tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מליה היה שוער נבחרת צרפת עד גיל 20. הוא היה בסגל הנבחרת בטורניר גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שהתקיים בפולין, ושימש כשוער ראשון במסגרת הטורניר שנערך במאי 2019.
בנובמבר 2019 זומן לראשונה לסגל נבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 21, וישב על הספסל בהפסד נבחרתו 1–3 מול נבחרת שווייץ ב-19 בנובמבר.
הוא זומן שנית לסגל באוגוסט 2020 לקראת צמד המשחקים מול גאורגיה ואזרבייג'ן.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך במשחק מול הולנד ב-31 במאי 2021, בשלב רבע הגמר של טורניר אליפות אירופה עד גיל 21, שהסתיים בהפסד בתוצאה 1–2.
עקב הופעתו החיצונית וגובהו, הושווה סגנון משחקו של מליה לזה של השוער הבלגי, טיבו קורטואה.
השחקן הצעיר המצטיין של העונה בלידס יונייטד: 2020/2021
אילן טרואן (נולד ב- 15 בספטמבר 1940) הוא פרופסור אמריטוס להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ובאוניברסיטת ברנדייס.
טרואן נולד וגדל בארצות הברית בעיר בוסטון והתחנך במוסדות יהודיים וכלליים.
סיים תואר ראשון בשנת 1963 באוניברסיטת ברנדייס ואת הדוקטורט קיבל מאוניברסיטת שיקגו.
לימד באוניברסיטת מיזורי ובאוניברסיטת פרינסטון, לפני שעלה לארץ בשנת 1975 והצטרף לסגל המחלקה לתולדות עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון, שם עמד בראש קתדרת לופין להיסטוריה מודרנית.
כמו כן כיהן כדִּקָאן הפקולטה למדעי הרוח והחברה.
בין השנים 1983 ל־1987 עמד בראש מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות בשדה בוקר.
פרופ' טרואן הוא המייסד והמנהל הראשון של קרן עמיתי קרייטמן המעניקה מלגות לבעלי תואר דוקטור שסיימו את עבודת הדוקטורט שלהם בהצטיינות ומעוניינים לבצע השתלמות בתר-דוקטורית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וכן העורך המייסד של כתב העת הרב תחומי Israel Studies העוסק בנושאי ההיסטוריה, החברה, הפוליטיקה והתרבות של מדינת ישראל.
בשנת 2007 פרש לגמלאות מאוניברסית בן-גוריון וייסד את מרכז שוסטרמן לחקר ישראל באוניברסיטת ברנדייס בארצות הברית, שם החזיק בקתדרת סטרול ללימודי ישראל עד פרישתו בשנת 2017. בין פעילותיו בתקופה זו ניתן למנות את הקמת בית ספר ללימודי ישראל, תוכנית המכשירה אנשי אקדמיה מרחבי העולם ללמד על ישראל.
בין השנים 2015–2017 כיהן כנשיא האגודה ללימודי ישראל.
פרופ' טרואן הוא גם חוקר-עמית במרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות באוניברסיטת אוקספורד ובמרכז ירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
נשוי לקרול (רחל), אב לשישה ילדים.
בתו שחר מתיאס ובן זוגה, המוזיקאי שלומי מתיאס, נרצחו בקיבוצם חולית בטבח שבעה באוקטובר.
אילן טרואן הוא המחבר והעורך של ספרים ומאמרים רבים בנושאי ההיסטוריה של החברה הישראלית ויהודי העולם.
בין ספריו ניתן למנות את:
טרואן אילן ובנימין פינקוס (עורכים), סולידריות יהודית לאומית בעת החדשה, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, 1988.
טרואן אילן ויעקב שמש, מבצע קדש ומערכת סואץ 1956: עיון מחדש, המרכז למורשת בן-גוריון, 1994.
טרואן אילן, התחלות חדשות בתכנון הציוני בתקופת העלייה הגדולה: הרעיון של עיירות פיתוח בעשור הראשון למדינה בין עולים לוותיקים: ישראל בעלייה הגדולה 1953-1948, ירושלים: יד בן צבי, 1996.
טרואן אילן, עיצוב ההתיישבות הציונית: דמיון ותכנון במבחן במציאות.
אילן ליבוביץ' (נולד ב-14 במאי 1965) הוא זמר, שחקן ומדבב ישראלי.
ליבוביץ' נולד וגדל ברמת גן.
הופיע בילדותו בפסטיבל שירי הילדים של 1975 עם השיר "נגה ישנה" לצד מירי אלוני, בצה"ל הוא שירת בלהקת הנח"ל.
לאחר שהשתחחר מהצבא, בשנת 1987, הצטרף ל"להקת הפסטיבל החסידי", שהופיע בפני קהילות יהודיות באירופה ובארצות הברית.
באותה שנה השתתף במחזמר "פיגומים", מאת תלמה אליגון-רוז, שהפיקה הטלוויזיה הישראלית.
ב-1989 הופיע בהפקה המחודשת של המחזמר "קזבלן", לצד יהורם גאון, באולם הסינרמה בתל אביב.
ב-1991 הופיע בגרסה הישראלית של המחזמר "שיער" (בתפקיד "קלוד"), בבימוי של צדי צרפתי לצד אייל בוחבוט.
ב-1993 שר בשתי קלטות הילדים של "קסם בג'ימבורי".
ב-1995 השתתף בשתי קלטות הילדים של "סבתא בישלה דייסה".
ב-1996 לקח חלק בדיסק הילדים "הדרקון הלא נכון" שכתב יהונתן גפן והלחין מתי כספי.
החל משנת 1998 השתתף במחזמר "בוסתן ספרדי" שעלה בתיאטרון "הבימה".
הוא ביצע את שירי הפתיחה של מספר סדרות טלוויזיה, וביניהן "ספר המעשיות", "ניצנץ מארץ החלומות" ו"קופידו".
הוא לקח חלק בהפקות דיבוב של מספר סרטים של דיסני, בהם ביצע בעיקר קולות רקע, בסרט מולאן הוא דיבב את קפטן לי שאנג בקטעי השירה.
הוא שימש כזמר ליווי במספר רב של מופעי הפסטיגל, בין היתר כתב את השיר "הפיה הקסומה" אותו ביצעה יעל בר זוהר וזכתה באותה שנה.
לפסטיגל 2001 כתב והלחין את שירה של גלית גיאת "עוד געגוע".
ב-2002 שיחק בסדרה "כנפיים" ששודרה בערוץ הראשון אשר עוסקת בחניכי קורס טיס.
ב-2012 יצא במופע ביחד עם ניקי גולדשטיין ואורי בנאי.
אילן ליאור (נולד ב-1986 בערך) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש כראש מחלקת החדשות של גלי צה"ל.
ליאור החל את הקריירה העיתונאית שלו בגיל 16, כשכתב עבור המקומון הירושלמי "כל הזמן".
עם גיוסו לצה"ל הצטרף לגלי צה"ל, בה שימש ככתב משטרה ובריאות, עורך חדשות ומגיש יומנים.
לאחר מכן שימש ככתב משטרה בירושלים ובהמשך מונה לכתב המשטרה ברשת ב' של קול ישראל.
בנובמבר 2010 מונה לכתב האזורי בגוש דן של עיתון "הארץ".
בפברואר 2018, עזב ליאור את עיתון "הארץ" ועבר לשמש כעורך בחדשות עשר.
במרץ 2019 החל לשמש כעורך הראשי של התוכנית "השבוע" בערוץ כאן 11.
בנובמבר 2021 מונה על ידי מ"מ מפקדת גלי צה"ל והעורכת הראשית, גלית אלטשטיין, לראש מחלקת החדשות של התחנה.
ליאור הוא בעל תואר בכלכלה ובקולנוע מאוניברסיטת תל אביב.
בנו של העיתונאי הכלכלי גד ליאור.
אילן חרוזי (נולד בשנת 1937 לערך) הוא רופא כירורג ישראלי.
שימש כמנהל מחלקה כירורגית בבית החולים סורוקה בבאר שבע ובבית החולים וולפסון בחולון.
אילן חרוזי גדל בתל אביב כצעיר בשני אחים.
אמו הייתה רופאת שיניים ואביו מהנדס.
בשנת 1957 החל ללמוד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים את הלימודים ב-1964. בשנים 1965–1972 התמחה בכירורגיה כללית בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים.
לאחר מכן היה רופא בכיר במחלקה לכירורגיה שם וכיהן כמרצה בכיר בבית הספר לרפואה.
במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים שירת במילואים כרופא צבאי בסיני.
בשנת 1978 עבר חרוזי לשמש כמנהל מחלקה כירורגית ג' בבית החולים סורוקה בבאר שבע.
כיהן שם כמנהל החטיבה הכירורגית וכפרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 1996 עבר לנהל את מחלקה כירורגית ב' בבית החולים וולפסון, ומילא את התפקיד עד לפרישתו לגמלאות ב-2002.
חיבר את הספר האוטוביוגרפי "הטוב שברופאים, לגיהנום?".
אילן ליזרוביץ (נולד ב-22 בינואר 1963, כ"ו טבת, ה' תשכ"ג) הוא עיתונאי, יועץ תקשורת ודובר, ומחנך ישראלי.
נולד בשנת 1963 בבני ברק.
התחנך בתיכון 'רמז' והתמחה במגמת ביולוגיה.
לאחר סיום לימודיו התגייס לחיל הנח"ל במסגרת הגרעין בקיבוץ שמיר, והעביר את שירותו כחייל סדיר בלבנון ולאחר מכן במילואים בחיל התותחנים בשטחים במהלך ימי האינתיפאדה הראשונה.
לאחר מכן, החל לשרת ביחידת דובר צה"ל, שם התמחה בהעברת סדנאות עמידה מול מצלמה לבכירי צה"ל.
בתום שירותו הצבאי, למד לתואר ראשון במדעי המדינה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה, ולאחר מכן, למד לתואר שני בתקשורת ועיתונות באוניברסיטה העברית.
במקביל ללימודים אלו, החל לעבוד ככתב בקול ישראל בנושאי כלכלה, ספורט ופוליטיקה ואחרים.
בינואר 1994, הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 2, שהייתה אז בחודשיה הראשונים, ושימש בה ככתב שטח במשך יותר מ-16 שנים.
ליזרוביץ סיקר בעיקר את תחומי ההתיישבות ביש"ע וכן את תחום הכלכלה, ובלט בעת שדיווח חדשות לבקרים את אירועי האינתיפאדה השנייה ואת הליך ההתנתקות מרצועת עזה.
לאחריה, החל ליזרוביץ להרצות על התהליך בפני סטודנטים וחברי קהילות יהודיות ופלסטיניות בארצות הברית מטעם חברת החדשות של ערוץ 2.
בשנת 2004, עבר ליזרוביץ השתלמות בת חודש באטלנטה, במהלכה סיקר את מערכת הבחירות הנשיאותית בין ג'ורג' בוש הבן לג'ון קרי.
בשנת 2009, פרש ליזרוביץ מתחום העיתונאות והחל לכהן כיועץ תקשורת של שר התחבורה, ישראל כ"ץ עד לשנת 2011. בשנת 2012, עבר לשמש כדובר חברת נתיבי תחבורה עירוניים, האמונה על הקמת הרכבת הקלה בגוש דן.
בשנת 2016, שימש כמנהל השיווק של חברת "קומפדיה" המפתחת מוצרי מציאות מדומה ורבודה עבור צה"ל, המשטרה, משרד החינוך ותעשיות אחרות.
בשנת 2018, חזר ליזרוביץ לעולם החדשותי בתור כתב ועורך כלכלי בעיתון 'ישראל היום'.
כשנה לאחר מכן, התמחה כמדריך טיולים בחו"ל והחל להדריך טיולי קבוצות מאורגנים בגאורגיה, רוסיה ויעדים נוספים.
עם פרוץ מגפת הקורונה בשנת 2020, ליזרוביץ החל את לימודיו לתעודת הוראה כחלק מתוכנית להסבת אקדמאים בסמינר הקיבוצים.
לאחר סיום לימודיו, לימד בבית ספר יסודי ובחטיבת ביניים ברמת השרון, היסטוריה, אזרחות וחינוך פיננסי וזאת בנוסף להיותו מחנך.
היה מורה לגאוגרפיה, תנ"ך ותקשורת בתיכון "אהל שם" ברמת גן, וכיום הוא מורה לגאוגרפיה בתיכון חדש הרצליה.
ליזרוביץ משמש כמרצה לתקשורת, פרסום ועמידה מול מצלמה בבחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב, ובמספר מכללות, בתי ספר, ארגונים ומוסדות.
ליזרוביץ' מתגורר ברמת השרון, נשוי לסמדר ואב לשלושה ילדים.
"אילן ואילנית" הוא אלבום הבכורה של צמד מוזיקלי ישראלי בעל אותו שם.
את האלבום הוציאה לאור בשנת 1967 חברת התקליטים ישראפון.
הוא כולל שתים-עשרה רצועות, כולן מושרות בעברית בלחניו של גלעד בן ש"ך.
בשנת 1970 יצא אלבום אולפן נוסף של הצמד עם אותו השם.
"אילן ואילנית" הוא אלבום האולפן הרביעי של הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית.
את האלבום הוציאה לאור באוגוסט 1970 חברת התקליטים הד ארצי בקטלוג BAN 14146. באלבום נכללו שני שירים שזכו להצלחה במצעד הפזמונים השבועי של קול ישראל: "עכשיו עכשיו", שהגיע בשיאו למקום השמיני, ו"בין שני לבבות", שדורג במקום הראשון במצעד.
אילן זלצמן (נולד ב-1965) הוא קלע שהיה נציג ישראל במשחקים הפאראלימפיים.
זלצמן נפצע במבצע שלום הגליל ומוגבל ברגלו.
החל באימוני קליעה בבית הלוחם וב.
בשנת 2003 דורג במקום השמיני באליפות אירופה.
ב השתתף בשתי תחרויות ירי בדרגת נכות SH1. בתחרות אקדח אוויר דורג במקום ה-30 בשלב המוקדמות ולא העפיל לשלב הגמר ובתחרות ירי Free Pistol דורג במקום ה-26 בשלב המוקדמות ולא העפיל לשלב הגמר.
זלצמן מאמן בתחום חץ וקשת בבית הלוחם ירושלים.
אילן מאיר (נולד ב-26 בינואר 1956) הוא פסיכולוג ואפידמיולוג אמריקאי-ישראלי, פרופסור וחוקר בכיר למדיניות ציבורית ונטייה מינית במכון וויליאמס של בית הספר למשפטים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
אילן מאיר נולד בישראל להוריו צבי (איצ'ה), שעלה מגרמניה בגיל 16, ודינה, ילידת ישראל, בת למשפחת תג'ר.
לאחר השירות הצבאי למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב (1981) והמשיך את לימודיו בארצות הברית: תואר שני מניו סקול (1987) ודוקטורט מבית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת קולומביה (1993).
נושא עבודת הדוקטורט שלו, שנכתבה בהנחייתו של פרופסור ברוס לינק, היה "גאווה ודעת קדומה: לחצים חברתיים ובריאות נפשית בקרב גברים הומוסקסואלים".
את השתלמות הבתר-דוקטורט עשה במרכז לתארים מתקדמים באוניברסיטת העיר ניו יורק (CUNY) וכעמית מחקר NIMH בפסיכיאטריה (HIV/AIDS) במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג.
בשנים 1994 עד 2011 כיהן כחבר סגל בדרגת פרופסור בבית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת קולומביה, ובשנת 2011 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס שם הוא מכהן כחוקר בכיר במכון וויליאמס למשפט ומדיניות של בית הספר למשפטים, מכון המתמחה בהיבטים המשפטיים הקשורים לנטיה מינית ולזהות מגדרית.
פרופסור מאיר הוא חוקר עם רקע בפסיכולוגיה חברתית המתמחה בחקר נושאים שונים הקשורים לבריאות הציבור ובעיקר לבריאותן של קבוצות מיעוט שונות, בדגש על הקהילה הלהט"בית.
בין היתר הוא חוקר שאלות של מתח ומחלות בקרב אוכלוסיות מיעוט, הקשר בין מעמד המיעוט, זהות המיעוט, דעות קדומות ואפליה וגורמי לחץ הקשורים לנטייה מינית, גזע, מוצא אתני ומגדר.
מאיר פיתח מודל שמתאר את הקשר בין גורמי לחץ חברתיים ובריאותם הנפשית של חברי הקהילה הלהט"בית ומסביר חלק גדול מהפערים הבריאותיים שחווה קהילה זו.
מודל זה שימש בסיס למחקר רבים, שלו ושל חוקרים אחרים, על פערי בריאות בקרב הקהילה הלהט"בית על ידי זיהוי המנגנונים המהווים גורמי לחץ חברתיים משפיעים על בריאותם של חברי הקהילה, ועל האופן שבו נפגעת הקהילה מדעות קדומות וסטיגמות.
מודל זה אומץ על ידי המכון האמריקאי לרפואה (IOM) כאחד מארבעת ההסברים המקובלים לחקר סוגיות בריאות הקשורות לקהילה הלהט"בית.
על עבודתו זו, קיבל פרופסור מאיר בשנת 2019 את פרס נשיא האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה ובשנת 2022 את פרס החוקר המצטיין של המכונים האמריקאים לבריאות מינית ומיעוטים מגדריים (National Institutes of Health Sexual and Gender Minority Distinguished Investigator Award).
בהתבסס על עבודה זו, נתן פרופסור מאיר עדות מומחה באחד המשפטים החשובים שהובאו בפני בית משפט בארצות הברית בנושא נישואים של זוגות חד-מיניים (פרי נגד שוורצנגר).
מדובר במקרה בו בית המשפט נתבקש לבטל החלטה של הבוחרים במדינת קליפרוניה משנת 2008 שקבעה שרק נישואים בין גבר לאישה נחשבים כמוכרים וכתקפים.
במהלך המשפט העיד מאיר על ההשפעה על בריאותם הנפשית של זוגות הומוסקסואלים שנשללה מהם הזכות החוקית להינשא.
עדותו הסתמכה על מחקרים אמפיריים המראים כי הומואים ולסביות נתקלים ברמה לא פרופורציונלית של מתח וקשיים נפשיים בגלל אפליה, וכי מתחים אלו מעצימים את הסטיגמה החברתית שהופכת אותם לרגישים יותר לדיכאון, התאבדות והתמכרות לסמים.
לטענת מומחים, לעדותו זו של מאיר היה בסופו של דבר משקל מכריע בהחלטת בית המשפט של קליפורניה לבטל את התיקון לחוק, כמו גם על החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית שדן בערעור על החלטת בית המשפט של קליפורניה, והחליט שלא להתערב בפסק הדין.
בשנים הבאות שימש פרופסור מאיר עד מומחה במספר מקרים נוספים שנדונו בבית המשפט העליון של ארצות הברית, וכן בבית הדין האירופי לזכויות אדם, בקונגרס האמריקאי ובפני הוועדה האמריקאית לזכויות האזרח שדנה באלימות כלפי הקהילה הלהט"בית.
פרופסור מאיר הוא המחבר והעורך של ספרים ומאמרים רבים בנושאי המחקר שלו.
בשנת 2001 הוא ערך את הגיליון המיוחד הראשון בנושא בריאות להט"בית של כתב העת האמריקאי המרכזי בנושא בריאות הציבור (The American Journal of Public Health).
פרסום חשוב נוסף שלו (במשותף עם מרי א.
נורת'רידג') הוא הספר "הבריאות של מיעוטים מיניים: היבטים של בריאות הציבור על אוכלוסיות לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים" (Springer, 2007).
ספר זה מציג תמונה רב-ממדית של סוגיות שונות הנוגעות לבריאותם של להט"בים, תוך שילוב תרומות מכל תחומי מדעי החברה והקליניים.
פרסומים בולטים נוספים שלו (רשימה חלקית) כוללים:
אילן ירימי (נולד ב-6 בינואר 1975) הוא ראש המועצה המקומית קריית עקרון.
למד בבית הספר יסודי "אוהל מאיר" בקריית עקרון.
ובתיכון קריית החינוך אמי"ת המר רחובות.
בצה"ל שירת בחיל הקשר ובמפקדת חילות השדה.
ב-2013 נבחר למועצת קריית עקרון.
משנת 2018 כיהן כסגן ראש המועצה בפועל.
בנוסף לתפקידו כסגן ראש המועצה בפועל, כיהן במגוון תפקידים כגון: מחזיק תיקי שיפור פני העיר, פיקוח, השירותים החברתיים.
ירימי שימש כחבר בית נבחרי ההסתדרות,
יו"ר ועדת מכרזים, יו"ר ועדת איכות הסביבה,
חבר ועדת הבחירות המרכזית ויו"ר מטה הבחירות של ראש הממשלה בנימין נתניהו ביישוב במשך 10 שנים.
לאחר שהודיע באוגוסט 2023 על כוונתו להתמודד על ראשות מועצת קריית עקרון בבחירות המקומיות ב-2024 גבר בסיבוב שני על ראש המועצה חובב צברי וניצח כשזכה ל-72.8% מהקולות לעומת 27.2% שקיבל צברי.
רשימתו זכתה לארבעה מושבים מתוך 11.
ירימי בוגר לימודי תעודה בתחום בריאות הציבור והסביבה.
בוגר לימודי תעודה במנהל ומדיניות ציבורית.
בעל התמחות במסגרת המרכז לשלטון מקומי בתחום רישוי עסקים.
אילן רמון (20 ביוני 1954, י"ט בסיוון ה'תשי"ד – 1 בפברואר 2003, כ"ט בשבט ה'תשס"ג) היה טייס החלל הישראלי הראשון.
שימש מומחה מטען בצוות מעבורת החלל קולומביה במסגרת משימה STS-107. ב־1 בפברואר 2003 נספה יחד עם צוות המעבורת, שהתפרקה עם חזרתה לאטמוספירה של כדור הארץ.
קודם לכן שירת כטייס בחיל האוויר הישראלי והגיע לדרגת אלוף-משנה.
רמון נולד בשם אילן וולפרמן ב-20 ביוני 1954, ברמת גן.
אימו, טוניה (1927–2003), עלתה עם אימה לישראל ב-1949 לאחר שניצלו ממחנה ההשמדה אושוויץ.
אילן למד בבית הספר היסודי "רמת חן" ברמת גן.
בשנת 1962 עברה המשפחה לגור בבאר שבע, שם למד בבית הספר "בארי".
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון מקיף ג' בבאר שבע בשנת 1972. עם גיוסו לצה"ל, שינה את שם משפחתו לרמון עקב אהבתו למכתש רמון.
לאחר שנהרג באסון המעבורת 'קולומביה', הוסב שם בית הספר "רמת חן" על שמו.
באוגוסט 1972 התגייס רמון לחיל האוויר והחל בקורס טיס, אותו נאלץ לעזוב לאחר שמונה חודשים מאחר ששבר את ידו.
במלחמת יום הכיפורים שירת ביחידת לוחמה אלקטרונית בבסיס אום חשיבה שבסיני.
הוא חזר לקורס הטיס, ובמהלכו נאלץ, בעקבות תקלה טכנית, לנטוש יחד עם המדריך שהיה עמו, מטוס פוגה מגיסטר (שבו לא הותקנו כיסאות מפלט).
במהלך הנטישה נפצע באורח קל.
הוא סיים את הקורס בשנת 1974 במגמת קרב, כחניך מצטיין.
הוא שירת כטייס קרב, תחילה כטייס סקייהוק בטייסת 102 ולאחר מכן כטייס נשר בטייסת 253 בבסיס איתם בסיני.
ב־1980 נמנה עם הטייסים הראשונים שנסעו לארצות הברית כדי ללמוד להטיס את מטוס ה־F-16, והיה בצוות הקליטה של המטוס בחיל האוויר.
ביוני 1981 השתתף רמון בהפצצת הכור שהחל להיבנות בעיראק.
הוא היה מהראשונים שנטלו חלק בתכנון המבצע והיה הצעיר בין הטייסים שהשתתפו בתקיפה.
רמון היה האחרון במבנה התקיפה, מיקום שנחשב למסוכן במיוחד, משום שבעת שהמטוס האחרון יבצע את התקיפה כבר יאבד גורם ההפתעה והגנת הנ"מ של האויב כבר תהיה פעילה.
עם היציאה מיעף ההפצצה לא ענה רמון לקריאות מוביל המבנה, וחבריו חששו לחייו; רמון תיאר לאחר מכן שהיה המום מעומסי כוחות הג'י שהופעלו עליו בעת ההפצצה, אך לאחר כמה שניות התעשת וענה לקריאות מוביל המבנה.
בהמשך השנה מונה לסמ"ט ב' בטייסת 253. ב-20 בינואר 1982, במהלך טיסת אימון, התנגש רמון במטוס אחר מהטייסת (מספרי זנב: 276 ו־266).
רמון והטייס השני נטשו בשלום והמטוסים התרסקו.
חצי שנה לאחר מכן השתתף במלחמת לבנון הראשונה.
ב־1983 השתחרר משירות הקבע והחל ללמוד באוניברסיטת תל אביב וכעבור ארבע שנים קיבל תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה ומחשבים.
עם סיום לימודיו הצטרף לצוות הפיתוח של מטוס הלביא.
ב-1988 חזר רס"ן רמון לחיל האוויר והתמנה לסמ"ט א' בטייסת 119 ("העטלף"), אז טייסת מטוסי קורנס (פנטום).
בתפקידו זה הוביל מבצעי צילום מיוחדים ורגישים ברחבי המזרח התיכון ומעבר לו.
ב-1990 מונה רמון לפקד על טייסת 117 ("הסילון הראשונה"), אז טייסת מטוסי ברק (F-16) בבסיס רמת דוד.
ב-1992 מונה לראש ענף מטוסים במחלקת אמצעי לחימה שבמטה חיל האוויר וב-1994 קודם לדרגת אלוף-משנה ושירת כראש מחלקת אמצעי לחימה, עד 1997.
לאורך שירותו צבר רמון יותר מ־3,000 שעות טיסה על מטוסי סקייהוק, נשר ופנטום, ויותר מ־1,000 שעות טיסה על הדגמים השונים של מטוס ה־F-16.
רמון נבחר להיות טייס החלל הישראלי הראשון על ידי חיל האוויר, בעקבות הסכם שנחתם בין ישראל לארצות הברית ב־1995 לשלב ישראלי בטיסה לחלל של נאס"א.
סוכנות החלל הישראלית פנתה לחיל האוויר בבקשה שיבחר בעבורה את המשתתף, וב־1997 בחר החיל ברמון.
ב־1998 רמון ומשפחתו: אשתו רונה, וארבעת ילדיהם - העתיקו את מושבם אל מתקן האימונים לאסטרונאוטים בארצות הברית.
אימוניו של רמון לקראת הטיסה היו אמורים להימשך כשלוש שנים, ובאוגוסט 2001 נקבע מועד הטיסה למאי 2002, אך נאס"א דחתה את שיגור קולומביה מספר פעמים.
רמון לקח עמו לחלל חפצים שונים המייצגים את החברה הישראלית, בהם:
דגלון עם סמל סוכנות החלל הישראלית
אבן עם סמל אוניברסיטת תל אביב
דגלון עם סמל מוזיאון חיל האוויר
דגלון עם סמל העיר רמת גן, עיר הולדתו
דגלון עם סמל העיר באר שבע, העיר בה גדל
דגלון עם סמל בית הספר "בליך", הממוקם בשכונת מגוריו של רמון, רמת חן, ובו למדו ילדיו כשחזרו לישראל
העתק של ציור שצייר פטר גינז, נער בטרזין, "כדור הארץ במבט מהירח", שפורסם בעיתון הנוער ודם.
הציור המקורי מוצג במוזיאון האמנות של "יד ושם".
ארבעה ימים לאחר ההתרסקות הקים יד ושם ויטרינה במוזיאון לתולדות השואה ובה תצוגה לזכר רמון וגינז.
העתק של הציור נמסר לרונה רמון, במלאת 15 שנים לאסון המעבורת.
העתק נוסף של הציור נשלח לאסטרונאוט האמריקני אנדרו פוסטל שהיה עמיתו של רמון בנאס"א כדי לקחת אותו עמו לטיסתו בחלל.
ספר תורה זעיר שקיבל מניצול השואה פרופסור יהויכין יוסף שקיבל אותו במחנה ברגן-בלזן מהרב שמעון דסברג שהבריח אותו למחנה
ספר תנ"ך מוקטן שהודפס על מיקרופילם שקיבל מנשיא המדינה משה קצב
מטבע של שמינית השקל מהמרד הגדול
דולר מהרבי מליובאוויטש שהעניק לו שליח חב"ד במרכז החלל בפלורידה
רמון התעניין טרם נסיעתו כיצד לקיים מצוות בחלל.
בשאלה לגבי שמירת יום השבת בחלל השיבו רבנים כי עליו לספור שישה פרקי זמן שאורכם 24 שעות, ולשמור את השבת בפרק הזמן השביעי, בדומה לנוהג ההלכתי בקטבים בהם השמש אינה זורחת חודשים ארוכים.
לאחר מספר דחיות בשיגור, מעבורת החלל קולומביה שוגרה ב-16 בינואר 2003 (י"ג בשבט, ה'תשס"ג) ממרכז החלל קנדי, למשימה בת 16 ימים בחלל.
ב-21 בינואר קיים ראש הממשלה אריאל שרון שיחת טלפון עם רמון.
בתפקידו במשימת STS-107 במעבורת השתתף רמון בביצוע ניסוי האבק הישראלי, שתוכנן באוניברסיטת תל אביב במטרה לחקור כיצד משפיעות סופות אבק על המזרח התיכון, וכן ניסויים נוספים, בביולוגיה ובפיזיקה, שאחד מהם הוכן על ידי תלמידי כיתה י"א מאורט קריית מוצקין.
במהלך שהותו בחלל כתב רמון יומן.
בעמודים שנמצאו תיעד רמון את חוויותיו מאז השיגור ועד היום השישי למסעו בחלל.
אחד הדפים ששוחזרו בעזרת המחלקה לזיהוי פלילי של משטרת ישראל היה דף שעליו כתב רמון את מילות הקידוש לליל שבת.
הוא גם טרח לנקד בכתב ידו את האותיות כדי שלא לטעות בהגייתן.
ב־1 בפברואר 2003 נספה רמון יחד עם ששת חבריו לצוות, כשהמעבורת התפרקה עם חזרתה לאטמוספירה של כדור הארץ.
הסיבה לתאונה הייתה חתיכת קצף אטימה שנשברה במהלך השיגור ופגעה ברעפי ההגנה מחום בכנף השמאלית של המעבורת.
במהלך הכניסה מחדש הכנף הפגועה התחממה אט-אט ולבסוף התפרקה, דבר אשר גרר פירוק מוחלט של המעבורת.
גופתו של רמון זוהתה ב-5 בפברואר והובאה לישראל חמישה ימים לאחר מכן.
ב-10 בפברואר, עם הגעת ארונו של רמון לישראל, נערך טקס ממלכתי לזכרו בבסיס חיל האוויר שליד נמל התעופה בן-גוריון, בנוכחות משפחתו, נשיא המדינה, ראש הממשלה ונציגי נאס"א.
למחרת, ב-11 בפברואר, נקבר רמון בבית העלמין בנהלל בטקס צבאי.
אלמנתו רונה ביקשה להשמיע במהלך ההלוויה את השיר "Imagine" של ג'ון לנון, כפי שהושמע במהלך המשימה בחלל.
ברקע נשמעו קולותיהם של רמון ועמיתו וילי מק'קול, המביעים תקווה לעתיד טוב יותר, באנגלית ובעברית.
הטקס נחתם במטס מבנה של ארבעה מטוסי אף-16 מעל בית העלמין, כשאחד מהם עזב את המבנה.
לאחר מותו, עוטר רמון בעיטורים הבאים:
מדליית נאס"א לשירות ציבורי מצטיין
מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל
בפברואר 2004 הונצח רמון על בול שעוצב בידי דניאל גולדברג.
על הבול מופיעים דיוקנו של רמון בחליפת חלל, מבט מהמעבורת אל ישראל וסיני, מפת כוכבים, המעבורת קולומביה, וסמל סוכנות החלל הישראלית.
בשנת 2007 כתב הסופר משה גרנות ספר אודות רמון בהוצאת "דני ספרים" שנקרא "הנער שחלם לעוף: סיפורו של אילן רמון – האסטרונאוט הישראלי הראשון".
בינואר 2013 יצא הספר "מעלינו רק רקיע" (הוצאת משכל), אשר מרכז את יומניהם של אילן רמון ואסף בנו.
כנס החלל הבינלאומי על שם אילן רמון מתקיים מדי שנה על ידי סוכנות החלל הישראלית ומשרד המדע והטכנולוגיה.
הכנס זוכה לתהודה רבה ומגיעים אליו בכירים בתחומי המדע והחלל מרחבי העולם, ראשי סוכנויות חלל, מרצים מובילים ומשלחות אסטרונאוטים מנאס"א.
סוכנות החלל הישראלית מקיימת את 'שבוע החלל הישראלי' מדי שנה במועד פטירתו.
מרכז רמון מקיים כל שנה חידון ארצי בנושא חלל ואסטרונומיה לזכרו של אילן רמון.
קרן רמון על שם אילן, רונה ואסף רמון מפעילה תוכניות חינוכיות בנושאי חלל, מדע וטכנולוגיה.
במאי 2010, במסגרת משימה STS-132 של מעבורת החלל אטלנטיס, הוטסה סיכת הלוחם של טל רמון, בנו של אילן רמון, ששירת ב"יחידה שבעמק", לתחנת החלל הבינלאומית ושוחררה לחלל בשמו ולזכר אביו.
סיכת הלוחם צולמה על רקע החלל החיצון.
עותק תמונת הסיכה ותעודת מקוריות מטעם NASA נמסרו למפקד היחידה, למשמרת בפינת הנצחה בבסיס רמת דוד.
נמל התעופה הבינלאומי רמון - אילת נקרא על שם אילן רמון ובנו, אסף ב-9 במאי 2013 הונחה אבן הפינה לנמל, במעמד אשתו רונה רמון ושר התחבורה ישראל כ"ץ והוא נפתח ב-21 בינואר 2019.
שמו של רמון מונצח במרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה, מרכז מדעי ומצפה כוכבים לנוער באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 2014 הוקם בפארק המדע קריית ויצמן בניין הנקרא על שמו.
"פארק רמון למדע" בעיר קריית ביאליק.
"מרכז החלל טייבה", שנחנך ב-2012, תוכנן להיקרא על שמו של אילן רמון.
בעקבות התנגדות שהעלה ח"כ אחמד טיבי לכך שמרכז חלל בעיר ערבית ייקרא ע"ש טייס קרב שהשתתף בהפצצות בלבנון, לא נקרא המרכז באופן ישיר על שמו של רמון, אלא "מרכז החלל טייבה להנצחת זכר האסטרונאוט אילן רמון".
במרכז המבקרים המחודש על שפת מכתש רמון שולב החל מתחילת 2013 סיפורו של האסטרונאוט לצד סיפורו של המכתש.
בין השאר מוצגת בו חליפת חלל של רמון לצד דגם של מעבורת חלל.
רמון וחבריו לטיסה הונצחו במצפור בהר רמון, אשר צופה אל "קרני רמון", גבעות בזלת במערב מכתש רמון.
באוגוסט 2020 נחנך אתר הנצחה לאילן, רונה ואסף רמון בפארק הלאומי, רמת גן.
האסטרואיד 51828 אילנרמון נקרא על שמו.
בגבעות קולומביה שבמאדים נקראו פסגות הרים על שם כל אחד מאנשי צוות הקולומביה, ובהן אחת על שמו של אילן רמון.
שבעה מכתשים על הירח נקראו על שם כל אחד מאנשי צוות הקולומביה, ובהן אחד על שם רמון.
כל המכתשים נמצאים בתוך מכתש אפולו .
בשתי ערים בקנדה נקראו רחובות על שמו: מאז 2003 בעיר קוט סנט לוק (Cote St.
Luc), והחל מ-2007 גם בעיר ווהן (Vaughn).
רחוב בבאר שבע המוביל לכיוון חצרים נקרא על שם אילן רמון.
באותו רחוב ממוקם בית הספר הטכני של חיל האוויר ובשנת 2007 הוקמה בו אנדרטה לזכרו.
ב-2008 נקראה על שמו באותו רחוב גם הכיכר המובילה לבית הספר, והוצב בה מטוס פנטום מהטייסת שבה שירת.
היישוב הקהילתי מצפה אילן הנמצא באזור ואדי עארה, 4 ק"מ מערבית לחריש, קרוי על שמו על פי החלטת התושבים.
ב-2010 נקראה על שמו כיכר אילן רמון שבמרכז העיר אשדוד (ידועה גם בתור "כיכר הסיטי", "המחט" או "הקריה").
מוסדות שונים הקרויים על שמו
מספר בתי ספר נקראו על שמו של אילן רמון ביישובים הבאים: באר יעקב, גן יבנה, גדרה, הוד השרון, חדרה, ירושלים, כוכב יאיר צור יגאל, מודיעין, נתניה, רחובות, ראשון לציון, רמת גן, שערי תקווה, כפר סבא, מגדל העמק ופתח תקווה.
בספטמבר 2011 החליף בית הספר היהודי באגורה הילז שבקליפורניה, בארצות הברית את שמו ונקרא אף הוא על שם אילן רמון.
תנועת הצופים הקימה שלושה שבטי צופים על שם אילן רמון: שבט "אילן" בחדרה, שצבעי הזיהוי שלו הם כחול וכתום (המזכירים את השמיים ואת צבע חליפת האסטרונאוט של רמון), שבט "רמון" בקריית השרון, נתניה, שלוחת "רמון" של שבט ארבל בראשון לציון ושבט "רמון" ביוסטון, צופי צבר.
בשבט "לביא" במודיעין, ישנה שכבת "רמון" הקרויה על שמו.
בבט"ר ניצנים נקראה פלוגה "פלוגת אילן" על שמו של אילן רמון.
המחלקה לרפואה דחופה בבית החולים קפלן ברחובות נקראת על שמו.
אשתו הייתה רונה, ולהם נולדו ארבעה ילדים - , טל, יפתח ונועה.
בנו הבכור אסף התגייס לחיל האוויר וסיים בהצטיינות את קורס הטיס במגמת קרב.
במהלך קורס הטיס, ניצל במרץ 2009 מתקלה במטוס סקייהוק שאותו הטיס וזכה לשבחים על היחלצותו מהתרסקות.
בעקבות מותו, התפתח דיון ציבורי במדיניות הנהוגה בצבא, לפיה שירותם הקרבי של מועמדים לשירות ביטחון בני משפחות שכולות, מותנה באישור הוריהם, מה שמאפשר להם, עקרונית, מסגרות שירות עתירות סיכון.
אסף רמון נקבר לצד אביו, בבית העלמין בנהלל.
בשנת 2018, תשע שנים לאחר שנהרג, הונחה לזכרו אבן הפינה למכינה קדם צבאית שתיקרא "בית אסף".
אלמנתו של אילן רמון, רונה, נבחרה להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-68 בשנת 2016. ב-17 בדצמבר 2018 רונה נפטרה בגיל 54 ממחלת הסרטן.
בנו של אילן רמון, טל רמון, הוא מוזיקאי (זמר, פסנתרן, כותב ומלחין).
בשנת 2024, השתתף בנו, יפתח, יחד עם חברו סהר קורן, בעונתה התשיעית של תוכנית הטלוויזיה "המירוץ למיליון", ששודרה בקשת 12 והם הגיעו למקום החמישי.
בשנת 2025 השתתף יפתח בעונתה הרביעית של רוקדים עם כוכבים בקשת 12 עם הרקדנית ליטל לכטמן-כהן והם הודחו בהדחה השנייה.
אילן בנימין פַּפֶּה הוא היסטוריון ואיש מדע המדינה ישראלי, העוסק במחקריו בסכסוך הישראלי-ערבי ונחשב לאחד מהבולטים שב"היסטוריונים החדשים" בישראל.
לימד באוניברסיטת חיפה במשך 23 שנה עד עזיבתו לבריטניה ב-2007. פפה הוא פעיל שמאל רדיקלי, חבר בארגון ה-BDS ותמך בין היתר בחרם אקדמי על מדינת ישראל.
פפה נולד בחיפה ב-1954 להורים יוצאי גרמניה עולי העלייה החמישית, ולמד בבית הספר הריאלי בעיר במגמת מזרחנות.
הוא השלים לימודי דוקטורט ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת אוקספורד.
את הלימודים לתואר הדוקטור עשה בסנט אנתוני'ס קולג' באוקספורד, בהנחיית ההיסטוריון אלברט חוראני.
לדברי פפה, הוא שימש נציג שלום עכשיו בבריטניה וב-1982 נזרק מהתנועה בעקבות ויכוח שניהל עם נציג של אש"ף בבית הנבחרים.
משנת 1984 לימד באוניברסיטת חיפה, תחילה בחוג ללימודי המזרח התיכון ואחר כך בחוג למדע המדינה.
הוא ייסד את המכון לחקר השלום בגבעת חביבה ועמד בראשו בין השנים 1993–2000. שימש כיו"ר מכון אמיל תומא בחיפה לעיונים פלסטיניים.
בסוף שנת 2007 עזב את ישראל ועבר לבריטניה, שם הוא מועסק כמרצה בפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת אקסטר.
לדבריו, דעותיו הלא-שגרתיות מקשות על חייו בישראל.
בריאיון לעיתון הקטרי אמר פפה שבישראל הוא נחשב ל"משוגע וסוכן של הערבים".
בריאיון ל הבריטי הוא אמר שקיבל איומי רצח בדואר ובטלפון עקב דעותיו, וכן שהכנסת גינתה אותו, ששר החינוך קרא לפיטוריו, ושתמונתו הופיעה בעיתון "ידיעות אחרונות" במרכזה של כוונת.
לצד התמונה פורסם טור בו נכתב: "אני לא אומר שצריך להרוג את האיש הזה, אבל אני לא אהיה מופתע אם מישהו יעשה את זה".
פפה נמנה עם קבוצת ההיסטוריונים החדשים, אך בשונה מהיסטוריונים חדשים אחרים אימץ גישה מתודולוגית נרטיביסטית, אשר שמה דגש על גיבוש הסיפר (הנרטיב) ההיסטורי ולא רק על מחקר ארכיוני.
עבודותיו המרכזיות מתמקדות בגיבוש ובהצגת הסיפר הפלסטיני והישראלי-ציוני.
פפה התייחס בעבר להתפלגות "ההיסטוריונים החדשים" לשתי קבוצות, אותן כינה "פוזיטיביסטים" ו"רלטיביסטים".
פפה מנה את עצמו בין הרלטיביסטים, המושפעים מרוח הפוסטמודרניזם, כלומר "פוסט-ציונות".
אלא שלאחר מספר שנים בהן הציג עצמו כ"רלטיביסט" התובע זכות שווה של "הנרטיב הפלסטיני", נעשה "פוזיטיביסט", המאמין בקיומה של "אמת מוחלטת ואובייקטיבית".
פפה פרסם עשרות מאמרים מקצועיים וכתב וערך אחד-עשר ספרים, לרבות "בריטניה והסכסוך הישראלי-ערבי", "היסטוריה של פלסטין המודרנית" (ראה אור באנגלית ב-2003) ו"אצולת הארץ - ביוגרפיה פוליטית של משפחת חוסייני".
ספרו המצליח והמצוטט ביותר עד כה, "הטיהור האתני של פלסטין", ראה אור באנגלית באוקטובר 2006 ובעברית ביולי 2021. בספר טוען פפה כי עזיבת הפליטים הפלסטינים במהלך המלחמה ב-1948 הייתה תוצר של מדיניות גירוש מכוונת של ישראל, שנוסחה ויושמה כחלק מתוכנית ד'.
בריאיון שנערך עמו לאחר שהספר יצא לאור, אמר:
בספרו "הרעיון של ישראל" (The Idea of Israel) מתמקד פפה בתהליך ההיסטורי של בניית הנרטיב הציוני באופן שלטענתו קושר את ההיסטוריה של העם היהודי לארץ ישראל ובו-בזמן מתכחש להיסטוריה של העם הפלסטיני בארץ.
גישה זו התפתחה בהמשך לכיוון של ניתוח הציונות במונחים קולוניאליים.
הספר מפתח ניתוח תרבותי של ההיסטוריה הציונית, לרבות ספרי היסטוריה פופולרית, מחקרים אקדמיים, מוזיקה, קולנוע וספרות.
בביקורתו על ספרה של ההיסטוריונית אניטה שפירא "הליכה על קו האופק", קרא לה פפה "להשתחרר...מכתונת המשוגעים שכופה על החוקרים האידאולוגיה הציונית".
ההיסטוריון בני מוריס, שטבע את המושג "ההיסטוריונים החדשים", ביקר בחריפות את ספריו של פפה ותקף את מקצועיותו ואף את יושרתו כהיסטוריון.
במאמרים שפורסמו בספרו "מדיר יאסין עד קמפ דייוויד" כתב מוריס כי "במקרה הטוב אילן פפה הוא אחד ההיסטוריונים הרשלנים בעולם; במקרה הגרוע הוא אחד הפחות ישרים".
לדעתו של מוריס, פפה "משמיט לעיתים ראיות בולטות ומתעלם מהן", "טוען לפעמים שמקור מספר לנו את ההפך הגמור ממה שהוא אומר באמת" ואף "מעוות ראיות" (עמ' 224).
ביחס לספר "היסטוריה של פלסטין המודרנית" כתב מוריס כי "רוב הדברים שפפה מנסה למכור לקוראיו הם בדיה מוחלטת" (עמ' 210) וכי ניסיונותיו "להכניס נשים אל תוך ההיסטוריה המתרקמת של פלסטין הם מלאכותיים, לא פעם אבסורדיים ולעיתים נטולי כל תימוכין במקורות" (עמ' 211).
בביקורתו על הספר "אצולת הארץ" טען כי פפה "לא נעזר בשום ארכיון עות'מאני" ועשה "שימוש זניח בלבד" בארכיון בתי הדין השרעיים ביפו ובירושלים (עמ' 223), והאשים אותו "בסילוף המכוון של ההיסטוריה" ובהפגנת "בורות עמוקה ביחס לעובדות" (עמ' 226).
על המהדורה העברית של ספרו של פפה "הטיהור האתני של פלסטין" פרסם הסוציולוג תום פסח מאמר בו ביקר את פפה על היבטים מסוימים בספרו, כגון התעלמותו ממספר היסטוריונים פלסטינים או הצגתו את תוכנית ד' באופן שלדעת פסח אינו הולם את המורכבות האמיתית של התמונה.
לצד זאת, שיבח פסח את הספר בכך שהוא מספק נרטיב רציף של ההתרחשויות, נטול ניסיונות לאפולוגטיקה או לטשטוש האחריות של המנהיגות הציונית וצה"ל, ובכך שבניגוד לספריהם של מוריס וגלבר הוא מכיל הפניות לעדויות של פליטים פלסטינים, ולכן חשוב לקריאה על ידי ישראלים.
מאידך, פרסם ההיסטוריון אדם רז מאמר ביקורת חריף על הספר, בו טען כי הוא סובל מרשלנות, מניפולציות וטעויות רבות, ולכן איננו מהווה מחקר רציני.
בביקורתו התמקד רז בפרשת נירים כדוגמה, והאשים את פפה בליקוט סלקטיבי ציטוטים של מנהיגים ציוניים כדי להוכיח שכולם תמכו ב"ניקוי אתני" של ארץ ישראל.
בתגובתו למאמר כתב פפה כי הביקורת של רז היא נבזית ולגופו של אדם, ומשתמשת בשפה שאינה ראויה.
התגובה פורסמה באתר "העוקץ" משום שעורך "הארץ", אלוף בן, סירב לפרסם אותה בעיתון.
פפה היה מהמגנים על עבודת התזה השנויה במחלוקת של תדי כ"ץ שהתפרסמה תחת הכותרת "יציאת הערבים מכפרים למרגלות הכרמל הדרומי ב־1948".
בתזה טען כ"ץ שחיילי חטיבת אלכסנדרוני הרגו כמאתיים גברים בלתי חמושים מתושבי הכפר טנטורה לאחר כיבושו.
כ"ץ טען כי העבודה מתבססת על יותר ממאה ראיונות שערך עם פליטים פלסטינים מטנטורה ושלושה כפרים אחרים בכרמל ועם ותיקי חטיבת אלכסנדרוני.
כ"ץ נתבע לדין על ידי ותיקי החטיבה ובראשם בנציון פרידן על הוצאת לשון הרע.
במהלך המשפט נטען שכ"ץ סילף עדויות ושינה דברי עדים.
בהסכם פשרה, שאושר על ידי בית המשפט, נקבע שעל כ"ץ לחזור בו מההאשמה על טבח ולפרסם הודעת התנצלות.
כ"ץ התחרט על חתימתו, אך בית המשפט חייב אותו לקיים את ההסכם.
בעקבות אירועים אלה הקימה אוניברסיטת חיפה ועדה שבדקה שוב את העבודה והחליטה לפסול אותה.
האוניברסיטה קיבלה את החלטות הוועדה.
כמו כן, ההיסטוריון מאיר פעיל קבע שלא ניתן להסתמך על העבודה של כ"ץ והתנצל בפני חטיבת אלכסנדרוני.
מעורבותו של אילן פפה בפרשה גדלה לאחר שאוניברסיטת חיפה פסלה את עבודתו של כ"ץ.
פפה המשיך להתעקש שעבודתו של כ"ץ אמינה ומוכיחה שאכן היה טבח בטנטורה.
כנגד פסילת העבודה על ידי אוניברסיטת חיפה טען פפה שכ"ץ ביצע מספר טעויות לא מהותיות שנעשו בתום לב, אינן מצדיקות פסילה ואינן מטילות דופי בטענה שההרג בטנטורה אכן התרחש.
זאת בניגוד לקביעת הוועדה שמדובר ב"פערים בדרגת חומרה גבוהה".
כמו כן טען שהפסילה נעשתה ממניעים פוליטיים והאשים את אוניברסיטת חיפה בהתנכלות לחופש האקדמי שלו ושל תלמידיה.
במסמכים שפרסם עו"ד גיורא ארדינסט (שייצג את חטיבת אלכסנדרוני במשפט) בעיתון "מעריב" (27.5.2005) טען כי כ"ץ שינה עדויות.
בריאיון לעיתון "הארץ" טען פפה שרק הגן על העבודה של כ"ץ ושלא היה מעורב בכתיבתה: "העבודה הראשונה הייתה ללא רבב.
נתנו לה ציון 97, אני הייתי מעניק לה 100 - למרות שלא הייתי מעורב בעבודה הראשונה, לא הייתי המנחה שלה כמו שכל הזמן כותבים".
ב־20 באפריל 2005 פרסם פפה מאמר ב"גארדיאן" הבריטי ובו האשים את אוניברסיטת חיפה ברדיפה אקדמית שלו, מאז שהחליט לסייע לכ"ץ.
במאמר דעה שפרסם באתר "שיחה מקומית" בעקבות הקרנתו של הסרט "טנטורה" בבימוי של אלון שוורץ, טען פפה כי אוניברסיטת חיפה הייתה חייבת לפסול את עבודתו של כ"ץ משום ש"לא יכלה לשאת שייצא ממנה מחקר שמאשש את הנרטיב הפלסטיני של 1948."
פפה הוא פעיל שמאל רדיקלי, ומזוהה עם מפלגת חד"ש.
בשנת 1999 הוא נכלל במקום השביעי ברשימת חד"ש (הרשימה קיבלה אז שלושה מנדטים).
פפה מאמין שהחזקת ישראל בשטחי יש"ע לא תסתיים מיוזמת ישראל כי אינו מאמין שיחול שינוי בעמדות הציבור הישראלי.
משום כך הוא סבור שלחץ חיצוני יכול להביא לכך, ונותן כדוגמה את סיום משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
האפרטהייד הסתיים בגלל חרם בינלאומי על דרום אפריקה, על אף שבתוך המדינה היה רוב מוחלט בקרב הלבנים בעד המשכו.
הוא פעיל בתנועת ה-BDS ואף חבר בוועדה המייעצת של ארגון החרם האקדמי והתרבותי על ישראל בארצות הברית (USACBI) הקוראת לחרם מדיני, אקדמי וכלכלי על ישראל, והרצה פעמים רבות במסגרת שבוע האפרטהייד הישראלי.
פפה תמך ביוזמת חרם על ישראל על ידי איגוד המרצים הבריטי (AUT).
באפריל 2005 הובילה היוזמה בסופו של דבר להטלת חרם על אוניברסיטת בר-אילן (בשל חסותה האקדמית למכללת אריאל שנמצאת באריאל) ועל אוניברסיטת חיפה, בשל התנכלות, לכאורה, לפפה.
פפה טען כי הסיבות לתמיכתו בחרם היו קשורות למדיניות ממשלת ישראל וספג ביקורת קשה מהאוניברסיטה ומחוץ לה, אבל גם תמיכה.
את דיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת חיפה, יוסי בן-ארצי, תיאר פפה כ"ראש משטרת המחשבות הציונית", ועל החוג ללימודי ארץ ישראל אמר: "החוג אינו בודק את עמיתיו על פי הישגיהם בחו"ל (...) אלא מסתפק בפרסומים בשפה העברית בכתבי עת הערוכים על ידי חבריו של גלבר מן הצבא הישראלי."
במאמר שפרסם ב"גרדיאן" בשנת 2005 כתב פפה:
בריאיון לעיתון הקטרי The Peninsula ב-2007 אמר פפה: "אני תומך בהתנגדות חמאס לכיבוש הישראלי, אם כי אני מתנגד לאידאולוגיה הפוליטית שלהם.
אני תומך בהפרדת הדת מהמדינה." בשנת 2008 פרסם מאמר באתר "אלקטרוניק אינתיפאדה", שבו טען כי מדינת ישראל מבצעת רצח עם בעזה וטיהור אתני בגדה המערבית.
במאמר דעה ברשת אל-ג'זירה הקטרית בעקבות טבח שבעה באוקטובר טען פפה כי המדינה מטשטשת בכוונה את ההקשר ההיסטורי של המתקפה כדי לקדם רצח עם בעזה.
מספר אישים מימין ומשמאל, לרבות כאלה שהביעו תמיכה במפעל של ההיסטוריונים החדשים, הביעו ביקורת על הקריאות לחרם והאשימו את פפה שהוא כורת את הענף שעליו הוא יושב.
אבירמה גולן ציטטה את דבריו של פפה ב"הארץ" וטענה שהם מוכיחים שקריאתו לחרם נגד ישראל אינה אידאולוגית במהותה אלא מהווה מעשה של סחטנות ונקמנות כנגד הממסד שמסרב להיכנע לתכתיביו: "את הישראלים צריכה לעניין קבוצה אחרת.
זו שהעירה ועוררה את החרם מתוך האקדמיה הישראלית והצליחה ליצור רושם, שמדובר בחרם אידאולוגי מובהק ובמאבק טהור נגד הכיבוש.
עיון בדברים שאומר פפה עצמו ('הארץ', 27.4) מחזק את החשש, שמאחורי המניעים האידאולוגיים של הקבוצה, או לפחות של מי שמוביל אותה בגאווה, נחבאת נימה של סחטנות כלפי האקדמיה.
'ניתן להפוך את החלטת האיגוד בקלות', אמר פפה, 'לתת לתדי כ"ץ בחזרה את התואר שנגזל ממנו בצורה בלתי חוקית, והכל יישכח'.
בעת העימות של פפה עם אוניברסיטת חיפה כינה אותו ההיסטוריון יואב גלבר, עמיתו באוניברסיטה הנחשב גם יריבו, "לורד האו האו הישראלי".
אילן סביר (נולד ב-1 באוגוסט 1963) הוא בובנאי ישראלי.
פעיל בתיאטרון ובטלוויזיה, מנהלם האמנותי והכללי של מרכז תיאטרון בובות חולון ושל הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון ולסרטי בובות בחולון.
בשנת 1985 הקים יחד עם אופירה ארכוני, את תיאטרון 'בבואה'.
יחד עם ארכוני יצר את ההצגות 'הארנבת והצב', 'שלום גבירתי הנסיכה', 'נסיך-צפרדע', 'החיוך של המלכה' ועוד.
הופיע עם ההצגות עד 2010.
בטלוויזיה החינוכית הפעיל במשך 9 שנים את הבובה פופיק בתוכנית בחצר של פופיק.
בתקופת מבצע עופרת יצוקה קבע תקדים ישראלי כשהוביל באמצעות בובה שידורים חיים, באולפן החירום של הטלוויזיה החינוכית.
הפעיל את הבובה 'פיליס' בפרויקט מתנות קטנות של נעם חורב ורמי קלינשטיין ועוד.
הדריך את כוכבי הגרסה הישראלית של המחזמר זוכה פרס הטוני "אבניו קיו" בישראל.
עוד הדריך שחקנים בהפעלת בובות בהצגה "נרניה" ובהצגות "שומבצל" ו"קרשינדו ואני" (תיאטרון המדיטק), "שמונה בעקבות אחד" (תיאטרון הקיבוץ) ו"הדולפין" (תיאטרון השעה) ועוד.
בשנים 1999–2003 כיהן כיו"ר ארגון אונימה ישראל.
בשנת 2004 התמנה למנהלו האמנותי של הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות בחולון והוא נושא בתפקיד עד היום.
בשנת 2006 התמנה למנהל האמנותי והכללי של המרכז לתיאטרון בובות בחולון והוא נושא בתפקיד עד היום.
ביים את ההצגה "תיבת הקסמים" ואת האופרה "תיאטרון הבובות של דון פדרו" (בשיתוף תזמורת הקאמרטה הישראלית י-ם").
בנוסף, ביים סדרת סרטי דיוקן על הבובנאים דוד בן שלום (הונזו), ברכה גילאי, זולה רדולסקו, יוסטין גראד, יהודית יחזקאלי, חסיד פעיל ופרל הדרי.
סביר כתב, ביים והפעיל את הבובה 'ג'ינג'ה' בסרטים יומני ג'ינג'ה מחולון, הרפתקאות ג'ינג'ה במוזאון הבובות וג'ינג'ה רוצה בובת תיאטרון.
סביר כתב תוכניות חינוכיות, בין היתר כתב את מגילת רות - היצגים שונים, תוכניות ללמידת מגילת רות באמצעות בובנאות במסגרת תוכנית "העיר כמרחב למידה".
מ-2014 סביר אוצר תערוכות בובות ותערוכות צילומים במוזאון לאמנות תיאטרון הבובות ומרכז מחקר אודות ההיסטוריה של תיאטרון הבובות בישראל.
ב-2017 הנחה (באמצעות הבובה ג'ינג'ה) את טקס פרסי הבמה לילדים ולנוער של אסיטז' ישראל.
ב-2020 יזם, ערך והגיש את אמנות.יצירה.בובות.LIVE - סדרת מפגשי רשת שבועיים שכללה שיחות, ראיונות והדגמות עם אמנים ויוצרים מישראל ומהעולם.
2019 בתיאטרון הבובות של בודפשט
1987: פרס הצילינדר הנודד על הצטיינות בתחום התיאטרון
אילן נוב (נולד ב-16 בפברואר 1954) הוא תסריטאי, יוצר ושחקן ישראלי.
כתב את "שברי אופק: קטע מהסרט הגדול" (ספריית בית אל, תשנ"ד), ספר המתאר את התלבטויותיו של אמוץ, מוזיקאי חוזר בתשובה, וחייו בעולם החילוני והדתי.
במהלך הספר שומע הגיבור מתוך ווקמן קולות של התבוננות ותובנות מהחיים.
התובנות הללו נכתבו בהשראת הרב יצחק גינזבורג.
כתב מאמר לספר של אשתו: "כנפי רוח: פרקים בזהות, יצירה ויחסי גוף-נפש-רוח" (סיהרא, תשס"ד), ספר העוסק בשאלות הנוגעות ביצירה הדתית ובגבולותיה, תוך התבוננות בהיבטים הקשורים לחסידות.
שיחק בסרטי הסטודנטים "טופו" ו"אל הציפור" (שעליו זכה בפרס שחקן השנה בשנת 1997 מטעם המכון הישראלי לקולנוע).
בנוסף, העלה על בימות שונות מחזה-קריאה המבוסס על "שברי אופק", והופיע בהזדמנויות שונות אחרות.
ב-2002 התארח בעונה השלישית של סדרת הנוער "החבר'ה הטובים" ששודרה בערוץ הילדים, גילם את הרב בישיבה של שלומי (תומר בן-דוד).
ב-2006 שיחק בסדרת הדרמה החרדית "העיתון", בבימויו של יהודה גרובייס.
ב-2015 שיחק בסרט הטלוויזיה "ההפך" ששודר בערוץ הראשון.
באותה השנה שיחק גם בסדרת הדרמה "שטיסל" ששודרה בYes Oh, בה גילם קבצן חירש ואילם.
נוב מלמד ולימד חסידות ארצישראלית, מחשבת תקשורת, יצירה ותסריטאות במוסדות שונים המשתייכים לזרם הציונות הדתית, כגון מעלה, ישיבת כפר הרואה, מכון שובה, ישיבת אמי"ת נחשון ועוד.
כמו כן לימד את תורתו של א.ד.
גורדון במכינת מיתרים-לכיש, מכינה קדם צבאית מעורבת הממוקמת בקיבוץ בית גוברין ובנוסף לימד את מגמת תקשורת באולפנת נוה דקלים השוכנת בניצן.
באפריל 2022, שיחק בסרט רשב"י - עיבוד קולנועי לסיפורו של שמעון בר יוחאי מאת יהודה גרובייס.
בנו הוא הזמר פורת נוב.
אילן רונן (נולד ב־1948) הוא במאי תיאטרון ישראלי.
שימש כמנהל האמנותי של התיאטראות החאן, הקאמרי והבימה וכנשיא ה-UTE (איגוד התיאטרונים האירופי).
לאורך השנים ביים בארץ ובחו"ל למעלה מ-96 הצגות.
בשנת 1954, בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד עבר עם הוריו לקיבוץ גנוסר, בו גדל.
בגיל 13 עבר עם משפחתו לנתניה.
שם החל את פעילותו הדרמטית, במסגרת החוג הדרמטי של תיכון טשרניחובסקי בעיר, בניהולו של המחזאי יעקב בר נתן.
בשנת 1972 סיים את לימודיו בבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי.
למד בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, ומשם החל בקריירה ענפה ומצליחה כבמאי תיאטרון וכמנהל אומנותי.
בימוי וניהול אומנותי בתיאטרון החאן הירושלמי (1975 - 1982)
עם סיום לימודיו בבית צבי (1972) התבקש אילן רונן על ידי מנהל בית הספר דאז, דוד ברגמן לשמש כמורה ובמאי בבית הספר.
באותה שנה כתב וביים עם התלמידים את ההצגה "טוב למות בעד עצמנו" שהוזמנה לאחר מכן לעלות על "בימת צוותא" בתל אביב והוצגה בה בהצלחה רבה.
לאור ההצלחה הגדולה של ההצגה מילכוד 22, אותה כתב וביים בעקבות ספרו הנודע של ג'וזף הלר בתיאטרון החאן, מונה בגיל 27 בלבד למנהלו האומנותי של התיאטרון בהמלצת הבמאי מייקל אלפרדס, שפרש מתפקידו כמנהל אומנותי ולהקת שחקני החאן.
רונן כיהן בתפקיד בשנים 1975–1982. בין ההצגות הבולטות שביים בתיאטרון החאן, "מלחמות היהודים" מאת יהושע סובול, "ג'ונגל הערים" מאת ברטולט ברכט, ועיבוד ל"אידיוט" על פי דוסטויבסקי.
בשנים 1984-1983 ביים בתיאטרון חיפה את המחזות "עקומים" מאת מרטין שרמן ו"מחכים לגודו" מאת סמואל בקט.
ב-1994 הוזמנה ההצגה לפסטיבל הבינלאומי במנצ'סטר.
בשנת 1977 היה שותף להקמת הבמה הסאטירית בתיאטרון "צוותא" יחד עם הלל מיטלפונקט ויהושע סובול וביים את "חזרה בתשובה" מאת סובול ו"ויהי חור" מאת סובול ומיטלפונקט.
במאי בית ומנהל אומנותי בתיאטרון הקאמרי (1982 - 1992)
בשנת 1982 נבחר לבמאי הבית וחבר הוועדה האומנותית של תיאטרון הקאמרי ושנתיים לאחר מכן מונה לתפקיד המנהל האמנותי של התיאטרון.
בתקופת כהונתו טיפח דור חדש של מחזאים כגון שמואל הספרי, מוטי לרנר וגלעד עברון.
אימץ את אנסמבל רנה ירושלמי תחת מטריית תיאטרון הקאמרי.
גילה וטיפח דור חדש של שחקנים כגון שולי רנד, רמי הויברגר, ענת וקסמן ורמי ברוך.
בין ההצגות הבולטות של רונן בתקופת זו: "טוב" מאת ס.פ.
טיילור, "קסטנר" מאת מוטי לרנר ו"מיכאל קולהאס", עיבוד על פי היינריך פון קלייסט.
האחרונה זכתה להצלחה בינלאומית חסרת תקדים והוזמנה לפסטיבל אדינבורו היוקרתי, לפסטיבל הבינלאומי בוורשה (1987/88), ויצאה לסיבוב הופעות במספר ערים בגרמניה וכמו כן במוסקבה וסנט פטרסבורג.
בשנת 1990, בעקבות הצלחתה ההצגה "גם הוא באצילים", הוזמן אילן רונן לביימה בתיאטרון מאלי במוסקבה.
וכך, היה רונן לביים הישראלי הראשון שביים ברוסיה הקומוניסטית.
ב-1992 פרש מניהול אמנותי, והפך לבמאי עצמאי, בין ההצגות הבולטות שביים, בתיאטרון הקאמרי: "מבקר המדינה", מאת אילן חצור על פי גוגול, "נורה" מאת איבסן, "קוויאר ועדשים", חפץ ו"הבכיינים" של חנוך לוין; בתיאטרון בית ליסין: "מותו של אנרכיסט מפוקפק" מאת דריו פו, חשמלית ושמה תשוקה מאת טנסי ויליאמס.
בשנת 1995 החל לביים בתיאטרון הבימה.
בין ההצגות הראשונות בבימויו בתיאטרון הלאומי, החייל האמיץ שוויק מאת ירוסלב האשק, קן הקוקייה (תרגום ובימוי) מאת דייל וסרמן ו"קרוב יותר" מאת פטריק מרבר
בשנים 1996–2004 הקים, ביים וניהל את "קבוצת הצעירים של תיאטרון הבימה".
מטרתו של רונן הייתה ליצור חממה לבוגרי בתי הספר למשחק ולשחקני תיאטרוני פרינג', שתאפשר להם להתפתח בהדרגה בתיאטרון וליצור יחד עימו תיאטרון המחפש אתגרים תיאטרוניים, המקרב אליו קהלים צעירים.
הקבוצה הפכה לאחת מגולות הכותרת של התיאטרון עם הצגות בולטות כמו "מנדרגולה", "מלחמת אחים" ו"מעגל הגיר הקווקזי", שאף זכתה להצלחה בינלאומית בפסטיבל הבינלאומי בפראג בשנת 2000. קבוצת הצעירים של תיאטרון "הבימה" המשיכה את פעילותה עד שנת 2016, בניהולם של סיגל אבין (2005 - 2009) ושי פיטובסקי (2009 -2013).
הצלחת הקבוצה, הפכה למודל לחיקוי לתיאטרונים כמו בית לסין, גשר, חיפה ובתיאטרון הקאמרי שהקימו קבוצות מסוג זה לתקופות משתנות.
בשנת 2004 מונה אילן רונן למנהל האומנותי של תיאטרון הבימה.
במהלך כהונתו נאלץ התיאטרון לעזוב את משכנו הקבוע לרגל שיפוץ הבניין למשך כחמש שנים, שבעקבותיו פנה רונן להנהלת תיאטרון הקאמרי ויזם עימה סדרה של שיתופי פעולה על מחזות מאתגרים מבחינה אומנותית: "חברון", "אנטיגונה", "החגיגה", "אלוף הבונים", "הכיתה שלנו", "חשמלית ושמה תשוקה" (בבימויו של רונן), "אישה בורחת מבשורה" ו"הילד החולם".
שיתוף פעולה דומה נעשה עם הנהלת תיאטרון באר שבע בהצגה "אנה קרנינה" (בבימויו של רונן).
כתוצאה מהשיפוץ והשכרת אולמות חלופיים, נאלצה הבימה להתמודד עם משברים כלכליים חסרי תקדים.
רונן צרף ללהקת השחקנים כוכבים כמו יוסי בנאי, אבי קושניר, יבגניה דודינה ורבים אחרים.
מעמדם אומנם סייע למשוך קהל להצגות, אך במקביל ההחלטה ספגה ביקורת רבה על משכורות העתק ששולמו להם בעת שהתיאטרון היה בגירעון חמור.
במקביל, טיפח רונן דור חדש של יוצרים צעירים כמו יעל רונן (בתו), שי פיטובסקי מנהל קבוצת הצעירים, מאור זגורי, שחר פנקס, שיר גולדברג וכפיר אזולאי.
בשנת 2006 התקבלה הבימה לUTE - איחוד תיאטרוני אירופה ובשנת 2011 היה רונן למנהל האמנותי הראשון בישראל שנבחר לתפקיד נשיא האיגוד.
בין ההצגות הבולטות הנוספות שביים אילן רונן בתקופת כהונתו כמנהל אומנותי בהבימה: "כתר בראש" מאת יעקב שבתאי, "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" מאת סמי גרונמן (תרגום ופזמונים: נתן אלתרמן), "יהוא" מאת גלעד עברון ו"לבד בברלין" על פי הנס פאלאדה.
על אף ההצלחה בזירה הבינלאומית ספג התיאטרון במהלך כהונתו של רונן ביקורת מצד גורמים מסוימים בתקשורת שבחרו להתעלם מהצלחות על הבמות החשובות ביותר בלונדון, ניו יורק, מוסקבה וורשה ברלין ועוד ומתחו ביקורת על "רפרטואר שנוי במחלוקת, הפקות שלא מצליחות לגרוף פרס וירידה במספר המנויים"..
כל זאת, למרות שבתקופת כהונתו זכו הצגות "הבימה" לפרסי התיאטרון הישראלי בקטגוריות שונות.
מסעות לחוץ לארץ ושיתופי פעולה בינלאומיים
"הקמצן", בבימויו, פתחה את הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בסין, שהתקיים ב-"People's Arts Theater", בייג'ינג, 2016. כמו כן, ההצגה "לבד בברלין" שהוצגה בברלין, "היום שלפני היום האחרון", שהועלתה בברלין, ו"מוריס שימל" מאת חנוך לוין שהוזמנה להופיע בוורשה.
בסוף שנת 2016 פרש אילן רונן מהניהול האמנותי של תיאטרון הבימה.
פעילותו לאחר הפרישה מתפקיד מנהל אומנותי בהבימה
מאז פרישתו מתפקיד מנהל האומנותי של הבימה, ממשיך רונן כבמאי עצמאי בתיאטראות הקאמרי, בית ליסין, חיפה, באר שבע, בתיאטרון גשר ובתיאטראות בחו"ל.
בין ההצגות שביים: "קרום" מאת חנוך לוין בתיאטרון הקאמרי, "מי מפחד מווירגיניה וולף" מאת אדוארד אלבי בהבימה, "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט ועיבוד לספרו של דויד גרוסמן, "הזמן הצהוב", בתיאטרון ביפו.
שתי ההצגות זכו בפרס "קיפוד הזהב".
רוג'רס ו"זוג" מאת עדנה מזי"א בתיאטרון בית לסין.
לאחרונה ביים את "[ר]אבולוציה" מאת יעל רונן בתיאטרון גשר, "טריאז'" מאת מאיה ערד יסעור, "בין קודש לחולון" מאת דניאל לפין,"לילה ברומא" מאת רמי ורד בתיאטרון בית ליסין, "לאופולד-שטאט" מאת טום סטופארד בתיאטרון הבימה ו"אלבום בשחור לבן" בתיאטרון חיפה.
בשנת 1990 הוזמן לביים את המחזה "גם הוא באצילים" בתיאטרון מאלי במוסקבה וכך היו רונן והתפאורנית רות דר ליוצרי התיאטרון הראשונים מישראל המוזמנים לעבוד במוסקבה הקומוניסטית.
ב-2015, הוזמן לביים את המחזה "אוגוסט מחווז אוסייג'" בתיאטר קופורסטרדאם בברלין..
בשנת 2017, הוזמן רונן שוב לתיאטרון "מאלי", בו ביים את "ביקור הגברת הזקנה".
בשנה זו, ביים גם את "הכל חייב להבריק" מאת נח היידל בתיאטר קופורסטרדאם.
אדוארד אלבי תיאטרון הבימה 2018 מחכים לגודו סמואל בקט הפסטיבל הבינלאומי, יפו 2018 החולה המדומה מולייר תיאטרון הבימה 2019
הצגה מחזאי תיאטרון הצגת בכורה טוב סי.
רוג'רס () תיאטרון בית ליסין 2018 הקומיקאים ניל סיימון תיאטרון חיפה 2020 בין המילים פלוריאן זלר () תיאטרון בית ליסין 2021 נופים קסומים בס ווהל () תיאטרון באר שבע 2021 לאופולד-שטאט טום סטופארד תיאטרון הבימה 2023 אלבום בשחור לבן ברנדן ג'ייקובס ג'נקינס () תיאטרון חיפה 2025
אשתו, רחל הפלר, הייתה שחקנית תיאטרון החאן והקאמרי וכיכבה בתוכניות ילדים בשנות ה-70, ביניהן טלפלא ועברית בסימן טוב.
בתו יעל רונן ממשיכה את דרכו ופועלת כבמאית ומחזאית בתיאטרונים המקומיים ובתיאטראות בולטים בגרמניה, אוסטריה ופולין.
כיהנה במשך עשור כבמאית ומחזאית הבית ב"תיאטרון גורקי" וכעת מכהנת כבמאית הבית של ה"שאובינה".
בנו מיכאל רונן, בוגר מסלול בימוי בבית הספר LAMDA (אקדמיית לונדון למוזיקה ואומנויות דרמטיות) בלונדון, שימש כעוזר הבמאי תומאס אוסטרמאייר ולאחר מכן כבמאי הבית של תיאטרון הבאלהאוז בברלין.
בעשור האחרון בחר להפוך ליזם פרויקטים בתחום האימרסיב (immersive), Metaverse ו-NFT.
מתגורר עם משפחתו בטופאנגה, לוס אנג'לס.
חתנו לשעבר הוא השחקן יוסף סוויד.
אילן רועה (1 בינואר 1967 – 28 בפברואר 1999) היה עיתונאי ישראלי שעבד ככתב עבור קול ישראל.
נהרג בעת משימת סיקור בדרום לבנון.
נולד במושב ינוב שבשרון, למד בבית הספר הדתי "ישורון" בנתניה ובבית הספר התיכון בר-אילן בעיר.
התגייס ב-1986 ושירת בחטיבת הנח"ל כחובש.
בתום שירותו הצבאי החל לכתוב בשבועון הנוער "ראש אחד".
לאחר מכן שימש כתב לענייני פלילים ולענייני מפלגות בסוכנות החדשות עתי"ם.
מספר שנים אחר-כך החל לעבוד ככתב לענייני כלכלה בעיתון "חדשות".
עם סגירת העיתון, עבד תקופה קצרה בעיתון "הארץ".
בשנת 1993 עבר לרשות השידור.
תחילה שימש כתב לענייני ההסתדרות ולאחר שנה מונה לכתב "קול ישראל" בצפון.
ב-28 בפברואר 1999 נהרג רועה בפעילות מבצעית בלבנון.
בתוקף תפקידו הצטרף לשורת מפקדים צבאיים שנסעו לניחום אבלים בביתה של אישיות לבנונית בכירה בכפר שבעא בלבנון.
הם עשו את דרכם חזרה בשיירה בת ארבעה כלי רכב צה"ליים.
סמוך למוצב "כאוכבא" ברצועת הביטחון בדרום לבנון, עלה הרכב שבו נסע רועה על מטען צד שהופעל מרחוק.
ברכב נסעו יחד עמו תא"ל ארז גרשטיין, מפקד יחידת הקישור ללבנון, , קשרו .
מעוצמת הפיצוץ התהפך הרכב וכל נוסעיו נהרגו.
לאחר מותו הוחלט באגף כוח אדם במטה הכללי לחיילו.
רועה הובא למנוחות בחלקה הצבאית בבית-העלמין במושב ינוב.
השאיר אחריו אישה, הורים ושני אחים.
על שמו פרס מנכ"ל רשות השידור לכתב המצטיין.
בשנת 2006 יצא לזכרו הספר "מטעמי תוניסיה שאילן אהב".
הספר נכתב על ידי אמו ויצא לאור בהוצאת הספרים "אוריון".
אולפני רדיו קול הגליל העליון של מועצה אזורית הגליל העליון וקול ישראל נקראים על שמו של אילן רועה.
גינת בית העיתונאים על שם סוקולוב בתל אביב נקראת על שם אילן רועה.
בגינה יש פינת הנצחה ובה פסל של אילן רועה מאת הפסל הישראלי יעקב אפשטיין, המיקרופון ומכשיר ההקלטה שהיו ברשותו בעת שנהרג ומתקן המופעל בלחיצת כפתור, המספר את סיפור חייו של אילן רועה.
אילן פיבקו (נולד ב-7 בספטמבר 1947) הוא אדריכל ישראלי.
פיבקו נולד בצרפת לאב אורתופד (לימים, מנהל המחלקה האורתופדית בבית החולים הדסה) ולאם עקרת בית.
בהיותו בן שנתיים עלתה משפחתו לארץ, והתגוררה בתל אביב.
פיבקו למד בבית הספר היסודי תל נורדאו ולאחר מכן בבית הספר גאולה.
כאשר התקבל ללימודי אדריכלות בטכניון, עבר לחיפה ועם סיום לימודיו בשנת 1975 שב לתל אביב, שם התמחה במשרד יסקי.
לאחר תום התמחותו, פתח עסק לרהיטי במבוק וקש בשם "גזיבו", ובשנת 1981 פתח משרד עצמאי, בשם אילן פיבקו אדריכלים המעסיק כיום כ־40 אדריכלים.
המשרד עוסק במגוון רחב של תחומים: תב"ע, תכנון מתחמים ומגדלים למגורים, תכנון בתי מלון ומבני ציבור, תכנון וילות ומשרדים.
המשרד עוסק גם ביזמות נדל"ן, בעיצוב פנים ובעיצוב מוצר.
אילן פלד (נולד ב-9 במרץ 1969) הוא קומיקאי, תסריטאי, זמר, מפיק ושחקן ישראלי.
פלד ידוע בעיקר בזכות גילום דמותה של מירי פסקל בקומדיות "אחד העם 1" וסדרת ההמשך שלה "אחד העם 101", של המורה לימונה בקומדיית המצבים "גור ואוח", בזכות התפקידים הקומיים של נשים גרוטסקיות ואגוצנטריות שהוא נוטה לגלם, ובזכות שיתוף הפעולה שלו עם יעל פוליאקוב.
פלד נולד וגדל בחדרה בשם אילן חדד למשפחה ממוצא טריפוליטאי כבן זקונים ויש לו שלושה אחים גדולים.
למד בבית הספר "עמל" בעירו במגמת חשמל, ובשעות אחרי הצהריים למד תיאטרון בבית הספר בוסתן בנתניה.
ב-1986 הופיע בפסטיבל בצבעים טבעיים, וב-1988 בפסטיגל.
פלד הוא בוגר בית הספר לתיאטרון בית צבי ברמת גן שם השתתף בהצגות רבות, בהן "אופרת הקבצנים" מאת גיי ופפוש ו"גנרל של שטן" מאת קרל צוקמאייר.
בשנת 1999 דיבב את דמותו של קפטן קרופניק במשחק המחשב הישראלי "פיפוש".
הוא השתתף גם במשחקים הבאים בסדרה.
ב"פיפוש 2", שיצא בשנת 2000, גילם את חסיה, ו"בחלום שהתגשם", שיצא בשנת 2001, גילם שוב את קפטן קרופניק.
בשנת 1991 היה רקדן בפסטיגל.
בשנת 2000 השתתף בתוכנית ההומור והמערכונים הטלוויזיונית "דומינו", ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2001 התארח בסדרה הקומית של ערוץ 2 "שוטטות" גילם את הסוכן של להקת "היי פייב", שיחק לצידם של אורי גוטליב, וארז בן הרוש שאיתם גם שיחק בסדרות אחד העם 1, אחד העם 101, והנוכלות.
בשנת 2003 השתתף בתוכנית "אחד העם 1" שם גילם בין היתר את הדמות המזוהה עימו ביותר, מירי פסקל, פקחית תנועה וולגרית.
בנוסף פלד השתתף בקומדיות הילדים "בלאגן","גור ואוח","בלאגן ועד אילת", ו"תה עם לימונה" שם גילם את דמותה של המורה לימונה.
בשנים 2003־2004 השתתף בסדרה הקומית של ערוץ ניקלודיאון "נקניקייה" בתפקיד המנחה וגם שיחק דמויות שונות.
בשנת 2008 הנחה את פסטיבל שירי הילדים בדמותה של לימונה ביחד עם רועי בר נתן, טלי אורן ומיכל מוכתר.