tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המאפיה ניצלה את חוקי היובש והחלה למכור אלכוהול בניגוד לחוק.
הרווחים מהברחה ומכירה לא חוקית של אלכוהול עלו בהרבה על הרווחים שהופקו מענפי ההכנסה המסורתיים של המאפיה, שכללו גביית דמי חסות, סחיטה, הימורים וזנות, וככל שנמשך האיסור משפחות המאפיה הפכו לחזקות ועשירות יותר.
פלגים שונים נלחמו אחד בשני על מונופול הסחר באלכוהול בשטחים שונים במדינה, כשהפלגים המנצחים גיבשו את השליטה שלהם בעולם התחתון והפכו ל"משפחת הפשע" של העיר או האזור.
יצור האלכוהול הפך לתעשייה של ממש שדרשה מגוון רחב של חברי כנופיה מכל הלכי החיים, ביניהם עובדי יצור, עורכי דין, נהגי משאית, וגם חיילים לחסל מתחרים באמצעות איום או כוח.
כנופיות חטפו זו את משלוחי האלכוהול אחת של השנייה, ואילצו את יריביהן לשלם דמי חסות כדי לעזוב את פעילותם בשקט, ושומרים חמושים ליוו כמעט תמיד את השיירות שסיפקו את המשקאות.
בשנות העשרים, בעקבות צמיחה מאסיבית זו של ארגוני הפשע בארצות הברית, ארגונים שונים נהלו מלחמות אלימות ורבות הרוגים על השליטה בענף האלכוהול הלא חוקי, וארגוני הפשע האיטלקיים, האירים והיהודיים נאבקו רבות אחד בשני על טריטוריה.
בניו יורק פרנקי ייל ניהל מלחמה עם כנופיית "היד הלבנה" שחבריה היו אירים ברובם.
עלייתו לשלטון של אל קפונה בשיקגו לוותה בטבח אכזרי ומתוקשר בכנופיית "הצד הצפוני" שהורכבה מיוצאי אירלנד ופולין.
בסוף שנות העשרים שתי משפחות מאפיה התחרו על השליטה בעיר ניו יורק- האחת הייתה משפחת הפשע של ג'ו מאסֶריה המכונה היום משפחת ג'נובזה, והשניה הייתה משפחתו של סלווטורה מַרָנְצָנוֹ שנקראת היום משפחת בּוֹנאנוֹ.
עימות זה כונה מלחמת הקסטלמארזים וניטש מפברואר 1930 ועד מותו של ג'ו מאסריה.
לאחר ניצחונו מרנצנו בנה את המאפיה מחדש במבנה ארגוני היררכי ברור אותו היא משמרת עד היום.
הוא חילק את המאפיה בניו-יורק לחמש המשפחות שלכל אחת היררכיה פנימית ברורה, ביסס את "קוד ההתנהגות" של הארגון והקים מנגנונים שמטרתם הייתה לפתור סכסוכים ואף הכריז על עצמו כשליט היחיד של המאפיה האמריקאית, תואר לו קרא "הבוס של כל הבוסים" (מאיטלקית: capo di tutti capi).
אך שלטונו של מרנצנו היה קצר מועד, והסתיים ברציחתו על ידי לאקי לוצ'יאנו ממשפחת ג'נובזה בסיועו של מאיר לנסקי.
לאחר רצח מרנצנו החליט לאקי לוצ'יאנו לשמר את המבנה ההיררכי החדש, אך במקום למנות עצמו לבוס הראשי החדש, החליט להקים גוף חדש שיפקח על המאפיה הנקרא המועצה.
במועצה יושבים חמשת הבוסים של חמש משפחות הפשע של המאפיה ובה מתקבלות החלטות בהצבעה.
בניגוד לדור הקודם של המאפיה האמריקאית, שהורכב בעיקר מאיטלקים שהיגרו לארצות הברית כבוגרים, דור זה של מאפיונרים שהתבגרו בארצות הברית ראה יתרון בבריתות עם ארגוני פשע לא איטלקיים, ובמיוחד עם ארגוני הפשע היהודיים.
לכן המועצה הקימה ושלטה ב"סינדיקט הפשע הלאומי" , אליו היו שייכים גם ארגוני פשע לא איטלקיים, למשל המאפיה היהודית, המאפיה האירית וארגוני פשע אפרו-אמריקאים שונים.
צורת ארגון זו הובילה לשלום יחסי בין ארגוני הפשע השונים וצמיחה בפשע המאורגן בכל ארצות הברית.
עד שנות החמישים הספיקו לקום תחת ארגון זה כ-26 משפחות פשע שונות, כל אחת מפקחת על עיר (פרט לחמש המשפחות של ניו יורק).
כל משפחה פעלה באופן עצמאי יחסית בגבול שטחה.
קוד ההתנהגות שהגה מרנצנו, ובעיקרו חוק האומרטה שאסר כל שיתוף פעולה עם השלטונות והציע דרכים חלופיות לפתרון סכסוכים, אפשר לסינדיקט הפשע לצמוח בקצב מהיר בתקופה זו.
העונש על חוסר ציות לחוקים אלו הוא מוות, וכדי לאכוף זאת הוקמה יחידת המתנקשים "רצח בע"מ" שהורכבה בעיקר מעבריינים איטלקים ויהודים.
לא ידוע מתי בדיוק הוקם סינדיקט הפשע או מתי פורק, אך עד סוף שנות הארבעים רוב הגופים הלא איטלקיים, כולל "רצח בע"מ", שהיו חברים בסינדיקט נעלמו.
המאפיה האמריקאית פועלת על פי מבנה היררכי קפדני.
אף על פי שהוא דומה למקורותיו הסיציליאניים, המבנה הארגוני המודרני של המאפיה האמריקאית נוצר על ידי סלווטורה מרנצאנו ב-1931 לאחר מלחמת הקסטלמארזים.
הוא יצר את חמש המשפחות, שבראש כל אחת מהן עומד בוס, סגן, מספר קאפו, חיילים ו"עמיתים" בתחתית הפירמידה.
לאחר הירצחו על ידי לאקי לוצ'יאנו ומאיר לנסקי, אלו המשיכו את המבנה שיצר אך החליפו את ה"קאפו די קאפי" הבוס של כל הבוסים, במועצת המאפיה המורכבת מראשי חמש המשפחות.
עמיתים אינם נחשבים "חברים מלאים" במאפיה.
רק איטלקים מלאים ומוכחים יכולים להפוך ל"חברים מלאים", המכונים לרוב "Made Men".
כדי להפוך לחבר מלא ולהתקדם מעבר לדרג העמית יש לעבור טקס חניכה לאחת מחמש המשפחות.
מעמד זה מסמל שכל פעולה נגדם תגרור פעולת תגמול מצד המשפחה, אך אין זאת כדי לומר שעמיתים לא איטלקיים לא החזיקו בעמדות משפיעות בארגון, העמית היהודי מאיר לנסקי לדוגמה שיחק תפקיד מפתח בעליית לאקי לוצ'יאנו לצמרת המאפיה האיטלקית.
שלושת התפקידים הגבוהים ביותר (הבוס, הסגן והקונסליירי, שמתפקד כיועץ ללא סמכות ישירה) מרכיבים את ההנהלה (מאנגלית: administration).
מתחת להנהלה ישנם מספר פלגים שבראש כל אחד מהם עומד קאפּוֹרֶג'ימֶה (מאיטלקית: caporegime, בקצרה, קאפו), שמוביל צוות של חיילים ועמיתים.
הקאפו עומדים ישירות מתחת להנהלה וניתן לרהם מדווחים להנהלה וניתן לראות בהם מנהלים זוטרים בתאגיד.
כאשר בוס מקבל החלטה, הוא ממעט להוציא פקודות ישירות לעובדים שיבצעו אותה, אלא מעביר הוראות לאורך שרשרת הפיקוד.
בדרך זו, הדרגים הגבוהים של הארגון מבודדים את עצמם מתשומת הלב של אכיפת החוק ושומרים על יכולת הכחשה סבירה במקרה שחברים זוטרים יותר בארגון יעצרו.
המאסטרו הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי המבוסס על חייו של ליאונרד ברנשטיין, המבוים על ידי בראדלי קופר על פי תסריט שכתב יחד עם ג'וש סינגר.
הסרט מופק על ידי מרטין סקורסזה, סטיבן ספילברג וטוד פיליפס, וכן על ידי קופר עצמו, שמככב בסרט לצדם של קארי מאליגן וג'רמי סטרונג.
הסרט עלה לשידור בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-20 בדצמבר 2023.
עלילת הסרט עוסקת בחייו של המלחין ליאונרד ברנשטיין, תוך התמקדות בנישואיו לשחקנית הצ'יליאנית פליסיה מונטאלגרה.
בראדלי קופר – ליאונרד ברנשטיין
קארי מאליגן – פליסיה מונטאלגרה
ג'רמי סטרונג – ג'ון גרואן
מאיה הוק – ג'יימי ברנשטיין
סם ניבולה – אלכסנדר ברנשטיין
במקור, הסרט היה בתהליכי פיתוח ב"סרטי פרמאונט", כאשר נמסר על כוונתו של הבמאי מרטין סקורסזה לביים את הסרט.
במאי 2018, נמסר כי השחקן בראדלי קופר יחליף את סקורסזה במלאכת בימוי הסרט, לאחר שזה האחרון עזב על מנת לביים את הסרט "האירי"; אף על כן, אושר כי סקורסזה יהיה אמון על הפקת הסרט לצדם של טוד פיליפס וסטיבן ספילברג.
עוד נמסר כי בתחילה ספילברג שקל לביים את הסרט, ופנה לקופר עבור משא ומתן על גילום דמותו של ברנשטיין, אך הציע לו בנוסף גם את מלאכת הבימוי לאחר עליית הסרט "כוכב נולד".
בינואר 2020, נמסר כי זכויות ההפקה עברו ל"נטפליקס".
בספטמבר 2020, נמסר על ליהוקה של קארי מאליגן לצוות השחקנים.
כמו כן, הוכרז כי הצילומים יחלו באביב 2021. באוקטובר, נמסר על ליהוקו של ג'רמי סטרונג לצוות השחקנים.
במרץ 2022, נמסר כי מאט בומר נכנס למשא ומתן על הצטרפות לצוות השחקנים.
באפריל 2022, אושר ליהוקו של בומר, לצד הכרזה על ליהוקה של מאיה הוק.
צילומי הסרט התעתדו להתחיל ב-5 באפריל 2021 בלוס אנג'לס, אולם החלו במאי 2022. הצילומים מתקיימים בטנגלווד ובניו יורק.
עם הקרנת הסרט בבכורה בפסטיבל ונציה, הוא החל לצבור תאוצה כמועמד פוטנציאלי לעונת הפרסים.
הופעתה של קארי מאליגן זכתה לשבחים, במיוחד על הצגתה של אישה הכלואה בחיים של סודיות בצל בעלה.
גם הופעתו של בראדלי קופר בסרט מצוינת לחיוב.
הגילום שלו משלב אלמנטים המזכירים את דניאל דיי-לואיס ב"לינקולן" וחואקין פיניקס ב"ג'וקר".
ההופעה של קופר נחשבת למועמדת פוטנציאלית לפרס המשחק הראשון שלו.
הסרט נתפס גם כצעד משמעותי עבור קופר כבמאי.
סגנון הבימוי שלו בסרט, משלב אלמנטים של חוויה מוזיקלית וגישה בסגנון תיעודי.
אחרים טענו כי לגילום דמותו של ברנשטיין היה על הפקת הסרט ללהק שחקן בולט ממוצא יהודי, דוגמת ג'ייק ג'ילנהול.
על אף שהבמאי היהודי סטיבן ספילברג נמנה עם מפיקי הסרט.
מורו, טום אוזאניץ', ג'ייסון רודר ודין א.
זופאנצ'יץ'פרס אוסקר10 במרץ 2024הסרט הטוב ביותרהמאסטרוהשחקן הטוב ביותרבראדלי קופרהשחקנית הטובה ביותרקארי מאליגןהתסריט המקורי הטוב ביותרבראדלי קופר וג'וש סינגרהסאונד הטוב ביותרסטיבן א.
מורו, ריצ'רד קינג, ג'ייסון רודר, טום אוזאניץ' ודין זופאנצ'יץ'הצילום הטוב ביותרמתיו ליבטיקהאיפור ועיצוב השיער הטובים ביותרקאזו הירו, קיי ג'ורג'יו ולורי מקוי-בל
המאסטרו הייתה תוכנית דוקו-ריאליטי שעקבה אחר חיי הזמר צביקה פיק.
התוכנית שודרה בערוץ ביפ בשנת 2005 והחל מה-16 באוגוסט 2022 משודרת באפליקציית הסטרימינג של קשת 12 +12.
המאסטרו הייתה דוקו ריאליטי הסלב הראשון בישראל, בדומה למשפחת אוסבורן וסללה את הדרך לתוכניות דומות בהם "הבוזגלוס" וה"גולדשטיינים".
במאית התכנית והעורכת הראשית היא סיגל שביט.
גיא מזיג כתב וגם ביצע את שיר הנושא.
צביקה פיק הוא זמר פופ ומלחין מצליח שחי עם בת זוגו הנערה בת ה-18 שירה מנור.
התכנית התמקדה בחייו האישיים, לצד שירה ובנותיו דניאלה ושרונה.
במהלך העונה התכונן פיק לתחרות קדם אירוויזיון 2005, בה הפסיד לבסוף לשירי מימון, והוצג הליך כתיבת לחן השיר והפקתו, איתור זמרות הליווי וכו'.
כמו כן, הגיע פיק לעיר הולדתו בפולין במסגרת טיול שורשים, קיבל את דמותו שהוצגה במוזיאון השעווה הישראלי במגדל שלום והגיע להצגת מרי לו.
שם הסדרה ניתן לה בעקבות ראיון שנתן פיק ובו הסביר על ההבדל בין היחס לו זכה בישראל לבין הכבוד בארצות זרות.
הוא המשיך להשתמש בכינוי לאחר התכנית באופן קבוע בחברת ההפקה שלו, כשופט בכוכב נולד ועוד.
צביקה פיק - זמר פופ ומלחין מצליח ונערץ בן 55, בן זוגה של שירה, אוהב גלידה ומתמודד בתחרות קדם האירוויזיון.
שירה מנור - נערה בת 18, בת זוגו של צביקה קטנה ממנו ב-36 שנים.
בפרק הראשון של התוכנית מסופר כי היא וצביקה הכירו במסיבה.
אורית ברדה - סוכנת הבית.
בתוכנית התארחו רבים מחבריו, מכריו ומשפחתו של פיק כגון אימו פאולינה, בנותיו הזמרות שרונה ודניאלה (המכונות האחיות פיק), אמיר פרישר גוטמן (שבאותם הימים שמו היה אמיר פיי גוטמן), רינת גבאי ועוד.
ב-25 ביוני 2004 פורסם באתר החדשות ynet על סדרת מציאות חדשה על צביקה פיק ב-20 באוגוסט פורסם באתר החדשות הארץ שדרוש לתוכנית בית מפואר בן 5 חדרים וב-25 באוגוסט שהתוכנית בוטלה.
לאור הצלחת התוכנית הוחלט ב-19 ביוני 2005 על תכנון עונה שנייה לתוכנית אך למעשה זה לא צלח ולא יצאה עונה שנייה לתוכנית.
הצילומים אינם נערכו בביתו של פיק אלא בוילה שנשכרה במיוחד לתוכנית.
מסע בעקבות השמאלץ - פיק מבקר בעיר הולדתו בפולין.
לגור איתו - חניכת סט הצילומים ברמת השרון.
הספירה לאחור - חגיגת סילבסטר בסוף שנת 2004.
דג ושמו צביקה - פיק מבקר באילת ומגלה כי חנכו זן דגים חדש על שמו בפארק המצפה התת-ימי באילת.
יהלומים לנצח - צביקה ושירה מגיעים לחתונה של פנינה רוזנבלום.
ארוחה משפחתית - חגיגות יום ההולדת לאמו של צביקה.
צביקה וחברים - האודישנים לבחירת זמרות הליווי.
סיפור הפרוורים - הצגת מרי לו.
פגוש את העיתונות - ראיון לאמיר קמינר.
קו הסיום - תחרות קדם אירוויזיון 2005.
מועדון הכדורגל המארבי (בשוודית: Hammarby IF Fotbollförening) הוא מועדון כדורגל שוודי המייצג את הרובע סדרמאלם שבעיר סטוקהולם שבשוודיה.
המועדון משחק בליגת העל השוודית, ולאורך ההיסטוריה הקבוצה זכתה באליפות אחת (ב-2001) וסיימה פעמיים כסגנית האלופה (ב-1982 וב-2003).
המועדון נחשב למחזיק בקהל האוהדים הגדול ביותר בליגה, והוא נחשב לאחד ממועדוני הכדורגל הגדולים באירופה מבחינת מספר השחקנים הפעילים בו, עם למעלה מ-3,000 שחקנים בשלל מחלקות המועדון.
היריבות המרכזיות של המועדון הן א.י.ק סולנה ויורגודן, כאשר האחרונה חולקת עם המארבי את אותו אצטדיון מאז 2013.
מאז 2014, להמארבי יש את ממוצע האוהדים הגבוה ביותר בליגה.
בעונת 2015 עמד ממוצע האוהדים על 25,507 אוהדים למשחק, שיא חדש בליגת העל השוודית.
בשנת 2022 שברה המארבי את השיא של עצמה, עם ממוצע של 26,372 אוהדים למשחק.
בשנת 2008, ערוץ הספורט "Setanta Sports" הגדיר את האצטדיון הביתי של המארבי כאצטדיון ה-11 הרועש ביותר בעולם.
לפני משחק הבית הראשון של העונה בליגה, אוהדי האמארבי מתאספים בכיכר גדולה בסדרמאלם ועורכים צעדה המונית.
המארי טראורה (נולד ב-27 בינואר 1992) הוא כדורגלן מאלי המשחק כמגן ימני בפריז ובנבחרת מאלי.
טראורה התחיל את הקריירה שלו בצרפת וב-2012 עבר לשחק בלירסה מליגת העל הבלגית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבלגית ב-30 באוקטובר 2013, נגד לוקרן, משחק שהסתיים בהפסד 1-0 בחוץ.
ב-2015 חתם בריימס מליגת העל הצרפתית.
ב-2017 עבר טראורה לסטאד רן ושיחק בקבוצה עד 2022. הוא זכה עם סטאד רן בגביע הצרפתי ב-2019.
ב-2022 חתם טראורה בריאל סוסיאדד הספרדית.
ב-2015, טראורה זומן לראשונה לנבחרת מאלי וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון ידידות 4–1 נגד בורקינה פאסו.
המארטומה היא מום שפיר, מקומי ברובו של תאים הדומה לניאופלזיה של רקמה מקומית, אך נובע בדרך כלל מצמיחת יתר של מספר תאים חריגים, עם בסיס במצב גנטי מערכתי, ולא גידול שמקורו בגידול יחיד.
תא מוטציה (מונוקלונליות), כפי שבדרך כלל מגדיר ניאופלזיה/גידול שפירים.
למרות זאת, נמצאות בהרבה המארטומות סטיות כרומוזומליות משובטיות הנרכשות באמצעות מוטציות סומאטיות ועל בסיס זה המונח המרטומה נחשב לעיתים לשם נרדף לניאופלזיה.
המארטומות הן בהגדרה שפירות, גדלות לאט או מגבילות את עצמן, אם כי המצב הבסיסי עדיין עשוי להוביל את האדם לממאירות .
המארטומות נגרמות בדרך כלל מתסמונת גנטית המשפיעה על מחזור ההתפתחות של כל התאים או לפחות מספר תאים.
רבים מהמצבים הללו מסווגים כתסמונות גדילת יתר או תסמונות סרטן.
המארטומות מתרחשות בחלקים רבים ושונים בגוף והן לרוב אינצידנטלומה אסימפטומטית (שלא התגלו עד שהן נמצאות במקרה במחקר הדמיה שהושג מסיבה אחרת).
בנוסף, ההגדרה של המארטומה לעומת ניאופלזיה שפירה לרוב אינה ברורה, מכיוון ששני הנגעים יכולים להיות משובטים.
נגעים כגון אדנומות, ציסטות התפתחותיות, המנגיומות, לימפנגיומות ורבדומיומות בתוך הכליות, הריאות או הלבלב מתפרשים על ידי מומחים מסוימים כהמרטומות בעוד שאחרים רואים בהם ניאופלזמה אמיתית.
יתרה מכך, למרות שהמרטומות מראות היסטולוגיה שפירה, קיים סיכון לכמה סיבוכים נדירים אך מסכני חיים כגון אלו שנמצאו בנוירופיברומטוזיס מסוג I וטרשת שחפת .
זה שונה מכוריסטומה, צורה קרובה של הטרוטופיה .
ניתן להבדיל בין השניים באופן הבא: המרטומה היא עודף של רקמה תקינה במצב תקין (כגון כתם לידה על העור), בעוד שכוריסטומה היא עודף של רקמה במצב לא תקין (למשל, רקמת לבלב בתריסריון ).
המונח המארטומה הוא מיוונית ἁμαρτία, hamartia ("שגיאה"), והוצג על ידי DPG אלברכט ב-1904.
המארטומות נגרמות מהיווצרות לא תקינה ברקמה תקינה ויכולות להתרחש באופן ספונטני או כתוצאה מהפרעה בסיסית.
המארטומות הן ככל הנראה תוצאה של טעות התפתחותית ויכולות להתבטא במספר מקומות.
התפתחות המארטומות נקשרת גם לגנים מסוימים כגון SMAD4, PTEN, STK1 ו-BMPR1A.
הפרעות הקשורות להמארטומה כוללות כאמאר טרשת גבשושית, תסמונת קאודן (Cowden syndrome), Multiple hamartoma syndrome, המארטומה ותסמונת פוץ-ג'הרס (Peutz–Jeghers syndrome)
כ-5-8% מכלל גושי הריאה הבודדים וכ-75% מכלל גידולי הריאות השפירים, הם המארטומות.
הם נובעים כמעט תמיד מרקמת חיבור ובדרך כלל נוצרים מתאי סחוס, רקמת חיבור ותאי שומן, אם כי הם עשויים לכלול סוגים רבים אחרים של תאים.
רובם הגדול נוצר ברקמת החיבור בחלק החיצוני של הריאות, אם כי כ-10% נוצרים עמוק בבטנות סמפונות.
הם יכולים להיות מדאיגים, במיוחד אם הם נמצאים עמוק בתוך הריאה, מכיוון שלעיתים קשה לעשות את ההבחנה החשובה בין המארטומה לביןסרטן הריאה.
צילום רנטגן לרוב לא יספק אבחנה סופית, ואפילו בדיקת CT עשויה להיות לא מספקת אם להמארטומה חסרים תאי הסחוס והשומן האופייניים.
להמרטומות ריאות עשויות להיות הסתיידויות דמויות פופקורן בצילום חזה או בטומוגרפיה ממוחשבת (סריקת CT).
המארטומות ברֵיאות שכיחות יותר בקרב גברים מאשר בנשים, ועשויות להוות קשיים נוספים אצל מעשנים.
רבדומיומות לבביות הן המרטומות המורכבות ממיוציטים לבביים (תאי שריר, הידועים בדרך כלל בשם מיוציטים, הם התאים המרכיבים את רקמת השריר) שהשתנו המכילים חלוליות גדולות וגליקוגן.
הם הגידול השכיח ביותר של הלב בילדים ותינוקות.
קיים קשר חזק בין רבדומיומות לבביות וטרשת גבשושית (המאופיינת בהמרטומות של מערכת העצבים המרכזית, הכליות והעור, כמו גם ציסטות בלבלב); 25-50% מהחולים עם רבדומיומה לבבית יסבלו מטרשת גבשושית, ועד 100% מהחולים עם טרשת גבשושית יסבלו מסות לב על ידי אקוקרדיוגרפיה.
התסמינים תלויים בגודל הגידול, מיקומו ביחס למערכת ההולכה, והאם הוא חוסם את זרימת הדם או לא.
התסמינים הם בדרך כלל מאי ספיקת לב.
אחת ההמארטומות המטרידות ביותר מתרחשת על ההיפותלמוס.
בניגוד לרוב הגידולים הללו, המארטומה היפותלמומית היא סימפטומטית; לרוב גורמת להתקפים ג'לאסטיים, ויכולה לגרום לבעיות ראייה, התקפים אחרים ועוד.
התסמינים מתחילים בדרך כלל בינקות המוקדמת והם מתקדמים, לעיתים קרובות לתוך מוגבלות קוגניטיבית ו/או תפקודית כללית.
יתרה מכך, כריתה בדרך כלל קשה, מכיוון שהגידולים על פי רוב צמודים לעצב הראייה או אפילו שזורים בו.
התסמינים נוטים להיות עמידים בפני בקרה רפואית; עם זאת, טכניקות כירורגיות משתפרות ויכולות לגרום לשיפור עצום בפרוגנוזה.
המארטומות, למרות שהן שפירות בדרך כלל, יכול לגרום לבעיות בשל מיקומם.
לדוגמה, כאשר הם ממוקמים על העור, במיוחד על הפנים או הצוואר, הם יכולים להיות מאוד מעוותים.
דווחו מקרים של המארטומות בגודל של תפוז קטן.
הם עלולים לחסום כמעט כל איבר בגוף, כגון המעי הגס, העין וכו'.
הם עשויים במיוחד לגרום לבעיות בריאותיות גדולות כאשר הם ממוקמים בהיפותלמוס, בכליות, בשפתיים או בטחול.
ניתן להסיר אותן בניתוח במידת הצורך, ואין סיכוי שיחזרו.
הפרוגנוזה תהיה תלויה במיקום ובגודל של הנגע, כמו גם בבריאות הכללית של המטופל.
המאנט סורן (בהינדי: हेमंत सोरेन; נולד ב־10 באוגוסט 1975) הוא פוליטיקאי הודי המכהן כראש השרים של ג'הרקאנד.
לשעבר יו"ר האופוזיציה ב וחבר ברג'יה סבהה.
המאנט סורן נולד בנמרה שבביהר (כיום בג'הרקאנד), לרופי ולפוליטיקאי ההודי שיבו סורן, שלימים כיהן כראש השרים של ג'הרקאנד.
ב־2005 התמודד סורן על מושב ב, אך הפסיד.
ב־2009 נבחר בורן לרג'יה סבהה, אך באותה שנה נבחר ל.
בספטמבר 2010 מונה סורן לסגן ראש השרים של ג'הרקאנד בממשלת מפלגת העם ההודית, שהוקמה לאחר במאי באותה שנה פרשה המפלגה מקואליציה בהובלת אביו, שיבו סורן, בעקבות תמיכת המפלגה בממשלת הקונגרס הלאומי ההודי בראשות מאנמוהאן סינג בהצבעה בלוק סבהה, בה ראתה המפלגה פרישה מהברית הדמוקרטית הלאומית.
סורן פרש מהתפקיד בינואר 2013, כשהוא גורם לממשלה ליפול ולהחלת שלטון הנשיא במדינה.
ביולי 2013 הושבע סורן לראש השרים של ג'הרקאנד לאחר שהציג את תמיכת קואליציה שכללה בנוסף לג'הרקאנד מוקטי מורצ'ה את הקונגרס הלאומי ההודי והראשטריה ג'נטה דאל.
סורן כיהן כראש השרים כשנה ומחצה, אך הובס בבחירות בשהתקיימו בדצמבר 2014. בינואר 2015 נבחר סורן ליו"ר האופוזיציה באספה המחוקקת.
ב־2019 נבחר סורן בשנית לראש השרים של ג'הרקאנד.
ב־2022 החל לחקור פרשת כרייה בלתי חוקית הקשורה לסורן, שנחשב במעורבות בהלבנת הון הקשורה הפרשה.
ב־31 בינואר 2024 התפטר מתפקידו כראש השרים ונעצר על ידי דירקטוריון האכיפה, בין היתר בשל מעורבות בפרשת העברת בעלות לא חוקית נרחבת בידי המאפיה.
סורן שהה במעצר במשך כחמישה חודשים, ושוחרר בערכות ביולי 2024. בעקבות שחרורו שב לכהן כראש השרים של ג'הרקאנד.
בבחירות בג'הרקרנד בנובמבר 2024 זכתה מפלגת ג'הרקאנד מוקטי מורצה ב־34 מושבים ויחד עם שותפותיה הגיעה ל־56 מושבים, וסורן הושבע פעם נוספת כראש השרים במדינה.
סורן נשוי לקלפאנה סורן ולהם שני בנים.
המארב המצרי במאי 1970 אירע ב-30 במאי 1970, במהלך מלחמת ההתשה בתעלת סואץ.
המארב הונח על ידי כוח קומנדו מצרי שחצה את התעלה ופגע בשיירה של צה"ל ובכוח החילוץ שהוזעק למקום.
לאחר המתקפה שב הכוח המצרי לשטח מצרים כשהוא לוקח עמו שני חיילי צה"ל בשבי.
היה זה אחד האירועים עם מספר הנפגעים הגדול ביותר לצה"ל במהלך מלחמת ההתשה.
תפיסת הביטחון שהתגבשה לאחר מלחמת ששת הימים הביאה להקמת קו בר-לב שכלל שורה של מעוזים לאורך התעלה שהוחזקו על ידי חיילי חי"ר ושריון ושורה של "תעוזים" במרחק של כ-10 ק"מ מהתעלה שהוחזקו על ידי יחידות תחזוקה, מפקדות וסוללות ארטילריה.
עם פרוץ מלחמת ההתשה התברר שלמרות שהמעוזים עצמם בוצרו בכבדות הרי עקב אכילס שלהם היה התלות באספקה שוטפת של תספוקת ותגבורות.
שיירות הספקה אלה תקפו מעת לעת על ידי המצרים תוך גרימת נפגעים רבים לכוחות צה"ל.
תקיפות אלו בוצעו על ידי ירי נק"ל, ירי תלול מסלול וירי נ"ט מעבר לתעלה ותקיפות על ידי יחידות קומנדו שחצו את התעלה וירו על השיירות וטמנו מוקשים בדרכים.
כדי להגן על השיירות מירי מצידה השני של התעלה הקים חיל ההנדסה סוללת עבר לאורך רוב דרכי העפר כדי להסתיר את השיירות.
הסוללות אומנם מנעו ירי נק"ל ונ"ט אך הקל על חיילי קומנדו מצריים להסתתר מאחורי הסוללה ולתקוף משמם.
כדי לצמצם את הסיכון לשיירות נקבע נוהל "פתיחת ציר" לפיו כוח קרבי משוריין יעבור בדרכי הגישה למוצבים לפני השיירות כדי לוודא שהדרכים אינן ממוקשת ואין לאורכן מארבי קומנדו מצרי.
זירה רבת פיגועים הייתה בצפון התעלה שם בנה צה"ל שבעה מעוזים (מעוז בודפשט (ששכן על החוף), מעוז טמפו (שהיה הצפוני ביותר לאורך תעלת סואץ), מעוז לחצנית, מעוז דרורה, מעוז כתובה ומעוז מילנו).
ב-30 במאי 1970 יצאה שיירה של שלושה טנקים ושלושה זחל"מים עם צנחנים מגדוד 202 לפתיחת הציר למוצב טמפו.
לקראת הצהריים ומספר ק"מ מדרום למוצב נתקל הכוח במארב של כ-70 חיילי קומנדו מצריים שחצו את התעלה לפנות בוקר והתבצרו על הסוללה.
הכוח המצרי נפרס לאורך כ-450 מטר מהסוללה כך שהירי על הכוח הישראלי היה מכל הכיוונים.
הירי כלל אש מקלעים ונ"ט וממנו נפגעו רוב הכלים המשוריינים ורבים מחיילי הסיור נפצעו או נהרגו.
במהלך ההתקלות ירתה הארטילריה המצרית לאזור התקרית כדי למנוע הגעה של תגבורות.
עם קבלת הידיעה בקשר על ההתקפה הוציא מג"ד הצנחנים, יעקב חסדאי, כוח חילוץ של זחל"מים ממפקדת הגדוד ששהתה באזור רומני.
הכוח הגיע לאזור ההתקלות, אסף את הפצועים והגיע למוצב טמפו מצפון לאזור התקרית כדי לטפל בפצועים.
לעת ערב יצא הכוח עם הפצועים דרומה וכ-17 ק"מ מדרום למקום המארב הראשון נתקל הכוח במארב מצרי נוסף שפצע והרג עוד חיילים.
בשני האירועים (המארב לסיור והמארב לכוח החילוץ) נהרגו 13 חיילי צה"ל (9 במארב הראשון ו-4 במארב השני), נפצעו שישה ונשבו 2 חיילים (אחד במארב הראשון ואחד במארב השני.
השבוי במארב השני היה מהפצועים במארב הראשון).
היה זה האירוע בו ספג צה"ל את מספר הנפגעים הגבוה ביותר במלחמת ההתשה.
במצרים נתפס האירוע כניצחון גדול.
מייד לאחר האירוע הראשון תקף חיל האוויר של ישראל סוללות ארטילריה כדי להפסיק את הירי לאזור התקרית וכן ניסה למנוע את נסיגת חיילי הקומנדו.
בתקופה שלאחר האירוע המשיך צה"ל בגישה ההתקפית:
ב-31 במאי 1970 (למחרת התקרית) יצא חיל האוויר ל.
במשך שלושה ימים תקפו מטוסי חיל האוויר מטרות צבאיות בצפון תעלת סואץ תוך התמקדות בעיר פורט סעיד וסביבותיה.
אחת ממטרות המבצע הייתה לנתק את פורט סעיד ממצרים ולכן הפציצו המטוסים גשרים שנבנו על תעלת סואץ.
בימים שלאחר המבצע המשיך חיל האוויר בפעילות התקפית והפיל ב-3 ביוני 4 מטוסים מצריים.
ב-11 ביוני 1970 יצא צה"ל למבצע ויקטוריה במהלכו תקפו כוחות צה"ל, בהובלת חיילי סיירת שקד, עמדות של צבא מצרים לאורך תעלת סואץ.
הפשיטה נערכה כ-32 ק"מ מדרום לפורט סעיד וכוחות צה"ל הצליחו לכבוש כשלושה ק"מ מהגדה המזרחית של התעלה, לפוצץ מוצבים ותותחים ולהרוג מעל 30 חיילים מצריים.
באירוע נפלו בשבי שני חיילי צה"ל: סמל דוד לוי (מהמארב הראשון) וסמל יאיר דורי (מהמארב השני) שהיה פצוע קשה כשנשבה.
במרץ 1971 שוחרר יאיר דורי מהשבי.
המאנקיז היא קומדיית מצבים אמריקאית בת 58 פרקים ששודרה במקור ברשת NBC במשך שתי עונות, מ-12 בספטמבר 1966 עד 25 במרץ 1968. בסדרה כיכבו דייווי ג'ונס, מיקי דולנץ, מייקל נסמית' ופיטר טורק אשר גילמו בסדרה חברים בלהקת פופ רוק בדיונית בשם "המאנקיז".
הסדרה הייתה חדשנית לתקופתה וזכתה בשני פרסי אמי בשנת 1967, כולל בקטגוריית הסדרה הקומית הטובה ביותר.
דייווי ג'ונס - זמר בלהקה.
מיקי דולנץ - המתופף של הלהקה.
מייקל נסמית' - הגיטריסט הרציני והמופנם של הלהקה.
פיטר טורק - הבסיסט הנאיבי של הלהקה.
לאורך השנים יצאו לשווקים מהדורות-VHS, DVD ו-Blu-ray עם כל פרקי הסדרה.
הַמַּבּוּל הוא מיתוס מבול המתואר בספר בראשית.
לפי ביקורת המקרא, הסיפור הקיים כיום מכיל שני נוסחים דומים עם הבדלים קטנים ביניהם.
בסיפור אחד אלוהים כועס על חטאי האדם ובשני הוא כועס על האדם ועל "כל בשר" "כי השחית כל בשר את דרכו על הארץ".
אלוהים מחליט להכחיד את כל בני האדם ואת כל בעלי החיים היבשתיים, על ידי שיטפון כלל עולמי אדיר.
לצד זאת, מנחה אלוהים את נח, הצדיק שבדור, לבנות תיבה ענקית שבה ימלט את משפחתו וזוגות מכל בעלי החיים היבשתיים מפני האסון וכך יינצלו, ואלו מהווים את המקור לכלל האנושות ולכלל בעלי החיים היבשתיים הקיימים כיום.
מיתוסים של מבול נפוצים בעמים ובתרבויות שונות ורבות, בכל רחבי העולם.
מיתוס המבול המקראי היה בעל חשיבות תרבותית במשך אלפי שנים.
עד לתחילת התפתחות המדע המודרני הוא נחשב לתיאור היסטורי מדויק.
במשך מאות שנים התווכחו מדענים בתחומים כמו גאולוגיה, ארכאולוגיה וביולוגיה בשאלות עד כמה הממצאים בשטח תואמים את סיפור המבול.
עם הזמן התפתחו תאוריות שונות שאינן עומדות בקנה אחד עם הסיפור המבול, והוא נדחה כיום מתוך הגוף המרכזי של המדע.
מבחינה חברתית בריאתנים מתעקשים על קבלת פרוש מילולי של סיפור המבול גם בימנו, ומנסים לשוות לו נופח של תאוריה מדעית באמצעות תחומים כמו גאולוגיית מבול.
אף כי דברים אלו נחשבים פסאודו-מדע הם דעה מקובלת למדי בקרב פונדמנטלסיטים דתיים.
על פי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית, המבול מתוארך לשנת 1656 ליצירת אדם הראשון, או 2104 לפנה"ס.
אפשר לראות במבול סיפור בריאה נוסף, מכיוון שלפי הכתוב בתנ"ך נכחדו כל האנשים ובעלי החיים היבשתיים שנותרו מחוץ לתיבה, והאנושות התחילה מחדש מבני נח ונשותיהם.
כמה מסמכים מגניזת קהיר אכן מחשבים את מחזורי ברכת החמה מהמבול במקום מבריאת העולם כמקובל.
בבראשית פרק ו', כשאלוהים חזה ברשעת האנושות, הוא החליט להשמידה במבול:
נח, אשר מתואר על ידי התורה כ"צדיק תמים בדורותיו", מצטווה על ידי אלוהים לבנות תיבה – סירה גדולה אשר בעזרתה יינצלו הוא ומשפחתו מפני המבול, יחד עם כל בעלי החיים.
לפי התנ"ך אורכה של התיבה היה כ-150 מטרים, רוחבה כ-25 מטר, וגובהה היה עשירית מאורכה, כ-15 מטרים (גובה בניין בעל 5 קומות).
להמחשה, ניתן לומר שגודלה של התיבה היה כשל נושאת מטוסים קטנה.
לתיבה היו 3 קומות – "תחתיים שניים ושלישים".
התיבה הייתה משוחה בכֹּפֶר (כנראה אספלט) מבפנים ומבחוץ כדי למנוע חדירת מים אליה וגגה היה משופע.
אל התיבה נצטווה נח להביא זוג יחיד מכל מין של חיות ועופות טמאים ושבעה זוגות ממיני הבהמות והעופות הטהורים, כדי שמהם יתחדש העולם שלאחר המבול.
לפי הנאמר בתורה הגיעו החיות הטמאות אל התיבה לבדן, בלי שהיה נח צריך לחפש אחריהן: .
בשנת שש מאות לחיי נח, החל המבול לרדת על הארץ.
התורה מציינת שהמבול החל בשבעה עשר לחודש השני, כאשר גשם זלעפות החל לרדת ומעיינות החלו לנבוע בעוצמה.
לפי התורה הגשם ירד במשך 40 יום, ונחשולי המים כיסו את כל הארץ, ואף את פסגות ההרים הגבוהים.
כעבור 150 יום נעצרה התרבות המים, והם החלו לפחות אט אט.
בשבעה-עשר לחודש השביעי נחה התיבה על הרי אררט.
באחד לחודש העשירי נראו ראשי ההרים.
מקץ ארבעים יום שילח נח את העורב, לבדוק האם כבר יבשה הארץ.
העורב סירב להרחיק ולא סר מחלון התיבה.
כעבור שבעה ימים שילח נח את היונה, וזו שבה כלעומת שיצאה.
נח הסיק שעדיין יש מים על הארץ והמשיך להמתין.
כעבור שבעה ימים נוספים שילח את היונה בשנית, וזו שבה עם עלה מעץ הזית.
נח הבין מכך שהעצים כבר נראים לעין, אבל הארץ עדיין לא נראתה.
כעבור שבעה ימים נוספים שלח נח את היונה בשלישית, וזו לא שבה אליו יותר, דבר שהביא את נח להבנה כי פני האדמה כבר נגלו.
ב-1 בחודש הראשון הסיר נח את מכסה התיבה וראה שפני האדמה יבשים.
ב-27 בחודש השני התייבשה האדמה לחלוטין ואז ציווה אלוהים על נח לצאת מן התיבה ולהוציא עמו את משפחתו ואת החיות, וכך אכן עשה נח.
לפי התנ"ך כאשר יצא מהתיבה, בנה נח מזבח לאלוהים והקריב לו מן הבהמות והעופות הטהורים אשר היו בתיבה.
אלוהים אמר בלבו שלא יוסיף עוד "לקלל את האדמה בעבור האדם" "כי יצר לב האדם רע מנעוריו" (), ושעונות השנה יתנהלו כסדרן ללא הפרעה נוספת:
לאחר מכן בירך אלוהים את נוח ואת בניו והטיל עליהם את מצוות "פרו ורבו ומלאו את הארץ".
כן כרת אתם ברית, ש"לא יהיה עוד מבול לשחת את הארץ".
הסימן לברית היא הקשת הנראית בענן:
במגילות מדבר יהודה (ספר חיצוני)
לפי סדר עולם האל גזר על המבול כבר בשנת 480 לחיי נח, אך נתן לבני האדם ארכה של 120 שנה לחזור בתשובה.
לפי , נגזרה גזרת המבול מפני שפשעו בחמס.
ב, מוסבר שחמס שונה מגזל בכך שאינו שווה פרוטה:
לפי פרקי דרבי אליעזר פרק כ"ג נמשכה הבניה 52 שנה.
לפי רבי אברהם סבע, המבול החל ביום רביעי.
לפי הרב יהודה אריה אופנהיים, היונה נשלחה בשבת.
חילופי גרסאות ופירושים לתאריכי המבול
לדעת רבי אליעזר המבול החל בי"ז בחשוון שהוא החודש השני מתשרי שבו נברא העולם לדעתו.
לדעת רבי יהושע המבול החל בי"ז באייר שהוא החודש השני מניסן שבו נברא העולם לדעתו.
לדעת רבי יוסי בסדר עולם פרק ד', מונים למבול כרבי אליעזר.
150 הימים שבהם גברו המים אינם כוללים את 40 ימי הגשם ולכן החודש השביעי שבו נחה התיבה הוא סיוון והמניין מתחיל מהפסקת הגשם בכ"ז בכסלו (לפי רש"י פסק בכ"ח בכסלו).
40 הימים שאחריהם שולח העורב החלו מיד לאחר 150 הימים (א' בסיוון-י' בתמוז) ולאחר שלושה שבועות היונה מצאה מנוח בראשי ההרים ביום שבו התגלו שהוא א' באב כי מניין החודש העשירי מתחיל בחשוון שבו התחיל המבול.
11 הימים (כי מקצת היום ככולו) הנוספים על 12 חודש, שזה זמן משפט הרשעים, נועדו להשלים למשך שנת חמה, שהיא 365 יום.
בתרגום השבעים הושוו תאריכי תחילת המבול ומנוחת התיבה לתאריך סיום המבול וכולם מתוארכים ל-27 בחודש.
בנוסף, היראות ראשי ההרים מתוארכת לחודש 11 ולא 10. בספר היובלים שמתנגד ללוח שנה ירחי תוארך סיום המבול ל-17 בחודש כדי להציג את משך המבול כשנה שמשית, אם כי 27 נשמר כתאריך יציאת החיות מן התיבה.
בנוסף, תאריך הפסקת הגשם נקבע לאחד בחודש הרביעי ותאריך ירידת המים לאחד בחודש השביעי כי ספר היובלים קובע את ימי תחילת ארבעת רבעי השנה לימי חג.
יציאת נח מן התיבה מתוארכת לאחד בחודש השלישי.
כניסת נח לתיבה מתוארכת לאחד בחודש השני לעומת פרקי דרבי אליעזר פרק כ"ג שמתארך לי' בחשוון.
בסוף ספר חנוך ב' מתוארכת הכניסה לתיבה לי"ח באייר, בחודש פמנחתף בלוח השנה הקופטי והיציאה ממנה לכ"ח בניסן, בחודש פרמותי שהוא החודש שאחרי פמנחתף - כלומר הייתה שנה מעוברת.
לפי השערת התעודות, המייחסת את כתיבת הטקסט המקראי למספר כותבים שונים, סיפור המבול הוא דוגמה להיתוך של שתי גרסאות שונות לכדי סיפור אחד.
ניתן לפצל את הסיפור לשני תתי סיפורים, שאחד מהם מיוחס למקור הכהני, שמכנה כאן את האל בשם "אלוהים" ומסומן באות P; והשני מיוחס למקור היהוויסטי, שקורא לאל יהוה ומסומן באות J.
כל אחד מהסיפורים עומד בפני עצמו, כלומר מכיל את המרכיבים העיקריים של הסיפור:
אלוהים רואה שהארץ "הושחתה" ומחליט להטיל עונש מאלוהים - למחות מעל פני האדמה את כל בני האדם ואיתם גם את כל החיות היבשתיות.
אלוהים מצווה על נח להיכנס לתיבה עם זוגות של בעלי החיים יבשתיים.
נח נכנס לתיבה עם אשתו, בניו ונשותיהם.
מי המבול מכסים את ראשי ההרים.
המבול נמשך זמן רב, ובסופו יוצאים מהתיבה נח עם אשתו, בניו ונשותיהם והם מהווים את הבסיס של כל האנושות.
עם זאת, הסיפורים שונים זה מזה באופיים ובהרבה פרטים קטנים:
בסיפור J האל מתעצב "כי רבה רעת האדם בארץ" ומביע חרטה על עשותו את האדם, ובסיפור P האל לא מביע רגשות אלא רק מבחין "כי השחית כל בשר את דרכו" (כלומר: לא רק בני האדם הושחתו)
בהתאם לסעיף הקודם, בסיפור J נח בונה מזבח ומקריב בהמות טהורות ועופות, ובסיפור P לא מוזכרים מזבח או קרבנות.
סיפור P שופע בפרטים טכניים על התיבה ואף מזכיר הכנסת צידה לדרך, וסיפור J לא נכנס לפרטים כאלה.
בהתאם לסעיף הקודם, בסיפור P נח מקבל את ההוראות לבנית התיבה, בונה אותה ולאחר פרק זמן לא ידוע, בגיל 600, פורץ המבול.
בסיפור J נח מקבל התרעה של שבוע בלבד על המבול, ומשימתו היא רק להכניס את החיות לתיבה, הידועה כבר.
בסיפור J המבול נמשך ארבעים יום והאדמה מתייבשת לאחר שבועיים נוספים, ובסיפור P המבול נמשך 300 ימים, לאחר חודשיים וחצי נראים ראשי ההרים, לאחר 3 חודשים נוספים נעלמים המים, וכעבור עוד חודשיים האדמה מתייבשת.
בסיפור J מיוחסים מי המבול לגשמים בלבד, ובסיפור P מתווספים גם מעיינות התהום.
בסיפור J האל מודיע מראש מה יהיה משך המבול, ובסיפור P הוא עוצר את הגשמים לאחר שהוא נזכר בנח.
בסיפור J נח נעזר ביונה כדי לדעת מתי קלו המים ולבסוף רואה שהאדמה התייבשה ויוצא מהתיבה, ובסיפור P נח נעזר בעורב האל מורה לו לצאת.
באופן כללי, הכותב J מתאר את האל כבעל מאפיינים אנושיים רבים: הוא מתעצב, מתאכזב, מתחרט, אוהב את נח, מריח את הקרבנות ואומר בליבו.
בגרסה של הכותב P האל לא מביע רגשות והוא מרוחק, פרקטי וענייני.
בטבלה להלן מוצגים הפסוקים כשהם ממויינים לשני סיפורים לפי הכותב J או P.
הפסוקים מופיעים לפי סדר הופעתם בטקסט המקראי.
סיפור J סיפור P פרק ו'
...ממשיך לסיפור שכרותו של נח וקללת כנען פרק ו'
...ממשיך לשבע מצוות בני נח ולברית הקשת.
כמה מסיפורים אלו התגלו בממצאים ארכאולוגיים בני 3000 שנה ויותר.
ישנם קווי דמיון בולטים בין סיפור המבול המקראי לכמה סיפורי מבול מאזורים סמוכים, בייחוד הסיפורים העתיקים ממסופוטמיה (ארם נהריים), ומקובל במחקר של מיתולוגיה השוואתית שהם הושפעו אלו מאלו בעת העתיקה.
הסיפור המסופוטמי, לפי ההשערה רווחת, הוכנס לאחר מכן לקאנון המקראי, כנראה בעת גלות בבל.
כמה גרסאות של סיפור מבול קיימות במיתולוגיה המסופוטמית.
הנרחבת שבהן היא סיפור אתרחסיס, שנכתב במאה ה-17 לפנה"ס על ידי סופר בבלי בשם אלת-איה.
על־פי סיפור זה, בתחילה היו בני האדם בני אלמוות, והתרבו יתר על המידה.
בשל הרעש שעוררו, האל אנליל החליט להשמידם במגפה ובמבול.
אנכי, אל החכמה והמים המתוקים, המרה את פי אנליל ונגלה בחלום לבן-האנוש אתרחסיס.
הוא הזהיר אותו מפני האסון הקרב, והדריך אותו כיצד לבנות ספינה.
האלים מתחרטים על השמדת האנושות, מכיוון שלא נותר מי שיקריב להם קורבנות, אבל לאחר סיום המבול יוצא אתרחסיס מהתיבה, ובדומה לנח מעלה להם מנחה.
בדומה לאלוהים המקראי, האלים הבבלים מתרצים ומחליטים שלא לנסות להשמיד שוב את המין האנושי.
תחת זאת הם מגבילים את התרבותו בכך שהם גוזרים עליו מוות.
סיפור דומה, בן 62 שורות באכדית שנכתב על לוח שתוארך למאה ה-18 לפנה"ס, מתאר תיבה שנבנתה בהוראת אאה-אנכי בצורת עיגול בדומה לסירות עגולות שהיו נפוצות במסופוטמיה.
בדומה לסיפור המקראי, גם בלוח זה מצוין כי החיות נכנסו לתיבה בזוגות.
מקור קדום במיוחד לסיפור מבול מסופוטמי כלול בעלילות גילגמש, בלוח 11 מבין 12 לוחות שאוחסנו במוזיאון הבריטי ופוענחו על ידי ג'ורג' סמית' בשנת 1872. בעלילה זו ניכר דמיון לסיפור המקראי.
לדוגמה, הספינה, המיקום הגאוגרפי (בקרבת הר אררט), הצלת הגיבור ובעלי החיים בחסדי האלים, שילוח הציפורים (בהן יונה ועורב) לראות אם כלו המים, וקורבן התודה המוקרב בסוף הסיפור.
לצד הדמיון הבולט בין סיפורי המבול המסופוטמיים לסיפור המקראי, קיימים גם הבדלים רבים ביניהם.
שמו של האיש בבבל הוא אותנפישתים (באבטיפוס השומרי - זיאוסודרה, "מאריך השנים") ולא "נח".
בבבל נקרא הכלי "ספינה גדולה" או "היכל", ולא "תיבה"; גם המידות והחלוקה הפנימית שונים; גודל הספינה גדול לפחות פי ארבעה מגודל תיבת נח, ואת הכלי בבבל טחו גם בשמן; התיבה לא נחה על הרי אררט אלא דרומה מהם - על הר נציר.
אותנפישתים משלח יונה, סנונית ואז עורב, והעורב הוא שלא שב; הבדל גדול נוסף הוא במשך זמנו של המבול - בעוד שלפי המקרא נמשך המבול שנה תמימה, בסיפור הבבלי הוא נמשך שבעה ימים בלבד.
מלבד ההבדלים הטכניים, בולט השוני בין ההשקפה האלילית בסיפור אתרחסיס ועלילות גילגמש, להשקפה המונותאיסטית בסיפור המקראי הסיבה למבול בסיפור הבבלי היא הפרעת מנוחת האלים בשל הריבוי האנושי הבלתי נמנע, בעוד במקרא - שחיתותם המוסרית של בני האדם.
בסיפור הבבלי מיוחסים החורבן וההצלה לאלים שונים - אנליל ואאה - ולהם מניעים תועלתניים שונים, בעוד בסיפור המקראי אלוהים הוא מקור החורבן וההצלה, והמניע לשניהם זהה - צדק מוסרי.
במיתוס הבבלי ניצלו גם עבדים, שפחות וספן, ובנוסף להם עלו לספינה גם אומנים, במטרה להציל את הישגי התרבות.
בצאתו מהתיבה, אתרחסיס בוכה על גורל האנושות, ואילו במקרא, אין זכר למעשה כזה.
אופי ההצלה שונה אף הוא, בעוד במקרא הניצול הוא איש "צדיק תמים", הניצול בשל תמימותו "בדורותיו" מלאי החמס, במיתוס הבבלי והיוני הניצולים ניצולים דווקא בשל על-אנושיותם.
כשיצא נוח וזבח, מריח אלוהים "את ריח הניחוח", וכך למעשה מתוארת קבלת הקרבן, ואילו כשמקבילו הבבלי זובח, מריחים האלים ותאבונם מתעורר, והם נאספים "כמו זבובים" ואוכלים מהקרבן.
הקשת אינה מוזכרת, ובמקומה האל אֵאַה עונד תליון למזכרת שאל לו להביא אסון נוסף.
סיפור המבול המסופוטמי מסתיים בהטלת מגבלות שונות על הריבוי האנושי, בעוד מקבילו המקראי מתחיל אמנם בהגבלת תוחלת החיים האנושית ("לֹא יָדוֹן רוּחִי בָאָדָם לְעֹלָם בְּשַׁגַּם הוּא בָשָׂר וְהָיוּ יָמָיו מֵאָה וְעֶשְׂרִים שָׁנָה"), אך מסתיים בברכת פריון אלוקית לנח ומשפחתו: "וַיֹּאמֶר לָהֶם פְּרוּ וּרְבוּ, וּמִלְאוּ אֶת-הָאָרֶץ".
לאחר המבול, אותנפישתים ואשתו מועברים אל "אפיקי תהומותיים", משכנם של האלים, והם זוכים לחיי נצח.
נח, לעומתם, נשאר באנושיותו, ואף נכשל בשתייה לשוכרה וסובל עקב כך מקלון.
סיפור המבול הבבלי מהווה דוגמה מובהקת למוגבלות כוחם של האלים בדתות הפוליתאיסטיות, לעומת כוחו המוחלט של האל המקראי המונותאיסטי.
בסיפור אתרחסיס נדרשים האלים לשיתוף פעולה והסכמה ביניהם כדי להביא את המבול, ואף לאחר שנוצר, הם לא שולטים בו עוד, והוא מסתיים מעצמו.
במקרא לעומת זאת, מודגש כיצד אלוהים בורא ומסיים את המבול כרצונו.
יתר על כן, המבול הבבלי מאיים על האלים עצמם, והם נמלטים ממקדשיהם הארציים אל השמיים: "האלים נבהלו מפני המבול, נסוגו, עלו שמימה ממלכת אנו: האלים הצטנפו כמו כלבים, רבצו בחוצות".
אופיים המוגבל והארצי של האלים מתגלה ביתר קיצוניות בתלותם בקרבנות בני האדם, ובהיעדרם "האלים הגדולים ישבו בצמא וברעב".
תלות זו היא כנראה הבסיס למסר של המיתוס כולו - יציבות קיומו של האדם מובטחת בשל תלותם של האלים בו.
בעוד שהמבול המקראי מלמד לקח מוסרי את האנושות, המבול הבבלי מלמד לקח תועלתי את האלים.
למעט הטקסט המקראי עצמו, לא ידוע על סיפור מבול במיתולוגיה של ארץ כנען העתיקה.
י"מ גרינץ ראה במסורת המדרשית (בראשית רבה לג, יא) כי בארץ ישראל לא ירד המבול, הסבר מדוע סיפור זה לא הגיע לכנען.
בשנת 1956 התגלה בתל מגידו לוח כתוב אכדית המתוארך למאה ה-14 לפנה"ס, ומתאים ללוח השביעי ב"עלילות גילגמש" בנוסח נינוה.
מכיוון שהאפוס המלא כולל את סיפור אותנפישתים, סביר שבתקופה הכנענית לכל הפחות הכירו את סיפור המבול המסופוטמי.
בשנת 2007 הוצע כי שבר טקסט בן 14 שורות באכדית שהתגלה בשנת 1994 בספריה העתיקה של אוגרית, מאמצע האלף השני לפנה"ס, מתאר פתיחת חלון ושילוח יונה וציפור מים כדי למצוא חוף, וזאת בעצת אאה, האל הממלא תפקיד יועץ גם בסיפורי המבול המסופוטמים.
פרט מעניין בסיפור זה הוא הציון כי אירע בראש חודש, בדומה לסיפור המקראי המציין את תאריכי המאורעות, ובניגוד לסיפורים המסופוטמים.
ייתכן איפוא כי זהו חלק מסיפור מבול הדומה גם לסיפורים המסופוטמים וגם לסיפור המקראי.
במחקר אנתרופולוגי של מיתולוגיה השוואתית הדעה הרווחת היא כי באזורים רבים בעולם שיש בהם מיתוסי מבול אין כלל אפשרות לשיטפונות גדולים, ולכן אין צורך בהם כדי להסביר מדוע מיתוסים כאלו הם נפוצים.
ההסבר הסביר ביותר הוא שהמיתוסים נועדו מלכתחילה לשמש כמטאפורה להעברת המסר שהעולם כשל והבורא נצרך להורסו על מנת שיבנה מחדש בצורה טובה יותר.
רעיון זה מתכתב עם יסורי המצפון על כישלונות ועם הרצון האנושי להזדמנות שנייה.
המהות הסימבולית של שטיפת העולם במים לצורך תיקונו נפוצה גם בטקסי היטהרות הקיימים בדתות שונות.
עם זאת, יש גאולוגים וארכאולוגים המשערים לאור ממצאים בשטח, כי אכן היה במסופוטמיה אירוע שיטפון מקומי גדול או סדרת שיטפונות, שנחרטו בזיכרון הקולקטיבי והיוו את הבסיס לנרטיב המבול המקראי.
בעקבות השערות אלו, יחד עם פרשנותו לפסוקים ולדברי חז"ל על המבול, מפרש הרב אורי שרקי את סיפור המבול המקראי כמבול מצומצם.
הארכאולוג האנגלי ליאונרד וולי שבשנות ה-30 של המאה ה-20 עמד בראשה של חפירה באור, עיר שומרית בדרום מסופוטמיה, מצא שהאתר הקדום נקבר תחת שכבת חרסית בעומק 2–3 מטרים שמעידה על שיטפון של נהר, והסיק שהמוטיב של מבול התבסס על שיטפון בחלק התחתון של עמק הפרת והחידקל.
רוב הארכאולוגים שחפרו בתילים אחרים באזור לא מצאו עדות לשיטפון מאותה תקופה, ודחו את מסקנתו.
לעומת זאת החוקרים האמריקאיים ו צידדו בתאוריית השיטפון ותיארכו אותו לסביבות שנת 2900 לפנה"ס, על סמך ממצאים בשורופק.
תאוריה אחרת שהועלתה על ידי הגאולוגים ויליאם רייאן ווולטר פיטמן מאוניברסיטת קולומביה שבארצות הברית, היא שמיתוסי המבול הם הד להצפה קטסטרופלית שהתרחשה בים השחור.
על פי תאוריה זו, הים השחור היה בעבר ימה של מים מתוקים שלא הייתה מחוברת לאוקיינוס הגלובלי.
בשל התחממות כדור הארץ לאחר עידן הקרח האחרון והמסת קרחונים, עלו פני הים התיכון ונבקע פתח או נוצר מפגש שבו זרמו מים מן הים התיכון לים השחור, אזור המהווה היום את מצרי הבוספורוס.
צוללות שנשלחו למשימות תיעוד, מצאו שרידים ליישובים, חלקם גם בעומק הים השחור.
ממצאים אכן מצביעים כי הים השחור לפני כ-7,500 שנה היה קטן בממדיו מאשר ממדיו הנוכחיים וששטחי חופיו הקדומים הוצפו כליל.
מיפוי קרקעית הים מראה פני שטח שניתן לזהות בהם ערוצי נחלים, דיונות חוף ואיים שמצויים מתחת לפני הים.
ניכר מעבר חד ממשקעים האופייניים לאגמים מתוקים לשכבה שמכילה שרידי בעלי חיים האופייניים לים התיכון.
ואולם מחקרים גאולוגיים וארכאולוגיים נוספים בים השחור מצאו כי העלייה בפני הים וגודל השטח שהוצף היו קטנים בהרבה מאלו שסברו ראיין ופיטמן, וכי העלייה במליחות המים הייתה הדרגתית מאוד ונמשכה על פני אלפי שנים.
תאוריה זו התבססה על תיארוך מכתשי פגיעה תת-ימיים, אך 13 גאולוגים, פלאונטולוגים ופיזיקאים מאוניברסיטאות וממכוני מחקר שונים ברחבי העולם בדקו את התאוריה, מצאו שהיא נבעה מחוסר הבנה של הנתונים לגבי מכתשי הפגיעה, והגדירו אותה כפסאודו-מדע.
השפעת סיפור המבול על המדע
ואכן, התאוריה הרווחת נשענה על ספרו של ויליאם ויסטון "תאוריה חדשה של הארץ" (A New Theory Of The Earth) שהתפרסם ב־1696, ובו ויסטון טוען בזכות התרחשותו של המבול על פי הראיות שמספקות הסטרטות של כדור הארץ.
בשנת 1755 פרסם הפילוסוף עמנואל קאנט את ספרו "היסטוריה אוניברסלית ותאוריה של השמים" (Allgemeine Naturgeschichte und Theories des Himmels) ובו הדעה שהיווצרות כדור הארץ אינה קשורה כלל לדת או לאלוהים.
התגברות החשיבות הכלכלית של כרייה באירופה החל מאמצע המאה ה־18 וניצניה של המהפכה התעשייתית הפכה את הידע המדויק בנושא עפרות ותפוצתן להיבט חשוב שכן הן שיפרו את הרווחיות של חברות כרייה.
בשנת 1774 אברהם גוטלוב ורנר פרסם את ספרו "על טבעם החיצוני של מינרלים" ורנר הציע תאוריה המכונה נפטוניזם (על שם נפטון אל הים) לפיה כדור הארץ היה בתחילתו מכוסה מים וכך נוצרו שכבות הסלעים שאנחנו מכירים היום.
התאוריה ניסתה ליישב בין הראיות הגאולוגיות לסיפור המבול התנ"כי.
תומכי ורנר נטו להיות "קטסטרופיסטים" – שהגנו על התפיסה לפיה שינויים גאולוגיים התרחשו באירועים קטסטרופיים בממדים עצומים כמו המבול.
חוקר הטבע הסקוטי ג'יימס האטון יצא בשנת 1785 נגד הנפטוניזם של ורנר עם תאוריה משלו שכונתה פלוטוניזם.
ההנחה המרכזית שלו הייתה כי התהליכים המעצבים את פני כדור הארץ הם איטיים ואחידים (אוניפורמיים)- דבר המכונה עקרון האחידות.
לפי האטון, הרים נוצרו באיטיות על ידי התכה איטית של חומר במעמקי האדמה כתוצאה מהלחץ העצום של מי הים, נשחקו והורבדו כסלעי משקע במעמקי הים וסלעים אלה התרוממו והפכו לאדמה יבשה, שנסחפת לים וחוזר חלילה.
אף כי תאוריה זו אינה מקובלת כיום היא מביאה דעה לפיה, כדור הארץ הוא עתיק מאוד – "בלי סימן של ראשית ובלי סימן של אחרית" – כלשונו, ובוודאי שאינו בן 6,000 שנה כפי שנטען התנ"ך.
בהכללה, בתחילת המאה ה־19 היו שתי תפיסות מנוגדות.
תפיסה זו נטתה לפירוש מילולי של התנ"ך וסיפור המבול.
הסברים אלה שוללים הסברים על שכבות כדור הארץ כשכבות בנות כמה אלפי שנים כפי שסברו חוקרים שסברו כי המבול הוא הסבר לקימון.
בשנת 1960 נמצאו אישושים ללוחות הטקטוניים.
עדויות אלו גם תמכו בתאוריית התפשטות קרקעית הים לפיה כי קרקעית הים מתפשטת מרכסים מרכז אוקייניים הפולטים לבה ובונים קרום ימי בזלתי הנדחק לצדדים כאשר נוצר קרום חדש.
למרות כל זאת בריאתנים ניסו לשמור על נרטיב המבול כתיאור היסטורי מדויק, על ידי גאולוגיית מבול - ניסיון פסאודו-מדעי לפרש וליישב מאפיינים גאולוגיים של כדור הארץ בהתאם לאמונה פונדמנטליסטית בנרטיב המבול באופן מילולי.
במאה ה-20, בריאתנים מאסכולת כדור הארץ הצעיר החיו את גאולוגיית המבול כמושג-על בהתנגדותם לאבולוציה וניסו לשלב הסברים בריאתניים על רצפי שכבות הסלעים.
"תאוריות" אלה אינן משמשות לא במחקר המדעי ולא בחברות מסחריות לשם הבנת תהליכים גאולוגיים.
על סיפור המבול נעשו הרבה יצירות אמנות: סרטי הקולנוע - המבול, ומבול של צרות.
האלבום המוזיקלי Mabool של להקת Orphaned Land, השיר "נח" של יורם טהרלב ו"צא מן התיבה" של אהרן רזאל.
כמו כן בתקופת הרנסאנס תיבת נח והחיות שבה הפכו למוטיב אמנותי מרכזי באמנות המערב, כגון בפרסקו של מיכלאנג'לו על תקרת הקפלה הסיסטינית, ציור של הירונימוס בוש ושל ג'קופו בסנו.
הָמְבּוּרְג היא עיר ואחת מ-16 המדינות המרכיבות את גרמניה, והיא אחת משלוש ערי-המדינה (האחרות הן ברמן וברלין).
היא העיר השנייה בגודלה בגרמניה אחרי ברלין, ובה מעל 1.9 מיליון תושבים.
גם מבחינת שטחה, 755 קמ"ר, נמצאת המבורג במקום השני אחרי ברלין.
המבורג היא העיר השישית בגודלה באיחוד האירופי מבחינת אוכלוסייה.
העיר היא אחת הערים המתוירות ביותר בגרמניה.
ראש עיריית המבורג, המשמש גם כראש ממשלת מדינת המבורג, הוא פטר צ'נצ'ר (Peter Tschentscher), שמונה לתפקיד במרץ 2018.
המבורג קיבלה את שמה מהמילה Hammaburg.
הרשומות העתיקות ביותר של המילה Hammaburg מתוארכות לראשית המאה ה-8. באותה תקופה שקרל הגדול השתמש בקפלה בתוך טירה כדי לכפות את הנצרות על העם הפגאני.
משמעות המילה "burg" היא טירה או מבצר.
קיימות מספר תיאוריות למקור המילה "hamma".
הצעה אחת היא מגלגולה של המילה הסקסונית הישנה "hamme", שמשמעותה "כפופה", "נטויה" או "עקומה".
מכאן שהשם המבורג ככל הנראה קשור לטירה ליד נהר מפותל או מעוקל (כמו נהר האלסטר).
משמעות אפשרית נוספת למילה "hamma" היא "יער", כלומר "הטירה שביער".
אפשרות שלישית נובעת מהמילה הסקסונית "ham" שפירושה שטחי עשב מגודרים או מפרץ נפרד בשפלה.
לפי אפשרות זו פירוש השם המבורג הוא "הטירה באחו" או "במפרץ".
המבורג שוכנת על גדות נהר האלבה, כ-50 קילומטר משפך הנהר אל הים הצפוני, וגובלת במדינות סקסוניה התחתונה ושלזוויג-הולשטיין.
את העיר חוצות תעלות רבות ואורכן הכולל של דרכי המים בעיר, וכן מספרם של הגשרים בעיר, עולים על אלו שבאמסטרדם ובוונציה גם יחד.
בנוסף, שטח השיפוט של העיר כולל את האי נויוורק ושני איונים לא מיושבים בשפך האלבה לחופי סקסוניה התחתונה.
איים אלה מנותקים גאוגרפית משאר העיר.
הקיסר פרידריך ברברוסה העניק להמבורג מעמד של עיר קיסרית חופשית ב-1189.
המבורג הייתה ממיסדות ברית ההנזה, ברית של סוחרים בערי מדינה בצפון גרמניה ובאגן הים הבלטי, אשר התאגדו מסוף המאה ה-12. הערים ליבק והמבורג כרתו ברית להגנה על המסחר שלהן, ב-1241 ומאוחר יותר הצטרפו עוד ערים לברית.
בין המבורג למלך אנגליה הנרי השלישי נחתם הסכם ב-1266 אשר התיר לסוחרי העיר להקים "הנזה" בלונדון (וזה השימוש הראשון הידוע במילה במובן של הברית).
עם בוא הרפורמציה אימצו תושבי העיר את הלותרניזם וקיבלו פליטים לותרנים רבים מאזור ארצות השפלה וצרפת.
בתקופה זו גדלה המבורג באופן משמעותי והפכה לאחת מהערים הגרמניות הגדולות ביותר אחרי העיר ברלין.
מאז גדלה המבורג בקביעות ונשארה עד היום העיר השנייה בגודלה בגרמניה.
בסוף המאה ה-18 חצתה המבורג את רף מאה-אלף תושבים והפכה לעיר הגדולה (Großstadt) הגרמנית השנייה בהיסטוריה.
כנסיית ניקולאי הקדוש הייתה כנסייה לותרנית, אחת מ-5 הכנסיות הראשיות (Hauptkirchen) של העיר.
הכנסייה היא מבנה בסגנון התחייה הגותית שנהרס במלחמת העולם השנייה.
בשנים 1874–1876 הייתה הכנסייה הבניין הגבוה בעולם ועד היום היא המבנה השני בגובהו בהמבורג.
כיום מרבית המבנה חרב לגמרי, למעט המגדל המערבי ששרד ומשמש כנקודת ציון עירונית.
מאוחר יותר, הוקמה בהמבורג כנסייה חדשה בשם זה ברובע הארבשטהודה (Harvestehude).
ברוב שנות קיומה הייתה המבורג מרכזו של האזור המטרופוליני שנקרא "ארבע הערים"; ממערבה שכנה העיר הדנית הגדולה לשעבר אלטונה, מדרומה עיר הנמל הפרוסית הרבורג-וילהלמסבורג וממזרחה העיר הקטנה ואנדסבק.
להמבורג היו אז עוד מובלעות ממזרח וממערב לה על גדות נהר האלבה.
בשנת 1937 הורה היטלר לחוקק את חוק המבורג-רבתי (Groß-Hamburg-Gesetz) בחקיקת בזק, אשר סיפח אל המבורג את הערים שסביבה (כולל הערים שנמנו לעיל) וכמו כן כמה עיירות וכפרים שגבלו בה, אך בו בזמן ניתק אותה ממרבית המובלעות שלה והעבירן למדינת המחוז ההיסטורית פרוסיה.
על גבולותיה מאז 1937 שמרה המבורג עד היום.
בעברה נהרסה המבורג פעמיים: בפעם הראשונה בשרפה גדולה שפרצה ב-1842, ובפעם השנייה, לאחר שבינתיים שוקמה והפכה לפנינת אדריכלות יפהפייה, במלחמת העולם השנייה, בה היא נהרסה כמעט כליל מהפצצות בעלות הברית.
העיר נכנעה ללא קרב לכוחות הבריטיים ב-3 במאי 1945, ולאחר המלחמה הייתה חלק משטח הכיבוש הבריטי.
העיר שוקמה לאחר המלחמה, אך סבלה מבעיות כלכליות עקב הכחדתו של הצי הגרמני והן בגלל חלוקת גרמניה, שלא אפשרה מסחר בין המבורג וערי גרמניה המזרחית.
ב-16 בפברואר 1962 עלה נהר האלבה על גדותיו, והיו בעיר הצפות קשות שפגעו בחמישית מהעיר, וכתוצאה מהן נהרגו למעלה מ-300 איש.
בהמבורג ארבע אוניברסיטאות ושש מכללות, בהן לומדים כ-65 אלף סטודנטים.
בעיר 34 מוזיאונים, כמה מהם מהחשובים בגרמניה (למשל המוזיאון לתולדות המבורג, הקונסטהאלה של המבורג וארץ הפלאות המיניאטורית).
בהמבורג פועלת גם התזמורת הפילהרמונית הממלכתית של המבורג אשר מקיימת את הופעותיה ב-Laeiszhalle, "אולם המוזיקה של המבורג".
אמנים ידועים בני העיר: המלחין יוהאנס בראהמס והציירת אבה טסדורף.
מוסד תרבותי חשוב הוא האופרה הממלכתית של המבורג - בית האופרה הציבורי הראשון בגרמניה (בניגוד לתיאטראות חצר), שייסדו אזרחים אוהבי אמנות בהמבורג ב-1678. ב-1721 הצטרף גאורג פיליפ טלמן, דמות מרכזית בבארוק הגרמני, לאופרה של המבורג, ובשנים הבאות היו בין אורחיה כריסטוף ויליבלד גלוק, יוהאן אדולף האסה ולהקות איטלקיות שונות.
בית האופרה נחרב בהפצצת בעלות הברית ב-1943 (חיל האוויר המלכותי).
בהמבורג התרחש פרק חשוב בהתפתחותם של הביטלס.
בתחילת 1960 ארגן מנהל הלהקה, אלן ויליאמס, הופעות במועדוני לילה קטנים בהמבורג - הביטלס ניגנו משך שבועות ברובע סנט פאולי בהמבורג, תחילה במועדון אינדרה ואחר־כך במועדון מעט גדול יותר, הקייזרקלר.
מסעות ההופעה הארוכים בהמבורג נחשבו בעיני חבריה לנקודת מפנה חשובה בתולדות הלהקה.
הנגינה לאורך שעות על הבמה בכל יום ליטשה את מיומנות הנגינה וההופעה שלהם, וסייעה להם בגיבוש רפרטואר מוזיקלי ובשיפור יכולתם לתפקד באופן מוזיקלי כלהקה.
בעיר שתי קבוצות כדורגל מרכזיות, המבורג וזַנְקְט פַּאוּלי.
המבורג נחשבת לאחת הוותיקות והמוערכות במדינה.
הקבוצה זכתה במספר תארים, הן בגרמניה והן במפעלים האירופיים.
עם זאת, החל מעונת 2018/2019, משחקת המבורג בליגה השנייה בגרמניה.
זַנְקְט פַּאוּלי, הקבוצה מרובע זנקט פאולי בעיר, העפילה לבונדסליגה בשנת 2024, לאחר כעשור וחצי בליגה השנייה.
בהמבורג נמצא נמל המבורג, הנמל השלישי בגודלו באירופה והגדול ביותר בגרמניה.
בנוסף, שוכן בהמבורג המחסן הגדול ביותר בעולם, "עיר האחסנה", שפייכרשטאט, ששטחו 630 אלף מ"ר.
המחסן המפואר, שנבנה ב-1883 ושימש את רשות המכס הגרמנית, משמש כמקום משכנם של כמה מוזיאונים, בתי תערוכות, משרדים וחברות שונות.
במחסן שוכן ה-Miniatur Wunderland, מתחם דגמי הרכבות הגדול בעולם מאז פתיחתו ב-2001.
האטרקציות התיירותיות העיקריות בעיר הן: העיר העתיקה, כנסיית סנט מיכאליס, הנמל ושוק הדגים של יום א', היכל האמנות של המבורג, אגם אלסטר, רובע סנט פאולי, גן החיות של המבורג ו"ארץ הפלאות המיניאטורית" (Miniatur Wunderland).
נמל התעופה המשרת את העיר הוא נמל התעופה המבורג פולסביטל, הממוקם בצפון העיר.
זהו הנמל השני בגודלו בגרמניה והחמישי מבחינת כמות נוסעים העוברים דרכו.
תחנות הרכבת הראשיות בעיר הן המבורג האופטבאנהוף המרכזית והמבורג-אלטונה שמשמשת כתחנה סופית לרכבות ארוכות רבות המגיעות לעיר.
הרכבת התחתית של המבורג, האס באן של המבורג וכן רשת האוטובוסים מהוות את שירות התחבורה הציבורית העירוני והאזורי של העיר.
בנוסף, מנמל המבורג ישנו שירות קבוע של מעל 20 מעבורות ליעדים שונים.
העיר ידועה ברב-התרבותיות שבה ובהיותה עיר מהגרים.
15% מתושבי המבורג אינם בעלי אזרחות גרמנית.
הקהילה הטורקית בעיר היא השלישית בגודלה בגרמניה, אחרי אלו של ברלין וקלן: היא כוללת כ-87,000 תושבים שהם בעלי אזרחות טורקית או ממוצא טורקי.
רוב תושבי העיר הם פרוטסטנטים.
המבורג היא אחת הערים הבודדות בגרמניה שבהן קיים רובע חלונות אדומים, בדומה לרובע הידוע באמסטרדם.
בסוף המאה ה-16 התיישבו בהמבורג יהודים אנוסים יוצאי חצי האי האיברי.
הם חיו בתחילה כנוצרים, אך עם הזמן החלו חוזרים ליהדות.
הקהילה היהודית הספרדית-פורטוגזית בעיר שגשגה כלכלית וחברתית במשך מעל 200 שנה.
אישים מפורסמים בתקופה זו: יוסף שלמה דלמדיגו (יש"ר מקנדיאה) שכיהן ברבנות הקהילה הפורטוגזית בהמבורג משנת ה'ש"ף - ה'שפ"ט (1620–1629), הרב יעקב ששפורטש, והרב דוד כהן די לארא.
מתחילת המאה ה-17 החלו גם יהודים יוצאי אשכנז להתיישב בהמבורג בחסות הקהילה הוותיקה, ב-1663 מנו היהודים בעיר 120 משפחות ספרדיות וכ-50 משפחות אשכנזיות.
בשנת 1671 בוטל הגטו ויהודים הורשו להתגורר בכל חלקי העיר.
במאה ה-18 הם היוו כ-6% מכלל אוכלוסיית העיר.
בשנים 1674–1811 קיימה הקהילה האשכנזית מסגרת קהילתית משותפת עם העיירות הסמוכות אלטונה וואנדסבק, וביחד נקראו קהילות אה"ו.
העיר הצמיחה מספר הוגי דעות ורבנים יהודים, ביניהם הרב צבי הירש אשכנזי ה"חכם צבי" ובנו הרב יעקב עמדין, הרב יהונתן אייבשיץ והרב שמשון רפאל הירש (רש"ר הירש) אבי התנועה הנאו-אורתודוקסית ('תורה עם דרך ארץ').
גם היהדות הרפורמית החלה את דרכה בהמבורג: ב-1818 נבנה בה בית-הכנסת הראשון שלה שהשתמש בסידור תפילה שנערכו בו שינויים משמעותיים, ושהחזיק מעמד לאורך זמן.
סלומון היינה (1767 - 1844) היה סוחר ובנקאי ממוצא יהודי שחי בהמבורג.
הוא נודע בחייו כמיטיבו וכפטרונו של אחיינו המשורר היינריך היינה.
בשנת 1843 ייסד בעיר בית חולים גדול על שמו.
בשיאה, לפני מלחמת העולם השנייה, מנתה הקהילה כ-17,000 יהודים.
רק מעטים מהם שרדו את השואה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם ברובע נוינגמה של העיר, מחנה ריכוז בשם נוינגמה.
ב-22 באוגוסט 1947 הגיעו לנמל המבורג (שהיה בשליטת בריטניה באותה עת) מעפילי האונייה אקסודוס.
בין ה-8 ל-9 בספטמבר אולצו המעפילים בכוח לרדת מהספינות ושוכנו בשני מחנות בצפון גרמניה ליד ליבק, "פפנדורף" ו"אַם שטאוֹ", באזור הכיבוש הבריטי.
בשתי אוניות גירוש, "אושן וויגור" וב"ראנימיד פארק", גילו המעפילים התנגדות נמרצת וסירבו לרדת לחוף.
אולם ב"אמפייר רייוול" ירדו המעפילים לחוף במהירות וללא התנגדות.
עובדה זו עוררה את חשדם של הבריטים וכך גילו מטען חומר נפץ שהוטמן באונייה על ידי חברי ה"הגנה", מיכה פרלסון (פרי) ואלחנן ונחוצקר.
לקראת החורף הועברו יושבי המחנות לשני מחנות חורף באזור אמדן.
ב־7 בספטמבר 1948 הועלו אחרוני מעפילי אקסודוס ארצה.
כיום חיים בהמבורג כ-8,000 יהודים.
בעיר מספר קהילות, ביניהן קהילת חב"ד ועוד.
הקהילה היהודית של המבורג מפעילה בית ספר יהודי, פעילויות סביב עונות השנה ופועלת גם עם היהודים ב'גיל הזהב'.
בשנת 2011 נבחר שליח חב"ד, הרב שלמה ביסטריצקי (בנו של הרב לוי ביסטריצקי), לרב העיר.
המבוך הוא סרט פנטזיה משנת 1986, בבימויו של ג'ים הנסון, יוצר החבובות.
כמעט כל הדמויות בסרט הן בובות, למעט גיבורת הסרט "שרה" (ג'ניפר קונלי) ומלך הגובלינים ג'ארת (דייוויד בואי).
הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בישראל בשם "לבירינת" אך הופץ בווידאו בשם "המבוך".
פסקול הסרט כולל שירים רבים של דייוויד בואי.
חלקם שווקו מאוחר יותר כסינגלים.
שרה בת ה-15 נאלצת לשמור כשמרטפית על אחיה התינוק טובי, ומביעה משאלה שהגובלינים ייקחו את אחיה.
מלך הגובלינים, ג'ארת, ממלא אחר משאלתה, ולוקח את אחיה לארמונו במרכז הלבירינת - מבוך מסובך ואינסופי.
ג'ארת' מראה לשרה את המבוך ומודיע לה שאם היא רוצה את התינוק בחזרה עליה להגיע לארמון תוך 13 שעות בלבד.