tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש ראיות פולקלוריות שלפחות חלק מהשילה נה גיג היו בשימוש כזה, כאשר הפסלונים היו מושאלים לנשים עת כרעו ללדת.
לדמויות שילה נה גיג אחרות יש זיקה לטקסי נישואים.
למשל, את הדמות מכנסיית סנט מייקל באוקספורד היו מראים לכלות ביום החתונה.
תאוריה זו אינה מסבירה את המשמעות של כל דמויות השילה נה גיג: חלקן מתארות דמות דקה עם צלעות בולטות ושדיים צרות, מאפיינים אשר אינם מסמלים פוריות.
אחרות הן שמנמנות ולפעמים מוצגות בהקשר מיני עם בן זוג (כמו בוויטלספורד).
ויר טוען כי בחינה מדוקדקת של הדמויות מגלה תכונות שמצביעות שהפונקציה שלהן לא קשורה לפוריות.
ויר וג'רמן משערים כי שילה נה גיג נועדה להזהיר מפני חטא התאווה, בהקשר דתי.
דמויות אקסהיביציוניסטיות מכל הסוגים—זכרים, נקבות, וחייתיות—לעיתים קרובות מצויות בקרבת ייצוגים של חיות שטורפות בני אדם ודמויות אחרות מהגיהנום.
דמויות אלה, הם טוענים, שימשו כאמצעי של איום עבור אוכלוסייה שברובה אנאלפביתית.
פרשנות זו מתואמת לתאוריית המקור הקונטיננטלי של שילה נה גיג.
החוקרים שתומכים בתאוריה זו סבורים כי הדמות הגיעה מיבשת אירופה לאיים הבריטים יחד עם צליינים שנעו במסלול אל ומסנטיאגו דה קומפוסטלה.
אך אין הסכמה על כך, ופריטג, למשל, חולקת על כך.
התאוריה הדתית מתאימה לדמויות שילה נה גיג המצויות על כנסיות ומבנים דתיים, אך פחות מצליחה להסביר את הדמויות המצויות במרחבים שאינם דתיים כמו אותן דמויות שנחרטו על חומות של טירות ואי אפשר לייחס להן מטרה דתית.
יש אפילו שילה נה גיג בהדון הול שמופיעה על צידה של אורווה.
גם התאוריה הזו אינה מסבירה את כל הדמויות.
אנדרסן, ויר וג'רמן כולם סבורים שהדמויות שימשו גם כאמצעי הגנה נגד הרוע.
הסבר זה מספק סיבה לשימוש בדמויות במבנים כגון טירות.
באירלנד, כמה מהדמויות אף נקראו "אבני עין הרע", דבר שתומך בתאוריה.
יש גם ראיות פולקלוריות למנהג אנסימרה - כשנשים היו מרימות את שמלותיהן כדי לגרש רוחות רעות.
דוגמה לכך ניתן לראות באיור מהמאה ה-18 מאת צ'ארלס אייזן ב-La Fontaine's Nouveaux Contes (1674) אשר מראה שד נהדף על ידי מראה של אישה שמרימה את החצאית שלה כדי להציג את איברי מינה.
אך ויר וג'רמן סבורים כי אלה אגדות ולא דבר שנהג בפועל.
כאמור, לאירלנד יש את המספר הגדול ביותר של שילה נה גיג, והייתה תקופה שחשבו שזוהי תופעה בלעדית לאירלנד, עד שחוקרים קישרו את הדמות לדמויות אחרות ברחבי מערב ומרכז אירופה.
קשה למנות את המספר המדויק, כמו שיש קושי להגדיר אילו דמויות מכל הייצוגים האקסהיביציוניסטיים הן שילה נה גיג, ואין הסכמה בין החוקרים.
למשל, הדמות ברוצ'סטר אינה שילה נה גיג לדברי פריטג, אך נחשבת לכזו על ידי ויר וג'רמן.
קונקנון סופרת דמויות שחוקות שלדעתה (ורק לדעתה) הן כשילה נה גיג.
וככל שמתעורר עניין בנושא, ייתכן שיתגלו עוד דמויות שעדיין לא נספרו.
בשנת 1992 יצאה מוזיקאית הרוק האלטרנטיבי פי.
הארווי בסינגל השני מאלבום הבכורה שלה Dry, בשם Sheela-Na-Gig.
השיר הגיע למקום תשיעי במצעד האלטרנטיבי בארצות הברית.
היה לשיר גם קליפ וידאו אשר בוים על ידי מריה מוצ'נץ שיצא באותה שנה.
שילה גיש הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע בריטית.
על הופעתה בשנת 1995 במחזמר "קומפני" מאת סטיבן סונדהיים היא זכתה בפרס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה במחזמר.
בקולנוע שיחקה גיש בסרט "A Day in the Death of Joe Egg" מ-1972, בסרט "קוורטט" משנת 1981, ב"איש הנצח" מ-1986, ובעיבוד הקולנועי של "מנספילד פארק" משנת 1999. בטלוויזיה כיכבה ב-1969 בסדרה "הצ'רצ'ילים הראשונים", ב-1992 שיחקה במיני-סדרה "Jewels" מאת דניאל סטיל, ובסיטקום של רשת ITV בשם "Brighton Belles" ששודר ב-1993 ו-1994.
גיש נולדה בשם שילה אן סיים גאש בעיר לינקולן שמחוז לינקולנשייר.
היא למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה והופעת הבכורה שלה על הבמה הייתה בלהקת תיאטרון רפרטוארי.
גיש כיכבה לראשונה בווסט אנד בתפקיד בלה במחזמר "רוברט ואליזבת".
היא ידועה בעיקר מהופעותיה על במת התיאטרון.
ב-1996 שיחקה בתפקיד ג'ואן במחזמר "קומפני" מאת סטיבן סונדהיים בתיאטרון דונמאר ורהאוס בבימויו של סם מנדס.
על הופעתה זו זכתה גיש בפרס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה במחזמר.
ב-199 הופיעה בתפקיד מיס ונייבל במחזה "פתאום, בקיץ האחרון" מאת טנסי ויליאמס בבימויו של שון מאתיאס יחד עם רייצ'ל וייס בתיאטרון הקומדיה בלונדון.
אחד מתפקידיה האחרונים היה בדמות ארקדינה בהפקה של המחזה "השחף" בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר בשנת 2003.
גיש הופיעה בתוכניות דרמה רבות בטלוויזיה.
היא גילמה את דמותה של מרי ממודנה בסדרה "הצ'רצ'ילים הראשונים".
ב-2001 השתתפה בעיבוד המצליח לרומן "Love in a Cold Climate", ובו גילמה את ליידי מונטדור האקסצנטרית.
ב-1975 שיחקה בפרק בסדרה "The Sweeney" בתפקיד ג'ון בויסי, אשתו של הנבל.
בקולנוע שיחקה גיש בסרט "A Day in the Death of Joe Egg" מ-1972, בסרט "Hitler: The Last Ten Days" מ-1973, בהפקה של מרצ'נט ואייבורי "קוורטט" מ-1981 ובסרט "Merisairas" מ-1996. ב-1999 גילמה את דמותה של גברת נוריס בסרט הקולנוע "מנספילד פארק" עיבוד לרומן מאת ג'יין אוסטן.
עוד היא מוכרת מהופעתה בתפקיד רייצ'ל אלנסטיין בסרט "איש הנצח" משנת 1986, ובסרט ההמשך "איש הנצח: סוף המשחק" משנת 2000.
גיש הייתה נשואה לשחקן רולנד קוראם מ-1964 עד 1985. לבני הזוג נולדו שתי בנות: השחקניות קיי (קתרין גיסליין) קורם ולו גיש (1967–2006).
ב-1985 בעת צילומי המיני-סדרה "That Uncertain Feeling" הכירה גיש את השחקן דניס לוסון שאיתו התחתנה ב-2004.
ב-2003 נפגעה עינה הימנית מסרטן העור.
היא נפטרה ב-2005 ממחלת הסרטן בקמדן שבלונדון.
שילה עבדוס-סלאם הייתה שופטת בבית המשפט העליון לערעורים במדינת ניו יורק.
היא הייתה האישה השחורה המוסלמית הראשונה שמונתה לשופטת בערכאה הגבוהה ביותר במערכת השיפוט במדינת ניו יורק, והאישה המוסלמית הראשונה שכיהנה כשופטת בארצות הברית.
סי., שם גדלה למשפחה ממעמד הפועלים, עם שישה אחים ואחיות.
היא למדה בבתי ספר ציבוריים בעיר.
כאשר חקרה את ההיסטוריה המשפחתית שלה כילדה, גילתה כי סבא רבא שלה היה עבד בווירג'יניה.
עבדוס-סלאם סיימה את לימודי התואר הראשון בברנארד קולג' בשנת 1974, ואת לימודי המשפטים באוניברסיטת קולומביה בשנת 1977. בקולומביה, למדה באותו מחזור עם התובע הכללי של ארצות הברית לעתיד, אריק הולדר.
לפני כהונתה כשופטת, עבדה עבדוס-סלאם כעורכת דין בחברת Brooklyn Legal Services ואף כיהנה כעוזרת התובע הכללי במשרד המשפטים של מדינת ניו יורק ביחידות לזכויות האזרח, נדל"ן ופיננסים.
לאחר מכן עבדה בבית המשפט לעניינים אזרחיים של העיר ניו יורק מ-1992 עד 1993. היא מונתה לנשיאת בית המשפט העליון של מחוז ניו יורק מ-1993 ועד 2009, שם היא מונתה לנשיאת היחידה לערעורים, במחלקה המשפטית הראשונה בשנת 2009, על ידי המושל דייוויד פטרסון.
היא הייתה סגנית בית המשפט לענייני ערעורים של מחוז ניו יורק מ-2009 ועד קידומה ב-2013.
היא הייתה מועמדת מטעם מושל ניו יורק אנדרו קואומו, ב-5 באפריל 2013, למילוי מקומו של השופט המנוח תיאודור ט.
ג'ונס בבית המשפט העליון לערעורים של מדינת ניו יורק.
המינוי אושר ללא התנגדות, בהצבעה שנערכה ב-6 במאי 2013.
עבדוס-סלאם נמצאה מתה ב-12 באפריל 2017. גופתה נמצאה צפה בנהר ההדסון, שעות לאחר שדווח על היעדרותה מביתה, בהארלם.
בתום חקירת המשטרה נקבע כי היא התאבדה.
עבדוס-סלאם לקחה את שם המשפחה של בעלה הראשון, והשאירה אותו לאורך הקריירה המקצועית שלה.
בעלה השני, ג'יימס האטצ'ר, היה בנו של אנדרו האטצ'ר, שעבד בתור קצין העיתונות של ג'ון פ.
ג'ייקובס, איתו התחתנה ביוני 2016, היה כהן דת נוצרי בבישופות האפיסקופלית של ניוארק.
שילה אדל גרייבך היא מדענית מחשב וחוקרת שמתמקדת בשפות פורמליות, בחישוביות ובאוטומטים, ובפרט בתורת הקומפיילרים.
גרייבך היא פרופסור אמריטה למדעי המחשב באוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס.
גרייבך ידועה בעיקר בשל המצאת צורה נורמלית חדשה לדקדוקים חסרי הקשר שנקראת על שמה, "הצורה הנורמלית של גרייבך", וכן בשל משפט גרייבך .
גרייבך סיימה את התואר הראשון שלה בבלשנות ובמתמטיקה שימושית במכללת רדקליף שבמסצ'וסטס בשנת 1960, ובשנת 1962, את התואר שני שלה, באותה המכללה.
בשנת 1963 קיבלה גרייבך דוקטורט מאוניברסיטת הרווארד, בהנחיית אנטוני אוטינגר, כאשר כותרת התזה שלה הייתה "Inverses of Phrase Structure Generators".
גרייבך עבדה באוניברסיטת הרווארד עד שנת 1969, אז עברה לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם היא מכהנת בתור פרופסור משנת 1970 ועד היום.
גרייבך עומדת מאחורי פרסום מאמרים רבים בתחום השפות הפורמליות וכן בתחום החישוביות.
שילה קמרון הנקוק, CBE היא שחקנית וסופרת אנגלייה.
הנקוק למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה ואחר כך החלה בקריירת משחק בתיאטרון רפרטוארי.
הנקוק שיחקה במחזות ובמחזות זמר בלונדון.
הופעת הבכורה שלה בברודוויי במחזה "Entertaining Mr Sloane" בשנת 1966 זיכתה אותה במועמדות לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה.
היא זכתה בפרס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה במחזמר על הופעתה במחזמר "קברט" בשנת 2007. היא הייתה מועמדת לפרס אוליבייה ארבע פעמים נוספות על תפקידיה במחזות "סוויני טוד" (1980), "אגדת חורף" (1982), "Prin" (ב-1989), ו"הנזירות בלוז" (2010).
שילה הנקוק נולדה בבלקגנג שבאי וייט לאייבי לואיז ואנריקו קמרון הנקוק, שהיה בעל פאב.
אחותה בילי המבוגרת ממנה בתשע שנים חיה באנטיב.
אחרי הפינוי בתקופת המלחמה למדה הנקוק בבית הספר Dartford County Grammar School.
משחק למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
בשנות ה-50 של המאה העשרים עבדה הנקוק בתיאטרון רפרטוארי.
הופעת הבכורה שלה בווסט אנד הייתה בשנת 1958, היא החליפה את ג'ואן סימס במחזה "Breath of Spring".
ב-1959 הופיעה בסדרת התיאטרון של ג'ואן ליטלווד בהפקה "Make Me An Offer".
תפקידים נוספים שלה בווסט אנד היו ב-1961 ברביו "One Over the Eight" עם קנת' ויליאמס, וב-1962 כיכבה במחזה "Rattle of a Simple Man".
ב-1965 הופיעה הנקוק לראשונה בברודוויי במחזה "Entertaining Mr Sloane".
ב-1978 שיחקה בתפקיד מיס האניגן בהפקה המקורית בלונדון של המחזמר "אנני".
שנתיים לאחר מכן גילמה את גברת לובט בהפקה המקורית בלונדון של "סוויני טוד".
הנקוק שיחקה במחזות "אגדת חורף", "טיטוס אנדרוניקוס" ו"איזון עדין" עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
בתיאטרון המלכותי הלאומי הופיעה במחזות "גן הדובדבנים" ו"הדוכסית ממאלפי".
היא ביימה את המחזה "חלום ליל קיץ" עבור הלהקה השייקספירית בסיבוב הופעות, וביימה את המחזה "The Critic" בתיאטרון הלאומי.
היא הייתה מנהלת אמנותית של להקת התיאטרון קיימברידג'.
ב-2006 גילמה הנקוק את דמותה של פרויליין שניידר בהפקה מחודשת בווסט אנד של המחזמר "קברט" שהועלה בתיאטרון ליריק.
על תפקיד זה היא זכתה בפרס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה במחזמר.
ב-2009 הופיעה במשך יותר משנה במחזמר "הנזירות בלוז" בתפקיד אם המנזר בלונדון פלאדיום.
ב-2013 כיכבה הנקוק לצדם של לי אוונס וקילי הוז בקומדיה "Barking in Essex" בתיאטרון וינדהאם.
ב-2016 שיחקה יחד עם ג'נה ראסל בבכורה בממלכה המאוחדת של המחזמר "הגנים האפורים" בתיאטרון סאות'פארק פלייהאוס.
הופעתה הראשונה של הנקוק בתפקיד חשוב בטלוויזיה היה בתפקיד קרול בסיטקום "The Rag Trade" של ה-BBC בתחילת שנות השישים של המאה העשרים.
תפקידים נוספים שלה בטלוויזיה היו בסדרות "דוקטור הו", "קוואנה QC" (לצדו של בעלה ג'ון ת'או), "Gone to the Dogs", "Brighton Belles", "איסטאנדרס", "The Russian Bride", "Bedtime", "ארבעים ומשהו", "Feather Boy", "בית קדרות", "תחבולות חדשות", "הנוכלים", ו"המופע של קתרין טייט".
ב-2008 שיחקה בתפקיד חולה במחלה סופנית שנסעה לשווייץ כדי לשים קץ לחייה, באחד המונולוגים של ה-BBC בסדרה "The Last Word".
הנקוק הגישה תוכניות תעודה אחדות.
ב-2010 הגישה את התוכנית "Suffragette City", שסיפרה על תנועת הסופרג'יזם דרך אוסף מוצגים של מוזיאון לונדון.
ב-2011 הופיעה בתוכנית "Sheila Hancock Brushes Up: The Art of Watercolours" החוקרת את ההיסטוריה של צבעי המים דרך יצירות לא ידועות של אמנים מקצועיים וחובבים.
ב-2013 הגישה את התוכנית "Perspectives: Sheila Hancock – The Brilliant Bronte Sisters" כחלק מהסדרה הדוקומנטרית "Perspectives" של רשת ITV, על מקורות ההשראה של האחיות ברונטה.
בדצמבר 2012 השתתפה הנקוק בתוכנית ספיישל לחג המולד של תחרות הריקודים "Strictly Come Dancing" של ה-BBC.
בינואר 2016 הופיעה בתפקיד אורח בפרק בסדרה הרפואית של ה-BBC "חדר מיון".
בדצמבר 2016 כיכבה לצדם של דון פרנץ', אמיליה פוקס ואיאן גלן בסדרת הדרמה קומית "Delicious" של ערוץ Sky One.
במרץ 1963 הקליטה הנקוק סינגל קומי בשם "My Last Cigarette".
בשיר מסופר על מישהי שמנסה להיגמל מעישון.
כל הכוונות הטובות תלויות בכך שהיא תעשן "רק עוד סיגריה אחת".
בשנים 1978 ו-1979 כיכבה הנקוק בתפקיד אליס פוסטר בסדרה הקומית של רדיו 2 של ה-BBC בשם "Thank You, Mrs Fothergill" לצדה של פאט קומבס.
היא השתתפה בהופעת אורח בתוכניות טלוויזיה כגון "Grumpy Old Women", "חדר 101" ו-"Have I Got News for You".
ברדיו השתתפה בשעשועון "Just a Minute" מאז 1967. בשנים 2007 עד 2012 הייתה הנקוק צ'נסלור של אוניברסיטת פורטסמות'.
ממרץ עד מאי 2010 הייתה שופטת בתוכנית הכישרונות "Over the Rainbow" של ה-BBC יחד עם שארלוט צ'רץ', אנדרו לויד ובר וג'ון פרטרידג'.
הנקוק עבדה ברדיו בקביעות והופיעה בארבע עונות של סדרת התסכיתים "North by Northamptonshire" לצדו של ג'פרי פאלמר.
ב-1977 הייתה הנקוק אורחת התוכנית "אלה הם חייך".
מנחה התוכנית איימון אנדרוז הפתיע אותה עם סיום הצגת "The Bed Before Yesterday" בתיאטרון ליריק בלונדון.
הנקוק הייתה נשואה לשחקן אלק רוס משנת 1955 עד למותו ב-1971. ב-1965 נולדה בתם מלאני.
ב-1973 התחתנה הנקוק עם השחקן ג'ון ת'או.
הוא אימץ את מלאני, ונולדה להם בת נוספת ג'ואנה.
בתו של ת'או מנישואיו הראשונים הצטרפה גם היא למשפחה.
כל שלוש הבנות הפכו לשחקניות.
היא הייתה נשואה לת'או עד למותו ב-21 בפברואר 2002. בסוף שנות השמונים אובחנה הנקוק כחולה במחלת סרטן השד, אבל החלימה לחלוטין.
ב-2004 פרסמה ספר בשם "The Two of Us" שכלל שתי ביוגרפיות שלה ושל ת'או, כמו גם על 28 שנות נישואיהם.
ב-2008 פרסמה ספר נוסף בשם "Just Me" על ההשלמה שלה עם היותה אלמנה.
ב-2014 פרסמה את הרומן הראשון שלה "Miss Carter's War".
הנקוק היא חברה באגודת הידידים (קווייקרים).
היא פטרונית של ארגון הצדקה "The Food Chain", ועבדה בארגון הצדקה לילדים "Kids Company" בלונדון עד לפירוקו ב-5 באוגוסט 2015.
ב-1974 הוענק להנקוק תואר קצינת מסדר האימפריה הבריטית (OBE), וב-2011 הוענק לה תואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
1974 – קצינת מסדר האימפריה הבריטית (OBE) על שירותיה לתחום הדרמה
2002 – מועמדות לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "The Russian Bride"
2003 – מועמדות לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר על סדרת הטלוויזיה "Bedtime"
2007 – מונתה לצ'אנסלור אוניברסיטת פורטסמות'
2007 – זכייה בפרס לורנס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה במחזמר על תפקידה בדמות פרוליין שניידר במחזמר "קברט"
2010 – מועמדות לפרס לורנס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה במחזמר על תפקידה בדמות אם המנזר במחזמר "הנזירות בלוז"
2010 – פרס מפעל חיים של פרסי נשים בקולנוע ובטלוויזיה
2011 – מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE) על תרומתה לתחום הדרמה
שילה בירד היא ביוסטטיסטיקאית סקוטית.
היא ידועה בזכות תרומתה לפיתוח תהליכי חשיבה סטטיסטית במחקרים העוסקים בבריאות הציבור.
בירד למדה באוניברסיטת אברדין וסיימה בהצטיינות את לימודי המוסמך במתמטיקה וסטטיסטיקה.
בין 1974 ל-1976 הייתה עוזרת מחקר ביחידה לסטטיסטיקה רפואית של אוניברסיטת אדינבורו.
במקביל ביצעה מחקר לעבודת דוקטורט בהדרכתו של סטיוארט פוקוק.
בין 1976 ל-1980 עבדה כמרצה לסטטיסטיקה במשרה חלקית באוניברסיטת אדינבורו, וב-1980 הצטרפה ליחידה לביוסטטיסטיקה של המועצה למחקר רפואי (MRC) באוניברסיטת קיימברידג',
ב-1999 נישאה לאימונולוג חוקר מחלת האיידס גרהם בירד עימו עבדה בשיתוף פעולה.
שישה שבועות לאחר שנישאו, אובחן אצל גרהם בירד גידול סרטני במוח מסוג גליובלסטומה מולטיפורמה, והוא נפטר לאחר כשלושה חודשים.
בירד, שפרסמה עד מות בעלה את עבודתה תחת שם נעוריה, גור, החליטה לפרסם מאז והלאה את עבודתה בשם בירד, לזכרו של בעלה המנוח.
עבודתה המדעית של בירד עסקה התחומים רפואיים רבים.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה בניתוח סיכונים לא פרופורציונליים במחלת סרטן השד.
עבודתה בראשית שנות ה-80, בשיתוף פעולה עם גילק ובראדלי, שעסקה בסטטיסטיקה של השתלת האיברים היוותה את הבסיס להתאמה אופטימלית בין תורמי כליות ובין הנזקקים להשתלה.
היא הייתה מעורבת במספר מחקרים שעסקו באפידמיולוגיה של מחלת האיידס (כאמור, בשיתוף פעולה עם בעלה לעתיד, גרהם בירד).
וכן במחקרים שעסקו במחלת ספגת המוח ("מחלת הפרה המשוגעת"), במחלת קרויצפלד-יעקב, ובקשר בין שתי המחלות.
מחקרים נוספים בהם הייתה מעורבת עסקו בסיבוכים של מחלת הצהבת מסוג C, ובהתמכרות ובתמותה כתוצאה משימוש באופיואידים.
ניסוי קליני שתכננה בשיתוף פעולה עם רופא הילדים ד"ר קולין מורלי הוכיח כי ניתן להפחית ב-35% את תמותת התינוקות עקב מצוקה נשימתית על ידי טיפול בתרופה ALEC.
כמו כן פרסמה 20 מאמרים שעסקו בשפעת החזירים.
בנוסף לעבודתה המדעית בירד פעלה לקידום השימוש המושכל בסטטיסטיקה במחקר הרפואי.
במאמר שפרסמה ביחד עם ג'ונס וריטר ב-1977 חשפה כי ב-52% מהמאמרים בכתב העת BMJ יש טעויות סטטיסטיות.
בתחילת שנות ה-80 פרסמה כ-BMG סדרה של 23 מאמרים שתיארו טעויות נפוצות בשימוש בסטטיסטיקה.
בעקבות סדרת המאמרים גובשו הנחיות לחוקרים בדבר אופן השימוש בסטטיסטיקה ודיווח התוצאות, כאשר עמידה בהנחיות אלה מהווה תנאי לפרסום המחקרים במספר רב של כתבי עת מדעיים.
היא הייתה חברה במספר ועדות של החברה המלכותית לסטטיסטיקה שעסקו בגיבוש המלצות סטטיסטיות לתחומים שונים, ובהם רגולציה של תרופות ודיווחים עיתונאיים.
עבור הישגיה המדעיים צורפה בירד למסדר האימפריה הבריטית (OBE) בשנת 2011. החברה המלכותית לסטטיסטיקה העניקה לה את מדליית הארד על שם גאי, מדליית הכסף על שם אוסטין ברדפורד היל, ומדליית הזהב על שם צ'יימברס.
היא האישה הראשונה שהוענקו לה שלוש מדליות מטעם החברה.
שילה האמפריז , הייתה פעילה פוליטית רפובליקנית אירית וחברה בארגון המהפכני קומן נה מאן.
שילה האמפריז נולדה בלימריק למשפחה אמידה וגדלה במחוז קלייר.
היא הייתה אחת משלושה ילדים, והבת היחידה של ד"ר דייוויד המפריז ונל האמפריז (לבית אוריילי).
אביה סבל משחפת ומת כשהייתה בת ארבע.
אמה הייתה אחותו של מייקל ג'וזף אוריילי, שנהרג במהלך חג הפסחא ב-1916. שני אחיה, אמט ודיק, למדו בבית הספר סנט אנדה של פירס ודיק שירת לצדו של אוריילי במטה המרידה בבית הדואר המרכזי במהלך ההתקוממות.
המשפחה עברה לדבלין בשנת 1909. שילה למדה בתיכון מאונט אנוויל, שם הייתה "התלמידה הראשית" ולמדה אירית שוטפת.
היא הצטרפה לקומן נה מאן בשנת 1919 בגיל עשרים.
בין התפקידים שהחזיקה האמפריז בארגון: מזכירה, מנהלת הפרסום וסגנית נשיאה לאומית.
היא הייתה בוועדה המנהלת של קרן המתנדבים האירים שהוקמה לאחר ההתקוממות של 1916. היא פעלה למציאת בתי מבטח עבור פעילים רפובליקנים במנוסה.
בית המשפחה שלה שימש כבית בטוח של ה-IRA במהלך מלחמת העצמאות האירית.
הקבינט של הדאל קיים שם את המפגשים השבועיים לעיתים קרובות.
המשפחה הייתה בצד שנגד האמנה האנגלו-אירית במהלך מלחמת האזרחים האירית, ובית המשפחה היה מטרה לפשיטות קבועות על ידי כוחות המדינה החופשית.
הפשיטה המשמעותית ביותר התרחשה ב-4 בנובמבר 1922, כשסגן רמטכ"ל ה-IRA ארני אומאלי נפצע במהלך חילופי ירי עם חיילי המדינה החופשית.
רק האמפריז, אמה ודודתה היו בבית אתו, והאמפריז הואשמה בהריגת אחד החיילים, ונעצרה יחד עם אומאלי, אמה ודודתה.
שילה הוכנסה לבידוד והיא פתחה בשביתת רעב במחאה.
היא פתחה בשביתת רעב נוספת, הפעם למשך 31 יום, כשהייתה בין האסירים שנשארו כלואים לאחר תום מלחמת האזרחים במאי 1923. היא שוחררה לבסוף ב-29 בנובמבר 1923.
האירוע מתואר בפירוט בספר זיכרונותיו של אומאלי על מלחמת האזרחים, The Singing Flame.
בשנת 2003 הפשיטה הייתה הנושא של דוקו-דרמה בשם The Struggle.
הסרט בוים ונכתב על ידי נכדיה של האמפריז, מנקן מגאן ורואן מגאן, והופק על ידי RTÉ.
האמפריז המשיכה את מעורבותה בקומאן נה מאן לאחר מלחמת האזרחים ותרמה רבות לתנועה הרפובליקנית במהלך כל שנות העשרים והשלושים.
היא הפכה לנציגת קומאן במועצה הרפובליקנית בשנת 1929. היא נכלאה בכלא מאונטג'וי ב-1926, 1927, 1928 ו-1931. בשנת 1928 היא פתחה בשביתת רעב של שישה ימים, והוגדרה כאסירה פוליטית.
למרות הרקע האמיד שלה, האמפריז היה פעילה בארגון הרפובליקני הסוציאליסטי, Saor Éire, ושימשה כגזברית הארגון מ-1931. היא פעלה לייצר פמיניזם סוציאליסטי בר קיימא, הן בהבאת הפמיניזם לתוך הארגונים הסוציאליסטים שהייתה בהם (סאור אייר והקונגרס הרפובליקני), והבאת הסוציאליזם לתוך המרחב הפמיניסטי (קומן נה מאן).
בשל הפוליטיקה שלה, הכנסייה הקתולית הביאה לרדיפה פוליטית נגדה בטענה שהיא קומוניסטית.
האמפריז נישאה לדונאל אודונהיו (1897–1957), חבר בחטיבת דבלין ב-IRA.
היו להם שני ילדים, דארה וקרוין.
דונאל נכלא ב-1936 בשל נאומים חתרניים.
לאחר קום מדינת אירלנד החופשית, מספרי החברות מקומאן נה מאן פחתו, ככל שהממשלה והכנסייה פעלו נגד השתתפות נשים בפוליטיקה, ולאחר שהארגון הוצא מן החוק.
היא ניסתה לשמור על קיום הארגון, וב-1941 שימשה כנשיאת קומאן לתקופה קצרה.
היא כיהנה כנשיאת אגודת סנט וינסנט דה פול (1937–1975), וכן כנשיאת ועדת האסירים הפוליטיים עד 1949, והייתה פעילה בקמפיינים למען משפחות האסירים (1951–1959).
המטרות שלה המשיכו להיות בעקביות אלה של שין פיין: אנטי-EEC, ובעד שימור וקידום השפה האירית.
אודונהיו היה פעיל בקלאן נה פובלאכטה (Clann na Poblachta), מפלגה רפובליקנית של שון מקברייד, רמטכ"ל עבר של ה-IRA, עם הקמתה, ועמד מטעם המפלגה בבחירות הכלליות של 1948. הוא נפטר ב-1957. שילה המשיכה לגור בביתם בדוניברוק במשך שנים רבות.
היא נפטרה בגיל 95, בהוספיס, ב -14 במרץ 1994. היא נקברה בבית הקברות גלאסנווין.
שילה הילרי פרקין-שרווד היא אתלטית עבר בריטית, סגנית אלופה אולימפית (מקסיקו סיטי 1968) ואלופת משחקי חבר העמים הבריטי (אדינבורו 1970) בקפיצה לרוחק.
שרווד נולדה וגדלה בשפילד, אנגליה בשם שילה הילרי פרקין.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה ב-15 בספטמבר היא סיימה במקום 12 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.78 מטר, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 6.15 ועלתה מהמקום השישי.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בפרת', אוסטרליה בסוף נובמבר 1962 היא סיימה במקום חמישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.87 מטר.
באולימפיאדת טוקיו (1964) סיימה שרווד במקום 13 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.04 מטר.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בקינגסטון, ג'מייקה בתחילת אוגוסט 1966 זכתה שרווד במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.30 מטר, אחרי מרי ראנד בת ארצה (6.36 מטר).
חודש לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה ב-3 בספטמבר היא סיימה במקום שביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.30 מטר.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה שרווד במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.68 מטר, אחרי ויוריקה ויסקופולאנו מרומניה שקבעה שיא עולם חדש של 6.82 מטר, שיפור לשיא העולם בן ה-4 שנים של מרי ראנד (6.76 מטר) ולפני טטיאנה טלישבה מברית המועצות (6.66 מטר).
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1969 סיימה שרווד במקום עשירי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.15 מטר.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדינבורו, סקוטלנד ביולי 1970 זכתה שרווד במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.73 מטר, 9 ס"מ משיא העולם.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1971 סיימה שרווד במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.62 מטר.
באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה שרווד במקום תשיעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.41 מטר
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בקרייסטצ'רץ', ניו זילנד 1974 סיימה שרווד במקום שביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.21 מטר.
שרווד נישאה לג'ון שרווד, זוכה מדליית ארד אולימפית (מקסיקו סיטי 1968) וסגן-אלוף אירופה (אתונה 1969) בריצת 400 מטר משוכות.
בנם, דייוויד שרווד שחקן טניס בעבר ומאמן טניס בהווה, ניצח במשחק היחיד ששיחק בגביע דייוויס ביחד עם אנדי מארי את הצמד הישראלי אנדי רם ויוני ארליך שזורג באותה העת במקום 4 בעולם בשנת 2005.
שילה סלואן פרהאם היא פוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קנזס לתקופה קצרה ב-1996.
פרהאם נולדה בעיר קולבי, מושב המחוז של מחוז תומאס שבקנזס.
אחרי שלמדה באוניברסיטת טקסס באוסטין, היא מונתה למועצת החינוך של קנזס ב-1985 ונבחרה מחדש ב-1986. ב-1988 התמנתה לתפקיד סגנית נשיא המועצה.
פרהאם הייתה חברה בסנאט של מדינת קנזס בשנים 1989–1995. היא הייתה האישה הראשונה ששימשה בתפקיד מנהיג הרוב בסנאט של קנזס, עם בחירתה לתפקיד זה בידי עמיתיה למפלגה הרפובליקנית ב-1993. במשך כשנה וחצי, בין 1995 ל-1996, כיהנה כסגנית מושל קנזס ה-44. במהלך כהונתה כסגנית המושל כיהנה במקביל כמזכירת המדינה של קנזס.
ב-11 ביוני 1996 מונתה בידי מושל קנזס ביל גרייבס לסנאט של ארצות הברית כדי להחליף את מנהיג הרוב בסנאט בוב דול, שהתפטר מן הסנאט כדי להקדיש את כל זמנו למסע הבחירות הנשיאותי שלו בבחירות לנשיאות שנערכו באותה השנה.
בתקופתה הקצרה בסנאט הצביעה פרהאם עם המפלגה הרפובליקנית ב-92.9% מהמקרים.
היא מונתה לחברה בוועדת הכוחות המזוינים ובוועדת הבנקאות, השיכון ועניינים עירוניים.
מינויה הפך את קנזס למדינה השנייה להיות מיוצגת בידי שתי נשים בסנאט - יחד עמה שירתה בסנאט הסנאטורית הוותיקה ננסי קאסבאום.
היא התמודדה בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית למועמדות לסנאט האמריקאי מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך הפסידה לסם בראונבק.
בראונבק ניצח בבחירות הכלליות, והחליפהּ בסנאט.
פרהאם היא יושבת ראש לשם כבוד של הארגון "נשים עבור קנזס".
אחרי שעזבה את הקפיטול היא שבה לעיר הולדתה קולבי והתמנתה למנהלת אגודת נאמני המכללות בקנזס.
בבחירות 2018, הביעה פרהאם ביחד עם רפובליקנים מתונים אחרים את תמיכתה במועמדת המפלגה הדמוקרטית למושלות לורה קלי על פני תמיכה במועמד הרפובליקני כריס קובאק.
אוליבר נולדה בעיר ניוארק שבניו ג'רזי, וב-1970 סיימה ללמוד בתיכון ויקוואהיק (Weequahic).
ב-1974 סיימה בכבוד לימודי תואר ראשון בסוציולוגיה באוניברסיטת לינקולן שבפנסילבניה, ושנתיים לאחר מכן ב-1976 נהייתה למוסמכת בתכנון וממשל מטעם אוניברסיטת קולומביה.
בשנים 1994–2000 הייתה חברה במועצת החינוך של המחוז הבית-ספרי איסט אורנג', ונבחרה על ידי חבריה לשמש כסגנית נשיא המועצה בשנים 1998–1999 ולאחר מכן כנשיאת המועצה בשנים 1999–2000. ב-1997 הייתה לאישה הראשונה שניהלה מסע בחירות לראשות עיריית איסט אורנג', אך הפסידה בבחירות בפער של 51 קולות בלבד לרוברט ל.
כתוצאה מכך, רשות הדיור של ניוארק נוהלה על ידי צו הסכמה פדרלי שהורה על בניית דיור אלטרנטיבי עבור תושבי ניוארק שהכנסתם נמוכה.
ב-2003 נבחרה לאספה הכללית של ניו ג'רזי, הבית התחתון בבית המחוקקים של המדינה, ובינואר 2004 הושבעה לתפקיד.
ב-23 בנובמבר 2009 נבחרה פה אחד ליושבת ראש האספה הכללית של ניו ג'רזי.
בכך הפכה לאישה השנייה ששימשה כיושבת ראש האספה הכללית בתולדות ניו ג'רזי, והאפרו-אמריקאית השנייה שאיישה תפקיד זה.
מבחינה לאומית, היא האישה האפרו-אמריקאית השנייה העומדת בראש אחד מבתי בית המחוקקים של מדינה בארצות הברית, אחרי קארן בס מקליפורניה.
ביוני 2013 הודיעה על התמודדותה בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לייצוג ניו ג'רזי בסנאט של ארצות הברית, אחרי שפרנק לוטנברג פרש מהסנאט.
אוליבר סיימה במקום רביעי והאחרון, ולא העפילה אל שלב הבחירות הכלליות.
בחודש יולי 2017 נבחרה בידי פיל מרפי, מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל ניו ג'רזי, כעמיתתו למירוץ בבחירות שעתידות היו להיערך בנובמבר אותה השנה.
משניצחו בבחירות הכלליות, הושבעה אוליבר לתפקידה בראשית 2018.
ב-1 באוגוסט 2023 נפטרה בפתאומיות בעודה מכהנת בתפקיד.
שילֹה פריד (נולד בכ"ו באדר א' תשנ"ה, 26 בפברואר 1995) הוא עיתונאי ישראלי המשמש כתב החרדים והדתות של ynet וכן משדר כעורך ומגיש ברדיו ynet.
בעבר שימש כתב משטרה והתיישבות בעיתון "מקור ראשון", כתב, בגלי צה"ל, שדרן ברשת א' ועיתונאי ב"שביעי" וב"בשבע".
פריד נולד בירושלים לכנרת וחיים פריד, ר"מ במכינת נטע שורק.
למד בבית הספר אורות עציון באפרת, בישיבה התיכונית נתיב מאיר ובישיבה הגבוהה מעלה אליהו בתל אביב.
עוד בנערותו החל בכתיבה במקומונים בגוש עציון, וכבר בגיל 17 החל לשדר ברשת א' של קול ישראל.
שירת כ־3 שנים בגלי צה"ל, כמפיק במחלקת האקטואליה, ככתב תחקירים ומגזין יחד עם אבנר הופשטיין, וכקריין ועורך חדשות.
ערך באופן קבוע את "יומן שישי" בהגשת קובי אריאלי ו"מחשבות בע"מ" עם משה שלונסקי, יעקב ברדוגו ואיתן ליפשיץ.
לעיתים שימש כעורך התוכנית של יעל דן.
מבין הפרסומים הבולטים שהביא לשידור בגלי צה"ל:
ההתפקדות ההמונית שביצעו אנשיו של עמיר פרץ לקראת הבחירות במפלגת העבודה.
מטה פרץ פקד למעלה מ־6,000 אזרחים ערבים ללא ידיעתם, כתוצאה מכך טפסיהם נפסלו.
המאמצים החשאיים שעשה משרד החוץ מול הממשלה בקייב במטרה להעלות את קבר רבי נחמן מברסלב לישראל.
סוף הפרשה היה בסירובם בתוקף של האוקראינים.
פריד שימש במשך תקופה ממושכת ככתב בכיר בעיתון "שביעי".
החל מכתבות אקטואליה שבועיות, וכלה בהיותו עורך וכותב המדורים "פרויקט השו"ת", "בשטיבלך" ו"פתיתים – סיכום אירועי השבוע".
בנוסף, פריד היה כתב אקטואליה ומגזין בעיתון "בשבע", ואחת לשבועיים כתב את מדור "עניין אישי" בעיתון.
שימש במשך מספר שנים כתב משטרה והתיישבות ב"מקור ראשון".
החל מיוני 2024 משמש כתב החרדים והדתות של ynet.
בנוסף, משמש כעורך וקריין ברדיו ynet.
המהדורות שמשדר פריד מושמעות מדי יום ברדיו תל אביב, באקו 99FM, ברדיו ירושלים, ברדיו חיפה, ברדיו דרום וברדיו נתניה.
עובד בהנחיית אירועים ובקריינות לתשדירים וסרטוני תדמית.
מעביר סדנאות על עולם התקשורת ומאחורי הקלעים של עריכת תוכן וחדשות.
פריד מרבה בכתיבת דעות והעלת נושאים אקטואליים לאלפי עוקביו ברשתות החברתיות פייסבוק וטוויטר.
נשוי לאילה, אב לארבעה, ומתגורר בלוד.
שילה גל (1948 – 28 באוגוסט 2021) היה פוליטיקאי ישראלי, ראש המועצה האזורית גוש עציון בשנים 1979–1999.
גל נולד לעקיבא ומרגלית, ניצולי השואה, שהשתייכו ל"קבוצת אברהם" שהקימה את קיבוץ כפר עציון.
הוא נולד בירושלים לאחר שנשות וילדי הקיבוץ פונו ממנו בימים שלפני נפילת גוש עציון במלחמת העצמאות.
שמו מורכב מראשי תיבות שמציינות את זיכרון הנופלים בקרבות על גוש עציון ב-1948: ש - לזכר שלושה מחברי כפר עציון שנפלו בקרב של שיירת העשרה.
י - לזכר שיירת העשרה.
לה - לזכר מחלקת הל"ה.
אביו, , שנותר בקיבוץ, אישר את שמו במערכת הקשר.
הוא נפל בקרב האחרון בכפר עציון בתאריך ד' באייר תש"ח, חודשיים לאחר הולדת בנו ולא זכה להכירו.
בגיל 12 עבר גל עם אמו ואחיו לניר עציון שבכרמל, כפי שעשו משפחות אחרות מכפר־עציון.
בשנת 1967 היה גל בין אלה שחזרו והקימו מחדש את כפר עציון, והיה חבר בקיבוץ עד לשנת 1992 בה עבר ליישוב אלעזר שבגוש עציון.
בשנת 1977 היה בין מקימי קיבוץ מגדל עוז.
בשנת 1979 התמנה לעמוד בראשות המועצה האזורית גוש עציון.
תפקיד אותו מילא במשך 20 שנה.
גל היה ממייסדי מועצת יש"ע, יחד עם ראשי מועצות נוספים מיהודה ושומרון.
בשנת 1995 רץ גל בפעם האחרונה לראשות מועצת גוש עציון.
מולו התמודד יולי אדלשטיין – שכעבור שנה שובץ בצמרת "ישראל בעלייה" של נתן שרנסקי.
בשנת 1999 כיהן כיועץ לענייני התיישבות של אהוד ברק בעת שזה כיהן בתפקיד ראש ממשלת ישראל ושר הביטחון.
בשנת 2000, חצי שנה לאחר כניסתו לתפקיד, פרש גל מהחיים הפוליטיים, לאחר שלקה באירוע מוחי.
לאחר פרישתו, הוציא גל שלושה ספרים אשר קשורים כולם לכפר־עציון של טרום הקמת המדינה, ומחוברים ישירות גם לסיפור חייו.
לאורך שנותיו, פעיל היה שילה במאבקים נגד פינוי מתיישבים.
בפינוי ימית הלך לתמוך במפונים יחד עם משפחתו, והיה פעיל בעוד מספר מאבקים.
לגל חמישה ילדים והוא התגורר ביישוב אלעזר.
סבתו מצד אביו היא צאצאית של הרב עקיבא איגר.
בשנת 2007 הוציא לאור את ספרו "האם הופקר גוש עציון בתש"ח" בהוצאת רימונים.
בשנת 2008 הוציא לאור את ספרו "גבורת הנצורים" בהוצאה עצמית.
שילה בנסון הייתה עיתונאית ומבקרת קולנוע אמריקאית.
בנסון הייתה מבקרת קולנוע ומראיינת בעיתון "פסיפיק סאן" המקומי בקליפורניה, ותרמה למוסף "Good Movies" ברבעון "CoEvolution Quarterly" של סטיוארט בראנד, בשנים 1979–1981. היא הייתה מבקרת הקולנוע הראשית של "לוס אנג'לס טיימס" בין השנים 1981–1991, ולאחר מכן מבקרת כללית לבידור ואמנות (1991).
היא הייתה מבקרת קולנוע עבור Microsoft Cinemania, סדרת תקליטורים לקריאה בנושא קולנוע של מיקרוסופט, מאז הקמת הפרויקט בשנת 1995 ועד שהוא בוטל, ביוני 1998.
בנסון, שהייתה חברה באיגוד המבקרים האמריקני ובברית עיתונאיות הקולנוע , לימדה כתיבה ביקורתית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
היא הייתה חברה בחבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-35 בשנת 1985, ובחבר השופטים בפסטיבלי הקולנוע של שיקגו, מונטריאול, מנילה, הוואי, סיאטל, אספן, טאוס ובפסטיבל סאנדנס בפארק סיטי שביוטה.
בנסון זכתה בפרס וסטה על תרומתה לאמנויות בדרום קליפורניה, והייתה המחברת והמארחת של אירוע המחווה של האקדמיה האמריקאית לקולנוע במלאת 100 שנה ליום הולדתה של מרי פיקפורד בשנת 1993.
מאז שעברה לסיאטל בשנת 2006, היא הייתה סוקרת של סרטים וספרים עבור "Seattle Weekly".
שילה מארי אוונס וידנל היא חוקרת חלל ופרופסורית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנים 1993–1997 היא כיהנה כמזכירת חיל האוויר של ארצות הברית, ובכך הייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה והאישה הראשונה שעמדה בראש זרוע מזרועות הכוחות המזוינים במחלקת ההגנה של ארצות הברית.
ב-2003 היא נבחרה כחברה בהיכל התהילה הלאומי לנשים.
שילה וידנל נולדה בטקומה שבמדינת וושינגטון.
ב-1960 היא סיימה לימודי בוגרת במדעים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם היא סיימה גם לימודי מוסמכת במדעים ב-1961 ולימודי תואר דוקטור במדעים ב-1964, כל התארים באווירונאוטיקה.
ב-1986 היא מונתה כפרופסורית לאווירונאוטיקה ולאסטרונאוטיקה והצטרפה לחטיבת הנדסת המערכות של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם היא הייתה יושבת ראש הפקולטה בשנים 1979–1981 ובשנים 1992–1993 היא הייתה סגנית הנשיא של המכון.
ב-1985 היא נבחרה לאקדמיה הלאומית להנדסה.
ב-1998 היא הייתה לנשיאת האגודה האמריקאית לקידום המדע.
המחקר של וידנל מתמקד במכניקת הזורמים, במיוחד באווירודינמיקה של כלי טיס הנעים במהירות גבוהה, מסוקים ומערבולות קצה כנף.
אחד ממחקריה הבולטים הוא על מנגנון אי-יציבות אליפטי, שאותו היא ביצעה בשיתוף עם ריימונד פיירהומבט.
ב-4 ביולי 1993 מינה הנשיא ביל קלינטון את וינדל כמזכירת חיל האוויר של ארצות הברית.
ב-22 ביולי הוגש מינויה לאישור הסנאט וזה אישר אותו שבועיים לאחר מכן, ב-5 באוגוסט.
עם מינויה הייתה וידנל לאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד והאישה הראשונה שעמדה בראש זרוע מזרועות הכוחות המזוינים.
במהלך כהונתה כמזכירת חיל האוויר היא טיפלה בשערוריית קלי פלין , טייסת B-52 סטרטופורטרס בחיל האוויר, שהייתה האישה הראשונה בתפקיד זה ושוחררה מהשירות ב-1997 בעקבות רומן שניהלה עם בן זוגה של חיילת שהייתה כפופה לה ועל עבירות נוספות כמו אי-ציות לפקודה ושבועת שקר.
בשנים 1998–2005 שימשה וידנל כסגנית הנשיא של האקדמיה הלאומית להנדסה וב-2009 הוענק לה על ידם פרס ארתור מ.
וידנל הייתה חבר בוועדת החקירה לאסון מעבורת החלל קולומביה.
כיום היא עובדת עם Lean Advancement Initiative במסגרת המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
ביוני 1960 היא נישאה לוויליאם סול וידנל.
בן זוגה הוא בעל תואר דוקטור מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בהנדסת חלל והוא עומד בראש הצוות שפיתח את מערכות הניווט והשליטה של תוכנית אפולו.
שילה ג'קסון לי הייתה פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-18 של מדינת טקסס, מאז 1995 ועד למותה.
ג'קסון לי, שהייתה חברת המפלגה הדמוקרטית, ייצגה מחוז בחירה שברובו שוכן מרכז העיר יוסטון.
ג'קסון לי נולדה בשם שילה ג'קסון ברובע קווינס שבעיר ניו יורק.
הוריה היגרו לארצות הברית מג'מייקה.
היא סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר התיכון "ג'מייקה" שבקווינס.
בשנת 1972 השלימה באוניברסיטת ייל לימודי תואר ראשון במדע המדינה, ולאחר מכן קיבלה ב-1975 מאוניברסיטת וירג'יניה את התואר השני שלה במשפטים.
היא הייתה חברה באחווה אלפא קפא אלפא.
ג'קסון לי התמודדה, ללא הועיל, שלוש פעמים לכס השיפוט בבתי המשפט המחוזיים בטרם נתמנתה לשופטת עירונית בשנים 1987–1990. לצד סילביה גרסיה, ג'קסון לי מונתה לתפקיד זה על ידי ראש עיריית יוסטון קת'י ווטמייר.
ב-1989 זכתה ג'קסון לי בבחירות למועצת עיריית יוסטון, שם כיהנה עד 1994. במועצת העיר סייעה להעביר פקודת בטיחות שדרשה מהורים להרחיק את כלי הנשק שלהם מילדיהם.
בנוסף, ג'קסון לי נהגה לעבוד בשעות הקיץ החמות בפארקים עירוניים ובמרכזי בילוי ככלי להילחם בכנופיות רחוב.
ב-1994 התמודדה ג'קסון לי על ייצוג מחוז הקונגרס ה-18 של טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית במהלך הבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית.
היא ניצבה בפני נציג המחוז המכהן קרייג וושינגטון, שהיה נתון לביקורת עזה בשל התנגדותו למיזמים אחדים שהיטיבו עם העיר יוסטון.
בפריימריז גברה ג'קסון לי על וושינגטון כשגרפה 63% מקולות הבוחרים, בעוד הוא סחף אחריו 37% בלבד מהמצביעים.
ניצחונה בבחירות המקדימות סימן את היבחרה הלכה למעשה לקונגרס של ארצות הברית, שכן מחוז הקונגרס ה-18 היה ועודנו מעוז דמוקרטי מובהק בעל רוב לאוכלוסייה האפרו-אמריקאית.
ביום הבחירות הכלליות גברה על ג'ר'י בורלי, מועמד המפלגה הרפובליקנית, עם 73% מקולות הבוחרים.
ב-3 בינואר 1995 ג'קסון לי הושבעה לתפקידה בקונגרס האמריקאי.
בשנים 1996–2008 ג'קסון לי מעולם לא ניצבה בפני התנגדות כלשהי בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית.
היא נבחרה מחדש עם לפחות 76% מהקולות בכל מערכת בחירות בין שנים אלה.
בבחירות אמצע הכהונה של 2010, לראשונה בקריירה שלה בבית הנבחרים, ג'קסון לי התמודדה מול יריבים בפריימריז הדמוקרטים, אותם ניצחה ביחס של 67%–28%-5%.
לפני התכנסות הקונגרס ה-110, בינואר 2007, הייתה ג'קסון לי חברה בוועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל של בית הנבחרים ובוועדת המשנה שלה המפקחת על מנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי ועל מדיניות החלל של ארצות הברית.
היא הייתה חברה בשדולה השחורה בקונגרס.
כמו כן, ג'קסון לי הייתה ידועה כמי שנטתה לפליטות פה וכמתעמרת בעובדי הסגל שלה.
בשנת 2001 נסעה ג'קסון לי לוועידת האו"ם נגד גזענות בדרבן, שם גיבתה סנקציות בין-לאומיות נגד סודאן.
במרוצת השנים קראה ג'קסון לי להידוק יחסי ארצות הברית–ונצואלה, ואף קראה לבחון מחדש את האיסור על מכירת ג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון לצבא הוונצואלי, איסור שהטילה מחלקת המדינה של ארצות הברית בשל קרבתה של ונצואלה לאיראן ולקובה.
ג'קסון לי תמכה בזכויות להט"ב, והצביעה בעד חוקים המעגנים ענישה נגד אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, ובעד ביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר.
בינואר 2011 טענה כי ביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה יהווה הפרה של חוקת ארצות הברית, בתואנה כי החוק חוקתי תחת סעיף המסחר, וכי ביטולו יפר את הן את התיקון החמישי והן את התיקון הארבעה עשר.
ב-19 ביולי 2024 נפטרה ג'קסון לי לאחר מאבק בסרטן הלבלב.
בתה, אריקה לי קרטר, נבחרה בבחירות מיוחדות למלא את מקומה בבית הנבחרים.
שילה שרפילוס-מקורמיק היא פוליטיקאית אמריקאית, המייצגת את מחוז הקונגרס ה-20 של מדינת פלורידה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
שרפילוס-מקורמיק נבחרה אל הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בבחירות מיוחדות שנערכו בעקבות מותו של נציג המחוז המכהן אלסי הייסטינגס באפריל 2021.
שרפילוס-מקורמיק נולדה ברובע ברוקלין שבניו יורק לזוג הורים מהאיטי, וגדלה בקווינס.
היא עברה לפלורידה בגיל 13 כדי לשם לימודיה התיכוניים.
היא קיבלה תואר ראשון במדע המדינה ובממשל מאוניברסיטת הווארד, ותואר שני במשפטים מבית הספר למשפט של אוניברסיטת סנט תומאס.
בתום לימודיה הגבוהים שימשה שרפילוס-מקורמיק כמנהלת מיזמים ברשות התחבורה הציבורית של ניו יורק.
בשנים 1999–2007 עבדה כסגנית נשיא לענייני תפעול בחברה "Trinity Health Care Services, Inc".
מאז היא עבדה כמנכ"לית "Trinity Health".
בבחירות 2018 התמודדה שרפילוס-מקורמיק על ייצוג מחוז הקונגרס ה-20 של פלורידה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית מול אלסי הייסטינגס.
היא הודיעה שתשוב להתייצב מולו בבחירות 2020. את התנגדותה להייסטינגס נימקה בדאגות אתיות שונות העומדות בפניו וכן את מצבו הבריאותי.
גם בפריימריז זה הפסידה לאחר שגרפה 30.7% בלבד מהקולות.
ב-6 באפריל 2021 נפטר הייסטינגס בעודו חבר בית הנבחרים האמריקאי.
שרפילוס-מקורמיק שוב העמידה עצמה כמועמדת בבחירות המיוחדות שהתקיימו בעקבות המוות המפתיע.
במהלך מסע הבחירות הלוותה שרפילוס-מקורמיק 3.7 מיליון דולר אמריקאי למטה הבחירות שלה.
את מצע הבחירות שלה ביססה על מדיניות פרוגריסיבית כגון "מדיקר לכול", גרין ניו דיל והכנסה בסיסית אוניברסלית בת אלף דולר בחודש.
הקמפיין שלה נתמך בידי "Brand New Congress", ארגון פרוגריסיבי שתמך גם בפוליטיקאיות בהן אלכסנדריה אוקסיו-קורטז ורשידה טליב, חברות הסקווד.
לאחר ספירה חוזרת של הקולות בפריימריז של הבחירות המיוחדות, הוכרז כי שרפילוס-מקורמיק ניצחה את דייל הולנס בהפרש של חמישה קולות בלבד.
ב-11 בינואר 2022, יום הבחירות המיוחדות, גברה בקלות על ג'ייסון מרינר, מועומד המפלגה הרפובליקנית, ונבחרה אל הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
היא הדמוקרטית הראשונה ממוצא האיטי שנבחרה לקונגרס האמריקאי, והשנייה בסך הכול לאחר מיה לאב הרפובליקנית.
היא הושבעה לקונגרס והחלה את כהונתה ב-18 בינואר 2022. במהלך הקונגרס ה-117 של ארצות הברית הצביעה שרפילוס-מקורמיק עם אג'נדת הנשיא ג'ו ביידן ב-100% מהזמן.
לאחר טבח שבעה באוקטובר הצביעה בעד מתן סיוע צבאי לישראל.
בעקבות העמדתה לדין בנובמבר 2025 התפטרה שרפילוס-מקורמיק מתפקידה כחברה הבכירה בוועדת המשנה לצפון אפריקה והמזרח התיכון של ועדת החוץ של בית הנבחרים האמריקאי.
בנובמבר 2025 הודיע חבר הקונגרס גרג סטובי כי בכוונתו ליזום הליך לסילוקה של שרפילוס-מקורמיק מבית הנבחרים של ארצות הברית משהועמדה לדין באשמת גניבת כספי ציבור.
בשנת 2023 הובאה שרפילוס-מקורמיק לתשומת לב ועדת האתיקה של בית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר שנקבע כי קיים "יסוד מהותי להאמין" כי ביצעה תשלומים לוועדת פעולה פוליטית במדינתה בקשר למסע הבחירות שלה לקונגרס, מבלי לדווח על תשלומים אלה כתרומות למסע הבחירות שלה.
בינואר 2025 הגישה מדינת פלורידה תביעה אזרחית על סך 5 מיליון דולר נגד חברת "טריניטי שירותי בריאות" (Trinity Health Care Services), שבבעלותה של שרפילוס-מקורמיק, בטענה שקיבלה ביודעין תשלומי-יתר עבור עבודות שלא בוצעו בפועל במהלך מגפת הקורונה.
המדינה טענה כי שרפילוס-מקורמיק השתמשה בכספים אלה למימון מסע הבחירות שלה.
בין השנים 2020 ל-2021 צברה שרפילוס-מקורמיק למעלה מ-6 מיליון דולר לכיסה הפרטי, שמתוכם העמידה מיליונים כהלוואות למטה הבחירות, וזאת לאחר שבעבר הוציאה על מסעי הבחירות הציבוריים שלה סכומים של עשרות אלפי דולרים בלבד.
בנובמבר 2025 הועמדה לדין באשמת גניבת 5 מיליון דולר מכספי הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום ובביצוע תרומות בחירות בלתי-חוקיות.
אם תורשע, היא עלולה לעמוד בפני עונש מאסר מרבי בן עד 53 שנה.
באוקטובר 2017 נישאה לקורלי מקורמיק, עורך דין במקצועו, והזוג מתגורר במיראמאר עם שני ילדיהם.
שילה ויינברג היא פעילה טרנסג'נדרית ישראלית, יושבת ראש עמותת טרנסיות ישראל, ומכהנת כחברה במועצה המקומית קריית טבעון.
ויינברג היא הטרנסג'נדרית הראשונה בישראל שנבחרה כחברת מועצה.
ויינברג היא מורה ומרצה ב"דרך הרוח" באוניברסיטת חיפה, ופעילה בארגון בשלה.
מתנדבת בפרויקט גילה להעצמה טרנסית.
ויינברג נולדה בשם שלמה ב־1958 בעפולה לזוג הורים שעלו מרומניה.
אביה היה צלם אירועים ובעל חנות צילום ואמה עקרת בית, לוינברג היה אח גדול אחד.
אמה נפטרה ממחלה כשהייתה בת שש.
ויינברג למדה ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת חיפה, נישאה ועברה להתגורר בקריית טבעון.
ויינברג לימדה אזרחות, פילוסופיה והיסטוריה בבתי ספר תיכוניים, בהם מרכז חינוך ליאו באק בחיפה, ופילוסופיה ב"דרך הרוח" באוניברסיטת חיפה.ב-2014 התמודדה מול רן ארז על תפקיד יו"ר ארגון המורים.
במשך 35 שנים הייתה נשואה לאישה תחת זהות גברית.
עוד בשנות ה-90 יצאה מהארון כטרנסג'נדרית מול רעייתה וכאשר היו ילדיה בגיל ההתבגרות חשפה בפניהם את העובדה שהיא טרנסג'נדרית, אך המשיכה לחיות כגבר ולשמור על התא המשפחתי.
ב-2017 נפטרה רעייתה רחל מסרטן, מיד לאחר מכן, בגיל 60, החלה תהליך להתאמה מגדרית.
בנה, עמית ויינברג, יצא בהצגה על חייה בשם "אבא שלי בת".
ב-2021 הוציאה את ספר השירה "אתחול" בהוצאת שופרא של הסופר והמשורר אילן שיינפלד, בו היא מתארת מהי דיספוריה לעומת התאמה מגדרית.
בשנת 2024 נבחרה ויינברג בבחירות המקומיות בקריית טבעון במסגרת הרשימה יותר לטבעון, שהיא איחוד בין רשימות יש עתיד, מרצ, טבעון שלנו וחוזה חדש ובכך הייתה חברת המועצה הטרנסית הראשונה בישראל.
ב-2025 יצא ספרה השני, "כעת", ספר שירים בהוצאת עתון 77.
החל משנת 2025 מכהנת ויינברג כחברת ועד מנהל בעמותת להט"ב זהב.
ויינברג נישאה בשנת 1983 לרחל, שנפטרה ב-2017. מנישואין אילו ויינברג היא הוֹרָה לשני ילדים וסבתא לנכדה.
בת זוגה הנוכחית הייתה מרצה לאנגלית בסמינר הקיבוצים, מורה לאנגלית בבתי ספר תיכוניים, ומלמדת יוצאים בשאלה מהקהילה החרדית.
שילה היקס (נולדה ב-24 ביולי 1934) היא אמנית אמריקאית בין-לאומית המתגוררת בפריז מאז שנות ה-60. היא ידועה בשל סגנון אריגה חדשני וניסיוני, ואמנות טקסטיל פיסולית ייחודית המשלבת צבעים ייחודיים, חומרים טבעיים ונרטיבים אישיים.
מאז 1964 היקס חיה ועובדת בפריז.
לפני כן היא חיה ועבדה במדינת גררו שבמקסיקו, בשנים 1959 עד 1963.
היקס נולדה בהיסטינגס, נברסקה ב-1934. היא למדה בבית הספר לאמנות ייל בקונטיקט בין השנים 1954 ל-1959, שם למדה עם יוזף אלברס,, גאבור פטרדי, ריקו לברון, ברנרד צ'אט, ועוד.
התזה שלה על טקסטיל בתקופה הפרה-קולומביאנית הייתה בהנחיית הארכאולוג ג'וניוס בירד מהמוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק.
היא בוגרת תואר ראשון באמנות (BFA) משנת 1957.
היקס נולדה בארצות הברית בתקופת השפל הכלכלי הגדול וחלק גדול מילדותה המוקדמת עבר עליה בנדודים בדרכים, בעקבות החיפושים של אביה אחר פרנסה.
היא תיארה זאת מאוחר יותר כ"קיום נודד פנטסטי" שהשפיע על קריירה של שישה עשורים כאמנית.
לטענתה חוויות שעברה בילדותה במהלך נסיעות, שינויים של מקומות מגורים ועבודה ברחבי העולם השפיעו וממשיכות להשפיע ולקדם אותה בתחום של חקר הטקסטיל, המדיום אליו היא קשורה.
לדבריה, "טקסטיל הוא שפה אוניברסלית.
בכל תרבויות העולם, טקסטיל הוא מרכיב מכריע וחיוני".
היקס חיפשה תרבויות אריגה ברחבי העולם כדי לעצב את עבודתה.
היצירה שלה בשם Pillar of Inquiry/Supple Column (2014) מדגימה את המשיכה של היקס לחומרים ניסיוניים: מבנה מסתחרר של סיבים סינתטיים ססגוניים נשפך מהתקרה, כאילו פורץ דרך מהשמים שמעל.
מ-1959 עד 1964 התגוררה ועבדה במקסיקו שם החלה לארוג ולצייר וגם לימדה ב (UNAM) בהזמנתו של מתיאס גוריץ שהכיר לה גם את האדריכלים לואיס ברגאן וריקרדו לגורטה וילצ'יס.
מאז 1964, היקס חיה ועובדת בפריז.
בצילומים שלה היא השתמשה הרבה במצלמת רוליפלקס שהייתה לה.
בעבודות הצילום שלה היא צילמה בין היתר יצירות אדריכליות של פליקס קנדלה ואמנים פעילים במקסיקו.
במוזיאון פרז לאמנות במיאמי מוצגת יצירת האמנות שלה Tapestry (1977), שהיא מייצגת את חקר הטקסטיל התרבותי של היקס.
בשנת 2007, הספר "Sheila Hicks: Weaving as Metaphor", שעיצבה המעצבת הגרפית אירמה בום לליווי התערוכה באותו השם במרכז בוגרי בארד זכה בתואר "הספר היפה ביותר בעולם" ביריד הספרים בלייפציג.
בשנת 2010 רטרוספקטיבה של 50 שנות קריירה של היקס נוצרה בגלריה אדיסון באנדובר, מסצ'וסטס ובמקומות נוספים (מוזיאון ה ICA בפילדלפיה, ומוזיאון המנטה בשארלוט צפון קרוליינה).
הרטרוספקטיבה כללה גם יצירות מיניאטוריות וגם יצירות פיסול בקנה מידה גדול.
בשנת 2014 היצירה שלה בגובה 18 רגל הוצגה בביאנלה של ויטני.
בשנת 2017 היקס הציגה תערוכת יחיד בגלריה אליסון ז'אק בלונדון.
באותה שנה היא גם השתתפה בביאנלה בוונציה.
בשנת 2018 היא הציגה תערוכת יחיד בשם "Life Lines" במרכז פומפידו.
התערוכה כללה יותר מ-100 יצירות.
בשנת 2021 היקס הציגה תערוכת יחיד באליסון ז'אק, לונדון.
באותה שנה העבודה שלה נכללה עבודה של היקס בתערוכה בשם במרכז פומפידו.
ב-13 באפריל 2023, אליסון ז'אק הודיעה על תוכניות להרחיב את נוכחות הגלריה בלונדון עם מעבר למיקום חדש ברחוב קורק 22. החלל החדש ייפתח בתערוכת יחיד יצירות חדשות של שילה היקס.
ב-1964 עברה היקס לפריז, צרפת עם בתה, שם היא חיה מאז ב-1965 היא נישאה לאמן אנריקה זנארטו ולשניים נולד בן.
מאז 1989, היא נשואה למלווין בדריק.
היצירות של היקס מבחינת גודלן נעות החל מיצירות זעירות ועד עבודות מונומנטליות.
החומרים איתם היא בוחרת לעבוד גם הם מגוונים מאוד מבחינה צורנית.
לאחר שהחלה קריירה כציירת, היא נשארה קרובה לצבע, ומשתמשת בצבעים כשפה בעת בניית היצירות שלה.
היא משלבת חומרים שונים ביצירות שלה שהיא מכנה באנגלית "minimes" - אריגה מיניאטורית העשויה על נול עץ.
החומרים ביצירות אלו כוללים שימוש בחומרים שונים ומגוונים, בין היתר: אטריות שקופות, חתיכות צפחה, קונכיות צדפות גילוח, צווארוני חולצות, דגימות של חוטי רקמה שנאספו, גומיות, שרוכי נעליים וגרביים.
יצירות שהן בגדר תרגול ניסיוני חופשי שלה חוצות גבולות בין תחומי האריגה, פיסול, אמנות יפה, מלאכה, ארכיטקטורה, עיצוב ואמנות מיצב, וניתן למצוא יצירות אלו כעת במוזיאונים בינלאומיים לאמנות ועיצוב.
העבודה של היקס מאופיינת בבחינה ישירה של שיטות אריגה ילידיות בארצות מוצאן.
זה הוביל את מסעותיה בחמש יבשות בהן חקרה את התרבויות המקומיות, בין היתר בארצות: מקסיקו, צרפת, מרוקו, הודו, צ'ילה, שוודיה, ישראל, ערב הסעודית, יפן ודרום אפריקה שם פיתחה קשרים עם מעצבים, אומנים, תעשיינים, אדריכלים, פוליטיקאים ומנהיגי תרבות.
1957–1958: תוכנית פולברייט, מענק ציור בצ'ילה
1959–1960: מענק פריבורג לציירים בצרפת
1975: המכון האמריקאי לאדריכלים, מדליה
שילה ג'נט ג'ורדן הייתה זמרת ג'אז אמריקאית ופזמונאית.
היא הקליטה כמוזיקאית באולפנים עם מגוון רחב של אמנים בעלי שם, בנוסף להקלטת אלבומים משלה.
ג'ורדן הייתה חלוצה בסגנון שירה ששילב ביבופ וסקאט ג'אז, בליווי קונטרבס בלבד.
המוזיקה של ג'ורדן זכתה לשבחים רבים, במיוחד בזכות יכולתה לאלתר מילים.
מבקר הג'אז סקוט יאנואו תיאר אותה כ"אחת הזמרות היצירתיות ביותר בעקביות בכל תולדות הג'אז".
נגן הסקסופון צ'ארלי פארקר נהג להציג את ג'ורדן כ"אישה עם האוזניים ששוות מיליון דולר".
שילה ג'נט דאוסון נולדה ב-18 בנובמבר 1928 בדטרויט, מישיגן.
אביה עזב אותה סמוך ללידתה ונישא מחדש.
היא נשלחה לעיר סאמרהיל, פנסילבניה, עיירת כריית פחם קטנה בהרי האלאגני.
סביה גידלו אותה באווירה קרה וחסרת חום, וסבה גם הוא נאבק בהתמכרות לאלכוהול.
היא נזכרה בקשייהם ובעוני שבו חיו: "היינו כנראה האנשים העניים ביותר בעיר הענייה [...] היה לנו שירותים חיצוניים ולא היה מים בבית [...] בחורף ישנו בחדר אחד בלי סדינים או ציפיות; היו לנו רק שמיכות."
ג'ורדן חזרה להתגורר עם אמה בדטרויט בשנת 1942, שם הופיעה כזמרת ג'אז במועדוני לילה.
היא סייעה בכתיבת מילים למוזיקה של צ'ארלי פרקר בהרכב "סקיטר, מיטש וג'ין" (סקיטר ספייט, לירוי מיטשל ושילה "ג'ין").
הם פגשו את פרקר בהופעותיו בדטרויט, והוא הזמין אותם לשיר עמו.
בשנת 1951 עברה ג'ורדן לניו יורק, שם למדה תאוריה מוזיקלית אצל לנדי טריסטנו ושרלס מינגוס.
היא התמחתה במוזיקה של פרקר, אותו ראתה כמורה, והזכירה: "אני מניחה שעקבתי אחרי ה-Bird [פרקר]".
כשנשאלה אם השיר "Chasin' the Bird" נכתב עבורה, השיבה: "לא.
אני לא יודעת איך השמועה הזו התפשטה".
בשנת 1952 נישאה לפסנתרן דוק ג'ורדן, חבר בהרכב של פרקר.
בתחילת שנות ה־60 הופיעה במועדון "פייג' תרי" שבגריניץ' וילג' עם הפסנתרן הרבי ניקולס ובמקומות נוספים בניו יורק.
התמכרותו של דיוק ג'ורדן להרואין תרמה לגירושיהם בשנת 1962, אך לשניים נולדה בת, טרייסי, שאותה "יכולתי לאהוב באמת" ושהיא הייתה "בטוחה שתאהב אותי בחזרה".
באותן שנים צמצמה את הופעותיה במועדונים כדי לגדל את טרייסי, ושרה במקום זאת בכנסייה.
היא עבדה כקלדנית וכמזכירה משפטית במשך עשרים שנה, והקדישה פחות זמן למוזיקה עד גיל 58.
היא גם החלה בשיתוף פעולה ארוך עם סטיב קוהן בשנות ה-60 המוקדמות וניגנה עם דון הקמן (1967–68), לי קוניץ (1972), ורוזוול רוד (1972–75).
ב-1974 הייתה ג'ורדן "אמנית אורחת" ב-City College of New York ולימדה שם בין 1978 ל-2005. בשנת 2006 קיבלה את פרס מפעל החיים מטעם איגוד מועדוני הקברט של מנהטן (MAC), בעת שחגגה 28 שנות הוראה כמרצה חיצונית למוזיקה.
היא גם לימדה באוניברסיטת מסצ'וסטס באמהרסט, ב־Vermont Jazz Center וב־Interplay Jazz and Arts, וכן הנחתה סדנאות בינלאומיות.
ב-12 ביולי 1975 הקליטה את האלבום Confirmation.
שנה לאחר מכן הוציאה את אלבום הדואט Sheila, עם Arild Andersen בחברת SteepleChase.
ב-1979 הקימה רביעייה עם סטיב קוהן, Harvie S, ובוב מוס.
במהלך שנות ה-80 הופיעה עם Harvie S כדואו והקליטה מספר אלבומים יחד.
עד 1987 עבדה בסוכנות פרסום והקליטה את Lost and Found ב-1989.
ג'ורדן הייתה פזמונאית שפעלה בסגנונות ביבופ וג'אז חופשי.
בנוסף למוזיקאים שהוזכרו, היא הקליטה עם התזמורת של ג'ורג' גרונץ, קמרון בראון, Carla Bley ו-Steve Swallow.
הביוגרפיה שלה, Jazz Child: A Portrait of Sheila Jordan, שנכתבה בידי הזמרת והמחנכת אלן ג'ונסון, ראתה אור ב־2014. בספר תיארה ג'ורדן את מאבקיה האישיים עם התמכרות.
ג'ורדן הלכה לעולמה בביתה שבניו יורק ב-11 באוגוסט 2025, בגיל 96.
2006 – פרס מפעל חיים של איגוד הקברטים והמועדונים של מנהטן (MAC)
2007 – פרס הומניטרי מטעם האגודה הבין-לאומית לחינוך בג'אז (IAJE)
2008 – פרס על שם מרי לו ויליאמס לנשים בג'אז עבור מפעל חיים בשירות המוזיקה
2010 – פרס New York Nightlife בקטגוריית זמרת הג'אז המצטיינת
2012 – הקרן הלאומית לאמנויות (NEA) – מאסטרי ג'אז של ה-NEA (NEA Jazz Masters), אות מפעל חיים
2018 – פרס הביסטרו (Bistro Award) על תרומתה יוצאת הדופן לאמנות הג'אז
שִׁילַת הוא מושב על כביש 443, סמוך לקו הירוק במועצה אזורית חבל מודיעין, מצפון לעיר מודיעין.
המושב נוסד בשנת 1977, במקום בו שכן עד 1948 הכפר הערבי שילתא.
נקרא על שם היישוב הקדום "שִׁלְתָּא".
מדרום וממזרח גובל היישוב שילת בכביש 446. מצפון לשילת נמצא היישוב גני מודיעין.
בשנת 1975 יזמה קבוצת קצינים בצבא קבע רעיון להקמת יישוב באזור מודיעים.
לגרעין המתהווה היה יעד, "חירבת ביר טוויל" היא גבעת הברושים שבין מכבים רעות, מכאן שם הגרעין המייסד: "באר טל".
הרעיון של המקימים היה הקמת קהילה יצרנית המבוססת על משק מלאכה ותעשייה משפחתי במסגרת של מושב עובדים.
תנועת המושבים סירבה לקבל יצור כלאיים כזה לשורותיה והתנועה המיישבת היחידה שהסכימה לאמץ את המושב בחום הייתה תנועת העובד הציוני.
באותה עת החליטה ועדת השרים להתיישבות, שבראשה השר ישראל גלילי, בעקבות החלטת העצרת הכללית האו"ם בדצמבר 1975 בה הוכרז על הציונות כתנועה גזענית, החלטה שלימים בוטלה, לעבות ביישובים את הקו הירוק (קו שביתת הנשק 1949).
בסוף שנת 1976 החליטה ועדת השרים שהיישוב יוקם באזור חורבת שילתא, באזור בו התקיים קרב חירבת כוריכור במלחמת העצמאות, ועל כן ניתן לו השם "שילת".
ראשוני המתיישבים, 25 משפחות, עלו על הקרקע במקום ב-16 באוגוסט 1977. טקס חנוכת היישוב נערך ב-11 באוקטובר 1977, בנוכחות נציגי הממשלה, התנועה המיישבת, הסוכנות היהודית ומשפחות החברים.
באותה עת לא היו חשמל, כבישים, מדרכות וקווי טלפון.
והתושבים התגוררו ב"מחנה הארעי" שהיה בנוי מבטון שצופה בשפריץ חיצוני וקירות גבס.
עם היווסדו, פרנסתו של המושב התבססה על שילוב תעשייה, חקלאות ותיירות.
שילת היה המושב הראשון והיחיד בישראל בו הוקצו נחלות לתעשייה ולא רק לחקלאות
כשנה לאחר הקמת היישוב הגיעו 10 משפחות נוספות והמושב מנה 35 משפחות.
במאי 1979, פרץ סכסוך בין חברי המושב לקבוצת "גרעין מודיעין", קבוצה שהתנחלה ללא אישור על גבעה סמוך למושב.
הקבוצה לבסוף פונתה בידי המשטרה.
בשנת 1980 נסלל כביש הגישה אל היישוב.
במהלך השנים נקלטו משפחות נוספות ומ-1991 היו בו 57 משפחות בעלי נחלה חברי האגודה השיתופית.
במושב היו שני סוגי חברים: חקלאים ותעשיינים (אליהם צורף סוג נוסף שהוגדר כ"תיירן").
למתיישבים ה"תעשיינים" הוענק חוזה חכירה ישיר בינם לבין מינהל מקרקעי ישראל לגבי שטח לתעשייה של שני דונם שקיבל כל אחד מהם, לחקלאים הוקצה 30 דונם של קרקע חקלאית.
בשנות ה-90 פרץ סכסוך בין קבוצת החקלאים וקבוצת התעשיינים, וביניהם לבין מינהל מקרקעי ישראל לגבי זכויות בקרקע חקלאית, שעם התפתחותה של העיר מודיעין הסמוכה, דרש המינהל לפנות.
בינואר 2001, דחה בית המשפט המחוזי את הדרישה של קבוצת התעשיינים להכיר בהם כבעלי נחלות חקלאיות, בשל רצונם לזכות בפיצויים במקרה שהקרקע תופקע וייעודה ישונה.
גם ערעורם לבית המשפט לא התקבל, ותקן הנחלות של המושב הופחת ל-24.
במושב הוקמה אנדרטה וחדר זיכרון לזכר הנופלים בקרב חירבת כוריכור.
כן נוסד בית הספר לפיד המ"ה שגם הוא מנציח את זכר 45 הנופלים.