tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1981 סיים לימודי תואר ראשון בכימיה באקדמיה הימית של ארצות הברית, הוא בעל תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד ובעל תואר שני בלימודי ביטחון ואסטרטגיה מאוניברסיטת שטרסבורג בצרפת.
לאחר שהתגייס לצי ארצות הברית הוכשר כאיש צוות בצי הצוללות.
שירת בצוללת התקיפה מסדרת סטרג'ן "USS Sea Devil", בצוללת הטילים הבליסטיים מסדרת בנג'מין פרנקלין "USS Mariano G.
הוא פיקד על צוללת התקיפה מסדרת סדרת לוס אנג'לס "USS אוקלהומה סיטי".
פיקד על פלגת הצוללות השישית של הצי, פיקד על קבוצת הצוללות השמינית ועל כוח הצוללות של מפקדת דרום נאט"ו בנאפולי.
שימש סגן מפקד הצי השישי וקצין אג"ם של פיקוד כוחות הצי באירופה ובאפריקה.
במהלך תפקיד זה שימש קצין האג"ם של כוח המשימה שהשתתף בתקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב ב-2011. בתפקידו הבא שימש עוזר קצין אג"ם במטה הצי.
בדצמבר 2014 מונה למפקד הצי השישי וסגן מפקד פיקוד כוחות הצי באירופה ובאפריקה.
בנובמבר 2016 מונה למנהל מטה הצי.
באוקטובר 2017 הועלה לדרגת אדמירל ומונה למפקד כוחות הצי באירופה ובאפריקה.
פאלון היה מדען מוח אמריקאי, פרופסור מן המניין לפסיכיאטריה, נוירוביולוגיה, מדעי ההתנהגות ואנטומיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
תחומי המחקר שלו כללו חקר תאי גזע בוגרים, נוירואנטומיה כימית, תפקוד מוחי חשמלי והדמיות של המוח.
פאלון עצמו בדק את עצמו ומצא כי הוא היה פסיכופת (לוקה בהפרעה אנטי-חברתית), למרות זאת, הוא הגדיר את עצמו "פסיכופת פרו-חברתי" והיה פעיל חברתית במישורים שונים.
הספר יצא לאור בהוצאת "פינגווין".
מחקרו המפורסם ביותר של פאלון היה המחקר שבו הוא עצמו גילה שהוא היה פסיכופת בבדיקה גנטית שערך לכל בני משפחתו, גילה פאלון שכולם נושאים גרסה מוחלשת של "הגן הלוחם" (Warrior Gene / MAO-A Gene), האחראי להתנהגות אלימה.
אבל הסתבר שזה חל על כולם מלבדו – הוא היחיד שנשא את הגרסה המלאה של הגן האלים.
לאחר הגילוי היה פאלון עד מבוקש במשפטים של רוצחים רבים שביקשו שיוכיח את חפותם ואת הקשר בין התת-מודע שלהם למעשה הרצח.
ג'יימס מדיסון פורטר היה מזכיר המלחמה ה-18 של ארצות הברית ומייסד "לה פאייט קולג'".
פורטר החל את הקריירה שלו ב-1809 בלימוד משפטים ומאוחר יותר היה לפקיד בבית משפט.
ב-1813 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ומאוחר יותר מונה לתובע הכללי של מחוז נורת'האמפטון בפנסילבניה.
במשך כל חייו, מילא פורטר תפקידים רבים.
הוא היה פרופסור למשפטים ולכלכלה פוליטית בלה פאייט קולג' בין השנים 1837 – 1852, שופט, ומזכיר המלחמה תחת הנשיא ג'ון טיילר.
ב-1849 הוא נבחר לבית הנבחרים של פנסילבניה.
ג'יימס מדיסון פורטר נולד בנוריסטאון שבפנסילבניה באחוזתו של אביו, "סלמה".
הוא היה בנם של גנרל אנדרו פורטר שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית ושל אליזבט פרקר פורטר והצעיר מבין 13 ילדיהם.
ג'יימס ואחיו הגדול, רוברט פורטר, לימים שופט, התחנכו בבית בשנותיהם הראשונות ומאוחר יותר למדו בבית הספר התיכון המקומי.
את הקריירה הצבאית שלו החל פורטר ב-1809 כפקיד לבקשת אביו ששירת כמודד הראשי של פנסילבניה באותה עת.
הזמן שהוא בילה כפקיד הוכח כמועיל, שכן התאפשר לו לרכוש ידע שסייע לו להיכנס למשרד עורכי הדין של ג'ון פסמור.
ב-1813 הוא התיישב בפילדלפיה כאשר נפוצו שמועות בכל רחבי העיר שהבריטים מתקרבים במהלך מלחמת 1812. פורטר לקח את העניינים לידיו וארגן יחידות מיליציה לאורך נהר דלאוור.
אף על פי שהבריטים לא הגיעו לשם בסופו של דבר, העריכו אנשי פילדלפיה עד מאוד את מאמציו.
שירותו הצבאי הסתיים ב-1818 והוא עבר לאיסטון שבפנסילבניה.
פורטר הגיע לאיסטון ב-1818 כדי לשמש כסגן התובע הכללי של מחוז נורת'האמפטון.
הוא היה מעורב מאוד בתיקים האזרחיים והפליליים של המחוז.
ב-1838 הוא נבחר לאספה הכללית של פנסילבניה כדי לסייע ברפורמה של חוקת המדינה.
תפקידו כיושב ראש הוועדה לחוק הזכויות הציבה אותו במעמד שבה היה יכול להביע את עמדותיו.
הוא החזיק בעמדה פוליטית שנעה בין שמרנות למתינות.
ב-1839 נבחר אחיו, דייוויד ר.
פורטר כמושל פנסילבניה מטעם המפלגה הדמוקרטית.
באותה שנה מינה דייוויד את אחיו ג'יימס כנשיא בית המשפט של מחוזות דאופין, סקוקול ולבנון שבפנסילבניה.
העיירה (כיום העיר) איסטון התקשתה לבסס מערכת חינוך יציבה במחצית השנייה של המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19. בית הספר הראשון בעיירה נבנה ב-1755, ואף על פי שלא מעט תלמידים סיימו בו את חוק לימודיהם, ב-1798 הוא נסגר.
ב-1784 תוכננה הקמתו של בית ספר תיכון שייקרא Easton Union Academy.
אף על פי שב-1794 הוא קיבל את כתב הזיכיון שלו, לא הצליח בית הספר להתרחב.
ההנהלה השקיעה מאמצים בתשתיות בית הספר ובשימור צוות הוראה יציב.
ב-1824 נסגר בית הספר ומועצת החינוך של איסטון לקחה לידיה את המבנה.
ביקורו בארצות הברית של הגנרל המרקיז דה לה פאייט ב-1824 – 1825, עורר השראה אצל אזרחי איסטון.
קבוצה של 200 מאזרחי העיר נסעה לפילדלפיה ב-22 בספטמבר כדי לפגוש את הגנרל.
פורטר ניצל את ההזדמנות להחלפת חוויות ממורשת משפחתו מתקופת מלחמת העצמאות עם לה פאייט.
לאחר מכן הוא נסע לאוניברסיטת נוריץ' שבוורמונט ולדארטמות' קולג' שבניו המפשייר, שם עלה בדעתו לראשונה הרעיון להקמת קולג' באיסטון.
על אף הניסיונות הקודמים להקמת מוסדות חינוכיים בעיירה, טען פורטר שביכולתה של איסטון לקיים בה קולג', באומרו ש"איסטון בורכה באנשים, במיקום, במשאבים ובסיכויים.
כל הסיבות קיימות כדי להאמין שקולג' שיוקם במאמצים משותפים של האזרחים ינחל הצלחה".
העיתון The Centinal פרסם מודעה שקראה לאזרחי איסטון להשתתף באספה שהתקיימה ב-27 בדצמבר 1824 במלון המקומי כדי לדון באפשרויות לבניין הקולג'.
פורטר הדגיש את החשיבות של לימודים צבאיים כדי להכין את הצעירים למלחמה ולמנהיגות.
הוא גם הטעים את החשיבות של לימוד השפה הגרמנית בשל המורשת של רוב אוכלוסיית איסטון.
זמן קצר לאחר מכן, יחד עם חברי האספה, ג'ואל ג'ונס וג'ייקוב ווגנר, הוא ניסח טיוטת צ'ארטר לקולג' שיישלח לאישור בית המחוקקים.
ב-6 בדצמבר 1825 התכנס בית המחוקקים של פנסילבניה כדי לדון בצ'ארטר המוצע.
הצ'ארטר הועבר לוועדה שבחנה אותו כהצעת חוק.
לאחר דיונים רבים, עבר החוק בבית הנבחרים ב-6 בינואר 1826 עם שלושה סעיפים שהגבילו את סמכותו של הקולג', אפשרו חופש דת בקולג' ונתנו את האפשרות לבית המחוקקים לבטל את הצ'ארטר אם יהיה צורך בכך.
החוק עבר ב-16 בינואר לאישורו של הסנאט של פנסילבניה ושם נתקל בהתנגדות.
כמה סנאטורים התנגדו ללימוד מקצועות צבאיים, בהאמינם שאלו ישרו גישה מלחמתית על הסטודנטים.
לאחר חודשיים של דיונים אושר החוק בסנאט ב-7 במרץ.
יומיים לאחר מכן חתם מושל פנסילבניה ג'ון אנדרו שולץ על הצ'ארטר וקולג' לה פאייט הוקם באופן רשמי.
ב-1843 מינה הנשיא טיילר את פורטר כמזכיר המלחמה.
הנשיא טיילר בחר בו לתפקיד כממלא מקום, מתוך תקווה שלאחר זמן, הסנאט יאשר את מינויו.
עם זאת, פורטר שירת בקבינט רק אחד עשר חודשים, שכן הסנאט לא אישר את מינויו, בשל היחסים הרעועים של הסנאט עם הנשיא בשנה הקודמת.
הנשיא טיילר העליב את המפלגה הוויגית במינוי עצמאי זה ועם קבלת ההחלטה של הסנאט לא לאשר את מינויו, התפטר פורטר מידית מתפקידו ושב לאיסטון.
ב-1849 נבחר פורטר פעם נוספת לבית הנבחרים של פנסילבניה, אך התפטר לאחר שנה.
בין השנים 1853 – 1855 הוא שימש כנשיא בתי המשפט של 22 מחוזות בפנסילבניה.
הקריירה הפוליטית והשיפוטית של פורטר הגיע לסיומה כאשר בגיל 63 הוא התבקש לפרוש עקב מצבו הבריאותי.
אף על פי שפורטר זכר בעיקר בשל התפקידים הפוליטיים והישגיו החינוכיים, הוא רשם גם הצלחה בתחום העסקי.
הוא היה הנשיא הראשון של "חברת מסילת הברזל דלאוור, ליהיי, סקוקול וססקווהנה" שהוקמה ב-1847 והפכה ל"חבר מסילת הברזל של עמק ליהיי" ב-1853. יתר על כן, אף על פי שהוא התכוון להיבחר מחדש לתפקיד זה ב-1856 כאשר החברה העתיקה את משכנה לפילדלפיה, הוא דחה את ההצעה.
פורטר גם היה נשיא "חברת מסילת הברזל בלווידר דלאוור", שכיום היא חלק מ"חברת מסילת הברזל פנסילבניה" והנשיא של "חברת גשר איסטון דלאוור".
תחת ניהולו נפתח הקו המקורי ב-1855. הקו נמתח מאיסטון למנץ' צ'נק, שהוא אזור שידוע כיום כעיירה הקרויה ג'ים ת'ורפ.
בנוסף השקיע פורטר בתעשיית המחצבים.
הוא הקים ב-1817 חברה שנקראה "חברת המכרות נורת'האמפטון" כדי לרכוש ולהפעיל מכרה לווחה ליד גדות נהר דלאוור במחוז הר בית אל העליון.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 החברה כבר הרחיבה פעילותה ושינתה את שמה ל"חברת הלווחה של פנסילבניה".
בנוסף, פוטר השקיע השקעות דומות במחצבות אבן גיר, במכרות פחם ובכמה מכרות להפקת עפרת ברזל.
יותר מכך, פורטר היה מעורב בשני מיזמים עסקיים, הוא ייסד את בנק החסכונות שהיה ידוע כ"המוסד לחיסכון הדיים של איסטון" שפרץ במשך שנים אחדות עד שהוא התמזג עם בנק אזורי גדול יותר והיה מחוללו של "מוסד החוואים והמכונאים של איסטון" שהוקם כדי לקדם את מקצועות החקלאות והמכונאות.
ג'יימס פורטר נפטר ב-11 בנובמבר 1862 בביתו שבאיסטון בגיל 69 והוא נטמן בבית הקברות המקומי.
רעייתו אלייזה מתה ב-2 במרץ 1866 ונטמנה לצדו.
כיום ממשיך קולג' לה פאייט להיות פעיל.
ב-1997 הוקמה "אגודת פורטר" (Porter Society) לזכרו של פורטר וכדי להכיר במחויבותם ובנדיבותם של בוגרי וידידי הקולג' לקידומו.
ג'יימס קירק פאולדינג היה סופר אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בין השנים 1838–1841.
ג'יימס קירק פאולדינג נולד ב-22 באוגוסט 1778 בעיירה פלזנט ואלי שבמדינת ניו יורק.
את רוב השכלתו הוא רכש בלמידה עצמית.
פאולדינג היה חבר קרוב של וושינגטון אירווינג.
יחדיו הם הובילו מיזם ספרותי.
כפי שהוא תיאר, "יום אחד, כשהיינו במצב רוח עליז, עלה במוחנו הרעיון לכתב עת תקופתי קטן רק לשם השעשוע שלנו, להפצה בעיירה, משום שאף אחד מאתנו לא חשב על תפוצה מעבר לכך".
התוצאה הייתה כתב העת הסאטירי "סלמגנדי" (Salmagundi), שיצא לאור במשך תקופה קצרה ובו הופיע לראשונה השם "גות'אם" (Gotham) כאחד מכינוייה של העיר ניו יורק.
יחד עם אירווינג היה פאולדינג קשור ל"קבוצת ניקרבוקר" (Knickerbocker Group), קבוצה שבה היו חברים הסופרים והמשוררים ויליאם קאלן בריינט, ג'וליאן ורפלאנק, פיץ-גרין האלק, ג'וזף רודמן דרייק, רוברט צ'ארלס סנדס ונתניאל פרקר ויליס.
כתביו הנוספים של פאולדינג כללו את "ההיסטוריה המשעשעת של ג'ון בול ואחיו ג'ונתן" (סאטירה משנת 1812), "הקמין של ההולנדי" (רומן שזכה לפופולריות משנת 1831), וכמה ספרי שירה.
בעשור לפני שאירווניג וג'יימס פנימור קופר נחלו הצלחה, התנסה פאולדינג בכל סוגה במאמץ ליצור ספרות אמריקאית חדשה.
לאחר מכן, תרומותיו היוצאות מן הכלל היו בכתיבת רומנים והצגות קומדיות.
הרומן Koningsmarke, שהחל כפרודיה על הרומנים ההיסטוריים של וולטר סקוט, שבה את דמיונו באופן בלתי צפוי והיה לרומן כתוב היטב, שתיאור דמותה של האישה השחורה בלט בו באופן שהקדים את תיאוריו של ויליאם פוקנר וכן הוא התאפיין בתיאור אוהד, אך לא רומנטי של האינדיאנים.
המחזה "האריה של המערב" (Lion of the West) משנת 1831 נבחר לתחרות מחזות בה שימש ויליאם קאלן בריינט כאחד השופטים והציג קריקטורה של דייווי קרוקט.
היה זה המחזה האמריקאי שהוצג במספר הפעמים הרבות ביותר לפני אוהל הדוד תום וכן הוצג בגרסה שונה שזכתה להצלחה בלונדון.
ספרו של פאולדינג, "מבט על העבדות בארצות הברית" (View of Slavery in the United States) משנת 1836 היה כתב הגנה מקיף הן על עבדות השחורים והן על הטענה שאמריקה הייתה מעוז החירות אל מול מתקופותיהם של מתנגדי העבדות והביקורת שנמתחה מצד גורמים באירופה.
סיפורו של פאולדינג, "הפוליטיקאי" (The Politician) כולל אמרה שלעיתים מיוחסת למנהיג הפועלים סמואל גומפרס: "גמול לידידים שלך והענש את האויבים שלך".
הסיפור הופיע באסופה "סיפורים על אישה טובה מפי ג'נטלמן מפוקפק".
אותו רעיון בסיסי (הגדרת הצדק כהטבה עם הידידים ופגיעה באויבים) מופיע גם בחיבור המדינה של אפלטון, שלאחר מכן נדחה כרעיון פסול.
בין התפקידים הממשלתיים שבהם שימש פאולדינג היה מזכיר מועצת המפקחים של הצי בין השנים 1815–1823 ונציג הצי בניו יורק בין השנים 1824–1838. ביוני 1838 מינה אותו הנשיא מרטין ואן ביורן כמזכיר הצי של ארצות הברית.
בתפקיד זה הוא שמר על גישה שמרנית וכמשקל נגד לידע הרחב שלו בנושאים ימיים עמד חוסר ההתלהבות שלו לקבלת טכנולוגיות חדשות.
הוא התנגד להכנסתן לשירות של אוניות משוטה בהכריזו שהוא "לעולם לא ייתן ידו לגוויעתן של הספינות הישנות שלנו ולהפיכת הצי שלנו לצי של מפלצות ים".
על כל פנים, תקופת כהונתו כמזכיר הצי עמדה בסימן של התקדמות בהנדסת הקיטור, מאמצי חקר רחבים, הרחבת הצי ושכלולו.
עם תחילת נשיאותו של ויליאם הנרי הריסון סיים פאולדינג את תפקידו כמזכיר הצי, שב לעיסוקו הספרותי ועסק גם בחקלאות.
ג'יימס פאולדינג נפטר ב-6 באפריל 1860 בהייד פארק, ניו יורק הוא נטמן בבית הקברות גרין ווד שבברוקלין.
צי ארצות הברית הנציח את שמו במשחתת שהייתה בשירות בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
שמו גם הונצח באחת מאוניות ליברטי.
ג'יימס פיל היה צייר אמריקני, הידוע בעיקר בזכות ציורי המיניאטורות שלו וציור דומם.
הוא האח הצעיר של הצייר הנודע צ'ארלס וילסון פיל.
ג'יימס פיל נולד בצ'סטרטאון שבמרילנד, ילד שני, אחרי צ'ארלס.
אביו נפטר כשהיה תינוק, והמשפחה עברה לאנאפוליס.
בשנת 1762 בגיל 13 התחיל חניכות, בעשיית אוכפים ואחר כך בנגרות.
לאחר שאחיו צ'ארלס חזר מלונדון בשנת 1769, שם למד עם בנג'מין וסט, שימש פיל כעוזרו ולמד לצייר.
ג'יימס פיל עבד בסטודיו של אחיו עד 14 בינואר 1776, אז קיבל צו גיוס לצבא, והוצב כמפקד בגדודו של ויליאם סמולווד.
תוך שלושה חודשים הועלה לדרגת סרן, ובשלוש השנים הבאות נלחם בקרבות בלונג איילנד, טרנטון, ברנדיווין, ז'רמנטאון, פרינסטון ועוד.
הוא התפטר מהשירות הצבאי שלו בשנת 1779, ועבר לפילדלפיה להתגורר עם אחיו.
בתחילת הקריירה שלו צייר פיל דיוקנאות וטבע דומם, ובאמצע שנות ה-80 של המאה ה-18 ביסס את המוניטין שלו.
בערך בזמן זה, צ'ארלס העביר לו הכשרה לציור מיניאטורות, ולאורך כל שנות התשעים של המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 הקדיש ג'יימס פיל את עצמו לציור מיניאטורות.
חלק גדול מהעבודה הזאת היה בצבעי מים על שנהב.
בשנת 1795 הציג פיל ציורי טבע דומם של פרי יחד עם תשע מיניאטורות ודיוקן המשפחה שלו באקדמיה לאומנות בפילדלפיה.
בסביבות שנת 1810, כאשר ראייתו של ג'יימס פיל החלה להיחלש, הוא ויתר על ציור מיניאטורות ופנה לציור דיוקנאות גדולים ונושאי טבע דומם שזכו להערכה גדולה מאוד והוצגו בפילדלפיה, בוסטון ובבולטימור.
המספר הכולל של ציורי הנוף של ג'יימס פיל נותר לא ידוע, אך הוא ביצע יותר מ־200 מיניאטורות בצבעי מים על שנהב, אולי 100 ציורי טבע דומם, פחות מ-70 דיוקנאות שמן ולפחות 8 ציורים היסטוריים.
בשנת 1782 התחתן עם מרי קלייפול (1753–1828), בתו של ג'יימס קלייפול ואחותו של צייר הדיוקנאות ג'יימס קלייפול ג'וניור.
מרי וג'יימס היו הורים לשבעה ילדים, שלושה מהם הפכו לציירים מוכשרים בזכות עצמם:
מריה קלייפול פיל (1787–1866) הפכה גם היא לציירת טבע דומם, פחות מוכשרת מאחיותיה.
אנה קלייפול פיל (1791–1878), ציירת מיניאטורות וטבע דומם
שרה מרים פיל (1800–1885), ציירת דיוקנאות ודומם
ג'יימס פיל נפטר בפילדלפיה ב-24 במאי 1831 ונקבר בבית הקברות בכנסייה גלוריה דאי.
ג'יימס לאונרד פארמר ג'וניור היה פעיל אמריקאי לזכויות האזרח ומנהיג בתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, שדחף להתנגדות בלתי אלימה על מנת להפסיק את ההפרדה הגזעית בארצות הברית.
פארמר שירת לצד מרטין לותר קינג, והיה אחד מששת הגדולים.
הוא היה היוזם והמארגן של נסיעת החופש הראשונה בשנת 1961.
ג'יימס לאונרד פארמר ג'וניור נולד במרשל, טקסס, לג'יימס ל.
פארמר האב ופרל יוסטון, ששניהם היו אנשי חינוך.
אביו היה פרופסור במכללת וויילי, מכללה שחורה מבחינה היסטורית, וכומר מתודיסטי עם דוקטורט בתאולוגיה מאוניברסיטת בוסטון.
אמו, עקרת בית, הייתה בוגרת מכון בת'ון-קוקמן בפלורידה ומורה לשעבר.
כאשר פארמר היה ילד צעיר, בערך שלוש או ארבע, הוא רצה לקנות קולה כשהיה בעיר עם אמו.
אמו אמרה לו בתוקף שזה בלתי אפשרי כרגע ושהוא צריך לחכות עם זה עד שהם יחזרו הביתה.
פארמר רצה להשיג אחד כזה ואז בקנאה התבונן בילד צעיר אחר שנכנס פנימה לקנות קולה.
אמו אמרה לו שהילד האחר יכול לקנות את הקולה בחנות ההיא מכיוון שהוא לבן עור, אבל פארמר היה אדם בעל צבע כהה ולא הותר לו לרכוש בחנות זו.
הרגע המכונן, חסר הצדק, היה החוויה הראשונה, אך לא האחרונה, שאותה זכר פארמר בהפרדה הגזעית.
פארמר היה ילד מוכשר להפליא, וכבר בגיל 14 נרשם והתקבל למכללת וויילי, מכללה שחורה היסטורית בה אביו לימד.
טולסון, פרופסור לאנגלית, נעשה לחונך שלו.
בגיל 21 הוזמן פארמר יחד עם עוד קבוצת סטודנטים לבית הלבן לשוחח עם הנשיא פרנקלין רוזוולט.
טרם השיחה עם הנשיא, אלינור רוזוולט, הגברת הראשונה, שוחחה עם הקבוצה עמה בא פארמר והוא מיד מצא חן בעינייה.
כאשר הקבוצה נכנסה לשוחח עם הנשיא, גברת רוזוולט התיישבה מאחור.
לקראת סיום המפגש, הורשו הצעירים לשאול שאלות.
פארמר פנה לנשיא ושאל: "בדברי הפתיחה שלך תיארת את בריטניה וצרפת כאומות החופש של העולם, לאור המדיניות הקולוניאלית שלהן באפריקה, איך הן יכולות להיחשב בעינייך כאומות החופש?" הנשיא התחמק מהשאלה, והיא קראה, "רק רגע, לא ענית לשאלה!".
פארמר השלים תואר ראשון במדע במכללת וויילי בשנת 1938, ותואר ראשון באלוהות מבית הספר לדת באוניברסיטת הווארד בשנת 1941. בהשראת הווארד תורמן, פרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת הווארד, פארמר החל להתעניין בגנדי ובפציפיזם.
מרטין לותר קינג ג'וניור חקר זאת מאוחר יותר ואימץ רבים מעקרונותיו גם הוא.
פארמר החל לחשוב כיצד להפסיק את העיסוק בגזענות בארצות הברית תוך כדי עבודתו במפלגת הפיוס, אליה הצטרף לאחר סיום הלימודים.
במהלך שנות החמישים שימש פארמר כמזכיר הלאומי ליגת הסטודנטים לדמוקרטיה תעשייתית (SLID), סניף הנוער של הליגה הסוציאליסטית לדמוקרטיה תעשייתית.
בהמשך, הפך ה- SLID לארגון הסטודנטים למען חברה דמוקרטית.
בשנת 1945, נישא פארמר לוויני כריסטי, כריסטי נכנסה להריון זמן קצר לאחר נישואיהם ואז מצאה פתק שקיבל מאישה אחרת באחד מכיסי מעילו של פארמר, מקרה זה גרם לה להפיל את עוברה, ולגירושיהם זמן קצר לאחר מכן.
כעבור כמה שנים התחתן פארמר עם לולה א.
היא אובחנה כחולה בלימפומת הודג'קין, כך שנאמר לשניים שלא יוכלו להביא ילדים לעולם, כיוון שבאותה תקופה הריון עלול היה להחמיר את המחלה.
שנים אחר כך, חיפש הזוג לשמוע חוות דעת נוספת אשר נתנה לשניים תקווה.
באותה תקופה שוכנעה לולה לנסות להביא ילדים לעולם.
בתחילה, עברה הפלה, אך אז ילדה בהצלחה בת, תמי לין פארמר, ילידת 14 בפברואר 1959. ובת שנייה, אביי פארמר, נולדה בשנת 1962.
בשנת 1942, הקים פארמר את הקונגרס לשוויון גזעי (CORE), ארגון פציפיזם שיועד להשגת הרמוניה גזעית ושוויון באמצעות מחאה והתנגדות בלתי אלימה.
בריאיון לרוברט פן וורן בשנת 1964, תיאר פארמר את עקרונות היסוד של CORE כדלקמן:
1. המחאות יכללו את האנשים מהעם הפשוטים, ולא את המוכרים.
2. הארגון דוחה את ההפרדה הגזעית.
3. הכל יעשה באמצעות פעולות פסיביות ולא אלימות.
ג'ק ספראט היה סועד משיקגו שלא נתן שירות למי שאינו לבן, CORE, בהמלצתו ותמיכתו של פארמר, החליטו לבצע ישיבה רחבה במסעדתו בה יתפסו את כל המושבים הזמינים במסעדה ובכך למנוע ממנו להתפרנס.
עשרים ושמונה חברים מהארגון נכנסו בקבוצות למסעדתו של ספראט, עם לפחות אדם שחור אחד בכל קבוצה, איש לא יאכל עד אשר יוגש אוכל גם ללקוחות השחורים.
הלקוחות האחרים, שכבר היו במסעדה, עשו את אותו הדבר והששתתפו גם הם במחאה.
מנהל המקום אמר להם כי ישמשו את הלקוחות השחורים, אם כי במרתף, אך הקבוצה סירבה ודרשו שיקבלו שירות במסעדה כמו כולם.
לאחר מכן, הוצע לשחורים לשבת בפינה האחורית ולקבל שם שירות, גם את ההצעה הזאת דחתה הקבוצה.
עם כניסת המשטרה, סירבה המשטרה לפנות את קבוצת CORE החוצה.
לבסוף, נכנע בעל המסעדה ונתן שירות לשחורים כמו כולם.
בשנת 1961 נבחר פארמר, שעבד ב-NAACP, למנהל הלאומי של CORE.
אף על פי שבית המשפט העליון של ארצות הברית קבע, כי נסיעות באוטובוסים בין עירוניים בהפרדה אינם חוקיים, הדבר לא יושם ובמרבית המקומות עדיין ביצעו הפרדה.
גורדון קארי הציע את הרעיון של נסיעות החופש, ופארמר אהב את הרעיון.
נסיעת החופש הראשונה יצאה מוושינגטון הבירה ב-4 במאי 1961, ויועדה להגיע לניו אורלינס ב-17 במאי.
במהלך נסיעות החופש נסעו פעילים ברחבי הדרום כדי לבצע אינטגרציה במקומות ישיבה באוטובוס ולבטל הפרדות בתחנות אוטובוסים, כולל בשירותים ובברזיות.
דבר זה התברר כמשימה מסוכנת.
לפני שהקבוצה הגיעה לאלבמה, החלק המסוכן ביותר במחאה, נאלץ פארמר לחזור לביתו עקב מות אביו.
באלבמה, הוכו הנוסעים, 22 נפצעו, מתוכם חמישה אושפזו.
התקיפות ההמוניות עצרו באופן זמני את נסיעות החופש.
אוטובוס אחד, באניסטון אלבמה, הוצת, והנוסעים נאלצו לברוח כדי להציל את חייהם.
דיאן נאש וחברים אחרים בתנועת הסטודנטים בנאשוויל וב-SNCC, גייסו במהירות סטודנטים כדי להפעיל מחדש את נסיעות החופש במקום בו הפסיקה הראשונה.
פארמר הצטרף לקבוצה במונטגומרי באלבמה.
נסיעה זו הסתיימה באלימות קשה כלפי המוחים, תוך פציעה קשה של צלם שתיעד את האירוע.
התגובות האלימות והאירועים משכו את תשומת לבה של התקשורת הארצית.
ב-24 במאי 1961, נוסעי החופש חידשו את הנסיעות שלהם והגיעו לג'קסון מיסיסיפי.
הם נעצרו במקום בגין "הפרת שלום הציבור" עקב שימוש במתקנים "ללבנים בלבד".
ארגונים שונים ארגנו נסיעות חופש נוספות אל הדרום.
עד סוף הקיץ, נכלאו במיסיסיפי יותר מ-300 נוסעי חופש.
רוס בארנט, שהיה אז, מושל מדינת מיסיסיפי תמך במעצרים, וטען כי: "הכושי הוא שונה מאחר שאלוהים ברא אותו שונה כדי להעניש אותו".
נוסעי "נסיעות החופש" זכו ליחס נוקשה, שוכנו בתאים קטנים ומלוכלכים והוכו מדי פעם.
בג'קסון, מספר אסירים גברים אולצו לבצע עבודות קשות בחום כבד.
אחרים הועברו למתקני כליאה בתנאים קשים.
לעיתים הגברים נתלו מקירות על ידי שלשלאות.
בדרך כלל החלונות בתאים היו סגורים בימי חום, דבר שהקשה על הנשימה.
הנוסעים העצורים והשפוטים הכריזו על מדיניות "Jail No Bail" - הם סירבו לשלם קנסות ערבות, על מעצרים משפטים והרשעות שנגדו את החוקה, ובכך שמרו את הנושא בדיון הציבורי ובתקשורת.
כל עציר נשאר בכלא במשך 39 יום, הזמן המקסימלי שבו הם יכלו להישאר בלי לאבד את זכותם לערער על מעצר, משפט והרשעה בניגוד לחוקה.
לאחר תקופה זו הם הגישו ערעור ושילמו ערבות.
בשנה שלאחר מכן עבדו קבוצות זכויות אזרחיות, בתוספת מאות סטודנטים מהקולג' מהצפון, עם פעילים מקומיים במיסיסיפי.
שלושה מהם, ג'יימס צ'ייני, אנדרו גודמן ומייקל שוורנר, שאת כולם פארמר גייס עבור CORE, נעלמו במהלך חופשת קיץ במיסיסיפי.
מחקירת ה-FBI, בסיוע במשטרה המקומית, גילו את גופותיהם קבורות באדמה.
רציחות אלו העניקו השראה לסרט העלילתי משנת 1988, מיסיסיפי בוערת.
שנים לאחר מכן, תוך שהוא נזכר באירוע, אמר פארמר, "כל מי שאומר שהוא לא פחד במהלך המאבק של התנועה לזכויות האזרח הוא שקרן או חסר דמיון.
זה לא שהידיים שלי רעגו, אבל בפנים רעדתי."
כמנהל חברת CORE, פארמר נחשב לאחד מ"ששת הגדולים" של התנועה לזכויות האזרח שסייע בארגון המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות בשנת 1963. פארמר התפטר כמנהל החברה בשנת 1966. בשלב זה, החליט הקונגרס להעביר את חוק זכויות אזרח ב-1964, ואת חוק זכויות הצבעה ב-1965.
בשנת 1968, פארמר התמודד בבחירות לקונגרס של ארצות הברית כחבר מהמפלגה הליברלית, תוך שהוא נתמך כל ידי המפלגה הרפובליקנית, אבל הפסיד לשירלי צ'יזהולם.
בשנת 1969 הציע הנשיא הפובליקני החדש, ריצ'רד ניקסון לפארמר את תפקיד עוזר מחלקת בריאות חינוך ורווחה (כיום: מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית)בשנה שלאחר מכן, מתוסכל מהביורוקרטיה בוושינגטון, התפטר פארמר מהתפקיד.
פארמר פרש מפוליטיקה בשנת 1971 אך נותר פעיל, מרצה מכהן ופעיל בוועדות שונות.
בשנת 1975 הקים את הקרן לחברה פתוחה.
החזון שלה היא אומה בה אנשים חיים בקהילות משולבות יציבות, שבה כוח פוליטי ואזרחי משותף לאנשים מגזעים ואתניים שונים.
הוא ניהל את הארגון עד 1999.
בשנת 1985, פרסם את האוטוביוגרפיה שלו "Lay Bare the Heart", בנוסף לספר שכתב בשנת 1965, "Freedom-When".
בשנת 1984 החל פארמר ללמד במכללת מרי וושינגטון (כיום אוניברסיטת מרי וושינגטון) בפרדריקסבורג, וירג'יניה.
פארמר פרש מתפקידו בהוראה בשנת 1998. הוא נפטר ב-9 ביולי 1999, מסיבוכים של סוכרת בפרדריקסבורג, וירג'יניה, בגיל 79.
בשנת 1987 הקימה מכללת מרי וושינגטון, המכללה בה לימד פארמר, את תוכנית מלומדי ג'יימס פארמר, תוכנית המעודדת סטודנטים מקבוצות מיעוט להירשם למכללה.
בשנת 1995 נקרא רחוב על שמו ועל שם אביו בעיר הולדתו, מרשל שבטקסס.
בשנת 1998 העניק הנשיא ביל קלינטון לפארמר את מדליית החירות הנשיאותית.
ג'יימס אלווישס פארלי היה פוליטיקאי אמריקאי, האירי-קתולי הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית שנחל הצלחה בפוליטיקה הארצית.
הוא כיהן בו-זמנית כיושב ראש הוועדה של המפלגה הדמוקרטית במדינת ניו יורק, כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשתי תקופות הנשיאות הראשונות של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
כאיש עסקים בעל מעמד מכובד וכחבר במסדר מלטה, זכה פארלי למעמד של "ממליך מלכים" פוליטי ובמידה רבה היה האחראי לבחירתו של רוזוולט כנשיא.
פארלי היה מנהל מסע הבחירות למשרת מושל ניו יורק של אל סמית' ב-1922 ושל אלו של רוזוולט ב-1928 וב-1930 וכן של מסעות הבחירות של רוזוולט לנשיאות ב-1932 וב-1936. בשתי מערכות בחירות אלו חזה פארלי ניצחון סוחף וחולל מהפכה בשימוש בנתוני הסקרים.
פארלי היה אחראי ליצירת שיתוף הפעולה של קואליציית הניו דיל של הקתולים, איגודי העובדים, האפרו-אמריקאים, והחוואים.
הוא היה איש מנגנון הפטרונות של הממשל שסייע לקדם את התוכניות החברתיות והתשתיתיות של הניו דיל.
הוא שלט ברוב המינויים בדרג הביניים ובדרג הנמוך, תוך התייעצות עם הארגונים המדינתיים והמקומיים של המפלגה הדמוקרטית.
פארלי הצליח ליצור נורמליזציה ביחסי ארצות הברית עם הוותיקן ב-1933. הוא היה פקיד הממשל האמריקאי הבכיר הראשון שנסע לרומא והתקבל שם לראיון אצל האפיפיור פיוס האחד עשר.
הוא גם סעד יחד עם הקרדינל פאצ'לי, לימים האפיפיור פיוס השנים עשר.
פארלי התנגד לשבירת המסורת שביצע רוזוולט, על פיה הנשיא לא כיהן ביותר משתי תקופות כהונה.
על רקע זה התערערו יחסיו הקרובים עם הנשיא.
ב-1942 הוא נחשב לבוס העליון של המפלגה הדמוקרטית במדינת ניו יורק.
ב-1947 מינה הנשיא הארי טרומן את פארלי למשרה הבכירה של הנציב של ועדת הובר , או בשמה הרשמי "הוועדה לארגון הזרוע הביצועית של הממשלה".
פארלי היה פעיל במסגרת ההנהגה של חברת קוקה-קולה העולמית במשך יותר משלושים שנה והיה אחראי על התרחבותה העולמית של החברה כמעין סוכנות ממשלתית במהלך מלחמת העולם השנייה.
מוצרי החברה שימשו כאמצעי להעלאת המוראל ואספקת אנרגיה לאנשי הכוחות הלוחמים.
המוצרים נשלחו יחד עם מזון ותחמושת כ"פריט בעל חשיבות מלחמתית" וכך הורחב השוק העולמי של החברה על חשבון הממשלה.
לאחר המלחמה, גם אז על חשבון הממשלה, הוקמו 59 מפעלים חדשים של החברה כדרך לשיקומה של אירופה.
ג'יימס פארלי נולד בכפריר גראסי פוינט שבמדינת ניו יורק למשפחה של חמישה בנים.
אביו, ג'יימס פארלי האב, היה מעורב בתעשיית ייצור לבנים, תחילה כפועל ולאחר מכן כשותף בשלושה סקונרים להובלת לבנים.
אמו הייתה אלן לבית גולדריק.
לאחר מותו הפתאומי של אביו, סייע פארלי לאמו בהפעלת בר וחנות מכולת שהיא רכשה לפרנסת המשפחה.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון, למד פארלי בקולג' העסקי פקארד בניו יורק, שם הוא למד הנהלת חשבונות ושאר מיומנויות עסקיות.
לאחר סיום לימודיו שם הוא החל לעבוד בתאגיד הגבס של ארצות הברית .
ב-1911 החל פארלי את פעילותו הפוליטית, כאשר הוא נבחר כפקיד העירייה של העיירה סטוני פוינט שבניו יורק.
על אף הנטייה הרפובליקנית של העיירה, נבחר פארלי מחדש פעמיים.
ב-1918 הוא נבחר כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית במחוז רוקלנד, ובתפקיד זה הוא עשה שימוש לחיזוק קשריו עם הבוס של טמאני הול, צארלס מרפי , ושכנע אותו שאל סמית' יהיה הבחירה הטובה ביותר למשרת מושל ניו יורק.
ב-28 באפריל 1920 נשא פארלי לאישה את אליזבת א.
לזוג נולדו שתי בנות ובן אחד.
פארלי הצליח להבטיח את הצבעתם של הבוחרים באפסטייט ניו יורק מצפון לקו הברונקס עבור סמית', כאשר זה התמודד על משרת המושל באותה שנה.
לפני שפארלי ארגן את המנגנון המפלגתי באזורים אלו, לא עלה בידם של הדמוקרטים לנצח שם.
לאחר שסייע לסמית' להיבחר כמושל, הוא מונה כמפקח הנמל של עיריית ניו יורק.
הוא היה הדמוקרט האחרון שהחזיק במשרה זו, שבהמשך הייתה במסגרת רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי.
ב-1922 התמודד פארלי על מושב באספה המדינתית של ניו יורק וניצח במחוז רוקלנד, שקודם לכן היה מעוז של הרפובליקנים.
הוא כיהן באספה שהתכנסה ב-1923, אך בשנה שלאחר מכן הוא נוצח בעקבות הצבעתו נגד חוק היובש של מדינת ניו יורק.
לאחר מכן הוא מונה לוועדה האתלטית של מדינת ניו יורק, על פי הצעתו חבר הסנאט המדינתי, ג'ימי ווקר.
הוא היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית של 1924, שם הוא התיידד עם רוזוולט, שנשא את נאום "הלוחם המאושר" המפורסם שלו בעד סמית'.
כיושב ראש הוועדה האתלטית נאבק פארלי למען זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים.
ב-1926 הוא איים להתפטר מתפקידו בוועדה אם אלוף האיגרוף ג'ק דמפסי לא יתמודד מול המתאגף האפרו-אמריקאי הארי וילס.
פארלי מנע מדמפסי להתמודד מול ג'ין טאני ואיים באופן פומבי לבטל את הרישיון של טקס ריקרד לעריכת תחרויות במדיסון סקוור גארדן אם זה יתעלם מהנחיית הוועדה.
עמידתו של פארלי לטובת זכויות השחורים הוכחה כנכס יקר ערך למפלגה הדמוקרטית לדורות הבאים, והיא זרעה את זרעי הבלוק השחור של הניו דיל.
באותה תקופה מיזג פארלי חמש חברות קטנות לאספקת חומרי בניין והקים את "תאגיד הבנאים הכללי" (General Builders Corporation) שהיה לחברת אספקת חומרי הבניין הגדולה ביותר בעיר ניו יורק.
החברה של פארלי זכתה בחוזים פדרליים בתקופת ממשלו של הרברט הובר הרפובליקני לאספקת חומרי הבנייה לבניינים שכיום נחשבים לנקודות ציון חשובות בעיר, כמו מכלול הבניינים שמהווה כיום את בניין הדואר על שמו של פארלי ובניין אמפייר סטייט.
עם מינויו לתפקידו החדש בממשלו של רוזוולט פרש פארלי מהחברה.
מנהל מסע הבחירות של רוזוולט
לאחר מאמצי שכנוע של פארלי ושל לואיס האו, ביקש רוזוולט מפארלי לקבל את תמיכתו על ההתמודדות ב-1928 על משרת מושל ניו יורק.
פארלי ניהל את מערכת הבחירות שבה זכה רוזוולט בניצחון דחוק.
יכולתו של פארלי לקבץ סביבו קתולים, אנשי איגודי העובדים, ואת המנגנון המפלגתי של העיר, במקביל לשמירה על "הדרום המבוסס" בקואליציית הניו דיל, סייעו מאוד לרוזוולט.
פארלי חזר על התהליך בבחירות של 1936, כאשר הוא חזה נכונה באילו מדינות רוזוולט ינצח ובאילו שתי מדינות הוא יפסיד.
עם קבלת תוצאות הבחירות הכריז פארלי, "לאן שתלך מיין, תלך ורמונט" (שתי המדינות היחידות שהצביעו בעד מועמד הרפובליקנים אלף לנדון), כמשקל נגד לאמירה הידועה "לאן שתלך מיין, תלך האומה" .
תחזית זו הקנתה לפארלי את המוניטין שלו בהיסטוריה של ארצות הברית כנביא פוליטי.
בהתאם למסורת הפוליטית, מינה רוזוולט עם היבחרו לנשיא את פארלי כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, משרה שבאופן מסורתי ניתנה למנהל מערכת הבחירות של הנשיא הנבחר או תומך רב השפעה.
בנוסף, נקט רוזוולט בצעד נוסף בלתי רגיל כאשר מינה את פארלי כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית במקביל למשרתו בקבינט.
פארלי ספג ביקורת מתמדת מצד מתנגדיו של רוזוולט על כך שהתעקש להחזיק בשני התפקידים בו-זמנית.
פארלי עבד קשה כדי לדאוג שמחלקת הדואר תמשיך לפעול כשורה במהלך השפל הגדול.
כישוריו המנהליים הפכו את המחלקה שהייתה אז בלתי רווחית לגוף המפיק רווחים.
פארלי סייע מאוד לשינוי המהפכני בשירות דואר האוויר חוצה היבשת וארגן מחדש את מובילי דואר האוויר של המחלקה.
הוא פעל בתיאום עם נשיא פאן אמריקן וורלד איירווייז ג'ואן טריפה, לוודא שדברי הדואר יחולקו בבטחה תוך חיסכון בעלויות.
היה זה לאחר תקופה קצרה שנתיבי הדואר האוויריים הופעלו על ידי הצבא, ואחד מאנשיו נהרג בעת טיסה בתנאי מזג אוויר קשה.
פארלי דאג לטיסה הראשונה של מטוס ה"צ'יינה קליפר" הראשון.
פארלי זכור בקרב אספני הבולים בשל שני דברים.
האחד, הוא סדרה של גיליונות זיכרון שהונפקו לזכר אירועים שונים ונשאו את שמו של פארלי.
האחר הוא סדרת עשרים הבולים שנודעו בשם "האיוולת של פארלי", שהיו בולים מחוררים ללא דבק שהונפקו באותה תקופה.
פארלי רכש אותם בעצמו בערכם הנקוב והעניק אותם כמתנה לנשיא רוזוולט ולמזכיר הפנים הרולד איקס, שניהם אספני בולים, ולבני משפחתו וידידיו מהממשל.
פארלי עצמו לא היה אספן בולים.
לרוע המזל, כמה מהבולים הללו הגיעו לשוק וערכם הגיע לסכומים גבוהים עקב נדירותם.
כאשר נודע על כך לאספני הבולים מהשורה הם מחו נמרצות, נכתבו מאמרים בעיתונות על השחיתות שבדבר ונפתחה חקירה של הקונגרס.
לבסוף, ב-1935 הונפקו עוד בולים רבים מהסדרה הזאת והוצעו למכירה לאספנים בערכם הנקוב.
כיום, גליונות המזכרת הללו לא נדירים.
הגיליונות המקוריים נחתמו כדי להבדילם מההדפסות החוזרות ו-15 מתוכם הוצגו ביוני 2009 במוזיאון הדואר הלאומי.
פארלי שלט על מתן משרות הפטרונות בממשל החדש והיה אחד האישים המשפיעים ביותר ב"טראסט המוחות" של הנשיא ובמפלגה הדמוקרטית בכל רחבי ארצות הברית.
פארלי עשה שימוש בשליטות במינויים למשרות כדי לוודא שמאה הימים הראשונים של חקיקת הניו דיל יעברו בשלום.
באופן מופתי הוא עשה שימוש במנגנון הפטרונות כדי להשיג את התמיכה לתוכניות הליברליות של הניו דיל.
הוא סייע להביא לסיומה את תקופת היובש ולהורדה מסדר היום של תיקון לדלאו .
זה האחרון היה ניסיון של מתנגדי המלחמה להגביל את הסמכויות בנושאי מדיניות חוץ של הנשיא באמצעות דרישה למשאל עם לפני כל הכרזת מלחמה, למעט במקרים בהם ארצות הברית תותקף ראשונה.
באמצעות השפעה על הצבעתם של חברי הקונגרס האירים-קתולים, עלה בידו להנחיל תבוסה למציעי התיקון, שאם היה עובר, היה מונע מהנשיא לשלוח סיוע צבאי לבריטניה.
מחוקקים אירים רבים סירבו להעביר סיוע לבריטניה בגלל רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
יחסיו הקרובים של פארלי עם הנשיא רוזוולט התדרדרו ככל שהתקרבו הבחירות של 1940. פארלי החל לחפש תמיכה למועמדותו שלו לנשיאות לאחר שרוזוולט סירב להצהיר בפומבי שיתמודד על כהונה שלישית, אך רמז שהוא לא יוכל לדחות את המועמדות אם תומכיו יציגו את שמו בוועידת המפלגה.
כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית, לא עלה בידו של פארלי לאתר מועמד מתאים.
רוזוולט היה אמור לתמוך בקורדל הול לאחר שאמר בשיחות סגורות לפארלי ולאחרים שהם יכולים להתמודד על המועמדות.
פארלי גם התנגד להצעת החוק לרפורמה במערכת המשפט שהייתה אמורה להגביל את כוחו של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בכל אופן, בכל שאר המקרים הוא התמיד בנאמנותו כלפי הנשיא רוזוולט ותמך בצעדי המדיניות שלו.
פארלי נשאל פעמים רבות על ידי הנשיא אם הוא יהיה מוכן להתמודד על משרת מושל ניו יורק, אך סירב.
ב-1940 התפטר פארלי מתפקידיו כמנהל הכללי של הדואר וכיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית, לאחר שנציגי הוועידה הארצית של המפלגה שהתקיימה בשיקגו הציבו אותו במקום השני ואילו רוזוולט נבחר לכהונה שלישית.
פארלי היה האמריקאי השלישי ממוצא אירי-קתולי ששמו הוצב כמועמד לנשיאות.
הוא גם היה האירי-הקתולי הראשון שנחל הצלחה כה גדולה כאשר מונה כמנהל הכללי של הדואר וכיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
הגברת הראשונה אלינור רוזוולט טסה לוועידה כדי לנסות ולאחות את השברים ביחסיהם של רוזוולט ופארלי.
אף על פי שפארלי נותר ביחסים קרובים עמה ועם בנם ג'יימס רוזוולט , הוא חש נבגד על ידי הנשיא וסירב לקחת חלק במסע הבחירות של 1940.
ב-1938 כתב פארלי אוטוביוגרפיה בשם "מאחורי הקלפי" (Behind the Ballots).
לאחר התפטרותו מתפקידו בממשל, התמנה פארלי ליושב ראש מועצת המנהלים של תאגיד הייצוא של חברת קוקה קולה, תפקיד שכאילו נתפר לפי כישוריו של פארלי.
הוא שימש בתפקיד זה עד לפרישתו ב-1973. בבחירות המקדימות למשרת מושל ניו יורק ב-1942 תמך פארלי במועמד שנבחר בסופו של דבר, ג'ון בנט, אל מול המועמד המועדף על הנשיא רוזוולט, ג'יימס מיד.
בבחירות הכלליות נוצח מיד על ידי מועמד הרפובליקנים תומאס דיואי.
פארלי קיבל קול אחד בלבד בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית של 1944. חשיבותו כבעל כוח פוליטי ארצי חזרה כאשר ידידו הוותיק, הארי טרומן נבחר כנשיא לאחר פטירתו של רוזוולט.
ב-1948 פורסמה האוטוביוגרפיה השנייה של פארלי, "סיפורו של ג'ים פארלי: השנים עם רוזוולט".
בספר זה שיבח פארלי את השקפותיו בנוגע לחשיבותו לממשל, הגן על מורשתו, וכלל לא דיבר בחיבה על הבוס לשעבר שלו, רוזוולט.
הוא המשיך לתאר באריכות את מעמדו רב החשיבות ואת תחומי האחריות הרבים מספור בבית הלבן של רוזוולט.
עם זאת, לדבריה של מזכירתו של רוזוולט, גרייס טלי , בספרה "פ.ד.ר: הבוס שלי" (F.D.R: My Boss), שיצא לאור ב-1949, "...למעט תפקידו כמנהיג המפלגה, בתוך הקבינט הוא תרם מעט מאוד או בכלל לא לעיצוב מדיניות הממשל".
טלי ממשיכה ומתייחסת לספרו של פארלי כ"המנון של שנאה כלפי רוזוולט".
למעשה, בספרו תיאר פארלי את הפנטזיה שלו כיורש אפשרי לרוזוולט בבחירות של 1940, שכן הוא העריך יתר על המידה את הפופולריות שלו על סמך התשבחות שהוא קיבל לעיתים קרובות כאיש הממשל.
למעשה, הסבירה טלי, "ג'ים שגה כאשר הוא חשב שמחיאות הכפיים שהוא קיבל בפתיחתם של משרדי דואר חדשים היו מחיאות כפיים שהופנו אליו אישית".
ב-1974 הוענקה לפארלי מדליה על ידי אוניברסיטת נוטרדאם , שהיא אות הכבוד הוותיק והמכובד ביותר שמוענק לאמריקאים קתולים.
הוא המשיך להיות פעיל בפוליטיקה המדינתית והארצית עד ליומו האחרון.
ג'יימס פארלי נפטר בגיל 88, בניו יורק, ב-9 ביוני 1976. הוא היה אחרון חברי הקבינט של רוזוולט שנותרו בחיים.
פארלי נטמן בבית הקברות גייט אוף הייבן שבהאות'ורן, ניו יורק.
פארלי היה האדם היחיד ששימש בו-זמנית כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית, כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית במדינת ניו יורק, וכמנהל הכללי של הדואר.
הכבוד שרחשו לפארלי חצה את הקווים הפוליטיים.
לקראת סוף הקריירה שלו, היה פארלי כבר מדינאי וותיק והוא דחף לרפורמות בשיטות מימון מסעות הבחירות וצמצום ההשפעה של קבוצות ההשפעה והשחיתות בפוליטיקה.
הדיוקסיה הקתולית של ניו יורק כללה את פארלי ברשימת האישים החשובים שלה לכבוד שנת ה-200 שלה שצוינה ב-2007. "פרס ג'יימס א.
פארלי" הוא הפרס המכובד ביותר שמוענק על ידי איגוד כתבי האגרוף לאלו שמגלים הגינות ויושרה בספורט האגרוף.
"התא של פארלי" הוא השם שניתן לקבוצת מושבים בשורה הראשונה של יציעי היאנקי סטדיום הקרובים לקו הבסיס הראשון.
פארלי ואישים אחרים נהגו לפקוד את המושבים הללו.
בשנותיו האחרונות נהג פארלי לתרום את הכרטיסים הללו למועדוני הנוער בניו יורק ובסביבה.
פארלי היה האורח הראשון בתוכנית הוותיקה של רשת NBC, פגוש את העיתונות.
הוא נודע גם בשל "תיק פארלי" , סדרה של תיעודים על אישים שקיימו פגישות עמו או עם רוזוולט, שאותם היה מכין לקראת הפגישה עם הנשיא ובהם היה כל המידע האישי או הכללי אודות האיש שנאסף מפגישות קודמות או על סמך מקורות אחרים.
ב-1962 קיבל פארלי מדליית זהב מ"אגודת מאה השנים של ניו יורק" , כאות הוקרה לתרומתו יוצאת הדופן לעיר ניו יורק.
פארלי נהג לומר שבאמצע אוקטובר, כשבועיים לפני הבחירות, אלו שהחליטו כבר על המועמד לנשיאות שלו הם יצביעו, כבר לא ישנו את דעתם.
הוא היה ידוע ביכולתו לזכור שמות של אנשים שעמם נפגש ופרטים אישיים עליהם.
פארלי" הוא בניין הדואר המרכזי של ניו יורק והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
על שמו קרויים גם בית ספר יסודי וגשר זיכרון בסטוני פוינט.
פיליפ ג'יימס אדווין פיבלס הוא אסטרופיזיקאי, אסטרונום וקוסמולוג אמריקאי-קנדי שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 2019 "על תגליות תאורטיות בקוסמולוגיה".
כיום (2020) מכהן פיבלס כפרופסור אמריטוס באוניברסיטת פרינסטון ונחשב לאחד הקוסומולוגים התיאוריטיים הבולטים מאז שנות ה-70. מרבית עבודתו עוסקת בקרינת הרקע הקוסמית חומר אפל קר ובגיל היקום.
ג'יימס פיבלס נולד ב-25 באפריל 1935 בויניפג שבקנדה.
פיבלס סיים את התואר הראשון באוניברסיטת מניטובה, ולאחר מכן למד את התואר השני ואת הדוקטורט באוניברסיטת פרינסטון בשנת 1962.
מבחינה דתית, פיבלס מגדיר עצמו כאגנוסטי.
מדליית אוסקר קליין - 1997
מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה -1998
פרס גרובר בקוסמולוגיה - 2000
פרס נובל לפיזיקה - 2019
ג'יימס פטריק מק'גרנרי היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פנסילבניה, שופט מחוזי במחוז המזרחי של פנסילבניה והתובע הכללי של ארצות הברית.
ג'יימס פטריק מק'גרנרי נולד בפילדלפיה כבנם של פטריק מק'גרנרי ושל בריג'יט לבית גאלנגר, שניהם מהגרים אירים.
הוא למד בבתי ספר כנסייתיים ובבית הספר מאהר.
בשנים 1917–1919 הוא שירת בגיס האווירי של צבא ארצות הברית כטייס תצפית וכשליש ברגימנט הרגלים ה-111. ב-1928 הוא סיים לימודי תואר בוגר במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טמפל ובאותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין של פנסילבניה.
מאז ועד 1937 הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי בפילדלפיה.
בשנים 1928–1932 היה מק'גרנרי חבר הוועידה המדינתית של המפלגה הדמוקרטית.
ב-1931הוא התמודד ללא הצלחה על תפקיד התובע המחוזי של מחוז פילדלפיה וב-1934 הוא התמודד, גם ללא הצלחה, בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית.
מק'גרנרי היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פנסילבניה בשנים 1937–1943. ב-1939 הוא החל לייצג בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בשנים 1943–1946 הוא שימש כעוזר התובע הכללי של ארצות הברית במחלקת המשפטים בוושינגטון הבירה.
ביולי 1946 מונה מק'גרנרי על ידי הנשיא הארי טרומן כשופט בית המשפט המחוזי של המחוז המזרחי של פנסילבניה במקומו של השופט הארי אליס קלודנר.
במאי 1952 הוא התפטר כדי להתמנות כתובע הכללי של ארצות הברית.
בתפקיד זה הוא כיהן עד תום נשיאותו של טרומן בינואר 1953. מק'גרנרי ביטל את אשרת הכניסה של צ'ארלי צ'פלין לארצות הברית, כאשר הוא הואשם בנטיות קומוניסטיות.
לאחר סיום כהונתו כתובע הכללי שב מק'גרנרי לעסוק בעריכת דין בוושינגטון עד למותו.
ג'יימס פטריק מק'גרנרי נפטר בפאלם ביץ', פלורידה ב-23 בדצמבר 1962. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ג'יימס פיטר קווין היה צייר פורטרטים אוסטרלי יליד מלבורן.
ב־1904 הוא היה צייר פורטרטים מצליח ביותר והציג באקדמיה המלכותית לאמנויות.
זכה לשבחים בסלון פריז, בשנת 1912. הוא הוזמן לצייר את ג'וזף צ'מברלין, הדוכסית מיורק והדוכס מווינדזור.
הוא הוסמך כאמן מלחמה רשמי עבור ה- AIF הראשון במהלך מלחמת העולם הראשונה, וצייר קצינים בולטים בצרפת (מה שגרם לחיכוך ניכר עם הרשויות ועמיתיו האמנים).
בשנת 1919 בלונדון צייר קווין את הגנרל היהודי סר ג'ון מונש, מפקד החייל האוסטרלי.
מונש, שהוכרז כגנרל בעל התושייה החדשנית ביותר של מלחמת העולם הראשונה, תכנן וביצע עם חמש הדיוויזיות האוסטרליות שלו, והקורפוס הקנדי עם האגף הימני שלהם, את הניצחון המשמעותי בקרב אמיין, 8 באוגוסט 1918 .
קרב שהביא לסיום מוקדם מהצפוי של מלחמת העולם הראשונה.
דיוקנו של קווין היה שייך למשפחת מונש-בנט עד שהוענק לגלריית הדיוקנאות הלאומית של אוסטרליה, קנברה.
דיוקן זה היה המודל בעיצוב מדליית מונש שהוענק מדי שנה לאוסטרלי מצטיין על תרומתו במנהיגות, יושרה ושירות לקהילה האוסטרלית ומחוצה לה.
(כפר מונש נקרא על שמו)
משנת 1919 עבד קווין עם חברת תקליטים קנדית, וחזר לאוסטרליה רק בדצמבר 1935 לאחר מות הבן.
הוא הצטרף מחדש לחברת האמנים הוויקטוריאנית השמרנית ביותר ואף היה נשיא למשך שנה, אך פתיחותו לאמנות מודרנית לא הפכה אותו לאהוד והייתה בסיס לעימות פומבי עם ראש הממשלה רוברט מנזיס.
עם זאת, הוא המשיך להציג את ציוריו ולימד בגלריה הלאומית של בית הספר לאמנות בוויקטוריה.
עבודתו הייתה גם חלק מאירוע הציור בתחרות האמנות באולימפיאדת הקיץ 1932.
תערוכת הנצחה נערכה במרכז הוויקטוריאני לאמנויות בשנת 1980.
ג'יימס ריצ'רד מולט , המוכר בשם הבמה ג'יימס פוקס (James Fox) הוא זמר ולשי-בריטי.
מולט נולד בקארדיף, ויילס שבממלכה המאוחדת.
בגיל שש החל ללמוד לנגן על פסנתר ולאחר מכן למד בעצמו לנגן על מספר כלים.
בגיל חמש עשרה החל לעסוק במוזיקה באופן מקצועי, שימש כזמר במועדונים, פאבים וספינות תענוגות.
ב-2000 הקים ביחד עם חברו את הלהקה "Force 5" ולאחר מכן עזב חברו את הלהקה על מנת להצטרף ללהקה אחרת.
ב-2003 הוא התמודד בתוכנית "Fame Academy" וזכה במקום החמישי.
באירוויזיון 2004 הוא ייצג את בריטניה עם השיר "Hold Onto Our Love", שהגיע למקום ה-16. הוא גם הוזמן לשיר בבית הנבחרים הבריטי את השיר אשר עמו הופיעה באירוויזיון.
ב-2004 גם שיחק את יהודה איש קריות במחזמר ישו כוכב עליון.
ג'יימס "ג'יימי" פארנל ספירס הוא אביהם של הזמרת בריטני ספירס, השחקנית והזמרת ג'יימי לין ספירס והמפיק בראיין ספירס.
בשנים 2008–2021 היה אפוטרופוס גוף ורכוש של בתו האמצעית, בריטני.
פרשת האופוטרופסות ומצבה של הזמרת בעקבותיה היו נושא לדיון מתמשך כחלק מהתנועה לשחרור בריטני.
ספירס נולד בקנטווד לואיזיאנה לג'ון אוסטין ואמה ג'ין ספירס.
ביולי 1976 הוא התחתן עם לין ספירס אך השניים התגרשו במאי 2002. בשנת 2010 השניים חזרו להיות שוב יחד אך מבלי להתחתן ובשנת 2020 ככל הנראה סיימו שוב את מערכת היחסים ביניהם.
בנוסף יש להם גם חמישה נכדים: שניים מבריטני, שתיים מג'יימי ואחת מבראיין.
ספירס נאבק עם התמכרויות לאלכוהול במהלך חייו המאוחרים מה שגרם לו להיכנס למרכז גמילה ב-2004. בשנת 2019 נודע כי הוא סבל מקרע במעי הגס שכמעט גרם למותו.
בשנת 2008 בריטני התמוטטה ונלקחה לאשפוז במחלקה פסיכיאטרית.
באותה תקופה היא איבדה את המשמורת על ילדיה באופן כמעט מלא ובעקבות מצבה הנפשי הרעוע הוחלט למנות עבורה אפוטרופוס בפן האישי והכלכלי על מנת שתוכל לשוב ולראות את ילדיה.
כתוצאה מכך אביה נכנס לתמונה ומונה להיות האפוטרופוס.
בסרט "לשחרר את בריטני" אשר שודר על ידי רשת FX טענה המנהלת האישית שלה לשעבר כי ג'יימי לא היה מעורב בחייה של בריטני וכי כל מטרתו הייתה לנצל את כספה.
אך במהלך אותן שנים ג'יימי ובריטני ניהלו מערכת יחסים תקינה למראית עין ואף מצבה הנפשי של בריטני היה נראה תקין לעין.
בתחילת 2019 בריטני הודיעה כי היא נאלצת לבטל את סדרת ההופעות שלה שתוכננה בלאס וגאס בעקבות מצבו הבריאותי של ג'יימי שבאותה תקופה אושפז במצב קשה בבית חולים בשל קרע במעי הגס.
זמן קצר לאחר מכן היא הודיעה כי היא נאלצת לאשפז את עצמה לאחר שספגה דיכאון קשה בעקבות מצבו הבריאותי של אביה.
אך לאחר מכן עורך דין אנונימי שטען כי הוא היה מעורב בהסדר האפוטרופסות אמר למנהלות פודקאסט על בריטני שבריטני אושפזה בכפייה על ידי אביה ולא בגלל מצבו הבריאותי.
בעקבות כך נוסדה תנועה אינטרנטית שהייתה קרויה "שחררו את בריטני".
התנועה טענה כי ג'יימי כתב במקומה של בריטני בחשבון האינסטגרם שלה ואף האשימה אותו בהתעללות נפשית בזמרת ובכך שהוא גרם לה לקחת תרופות שהיא לא צריכה רק כדי לגרום לה להיראות לא כשירה לטפל בעניינה בעצמה ואף ניצל את הונה לטובתו האישית.
בעקבות כך נערך דיון במאי אותה שנה בבית משפט ובו השופטת הורתה לקבל חוות דעת של איש מקצוע על מנת לדון במצבה הבריאותי של הזמרת.
בספטמבר אותה שנה ג'יימי המשיך להסתבך כאשר הואשם בתקיפה פיזית של בנה של ספירס וכתוצאה מכך בעלה לשעבר של בריטני הוציא נגדו צו הרחקה.
כתוצאה מכך בריטני איבדה 20% מהמשמורת על ילדיה.
בנוסף באותו חודש הדיון בבית המשפט הגיע למבוי סתום ונקבע כי "לא התקבלו החלטות בנוגע להסדר האפוטרופסות".
באוגוסט 2020 ג'יימי הגיב לראשונה לתנועת שחררו את בריטני.
הוא גינה את התנועה וכינה אותה כ"בדיחה" ואת מארגניה כמי שממציאים "תאוריות קונספירציה".
בהמשך הוא אף תבע את מייסד התנועה על הוצאת דיבה וזכה בתביעה.
בנוסף הוא טען כי הציל את בריטני מחובות של 60 מיליון דולר ולכן הוא אחראי על הכספים שלה.
באותו החודש בריטני החליטה להגיש בקשה נוספת לבית המשפט לסיים את הסכם האפוטרופסות עם אבא שלה.
בבקשה ביקשה בריטני לפטר את אביה מתפקיד האפוטרופוס כאשר מי שיהיה אחראי על הכספים שלה במקומו יהיה תאגיד מוסמך ומי שיהיה אחראי על חייה האישיים היא המנהלת האישית שלה ג'ודי מונטגרמי אשר הייתה בתפקיד באופן זמני בזמן שג'יימי אושפז בבית החולים.
במסגרת המשפט נקבע כי בנוסף לג'יימי גם חברת "Bessemer Trust" תפקח על כספיה של בריטני אם כי ג'יימי עדיין ישמש כאפוטרופוס של בריטני לענייני כספים.
ב-23 ביוני בריטני העידה בשיחת וידאו מול שופטת בבית משפט כי ג'יימי מתעלל בה באופן קבוע.
היא טענה כי מנע ממנה להוציא התקן תוך רחמי למניעת היריון, מנע ממנה להתחתן, מנע ממנה להוציא יותר מ-2,000 דולר בחודש, הכריח אותה לקחת תרופות שלא הייתה צריכה, הכריח אותה לעבוד כל יום וכו'.
ב-1 ביולי בקשתה של בריטני להשתחרר מההסדר מנובמבר 2020 נדחתה על ידי השופטת בטענה שבריטני אינה יכולה להתנהל כלכלית בכוחות עצמה אך ב-14 ביולי התקיים דיון נוסף אודות שאר הדברים שאמרה בריטני בדיון שהתקיים ב-23 ביוני.
נכון לאותה עת תוקף האפוטרופסות היה עד ספטמבר 2021.
ב-12 באוגוסט הודיע ג'יימי כי הוא פורש מתפקיד האפוטרופוס בעקבות הלחץ הציבורי והמתקפות נגדו, אם כי עזיבתו תהיה מותנית בכך שהוא לא ייתבע על ידי עורך דינה של בריטני ושהוא יהיה מעורב בבחירת האפוטרופוס החדש.
ב-1 בספטמבר נודע כי הוא גם דורש ממנה 2 מיליון דולר תמורת הפסקת ההסדר.
עורך דינה של בריטני סירב לעסקה זו.
ב-7 בספטמבר הגיש ג'יימי מסמכים רשמיים לבית המשפט בהם הוא מצהיר כי הוא פורש מהתפקיד.
ב-30 בספטמבר נקבע באופן רשמי כי ג'יימי לא יישאר יותר בתפקיד.
ג'יימס פיירמן היה צייר נוף אמריקאי יליד סקוטלנד, מורה לאמנות, מבקר אמנות וקצין צבא.
אביו, לורנץ פיירמן, היה קצין צבא ששירת את המלך קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה, במלחמות הקואליציה.
כשהמלך החליף צד, הוא ברח לסקוטלנד, שם התחתן עם אמו של ג'יימס, מרי פרקהרסון בלק.
ב-1832, לאחר מותו המוקדם של אביו, החליטה אמו להגר לארצות הברית.
ב-1842, לאחר שגילה כישרון מסוים לציור, הוא החל להשתתף בשיעורי ערב באקדמיה הלאומית לעיצוב.
בהמלצתו של צייר הדיוקנאות, פרדריק סטיילס אגת, הוא הפך לסטודנט במשרה מלאה.
לאחר סיום לימודיו, הוא מצא עבודה כשוליה בהוצאת הספרים Harper & Brothers, במנהטן.
בשנת 1851, הוא ביקר בלונדון כדי לראות את התערוכה הגדולה.
מאוחר יותר תיאר את מה שראה שם כ"התגלות".
במהלך עשר השנים הבאות, הוא הפך למעורב יותר ויותר בתנועה לביטול העבדות וגילה שיש לו כישרון לדבר בפני קהל.
בשנת 1858, כאשר התעוררה מחלוקת על הוצאת לימוד התנ"ך מבתי הספר הציבוריים בניו יורק, הוא התנגד לשינוי, התמודד על מושב בוועדת בתי הספר ונבחר.
ב-1861, חודשים ספורים לאחר תחילת מלחמת האזרחים, הוא התגייס כקפטן לפלוגה B של חיל הרגלים ה-10 של ניו יורק, ולאחר מכן עבר לחיל הרגלים המתנדבים ה-96 של ניו יורק והתקבל שם כקולונל.
לאחר שלושה שבועות בלבד של אימונים, השתתפה יחידתו במערכת חצי האי.
במהלך תקופה זו הוגשו נגדו ארבע תלונות בעקבות סכסוכים עם קצינים אחרים.
הוא גם ננזף על העלבת קצין ממונה.
הגנרל ויליאם היי קים כינה אותו "הולנדי של פנסילבניה" שהשיג את מעמדו באמצעות השפעה פוליטית.
כשהגיעו תלונות דומות, הוא התבקש להתפטר וכך עשה בספטמבר 1862.
לאחר מכן חזר לניו יורק ופתח סטודיו משלו.
הוא גם נתן הרצאות מטעם קופר יוניון.
עד 1871, הוא השתתף בתערוכות באקדמיה הלאומית ובאגודה האמריקאית לצבעי מים.
עם זאת, אופיו הנוקשה חזר על ההתנהגויות הבעייתיות.
הוא עזב את ארצות הברית ונסע לארץ ישראל.
בשנת 1872, נמשך על ידי בית הספר לציור בדיסלדורף והוא נסע לשם לפתוח סטודיו ונשאר בעיר שלוש שנים.
ב-1875 עבר לפריז, שם שהה עוד שלוש שנים, ועבר ללונדון.
מדי פעם הוא ביקר בארצות הברית כדי למכור את ציוריו.
היו אלה אירועים מתוכננים, אליהם הזמין עיתונאים, ונשא הרצאות בנושאים פופוליסטים, בין השאר היה תוקף את האמנות המבוססת והאקדמית האמריקאית.
לבסוף הוא חזר לארצות הברית ב-1881 והתיישב לזמן קצר בשיקגו, שם היו לו חברים ועזר להם כלכלית לאחר השריפה הגדולה .
במשך שנה אחת הוא החזיק בתפקיד הוראה באוליבט, מישיגן, ולאחר מכן חזר לניו יורק.
הוא נפטר שם, בסטודיו שלו, ב-1904.
במאי וידאו קליפים וקולנוע אמריקאי.
סרטו מ-1986 "בטווח קצר" הוקרן בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי ה-36 בברלין.
סרטים נוספים שביים כוללים את "גלנגרי גלן רוס", המבוסס על המחזה בעל אותו השם מאת דייוויד מאמט, ואת "התא" , המבוסס על הרומן בעל אותו השם מאת הסופר ג'ון גרישם.
הוא גם ביים את שני סרטי ההמשך של "חמישים גוונים של אפור": "חמישים גוונים של אופל" (2017) ו"חמישים גוונים של שחרור (2018).
פולי נולד בביי רידג', ברוקלין, ניו יורק, בנו של עורך דין.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת באפלו, בשנת 1978. הוא המשיך את לימודיו כאשר התמקד בקולנוע והפקה, אותם למד באוניברסיטת דרום קליפורניה.
מלבד הסרט "מי הנערה הזו?" (1987), ביים פולי את הווידאו קליפים הבאים עבור הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה (תחת השם הבדוי "פיטר פרצ'ר"):
פולי היה גם האיש המקורב ביותר בחתונה של מדונה עם שון פן.
ג'יימס פטרסון היה צייר נוף ודיוקנאות סקוטי הקשור לאסכולת גלאזגו.
הוא ידוע בעיקר בזכות ציורי הנוף שלו בדמפרישייר בין השנים 1885 ל-1905.
ג'יימס פטרסון נולד בבלנטייר, ליד גלאזגו ב-21 באוגוסט 1854, בנם הבכור של אנדרו פטרסון (1819–1907) ושל אשתו מרגרט האנטר (1817–1901).
משפחת האנטר היו יצרני מלמלות בגלאזגו.
כאשר אביו התייתם בגיל תשע-עשרה מינה אותו דודו ג'יימס האנטר למנהל עבודה במחסנו ולקח אותו לשותפות שנתיים מאוחר יותר בגיל עשרים ואחת.
אביו היה צייר צבעי מים טוב כמו גם אחד הצלמים החובבים הראשונים בסקוטלנד ורוב משפחתו פיתחה תחומי עניין אמנותיים.
אחיו של ג'יימס, ויליאם, יליד 1859, הפך מאוחר יותר לבעלים של גלריה ברחוב בונד, לונדון ואחיו הצעיר אלכסנדר, יליד 1862, הפך לאדריכל.
ג'יימס למד בבית הספר לאמנות בגלאזגו בהדרכת רוברט גרינליס.
כמה שנים לאחר שחזר לסקוטלנד הוא נישא, בשנת 1884, לאלייזה גריר פרגוסון, בתם של המהנדס, ויליאם פרגוסון וג'נט קופר.
כמתנת חתונה, אנדרו פטרסון העניק לבני הזוג קוטג' במוניאייב, דמפרישייר, אשר עבר שינויים והגדלה נרחבים בעיצוב של אדריכל מגלאזגו סר ג'ון ג'יימס ברנט (1857–1938) ואחיו אלכסנדר ניסבט פטרסון (1862–1947) בשנת 1894.
פטרסון בילה יותר מ-22 שנים באזור בציור של גבעות נייטסדייל ואיירשייר והנהר המקומי והשריפות, תוך תיאור הצבעים והאור החמקמקים הטמונים באזור הכפרי של סקוטלנד.
במהלך תקופה זו יצר קשרי ידידות עם קבוצת אמנים - סר ג'יימס גאת'רי (1859-1930), א.א.
הוא עבר לאדינבורו ב-1906, ולאחר מותה של אשתו ב-1910 ולקח על עצמו אחריות ציבורית נוספת.
הוא קבור בבית הקברות דין, גם בנו ג'יימס קונסטבל פטרסון (1890–1955) היה אמן והוא קבור לידו.
עבודה של פטרסון נכללה בתערוכת הזיכרון של מועדון האמנות של גלאזגו ב-1935, לזכרם של חבריהם שמתו מאז מלחמת העולם הראשונה.
מוזיאון המוקדש לחייו של פטרסון הוקם על ידי נכדתו אן פטרסון ואלאס, בבית שבו התגוררה הטבחית של פטרסון מיס בלאק, במוניאייב.
האוסף נתרם על ידי צאצאי משפחתו הישירים.
הוא כלל את האוסף האישי של אן פטרסון ואלאס, עם למעלה מאלף צילומים מאת פטרסון של משפחתו, חבריו ויצירות האמנות שלו, יחד עם רישומיו, התכתבויות, מסמכים ומכתבים מחייו המאוחרים באדינבורו.
המוזיאון נסגר ב-2003 והארכיון נתרמו לספריית אוניברסיטת גלאזגו.
ג'יימס פאד היה אמן סקוטי מפורסם.
ג'יימס היה בנו השני מבין ששת ילדיו של ג'יימס פאד, ומרי לבית מקג'וך.
שניים מאחיו, ג'ון פאד ותומאס פאד ובנו ג'יימס פאד, ג'וניור.
בשנותיו הראשונות אביו שעסק בבנייה חשב שלג'יימס יש כישרון ניכר להנדסה.
כשהיה בן שש עשרה הוא בנה סירה במשך שנה.
בגיל שבע עשרה הוא נסע למריפורט עם אביו ואחיו ג'ון.
בזמן שג'ון צייר מיניאטורות, ג'יימס עשה את אותה עבודה כמו אנשי אביו.
עם זאת, עם מות אביו ב-1842 הצטרף ג'יימס לשני אחיו, ג'ון ותומס, שהתגוררו באדינבורו.
ג'יימס החל לצייר נופים, מיניאטורות ודיוקנאות בשמנים ובצבעי מים והפך למציג קבוע באקדמיה הסקוטית המלכותית במשך עשרים שנה.
סצנת החוף שלו בצבעי מים בחוף קולונד נמצאת בגלריה לאמנות אברדין.
שתיים מהמיניאטורות שלו, "איזבלה לוקהרט" "רוברטסון ומיס מרי דאנקן" משובחות במיוחד.
ג'יימס, שהוצג בפני חרט המצוטינט, ג'ון בונר, התעניין בשיפור התהליך להכנת הלוח עבור החרט - ייתכן עקב העניין ההנדסי בו הבחין אביו.
הוא גם פיתח עניין עז במצוטינט, והקריירה שלו עד מהרה החלה להתמקד באמנות זו וכחרט בכלל.
בתור חרט הוא יצר במשך למעלה מחמישים שנה.
הוא זכה לשבחים בימיו על ידי החרט הדגול סמואל קאזינס (1801–1887).
כמה מיצירותיו של פאד הוזמנו על ידי האגודה המלכותית לקידום האמנויות היפות בסקוטלנד.
בערך ב-1871 נסע ג'יימס לאוסטרליה על מנת לבקר את אחיו ויליאם, שהיגר, ושהה בסטוני פארק, ברונסוויק, ביתו של תיאודוטוס ג'ון סאמנר.
הבית נהרס מאוחר יותר בשריפה, ואיתם אבדו חריטות רבות של החיים שהיו שם מאת ג'יימס פאד.
אך אלה ששרדו נתלו בחדר האוכל של הבית שנבנה מחדש.
חריטות הדיוקנאות שלו זכו לביקוש נרחב והפטרון הראשון שלו היה ג'ון ווטסון גורדון שב-1850 הפך לנשיא האקדמיה הסקוטית המלכותית.
פאד חרט לפחות מאה שלושים ושלושה לוחות, אחד מהם היה עבור הוועדה המלכותית לציור של המלכה ויקטוריה והנסיך ארתור.
ההזמנה האחרונה שלו הייתה דיוקן של הרוזנת מסיפילד שנתלה באקדמיה המלכותית בשנת 1877.
התחריט האחרון שעשה ג'יימס פאד, בגיל שמונים, היה דיוקנו של רוזן הבית, אביו של ראש הממשלה לעתיד, סר אלק דאגלס-הום.
הוא הוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1899.
הוא מת בפתאומיות בזמן שאכל את ארוחת הצהריים באדינבורו, בשנתו התשעים ואחת.
אשתו מרי קוטון נפטרה ב-1887 בגיל שישים.