tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1895 גילה קרל האמפה כתב יד שלם בספריית קתדרלת דרהאם, שהיווה את הבסיס ל"אנלים המוקדמים של מץ" (Annales Mettenses priores).
המקור המקורי שימש כמקור באנלים המאוחרים ונחשב לאבוד מאז גילוי "האנלים המאוחרים של מץ".
האנלים כוללים רישומים שנתיים עבור השנים 687–830, וחולקו על ידי ההיסטוריונים פול ג'.
Gerberding) לשלושה חלקים, שכולם מראים זיקות ברורות לטקסטים קדומים יותר ולטקסטים אחרים בני הזמן, כמו "האנלים של ממלכת הפרנקים" וההמשכים של הכרוניקה של פרדגריוס.
החלק הראשון, המכסה את התקופה שבין 687 ל-805, נכתב בשנת 806 בידי מחבר יחיד.
עם תוספות קלות משל עצמם, הם שואלים מהמשכי הכרוניקה של פרדגריוס בלבד עד שנת 742, ומנקודה זו ואילך עד שנת 768 המחבר כולל תוספות מהאנלים של ממלכת הפרנקים.
משנת 768 עד 802, האנלים שואלים בעיקר מהאנלים של ממלכת הפרנקים, ועבור השנים 803–805, המחבר יוצר חומר מקורי משלו.
החלק השני, המכסה את התקופה שבין 806 ל-829, נלקח כמעט מילה במילה מהאנלים של ממלכת הפרנקים ומוסיף מעט מאוד מעבר לטקסט המועתק.
החלק שלישי הוא רישום יחיד ארוך עבור שנת 830, אשר נוסף במועד מאוחר יותר על ידי מחבר לא ידוע אחר.
מחברם של האנלים המוקדמים של מץ היה ללא ספק מקורב לחצרו של קרל הגדול, בקשר משפחתי או בקשרי חסות ונאמנות.
לדעת יצחק חן, הם נכתבו ככל הנראה בידי אישה.
חוקרים הציעו שני מרכזים אינטלקטואליים חשובים כמקום חיבורם של האנלים המוקדמים: המנזר המלכותי בסן-דני, ליד פריז, והמנזר המלכותי בשל , שבראשו עמדה גיזלה , אחותו של קרל הגדול.
הטיעון הנזירי מבוסס על עדות מתוך האנלים עצמם, המזכירה רכוש קרקעי סביב סן דני ואת קבורתה של המלכה בטרדה (Betrada) בסן דני בשנת 783; קיימות גם ראיות דומות, כמו אזכורו שלה פעמיים.
העדות המשכנעת ביותר נעוצה בעובדה שהמקור שומר על מיקוד מלכותי פרו-קרולינגי חזק, העושה כל מעורבות של גיזלה, בת משפחת המלוכה, מסקנה הגיונית.
ההיסטוריונית ג'נט נלסון הצליחה להראות, לפי הנאמר באנלים עצמם, שהחיבור אכן נכתב בשל, וככל הנראה אף נכתב בידי גיזלה עצמה.
גרברדינג מערערים על השפעתה של גיזלה, או כל כיוון נשי במנזר שלה, בחיבור, ולכן חושבים שסביר יותר שהמחבר השתייך למנזר במץ.
הם טוענים שהמחברת "הייתה צריכה להיות מיזוגנית" על פי הדרך שבה היא מתארת את פלקטרודיס, אשתו של פפין השני שהתנגדה לקרל מרטל, ומגנה אותה על "תוכנית נשית" שכללה "ערמומיות נשית בצורה אכזרית יותר ממה שהיה צריך".
האנלים המוקדמים של מץ חוברו ככל הנראה כדי להצדיק את חלוקת הממלכה הפרנקית בשנת 806 בין בניו של קרל הגדול.
הם מתארים את השנים 678–805 מנקודת מבט אוהדת לקרולינגים, תוך השמצת קודמיהם המרובינגים.
מחבר האנלים מתאר את ניצחונותיהם של פפין האמצעי וקרל מרטל ומדגיש את התמיכה שהעניקה להם האצולה הפרנקית, בעוד שאינו מזכיר את כישלון ההפיכה של גרימואלד הזקן, את תבוסתו של פפין האמצעי בקרב לוקופאו, או את קשייו של קרל מרטל במסע המלחמה של לפריזיה.
כמו כן, הוא אינו מזכיר את מרידות האצילים נגד ההגמוניה הקרולינגית, למעט המקרים שבהם הצליחו הקרולינגים לדכא את המרידות בקרב.
באנלים המוקדמים נעשה ניסיון להציג את הקרולינגים כיורשיהם החוקיים של המרובינגים, תוך השמטת כל אירוע שיכול היה לפגוע בתדמית שהמחבר ניסה ליצור.
האנלים המוקדמים שימשו בהיסטוריוגרפיה של ימי הביניים כעדות לשכתוב קרולינגי של ההיסטוריה המרובינגית, כמו גם בחקר המיתולוגיה שהיסטוריונים קרולינגים ניסו ליצור כדי להצדיק את הלגיטימיות שלהם לשלוט.
היסטוריונים ציינו את המאמצים שנעשו באנלים להראות לגיטימציה על ידי התחקות אחר מוצא אצילי דרך הפיפינידים; דוגמה מצוינת לכך היא הסיפור האגדי של פפין מהרסטל והסכסוך שלו עם גונדוין בתחילת האנלים.
סיפור זה לא נמצא בשום מקור כתוב אחר, ולעיתים קרובות הוא מצוטט מהאנלים רק בשל אופיו הייחודי.
תקרית זו היא המוקדמת ביותר שהאנלים מתעדים; הם מתארים את רצח גונדוין בידי פפין כנראה בשנות ה-70 של המאה ה-7. גונדוין לכאורה רצח את אביו של פפין, אנסגיזל, ואז פפין, כשבגר, איתר והרג את גונדוין ותפס את השלטון באוסטרזיה.
האנלים הם המקור הקדום ביותר לנרטיב ה"ירידה" של השושלת המרובינגית, והם מציעים בסיס שעליו בסופו של דבר עלייתם של הקרולינגים לכס המלכות היא לגיטימית.
לאחר שכבש כך את גונדוין בצדק, פפין נכון לפעול, כאשר המלך תיאודריך השלישי, על פי האנלים, הפך למדכא ובלתי הוגן, מה שאילץ את פפין לפלוש ולהביס אותו בקרב טרטרי בשנת 687. לאחר מכן, האנלים מספרים שפפין החזיק ברסן השלטון בממלכה למרות שפיקח על ירושת בניו של תיאודריך.
מקור זה מדגים כיצד היסטוריונים קרולינגים, ואולי גם כתבים שהיו להם קשרים לחצרות המלוכה, ניסו באופן פעיל לייפות את ההיסטוריה ואת השושלת הקרולינגית כדי לבסס עוד יותר את זכותם לשלוט.
האנלים של סנט אמנד, בלטינית Annales sancti Amandi (maiores), הם סדרה של אנלים פרנקיים אימפריאליים שחוברו בלטינית במאות ה-8 וה-9 במנזר הבנדיקטיני של סן-אמנד-לז-או .
הם חולקים טקסט עם האנלים הקשורים אליהם Annales Tiliani , Annales Laubacenses ו- Annales Petaviani , שמקור כולם במנזרים של אזור בלגיקה ויש להם רישומים קצרים, מעט ספוראדיים.
האנלים של סנט אמנד נשמרו בכתב יד שאבד כעת, והכיל גם את De ratione temporum של בדה ונרביליס.
כתב היד הזה הועתק בשנת 1638 על ידי אנדרה דושן , והעותק שלו הוא זה שעליו מבוססות כל המהדורות הבאות.
האנלים של סנט אמנד הם כנראה האנלים הפרנקיים הקדומים ביותר.
נראה כי הם תוצר של שלושה מחברים קרולינגים שונים: חיבורו של הראשון מכסה את השנים 687–770, חיבורו של השני את השנים 771–791 וחיבורו של השלישי את השנים 782–810. הרישום הראשון של שנת 687 נוגע לקרב טרטרי , שבו הביס אחד מאבות השושלת הקרולינגית פפין מהרסטל (האמצעי) את יריביו הנויסטרים.
הרישום האחרון של שנת 810 מציין את קרל הגדול לוקח צבא סקסוניה ומקיים אספה ציבורית (פלקיטום ) במקום שנקרא "פרדה" (Fereda), לשם הגיעו הוונדים ונכנעו לו.
תחת שנת 789 מספק החיבור דוגמה מוקדמת למובן הגאוגרפי המוגבל של המונח "נויסטריה": באותו הזמן הוא התייחס רק לארץ שבין הלואר לסן.
האנלים של סנט אמנד עוסקים בעולם החילוני והודעות על אירועים הקשורים לכנסיות או מנזרים מוצגות באופן לא שיטתי ולכאורה באקראי.
לא יכול להיות שהחיבור נועד ליצור היסטוריה עבור הקהילה הנזירית; הדאגה העיקרית שלו היא מסערה וקונפליקט בתחום החילוני.
אין לבלבל את האנלים של סנט אמנד עם "האנלים הקצרים של סנט אמנד" (Annales sancti Amandi breves) ו"האנלים הקצרים מאוד של סנט אמנד" (Annales sancti Amandi brevissimi), קבוצות של אנלים קצרים יותר שנאספו כהערות שוליים בכתבי יד אחרים מאותו מנזר.
הרישום הראשון של "הקצרים מאוד", עבור שנת 760, הוא רק "ליקוי חמה".
האנלים של לורש , הם קבוצת אנלים של האימפריה הפרנקית, המכסים את השנים 703–803, עם פרולוג קצר.
האנלים מתחילים במקום שבו "הכרוניקה הקטנה" (Chronica minora) של ההיסטוריון האנגלו-סכסוני בדה ונרביליס מפסיקה - בשנתו החמישית של הקיסר הביזנטי טיבריוס השלישי - וייתכן שנכתבו במקור כהמשך של הכרוניקה של בדה.
האנלים לשנים עד 785 נכתבו במנזר לורש (ומכאן שמם), אך הם תלויים במקורות מוקדמים יותר.
האנלים עבור השנים 785 ואילך מהווים מקור עצמאי ומספקים סקירה חשובה במיוחד של ההכתרה הקיסרית של קרל הגדול בשנת 800.
עותק בן שמונה דפים של האנלים של לורש לשנים 703–803 נוצר כנראה בשנת 835 על ידי סופר יחיד.
בשנת 1809, כתוצאה מהמלחמות הנפוליאוניות, עברו הנזירים מסנקט-בלאזין, עם ספרייתם, למנזר סנקט-פול בלאבנטל .
בשנת 1820 חיפש גאורג היינריך פרץ את כתב היד של Monumenta Germaniae Historica (MGH), אך לא ניתן היה למצוא אותו ולכן גרסה זו התבססה על המהדורה המודפסת של אוסרמן משנת 1790. כתב היד שוחזר עד 1889, כאשר אברהרד כץ (Eberhard Katz) ערך גרסה חדשה.
כץ תיאר את הקודקס (כיום שוב אבד), תיארך אותו למאה ה-9 והציע שמקורו במנזר רייכנאו , בגלל הודעה שולית על קבורתו של גיסו של קרל הגדול, גרולד מאנגלכגאו .
פרגמנט של כתב יד שנשמר בווינה (כיום מס' 515 בספרייה הלאומית של אוסטריה) מכיל גם קטע מהאנלים של לורש עבור אמצע שנת 794 עד 803, והועתק בסביבות שנת 803. נראה שגם כתב היד הזה מקורו ברייכנאו, מאחר שהוא כתוב בכתב אלמאני.
הוא התגלה בווינה בשנת 1551 על ידי וולפגנג לאציוס .
כץ טען שגם הפרגמנט של וינה וגם הקודקס של סנקט-פול מקורם בעותק מוקדם יותר.
למרות שהקודקס של סנקט-פול הוא מאוחר יותר, הוא אינו עותק של כתב היד של וינה, מכיוון שהוא מכיל שגיאות שמקורן חייב להיות בעותק אחר כלשהו.
קיים ויכוח מתמשך אם הפרגמנט של וינה מייצג את העותק המקורי של מחבר האנלים, שהיה כנראה מאזור אלמאניה.
העובדה שכל שנה תועדה בידי אדם אחר מעידה שמלאכת התיעוד נעשתה מדי שנה.
האנלים שאחרי שנת 785 בכתבי היד של סנקט-פול ווינה אינם מראים כל קשר מיוחד עם לורש וכנראה חוברו במקום אחר.
ייתכן שהם נכתבו כמעט ברציפות משנת 785, או בקפיצות עם חודשים או שנים בין ההוספות.
האנלים של לורש עבור השנים עד 785 כמעט זהים לאלה של Annales mosellani וגם לאלה של Fragmentum chesnii , שגם חולקים עם גרסת סנקט-פול הרחבה קצרה לשנת 786. משנת 785 האנלים של לורש מתארכים אירועים מאז מותו של האפיפיור גרגוריוס הראשון.
הרישום לשנת 785 מכיל התייחסות ל"הווה", ובכך מצביע אולי על כך שהאוסף המקורי של האנלים של השנים 703–785 נעשה בשנת 785. האנלים לשנים 785–803 חוברו באופן עצמאי ולאו דווקא בלורש.
הגזע המקורי הזה - האנלים של לורש משנת 785 - שממנו נפרדות כל שלוש המסורות האנליסטיות לאחר 785, חובר כנראה במנזר לורש.
תדירות האזכורים למנזר לורש בין השנים 764 ו-785 מעידה על כך שמלאכת הליקוט שנעשתה בשנת 785 בוצעה בו.
מנזר גורזה מוזכר גם הוא, אך בתדירות נמוכה יותר, ומוזכר רק מותו של אחד מראשי המנזר שלו, בעוד שכל אבות מנזר לורש של התקופה זוכים להספדים.
האנלים של לורש הללו אולי הופצו בקבוצות של שנים, לפני שהושלמו.
אופיו של הקודקס של סנקט-פול תומך בטענה שקבוצות לא גמורות של אנלים הופצו בחוברות (libelli) הכוללות מקבצי דפים בודדים.
עותק של האנלים של לורש בסופו של דבר מצא את דרכו אל אזור ה- Marca Hispanica , שם הוא שימש את המקבצים של הכרוניקה של מואסק (Chronicle of Moissac).
סביר להניח שהשנים 803–818 בכרוניקה של מואסק נגזרות ממקור אחר, בעל מיקוד גאוגרפי שונה.
מה שמכונה "האנלים הצפוניים" , המכסים את השנים 732–802, ומכילים קטע מ"תולדות המלכים" (Historia Regum) של שמעון מדורהאם (מת במאה ה-12), מכילים התייחסות לאותיות הזהב של הכתובת הפואטית על אנדרטת השיש שסיפק קרל הגדול להנצחת האפיפיור אדריאנוס הראשון.
ייתכן שפרט זה נלקח מהאנלים של לורש, שהם המקור היבשתי (אירופי) היחיד המספק את הפרט הזה.
היינריך פיכטנאו טען שמחבר האנלים של לורש היה ריכבוד , תלמידו של אלקווין ומאנשי חצרו של קרל הגדול עד שנת 784 בערך.
משנת 785 היה אב המנזר של לורש ומשנת 791 הבישוף של טריר.
הוא נפטר בשנת 804. באנלים של שנת 794 מצוין הסינוד של פרנקפורט, שבו השתתף ריכבוד באותה שנה.
עם זאת, אין הוכחה לכך שהאנלים, התואמים בצורה הטובה ביותר את ראשות המנזר של ריכבוד מקורם למעשה בלורש, ולכן הם יכולים לספק תמיכה מועטה לייחוס של פיכטנאו.
הטקסט של כתב היד העתיק ביותר של "האנלים של ממלכת הפרנקים", שנתגלה בלורש ונשמר זמן רב בספרייה הדוכסית הבווארית, דומה מאוד לאנלים של לורש לשנים 789–793. ייתכן שרשומות השנה הייחודיות לאנלים של לורש נכתבו בשנת 803 כנרטיב קוהרנטי יחיד בצורת אנלים כתגובה למגמתיות של "האנלים של ממלכת הפרנקים".
האנלים של לורש לשנים 799–801 מדגימים את המגמתיות שלהם עצמם בהדגשת הלגיטימיות של התואר הקיסרי של קרל הגדול.
הגרסה השלמה ביותר של האנלים של לורש, מהספרייה בסנקט-פול, היא היסטוריה אוניברסלית שמתחילה בהקדמה המתארת את שיטת התיארוך שלה, שאומצה מ"שבעת ספרי ההיסטוריה נגד הפגאנים" של אורוסיוס ומונה 5,199 שנים מבריאת העולם ועד לידת ישו.
מערכת ספירת הנוצרים משמשת לתארך אירועים.
65 השנים הראשונות (703–767) מתוארות בנרטיב פרוזה שאינו מחולק לרישומים חד-שנתיים.
החל משנת 768 החיבור מחולק לפרקים (1 עד 36) וכל רישום מקבל שורה נפרדת.
כתב היד מכיל גם לוח שנה מ-777 עד 835 לתארוך חג הפסחא, תוך שימוש במחזוריות יוצאת הדופן של 19 שנים של תאופילוס הראשון מאלכסנדריה .
לוח שנה זה מצביע על כך שמקורו של כתב היד לפני שנת 835.
רישום זה נוסח רק לאחר שובו של קרל הגדול לפרנקיה בשנת 801, שכן רישום מתחת ל-799 מדווח כיצד הקושרים שהפילו את לאו באפריל באותה שנה היו אז בגלות.
הם הוגלו לבסוף רק בתחילת 801. אולם, רישום זה יצר מחלוקת רבה כמו הצהרתו של איינהרד בדבר בורותו של קרל הגדול.
בעוד גנשוף (Ganshof) טען שהאנלים אמינים יותר מאיינהרד, אחרים טענו שמדיניותו של קרל הגדול כלפי האימפריה הביזנטית לפני ואחרי שנת 800 מראה תמיכה מועטה ביוזמת האפיפיור.
מה שאיינהרד מראה שקרל הגדול מתנגד לו הוא התואר הקיסרי הרומי, לאו דווקא שוויון עם הקיסרים הביזנטים; לפיכך הדגש שהאנלים של לורש שמים על הצדקת "שמו של הקיסר".
באנלים של לורש, שנת 802 מסתיימת עם הגעתו של הפיל אבו אל-עבאס לחצרו של קרל הגדול.
שנת 803 מסופרת בקצרה: קרל הגדול ערך את חג הפסחא באאכן, ערך עצרת במיינץ, ולא יצא למסע כל השנה.
האנלים הקטנים של לורש הם טקסט היסטוריוגרפי מימי הביניים ממנזר לורש ליד וורמס בגרמניה.
בטקסטים גרמניים רבים, הם נקראים גם Kleine Lorscher Frankenchronik ("כרוניקה קצרה של הפרנקים של לורש").
הכרוניקה נכתבה בתחילת המאה ה-9 על ידי נזיר במנזר לורש, אולם שם המחבר אינו ידוע.
בדיווחים שנתיים כרונולוגיים מתאר מחבר האנלים אירועים באימפריה הפרנקית במהלך המאה ה-8, למשל, המעבר שלה מהשלטון המרובינגי לקרולינגי.
הכרוניקה מתחילה בשנת 680 ומסתיימת בשנת 817. משנת 680 עד 741 תוכנה נלקח מהכרוניקה של פרדגריוס.
משנת 741 עד 788 הדיווחים בחלקם מקוריים, אך מבוססים בחלקם על "האנלים של ממלכת הפרנקים" ("האנלים הגדולים של לורש").
שני כתבי היד ששרדו, הקודקס פולדנסיס (Codex Fuldensis) והקודקס רמנסיס (Codex Remensis), נמצאו פעם בפולדה ובריימס, ומכאן שמותיהם הנוכחיים.
מאוחר יותר הם נלקחו לווינה ולברן.
משנת 788 הרישומים בשני הקודקסים שונים אלה מאלה.
כרוניקת לורש הקצרה שימשה לאחר מכן כמקור על ידי מחברי "האנלים של פולדה".
אין לבלבל את "האנלים הקטנים של לורש" עם "האנלים של לורש".
האנלים של סן ברטן הם ספרי שנים פרנקיים שנכתבו ב בחסות חצר המלוכה הקרולינגית.
הם נמצאו במנזר סן ברטן , סן-אומר , צרפת, שעל שמו הם נקראים, אך הם לא נכתבו בו.
האנלים של סן ברטן הם אחד המקורות העיקריים לפרנקיה של המאה ה-9.
הם מתארים את האירועים בממלכה הפרנקית בין השנים 830–882, ובכך הם ממשיכים את "האנלים של ממלכת הפרנקים", שמתעדים את השנים 741–829. בשנים שלאחר חוזה ורדן (843) הם מתמקדים באירועים שהתרחשו בממלכה הפרנקית המערבית, ממלכתו של קרל הקירח.
האנלים של סן ברטן הם אחד מחמישה תיאורים עצמאיים מרכזיים של שלהי המאה ה-9. האחרים הם: האנלים של פולדה (838–901); האנלים של סן ואסט (874–900); האנלים של קסנטן (832–874); הכרוניקה של רגינו מפרום (870–906).
הוצע כי האנלים נכתבו לראשונה על ידי סופרים בחצרו של לואי החסיד.
אולם אין ספק שהם נמשכו מאוחר יותר כנרטיב עצמאי, ובסופו של דבר השתחררו מעט מהארמון מאז תחילת שנות ה-40 של המאה ה-9.
את השנים 835–861 תיעד פרודנטיוס בישוף העיר טרואה.
לאחר מותו בשנת 861 המשיך את עבודת התיעוד הינקמר בישוף העיר ריימס, עד שנת 882. שניהם היו מקורבים מאוד למלך קרל הקירח.
יש רמזים חזקים לכך שהטקסט המקורי של האנלים עבר שינויים קלים לכל הפחות תחת פיקוחו של הינקמר.
הדיווח של האנלים הוא ברובו ממקור ראשון וכולל תעודות כגון מכתבים אפיפיוריים וקטעים מהחלטות של ועידות כנסייה.
האנלים של סן ברטן מפורטים הרבה יותר מהאנלים של ממלכת הפרנקים, ובכל זאת הם ערוכים על פי סדר השנים.
האנלים של סן ברטן מייצגים בדרך כלל את עמדת חצרו של קרל הקירח, מלך פרנקיה המערבית (בשנים 843–877), בעוד שהאנלים של פולדה מייצגים את עמדת חצרו של לואי הגרמני, מלך פרנקיה המזרחית (בשנים 843–876).
הטקסט מאופיין במאבקים בין הקרולינגים, ביחסיהם ל"כנסייה הרומית הקדושה" (sancta romana ecclesia) וכן בפשיטות מאזורים שכנים.
בין אלה ניתן למצוא את הדיווחים השנתיים על פשיטות שבוצעו על ידי כנופיות לוחמים שונות מסקנדינביה, שכיום ידועות בשם "ויקינגים".
התיאור של האנלים הגיע לסיומו בשנת 882 כאשר הינקמר הקשיש נאלץ לברוח מהקתדרלה שלו בריימס מפני פולשים ויקינגים.
הבישוף המלומד מת זמן קצר לאחר מכן באפרניי , והתיאור לא נמשך.
במהלך המאה ה-9, כנופיות הלוחמים הסקנדינביות השמידו בקביעות את אדמות הפריזים, הפליגו במעלה נהרות כמו הסן, הלואר והריין, שם גרמו להרס גדול בארץ, ושדדו מנזרים קרולינגיים וערים אפיסקופליות (שבהן יושב בישוף).
לאחר שנת 841, רק בשנים 874 ו-875 אין התייחסות לפעילות ויקינגית.
יש הרבה מה לקרוא באנלים, והנרטיב שופך קצת אור גם על התקריות הרבות שיוצרות את התרחיש שבו הגיעו הסקנדינבים ליחסים רשמיים יותר, כלומר דיפלומטיים וכנסייתיים, עם שכניהם מדרום - למשל שבועת האמונים של הנורמנים לשארל השלישי מלך פרנקיה המערבית בשנת 911.
על פי האנלים, בשנת 839 הגיעה אל חצרו של הקיסר הפרנקי לואי החסיד באינגלהיים, ליד מיינץ, משלחת מטעם תיאופילוס, קיסר האימפריה הביזנטית, אליה נתלוו מספר אנשים שטענו כי הם שייכים לעם שנקרא "רוס" (Rhos), וביקשו את רשותו של לואי לעבור דרך האימפריה הפרנקית בדרכם חזרה הביתה.
עניין זה נחקר בחצר הקרולינגית, והקיסר הפרנקי הגיע למסקנה שהם שייכים לשוודים .
דיווח זה הוא הדיווח הכתוב הראשון אודות הרוסים הקדומים .
לואי החליט לשמור את האנשים הללו אצלו עד שניתן יהיה לברר בוודאות את כוונתם, והם אינם מוזכרים שוב באנלים.
האנשים הרוסים טענו שהם נשלחו אל תיאופילוס על ידי מלכם ששמו "כקנוס" ("Chacanus").
ביטוי זה עורר ויכוח שעדיין נמשך.
הפרשנות המסורתית היא שיש לתקן את התעתיק ל"כגנוס" ("Chaganos"), כלומר התואר "כגן", הדומה לתוארם של השליטים הכוזרים, ואין מדובר בשם של אדם.
עם זאת, ישנה פרשנות חלופית, לפיה מדובר בתעתיק לטיני של השם הפרטי הסקנדינבי Håkan, שכן בזרם המרכזי של המחקר מקובל שמולדת אבותיהם של הרוסים, שחיו בצפון רוסיה, הייתה בשוודיה.
חוקרים גם ביקשו לבסס קשר בין המשלחת הרוסית-ביזנטית אל לואי החסיד לבין אירועים בני הזמן באימפריה הביזנטית, כפי שתועדו בחיבור "חיי גאורגיוס הקדוש מאמסטריס" , אחד המקורות היווניים המוקדמים ביותר על הרוסים.
האנלים של קסנטן הם סדרה של ספרי שנים המעבדים וממשיכים את האנלים של ממלכת הפרנקים (שכיסו את השנים 741–829) עד לשנת 873.
המהדיר הראשון של האנלים, גאורג היינריך פרץ , חשב שהם נכתבו אולי במנזר בקסנטן, ומכאן שמם.
עם זאת, לפי היינץ לווה (Heinz Löwe), הרישומים משנת 790 עד 860 בערך נכתבו כנראה בלורש על ידי גרווארד (Gerward), כומר מלכותי.
לווה מציע שכתב היד עבר לאחר מכן לקלן, ובסביבות שנת 871 נכתבו שם רישומים חדשים, עבור השנים 861 ואילך.
חלק זה של הטקסט עוין את הארכיבישוף גונתר מקלן .
האנלים שרדו בכתב יד אחד מהמאה ה-12, לונדון, ספריית קוטון, Tiberius C.XI.
האנס באומן היה משורר, מלחין, פזמונאי וסופר ילדים גרמני.
באומן היה דמות שנויה במחלוקת בשל עברו כראש צוות ב"היטלר יוגנד" וכאחד ממשוררי התעמולה הבולטים של גרמניה הנאצית, בעוד שלאחר המלחמה הפך לסופר ילדים מצליח ומוערך בקנה מידה בינלאומי.
באומן נולד בשנת 1914 בעיר אמברג שבבוואריה, בנו של חייל מקצועי.
הוא התחנך במוסד להכשרת מורים ובצעירותו היה חבר בתנועת הנוער הקתולית "גרמניה החדשה" (Neudeutschland).
בשנת 1932, בגיל 18 בלבד, כתב באומן את שירו המפורסם והידוע ביותר לשמצה: "Es zittern die morschen Knochen" (רועדות העצמות הרקובות).
השיר התגלה על ידי כומר ישועי במהלך שבוע נסיגה רוחנית במנזר אטאל (Ettal), והוא סייע לבאומן לפרסם את שיריו הראשונים בשנת 1933.
עם עליית הנאצים לשלטון, השתלב באומן במהירות במנגנוני התעמולה התרבותית.
הוא הפך למנהיג בולט (Jungvolkführer) ב"היטלר יוגנד" ועבד במנהל צעירי הרייך (Reichsjugendführung).
שירו "Es zittern die morschen Knochen" הפך לאחד משירי המצעד הרשמיים והפופולריים ביותר של ה"היטלר יוגנד".
השורה המפורסמת בשיר, "היום גרמניה שייכת לנו, ומחר העולם כולו" (Denn heute gehört uns Deutschland und morgen die ganze Welt), הפכה לסמל לשאיפות ההתפשטות הנאציות.
באומן טען מאוחר יותר כי הכוונה המקורית הייתה למילה "הוגרת" (hört - שומעת) ולא "שייכת" (gehört), אך מבקריו הדגישו כי הוא סיפק את הטקסטים שהמשטר נזקק להם.
במהלך שנות השלטון הנאצי פרסם באומן קובצי שירים רבים, בהם "Der helle Tag" ו-"Wir zünden das Feuer", שכללו שירי הלל לאדולף היטלר ולדמויות כמו ה"קדוש המעונה" הנאצי הרברט נורקוס.
בשנת 1941 זכה בפרס דיטריך אקארט על מכלול יצירתו.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת באומן כקצין (Oberleutnant) בוורמאכט.
גם בתקופה זו המשיך בפעילות ספרותית והיה מעורב בעריכת ספרי שירים לחיילים, כגון "Morgen marschieren wir", שבו הדגיש את חשיבות השיר ככלי לביטוי אהבת המולדת והנכונות להקרבה.
לאחר נפילת המשטר הנאצי ותקופת שבייה, הצליח באומן לשקם את הקריירה שלו ולהפוך לאחד מסופרי הילדים והנוער המצליחים בגרמניה המערבית.
הוא פרסם עשרות ספרים שתורגמו לשפות רבות, כולל אנגלית.
בשנת 1956 זכה בפרס גרשטקר (Gerstäcker-Preis) ובשנת 1958 זכה בפרס אמריקאי יוקרתי לספרות נוער.
עבודתו המאוחרת התמקדה לעיתים קרובות בנושאים היסטוריים וארכאולוגיים ובניסיונות לעסוק בשאלות של אשמה מוסרית תחת משטרים טוטליטריים.
בשנת 1959 הגיש באומן בעילום שם את המחזה "Im Zeichen der Fische" (בסימן הדגים) לתחרות פרס גרהרט האופטמן בברלין.
חבר השופטים בחר במחזה כזוכה, אך כאשר נחשפה זהותו של המחבר כמשורר הנאצי לשעבר, הפרס בוטל וההחלטה הוסרה.
אירוע זה עורר דיון ציבורי ער בגרמניה על האפשרות של אמן "להשתקם" ולזכות בהכרה על בסיס איכות אמנותית בלבד.
פרשת אינגבורג באכמן ואנה אחמטובה
המחלוקת המפורסמת ביותר סביב באומן התרחשה בשנים 1966–1967. הוצאת פייפר (Piper Verlag) שכרה את באומן לתרגם מרוסית את שיריה של המשוררת הרוסייה המודחת אנה אחמטובה.
המשוררת האוסטרית הנודעת אינגבורג באכמן, שהייתה מעריצה של אחמטובה, הזדעזעה מהבחירה בבאומן - מחבר המנון ה"היטלר יוגנד" - כמתרגם של משוררת שסבלה תחת דיכוי טוטליטרי סטליניסטי.
באכמן מחתה בתוקף בפני המו"ל קלאוס פייפר, וטענה כי זו "אי-אפשרות" מוסרית.
כאשר המו"ל הגן על באומן, באכמן עזבה את ההוצאה בצעד דרמטי.
בסופו של דבר, הוצאת פייפר נכנעה ולא הפיצה את התרגום של באומן, והספר נמכר להוצאה קטנה אחרת.
דמותו של באומן נותרה מקרה מבחן לדיון הגרמני ב"התמודדות עם העבר" (Vergangenheitsbewältigung).
בעוד שחלק ממבקריו ראו בו "מבעיר אש" שמעולם לא התנער באמת מהסגנון והחשיבה הנאצית, אחרים, כמו העורך רודולף ולטר לאונהרדט, טענו כי הוא היה "תמים ומאמין בטוב" שפשוט לא הבין את המשטר ששירת.
באומן עצמו טען בזיקנתו כי הוא מנסה למנוע את החייאת שיריו הישנים בשירונים צבאיים מודרניים.
באומן נפטר במורנאו בשנת 1988.
האנליטיקה שמלכתחילה או האנליטיקה הראשונה (ביוונית עתיקה: Ἀναλυτικὰ Πρότερα, בלטינית: Analytica Priora) הוא ספר מאת הפילוסוף אריסטו על הסקה דדוקטיבית, המכונה סילוגיזם, שחובר בסביבות שנת 350 לפנה"ס.
כאחד מששת חיבוריו של אריסטו בנושאי לוגיקה והשיטה המדעית ששרדו עד ימינו, הספר מהווה חלק ממה שהפריפטטיקנים המאוחרים יותר כינו האורגנון.
המונח אנליטיקה מגיע מהמילים היווניות analytos (ἀναλυτός, 'ניתן לפתרון') ו־analyo (ἀναλύω, 'לפתור' או 'לאבד').
עם זאת, בקורפוס של אריסטו, ישנם הבדלים ניכרים במשמעות של ἀναλύω ובמילים המקורבות לה.
קיימת גם אפשרות שאריסטו שאל את השימוש שלו במילה "אנליזה" מאפלטון שהיה המורה שלו.
מצד שני, המשמעות המתאימה ביותר ל"אנליטיקה" היא זו הנגזרת מחקר הגאומטריה ובמשמעותה קרובה מאוד למה שאריסטו מכנה אפיסטמה - הכרת העובדות המנומקות.
לכן, אנליזה היא תהליך של מציאת העובדות המנומקות.
במסגרת ה'אנליטיקה', ה'אנליטיקה שלמכתחילה' (Prior Analytics) היא החלק התאורטי הראשון העוסק במדע ההיקש (דדוקציה), ואילו ה'אנליטיקה השנייה' (Posterior Analytics) היא החלק שעוסק ביישום המעשי של ההוכחה.
האנליטיקה שלמכתחילה סוקרת את ההיקשים באופן כללי ומצמצמת אותם לכדי שלוש צורות יסוד של סילוגיזם, בעוד ה'אנליטיקה השנייה' דנה במתודולוגיה של ההוכחה המופתית.
החיבור של אריסטו, האנליטיקה שלמכתחילה, מהווה את הפעם הראשונה בהיסטוריה בה הלוגיקה נחקרה באופן מדעי.
על סמך הישג זה לבדו, ניתן לראות באריסטו את 'אבי הלוגיקה', כפי שציין הוא עצמו בחיבורו 'על ההפרכות הסופיסטיות': 'בכל הנוגע לנושא זה, לא היה זה המקרה שחלק מהדברים עובדו מראש וחלקם לא; למעשה, לא היה קיים דבר כלל לפני כן".
הפירוש של אלכסנדר מאפרודיסיאס לאנליטיקה שמלכתחילה שנכתב במאה ה-3, הוא הפירוש העתיק ביותר ששרד ליצירה זו.
הוא נחשב לאחד החיבורים האיכותיים ביותר במסורת הפרשנית של העת העתיקה ואף תורגם וזמין כיום באנגלית.
במאה השישית חיבר בואתיוס את התרגום הידוע הראשון ללטינית של האנליטיקה שמלכתחילה אך תרגום זה לא שרד.
ייתכן שהחיבור לא היה זמין במערב אירופה עד למאה ה-11, עת צוטט בכתביו של ברנרד מאוטרכט.
החיבור המכונה 'אנונימוס אורליאננסיס (Anonymus Aurelianensis III), המתוארך למחצית השנייה של המאה ה-12, הוא הפירוש הלטיני הראשון ששרד ליצירה, או ליתר דיוק קטע (פרגמנט) מתוך פירוש שכזה.
המחקר המודרני על הלוגיקה של אריסטו מתבסס על המסורת שהחלה בשנת 1951, עם ביסוסה של פרדיגמה מהפכנית על ידי יאן לוקאסייביץ'.
גישה זו הוחלפה בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 בסדרת מאמרים מאת ג'ון קורקורן וטימותי סמיילי, עבודות המהוות את הבסיס לתרגומים המודרניים של 'האנליטיקה הראשונה', בהם אלו של רובין סמית' (1989) וגיזלה סטרייקר (2009).
במחקר של האנליטיקה שמלכתחילה עולה סוגיה פרשנית בנוגע למונח 'סילוגיזם' (היקש); כפי שאריסטו משתמש בו, למונח משמעות רחבה מזו המקובלת כיום.
אריסטו מגדיר את המונח באופן החל על מגוון רחב של טיעונים תקפים: 'היקש הוא לוגוס (דיבור) שבו, לאחר שהונחו הנחות מסוימות, דבר מה השונה מן ההנחות נובע מהן בהכרח מעצם היותן.
בעת המודרנית, הגדרה זו עוררה דיון סביב אופן פרשנות המילה.
כיום, המונח משמש כמעט אך ורק לתיאור השיטה המקובלת בלוגיקה המסורתית.
חוקרים כיאן לוקאסייביץ', יוזף מריה בוכינסקי וגינתר פאציג צידדו בדיכוטומיה של 'פרוטזיס-אפודיזיס' (הקדמה-תולדה), בעוד שג'ון קורקורן מעדיף לראות בסילוגיזם פשוט תהליך של דדוקציה.
לאחר המלחמה, הוא היה מרגל עבור השטאזי, המשטרה החשאית של מזרח גרמניה.
זומר נולד ב-1914 בנורטורף של הקיסרות הגרמנית.
הוא הצטרף לנוער ההיטלראי בגיל שש עשרה ובשנה שלאחר מכן החל לעבוד בחברת היבוא-יצוא של דודו בהמבורג הוא למד באוניברסיטת היידלברג ללימוד שפות זרות, כולל אנגלית, צרפתית וספרדית.
הוא הצטרף לאס אס ב-1 בדצמבר 1932 וחודשיים לאחר מכן הצטרף כחבר במפלגה הנאצית.
לימודיו הובילו למפגש הראשון שלו עם שירות הביטחון (SD), אשר גייסו מהאוניברסיטאות הטובות ביותר.
באוקטובר 1936 גויס והוצב בגדוד האותות של דיוויזיית הפאנצר השנייה בפומרניה.
בדצמבר נשלח להאלה לקורס באנגלית.
הוא שוחרר מחובותיו הצבאיות בינואר 1939 בדרגת סגן משנה במילואים (לויטננט), אך באוגוסט נקרא שוב לשירות והוצב בגדוד האותות של הקורפוס ה-8 בצבא בברסלאו, עמו השתתף במערכה בפולין והיה חלק מכיבוש חבל הסודטים בצ'כיה.
במרץ 1940 יצר קשר עם ההאופטשטורמפיהרר של האס אס הלמות לוס משירות המודיעין אותו פגש בהיידלברג ובפסוואלק.
זומר הצטרף לאס דה בדרגה המקבילה לדרגתו הצבאית והוצב בסוף מאי 1940 לקבוצה VI, שהייתה אחראית על התערבות בצרפת.
ביוני נשלח לפריז עם יחידת קומנדו של אס דה (איינזצקומנדו) בראשות המפקד ד"ר קנוכן.
באוקטובר 1941, ללא ידיעת הממונים עליו, עזר זומר לתכנן מתקפה על שבעה בתי כנסת בפריז, בהשראת הפוגרום ב-1938, בשיתוף עם אז'ן דלונקל.
לאחר מכן הוא הוצב במרסיי ובניס.
הוא גם נטען כי היה מרגל עבור משפחת קרופ .
לאחר המלחמה, זומר נתפס על ידי האמריקנים, שביקשו להעסיק אותו כדי לחדור לרצועה נאצית שנוצרה סביב הצרפתי צ'ארלס לסקאט, אותו פגש זומר במדריד רגע לפני לכידתו.
הוא הועבר למחנה קינג, אוברורסל, לאחר ששכנע את האמריקנים שניסיון כזה לא יצליח.
ממחנה קינג הוא הוסגר לצרפת כדי לעמוד לדין בפני בית משפט צבאי, שגזר עליו שנתיים מאסר.
זומר שוחרר מהכלא ונשלח חזרה לגרמניה ב-1950.
בין 1950 ל-1953, זומר מצא את עצמו עובד עבור ארגון גהלן (GO), ארגון הביון המערב גרמני הלא רשמי.
לאחר מכן הוא היה מובטל לאורך שנת 1953, ואז מצא עבודה במשטרת השטאזי המזרח גרמנית שם הועסק כמרגל, ומסר פרטים מרחיקי לכת על מעסיקו לשעבר במערב גרמניה.
האנס יאניקה הוא שחקן גרמני.
יאניקה נולד בפרנקפורט לאם מוזיקאית ואב ביוכמיאי, הוא עבר עם משפחתו לפיטסבורג שם הועסק אביו בעבודת מחקר באוניברסיטה.
הוא למד משחק בווינה, בנוסף גם למד בבית ספר למחול מודרני בלונדון.
יאניקה שיחק במחזמר גברתי הנאווה.
ב-1984 הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "Abwärts".
ב-1986 שיחק בסרט ביוגרפי על רוזה לוקסמבורג.
ב-1992 שיחק במיני סדרה הקנדית "By Way of the Stars" המתרחשת בפרוסיה במאה ה-19.
ב-1995 גילם את פיוטר השלישי, קיסר רוסיה בסרט טלוויזיה "יקטרינה הגדולה" על דמותה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
הוא דיבב את קפטן לי שאנג בדיבוב הגרמני לסרט מולאן, ב-1999 שיחק בסרט הקומדייה השחורה האמריקאי "Five Aces".
שטנדרטנפיהרר האנס לנדה הוא דמות בדיונית והאנטגוניסט הראשי בסרטו של קוונטין טרנטינו משנת 2009 "ממזרים חסרי כבוד".
השחקן האוסטרי כריסטוף ואלץ מגלם את הדמות.
הוא זכה לשבחים רבים על תפקידו, וגרף פרסים רבים, כולל פרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס פסטיבל קאן לשחקן הטוב ביותר.
שטנדרטנפיהרר (קולונל האס אס) האנס לנדה הוא קצין אס אס אוסטרי שהוצב באס דה.
הוא מכונה "צייד היהודים" בשל יכולתו המופלאה לאתר יהודים המסתתרים ברחבי צרפת הכבושה.
לנדה אגואיסטי ושאפתן, מתגאה במידה רבה במוניטין המפחיד שלו, מתהלל בכינויו "צייד היהודים" ומשתמש בו כדי להשוות את עצמו לבוס שלו ריינהרד היידריך, אותו הוא מתאר כמי שלא אוהב את הכינוי שאנשי פראג העניקו לו ("התליין").
לנדה מזהה את שושנה שחיה חיים סמויים כמנהלת של בית קולנוע, ארבע שנים לאחר שעמיתיו רצחו את משפחתה, אך חס שוב על חייה.
כאשר גל המלחמה פונה נגד הנאצים, הוא לועג לה, ורומז שתפקידו למצוא וללכוד אנשים, והעובדה שהם יהודים אינה משפיעה עליו.
מלבד העובדה כי לנדה דובר גרמנית, הוא גם דובר באופן שוטף לפחות צרפתית, אנגלית ואיטלקית.
לנדה הוא אינטליגנטי, אופורטוניסט, יהיר וחסר רחמים.
אולם, הוא יכול להיות גם זהיר, מנומס ומקסים.
לקראת סוף הסרט, הוא מחליף צד ללא סייג כדי לסייע לממזרים להתנקש בחיי היטלר ומספר בכירים של המפלגה הנאצית בתוך אולם קולנוע.
בתמורה לתפקידו בסיפור, לנדה דורש חסינות מלאה לפשעי המלחמה שלו ועוד תגמולים ופיצויים שונים.
הממזרים ששרדו הניחו לו לחיות, אבל בוגדים בו על ידי הריגת אחד מאנשיו וחריטת צלב קרס במצחו כדי להבטיח שכולם ידעו תמיד שהוא נאצי.
בשנת 2019 הופיע טרנטינו בפודקאסט "Happy Sad Confused", ובו הוא דן בגורלו של לנדה לאחר אירועי הסרט.
טרנטינו הצהיר כי לנדה מוכר כגיבור בארצות הברית ובספרי ההיסטוריה בשל מעורבותו בסיום מלחמת העולם השנייה ועזרתו להרוג את היטלר, וכי לאחר מכן הוא מתיישב באי ננטקט, שם הוא נלקח כדי לפתור סדרה של רציחות כבלש חובב.
לנדה מבוסס על אלויס ברונר.
קוונטין טרנטינו אמר שדמותו של לנדה עשויה להיות הדמות הגדולה ביותר שכתב אי פעם.
במקור הוא רצה את לאונרדו דיקפריו לתפקיד.
לאחר מכן החליט טרנטינו לתת לשחקן גרמני לגלם את הדמות.
את התפקיד קיבל בסופו של דבר כריסטוף ואלץ האוסטרי, שלדברי טרנטינו "החזיר לי את הסרט שלי", מכיוון שלדעתו לא ניתן ליצור את הסרט בלי לנדה כדמות, אך חשש שהתפקיד "בלתי ניתן לגילום".
כאשר נבחן ואלץ לתפקיד, לא הייתה לו התכתבות קודמת עם טרנטינו או עם המפיק לורנס בנדר, והוא האמין שדמותו של האנס לנדה משמשת במהלך תהליך האודישן לליהוק לתפקידים אחרים.
ואלץ הצהיר שהוא הכי התרשם מהדיאלוג ומהעומק של הדמות.
ואלץ תיאר את דמותו של לנדה כמי שיש לו הבנה כיצד העולם עובד, וקבע כי צלב הקרס אינו אומר לו דבר.
הוא מוסיף שהוא לא מונע מאידאולוגיה, ושאם מישהו היה מכנה את לנדה נאצי, הוא היה מבהיר שלא, וקובע שעצם העובדה שהוא לובש מדים נאציים לא אומר שהוא מאמין האידאולוגיה הנאצית.
בתיאור הסיום בין הממזרים לנדה, הוא מתאר אותו כ"מציאותי עד כדי בלתי אנושי", ומוסיף כי הוא מבין שהעולם אינו רק דבר אחד בכל פעם, ואף על פי שהדברים הללו עשויים לסתור זה את זה, הם לא חייבים בהכרח.
ואלץ זכה לשבחים נרחבים על תפקידו בתור לנדה, וזכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן 2009 על הופעתו.
בשל תפקידו כהאנס לנדה, ואלץ קיבל הצעות רבות מבמאים לשחק תפקידים בסרטיהם, מספיק כדי שהוא יתאר את המצב כ"פרוע".
עורך הסרט האנטר סטיבנסון העיר כי צופים בינלאומיים, בעיקר אמריקאים, יופתעו מהכישרון של ואלץ בתפקיד זה, והוסיף כי הוא מנבא לו מועמדות לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ואלץ גרף מספר פרסים על הופעתו, כולל פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גילדת שחקני המסך באותה קטגוריה בינואר 2010. הוא גם זכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה ובפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, והפך לשחקן הראשון שזוכה באוסקר על הופעה בסרט של קוונטין טרנטינו.
האנְס פוּגֶר הוא אבי השושלת המשותף של שני הענפים של משפחת הסוחרים השוואבית פוגר: ו".
בהיסטוריוגרפיה של המשפחה הוא נחשב לדור המייסד.
האנס פוגר היה בנו של האורג הכפרי יוהאן "האנס" פוגר (או פוקר) ואשתו אנה מריה, לבית מייסנר (נפטרה ב-1395) מ.
שנת לידתו אינה ידועה ומוערכת באופן גס כסביבות שנת 1350. כמו אביו, הוא הפך לרב-אומן באריגה, והצליח, בזכות חריצות, חושים עסקיים, מזל ושני נישואים מועילים, להגיע לרווחה ולהשפעה באאוגסבורג, ובכך להניח את אבן הפינה להצלחה הפיננסית והחברתית של המשפחה.
הוא עבר לאאוגסבורג בשנת 1367 ונרשם בספר המס של העיר באותה שנה תחת הרישום "Fucker advenit" .
מס הרכוש ששילם מעיד על הון מסוים שהיה ברשותו כבר עם הגעתו.
בשנת 1367 (לפי מקורות אחרים רק ב-1370) נישא לקלרה וידולף (Klara Widolf, נפטרה ב-1378), בתו של האורג אוסוולד וידולף, שהפך לראש הגילדה בשנת 1371. עם נישואים אלו הפך פוגר לאזרח אאוגסבורג, לחבר בגילדה של האורגים ולמקבל נדוניה מכובדת.
לאחר מותה של קלרה, לכל המאוחר ב-1380 (לפי מקור אחר בסביבות 1382), נישא בשנית לאליזבת גפטרמן (Elisabeth Gfattermann, נפטרה ב-1436).
גם חותנו השני הפך לראש גילדת האורגים ב-1386, והיה בנוסף לכך עשיר וחבר מועצה.
באותה שנה נבחר האנס פוגר ל"ועדת השנים-עשר" של גילדת האורגים, כלומר לוועד המורחב שלה.
הוא הרחיב את עסקיו למסחר בטקסטיל ובכך הניח את הבסיס לשושלת הסוחרים המאוחרת של פוגר.
הוא הרוויח מהביקוש הגואה ל באותה תקופה, ובסוף המאה ה-14 פעל כ"יזם-אורג" (Verleger) שסחר בבדי פשתן, אותם קנה מאורגים בווארים ומכר תוך ייצוא הסחורה עד לאיטליה.
לבסוף, הפך האנס פוגר בעצמו לראש גילדת האורגים המקומית.
בשנת 1397 עבר מרובע האורגים ב"פראואנפורשטאדט" (פרבר הנשים), שם חיו משפחות בעלי מלאכה עניות, אל העיר העילית (Oberstadt) של האמידים, שם הצליח לרכוש בית ברחוב הרייכסשטראסה מול בית הגילדה של האורגים (ליד ).
כעת השתייך לאחוזון העשיר ביותר בעיר ויכול היה להתחרות מבחינה פיננסית מול בני משפחות פטריציות ותיקות.
מנישואיו הראשונים של האנס פוגר ידוע על שלושה ילדים, ומנישואיו השניים על ארבעה ילדים, כאשר תאריכי לידתם ומותם אינם ידועים בחלקם.
להאנס פוגר היה אח בשם אולריך (אולין) פוגר (נפטר ב-1394), שהיה אף הוא אורג ושעבר אף הוא מגראבן לאאוגסבורג ב-1368. אין לבלבל בינו לבין אולריך פוגר, שהיה נכדו של האנס פוגר.
צאצאיו של אולריך, אחיו של האנס פוגר, מתועדים באאוגסבורג במשך כ-50 שנה נוספות, אך לא הפכו למשמעותיים בהיסטוריה של העיר.
האנס פוגר נפטר ב-1408 או 1409. אלמנתו אליזבת ניהלה את המתפרה ואת מסחר הטקסטיל עד למותה בשנת 1436, תוך שהיא מגדילה בהתמדה את נכסי החברה ומבססת מונופול על נחושת.
את בניה, אנדראס ויאקוב, שלחה ללמוד כשוליות את מלאכת הצורפות, והיא עצמה לימדה אותם את מלאכת האריגה ואת סחר הבדים.
שני האחים מהווים את "הדור השני" של משפחת פוגר.
הם עבדו יחד בעסקים, כפי שעולה משומת המס המשותפת שלהם.
אנדראס פוגר ישב במועצת העיר אאוגסבורג והיה בעל השפעה רבה.
ב-1448 החזיקו האחים יחד בהון החמישי בגודלו בעיר, אך לבסוף נפרדו דרכיהם.
בספר המס של 1455 הם נישומו לראשונה בנפרד.
אנדראס פוגר נפטר זמן קצר לאחר פיצול החברה.
בניו המשיכו את העסק שלו וקיבלו בשנת 1462 סמל משפחה עם דמות של אייל קופץ.
לכן נקרא ענף זה של המשפחה "פוגר של האייל".
עם זאת, החברה שלהם הפכה לחדלת פירעון בסוף המאה ה-15 עקב הלוואה מסוכנת שהעניקו לארכידוכס מקסימיליאן הראשון.
מקסימיליאן סירב להחזיר את ההלוואה, והביטחונות שניתנו התבררו כחסרי ערך.
לאחר פשיטת הרגל, רק צאצאים מעטים מענף זה זכו למעמד.
לעומת זאת, ענף המשפחה של יאקוב פוגר המשיך לשגשג.
הוא קיבל סמל משפחה עם דמות של שני שושנים, ולכן נקרא ענף זה "פוגר של השושן".
לאחר מותו של יאקוב פוגר ב-1469, ניהלו את החברה של האב תחילה אלמנתו ברברה ולאחר מכן בניו.
הם הפכו אותה לאחד מבתי המסחר הגדולים והעשירים ביותר באירופה.
בנו, יאקוב פוגר, קיבל את הכינוי "העשיר".
בתחילת המאה ה-16 החלה עליית המשפחה אל מעמד האצולה.
האנס יואכים פון ציטן , לעיתים נכתב יוהאן יואכים פון ציטן , (14 במאי 1699 – 26 בינואר 1786) הידוע גם בכינוי ציטן מתוך השיח , היה גנרל פרשים בצבא הפרוסי.
הוא שירת בארבע מלחמות והיה גורם מכריע במספר ניצחונות בתקופת שלטונו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, במיוחד בקרב הוהנפרידברג וקרב טורגאו.
הוא ידוע גם בזכות פשיטה לתוך השטחים ההבסבורגיים במהלך המלחמה השלזית השנייה, הידועה בשם מסעו של ציטן .
לאחר שהיה מעורב ב-74 דו-קרב ולחם בארבע מלחמות, הוא מת במיטתו בגיל 86.
ציטן נולד ב-14 במאי 1699 בכפר הקטן ווסטראו, כיום חלק מפרבלין, במרקיזות ברנדנבורג.
אביו היה יואכים מתיאס (1657–1720) ואמו, אילזבה קתרינה יורגאס.
המשפחה התגוררה שם במשך כמה מאות שנים; רשומות מראות שהם ייסדו בית ספר לטיני באמצע המאה ה-14. הנחלה הייתה קטנה והמשפחה התייחסה לבית הרעוע כאל בקתה דלה.
אביו חלק את הנחלה עם אחיו, האנס דיטריך; כשהאח מת ב-1693, האב הפך לבעלים המלא של הנכס, שהוערך ב-4,000 טאלר.
ציטן היה השלישי מבין שבעה ילדים; עד 1720, כשאביו מת, נותרו רק ארבעה ילדים.
ווסטראו עברה לציטן ושלוש אחיותיו.
העיזבון הוערך ב-8,000 טאלרים, שמתוכם היה צריך לממן את אחזקת האם ולשלם את ירושותיהן ונדוניותיהן של אחיותיו.
זה הותיר את ציטן עם כמחצית מהערך.
שכן, הגנרל פון שוונדי מבוסקוב, לקח את ציטן ב-1715 כקורפורל לרגימנט שלו בנוירופין.
עם מינויו למושל שפנדאו, שוונדי, שהיה החונך של ציטן, העביר את הפיקוד על הרגימנט שלו לידי הגנרל-מיור קורט כריסטוף פון שוורין.
בדיווח לפרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, ציטן תואר כ"...
קטן מאוד, ובעל קול חלש [מדי] לפיקוד." זה הספיק ל"מלך החייל", שהיה אובססיבי לגברים גבוהים, כדי להתעלם מציטן ברשימות הקידום.
ב-28 ביולי 1724, נסע ציטן מקרוסן, שם חנה הרגימנט שלו, עם עתירה לקידום למלך, שרשם אז בשולי העתירה שציטן "יקבל את פיטוריו." ציטן פרש לאחוזתו.
שנתיים לאחר מכן, במהלך שהות בברלין, שמע ציטן על הכפלת רגימנט הדרגונים של וותנוב והשיג משרה כלוטננט ברגימנט זה.
ב-1727, לאחר ויכוח עם הקפטן שלו (ריטמייסטר), הוא נידון למאסר של שנה במבצר קניגסברג על אי-ציות.
לאחר שחזר מהמבצר, ציטן הזמין את הריטמייסטר לדו-קרב ובעקבות זאת הודח מהצבא.
עד 1730, בהמלצת הגנרל וילהלם דיטריך פון בודנברוק, ציטן, שלכאורה השתקם, הצטרף לפרייקומפני (פלוגה עצמאית) החדשה של הוסרים בפוטסדאם.
ב-1 במרץ 1732, הוקמה פלוגה שנייה של הוסרים, וציטן מונה למפקדה וקודם לדרגת ריטמייסטר עם משכורת של 50 טאלרים לחודש.
בקיץ 1732, ציטן קיבל ארבעה שבועות מעצר על עבירה.
ב-1735, פרידריך וילהלם מינה את ציטן למפקד פלוגת הוסרים, ושלח אותו לצבא הקיסרי על הריין, שם השתתף במלחמת הירושה הפולנית.
קרל יוזף בתוני, מפקח ההוסרים האוסטרים, שימש כחונך שלו בלחימה נגד צרפת.
באותה תקופה, האוסטרים נחשבו לאדונים הבלתי מעורערים של עבודת הפרשים הקלים.
הקידום הבא שלו, לדרגת מייג'ור, התרחש ב-29 בינואר 1736.
ב-1737 נישא ציטן ליודית פון יורגאס בת ה-33. בתו הבכורה נולדה מנישואים אלה.
זמן קצר לפני החתונה, הוא ערך דו-קרב עם המפקח שלו, לוטננט-קולונל אלכסנדר לודוויג פון וורמבורג.
ב-1741, בפרוץ המלחמה השלזית הראשונה (חלק ממלחמת הירושה האוסטרית), ציטן היה מייג'ור ומפקד פלוגת פרשים.
ב-10 במאי 1741 הוא הצטיין בקרב עם האוסטרים בקרב שטרלן.
הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל ברגימנט ההוסרים של המשמר וקיבל את עיטור פור לה מריט.
ציטן פגש את מורו הישן, בתוני, במהלך המלחמה השלזית הראשונה והביס אותו בקרב רוטשלוס.
האוסטרי האבירי שלח לו מכתב מחמיא כמה ימים לאחר מכן, והגנרל פון וינטרפלדט, שפיקד ברוטשלוס, דיווח על התנהלותו לטובה עד כדי כך שפרידריך השני, מלך פרוסיה, סימן אותו לפיקוד גבוה בעתיד.
תוך שנה הוא היה קולונל וראש רגימנט ההוסרים החדש שהוקם, הוסרי ציטן, רגימנט ההוסרים השני.
בפשיטה למוראביה בשנה שלאחר מכן, ציטן וההוסרים שלו חדרו כמעט עד וינה, ובנסיגה לשלזיה הוא הועסק ללא הרף במשמר בעורף.
למרות חזרתו לצבא ב-1730 כקצין "משוקם", מזגו של ציטן לא השתנה לחלוטין.
עם מספר בני דורו, הוא ניהל יריבות מתמשכת עם האנס קרל פון וינטרפלדט, אחד מאנשי סודו המהימנים של פרידריך.
מקורה היה בקידומים בו-זמניים לקולונל בעקבות קרב רוטשלוס.
אף על פי שציטן היה מבוגר יותר בשנים ובשירות, ולמעשה פיקד בקרב, הוא ווינטרפלדט קודמו יחד.
ציטן נטר טינה על הקידום המהיר של הזוטר ממנו.
האיבה הונצחה על ידי אמונו ארוך השנים של פרידריך בווינטרפלדט, שעמד לצידו במהלך פרשת קאטה.
בחורף 1741–1742, ומאוחר יותר במהלך השלום הקצר בין המלחמה השלזית הראשונה לשנייה, עסק ציטן בארגון מחדש של הפרשים הפרוסים.
ב-1743 הוא הרס את בית משפחתו, ה"קלופה" הישן, והחל בבניית אחוזה חדשה ומפוארת בווסטראו.
במהלך השלום הקצר, ההוסרים, כמו שאר הפרשים הפרוסים, עברו מהפך מוחלט.
למשמעת שלהם הם הוסיפו את התעוזה ואיכויות הלחימה הזעירה של מיטב הכוחות הלא-סדירים, וההוסרים הפרוסים נחשבו לטובים מסוגם באירופה.
ב-1743 אימצו הוסרי ציטן את מעיל הפרווה הייחודי בדוגמת עור נמר למדי המצעד שלהם, כאשר קציני הפלוגה חבשו כובעי פרווה עם נוצות אנפה וקציני השדה השתמשו בכנף עיט.
ב-1744, התקדם ציטן עם כוח החלוץ של הצבא הפרוסי בבוהמיה לבודייוביצה.
ביוזמתו האישית במולדאו, הקולונל, עם רגימנט ההוסרים האדום מס' 2 שלו, הכניע כוח אויב גדול יותר.
ציטן חיפה על הנסיגה מאחורי האלבה, וב-12 באוקטובר, הוא נקלע למארב אכזרי במולדאו.
בשנה זו נולד הכינוי "ציטן מתוך השיח" .
ב-20 במאי 1745, הוא וההוסרים שלו הצטיינו במעבר לילי נועז על פני גיס אוסטרי של 20,000 איש.
ציטן הוביל את הציטנריט (מסע ציטן) המפורסם סביב קווי האויב כדי למסור את פקודת המלך לכוח מרוחק.
שבועיים לאחר מכן, בקרב הוהנפרידברג ב-4 ביוני, הוסרי ציטן הצטיינו לראשונה בקרב סדור.
לפני קרב הנרסדורף בנובמבר, הוסרי ציטן עקבו אחר הצבא הקיסרי, ממתינים להתנפל עליו.
בהנרסדורף, הדף ציטן את ההתקפה הפתאומית והבלתי צפויה של האוסטרו-סקסונים; וינטרפלדט הגיע לשדה בזמן כדי לקחת חלק מכריע בניצחון.
שוב נאלצו היריבים לחלוק את זרי הדפנה שלהם, וציטן למעשה כתב למלך בגנותו של וינטרפלדט, וקיבל בתשובה הכרה מלאה ונדיבה בערכו ובשירותיו שלו, יחד עם הערה קצרה שהמלך מתכוון להעסיק את הגנרל פון וינטרפלדט בכל דרך שימצא לנכון.
הניצחון בהנרסדורף סיים את המלחמה השלזית השנייה.
לאחר חוזה דרזדן, השגרה היומיומית של השירות הצבאי בעתות שלום החלה לדכא את רוחו.
לעיתים, ציטן העקשן נפל למורת רוח אצל המלך, אשר לדעתו של ציטן, לא תמך בו מספיק.
ציטן התרחק מהחצר, ורטן כלפי פרידריך מאחוזתו.
במרץ 1756, מתה אשתו והגנרל המזדקן החל לסבול משיגדון.
ציטן קודם לדרגת גנרל-לויטננט והשתתף בקרב רייכנברג ב-1757 ושוב בקרב פראג.
ב-5 במאי 1757, הוא קיבל את מסדר העיט השחור.
בקרב קולין הוא פיקד על המשמר הקדמי ואז הוקצה לדוכס אוגוסט וילהלם בראונשווייג-וולפנביטל-בוורן, שקיבל את הפיקוד בשלזיה.
ב-24 בנובמבר 1757, הוא הוביל את שאר הצבא מעבר לגלוגוב לליגניץ כדי להצטרף לצבאו של פרידריך; לאחר מכן הוא הצטיין בקרב לויטן ב-5 בדצמבר, בכך שעזר למוטט את האגף השמאלי האוסטרי.
בקרב הוכקירך, הפרשים שלו, ואלה של זיידליץ, סיפקו את משמר העורף לנסיגה הפרוסית.
במהלך ההתקפה בדומשטדט, הוא לא הצליח למנוע את אובדן שיירת האספקה הגדולה.
במהלך קרב ליגניץ ב-15 באוגוסט 1760, הוא הצליח לבלום את הצבא האוסטרי הראשי כך שלא יוכל להשתתף בקרב.
הוא עשה את אחת הטעויות הטקטיות המעטות בקריירה שלו בתחילת קרב טורגאו, 3 בנובמבר 1760, כשהכווין לא נכון התקפה נגד הכוחות האוסטרים; הוא פיצה על טעות זו כשהוא וההוסרים שלו הסתערו על גבעות זיפטיץ.
לבסוף, היה זה ציטן אשר ב-1761 הוציא את המלך הפרוסי ממשבר רוחני עמוק בזמן שהצבא היה מחופר בבונזלוויץ.
עד סוף המלחמה, הופקד שוב ושוב על הפיקוד העליון של הצבא הפרוסי בהיעדרו של המלך.
בסוף המלחמה, ציטן השתייך לאליטה של הממלכה ולמעגל החברים הפנימי של המונרך.
לאחר מלחמת שבע השנים, פרש ציטן משירות פעיל, נחשב בעיני פרוסים רבים כגיבור.
במהלך מלחמת הירושה הבווארית, פרידריך השני אסר עליו לצאת למלחמה, אז הוא נשאר באחוזתו בווסטראו עם אחייניתו, יוהנה פון בלומנטל, שבנה שירת ברגימנט שלו.
בתקופה זו היא אספה את זיכרונותיו לביוגרפיה.
בשנים הבאות של השלום, מפקד הצבא הישן נשאר מדריך בלתי נלאה של רגימנט ההוסרים האגדי שלו.
בשנותיו האחרונות, ציטן חילק את זמנו בין ברלין, שם קנה בית ב-1763 ברחוב קוכשטראסה מס' 61–62, לבין אחוזתו בווסטראו, שם הקדיש את עצמו בעיקר לצדקה.
במקביל, הוא עבד בזהירות רבה לשיפור נחלתו.
הוא נהנה מאמונו המיוחד של פרידריך, שנהג לבקר את "אביו הזקן ציטן".
בביקור אחד אצל המלך, בארמון סנסוסי, לאחר שיחה ארוכה, הורה המלך להביא כיסא עליו הזמין את האיש בן ה-85 לשבת.
למרות חולייו, ציטן סירב לשבת בנוכחות המונרך; המלך אמר: "שב, ציטן, או שאני הולך."
ב-26 בינואר 1786, מת ציטן במיטתו בברלין, גיל מופלג בהתחשב במזגו החם ו-74 הדו-קרבות שיוחסו לו.
הוא נקבר ב-31 בינואר 1786 בבית הקברות של ווסטראו ליד הכנסייה הכפרית.
מלבד הרכוש בווסטראו, הוא לא הותיר הון.
הריהוט של הבית בברלין נאלץ להימכר במכירה פומבית לאחר מותו, ואלמנתו שוחררה מחובות רק בזכות מתנה מהמלך פרידריך בסך עשרת אלפים טאלרים.
היא נישאה לקרל פון יורגאס (1702 – 19 במרץ 1756), בנו של יואכים פון יורגאס ולואיזה פון ציטן.
בנו היחיד, פרידריך פון ציטן (6 באוקטובר 1765 – 29 ביוני 1854), שפרידריך היה הסנדק שלו, היה תחילה קפטן של הוסרים ומ-1800 עד 1824 חבר מועצת רופין.
ב-1840 הוא הועלה לאצולה על ידי פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה.
הוא מת ב-1854, לא נשוי, ונקבר בבית הקברות המקומי.
עם מות היורש הזכר האחרון, הרכוש והתואר עברו ממשפחת ציטן לשושלת שוורין, עקב נישואיה של אחת מנכדותיו, קרולינה אלברטינה לואיזה וילהלמינה אמילי פון ציטן (22 באפריל 1806 – 24 בפברואר 1853) לאלברט לודוויג וילהלם פון שוורין (17 ביוני 1801 – 27 באוקטובר 1865).
ילדיהם ירשו את הרכוש והתואר.
חבר מפורסם נוסף במשפחת הוסרי ציטן, הרוזן האנס פון ציטן, קשור בקשרי משפחה רחוקים בלבד להאנס יואכים.
ב-1794 פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, הציב אנדרטה לציטן בברלין בווילהלמפלאץ (ברלין-מיטה).
היא נוצרה לראשונה על ידי יוהאן גוטפריד שאדו משיש והוחלפה ב-1857 ביציקת ארד על ידי אוגוסט קיס.
היא עומדת היום בציטנפלאץ בפינת וילהלמשטראסה ומורנשטראסה ליד האנדרטה של לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו.
אנדרטה דומה עומדת ליד אגם רופין.
שמו של ציטן חרוט על פסל הרכוב של פרידריך השני בברלין (1851), ותבליט בגודל מלא שלו עומד בפינת הפסל; בנוסף, שנבנו בין 1981 ל-1983, מחנות צבא העם הלאומי בבליץ נשאו את שמו, כמו גם רחוב ציטן בדיסלדורף וטבעת ציטן (Zietenring) בוויסבאדן, ורחוב בלינן הנושאים את שמו.
מ-1936 עד 1945, לגטינגן היו מחנות ציטן וטרסת ציטן; פייטרוביצה בקהילה הכפרית של גלובצ'יצה בשלזיה נקראה ציטנבוש מ-1936 עד 1945.
האנס קרל פון וינטרפלדט , גנרל פרוסי, שירת במלחמת הירושה הפולנית, במלחמת הירושה האוסטרית, במלחמות השלזיות של פרידריך השני, מלך פרוסיה, ובמלחמת שבע השנים.
הוא היה אחד מאנשי סודו ויועציו המהימנים של פרידריך, ועורר עוינות בקרב אנשי חצר אחרים.
פרידריך הפקיד בידיו אוטונומיה ניכרת במטה הכללי, ווינטרפלדט פיתח את התוכנית ה"מודרנית" הראשונה לאיסוף מודיעין צבאי.
הוא ניהל את המשא ומתן על אמנת וסטמינסטר ועבור מאמציו בשם פרידריך, קיבל את מסדר העיט השחור ואת עיטור פור לה מריט.
הוא מת מפצעיו בקרב מויס.
שמו נכלל בפסל הרכוב של פרידריך השני.
האנס קרל פון וינטרפלדט נולד בטירת ואנסלוב (כיום בזידנברינצוב, מקלנבורג-מערב פומרניה) בפומרניה השוודית.
השכלתו הייתה לקויה, ובשנים מאוחרות יותר הוא תמיד הצטער על חוסר בקיאותו בצרפתית.
וינטרפלדט התגייס לרגימנט הקירסירים של דודו, גנרל-מיור פון וינטרפלד, שם שירת עד 1720; הוא קודם לקורנט לאחר שנתיים של שירות.
הודות לגובהו וליציבותו החיילית, היה לו המזל למשוך את תשומת ליבו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, שהעביר אותו לרגימנט הגרנדיריםענקי פוטסדאם כלוטננט.
תוך זמן קצר הוא הפך לשליש אישי למלך, וב-1732 נשלח עם קבוצה של מש"קים נבחרים לסייע בארגון הצבא הרוסי.
בעודו אורח של הרוזן מרשל מיניך בסנקט פטרבורג, וינטרפלדט התאהב והתחתן עם בת דודתו יולי פון מלצאן, שהייתה גם בתו החורגת של המרשל וגבירת החצר של הדוכסית הגדולה יליזבטה, קיסרית רוסיה.
בשובו לפרוסיה הפך למקורב לנסיך הכתר, לימים פרידריך השני, אותו ליווה מאוחר יותר במלחמת הירושה הפולנית.
אינטימיות זו, לאור יחסיו האישיים עם המלך, הפכה את מעמדו של וינטרפלדט לקשה מאוד, שכן פרידריך וילהלם ובנו היו מסוכסכים קשות בעקבות פרשת קאטה; בסופו של דבר הנסיך הובא בפני בית דין צבאי על ידי אביו, באשמת ניסיון עריקה, ונידון למוות.
וינטרפלדט נשאר חברו הקבוע של הנסיך לאורך כל הצרות הללו, ועם עלייתו לשלטון של פרידריך השני, הוא קודם למייג'ור ומונה לשליש לריבון החדש.
פעילות במהלך מלחמת הירושה האוסטרית
כאשר פרצה מלחמת הירושה האוסטרית, וינטרפלדט נשלח למשימה בסנקט פטרבורג, אשר נכשלה.
לאחר קידום זה, פרידריך העסיק בעיקר את וינטרפלדט כקצין מטה סודי לייצוג עמדותיו בפני הגנרלים, תפקיד שבו וינטרפלדט נזקק לטקט יוצא דופן ולידע באנשים ובעניינים, ויצר לעצמו אויבים רבים.
וינטרפלדט היה איש סודו של המלך ברפורמה בצבא, ביצירה מחדש של המטה הכללי ובפיתוח מודיעין צבאי.
בתקופת השלום הקצרה, הוא היה בנוכחות מתמדת אצל המלך, שהעסיק אותו שוב, כשחודשה המלחמה, באותו תפקיד כמו קודם, ולאחר שהיה גורם מכריע בניצחון בסדרה של קרבות משניים מוצלחים, קודם לגנרל-מיור ב-1745, בתוקף מינואר 1743.
עבור שירותיו הגדולים בקרב הוהנפרידברג, פרידריך העניק לו את הקפטנות של טטיאו, שנשאה עמה משכורת של 500 טאלר בשנה.
מאוחר יותר הפך למושל קולברג בפומרניה.
בקרב הנרסדורף, ציטן הדף את ההתקפה הפתאומית והבלתי צפויה של הכוח האוסטרו-סקסוני המאוחד; וינטרפלדט הגיע לשדה בזמן כדי לקחת חלק מכריע בניצחון.
שוב נאלצו היריבים לחלוק את זרי הדפנה, וציטן כתב למלך בגנותו של וינטרפלדט, וקיבל בתשובה הכרה מלאה ונדיבה בערכו ובשירותיו שלו, יחד עם הערה קצרה שהמלך מתכוון להעסיק את הגנרל פון וינטרפלדט בכל דרך שימצא לנכון.
במהלך עשר שנות השלום שקדמו למלחמה הגדולה הבאה, וינטרפלדט היה בנוכחות מתמדת אצל המלך, אלא אם כן הועסק במשימות סודיות בפרובינציות או בחוץ לממלכת פרוסיה.
לדוגמה, הוא נשלח ללונדון למשא ומתן על אמנת וסטמינסטר.
ב-1756 הוא מונה לגנרל-לויטננט וקיבל את מסדר העיט השחור ואת עיטור פור לה מריט.
חוזה דרזדן מ-1745, שסיים את המלחמה של פרוסיה עם אוסטריה, העניק לפרוסיה שליטה בשלזיה.
פרידריך הבין שמריה תרזה תבקש להשיב את השטח שאיבדה כשתהיה לה הזדמנות.
וינטרפלדט היה פעיל באיסוף מידע על הקואליציה שהתכוננה בחשאי לתקוף את פרוסיה.
בהכנות למלחמה הקרבה, וינטרפלדט לקח חלק מוביל בדיונים שהובילו בסופו של דבר להחלטתו של פרידריך להנחית את המכה הראשונה.
וינטרפלדט היה בפירנה עם המלך; כשהסקסונים נכנעו שם, פרידריך שקל לשלב את הצבא הסקסוני בשלמותו בתוך צבאו שלו, ווינטרפלדט ייעץ לו נגד מעשה זה.
פרידריך עשה זאת בכל מקרה.
הוא ליווה את שוורין בהתקדמות לפראג ב-1757 ולקח חלק בולט בקרב שם, שבו הצבא הסקסוני ערק מהפרוסים לפי רגימנטים.
לאחר התבוסה בקרב קולין, עם זאת, וינטרפלדט, שפרידריך השני ראה בו ככל הנראה את האיש היחיד בעל האופי שניתן לסמוך עליו לנהל את הפעולות העדינות והקשות יותר של הנסיגה, מצא את עצמו נאלץ לעבוד במגע קרוב עם אחיו של המלך, הנסיך וילהלם, ציטן ואנשים אחרים שראו בו את אויבם.
את הפעולות שבאו לאחר מכן ניתן לסכם במשפט: "הכל השתבש"; לאחר סצנה זועמת עם אחיו, הנסיך וילהלם פרש מהצבא, וכשפרידריך העניק לווינטרפלדט סימני אמון מחודשים, העוינות הכללית הגיעה לשיאה.
אולם כפי שקרה המקרה, וינטרפלדט נפל קורבן לאומץ ליבו שלו בהיתקלות במויס ליד גרליץ ב-7 בספטמבר.
פציעתו התבררה כקטלנית והוא מת ב-8 בספטמבר.
האיבה בחצר שעוררו עשרים שנות האינטימיות וההשפעה הרצופות שלו אצל המלך, וההשמצה מצד חיילים פחות מוכשרים או פחות בני מזל, רדפו אותו במותו.
הנסיך וילהלם הביע את מרירות שנאתו כמעט במילותיו האחרונות, וזיכרונותיו של הנסיך היינריך נותנים דיוקן בלתי אמין לחלוטין של יהירותו, חוסר יושרו, חוסר המוסריות וחוסר היכולת של וינטרפלדט.
פרידריך, לעומת זאת, לא נטה לעודד חוסר יכולת אצל קציניו המהימנים ביותר, ובאשר לשאר, וינטרפלדט עמד בראש המעטים מאוד שלהם העניק המלך את ידידותו ואת אמונו המלא.
כששמע על מותו של וינטרפלדט, הוא אמר, "לעולם לא אמצא שוב וינטרפלדט אחר", וקצת מאוחר יותר, "הוא היה אדם טוב, אדם בעל נשמה; הוא היה חברי." כוחו של וינטרפלדט היה בחשיבה ובפעולה אסטרטגית.
בתחילה, וינטרפלדט נקבר באחוזתו בברשאו; מאה שנה לאחר מכן, גופתו הועברה לאינוולידנפרידהוף (בית קברות צבאי) בברלין.
פסל, העומד בווילהלמפלאץ שם, הוקם לזכרו, ואחר הוקם במוזיאון בודה באי המוזיאונים.
פסל נוסף מהווה חלק מהאנדרטה לפרידריך השני בשדרת אונטר דן לינדן.
ב-1851 שמו נחקק על הפסל הרכוב של פרידריך השני.
האנציקלופדיה העברית (בלועזית נקראת Encyclopaedia Hebraica) היא אנציקלופדיה מקיפה בשפה העברית שיצאה לאור במחצית השנייה של המאה העשרים.
הדפסת הכרך הראשון החלה בקיץ 1948, עם הקמת המדינה, והוא יצא לאור ביולי 1949. נשיא הכבוד של האנציקלופדיה היה נשיא המדינה, ד"ר חיים ויצמן.
בהקדמה מטעם החברה המוציאה לאור את האנציקלופדיה, נאמר: "אמונתנו חזקה כי נגשים את שאיפתנו לתת תוכן מעולה בכלי מפואר ולהוסיף ולשכלל מכרך לכרך, וכי נסיים במשך חמש או שש שנים את הוצאת כל ט"ז הכרכים והמפעל השלם ישיג את תעודתו".
בפועל נמשכה כתיבת האנציקלופדיה למעלה מ-30 שנה, ורק בשנת 1980 – כרבע מאה אחרי תאריך היעד המקורי – נשלמה הוצאתה לאור.
מנויים על האנציקלופדיה העברית, אשר המתינו שנים ארוכות להשלמתה, יצאו בפעולות מחאה.
בשנת 1964 הנושא אף הגיע לדיון בבית המשפט.
ב-1971 פוטר ישעיהו ליבוביץ מעריכת האנציקלופדיה משום שהמוציאים לאור רצו לזרז את קצב הוצאת הכרכים, בניגוד לעמדתו שהדבר יפגע באיכות הערכים, למעשה, פיטורו של ליבוביץ לא הביא לזרוז קצב ההוצאה.
עם השלמתה מנתה האנציקלופדיה 32 כרכים עם שלושים אלף ערכים.
בשלבי כתיבת האנציקלופדיה יצא לאור כרך מילואים א' שעידכן והשלים את הכרכים א' עד ט"ז, ולאחר השלמת ל"ב הכרכים יצא לאור כרך מילואים ב'.
בשנת 1985, חמש שנים לאחר השלמת כרכי האנציקלופדיה, יצא לאור כרך "מפתח", ובשנת 1995 יצא כרך מילואים ג', ובו עדכון נתונים שהיה צורך לעדכנם מאז כרך המילואים ב', ואתו עוד שני כרכים העוסקים בעדכון מקיף של הערכים העוסקים בארץ ישראל ובמדינת ישראל, ומחליפים את כרך ו' המקורי.
השפעות חיצוניות על עריכת האנציקלופדיה
בתקופת הוצאתה לאור יוחסה לאנציקלופדיה העברית חשיבות גדולה ביותר, שאותה ניתן להמחיש בכך שהיו אנשים שחשו צורך עז להיכנס כערכים לאנציקלופדיה, כמעין גושפנקא למידת חשיבותם ומעמדם.
סיפרה לימים ברכה פלאי, מו"ל האנציקלופדיה, שפנה אליה יום אחד סופר ואיים להתאבד אם לא יכלל באנציקלופדיה: "למרות שמעמדו בספרות העברית לא היה בעל חשיבות יתרה, לא לקחתי סיכונים והכללתי אותו כערך".
לעיתים התעוררו ויכוחים מי יכתוב ערך מסוים, ויכוחים שנבעו ממחלוקת אקדמית-עניינית או לעיתים משיקולים פוליטיים או רגשיים.
כך היה עם הערך "חיים ארלוזורוב", וכך היה, להבדיל, עם הערך "אדולף היטלר".
הצנזורה הצבאית בישראל הטילה איפול כבד על פרסום פרטי "העסק הביש", ובמשך שנים רבות הייתה ההתייחסות לנושא זה במילות קוד וברמזים בלבד.