האנגליים, המציא אותם קיוויתי בעצמו, וכלל בספר המתורגם מעין מילון למונחים החדשים.
חלק מהמונחים שהמציא קיוויתי עבור הספר המתורגם נקלטו בעברית ומשתמשים בהם עד היום.
את הקריירה העשירה שלו כשדרן ספורט בענפי האתלטיקה והשחייה בערוץ הראשון החל קיוויתי באולימפיאדת מינכן (1972), שם הוא גם סיקר את טבח הספורטאים, ושימש כמתורגמן במהלך הראיון של המאמן טוביה סוקולסקי לרשת ABC.
הוא המשיך לשדר את מרבית התחרויות בענפים אלה גם בארבע האולימפיאדות הבאות: אולימפיאדת מונטריאול (1976), אולימפיאדת מוסקבה (1980), אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ואולימפיאדת סיאול (1988).
השידורים הישירים שלו באתלטיקה היו לרוב לצד הפרשן ד"ר גלעד ויינגרטן, ואת שידורי השחייה ביחד עם הפרשן ומאמן השחייה יוסף טלקי.
במקביל, המשיך את עבודתו העיתונאית בידיעות אחרונות, עד שבשנת 1979 התפטר כדי להתמסר לקריירה הטלוויזיונית במחלקת הספורט של הטלוויזיה הישראלית בניהולו של אלכס גלעדי.
מאותה עת החל לשדר נוסף על תחרויות שחייה ואתלטיקה קלה, גם תחרויות טניס וכדורגל יחד עם יורם ארבל.
קוויתי שידר את משחקי הכדורגל שהתקיימו במונדיאל 1986 שנערך במקסיקו, ובמונדיאל 1990 שהתקיים באיטליה.
במסגרת עבודתו במחלקת הספורט ברשות השידור השתתף בהנחיית מבט ספורט, וכן את "משחק השבת" תוכנית סיכום משחקי השבת.
כמו כן שידר משחקים בליגת העל בכדורגל ומשחקי נבחרת ישראל, וכן משחקים מליגת העל בכדורסל במהלך שנות ה-80 ותחילת שנות התשעים עד פרישתו.
קיוויתי היה ידען גדול בתחום הספורט, ובפרט במקצועות האתלטיקה הקלה והשחייה.
הוא שידר תחרויות אתלטיקה גם בשתי אליפויות עולם: אליפות העולם באתלטיקה 1983 שנערכה בהלסינקי, פינלנד ואליפות העולם באתלטיקה 1987, שנערכה ברומא, איטליה.
לצד הצלחותיו ספג מדי פעם ביקורת על צורת השידור שלו, אופן התבטאותו ועל טעויותיו בשידור.
במונדיאל מקסיקו ב-1986 שגה כאשר לא הבחין במשך כחצי שעה בפסילת שער לחובת נבחרת ברזיל במשחקה מול נבחרת ספרד, והמשיך לשדר כאילו ספרד הבקיעה.
עם הגיעו לגיל 65 בשנת 1991, פרש לפנסיה.
הוא זכה להערכה רבה על כישוריו כשדרן, שהלכה וגברה במיוחד אחרי פרישתו.
מערכת האתר nrg העניקה לו בשנת 2006 את "פרס ישראל האלטרנטיבי" בתחום הספורט, שמוענק ל"אישים שתרומתם הרבה לא מצאה את דרכה אל הכותרות".
אלכס גלעדי הצהיר ב-2008 כי "לא קם ולא יקום יורש לנסים קיוויתי".
ב-8 בינואר 2014 קיבל עיטור על מפעל חיים בספורט, בטקס שארגנה התאחדות לספורט הוותיקים בישראל.
בדצמבר 2016, לאחר שמלאו לו 90 שנה, אירח אותו ואת רעייתו זיווה נשיא המדינה ראובן ריבלין בלשכתו, ואמר, בין השאר, "הבאת אלינו הביתה את יסודות הכדורגל, את יסודות הספורט כולו".
נפטר ב-4 בפברואר 2024 ונקבר בקיסריה.
קיוויתי היה נשוי לזיווה ואב לארבעה ילדים.
רגעים ספורטיביים זכורים שקיוויתי שידר
שידור ברדיו של השתתפותה הראשונה של ישראל באולימפיאדת הלסינקי (1952).
משחי הגמר שבהם זכה השחיין מארק ספיץ בשבע מדליות זהב בשחייה באולימפיאדת מינכן (1972)
גמר ריצת 100 מטר משוכות נשים באולימפיאדת מונטריאול (1976), בהשתתפות אסתר רוט.
גמר ריצת 100 מטר גברים באולימפיאדת סיאול (1988), בהשתתפות קארל לואיס ובן ג'ונסון.
משחקה של נבחרת ישראל בכדורגל נגד נבחרת אוסטרליה, במוקדמות מונדיאל 1990, בו הבקיע אלי אוחנה שער יתרון, שהבטיח את העפלת הנבחרת למשחק הפלייאוף מול נבחרת קולומביה.
השער הזה נבחר כשער הישראלי החשוב ביותר בכל הזמנים, במסגרת היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
נסיעה משותפת (גם קַארפּוּל, מאנגלית: Carpooling) מיוחסת לאופן תחבורה בו מספר נוסעים חולקים את אותה נסיעה בכלי רכב אחד כך שיותר מאדם אחד נוסע ברכב במרבית הנסיעה.
הגדלת מספר הנוסעים ברכב מורידה את עלויות הנסיעה עבור כלל המשתתפים בה על ידי הורדת עלויות הדלק, שחיקת כלי הרכב, אגרת כביש, זמן איתור חנייה פנויה ועוד.
כאשר ציבור גדול בוחר לנסוע בנסיעות משותפות, יתקצר זמן הנסיעה הממוצע באזור מכיוון שעומס התנועה בכבישים יקטן ומספר כלי הרכב בכביש יקטן ביחס למספר האנשים הנוסעים באזור.
אך שינוי זה הפיך, מפני שירידה בעומס בכבישים עשויה לעודד בעלי כלי רכב להפסיק את הנסיעה המשותפת ולחזור להשתמש ברכב הפרטי שלהם ובכך למלא ולהעמיס מחדש את הכבישים.
נסיעה משותפת מסייעת בנושאים סביבתיים נוספים כגון צמצום פליטת גזי חממה והפחתת הצורך בשטחי חנייה גדולים במרכזי ערים ועוד.
נהגים ונוסעים מציעים ומוצאים הסעה במגוון דרכים.
לאחר מציאת נקודות מוצא ויעד זהות או קרובות הנהג והנוסע מתקשרים לגבי פרטי הנסיעה, כיסוי עלויות, נקודות מפגש ועוד.
במקרים רבים מדובר בנסיעה משותפת של עובדים הגרים במקום קרוב זה לזה אל מקום העבודה ובחזרה ממנו.
במקרים אחרים, הסעה משותפת של ילדים אל מקום לימודים או אל פעילות כלשהי.
סוג זה של נסיעה משותפת מקל על חלוקת הזמן של הורי הילדים ומאפשר לילדים זמן נוסף להתפתחות חברתית בדרך למקום הלימודים הפעילות ובחזרה ממנו.
נסיעות משותפות משני סוגים אלו יכולות לסייע לצמצם את משך הנסיעה בשעות העומס על ידי הורדת מספר כלי הרכב בכביש.
סוג נוסף של נסיעה משותפת הוא שיתוף של נסיעות ארוכות וחד פעמיות.
לעיתים מדובר בנסיעות בין עירוניות ואף בינלאומיות.
נסיעה משותפת אינה תמיד מתוכננת לכלל אורך הנסיעה.
במיוחד בנסיעות בעלות מרחקים ארוכים, מקובל האיסוף והורדה של נוסעים בנסיעה משותפת לאורך המסע כטרמפיסטים אשר לוקחים חלק יחסי בעלויות הנסיעה או נהגים אשר מצרפים אליהם נוסעים נוספים למקטע דרך ללא השתתפות בתשלום כלל.
כיום קיימות דרכים שונות לאיתור נסיעות משותפות.
אחת הדרכים היא באמצעות אתרי אינטרנט המשדכים בין נהגים לנוסעים ואף מאפשרים העברת מידע וכספים באופן מאובטח.
בדומה לשווקים אחרים ברשת, הם כוללים אפשרויות שונות לדירוג רמת האמון במשתמשים.
עם זאת, מקומות עבודה רבים נוהגים להציע הסעת עובדים משותפת או מעודדים את העובדים להיעזר זה בזה כדי למצוא נסיעות משותפות.
חלק ניכר מהנסיעות המשותפות נוצרות על ידי תקשורת בין אנשים באותו מעגל חברתי (לדוגמה באותו מקום עבודה, או שילדיהם לומדים באותו מוסד חינוכי).
בניסיון להוריד את עומסי התנועה ולעודד נסיעה משותפת, פותחו במדינות רבות נתיבי נסיעה משותפת בהם רק מכוניות בעלות שני נוסעים לפחות יכולות לנוע, ובכך לקצר את משך הנסיעה.
בישראל רשאים כלי רכב בעלי ארבעה נוסעים ומעלה לנסוע בנתיב תחבורה ציבורית.
בנוסף מקומות עבודה, רשויות מקומיות ומדינות מעודדות נסיעה משותפת על ידי הקצבת מקומות חנייה בלעדיים לכלי רכב שמשמשים לנסיעה משותפת.
בחודש יוני 2012 יצאו המשרד להגנת הסביבה ותחנת הרדיו אקו 99 FM בקמפיין משותף לעידוד נסיעה משותפת בישראל.
במסגרת הקמפיין קיימה התחנה תחרות בין מקומות עבודה המעודדים נסיעה משותפת, והחברות המצטיינות זוכות באות המשרד להגנת הסביבה.
נסיעה משותפת החלה כטקטיקה של חיסכון בדלק בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
קמפיינים רבים במדינות נוספות חזרו לתודעה הציבורית באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 בעקבות משבר האנרגיה העולמי של שנת 1973 ומשבר האנרגיה העולמי של שנת 1979. החברות הראשונות שייסדו הסעות מאורגנות לעובדים היו 3M וקרייזלר.
לאורך השנים ירד השימוש בנסיעה משותפת בארצות הברית כתוצאה מירידת מחירי הדלק וכניסתן של מכוניות חסכוניות יותר לשוק האמריקאי.
מספר העובדים הנוסעים בנסיעות משותפות ירד מ-19.7% מכלל העובדים ב-1980 ל-10.1% בשנת 2004.
עליית מחירי הנפט בעולם בעשור הראשון של המאה ה-21 והתפתחות הרשתות החברתיות באינטרנט הובילו לעלייה מחודשת במספר הנוסעים בנסיעות משותפות בישראל ובעולם.
בנוסף זמינות הטלפון הנייד תרמה לפיתוח אפליקציות שמאפשרות לתאם שיתוף תחבורה.
בשנת 2015 החלו לפעול בישראל ווייז ואובר להפעיל בישראל אפליקציות לשימוש תחבורה משותפת.
במקביל ארגון כלכלה חופשית בשיתוף עם אובר פתחו בקמפיין להרחיב את האפשרות החוקית לבצע נסיעה משותפת.
החקיקה הוסדרה מחדש בתקנות שהתקין שר התחבורה ישראל כ"ץ בהן נקבע, בין היתר:
התשלום נועד לכסות את עלות הנסיעה ולהתחלק בשווה בין הנוסעים.
אסור בכל מקרה להרוויח מהנסיעות.
ניתן לגבות מקסימום 2 ש"ח לק"מ.
ניתן לקבוע נסיעה משותפת לכל היותר פעמיים ביום.
הנסיעה המשותפת צריכה להיקבע מראש, ולא באיסוף נוסעים אקראיים.
במקביל לקביעת התקנות הבטיח משרד התחבורה לקדם את תחום הנסיעה המשותפת, אך בפועל (נכון ל-אוקטובר 2019) לא בוצע קידום תחום הנסיעה המשותפת.
בשנת 2017, משרד התחבורה הזמין חוות דעת מפרופסור דן אריאלי שתבחן, בין היתר, את הסיכוי לקדם שימוש בנסיעות שיתופיות.
המסקנה הייתה כי "שיתוף נסיעות צפוי להיות פתרון למעטים – בין היתר משום שהישראלי מבכר את השליטה בזמן, במיקום וגם בחברה החולקת איתו את הרכב".
בסוף שנת 2018 ערכה ווייז סקר בו עלה כי רק כ-50% מהציבור בישראל מגלה "נכונות עקרונית" לנסוע בנסיעה שיתופית.
עם זאת, בירושלים קיים "לוח טרמפים" המיועד לנסיעות שיתופיות (בהם הנוסעים משתתפים בעלויות הנסיעה).
נכון לדצמבר 2019 חברים בו יותר מ-45 אלף איש, המציעים בכל יום יותר מ-300 נסיעות אל ירושלים וממנה.
ברחבי מדינת ישראל קיימים עשרות קבוצות דומות.
נסיר א-דין א-טוסי (בפרסית: نصیر الدین الطوسی - נסיר א-דין האפור; 18 בפברואר 1201, טוס , ח'וראסאן – 26 ביוני 1274 כאזמיה, בגדאד) היה אסטרונום, מתמטיקאי, פילוסוף, אלכימאי, רופא, פיזיקאי, ארכיטקט ותאולוג מוסלמי-פרסי.
הוא השתייך לזרם האיסמאעילי של האסלאם השיעי ולאחר מכן עבר לזרם התריסרי.
המלומד המוסלמי החשוב אבן ח'לדון (1332-1406) כתב על א-טוסי שהוא היה הגדול מבין המלומדים הפרסים המאוחרים.
נסיר א-דין א-טוסי נולד בעיר טוס שבמחוז ח'וראסאן שבצפון-מזרח פרס בשנת 1201. הוא התחיל את לימודיו בגיל צעיר, ולמד קוראן, חדית', פסיקה שיעית, לוגיקה, פילוסופיה, מתמטיקה, אסטרונומיה ורפואה.
נולד למשפחה שיעית וכנראה איבד את אביו בגיל צעיר.
הוא הגשים את משאלתו של אביו להקדיש את חייו ללימודים, ונסע הרחק מעיר מולדתו כדי להקשיב להרצאותיהם של מלומדים גדולים בני התקופה.
בצעירותו נסע לעיר נישאפור כדי ללמוד פילוסופיה תחת פריד א-דין דמאד ומתמטיקה תחת מוחמד חסיב.
הוא נפגש גם עם פריד א-דין עטאר, מלומד ומשורר סופי מפורסם שנהרג בעת הפלישות המונגוליות לפרס.
א-טוסי נסע בהמשך לאזור עיראק של ימינו, ובעיר מוסול למד מתמטיקה ואסטרונומיה עם כמאל א-דין יונוס .
הוא התכתב בין השאר עם סדר א-דין אל-קונווי , גיסו של הפילוסוף הסופי המפורסם אבן ערבי, אך נראה שהוא עצמו לא התחבר למיסטיקה באותה תקופה.
לימים חיבר מאמר פילוסופי שעסק בנושא.
לאורך השנים הוא יצר קשרים והתכתב עם מלומדים שונים, כולל הפילוסוף היהודי אבן כמונה מבגדאד.
את רוב כתביו א-טוסי חיבר בתקופה שלאחר הכיבוש של אזור עיראק על ידי האימפריה המונגולית.
המונגולים גרמו להרס רב בפלישותיהם, אך זמן קצר לאחר שהשתלטו על טריטוריה חדשה הם חידשו בה את הפעילות התרבותית ונתנו פטרונות ליצירה מדעית ואינטלקטואלית.
א-טוסי היה תחת חסותו של השליט המונגולי הולאגו חאן.
א-טוסי חיבר למעלה מ-150 כתבים בפרסית וערבית.
כתביו עוסקים במגוון רחב של נושאים וסוגיות, מפרשנות דתית לדוקטרינות של השיעה וכתבים פילוסופים על אתיקה לתחומים שונים של אסטרונומיה וספר בן חמישה כרכים על טריגונומטריה.
מכתש בירח וכוכב זעיר (10269 Tusi) קרויים על שמו של א-טוסי לכבוד תרומתו לאסטרונומיה.
א-טוסי הוא אחד המלומדים המוסלמים הפוריים ביותר בימי הביניים.
בכתיבתו על מדעים הוא התבסס כמו מלומדים אחרים בני תקופתו על עבודותיהם של "הקדמונים" (גדולי יוון העתיקה).
בין המלומדים היווניים שא-טוסי פיתח את ממצאיהם כלולים אוקלידס, ארכימדס, תלמי ועוד.
א-טוסי שכנע את השליט המונגולי הולאגו חאן להקים מצפה כוכבים שיאפשר תחזיות אסטרולוגיות מדויקות יותר.
מצפה הכוכבים הוקם בשנת 1259 באזור העיר מראגה שבמזרח איראן ונחשב למצפה הכוכבים המתקדם ביותר של התקופה.
על בסיס התצפיות במצפה כוכבים זה חיבר א-טוסי את ספרו "זיג' אילח'אני" (زیجِ ایلخانی; הטבלאות האילח'אניות, ) שכולל תיאורים מדויקים מאוד לתנועתם של כוכבים.
הספר כולל טבלאות אסטרונומיות לחישוב מיקומם של כוכבים ואת שמם של הכוכבים השונים.
המודל שלו נחשב למדויק ביותר עבור התקופה, ונעשה בו שימוש נרחב גם עשורים רבים לאחר מותו, עד ימיו של האסטרונום ניקולאוס קופרניקוס (1473–1543).
עבור חישוב תנועתם של כוכבים א-טוסי המציא טכניקה גאומטרית הקרויה על שמו, ומאפשרת חישוב של תנועתו של כוכב קטן ביחס לכוכב גדול.
טכניקה זאת החליפה טכניקה קודמת שהומצאה על ידי תלמי שלא תמיד עבדה.
המלומדים המוסלמים אבן א-שאטר (1304–1375) ועלי קושג'י (1403–1474) פיתחו את הטכניקה הזאת לאחר ימיו של א-טוסי וחישבו בעזרתה גם את תנועתו של כוכב חמה שהוא עצמו לא הצליח לחשב.
א-טוסי ביקר את הראיות התצפיתיות שסיפק תלמי בכתביו כדי לתמוך בטענה שכדור הארץ עומד במקומו ללא תנועה.
הוא לא התנגד לסברה שכדור הארץ עומד ללא תנועה, אך טען כי יש להוכיח זאת באמצעות עקרונות פיזיקליים.
א-טוסי פרסם את התרגום הערבי לספרו החשוב ביותר של תלמי "אלמג'סט".
א-טוסי היה הראשון לעסוק בטריגונומטריה במנותק מאסטרונומיה.
ספרו בן חמישה הכרכים "מאמר על הריבועים" (Kitāb al-Shakl al-qattāʴ) עסק בהרחבה בטריגונומטריה ספירית, לראשונה מחוץ להקשר של אסטרונומיה.
כך א-טוסי היה הראשון לפתח את טריגונומטריה כענף מתמטי בפני עצמו..
בספריו על טריגונומטריה הוא חידש מספר חידושים בתחום, ובין השאר מופיע בהם משפט הסינוסים המפורסם והוכחות עבורו.
לעיתים גילוי המשפט מיוחס לא-טוסי ולעיתים למלומדים מוסלמים אחרים בני תקופתו.
א-טוסי עסק בספרו בהתפתחות החיים ביקום, והציג מספר רעיונות המזכירים את רעיון המפץ הגדול ואת תיאורית האבולוציה המודרנית.
בלוגיקה א-טוסי דגל באסכולה שפיתח אבן סינא (980–1037).
בפיזיקה א-טוסי העלה רעיונות המזכירים את חוק שימור החומר.
נסכיז' (באוקראינית: Воля, ווליה; בפולנית: Niesuchojeże, נייסוחויז'ה; ביידיש: נעשכיז) הוא כפר קטן במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
ראשיתו של הכפר במאה ה-16, עת השתייך לנסיכים ממשפחת סנגושקו.
במחצית השנייה של המאה ה-16 התגוררו בכפר כ-500 איש.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא משנת 1569. במהלך המאה ה-17 היו יהודי המקום כפופים לקהילת לודמיר, ובמהלך המאה ה-18 לקהילת קובל.
מאמצע המאה ה-18 פעלה ביישוב שושלת אדמו"רי נשכיז, אשר האדמו"ר האחרון שלה, שמואל בן רבי יצחק דוד, נספה בשואה.
בסוף המאה ה-19 נמנו ביישוב 814 יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב 435 יהודים מתוך 469 תושבים (כ-93%), והתקיימה בו פעילות ציונית.
בכפר נולד בראשית המאה ה-20 המשורר אבות ישורון.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים, ב-27 ביוני 1941, הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת ביצוע עבודות כפייה, חובת תשלום סכומי כופר והגבלות תנועה.
בתחילת 1942 נאסרו 25 צעירות יהודיות מהכפר.
הן הולקו בעירום בידי האוקראינים, וחלקן נאנסו.
מעת לעת המשיכו השוטרים האוקראינים בביצוע מעשי התעללות ושוד בקרב יהודי היישוב.
באוגוסט 1942 פשטו כמה מאות שוטרים אוקראינים על היישוב, וריכזו את יהודיו.
ממקום הכינוס נלקחו היהודים לבורות ירי בהם נרצחו.
כמה עשרות יהודים הצליחו להימלט מהאקציה ליערות הסביבה, וחלקם חברו ליחידות פרטיזנים סובייטיות.
נסים פילוסוף הוא ספורטאי ספורט נכים וקלע פאראלימפי לשעבר.
ב-5 ביוני 1967 עלה על מוקש באזור אל-קובה שברצועת עזה וכף רגלו נקטעה.
במשך 14 שעות זחל בשעות הלילה למרחק שלושה קילומטר והגיע לקיבוץ נחל עוז, שם התריע על האירוע וביקש שליחת חילוץ לחבר צוות שנשאר במקום.
על גילוי אומץ הלב הוא עוטר בעיטור המופת.
ב זכה במדליית כסף בתחרות קליעה במצב ירי מעורב ודורג במקום העשירי בתחרות הטלת כידון.
ב זכה במדליית ארד בתחרות קליעה עם 525 נקודות במצב ירי מעורב.
ב דורג במקום הרביעי בתחרות קליעה בירי רובה בעמידה.
נסימה סייפי (נולדה ב-29 באוקטובר 1988) היא אתלטית פאראלימפית מאלג'יריה המתמחה בזריקת דיסקוס ובהדיפת כדור ברזל.
היא אלופה פאראלימפיית (לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016) בעלת בשתי מדליות זהב, ו-3 פעמים ברציפות אלופת העולם (2011–2015) בזריקת דיסקוס.
סייפי נולדה במילה, אלג'יריה ב-1988. כשנולדה הייתה שלמת-גוף, אך בעקבות פגיעה ממכונית נקטעה רגלה השמאלית ב-1998. אביה עודד אותה לפתח קריירה באתלטיקה.
היא הצטרפה למועדון ספורט לנכים, והחלה אימונים.
באליפות העולם באתלטיקה לנכים שנערכה באסן הולנד בשנת 2006 סיימה סייפי פעמיים במקום חמישי, בזריקת דיסקוס ובהדיפת כדור ברזל.
במשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) סיימה סייפי במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.09 מטר ובמקום עשירי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 8.49 מטר.
הצלחתה הבין-לאומית הגיעה באליפות העולם שנערכה בקרייסטצ'רץ', ניו זילנד בשנת 2011 לאחר שזכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40.99 מטר.
במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) זכתה סייפי במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40.34 מטר.
באליפות העולם שנערכה בליון, צרפת בשנת 2013 זכתה סייפי בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בזריקת דיסקוס ובכך הגנה על תוארה ובמדליית ארד בהדיפת כדור ברזל.
באליפות העולם שנערכה בדוחה בשנת 2015 היא זכתה פעם שלישית ברציפות במדליית זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.31 מטר.
במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 33.33 מטר.
מדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 10.77 מטר, המדליה הפאראלימפית הראשונה שלה בענף זה.
הרב ד"ר נסים יוסף עובדיה (1890–1942) היה איש ציבור יהודי-טורקי, עיתונאי ודוקטור לפילוסופיה, יוזם ומייסד ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים, חבר הנהלת הסוכנות היהודית ורב הקהילות היהודיות-ספרדיות בווינה, בפריז ובניו יורק.
נולד באדירנה שאימפריה העות'מאנית ב-16 במאי 1890 (כ"ו באייר ה'תר"ן) לרחל וליוסף עובדיה, בן למשפחת הרבנים מנדה מצד אמו.
בילדותו התחנך בתלמוד תורה המקומי ובהמשך בישיבת "ביקור חולים" אצל הרב נסים פאפו שהיה ראש הישיבה ובן זוגה של דודתו מצד אמו.
בגיל 13 התייתם מאביו, ואמו גידלה אותו לבדה.
במקביל למד שחיטה אצל דודו וסבו מצד אמו, ששימשו כשוחטים בעיר.
בשנת 1909 (ה'תר"ע) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, שם החל ללמוד בבית המדרש לרבנים של חברת העזרה אצל הרב יוסף מרדכי הלוי, הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל והרב בן ציון אברהם קואינקה.
בירושלים התגורר אצל משפחה שהייתה ידידת משפחתו, והתארס למזל עמנואל שהתגוררה בשכנות אליהם.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה נותק הקשר בין הזוג, ובשנת 1920 (ה'תר"ף) התאחדו מחדש והתחתנו.
בשנת 1913 (ה'תרע"ג) ביקש ועד הקהילה הספרדית בווינה שבאוסטריה רב רווק שימלא את מקומו של הרב המקומי מיכאל פאפו, והוא נבחר על ידי בית המדרש לרבנים להישלח לשם.
תחילה שימש כרב לצידו של הרב פאפו, והחל משנת 1923 (ה'תרפ"ג) שימש כרב הראשי וכנשיא הקהילה הספרדית-יהודית.
כשנערך הקונגרס הציוני ה-11 בחודש ספטמבר 1913 (אלול ה'תרע"ג), השתתף בו הרב נסים, והתיידד שם עם דוד ילין ואברהם שלום יהודה.
במקביל למילוי תפקידו כרב, נכנס ללמוד פילוסופיה בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת וינה, ובסיום לימודיו בחודש מאי 1925 (ה'תרפ"ה) קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
בתקופה זו נמנה עם פעילי הארגונים היהודים-ספרדים "אוניון איסנפניולה" ו"איספרנסה" שאיגד תחתיו סטודנדטים יהודיים יוצאי מדינות הבלקן, ופעל לשיתוף פעולה בין הארגונים.
כבר בצעירותו הגה רעיון להקמת התאחדות ספרדים שמטרתה לפתור בעיות כלליות בקהילות העולם, ולתאם מאמצים כלכליים ותרבותיים.
בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) כתב סדרת מאמרים תחת השם "אם אין אני לי מי לי" בעיתון הספרדי "אל קוריאו ספרדי" שם הציע תוכנית עבודה מסודרת להתאחדות הספרדים.
נמנה עם מארגני ופעילי הקונגרס העולמי של היהדות הספרדית שהתקיים בווינה בשנת 1925 (ה'תרפ"ה), ומעל במת הנואמים הכריז על הקמת התאחדות הספרדים העולמית.
כן סייע לתנועת המזרחי עבור הבנק שלה, ונסע לשם כך לסלוניקי ולשאר ערי הבלקן.
בשנת 1928 (ה'תרפ"ח) יצא לבולגריה לשנת פגרה, ולאור התנגדות הנציגות הציונית המקומית לרעיון הקמת התאחדות ספרדים עולמית, ניצל תקופה זו להרצות בערי הסביבה אודות חשיבות הקמת ההתאחדות.
בחודש דצמבר 1931 (כסלו ה'תרצ"ב) נבחר לשמש כחבר הוועד הפועל שארגן את הקונגרס העולמי של היהדות הספרדית-מזרחית.
בחודש יולי 1932 (סיוון ה'תרצ"ב) ייסד עם עובדיה קמחי כתב עת בשם "Le Judaisme Sepharadi" ("היהדות הספרדית") שיצא לאור בפריז, בו פרסם את מאמריו אודות ארגון ואיחוד הקהילות הספרדיות בעולם.
בשנת 1940 פסקה הוצאת הירחון בשל המשבר בצרפת, ובשנת 1945 חזר לצאת תחת השם "קול ספרד" עד לשנת 1967 בעריכת עובדיה קמחי.
לאחר שגברה האנטישמיות כלפי יהודים בווינה, חפץ לעזוב את העיר, וקיבל בשל כך פניות מקהילות רבות לכהן כרב ראשי אצלן, אך סירב בשל סברתו כי בקהילות אלו אין כר פורה להמשך פעילותו.
לבסוף עבר בשנת 1929 לפריז שבצרפת, שם סבר כי ישנו כר פורה לפעילותו.
בפריז מונה לשמש כרב הראשי של הקהילה היהודית-ספרדית.
בסיועו התכנסה ועידת התאחדות הקהילות הספרדיות בלונדון בקיץ של שנת 1935 (ה'תרצ"ה).
באביב של שנת 1941 (ה'תש"א), בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, הצליח להימלט מידי הגסטפו ובעזרת ידידים צרפתיים הגיע לניו יורק, שם שימש כרב הראשי של הקהילה היהודית-הספרדית.
בניו יורק התאפשר לו לפעול להקמת סניף להתאחדות עולמית לספרדים, אולם ב-29 באוגוסט 1942 (ט"ז באלול ה'תש"ב) לקה בהתקף לב והלך לעולמו.
בשנת 1945 הוקם על פי יוזמתו סניף "ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים" בניו יורק.
שלט בשפות עברית, טורקית, גרמנית, צרפתית ולאדינו.
בנו היה ד"ר יוסף נסים עובדיה.
נסירה היא מונח בקבלה היהודית, המתאר את תהליך הבריאה של אדם הראשון ואשתו (אדם וחווה) מראשית בריאתם ועד מצבם הסופי.
סוד הנסירה מוחל גם בהבנה של הקשר בין השכינה והאלוקות לעם ישראל, בהקבלה מסוימת לקשר בין איש לאשתו.
סוד הנסירה הוא חלק מרכזי בכוונות האר"י והרש"ש בתפילה בברכות ובמצוות, בעיקר בעשרת ימי תשובה וחגי תשרי.
בריאת האדם ואשתו כאשר הם מחוברים בעורפם- שני אחוריהם מחוברים.
נסירה- פירוד אדם וחווה לכדי 2 ישויות שונות- מתרחקות אחת מהשנייה.
סיבוב- במקום מצב של גב אל גב וריחוק, מצב של פנים אל פנים (חצי מעגל של אדם וחווה)- קירוב.
חזרה לדיבוק אך בפנים אל פנים ולא גב אל גב.
בתהליך בריאת האדם בספר בראשית, קיימת מעין סתירה פנימית.
בפרק א' נכתב שאדם וחווה נבראו שניהם, "זכר ונקבה ברא אותם".
לעומת זאת בפרק ב' מסופר שחווה נבראה מהירך של אדם.
כתירוץ לסתירה זו, מתואר בתלמוד ובקבלה היהודית תהליך הבריאה כתהליך נסירה.
אכן בתחילה נבראו באופן של 'גב אל גב', אך דרוש היה כלל התהליך להגעה למצבם הסופי.
בספרות הקבלה מוסבר כי סיפור הנסירה בבריאת האדם מרמז לנסירה של זעיר אנפין המקביל לזכר, מספירת מלכות המקבילה לנקבה.
כאשר נבראו היו זעיר אנפין ומלכות מחוברים "אחור באחור", ונכנסו לתרדמה (בלשון הקבלה: "דורמיטא"), לאחר מכן נעשתה הנסירה ואז הזדווגו "פנים בפנים".
בקבלה מבואר כי אילו היו נבראים מלכתחילה פנים אל פנים, היו יונקים ה"חיצונים" מהאחוריים המגולים ולוקחים את ה"שפע" אליהם, ולכן נבראו בדווקא אחור באחור כי מה"פנים" אין כח לחיצונים לינק.
רק לאחר שנברא אדם הראשון והחל לקיים מצוות, הוסר החשש מיניקת החיצונים וניתן היה לעשות את הנסירה.
בגלל חטא אדם הראשון לא הושלם הייחוד באופן מלא.
תהליך זה חוזר על עצמו בכל ראש השנה שאז מתחדש העולם על פי היהדות.
בזמן תפילות ראש השנה ותקיעת שופר נעשה תהליך ה"דורמיטא" והנסירה אך הנסירה אינה מושלמת ובכל יום ננסרת ספירה נוספת עד להשלמת הנסירה ביום הכיפורים.
מלבד הנסירה בחגי תשרי ישנן כוונות נסירה גם בשנת האדם בכל לילה המרמזת לדורמיטא, ובתפילת שחרית.
גם בפורים יש "נסירה" לאחר "דורמיטא", כש'יסוד אבא' המרומז במרדכי נעלם בשורשו, ומתגלה אחר כך.
בהגות המודרנית נעשה שימוש בנסירה כדי להסביר תופעות חברתיות והיסטוריות.
הרב קוק הסביר שבאופן כללי האדם מראש מתוכנן לעשות רק דברים טובים, אלא שבתקופות מסוימות נופלת 'תרדמה' על האדם, ונדמה לו שהוא מנותק מהחיבור המחייב שלו לתורה ולמוסר.
אמנם האדם במצב הזה מתרחק מהתורה והמצוות, אך בעצם דווקא אז הוא מסוגל לבחור בהם מרצונו החופשי, בדומה לאדם וחווה שיכלו לבחור אחד בשני רק לאחר שהם הופרדו.
הרב יהודה ליאון אשכנזי הסביר על פי המהר"ל שהאדם לאחר הנסירה הוא בעל חסרון ושואף לשלמות.
הפער בין האדם שנברא חסר ובין השלמות הוא זה שיוצר את ההיסטוריה, שהיא מהלך ההתקדמות אל עבר היעד השלם.
נסיעות החופש (בוצעו בידי "רוכבי החופש".
באנגלית - Freedom Riders) היו נסיעות של פעילי זכויות-אדם, שחורים ולבנים, באוטובוסים ציבוריים של קווי בין-מדינתיים (גרייהאונד) למדינות בדרום ארצות הברית כדי לבדוק את היישום של פסיקת בית המשפט משנת 1960 בתיק בוינטון נגד וירג'יניה , שקבעה כי הפרדה גזעית בנסיעות כאלה היא בלתי חוקתית.
משהתקרבו והגיעו ליעדם - נתקלו הנוסעים בהתנגדות אלימה מקרב התושבים.
כוחות השיטור גילו אדישות למול האלימות בשטח - ובמקרים שונים עמדו מנגד כאשר ההמון מכה את הפעילים.
מאות מן הפעילים אף נעצרו בעוון הסגת גבול והתאספות בלתי-חוקית.
כתוצאה ישירה של פעולות המחאה, החלו להיאכף תקנות איסור ההפרדה: נוסעים הורשו לשבת בכל מקום באוטובוס, הורדו שלטים "ללבנים" ו"לצבעונים" בתחנות, אוחדו מתקני שתייה, שירותים והמתנה ודוכני מזון החלו להגיש לאנשים מכל צבע עור.
עיקר המאבק לביטול העבדות התבטא במאבק בין מדינות הצפון, שהתנגדו לעבדות, ובין מדינות הדרום, שהסתמכו על עבודת עבדים.
מדיניות זו נקראה מדיניות ההפרדה שבה מתקנים ציבוריים כמו ברזי מים, ספסלים ציבוריים ועוד היו שמורים ל-"לבנים" בלבד.
בברמינגהאם, אלבמה, מודיע של ה-FBI הודיע כי "הממונה על ביטחון הציבור" (מפקד המשמר האזרחי) של העיר, יוג'ין קונור, נתן לאנשי ה- קו קלוקס קלאן 15 דקות לתקוף קבוצה של "נוסעי חופש" לפני שהמשטרה "תגן" עליהם.
דעת קהל אוהדת לנוסעי החופש, הובילה את ממשלו של ג'ון פ.
קנדי להורות למועצת התחבורה הבין-מדינתית להוציא הוראה חדשה בדבר אי-הפרדה, שנכנסה לתוקף ב-1 בנובמבר 1961. הוראה זה יושמה, והנוסעים הורשו לשבת באוטובוסים וברכבות בין-עירוניות בכל מושב שהוא; מהטרמינלים הוצאו שלטים עם הכיתוב: "לבנים" ו"שחורים"; אוחדו מהפרדה גזעית מתקני שתייה, שירותים וחדרי המתנה המשרתים לקוחות בין עירוניים, ועוד.
האלימות הנרחבת שננקטה במהלך אירועי חופש עוררה הדי הלם בחברה האמריקאית.
העיתונות ביישובים לבנים גינתה את גישת הפעולה הישירה שננקטה, בעוד שחלק מהעיתונות הלאומית הציגה באופן שלילי את הרוכבים כמעוררים אי-שקט.
במקביל, רכיבות החופש היוו צעד להגברת האמון אמון בין פעילים שחורים ולבנים ברחבי ארצות הברית, והיוו השראה לרבים לפעולה ישירה למען זכויות אזרח.
אולי באופן המשמעותי ביותר, פעולותיהם של רוכבי החופש מהצפון, הרשימו והעניקו השראה לשחורים רבים הגרים באזורים כפריים ברחבי הדרום במאבקם למען מימוש זכות הבחירה.
באותה תקופה, מרבית השחורים במדינות הדרום לא הצליחו להירשם להצביע - הן בגלל חוקות המדינות, והן בגלל הרתעת מצביעים, חוקים ומנהגים שמנעו למעשה את מימוש זכות ההצבעה.
רוכבי החופש היוו את עמוד השדרה של התנועה הרחבה לזכויות האזרח, שעסקה ברישום בוחרים ובפעילויות אחרות, למשל קיץ החירות.
הם עזרו לעודד השתתפות בפעילויות לקידום זכויות האזרח, בהן רישום בוחרים בכל מדינות הדרום.
בסרט הקולנוע מאחורי המספרים, נראית מרי ג'קסון צופה עם משפחתה במהדורת חדשות, בה מדווח על השלכת בקבוק תבערה על אוטובוס של רוכבי החופש.
נסים פרנסיז (נולד ב-19 בינואר 1944) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למדעי המחשב בטכניון ולשעבר ראש המעבדה לבלשנות חישובית בפקולטה.
משפחתו עלתה לישראל בשנת 1949, והתיישבה בכפר סבא.
באותה שנה החל פרנסיז לעבוד כעמית מחקר באוניברסיטת קווין בבלפסט, צפון אירלנד, ושנה אחר כך כאסיסטנט-פרופסור במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת דרום קליפורניה, לוס אנג'לס.
בשנת 1978 התמנה למרצה במחלקה למדעי המחשב בטכניון, ושנה מאוחר יותר קודם לדרגת מרצה בכיר, וב-1984 לפרופסור חבר.
בשנת 1991 מונה לפרופסור מן המניין.
בין השנים 1996–2000 עמד פרנסיז בראש המעבדה לבלשנות חישובית, ובשנת 2000 מונה למחזיק קתדרת בנק לאומי בפקולטה.
במהלך עבודתו האקדמית הנחה 40 תלמידים לתארים מתקדמים.
בשנת 2010 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
בשנים 1981–1985 עסק במקביל בפרויקטי מחשוב (נקודה צפה ופרולוג) במעבדת המחקר של IBM בחיפה.
לאורך השנים, שימש פרסיז פרופסור אורח בשנות השבתון שלו במעבדות המחקר של IBM בניו-יורק, בחברת Microelectronics & Computer Technology, אוסטין, טקסס; במכון המחקר הלאומי למתמטיקה ומדעי המחשב, CWI, באמסטרדם; באוניברסיטת מנצ'סטר, בריטניה; במרכז המחקר HCRC באוניברסיטת אדינבורו, סקוטלנד ובאוניברסיטת סנט אנדרוז, סקוטלנד.
בתקופות הקיץ שימש כחוקר אורח גם במעבדת המחשוב של הרווארד, מסצ'וסטס; באוניברסיטה האקדמית של אובו, פינלנד ובאוניברסיטת אוטרכט, הולנד.
פרנסיז מתגורר בנהריה, נשוי ואב לשלושה.
ב-2011, בעקבות מעבר חוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם, הצטרף לרשימת החותמים בקריאה לחרם על ההתנחלויות.
פרופ' פרנסיז ממשיך את עבודתו המחקרית גם לאחר צאתו לגמלאות.
בנוסף הוא מתעניין גם בנושאים הבאים:
סמנטיקה פורמלית של שפות טבעיות
חבר האגודה הישראלית לבלשנות ותאורטית
שפת fortran - הלכה ומעשה (עם גדעון אמיר), אוניברסיטת בן-גוריון, 1972
אוטומטים ושפות פורמליות (עם שמואל זקס), האוניברסיטה הפתוחה, 1987
נסים שמאמה נולד בעיר תוניס בירת תוניסיה בשנת 1805 ומת בליבורנו, איטליה ב-24 בינואר 1873. הוא יהודי תוניסאי שכיהן בתפקיד הקאיד (המוביל, ראש) של הקהילה היהודית בתוניס.
במקביל כיהן בתפקידי ממשל שונים תחת המשפחה החוסיינית השלטת בתוניס.
הוא החל בתפקיד כונס הנכסים הכללי ולאחר מכן כיהן בתפקיד מנהל הכספים (שר האוצר).
לאחר שצבר הון עתק מתפקידיו הרשמיים עזב את תוניסיה.
לאחר מותו הפך העִיזָּבוֹן שלו לבן ערובה בכמה תביעות משפטיות בינלאומיות מפורסמות וממושכות.
נסים שמאמה הוא בנם של הרב סלומון שמאמה ועזיזה קריאף, הוא נחשב ל"ראש המשפחה היהודית העשירה והמיוחסת ביותר בכל מחוז תוניס".
מעבר לכך לא ידוע דבר על נעוריו, מלבד העובדה שנסים שמאמה החל לעסוק בעסקי הבדים בשלב מוקדם בחייו.
החנות שלו ברובע הראה, הרובע היהודי בתוניס, בקושי הצליחה לפרנס אותו ואת משפחתו, כולל שלוש נשותיו.
אחד מלקוחותיו, הגנרל בן עאיד (General Benaïd), נפעם מיכולותיו של נסים, רהיטות דיבורו ויכולות החישוב שלו, דבר שאפשר לו להתחכך עם פקידי הממשל ועל כן הציע לו לעבוד עבורו.
נסים עזב את חנותו והסכים להיות הגזבר של הגנרל מחמוד בן עאיד .
משנת 1843 שמאמה, היה אחראי על גביית המיסים של הגנרל.
בשנת 1849 הוא היה אחראי על הכנסות הכלליות מהמכס בתוניס, ולאחר מכן גם על הכנסות ממכס בספקס ובסוסה, כמו גם על סבון, סיד, לבנים, מלח ופחם.
בין השנים 1852–1853, הוא הועבר לשירותו של הווזיר הגדול מוסטפא חזנאדר , והפך לכונס הנכסים הכללי ולגזבר הכללי.
נסים כיהן בתפקיד מנהל הכספים מאפריל 1860, והתעשר עד כדי כך שבמאי 1862 הציע הלוואה של עשרה מיליון ריאל לווזיר חזנאדר בריבית של 12%.
ביוני 1856, נסים שמאמה היה מעורב בפרשת באטו ספז שעסקה במשפטו ובהוצאתו להורג לאחר מכן של העגלון שלו.
בעקבות אירוע תאונה ועימות עם מוסלמי, הואשם ספז בהעלבת האסלאם.
בית דין שרעי מצא אותו אשם, הוא נידון למוות בגין חילול שמו של מוחמד וראשו נערף ב-24 ביוני 1857. מוחמד ביי שליט תוניסיה ביקש בכך להפיג את הזעם הציבורי שנבע מהוצאתו להורג מוקדם יותר של מוסלמי שהואשם בהריגת יהודי.
שמאמה עצמו היה מוגן, מפני השלטונות התוניסאיים כי הוא נהנה מהגנה קונסולרית צרפתית.
חומרת גזר הדין נגד ספז עוררה רגשות עזים בקהילה היהודית ובקרב הקונסולים של צרפת ובריטניה, לאון רושה וריצ'רד ווד.
על כן הם הפעילו לחץ על השליט (הביי) כדי שהוא יכריז הצהרה על רפורמות ליברליות דומות לאלו שהוכרזו באימפריה העות'מאנית ב-1839.
באוקטובר 1859, עם מותו של הקאיד ג'וזף שמאמה, דודו של נסים שמאמה הצליחו הקונסולים הבריטיים והצרפתים ללחוץ על ה-Bey שיהפוך את נסים שמאמה לקאיד של הקהילה היהודית בתוניס.
הוא תרם לבנייה ושיפור של מקומות תפילה, כולל בניית בית הכנסת הגדול של תוניס.
הוא גם שכנע את הביי לפטור את הקהילה היהודית ממס קורווה.
מקורות מקומיים שמרו את זכרו של נסים שמאמה כפילנתרופ שאין שני לו: הוא ערך נישואים ותרם נדוניות לבנות עניות ועזר לנזקקים בעיר.
היה לו בית גדול (המכונה דאר קאיד נסים שמאמה ) שהוא בנה לעצמו ברחוב אל מכנאקה, בו שוכן מאוחר יותר בית הספר אליאנס לבנות צעירות של Alliance Israelite Universelle, בית כנסת הנושא את שמו וספרייה.
הוא היה אחד מאדריכלי ההתקרבות בין תוניסיה לצרפת; ב-1860 הוא פגש את הקיסרית יוג'יני ונפוליאון השלישי, שהפכו אותו לאביר לגיון הכבוד הצרפתי.
בעקבות מרד מג'בה (מרד כנגד מס הגולגולת בתוניסיה) והשעיית החוקה של 1861, יצא שמאמה לפריז ב-8 ביוני 1864, בשליחות רשמית לניהול משא ומתן עם צרפת על הלוואה חדשה לשליט תוניסיה.
אך למעשה הוא נמלט מהמדינה ולקח עמו תיקים פיננסיים מרכזיים, מסמכים ועשרים מיליון ריאלים, שצבר כתוצאה משימוש לרעה בתפקידו.
בצרפת הוא קנה מלונות, בית כפרי ונכסים.
מלחמת צרפת-פרוסיה בשנת 1870 אילצה אותו לעזוב לאיטליה.
הוא התיישב דרך קבע בליבורנו בשנת 1871, ומשם המשיך לנהל את רכושו בהארה (הרובע היהודי בעיר תוניס).
ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה העניק לו את דרגת האצולה, רוזן הכס הקדוש, מה שהפך אותו ליהודי הראשון שקבל את התואר הזה.
שמאמה מת ללא ילדים ומספר בני משפחה בתוניסיה ומחוצה לה תבעו את הונו העצום.
בנוסף, עזבונו נדרש גם על ידי עיריית תוניס, שבקשה להחזיר חלק מהכספים ששמאמה גנב.
ראש ממשלת תוניסיה מוסטפא חאזנאדאר סיכם עם שלושה מיורשיו של שמאמה על עסקה להסדרת כל התביעות שלהם בתמורה ש-5% מהירושה שלהם תועבר לממשלת תוניסיה.
אך התברר שמוסטפא חאזנאדאר לקח לעצמו את הכסף ולא העבירו לאוצר המדינה.