tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא צלח גם ניסיונו של בניגסן להטעות ולבלבל את התקפותיהם של כוחות לאן, מורטייה וגרושי (Emmanuel Grouchy).
תחת תחושת כישלון גוברת יצא בניגסן למתקפה על האגף הימני של דיוויזיית נה, אך התוצאה היחידה שהניב מהלך זה, היה מותם של אלפי חיילים רוסיים תחת מי הנהר אלה.
זה היה רגעו של הגנרל דיופון.
יחד עם הדיוויזיה שלו, הוא הנחיל מכה קשה בלב הכוחות הרוסיים (שהיו מותשים גם כך מהקרב הארוך).
זמן קצר לאחר מכן, תקף דיופון חטיבות של הגאוורדיה הרוסית (הגאוורדיה הרוסית הקיסרית), שרק התייצבו בחזית הקרב.
במהרה, כיסו גופותיהם של חיילי הגווארדיה את מרבית שטחו של שדה הקרב.
הקרב בפרידלנד הסתיים בתבוסה קשה של הצבא הרוסי, שאיבד בין 18 ל-20 אלף מלוחמיו, שהיוו כ-30 אחוזים מצבאו של בניגסן.
מן העבר השני נאמדו אבדות הצרפתים בכ-8,000 חיילים, כשהצרפתים לוקחים שלל של 80 תותחים רוסים.
נפוליאון הצליח סוף סוף להשיג ניצחון צבאי משמעותי, ניצחון אותו לא השיג במשך יותר משישה חודשים.
אך הניצחון העיקרי שלו היה דווקא פוליטי עם חתימת חוזה טילזיט, שנחתם על שפת הנהר ניימן.
קרב צִפין (ערבית: وقعة صفين) נערך בין צבאו של הח'ליף הרביעי עלי בן אבי טאלב לצבאו של גדול מתנגדיו, מועאויה אבן אבו סופיאן מושל סוריה.
זו הייתה המלחמה הראשונה בתוך האסלאם בין שתי קבוצות יריבות.
כוחות שני היריבים המרים נערכו זה מול זה בשטח סורי הנקרא צִפין בשנת 657. צבאו של עלי היה גדול מאוד אם כי לא מאומן ומלוכד דיו, לעומת צבאו של מועאויה שהיה חזק ומנוסה אך קטן בהרבה.
למרות זאת נלחם צבאו של עלי בנחישות, מתוך ייאוש, בנכונות לסכן הכול מתוך ידיעה שאין לו מה להפסיד.
במשך זמן רב של לחימה לא הושגה הכרעה, אם כי נראה היה שידו של עלי על העליונה.
מועאויה אובד העצות פנה ליועצו עמר אבן אל-עאץ (عمر بن العاص), שנודע בכינויו "דאהִיַת אלערב" ("הערמומי שבערבים").
אבן אל-עאץ הציע למועאויה לפקוד על חייליו לשים על רומחיהם דפי קוראן כדי לסמל את אחדות בני האסלאם.
חיילי צבאו של עלי סירבו להמשיך להילחם נגד ספרי הקוראן המורמים נגדם.
על מנת להכריע את הקרב, הסכימו שני המנהיגים לגשת לבוררות ולהסכמי שביתת נשק.
כל אחד שלח את יועצו על מנת לנהל משא ומתן בנושא בחירת הח'ליף.
עלי שלח את יועצו הבכיר, אבו מוסא אלאשערי (ابو موسى الاشعري), ואילו מועאויה שלח את "הערמומי שבערבים".
השניים נכנסו להידבר באוהל, וכשהבינו שלא יגיעו להכרעה, הציע אבן אלעאץ שכל אחד מהם יצא החוצה ויתמוך באויבו, וכך יבין ההמון המוסלמי כי אפילו היועצים הבכירים ביותר מבולבלים, לאחר שהצליחו לשנות האחד את דעתו של השני.
השניים יצאו מהאוהל; אלאשערי, יועצו של עלי, צעק ראשון וקרא בשמו של מועאויה, דבר שגרם להלם בקרב עלי וצבאו.
מיד אחריו קרא גם אבן עאץ בשמו של מועאויה.
בעקבות זאת ניצח מועאויה בקרב צפין, אך עלי לא הסכים לקבל עליו את הדין, ולוחמיו הסכימו איתו וקראו "לָא חֻכּם אִלָא לִלָה" (אין משפט אלא לאללה).
הם טענו שעלי נכנע לבוררות בשר ודם ולא לבוררות האל, שהייתה נקבעת בהמשך הקרב.
אנשים אלה פרשו ממחנהו של עלי ויסדו את הכת הדתית–אופוזיציונית הראשונה באסלאם, שכונתה ח'וארג'.
הם פנו אל מזרח עיראק ובסיסם היה בנהרואן.
הם השליטו אנרכיה בכל הארץ במהלך מסעי השוד והביזה שניהלו.
בכך, למעשה, הפך הוויכוח הפוליטי בעניין הח'ליפות לוויכוח דתי.
הח'וארג' מינו להם ח'ליף משלהם תוך השקפה שלפיה הח'ליף לא חייב להיות מצאצאי הנביא, אלא יכול להיות כל אדם, אפילו עבד, ובלבד שרמתו המוסרית והדתית תהא גבוהה.
הם הכריזו כ"כופר" על כל מי שלא היה מוסלמי כרצונם ונלחמו במוסלמים-כופרים אלו מלחמת מצווה - ג'יהאד.
בשנת 658 יצא עלי נגדם למלחמה וערך בהם טבח גדול, אולם לא השמיד אותם לחלוטין.
בינתיים נמשך המאבק בן עלי למועאויה.
מועאויה סכסך בין עלי לבין מושל מצרים, שהיה תחת חסותו של עלי, ובכך גרם להחלפת המושל במושל חלש יותר, שלמעשה הקל את השתלטותו של מועאויה על מצרים.
משהכיר עלי בטעותו, שלח את מאלכ בן חארת' אלאשתר, מפקד הצבא המוכשר שלו, להחזיר את הסדר במצרים על כנו, אך בדרכו לשם הרעילו אותו שליחי מועאויה.
בשנת 658 חדר מועאויה למצרים בעזרת עמר בן אלעאץ, ובכך חתם למעשה את גורלו של עלי כח'ליף.
למעשה, הפך מועאויה לשליט העליון בחלק המערבי של עולם האסלאם דאז.
בשנת 660 הוא קיבל את ה"ביעה" (שבועת אמונים) בירושלים והכריז על עצמו כח'ליף.
עלי, שתכנן להילחם בו, נרצח בשנת 661 בכופה, בדרכו למסגד, בידי חַ'ארֵג'י בשם אבן מֻלגַ'ם.
קרב פרסלוס היה קרב מכריע במסגרת מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר, שנערך ב-9 באוגוסט 48 לפנה"ס בין צבאו של יוליוס קיסר לבין הצבא של הסיעה האופטימטית בסנאט הרומאי בפיקוד פומפיוס.
הקרב הסתיים בתבוסה מוחלטת של צבאו של פומפיוס, שנרצח זמן קצר לאחר מכן, וסימן את קץ המלחמה בינו לבין יוליוס קיסר, אך לא הביא לסיום מלחמת האזרחים ברומא בין המחנה הרפובליקני לבין יוליוס קיסר ותומכיו.
קודם לקרב זה שלט ברפובליקה הרומית הטריומווירט – שלושה מנהיגים רומאיים: קראסוס, פומפיוס ויוליוס קיסר יחדיו.
בשנת 53 לפנה"ס נהרג קראסוס בקרב חרן כנגד האימפריה הפרתית.
המהומה הפוליטית וחוסר היציבות גרמו לסנאט לבחור בפומפיוס לקונסול יחיד שישלוט בפועל ברומא.
יריבי קיסר בסנאט משכו את פומפיוס לצידם בטענה שקיסר (ששהה בגאליה באותה תקופה) מתכנן לפלוש לרומא ולהפוך בה לשליט יחיד.
הסנאט ביקש מפומפיוס לגייס כוחות על מנת להגן על המדינה מהפלישה, וקבע כי על קיסר לוותר על צבאותיו ועל הפרובינקיות שהוקצו לו ולא – יוכרז כאויב העם.
ויתור כזה בעבור קיסר משמעותו הייתה התאבדות פוליטית.
קיסר חצה את נהר הרוביקון, המסמל את גבולה הצפוני של איטליה עם צבאו ובכך ניתן האות למלחמתו של קיסר כנגד הסנאט.
פומפיוס העדיף להתפנות מאיטליה ולבנות את כוחותיו ביוון, הוא גיבש צי עצום של 600 אוניות ו-11 לגיונות וצר על אספקת התבואה לרומא.
פומפיוס הבין כי על אף עדיפותם המספרית של כוחותיו, היו כוחותיו של קיסר מיומנים יותר בעקבות פעילותם במהלך מלחמת גאליה, ולכן במקום לתקוף ישירות את קיסר יזם מצור על כוחותיו.
קיסר תקף את מחנה פומפיוס בדיראכיום, אולם נסוג באבידות כבדות.
פומפיוס לא ניצל את הצלחתו, ובחר להמשיך ולצור על כוחות קיסר כשנה (49–48 לפנה"ס), ודחק את קיסר לעבר תסליה.
בקרבת העיר פרסלוס נערך הקרב בין צבאות השנים – וזאת בשל נתיב הנהר שמנע מכל צבא לאגף ולהפתיע את האחר.
פומפיוס קיווה כי פרשיו יכריעו את הקרב, ואלה, בשל יתרונם המספרי הצליחו להביא לנסיגת פרשי קיסר, אולם חיל הרגלים של קיסר היה מיומן יותר, חמק בהצלחה מהמלכודות שטמן פומפיוס, ואף הדף את פרשיו, וזאת על אף הפרשי הכוחות.
לטענת קיסר, היה לאויביו יתרון מספרי משמעותי: 45,000 חיילים ו-7,000 פרשים לעומת 22,000 חייליו של קיסר ואלף פרשים.
עם זאת, הקרב נגמר בניצחון משמעותי של קיסר.
לאחר הפסדו נמלט פומפיוס למצרים, שם נרצח במצוות המלך תלמי השלושה עשר.
תבוסת פומפיוס לא הביאה לסיום מלחמת האזרחים – קאטו הצעיר המשיך במלחמה באפריקה עד תבוסתו בקרב תאפסוס ושני בניו של פומפיוס גנאיוס וסקסטוס המשיכו במלחמה כנגד קיסר בהיספניה עד תבוסתם בקרב מונדה, אשר סימן את סיום מלחמת האזרחים וניצחונו הסופי של קיסר.
בעוד שמועד הקרב היה ב-9 באוגוסט לפי לוח השנה שהיה נהוג ברומא באותה עת, לאחר שינוי הלוח ללוח היוליאני הקרב נחגג ב-29 ביוני או ב-7 ביולי (לפי דעות אחרות).
|כיתוב = קארה יוסוף ואיברהים הראשון
| מלחמה = פלישות קארה קויונלו לקווקז
| מקום = ליד צ'אלר'אן , אזרבייג'ן
| תוצאה = ניצחון לקארה קויונלו
| צד ראשון = השבטים הטורקמנים של קארה קויונלו
| צד שני = ממלכת גאורגיה ושירוואן{{הערה|שם=שירוואן|שירוואן (شروان,Şirvan) - מחוז היסטורי באזרבייג'ן שבראשה עמדה שושלת פרסית בשם שושלת פרסיאנידים, שהיו ממוצא ערבי, ונקראו בתואר השלטוני האסלאמי מימי הביניים שירוואנשאח }}
| מפקד ראשון = קארה יוסוף
| מפקד שני = קונסטנטין הראשון נלקח בשבי ונהרג שם.איברהים הראשון נלקח בשבי.
| כוח ראשון = לא ידוע
| כוח שני = 2,000 פרשים גאורגים ומספר לא ידוע של שירוואנים
}}קרב צַ'אלָרַ'אן (בגאורגית: ჩალაღანის ბრძოლა''', צ'אלאר'אניס בּרדזוֹלַה) היה קרב שהתקיים בדצמבר 1412, בין הטורקמנים של קארה קויונלו לבין בעלות הברית, ממלכת גאורגיה ושירוואן ליד צ'אלר'אן באזרבייג'ן, והסתיים בניצחונם של השבטים הטורקמנים.
עם נפילת האימפריה המונגולית של טימור לנג, מיד לאחר מותו של מנהיגם בשנת 1405, התחוללו התנגשויות בין שבטים שונים באזרבייג'ן.
בשנת 1406 השתלטה פדרציית שבטים טורקמנים מקארה קויונלו, בראשות קארה יוסוף על דרום אזרבייג'ן ופתח במתקפה כנגד השירוואנשאח , איברהים הראשון , שעמד בראש המאבק כנגד הטימורידים בצפון אזרבייג'ן.
בעל הברית הקודם של שירוואן, שליט קרבאך , יאר אחמד קאראמנלו, צידד בקארה יוסוף.
כאשר איברהים הראשון הצטרף לשליט שקי, ולמלך הגאורגי קונסטנטין הראשון, שצעד יחד עמם עם 2,00 פרשים גאורגים במטרה לתמוך בשירוואנשאח.
הקרב הראשי התקיים בדצמבר 1412, ליד הכפר צ'אלר'אן, והסתיים בתבוסה של בעלות הברית.
קונסטנטינוס הראשון, אברהים הראשון ואחיו, והמפקדים הגאורגים נלכדו על ידי הטורקמנים ונשבו.
קארה יוסף, שזעם על התנהגותם היהירה של השבויים הגאורגים, הוציא להורג את קונסטנטינוס הראשון ואחיו יחד עם 300 שבויים גאורגים.
עקב ניצחונו בקרב צ'אלר'אן ביסס קארה יוסוף את גבולותיו מפני איומים מצפון והתמקד משלב זה בכיבוש בגדאד.
קרב צֶ'סָפִּיק , הידוע גם בשם "קרב כֵּפֵי וירג'יניה" (Battle of the Virginia Capes), היה אחד מקרבות ההכרעה במלחמת העצמאות האמריקאית.
הוא נערך ב-5 בספטמבר 1781 בפתח מפרץ צ'ספיק בין צי בריטי בפיקוד סגן-אדמירל תומאס גרייבס לבין צי צרפתי בפיקוד סגן-אדמירל .
הקרב הסתיים בניצחון צרפתי, שהשפיע על מהלך המלחמה כולה.
בעקבות המפלה נמנעה מן הצי הבריטי האפשרות להעביר אספקה ותגבורות לכוחותיו של גנרל צ'ארלס קוֹרְנווֹלִיס הנלחם ביורקטאון.
האמריקנים, לעומת זאת, הובילו באין מפריע דרך מפרץ צ'ספיק חיילים ואספקה מניו יורק אל צבאו של ג'ורג' וושינגטון.
קורנווליס וחייליו, הנצורים ביורקטאון, נאלצו להיכנע, ובעקבות כך החליטה בריטניה להביא לסיומה של המלחמה ולהכיר בארצות הברית.
בקיץ 1781, לאחר שלא הושגה כל הכרעה בזירת הלחימה בדרום, יצא צבא בריטי בפיקוד לורד קורנווליס אל חופה של העיר יורקטאון.
משימתו הייתה להקים במקום נקודת נחיתה מבוצרת, שתסייע לשיפור הקשר הימי עם ניו-יורק, ותאפשר לצבא הבריטי הנלחם בדרום לנצל למלוא תועלתו את עליונותה הימית של בריטניה.
נוכחות צבא בריטי ביורקטאון הפכה אפוא את השגת השליטה במימי מפרץ צ'ספיק למשימה חיונית של הצי.
שייטות צרפתיות ובריטיות, שיצאו מן האיים הקאריביים, עשו דרכן צפונה לא רק כדי ליטול חלק בלחימה באמריקה, אלא גם כדי להימנע מנזקי עונת ההוריקנים.
ברם, מפקד השייטת הבריטית, סגן אדמירל סמיואל הוד, לא ידע אם פני הצי הצרפתי מועדות אל צ'ספיק, או שמא בכוונתו לסייע להיערכות הכוחות האמריקניים והצרפתיים להטלת מצור על ניו יורק.
השייטת הבריטית, המונה 14 אוניות קו, הגיעה אל מפרץ צ'ספיק ב-25 באוגוסט, ומשלא מצא שם אוניות צרפתיות, החליט אדמירל הוד להמשיך ולהפליג אל ניו-יורק.
באותו זמן היה עמיתו, סגן אדמירל תומאס גרייבס, עסוק זה מספר שבועות בניסיון ליירט שיירת אוניות שהובילה אספקה מצרפת אל חייליו של קולונל ג'ון לורנס בבוסטון.
כשהגיע הוד לניו-יורק, הוא פגש בנמל את גרייבס, שלא הצליח למצוא את השיירה, אבל לרשותו עמדו רק 5 אוניות קו כשירות ללחימה.
האדמירל הצרפתי דה גראס חמק מעיניו של הוד מכיוון ששט בכוונה באיטיות רבה.
זמנו היה בידו, כי הודיע שבועות מראש לעמיתו בניופורט, הרוזן דה בארה סן-לורן, על מועד הגעתו המדויק.
בארה מסר את המידע לגנרל ג'ורג' וושינגטון ולרוזן דה רושאמבו, שהיו עסוקים בהכנות להטיל מצור על ניו-יורק.
כשקיבלו ב-14 באוגוסט את הידיעה, הבינו השניים מיד את גודל ההזדמנות שהעניק להם דה גראס.
וושינגטון נערך לצעידה מהירה אל צ'ספיק, וביקש מבארה להוביל באוניותיו מניופורט אל צ'ספיק את הארטילריה הצרפתית והאספקה הנחוצות למלאכת המצור.
דה גראס הגיע לצ'ספיק ב-29 באוגוסט, כמעט על פי לוח הזמנים המתוכנן, עם צי הכולל 28 אוניות קו וכן שלושה רגימנטים צרפתיים בפיקוד הגנרל המרקיז דה סן-סימון.
החיילים הצרפתיים הונחתו מיד בחוף, וסייעו לצבא האמריקני בפיקוד המרקיז דה לה פאייט לחסום את נסיגת קורנווליס אל לב הארץ.
בארה הפליג מניו-פורט ב-25 באוגוסט.
כשנודע הדבר לגרייבס והוד, הבינו כי פני וושינגטון וחייליו מועדים אל יורקטאון, ועל כן יצאו יחד לחפש אחר שני הציים הצרפתיים.
מאחר שלא ידעו כי בארה נמצא הרחק בלב ים והוא עושה דרכו אל ברמודה, הפליגו השניים דרומה אל צ'ספיק.
כשהגיעו 19 אוניות השייטת הבריטית בפיקוד גרייבס אל צ'ספיק בבוקר 5 בספטמבר, נגלו לעיני אנשיהן 25 אוניות צרפתיות העוגנות מאחורי כף הנרי.
שלוש אוניות נוספות נשלחו אל פנים המפרץ כדי לחסום את שפכי הנהרות יורק וג'יימס, ורבות מהאוניות העוגנות חסרו קצינים, מלחים וסירות.
הבריטים נהנו מיתרון הרוח ושטף הגאות כמו גם מגורם ההפתעה, שכן האוניות הצרפתיות עגנו ללא תנועה בלתי מוכנות לקרב.
לו היו מפליגים מיד אל תוך המפרץ ומנחיתים התקפת פתע, יכלו להסב ליריביהם הצרפתים אבדות כבדות.
אלא שרעיון מעין זה לא עלה כלל במוחו של גרייבס.
בהתאם לטקטיקות הלחימה של אותם ימים נדרשו הציים להיערך בשני טורים מקבילים, להתקרב אל היריב כדי טווח תותח, ומשניתן האות לקרב ירתה כל אונייה על הנגדית לה בטור האויב.
השתהות זו אפשרה ל-24 האוניות הצרפתיות לנתק את חבלי העוגנים, לצאת מן המפרץ ולהיערך לקרב.
בשעה אחת בצהריים כבר הסתדרו פחות או יותר שני הציים זה מול זה בשני טורים, כשהם מפליגים במפנים מנוגדים.
עתה הורה גרייבס לכל אוניותיו לסוב לאחור, כך שפלגת המאסף הפכה להיות פלגת החלוץ.
בסביבות השעה ארבע אחר הצהריים, שש שעות לאחר שהבחינו שני הציים האחד בשני, היו הבריטים מוכנים לפתוח בלחימה.
בשלב זה הפליגו שני הציים מזרחה, מתרחקים מן המפרץ אל לב הים.
שני הטורים נעו בזווית אחד ביחס למשנהו, כך שבעוד אוניות החלוץ שלהם נמצאו בטווח ירי, אלו שמאחוריהן עדיין ניסו לצמצם את המרחק.
ברם, שינוי בכיוון הרוח תוך כדי הקרב היקשה עוד יותר על אוניות המאסף להצטרף ללחימה.
כך קרה, שבעוד אוניות החלוץ נלחמות תחת אש תותחים כבדה מתחילת הקרב, חלק מאוניות המאסף עדיין לא נטלו כלל חלק במערכה.
בלבול השתרר תוך כדי הקרב גם בתנועת האוניות במערך הבריטי בשל תשדורות דגלים סותרות לכאורה ששיגר גרייבס לאנשיו.
בסביבות השעה שש ושלושים בערב נדמו התותחים.
גרייבס פקד על כל אוניותיו להמשיך ולהפליג אל מעלה הרוח כדי להיפרד מן האויב.
אוניות פלגת החלוץ, שנשאו בעיקר נטל הלחימה, נפגעו קשות ולא יכלו עוד להוסיף ולהילחם ביעילות.
למעלה ממחצית ההרוגים והפצועים בשייטת הבריטית נמנו בחמש האוניות הקדומניות בטור.
אוניות רבות דלפו ונזקקו לתיקונים אפילו עוד קודם הקרב, ולאחרות נגרמו נזקים חמורים, בעיקר בתרונה ובחיבל, מפגיעות התותחים הצרפתים.
הלחימה ממש הסתיימה בערב 5 בספטמבר, אך משך כמה ימים אחר כך עוד הוסיפו שני הציים לשוט בטווח ראייה זה מזה, כשהם מתקנים את הנזקים שנגרמו להם.
ברם, תוך כדי כך התרחקו יותר ויותר מיעדם האסטרטגי - מפרץ צ'ספיק.
לבסוף, בלילה שבין 9 ל-10 בספטמבר, פקד דה גראס על אוניותיו להסתובב ולשוט אל מפרץ צ'סאפיק, בתקווה שהשייטת הצרפתית בפיקוד הרוזן דה בארה, שיצאה מניו-פורט, כבר הגיעה אליו.
ואומנם, עם שובם למחרת היום אל כף הנרי גילו שדה בארה אכן הגיע למקום כמתוכנן.
השייטת הצרפתית, שכוחה גדל עתה ל-36 אוניות קו, שלטה במפרץ צ'ספיק ללא עוררין.
לתותחים שהובאו על ידי דה בארה היה תפקיד מכריע בהכרעה המהירה של יורקטאון במצור.
הקרב הימי הסתיים אומנם ללא הכרעה, אך הוא הנחיל לצרפתים ניצחון אסטרטגי חשוב בשל השלכותיו על המערכה ביבשה.
קורנווליס נותק ממקורות האספקה והתגבורת שלו, ולעומתו תוגבר הצבא הצרפתי בחיילים שהובאו באוניותיו של דה גראס, אליהם הצטרפו גם חיילי צבא וושינגטון.
הניצחון בקרב הימי אפשר לאמריקנים ולבעלי בריתם להכניע במצור יעיל את הצבא הבריטי ביורקטאון, ותרם תרומה מכרעת לתבוסתם הסופית של הבריטים במלחמה.
קרב קאטר ברה הוא קרב אשר התרחש בבלגיה ב-16 ביוני 1815, בין הצבא הצרפתי לצבא הבריטי ובעלי בריתו במסגרת הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית.
חשיבות הקרב היא בסמיכות לקרב המכריע ליד ווטרלו והניסיון הצרפתי להפריד בין הצבא הבריטי לצבא הפרוסי, שהובס באותו יום בקרב ליני.
הצבאות התאחדו בקרב ווטרלו והביסו את הצבא הצרפתי.
אחרי ההפסד של הכוחות הפרוסים תחת הנהגתו של פילדמרשל בליכר, אולץ הדוכס מוולינגטון לסגת אחורה לאזור וטרלו, בו תכנן את הקרב המכריע יחד עם הכוחות הפרוסים שנסוגו.
לנפוליאון לא הייתה ברירה אלא להמשיך צפונה אחרי הצבאות המאוחדים ולהילחם על שדה הקרב שבחר הדוכס מוולינגטון בווטרלו.
קרב צומת מסמיה הוא קרב שהתרחש ב-10 בספטמבר 1938 בצומת מסמיה (כיום צומת ראם).
בקיץ 1938 הגיע הטרור הערבי לשיאו במרד הערבי הגדול (מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט).
בתקופה זו עבר הטרור לאזור הדרום, שנהנה עד אז משקט יחסי.
פליטי הכנופיות שהוכו בצפון ובשרון החלו להתרכז בדרום, שם היו כפרים ערביים גדולים ומבוססים בסמוך ליישובים יהודיים.
הם הרבו בחבלות במסילת הרכבת מיפו לירושלים, בחבלות בקו החשמל מגדרה לבאר טוביה, בניתוק קווי טלפון, בהטמנת מוקשים לכלי רכב, בחבלות בבתי אריזה ובמכוני מים וברציחות.
היישובים היהודים העסיקו פועלים ערביים שבמקרים רבים שימשו כמרגלים לכנופיות.
ב-9 בספטמבר 1938 נערכה בכפר ביל"ו ישיבת חירום של מפקדי ההגנה ובה הוחלט להקים יחידה של פלוגות שדה בת 100 איש, המחולקים לארבע פלוגות מראשון לציון עד באר טוביה.
ההחלטה הגיעה מאוחר מדי: למחרת יצאו 12 פועלים של חברת החשמל, מלווים ב-11 נוטרים במכונית משא ובטנדר, בו נסעו שמונה אנשים, לתקן את קו החשמל שחובל בין גדרה לבאר טוביה.
ערבים מהכפרים בשית, מסמיה, תל תורמוס וקסטינה (טינה) הוזעקו לארוב לשיירה.
לאחר שתיקנו עובדי חברת החשמל את הקו שניזוק, החלו המכוניות בנסיעה צפונה.
בהגיען לצומת מסמיה נפתחה עליהן אש משני צידי הכביש.
מכונית המשא הצליחה להגביר מהירות ולהתחמק אבל הטנדר, שגלגליו נפגעו, נעצר.
הנוטרים פתחו באש על התוקפים והרגו כמה מהם, עד שאזלה תחמושתם.
אז התנפלו עליהם הערבים, הרגו אותם בדקירות סכינים ובמכות בקתות הרובים, גזלו את נשקם והסירו את נעליהם.
משוריין בריטי שהגיע למקום מצא את הטנדר כשמנועו פועל, שלושה נוטרים הרוגים (, ו) ושניים פצועים ( ו) וכן שלושה ערבים הרוגים.
שלושה מנוסעי הרכב נעדרו (, , ו) וגופותיהם נמצאו למחרת בחיפושים בסביבה.
אחד הפצועים, דב מינצר, מת למחרת מפצעיו, והשני, צבי דיאמנט, נפטר לאחר 50 יום.
דיאמנט עוד הספיק לתאר את שאירע.
בקרב בצומת מסמיה נהרגו שני עובדים של חברת החשמל ושישה נוטרים.
מאמר מערכת בעיתון דבר קרא להגברת אמצעי הזהירות ונסיעה למקומות מרוחקים במשימות מעין אלו במשוריינים.
בלוויה של שלושה מהנרצחים בתל אביב, בה השתתפו בין השאר דוד רמז והרב משה אביגדור עמיאל, קראו הדוברים להגברת הביטחון בארץ ישראל ולהמשך בניין היישוב העברי.
בהלוויה ברחובות קראו הדוברים להקפיד על עבודה עברית ולהימנע מהעסקת ערבים ממסמיה.
חברת החשמל הוציאה שתי חוברות זיכרון עם דברי חברים על הנופלים משורות עובדיה, האחת בימים שלאחר הקרב, והאחרת במלאת שנה לו.
באוגוסט 1950, 12 שנים לרצח על פי התאריך העברי, נערך במקום גילוי אנדרטה לזכר עובדים ומגינים שהוקמה על ידי חברת החשמל.
שמו של ראובן צ'פ נכתב על האנדרטה 'אברהם' (צ'פ היה גר, וככל הנראה הייתה זו הרבנות שהמליצה לשנות את שמו בכיתוב), בלא להיוועץ בכך עם אלמנתו.
שנים לאחר מכן תוקן הכיתוב, וכיום מופיע שמו ראובן.
ב-28 באוגוסט 2018, י"ז באלול תשע"ח, קיימה חברת החשמל טקס הנצחה במלאת 80 שנה לקרב, ביוזמת עובדי תחנת כוח צפית הסמוכה, בהשתתפות מנכ"ל החברה, יו"ר ארגון העובדים ונציגי המשפחות של 2 עובדי חברת החשמל ושלוש משפחות הנוטרים, שאותרו ימים ספורים לפני הטקס.
קרב פרייבורג (נקרא גם קרב שלושת הימים) התרחש ב-3, 5 ו-9 באוגוסט 1644 כחלק ממלחמת שלושים השנים.
הקרב התרחש בין הצרפתים, שהכילו צבא של 20,000 איש, בפיקודו של לואי השני, , ו, וצבא בווארי-אימפריאלי של 16,800 איש בפיקודו של פילדמרשל פרנץ פון מרסי.
ב-3 וב-5 באוגוסט, ספגו הצרפתים אבדות כבדות למרות מספר גדול יותר של אבדות מהצד השני.
ב-9 באוגוסט, צבאו של הנרי ניסה לאגף את הבווארים על ידי נסיעה ל דרך וניתק את האספקה שלהם, בעוד פון מרסי עבר ל שם הם התמודדו זה מול זה.
הבווארים הדפו את התקפת החלוץ הצרפתי ונסוגו תוך שהם משאירים מאחור חלקים מהמטען והארטילריה שלהם.
לאחר שהביא לאבדות כבדות משני הצדדים, הצד הצרפתי טען לניצחון בגלל הנסיגה הבווארית אך הקרב נתפס לעיתים קרובות גם כתיקו או ניצחון טקטי של בוואריה שכן הצבא הצרפתי ספג אבדות כבדות בהרבה ונכשל במטרתם להקל על פרייבורג או לכבוש אותה מחדש.
עם זאת, צרפת השיגה יתרון אסטרטגי במערכה שלאחר מכן על ידי השארת פרייבורג בהמתנה והגיעה לאזור הריין העליון המוגן בדלילות לפני וכתוצאה מכך כבשה חלקים גדולים ממנו.
העימות בין צרפת לבוואריה נמשך, והוביל לקרבות הבאים של ו ב-1645. סדרת קרבות זו שנמשכה מאז קרב טוטלינגן (1643) סימנה את התקרבות סופה של מלחמת שלושים השנים.
האבדות העצומות שספגו בקרב פרייבורג החלישו את שני הצדדים והיוו גורם עצום שהוביל לקרב נורדלינגן, שם נהרג פון מרסי.
ממשיכי דרכו של מרסי לא היו מיומנים ויעילים כמוהו, מה שהוביל לכך שבוואריה ספגה פלישות מרובות בשנים הבאות.
מקסימיליאן, בעקבות הפלישה ההרסנית של 1646, נסוג זמנית מהמלחמה במהלך .
המלחמה המתמשכת בגרמניה שככה לזמן מה לאחר .
במהלך תחייתה, הוביל , את הצבא הצרפתי לעבר וירטמברג, אך מת בעת כיבוש רוטווייל.
לאחר מכן, תחת הנהגתו החדשה של המרשל , החלו הכוחות לצאת לכיוון , שם הותקפו על ידי הצבא הקיסרי-בווארי.
כך, ב-24 בנובמבר 1643, נערך קרב טוטלינגן בין הצרפתים, בפיקודו של המרשל יאסיאס רנצאו לבין ברית הכוחות הבוואריים, האימפריאליים והספרדים בראשות פרנץ פון מרסי ויוהאן פון וורת.
המארב של הבווארים הפתיע את החיילים הצרפתים והוא הושמד על ידי צבא קטן יחסית של 18,000 בווארים.
הצרפתים ספגו אבדות עצומות, שכן כ-4,000 גברים נהרגו ו-7,000 נפצעו.
הם איבדו ארטילריה ומטען וגברים רבים מתו לאחר מכן מרעב לאחר שברחו מהקרב, בעוד השאר נסוגו מעבר לנהר הריין אל אלזס.
יוסיאס רנצאו נפל אז בשבי, ורוטווייל שוחררה מהצרפתים.
בעקבות קרב זה, נאלצו הצרפתים להחזיר את פילדמרשל , שכן לחיילים היה חסר מפקד בגרמניה.
בנוסף, מעוזם בגרמניה החל להיחלש מאז שבעלי בריתם השוודים בראשות לנארט תורסטנסון נכבשו בביצוע מתקפה נגד דנמרק.
בעוד שמהצד שני, פרנץ פון מרסי החל לתבוע דומיננטיות בגרמניה על ידי השתלטות על , שוואביה ו.
דוכס בוואריה, מקסימיליאן הראשון, החליט לנצל את הכוח המוחלש של הצרפתים על ידי שליחת פון מרסי וחייליו, ב-15 באפריל 1644, דרך היער השחור לעבר ד'אוברן, על הריין ליד פרייבורג.
בתחילה, ב-11 במאי, צבאו של פון מרסי כבש את העיר איברלינגן שעל אגם קונסטנץ.
לאחר שהשאיר חלק מכוחו כדי לשמור על העיר, המשיך והגיע לפרייבורג ב-16 ביוני.
בשל הכוחות העליונים של הבווארים בהיקף של כ-16,000 איש, והצרפתים לא היו במדינה לקרב, זה הביא לכך שפון מרסי אילץ את חיל המצב הצרפתי למסור את העיר ב-28 ביולי, בעוד שלצרפתים לא הייתה אפשרות.
אלא לצפות בחוסר אונים בהתרחשות.
כדי לנסות למנוע מהדבר הזה לקרות, הקרדינל מאזארן שלח את הדוכס מאנגיין ואת צבאו שהכיל כ-10,000 חיילים לעזור לצרפתים להגן על פרייבורג, אבל זה לא הואיל עד שהבווארים מוקמו היטב בהרים מסביב לעיר, בשונברג וב.
ב-2 באוגוסט הגיעה תגבורת לצרפתים בדמות לואי השני וצבאו בעקבות הצלחתם בקרב רוקרוי.
הבווארים כבר כבשו את פרייבורג כשהדוכס מאנגיין הגיע.
הדוכס הצעיר שתפס את הפיקוד החליט לתקוף את הבווארים למחרת.
במחנה הצרפתי התרחשו כמה סכסוכים שהכריעו את האסטרטגיה הטובה ביותר לתקוף.
האנג'יין החליט לבטל רעיונות אחרים שנועדו להוציא את מרסי מעמדתה ובחרו לבצע מתקפה חזיתית.
למעשה, הוא היה כל כך בטוח באסטרטגיה שלו ובהצלחה שלו, עד שהמתקפה נקבעה רק 3 שעות לפני השקיעה, בשעה 17:00. לכן, ב-3 באוגוסט, בשעה 17:00, תקפו הצרפתים את הבווארים בשתי חזיתות שונות.
ד'אוברן, יחד עם 6,000 גברים ניסו לתקוף דרך עורף הבווארים, מה שהיה כרוך בלעבור דרך היער השחור התלול.
צלע הגבעות המאתגרות של היער פעלו נגד הצרפתים והם לא הצליחו להוציא להורג את הצלע לפני רדת הלילה.
ד'אנג'יין, לעומת זאת, המשיך להתקפה בשעה 17:00, כאשר 10,000 גברים החלו לטייל בגבעות שונברג.
עם זאת, האסטרטגיה של ד'אנג'יין נכשלה כשהיום הסתיים בכך שצרפתים ספגו אבדות כבדות מידי הבווארים.
בסופו של דבר, הגשם והלילה עצרו את התקדמות הקרב, וסיימו את הקרב של היום הראשון בקיפאון.
לפון מרסי הייתה נוכחות נפשית להחזיר את חייליו שלא היו מעורבים בקרב עם ד'אוברן באותה תקופה ולהקים אותם עם תותח בצפון-מזרח העיר.
לא נערך קרב ב-4 באוגוסט, כאשר הצבא הצרפתי המפולג ניסה להתארגן מחדש ב ותכנן את הצעד הבא שלהם.
ב-5 באוגוסט החליטו הצרפתים לתקוף בדרך ישירה על ידי שליחת מספר קבוצות של גברים ללורטוברג.
פון מרסי ניצל את ההתקפות הלא מתואמות של האויב והחליט להתנגד.
למרות שהצבא הצרפתי נלחם בצורה מופלאה, הם איבדו כמחצית מהצבא שלהם.
פון מרסי עדיין החזיק את העיר באחיזת בוואריה, אבל הם איבדו גם הם כשליש מחייליהם.
הקרב לא התרחש ב-6, 7 ו-8 באוגוסט, מכיוון ששני הצדדים היו בתהליך של חידוש מלאי האספקה שלהם.
הצרפתים השיגו אותו דרך ברייזאך, ואילו הבווארים השיגו אותו דרך .
בבוקרו של 9 באוגוסט, ניסו הצרפתים להוציא לפועל תוכנית של קיצוץ האספקה של הבווארים בכך שד'אוברן וחייליו יעברו ל דרך , בעוד שהאנגיין וחייליו נשארו במרזהאוזן.
מחשבתם הייתה שהצעד הזה יגרום לפון מרסי לתקוף אותם או ליפול לאחור ולברוח.
עם זאת, פון מרסי הוכיח את עצמו כצעד אחד לפני הצרפתים, שכן באותו לילה, הוא החזיק כמה חיילים בלורטוברג לעיני האויב, אשר פעלו כמטעהאו כהסטה בזמן שהוא וצבאו החלו לנוע לעבר על מנת לאבטח אספקה ותחמושת.
אולם הם התעמתו עם צבאו של ד'אוברן במהלך נסיגתם, שם הם התמודדו זה מול זה שוב.
למרות שהתקפה זו התחמקה על ידי הבווארים, אך רק באמצעות עדות למספר נפגעים, הם הצליחו לסגת בהצלחה לוילינגן.
עם זאת, הם נאלצו להשאיר מאחור 3 רובים ואת רוב המטען על מנת לסגת בשלמותם מכיוון שלא היו מסוגלים להשתלט עליהם.
בניגוד לקרב טוטלינגן, שהיה תוצאה של מתקפת פתע, קרב פרייבורג היה קרב בו לבווארים היה מספיק זמן לצור על העיר ולהתכונן למתקפה מצד הצרפתים.
מבחינת מקורות המודיעין של שני הצדדים, הצרפתים השתמשו בריגול כדי להשיג מידע על תוכניות הבווארים.
לדוגמה, מאזארן הודה בנטיעת מרגלים בבתי משפט במדריד ובווינה.
לבווארים לעומת זאת לא הייתה רשת של מרגלים בצרפת.
לפיכך, הם פנו להשתמש במקום זאת בשגרירים מוצבים.
עם זאת, מאזארן לא הצליח לנצל את המידע שהשיגו המרגלים, מכיוון שהמעיט בכוחו של צבאו של פון מרסי בריין ב-1644 לאחר שקיבל דיווחים על עניין זה.
עם זאת, הצרפתים ניצלו מהטעות הזו, מכיוון שהבווארים היו איטיים מאוד במעבר על הריין לתוך פרייבורג.
בנוסף, אם מאזארן היה משתמש במאגרים האסטרטגיים שלו שהוצבו ליד הגבול הצפון-מזרחי של צרפת כדי לשמור על קשר עם ד'אנג'יין בצורה יעילה יותר, הוא היה יכול למנוע את המצור על העיר ואבדות רבות היו נחסכות.
תנועה של חיילים גדולים ברחבי הארץ הייתה קשה לשמירה בסודיות.
לפיכך, באמצעות עיתונים וכתבים, מרסי היה מודע היטב לכך שהדוכס מאנג'יין מוחזר לתמוך בכוחות הצרפתים, מה שאפשר לו להעריך טוב יותר את כוחו של האויב.
עם זאת, מקסימיליאן לא הצליח לנצל את המודיעין כדי להשיג שטחים במספר הזדמנויות, שכן הוא היה זהיר מאוד בשל הגודל הקטן יותר של מדינתו וצבאו.
לפיכך, בווארים רק לעיתים רחוקות השתתפו בקרב מבלי לעבור כמה הליכים, כמו מועצת המלחמה, וכמה מכתבים לרחמים ובחזרה.
זהירות זו מנעה ממנו לנצל את חולשת אויבם בפרייבורג, ואילצה אותם לסגת עקב מחסור במזון.
הקרב הסתיים בכך שהבווארים נסוגו לווילינגן, לאחר שאיבדו כ-2,500 עד 6,800 מהחיילים שלהם, בעוד הצרפתים ניצלו את נסיגתם בניסיון לכבוש את רוב עמק הריין.
בסוף 1644 הם השתלטו על וורמס, אופנהיים, מיינץ ולנדאו ברצף מהיר.
בתחילת 1645, פון מרסי שלח 5,000-8,000 חיילים לסייע לאימפריאלים נגד השוודים תחת טורסטנסון ב.
ד'אוברן ניצל את המידע הזה ואת צבאו המוחלש של מרסי על ידי חציית הריין בספייר, עם 10,500 חייליו.
תנועה התקפית זו הביאה לכך שהבווארים נאלצו לסגת עמוק לתוך שוואביה.
עם זאת, גם בעוד ידו על העליונה במצב, עשה ד'אוברן טעות חמורה כשביקש מצבאו להיפרד כדי להשיג אספקה.
מרסי ראה את המצב וניצל את הכוח המפוזר הזה על ידי תקיפת ושליטה בצרפתים ב, מה שגרם להם לסגת לתוך הסן-קאסל.
זה גרם למאזארן לשלוח את ד'אנג'יין לסייע לטורן שוב לאחר שעזר לטורן בפרייבורג, לצרפתים הצטרף גם הצבא ההסיאני.
הכוח המחוזק צעד מגבולות בוואריה אל , מה שהביא ל (הידוע גם בשם: קרב אלרהיים).
בסיוע של ד'אנג'יין וההסיאנים, טורן הביס את הבווארים, לאחר שמרסי נהרג בפעולה.
בחלק האחרון של מלחמת שלושים השנים הבווארים הופשטו במספרים, ולאחר מותו של פון מרסי, היה חסר מפקד דומיננטי ויעיל שיוביל את כוחותיהם שנותרו.
כתוצאה מכך, בוואריה הייתה קורבן לשתי פלישות ב-1646 וב-1648. מכאן, שהקרבות שבהם התמודדה בוואריה בשנות ה-40 של המאה ה-16 הובילו לדלדול בכוחותיה, ואשר הובילו בסופו של דבר לנסיגה זמנית של מקסימיליאן מהמלחמה.
מאזארן לעומת זאת, לאחר שספג תבוסות בטוטלינגן והרבסטהאוזן, דחף לשיחות שלום ב-1646, בתקווה להבטיח את נכסיהם באימפריה.
זה התברר חלקית לטובתם, שכן הצרפתים והבווארים חתמו על ב-14 במרץ 1647.
קרב פרייבורג, שהוגדר על ידי רבים כקרב העקוב מדם של מלחמת שלושים השנים, בהחלט השפיע קשות על העיר פרייבורג.
לא רק שמגפה חדרה לעיר, והרגה יותר מ-1000 אזרחים, אלא גם ספגה חמש פלישות במשך 16 שנים, שהמשמעותית ביותר היא פלישת הבווארים, והן הותירו את אזרחיה ללא מספיק מזון כדי לשרוד.
אוכלוסייתה הצטמצמה מ-14,000 ל-2,000 במהלך כל המלחמה.
שלום וסטפאליה נחתם ב-1648, אשר הקצה את העיר השכנה ואת מבצר ברייזך שעל נהר הריין לצרפת, אך עד 1697, עקב הסכם רייסווייק, היא הוקצתה בחזרה לגרמניה.
בסוף 1917, במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, צלח חיל המשלוח המצרי של הבריטים פעמיים את מעברות הירקון:
ב-24 בנובמבר 1917 צלחה בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדית (NZMR - New Zeland Mounted Rifles brigade) מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק של חיל המשלוח.
מתקפת נגד עות'מאנית אילצה את התוקפים לסגת אל עמדות פתיחת המתקפה בגדה הדרומית של הנהר.
בלילה שבין 20 ל-21 בדצמבר 1917 יצאה לפועל הצליחה השנייה כאשר הדיוויזיה ה-52 הסקוטית בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ון היל חצתה את מעברות הירקון ולכדה את העמדות העות'מאניות מצפון לו.
יחידות חיל המשלוח הרחיבו אחיזתם מצפון לירקון עד צפונה לשפיים של ימינו.
ב-31 באוקטובר 1917 הובקע קו ההגנה העות'מאני במסגרת קרב באר שבע (לאחר שתי מתקפות כושלות מוקדם יותר באותה השנה שנודעו כקרב עזה הראשון וקרב עזה השני).
פריצת הקו אפשרה לצבא הבריטי לכבוש את העיר עזה במסגרת קרב עזה השלישי ולהתקדם במהירות לכיוון מרכז הארץ.
עיקר המערכה עבר לכיוון ירושלים שאותה התעתד הגנרל אלנבי לכבוש לפני חג המולד.
מנגד הצבא העות'מאני ריכז את מרב המאמצים בהגנה על הדרך העולה מחברון לירושלים תוך ניהול קרבות מאסף והשהייה בגזרת החוף והשפלה.
קרבות אלו זכו לכינוי, 'מרדף פלשת', (הקרב על גבעות מע'אר, קרב ואדי צראר, וקרב עיון קרא).
קרב ההשהיה העניק לנסוגים, שמצבת כוחותיהם נפלה מזו של חיל המשלוח, את פסק הזמן הדרוש לביסוס קו הגנה חלופי.
המפקדה המשותפת הטורקית-גרמנית, שישבה בנצרת החליטה לתקוע יתד בקרקע בקו שנמתח מנהר הירקון, במערב, ועד יריחו, במזרח.
מנגד אלנבי הורה לכוחותיו שבגזרת החוף טקטיקה המתרכזת בהעסקת הדיוויזיה הטורקית ה-8 וריתוקה לגזרה ובכך למנוע הסטת תגבורות טורקיות מהחוף לטובת המערכה על ירושלים וסביבתה.
ב-16 בנובמבר 1917 נכבשה יפו על ידי הבריגדה הניו זילנדית של דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק, וכוחותיה התקדמו עד לגדה הדרומית של הירקון שהיה אז עדיין נהר במלוא עוצמת ספיקתו, שני רק לנהר הירדן, ונחשב למכשול טבעי משמעותי.
חיילי הבריגדה הניו זילנדית הרכובה התחפרו לאורך הנהר ואילו העות'מאנים התחפרו על רכסי הכורכר מצפון לירקון.
המוצבים העות'מאנים בח'רבת הדרה (רמת החייל של היום) ושייח מוניס (רכס האוניברסיטה) שלטו באש ובתצפית על כל העורף הלוגיסטי הבריטי בואכה יפו, משכנה של מפקדת הגיס, ומזרחה לה, על הציר החיוני, יפו-רמלה-ירושלים, ועל לוד, אותה תכננו הבריטים להפוך לצומת הרכבות המרכזי בארץ ישראל.
יתרה מכך, הימיה הבריטית לא יכלה לעגון בנמל יפו כיוון שהייתה בטווח הארטילריה העות'מאנית.
שליטה עות'מאנית באש ובתצפית על כל פיתחת הירקון, ועמק האיילון הצפוני הייתה עמדת פתיחה נוחה עבורם להתקפת נגד, שתהדוף את הבריטים לאחור ותבטל את השגי חודש נובמבר בגזרת החוף והשפלה עד כדי ערעור האחיזה הבריטית בירושלים.
לפיכך, כדי לשמר את הישגיהם, החליטו הבריטים שעליהם לצלוח את הירקון, ולהשתלט על רכסי הכורכר מצפון לו.
הגנרל אלנבי בדוח רשמי הממוען לממוניו (מ-18 בספטמבר 1918) מתאר את הזירה כך:
ב-24 בנובמבר 1917 נערך ניסיון ראשון לצלוח את הירקון ולהשתלט על גבעות הכורכר.
קדמה לצליחה הפגזת ריכוך לאורך כל חזית הירקון שנועדה להסוות את נקודת הצליחה המדויקת.
הצליחה שהתרחשה בשפך הירקון, צלחה, ומוצבי העות'מאנים נלכדו על ידי חיילים מן החטיבה הרובאית הרכובה הניו זילנדית של דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק.
בעקבותיהם ניסו יחידות רגלים ומקלענים מחטיבת הרגלים ה-161 של הדיוויזיה ה-54 של חיל המשלוח לבסס קו הגנה על הגדה הצפונית של הירקון, ואולם למחרת היום הצליחו כוחות עות'מאנים עודפים לפרוץ את קווי ההגנה ולכבוש מחדש את עמדותיהם.
העות'מאנים לא ניסו לרדוף אחר הכוחות הנסוגים עד מעבר לנהר, ושני הצבאות שַבו והתבצרו משני עברי הנחל.
אלנבי מיקם את מפקדת חיל המשלוח בחוות שפון הטמפלרית מעט מערבית לרמלה על אם הדרך יפו-ירושלים.
מפקדת הדיוויזיה ה-52 מן הקורפוס ה-21 של חיל המשלוח התמקמה בתל אביב.
שלוש חטיבות הרגלים של הדיוויזיה ה-52 הסקוטית החליפו את חיילי הבריגדה הניו זילנדית בעמדות על הגדה הדרומית ונפרסו לאורך שישה ק"מ משפך הירקון לים ועד תל נפוליאון ברמת גן.
הדיוויזיה ה-54, מן הקורפוס ה-21, נפרסה מזרחה מדיוויזיה 52, וחטיבה 161 שלה עם כח ארטילרי התחפרו בגבעות רמת גן ובני ברק ('גבעת הגפן', ו'גבעת סוקולוב'), של היום, ומזרחה להן מדרום לפרדסים של המושבה פתח תקווה.
טייסת 113 של כנף 5 של הבריגדה הארצישראלית, שתפקידה סיוע אווירי לכוחות הקרקע בהכוונה של אש ארטילרית מן האוויר, הפצצה, ירי מקלעים, מיסוך וקשר, חנתה במנחת שרונה.
חיל המשלוח נזקק לחומרי גלם ולשטח היערכות על מנת להרכיב את הציוד לצליחת הירקון, ולשטחי אימון בהפעלת הציוד.
מכיוון, שהיה חשש כי המשמרות הטורקים שתצפתו, וסיירו לאורך הירקון, יגלו את ההכנות, הרחיק הפיקוד הבריטי של חיל המשלוח את זירת ההכנות וההצטיידות לצליחה עד המושבה הטמפלרית שרונה, וזאת אף על פי שהטמפלרים, אזרחי האימפריה הגרמנית נחשבו נתיני אויב.
מתושבי המושבה נאספו עצים ושטיחים לבניית אסדות הצליחה.
מהעצים נבנו סירות קלות, ורפסודות בצורת מסגרות עץ מרופדות.
השטיחים שימשו להחרשת קולות את צעדי החיילים על גבי הרפסודות.
באזור "באסה", צפונית ליפו, הייתה בִּיצָה ושם התאמנו השייטים בהפעלת הציוד.
אחרי אימונים אחדים, הוחבאו הרפסודות בפרדסי שרונה עד ליום הנחיתה.
חלקו המערבי של קו החזית בין כוחות חיל המשלוח המצרי וכוחות הצבא העות'מאני התייצב במהלך נובמבר 1917 לאורך הירקון.
העמדות הטורקיות העיקריות בחלקו המערבי של הקו נפרסו מתל רקית - בסיס המודיעין על רכס הכורכר מעל חוף תל ברוך, במערב, עבור בג'ליל, תל קסילה, שייח' מוניס - שכונת רמת אביב, שכונת 'גבעת הפרחים' בנאות אפקה ב', ועד ח'רבת הדרה - היום שכונת רמת החייל, במזרח.
המפקדה הקדמית הוקמה בכפר טירה.
בחזית היה גדוד 31 מחטיבת הפרשים הקוזקים, (חטיבה צ'רקסית) בסמוך לחוף, וממזרח לו גדודים 138 ו-161 מהדיוויזיות הרגליות הטורקיות ה-3 וה-7 של הארמייה ה-8. סוללות ארטילריה מוקמו בתל רקית ובג'ליל.
גם הצליחה השנייה הייתה אמורה להיערך במתכונת הצליחה הראשונה דהיינו, צליחה לאור היום בחיפוי ארטילרי והתקפת מצח על העמדות הטורקיות.
שליטה במוצבים החולשים על המעברות תאפשר ליחידות ההנדסה לפרוס גשרים ניידים, בביטחה יחסית, ולחצייה של עיקר הכח הדיוויזיוני שירחיב את ראשי הגשרים ויבסס השליטה בשטח עד להסרת האיום המיידי הטורקי על פיתחת הירקון ועמק האיילון הצפוני.
בין שתי הצליחות פוצצו העות'מאנים את גִ'סְר אֶל-הַדָּאר (גשר שאון המים) - סכר האבן בעשר טחנות ואת גשר הברזל מעל הירקון ליד טחנת הקמח 'פרוחיה' מצפון לפתח תקווה עליהם עברה דרך יפו-שכם ההיסטורית.
הצליחה השנייה נערכה בחסות הלילה שבין 20 ל-21 בדצמבר 1917. בליל חורף גשום נעו שלוש החטיבות של הדיוויזיה ה-52, תוך שהן נושאות עמן את ציוד הצליחה ומתמודדות בקרקע בוצית וטובענית, ונפח מים ניכר בנהר, לעבר שלוש נקודות הצליחה שנקבעו לאורך הירקון.
הפעם הופתעו הטורקים לחלוטין, ועל כך תעיד העובדה שעד בוקר חצו כל כוחות הרגלים של הדיוויזיה את הנהר, וביססו ראש גשר בחוף הצפוני של הירקון תוך שימוש בכידונים בלבד.
בלילה שבין 21 ל-22 בדצמבר תקפו יחידות מן הדיוויזיה ה-54 הבריטית את הגבעה המכונה, "Bald Hill", עמדה נישאה מדרום למושבה פתח תקווה שחלשה על כל גוש דן והייתה זירת קרב במשך כל חודש דצמבר, וכבשו אותה.
עם שחר יכלו התוקפים לדווח שהטורקים נסוגים מעמדותיהם בפרדסי המושבה פתח תקווה וכפר פג'ה, ובהמשך היום נפלו המקומות הללו בנוסף לכפר רינתיה בידי הבריטים.
ב-23 בדצמבר, בסיוע האווירייה והימיה שתקפו כוחות עותמאנים נסוגים, הרחיבו הבריטים את אחיזתם בגזרת החוף וכוח החוד הגיע עד צפונית לשפיים (היום בתחומי גן לאומי חוף השרון).
כך התייצב הנדבך המערבי של קו שתי העוג'ות עד ספטמבר 1918, מועד תחילת מתקפת מגידו של הגנרל אלנבי.
עמודי הזיכרון לצליחת מעברות הירקון
לאחר המלחמה החליט הגנרל היל להנציח את הצליחה באמצעות עמודי זיכרון שיוצבו בסמוך לכל אחת מנקודות הצליחה.
עמודי השיש נלקחו מעתיקות קיסריה, אפולוניה או אשקלון.
היל הביע את תקוותו כי יום 21 בדצמבר יהפוך ליום זיכרון וחג מקומי בתל אביב.
בנוסף ביקש, שתאריך זה יהיה יום חופש לתלמידי בתי הספר ותושבי תל אביב יגיעו לביקור במצבות כדי לזכור את החיילים הסקוטים שנפלו.
בתחילת חודש נובמבר 1918, החליט ועד תל אביב לפנות לזאב ז'בוטינסקי ולבקש ממנו לכתוב "את ההיסטוריה של המצבה שהעמיד גנרל היל", כמו כן הוחלט שבט"ו בשבט יִטְּעוּ ילדי בתי הספר עצים סביב המצבות.
על העמודים נחקקו כתובות זיכרון שציינו את חשיבות המקום בשפה האנגלית ובשפה העברית, בניסוחו של זאב ז'בוטינסקי ובהשתדלותו של מאיר דיזנגוף.
עמוד אחד הוצב מצפון לשפך הירקון בתל כדאדי (תל שוני), אחד בראש גבעת כיכר היל והעמוד השלישי - המזרחי הוצב על יד עץ בודד, שגדל קרוב לגדת הירקון על דרך פתח תקווה שלימים הפכה לדרך אבא הלל ברמת גן, במרחק קטן מאצטדיון רמת גן.
העץ הטיל את צילו על האנדרטה עד שנות ה-40 של המאה הקודמת אלא שאז פגע בו ברק והוא קרס.
העמוד השלישי הוזנח והוסתר על ידי הצמחייה שגדלה וצמחה סביבו במשך השנים.
בשנת 1996 החליטה עיריית רמת גן להעביר את האנדרטה למקום בולט יותר - צומת הרחובות אבא הלל - בן-גוריון, ולתכנן מחדש את סביבתה.
עבודות ההעברה והשיקום הסתיימו בשנת 1998 וכללו מלבד העברת העמוד למקומו החדש, עבודות גינון, בניית מדרגות אבן העולות מן הרחוב אל עמוד הזיכרון, ריצוף הרחבה סביב העמוד, התקנת תאורה והוספת שלושה שלטים מאחורי האנדרטה בהם הסבר על המבצע ומשמעותו.
לאחר חנוכת שביל יונתן לזכרו של יונתן גרוס, הוצב בכניסה לשביל שלט המסביר את הרקע להקמת האנדרטה.
+ הכתובות על עמודי הזיכרון מיקום המצבה התוכן החרוט על עמוד השיש בשפך הירקון - תל כודאדי "בלילה אור לז' טבת התרע"ח (21 בדצמבר 1917) עברה הבריגדה 157 של הדיוויזיה ה-52 את המעברה הזאת ולכדה את העמדות הטורקיות שממולה".
(מדובר בעמדות בתל רקית, היום - בסיס המודיעין על רכס הכורכר מעל חוף תל ברוך).
בכיכר היל-בצפון הישן של תל אביב "בלילה אור לז' טבת התרע"ח (21 בדצמבר 1917) עברה הבריגדה 156 של הדיוויזיה 52 (לאולנד) במקום הזה את הנהר, על גשרים קלים ורפסודת ולכדה את העמדה הטורקית שייח' מוניס".
בסוף רחוב אבא הלל - במערב רמת גן "בלילה אור ליום ו' טבת שנת התרע"ח [21 בדצמבר 1917] עברה הבריגדה ה-155 של הדיוויזיה ה-52 (לוּלנד) את הירקון במקום הזה, על ידי רפסודות וגשר-קל וכבשה את העמדות התרכיות בח[רבת] חדרה".
קרב קָאנָאל דו נוֹר היה קרב התקפי של מדינות ההסכמה במסגרת מתקפת מאה הימים בשלב האחרון של מלחמת העולם הראשונה.
הקרב התקיים לאורך חלק לא גמור של "תעלת הצפון" בחבל נור-פה דה קאלה בצפון צרפת, בין 27 בספטמבר ל-1 באוקטובר 1918. בקרב השתתפו הארמייה השלישית (בפיקוד ג'וליאן בינג) והארמייה הראשונה (בפיקוד הנרי הורן) של הצבא הבריטי.
ומטרתו הוגדרה כחסימת דרכי העברת תגבורת ועתודה לצבא הגרמני המתמוטט על ידי השתלטות על הגשר החיוני שחצה את התעלה, עליו עברה הדרך מאראס לקמברה.
בסיום הקרב התמקמה הארמייה הראשונה כחיפוי להתקדמות הארמייה השלישית לקראת תקיפת קמברה.
התעלה, שרוחבה היה כ-30 מטרים, הייתה מלאה מים בחלקה הצפוני אך בחלקה הדרומי הייתה יבשה לאורך של כ-2.5 ק"מ.
הגשר שחצה את התעלה נשלט על ידי כוח גרמני בהיקף של שתי דיוויזיות: דיוויזיית המילואים הראשונה של המשמר הפרוסי והדיוויזיה הימית השלישית.
התכנון, שבוצע על ידי אדריכלי הניצחון בקרב רכס וימי, ג'וליאן בינג וארתור קורי, היה נועז למדי במונחי הזמן והחזית ונתקל בהסתייגות הפיקוד העליון.
לפי התכנון יחצה הגיס הקנדי את התעלה בחלקה היבש (מדרום לגשר ולמחנה הגרמני) ויתפצל לשני כוחות, כאשר הצפוני יאגף את הכוח הגרמני שחנה על גדת התעלה ואיבטח את הגשר ויתקוף אותו מאחור והכוח הדרומי יכבוש ויתבסס ביער בורלון (Bourlon) שנמצא מדרום-מזרח לנקודת החצייה, בדרך לקמברה.
בהמשך תפתח הדרך להתקפה על קמברה ועל קו הינדנבורג.
במחצית ספטמבר החל גישור התעלה בחלקה היבש, כ-3 ק"מ דרומה מגשר הדרך אראס-קמברה, על ידי כוחות הנדסה של הגיס הקנדי וחיל המשלוח הקנדי שהקימו גשר זמני, בחיפוי הארמייה הבריטית הראשונה שירתה כמיליון פגזים על הקווים הגרמניים.
ב-27 בספטמבר עם שחר חצו שתי דיוויזיות של הגיס הקנדי והדיוויזיות ה-4, ה-6 וה-17 של הארמייה השלישית את התעלה, בחסות החשכה ביצעו את האיגוף ותפסו את הכוח הגרמני, בהפתעה מוחלטת מאגפו הבלתי-מוגן.
עד הצהריים היו כל חיילי הכוח הגרמני שבויים או פגועים.
במהלך יומיים נוספים של קרבות בהם התקדמו לכיוון קמברה הן הכוח שיצא מיער בורלון והן הכוח הצפוני תחת הפגזה קשה מכיוון העיר, נפתחה גם הדרך לקמברה.
ב-28 בספטמבר תקף הצבא הבלגי, שתוגבר בכוחות צרפתיים ובריטיים, בפיקודו של אלברט הראשון, מלך הבלגים חזית באורך 17 ק"מ מקו הינדנבורג בגבול צרפת-פלנדריה.
הכוחות פרצו קדימה ובמשך 48 שעות פרצו את קו ההגנה הגרמני והתקדמו לתוך בלגיה עד פאתי העיר רולר (פלמית: Roeselare, צרפתית: Roulers) ופתחו את הדרך לשחרור העיר ליל מצפון.
בעקבות הקרב הוענקו 12 עיטורי צלב ויקטוריה לחיילים וקצינים בקרב הכוחות הלוחמים, 8 מהם לקנדים.
ביער בורלון הוקמה אנדרטה המנציחה את הקרב.
קרב צ'סמה היה קרב ימי שהתרחש ב־7 ביולי 1770 בין הכוחות של האימפריה הרוסית לבין כוח של האימפריה העות'מאנית בים האגאי ליד חופי טורקיה.
כתוצאה מהניצחון בקרב הרוסים שיבשו באופן משמעותי את יכולת הטורקים לשמור על נתיבי השייט בים.
הקרב התרחש במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) במסגרתה הכוח הימי הרוסי הגיע לים האגאי וניהל מערכה ימית תוך ניצול עזרה מהאנגלים.
בקרב השתתף גם כוח אנגלי בפיקוד ג'ון אלפינסטון שתמך ברוסים.
הקרבות באזור החלו עוד ב־5 ביולי 1770 כאשר הספינות הרוסיות תקפו את הטורקים והטביעו את אוניית הדגל של הטורקים.
כתוצאה מכך, הטורקים החלו בנסיגה והגיעו לחוף באזור צ'סמה בה הם היו מוגנים על ידי תותחי חוף שהיו מוצבים במבצר.
במהלך 6 ביולי הצדדים התארגנו לקרב מכריע.
הרוסים הכינו לקראת הקרב 4 ספינות הבערה במטרה לנצל אותן במתקפה.
הקרב החל במהלך הלילה אור ל־7 ביולי.
ספינות רוסיות החלו בירי תותחים ותוך שעה אחת האוניות הטורקיות התפוצצה.
מהחלקים הבוערים שהתפזרו התפוצצה אונייה טורקית נוספת.
לקראת בוקר, ספינות הבערה החלו להתקדם לאוניות הטורקיות.
רק שתיים מהן הצליחו להתקרב לאוניות טורקיות ולהבעיר אותן.
מהלך זה הביא לנזק משמעותי ל־5 אוניות קרב טורקיות.
ההתפוצצויות באוניות טורקיות נמשכו עד הבוקר והתפוצצו עוד 10 אוניות מלחמה.
כתוצאה מהמפלה ומאיבוד מספר רב של אוניות הטורקים התקשו לשמור על נתיבי האספקה בים האגאי.
יתרה מכך, הרוסים הצליחו להתחיל במצור על דרדנלים.
יקטרינה הגדולה נתנה כבוד גדול למשתתפי הקרב ובמיוחד למפקדים.
בארמון הגדול בפטרהוף הוקם אולם מיוחד לזכר הקרב, הוקמו מספר פסלים, ארמון צ'סמה בסנקט פטרבורג וכנסיית צ'סמה.
לזכר הקרב בוצע יציקת מדליות מזהב ומכסף וכל משתתפי הקרב קיבלו אותם.
גריגורי אורלוב קיבל אישור להוסיף לשם משפחה שלו סיומת "צ'סמנסקי".
בצי הקיסרי הייתה אוניית מלחמה בשם "צ'סמה" ואחד מיישובי בהרי אורל נקרא צ'סמה על שם הקרב.
קרב קאחול (קאגול בתעתיק רוסי) היה קרב שהתרחש ב-1 באוגוסט 1770 (21 ביולי 1770 לפי הלוח היוליאני) במסגרת המלחמה העות'מאנית-רוסית, בין הכוחות של האימפריה הרוסית לבין כוח של האימפריה העות'מאנית וחאנות קרים.
הקרב הסתיים בניצחון רוסי למרות נחיתות מספרית משמעותית, וכתוצאה מניצחונם, הרוסים כבשו מספר מבצרים באזור.
המפקד הרוסי פיוטר רומיאנצב ידע על העדיפות המספרית המשמעותית של הטורקים.
לכן הוא החליט לנצל את תנאי השטח ולאלץ את הטורקים לנהל את הקרב בשטח בין שתי גבעות, כך שרצועת הקרב לא תהיה יותר מ-1.5 ק"מ.
בתנאים אלה הטורקים התקשו לנצל את מלואו הכוח.
הוא גם החליט להתחיל את הקרב ולא לתת לטורקים זמן להתארגנות מיוחדת לתנאי הקרקע במקום.
את הכוח העיקרי הוא מיקם במרכז ובצד הימני של חזית הקרב.
כאשר הטורקים ראו כוח רוסי מתקרב הם החלו בירי תותחים ובהתקפת נגד של הפרשים.
הרוסים עמדו במתקפה של הפרשים והחלו להתקרב למחנה הטורקי.
ברגע המכריע רומיאנצב בעצמו ניהל התארגנות נגד המתקפות של הטורקים.
הוא לקח את כוח עתודה שהיה ברשותו והם החלו בפריצה בתוך המחנה.
הפריצה הצליחה והניצחון היה מוחץ.
קרב קאופנס היה קרב במסגרת הזירה הדרומית של מלחמת העצמאות של ארצות הברית שנערך ב-17 בינואר 1781 בין כוחות הצבא הקונטיננטלי בפיקודו של דניאל מורגן לבין כוחות הצבא הבריטי בפיקודו של בנסטר טרלטון.
ב-14 באוקטובר 1780 מינה ג'ורג' וושינגטון את נתנאל גרין כמפקד המחלקה הדרומית של כוחות הצבא הקונטיננטלי.
משימתו של גרין לא הייתה פשוטה, שכן הקרוליינות סבלו ממספר אסונות במרוצת 1780, שהגרוע שבהם היה תפיסתו של צבא אמריקאי במצור על צ'ארלסטון ותבוסתו של צבא נוסף בקרב קמדן.
ניצחונה של מיליציה אמריקנית על כוחות מלוכנים בקרב הרי המלכים באוקטובר 1780 משך מעט זמן, אך רובה של קרוליינה הדרומית היה עודנו תחת שליטה בריטית, והצבא הדרומי עליו קיבל גרין את הפיקוד מנה רק 2,300 חיילים מתוכם 949 חיילים סדירים.
ב-3 בדצמבר התייצב דניאל מורגן במטהו של גרין בשארלוט אשר בקרוליינה הצפונית.
בתחילתה של המהפכה שירת מורגן, אשר היה בעל ניסיון צבאי רב אותו רכש במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, במצור על בוסטון, והשתתף בפלישה לקנדה בשנת 1775 ובקרב המרכזי שלה - קרב קוויבק.
בקרב זה, אשר הסתיים בתבוסה אמריקאית, נשבה מורגן על ידי הבריטים, אולם הוחזר במסגרת הסכם החזרת שבויים בינואר 1777 והוצב על ידי וושינגטון כמפקד יחידת רובאים של 500 רובאים מיומנים.
מורגן ואנשיו מילאו תפקיד מרכזי בניצחון האמריקאי בקרב סרטוגה, אשר הייתה נקודת מפנה של המלחמה כולה.
מאוכזב מחוסר הנכונות לקדמו ובעקבות פציעה ברגלו, פרש מורגן מהצבא בשנת 1779 אולם שב לאחר שנה עת קיבל מינוי של בריגדיר גנרל במסגרת הזירה הדרומית.
גרין חזה כי צבאו היה חלש מכדי לעמוד מול הכוחות הבריטים בקרב סדור וביצע מהלך לא קונבנציונלי - פיצול צבאו.
חלק מן הצבא נשלח בפיקודו של מורגן אל מעבר לנהר קטאובה על מנת לחבור אל כוחות המיליציה אשר שכנו שם, לתפוס פיקוד עליהם, תוך מציאת מקורות אספקה נוספים בנוסף על אלו אשר שכנו סביב לשארלוט.
צבאו של מורגן הגיע לנהר פקולט בחג המולד שם חברו לכוחות מיליציה מדרום קרוליינה בהנהגתו של אנדרו פיקנס כמו גם לאנשי מיליציה מג'ורג'יה ומהקרוליינות.
בינתיים תכנן לורד קורנווליס את חזרתו לקרוליינה הצפונית ועריכת הפלישה אותה דחה עקב ההפסד בהרי המלכים.
כוחותיו של מורגן איימו על אגפו השמאלי, ובנוסף לכך קיבל קורנווליס מידע מוטעה כי יעדו של מורגן היה המוצב הבריטי ה-96 בקרוליינה הדרומית.
על מנת לבלום ולהכות את מורגן ובכך להציל את המוצב, הורה קורנווליס ללוטננט קולונל בנסטר טרלטון לנוע מערבה ולפגוש במורגן.
טרלטון והלגיון צעדו לכיוון מוצב 96 וגילו כי מורגן לא היה שם, אולם טרלטון החליט להמשיך ולרדוף אחריו למרות זאת, וקיבל לבקשתו תגבורת מלורד קורנווליס.
טרלטון יצא לכיוונו המשוער של מורגן מעבר לנהר ברוד, וב-12 בינואר נודע לו מיקומו המדויק של צבאו של מורגן.
ביודעו על המרדף, נסג מורגן צפונה וזאת על מנת להתחמק מצבאותיהם של טרלטון ושל קורנווליס, וב-16 בינואר הגיע לנהר ברוד שם גילה כי הוא מוצף ובלתי ניתן למעבר, ובערבו של יום הגיע לקאופנס, שטח מרעה ידוע לבקר המקומי, ובאותו לילה חברו אליו כוחותיו של פיקנס אשר סיירו באזור.
מורגן החליט בנקודה זאת לעצור ולהילחם בכוחות הבריטים, וזאת על מנת להימנע מקרב בעת נסיגה והשהייה ותוך חצייתו של הנהר המוצף.
טרלטון המשיך בצעידתו לכיוונו של מורגן אל תוך הלילה במקום לעצור למנוחה.
גדוד חי"ר של הצבא הקונטיננטלי תחת פיקודו של לוטננט קולונל ג'ון איגר הווארד (שלוש פלוגות מדלאוור, וירג'יניה ומרילנד, 60 חיילים כל אחת)
פלוגת רגלים מווירג'יניה בפיקודו של קפטן ג'ון לווסון (75 חיילים)
פלוגת רגלים מקרוליינה הדרומית בפיקודו של קפטן ג'וזף פיקנס (60 חיילים)
פלוגת רגלים מקרוליינה הצפונית בפיקודו של קפטן הנרי קונלי (מספר לא ידוע של חיילים)
גדוד מיליציה מווירג'יניה בפיקודו של פרנק טריפלט (160 חיילים)
2 פלוגות מיליציה מווירג'יניה בפיקודו של מייג'ור דייוויד קמפבל (50 חיילים)
גדוד מיליציה מצפון קרוליינה תחת פיקודו של קולונל ג'וזף מקדוול (260-285 חיילים)
חטיבה של ארבעה גדודי מיליציה מדרום קרוליינה תחת פיקודו של קולונל אנדרו פיקנס (כ-730 חיילים):
גדוד של שלוש פלוגות מתוך הרגימנט הספרטני בפיקודו של לוטננט קולונל בנג'מין רובק.
גדוד של 4 פלוגות מתוך הרגימנט הספרטני בפיקודו של קולונל ג'ון תומאס.
גדוד של 4 פלוגות מתוך רגימנט הנהר הקטן בפיקודו של לוטננט קולונל ג'וזף הייס.
גדוד של 7 פלוגות מתוך רגימנט יער פייר מפיקודו של קולונל תומאס ברנדון.
שלוש פלוגות מיליציה מג'ורג'יה בפיקודו של מייג'ור קונינגהאם.
יחידות דרגונים מקרוליינה הצפונית ומוירג'יניה (30 חיילים).
יחידה של דרגונים מדרום קרוליינה בפיקוד מייג'ור ג'יימס מק'קל (25 חיילים)
יחידה מתוך רגימנט הדרגונים הקלים השלישי בפיקודו של לוטננט קולונל ויליאם וושינגטון (82 חיילים).
פלוגת מיליציה טירונה מקרוליינה הדרומית בפיקודו של מייג'ור בנג'מין ג'ולי (45 חיילים)
הלגיון הבריטי אשר כלל 250 פרשים ו-200 רגלים.
כוח מתוך רגימנט הדרגונים הקלים ה-17 (50 חיילים)
סוללה מתוך רגימנט הארטילריה המלכותי עם 2 תותחי 3 פאונד.
רגימנט הרובאים ה-7 המלכותי (177 חיילים)
פלוגת רגלים קלה מתוך הרגימנט ה-16 (42 חיילים)
הרגימנט ה-71 תחת פיקודו של מייג'ור ארתור מקארתור.
פלוגה מתוך הרגימנט המלוכני "הנסיך מווילס" (31 חיילים)
מורגן ידע כי שומה עליו לנצל את תוואי השטח של קאופנס ואת הזמן העומד לרשותו עד להגעתו של טרלטון לאזור.
יתרה מזאת, הוא הכיר את יכולותיהם ומגבלותיהם של חייליו ושל חיילי יריבו, ידע כיצד יגיבו בסיטואציות שונות והשתמש בידע הזה על מנת לבנות את תוכנית הקרב שלו.
תוכניתו של מורגן לא הייתה שגרתית.
הוא מיקם את כוחותיו בין הנהרות ברוד ופקלט ובכך מנע את האפשרות לנסיגת כוחותיו.
הסיבה למהלך זה הייתה הבטחה כי כוחות המיליציה הלא מיומנים אשר היו תחת פיקודו לא יברחו משדה הקרב בהישמע היריות הראשונות של הקרב, בהשאירם את הכוחות הסדירים לבדם במערכה מול הבריטים, כפי שכבר עשו בעבר (לדוגמה בקרב קמדן).
גבעה נמוכה נבחרה כמרכז שדה הקרב ועליה מוקמו הכוחות הסדירים והקונטיננטליים, כאשר אגפיהם נותרו חשופים, מורגן חזה כי טרלטון יתקוף את החזית ובנה את הטקטיקה שלו על פי תחזית זו.
חיילי הרגלים סודרו בשלוש שורות, הראשונה הורכבה מאנשי המיליציה של מק'דאוול מקרוליינה הדרומית ואנשיו של קנינגהאם מג'ורג'יה, השנייה 300 מאנשי המיליציה של אנדרו פיקנס והשלישית מהחיילים הסדירים כשורה העיקרית.
בהבינו כי לא ניתן לסמוך על אנשי המיליציה חסרי האימון הנאות בקרב סדור, בייחוד מול מתקפת פרשים, קיבלו אנשיו של פיקנס הוראה שלא לעמוד ולהילחם.
תחת זאת, הוא הורה להם לירות שני מטחי אש ולאחר מכן לסגת לכיוון אגפם השמאלי ולהיערך מחדש מאחורי השורה השלישית תחת הגנתם של הדרגונים של וושינגטון ומק'קל אשר נותרו בעתודה.
תנועתם של השורות הראשונה והשנייה נועדה למסך את נוכחותה של השורה השלישית, זאת אשר מוקמה על הגבעה והורכבה מחייליו הטובים והמאומנים ביותר של מורגן - אנשי הצבא הקונטיננטלי וצבאות המדינות, כמו גם אנשי מיליציה מנוסים מורג'יניה ומג'ורג'יה.
השורה השלישית הורכבה מחייליו הטובים ביותר של מורגן, 550 חיילים קונטיננטליים מדלאוור וממרילנד בפיקודו של הקולונל ג'ון אגר האוורד ואנשי המיליציה המנוסים מג'ורג'יה ומורג'יניה בפיקודם של הקולונלים טייט וטריפלט.
כוחותיו של מורגן מוקמו כך שאגפם היה מוגן על ידי ערוצי נחל והוא התעקש כי .
בשעה 02:00 בבוקר 17 בינואר 1781, דחק טרלטון בכוחותיו והמשיך את צעדתו לכיוון קאופנס, ובכך השלימו הכוחות הבריטים חמישה ימים של צעדה מאומצת ללא כל אפשרות לנוח, לאכול ולאזור כוחות לקראת הקרב.
אולם טרלטון היה בטוח בעליונות כוחותיו הסדירים והמאומנים אל מול כוחות המיליציה של מורגן אשר היו מכותרים בין נחלים מוצפים לבין חייליו של טרלטון.
בהגיעו לאזור הלחימה הוא סידר את כוחותיו כך שהדרגונים הוצבו באגפים, והתותחים בין שורות הסדירים הבריטים לבין החיילים המלוכנים.
תוכניתו של טרלטון הייתה פשוטה וישירה - רוב החיילים הרגלים יוצבו במבנה של שורות וינועו לכיוון כוחותיו של מורגן, תוך הגנתם של הדרגונים על אגפיהם, ו-250 חיילי הרגימנט ה-71 יישארו בעתודה מאחור בנוסף ל-200 פרשים מאנשי הלגיון אשר ינועו לכיוון הכוחות המורדים לאחר שבירת שורותיהם.
תוכניתו של מורגן עבדה כהלכה.
הכוחות הבריטים התקדמו בשורות עוקבות בציפייה לניצחון קל רק על מנת להיתקל בשורה חזקה יותר וזאת לאחר שהותשו וספגו אבדות, ועומקו של קו ההגנה האמריקאי בלם את ההתקדמות הבריטית כהלכה.
זמן קצר לפני הזריחה שלח טרלטון את הדרגונים שלו לתקוף את כוחות המיליציה של השורה הראשונה אשר במטח האש הראשון שלה קטלה 15 מהם.
טרלטון הסיג את הדרגונים ושלח את הרגלים להתקפה וזאת ללא ניסיון להבין את מערך הכוחות האמריקאיים או לתת לשאר כוחותיו שהות לצאת מן היערות ולהיערך להתקפה סדורה.
שורת המיליציה הראשונה המשיכה בירי תוך כדי נסיגתה לאחור והתאחדותה עם השורה השנייה בפיקודו של פיקנס.
הבריטים תקפו שוב והשורה השנייה ירתה שני מטחי אש וגרמה בכך לבלבול רב בקרב הבריטים, אולם במהרה הם סודרו מחדש ותקפו בשנית בסיוע של כוחות דרגונים.
ועם מתקפה זאת נסוגה השורה האמריקאית השנייה כמתוכנן לשמאל אל מאחורי השורה השלישית.
בראותם את נסיגת השורות הראשונות כנסיגה כללית של הכוחות האמריקאים התקדמו הבריטים ונתקלו בשורת הסדירים השלישית אשר המתינה להם דרוכה במעלה הגבעה.
חיילי הרגימנט ה-71 הצטוו לאגף את האמריקאים מימין, אולם ג'ון הווארד זיהה את מאמץ האיגוף והורה למיליציה הווירג'ינית לפנות אל הסקוטים, אך בהמולת הקרב הוראתו של האוורד פורשה שלא כהלכה והכוחות החלו נסוגים.
בראותם את נסיגת המיליציה החלו הבריטים לתקוף במעלה הגבעה שלא בתוך מבנה הקרב.
מורגן הורה על ירי מטח אש אחיד ואנשי המיליציה עצרו את נסיגתם וסבו לאחור.
מטח האש של הווירג'ינים נורה על הכוחות הבריטים ממרחק של כ-30 מטרים וזרע הרג רב ועצר את הסתערותם של הבריטים.
עם עצירת ההסתערות הורה האוורד על הסתערות כידונים.
הכוחות הקונטיננטלים הסתערו עם כידוניהם על החיילים הבריטים המפוזרים.
והמבנה המפוזר של כוחותיו של טרלטון החל להתמוטט: חלק נכנעו במקום, בעוד אחרים הסתובבו וברחו מן הזירה.
חייליו של האוורד שבו את התותח הבריטי ופרשיו של וושינגטון הגיחו מצידו השמאלי של הקו האמריקאי ותקפו את אגפו הימיני של הכוח הבריטי מאחור.
כוחות המיליציה בפיקודו של פיקנס אשר נסגו אל מאחורי הגבעה התארגנו מחדש ותקפו את הכוחות הבריטים מאגפם השמאלי וכוחות המיליציה של וירג'יניה, שנסיגתם המוטעית גרמה להתקפת הבריטים סבו ותקפו את הבריטים בחזית - כך נסגר מעגל של 360 מעלות סביב הכוחות הבריטים.
ההלם מהתקפה הפתאומית לצד ההפתעה של הופעתה של המיליציה אשר נסוגה באגפם השמאלי, היכן שפרשיהם אמורים היו להיות, הוכיחה את עצמה כהרת אסון בעבור כוחותיו המותשים של טרלטון, וכמחצית מן הכוחות הבריטים והמלוכנים מצאו את עצמם על האדמה פצועים או בריאים כתוצאה מן ההלם ויכלתם להילחם אבדה.