tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התיקונים הושלמו תוך חודש, וב-16 בינואר 1915 יצאה ארקנסו לכפים של וירג'יניה לתרגילים ב-19–21 בינואר.
לאחר מכן ירדה הספינה אל מפרץ גואנטנמו, קובה לתרגילים עם הצי.
ארקנסו חזרה לאימונים מחוץ להמפטון רודס ב-7 באפריל, ולאחריה תקופת תחזוקה נוספת במספנת הצי של ניו יורק, החל מ-23 באפריל.
ב-25 ביוני, התיקונים הושלמו, וארקנסו יצאה לניופורט, רוד איילנד, לאימון טורפדו ותמרונים טקטיים במפרץ נראגנסט, שנמשכו עד סוף אוגוסט.
ב-27 באוגוסט, האונייה חזרה להמפטון רודס.
שם, היא השתתפה בתרגילים מחוץ לנורפוק עד 4 באוקטובר.
לאחר מכן חזרה לניופורט, שם השתתפה בתמרונים אסטרטגיים ב-5–14 באוקטובר.
היא הפליגה למספנת הצי של ניו יורק ב-15 באוקטובר, שם שהתה במבדוק היבש לצורך תחזוקה מקיפה.
העבודה הסתיימה עד 8 בנובמבר, כאשר ארקנסו חזרה להמפטון רודס.
האונייה שהתה בברוקלין לצורך תיקונים ב-19 בנובמבר, שנמשכו עד 5 בינואר 1916, כאשר היא יצאה דרומה לים הקריבי, דרך המפטון רודס, לתרגילי חורף.
היא יצאה ל-Mobile Bay ב-12 במרץ, לאימון טורפדו, לפני שחזרה למפרץ גואנטנמו.
היא חזרה למספנת הצי של ניו יורק ב-15 באפריל, לצורך שיפוץ.
ארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל 1917, והצטרפה למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה.
ארקנסו שובצה באותה עת לפלגת אוניות המערכה ה-7 שהוצבה בווירג'יניה.
האונייה סיירה בחוף המזרחי ואימנה צוותי תותחים במשך 14 החודשים הבאים.
האונייה נשלחה לבריטניה ביולי 1918 כדי להחליף את אוניית המערכה דלאוור, אשר הוטלה לפעול עם הצי הגדול בשייטת אוניות המערכה השישית מאז דצמבר 1917. ארקנסו עזבה את ארצות הברית ב-14 ביולי; תוך כדי התקרבות לבסיס הצי המלכותי ברוזית', אוניית המערכה ירתה על מה שנחשב כפריסקופ מצוללת גרמנית.
המשחתות שליוו את ארקנסו הטילו מטעני עומק אך לא פגעו בצוללת לכאורה.
ארקנסו הגיעה לרוזית' ב-28 ביולי, והצטרפה לשאר פלגת אוניות המערכה ה-9 שהוצבה שם.
במשך שאר המלחמה, פלגת אוניות המערכה ה-9 פעלה כשייטת אוניות המערכה ה-6 של הצי הגדול.
ב-11 בנובמבר נכנסה לתוקף שביתת הנשק עם גרמניה שסיימה את מלחמת העולם הראשונה.
תנאי שביתת הנשק חייבו את גרמניה לכלוא את מרבית צי הים הפתוח בסקפה פלו, בפיקוח הצי הגדול.
ארקנסו ושאר ספינות המלחמה האמריקאיות השתתפו במעצר; צי משולב של 370 ספינות מלחמה בריטיות, אמריקאיות וצרפתיות פגש את צי הים הפתוח בים הצפוני ב-21 בנובמבר, וליוו אותו לסקפה פלו.
ב-1 בדצמבר, פלגת אוניות המערכה התשיעית נותקה מהצי הגדול, ולאחר מכן יצאה ארקנסו מלשון הים של פורת' לאי פורטלנד.
לאחר מכן היא יצאה לים לפגוש את אוניית הקו האוקיינית ג'ורג' וושינגטון שהובילה את וילסון לאירופה.
ארקנסו ושאר כוחות הצי האמריקאי באירופה ליוו את הספינה לתוך ברסט, צרפת ב-13 בדצמבר.
לאחר השלמת הליווי, הפליגה ארקנסו לעיר ניו יורק, והגיעה ב-26 בדצמבר, לשם השתתפה הצי בסקירה ימית עבור מזכיר הצי ג'וזפוס דניאלס.
משטר האימונים בזמן שלום לארקנסו כלל אימוני יחידה, תמרון צי שנתי ותחזוקה תקופתית במבדוק היבש.
היא השתתפה גם בתחרויות ירי והנדסה.
לאחר שחזרה לארצות הברית, ארקנסו נכנסה למבדוק יבש במספנת הצי של נורפוק לצורך שיפוץ מקיף.
לאחר מכן היא הצטרפה שוב לצי כדי לבצע אימונים מול קובה, ולאחר מכן חצתה את האוקיינוס האטלנטי, לכיוון אירופה.
היא הגיעה לפלימות', ב-12 במאי 1919, ולאחר מכן ביצעה תצפיות מזג אוויר ב-19 במאי, ומאוחר יותר שימשה כספינת ייחוס להדריך את הסירות המעופפות של הצי קרטיס NC שטסו ממפרץ טרפאסי, ניופאונדלנד, לאירופה.
לאחר שסיימה את המשימה, היא יצאה לברסט, ב-10 ביוני, ואספה את האדמירל ויליאם ס.
בנסון, ראש המבצעים הימיים, ואשתו.
ארקנסו נשאה אותם בחזרה לניו יורק, לאחר שבנסון סיים בוועידת השלום בפריז, והגיעה ב-20 ביוני.
ב-19 ביולי, ארקנסו עזבה את המפטון רודס, כדי להצטרף למשימתה החדשה, צי האוקיינוס השקט האמריקאי, לכיוון סן פרנסיסקו.
היא הגיעה ב-6 בספטמבר, דרך תעלת פנמה, והעלתה את המזכיר ג'וזפוס דניאלס ואשתו.
היא לקחה את דניאלס ואשתו לבלייקלי הארבור, וושינגטון, ב-12 בספטמבר, ולמחרת השתתפה בסקירה ימית עבור הנשיא וילסון.
ב-19 בספטמבר, ארקנסו נכנסה למספנת הצי פוגט סאונד לצורך שיפוץ כללי.
היא חזרה לצי במאי 1920 לצורך אימון פעולות ליד קליפורניה.
הצי אימץ מערכת סיווג גוף, וב-17 ביולי הקצה לארקנסו את הכינוי "BB-33".
היא יצאה להוואי, בספטמבר, בפעם הראשונה שהיא הפליגה לאיים.
בתחילת 1921, ארקנסו ביקרה בוואלפראיסו, צ'ילה, שם קיבל אותה הנשיא ארתורו אלסנדרי פלמה; צוות האונייה אייש את המסילה כדי לכבד את נשיא צ'ילה.
באוגוסט 1921 חזרה ארקנסו לצי האטלנטי, שם הפכה לאוניית הדגל של המפקד, כוח אוניות המערכה, הצי האטלנטי.
לאורך שנות ה-20 של המאה ה-20, ארקנסו נשאה צוערים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית להפלגות קיץ.
היא יצאה לסיבוב הופעות באירופה ב-1923; שם, ב-2 ביולי, היא עצרה בקופנהגן, שם ביקר אותה כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק.
היא גם עצרה בליסבון ובגיברלטר.
שייט נוסף של צוערים לאירופה נערך ב-1924; השייט לשנה הבאה היה לחוף המערבי של ארצות הברית.
ב-30 ביוני 1925, היא עצרה בסנטה ברברה, קליפורניה כדי לסייע לאחר רעידת האדמה בסנטה ברברה ב-1925. ארקנסו, המשחתת מק'קולי, וסירת הסיור PE-34 שלחו יחידות לחוף כדי לעזור למשטרה בסנטה ברברה.
הם גם הקימו בעיר תחנת רדיו זמנית.
לאחר שחזרה מהשיוט של 1925, האונייה עברה מודרניזציה במספנת הצי של פילדלפיה.
היא הורידה את שנים-עשר הדוודים הישנים שלה המונעים בפחם והחליפה אותם בארבעה דווים מונעים על ידי נפט, שנפלטו לארובה אחת גדולה יותר.
כמו כן הוסיפו לה שריון סיפון נוסף כדי להגן עליה מפני ירי, ותורן חצובה קצר הותקן במקום תורן הכלוב האחורי.
המודרניזציה הושלמה בנובמבר 1926, ולאחר מכן ערכה ארקנסו שייט ניסויים באוקיינוס האטלנטי.
היא חזרה לפילדלפיה, שם ניהלה ניסויי קבלה לפני שהצטרפה שוב לצי.
ב-5 בספטמבר 1927, ארקנסו נכחה בטקסים של חשיפת לוח זיכרון לכבוד החיילים והמלחים הצרפתים שמתו במהלך מערכת יורקטאון ב-1781.
היא חזרה להפלגות אימונים במאי 1928, כאשר היא לקחה צוות של צוערים לאוקיינוס האטלנטי לאורך החוף המזרחי, יחד עם הפלגה לקובה.
ביוני היא השתתפה בתרגיל משותף להגנה על החוף של הצבא והצי כחלק מהצי ה"תוקף" העוין.
בתחילת 1929 שייטה ארקנסו באיים הקריביים וליד אזור התעלה.
היא חזרה לארצות הברית במאי 1929, לשיפוץ במספנת הצי של ניו יורק.
לאחר שיצאה מהמבדוק היבש, היא ערכה שייט אימונים נוסף, הפעם למים האירופים; היא בילתה בים התיכון וביקרה בבריטניה.
ארקנסו חזרה לארצות הברית באוגוסט ופעלה עם צי הסיור מול החוף המזרחי.
שייט האימונים לשנת 1930 יצא שוב לאירופה.
היא ביקרה בשרבור, צרפת, קיל, גרמניה, אוסלו, נורווגיה ואדינבורו, סקוטלנד.
השייט נמשך עד סוף השנה, ובשנת 1931 ביקרה אוניית המערכה בקופנהגן, דנמרק, גרינוק, סקוטלנד, וקדיס וגיברלטר בספרד.
עד ספטמבר, האונייה חצתה את האוקיינוס האטלנטי, והיא עצרה בהליפקס, נובה סקוטיה.
בפברואר, ארקנסו השתתפה בבעיית הצי XII.
במהלך התמרונים, היא שימשה כאוניית הדגל של אדמירל ארתור ל.
וילארד, והיא "הוטבעה" על ידי צוללת.
חודש לאחר מכן, ב-21–22 במרץ, ערכה ארקנסו תרגילים עם נושאות המטוסים לקסינגטון וסרטוגה.
ארקנסו השתתפה בחגיגות היום שישי של יורקטאון באוקטובר 1931, לציון יום השנה ה-150 למצור על יורקטאון.
היא העלתה את הנשיא הרברט הובר ופמלייתו ב-17 באוקטובר, ולקחה אותם לתערוכה, והחזירה אותם לאנאפוליס ב-19–20 באוקטובר.
לאחר מכן היא נכנסה למבדוק יבש לשיפוץ נרחב במספנת הצי של פילדלפיה, שנמשך עד ינואר 1932. במהלך תקופה זו, היא הייתה בפיקודו של ג'ורג' לנדנברגר.
ארקנסו הועברה לצי האוקיינוס השקט לאחר השלמת השיפוץ; במהלך הדרך, היא עצרה בניו אורלינס כדי להשתתף בחגיגת המרדי גרא.
היא פעלה מול החוף המערבי עד תחילת 1934, ואז היא הועברה בחזרה לצי האטלנטי, שם שימשה כאוניית הדגל של שייטת ההדרכה.
היא ערכה שיוט אימונים נוסף לאירופה בקיץ 1934. היא עצרה בפלימות', אנגליה, ניס, צרפת, נאפולי, איטליה וגיברלטר.
היא חזרה לאנאפוליס באוגוסט, ולאחר מכן יצאה לניופורט.
בניופורט, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט סקר את אוניית המערכה מהיאכטה Nourmahal.
בעודה שם, ארקנסו נכנסה עם אחד הקאטרים שלה בתחרות עם הסיירת הבריטית אה"מ דרגון לגביע באטנברג, וגביע העיר ניופורט; הקאטר של ארקנסו ניצחה בשני המרוצים.
האונייה נשאה את הגדוד ה-1, רגימנט הנחתים ה-5 לקולברה, לתרגיל נחיתת צי מס' 1 בינואר 1935. היא חזרה להתאמן בתפקידי שיוט ביוני, והיא שוב לקחה את הצוערים לאירופה.
בין התחנות היו אדינבורו, אוסלו, קופנהגן, גיברלטר ופונשל, באי מדיירה.
היא הורידה את צוות האקדמיה הימית באוגוסט והחלה בשיוט אימונים נוסף להליפקס, הפעם עבור חיילי מילואים של הצי, בחודש שלאחר מכן.
שיפוץ נערך באוקטובר לאחר השלמת השייט.
ארקנסו השתתפה ב-FLEX 2 בקולברה בינואר 1936, ולאחר מכן ביקרה בניו אורלינס, במהלך המרדי גרא.
היא הפליגה לנורפוק לשיפוץ גדול שנמשך עד אביב 1936. לאחר השלמת השיפוץ, האונייה לקחה צוות ביניים נוסף למימי אירופה; היא ביקרה את הנמלים של פורטסמות', אנגליה, גטבורג, שוודיה ושרבור, צרפת, וחזרה לאנאפוליס, באוגוסט.
כמו בשנה הקודמת, היא ערכה שיוט אימונים נוסף במילואים, ולאחר מכן נכנסה לבמדוק לשיפוץ בנורפוק.
שאר שנות ה-30 עקבו אחר דפוס דומה; בשנת 1937, שיוט האימון של הצוערים היה לאירופה, אך ההפלגות של 1938 ו-1939 נותרו במערב האוקיינוס האטלנטי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, עגנה ארקנסו בהמפטון רודס, והתכוננה לצאת לשייט אימונים של צי העתודה.
היא עזבה להעביר ציוד עגינה למטוס ימי וציוד תעופה מנורפוק למפרץ נאראגנסט, שם תכנן הצי להקים בסיס למטוסים ימיים.
בזמן שהייתה בניופורט, ארקנסו אספה תחמושת למשחתות והחזירה אותם להמפטון רודס.
לאחר שחזרה לווירג'יניה, ארקנסו שובצה לכוח מילואים עבור סיורי הנייטרליות באוקיינוס האטלנטי, יחד עם אחותה ויומינג, אוניות המערכה ניו יורק טקסס ונושאת המטוסים ריינג'ר.
ב-11 בינואר 1940, ארקנסו, ניו יורק וטקסס יצאו לתמרוני צי מול קובה.
היא עברה שיפוץ בנורפוק בין 18 במרץ ל-24 במאי.
לאחר שיצאה מהשיפוץ שלה, ערכה ארקנסו שייט אימון נוסף לצוערים, יחד עם טקסס וניו יורק, לפנמה ולוונצואלה.
בסוף 1940, היא ערכה שלושה הפלגות אימונים תחת צי העתודה באוקיינוס האטלנטי.
ב-19 בדצמבר 1940, עם 500 חיילי מילואים של הצי על הסיפון, התנגשה ארקנסו בשעה 03:00 בערך עם הקולייר Melrose היוצאת, של חברת Mystic Steamship מבוסטון, מחוץ ל-Sea Girt, ניו ג'רזי.
למרות שזו הייתה פגיעה קלה, הלוחות מתחת למים של הקולייר היו סדוקים, והיא טבעה ממש בסמוך למבדוק יבש של ברוקלין לאחר מרוץ של 40 מייל לנמל.
"ספינת המלחמה המשיכה למעגן שלה בנהר ההדסון, עם קצת צבע שהתקלף ועם סירת הצלה מרוסקת".
במהלך החודשים שלאחר מכן, ארצות הברית התקדמה בהדרגה לקראת מלחמה באוקיינוס האטלנטי.
האונייה הוקצתה לכוח הליווי של הנחתים שנפרסו לכיבוש איסלנד, ביולי 1941, יחד עם ניו יורק, שתי סיירות ואחת עשרה משחתות.
כוח המשימה נפרס מ-NS Argentia, ניופאונדלנד, ב-1 ביולי, וחזר לנמל עד 19 ביולי.
החל מ-7 באוגוסט, ארקנסו יצאה לסיורי נייטרליות בלב האוקיינוס האטלנטי שנמשכו שבוע.
לאחר שחזרה לנמל, הפליגה ארקנסו לוועידת האמנה האטלנטית עם הנשיא רוזוולט וראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל, שהתקיימה על סיפון אה"מ פרינס אוף ויילס.
בעודה שם, תת-מזכיר המדינה של ארצות הברית, סאמנר וולס, נשאר על סיפון ארקנסו.
היא ניהלה סיור נייטרליות נוסף בין 2 ל-11 בספטמבר.
ארקנסו עגנה במפרץ קאסקו, מיין, ב-7 בדצמבר 1941, כאשר יפן תקפה את פרל הארבור והכניסה את ארצות הברית למלחמה.
שבוע לאחר מכן, היא הפליגה להוואלפיורדור, איסלנד, וחזרה לבוסטון ב-24 בינואר 1942. היא ערכה תרגילי אימון במפרץ קאסקו, כדי להכין את הצוות שלה לתפקידי ליווי שיירה.
ב-6 במרץ היא הגיעה לנורפוק, כדי להתחיל בשיפוץ.
הסוללה המשנית הופחתה לשישה תותחי 5 אינץ'/51 קליבר.
כמו כן, נוספו 36 תותחי בופורס נגד מטוסים (בצריחים מרובעים) ו-26 תותחי אורליקון נ"מ 20 מ"מ, כשהניסיון בפרל הארבור גרם לצי האמריקני להיות מודע לצורך בהגברת חימוש נ"מ קל.
גם חימוש התותחים 3 אינץ'/50 קליבר הוגדל מ-8 תותחים ל-10. העבודה נמשכה עד 2 ביולי, ולאחר מכן ערכה ארקנסו שייט ניסויים במפרץ צ'ספיק; לאחר מכן המשיכה לניו יורק, והגיעה ב-27 ביולי.
שם, היא הפכה לאוניית הדגל של כוח המשימה 38 (TF 38), שליווה שיירה של 12 אוניות תובלה לכיוון סקוטלנד.
השיירה הגיעה לגרינוק, ב-17 באוגוסט, וארקנסו חזרה לניו יורק ב-4 בספטמבר.
ארקנסו שוב ליוותה שיירה לסקוטלנד, וחזרה לניו יורק עד 20 באוקטובר.
לאחר מכן, נשלחו שיירות לצפון אפריקה כדי לתמוך בפלישה לצפון אפריקה.
ארקנסו חיפתה על השיירה הראשונה שלה, יחד עם שמונה משחתות, ב-3 בנובמבר.
היא חזרה לניו יורק ב-11 בדצמבר, שם נכנסה למעגן לשיפוץ נוסף.
ב-2 בינואר 1943, ארקנסו עזבה את ניו יורק כדי לנהל אימוני ירי במפרץ צ'ספיק.
בחזרה לניו יורק עד 30 בינואר, צוות האונייה התכונן לחזרה לתפקיד ליווי השיירות.
היא ליוותה שתי שיירות לקזבלנקה, בין פברואר לאפריל, לפני שחזרה לניו יורק, לתקופה נוספת במבדוק, שנמשכה עד 26 במאי.
ארקנסו חזרה לתפקיד כספינת אימונים לצוערים שבסיסה בנורפוק.
היא חידשה את תפקידי ליווי השיירות לאחר ארבעה חודשים, וב-8 באוקטובר היא יצאה לבאנגור, צפון אירלנד.
היא נשארה בצפון אירלנד, עד נובמבר, ועזבה ב-1 בדצמבר, לכיוון ניו יורק.
לאחר שהגיעה ב-12 בדצמבר, ארקנסו נכנסה למבדוק לצורך תיקונים נוספים, ולאחר מכן חזרה לנורפוק, ב-27 בדצמבר.
הספינה ליוותה שיירה נוספת לכיוון אירלנד, ב-19 בינואר 1944, לפני שחזרה לניו יורק, ב-13 בפברואר.
סבב נוסף של תרגילי ירי התקיים ב-28 במרץ, ולאחר מכן הפליגה ארקנסו לבוסטון לתקופה נוספת במבדוק.
ב-18 באפריל, ארקנסו עזבה לצפון אירלנד, שם התאמנה לתפקידי הפגזת חוף, שכן היא שובצה לכוח ההפגזות החוף לתמיכה במבצע אוברלורד, הפלישה לצפון צרפת.
היא שובצה לקבוצה II, יחד עם טקסס וחמש משחתות.
טייסי התצפית הארטילרית שלה במטוסים הימיים הוקצו באופן זמני ל-VOS-7 במטוסי קרב ספיטפייר.
ב-3 ביוני היא עזבה את המעגנים שלה, ובבוקר 6 ביוני נכנסה לעמדה כ-4,000 יארד (3,700 מטר) מחוף אומהה.
בשעה 05:52 ירתה על אויב לראשונה בקריירה.
היא הפגיזה עמדות גרמניות סביב חוף אומהה עד 13 ביוני, אז הועברה לתמוך בכוחות היבשה בגראנדקאמפ לה ביין.
ב-25 ביוני הפגיזה ארקנסו את שרבור, כתמיכה במתקפה האמריקאית על הנמל; תותחי חוף גרמניים ירו לעברה מספר פעמים, אך לא קלעו בה פגיעות.
שרבור נפלה לידי בעלות הברית למחרת, ולאחר מכן חזרה ארקנסו לנמל, תחילה בויימות', אנגליה, ולאחר מכן לבנגור, צפון אירלנד, ב-30 ביוני.
ב-4 ביולי יצאה ארקנסו מצפון אירלנד אל הים התיכון; היא הגיעה לאוראן, אלג'יריה, ב-10 ביולי, לפני שהמשיכה לטאראנטו, לשם הגיעה ב-21 ביולי.
שם היא הצטרפה לכוח התמיכה במבצע דרגון, הפלישה לדרום צרפת.
שוב, אוניית המערכה סיפקה תמיכה בירי לפלישה האמפיבית יחד עם שש סיירות של בעלות הברית, החל מ-15 באוגוסט.
ההפגזה נמשכה יומיים נוספים, ולאחר מכן היא נסוגה, תחילה לפלרמו, ולאחר מכן לאוראן.
לאחר מכן חזרה ארקנסו לארצות הברית, והגיעה לבוסטון ב-14 בספטמבר, שם עברה שיפוץ נוסף שנמשך עד תחילת נובמבר.
לאחר מכן היא יצאה לקליפורניה, דרך תעלת פנמה, ובילתה את שארית השנה בביצוע תרגילי אימון.
ב-20 בינואר 1945, ארקנסו עזבה את קליפורניה לפרל הארבור, ולאחר מכן המשיכה לאוליטי, כדי להצטרף לצי כהכנה להתקפה האמפיבית על איוו ג'ימה.
שם, היא שובצה לכוח משימה 54 (TF 54), שכלל חמש אוניות מערכה נוספות, ארבע סיירות ושש עשרה משחתות.
ב-16 בפברואר, ארקנסו הייתה בעמדה ליד איוו ג'ימה, ובשעה 06:00 היא פתחה באש על עמדות יפניות בחוף המערבי של האי.
ההפגזה נמשכה עד 19 בפברואר, אם כי היא נשארה מחוץ לאי לאורך קרב איוו ג'ימה, מוכנה לספק תמיכה באש לנחתים האמריקאים על החוף.
היא עזבה ב-7 במרץ, בדרך לאוליטי, והגיעה ב-10 במרץ, שם התחמשה ותדלקה לקראת המבצע הגדול הבא בזירת האוקיינוס השקט, הפלישה לאוקינאווה.
היא עזבה את אוליטי, ב-21 במרץ, והגיעה לאוקינאווה, ארבעה ימים לאחר מכן, כשהחלה בהפגזה יחד עם שאר כוח המשימה 54. החיילים והנחתים עלו לחוף ב-1 באפריל, וארקנסו המשיכה לספק תמיכה בירי במהלך 46 ימים לאורך קרב אוקינאווה.
קמיקזות תקפו שוב ושוב את האונייה, אם כי אף אחד לא פגע בה.
היא עזבה את האי במאי, והגיעה לגואם ב-14 במאי.
לאחר מכן היא המשיכה למפרץ לייטה, ב-12 ביוני, והגיעה לשם ארבעה ימים לאחר מכן.
שם, היא שובצה לקבוצת משימה 95.7, יחד עם טקסס ושלוש סיירות.
היא נשארה בפיליפינים עד 20 באוגוסט, לאחר מכן עזבה לאוקינאווה, והגיעה למפרץ באקנר ב-23 באוגוסט, אז נכנעה יפן, וסיימה את מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה, ארקנסו זכתה בארבעה כוכבי קרב.
לאחר תום המלחמה, ארקנסו השתתפה במבצע מרבד קסמים, החזרת אנשי שירות אמריקאים מהאוקיינוס השקט.
היא לקחה כ-800 חיילים חזרה לארצות הברית, עזבה ב-23 בספטמבר והגיעה לסיאטל, וושינגטון ב-15 באוקטובר.
היא ערכה עוד שלוש הפלגות במסגרת המבצע בין פרל הארבור לארצות הברית כדי להעביר חיילים נוספים הביתה.
במהלך החודשים הראשונים של 1946, ארקנסו עגנה בסן פרנסיסקו.
בסוף אפריל, האונייה יצאה לדרך להוואי.
היא הגיעה לפרל הארבור ב-8 במאי, ועזבה את פרל הארבור ב-20 במאי, לכיוון אטול ביקיני, לשם שימוש כמטרה לניסוי פצצת אטום במבצע צומת דרכים.
ב-1 ביולי, ארקנסו נחשפה להתפרצות אוויר בניסוי ABLE, אך שרדה עם נזקי הלם נרחבים למבנים העליונים שלה, בעוד שהגוף והצריחים המשוריינים שלה ניזוקו קלות.
ב-25 ביולי, אוניית המערכה הוטבעה על ידי הניסוי הגרעיני התת-ימי BAKER באטול ביקיני.
ללא גל הלם באוויר, ההלם "הועבר ישירות לגופים תת-מימיים", וארקנסו, רק 250 יארד (230 מטר) ממרכז הרעש, נראתה כאילו "נמחצה במכת פטיש אדירה מלמטה".
נראה שגל המים מהפיצוץ התהפך על האונייה, שהוקפצה לאחר מכן אל הקרקעית הרדודה על ידי ירידת נד המים שהושק מהפיצוץ.
ארקנסו, שהושבתה ב-29 ביולי, נמחקה מרשימות הצי ב-15 באוגוסט.
האונייה שוכנת הפוכה בעומק 180 רגל (55 מטר) בערך של מים בתחתית אטול ביקיני, שם היא משמשת כשונית מלאכותית.
ישנן תמונות רבות של שרידי האונייה באתר שירות הפארקים הלאומיים.
מערכת היחסים עם דגל ארקנסו
ארקנסו הייתה הזרז ליצירת דגל ארקנסו.
בשנת 1912 החליטו בנות המהפכה האמריקנית (DAR) שהן יציגו שלושה דגלים לאוניית המערכה כשהיא מתקרבת לתאריך הקבלה שלה.
שלושת הדגלים שה-DAR בחר להציג היו הדגל האמריקני, דגל גדוד הצי ודגל המדינה.
כאשר ל-DAR נודע משר החוץ של ארקנסו, ארל וו.
הודג'ס, שלארקנסו אין דגל רשמי של המדינה, הם החליטו לקיים תחרות כלל-מדינתית כדי להמציא כזה.
העיצוב המנצח היה של וילי קוואנו הוקר מפיין בלאף, ארקנסו, שהיה גם חבר ב-DAR.
ב-26 בפברואר 1913, עם כמה שינויים, העיצוב של הוקר הפך לדגל הרשמי של ארקנסו, וזמן קצר לאחר מכן הוצג ל-USS ארקנסו על ידי ה-DAR.
ארקי אלטונן (בפינית: Erkki Aaltonen; 17 באוגוסט 1910 – 8 במרץ 1990) היה מלחין פיני.
יצירותיו הולחנו בדרך כלל בסגנון הרומנטי הלאומי, אם כי שילב בהן לפעמים אפיונים מודרניסטיים.
אלטונן נולד ב-1910 בהמנלינה (טווסטהוס) בדוכסות הגדולה של פינלנד, אז באימפריה הרוסית כבנם של החקלאי נסטור אלטונן, ושל אשתו, אידה.
אביו לימד אותו לבנות כלי נגינה פשוטים.
בגיל 13 התחיל אלטונן לנגן בכינור ומאוחר יותר ניגן בתזמורת הנוער של עיר הולדתו.הוא למד בבית ספר מקצועי ואחר כך ב-1939-1929 למד כינור, פסנתר ועוגב באקדמיה למוזיקה על שם סיבליוס.
כמו כן ב-1940-1930 לקח שיעורים פרטיים להלחנה אצל ויינה ראיטיו ובנוסף ב-1940 למד שני סמסטרים אצל המלחין סלים פלמגרן.
בצעירותו כתב אלטונן חמש רביעיות מיתרים וב-1935 התחיל לכתוב סימפוניה.
לבסוף השלים את הסימפוניה הראשונה ב-1938 והיא תוקנה על ידו ב-1947.
ב-1945-1935 ניגן אלטונן ככנר בתזמורת התיאטרון של הלסינקי וב-1944-1943 בתזמורת הרדיו הפינית.
ב-1947-1945 היה ויולן בתזמורת העיר הלסינקי.
ב-1949 סיים את הסימפוניה השנייה שלו "הירושימה", יצירה שבוצעה פעמיים בעיר הירושימה וכן בערים אחרות בערים במזרח אירופה.
ב-1963-1953 ניהל אלטונן את מקהלת קולרבו.
אלטונן ניצח על קבוצת המוזיקה הקאמרית הלסינקי (1962-1957), ב-1960-1958 על התזמורת הפוליטכנית וב-1966-1964 על תזמורת לוהיאן.
באותה תקופה כתב את הסימפוניה השלישית, אחר כך ב-1959 את הסימפוניה הרביעית האקלקטית באופיה, שבה השתמש במגוון רחב של מודוסים משתנים, את הסימפוניה החמישית פרסם ב-1964.ב-1954 יצר את הקונצ'רטו לפסנתר מס.
2 כמו כן כתב את הבלטים Kimmon kosto (נקמת קימו) ו Nummisuutarit
בזמן שניהל את המכון למוזיקה בקמי (1973-1966) הלחין אלטונן קונצ'רטו לכינור מס 2 בשיטה הדודקפונית.
בהמשך ב-1973-1967 כיהן כמנהל האקדמיה למוזיקה קמין.
עיטור החירות של פינלנד, דרגה א
עיטור החירות של פינלנד, דרגה ב
מדליית מלחמת החורף עם חרבות
1943 - פרס ראשון בתחרות שירי הלכת של חטיבת פאיארי
1970 מדליית הכסף להצטיינות של פינלנד מטעם איגוד הערים של פינלנד
מקבט - מוזיקה למחזה רדיופוני
סימפוניית Runoilijan kuolema [מות המשורר]
Hämäläinen kansanpel; רפסודיה פינית לתזמורת
1959 ו-1956 - סויטת בלט "לפוניה" בשתי גרסאות:Lapponia 1 ו- Lapponia 2
Nummisuutarit - סויטה לסולנים קוליים, כינור סולו ותזמורת
1948 פרלוד ואלגרו בסול מינור וסול מז'ור / גרסאות לכינור או ויולה עם פסנתר
1977 - סונאטה לעוגב ולפסנתר Andante elegiaco
1984 - Canto dell'umanità (שיר האנושות) למקהלת נשים, מקהלת גברים, סולנים ותזמורת
(אמונה - תקווה - חמלה)
Arktisen meren äärellä (בים הארקטי) לפי מלים של אניקי מרונה - למקהלה מעורבת בארבעה קולות
Ennen talvea (לפני החורף) למקהלת גברים בארבעה קולות
Lacrimosa למקהלה מעורבת בארבעה, על מלים מאת איני מרונה
1979 - Elämän katoavaisuus - חיים חולפים - מחזור לידר לבריטון עם פסנתר או עוגב לפי תהלים ל"ט -1 Minä olin vaiti (נאלמתי דומיה) 2 - Herra opeta minua (הודיעני ה') 3.Varjona vain (אך בצלם)
1957 - Sockenskomakarna'' - סרט לפי ספר מאת אלכסיס קיווי "סנדלרי הכפר"
מוסטפא ארקין קוראי (בטורקית: Mustafa Erkin Koray; 24 ביוני 1941 – 7 באוגוסט 2023) אשר כונה גם ארקין באבא (אבא ארקין) היה זמר טורקי וגיטריסט, ממפתחי ז'אנר הרוק האנטולי.
נולד באיסטנבול בשנת 1941 והחל לנגן בפסנתר בגיל 5 כיוון שאימו הייתה מורה לפסנתר.
בנערותו החל לשמוע רוק אמריקאי ובעקבות כך החל ללמוד לנגן על גיטרה.
הוא הקים להקת נוער עם חבריו בבית הספר בשם ריטימצ'ילר והופיע בסוף שנת 1957 עם גרסאות כיסוי לשירי רוק אמריקאיים.
ההופעה זכתה לתשומת לב ציבורית ובעקבותיה צברה הלהקה פופולריות.
בשנים 1963–1965 שירת קוראי שירות חובה בצבא טורקיה, כסולן וגיטריסט בלהקת הג'אז של חיל האוויר.
לאחר שירותו עבר לשנה אחת להתגורר בגרמניה שם נחשף ללהקות רוק אנגליות שהגיעו להופיע בהמבורג.
עם חזרתו, התבלט במראה לא שגרתי בטורקיה של אותם הימים, חזות של רוקיסט עם שיער ארוך.
על רקע חזותו החריגה, נדקר פעמיים ברחובות איסטנבול.
בשנת 1966 הוציא את הסינגל הראשון שלו, "Bir Eylül Aksami".
בתחילת שנות ה־70 הקים את ההרכב Ter יחד עם חברים לשעבר בלהקת Bunalım.
הם הקליטו סינגל אחד בלבד, "Hor Görme Garibi", לפני שהתפרקו.
בשנת 1973 יצא אלבום הסולו הראשון שלו, בשם: Erkin Koray.
לאחר צאת האלבום עזב את חברת התקליטים Istanbul Records, וב־1974 חתם ב־Doglan Records.
קוראי שילב ביצירתו אלמנטים של מוזיקה טורקית עם רוק פסיכדלי ופרוגרסיבי.
כמו כן הושפע ממוזיקת המחאה האמריקנית, ושילב מסרים אנטי ממסדיים גם בשיריו.
ז'אנר הרוק האנטולי שהיה אחד ממייסדיו, התפתח בין היתר על רקע הפתיחות היחסית של השלטון הטורקי באותה התקופה להשפעות מערביות.
סך הכל הוציא קוראי 13 אלבומים בחייו שהאחרון שבהם בשנת 1999.
קוראי, לצד אורחן גֶ'נְגֶ'בַּי (Orhan Gencebay), נחשב לאחד מממציאי הבגלמה החשמלית (electro bağlama) — הגרסה החשמלית של כלי הנגינה טורקי מסורתי, הקרוב ללאוטה.
קוראי הלך לעולמו ב־7 באוגוסט 2023, בגיל 82, בעקבות מחלת ריאות, בטורונטו שבקנדה בה התגורר בשנותיו האחרונות.
להקת צלילי העוד ביססה את שירה 'עופרה' על שירו של קוראי Fesupanallah.
בום פם הקליטו ב-2012 גרסת כיסוי ליצירה האינסטרומנטלית של קוראי Çiçek Dağı.
להקת המטאל הישראלית אורפנד לנד שיתפה פעולה עימו והקליטה ב-2017 יחד עם קוראי גרסת כיסוי לשירו Estarabim.
אררט הוא השם שניתן לעיר מקלט ליהודים שביקש להקים בארצות הברית העיתונאי והדיפלומט היהודי-אמריקני מרדכי מנואל נח בשנת 1825.
מרדכי מנואל נח, סופר, מחזאי, פוליטיקאי יהודי ממדינת ניו יורק בארצות הברית, ביקש להושיע את העם היהודי באמצעות הקמת מדינה שבה ימצאו היהודים מקלט מכל רודפיהם ומצוקותיהם.
מדינה זו נועדה להצטרף לשאר המדינות המרכיבות את ארצות-הברית כמדינה חדשה נוספת.
ב־1820 החל נח במשא ומתן לקניית האי גרנד איילנד שבנהר הניאגרה, בסמוך לבאפלו ודרומית למפלי ניאגרה.
שאיפתו הייתה למשוך לשם סוחרים ובנקאים יהודים שיבינו את ההזדמנויות בפרויקט וחקלאים ממזרח אירופה שיעבדו את האדמה.
האי גרנד איילנד נקנה בשנת 1815 על ידי מדינת ניו יורק מידי האינדיאנים, ונח רכש שליש ממנו, וקיבל אופציה לרכישת שני השלישים האחרים.
נח האמין כי בבנייה לגובה ניתן יהיה לשכן באי שישה מיליון יהודים.
בשנת 1825 נערך טקס מפואר בן מאות מוזמנים, רובם נוצרים וחלקם יהודים, בכנסיית סן פול בבאפלו.
על רקע האורטוריה "יהודה המכבי" של הנדל, וכשהוא לבוש בגלימה סגולה ותליון מזהב שנלקחו מתיאטרון, הכתיר עצמו נח כ"שופט ישראל" של העיר החדשה אררט.
נח בחר בשם "אררט" בהשראת שם משפחתו ובהשראת מקום מנוחת המבטחים של תיבת נח לאחר המבול.
בטקס נשא נח נאום, שבו הכריז על הקמת בית לעם היהודי, והציג את אבן הפינה ליישוב החדש, שעליה נכתב בעברית: "שמע ישראל יי אלוהינו יי אחד", ובאנגלית:
האירוע הגרנדיוזי השיג את מטרתו וזכה לתשומת לב רבה מצד עיתונים באמריקה ואירופה.
נח פנה בקול קורא לכל העם היהודי לבוא לשם ולהקים במקום את מולדתו החדשה.
אולם היהודים לא נענו לקריאתו ולעגו לו כמשיח מטעם עצמו או כמי שמחפש הזדמנויות להרוויח על גבם של היהודים.
כיום אין בגרנד איילנד קהילה יהודית או בית כנסת, אך אבן הפינה שמורה במוזיאון ההיסטורי של באפלו.
נח המאוכזב החליט לפעול, עד מותו ב-1851, למען הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל ההיסטורית.
קורותיה של מדינת אררט מתוארים בסיפור קצר בשם "תיבת נח" מאת ישראל זנגוויל (1899).
הסופרת נאוה סמל כתבה את ספרה "אישראל" שהתפרסם בשנת 2005 בהשראת סיפורו של מרדכי מנואל נח.
התיאטרון הקאמרי מעלה בנובמבר 2015 מחזה בשם "בחזרה לאישראל", על פי ספרה של נאוה סמל, בבימויה של אורלי רביניאן ובכיכובו של גיל קופטש, המציג היסטוריה חלופית – מה היה קורה אילו הייתה מוקמת מדינת היהודים במאה ה-19.
אררט (בטורקית: Ağrı Dağı (מילולית "הר התיבה"), בארמנית: Արարատ) הוא הר געש שכבתי רדום הנמצא בצפון-מזרח טורקיה, סמוך לגבולות עם ארמניה ואיראן.
להר יש שתי פסגות: אררט הגדול ואררט הקטן.
פסגתו של אררט הגדול מתנשאת לגובה של 5,137 מטרים ונקראת מסיס, והיא המקום הגבוה ביותר בטורקיה המודרנית וברמה הארמנית.
הפסגה הנמוכה יותר – אררט הקטן – מתנשאת לגובה 3,896 מטרים ונקראת סיס.
ההר ממוקם 16 ק"מ מערבית לגבול עם איראן ו-32 ק"מ דרומית לגבול עם ארמניה.
הר אררט מוכר בעיקר בשל אזכורו בתנ"ך כמקום עליו נחה תיבת נח, אך הקביעה כי הוא אכן הר זה שנויה במחלוקת.
אף על פי שאררט מצוי כיום בשטח טורקיה, הוא משמש סמל לאומי של ארמניה, ואף מופיע במרכזו של סמל ארמניה.
בארמניה הוא מכונה גם "הר מסיס".
לאורך ההיסטוריה עבר ההר בין מדינות ואימפריות שקמו ונפלו באסיה הקטנה והקווקז, בהן הסקיתים והמדים.
במאה השלישית לפנה"ס גם אלכסנדר הגדול כבש את ההר בזמנו מהפרסים, והפך אותו לחלק ממוקדון, ממלכתו.
לאחר כינונה של ממלכה ארמנית עצמאית בשנת 198 לפנה"ס, הר אררט היה חלק ממנה קרוב ל-600 שנה, למעט הפסקה קצרה בין השנים 114–118 לספירה, אז נכבשה הממלכה על ידי הקיסר הרומי טראיאנוס.
לשנסתיימה תקופת שלטונה של ממלכת ארמניה על ההר, הפך המחוז כולו לשדה קרב בין האימפריה הפרסית לזו הרומית, ולאחר שזו האחרונה פוצלה לשתי קיסרויות נפרדות היה ההר בשליטת הקיסרות המזרחית, היא האימפריה הביזנטית.
בתחילת המאה התשיעית לספירה החילה הממלכה הארמנית מחדש את ריבונותה על האזור לתקופה קצרה.
בשנת 1071 זכו בשטח הסלג'וקים לאחר שהביסו את הצבא הביזנטי, בקרב מנזיקרט, ששלט שם כ-25 שנה לאחר הארמנים.
הממלכה הגאורגית המאוחדת השתלטה על השטח במאה השלוש עשרה עד לכיבוש ההר בידי העות'מאנים ב-1517 עד לתחילת המאה ה-20.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נשלט ההר על ידי הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה, עד לפלישת הצבא האדום – אז חולק הקווקז בין ברית המועצות לבין טורקיה.
הגבול, לצערם של הארמנים, השאיר את הר אררט בשליטת הטורקים עד ימינו ואת מדינתם כחלק מהרפובליקות של ברית המועצות.
ב-1991 קיבלה ארמניה את עצמאותה.
הראשונים לטפס על הר אררט בזמן המודרני היו ד"ר פרידריך פארוט – מגלה ארצות וחוקר טבע מאסטוניה, והמשורר הארמני חצ'אטור אבוביאן.
לפסגת ההר הגיעו השניים ב-1829. ב-1856 העפילה אליה משלחת נוספת, בראשה עמד האירי רוברט סטיוארט, וארבעה מחבריו (פרייז'ר, ת'רסבי, ת'יאובלד ואוונס).
ב-1840 התפרץ ההר ונגרם נזק רב בחיי אדם וברכוש.
במפת העולם הבבלית אחד המשולשים מייצג את ההר.
בספר בראשית מזוהים "הרי אררט" כהר שעליו נחה תיבת נח לאחר שהסתיים המבול: ().
אישים רבים במהלך הדורות הציעו לזהות מספר אתרים באזור אנטוליה כמקום שעליו נחה התיבה, כשיש כאלה שאף הציעו זיהוי של שרידיה.
ארץ אררט מוזכרת גם היא בספר מלכים ב' פרק יט' פסוק ל"ז, ובספר ישעיה פרק לז' פסוק ל"ח, כארץ אליה נמלטו בניו של סנחריב מלך אשור, אַדְרַמֶּלֶךְ ושַׂרְאֶצֶר, לאחר שרצחוהו בשנת 681 לפנה"ס: .
חברת ביטוח שפעלה בעבר בישראל, נקראה "אררט" וסמלה היה ההר שמעליו עמדה תיבת נוח.
בסיפור של חיים נחמן ביאליק "התרנגולים והשועל" מסופר שהשועל, לאחר שהתרנגולת הפיסחת עובדת עליו, נמלט מרוב בהלה ל"ארץ אררט".
ארשת היה מגזין מקוון מהראשונים שהוקמו ופרסמו תכנים בשפה העברית.
ארשת עסק בנושאי אקטואליה, ספרות, מוזיקה, תרבות דיגיטלית ועוד.
ארשת הוקם בתחילת 1999 על ידי שלום רוזנפלד מירושלים, בימים בהם מספר הגולשים בארץ הסתכם בכמה מאות אלפים, ונחשב חלוץ בתחומו.
מייסדי ארשת הגדירו אותו "יומן עברי מקוון על ענייני היום", ולראשונה נחשף הציבור הישראלי לכתבות ומאמרים במגזין מקוון שנחשב חדשני באותם ימים.
היותו פורץ-דרך מוזכרת בהקשר להיותו הראשון אשר השתמש באינטרנט כמדיה עיתונאית עצמאית, ובין היתר:
נחשף בו לראשונה הדו"ח שחיבר חבר-כנסת מיכאל איתן אודות השערורייה הקשורה בעמותות אהוד ברק.
היה בו הריאיון הראשון עם שר בממשלה שנערך ופורסם במיוחד לאתר אינטרנט.
כמו גם סדרת ראיונות עם אישים פוליטיים, שהתראיינו בפעם הראשונה ובאופן מיוחד לכלי תקשורת אינטרנטי.
תחקיר אודות מחבר הספר "שתיקת החרדים" נחשב לתחקיר הראשון שניצל את פורמט האינטרנט למטרה כזו.
ארשת חדל לפעול בסוף שנת 2000. ניתן למצוא חלק מהתכנים בשירותי ארכיב אינטרנטיים.
ארשָׁק הראשון מלך איבריה או ארטאשס הראשון מאיבריה (בגאורגית: არშაკ I; נפטר ב-78 לפנה"ס) משושלת אָרטַשֵׁסִיָאנִי היה מלך ממלכת איבריה (ממלכה במזרח גאורגיה) במשך 12 שנים משנת 93 לפנה"ס ועד מותו בשנת 78 לפנה"ס.
הידיעות הבלעדיות על מלכותו מופיעות ברשומות הגאורגיות מימי הביניים.
ארשק היה בנו של ארמניה, כנראה של ארטָאווַאזד הראשון (מלך ארמניה בין השנים 160 - 115 לפנה"ס לערך).
על פי הרשומות של לאונטי מרובלי, הוא הושבע למלוכה לאחר מרד האצילים נגד המלך האיברי פרנג'ום שושלת פָּרנַווַאז המורדים נימקו את בחירתם בכך שהדגישו שהוא היה נשוי לנסיכה משושלת פרנוואז, שהייתה כנראה אחותו של פרנג'ום.
תיאור שלטונו ברשומות הגאורגיות, קצר ומציין רק כי שלטונו היה ללא כל בעיות גדולות וכי הוא ביצר עוד יותר את העיר צונדה בג'אוואחתי.
תחת שלטונו הפכה ממלכת איבריה למדינת יעד להתפשטות ארמניה, והוא הפסיד מספר מחוזות במערב איבריה לקולכיס.
לאחר שנהרג, עלה בנו ארטָג , על כס המלכות.
ארקסילאוס היה פילוסוף יווני, מייסד האקדמיה האפלטונית התיכונה באתונה ואחד מממשיכיו של פירון מאליס, מייסד זרם הספקנות בפילוסופיה היוונית.
ארקסילאוס נולד בפיטאנה שבאיוליה, הוכשר בידי אוטוליקוס המתמטיקאי ומאוחר יותר חונך באתונה בידי תאופרסטוס וקראנטור, אשר על ידם הובל להצטרף אל האקדמיה האפלטונית.
הוא התחבר לפולמון מאתונה ולקראטס מאתונה, שמהם ירש את ראשות האקדמיה (σχολάρχης) ב-264 לפנה"ס.
דיוגנס לארטיוס אומר שבדומה ליורשו לאסידס, הוא נפטר בעקבות שתיית יתר, אולם עדויותיהם של מכריו ואחרים שוללות גרסה זו של סיפור מותו, וידוע שהיה לו כבוד רב מאוד בקרב האוכלוסייה האתונאית.
הדוקטרינה שלו, שכנראה רובה קיבלה את השראתה בעקבות כתביהם של אחרים, מציגה התקפה על האסכולה הסטואית (φαντασία καταληπτική) שלפיה קיימת אמת ודאית שהיא התבונה האלוהית המונחת ביסודו של הסדר שביקום.
השקפתו של ארקסילאוס הייתה מונחית על ידי אלמנט הספקנות החבוי בכתביו האחרונים של אפלטון.
הוא חשב שכוחה של אמונה אינטלקטואלית איננה יכולה להיחשב כבת-תוקף, כמו שזה מאפיין שוויון סותר באמונות.
אי הוודאות של מידע הגיוני נראית במידה שווה למסקנות הסיבה, ולכן אדם חייב להסתפק בהסתברות שיש בה כדי להיות מדריך מעשי.
"אין אנו יודעים דבר, אפילו לא את הבורות שלנו".
לכן, האדם הנבון חייב להסתפק בגישה האגנוסטית.
הוא השתמש בשיטה של סוקרטס להדרכה ולא השאיר אחריו כתבים.
עימותיו כללו הומור עוקצני ורעיונות פוריים.
מועדון הכדורגל אררט ירוואן, שנוסד בשנת 1935, הוא אחד ממועדוני הכדורגל הנחשבים ביותר בארמניה.
קבוצת הכדורגל ממוקמת בעיר ירוואן, בירת ארמניה.
לקבוצה אליפות ארמניה אחת ועוד אליפות אחת בברית המועצות, ארבעה גביעים ארמניים ושני גביעים סובייטיים.
בשנת 1973 עם המאמן ניקיטה סימוניאן זכתה הקבוצה בדאבל סובייטי כאשר זכתה באליפות הסובייטית ובגביע הסובייטי כאשר היא מנצחת בגמר את דינמו קייב.
בשנים 1971 ו-1976 זכתה הקבוצה רק בסגנות הגביע.
הקבוצה שיחקה לראשונה באירופה בעונת 1972/73 בגביע אופ"א אז הוגרלה בשלב הראשון מול קבוצת AEP לרנקה מקפריסין שאותה עברה בקלות.
בשלב השני פגשה הקבוצה בקבוצת גראסהופרס משווייץ וניצחה גם אותה.
בשלב השלישי שיחקה הקבוצה נגד קבוצת קייזרסלאוטרן מגרמניה אך הפסידה לה בדו-קרב פנדלים.
גביע לאומי נוסף הגיע למועדון בעונת 1975. את עונת 1974/75 החלה הקבוצה בגביע אירופה בשל זכייתה באליפות הסובייטית.
בשלב הראשון פגשה הקבוצה את קבוצת וייקינג אף.סי.
מנורווגיה ועברה אותה בדרך לשלב השני בו פגשה הקבוצה בקבוצת קורק סלטיק מאירלנד.
ברבע הגמר הפסידה הקבוצה לקבוצת באיירן מינכן שעתידה להיות הזוכה במפעל בעונה זו.
הקבוצה חזרה לגביע אירופה בעונה שלאחר מכן, בעונת 1975/76, כאשר בשלב הראשון פגשה בקבוצת אנורתוסיס פמגוסטה מקפריסין ועברה בעיקר בזכות ניצחון 0–9 בברית המועצות במשחק הראשון בין הקבוצות.
בשלב השני פגשה הקבוצה בקבוצת וסטהאם יונייטד והפסידה לה בסיכום שני המשחקים.
עם הקמת ליגת הכדורגל בארמניה עם עצמאותה בשנות ה-90 הפכה אררט ירוואן לאחת הקבוצות המובילות במדינה.
אך זכתה באליפות אחת בלבד, בגביע אחד ובסופרקאפ אחד.
הקבוצה התמודדה לראשונה כנציגת ארמניה העצמאית במפעלים האירופיים בגביע אופ"א עונת 1994/95 אחרי הזכייה באליפות ארמניה 1993. בשלב המוקדם שיחקה הקבוצה מול קבוצת צסק"א סופיה והפסידה לה.
בעונת 1995/96 הגיעה הקבוצה לגביע המחזיקות ובשלב המוקדם עברה את קבוצת גאקאאס קטוביצה מפולין בבעיטות פנדלים.
בסיבוב הראשון פגשה הקבוצה בקבוצת דינמו מוסקבה מרוסיה והפסידה לה.
בגביע המחזיקות של עונת 1997/98 פגשה הקבוצה בסיבוב המוקדם בקבוצת דינמו בתומי מגאורגיה ועברה אותה.
בסיבוב הראשון שיחקה נגד קבוצת פ.צ.
קופנהגן מדנמרק אך הפסידה בשני המשחקים נגדה.
בעונת 1999 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו וניצחה בסיבוב הראשון את קבוצת פ.צ.מ.
בקאו מרומניה אך בסיבוב השני נכנעה לקבוצת סט.
בעונת 1999/00 שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א.
בשלב המוקדם הוגרלה הקבוצה נגד קבוצת הפועל תל אביב כאשר הפועל תל אביב מנצחת בשני המשחקים בתוצאות 1–2 ו-0–2.
בעונת 2000/01 שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א כאשר הוגרלה בשלב המוקדם נגד קבוצת מ.פ.ק.
קושיצה מסלובקיה לה הפסידה בסיכום שני המשחקים.
בעונת לאחר מכן, עונת 2001/02 הוגרלה הקבוצה שנית בשלב המוקדם נגד קבוצת הפועל תל אביב שניצחה אותה בתוצאות 0–2 ו-0–3. בעונת 2005 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו אך בסיבוב הראשון הפסידה לקבוצת נשאטל גזמאקס משווייץ.
ארשיל גורקי (נולד בשם: ווסטאניק מנוג אדויאן, ארמנית: Արշիլ Գորկի, Վոստանիկ Մանուկի Ադոյան; ) הוא צייר ארמני-אמריקאי, שהשפיע רבות על האקספרסיוניזם המופשט.
גורקי נולד בעיירה ליד ואן שבטורקיה.
ב-1910 היגר אביו לארצות הברית כדי להתחמק מגיוס לצבא, והשאיר את משפחתו בוואן.
גורקי נמלט מוואן במהלך רצח העם הארמני עם אמו ושלוש אחיותיו לשטח שהיה בשליטה רוסית.
לאחר רצח העם הארמני, בשנת 1919, נפטרה אמו של גורקי בירוואן וגורקי הצטרף לאביו שבארצות הברית כשהוא בן 16. כשהיה בן 31 התחתן, ושינה את שמו לארשיל גורקי בתהליך של המצאה מחדש של אישיותו (סיפר לאנשים שהוא קרוב משפחה של הכותב הרוסי מקסים גורקי).
ב-1922 נרשם גורקי ל"בית הספר החדש לעיצוב" בבוסטון ועבד באופן זמני כמדריך.
ג'יימס אדמונד אלן היה בין תלמידיו.
בשנות ה-20 המוקדמות הושפע מהאימפרסיוניזם ולקראת סוף העשור הפכו עבודותיו קרובות יותר לסגנון הפוסט-אימפרסיוניזם.
באותה תקופה חי בניו יורק והושפע מפול סזאן.
ב-1927 פיתח קשרי חברות עם את'ל סשואבאצ'ר שהייתה הביוגרפית הראשונה שלו.
בשנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30 התנסה בקוביזם ולבסוף בסוריאליזם.
הציוריים שלו "זמן לילה", "תעלומה" ו"נוסטלגיה" (1930-1934) אפיינו את הפזה של ציורו.
הבד מתחת לציורו "דיוקנו של מסטאר ביל" היה של חברו ויליאם דה קונינג.
ארקפה (Arcaffe) היא רשת בוטיק של בתי קפה ובייקריז' בישראל.
הרשת הוקמה בשנת 1995 על ידי שרה וקובי שמר בשיתוף עם חברת ארקפה איטליה בבעלות משפחת מסקיני מליבורנו.
בשנת 2004 הקימה החברה את מפעל הייצור "פטיסארט" באזור התעשייה פולג נתניה ובו בית קליית הקפה, מאפייה, קונדיטוריה ומטבח המספקים מדי יום מוצרים לכלל בתי הקפה של הרשת.
המפעל מתאפיין בעבודת יד מוקפדת, שימוש בחומרי הגלם הטובים והאיכותיים ביותר, קמח ייחודי מחיטה מובחרת, מחמצת טבעית ללא משפרי אפייה וחמאה אמיתית מתוך מטרה לספק את המוצרים הטובים והאיכותיים ביותר.
בשנת 2018 הקימה החברה את "בית ארקפה" בתל אביב מעוצב בסגנון תעשייתי חשוף הוקם Arcaffe Rosters המוקדש לקפה, ובו מוקם בית הקלייה של הרשת יחד עם בית קפה.
מקום הממזג מסורת ארוכת שנים של קפה איכותי ביחד עם הסיפור של הדור החדש של הקפה, המקום משמש גם לאירועים ייחודיים.
החברה המשיכה לצמוח ופיתחה מגוון פתרונות קולינריים המביאים את ארקפה עד לבית, ביניהן: מוצרי דלי טריים, מגשי אירוח, מוצרים ארקפה קפואים ומוצרים לייף סטייל לבית.
כיום מונה הרשת 55 סניפים בישראל.
אֲרֶשֶׁת: ספר שנה לחקר הספר העברי, היה כתב עת ביבליוגרפי, שיצא לאור בין השנים תשי"ט, 1958 - תשמ"א, 1980, בהוצאת מוסד הרב קוק.
העורכים של חמשת הכרכים הראשונים היו נפתלי בן מנחם ויצחק רפאל.
הכרך הששי, האחרון, יצא לאור לאחר מותו של בן מנחם והוקדש לזכרו, ועורכיו היו א.
הברמן, ישראל מהלמן ויצחק רפאל.
בפתח הכרך הראשון כתבו העורכים:
לצדם של מאמרים על דפוסים ומדפיסים עבריים, נמצאו מאמרים הכוללים רשימות ביבליוגרפיות על מחזורי תפילה, סידורים, כתב עת עבריים, ספרים או סופרים עבריים חשובים, וכן מאמרים המתארים רשימות עתיקות של ספרים או כתבי יד.
מאמרים אחרים עסקו בבירור ההבדלים בין מהדורות שונות של ספרים מסוימים, במהדורות לא ידועות שלהם, או בבירור השנה המדויקת בה נכתבו לראשונה.
בנוסף, פורסמו בכתב העת אגרות רבנים או אישים ידועים, לרוב בענייני ספרים; ביוגרפיות של ביבליוגרפים ואנשי ספר; מפתחות של כתבי עת, בעיקר של הדור הקודם; מאמרי ביקורת על ספרי ביבליוגרפיה, ועוד.
בכתב העת השתתפו רבים מהביבליוגרפים היהודים הבולטים שבאותה העת, לצדם של רבנים וחוקרי יהדות ומחשבת ישראל.
מבין המשתתפים הקבועים, ניתן למנות את נחמיה אלוני, נחום אריאלי, מאיר בניהו, נפתלי בן מנחם, יצחק גולדשלג, דניאל גולדשמידט, ישראל יעקב דינסטאג, אברהם מאיר הברמן, ישראל מהלמן, ראובן מרגליות, גצל קרסל, בצלאל רות, יצחק רפאל, אלכסנדר שייבר, דוד תמר, ועוד.
בכרכים הראשונים הופיעו מספר מדורים קבועים, כדלקמן:
בהקדמה לרשימתו הראשונה בנושא, מציין מרגליות: .
הספרים שהובאו על ידי מרגליות ניתנו לפי הסדר בו הופיעו בבית עקד ספרים (מהדורה שנייה) לפרידברג, ומראי המקומות לספרים כללו בעיקר , אך לא .
בסוף ההקדמה מבהיר מרגליות: .
במדור זה צוינו שמות אישים חשובים, רבנים, מחברים ועוד, שנפטרו בשנה שקדמה לפרסום כל כרך של "ארשת".
לצד שמותיהם הופיעה בדרך כלל גם ביוגרפיה קצרה, הכוללת גם את תיאור פועלם.
המחברים שנפטרו בשנת תשי"ח", מאת נחום אריאלי ויצחק גולדשלג (עמ' 491 - 505).
המחברים שנפטרו בשנת תשי"ט", מאת יצחק גולדשלג (עמ' 422 - 442).
המחברים שנפטרו בשנת תש"ך", מאת יצחק גולדשלג (עמ' 469 - 493).
רשימה של ספרי מוסד הרב קוק
בסוף שלושת הכרכים הראשונים הובאו הספרים החדשים שיצאו לאור במוסד הרב קוק, בשנים תשי"ח (פורסם בכרך א'), תשי"ט (פורסם בכרך ב') ותש"ך (פורסם בכרך ג').
מתחת לשמות הספרים החדשים, הופיעו פרטים ביבליוגרפיים נוספים עליהם, כגון: מספר העמודים, גודל הדף ותוכן העניינים.
בנוסף הובא, בדרך כלל, גם תיאור קצר במה עוסקים הספרים.
במסגרת כתב העת הופיעו מאמרים שיצאו לאור גם בנפרד:
אברהם יערי, הדפוס העברי באזמיר, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ט.
משה שטיינשניידר, הרצאות על כתבי יד עבריים, תרגם מגרמנית ישראל אלדד, ערך א"מ הברמן, ספרית יעקב מיכאל, כרך ט"ו, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ה (144 + 6 עמודים).
כרכי כתב העת - פרטים ביבליוגרפיים
כרך א': נפתלי בן מנחם ויצחק רפאל (עורכים), ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ט-1958, 512 עמודים.
כרך ב': נפתלי בן מנחם ויצחק רפאל (עורכים), ירושלים: מוסד הרב קוק, תש"ך-1960, 448 עמודים.
כרך ג': נפתלי בן מנחם ויצחק רפאל (עורכים), ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"א-1961, 500 עמודים.
כרך ד': נפתלי בן מנחם ויצחק רפאל (עורכים), ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ו-1966, 499 עמודים.
כרך ה': נפתלי בן מנחם ויצחק רפאל (עורכים), ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ב-1972, 571 עמודים.
הברמן, ישראל מהלמן ויצחק רפאל (עורכים), ירושלים: מוסד הרב קוק, תשמ"א-1980, 318 עמודים.
יצא לאור לזכרו של נפתלי בן מנחם.
אֲרֶשֶׁת שְׂפָתֵינוּ הוא פיוט קצר קדום של מחבר לא ידוע הנהוג לאמרו במהלך תפילת מוסף של ראש השנה.
הפיוט נאמר לאחר הפיוט היום הרת עולם.
קהילות האשכנזים ונוסח רומניא נוהגות לומר את הפיוט לאחר כל אחת מברכות מלכויות, זכרונות ושופרות, ואילו בנוסח איטליה הוא נאמר רק אחרי סדר שופרות.
הפיוט מופיע גם בנוסח ג'רבה ובנוסח קוצ'ין, אולם בשאר קהילות הספרדים והתימנים לא נהגו לאמרו כלל.
כאמור, במנהג האשכנזים והרומניוטים, הפיוט נאמר לאחר כל אחת משלוש הברכות האמצעיות של תפילת המוסף: מלכויות, זכרונות ושופרות, כאשר המילה האחרונה בפיוט מותאמת לברכה שאחריה היא נאמרת.
לפי מנהג אשכנז המזרחי, הפיוט נאמר רק בימי חול, בהם יש תקיעת שופר לאחר הברכה, אבל לפי מנהג אשכנז המערבי אומרים בשבת "לקול זיכרון תקיעתנו/תרועתנו" במקום "לקול תקיעתנו/תרועתנו", ובחלק מהקהילות כשחל בשבת אין החזן אומר את התפילה בקול אחרי שאמרוה הקהל.
הפיוט מופיע בנוסח מקוצר כבר במחזור ארץ ישראלי שנמצא בגניזה הקהירית, בה נמצא הנוסח "ארשת שפתינו יערב לפניך קול שופרותינו".
הפיוט השלם מופיע בספר המנהיג של אברהם בן נתן.
במנהג אשכנז המערבי מקפידים לומר "לקול תרועתנו" אחרי סדר מלכויות, ו"לקול תקיעתנו" אחרי סדרי זכרונות ושופרות.
בנוסח הצרפתים מופיע "לקול שוועתנו".
דרשות שונות נאמרו על מילות הפיוט.
אחד מהם הוא ניגונו של ישראל טאוב, האדמו"ר מחסידות מודז'יץ.
אלכס ארש לבאף (בפרסית: آرش لباف; נולד ב-23 באפריל 1977) הוא זמר, בדרן ומפיק איראני-שוודי.
ארש שיתף פעולה עם הזמרת הלנה מספר פעמים ובין להיטיהם נמנים "", "One Day" ו-"Dooset Daram" שזכו להצלחה בין-לאומית.
בשנת 2019 הוציא עם הלנה את הלהיט "One Night in Dubai" שצבר למעלה מ-125 מיליון צפיות.
ארש נולד בעיר טהראן לאם משיראז ואב מאספהאן וסבא רבא מאזרבייג'ן האיראנית.
בגיל עשר משפחתו היגרה לשוודיה שם הוא מתגורר עד היום.
את אלבום הבכורה שלו הוציא ארש בשנת 2005 תחת השם ארש, האלבום הכיל את שני הלהיטים "בורו בורו" ( "Boro Boro") ו"פיתוי" ("Temptation") וזכו להצלחה גדולה בכל רחבי אירופה, בדרום-מזרח אירופה, אסיה והמזרח התיכון, כולל ישראל.
שירו "בורו בורו" אף הופיע בסרט הבוליוודי בלופמאסטר.
את האלבום השני שלו הוציא בשנת 2008 תחת השם דוניה (עולם), ואת האלבום השלישי "סופרמן" הוציא בשנת 2014.
השיר "Temptation" זכה גם לגרסה נוספת בשפה הרוסית.
בשנת 2009 נבחר ארש לייצג את אזרבייג'ן באירוויזיון 2009 עם השיר "Always" בדואט יחד עם הזמרת איסל תימורזאדה , השיר זכה במקום השלישי.
ארקס היה בנם של זאוס וקליסטו במיתולוגיה היוונית.
קליסטו הייתה נימפה ידועה ביופייה, והייתה בת לוויה של ארטמיס, אלת הציד, שדרשה מהנימפות לנדור כי ישמרו על בתוליהן.
זאוס (יופיטר), ראש האלים, חשק בקליסטו, אולם היא לא שעתה לחיזוריו.
לכן התחפש לארטמיס, התייחד עמה במרמה ואף עיבר אותה, הבן שנולד הוא אָרְקאס.
בנו של ארקאס מאראטו הוא אזאן.
לפי הסיודוס, ארטמיס אחוזת החימה, זיהתה את חברתה ושלחה בה חץ שהרג אותה, אולי בעידודה של הרה הנזעמת.
זאוס חילץ את הוולד מרחמה של קליסטו וקרא לו ארקס.
זאוס מסר את הרך הנולד לנימפה מאיה, שגידלה אותו במערתה.
לימים הפך ארקאס לאבי בני ארקאדיה, חבל הארץ ביוון שקרוי על שמו.
את קאליסטו וגם את בנה, ארקאס, בדמות דוב, העלה אל השמים.
אלו הן, כך מספרת האגדה, הדובה הגדולה והדובה הקטנה - שני מערכי כוכבים הסובבים את כוכב הצפון.
לפי גרסת הספר השני של מטמורפוזות מאת המשורר הרומי אובידיוס, קליסטו ההריונית גורשה מחברתה של מגינתה ארטמיס וילדה את ארקאס.
הרה, שידועה כאלה הנוטרת טינה, ואינה שוכחת לעולם את בגידותיו של בעלה, ניצלה את ההזדמנות והפכה את קליסטו לדובה.
ארקאס גדל להיות צייד מוכשר ואמיץ, והיה חביב ביותר על זאוס.
יום אחד, בעת ששוטט ביער, ראתה קליסטו את בנה ארקאס.
ההתרגשות גאתה בה, והיא החלה לרוץ לקראתו במהירות, תוך שהיא שוכחת כי היא עוטה דמות דובה.
ארקאס נבהל וירה בדובה, כשהוא פוצע אותה אנושות.
זאוס, מלך האלים, שקליסטו הייתה אהובתו וארקאס היה אחד מבניו האהובים, לא היה יכול לשאת את הכאב הטרגי שבפגיעה בשני יקיריו.
לכן הפך גם את ארקאס לדובה, והעלה את שניהם לשמים.
הרה שזעמה על כך ביקשה מטתיס שתשמור אותם במקום קבוע בשמים כך שקבוצות הכוכבים לעולם לא תשקענה מתחת לאופק ולעולם לא יקבלו מים.
בפואמה פסטי של אובידס מסופר כי סבו של ארקס מצד אימו, המלך ליקאון, הקריב את ארקס כקורבן לאלים ולכן זאוס הפך אותו לאדם זאב הראשון (בגרסאות אחרות של הסיפור, ליקאון הקריב את בנו ולא את נכדו).
מועדון הכדורגל "אררט" מוסקבה היה מועדון כדורגל רוסי מהעיר מוסקבה.
המועדון הוקם על ידי קהילת יוצאי ארמניה במוסקבה והתקיים בשלב הראשון במשך עונה אחת, שבה זכה באליפות מרכז של ליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה, אך בקיץ 2018 המועדון פורק.
בינואר 2019 המועדון הוקם מחדש והתמודד בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה, אך בפברואר 2020 פורק שוב.
מועדון הכדורגל "אררט" נוצר בסוף מרץ 2017 על ידי ואלרי אוגנסיאן בתמיכת האוהדים המוסקבאים של מועדון הכדורגל הארמני אררט ירוואן, שעל שמו גם נקראת הקבוצה.
הקבוצה קיבלה כספים מאיש העסקים ארם גברליאנוב, מבעלי חברת התקשורת News Media Group.
המועדון החל להתחרות בטורנירים החובבניים במסגרת אליפות מוסקבה של הליגה הרוסית השלישית והיא אירחה תחילה את משחקיה באצטדיון ספרטקובץ לפני שעברה לאצטדיון על שם אדוארד סטרלצוב המשמש גם כמגרש הבית של קבוצת טורפדו מוסקבה.
ב-30 במאי 2017, המועדון השיג רישיון כמועדון כדורגל מקצועני מהתאחדות הכדורגל הרוסית והחל להתמודד באזור "מרכז" של הליגה הרוסית השנייה ובאותו יום הקבוצה חתמה על חוזה עם חלוץ הנבחרת הלאומית לשעבר, רומן פאבליוצ'נקו.
ב-7 ביוני המועדון החתים שחקן נוסף בעל ניסיון משחק בנבחרת הלאומית, אלכסיי רבקו (הקשר בן ה-31, נחשב לבוגר האקדמיה של ספרטק מוסקבה) וב-9 ביוני הוחתם מאראט איזמאילוב.
למאמן הראשי של הקבוצה מונה סרגיי בולאטוב, בן ה-45, שחתם על חוזה עם המועדון למשך שנה.
עם זאת, ב-30 ביולי 2017 הוא עזב את הקבוצה בשל "נסיבות משפחתיות".
לממלא מקום מונה, ארקדי אימרקוב, בן ה-31, שהדריך על הקווים עד לחזרתו של בולאטוב,לבסוף ב-16 באוגוסט, מונה אלכסנדר גריגוריאן למאמן החדש.
את עונת 2017/2018 הקבוצה פתחה במחנה האימונים בגרמניה ואת משחקי הבית אירחה באצטדיון על שם אדוארד סטרלצוב.
הקבוצה העפילה לשלב 16 האחרונות בגביע הרוסי בכדורגל.
בספטמבר 2017 ואלרי אוגנסיאן, שכיהן כמנכ"ל הקבוצה עזב ונציגי המועדון טענו שהוא גנב כספים מתקציבי המועדון וכי המועדון עלול להתפרק, אך לבסוף המועדון המשיך להתקיים ובמקומו מונה איגור קורוטקוב למנכ"ל הקבוצה החדש.
ב-26 באוקטובר 2017 מונה פוגוס גלסטיאן למאמן החדש, במקומו של גריגוריאן שהסתכסך עם הנהלת הקבוצה.
כעבור חודש גלסטיאן מונה למנכ"ל הקבוצה ובמקומו התמנה איגור זבזדין.
חרף התהפוכות שעברו בהנהלת הקבוצה, אררט הצליחה לסיים את עונת הבכורה שלה במקום הראשון אך בשל חוסר עמידה בתנאי הליגה הלאומית לא הבטיחה את העפלתה לליגת המשנה הרוסית ובהמשך הוכרז על פירוקה.
בינואר 2019 דווח על הקמת הקבוצה מחדש והחלה להתמודד בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה והעפילה עד לשלב 32 האחרונות בגביע.
ב-5 בפברואר 2020 המועדון פורק סופית.
סרגיי בולאטוב (יוני - יולי 2017)
אלכסנדר גריגוריאן (אוגוסט - אוקטובר 2017)
פוגוס גלסטיאן (אוקטובר - נובמבר 2017)
מקסים בוקאטקין (אפריל - מאי 2018)
ארשקוהי תאודיק (בארמנית: Արշակուհի Թեոդիկ, 1875-1922) הייתה עובדת סוציאלית ארמנית, מחנכת, פובליציסטית, סופרת, ומתרגמת.
ארשגוהי טאוטיג נולדה בשם ארשגוהי צזווקיאן בשכונת אורטקוי של איסטנבול ב-1875. אחרי לימודי בית הספר היסודי, נסעה לאנגליה ולמדה בתיכון בצפון יורקשייר.
אחרי זה, נסעה לפריז כדי להשלים את השכלתה הגבוהה.
בזמן שהותה שם, תרמה למילון הצרפתי-ארמני של ג.
היא אז חזרה לאיסטנבול כדי להמשיך את השכלתה.
שם, היא התחילה את הקריירה שלה כסופרת, כשהיא מפרסמת את עבודותיה בכתבי העת והעיתונים הארמנים המובילים לספרות ודעה, ביניהם "צאגהיג" (פרח), "מנזומה", ביזנטיון", ו"ג'מנאק" (זמן).
ב-1902, היא נישאה לסופר והפובליציסט הארמני הנודע, טאוטיג.
כשהוא נכלא על ידי העות'מאנים, היא חלתה.
היא נשלחה ללוזאן, שווייץ, להבראה, שם המשיכה לחיות עד 1922. נאמר עליה שמילותיה האחרונות היו "אנחנו כולנו קורבנות", כשהיא מתייחסת לרצח העם הארמני.
טאוטיג הייתה חברה ב"אזקנוור האיוהאטס אנגרוטיוני", ארגון ארמני שפעל למען הקמת והפעלת בתי ספר לבנות באזורים בעלי אוכלוסיות ארמניות באימפריה העות'מאנית.
ב-1909, הארגון קיבל את הידיעה לגבי הטבח של הארמנים בידי הטורקים במחוז אדאנה, וביקש לסייע בכל דרך אפשרית.
טאוטיג נסעה לאדאנה, ודיווחה על הזוועות שראתה שם.
כשחזרה לאיסטנבול, היא פרסמה דו"ח וספר קצר "חודש בקיליקיה", ב-1910. היה זה הדיווח הראשון מידי עד ראייה לגבי המצב שם.
טאוטיג גם סייעה לבעלה בעבודתו בפרסום כתב העת שלו, "האלמנק הארמני" ובמחקר שלו על התרבות והדת הארמנית.
ארשר עלי הוא שחקן אנגלי.
הוא בוגר בית הספר למשחק איסט 15 (East 15 Acting School).
תפקידו המוכר ביותר הוא בדמות חסן מאליק בסרט הקומדיה "ארבע אריות" בבימויו של כריס מוריס.
תפקידים ידועים נוספים שלו הם אדיל "א-ראב" חוסיין בדרמה הקומית "Beaver Falls", ואליד אחמד בדרמה "Complicit" של ערוץ 4, ומאליק סורי בסדרת הדרמה "הנעדר" של ה-BBC.
בתיאטרון שיחק עלי עם הלהקה השייקספירית המלכותית בסטרטפורד על האייבון.
עלי הביע מורת רוח תקיפה בנוגע לאתגרים העומדים בפני שחקן מרקע אתני שונה בתעשיית הבידור, וממשיך להיאבק נגד טייפקאסטינג גזעני.
ב-2010 נישא עלי לשחקנית רוקסי שהידי בטקס פרטי.
בינואר 2018 נולדה לבני הזוג בתם הבכורה.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2010 ארבע אריות Four Lions חסן 2012 All in Good Time אטאש 2015 A Patch of Fog טרוי גריפיןשאריות של זיכרון Remainder נאז 2017הריטואל The Ritual פיל 2018עבר זמן רב Been So Long ג'ייק 2019 The Flood נסראת
ארריפסוכוס (שם מדעי: Araripesuchus) הוא סוג של זוחל נכחד דמוי-תנין אשר חי בתור קרטיקון שבעידן המזוזואיקון באמריקה הדרומית (בברזיל עד ארגנטינה), מרכז אפריקה ובמדגסקר.
בעבר אזורים אלה היו מאוחדים תחת היבשת גונדוונה.
הוא היה דומה בצורתו לאנטוסוכוס בעל מקור הברווז.
נמצאו בסוג זה 5 מינים שונים כשמינים נוספים שויכו לסוגים אחרים.
דמוי-תנינאי זה היה קטן יחסית, רק באורך 1–1.5 מטר והגיע למשקל 40 קילוגרם.
הוא הותאם לחיי קרקע ולריצה מהירה והוא היה בעל ראש גדול עם לסת דמוית-מקור ובה שיניים מגודלות יחסית.
לא ברור למה שימש אך אולי הוא עזר לו ללכוד טרף במהירות ממארב על גדת המים.
נמצאו הוכחות לכך שהגוף שלו כוסה באוסטאודרם.
ארשקוואדקרט (בהונגרית: Érsekvadkert) הוא כפר במחוז נוגראד שבצפון הונגריה.
יהודים ראשונים הגיעו ליישוב בתחילת המאה ה-19 וברובם היו סוחרים אמידים, הקהילה הייתה כפופה לבלשגיארמט.
להלן השינויים במספר היהודים בכפר לאורך השנים:
ארקנסוזאורוס (שם מדעי: Arkansaurus; מילולית: "הלטאה של ארקנסו") הוא סוג של דינוזאור מהקבוצה דמויי-אורניתומימיים, אשר חי בקרטיקון התחתון.
המאובנים שלו תוארו בשנת 2018, אך התגלו כבר ב-1972. זהו הדינוזאור הלאומי של ארקנסו, בה התגלה והוא הדינוזאור היחיד שהתגלה רק בארקנסו.
העצמות נלקחו מתעלה בה הסירו את החצץ מכביש וחשפו עצמות מאובנות.
המוצא הביא את הממצאים למומחים בכנס בלינקולן.
המומחים לא הצליחו למצוא מאפיינים מיוחדים בעצמות אך הניחו שהוא קרוב לאורניתומימוס וחלק מהחוקרים קבעו שסוג זה מוטל בספק.
לאחר חפירות רבות במשך השנים, בהם ניסו החוקרים למצוא עקבות נוספות של היצור הם מצאו רק עצמות של האצבעות.
כיום מעריכים שדינוזאור זה היה שייך לאבותיהם של האורניתומימיים והיה קרוב לסוג Nedcolbertia.
הוא היה חסר את העצמות הזקופות בכף הרגל ואת הדורבנות של האורניתומימיים האמיתיים.
זרועותיו בדומה לזרועות הטירנוזאורוס הכילו 3 טפרים.
אורכו הגיע ל-1.8–4.6 מטר והוא היה כנראה אוכל-כול זריז.
אררט הקטן, הידוע גם בשם הר סיס (בארמנית: Փոքր Արարատ, בטורקית: Küçük Ağrı, בכורדית: Agiriyê biçûk, באזרית: Küçük Ağrı) הוא הפסגה השישית בגובהה בטורקיה.
זוהי פסגה בצורת חרוט גדול הממוקם על האגף המזרחי של הר אררט המסיבי, פחות משמונה קילומטרים מערבית לגבול בין טורקיה לאיראן.
על אף שהוא חוסה בצילה של הפסגה הגבוהה והמפורסמת הרבה יותר, אררט הקטן הוא הר געש משמעותי בפני עצמו, עם צורת חרוט סימטרית כמעט באופן מלא, ומדרונות חלקים.
הוא מתנשא לגובה של בערך 1,200 מטרים מעל האוכף המחבר אותו עם הפסגה העיקרית, ולגובה כולל של 3,925 מטרים מעל גובה פני הים.
ב-8 בנובמבר 1829 טיפסו החוקר הגרמני הבלטי פרידריך פארוט והסופר הארמני חצ'אטור אבוביאן על ההר.
פסגתו ואגפו המזרחי של ההר היו בצד האיראני של הגבול עד שנות ה-30. במהלך מרד אררט, המורדים הכורדים השתמשו באזור "כמקלט נגד המדינה בהתקוממות שלהם." טורקיה חצתה את הגבול וכבשה את האזור עם כוח צבאי, ואיראן בסופו של דבר הסכימה לוותר לאנקרה בתמורה להחלפה טריטוריאלית .
אררט פארק הייאט מוסקבה הוא בית מלון חמישה כוכבים, הנמצא בנפת משצ'אנקה במוסקבה.
המלון ממוקם בסמוך לכיכר האדומה במרכז ההיסטורי של מוסקבה, כמה צעדים מהקרמלין, תיאטרון בולשוי, הדומה הממלכתית, מרכז העסקים של מוסקבה ומרכזי הקניות צום ו-גום.
במלון 208 חדרים, כולל 29 סוויטות.
המלון ידוע במסעדות וברים יוקרתיים.
ביניהם, בית הקפה Ararat המתמחה במטבח ארמני, מסעדת פארק, מסעדת יפני Enoki ובר Conservatory, בזכות הנוף הפנורמי של מרכז מוסקבה והעיצוב המודרני, נכנס לרשימת הברים היפים בעולם על פי המגזין Architectural Digest.
מועדון הכדורגל אררט-ארמניה (בארמנית: Ֆուտբոլային Ակումբ Արարատ-Արմենիա) הוא מועדון כדורגל ארמני מהעיר ירוואן, שנוסד בשנת 2017, וזכה פעמיים באליפות ארמניה ופעם אחת בגביע הארמני.
מועדון הכדורגל אררט ארמניה הוקם בשנת 2017 כאקדמיית הכדורגל של אוואן ( FC Avan Academy) על ידי רובן הייראפטיאן, על בסיס בוגרי מחלקת הנוער של אקדמיית הכדורגל של ירוואן וכן שחקנים צעירים רבים מפיוניק ירוואן.
משחק הבכורה של המועדון נערך ביולי 2017 נגד ארבוני אס.סי.
משחק ידידות שהסתיים בתוצאה 3–1 לטובת אקדמיית אוואן.
בתחילת 2018 השתלט על המועדון איש העסקים הרוסי-ארמני סמוול קרפטיאן ששינה את שמו של המועדון למועדון הכדורגל אררט-מוסקבה, על שמו של הר אררט שנמצא כ-60 ק"מ דרומית מערבית לירוואן בשטח טורקיה.
השם החדש זכה להכרה רק לאחר שמועדון הכדורגל הרוסי אררט מוסקבה פורק בקיץ של אותה שנה.
בעונת 2017/2018 שיחק המועדון בליגה הארמנית השנייה תחת הדרכתו של המאמן ארטק אושיאן.
באותה עונה סיים המועדון במקום השלישי שזיכה אותו במקום בליגת העל הארמנית, ושמו שונה פעם נוספת, הפעם לאררט-ארמניה.