tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקתדרלה נסגרה בשנת 1919 והפכה למוזיאון ב-1924. בשנת 2000 חודשו הטקסים הדתיים בקתדרלה וזו ממשיכה לשמש במקביל כמוזיאון.
כמרי הקתדרלה אחראים לתחזוקת הקברים ומנהלים טקסי תפילה לכבוד הצארים הקבורים בקתדרלה.
קתדרלת צ'פלו (באיטלקית: Duomo di Cefalù) היא בזיליקה מינורית קתולית בעיר צ'פלו בעיר המטרופולינית של פלרמו באי סיציליה.
הקתדרלה הוקמה בין השנים 1131 ל-1240 בסגנון אדריכלות נורמנית, לאחר שהאי סיציליה נכבש על ידי הנורמנים בשנת 1091. על פי המסורת, המבנה הוקם לאחר שרוג'רו השני, מלך סיציליה נדר לישו לאחר שנמלט מסערה ונחת בשלום בחוף העיר.
הסיבה האמיתית הייתה כנראה מדינית-צבאית, בהתחשב בכך שלבניין יש אופי דמוי מבצר, וכפי שהוא נראה ממרחק, הוא שולט בקו הרקיע של העיירה מימי הביניים שסביבו, סוג של הצהרה עוצמתית על הנוכחות הנורמנית.
הקתדרלה נבנתה באזור שהיה מאוכלס זמן רב, ויעידו על כך נוכחות של דרך רומאית ופסיפס קדם-נוצרי.
הבנייה החלה בשנת 1131, פסיפסי האפסיס נוצרו בשנת 1145, והסרקופגים שסיפק רוג'רו השני לקבר שלו ושל אשתו הוצבו באותה שנה.
אחרי 1172 הכנסייה עברה תקופה של הידרדרות.
בשנת 1215 העביר פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את שני הסרקופגים לקתדרלת פלרמו, לשימוש בקברו ובקבר אביו.
בניית הקתדרלה התחדשה זמן קצר לאחר מכן, והחזית הושלמה בשנת 1240. הקתדרלה נחנכה בשנת 1267 על ידי רודולף דה שבריאר (Rodolphe de Chevriêres), .
בשנת 1472 נוסף פורטיקו, בתכנון אמברוג'ו מקומו, בין שני מגדלי החזית.
הקתדרלה הוכרה כמונומנט לאומי מ-1941, וב-3 ביולי 2015 הוכרזה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, חלק מהאתרים הערביים-נורמניים בפלרמו והקתדרלות של צ'פלו ומונריאלה.
לפני הקתדרלה כיכר גדולה על טרסות, שהייתה במקור בית קברות שהוקם לפי המסורת, עם אדמה שהובאה מירושלים, והייתה אמורה להיות בעלת תכונות שגרמו לחניטה מהירה של הגופות.
החזית מאופיינת בשני מגדלים נורמניים גדולים עם חלונות ביפוריים, כשעל כל אחד מהם בנוי צריח קטן שנוסף במאה ה-15. הצריחים אינם זהים: לאחד יש תוכנית מרובעת המוקפת בשינות בצורת להבה, המסמלות את המצנפת של האפיפיור ומכאן את סמכותו הדתית.
לצריח השני יש תוכנית מתומנת ושינות של גיבלינים, המסמלות את סמכותו הפוליטית והצבאית.
בפורטיקו מהמאה ה-15 יש שלוש קשתות, כאשר שתי החיצוניות מחודדות, נתמכות על ידי ארבעה עמודים וקמרונות צלעות.
מתחת לפורטיקו נמצא "פורטה רגום" (Porta Regum, "שער המלך"), עם שער מעוטר בעדינות בשיש, כשמצדדיו ציורי קיר.
פנים הקתדרלה בנוי בתוכנית הצלב הלטיני, המחולק לספינה ראשית (אולם התווך) ושתי ספינות צדדיות באמצעות ארקדות של עמודים עתיקים: ארבעה עשר מגרניט ורוד ושניים מ.
הבסיסים והכותרות הם מהמאה השנייה לספירה.
שתי כותרות גדולות התומכות בקשת הניצחון של הספינה נוצרו כנראה על ידי בית מלאכה מפוליה באמצע המאה ה-12.
גג הספינה הונמך, כפי שניתן לראות מהחלק החיצוני של הבניין.
הטרנספט גבוה הן מהספינה הראשית והן מהספינות המשניות.
בעוד שהתקרות של חלקים מהמבנה בעלי קמרון חבית וחלקים בעלי גג קורות עץ פתוח, תקרת בית המקהלה היא קמרון צלעות.
מעבר למקום המצלב, הכנסייה יוצאת דופן בשילוב סגנון שהוא בעיקרו רומנסקי בצורותיו הפשוטות והמאסיביות עם הקשת המחודדת הגותית.
תכונה זו נראית גם בקתדרלת מונריאלה.
אלו מאפיינים מוקדמים של הסגנון הגותי שהיה עתיד להתפתח באזור פריז תוך מספר שנים.
לכנסייה יש שלושה אפסיסים, סידור הקיים בסיציליה גם בקתדרלת מונריאלה.
לשני האפסיסים הצדדיים התחתונים יש את הקווים העליונים של החלק החיצוני המעוטרים בקשתות עיוורות של קשתות צולבות קטנות עם זיזים מפוסלים, שקיימים גם הם בשימוש נרחב במונריאלה.
הזיזים מתוארכים לשנים 1215–1223 ומתארים מסכות, ראשי בעלי חיים ודמויות אנושיות בתנוחות מעוותות.
הזיזים של האפסיס המרכזי חדשים יותר.
באפסיס המרכזי היו במקור שלושה חלונות גדולים בתקרה, שנסגרו אחר כך כדי לתת מקום לפסיפס, וחלון מרכזי גדול יותר בצורת אוגיב.
שני זוגות נוספים של חלונות עגולים ממוקמים בקצות הטרנספט.
לקתדרלה יש קלויסטר שניתן להיכנס אליו מתוך הכנסייה.
בארקדה יש קשתות מחודדות, שכל אחת מהן נשענת על זוג עמודים דקים.
הצורה אינה שונה מזו של קלויסטרים ספרדיים וחלק מהקלויסטרים הצרפתיים; הכותרות המרוכבות של העמודים המשולבים הם נורמניים והשאר עם מוטיבים רומנסקיים כלליים יותר.
קלויסטר זה הוא המודל לקלויסטרים הנורמניים הבאים של סיציליה, ובמיוחד זה של מונריאלה.
ככל הנראה היה התכנון המקורי שכל הכנסייה תהיה מעוטרת בפסיפסים, אך התכנון יצא אל הפועל רק באזור בית המקהלה והאפסיס.
פסיפס עדיין מכסה את האפסיס וכמחצית מקירות הצדדים.
רוג'רו השני, מלך סיציליה הביא רבי אמנים המומחים בטכניקת הפסיפס מקונסטנטינופול.
הם התאימו את האמנות הדקורטיבית הביזנטית המסורתית שלהם למבנה אדריכלי שהיה ממוצא צפון אירופי.
הדמות הדומיננטית בתוכנית הדקורטיבית היא חלק הגוף העליון של ישו פנטוקראטור, המוצג על חצי הכיפה של האפסיס, כשידו הימנית מונפת לברכה, ובידו השמאלית הוא אוחז את הבשורה הפתוחה בפסוק ביוונית ובלטינית: "אֲנִי אוֹר הָעוֹלָם.
בחלק העליון של קיר האפסיס מתוארת מריה הבתולה הברוכה, ידיה מורמות בתפילה, מוקפת על ידי ארבעה מלאכים.
מתחת לה, משני צדי החלון המרכזי, יש דמויות של שנים-עשר השליחים והמבשרים, שמוקמו על פי תוכנית תאולוגית מתוכננת.
עיטור הפסיפס משתרע אל בית המקהלה, כאשר הקירות הצדדיים מראים דמויות של נביאים וקדושים.
על הקיר הימני, הצמוד לכס המלכות, יש דמויות מלכותיות, ואילו בצד שמאל, סמוך לכס הבישוף, יש דמויות כוהנים.
לכל דמות מלווה כתובת, ביוונית או בלטינית, המתארת את הדמות המוצגת.
בעיטור קמרון הצלעות יש ארבעה כרובים וארבעה שרפים.
הדמויות הראשיות, אלו של ישו פנטוקראטור ומריה הבתולה, לבושות בכחול, וזוהרות על רקע האריחים המוזהבים.
היצירה היא בדרגה הגבוהה ביותר, ומציגה אלגנטיות בצורת הלבוש של הגלימות של הדמויות וברגישות של פניהם ומחוותיהם.
פסיפס זה נחשב לפסיפס הביזנטי הטוב ביותר באיטליה, וניתן להשוותו ליצירות ביזנטיות מאוחרות אחרות של קונסטנטינופול.
עיטור הפסיפס הביזנטי הושלם לפני שנת 1170. החלק התחתון וקירות הצד של בית המקהלה לא הושלמו עד המאה ה-17. הם כיסו ציורים קודמים שמהם נשארו מעט עקבות.
מהקישוט המצויר המקורי נותרו, דמות אורבנוס החמישי משלהי המאה ה-14, על עמוד בצד שמאל; ו"מדונה על כס המלכות" מהמאה ה-15 בזרוע השמאלית של הטרנספט.
הבזיליקה מכילה כמה קברים, כולל סרקופג עתיק, סרקופג מימי הביניים, והקבר הבולט של הבישוף קסטלי מהמאה ה-18.
אגן הטבילה מהמאה ה-12, שנחצב מגוש אבן יחיד, מעוטר בארבעה פסלי אריות קטנים.
הכנסייה מכילה גם פסל של המדונה מבית המלאכה של (המאה ה-16) וצלב עץ מצויר על ידי גוליילמו דה פזארו (Guglielmo da Pesaro, 1468).
העוגב הוא מכשיר גדול דו-ידני עם קונסולה מנותקת וצנרת רגילה, ניצב מעל מבנה מחופה בלוחות עץ.
בתקרת הספינה עיטור צבוע עם פרוטומות, בעלי חיים דמיוניים ומוטיבים אחרים, כנראה עבודתם של בעלי מלאכה ערבים.
החל משנת 1985 הוזמן האמן מיקלה קנצונרי (Michele Canzoneri) מפלרמו, להתקין בחלונות 72 ויטראז'ים מודרניים, מופשטים, המבוססים על פרקים מהברית הישנה והחדשה.
אלו עוררו מחלוקת מסוימת בגלל סגנונם.
חפירות באזור הקתדרלה חשפו חלקים מפסיפס ססגוני מהמאה ה-6. הם מתארים יונה שותה, חלקים משתי ציפורים אחרות, שני עצים קטנים, ופרח בצורת שושן, הסגורים בתוך מסגרת עם מוטיבים אוגיביים ומעויניים.
פסיפס זה היה שייך ככל הנראה לבזיליקה ביזנטית קודמת.
אזור זה של צ'פלו היה שייך לדיוקסיה לפחות עד המאה ה-8.
קתדרלת המושיע והתגלותו של סרגוסה (בספרדית: Catedral del Salvador en su Epifanía de Zaragoza), או בקיצור קתדרלת סלבדור היא קתדרלה קתולית בעיר סרגוסה באראגון שבספרד.
היא מוגדרת מ-2001 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, חלק מאתר המורשת "אדריכלות מודחאר באראגון".
הקתדרלה שוכנת בפלאסה דה לה סאו (Plaza de la Seo), והיא מכונה בדרך כלל "לה סאו" (La Seo, באראגונית: המונח הנוצרי "כס" המקביל לדיוקסיה) כדי להבדיל אותה מ הסמוכה, שכינויה בספרדית "אל פילאר" (El Pilar, "העמוד"), כינוי המתייחס להתגלות של מרים, אם ישו על עמוד בסרגוסה.
שתי הכנסיות חולקות מעמד משותף לקתדרלה (קו-קתדרלה) כמושב הארכיבישוף של סרגוסה המטרופוליטנית.
האתר בו ממוקם הקתדרלה שימש במשך זמן רב כמרכז הדתי של העיר.
במקום זה היה הפורום הרומי העתיק.
בניגוד לפורומים של ערים רומיות אחרות, הפורום של העיר הרומית קיסראוגוסטה לא היה ממוקם במפגש הקארדו והדקומנוס, אלא בסמוך ליד נהר האברו, הצמוד לנמל של הנהר.
הפורום, מלבד היותו המרכז האזרחי והמסחרי של העיר, הכיל את המקדש המרכזי.
מוזיאון הפורום נמצא מתחת לכיכר פלאסה לה סאו (Plaza la Seo), מול חזית הקתדרלה.
מאז המאה השלישית, הובילה שקיעת העיר לשימוש חוזר בחומרים המשובחים ביותר שלה.
מאז אמצע מאה זו תועד קיום נצרות בעיר, שהפכה לכס אפיסקופלי ויזיגותי עם מושב קתדרלה.
עם זאת, המיקום המדויק של הקתדרלה הרומית המאוחרת, שהוקדשה ל, אינו ידוע, אם כי גילוי שער ויזיגותי באתר הקתדרלה המודרנית מרמז שהיא הייתה יכולה להיות ממוקמת באותו מקום.
(حنش بن عبد الله الصنعاني, מת ב-718), תלמידו של אחד מחבריו הקרובים של מוחמד, היה הבנאי, בין השנים 714 ל-716, של המסגד הגדול ביותר בסרקוסטה אל ביידא ("סרגוסה הלבנה", שמה הערבי של סרגוסה: سرقسطة البيضاء), כפי שמספר ההיסטוריון (الحميدي; 1029–1095).
אם טענה זו נכונה, המסגד הראשי היה אחד העתיקים באל-אנדלוס.
בכמה כרוניקות ערביות נאספו מסורות שמייחסות את קיבוע המחראב על הקיר המזרחי, שם נמצאת כיום הקפלה של סן פדרו ארבואס, כגומחה שנחצבה מגוש אחד של שיש לבן, אולי אלבסטר, לדברי הגאוגרף בן המאה ה-12 (الزهري) וכרוניקה אנונימית:
מהמסגד המקורי הזה, בשטח של 35 x 44 מטרים בכיוון מערב-מזרח (דלת הכניסה הראשית למסגד הייתה באותו מקום כמו הקתדרלה הנוכחית), השתמרו רק שרידי היסודות, פריט בעל רלוונטיות רבה: שרידי המחראב האמור.
המסגד העתיק היה מורכב מחצר פתוחה (صَحْن סאחן) וחדר תפילה מקורה המחולק לחמש ספינות עם קירות היקפיים הנתמכים על ידי אבני גזית מאלבסטר.
מבנה המסגד עבר שתי הרחבות, האחת באמצע המאה התשיעית (856) והשנייה, בשנת 1023, תחת המלך הראשון של הטאיפה של סרגוסה, (المنذر بن يحيى التجيبي).
ההרחבה הראשונה התרחשה בתקופת שיא שלטונו הפוליטי של השליט העצמאי (موسى بن موسى القسوي, שלט 851 עד 862), והיא מומנה בשלל מהמלחמה נגד אזור ברצלונה.
ההרחבה כללה תוספת של שתי ספינות מכל צד, ובסך הכול תשע ספינות, והרחבת החצר, כששטח המסגד הגיע ל-56 x 44 מטרים.
בשל האגדה והחשיבות של המחראב, הוא נשמר במיקומו המקורי, כך שהוא סטה מעט מהציר המרכזי של המסגד.
ההרחבה השנייה של מונד'יר הראשון, שכבר היה מלך עצמאי של הטאיפה של סרקוסטה, העניקה למסגד שטח של 54 x 86 מטרים, כשהמסגד התארך לכיוון מזרח בכמעט כפול מהאורך ההתחלתי, מה שהפך את המסגד לאחד הגדולים באל-אנדלוס.
לשם כך היה עליו להזיז את גוש המחראב על ידי חפירת יסודותיו והנעתו על גלילים, פעולה מסובכת שגרמה לסדקים ביצירה.
הוא גם הקים מינרט גדול שהפך למגדל פעמונים בסגנון מודחאר ושרד עד המאה ה-17, אז נהרס והוחלף במגדל הבארוק הנוכחי.
במהלך השיקום, שהסתיים בשנת 1999, התגלו שרידים רבים כמו התוכנית של הבניין הישן ודפוס המינרט על הקירות החיצוניים, שאפשרו לשחזר את המראה המקורי שלו.
כיבוש סרגוסה בשנת 1118 על ידי המלך הנוצרי אלפונסו הראשון, מלך אראגון המכונה "הלוחם" לא גרמה להריסה מיידית של המסגד.
למוסלמים ניתנה שנה אחת לעזוב את העיר ומשנת 1119 עד 4 באוקטובר 1121, כאשר הבניין הוקדש בתפילת סן סלבדור, נעשו במבנה השינויים הנחוצים כדי להתאים את המסגד לטקסים הנוצרים.
הקתדרלה החדשה (1166–1198) החלה תחת חסותו של הבישוף של סרגוסה פדרו טרוחה (Pedro Tarroja).
מלכתחילה, הוחלף ציר הקתדרלה הרומנסקית לכיוון צפון-דרום (במקום לכיוון מערב-מזרח של המסגד), ואחד-עשר חלקים של הספינות נהרסו, החצר המוסלמית הפכה לקלויסטר, הכניסה הראשית הועברה לצד הדרומי, כיום "שער פבוסטריה" (Puerta de la Pabostría).
השינויים במבנה יצרו כנסייה עם שלוש ספינות ללא אפסיסים ושהטרנספט שלה לא בלט מהקירות הצדדיים והשתלב במתחם המסגד (כמו במסגד קורדובה).
הספינה המרכזית הייתה רחבה מאוד בהשוואה לספינות המשניות, שהיו צרות בהרבה.
הכנסייה הייתה מקורה בגג עץ דו צדדי ושמרה על המינרט של המסגד שהוסב למגדל פעמונים.
למרות היותו יצירה זמנית, הבניין נשאר במצב זה עד סוף המאה ה-12.
הקמת האפסיסים והשער עם שני המגדלים באגפיו לא בוצעה עד שנת 1166. הבנייה החדשה, עם תוכנית של בזיליקה עם טרנספט ושלוש ספינות המסתיימות בחמישה אפסיסים (שלושה חצי עגולים במרכז עם שני אפסיסים ריבועיים באגפיו), נמשכה עד שנת 1198, והיא חייבת הרבה בסגנונה ל, ממנה היא ליקטה אלמנטים שונים.
בנוסף לכנסייה נוסף למבנה ארכיון, חדר אוכל, מרפאה ושני קלויסטרים.
החלק האחורי (ראש הכנסייה), האפסיסים, עם חלונות שבאגפיהם שני עמודים עם כותרות וארכיוולטים מעוטרים במוטיבים מהסוג המכונה "Taqueado jaqués" נשמרים עדיין מתקופה זו.
בפנים יש מערכת פסלים שנחבאים כיום מאחורי הקישוט מאחורי המזבח הראשי.
ראש הכנסייה דומה לזה של , שנבנתה באותה תקופה.
במחצית שנייה זו של המאה ה-12 הושלם גם השער בחלק הקדמי של הכנסייה, שנבנה בקיר הדרומי של המסגד הישן תוך ניצול המרחב הפתוח של דלת חדר התפילה האסלאמי.
בחפירה הארכאולוגית בשנת 1994 התגלו יסודות השער במקום הסמוך למרכז הרטרוקווייר הנוכחי, עם תוכנית מתרחבת כלפי מטה, ברוחב של 2.85 מטרים ושני מגדלים רבועים באגפי השער.
שער זה והמגדלים באגפיו נהרסו ב-1549. כמו כן נמצאו שרידי פסלים של נושאים מהאפוקליפסה.
הטימפנון הציג את דמות ישו בין ארבע החיות המופיעות באפוקליפסה המכונות המוקפים במעגל של 24 זקני האפוקליפסה, כלומר ישו של הביאה השנייה.
מערכת הפסלים הייתה כנראה דומה לטימפנון שבשער המערבי של כנסיית בדרום-מערב צרפת של ימינו משנת 1130.
החל מפדרו השלישי, מלך אראגון בשנת 1276 ועד פרננדו הראשון, מלך אראגון בשנת 1412, הוכתרו כל מלכי אראגון בכנסייה באמצעות זכות שהעניק האפיפיור אינוקנטיוס השלישי לפרו השני, מלך אראגון.
המלך, שבלילה הקודם שהה בארמון אלחפריה, היה נוהג להגיע משם בתהלוכה.
בטקס היו ארבעה חלקים: השבעה, משיחה בשמן הקודש, הצגת הכתר והסמל המלכותי ושבועה לקיים את חוקי אראגון ואת החירויות של ממלכת אראגון לפני צלב גותי של זהב ואבנים יקרות שהקתדרלה הזו תמיד שמרה בקנאות כתכשיט יקר מאוד.
בקתדרלה חגגו מדי פעם טבילות, חתונות וקבורות מלכותיות.
בשנת 1318 הקים האפיפיור יוחנן העשרים ושניים את ה, מה שהפך אותה לבלתי תלויה בארכידיוקסיה של טרגונה, החלטה שהפכה את הבניין לקתדרלה מטרופוליטנית.
מרגע זה ואילך, ההרחבות בוצעו באמצעות חומרים נגישים יותר לאזור גאוגרפי זה ושימשו באופן מסורתי את אומני המודחאר: לבנים וגבס.
בהשגחתו של הארכיבישוף פדרו לופס דה לונה (Pedro López de Luna; 1317–1345) נבנתה כנסייה גותית הכוללת שלוש ספינות תוך שמירה על האפסיסים הרומנסקיים.
הספינה המרכזית הייתה גבוהה יותר מהספינות הצדדיות, ואפשרה לפתוח חלונות שבשנת 1447 שולבו בהם ויטראז'ים.
בשנת 1346 החלה כיפה בסגנון מודחאר להעניק אור לקצה הכנסייה והיא הוחלפה בכיפה דקה יותר בשנת 1520.
בשנת 1360, במהלך כהונת הארכיבישוף לופה פרננדס דה לונה (Lope Fernández de Luna), הוגבהה החזית הראשית של שער פבוסטריה, אשר למעט כמה שרידים לא נשמרה.
אותו ארכיבישוף הורה לבנות קפלה המוקדשת למלאך מיכאל, המכונה "לה פרוקייטה" (Parroquieta), והכול בסגנון מודחאר.
זהו חלל מלבני וצר שנבנה כקפלה סגורה ועצמאית בתוך הבניין ושדון לופה עיצב כקפלה לקברו.
הבנייה, שהחלה כבר בשנת 1374 על ידי מיגל דל סיירו (Miguel del Cellero), היא דוגמה ייחודית לעבודתם של אומנים אראגונים ובנאים מסביליה, אשר חיפו את הקיר החיצוני בלבנים חלקות ומזוגגות בדוגמאות גאומטריות.
עם סיום העבודות בשנת 1376 הפכה הכנסייה לקתדרלה גותית מרווחת ומוארת יותר.
בשנת 1403 איימה הכיפה העתיקה להתמוטט.
האנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר, המכונה האפיפיור לונה, יליד אראגון, תמך בשיפורים נוספים במבנה.
האפסיסים הרומנסקיים הוגבהו והוכנה כיפה חדשה בצורת כתר אפיפיורי.
הכיפה עוטרה בשנת 1409 על ידי האומן מוחמד רמי, ובנדיקטוס השלושה עשר יכול היה לראות בשלמותה בביקורו בעיר בשנת 1410.
הקישוט מאחורי המזבח הראשי נוצר במהלך כהונתו של דון דלמאו דה מור אי סרביו (Dalmau de Mur y Cervelló; 1431–1456), והוא אחת הדוגמאות הטובות ביותר לפיסול גותי באירופה.
ארכיבישוף זה התמקד בקישוט פנים הבניין, והזמין, בנוסף לקישוט המזבח הראשי, מושבים לבית המקהלה, חלונות ויטראז' לתאורת הספינה המרכזית, הכיסוי שנעלם מאז של שער הפבוסטריה ושיפורים קטנים אחרים.
ב-14 בספטמבר 1485 נרצח בקתדרלה האינקוויזיטור הראשון של אראגון פדרו ארבואס (Pedro Arbués), תוך כדי תפילה, אף על פי שהיה מוגן על ידי קסדה ושריון.
בעקבות אירוע זה הוא הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור פיוס התשיעי בשנת 1867. האירוע היה תוצאה של ההתנגדות לאינקוויזיציה באראגון, שנראתה כמתקפה של ממלכת ספרד על החוקים הפרטיים של אראגון.
בפרט נראה כי כמה מהמשפחות החזקות ביותר של יהודים מומרים כמו סאנצ'ס, מונטסה, פטרנוי או סנטאנחל, שידעו שיהיו הקורבנות החביבים על האינקוויזיציה, היו מעורבים ברצח.
כתוצאה מכך התרחשו פרעות נגד היהודים, ולבסוף "תשעה הוצאו להורג, באופן אישי, מלבד שניים שהתאבדו, בובות של שלוש עשרה נשרפו וארבעה נענשו כשותפים לדבר עברה", על פי חרונימו סוריטה (Jerónimo Zurita).
קבר הקדוש, שנעשה על ידי חיל מורלנס (Gil Morlanes) האב, ממוקם בבניין, בקפלה של סן פדרו ארבואס.
במהלך המאות ה-15 וה-16 היו רבים מבין הארכיבישופים של סרגוסה בני משפחת המלוכה של אראגון.
חואן דה אראגון (Chuan d'Aragón I; 1440–1475) – בנו הבלתי חוקי של חואן השני, מלך אראגון.
בתקופת כהונתו נבנה עוגב חדש ושלוש הסצנות העיקריות בקישוט המזבח הראשי שהיו עשויות בעץ הוחלפו על ידי אחרות באלבסטר צבעוני.
אלונסו השני מאראגון (Alonso d'Aragón; 1470 או 1478–1520) בנו הבלתי חוקי של פרננדו השני, מלך אראגון.
הוא הוסיף ספינה מכל צד, שינוי שהגדיל את הקתדרלה משלוש לחמש ספינות והגביהה את כולן לגובה אולם התווך המרכזי.
הכיפה הישנה, שכבר איימה להתמוטט מ-1417, נפגעה קשה מהתמוטטות אחד העמודים שתמכו בה בשנת 1498. חואן בוטרו (Juan Botero) הוזמן לבנות כיפה חדשה, גם היא בסגנון מודחאר, בצורת כוכב בן שמונה פינות, שעדיין ניתן להעריך אותה בין קמרונות הכנסייה.
העבודות בוצעו בין 1505 ל-1520, והושלמו על ידי בנו ויורשו, דון חואן דה אראגון, הבישוף משנת 1520 עד 1531
ארננדו דה אראגון (Hernando de Aragón; 1498–1575) – בנו הבלתי חוקי של הארכיבישוף דלעיל ודונה אנה דה גוראה (Dona Ana de Gurrea).
הארכיבישוף משנת 1539, הוא היה אחד האנשים המשפיעים ביותר בממלכת אראגון.
פטרון ומקדם אמנות, הוא ניהל את ההרחבה האחרונה של הקתדרלה בין 1547 ל-1550, והוסיף שני קטעים שלמים לחלקה הקדמי.
ההרחבה הופקדה בתחילה בידי חואן דה סגורה (Juan de Segura), אך לבסוף בוצעה על ידי שארל דה מנדיב (Charles de Mendive), שהוסיף שני חלקים בקדמת הכנסייה לחמש הספינות עם קפלות הצד החדשות המתאימות להם, שתיים מכל צד וארבע נוספות בקצה.
בין 1549 ל-1555 דאג הארכיבישוף להכין את קברו באלבסטר מעשה ידי חואן ויסקאינו (Juan Vizcaíno) ושל קבר אימו אנה דה גוראה, יצירה של חואן דה ליסייר (Juan de Liceire), בקפלה החדשה על שם סן ברנרדו.
הקישוט מאחורי המזבח בקפלה של סן ברונו הוזמן מהפסל פדרו דה מורטו (Pedro de Moreto).
העימות ארוך השנים בין הכמרים של הקתדרלות הסמוכות של אל פילאר ולה סאו נודע לשמצה במאה ה-17. עד כדי כך, שמועצת הכנסייה של אל פילאר הגישה תביעה לקבלת הסמכות של הכס האפיסקופלי (הדיוקסיה), שהסתיימה בהכרעה של פליפה הרביעי, מלך ספרד לטובת לה סאו.
המחלוקות לא נפתרו עד שבשנת 1676 החליט האפיפיור קלמנס העשירי לבחור במשפט שלמה ובפרסום בולה אפיפיורית הורה למזג את שתי המועצות.
שישה מכובדים ו-15 כמרים ישכנו בלה סאו, כמו באל פילאר, והדקאן יגור שישה חודשים בכל אחת מהן.
כמו כן, במאה השבע-עשרה נהרס מגדל מודחאר הישן, שמצבו התדרדר מאוד, והחלה בנייתו של מגדל חדש.
מגדל הפעמון הבארוקי החדש, שתוכנן על ידי ג'ובאני בטיסטה קונטיני (Giovanni Battista Contini) ברומא בשנת 1683, החל להיבנות בשנת 1686, ובנייתו הסתיימה בשנת 1704 עם הצבת הצריח, שמגיע לגובה של 90 מטרים.
החזית הבארוקית הקלאסית החדשה נבנתה על ידי האדריכל חוליאן יארסה (Julián Yarza) בין השנים 1763 ל-1767 לבקשתו של הארכיבישוף פרנסיסקו איגנסיו אניואה אי בוסטו (Francisco Ignacio Añoa y Busto).
מעל הדלת הראשית נמצא שלט האצולה של הארכיבישוף אניואה והדלת בצד שמאל מעניקה גישה לקפלת סן מיגל, הידועה בשם הפופולרי "לה פרוקייטה".
בין 1960 ל-1965 התרחשה סדרת מעשי שוד בספרייה של לה סאו, מהחשובות באירופה.
התגלה כי כ-583 ספרים, קודקסים, אינקונבולות וכתבי יד נעלמו, בשווי של 13,295,500 פסו של אותה תקופה.
הגורם העיקרי היה הרשלנות שבה טופלה הספרייה מאז אמצע המאה התשע-עשרה על ידי המועצה, מה שהקל את העבודה באופן משמעותי על הגנבים כמו אנצו פראג'ולי דה רי, איטלקי שנולד בנאפולי בשנת 1913, עם תעודות ללא דופי וקשרים רבים במשטר פרנקו, אשר החרים כ-110 ספרים.
בקושי הוחזר כרך אחד מתנ"ך הפוליגלוטה הקומפלוטנסית וה"מניפולוס קוראטורום" (Manipulos curatorum) שנחשב במשך זמן רב לספר הראשון שהודפס בספרד.
במחצית השנייה של המאה העשרים בוצע שיקום מעמיק של הבניין שנמשך כ-23 שנים.
ניתן לחלק את הפרויקט לארבעה שלבים:
משנת 1975 עד 1987: החלפת ששת עמודי אולם התווך הראשי, גגות, מרזבים, ויטראז'ים, יסודות, הריסת מבנים צמודים וחפירה ארכאולוגית.
משנת 1987 עד 1992: קיר הפרוקייטה, הכיפה, הקפלות בקצה הכנסייה והחזית הנאו-קלאסית.
משנת 1992 עד 1994: השלמת פעולות קודמות וחפירה של שרידים מוסלמים ורומאים.
משנת 1995 עד 1998: שיקום המגדל, הצריח והשעון, העוגב, הקישוט מאחורי המזבח הראשי, באופן כללי כל הטיח והקפלות נוקו ושוחזרו; מוזיאון שטיחי הקיר הותאם גם הוא.
בסך הכול הוצאו יותר משני מיליארד פסו, ששולמו על ידי המועצה הכללית של אראגון, הארכידיוקסיה של סרגוסה והמועצה המטרופוליטנית, משרד החינוך והתרבות, בנק איברקחה (Ibercaja Banco) ובנק אינמקולדה (Caja Inmaculada).
בשנת 2005 היה חדר תשמישי הקדושה עדיין בתהליך שיקום.
לה סאו נבנתה באתר הפורום הרומי העתיק של אוגוסטוס קיסר, והמסגד הראשי של העיר המורית סארקוסטה, שחלקים של המינרט שלו מהווים חלק מהמגדל הנוכחי.
הבנייה החלה במאה ה-12 בסגנון רומנסקי, והקתדרלה עברה שינויים והרחבות רבים עד 1704, אז השלים את הצריח המחודד בסגנון הבארוק את המגדל.
הקתדרלה היא תערובת של סגנונות, החל מהאפסיס הרומנסקי (המאה ה-12) וכלה במגדל הבארוקי והדלת הראשית הנאו-קלאסית (המאה ה-18), ודרך סגנון מודחאר ואדריכלות גותית.
מבין הסגנונות המגוונים המרכיבים את קתדרלת לה סאו, האלמנטים החשובים ביותר הם:
רומנסקיים: בחלק החיצוני והחלק התחתון של האפסיס.
החלק הפנימי הרומי של האפסיס עדיין קיים, אך מכוסה כעת על ידי הקישוט הגותי מאחורי המזבח.
בחדר תשמישי הקדושה נמצאים "אוליפנטה" , כלי מגולף משנהב מן המאה ה-11 של גסטון הרביעי מביארן, ופרוטומות של ולריוס מסרגוסה (הקדוש של סרגוסה), ויסנטה הקדוש מסרגוסה ולאורנטיוס מרומא שנתרמו על ידי האנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר.
גותיים: מעורבבים עם מודחאר, במיוחד בחלקו העליון החיצוני של האפסיס.
שלוש הספינות המרכזיות עם קשתותיהן ותחרת האבן שלהן.
קישוט מזבח מפואר, ברובו, באלבסטר צבוע מעשה ידיהם של פרה ז'ואן (Pere Johan) והאנס דה סואביה (Hans de Suabia).
מוזיאון שטיחי קיר פלמיים מהמאות ה-15, ה-16 וה-17, אחד משלושת האוספים הגדולים בעולם.
מודחאריים: הקיר החיצוני של קפלת סן מיגל והגג הפנימי שלה, מעץ מוזהב.
אמנות מודחאר באראגון הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
רנסאנסיים: בפרוקייטה של סן מיגל, הקבר של הארכיבישוף דון לופה פרננדס דה לונה מהמאה ה-16. כיפה עם השפעות מודחאר, נבנתה בשליש הראשון של המאה ה-16 להחליף כיפה קודמת מורית.
מוזיאון הקתדרלה שוחזר בעשור הראשון של המאה ה-21 והוא פתוח לקהל.
זהו מוזיאון שטיחי קיר המציג את אחד האוספים הטובים ביותר של שטיחי קיר בעולם.
מבחוץ ניתן לראות את המבנה המצולע עם פאות שבהן פעורים שלושה חלונות בשתי הקומות הראשונות.
הראשונה, בסגנון רומנסקי, בנויה מאבני גזית, והיא בהשראת הדגם של קתדרלת חאקה.
השנייה, גותית ומודחארית ובנויה בלבנים, היא מהמאה הארבע עשרה ויש בה חלונות גדולים המסתיימים בקשת מחודדת ומכוסים בחלקם העליון בתחרת אבן של רוזטה.
הקשתות נתמכות בעמודים יפים ויוצרים סריג בתוך הקשת.
על קומה שנייה זו יש כרכוב של שינות מעוטרות בקרמיקה מזוגגת (כחול, ירוק ולבן) ומעליהן פירמידות.
הגישה לקתדרלה היא דרך שלושה פתחים: זה של השער המערבי בחזית הנאו-קלאסית, זה של סן ברטולומה וזה של רחוב פבוסטריה.
יש גישה קטנה נוספת לתחתית בית המועצה ולפני חדר תשמישי הקדושה המשקיפה על פלאסה דה סן ברונו.
השער הפשוט הזה, שבאגפיו עמודים יוניים מקושטים בזרים מגבס וגמלון משולש, הושלם בשנת 1806 על ידי חוסה ירסה אי לאופנטה.
השער הראשי, שנמצא בקיר המערבי ומשמש את המתפללים, הוא בחזית הנאו-קלאסית המשקיפה על רחבת הכיכר פלאסה דה לה סאו, שם גם הייתה הגישה למסגד.
השער הוזמן על ידי הארכיבישוף אניואה מחוליאן ירסה, תלמידו של ונטורה רודריגס (Ventura Rodríguez).
הוא הציג את הרעיון לפרויקט בשנת 1763, מבוסס על השער שתוכנן לדלת סן ברטולומה על ידי ונטורה רודריגס, שמעולם לא בוצע.
העבודות נמשכו עד 1767 והשער נבנה באבן, לבנים וגבס.
הצבע הלבן הנוכחי של הטיח מסתיר את הניגודים של החומריים המקוריים.
מימין ובאותו צד כניסה קטנה יותר נותנת גישה ישירה לקפלה הקרויה "לה פרוקייטה".
ממזרח נמצא שער סן ברטולומה, דרכו נכנסים מבקרים, הכניסה מוגבלת לשעות בהן אין פולחן.
הוא לא מעוטר, אף על פי שהפרויקט האמור הוזמן מוונטורה רודריגס.
השער השלישי, הכניסה לכנסייה הנוצרית מימי הביניים נמצא למרגלות הכנסייה בצד הדרומי, וקרוי "פוארטה דה לה פבוסטריה" (Puerta de la Pabostría), והוא מוביל לרחוב הצר בעל אותו שם.
בנייתו היא יוזמה של ארננדו דה אראגון לאחר השיפוצים האחרונים במתחם והוא מתוארך לשנת 1558. מאז המאה ה-18 הוא היה מוסתר מאחורי שער עץ בארוק משנת 1783, אך השיקום שהושלם בשנת 1998 החזיר אותו למצבו המקורי.
דלת הבארוק הועברה לשמש כשוברת רוח לשער סן ברטולומה.
מגדל הפעמונים תוכנן בסגנון הבארוק הרומי בשנת 1683 על ידי האדריכל האיטלקי ג'ובאני בטיסטה קונטיני כדי להחליף את מגדל מודחאר הישן.
קונטיני היה תלמידו של האדריכל קרלו פונטנה והמגדל מחקה את סגנונו.
מגדל הפעמונים הוא מגדל צר יחסית לרוחבו בגובה 90 מטר והוא מחזק את הסגנון של האדריכל פרנצ'סקו בורומיני של קווים גליים שמתגברים מהחלק התחתון המרובע המוצק ופונה לגימורים מפותלים וחינניים.
המגדל מורכב מארבע קומות: התחתונה, כבסיס, בנויה באבן והשאר בלבנים.
אבן גיר שימשה לפרטי הנוי (כרכובים, מעקה, פסלים).
רוחב הקומות פוחת בגובה, והתיאור שלהם הוא כדלקמן:
הבסיס, נמוך בגובהו, עשוי מאבני גזית עם דלת בתוך קשת עגולה.
החלק התחתון, שצורתו מרובעת, מגיע לגובה תקרת הספינות של הקתדרלה.
הוא מודגש בלוחות מלבניות וכרטוש המסתיים בגמלון מחולק על ידי חלון עגול.
הקומה השנייה, שכבר עשויה מלבנים, היא ריבועית בחלקה עם פינות מעוגלות היוצרים פילסטרים טוסקניים.
בשנת 1787 שולב בקומה שעון מוקף על ידי שתי דמויות מעשה ידי הפסל חואקין ארלי סולאנס (Joaquín Arali Solanas) המייצגות "זמן" ו"מוכנות".
הקומה השלישית מתומנת, עם פתחים צרים וחצי מעגליים לפעמונים וחצאי עמודים קורינתיים צמודים.
בפינות ישנם פסלים של המעלות העיקריות, שנוספו מאה שנה מאוחר יותר, בשנת 1786, על ידי חואקין ארלי סולאנס.
הקומה האחרונה עם קישוטים המכונים בספרדית פלמרו (Flamero) הדומים ללהבה (מכאן שמם) בבסיס הקומה צמודים לחלונות וכרכוב עם כוכים קעורים.
על קומה זו מונח צריח בולבוסי שעליו צריח שהולך ונעשה דק והמסתיים בצלב.
קונטיני מעולם לא ראה את העבודה המוגמרת, מכיוון שמעולם לא היה בסרגוסה.
בשנת 1498 החל הארכיבישוף אלונסו דה אראגון בפרויקט להוסיף שתי ספינות לשלוש שכבר היו בלה סאו.
עם זאת, המצב המדרדר של הכיפה דרש את הריסתה.
ועדת מומחים בנושא, בראשות אנריקה אגאס, הציעה למועצה את הריסתה המיידית.
הכיפה הנוכחית נבנתה בין 1505 ל-1520. בתוכה משולבים הסגנונות המודחאריים והגותיים יחד עם קישוטים בסגנון הרנסאנס.
מיטב האדריכלים באותה תקופה לקחו חלק בבנייתה.
הכיפה בנויה בשתי קומות, הראשונה מלבנית והשנייה בצורת מתומן.
לקירות מבנה ועיטור מתקופת הרנסאנס, ובגומחות יש פסלים של קדושים אראגוניים.
צלעות הכיפה מתחילות מכל זווית של התוכנית המתומנת ויוצרות כוכב בעל שמונה פינות.
בסופו של דבר זהו מרכיב בסגנון מודחאר, מכיוון שמערכת הקשתות השזורות בקמרון הכוכב מקבילה לקמרונות צלעות ולכיפות אחרות בספרד שמקור ההשראה של כולם בסופו של דבר הוא המסגד של קורדובה.
הקישוט מוקדש למושיע, והוא תואם את הקדשת הכנסייה בסרגוסה.
הוא גולף באלבסטר צבעוני משנת 1434 עד 1480 על ידי אמנים שונים, ביניהם פרה ז'ואן, פרנסיסקו גומר והנס דה סאביה (או הנס פיט ד'אנסו).
הקישוט יכול להיחשב כאחת היצירות המובילות של הפיסול הגותי האירופי והיצירה יקרת הערך ביותר של קתדרלה זו.
גובהו 16 מטר ורוחב 10 מטרים.
היוזמה להקמתו הייתה של הארכיבישוף דלמאו דה מור, והוא העסיק פסלים ידועים, כמו פרה ז'ואן שעבד באותה תקופה בטרגונה.
הוא היה האחראי על פיסול באלבסטר של החלק התחתון (בספרדית Sotabanco) של הקישוט מאחורי המזבח ב בין 1434 ל-1440, שהיה רב גוני.
על בסיס זה מאמינים כי אותו אמן יצר יצירה מגולפת בעץ שהייתה סגור בדלתות.
על הכן נמצאים לחלופין שלט האצולה של הארכיבישוף דלמאו ושלט האצולה של מועצת הקתדרלה.
רצועת הרוחב מציגה סצנות מחייהם של קדושים מאראגון המופרדות על ידי קישוט של צמחים, שם, בחגיגות חשובות, מציבים את הפרוטומות המכילות את השרידים של סן ולרו, הקדוש המעונה ויסנטה ולאורנטיוס מרומא שנתרמו על ידי בנדיקטוס השלושה עשר.
הגוף העיקרי של קישוט המזבח, שנעשה בין 1441 ל־1445, מורכב משלוש רצועות אורך עם סצנות גדולות הבנויות מקישוט פיסולי גותי ראוותני.
התבנית המקורית שונתה בשנת 1473 על ידי הפסל הגרמני הנס מסוואביה, שפיסל את גילופי האלבסטר הנוכחיים.
הרצועה המרכזית מתארת את הערצת המלכים ושתי הרצועות הצדדיות את ההשתנות של ישו ועלייתו של ישו לשמים.
להאנס מסוואביה לקח שש שנים לפסל את כל הסיפורים והוא גבה 150 גילדרים זהב עם השלמת כל אחת מהן.
בשנת 1473 הוא חתם על חוזה חדש לעבודה של החלק העליון שיותר ממחציתו היה תפוס על ידי חופות גותיות גדולות.
פסל זה מת בטרם השלים את עבודתו ותלמידו היה צריך לסיים, הפסל חיל מורלנס הזקן, שגילף והזהיב את הדמויות והכין תא קטן מאחורי הקישוט מאחורי המזבח בו נשמרת הקופסה המכילה את שאריות האוכריסטיה לחלוקה למי שאינו יכול להגיע לטקס.
הארכיבישוף לופה פרננדס דה לונה החל בבניית קפלת הקבורה שלו בסגנון מודחאר בשנת 1360 תחת הקדשתו של המלאך מיכאל, הידועה בכינויה "לה פרוקייטה".
זהו חלל מלבני בקצה הקתדרלה ונבנה באפסיס המערבי ביותר במקום קפלה שהייתה פתוחה אל הטרנספט.
נוצר חדר חדש כמו גם כנסייה קטנה שנועדה לשכן את קבר לופה דה לונה.
הבנייה בוצעה על ידי הבנאי הראשי מיגל דל סיירו, ואומנים של מודחאר מאראגון וסביליה עבדו במקום.
עבודותיהם בקרמיקה מזוגגת ולבנים ברשת גאומטרית הפיקו את אחת מיצירות המופת של אדריכלות מודחאר באראגון, הקיר החיצוני של הפרוקיטה, אחת הדוגמאות הבולטות לסגנון זה.
בפנים, מוארת בקושי על ידי חלונות צרים ומחודדים, המצבה מכוסה בגג מתומן, גם הוא בסגנון מודחאר, עשוי עץ מוזהב עם חרוזים ומוקרנס.
בצד שמאל, ארקוסוליום ממסגר את קברו של דון לופה דה לונה, שגולף באלבסטר בז'ירונה.
כד האפר מכוסה בפסל שוכב של הארכיבישוף.
צידי הסרקופג מפוסלים אף הם, בפמליה של דמויות שבראשם עומדים האפיפיור קלמנס השישי ופדרו הרביעי, מלך אראגון.
בחזית גומחה הארקוסוליום ובצדדים, טקס ההלוויה של הקבורה מתקיים עם פסלים פרחוניים מוזהבים וצבעוניים במקורם עם רקע של זגוגית כחולה, כמו בקברי המלוכה במאוזוליאום של מנזר פובלט.
הפרוקייטה כולה שוחזרה בשנת 1936 על ידי פרנסיסקו אינייגס אלמץ' (Francisco Íñiguez Almech), שהשיב אותה למצבה המקורי מלפני השינויים מהמאה השמונה עשרה.
החל בכניסה הקדמית לקתדרלה, הקפלות מצד ימין הן:
פנים הדלת הוא החלק המעניין ביותר.
"קפלת גבירתנו של השלגים" (Capilla de Nuestra Señora de las Nieves), קפלה בסגנון גותי מאוחר עם מזבח בארוקי וציורי מזבח מאת פרנסיסקו שימנו (Francisco Ximeno).
הכניסה בארוק מעץ מוזהב מהמאה השבע-עשרה עם מראות של הקדושים ולריוס (פטרון העיר), ויסנטה הקדוש ולאורנטיוס מרומא.
הקירות נצבעו על ידי גרסיה פרר (García Ferrer).
המזבח, הכניסה והציורים של פרנצ'סקו לופיצ'יני (Francesco Lupicini) מפירנצה הם כולם יצירות בארוק של המאה השבע עשרה.
הקפלה הוקמה על ידי גרבריאל ספורטה (Garbriel Zaporta) בשלהי המאה השש עשרה כקפלה לקבורה; רק מכסה הסרקופג נשמר מאותה תקופה.
מתוארכים לתקופת הרנסאנס הם קישוטים למזבח שעוצבו על ידי חואן דה אנצ'ייטה (Juan de Anchieta), סורג ברונזה מעשה ידיו של גיין טרוחרון (Guillén Trujarón), והכניסה.
על פי ההערכה, הציורים והפסיפסים הם יצירתו של הצייר פייטרו מורונה (Pietro Morone) מסיינה.
"קפלת סנטו דומינגיטו דה ואל" (Capilla de Santo Dominguito de Val), קדוש פטרון של הילדים.
קפלה בארוקית זו מתוארכת למחצית השנייה של המאה השמונה עשרה ומכילה את שרידי הקדוש עצמו.
קופולה אליפטית (כיפה) מקושתת מעל עבודות גבס מפורטות מאוד המכונים פצ'ינס (pechinas, מבני תמיכה של הכיפה).
עיטורי מזבח מתקופת הרנסאנס מאת חיל מורלנס עם פסלים מאת גבריאל יולי (Gabriel Yoly) וחוסה סאנס (José Sanz, תמונה של אוגוסטינוס משנת 1720)
על הקירות מופיעים ציורים ממוסגרים מהמאה השבע-עשרה המיוחסים לאמן ברדוסאן (Berdusán).
מתחת לחופה (חיפוי בד דמוי ביתן) עם עמודי שלמה (עמודים מסולסלים) נמצא פסל של סן פדרו ארבואס שנעשה על ידי חואן רמירס (Juan Ramírez) במאה השבע עשרה.
כניסת בארוק מהמאה השמונה עשרה.
החל בכניסה הקדמית לקתדרלה, הקפלות מצד שמאל הן:
זו אחת היצירות הגדולות ביותר של הרנסאנס של אראגון.
בין השנים 1549–1555, היו בו קברי הארכיבישוף ארננדו דה אראגון, שהורה על בנייתו, יחד עם זה של אימו אנה דה גוראה.
חואן ויסקאינו יצר את קבר הארכיבישוף, וחואן דה ליסייר עיצב את קבר אימו של הארכיבישוף.
קישוטי המזבח הופקדו בידי הפסל פדרו דה מורטו.
כל החלקים היו עשויים מאלבסטר.
הסורג הוא גם מתקופת הרנסאנס והיה עבודתו של גיין טרוחרון.
הקפלה הוקמה בסגנון גותי במאה השש-עשרה, והבנייה עוכבה על ידי ארננדו דה אראגון על מנת לאסוף את גופות משרתיו.
פתח כניסה פשוט מהמאה השש עשרה.
קישוטי מזבח עם לוחות המיוחסים לרולאנד דה מויס (Roland de Mois) או לחרונימו דה מורה (Jerónimo de Mora) מהמאה השש עשרה.
סורג רנסאנס מאת ארננדו דה אווילה (Hernando de Ávila).
ציורים של חואן גלוואן (Juan Galván) תלויים על הקירות.
ציור הקדושות נעשה על ידי פרנסיסקו קמילו (Francisco Camilo) בשנת 1644.
הפסל של ויסנטה הקדוש הוא משנת 1760 בערך ונוצר על ידי קרלוס סאלאס (Carlos Salas).
ציור מאת פבלו רבִיֶיַה (Pablo Raviella) משנת 1695. פסל של יעקב הקדוש עולה הרגל, מהמאה ה-16, תחת חופה בארוקית.
בית המקהלה כולל 117 מושבים מעץ אלון שנבנו על ידי שלושה נזירים בשם גומר, ברנרדו גינר ומטאו דה קמביי.
הוא מוקף בסורג ברונזה עם פסלים מעץ מוזהב של חואן רמירס.
הארכיבישוף דלמאו מיר קבור כאן.
העוגב משמר כמה שרידים מהעוגב הגותי משנת 1469 וצינורות מהמאה החמש עשרה ועד למאה השמונה עשרה.
העוגב של ימינו הוא תוצאה של שילוב החלקים ההיסטוריים המורכבים של הכלי, שנעשו בין 1857 ל-1859 על ידי פדרו רוקס (Pedro Roqués).
בחלקו האחורי של בית המקהלה שוכנת "קפלת ישו הקדוש", עם פסל של ישו הצלוב, "מטר דולורוזה" (Mater Dolorosa, "אם הייסורים", כינוי למרים, אם ישו) ויוחנן בן זבדי שיצר ארנאו דה ברוסלאס (Arnao de Bruselas) בשלהי המאה השש עשרה; כל זה מתחת לחופה הנתמכת על ידי עמודים מסולסלים של שיש שחור.
הקישוטים הם עבודותיהם של חרונימו וייאחו (Jerónimo Vallejo), ארנאו דה ברוסלאס וחואן סאנס דה טודלייה (Juan Sanz de Tudelilla), שנעשו בגבס מוקשה, והם מהווים את אחת מקבוצות הפיסול הבולטות מהרנסאנס הארגוני.
בצדדים שוכנות הקפלות הקטנות של סנטה מרתה, סן מטאו, חואן אל באוטיסטה, תומאס הקדוש מווייאנואבה (Tomás de Villanueva), גבירתנו של החסד (Nuestra Señora de la Merced), לאונרד הקדוש מנובלט (Léonard de Noblat), פיליפו נרי (Filippo Romolo Neri) ואורוסיה הקדושה (Santa Orosia).
עיטורי מזבח בארוקיים מעץ עם ציורים של חוספה מרטינס (1647), צייר מסרגוסה.
פסל אלבסטר של הבתולה עם ילד מהמאה החמש עשרה שנעשה על ידי הפסל הצרפתי פורטאנה דה אוסק (Fortaner de Uesques).
על הרצפה שוכנים קברים שונים של הארכיבישופים של סרגוסה מהמאות השש עשרה והשבע עשרה.
"קפלת פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש" (Capilla de San Pedro y San Pablo).
עיטורי מזבח מעץ מוזהב עם סצנות בתבליט מחייהם של הקדושים פטרוס ופאולוס.
קתדרלת סייֶנָה (באיטלקית: Duomo di Siena; הדואומו של סיינה) היא קתדרלה רומית-קתולית מימי הביניים בעיר סיינה שבאיטליה.
הקתדרלה תוכננה והוקמה במאה ה-13 במקום כנסייה מהמאה ה-9.
חזית הקתדרלה משלבת סגנונות אדריכלות רומנסקית, אדריכלות גותית, ואדריכלות קלאסית.
רצפת פסיפס השיש המכסה את כל שטח הקתדרלה נוצרה על ידי כארבעים אמנים שונים מהמאה ה-14 עד המאה ה-16 ועברה שחזור במאה ה-19. בין הנושאים המופיעים בה: הסיבילות, נושאים מקראיים, ואלגוריות.
במשך השנה היא מכוסה ברובה וניתן לראותה בשלמותה במשך שישה עד עשרה שבועות במשך השנה.
קפלת יוחנן המטביל נמצאת בטרנספט השמאלי של הקתדרלה, וקפלת קיגי בטרנספט הימני שלה, וכן נמצאת בה ספריית פיקולומיני המכילה ספרי מקהלה וציורי פרסקו.
בקתדרלה נמצאות יצירות של ניקולא פיזאנו, דונטלו, מיכלאנג'לו, לורנצו גיברטי, אנטוניו ראגי, ג'ובאני לורנצו ברניני, ארקולה פראטה וציורי קיר של פינטוריקיו.
קתדרלת סנאט לואיס היא כנסייה גדולה של הכנסייה הקתולית, הממוקמת במרכז העיר של סנט לואיס, מיזורי, שבארצות הברית.
בניית הקתדרלה הסתיימה בשנת 1914 ובעקבות ביקור של יוחנן פאולוס השני בשנת 1997 היא קיבלה מעמד של בזיליקה.
הקתדרלה נבנתה בסגנון אדריכלות נאו-ביזנטית בעלות של 3 מיליון דולר (לפי מחירי 1914).
המבנה כולל שני צריחים בגובה של 69 מ'.
המבנה כולל 2,500 מקומות ישיבה ויכול לאכלס 5,000 מתפללים.
תכנון המבנה החל עוד בשנות ה-70 של המאה ה-19. הארגון לקידום רעיון בניית הקתדרלה הוקם בשנת 1871. אמנם תכנון מפורט של המבנה החל רק בתחילת המאה ה-20 והוא בוצע על ידי תומאס פ.
ב-1 במאי 1907 נערך טקס תחילת הקמת המבנה.
בניית המבנה הסתיימה בשנת 1914 אך פעילות דתית החלה רק בשנת 1926. בניית מוזאיקה פנימית הסתיימה בשנת 1988. מוזאיקה זו כוללת 41.5 מיליון חלקים ב-7,000 צבעים.
היא מכסה שטח של 7,700 מ"ר והיא בין הגדולות בעולם.
המוזאיקה מתארת את חייו של לואי התשיעי, מלך צרפת שעל שמו נקרא העיר והכנסייה ותיאור אירועים מהברית הישנה ומהברית החדשה שבוצעו על ידי יאן הנריק דה רוזן.
בשנת 1915 בקתדרלה הותקן עוגב ובשנת 1946 הוא הוחלף לעוגב חדש.
במרתף המבנה הוקם מוזיאון של הקתדרלה ושם נטמנו מספר ראשי הכנסייה של האזור.
קתדרלת סנט מארי באולורון היא כנסייה בעיירה אולורון במחוז הפירנאים האטלנטיים שבחבל אקוויטניה ההיסטורי.
ראשיתה במאה ה-12, ועד המהפכה הצרפתית הייתה במעמד קתדרלה – מושב בישוף ומרכז דיוקסיה.
הכנסייה נכללת מאז 1998 ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו שעל דרכי סנטיאגו בצרפת.
בניית הכנסייה החלה בהוראת הוויקונט גסטון הרביעי מביארן בשובו ב-1101 ממסע הצלב הראשון.
המבנה הראשון עוצב בסגנון האדריכלות הרומנסקית, וממנו שרדו מגדל הכניסה והשער המעוטר בתבנית פיסולית מורכבת בסגנון הרומנסקי וכן שלוש כותרות עמודים ששובצו בשימוש משני במבנה המאוחר.
הכנסייה ספגה נזקים קשים במהלך השנים.
הנזקים הראשונים נגרמו לכנסייה בשנים 1209–1212 במהלך מסע הצלב האלביגנזי, אך הנזק הנרחב אירע ב-1302 בשריפה שכילתה את חלקה המזרחי של הכנסייה והיא נבנתה ברובה מחדש בסגנון האדריכלות הגותית.
לאולם התווך מן המאה ה-12 נוספו סיטראות, בית מקהלה וכן אפסיס מפותח בתצורת שווה שממנו מוקרן זֵר קפלות.
מלחמות הדת בצרפת במחצית השנייה של המאה ה-16 לא פסחו על המקום, אוצרות הכנסייה נשדדו והמנזר שהיה קשור אליה חרב.
ניסיונות השחזור בשנות ה-70 של המאה ה-19 של קטעי פיסול נעשו ללא השגחה נאותה, וכתוצאה מכך הוצאה הכנסייה מרשימת האתרים ההיסטוריים של צרפת ונכללה בה מחדש רק ב-1939.
השער המפוסל המקדֵם את הכנסייה ממערב, ועליו תפארתה, משמש מוקד למסכת מסרים דתיים ופוליטיים.
מעורבותם של שליטי ביארן והבישופים של אולורון במסעי הצלב במזרח ובמלחמות הרקונקיסטה בספרד משתקפת בדימויים המפוסלים ומבטאת אידאולוגיה צלבנית לוחמנית.
הבלטת דמותו של יוסף הרמתי במחזה ההורדה מהצלב שבראש הטימפנון באה להנציח את שחרור הקבר הקדוש במסע הצלב הראשון, שהרי יוסף הרמתי נחשב כשומר הנאמן של הקבר.
בידו של יוסף הרמתי, הנחשב בספרות האבירים כאבי שושלותיהם, הופקד הגביע הקדוש שמציאתו היא משאת נפשו של כל אביר נוצרי.
הכריסטוגרמה של ישו למרגלות הצלב מסמנת את ניצחון הנצרות על הפגניות, ודימויו של שור חורץ לשון מתחתיה עשוי להתפרש כסמל לעבודת אלילים.
האטלנטים, הנושאים את עמוד הטרימוֹ שבין שתי דלתות השער, מפורשים כשבויי האויב המובס.
במסגרת רעיונית זו ניתן למְנות גם את פסל הפרש שמימין, במוצא קשת הארכיוולט הפנימי, כאביר לוחם נוצרי הרומס את אויבו המוכרע.
בשתי קשתות הארכיוולטים המקיפות את הטימפנון מוצגים שני נושאים שונים.
בלוחות הארכיוולט התחתון מתוארות מלאכות שונות האופייניות לאולורון – עיבוד תוצרת חקלאית ושיווקהּ.
בלוחות הארכיוולט העליון מוצגים עשרים וארבעה זקני האפוקליפסה המעריצים את השה בבחינת נאמני הכנסייה.
ייתכן שהצגתם עונה להתפשטות בדרום צרפת של כתות מינות שכפרו בנצרות הממוסדת וידוכאו כעבור כמאה שנים במסע הצלב האלביגנזי.
הדימויים השונים, שרק חלקם נסקרו כאן, היו מוכרים לקהל בתקופה שבה עוצבו פרטי הפיסול והם לא נועדו רק למלומדים.
הכנסייה מהווה תחנה על אחת מארבע דרכי עולי הרגל הראשיות לסנטיאגו דה קומפוסטלה היוצאות מצרפת – "דרך טולוז" , היוצאת מארל, עוברת בטולוז וחוצה את הפירנאים לספרד במעבר סוֹמפּוֹרט .
הכנסייה הוגדרה ב-1939 כאתר מורשת לאומית צרפתית, וב-1998 נקבעה על ידי אונסק"ו כאחד מ"אתרי מורשת עולמית שעל דרך סנטיאגו בצרפת".
קתדרלת צור בלבנון הייתה אחת הקתדרלות הגדולות והנכבדות בממלכת ירושלים הצלבנית.
בסוף המאה ה-12 ובמאה ה-13 שימשה כמקום ההכתרה המסורתי של מלכי ירושלים.
הקתדרלה נהרסה בכיבוש הממלוכי ב-1291 ולא שוקמה מאז.
שרידיה המעטים גלויים בלב העיר צור העתיקה.
הקתדרלה של צור, שנודעה בשם כנסיית הצלב הקדוש, נבנתה במאה ה-12, אחרי נפילת העיר צור ב-1124 בידי הצלבנים בהנהגת בלדווין השני, מלך ירושלים.
זמן בנייתה המדויק אינו ידוע.
הארכידיוקסיה של צור הצלבנית הייתה אחת מארבע שהיו כפופות לפטריארכיה הלטינית של ירושלים בממלכה הצלבנית – קיסריה, נצרת ופטרה שבנסיכות עבר הירדן.
הארכיבישוף הנודע שלה היה גיום מצור שכיהן בשנים 1175–1185. צלאח א-דין הטיל ב-12 בנובמבר 1187 מַצור על העיר צור שנמשך כשמונה שבועות, עד ראשית 1188, אבל לא הצליח לכבוש אותה ונסוג לעכו.
על פי מסורת מאוחרת נקברו ב-1190 בקתדרלה של צור עצמותיו של פרידריך ברברוסה, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שמת בדרכו לארץ ישראל במסע הצלב השלישי.
אחרי תבוסת חיטין ועקב שליטת המוסלמים בירושלים שימשה הקתדרלה של צור תחליף לכנסיית הקבר כמקום הכתרתם של מלכי ירושלים, אף על פי שבּירת הממלכה נקבעה בעכו.
כמו כן התקיימו בה טקסי נישואין מלכותיים.
הממלוכים ביצעו בצור הרס שיטתי בעקבות נפילתה ב-1291, והעיר לא יושבה במשך מאות שנים.
שרידי התקופה הצלבנית בה מועטים.
הקתדרלה, כמבנים אחרים בני תקופתה, הייתה מִכרה לאבני בניין.
הקתדרלה גדולת הממדים שכנה בלב העיר הצלבנית, בסמיכות לגבול הדרומי של הרובע הוונציאני.
היא נבנתה בתבנית בזיליקלית והכילה ספינה מרכזית ושתי סיטראות, שהופרדו ממנה בשתי שורות עמודים, שישה בכל צד.
בין שלושת האפסיסים במזרחהּ לבין חללי האורך הפריד בית רוחב שחרג מצפון ומדרום מקווי המבנה.
אורכה של הקתדרלה ממערב למזרח היה כ-70 מ'.
רוחבה מדרום לצפון באזור בית האורך היה 31 מ', ובאזור בית הרוחב הגיע ל-41 מ'.
מן השרידים ניתן לקבוע שקוטר האפסיס המרכזי שלה היה 5.8 מ' וקוטרי האפסיסים הצדדיים – 4.6 מ', וכאלה היו מידות הרוחב של הספינה המרכזית והסיטראות.
ממדי הבניין ומתארו דומים מאוד לאלה של הקתדרלה של נצרת הצלבנית, פרט לחריגת בית הרוחב, שיש לייחס לכך שהקתדרלה של צור הוקדשה לצלב.
הקירות, כפי שנלמד משרידיהן, נבנו באבן חול קוורצית מקומית – כורכר.
עמודי גרניט אדום מונוליתיים, שגובהם כ-8 מ' ומקורם במבנים מהתקופה הרומית, הוצבו בקתדרלה בשימוש משני.
המבנה ניזוק ברעידת האדמה של 1202 שפגעה בעיר צור.
הנזק, ככל הנראה, לא היה חמור, שכן הקתדרלה שימשה עד נפילת הממלכה ב-1291.
בהיעדר אתרי קודש מקראיים, לא זכתה צור לתשומת לב מיוחדת מצד צליינים.
נוסעים שעברו במקום זיהו בבירור את אתר הקתדרלה הצלבנית, שממנה נותר האגף המזרחי בעל שלושת האפסיסים כמעט למלוא גובהו.
וולני, שביקר במקום ב-1874, מספר ש.
שרידי הכנסייה נסקרו ב-1874 על ידי משלחת חקר גרמנית בניהולו של ההיסטוריון הבווארי יוהאן נפומוק ספ במטרה למצוא את קברו של פרידריך ברברוסה.
אף ששרידיו לא אותרו, התקבל תיאור של המבנה ושוחזרה תוכנית הקרקע שלו.
תוכנית זו אוּששה גם בחפירות שערך במקום הארכאולוג הבריטי דניס פרינגל בשלהי המאה ה-20 ובהן נחשפו יסודות המבנה במלואם.
נמצא מגע ישיר עם רחוב מהתקופה הרומית, ובכך נשללו ההשערות לפיהן הקתדרלה נבנתה באתרם של כנסייה ביזנטית ושל מסגד פאטמי.
מסקנתו של פרינגל הייתה שהקתדרלה הוקמה בשטח פתוח ופנוי.
קתלין מארי "קתי" גריפין היא קומיקאית ושחקנית אמריקאית.
גריפין נולדה באוק פארק, אילינוי שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-קתולית ממוצא אירי.
לאחר שסיימה את לימודיה, עברה ללוס אנג'לס, שם התחילה בקריירת מופעי סטנד-אפ ואף החלה להופיע בתפקידים קטנים בסרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה, ביניהן "הנסיך המדליק מבל אייר", "סיינפלד", "של מי השורה הזאת בכלל?" ו"המופע של דרו קארי".
לבסוף זכתה בתפקיד קבוע בסדרה הקומית "סוף סוף סוזן".
בעונת 2003 היא זכתה בתוכנית ריאליטי "החפרפרת".
תוכנית המציאות בכיכובה, "שחקנית סוג ז'", זכתה בפרס אמי ב-2007 וב-2008.
גריפין היא גם מדבבת עבור סדרות אנימציה.
בשנת 2015, בעקבות פטירתה של המנחה ג'ואן ריברס כשנה דאשתקד, הצטרפה לתוכנית האופנה השבועית של , "משטרת האופנה", בה היא מעבירה ביקורות אופנה ועל אירועים מרכזיים בשטיח האדום.
גריפין עזבה את התכנית בתום העונה.
במאי 2017 עוררה גריפין סערה מעוררת מחלוקת בהקשר לנשיא דונלד טראמפ, בו הצטלמה עם בובה בדמות ראשו הכרות.
הדבר עורר סערה רחבה בארצות הברית ובכלי התקשורת, אף על פי התנצלותה מצדה של גריפין מספר פעמים.
בעקבות השערורייה, הודיעה רשת CNN כי פיטרה את גריפין מתפקידה כמנחת טקס השנה החדשה של הרשת.
ב-2 באוגוסט 2021 עברה גריפין ניתוח, לאחר שאובחנה כחולה בסרטן הריאה.
על-פי הודעתה המוקדמת של גריפין, בניתוח הוסרה מחצית ריאתה השמאלית.
בשנת 2022 הצטרפה לעונתה החמישית של הסדרה הקומית "משלחת חיפוש" בדמותה של ליקריץ.
קֵתֵה (שמידט) קוֹלְוִויץ , סקסוניה, גרמניה הנאצית) הייתה אמנית הדפסים, ציירת ופסלת גרמנייה, חברת הזצסיון הברלינאי.
יצירתה נותנת ביטוי אישי עז לסבלם של פועלים ושל אנשים קשי היום שחיו בגרמניה בתקופת הרייך השני ובין שתי מלחמות העולם.
בעבודותיה ניכרת זיקתה לסוציאליזם, ורוח פציפיסטית מנשבת בהן.
חייה של קתה קולוויץ, שנמשכו כמעט שמונים שנה, הקבילו לתולדותיה של המדינה הגרמנית המודרנית.
היא נולדה זמן קצר לפני איחוד גרמניה, ונפטרה כשבועיים לפני נפילת הרייך השלישי.
תקופה סוערת זו, שבמהלכה חוותה קולוויץ גם טרגדיות אישיות, מצאה ביטוי נרחב ביצירתה.
מילדות לבגרות - עד מלחמת העולם הראשונה
קולוויץ גדלה בקניגסברג, ובגיל 14 החלה ללמוד אמנות.
בשנים 1890–1885 הרחיבה את הידע שרכשה בלימודיה בהדפס בתצריב גם בלימודי האמנות וטכניקות ההדפס בברלין ובמינכן.
בשנת 1891 נישאה קתה לרופא קרל קולוויץ, והשניים השתקעו בשכונת הפועלים פרנצלאואר ברג שבברלין.
מטופליו של ד"ר קולוויץ נמנו עם בני מעמד הפועלים הנמוך והזוג סבב בחיים של עוני ודלות.
קולוויץ לא הצליחה למצוא לה מקום בתערוכות רשמיות, שכן עבודותיה היו קשות לצפייה, ולא נעמו לפטרוני האמנות.
ב-1893 חָבְרָה קולוויץ לצייר האקספרסיוניסטי הנורווגי אדוורד מונק ולאחרים, ויחד הם הציגו את תמונותיהם בתערוכה עצמאית.
ההכרה באה מאוחר יותר, בשנת 1898, כאשר מחזור הציורים שלה "מרד האורגים" הוצג ב"תערוכת האמנות הגדולה" בברלין.
קולוויץ הייתה מועמדת לקבלת מדליית כסף, אך קיסר גרמניה וילהלם השני מנע את מתן המדליה.
בשנים 1898–1903 לימדה קולוויץ בבית הספר לנשים אמניות בברלין (Berliner Künstlerinnenschule).
בין תלמידותיה הייתה לילי צדק.
בשנת 1904 ביקרה קולוויץ בפריז ושם למדה את יסודות הפיסול.
במהלך ביקורה פגשה קולוויץ אמנים אחרים, ובהם הפסל אוגוסט רודן.
ב-1907 בילתה שנה בפירנצה בכספי "מלגת התפנות" המיועדת לאמנים גרמנים (פרס וילה רומנה, המוענק עד היום).
ממלחמת העולם הראשונה ועד עליית הנאצים
המאורע שהותיר חותם עמוק בקתה קולוויץ והשפיע רבות על יצירתה היה נפילת בנה פטר בקרבות מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914. במשך כ-17 שנה הכינה את מצבת הזיכרון "ההורים האבלים" לזכרו.
בשנת 1932 הוסר הלוט מן האנדרטה שהוצבה בבית הקברות הצבאי בפלנדריה, שם נהרג ונקבר בנה.
מאוחר יותר, במלחמת העולם השנייה, היא שכלה גם את נכדה.
ב-1915, קולוויץ לקחה חלק בכנס הייסוד של ליגת נשים בינלאומית לשלום וחרות בהאג ויצירה ליתוגרפיה של אמהות וילדים מוכי צער וכאב מהמלחמה.
גלויות הופקו מהליתוגרפיה וחולקו בכנס.
קתה קולוויץ החלה לזכות בהערכה ציבורית.
ביובל החמישים שלה (1917) הוצגה תערוכה שלה בברלין.
ב-1919 הייתה לאישה הראשונה שנבחרה לאקדמיה הפרוסית לאמנות, וכעשר שנים לאחר מכן, ב-1928, נתמנתה לראש "כיתת האמן לאמנות גרפית" באקדמיה.
לאחר רצח הסוציאליסט הלוחם קרל ליבקנכט (1919) הקדישה לו תחריט עץ המתאר את חבריו העוברים על פני הגופה.
בשנת 1920, יחד עם קבוצת מדענים ואנשי רוח, ביניהם אלברט איינשטיין והסופר האמריקאי הסוציאליסט אפטון סינקלר, הקימה את ארגון העזרה הבינלאומי של העובדים (Internationale Arbeiterhilfe (IAH.
היא הפיקה מספר כרזות עבור הארגון, שקראו: "עיזרו לרוסיה" ו"וינה גוססת!
את יום הולדתה ה-60 ב-1927 חגגו בסדרה של תערוכות לכבודה.
באותה שנה הוזמנה למוסקבה להשתתף בחגיגות העשור למהפכת אוקטובר.
ההערכה הגבוהה ביותר ניתנה לה בשנת 1929: היא זכתה לעיטור הכבוד פור לה מריט למדעים ואמנות (Pour le Mérite für Wissenschaften und Künste).
כחברה פעילה באגודת האמניות בברלין החל משנת 1927, הציגה את ציוריה ועבודות אחרות לצד אמניות ידועות כמו רחל שליט-מרכוס, לוטה לזרשטיין, ג'ולי וולפטורן, קתה מינצר-נוימן וגרטה צ'אקי-קופוני.
המשטר הנאצי זכר לה לרעה את זיקתה לסוציאליזם ולפציפיזם.
כבר בראשיתו ב-1933 נאלצה קולוויץ להתפטר מהאקדמיה ומתפקידה כראש "כיתת האמן".
משנת 1936 לא הורשתה עוד להציג את תמונותיה, והן הוסרו מהתערוכות ומהגלריות שבהן נתלו.
אמנותה תוייגה כ"דגנרטיבית" (אם כי יצירותיה לא הוצגו בתערוכת אמנות מנוונת) והיא אף נחקרה על ידי הגסטאפו בעקבות ראיון שנתנה לעיתון סובייטי.
מרבית שנות מלחמת העולם השנייה עברו עליה בברלין.
ב-1940 נפטר בעלה, וב-1942 פקד אותה שכול נוסף: נכדה פטר, בן בנה השני הנס, נהרג בשרות הוורמאכט.
ב-1943 נפגע ביתה בהפצצה וחלק ניכר מעבודותיה אבד.
קתה קולוויץ בת ה-76 פונתה מברלין לעיר נורדהאוזן ומשם עברה להתגורר סמוך לדרזדן, בהזמנתו של הנסיך ארנסט היינריך מסקסוניה.
שם גם נפטרה כשנתיים לאחר מכן, זמן קצר לפני כניעת גרמניה הנאצית.
קברה שוכן בבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה בברלין.
מעטות היצירות שיש בהן שביב של תקווה, כמו תמונת האם המחייכת אל ילדה, או הרוך על פניה של אם מיניקה, וגם בהן יש דוק של עצב.
עבודותיה מפגינות הזדהות רבה עם גורלן הקשה של הנשים והאמהות.
ילד מת בחיקה של אם, אישה המתבשרת על נפילת בעלה בחזית, אישה וילדיה בבית מחסה עירוני, נשים מאחורי סורגים.
באחד מציוריה הראשונים, "גורלה של אישה", המבוסס על דמותה של גרטכן מתוך פאוסט של גתה, היא מתמודדת עם המיניות ומשחק הגברים ברגשותיה של האישה.
קולוויץ שאבה השראה ליצירותיה מביתה: סבה הטיף נגד הכנסייה הממוסדת הנתמכת בידי המדינה.
אביה, קרל שמידט, השתתף בהתקוממות "אביב העמים" ובעקבות זאת נאלץ להפסיק את לימודי המשפטים באוניברסיטה ולמצוא את פרנסתו כבנאי.
קולוויץ הצעירה נחשפה לדיונים פוליטיים וקראה ספרים של גתה, טולסטוי, היינה, אמיל זולא ואחרים.
בבגרותה השתמשה ביצירתה בדמויות מסיפוריהם וממחזותיהם.
האזור העני שבו התגוררה בצפון ברלין, ומטופליו של בעלה מקרב אוכלוסיית הפועלים, עוררו בה אהדה לאנשים אלה ולסבלם.
נפילת בנה במלחמה העצימה במידה ניכרת את השקפת העולם האנטי-מלחמתית שלה.
את דעותיה הפוליטיות הביעה קולוויץ בציורי כרזות לארגונים שונים ובסדרת ציורים לכתב העת הסאטירי "זימפליציסימוס" (Simplicissimus).
היא גם לא היססה להביע דעתה ברבים.
בשנת 1897 צירפה את חתימתה לעתירה שאורגנה על ידי מגנוס הירשפלד לביטול סעיף 175 לחוק הגרמני שאסר קיום יחסים הומוסקסואליים.
בשנת 1932 חתמו היא ובעלה על עצומה נגד המפלגה הנאצית.
ביטוי תמציתי להשקפת עולמה ניתן למצוא במילים שהיא עצמה כתבה באחד ממכתביה:
הכלים ששימשו את קתה קולוויץ לבטא את אמירתה החברתית היו צורת ההבעה והטכניקות בהן השתמשה.
כבר בעת לימודיה בברלין נחשפה לעבודותיהם של אמנים כמו אמן ההדפסים הסימבוליסט מקס קלינגר, האימפרסיוניסט והריאליסט פריץ פון אודה (Fritz von Uhde) ואדוורד מונק.
היא הלכה אף מעבר לכך ופיתחה צורת הבעה דרמטית, אישית מאוד, והדפסיה יחד עם תחריטי העץ של מונק סימנו את הדרך לאמני ההדפס האקספרסיוניסטים.
היא הצטרפה לתנועה האוונגרדית שהוביל מקס ליברמן, שנקראה ואשר קראה תיגר על הממסד האמנותי של תקופתם.
קתה קולוויץ הייתה בראש ובראשונה אמנית הדפסים.
אביה כיוון אותה בגיל צעיר לתחום זה.
בתחילה התמחתה בהדפסי בשיטות ו.
בגיל 14 יצרה את התצריב הראשון שלה ועד 1912 הייתה טכניקה זו מרכזית בעבודתה.
להשגת טווח רחב ומרקם מתאים שילבה מספר טכניקות של הדפסי שקע וחזרה ותיקנה את לוחות ההדפסה עד להגעה לתוצאה הרצויה לה.
את הרישומים המכינים ציירה בעיפרון, דיו ובמכחול.
רישום בפחם, שליווה אותה לאורך כל עבודתה האמנותית, אפשר לה ליצור אווירה המהווה מרכיב בציור האקספרסיוניסטי.
בשנת 1920 התרשמה מ של האמן ארנסט ברלאך (Ernst Barlach) ויצרה מספר יצירות בטכניקה זו.
הראשונה שבהן הייתה ההדפס לזכרו של קרל ליבקנכט.
טכניקה זו, שאינה מאפשרת ליצור טוני ביניים, מגבירה את האפקט הדרמטי ושימשה את האמנית במחזורי "מלחמה" ו"פרולטריון".
עד 1925 יצרה את מרבית יצירותיה בשיטה זו.
להכנת הרישומים השתמשה במכחול ודיו אשר ייצגו בצורה טובה את האפקט המתקבל בהדפס עץ.
החל ב-1925 העדיפה את הדפס האבן (ליתוגרפיה).
סוג של המאפשר גיוון רב.
צבעי גיר שימשו אותה להכנת הרישומים לליתוגרפיות שלה.
בטכניקה מיוחדת הנקראת (Sgraffito) השתמשה לציור קיר "האמהות" שנהרס בהפצצה אווירית.
קתה קוולוויץ הייתה מכינה את הדגם בגבס והעבודה בוצעה על ידי פַּסָּלִים.
1893–1897 "מרד האורגים" ("Ein Weberaufstand"), תצריבים.
הסדרה מבוססת על מחזה מאת גרהרט האופטמן המתאר את מרד האורגים בשלזיה בשנת 1844.
הסדרה מבוססת על התקוממות של בני המעמד הנמוך ביותר - האיכרים ברחבי האימפריה הרומית הקדושה בשנים 1524–1525 שהתחוללה כחלק מתהליכי הרפורמציה.
כשהחלה בעבודה הגרפית על הסדרה חשבה לבצעה כתצריב, בהמשך עברה לליתוגרפיה אבל בסופו של דבר ביצעה אותה בחיתוך עץ.
1925 "פרולטריון" ("Proletariat"), חיתוך עץ.
1909 מצבת זיכרון ליוליוס רופ.
מזכרת לזכר סבה במלאת 100 להיוולדו.
המצבה נהרסה במלחמת העולם השנייה ושוחזרה לאחר מכן.
1914–1932 "ההורים האבלים" ( "Die trauernden Eltern"), גרניט בלגי.
אנדרטה לזכר בנה שמורכבת משתי דמויות נפרדות של אב ואם.
הפסל המקורי הושמד בהפצצה ושוחזר בשנת 1949.
1943 "שתי נשות חיילים, ממתינות" ("Zwei wartende Soldatenfrauen"), ברונזה.
1908–1910 סדרה של 14 ליתוגרפיות לכתב העת "זימפליציסימוס".
1923–1929 כרזות שונות עבור ארגון העזרה הבינלאומי של העובדים; הכרזה "לא עוד מלחמה" ("Nie wieder Krieg") עבור כנס צעירי התנועה הסוציאליסטית של העובדים ועוד.
ציטוט מתוך הרומן "חניכותו של וילהלם מייסטר" של גתה.
ציור זה מכוון כנגד מותם ("כתישתם") של הצעירים במלחמה.
קתדרלת קלן היא קתדרלה גותית קתולית בעיר קלן שבגרמניה, המשמשת כמקום מושבו של הארכיבישוף של קלן.
הקתדרלה, החולשת על קו הרקיע של קלן, נחשבת לסמלה של העיר והיא אחד המבנים הידועים ביותר בגרמניה.