tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המפלגה הפרוגרסיבית הוקמה כדי לייצג את מעמד החקלאים של איסלנד, דבר שהתחיל להתפוגג לקראת סוף המאה ה-19, כשאיסלנד התחילה לעבור תיעוש ועיור.
אבל עד היום עיקר התמיכה במפלגה מגיעה מהאזורים הכפריים של איסלנד.
המפלגה נוסדה בשנת 1916 כמיזוג של שתי מפלגות חקלאיות, מפלגת האיכרים (Bændaflokkur), ומפלגת החקלאים העצמאיים (Óháðir bændur).
לאורך ההיסטוריה של איסלנד כמדינה עצמאית, המפלגה הפרוגרסיבית הייתה לרוב המפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט.
לעיתים קרובות הצטרפה לקואליציות ממשלתיות יחד עם מפלגת העצמאות מצד ימין-מרכז או עם מפלגות מרכז-שמאל.
בין השנים 1927–1990, המפלגה הפרוגרסיבית החזיקה בתפקיד ראש הממשלה.
במאי 2021 חברת הפרלמנט וסגן חבר הפרלמנט , שניהם מטעם המפלגה, היו בין החתומים על הצעת החלטה לגנות את ישראל על פעולותיה הצבאיות נגד הפלסטינים.
בתחילת אפריל 2025 קראה סגנית חברת הפרלמנט מטעם המפלגה, פידא אבו ליבדה, לאיסלנד להוביל סנקציות של המדינות הנורדיות נגד ישראל ולהצטרף לתלונה של דרום אפריקה נגד ישראל בבית הדין הבינלאומי.
המפלגה הסוציאליסטית התימנית היא מפלגה פוליטית בתימן.
כממשיכה של חזית השחרור הלאומית של תימן, המפלגה הייתה מפלגת השלטון בדרום תימן עד לאיחוד תימן בשנת 1990. במקור מרקסיסטית – לניניסטית, המפלגה התפתחה בהדרגה למפלגת אופוזיציה סוציאליסטית דמוקרטית בתימן המאוחדת בימינו.
המפלגה הוקמה על ידי עבדול פתח איסמעיל בשנת 1978 בעקבות תהליך איחוד של מספר קבוצות מהפכניות תימניות בדרום ובצפון תימן.
ליבת ה-YSP הגיעה מארגון החזית הלאומית הפוליטית המאוחדת - עצמה תוצאה של מיזוג שלוש מפלגות; החזית הלאומית לשחרור דרום תימן הכבושה (NLF), מפלגת האיחוד העממי הדמוקרטי (מרקסיסטית) ומפלגת הוונגארד הפופולרית.
(מפלגת בטיסטית שמאלנית), וממפלגת האחדות העממית התימנית בצפון תימן - היא עצמה תוצאה של מיזוג חמישה ארגוני שמאל, כלומר המפלגה הדמוקרטית המהפכנית בתימן, מפלגת הוונגארד הפופולרית בצפון תימן, ארגון נגדי המהפכה התימנית, האיחוד הדמוקרטי העממי ומפלגת העבודה.
המפלגה המשפטית היחידה במדינה, היא זכתה בכל 111 המושבים בבחירות לפרלמנט בדצמבר 1978.
בשלטון, ה-YSP הוכה על ידי חטיבות פנימיות.
בשנת 1980 הוחלף איסמעיל כנשיא דרום תימן על ידי עלי נסיר מוחמד, שהיה מנהיג מתון ופיוס יותר בהשוואה לשמאלנות הפרו-סובייטית של איסמעיל.
הוא ביקש לשפר את היחסים עם שכנותיה הערביות של דרום תימן והמערב.
הסכסוך בין שני הפלגים הוביל למלחמת האזרחים בדרום תימן בשנת 1986 שהובילה למותו של עבדול פתאח איסמעיל, אף שבעל בריתו עלי סאלם אל בייד השתלט על המפלגה, בעוד שהיידר אבו בכר אל-אטאס המתון יותר הפך לנשיא.
אל-בייד ואל-אטאס היו תופסים תפקידים בממשלת תימן המאוחדת עד מלחמת האזרחים ב-1994. בחירות לפרלמנט התקיימו באוקטובר 1986, ואף על פי שה-YSP נותרה המפלגה החוקית היחידה, מועמדים עצמאיים הורשו להתמודד בבחירות וזכו ב-40 מתוך 111 המושבים, כאשר ה-YSP זכה ב-71 האחרים.
דגל המפלגה הסוציאליסטית התימנית הופיע בשברון של דגל דרום תימן.
שלוש המפלגות הקימו לאחר מכן ממשלה קואליציונית.
בעקבות מלחמת האזרחים בשנת 1994 הוחרמו תשתיות המפלגה ומשאביה על ידי ממשלת ה-GPC וחבריה וחבריה הועברו באופן קבוע למעצרים ועינויים לא מוצדקים.
היא החרימה את הבחירות לפרלמנט ב-1997, ולא הצליחה למנות מועמד לבחירות לנשיאות 1999, מכיוון שמועמד פוטנציאלי נדרש לגיבוי של 31 חברי פרלמנט.
בשנת 2002 הייתה זו אחת מחמש מפלגות שהקימו את ברית האופוזיציה של הצדדים המפגשים המשותפים.
היא חזרה להתמודד בבחירות לפרלמנט בשנת 2003, היא קיבלה רק 3.8% מהקולות העממיים וזכתה בשמונה מושבים.
הצדדים המפגשים המשותפים מינו את פייסל בין שמלאן כמועמדם לבחירות לנשיאות בשנת 2006. עם זאת, הוא הובס על ידי הנשיא המכהן עלי עבדאללה סאלח מ-GPC.
הדעות העיקריות המהוות את המפלגה המורכבת של ה-YSP הם לאומיות פאן-ערבית, מרקסיזם ומגמות סוציאל-דמוקרטיות.
היא מפלגה קומוניסטית מרקסיסטית-לניניסטית בקפריסין והמפלגה השנייה בגודלה במדינה.
בין השנים 2008 ל-2013 כיהן יו"ר המפלגה, דמיטריס כריסטופיאס, כנשיא קפריסין.
המפלגה דוגלתת ב הלאמה נרחבת, מדיניות רווחה ופתרון הסכסוך הקפריסאי וחלוקת קפריסין בדרך של הקמת פדרציה מפורזת ובלתי מזדהה החברה באיחוד האירופי.
חלק מפעילות המפלגה עוסקת בפעילות קירוב לבבות בתחומים חברתיים ותרבותיים עם צפון קפריסין שבשליטה טורקית.
המפלגה חברה בגוש השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק בפרלמנט האירופי.
המפלגה נוסדה בקפריסין הבריטית בשם "המפלגה הקומוניסטית של קפריסין" וחרתה על דגלה שתי מטרות: מאבק מעמדי ומאבק לשחרור מן השלטון הבריטי, עצמאות והגדרה עצמית.
בשנת 1931 הוציא מושל קפריסין, רונלד סטורס, את המפלגה אל מחוץ לחוק.
בשנת 1941 הוקמה המפלגה מחדש כמפלגה לגיטימית בשמה הנוכחי.
בבחירות המוניציפליות של 1943 הציגה המפלגה מועמדים לראשות הערים לימסול ופמגוסטה.
בגלגולה החדש לא הביעה המפלגה התנגדות לרעיון האנוסיס (איחוד עם יוון).
אך התנגדה להשגת האיחוד מבלי לעבור תהליך מקדים של הגדרה עצמית קפריסאית במסגרת ישות אוטונומית.
ב-1949, לאחר כישלון יצירת הישות האוטונומית, שינתה שוב המפלגה את הקו לתמיכה באנוסיס, אף כי היא כללה חברים ממוצא טורקי.
בעת מצב החירום בקפריסין, בין 1955 ל-1959 התנגדה המפלגה לפעילות הלוחמנית של ארגון אאוקה היווני-לאומני נגד הבריטים ואנשיה הפכו למטרה עבור אנשי אאוקה, כבוגדים (זאת על אף שגם AKEL הוצאה אל מחוץ לחוק על ידי הבריטים ב-1955) וחלקם נרצחו.
בבחירות הראשונות לנשיאות קפריסין, העמידה המפלגה את יאניס קלירידיס (אביו של גלפקוס קלירידיס, נשיאה השישי של קפריסין) כמתמודד מול הארכיבישוף מקאריוס השלישי.
בשנת 1965 נרצח דרוויס עלי קבאזוגלו, החבר הטורקי האחרון במפלגה, על ידי המחתרת הטורקית בקפריסין (TMT).
המפלגה גילתה תמיכה באש"ף מאז הקמתו וסייעה בפגישות בין אנשי שמאל ישראלים לאנשי אש"ף.
ב-2001 נבחר יו"ר המפלגה, דמיטריס כריסטופיאס ליו"ר בית הנבחרים של קפריסין, בתמיכת התנועה לסוציאל-דמוקרטיה והמפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן בתפקיד עד 2006. שנתיים לאחר מכן נבחר לנשיא קפריסין, הנשיא הראשון של חברה באיחוד האירופי שהגיע ממפלגה קומוניסטית.
המפלגה הפרוגרסיבית הסרבית (בסרבית: Српска напредна странка / Srpska napredna stranka) היא מפלגה פוליטית בסרביה, המהווה מפלגת שלטון מאז 2012. מאז 2023, מנהיג המפלגה הוא מילוש ווצ'ביץ'.
המפלגה נוסדה במתכונתה המודרנית על ידי טומיסלב ניקוליץ' ואלכסנדר ווצ'יץ' בשנת 2008 כפיצול מהמפלגה הרדיקלית הסרבית.
המפלגה שימשה כאופוזיציה למפלגה הדמוקרטית עד 2012. המפלגה הפרוגרסיבית הסרבית הפכה למפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר בשל המצע שתמך במלחמה בשחיתות ורכבה על גל המחאות ב-2011 שבהן המפגינים דרשו את הקדמת הבחירות.
בשנת 2012, ניקוליץ' נבחר לנשיא סרביה וירש את ווצ'יץ' כנשיא המפלגה.
כמו כן הוקמה ממשלת קואליציה בראשות המפלגה הפרוגרסיבית והמפלגה הסוציאליסטית של סרביה (SPS).
ווצ'יץ' הפך לראש ממשלה ב-2014 בעוד המפלגה הפרוגריסיבית הפכה למפלגה הגדולה ביותר בבלגרד ובוויבודינה ב-2014 וב-2016 בהתאמה.
המפלגה הפרוגרסיבית הסרבית בחרה בווצ'יץ' כמועמד לנשיאות בבחירות 2017, שבהן זכה בסופו של דבר.
הפגנות המוניות אורגנו בעקבות בחירתו, בעוד אנה ברנביץ', עצמאית שהצטרפה מאוחר יותר להמפלגה הפרוגרסיבית הסרבית, מונתה לראש ממשלתו.
המפלגה הפרוגרסיבית הסרבית התמודדה מאוחר יותר עם המחאות מ-2018 עד 2020, אך בכל זאת השיגה את מרבית המושבים באספה הלאומית של סרביה לאחר בחירות 2020, שהוחרמו על ידי רוב מפלגות האופוזיציה.
הברית הפטריוטית הסרבית התמזגה לתוך המפלגה הפרוגרסיבית הסרבית בשנת 2021 בעוד מחאות סביבתיות אורגנו גם בשנת 2021 ו-2022. ווצ'יץ' נבחר לקדנציה נוספת כנשיא בשנת 2022, בעוד המפלגה הפרוגרסיבית הסרבית המשיכה להוביל את הממשלה עם המפלגה הסוציאליסטית.
שנה לאחר מכן, ווצ'יץ' היה לנשיא המפלגה.
המפלגה הפרוגרסיבית הסרבית מתוארת על ידי חוקרי מדע מדינה כמפלגה פופוליסטית ללא אידאולוגיה של ממש.
המפלגה הפרוגרסיבית הסרבית תומכת בהצטרפות סרביה ל אך תמיכתה היא פרגמטית למדי.
כמפלגה נאו-ליברלית מבחינה כלכלית, המפלגה הפרוגרסיבית הסרבית דחפה למדיניות של צנע, רפורמות בכלכלת השוק, הפרטה, ליברליזציה כלכלית, ורפורמה בשכר, פנסיה, חוק העבודה, וכן תומכת ברפורמה בחוקה בחלק הקשור למערכת המשפט.
המבקרים העריכו שאחרי עלייתה לשלטון סבלה סרביה מנסיגה מהאופי הדמוקרטי לאופי סמכותני יותר, כמו גם מירידה בחופש התקשורתי ובחירויות האזרח.
נכון לשנת 2020, למפלגה הפרוגרסיבית הסרבית יש לפחות 800,000 חברים והיא המפלגה הפוליטית הגדולה ביותר באירופה.
המפלגה הפרוגרסיבית הסרבית (Српска напредна странка) ההיסטורית, התקיימה בתקופת ממלכת סרביה, משנת 1881 עד 1919 וקידמה לפחות 7 מחבריה לשמש כראשי ממשלה.
מנהיגי המפלגה היו בעיקר אינטלקטואלים צעירים שלמדו במערב.
המפלגה דגלה בחופש הביטוי, חופש ההתאגדות, הגנה אישית מלאה והגנה על זכויות קניין, אחריות חוקתית של שרי הקבינט, עצמאות מלאה של הרשות השופטת ואוטונומיה של העיריות.
בתחום מדיניות החוץ, המפלגה דגלה ביחסים קרובים עם אוסטרו-הונגריה.
בכלכלה, המפלגה דגלה ברפורמות ליברליות וסללה את הדרך למודרניזציה של סרביה על ידי הכנסת מוסדות מודרניים וחוקים פרוגרסיביים.
המפלגה הפרוגרסיבית נוסדה בינואר 1881 והייתה המועדפת על הנסיך מילאן אוברנוביץ', נסיך סרביה.
מתנגדיה ראו בה מפלגה אישית של המלך.
הממשלה הפרוגרסיבית עמדה בראש הממשלה מספר פעמים, כולל בימי מילאן פירושנק מ-2 בנובמבר 1880 עד 3 באוקטובר 1883. באותה תקופה הוא היה מנהיג לא רשמי של המפלגה.
הממשלה הפרוגרסיבית הבאה הוקמה בפברואר 1884 על ידי מילוטין גרשאנין שהפך בכך למנהיג המפלגה החדש.
הוא הקים שלוש ממשלות עוקבות אך קצרות יומין (19 בפברואר 1884 - 13 ביוני 1887).
לאחר מכן, המפלגה הפרוגרסיבית הייתה נתונה לרדיפות חמורות על ידי יריביה ב-1887, וב-1889 לאחר התפטרותו של המלך מילאן אוברנביץ'.
בסוף המאה ה-19 איבדה המפלגה הפרוגרסיבית את מעמדה בסרביה כמפלגה שלטת והיא מעולם לא התאוששה לחלוטין.
המלך הסרבי החדש אלכסנדר אוברנוביץ' ירש את אביו בשנת 1889 אך לא היה בגיל החוקי ולכן הוקמה מועצת עוצרים בראשות יובן ריסטיץ'.
בשנת 1894 ביצע המלך אלכסנדר הפיכה ולקח לידיו את השלטון.
לאחר מכן, הוא השתמש מדי פעם בפוליטיקאים מהמפלגה הפרוגרסיבית כדי למלא תפקידים בממשלות הבאות.
עם זאת, עד מותו של מילוטין גרשאנין ב-1898, המפלגה חדלה להתקיים במונחים ארגוניים.
המפלגה הוקמה מחדש ב-1906 ובראשה עמד סטויאן נובאקוביץ'.
היא נותרה מפלגה קטנה שמילאה תפקיד חשוב במהלך משבר הסיפוח (1908–1909).
אך לאחר מלחמת העולם הראשונה התמזגה המפלגה למפלגה הדמוקרטית.
ב-11 בספטמבר 2008, הודיע ניקוליץ' כי התנועה הפרלמנטרית "קדימה, סרביה" תהפוך את עצמה למפלגה פוליטית.
ההשערות היו שאלכסנדר ווצ'יץ', המזכיר הכללי של המפלגה הרדיקלית הסרבית, יצטרף למפלגה החדשה שהוקמה; ניקוליץ' מאוחר יותר באותו יום אישר שווצ'יץ' יצטרף למפלגה.
יממה לאחר מכן, המפלגה הרדיקלית פיטרה את ניקוליץ' ו-17 חברי פרלמנט נוספים מהמפלגה, בעוד ווצ'יץ' עזב ב-13 בספטמבר.
ניקוליץ' הצהיר כי המפלגה החדשה שהוקמה תהיה מפלגת "הימין המודרני", תוך תמיכה בחיזוק היחסים עם האיחוד האירופי ורוסיה.
ב-24 בספטמבר הכריז ניקוליץ' שהמפלגה תיקרא המפלגה הפרוגרסיבית הסרבית.
המפלגה נרשמה כמפלגה פוליטית ב-10 באוקטובר, ואילו ועידת היסוד התקיימה ב-21 באוקטובר, שבה הוצגה נשיאות המפלגה בת 20 איש עם ניקוליץ' כנשיא המפלגה, ווצ'יץ' כסגנו.
בנובמבר 2008, המפלגה הפרוגרסיבית קראה לערוך בחירות לפרלמנט עד אוקטובר 2009; הצעה זו נתמכה מאוחר יותר גם על ידי צ'דומיר יובאנוביץ', מנהיג המפלגה הליברלית הדמוקרטית (LDP).
חודש לאחר מכן, המפלגה הפרוגרסיבית השתתפה בבחירות המקומיות בזמון, עיריית בלגרד הידועה כמעוז הרדיקלים; המפלגה הפרוגרסיבית זכתה ב-34% מהקולות, בעוד שהמפלגה הרדיקלית זכתה רק ב-10%.
ביולי 2009, המפלגה הפרוגרסיבית ביססה את עצמה כמפלגת האופוזיציה החזקה ביותר בסרביה והשתתפה בבחירות המקומיות בווז'דובאץ' ובקוסטולאק בדצמבר 2009; בהן השיגה אחוזי תמיכה נאים.
עוד בנובמבר 2010, המפלגה הפרוגרסיבית חתמה על הסכם שיתוף פעולה עם תנועת "סרביה החדשה" ושתי מפלגות נוספות, תנועת הסוציאליסטים (PS) ותנועת "עוצמה לסרביה" (PSS).
מאוחר יותר קיימו הצדדים פגישה בפברואר 2011 ולקחו חלק יחד במחאות שאורגנו ושיחקו תפקיד בהגברת הפופולריות של המפלגה הפרוגרסיבית.
בשל ההפגנות נגד הממשלה, הנשיא בוריס טאדיץ' קרא לערוך בחירות כלליות באביב 2012.
בבחירות לפרלמנט, הקואליציה בראשות המפלגה הפרוגרסיבית הגיעה למקום הראשון עם 25% מהקולות וזכתה ב-73 מושבים באספה הלאומית; המפלגה הפרוגרסיבית עצמה זכתה ב-55 מושבים.
בבחירות לנשיאות טימוסלב ניקוליץ' הגיע לסיבוב השני מול הנשיא טאדיץ'; ניקוליץ' בסופו של דבר ניצח והיה לנשיא סרביה.
אלכסנדר ווצ'יץ' היה לנשיא המפלגה.
ניקוליץ' ערך התייעצויות עם מפלגות הפרלמנט לאחר הבחירות והטיל על איביצ'ה דאצ'יץ', מנהיג המפלגה הסוציאליסטית הסרבית (SPS), להרכיב ממשלה.
דאצ'יץ' הגיע לעסקה עם המפלגה הפרוגרסיבית והאזורים המאוחדים של סרביה (URS) וב-27 ביולי הושבעה הממשלה החדשה.
אלכסנדר ווצ'יץ' היה לממלא מקום ראש הממשלה וסגנו.
המפלגה הפרוגרסיבית קיימה אספה ב-26 בינואר 2014 שבה נבחר ווצ'יץ' מחדש ללא התנגדות לנשיא המפלגה.
באספה הוצע לקים בחירות פרלמנטריות.
הנשיא ניקוליץ' פיזר את האספה הלאומית ב-29 בינואר וקבע לערוך בחירות לפרלמנט ב-16 במרץ 2014. כבר בפברואר, המפלגה הפרוגרסיבית יצרה רשימה מפלגתית מאוחדת שכללה את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של סרביה (SDPS), תנועת ההתחדשות הסרבית (SPO) והמפלגה הנוצרית-דמוקרטית של סרביה (DHSS).
כך, בבחירות לפרלמנט זכתה הרשימה בראשות המפלגה הפרוגרסיבית ברוב של 158 מושבים באספה הלאומית.
במקביל, נערכו בבלגרד הבחירות לאספת העיר, שבהן הקואליציה בראשות המפלגה הפרוגרסיבית זכה ב-63 מתוך 110 מושבים.
סינישה מאלי, מועמד עצמאי שנתמך על ידי המפלגה הפרוגרסיבית, נבחר לראשות עיריית בלגרד ב-24 באפריל 2014. אלכסנדר ווצ'יץ' הושבע לתפקיד ראש ממשלה שלושה ימים לאחר מכן.
הקבינט הראשון שלו היה מורכב ברובו מאנשי המפלגה הפרוגרסיבית והמפלגה הסוציאליסטית.
בינואר 2016 הודיע ווצ'יץ' כי הבחירות לפרלמנט יתקיימו באפריל 2016. הפעם, המפלגה הפרוגרסיבית לקחה חלק בקמפיין תחת הדגל "סרביה מנצחת", בעוד יחידים ממפלגת הגמלאים המאוחדים של סרביה (PUPS) וממפלגת העם הסרבית (SNP) נכללו גם הם ברשימה שלה.
בבחירות לפרלמנט, הקואליציה בראשות המפלגה הפרוגרסיבית זכתה ברוב של 131 מושבים באספה הלאומית.
זמן קצר לאחר הבחירות, מפלגות האופוזיציה ארגנו מחאה בבלגרד.
סדרה נוספת של הפגנות נגד הממשלה החלה בבלגרד במאי 2016. ברם אלכסנדר ווצ'יץ' נבחר מחדש לנשיא המפלגה הפרוגרסיבית במאי 2016. ווצ'יץ' גם קיבל את המנדט מהנשיא ניקוליץ' להרכיב ממשלה, דבר שעשה עם הסוציאליסטים באוגוסט 2016. אנה ברנאביץ', פוליטיקאית לסבית גלויה, מונתה לשרה בקבינט של ווצ'יץ'.
בפברואר 2017, המפלגה הפרוגרסיבית הכריזה על ווצ'יץ' כמועמד מטעמה לבחירות הנשיאותיות.
ווצ'יץ' קיבל תמיכה גם מהשותפים הקואליציוניים של המפלגה הפרוגרסיבית, כמפלגה הסוציאליסטית, ברית VMSZ, ו"סרביה מאוחדת" (JS).
בבחירות לנשיאות, ווצ'יץ' זכה ב-55% מהקולות בסיבוב הראשון.
זמן קצר לאחר בחירתו פרצו מחאות המוניות בבלגרד, נובי סאד, ניש ובמקומות נוספים בסרביה.
ההפגנות נמשכו עד השבעתו של וויצ'יץ', שהתרחשה ב-31 במאי 2017. ביוני 2017, ווצ'יץ' הציע את ברנאביץ' כראש ממשלה.
הממשלה בראשותה הושבעה ב-29 ביוני 2017.
המפלגה הפרוגרסיבית הודיעה על השתתפותה בבחירות לאספת העיר בלגרד 2018 תחת הדגל "כי אנחנו אוהבים את בלגרד", בינואר 2018. זוראן ראדויצ'יץ', מנתח ילדים, נבחר להיות המועמד מטעמה.
בכנס במרכז הצעירים של בלגרד בפברואר 2018, הוצגו רשימת המועמדים שלה ומצע הבחירות.
ובבחירות לאספת העיר זכתה המפלגה הפרוגרסיבית ב-64 מושבים.
ראדויצ'יץ' החליף את מאלי ומונה לראש העיר ביוני 2018.
בינואר 2020, ווצ'יץ' הודיע כי אחוז החסימה יופחת ל-3 אחוזים.
בשל מגפת הקורונה בסרביה, הבחירות נדחו ל-21 ביוני 2020. באותו חודש, ההפגנות נגד הממשלה שהחלו בדצמבר 2018, הסתיימו רשמית במרץ 2020 עקב הסגר שהוטל במסרת ההתמודדות עם מגפת הקורונה.
"הברית למען סרביה" (SzS), ברית האופוזיציה הגדולה, הודיעה כי תחרים את הבחירות, בטענה שהבחירות לא יהיו חופשיות והוגנות.
בבחירות לפרלמנט, הקואליציה בראשות המפלגה הפרוגרסיבית זכתה ברוב עצום של 188 מושבים; לאחר השגת רוב מוחץ באספה הלאומית, ממשלת סרביה הגישה תיקון חוקתי בנוגע למערכת המשפט.
בתחילת יולי 2020 החלה בבלגרד סדרה של הפגנות והפרות סדר נגד הממשלה והצעדים שהוכרזו נגד הקורונה.
הממשלה הגיבה באלימות כלפי המפגינים.
הפרלמנט התכנס ב-3 באוגוסט 2020. ראש הממשלה ברנאביץ' נבחרה מחדש באוקטובר 2020, בעוד שהקבינט החדש שלה הורכב ברובו מחברי המפלגה הפרוגרסיבית, המפלגה הסוציאליסטית ומפלגת הברית הפטריוטית הסרבית (SPAS).
האספה הלאומית אימצה את ההצעה לשינויים חוקתיים בדצמבר 2020.
ווצ'יץ' הודיע בתחילת מאי 2021 כי הגיש הצעה למיזוג הברית הפטריוטית הסרבית לתוך המפלגה הפרוגרסיבית.
אלכסנדר שאפיץ', מנהיג הברית הפטריוטית הסרבית, הצהיר כי הוא תומך בהצעה.
המיזוג הושלם ב-26 במאי, ולאחר מכן מונה שאפיץ' לסגן נשיא המפלגה הפרוגרסיבית בעוד שחברי פרלמנט של הברית הפטריוטית הצטרפו למפלגה הפרוגרסיבית ביוני 2021.
ממשלת סרביה אימצה ב-10 בנובמבר 2021 שינויים לחוק משאל עם ויוזמת העם.
השינויים הללו ספגו ביקורת עקב ביטול 50 אחוזי ההצבעה שנדרשו להעברת משאלי עם.
ברם, ההתנגדות לא מנעה מאלכסנדר ווצ'יץ' להיבחר שוב לנשיאות המפלגה בסוף נובמבר 2021. בינואר 2022 נערך משאל עם חוקתי ורוב של 60% מהמצביעים הצביעו בעד השינויים המוצעים.
לקראת הבחירות הכלליות ב-2022, הודיעו המפלגה הפרוגרסיבית והמפלגה הסוציאליסטית כי בניגוד למערכות הבחירות הקודמות, הפעם הן לא יתמודדו ברשימה פרלמנטרית משותפת אלא שהמפלגה הסוציאליסטית תתמוך במועמד לנשיאות של המפלגה הפרוגרסיבית.
בנוסף, המפלגה הפרוגרסיבית הכריזה על אלכסנדר שאפיץ' כמועמד מטעמה לראשות העירייה בבלגרד.
האספה הלאומית פוזרה בפברואר 2022 כדי לקיים בחירות לפרלמנט; נערכו גם בבחירות לנשיאות, בהן ווצ'יץ' נבחר לקדנציה נוספת לאחר שזכה ב-60% מהקולות, בעוד שבבחירות לפרלמנט זכתה הקואליציה בראשות המפלגה הפרוגרסיבית ב-120 מושבים.
היא עדיין זכתה ברוב המושבים, אך קיבלה פחות תמיכה ממערכת הבחירות הקודמת.
בבחירות לאספה העירונית של בלגרד זכתה הקואליציה בראשות המפלגה הפרוגרסיבית ב-48 מושבים ושאפיץ' נבחר לראש עיריית בלגרד ביוני 2022. מאוחר יותר באותו חודש, ראש הממשלה אנה ברנאביץ' קיבלה מנדט נוסף להרכיב את הממשלה.
הרכב הקבינט השלישי שלה הוכרז ב-23 באוקטובר ואילו הקבינט הושבע ב-26 באוקטובר 2022.
ב-27 במאי 2023, נקבע כי ייערכו בחירות פנימיות לנשיאות המפלגה.
בבחירות אלה נבחר מילוש ווצ'ביץ' ליורשו של ווצ'יץ' בנשיאות המפלגה הפרוגרסיבית.
לקראת הבחירות לפרלמנט ב-2023, הצטרפו למפלגה הפרוגרסיבית גם מפלגות אופוזיציה שהפכו לפרו-ממשלתיות כמו תנועת "סרביה הבריאה" של מילאן סטמאטוביץ', מפלגת "סרביה המודרנית" של טצ'אנה מקורה, "השמאל הסרבי" של רדוסלאב מילוג'יצ'יץ' וברית הסוציאל-דמוקרטים של דז'אן בולאטוביץ'.
הגנה על שלמותה הטריטוריאלית של סרביה.
סיוע לעם הסרבי מחוץ לגבולות סרביה, במיוחד בשטחי יוגוסלביה לשעבר.
מאבק ליצירת מדינה יציבה שבה שלטון החוק וכבוד החוקה יהיו הבסיס לשלטון.
מאבק לציות לחוקה, לאמנות בינלאומיות ולשמירה על זכויות המיעוטים הלאומיים.
הגדלת תפקידה של סרביה בעולם, לשמש גשר בין המערב למזרח.
נייטרליות צבאית, רק פעולות הגיוניות במקרה של החרפה בין רוסיה לנאט"ו.
פיתוח אזורי שווה וביזור של סרביה.
מנהיג תחילת כהונה סוף כהונה הערות1 טומיסלב ניקוליץ' 21 באוקטובר 2008 24 במאי 2012 שימש כנשיא סרביה2 אלכסנדר ווצ'יץ' (ממלא מקום מאז 29 בספטמבר 2012) 24 במאי 2012 27 במאי 2023 שימש כראש ממשלה ונשיא3 מילוש ווצ'ביץ' 27 במאי 2023 מכהן שימש כשר ההגנה וכסגן ראש הממשלה
המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה הייתה מפלגה פוליטית סוציאליסטית שהוקמה בשנת 1901 בארצות הברית על ידי מיזוג בין המפלגה הסוציאלי-הדמוקרטית של אמריקה שהוקמה שלוש שנים קודם לכן לבין גורמים חסרי שביעות רצון ממפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה שהתפצלו ממנה בשנת 1899.
בעשורים הראשונים של המאה ה-20, ה-SPA קיבלה תמיכה משמעותית מקבוצות רבות ושונות, כולל אנשי איגודים מקצועיים, רפורמיסטים חברתיים מתקדמים, חקלאים פופוליסטים ומהגרים.
יוג'ין דבס זכה פעמיים בלמעלה מ-900,000 קולות בבחירות לנשיאות (1912 ו-1920), והמפלגה הצליחה להכניס גם שני נציגים לבית הנבחרים (ויקטור ל.
ברגר ומאייר לונדון), עשרות מחוקקים במדינות השונות, למעלה מ-100 ראשי ערים, ואינספור פקידים בדרגים נמוכים יותר.
ההתנגדות הנחרצת של המפלגה למעורבות האמריקנית במלחמת העולם הראשונה, אף שהתקבלה בברכה על ידי רבים מחבריה, הובילה גם לעזיבה משמעותית, ולרדיפות כלפי המפלגה.
המפלגה התפצלה עוד יותר סביב הוויכוח הפנימי בשאלה כיצד להגיב למהפכת אוקטובר ברפובליקה הרוסית ב-1917 והקמת האינטרנציונל הקומוניסטי ב-1919 - חברים רבים עזבו את המפלגה הסוציאליסטית כדי לייסד מפלגות לניניסטיות.
ב-1924 העמידה המפלגה מועמד לנשיאות פעם נוספת, רוברט מ.
בתחילת שנות ה-30 הצליחה להגדיל מעט את בסיס התומכים שלה, מאחורי המועמד לנשיאות נורמן תומאס .
הפופולריות של מדיניות ה'ניו-דיל' של הנשיא הדמוקרט פרנקלין רוזוולט שדחף רבים בתנועת העבודה האמריקנית לתמוך בדמוקרטים, לצד התחרות שהציגה לה משמאל המפלגה הקומוניסטית בהנהגת ארל בראודר, הביאו להיחלשותה.
בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 נעשה ניסיון לא מוצלח להרחיב את המפלגה על ידי קבלת חסידים של ליאון טרוצקי וג'יי לאבסטון גרם לגורמים וותיקים ומסורתיים יותר לעזוב את המפלגה ולהקים את 'הפדרציה הסוציאל-דמוקרטית'.
על אף שהמפלגה תמיד הייתה אנטי-פאשיסטית ואנטי-סטליניסטית, התנגדותה לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, הביאה לגל נוסף של עזיבות.
המפלגה הפסיקה להציג מועמדים לנשיאות לאחר 1956, כאשר המועמד שלה דרלינגטון הופס , זכה בפחות מ-6,000 קולות.
בעשורים האחרונים לקיומה של המפלגה, חבריה, רבים מהם דמויות בולטות בתנועת העבודה האמריקנית ובתנועה לקידום זכויות האזרח ולקידום השלום, היו חלוקים מאוד ביניהם על הקשר הרצוי בינה לבין תנועת העבודה, המפלגה הדמוקרטית וביחס לדרך הטובה ביותר לקדם דמוקרטיה בעולם.
בשנים 1970–1973 הבדלים אסטרטגיים אלה נעשו כה חריפים, עד שה-SPA שינתה את שמה ל'סוציאל-דמוקרטים ארצות הברית' כיוון שהמונח 'מפלגה' בשמה בלבל את הציבור, וכדי להתרחק מהדימוי הציבורי של ברית המועצות.
בהמשך שנות השמונים פרשו ממנה כמה ממנהיגיה הבולטים והקימו תנועות חלופיות.
המפלגה הפרוגרסיבית, המכונה בפי העם מפלגת הבול מוס, הייתה מפלגה שלישית בארצות הברית שהוקמה בשנת 1912 על ידי הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט לאחר שהפסיד במועמדות לנשיאות של המפלגה הרפובליקנית לטובת בן חסותו לשעבר שהפך ליריב, הנשיא המכהן ויליאם הווארד טאפט.
המפלגה החדשה הייתה ידועה בעמדות מתקדמות בנוגע לרפורמות פרוגרסיביות.
המפלגה הייתה גם קשורה אידאולוגית למסורת הליברלית-רדיקלית של ארצות הברית.
לאחר תבוסת המפלגה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1912, היא החלה להידרדר עד 1918, ונעלמה עד 1920. הכינוי "בול מוס" נולד כאשר רוזוולט התרברב שהוא מרגיש "חזק כמו אייל קורא" לאחר שהפסיד את המועמדות הרפובליקנית ביוני 1912 בוועידת שיקגו.
רוזוולט כיהן כנשיא מטעם הרפובליקנים בין השנים 1901 ל-1909, והפך לפרוגרסיבי יותר בשנותיו המאוחרות.
בבחירות לנשיאות ב-1908, רוזוולט סייע להבטיח את החלפתו במזכיר המלחמה טאפט.
אף על פי שטאפט נכנס לתפקיד כשהוא נחוש לקדם את סדר היום הפנימי של רוזוולט המכונה עסקה הוגנת, הוא נכשל וכתוצאה מכך התפלגה המפלגה הרפובליקנית והרחיקה את רוזוולט מחברו לשעבר.
בתחילה, מנהיג האגף הפרוגרסיבי במפלגה, רוברט לה פולט, הודיע על כוונתו להתמודד מול טאפט על המועמדות הרפובליקנית ב-1912, אך רבים מתומכיו עברו לרוזוולט לאחר שהנשיא הקודם החליט להתמודד לכהונה נשיאותית שלישית, שהייתה מותרת על פי החוקה לפני אישור התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית.
בוועידה הארצית הרפובליקנית ב-1912, טאפט ניצח בקושי את רוזוולט והאחרון, בעקבות ההפסד, פרש והקים יחד עם רפובליקנים פרוגרסיביים נוספים את המפלגה הפרוגרסיבית.
המצע של המפלגה התבסס על תוכנית עסקה הוגנת של רוזוולט וקרא לביצוע רפורמות פרוגרסיביות.
ההצעות כללו הגבלות על תרומות למימון קמפיינים, הקמת מערכת ביטוח סוציאלי, יום עבודה של שמונה שעות וזכות בחירה לנשים.
המפלגה הייתה מפולגת בנוגע לרגולציה על תאגידים גדולים, חברי המפלגה גם החזיקו בדעות שונות לגבי מדיניות החוץ, כאשר פציפיסטים כמו ג'יין אדמס התנגדו לקריאתו של רוזוולט לבניית כוח ימי משמעותי.
בבחירות של 1912, רוזוולט זכה ב-27.4% מהקולות לעומת 23.2% של טאפט, מה שהפך את רוזוולט למועמד הנשיאותי היחיד ממפלגה שלישית שסיים עם יותר קולות מאשר אחד ממועמדי המפלגות הגדולות.
גם טאפט וגם רוזוולט סיימו מאחורי המועמד הדמוקרטי וודרו וילסון, שזכה ב-41.8% מהקולות הפופולריים וברוב מוחלט של קולות האלקטורליים.
הפרוגרסיבים בחרו מספר מועמדים לקונגרס ולפרלמנטים המדינתיים.
הוועידה הלאומית הפרוגרסיבית של 1916 התקיימה במקביל לוועידה הארצית הרפובליקנית של 1916, בתקווה לאחד מחדש את המפלגות מאחורי מועמדותו של רוזוולט לנשיאות.
המפלגה הפרוגרסיבית קרסה לאחר שרוזוולט סירב למועמדות הפרוגרסיבית והתעקש שתומכיו יצביעו לצ'ארלס אוונס יוז, המועמד הרפובליקני המתון.
רוב הפרוגרסיבים הצטרפו למפלגה הרפובליקנית, אך חלקם עברו לצד הדמוקרטי, ופרוגרסיבים כמו הרולד איקס מילאו תפקיד בממשל הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ב-1924, לה פולט הקים מפלגה פרוגרסיבית נוספת לקראת ריצתו לנשיאות.
מפלגה פרוגרסיבית שלישית הוקמה ב-1948 לקמפיין הבחירות לנשיאות של סגן הנשיא לשעבר הנרי וולאס.
רוזוולט בחר בטאפט, מזכיר המלחמה שלו, להחליפו כמועמד לנשיאות כי חשב שטאפט משקף במידה רבה את עמדותיו שלו.
טאפט ניצח בקלות בבחירות לנשיאות ב-1908 את ויליאם ג'נינגס ברייאן.
רוזוולט התאכזב ממדיניותו השמרנית יותר ויותר של טאפט, וזעם כאשר טאפט השתמש בחוק שרמן להגבלים עסקיים כדי לתבוע את חברת על פעולה שהוא אישר בתקופת נשיאותו.
בעקבות היריבות שהתפתחה ביניהם, החליט רוזוולט בתחילת 2012 להתמודד לנשיאות.
בתשע מהמדינות בהן הגורמים הפרוגרסיביים היו חזקים יחסית, ניצח רוזוולט בפריימריז, אך טאפט הצליח להשיג את קולותיהם של הנציגים ממדינות הדרום, והעתיק את הטכניקה שרוזוולט עצמו השתמש בה ב-1904 כדי לנהל את מנגנון ההצבעה ולנצח.
הוועידה הלאומית הרפובליקנית דחתה את מחאותיו של רוזוולט, הוא עזב עם תומכיו, והוועידה מינתה מחדש את טאפט כמועמד לנשיאות.
למחרת, תומכי רוזוולט נפגשו כדי להקים מפלגה פוליטית חדשה משלהם.
מושל קליפורניה, היירם ג'ונסון, מונה ליו"ר ונקבעה ועידה חדשה לאוגוסט.
רוב המימון הגיע מנותני חסות עשירים, בסכום כולל של כ-600,000 דולר, פחות משתי המפלגות הגדולות.
הנהגת המפלגה החדשה כללה את הפעילה הפמיניסטית ג'יין אדמס, הסנאטור לשעבר אלברט ביברידג' מאינדיאנה, גיפורד פינצ'ו ואחיו , פרנק נוקס, שהיה המועמד הרפובליקני לתפקיד סגן הנשיא ב-1936 ועוד.
שני המארגנים המרכזיים היו הסנאטור ג'וזף מור דיקסון ממונטנה ו, שותף בכיר ב שהגיע מ.
אחת השגיאות החמורות של המפלגה הייתה התעקשותה להריץ מועמדים מול הרפובליקנים ברוב המדינות, ובעקבות כך, פוליטיקאים רפובליקנים נאלצו לנטוש את המפלגה הרפובליקנית כדי לתמוך ברוזוולט.
היוצא מן הכלל היה קליפורניה, שם האלמנט הפרוגרסיבי השתלט על המפלגה הרפובליקנית וטאפט אפילו לא הופיע בפתק ההצבעה בנובמבר.
ברמה הארצית, רק חמישה מתוך 15 הסנאטורים הרפובליקנים הפרוגרסיביים ביותר הצטרפו למפלגה החדשה ומעט מאוד דמוקרטים הצטרפו אליה.
כתוצאה מכך, רוב בעלי הברית הפוליטיים הקודמים של רוזוולט תמכו בטאפט, כולל חתנו, חבר הקונגרס מסינסינטי.
אשתו, אליס רוזוולט, הייתה המעודדת האנרגטית ביותר של אביה, והסכסוך הציבורי ביניהם הרס את נישואיהם.
הוועידה באוגוסט נפתחה בהשתתפות למעלה מ-2,000 נציגים, כולל נשים רבות.
בשנת 1912, הן טאפט והן וילסון לא תמכו בזכות הבחירה לנשים ברמה הלאומית.
ג'יין אדמס נשאה נאום תמיכה ברוזוולט, והאחרון התעקש להוציא את הרפובליקנים מ מהדרום מהמפלגה.
בכל זאת, הוא הפסיד את תמיכתם של הלבנים מהדרום, לאחר שסעד בפומבי בערב הבחירות עם שחורים במלון ברוד איילנד.
רוזוולט נבחר כמועמד המפלגה עם ג'ונסון כסגנו, והוא הציג מצע מפורט כולל רפורמות רבות.
הנושא המרכזי של המצע היה צמצום השליטה הפוליטית של אינטרסים עסקיים, שלכאורה שלטו במפלגה הרפובליקנית והדמוקרטית כאחד.
המצע קבע:להשמיד את הממשלה הבלתי נראית הזו, לפרק את הברית הלא קדושה בין עסקים מושחתים לפוליטיקה מושחתת – זו המשימה הראשונה של המדינאות של התקופה.
הטלת מגבלות מחמירות ודרישות לשקיפות על תרומות לקמפיינים פוליטיים
הקלטה ופרסום של פרוטוקולים מוועדות הקונגרס
שירות בריאות לאומי שיכלול את כל הסוכנויות הרפואיות הממשלתיות הקיימות
ביטוח סוציאלי לקשישים, לדמי אבטלה ולנכים
הגבלת יכולת השופטים להורות על צווי מניעה להגבלת שביתות עבודה
פיצויי עובדים בפציעות הקשורות לעבודה
בחירות מקדימות למינויים מדינתיים ופדרליים
הליך תיקון קל יותר לחוקת ארצות הברית
המצע גם קרא למדינות לאמץ צעדים לדמוקרטיה ישירה, כולל:
בחירות הדחה (האזרחים רשאים להדיח נבחר ציבור לפני תום כהונתו)
משאל עם (האזרחים יכולים להחליט על חוק בהצבעה עממית)
יוזמת חקיקה עממית (אזרחים רשאים להציע חוק באמצעות עצומה ולחוקק אותו בהצבעה עממית)
הדחה שיפוטית (כאשר בית משפט מכריז על חוק כבלתי חוקתי, האזרחים רשאים לעקוף את פסק הדין הזה בהצבעה עממית)
מלבד צעדים אלו, המצע קרא להפחתת המכסים ולהגבלות על חימוש ימי בהסכמה בין-לאומית.
המצע גם קרא באופן מעורפל להקמת שירות בריאות לאומי, מה שהופך את רוזוולט ככל הנראה לפוליטיקאי המרכזי הראשון שקרא לרפורמה במערכת הבריאות.
המחלוקת הגדולה ביותר בוועידה הייתה סביב הסעיף שעסק בנאמנויות ומונופולים.
המצע באופן כללי ביטא את רעיונותיו של רוזוולט, הוא קרא למגבלות על כוחם של שופטים פדרליים ומדינתיים יחד עם רשות מבצעת חזקה להסדרת התעשייה, להגנה על מעמד הפועלים ולקידום פרויקטים לאומיים גדולים.
הלאומיות החדשה הזו נתפסה כפטרנליסטית, בניגוד ישיר לפילוסופיה האינדיבידואליסטית של וילסון על "חירות חדשה".
רוזוולט גם תמך במדיניות חוץ נמרצת, שכללה כוח צבאי חזק.
אף על פי שהמצע דרש להגביל את החימוש הימי, הוא גם המליץ על בניית שתי אוניות מערכה חדשות בשנה, מה שגרם לדילמה אצל פציפיסטים גלויים כמו ג'יין אדמס.
למרות המחסור בכסף, רוזוולט ניהל קמפיין נמרץ, אבל נאלץ להתמודד גם עם היותו הנשיא הראשון שערער על הכלל הלא כתוב של "אין כהונה שלישית".
בסופו של דבר, הוא קיבל 4.1 מיליון קולות, 27% מהמצביעים, הרבה אחרי ה-42% של וילסון, אך לפני 23% של טאפט (6% הלכו לסוציאליסט יוג'ין דבס).
רוזוולט קיבל 88 קולות אלקטורליים, לעומת 435 לווילסון ו-8 לטפט.
עם זאת, זו הייתה התוצאה הטובה ביותר של מפלגה שלישית מאז הוקמה המערכת הדו-מפלגתית המודרנית ב-1864. רוזוולט היה המועמד היחיד ממפלגה שלישית שזכה ביותר קולות ממועמד של מפלגה גדולה.
הפיצול הרפובליקני היה חיוני כדי לאפשר לוילסון לזכות בנשיאות.
בנוסף לקמפיין הנשיאותי של רוזוולט, מאות מועמדים התמודדו על תפקידים שונים מטעם הפרוגרסיבים ב-1912. עשרים ואחת התמודדו למשרות מושל.
יותר מ-200 התמודדו לבית הנבחרים.
המספר המדויק אינו ברור כי היו הרבה מועמדים של איחודים רפובליקניים-פרוגרסיביים, וחלק מהמועמדים התמודדו תחת תוויות של קבוצות אד-הוק כמו "רפובליקני Bull Moose" או (בפנסילבניה) "מפלגת וושינגטון".
ב-14 באוקטובר 1912, בזמן שרוזוולט ניהל קמפיין במילווקי, ויסקונסין, הוא נורה על ידי ג'ון שרנק, אך הכדור נתקע בחזהו רק לאחר שחדר הן את נרתיק משקפי הפלדה שלו והן עותק קצר בן 50 עמודים של הנאום שנשא בכיס הז'קט שלו.
שרנק פורק מיד מנשקו, נתפס וניצל מלינץ' הודות לזעקתו של רוזוולט.
כצייד ואנטומיסט מנוסה, רוזוולט הסיק נכון שמכיוון שהוא לא ירק דם, הכדור לא הגיע לריאה שלו וסירב להמלצה להגיע מיד לבית החולים.
במקום זאת, הוא נשא את הנאום המתוכנן שלו כשחולצתו מדממת, ופתח את דבריו באומרו: "גבירותיי ורבותיי, אינני יודע אם אתם מבינים במלואו שזה עתה נוריתי, אבל צריך יותר מזה כדי להרוג אייל".
לאחר מכן, הרופאים החליטו שעדיף להשאיר את הקליע מאשר לנסות להוציא אותו, ורוזוולט נשא את הכדור בגופו כל חייו.
בשנים שלאחר מכן, כשנשאל על הכדור שבתוכו, רוזוולט היה אומר: "זה לא מפריע לי יותר מאשר אם הוא היה בכיס האפוד שלי".
גם טאפט וגם המועמד הדמוקרטי וודרו וילסון השעו את הקמפיין שלהם עד שרוזוולט התאושש.
כשנשאל אם הירי ישפיע על קמפיין הבחירות שלו, אמר לעיתונאי "אני בכושר כמו אייל", כהשראה לסמל המפלגה.
הוא התאושש במשך שבועיים לפני שחזר לקמפיין.
למרות עקשנותו, רוזוולט הפסיד בסופו של דבר בניסיון להיבחר מחדש.
במישור של ההתמודדויות לתפקידים נוספים מטעם המפלגה, רוב המועמדים הפרוגרסיביים היו בניו יורק, אוהיו, אינדיאנה, אילינוי ומסצ'וסטס.
בקליפורניה, המפלגה הרפובליקנית המקומית נשלטה על ידי המושל היירם ג'ונסון, המועמד לסגן הנשיא של רוזוולט.
המועמדים הפרוגרסיביים קיבלו בדרך כלל בין 10% ל-30% מהקולות.
תשעה פרוגרסיבים נבחרו לבית הנבחרים ואף אחד מהם לא זכה במושלות.
כ-250 פרוגרסיבים נבחרו למשרות מקומיות.
הדמוקרטים הרוויחו מהפילוג הרפובליקני, הם זכו במושבים רבים בבתי המחוקקים המדינתיים, ב-10 מושבים נוספים בסנאט וב-63 מושבים נוספים בבית הנבחרים.
אף על פי שמועמדה לנשיאות סיים במקום השני ב-1912, המפלגה הפרוגרסיבית החלה לדעוך והרפובליקנים השיבו לעצמם חלק גדול מכוחם.
מאה שלושים ושמונה מועמדים, כולל נשים, התמודדו לבית הנבחרים כפרוגרסיבים ב-1914 וחמישה נבחרו.
עם זאת, כמעט מחצית מהמועמדים לא הצליחו לקבל יותר מ-10% מהקולות.
גיפורד פינצ'ו הגיע למקום השני בבחירות לסנאט בפנסילבניה עם 24% מהקולות.
שבעה פרוגרסיבים התמודדו למשרת מושל, אף אחד מהם לא קיבל יותר מ-16%.
איש העסקים מלואיזיאנה ג'ון פרקר התמודד למשרת המושל מטעם המפלגה הפרוגרסיבית וקיבל 37% מהקולות.
הוא היה הפרוגרסיבי היחיד שהתמודד למשרת מושל באותה שנה.
מאוחר יותר באותה שנה, המפלגה קיימה את הוועידה הארצית השנייה שלה, במקביל לוועידה הארצית הרפובליקנית, שנועדה לאפשר פיוס אפשרי.
חמישה נציגים מכל ועידה נפגשו לנהל משא ומתן, והפרוגרסיבים רצו איחוד מחדש עם רוזוולט כמועמד, דבר שהרפובליקנים התנגדו לו בתוקף.
בינתיים, צ'ארלס אוונס יוז, פרוגרסיבי מתון, הפך למועמד המוביל בוועידה הרפובליקנית.
הפרוגרסיבים הציעו את יוז כמועמד פשרה, ואז רוזוולט שלח מסר שהציע את הסנאטור השמרני הנרי קבוט לודג'.
הפרוגרסיבים המופתעים מינו שוב את רוזוולט, אך הוא סירב לקבל את המינוי ותמך בסופו של דבר ביוז, שאושר על ידי הוועידה הרפובליקנית.
שרידי המפלגה הפרוגרסיבית התפרקו במהירות.
רוב הפרוגרסיבים חזרו למפלגה הרפובליקנית, כולל רוזוולט והיירם ג'ונסון, שנבחר לסנאט כרפובליקני.
חלק מהמנהיגים, כמו הרולד איקס משיקגו, תמכו בוילסון.
כל הפרוגרסיבים שנותרו בקונגרס חזרו למפלגה הרפובליקנית, למעט , שהפך לדמוקרט.
אף מועמד לא התמודד כפרוגרסיבי למשרת מושל, סנאטור או חבר בבית הנבחרים.
בחירותמועמדקולותאחוז הצבעהקולות אלקטורלייםתוצאות הבחירות1912תיאודור רוזוולט4,122,72127.488 / 531ניצחון דמוקרטי1916תיאודור רוזוולט33,4060.20 / 531ניצחון דמוקרטי
בשנת 1948, לאחר מלחמת העצמאות, הקימו המנהיגים הקומוניסטים הערבים שנשארו בארץ ישראל יחד עם הפק"פ היהודית את מק"י - המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
זאת לאחר שבימי המנדט הבריטי הוצאה המפלגה הקומוניסטית מחוץ לחוק ורק לאחר הקמתה של מדינת ישראל ניתנה לה האפשרות לפעול בגלוי.
מק"י החלה כמפלגה בעלת רוב יהודי אולם בשל חילוקי דעות בין חבריה היהודים והערבים התפצלה כאשר הפלג הפורש שהיה ברובו ערבי הקים בשנת 1965 מפלגה אחרת - "רשימה קומוניסטית ישראלית" - רק"ח, ורוב חברי המפלגה היהודית נטמעו בשמאל הציוני.
ועידת הייסוד של מק"י התקיימה בשנת 1948 בקולנוע מאי שבחיפה, בהשתתפות חברי המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ) היהודים, וחברי הליגה לשחרור לאומי הערבים והקומוניסטים העבריים שהיו בעלי נטיות לציונות, שפרשו מפק"פ באמצע שנות הארבעים, כתוצאה מסכסוכים פנימיים.
החיבור בין הקבוצות התאפשר על רקע זיקתן המשותפת לברית המועצות שבאותן שנים תמכה במדינת ישראל.
הרכב הוועד המרכזי של מק"י כלל 13 חברים לשעבר בפק"פ, 3 חברים לשעבר בליגה לשחרור לאומי ו-9 חברים לשעבר בקומוניסטים העבריים.
מחלוקות ששררו בעיקר בין היהודים והערבים, התגלו כבר בשנה הראשונה, כאשר תשעה מחברי הוועד פרסמו הודעה בה הגדירו את יריביהם כ"אויבי העם ושונאי מפעל התחיה הלאומי", ובכינוס שנערך באותו שבוע בחיפה הופסקו נאומים, וצד אחד שר את האינטרנציונל וצד שני שר את התקווה.
למרות המחלוקות, השותפות נמשכה על רקע הזיקה לברית המועצות, כאשר המפלגה דגלה בהלאמת אמצעי הייצור, בכינון דיקטטורה של הפרולטריון, בהתנתקות מהמערב ובהפרדת הדת מהמדינה.
תמיכת המפלגה בקיומה של המדינה הייתה על יסוד עקרון חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות: מדינת ישראל ומדינת פלסטין.
בשל עמדה זו, אף סייעו חברי המפלגה בארץ בתיווך לאחר שנתגלעו קשיים בעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית, וסייעו להשלמת העסקה בהצלחה, עסקה שהייתה קריטית להצלחת פעולות צה"ל במלחמת העצמאות.
נאמנות יחסית של חברי המפלגה, היהודים והערבים למדינת ישראל במהלך מלחמת העצמאות הובילה ליחס חיובי כלפיהם תחילה, והם זכו בפריבילגיות שונות, כדוגמת ניהול לשכת התעסוקה בנצרת, מתוך ציפייה שיעודדו את הנאמנות למדינת ישראל בקרב הציבור הערבי.
עם זאת, מק"י החלה לנהל בשנות ה-50 מלחמת חורמה בממשל הצבאי ובמדיניות הפקעת אדמות של הממשלה, ודגלה בשוויון מלא לערביי ישראל.
בין השאר דרשה כי ערבים שנטשו את כפריהם והמתגוררים בישראל, יוחזרו לכפריהם (זכות השיבה).
עמדות אלו הובילו להנחיות ממשלתיות לדיכוי התנועה ובלימת השפעתה על הציבור הערבי.
ברשימה לכנסת הראשונה נבחרו שניים מן הפק"פ לשעבר, וחבר אחד מן הקומוניסטים העבריים והליגה לשחרור לאומי.
בסופו של דבר במהלך הכנסת הראשונה נוצר קרע בין חברי הקומוניסטים העבריים ליתר חברי מק"י על רקע האידאולוגיה האנטי ציונית של המפלגה והם פרשו-סולקו מן המפלגה, נציגם בכנסת, אליעזר פרמינגר, הקים מחדש את הקומוניסטים העבריים ולאחר מכן הצטרף למפ"ם.
באפריל 1948 החליטה מפ"ח לקבל את פק"פ לשורות ההסתדרות, אולם לנציגי המפלגה במפ"ח לא ניתנה זכות ההצבעה, אלא רק האפשרות להשתתף בדיונים.
בחודש דצמבר התקבלה החלטה, שאין לשתף את המפלגה הקומוניסטית בחגיגות לציון יום ייסוד ההסתדרות.
ברוב שנותיה, מק"י הייתה מבודדת בכנסת וחבריה זכו להקנטות ומכות מצד פעילי מפא"י וימינה להם.
בן-גוריון חיזק את בידוד מק"י כשדחה מכל וכל את הרעיון שילובה בממשלה באומרו את הביטוי המפורסם "בלי חרות ומק"י".
מק"י שימשה במשך שנים רבות כגורם המייצג את עמדות ברית המועצות בישראל באמצעות עיתוניה, קול העם, אל-איתיחאד (בערבית), זו הדרך ואחרים.
נאמנותה לברית המועצות לא גררה את המפלגה לתמיכה במהפכנות אלימה, ופעולותיה נעשו במסגרת החוק.
בסוף שנות ה-50, בתקופת המשבר בין ברית המועצות למצרים הנאצריסטית, נקלעה מק"י, שצידדה כמובן בברית המועצות, לעימות חריף עם הערבים הלאומנים, שכפרו ביכולתה לייצג כהלכה את הלאומיות הערבית (אף על פי שמק"י מעולם לא הייתה מפלגה לאומית, יהודית או ערבית).
סנה ומיקוניס גדעו באחת התארגנות חשאית זו.
לראשונה בתולדותיה, הצטרף בשנת 1954 קיבוץ יד חנה לשורות המפלגה, בעקבות השבת השחורה ביד חנה והצטרפות חברי מפלגת השמאל הסוציאליסטי בראשות ח"כ ד"ר משה סנה לשורות המפלגה.
על תולדות היחסים בין הקיבוץ למפלגה כתבה בת הקיבוץ, העיתונאית והמתרגמת כרמית גיא, בספרה האוטוביוגרפי "מסע ליד חנה".
לשיא כוחה הגיע מק"י בשנת 1955, בבחירות לכנסת השלישית באותה שנה זכתה בשישה מנדטים תוך שהיא זוכה לאחוזי תמיכה נאים במעברות ובעיירות הפיתוח.
פריי ישראל היה עיתון המפלגה הקומוניסטית בשפת הייידיש, עם אידאולוגיה סוציאליסטית-רדיקלית.
העיתון היה שבועון, עורכו הראשי היה יוסף ליפסקי.
לפחות בשנות ה-50, מהעורכים בסניף בחיפה היה גם פוגל.
יוסף ליפסקי (נולד ב-בדצמבר 1906 - אפריל 2010) מנעוריו נמשך לקומוניזם, בצעירותו פוצץ כקומוניסט אספה ציונית שבה נאם אביו ולמרות זאת, בתום המהומה, קיבל ממנו את מעילו למען ייחם לו.
בתל אביב הוא היה פובליציסט, כתב מאמרים רעיוניים ל"מארגען פרייהייט" של המפלגה הקומוניסטית בארצות הברית, לצד כתיבה בעיתוני המפלגה הקומוניסטית הישראלית - "פריי ישראל" ו"דער וועג".
בשנת 1962 פרשה מהמפלגה קבוצת קטנה בשם "הארגון הסוציאליסטי הישראלי" ("מצפן"), אשר ביקרה את נאמנות מק"י לברית המועצות, טענה כי ההסתדרות איננה איגוד מקצועי אמיתי בשל היותה מעסיק של עשרות אלפי עובדים במשק והציעה מודל אנטי-ציוני של הקמת פדרציה סוציאליסטית של מדינות המזרח התיכון.
מצפן פרשו מהמפלגה ועוררו בה סערה, למרות המיעוט המבוטל של חבריה - כעשרים חברים בלבד, בהם עקיבא אור, פרופ' משה מחובר והטרוצקיסט ג'ברא ניקולא, מהיחידים שעמדו בקשר עם לאון טרוצקי.
מק"י דחתה בביטול את אנשי "הארגון הסוציאליסטי הישראלי", ואכן הפילוג המשמעותי בה היה רק שלוש שנים לאחר פרישת אנשי הקבוצה.
המתח בין קבוצת שמואל מיקוניס ומשה סנה, לבין רוב הנהגת המפלגה בראשות תופיק טובי, אמיל חביבי ומאיר וילנר הגיע לשיאו בשנת 1964, כשברית המועצות העניקה את פרס לנין לשלום למנהיג אלג'יריה אחמד בן-בלה.
אחמד בן-בלה קרא להשמדת ישראל עם קבלת הפרס, דבר שעורר ויכוח חריף במפלגה.
ב-20 בספטמבר 1964 פרסם מיקוניס מאמר בעיתון המפלגה, "קול העם", ובו גינה את הענקת הפרס למנהיג ערבי המצהיר בראש חוצות על מחויבותו להשמדת ישראל.
סירובו של אל-איתיחאד, עיתון המפלגה בערבית, לפרסם את המאמר העמיק את השסע.
אירוע נוסף שתרם לפילוג התחולל ב-8 בדצמבר 1964, כאשר נהרג , חייל בגרעין נח"ל מתנועת הנוער בנק"י, בשדות קיבוץ יד חנה בתקרית גבול עם חיילים ירדניים.
עצם האירוע היה סתירה חריפה לתפיסת העולם של חברי הקיבוץ, שהחריפה כאשר וילנר טען כי ייתכן והייתה זו "פרובוקציה" של הנח"לאים.
קיומן של שתי ועידות מפלגתיות נפרדות באוגוסט 1965 הוכיח, כי הפילוג במק"י היה לעובדה מוגמרת.
הקומוניסטים הערבים, ועמם קומץ יהודים אנטי-ציונים הקימו את רק"ח (רשימה קומוניסטית חדשה).
השם מק"י נשאר בידי הפלג הלאומי-יהודי משום שרוב חברי הכנסת של מק"י היו מן הפלג הזה.
קול העם נותר בידי קבוצת מיקוניס-סנה, וזו הדרך היה לביטאונה הרשמי של רק"ח.
לשתי המפלגות קמו שתי תנועות נוער קומוניסטיות: האחת, בראשות מזכירו האישי של סנה, יאיר צבן, והאחרת בראשות בנימין גונן, לימים חבר בכיר בהנהגת ההסתדרות מטעם רק"ח.
בין השנים 1965 - 1973 השם מק"י היה בבעלות הפלג הפורש של מיקוניס וסנה אשר נעלם ב-1973. כל התייחסות למק"י בין שנים אלו היא לפלג הנ"ל.
מק"י של השנים 1965–1973 עברה "ציוניזציה": היא תמכה (בניגוד לרק"ח) במכה המקדימה של ישראל במלחמת ששת הימים, ונטשה את הדרישה לנסיגה מלאה מהשטחים.
מגמה זו הביאה ב-1973 לפרישה של קבוצה בראשות אסתר וילנסקה, שהקימה את אופוזיציה קומוניסטית ישראלית (אק"י), בטענה שמק"י אינה שמאלית דיה.
הן מק"י והן רק"ח היו פרו-סובייטיות.
עד למלחמת ששת הימים נטתה ברית המועצות לשמור על נייטרליות בין מק"י ורק"ח, אך תמיכת מק"י בממשלה בעת המלחמה וניתוק יחסי ישראל-ברית המועצות, גרמו לכך שאחרי המלחמה תמכה ברית המועצות חד משמעית ברק"ח.
מק"י זכתה במנדט אחד בבחירות לכנסת השישית והשביעית, אך זכתה בפחות מאחוז אחד מקולות הבוחרים הערבים.
בתקופה זו כיהנו ראול טייטלבאום ויאיר צבן בתפקיד יושב ראש מק"י.
בבחירות לכנסת השמינית התמודדה מק"י במסגרת רשימת מוקד בהשתתפות פורשי מפ"ם, בהם אנשי תנועת תכלת-אדום בראשות ח"כ רן כהן וח"כ לשעבר ד"ר מאיר פעיל.
מוקד בראשות פעיל נטמעה במסגרת מפלגת השמאל של"י, שחבריה התמזגו בסופו של דבר במפלגת רצ בראשות שולמית אלוני ובמסגרת מפ"ם.
בשנות השמונים נתמנה יאיר צבן ליושב-ראש מפ"ם והיה לקומוניסט לשעבר הראשון שזכה לעמדה בכירה במפלגה.
בשנת 1975 סגרה מק"י את ביטאונה קול העם ומכרה את נכסיה.
כנסת חברי כנסת הערות מועצת המדינה הזמנית (1948) נציג אחד: שמואל מיקוניס הכנסת ה-1 (1949)4 מנדטים: שמואל מיקוניס, תופיק טובי, אליעזר פרמינגר, מאיר וילנראליעזר פרמינגר פרש מהסיעה ב-8 ביולי 1949 והקים את סיעת הקומוניסטים העבריים.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן הכנסת השנייה (1951) 7 מנדטים: שמואל מיקוניס, תופיק טובי, מאיר וילנר, אסתר וילנסקה, אמיל חביבי, אברהם ברמן, משה סנה אברהם ברמן ומשה סנה פרשו מהסיעה שהקימו, סיעת השמאל והצטרפו למק"י.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן הכנסת השלישית (1955) 6 מנדטים: שמואל מיקוניס, תופיק טובי, מאיר וילנר, משה סנה, אסתר וילנסקה, אמיל חביבי לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן הכנסת הרביעית (1959) 3 מנדטים: שמואל מיקוניס, תופיק טובי, מאיר וילנר, משה סנה ב-16 בדצמבר 1959 פרש מאיר וילנר מהכנסת.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאןהכנסת החמישית (1961) 5 מנדטים: שמואל מיקוניס, תופיק טובי, מאיר וילנר, משה סנה, אסתר וילנסקה, אמיל חביבי ב-9 באוקטובר 1961 פרש מאיר וילנר מהכנסת.
אמיל חביבי ותופיק טובי פרשו מהסיעה והצטרפו לסיעת רק"ח.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן לאחר הפילוג הכנסת השישית (1965) מנדט אחד: שמואל מיקוניס הכנסת השביעית (1969) מנדט אחד: שמואל מיקוניס, משה סנה ב-1 במרץ 1972 נפטר משה סנה.
המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות , הידועה גם בתור מפלגת הבולשביקים ("אנשי הרוב"), החלה כזרם בתוך מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, אחר כך הפכה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של הפועלים הרוסים (בולשביקים), ולאחר המהפכה הפכה למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (בולשביקים).
המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות היה מנהיג המפלגה וכיהן הלכה למעשה כמנהיג המדינה.
מנהיגו הראשון של הסוציאליזם הרוסי היה יוצא ארגון ה"נרודניה ווליה" גאורגי פלכאנוב, שהביא את התאוריה המרקסיסטית לרוסיה וייסד בז'נבה את קבוצת המהפכנים "שחרור העבודה".
בעקבות עבודותיו של פלכאנוב ואנשיו, שכללו תרגום של המניפסט הקומוניסטי לרוסית, החלו הרוסים להתוודע אל רעיונות הסוציאליזם והקומוניזם של מרקס.
הכנס הראשון של המפלגה המאוחדת, אשר הוחלט שתיקרא "מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית", התקיים במינסק ב-13 במרץ 1898, במשך תקופה ארוכה במפלגה התקיימו שני מחנות – הבולשביקים בראשות ולדימיר לנין ומנשביקים בראשות יולי מרטוב.
בפברואר 1917 פרצה המהפכה ברוסיה, והוקמה ממשלה בורגנית זמנית.
באותו הזמן הוקמו גם סובייטים (מועצות) של פועלים, איכרים וחיילים בעלות עמדות כוח רב.
לנין חזר לרוסיה מגלותו, עם שינוי אסטרטגי בעמדתו – מהפכה סוציאליסטית ברוסיה כהקדמה למהפכה עולמית.
הוא התנגד לכל שיתוף פעולה עם הממשלה הזמנית ולכוונתה להקים רפובליקה פרלמנטרית.
לנין דרש הקמה של רפובליקה סובייטית המנוהלת על ידי המועצות ולא על ידי פרלמנט (אף על פי שבתוך הסובייטים עצמם הבולשביקים היו מיעוט), סיום מיידי של המלחמה והלאמה של כל הקרקעות.
בסופו של דבר הוא הקים מפלגה חדשה נפרדת.
הבולשביקים נרדפו על ידי הממשלה הזמנית הבורגנית וגם על ידי הממשלה שבאה אחריה – ממשלת קואליציה בהשתתפות המנשביקים והסוציאל-רבולוציונרים.
באוגוסט 1917 התקיים הכנס ה-7 של המפלגה הבולשביקית, ללא השתתפות לנין וראשי המפלגה שירדו למחתרת.
שתי החלטות חשובות נתקבלו: האחת – להתכונן להתקוממות מזוינת למען תפיסת השלטון; והשנייה – לקבל את טרוצקי וקבוצתו למפלגה הבולשביקית.
התעמולה הרבה של הבולשביקים בעורף ומצבה האומלל של רוסיה במלחמה הביאו במהירות להגברת כוח הבולשביקים בתוך הסובייטים.
מטרתה של סיעת הבולשביקים הייתה לתפוס את השלטון ברוסיה בכוח וליישם את משנתה "מלמעלה".
ב-7 בנובמבר 1917 (25 באוקטובר לפי הלוח הקדם-מהפכני) תפסו הבולשביקים את השלטון לאחר הפיכה, והחלו להקים את השלטון הסוציאליסטי הסובייטי; אולם זמן קצר לאחר מכן התחילה מלחמת אזרחים, שבהּ נלחמו הבולשביקים בכוחות אנטי-מהפכניים, שנודעו בשם הקיבוצי "הצבא הלבן" בחזיתות אחדות, מסיביר שבמזרח עד חצי האי קרים שלחופי הים השחור.
לאחר תום המלחמה, שגבתה מיליוני קורבנות, הייתה רוסיה (שנקראה אז "הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה" ובראשי תיבות רספס"ר) לאחת המייסדות של ברית המועצות בדצמבר 1922.
הסיעה הבולשביקית הייתה זו שהניחה את היסוד למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (הסיעה האחרת, המנשביקים, חוסלה כמו שאר המפלגות שהיו ברוסיה – חלק מחבריהן הוצאו להורג, חלק אחר ברח, חלק פרש מהחיים הפוליטיים וחלק הצטרף לבולשביקים).
המפלגה הייתה, בהתאם לרצונו של לנין צנטרל דמוקרטית, משמע: "חופש בדיון הפנים-מפלגתי, אחדות במעשה מחוץ למפלגה", והייתה בה שרשרת פיקוד ברורה.
בתקופה שלאחר לנין, סטלין ביטל את החופש בתוך המפלגה וניהל טרור קשה כלפי רבים מחבריה שביקרו אותו (גם אם עשו זאת במסגרת פנים-מפלגתית).
הגוף המרכזי של המפלגה הקומוניסטית היה הכנס הכללי של המפלגה, שכונס אחת לזמן קצוב (אחת לשנה, לאחר מכן אחת לשנתיים, אחר־כך אחת לארבע שנים ולקראת סופה של ברית המועצות אחת לחמש שנים).
בנוסף לכנסים, לעיתים כונסו ועידות של המפלגה – פורומים בעלי סמכויות פחותות, שתכליתם "לדון בענייני מדיניות שבָּשְלו"; החלטותיהן של הוועידות דרשו את אישורו של הוועד המרכזי.
בכנסי המפלגה הוחלטה והתפרסמה המדיניות והתקבלו ואושרו ההחלטות החשובות של המפלגה – אך זאת באופן רשמי בלבד.
לכנסי המפלגה הוזמנו גם נציגי מפלגות קומוניסטיות/סוציאליסטיות מכל העולם.
מתוך צירי הכנס נבחר הוועד המרכזי (ЦК), שישבו בו כמה עשרות (ומאוחר יותר כמה מאות) חברים; בנוסף לכך, הכנס בחר את חבריהם של גופים מפלגתיים אחרים, כדוגמת מזכירות המפלגה, הלשכה המנהלת, מערכת העיתון המפלגתי ("פראבדה") וכו'.
הוועד המרכזי בחר את חברי הפוליטביורו (политбюро; הלשכה המדינית), שהיה הגוף העליון ולמעשה מקבל ההחלטות היחיד במפלגה, ואת המזכיר הכללי וכן, ניהל את המפלגה (ולמעשה, גם את המדינה) בתקופות הביניים שבין הכנסים.
כמו כן, למפלגה הקומוניסטית של ברית-המועצות היו סניפים מחוזיים (обком), עירוניים (горком), אזוריים (райком) ולשכות מקומיות (ячейка).
המפלגות הקומוניסטיות של הרפובליקות החברות בברית שולבו בה ברמה של סניפים מחוזיים.
במרץ 1918 התקיים הכנס ה-7 של המפלגה.
שם נתקבלה ההחלטה הקשה של שלום עם הגרמנים – שלום ברסט-ליטובסק – על אף התנגדותם של הסוציאל-רבולוציונרים ושל הפלג השמאלי במפלגה בראשות ניקולאי בוכארין.
שֵם המפלגה הבולשביקית שונה ל-"המפלגה הקומוניסטית של רוסיה (בולשביקים)", והוכרז על קרע מוחלט מהמפלגות הסוציאל-דמוקרטיות בעולם, שנחשבו לבוגדות עקב תמיכתן במלחמת העולם.
ב-1920 הוחלט שחברי המפלגה יוגבלו בשכר (פרטמקסימום).
הגבלה זו בוטלה רשמית בשנת 1932, אך מעשית לא כובדה עוד לפני זה.
בשנת 1922 מונה יוסיף סטלין לתפקיד המזכיר הכללי.
במקור תוכנן שתפקיד זה יהיה תפקיד מִנהלי לחלוטין, אולם סטלין השתמש בסמכויות שניתנו לו על-מנת לבסס שלטון יחיד שלו.
הוא מינה מקורבים אליו להיות ראשי הסניפים האזוריים והמחוזיים, ואלה דאגו לשלוח לכנסים ולוועד המרכזי אנשים שיהיו נאמנים לו – מה שיצר רוב פרו-סטליני בוועד המרכזי.
לאחר מותו של לנין בתחילת שנת 1924, נותרה המפלגה בלא מנהיג מוסכם על הכול, והחל קרב על השלטון בין כל הקומוניסטים הבכירים.
במלחמה זו הצליח סטלין לגבור על כל השאר, כיוון שהשכיל לכרות בריתות (זמניות) עם בכירי מפלגה אחדים כנגד אחרים.
בהתחלה הוא התאחד עם קאמנייב וזינובייב כנגד טרוצקי, ומאוחר יותר התאחד כנגד שלושתם עם בוכארין; בשנת 1927 אנשי האופוזיציה השמאלית – טרוצקי, קמיינב וזינובייב – סולקו מהוועד המרכזי, וב-1928 – מהמפלגה עצמה.
שנה אחר-כך, בשנת 1929, דיכא סטלין את מתנגדי הקולקטיביזציה, "האופוזיציה מימין", בראשות בעל-בריתו לשעבר בוכארין ותומכיו ריקוב וטומסקי, וסילק גם אותם מכל עמדת מפתח ב-1930; בכך נהיה לשליט יחיד ובלתי-מעורער במפלגה ולכן בברית המועצות כולה.
מאוחר יותר, הוצאו להורג כל הקומוניסטים הבכירים במשפטי הראווה של הטיהורים הגדולים של השנים 1936–1938. את טרוצקי, שנמלט למקסיקו, חיסל איש נ.ק.ו.ד.
בשנת 1948 חולל סטלין גל טיהורים שני, שבו נרצחו אנשי מפלגה חשובים שהיו יוצאי לנינגרד, ובראשם מזכיר המחוז הראשון לשעבר וחבר המרכז קוזנייצוב.
במסגרת גל הטיהורים הואשמו יהודים ואחרים ב"קוסמופוליטיות" שנחשבה סטיה חמורה לעומת "אינטרנציונליזם" שנחשב לחלק חיובי של האידאולוגיה הקומוניסטית.
סטלין מת ב-5 במרץ 1953, ומיד החל קרב ירושה.
בראש ובראשונה ראשי כל הפלגים דאגו לסלק את איש-סודו ועושה-דברו הנאמן של סטלין, לברנטי בריה, שהיה ראש הנ.ק.ו.ד..
על בריה הוטלה האשמה לטיהורים הגדולים (אף על פי שלא היה כלל טלית שכולה תכלת, והיה אחראי למדיניות הטרור של סטלין, תקופת הטיהורים הייתה בזמן ראש ה-נ.ק.ו.ד.
ב-26 ביוני 1953 הוא נעצר במהלך ישיבת הפוליטביורו, סולק מהמפלגה בהחלטת הוועד המרכזי ביולי ולבסוף הוצא להורג ב-23 בדצמבר 1953 יחד עם עוד מספר פעילים מרכזיים בתחום ביטחון הפנים, ובראשם ראש המשרד לביטחון המדינה מרקולוב.
יורשיו של סטלין, חרושצ'וב, מלנקוב ומולוטוב, חילקו ביניהם את השלטון.
מלנקוב מונה להיות ראש הממשלה (להלכה, ברית המועצות הייתה רפובליקה פרלמנטרית), מולוטוב נהיה סגן ראש הממשלה ושר החוץ, וחרושצ'וב הפך המזכיר הכללי.
אבל הרוחות היו רחוקות מלשקוט.
לאחר שחרושצ'וב הוקיע את מלנקוב בפני הוועד המרכזי וגרם לאי-אמון בו כראש הממשלה (1955), סיעתו של מלנקוב – מולוטוב, קגנוביץ' ובולגנין – תכננה להפיל את חרושצ'וב וסיעתו.
חרושצ'וב, מנגד, גם לא היה בעל סנטימנטים כלפי יריביו, והשתמש בסמכויותיו כמזכיר הכללי על-מנת לקדם מקורבים ועל-מנת לרכוש את נאמנותם של חברי הוועד המרכזי.
לאחר שבקונגרס ה-20 של המפלגה (1956) הוא גינה והוקיע את פולחן האישיות של סטלין, רצו אנשי סיעתו של מלנקוב להדיחו מהשלטון.
ביוני 1957 הם השיגו רוב נגדו בישיבת הפוליטביורו, אך לאור לחץ מצד הצבא, הק.ג.ב.
ושר ההגנה גאורגי ז'וקוב, גיבור מלחמת העולם השנייה, ההכרעה עברה לוועד המרכזי, אשר הצביע בעד חרושצ'וב ונגד מלנקוב וסיעתו, אשר כונו "הקבוצה האנטי-מפלגתית": מלנקוב, מולוטוב, קגנוביץ' ובולגנין.
השלושה הראשונים, יחד עם עורך ה"פראבדה" שפילוב, "אשר הצטרף אליהם", סולקו מהפוליטביורו ומהמרכז בטענה שהם רוצים לתפוס את השלטון ולהחזיר את ברית המועצות לעידן סטלין (שהפך עתה למגונה), ובשנה שלאחר-מכן סולק מהפוליטביורו גם בולגנין.
עם זאת, כיוון שחרושצ'וב לא רצה להידמות לסטלין, הם לא הוצאו להורג, אלא הועברו לתפקידים זוטרים.
כך, למשל, מולוטוב נשלח להיות שגריר במונגוליה.
לאחר מכן, האיום היחיד שעוד נותר על חרושצ'וב היה בעל-בריתו, המרשל ז'וקוב.
חרושצ'וב האשימו בהתנהגות שלא לפי הנורמות של המפלגה, וגרם לכך שהוא הודח מתפקידו כשר הביטחון וסולק מהפוליטביורו גם כן.
אחרי שביסס את שלטון היחיד שלו, פנה חרושצ'וב ליישם את משנתו הפוליטית.
עם פעולותיו החשובות נמנות רפורמה מנהלית-כלכלית מקיפה, השקעה בחקלאות ובתעשייה הקלה, התחלה של ליברליזציה בברית המועצות והניסיון הידוע לשמצה לגדל תירס כגידול חקלאי מרכזי בברית המועצות.
רעיון זה נולד בראשו של חרושצ'וב בעת שביקר בארצות הברית ומאוד התלהב מהאפשרויות הגלומות בגידול תירס בברית המועצות.
הרעיון כשלעצמו היה טוב, אך הוא יושם באופן מגלומני וללא תכנון מספק: התירס נשתל בכל רחבי ברית המועצות, מהמדבריות ועד לטונדרה, על חשבון גידולים אחרים, מה שפגע עוד יותר בחקלאותה הצולעת של ברית המועצות.
למרות זאת, שלטונו של חרושצ'וב נראה בהתחלה איתן.
בתקופתו קבע הכנס ה-21 של המפלגה (1959), כי המשטר הסוציאליסטי בברית המועצות כונן באופן סופי ואיתן וכי יש לעבור עתה לבניית חברה קומוניסטית אמיתית.
כמו כן, הכנס אישר את "תוכנית השבע", שבאה לאחד חצי מתוכנית החומש ה-6 ואת תוכנית החומש ה-7. שנתיים לאחר מכן, הכנס ה-22 של המפלגה (1961) אישר תוכנית מפורטת ומקיפה לבניית המשטר הקומוניסטי עד שנת 1980.
לקראת שנת 1964 התערער מעמדו של חרושצ'וב, בגלל פרשת התירס והרפורמות המִנהליות הכושלות שלו, בגלל אווירת החופש (היחסי) שהוא עצמו הביא למפלגה ובנוסף לכך בשל משבר הטילים בקובה.
כמה מחברי הפוליטביורו החלו לקשור כנגדו קשר, ובישיבת הפוליטביורו מ-12 באוקטובר 1964 הוחלט להעבירו מכהונה בכל תפקידיו ברוב גורף (היחיד שהתנגד היה אנאסטאס מיקויאן).
ישיבת מליאה של הוועד המרכזי מ-14 באוקטובר אישרה את העברתו של חרושצ'וב מתפקידיו כמזכיר הכללי של המפלגה, כראש ממשלת ברית המועצות וכחבר בפוליטביורו "עקב גילו המכובד ומצבו הבריאותי".
במקומו עלתה לשלטון ה"טרויקה" – המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של אוקראינה פודגורני, שהיה לנשיא ברית המועצות; שר התעשייה הקלה וסגן ראש הממשלה קוסיגין, שהיה לראש הממשלה; ונשיא ברית המועצות ברז'נייב, שנהיה למזכיר הכללי.
בהתחלה ברז'נייב לא היה המנהיג הבלתי-מעורער של המפלגה ושל ברית המועצות כולה; אך הוא, כמו קודמיו, ניצל את מעמדו כמזכיר הכללי ואת עליונותה של המפלגה על המדינה, וקידם לעמדות מפתח אנשים שהכירו אותו והיו נאמנים לו אישית.