tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טורקיה בחרה לאפשר את מעבר הסיירות נושאות המטוסים הסובייטיות, שכן כל תיקון של האמנה היה עלול להותיר אותה עם פחות שליטה על המצרים, ואילו חוק הים כבר קבע מעבר חופשי יותר דרך מצרים אחרים.
תעלת איסטנבול שהוצגה במאה ה-21 על ידי ממשלת טורקיה עשויה לאפשר לה לעקוף את האמנה ולבסס שליטה גדולה יותר על המעבר של כלי שיט צבאיים, המוגבלים במספרם בין הים השחור והים התיכון.
הפרויקט כולל חפירה של תעלה מלאכותית באורך 45 ק"מ באזור תראקיה שתחבר בין ים המרמרה והים השחור.
תעלה זו תעבור כמעט במקביל לבוספורוס, אך לא תהיה כפופה לאמנה.
נכון ל-2022, תנועת הספינות דרך הדרדנלים והבוספורוס עמוסה מאוד, עם זמני המתנה ארוכים ביותר.
המטרה העיקרית של התעלה היא לפנות את המעבר, להגדיל את הכנסות טורקיה ולאפשר נתיב ימי חלופי.
עם זאת, היכולת של התעלה לסיים כמעט מאה שנים של אמנת מונטרה נחשבת לחלק מרכזי בה.
ב-2018 הודיע ראש ממשלת טורקיה ושר התחבורה לשעבר בינאלי ילדרים כי התעלה לא תהיה כפופה לאמנה.
הודעה זו התקבלה באופן שלילי על ידי רוסיה ורבים חלקו על הפרשנות שלה לאמנה.
ברית המועצות ערערה על האמנה שוב ושוב במלחמת העולם השנייה ובמלחמה הקרה.
כבר ב-1939 ביקש סטלין לפתוח מחדש את הדיון על המצרים והציע שליטה משותפת של טורקיה וברית המועצות.
הוא התלונן כי "מדינה קטנה [טורקיה] שנתמכת על ידי בריטניה הגדולה מחזיקה מדינה גדולה בגרון ולא נותנת לה מוצא".
לאחר שנחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב הודיע שר החוץ הסובייטי ויאצ'סלב מולוטוב לעמיתיו הגרמנים כי בכוונת מדינתו להשתלט על המצרים ולהקים בהם בסיס צבאי.
ברית המועצות שבה לדרישותיה אחרי מלחמת העולם השנייה ב-1945 וב-1946 וביקשה לבחון מחדש את האמנה בוועידה שלא תכלול את רוב המדינות שחתמו עליה קודם לכן, לייסד נוכחות צבאית קבועה של הסובייטים במצרים ולנהל עליהם שליטה משותפת.
טורקיה פסלה את הדרישות האלה בעקשנות, על אף המתיחות הרבה עם ברית המועצות.
למשך מספר שנים אחרי המלחמה ניצלו הסובייטים את ההגבלה על מספר ספינות המלחמה הזרות במצרים כדי להבטיח שאף מדינה מלבד טורקיה לא תכלול להעביר דרכם ספינות מלחמה, זאת באמצעות נוכחות קבועה של כלי שיט צבאי בהם.
הלחץ הסובייטי לתיקון אמנת מונטרה הלך וגבר, מה שהוביל למשבר המצרים הטורקיים ב-1946 והביא את טורקיה לנטוש את מדיניות הנייטרליות שלה.
ב-1947 החלה טורקיה לקבל סיוע כלכלי וצבאי מארצות הברית והצטרפה יחד עם יוון לנאט"ו ב-1952.
ארצות הברית לא חתומה על האמנה אבל בדרך כלל עמדה בה.
מעבר ספינות מלחמה אמריקאיות דרך המצרים עוררו מחלוקות קשות, שכן האמנה אוסרת על מעבר של כלי שיט של מדינות שאינן מהים השחור ושעל סיפונן תותחים בקליבר הגדול מ-203 מ"מ.
בשנות ה-60 שלחה ארצות הברית ספינות מלחמה נושאות טילי ASROC, דבר שעורר מחאה סובייטית.
ממשלת טורקיה דחתה את התלונות הסובייטיות בכך שטענה כי טילים מונחים אינם רובים וכי מאחר שנשק כזה לא היה קיים בעת חתימת האמנה, הוא לא מוגבל.
האמנה ביטלה את הסכם לוזאן שקדם לה, כולל פירוז האיים היווניים למנוס וסמותרקה.
הזכות של יוון לבצר את האיים הוכרה על ידי טורקיה בהתאם למכתב ששלח ב-1936 שגריר טורקיה באתונה.
כשהיחסים בין המדינות הידרדרו בעשורים שלאחר מכן, הכחישה טורקיה כי האמנה משפיעה על האיים ודרשה להשיב את החלק הרלוונטי לפירוזם בהסכם לוזאן.
אמנת האומות המאוחדות בדבר חוק הים שנכנסה לתוקף בנובמבר 1994 גרמה לקריאות לתיקונה והתאמה של אמנת מונטרה.
עם זאת, הימנעותה של טורקיה מחתימה על האמנה גרמה לכך שאמנת מונטרה נותרה ללא שינוי במשך שנים ארוכות.
בשנות ה-90 עלה החשש לבטיחות כלי השיט העוברים בבוספורוס, שכן נפח התנועה גדל מ-4,500 כלי שיט ב-1934 לכ-48 אלף מדי שנה בשנים האחרונות.
בנוסף לחשש הסביבתי, המצרים חוצים את העיר איסטנבול בה מתגוררים 15 מיליון בני אדם, ותקריות ימיות מהוות סיכון משמעותי לביטחון התושבים.
עם זאת, האמנה אינה קובעת דבר בכל הנוגע להסדרת מעבר הספינות ובטיחותן.
בינואר 1994 אימצה ממשלת טורקיה "תקנות תעבורה ימיות למצרי טורקיה ואזור המרמרה" כדי להנהיג הנחיות חדשות "שיבטיחו את ביטחון הניווט, החיים והרכוש ולהגן על הסביבה באזור", אך זאת ללא פגיעה בעיקרון המעבר החופשי.
התקנות החדשות עוררו מחאה מצד רוסיה, יוון, קפריסין, רומניה, אוקראינה ובולגריה.
עם זאת, התקנות החדשות אושרו על ידי ארגון הימאות הבין-לאומי מפני שהן לא נועדו לפגוע ב"זכויות של כל ספינה המשתמשת במצרים לפי החוק הבינלאומי".
אחרי הפלישה של רוסיה לאוקראינה ב-24 בפברואר 2022, ממשלת אוקראינה ביקשה מטורקיה להשתמש בסמכות שלה ולהגביל את תנועת אוניות המלחמה הרוסיות לים השחור.
במהלך פברואר חצו את המצרים לפחות שש ספינות קרב וצוללות רוסיות.
אחרי היסוס ראשוני, בשל היחסים ההדוקים של טורקיה עם רוסיה ואוקראינה, ב-27 בפברואר הכריז שר החוץ הטורקי, מבלוט צ'בושולו כי ארצו תכיר בפלישה הרוסית כמלחמה, דבר שמאפשר להפעיל את אמנת מונטרה ביחס לכלי שיט המעורבים במלחמה.
עם זאת, צ'בושולו הדגיש כי בהתאם לתנאי האמנה, טורקיה אינה יכולה למנוע מספינות מלחמה רוסיות לחזור לבסיס הרשום שלהן.
ביממה שלאחר מכן עצרה טורקיה 3 מתוך 4 ספינות מלחמה רוסיות בשל העובדה כי לא היו רשומות בבסיס שלחופי הים השחור.
אמנת מאסטריכט, ובשמה הרשמי, "האמנה בדבר האיחוד האירופי", נחתמה ב-7 בפברואר 1992 במאסטריכט, הולנד, בין חברי הקהילה האירופית (המדינות החברות בקהילה זאת היו ראשית חברי קהילת הפחם והפלדה, כלומר צרפת, גרמניה המערבית, איטליה, בלגיה, לוקסמבורג והולנד ובהמשך מדינות נוספות שהצטרפו לאור קהילת סוכנות האטום האירופית והקהילה הכלכלית האירופית).
האמנה נכנסה לתוקף ב-1 בנובמבר 1993, האמנה החלה שלב חדש בתהליך של יצירת איחוד קרוב יותר בין עמי אירופה, זאת על ידי יצירת ממד פוליטי לקהילות הקודמות.
בין הישגי האמנה נכלל יצירתו של מטבע האירו, בנוסף האמנה הציגה את מבנה שלושת העמודים (עמוד הקהילה, עמוד מדיניות החוץ והביטחון המשותפת [CFSP], ועמוד המשפט והפנים).
עמוד מדיניות החוץ והביטחון נבנה על יסוד שיתוף הפעולה האירופאי הפוליטי (EPC), אך הוא הוכנס תחת סמכות האמנה והורחב.
עמוד המשפט והפנים כלל שיתוף פעולה באכיפת החוק, משפט פלילי, עניינים משפטיים אזרחיים, מקלט והגירה.
האמנה הפכה לאבן היסוד של הבנק המרכזי האירופי – הסמכות המוניטרית העליונה של האיחוד האירופי ומנהיג המדיניות המוניטרית של האירו.
טרם אמנת מאסטריכט, משנות השבעים החלה להסתמן תופעה בעייתית של בריחת הון והשקעות ממערב אירופה אל ארצות הברית.
עד תחילת העשור התשיעי של המאה ה-20 כבר נוצר בקהילה האירופית גירעון סחר רחב שבו היקף הייבוא לאירופה עלה בהרבה על היקף הייצוא ממנה.
חלק סברו כי השלמת הפרויקט של השוק המשותף תפתור את הבעיה שנוצרה.
לאור זאת, קמו שתי קבוצות, התנינים והקנגורואים, אשר הפעילו לחץ כדי לקדם שינוי מקיף במבנה המוסדי של הקהילה – שתי קהילות אלו הציעו הצעות שונות בתכליתן.
קבוצת התנינים סברה כי יש להקים קונפדרציה אירופית כדי להרחיב באופן ניכר את סמכויותיהם של מוסדות הקהילה.
לעומתם, קבוצת הקנוגוראים סברו כי יש לתמוך בפישוט ובהאצה של קבלת ההחלטות כדי ליצור ליברליזציה של השוק האירופי, הם גם התנגדו להקמת הקונפדרציה.
קבוצת הקנגורואים והתנינים היו שחקניות חשובות במהלך גיבוש החוק ואף גיבוש אמנת מאסטריכט מכיוון שמעצבי המדיניות של האיחוד האירופי אימצו את הצעותיהם, גם אם בצורה מלאה או חלקית.
שורשי הסכם מאסטריכט החלו בהתפתחויות כלכליות ומוסדיות עוד לפני נפילת חומת ברלין.
בפועל ההסכם היווה תגובה פוליטית לאיחוד גרמניה ולסיום המלחמה הקרה.
הניסיון הראשון לאיחוד מוניטרי אירופי התחיל כשני עשורים לפני, אך נכשל עקב חוסר היציבות המוניטרית העולמית ששררה בשנות ה-70. עם זאת, בשנת 1978, עקב התנאים הכלכליים והפוליטיים באירופה, היה ניסיון נוסף לשיתוף פעולה מוניטרי שיזמו קנצלר גרמניה הלמוט שמידט ונשיא צרפת ולרי ז'יסקר ד'אסטן.
ניסיון זה הוביל להקמתה הרשמית של המערכת המוניטרית האירופית בשנת 1978 – מערכת ה-EMS.
צרפת וגרמניה הסכימו כי לאחר איחוד גרמניה והפרת הסטטוס קוו האסטרטגי, היה צורך מהותי לקדם את המיזוג הפוליטי.
לגרמניה היו אינטרסים מהותיים לתמיכה במיזוג וזאת כי לגרמניה היה מניע לפייס את דעתה של צרפת וזאת כדי להמשיך ולקדם את תהליך האיחוד הגרמני וגם לגרום לשגשוג של היציבות הפוליטית-כלכלית של גרמניה.
בנוסף, גרמניה הייתה מודעת לכך שנוכחות בין-לאומית אירופית המבוססת על עוצמת שוק תגרום לשיפור הכלכלה הגרמני והבין-לאומי כי כלכלת גרמניה הייתה נכס עוצמה מרכזי והתעלתה אף על צרפת.
לכן בשנת 1990 פרסמו גרמניה וצרפת תוכנית משותפת למיזוג פוליטי בין המדינות, שבסופו של דבר עוגנה באמנת מאסטריכט.
בדצמבר 1991 נפגשו מנהיגי האיחוד האירופי בעיירה ההולנדית מאסטריכט והסכימו לאמנה על האיחוד האירופי, וזאת לאחר אימוץ של מתווה דלור לאיחוד מוניטרי.
בלב ההסכם עמדה תוכנית להשגת איחוד מוניטרי ומטבע מלא בין מדינות האיחוד האירופי וזאת יהיה מנוהל על ידי בנק מרכזי עצמאי, עד ליעד שהוצב בשנת 1999. האמנה גם קבעה מנגנונים בין-ממשלתיים חדשים לשיתוף פעולה בנושאי מדיניות חוץ וביטחון, נושאי הגירה, משטרה ומשפט.
לצורך הכנת התוכנית ויציאתה לפועל נקבעו שלושה שלבים:
1. השלב הראשון נקבע להתקיים בשנים 1991–1993 וכלל אכיפת משמעת תקציבית ועמידה ביעדי גירעון נוקשים.
2. השלב השני נקבע להתקיים בינואר 1994 ובשלב זה נקבע כי יוקם מכון מוניטרי אירופי (EMI) ושמטרתו לתאם מדיניות כלכלית בין המדינות השותפות.
3. השלב השלישי נקבע כי יחל בינואר 1999 אך עם אופציה להקדמה של השלב, בשלב זה יושק המטבע המשותף, המוסד המוניטרי יהפוך להיות הבנק המרכזי האירופי שדומה במובנים מסוימים לבנק המרכזי הגרמני.
האמנה העניקה לבריטניה את האפשרות שלא לאמץ את המטבע המשותף ובנוסף היא לא חתמה על מגילת הזכויות החברתיות.
בעקבות דרישותיה של בריטניה המגילה היא רק נספח לאמנה ולא חלק אינטגרלי ממנה.
בריטניה התנגדה לאמנת מאסטריכט בעיקר כי היא התעקשה על שימור השוק החופשי במדינה.
לאחר החתימה הרשמית בפברואר 1992, כל מה שנותר לאמנת מאסטריכט להיכנס לתוקף היה אשרור על ידי כל אחת מן 12 המדינות החברות.
אך ביוני 1992 בעקבות משאל-עם בדנמרק, נדחתה האמנה.
והדבר הוביל להתנגדות גוברת במדינות אחרות באיחוד האירופי, מה שיצר משבר אשרור ממושך.
למצב זה נוספו גם משברי המטבע בספטמבר 1992 וביולי-אוגוסט 1993, דבר שסיכן את תוכנית מאסטריכט לאיחוד מוניטרי.
בסופו של יום, האמנה אושררה והתקבלה לבסוף בנובמבר 1993.
שלושת העמודים היו הרחבות של מבני מדיניות שהיו כבר קיימים.
העמוד הראשון הוא הנדבך הכלכלי-מסחרי ובשמו, "הקהילה האירופית" והוא בעצם המשכה של הקהילה הכלכלית האירופית, בעוד "הכלכלה" נשמטה משם הקהילה על מנת לייצג בסיס מדיניות רחב יותר שניתן על ידי האמנה.
בנוסף העמוד הראשון מייצג גם את קהילת הפחם והפלדה וגם את סוכנות האטום האירופית.
האמנה קבעה כי לתחומי ייצוג אלו, לאיחוד האירופי יש עליוניות על הריבונות המדינתית.
העמוד השני עוסק במדיניות חוץ וביטחון, אשר היה קיים כבר משנות ה-70, ובנוי על הנהלים הבין-ממשלתיים הקיימים של שיתוף פעולה מדיני אירופי ((EPC.
באמנה נקבע כי המדינות החברות יגדירו מדיניות חוץ וביטחון משותפת שתוכל להוביל בהמשך למדיניות הגנה משותפת, והכוונה היא להקמת מטה צבאי אירופי משותף.
המטרה הכללית של עמוד זה היה פיתוח עמוד משותף בנושאים שבהם למדינות החברות באיחוד קיים עניין משותף, והמועצה האירופית היא שהוסמכה לפרט ולקדם מטרה זו.
בנדבך זה ההחלטות מתקבלות על בסיס בין-ממשלתי ויש צורך בקונצנזוס.
באמנה, סמכות היוזמה בענייני החוץ והביטחון הוענקה לראשי המדינות ולא למוסדות האיחוד.
בריטניה התנגדה לאמנה ועל כן האיחוד המערב אירופי לא נכלל באיחוד האירופי וגם לא בעמוד הנ"ל.
העמוד השלישי נוגע במשפט וענייני פנים והוא אכן הרחיב את השתתפותו באכיפת החוק, משפט פלילי, מקלט והגירה ואף שיתוף פעולה שיפוטי בעניינים אזרחים כמו מאבק בסמים ובהונאות בין-לאומיות.
לפי האמנה נקבע כי כל פעילות קהילתית שתתקיים בתחומים האלו, תתנהל על פי נורמות משפטיות של האמנה האירופית לזכויות אדם של המועצה האירופית (ECHR).
בעמוד הזה, לנציבות יש סמכות יזומה והיא יכולה להציע קווי מדיניות אך רק בתנאי שיש הצבעת רוב.
גם בחלק מהתחומים שנמנו כאן היה קיים שיתוף פעולה בין-ממשלתי עוד במסגרת אמנת שנגן בשנת 1990.
האמנה ניסחה את מטרותיו של האיחוד האירופי ובהם סעיפים הקשורים בהגברת הדמוקרטיות, הלגיטימיות והיעילות של האיחוד; פיתוח ממד חברתי ; פיתוח מדיניות חוץ וביטחון ; ביסוס איחוד מוניטרי-כלכלי.
באמנה ישנה התייחסות מפורשת שלאיחוד האירופי יש גם מטרות פוליטיות.
בנוסף, האמנה הניחה את היסודות המשפטיים והמוסדיים לאיחוד מוניטרי, התוותה את השלבים להקמת הבנק המרכזי האירופי ואף חיזקה את סמכויות הפרלמנט האירופי.
האמנה הרחיבה את פעילות הקהילה לתחומים חדשים כמו הגנת הצרכן, חינוך, סביבה, תרבות, בריאות, מחקר ופיתוח הכשרה מקצועית.
מבנה שלושת העמודים פותח כדי להפריד בין הנושאים המסורתיים של הקהילה האירופית, הלא הוא הנושא הכלכלי, לבין הנושאים המדיניים, פליליים וביטחוניים וזאת כי לא הושג קונצנזוס בכל התחומים.
הסעיפים הראשונים והאחרונים באמנה כוללים מבוא והוראות סופיות אשר מטרתם לחבר בין שלושת העמודים כדי ליצור את האיחוד האירופי.
אנו יודעים כי ממשלת בריטניה דאגה להפריד את הקשר בין שלושת העמודים אך מדינות אחרות דווקא דאגו להדגיש ולחזק את הקשר ביניהם.
בנוסף, האמנה הגבירה את העוצמה הפוליטית של הפרלמנט האירופי וזאת באמצעות ביסוס הליך חקיקה חדש, שהוא הליך ההחלטה המשותפת שהיה רלוונטי רק לעמוד הראשון.
הפרלמנט הועצם גם על ידי הכפפת הרכב הנציבות לאישור הפרלמנט ; הסמכת הפרלמנט למינוי נציב קבילות הציבור ; הכרה בקבוצות המפלגות האירופיות כאלו שמייצגות את הרצון הפוליטי של הציבור האירופי ועוד.
תחת משטרו של אמנת מאסטריכט, במהלך שנות ה-90 התקיימו כמה וכמה מועצות שרים לענייני צדק וביטחון הפנים, והמועצה נחשבה לפעילה ביותר מבין שאר המועצות.
אמנת מאסטריכט אחראית גם על כינון מעמדו של האזרח האירופי.
לפי בקשת דנמרק, בהסכם אדינבורו אושרו עבורה מספר חריגות מאמנה.
אמנת מאסטריכט נחתמה ב-7 בפברואר 1992 במאסטריכט שבהולנד, שם התקיימו דיונים סופיים בדצמבר 1991. האמנה נכנסה לתוקף ב-1 בנובמבר 1993, ותוקנה ושופרה על ידי אמנות מאוחרות יותר.
אישור האמנה לא היה פשוט בכמה מהמדינות.
משאל עם בצרפת תמך באמנה ברוב קטן מאוד – 51.05% תמכו בו, ודנמרק דחתה את האמנה המקורית.
בבריטניה האישור נעשה על ידי הפרלמנט, שם "מורדי מאסטריכט" כמעט הפילו את ממשלתו של ג'ון מייג'ור בשל נושא זה.
בינואר 1999 המועצה האירופית הצהירה כי 11 מדינות בהם צרפת, גרמניה, הולנד, איטליה, ספרד ועוד, עומדות בתנאי ההתכנסות שנדרשו לאימוץ המטבע האירופי לפי אמנת מאסטריכט.
האירו הושק והיה ליחידת מטבע המשמשת לצרכים חשבונאיים אך עדיין לא היה לשימוש פיזי.
יוון בהתחלה לא עמדה בקריטריונים ורק בוועידת פיירה שנערכה בינואר 2000 אושר צירופה לגוש האירו.
בריטניה, שוודיה ודנמרק בחרו להישאר מחוץ לאיחוד המוניטרי.
בדנמרק ובשוודיה האירו נדחה במשאל העם ואילו בבריטניה, הממשלה היא שהחליטה על כך.
מטבע האירו הצעיר חווה קשיים רבים, ערכו בהשוואה לדולר ירד, בספרד ובאירלנד הופיעו סמני אינפלציה ובמיוחד עקב שיעורי האבטלה הגבוהים במדינות האירו לעומת המדינות ששמרו על המטבע הלאומי שלהן.
אך למרות קשיים אלו, ההתקדמות בביצוע האיחוד המוניטרי נמשכה ובינואר 2002 האירו הפך להיות המטבע הרשמי ב-12 מדינות והן קיבלו את השם "גוש האירו".
ימי המעבר למטבע האירו היו ימים חשובים למיזוג האירופי כי האירו שימש כסמל מרכזי להתקדמות המיזוג.
לאמנת מאסטריכט הייתה מערכת כללים קבועה עבור המדינות החברות בגוש במסגרת הסכם היציבות והצמיחה שעיגן את המחויבויות הקשורות בחברות.
כמעט אף אחת מן המדינות לא הצליחה לעמוד בכללים לזמן רב.
כלל השמירה על הגירעון התקציבי ברמה הנמוכה מ-3% מהתל"ג היה קשה מאד לביצוע ועל כן פורטוגל, אירלנד, צרפת ואף גרמניה לא הצליחו לעמוד בכלל.
אך ב-2005 התבצעה רפורמה בהסכם היציבות והצמיחה ועדיין למדינות גוש האירו היה קשה לעמוד בכללים שנקבעו.
למרות המשברים והביקורת הציבורית על גוש האירו, מדינות רבות המשיכו להצטרף לגוש במהלך השנים כמו סלובניה ב-2007 וקפריסין בשנת 2008.
דוגמה 2 ליישום – גוף הפרלמנט האירופי
הפרלמנט האירופי כיום הוא המוסד היחידי תחת האיחוד האירופי שהאזרחים בוחרים בו ישירות, לכן מבסס לעצמו מעמד של נושאי קולם של אזרחי אירופה.
מאז החתימה על אמנת מאסטריכט, גוף הפרלמנט האירופי הפך מגוף מייעץ ללא סמכויות, לשותף ייצוגי המקנה לו לגיטימיות רבה בתהליכי החקיקה באיחוד האירופי והוא שותף למועצת השרים האירופית בכמה תחומי מדיניות.
בנוסף, הפרלמנט האירופי גם משמש כמפקח על יישום המדיניות בפועל, בגלל שאין רק רשות מבצעת אחת, תפקיד הפרלמנט האירופי הוא לפקח על שחקנים ורשויות שונים המשתרעים על שטח גאוגרפי נרחב.
דוגמה 3 ליישום – קרן המטבע הבין-לאומית
לאמנת מאסטריכט הייתה משמעות רבה לתפקידה הגלובלי של קרן המטבע הבין-לאומית, משום שהיא פגעה באופי ובמבנה של המערכת המוניטרית הבינלאומית.
בתקופה המוקדמת שלאחר החתימה על אמנת זו, הפוטנציאל של קרן המטבע הבינלאומית להרחיב את מעורבותה עם האיחוד האירופי זכה להתנגדות נחרצת מצד קבוצה קטנה של מקבלי החלטות ופקידים לאומיים.
כמה שחקנים לאומיים התנגדו להמשך האינטגרציה האירופית באופן כללי וביקשו להתנגד לסיכוי שקרן המטבע הבינלאומית תתייחס לאיחוד האירופי "כמו מדינה" בכל הנוגע למעקב כלכלי ודיאלוג מדיניות בפרט.
שחקנים אחרים, הכוללים את הפקידים של האיחוד האירופי, העדיפו לבודד את האיחוד האירופי מפני פיקוח של קרן המטבע הבינלאומית וביקורת אפשרית להגיע.
עדכון והחלפה – אמנת ליסבון
בשנת 2007 נחתמה אמנת ליסבון בעיר ליסבון שבפורטוגל, שהחליפה את אמנת מאסטריכט ואת הסכם רומא (מכונן השוק האירופי המשותף, 1957) כמסמך היסוד של האיחוד האירופי, תוך שהיא מאמצת חלקים מהחוקה האירופית שנדחתה בשנת 2005. האמנה נכנסה לתוקף ב-1 בדצמבר 2009.
אמנת רומא כוללת שני הסכמים שנחתמו בתאריך 25 במרץ 1957 בגבעת הקפיטול ברומא, האמנה להקמת הקהילה הכלכלית אירופית (EEC) והאמנה להקמת הקהילה האירופית לאנרגיה אטומית (הקרויה גם: EAEC או Euratom).
הסכם זה נכנס לפועל בתאריך 1 בינואר 1958 והוא אחת משתי האמנות המשמעותיות ביותר בהיסטוריה של האיחוד האירופי (השנייה היא אמנת מאסטריכט שמהווה את הבסיס החוקתי להתנהלות האיחוד ומוסדותיו).
על האמנה חתמו נציגיהן של שש מדינות: גרמניה המערבית, צרפת, איטליה, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג.
זהו הסכם הייסוד שעל פיו הוקם השוק האירופי המשותף.
חשיבותו היא בראש ובראשונה כלכלית, בכך שהביא להורדה הדדית של מכסים ולשיתוף פעולה כלכלי מוגבר בין המדינות החתומות, ואלו שהצטרפו לאחר מכן.
אולם מעבר לכך נודעה לו חשיבות כאחד הצעדים הראשונים בדרך לאיחוד המדיני הכולל של רבות ממדינות אירופה – האיחוד האירופי.
מטרות ההסכמים הנוספות היו לשנות את תנאי המסחר והייצור בשטח שש המדינות החברות ולפעול למען איחוד פוליטי נוסף של אירופה וצמיחה כלכלית.
על ידי הסכמי סחר רחבים ובעיקר הורדת מכסים, נוצר שוק משותף שהתבסס על ארבעה מאפיינים של חופש: חופש התנועה של סחורות, הון, שירותים ועבודה (אנשים).
אלו הם עדיין המאפיינים המגדירים את השוק המודרני.
הסכמים אלו תוקנו והורחבו מספר פעמים: ב-1992 עם החתימה על אמנת מאסטריכט, ב-1997 באמנת אמסטרדם, וב-2002 באמנת ניס.
כיום האמנה נקראת "האמנה על תפקודו של האיחוד האירופי", כפי שנקבע באמנת ליסבון ב-2009.
אמנת הקהילה הכלכלית הייתה החשובה מבין השתיים במובן של אינטגרציה אירופית, והיא ביססה את המבנה של האיחוד .
על אמנה זו חתמו נציגיהן של שש מדינות, שעוד לפני האמנה חתמו על הסכם פריז ב-1952 שהקים את קהילת הפחם והפלדה, שהייתה ראשיתו של האיחוד האירופי כקהילה אירופית משותפת.
קהילה זו הוקמה בשל הנחישות להקים ארגון משותף שהוא מעבר להסכמים זמניים למען השגת שלום קבוע ויכולת לבטל כל איום, ולמנוע התפתחות תנאים שיובילו למלחמה עולמית נוספת.
הסכמי רומא היו הצעד הכלכלי באינטגרציה האירופית שמחייב את כלכלות מדינות אירופה למטרות אלו.
בדומה למגילת העצמאות, גם הסכם רומא המקורי נחתם חגיגית על דף ריק, לאחר שהמדפיס הממשלתי האיטלקי לא סיפק במועד את המסמך, בן למעלה מאלף העמודים.
התהליך שהוביל לחתימת אמנת רומא התחיל בסירוב של המועצה הצרפתית לאשר את האמנה המקימה את קהילת הביטחון האירופית.
אמנה זו שאפה להעביר סמכויות ביטחון משש המדינות החברות לנאט"ו, וגם למועצת השרים העל-לאומית.
האספה של קהילת הפחם והפלדה האירופית קיבלה את המשימה ליצור טיוטה ב-1953 למערכת פדרלית אירופית שבמרכזה עומד פרלמנט דו-ביתי.
מי שהובילו את המהלך ולקחו אחריות היו המדינות החלשות יותר, בלגיה בפרט.
שר החוץ הבלגי פול-אנרי ספאק, לחץ על ז'אן מונה, נשיא הנציגות הגבוהה של קהילת הפחם והפלדה דאז, ליצור קהילת אנרגיה אטומית ב-1955. בנוסף שר החוץ ההולנדי ז'אן ווילאם ביין, הציע תוכנית איחוד מכסים שתוביל לאינטגרציה כלכלית מלאה בין שש המדינות החברות.
ב-18 במאי 1955, הבלגים וההולנדים ניסחו עבור השותפים שלהם טיוטה שמציעה את שתי הרפורמות הללו.
רעיון איחוד מכסים היה שנוי במחלוקת במיוחד.
ב-1–2 ביוני 1955 התקיים כנס מסינה בעיר מסינה שבאיטליה שבו נכחו ששת שרי החוץ של המדינות החברות בקהילת הפחם והפלדה.
ההצעות הבלגיות/הולנדיות היו מרכז השיח בכנס, ושימשו הזדמנות לדיונים בנוגע לנתיבי ההתפתחות השונים.
מהר מאוד התגבשה ההסכמה על הקמת שוק אירופי משותף, אך צרפת התקשה לגייס תמיכה לרעיון קהילת האנרגיה האטומית.
חוסר ההסכמה הובילה להחלטה שקבעה כי המדינות החברות בקהילת הפחם והפלדה מכירות בעובדה שהגיעה השעה לקדם את פרויקט האינטגרציה האזורית אבל ההתקדמות צריכה להתבצע תחילה בתחום הכלכלי.
הכרעות אלו היו הכרחיות אם אירופה מעוניינת לשמר את מקומה בעולם ולצבור השפעה ומוניטין, ולשפר בהדרגה את רמת החיים של התושבים שלה.
בנוסף, ועידת מסינה הציעה כי שש המדינות ילמדו מה הדרך לבנות ארגון משותף, עם האחריות והאמצעים להבטיח פיתוח בדרכי שלום של אנרגיה אטומית.
יצירת השוק המשותף לא תכיל הגבלות או תעריפים גבוהים על השוק הנוכחי ולא תגרור עלויות גבוהות נוספות.
שרי החוץ הציעו להקים ועדה של מומחים מהמדינות החברות יחד עם גורמים פוליטיים שיכתבו דוח המגדיר את האתגרים המרכזיים העומדים בפני המדינות.
פול אנרי ספאק נבחר ליו"ר הוועדה הבין-ממשלתית.
שש המדינות החברות הזמינו את לונדון להשתתף בוועידה המכוננת, סימן לכך שהשאיפות הפדרליות ננטשו, מהידיעה שבריטניה לא תשתתף בארגון שאינו בין-ממשלתי מלא.
ועידת מסינה הבהירה שלמרות הרצון לשיתוף פעולה והיתרונות באיחוד כלכלי, עדיין אין הסכמה בין החברות על מבנה מוסדי על-לאומי בעל עוצמה.
נציג בריטניה היה פרופסור באוקספורד בעל פרופיל נמוך המראה עד כמה הבריטים היו חשדנים כלפי תהליכי מסינה.
לאור זה ההשתתפות של בריטניה בוועדת ספאק הייתה קצרה.
הבריטים חיוו דעה שלילית על האמנה, והביעו חוסר אמונה בכך שהיא תצא לפועל.
ברגע שבריטניה יצא מהמסגרת, תהליך המשא ומתן הואץ.
באוקטובר 1955 הוקמה ועדת פעולה שבה היו חברים פוליטיקאים בולטים משש המפלגות הליברליות-סוציאליסטיות הנוצריות של המדינות החברות.
הדוח המסכם של ועדת ספאק נכתב ברובו על ידי שותף קרוב מאוד של ז'אן מונה, פייר אורי, והוצג לשרי החוץ ב-21 באפריל 1956. למעשה, הכלכלה האירופית לאחר מלחמת העולם השנייה השתרכה מאחורי השחקניות בזירה הבין-לאומית ולא מיצתה את הפוטנציאל הכלכלי האדיר שלה.
על ידי ניצול הכלכלות הלאומיות בעזרת שוק משותף ופיתוח אנרגיה אטומית משותפת, תוכל אירופה לעמוד בקצב ההתקדמות המהיר של כלכלת ארצות הברית שהיוותה מודל לחיקוי.
הדוח כלל את כל ההמלצות המפורטות של הוועד על השוק המשותף וכלל מעל 80 עמודים של מלל.
ספאק הציע להקים גוף שתפקידו יהיה לתאם ולהעריך את המיזמים של המדינות החברות בתחומים גרעיניים על ידי קביעת תקני בטיחות ונורמות.
ההצעה עסקה במחקר ופיתוח משותף, וביצירת שוק משותף של טכנולוגיה ומוצרים, וכוח עבודה מומחה, כדי להבטיח גישה שוויונית.
הוועדה לא נתנה כוח מסוים לקהילה האטומית ולא ניסתה לדון בשימושים צבאיים באנרגיה – הדבר הוגדר כסוגיה פוליטית בלבד.
דוח ספאק היווה בסיס למשא ומתן במהלך הוועידה של ששת שרי החוץ בוונציה במאי 1956. אין ספק שעבודתו של ספאק והדוח המפורט והקוהרנטי שלו אפשרו להפוך את החלום למציאות, ללא דרישה להעביר עצמאות ופעולות ריבונות של מדינות הלאום לאירופה.
המדינה העיקרית שהתנגדה למסקנות דוח ספאק הייתה צרפת.
צרפת הייתה מוכנה לקבל את האירו-אטום כל עוד היא יכולה להמשיך במחקר הצבאי שלה.
היא העלתה את שאלת המושבות שמעבר לים, שסיפקו לה מוצרים בסיסיים והיוו שוק למוצרים צרפתיים.
נשאלה השאלה, האם גם התוצרים של אזורים אלו יצטרכו להתחלק בין השותפות.
כתוצאה מכך, מנהיגיה התעקשו לתת העדפה לאירו-אטום, תוך כדי הצגת רשימת הסתייגויות רבות לשוק המשותף.
גרמניה המערבית סירבה להשתתף, היא דגלה בוויתור קולקטיבי על פיתוח אנרגיה אטומית (על פי אמנת פריז 1954 לגרמניה אסור להתחמש בנשק גרעיני).
בנוסף ממשלת גרמניה התעקשה ששתי האמנות ייחתמו יחדיו או ביחד או לא ייחתמו.
המשא ומתן הבין-ממשלתי שספאק הוביל התחיל בבריסל בסוף יוני ונמשך עד ספטמבר 1956. מה שהוביל להמשך קיום המשא ומתן היה ההבנה כי ישנם יתרונות רבים להסכמים הללו גם אם מקבלים את דרישות צרפת.
אמנת האירו-אטום יצרה את קהילת האטום האירופית שהציבה לעצמה מספר מטרות ספציפיות.
היא שמה דגש על קידום המחקר ופיתוח של מידע טכנולוגי חדש.
הקהילה יצרה תקני בטיחות אחידים בתעשיית הגרעין, הקימה מתקנים לפיתוח אנרגיה ומיסדה את ההשקעה במיזם הגרעין.
על מנת לשמר את התנהלות הקהילה, האמנה הבטיחה אספקה שוטפת זמינה של אורניום לשותפים בה, ופיקוח על שימוש ראוי במוצרים אלו.
הקהילה יצרה שוק משותף של מוצרים וציוד ובנתה קשרים עם מדינות נוספות וארגונים רלוונטיים.
לעומתה, האמנה להקמת הקהילה הכלכלית האירופית קבעה מטרות אחרות.
בניית הבסיס לאיחוד אף קרוב יותר בין אנשי אירופה, להבטחת קדמה כלכלית וחברתית ולהפחתת פערים בין אזורים שונים בתוך השטח הכלול בהסכם.
על ידי הקמה של שוק משותף וקרבה הדרגתית למדיניות הכלכלית של המדינות החברות, הקהילה תוכל לקדם את התפתחות הפעילות הכלכלית בהרחבה הדרגתית ומאוזנת.
ההסכם יוביל ליצירת יציבות ועלייה ברמת החיים.
על מנת להשיג מטרה זו, המדינות החברות הבטיחו לבנות איחוד מכסים ולבטל מכשולים בדרך לחופש תנועתי.
הוחלט שלא להגדיר מדיניות מכסים חדשה, להפחית את המכסים בכל פעילות כלכלית.
נוצר אזור כלכלי אחיד עם תחרות חופשית בין המדינות ומדיניות מסחר בין-לאומית משותפת ללא הגבלות.
הקהילה הגדירה לעצמה יעד של 12 שנים למימוש איחוד המכסים, יעד שחולק ל-3 שלבים באורך 4 שנים כל אחד.
איחוד המכסים הושג ביולי 1968, 18 חודשים לפני היעד האופטימי ביותר.
הגבלות על מעבר ותנועה של הון גם כן בוטלו, עד מימוש שלב המעבר.
על פי דרישת צרפת ולמרות התנגדותה של גרמניה, שולבה באמנה הכלכלית הצהרת כוונות לגיבוש מדיניות חקלאות משותפת, דבר שנבע מאינטרס כלכלי צרפתי מובהק.
לכל אחת מהחותמות היו אינטרסים מדינתיים שהיא פעלה לקדם, כגון פוטנציאל גרמני לרווח מתעשיות גרמניות, ודרישת איטליה לכלול באמנה הבעת מחויבות לצמצום פערי פיתוח.
מטרת האמנה הכלכלית הייתה להגביר את אפקטיביות הייצור של החקלאות, ולהבטיח סטנדרטים הוגנים של הקהילה החקלאית.
האמנה גיבשה את שש המדינות כגוש פוליטי משמעותי בצורה שקהילת הפחם והפלדה לא עשתה.
הקמת הקהילה הכלכלית מתואר לעיתים קרובות כאבן הראשונה בדרך לאיחוד האירופי כפי שאנחנו מכירים אותו כיום.
הסכמי רומא הגדירו את יצירתם של ארבעה מוסדות שמהווים את המבנה העקרוני של האיחוד האירופי עד היום:
מועצת שרים (מועצת האיחוד האירופי) שתהיה אחראית על קבלת החלטות.
נציבות (הנציבות האירופית) של ממשלות נבחרות האחראית על אדמיניסטרציה ופיקוח על הפיתוח של הקהילה.
בית משפט משותף (בית הדין אירופי לצדק) לקהילות החדשות ולקהילת הפחם והפלדה שמשימתו תהיה לפקח על הפרות האמנה ולבקר את החלטות הנציבות.
אספה מייעצת משותפת לקהילות החדשות ולקהילת הפחם והפלדה שתפקידה יהיה לגנות את פעולות הנציבות.
ההרכב המוסדי של הקהילה הכלכלית שילב על-לאומיות יחד עם בין-ממשלתיות.
הנהלת הקהילה הייתה הנציבות, שתשעת המשתתפים שלה היו מחויבים להיות עצמאים לחלוטין מהממשלות שמינו אותם.
המדינות הגדולות יותר – צרפת, גרמניה ואיטליה – מינו שני משתתפים כל אחת, והמדינות הקטנות יותר – בלגיה לוקסמבורג והולנד – מינו משתתף אחד כל אחת.
תפקיד הנציבות להציע חקיקה חדשה, לפקח על שמירת האמנה כרגולטור כלכלי, ולקיים תחת פיקוח של המועצה משא ומתן על יחסי סחר לאומיים.
לבית הדין האירופי לצדק היה תפקיד פוטנציאלי משמעותי, לעומת תפקידו בקהילת הפחם והפלדה שבה הוא נתן ביקורת שיפוטית רק על הסמכות הגבוהה, תחת הקהילה הכלכלית לבית המשפט הייתה יכולת לפסוק על הפרות של האמנה על ידי המדינות החברות.
מועצת השרים הייתה מוסד המפתח של חקיקה תחת הקהילה הכלכלית.
בהרבה מתחומי החקיקה, לפחות בשלב הראשון ההחלטות היו חייבות להתקבל פה אחד, בעיקר בתחום החקלאות.
שאר ההחלטות התקבלו ברוב יחסי על פי גודל האוכלוסייה של המדינות (גרמניה, צרפת ואיטליה קיבלו 4 קולות כל אחת, בלגיה והולנד – 2 קולות כל אחת, ולוקסמבורג – קול אחד).
כלומר, האמנה אומנם נתנה את כוח ההצעה למוסד על-לאומי והעניקה לו סמכות לביקורת שיפוטית, אך בכל זאת הפקידה את הסמכות הפוליטית באופן ישיר בידי המדינות החברות, הפועלות לרוב בהסכמה ובקונצנזוס (לגיטימציה).
מוסדות הקהילה הושלמו על ידי האספה, שנציגיה נקבעו על ידי הפרלמנטים הלאומיים ומשימתם העיקרית הייתה לייצג את אזרחי אירופה.
תפקידה המקורי של האספה, על פי האמנה המקורית, הוא היכולת להביא להתפטרותה של הנציבות, ברוב של שני שלישים.
הקהילה האטומית הקימה נציבות של 9 משתתפים, מועצת שרים, אספה ובית משפט של צדק שהיה שותף לקהילת הפחם והפלדה.
בניגוד לאמנת הקהילה הכלכלית, אמנת האטום לא עברה שינויים משמעותיים והיא עדיין פועלת ורלוונטית.
קהילה זו לא אוחדה עם האיחוד האירופי ולכן שומרת על זהות חוקית נפרדת, למרות ההשתתפות באותם מוסדות עם האיחוד.
האמנה שנחתמה ב-2007 שינתה הוראות מסוימת באמנת האירו-אטום באמצעות "פרוטוקול מס 12 לתיקון האמנה להקמת הקהילה האירופית לאנרגיה אטומית".
העניין באנרגיה גרעינית גבר בגלל הצורך להבטיח אספקה בטוחה של אנרגיה ודאגה משינוי אקלים.
בשנות השישים נחתמה אמנת המיזוג (אמנת בריסל) שאיחדה את המועצות של הקהילות האירופיות למועצה אחת ואת הנציבויות שלהן לנציבות אחת.
כך נוצרה מסגרת מוסדית אחת לשְלוש הקהילות.
לכן ניתן להסיק שעד אמנת רומא לא נוצר מודל מוסכם של מוסדות הקהילות, והאמנה הייתה שלב מכונן ביצירת מבנה והרכב מוסדי מוגדר.
הנציגים החותמים של המדינות החברות היו:
פול-אנרי ספאק והברון סנוּאָה אֶ דופואֶה, נציגי בלגיה
קונראד אדנאואר וולטר הלשטיין, בשם גרמניה המערבית
כריסטיאן פינו ומוריס פור, נציגי צרפת
אנטוניו סני וגאטנו מרטינו, נציגי איטליה
יוזף בך ולאמברט שאוס, נציגי לוקסמבורג
חגיגות 50 ו-60 שנה לציון החתימה על אמנת רומא
במרץ 2007 בברלין, ראשי המדינות החברות יזמו פגישה לציון 50 שנה להסכמי רומא כדי לאמץ הצהרה בלתי מחייבת בדבר ערכי ויעדי האיחוד.
ההצהרה נודעה בשם הצהרת ברלין.
הצהרת ברלין הצהירה על נחישותן של המדינות החברות לגבש בסיס משותף עד הבחירות לפרלמנט האירופי.
ב-2017 חגיגות 60 שנה להסכמי רומא, התקיימו ברומא איטליה.
הפגנות רחוב היו ברובם בעד איחוד אירופי ואינטגרציה.
נשיא הפרלמנט אנטוניו טאיאני, מנהיגי הקבוצות הפוליטיות, סגני נשיאים הגיעו לרומא לקחת חלק מהחגיגות לאורך סוף השבוע.
טאיאני יחתום על הצהרה האיחוד בשם הפרלמנט.
ראשי ממשלה והנהגה של האיחוד האירופי נפגשו ברומא איטליה, ב-25 במרץ 2017 לקראת חגיגות 60 השנים להסכמי רומא.
מטרת האירוע לשקף את מצב האיחוד ולהביט לקראת עתיד של תהליך האינטגרציה.
לאחר החגיגות המנהיגים אימצו וחתמו על הצהרת רומא המגדירה חזון משותף לשנים הבאות.
בהצהרה, הודגשה הייחודיות של האיחוד כבעל מוסדות משותפים וערכים חזקים.
האיחוד כקהילה של שלום, חופש, דמוקרטיה, זכויות אדם ושלטון החוק.
המנהיגים הצהירו שהם מודעים לחששות של אזרחי האיחוד והם מתחייבים לעמוד באג'נדת רומא ולעבוד למען מספר מטרות.
למען אירופה בטוחה, משגשגת ויציבה.
למען אירופה חברתית ולמען חיזוק מעמדה של אירופה בזירה הבין-לאומית .
אמנת ליסבון אשר נחתמה ב-13 בדצמבר 2007 בליסבון, פורטוגל, על ידי 27 המדינות שהיו חברות ב באותה עת, היא האמנה הבינלאומית אשר מכוחה פועל האיחוד האירופי כיום.
האמנה נכנסה לתוקף באופן רשמי בדצמבר 2009, כשנתיים לאחר חתימתה.
מטרת האמנה הייתה להשלים את התהליך שהתחיל עם אמנות קודמות להגביר את היעילות והלגיטימיות הדמוקרטית של האיחוד ולשפר את הקוהרנטיות שלו.
אמנת ליסבון עדכנה את תקנות האיחוד האירופי וכן תיקנה את שתי האמנות שקדמו לה, אמנת מאסטריכט אשר הובילה ליצירת האיחוד האירופי, וקבעה את שלושת עמודי התווך של האיחוד והביאה את האירו למעמד המטבע הרשמי והמשותף.
ידועה גם בשמה השני "האמנה על האיחוד האירופי" (TEU), וכן, הסכם רומא שעל פיו הוקם השוק האירופי המשותף.
ידוע גם בשם "האמנה על תפקודו של האיחוד האירופי" (TFEU).
כלומר, האמנה נבנתה על אמנות קיימות אך המשיכה רחוק יותר ואימצה לעצמה כללים חדשים, זאת על מנת לשפר את הלכידות ולייעל את הפעולות המתרחשות בתוך האיחוד האירופי, לקבוע תפקידים חדשים בכל האיחוד ולכנן הליכים משפטיים רשמיים.
אמנת ליסבון עדכנה את תקנות האיחוד האירופי וקבעה בין היתר מדיניות ומנהיגות חוץ ריכוזית, תהליך יעיל להטמעת מדיניות חדשה וכמו כן יצרה תהליך ברור ומסודר למדינות אשר מעוניינות לעזוב את האיחוד האירופי.
בנוסף, האמנה החליפה גם את האמנה החוקתית אשר ניסתה לכונן חוקת האיחוד.
המקורות וההתפתחות של אמנת ליסבון נעוצים באמנה החוקתית משנת 2004 וכן בתבוסות משאל העם הצרפתיות וההולנדיות אשר נערכו בחודשים מאי ויוני בשנת 2005 והובילו לתקופה של שנתיים אשר נקראה "תקופת ההרהור".
המדינות החברות לא יכלו להסכים על הליכי ההצבעה שנקבעו בחוקה, שכן מדינות מסוימות, כמו ספרד ופולין, יאבדו את כוח ההצבעה.
אמנת ליסבון פתרה סוגיה זו על ידי הצעת הצבעות משוקללות והרחבת טווח ההצבעה של הרוב המוסמך.
לאחר מכן, תחת נשיאות המועצה הגרמנית של תחילת שנת 2007, היה דחף מודגש להוביל לפתרון חילוקי דעות פוליטיים בין המדינות החברות באיחוד האירופי ולאו דווקא לייצר חוקה, אלא אמנת תיקון אורתודוקסית בכדי להעביר את הרפורמות הבסיסיות של האמנה החוקתית.
תהליך זה צלח ואף הצליח להשיג עסקה עד חודש אוקטובר 2007, זאת יחד עם תמליל אשר היה מקובל על כלל המדינות החברות ותוך הטמעת מרבית השינויים אשר נכתבו בשנים 2002–2004 באמנות המאוחדות.
למרות שהאשרור הפרלמנטרי עבר בהצלחה, דחיית משאל עם ראשונית אשר נערכה באירלנד בשנת 2008 גרמה לבעיות והטילה ספק לגבי עתידה של אמנת ליסבון.
הסיבות לכך קשורות בין היתר בסעיפים בחוזה עצמו אך בעיקר בנושאים איריים ספציפיים ולחרדה עממית מצידם.
למרות זאת, ולאחר שנרגעו החששות מצד האיריים, משאל עם שני הצליח להביא לאישור ההכרחי.
צ'כיה הייתה המדינה האחרונה שנותרה למרות שהפרלמנט שלה אישר את ההסכם, נשיא המדינה, ואצלב קלאוס, מנע את חתימתו.
לבסוף, לאחר שבתי המשפט הצ'כיים פסקו כי האמנה אינה מפרה את חוקת המדינה, חתם עליה קלאוס ב-3 בנובמבר 2009 ובכך נכנס חוזה ליסבון לתוקף.
מתנגדי האמנה טענו כי האמנה תרכז את האיחוד האירופי ותחליש את הדמוקרטיה על ידי "הרחקת הכוח" מהבוחרים הלאומיים.
מן הצד השני, התומכים באמנה טענו כי היא תביא עמה יותר בלמים ואיזונים למערכת האיחוד האירופי יחד עם סמכויות חזקות יותר לפרלמנט האירופי.
הצורך לבחון את המסגרת החוקתית של האיחוד האירופי במיוחד לאור הצטרפותן של עשר מדינות חברות חדשות ב-2004, הודגש בהצהרה שצורפה לחוזה ניס ב-2011. ההסכמים בניס סללו את הדרך להרחבת מדינות נוספות.
בזמן אישור אמנת ליסבון, האיחוד האירופי חווה תקופה של התרחבות טריטוריאלית וצמיחה כלכלית.
משבר החוב שפגע בכלכלת גוש היורו עדיין היה באופק ובולגריה ורומניה השלימו את תהליך ההצטרפות שלהן לאיחוד רק כשנתיים קודם לכן.
תשומת לב ציבורית מועטה בלבד הוקדשה לסעיף 50 של האמנה, שהתווה את הסעיפים שלפיהם מדינה יכולה לעזוב את האיחוד האירופי.
כאשר הכלכלה היוונית יצאה מכלל שליטה ב-2010 וצעדי הצנע לא הצליחו להאט את ירידתה, מנהיגי האיחוד האירופי החלו להתייחס ברצינות לאפשרות של "Grexit" (יציאה של יוון מחברות האיחוד) מגוש היורו ומהאיחוד האירופי.
עם זאת, סעיף 50 עסק בהפרדה מרצון של מדינה מהאיחוד האירופי, והמנגנונים שבהם ניתן לגרש חברה לא היו ברורים.
יוון הגיעה בסופו של דבר להסכם עם אנשיה והמשבר המידי נמנע, אך ההאטה הכלכלית הייתה רק אחד משורה של אתגרים שפקדו את האיחוד האירופי בתחילת שנת 2010.
ב-23 ביוני 2016, כ-52% מהמצביעים הבריטים בחרו לעזוב את האיחוד האירופי.
ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, הודיע מיד כי יתפטר מתפקידו, וגורמים רשמיים באיחוד האירופי הצהירו כי לא יחלו דיונים רשמיים או לא רשמיים על יחסיה של בריטניה עם האיחוד האירופי עד שהממלכה המאוחדת תפתח רשמית בהליכי סעיף 50.
לאמנת ליסבון אין סמל ייחודי דמוי מדינה כגון דגל או המנון ומשמרת בתוכה את מרבית ההישגיים המהותיים שלה.
אמנת ליסבון איננה מכילה סעיף פורמלי המעגן בתוכו את עליונות חוקי האיחוד, זאת בניגוד לאמנה החוקתית, אך כן קיימת הצהרה המצורפת לאמנה בעניין זה (הכרזה מספר 17) תוך התייחסות לחוות הדעת של השירות המשפטי של המועצה החוקתית.
אמנת ליסבון מקנה לאיחוד האירופי אישיות משפטית מלאה, לכן, מקבל האיחוד את הזכות לחתום על אמנות בינלאומיות בתחומי הסמכויות המיוחסות לה ואף להצטרף לארגון בינלאומי.
המדינות החברות רשאיות לחתום רק על הסכמים בינלאומיים התואמים את חוקי האיחוד האירופי.
האמנה גם קובעת לראשונה הליך רשמי (סעיף 50) בו מדינות חברות המעוניינות לפרוש מן האיחוד יוכלו לעשות זאת בהתאם לחוקים.
בנוסף, מגילת זכויות היסוד, שהוצעה לראשונה במועצת ניס בשנת 2000, נכנסה לתוקף כחלק מאמנת ליסבון.
היא פירטה שורה של זכויות אזרחיות, פוליטיות, כלכליות וחברתיות המובטחות לכל אזרחי האיחוד האירופי.
בנוסף, אחד הסעיפים המרכזיים באמנה הוא צמצום מספר הנציבים לשני שלישים ממספר זה עד 2014, כך שלאחר מכן המדינות החברות יספקו לנציבות האירופית נציבים על בסיס רוטציה.
הפרלמנט יכול להציע תיקונים לאמנות, תיקון שכזה יחייב לרוב כינוס או ועידה אשר תמליץ על התיקונים אך בכוחה של המועצה האירופית להחליט שלא לכנס ועדה זו בכפוף להנחיות הפרלמנט.
עם זאת, ביכולתה של המועצה גם לערוך תיקונים ללא כינוס כלשהו כאשר התיקון נוגע במדיניות ובפעולות הפנימיות של האיחוד אך עדיין נשארת כפופה לכללי האשרור הלאומיים
אמנת ליסבון שומרת על עיקרון של הצבעת רוב כפול של אזרחים ומדינות חברות.
רוב מיוחס מושג כאשר 55% מחברי המועצה התומכים בהצבעה, בפועל 15 מדינות סך הכול, המהוות לפחות 65% מהאוכלוסייה.
כאשר המועצה אינה פועלת על פי הצעה של הנציבות, הרוב הדרוש של המדינות החברות גדל ל-72% זאת בשביל לבנות פרלמנט אירופי חזק יותר שירכיב בית מחוקקים דו ביתי לצד מועצת השרים.
בכדי לחסום חקיקה, חייבות לפחות 4 מדינות חברות באיחוד להצביע כנגד ההצעה.
המועצה מתכנסת בפומבי רק כאשר היא דנה ומצביעה על טיוטות חוק חקיקה.
לשם כך, כל ישיבת מועצה מחולקת לשני חלקים העוסקים בהתאמה עם פעולות חקיקה וגם כאלה שלא.
המספר המרבי של חברי כנסת נקבע ל-751 ומספר המושבים המרבי לכל מדינה חברה מצטמצם ל-96.
האמנה יצרה בין היתר את משרת נשיא המועצה האירופית אשר תקופת הכהונה שלו מוגבלת לשנתיים וחצי.
הנשיא אחראי על הארגון הפנימי כגון, מינוי נציבים, חלוקת תיקים ובקשות התפטרות על פי נסיבות מיוחדות.
כמו כן, האמנה יצרה בית משפט לצדק של האיחוד האירופי כאשר סמכות השיפוט של בית המשפט הם בעניינים כלכליים, ביטחוניים ובמדיניות חוץ וביטחון משותפים לכלל האיחוד.
בתחומים שבהם אין לאיחוד סמכויות בלעדיות יוכלו לפחות תשע מדינות חברות ליצור שיתוף פעולה ביניהן.
אמנת ליסבון מחזקת במידה רבה את עקרון הסודיות על ידי מעורבות הפרלמנטים הלאומיים בתהליך קבלת ההחלטות של האיחוד האירופי.
בשנים האחרונות, הוכנסו מספר מדיניות חדשות ומורחבות הכוללת כעת את המאבק בשינוי האקלים ומדיניות האנרגיה אשר מראה את הסולידריות והביטחון של האיחוד כלפי המדינות החברות שלו.
כמו כן, גם זכויות קניין רוחני, תיירות והגנה אזרחית הם נושאים בהם דן האיחוד האירופי כחקיקה.
על מדיניות הביטחון וההגנה המשותפת מציגה האמנה סעיף הגנה הדדי הקובע כי על כל המדינות החברות לספק עזרה וסיוע ככל האפשר למדינה חברה אשר נפגעה עקב אירוע טרור או אסון טבע המבקשת עזרה.
במצב כזה, מתחייבות המדינות ל "שיתוף פעולה מובנה קבוע" המחייב לקחת חלק בתוכניות ציוד צבאי אירופאיות ולספק יחידות קרביות אשר זמינות לפעולה מידיית.
אמנת ליסבון מבטאת את שלושת העקרונות הבסיסיים של שוויון דמוקרטי, דהיינו, דמוקרטיה השתתפותית ודמוקרטיה ייצוגית.
אמנת זכויות היסוד אינה באה מבוטאת באופן ישיר באמנה אך מקבלת אופי משפטי מחייב המעניק את אותו ערך משפטי כמו שאר האמנות.
תהליך ההצטרפות של האיחוד האירופי לאמנה האירופית לזכויות אדם (ECHR) נכנסה לתוקף ב-1 ביוני 2010, ההצטרפות דורשת אישור של כל המדינות החברות וכן גם על ידי האיחוד האירופי עצמו.
הפרדת המועצה האירופית (מועצת ראשי הממשלות והנשיאים) ממועצת האיחוד האירופי (מועצות השרים השונות).
יצירת משרת נשיא המועצה האירופית - נשיא קבוע למועצה האירופית שתקופת כהונתו היא שנתיים וחצי, במקום סבב ראשי הממשלות והנשיאים שהופעל לפני כן.
יצירת משרת נציג עליון לענייני חוץ, שיוכל להציג עמדה מאוחדת של האיחוד בעניינים בינלאומיים, הקמת שירות החוץ האירופי שישמש כמשרד החוץ של האיחוד בראשות הנציג העליון, והכפפת המשלחות הדיפלומטיות לנציג העליון כחלק משירות החוץ.
הפיכת כתב זכויות היסוד של האיחוד האירופי משנת 2000 לבעל תוקף חוקי.
יצירת אישיות משפטית יחידה: איחוד שלושת "עמודי התווך" של האיחוד האירופי - שיתוף פעולה כלכלי, מדיניות חוץ וביטחון משותפת ושיתוף פעולה בנושאי משפט וביטחון פנים - לכדי אישיות משפטית אחת.
חיזוק הפרלמנט האירופי על ידי הגדרת תחומי קביעת מדיניות נוספים כזקוקים לאישורו.
הגדרת זכות פרישה מן האיחוד: לראשונה מוגדרת במפורש זכותן של המדינות החברות לפרוש מן האיחוד האירופי והתנאים לפרישה שכזו.
שינוי אופן קבלת ההחלטות: בחלק מהנושאים שבהם היה צורך בהסכמה פה אחד של המדינות, יידרש רק "רוב כפול", קרי רוב של 55% מקולות המדינות בתנאי שאוכלוסייתן מהווה 65% מאוכלוסיית האיחוד.
שינוי זה ייכנס לתוקף בשנת 2014 ויבטל למעשה את זכות הווטו בה החזיקה כל מדינה, אך ישמר במידה מסוימת את יכולתן של המדינות הגדולות באיחוד לחסום החלטות שאינן לרוחן.
חובת סיוע הדדי: אם אחת ממדינות האיחוד נפגעה עקב אירוע טרור או אסון טבע ומבקשת עזרה, יתר מדינות האיחוד מחויבות להגיש לה סיוע.
הצעות חוק ביוזמת אזרחים: החל מה-9 במאי 2012, יוכלו אזרחי האיחוד להגיש הצעות ישירות לחקיקה ברמת האיחוד האירופי.
את איסוף החתימות יכולה ליזום רק "ועדת אזרחים" המורכבת משבעה חברים לפחות, שכל אחד מהם ממדינה שונה.
על קבוצה זו לרשום את היוזמה בנציבות האירופית ולאסוף מיליון חתימות התומכות בה תוך 12 חודשים.
על החותמים להיות מרבע מן המדינות החברות באיחוד האירופי לפחות (כיום - 7 מדינות).
כדי להבטיח מידתיות, קובעת התקנה את מספר החותמים המינימלי מאותה מדינה, בהתאם למספר ציריה בפרלמנט האירופי: "מספרי המינימום יהיו שווים למספר חברי הפרלמנט האירופי הנבחרים בכל מדינה-חברה כפול 750".
שיתוף פעולה מוגבר (Enhanced co-operation): תשע או יותר ממדינות האיחוד תוכלנה לחזק את האינטגרציה ביניהן, מעבר לזו המוגדרת לכל מדינות האיחוד, במסגרת מוסדותיו (נכון למרץ 2011 יש שיתוף פעולה כזה בנושאי חוקי גירושין ופטנטים).
אמנת פריז (נקראת גם אמנת הייסוד של קהילת הפחם והפלדה האירופית, באנגלית: Treaty establishing the European Coal and Steel Community) נחתמה ב-18 באפריל 1952 בין המדינות צרפת, גרמניה המערבית, איטליה, בלגיה, לוקסמבורג והולנד במטרה לייסד את קהילת הפחם והפלדה האירופית (ECSC).
האמנה מסדירה את שיתוף הפעולה בין שש המדינות החברות בקהילה בתחום היצור והסחר במגזר הפחם והפלדה, חומרי גלם אשר נחשבו בשנים אלו לנחוצים בזמן מלחמה וכך, יהפכו מלחמה בין המדינות החברות ללא אפשרית, בנוסף, פחם היה מקור האנרגיה העיקרי באותה תקופה באירופה ולכן נחשב לאמצעי לפיתוח כלכלי משמעותי.
את צרפת ייצג כמובן רובר שומאן, כאמור שר החוץ הצרפתי.
מדינאים אלו הסכימו מטעם מדינותיהם לוותר על ריבונותם במגזרי הפחם והפלדה לטובת הקהילה המתהווה שהיא גוף על לאומי.
בנוסף להסדרת שיתוף הפעולה בין המדינות בתחומי הפחם והפלדה, האמנה גם קבעה את הקמת מוסדות הקהילה, מוסדות על לאומיים אשר חברות הקהילה העבירו אליהן את השליטה בנושאים מוסכמים מראש ולהם הסכמות לקבל החלטות מחייבות בתחום אחריותם.
האמנה מפרטת מה הם המוסדות אשר יוקמו במטרה להבטיח את יישום ההחלטות שהתקבלו במסגרתה, המבנה המוסדי שנוצר על ידי מוסדות אלו מהווה את הבסיס למבנה המוסדות באיחוד האירופי כפי שאנו מכירים אותו כיום.
כמעט שנה קודם לכן בנאום שנשא בציריך הצהיר ראש ממשלת בריטניה לשעבר וינסטון צ'רצ'יל כי הפתרון למצבה של אירופה טמון בהקמת גוף פוליטי חדש שיהווה את "ארצות הברית של אירופה", צ'רצ'יל לא התייחס לתפקידה של בריטניה בגוף שכזה וטען שהבסיס לשמירת השלום הוא בשיתוף פעולה בין גרמניה לצרפת.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה עדיין שררה מתיחות בין צרפת לגרמניה, במיוחד סביב השליטה בחבל הסאר והרוהר שבגרמניה אשר נחשבו כעשירים במחצבים והיוו את הבסיס לתעשיות הכבדות של המדינות.
צרפת אשר רצתה שגרמניה תישאר חסרת צבא דרשה שליטה או לכל הפחות פיקוח על חבלי הארץ כדי שתוכל לעקוב אחרי הנעשה ואחרי הצטברות מחצבים, מדיניות זו מצד צרפת דומה מאוד למדיניות ההשפלה שבה נהגה צרפת לאחר מלחמת העולם הראשונה בעקבות החתימה על חוזה ורסאי.
בעקבות לחצים אמריקאים אשר רצו לחמש את צרפת ודחפו לקדם את שיקומה של אירופה אחרי המלחמה, הובהר בצרפת שסטטוס הקוו ביחסים שבין צרפת וגרמניה לא יוכל להישמר עוד הרבה זמן, צרפת תצטרך לחדול ממדיניות ההשפלה אשר דבקה בה ולשנות את יחסיה לגרמניה המערבית.
כמו כן, כלכלת צרפת הייתה זקוקה לפחם הגרמני כשבמקביל יצרני הפלדה פחדו מהתעצמות של תעשיית הפלדה הגרמנית אשר תהווה להם תחרות משמעותית, שומאן הבין אז כי הוא צריך להראות לעם הצרפתי ולחברי ממשלתו כי צעד לקראת גרמניה אינו מהווה חולשה מצד צרפת אלא מראה על כוח.
במרץ 1950 קנצלר גרמניה אנדאואר התראיין לרשת תקשורת אמריקאית והציע איחוד גרמני צרפתי, לאחר שלא נענה הציע איחוד מכסים ואחרי שלא קיבל תשובה גם בנושא זה, הציע שיתוף פעולה בנושאי הפחם, הפלדה והכימיקלים אך נענה בשלילה עוינת מצד צרפת.
מונה טען כי יש לפעול בצורה אקטיבית לשיפור יחסים אלו והציע תוכנית אשר מצד אחד תאפשר לגרמניה לשפר את מעמדה העולמי ומצד שני תהפוך את האפשרות של מלחמה בין המדינות לחסרת היגיון עד בלתי אפשרית.
חזונו של מונה הייתה לקיים שיתוף בתעשיות הכבדות של שתי המדינות, תעשיות הפחם והפלדה שהן הכרחיות לקיום מלחמה אך גם מהוות בסיס משמעותי לכלכלה המדינית ובעצם כך שתי המדינות גם נשכרות משיתוף פעולה שכזה ברמה הכלכלית וגם יכולות לפקח אחת על השנייה.
בנוסף, מונה הבהיר שיש צורך בהקמת גוף בעל סמכות ניהולית שיהווה ישות פוליטית חדשה באירופה, ישות על לאומית בעלת סמכות לקבל החלטות שיהיו מחייבות כלפי המדינות החברות.
רעיון זה הוא הבסיס למוסדות של הקהילה האירופית, בניהם הרשות העליונה, מועצת השרים, בית הדין לצדק ועוד.
ההצעה של ז'אן מונה הגיע בתזמון מוצלח עקב מספר סיבות, ראשית כל, שינויים גאופוליטיים הקשורים במלחמה של ארצות הברית בקוריאה הבהירו את הצורך במעורבותה של גרמניה בהגנה על אירופה מפלישה סובייטית.
כמו כן, באותה תקופה, במרבית מדינות מערב אירופה שלטו מנהיגים אשר השתייכו למפלגות מזרם נוצרי דמוקרטי אשר גדלו על הרעיון של אירופה כ"קהילה גדולה", בנוסף, מפלגות אלו חרתו על דגלן ערכים נוצרים כמו לכידות חברתית, פיוס וטובת הכלל.
כל שש המדינות המייסדות סבלו בשנים שקדמו להקמת קהילת הפחם והפלדה מפגיעה בריבונות שלהן ואחרי שתי מלחמות עולם היה נראה שוויתור על חלקים מסוימים בריבונות כדי למנוע את המלחמה הבאה לצד רווח כלכלי פוטנציאלי, זה מחיר נמוך לשלם.
בנוסף לכל הנאמר קודם לכן, ארצה להתמקד באדם המשמעותי ביותר בהובלת תהליך ההקמה של קהילת הפחם והפלדה, רובר שומאן.
שומאן נולד בלוקסמבורג לאם מקומית ואב בעל אזרחות גרמנית עקב השליטה הגרמנית בחבל הארץ לאחר מלחמת צרפת – פרוסיה.
שומאן קיבל חינוך נוצרי קתולי אדוק בהתאם לאמונתה של משפחתו, ערכים אלו ליוו אותו והיו הגורם המניע במשך מרבית חייו, ניתן לומר שאמונתו הדתית היא גם זו שהובילה אותו לעיסוק הפוליטי בשלב מאוחר יותר בחייו.
במהלך לימודיו האקדמיים עבר שומאן בין אוניברסיטאות שונות, יש שיגידו שבמטרה ללמוד את הקורסים הטובים ביותר מן המרצים הטובים ביותר ואף ישנה סברה כי כבר במהלך לימודיו פגש את מי שעתיד להיות קנצלר גרמניה קונרד אונדאואר אף שטענה זו אינה אוששה מעולם.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת בון עבר בין עיסוק בתחום המשפטים לתחום הפוליטי, דאג להתנדב רבות בקהילה הנוצרית שממנה הגיע ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה קיבל שומאן תפקיד מנהלי בצבא הגרמני עקב אי כשירות ללוחמה.
חייו של שומאן הובילו אותו לאמונה שהפיוס בין גרמניה וצרפת הוא נושא חשוב בצורה בלתי רגילה והיותו מדינאי צרפתי בכיר לצד עברו כגרמני מיצבו אותו בעמדה ייחודית להוביל את הפרויקט הזה בראשית דרכו.
ב-20 במאי 1950 החל המ"מ על הקמת קהילת הפחם והפלדה, בנאום הפתיחה של המ"מ קרא שומאן לנציגים של המדינות המשתתפות לשאת ולתת כשבראשם יושבת טובת הכלל ולא האינטרסים הפרטיקולרים של מדינותיהם.
בקשה זו נענתה במידה מסוימת אך ניתן לראות כי ישנם מרכיבים באמנה אשר מטיבים עם אינטרסים של מדינות מסוימות אשר התעקשו עליהן.
קהילת הפחם והפלדה הייתה שונה מכל היוזמות שקדמו לה שכן היא כללה הקמה של בינלאומי – בין - ממשלתי שלטובתו המדינות החברות ויתרו על תחומים מסוימים בריבונות שלהן, החלטותיו של אותו הגוף הן מחייבות כלפי המדינות החברות (חנוכה, 2014).
סעיף חמש באמנה מציין שתפקיד המוסדות הוא "איסוף מידע, ארגון התייעצות וניסוח יעדים לשם תמיכה והכוונה של השחקנים המעורבים בשוק הפחם והפלדה.
סיוע פיננסי ליזמות, להשקעות ולשינויים במגזר הפחם והפלדה.
יצירת שוק פחם ופלדה חופשי ותחרותי והבטחת המשך קיומו, פיקוח על הכללים המנוסחים בהסכם ואכיפתם.
בין סמכויות הארגון היו גם פעולות הנוגעות לעידוד תחרות, קביעת מדיניות תמחור, הכוון השקעות ועוד".
למרות שינויים שנעשו במהלך המשא ומתן על תוכן האמנה, מרבית מרכיבה נגזרו מתוך תוכניתו של שומאן.
כבר בהקדמה לאמנה, מביעות המדינות את רצונן לכונן קהילה רחבה על ידי הרחבת שיתוף הפעולה בניהן בהמשך למגזרים נוספים.
בהמשך, מפרטת האמנה את לוחות הזמנים לביטול המכסים, תיאום של מדיניות סחר החוץ בנושאי הפחם והפלדה של המדינות החברות כלפי מדינות שאינן חלק מהקהילה, האמנה גם קובעת את ביטול הסובסידיות הממשלתיות לענפי הפחם והפלדה במטרה לקדם צמיחה כלכלית ותעסוקה.
בסעיפי האמנה ניתן גם לראות ביטויים לאינטרסים מדיניים של חלק מן המדינות החברות, דוגמה לכך היא בסעיף הייעול אשר הוטל על יצרני פחם אשר הוגדרו כ"יעילים" במטרה לממן תהליכי ייעול של יצרנים לא יעילים.
המשמעות הפרקטית של סעיף זה היא שגרמניה מימנה את מרבית תהליך הייעול התעשייתי של בלגיה בתחום הפחם.
דוגמה נוספת היא הסעיף אשר מתיר לאיטליה שהייתה במצב כלכלי גרוע מאוד להמשיך לייבא פחם ממדינות אשר אינן חברות בקהילה למשך חמש שנים נוספות.
מעבר לסמכויות הקהילה, האמנה מפרטת בנוסף את תחומי העיסוק של כל אחד מן המוסדות שהוקמו כדי ליישם את מטרות הקהילה.
כמו כן, האמנה מבהירה כי על הקהילה לפעול למען יצור וחלוקה ברמת הפרודקטיביות הגבוהה ביותר תוך שמירה על העסקה של עובדים והימנעות מהפרעה לכלכלות של המדינות החברות.
חברי הרשות נדרשים לפעול לטובת הצלחת הקהילה ואינם מורשים לקבל הוראות מממשלות האם שלהם או מארגונים כאלה ואחרים.
לפי סעיף 14, בהתאם לאמנה הרשות העליונה תקבל החלטות, המלצות או עמדות בנושאים שונים אשר נוגעים בתחום הסמכות שלה.
הרשות העליונה תפרסם באופן שנתי כחודש לפני מפגש האספה דוח מפורט על פעולות הקהילה לעיון חברי האספה.
בנוסף, לרשות העליונה תתלווה ועדה מייעצת שתורכב מצרכנים, יצרנים, פועלים ומפיצים של פחם ופלדה.
מוסד נוסף אשר הוקם בהתאם להחלטת האמנה הוא האספה, החברים באספה נבחרים על ידי המדינות אך מתבקשים לפעול בצורה עצמאית ולא לייצג את האינטרסים שלהם.
האספה תיפגש אחת לשנה ביום שלישי השני של חודש מאי ויכולה להתכנס בצורה חריגה בנוסף על ידידי דרישה ברוב מסוים של הרשות העליונה על המועצה.
במפגשים של האספה יש לנשיא הרשות העליונה ולנציגים האחרים ברשות זכות דיבור במידה ואלה יבקשו אותה ולאספה מנגד, יש אפשרות להצביע אי אמון ברשות העליונה שתאלץ להתחלף כולה.
מועצת השרים היא גוף נוסף אשר קם במסגרת האמנה, המועצה הייתה דרישה של ההולנדים במטרה למתן את כוחו של הגוף העל לאומי והיא מנתה כשישה חברים, שר מכל ממשלה של מדינה חברה.
לפי האמנה המועצה תפעל למען שיתוף הפעולה בין הרשות העליונה לבין הממשלות של המדינות החברות שהן האחראיות לפעילות הכלכלית הכללית של המדינות.
למטרה זו על פי האמנה, המועצה והרשות העליונה יפעלו ביחד וישתפו בניהן מידע.
למועצה יש את הזכות לבקש מהמועצה לבחון כל החלטה שהיא מוצאת הכרחית או מצופה במטרה לקדם את האינטרסים המשותפים.
מפגש של המועצה יתכנס לבקשת נשיא הרשות הגבוהה או אחת מן המדינות החברות ופרוטוקולים של המפגשים שלה יועברו לרשות הגבוהה.
האמנה מפרטת את הרוב הנדרש למעבר של החלטה במועצה.
המועצה היא גם זו שקובעת את השכר והתנאים הנלווים של חברי הרשות העליונה ועובדי מערכת המשפט של הקהילה.
האמנה גם קובעת את הקמתו של בית המשפט לצדק, בית משפט זה יהיה מורכב משבעה שופטים אשר ימונו לכהונות של כשש שנים ויהיו זכאים להארכת המינוי שלהם בסוף הכהונה.
לבית המשפט ניתנה הסמכות לעסוק בעתירות אשר הוגשו מטעם המדינות החברות או מועצת השרים כנגד החלטות או המלצות של הרשות העליונה על בסיס אי חוקיות, אי קיום הליך פרוצדורלי נאות או על הפרה של האמנה ואו הפרה של אחד מסעיפה.
בנוסף יכול בית המשפט לדון במקרים שבהם הרשות העליונה חרגה מסמכותה, השתמשה בכוחה לרעה או מפרשת את החוק בצורה לא נכונה באופן קיצוני.
את העתירה יש לבצע לפי האמנה כחודש מפרסום ההחלטה או ההמלצה של הרשות העליונה.
כמו כן מציינת האמנה שעתירה היא אינה בסיס לדחיית יישום של החלטה או המלצה אשר בוצעה על ידי הרשות העליונה אלא אם בית המשפט הורה על כך במפורש.
כמו כן, בסעיף 42 באמנה מצוין כי כאשר תוקף ההחלטה של הרשות העליונה או המועצה מתנגשים עם מערכת המשפט של אחת המדינות, סמכות השפיטה היא של בית המשפט של הקהילה.
האמנה גם מציינת בפירוש בסעיף 43 כי הסמכות לנושאים הקשורים בתחומי הפעילות של הקהילה יהיה לבית הדין גם אם החוק במדינה החברה מקנה אותה למערכת המשפט שלו.
התפתחות היסטורית והשפעות ארוכות טווח
ההתפתחות החשובה מכולן היא שהבסיס שהנוח בעת הקמת קהילת הפחם והפלדה וההצלחה שנחל הפרויקט העל לאומי הזה הוא הקרקע הפורייה שממנה צמח האיחוד האירופי כפי שאנו מכירים אותו היום.
כבר בטווח הקצר לאחר הקמת המוסדות הקהילה הצליחה להשיג חלק ניכר ממטרותיה כשהיקף הסחר בקרב המדינות החברות בקהילה עלה בצורה דרמטית ותעשיות הפחם והפלדה התייעלו בסיוע מוסדות הקהילה.
עד סוף שנות החמישים אפילו הצטברו באירופה עודפי פחם רבים.
במקביל לעבודה של מונה על הקמת הקהילה לאנרגיה אטומית, שר החוץ ההולנדי גיבש וקידם את התוכנית להקמת הקהילה הכלכלית האירופית.
כל הפרויקטים הבאים שיבואו עם השנים במטרה לקדם את האינטגרציה האירופית התבססו על מבנה המוסדות של קהילת הפחם והפלדה.
כמו כן, ניתן לראות כי המחשבה הראשונית של מייסדי קהילת הפחם והפלדה התממשה לפחות עד רגע זה.
יותר מהכל, הוכח שהאינטגרציה מונעת מלחמות בין המדינות החברות.
האמנה הבין-אמריקאית לסיוע הדדי (הידועה בכינויים; הסכם ריו, אמנת הסיוע ההדדית, או בראשי תיבות בשפה הספרדית TIAR - Tratado Interamericano de Asistencia Recíproca) הוא הסכם בין-ממשלתי שנחתם כהסכם ביטחון קיבוצי בריו דה ז'ניירו, ברזיל, בין מדינות רבות ביבשת אמריקה.
העיקרון המרכזי הכלול באמנה הוא שתקיפה נגד אחת מהמדינות תחשב לתקיפה על כולן.
האמנה נוצרה לראשונה בשנת 1947 ונכנסה לתוקף שנה לאחר מכן בשנת 1948, בהתאם לסעיף 22 של האמנה.
איי בהאמה הייתה המדינה האחרונה שחתמה על האמנה בשנת 1982.
ארצות הברית שמרה על מדיניות הגנה חצי כדורית ביחס להשפעה האירופית תחת דוקטרינת מונרו מ-1823 ואילך, והפכה ליותר ויותר מעורבת בעקבות פרסום ה"מסקנה של רווזולט" ב-1904. במהלך שנות השלושים של המאה ה-20 ארצות הברית נבהלה מפני שיתופי פעולה בין מדינות הציר למדינות הנמצאות באמריקה הלטינית.
איומים אסטרטגיים שהיו לכאורה נגד תעלת פנמה היו האיומים שהדאיגו הכי הרבה את המדינה הגדולה ביותר באוכלוסייה באמריקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הצליחה הממשלה האמריקאית להשיג תמיכה לבעלות הברית מכל הממשלות ביבשת אמריקה למעט אורוגוואי (שנשארה נייטרלית עד 22 בפברואר 1945) וארגנטינה (היא הכריזה מלחמה על מדינות הציר ב-27 במרץ 1945).
עם זאת, מדינות אמריקה הלטינית לא היו חלק בהרבה מהדיונים של בעלות הברית.