tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמרו לו החכמים: קח אתך חמורים לוביים המסוגלים להתנהל גם בחשיכה מוחלטת, וקח אתך גם חבלים אותם תקשור מן העבר האחד של הרי החושך, ואת קצם השני תקשור מן העבר השני לאחר שתחצה את ההרים, כדי שתוכל לחזור בעזרת החבל – אם החמורים יאבדו את דרכם.
אלכסנדר עשה כעצתם והגיע בסופו של דבר למדינת אפריקי.
בהמשך מסעו, ישב אלכסנדר לאכול על שפת מעיין.
כאשר הוא טבל את הדגים המלוחים במי המעיין עלה בהם ריח טוב (לפי גרסה אחרת הדגים התעוררו לחיים).
אלכסנדר הסיק מכך שמקורו של המעיין הוא מגן עדן.
הוא עקב אחר מסלול הנביעה של המעיין, עד שהגיע לשערי גן עדן.
אלכסנדר נקש על שערי גן עדן, אולם נענה בשלילה ונאמר לו הפסוק: "זֶה הַשַּׁעַר לַה', צַדִּיקִים יָבֹאוּ בוֹ".
התלמוד אף מביא דעה לפיה הגיהנום נמצא מעבר להרי החושך.
בספר הזוהר מסופר, שעזא ועזאל – שני מלאכי חבלה – קטרגו לפני הקב"ה בזמן שרצה לברוא את האדם, בטענה שהוא עתיד לחטוא לפני הקב"ה עם אשתו.
בתגובה, ענה להם הקב"ה שבחטא שעליו קטרגו, עתידים הם להיכשל בעצמם.
משכך, הפילם הקב"ה מקדושתם וגרשם אל הארץ.
ברגע שהגיעו עזא ועזאל לארץ, עלה בהם היצר הרע, והם חטאו ולקחו נשים כראות עיניהם.
לאחר שראה הקב"ה כי הם גורמים להחטיא את העולם, קשר אותם בשלשלאות ברזל וכלאם בהרי החושך, במקום חשוך ביותר בעומק ההרים.
לפי הזוהר, בני אדם שיודעים את מקומם באים אליהם והם מלמדים אותם כשפים וקסמים.
גרסה דומה של הסיפור מופיעה בספר חנוך, שם מסופר כי שמחזי ועזזאל הם מנשיאיהם של 200 מלאכים שירדו אל בנות האדם, נשאו אותן, והן הולידו להם את הנפילים.
לפי הכתוב בספר, עזזאל הוא זה שלימד את בני האדם כיצד ליצור נשקים, מגנים, כלי מלחמה, תמרוקים, אבני חן ובדים שונים, בעוד ששמחזי שהיה ראש נשיאי המלאכים, לימד אותם כישוף.
על פי ספר חנוך, עזזאל נכלא בחושך, בדוּדׇאַל:
הזוהר מזהה את הרי החושך עם המוזכרים במקרא.
לדבריו, משם שאב בלעם בן בעור את ידיעותיו בביצוע כשפים.
סיפור נוסף המופיע בספר הזוהר מתייחס לשלמה המלך.
על פי המסופר, שלמה המלך רכב בטיסה על גבי נשר גדול ממדים למרחק 400 פרסאות עד שהגיע להרי החושך, שם הוא למד חכמות זרות שהיה ברצונו לדעת.
במדרש רבה נאמר כי חלק מעשרת השבטים גלו אל "לפנים מן הרי חושך" והם "נתונים לפנים מן ענן של חושך".
בדומה לכך מובא בתלמוד ירושלמי: "לשלש גליות גלו ישראל: אחד לפנים מנהר סנבטיון ואחד לדפני של אנטוכיא ואחד שירד עליהם הענן וכיסה אותם".
בעלילות גילגמש מסופר על מסע שערך גילגמש במטרה לגלות את סוד חיי הנצח.
לאחר מסע ארוך ומסוכן במהלכו נדרש לחצות את האוקיינוס, הוא מגיע לשתי פסגות הר משו, הנמצא בקצה העולם.
דרך הר זה מבקש גילגמש להגיע לדילמון, "גן האלים", על מנת לחקור את אביו הקדמון אותנפישתים כיצד השיג אלמוות.
הוא נתקל בשער שאיש מעולם לא עבר בו, השמור על ידי שני מפלצות עקרב.
גילגמש חוצה את ההרים לאורך דרך השמש.
בחשכה מוחלטת הוא מגשש את הדרך במשך 12 "שעות כפולות", ומצליח להשלים את המסע לפני שהשמש משיגה אותו.
לאחר מכן הוא מגיע לגן האלים, גן עדן מלא עצים עמוסים באבני חן (המקבילה השומרית של גן עדן).
כאשר בסופו של דבר הוא פוגש את אותנפישתים.
מפת העולם הבבלית, הידועה בשם "אימגו מונדי" (Imago Mundi) ומתוארכת בדרך כלל למאה ה-6 לפני הספירה, מציגה את העולם כפי שהיה ידוע לתושבי מסופוטמיה העתיקה ברצועת אדמה עגולה.
רצועת אדמה זו מוקפת ב"נהר מר" או אוקיינוס מעגלי, וסביבה מסודרים שבעה או שמונה אזורים חיצוניים (נאגו) בצורת משולשים, אולי בדמות הרים.
הטקסט הנלווה מציין מרחק של שבעה בארו (beru) בין האזורים החיצוניים.
יוצא מן הכלל הוא האזור הצפון-מזרחי.
הוא מסומן כ"חומה גדולה" והכיתוב מחוץ למשולש אומר, "שם השמש אינה נראית." הדבר עשוי להתייחס למסעות האגדיים של הגיבורים גילגמש וסרגון מאכד אל ארץ החשכה המתמדת, או ייתכן שזה מתייחס לעובדה שהשמש אף פעם לא עוברת דרך הצפון, מכיוון שהיא זורחת במזרח ושוקעת במערב.
"החומה הגדולה" עשויה להיות רכס הרים.
במיתולוגיה היוונית, טרטרוס הוא החלק העמוק והחשוך ביותר של השאול.
הוא מצוי אף מתחת לממלכתו של האדס, ומשמש כבית כלא אליו משליכים האלים מפלצות ושאר יצורים המאיימים על שלטונם בעולם.
טרטרוס מוקף בשכבה משולשת של חושך וחומת נחושת.
על פי המיתולוגיה, אחרי שהטיטאנים עלו לשלטון הם כלאו את הקיקלופים וההקאטונכרים בטרטרוס והציבו לשמירה את המפלצת קאמפה, המתוארת כשילוב של אישה ועקרב.
בעת המלחמה בין האלים האולימפיים לטיטאנים, זאוס שחרר את הקיקלופים והקאטונכרים מטרטרוס וזכה בעזרתם.
לאחר תבוסתם של הטיטאנים נכלאו רבים מהם בטרטרוס.
לפי המיתולוגיה הנוצרית קשר אלוהים בשלשלאות חלק מהמלאכים שמרדו בו עם לוציפר, בטרטרוס.
חוקר המקרא אדם קלארק סבור כי מסורת אודות המלאכים הנופלים שנכלאו בטרטרוס היא שהיוותה את הבסיס של היוונים הקדומים במיתוס על הטיטאנים הכלואים בטרטרוס.
בסיפור המופיע ברומן אלכסנדר, אלכסנדר הגדול חוצה את ארץ החושך בחיפושו אחר "מעיין החיים".
לאחר שהוא עובר דרך רוסיה ומגיע כמעט לקצה העולם, אלכסנדר מוצא את הארץ החשוכה ומסייר בה עם משרתו אנדריאס (בגרסה הפרסית של הרומן, מזוהה משרת זה עם הדמות המסתורית מהקוראן, אל-ח'דר).
אלכסנדר לא מצליח למצוא את דרכו בחשכה, אך משרתו כן מצליח.
אנדריאס שותה ממי החיים והופך לבן אלמוות.
אותו סיפור מופיע גם במסורת הערבית המזהה את ד'ו אל-קרניין עם אלכסנדר.
בספר יוסיפון נטען כי הרי החושך נמצאים בדרך להודו.
הרב יהוסף שוורץ בספרו 'תבואות הארץ' מזהה את הרי החושך עם הרי הטאורוס שבטורקיה.
לדבריו, הסיבה שנקראו בשם זה היא מפני שהדרך היחידה לחצות אותם הייתה דרך מעבר צר וחשוך בין ההרים.
שלמה יהודה רפופורט גורס כי זקני הנגב המייעצים לאלכסנדר כיצד להגיע למדינת אפריקי שמעבר להרי החושך הם זקני הודו, והרי החושך הם הסלעים וסופות החול הגדולות הפוקדות את המקום.
לדעת אברהם אליהו הרכבי הרי החושך הם הרי הקווקז.
דעה נוספת היא דעתו של מתתיהו מיזס, המזהה את הרי החושך עם הרי האטלס שבצפון-מערב יבשת אפריקה.
הרב מנחם ולדמן מזהה את הרי החושך כהרי סמן.
זאת בהסתמך על מסורת חז"ל לפיה כמאה ושלושים אלף תושבי ירושלים נכנעו לצבא סנחריב מלך אשור והצטרפו לצבאו במסעו הכושל נגד תהרקה מלך כוש.
מדרש עשר גלויות טוען כי הצבא האשורי בהרי סמן ישב עם שנקרא "סאמיאן" (שפירושו בגעז "צפון").
שם זה רומז כנראה על מוצאו של עם זה מצפון לאתיופיה, ועל פי ההיסטוריון האתיופי לאפסו דלבו - הסאמיאן הם ביתא ישראל.
בשפה העברית משמש הביטוי "מעבר להרי החושך" ככינוי למקום רחוק ונידח, שאי אפשר להגיע אליו.
הרי הגעש והיערות של הר פלה והפיטונים של צפון מרטיניק הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בצפון האי הקריבי מרטיניק השייך לצרפת, שצורף לרשימת המורשת העולמית במושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית, שהתכנסה בריאד בערב הסעודית בין 10 ל-25 בספטמבר 2023.
אתר המורשת כולל שני מתחמים געשיים נפרדים בצפון האי הכוללים כמה הרי געש כבויים, ואחד (הר פלה) שעדיין פעיל.
מורדות ההרים מכוסים בצמחייה עבותה של יערות גשם ובהם בעלי חיים, שחלקם אנדמיים לאי.
בהסבר להחלטה על הכרזת אתר המורשת נכתב:
המשמעות העולמית של הר פלה ושל פיטון דו קרבה מבוססת על הייצוג שלו של תכונות, חומרים ותהליכים געשיים.
ההתפרצות של 1902–1905 נחשבת לאירוע מכונן בהיסטוריה של הוולקנולוגיה שגרמה להשפעה דרמטית על העיר סן-פייר, וכתוצאה מכך לאובדן חיים טראגי, ומורשת שנותרה חלק מהתרבות של מרטיניק.
הנכס הסדרתי הוא משכן של מינים בסכנת הכחדה עולמית כמו צפרדע הר הגעש מרטיניק (Allobates chalcopis), מין הנחש Erythrolamprus cursor, ומין הפזאי האנדמי Icterus bonana.
האי מרטיניק הוא תוצר טיפוסי של אזור הפחתה.
הקרום האוקייני של הלוח הדרום-אמריקאי שוקע בקצב של 2 ס"מ בשנה מתחת ללוח הקריבי.
געשיות שמקורה בהיווצרות מאגמה מתחת לאזור ההפחתה יצרה את הקשת הגעשית של האנטילים הקטנים, שרשרת מתפתלת של איים געשיים שאורכה כ-850 קילומטרים, בין פוארטו ריקו לוונצואלה.
בקשת האיים קיימים הרי געש נוספים הידועים בפעילותם הגעשית: לה סופרייר בסנט וינסנט, לה סופרייר בגוואדלופ, סופרייר הילס במונטסראט והר הגעש התת-ימי קיק אם ג'ני.
מרטיניק נוצר ממיזוג של כמה איים געשיים.
תחילה התרוממו האיים בדרום האי של ימינו (חצי האי קאראבל (Caravelle) וחצי האי סנט-אן (Sainte-Anne) לפני 22 מיליון שנים (אוליגוקן).
בין לפני 16 מיליון שנים ועד לפני 12 מיליון שנים (מיוקן) התרוממה שרשרת הרי המצולה של ווקלן-פיטו (Vauclin-Pitault) וחיברה ביניהם.
פעילות געשית יצרה בין לפני 12 מיליון שנים ל-9 מיליון שנים את חצי האי הדרום-מערבי ונמשכה במערב.
מצפון התפתח מורן ז'קוב (Morne Jacob) שעבר מאז סחיפה משמעותית וגובהו כיום הוא 884 מטרים.
מורן ז'קוב התחיל כהר מצולה מלפני 5.5 מיליון שנים ועד לפני 4 מיליון שנים (פליוקן), ואז הוא עלה מעל פני הים לפני 2.7 עד 2.25 מיליון שנים.
תחילה כאי עצמאי ואחר כך הוא התחבר עם האי שנוצר מדרום לו.
כיפות הלבה של פיטון דו קרבה התפתחו מדרום מערב למורן ז'קוב בין לפני 2 מיליון ללפני 800,000 שנים.
האיון דיאמן (Diamant) התפתח מלפני 3.47 מיליון שנים ועד לפני 960,000 שנים.
הר קוניל התפתח כאי עצמאי צפונית למורן ז'קוב לפני חצי מיליון שנים והתחבר למורן ז'קוב כאשר נוצר הר פלה לפני כ-200,000 שנים.
סלע דיאמן התחיל כהתפרצות געשית הוואית דליל, המשיך כהתפרצות בינונית וסיים בהתפרצות אלימה.
כיום יש פעילות געשית בהר פלה לבדו.
וולקנולוגים זיהו שלושה שלבים שונים בהתפתחות הר הגעש פלה: שלב ראשוני, שלב ביניים, ושלב מודרני.
בשלב הראשוני, הקרוי "פלאו-פלה" ("Paléo-Pelée"), היה פלה הר געש שכבתי רגיל.
החרוט של פלאו-פלה היה בנוי משכבות רבות של קילוחי לבה ושברי סלעים געשיים.
ניתן לראות כיום שרידים מהחרוט של פלאו-פלה במדרון הצפוני של הר הגעש.
השלב השני, הקרוי שלב הביניים, החל לפני כ-100,000 שנים, לאחר תקופת רגיעה ממושכת.
בשלב זה נוצרת כיפת הלבה מורן מקובה (Morne Macouba), ואחר כך הקלדרה של מורן מקובה.
במהלך שלב הביניים התחוללו כמה התפרצויות שיצרו זרמים פירוקלסטיים, בדומה לזרם שהשמיד את סן-פייר בהתפרצות של 1902. לפני כ-25,000 שנים התמוטט חלק גדול מהקטע הדרום-מערבי של ההר, תוך יצירת מפולת סלעים.
אירוע זה דומה למה שהתרחש בהתפרצות של הר סנט הלנס ב-1980.
השלב המודרני בהתפתחות הר פלה יצר את מרבית החרוט הנוכחי בעזרת השקעה של פומיס וזרמים פירוקלסטיים.
זוהו יותר מ-30 התפרצויות במהלך 5,000 השנים האחרונות.
התפרצויות הגדולות האחרונות היו בשנים 65 לפנה"ס, 280 ו-1300 לספירה, כאשר כל 50 עד 150 שנים התרחשו התפרצויות קטנות יותר.
לפני כ-3,000 שנים נוצרה הקלדרה אטן סק (Étang Sec, בצרפתית: אגם יבש) כתוצאה מהתפרצות שבה נפלטו כמויות גדולות של פומיס.
ב-1902 התחוללה בתוך קלדרה זו ההתפרצות ההיסטורית שבה נספו כ-30,000 תושבים, והעיר סן-פייר, שהייתה בירת האי עד אז נחרבה כליל.
בהתפרצות זו נוצרו כמה זרמים פירוקלסטיים שיצרו כיפת לבה שמילאה את הקלדרה.
הסוג התפרצות פלאנית קרוי על שם התפרצות זו
ההתפרצות הבאה שהתרחשה ב-1929 יצרה זרמים פירוקלסטיים שהתרוקנו לתוך עמק הנהר בלנש (Blanche) ויצרו כיפה נוספת בקלדרה של אטן סק.
התפרצות אחרונה זו היא הגורם העיקרי בעיצוב הנוכחי של הר פלה.
הצמחייה באתר המורשת העולמית כוללת את רצף היער המגוון והשמור ביותר באנטילים הקטנים וכוללת 401 מיני עצים (87% ממיני העצים באנטילים הקטנים).
הצמחייה כוללת 1,058 מינים ילידים של צמחים וסקולריים, בהם 816 מינים של צמחי זרע ו-242 בעלי קשקשים ושרכנים, בהם 51 מינים ברשימה האדומה של IUCN, בהם המינים Arthrostylidium obtusatum ו-Lobelia conglobata.
הצמחייה באתר המורשת העולמית מייצגת את מגוון הצמחים הגדול של האנטילים הקטנים ומציג שיעור גבוה של אנדמיות אזורית.
ישנם 263 מינים של צמחי זרע באנטילים הקטנים.
ותפוצתם מוגבלת לכמה תחנות באחד משני המתחמים באתר המורשת.
בגבהים הנמוכים ביותר ובכיוון הרוח יש באזור תצורות של יערות גשם תת-הרריים, המוחלפים בגבהים גבוהים יותר על ידי יער הגשם ההררי הטרופי.
אלו ממוקמים בעיקר על משטחים צרים ומשופעים תלולים, אבל גם באזורים פחות תלולים של המדרונות.
בנוסף, בגבהים הגבוהים ביותר, יער העננים מאוכלס בצפיפות במינים אנדמיים הכוללים טחבים, ושרכי עצים.
בפסגות או באזורים חשופים מאוד, יש סבך צמחייה צפוף מגוון מאוד ועשיר במינים אנדמיים.
אזורי הפסגה הללו מתהדרים באוכלוסיות כמעט טהורות של סחלבים נדירים כמו Bracchionidium sherringii.
לבסוף, השטחים הבלתי יציבים ביותר מראים רמה גבוהה של תצורות עשבוניות המכילות גם מינים נדירים או אנדמיים כמו השרך הקטן Odontosoria flexuosa, אנדמי לאנטילים הקטנים.
יער הגשם הקדמוני באתר המורשת העולמית כולל אוכלוסיות חולייתנים וחרקים מגוונות ומורכבות מאוד, כולל אופוסום מצוי של איי הודו המערבית (Didelphis marsupialis), הנחש הארסי , הטרנטולה הצפונית של מרטיניק () ומינים נדירים או אנדמיים של קוליבריים כגון (באנגלית Blue-headed hummingbird), , קוליברי סגול-כנף או .
אתר המורשת הוא משכן של מינים בסכנת הכחדה עולמית כמו צפרדע הר הגעש מרטיניק (Allobates chalcopis), מין אנדמי למרטיניק, שם הוא נמצא באזורים בגובה רב, כולל הר פלה וייתכן שברוב פיטון דו קרבה.
הוא מאוים על ידי שינויי אקלים, שהובילו להכחדתו מהאזורים הנמוכים יותר של התחום התפוצה הקטן ממילא, ועלול להוביל להמשך ירידה באוכלוסייה והתכווצות תחום התפוצה.
הרי (נחום צבי) דים (26 בינואר 1938 – 18 ביולי 2024) היה מתמטיקאי ומהנדס ישראלי שכיהן כפרופסור בפקולטה למתמטיקה ומדעי המחשב במכון ויצמן למדע, מראשוני המחלקה למתמטיקה עיונית.
היה מומחה בעל שם עולמי לתורת האופרטורים, ושימש כנשיא האיגוד הישראלי למתמטיקה.
הרי דים נולד בווינה שבאוסטריה, בנם של אן (לבית הוכמן) ויצחק דים, שנולדו באוקראינה ובפולין.
משפחותיהם היגרו לווינה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מוצאה של משפחת דים בעיירה לסקו שבגליציה, שם נרצחו בתקופת השואה יהודים רבים, לרבות רבים ממשפחת דים, המיוחסת לשבט לוי.
חודשים אחדים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, עקר עם הוריו לבריטניה, תוך שהם עוברים בהונגריה ובאיטליה.
הוריו עבדו שם במשק בית וב-1944 נולד אחיו ליונל קלייב.
ב-1948 רצו הוריו לעלות לארץ ישראל, אך בהשפעת קרובת משפחה היגרו בשנה שלאחר מכן לניו יורק.
למד בבית ספר יסודי במנהטן ובשנים 1951–1955 למד בבית ספר תיכון למדעים בברונקס וכן בבית המדרש למורים "הרצליה".
לאחר סיום לימודיו התיכוניים, למד דים בבית הספר "קופר יוניון" להנדסה.
במהלך לימודיו אלה קיבל מלגה ללימודי המשך במכון הטכנולוגי של קליפורניה (קלטק), שם השלים לימודי תואר שני בהנדסת חשמל.
ב-1960 הצטרף לסגל הטכני של תאגיד MITRE בבדפורד, מסצ'וסטס.
תוך כדי עבודתו שם, השתתף בקורסים מתמטיים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), והוא מצא בהם עניין רב.
ב-1962 לקח חופשה ללא תשלום מעבודתו כדי לשוב לספסל הלימודים כתלמיד מן המניין, ובשנה שלאחר מכן התקבל כתלמיד לתואר שלישי במתמטיקה.
עבודת הדוקטורט שלו, שבוצעה בהנחייתו של פרופ' הנרי מק'קין הבן , הוגשה ב-1965 ונשאה את הכותרת "מדידות סטציונריות לזרימה של משוואה דיפרנציאלית ליניארית המונעת על ידי רעש לבן".
בשנים שלאחר מכן עבד בתור מדריך ב-MIT, וב-1967 הגיע לראשונה למכון ויצמן למדע, ושהה כשנה כעמית בתר-דוקטורט של פרופ' יוסף גיליס.
עם חזרתו לארצות הברית, הועסק דים כמרצה בכיר באוניברסיטת ניו יורק.
ב-1970, עם הקמת המחלקה למתמטיקה עיונית במכון ויצמן, הוצע לו להצטרף אליה והוא עלה עם משפחתו לישראל.
הוא היה חבר הסגל הראשון במחלקה, וב-1978 מונה לפרופסור חבר.
ב-2006 יצא לגמלאות אך המשיך במחקר פעיל ולימד עד שנתו האחרונה.
בשנים 2009–2010 כיהן כנשיא האיגוד הישראלי למתמטיקה.
דים עסק בתורת האופרטורים, בתורת האינטרפולציה, בבעיות הפוכות (Inverse problems) ובאנליזה קלאסית.
אחת המשוואות בהן עסק נקראה לימים על שמו, משוואת הרי דים .
משוואה זו היא בעלת קשר למשוואת קורטווג דה וריז.
עם תלמידיו לאורך השנים נמנים פרופ' דורון ציילברגר מאוניברסיטת ראטגרס, פרופ' נפתלי קרביצקי מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ופרופ' דניאל אלפה מאוניברסיטת צ'פמן.
מ-1959 עד לפטירתה ב-2022, היה נשוי לאיירין (לבית רוזנר), אמנית ילידת בריסל.
הם התגוררו במכון ויצמן וניהלו אורח חיים דתי.
שניים מבניו, יונתן ודוד, נפטרו בחייו.
על שמם של יונתן ואביטל נקרא אולם ספורט בישיבת הדרום.
נכד נוסף הוא המתמטיקאי ד"ר נדב דים, מרצה בכיר בטכניון.
אחיו, קלייב דים , היה פרופסור להנדסה בארצות הברית.
מחותנו היה פרופ' לי-אהרן סגל, עמיתו במכון ויצמן, ובן-דודו היה ד"ר זאב דים, שכיהן כסגן ראש העיר רחובות.
הרי הבקון (בהונגרית: Bakony; בהונגרית ישנה: Bakonyerdő; בגרמנית: Bakonyer Wald או Buchenwald) הוא רכס הרים קארסטי בשטח של כ-4,000 קמ"ר, מערכת ההרים-גבעות המערבית והגדולה ביותר בהרי המרכז הטרנסדנוביים.
יש בהרים אלה חיות בר, משאבי טבע וחומרי גלם עשירים.
רוב שטחה שייך למחוז וספרם, אך השטחים שלו משתרעים גם לתוך המחוזות גיור-מושון-שופרון ופייר.
הנקודה הגבוהה ביותר שלה היא גבעת קֶריש-Kőris (709 מ').
מקור שמו מוסבר בכמה דרכים.
לפי מילון השפה ההונגרית, השורש "bak" הוא גרסה של "makk" (בלוט), ולכן משמעות המילה היא בלוט עץ אשור, והיווצרות המילה עם הסיומת "ony" דומה למילים makkony, pagony בהונגרית.
גרסה אחרת: ככל הכנראה מקור השם הוא על שמו של מושל היער הראשון שלו: Comes de Bacon-Gug (אולי מבוסס על "Cum Sug, Comite de Bukon"), על אף שווריאנט השם אינו מוזכר על ידי מקור אותנטי, זו עדיין תיאוריה רווחת.
הרי הבקון מחולקים לשני חלקים על ידי קו השבר ממערב-מזרח בין דווצ'ר לבין וארפלוטה (הכולל גם את כביש הראשי מס' 8): צפון בקון ודרום בקון.
במובן הרחב יותר, רמת קסטהיי המופרדת מהרי הבקון הדרומיים על ידי אגן טפולצה והרי אגם בלטון נחשבים גם הם לחלק מהרי הבקון.
ניתן לחלק את יחידת הנוף הזו לשלושה חלקים נוספים:
הבקון הגבוה: כאן נמצאות הפסגות הגבוהות ביותר של רכס ההרים ( Kőris-hegy 709 מ', Kék-hegy 661 מ', Som-hegy 649 מ', Közésső-Hajag 646 מ',
הבקון המזרחי: גובל באגן Zirci ממערב, תעלת Móri ממזרח, הנקודה הגבוהה ביותר היא Öreg Futóné (574 מ').
תחתית הבקון (Bakonyalja): המדרון של הבקון הגבוה מן המישור ההונגרי הקטן.
משתרעת כל הדרך עד גיור דרך אזור בולט, גבעות שוקורו.
דרום הרי הבקון גובלים במערב באגן מרצל, בדרום באגן טפולצה ובתעלת Vázsonyi, במזרח ברמת וספרם ובצפון בתעלת דווצ'ר.
הנקודה הגבוהה ביותר שלו היא הר קאב (599 מ').
פני השטח יורדים בתלילות לאגם בלטון.
מוגן מפני הרוח הצפון-מערבית, הנוף עם הכפרים והכרמים הישנים שלו מזכיר את חופי הים התיכון.
לכן היא נקראת גם "ריביירת הבלטון".
בשולי חוף הבלטון נובעים מעיינות מוגזים בכמה מקומות (Balatonfüred, Kékkút וכו'), כזיכרונות של פעילות וולקנית לשעבר.
חצי האי טיהאן המשתרע לתוך האגם היה גם אזור געשי.
עקבות של פעילות געשית מאוששים על ידי שכבות עבות של טוף בזלת על חצי האי וחרוטי המעיינות (קונוסי גייזר) שנוצרו על ידי מקורות חום ישנים (גייזרים).
שם נוסף לגבעות פאנונהלמה הוא גבעות שוקורו.
הרי הבקון מורכבים ברובם ממשקעים ימיים (אבן גיר, דולומיט, חוואר) מהתקופות הטריאס והיורה.
בזלת וולקנית מופיעה גם באזוריה הדרומיים.
ייתכן שהצורה הנוכחית של רכס ההרים נוצרה בתקופה השלישונית, החל לפני כ-45 מיליון שנה.
מנקודת מבט גאולוגית, האזור המשמעותי ביותר של הבקון הוא גבעת ה-Eperjes ב-Olaszfalu.
כאן ניתן למצוא אבן גיר שנוצרה בכל שלוש התקופות של ימי הביניים הגיאו-היסטוריים (טריאס, יורה, כרתה).
בנוסף, יש רק אזור אחד כזה בהונגריה, בו ניתן למצוא אבני גיר מכל שלוש התקופות הגיאו-היסטוריות.
בשנת 2002 יצרו תושבי Olaszfalu שביל טבע.
זהו השביל החינוכי של Eperjes.
ישנן 15 מערות מוגנות באזור הרי הבקון (במרכז הגאוגרפי):
רכס ההרים נמצא בניצב בדיוק לכיוון הרוח הצפון מערבית הנפוצה ביותר.
כתוצאה מכך, המשקעים האטמוספיריים הרבים ביותר אופייניים באזורים הצפון-מערביים של הרי הבקון (במקומות מסוימים, 800 מ"מ בשנה), בעוד שהחלק הדרום מזרחי, במיוחד רמת וספרם, יבש (עם משקעים מתחת ל-600 מ"מ).
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בצפון בקון היא 8.5 מעלות צלזיוס, בדרום בקוני היא קרובה ל-10 מעלות צלזיוס.
על המדרונות המשקיפים על אגם בלטון שוררות השפעות אקלים ים-תיכוני, כך שהקיץ שם חם יותר והחורף מתון יותר.
הנחלים העיליים של הרי הבאקון הם כדלקמן:
הרי הטטרה הנמוכים (בסלובקית: Nízke Tatry) הוא רכס הרים בהרי הקרפטים המערביים במרכז סלובקיה.
השם ניתן להם על ידי הגאולוג .
בשנת 1860, כאשר ביצע בהם מיפוי גאולוגי, הוא קרא להם "הטטרה התחתונה" (Nižnie Tatry), משום שהם שוכנים מדרום להרי הטטרה הגבוהים.
בהמשך, בשנת 1863, תרגם אותם בטעות להונגרית בשם "הרי הטטרה הנמוכים".
ושם זה משמש עד היום באופן שגוי.
הרכס נמצא דרומית להרי הטטרה עצמם, והוא מופרד מהם על ידי העמקים בהם זורמים הנהרות ואה ופופרד.
העמק שנוצר על ידי נהר הרון, יובל של הדנובה, ממוקם דרומית לרכס הרי הטטרה הנמוכים.
הרכס משתרע ממערב למזרח אורכו כ-82 ק"מ ורחבו כמעט 30 קילומטר.
מחלק את הרכס לשני חלקים.
הפסגות הגבוהות ביותר של הרי הטטרה הנמוכים ממוקמות בחלקו המערבי.
כשההר הגבוה ביותר הוא הר בגובה 2,043.4 מטר מעל גובה פני הים.
אליו אפשר לעלות עד לגובה 1834 מטר באמצעות מעלית כיסאות, והוא המקום המתויר ביותר בהרי הטטרה הנמוכים.
הפסגה הגבוהה ביותר בחלק המזרחי היא (1,946 מ').
נקודות התצפית הטובות ביותר בחלק המערבי, הן ולקה חוחולה (Veľká Chochuľa), סלטין (Salatín), חבנץ (Chabenec), סקאלקה (Skalka), חופוק (Chopok), דומבייר (Ďumbier), סינה (Siná), פולודניצה (Poludnica) ובאבה (Baba).
הפסגה הגבוהה ביותר בחלק המזרחי היא Kráľova hoľa (1,946 מ').
ברכס ההרים ישנם מספר מערות המהוות אטרקציות תיירותיות למבקרים, כאחת המתוירות ביותר היא המערה המכונה , מערת נטיפים באורך 8,126 מטר (מתוכם פתוחים לציבור כ-1800 מטר בלבד), ו באורך 1,975 מטר, (מתוכם פתוחים לציבור 850 מטר).
ברכס קיימים מערות קרסט נוספות.
מערת הנטיפים דמנובסקהמערת הקרח דמנובסקה
מגוון בעלי החיים בהרים כולל את המינים דוב חום, זאב מצוי, אייל הסבך, צפיר, חזיר בר ושונר צפוני.
וציפורים האופייניות להרים גבוהים, מסוג שכווי ענק קיכלי סהרון ונקר תלת-אצבעי.
דוב חוםזאב מצויאייל הסבךצפירחזיר ברגור שונרשכוי ענקקיכלי סהרוןנקר תלת אצבעי
הרי הטטרה הנמוכים עצמם מאוכלסים בדלילות רבה.
ישנם מקומות מאוכלסים מעטים בהרים, בבתי עץ בסגנון מסורתי, ותושביהם בולטים בתלבושות מסורתיות (לדוגמה, העיירות השייכת למחוז ז'ילינה ובה כ-2900 תושבים, ו השייכת למחוז פרשוב ובה כ-2300 תושבים).
העיירה ליפטובסקה לוז'נה בחורףהעיירה ליפטובסקה טפליצ'קה, נראים בתי העץ העתיקים
האוכלוסייה ברובה היא של סלובקים ומעט צוענים.
רוב הרי הטטרה הנמוכים מוגנים על ידי , שהוקם בשנת 1978. שטח הפארק הלאומי הוא 728 קילומטר רבוע והוא הגדול ביותר בסלובקיה.
התיירות פופולרית מאוד בהרי הטטרה.
במהלך החורף ישנם מספר אתרי סקי בהרי הטטרה הנמוכים, כשהמפורסם שבהם הוא , שנחשב לאתר הסקי הגדול ביותר במרכז אירופה, עם 8 מעליות כיסאות, ו-5 רכבלים, וכולל 51.2 קילומטר של מסלולי סקי ברמות שונות, בתי ספר לסקי וסנובורד, וחנויות ספורט.
באתר קיימים פעילויות המתאימות גם לעונת הקיץ, הכוללות טרמפולינות, חץ וקשת, פיינטבול, מצנחי רחיפה, פארק חבלים ושירותים נוספים הכוללים השכרת אופניים, קורקינט, חנויות ספורט, מדריכים לטיולים רגליים, הליכה נורדית וטיפוס הרים.
היציאה לאתר היא מעיירת התיירות ליפטובסקי מיקולש, ממנה יוצאים גם למגוון פעילויות קיץ כגון רפטינג, קיאקים, שייט באגם, דייג, פארק מים עם מעיינות חמים ומסלולי הליכה.
ישנם בעיירה מקומות לינה רבים, מסעדות וברים.
המדרונות הצפוניים התלולים של הרכס פופולריים בקרב מטפסים.
אטרקציה נוספת באזור, היא מסלול גולף בן 18 גומות ליד טאלה (Tále).
הרי הפירנאים הם רכס הרים המפריד את חצי האי האיברי מאירופה ומהווה גבול בין ספרד לצרפת; במרכזם נמצאת הנסיכות אנדורה.
אורכם, מחוף הים התיכון עד חוף האוקיינוס האטלנטי הוא 430 קילומטר.
הפסגה הגבוהה ביותר בהם היא אנטו (Aneto), בגובה 3,404 מטר מעל פני הים.
הפירנאים לא רק מפרידים בין ספרד בדרום לצרפת בצפון, אלא גם מחלקים שתי קבוצות אתניות בין שתי המדינות: הקטלאנים במזרח והבסקים במערב.
לשתי הקבוצות הללו יש זהות ועצמאות נפרדת בצד הספרדי, שבו השלטון המרכזי היה חלש יותר לאורך השנים.
בצד הצרפתי, לעומת זאת, אין לקבוצות אלו זהות עצמאית.
בעמקים הגבוהים שבמרכז רכס ההרים שוכנות גם תרבויות שהיו מבודדות רוב השנים מהאירועים שסביבם (למשל בעמק מדריאו פרפיטה קלארור).
עם תרבויות אלו נמנות אנדורה, ששמרה על זהותה, את חבל סֶרֶדניה (Ceredanya) ואת תושבי עמק אראן (Val d'Aran) שמחולקים בין צרפת לקטלוניה שבספרד למרות היותם בעלי שפה (אראנית, Aranese) ומאפיינים ייחודיים.
בעבר התבססה רוב הכלכלה של המתיישבים בפירנאים על חקלאות, אולם כיום ענף הפרנסה העיקרי הוא תיירות, ובייחוד תיירות החורף, שהתפתחה מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 והביאה לשגשוג כלכלי.
העיירה ויילה (Vielha) לדוגמה, בירתו של עמק אראן, התפתחה מכפר חקלאי נידח למרכז של מלונות סקי לאחר שנפתח בסמוך אתר סקי ב-1964. כיום, רוב בתיה של העיירה, שבאופן רשמי מתגוררים בה 4,547 תושבים, הם מלונות ודירות נופש.
מלבד תיירות החורף מושכים ההרים חובבי טבע, מטיילים רגליים, מטפסי הרים וחובבי ספורט אתגרי, שתרים את הפארקים והשמורות.
ברחבי האזור ניתן לחוות כמעט כל סוג של ספורט אתגרי, ממסעות רגליים של שעות, ימים או שבועות דרך רפטינג ואופני הרים, ירידה בוואדיות ומעוקים צרים עם מפלי מים, סנפלינג וכלה בקפיצות באנג'י.
הפארק הלאומי אייגואסטורטס הוא אחד ממוקדי התיירות המובילים בחלקם הספרדי של הרי הפירנאים, בתחומי הקהילה האוטונומית קטלוניה.
בפירנאים מצוי גם חלק מהעדויות הקדומות ביותר לאדם הקדמון ביבשת אירופה.
במערות רבות, במיוחד בצד הצרפתי, השתמרו בין היתר, ציורי קיר קדומים והתגלו גם ממצאים פרהיסטוריים אחרים.
הרי הרוקי הם רכס הרים המתרומם בחלקה המערבי של יבשת אמריקה הצפונית בתחומיהן של קנדה וארצות הברית.
האינדיאנים כינו את ההרים "אסין - וטי" (גבעות של סלעים) בשל הפסגות החשופות והמחודדות שלהם ומכאן נובע שמם.
אורך רצועת ההרים הוא 4,800 ק"מ (מתוכם 1,500 בקנדה) ורוחבה מגיע לכ-550 ק"מ, תחילת הרצועה בצפון מחוז קולומביה הבריטית שבקנדה, וסופה בדרום מערב ארצות הברית, בתחום מדינת ניו מקסיקו.
נהוג לחלק את שרשרת ההרים לזו הנמצאת בשטח ארצות הברית, הרי הרוקי האמריקאיים, ולזו הנמצאת בשטח קנדה, הרי הרוקי הקנדיים.
הנקודה הגבוהה ביותר בהרי הרוקי האמריקאיים היא הר אלברט שבקולורדו המתנשא לגובה של 4,401 מטרים, והנקודה הגבוהה ביותר בחלק הקנדי נמצאת בהר רובסון שגובהו 3,954 מטרים.
רכס הרי הרוקי נוצר כתוצאה מחדירת הלוח הפסיפי אל מתחת ללוח הצפון-אמריקאי.
חדירה כזו גורמת ליצירת רכסי הרים, הרי געש, ורעידות אדמה.
בין הרי הרוקי המערביים שבקנדה ולרכס לואיס (Lewis Range) שבמונטנה ישנו שבר גאולוגי באורך של כ-1,300 ק"מ הדומה לשבר הסורי-אפריקני, אך גבוה הרבה יותר.
הרי הרוקי מהווים מקור משיכה לתיירים ומבקרים רבים מרחבי העולם.
המבקרים מגיעים לאזור במשך כל השנה - בקיץ לשמורות הטבע בהן ניתן לטייל, לעשות קמפינג ולעסוק בפעילויות ספורט, ובחורף אל מבחר אתרי הסקי בעלי השם העולמי שמציעים ההרים ואל מקומות הבילוי הרבים בהרים עצמם.
ישנו שביל שהולך בצמוד להרי הרוקי ממקסיקו לקנדה שנקרא שביל קו פרשת המים, ובגבול הצפוני מתחבר ל-Great Divide Trail שממשיך עם הרכס בחלקו הקנדי.
האזור מיושב בדלילות ביחס לשאר ארצות הברית, מלבד אלסקה.
באזור המרכזי של הרי הרוקי קיים מדבר שהוא חלק מהשרשרת המדברית הצפונית של כדור הארץ.
מספר הדרכים (כולל מסילות ברזל וכבישים) קטן מאוד בגלל קשיי עבירות באזור זה.
אזור הרי הרוקי הוא מקור המינרלים הזמין הגדול ביותר בעולם.
ארצות הברית עדיין קונה חלק גדול מהמינרלים שלה ממדינות אחרות כדי לשמור על עוצמה בזמן מלחמה או בעתיד.
הרי הקרפטים (ברומנית: ; בהונגרית: Kárpátok; בגרמנית: Karpaten; בצ'כית, סלובקית ופולנית: Karpaty; בסרבית: Karpati; באוקראינית: Карпати) הם החלק המזרחי של מערך הרי מרכז אירופה.
שם שרשרת ההרים מקורו בשבט דאקי בשם ה"קרפים", שחיו על מדרונות הקרפטים המזרחיים.
שם השבט עצמו מקורו, כנראה, במילה הודו-אירופאית שמשמעותה "אבן".
מלבד הרי האלפים, הרי הקרפטים הם מערכת ההרים הנרחבת ביותר באירופה.
הם יוצרים קשת באורך 1,500 קילומטרים באוסטריה, בצ'כיה, בסלובקיה, בפולין, בהונגריה, באוקראינה וברומניה.
בדרום מערב הם גובלים בהרי האלפים ובדרום מזרח בהרי הבלקן.
למרות שבדרך כלל הם מכונים "שרשרת הרים", הם אינם יוצרים שרשרת רצופה, אלא מורכבים מכמה קבוצות ייחודיות מבחינה אורוגרפית וגאולוגית.
רק במקומות בודדים הם מגיעים לגובה של מעל 2,500 מ'.
הפסגה הגבוהה ביותר בהרי הקרפטים הוא פסגת גֶּרְלָכוֹבְסְקִי (Gerlachovsky) שהיא בגובה 2,655 מטר ונמצאת בסלובקיה.
המקום הנישא ביותר ברומניה הוא פסגת מולדובאנוּ (Moldoveanu) בגובה 2,544 מטר בהרי פגראש (Făgăraş) שבקרפטים המרכזיים, בסמוך לכביש הטראנספגרשן.
הרי השוף הם אזור בלבנון בתחומי נפת שוף במחוז הר הלבנון.
הרי השוף נמצאים בהר הלבנון מדרום-מזרח לביירות, בירת לבנון.
האזור כולל רצועת חוף צרה ובה העיר דאמור ועמקים והרים במורדות המערביים של הר הלבנון.
הטבע באזור הוא פראי יותר מרוב האזורים האחרים בלבנון והבניה בו דלילה למדי.
יער הארזים הגדול ביותר במדינה נמצא בתחומו, ובו עצי ארז עתיקים.
הרי השוף הם לב אזור ההתיישבות של העדה הדרוזית בלבנון, ומנהיגה ואליד ג'ונבלט גר בארמון ג'ומבלט בעיירה מוחטרה באזור.
בהרי השוף נמצאת דיר אל-קמר, עיירה נוצרית-מרונית.
בשנת 1590 העביר שליט לבנון פחר א-דין השני את בירתו מבעקלין לדיר אל-קמר.
בין המאה ה-16 ל-18, הייתה העיירה מוקד שלטונם של שליטי הר הלבנון עד אשר העביר האמיר באשיר השני לבית שהאב את בירתו לעיירה בית א-דין.
אמירי לבנון גרו בעבר במקום, ביניהם שיהאב השני שבנה את ארמון בית-א-דין במחצית הראשונה של המאה ה-19. עיר היסטורית נוספת, ממש מתחת לבית-א-דין, היא דיר אל-קמר.
מבחינה היסטורית היחסים בין הדרוזים לנוצרים התאפיינו בשיתוף פעולה ובדו קיום, לצד תקופות חריגות של עימותים קשים ומעשי אלימות כולל מעשי טבח שביצעו הדרוזים בנוצרים במרד הר הלבנון.
בהרי השוף אירעו התנגשויות אלימות בין דרוזים לנוצרים (בעיקר מרונים) ב-1848, 1860 ולאחרונה בזמן מלחמת האזרחים בלבנון בשנים 1983 ו-1984 (מלחמת ההרים, חרב אל-ג'בל).
תושבים נוצרים רבים נמלטו מבתיהם כתוצאה מהאירועים ועדיין לא חזרו לשם, אף על פי שחלק מהכפרים שנהרסו על ידי הדרוזים נבנו מחדש.
במבצע שלום הגליל בשנת 1982 כבשה ישראל את הרי השוף, ושלטה באזור עד ספטמבר 1983 תוך ניסיון לנצל לטובתה את מלחמת העדות שם ולכונן שלטון נוצרי אוהד בלבנון שיוכל לחתום הסכם שלום עם ישראל.
באוגוסט 1983 הסיגה ישראל את כוחותיה ממחוז הרי השוף (דרומית-מזרחית לביירות), ונותרה רק ברצועת הביטחון.
בנסיגתה מהשוף, ישראל הסירה את החיץ האנושי של חייליה שניצב בין המיליציות הנוצריות לבין הדרוזים, וגרמה לסבב לחימה נוסף, שזכה לכינוי "מלחמת ההרים".
עד ספטמבר, הדרוזים הצליחו להשתלט כמעט על כל השוף.
הרי הפונטוס (בטורקית: Pontus Dağları, במקור מינוח יווני: Πόντος), הרי הים השחור המזרחיים (Doğu Karadeniz Dağları) או הרי צפון אנטוליה (Kuzey Anadolu Dağları), הם רכס הרים המתרומם לאורך חופי הים השחור בצפון-מזרח טורקיה, כאשר חלקם המזרחי מגיע אף אל מדינת גאורגיה.
שרשרת ההרים משתרעת ממזרח למערב, מקבילה וקרובה לחופו הדרומי-מזרחי של הים השחור.
ההרים הולכים וגבהים לכיוון מזרח.
האזור המזרחי מכונה רכס הקצ'קר ובו נמצאת הפסגה הגבוהה ביותר בכל הרכס - הקצ'קר, שמתנוססת לגובה של כ-3,937 מטר.
החלק המזרחי הגבוה מתחבר עם הרי גאורגיה.
ההרים המערביים נמוכים בהרבה ומגיעים עד לנהר הקיזילאירמאק.
אורך הרכס כ-800 ק"מ ורוחבו הממוצע הוא כ-100 קילומטר.
האזור בנוי סלעי גרניט וגנייס עתיקים וסלעי גיר צעירים.
סלעים רבים נמצאים באזור, שהוא אלפיני באופיו עם סלעים רבים וחדים ואגמים רבים.
ההרים מכוסים ברובם ביערות צפופים, בעיקר של מחטניים.
אזור החוף הצר, אותו תוחמים ההרים וחופי הים השחור, מכונה פונטוס ובו נמצאים חלק מיערות הגשם הממוזגים היחידים באירופה.
קרבת ההרים לחוף הים השחור גרמה לכך שלא קיימות דרכי מעבר רבות מהחוף אל פנים המדינה.
באזורים הגבוהים של ההרים נמצאים כפרי רועים עונתיים רבים המכונים יאילות ובהם שוהים רועי הצאן במהלך חודשי הקיץ.
הרי הקווקז הם רכס הרים הקובע את הגבול בין אירופה ואסיה המשתרע בין הים השחור לים הכספי באזור קווקז.
רכס ההרים עובר דרך רוסיה (המחוז הפדרלי של צפון קווקז), גאורגיה, אזרבייג'ן, ארמניה, דרום אוסטיה, נגורנו קרבאך ואבחזיה.
הקווקז הוא חלק משרשרת ההרים הגדולה שייצר "הקימוט האלפיני", הכוללת גם את ההימלאיה והאלפים.
הרי הקווקז נחלקים לשני אזורים שונים:
רכס הרי הקווקז הגדול – נמצאים בצפון גאורגיה, לאורך הגבול הרוסי.
רכס הרי הקווקז הקטן – נמצאים בחלקה הדרומי של גאורגיה, לאורך הגבול הטורקי.
רכס הרי הקווקז הגדול משתרע לאורך השטח מאזור העיר סוצ'י השוכנת על גדותיו המזרחיים של הים השחור ופונה דרום-מזרחה, כמעט עד העיר באקו השוכנת על חופי הים הכספי.
אורכו מגיע עד כמעט 1,200 קילומטרים.
דרומה ממנו, משתרע במקביל לו רכס הרי הקווקז הקטן שמגיע לאורך של 600 קילומטרים.
את שני הרכסים מאחד רכס ההרים המשותף ליחי, שגם מפריד בין חבל הארץ הגיאורגי קולכיס לבין שפלת קורה.
בחלק הדרום מזרחי של הרי הקווקז נמצאים שרשרת הרי הטליש, אשר חלק מפסגותיהם מגיע לגובה של 3,000 מטרים.
לחלק הרמתי שמעבר לרכס הרי הקווקז הקטן קוראים גם "הרמה הטרנס-קווקזית", היות שהוא מפריד בין אירופה לאסיה.
פסגתו של הר אלברוס שממוקם ברכס ההרים הגדול, היא הפסגה הגבוהה ביותר בהרי הקווקז והיא מגיעה לגובה של 5,642 מטר מעל פני הים.
רכס ההרים נוצר לפני בערך 23.8–28.49 מיליון שנה, בעקבות התנגשות טקטונית שבין הלוח הערבי שזז צפונה, ללוח האירואסיתי.
האזור כולו, במיוחד רכס הרי הקווקז הגדול נתון לרעידות אדמה תכופות בשל הפעילות הטקטונית הענפה שבו.
אזור רכס ההרים הקטן מתאפיין גם בפני שטח וולקניים ובשטחו עוברת הרמה הוולקנית ג'וואחטי שנמצאת בגיאורגיה.
באזור מצויים גרניט, גנייס ונפט (בכמות של 200 מיליארד חביות לערך) כמו גם מצבורי גז טבעי.
הטמפרטורה במקומות השונים בהרי הקווקז או בקרבתם תלויה בגובהם הנקודתי כמו גם במיקום על קו הרוחב.
הטמפרטורה בדרך-כלל צונחת כאשר המיקום גבוה יותר.
בסוחומי בירת אבחזיה ששוכנת בקרבת הרי הקווקז ועל חופי הים השחור, הייתה הטמפרטורה השנתית הממוצעת כ-15 מעלות צלזיוס ואילו בהר קזבק (המתנשא לגובה 5,000 מטרים), הייתה הטמפרטורה הממוצעת בגבוה 3,700 מטרים 6.1- מעלות צלזיוס.
המדרונות הצפוניים ברכס הרי הקווקז מתאפיינים בטמפרטורה הנמוכה בשלוש מעלות מהמדרונות הדרומיים ואילו הרמות ברכס הרי הקווקז הקטן, הנמצאים בגאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן, מתאפיינים בהבדלי טמפרטורה חדים בין החורף לקיץ כיוון שהאקלים ברכס הקטן הוא יותר יבשתי ופחות גבוה.
הרי הלר (16 במרץ 1899, ברלין – 3 במרץ 1967, ישראל) היה רופא פנימי, היה מחלוצי הרפואה בארץ, ממייסדי בית החולים בילינסון, ומנהלו הראשון.
עלה לראשונה בשנות העשרים במסגרת תנועת "כחול לבן", עבד כחלוץ, עקב בריאותו הלקויה נאסרה עליו העבודה הגופנית, לכן שב לגרמניה ללמוד רפואה.
בגיל 30 היה רופא ראשי בבית החולים "פרידריכסהיין" בשכונת פרידריכסהיין בברלין.
עם עליית הנאצים עלה לישראל בשנית בשנת 1934, תחילה עבד בעפולה, ומאז היווסדו של בית החולים בילינסון בשנת 1936 הלר היה ממניחי התשתית הרפואית של בית החולים ביחד עם ארוין רבאו, ומונה למנהל מחלקה פנימית, ולמנהלו של בית החולים.
הלר היה מפעילי "השירות הרפואי" בההגנה.
בעת מלחמת העצמאות שימש כנציג השירות הרפואי בארצות הברית ועסק בעיקר ברכישת ציוד רפואי.
ב -8 בינואר 1948 רשם דוד בן-גוריון ביומנו תחת הכותרת " להקמת שירות רפואי " : "(דב"ג) מציע ששיבר (חיים שיבא) יגייס רופאים ומוסדות קיימים לטיפול רפואי בחיילים, המוסדות צריכים להיות נתבעים ולא תובעים.
בעיקר -קופ"ח, עליהם להקים בית חולים של שדה.
שיבר מציע גיוס חובה של רופאים.
עד עכשיו התנדבו - או מתוך חוסר פרנסה, או מתוך אידיאליזם או עולים חדשים.
הצבא צריך לבחור כל מה שנחוץ, דרושים 25 רופאים, אלה יספיקו עד הקמת המדינה.
יש לנו מעט בחורים מאומנים - יש לשמור עליהם, הם זכאים לשירות הרפואי הטוב ביותר.
יש לקופ"ח מחסן - תתן ציוד נגד שטרות.
שיבר סבור שד"ר הרי הלר צריך לארגן שירות הרפואה".
ב-20 במרץ 1948 במסגרת מינויים של יועצים רפואיים לקצין רפואה ראשי ד"ר חיים שיבא מונה הלר יועץ לענייני תכנון בתי חולים.
עם הקמת צה"ל היה הלר מפעילי ה"שרות הרפואי" בצה"ל.
הלר מונה לרופא הראשי של בית החולים תל השומר משנת 1950, ולמנהל מחלקה פנימית.
הלר נחשב בעיני רבים לגדול הרופאים בארץ בעת ההיא.
בשנת 1965 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
הלר ייסד בשיבא את מרפאת ה-FMF.
מתלמידיו : הפרופ' הרי צבי בנק, הפרופ' אוטו פרנקל, הפרופ' דן מיכאלי.
הוא נפטר בשנת 1967 מבעיה בקצב הלב, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בעקבות מותו, אחד מתלמידיו, מיכאל מירובסקי, פיתח את מכשיר הדפיברילטור האוטומטי המושתל.
אמר עליו חיים שיבא : "חייו של ד"ר הלר בארץ היו כעמוד האש ההולך לפני המחנה..."
הלר היה חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית לשנת 1964-1965, מטעם עיריית תל אביב ביחד עם פרופ' עזרה זהר וד"ר יוסף גפני.
על שמו קרוי מכון הלר למחקר רפואי במרכז רפואי ע"ש שיבא.
הרי היורה הם רכס הרים המצוי צפונית-מערבית להרי האלפים, בשטחן של צרפת ושווייץ.
לשם "יורה" הוצעו כמה הסברים, בין השאר ייתכן כי הוא נובע מהמילה "jor" שמוצאה בקלטית והומרה ל"juria" הלטינית, ומשמעותה: יער.
טענה אחרת גורסת כי השם נובע מהמילה הסלאבית Gora, שפירושה הר.
תצורות אבן הגיר העשירות במאובנים, להן קרא חוקר הטבע אלכסנדר פון הומבולדט "גיר היורה", הן הבסיס לשמו של תור היורה בעידן המזוזואיקון, שהחל לפני כ-199.6 מיליון שנים והסתיים לפני כ-145.5 מיליון שנים לפני זמננו.
סלעים מתור זה נחקרו לראשונה בהרי היורה.
הרי היורה הם רכס הרים קטן המצוי צפונית-מערבית לאלפים, המפריד בין נהרות הריין והרון ומהווה חלק מקו פרשת המים המזין את שניהם.
הרכס מצוי בשטחן של צרפת ושווייץ, והגבול ביניהן עובר לאורכו.
ההבחנה בין היורה השווייצרית לבין היורה הצרפתית נובעת מחלוקה מדינית ולא מאופיו הטבעי של הרכס.
חלקו הצרפתי של הרכס שוכן באזור פראנש-קונטה ונמתח לאזור רון-אלפ מזרחית לאן, שם הוא מגיע לשיא גובהו בפסגת Le Crêt de la Neige.
קצהו הדרומי שוכן במחוז סבואה וקצהו הצפוני בדרום אלזס.
אזור ששטחו 1,600 קמ"ר מוגן במסגרת "פארק הטבע האזורי של הרי היורה" (Parc naturel régional du Haut-Jura), המכונה גם "פארק היורה".
בצדו השווייצרי מצוי הרכס בקנטונים של בזל-לנדשאפט, זולותורן, ז'ורה, ברן, נשאטל, וו וקנטון שפהאוזן בצפון, סמוך לגבול עם גרמניה.
בשווייץ מהווה הרכס אחד משלושה אזורים גאוגרפיים, הכוללים גם את האלפים השווייצריים ואת השפלה השווייצרית המצויה בין שני הרכסים.
הרי היורה יוצרים קשת הררית שאורכה 360 ק"מ.
הרכס גבוה יותר בחלקו הדרומי, ושתי הפסגות הגבוהות ביותר בתחומו מצויות בשטח צרפת: Crêt de la Neige (1,718 מ') ו-Crêt de la Neige (1,717).
שתי פסגות גבוהות נוספות: Mount Tendre (1,679 מ') ו-La Dôle (1,677 מ') מצויות בשטחה של שווייץ.
רמת אבן הגיר של הרי שוואביה ו"היורה הפרנקונית" בבוואריה הגרמנית אינן קשורות לרכס הרי היורה מבחינה גאוגרפית אך קשורות אליו בעקיפין מבחינה גאולוגית באמצעות הימצאות שכבות של סלעי משקע דומים בני אותו גיל.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת גבוהה יותר בדרום ובמערב הרכס, ומגיעה במקומות אלה ליותר מ-2,030 מ"מ.
לעומתם, בצפון-מזרח כמעט ואינה עולה על 1,000 מ"מ.
הצמחייה הטבעית לכל אורך הרי היורה היא יערית, ויערות היורה נחשבים לגדולים ביותר בצרפת.
ביערות אלה צומחים בעיקר עצי אלון, אשור ובגובה רב יותר גם עצי אשוח.
ביורה הדרומית מתחלפים עצי האשוח בסוג אדר הנקרא "אדר שקמה" (Acer pseudoplatanus).
הפסגות הגבוהות מקו העצים מכוסות עשב אלפיני.
רק מעל סלעי חוואר וחרסית מצויות פיסות מבודדות של אדמת בור.
חיות בר רבות נכחדו בעבר, רבות מהן בגלל ציד.
בין השאר, יעלים נמהמין יעל האלפים (Capra ibex), כחדו מן האלפים עוד במאה ה-17, אולם אוכלוסייה חדשה הובאה לאזור בעשורים הראשונים של המאה ה-20. צאצאים שלהם חיים היום באלפים ובהרי היורה, ומספרם עולה בהתמדה.
באזור מצויות גם מרמיטות שמקורן באלפים, וכמה מהן נאספו ושוחררו במקומות שונים בהרי היורה.
ביורה נערכים סקרים קבועים העוקבים אחרי שונרים, ו-29 מהם נספרו בסקרים האחרונים.
בעלי חיים נוספים המצויים ביורה הם: חזירי בר, אייל אציל, סנאים, חסידות, נקר שחור, עיט זהוב ורבים נוספים.
מרבית סלעי הרכס נוצרו במהלך עידן המזוזואיקון, לפני 65–250 מיליון שנים.
בנוסף קיימים ברכס דטריטיים דוגמת אבן חול ופצלים מהצטברות משקעי סחיפה, וכן סלעי התאדות שנוצרו ממינרלים דוגמת דולומיט, גבס, הליט ואנהידריט.
התשתית המורכבת מסלעי יסוד דוגמת גרניט וסלעים מותמרים דוגמת גנייס אינה גלויה, ומחשופים שלה נמצאים בגבולות הצפוניים והמערביים של הרכס.
הרכס היה מוקד למחקר ענף שנערך במאות ה-18 וה-19 והפך למודל מחקרי למבנים גאולוגיים דומים, ואף הונצח בשמו של תור היורה.
הוא מורכב מארבע יחידות מבנה עיקריות: שרשרת היורה הגבוהה המהווה את עמוד השדרה של הרכס, הרמות הנחרצות על ידי עמקים תלולים, רצועות קימוט צרות ושני מבני העתקה המצויים בקצה הצפוני של היורה הגבוהה, על גבול אגן הריין.
חלוקה שונה של הרכס מתבססת על מידת המעוות שחל על סלעיו: "היורה המקומטת" בחלקו הפנימי הגבוה של הרכס ו"היורה השטוחה" בחלקו המערבי הנמוך של הרכס.
היורה הוא רכס מקומט השוכן בין שני מבנים גדולים: הרי האלפים בדרום-מזרח והגראבנים של אגני הריין והברסה בצפונו ובמערבו.
במהלך התהוותו אירעו ארבעה אירועים אורוגניים, בהם הקימוט ההרציני – רצועת קמטים ארוכה שנמתחה לאורך המפגש בין לאוראסיה וגונדוונה בעת התכנסות יבשת-העל רודיניה, והקימוט האלפיני – אורוגנזה שיצרה רצועת קמטים דומה בעת התכנסות פנגיאה.
תהליך זה פעיל גם בהווה ונובע מהפחתה של הלוח האפריקאי אל מתחת ללוח האירואסייתי.
השפעתו של הקימוט האלפיני על היורה יצרה את אחד המאפיינים הטקטוניים הייחודיים של הרכס: התנתקות סלעי הכיסוי מן התשתית וגלישתם לצפון-מערב על-גבי מישור התנתקות, תוך העתקה נרחבת.
התנתקות זו נבעה בחלקה מעוצמת תהליכי הקימוט, ובחלקה מהימצאותם של סלעי התאדות ושל חרסית במישור המגע עם סלעי התשתית.
שניים מהקמטים הידועים של הרי היורה נוצרו בתהליכי התנתקות וקימוט: "כובעו של הז'נדרם" (Le Chapeau de gendarme) הנחשף ביורה הגבוהה ו"פטריית השמפיניון" (Pli en Champignon de la Cernaise) כקילומטר אחד דרומית-מערבית לו.
במהלך הרביעון כוסו הרי היורה בקרחונים בכמה מחזורים התקרחות, שהשפיעו על העיצוב הגאומורפולוגי של הרכס ברביעון.
הקימוט האלפיני נמשך גם כיום והוא מתבטא בהתהוותם של מבנים חדשים ובפעילות סייסמית.
הרכס ממשיך להתרומם, בעיקר בגלל התרוממות איזוסטטית הנובעת מהסרת משקלה של כיפת הקרח מעליו הרכס עם הפשרתה.
"פארק הטבע האזורי של הרי היורה" נחנך בדרום היורה הצרפתית בשנת 1986, ושטחו מתרחב בהדרגה.
הוא הוקם במטרה להגן על מינים נעלמים המצויים בסכנת הכחדה וכדי לשמר את האקולוגיה השברירית של האזור.
בפארק מתקיימת הדרכה סביבתית לתלמידים, למדריכים ולמבקרים, תוך שימת דגש על משק המים המקומי.
כמו כן נערכים במקום מחקרים בעלי חשיבות ביולוגית שמטרתם הכרת המגוון הביולוגי, נושאים הנחוצים לשמירת שיווי המשקל האקולוגי בנכסים הטבעיים שהפרק מגן עליהם, והקשרים בינם לבין האוכלוסייה האנושית המתגוררת בכפרים המצויים בתחומי הפארק.
בכינוי "פארק יורה" נקרא גם אזור ביורה השווייצרית, בו התגלו בשנת 2004 אלפי עקבות מאובנות של דינוזאורים.
בנוסף לפארק מציע רכס היורה מגוון של פעילויות תיירותיות דוגמת הליכת שטח, רכיבה על אופניים, סקי וסקי למרחקים.
באזור יש צורות נוף טבעיות דוגמת Creux du Van – קרקס קרחוני ביורה השווייצרית שרוחבו כ-1,400 מ' ועומקו כ-150 מ'.
קרקס זה נוצר באמצעות סחיפה ומפולות שיצר קרחון מקומי הקשור לקרחון הרון.
מוקד משיכה טבעי נוסף הוא קמט המכונה "כובעו של הז'נדרם" (Chapeau de gendarme).
שתי ערים ביורה השווייצרית – לה לוקל (Le Locle) ולה-שו-דה-פון (La Chaux-de-Fonds) – הוכרזו אתרי מורשת עולמית בעקבות התכנון העירוני שלהן, המותאם לתעשיית השעונים המפותחת שהתקיימה בהן.
אתר תיירות נוסף הוא טירת ז'ו (Château de Joux) ביורה הצרפתית, שנבנתה במאה ה-11 על צוק גבוה.
הר סלב מהווה חלק של הרי יורה וממנה נשקפים ז'נבה וסביבתה.
הרי ווּדָאנְג (סינית: 武當山; פין-יין: Wǔdāng Shān), הוא שמו של רכס הרים קטן השוכן 25 קילומטרים מזרחית לעיר שה-ין שבצפון מערב מחוז חוביי במרכז סין.
הרכס משתרע על כ-400 קמ"ר ובו 72 פסגות, שהגבוהה שבהן היא טְייֵנְג'וּ (סינית: 天柱, פין-יין: Tiānzhù, מילולית: "עמוד הרקיע"), 1,612 מטרים.
לפי המסורת הדאואיסטית, על ההר חי הנזיר המיתולוגי גָ'אנְג סָאנְפֶנְג, ולכן הוא אתר חשוב עבור הדת הדאואיסטית, ולאורך השנים נבנו שם מספר רב של אנדרטאות, מקדשים, ארמונות, מנזרים, גשרים, שערים, מערות ומבדדים המקודשים לדת זו.
ג'אנג סאנפנג נחשב גם המייסד של מספר אמנויות לחימה הנקראות וודאנג צ'ואן.
מסיבות אלו הרי וודאנג הם אתר עלייה לרגל לדאואיסטים ומתרגלי אמנויות לחימה כאחד.
ב-1994 הכיר ארגון אונסק"ו בחשיבות המקום כשהכריז עליו אתר מורשת עולמית.
השם "הרי וודאנג" (武当山) ניתן במפות סיניות הן לכל רכס ההרים (שמשתרע ממזרח-למערב לאורך הגבול הדרומי של עמק הנהר האנשווי, כשהוא חוצה כמה נפות של הנציבות העירונית שה-ין), והן לקבוצה קטנה של פסגות ברכס זה השוכנת בנפה העירונית דָאנְגְ'יָאנְגְקוֹאוּ (丹江口) השייכת לנציבות העירונית שה-ין.
אתר המורשת העולמית מתייחס לאזור השני שבו המרכז הטאואיסטי.
מסיבה זו גם הצגת גובה הפסגה הגבוהה ביותר ברכס במפות כ-1,612 מטרים מתייחסת רק לאזור המצומצם, ברכס כולו יש פסגות גבוהות יותר.
יש המחשיבים את רכס וודאנג כענף מזרחי של רכס דאבה (大巴山; Daba), רכס הרים גדול המשתרע על מערב חוביי, שאאנשי, צ'ונגצ'ינג וסצ'ואן.
במהלך השנים התפרסמו הרי וודאנג בשל המנזרים הטאואיסטים המרובים השוכנים בהם, מנזרים שהתפרסמו כמרכז אקדמי למחקר, לימוד ותרגול של מדיטציה, אמנויות לחימה סיניות, רפואה סינית, שיטות חקלאות טאואיסטית והאמנויות הנלוות.
המקור לכך היה באמונה הטאואיסטית כי האלים בני האלמוות שוכנים על פסגות ההרים.
בהתאם לכך גם התו המורכב בכתב סיני המתאר בני אלמוות (仙 - xian שיאן) מורכב מאדם בצד שמאל והתו להר בצד ימין.
הרי וודאנג, בהיותם הרים גבוהים יחסית, מכוסים יערות עשירים, הכוללים צמחייה שופעת ובה מינים רבים של צמחי מרפא (מתוך 1,800 מיני צמחי מרפא המוזכרים באנציקלופדיה של המינג, 400 צומחים בהרי וודאנג) התאימו על פי אמונה זו להיות משכן האלים, ולכן שימשו מקום מגורים ומפלט לנזירים טאואיסטים.
על פי המסורת הטאואיסטית עלה האל גֶ'ן ווּ (真武, Zhen wu - "לוחם מושלם") המכונה גם "שׂוֵ'אן ווּ" (玄武;Xuan Wu - "לוחם מסתורי") לשמים לאחר שהפך לבן אלמוות מהרי וודאנג, ספציפית מהצוק הדרומי שבו הוקם לכבודו מקדש נָאן-יֵן.
ג'ן וו הוא אחד מחשובי האלים בפנתאון הטאואיסטי.
הוא אל הצפון, אחד מארבעת האלים של ארבע רוחות השמים, והאל האחראי על איתני הטבע כולל הורדת הגשם.
כבר הקיסרים של שושלת האן המזרחית (250-25 לספירה) התעניינו בחבל ארץ זה, אבל ההיסטוריה של המרכז הפולחני בהר התחילה רק בתקופת שושלת טאנג (907-618).
מסופר כי בעקבות בצורת שפקדה את המדינה הורה הקיסר טאידזונג (唐太宗; שלט 649-626) ליִיאָו גְ'ייֵן (Yiao Jian), המושל המקומי שבתחום שלטונו שוכנים הרי וודאנג, להתפלל לגשם.
הנוכחים בתפילה סיפרו שעם סיומה המריאו חמישה דרקונים מפסגת ההר לשמים, ומיד החל לרדת מבול.
על מנת להנציח את הצלחתו של המושל המקומי בהורדת גשמים הורה הקיסר טאידזונג לבנות את "היכל חמשת הדרקונים", המבנה הראשון שהוקם בהר.
בהמשך נבנו בתקופת שושלת טאנג המקדשים טָאיְיִי (Taiyi), יֵנְצָ'אנְג (Yanchang), ובשנת 869 נבנה מקדש וֵייווּ גונְג (Weiwu Gong - "מקדש הדוכס רב העוצמה").
ב-1018 הורה הקיסר ג'נדזונג (宋真宗; שלט 1022-997) משושלת סונג לשנות את מטרת "היכל חמשת הדרקונים" למקדש.
אחד מיורשיו, הקיסר חווידזונג (宋徽宗; שלט 1126-1100), הורה לבנות את "ארמון הרקיע הסגול" (נבנה בשנים 1126-1119) מתחת לפסגת גָ'אנְצִ'י (Zhanqi - "הדגל המתנופף"), ואחריו הוקמו מנזר לָאוג'וּ'ן (Laojun), ומרפסת שְׂייֵנְגְווָאן (Xianguan).
השליטים המונגוליים של שושלת יואן (1271-1368) הסתמכו על דת הטאואיזם כמקור לסמכותם, ולכן הורה הקיסר קובלאי חאן (שלט 1294-1260) על הרחבת מקדש חמשת הדרקונים לארמון.
אחד מיורשיו, הקיסר בויאנטו חאן (הסינים מכירים אותו כקיסר זֶ'נְדְזונְג (元仁宗, Renzong), שלט 1320-1311), שיום הולדתו חל ביום ההולדת של האל גֶ'ן ווּ, שכאמור עלה לשמים בהרי וודאנג, הורה לתלות במקדש זה לוח הנצחה שממנו השתמע שהקיסר הוא האל בתחפושת.
המבנים החשובים מתקופת שושלת יואן בהרי וודאנג כוללים את "השער לאדמה המבורכת" שהוקם ב-1304 - השנה שבה נתכנו הרי וודאנג "האדמה המבורכת", מקדש הצוק יוּ'שׂ'וּ (Yuxu), ארמון טְייֵן-יִי-גֶ'נְצִ'ינְג (Tianyi-Zhenqing), מערת אל הרעם ומקדש הצוק יִינְשְׂייֵן (Yinxian).
מרבית המבנים בהר הוקמו בתקופת שושלת מינג (1644-1368).
הקיסר יונגלה (永樂帝; שלט 1424-1402), הקיסר השלישי בשושלת מינג ובנו של חונגוו של מייסד השושלת, עלה לשלטון בהפיכה כשהוא מורד ביורש הרשמי, הקיסר ג'יינוון (建文; שלט 1402-1398), הקיסר השני של שושלת מינג שהיה נכדו של חונגוו.
על מנת להצדיק את המרד טען הקיסר, שהיה לפני עלייתו לשלטון הנסיך האחראי על צפון הקיסרות, כי הקיסרות הוענקה לו מהאלים, וכי הוא אישית מוגן תחת חסותו של האל גֶ'ן ווּ, אל הצפון.
כהכרת טובה לאל הוא שלח את חתנו מוּ שִׂין (Mu Xin) יחד עם שר העבודות ושר הטקסים לעמוד בראש צוות של ארבע מאות פקידים שתפקידם היה לנהל הקמת מכלול גדול של מבנים בהרי וודאנג במקביל למיזם בנייה גדול אחר של יונגלה, הקמת העיר האסורה בבייג'ינג.
כ-20,000 פועלים עמלו במשך 12 שנים על הקמת מעל 100 מבנים: ארמונות, היכלות, מקדשים, מנזרים, מקדשי צוק, ומעל ל-100 גשרי אבן.
כמו כן נסללה דרך בת 70 קילומטרים ממרגלות ההר ועד פסגת טְייֵנְג'וּ.
על מנת לכלכל את הנזירים שלח יונגלה ב-1416 3,000 אסירים שיעבדו את האדמות בסביבה.
לאתר בהרי וודאנג נשלחו מלומדים טאואיסטים מכל רחבי המדינה על מנת שישמשו כראשי המקדשים והמנזרים.
מתחם המקדשים התפרש על שטח של 1,600 דונם, כפול משטחה של העיר האסורה.
יונגלה פיקח אישית על ביצוע המיזם והעניק להרי וודאנג את התואר "הר מספר אחד תחת השמים" (Taiyue), ובכך הכריז כי להר חשיבות מעל לחמשת ההרים הגדולים של סין, ורומם את האל גֶ'ן ווּ למעמד הבכיר ביותר בפנתאון הטאואיסטי.
לכבוד האל הוקם ההיכל המוזהב על הפסגה הגבוהה ביותר בהר, פסגת טְייֵנְג'וּ (1,612 מטרים), ובמרכזו פסל הנחושת של גֶ'ן ווּ.
על מנת להגן על ההיכל הוקמה על המדרון מתחת לפסגה חומה שכונתה חומת העיר האסורה.
בין בני האלמוות של הטאואיזם, שאותם העריץ יונגלה, היה הנזיר המיתי ג'אנג סאנפנג (张三丰, בפין-יין: Zhang Sanfeng).
האגדות על גָ'אנְג סָאנְפֶנְג טוענות כי חי בשלהי תקופת שושלת סונג, בתקופת שושלת יואן או בתחילת שושלת מינג, וכי בחלק מחייו התגורר בהרי וודאנג.
ידוע כי יונגלה, שהאמין כי הנזיר, בהיותו בן אלמוות, מתגורר עדיין בסין, כתב אליו מכתב שהיה מלא הערכה בצורה יוצאת דופן וביקש להיפגש עמו.
למרות שלא קיבל תשובה הורה יונגלה להקים לכבוד גָ'אנְג סָאנְפֶנְג את היכל יוּ'גֶ'ן (Yuzhen gong - "היכל הפגישה באיש האמת") ובמרכזו פסלו המוזהב של גָ'אנְג סָאנְפֶנְג.
גם יורשיו של יונגלה המשיכו לתמוך במרכז בוודאנג.
כך למשל שלח ב-1552 הקיסר ה-11 בשושלת מינג, הקיסר ג'יאג'ינג, (嘉靖, Jiajing; שלט 1567-1521), את שר העבודות לפקח בראש צוות של מאה פקידים על עבודות שיפוץ המקדשים.
לכבוד מאורע זה הוקם שער גְ'ה-שְׁה-שׂוֵ'אן-יְוֵּ'ה (Zhishi-Xuanyue - "ההר השחור (או הר המסתורין) המושל בעולם").
על חשיבות המרכז בתקופת שושלת מינג, מעידים 369 צווים קיסריים שעניינם הרי וודאנג, ושמעם של נזירים טאואיסטיים שפעלו במנזרי ההר בתקופה זו דוגמת גָ'אנְג שׁוֹאוּצִ'ינְג (Zhang Shouqing) יצא למרחוק בכל רחבי סין.
מתקופת שושלת מינג ועד ימינו
מסוף תקופת שושלת מינג מוזכרים ההרים בעיקר בהקשר לאירועים הקשורים בהיסטוריה הצבאית של סין.
לי דזה-צ'נג, המורד שהביא להפלת הקיסר האחרון משושלת מינג בטרם הוכנע בעצמו על ידי צבא המאנצ'ו של שושלת צ'ינג, אסף צבא באזור זה.
לוח זיכרון בהר מזכיר את הכנעת מורדי הטורבן האדום בהר על ידי צבא שושלת צ'ינג ב-1856, וב-1931 מצאה ארמיית החזית השלישית הקומוניסטית מקלט בהרים, לאחר נסיגתה מאגם הונג בדרום חוביי.
מרבית המבנים לא שרדו את חמש מאות השנים שעברו מאז, וחלק מהמנזרים ניזוקו במהלך מהפכת התרבות בשנים 1966–1976 ולאחריה, אלא שבשנים האחרונות הפכו הרי וודאנג לאתר פופולרי בקרב תיירים מסין וממדינות אחרות בזכות יופיים הטבעי והמבנים ההיסטוריים.
המנזרים והארמונות קיבלו ב-1994 מעמד של אתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו.
ב-19 בינואר 2003 נשרף היכל יוּ'גֶ'ן (Yuzhen gong) בן 600 השנים עקב רשלנות של עובד בבית ספר לאמנויות לחימה.
ההיכל בן שלושת האולמות שהשתרע על שטח של 200 מ"ר נשרף כליל.
פסלו המוזהב של גָ'אנְג סָאנְפֶנְג שעמד בדרך כלל במרכז ההיכל הועבר במקרה לבניין אחר קודם לשריפה ולכן ניצל.
הרי וודאנג ואמנויות הלחימה הסיניות
כאמור, על פי האגדה התגורר בן האלמוות, הנזיר הטאואיסטי המיתי גָ'אנְג סָאנְפֶנְג, שיש הטוענים שחי בין שושלת סונג לשושלת מינג, במשך תקופה מחייו בהרי וודאנג.
על פי אותה אגדה אחראי גָ'אנְג סָאנְפֶנְג, להמצאת הוודאנג צ'ואן בכלל, ולהמצאת הטאי צ'י בפרט, בתקופה שבה התגורר בהר.
את ההשראה להמצאות אלו קיבל לאחר שחזה בקרב בין עקעק זנבתן (יש הטוענים כי מדובר בעגור לבן-עורף) שתקף צפע.
הוא התרשם מטקטיקת ההגנה של הנחש שנשאר דרוך והצליח להגן על עצמו בזמן שהעוף תקף, עד שבשלב מסוים זינק והכיש את תוקפו למוות.
קרב זה נתן לו השראה ליצירת תורת האגרוף של הטאי צ'י הכוללת 72 תנועות.
מתחילת המאה ה-20 נחשבים טאי צ'י, שינג אי צ'ואן ובה גואה ג'אנג כסגנונות של וודאנג על פי הסיווג של סון לוטאנג (孫祿堂; 1933-1860).
סוּן לוּטָאנְג היה מלומד שהתמחה בסגנונות הלחימה המכונים "פנימיים" (內家, Nèijiā - נֵייגְ'יָה), בניגוד לסגנונות שמקורם במנזר שאולין המכונים "חיצוניים".
על בסיס סיווג זה הופרדו המשתתפים ל"שאולין" ול"וודאנג" בתחרות הראשונה של אמנויות הלחימה הלאומיות שאורגנה על ידי האקדמיה הלאומית לאמנויות הלחימה ונערכה בנאנג'ינג ב-1928.
הפסטיבל העולמי השלישי לאמנויות הלחימה הסיניות המסורתיות נערך בין ה-28 באוקטובר ל-2 בנובמבר 2008 בעיר שה-ין הסמוכה להרי וודאנג.
המיקום נבחר על מנת לכבד את אחד משלושת סגנונות אמנויות הלחימה הסיניות.
אמנויות הלחימה של וודאנג התפרסמו ברחבי העולם, במיוחד לאחר הצלחת הסרט נמר, דרקון שגיבוריו הם לוחמי וודאנג.
במדינות שונות הוקמו אגודות המלמדות את התורה.
בישראל, למשל, פועלת עמותת טאי צ'י צ'ואן וודאנג, ומדי פעם נוסעים ישראלים ללמוד את התורה במקום עצמו.
מכלול המקדשים שנבנה בתקופת שושלת מינג היה בנוי מסדרת מתחמים שפוזרו באופן אחיד ברחבי הרכס.
בכל מתחם היה ארמון או מקדש שנבנו בעמק או על גבי טרסה, והם שימשו גרעין למקדשים ומנזרים שהקיפו אותם.
בין המתחמים חיברה רשת של דרכים.
כאמור, מרבית המבנים לא שרדו את שיני הזמן והמהפכות וכיום נותרו ארבעה ארמונות (וחורבות של שלושה) ושני מקדשים, ובנוסף מנזרים ומקדשי צוק רבים.
אבל גם מה שנותר מושך לאתר תיירים רבים המגיעים להרי וודאנג הן בזכות הנוף והמבנים ההיסטוריים והן כמקום בו ניתן ללמוד על אמנויות הלחימה בסגנון הייחודי לאתר.
תיירים יכולים להגיע לפסגת ההר בכמה דרכים: ברגל לאורך שביל בן 12 קילומטרים שלאורכו יש מדרגות אבן, ברכבל המוביל עד קרוב לפסגה, או לשכור אפריון.
שער גְ'ה-שְׁה-שׂוֵ'אן-יְוֵּ'ה (Zhishi-Xuanyue - "ההר השחור (או הר המסתורין) המושל בעולם") - נבנה ב-1552 בהוראתו של הקיסר ג'יאג'ינג, הקיסר ה-11 בשושלת מינג.
השער הוא מבנה סיני מסורתי הקרוי פָּאיְפָאנְג (Paifang) שנועד לסמל כניסה למתחם מבנים, למאוזוליאום, מקדשים וכו', וככזה סימל שער גְ'ה-שְׁה-שׂוֵ'אן-יְוֵּ'ה את הכניסה למתחם הרי וודאנג.
השער בנוי מאבן המחקה בנייה בעץ.
גובהו של השער 12 מטרים, ורוחבו 14.5 מטרים.
השער בנוי מארבעה עמודים היוצרים שלושה פתחים, הוא נחלק לחמש קומות ובמרכזו הכתובת " גְ'ה-שְׁה-שׂוֵ'אן-יְוֵּ'ה".
השער מקושט בגילופים של חיות (צבים, עגורים, דרקונים), צמחים, גילופים מופשטים של עננים וגלים וגרמי שמים.
ארמון נָאן-יֵן (南巖宮; Nanyan gong - היכל הצוק הדרומי) - נבנה בשנים 1310-1285 והורחב ב-1312 במקום שבו על פי המסורת הטאואיסטית עלה האל גֶ'ן ווּ (真武, Zhen wu - "לוחם מושלם") המכונה גם "שׂוֵ'אן ווּ" (玄武;Xuan Wu - "לוחם מסתורי") לשמים לאחר שהפך לבן אלמוות.
המבנה המרכזי הוא היכל טְייֵן-יִי-גֶ'נְצִ'ינְג (Tianyi-Zhenqing).
אורכו 11 מטרים, רוחבו 6.6 מטרים וגובהו 6 מטרים.