tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרפובליקה המרכז-אפריקאית השתתפה לראשונה ב באתונה (2004), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה הרפובליקה המרכז-אפריקאית חלק מעולם.
משלחות הרפובליקה המרכז-אפריקאית ממשחקי 2004 ועד 2020 כללו ספורטאי בודד.
הספורטאי הראשון שייצג את המדינה במשחקים הפאראלימפיים היה תיבאוט מוביאה שהתחרה בהרמת כוח (עד 56 ק"ג) במשחקים של שנת 2004. נציגי הרפובליקה המרכז-אפריקאית מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מהרפובליקה המרכז-אפריקאית לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער מהרפובליקה המרכז-אפריקאית היא סמלית.
המשלחת הראשונה של הרפובליקה המרכז-אפריקאית למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה חמישה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים אתלטיקה וכדורסל.
הרפובליקה הסובייטית ההונגרית (בהונגרית: Magyarországi Tanácsköztársaság, ובשם מלא: Magyarországi Szocialista Szövetséges Tanácsköztársaság "רפובליקת המועצות המאוחדות הסוציאליסטיות (או הסוציאליסטית) של הונגריה" הידועה בכינויה הרפובליקה הסובייטית ההונגרית) הייתה תקופה בתולדות הונגריה בשנת 1919 בה השלטון במדינה היה בידי המפלגה הקומוניסטית ההונגרית בין 21 במרץ לבין 1 באוגוסט בעקבות ניצחון הדיקטטורה הפרולטרית.
האימפריה האוסטרו-הונגרית התפוררה במלחמת העולם הראשונה, והלאומים השונים בשטחה שביקשו להקים מדינות חדשות עצמאיות לעצמן הקימו בזה אחר זה מועצות לאומיות משלהם.
גם בהונגריה הוקמה המועצה הלאומית ההונגרית (Magyar Nemzeti Tanács) ב-24 באוקטובר 1918 שהייתה מורכבת ממפלגת העצמאות של מיהאי קארואי, ומהמפלגה הרדיקלית האזרחית בהנהגת אוסקר יאסי, כלומר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
כמאפיינים העיקריים בתוכניתה של המועצה הלאומית הופיעו:
פתרון סוגיית האחוזות הגדולות והאדמות בכלל
ויתורים משמעותיים ללאומים שבשטחי "הונגריה הגדולה" שמלפני המלחמה.
הציבור בבודפשט דרש מקרל הראשון מלך הונגריה שהיה גם קרל הראשון, קיסר אוסטריה את מינויו של מיהאי קארואי לראש הממשלה.
המלך הגיב באי רצון, ובין 30 באוקטובר לבין 31 באוקטובר בלילה החיילים תלו חרצית במקום הסמל הקיסרי כמחאה וכבשו אזורים חשובים בבירת הונגריה.
יוזף אוגוסט, ארכידוכס אוסטריה (שהיה "הומו רגיוס", כלומר נציג המלך) שייצג את המלך בהונגריה, לא יכול היה לעשות דבר מלבד למסור את המנדט להרכבת ממשלה בידי קארואי.
השלטון עבר לידי המועצה הלאומית ללא שפיכות דמים, רק הרוזן אישטוואן טיסה נורה למוות בביתו על ידי קבוצת מיליטנטים.
ב־16 בנובמבר הכריז קארואי על הקמת "הרפובליקה העממית ההונגרית" (Magyar Népköztársaság (1918–1919))).
הממשלה החדשה לא הצליחה לספק מזון וחימום, ולא נמצא שום פתרון לסוגיית האדמות.
מלבד קארואי רק "מפלגת החקלאים הקטנים" תמכה בחלוקת האדמות לאיכרים.
קארואי נכשל גם במדיניות החוץ שלו:הלאומים השונים רצו להתנתק ולקבל עצמאות, ורוב הונגריה הייתה תחת כיבוש צבאות זרים.
ב-24 בנובמבר 1918 הוקמה המפלגה הקומוניסטית ההונגרית על ידי בלה קון.
קון החל לגייס את תמיכת ההמונים העניים על ידי הבטחות חברתיות.
ממשלת מהפכת החרציות ומיהאי קארואי היו במצב מאתגר במרץ 1919. מחד, הם היו חייבים לחתום על הסכמי השלום של הונגריה, שיצאה בין המפסידות במלחמת העולם הראשונה, והתנאים לא היו מפתים במיוחד.
מאידך, גבולות המדינה היו מאוימים לא רק על ידי תוכנית השלום הצרפתית, אלא גם על ידי הכיבוש הצרפתי והסרבי של דרום הונגריה.
התמיכה הפוליטית בקארואי לא הייתה יציבה, מול הפופולריות העולה של קון.
ב־20 במרץ קיבלה הממשלה מסמכים להחלטה לגבי הסכם השלום (מסמך שמכונה "רשימת וי" על שם לוטננט-קולונל וי הצרפתי), שאפשרה קידום של חיילים רומנים והקמת אזור נייטרלי בדרום הונגריה.
הממשלה התחילה משא ומתן עם הקומוניסטים על איחוד המפלגות הסוציאל-דמוקרטית והקומוניסטית על מנת להקים ממשלה סוציאליסטית משותפת.
ממשלת ברינקי קיימה אחר הצהריים באותו יום את ישיבתה האחרונה, שבה התבשרה בטעות שאפשר להקים ממשלה סוציאליסטית משותפת.
אולם באותו הזמן, ינה לנדלר סיכם ביושבו בכלא עם בלה קון על הקמת ממשלת דיקטטורה של הפרולטריון.
בערב, בזמן שקארואי חיכה למינוי ממשלה סוציאליסטית חדשה, התפשטו בלא ידיעתו חדשות, שהממשלה התפטרה ומסרה את השלטון לפרולטריון.
ב־21 במרץ הכריזו הסוציאל-דמוקרט שאנדור גרבאי ומנהיג הקומוניסטים בלה קון על הקמת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
ההצהרה נמסרה בשמו של מיהאי קארואי, אך ללא ידיעתו.
ממשלת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הייתה מורכבת מעשרים חברים ובראשם שאנדור גרבאי, הפוליטיקאי הסוציאל-דמוקרטי.
חבריה היו: שאנדור גרבאי, בלה קון, וילמוש בהם, טיבור סמואלי, ג'ורג' ניסטור, ינה ורגה, ז'יגמונד קונפי, בלה ואגו, דז'ה בוקאני, יוז'ף פוגאני, בלה סאנטו, זולטאן רונאי, ג'רג' לוקאץ', ינה המבורגר, קארוי וונטוש, ינה לנדלר, בלה סנדאבו, דיולה הבשי, אנטאל דובצ'אק ודיולה לנדייל (מתוך העשרים 14 (70%) היו יהודים).
הממשלה הונהגה רשמית על ידי שאנדור גרבאי, אך קון, כקומיסר העם לענייני החוץ, החזיק בשלטון אמיתי מכיוון שרק לקון הייתה היכרות וידידות עם לנין.
(הוא היה האדם היחיד בממשלה שנפגש ודיבר עם לנין במהלך המהפכה הרוסית פנים אל פנים) וקון שמר על קשר עם הקרמלין באמצעות תקשורת רדיו.
משרדי הממשלה סובבו בין חברי הממשלה השונים לעיתים קרובות ואלה היו חבריה:
שאנדור גרבאי נשיא וראש ממשלת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית
ינה לנדלר קומיסר העם לענייני פנים
שאנדור צ'יזמדיה, קארוי ואנטוש, ינה המבורגר, ג'רג' ניסטור - קומיסרי העם לענייני חקלאות
יוז'ף פוגאני, לימים גם בלה סאנטו - קומיסרי העם לענייני הגנה
זולטאן רונאי, לימים גם אישטוואן לאדאי – קומיסרי משפט
ינה לנדלר – קומיסר הכלכלה
מור ארדיאי, לימים גם ברנאט קונדור - קומיסרים לאספקת מזון
ז'יגמונד קונפי, לימים גם ג'רג' לוקאץ', טיבור סמואלי, שאנדור סבאדוש -קומיסרים על חינוך
בלה קון - קומיסר לענייני חוץ
דז'ה בוקאני – קומיסר לענייני עבודה
הנריק קלמר - קומיסר לענייני גרמניה
ינה ורגה, לימים גם דיולה לנדייל – קומיסר לענייני האוצר
וילמוש בהם – קומיסר לעניין הסוציאליזם, לימים גם אנטל דוֹבצַ'ק
הרפובליקה הסובייטית הפכה למעשה לגוף שלטוני מלא, ל"מועצה הממשלתית המהפכנית".
השרים, חברי המועצה הממשלתית המהפכנית, כונו כל אחד "קומיסר העם" או נציב העם (Népbiztos).
כדי לשמור על השלטון הקימו את "המשמר האדום".
ב-7 באפריל התקיימו בחירות למועצות ברחבי המדינה.
באופן עקרוני זכות הבחירה "חלה על כל הגברים והנשים מעל גיל 18", עם זאת, לא היו יכולים להיבחר אנשי השלטון הקודם ואנשי כמורה.
רק המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית, שהוקמה לאחר איחוד המפלגות הסוציאל-דמוקרטית והקומוניסטית, יכלה להתמודד בבחירות.
בין 21 באפריל לבין 22 באפריל, התרחש במחוז זלה הניסיון הראשון להפיל את הרפובליקה הסובייטית.
התנועה האנטי קומוניסטית שם הצליחה להשתלט על הדירקטורט של לנדאווה, אך עד מהרה נעצרו 26 מנהיגיה כולל בלה פנגלר המארגן הראשי.
הם נלקחה לבודפשט להישפט על ידי בית הדין המהפכני.
לראשונה בהונגריה תחת שלטון הרפובליקה הסובייטית החל מ-2 באפריל 1919:
כל הגברים והנשים מגיל 18 ומעלה היו זכאים להצביע, בתנאי שהם עובדים.
יום העבודה הוכרז כ־8 שעות.
האחוזות הגדולות והאדמות בכלל הופקעו.
אמנם לא חולקו לאיכרים בשל רצון השלטון לקולקטיביזציה, אבל האיכרים העניים קיבלו זכות שימוש וזרעים לזריעה.
בשל היעדר חלוקת האדמות ממש, האיכרים שהמתינו לשווא התפכחו בהדרגה מהדיקטטורה הפרולטרית.
איכרים זעירים שהיו בעלי אדמות בשטחים קטנים שלא הופקעו החלו לחשוש מהפקעת אדמות נוספות, לכן התחילה בהדרגה התנגדותם לשלטון החדש.
על מנת להפחיד את הלא מרוצים, להשמיד את "אויב המעמד" ולפרק את ההתקוממויות המקומיות, השלטון יצר משטרי טרור (נערי-לנין) שהפך לצבא הפוליטי של המועצה הממשלתית המהפכנית במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ב-1919, בחודשים שכונו "הטרור האדום" בשליטתו של טיבור סמואלי (היהודי אף הוא).
באמצע יוני שלח ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו תזכיר למועצת הממשלתית ובו נאמר, כי הצבא האדום של הרפובליקה נדרש לסגת מגבולותיה הצפוניים והמזרחיים של הונגריה.
לאחר דיון ממושך מנהיגי הרפובליקה קיבלו את ההצעה שבמזכר, אלא שלמרות נסיגת הצבא האדום ההונגרי, הרומנים לא זזו מנהר הטיסה.
בלה קון ביקש מהנהגת המפלגה הבולשביקית במוסקבה ב-27 וב-30 ביולי, ומלנין באופן אישי ב-27 ביולי - 30 ביולי לפתוח חזית בבסרביה (אז חלק מרומניה, מדינת מולדובה של היום) נגד הרומנים.
ב-31 ביולי התקבלה תשובה ממוסקבה שלא ניתן לפתוח מתקפה באופן מיידי בגלל המצב באוקראינה.
ללא תמיכה רוסית נחרץ גורלה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
ב-2 באוגוסט הגיעו חלוצי הצבא המלכותי הרומני לגבולות בודפשט, וב-4 באוגוסט 1919 נכנסו הכוחות הסדירים של הצבא הרומני לבודפשט ופירקו מנשקו את חיל המצב.
הם התחילו בביזה של המוזיאון הלאומי, שנמנע רק בהתערבות הארי היל בנדהולץ (גנרל של הצבא האמריקאי).
מנהיגי הרפובליקה ברחו, מי לוינה ומי למוסקבה.
האדמירל מיקלוש הורטי, שהוביל כוחות התנגדות לרפובליקה, השתלט על בודפשט בתמיכת הרומנים.
במרץ 1920 החליטה האספה הלאומית ההונגרית על הקמתה מחדש של ממלכת הונגריה והורטי מונה לעוצר.
הרפובליקה הטריפוליטאית הייתה רפובליקה ערבית שהכריזה על עצמאותה של טריפוליטניה מלוב האיטלקית לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הכרזת הרפובליקה הטריפוליטנית בסתיו 1918 באה בעקבות הכרזת עצמאות רשמית בוועידת השלום בפריז בשנת 1919. הרעיון החל בעיר מיסראתה בעקבות פגישתם של סולימאן אל-בארוני, רמדאן א-סוויחלי, עבד א-נבי בלח'יר ואחמד אל-מריד.
זו הייתה צורת השלטון הרפובליקנית הראשונה שהוכרזה רשמית בלוב, אך היא זכתה לתמיכה מועטה של המעצמות הבינלאומיות והתפרקה עד 1923.
איטליה הצליחה לבסס שליטה מלאה על לוב עד 1930. טריפוליטניה האיטלקית, שנוהלה במקור כחלק ממושבה אחת, הייתה מושבה נפרדת מ-26 ביוני 1927 עד 3 בדצמבר 1934, כאשר מוזגה לתוך לוב האיטלקית.
הרפובליקה המקסיקנית הראשונה (1824–1835), או הרפובליקה הפדרלית הראשונה, הייתה מדינה עצמאית ורפובליקה פדרלית שהוקמה לאחר נפילת האימפריה המקסיקנית של אגוסטין הראשון.
ב-1 בנובמבר 1823 הקונגרס המכונן הכריז על הקמת הרפובליקה, וב-4 באוקטובר 1824, נכנסה לתוקף החוקה הפדרלית של ארצות מקסיקו, אשר העניקה למדינה את תוקפה המשפטי והמוסדי המלא כרפובליקה פדרלית שנקראה "ארצות הברית המקסיקניות" (בספרדית: Estados Unidos Mexicanos).
במשך כ-11 שנות קיומה, סבלה הרפובליקה מחוסר יציבות פוליטית וכלכלית, שהתבטאה במאבק מתמשך בין תומכי הפדרליזם למצדדים בשלטון ריכוזי.
גוואדלופה ויקטוריה היה הנשיא היחיד שסיים כהונה מלאה ללא הפיכה צבאית.
הפלת הנשיא הליברלי ולנטין גומז פאריאס באפריל 1834 היה השלב המכריע בנפילתה, שהוביל לביטול החוקה הפדרלית של 1824. סגנו לשעבר, אנטוניו לופס דה סנטה אנה, עבר לצד השמרני והוביל להפלתו של גומז פאריאס, מה שסימן את ניצחון השמרנים וחזרתו של סנטה אנה לשלטון.
הרפובליקה הראשונה קרסה באופן רשמי בשנת 1835, כאשר השמרנים בראשות סנטה אנה ביטלו את החוקה והקימו את הרפובליקה הריכוזית (הצנטרליסטית).
המעבר ממשטר פדרלי למשטר ריכוזי הושלם רשמית עם חקיקת "שבעת החוקים החוקתיים" ב-30 בדצמבר 1836, שביטלו לחלוטין את האוטונומיה של המדינות הפדרליות במקסיקו.
הרפובליקה הטרנספדנית (באיטלקית: Repubblica Transpadana) הייתה רפובליקה אחות של צרפת שהוקמה במילאנו מ-1796 עד 1797.
ב-10 במאי 1796, הצבא הצרפתי הביס את החיילים האוסטריים בקרב לודי וכבש את דוכסות מילאנו.
נפוליאון הקים רשות זמנית, "המינהל הכללי של לומברדיה", שהחליפה את הממשל האוסטרי וכוננה רפובליקת חסות צרפתית בצפון איטליה, שאימצה את לוח השנה הרפובליקאי הצרפתי.
הממשל קיבל סמכויות אזרחיות מלאות בהכרזה על נפוליאון ב-8 בברימר, שנה V (29 באוקטובר 1796), אם כי פקודותיו היו צריכות להיות מאושרות על ידי המפקד הצבאי הצרפתי של לומברדיה.
המינהל הורכב מארבע מחלקות: לענייני דת ותרבות, לענייני תחבורה והנדסה, לענייני כספים ומיסים ולענייני מסחר ומסחר.
לאחר הניצחונות החדשים של צבא נפוליאון גדל שטחה של הרפובליקה; עם שלום לאובן ב-17 באפריל 1797, פלשה צרפת לרפובליקה של ונציה, כבשה את ברגמו ונעה מזרחה מנהר האדה לנהר אוליו, קו התיחום הוונציאני שהוקם יותר משלוש מאות שנים קודם לכן.
ב-19 במאי העביר נפוליאון למילאנו את שטחי דוכסות מודנה לשעבר מהרפובליקה הציספדנית הגובלת בה.
ב-29 ביוני, הוא החליט לתת לרפובליקה הסדר סופי: לפי צו שלו, הוא הכריז על הקמת הרפובליקה הציסאלפינית.
הרפובליקה הסאבאלפינית הייתה רפובליקה קצרת מועד שהתקיימה בין 1800 ל-1802 בשטח פיימונטה במהלך שלטונה הצבאי של הקונסולאט הצרפתי.
פיימונטה הייתה החלק העיקרי של ממלכת סרדיניה שלמרות שמה הייתה מרוכזת ביבשת.
הממלכה סבלה מפלישה צרפתית ראשונה ב-1796, שהובילה להסכם פריז ולאובדן של סבויה וניס.
לאחר פלישה שנייה ב-1798, המלך קרלו אמנואלה הרביעי ברח לרומא, אך הוא מעולם לא הסכים לחתום על הסכם שלום חדש, המאשר הסדר סופי של שטחי היבשת שלה על פי החוק הבינלאומי.
הרפובליקה של פיימונטה הוכרזה ב-10 בספטמבר 1798 והיא התקיימה עד ה-20 ביוני 1799, אז נכבשה על ידי חיילים אוסטרו-רוסים.
עם זאת, המרשל הרוסי אלכסנדר סובורוב היה השחקן הפוליטי היחיד שהראה את הרצון להחזיר את סמכותה של ממלכת סרדיניה בפיימונטה: מכיוון שגורלה של הרפובליקה הישנה היה הסיפוח לצרפת, המטרה האוסטרית הייתה איחוד האזור לאימפריה הרומית הקדושה.
יותר מכך, מחלוקת זו הייתה אחת הסיבות העיקריות להתמוטטות הפוליטית של הקואליציה השנייה.
בשנת 1800 חזר נפוליאון לאיטליה, ולקח בחזרה חלק ניכר מהרפובליקות החדשות.
הרפובליקה של פיימונטה הוקמה מחדש ב-20 ביוני 1800. כדי לציין הבדל עם הכיבוש האוסטרי, הקונסול הראשון השעה זמנית את רצונות הסיפוח שלו, והשלטון המקומי קיבל את השם של אומת פיימונטה.
בירתה של הרפובליקה הייתה בטורינו.
ב-9 ביולי 1800, היא אימצה דגל חדש, שהורכב מטריבנד אדום-כחול-זהב (מבוסס על דגל הרפובליקה המוקדמת של אלבה).
הרפובליקה הסאבאלפינית הייתה תלויה מאוד בצרפת ומעולם לא הייתה ממש עצמאית כפי שהייתה תחת כיבוש צבאי צרפתי.
המדינה לא הוכרה על ידי הקהילה הבינלאומית.
ממשלתה התחלפה מספר פעמים במהלך קיומה הקצר.
פריז הציגה רפורמות בסגנון צרפתי בתוך הרפובליקה הסאבאלפינית.
היא השתמשה בפרנק הצרפתי, וגם הטביעה מטבעות משלה.
במרץ 1801, כאשר הסכם לינוויל סיים את המלחמה עם אוסטריה, פריז חידשה את יעדי הסיפוח שלה, צבא פיימונטה שולב בצבא הצרפתי, וכעבור כמה חודשים הניהול המנהלי של האזור הגיע לחלוטין לידיים צרפתיות.
חוקרים בפריז הדגישו את הדמיון של שפת פיימונטה, בזמנו השפה הפופולרית בעוד שהשפה האיטלקית הייתה מוגבלת לאוניברסיטאות, עם השפה הצרפתית.
ב-4 ביוני 1802, קרלו אמנואלה התפטר לטובת אחיו ויטוריו אמנואלה הראשון, שהיה בקליארי תחת הגנת הצי המלכותי הבריטי.
נפוליאון ניצל את ההזדמנות הזו כדי להכריז על חילוטה הסופי של הריבונות הישנה על פיימונטה, ונעשו תוכניות לספח אותה לצרפת.
הרפובליקה הסאבאלפינית הפסיקה להתקיים ב-11 בספטמבר 1802, כאשר היא חולקה בין הרפובליקה הצרפתית לרפובליקה רפובליקה האיטלקית.
הרפובליקה הצרפתית צירפה את המחוזות דואר, מרנגו, פו (שנקרא בקצרה "ארידאן", על שם ארידנוס), ססיה, סטורה וטנארו, בעוד שהרפובליקה האיטלקית צירפה את נוברה (כמחוז אגונה).
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הצ'צ'נית-אינגושית הייתה רפובליקה סובייטית בין השנים 1936 ל-1944 ואחר כך שוב מ-1957 עד 1993.
בתקופת קיומה של ברית המועצות, ממשלות שונות שלטו באזורי צפון הקווקז – צ'צ'ניה ואינגושטיה.
במסגרת , שסופחה מאוחר יותר לרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, צ'צ'ניה ואינגושטיה היו קרויות אז "המחוז האוטונומי הצ'צ'ני" (Чеченская автономная область) ו"המחוז האוטונומי האינגושטי" (Ингушская автономная область) אשר אוחדו ב-15 בינואר 1934 ויצרו את "המחוז האוטונומי הצ'צ'ני-אינגושטי".
מעמדו שודרג לרפובליקה אוטונומית – "הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הצ'צ'נית-אינגושית" – בין השנים 1936 ל-1944. בירתה הייתה גרוזני.
עם זאת, בשל שיתוף פעולה לכאורה עם גרמניה הנאצית ומדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה, הרפובליקה האוטונומית בוטלה ב-7 במרץ 1944, ובוצע טיהור אתני של הצ'צ'נים והאינגושים משטחה.
מעמד הרפובליקה האוטונומית הושב על כנו בינואר 1957. מפקד האוכלוסין של 1979 דיווח כי שטח הטריטוריה היה 19,300 קמ"ר ואוכלוסייתה מנתה 1,155,805 נפש: 611,405 צ'צ'נים, 134,744 , והיתר רוסים וקבוצות אתניות אחרות.
ב-1993 הרפובליקה התפרקה לשתי הרפובליקות צ'צ'ניה ואינגושטיה.
האזור שולב באימפריה הרוסית בשנים 1810–1859. אינגושטיה סופחה רשמית לרוסיה בשנת 1810, בעקבות חתימה של ה על אמנה.
האינגושים נזקקו לברית עם הרוסים כדי להגן על כפריהם; בד בבד, הם קיוו לזכות בתמיכה פוליטית במאבקם נגד התפשטותם של נסיכי קברדיה ואקסאי.
ההסכם גם תרם להתפתחותה הכלכלית של אינגושטיה.
סעיף בהסכם מ-23 באוגוסט 1810 העניק לאינגושים את הזכות להשתמש באדמות בגדה הימנית של נהר טרק.
צ'צ'ניה ההיסטורית סופחה גם היא לרוסיה בשנת 1859, במסגרת מלחמת הקווקז הארוכה של 1817–1864.
ב-20 בינואר 1921, שלוש שנים לאחר המהפכה הרוסית של 1917, סופחו צ'צ'ניה ואינגושטיה ל.
חלוקת הרפובליקה ההררית החלה זמן קצר לאחר הקמתה, והמחוז הצ'צ'ני שלה הופרד ב-30 בנובמבר 1922 והפך ל.
ב-7 ביולי 1924, שרידי הרפובליקה ההררית חולקו ל ול.
ב-15 בינואר 1934, אוחדו המחוזות האוטונומיים של צ'צ'ניה ואינגושטיה ל"מחוז האוטונומי הצ'צ'ני-אינגושטי", שמעמדו שודרג ב-5 בדצמבר 1936 ל"רפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הצ'צ'נית-אינגושית".
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנים 1942–1943, הרפובליקה נכבשה בחלקה על ידי גרמניה הנאצית, בזמן שכ-40,000 צ'צ'נים לחמו במסגרת הצבא האדום.
ב-7 במרץ 1944, בהוראת סטלין, הרפובליקה פורקה ואוכלוסייתה גורשה בכוח באשמת שיתוף פעולה עם מדינות הציר ובדלנות.
שטח הרפובליקה חולק בין חבל סטברופול (שבו הוקם ), , ורפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הגאורגית, שם השטח הנוסף היה ידוע כמחוז אחלחבי עד 1957.
ב-9 בינואר 1957 יישם חרושצ'וב מדיניות שהתירה למגורשים ולמשפחותיהם לחזור, והרפובליקה הוקמה מחדש.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 בעקבות התפרקות ברית המועצות שונה שם הרפובליקה ל"רפובליקה הצ'צ'נית-אינגושית", וב-1 באוקטובר 1991, זמן קצר לאחר ניסיון ההפיכה הסובייטי הכושל באוגוסט 1991, החליט הסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית לחלק את הרפובליקה לשתי רפובליקות נפרדות צ'צ'ניה ואינגושטיה, ההחלטה יושמה ב-1993.
הרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז הייתה רפובליקה סובייטית שהתקיימה בשנים 1922–1936, שהכילה את גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן, שהיו ידועות באופן מסורתי כמדינות של עבר הקווקז, בברית המועצות.
שורשי הרפובליקה מגיעים לתקופת התפוררות האימפריה הרוסית ב-1917, בתקופת מהפכת אוקטובר, כאשר הפרובינציות של הקווקז התנתקו והקימו פדרציה משלהם שנקראה הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר-הקווקז.
כשהיא מתמודדת על אינטרסים לאומיים ומלחמה כנגד טורקיה התפרקה הרפובליקה חצי שנה לאחר מכן באפריל 1918.
בשנים שלאחר מכן, שלוש המדינות עברו מלחמת אזרחים שבהן היה הצבא האדום מעורב במידה רבה.
לבסוף אוחדו לרפובליקה סובייטית אחת במרץ 1922, ובדצמבר באותה השנה הייתה היא לאחת מארבע הרפובליקות המייסדות של ברית המועצות (יחדיו עם רוסיה, אוקראינה, ובלארוס).
בשנת 1936 פורקה הרפובליקה לשלוש רפובליקות סובייטיות סוציאליסטיות נפרדות: גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן.
לפני 1923, כל אחת מהמדינות גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן הנפיקו בולי דואר משלהן.
הרפובליקה הפדרלית החלה להנפיק בולים משלה ב-15 בספטמבר 1923, והחליפה את הבולים הנפרדים שהנפיקו המדינות ב-1 באוקטובר של אותה שנה.
ההנפקה הראשונה הכילה חלק מהבולים של רוסיה וארמניה, שהודפסו עם הכוכב האדום וחמש האותיות שהן ראשי התיבות של שם הרפובליקה נכללו בתוך הכוכב.
אינפלציה מסיבית גרמה להנפקות חדשות של בולים, עם עיצוב חדש של הרפובליקה הפדרלית, ארבעה בולים של שדות נפט, וארבעה עם מונטז'ים של הסמלים הסובייטים על רקע הרים, ועגורנים.
ב-24 באוקטובר של אותה שנה, הונפקו הבולים מחדש עם ערכים חדשים שנעו בין 1 ל-18 קופייקות זהב.
החל משנת 1924, הרפובליקה הפדרלית השתמשה בבולים שהונפקו ברוסיה הסובייטית.
רוב הבולים של הרפובליקה הפדרלית אינם נדירים במיוחד כיום: בשנת 1998 מחירם נע בין דולר אחד ל-2 דולר.
אף על פי כן, מחירי הבולים הארמניים שהונפקו מחדש נעים בסביבות 200 דולר.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה הייתה רפובליקה סובייטית לזמן קצר (1921–1931).
היא נוסדה ב-31 במרץ 1921, ועצמאותה הוכרה על ידי גאורגיה הסובייטית ב-21 במאי של אותה שנה.
בפברואר 1922 נחתם הסכם לאיחוד אבחזיה וגאורגיה, הקושר ביניהן בקשר קונפדרטיווי.
גאורגיה הסובייטית יחד עם אבחזיה, הצטרפו לרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז, ב-20 במרץ 1922. בסופו של דבר כחלק מהרפובליקה הפדרטיווית, הצטרפה אבחזיה לברית המועצות ב-30 בדצמבר 1922.
במהלך המלחמה הרוסית-צ'רקסית ומלחמת קווקז כבשה רוסיה את נסיכות אבחזיה מידי האימפריה העות'מאנית והפכה אותה לאוקרוג סוחומי.
ב-1916 הגיעה משלחת אבחזית לטביליסי, במטרה לפתח פרויקטים כלכליים ותרבותיים, כשהם מביעים את התנגדותם להפרדת הכנסייה באבחזיה מהאיפרכיה של הכנסייה הגאורגית.
הדאגה הובעה על ידי ראש המשלחת האבחזית, הנסיך שרוואשידזה.
ב-1917, חברי אותה משלחת ייסדו את מועצת האבחזים, שנשלטה על ידי אנשים שהמוצא האתני שלהם היה אבחזי.
האספה אימצה חוקה של מועצת האבחזים והכריזה על עצמאותה.
ב-9 בפברואר 1918, לפני הכרזת העצמאות של גאורגיה, הגיעה המשלחת של מועצת האבחזים לטביליסי, כדי לסכם את ההסכם בין מועצת האבחזים לבין הממשלה הגאורגית.
מועצת האבחזים והממשלה המנשביקית של נואה רמישווילי, הסכימו להעניק לאבחזיה מעמד של אוטונומיה בתוך גאורגיה.
המסמכים והחוקה החדשה אושרו ביוני 1918, נחתמו על ידי הממשלה המנשביקית של גאורגיה ונציגי מועצת האבחזים.
החוקה נתנה למועצת האבחזים את הסמכות למשול בתוך אבחזיה.
השלטון המרכזי בטביליסי מינה את שרי אבחזיה, ומינה את נסיך אבחזיה, רוואז אמחבארי, כשר לענייני אבחזיה.
בשנת 1920 ערכו מועצת האבחזים ושרי אבחזיה טיוטה חדשה של חוקת אבחזיה, שמדגישה את מעמדה של אבחזיה כרפובליקה אוטונומית בתוך גאורגיה.
בשנת 1921, ראש ממשלת גאורגיה, נואה ז'ורדניה, אשרר את החוקה החדשה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, כשהם מציינים את אבחזיה כרפובליקה אוטונומית.
במרץ 1921, הבולשביקים כבשו את גאורגיה, והוכרז על הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה.
למרות זאת, מבחינה פוליטית וכלכלית, אבחזיה הסובייטית הייתה תלויה לחלוטין ברפובליקה הסוציאליסטית של גאורגיה וברפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז.
הוועדה המרכזית ("Центральный комитет", ועדה מרכזית, הגוף האחראי על מדיניות המפלגה במפלגות קומוניסטיות) הסובייטית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, לא החשיבה את אבחזיה כישות עצמאית והצהירה:
אימצה את חוקתה ב-1 באפריל 1925. במשך כל תקופת הרפובליקה היא הונהגה על ידי נסטור לאקובה.
ב-19 בפברואר 1931, מעמדה של אבחזיה הורד לרמה של רפובליקה אוטונומית.
מעמדה של אבחזיה בתקופה שבין 1921 לבין 1931, לא היה לגמרי ברור ולעיתים הוגדרה כרפובליקה אוטונומית.
חלק מההיסטוריונים הגאורגיים טוענים כי מעמדה של אבחזיה באותה תקופה לא היה שווה ערך למעמדה של הרפובליקה הסובייטית של גאורגיה.
הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית (Repubblica Sociale Italiana או RSI), הידועה גם כ"הרפובליקה של סאלו", הייתה ממשלת בובות שהקים בניטו מוסוליני בחסות הנאצים בצפון איטליה לאחר שאיבד את השלטון באיטליה בשנת 1943. הרפובליקה נשלטה באופן מוחלט על ידי המפלגה הרפובליקנית הפשיסטית.
משרד החוץ בו ישב מוסוליני היה מצוי בעיירה סאלו שעל חוף אגם גארדה, אשר העניקה לרפובליקה את כינויה.
מוסוליני שימש בממשלה זו הן כ"ראש המדינה" והן כשר החוץ.
רשמית שלטה מדינה זו על אזור מצומצם בצפון איטליה, וראתה את עצמה כגלגול נוסף של המדינה הפשיסטית שהקים מוסוליני בשנות ה-20. למעשה הייתה רפובליקה זו נתונה לשליטת הנאצים, כאשר מוסוליני נמצא בדעיכה אישית ופוליטית, והיה לעושה דברו של היטלר.
המדינה התקיימה בין 23 בספטמבר 1943 ל-25 באפריל 1945, בעוד בעלות הברית מתקדמות והולכות וכובשות את השטח המוחזק בידיה, במסגרת המערכה באיטליה במלחמת העולם השנייה, ובמקביל לקיומה של ממשלה איטלקית נוספת, שנתמכה על ידי בעלות הברית.
הימין הקיצוני באיטליה רואה במדינה זו חלק חשוב במורשת ההיסטורית האיטלקית, בעוד אחרים, כמו הבמאי פייר פאולו פאזוליני, שבילה במדינה את שנות העשרים המוקדמות לחייו, רואים אותה באופן שלילי, שתואר בסרטו של פאזוליני "סאלו או 120 ימי סדום", כאלגוריה לכתבי המרקיז דה סאד, "120 הימים של סדום".
ב-25 ביולי 1943 הצביעה המועצה הפשיסטית העליונה, לפי הצעת היושב ראש שלה, דינו גראנדי, על הדחתו של בניטו מוסוליני.
מוסוליני שלט באיטליה כרודן פשיסטי משנת 1922, אך בשנת 1943 היה מצבו כלאחר ייאוש.
תמיכתו בהיטלר התבררה כהימור שגוי.
חיילים איטלקים נהרגו בהמוניהם בסטלינגרד ובצפון אפריקה, וכוחות בעלות הברית התדפקו על שערי איטליה, ואף נחתו בסיציליה.
למחרת היום הדיח מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי את מוסוליני מתפקידיו, והורה על מאסרו.
הממשלה החדשה, בראשות המרשל פייטרו באדוליו, החלה במשא ומתן חשאי עם בעלות הברית, והתכוננה לכניעת הכוחות האיטלקיים ללא תנאי.
בשיחות אלו בין באדוליו ובין בעלות הברית דובר אף על הצטרפות איטליה למלחמה נגד בעלת בריתה גרמניה.
בעוד הגרמנים הכירו באופן רשמי בממשלה האיטלקית החדשה, הם שלחו במקביל יחידות של הוורמאכט לאיטליה, הן על מנת להתכונן לפלישה הצפויה, והן על מנת להעמיד את באדוליו, שהיה עדיין מבחינה פורמלית קשור בברית עם גרמניה, במקומו.
ב-8 בספטמבר ניתן פומבי להסכם, כאשר באדוליו הכריז על כניעתה של איטליה.
היטלר, שהיה מודע למצב לאשורו, פעל באופן מיידי והורה לכוחות הגרמניים להשתלט על צפון איטליה ומרכזה.
באדוליו נמלט מרומא, ולא הותיר כל הוראות לצבא האיטלקי, שהתמוטט ונפל על ציודו בידי הגרמנים.
ב-3 בספטמבר נחתו חיילים קנדים בקלבריה, וב-9 בספטמבר נחתו כוחות בעלות הברית בסלרנו (מבצע אוואלאנש) ובטאראנטו (מבצע סלפסטיק).
המצב המתגבש היה כי בעלות הברית שולטות בדרומה של איטליה, וגרמניה שולטת בצפונה (ובכלל זה ברומא).
בעוד הגרמנים משתלטים על צפון המדינה, העבירו שוביו של מוסוליני את ראש המדינה המודח ממקום למקום, על מנת לסכל ניסיון להעמידו שוב בראש ממשלה שיקימו הגרמנים.
ב-12 בספטמבר איתרו הגרמנים את מקום המחבוא במלון הררי בהרי האפנינים, ושחררו אותו במבצע נועז אותו הוביל איש הקומנדו אוטו סקורצני.
לאחר שחרורו הוטס מוסוליני לבוואריה.
ב-23 בספטמבר 1943 הכריז מוסוליני כי ההפיכה שכוונה כנגדו הובסה.
הוא הכריז כי הממשלה שהקים היא "רפובליקה" שהוא מנהיגה.
מוסוליני קבע את מושבה של הרפובליקה בעיירה סאלו שליד אגם גארדה.
הוא עצמו גר בווילה בעיירה גארניאנו לחופו של אותו האגם.
דרומה של איטליה נכבש על ידי בעלות הברית, שהתקדמו באיטיות צפונה, ואילו מוסוליני נאלץ, בשלב מוקדם ביותר בקיומה של הרפובליקה החדשה, להעביר לשליטה גרמנית ישירה את טריאסטה, איסטריה ודרום טירול.
במהלך קיומה של הרפובליקה ניסה מוסוליני לפנות "אל העם", וממשלתו, שאסרה את האיגוד המקצועי ואת זכות השביתה, ערכה תעמולה פופוליסטית המיועדת לבני מעמד הפועלים.
מוסוליני טען כי הוא מצטער על רבות מההחלטות שקיבל בהיותו בשלטון בעבר, ששיקפו את האינטרסים של בעלי ההון, והבטיח כי ממשלתו החדשה תיצור התחלה חדשה למעמד הפועלים האיטלקי, אם זה רק יעניק לו הזדמנות נוספת.
בוועידה בוורונה שהתקיימה ב-18 בנובמבר 1943 ניסח המזכיר החדש של המפלגה הפשיסטית, אלסנדרו פאבוליני "מניפסט" בן 18 נקודות, אותו אימץ מוסוליני.
שפרסם, הבטיח לעם האיטלקי דמוקרטיה, ובחירות לאספה מכוננת שתקבע את החוקה החדשה.
בחירות אלו לא התקיימו מעולם.
בפועל הייתה פעולתה המעשית הראשונה של הרפובליקה ביטול החלטת המועצה הפשיסטית העליונה המדיחה את מוסוליני, ופעולה להתנקמות אישית בחבריה, וכן מאבק בתנועה הפרטיזנית שהחלה לפעול בשטחי הרפובליקה, שהיו למעשה שטחי כיבוש גרמנים.
מיד לאחר הוועידה בוורונה ארגן פאבוליני פעולה רחבת היקף בפרארה בה נרצחו 17 פרטיזנים.
הייתה זו תחילתה של מלחמת האזרחים האכזרית שהתקיימה במהלך כל קיומה של הרפובליקה.
את נקמתו באנשי ה"25 ביולי" נקם מוסוליני באכזריות.
במשפטים פומביים שנערכו בוורונה בינואר 1944, נשפטו שישה מן המנהיגים שתמכו בגראנדי בהצבעה שערך להפלת מוסוליני, ובהם חתנו של מוסוליני, שר החוץ לשעבר גליאצו צ'אנו.
חמישה מהם, ובהם צ'אנו והמרשל אמיליו דה בונו, מפקד הצבא באתיופיה לשעבר, אדם בשנות השמונים לחייו, נמצאו אשמים והוצאו להורג בירייה, ב-11 בינואר 1944. שישי, צ'אנטי, נדון לשלושים שנות מאסר.
בעוד הוא מתחזה בציבור למנהיגה של איטליה, הודה מוסוליני באופן פרטי בפני מבקרים כי מדינתו היא אך מדינת בובות, וכי ההחלטות האמיתיות במדינה מתקבלות בידי הגרמנים.
הגרמנים השתמשו בממשלה ובכוחות המזוינים הנאמנים לה למטרת דיכוי הפרטיזנים האיטלקים שנלחמו נגד הכיבוש הגרמני, ולמטרת רדיפת היהודים.
מוסוליני "נשמר" תמידית על ידי משמר של אנשי SS שפיקחו על כל צעדיו.
נסיונותיו לקבל מעט עצמאות, ובקשות כגון שחרור שבויי המלחמה האיטלקים שהוחזקו בידי הגרמנים, נדחו על הסף.
כחלק ממסע ההסוואה נעשה שימוש במשורר האמריקני הגולה עזרא פאונד לפעילות תעמולתית במסגרת הרפובליקה החדשה.
בפועל היה מדובר במדינת משטרה פשיסטית, שלא הייתה לה כל אחיזה באוכלוסייה, פרט לאנשי הצבא והמשטרה החשאית שפעלו כנגד אחיהם האיטלקים.
מוסוליני הקים את "הבריגדות השחורות", כוח צבאי שאמור היה לפעול בדומה ל-SS כיחידה של נאמני משטר.
הכוח נתקל בהתנגדות פרטיזנית עממית, אותה דיכא באכזריות.
בעלי תפקידים נוספים במשטר של סאלו היו אלסנדרו פאבוליני, עיתונאי לשעבר שמונה למזכיר המפלגה הפשיסטית, שר הפנים גואידו בופאריני גואידי וראש המשטרה טוליו טאמבוריני.
המרשל רודולפו גרציאני היה מפקד הצבא.
בפועל הייתה הסמכות המלאה נתונה ל"מיופה הכוח" הגרמני, אדם בשם רודולף ראהן.
"הבריגדות השחורות" כללו מיליציות שהקשר שלהן לממשל המרכזי היה רופף, לעיתים היו עושי דברם של הגרמנים, ולעיתים לחמו זו בזו.
אופי זה של הכוחות המזוינים הביא לכך שמלחמת האזרחים שהשתוללה ברפובליקה הייתה מלווה בטבח של אזרחים, ובמעשי זוועה.
בנובמבר 1943 נעצרו כוחות בעלות הברית בקו החורף, בה הם נתקעו במשך כחצי שנה.
במאי 1944 נפרץ קו החורף ובעלות הברית התקדמו צפונה תוך כדי לחימה קשה.
לאחר נפילתה של רומא הקימו באדוליו ואיוונואה בונומי ממשלה חדשה, שכללה גם אנשי שמאל, ונתמכה על ידי בעלות הברית.
התקדמות בעלות הברית הביאה לנפילת חלקים נרחבים מצפון איטליה, עד לעצירתם בתחילת החורף ב"קו הגותי" לאורך הרי האפנינים הצפוניים.
ב-25 באפריל 1945 הגיעה הרפובליקה אל קיצה.
ביום זה, הידוע באיטליה כ"יום השחרור", החלה לוחמת פרטיזנים כוללת באיטליה, ומתקפת האביב של בעלות הברית הצליחה להדוף את הגרמנים מאיטליה.
ב-27 באפריל נתפסו מוסוליני ופילגשו, קלרה פטאצ'י, על ידי פרטיזנים בעיירה דונגו, על חופו המערבי של אגם קומו, כשעמם מספר שרים מממשלת הרפובליקה וכמה בעלי תפקידים אחרים בממשל הפשיסטי, כשהם מנסים להימלט.
רובם, ובהם מוסוליני ופילגשו, נורו במקום.
גופותיהם נלקחו לכיכר לורטו במרכז העיר מילאנו ושם התעללו בהן בפומבי ותלו אותם כשרגליהם למעלה ליד תחנת דלק.
גרמניה אפשרה לרפובליקה להקים צבא, ואכן הוקמו מספר יחידות שכונו "הבריגדות השחורות".
המרשל רודולפו גרציאני פיקד על יחידות אלו ועל יחידות נוספות, וסך כל הכוחות שעמדו לרשות הרפובליקה מנה כ-52,000 איש.
יחידות אלו לחמו לצד הגרמנים כנגד התקדמות בעלות הברית, לצד השתתפותן בדיכוי הפרטיזנים.
כן הפעילה הרפובליקה מספר יחידות חיל אוויר, שפעלו בשיתוף פעולה עם הלופטוואפה, ומספר ספינות מלחמה וצוללות, כחמישה אחוז מיחידות הצי האיטלקי נותרו נאמנות לרפובליקה של סאלו.
בחורף שבין 1944 ל-1945, כאשר נעצרו בעלות הברית בקו המכונה "הקו הגותי" בצפון הרי האפנינים באיטליה, לחמו איטלקים משני הצדדים זה כנגד זה.
בצד בעלות הברית נמצאו מספר דיוויזיות מן הצבא האיטלקי הישן, שאומנו וחומשו מחדש על ידי הבריטים.
מצד הגרמנים היו ארבע דיוויזיות של הרפובליקה של סאלו.
כוחות אלו השתתפו בלחימה פעילה, ואף זכו להצלחות, עד לפריצת הקו באפריל 1945.
ב-29 באפריל 1945 נכנע גרציאני, והשתתף במעמד בו נכנעו הכוחות הגרמנים באיטליה, אך מכיוון שאיש, כולל הגרמנים, לא ייחס חשיבות לרפובליקה של סאלו, לא נדרשה חתימתו של גרציאני על מסמך הכניעה.
מצבם של היהודים, שהיה קשה וחסר ודאות בשל חוקי הגזע באיטליה, החמיר עם הקמת הרפובליקה של סאלו.
כל עוד נותרה איטליה מדינה עצמאית, גם אם גרורה של גרמניה, נמנע היטלר מלדרוש את גירוש היהודים והשמדתם, ומוסוליני, על אף שהחיל עוד ב-10 ביוני 1940 את חוקי הגזע, סירב לגרש את אזרחיו היהודים, בין היתר על מנת להפגין את עצמאותו כלפי גרמניה.
משהפכה איטליה למדינה כבושה, ובה שולטת ממשלת בובות, חדל רציונל זה להתקיים, והיטלר החליט שגורלם של יהודי איטליה צריך להיות כגורל אחיהם במדינות הכבושות - רדיפה, גירוש והשמדה.
בתחילה פרסמה ממשלת הרפובליקה מנשר בוורונה, שהכריז כי אלה הקשורים לגזע היהודי הם זרים, ובמהלך המלחמה הם נחשבים לנתיני מדינות אויב.
ב-30 בנובמבר 1943 פרסם שר הפנים של סאלו, גואידו בופאריני גואידי, הוראה כי יש לכלוא את כל היהודים ולהחרים את רכושם.
הרפובליקה מינתה "מפקח כללי על הגזע" (Ispettore Generale per la razza), עיתונאי אנטישמי קנאי בשם ג'ובאני פרציוזי (Preziosi) שפרסם בעבר מאמרי שטנה כנגד היהודים, והיה אחראי להפצת הפרוטוקולים של זקני ציון באיטליה.
פרציוזי, שנפגש עם היטלר ועם יוליוס שטרייכר, הטיף לגירושם של כל היהודים מאיטליה, ופעל לשם כך.
ב-1 בדצמבר 1943 פרסמה ממשלת סאלו צו לפיו נדרשו היהודים להגיע לתחנות המשטרה עם ציוד כנדרש.
לאחר פרסום הצווים נערך מצוד אחר היהודים, בו השתתפו פקידיה ושוטריה של הרפובליקה הפשיסטית.
היהודים שנתפסו הוסעו לבתי כלא מרכזיים, ובסופו של דבר הגיעו למחנות ריכוז.
המחנה העיקרי היה מחנה הריכוז פוסולי ליד העיר קארפי (Carpi), ליד צומת הרכבות החשוב של העיר מודנה (Modena).
אלה שלא הגיעו מרצונם לתחנות המשטרה, בחלקם נתפסו על ידי המשטרה האיטלקית, שהחזיקה רשימה של היהודים וכתובותיהם.
פרטים אלה היו במשרדי הקהילות היהודיות על פי החוק.
רבים מן היהודים הצליחו להימלט מבתיהם ולהסתתר בכפרים, במנזרים וחלקם אפילו הצליחו לעבור את הגבול השווייצרי.
הריכוז במחנות מיוחדים היה הדרך המעשית לאפשר לגרמנים להוציא לפועל את מדיניותם כלפי היהודים.
ואכן, במחנה פוסולי, כל עוד היהודים הוכרו כאסירים פוליטיים, כמקובל במחנה זה משנות ה-40, הסוהרים היו איטלקים והיחס היה הוגן למדי.
כאשר ניהול המחנה עבר לידי הגרמנים, המצב הורע ובסופו של דבר נשלחו יושבי המחנה למחנה ההשמדה אושוויץ.
מספר זיכרון לשואה, שחובר על ידי ליליאנה פיצ'וטו פרג'ון (Liliana Picciotto Fargion) עולה כי יהודי איטליה שנספו בשואה מצאו את מותם מידי הגורמים הבאים:
35.49% - עובדי מדינה וחיילים של ממשלת סאלו.
המבצעים העיקריים היו בגטו בוונציה שם נלקחו להשמדה 150 זקנים וחולי נפש ומיהדות רומא יותר מ-2,000 איש.
מתוך כ-45,000 יהודים ששהו באיטליה וברודוס עם הכרזת הרפובליקה של סאלו, גורשו למעלה מ-8,500, ומספר הנספים היה 7,900. על אף שנודעו מקרים רבים של סיוע ליהודים, הרי שלהשתתפותה הפעילה של הרפובליקה של סאלו, שוטריה ופקידיה, באיתור היהודים, ריכוזם ושילוחם למזרח, חלק משמעותי בגורלם של היהודים שנרצחו.
רוב בעלי התפקידים ברפובליקה של סאלו לא שרדו במלחמה.
רובם נורו על ידי פרטיזנים, ובראשם מוסוליני.
אלו שנותרו המשיכו בקריירה פוליטית בשולי הימין הקיצוני באיטליה, ובהם פינו רומולאדי, רודולפו גרציאני, ג'וניו ואלריו בורג'זה וג'ורג'ו אלמירנטה.
הראייה המקובלת היא כי הרפובליקה של סאלו היא פרק חשוך ומביש בהיסטוריה של איטליה.
המשורר והבמאי פייר פאולו פאזוליני נתן לכך ביטוי בסרטו "סאלו או 120 הימים של סדום", הכולל סצנות קשות לצפייה, בו משמשים כתבי המרקיז דה סאד כאלגוריה למשטר ברפובליקה, אותו חווה פאזוליני על גופו.
עם זאת, ישנן מפלגות מן הימין הקיצוני האיטלקי המעלות על נס את הרפובליקה של סאלו.
מפלגות נאו-פשיסטיות באיטליה, כמפלגת "Fiamma Tricolore" (להבת הטריקולור), טוענות כי הן מקבלות את השראתן ממורשת הרפובליקה.
הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית , הקרויה גם רוסיה הסובייטית, הייתה מדינה ריבונית (1917–1922), ולאחר מכן הגדולה והמאוכלסת ביותר מבין חמש עשרה הרפובליקות הסובייטיות שהרכיבו את ברית המועצות (1922–1991).
בירתה הייתה מוסקבה, שהייתה גם בירת ברית המועצות כולה.
הרפובליקה בעלת המשטר הקומוניסטי נוסדה ב-7 בנובמבר 1917, לאחר פרוץ המהפכה הבולשביקית ומעצר שרי הממשלה של הרפובליקה הרוסית.
ב-10 ביולי 1918 התקבלה חוקת המדינה החדשה.
בתקופה שלפני הקמת ברית המועצות הייתה מוכרת בשם "הרפובליקה הרוסית הסובייטית" , ומאז 1918, באופן רשמי – "הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית הפדרטיבית הרוסית" .
עד 1921 המשיכה להתנהל מלחמת האזרחים ברוסיה, שפרצה למעשה מיד עם הקמת המדינה החדשה.
מדינות ההסכמה לא הכירו במדינה החדשה והיא הייתה בבידוד דיפלומטי במשך מספר שנים.
המדינה היחידות שהכירו מייד ברפובליקה החדשה הייתה גרמניה שאף חתמה איתה הסכם שלום.
מדינות כמו אסטוניה, פינלנד, לטביה, וליטא הכירו ברפובליקה בעקבות חתימת הסכמי טרטו ב-1921.
ב-30 בדצמבר 1922 הפכה לאחת מארבע הרפובליקות המייסדות של ברית המועצות (יחד עם עבר הקווקז, אוקראינה הסובייטית, ובלארוס), כתוצאה מייסוד החוקה הסובייטית של 1924. בשנת 1936 הוקמו מספר רפובליקות סובייטיות במרכז אסיה תוך הקטנת שטחה של הרפובליקה הרוסית.
בפברואר 1954, בזמן שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב, הועבר חצי האי קרים מהרפובליקה לידי אוקראינה הסובייטית.
כתוצאה מהליכים אלו הוקטן שטח הרפובליקה בכשליש.
בעקבות התפרקות ברית המועצות נטישת מרבית הרפובליקות החברות בה והחתימה על הצהרת הריבונות הממלכתית של רוסיה הסובייטית, הצביע הקונגרס הסובייטי של הרפובליקה בעד עזיבת האיחוד ב-12 בדצמבר 1991, ושמה שונה רשמית לפדרציה הרוסית כשבועיים לאחר מכן ב-25 בדצמבר.
יו"ר הוועד הפועל המרכזי הכלל-רוסי
יו"ר נשיאות הסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית
תפקיד פנוי (מטלותיו ממולאות על ידי הסגנים:טימופיי אחאזוב ופיוטר סיסוייב) (14 בנובמבר 1966 - 23 בדצמבר 1966)
יו"ר הסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית
נשיא הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן (באזרית: Azərbaycan Sovet Sosialist Respublikası, ברוסית: Азербайджанская Советская Социалистическая Республика) הייתה אחת מ-15 הרפובליקות שהרכיבו את ברית המועצות.
כאשר התפרקה ברית המועצות ב-1991 הכריזה אזרבייג'ן על עצמאותה ב-18 באוקטובר 1991.
הרפובליקה הוקמה ב-28 באפריל 1920 לאחר שיחידות הצבא האדום כבשו את השטח ונפילת הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן.
בין השנים 1922–1936 היא הייתה חלק של הרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז.
במהלך סוף 1920 - תחילת 1921 היה לא ברור האם שטח נגורנו קרבאך יכלל בתוך הרפובליקה.
בסופו של דבר, ב-5 ביולי 1921 הגוף העליון של המפלגה הקומוניסטית באזור בקווקז "קווביורו" החליט על כך ששטח נגורנו קרבאך יכלל בתוך אזרבייג'ן הסובייטית.
בשנת 1923 בחלק מהאזורים בהם קיים רוב לאוכלוסייה הארמנית הוקם אזור אוטונומי.
עם זאת, היו כמה אזורים סמוכים בהם היה רוב ארמני אך הם לא נכללו בשטח האזור האוטונומי.
החלטות אלו בסופו של דבר הביאו להתלקחות האזור במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20.
ביולי 1920 הצבא האדום כבש אזור נחיצ'יבאן שמאוכלס בעיקר על ידי האזרים.
בשנת 1924 בשטח האזור הוקמה רפובליקה אוטונומית שהייתה חלק של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן.
בשנת 1929 הוחלט על מעבר הכתב האזרי לשימוש באלפבית לטיני, רק לאחר עשור - בשנת 1939 בוצע מעבר לשימוש באלפבית קירילי.
במהלך מלחמת העולם השנייה גרמניה הנאצית תכננה להיכנס לשטח הרפובליקה ואף היה מועד יעד לכיבוש באקו ב-25 בספטמבר 1942. יעד זה לא הושג וכוחות וורמאכט נעצרו בצפון קווקז.
תשתיות תחבורתיות של הרפובליקה היו נתיב חשוב בהעברת סחורות במסגרת השאל-החכר מארצות הברית דרך איראן.
במהלך המלחמה נהרגו כ-290,000 אזרים.
סוף שנות ה-80, תקופת שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב אופיינו בתסיסה בקווקז, במיוחד בסוגיית נגורנו קרבאך.
בשנים אלו הוקמו ארגונים פוליטיים ולאומיים רבים.
בשנים אלו חלו מהומות רבות, אשר הפכו בסופו של דבר למלחמת נגורנו קרבאך.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית (בקזחית: Қазақ Кеңестік Социалистік Республикасы, ברוסית: Казахская Советская Социалистическая Республика) הייתה אחת הרפובליקות שהרכיבו את ברית המועצות.
כאשר התפרקה ברית המועצות הכריזה קזחסטן על עצמאותה ב-16 בדצמבר 1991. רפובליקה זו הייתה האחרונה שעזבה את ברית המועצות.
באמצע שנות ה-20 אזור מרכז אסיה חולק לישויות סובייטיות שונות, שנקבעו לפי מאפיינים אתניים.
הרפובליקה הקזחית הוקמה בשנת 1936 כאשר היא הופרדה מהרפובליקה הסובייטית הרוסית.
לפי גודל השטח היא הייתה הרפובליקה השנייה בגודלה בברית המועצות.
כמה הגורמים שעיצבו את הדמוגרפיה היו הגירה רוסית לרפובליקה וגלי רעב המוני בשנות ה-30.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית הייתה בעבר חלק מהקיסרות הצארית הרוסית.
היא סופחה לאימפריה במהלך המאה ה-18-המאה ה-19. בעקבות המהפכה הקומוניסטית היא היא הפכה להיות חלק של רוסיה הסובייטיית.
בהמשך היא פוצלה ממנה ונוסדה הרפובליקה הסוביטיטית שהיא אחת מ-15 הרפובליקות שהרכיבו את ברית המועצות.
במהלך תקופת שלטונו של סטלין הייתה ידועה בעיקר בשל מתקני הענישה שבה.
בשנת 1941 לאזור הוגלה אוכלוסייה גרמנית משמעותית.
בשנת 1989 התגוררו ברפובליקה כמיליון גרמנים.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 בעקבות החלטה על פיתוח חקלאי של שטחים לא מנוצלים לאזור הגיעו רוסים רבים.
בשנת 1989 ברפובליקה התגוררו מעל ל-6 מיליון רוסים ואוכלוסייתם הייתה קרובה לאוכלוסייה הקזחית.
על אדמת קזחסטן מספר פרויקטים סובייטים שאפתניים.
החשוב שבהם הייתה תוכנית החלל הסובייטית שהתנהלה מקוסמודרום בייקונור שנמצאת מזרחית לימת אראל בדרום קזחסטן.
מבסיס זה שוגר לחלל ספוטניק הלוויין הראשון בעולם בשנת 1957, וממנו יצא יורי גאגרין למסע הראשון של אדם בחלל בשנת 1961. כמו כן בשטח הרפובליקה בוצע מספר רב של ניסויים גרעינים.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית התנתקה מברית המועצות בשנות התשעים המוקדמות כחלק של תהילך התפרקות ברית המועצות מיד לאחר התמוטטות ברית המועצות, והפכה לקזחסטן.
נורסולטן נזרבייב שהיה ראש הרפוטבליקה הסובייטית נבחר לנשיא קזחסטן וכיהן בתפקיד עד לשנת 2019.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקירגיזית (בקירגיזית: Кыргыз Советтик Социалисттик Республикасы, ברוסית: Киргизская Советская Социалистическая Республика) הייתה אחת הרפובליקות בברית המועצות.
בתקופת התפרקות ברית המועצות הכריזה קירגיזסטן על עצמאותה ב-31 באוגוסט 1991.
בעברה הקדום התגוררו בשטח המדינה שבטים נודדים שהתפרנסו ממרעה וגרו באוהלי יורטה המתאימים למזג האוויר באזור וניתנים להעברה ממקום למקום.
העידן המודרני חולל שינויים נרחבים באזור.
שטחה של קירגיזסטן סופח לאימפריה הרוסית בשנים 1855–1876 כחלק של כיבוש ח'אנות קוקנד.
תחת שלטון ברית המועצות באוקטובר 1924 היא קיבלה אוטונומיה בתור הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הקירגיזית ובשנת 1937 היא הפכה לרפובליקה סובייטית ושמה המלא היה "הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקירגיזית".
כמו כן שמותיה הנוספים היו "SSR הקירגיזית" ו"קירגיזיה" באוגוסט 1991 קירגיסטן הכריזה על עצמאותה.
בשנת 1926 גרו ברפובליקה כמיליון איש.
במפקד האחרון שהתרחש בברית המועצות (1989) חיו בקירגיסטן 4.25 מיליון בני אדם.
רוב העם הוא מוסלמי, ודובר קירגיזית.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקארלו-פינית (בפינית: Karjalais-suomalainen sosialistinen neuvostotasavalta; ברוסית: Карело-Финская Советская Социалистическая Республика) הייתה רפובליקה קצרת ימים של ברית המועצות אשר הוקמה בשטח חבל קרליה בשנת 1940. לאחר 16 שנים היא הפכה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הקרלית כחלק מהרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, וב-1991 שונה שמה לרפובליקת קרליה.
הרפובליקה הסובייטית של אודסה הייתה רפובליקה סובייטית קצרת ימים, שהתקיימה מ-31 בינואר 1918 עד 19 במרץ באותה שנה ושאפה לשלוט בטריטוריה שכללה את אזור אודסה, חלקים של בסרביה וחלקים של גוברניה חרסון.
הרפובליקה הסובייטית של אודסה טענה לריבונות על טריטוריות שגם הרפובליקה העממית של אוקראינה וגם הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית טענו לריבונות עליהם.
מינואר 1918 עמד בראש מועצת הקומיסרים של הרפובליקה הבולשביק היהודי ולדימיר גריגורייביץ' יודובסקי, שמונה לנשיא בינואר 1918. השלטון החדש הכריז על אודסה כ"עיר חופשית" והתחייב לכפיפות כלפי השלטון הבולשביקי בסנקט פטרבורג.
חוסר יציבות פוליטי גרם לכך שהרפובליקה לא הוכרה על ידי אף ממשלה אחרת, כולל בולשביקים רוסים, במהלך קיומה הקצר.
הרפובליקה הסובייטית של אודסה נאבקה, באמצעות הגוף השלטוני שלה, רומצ'רוד, נגד הפלישה הרומנית לבסרביה ואף ארגנה התנגדות צבאית מול צבא רומניה והצליחו לעכב את התקדמות צבא רומניה לכיוון הדניסטר.
לאחר חתימת הסכם ברסט-ליטובסק (אוקראינה), פלשו כוחות מעצמות המרכז הגרמנים והאוסטרו-הונגרים וחיסלו את רפובליקת אודסה.
הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה (ברומנית: Republica Socialistă România) היה שמה הרשמי של רומניה בין השנים 1965–1989. עם עלייתו לשלטון ברומניה הקומוניסטית ב-1965 החליט ניקולאה צ'אושסקו להחליף את השם הקודם, הרפובליקה העממית הרומנית, כפי שהחליף וחידש גם את שם המפלגה השלטת.
אחרי המהפכה הרומנית והפלתו של צ'אושסקו, בוטל שם זה ב"צו-חוק מספר 2" מיום 27 בדצמבר 1989, ושם המדינה נקבע ל"רומניה".
אופי השלטון היה דיקטטורה טוטליטרית עם משטר חד-מפלגתי.
הפרלמנט נקרא האספה הלאומית הגדולה של רומניה, ונשלט באופן מוחלט על ידי המפלגה הקומוניסטית הרומנית עד למהפכה.
ההמנון הרשמי נשאר תחילה Te slăvim, Românie ("אנו מהללים אותך, רומניה"), אך ב-1977 הוא הוחלף בהמנון חדש, Trei culori ("שלושה צבעים"), שנשאר בתוקף עד המהפכה הרומנית.
השפות הרשמיות היו רומנית, הונגרית ורומאני.
המטבע הרשמי היה ונותר לאו רומני.
מלחמת העולם השנייה ועליית הקומוניזם
באוגוסט 1944 מיכאי הראשון, מלך רומניה (אשר נתמך על ידי המפלגות הגדולות) הפיל את שליט רומניה יון אנטונסקו.
בכך רומניה עברה צד- ממדינות הציר לבעלות הברית.
הכוחות הגרמניים לחמו אל מול רומניה שנתמכה על ידי כוחות סובייטים, שראו ברומניה לא שותפה, אלא שטח כבוש.
אמנם המפלגה הקומוניסטית לקחה חלק מועט בממשלותיה הראשונות של רומניה, אך המצב החל להשתנות במרץ 1945, עם מינויו של פטרו גרוזה מהשמאל הקומוניסטי לראש הממשלה.
לאחר המינוי התפתחה מתיחות בין גרוזה למלך, מתיחות שגדלה לכדי מהומות שגבו את חייהם של עשרות אנשים בנובמבר 1945. לבסוף הצבא האדום דיכא את המהומות והשליט סדר.
ממשלתו של גרוזה החלה בביצוע רפורמות רבות, ביניהן מתן זכות בחירה לנשים וחיזוק השליטה הסובייטית על רומניה.
בבחירות שהתקיימו ב-19 בנובמבר 1946 המפלגות הקומוניסטיות קיבלו 84% מהקולות.
לאחר הבחירות נשמעו קולות רבים שטענו כי התקיימו זיופים וניסיונות להסיט קולות למפלגה הקומוניסטית.
למרות שהחוקה החדשה לכאורה קידמה חופש דת, אך בפועל המשטר קידם אתאיזם מדיני.
התרחשו רדיפות דתיות, כוחם של הארגונים הדתיים היה מוגבל, וחופש הפולחן דוכא אף הוא.
הרפובליקה העממית הרומנית ושלטונו של גאורגיו-דז'
השנים הראשונות של המשטר הקומוניסטי התאפיינו במעצרים רבים.
ב-11 ביוני 1948 הולאמו כל הבנקים והעסקים הגדולים.
בהנהגה הקומוניסטית פעלו שלוש סיעות חשובות, כולן סטאליניסטיות.
ההבדלים העיקריים היו למעשה הבדלים אישיים יותר מאשר הבדלים פוליטיים או פילוסופיים עמוקים.
בשנה זו גאורגה גאורגיו-דז' החל לשלוט במדינה כדיקטטור.
הוא לא היה מרוצה מהרפורמות שהנהיג ניקיטה חרושצ'וב בברית המועצות לאחר מותו של יוסיף סטלין.
הוא סגר את מחנות העבודה הגדולים ביותר ברומניה ועצר את הקיצוב ואת שכר העובדים.
בתקופה זו חלה התמרמרות ציבורית על כך ששטחים מרומניה ההיסטורית עברו למולדובה הסובייטית.
בתקופה זו רומניה בהנהגת גאורגיו-דז' הייתה עצמאית ולאומנית יותר.
גאורגיו-דז' הזדהה מאוד עם הסטליניזם, הזדהות שגרמה למחלוקות עם ברית המועצות.
גאורגיו-דז' אף הצהיר שרומניה תוכל לפתח יחסים דיפלומטיים עם כל מדינה ללא התחשבות במערכת הפוליטית-כלכלית שלה, כל עוד המדינה מכירה בשוויון בין-לאומי ואינה מתערבת בענייניהם הפנימיים של עמים אחרים.
מדיניות זו הובילה להידוק הקשר של רומניה עם הרפובליקה העממית של סין.
בתי הכלא היו מלאים באסירים פוליטיים, ונוצרה מערכת חדשה של מחנות עבודה בכפייה בהשראת הגולאגים הסובייטים.
בתי כלא מרכזיים הוקמו בפיטשט ובגרלה.
מחנות עבודה בכפייה הוקמו במכרות עופרת ובדלתה של הדנובה.
בשנות ה-50 השלטון ביצע הגליות המוניות מבאנאט (ליד הגבול עם יוגוסלביה) לברגאן.
כ-45,000 איש הוגלו בכוח לאזורים אלו.
רוב המגורשים התגוררו בברגאן במשך 5 שנים (עד 1956), אך חלקם נותרו שם לצמיתות.
גאורגיו-דז' התפטר מתפקידו כמזכ"ל המפלגה הקומוניסטית בשנת 1954, אך שמר על תפקידו כראש ממשלה.
בשנת 1955 הצטרפה רומניה לברית ורשה, דבר שהוביל לחיזוק היחסים עם ברית המועצות.
למרות ההצטרפות לברית, רומניה השתדלה שלא לקיים תרגילים צבאיים על שטחה ולא להשתתף בתמרונים שכאלו במקומות אחרים.
בשנת 1956 החלו מהומות והפגנות אנטי- סובייטיות בפולין, ואף פרץ מרד הונגרי כנגד השליטה הסובייטית.
גאורגיו-דז' חשש שהמהומות האנטי-סובייטיות יחלחלו גם לרומניה, ולכן נקט באמצעים קיצוניים שכללו רדיפה ומאסר של חשודים, בעיקר ממוצא הונגרי.
הוא גם דגל בהתערבות סובייטית מהירה, וברית-המועצות חיזקה את נוכחותה הצבאית ברומניה, בעיקר לאורך הגבול ההונגרי.
ההתנגדות האנטי-קומוניסטית הייתה אף היא מאורגנת מאוד.
אנשים רבים שהתנגדו לממשל נטלו נשק והקימו קבוצות פרטיזניות, המונות 10–40 איש.
ההתנגדות זו נמשכה עד תחילת שנות ה-60. צורה אחרת ולא אלימה של ההתנגדות לקומוניזם הייתה מהומות הסטודנטים בבוקרשט בשנת 1956. הפגנות התקיימו בכמה מרכזים אקדמיים והביאו למעצרים ולגירושים רבים.
בירת המהומות הייתה טימישוארה, שם נעצרו כ-3,000 איש.
תגובת השלטונות הייתה מיידית - סטודנטים נעצרו או הושעו מהקורסים שלהם, כמה מורים פוטרו, ואגודות חדשות הוקמו כדי לפקח על פעילות התלמידים.
לאחר שברית המועצות פלשה להונגריה וגרמה לחיזוק המשטר הקומוניסטי, ראש ממשלת הונגריה המודח אימרה נוג' נכלא מצפון לבוקרשט.
בבוקרשט הוא נחקר ועונה על ידי הסובייטים והשלטון הרומני.
לבסוף הוא הוחזר לבודפשט, ושם הוצא להורג.
בעקבות התסיסה אל מול הונגריה, החלה רומניה לחסל את החינוך ההונגרי במדינה, והפכה אותו לבעל אופי רומני יותר.
באותן השנים צמצם השלטון הרומני את השקעותיו בתעשייה, הגביר את תפוקת מוצרי הצריכה וביזר את הניהול הכלכלי.
אמנם תהליכי הקולקטיביזציה הואטו, אך הממשלה שבה ונקטה באמצעים כאלו בשנת 1962, כאשר המדינה שלטה ב-77% מהשטחים החקלאיים.
קולקטיביזציה זו גרמה למותם של עשרות אלפי אנשים.
גאורגיו-דז' נפטר בשנת 1965 מנסיבות לא ברורות, ככל הנראה בדרכו לניתוח במוסקבה.
לאחר מאבקי כוח רבים, ניקולאה צ'אושסקו התמנה למחליפו.
צ'אושסקו המשיך את דרכו הדיפלומטית של גאורגיו-דז'- התנגדות להגמוניה הסובייטית וחיזוק הקשר עם מדינות מחוץ למזרח אירופה.
ההשפעה הסובייטית על התרבות הרומנית פסקה, ורומניה החלה ליצור קשרים תרבותיים ודיפלומטיים אף עם מדינות המערב.
בשנותיו הראשונות, היה צ'אושסקו פופולרי מאוד, הן ברומניה והן בחו"ל.
הסחורות החקלאיות היו בשפע ומוצרי הצריכה החלו להופיע שוב.
הוא אף גינה את הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה בשנת 1968. אמנם המוניטין שלו בתוך רומניה נשחק במהירות, אך המוניטין שלו מחוץ למדינה התחזק מאוד.
זאת בעקבות הקו המדיני העצמאי שנקט ושיתוף הפעולה שלו עם המערב ועם מוסדות קפיטליסטיים כמו קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי.
בשנים אלו רומניה שיפרה את יחסיה הדיפלומטיים עם מערב גרמניה, ישראל, הרפובליקה העממית של סין, אלבניה ושלטון פינושה בצ'ילה - מדינות שהיו ביחסים מעורערים עם ברית המועצות.
בזכות הסחר בין גרמניה המערבית וישראל עם רומניה, השלטון אפשר ליהודים או גרמנים להגר מרומניה למדינות אלו בהתאמה.
כתוצאה מריבוי טבעי נמוך, צ'אושסקו הפעיל מדיניות אגרסיבית שכללה הוצאה של ההפלות מלאכותיות אל מחוץ לחוק ואפליה משפטית נגד אנשים ללא ילדים.
מדיניות זו נחלה הצלחה בשנותיה הראשונות וגרמה לגל ילודה.
לאחר מספר שנים נבלמה העלייה בילודה בעקבות הפלות לא חוקיות.
מדיניות הממשל גרם למותן של יותר מ-9,000 נשים עקב הפלות בלתי חוקיות.
מספר גדול של ילדים הוכנסו לבתי יתומים על ידי הורים שלא יכלו לגדלם - דבר שהוביל לנערי רחוב רבים.
השלכה נוספת הייתה צפיפות בבתים ובבתי ספר.
פגיעות נוספות בזכויות האדם כללו פעילות משטרה חשאית בשם סקוריטטה, אשר נהגה לפגוע בפרטיות האזרחים.
אך עם זאת, הפגיעה בזכויות האדם לא השתוותה לזו שהתקיימה בשנות ה-50.
מבחינה כלכלית, צ'אושסקו המשיך במדיניות התיעוש של קודמו.
בשנים 1951–1974 גדל התוצר התעשייתי ברוטו בשיעור שנתי ממוצע של 13 אחוזים ברוטו.
באמצע שנות ה-70 השלטון ביצע פרויקטים רבים של שימור ופיתוח של בוקרשט.
העיר הורחבה בעיקר לכיוון דרום, מזרח ומערב.
שכונות מגורים בצפיפות גבוהה נבנו בפאתי העיר.
באותן השנים אף הוקמה מערכת רכבת תחתית.
מיזמי הפיתוח הרבים נפגעו כתוצאה מרעידת אדמה שהתרחשה בשנת 1977. באותן השנים השלטון קיים מדיניות אדריכלית בהשראת קוריאה הצפונית.
מדיניות זו כללה את הריסתם ושחזורם של כפרים, עיירות וערים קיימות, במדיה מלאה או חלקית, במטרה מוצהרת להפוך את רומניה ל"חברה סוציאליסטית מפותחת ".
המדיניות כללה בנייה מסיבית וצפופה.
מגמת הצמיחה נמשכה עד אמצע שנות ה-80. השכר הממוצע גדל יותר מפי שמונה ויותר מ-80% מאוכלוסיית המדינה עברו בתקופה זו לדירות חדשות.
למרות הצמיחה, רמת החיים ברומניה נשארה מהנמוכות באירופה, דבר שהוביל לאי שביעות רצון ציבורית, שהתבטאה במהומות ובניסיונות להפעיל אלימות כנגד צ'אושסקו.
באוקטובר 1981 אספסוף זועם זרק אבנים על מסוקו של צ'אושסקו בעת טיסה לטרנסילבניה.
צ'אושסקו רצה להחזיר את ההלוואות למערב, ולכן הוא נקט במדיניות צנע קשה שכללה קיצוב מזון וכיבוי קבוע של גז, חימום וחשמל.
הממשל אף פרסם הנחיות רשמיות על איך אפשר לאכול באופן מזין תוך הפחתת צריכת הקלוריות ברבע.
מדיניות זו שווקה כ"אכילה רציונלית" ו"כלי להפחתת השמנה".
לא היה מחסור במזון שגודל והופק ברומניה, אך הוא יוצא לשם תשלומי חובות לחו"ל, ולא לצריכה מקומית.
האמצעים במיכון ובכימיה של החקלאות סייעו להגדלת תפוקת התוצרת החקלאית.
בשנת 1950 נאספו למעלה מ-300 ק"ג דגנים לאדם, ואילו בשנת 1982 עלה הסכום לטון.
בסוף שנות השמונים, דו"ח האו"ם לפיתוח אנושי סיווג את רומניה כבעלת התפתחות אנושית גבוהה.
תוחלת החיים הייתה 71 שנים, שיעור האוריינות עמד על 96%, והתמ"ג הריאלי לנפש עמד על 3000 $.
בשנת 1985 רומניה ויוגוסלביה הפדרלית פתחו את תחנת הכוח ההידרואלקטרית שערי הברזל II.
אי מיושב שהיה בנהר הדנובה שקע במהלך הבנייה.
חשמל שנוצר מתחנת כוח זו חולק ביו רומניה הסוציאליסטית ליוגוסלביה וממשיך להתחלק בין רומניה לסרביה בצורה שווה.
בשנותיה האחרונות של רומניה הקומוניסטית, התחזקה השליטה הטוטליטרית של השלטון על החברה.
הצנזורה התרחבה, וכך גם כוחה של המשטרה החשאית.
בשנים אלו הגיע לשיא פולחן האישיות של צ'אושסקו, ודיוקנאות שלו נתלו בכל רחוב ובניין ציבורי.
כתוצאה מכך, חלה ירידה ניכרת בהכנסות התיירות, ומספר התיירים הזרים שביקרו ברומניה ירד ב-75%.
עם החלת מדיניות הפרסטרויקה והגלאסנוסט בברית המועצות על ידי מיכאיל גורבצ'וב, המדיניות הסטליניסטית של רומניה נראתה לא רלוונטית.
אם בעשורים הקודמים המערב נטה להתעלם מהפגיעה בזכויות אדם תמורת סחר, התעלמות זו פסקה עם ההתקרבות לסיום המלחמה הקרה.
ב-15 בנובמבר 1987 החלו מהומות אנטי-קומוניסטיות בבראשוב.
למרות המתחים הפנימיים, הצליחה רומניה לשלם את כל חובותיה החיצוניים (שעמדו על כ-11 מיליארד דולר) במרץ 1989, קודם לתחזיות השלטון.
ב-14 בנובמבר צ'אושסקו נבחר מחדש באופן רשמי למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית בוועידה ה-14 של המפלגה.
ב-17 בדצמבר פרצו מהומות המוניות בטימישוארה.
בניסיון להכניע את המהומות, המשטר הטיל עוצר כללי.
למרות העוצר, המהומות התפשטו לכל המדינה, והגיעו אף לבירה בוקרשט.
המהומות הגיעו לשיאן ב-21 בדצמבר, כאשר צ'אושסקו והמשטר ארגנו הפגנת תמיכה גדולה שבה השתתפו כ־80,000 מפגינים, ובה גינה צ'אושסקו בחריפות את האירועים בטימישוארה.
נאומו נתקל בבוז מצד ההמון, וניסיונותיו להשקיט את הקהל לא צלחו.