tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החל מעלייתו לשלטון של אייתוללה רוחאללה ח'ומייני התדרדרו היחסים בין שתי המדינות באופן קיצוני.
אנטי-ציונות הפכה לאחד מקווי היסוד של יחסי החוץ של איראן.
טבעת האש האיראנית המופעלת על ידי איראן פועלת באופן אקטיבי נגד מדינת ישראל.
רבים מארגונים בציר ההתנגדות משמעים קריאות גלויות להשמדת מדינת ישראל.
החות'ים שמו את הסיסמאות "אללה אכבר, מוות לאמריקה, מוות לישראל, קללה על היהודים, ניצחון לאסלאם" על דגלם.
הסיסמה "מוות לישראל", לצד "מוות לאמריקה", היא בין מהסיסמאות הנפוצות ביותר באיראן הרשמית בעשורים הארחונים.
סיסמאות אלו משמשות כאמצעי הביטוי נפוץ באיראן הרשמית ומושרשות באזרחים כבר מגיל צעיר.
קריאות להשמדת מדינת ישראל כיישות פוליטית הופיעו בהצהרות רשמיות, נאומים, מגילות יסוד או הופעות פומביות, ונלוו אליהן שאיפה להגשמת השמדה זו באמצעים צבאיים, פוליטיים או אידאולוגיים.
הסיסמה הזו שומשה גם בנואמים במג'לס.
בסרט שיצא לאחר ניסויי טילים של איראן במהלך נשיאותו של מחמוד אחמדינז'אד, נכתבה הסיסמה "מוות לישראל" על טילים בליסטיים ששוגרו לעבר מטרות דמה.
מדי שנה עולי רגל מוסלמים מאיראן נצפו צועקים את הסיסמה "מוות לישראל" במהלך טקסי חג' לצד הצהרות התנערות מהפוליתאיזם.
במהלך יום אל-קודס, אירוע שנתי פרו-פלסטיני המתקיים באיראן ובמדינות נוספות, עצרות ומצעדים מלווים לעיתים קרובות בקריאות "מוות לישראל" ו"מוות לאמריקה".
הקריאה מלווה לעיתים בשריפת דגל ישראל..
במיתולוגיה היוונית, תשע המוזות היו אלות היצירה, האמנויות והמדעים, פטרוניות תחומי המחול, המוזיקה, ההיסטוריה, הספרות, המחזאות והאסטרונומיה.
תשע המוזות הונהגו על ידי אפולו, אל האור, היופי והאמנויות, ויחדיו הן הנעימו את זמנם של אלי האולימפוס בנגינה, בזמרה ובריקוד.
עיקר תפקידן היה להעניק השראה ליוצרים השונים, בעיקר למשוררים, למוזיקאים ולפילוסופים.
לפי דברי הסיודוס בספרו תאוגוניה, תשע המוזות היו בנותיהם של זאוס, ראש האלים, ומנמוסינה, אלת הזיכרון.
המיתוס מספר שזאוס ביקר את מנמוסינה במשך תשעה לילות רצופים, ובכל לילה תינה אהבים עימה.
מנמוסינה התעברה מביקורים ליליים אלו, וכעבור כשנה ילדה לזאוס תשע בנות, הן תשע המוזות.
אולם, לדברי מסורות אחרות מוצאן של המוזות קדום עוד יותר, כיוון שהן למעשה הצאצאיות של גאיה, אמא אדמה ואורנוס, השמיים.
מספרן של המוזות לא היה קבוע, אלא הלך והשתנה עם הזמן, בד בבד עם התפתחות סיפורי המיתולוגיה ועם פריחתן של האמנויות השונות.
המיתוס היווני הקדום מספר על מוזה אחת בלבד, אך בהמשך אנו מוצאים עדויות לשלוש מוזות:
בסופו של דבר, התקבע מספרן של המוזות כתשע, אך היו אלה הרומאים, שאימצו את המיתולוגיה היוונית לתרבותם, שחילקו ביניהן את תחומי האמנויות.
חלוקה זו, שמתבססת על המיתולוגיה האתונאית, נחשבת לחלוקה הקלאסית והמקובלת:
אוטרפה – שירה לירית, מוזיקה והנגינה בחליל.
אוראניה – אסטרונומיה, אסטרולוגיה, מדעים.
פוליהימניה – שירי תהילה לאלים.
פולחנן של המוזות נתקבל בכל רחבי יוון העתיקה, אך מכיוון שבתחילה הן נחשבו לאלות של מעיינות, הרים ויערות, בדומה לנימפות, המקומות המקודשים להן נשארו באזורים של רוב טבע ומים, בעיקר בקרבת הרים ומעיינות.
ההר הליקון שבבויאוטיה, ושני המעיינות בו, נחשב למקום משכנן של המוזות ולאתר האהוב עליהן.
לא פלא, אפוא, שהר זה היה מקום פולחנן העיקרי.
בנוסף להר זה, גם ההר פארנאסוס שבקרבת דלפי, היה אחד ממקומות הפולחן החשובים ביותר של המוזות, כיוון שהוא נקשר בגורלן – שם הפך אפולו למנהיגן, ונודע בשם "אפולו מוזגטס" (Apollo Mousagetes) – ראש המוזות.
המוזיאון, שבו מרוכזים כיום יצירות אמנות ושכיות חמדה, היה בראשיתו, כפי ששמו מרמז, מקדש למוזות.
אחד ממקדשי המוזות המפורסמים ביותר היה המוזאיון שהוקם לכבודן באלכסנדריה, שבו שכנה הספרייה הגדולה של אלכסנדריה.
בימי קדם, לפני שהאמן – בין אם הוא מלחין, משורר או פילוסוף – היה מתחיל לחבר יצירה חדשה, הוא היה פונה אל המוזות ומבקש מהן שתנחנה אותו בעבודתו, ותסייענה לו.
יצירות קלאסיות רבות, דוגמת "האודיסיאה" ו"האיליאדה" של הומרוס ו"תיאוגוניה" של הסיודוס ואף יצירות מודרניות יותר, כגון "התופת" של דנטה, פותחות בבקשת עזרה מהמוזות ובמילות שבח והודיה להן.
עד היום המילה "מוזה" משמשת כמילה כמעט נרדפת למילה "השראה", במיוחד בחיבור יצירות.
עוד בימי יוון ורומא המוזות היו נושא אהוד ונפוץ באמנות.
אמנים יוונים ורומים רבים תיארו את המוזות על גבי ציורים, פסלים, כדים וחפצי אמנות אחרים.
למן תקופת הרנסאנס, משחודש הקשר האמנותי למסורת הקלאסית, התפשט הנוהג לשייך לכל מוזה חפץ מיוחד – ולעיתים, אף תנוחה מסוימת – המייצגים את תחום שלטונה.
כך, קאליופה (שירה אפית) וקליאו (היסטוריה) החזיקו כלי כתיבה, דוגמת מגילות קלף ועטי קולמוס; אוטרפה (מוזיקה) הוצגה מנגנת בחליל; אראטו (שירת אהבה) וטרפסיכורה (מחול) תוארו מנגנות בלירה.
בידי מלפומנה (טרגדיה) ותאליה (קומדיה) הושמו מסכות תיאטרון, אך בעוד שהראשונה החזיקה מסכה טרגית, השנייה החזיקה מסכה קומית.
פוליהימניה (שירי תהילה לאלים) הוצגה רצינית ומהורהרת, ואוראניה (אסטרונומיה) החזיקה בידה גלובוס.
מוזג הברים הוא משחק מחשב שנוצר בשנת 1983 על ידי מארווין גלאס.
מטרת המשחק היא לחלק בירה ללקוחות חסרי סבלנות ולאסוף כוסות ריקות וטיפים ולהימנע מעימותים עם הלקוחות.
המשחק מתנהל כולו בפאב אשר מכיל ארבעה שולחנות.
לקוחות רבים נכנסים לפאב באופן שוטף מצדו הימני של המסך וכולם דורשים משקאות.
השחקן חייב להוציא במהירות משקאות ללקוחות בעודם מתקדמים לאורך השולחנות באיטיות לכיוון המוזג.
כאשר אחד הלקוחות מצליח להגיע למוזג, הלקוח תופס את המוזג וזורק אותו - דבר אשר עולה לשחקן בנקודת חיים אחת.
המוזג משרת את הלקוחות על ידי כך שהוא ממלא ספל אחד באחד מארבעה ברזים.
כאשר הספל מלא, השחקן משחרר את הברז ובאופן אוטומטי הספל מחליק על השולחן לכיוונו של הלקוח אשר מרים את הספל ושותה את המשקה.
הלקוחות יתפסו ספלים שמחלקים בכיוונם, רק אם הם אינם עסוקים כבר בשתיית בירה.
אם הלקוח לא תפס את הספל (משום שהלקוח עסוק בשתיית הספל הקודם או כי בשולחן לא קיים לקוח), אז הספל ימשיך להחליק עד קצה השולחן והספל יפול על הרצפה - דבר אשר יעלה לשחקן בניקוד.
לאחר שהלקוח מסיים לשתות את הספל הוא מחליק את הספל חזרה למוזג.
השחקן חייב לאסוף את הספלים הריקים לפני שהם מגיעים לסוף השולחן ונופלים לקרקע.
ספל אשר נופל לקרקע עולה נקודת חיים אחת.
הלקוחות גם משאירים טיפים על השולחן למוזג.
הטיפ יופיע רק לאחר מספר ספציפי של ספלים ריקים אשר נצרכו על ידי הלקוחות, ויופיעו במקום שבו עמד הלקוח כאשר סיים לשתות את המשקה שלו.
לדוגמה, בכל רמות המשחק, הטיפ הראשון ניתן על ידי הלקוח אשר צרך שני משקאות וימצא במקום שבו הלקוח עמד.
על ידי איסוף הטיפים, השחקן מרוויח נקודות.
כדי לסיים שלב, השחקן חייב לרוקן את כל הבר מהלקוחות.
ככל שהשלבים במשחק מתקדמים יותר, הלקוחות מהירים יותר ודורשים יותר שתייה, ובכך מצטמצם המרחק בין השחקן ללקוחות.
לאחר שמסיימים את כל 13 השלבים של המשחק, המשחק מתחיל מהשלב הראשון שוב, אשר קשה יותר מהפעם הראשונה עם וריאציות שונות.
נגיף מוזאיקת הטבק הוא שמו העברי של הנגיף TMV.
ההשפעות של הווירוס תוארו לראשונה ב-1883 על ידי האגרונום הגרמני, אדולף מאייר.
שמו ניתן לו משום שהוא גורם לעלה הטבק להיראות כמו מוזאיקה.
הנגיף אלים וממית את הצמחים הנדבקים בו.
בשנת 1886, אדולף מאייר תיאר לראשונה את מחלת מוזאיקת הטבק שניתן להעביר בין צמחים, בדומה לזיהומים חיידקיים.
בשנת 1892, דמיטרי איבנובסקי נתן את הראיות הקונקרטיות הראשונות לקיומו של גורם זיהומי שאינו חיידקי, והראה כי תמהיל נגוע מדבק גם לאחר סינון דרך מסנני צ'מברלנד הטובים ביותר.
בשנת 1953, רוזלינד פרנקלין חקרה את הווירוס בקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון.
זמן קצר לאחר שהחלה בעבודתה על הווירוס TMV היא הגיעה, בזכות צילומים בקרני רנטגן שלא נעשו לפניה, לתוצאות שסתרו את ההנחה המקובלת באותה תקופה על החוקרים של וירוס זה, ולפיה מקלוני ה-TMV הם כולם באותו אורך (של 3000 אנגסטרם).
למרות התנגדותו של הווירולוג נורמן פירי (Norman Wingate Pirie; 1997-1907), שנחשב למומחה העיקרי של וירוסים אלו, היא עמדה על דעתה (שהתבררה בסופו של דבר כנכונה) ופרסמה את מסקנותיה במאמר ב-Nature.
בתגובה החליט פירי להפסיק לספק לה את הדגימות עבור מחקרה, אך דבר זה לא מנע ממנה להמשיך במחקריה.
כיוון שבזכות מחקר ה-TMV היו לפרנקלין קשרים עם המחלקות המקבילות באוניברסיטת טיבינגן ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, היא המשיכה לקבל דגימות של הווירוס, בעיקר מברקלי.
ב-1956 פענחה פרנקלין ביחד עם צוות החוקרים שלה את המבנה של הווירוס TMV.
הם מצאו כי הווירוס בנוי מתת-יחידות חלבוניות המסודרות כמעין בורג מסביב לנקב שנמצא בליבת הווירוס, כאשר יחידות ה-RNA משוקעות בין תתי-היחידות של החלבון.
גנום TMV מורכב מ-RNA חד-גדילי (ss) בגודל 6.3-6.5 kbp.
הגנום מקודד ל4 מסגרות קריאה (ORFs), שתיים מהן מייצרות חלבון בודד עקב קריאה ריבוזומלית של קודון העצירה - UAG.
הוא יכול לעמוד עד 50 מעלות צלזיוס .
TMV הוא אחד הנגיפים היציבים ביותר ובעל טווח הישרדות רחב.
כל עוד הטמפרטורה שמסביב נשארת מתחת ל-40 מעלות צלזיוס, הווירוס TMV יכול לשמור על צורתו היציבה.
חממות וגנים בוטניים יהוו את התנאים הטובים ביותר להתפשטות ה-TMV, בשל צפיפות האוכלוסין הגבוהה של מארחים אפשריים והטמפרטורה הקבועה לאורך כל השנה.
יכול לשרוד עד 3000 ימים לכן משתמשים בו לגדל TMV במבחנה .
מוֹזֵג (גם: מַרְזֵחָן, או בַּרְמֶן, לקוח מאנגלית: Bartender) הוא אדם העובד בבית עסק המגיש משקאות.
לרוב, מוזג מוכשר לעבודה של הכנה, מזיגה, ערבוב והגשה של משקאות אלכוהוליים, אך גם עוסק בהכנת והגשת משקאות קלים ומשקאות קפה.
בעולם קיימים בתי ספר רבים למוזגים.
קורס המוזגים כולל בדרך כלל היכרות עם היסטוריית האלכוהול, סדנת קוקטיילים, אופן ייצור המשקאות, סדר ייצורם, והתאמתם למזון; סדנאות יין, פליירינג ועוד.
בחלק ממדינות ארצות הברית יכול אדם לעבוד כמוזג רק אחרי קבלת רישיון מיוחד.
אופיו של מקצוע המוזג משתנה ממדינה למדינה.
במרבית מדינות המערב, מוזג הוא מקצוע זמני שמושך צעירים וצעירות המעוניינים בהשלמת הכנסה בזמן הלימודים באוניברסיטה או לפני בחירת מסלול קריירה.
בארצות הברית, בה מועסקים כחצי מיליון מוזגים, מתקיימת חלוקה כמעט שווה בין אלה העוסקים במקצוע באופן זמני לבין אלה הבוחרים להיות מוזגים מקצועיים.
בכל מדינות העולם, מרכיב נכבד משכרו של המוזג נגזר מטיפים המשולמים בנוסף למשכורת המעביד.
בארצות הברית למשל, השכר הממוצע למוזג, לא כולל טיפים, עמד בשנת 2008 על $18,350 בשנה.
ישראל נמנית עם המדינות שבהן מרבית המוזגים הם צעירים העוסקים בעבודה זו באופן זמני.
בהתאם לאופיה של המדינה, צעירים אלה נמצאים בדרך כלל לאחר שירות צבאי.
למרות שהמדינה אינה דורשת הסמכה מקצועית מצד העוסקים בתחום, הרוב המכריע של המעסיקים מעדיף מוזגים שעברו הכשרה מקצועית באחד מבתי הספר הפעילים בתחום.
המדינה דווקא כן מכירה בחשיבות העיסוק הזה עבור משוחררים טריים, ואלה יכולים לממן את עלות הקורס על חשבון הפיקדון הצבאי, כפי שמקובל במקצועות נדרשים אחרים.
בארץ אין נתונים רשמיים על משכורת ממוצעת של מוזגים.
מוזאחם אמין אל-פאצ'צ'י (בערבית - مزاحم أمين الباجه جي; 1890–1982) היה דיפלומט ומדינאי עיראקי ששימש כראש ממשלת עיראק בזמן מלחמת העצמאות של מדינת ישראל.
אל-פאצ'צ'י נולד ב-1890 למשפחת פאצ'צ'י, משפחה סונית עשירה ובעלת השפעה בבגדאד.
סיים לימודי משפטים בבגדאד בשנת 1912. בשנות ה-20 החל בקריירה פוליטית, לצד אחיו הגדול, חמדי אל-פאצ'צ'י.
ב-1924 נבחר כחבר האספה המכוננת שעליה הוטל להכין את חוקת עיראק.
בין 1924 ל-1925 שימש כשר העבודות הציבוריות.
בין 1927 ל-1928 היה שגריר עיראק בבריטניה.
זמן קצר ב-1930 שימש כשר הפנים.
ב-1932 עמד למשפט בשל כך שהפיץ מכתבים שפגעו בכבודו של מלך עיראק.
בית דין חשאי דן בעניינו וזיכה אותו מאשמה.
לאחר מכן שימש כשגריר במקומות שונים.
בתקופה זו ייסד את שגרירויות עיראק בפריז, ברומא ובברלין, ערים בהן הייתה עיראק מיוצגת עד אז רק על ידי הנציג הבריטי.
בין 1935 ל-1939 היה השגריר באיטליה הפאשיסטית, ובין 1939 ל-1942 היה השגריר לצרפת.
במהלך המערכה על צרפת ב-1940 וכיבושה של פריז על ידי הנאצים שהה בשווייץ.
אל-פאצ'צ'י החזיק בעמדות לאומניות ואף אנטי-בריטיות, והתנגד להסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930, שהעניק לעיראק עצמאות, אך הכפיף את מדיניותה בתחומים רבים לזו של בריטניה, והותיר חיילים בריטים על אדמת עיראק.
במסגרת זו גילה גם תמיכה במאבק הלאומי הפלסטיני, והתנגד לתוכנית החלוקה.
אחיו, חמדי אל-פאצ'צ'י, שימש כראש ממשלת עיראק בין 1944 ל-1946, ולאחר מכן כשר החוץ בממשלתו של סייד מוחמד א-סאדר, אך מת במפתיע מהתקף לב במרץ 1948.
בראשית 1948 התחוללו בבגדאד מהומות המכונות "מהומות הות'בה", במהלכם קראו נציגי הציבור העיראקי למשטר לפעולה מיידית כנגד הקמת מדינת ישראל ולתמיכה נחושה במאבקם של הפלסטינים להקמת מדינתם.
מהומות אלו זעזעו את המשטר העיראקי השמרני, והובילו לנקיטת צעדי חירום.
סייד מוחמד א-סאדר מונה לראשות הממשלה, וניסה לפייס את ההמונים.
ביוני 1948 נערכו בחירות, בהן שבה השפעתו של המשטר השמרני הישן.
לאחר הבחירות מונה פאצ'צ'י לראשות הממשלה.
בשלב זה כבר פעל בארץ ישראל חיל משלוח עיראקי.
פאצ'צ'י הגדיל מאוד את כוחו, עד שהגיע לכ-18,000 חיילים.
פאצ'צ'י אף נקט פעולות כנגד יהודי עיראק.
ב-14 ביולי הכריז פאצ'צ'י כי פעילות ציונית תיענש בעונש המוות.
כן פיטר את רוב היהודים ממשרדי הממשלה, הטיל על הבנקאים היהודים הגבלות רבות, וערך הוצאות להורג ומשפטי ראווה של אישי ציבור יהודים.
פאצ'צ'י ניסה לפעול לתיאום בין הצבאות השונים של מדינות ערב שפלשו לארץ ישראל ולשיתוף פעולה עם מצרים.
באוקטובר 1948 הכיר ב"ממשלת כל פלסטין" שהוקמה בעזה על ידי המופתי חאג' אמין אל-חוסייני וזאת בניגוד למדיניותו של עבדאללה, שנתמך על ידי העוצר העיראקי עבד אל-אילה, שכן שניהם היו שייכים אל השושלת ההאשמית, וראו בעין שלילית את השפעת משפחת חוסייני, שהייתה בעלת תמיכה הן בירדן והן בעיראק.
כן חפץ עבדאללה לספח את יהודה ושומרון אל ממלכתו.
פאצ'צ'י ניסה להביא לתיאום בין הצבא העיראקי לצבא המצרי, אך מפקדי הצבא בארץ ישראל נותרו נאמנים לעוצר, וטרפדו את מהלכי פאצ'צ'י.
התעמולה המצרית האשימה את הצבא העיראקי בתבוסת צבאות ערב בארץ ישראל, ודרשה כי הצבא העיראקי יסייע להסרת הכיתור מכיס פאלוג'ה.
אל-פאצ'צ'י יצא למצרים, וסיכם שם על פעולות הסיוע, אך אלו לא בוצעו על ידי מפקדי הצבא בשטח.
בסופו של דבר הביאה אי הסכמה זו עם העוצר ועם ראשי הצבא לפיטוריו של פאצ'צ'י בינואר 1949 והוא הוחלף בנורי סעיד.
לאחר התפטרותו נשאר פאצ'צ'י בעמדת השפעה.
הוא הביע התנגדות להסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות עליהם חתמו מדינות ערב עם ישראל.
עיראק הייתה המדינה הערבית היחידה שלא חתמה על ההסכמים, וכתוצאה מכך לא תם מצב הלוחמה שלה עם ישראל.
באמצע 1949 נשלח למצרים כשליח מיוחד על מנת להסדיר את ההדורים בין מצרים ועיראק.
בדצמבר 1949 לאחר פיטורי נורי סעיד, ומינוי עלי ג'אודת איובי במקומו מונה כסגן ראש הממשלה ושר ההגנה.
במקביל שימש גם כשר החוץ.
בתחילת 1950 יצא לקהיר לשיחות עם גורמי הממשל שם, בעקבות המשבר בסוריה, בה אירעו הפיכות תדירות ושלטונה היה מעורער.
פאצ'צ'י הסכים עם המצרים כי בתקופה של חמש שנים לא יתערבו מצרים או עיראק בענייניה הפנימיים של סוריה.
הסכמה זו עוררה התנגדות בפרלמנט והביאה להתפטרות ממשלת איובי ב-31 בינואר 1950. לאחר מכן יצא לגלות, ושב רק לאחר מהפכת ה-14 ביולי 1958 בה הודח השלטון ההאשמי, ועלה משטר בראשותו של עבד אל-כרים קאסם.
בנו, עדנאן אל-פאצ'צ'י, שימש בתפקידים בכירים במשרד החוץ העיראקי לאחר המהפכה, ואף שימש כשר החוץ וכשגריר לאו"ם, אך לאחר עליית מפלגת הבעת' ב-1968 איבד את עמדת ההשפעה שהייתה לו ונאלץ לגלות לאבו דאבי.
מוזאזאורוס (שם מדעי: Mosasaurus; מילולית "הלטאה של נהר מז") הוא סוג של זוחל ימי ענקי ממשפחת המוזאזאוריים שחי בשלהי הקרטיקון (גיל המאסטריכט) בימים של חצי הכדור הצפוני, בין אירופה לאמריקה הצפונית.
מבחינה פילוגנטית המוזאזאורוס שייך לסדרת הקשקשאים ואפשר לתארו כלטאה ימית ענקית (הקרובה גם לנחשים), שנכחדה לפני 66 מיליון שנה לפני זמננו בהכחדת הקרטיקון.
המוזאזאורוס היה זוחל ימי ענק ואחד מהגדולים שבבני משפחתו: אורכו נע בין 15 ל-18 מטר ומשקלו בין 15 ל-20 טון מטרי.
גופו היה בצורת פלך עם זנב שרירי ארוך שבקצהו סנפירי זנב וארבעת גפיו הפכו לסנפירים ארוכים ועבים.
הזנב היה ככל הנראה איבר השחייה העיקרי שסיפק דחף אך גם שאר הסנפירים סייעו לו לשחות בים.
ראשו של המוזאזאורוס היה חרוטי וארוך, והגולגולת הייתה חסונה ובנויה בצורה חזקה.
פיו היה ארוך וכלל הרבה שיניים חדות שמעידות שהיה טורף.
בשל גודלו הרב נחשב המוזאזאורוס לטורף על.
עם זאת, מניתוח ארובות העיניים וקופסת המוח שלו עולה שאף על פי שהיו לו עיניים גדולות, הייתה לו ראייה ביניקולרית גרועה וחוש ריח לא מפותח.
למוזאזאורוס "עצם הרבועה" באחורי הגולגולת מימין ומשמאל הדומה למפתח או לסימן שאלה.
דבר זה הוא סמן הכר למשפחת המוזאזאוריים.
לעומתם, אצל לטאות הכח דומה עצם הרבועה ליתד.
עצם הרבועה המוזאזאורית הייתה בעלת יכולת תנועה, תכונה של הקשקשאים.
במרכז הלסת התחתונה, מאחורי עצם השינים ישנו מפרק שני מימין ומשמאל, בנוסף למפרק הראשון מימין ומשמאל בבסיס החבור של הלסת התחתונה לשאר חלקי הגולגולת.
המוזאזאוריים כולם היו בעלי מבנה זה, מאפיין ייחודי המבדיל אותם מלטאות הכוח, והיו המוזאזאוריים הזוחלים היחידים בעלי מבנה זה.
בהיכחדם לפני 66 מיליון שנה איבדה מחלקת הזוחלים תכונה זו.
למוזאזאוריים כולם הייתה עין הקודקוד, מאפיין של הלפידוזאוריה ובזה דמו ללטאות הכוח.
המוזאזאורוס היה טורף על שהיה מסוגל לתקוף ולטרוף כל יצור חי במים, החל מדגים ורכיכות (בעיקר ממחלקת הסילוניות כגון דיונונים ואמוניטים) וכלה בכרישים וזוחלים ימיים (כגון צבי ים ענקיים ואף מוזאזאורים אחרים).
ככל הנראה, צדו המוזאזאורים את טרפם בעיקר בשכבה העליונה של המים ומיעטו לצלול למים העמוקים למרות שהיו מסוגלים לכך.
המוזאזאורוס לא היה שחיין מהיר במיוחד ולכן תקף בעיקר טרף איטי, כגון זוחלים ימיים (בעיקר צבי ים) שעלו לפני המים כדי לשאוף אוויר.
הוא ארב להם מתחת לפני הים, מזהה אותם לפי הצל שלהם אל מול השמש, ואז זינק במהירות באמצעות מכת זנב חזקה ונשך אותם.
אם הנשיכה החזקה לא הרגה אותם, היא הייתה פוצעת אותם קשות, ואז היה המוזאזאורוס דולק אחרי טרפו עד אשר היה נחלש ומתעייף מאובדן דם.
בשל חוש הריח הגרוע שלו, לא היה המוזאזאורוס אוכל נבלות, ותזונתו התבססה על ציד של טרף חי, אם כי לא היה בוחל באכילת פגרים כאשר הייתה נקרית לו ההזדמנות.
ארבעה מבני מינו של המוזאזאורוס ידועים מהולנד.
הראשון התגלה בשנת 1764, השני, שזכה לשם "מוזאזאורוס הופמאני" נתגלה בשנת 1780 השלישי נתגלה בשנת 1999 והרביעי נתגלה בשנות האלפים.
"מוזאזאורוס הופמאני" היה ככל הנראה השלם ביותר שנתגלה, ומכיוון שהדבר אירע בתקופה שרק מעטים מבני אדם החלו להאמין שהיו חיות שנכחדו, הפך השלד המאובן לסנסציה עולמית.
בשנת 1798 כתב אדריאן גילס קאמפר, מדען הולנדי, את התיאור הראשון של המוזאזאורוס, והקדים את הברון הצרפתי ז'ורז' קיווייה.
המדען ההולנדי זהה את המוזאזאורוס כאחת מלטאות כוח.
השם מוזאזאורוס הוענק לכל סדרת המוזאזאוריים בשנת 1822. השם "מוזאזאורוס הופמאני", ניתן בשנת 1829, ורק בשנת 1853 גילה מדען גרמני שהמוזאזאוריים חיו בים.
המוזאזאורוס הופיע בסרטי פארק היורה ב"עולם היורה", כנקבה שחיה בתוך לגונה מוקפת בגדרות וסביבה טריבונות, בהם נאספים צופים למופע האכלה והוא החיה הגדולה ביותר בפארק.
המוזאזאורוסית טורפת את זארה, העוזרת של קלייר, ופטרנודון, ובסוף הסרט גם את ה"דינוזאור" המהונדס גנטית אינדומינוס רקס.
המוזאזאורוסית מופיעה גם בסרט ההמשך "עולם היורה: נפילת הממלכה", שם היא מצליחה לברוח לאוקיינוס וטורפת צוללת עם שני עובדים, וכן עובד נוסף המשתלשל מסולם מתחת למסוק.
בסוף הסרט היא טורפת גלשן בעודה מגיחה מתוך גל ליד החוף.
היא מוצגת גם בסרט הקצר "הקרב בביג רוק", בעודה טורפת עמלץ לבן שצד אריה ים.
בעולם היורה: עולם חדש היא מופיעה בתקיפת ספינה לדיג סרטנים ובסוף הסרט שוחה לצד לווייתנים גדולי-סנפיר.
כמו כן היא נראית בסדרה עולם היורה: מחנה הקרטיקון ובתצוגת IMAX של פרולוג עולם היורה: עולם חדש.
בנוסף היא מוצגת במשחק מחשב של הסדרה ביניהם: ב-Jurassic Park Builder, Jurassic World Evolution 2, עולם היורה: המשחק, ב-"Jurassic World Alive" וב"עולם היורה: לגו".
המוזאזאורוס מופיע בסדרה בראשית בעונה ראשונה, בו הוא מוצג בעל שריון ורצועת קוצים.
המוזאזאורוס מופיע בסדרה כוכב פרהיסטורי, בו נראה פרט שצד טירנוזאורוס צעיר ובהמשך זוג מוזאזאורוסים נלחמים על שטח ניקיון.
כמו כן הוא מופיע בסדרת הילדים רכבת הדינוזאורים.
מוזאזאוריים (שם מדעי: Mosasauridae) היא משפחה נכחדת של לטאות ים שחיו בסוף תור הקרטיקון לפני 66–101 מיליון שנה.
מינים אלה היו הקשקשאים הגדולים בעולם ואחדים מיצורי הים הגדולים ביותר שהתקיימו.
אורכו של הגדול שבהם - המוזאזאורוס הגיע עד ל-18 מ' ומשקלו הגיע עד 20 טון.
הם היו קרוביהם הרחוקים של הנחשים - קרובים אליהם יותר מן הלטאות.
המשפחה הכי קרובה אליהם הייתה האיגיאלוזוריים (Aigialosauridae) ויש המכלילים את האיגיאלוזוריים עם המוזאזאוריים בטענה שהאיגיאלוזוריים היו ראשוני המוזאזאוריים שירדו אל הים.
כמו הנחשים גם הלסת של המוזאזאורים נפתחה לצדדים כדי לעזור לו לבלוע טרף גדול.
הם היו בעלי סנפירי חזה ארוכים וסנפירים אחוריים קטנים עם זנב לטאה ארוך מאחוריהם.
ייתכן שהם הביאו צאצאים חיים לעולם.
למוזאזאוריים הייתה "עצם הרבועה" באחורי הגולגולת בימין ובשמאל הדומה למפתח או לסמן שאלה.
לעומתם, אצל לטאות הכוח דומה עצם הרבועה ליתד.
המוזאזוריים כולם היו בעלי מבנה זה, מאפיין ייחודי המבדיל אותם מלטאות הכוח, והיו המוזאזאוריים הזוחלים היחידים בעלי מבנה זה.
זה הדבר שאפשר להם להוציא את הלסת ממקומה כדי לבלוע טרף גדול.
ההבדל בינם לבין הכוחים בעניין זה הוא שאצל הכוחים הוא זה שאצלם המפרק הראשון מימין ומשמאל ותנועת העצם הרבועה הם הכלים להוצאת הלסת ממקומה, ואין לכוחים מפרק שני באמצע הלסת.
המוזאזאוריים פערו פיות גדולים באמצעות המפרק השני.
עקב כך אין דרקון קומודו נחשב למוזאזאורוס על ידי הזרם המרכזי של המדע למרות טענתה של סוראהיא סופארמי שיחסה לדרקון קומודו את התואר "מוזאזאורוס" אף על פי שהיה יבשתי, אלא שדרקון קומודו הוא לטאת כוח.
בהכחד המוזאזאוריים לפני 66 מיליון שנה איבדה מחלקת הזוחלים את התכונה הייחודית של המפרק באמצע הלסת התחתונה.
לעומת המוזאזאוריים, אצל הנחשים הגיעה היכולת להוציא את הלסת ממקומה לשיא, משום שאצל הנחשים אין עצם בקדמת הלסת התחתונה, הצדדים ימין ושמאל מחוברים בגיד גמיש, לעומתם אצל המוזאזאורים ושאר לטאות, הלסת התחתונה שלמה במבנה עצם המחבר את צד ימין וצד שמאל בקדמת הלסת התחתונה.
למוזאזאוריים כולם הייתה עין הקודקוד, תכונה של הלפידוזאוריה הקיימת גם אצל לטאות הכוח.
הם היו טורפי העל של הימים הרדודים הקדמוניים יחד עם הפלזיוזאורים כמו הקרונוזאורוס העצום.
הם טרפו כל יצור שרק יכלו: דגים, כרישים, נאוטילוסיים, צבי ים, עופות ימיים, איכתיוזאורים ואף פלזיוזאורים קטנים.
נמצא אמוניט שבו חורי נגיסה של שיני אחד מן המוזאזאוריים
ישראל, צ'כיה, הולנד, בלגיה, דנמרק, פורטוגל, שוודיה, דרום אפריקה, ספרד, צרפת, גרמניה, פולין, בולגריה, הממלכה המאוחדת, רוסיה, אוקראינה, קזחסטן, אזרבייג'ן, יפן, מצרים, ירדן, סוריה, טורקיה, ניז'ר, אנגולה, מרוקו, אוסטרליה, ניו זילנד, האי וגה סמוך לחופי אנטארקטיקה, מקסיקו, קולומביה, ברזיל, פרו, צ'ילה, שתי מדינות בקנדה ושפע מדינות בארצות הברית.
הזהוי של המין גלובידנס (Globidens) מהמין G.
timorensis, כאחד מן המוזאזאוריים הוטל בספק בגלל צורת שניו.
הוא נתגלה באינדונזיה, ב 24 ביולי 2019 זוהה גלובידנס טימורנסיס כאיכתיוסאור, וגילו יוחס לתור הטריאס, אינו מוזאזאור, וגם קדום יותר מכל המוזאזאורים.
בשנת 1993 נתגלתה גולגולת שלמה באורך 1.42 מטר וכמה חוליות מעמוד השדרה, של מוזאזאורוס, ליד אורון במכתש רמון.
המין קיבל תחלה את השם "אורונוזאורוס", אבל מאוחר יותר זוהה עם פרוגנתודון מהמין P.
אומדני אורכו היו 3: הראשון היה 10 מטרים, השני היה 13 מטרים, שכנראה כבר קשור עם הזהוי עם המין פרוגנאתודון כוריי.
נכון ל-2020 מוצגת הגולגולת עם חוליות הצוואר בפארק קרסו למדע.
ליד קצר ח'ראנה , כ-60 קילומטרים מדרום מזרח לרבת עמון, נתגלו שרידי מוזאזאורוס בן 66 עד 67 מיליון שנה, מהטילוזאורוס T.
חלק מעורו הקשקשי השתמר היטב, דומה לעורן של לטאות כוח.
עור של ליודון, אחד המוזאזאוריים מארצות הברית
ב-17 ביוני 1878 נתגלתה עצם של מוזאזאורוס במסגרת סקר גאולוגי בקנזאס, ולמחרת נתגלו יתר שרידיו, ביניהם גם שרידי עורו.
בימי קדם, לפני שהאמן - בין אם הוא מלחין, משורר או פילוסוף - היה מתחיל לחבר יצירה חדשה, הוא היה פונה אל המוזות ומבקש מהן שתנחנה אותו בעבודתו, ותסייענה לו.
יצירות קלאסיות רבות, דוגמת "האודיסיאה" של הומרוס ו"תיאוגוניה" של הסיודוס ואף יצירות מודרניות יותר, כגון "התופת" של דנטה, פותחות בבקשת עזרה מהמוזות ובמילות שבח והודיה להן.
אלכסנדר אמנם כבש ואיחד חלקים נרחבים מאגן הים התיכון המזרחי, ועד מרכז אסיה וצפון-מערב הודו, אך עתה תפקיד בניית המדינות דרך הערכים היווניים נותר בידי ממשיכי דרכו.
כדי להתאים את העיר החדשה לאמות המידה הגבוהות ביותר של העולם היווני, הוקם בעיר המוזאיון שהיה מרכז למידה, אומנויות ומחקר ושימש כמקדש למוזות.
הקמת הספרייה מיוחסת לתקופתו של המלך תלמי הראשון, וזאת משום שמי שנחשב למייסד הספרייה, דמטריוס מפלרום (350 - 280 לפנה"ס), פעל ובנה באלכסנדריה בתקופתו של תלמי הראשון מהגעתו לאלכסנדריה בשנת 297 לפנה"ס עד לעלייתו של תלמי השני בשנת 283 לפנה"ס, כאשר נאסר והוגלה מהעיר.
בסביבות שנת 146 לפנה"ס היו באלכסנדריה מהומות פוליטיות שהבריחו ממנה מלומדים רבים.
יוקרתה הרוחנית החלה לדעוך וכך גם יוקרתו של המוזיאון.
עם זאת, גם קלאופטרה השביעית, השליטה התלמיית האחרונה, עדיין נהגה להשתתף בדיוניו.
בתקופת השלום של אוגוסטוס חל שגשוג מחודש במוזיאון.
הקיסרים הרומיים הראשונים ביקרו בו והרחיבו את בנייניו, וביקרו בו גם מלומדים כמו פלוטרכוס, דיון כריסוסטומוס, לוקיאנוס וגלנוס.
אדם בשם "תיאון", שחי בשנת 400, נזכר כחבר אחרון של המוזיאון.
שריפת הספינות בנמל על ידי יוליוס קיסר - בשנים 48–47 לפנה"ס, הגן יוליוס קיסר יחד עם כוח רומאי, על מתחם הארמון במרכז העיר כנגד כוחותיו של תלמי ה-13. האירועים שהובילו לכך היו הכתרת קלאופטרה השביעית כמלכת מצרים וגירוש תלמי מהעיר.
במשך מספר חודשים מתחם הארמון היה זירת קרבות מכיוון הים והיבשה של כוחות מצריים תומכי תלמי, בתחילת שנת 47 הגיעה תגבורת רומית של כ-20,000 חיילים שאפשרה ליוליוס לצאת מהמצור ולהילחם כנגד תלמי בקרב הנילוס, שם הובס תלמי.
כחלק מהלחימה, הציתו כוחותיו של יוליוס את הספינות המצריות ולדעת חוקרים מסוימים דבר זה גרם לאש להתפשט מהנמל למוזיאון הסמוך וכך חרב גם אוסף הספרים של הספרייה.
ונדליזם ופרעות של הנוצרים - בשנת 391 תקף המון מוסת של נוצרים את המקדש כיוון שראו במדע ובפילוסופיה משום איום על קודשי הנצרות.
קיימת טענה כי גם הספרייה כחלק מהמקדש הוחרבה במהלך פרעות אלו, אם כי נראה כי מעט חוקרים תומכים בטענה זו.
הכיבוש המוסלמי - בשנת 641 כבש צבא האימפריה המוסלמית את אלכסנדריה, זאת לאחר מצור בן שישה חודשים.
לאחר הכיבוש היו ניסיונות בודדים בשנים 645 ו-654 לשחרור העיר על ידי הביזנטים, אך אלו כשלו והעיר כמו גם מצרים עצמה נשארו חלק מהאימפריה המוסלמית.
בהנחה שהמוזאיון שרד עד שנה זו (כלומר מעל 900 שנים), קיימת טענה כי המוזאיון והספרייה שבתוכו הוחרבו מיד עם הכיבוש.
לא ידוע בוודאות מה עלה בגורל המוזאיון, ישנן מספר תאוריות והוויכוח בקרב החוקרים השונים ממשיך עד היום.
ניתן לומר שהוויכוח על גורל המוזאיון והספרייה הציג אידאולוגיות שונות.
כך היו אלו שתמכו בתאוריית ההרס תחת הכיבוש המוסלמי ומולם היו שטענו שהנוצרים הרסו את המוזאיון, ויכוח בעל אופי "מזרח מול מערב" על אודות הרס אחד מהישגי ההשכלה הגדולים של העת העתיקה.
זלאטורוג (בסלובנית: Zlatorog; "מוזהב הקרניים") הוא בעל חיים מיתולוגי בעל קרניים מוזהבות המבוסס על צפיר האלפים או יעל האלפים השוכנים בפארק הלאומי טריגלב, אשר באלפים היוליאניים בסלובניה.
הזלאטורוג הוא בלתי פגיע ועל פי האגדה מופקד על שמירת אוצרות הטבע.
אם פוצעים אותו צומח פרח קסום שושנת טריגלאב מטיפות דמו הניגרות לארץ.
לפרח זה תכונות ריפוי מיוחדות וביכולתו לרפא כל פצע.
מוזדוק היא עיר ברוסיה ברפובליקת צפון אוסטיה - אלניה ממוקמת על הגבול עם מחוז סטברופול.
היא העיר השנייה בגודלה ברפובליקת צפון אוסטיה.
פירוש השם מוזדוק בשפה הקברדינית "יער צפוף".
העיירה נחשבת לנקודה המזרחית ביותר אליה הגיעו כוחות הוורמאכט ובכך לנקודה המזרחית ביותר בשטח הכיבוש הנאצי.
בשנת 1749 אחד מהדוכסים המוסלמים (קניאז) של הקברדה החליט לקבל את הדת הנוצרית, ולשנות את שמו לאנדריי איוונוב קנצ'וקין .
לשם כך הוא נדד עם אנשיו צפונה, ויסד את הנסיכות של מוזדוק.
בחלוף השנים בעיר התיישבו מאות משפחות של קוזאקים.
לאחר כיבוש וסיפוח הקווקז על ידי האימפריה הרוסית, העיר מוזדוק הפכה לאחד מתוך חמשת המרכזים האדמיניסטרטיביים של פלך הקווקז וכך למעשה משכה אליה תושבים חדשים מכול הלאומים.
היישוב היהודי בעיר היה דל, אך בדומה לאוכלוסיית העיר היה גם כן רבגוני.
קהילות ממערב אוקראינה ופולין התיישבו בעיר לאחר מלחמת העולם הראשונה.
כמו כן, היו גם משפחות של יהודים הרריים שלרוב הגיעו מאזור צ'צ'ניה לאחר רדיפות ובזיזות של המקומיים.
בנוסף קהילה של קרימצ'קים המיוחסים לכוזרים היו גם כן בני היישוב.
מוזגמאואר עם מגדליה המוזגטירמן היא חלק מסמלי העיר לוצרן שבשווייץ.
החומה, שהייתה חלק מביצורי העיר העתיקה של לוצרן, מהווה את הנוף ההיסטורי העתיק של העיר לצד מגדל המים המפורסם של העיר והקאפלבריקה המוביל אליו.
מערכת הביצורים של לוצרן החלה להיבנות כבר במאה ה-13 במיקום פנימי יותר מזה של חומת המוזג.
סקרים ארכאולוגיים מן המאה ה-20 הראו כי תחילת בניית המוזג הייתה לכל המאוחר בסביבות שנת 1370, ונמשכה בהפסקות עד למחצית המאה ה-15. לתאריכים אלו חשיבות באשר להשערה הרווחת כי בניית החומה קשורה לקרב זמפאך , שהתרחש בשנת 1386.
בין השנים 1833–1856 פורקה רוב החומה, לפי החלטת האספה העירונית של לוצרן משיקולי אסתיקה ותחבורה.
קטע הביצורים הנוכחי, המוכר בשמו "מוזגמאואר", על מגדליו, לא הפריע לתנועה בשל מיקומו, ולכן השתמר ברובו.
תשעה מגדלים קבועים בקטע המוזגמאואר, כולם עברו שינויים במשך השנים, חלקם הוגבהו, וחלקם שהיו במקור פתוחים לצד העיר נסגרו, בהתאם לצרכים צבאיים ואחרים שנוצרו במשך השנים.
מגדל נלי (Nölliturm) הוא המגדל הקרוב ביותר לנהר הרויס .
המגדל העגול נבנה ב-1513 ומתנשא לגובה 28 מטרים.
הוא משמש כמשכנה הרשמי של גילדת ואגודת הזעפרן ההיסטורית של לוצרן ובו מתאכסן הארכיון של האגודה.
מגדל המנלי (Männliturm) הוא המגדל השני במעלה ההר, מתנשא לגובה 33 מטרים.
הליגיסלנד (Luegisland) הוא המגדל העתיק ביותר בין המגדלים, שלישי ברצף המגדלים ששרדו.
ראשו מגיע ל-52 מטרים מעל פני הקרקע והוא שימש כמגדל תצפית.
הוא הגבוה בין המגדלים והיחיד שנותר פתוח לצד העיר.
המגדל הרביעי ברצף המגדלים הוא מגדל ואכט (Wachturm) המתנשא לגובה 44 מטרים.
המגדל בגרסתו הנוכחית נבנה בראשית המאה ה-18 לאחר שהמגדל המקורי נחרב בהתפוצצות אבק שרפה.
מגדל זה מכונה גם מגדל הוי, "Heuturm" (חציר, בגרמנית), על שם החציר שאוכסן בו בעבר.
המגדל החמישי, ציט-טורם (Zytturm), הוא מגדל שעון ומכאן שמו.
לוח המספרים והמחוג כה גדולים כך שגם הדייגים על האגם יוכלו לקרוא את השעה.
השעון נבנה בידי השען הגרמני-שווייצרי בן המאה ה-16 הנס לוטרר .
המגדל השישי, השירמר-טורם (Schirmerturm) הוא צריח שמעליו גג בצורת פירמידה נמוכה.
הפולבר-טורם (Pulverturm), מגדל האבקה, הוא המגדל השביעי.
כאמצעי זהירות מפני מצבים כמו התפוצצות אבק השרפה בוואכט-טורם ב-1701, וכדי להימנע ממצב שבו נותרת העיר ללא מלאי אבק שרפה, חולק מלאי האבק העירוני לשני מגדלים.
מגדל אבק-השרפה, הפולבר-טורם, הוא אחד המבנים העתיקים ביותר במוזגמאואר.
מגדל אלנווידנן (Allenwindenturm) ומגדל דכלי, שני המגדלים האחרונים בשורת מגדלי המוזגמאואר כבר אינם חלק רציף ומחובר ליתר המגדלים.
המגדל האחרון מבין תשעת המגדלים, מגדל דכלי (Dächliturm), ידוע גם בשם ה"חוצן-טורם" (Chutzenturm).
הוא המגדל הנמוך ביותר בשורת המגדלים, אבל גג הפירמידה שלו בולט ונחשב עתיק יותר מרוב המגדלים האחרים.
מוזגת החלב (בהולנדית: Het melkmeisje) הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי יאן ורמיר.
בעברית היצירה נודעת גם בשמות "החלבנית", "הרפתנית" ו"יוצקת החלב".
הציור, שאורכו 45.5 ס"מ ורוחבו 41 ס"מ, מוצג ברייקסמוזיאום שבאמסטרדם, והוא נחשב לאחת היצירות המוכרות ביותר של המוזיאון.
תאריך יצירת הציור אינו ידוע במדויק; הרייקסמוזיאום מעריך כי הוא נוצר ב-1658, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות מעריך כי הוא נוצר או בשנת 1657 או בשנת 1658, ואילו האתר "Essential Vermeer" נותן טווח של שלוש שנים בין 1658 ל-1661.
ורמיר מתאר ביצירה סצנה מחיי היום-יום, בין הפעמים הראשונות שבהן הציב דמות בודדת בתוך חלל סגור.
ביצירה מתוארת עוזרת בית המכינה גבינה בחדר פשוט.
מדובר באשה צעירה וניכר מגופה כי היא חסונה.
היא חובשת כובע לבן, סינר כחול ושרווליה מופשלים לצורך עבודות הבית.
על פי הערכות, היא הייתה המשרתת במטבח בביתו של ורמיר.
על הרצפה ישנו מחמם רגליים, ובאריחי הקיר מתוצרת דלפט ניתן לראות דמויות שונות כמו קופידון.
מהחלון המופיע בצד שמאל של היצירה נכנס אור רב המאיר את החדר.
ורמיר עשה שימוש באשליה אופטית ביצירה בשימוש לא רק בפירוט רב אלא גם במתן תחושת משקל לחולבת ולשולחן.
האור הנשקף מהחלון לא פוגם בקשיחות הלחם המונח על השולחן או בחלקי גופה של העוזרת.
חצי מפניה של החלבנית מוטל בצל, וקשה לדעת מה הם מביעים.
אי הידיעה הזו מאופיינת כאפקט מונה ליזה שבו מסתורין אופף את הדמות שבמרכזה של היצירה.
בתקופתו של ורמיר עוזרת הבית הוצגו כנשים מסוכנות המנסות לפתות גברים ולפגוע במעמדם החברתי, אך ביצירתו של ורמיר מוצגת העוזרת באופן מכובד.
בסריקות רנטגן שבוצעו ליצירה התגלו שינויים בקומפוזיציה הראשונית.
בגרסה המקורית של הציור הייתה תלויה מפה על הקיר מעל מוזגת החלב וסל מצד ימין למטה.
הסרת הפריטים סייעה למקד את המבט במזיגת החלב ובכך העצימה את הסצנה.
בנקודות המגוז - מעל היד של מוזגת החלב - נראות נקודות שמעידות על כך שוורמיר שהשתמש בסיכות.
ייתכן שהוא שהשתמש בהן למתוח חוטים על מנת לדייק את הפרספקטיבה בציוריו.
האור, הנשפך מהחלון בקו אלכסוני הוא הגורם המאחד של התמונה.
ורמיר הטיל את האור לחלל באופן הדרגתי ורך.
רוב הקווים בציור מאוזנים ומאונכים ולא אלכסוניים ובכך תורמים לתחושת שלווה ביצירה.
ציורו של ורמיר עומד במרכז שירהּ של המשוררת הפולניה ויסלבה שימבורסקה - "ורמיר"
בקומדיית המצבים הפיג'מות הציור מוצב בדירה של השלישייה בין עונות 1-3.
מוזדליפה הוא אזור פתוח ומישור בקרבת מכה, בעל חשיבות לחג'.
את השהייה במוזדליפה מקדים יום ערפאת המורכב מתפילות להאדרת אללה ובקשת מחילה ממנו.
לאחר שקיעת השמש ביום התשיעי בחודש ד'ו אל-חיג'ה, עולי הרגל המוסלמים נוסעים למוזדליפה, ולעיתים מגיעים רק בשעות הלילה בגלל עומסי התנועה.
לאחר הגעת עולי הרגל, הם מתפללים את התפילה הרביעית והחמישית, בזו אחר זו.
מוזאיק (NCSA Mosaic) היה דפדפן האינטרנט הראשון בתפוצה משמעותית (מחוץ למכוני מחקר).
הדפדפן פותח ללא מטרת רווח על ידי אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין בתמיכת המרכז הלאומי ליישומי מחשוב-על (National Center for Supercomputing Applications (NCSA)) וגרסתו הציבורית הראשונה הוכרזה באפריל 1993. הפצתו לפלטפורמות מחשב אישי כגון Windows 3.1, ממשק המשתמש האינטואיטיבי שלו והתקנתו הקלה סייעו לחשיפה הציבורית אל ה-WWW ולהתפתחות האינטרנט.
ב-1997 הופסק פיתוח הדפדפן, לאחר שדפדפנים כנטסקייפ ואינטרנט אקספלורר, ששילבו חלק מהקוד שלו, תפסו את רוב נתח השוק.
דפדפן האינטרנט ViolaWWW, שפותח עבור מחשבי UNIX ב-CERN, הוצגה ב-1990 לאנשי NCSA והיה ההשראה למרק אנדרסן ואריק בינה, שני עובדי המרכז, לפתח דפדפן אינטרנט אינטואטיבי.
הדפדפן תוכנן עבור מערכת החלונות X.
ב-1991 הבטיח הסנטור דאז, ובהמשך סגן נשיא ארצות הברית, אל גור, את מימון הפרויקט כחלק מהמשימה הלאומית לפיתוח האינטרנט.
השם "מוזאיק" נבחר כיוון ששיקף את התמיכה במגוון פרוטוקולים כגון File Transfer Protocol, Network News Transfer Protocol, גופר ו-HTTP, שהיו בשימוש כפתרונות אפשריים לפני שה-HTTP הפך לסטנדרט.
גרסה לבדיקות בטא יצאה בינואר 1993 וגרסה ציבורית ראשונה ל-UNIX הוכרזה באפריל אותה שנה.
מאוחר יותר הופצו גרסאות גם לאפל מקינטוש, קומודור אמיגה ו-OpenVMS.
ב-11 בנובמבר 1993 הוכרזה גרסה 1.0 למיקרוסופט ווינדוס.
ב-1994 ייסדו מנהל צוות הפיתוח של מוזאיק, מרק אנדרסן, יחד עם ג'יימס קלארק, ממייסדי סיליקון גרפיקס, את "חברת מוזאיק תקשורת" (Mosaic Communications Corporation), אשר הפכה לנטסקייפ, הדפדפן המסחרי הראשון.
הפופולריות של נטסקייפ הובילה לירידה בנתח השוק של מוזאיק.
מוזאיק לא היה פרויקט קוד פתוח.
הוא נמסר לשימוש חופשי של צרכנים פרטיים ללא תשלום וללא כוונת רווח.
אולם רישוי קוד המקור שלו ושימושים מסחריים נמכרו לחברות.
רישיון ההפצה המסחרי שנרכש על ידי חברת .Spyglass, Inc נרכש ב-1995 תמורת חלוקת רווחים על ידי מיקרוסופט והיווה את הבסיס לדפדפנה אינטרנט אקספלורר.
מוזה אל-מאלכי היא סופרת ופסיכולוגית קטרית.
אל-מאלכי היא בעלת תואר דוקטור בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת אברטיי דנדי שבסקוטלנד.
אל-מאלכי היא הראשונה מבין אזרחי קטר שנותנת טיפולים פסיכולוגיים, לאחר שסיימה לימודי פסיכותרפיה בארצות הברית.
אל-מאלכי היא פסיכולוגית, מרצה ויועצת, שתוכניותיה שודרו בקביעות בערוצי הטלוויזיה והפודקאסט.
היא ידועה גם כדוברת בין-לאומית, סופרת, מורה, מאמנת, בעלת טור בעיתון, וזוכה בפרסים אזוריים ובין-לאומיים שונים.
אל-מאלכי היא האישה הראשונה שקיבלה רישיון נהיגה במדינת קטר.
היא גם האישה הקטרית הראשונה שלימדה אנגלית בבית ספר יסודי.
אל-מאלכי פתחה מרפאות לתרפיה במשחק בעולם הערבי שעובדות עם ילדים אוטיסטים בעלי כישרונות יוצאי דופן.
היא פיתחה תוכנית לילדים עם דיסלקסיה.
בשנת 1999 היא הייתה לאישה הראשונה שהתמודדה בבחירות מוניציפליות במדינות ה-GCC.
הייתה עוזרת פרופסור באוניברסיטת קטר, וחיברה מספר ספרים על נשים ערביות וסוגיות הנוגעות לילדים.
בשנת 2005 נכללה אל-מאלכי ברשימה של 1,000 נשים שהוצעו כמועמדות לקבלת פרס נובל לשלום, כקבוצה, על ידי רות-גבי ורמוט-מנגולד, חברת פרלמנט שווייצרית.
בשנת 2014 היא הוציאה ספר בשם "כותבות מבטיחות", ובו מבחר יצירות ספרותיות של כותבות ערביות.
מוזאלה סאמוקונגה הוא אתלט זמבי, אלוף אפריקה (סנט פייר 2022) בריצת 400 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית סיים סאמוקונגה במקום התשיעי בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 45.02 שניות.
באליפות אפריקה שנערכה באוגוסט בסנט פייר שבמאוריציוס זכה סאמוקונגה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.31 שניות.
הוא זכה עם נבחרת השליחים של זמביה במדליית כסף במרוץ שליחים 4x400 מטר, בתוצאה של 3:05.53 דקות.
מוזול אלכסנדרובנה איזריילובה היא שחקנית מברית המועצות ורוסיה, מתיאטרון ג'והורי.
על פי צו נשיאות המועצה העליונה של דאגסטן, על שנים רבות של עשייה והישגים גבוהים בתחום התרבות, זכתה מוזול איזריילוב בתואר "עובדת התרבות הנכבדת של הרפובליקה של דאגסטן".
מוזול איזריילובה נולדה בדרבנט, דאגסטן, למשפחה מיהודי ההרים.
העניין שלה בתיאטרון החל בילדותה.
לאחר סיום בית הספר, היא השתתפה לעיתים קרובות בהופעות עם משפחתה.
היא נמשכה לדמויות חיוביות, אהבה לעצב תלבושות, ונהנתה להופיע מול חברים והורים.
בשנת 1972, בגיל שבע-עשרה, החלה מוזול איזריילוב לעבוד כשחקנית בתיאטרון ג'והורי.
באותה תקופה ניהל את התיאטרון אברם אבדלימוב (1929–2004).
איזריילובה הופיעה בהפקות תיאטרון רבות, לעיתים קרובות בתפקידים ראשיים.
במחזה הקומי של חיזגיל אבשלומוב, "חאן והווזיר", היא גילמה משרתת.
ב"מגדת העתידות" (בג'והורי: Дургуне фолчи), היא שיחקה את "Ostigras".
בהצגה של אוזייר חאג'יביוב, "חמותה" (בג'והורי: Гайнана), היא גילמה את הכלה, "סבדה".
במחזה המבוסס על יצירתו של מיכאיל דדשב, "מסורת כוזבת" (בג'והורי: Дургуне гIэдот), היא שיחקה את האישה, "אסנת".
איזריילובה שיחקה גם בקומדיה המבוססת על מחזהו של יונו סמיונוב (1899–1961), "חרטה על שלא למדתי" (בג'והורי: Пешмуни не хундеи).
היא השתתפה גם בהצגה של אירינה מיכאילובה, "בואו נתחתן" (בג'והורי: Биё эвленмиш бошим), שם גילמה את מנחת תוכנית הטלוויזיה, "מומו חנוקאיבה".
הופיעה עם התיאטרון באיזברבאש ובמחצ'קלה, וכן בקברדינו-בלקריה, נלצ'יק ובקירמיזי קסבה.
איזריילובה עבדה גם כעוזרת במאי בתיאטרון, שם לימדה שחקנים מתחילים קריאת טקסטים וסייעה בפיתוח יכולות משחק.
הבמאי הראשי היה לב מנחימוב.
היא דוברת אזרית שוטפת ומבינה גם לזגיאן וטבסרנית.
בסביבות 2018, הפסיקה מוזול איזריילוב להופיע בתיאטרון ועזבה את דרבנט.
מוזיאון אנקוסטיה הוא אחד מהמוזיאונים של הסמית'סוניאן.
במוזיאון זה מוצגת ההיסטוריה והתרבות של השחורים בארצות הברית.
המוזיאון ממוקם בעיר וושינגטון בארצות הברית.
המוזיאון קרוי על שם השכונה בוושינגטון - שכונה אנקוסטיה, בה הוקם המוזיאון לראשונה, בשנת 1967. בעת הקמתו מוקם המוזיאון בבית קולנוע ישן - "the old Carver movie theater" שהיה ממוקם בשדרת מרטין לותר קינג הבן.
המוזיאון הוקם ביוזמת סידני דילן ריפלי, מזכיר הסמית'וניאן בין השנים 1964 ו-1984.
אוספי המוזיאון מתמקדים בשימוש והגנה על מוצגים המראים את ההיסטוריה והמסורות של משפחות שחורים בארצות הברית.
מוזיאון הים האוויר והחלל אינטרפיד הוא מוזיאון בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
המוזיאון ממוקם על רציף 86 בצידו המערבי (הוסט סייד) של האי מנהטן וסביבו עוגנות נושאת המטוסים אינטרפיד ששרתה במלחמת העולם השנייה, הצוללת גראולר והמשחתת אדסון.
כמו כן מוצג במוזיאון מטוס קונקורד מתוצרת בריטיש אירוספייס.
המוזיאון נפתח בשנת 1982 לאחר מסע פרסום ציבורי שערך זכרי פישר במטרה להציל את נושאת המטוסים אינטרפיד שנועדה לגריטה.
המוזיאון הפך לאתר לאומי היסטורי של ארצות הברית בשנת 1986.
ב-27 באפריל 2012 הוטסה מעבורת החלל אנטרפרייז לנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ.
קנדי, ומשם היא הועברה למוזיאון אינטרפיד.
כדי לפנות מקום לתצוגה של המעבורת, הועברו שלושה מטוסים ל"מוזיאון האימפריה" שליד סקנקטדי, ניו יורק.
מטוסים אלה הם: דאגלס F3D ,Skyknight ומיג-15. המעבורת מוצגת בביתן שנבנה במיוחד בשבילה.
מוזיאון הוא מקום שמרוכזים בו אוספים בתחום מסוים או בתחומים אחדים: יצירות אמנות, חפצי אומנות, עתיקות, מדע וכדומה.
זהו מוסד המאפשר לציבור גישה למוצגים המייצגים מגוון תופעות טבע, תרבות, היסטוריה ומורשת, לצורכי חינוך, מחקר, לימוד, המסרה והנאה.
מקור המושג "מוזיאון" במילה Μουσεῖον ביוונית עתיקה, שמשמעותה "היכל המוזות".
ככל הידוע, המוזיאון הראשון נוסד במאה ה-4 לפנה"ס באלכסנדריה שבמצרים ההלניסטית, כנראה על ידי תלמי הראשון.
ייעודו היה מקום למפגש ולמידה של הוגי דעות, משוררים ומדענים, והוא כלל את הספרייה הגדולה של אלכסנדריה.
המוזיאון הראשון שהכיל אוסף של חפצי אמנות היה כנראה בפרגמון שבאסיה הקטנה, באותה תקופה.
בעולם המודרני ישנם אלפי מוזיאונים, המתמחים בציור, בפיסול, ארכאולוגיה, היסטוריה ונושאים תרבותיים שונים.
ישנם מוזיאונים המוקדשים ליצירתו של אמן יחיד ומציגים תערוכות קבע מעבודותיו.
האוספים במוזיאון מסודרים לפי שיטה מסוימת או מאורגנים לצרכים שונים, כגון למידה או הסתכלות.
האחראי על האיסוף והתצוגה במוזיאון נקרא אוֹצֵר, והאחראי על ניהול האוסף נקרא רשם.
המוזיאונים בו יש הכי הרבה מבקרים הוא מוזיאון הלובר עם 8 מיליון מבקרים בשנה, ואחריו מוזיאון ד'אורסה ומוזיאון הוותיקן עם 5 מיליון מבקרים בכל אחד מהם.
מוזיאון לאומי הוא מוזיאון ראשי במדינה בתחומו, ופעמים רבות הוא מתוקצב על ידי המדינה.
במהלך המאה ה-21 החלו המוזיאונים בתהליך של מחשוב האוספים והצגתם באתרי אינטרנט.
בשנת 1997 הקים גנג'ו גולן מוזיאון וירטואלי של אמנות מודרנית שקיים רק באתר אינטרנט.
במאי 2018 נוסד בישראל המוזיאון הווירטואלי העולמי (World Virtual Museum), אשר מורכב מתערוכות ומיצירות אומנות של אומנים מכל רחבי העולם.
לציוריו יש כבר למעלה מ-2,000,000 צפיות בגוגל.
מוזיאו רוזנבאך היא להקת רוק פרוגרסיבי איטלקי אשר אלבומה 'זרתוסטרא', למרות הצלחתו החלקית בשנות ה-70 של המאה ה-20, כיום נחשב לאבן פינה בז'אנר זה.
הלהקה הוקמה במהלך שנת 1971, בשם Inaugurazione del Museo Rosenbach (חניכת מוזיאון רוזנבאך באיטלקית, משילובן של שתי להקות שניגנו בעיקר גרסאות כיסוי במחצית השנייה של שנות ה-60, La Quinta Strada (הדרך החמישית) וIl Sistema (המערכת).
להקות אלה נגנו גרסאות כיסוי של ג'ימי הנדריקס ולהקות רוק כמו הקינקס, החיות ו סטפנוולף, אך גם רית'ם ובלוז: כוכבים כמו אוטיס רדינג ו ווילסון פיקט.
בזכות הצלחותיהן המסחריות של באנקו ופי-אף-אם, פנתה אליהם חברת "ריקורדי" וביקשה שיקליטו אלבום פרוג במהירות.
הלהקה הושפעה, בין השאר, על ידי פינק פלויד ובנקו, וכך הזיחה את סגנונה לצליל פרוגרסיבי יציב, והוציאה אלבום שהוא עבודתה המפורסמת ביותר: זרתוסטרא שיצא באפריל 1973.
השירים הציגו השפעה קלאסית בשילוב כבד של קלידים, מלוטרון וקטעי האמונד, במיטב מסורת הפרוג האיטלקי.
למרות זאת, השפעתו על סצנת הרוק המתקדם באיטליה הייתה גדולה.
הסולן סטפנו גאליפי הופיע בקולו המחוספס והדרמטי, והקלידן פיט קוראדי הוסיף נגיעות יצירתיות בעבודת הלהקה.
האלבום קרוי על שם גיבור ספרו של הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה.
יש באלבום זה הדגמה טובה ביותר לסגנון האיטלקי-סימפוני הכולל בתוכו צליל מלוטרון חם החולש על מרבית היצירה ומעברים אלימים.
הלהקה נתקלה בבעיות שנגעו כביכול לעמדותיהם הימניות, עד כדי פשיסטיות עקב הצגת תמונה של מוסוליני על כל צדו האחורי של תקליט הLP, כמו גם הבחירה במילים בהשראת פרידריך ניטשה.
ההרכב הראשון היה קצר חיים, והתפרק במהרה, מיד לאחר האלבום וכמה הופעות חיות ב-1973. היחיד מחברי ההרכב שהצליח ביותר לאחר הפרישה, הוא המתופף ג'נקארלו גולצי, שהצטרף במהרה ללהקת פופ מצליחה.
אלבום חדש, יציאה, יצא לאור רק בשנת 2000 והציג אופי מסחרי יותר של הלהקה.
הרכב הלהקה בעת יציאת האלבום החדש כולל רק שניים מחברי ההרכב המקורי:אלברטו מורנו וגולצי.
ב-2002 מוזיאו רוזנבאך קיבלה את הצעת המגזין הפיני קולוסוס לקחת חלק בתרגום ועיבוד הפואמה הנורדית קאלוואלה ליצירת רוק.
כך נוצרה יצירה תחת השם "פרח הנקמה", מעשייה אפלה וקודרת המספרת על קנאה השוררת בין שני אחים.
זוהי היצירה היחידה של הלהקה שנכתבה באנגלית.
אנצו מרונו - גיטרה, קולות
אלברטו מורנו - בס, פסנתר, מלוטרון
ג'נקארלו גולצי - תופים, כלי הקשה, קולות
אלברטו מורנו - בס ומלוטרון
מרקו באלבו - גיטרה קלאסית ומובילה
Rare and Unreleased (1992 - דמואים וכמה קטעים שלא פורסמו קודם לכן)
מוזיאון אלארד פירסון (בהולנדית: Allard Pierson Museum) הוא המוזיאון לארכאולוגיה של אוניברסיטת אמסטרדם.
המוזיאון ממוקם ברחוב אודה טורפמארקט (Oude Turfmarkt) באמסטרדם שבהולנד ומציג יצירות אמנות וכלים שימושיים ממצרים העתיקה, המזרח הקדום, יוון העתיקה ורומא העתיקה.
המוזיאון נקרא על שמו של פרופסור אלארד פירסון, שהיה המרצה הראשון לארכאולוגיה באוניברסיטת אמסטרדם, ואשר בין השנים 1877–1895 אסף עותקי גבס של פסלים ואלמנטים אדריכליים מהמזרח התיכון, יוון ואיטליה.
יאן סיקס אשר לימד אף הוא ארכאולוגיה באוניברסיטה לאחר פירסון, צבר אוסף ניכר של ספרות ומוצגים ארכאולוגיים.
עם מותו בשנת 1926, רכשה האוניברסיטה את האוסף.
בשנת 1932 הקים יאן לודווייק, בנו של פירסון, את קרן אלארד פירסון, שמטרתה רכישת מוצגים למטרות מחקר עבור האוניברסיטה.
עם השנים גדל האוסף, וב-12 בנובמבר 1934 נפתח רשמית מוזיאון אלארד פירסון בסאפיאטיסטראט.
לימים גדל האוסף ולא היה די מקום להציגו, לכן הוחלט להשתמש בבניין בנק הולנד שהתפנה באודה טורפמארקט (Oude Turfmarkt) בשנת 1976. המוזיאון החדש נחנך ב-6 באוקטובר באותה שנה בנוכחות הנסיכה ביאטריקס.
אוספי המוזיאון כוללים מוצגים ממצרים העתיקה, המזרח הקדום, יוון העתיקה ורומא העתיקה.
כמו כן מוצגים במוזיאון דגמים של מקדשים ומבנים קדומים, ובאגף המצרי מוצגים מומיות, סרקופגים וסרטים המראים את תהליך יצירת המומיות.
משה (מוּזִי) ורטהיים (18 בינואר 1930 – 31 באוגוסט 2016) היה איש עסקים ישראלי, בעל השליטה בחברות בתחום המזון, התקשורת, הנדל"ן והבנקאות, ובהן החברה המרכזית לייצור משקאות קלים זכיינית חברת קוקה-קולה בישראל, בנק מזרחי-טפחות ושידורי קשת.
ורטהיים נולד בירושלים בבית דתי, ועד גיל 15 למד בישיבה.
לאחר שסיים את שירותו בצה"ל למד לתואר ראשון במחזור הראשון של הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
בזמן לימודיו עבד ביחידה הכלכלית של שירות הביטחון הכללי שפעלה נגד השוק השחור בתקופת הצנע.
לאחר שסיים את התואר החל בהתמחות בעריכת דין, תוך כדי שהוא לומד לתואר שני בפקולטה למנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
שירת ב"מוסד", ושימש מנהל תחנה של המוסד בשווייץ ובאיטליה.
בשנת 1965 פרש מ"המוסד" והחל לעבוד בחברת התרופות אסיא כמנהל כספים ויצוא.
בשנת 1967 החל לעבוד בצוות ההקמה של זכיינית חברת קוקה-קולה בישראל, החברה המרכזית לייצור משקאות קלים, יחד עם עמיאל (עמי) בראון ודן מוסקוביץ.
השלושה נשלחו לשלושה חודשים לארצות הברית לצורך השתלמות.
בניית המפעל של קוקה קולה החלה באוגוסט 1967⁩ והוא החל לפעול במרץ 1968. משקה קולה הפך תוך זמן קצר למוצר מצליח ופופולרי בישראל, שגרף רווחים גדולים.
בעל השליטה בחברה, איש העסקים היהודי-אמריקאי אברהם פיינברג, החליט להעניק לורטהיים 5% ממניות החברה ואחר כך עוד 5%.
בהמשך שימש ורטהיים כנציגו של פיינברג בישראל בעסקים נוספים בהם היה מעורב.
בינואר 1976 הקים ורטהיים, יחד עם אליעזר ז'ורבין וחגי בר־כוכבא, עיתון ערב מתחרה ל"מעריב" ו"ידיעות אחרונות", בשם "היום הזה" בו שימש משה דיין כעורך ראשי.
בשנת 1990 חבר לאיש העסקים מוטי זיסר בהקמת מרינה הרצליה.
השלמת הפרויקט התעכבה במשך שנים רבות, עקב מחלוקת על היקף הבינוי, לאחר שחלק ניכר משטח המעגנה הוסב למגרשים לבנייה ללא אישור.
בדצמבר 1991 זכו השניים גם במכרז להקמת מרינה אשקלון, יחד עם קבוצת האחים עופר.
בשנת 1992 עורר סערה ציבורית, לאחר שעם כניסת המותג "פפסי קולה" לישראל אמר "נשחט את מתחרינו".
באותה שנה גם היה שותף להקמת זכיינית ערוץ 2, שידורי קשת, באמצעות "החברה המרכזית לייצור משקאות קלים" שהחזיקה 24% מהמניות.
החברה הייתה אחת משלוש הזוכות שהחלו לשדר בנובמבר 1993.
בשנת 1993 הצטרף לדירקטוריון קבוצת הכדורסל מכבי תל אביב (כדורגל).
וב-1995 היה שותף לקבוצה שרכשה את קבוצת הכדורגל מכבי תל אביב, אך מכרה אותה לאחר שנתיים.
באותה תקופה נכנס גם להשקעה בשותפות חיפושי הנפט והגז "שדות נפט", בתחנת הרדיו באילת "קול הים האדום", בחברת ההשקעות "זינגר-ברנע"; אך יצא מהשקעות אלו לרוב בהפסד.
עם כי במקביל גרף רווח ניכר בהשקעה בחברת הנדל"ן אלוני חץ.
בשנת 1995 היה שותף לרכישת גרעין השליטה של בנק המזרחי, יחד עם אברהם פיינברג וקבוצת האחים עופר, במסגרת הליך ההפרטה של הבנק.
ורטהיים עצמו החזיק ב-12.9% ממניות הבנק.
בפברואר 2002 רכש את מניות יורשי אברהם פיינברג והגדיל את החזקתו לכ-24.7% ממניות הבנק.
לאחר מיזוג בנק המזרחי ובנק טפחות ב-2005 מכר חלק ממניותיו, אך המשיך להחזיק בכ-20% ממניות בנק מזרחי-טפחות.
בשנת 2001, לאחר מותו של אברהם פיינברג, רכש את מניותיו ב"חברה המרכזית לייצור משקאות קלים", עוד קודם רכש ורטהיים את בעלי המניות האחרים כך שלאחר רכישה זו החזיק ב-100% מהבעלות.
תחת שליטתו החברה התרחבה לתחומי פעילות נוספים מלבד משקאות קלים ובירה (באמצעות "מבשלות בירה ישראל"); כולל רכישת השליטה ביצרנית המיצים "פריגת" ב-2002, רכישת יצרנית מוצרי החלב "טרה" ב-2004; רכישת השליטה ביקב תבור וכניסה גם לתחום היין ב-2005; בנוסף נכנסה לפעילות מחוץ לישראל, במזרח אירופה וטורקיה.
בשנת 2004 רכש 20% מחברת הברוקרים "ברגר הולדינגס", שהייתה בעלת השליטה בדש בית השקעות.
שנה אחר כך שונה שמה ל"דש איפקס הולדינגס" לאחר שרכשה את בית ההשקעות "איפקס" בו גם החזיק מניות.
בינואר 2010 מימש השקעה זו שקבוצת ברמ (שבבעלות האחים ניר ואלי ברקת ויובל רכבי) רכשה את החברה.
בדצמבר 2005 ניצל ורטהיים את שליטתו בשידורי קשת על מנת לעכב שידור של תחקיר במסגרת התוכנית "עובדה" על אירוע של כמעט-תאונה בחברת ישראייר, וזאת לבקשת נוחי דנקנר, שחברת התעופה נמצאה בשליטתו.
לאחר מכן פרסם מאמר ב"ידיעות אחרונות" ובו טען כי זו הייתה טעות מצד שידורי קשת לקנות את "עובדה".
בשנת 2008 רכש מחיים סבן את חלקו ב"שידורי קשת", והחזיק ב-51% אחוזים מהחברה.
בנובמבר 2012 מונה ורטהיים ליושב ראש זמני של בנק מזרחי-טפחות, במקום יעקב פרי, שהצטרף למפלגת יש עתיד.
ורטהיים היה נשוי לחסיה לבית שוורץ, מפיקת דיבוב בטלוויזיה החינוכית, ולהם שני ילדים.
בשנותיו האחרונות התגורר במתחם "סי אנד סאן" שבצפון תל אביב.
שנה לפני מותו הוערך שווי נכסיו בכ-1.3 מיליארד דולר.
את שרביט הניהול של עסקיו העביר ורטהיים לילדיו דודי ודרורית עוד כשהיה בפעילות מלאה.
ורטהיים בחר בבנו דודי כממשיך דרכו העיקרי, וב-2012 העביר לידיו 63% ממניות החברה המרכזית למשקאות; לבתו דרורית העביר את 37% הנותרים, ושנה אחר כך העביר להם גם את מניותיו בבנק מזרחי טפחות ושידורי קשת.
ורטהיים עמד בראש עמותת "דע אמת", הנהנית מתרומות של החברה המרכזית לייצור משקאות קלים.
ורטהיים היה חבר מרכז הליכוד ומקורב לאריאל שרון, אהוד אולמרט, יעקב פרי ואהוד ברק.
בעבר אף תרם למערכת הבחירות של אהוד ברק ושל מפלגת העבודה.
מוזות הוא בית ספר תיכון לאמנויות ביפו העתיקה.
בית הספר מיועד לבני נוער שלא השתלבו בבית הספר, ורוצים לשלב לימודי אמנות עם לימודים לתעודת בגרות.
עד 2022 שכן בבית מרכז האמנויות ובשנה זו עבר למשכן חדש ברחוב יפת 44.
בית הספר הוקם בספטמבר 2005 ביפו העתיקה.
על ידי "עמותת טופז לקידום ולרווחת ילדים ובני נוער".
הלימודים בבית הספר מתחילים בכיתה י' ונמשכים שלוש שנים.
בכל שכבה לומדים כ-30 תלמידים.
התלמידים לומדים בכיתה ובאופן פרטני, יוצרים ולומדים אמנות, משתתפים במפגשים חברתיים ויוצאים להתנדב במקומות שונים בקהילה.
כל התלמידים לומדים לקראת בגרויות במקצועות העיוניים ובמגמות: אמנות, מוזיקה תיאטרון או קולנוע.
בשנת הלימודים 2016 -2017 נפתחה בבית הספר מגמת קולנוע, שהיא התוספת הראשונה לשלוש המסורתיות שהיו קיימות שם קודם.
בית הספר נתמך על ידי גופים רבים: משרד החינוך, משרד הרווחה, עיריית תל אביב-יפו - ועל ידי מתנדבים.
מוזיאון אדו טוקיו (ביפנית: 江戸東京博物館) הוא מוזיאון הממוקם בטוקיו, שנוסד בשנת 1993. האטרקציות העיקריות במוזיאון הן שחזור בגודל מלא של גשר ניהונבשי אשר הוביל אל תוך אדו, הלוא היא טוקיו העתיקה.
(כיום ניהונבשי הוא המרכז המסחרי של רובע צ'יודה בטוקיו) ; תיאטרון נהקהמוראזה (Nakamuraza); מינאטורות ומודלים של טוקיו העתיקה, ומבנים מתקופת אדו, תקופת מייג'י ותקופת שווה.
המוזיאון ממוקם בסמיכות לריוגוקו קוג'יקן (אולם הסומו הגדול) בשכונת ריוגוקו ברובע סומידה.
המבנה עוצב בידי קיונורי קיקואטאקה , אדריכל נודע ביפן.
צורת המבנה המרוחקת והמוגבהת של המוזאון, שואבת השראה רבה ממחסן עתיק שנבנה בסגנון קארצוקורי.
מוזיאון אילנה גור הוא מוזיאון לאמנות השוכן ביפו העתיקה.
המוזיאון נוסד בשנת 1995 על ידי האומנית, המעצבת, והפסלת אילנה גור.
המוזיאון מורכב מעבודותיה של גור לצד אוסף אמנות של מעל 500 יצירות, של אומנים בינלאומיים לצד ישראלים ומכל סוגי האמנויות.
המוזיאון משמש גם כביתה הפרטי של גור אשר פתוח למבקרים ובכך מהווה חוויה היסטורית, אמנותית, ופונקציונליות ביתית ייחודית.
מטרת המוזיאון להתפתח לעבר שיח אומנותי בינתחומי ולקרב את הקהל לאומנות ישראלית-עכשווית.
מבנה המוזיאון הוקם כחאן היהודי הראשון בשנת 1742, על ידי הגביר יעקב זונאנה.
שימושו המקורי של המבנה היה כבית הארחה לעולי רגל אשר הגיעו דרך הים ועצרו במקום מספר ימים לפני שהמשיכו בדרכם לירושלים.
קירותיו המסיביים תואמים לאדריכלות האופיינית של התקופה, ולפונקציה שלשמה הוא נועד: מעבר להיותו תחנת ביניים עבור העולים הוא שימש גם כמקלט מפני שודדים שהסתובבו מחוץ לחומות העיר העתיקה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 שימש המבנה כבית חרושת לייצור סבונים ותמרוקים על בסיס שמן זית, שנוהל על ידי משפחה מוסלמית מבוססת.
לאחר מלחמת העצמאות שוכנו ביפו העתיקה עולים חדשים מארצות הבלקן.
במבנה התגוררו עולים בתנאי תברואה קשים, ללא אספקה סדירה של חשמל ומים.
משנת 1949 שימש המבנה בחלקו גם כבית כנסת לקהילת יהודי לוב.
בשנות השבעים משכה אליה יפו העתיקה אמנים רבים שהחליטו להשתכן באזור ולפתוח בו גלריות קטנות וייחודיות.
גם אילנה גור הגיעה לאזור, ובשנת 1983 רכשה חלק קטן מהמבנה שישמש אותה בעת ההיא כדירה פרטית הצופה לים התיכון.
בתחילת שנות ה-90 החליטה גור לפתוח מוזיאון פרטי שבו תוכל להציג את יצירותיה ואת אוסף האמנות העצום אשר באמתחתה.
גור רכשה את המבנה כולו שהיה נטוש עזוב ומוזנח, ואף היה צורך לקדוח חור בקיר על מנת להיכנס פנימה בפעם הראשונה בגלל שלא הייתה דלת כניסה.
עבודות השחזור והשיפוץ ארכו כשלוש שנים, תוך שמירה על סגנונו האדריכלי של הבית, ומשנסתיימו העבודות נפתח המבנה כמוזיאון פרטי בשנת 1995.