tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האזור היה ידוע כמקום בילוי של צעירים אפרו-אמריקאים ובו מועדונים שכללו שתיית אלכוהול שנאסרה באותה עת בעיר דטרויט.
פשיטות משטרה במתחם נעשו באופן תדיר והיו מוקד לחיכוך בין המשטרה שרובה המוחלט הורכב משוטרים לבנים לבין האוכלוסייה המקומית שרובה המוחלט אפרו-אמריקאית.
ויליאם וולטר סקוט השלישי, צעיר בן 19, שאביו הפעיל את המועדון בו נערכה הפשיטה, טיפס על גג מכונית והחל להלהיט את הסובבים נגד המשטרה.
בשלב מסוים לקח בקבוק ריק והשליך אותו לעבר סמל המשטרה.
היה זה פתח להתלקחות מהומות רחבות היקף בחלקים שונים בעיר.
מושל המדינה ג'ורג' רומני שלח את כוחות המשמר הלאומי של מישיגן להשליט סדר, לאחר שהמהומות יצאו משליטה ביקש את התערבות הנשיא לינדון ג'ונסון.
לעיר נשלחו כוחות צבא גדולים שכללו רכבים קרבים משוריינים, ואלפי חיילים מהדיוויזיה המוטסת ה-82 ומהדיוויזיה המוטסת ה-101.
המהומות שככו רק לאחר חמישה ימים של עימותים בין כוחות הביטחון למתפרעים ובמהלכם נעצרו מעל 7,000 איש.
במהומות נהרגו 43 בני אדם (10 לבנים ו-33 אפרו-אמריקאים), מהם 4 אנשי כוחות הביטחון.
במקביל באותם הימים, גם בניוארק בניו ג'רזי התחוללו מהומות אלימות על רקע בין-גזעי שגבו את חייהם של 26 איש.
"הפקולטה לאמנויות – המדרשה" (הידועה גם בשמות "המדרשה" וה-"המדרשה לאמנות") היא בית ספר לאמנות ולהוראת אמנות חזותית בישראל.
היא נוסדה בשנת 1946 וכיום היא מהווה אחת מתוך שלוש פקולטות המהוות את המכללה האקדמית בית ברל.
בשנת 1946 נוסד בית הספר לאמנות "המדרשה" כמדרשה למורים לציור ולמלאכה של זרם העובדים על ידי אליהו בילס ואהרון אבני.
המדרשה פעלה באותם ימים כסמינר ערב במבנה של בית ספר יסודי בתל אביב.
כעבור זמן הופרדה הוראת המלאכה מהוראת הציור.
ושמה הוסב ל"מדרשה למורים לציור".
בשנת 1964 המדרשה עברה לבעלות משרד החינוך והתרבות.
שנתיים לאחר מכן עברה למתכונת של לימודי יום.
בין השנים 1980-1966 מנהל המדרשה רן שחורי תחת כהונתו של שחורי עברה המדרשה בשנת 1972 למבנים בהרצליה, שהועמדו לרשות משרד החינוך והתרבות על ידי העירייה.
באותה עת הפכה דמותו של רפי לביא, שהחל ללמד אמנות במוסד בשנת 1965, למרכזית.
לביא, פיתח במדרשה שיטת הוראה שהסתמכה יותר על הבנת שפת האמנות מאשר על טכניקה ומיומנויות אמנותיות.
תחת השפעתו התפתחה קבוצה של אמנים, כגון מיכל נאמן, נורית דוד, תמר גטר, דגנית ברסט ואחרים שזוהו עם סגנון "דלות החומר".
בשנת 1977 עברה המדרשה שוב, הפעם לרמת השרון.
באותה שנה הוקם בה המכון להכשרת מדריכים לאמנויות.
בשנת 1980, התמנה לתפקיד מנהל המדרשה הצייר שלמה ויתקין, שכיהן בתפקיד עד שנת 1997. במהלך כהונתו, בשנת 1987, התאחדה המדרשה עם המכללה האקדמית בית ברל.
בשנת 1989 הוקמה מסגרת הלימודים לאמנות "המדרשה הפתוחה", הקרואה היום "תוכנית לימודים אישית באמנות" והמחלקה לטיפול באמנות.
בשנת 1995 העתיקה המדרשה את מיקומה ל"קלמניה" שבמכללת בית ברל, והוקמה בה המחלקה ללימודי קולנוע.
בשנת 1997 החליף האמן יאיר גרבוז את ויתקין בראש הנהלת המדרשה.
בשנת 1999 הפכה המדרשה למוסד אקדמי וקבלה הסמכה מהמועצה להשכלה גבוהה להעניק תואר ראשון B.Ed.F.A באמנות.
בשנת 2008 קיבלה המדרשה אישור נוסף מהמועצה להשכלה גבוהה, לפתיחת תוכנית לימודים לתואר שני M.Ed בחינוך לאמנות.
ב-2009 התמנה האמן דורון רבינא לתפקיד ראש בית הספר ונפתחה תוכנית לימודים לתואר ראשון B.Ed.F.A בקולנוע.
בשנת 2010 נפתחה תוכנית ללימודי המשך באמנות ובשנת 2011 נפתחה המכינה ללימודי אמנות במגזר הערבי.
ב-2013 קיבלה התוכנית לתואר שני בחינוך לאמנות הסמכה סופית למתן תואר.
בשנת הלימודים תשע"ד עברה מכללת בית ברל למבנה פקולטטי, ושמה הרשמי של המדרשה הפך להיות "הפקולטה לאמנויות – המדרשה".
במשך השנים הפעילה המדרשה מספר גלריות לאמנות במתחם קלמניה וגם בתל אביב.
בין השנים 2014 ל-2024 פעלה גלריית המדרשה הירקון 19 בתל אביב-יפו.
ב-2014 מונה האמן גבי קלזמר לדקאן הפקולטה.ב-2018 החליף אותו אמן הווידאו והמיצב גיא בן-נר.
ב-2024 החליפה אותו בתפקיד האוצרת הילה פלג.
המדרשה החסידית לצעירים (בקיצור: המדרשה החסידית) היא ישיבה תיכונית, כלל חסידית, השוכנת בביתר עילית.
זוהי הישיבה התיכונית הראשונה במגזר החסידי.
המייסד וראש הישיבה הוא הרב מנחם בומבך.
הישיבה נוסדה בא' באלול תשע"ד, עבור בחורים בגילאי 13–18. קודם לכן נכנסו המייסדים אל מנהיגים חרדים כדי להיוועץ בהם ולקבל את ברכתם.
מנהיג המגזר הליטאי הרב אהרן יהודה לייב שטינמן ביקש מן המייסדים שימנעו מלקרוא לו "ישיבה".
ראש המדרשה ומנהלה החינוכי הוא הרב מנחם בומבך.
מנהל הפנימיה: הלל רוזנברג.מחנכים:מתיתיהו דייטש (כיתה ט'), יחזקאל בורשטיין(כיתה י') ,ישראל רנד(כיתה י"א), חנוך רוזנברג(כיתה י"ב).
תוכנית הלימודים במדרשה כוללת לצד לימודי הגמרא תנ"ך, הלכה, סוגיות בפרשיות השבוע, סוגיות יסוד במחשבת ישראל ועיון בתורת ובתולדות החסידות.
במדרשה גם לימודי חול (מתמטיקה 3, 4, ו-5 יח"ל, מדעי המחשב ברמה גבוהה, אנגלית 5 יח"ל, פיזיקה 5 יח"ל, ועוד), מתוך מטרה שלתלמידים תהיה הכשרה מעשית לחיים.
כדי להתמודד עם העובדה שרוב התלמידים מגיעים למדרשה מתלמודי התורה וללא ידיעות רחבות במקצועות חול, פיתח צוות המדרשה תוכנית השלמת פערים הבחורים עוברים מבדקים ובהתאם לתוצאות נבנית עבור כל בחור תוכנית להשלמת הפערים.
בתשע"ח זכתה המדרשה לתעודת הערכה ממשרד החינוך עבור "קידום אקלים חינוכי מיטבי".
המדרשה החסידית נכללה ברשימת מאה התיכונים הטובים בישראל בדירוג ארצי לשנת 2025, שפורסם על ידי אתר mako בשיתוף חברת המחקר והייעוץ SQ.
הדירוג מבוסס על מדדים של הישגים לימודיים גבוהים, ובהם שיעורי זכאות לבגרות ואיכות תעודת הבגרות.
הקמת ישיבה תיכונית הפונה לבחורים מהמיינסטרים החרדי עוררה התנגדות בציבור החרדי.
מול ביתו של מנחם בומבך התקיימו מספר הפגנות, והופצו פשקווילים בשכונות החרדיות שבהם נכתב "חילוני מתחזה, הברנש מנחם בומבך, חזור לחבריך החילונים בתל אביב".
ב-23 בנובמבר 2016 שפכו שני קיצוניים זפת על דלתו של בומבך וסתמו בדבק מגע את מנעול ביתו.
קודם לכן השחיתו את דלתו ואת דלתו של איש צוות אחר בישיבה כמה פעמים.
המדרשה למנהיגות ציונית תבור היא מדרשה שהוקמה בשנת 2010 בנוף הגליל.
במבנה המרכזי של המדרשה פועלת השלוחה הראשית של המכינה כאשר שלוחת מכינה נוספת בקיבוץ רמת השופט ושלוחה נוספת בקריית שמונה.
המדרשה מפעילה מספר תוכניות, ביניהן המכינה הקדם־צבאית "תבור", שנת שירות "תבור" המפעילה את תוכנית "קשת תבור" - תוכנית מנהיגות ייחודית לנוער, תוכנית חץ - המשלבת כושר קרבי והכנה לצה"ל עם תכנים עיוניים נוספים, מגוון תוכניות המשך לחיילים משוחררים ("המיניבוס" ו-"כביש 90") ומכון תבור המקיים פעילויות חינוך לאנשי צבא והוראה.
נכון לשנת 2024, בראש המדרשה עומד עמית דרי.
במהלך שנת המכינה, חניכי המכינה (אשר דוחים את שירותם הצבאי בשנה) מתמקדים בלימודי נושאים מגוונים, כמו למשל- ציונות, חברה ישראלית, מנהיגות, יהדות, מדינאות, תקשורת, מזרחנות, פילוסופיה כללית ופסיכולוגיה חברתית.
במקביל, מדגישה המכינה את חשיבות הקניית הערכים החינוכיים לחניכיה, ביניהם, טיפוח זהות יהודית-הומניסטית וציונית או טיפוח סקרנות לימודית וביקורתיות.
בנוסף על אלו, מתקיימות במכינה סדרות מיוחדות במהלך השנה.
מלבד הלימודים, חניכי המכינה מתנדבים באזור נוף הגליל ועוברים סדנאות הכנה פיזיות ומנטליות לקראת השירות הצבאי.
ערכי המכינה המוכרזים הם מצוינות שמחה ואהבת הארץ.
המכינה שמה דגש על עשייה חברתית.
במסגרתה מקיימים החניכים פעילויות מעצימות עבור נוער בסיכון, ילדים בעלי צרכים מיוחדים, ועולים חדשים, וגם מעבר לכך מפעילים חניכי המכינה למעלה מעשרה מיזמי התנדבות שונים בנוף הגליל בהם משולבים 300 ילדים ובני נוער מן העיר מדי שבוע.
בנוסף, מעודדת המכינה את החניכים לעסוק גם בפרויקטים אישיים משניים, לדוגמה, חניכה אישית של ילדים, סיוע בבתי ספר מיוחדים ועוד.
בשנת 2015 סוקרה המכינה בתקשורת, כאשר מתוך 20 בוגרי המחזור האחרון שלה באותה עת, התקבלו 13 ליחידות מובחרות (4 לקורס טיס, 2 לשייטת, 3 לשלדג, 2 לסיירת מטכ"ל, 1 לפרויקט "שחקים" של מודיעין, ואחד לקורס חובלים).
ביוני 2018, עם ההודעה על השעיית הפעילות של מכינת בני ציון בעקבות אסון נחל צפית ובשיתוף עם הנהלת בני ציון, מועצת המכינות ומשרד החינוך, הוחלט על הקמת שלוחת "מורן" עבור הצעירים שיועדו למכינת בני ציון.
שלוחה זו פועלת בקיבוץ רמת השופט.
מצפה לזכרו של סגן יובל יפה הוקם במכינה ביוזמת חבריו למכינה הקדם-צבאית, משפחתו, חבריו לשירות הצבאי ומיזם "אבן הפינה" של עדי אלוש.
יפה, בוגר המכינה, נפל בקרב על קיבוץ כיסופים ב-10 באוקטובר 2023. התצפית מנציחה את דמותו ופועלו, ומשקיפה על נוף האזור.
לצד היותה אתר הנצחה, משמשת התצפית גם ככיתה חינוכית פתוחה – מרחב לימודי וערכי בהשראת המורשת שהותיר אחריו.
הכיתה מהווה מוקד לפעילות חינוכית עבור קבוצות נוער, חניכי מכינות, תלמידים ומבקרים, ומטרתה להנחיל את ערכי המנהיגות, הרעות, אהבת הארץ והמסירות שאפיינו את יובל.
באמצעות השהות במקום, הלימוד וההתבוננות בנוף, מבקשת הכיתה להעניק השראה ולהעמיק את הקשר לערכים שעמדו בבסיס דרכו של יובל בחייו ובשירותו.
המדריך לתזמורת לבני הנעורים, אופוס 34 היא היצירה הפופולרית והמפורסמת ביותר של המלחין האנגלי בנג'מין בריטן.
היצירה נקראת גם "וריאציות ופוגה על נושא של פרסל".
בריטן כתב את היצירה בשנת 1945 לסרט שהופק על ידי ה-BBC למטרת חינוך מוזיקלי לילדים.
זאת אחת משלוש היצירות המפורסמות בחינוך מוזיקלי לילדים, ביחד עם "קרנבל החיות" של קאמי סן-סנס ו"פטר והזאב" של סרגיי פרוקופייב.
בסרט בוצעה היצירה על ידי התזמורת הפילהרמונית של לונדון בניצוחו של מלקולם סרג'נט, ששימש גם בתור קריין המציג את כלי התזמורת.
השחקן פיטר יוסטינוב מגיש קריינות בצרפתית בביצוע של היצירה עם תזמורת פריז בניצוחו של איגור מרקביץ'.
כיום מבוצעת היצירה לרוב ללא קריין.
סדר הכלים לפי סדר הצגתם ביצירה
לאחר הצגת הכלים מופיעה הפוגה שבה פותחים הכלים בזה אחר זה בסדר הקודם בנושא הפוגה.
לבסוף, כאשר כל הכלים מנגנים את הפוגה, מצטרפים אליהם כלי הנשיפה ממתכת בנגינת הנעימה של פרסל.
המהאווטאר באבאג'י (מילולית: האווטאר הגדול, הנערץ, האב, הזקן, או החכם) הוא השם שניתן ליוגי הודי על ידי אנשי רוח הודיים, שייחסו לו תכונות על טבעיות.
ישנם מספר אנשים שדיווחו על מפגשים עם המהאווטאר.
יוגיראג' להירי מהאסיה וכמה מתלמידיו דיווחו כי פגשו אותו בין השנים 1861–1935. חלק מהפגישות הללו תוארו על ידי פרמהנסה יוגאננדה בספרו האוטוביוגרפיה של יוגי, כולל דיווח על המפגש של יוגננדה עצמו עם היוגי המהאווטאר.
תיאור נוסף נכתב על ידי שרי יוקטשוואר ג'ירי בספרו, המדע הקדוש.
באוטוביוגרפיה של סרי מ' , תואר באבאג'י בתור הלורד שיווה.
בסוף הפרק השני בספרו הוא מזכיר את באבאג'י משנה את צורתו לזה של שיווה.
כל הדיווחים הללו, יחד עם פגישות נוספות שדווחו, מתוארים בביוגרפיות שונות.
על פי האוטוביוגרפיה של יוגננדה, באבאג'י התגורר באזורי ההימלאיה הרחוקים של הודו במשך מאות שנים לפחות, ונראה באופן אישי רק על ידי מספר קטן של תלמידים ואחרים.
יש מעט מאוד דיווחים על ילדותו של באבאג'י.
מקור מידע אחד הוא הספר "באבאג'י ו-18 מסורות סידהא קרייה יוגה" מאת מרשל גובינדאן.
לדברי גובינדאן, באבאג'י נקרא על ידי הוריו נגארג'אן .
רמייה הקימו ב־17 באוקטובר 1952, (לטענתם - לבקשת באבאג'י) ארגון חדש, "קרייה באבאג'י סנגה", המוקדש להוראת קרייה יוגה של באבאג'י.
לטענתם, בשנת 1953 אמר להם המהאווטאר באבאג'י שהוא נולד ב-30 בנובמבר 203 לספירה בכפר חוף קטן שמוכר בתקופתנו בשם פרנגיפטאי, והוא נמצא במחוז קדאלור בטמיל נאדו, הודו.
בספרו האוטוביוגרפי של פרמאהסנה יוגננדה "אוטוביוגרפיה של יוגי" מופיעים התייחסויות רבות למהאווטאר באבאג'י, כולל מ-להירי מאהסיה ו-שרי יוקטשוואר.
בספרו "ביאתו השנייה של ישו", יוגננדה קובע כי ישו המשיח נסע להודו והתכנס עם מהאווטאר באבאג'י, מה שאומר שבאבאג'י הוא בן לפחות 2000 שנה.
על פי ספרו של גובינדאן, אביו של באבאג'י נגאראג' היה הכומר במקדש הכפר.
באבאג'י חשף רק את אותם הפרטים שלדעתו היו מעצבים כמו גם עשויים להורות לתלמידיו.
גובינדאן הזכיר מקרה אחד כזה: "פעם אחת אמו של נגאראג' קיבלה זרעי פירות נדירים לחגיגה משפחתית ושמה אותם בצד.
באבאג'י היה אז רק בן 4. הוא מצא את הזרעים כאשר אמו לא הייתה בסביבה ואכל את הכל.
כשלאמו נודע על כך, היא התפרצה בזעם עיוור ותפלה בד בתוך פיו של באבאג'י, וכמעט חנקה אותו, אך הוא שרד.
בהמשך הוא הודה לאל שהראה לו שיש לאהוב את האם ללא גבולות.
אהבתו לאמו הפכה ללא תנאי".
על פי המסורות אודותיו, כאשר נגאראג' היה כבן 15, הוא נחטף ונמכר כעבד בקלקתה.
עם זאת, הבעלים החדש היה אדם טוב לב והוא שחרר את נגאראג' זמן קצר לאחר מכן.
נגאראג' הצטרף אז לקבוצה קטנה של סניאסים משוטטים, בגלל פניהם הקורנות ואהבתם לאלוהים.
במהלך השנים הבאות הוא נדד ממקום למקום, ובחן כתבי קודש כמו הוודות, אופנישאד, מהאבהארטה, רמאיאנה ובהגווד גיטה.
על פי ספרו של מרשל גובינדאן, בגיל אחת עשרה, הוא עשה מסע מפרך ברגל ולאחר מכן בסירה עם קבוצת סגפנים לקטרגמה שבסרי לנקה.
נגאראג' נפגש עם הסידהו בוגראנטאר והפך לתלמידו.
נגאראג' ביצע איתו סדנה יוגית אינטנסיבית במשך תקופה ארוכה.
בוגראנטאר נתן השראה לנגאראג' לחפש את התחלתו לקריה קונדליני פראניאם מסידהא מהרישי אגסטיה.
באבאג'י הפך לתלמידו של סידהא אגסטיה.
לנגאראג' הועברו סודות של קרייה קונדליני פראניאמה או "ואסי יוגם".
באבאג'י עשה עלייה לבדרינת ובילה שם שמונה-עשר חודשים בתרגול קרייה יוגה שלימדו אותו סידהא אגאסטיה ובהוגנארטר.
באבאג'י הגיע למימוש עצמי זמן קצר לאחר מכן.
נטען כי גילויים אלו נעשו על ידי באבאג'י עצמו בפני ס.א.א רמייה, סטודנטית צעירה לתואר שני בגאולוגיה באוניברסיטת מדרס, ו-וי.טי.
נילקטאן, עיתונאית מפורסמת, וסטודנטית קרובה של אנני בסנט, נשיאת האגודה התיאוסופית והמנטורית של קרישנמורטי.
נאמר כי באבאג'י הופיע בפני כל אחד מהם באופן עצמאי ולאחר מכן הפגיש אותם לעבודה במשימתו בשנת 1942.
הדיווח הראשון על המפגש עם המהאווטאר באבאג'י היה בשנת 1861, כאשר שיאמאצ'ראן להירי (שנקרא "מהאסאיה" על ידי תלמידים, חסידים ומעריצים) קודם לרניקחת בעבודתו כרואה חשבון עבור השלטון הבריטי.
יום אחד כשהלך בגבעות דנגירי סמוך לרניקחת , שמע קול קורא בשמו.
בעקבות הקול במעלה ההר, פגש בסדהו "גבוה עם קרינה אלוהית" הוא נדהם לגלות שהסדהו יודע את שמו.
הסדהו הזה היה המהאווטאר באבאג'י.
מהאווטאר באבאג'י אמר ללהירי שהוא הגורו שלו מן העבר, ואז חנך אותו לקריה יוגה והורה ללהירי לחנוך אחרים.
להירי רצה להישאר עם מהאווטאר באבאג'י, שאמר לו שעליו לחזור לעולמו כדי ללמד את קרייה יוגה וכי "קרייה יוגה סודהאנה תתפשט לאנשי העולם דרך נוכחותו של (להירי) בעולם."
להירי מסר כי מהאווטאר באבאג'י לא מסר את שמו או את הרקע שלו, ולכן להירי העניק לו את התואר "מהאווטאר באבאג'י".
סדהוים רבים בהודו נקראים באבאג'י, ולעיתים אפילו "באבאג'י מהראג'", מה שגרם לבלבול בין המהאווטאר באבאג'י לסאדהוים אחרים עם שמות דומים.
להירי קיים פגישות רבות עם מהאווטאר באבאג'י, שעליהם סופר בכמה ספרים, ביניהם "אוטוביוגרפיה של יוגי" מאת פרמהאנסה יוגננדה, יוגיראג'שיאמה צ'ראן להירי מהאסאיה (הביוגרפיה של להירי), ופוראנה פורושה: יוגיראג' סרי שאמה צ'ורן להירי.
כוחות וגיל על טבעיים יוחסו למהאווטאר באבאג'י על ידי תלמידיו של להירי.
סיפורים אלה גרמו לרבים להאמין כי מהאווטאר באבאג'י הוא אדם "אגדי", ולא סדהו אמיתי שנראה על ידי עדים רבים בשנים 1861–1935.
פרמהאנסה יוגננדה, באוטוביוגרפיה שלו, תיאר את תפקידו של מהאוואטר באבאג'י על פני האדמה: המהאווטאר נמצא בקשר קבוע עם ישו; יחד הם משדרים תנודות גאולה, ותכננו את הטכניקה הרוחנית של הישועה לעידן זה.
עבודתם של שני האדונים המוארים לחלוטין - האחד עם הגוף והאחד בלעדיו - היא לעודד את העמים לנטוש מלחמות אובדניות, שנאת גזע, עדות דתית ורוע שנגרם על ידי המטריאליזם.
באבאג'י מודע היטב למגמת התקופה המודרנית, במיוחד להשפעה ולמורכבות של התרבות המערבית, ומבין את הצורך בהפצת "השחרור העצמי" של היוגה באופן שווה במערב ובמזרח.
בנוסף, נחשב שבאבאג'י חסר גיל, על פי כמה דיווחים, וכבן 500 שנה בערך בסוף המאה ה-18 של המאה הקודמת, על פי פרמהאנסה.
יוגננדה מדווח שלדברי תלמידי להירי, איש אינו יודע את גילו של באבאג'י, משפחתו, מקום לידתו, שמו האמיתי או פרטים אחרים "היקרים ללב ליבו של הבוחן".
על פי האוטוביוגרפיה של יוגננדה, יש לו אחות בשם מטאג'י (שמשמעותה "אמא קדושה") שחיה גם היא לאורך כל המאות.
רמתה הרוחנית דומה לרמתה של אחיה, והיא חיה במצב של אקסטזה רוחנית במערה.
אף על פי שרק שלושה עמודים בספר מוקדשים לה, היא מתוארת על ידי רם גופל כ"צעירה ומקסימה בצורה יוצאת דופן כמו גם "אישה מפוארת".
יוגננדה התפלל לעיתים קרובות בקול רם ל"באבאג'י-קרישנה".
מהאווטאר באבאג'י היה על שער האלבום של הביטלס בשנת 1967. תזמורת מועדון הלבבות הבודדים של סרג'נט פפר.
אפשר לראות אותו גם על שער האלבום של ג'ורג' האריסון משנת 1974, סוס כהה.
בספר שיחות עם אלוהים (1998) מאת נייל דונלד וולש, מוזכר כי באבאג'י קם לתחייה מהמתים, ממש כמו לזרוס, ישו ואחרים.
בספר, המסע האולטימטיבי (1994) מאת רוברט מונרו, המחבר פוגש בהשלכה אסטרלית של אדם (ששמו לא מוזכר), ומבין שהוא חי תוחלת חיים שנמשכת 1800 שנה, מה שרומז שהוא נולד בסביבות 203 לספירה.
בשנת 2005 הופיע מהאווטאר באבאג'י בפני דדראז'י, מייסד מייטריבה פריוואר וחשף בפניו את מטרת האני והחיים האמיתיים שלו.
בסרט האוטוביוגרפיה, מוקדש למאסטר בהימלאיה: האוטוביוגרפיה של היוגי (2010), סרי מ' מספר על פגישתו עם באבאג'י ליד גבעת נילקנט.
בספרו, סרי מ' נתן תיאור של באבאג'י כמרקם עור זהוב, בעל גוף חשוף, למעט בד מחליק לבן בוהק שהגיע בקושי לברכיים, ושער חום גולש שנפל לכתפיו.
הוא ציין כי ניחוח מקסים נבע מבאבג'י והוא נראה אלוהי.
בפרק השני האחרון בספרו הוא מזכיר שבאבג'י עצמו היה האל שיווה.
הוא מתאר שראה את באבאג'י משנה את צורתו לאל שיווה שוב ושוב.
הוא גם מזכיר כי סאי באבא, ישו, גורו נאנאק ורבים אחרים היו תלמידיו של המהאווטאר באבאג'י.
כותב השירים רוג'ר הודג'סון מלהקת הרוק האנגלית Supertramp הלחין שיר בשם "באבאג'י" בהתייחסו למהאווטאר באבאג'י.
השיר הזה הוקלט ושוחרר בשנת 1977 באלבומם, אפילו ברגעים השקטים ביותר.
המדרשה הלאומית, או בשמה המלא המדרשה הלאומית למנהיגות, ממשל וניהול, היא הגוף הלאומי האמון על הכשרת הסגל הבכיר הנוכחי והעתידי של שירות המדינה.
משעה שקמה בשנת 2016, המדרשה היא גוף פיתוח והכשרה על-משרדי של נציבות שירות המדינה במשרד ראש הממשלה.
המדרשה החלה בפעילותה בתחילת שנת 2016, ומנהל המדרשה הראשון היה רון צור, ראש מטה יישום הרפורמה בשירות המדינה.
בראש המדרשה הלאומית כיום עומד עמרי דגן.
לפני היווסדה של המדרשה הלאומית, במקומה תפקדה 'התוכנית למדיניות חברתית ולמינהל לסגל הבכיר בשירות המדינה'.
התכנית נועדה להרחיב את היכולות של הסגל הבכיר, מתוך הכרה בחשיבותם ובאחריותם הציבורית.
מטרת-העל שלה הייתה לסייע לסגל הבכיר לעצב ולממש מדיניות, ולהתמודד עם אתגרים ניהוליים ולאומיים.
בשנת 2013 הוחלט לאמץ את המלצתה של 'ועדת הרפורמה לשיפור מנגנוני ניהול ההון האנושי בשירות המדינה' להקים מדרשה לאומית למנהיגות, ממשל וניהול שתפעיל את תוכניות הכשרת הסגל הבכיר בעתיד.
בהתאם להחלטה על הקמת המדרשה הלאומית, שהחלה לפעול בתחילת שנת 2016, החליטו נציבות שירות המדינה ומכון אלכ"א למנהיגות וממשל לסיים את הפעלתה של התוכנית לסגל הבכיר.
משימתה המרכזית של המדרשה הלאומית היא לאפשר קפיצת מדרגה ברמת המוכנות והמסוגלות של הדרג הניהולי הבכיר, להתמודדות עם האתגרים הקיימים והעתידיים בחברה הישראלית.
המדרשה הלאומית מהווה מרחב למידה ועשייה לקהילת הסגל הבכיר, במסגרתה מופעלות מבחר של תוכניות הכשרה.
פיתוח מסוגלות מנהיגותית להתמודדות עם אתגרי הניהול הבכיר:
תוכנית העמיתים לסגל הבכיר - תוכנית הדגל של המדרשה
תוכנית ייעודית לבכירים מעולמות תוכן מקצועיים זהים, ביניהם:
תוכנית מצפ"ן – לסמנכ"לי משא"ן
תוכנית מטמון – למובילי תכנון ותקצוב
תוכנית מנמ"רים (CIO) – למנהלי מערכות מידע
תוכניות לפיתוח אישי והעמקה לבוגרי ועמיתי התוכניות:
קפסולות למידה – העמקה בתכני היסוד בהתאם לצורכי העמיתים והבוגרים
מפגשי למידה והעשרה לקידום הרישות הארגוני וחיזוק שיתופי הפעולה
תוכנית מנהלים בכירים בחברות הממשלתיות
מיזם משותף של המדרשה הלאומית עם רשות החברות הממשלתיות.
המדשאה הצפונית של הבית הלבן היא מדשאה בתחום הבית הלבן בוושינגטון די.
המדשאה גובלת בבית הלבן שמדרום לה, ובשדרת פנסילבניה שמצפון לה.
צמחייה צפופה מסתירה מהמדשאה את בניין משרד האוצר של ארצות הברית, שממזרח למדשאה, ואת בניין הרשות המבצעת הישן, שממערב למדשאה.
המדשאה היא חלק מפארק הנשיא.
שביל גישה שצורתו חצי עיגול, מוביל מהשער הצפון מערבי אל עבר האכסדרה הצפונית של הבית הלבן, ומשם השביל חוזר לכיוון שדרות פנסילבניה אל השער הצפון מזרחי.
במרכז המדשאה בריכה עגולה ובה מזרקה.
ראשי המדינה זרים המבקרים את נשיא ארצות הברית, נכנסים דרך שביל הגישה אל האכסדרה הצפונית, שם הם מתקבלים באופן רשמי.
תא כתבי הבית הלבן, המסקרים את הבית הלבן, מדווחים על פי רוב כשהם עומדים בקצה המדשאה, שהאכסדרה הצפונית מהווה רקע לדיווחם.
לפני טקס השבעת נשיא, מוקמת במת צפייה בקצה המדשאה, המשמשת כמקום מושבו של הנשיא בעת צפייתו במצעד העובר בשדרת פנסילבניה.
בתוכנית העיר וושינגטון מעשה ידי פייר שארל ל'אנפן, תוכננה מדשאה ובה שביל גישה רשמי מצפון לבית הנשיא.
שדרת פנסילבניה נסללה, באישורו של הנשיא תומאס ג'פרסון, והפרידה בין המדשאה לבין כיכר לה פייט.
אדריכל הנוף אנדרו ג'קסון דייוויס, תכנן מחדש את המדשאה בשנת 1850, בסגנון פחות פורמלי.
בשנת 1848, הוצב במרכז המדשאה פסל ברונזה של נשיא ארצות הברית לשעבר תומאס ג'פרסון ביוזמתו של הנשיא ג'יימס פולק; בשנת 1871 הוצבה במקום הפסל בריכת נוי ומזרקה המופעלת על ידי מנוע קיטור, וכן במדשאה נשתלו ערוגות פרחיים עונתיים.
במהלך המאה ה-19, המדשאה הייתה פתוחה לציבור, אשר היה יכול ללכת לאורך שביל הגישה.
הנשיא אברהם לינקולן נהג לשאת נאומים מחלון הבית הלבן למאזינים שנאספו על המדשאה.
בשנת 1902, שכר הנשיא תיאודור רוזוולט, את משרד האדריכלים מקים, מיד ווייט לבנות מחדש את חלקו הצפוני של הבית הלבן, ובמסגרת עבודתו התבקש המשרד לעצב מחדש את גני הבית הלבן, בצורה פשוטה יותר.
בשנת 1934 שכר הנשיא פרנקלין ד.
רוזוולט את פרדריק לו אולמסטד ג'וניור כדי לתכנן מחדש את המדשאה.
אולמסטד הבין כי צריך מחד לתת פרטיות לנשיא ומשפחתו, ומאידך לאפשר את הניראות הציבורית של הבית הלבן.
אולמסטד עיצב את המדשאה הנוכחית, הפתוחה לשדרה מחד, והכוללת צמחייה עבותה משני צדדיה לתת פרטיות לגן מבנייני המשרדים הסמוכים.
עצי הגן שנשתלו הן עצי תאשור, אולמוס, מגנוליה, אדר וערמון אמריקאי.
המדתא הוא דמות במגילת אסתר, שם מסופר כי הוא אביו של המן האגגי וצאצא של אגג מלך עמלק.
הוא מוזכר בפעם הראשונה בתנ"ך ב:
בתלמוד הבבלי נאמר ששם אשתו היה אמתלאי בת עורבתי.
יש כמה הצעות לפירוש שמו.
יש הסוברים שהמדתא הוא "הומדת" שהיה אחד הקצינים הפרסיים ו"דתא" היא תוספת שניתנה לו, שפירושה בפרסית "נתינה".
כמו כן, יש הסוברים שפירוש שמו הוא "מקריב ".
בנוסף לכך, יש הסוברים שפירוש שמו הוא "מתנת [האל העילמי] הומבן".
אדם בשם דומה ("המדיתא") מוזכר בכתובת פיניקית-נומידית מאוחרת מתוניסיה.
המהומות בבת ים היו אירועים אלימים, שאירעו בבת ים ב-12 במאי 2021 בזמן המהומות בישראל ומבצע שומר החומות.
במהלכם, המון יהודי התפרע באלימות נגד ערבים בעיר.
תחילה בקריאות גזעניות, פגיעה ברכוש ועסקים בבעלות ערבים ובזיזתם, ובשיא, ניסיון לינץ' בנהג ערבי-ישראלי שעבר במקום.
האירוע תועד בשידור חי על ידי צוות טלוויזיה שנכח במקום.
כנגד עשרה מהמעורבים הוגש כתב אישום בגין עבירות של מעשה טרור, אלימות, התפרעות, הסתה, וגניבה ממניע גזעני.
הנאשם המרכזי, נתנאל בנימין, בן 27 מבת ים, הורשע במעשה טרור של ניסיון רצח ובעבירות נוספות.
בית המשפט המחוזי בתל אביב גזר עליו 12.5 שנות מאסר ופיצוי של 100 אלף ש"ח לקורבן, סעיד מוסא.
נאשם נוסף נידון לשנת מאסר.
השופטת גיליה רביד קבעה כי מדובר באירוע חמור במיוחד של תקיפה על רקע גזעני, שיש להוקיעו ולהרתיע באמצעות ענישה מחמירה.
עם זאת, בית המשפט התחשב בכך שהניסיון לרצח לא היה מתוכנן ולא כלל שימוש בנשק.
הפרקליטות ביקשה מעל 20 שנות מאסר, אך השופטים קבעו עונש מתון יותר.
סנגוריו של בנימין הודיעו כי יערערו על ההרשעה והעונש, וטענו לחפותו.
בסיכום, גזר הדין משקף את חומרת מעשיו של בנימין ואת הצורך בהרתעה נגד אלימות על רקע לאומני, אך גם את שיקולי בית המשפט שלא למצות עמו את הדין במלוא החומרה שהתבקשה.
בעת מהומות בישראל והמהומות בלוד הופצה ברשתות החברתיות הודעה המזמינה יהודים להגיע לטיילת בבת ים לבצע פעולות נקם בערבים.
בקבוצות טלגרם וואטסאפ הודגש כי יש להגיע עם "ציוד מתאים.
בצהריים, מאות צעירים התאספו בבת-ים בהובלת ארגון לה פמיליה.
הללו החלו בצעדה ברחובות העיר בצעקות "מוות לערבים".
תחילה צעדו לכיוון יפו השכנה, כדי להתעמת עם תושביה הערביים.
עם זאת שוטרי מרחב איילון בלמו את התהלוכה, והצועדים לא הצליחו להיכנס ליפו.
בשעות הערב, התקדמו אל טיילת בת-ים, שם ניתצו זגוגיות של עסקים בבעלות ערבית.
הם נאספו מול מסעדה שבבעלות אזרח ערבי, שברו את חלונותיה ובזזו אותה.
חלק מהפורעים זרקו כיסאות ובקבוקי שתייה לעבר חלונות המסעדה ושלהבו את ההמון בקריאות מוות.
בסביבות השעה 21:30 הגיע ברכבו סעיד מוסא, ערבי ישראלי בן 34 תושב רמלה.
הוא נעצר בפקק תנועה בטיילת ההומה, וכותר על ידי ההמונים.
אחד הפורעים ניגש אליו ושאל אותו אם הוא ערבי.
כשהשיב בחיוב, הוטח לעברו אגרוף תוך שהתוקף צועק "הנה הערבי, הנה ערבי".
מוסא ניסה לברוח מהפורעים ונסע לאחור, אך התנגש ברכב שעמד מאחוריו.
בעקבות זאת ניסה לברוח קדימה, אך התנגש ברכב נוסף.
בשלב זה, כשלא הייתה לו דרך מילוט, ההמון שלף אותו מן הרכב.
המפגינים חשמלו אותו בשוקר, והכו אותו נמרצות, בין היתר באמצעות דגל ישראל ואלה טלסקופית.
בנוסף, הוטח בפניו קורקינט חשמלי.
הפורעים המשיכו לחבוט בו גם בהיותו שותת דם ומחוסר הכרה.
לאחר מכן השחיתו את רכבו.
תושבים אחרים ניסו להגן עליו, ושמרו עליו עד ששוטרים הגיעו לנקודה, כ-20 דקות לאחר מכן.
הוא פונה במצב בינוני-קשה לבית החולים איכילוב עם חבלות חמורות בפניו ובחזהו, וחבלות יבשות בכל חלקי גופו.
בהמשך הוא התאושש ומצבו התייצב.
למרות מודיעין מוקדם וההיערכות של המשטרה, האירועים האלימים לא נמנעו.
שלא כבשגרה, עוד בצהרי היום הוצבו ניידות משטרה רבות בטיילת בת-ים וכן סיורים ברחבי העיר.
למרות זאת, בשעת הפגיעה בחנויות לא נכחו במקום שוטרים כלל.
לטענת המשטרה, השוטרים הוזעקו לאירוע אחר בגבול יפו.
אך גם לאחר אירועי הוונדליזם, שוטרים לא חזרו לטיילת העיר.
בעת ביצוע ניסון הלינץ', שאירע כשעתיים לאחר הפגיעה בחנויות, גם אז לא נכחה במקום משטרה.
השוטר הראשון הגיע לנקודה כ-20 דקות לאחר שמוסא איבד את הכרתו, וזמן רב מאז שהושחתו החנויות.
בעקבות האירועים, בימים שלאחר מכן, ניכרה נוכחות משטרתית גדולה בבת-ים, ובייחוד בטיילת העיר.
בשבוע שלאחר האירוע, המשטרה עצרה שלושה מהמעורבים, להב נגאוקר, נתנאל בנימין ונער נוסף בן 16 שזהותו חסויה בעקבות היותו קטין.
הם נעצרו בגין ניסיון רצח, פציעה וחבלה ותקיפה ממניע גזעני.
ב-24 במאי 2021 הגישה פרקליטות מחוז תל אביב כתב אישום נגדם, בגין עבירות של מעשה טרור של ניסיון לרצח, מעשה טרור של חבלה בכוונה מחמירה, חבלה במזיד לרכב ממניע גזעני, גניבה ממניע גזעני, התפרעות שסופה נזק מתוך מניע גזעני, הסתה לטרור והסתה לגזענות - כל אחד על-פי חלקו.
בהמשך, הוגשו כתבי אישום נגד מעורבים אחרים.
על נאשם ראשון שהורשע, להב נאוגרקר אוחנינה, נגזרו 12 חודשי מאסר בפועל, מאסר על תנאי ופיצויים בסך 2,000 ש"ח לבעל מסעדה שניזוקה במהומות.
בערעור לבית המשפט העליון הוחמר עונש המאסר בפועל ל-20 חודשים.
באפריל 2022 הורשע נאשם נוסף, יעקב כהן, בחבלה חמורה בנסיבות מחמירות.
ביוני אותה שנה הוא נידון ל-15 חודשי מאסר.
בספטמבר 2023 הורשע נאשם שלישי, נתנאל בנימין, בעבירת מעשה טרור של ניסיון רצח, היא העבירה החמורה ביותר שיוחסה לנאשם בתיקי המהומות בבת ים.
בינואר 2024 נגזרו עליו 12.5 שנות מאסר.
בינואר 2024 הורשע נתנאל בנימין, בן 27 מבת ים, במעשה טרור של ניסיון רצח ובעבירות נוספות.
על פי הכרעת הדין, בנימין היה מהמסיתים והמשתתפים המרכזיים באירוע.
בנימין אף חזר לזירה לאחר שהתרחק, בעט בראשו של מוסא וזרק בקבוק בפניו.
פרקליטות ביקשה מעל 20 שנות מאסר, אך השופטים קבעו עונש מתון יותר.
השופטת גיליה רביד קבעה כי מדובר באירוע חמור במיוחד של תקיפה על רקע גזעני, אך בית המשפט התחשב בכך שהניסיון לרצח לא היה מתוכנן, ולא כלל שימוש בנשק.
בסמוך לאירוע התראיין בנימין לכתב חדשות כאן 11 לו אמר בשידור חי: .
בנימין אף אמר כי הוא מוכן להיעצר בגין הדברים האלה.
באותה נקודה נכחו כתבי תקשורת אשר תיעדו את ההמון שהתקהל בטיילת.
דניאל אלעזר, כתב המשטרה של ערוץ כאן 11, אף עמד בדיוק בנקודה בו הלינץ' אירע והעביר את האלימות בשידור חי.
המגישה דוריה למפל בקשה להפסיק לשדר את האירוע בעקבות המראות המזעזעים, לדבריה, ומאז התיעוד הועבר באופן מצונזר.
האירוע הועבר גם בתקשורת העולמית, כולל בגופי התקשורת הגדולים בעולם, דוגמת הגרדיאן, הניו יורק טיימס, טיים מגזין, וול סטריט ג'ורנל, ניוזוויק, בילד, רשת BBC, רשת France 24, רשת ABC, רי"א נובוסטי, VGTRK ועיתון הבוקר של דרום סין .
חלק מהדיווחים בעולם הדגישו את האלימות הקשה שאירעה בבת ים.
אחרים הדגישו את דו הקיום בשגרה, והביאו את דברם של חלק מתושבי העיר היהודים, שבאו לחזק את בעלי העסקים הערבים אשר נפגעו.
האירועים זכו לבולטות מיוחדת בערוצי התקשורת הערביים כמו אל-ג'זירה, אל-יום א-סאבע, אל-קודס אל-ערבי, א-שרק אל-אווסט, אל-ערביה וערב ניוז.
האירוע ספג גינוי מכל צמרת המדינה.
בפרט, נשיא המדינה, ראובן ריבלין, ראש הממשלה, בנימין נתניהו, ראש הממשלה החלופי, בני גנץ ויו"ר האופוזיציה, יאיר לפיד.
לאחר הפרעות אמר נתניהו, כי "לא מעניין אם הדם רותח, אתם לא יכולים לקחת ערבי ולנסות לעשות בו לינץ'".
גם פוליטיקאים מהימין הקיצוני, כמו איתמר בן גביר המזוהה עם הכהניזם, הבהירו כי הם מתנגדים לאירועים בבת-ים.
גם ההנהגה הדתית הצטרפה להרגעת הרוחות.
הרב הראשי הספרדי, יצחק יוסף, והרב הראשי האשכנזי, דוד לאו.
הרבנים הוציאו קריאה הלכתית ומצפונית לצעירים שיצאו לרחובות והבהירו כי על פי תורת ישראל אין שום היתר לקחת את החוק לידיים.
ב-19 ביוני הושארה מעטפה עם כסף ב"שווארמה סהרה" שנפגעה במהומות, ונכתב עליה "אנחנו שברנו – אנחנו נשלם".
את המעטפה השאיר אלירן אוחיון, פעיל חברתי מבאר-שבע, עם כסף שאסף בגיוס המונים.
המהומות בפודגוריצה התרחשו במהלך משחק הכדורגל בין נבחרות מונטנגרו ורוסיה במוקדמות יורו 2016 שנערך ב-27 במרץ 2015 באצטדיון העירוני בפודגוריצה שבמונטנגרו.
המשחק הופסק בדקה ה-68. לאחר שאוהדי נבחרת מונטנגרו החלו לזרוק חפצים לעבר השחקנים.
המהומות החלו כבר בדקה הראשונה של המשחק, כאשר שוער נבחרת רוסיה איגור אקינפייב נפגע מחזיז שהושלך לעברו מאחורי השער מהיציע של אוהדי מונטנגרו.
השוער נפל על כר הדשא ואושפז בדחיפות (הוא נלקח במכונית חשמלית).
הרופאים אבחנו כוויות צוואר וזעזוע מוח המשחק הופסק למשך 35 דקות והקהל הוזהר כי במקרה של אירוע חוזר ונשנה משני הצדדים, המשחק יסתיים.
לאחר שרומן שירוקוב החמיץ בעיטת עונשין מול נבחרת מונטנגרו, עפו חפצים על המגרש ופרצה מריבה בין הצדדים.
שופט המפגש דניז אייטקין לקח את הנבחרת הרוסית לחדר ההלבשה.
אייטקין קיבל החלטה להפריע למשחק כאשר השחקן הרוסי דמיטרי קומבארוב הראה כי נפגע מפגיעת מטבעות שהושלכו לעברו.
האוהד המונטנגרי לוקה לזרביץ', שיידה נור לעבר אקינפייב, הסגיר את עצמו למשטרה לאחר המשחק ובבוקר 28 במרץ נלקח לתחנת המשטרה.
אבחנתו של אקינפייב לא הייתה ידועה בתחילה.
הצד הרוסי דיבר על זעזוע מוח, הצד המונטנגרי דיווח על צריבה בצוואר.
ב-28 במרץ נתן רופא המרכז הקליני המונטנגרי אליו נלקח אקינפייב מיליאן זינדוביץ', בראיון לחברת הטלוויזיה והרדיו המונטנגרית RTCG, אמר כי השוער קיבל כוויות קלות בצווארו.
הוא גם אמר כי לא היו איומים על חייו של אקינפייב ובהמשך כל הדיווחים הרפואיים הסתכמו בכוויה.
עד מהרה שוב החל אקינפייב להשתתף במשחקים ואף בילה את היום עם אוהד נכה במפגש שאורגן מטעם קרן הצדקה של ורה.
ב-28 במרץ אוהדי נבחרת מונטנגרו התנצלו בפני נבחרת רוסיה ואוהדיה, אליהם הצטרף מאמן נבחרת מונטנגרו, ברנקו ברנוביץ'.
בבוקר 29 במרץ נתן לוקה לזרביץ' ראיון בו התנצל בפני השחקנים ואוהדי שתי המדינות.
רוסיה דרשה לפסוק הפסד טכני למונטנגרו, מונטנגרו התעקשה לערוך את המשחק מחדש במגרש נייטרלי עם יציעים ריקים.
ב-28 במרץ הודיעה אופ"א כי תוציא פסק דין ב-30 במרץ, אך ההחלטה הסופית נדחתה.
לבסוף, ב-30 במרץ אופ"א הודיעה כי היא עלולה להעניש את האוהדים הרוסים, שכן במהלך המשחק הוצגו ביצועים שלהם דגל גרמניה המזרחית והדגל השחור-צהוב-לבן הקיסרי הרוסי, והאוהדים עצמם שרפו את דגל נאט"ו במחאה נגד הפצצת יוגוסלביה בשנת 1999.
ב-8 באפריל בישיבת ועדת הבקרה, האתיקה והמשמעת של אופ"א, התקבלו ההחלטות הבאות:
נבחרת מונטנגרו ספגה תבוסה טכנית בתוצאה 0:3, כמו גם שני משחקי בית שלאחר מכן ללא צופים;
איגוד הכדורגל של מונטנגרו ייענש בקנס של 50,000 יורו;
התאחדות הכדורגל הרוסית תיענש בקנס של 25,000 אירו על התנהגות האוהדים הרוסיים.
המהומות בהר הבית הן מהומות של פלסטינים וערבים ישראלים שהתרחשו בהר הבית החל משנות התשעים ועד שנות ה-20 של המאה ה-21.
הר הבית הוא המקום הקדוש ביותר לעם היהודי, בו שכנו בית המקדש הראשון ובית המקדש השני, ולפי היהדות זהו המקום בו צריך להיבנות בית המקדש השלישי.
מסגד אל-אקצא השוכן בהר הבית הוא המקום השלישי בחשיבותו באסלאם, ולפי המסורת המוסלמית מוחמד עלה ממנו השמיימה עם המלאך גבריאל.
בתקופת השלטון המוסלמי בירושלים נאסר על יהודים לעלות להר הבית.
איסור זה נמשך ואף התעצם בתקופות שלטונם של הממלוכים והעות'מאנים.
בתחילת שלטון המנדט הבריטי הותרה הכניסה להר הבית לבני כל הדתות, אך לאחר מאורעות תרפ"ט אסרה הנהלת הווקף על כניסת יהודים להר הבית.
איסור זה נמשך גם תחת השלטון הירדני.
לאחר מלחמת ששת הימים, למרות הכרזת ריבונותה של ישראל על מזרח ירושלים ממשלת ישראל השאירה את ניהול הר הבית בידי הווקף המוסלמי, ועודדה יהודים להתפלל בכותל המערבי ולא בהר הבית.
קיימת התנגשות מובנית בין הריבונות הישראלית בהר הבית לבין הנהלת אנשי הווקף בהר והיחסים הם מתוחים.
בין הסוגיות שבמחלוקת הפיקוח על הכניסה להר, מצלמות וגלאי נשק בכניסה, עליית יהודים להר הבית ועוד.
אנשי דת מוסלמים טוענים לעיתים כי הישראלים משנים את הסטטוס קוו על מנת לפגוע במסגד אל אקצא, ובכך מעודדים את ההמונים לקיים מהומות הכוללות אלימות וקריאות להרג יהודים.
במקרים בהם המתפרעים מנסים לפגוע בכוחות הביטחון וביהודים שעולים להר הבית.
כוחות הביטחון מרחיקים אותם על מנת לאבטח את עליית היהודים להר, ובתוך כך פעמים רבות מונעים מהיהודים לעלות להר הבית.
המתיחות סביב הר הבית והכותל המערבי החלה בימיו של חאג' אמין אל-חוסייני, שהעלה את הנושא כטריגר לפרוץ מאורעות תרפ"ט.
בליל יום כיפור, 23 בספטמבר 1928, התכנסו מאות יהודים להתפלל ברחבת הכותל וקבעו מחיצה בין נשים וגברים, בניגוד לסטטוס קוו בימי המנדט שהתבסס על גזירת השלטון העות'מאני על היהודים שלא להציב ברחבת הכותל שום דבר קבוע מספסל ועד ארון.
סגן מושל ירושלים התנגד למחיצה, ובכך גרם להתמרמרות בקרב היהודים.
נציגיהם פנו לממשלת המנדט הבריטי לביטול איסור המחיצה.
נגד היהודים יצא המופתי של ירושלים, חג' אמין אל-חוסייני.
הערבים ראו במעשה היהודים ניסיון השתלטות על הר הבית, וטענו שהכותל הוא חלק מחומת חרם א-שריף, אחד המקומות הקדושים לאסלאם, והחלו בהתגרויות ביהודים.
בקרב ההמון הופץ ציור ובו תמונת "כיפת הסלע" כשהדגל הציוני מתנוסס עליו, בטענה שמדובר בציור מן התעמולה הציונית, המעיד על שאיפות היהודים להשתלט על הר הבית.
לדברי המזרחן יהושע פורת, פרשת הכותל אפשרה לאל-חוסייני והמועצה המוסלמית העליונה לספק ממד דתי למאבק הלאומי נגד היהודים ובדרך זו לגייס את תמיכת השכבות העממיות, "שהסיסמאות הלאומיות לא דיברו אל ליבם עד אז".
מיד לאחר התקרית הם פתחו במסע תעמולה נמרץ להגנת מסגד אל-אקצא ושמירת זכויות המוסלמים בכותל, שהוחשב כקדוש למוסלמים בהיותו חלק מחומת המסגד.
ב-8 באוקטובר 1990 בחול המועד סוכות תשנ"א התרחשו בהר הבית מהומות שכללו יידוי אבנים של מפגינים מוסלמים לעבר מתפללים יהודים ברחבת הכותל המערבי שמהן נפצעו 34 מתפללים וכן השתלטות על תחנת המשטרה בהר, ובהמשך להרג 17 פלסטינים ופציעת יותר ממאה מירי שוטרי משטרת ישראל.
האירוע הביא לגינוי ישראל באו"ם ולמתיחות בין ישראל לארצות הברית על רקע מלחמת המפרץ.
בערב ראש השנה ה'תשס"א, 29 בספטמבר 2000, התרחשו התפרעויות של המון ערבי בהר הבית שהחלו בעת ביקור יושב ראש האופוזיציה אריאל שרון במקום יום קודם לכן, דוכאו על ידי המשטרה, והתחדשו למחרת לאחר תפילת יום שישי.
בעקבות ההתפרעויות פרצו שוטרי משטרת ישראל להר הבית תוך שימוש באמצעים לפיזור הפגנות ובנשק חם.
ההתפרעויות התפשטו גם למקומות אחרים במזרח ירושלים ולמספר ערים פלסטיניות ביהודה ושומרון.
במהומות בהר הבית נהרגו ארבעה פלסטינים, ושלושה נוספים נהרגו במוקדים אחרים בעיר (ברובע המוסלמי ובהר הזיתים), כ-200 פלסטינים וכ-50 שוטרים נפצעו במהלכן.
מהומות אלו נחשבות למהומות הראשונות באינתיפאדה השנייה, ולתחילת גל מהומות נרחב ששטף אזורים פלסטינים ומקומות יישוב של ערביי ישראל בראשית האינתיפאדה השנייה.
בערב ראש השנה ה'תשע"ו (ספטמבר 2015) החלו התפרעויות של המון ערבי בהר הבית.
ב-13 בספטמבר 2015 לפנות בוקר פרצו שוטרי משטרת ישראל להר הבית תוך שימוש באמצעים לפיזור הפגנות כדי למנוע התפרעות מתוכננת של ערבים.
במהלך המהומות הערבים יידו אבנים ובקבוקי תבערה, מהם נהרג יהודי.
המהומות הביאו לפרוץ גל טרור, שהמשיך גם בשנת 2016.
ביולי 2017 פרצו עימותים בין פלסטינים ממזרח ירושלים לכוחות הביטחון הישראלים.
העימותים החלו בפיגוע הירי על הר הבית ביום שישי, 14 ביולי 2017. לאחר הפיגוע, באופן תקדימי, משטרת ישראל סגרה את מתחם הר הבית אף למוסלמים (בימי שישי הכניסה ליהודים אסורה ממילא) ומנעה את תפילות יום השישי בו.
יומיים לאחר הפיגוע פתחה המשטרה את המתחם למתפללים עם הצבת גלאי מתכות בכל כניסותיו.
החלטה זו עוררה מחאה בציבור המוסלמי ובתגובה פלסטינים ממזרח ירושלים החלו במהומות אלימוֹת והתפרעויות ופתחו בעימותים נגד כוחות המשטרה.
במקביל לעימותים בהר הבית חלה עלייה בפיגועי הטרור בישראל.
במאי 2021, במסגרת המהומות בישראל 2021, התעמתו ערבים מוסלמים עם שוטרים בהר הבית.
לאחר ההתפרעות בהר, המשטרה השליכה רימוני הלם בתוך מסגד אל אקצא, חמאס שלח אולטימטום בדרישה מישראל לפנות את כוחותיה מהר הבית ושייח ג'ראח, ועם פקוע האולטימטום ביום ירושלים שיגר מטח רקטות מרצועת עזה לכיוון אזור ירושלים ולערים אחרות.
בתגובה ישראל פתחה במבצע שומר החומות.
החל מליל 10 במאי, התפשטו המהומות מירושלים לערים ערביות ומעורבות בישראל.
באפריל 2022, בעיצומו של חודש הרמדאן, פרצה סדרת עימותים בין שוטרים ישראלים לפלסטינים וערביי ישראל ממזרח ירושלים שהתרחשו בהר הבית ובתוך מסגד אל-אקצא.
העימותים החלו ב-15 באפריל 2022, בלילה שלפני ליל הסדר ה'תשפ"ב, כאשר פרצו שוטרים למסגד אל-אקצא, כדי לעצור פלסטינים שאגרו אבנים וקרשים במסגד ויידו אבנים לעבר השוטרים ולעבר הכותל המערבי.
במסגרת העימות נפצעו מעל ל-150 פלסטינים ובסך הכל נעצרו כ-400 פלסטינים.
בסך הכל נפצעו כשלושה שוטרים ישראלים בעימות.
ב-5 במאי, ד' באייר יום העצמאות, התחדשו המהומות בעקבות פתיחה מחודשת של ההר לעליית יהודים.
מהומות הר הבית (2023) היו עימותים בין פלסטינים וערבים ישראלים ממזרח ירושלים לבין שוטרי משטרת ישראל שהתרחשו במסגד אל-אקצא שבדרום הר הבית.
העימותים אירעו בלילה שבין ה-4 ל-5 באפריל 2023, הלילה שלפני ליל הסדר ה'תשפ"ג בחודש הרמדאן, כאשר נכנסו שוטרים למסגד אל-אקצא בהר הבית, כדי להוציא מאות מוסלמים שהתבצרו במסגד.
במהלך הוצאתם, המתבצרים יידו אבנים וזיקוקים לעבר השוטרים, שפינו אותם בכוח.
כתוצאה מהעימות בעת פינויים נפצעו מספר שוטרים ומעל ל-14 מתבצרים, ונעצרו מאות מהם.
העימות גרר תגובות גינוי רבות כלפי ישראל בעולם הערבי, ובמהלך חג הפסח נורו לעבר ישראל מטחים של רקטות מרצועת עזה, לבנון ומסוריה ושני פיגועים בבקעת הירדן שבמהלכן נרצחו שלוש נשים מאותה משפחה, ובטיילת בתל אביב שבמהלכן נפצעו 7 תיירים מבריטניה ומאיטליה ונרצח תייר איטלקי בעת ששהה בחופשה.
המדרשיה או היה היה בית ספר הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2023 מאת טל בכר, נתנאל ימין ויאיר אגמון.
ההיסטוריה של מדרשית נעם בפרדס חנה, מנקודת מבטו של בוגר המוסד ויוצר הסרט טל בכר.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה במסגרת התחרות הישראלית בפסטיבל דוקאביב בשנת 2023. ב-24 ביוני 2023 שודר הסרט לראשונה בערוץ כאן 11.
הסרט עורר סערה תקשורתית, בעיקר בקרב הציבור הדתי לאומי בישראל, וזכה לביקורות מעורבות.
מדרשית נעם הייתה ישיבה תיכונית נחשבת, שהוקמה בשנת 1945 בפרדס חנה, אשר שמה לה למטרה לגדל דור חדש של מנהיגים דתיים-לאומים, שישנו את פני החברה הישראלית.
המדרשיה העמידה למעלה משבעת אלפים בוגרים המעורים בכל שדרות החברה הישראלית, בפיקוד בכיר בצה"ל, בחינוך, בעולם הישיבות, בעולם ההיי-טק והטכנולוגיה, בפוליטיקה ועוד.
אך מספינת הדגל של הציונות הדתית, הפכה המדרשיה בשנותיה האחרונות למוסד פרוע שנשלט על ידי תלמידיו.
מוסד שבו תופעות כמו אלימות, התעללויות והשחתת רכוש, הלכו והתגברו.
הסרט עוקב אחרי המאורעות ההיסטוריים שהובילו לגלגולה הסופי: הלך הרוח שהובילו הרב יגל וישראל סדן, מקימי המוסד, שהעדיפו לקדם גיבוש ומנהיגות על פני משמעת וסדר.
זאת תוך קיום ראיונות עם בוגרים, מורים ומנהלי עבר של הישיבה.
הסרט משלב גם קטעי ארכיון, סרטים ביתיים מקוריים של התלמידים, ושיחות טלפון של טל בכר עם בוגרים על רקע מבנה המדרשיה הנטוש.
הסרט זכה לסיקור נרחב בכלי תקשורת רבים, המייצגים חלקים שונים במפה הפוליטית.
ולצד מחמאות וביקורות חיוביות רבות, הופנו כלפי יוצרי הסרט גם טענות רבות, הנוגעות בעיקר לאופן בו מסגרו את השיח בסרט, וכיצד הציגו וערכו את הדברים בצורה סובייקטיבית שלא מספרת את סיפורו של המוסד החינוכי כראוי.
ביקורות בעיתונים הארץ וכלכליסט טענו שהיוצרים לא הלכו עד הסוף, ולא שאלו את השאלות הקשות על הקשר בין התנהלות המדרשיה לבין הביקורת שמופנית כלפי התנהלות הציונות הדתית כיום.
אתר הביקורות עין הדג טוען שהסרט לא מנסה לספר סיפור קוהרנטי על המקום, אלא מתמקד במיתוס של המדרשיה, ומנסה לעמוד על המתח בלי לצבוע את הסרט בשחור או לבן.
כלי תקשורת כמו אתר סרוגים, ערוץ 7 ומקור ראשון השמיעו בעיקר ביקורות הפוכות, וטענו שהסרט מגמתי ומציג את הציונות הדתית בכלל ואת בית הספר המפואר בפרט באור שלילי בעקבות תופעות שקרו בחמש שנותיה האחרונות של המדרשייה.
בין השאר כתבו שהסרט מדגיש בעיקר היבטים של אלימות ואנרכיה, ולא מתאר באופן הוגן מסורות מפוארות וראויות לשבח או את הצדדים החיוביים הרבים שהיו ללימודים שם.
יוצרי הסרט משתפים שמאז הפצתו הם מקבלים תגובות רבות ומעורבות גם מהקהל.
באופן אישי וגם ברשתות החברתיות.
טל בכר מספר בראיון לערוץ 7: .
בפוסט שפרסם יאיר אגמון בפייסבוק נכתב: .
המהומות בגוג'ראט או הפוגרום בגוג'ראט הן סדרה של מהומות דתיות שהתרחשו במדינת גוג'ראט שבהודו בין 27 בפברואר ל-2 באפריל 2002. שיאן היה בימים לאחר שריפת רכבת נוסעים.
המהומות החלו ב-27 בפברואר כש-59 נוסעים, רובם הינדים, נשרפו למוות כאשר מספר קרונות ברכבת עלו באש בעיר גודרה.
הנוסעים ברכבת היו בדרכם לבנות מקדש הינדי על בסיס מסגד באבור שנהרס עשור קודם לכן במהומות אלימות בסכסוך איודיה.
החל מסוף שנות השישים של המאה הקודמת התפרצו מהומות בין הרוב ההינדי למיעוט המוסלמי בגוג'ראט.
בעקבות שריפת הרכבת, התרחשו התפרצויות של אלימות בחלק ניכר ממחוזות גוג'ראט וברחבי הודו, נגד המיעוט המוסלמי במהלך אותה השנה.
במהלך המהומות נהרגו בין כאלף איש, רובם מוסלמים, ונפצעו כ-15,000 איש.
אלפי בתים וחנויות של מוסלמים נהרסו או נשרפו.
ממשלת גוג'ראט הואשמה בכך שהיא לא עשתה מספיק כדי למנוע את המהומות, וכי היא אף עודדה אותן.
ממשלת גוג'ראט הכחישה את ההאשמות.
בזמן המהומות, ראש השרים של גוג'ראט בזמן המהומות היה נרנדרה מודי, לימים ראש הממשלה.
המהומות התפרצו בעקבות הצתת הרכבת בעיר גודרה במדינת גוג'ראט ב-27 בפברואר 2002. 59 נוסעים, רובם הינדים, נהרגו בשרפה.
מאמינים באל ראמה נסעו במצוות השיווה הינדו פרישד, ארגון לאומני הינדי, לאירוע דתי.
בגודרה פרץ ויכוח בין נוסעי הרכבת לרוכלים ברציף.
הוויכוח התפתח לאלימות ומסיבות לא ברורות פרצה דליקה וארבעה קרונות עלו באש.
ממשלת גוג'ראט הקימה ועדת חקירה של אדם אחד שנחשב למקרוב לראש השרים של גוג'ראט, מודי.
בעקבות ביקורת ציבורית, צורף שופט בית משפט העליון לוועדה.
מספר ועדות עצמאיות שחקרו את האירוע טענו, כמעט באופן ודאי, שהדלקה הייתה תאונה ולא אירוע שתוכן מראש.
בשנת 2005, חקירה של ממשלת הודו מצאה כי השריפה הייתה תאונה ולא נגרמה על ידי מוסלמים.
הדו"ח הוא אחד ממספר תחקירים שנערכו על התאונה.
בפברואר 2011, בית המשפט הרשיע 31 בני אדם וזיכה 63 אחרים וקבע כי הפרעות במוסלמים היו "מזימות מתוכננת מראש".
מבין המורשעים, 11 נידונו למוות ו-20 האחרים למאסר עולם.
ראש השרים נרנדרה מודי הכריז כי ההתקפה על הרכבת הייתה מעשה טרור.
כן האשים את התקשורת על שביקרו את התנהלות הממשלה בזמן המהומות עיתונים מקומיים וחברי ממשלת המדינה השתמשו בהצהרה כדי להסית לאלימות נגד הקהילה המוסלמית בטענה, שלא הוכחה, כי המתקפה על הרכבת בוצעה על ידי ה-ISI, סוכנות הביון של פקיסטן באמצעות מוסלמים מקומיים.
סיפורים שקריים הודפסו גם על ידי עיתונים מקומיים שטענו שמוסלמים חטפו ואנסו נשים הינדיות.
שר בממשלתו של מודי (Haren Pandya) העיד כי מודי הורה לגורמים רשמיים לא לנקוט פעולה נגד מתפרעים.
יום לאחר שריפת הרכבת, החלו התקפות על קהילות מוסלמיות.
באחמדאבאד מתו 11 מוסלמים כשהמון הינדי שרף את הבתים על יושביהם.
המשטרה לא הגיע לחלץ את המוסלמים מפני ההמון.
לאלימות היה פן מגדרי מובהק.
נשים מוסלמיות נאנסו, נרצחו וגופתיהן הושחתו.
ההערכה היא שכ-250 נשים נאנסו אונס קבוצתי ונרצחו.
לפחות במקרה אחד, נער מוסלמי אולץ לשתות נפט ולבלוע גפרור דולק.
אהסאן ג'פרי (Ehsan Jafri), פוליטיקאי מוסלמי מבוגר שכיהן בלוק סבהה מטעם מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, הוצא מביתו עירום ולאחר מכן נרצח, בותר ונשרף.
נטען שהמהומות תוכננו ונוהלו ברובם על ידי ראשטריה סוויאמסווק סאנג, ארגון ימני הינדי לאומי שתפעל צוותים של גברים חמושים שפשטו על אזורים בהם גרו מוסלמים ולעיתים קרובות נשאו רשימות בוחרים ומסמכים רשמיים אחרים שהובילו אותם לבתים ולחנויות.
כ-1,000 בני אדם, רובם מוסלמים, נהרגו.
כ-20,000 בתים ועסקים מוסלמים נפגעו, חלקם נשרפו ו-360 מקומות תפילה נהרסו, וכ-150,000 בני אדם ברחו מבתיהם.
ההערכה היא כי 200 שוטרים מתו בזמן שניסו לשלוט באלימות, וארגון Human Rights Watch דיווח כי מעשי גבורה בוצעו על ידי הינדים, דאליטים ואחרים שניסו להגן על המוסלמים מפני האלימות.
כ-4000 תלונות הוגשו, אך חקירות והעמדה לדין של המעורבים בהתפרעויות עוכבו.
לאחר יותר משנתיים של שחרור חשודים התערב בית המשפט העליון של הודו, העביר תיקים מרכזיים לבית המשפט העליון של בומביי והורה למשטרה לפתוח מחדש אלפיים תיקים שנסגרו.
בעקבות ההוראה מבית המשפט העליון, המשטרה פתחה כמעט 1,600 תיקים מחדש, עצרה 640 חשודים ופתחה בחקירה נגד יותר מ־40 שוטרים שלכאורה לא עשו מאמץ לחקור את התלונות שהוגשו להם.
ב-2012 הורשעה מאיה קודנאני, אשר כיהנה בממשלו של מודי כשרה בשנים 2007–2009, כי השתתפה בטבח בנארודה פאטייה, אשר אירע כחלק מהמהומות האלימות שאירעו ב-2002. קודנאני הייתה הן האישה הראשונה, הן הראשונה מבין חברי הפרלמנט ההודי, אשר הורשעה במקרה הקשור למהומות.
בעוד שבתחילה הודיע ממשלו של מודי כי הוא מבקש שיוטל על קודנאני עונש מוות, בסופו של דבר חנן אותה הממשל ב-2013 והסתפק בכך שקודנאני תרצה עונש מאסר.
בסוף 2013, בית המשפט העליון דחה עצומה שהוגשה בשם אשתו של הפוליטיקאי המוסלמי, אהסאן ג'פרי, שנרצח במהומות וביתו נשרף, לתבוע את מודי על תפקידו בהתפרעויות בגוג'ראט.
בית המשפט לא מצא ראיות לאחריות פלילית של ראש השרים.
פנייה לבית העליון בנושא נעשתה גם בשנת 2011 ו-2012.
על אף שזוכה על ידי בית המשפט, מודי נתפס כמי שליבה את האלימות האנטי-מוסלמית במהומות.
כתוצאה מכך במשך כ-10 שנים נאסרה עליו הכניסה לבריטניה, ארצות הברית ומדינות מערב אירופה.
בשנת 2005 סורבה בקשתו של מודי לקבלת ויזה לארצות הברית בנימוק שהוא היה אחראי להפרה חמורה של חופש דת.
ב-2 בספטמבר 2023, מהומות התרחשו בשכונת דרום תל אביב שבישראל, בין מהגרי עבודה, פליטים ומבקשי מקלט אריתראים.
המהומות התרחשו בין תומכי השלטון באריתריאה ובין מתנגדי השלטון באריתריאה (ביניהם אנשי החזית לשחרור אריתריאה, אשר נמלטו לישראל בין היתר בשל עלייתו של איסאייס אפוורקי).
המהומות התרחשו בעקבות פסטיבל שתכננה שגרירות אריתריאה לקיים בישראל.
אירוע המזוהה בעיני מתנגדי המשטר עם תמיכה במשטר האוטוריטרי באריתריאה שממנו נמלטו.
אריתריאה היא מדינה אוטוריטרית צבאית, שלא קיימה בחירות לאומיות מאז העצמאות מאתיופיה ב-1993. בשלטון עומדת מפלגה אחת בראשות איסאייס אפוורקי.
שגרירות אריתריאה בישראל, תכננה לקיים לכבוד יום העצמאות פסטיבל תרבות וגיוס משאבים בדרום תל אביב.
פסטיבלים אריתריאים מתקיימים במספר ערים ברחבי העולם, ומוכרים כאירועי תרבות, אך חלק גדול מהפזורה של המדינה רואה בהם מפגן כוח של המשטר כדי להפחיד את מי שברחו מהדיקטטורה.
בגרמניה ובשוודיה היו בקיץ 2023 מהומות קשות סביב פסטיבל אריתריאה.
לאור החשש ממהומות, היו מדינות בהם אירועים אלו בוטלו.
בעקבות החשש למהומות, פנתה משטרת ישראל לעמותת "תקווה חדשה" הפועלת למען מבקשי המקלט האריתראים בישראל, וביקשה ממנה לשקול למנוע את ההפגנות מול אירוע השגרירות.
המתנגדים למשטר, ביקשו אישור להפגנה בהשתתפות 4,000 איש ולחלופין דרשו מהמשטרה לבטל את האירוע והזהירו מפני עימותים צפויים.
שבעה ראשי כנסיות של מתנגדי המשטר העבירו מכתב למשטרה וקראו לא לאשר את הפסטיבל מחשש להתלהטות יצרים.
במשטרה טענו כי גם אם לא היה ניתן רישיון, היו עימותים.
ביום שבת בבוקר, ה-2 בספטמבר, החלו עימותים בין תומכי המשטר האריתראי, לבין אלו המתנגדים למשטר האריתראי.
מתנגדי המשטר לבשו חולצות כחולות וחלקם הניפו דגלי ישראל ותומכי המשטר לבשו חולצות אדומות.
על אף שהאירוע של השגרירות היה אמור להתחיל אחר הצהריים, מאות התגודדו במקום, כבר משעות הבוקר.
בסביבות השעה 10:30, המתנגדים למשטר פרצו לתוך אולם ברחוב יד חרוצים בתל אביב, והשחיתו את המקום.
החלו קרבות רחוב בין הקבוצות באזור התחנה המרכזית הישנה והמשטרה הכריזה על ההפגנה לא חוקית והשתמשה ברימוני הלם.
העימותים בין התומכים למתנגדים הפכו להתפרעויות, שמשות חנויות ורכבים נופצו, מתחמים הוצתו, והושחתו רכבי משטרה.
התפתחו קטטות המוניות בינם לבין עצמם ובינם לבין שוטרים.
האחרונים השתמשו בירי חי נגד מפגינים.
מתנגדי המשטר טענו, כי הזעם יצא על המשטרה משום שעל אף הבקשות אישרו לקיים את אירוע השגרירות ולא שעו לבקשות הקהילה ובכך למעשה תמכו בתומכי המשטר הדיקטוטרי.
לאחר האירועים החלה חקירת הירי החי.
באירוע נעצרו 40 אריתראים ונפצעו כ-170 פצועים סה"כ.
כ-120 מהם אריתראים, חלקם במצב קשה, וכ-50 שוטרים, רובם במצב קל.
ב-5 בספטמבר נעצרו 53 מעורבים במהומות והועברו למעצר מנהלי.
ביקורת ציבורית הובעה על השימוש במעצר מנהלי עבור מספר כה גדול של חשודים.
כשליש מהם שוחררו כעבור מספר ימים עקב חוסר ראיות.
ראש הממשלה בנימין נתניהו, הודיע על כינוס צוות שרים שידון בנקיטת אמצעים נגד המתפרעים, לרבות גירוש מהארץ.
מפכ"ל המשטרה קובי שבתאי אמר שהמשטרה הופתעה מעוצמת האלימות אך המשטרה קיימה היערכות מוקדמת.
מח"ש החלה בבדיקת הירי החי של השוטרים.
הוא אמר "הצמדנו עורך דין לכל שוטר, הם השתמשו באש כדי למנוע פגיעה בהם" עוד אמר על הירי "לא הייתה ברירה".
לטענתו, "ממאורעות אוקטובר לא זוכרים דבר כזה."
בעקבות המהומות שבו הקריאות מצד גורמי ימין, בכללם שרים וחברי כנסת, לגרש מהארץ את כלל מבקשי המקלט ממדינות אפריקה.
המחלקה לחקירות שוטרים הודיעה כי פתחה בחקירה של אירועים חריגים בהתנהלות המשטרה בעת המחאה, בהם ירי של שוטרים לעבר מפגינים וירי באוויר.
המהומות בדבלין התרחשו בעיר הבירה האירית בערב 23 בנובמבר 2023. הן החלו אחרי אירוע דקירה במהלכו נפצעו 5 בני אדם, שניים מתוכם באורח קשה.
החשוד בדקירה זוהה כאלג'יראי, שהיגר לאירלנד והתאזרח בה לפני כ-20 שנה ומשתתפי המהומות מחו בעקבות זאת נגד ההגירה החופשית מדי לטעמם, לאירלנד.
ב-23 בנובמבר 2023, בשעה 13:40 (שעון אירלנד), התרחש אירוע דקירה מחוץ לבית הספר היסודי האירי סנט מרי, בכיכר פרנל שבעיר דבלין.
בדקירה נפצעו 5 בני אדם, בהם ילדה בת 5 ואישה בשנות השלושים לחייה שנפצעו באורח קשה, ועוד שני ילדים (ילדה בת 6 וילד בן 5) שנפצעו בדרגה חמורה פחות.
החשוד, גבר בן 50, נתפס על ידי עדי ראייה, ונעצר לאחר שנפצע קשה בעצמו.
לאחר מספר שעות שוחרר הילד בן ה-5 מאשפוזו בבית החולים לילדים קרומלין.
במסיבת עיתונאים שנערכה הצהיר נציב הגארדה, דרו האריס , כי בעוד החקירה נמצאת בשלב מוקדם, הם "משוכנעים מהבירורים שלנו כי אין פעילות הקשורה לטרור או להיבטים רחבים יותר, ביחס למקרה הזה", ותיאר את התקיפה כ"עצמאית".
בעקבות אירוע הדקירה, פרצו מהומות סמוך למקום הפיגוע.
לקראת השעה 18:00, אנשים החלו להתאסף בחלקו העליון של רחוב או'קונל שבעיר.
על פי הדיווחים, אנשים שהיו בין ההמון תקפו את שוטרי הגארדה שנכחו במקום, והשליכו זיקוקים ובקבוקים לעבר השוטרים.
כמו כן הותקפו והוצתו כלי רכב, בהם רכבי גארדה, אוטובוס וחשמלית.
חנויות ובתי עסק אחדים נבזזו והוצתו.
דווח על מספר קטן של אנשים שקראו לעבר השוטרים קריאות נגד הגירה, זאת אחרי שנודע שמוצאו של החשוד במעשה הוא אלג'יראי.
המוחים הניפו דגלי אירלנד ושלטים עם הכיתוב "חיי אירים נחשבים".
בשל אלימות המוחים, הגיעו לאזור שוטרי היחידה לפיזור הפגנות של הגארדה.
בעקבות המהומות, תנועת החשמליות והאוטובוסים בדבלין הופסקה.
עסקים רבים הסמוכים למקום סגרו מוקדם או ביטלו אירועים מתוכננים.
תחנת הרכבת שברחוב טארה בעיר נסגרה.
דרו האריס טען כי "פלג מטורף לגמרי המונע מאידאולוגיה ימנית-קיצונית" עומד מאחורי אלימות זו, וגינה אותה כ"מחפירה".
כמו כן, הוא קרא לאנשים "לנהוג באחריות ולא להקשיב למידע הכוזב ולשמועות שמסתובבות ברשתות החברתיות".
בסביבות השעה 22:00 הודיעה הגארדה כי רוב הנוכחים בהתקהלות התפזרו, וכי מרכז העיר "רגוע בעיקרו".
שרת המשפטים של אירלנד הלן מקנטי אמרה כי "אסור לאפשר לגורמים בריוניים ומניפולטיביים להשתמש בטרגדיה מחרידה כדי לזרוע הרס".
נשיא אירלנד מייקל היגינס הצהיר כי מחשבותיו עם קורבנות התקיפה, ואמר כי מצב בו המקרה "ינוצל לרעה על ידי קבוצות עם אג'נדה, שתוקפת את עקרון ההכללה החברתית, הוא מגונה" וכי "ראוי שיגונה על ידי כל המאמינים בשלטון החוק ובדמוקרטיה".
המדשאה הגדולה ובריכת הצבים בסנטרל פארק הם שני מאפיינים מחוברים של סנטרל פארק במנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
המדשאה והבריכה ממוקמים באתר של מאגר מים לשעבר, ששירת את מערכת אמת המים העתיקה של קרוטון אשר נתמלאה בתחילת המאה ה-20. הבריכה, הידועה במקור כאגם בלוודיר, סמוכה לטירת בלוודיר כמו גם לתיאטרון דלקורטה , ומכילה מגוון של צבים ודגים.
המדשאה משתרעת על פני מעט יותר מ-56 דונם של אדמה בצורת אליפסה, המשמשת לספורט וקונצרטים.
המדשאה והבריכה תופסים את השטח הכמעט מלבני של "המאגר התחתון", בגודל של כ-141.5 דונם, ששולב בתוכנית Greensward עבור סנטרל פארק, שתוכנן על ידי פרדריק לאו אולמסטד ו-Calvert Vaux .
אנדרטת המלך ג'אג'ילו ניצבת בקצה המזרחי של בריכת הצבים, תיאטרון דלקורטה בקצהו המערבי.
המדשאה הגדולה עצמה, המוקפת בְּשְבִיל בצורת אליפסה, משתרעת על פני 56.6 דונם.
בריכת הצבים והגן הבוטני ע"ש ארתור רוס הסמוך תופסים עוד 125 דונם.
הדשא הגדול ובריכת הצבים תופסים כ-222 דונם בסך הכל.
המדשאה הגדולה היא בעיקרה שדה פנאי, המוקף שביל סגלגל (אליפטי).
יש שם שמונה מגרשי בייסבול (שישה בתוך השביל הסגלגל ושניים ישירות צפונה), וכן מגרש כדורגל וארבעה מגרשי כדורסל.
בריכת הצבים ממוקמת מדרום למדשאה.
רוב הצבים של הפארק חיים ב-Turtle Pond, ורבים מהם הם חיות מחמד לשעבר, ששוחררו לפארק.
הגן הבוטני על שם ארתור רוס , מכיל 17 מינים של עצי אורן על פני שטח של 16 דונם בצד הצפון מערבי של השביל הסגלגל.
המאגר התחתון של אמת המים העתיקה של הקרוטון, הידוע גם בשם המאגר הקולט, נבנה בשנת 1842 כדי לאגור את מי השתייה של העיר.
במפה המפורסמת של Egbert Ludovicus Viele של מנהטן, המאגר התחתון/הקולט משתרע ברשת המפה בתחום שבין רחוב 79, עם השדרה השישית בערך ועד רחוב 86 עם השדרה השביעית.
המאגר התפרס על פני שטח של שבעה "מבננים" מלאים.
בשנת 1842, האתר נודע בשם גבעת יורק (יורקהיל), אתר של יישוב שחור חופשי, שנעקר, כדי לפנות את מקומו להקמת המאגר.
מצפון לו, ביצה גדולה מאד שהחזיקה את מי הענף הצפוני של סוֹ קיל .
ביצה זו הפכה מאוחר יותר למאגר העליון של סנטרל פארק.
המאגר התחתון (נשוא ערך זה דהיום) התמלא עד לעומק של 10 מ' והחל בתפקודו ב-27 ביוני 1842. המאגר תפס את החלל בין הכבישים הרוחביים של רחוב 79 ורחוב 86, בגודל של 557 מ' על 255 מ' עם קיבולת של לפחות 570 מיליון ליטר.