tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקבוצה הגיעה לגמר גביע ליגת הכדורגל 1987, אך הם נוצחו 2–1 על ידי ארסנל.
בסוף העונה, דלגליש החתים את פיטר בירדסלי וג'ון בארנס.
ליברפול החזירה לעצמה את אליפות הליגה, כשהקבוצה לא סופגת שער עד המחזור ה-29 והפסידה פעמיים במהלך כל העונה.
לקבוצה גם הייתה הזדמנות להשלים דאבל כשהגיעה לגמר הגביע האנגלי נגד וימבלדון, אך הפסידה במפתיע 1–0.
ראש חזר לליברפול בתחילת עונת 1988/1989. ליברפול הגיעה לחצי גמר הגביע האנגלי נגד נוטינגהאם פורסט באצטדיון הילסבורו ב-15 באפריל 1989. שש דקות לאחר פתיחת המשחק, המשחק הופסק הצפיפות באחד היציעים הביאה למותם של תשעים ושישה אנשים, כשהם נמחצו מגדר הברזל.
תשעים וארבעה מתו מיד, במה שנודע בשם אסון הילסבורו.
מאוחר יותר באותו יום מת מפצעיו ההרוג ה-95 בבית החולים, וארבעה ימים לאחר מכן, מת מפצעיו ההרוג ה-96. כמעט ארבע שנים מאוחר יותר, מבלי לחזור להכרה, הקורבן ה-97, כשאר מ-2021 מת מפצעיו ההרוג ה-97.
עם פתיחת עונת 1989/1990 הסיבה ליברפול 9–0 את קריסטל פאלאס.
שמונה שחקנים שונים הבקיעו עבור המועדון, הפעם היחידה שזה קרה בכדורגל האנגלי.
במרץ 1990 החתים המועדון את רוני רוזנטל הישראלי בהשאלה מסטנדרד לייז'.
השפעתו הייתה מיידית, והוא כבש שבעה שערים בשמונה הופעות, כולל שלושער מול צ'רלטון את'לטיק ועזר לקבוצה לזכות באליפות ה-18.
לאחר עונה הפכפכה, דלגליש הודיע על התפטרותו מתפקיד המאמן בפברואר 1991. רוני מוראן מונה כמאמן זמני, ובהמשך הוחלף על ידי שחקן העבר גריים סונס, אך הקבוצה לא הצליחה לסגור את הפער מארסנל שזכתה בתואר האליפות.
בעונת 1991/1992. גארי גילספי וסטיב מקמהן נמכרו, וליברפול סיימה במקום השישי, הפעם הראשונה בה סיימה מחוץ לשתי הראשונות מאז 1981, חרף זכייה בגביע לאחר ניצחון 0–2 על סנדרלנד.
זו הייתה העונה הראשונה שליברפול התחרתה באירופה מאז אסון אצטדיון הייזל ב-1985, לאחר 7 שנים של הרחקה, והגיעה לרבע גמר גביע אופ"א, שם הפסידה לגנואה האיטלקית 4–1 בשני המשחקים יחד.
בעונת הפתיחה של הפרמייר ליג ליברפול סיימה שוב במקום השישי, כשהפסידה בחמישה עשר מתוך ארבעים ושניים משחקיה.
בעונה שלאחר מכן סיימה במקום השמיני.
ליברפול החלה לפגר אחרי יריבותיה מחוץ למגרש.
מנצ'סטר יונייטד הרוויחה 93 מיליון ליש"ט לאחר שהונפקה לבורסה, בעוד ליברפול הרוויחה 22 מיליון ליש"ט כשחברת המדיה גרנדה רכשה 9.9% מהמועדון.
בעונתו המלאה הראשונה של רוי אוונס כמאמן סיימה ליברפול במקום הרביעי, המיקום הטוב ביותר שלה מאז עזיבתו של דלגליש.
הקבוצה הגיעה לסיבוב השישי בגביע האנגלי, בטרם הפסידה 2–1 לטוטנהאם הוטספר והגיע גם לגמר גביע הליגה מול בולטון וונדררס, ושני שערים של סטיב מקמנמן עזרו לליברפול לנצח 2–1 כשהיא זכתה בגביע הליגה החמישי שלה.
בעונת 1995/1996 העונה כללה ניצחון 4–3 נגד ניוקאסל יונייטד באנפילד באפריל 1996 כאשר סטן קולימור הבקיע שער ניצחון בזמן פציעות - משחק שנחשב לאחד הגדולים בתולדות הפרמייר ליג.
ליברפול סיימה במקום השלישי, הגיעה לגמר הגביע האנגלי אך נכנעה לשער בדקה ה-85 של אריק קאנטונה.
בעונת 2000/2001 זכתה ליברפול בשלושה גביעים והשלימה טרבל היסטורי.
שער עצמי בדקה האחרונה של תוספת הזמן של דלפי ז'לי הבטיח ניצחון 5–4 על דפורטיבו אלאבס.
ליברפול סיימה את הליגה במקום השלישי, והבטיחה חזרה לגביע אירופה (כיום ליגת האלופות של אופ"א) לראשונה מאז אסון אצטדיון הייזל.
השתתפותה של ליברפול בליגת האלופות של אופ"א בעונת 2001/2002 הביאה אותה עד לשלב רבע הגמר, שם הודחה על ידי באייר לברקוזן בתוצאה 4–3 בסיכום שני המשחקים.
העונה הייתה הטובה ביותר של ליברפול בליגה בשנים האחרונות, כשהיא מסיימת במקום השני, שבע נקודות אחרי ארסנל.
הקבוצה זכתה בגביע אנגלי נוסף בעונה שלאחר מכן, כשהיא מנצחת את מנצ'סטר יונייטד במשחק הגמר.
לאחר שסיימה במקום הרביעי בעונת 2003/2004 והבטיחה מקום בליגת האלופות לעונת 2004/2005, הקבוצה הודחה בשלב מוקדם מכל הגביעים בהם השתתפה, ובסיום העונה מונה רפאל בניטס לתפקיד המאמן.
עונת 2004/2005 הייתה אכזבה בליגה כאשר ליברפול סיימה במקום החמישי מחוץ למקומות המובילים לליגת האלופות.
בנוסף הודחו מהסיבוב השלישי בגביע האנגלי על ידי ברנלי.
הקבוצה הגיעה לגמר גביע הליגה, אך הפסידה 3–2 לצ'לסי.
ליברפול הגיעה גם לגמר ליגת האלופות, במשחק שנודע בשם "הנס של איסטנבול", נראה היה שהמועדון יפסיד את הגמר השני שלו באותה העונה כשהקבוצה הייתה בפיגור 3–0 למילאן האיטלקית במחצית, אבל שלושה שערים בשש דקות במחצית השנייה אפשרו לליברפול להשוות ל-3–3, והקבוצה ניצחה 3–2 בדו-קרב הפנדלים.
בעונת 2005/2006 סיימה הקבוצה במקום השלישי.
הם גם הגיעו לגמר הגביע האנגלי שבו התמודדו מול ווסטהאם יונייטד.
ליברפול ניצחה 3–1 בדו-קרב פנדלים לאחר שהמשחק הסתיים בתיקו 3–3.
עונת 2006/2007 הייתה הראשונה של ליברפול לאחר שאנשי העסקים האמריקאים ג'ורג' גילט וטום היקס רכשו את המועדון, תמורת 470 מיליון ליש"ט.
ליברפול הגיעה שוב למקום השלישי בליגה, הפעם בפיגור גדול של 21 נקודות ממנצ'סטר יונייטד.
הם הודחו משתי תחרויות הגביע המקומי לאחר הפסדים לארסנל, אך הגיעו לגמר ליגת האלופות ב-2007, שם התמודדו שוב נגד מילאן.
בניגוד ל-2005, ליברפול לא הצליחה להתאושש מפיגור, והפסידה במשחק 2–1. במהלך הקיץ, חיזק בניטס את הקבוצה על ידי החתמת פרננדו טורס עבור שיא מועדון של 24 מיליון פאונד, והקשרים ראיין באבל ויוסי בניון.
הקבוצה סיימה 13 פעמים מתוך 38 המשחקים של העונה, וסיימה במקום הרביעי.
ליברפול הודחה בשלבים מוקדמים מהגביעים המקומיים, אך בליגת האלופות הגיעה לחצי הגמר בפעם השלישית בארבע שנים, שם הפסידה 4–3 בסיכום לצ'לסי.
טורס כבש 33 שערים בכל המסגרות, ובתוך כך שבר שני שיאי מועדון: הוא הפך לחלוץ ליברפול הראשון מאז רובי פאולר שכובש יותר מ-20 שערים בעונה בליגה, והשווה את רצף ההבקעות של רוג'ר האנט במשחקי ליגה רצופים באנפילד (8).
בעונת 2009/2010 סיימה הקבוצה במקום השביעי בליגה.
הם הפסידו אחד-עשר משחקים, תשעה יותר מהעונה הקודמת, וסיימו מחוץ לארבע הראשונות לראשונה מאז 2005. הקבוצה הגיעה עד לשלב חצי הגמר בליגה האירופית שם הודחה על ידי אתלטיקו מדריד.
לאור האכזבה הוחלף רפאל בניטס בסיום העונה על ידי רוי הודג'סון.
המועדון נמכר ל-Fenway Sports Group במהלך עונת 2010/2011. חשבונות הראו שלליברפול יש חובות של 350 מיליון ליש"ט עם הפסדים של 55 מיליון ליש"ט.
הפסד 3–1 לבלקבורן רוברס בינואר 2011, הותיר את הקבוצה במקום ה-12 בליגה עם תשעה הפסדים מעשרים משחקים.
הודג'סון פוטר לאחר המשחק והוחלף על ידי מאמן העבר קני דלגליש.
לאחר הפסד במשחקו הראשון מול מנצ'סטר יונייטד בגביע האנגלי, ליברפול סיימה בסופו של דבר את העונה במקום השישי.
דלגליש רכש מספר שחקנים בתחילת עונת 2011/2012, ביניהם צ'רלי אדם, סטיוארט דאונינג וג'ורדן הנדרסון.
הקבוצה סיימה במקום השמיני, המיקום הגרוע ביותר של המועדון זה שמונה עשרה שנים.
גם בגביע הליגה וגם בגביע האנגלי, הם הגיעו לגמר.
המועדון זכה בגביע הליגה השמיני שלו, שיא אנגלי, עם ניצחון 3–2 בפנדלים מול קארדיף סיטי לאחר שהמשחק הסתיים בתיקו 2–2. עם זאת, ליברפול הפסידה בגמר הגביע האנגלי 2–1 לצ'לסי.
דלגליש פוטר בסיום העונה והוחלף על ידי ברנדן רוג'רס.
בעונתו הראשונה של רוג'רס בתפקיד, ליברפול סיימה במקום השביעי, אך עלתה על הציפיות בעונה שלאחר מכן.
ניצחון על מנצ'סטר סיטי הרחיק אותה ארבעה ניצחונות מתואר האליפות הראשון שלה מאז 1990, אבל רצף של 11 ניצחונות רצופים נעצר בהפסד ביתי 0–2 לצ'לסי.
במשחק הבא שלה - בחוץ בקריסטל פאלאס, ליברפול ספגה שלוש פעמים ב-15 הדקות האחרונות בדרך ל-3–3 ואפשרה למנצ'סטר סיטי לעקוף אותה בטבלה וזכתה בתואר.
בסיום העונה נמכר לואיס סוארזס לברצלונה תמורת 75 מיליון פאונד, ובינואר שלאחר מכן סטיבן ג'רארד סיכם על מעבר ללוס אנג'לס גלאקסי בתום העונה, וסיים תקופה של 17 שנים במועדון.
רוג'רס פוטר לאחר פתיחה גרועה של עונת 2015/2016.
לאחר פיטוריו של רוג'רס, ב-8 באוקטובר 2015 חתם יורגן קלופ לשלוש שנים במועדון.
לאחר מינויו, הגיעה ליברפול לגמר גביע הליגה והליגה האירופית, כשהפסידה את הראשון 3–1 בדו-קרב פנדלים לאחר שהמשחק הסתיים ב-1–1, ואת האחרון 3–1 לסביליה.
בעונה המלאה הראשונה של ליברפול תחת קלופ, הקבוצה סיימה במקום הרביעי., כמו גם בעונה שלאחריה, ובנוסף הוביל את הקבוצה לגמר ליגת האלופות 2017/2018, שם הפסידה ליברפול 3–1 לריאל מדריד.
לאחר מכן ביצע קלופ מספר החתמות בפרופיל גבוה, כשהבולט שביניהם הוא הבלם וירג'יל ואן דייק בינואר 2018, תמורת 75 מיליון פאונד, דמי העברה הגבוהים בהיסטוריה עבור שחקן הגנה.
עוד הוחתמו בקיץ 2018 נבי קייטה, פאביניו, והשוער אליסון בקר.
ליברפול פתחה את עונת 2018/2019 בצורה הטובה ביותר שלה, כשניצחה בשישה המשחקים הראשונים של העונה.
עד לינואר נותרה ליברפול בלתי מנוצחת, הפעם הרביעית בלבד בפרמייר ליג לעשות זאת, כשהיא משווה את שיא כל הזמנים במספר השערים שספגה באמצע העונה.
ליברפול ספגה 7 שערים ושמרה על 12 שערים נקיים ב-19 משחקים.
בסופו של דבר, ליברפול סיימה את העונה כסגנית האלופה כשאיבדה אותה למנצ'סטר סיטי, לה היא הפסידה את המשחק היחיד אותו הפסידה בכל העונה כולה.
ליברפול השיגה 97 נקודות, הכמות השלישית בטיבה של קבוצה שלא זכתה בתואר בליגה, ונותרה ללא הפסד באנפילד זו העונה השנייה ברציפות.
שלושים ניצחונות הליגה שלהם תאמו את שיא המועדון של ניצחונות בעונה.
ליברפול הגיעה לגמר ליגת האלופות זו השנה השנייה ברציפות לאחר שהתגברה על פיגור 3–0 במשחק הראשון בחצי הגמר מול ברצלונה לאחר שניצחה 4–0 במשחק השני באנפילד.
בגמר ליברפול ניצחה את טוטנהאם הוטספר 2–0 כדי להבטיח את התואר האירופי השישי של המועדון ולסיים בצורת גביעים של שבע שנים.
בסופר קאפ 2019 ניצחה ליברפול את צ'לסי 5–4 בדו-קרב פנדלים.
ליברפול זכתה בתואר בפעם הרביעית, מספר אשר הציב אותה מאחורי ברצלונה ומילאן בלבד, להן חמישה תארים כל אחת.
לאחר שסיימה כסגנית בשלוש הזדמנויות קודמות, ליברפול זכתה בגביע העולם הראשון שלה למועדונים ב-2019 לאחר שניצחה את פלמנגו 1–0 בגמר לאחר הארכה, מה שהפך אותה לקבוצה האנגלית הראשונה שזוכה בטרבל הבינלאומי של ליגת האלופות, סופר קאפ וגביע העולם למועדונים.
ליברפול הובילה את הפרמיירליג ביד רמה בעונת 2019/2020 ב-13 נקודות לאחר 21 משחקים, כשלרשותה 61 נקודות מ-21 המשחקים הראשונים.
ב-13 במרץ 2020, לאחר ששיחקה 29 משחקים בלבד, וכשיש לה יתרון חסר תקדים של 25 נקודות על פני מנצ'סטר סיטי שבמקום השני, יצאה הליגה לפגרה בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בבריטניה.
ליברפול חזרה לבסוף לפעילות נגד אברטון בדרבי ב-21 ביוני עם תיקו 0–0. ההמתנה של 30 שנה לתואר ה-19 בליגה הבכירה שלהם (וראשונה בעידן הפרמיירליג) הסתיימה לבסוף ב-25 ביוני לאחר ניצחון של צ'לסי על מנצ'סטר סיטי.
ליברפול זכתה בתואר עם שיא, כאשר נותרו עדיין שבעה משחקים לעונה.
ב-27 בפברואר 2022, ליברפול זכתה בגביע הליגה התשיעי שלה, הישג שיא, לאחר ניצחון 10–11 בדו-קרב פנדלים נגד צ'לסי.
בחודש מאי שוב גברה על צ'לסי בדו-קרב פנדלים, הפעם בגמר הגביע הליגה וזכתה בפעם השמינית בתואר ובפעם הראשונה מאז עונת 2005/2006.
עוד באותה העונה הגיעה ליברפול למחזור האחרון בליגה כשהיא בפיגור נקודה אחת ממנצ'סטר סיטי והייתה זקוקה לאיבוד נקודות של סיטי ולנצח את משחקה מול וולברההמפטון וונדרס, אולם שלושה שערים של סיטי ברבע שעה האחרונה העניקו לה את האליפות וליברפול הסתפקה במקום השני חרף ניצחון 1–3.
בליגת האלופות באותה העונה הוגרלה ליברפול בשלב הבתים יחד עם אתלטיקו מדריד, מילאן ופורטו.
ליברפול ניצחה את כל ששת המשחקים בשלב המוקדם והייתה לקבוצה האנגלית הראשונה שמנצחת את כל שישה המשחקים בשלב הבתים.
בהמשך גברה ליברפול על אינטר מילאנו, בנפיקה ליסבון וויאריאל, והעפילה לגמר שלישי ב-4 שנים.
במשחק הגמר שהתקיים באצטדיון סטאד דה פראנס בפריז, נכנעה ליברפול לריאל מדריד בתוצאה 0–1.
את פתיחת עונת 2022/2023 פתחה ליברפול בזכייה ראשונה במגן הקהילה לראשונה מאז 2006, לאחר שגברה על מנצ'סטר סיטי בתוצאה 1–3. במחזור השלישי של עונת 2022/2023, ב-27 באוגוסט 2022 רשמה ליברפול את הניצחון הגדול בתולדותיה בפרמייר ליג, כשגברה 0–9 על בורנמות'.
ב-5 במרץ 2023 רשמה הקבוצה ניצחון 7-0 על יריבתה המרה מנצ'סטר יונייטד.
הייתה זו השביעייה הראשונה של ליברפול נגד יונייטד מאז מרץ 1908, והשלישית בסך הכל בהיסטוריית המפגשים בין הקבוצות.
עם זאת הקבוצה סיימה את העונה במקום החמישי בלבד, ללא כרטיס לליגת האלופות.
במהלך עונת 2023/2024 הודיע המאמן יורגן קלופ על עזיבתו בתום העונה.
ליברפול הייתה צמודה למנצ'סטר סיטי ולארסנל במאבק האליפות לאורך רוב שלבי העונה, אך בסיומה סיימה במקום השלישי בלבד ויורגן קלופ עזב את הקבוצה, במקומו מונה ארנה סלוט ההולנדי.
בעונת 2024/2025 זכתה הקבוצה באליפות ה-20 בתולודתיה והשנייה בעידן הפרמייר ליג בהובלת ארנה סלוט בעונתו הראשונה בקבוצה, אשר היה ההולנדי הראשון לזכות בתואר זה.
ביולי 2025 נהרג שחקן הקבוצה הפורטוגלי דיוגו ז'וטה בתאונת דרכים.
לאחר מותו, הפרישה ליברפול את החולצה מספר 20, אותה לבש ז'וטה.
1 אחרים כולל: משחקים במפעלים אירופאיים, מגן הקהילה, פליי-אוף הליגה האנגלית, גביע הפול-ממבר, הסופר קאפ האירופי, ואליפות העולם לקבוצות.
הכי הרבה הופעות בכל המסגרות: איאן קלהאן (857)
הכי הרבה הופעות הליגה האנגלית: איאן קלהאן (640)
הכי הרבה הופעות הגביע האנגלי: איאן קלהאן (79)
הכי הרבה הופעות בגביע הליגה: איאן ראש (79)
הכי הרבה הופעות במפעלים אירופאיים: ג'יימי קראגר (150)
השחקן הכי ביותר: ג'רום סינקלייר, 16 שנים ו-6 ימים, נגד וסט ברומיץ' אלביון (26 בספטמבר 2012)
השחקן הצעיר ביותר שפתח בהרכב הקבוצה: הארווי אליוט, 16 שנים ו-174 ימים, נגד מילטון קינס דונס (25 בספטמבר 2019)
השחקן הכי מבוגר: ניד דויג, 41 שנים ו-165 ימים, נגד ניוקאסל יונייטד (11 באפריל 1908)
השחקן ששיחק הכי הרבה שנים במועדון: אלישה סקוט, 21 שנים ו-52 ימים.
הכי הרבה כרטיסים אדומים: סטיבן ג'רארד (7)
שםשניםליגהגביע ה-FAגביע הליגהאחרים1סך הכל1איאן ראש1960–1978
הכי הרבה שערים בכל המסגרות: איאן ראש (346)
הכי הרבה שערי ליגה: רוג'ר האנט (244)
הכי הרבה שערים בגביע האנגלי: איאן ראש (39)
הכי הרבה שערים בגביע הליגה: איאן ראש (48)
הכי הרבה שערים במפעלים אירופאיים: סטיבן ג'רארד (41)
השחקן שכבש את השער הראשון של המועדון: מלקולם מקווין, נגד רות'רהאם טאון (1 בספטמבר 1892)
הכי הרבה שערים בעונת בכורה במועדון: מוחמד סלאח (44) בעונת 2017/2018
הכי הרבה שערים בעונה אחת של שחקן בעידן הפרמייר ליג: מוחמד סלאח (44) עונת 2017/2018
הכי הרבה שערים בעונה אחת במפעלים אירופאיים: מוחמד סלאח ורוברטו פירמינו (11) בעונת 2017/2018
השחקן שכבש הכי הרבה משחקים ברציפות: מוחמד סלאח (10) מ-28 באוגוסט 2021 עד ל-24 באוקטובר 2021)
השער המהיר ביותר: פול וולש (14 שניות) נגד וסטהאם יונייטד ב-27 באוגוסט 1984
השלושער המהיר ביותר: רובי פאולר (4 דקות ו-33 שניות) נגד ארסנל ב-28 באוגוסט 1994
השחקן שכבש הכי הרבה פנדלים: סטיבן ג'רארד (47)
המשחק הראשון של המועדון: ניצחון 1–7 במשחק ידידות נגד רות'רהאם טאון (1 בספטמבר 1892)
המשחק הראשון בליגה האנגלית: ניצחון 0–2 נגד מידלסברו אירונופוליס (2 בספטמבר 1893)
המשחק הראשון בגביע האנגלי: ניצחון 0–4 על נאנטיץ' טאון (15 באוקטובר 1892)
המשחק הראשון בגביע הליגה: 1-1 נגד לוטון טאון (19 באוקטובר 1960)
המשחק הראשון במסגרת איירופית: ניצחון 0–5 על קו.
הניצחון הגבוה ביותר במסגרות איירופאיות: 11-0 על סטרומסגודסט (גביע אירופה למחזיקות - 17 בספטמבר 1974)
הניצחון הגבוה ביותר בליגה האנגלית: 10-1 על רות'רהאם טאון (18 בפברואר 1899)
הניצחון הגבוה ביותר בפרמייר ליג: 9-0 על בורנמות' (27 באוגוסט 2022)
ניצחון החוץ הגבוה ביותר במסגרת הליגה: 7-0 נגד קריסטל פאלאס (19 בדצמבר 2020)
הניצחון הגבוה ביותר במסגרת הגביע האנגלי: 9-0 נגד ניוטאון בסיבוב השני (29 באוקטובר 1892)
הניצחון הגבוה ביותר במסגרת גביע הליגה: 10-0 נגד פולהאם בסיבוב השני (23 בספטמבר 1986)
הכי הרבה ניצחונות חוץ בעונה בכל המסגרות: עונת 2019/2020 (14)
ההפסד הגבוה ביותר: 9-1 לברמינגהאם סיטי (11 בדצמבר 1954)
ההפסד הגבוה ביותר באנפילד: 6-0 לסנדרלנד (19 באפריל 1930)
ההפסד הגבוה ביותר במסגרת הגביע האנגלי: 5-0 בסיבוב הרביעי לבולטון וונדררס (26 בינואר 1946)
ההפסד הגבוה ביותר במסגרת גביע הליגה: 5-0 לאסטון וילה ברבע הגמר (17 בדצמבר 2019)
רצף הניצחונות הגדול ביותר בליגה: 18 (מ-27 באוקטובר 2019 עד 24 בפברואר 2020)
רצף משחקים הארוך ביותר ללא ספיגת שער: 11(מ-29 באוקטובר 2005 עד 18 בדצמבר 2005)
הכי הרבה ספיגות בעונה אחת במסגרת הליגה: 97 (עונת 1953/1954)
הכי מעט ספיגות בעונה אחת במסגרת הליגה: 16 (עונת 1978/1979)
רצף המשחקים בהם הקבוצה כבשה לפחות שער אחד במסגרת הליגה: 36 (מ-10 במרץ 2019 עד 24 בפברואר 2020)
רצף המשחקים בהם הקבוצה כבשה לפחות שער אחד מפתיחת העונה במסגרת הליגה: 27 (עונת 2019/2020)
הכי הרבה נקודות בעונה (כאשר ניצחון הכי שווה 2 נקודות): 68 (עונת 1978/1979)
הכי הרבה נקודות בעונה (כאשר ניצחון היה שווה 3 נקודות): 99 (עונת 2019/2002)
הכי מעט נקודות בעונה (כאשר ניצחון הכי שווה 2 נקודות): 22 (עונת 1894/1895)
הכי מעט נקודות בעונה (כאשר ניצחון היה שווה 3 נקודות): 52 (עונת 2011/2012)
המאמן שאימן הכי הרבה משחקים: ביל שאנקלי - 783 משחקים על פני תקופה של 14 שנים ושבעה חודשים, מדצמבר 1959 עד יולי 1974
המאמן עם הכי הרבה ניצחונות: ביל שאנקלי (407)
המאמן עם הכי הרבה הפסדים: טום ווטסון (272)
המאמן שתחתיו נכבשו הכי הרבה שערים: ביל שאנקלי (1,307)
המאמן שתחתיו ספגו הכי הרבה שערים: טום ווטסון (1,056)
אליפות ליגת המילואים הבכירה: 16
סך הכול: 70 תארים בכל הזמנים
ההיסטוריה של הגילוי המדעי של שינויי האקלים עוסקת בהיסטוריה של מדע חקר האקלים המתמקד בהתחממות עולמית שינוי אקלים.
קיומו של אפקט חממה התגלה כבר במאה ה-19.
החשד כי החברה האנושית משפיעה על האקלים החל בשנת 1930, אולם במשך עשרות שנים היה קשה לבדוק זאת בשל פערים גדולים במדע ובטכנולוגיה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 חלק מהמדענים חשבו שהעולם הוא בסכנת התקררות עולמית בשל פליטה של עשן ממפעלים שממסך את אור השמש.
מדענים אחרים חשבו שאין שום שינוי מהותי בטמפרטורה העולמית הממוצעת של האטמוספירה, ומדענים רבים אחרים סברו כי האקלים עלול להתחמם.
ויכוח זה גרר הגדלת ההשקעות בחקר-האקלים, פיתוח אמצעי מדידה מתוחכמים ומהימנים יותר, כגון מדידת טמפרטורות על סמך לוויינים, וכן שיתוף פעולה בין לאומי באיסוף ושיתוף נתונים על טמפרטורה ומשתנים אחרים.
עם השנים, מדעני האקלים הלכו והשתכנעו כי האקלים הולך ומתחמם- דבר המוכר כיום כהתחממות עולמית, ותאוריות אחרות נדחו..
החל מסוף שנות ה-90 קיים קונצנזוס מדעי לפיו פני השטח של כדור הארץ התחממו בעשרות השנים האחרונות בשיעור משמעותי, בעיקר כתוצאה מן העלייה של גזי חממה כמו פחמן דו-חמצני ומתאן באטמוספירה של כדור הארץ.
כמו כן התגבש קונצנזוס שעלייה זו היא ברובה תוצאה של פעילות אנושית.
ההיסטוריה של חקר גילוי שינוי האקלים, החלה בתחילת המאה ה-19 כאשר מדענים החלו לחשוד כי בעבר התקיימו תקופות קרח ושינויים טבעיים אחרים בפליאואקלים וזיהו לראשונה את קיומו של אפקט החממה הטבעי בכדור הארץ.
בסוף המאה ה-19, מדענים טענו לראשונה שפליטת גזי חממה עלולה לשנות את מאזן האנרגיה ואת האקלים של כדור הארץ.
קיומו של אפקט החממה, למרות שלא נקרא בשם כזה, הוצע כבר ב-1824 על ידי ז'אן-בטיסט פורייה.
הטיעון והראיות התחזקו עוד יותר על ידי קלוד פוילה ב-1827 וב-1838. ב-1856 הדגימה יוניס ניוטון פוט שקרינת השמש גורמת לחימום חזק יותר עבור אוויר עם אדי מים מאשר עבור אוויר יבש, וההשפעה גדולה אף יותר עם פחמן דו-חמצני.
הפיזיקאי האירי ג'ון טינדל היה הראשון למדוד את הספיגה והפליטה של אור אינפרא אדום של גזים ואדים שונים.
משנת 1859 ואילך, הוא הראה שבליעת אור זה נבעה מחלק קטן מאד מהאטמוספירה, כאשר לגזים העיקריים אין השפעה, והיא נבעה בעיקר מאדי מים, אם כי לאחוזים קטנים של פחמימנים ופחמן דו-חמצני הייתה השפעה משמעותית.
ההשפעה כומתה בצורה מלאה יותר על הכימאי השוודי סוונטה ארניוס ב-1896, שחישב את התחזית הכמותית הראשונה של התחממות כדור הארץ עקב הכפלה היפותטית של פחמן דו-חמצני באטמוספירה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התברר כי ארצות הברית וצפון אמריקה התחממו באופן ניכר במהלך כ-50 שנה.
מדענים הניחו כי מדובר בשינוי שהוא חלק מתהליך טבעי כלשהו, כנראה תהליך אזורי, עם גורמים בלתי ידועים.
מהנדס מנועי הקיטור הבריטי גאי סטיוארט קלנדר היה בתקופה זו היחיד שטען כי התחממות זו נובעת מפליטה של גזי חממה עקב התיעוש שעבר האזור.
גם הוא וגם אנשים אחרים חשבו שתהליך זה יהיה מועיל לבני האדם.
לפי החישובים של קלנדר הכפלה של כמות הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה תחמם את הפלנטה ב-2 מעלות.
הוא המשיך וטען כי קיימת מגמה של התחממות של הפלנטה בגלל גזי חממה.
הטענות שלו נתקלו לרוב בספקנות, אבל הוא הצליח למשוך תשומת לב לאפשרות של התחממות עולמית עקב הגברת אפקט החממה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הטענות של קלנדר עוררו כמה מדענים לבדוק את השאלה של התחממות עולמית.
למדענים אלה היו טכנולוגיות ושיטות חישוב טובות בהרבה לעומת מדענים בדורות קודמים.
המחקרים בתחום זה התאפשרו בזכות עליה משמעותית במימון ממשלתי למחקרים כאלה, במיוחד מצד סוכניות צבא שרצו לדעת עוד על מזג האוויר ועל גאופיזיקה באופן כללי.
לא רק שידע כה עשוי להיות חשוב לגבי קרבות, אלא גם מתוך רצון ליוקרה לאומית בתחרות של המלחמה הקרה מול ברית המועצות.
מימון ממשלתי זה אפשר לראשונה הפרויקטים הראשונים של ניטור עקבי יותר של האקלים ושל רמות הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה.
בניגוד להערכות גסות מוקדמות יותר, המחקרים הללו הצביעו כי ייתכן שיש הצטברות של פחמן דו-חמצני באטמוספירה, דבר שיכול לגרום להתחממות.
בשנת 1960 צ'ארלס קילינג שהיה אז מדען צעיר, ביצע מדידות של רמות הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה.
המדידות שלו הראו כי אכן יש עליה עקבית של רמות הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה.
מדידות נוספות אוששו את התגלית וכיום מדד זה מכונה עקומת קילינג.
בשנות ה-60, הראיות להשפעת ההתחממות של גז פחמן דו-חמצני הפכו משכנעות יותר ויותר.
מדענים גילו גם שלפעילויות אנושיות שיצרו אירוסולים אטמוספיריים (למשל, עקב זיהום אוויר) עשויות להיות גם השפעות קירור (שכונתה מאוחר יותר עמעום גלובלי).
הוצעו גם תיאוריות אחרות לגורמים להתחממות כדור הארץ, הכוללות כוחות שונים מפעילות הרי געש ועד שונות בפעילות השמש.
במהלך שנות ה-70, השתפרה מאד ההבנה המדעית של התחממות כדור הארץ.
עד שנות ה-90, כתוצאה משיפור הדיוק של סימולציות ממוחשבות ועבודה תצפיתית המאששת את מחזורי מילנקוביץ' ביחס לתקופות הקרח, נוצר קונצנזוס בתחום.
התברר כי גזי חממה היו מעורבים עמוקות ברוב שינויי האקלים, וכי פליטות שנגרמו על ידי בני אדם הביאו להתחממות עולמית ניכרת.
מאז שנות ה-90, המחקר המדעי על שינויי אקלים כלל דיסציפלינות מרובות והתרחב.
המחקר הרחיב את ההבנה של קשרים סיבתיים, קשרים עם נתונים היסטוריים ויכולות למדוד ולבצע סימולציות ממוחשבות של שינויי אקלים.
המחקר בתקופה זו סוכם בדוחות ההערכה של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים, כאשר דו"ח ההערכה הראשון התפרסם בשנת 1990.
בקרב מדענים העוסקים בתחום, התמיכה בנכונות התאוריה של התחממות עולמית הלכה והתחזקה עם השנים.
סקירת מחקרים שפורסה ב-2004 בסיינס, בדקה 928 מאמרים מדעיים שפורסמו בין השנים 1993 ו-2003 עם כותרת שהכילה את המילים "שינוי אקלים".
75% קבעו שתרומת האנושות היא משמעותית, 25% מהאחרים עסקו במחקרים הנוגעים לשיטות מדידה או פלאוקלימטולוגיה ואין להם עמדה ביחס לשאלה של התחממות עולמית בתקופתנו, ואף לא מחקר אחד קבע מפורשות שהיא אינה משמעותית.
ב-2010, 97% עד 98% מן החוקרים המפרסמים מאמרים מדעיים שעברו ביקורת עמיתים במדעי האקלים סברו שתרומת האנושות היא משמעותית..
למרות ההסכמה החזקה בקרב מדענים, גורמים בממשל ובתקשורת, במיוחד בארצות הברית, עוסקים בהכחשת שינוי האקלים וטוענים לעיתים קרובות, כי מדע האקלים אינו וודאי.
חלקם השתמשו בכך כטיעון נגד אימוץ צעדים חזקים להפחתת פליטת גזי חממה.
היסטוריה של מלחמת המדע עם התאולוגיה בנצרות הוא ספר עיון שפורסם בשני כרכים על ידי אנדרו דיקסון וייט , מייסד אוניברסיטת קורנל, בשנת 1896. וייט מתעד את האמנציפציה ההדרגתית של המדע מהתאולוגיה בתחומים שונים.
הספר עוסק בנושאים שונים, ביניהם המעבר מכישוף לכימיה ופיזיקה, "נפילת האדם" לעומת היסטוריה ואנתרופולוגיה ותיאור בריאת העולם לעומת גאולוגיה.
הפרשנות המילולית של ספר בראשית – הכוללת הכחשה של עצם קיומו של מוות ושל בעלי חיים שאינם מועילים לאדם לפני החטא הקדמון – מפנה את מקומה להכרה במספר העצום של מינים בעולם.
למרות התנגדות של קארולוס לינאוס, ז'ורז' קיווייה ולואי אגאסי, רעיונות אבולוציוניים שונים, סללו את הדרך לתורת הברירה הטבעית שהוצעה בידי צ'ארלס דרווין ואלפרד ראסל וולאס.
ההתנגדות התאולוגית הראשונית פינתה בהדרגה את מקומה לפשרה מצד רוב הכנסיות.
הרעיונות על כדוריות הארץ של פיתגורס, אפלטון ואריסטו החליפו את ההשקפות הקדומות של הכשדים והמצרים, שראו את הארץ שטוחה.
אבות הכנסייה תמכו ברעיון של "רקיע" מוצק מעל הארץ, רעיון שפותח בשלבים מוקדמים, אך בימי הביניים רובם כבר הלכו בעקבות אנשים שנחשבו כסמכות כמו תומאס אקווינס, שקיבלו את תפיסת הכדוריות.
ירושלים נחשבה למרכז העולם, והסירוב להכיר בקיומם של אנטיפודים (אנשים החיים בצדו השני של העולם) הוביל רבים להניח כי הצד השני של העולם מכוסה כולו מים.
ההתנגדות לרעיון האנטיפודים נמשכה מאות שנים גם אחרי מסעות פרדיננד מגלן, ותרמה להערכת חסר של גודל כדור הארץ – טעות שסייעה למעשה לכריסטופר קולומבוס.
הרגש הדתי עודד את התפשטותם של האירופאים ברחבי העולם.
על אף רעיונות קדומים יותר בעלי פרשנות מילולית, בעקבות תלמי אומצה התפיסה של יקום גיאוצנטרי (מרכזו בכדור הארץ), על ידי הכנסייה, תוך הוספת ספירה שמימית נייחת מעל לכוכבים וגיהנום מתחת לאדמה.
במאה ה־16 ניקולאוס קופרניקוס ערער על השקפה זו, אך ספרו.
"על הקפות כיפות השמיים", פורסם רק לאחר מותו, עם הקדמה שהציעה כי מדובר בהשערה בלבד.
כאשר גלילאו השתמש בטלסקופ כדי להציג ראיות נוספות לדחיית המודל של תלמי (הירחים הגליליאניים), הוא נתקל בהתנגדות הן מצד קתולים והן מצד פרוטסטנטים.
הוא נאלץ לחזור בו מתפיסתו כי השמש היא מרכז היקום.
באנגליה נמשכו התקפות על הרעיון גם במאה ה־18. הכנסייה הקתולית לא קיבלה רשמית את עמדתו לפני המאה ה־19.
פרק 4: ממעשי ניסים וחזיונות לחוקי השמיים
שביטים, מטאורים וליקויי חמה וירח נחשבו לאורך רוב תקופותיהן של התרבויות הקדומות כסימני אזהרה מבשרים רעות.
אף שבתקופה הנוצרית כבר הובנו הסברים טבעיים לליקויים, שביטים ומטאורים המשיכו להיתפס כאותות אזהרה בידי אישים כמו בדה ונרביליס, תומאס אקווינס ואחרים, ולא ניתן היה ליישבם עם תפיסות הספֵירות השמימיות.
עד לסוף המאה ה־17 נעשו ניסיונות להרחיק הסברים אסטרונומיים לתופעות שביטים מתוכניות הלימודים באוניברסיטאות ומהטפות הכנסייה.
ניצני ההסברים היווניים הקדומים למאובנים לא זכו לכל תשומת לב בעולם הנוצרי עד ימי לאונרדו דה וינצ'י.
אפילו באמצע המאה ה־18 נאלץ הרוזן דה בופון לחזור בו מאמיתות גאולוגיות פשוטות בלחץ הפקולטה לתאולוגיה של הסורבון.
תורת הבריאה לא הותירה מקום לקיומם של בעלי חיים – ובפרט טורפים – לפני חטא אדם הראשון, ורוב התיאוריות הגאולוגיות סבבו סביב סיפור המבול.
התקפות מצד אנשי דת על גאולוגים כגון ויליאם בקלנד, ויליאם קוניבר, והפרופסור אדם סדג'וויק נמשכו עד למאה ה־19, בטענה שגאולוגיה היא "נושא שאין לעסוק בו כחוק" ושהם "תוקפים את אמיתת אלוהים".
בסופו של דבר באקלנד זנח את האמונה במעמדו המיוחד של המבול בהיסטוריה הגאולוגית, ותורת ה"אחידות" (uniformitarianism) של צ'ארלס לייל גברה על מתחרותיה.
ב-1872, גילויו של ג'ורג' סמית כי סיפור המבול בבראשית הוא עיבוד למיתוסי מבול כשדיים קדומים (סיפור אותנפישתים מתוך עלילות גילגמש) סיים למעשה את רוב הניסיונות לשלב את סיפור המבול במדע.
פרק 6: קדמות האדם, אגיפטולוגיה ואשורולוגיה
ספרי התנ"ך שימשו במשך דורות כקנה מידה לקביעת קדמותו של האדם.
ההערכה הרשמית של האפיפיור אורבנוס השמיני בשנת 1640 קבעה את בריאת האדם לשנת 5199 לפני הספירה, ואילו הבישוף אשר (Ussher) הציע בשנת 1650 את השנה 4004 לפני הספירה.
עוד קודם לכן טען יוזף סקאליגר כי יש להתחשב גם בהיסטוריות של מצרים ובבל, ובמהלך המאה ה־18 נעשה קשה יותר ויותר לשלב את לוחות הזמנים שלהן במסגרת המקראית.
במאה ה־19 הוערכה תקופת מלכותו של מנס, מלכה הראשון של מצרים, למעלה מ־3000 לפני הספירה — תקופה שכבר ייצגה ציוויליזציה מתקדמת, עם פירמידות, ספינקסים וידע אסטרונומי.
מנתון היסטוריון מצרי-הלני קדום הציג רשימות מלכים מוקדמות אף יותר, המשתרעות על פני כ־24,000 שנה.
חפירות של כלי חרס באזור ההצפות של הנילוס הצביעו על תיארוך של כ־11,000 שנה.
תקופות אלה אושרו גם בממצאים מאשור ובבל.
פרק 7: קדמות האדם וארכאולוגיה פרהיסטורית
כבר מתקופות קדומות מצאו אנשים "אבני רעם" — אבנים מחוטבות שנבנו בתוך חומות בכשדים ונתלו על צווארי מתים במצרים.
בימי הביניים נחשבו אבנים אלה לנשקים ששימשו במלחמה נגד השטן ב"מלחמת השמיים".
בסוף המאה ה־16 ניסה מיכאל מרקטי להוכיח כי האבים הללו היו כלי נשק או עבודה של עמים קדומים, אך ממצאיו וממצאים דומים שהתגלו לאחר מכן זכו להתעלמות כמעט מוחלטת.
רק בשנת 1847 פרסם בושֶה דֶה פֶּרְת את הכרך הראשון של "עתיקות קלטיות וקדומות למבול", שכלל תחריטים של חלק מאלפי הכלים שמצא סמוך לנהר הסום.
בשנת 1861 הציג אדוארד לַארְטֶה ראיות לכך שבני אדם חיו לצד בעלי חיים שנכחדו מהתקופה הרביעונית (quaternary), ששרידיהם נשאו סימני חיתוך, ובהמשך גם הוכיח את קיומן של ציורי מערות בלֶה אֶזיֶה ובלָה מָדְלֵן.
ממצאים נוספים אף הצביעו על האפשרות שבני אדם התקיימו כבר בתקופת השלישון (Tertiary period), והדגישו את "חוסר ההתאמה המוחלט בין הכרונולוגיה שבספרינו הקדושים ובין ממצאי המדע".
פרק 8: "נפילת האדם" והאנתרופולוגיה
התפיסה המקראית של בריאה מושלמת של האדם, ולאחריה הגירוש מגן עדן - מה שמכונה נפילת האדם, מקבילה לסיפורי "תור הזהב" בתרבויות רבות.
לחלופין, הרעיון שהאדם עלה בהדרגה ממוצא נחות או פראי מופיע גם ביוון העתיקה, ובמיוחד אצל לוקרטיוס.
גילויים של גולגולות קרו-מניון ואחרות העידו על התפתחות במבנה האדם.
ממצאים בסקנדינביה ובמקומות נוספים הראו התקדמות מכלים מאבן לכלים מברונזה ואחר כך מברזל.
גם מבנים פרהיסטוריים הצביעו על התפתחות דומה, והמסקנות התחזקו באמצעות אתנוגרפיה השוואתית.
ניסיונות לערער על ממצאים אלו לא זכו לאמון רחב.
פרק 9: "נפילת האדם" ואתנולוגיה
מחקרים על קבוצות אנושיות המצויות בשלבים מוקדמים של התפתחות הראו דמיון רב לממצאים ארכאולוגיים מצריים או יהודיים, מה שמצביע על תהליך של התפתחות.
לכך התנגדו כמה אנשי רוח ליברליים בדרך כלל, בהם הארכיבישוף וייטלי והדוכס מארגייל , שטענו כי העמים ה"ברבריים" אינם מבשרי התרבות אלא שרידים של עמים מתורבתים שדעכו.
פרק 10: "נפילת האדם" וההיסטוריה
ההיסטוריה מציגה מקרים רבים שבהם קבוצות חלשות שנדחקו לשולי החברה לא הידרדרו לברבריות, אלא הצליחו להתרומם גם בתנאים הקשים ביותר.
ציוויליזציות אחרות שדעכו הוחלפו באחרות עשירות ומשגשגות יותר.
לפיכך, אנתרופולוגיה ועוזרותיה — האתנולוגיה, הפילולוגיה וההיסטוריה — הוכיחו מעל לכל ספק את קיומה של התפתחות אנושית כלפי חברות אנושיות מורכבות יותר.
פרק 11: מ"שר כוח האוויר" למטאורולוגיה
תפיסותיה של הכנסייה הקדומה בנוגע למזג האוויר נסבו בעיקר סביב מושג ה"רקיע" המוצק שמעל הארץ – אם כמשטח שטוח ואם כספירה.
כתבים רבים שיוחסו לבֵּדֶה תיארו את הרקיע כחומר העשוי קרח.
אלברטוס מגנוס (אלברט הגדול) ניסה ליישב בין דעותיהם של אריסטו ואבות הכנסייה, אך לעיתים קרובות הושם הדגש על הסברים מקראיים – כגון הבטחת הקשת לנח – או על ייחוס סערות לפעולת שדים.
אסונות טבע – שיטפונות, בצורות, ברקים – נחשבו לעונש ישיר מאלוהים על חטאי האדם, תפיסה שנשמרה עד המאה ה־18. אמונות תפלות חמורות במיוחד ייחסו את הסופות למכשפות, ועינויים נוראים שימשו ל"הודאות".
רק לאחר ניסוי העפיפון של בנג'מין פרנקלין בשנת 1752 החלה האמונה בשדים כגורמי מזג אוויר להיעלם.
פרק 12: ממאגיה לכימיה ולפיזיקה
בעוד שבאימפריה הרומית נחשבה המאגיה לסבירה כל עוד שימשה למטרות ריפוי, הנצרות ראתה בה התערבות פעילה של השטן.
הקיסר קונסטנטינוס הנהיג במהרה חוקים חמורים נגד מעשי כישוף ומכשפים, אף שלימים טען כי כוונתו הייתה רק נגד שימושים מרושעים.
יורשיו לא שמרו על הבחנה זו, והרדיפות החריפו.
בשנת 1317 פרסם האפיפיור יוחנן העשרים ושניים בולה נגד האלכימאים, שפגעה גם בניצני המדע הכימי.
בשנת 1484 שחרר האפיפיור אינוקנטיוס השמיני את חוקרי האינקוויזיציה בגרמניה, מצוידים ב"פטיש המכשפות", כדי לענות ולהרוג גברים ונשים באשמת כשפים.
הרפורמציה הדתית לא שינתה את המצב בהרבה: רוג'ר בייקון נחשב לאלכימאי תמים ומאמין באמונות טפלות; החברה המדעית של ג'מבטיסטה דלה פורטה פורקה בסוף המאה ה־16; ואפילו רוברט בויל הותקף בדרשות באוקספורד.
ההתנגדות להוראת המדע נמשכה עד המאה ה־19.
הנצרות הביאה עמה בתי חולים ובתי מרפא בהשראת ישו המרפא.
עם זאת, נוצרה נטייה להאדיר מעשי ריפוי רגילים ולתארם בדיעבד כנסים, כפי שקרה במקרה של הקדוש פרנסיס קסביאר.
מכאן צמח "תעשיית הריפוי הקדוש" סביב שרידים קדושים והאמונה ב"מגע המלכותי".
במשך שנים רבות נחשבה הנתיחה שלאחר המוות לחילול קודש, והכירורגיה נחשבה למקצוע בזוי.
עד המאה ה־14 היו אלה בעיקר רופאים יהודים ומוסלמים שקידמו את רעיונות ההיגיינה, בעוד שטיפולים פיזיים נחשדו לעיתים כמעשי כישף.
כאשר אנדריאס וסאליוס החל להוביל גישות מדעיות חדשות במאה ה־16, רבים באנשי הכנסייה דבקו בדעותיו המיושנות של גלנוס.
במאות ה־18 וה־19 נמתחה התנגדות דתית נרחבת לרעיון ההתחסנות.
מגפות היו תכופות בימי הביניים, אך התפשטה אמונה שלפיה ניקיון הוא סימן לגאווה ואילו לכלוך מעיד על ענווה.
כתוצאה מכך, רבים מהקדושים הנערצים נמנעו מרחצה במשך שנים.
מאחר ששרידים קדושים נחשבו לתרופות, התעשרה הכנסייה דווקא בתקופות של מגפה.
במאה ה־16 הוטלה אשמת המחלות לעיתים קרובות על כופרים ומכשפות, שעונו באכזריות.
רק במאה ה־19 הונהגו באופן נרחב עקרונות ההיגיינה המדעית.
ההיסטוריה של מלחמת הקודש המכונה גם היסטוריה של הדרך לירושלים (Historia de via Hierosolymis) או היסטוריה של עולי הרגל (Historia peregrinorum), היא כרוניקה של מסע הצלב הראשון והשנים הראשונות של המדינות הצלבניות, שנכתבה על ידי נזיר אנונימי ממנזר מונטה קאסינו (ולפיכך מכונה לעיתים "כרוניקת מונטה קאסינו").
היא מכסה את השנים 1095–1131 וכנראה חוברה ברובה בסביבות שנת 1130.
ה"היסטוריה של הקודש" מבוססת במידה רבה על הכרוניקה "עלילות הפרנקים" (Gesta Francorum), האנונימית לא פחות, וגם משלבת קטעים מה"היסטוריה של הפרנקים שכבשו את ירושלים" (Historia Francorum qui ceperunt Iherusalem), ה"גסטה טנקרדי" וטקסטים לא ידועים אחרים.
למרות שהיא מסתמכת במידה רבה על "עלילות הפרנקים", היא מקור חשוב על מסעי הצלב האיטלקיים-נורמניים .
היא נכתבה בתקופה שבה עדיין היו ניצולים ממסע הצלב הראשון.
במשך זמן רב נמצא כתב היד היחיד הידוע של הכרוניקה בספרייה של מונטקאסינו.
הוא נערך לראשונה על ידי ז'אן מאביון עבור מוזיאון איטליקום (Museum Italicum, פריז, 1687).
מהדורה זו פורסמה מחדש ב"אוסף ההיסטוריונים של מסעי הצלב" (RHC) תחת הכותרת Tudebodus imitatus et continuatus, שכן היא נחשבה על ידי העורכים כ"חיקוי" ו"המשך" של "ההיסטוריה של המסע לירושלים" (Historia de Hierosolymitano itinere) של פטרוס טודבודוס.
המהדורה העדכנית ביותר מעניקה לה את הכותרת "היסטוריה של הדרך וההחלמה של אנטיוכיה וירושלים" (Hystoria de via et recuperatione Antiochiae atque Ierusolymarum).
פרגמנט שני של ה"היסטוריה של מלחמת הקודש" התגלה בכתב יד לטיני 6041 A של הספרייה הלאומית של צרפת.
כתב היד האיטלקי הזה מהמאה ה-14 היה שייך פעם לפרנסואה רוז'ה דה גייגנייר .
הקטלוג של המדור הלטיני של הביבליותק, שפורסם ב-1774, מציין את המסמך השלישי של כתב היד 6041 A כ"היסטוריה של ירושלים מאת פונס מבלדון וריימונד, קאנון לה פואי" (Pontii de Baladuno et Raimundi, canonici Podiensis, Historia Hierosolymitana).
מבין החיבורים ההיסטוריים בני זמנו של מסע הצלב הראשון, ה"היסטוריה של מלחמת הקודש" מספקת את מרב המידע על המשא ומתן בין הצלבנים לח'ליפות הפאטימית.
היא גם המקור היחיד המפרט את מסעו הארוך במיוחד של בוהמון מטאראנטו דרך הבלקן לקונסטנטינופול, שנמשך שישה חודשים עם צבא קטן יחסית, ולאחר מכן התגורר בפרבר סנקטי ארגנטי (Sancti Argenti) למשך זמן מה.
היא גם מתעדת כיצד בתחילת המצור על אנטיוכיה (1097–1098), המושל המקומי, יאגי-סיאן , גירש את הנוצרים מהעיר, וכיצד הילרי, מוסלמי שהתנצר, בגד בצלבנים בכך שחשף את חולשותיהם בפני צבאו של רידואן מחלב, אך נהרג כאשר הצבא גורש.
כמה מהתיאורים בחיבור דמיוניים יותר.
החיבור מציב את כל מנהיגי מסע הצלב בוועידת קלרמון, אף על פי שבוודאות לא כולם היו שם.
כמו כן, הוא מתאר אותם כמתחננים לאפיפיור אורבנוס השני שינהיג אותם באופן אישי.
החיבור מספר כי בעת המצור על אנטיוכיה הופיעה בקתדרלה תמונה נסית של ישו שלא ניתן היה לדקור אותה בחצים טורקיים.
באופן אמין יותר, הוא מספר כי לאחר המצור, הנשים הנוצריות של העיר הלכו לשחרר את פטריארך אנטיוכיה הכלוא, יוחנן השביעי , וגילו שהוא לא יכול לעמוד, רגליו נחלשו עקב כליאה ארוכה כל כך.
הכרוניקה מסתיימת עם מותו של הנסיך בוהמון השני מאנטיוכיה .
פולין היא רפובליקה פרלמנטרית במרכז אירופה, הגובלת בגרמניה במערב, בצ'כיה ובסלובקיה בדרום, באוקראינה ובבלארוס במזרח, ובליטא, ברוסיה (מחוז קלינינגרד) ובים הבלטי בצפון.
ההיסטוריה הפולנית היא סאגה ארוכה ומורכבת, של אומה שקיבלה עליה את הנצרות הקתולית, והפכה במהירות למעצמה רחבת-היקף באירופה במשך מאות שנים: הממלכה הפולנית של 1025–1385 בראשונה, לאחר מכן הממלכה הפולנית בין 1385 ל-1569, ובהמשך האיחוד הפולני-ליטאי.
בשנת 1795, לאחר פירוקו של האיחוד, הפכה ההיסטוריה של פולין לסיפור על כיבוש, חלוקה, ומאבק לעצמאות.
הפולנים, המשתייכים לקבוצת העמים הסלאביים, ייסדו את אחד הפרלמנטים הקדומים בעולם, הסֵיְים.
פולין לא הייתה רק מעצמה צבאית, אלא גם מוקד ליצירה תרבותית, ומקרבה קמו חלוצים רבים בתחומים שונים דוגמת פרדריק שופן, מארי קירי, וניקולאוס קופרניקוס.
מאז החלוקה השלישית של האיחוד הפולני-ליטאי חוותה פולין סאגה ארוכה של תלאות במאבק הפולני לעצמאות.
עצמאות שבאה לידי ביטוי קצר בזמן המלחמות הנפוליאוניות, כאשר גנרלים כמו יאן הנריק דומברוסקי השתתפו במלחמה והובילו את פולין לעבר עצמאותה.
עם זאת מיד לאחר המלחמות הנפוליאוניות הפך חלק משמעותי מפולין ("פולין הקונגרסאית") לדוכסות גדולה במסגרת האימפריה הרוסית-צארית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חזרה פולין לעצמאות מלאה אך זאת נקטעה לאחר הפלישה הנאצית לפולין בספטמבר 1939. במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה פולין זירה למאבק פרטיזני נגד הכובשים הנאצים, והממשלה הפולנית לא נכנעה להם באופן רשמי מעולם.
בשנים 1939–1945 מיליוני פולנים נהרגו במסגרת הכיבוש הגרמני, אם בפעולות דיכוי, רעב, או במחנות כפייה וריכוז.
זאת במקביל לשואה שהביאה לחיסולה, בידי הנאצים, של מרבית יהדות פולין.
בתום מלחמת העולם השנייה פולין קמה מחדש בגבולות שונים, קודם כמדינה קומוניסטית וכחלק מהגוש הסובייטי, ואחרי נפילת המשטרים הקומוניסטים באירופה, כמדינה עצמאית, שהפכה לחברה באיחוד האירופי.
בשטח המוכר כיום כליבה של פולין, השטח שבין הנהרות אודר, ויסלה וורטה, התקיימה התיישבות אנושית עוד בתקופת האבן, שרידים המעידים על כך נמצאו באזור קרקוב, ברסלאו ואתרים נוספים.
גם בימינו, נותרה ההיסטוריה המוקדמת של פולין עמומה ומעורפלת יחסית.
קיימים תיעודים, בעיקר של סוחרים מהתקופה הרומית שחיפשו באזור משאב שכונה 'הזהב של הצפון', וראו באנשים המקומיים אנשים של שדות ושל עבודת אדמה, עקב עיסוקם המרובה בעיבודה והפקת חומרי גלם ממנה.
חלק מהם אף קראו לעצמם בשפתם שלהם "פולאני" (Polanie) שפירושו כנראה היה "אנשי השדות".
הם דיברו בשפה סלאבית כנהוג באזור שהייתה דומה לשפות סלאביות קרובות אחרות שהתקיימו לצדם של אנשי הפולאני בייחוד ברוס של קייב ואצל הצ'כים-בוהמים שמדרום-מערב.
דתם הייתה סלאבית גם היא והייתה קשורה קשר ישיר עם הטבע – כלומר לאובייקטים מן הסביבה הגאוגרפית הייתה חשיבות מפני שהם היוו את האמצעי לפולחן (הם לא נעבדו כאלים אלא כדרך להביע את הפולחן דרכם).
מדרומם של אנשי הפולאני חיו אנשי הוויסלאני – קבוצת אנשים שהתנצרה בהמשך דרכה.
מצפונם חיו אנשי הפומראני (Pomerani) שפירוש שמם ככל הנראה "אנשי החוף".
לבני הפומראני היו קשרים מסחריים באותה התקופה ושלטו ביוצא והנכנס לאזור דרך הים – קשריהם היו בעיקר עם העולם המוסלמי בנוסף לעולם הנורדי-ויקינגי.
ממערב חיו הלוסאטיאנים בנוסף לסלזאנים (גם הם במערב) שהחזיקו בתפקיד מפתח בקשרי מסחר עם אנשי המערב בהם הסקסונים.
לעמים הנוספים באזור החלו להתבסס נסיכויות ושלטונות מקומיים במהלך המאה התשיעית ובתחילת המאה העשירית.
לאנשי הפולאני היה מכנה משותף שאיחד אותם והוא השלטון המונרכי שהחל את פועלו עוד מהמאה התשיעית.
בקצה הפירמידה עמדה שושלת אצולה והיא שושלת פיאסט שנוסדה בליבה של האומה הפולנית-גנייזנו.
הדוכס מיישקו הראשון, היה למנהיג השבטים הפולאנים, והוא הנסיך הראשון לשושלת פיאסט (שושלת שבשיא כוחה שלטה על שטחים נרחבים מהאודר עד למזרח אירופה (בין נהרות הסאן והדניפר).
מיישקו שראה בכוחו העולה והגדל של מגן הכנסייה דאז אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ידע כי אם לא יתנצר הוא עצמו עלול להיקלע למלחמת דת עם אוטו.
דבר זה היה קריטי מאוד מפני שכך השיג ידידות חיונית עם האימפריה הרומית הקדושה כולה כשנישא לנסיכה דובראבה הבוהמית – אחת מהאומות שהרכיבו אז את האימפריה הרומית הקדושה.
מיישקו היה לוחם דגול ונתן לנסיכות שבשליטתו כוח משמעותי בעת כיבושיו באזור הים הבלטי במיוחד בפומרניה.
אך כיבוש אחרון זה גרר אותו למאבק ממושך עם מרקיז מטעם האימפריה, שהסתיים בקרב שהתרחש בסידניה (Cedynia) והוביל לסיבוך נוסף כשהוא ניצב גם מול אוטו הגדול בעימות.
עם זאת כוחותיו של אוטו לא הצליחו לעמוד כנגד צבאו של מיישקו והוא כבש את פומרניה כולה, והביס את הצבא האימפריאלי.
ממלכתו של מיישקו גדלה עד כדי כך עד שנשקה לאזורי השליטה הדניים מצפון.
במקביל חיזק אוטו את קשריו הפוליטיים עם מדינות שכנות ובהן דנמרק ושוודיה (עם האומה השוודית למשל, הדבר התבטא בחיתון בנו עם הריבון השוודי אריק.
היסטוריונים אחדים מפקפקים בשאלת מוצאו של מיישקו.
יש הסבורים כי כלל לא היה סלאבי כי אם סקנדינבי, וכי במסמכים קדומים מופיע שמו לא כ"מיישקו" אלא כ"דאגום", המזכיר את השם הסקנדינבי "דאגו".
ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו מזמנו של מיישקו מזכירים ממצאים דומים (בעיקר בסוגי הנשק) שנמצאו בסקנדינביה, אך המבנים שנמצאו מתקופה זו אינם מזכירים בנייה מקבילה בארצות סקנדינביה.
על אף שהתנצרותו של מיישקו הייתה רגע משמעותי בהתנצרותם של השבטים הפגאניים בפולין, לא היה זה ההליך הראשון.
למעשה שבטים פגאניים חווה כניסה של מיסיונרים נוצרים עוד לפני הטבלתו של מיישקו.
אולם כאשר מיישקו התנצר גם כל שושלת המלוכה התנצרה בעקבותיו ועקב כך החל למעשה להתנצר רשמית העם הפולני כולו.
ההליך קרה בלווי פמיליה בראשות מיסיונר בנדיקטיאני (שהיה נוסף לכל גם בישוף) בשם ג'ורדן (Jordan) – דבר שסימל למעשה שפולין נתונה לא תחת ראשות בישוף אלא ראשות אפיפיור באופן ישיר.
סביר להניח כי אחד ממניעיו העיקריים של מיישקו לקבל עליו את הנצרות היה למעשה המדיניות המקובלת באימפריה הרומית הקדושה להתפשט לכיוון מזרח – בהתנצרו, למעשה מנע את הצידוק הדתי עבור הקיסר להתפשט מזרחה כנגד פולין.
בנוסף, גם את האזורים שממערב לפולין היה למיישקו כעת צידוק דתי לכבוש בעצמו – ניצורם של השבטים הפגאניים.
ההכתרה עצמה קרתה בשבת הקדושה שהייתה באותה שנה (966), ב-14 באפריל אותה שנה בפוזנן או גנייזנו.
בכל מקרה, נמצא אגן טבילה בפוזנן שייתכן כי היה האגן בו הוכתר מיישקו הראשון.
מכל מקום הקטכיזם היה נפוץ במשך כשבוע בתהליך ההמרה והיה על מיישקו הראשון לצום במשך מספר ימים ורק אז היה יכול להיטבל באגן הטבילה.
מתקופתו של מיישקו הראשון והלאה היה זה אינטרס חשוב למלכים הפולניים להחליש את השלטון האימפריאלי ממערב ולכן ברוב המקרים שבהם היו סכסוכים בין האפיפיור לקיסר, בראשותם מאבק האינווסטיטורה, בדרך כלל היו המלכים הפולנים לצידו של האפיפיור.
בנו ויורשו של מיישקו, בולסלאב הראשון המכונה "האמיץ", הרחיב את הממלכה בסדרת מלחמות כיבוש, ולאחר שלחם בקיסר האימפריה הרומית הקדושה אוטו השלישי, הגיע עמו להסכמה שהביאה להכרה במדינה הפולנית.
בשנת 1000 העיר גנייזנו נקבעה כעיר מושב הארכיהגמון.
יורשו של אוטו, היינריך השני, חזר בו מן ההסכמה, דבר שהביא למלחמה עם האימפריה, שנמשכה עד 1018. בולסלאב פתח גם במסע מלחמה לשטחי המזרח, ואף כבש את העיר קייב.
בשנת 1025 הכריז על עצמו בולסלאב הראשון כ"מלך", ובשנה זו מצא גם את מותו.
מושב המלך נקבע באותה העת בפוזנן.
מחוזותיה המערביים של פולין, הגובלים בשטח עליו יושבת כיום גרמניה, היו נתונים לתקיפות חוזרות ונשנות של שבטים גרמאניים.
אלו פלשו לחבל פומוז'ה ולחבל שלונסק במהלך המלחמה הגרמנית-פולנית (1028–1031), ואיימו בעקיפין על מושב המלך בפוזנן.
מיישקו השני, יורשו של בולסלאב, התקשה להתמודד עם ירושת אביו, ובשורה של קרבות הפסיד את רוב הטריטוריות אותן כבש האב.
משפחתו של בולסלאב המשיכה לשלוט בשטחי פולין במהלך השנים הבאות, עד לשנת 1138 בה מת המלך בולסלאב השלישי, והמדינה חולקה בין יורשיו.
במהלך 192 השנים הבאות, המכונות "תקופת הפיצול", חולקה המדינה למספר חלקים אוטונומיים, כאשר ב"נסיכות קרקוב" שלט "הנסיך הגדול", אשר לו מעין בכורה על השאר.
המצב נמשך כך עד שבשנת 1320 הצליח ולדיסלב הראשון לזכות להכרת האפיפיור כמלך פולין, לאחר שאיחד רבים משטחיה בחזרה תחתיו, כולל בין היתר את קראקוב ופולין הגדולה, אותה איבד ואז שב והחזיר לידיו במאבקיו עם דוכסויות ליטא ובוהמיה.
קז'ימייז' הגדול (1310–1370), בנו של ולדיסלב הראשון, הומלך בשנת 1333 כשהוא בן 23, ושלט בפולין עד מותו בשנת 1370. הוא הוביל את פולין לפריחה, הרחיב את שטחה ופיתח את כלכלתה.
בתקופתו נוסדה האוניברסיטה הראשונה במדינה.
המגפה השחורה שהכתה ברחבי אירופה בשנים 1347–1351 לא הגיעה לפולין.
אולם למרות גדולתו, לא היו לקז'ימייז' בנים זכרים.
קז'ימייז' בחר להוריש את המלוכה לבן אחותו, לאיוש, שהיה גם היורש למלך הונגריה, בתמורה להתחייבותו של קארוי הראשון, אביו, שיסייע במאבקה של פולין כנגד האבירים הטווטונים.
ב-1370 נפטר קז'ימייז', ואיתו באה לסיומה שושלת פיאסט.
עם מותו של קאז'ימייז', עבר הכתר לבן אחותו, לאיוש.
בשנת 1385 נישאה הנסיכה הפולנית הדווי, בתו של לאיוש, לנסיך הליטאי יגיילו.
נישואין אלו הביאו לעולם את השושלת היגלונית, אשר בתקופתה הייתה פולין בשיא כוחה והתפשטותה הטריטוריאלית.
יגיילו, אשר הפך למלך ולדיסלב השני, עמד בפני הבעיה המשותפת לליטא ולפולין – כוחם של האבירים הטווטונים אשר העמיקו את אחיזתם בשטחי המזרח המיושבים על ידי עמים סלאבים, מבסיסיהם בפרוסיה המזרחית.
בקרב גרונוולד בשנת 1410 ובקרב טאננברג לאחריו, שברו המלכים הפולנים את כוחו של המסדר, ובסדרת קרבות ומלחמות במאה ה-15 הביאו היגלונים לכניעתם של הפרוסים, להתרחבות פולין אל המערב ולהשתלטות על מוצא אל הים הבלטי.
בשנת 1505 קיבלה עליה פולין את "חוקת ראדום" אשר באה להסדיר את היחסים בין ה"מגנאטים" – בעלי אחוזות הענק וה"שלאכטה" – כלל האצולה.
הוקם הפרלמנט הפולני, הסיים, בו ניתן ייצוג לשלאכטה.
כל חוק צריך היה את אישור הסיים, ולכל אציל ניתנה זכות וטו (ליברום וטו).
הסדר בעייתי זה היה בעוכריה של פולין זמן רב.
זיגמונט השני (Sigismund II Augustus) היה מלך פולין ונסיך ליטא.
כבן יחיד הוא ירש את המלוכה מאביו, זיגמונט הראשון (Sigismund I the Old), בשנת 1548. אף על פי שהתקשה להיכנס לנעלי אביו, המלך הנערץ, בסופו של דבר הוכיח זיגמונט השני את עצמו כמדינאי מעולה שהצליח לבסס את מעמדה של פולין בתקופה סוערת.
התנהלותו הכלכלית הייתה מעולה ויותר מכל מלך אחר ידע להבין את הסיים ולשלוט בו.
המעשה החשוב ביותר של המלך התרחש בשנת 1569, אז הוקם איחוד לובלין, בין פולין וליטא, המכונה בפולנית "הרפובליקה של שני הלאומים" (Rzeczpospolita obojga narodów).
איחוד זה הביא את פולין לשיא התפשטותה הגאוגרפית מהרי הקרפטים עד הים הבלטי, וכללה חלקים נרחבים מהשטח המוחזק כיום בידי אוקראינה ובלארוס.
זיגמונט השני נפטר בשנת 1572 ולא השאיר יורש אחריו.
כך הסתיימה לה השושלת היגלונית.
במהלך התקופה הפכה פולין לביתה של האוכלוסייה היהודית הגדולה באירופה, כאשר צווים ממלכתיים הבטיחו את שלומם וביטחונם של היהודים למן המאה ה-13. בתקופה זו (1348–1349) השתוללה באירופה מגפת הדבר המכונה "המוות השחור".
עמי אירופה האשימו את היהודים במגפה, טבחו בהם, והצרו את צעדיהם.
פגיעת המגפה בפולין הייתה שולית, וההגירה היהודית אליה התקבלה בברכה בהביאה כוח אדם מיומן, משכיל ואיכותי, אשר נתן לפולין את הדחיפה הכלכלית שהייתה דרושה להתפתחותה בשנים אלו.
עד המאה ה-18 הפכו היהודים ל-7% מאוכלוסיית פולין.
היהודים הגיעו למשרות רמות, ולהשפעה בשדה המסחר, התרבות, ואף הפוליטיקה, במידה כזו, שמסופר על הרב שאול ואהל, שבעת חילופי מלכים במאה ה-17 משנכשלו הפולנים להחליט על בחירת מלכם על פי הנוהל הרווח אז, מונה ואהל למלך פולין ללילה אחד, ובבוקר שלמחרת הכריז ואהל על המלך החדש מבין המתחרים האחרים.
על אף שמדובר באגדה, פולין אכן היוותה בית חם ליהודיה במהלך תקופות אלו, על אף שהיהודים היו אהודים יותר על האצולה והמלכים, ופחות על האיכרים והכמרים.
יש שדרשו את שמה – "פה לין", כאן יוכלו היהודים לקבל מקלט.
לאחר כינון האיחוד הפולני ליטאי, בין ממלכת פולין ודוכסות ליטא בהתאם לחוזה איחוד לובלין, מת בשנת 1572 אחרון היגלונים, זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין.
המלך הנריק ולואה נבחר על ידי האצילים, בהסדר שהמעיט מאוד בכוחו של המלך, ונתן כוח רב לאצולה.
הסדר זה החל את אחד הניסיונות הראויים לציון בדמוקרטיה בתקופה זו באירופה.
אמנם הדמוקרטיה הפולנית הייתה מוגבלת לאצילים בלבד, אך למשך תקופה לא קצרה הייתה זו החלטתם הדמוקרטית של נבחרים שישבו בפרלמנט אשר קבעה את מהלך העניינים בפולין.
בתקופה זו היה האיחוד בין פולין וליטא לשחקן מרכזי בפוליטיקה האירופית, ולגוף חשוב בקהילה התרבותית האירופית.
מלכי פולין נלחמו כנגד שוודיה, טורקיה ורוסיה והגיעו להישגים ששימרו את העצמאות הפולנית בתקופה זו.
מלכים גדולים כיאן סובייסקי (מלך בין 1674 ל-1696) הביאו לתקופות של שיגשוג והישגים טריטוריאליים.
מרד באוקראינה בראשות בוגדן חמלניצקי ב-1648 הביא לפרעות ביהודים (המכונות "גזירות ת"ח-ת"ט"), ולתחילתה של הסלמה ביחס האוכלוסייה אל יהודיה.
שורה של מלחמות אזרחים ופלישות מן החוץ הביאו לשחיקת הערכים הדמוקרטים, לירידה בכוחו של הפרלמנט, ובכוחה של פולין בכלל.
לעומת זאת עלה כוחם של האצילים שהפכו לשליטים למעשה במדינה.
לקראת המאה ה-18. בשנת 1791 ניסחו הפולנים את "חוקת 3 במאי" שחיזקה את כוחה של המדינה, וניסתה לתקן את הסדר הוטו המעוות ששלט בחיי הציבור בפולין.
הייתה זו החוקה המודרנית הראשונה באירופה.
ניסיונות אלו עמדו כנגד גורמים חיצוניים אשר שאפו לחלק ביניהם את פולין, תוך ניצול המאבקים הפנימיים.
ברית של אצילים המכונה "ברית טארגוביצה" הוקמה על מנת למנוע את השינויים, ונתמכה וכוונה בידי רוסיה, ששאפה להחליש ולערער את האיחוד.
לקראת סוף המאה ה-18 חולקה פולין שלוש פעמים (5 באוגוסט 1772, 23 בינואר 1793 ו-24 באוקטובר 1795) על ידי הכוחות השליטים באירופה המזרחית באותה התקופה, פרוסיה, אוסטריה והאימפריה הרוסית, שניצלו את חוסר היציבות כדי לבחוש ולבסוף לפלוש לפולין.
לאחר החלוקה השלישית, בשנת 1795, נותר בידי רוסיה כל השטח שהיה דוכסות ליטא (פרט לפודוליה), וכן אדמות ממערב לנהר הניימן, וחבלי ווהלין ואוקראינה.
אוסטריה קיבלה את האזור הדרומי המאוכלס המכונה גליציה, וכן את חבל הארץ שבין ורשה וקרקוב בין הנהרות ויסלה ופיליצה.
פרוסיה קיבלה את האדמות שבין הים הבלטי וקרקוב וכן את העיר ורשה וחלקים מסוימים מליטא.
ההתקוממות העממית הגדולה בראשות תדיאוש קושצ'ושקו בשנת 1794 לא הצליחה למנוע את החלוקה.
בעקבות תבוסתה של פרוסיה לצבאות נפוליאון בשנת 1807 הוקמה שוב מדינה עצמאית פולנית תחת חסות צרפתית, שכונתה "דוכסות ורשה", ובשנת 1809 לאחר קבלת חלקים נוספים מן השטח שבשליטת אוסטריה, השתרעה דוכסות זו על כרבע משטח פולין שלפני החלוקה, ואוכלוסייתה מנתה כ-3.75 מיליון נפש.
הלאומנים הפולנים נותרו בעלי בריתו הקנאים ביותר של נפוליאון, אף לאחר שגלגל המלחמה פנה כנגדו.
לאחר תבוסת נפוליאון, בקונגרס וינה בשנת 1815 הוקמה בשטחי הדוכסות ממלכה בשם "פולין הקונגרסאית" שנשלטה על ידי הצאר הרוסי, אשר שלט באמצעות משנה למלך, והקים פרלמנט נפרד ומינהל ציבורי נפרד לפולין.
בקרקוב הוכרזה רפובליקה פולנית נפרדת.
מספר מרידות אשר דוכאו תוך שפיכות דמים רבה (הראויות לציון היו ההתמרדות כנגד הרוסים בשנת 1830, ההתמרדות כנגד האוסטרים בשנת 1846 וההתמרדות השנייה כנגד הרוסים בשנת 1863) הביאו לביטול המצב האוטונומי של קרקוב, ולרוסיפיקציה של פולין הקונגרסאית.
אך כישלון המרידות לא הצליח לחסל את הלאומיות הפולנית, והיא נותרה בעינה, והתפרצה שוב במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בואה של מלחמת העולם הראשונה והכאוס החברתי שנוצר במהלכה ובעקבותיה, הביא לאומה הפולנית את ההזדמנות לקבל בחזרה את עצמאותה.
השלטון שהתייצב במדינה החדשה היה שלטון דמוקרטי, אך בשנת 1926 ביצע הגנרל יוזף פילסודסקי הפיכה, ועלה לשלטון, תוך הפיכת הדמוקרטיה לשלטון רודני מתון.
בתקופה זו ראתה פולין בדאגה את עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, התחמשותה של גרמניה, התחזקותה והתפשטותה הטריטוריאלית.
התאוריה הגזענית הנאצית גרסה כי יש ליצור "מרחב מחיה" (לבנסראום), לגזע הארי השליט (לעומת הפולנים שהם סלאבים ולפיכך "נחותים") במזרח.
פולין הייתה שכנתה המזרחית של גרמניה, ולאחר כיבוש צ'כוסלובקיה, והתחלת העלאת דרישות טריטוריאליות בקשר לעיר החופשית דנציג (אשר על פי הסכמי ורסאי הייתה קשורה באיחוד מכס ומטבע עם פולין), ברור היה כי מטרתו הבאה של היטלר היא פולין.
הצבא הפולני המיושן התמוטט תוך ימים ספורים, ולאחר הרעשה כבדה על ורשה נפלה עיר הבירה ב-27 בספטמבר.
הממלכה המאוחדת וצרפת אשר ערבו לשלמותה של פולין, הכריזו מלחמה על גרמניה (וכך הייתה הפלישה הגרמנית לפולין העילה הרשמית לפרוץ מלחמת העולם השנייה), אך לא יכלו להושיע את פולין.
ביוני 1941 הכריז היטלר מלחמה על ברית המועצות, ותוך ימים ספורים כבש את חלקי פולין שהיו בידי ברית המועצות.
מערב פולין, עד העיר לודז' סופח לגרמניה, ומרכז פולין הפך לאזור "הממשל הכללי" גנרלגוברנמן, ובו הגיעו הנאצים לשיאים של אכזריות על אנושית, הן כלפי היהודים והן כלפי הפולנים.
הפולנים הקימו תנועת מחתרת אנטי נאצית, וכן ממשלה גולה בראשותו של הגנרל ולדיסלב שיקורסקי, אשר מושבה היה בתחילה בפריז ולאחר מכן בלונדון, ואשר קיבלה את הכרתה של ברית המועצות.
במהלך המלחמה לחמו 400,000 פולנים לצד הרוסים, ואילו 200,000 לחמו בחזיתות השונות במערב, בכפיפות לממשלה הגולה בלונדון.
צבא פולני בראשות הגנרל ולדיסלב אנדרס לחם באיטליה לצידם של הבריטים והאמריקנים.
באפריל 1943 נותקו היחסים בין הממשלה הגולה ובין ברית המועצות, לאחר שהגרמנים חשפו את קברי ההמונים של אלפי קצינים פולנים שנרצחו בידי הרוסים בשנת 1940, באירוע זה, המכונה טבח יער קאטין נרצחו כ־22,000 אזרחים וקצינים פולנים בידי הנ.ק.ו.ד.
סטלין הכחיש כי הזוועות בוצעו על ידו, ועל רקע זה הכריז על ניתוק היחסים, צעד אליו התכונן זה מכבר, שכן היה בדעתו להחזיק בחלקים נרחבים של פולין לאחר המלחמה, ולמעשה לספח את כל השטחים שממזרח לקו קרזון ולהקים ביתר השטח ממשלת בובות קומוניסטית.
ביולי 1944, עם שהחלו הרוסים לכבוש שטחים שהיו שייכים בעבר לפולין, הוקם "ועד פולני לשחרור לאומי" המכונה "ממשלת לובלין", אשר היווה את ממשלת הבובות ששאף סטלין להקים בפולין.
ורשה הייתה למרכז להתמרדות הפולנים כנגד הנאצים.
מרד גטו ורשה באפריל 1943 פרץ בניסיון למנוע מהנאצים לשלח את שארית אוכלוסיית הגטו להשמדה, או לפחות למות תוך כדי לחימה.
מרד ורשה באוגוסט 1944 היווה ניסיון של הלאומנים הפולנים, הנאמנים לממשלת לונדון, לקבוע עובדות ולשחרר את עירם בטרם יגיע אליהם הצבא האדום.
המרד, עליו פיקד הגנרל תדיאוש בור קומורובסקי נכשל, ומאות אלפי פולנים נהרגו.
המלחמה הביאה למותם של שישה מיליון אזרחים פולנים (כמחציתם יהודים), ולגירושם של 2.5 מיליון מהם לעבודות כפייה בגרמניה.
הגרמנים ראו בפולנים אלמנט נחות מבחינה גזעית, ונקטו במדיניות מכוונת של הרעבה והשמדה.
הגרוע מכל היה גורל היהודים.
על אדמת פולין הוקמו גטאות, ומחנות ריכוז והשמדה.
כשלושה מיליון מיהודי פולין מצאו את מותם באושוויץ, טרבלינקה, מאידנק, בלזץ, סוביבור, חלמנו, כמו גם יהודים מכל רחבי אירופה אשר הוסעו ברכבות אל אדמת פולין להשמדה.
פולין הייתה גיא ההריגה הראשי של היהודים בשואה.
גורלה של פולין שלאחר המלחמה וצורתה הטריטוריאלית הוחלטו על ידי הרוסים ובעלות הברית המערביות, מבלי להיוועץ בממשלה הפולנית הגולה, אשר ראשה, שיקורסקי, נהרג בתאונת מטוס ביולי 1943, ולאחר מכן לא קמה לה הנהגה אשר הייתה יכולה להביא להשפעה על גורלה של פולין.