tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכן, גרמניה = החירות + המאבק נגד שלטון אימפריאלי-טוטאליטרי.
רנקה מחשיב טקסטים היסטוריים כפי שלותר החשיב הטקסטים האלוהיים מבחינה זו שהם מתייחסים למקורות עצמם.
לשיטתו של רנקה, מאחורי הכל יש השגחה אלוהית, עליונה ולא ישירה, כי האל לא מתערב שירות באירועים.
זוהי הערובה להמשך קיום האנושות.
רנקה רואה בהיסטוריה יצירה אלוהית.
תפקיד ההיסטוריון הוא לקרוא ולפרש את ההיסטוריה, את היצירה האלוהית ולתרגם אותה למושגים פוליטיים וריאליסטיים.
תפקיד ההיסטוריון: לתאר התרחשויות פוליטיות.
לשיטתו של רנקה, מה שחשוב בהיסטוריה היא עוצמה פוליטית של אומות ומעצמות.
תפיסת ההיסטוריה של רנקה נובעת מאספקטים פוליטיים.
לדוגמה: ספרו "תולדות האפיפיורות" עוסק באפיפיורים כנסיכים אירופיים לכל דבר, בעלי מניעים גאו-פוליטיים, ואין התייחסות להשקפה דתית או עיסוק בתחום כלכלי תרבותי או כל תחום אחר.
לאופולד סדאר סנגור היה מדינאי, משורר, מסאי והוגה דעות סנגלי.
מראשי התנועה לשחרור העמים האפריקאים נגד הקולוניאליזם, נשיא סנגל הראשון בשנים 1960–1980 והאפריקאי הראשון שנבחר באקדמיה הצרפתית.
יחד עם אמה סזר ולאון דמאס היה מייסד תנועה ה"נגריטוד", תנועה לחיזוק מעמד הערכים הספציפיים של התרבויות האפריקאיות בזירה העולמית, על יסוד הכרת אישיות האדם השחור.
סנגור היה גם אחד מיוזמי הארגון הבינלאומי של הפרנקופוניה.
לאופולד סדאר סנגור נולד בשנת 1906 בז'ואל, עיירת נמל בדרומה של סנגל, על חוף האוקיינוס האטלנטי.
אביו, בזיל דיוגוי ("ז'וגוי") סנגור, היה סוחר ובעל עדרי בקר מבוסס, נוצרי קתולי, בן לאריסטוקרטיה של סררה, מצאצאי שושלת סינה.
לאופולד סנגור נולד כבן ה-24 מבין 41 הילדים שנולדו לאביו מחמש נשותיו.
הוא נולד מאשתו השלישית של אביו, נילאן נדיאמה בחום (1861–1948), שסנגור קרא לה ב"אלגיות" שלו "נילאן המתוקה".
האם נולדה כמוסלמית והייתה בעלת שורשים פֿוּלאנים כמו חלק ממשפחתה.
אולם היא הייתה בת לשבט טבור מן הקבוצה ה"מאטרי-קלאנית" (matriclan) "גלוואר".
היא ובעלה גידלו את ילדיהם בנצרות הרומית-קתולית.
תעודת הטבילה של לאופולד מציינת את התאריך 15 באוגוסט 1906, בעוד שבמרשם האוכלוסין הופיע תאריך הלידה 9 באוקטובר 1906. לפי דעת בני משפחה נולד סנגור בתאריך שונה.
נילאן ילדה לבעלה שישה ילדים, ביניהם שני בנים.
השם הפרטי "סדאר" משמעותו בשפת סררה "מישהו שלא ניתן להשפילו".
השם הפרטי הנוצרי "לאופולד" הוענק לו על ידי האב לזכר לאופולד אנגראן (Leopold Angrand), סוחר מולאטי אמיד שהיה פעם מעבידו.
שם הילד לפני הטבילה היה "סדאר נילאן" (היה נהוג אז לצרף לשם הילד את זה של אמו), ובהמשך היה כאמור "לאופולד סדאר".
הוא גדל בשנותיו הראשונות אצל משפחת האם, בני בחום.
בשובו לבית האב הוא פקד את המיסיון הקתולי בג'ילור, אצל האב דיבואה.
שם למד לאופולד בנעוריו את הקטכיזם וקיבל את ידיעותיו הראשונות בצרפתית.
מאוחר יותר, מגיל שמונה למד למשך שש שנים בפנימיית "הנזירים הספיריטאנים" (Pères Spiritains) בנגאזוביל ולאחר מכן בדקאר, במכללה-מדרשה הרומית-קתולית ע"ש פרנסואה ליברמן.
שוכנע על ידי אחד המורים שאינו מתאים לקריירה כנסייתית ואז המשיך את השלב הבא בלימודיו בבית הספר התיכון שברחוב ונסאן (Rue Vincens) שנודע לימים כבית הספר התיכון "ואן וולנהובן", (נקרא בימינו התיכון "לאמין גיי").
לאופולד אהב במיוחד את הספרות הצרפתית, והצטיין במיוחד בצרפתית, לטינית, יוונית ואלגברה.
הצליח בבחינות הבגרות, בעיקר הודות לציוניו בצרפתית ובלטינית.
מנהל התיכון ומוריו המליצו שיישלח להמשיך את לימודיו בצרפת.
ואכן, בעזרת "חצי מלגה" מטעם המינהל הקולוניאלי, עזב לראשונה את מולדתו בגיל 22 ונסע ללמוד בצרפת.
סנגור הגיע לצרפת בשנת 1928. לדבריו זו הייתה תחילת "שש עשרה שנות החסד" שבחייו.
התחיל את לימודיו בפריז, במסלול על-תיכוני בסורבון, אך התייאש מהר, ועבר, בעזרתו של בלז דיאן (Blaise Diagne) שהיה נציג סנגל בפרלמנט הצרפתי, ללמוד בבית הספר התיכון "לואי לה גראן" ("לואי הגדול").
בבית ספר תיכון יוקרתי זה התכונן לקראת מבחני הכניסה ל"אקול נורמל סופרייר" שברחוב אולם.
בתיכון "לואי לה גראן" למד לצידם של פול גוט, אנרי קפלק, רובר ורדייה וז'ורז' פומפידו, איתם התיידד.
שם פגש לראשונה גם את אמה סזר.
אחרי שנכשל בבחינות הכניסה, החליט ללמוד לתעודת הסמכה "agrégation" בהוראת דקדוק.
למטרה זו נדרש ממנו לבקש את האזרחות הצרפתית.
כיליד ז'ואל, יישוב שנמצא מחוץ לאזור המינהלי של דקאר, הוא לא נחשב לאזרח צרפתי.
רק תושבי ארבעה יישובים (דקאר, גורה, רופיסק וסן לואי) היו אז זכאים למעמד זה.
סנגור, כמו השאר, נחשב אז, ל"נתין צרפתי" בלבד.
בשנת 1932 קיבל סנגור את האזרחות הצרפתית ובשנת 1935, אחרי ניסיון כושל אחד, הצליח לעבור בשנת 1935 את ההסמכה המיוחלת.
הוא היה לאפריקאי הראשון שהשיג את ה-agrégation בדקדוק.
את הקריירה כמורה – לספרות קלאסית – התחיל סנגור בבית הספר התיכון "דקארט" בעיר טור, אך באוקטובר 1938 הועבר לתיכון "מרסלן ברטלו" בסן-מור-דה-פוסה (Saint-Maur-des-Fossés) באזור פריז.
פרט לעבודתו כמורה השתלם בקורסים לבלשנות אפריקאית אצל ליליא הומבורגר ב"אקול פרטיק דה אוט ז'אטוד" וכן ב"מכון לאתנולוגיה" בפריז, אצל מרסל כהן, מרסל מוס ופול ריבה.
אחרי פריצת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939 גויס סנגור לצבא הצרפתי כחייל בגדוד רגלים אפריקאים.
ב-20 ביוני 1940 נלקח בשבי על ידי הגרמנים בלה שאריטה-סיר-לואר והוחזק במספר מחנות שבויים ברומיאי, טרואה, אמיין.
לאחר מכן הועבר ל"פרונטסטלג" 230 בפואטייה, מחנה שבויים מיועד לחיילים מן המושבות.
כפי שיעיד מאוחר יותר סנגור עצמו, כמעט הוצא להורג יחד עם חיילים שחורים אחרים אך הטבח נעצר בעוד מועד אחרי שהחיילים צעקו בצרפתית: "תחי צרפת!
תחי אפריקה השחורה!" ואחד הקצינים הצרפתים הסביר לגרמנים שטבח מטעמי גזע מסוג זה עלול להזיק לכבוד הגזע הארי ושל הצבא הגרמני.
סנגור עזר לשני חיילים צרפתים להימלט מן השבי ובסוף שנת 1941 הועבר למחנה עונשין בלאנד.
בסך הכל שהה שנתיים במחנות שבויים, זמן שבו כתב שירים.
אחרי ששוחרר חזר לעבוד כמורה והשתתף ב"רזיסטנס" במסגרת החזית הלאומית האוניברסיטאית.
לימד בקתדרה לבלשנות וציוויליזציה נגרו-אפריקאית ב"בית הספר הלאומי לשטחי צרפת שמעבר לים", עד שנת 1960 כשסנגל זכתה בעצמאות.
במהלך אחד ממסעות המחקר שלו על שירתם של בני סררו, הציע לו לאמין גיי, ראש הסניף הסוציאליסטי המקומי, להגיש את מועמדותו בבחירות לאספה הלאומית של צרפת.
סנגור קיבל את ההצעה ונבחר לפרלמנט הצרפתי מטעם אזור הבחירות סנגל-מוריטניה.
בהמשך חלק על דעותיו של לאמין גיי בנוגע לשביתת עובדי הרכבת בקו דקאר-ניז'ר.
גיי התנגד לשביתה מפני ששיתקה את חיי המושבה, בעוד סנגור הביע תמיכה בשובתים.
עמדתו זיכתה אותו בפופולריות רבה.
בהשפעת האירועים כתב את אחד משיריו היפים ביותר – "אלגיה לאינינה פאל".
ב-12 בספטמבר 1946 התחתן סנגור עם ז'ינט אבואה (1923–1992), נספחת פרלמנטרית של השר הצרפתי לשטחים שמעבר לים ובתו של פליקס אבואה, לשעבר מושל אפריקה המשוונית הצרפתית.
לזוג נולדו שני בנים: פרנסיס-ארפאנג סנגור (נולד ב-1947) וגי-וואלי סנגור (1948–1983) שנפל למוות מדירתו בקומה החמישית בפריז.
סנגור הקדיש לבנו השני זה את השיר "שירים לנאאט" שהוכנס לקובץ ה"נוקטורנות" שלו בגרסה אחרת שנקראה "שירים לסיניארות".
בטוח בסיכוייו, עזב כעבור שנה את המחלקה האפריקאית של המפלגה הסוציאליסטית (שהתקראה באותם ימים SFIO – "המחלקה הצרפתית של אינטרנציול הפועלים) שמימנה את מרבית התנועה החברתית, והקים יחד עם ממאדו דיה את הגוש הדמוקרטי הסנגלי (Bloc démocratique sénégalais), שניצח בבחירות לפרלמנט בשנת 1951. לאמין גיי איבד את מושבו באספה.
בתחילת שנות ה-1950 היה סנגור חסיד של שילוב אפריקה הצרפתית ב"קהיליה האירופית הפדרלית".
ב-1951 הוא נבחר בשנית כנציג עצמאי של השטחים מעבר לים והתמנה למזכיר מדינה ליד משרד ראש הממשלה אדגר פור (מרץ 1955 – פברואר 1956).
בהמשך נבחר בנובמבר 1956 לראש העיר תיאס (Thiès) בסנגל והחל מ-23 ביולי 1959 התמנה לשר יועץ בממשלת מישל דברה, עד 19 במאי 1961.
סנגור היה גם חבר בוועדה שנועדה לערוך את חוקת הרפובליקה הצרפתית החמישית, יועץ כללי של סנגל, חבר במועצה הגדולה של אפריקה המערבית הצרפתית וחבר באספה הפלמנטרית של מועצת אירופה.
מספר פעמים היה חבר במשלחת צרפת לאונסקו ולעצרת הכללית של האו"ם.
בינתיים, בשנת 1956 התגרש מאשתו הראשונה ונשא לאשה את קולט יובר, צרפתייה ממוצא נורמנדי, איתה היו לו בן נוסף, פיליפ-מאגילן (17 באוקטובר 1958 – 4 ביוני 1981), שנהרג בתאונה בדקאר.
סנגור הקדיש את הקובץ " Lettres d'Hivernage (מכתבים משינת החורף) לאשתו השנייה.
בשנת 1964 פרסם את הראשון מסדרה של חמשת הכרכים הקרויה
כרכים אלה כוללים נאומים, הרצאות, מסות ודברי מבוא לספרים.
סנגור תמך בנחישות ברעיון הפדרציה של המדינות האפריקאיות שזכו לעצמאות, במסגרת סוג של "חבר עמים" בסגנון חבר העמים הבריטי.
ב-13 בינואר 1957 קמה "קונבנציה אפריקאית" שתבעה את הקמת שתי פדרציות באפריקה הצרפתית.
סנגור הסתייג מ"בלקניזציה" של אפריקה המערבית הצרפתית על ידי פיצולה לשמונה מדינות.
כשרעיון הפדרליזם לא זכה בתמיכה מצד המדינות האפריקאיות, החליט סנגור להקים יחד עם מודיבו קייטה מסודאן הצרפתית את "הפדרציה של מאלי" קצרת הטווח.
פדרציית מאלי, שקמה בינואר 1959 כללה את סנגל, סודאן הצרפתית, דהומיי, ו-וולטה עילית.
כעבור חודש דהומיי ווולטה עילית נטשו את הפדרציה אחרי שלא אשררו את הקמתה.
סנגור התחלק בתפקידים עם מודיבו קייטה.
סנגור היה יושב ראש האספה הפדרלית בעוד מודיבו קייטה הפך לראש הממשלה.
בסופו של דבר המחלוקות בין שתי המדינות הביאו לפירוק הניסיון הפדרטיבי.
ב-20 באוגוסט 1960 סנגל הכריזה על עצמאותה וב-22 בספטמבר 1960 גם מודיבו קייטה הכריז על עצמאות סודאן הצרפתית בשם "הרפובליקה של מאלי".
סנגור נבחר ב-5 בספטמבר 1960 לנשיא הראשון של סנגל.
הוא כתב את מלות ההמנון הלאומי הסנגלי, "האריה האדום".
על ראש הממשלה, מאמאדו דיה, הופקדה האחראיות על תוכנית להתפתחות לטווח ארוך של סנגל, בעוד סנגור עסק בעיקר ביחסים הבינלאומיים.
בדצמבר 1962 מאמאדו דיה נעצר והואשם שניסה לבצע הפיכה.
הוא נשאר 12 שנה בבית סוהר בקדוגו, במזרח המדינה.
בעקבות ההתפתחות הזאת, סנגור הכריז על שיטת ממשל נשיאותית.
בתמיכתו אליון דיופ ארגן בשנת 1966 פסטיבל של מוזיקה שחורה.
ב-22 במרץ 1967 ניצל מניסיון התנקשות.
הצלב הגדול של לגיון הכבוד של צרפת
הצלב הגדול של המסדר הלאומי להצטיינות של צרפת
תואר מפקד של עלי הדקל האקדמיים
הצלב הגדול של מסדר האריה של סנגל
1963 מדליית הזהב לשפה הצרפתית, מטעם האקדמיה הצרפתית
Lettres d'hivernage (1973), (מכתבים משינה חורפית)
(חופש 2. האומה והדרך האפריקאית לסוציאליזם)
(חופש 3. הנגריטוד והציוויליזציה של האוניברסלי)
(חופש 5. נגריטוד ושיח התרבויות)
בחר, תרגם מצרפתית והוסיף אחרית דבר: ראובן מירן, הוצאת נהר,
תרגום – איתמר אבן-זוהר, אהרן אמיר, חיים גורי, אריה לרנר, שמשון ענבל; עריכה – שמשון ענבל; עטורים – דן קדר; עצוב האותיות – אמציה כ"ץ.
הערות: עברית וצרפתית עמוד מול עמוד.
לאופולד פון מילדנשטיין (30 בנובמבר 1902 – נובמבר 1968) היה המפקד הראשון של המחלקה היהודית באס דה, שירות הביטחון של המפלגה הנאצית והאס אס, שבראשית תקופת השלטון הנאצי בגרמניה תמך בכוונות הציונות ליישב את היהודים בארץ ישראל, למד עברית ועל היהדות והתנגד לאנטישמיות הגסה של עיתון המפלגה הנאצית, דר שטירמר.
ראשית דרכו, יחסו לציונות וביקורו בארץ ישראל
פון מילדנשטיין נולד ב-30 בנובמבר 1902 בפראג, אז חלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית, כבן למשפחה השייכת לרובד הנמוך ביותר של האצולה האוסטרית.
בשנת 1929 הצטרף למפלגה הנאצית ובשנת 1932 גם לאס אס, והיה אחד האוסטרים הראשונים לעשות כן.
גילה עניין בציונות, ואפילו הרחיק לכת עד כדי ביקור בכנסים ציוניים כדי להעמיק את הבנתו בתנועה.
הוא ראה ברעיון הציוני פתרון לבעיה היהודית ולהפיכתה של גרמניה למה שהנאצים קראו "יודנריין".
התנועה הציונית צברה פופולריות רבה בקרב יהודי גרמניה מאז עלה היטלר לשלטון ונטתה לשתף פעולה לשם ביצוע פתרון זה.
ב-7 באפריל 1933, ימים אחדים לאחר עליית נאצים לשלטון, הכריז ה"יודישה רונדשאו", ביטאון הפדרציה הציונית של גרמניה, כי מכל חלקי האוכלוסייה היהודית רק הפדרציה הציונית של גרמניה מסוגלת ליצור קשר עם הנאצים בתום לב כ"שותפים כנים".
הפדרציה הטילה על אחד מפעיליה, קורט טוכלר, ליצור קשר עם תומכים אפשריים בציונות בקרב המפלגה הנאצית, במטרה להקל על עליית יהודי גרמניה לארץ ישראל.
טוכלר פנה לפון מילדנשטיין וביקש ממנו לכתוב משהו חיובי בעיתונות הנאצית על יישובם של היהודים בארץ ישראל.
פון מילדנשטיין הסכים לשליחות עיתונאית זאת, בתנאי שיותר לו לבקר בארץ ישראל המנדטורית, עם טוכלר כמלווה.
באביב של שנת 1933 יצאה מברלין לארץ ישראל קבוצה של שני זוגות, טוכלר עם אשתו גרדה, ופון מילדנשטיין עם אשתו.
בדו"ח שמסר טוכלר לימים לארכיון יד ושם הוא כתב: "מטרתנו הייתה ליצור בעיתון נאצי חשוב אווירה שתקדם את מפעל הבנייה בארץ ישראל".
לדבריו גורמים מוסמכים בתנועה הציונית אישרו את יוזמתו.
מילדנשטיין וטוכלר בילו ביחד בארץ חודש ימים.
מילדנשטיין עצמו נשאר בארץ שישה חודשים, סייר בארץ לאורכה ולרוחבה, נפגש עם יהודים וערבים רבים, התארח במספר קיבוצים והתרשם עמוקות.
הוא חזר לגרמניה כתומך נלהב של הציונות ואפילו החל ללמוד עברית.
פון מילדנשטיין שמר על קשריו עם משפחת טוכלר גם אחרי שזו עלתה לארץ ישראל, ומדי שנה היה שולח להם ברכות לראש השנה היהודי, בעברית.
בשובו לגרמניה הביא עמו מילדנשטיין כמה תקליטים מזמרת הארץ.
במהלך אחד מביקוריו של קורט טוכלר במטה הגסטפו שמע שם את "שיר העמק" מתנגן.
כמו כן מסר במהלך תקופה זו, ידיעות מועילות לטוכלר.עוד קיים מילדנשטיין את הבטחתו לטוכלר ופרסם בשנת 1934 סדרה של שתים עשרה כתבות מצולמות אודות סיורו בארץ בעיתון הנאצי "דר אנגריף", ביטאונו של יוזף גבלס, שנשאו את הכותרת "נאצי נוסע לפלשתינה".
הוא תיאר יהודים חורשים את האדמה, מייבשים ביצות ומגשימים את הרעיון הציוני, המביא תועלת גדולה ליהודים ולעולם, משום שמולדת יהודית בפלשתינה היא לדבריו דרך אפשרית לרפא הפצע הקיים מזה דורות על העמים: הבעיה היהודית.
לרגל סדרת הכתבות הוציא העיתון הנאצי מטבע מיוחדת עם צלב הקרס מצידה האחד ומגן דוד מצידה האחר, כאשר את המגן דוד מקיף הכיתוב "נאצי נוסע לפלשתינה" (Ein Nazi fährt nach Palästina).
הצעתו של מילדנשטיין שהפתרון לבעיה היהודית יהיה הגירה המונית לארץ ישראל התקבל על דעת הממונים עליו באס דה, ובאוגוסט 1934 הוא מונה לראש המחלקה היהודית החדשה שהוקמה באס דה.
בתפקידו זה הנהיג מילדנשטיין מדיניות של עידוד האוכלוסייה היהודית להגר לארץ ישראל, ופיתח קשרים חיוביים עם הארגונים הציוניים.
אנשי האס אס הונחו גם הם לעודד את פעילותם של הציונים בתוך הקהילה היהודית, בעדיפות על המתבוללים, ובעיקר על פני הסוציאליסטים, מתנגדי הנאצים, שראו בהם סכנה אמיתית.
כך גם לאחר תיקון סעיף 4 (2) בחוקי נירנברג, שהתיר להם להניף דגל ב"צבעים היהודיים", משמע - הדגל הציוני.
אדולף אייכמן סבר כי הפריצה הגדולה בקריירה שלו הגיעה ב-1934, כאשר זומנה לו פגישה עם מילדנשטיין, שהזמין אותו להצטרף למחלקתו.
אייכמן סיפר שמילדנשטיין דחה באוזניו את האנטישמיות הוולגרית של יוליוס שטרייכר וכי מילדנשטיין מסר לו את ספרו של הסופר הציוני אדולף ביהם על היהדות.
בקיץ 1935, כשנשא דרגת האס אס של אונטרשטורמפירר, השתתף מילדנשטיין בקונגרס הציוני ה-19 בלוצרן, כמשקיף מצורף למשלחת של יהודי גרמניה.
מן האס דה למשרד החוץ
לאחר סכסוך עם ראש האס דה, ריינהרד היידריך, בשנת 1936 פוטר מילדנשטיין מתפקידו בארגון והועבר למחלקת העיתונות הזרה במשרד החוץ.
סיבת הפיטורין הייתה כי לדעת הממונים עליו הגירת היהודים לא התקדמה בקצב מהיר דיו.
עם עזיבתו חל שינוי במדיניות המחלקה שהתאפיין בפרסום מנשר המזהיר מפני הסכנות הכרוכות בהקמת מדינה יהודית חזקה במזרח התיכון, שנכתב על ידי מומחה אחר לעניינים יהודיים שהצטרף למחלקה – אדולף אייכמן, שצורף למחלקה ביזמת מילדנשטיין ואשר עתיד למלא תפקיד מכריע בפתרון הסופי.
כאשר גרמניה נכנסה למלחמת העולם השנייה לא היה למילדנשטיין כל קשר יותר לענייני היהודים, הוא מילא תפקידו במשרד החוץ והמשיך לכתוב מאמרי תעמולה וספרים.
בתקופת ראשיתה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, הידועה כגרמניה המערבית, הצטרף מילדנשטיין למפלגה הדמוקרטית החופשית, שהיא מפלגה ליברלית מתונה.
בשנת 1954 ביקר בארצות הברית, לאחר שככל הנראה ניתנה לו אשרת כניסה לפי בקשת ממשלת גרמניה המערבית.
בחודש מאי 1956 הוא נבחר לוועדת העיתונות של מפלגתו.
בחודש דצמבר של אותה שנה הגיע דיווח של ה-CIA, סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית, כי מילדנשטיין נמצא במצרים ומועסק על ידי ממשלתו של גמאל עבד אל נאצר בתחנת הרדיו "קול ערב".
בחודש יוני 1960, זמן קצר לאחר לכידתו של אייכמן על ידי "המוסד", פרסם מילדנשטיין הודעה כי פעל בשירות סוכנות הביון המרכזית וכסוכן מודיעין אמריקאי לשעבר יש לו חסינות מפני העמדה לדין.
סוכנות הביון עצמה לא אישרה ולא הכחישה טענה זאת.
בשנת 1964 פרסם מילדנשטיין ספר על ערבוב משקאות בשם "ערבוב עם אלכוהול ובלעדיו" (Mix mit und ohne Alkohol) ומאז לא ידוע עליו דבר.
שמו של מילדנשטיין ממשיך להזכר בספרים ובאתרי אינטרנט אנטישמיים וכאלו העוינים את מדינת ישראל, כראיה למה שהם מכנים "שיתוף הפעולה הציוני-נאצי".
כותרות אופייניות: "השותפות ההיסטורית של הציונות עם אנטישמיים" "שיתוף הפעולה ההדוק בין הנאצים והציונים".
גם התעמולה הסובייטית האנטי-ציונית נקטה בקו זה.
ב-2 ביולי 1967 פרסם העיתון "איזבסטיה" מאמר פרי עטו של מי שהגדיר כמומחה לעניינים יהודיים וציוניים בשם יורי איבנוב, תחת הכותרת "את מי הם משרתים" שבו הביא הוכחות לדבריו על קשרים היסטוריים של המנהיגים הציוניים עם הנאצים ובו נכלל שמו של מילדנשטיין כמי שטיפח קשרים אלה.
מלוויו של מילדנשטיין בביקורו בארץ ישראל בשנת 1933, קורט טוכלר ואשתו גרדה, עלו לארץ ישראל בשנת 1936. שניהם האריכו ימים, קורט טוכלר נפטר בשנת 1978 בהיותו בן 84 שנים וגרדה טוכלר נפטרה בשנת 2006 בהיותה בת 98 שנים.
לאחר פטירתה של גרדה באו בני המשפחה לפנות את חפציהם של בני הזוג בדירתם בתל אביב, ומצאו ערימות של חפצים, תמונות, מכתבים ומסמכים, ואז נודע להם על אודות הקשרים של בני הזוג טוכלר עם מילדנשטיין ועל ביקורם המשותף בארץ ישראל, שעליהם לא סיפרו בימי חייהם.
אז גם נתברר לבני המשפחה כי בני הזוג טוכלר המשיכו לקיים חליפת מכתבים ארוכה עם בני הזוג מילדנשטיין לאחר המלחמה, ואף נסעו לגרמניה לבקרם פעמים רבות.
נכדם של קורט וגרדה טוכלר במאי הקולנוע ארנון גולדפינגר, יצר על בסיס תגליות אלו סרט קולנוע תיעודי בשם "הדירה", שבו כלל גם ריאיון עם בתו של מילדנשטיין.
הסרט זכה בפרס אופיר לשנת 2011 כסרט התיעודי הטוב ביותר.
לאופולד סוחה (בפולנית: Leopold Socha; לבוב, 28 באוגוסט 1909 – 12 במאי 1946, גליביצה, פולין) היה מפקח במערכת הביוב בעיר לבוב, אשר הציל יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה מידי הגרמנים הנאצים ומשתפי הפעולה האוקראינים.
סוחה נעזר בהיכרותו המקיפה עם מערכת הביוב בעיר להחביא בה 21 יהודים ולספק להם אוכל, ביגוד ועיתונים.
על פעולותיו להצלת יהודים בשואה הוענק לו תואר חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
סרט הקולנוע "באפילה" מתאר את סיפורו.
סוחה חי בשכונה ענייה של לבוב ועבד באחזקת מערכת הביוב עבור מחלקת התברואה העירונית.
עם כיבוש העיר על ידי הגרמנים, סוחה, שזועזע ממעשי הזוועה של הגרמנים, התיידד עם מספר יהודים בגטו והחליט להציל 21 מתוכם.
סוחה שיתף במעשיו את סטפן ורובלבסקי, עוזרו בעבודת אחזקת מערכת הביוב.
במהלך האקציה לחיסול הגטו, סוחה ראה יהודים מתקדמים במערכת הביוב לעבר מוצא הביוב לנהר.
סוחה עצר בעד קבוצת היהודים מלהמשיך לעבר מוצא הביוב שם ארבו המוני סוכני גסטפו ושוטרים, והציע שיישארו בביוב, שם יוכל לסייע להם להתחבא.
סוחה, אשתו ומשפחת ורובלבסקי סיפקו את צורכי ההישרדות של אותם יהודים במסתורם בתעלות הביוב במשך 13 חודשים.
בתחילה היהודים שילמו למיטיביהם, אך מרגע שאזל כספם של היהודים, המשיכו סוחה ואשתו לשלם עבור המצרכים מכספם.
הסתרת היהודים בביוב לוותה באתגרים עצומים עבור כל המעורבים.
אחת הנשים היהודיות שהוסתרו בביוב, בשם ויינברג, הייתה בחודש האחרון להריונה כשנכנסה למסתור.
התנאים הקשים בביוב הובילו למותו של תינוקה וכן למותה של סבתה הקשישה.
קבירת הגופות הייתה משימה מסובכת עבור סוחה ועוזרו, ורובלבסקי.
מספר יהודים אחרים שלא יכלו לעמוד בתנאי המחיה הקשים שבתעלות הביוב, עזבו את המסתור בחיפוש אחר מסתור אחר אך לא שרדו, וסוחה ועוזרו שמצאו את הגופות התמודדו בשנית עם הקושי שבקבירתן בחשאי.
סוחה הביא ליהודים עיתונים, ואף עזר להם לשמר את מסורתם בכך שהשיג עבורם ספרי תפילה יהודיים ולחג הפסח הביא להם שק תפוחי אדמה.
גברת סוחה וגברת ורובלבסקי סיפקו בגדים עבור היהודים המסתתרים, ובמבצע מורכב ומסוכן קנו את מצרכי המזון עבורם.
עם שחרור לבוב ב-27 ביולי 1944, היהודים שניצלו חגגו עם מציליהם בבית משפחת סוחה.
לאחר 13 חודשים, מתוך 21 היהודים שהוסתרו בביוב שרדו עשרה, בהם משפחת חירובסקי (חיגר), משפחת מרגוליס, ציפורה הלינה וינד ועקב ברסטיצקי.
אחרי המלחמה, היגרה הלינה וינד לארצות הברית, נישאה לג'ורג' פרסטון, ניצול מחנות אושוויץ-בירקנאו ובוכנוואלד ונשארה בקשר עם מציליה.
משפחת חירובסקי עברה להתגורר תחילה בקרקוב, אך ב-1957 עלו לישראל.
בנם, פבל, שהיה בן 4 כשהסתתרו במהלך מלחמת העולם השנייה, נהרג במהלך שירות מילואים פעיל בישראל.
יעקב ברסטיצקי היגר לפריז, שם נולד בנו הנרי שהוא מתמטיקאי נודע.
ב-1946, בעת שרכבו סוחה ובתו על אופניים, התדרדרה משאית סובייטית לעברם.
לאופולד הדף את בתו בעזרת אופניו מדרכה של המשאית ובכך הציל את חייה, אך נהרג בעצמו.
היהודים שהציל במהלך המלחמה חזרו ללבוב לחלוק לו כבוד אחרון על שסיכן את עצמו למען הצלתם.
ב-23 במאי 1978, הכיר ארגון יד ושם בלאופולד ומגדלנה סוחה כחסידי אומות העולם.
ב-1981, הוכרו גם סטפן ורובלבסקי, עוזרו של סוחה ואשתו, על ידי יד ושם, כחסידי אומות העולם.
סיפורו של לאופולד סוחה ופעילותו להצלת היהודים מתואר בספר "הילדה בסוודר הירוק", שכתבה קריסטינה חיגר, אחת מהיהודים שהציל סוחה.
הספר היה הבסיס לעלילת הסרט "באפילה", משנת 2011. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר באותה שנה.
לאופולד סונדי (במקור זוֹנֶנשיין, בהונגרית: Szondi Lipót – סונדי ליפוט; 11 במרץ 1893 – 24 בינואר 1986) היה פסיכיאטר יהודי-הונגרי, הידוע בעיקר בזכות מבחן סונדי שאותו פיתח והקרוי על שמו.
לאופולד סונדי נולד ב-11 במרץ 1893 בעיר ניטרה שבהונגריה (כיום סלובקיה), למשפחה יהודית חסידית.
אביו אברהם זוננשיין היה סנדלר ותלמיד חכם, אמו תרזה לבית כהן (Kohn) הייתה אשתו השנייה של אביו.
שפות הדיבור בבית היו גרמנית וסלובקית.
ב-1898 המשפחה עברה לבודפשט, שם גם למד את השפה ההונגרית.
בשנת 1911 סיים את בחינות הבגרות, שינה את שמו לסונדי והחל לימודי רפואה באוניברסיטת פטר פאזמן (Pazmany Péter).
לימודיו נפסקו בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, במהלכה שירת כקצין רפואה בצבא האוסטרו-הונגרי בחזית הקרפטים וזכה לשני ציונים לשבח.
לאחר המלחמה שב לבודפשט וסיים את לימודי הרפואה.
בשנים 1919 עד 1926 עבד כנוירולוג ופסיכיאטר בבית חולים ובקליניקת גראף-אפאני (Graf-Appanyi) בבודפשט.
ב-1927 התמנה לפרופסור לפסיכופתולוגיה באוניברסיטת פטר פאזמני.
ובמקביל גם לממונה על הצוות הרפואי של המכון ההונגרי המלכותי לפסיכופתולוגיה.
בתפקידים אלו שרת עד 1941 אז פוטר בעקבות החמרת חוקי הגזע בהונגריה.
מאז ועד 1944 עבד רק בקליניקה הפרטית שלו.
סונדי היה מניצולי רכבת ההצלה של קסטנר.
בתקופת מאסרם במחנה הריכוז בברגן-בלזן קיים סונדי חוג להוראת תורתו.
בסוף 1944 שוחרר מברגן בלזן והגיע לשווייץ.
בשנת הלימודים 1945-6 הרצה שם במכון לפסיכולוגיה יישומית.
ב-1970 קיבל תרומה גדולה שאיפשרה את הקמת המכון לחקר והוראת אנליזת הגורל.
היה נשוי ללילי לבית ראדווני (Radvanyi) (1902-1986), היו להם בת, ורה (1928-1978), רופאה במקצועה, ובן, פטר (1929-1971), לימים פרופסור באוניברסיטה החופשית של ברלין.
סונדי נפטר בקיסנכט (בקנטון ציריך), ב-24 בינואר 1986. שונדי, אשתו ושני ילדיהם מצאו את מקום מנוחתם האחרון בקבר משותף בבית הקברות פלונטרן בציריך.
מחקריו הראשונים של סונדי, בשנות ה-30 של המאה ה-20, עסקו בחקר ההשפעות התורשתיות על לקויות נפשיות.
בתחילה בחן את המקורות התורשתיים של הגמגום.
בהמשך ניסה לחלק לקטגוריות את כל הילדים ההונגריים בעלי פיגור שכלי.
מחקרים אלו הוליכו אותו, במחצית השנייה של שנות ה-30, לפיתוח תאוריית אנליזת הגורל.
את המאמר הראשון בנושא זה, "אנליזה של נישואין", פרסם בשנת 1937. החל מ-1938 החל לבצע את מבחני סונדי, אולם המבחן התפרסם בעולם רק ב-1947, עם פרסום ספרו על המבחן בגרמנית (Experimentelle Triebdiagnostik).
הוא המשיך במחקריו גם לאחר שפוטר ממשרותיו הרשמיות ב-1941, בעקבות החמרת חוקי הגזע בהונגריה.
ב-1942 פרסם בהונגרית מאמר ראשון על מבחן סונדי.
ב-1944 הצליח להבריח לשווייץ את טיוטת ספרו הראשון "Schicksalanalyse", שיצא לאור בבזל עוד לפני הצלתו ב"רכבת קסטנר".
עיקר פרסומיו ראו אור לאחר מלחמת העולם השנייה.
הפרסומים העיקריים היו חמישה כרכים עבי כרס בגרמנית: "אנליזת הגורל" שהופיע בשלוש מהדורות מעודכנות (בשנים 1948, 1965 ו-1978).
סונדי פיתח את "אנליזת הגורל" (Schicksalsanalyse בגרמנית, Fate analysis באנגלית) שהיא סוג של פסיכולוגיית מעמקים.
עיקרי התאוריה מוצגים כבר בספרו הראשון "Schicksalanalyse".
עיקרה של "אנליזת הגורל" הוא דטרמיניזם גנטי.
לפי תאוריה זו הגנים הרצסיביים אינם רדומים, אלא להפך יש להם השפעה מהותית ואפילו מכרעת.
והם קובעים בבחירת אובייקטים על ידי האדם: מושאי אהבה, מקצוע, מחלות וצורת המוות.
על בסיס זה פיתח סונדי את תאוריית ה"גנוטררופיזם" לפיה שני אנשים, שיש להם גנים רצסיביים זהים או דומים, ימשכו זה לזה.
סונדי ידוע בעיקר בזכות מבחן סונדי שאותו פיתח והקרוי על שמו.
המבחן מבוסס על התאוריה של "אנליזת הגורל".
זהו מבחן השלכה המיועד להערכה פסיכולוגית של מאפייני אישיות ותפקודים חשיבתיים ורגשיים של האדם, בדומה למבחן כתמי הדיו של רורשאך.
בין השאר שימש מבחן סונדי לבחינתו הפסיכיאטרית של אדולף אייכמן, כאשר הפענוח אומת על ידי סונדי עצמו.
תורתו של סונדי הייתה מקובלת יחסית, בעיקר במערב אירופה, החל מהמחצית השנייה של שנות הארבעים ועד שנות השישים של המאה ה-20. גם באותה תקופה הייתה עליה הרבה ביקורת.
כיום (2013) קיימת פעילות ענפה סביב תורתו.
פעילות המתרכזת במכון סונדי (The Szondi Institut) בציריך, שהוא המשכו של המכון שהוקם עוד על ידי סונדי עצמו.
המכון מפעיל את "פורום סונדי" שסניפיו פועלים באוקראינה, ארגנטינה, ברזיל, יפן, פינלנד, צרפת, רומניה ושוודיה.
המכון גם מפרסם את כתב-העת "סונידאנה".
1970 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת לוון.
1970 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת פריז VII.
לאופולד פון ברכטולד היה פוליטיקאי, דיפלומט ומדינאי אוסטרו-הונגרי, שכיהן כשר החוץ של האימפריה האוסטרו-הונגרית בתקופת פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ברכטולד היה בן למשפחת אצולה, שהייתה מהמשפחות העשירות באוסטרו-הונגריה.
הוא למד משפטים והחל לעבוד במשרד החוץ האוסטרו-הונגרי ב-1893. מאוחר יותר, ב-1906, מונה לשגריר אוסטרו-הונגריה ברוסיה, תפקיד אותו מילא חמש שנים.
ב-1912 התמנה לשר החוץ של אוסטרו-הונגריה.
מדיניותו של ברכטולד התמקדה בעיקר בבלקן.
הוא דגל בשקט אזורי, במניעת התערבות ובשמירה על סטטוס קוו טריטוריאלי.
אולם מדיניות זו נכשלה עם פרוץ מלחמות הבלקן.
עם הזמן החל להתמקד בסרביה ובחשש פן תגדיל את שטחה בבלקן על חשבון האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר ההתנקשות בחיי יורש העצר האוסטרו-הונגרי פרנץ פרדיננד, קידם ברכטולד קו מדיני תוקפני כלפי סרביה.
הוא קידם בממשלה והוביל את רעיון הכרזת המלחמה על סרביה.
ליאופולד יוזף פון דאון היה פילדמרשל אוסטרי ומפקד הצבאות האוסטריים בתקופת מלחמת שבע השנים.
פון דאון נולד ב-24 בספטמבר 1705 בווינה לרוזן ויריך פיליפ פון דאון, שהיה ממשפחת אצולה.
אביו רצה שיהיה איש דת, אולם הוא התגייס לצבא, ונודע בגבורתו בקרבות מול הטורקים בהונגריה ומול הספרדים בסיציליה.
במהלך מלחמת הירושה האוסטרית השתתף בכמה קרבות מול הפרוסים.
בסיום המלחמה הועברה מרבית שלזיה לידי הפרוסים והפולנים.
כשנתיים לאחר מכן פתחה אוסטריה במלחמה שנייה כדי להחזיר את השטחים הכבושים.
דאון השתתף באחד הקרבות מול כוח צרפתי שנשלח לסייע לפרוסים ולפולנים, לאחר מכן נישא דאון לרוזנת מריה יוספה פוקס ופרש משירות צבאי.
ב-1756 פלש מלך פרוסיה פרידריך הגדול אל סקסוניה בעלת בריתה של אוסטריה, ופתח בכך את מלחמת שבע השנים.
בעלות בריתה של אוסטריה היו צרפת, רוסיה, ספרד, ושוודיה, ואילו בעלות בריתה של פרוסיה היו בריטניה, הנובר, ובראונשוויג.
דאון התגייס שוב ומונה לפילדמרשל, הכוחות האוסטריים תחת פיקודו ניצחו את הצבא הפרוסי וגירשו אותו ממוראביה.
לאחר מכן הביס את פרידריך הגדול בקרבות על קולין ופראג ואילץ את הכוחות הפרוסיים לסגת מבוהמיה.
מצבם של האוסטרים היה טוב הם והצרפתים פלשו אל תוך פרוסיה.
כעת מינתה הקיסרית מריה תרזה את דאון למפקד הצבא.
אולם דאון, שחשש לאבד את אמונה, נהג בחשש ובזהירות, והחלטותיו לא היו תקיפות מספיק.
הוא גם דיווח לקיסרית בתדירות גבוהה בהרבה מזו של קודמו בתפקיד, הדוכס מלורן.
פרידריך הגדול החל שוב מנצח הוא הביס את הצרפתים ברוסבאך, ואז הביס את דאון בלותן, אולם לא לאורך זמן, בהוכקירך מחקו האוסטריים את חטיבת הארטילריה הפרוסית, ופרידריך הגדול נאלץ להסיג את צבאו.
בקאי הביסו הרוסים את הפרוסים והחלו מתקדמים במטרה לחבור עם הכוחות האוסטריים.
האוסטרים מצידם הביסו את הפרוסים בקונרסדורף.
במקסן הביס כוח אוסטרי בפיקודו של דאון גיס פרוסי שלם.
רק הצרפתים המשיכו לנחול תבוסות מידי צבא הנובר והצי הבריטי.
סופה של פרוסיה היה קרוב.
הרוסים והאוסטרים איחדו כוחות והחלו במסע בדרך אל ברלין.
בריטניה הפסיקה את תמיכתה, והצרפתים החלו כובשים שטחים לחופי הים הבלטי.
אולם אז השתנה המצב כאשר ב-1762 נפטרה הצארינה הרוסייה יליזבטה, ואחיינה פיוטר השלישי שלפני כן היה יורש העצר השוודי מונה לצאר.
פיוטר זלזל בתרבות הרוסית והעריץ את הפרוסים, ועוד בזמן המלחמה העביר לצבא הפרוסי מידע מודיעיני רגיש.
מיד עם המלכתו כרת ברית עם פרידריך הגדול והחזיר לפרוסיה את כל השטחים שנכבשו בידי רוסיה.
תמיכה זו העניקה לפרידריך הגדול את היתרון הדרוש והוא הכריע את הצבא האוסטרי בפיקודו של דאון בפרייברג.
בעוד שהצבא ההנובראי הכריע את הצרפתים.
לאחר סיום המלחמה הקדיש דאון את שארית חייו לארגון מחדש של צבא אוסטריה, הוא מת ב-5 בפברואר 1766. אנדרטה הוקמה לזכרו בווינה בהוראתה האישית של הקיסרית.
לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך הונגריה ובוהמיה במשך שנתיים, מ-1790 ועד 1792.
לאופולד, בנם של מריה תרזה ופרנץ הראשון, היה בשנים 1765–1790 ארכידוכס של אוסטריה והדוכס הגדול של טוסקנה.
לאחר מות הקיסר פרנץ הראשון שימשה אימו של לאופולד כעוצרת ולאחר מותה ב-1780 עלה לשלטון בנהּ יוזף השני שסיבך את אוסטריה במלחמה עם האימפריה העות'מאנית ובמלחמות בחבל הבלקן וגרר מרידות בהונגריה ובארצות השפלה.
לאחר מותו עלה לשלטון לאופולד אחיו, שהיה אהוד ממנו.
לאופולד סיים את המלחמה עם העות'מאנים הרגיע את המרד בהונגריה והסדיר הסכם שלום עם פרוסיה.
בזמן שלטונו של לאופולד השני התרחשה המהפכה הצרפתית.
לאופולד התנגד למהפכה על אף שגילה אהדה לנאורות משום שאחותו, מארי אנטואנט מלכת צרפת הייתה בסכנת חיים.
ולכן יזם את הצהרת פילניץ המשותפת לאוסטריה פרוסיה וסקסוניה, שנועדה לפקוח עין על המתרחש בצרפת.
הצהרה זו נועדה לחזק את ידי גיסו של לאופולד, לואי השישה עשר.
אולם על אף שלאופולד ניסה ככל האפשר להימנע ממלחמה בצרפת, כחודש לאחר מותו הכריזה צרפת מלחמה על בנו חסר הניסיון, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-5 באוגוסט 1764 נשא לאופולד לאישה את האינפנטה מריה לואיסה, נסיכת ספרד בתו של קרלוס השלישי, מלך ספרד לבית בורבון ורעייתו מריה אמליה מסקסוניה, שילדה לו 16 ילדים:
לאופולד קוז'לוך (בצ'כית: Leopold Koželuh; בגרמנית: Leopold Kotzeluch; 26 ביוני 1747 – 7 במאי 1818) היה מלחין צ'כי שזכה לתהילה רבה בווינה הן כמלחין, הן כפסנתרן והן כמורה, אך נעלם מתודעת שוחרי המוזיקה מאז פטירתו.
נולד ב-1747 כיאן אנטונין קוז'לוך (Jan Antonín Koželuh) בוולווארי (Velvary) שבבוהמיה, אז ממלכה בבמסגרת ממלכת הבסבורג (אימפריה אוסטרית), חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, כיום ברפובליקה הצ'כית.
הוא היה אחד משישה עשר ילדיה של משפחה דלת אמצעים.
אביו היה סנדלר בשם אנטונין ברטולומאוס קוז'לוך.
לימים, ב-1773 שינה יאן אנטונין את שמו ליוהאן לאופולד קושלוק, כדי למנוע בלבול עם בן דודו המבוגר יותר, המלחין והמורה מפראג, יאן אנטונין (יוהאן אנטון) קוז'לוך.
אחרי לימודים בעיירת הולדתו, כולל הכשרה מוזיקלית אצל אנטון קוביק, עבר קוז'לוך לפראג בה למד בגימנסיה ואחר כך נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטה.
אחרי סמסטר העדיף לעזוב והתמסר ללימודי מוזיקה בלבד.
מוריו היו בן דודו ופרנטישק קזאבר דושק שלימד אותו מקלדת והלחנה.
בשבע השנים הבאות הלחין בערך 25 יצירות עבור התיאטרון בפראג.
בשנת 1778 עבר לווינה וכנראה לזמן קצר היה תלמידו של יוהאן גיאורג אלברכטסברגר.
משנת 1792 ועד לפטירתו ב-1818 החזיק במשרות המלכותיות היוקרתיות של "קאפלמייסטר" ושל מלחין החצר.
הוא כתב כ-400 יצירות, ובתוכן 30 סימפוניות, 22 קונצ'רטי לפסנתר ושתי אורטוריות.
ב-20 בנובמבר 1782 התחתן קוז'לוך עם מריה אלמייר פון אלשטרן, בתו של המדען איגנץ פון בורנס.
ביתם, קתרינה ציביני-קוז'לוך, הייתה לפסנתרנית ידועה בווינה ומלחינה.
לאופולד סלבטור נולד ב-15 באוקטובר 1863 בעיר ברנדיס-אלטבונצלאו שבאימפריה האוסטרית.
אביו קרל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה היה בנו של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, ואמו מריה אימקולאטה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות הייתה בתו של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות.
מצד האם היו הוריו בני דודים.
משפחתו השתייכה לענף הטוסקני של בית הבסבורג.
לאופולד סלבטור התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי בשנת 1878, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-77. בשנת 1881 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט, ובשנת 1889 סיים את לימודיו, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-11 בלבוב בדרגת אוברסט לוטננט.
ב-20 באפריל 1907 הוא מונה למפקח הכללי של יחידות הארטילריה, וב-20 במאי 1916 הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לאופולד סלבטור סיפק לצבא 11.3 מיליון ק"ג ירקות מיובשים לצורכי הצבא, והרוויח מכך כ-20 מיליון קרונה.
לאחר תום המלחמה בשנת 1918, עזב לאופולד סלבטור את אוסטריה והתגורר בספרד, שם חי בברצלונה.
בשנת 1930 הוא חזר לאוסטריה, וב-4 בספטמבר 1931 הוא מת בביתו בווינה, ונקבר בקריפטה הקיסרית.
ב-24 באוקטובר 1889 התחתן לאופולד סלבטור עם בלאנקה, נסיכת ספרד, בתם של קרלוס, דוכס מדריד ומרגריטה, נסיכת פארמה, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
לאופולד השני, נסיך אנהלט-דסאו (גרמנית: Leopold II.
לאופולד נולד ב-25 בדצמבר 1700 בדסאו, ללאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ולאנה לואיזה פהזה, בתם של רודולף פהזה ואגנס אוהמה.
בהיותו בן תשע בלבד התלווה לאופולד לאביו לשירות בצבא הפרוסי, ובשנת 1715 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט ברגימנט הרגלים ה-27 בשטנדאל.
בשנת 1733 פיקד לאופולד על הכוחות הפרוסים המוצבים במילהאוזן, תורינגיה במהלך המלחמה השלזית הראשונה.
מותו של אחיו הבכור, וילהלם גוסטב מאנהלט-דסאו, בשנת 1737, הפך את לאופולד ליורש העצר של אנהלט-דסאו, מכיוון שאחיו היה נשוי בנישואים מורגנטיים ולכן תשעת ילדיו לא יכלו לרשת את השלטון.
בשנת 1747 מת אביו לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו, ולאופולד עלה לשלטון במקומו.
לאופולד היה אחד הגנרלים המצטיינים ביותר ששירתו תחת פרידריך השני, מלך פרוסיה.
הוא הצטיין בכיבוש גלוגאו בשנת 1741 ובקרבות של מולוויץ, כוטוזיץ (שם הוא הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל), פרידברג, וזור.
ב-16 בדצמבר 1751 מת לאופולד בדסאו, ובנו לאופולד השלישי, נסיך אנהלט-דסאו עלה לשלטון במקומו.
ב-25 במאי 1737 התחתן לאופולד עם גיזלה אגנס מאנהלט-קתן, בתם של לאופולד, נסיך אנהלט-קתן ופרדריקה הנרייטה מאנהלט-ברנבורג, ממנה היו לו 7 ילדים:
לאופולד לודוויג, ארכידוכס אוסטריה היה חבר של בית הבסבורג-לורן, ובנוסף היה גנרל ואדמירל אוסטרי.
לאופולד לודוויג נולד ב-8 באוגוסט 1824 במילאנו, והיה הבן הראשון של המשנה למלך בממלכת לומברדיה-ונציה ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה ואליזבטה, נסיכת סבויה, בתם של קרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו ומריה כריסטינה, נסיכת סקסוניה.
לאופולד לודוויג שירת בצבא האוסטרו-הונגרי, בשנת 1850 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט, ובשנת 1867 לדרגת גנרל חיל הפרשים.
הוא היה קולונל הכבוד של רגימנט הרגלים ה-53, רגימנט האולנים האוקראיני הרוסי ה-13 ורגימנט הרגלים הפרוסי ה-6. במהלך המהפכה באיטליה סייע לאופולד לודוויג בכיבוש פורט מלגרה.
בנוסף פיתח לאופולד לודוויג כמה המצאות על מוקשים ימיים וטורפדו.
כאשר הארכידוכס פרדיננד מקסימיליאן התכונן לקבל את הכתר של מקסיקו במרץ 1864, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה שלח את לאופולד לגרום למקסימיליאן לחתום על ויתורו על זכויות הירושה באוסטריה.
שני הבני דודים מעולם לא היו ביחסים ידידותיים, ומקסימיליאן ראה בלאופולד כאחד מאלו שירוויחו מוויתורו על זכויות הירושה באוסטריה.
מקסימיליאן עיכב את החתימה על כתב הוויתור, עד ביקורו של פרנץ יוזף במיראמר ב-9 באפריל 1864.
ללא ספק, למורת רוחו של מקסימיליאן, לאופולד קודם לדרגת ויצה-אדמירל בצי האוסטרו-הונגרי, והוא שימש כמפקח הכללי של הנחתים והצי משנת 1865 עד ה-25 בפברואר 1868.
לאופולד מעולם לא התחתן, וב-24 במאי 1898 הוא מת בהרנשטיין.
לאופולד השני, נסיך ליפה היה נסיך ליפה בין השנים 1802–1851.
לאופולד נולד ב-6 בנובמבר 1796 בדטמולד, והיה ילדם הבכור של לאופולד הראשון, נסיך ליפה ופאולינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג, בתם של פרידריך אלברכט, נסיך אנהלט-ברנבורג ולואיזה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן.
בשנת 1802 מת אביו ולאופולד עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, שימשה אמו כעוצרת עד 1820. בשנת 1819, במהלך העוצרות, הציגה אמו חוקה לפני הפרלמנט, שהייתה אז בעלת סמכויות ביצוע יותר מכל אספה אחרת בגרמניה.
בשנת 1825, הוא בנה תיאטרון, ובין אלה ששיחקו בו היו אלברט לורצינג ולודוויג דבריאנט, אשר הועסקו בו מ-1826 עד 1833.
בשנים האחרונות של שלטונו התרחשו מהפכות 1848 שפרצו גם ברחבי הנסיכות, וב-1 בינואר 1851 מת לאופולד בדטמולד, ובנו הבכור לאופולד השלישי, נסיך ליפה עלה לשלטון במקומו.
ב-23 באפריל 1820 התחתן לאופולד בארנשטאדט עם אמיליה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן, בתם של גינטר פרידריך הראשון, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן וקרולינה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט, ממנה נולדו לו תשעה ילדים:
לאופולד השלישי, נסיך ליפה (1821–1875), התחתן עם אליזבת, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט.
וולדמאר, נסיך ליפה (1824–1895), התחתן עם סופיה, נסיכת באדן.
לאופולד וילהלם, ארכידוכס אוסטריה היה מפקד צבאי אוסטרי, מושל ארצות השפלה הספרדיות בין השנים 1647–1656, ופטרון של האמנויות.
לאופולד וילהלם נולד בוינר נוישטאדט ב-5 בינואר 1614, והיה בנם הצעיר של פרדיננד משטיריה, ארכידוכס אוסטריה לבית הבסבורג ואשתו הראשונה, מריה אנה מבוואריה, בתם של וילהלם החמישי, דוכס בוואריה ורנאטה מלורן.
בשנת 1619 מת מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ללא ילדים, ואביו הוכתר לקיסר האימפריה, מעשה שהביא לפרוץ מלחמת שלושים השנים.
בשנת 1637 מת אביו, ואחיו הבכור הפך לקיסר פרדיננד השלישי.
לאופולד וילהלם שימש כגנרל במלחמת שלושים השנים, וכמפקד בקרב ברייטנפלד השני ובמלחמת צרפת-ספרד.
במהלך המלחמה, כוחות ארצות השפלה הספרדיות תחת פיקודו של לאופולד וילהלם הפסידו בקרב לן, בניסיון לכבוש את העיר מחדש בשנת 1648. מאוחר יותר בזמן המלחמה הוא התקיף מכיוון ארצות השפלה פעמיים.
בפעם השנייה הוא תפס בהצלחה מספר מצודות בצפון צרפת בחודשים פברואר-מרץ 1652, ואילץ את הצרפתים למשוך כוחות מקטלוניה כדי לחזק את גבולם הצפוני.
זה סייע לכוחות הספרדים בספרד להחזיר את שלטונם בקטלוניה, ולמגר את המרד הקטלאני שקיבל סיוע מצרפת.
אף על פי שללאופולד וילהלם היו חסרים הכישורים הקנוניים, הוא השיג, בעזרת אביו, מספר תוארי בישוף כדי לספק לו הכנסה.
ב-1635 אישר אותו האפיפיור אורבנוס השמיני כנסיך-הארכיבישוף של ברמן, אך בגלל כיבושה בידי השוודים הוא מעולם לא זכה לשלוט בה דה פקטו.
הוא חזר לווינה לאחר שהמצב בארצות השפלה הספרדיות הידרדר בשנת 1656. בווינה הוא היה עסוק בתחילה בממשל של הבישופיות השונות שלו, תפקידו כגראנד מאסטר של המסדר הטבטוני וענייני המשפחה של הבית הקיסרי.
לאחר מותו של אחיו הבכור הקיסר פרדיננד השלישי, כמה מהנסיכים הבוחרים רצו לבחור בו לתפקיד הקיסר, אולם הוא עצר בעדם, כדי לאפשר לאחיינו להגיע לגיל הסטטוטורי לעלות על כס המלכות, וב-22 ביולי 1658 נבחר אחיינו לאופולד לתפקיד הקיסר, בגיל 18 שנים.
לאחר שהקדיש את עצמו לענייני המדינה, פרש לאופולד וילהלם בשנותיו האחרונות והקדיש את חייו רק למען אהבת האמנות.
הוא נפטר בווינה ב-20 בנובמבר 1662.
לאופולד קילהולץ (בשווייצרית: Leopold "Poldi" Kielholz; 9 ביוני 1911 בבזל, שבשווייץ - 4 ביוני 1980, ציריך, שבשווייץ) היה כדורגלן שווייצרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
היה לכדורגלן השווייצרי הראשון לכבוש עבור שווייץ במונדיאל.
קילהולץ נהג להרכיב משקפיים במהלך משחקים.
במונדיאל 1934 הגיע עם שווייץ עד לרבע הגמר וכבש 3 שערים שהקנו לו את נעל הארד של הטורניר.
הוא כבש צמד בניצחון 2–3 על הולנד בשמינית הגמר וכבש שער נוסף בהפסד 3–2 לצ'כוסלובקיה ברבע הגמר.
קילהולץ השתתף גם במונדיאל 1938. בגביע מרכז אירופה של השנים 1933–1935 כבש שבעה שערים בחמישה משחקים, כולל שלושער בניצחון 2–6 על הונגריה.
הוא סיים כמלך שערי הטורניר בצוותא לג'רג' שארושי.
קילהולץ שיחק בכמה קבוצות בקריירה שרובן שווייצריות, וזכה עם סרבט ז'נבה פעמיים בליגה השווייצרית בעונות 1932/33 וב-1933/34. בעונת 1933/34 היה מלך השערים של הליגה כשכבש 40 שערים.
לֵאוֹפּוֹלְד פִּיגֵּל היה פוליטיקאי אוסטרי שמרן בתקופת אזורי הכיבוש באוסטריה אשר תמך באחדות לאומית אוסטרית ובחזית מאוחדת נגד השפעותיהם של הגוש המערבי כמו גם הגוש המזרחי למען עצמאות המדינה.
שירת כקנצלר אוסטריה הצעיר ביותר עד עלייתו של סבסטיאן קורץ.
פיגל נולד ב-1902 למשפחת חקלאים.
הוא למד חקלאות באוניברסיטה בווינה ולאחר מכן הצטרף לחיים פוליטיים מתמיכה במעמד האיכרים.
עם ההפיכה האוטוקרטית של מפלגת חזית המולדת האוסטרית תחת אנגלברט דולפוס הפך פיגל לחבר במועצה הפדרלית של מנהל האיכרים הכלכלי באוסטריה תחתית.
לאחר ביצוע האנשלוס בידי גרמניה הנאצית, פיגל, עקב התנגדותו לנאציונל-סוציאליזם נשלח בידי הרשויות למחנה הריכוז דכאו במאי 1938 ושוחרר רק במהלך 1943. הוא הפך למהנדס נפט אך באוקטובר 1944 נתפס מחדש ונשלח למחנה הריכוז מַאוּטהַאוּזֶן בצפון אוסטריה.
הוא הובל בינואר 1945 ביחד עם היינריך מאייר (לוחם עצמאות אוסטרי אשר מאוחר יותר הוצא להורג) אל בית הדין העממי של גרמניה הנאצית אשר היה צפוי להוצא להורג בו.
באפריל הוצלו חייו של פיגל כאשר הצבא האדום כבש את וינה במסגרת מתקפת וינה.
לאחר כיבוש גרמניה הנאצית בידי בעלות הברית, גנרל הצבא האדום פיודור טולבוחין דרש מפיגל שינהל את חלוקת האוכל באזורים הגובעים של וינה.
מנקודה זאת החל פיגל לעלות במעמדו האזרחי ובהמשך השנה הצטרף אל מפלגת העם האוסטרית והפך למושל אוסטריה תחתית.
כאשר בסוף 1945 התבצעו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות, פיגל נבחר לקנצלר אוסטריה, דאז אזורי הכיבוש באוסטריה אשר היו מחולקים בין ברית המועצות, האימפריה הבריטית, הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית וארצות הברית.
פיגל פעל להקמת חזית אוסטרית מאוחדת נגד הכיבוש, על כן הוא הזמין את המפלגה הסוציאליסטית להצטרף אל ממשלת אחדות לאומית ובכך מנהיגה, אדולף שרף הפך לסגנו של פיגל.
פיגל תמך בדה-נאציפיקציה של אוסטריה במסגרתה חצי מיליון חברי המפלגה הנאצית האוסטרית לשעבר הושמו תחת מעצר בית.
על אף שבשנת 1948 תנאים אלו הופסקו, על הנאצים לשעבר עדיין נאסר להשתתף במערכות פוליטיות.
עם פטירתו של קרל רנר במילוי תפקידו, פיגל הפך לנשיא אוסטריה בפועל במהלך 1951 עד עלייתו של תאודור קרנר.
עקב התמשכות המלחמה הקרה העימות על ריבונות אוסטריה נמשך.
אוסטריה עצמה הייתה מדינה דמוקרטית מערבית אך גבולותיה עם הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, הרפובליקה העממית ההונגרית וצ'כוסלובקיה העלו חשד כי תצטרף אל הגוש המזרחי.
היה זה רק לאחר התפטרות פיגל שאוסטריה אוחדה והשיגה ריבונות בהסכמה כי תהיה מדינה נייטרלית.
פיגל דאז יצא לפרישה מאז 1953 במסגרתה הפך לפטרון של תנועת צופי אוסטריה ולבסוף נפטר עקב סרטן הכליה בשנת 1965 בווינה.
לאופולד (לייב) פיליכובסקי (בפולנית: Leopold Pilichowski; 23 במרץ 1869 – 28 ביולי 1933, לונדון) היה צייר יהודי-פולני.
פיליכובסקי לצד שמואל הירשנברג, מאוריצי טרמבץ' ויעקב ויינלס היו חלק מהדור הראשון ליוצרים יהודיים שהתעלמו מהאיסור המסורתי על יצירת וציור דמות אנושית או העניקו לו פרשנות מקלה, ובכך הלכו בעקבות מאוריצי גוטליב ועסקו בנושאים מההיסטוריה היהודית ומחיי היהודים.
הוא למד אמנות בצורה מקצועית בוורשה, מינכן ופריז.
לאחר לימודיו חי ופעל במשך תקופה בלודז', ב-1904 היגר לפריז, ועם פרוץ המלחמה העולמית הגדולה ב-1914 עקר ללונדון ובה נפטר ונקבר בשנת 1934. במהלך המלחמה לקח חלק במאמצי הגולים היהודים שישבו באנגליה לסייע למאות אלפי יהודי מזרח אירופה שגורשו מבתיהם בנסיבות המלחמה.
מעבודותיו החשובות: "קורבנות הפוגרום", "יום כיפור" ו"סוכות".
לאופולד לופלר, (בפולנית: Leopold Löffler; 27 באוקטובר 1827 – 6 בפברואר 1898) היה צייר ריאליסטי פולני של התקופה הרומנטית המאוחרת.
הוא היה צייר פופולרי במחצית השנייה של המאה ה-19 כשפולין הייתה מחולקת ותחת שלטון זר.
לאופלר נולד ב־27 באוקטובר 1827 בז'שוב בזמן השליטה האוסטרית, בנו של קצין מינהלי יאן לופלר ואשתו דומיסלה לבית דוברובסקה.
אביו היה מנהל משרד בעיר לפני שהעביר את משפחתו ללבוב במטרה להיכנס לתפקיד מזכיר המחוז.
ליאופולד למד בבית הספר ברדימנו, שם היה דודו פיליפ לופלר מנהל.
עם סיום לימודיו הוא נרשם למחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת לבוב.
בערך באותה תקופה הוא גילה מחדש את התעניינותו בציור ובשנת 1845 עזב את פולין המחולקת לווינה, כדי להמשיך בלימודיו באקדמיה לאמנויות שם.
במשך 30 השנים הבאות גר לופלר מחוץ לפולין, בעיקר באוסטריה, אך גם במינכן ובפריז, שם המשיך את לימודיו באקדמיות המקומיות לאמנות.
גליציה, בה התגוררה משפחתו, הפכה למחוז המזרחי ביותר של האימפריה ההבסבורגית.
לופלר החל קריירה מצליחה כאמן, וצייר סצנות קרב עבור הארכידוכס רודולף בין שאר המשימות היוקרתיות.
עבודתו זכתה להערכה רבה על ידי אנשי החצר של פרנץ יוזף הראשון מאוסטריה.
בשנת 1866 הפך לחבר באקדמיה לאמנויות בווינה.
עם זאת, לופלר עזב את בירת האימפריה לקרקוב בשנת 1877, לאחר שהוזמן על ידי יאן מטייקו לכהן כפרופסור בבית הספר לאמנויות יפות.
המוסד התרחב בשנת 1873 כמוסד עצמאי להשכלה גבוהה.
בין תלמידיו הבולטים היו אמני העתיד של תנועת פולין הצעירה, כולל סטניסלב ויספיאנסקי, וילהלם וכטל, ליאון קובלסקי וּויצ'ך וייס.
הוא נפטר בקרקוב ב־6 בפברואר 1898 בגיל 70.
אף על פי שליאופולד לופלר החשיב את עצמו כתומך גדול בחופש ובריבונות לאומית, לפחות חלק מעבודותיו שצוירו לחצר המלכות האוסטרית מהללות גם את הניצחונות הצבאיים של ההבסבורגים על מדינות פחות ברות מזל.
בשנת 1860 הפיק לופלר ציור זירת קרב עבור הארכידוכס רודולף, שהראה את הקיסר המנצח רודולף הראשון מגרמניה בשנת 1278, שהשמיד את השליט הצ'כי אוטוקאר השני של בוהמיה בקרב על מרצפלד.
הקרב הוכרע עקב מתקפה מהמארב, מעשה לא מכובד לפי כללי האבירות.
ההפסד לקח את תקוות החופש הצ'כית במשך מאות שנים.
תיאורים אמנותיים כאלה, המונעים אידאולוגית של ההיסטוריה האימפריאלית של אוסטריה-הונגריה לא תרמו לפופולריות של לופלר בארץ מולדתו תחת שליטה זרה.
לייב לאופולד לווינשטיין (בלטבית: Leibs Leopolds Lēvenšteins; 16 בנובמבר 1893 – ?) היה אצן יהודי-לטבי.
יייצג את האימפריה הרוסית ב (סטוקהולם 1912) בריצת 100 מטר.
לוונשטיין נולד וגדל בריגה בנם של רבקה רוזנטל ויקב לוונשטיין.
באולימפיאדת סטוקהולם הוא סיים בשלב המוקדמות במקצה שישי במקום שישי ואחרון בריצת 100 מטר ולא המשיך בתחרות.
הרביעייה הרוסית שהייתה אמורה להשתתף בריצת שליחים 4x100 מטר, לא הופיעה לתחרות בשל פציעת אחד מספורטאיה.
באליפות רוסיה שנערכה בשנת 1913 הוא סיים במקום רביעי בריצת 100 מטר.
לאופולד קופל היה יזם ובנקאי יהודי גרמני.
קופל היה מנותני החסות החשובים ביותר של מוסדות מדעיים בגרמניה בראשית המאה ה-20. בהם "אגודת הקייזר וילהלם" שממנה הודח עם עליית הנאצים לשלטון, זמן קצר אחר כך נפטר.
קופל נולד למשפחה יהודית פשוטה בדרזדן.
אחרי שהשלים את לימודיו בתחום הבנקאות, הקים את הבנק הפרטי קופל ושות' בדרזדן.
ב-1890 העביר את העסק לברלין ומיקם אותו בשדרת אונטר דן לינדן, מרכז העסקים של העיר.
ב-1892 השקיע עם הכימאי קרל אאואר פון ולסבאך בהקמת חברת "Deutsche Gasglühlicht AG" (לאחר שקופל ובנו אולצו למכור את חלקם בחברה, נקראה: Auergesellschaft ).
במקביל החזיק, יחד עם אחיו ארתור , נציגים במועצות המנהלים של חברות רבות, בהן קבוצת מלונות היוקרה "Hotelbetriebs-Aktiengesellschaft" המוכרת כיום כרשת מלונות קמפינסקי.
בעקבות השקעותיו המוקדמות בתחום נורות הלהט והצלחתה המונופולית של Osram , היה לאופולד קופל לאחד האנשים העשירים ביותר באימפריה הגרמנית ויכול להעביר את המטה שלו לכתובת יוקרתית יותר, במרחק לא גדול בקצה השדרה – הפאריזר פלאץ.
במקביל להתעשרותו החל קופל בפעילות נדבנית, הוא היה חבר באגודת הידידים היהודית החל מ-1891. בראשית המאה ה-20 הקים קרן לקידום היחסים האינטלקטואליים של גרמניה עם מדינות זרות.
הוא היה שותף ליסוד אגודת הקייזר וילהלם למדע והתמנה בשל כך לחבר הסנאט של המוסד מ-1911 ועד להדחתו לאחר עליית הנאצים לשלטון.
כן תרם להקמת מכון הקייזר וילהלם לכימיה פיזיקלית, המוסד שלימים יהיה מכון פריץ האבר של אגודת מקס פלנק , ולהקמת קרן קייזר וילהלם למדע צבאי (KWKW).
עם עליית הנאצים לשלטון היה נתון קופל לרדיפות מצד המשטר החדש.
הוא אולץ להתפטר מהסנאט של אגודת הקייזר וילהלם שאותה סייע להקים.
הוא נקבר בבית הקברות ליכטרפלדה ברובע שטגליץ-צלנדורף של ברלין.
קברו הוגדר כקבר כבוד של העיר ברלין .
בנק קופל ושות' נעלם בסביבות 1934, כנראה כתוצאה של פירוק כפוי או אריזציה כמו זו שעברו חברות אחרות בבעלותו של קופל.
עד 2016 לא היה ידוע דבר קיומה של תמונת דיוקן של קופל והתיאור היחיד ששרד ממנו הייתה קריקטורה אנונימית שהציגה אותו ביחד עם שני הפטרונים האחרים של אגודת הקייזר וילהלם, אף הם יהודים-גרמנים: הבנקאי ואספן האמנות ג'יימס זימון והיזם ואספן האמנות אדוארד ארנהולד, מגישים את מתנות המדע לקייזר וילהלם.
ב-2016 נרכשו תצלומים ומסמכים מעזבונו של קופל לארכיון אגודת מקס פלנק והם זמינים לעיון ברשת האינטרנט.
לאופולד קוורפלד הוא כדורגלן אוסטרי המשחק באוניון ברלין ובנבחרת אוסטריה בעמדת הבלם.
קוורפלד שיחק כנער בראפיד וינה, ובשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ששיחקה בליגה האוסטרית השנייה.
בעונת 2021/22 החל להשתלב בקבוצה הבכירה של ראפיד וינה המשחקת בבונדסליגה האוסטרית, כשהוא עדיין משחק במקביל בקבוצת המילואים.
את הופעת הבכורה בקבוצה הבכירה ערך קוורפלד בהפסד 3-1 לדינמו זאגרב במסגרת הליגה האירופית בנובמבר 2021. בעונת 2022/23 קוורפלד הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה הבכירה של ראפיד וינה וסיים איתה במקום הרביעי בליגה.
בעונת 2023/24 סיים קוורפלד עם ראפיד וינה במקום השישי בליגה, כשהוא מבקיע שלושה שערי ליגה.
בקיץ 2024 חתם קוורפלד באוניון ברלין מהבונדסליגה הגרמנית.
קוורפלד שיחק בנבחרות הצעירות של אוסטריה.
במרץ 2024 ערך קוורפלד את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטריה הבוגרת, במשחק ידידות מול סלובקיה.
באותה שנה זומן קוורפלד לסגל האוסטרי ליורו 2024, וערך בו הופעה אחת, כשנכנס כמחליף בניצחון 3-2 על הולנד במחזור האחרון בשלב הבתים.
לֶאוֹפּוֹלְד צִיגְלֶר היה פילוסוף גרמני.
אביו, קרל לאופולד ציגלר (1849–1893), היה סוחר וניהל עסק למסגור תמונות.
כפי שציגלר נזכר מאוחר יותר, "הסלידה שלו מכל דבר צבאי" הייתה בראש ובראשונה "ירושה או השפעה מצד אביו".
האב נפטר כאשר ציגלר היה בן שתים עשרה.
משום כך, הקשר של הילד היחיד לאימו, מגדלנה ציגלר, לבית וייס (1856–1936), הפך קרוב עוד יותר.
היא תמכה בהתעניינותו של ציגלר בכל דבר אמנותי וניצלה את קשריה כדי להשיג מלגה לחבר נעוריו של ציגלר, הצייר , שהיה חסר כל.
דרך הופר, ציגלר הכיר ב-1897 גם את המשורר, הצייר ואמן הספרים אמיל רודולף וייס, שהפך לחברו הטוב השני.
חוג החברים סביב הופר ווייס, שאליו התקבל כעת ציגלר כצעיר ביותר, כלל גם את , , , ואת , שזכה להערצה רבה מכולם, ושאותו כינה ציגלר מאוחר יותר "הגדול שבנעוריי".
ההתקבלות לחוג של אנשים מבוגרים ממנו בשנים ספורות ופוריים מבחינה אמנותית, סייעה לציגלר להתגבר על תקופת לימודיו הלא מאושרת עד אז.
בשל ציוניו הגרועים הוא הועבר מהגימנסיה ל, שם מצא את עצמו "מושפל" "בקרב בני המעמד הזעיר-בורגני ופועלים כמעט בלבד", אשר "הרגליהם הדוחים, נימוסיהם הגסים, שפתם המכוערת וגופם הלא מטופח" "פגעו" בו.
למרות זאת, הוא הצליח לסיים את בחינת ה (בחינת בגרות) שלו בשנת 1900, וכבר קודם לכן, כתלמיד 'אובר-ריאלשולה', נכח בהרצאות על הפילוסופיה של אדוארד פון הרטמן אצל במכון קרלסרוהה לטכנולוגיה.
מורה אחד, , חבר הלנדטאג של באדן, הכיר לציגלר את כתביו של ארתור שופנהאואר ובכך עורר את התלהבותו מהפילוסופיה.
ב-1902 ציגלר נרשם ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת היידלברג ופרסם באותה שנה את חיבורו הפילוסופי הראשון "לשאלת המטפיזיקה של הטרגי" (Zur Metaphysik des Tragischen).
בשנת 1903 באה בעקבותיו היצירה "מהות התרבות" (Das Wesen der Kultur), שאותה הצליח להוציא לאור ב.
כותב כי אף ספר אחר שפורסם על ידי לא התקרב "לרעיונות הקשורים במושג (Kulturpessimismus) כמו 'מהות התרבות' של לאופולד ציגלר".
כתביו המוקדמים של ציגלר מעידים על מטרתו, להעמיד פילוסופיה שוות-ערך לצד היצירה האמנותית של חבריו.
התחושה של חיים בתוך משבר תרבותי עמוק נענתה בחלום על "אלוהות המשתחררת באדם", שאת ביטוייה הגדולים ביותר של התקופה אמורים היו לייצג הפילוסופיה של הרטמן, הדרמה המוזיקלית של ריכרד וגנר והציור של ארנולד בקלין.
בשל דעותיו, שחרגו מאלו של הפילוסופים שלימדו בהיידלברג, ובמיוחד , עבר ציגלר ב-1904 לאוניברסיטת פרידריך שילר בינה.
הוא קיבל עידוד לכך מדידריכס, שהוצאת הספרים שלו עברה באותה שנה גם היא מלייפציג ליינה.
ביינה קיבל ציגלר ב-1905 תואר דוקטור בהנחיית רודולף אויקן וארנסט הקל, על נושא "הבעיה הבסיסית של הרציונליזם הפוסט-קאנטיאני: עם התייחסות מיוחדת להגל" (Das Grundproblem des nachkantischen Rationalismus: mit besonderer Berücksichtigung Hegels).
התזה יצאה לאור כספר באותה שנה בהוצאת דידריכס, תחת הכותרת "הרציונליזם המערבי והארוס" (Der abendländische Rationalismus und der Eros).
המו"ל הפך בשנים אלו ל"מגן אבהי" עבור ציגלר, והיה מוכן להעניק לפילוסוף הצעיר, כפי שמתאר , "מעמד מיוחד" בהוצאה שלו.
שכן, למעשה, דידריכס רצה לפרסם "חוכמת חיים [...] יותר בתמונות צבעוניות מאשר בחשיבה מושגית עם טרמינולוגיה פילוסופית".
בשל סוגיה זו התגלע עד מהרה קרע, והתזה הייתה לספרו האחרון של ציגלר שיצא בהוצאה זו.
לאחר מכן באה תקופה של משבר עמוק ושינוי כיוון.
ציגלר היה כעת ללא הוצאה לאור.
ב-1907 חלה קשה בשחפת של מפרק הירך (Hüfttuberkulose) – אותה מחלה שממנה מת אביו.
עוד קודם לכן, תוכניתו לבצע הביליטציה באוניברסיטת פרייבורג (בפרייבורג) נכשלה בשל דחייתה על ידי הפקולטה לפילוסופיה שם, במיוחד על ידי היינריך ריקרט.
התמיכה החשובה ביותר עבורו הייתה אשתו, יוהנה ציגלר, לבית קיים, בתו של הפילולוג , שאותה נשא לאישה ב-1907, אף שהרופאים לא צפו שישרוד.
ציגלר החלים, אך נותר עם נזק בירך ונעזר במקל הליכה.
כנראה גם בשל המחלה, הוא החליט לוותר על קריירה אקדמית ולחיות כ'מלומד פרטי' (Privatgelehrter) וסופר עצמאי.
מ"שינוי דמותם של האלים" ליצירה המאוחרת
ב-1910 עברו לאופולד ויוהנה ציגלר מקרלסרוהה ל הסמוכה.
כאן הבשילה התוכנית ליצירתו הידועה ביותר של ציגלר, "שינוי דמותם של האלים" (Gestaltwandel der Götter), שפורסמה ב-1920 וכבר ב-1922 הופיעה במהדורה שנייה.
הספר הפך להצלחתו המסחרית הראשונה והגדולה ביותר של ציגלר בחנויות הספרים.
כתיבת הספר, ששמו המקורי היה אמור להיות "משבר האידיאלים" (Die Krisis der Ideale), נמשכה מנובמבר 1916 עד אוגוסט 1919. ההשלמה התבצעה בדוברטסוויילר ליד , שם הצליחו בני הזוג ב-1918, בתיווכו של , לרכוש אחוזה קטנה בתקווה שיוכלו לכלכל את עצמם באמצעות עבודתה של יוהנה כחקלאית.
אולם, הדבר התגלה כמפרך מדי עם השנים, וב-1925 התרחש מעבר נוסף: בעזרת פטרון, הם הצליחו לעבור לבית באיברלינגן, שם חי ועבד ציגלר עד מותו ב-1958.
"שינוי דמותם של האלים" הוא היסטוריה של רעיון האלוהות באירופה, שיש לו קווי דמיון במבנהו ליצירות תרבותיות-היסטוריות אחרות בנות התקופה, כמו "יומן מסע של פילוסוף" (Reisetagebuch eines Philosophen) מאת הרמן פון קייזרלינג ו"שקיעת המערב" מאת אוסוואלד שפנגלר.
בניגוד לשפנגלר, ובאופן מובחן ומכוון ממנו, ראה ציגלר בדת יסוד בלתי ניתן לביטול של כל תרבות.