tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלכה ערכה ביקורים רבים ב-14 מדינות נוספות, שרק שתיים מהן הן מבין ממלכות חבר העמים: בגרמניה - שבעה ביקורים, בברבדוס, ג'מייקה, מלטה, פיג'י וצרפת - שישה ביקורים בכל אחת: בבהאמה ובארצות הברית - חמישה ביקורים בכל אחת: באיטליה, בלגיה, הולנד, קניה, קפריסין וקריית הוותיקן - ארבעה ביקורים בכל אחת.
המלכה ביקרה בשמונה מושבות ומדינות שלוש פעמים בכל אחת, ב-24 מושבות ומדינות שני ביקורים בכל אחת, וב-58 מושבות ומדינות ביקור אחד בכל אחת.
מדינות חבר העמים הבריטי שבהן לא ביקרה המלכה
האיים המלדיביים (ביקרה במדינה לפני שזו הצטרפה לחבר העמים הבריטי)
המלכה לא ביקרה גם ב-20 מדינות אירופיות (מתוך 49).
רוב אלו שוכנות במזרח היבשת או בדרומה.
אי ביקור של המלכה בישראל
המלכה אליזבת לא ביקרה בישראל, וכמוה גם הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
כמו כן, הנסיך צ'ארלס הגיע לישראל להשתתף בהלוויית יצחק רבין בנובמבר 1995 ובהלוויית שמעון פרס ב-30 בספטמבר 2016.
במסגרת היחסים הקרובים בין ישראל לארצות הברית, לאורך השנים התקיימו ביקורי ראשי ממשלת ישראל בבית הלבן פעמים רבות.
11 במרץ 1960 – דוד בן-גוריון נסע לארצות הברית לביקור בלתי-רשמי, כדי לקבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברנדייס, ופגש את נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר ואת סגנו ריצ'רד ניקסון.
השניים דנו במצב במזרח התיכון.
31 במאי 1961 – ביקור שני של בן-גוריון בבית הלבן, בו נפגש עם הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי.
הנושא הבוער בתקופה זו היה בניית הכור הגרעיני בדימונה.
5 ביוני 1964 – ראש ממשלת ישראל לוי אשכול ביקר בארצות הברית, בבית הלבן, ונועד עם הנשיא לינדון ג'ונסון.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה ראש ממשלת ישראל הוזמן באופן רשמי לבית הלבן.
הוא ביקר את ג'ונסון לא בבית הלבן, אלא בחוותו הפרטית בטקסס.
ספטמבר 1969 – הגיעה גולדה מאיר לביקור בבית הלבן לפגישה עם הנשיא ריצ'רד ניקסון כשהנושאים החשובים לדיון היו הסכמים עם מדינות ערב וכן רשימה של ציוד צבאי שהוגשה לנשיא ונענתה
מרץ 1973 – בעת ביקור נוסף של גולדה מאיר בבית הלבן, בוצע כנגדה ניסיון התנקשות.
ספטמבר 1974 – יצחק רבין ביקר את הנשיא ג'רלד פורד.
מרץ 1977 יצחק רבין ביקר פעם נוספת בארצות הברית, והפעם את הנשיא החדש ג'ימי קרטר.
1977 – מנחם בגין נסע לביקור אצל הנשיא ג'ימי קרטר מיד לאחר תחילת כהונתו.
ספטמבר 1981 – ביקר מנחם בגין את נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, בבית הלבן.
אפריל 1989 – נערכה פגישת ראש הממשלה יצחק שמיר עם הנשיא ג'ורג' בוש בבית הלבן.
מרץ 1993 – התקיימה בבית הלבן פגישה בין יצחק רבין לנשיא ביל קלינטון.
יולי 1994 – יצחק רבין ביקר בבית הלבן (עם שמעון פרס שביקר אף הוא לפני ואחרי כן כראש הממשלה), וזאת במסגרת החתימה על הסכמי אוסלו עם הנשיא ביל קלינטון.
נכון לשנת 2023, רבין הוא ראש הממשלה הישראלי האחרון שנערכה עבורו ארוחת ערב רשמית בבית הלבן.
אפריל 1996– ביקר שמעון פרס כראש הממשלה את הנשיא ביל קלינטון.
יולי 1996 – מיד לאחר תחילת כהונתו, ביקר ראש הממשלה החדש בנימין נתניהו בבית הלבן את הנשיא קלינטון.
מרץ 2001 – נפגש אריאל שרון עם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בבית הלבן.
מאי 2006 – ראש הממשלה אהוד אולמרט ביקר את הנשיא ג'ורג' ווקר בוש והציג לו את תוכניתו ליציאה משטחי יהודה ושומרון וקביעת גבולות הקבע של המדינה במסגרת תוכנית ההתכנסות.
נובמבר 2006 – אולמרט ביקר שוב בבית הלבן ונפגש עם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בנושא מדיניות ארצות הברית כלפי איראן והפלסטינים.
מאי 2009 – מיד לאחר היבחרו בשנית, נתניהו ביקר שוב בוושינגטון די.
סי, והפעם את הנשיא החדש ברק אובמה.
ספטמבר 2017 – נתניהו ביקר את הנשיא דונלד טראמפ והם דנו במצב הגאופוליטי במזרח התיכון והאיום האיראני.
השניים נפגשו שוב בארצות הברית בינואר 2020 ובספטמבר 2020 (במסגרת החתימה על הסכמי אברהם).
אוגוסט 2021 – ביקר ראש הממשלה נפתלי בנט את ג'ו ביידן בבית הלבן והשניים דנו בתוכנית הגרעין האיראנית.
פברואר 2025 – ביקר ראש הממשלה בנימין נתניהו את הנשיא דונלד טראמפ בבית הלבן.
במסגרת הפגישה דיברו השניים על התקדמות בעסקת החטופים השנייה, הנורמליזציה עם סעודיה, תוכנית הגרעין האיראנית ועל תוכנית טראמפ לפינוי רצועת עזה.
אקונומטריקה היא ענף בכלכלה המשתמש בכלים סטטיסטיים לבחינת יחסים בין משתנים כלכליים, בחינת מגמות ומתן תחזיות כלכליות.
מספר ביקורות נמתחו על היעילות של האקונומטריקה כדיסציפלינה.
הביקורות הציגו פגמים מתודולוגיים רווחים בשיטות המידול האקונומטריות.
כמו בשיטות אחרות של ניתוח סטטיסטי, מודלים אקונומטריים שהוגדרו בצורה לא טובה עשויים להראות מתאם אקראי, כלומר להניח שקיים קשר סיבתי בין שני משתנים הנראים מתואמים, למרות שאינם קשורים בקשר סיבתי.
בהקשר זה נהוג לצטט את הכלכלן רונלד קוז, שאמר: "אם מענים את הנתונים מספיק זמן, הם מודים לבסוף".
מקלוסקי טענה שבמחקרים אקונומטריים שהתקבלו לפרסום, החוקרים אינם מצליחים בדרך כלל להשתמש בנימוקים כלכליים המסבירים מדוע הם כוללים או לא כוללים משתנים מסוימים במודל.
כמו כן, היא טענה שהמובהקות הסטטיסטית של המחקרים הללו מעורפלת ואולי איננה מובהקת, ושהחוקרים אינם מצליחים לדווח מהי העוצמה הסטטיסטית של הממצאים שלהם.
הכלכלן אדוארד לימר ניסה להגן על האקונומטריקה מביקורת זו.
כלכלנים מתמודדים לעיתים קרובות עם מספר גבוה של משתנים מסבירים פוטנציאליים המתואמים זה עם זה ברמה גבוהה מאוד.
כיוון שבמקרים כאלו יש לבחור משתנה מסביר אחד, זה גורם לכך שלזהות החוקר יש תפקיד חשוב בבחירתם.
לימר טוען שכלכלנים יכולים למתן הטיה זו על ידי הפעלת מבחנים סטטיסטיים עם מודלים שונים והשמטה של כל מסקנה שאיננה יציבה מספיק.
כך, לימר מגיע למסקנה הבאה: "על אנשי המקצוע...
להשעות את אמונתם [בתוצאות הניסוי] עד שניתן יהיה להוכיח שהמסקנה איננה רגישה מדי לשינויים בהנחות הנבחרות".
עם זאת, כפי שהראה Sala-I-Martin, לעיתים קרובות ניתן לעצב שני מודלים אקונומטריים שיצביעו על קשר הפוך בין שני משתנים (למשל, לפי מודל א' שנות השכלה רבות יותר מעלות את המשכורת החודשית של הפרט, ולפי מודל ב' המשכורת מתואמת באופן שלילי עם ההשכלה).
הכלכלן רוברט לוקאס מתח ביקורת על השימוש במודלים אקונומטריים פשטניים מדי של המקרו-כלכלה כדי לחזות השלכות של שינויים במדיניות הכלכלית.
מודלים היסטוריים של המקרו-כלכלה משתמשים בנתונים היסטוריים כדי לאמוד את היחסים בין משתנים מקרו-כלכליים שונים, מתוך הנחה ששינויי המדיניות העתידיים (למשל, העלאת הריבית) תשפיע על משתני המקרו האחרים (למשל, האבטלה) באופן דומה לזה שהיה בעבר.
לוקאס טען שהיחסים בין המשתנים שנאמדו במודלים המבוססים על נתונים היסטוריים מפסיקים לפעול אם מקבלי ההחלטות מתאימים את החלטות המדיניות שלהם לנתונים ההיסטוריים.
זאת, כיוון שהשחקנים בשוק ישנו את ציפיותיהם לגבי העתיד ויתאימו את התנהגותם בהתאם.
לוקאס טען שמודל מאקרו-אקונומטרי טוב צריך לשלב לתוכו עקרונות מיקרו-כלכליים כדי למדל השפעות של שינויי מדיניות, ולכלול משוואות המייצגות את התגובות של השחקנים הכלכליים לשינויים האלו על סמך ציפיות רציונליות לגבי העתיד; רעיון זה מבוסס על ההנחה שדפוס ההתנהגות של השחקנים הכלכליים עשוי להשתנות לגמרי אם המדיניות הכלכלית תשתנה.
ואכן, מודלים אקונומטריים מודרניים מורכבים נוטים להיענות לדרישות של לוקאס ולכלול ציפיות רציונליות.
ביקורות נוספות של הזרם הראשי בכלכלה
בהתייחס בעיקר למקרו-כלכלה, הכלכלן לורנס סאמרס מתח ביקורת על הפורמליזם האקונומטרי, וטען כי "העובדות האמפיריות שבהן אנו בטוחים ביותר ואשר מספקות את הבסיס היציב ביותר לתיאוריה צריכות להיות אלו שניתן להבחין בהן גם בעזרת ניתוח סטטיסטי פחות מתוחכם".
הוא מסתכל על שני מחקרים מקרו-אקונומטריים שזכו לשבחים (הנסן וסינגלטון (1982, 1983) וברננקי (1986)), וטוען שאמנם שניהם עושים שימוש מבריק בשיטות אקונומטריות, אבל שני המאמרים לא באמת מוכיחים שום דבר שתיאוריה עתידית יכולה להשתמש בו.
סאמרס מציין כי במדעי הטבע "החוקרים ממהרים לבדוק את תקפות הטענות שמעבדות יריבות העלו, ואז הם מתבססים עליהן", אך בכלכלה דבר זה קורה רק לעיתים רחוקות, לדעתו כיוון ש"התוצאות [של מחקרים אקונומטריים] מהוות תרומה חשובה ליצירת תיאוריות או, באופן כללי יותר, להתפתחות הדעה המקצועית, רק לעיתים נדירות." סאמרס מוסיף:
האסכולה האוסטרית של ימינו דוחה בדרך כלל את רוב המודלים האקונומטריים.
לטענתם, הנתונים ההיסטוריים המשמשים ליצירת מודלים אקונומטריים מתארים התנהגות שהתרחשה בנסיבות ייחודיות לעבר; לפיכך, מודלים אקונומטריים מראים קשרים מתאמיים, ולא סיבתיים.
רבים מהכלכלנים האקונומטריים הגיבו לביקורת זו על ידי אימוץ מתודולוגיות מעין ניסויות, אך כלכלנים מהאסכולה האוסטרית המשיכו לפקפק במודלים האקונומטריים, והמשיכו לאחוז באמונה לפיה שיטות סטטיסטיות אינן מתאימות למדעי החברה.
האסכולה האוסטרית גורסת שכדי להוכיח שקשר הוא סיבתי יש לחשוב גם על מקרים שבהם הנסיבות שונות אך הקשר בין הגורמים הנחקרים עדיין מתרחש (מעין "עולמות מקבילים").
לאחר מכן ניתן לבודד את השינוי הנחקר מהשינויים שנגרמו עקב הנסיבות השונות.
מאתגר מאוד לענות לדרישות אלו, כיוון שאין שיטה טובה לייצר "עולמות מקבילים" שכאלה עבור נתונים היסטוריים.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני ערך 104 מסעות ביקור לארצות ומדינות זרות במהלך 26 ויותר שנות כהונתו (1978–2005).
במסעות אלו גמא יותר מ-1,167,000 קילומטר.
בסך הכל ביקר האפיפיור ב-129 מדינות (לא כולל איטליה), מהן 39 מדינות שבהן ביקר פעמיים ויותר (הביקורים הרבים ביותר, תשעה במספר, היו בארץ מולדתו פולין).
המסעות לחוץ לארץ היו משולבים במהלך השנים עם ביקורים באיטליה, שבה ביקר 146 פעמים.
האפיפיור לא ביקר ברוסיה, בסין ובשורה של מדינות מוסלמיות ובודהיסטיות.
המספרים בסוגריים מציינים את מספר ימי הביקור, כולל ימים חלקיים.
ביקרבונט (מימן פחמתי, Bicarbonate) הוא יון שנוסחתו -HCO3 ומסתו המולרית 61.01 דלטון.
אטום פחמן מרכזי מוקף בשלושה אטומי חמצן במבנה של משולש מישורי ואטום מימן הקשור לאחד החמצנים, הביקרבונט אִיזוֹ-אלקטרוני לחומצה חנקתית (אותו מספר אלקטרונים באותה קונפיגורציה).
לביקרבונט מטען שלילי אחד, הוא החומצה המצומדת ליון הקרבונט 2-CO3 והבסיס המצומד לחומצה פחמתית H2CO3.
במים יהיה יון הביקרבונט חלק מתגובות שיווי המשקל הבאות:
המלחים המכילים ביקרבונט נקראים גם ביקרבונטיים, כמו סודיום ביקרבונט (סודה לשתייה)
ביקרבונטים, בבואם במגע עם חומצה פולטים פחמן דו-חמצני.
מערכת היונים הביקרבונט/פחמן משמשת גם כבופר במערכת הדם ובמערכת הפחמן הימית.
רוב הפחמן הדו-חמצני, כ-80%, מובל בדם בצורת יון ביקרבונט שנוצר כתוצאה מריאקציה של הפחמן הדו-חמצני עם מולקולת מים.
בריאקציה הזו נוצרת חומצה קרבונית וממנה נוצר יון ביקרבונט.
על פי "אפקט בוהר", ככל שכמות הפחמן הדו-חמצני גבוהה, ההמוגלובין ישחרר יותר חמצן.
בים, מערכת הקרבונט קובעת את ויסות ה-PH.
בתאים של בעלי חיים רב תאיים, נמצאה מערכת בקרת כניסת ביקרבונט לתאים, שבאמצעותה מבוקרות יצירת נוקלאוטידים והשגשוג התאי.
מערכת זו משתמשת במוביל משותף (קו-טרנספורטר) של נתרן וביקרבונט (sodium bicarbonate cotransporter), בשם .
ביקורת עמיתים היא תהליך הערכה חיצוני לבחינת חיבורים מדעיים (מאמר מדעי או ספר מדעי), טרם אישורם לפרסום.
מומחים מהתחום שבו עוסק החיבור הבוחנים אותו, נקראים "מבקרים", "קוראים" או "לקטורים".
תפקידם לבחון האם החיבור ראוי לפרסום בבמה המדעית, לבקשת עורכי כתב עת מדעי או הוצאת ספרים מדעית, או לקראת בקשה למענק מחקר.
מאמרים שעברו תהליך של ביקורת עמיתים נחשבים ככאלה שעברו רף מינימלי כשלב ראשוני בהכרה בממצאים שבהם כבעלי חשיבות מדעית.
לביקורת עמיתים ישנן שתי מטרות עיקריות.
המטרה הראשונה של ביקורת עמיתים היא לבחון האם הממצאים המדעיים המתוארים במאמר אכן תומכים בטענות ובמסקנות החוקרים.
המטרה השנייה היא הצעת שינויים (טקסטואליים מהותיים או מחקריים) לשיפור המאמר.
גרסת מאמר שעוברת למבקרים נקראת "קדם פרסום" (Preprint).
המבקרים הם מומחים בנושא שבו עוסק הפרסום (בדרך כלל חברי סגל באוניברסיטאות ומכוני מחקר).
תפקידו של המבקר לכתוב דו"ח ובו הוא מעריך את איכותו של הפרסום, להעלות הצעות לשיפור ולבחון את מידת התאמתו של המאמר לכתב העת.
משוב זה מגיע לצוות העורכים של כתב העת (או קרן המחקר), ובדרך כלל גם למחבר עצמו.
קבלה ללא סייג: קבלת המאמר כפי שהוא
קבלה על תנאי: קבלת המאמר בכפוף לשינויים ושיפורים
דחיה על תנאי: דחיית המאמר, עם אפשרות הגשה מחודשת הכוללת תיקונים מהותיים
תשובת המבקרים (בדרך כלל שניים או שלושה) היא בגדר המלצה בלבד, ואינה מחייבת את עורכי כתב העת.
בדרך כלל המבקר פועל באופן עצמאי, ואינו נחשף לזהותם ולביקורותיהם של שאר המבקרים.
כמו כן, לא נדרשת הסכמה בין המבקרים ובמקרים רבים דעותיהם מנוגדות, ומאלצות את העורך (או קרן המחקר) להכריע באשר לפרסום המאמר.
בחלק ניכר מהמקרים בהם ישנם חילוקי דעות, מורשים החוקרים לנסות להסביר את טיעוניהם ולשכנע את המבקרים באמצעות מכתב לעורך שמועבר למבקרים.
כמו כן, ייתכן שהעורך יבקש חוות דעת ממבקר נוסף.
זהות המבקרים אמורה הייתה להיוותר חסויה בפני מחברי המאמר (single blind), אך עם השנים השתנו החוקים, וכיום יש כתבי העת המאפשרים למבקר להחליט אם רצונו בחשיפת זהותו למחבר המאמר, ולעיתים אף ניתן לאזכר את שם המבקר בעת פרסום המאמר.
בחלק מכתבי העת נהוג תהליך של "סמיות כפולה".
מחברי המאמר אינם מודעים לזהות המבקרים והמבקרים אינם נחשפים לזהות החוקרים.
בחירת המבקרים לספרים וכתבי-עת, היא לרוב מטלה שעליה אמון העורך.
קרנות מחקר מקימות ועדה שתפקידה לברור בין הפניות הצפויות להגיע מהעורך.
לרוב, מבקרים אינם מקבלים תמורה מלבד הערכה מדעית.
קהל המבקרים מורכב ברובו ממדענים העוסקים בתחום הרלוונטי.
אחת הבעיות המרכזיות בגיוס מבקרים, היא מיעוט המומחים בנושא מסוים ושאינם נמצאים בניגוד עניינים עם מחברי המאמר.
לדוגמה, חוקרים העובדים במכון מחקר משותף או שהיו שותפים לכתיבת מאמר מדעי, נחשבים לכאלה שנמצאים בניגוד עניינים.
לעיתים קרובות מציעים למחברי המאמר להעלות בעצמם שמות של מבקרים אפשריים, וכאלה שהיו מעוניינים בפסילתם.
הצורך להיוועץ עם מחברי המאמר בנוגע לשמות המבקרים נובע מתחומי ההתמחות המצומצמים המקובלים במדע המודרני.
לעיתים קרובות אין לעורך ידע רב בתחום המחקר שבו עוסק המאמר, ולכן המשימה לאתר מבקרים ראויים עלולה להיות מורכבת.
סגנון הביקורת הוא לרוב חופשי ותלוי כמעט לחלוטין במבקר.
בדרך כלל מתבקש המבקר לענות על מספר שאלות ספציפיות, כגון התאמת המאמר לכתב העת והאם המסקנות של המאמר נתמכות על ידי הניסויים המתוארים בו.
נורמות הפרסום משתנות בין תחומי המחקר השונים.
בתחום הפיזיקה, למשל, נהוג לפרסם כל ממצא שאינו שגוי, וחשיבותו של הפרסום נתונה בעיקר לביקורת הקהל הרחב.
בביולוגיה, הקריטריונים לפרסום יותר נוקשים ודורשים שהממצאים יהיו רלוונטיים לכתב-העת, חדשניים במידה רבה, ובחלק מהמקרים מעוניינים כתבי-העט שהחידושים יהיו בעלי אופי אשר יגדיל את הסיכוי שהמאמר יצוטט על ידי מאמרים שיתפרסמו בעתיד.
הסיבה לכך נובעת מכך שמספר הציטוטים של המאמרים שהתפרסמו בכתב עת מסוים הם משתנה קריטי בקביעת הדירוג המדעי של כתב עת.
אחת התוצאות השליליות היא קבלה עודפת של פרסומים בעלי סיכויי ציטוט גבוהים יותר, למשל כאלה העוסקים במחלות נפוצות, ודחייתם של מאמרים איכותיים שעוסקים בתחומים בעלי עניין מדעי וציבורי מצומצם.
לתהליך של ביקורת עמיתים יש מספר חסרונות:
ביקורת עמיתים, שלרוב מתבצעת באמצעות כתבי-עת שנמצאים בבעלות פרטית מביאה לכך שהכסף המושקע על ידי הציבור באמצעות מיסים שמממנים מחקר, אינו חוזר לציבור: מקורו של המימון למחקר במוסדות להשכלה גבוהה מהם מגיעים רוב המחקרים המדעיים, הוא בחלקו הגדול, אם לא ברובו מימון ציבורי.
לאחר הפרסום, זכויות היוצרים על הפרסום המדעי ,שהוא הביטוי המשמעותי ביותר לעבודת המחקר, מועברות לידי כתב העת או ההוצאה לאור, כך שהכסף הציבורי מגיע בסופו של דבר לגוף פרטי בלא יכולת של הציבור להנות מפרות ההשקעה באופן חופשי.
עיון וקריאה של המחקר מתאפשרת, בדרך כלל, על ידי רכישת הפרסום.
למעשה התרומה המעשית של כתבי העת למחקר ולאיכות הפרסום היא שולית, מאחר שאת המחקר מבצעים החוקרים והביקורת מתבצעת על ידי מבקרים חיצוניים שאינם קשורים לכתב העת, ולרוב אף לא מקבלים ממנו שכר.
ישנם מקרים בהם המבקר מכיר את עבודתה של קבוצת המחקר וחולק עליה עוד לפני שקיבל את מלאכת הביקורת.
לא תמיד יש למבקר את אפשרות לבדוק את אמיתות הממצאים, בעיקר בתחומים הדורשים כלים ניסויים יקרים וכאלה הדורשים זמן רב (לדוגמה ניסויים בביולוגיה או אקולוגיה).
באופן כללי, תחום הביקורת המדעית מבוסס על ההנחה שלא תמיד היא נכונה, שחוקרים אינם מזייפים את נתוני המחקר שלהם ולכן תהליך הביקורת אינו מתמקד בחשיפת הונאות
למבקרים אין שום אחריות בנוגע לפרסום, למרות שהם חלק חשוב בתהליך הפרסום.
הדבר גורם לעיתים קרובות לבקשות לתוספת ניסויים שאינם הכרחיים ומאידך, ישנם מקרים בהם הביקורת נעשית באופן שאינו מעמיק.
אחת הדרכים החלופיות לביקורת עמיתים הוא ארכיון כגון bioRxive שבו ניתן לפרסם מאמרים מבלי שעברו ביקורת עמיתים.
רוב כתבי העת מאפשרים לחוקרים לפרסם את ממצאיהם לאחר שעברו ביקורת עמיתים, גם במקרה שבו החוקרים פרסמו את ממצאיהם בארכיון פתוח דוגמת bioRxiv, על מנת להצטייר כגופים שאינם מונעים גישה ציבורית וחופשית למדע.
פרסומים חשובים שלא עברו ביקורת עמיתים
על אף שבמתודולוגיה המדעית המודרנית תופסת ביקורת העמיתים חשיבות רבה כל כך, יש כמה פרסומים חשובים שלא בוצע בהם הליך זה כמתואר פה.
מאמריו פורצי הדרך של אלברט איינשטיין פורסמו בשנת 1905 ב"שנתון הפיזיקה" הגרמני בלא שיעברו ביקורת עמיתים, לפי החלטתם של שני העורכים, מקס פלאנק ווילהלם וין, שניהם פיזיקאים ידועים לתהילה, שעתידים היו לזכות בפרס נובל לפיזיקה.
באותה עת מוסד ביקורת העמיתים לא היה מפותח, ואחרי פרסום הבכורה ניתן למדען קרדיט רב.
נטל ההוכחה לא היה על כתפיו, אלא על כתפי המתנגדים לטענותיו.
מאמרם של ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק על גילוי מבנה ה-DNA; פורסם בכתב העת Nature מבלי שעבר הליך של ביקורת, כפי שנאמר: "נכונותו הייתה ברורה מאליה", ואילו החשש שתוכנו ידלוף בטרם עת היה גדול.
העורכים הסתפקו בהמלצה של הפיזיקאי ויליאם לורנס בראג.
השערת פואנקרה נחשבה במשך שנים לאחת הבעיות הפתוחות החשובות ביותר בטופולוגיה ואף נבחרה על ידי מכון קליי למתמטיקה כאחת משבע בעיות המילניום, שעבור פתרון מלא של אחת מהן הציע המכון פרס כספי בסך מיליון דולר.
המתמטיקאי היהודי ממוצא רוסי גריגורי פרלמן בחר לפרסם את הוכחתו להשערה בדרך לא שגרתית, דרך ה-arXiv באינטרנט, ולא בכתב עת העובר ביקורת עמיתים, ובכך נמנע מלקיים את אחד התנאים לקבלת הפרס.
ביקורת עמיתים לא נועדה לגלות זיופים.
ההנחה שעומדת בבסיסה היא שמחבר המאמר פרסם את מחקרו בתום לב, מבלי שבדה נתונים.
לסוקרים אין, בדרך כלל, גישה לכל החומר המחקרי, ולמעט תחומים תאורטיים לחלוטין, כמו מתמטיקה, אין מנוס מלהסתמך על מידה רבה של אמון.
קיימות דוגמאות למקרי הונאה ברורים שעברו את שלב הביקורת ונחשפו רק כאשר חוקרים אחרים לא הצליחו לחזור על הממצאים.
דוגמה שהתפרסמה ב-2002 היא זו של יאן הנדריק שן , חוקר גרמני שפרסם במיטב כתבי העת, ביניהם Nature, שישה-עשר מאמרים, שיכולים היו לזכות אותו בעתיד בפרס נובל.
ביקורת העמיתים לא עלתה על התרמית, והיא נחשפה בעיקר, בשל שגיאה חובבנית ביותר שעשה שון כאשר השתמש באותו גרף של תוצאות עבור שני מחקרים שונים.
בסופו של דבר לא רק שפוטר ממעבדות בל, אלא גם תואר הדוקטור נשלל ממנו.
ביקורת פנימית היא מקצוע, הכולל פעילות מעין שיפוטית (ראה בג"ץ 7805/00 רוני אלוני נגד מבקרת עיריית ירושלים) של בדיקה והערכה עצמאיות ואובייקטיביות, המתייחסות לתהליכים ולפעולות בארגון, לרבות תהליכי בקרה, ניהול סיכונים וממשל תאגידי, לשם השגת מטרותיו, ולשם שמירה על האינטרס הציבורי על-פי דין.
תפקידי הביקורת הפנימית מפורטים בחוק הביקורת הפנימית תשנ"ב-1992 והם כוללים, בין היתר, שמירה על החוק, מינהל תקין, טוהר מידות, יעילות וחיסכון ומועילות.
בעידן הממשל התאגידי הפכה הביקורת הפנימית בעיני הציבור, הרגולציה, המחוקק ובתי הדין, לאחת מאבני הבניין המרכזיות בשמירה ובהגנה על האינטרס הציבורי.
הביקורת הפנימית היא הזרוע הארוכה והפנימית של הציבור אשר רואה בה גורם פיקוח, בקרה וביקורת פנימיים בחברות, בתאגידים ובארגונים אשר יש בהם עניין לציבור, במישרין או בעקיפין.
אי לכך, ניתן להגדירה כ"עין הציבורית הפנימית".
כמו כן, לביקורת הפנימית תרומה חשובה בפיקוח על הניהול המיטבי של כספי הציבור.
ביקורת פנימית היא פעילות המתבצעת על ידי מבקר פנימי בארגון ציבורי.
פעילות זו נועדה להפנות קשב של מנהלים ועובדים בארגון לסיכונים בתפקוד הארגון ולצורך בשיפור הבקרות הניהוליות כדי לצמצם את הסיכונים הללו.
ניתוח הסיכונים והצעת הבקרות הניהוליות המתאימות נועדו להבטיח קידום מועיל, יעיל ומוסרי של יעדי הארגון, ולשמור על כספו ורכושו.
הגורמים אשר זקוקים לביקורת הפנימית הם: תושבי המדינה, הממשלה, הכנסת, בעלי חברות, גורמי הנהלה ונושאי משרה בארגון, העובדים, הלקוחות המשקיעים וכדומה בגופים הציבוריים.
מכאן אנו למדים כי ביקורת פנימית חיונית לצורך שמירת האינטרס הציבורי, ולכן יש צורך בקיום ביקורת פנימית בגופים הציבוריים.
המבקר הפנימי חייב לבצע את עבודתו במרב המקצועיות והזהירות, לשאוף למצוינות בעבודתו, זאת תוך קיום תוכנית אבטחת איכות ושיפור מתמשכת – כל זאת, על פי אמות המידה של חוקיות, סדירות, חיסכון, יעילות, אפקטיביות, הגינות כלפי הסביבה, מנהל תקין וטוהר מידות.
הצלחתם של המבקרים הפנימיים נובעת מהיותם אנשי יושרה וצדק, מהמקצועיות שלהם, אך לא פחות מכך, מהגיבוי הניתן להם כמי שמתמנים ופועלים על פי החוק, אשר נחקק עקב הצורך בקיום ביקורת פנימית בגופים הציבוריים.
כיום, יותר מתמיד רואים הרגולטורים והמחוקקים בעולם ובארץ, את הנחיצות של הביקורת הפנימית "כזרוע שמתפקידה לבצע פיקוח, בקרה וביקורת על התהליכים המתבצעים בארגון, תוך שקיפות ושמירה על האינטרס הציבורי, בייחוד בנושא הניהול התקין וטוהר המידות."
הביקורת הפנימית מהווה את אחד ממרכיבי היסוד של הבלמים והאיזונים בארגון והיא תורמת לשיפור המנהל התקין וטוהר המידות בארגון.
יעודה של הביקורת הפנימית הוא בתרומתה לאיכות ולמצוינות ארגונית, המכוונת את הארגון ערכית ומקצועית להשיג שלמות בכל מה שהוא עושה כלפי כלל בעלי העניין.
כמו כן, לסייע להנהלת הארגון באיתור כשלים בתהליך במטרה לצמצם בעתיד את העלויות שיצרו הכשלים בעבר ולהמליץ על שיפורים בתהליך בשאיפה להביא את הארגון לביצועים טובים יותר.
בחלקה של הביקורת נופל החלק הקשה והמורכב, להיות "שומרת סף" התורמת את חלקה לאיכות ולמצוינות בכך, שהיא חושפת לאור אזורים בהם הארגון צפוי להיכשל כתוצאה מליקויים מערכתיים, מקצועיים או נורמטיביים.
פעילות המבקר הפנימי מתחלקת למספר שלבים עיקריים:
לצורך קביעת נושאי הביקורת המרכיבים את תוכנית הביקורת עושה המבקר הערכת סיכונים, שבה נלקחים בחשבון הן היעדים והמשימות לטווח קצר והארוך של הארגון, והן המגמות החיוביות והשליליות בסביבת הארגון.
על בסיס ניתוח היעדים והסביבה מעריך המבקר מהם הנושאים שבהם שינויים ושיפורים בבקרות הניהוליות עשויים לתרום לצמצום הסיכונים ולקידום אפקטיבי, יעיל ומוסרי של יעדי הארגון.
בחירת הנושאים לביקורת מתייחסת לא רק לתהליכים ופרויקטים קיימים הנמצאים בסיכון, אלא גם לתהליכים ופרויקטים חדשים שמן הראוי להיכנס אליהם כדי לנצל הזדמנויות שנוצרו בסביבה החיצונית והפנימית.
ויתור לא מחושב של המבקר הפנימי על הזדמנות לקדם את יעדי הארגון, דרך בחירה בנושא ביקורת מתאים, מהווה אף הוא סיכון.
עריכת סקר מוקדם בכל נושא ביקורת
עריכת ביקורת מתחילה בלימוד ההקשר הרחב של הנושא המבוקר באמצעות סקר מוקדם, שבו אוסף המבקר נתונים על התשומות והתפוקות של התהליכים המבוקרים, מראיין עובדים ומנהלים המשתתפים בתהליכים המבוקרים ועורך תצפיות.
בנוסף ללימוד הנושא המבוקר באמצעות מחקר אמפירי עורך המבקר בשלב הסקר המוקדם גם מחקר עיוני שנועד לנסח מיני-תאוריות והשערות לגבי סיכונים בתחום המבוקר ועל הדרכים לצימצומם.
מחקר עיוני זה מבוסס בעיקר על לימוד דו"חות ביקורת קודמים שלו ושל אחרים, שבהם מפורט הניסיון הקודם שלו ושל מבקרים אחרים בנושאים דומים שניתן להתייחס אליהם כאל תקדימים מתאימים.
מחקר עיוני זה מתבסס גם על לימוד דרכי הארגון והתהליכים בארגונים המוכרים כמצטיינים, על שיטות עבודה ובקרות ניהוליות המוכרות כ-best practice.
על בסיס הסקר המוקדם יכול המבקר להעריך האם תצמח תועלת מהמשך הביקורת בנושא שנבחר, ואם כן – כיצד לתחם אותו טוב יותר לפני הכניסה "לעבודת השטח".
תיחום הביקורת לפני עבודת השטח כולל, כאמור, ניסוח השערות לגבי הסיכונים שצפויים בנושא המבוקר והביטוי שיקבלו הסיכונים הללו בשטח; לדוגמה, סיכונים של יעילות נמוכה בקידום יעדי הארגון כתוצאה מהעדר מדדי ביצוע, חוסר יעילות של הפעילות הארגונית כתוצאה מהעדר תחשיבים נכונים, בעיות אתיות בפעולת בכירים כתוצאה מריכוז סמכויות והעדר שקיפות.
הן על בסיס ההשערות המפורטות והן על בסיס ידע מכללא שאינו מפורש ומודע למבקר, מחפש המבקר במהלך עבודת השטח רמזים לדברים שקיימים ושלהערכתו רצוי שלא יתקיימו, דהיינו נתונים ואירועים שנראים לו כאנומליות, כחריגות וכסטיות ממצב עניינים רצוי.
נתונים ואירועים שקיומם מרמז על סיכונים.
באותה מידה מחפש המבקר במהלך עבודת השטח רמזים לדברים שלא קיימים ושלהערכתו העובדה שאירועים כאלו לא מתקיימים ושנתונים כאלו לא נאספים היא שלילית ומצביעה על סיכונים אפשריים לארגון.
אנומליות, סטיות, חריגות ולקונות אלו משמשות את המבקר כדי לארוג את הממצאים המתייחסים הן למה שקדם לחריגות אלו והביא אותן, והן למה שצפוי בעקבותיהן.
המבקר הפנימי מציע בממצאים הסברים המתייחסים לעבר ומציינים מה, להערכתו, הם הגורמים שגרמו או אִפשרו היווצרות חריגים אלו.
המבקר הפנימי כולל בממצאים גם תחזיות לגבי העתיד כאשר הוא מפרט את היקף וחומרת הסיכונים לקידום מועיל, יעיל ואתי של יעדי הארגון שסטיות ולקונות אלו מצביעים עליהם.
כתיבת טיוטת דו"ח הביקורת וקבלת תגובת המבוקרים לטיוטה
הממצאים הללו מובאים בטיוטת דו"ח הביקורת, והמבוקרים חייבים להתייחס הן לעצם קיום החריגות שהמבקר זיהה, הן לנכונות הסיבות שהמבקר מציע להיווצרותם והן לדעתם על קיום הסיכונים וחומרתם, לגוף המבוקר, שהמבקר גזר מהחריגות והלקונות שאותן זיהה.
כמו כן המבוקר חייב לציין את לוח הזמנים לתיקון הליקויים שנמצאו על ידי המבקר הפנימי ואם ישנן אי הסכמות עם המבקר אלה יצוינו בדוח ויידונו בוועדת הביקורת.
כתיבת הדו"ח הסופי, הכולל המלצות ביחס לשינויים נדרשים בבקרות הניהוליות
על בסיס בחינה כפולה זו של הדינמיקה בגוף המבוקר ובסביבתו שיצרה או איפשרה את החריגים הללו, ועל בסיס ניתוח חומרת הסיכונים לקידום יעדי הארגון שקיום דינמיקה זו מצביעה עליהם וכמו כן גם על בסיס תגובת המבוקרים, מנסח המבקר בדו"ח הסופי המלצות על בקרות ניהוליות העשויות לצמצם סיכונים אלו.
מעקב אחר ביצוע ההמלצות על ידי הגוף המבוקר
דו"ח הביקורת הסופי נידון בוועדת הביקורת.
בסיכומה, ראש הוועדה מנחה על החלטות בהתאם לליקויים ולהמלצות דו"ח הביקורת.
המעקב אחר ביצוע ההחלטות נועד כדי לוודא את מועילות (אפקטיביות) הביקורת הפנימית.
ללא מעקב ייתכן שליקויים לא יתוקנו וכך לעבודת הביקורת לא תהיה שום ערך.
המעקב מאפשר הן את מועילות הביקורת והן את הרלוונטיות שלו בשל העובדה שגם המעקבים מדווחים לדירקטוריון ונידונים הביצועים ותיקני הליקויים שהוצגו על ידי המבקר הפנימי.
העוסק בתחום נדרש לידע בתחומים: כלכלה, סטטיסטיקה, משפטים ומערכות מידע.
סוגיית כפיפות המבקר הפנימי בארגון
המבקר הפנימי נותן שירות לארגון מכוון שבהגדרת המקצוע הביקורת הפנימית היא שירות לארגון.
המבקר ממונה על ידי הדירקטוריון ומדווח לדירקטוריון.
על פי חוק הביקורת הפנימית, סעיף 5(א) במשרדי הממשלה המבקר כפוף לשר או למנכ"ל, מבקר מערכת הביטחון כפוף לשר.
חוק הביקורת הפנימית התשנ"ב 1992
הביקורת הפנימית בגופים ציבוריים הוסדרה בישראל עם חקיקת חוק הביקורת הפנימית, התשנ"ב-1992. חוק הביקורת הפנימית הורה כי בכל גוף ציבורי תקוים ביקורת פנימית שתבחן את תקינות פעולתו של הגוף המבוקר מבחינת קיום הוראות החוק, הניהול התקין, טוהר המידות, החיסכון, היעילות והמועילות (אפקטיביות) של פעולות הארגון.
בחוק נקבעו הוראות כלליות בנוגע למינוי המבקר הפנימי ודרכי הפסקת עבודתו; השתלבותו בגוף הציבורי (כפיפותו, תחומי הפעילות שבהם הוא רשאי לעסוק); וסדרי עבודתו (הדוחות שעליו להגיש והדיון בהם, גישתו למסמכים ומאגרי מידע ועובדי לשכתו).
בישראל מעוגנת פונקציית הביקורת הפנימית בגופים ציבוריים בחוק זה.
בגופים פיננסיים (בנק, חברת ביטוח), בחברות ציבוריות ובגופים נוספים נדרש מינוי מבקר פנימי מכוח החוקים המסדירים את פעולתם.
בין יתר הגופים החייבים במינוי ע"פ חוק של מבקר פנימי הם: חברות ציבוריות (נסחרות בבורסה), חברות ממשלתיות, גופים ציבוריים (משרדי ממשלה וגופים נתמכים על-ידה), רשויות מקומיות ואגודת שיתופיות.
חוק הביקורת הפנימית מגדיר התאמה לתפקיד בזו הלשון (סעיף 3(א)(4)): "הוא בעל תואר אקדמי מאת מוסד להשכלה גבוהה בישראל או מוסד להשכלה גבוהה בחוץ לארץ שהכיר בו לעניין זה מוסד להשכלה גבוהה בישראל, או שהוא עורך דין או רואה חשבון".
יש לשים לב שהמבקר הפנימי אינו חייב להיות עורך דין או רואה חשבון: המבקר הפנימי רשאי להיות בעל תואר אקדמי, או עורך דין, או רואה חשבון (כיוון שבעת חקיקת החוק, עריכת דין וראיית חשבון לא דרשו בהכרח תואר אקדמי).
סעיף 3(א)(5) מגדיר את דרישות הניסיון כחלק מדרישות ההתאמה, בין היתר ניסיון של שנתיים או שהשתתף בהשתלמות מקצועית שאישרה הוועדה לענייני השתלמויות – בראש הוועדה עומד נציג של לשכת המבקרים הפנימיים.
החוק מחייב מינוי מבקר פנימי אולם לא נקבעו כללים לשעות עבודה ומספר המבקרים ולכן לא פעם הארגון מעדיף לצמצם את עבודת המבקר.
כאן חשובה מידת היכולת של המבקר להציג את ההשלכות והסכנות שבהיעדר שעות מספיקות של ביקורת (משאבים לביקורת).
תקציב שעות של הביקורת הוא פונקציה, בין היתר לגודל הארגון, פעילותו וכדומה.
שעות העבודה, מספר המבקרים והיקף הביקורת נשלטים על ידי הארגון וזה עלול לעיתים להקשות על ביקורת נאותה.
החוק דורש את אי תלותו של המבקר הפנימי ולכן על תאגידים לפעול לכך, כגון הכפפתו של המבקר הפנימי לדרג הבכיר ביותר בארגון, לרוב ליו"ר הדירקטוריון.
אישור תקציב הביקורת הפנימית נעשה על ידי ועדת הביקורת בהתאם להצעת תוכנית עבודה שנתית ורב-שנתית אותה מגיש המבקר על-סמך הערכת סיכונים – לעיתים ובחלק מן המבקרים הוא בעצמו עורך את הערכת הסיכונים – ובדיקת החשיפה למעילות – גם סקר שהמבקר לעיתים עורך בעצמו.
קיימת לשכה מקצועית שהיא לשכת המבקרים הפנימיים IIA ישראל בישראל ואשר מקיימת מסלולי לימודים לתואר ראשון ושני בביקורת פנימית ומנפיקה (באמצעות הלשכה העולמית IIA) תעודת מבקר פנימי מוסמך CIA.
סעיף 45א(2) לחוק מבקר המדינה 1958 מעניק הגנה למבקר פנימי.
הביקורת הפנימית באוניברסיטאות בישראל – מקרה מיוחד
מוסדות ההשכלה הגבוהה בישראל הוחרגו מהחובה לקיים ביקורת פנימית ע"פי חוק.
סעיף 1 בחוק, המפרט איזה גוף במדינה יחשב כגוף ציבורי ע"פי חוק זה, שחובה עליו לקיים ביקורת פנימית, מסתיים במשפט הבא: "והכל למעט מוסד להשכלה גבוהה שהוכר לפי סעיף 9 לחוק המועצה להשכלה גבוהה, התשי"ח-1958".
הטעם להחרגה זו הוא עיקרון החופש האקדמי ממנו נהנים מוסדות אלה.
למרות זאת, כל האוניברסיטאות ורוב המכללות, לקחו על עצמן מרצון לקיים ביקורת פנימית במוסדותיהן.
תנאי נוסף (מבין כמה) שהחוק מחייב בסעיף 3 בו הוא, שעל מבקר פנימי להיות "יחיד".
דהיינו, המבקר לא יכול להיות "חברה" בע"מ או פרטית.
שאלה מידית שעולה מכל הנ"ל היא, כיצד מקיימים חופש אקדמי במוסד השכלה גבוהה במציאות של קיום ביקורת פנימית עצמאית.
סוגיה זו של יחסי הגומלין בין הביקורת הפנימית באוניברסיטאות לבין עיקרון החופש האקדמי נדונה בפירוט במאמר שהופיע בספר שהוציאה אונ' בן-גוריון בנגב.
בעניין זה יש שונות מסוימת בין האוניברסיטאות.
סמכות מבקר האוניברסיטה לבדוק נושאים שבסמכות סנאט האוניברסיטה (במיוחד סוגיות אקדמיות ומינויים אקדמיים) היא מוגבלת בכל האוניברסיטאות, למעט באונ' בן-גוריון בנגב.
באונ' בן-גוריון בנגב כתוב בחוקתה ובתקנון הכללי שלה: "אין מרות על המבקר אלא החוק, החוקה (של האוניברסיטה) והתקנון הכללי", וע"פי התקנון הכללי המבקר חייב (רק) "לכבד את החופש האקדמי המוענק לאונ' לרבות חברי הסגל שלה".
מיד נשאלת השאלה: מי יקבע מה נהנה מחופש אקדמי ומה לא.
אליבא דכותב המאמר, רק מבקר האונ' יקבע זאת ולאור שני כללים: 1. כל סוגיה שהתקנון האקדמי קובע אודותיה הלכה, אינה נהנית מהחופש האקדמי, מכיוון שעל חברי הסגל לפעול ע"פי המוכתב בתקנון; 2. מבקר האוניברסיטה יימנע מליזום ביקורת בתחומים המופיעים (כדוגמאות) בסעיף 15בחוק המועצה להשכלה גבוהה (עמ' 587 במאמר).
עוד גורס מחבר המאמר, שהעובדה שהסעיף המציין את סמכותו של מבקר האוניברסיטה מכוח "חוק הביקורת הפנימית 1992" בחוק המועצה להשכלה גבוהה, מופיע כסעיף משנה בסעיף 15 – זה המעניק לאוניברסיטאות ולחברי הסגל שלה את החופש האקדמי, נותן משנה תוקף לגישתו.
לאמור: חופש אקדמי מחד, אך לא בלתי מוגבל ונתון לביקורת מאידך, והכל כרוך בסעיף קצר אחד בחוק.
סיבה נוספת להיות האוניברסיטאות מקרה מיוחד בתחום זה היא העובדה, שמבקר האוניברסיטה בהן אינו כפוף לאיש.
זאת להבדיל מהמבקרים הפנימיים במשרדי הממשלה ובגופים אחרים הכפופים לאחד מאנשי ההנהלה: בין אם מדובר בשר עצמו, או במנכ"ל או ביו"ר החברה/עמותה וכיוצא בזה.
הגדילה אונ' בן-גוריון בנגב לעשות ולקבוע בחוקתה ש-"אין על המבקר מרות, אלא של החוק, החוקה (חוקת האונ') והתקנון הכללי".
לעניין זה של התנגשות מול הרמוניה בין הביקורת הפנימית באוניברסיטאות לקיומו של החופש האקדמי, קיימת חוות דעת משפטית של פרופ' ברק מדינה, שניתנה לבקשתה של אונ' ב.ג.
בנגב, אשר בצד מגבלות אודות החובה לקיום הליך הוגן כאשר המבקר מוצא חשש לחריגה של חברי סגל אקדמי בתחום האקדמי, מאפשרת חוות הדעת למבקר הפנימי באוניברסיטה להיכנס לסוגיות אקדמיות מובהקות, אם עולה חשש שהתקיימה פעולה בלתי אתית או לא תקינה אחרת מצד חבר הסגל האקדמי.
הביקורת הפנימית במשרדי הממשלה בישראל
בחודשים נובמבר 2021 עד יולי 2022 ביצע משרד מבקר המדינה ביקורת בנושא הביקורת הפנימית בשירות המדינה.
נבדקו מערך הביקורת הפנימית במשרדי הממשלה ויחידות הסמך; עצמאות הביקורת הפנימית; תשומות יחידות הביקורת הפנימית; תוצרי יחידות הביקורת הפנימית; סוגיית קיומם של קווים מנחים לעריכת ביקורת פנימית במשרדי הממשלה.
מבקר המדינה מצא כי ב-25 מתוך 61 מהמשרדים (41%) אין משרה של מבקר פנימי ולא פועלות יחידות ביקורת פנימית עצמאיות.
המבקר מצא כי בכמחצית מהמשרדים שלהם הקצתה הממשלה בסך הכול כ-12.5 מיליארד ש"ח בשנה, לא מקוימות הוראות חוק הביקורת הפנימית המחייבות לקיים ביקורת פנימית בגוף ציבורי, או שנעשית בהם ביקורת בהיקף מצומצם במיוחד, באופן שמעמיד בספק את השגת מטרת החוק.
במשרדים אלה לא נעשתה ביקורת פנימית במשך 6 שנים, או שהביקורת הייתה בהיקף של פחות מדוח אחד בשנה.
חוק הביקורת הפנימית מחייב קיום דיון הנהלה בממצאי דוחות הביקורת בתוך 45 יום ממועד הגשתם.
ההוראה אינה מקוימת ברובם המכריע של המשרדים שנבדקו.
היעדר דיון הנהלה במועד מונע קבלת החלטות לביצוע בעקבות ממצאי הביקורת הפנימית, ובכך נפגעת אפקטיביות הביקורת, והשקעת משאבי הארגון של המשרד בביקורת עלולה לרדת לטמיון.
ב- 33% ממשרדי הממשלה לא הוקמה ועדה לתיקון ליקויים כמתחייב ובפועל לא נערך דיון בממצאי הדוח ולא בוצעו פעולות תיקון.
במהלך שש שנים שנסקרו על ידי המבקר, הנושאים שנבדקו במשרדים השונים לא מימשו את מטרות החוק שלפיהן ייבחנו תחומים שונים בפעולות המשרד:
במשרד לביטחון הפנים (המשרד לביטחון לאומי)נעשו בממוצע שני דוחות בשנה בלבד, אשר עסקו בעיקר בניהול ההון האנושי במשטרת ישראל או בשירות בתי הסוהר או בשירותי כבאות והצלה.
נושאי תקציב ורכש כמעט שלא נבדקו בביקורת זאת בשעה שבגופים שבאחריות המשרד לביטחון הפנים היו בשנת 2021 כ-47,000 משרות ותקציבם כ- 20 מיליארד ש"ח.
בהנהלת בתי המשפט היו בשנת 2021 כ-4,300 משרות, ולא נערך בה בשנים אלו דוח ביקורת נושא ניהול הון אנושי ושכר.
במשרד הרווחה לא נעשו דוחות ביקורת פנימית בנושא מחשוב, מידע וידע.
במשרד הביטחון היו בשנת 2021 כ-2,150 משרות, ונעשה בו רק דוח אחד בנושא ניהול ההון האנושי והשכר ודוח אחד בנושאי מחשוב, ניהול מידע וידע.
במשרד החינוך לא נעשו דוחות ביקורת פנימית בנושא פעילות הנהלה ומטה או מחשוב, מידע וידע.
במשרד האוצר לא נעשו דוחות ביקורת פנימית בנושא פעילות הנהלה ומטה או ניהול ההון האנושי ושכר.
במשרד החוץ לא עסקו כמעט בפעילות המשרד בארץ, והתמקדו בביקורת על נציגויותיו בחו"ל, לא נבדקה פעילות ההנהלה ומטה המשרד, ביחידות מרכזיות במשרד המופקדות על ניהול תחומי הדיפלומטיה, בניהול משאבי אנוש של המשרד ובניהול התקציב, הרכש והנכסים.
במשרד הפנים נעשו בתקופה שנבדקה שמונה דוחות, שלושה מהם עסקו באותו אגף (האגף לעדות לא יהודיות).
ברשות המיסים, שבה היו יותר מ-6,000 עובדים, נעשה רק דוח ביקורת אחד במהלך 6 שנים, שעסק בעיקרו בניהול הון אנושי ושכר.
משרד מבקר המדינה ציין לחיוב את פעולות נש"ם (נציבות שרות המדינה) בשנת 2016 לגיבוש תקן כוח אדם ליחידות הביקורת הפנימית במשרדי הממשלה וביחידות הסמך.
המבקר ציין לחיוב גם את יחידת הביקורת הפנימית במשרד הבריאות: "חרף המחסור במשאבי כוח האדם ביחידה, בהשוואה לתקינה הנדרשת, היחידה ביצעה פעולות ביקורת במרכזים רפואיים ב-6 השנים שנבדקו, נוסף על ביצוע ביקורת פנימית שוטפת במשרד עצמו."
ביר7 (BEER7) היא להקת סקא פאנק ישראלית שהוקמה בשנת 2000 בבאר שבע (ומכאן שמה).
בתחילת דרכה התאפיינה הלהקה בפרובוקציות רבות, ובהמשך הן רוככו.
בשנת 2003 יצא האלבום הראשון של הלהקה, "סקאנדל".
התקליט יצא בלייבל העצמאי של רם אוריון, "רא רקורדס".
סקאנדל נמכר ב-15 שקלים בהופעות (על עטיפת האלבום מצוין המשפט "15 ש"ח?
זה יותר זול מבירה!" כקריצה למחיר זה) ובחנויות רוק, ועותקיו אזלו במהרה.
מתוכו בלטו השירים "הרדיו לא חבר", ו"באר שבע".
בשנת 2004 יצא ללהקה קליפ לשיר "הרדיו לא חבר", המופיע באלבום.
הקליפ הגיע, על אף היותו פרובוקטיבי, למקום הראשון במצעד של ערוץ 24 (אחרי רוני דואני) - דבר שהפתיע רבים מכיוון שהייתה זו להקה בתחילת דרכה.
באותה שנה פרש רז להב מהלהקה והוחלף על ידי מיכאל לופו, וכן הצטלמה הלהקה לסרט התיעודי "חצוצרות יריחו" בבימויה של ליז נורד, העוסק בסצנת הפאנק הישראלית.
בשנת 2005 יצא ללהקה מיני-אלבום (E.P) באינטרנט בשם "יא היפי E.P", שמתוכו בלט בעיקר השיר "אמא שלי רצחה את הפאנק", שנכתב על אמה של ארד שלא אהבה מוזיקה.
בשנת 2006 עזב בסיסט הלהקה מיכאל לופו את הארץ לרומניה.
במקומו חזר הבסיסט המקורי רז להב, ובהמשך הזמן התחלף לאלון זיו והצטרף הסקסופוניסט עודד בן יצחק.
בשנת 2007 הלהקה חזרה להופיע בתדירות גבוהה, והתחילה לעבוד על אלבומה השני, "בלי רווח", שיכלול הפעם קרוב ל-15 שירים, שהלהקה ניגנה בהופעות בארבע השנים האחרונות, ביניהם "אמא שלי רצחה את הפאנק" בגרסה חדשה, "חזיר בתשובה", "אנטנה", "7 בירות", "רוחות רפאים" ו"פרגיות בשקל", העוסק בניצול מיני של ילדים.
האלבום יצא ב-27 ביוני 2010 בהוצאה עצמית והיה יותר "סקאי" מהאלבום "סקאנדל", שהיה פרובוקטיבי ומדי פעם עסק בבאר שבע, שם הוקמה הלהקה.
את האלבום הפיק מתופף הלהקה, גיא דרורי, יחד עם עמרי תמיר.
את עטיפת האלבום (אוגר השותה בירה בבר) והציורים בחוברת המילים עיצב אורי פינק.
על השירים של ביר7 ניכרת השפעה של להקות פאנק-רוק וסקא רבות מהעולם.
מתוך "סקאנדל" השירים "הבתולה מסדום" ו"הרדיו לא חבר" שהלחן שלהם זהה, הם מחווה ללהקת הפאנק רוק (Punk rock) האמריקנית Operation Ivy.
השיר "סקא זה רע" הוא עיבוד עברי לשיר של Propagandhi.
השיר "שמייח" הוא שירה של להקת פינגפונג, בה חבר רועי ארד אחיה הגדול של סולנית הלהקה, והלהקה ביצעה לו גרסת כיסוי מהירה.
בתוך "יא היפי E.P" מופיע השיר "אמא שלי רצחה את הפאנק", שבו קריצה ללהקת הסטריט-פאנק הישראלית "כאוס רבאק" (שגם אלבומה היחיד הופץ בהתחלה באינטרנט, ב-1999, שנה לפני שביר7 הוקמה).
ביקיני הוא סוג של בגד ים לנשים, המורכב משני חלקים – הראשון מכסה את החזה, והשני את המפשעה והישבן, כשפלג הגוף שביניהם נותר חשוף.
צורתם של שני חלקי הביקיני דומה מאוד לזו של לבני נשים, ועיצוב החלק התחתון או העליון של הביקיני יכול להשתנות בין חושפני מאוד לבין צנוע יחסית.
בגד המורכב משני חלקים הנלבש על ידי נשים לצרכים אתלטיים, נמצא בעתיקות על כדים יוונים וציורים, שגילם המשוער הוא כ-1,400 שנים.
הביקיני המודרני הומצא מחדש בשנת 1946 על ידי שני מעצבים צרפתיים שפעלו בנפרד.
ז'ק היים, מעצב אופנה מקאן, היה הראשון שהמציא בגד ים מסוג זה, אותו כינה "אטום".
הוא בחר בשם "אטום" כדי להדגיש את זעירותו של בגד הים, כגודל האטום, החלקיק הקטן ביותר של יסוד כימי שבו נשמרות תכונות היסוד.
היים פרסם את המצאתו באמצעות מטוס שצייר בשמים את הכתובת "אטום - בגד הים הקטן בעולם".
חודשיים לאחר מכן, יצר מהנדס המכוניות לואי ריאר (1897-1994), שהצטרף לחברת הביגוד של אמו, בגד ים דומה, אך קטן אף יותר.
גם ריאר בחר בפרסום באמצעות מטוס שאייר בשמיים את הכתובת "ביקיני - קטן יותר מבגד הים הקטן בעולם".
ריאר העניק לבגד הים את השם "ביקיני", תוך הכוונה לניסויים האטומיים שנערכו באותה תקופה באטול הזעיר ששמו "ביקיני".
הוא טען כי בגד הים יעורר פרץ התלהבות בעוצמה "אטומית", וכך כינה אותו "ביקיני" על שמו של האי.
שני בגדי הים הוצגו באופן רשמי ב-5 ביולי 1946 בתצוגת אופנה בפריז.
ריאר התקשה במציאת דוגמנית שתהיה מוכנה לעטות את בגד הים הזעיר ולבסוף נאלץ לבחור במישל ברנרדיני, רקדנית עירום במועדון "קזינו דה פרי" כדוגמנית.
תמונתה של ברנרדיני עוטה את בגד הים היא הראשונה והיחידה המתעדת את בגד הים בגלגולו הראשון.
הביקיני חולל סערה ברחבי העולם, והפך פופולרי בתחילת שנות החמישים על חופי הריביירה הצרפתית.
בארצות הברית, שם הייתה הגישה לבגד הים שמרנית יותר, הפך הביקיני פופולרי במיוחד אחרי הסרט מסיבת חוף משנת 1963, שמרבית השחקניות שבו עטו ביקיני.
המונח "מונוקיני", שנוצר מאוחר יותר, שימש בתחילה לתיאור לבישת החלק התחתון לבדו.
במקומות שבהם רחצה בחזה חשוף מקובלת, המילה ביקיני מתייחסת כבדיחה לחליפה של שני חלקים המורכבת ממונוקיני ומכובע שמש.
המונח הוטבע על ידי רודי גרנריץ'.
עם זאת, מאז שלהי המאה ה-20, משמש המונח לתיאור בגד ים אשר מאחור נראה כביקיני (כלומר: חלק עליון וחלק תחתון נפרדים), ומלפנים חלקו העליון וחלקו התחתון מחוברים.
ה"טנקיני" הוא בגד ים המשלב גופייה וחלק תחתון של ביקיני.
חוטיני הוא חלופה יותר חושפנית שבה שני חלקי הביקיני קטנים יותר ומורכבים למעשה רק ממשולשי בד המחוברים על ידי חוטים.
בשנות השבעים התווספו לדגמי הביקיני גזרת ה"טנגה" מברזיל בה הצדדים דקיקים ומתרחבים מלפנים ומאחור לגזרה הרגילה.
עם הזמן היצרנים מנסים לחדש ולצמצם את הגזרה עוד ועוד.
כיום ניתן לראות מגמה של הקטנה דוגמת החוטיני התפור בצורה מינימליסטית וקיבל את שמו מהדמיון לחוט דק.
סביב בגדי הים התפתחה תעשייה שלמה של כינויים וסלנג, בהם: מיני, מינימיני, מיקרו והמינימיקרו.
יש הלובשות ביקיני שהוא שילוב של שני סטים נפרדים, היוצרים ביחד מראה משולב אופנתי וכן מאפשרים להתאים את מידות החלק העליון והחלק התחתון, על פי גופה של הלובשת.
הקרנת המיניות הברורה של הבגד הובילה לעשייתם של סרטים והפקות טלוויזיות רבות, ברגע שמוסר ושמרנות הציבור השתנו במידה שאפשרה זאת.
הם כוללים את סרטי הגלישה הרבים בתחילת שנות השישים וסדרת הטלוויזיה משמר המפרץ.
את הופעות הביקיני ניתן למצוא בסרטים הכוללים: את אורסולה אנדרס כנערת בונד בשם הוני רידר ב"ד"ר נו" (1962), ראקל ולש כאשת המערות הפרהיסטורית בשנת 1966 בסרט "מיליון שנה לפני הספירה", ופיבי קייטס בשנת 1982 בסרט הנעורים "נעורים בקצב מהיר".
גרסה שונה של הביקיני, המופיעה בסרטי מדע בדיוני, היא ביקיני העשוי ממתכת ומתפקד כשריון.
הדמות "סוניה האדומה" היא דוגמה מפורסמת.
מאחר שמעולם לא נעשה שימוש מעשי בשריון שכזה (שהרי הוא חושף חלקים נרחבים מגוף האישה, ובכך אינו ממלא את מטרתו כשריון), מרבית המבקרים רואים בכך עיצוב סקסיסטי וניסיון למשוך קהל באמצעים מיניים.
במקרו-כלכלה, הביקוש המצרפי הוא סך הביקוש לכל הסחורות והשירותים במשק בנקודת זמן ספציפית.
כשמודדים את הביקוש המצרפי לאורך זמן, נהוג להציגו בערכים נומינליים, כלומר ללא התייחסות לאינפלציה.
לעיתים הוא נקרא גם הוצאה מצרפית.
הביקוש המצרפי נובע מצרכי משקי הבית, הממשלה והחברות, וכולל צריכה שוטפת, השקעות ולבסוף את הייצוא נטו (ייצוא פחות יבוא).
נהוג להניח כי רמת ההכנסה משפיעה על הביקוש לצריכה השוטפת, בעוד שער הריבית במשק משפיע על הביקוש להשקעות.
בשיווי משקל כלכלי חייב להתקיים שוויון בין הביקוש המצרפי לבין ההיצע המצרפי.
על פי התיאוריה הכלכלית המקובלת, ביקוש מצרפי הנמוך מההיצע המצרפי גורם לאבטלה, בעוד שביקוש מצרפי הגבוה מההיצע יוצר אינפלציה.
הגישה הקיינסיאנית מדגישה את הקשיים בהתאמה בין סך המוצרים המיוצרים במשק, דהיינו התוצר הלאומי, לבין סך הביקושים למוצרים – הביקוש המצרפי.
רמת התוצר שבה הביקוש המצרפי שווה לתוצר הלאומי נקראת שיווי המשקל.
רמה זו מתייצבת לאורך זמן ואינה בהכרח משקפת תוצר של תעסוקה מלאה.
ממשלות מנסות להשפיע על רמת תוצר זו במטרה להשיג תעסוקה מלאה, למנוע אינפלציה, לקדם צמיחה כלכלית ולשמור על איזון במאזן התשלומים.
הביקוש המצרפי במשק, המסומן לרוב ב-, קיצור של "Aggregate Demand", והוא מוגדר כסכום כל ההוצאות על סחורות ושירותים במשק בתקופה נתונה.
ניתן לכתוב את הביקוש המצרפי כסכום של מרכיביו העיקריים:
פונקציית הביקוש המצרפי תלויה בהכנסה הלאומית:
גורמים המשפיעים על הביקוש המצרפי
הצריכה תלויה בעיקר ברמת ההכנסה הפנויה () ולעיתים בריבית:
הוא הצריכה האוטונומית (שאינה תלויה בהכנסה)
ההשקעות (I) תלויות בעיקר בשער הריבית () – כאשר: I_0 הוא ההשקעות האוטונומיות ו-b הוא רגישות ההשקעות לשיעור הריבית
במצב שיווי משקל בשוק הסחורות: (כאשר Y הוא התוצר הלאומי, דהיינו ההיצע המצרפי) שיווי משקל זה מצביע על כך שהתוצר המיוצר במשק שווה לסך ההוצאות על המוצרים.
כאשר הביקוש המצרפי נמוך מההיצע המצרפי () נוצר עודף היצע שגורם ללחצים על ירידת מחירים ולהתפתחות אבטלה.
כאשר הביקוש המצרפי גבוה מההיצע המצרפי () נוצר עודף ביקוש שמוביל ללחצי עליית מחירים ואינפלציה.
הקיינסיאנים מדגישים את היכולת של הביקוש המצרפי להשפיע על רמת התוצר בטווח הקצר.
שינוי בהוצאה האוטונומית () משפיע על התוצר הלאומי בהתאם למכפיל:
הוא סך ההוצאות האוטונומיות במשק
רמת התוצר של שיווי משקל אינה בהכרח רמת תעסוקה מלאה, ולכן המדיניות הממשלתית יכולה לנסות להשפיע על הביקוש המצרפי כדי להשיג תעסוקה מלאה וצמיחה כלכלית.
בכלכלה, ביקוש הוא אומדן כמותי לדרישתם של צרכנים בשוק לצרוך מוצר – סחורה או שירות.
דרישתם של צרכני השוק למוצר מושפעת ממספר גורמים, שאחד העיקריים בהם הוא מחירו של המוצר, ועל כן מקובל להציג את הביקוש כפונקציה המתאימה לכל מחיר אפשרי של המוצר את כמות היחידות ממנו שידרשו הצרכנים.
הקשר בין המחיר לכמות המבוקשת מתואר על פי רוב כפונקציה יורדת, שמשמעותה שככל שהמחיר נמוך יותר כן יבקשו הצרכנים לרכוש כמות גדולה יותר מן המוצר.
עקומת הביקוש, המסומנת בדרך בכלל באות "D" (Demand), היא הביטוי הגרפי של פונקציה זו.
הביקוש הוא מרכיב מרכזי בתאוריות של כלכלת שוק, ואחד משני הנדבכים העיקריים של מודל היצע וביקוש, כפי שפותח והוצג בידי הכלכלן בן המאה ה-19 אלפרד מרשל.
היכרות של כלכלנים עם מאפייניו של הביקוש, תוך העמדתו אל מול ההיצע, מסייעת להם לנתח את משמעותם והשפעתם הכלכלית של תרחישים שונים כגון מיסוי, סבסוד, שינוי בהכנסה, תנועות הגירה, שינויי טעמים והעדפות, ועוד.
ביקוש של צרכן למוצר מושפע ממשתנים אחדים, שכל אחד מהם מהווה מרכיב במערכת שיקוליו האם וכמה לקנות מן המוצר.
המונח "פונקציית הביקוש" מתייחס על פי רוב לפונקציה המציגה את הקשר בין רמת הדרישה למוצר לבין המשתנה שהוא מחירו של המוצר, כאשר יתר המשתנים מונחים כקבועים.
ברור למדי באופן אינטואיטיבי שככל שמחיר מוצר נתון נמוך יותר, תגבר הדרישה לו בשוק – בין משום שיימצאו יותר צרכנים המעוניינים בו, ובין משום שכל צרכן לעצמו ידרוש יותר יחידות ממנו.
על-כן, במרבית המקרים המקובלים, להוציא חריגים שונים, ביקוש כפונקציה של מחיר הוא פונקציה יורדת, היינו פונקציה שבה המשתנה התלוי – הכמות הנדרשת – יורדת ככל שיעלה המשתנה הבלתי תלוי, היינו המחיר.
ביקוש בשוק נתון למוצר מסוים – כלומר הפונקציה המשקפת את כמות יחידות המוצר שידרשו כלל הצרכנים הפועלים בו בכל מחיר נתון – הוא למעשה מצרף של פונקציות הביקוש האינדיבידואליות של כל אחד מהצרכנים.
פונקציית הביקוש של הצרכן הבודד מציגה את הקשר בין מחיר לכמות כפונקציה יורדת, ועל כן גם פונקציית הביקוש המצרפית – זו המתייחסת לכלל השוק – היא פונקציה יורדת.
התועלת השולית כבסיס לפונקציית הביקוש
המיקרו-כלכלה מרחיבה ומעמיקה את הניתוח וההסבר לצורתה ומגמתה של פונקציית הביקוש של הצרכן הבודד, ומנסה למפות, באמצעות שימוש במושגים תועלת ותועלת שולית, את הכמות אותה יהיה הצרכן מעוניין לרכוש עבור כל מחיר שוק אפשרי.
אחת מהנחות היסוד של כלכלת שוק היא שצרכן פועל באופן רציונלי למטרת מקסימיזציה של תועלתו.
תועלת, במובנה הכלכלי, היא השימושיות, הסיפוק וההנאה אשר מפיק הצרכן כתוצאה מאחיזתו במוצר.
חקר הכלכלה מניח לצורך הדיון שתועלת זו היא נתון הניתן לכימות ולמדידה, לפחות תאורטית, במונחים של שווה-כסף.
צרכן הרוכש מוצרים בשוק מעוניין לרכוש את הכמות שתניב לו תועלת מקסימלית, בהתחשב במחיר השוק הנתון לפניו.
בעיקרון, הצרכן מעוניין לרכוש ולצרוך ככל היותר להגברת תועלתו, עד גבול מסוים: הגבול בו מחיר הקנייה של יחידת מוצר נוספת עולה על התועלת שיפיק ממנו.
עקרון התועלת השולית הפוחתת קובע כי תועלתו של צרכן מכל יחידה נוספת של מוצר הולכת ופוחתת ככל שהוא צורך יותר יחידות מן המוצר.
אדם מפיק תועלת רבה מן המכונית הראשונה שירכוש, תועלת נוספת אך פחותה מן המכונית הנוספת שיקנה, ותועלת נמוכה עוד יותר מן המכונית השלישית.
זוהי "התועלת השולית" – תוספת התועלת מצריכת יחידת מוצר אחת נוספת, וכפי שממחישה הדוגמה היא פחותה מהתועלת שהניבה לו יחידת המוצר הקודמת.
הצרכן, לפיכך, ישאף לצרוך יחידות מוצר נוספות עד לנקודת הכמות שבה התועלת השולית, שכאמור הולכת ופוחתת עם גבור הצריכה, תשתווה למחיר המוצר בשוק.
צריכה מעבר לנקודה זו, משמעה שעלות רכישת היחידות הנוספות עולה על התועלת שמפיק הצרכן מהן ועל כן לא ימשיך הצרכן הרציונלי לרכוש מעבר לכמות זו.
מכאן שניתן תאורטית להתאים, עבור כל מחיר אפשרי שישרור בשוק, את הכמות אותה ישאף הצרכן לרכוש, וכמות זו תפחת ככל שמחירו של המוצר גבוה יותר.
הפונקציה המתאימה לכל מחיר שוק אפשרי את הכמות האופטימלית אותה ירצה הצרכן לרכוש – היא פונקציית הביקוש שלו.
צריכה בכמות שבה התועלת השולית שווה למחיר (MU = P) מציינת לפיכך את הצריכה האופטימלית מבחינת היחס בין הוצאתו של הצרכן לבין סך תועלתו.
על כן, פונקציית הביקוש של הצרכן, שמשמעותה מהי הכמות אותה ירצה לרכוש ולצרוך בכל מחיר נתון, אינה אלא פונקציית התועלת השולית שלו, ומציגה על פי רוב גרף יורד של יחס בין מחיר לכמות נדרשת.
עקומת הביקוש היא הביטוי הגרפי של פונקציית הביקוש.
מקובל להציגה במערכת צירים שבה הציר האנכי מודד את המחיר (P), והציר האופקי את הכמות (Q).
זוהי תצוגה מתמטית מקובלת, אך עם שוני קל מהמקובל: כאן מוצג המשתנה הבלתי-תלוי – המחיר – על הציר האנכי, והמשתנה התלוי – הכמות – על הציר האופקי.
כצפוי מהיותה של פונקציית הביקוש פונקציה יורדת בדרך כלל, עקומת הביקוש המתקבלת היא בצורת קו יורד משמאל לימין.
פעמים רבות מקובל לציירה, סכמתית ולצורכי פשטות הדיון, כקו ישר אלכסוני, אף שאין היא מייצגת בהכרח פונקציה ליניארית.
בפועל, צורתה המלאה עשויה להיות קעורה או קמורה, או כל צירוף בין השניים.
השרטוט כקו ישר היורד משמאל לימין משמעותו, על פי רוב, שלצורך הדיון העקרוני די לנו בידיעת מגמתה הכללית של העקומה ומידת שיפועה בטווח הרלוונטי לצורך הדיון.
שיפועיה המשתנים של העקומה לרוחב כמויות צריכה היפותטיות הרחוקות מטווח הדיון הרלוונטי, ממילא כמעט בלתי ניתנים לאמידה ולמדידה.
יש היגיון מסוים בהצגתה כעקומה קמורה היורדת משמאל לימין (כמופיע בגרף משמאל) המבטא בקירוב גמישות יחידתית, ומכאן שלא מדובר במוצר בעל ביקוש גמיש או ביקוש קשיח (ביקוש יחידתי מתואר כהיפרבולה P*Q=K).
בדרך כלל, גם לא מקובל להצמיד מספרים שמייצגים ערכים מדויקים של מחיר וכמות על צירי העקומה (למעט בדוגמאות פשטניות לצורכי לימוד).
זאת משום שעקומת ביקוש נועדה לנתח מגמות ומאפיינים, שניתנים עקרונית לאמידה וחיזוי בידי כלכלנים בערכים כלליים ובשיעורים, אך כמעט בלתי אפשרי לבצע מדידה מדויקת ואמיתית בשטח של ערכים אלה.
זאת בעיקר משום שבאף שוק לא מתקיימת במלואה מערכת ההנחות הנדרשת במודלים של כלכלת שוק, וצרכנים אינם פועלים בהכרח באופן "רציונלי" כהגדרתו הכלכלית.
שינוי בביקוש: תזוזה של עקומת הביקוש
לבד ממחיר המוצר, המוצג כמשתנה על מערכת הצירים, פועלים סביב הצרכן משתנים נוספים המשפיעים על הכמות שאותה ידרוש בשוק.
בין אלה ניתן למנות את הכנסתו הפנויה, מחירי מוצרים תחליפיים ומחירי מוצרים משלימים, ועוד.
שינוי בכל אחד ממשתנים אלה יביא לשינוי במיקומה או בצורתה של עקומת הביקוש על גבי מערכת הצירים.
גידול בביקוש מוגדר כמצב בו עבור כל מחיר אפשרי תגדל הכמות המבוקשת בידי הצרכנים, יחסית למצב ששרר קודם.
גידול כזה עשוי לחול כתוצאה מעלייה בהכנסה, ירידת מחיר מוצר משלים, עלייה במחיר מוצר תחליפי, או משינוי דמוגרפי שפשוט מגדיל את מספר הצרכנים בשוק.
גרפית יתבטא הגידול בתזוזה ימינה של עקומת הביקוש כולה, כך שמיקומה החדש של עקומת הביקוש החדשה יקשר לכל מחיר נתון כמות גדולה יותר מאשר במיקומה הקודם.
באופן דומה, קיטון בביקוש יתבטא בתזוזה שמאלה של עקומת הביקוש כולה, כך שבכל מחיר נתון תידרש כמות קטנה מאשר בעבר.
כדי לנתח את הכוחות הפועלים בשוק, המורכב מיצרנים וצרכנים, ואת השפעתם ההדדית זה על זה, מקובל להתוות את עקומת ההיצע על אותה מערכת צירים עליה משורטטת עקומת הביקוש.
כמו הביקוש, גם ההיצע הוא פונקציה המתארת קשר בין כמות למחיר – אך לא מנקודת מבטו של הצרכן, אלא מנקודת מבטו של היצרן.
בשונה מעקומת הביקוש, המשקפת פונקציה יורדת, משקפת עקומת ההיצע פונקציה עולה: ככל שעולה מחיר המוצר, כך מציעים היצרנים יותר יחידות ממנו.
בנקודה על הגרף המשותף שבה מצטלבות עקומות ההיצע והביקוש, השוק מגיע לשיווי משקל.
נקודה זו משקפת מחיר מוצר וכמות שלו שבהם נפגשים רצונותיהם של היצרנים והצרכנים באופן אופטימלי – כל הכמות המוצעת שמציעים היצרנים במחיר המתאים להם נרכשת בידי הצרכנים במחיר המתאים להם, ומתאזנים הכוחות הפועלים לדחיפת המחיר מעלה או מטה.
עודף ביקוש הוא מצב המתקבל כאשר מחיר השורר בשוק נמוך ממחיר שיווי משקל.
במחיר כזה מעוניינים הצרכנים לקנות כמות גדולה יותר מכפי שיצרנים מעוניינים להציע, ולא שורר בשוק שיווי משקל כלכלי.
נמצאים אז בשוק צרכנים שדרישתם למוצר לא באה על סיפוקה, ואלה יפעלו להשגת פריטי מוצר גם במחיר גבוה ממחיר השוק.
מצב זה הוא כוח שוק הפועל בכיוון של עליית המחיר בשוק, עד להתייצבותו ברמה של שיווי משקל.
עקומת הביקוש מצטיירת, כאמור, כקו יורד משמאל לימין.
ישנה משמעות רבה לשיפוע שבו יורדת העקומה – שיפוע זה מבטא את גמישות הביקוש.
גמישות הביקוש מבטאת, בעיקרון, את יכולת ומידת תגובתם של צרכני השוק לשינויים במחיר, בדרך של התאמת הכמות המבקשת למחיר המשתנה.
ככל ששינוי במחיר יגרור בעקבותיו שינוי משמעותי יותר בכמות המבוקשת – כך נחשב הביקוש גמיש יותר, ולהפך: ככל ששינוי במחיר יגרור התאמה קטנה יותר של הכמות המבוקשת, כך ייחשב הביקוש קשיח יותר.
מבחינה מתמטית, נמדדת גמישות הביקוש כשיעור השינוי בכמות המבוקשת מחולק בשיעור השינוי במחיר.
ערכים אלה עשויים לנוע בטווח שבין 0 לאינסוף.
במקרה הקיצון, גמישות 0 משמעותה ביקוש קשיח לחלוטין, היינו אין זה משנה כמה ישתנה המחיר – אין הצרכנים מעוניינים לשנות כלל את כמויות הצריכה שלהם בהתאמה למחיר המשתנה.
במקרה הקיצון ההפוך, גמישות השואפת לעבר האינסופית משמעותה שלצרכנים נטייה בלתי-מוגבלת להתאים את כמות המבוקשת, עד אינסוף וללא כל שיהוי, בתגובה לשינוי פעוט במחיר.
מן הבחינה הגרפית, ביקוש קשיח לחלוטין יוצג על מערכת הצירים כקו ישר אנכי לחלוטין, כלומר בכל מחיר נתון הכמות המבוקשת היא תמיד אחת, יחידה וקבועה.
בהתאמה, ביקוש גמיש לחלוטין יוצג במערכת הצירים כקו אופקי לחלוטין.
בין שני מקרי הקיצון טווח רחב של שיפועים אפשריים של העקומה, שבו ככל שהשיפוע מתון יותר כך הביקוש גמיש יותר.
ביקוש קשיח יאפיין, על פי רוב, מוצרים הכרחיים.
אם נביט לדוגמה בביקוש לאינסולין, מוצר שנצרך רק בידי חולי סוכרת והכרחי לקיומם, נמצא שירידה, ולו גם ניכרת, במחירו של האינסולין לא תביא לידי הגדלה משמעותית של הכמות הנדרשת והנצרכת ממנו.
מי שאינו סוכרתי לא ירכוש את המוצר גם במחיר המופחת, ואפילו חולי סוכרת אינם צפויים לצרוך יותר ממנו עקב המחיר המופחת.
מנגד, ביקוש גמיש יימצא על פי רוב במוצרי מותרות, כאלה שקל לאדם להסתדר גם בלעדיהם.
במוצרים הטרוגניים ניתן לחשב את העדפת הצרכן המתבטאת בביקוש באמצעות מודל הדוני.
גמישות עשויה להשתנות באזורים שונים של העקומה.
היות שפונקציית הביקוש אינה בהכרח ליניארית (כזו שעקומתה בצורת קו ישר עם שיפוע קבוע), הרי שבנקודות ובטווחים שונים לאורך העקומה ניתן למדוד גמישויות שונות.
גם מקרי הקיצון – ביקוש קשיח לחלוטין או ביקוש גמיש לחלוטין – עשויים בהחלט לחול רק לגבי טווח מסוים של העקומה, ולא לכל אורכה.