tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טקס ריקוד הקנים הוא התפתחות מודרנית של המנהג העתיק ה"אמקוואשו", טקס צניעות מסורתי במהלכו נאסר על נשים רווקות לקיים יחסי מין.
במהלך הימים בהם נערך הטקס, על נשים בנות 18 ומטה ועל גברים בני 19 ומטה ללבוש ביגוד שמזהה אותם כאסורים למגע מיני.
אדם שלא כיבד את החוק המסורתי, נקנס בחיה אחת, לרוב פרה.
הגדרת מסגרת הזמן במהלכה הטקס מתקיים, נעשתה על ידי הצ'יף והייתה לא קבועה.
בסיום תקופת הצניעות נשים שהגיעו לגיל נישואים רקדו מסביב לבית הצ'יף בבגדים מסורתיים צבעוניים.
ריקוד הקנים הוא צעדת נשים בהשתתפות עשרות אלפי משתתפות.
לרוב, הנשים הצעירות רוקדות חשופות חזה, ולבושות בחצאיות מסורתיות העשויות חרוזים וגדילים.
הן עונדות צמידים, שרשראות ועדיים שמסמלים את מעמדן המשפחתי ובאם הן מאורסות.
הנשים נושאות עימן קנים ארוכים, המופקדים בהגיען אל המלך.
מרבית המשתתפות הן צעירות בגילי העשרה, אך בצעידה באסוואטיני ישנן גם ילדות ואף פעוטות.
בממלכת אסוואטיני, ריקוד הקנים אומץ תחת שלטונו של הצ'יף סובהוזה השני בשנות ה-40 של המאה ה-20. הטקס הסווזי הוא בן שמונה ימים, כאשר תחילתו נחגגת באופן משפחתי ורק היומיים האחרונים הם חגיגה ציבורית שנערכת בכפר המלכותי לודז'ידזיני.
בשנותיה הראשונות של המסורת, הנשים הצעירות רקדו בפני המלכה על מנת להביע את נאמנותן כלפי משפחת המלוכה.
הן הגיעו מכל רחבי הממלכה לבושות בבגדים צבעוניים, ושרו שירים בשבח המלכה.
כיום, מתקיימת צעידה של נשים רבות לכבודו של המלך, שמטרתה לסמל את אחדותה של הממלכה.
כמו כן, המלך עשוי להפוך את אחת המשתתפות לכלתו, כפי שעשה כבר 15 פעמים, מסוואטי השלישי, מלך אסוואטיני.
מסורת חדשה זו, התפתחה והתרחבה, ובשנים האחרונות בין שישים לשבעים אלף נערות ונשים מרחבי הממלכה עולות לרגל לבית המלוכה על מנת לרקוד בפני מסוואטי השלישי.
עשרות אלפי הנשים מגיעות ברגל, באוטובוסים, בטרמפים, ואפילו נשלחות על גבי משאיות ממשלתיות ללודז'ידזיני.
שבט הזולו חוגג את טקס הקנים במשך ארבעה ימים בתחילת ספטמבר כל שנה סביב הארמון המלכותי אמכובני שבדרום אפריקה.
המסורת העתיקה חודשה באזור זה, בשנת 1991 על ידי המלך גודוויל ז'ולתיני, כאמצעי לעידוד צניעות ושמרנות מינית.
המלך ראה בעיכוב פעילות מינית של נשים עד הנישואים כאמצעי לצמצום הפצתו של נגיף האיידס.
על מנת להשתתף בטקס, על הנשים הצעירות לעבור בדיקת בתולין, כאשר הן יסומנו באופן פיזי אם הן היו פעילות מינית.
עם זאת, עבור עשרת אלפים הנערות שמשתתפות בטקס מדי שנה, מהווה ריקוד הקנים טקס מעבר והתבגרות המסמל את הפיכתן לנשים.
מוקד הטקס, והמקור לשמו הוא מצעד קני הנחל המבטא את הקשר המיתי העמוק של בני הזולו למסורת ולטבע.
כיום, ממשלת דרום אפריקה משתפת פעולה עם בית המלוכה של שבט הזולו על מנת לקדם במהלך האירוע זה לכידות חברתית ורעיונות חינוכיים.
כך למשל בשנת 2016, חברי פרלמנט קידמו במהלך חגיגות הקנים את המאבק בסחר בבני אדם.
ב-2017 משתמשי יוטיוב שהעלו קטעים שצולמו בטקס ריקוד הקנים באסוואטיני, גילו כי הסרטונים שלהם סווגו כתוכן מוגבל גיל.
אחד מהמשתתפים שהתוכן אותו העלה הוגבל היה לאזי דלמני, ראש חברת הפקות שפועלת לקידום, הגנה ושמירה של ערכים אפריקאים.
המדיניות הרשמית של יוטיוב מאפשרת עירום כאשר התוכן הוא רלוונטי תרבותית או מכיל הקשר נכון.
משום כך, דלמיני ארגן סדרת הפגנות נגד גוגל בהן טען כי יוטיוב הוא אתר גזעני ולא רגיש תרבותית.
מאבקו של דלמיני הצליח, וחברת יוטיוב התנצלה והסירה את המגבלות על הסרטונים.
המסורת השנתית של ריקוד הקנים, מעוררת לא פעם ביקורת ציבורית רחבה באסווטיני.
העלות הגבוהה של הטקס אשר במרכזו עומדים המלך ונשותיו, משווים למשפחת המלוכה תדמית בזבזנית.
ממלכת אסווטיני היא אחת מהמדינות העניות בעולם, בה 63 אחוזים מהאזרחים חיים מתחת לקו העוני.
הטקס ההמוני, יחד עם המנהג לחלק לנשות המלך החדשות מכוניות BMW וארמון משלהן, אינם מתיישבים עם מצבה הכלכלי הקשה של הממלכה.
כמו כן, אסווטיני היא גם אחת המדינות בהן תפוצת מגפת האיידס היא מגבוהות בעולם.
על כן, רבים רואים בריבוי הכלות הצעירות של המלך מסוואטי השלישי מסר שגוי לצעירים.
למעשה, ב-2005, הטקס השנתי כלל את ביטולו של איסור מלכותי על קיום יחסי מין עם בתולות, שהוצא ב-2001 במטרה להאט את התפשטות האיידס במדינה.
אלפי נשים צוו להסיר את צעיפי ההתנזרות שכרכו סביב צוואריהן על מנת לסמל עצמן כאסורות למגע.
ימים בודדים לאחר שפרסם את תקנה זו, התחתן מסוואטי עם נערה צעירה וקנס את עצמו בפרה אחת.
מהלך זה, הוביל למחאות רבות של צעירים על התנהלות המלך ביחס לצו שהוא עצמו קבע.
גם על טקס ריקוד הקנים שנערך על ידי שבט הזולו נמתחת ביקורת בשנים האחרונות.
ארגוני נשים קוראים למארגני הטקס, בראשם מלך זולו גודוויל זווליטהיני לסיים את מנהג בדיקת הבתולין הנערך במהלכו.
ארגונים אלו, טוענים כי הבדיקה היא פולשנית ופוגעת בזכויתיהן של הנשים הצעירות שעוברות אותה.
בתגובה לכך, זווליטהיני טען כי אחת המטרות של בדיקת הבתולין יחד עם הטקס היא מעקב ומניעה של פגיעות מיניות בילדות.
ריקוד ירח הוא אלבום גרסאות כיסוי של גידי גוב, שיצא לאור במאי 2003.
למרות שהאלבום ברובו גרסאות כיסוי לשירים ישנים מהקריירה שלו, הוציא גוב שיר אחד חדש בשם "נובמבר" שכתב והלחין עבורו אביב גפן.
השירים כולם עובדו והופקו מוזיקלית מחדש לאלבום על ידי עדי רנרט.
האלבום בהפקת יהודה עדר ואת המיתרים עיבד אילן מוכיח.
חליל, פיקולו - אילן סאלם
גיטרה - עמוס עבר הדני
כלי הקשה - רוני עברין
ארגון וניהול תזמורת כלי המיתר - אודי הרפז
עיבוד מיתרים - אילן מוכיח
ייעוץ אומנותי - יהודה עדר ואורלי דוקטורי סדובניק
ניהול - מיכל אוחיון ויסברג
יחסי ציבור - רותי מרום
הקלטות ומיקסים: אולפני זזה (ZaZa), מסטרינג: S.D.L.
תזמורת כלי המיתר הוקלטה באולפני D.B.
ריקוד בכיסא גלגלים הוא ענף ספורט נכים, הדומה לריקוד תחרותי למעט היותו מבוצע בידי רקדנים היושבים בכיסאות גלגלים, והוא אחד מענפי תחרויות המשחקים הפאראלימפיים.
התחרות הראשונה בריקוד בכיסא גלגלים נערכה בשוודיה בשנת 1968. תחרות בינלאומית ראשונה נערכה בשנת 1977 והחל משנת 1998 נערכות אליפויות העולם.
הריקוד בכיסא גלגלים מהווה טיפול שיקומי לנכה, אשר נהנה מפעילות חברתית, מוזיקלית, תנועתיות אשר משפיעים על רווחתו של הנכה והעלאת הערך העצמי שלו.
קיימים מספר סוגים של ריקוד בכיסא גלגלים:
Combi, כאשר השותף אינו משתמש בכיסא גלגלים
Duo, כאשר זוג משתמש ב-2 כיסאות גלגלים
Formation, כאשר בריקוד משתתפים מ-4 עד 8 זוגות
הזוגות מחולקים ל-2 קטגוריות בהתאם להיקף הפגיעה בגוף.
תחילת הענף הייתה בשנת 1988, בניסיונה של אורלי באור עם רקדן נכה אחד בבית הלוחם בחיפה.
באור איתרה את צורך הנכים בשילובם בתרבות הפנאי והעלתה את הרעיון לפתוח חוג ריקודים לנכי צה"ל בבית הלוחם.
ב-1989 הקימה את הלהקה הייצוגית "הורה גלגלים" ובהמשך את הנבחרת הייצוגית לריקודים סלוניים, בהם: סמבה, רומבה, צ'ה צ'ה צ'ה, פסדובלה, ג'ייב וגם פרי סטייל.
בשנת 2000 כשהשתלבה באור במערך השיקומי של בית החולים לוינשטיין, היא פיתחה תוכנית פעילות במוזיקה ותנועה, ונערכה להכשרת מדריכים חדשים בתחום הריקוד בכיסא גלגלים.
ב-2003 הקימה באור את להקת "גלגלי ראשון לציון".
ב-2004 הקימה במסגרת ארגון המדריכים והיוצרים לריקודי עם, הוועדה למחול לאוכלוסיות בעלות צרכים מיוחדים, המטפלת בפתיחת קורסים להסמכת מדריכים, ימי עיון, והשתלמויות בשיתוף משרד החינוך והתרבות, אשר נערכים במכללות, אוניברסיטאות וסמינרים למורים, ובמסגרות נוספות ברחבי הארץ.
ב- 1990 הוקמה להקת "הורה איל"ן חיפה" במרכז השיקום והספורט בקרית חיים, בחסות עמותת איל"ן חיפה.
ב- 1999 הוקמה להקת "גלגל במעגל" בהרצליה, על ידי עמותת קנ"ף.
מ-2014 הלהקה פועלת בחסות עירית הרצליה.
כוריאוגרף הלהקה רוני סימן טוב.
ב- 2004 הוקמה להקת "גלגלי רנ"י" של עמותת איל"ן (איגוד ישראלי לילדים נפגעים) כוריאוגרפית הלהקה לירון טביב.
הלהקות הייצוגיות הופיעו בארץ וברחבי העולם באירועים ובפסטיבלים.
נבחרת ישראל משתתפת באליפויות העולם ובאליפויות אירופה ואסיה, וזוכה להישגים רבים בתחום.
באליפות אירופה שנערכה בשנת 2018 זכתה נבחרת ישראל ב-8 מדליות.
ויטל זינגר זכתה במקום השלישי באליפות העולם ובמקום השני באליפות אירופה, 2018. ב-2022 זכתה יחד עם שון זיו, שותפה המורה לריקוד וכוריאוגרף, במדליית כסף ובמדליית ארד בגביע העולם.
תומר מרגלית היא אלופת אירופה, אלופת אסיה וסגנית אלופת העולם בריקוד בכיסא גלגלים 2022. בעקבות מלחמת חרבות הברזל, נאלצה להיעדר מאליפות העולם לשנות 2023.
בשיתוף פעולה בינלאומי, הגיעה ב-2016 להקת AXIS מאוקלנד לסדנה משותפת עם להקת איל"ן קריית חיים.
ב- 2017 הופיעה להקת "גלגל במעגל" בערב הדלקת המשואות - 69 למדינת ישראל - בהר הרצל עם השיר "ירושלים".
ב- 2022 הצמד תומר מרגלית ואוראל כלאף פתחו את טקס יום העצמאות ה-74 למדינת ישראל בריקוד סולו
ובהמשך הטקס השתתפה להקת "גלגלי רנ"י" של עמותת איל"ן בטקס יום העצמאות ה-74 למדינת ישראל, הצמד ויטל זינגר ושון זיו השתתף בטקס נעילת המכביה ה-21, ויש רקדנים שמלוהקים בפסטיבל כרמיאל, באירועי הפסטיגל ועוד.
ב- 2024 הצמד תומר מרגלית ואוראל כלאף הוזמנו להופיע בתוכנית רוקדים עם כוכבים בריקוד מרגש למען החזרת החטופים
ב-2024 הצמד תומר מרגלית ואוראל כלאף פתחו את טקס המשחקים פראלימפיים בפריז, עם חמישה נאמברים, כשכל נאמבר ארך כ-7 דקות, אותם היו צריכים ללמוד במשך שלושה חודשים בפריז.
השתתפותם של נכים באירועים השונים, הוא חלק משוויון הזדמנויות, העצמה ושילובם בחברה.
2004 - הספר" נכים ורוקדים" נכתב על ידי אורלי באור, הוצאת "כותרות"
רקדני גו-גו הם רקדנים המועסקים לאירוח קהל במועדוני לילה, או במקומות אחרים שבהם מנגנים מוזיקה.
מקורו של ריקוד גו-גו הוא בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בבר הצרפתי "Whisky a Gogo", שנמצא בז'ואן-לה-פן.
לאחר מכן, בינואר 1964, ריקוד הגו-גו הופיע גם במועדון הרוק הפופולרי ביותר בלוס אנג'לס, קליפורניה, "ויסקי אה גוגו".
רבים מרקדני הגו-גו במועדוני הלילה בשנות ה-60 של המאה ה-20, לבשו חצאיות מיני ומגפיים עם עקבים גבוהים.
בעלי מועדוני לילה באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, הגו אז את הרעיון להעסיק נשים לבושות בבגדים אלו, בשביל לבדר פטרונים.
בגיי ברים רבים, הופיעו רקדני גו-גו, המכונים לעיתים קרובות נערי גו-גו, ב-1965–1968. לאחר מכן, הופתעם של רקדני גו-גו בגיי ברים הופחתה, עד לתחייה מחדש ב-1988, כאשר ריקודי גו-גו נהפכו שוב לאופנתיים (ונשארו כך מאז).
כיום, רקדני גו-גוי הומוסקסואליים הם הרבה יותר פופולריים ונפוצים בתרבות האמריקאית, במיוחד בערים גדולות יותר כמו לוס אנג'לס וניו יורק.
בסצנת המועדונים של ימינו, ישנם יותר רקדני גו-גו, מאשר רקדניות גו-גו.
נכון להיום, עיריית וסט הוליווד חוגגת את ההיסטוריה והתרבות של ריקודי גו-גו על ידי אירוח יריד ופסטיבל רחוב שנתי, "יום הערכת רקדני הגו-גו" .
ריקוד האש היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגה דרמה שכתבה רמה בורשטין.
הופקה בסיוע קרן גשר לקולנוע רב תרבותי ועלתה לשידור ב-24 באפריל 2022 ביס.
לסדרה יש סיווג צפייה לגיל 14 ומעלה.
האדמו"ר מפאיירסלוב (קהילה חסידית בדיונית בצפון הארץ) הולך לעולמו, ובנו הבכור, נתן, אמור לרשת את מקומו, אלא שהוא מתקשה לקבל הכרה בכך משום שבעבר נהג להיות "רב של נשים".
על אף שהבטיח לא לעסוק בתחום עוד, הוא פוגש בפייגי, נערה בת 17, שמשנה את חייו.
בתחילת הסדרה פייגי מנסה להתאבד במקום עבודתו של הרב, והוא מציל אותה.
נשוי ללאה, ואביה של שיינה ושייע, האדמו"ר הנוכחי.
מוכתר על ידי הרב נתן.שייעעידו טאקואח של שיינה, בנם של שרוליק ולאההרבנית לאהחני אייזנשטיןאשתו של האדמו"ר שרוליק.
אמא של שיינה ושייע.שיינהנאיה בינשטוקנכדת האדמו"ר ובתו של שרוליקגיטי גורביץ'נלי מירה רוביןמנשות המתפרה, מסייעת לפייגי.
הצילומים לסדרה החלו בנובמבר 2020. חלק מהצילומים נערכו בטבריה, צפת וחלק מהצילומים נערכו בבית פרטי בהוד השרון.
הפסקול המקורי לסדרה נכתב והופק על ידי דניאל זמיר ודוד לביא.
חלקו הראשון של הפסקול יצא לאור ביוני 2022, ושיריו מושמעים בתחנות הרדיו.
יהודה לוי זכה על תפקידו בסדרה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל סירייס מאניה.
ריקוד האסם הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לאקרנים לראשונה בשנת 1929, הרביעי בסדרת סרטי "מיקי מאוס" והראשון מבין תריסר הסרטים הקצרים שיצאו במהלך אותה שנה.
הוא בוים על ידי וולט דיסני ואב אייוורקס ששימש בתור האנימטור הראשי.
על כרזת הסרט הכותרת כתובה כ"ריקוד אסם" (Barn Dance), בעוד שהכותרת המלאה מופיעה בפתיח הסרט.
"ריקוד האסם" אשר מופיע בכותרת הסרט הוא האירוע שמפגיש את מיני מאוס ושני המחזרים שלה: מיקי ופיט.
האחרונים וכלי הרכב שלהם נראים לראשונה מגיעים לביתה של מיני בניסיון לאסוף אותה לריקוד.
מיקי מופיע בעגלה עם הסוס שלו בעוד פיט במכונית שזה עתה נרכשה.
מיני בוחרת בתחילה בפיט להסיע אותה לריקוד אך המכונית מתקלקלת ומתפרקת באופן בלתי צפוי, רק אז היא פונה ועונה להזמנתו של מיקי.
מאוחר יותר באסם, מיקי ומיני נראים רוקדים יחד לצד שאר חיות חווה, אבל מיקי מתגלה כרקדן מגושם למדי בכך שהוא דורך שוב ושוב על רגליה של מיני.
כתוצאה מכך היא דוחה את הזמנתו לריקוד שני, ובמקום זאת היא מקבלת הצעתו של פיט, שמתגלה כשותף טוב יותר לריקוד.
מיקי המתוסכל מנסה לפתור את הבעיה שלו על ידי הנחת בלון במכנסיים שלו, שנראה שעוזר לו להיות "קל רגליים", והוא ניגש לבקש ממיני ריקוד נוסף.
מיני מסכימה ומופתעת לגלות כי כישורי הריקוד שלו השתפרו.
פיט, שמגלה במהרה את הטריק של מיקי, חושף אותו ומצביע עליו בפני מיני, שנגעלת בעליל מניסיון ההונאה שלו.
כתוצאה מכך, היא עוזבת את מיקי וממשיכה לרקוד עם פיט, ומשאירה את מיקי בוכה על הרצפה.
מיני מאוס – וולט דיסני
כמו הסרט הקודם של מיקי, "ספינת הקיטור וילי" משנת 1928, סרט זה תוכנן כסרט קולי, ויש בו הרבה שימושים בשמע, כולל מיקי שמשתמש בברווז חולף כצופר למכונית שלו.
גם סצנת הריקוד בסרט מדגימה את הכישרון ההולך וגובר של הסטודיו בשילוב פעולות מצוירות עם קצב מוזיקלי.
סרט זה בולט בכך שהוא מציג את מיקי נדחה על ידי מיני לטובת פיט, משהו שהיה נדיר אפילו בסרטים מצוירים עתידיים.
זהו גם מראה יוצא דופן של דמותו של פיט; בעוד הוא הוצג בעבר כנבל מאיים, כאן הוא ג'נטלמן מנומס.
בנוסף, מיקי לא הוצג כגיבור אלא כמחזר צעיר ולא יעיל למדי.
בעצב ובבכי שלו על כישלונו, מיקי נראה רגשי ופגיע בצורה יוצאת דופן.
סגנון הלבוש והמכונית של פיט היו ההשראה להופעתו בסרט הקצר "השג לך סוס!" משנת 2013.
עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily", כתב העת "Motion Picture News" ומגזין וראייטי נתנו לסרט ביקורות אשר החמיאו על האפקטים הקוליים והצד הקומי שבו.
"ריקוד השלדים" הוא סרט הנפשה קצר משנת 1929, אשר הפיק וביים וולט דיסני ואייר אב אייוורקס.
בסרט, ארבעה שלדים מאונשים רוקדים ומנגנים סביב בית קברות גדול ומפחיד - זוהי דוגמה קולנועית מודרנית לדימוי "ריקוד המוות" האירופאי מימי הביניים.
זהו הסרט הראשון בסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות".
הסרט מתחיל כאשר ינשוף יושב על ענף, מול ירח מלא, אשר מתנפח ומתרוקן כאשר הרוח נושבת.
ענף מופיע מימינו של הינשוף והופך ליד גדולה ומרושעת אשר מנסה לגעת בו, מה שמפחיד את הינשוף.
לאחר מכן, הסרט הקצר מציג כנסייה ברקע.
מולה יש גזע עם כמה ענפים הנעים ברוח.
מחוג הדקות בשעון הכנסייה מצלצל בשעה שתים עשרה בחצות, שגורם לפעמון הכנסייה להתחיל לצלצל, מה שגורם לקבוצת עטלפים לברוח ממגדל הפעמונים.
שני העטלפים האחרונים עפים לעבר המסך לפני שעכביש נופל מהעץ וזוחל ימינה, ולאחר מכן הולך מחוץ למסך.
בשלב הזה צללית של כלב מתנפחת ומתרוקנת עם יללה לעבר הירח, בעוד שני חתולים נלחמים על קבר.
הקרב מסתיים כאשר שלד מגיח לפתע מהקבר.
מה שמפחיד את החתולים, ובסופו של דבר גורם להם לברוח.
השלד הולך, רץ וקופץ עד שהוא שומע את קול הינשוף.
אשר מפחיד אותו, אז הוא מסתתר מאחורי קבר אחר.
השלד זורק את ראשו לעבר הינשוף, מוציא אותו החוצה.
ולאחר מכן, הראש נע בכוחות עצמו אל הקבר וחוזר לגופו.
ואחר כך, הם יוצאים מהקבר ומתחילים לרקוד.
בזמן הזה, אחד מהם מוציא שתי עצמות מאחד מבני זוגם ומנגן על עמוד השדרה, החוליות והראש שלו על מנת להפיק מוזיקה.
שלד אחר רוקד לבדו ואז מנגן בזנב של חתול ככינור.
והם ממהרים להסתתר, אך גופם מתנגש ומתמזג יחד.
השלדים, שהתערבבו כעת, חוזרים לקבר, ובכך מסתיים הסרט.
מגזין וראייטי (17 ביולי 1929): "הכותרת בעצם מספרת את הסיפור, אבל לא את מספר הצחוקים הכלולים בסרט המצויר הזה.
השיא מושג כאשר שלד אחד מנגן על עמוד השדרה של אחר בצורת קסילופון, תוך שימוש בזוג עצמות ירכיים כפטישים.
תזמון מושלם ליווי קסילו משלים את האפקט.
אחד זורק את הגולגולת שלו על ינשוף ומפיל את נוצותיו של האחרון.
ארבעה עצמות עושים שגרה אחידה שזה יללה.
כדי לקבוע את הסיום, תרנגול צועק עם שחר.
השלדים, במשך הלילה, צוללים לתוך קבר סמוך, מושכים את המכסה למטה אחריהם.
לצדם מגיעים זוג רגליים, איכשהו נותרו מאחור.
הם בועטים בלוח וזרוע גרומה מושיטה את ידה כדי למשוך אותם פנימה.
לא להביא את הילדים שלך".
הסרט היומי (21 ביולי 1929): "הנה אחד הנושאים המצוירים החדשים ביותר שהוצגו אי פעם על המסך.
כאן יש לנו חבורה של שלדים שמפילים את הצחוק על עצמותיהם, ועוד איך.
הם עושים קסילופון כשאחד מנגן את המנגינה על עמוד השדרה של האחרים.
הכל מתרחש בבית קברות, וזו יללה מההתחלה ועד הסוף, עם ינשוף ותרנגול מובאים לאווירה".
בשנת 1994, "ריקוד השלדים" נבחר במקום ה-18 מתוך 50 הקריקטורות הגדולות בכל הזמנים על ידי חברי תחום האנימציה.
על מנת למשוך מפיץ ארצי לסדרת "סימפוניות טיפשיות", וולט ורוי דיסני ארגנו את ריקוד השלד בתיאטרון קארתאי סירקל בלוס אנג'לס ובתיאטרון פוקס בסן פרנסיסקו ביוני 1929, בעוד פאט פאוורס ארגן זאת.
בתיאטרון רוקסי בניו יורק מיולי.
בתחילת אוגוסט, סרטי קולומביה הסכימה להפיץ את סדרת הסרטים, וריקוד השלדים נוגן כהקרנה של קולומביה בספטמבר ברוקסי, מה שהפך אותו לתמונה הראשונה בתולדות התיאטרון עם אירוסין חוזר.
במרץ 1931 דיווח הניו יורק טיימס שהסרט נאסר לצפייה בדנמרק בגלל היותו "מקאברי מדי".
ריקוד השלדים הופץ לצפייה ביתית ב-4 בדצמבר 2001 באוצרות וולט דיסני: סימפוניות טיפשיות – הסרטים המוזיקליים המונפשים ההיסטוריים וב-2 בדצמבר 2002 באוצרות וולט דיסני: מיקי מאוס בשחור לבן.
הסרט מופיע במשחק הווידאו Epic Mickey 2: The Power of Two כסרט קצר שניתן לנעילה.
היוצר BliSS הפיק שיר מוזיקה אלקטרונית באורך הסרט ה"מדבב" את הסרט.
ריקוד זלונגו הוא השם שניתן למקרה התאבדות המוני של נשות סולי אשר נמלטו מהכוחות העות'מאניים שפלשו לכפרי סולי ביוון העות'מאנית בשנת 1803. ברבות השנים, בתקופת מלחמת העצמאות היוונית, התפתח אתוס הריקוד, לפיו הנשים רקדו ריקוד טקסי תוך כדי שזרקו את ילדיהן מצוק הר זלונגו וקפצו אל מותן.
לאחר סדרה של סכסוכים של תושבי כפרי סולי שביוון העות'מאנית עם הסולטן הטורקי.
שלח הסולטן בדצמבר 1803 את הפאשא העות'מאני-אלבני עלי פאשא להכניעם.
עלי פאשא הטיל מצור על כפרי סולי.
במהלך המצור הבינו אנשי סולי כי תבוסתם קרבה, ועל כן החליטו למלט את הנשים והילדים מן הכפרים.
הם חילקו את הנשים והילדים לשלוש קבוצות, אשר יצאו מהכפרים בחשאי.
שתיים מהן הצליחו להגיע למקום מבטחים, אך הקבוצה שיצאה לעבר הר זלונגו, שמנתה כשישים נשים, התגלתה על ידי כוחות עות'מאנים.
באותו הזמן, הגברים שנותרו בכפרים הוכרעו על ידי כוחותיו של עלי פאשא ורובם נהרגו.
בשישה עשר בדצמבר, כשהבינו הנשים כי הן התגלו וכי הן עומדות להיות מובלות לשבי ולמעשי אונס, בזו אחר זו הן השליכו את ילדיהן מצוק הר זלונגו ולאחר מכן קפצו אף הן אל מותן
מעשה ההתאבדות קיבל את השם "ריקוד זלנגו" משום שבעדויות נטען כי הנשים, בקור רוח ומתוך התעלות הנפש, רקדו ריקוד טקסי לפני שקפצו אל מותן, ואת הילדים הן השליכו תוך כדי ריקוד.
ריקוד זלונגו שימש כאתוס לאומי במהלך מלחמת העצמאות היוונית.
בשנת 1888, המלומד וההיסטוריון פריקלס זרלנטיס הביע ספקות לגבי ריקוד זלונגוס, בעקבות מחקר ארכאולוגי שערך במקום.
כיום, למרות הקונזסוז לגבי ההתאבדות ההמונית, רבים מההיסטוריונים מפקפקים באתוס הריקוד והשירה של נשות סולי.
בשנים שלאחר המעשה התפרסם הסיפור ברחבי אירופה, והתגובות הולידו כמה יצירות אמנות שעסקו בטרגדיה.
בסלון פריז של 1827, הציג הצייר ההולנדי-צרפתי ארי שפר שני ציורים רומנטיים כשאחד מהם הוא "Les Femmes souliotes" (בתרגום מיוונית: "נשות הנשמה") בו תיאר את מעשה ההתאבדות.
הציור הוצג בסלון עד אפריל 1828 וכיום הוא מוצג במוזיאון הלובר.
כמו כן, קלוד פינט, צייר בסביבות שנת 1820 ציור שמן בשם "ריקוד זלונגו" ומוצג במוזיאון בנקי שביוון.
בשנת 1961 הושלמה בנייתה של אנדרטה בגובה 13 מטר על גבי הר זלונגו לזכר מעשה הגבורה של נשות סולי.
באנדרטה שעוצבה על ידי האמן George Zongolopoulos נראים שישה פסלים מונומנטלים מופשטים של נשים האוחזות אחת בשנייה ומייצגות את הנשים הרוקדות.
גובהם של הפסלים הולך וקטן עם התקרבותם לסף הצוק.
בשנת 1903, פרסם האמן היווני Sp.
Peresiades, מחזה מסוג דרמה אשר נכתב בהשראת אתוס מעשה נשות זלנגו.
המחזה הועלה לראשונה ב-1904 והשיר "ריקוד זלונגו" אשר היה חלק מהמחזה הפך במהרה לשיר עממי המזוהה עם העם היווני:
שיר הריקוד האלבני "Vallja e Zallongut" (ריקוד זלונגו) משנת 1961 אשר נכתב על ידי Sako Zihnni, הושפע אף הוא מההתאבדות בזלונגו:
ריקוד יהודי הוא ריקוד המזוהה עם יהודים ויהדות.
הריקוד שימש זמן רב על ידי יהודים כמדיום לביטוי שמחה ורגשות קהילתיים אחרים.
ריקוד הוא בילוי מועדף וממלא תפקיד בשמירה על מצוות דת.
ריקודים הקשורים למסורת אשכנזית וספרדית, במיוחד ריקודי חתונה יהודיים, הם חלק בלתי נפרד מההווי היהודי ברחבי העולם.
ריקודי עם הקשורים לציונות ולהקמת מדינת ישראל הפכו פופולריים בשנות החמישים.
בקרב יהודי אשכנז ריקוד לצלילי כליזמר היה חלק בלתי נפרד מחתונות בשטעטלים.
הריקוד היהודי הושפע ממסורות הריקוד המקומיות הלא-יהודיות, אך היו הבדלים ברורים, בעיקר בתנועות הידיים והזרועות, עם עבודת רגליים מורכבת יותר של הגברים הצעירים.
ההנהגה הרבנית התנגדה לריקודים מעורבים של גברים ונשים יחד, ונקטה אמצעים שונים למניעת או צמצום התופעה, בהצלחה חלקית.
ביהדות החסידית, הריקוד הוא כלי להבעת שמחה ומאמינים שהוא מטהר את הנפש, מקדם התרוממות רוח רוחנית ומאחד את הקהילה.
הריקוד מעורר שמחה ולכן יש לו השפעה טיפולית.
הורה הוא ריקוד מעגל יהודי.
יש הרוקדים הורה בחתונות יהודיות ובאירועים משמחים אחרים בקהילה היהודית.
הפופולריות של הורה בישראל מיוחסת על ידי אחדים לרקדן היהודי הרומני ברוך אגדתי.
בשנת 1924 יצר כוריאוגרפיה במופע של תיאטרון האוהל, שסייר ביישובי החלוצים של עמק יזרעאל .
"הורה אגדתי", כפי ששמו היה ידוע, זכה שם להצלחה.
הריקוד הושפע מהריקוד הרומני ומכמה מאפיינים של ריקודים רוסיים.
במהלך הזמן התפתח הריקוד, ובאמצע שנות ה-40 אמר יוצרו שעכשיו הוא הפך לריקוד עם אמיתי.
צעד תימני הוא צורת ריקוד המבוססת על דילוג במקום.
צעד תימני אופייני לצורת ריקוד זו.
הצעד התימני משתלב לעיתים קרובות בריקודים פומביים בחתונות ושמחות יהודיות.
להקת המחול ענבל מתמחה בריקוד תימני בישראל.
במסורת היהודית, הריקוד נתפס כביטוי דתי ורוחני של שמחה, הודיה ועבודת האל.
לאורך הדורות, המקורות משקפים יחס מורכב לריקוד, הנע בין הערכה לערכו הטקסי לבין קביעת גדרים הלכתיים.
במקרא מופיעים הריקוד והמחול בהקשרים של ניצחון צבאי, חגיגות לאומיות ועבודת הקודש.
המונחים המקראיים המזוהים עם הפעילות הם "מחול", "ריקוד", "פיזז" ו"כרכור".
בנות שילה: בספר שופטים מתואר מנהג קדום של ריקוד כרמים: "וְהִנֵּה אִם יֵצְאוּ בְנוֹת שִׁילוֹ לָחוּל בַּמְּחֹלוֹת", אירוע שחז"ל קישרו מאוחר יותר לחגיגות ט"ו באב ויום הכיפורים.
דוד המלך: אחד הרגעים המכוננים הוא העלאת ארון הברית לירושלים, אז מתואר דוד המלך כמי ש"מְכַרְכֵּר בְּכָל עֹז לִפְנֵי ה'".
ריקוד זה הפך לסמל של התבטלות רוחנית ושמחה דתית עילאית.
בתקופת בית שני הפך הריקוד לחלק בלתי נפרד מהטקסים במקדש ומהחיים הקהילתיים.
שמחת בית השואבה: המשנה מתארת בפירוט את החגיגות במקדש בסוכות: "חסידים ואנשי מעשה היו מרקדין לפניהם באבוקות של אור שבידיהן, ואומרים לפניהם דברי שירות ותשבחות".
שמחת חתן וכלה: חז"ל הדגישו את החובה לרקוד לפני הזוג הנישא כחלק ממצוות "לשמח חתן וכלה".
התלמוד דן בשאלה "כיצד מרקדין לפני הכלה", ומביא עדויות על אמוראים שהיו מרקדים עם בדי הדס.
מחול הצדיקים לעתיד לבוא: התלמוד מסיים את מסכת תענית בתיאור הגאולה: "עתיד הקדוש ברוך הוא לעשות מחול לצדיקים...
וכל אחד ואחד מראה באצבעו".
ברוסיה ובצרפת, נודעה בלט רוס שהייתה להקת מחול יהודית בעיקרה.
בארצות הברית, כוריאוגרפים ורקדנים יהודים היו דמויות מובילות בעולם המחול, בהם ג'רום רובינס, אנה סוקולוב, מייקל בנט, מייקל קיד, רון פילד, ארתור מאריי, הלן טמיריס ופרל לאנג.
לינקולן קרסטיין היה אחד ממייסדי בית הספר לבלט אמריקאי, הבלט האמריקאי והבלט של ניו יורק.
אחת מחלוצות המחול המודרני בישראלי הייתה גרטרוד קראוס שעלתה לארץ ישראל בשנת 1935. בתל אביב שכרה מרתף ובו ניהלה סטודיו.
בשנים 1950–1951 ייסדה את תיאטרון הבלט הישראלי, והפכה למנהלת האמנותית שלו.
המחול העכשווי בישראל מושפע מריקודי עם ישראלי וממסורות אירופאיות.
להקות המחול כוללות את להקת המחול הקיבוצית, להקת ענבל, להקת בת-דור ולהקת בת-שבע.
ריקוד היפ הופ הוא מגוון של סגנונות ריקודי רחוב, המבוצעים בעיקר למוזיקת היפ הופ, או שהתפתחו כחלק מתרבות ההיפ הופ.
ריקוד ההיפ הופ מושפע ממגוון רחב של סגנונות ריקוד, שנוצרו במקור בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי אפרו-אמריקאים, והפכו לפופולריים על ידי רקדנים אמריקנים שונים.
תוכנית הטלוויזיה האמריקנית "Soul Train" וסרטי הקולנוע האמריקנים "שיגעון הברייקדאנס", "Beat Street" ו-"Wild Style", אשר יצאו לאקרנים במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, הציגו את הרקדנים ואת סגנונות הריקוד הללו בתקופה מוקדמת יחסית של ההתפתחות שלהם, וסייעו באופן מהותי לספק חשיפה למיינסטרים עבור ריקוד ההיפ הופ.
בהמשך התפתחה גרסה מסחרית לריקוד ההיפ הופ, שזכתה לכינוי "New Style" ("הסגנון החדש") וסגנון של ריקוד ג'אז, שהושפע מריקוד ההיפ-הופ, שזכה לכינוי "ג'אז פאנק".
רקדנים בעלי הכשרה קלאסית פיתחו את הסגנונות הללו, על מנת ליצור כוריאוגרפיה מריקודי ההיפ הופ, שבוצעו באותה העת ברחוב.
בעקבות ההתפתחות הזו הפך ריקוד ההיפ הופ לפופולרי באולפני ריקוד רבים.
המסחור של ריקוד ההיפ הופ נמשך גם במהלך שנות ה-90 והעשור הראשון של המאה ה-21 כאשר באותה העת הופקו תוכניות טלוויזיה וסרטי קולנוע ששילבו ריקודי היפ הופ כגון "The Grind", "Planet B-Boy", "Rize", "StreetDance 3D", "America's Best Dance Crew", "Saigon Electric", וסדרת סרטי "סטפ אפ".
מה שמבדיל את ריקוד ההיפ הופ מצורות ריקוד אחרות הוא שלעיתים קרובות מדובר בריקוד מאולתר (המכונה "Freestyle") ולא מעט מהרקדנים שמבצעים ריקודי היפ הופ, עוסקים לעיתים רבות בתחרויות ריקוד בסגנון חופשי - המכונות גם "קרבות" (Battles).
סרטי קולנוע, תוכניות טלוויזיה והאינטרנט תרמו רבות לאורך השנים לעלייה בפופולרית של ריקוד ההיפ הופ מחוץ לארצות הברית.
ריקוד השטן: כת 7M בטיקטוק היא סדרה תיעודית אמריקאית משנת 2024 העוסקת בהאשמות כנגד חברת ניהול הכישרונות 7M Films (ובעיקר על פעילותה ככת) המגייסת רקדניות טיקטוק, ועוקב אחר חייה של הקורבן-לכאורה של הכת, מירנדה ווילקינג.
היא בוימה על ידי דרק דונן ויצאה לאור ב-29 במאי 2024 בשירות הזרמת המדיה נטפליקס.
רוב השחקנים בסדרה מגלמים את עצמם.
לאחר ניסיון כושל כמפיק בהוליווד, רוברט שין, כומר בכנסיית השכינה (Shekinah), מקים גוף שפועל ככנסייה וכניהול אמנים בשם 7 M Films.
הסדרה מתמקדת באחיות מירנדה ומלאני וילקינג, שהפכו לכוכבות טיקטוק, אך הקשר ביניהן נקטע כאשר מירנדה הצטרפה ל-7M וניתקה קשר עם משפחתה.
עדויות של חברים לשעבר בקבוצה חושפות כי שין שלט בחיי החברים: הוא סיפק להם דיור וניהל את עסקיהם, תוך שהוא מעודד אותם להקדיש עצמם לכנסייה ולנתק קשרים משפחתיים – תוך שימוש בשפה דתית ובמניפולציות רגשיות.
שין הכחיש את ההאשמות נגדו, ולא הוגשו נגדו אישומים פליליים.
חברת הניהול שלו עדיין פעילה.
עם זאת, שלושה מחברי הקבוצה לשעבר הגישו תביעה נגד שין בטענה על "הונאה, עבודת כפייה וסחר בבני אדם, ותקיפה מינית".
התביעה צפויה להגיע למשפט ביוני 2025.
באתר IMDb הסדרה מדורגת בדירוג של 6.1, באתר Rotten Tomatoes קיבלה ציון של 71%, ובגרדיאן היא דורגה עם שלושה וחצי כוכבים.
רבקה ניקולסון כתבה בגרדיאן בביקורת על הסדרה כי "יש בסדרה שפע של מרכיבים מזעזעים, חצופים וסנסציוניים...
הסדרה מעוררת שאלות קשות על כוחה של המדיה החברתית, פגיעותם של צעירים בעולם האינטרנטי, והגבול המטושטש בין קהילה תומכת לכת מסוכנת".
ריקוד האדמה (ביפנית: 神の子どもたちはみな踊る, באנגלית: after the quake) הוא קובץ של שישה סיפורים קצרים של הסופר היפני הרוקי מורקמי, שנכתב בשנים 1999–2000 ויצא לאור ביפן בשנת 2000. הספר יצא לאור בתרגום לאנגלית ב-2002, בתרגומו של ג'יי רובין (שהעיר בתרגומו שמורקמי התעקש על כך שהשם באנגלית יהיה באותיות קטנות).
כל הסיפורים מקושרים באופן משני לרעידת האדמה בעיר קובה , שהתרחשה ב-1995 והביאה למותם של כ-5,500 נפש ולהרס רב.
הספר יצא לאור בעברית ב-2008 בהוצאת כתר בתרגומה של מיכל דליות-בול.
הרוקי מורקמי אמנם נולד בקיוטו, אך ילדותו ונעוריו עברו עליו בעיר קובה ובערים הסמוכות אליה.
הסיפורים שב"ריקוד האדמה" חוזרים על מוטיבים, נושאים ואלמנטים הנפוצים בחלק גדול מהסיפורים הקצרים של מורקמי, אך מציגים גם כמה שינויים סגנוניים בולטים.
כל ששת הסיפורים מסופרים בגוף שלישי, בניגוד למספר בגוף ראשון המוכר הרבה יותר ביצירותיו הקצרות הקודמות של מורקמי.
בנוסף, רק אחד מהסיפורים מכיל אלמנטים על טבעיים ברורים, הנמצאים בדרך כלל ברוב הסיפורים של מורקמי.
כל הסיפורים מתרחשים בפברואר 1995, החודש שבין רעידת האדמה בקובה לבין התקפות הגז בטוקיו.
המתרגם ג'יי רובין אומר על האוסף: "הדמויות המרכזיות לאחר רעידת האדמה חיות הרחק מהחורבן הפיזי, אליו הן עדות רק מצפייה בטלוויזיה או מקריאה בעיתונים, אך עבור כל אחת מהן, ההרס האדיר ששחררה האדמה עצמה הופך למפנה.
נקודה בחייהם בה הם נאלצים להתמודד עם ריקנות שהם נשאו בתוכם במשך שנים."
אשתו של קומורה בן 26 הנשוי חמש שנים, עוזבת אותו לצמיתות לאחר שהיא מביטה בשידורי רעידת האדמה במשך חמישה ימים רצופים ואינה מגיבה לסביבה.
במכתב הפרידה היא אומרת שלחיות איתו זה כמו לחיות עם גוש אויר.
הוא טס לקושירו שבהוקאידו כדי למסור חבילה מעמית לעבודה לאחותו.
הוא נפגש עם האחות וידידה שלה.
הידידה מפתה את קומורה ואומרת לו שהתוך שלו נמצא בקופסה שהביא וכי אמנם הגיע מרחוק אך הוא רק יוצא לדרך.
ג'ונקו, בחורה צעירה הנמצאת בזוגיות עם קייסוקה, חובב גלישה ומוזיקת גראנג', מקבלת טלפון ממייאקה, גבר בשנות ה-40 לחייו, הנוהג להדליק מדורות על שפת הים בעיר קטנה במחוז איבראקי, מהעצים שנסחפו מן הים אל החוף.
מייאקה מספר כי נפלטו עצים רבים ומזמין אותה למדורה.
היא מגיעה עם קייסוקה הבוטה, שזמן מה אחרי שהודלקה המדורה חוזר אל דירתם.
מייאקה מספר לג'ונקו כי ניתק מזמן את קשריו עם אשתו ושני בניו שהתגוררו בקובה, וגם עתה, אחרי רעידת האדמה, הוא אינו מנסה למצאם.
הם מדברים על מוזרותו של מייאקה החושש ממקררים, מצייר ובעיקר חושב על מותו.
הם מגלים כי שניהם קשורים לסופר ג'ק לונדון ואחרי שג'ונקו מתוודה כי היא "ריקה עד תום", הם מחליטים למות ביחד, עכשיו.
אך מייאקה אומר שיעשו זאת רק לאחר שהמדורה תכבה.
יושיה בן ה־25 מתעורר עם הנגאובר קשה ומגיע למקום עבודתו בטוקיו רק בצהריים.
בחזרתו מהעבודה ברכבת הוא רואה גבר בשנות ה־50 לחייו חסר תנוך אוזן ומתחיל לעקוב אחריו ברכבת במונית וברגל, אך הגבר נעלם באופן מסתורי.
אמו סיפרה לו בנערותו כי נכנסה להריון מהגיניקולוג שלה שהיה חסר תנוך, אך זה התכחש לאבהותו כיוון שלטענתו היה מקצוען בשימוש באמצי מניעה.
בעקבות התכחשותו אמו כמעט התאבדה וניצלה כשאיש דת שכנע אותה לעבור לאמונה.
אותו איש דת טען תמיד בפני יושיה שהוא בן האלוהים.
בסוף המעקב אחר האיש חסר התנוך יושיה מגיע למגרש בייסבול נטוש באזור שומם.
הוא מתחיל לרקוד לפי קצב פנימי ואז נזכר שהאדמה שעליה הוא רוקד יכולה לרעוד, כפי שרעדה בקובה, שם נמצאת אמו.
סצוקי, רופאה בגיל המעבר, שחייתה שנים רבות בדטרויט וחוזרת ליפן בעקבות פרידה מבן זוגה האמריקאי, נזכרת בזמן הטיסה מתאילנד ליפן, בחופשה אותה סיימה עתה בתאילנד.
בחופשה ליווה אותה כנהג וכמדריך תאילנדי מבוגר בשם נימיט, ששימש 33 שנים כנהגו של איש עסקים נורווגי שחי בתאילנד.
סצוקי מספרת לנימיט כי נולדה וגדלה בקיוטו ונימיט שואל האם יש לה מכרים בקובה, שאינה כה רחוקה מקיוטו.
סצוקי עונה שלא, אך בליבה יודעת שיש לה מכר אחד בקובה, שהיא מייחלת למותו, כיוון שהיא מחזיקה אותו אחראי להפלה שעברה בצעירותה.
לפני סיום חופשתה לוקח אותה נימיט לזקנה המתגוררת בכפר עני, אשר מחזיקה את ידי סצוקי ורואה לתוך עיניה.
היא אומרת לסצוקי כי יש לה אבן לבנה בגוף וכי אם תאחוז בכוח בשעת חלום נחש שיצא מהקיר - הנחש יוציא ממנה את האבן.
סצוקי מזהה את האבן כהפלה שעברה ואיבנה את ליבה.
לפני סיום חופשתה וטיסתה ליפן, אומר נימיט לסצוקי כי עליה להתכונן למוות במובן של הורדת הילוך בחיים כדי שתוכל למות כמו שצריך וכי "לחיים ולמוות יש במובן מסוים אותו הערך,"
קטגירי הוא פקיד בבנק לחיסכון והלוואות המסור לתפקידו בגביית חובות הלוואות שלא נפרעו.
הוא חי בבדידות, ללא משפחה וללא חברים.
יום אחד מתגלה בדירתו צפרדע־קון, צפרדע בגובה שני מטר.
הצפרדע מגייס את קטגירי למשימה של שניהם, להילחם עם תולעת־קון המתכנן רעידת אדמה אדירה שתחריב את טוקיו, בעוצמה רבה יותר מזו שפגעה בקובה.
בשעה שקטגירי מתעורר בבית החולים, צפרדע־קון מגיע לחדר בית החולים של קטגירי ומספר לו שבזכות מאבקם ההירואי ניצלה טוקיו, אך צפרדע־קון נפגע ומתפרק לחתיכות בחדר בית החולים.
קטגירי מתעורר ואומר לאחות שחלם חלום אך "מה שרואים בעיניים הוא לא בהכרח אמיתי,".
ג'ונפיי וסיוקו הם ידידים מזמן האוניברסיטה.
ג'ונפיי מאוהב עוד מאז בסיוקו אך אינו מגלה לה.
אחרי שסיוקו התגרשה מחברם המשותף, ג'ונפיי משמש כעין דוד לסאלה, בתה של סיוקו.
בעקבות צפייה בטלוויזיה בתמונות מהרעש בקובה, סאלה מתעוררת כל לילה מביעות לילה בו מופיע איש רעידות האדמה.
ג'ונפיי וסיוקו מנסים להרגיעה על ידי סיפור על שני דובים שעשו עוגות דבש וג'ונפיי מגיע לידי החלטה לחשוף את אהבתו בפני סיוקו.
מבקר האינדפנדנט הבריטי כתב: "למרות כל האקטואליה הנראית לעין, מורקמי אינו חורג מחוץ לעולמו הבדיוני המשורטט בקפדנות.
המתבודדים חסרי השורשים המאכלסים את הסיפורים הללו, הנשים הזמינות המינית אך האניגמטיות, המנגנון הכמו-על-טבעי של מציאויות מקבילות וחיות מדברות; מעל הכל, טון הדיבור וההתפכחות נטולת המרירות.".
אלכס קלארק , מבקר הגרדיאן הבריטי, פותח את ביקורתו בציטוט ג'ונפיי, גיבור הסיפור "עוגת דבש", הטוען כי סוגת הסיפור הקצר נמצאת בדרך להיעלם, כפי שהדבר קורה עם שקופיות, ואומר כי ספרו החדש של מורקמי מוכיח את ההפך.
בסיפורים האלגנטיים המבריקים שב"ריקוד האדמה" הוא משחזר חלק מהאור וחלק מהמשמעות, בטענה שהאפשרות של רגעים של אופטימיות ושל חיבור היא לא משהו שאנחנו צריכים לקחת כמובן מאליו.
הדמיון הופך לפחות מותרות ויותר לחובה זו חובה שמורקמי עסוק ביצירת קיומה, לטובתנו.".
בכותרת מאמר הביקורת של דורון קורן, "האדמה רועדת והנפש נשברת לאט", הוא בא להדגיש את השברים הנפשיים שמעוררת רעידת האדמה הטראומתית.
הוא כותב: "גלי ההדף העקיפים שלו מטלטלים גם את גיבורי הספר.
כמו חידות זן, כמו שירי הייקו.
יפה, אבל לא ממש סוחף.".
גתית פז פותחת את ביקורתה על הספר במשפט: "בסיפורי הקובץ "ריקוד האדמה" קיים פער מרתק בין עוצמת ההתרחשויות המתוארות לבין ההתייחסות שוות-הנפש של הדמויות הפועלות להתרחשויות הללו.
הפער הזה, המוכר היטב לקוראיו הנאמנים של הרוקי מורקמי, נוכח בכל אחד מן הסיפורים.
הרהורים על חיים ומוות, התאבדויות, נטישות הרות-גורל - כל אלה מיטשטשים לכדי מעשה נוסף בחיי היומיום, כמו יצאה הדמות לרגע לקנות חפיסת סיגריות בפיצוצייה השכנה, ולא כאילו ריסקה בשנייה אחת את עולמה ואת עולמם של הקרובים לה.".
היא רואה בהקבלה של הסדקים שבאדמה לסדקים שבנפש האדם, כמכוונים לחידת הקיום - האישית והקוסמית עם השלכות לתחום הדתי, המיסטי והמטפיסי.
לטענתה, החידה, היא מנוע יצירתי הנוכח בכל ספרי מורקמי.
"החידה היא חלק אינטגרלי מהחיים, וכך גם המוות, שהוא אולי החידה האנושית הגדולה ביותר.
גיבוריו של מורקמי מכירים בכך, ופוגשים במוות שוב ושוב עד שהוא נהפך לחלק מחייהם.".
היא מציינת כי חמשת הסיפורים הראשונים בקובץ מסתיימים בחידה - כיוון שעדיין יש לקורא שאלה פתוחה שלא נפתרה.
רק לסיפור השישי והאחרון יש "סוף סגור".
פז כותבת: "ניתן גם לראות בסיום האופטימי מחווה מטעם המחבר, המקבל את טיב הקיום האנושי על אפשרויותיו השונות ומכוון גם אל נקודות האור, הרוגע וההשלמה שאצורות בקרבו.".
טְרַאמְפּ שִׁימִי או רִיקּוּד טְרַאמְפּ (מאנגלית: Trump shimmy, Trump dance) מתייחס לתנועת גוף ייחודית המתקשרת לנשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, שנצפתה לעיתים קרובות במהלך הופעות פומביות, עצרות או נאומים שלו.
התנועה משכה תשומת לב ברשתות החברתיות ובתקשורת גם בשל הניגוד בין הבעותיו הרציניות בדרך כלל לבין הגינונים הבלתי פורמליים.
הריקוד הפך ויראלי גם בקרב סלבריטאים וספורטאים שונים.
ריקוד טראמפ בדרך כלל כולל סיבוב קל של הגו, מלווה בתנועות עדינות ומעט ריתמיות של פלג הגוף העליון.
ידיו לרוב נשארות יחסית יציבות או בצדי הגוף, בעוד שהגוף זז מצד לצד, והמחווה מלווה לעיתים קרובות בחיוך או בהנהון ראש.
התנועה נראית לעיתים קרובות ברגעים בהם טראמפ באינטראקציה עם הקהל, במיוחד במהלך עצרות הבחירות או נאומים פומביים.
טראמפ שימי הפך למזוהה וידוע ברחבי העולם במיוחד במהלך קמפייני הבחירות של טראמפ בשנים 2016, 2020 ו 2024. הוא משך תשומת לב על כך שהוא מהווה מחווה בלתי צפויה ובלתי פורמלית מאדם שלרוב שמר על יציבות ושפת גוף מרוסנת.
רבים מהפרשנים ומשתמשי הרשתות החברתיות שמו לב לתנועה זו, מה שהוביל לשיתופים ולהתייחסויות אליה באופן הומוריסטי או מקניט על ידי מתנגדיו הפוליטיים או רשתות תקשורת המזוהות עם הדמוקרטים.
למרות שהיא לא נחשבת למהלך ריקוד במובן המסורתי, השימי של טראמפ הפך להיות מחווה מזוהה עם הנשיא.
היא לעיתים נתפסה כהפגנת ביטחון, כאשר חלק מהאנשים ראו בה דרך עבור טראמפ להתחבר עם תומכיו או להדגיש רגעי התלהבות בנאומיו.
בנוסף להימצאותה בתקשורת, השימי של טראמפ הפך לחלק מתרבות האינטרנט, שם היא לעיתים קרובות הוצגה בהומור בממים, GIFים ועריכות וידאו.
לעיתים קרובות הייתה מוצגת כניגוד לתנועות ריסוניות ומסודרות של דמויות פוליטיות אחרות, מה שתרם לתפיסה של סגנונו הייחודי של טראמפ בתקשורת.
המהלך גם עורר דיונים על שפת גוף ותקשורת לא מילולית בפוליטיקה, שכן ה"שימי של טראמפ" נתפס כסטייה מהתמונה המסורתית של הנשיא.
מאז 2016, הוא ממשיך להיות מוזכר בתרבות הפופולרית כסמל לאישיותו של טראמפ ולגישתו לדיבור ציבורי.
ריקוד המתים היא בלדה בת שבעה בתים מאת גתה שנכתבה בשנת 1813.
הבלדה עוסקת בנושאים של פחד, חטא וחרטה.
היא מתארת את הקשר בין החיים למוות, ואת הרגע שבו אדם עובר את הגבול המוסרי כאשר הוא גונב את תכריך המתים.
השומר, שמבצע את המעשה מתוך זלזול, מוצא את עצמו מתמודד עם תוצאות המעשה כאשר אחד מהשלדים יוצא לחפש את התכריך הגנוב.
הבלדה מציגה את המתח בין החיים והמתים, ואת תחושת הפחד והחרטה שבאה בעקבות חטא, כשהשלד כמעט תופס את השומר אך בסופו של דבר המעשה מסתיים בצורה טרגית.
גתה כתב את הבלדה הזו בסביבות 1813, כשהוא נסע לטפליצה שבצ'כיה מכדי להימלט ממלחמות נפוליאון.
משם שלח את הבלדה לבנו, אוגוסט , בדואר.
ב-1815 הוא דאג להדפיס ולפרסם אותה.
השעה חצות, ראשית, הבלדה מתחילה בשומר המשגיח וצופה על בית הקברות ממגדל הכנסייה.
לפתע, הקברים נפתחים והמתים קמים מקבריהם, יוצאים החוצה ומתחילים להתאסף ולרקוד.
במהלך הריקוד, התכריכים שעליהם מפריעים להם, ולכן הם מסירים אותם ומשאירים אותם פזורים ברחבת בית הקברות.
השומר רואה את כל זה כמעשה מגוחך, ומחליט לגנוב את אחד מהתכריכים.
הוא מתגנב לשם, לוקח תכריך, ומצליח להימלט אל מגדל הכנסייה בלי שהשלדים שמים לב.
כאשר הריקוד נגמר, אחד מהשלדים לא מצליח לשוב לקברו כי הוא לא מוצא את תכריכיו.
הוא מבין שגזל אותו השומר ומתחיל לחפש אותו.
מכיוון שהוא לא יכול להיכנס דרך דלתות הכנסייה, הוא מטפס על קירות הכנסייה כדי להגיע למגדל.
השומר, שמפחד ומתחרט על מעשהו, רואה את השלד מתקרב אליו.
באותו זמן שהשלד כמעט תופס את התכריך שנתקע על קרס ממתכת, פעמון הכנסייה מצלצל בשעה אחת, מה שמסמן את סופה של שעת הכישוף, וכתוצאה מכך, השלד נופל אל תוך החצר שם הוא מתרסק.
ריקוד האריה (בסינית מפושטת: 舞狮; בסינית מסורתית: 舞獅; בפין-יין: wǔshī) הוא ריקוד מסורתי בתרבות הסינית ובמדינות דרום-מזרח אסיה, שבו מבצעים הרקדנים תנועות המדמות אריה תוך שימוש בתחפושת אריה צבעונית.
הריקוד נחשב כסמל למזל טוב ושגשוג, והוא מבוצע בדרך כלל במהלך ראש השנה הסינית, בפסטיבלים מסורתיים, באירועים דתיים, חתונות ואירועים מיוחדים אחרים.
ישנם שני סגנונות עיקריים של ריקוד האריה:
האריה הצפוני: סגנון זה מאופיין בתנועות אקרובטיות, הכוללות קפיצות וגלגולים.
התלבושות בסגנון זה פשוטות יחסית ומאפשרות תנועה רבה.
האריה הדרומי: סגנון זה מתמקד בחיקוי התנהגות האריה, וכולל תנועות גירוד, ליקוק וניעור הגוף.
התלבושות בסגנון זה צבעוניות ומעוצבות יותר, והביצועים כוללים לעיתים משחק עם כדור.
מאז ימי קדם קיימת בסין מסורת עתיקה של ריקוד בתחפושות של בעלי חיים.
מופעים מסוג זה מתוארים בטקסטים עתיקים, בהם שו ג'ינג.
בסין העתיקה התפתח ריקוד האריה מעט לפני שושלת טאנג (618–907 לספירה).
באותה עת לא היו אריות בסין, אך הסינים הכירו את האריה באמצעות מסורות וסיפורים שהגיעו מהודו ומממלכת פרס דרך מרכז אסיה.
במהלך שושלת טאנג הריקוד היה חלק מסדרת טקסים מלכותיים ונקרא "מוזיקת השלום הגדול".
בריקוד האריה משולבים אלמנטים של אמנויות לחימה סיניות, והוא מלווה במוזיקה קצבית הכוללת תופים, מצלתיים וגונג.
הריקוד מסמל כוח, חוכמה ועליונות, ועל פי המסורת הסינית הוא מרחיק רוחות רפאים ומביא מזל טוב.
ריקוד האריה התפשט והוא כיום נפוץ ברחבי העולם, במיוחד בדרום-מזרח אסיה, בעיקר במקומות בהם יש קהילות של מהגרים מסין.
גרסאות של ריקוד האריה נפוצות ביפן, וייטנאם, קוריאה הדרומית, באזורי ההימלאיה בטיבט והודו, וכן באינדונזיה.
ריקוד דומה, שאינו ממקור סיני, קיים בגמביה ובמספר אזורים באפריקה הסמוכים לגמביה.
ריקוד הצללים המאושרים הוא אסופת סיפורים קצרים מאת אליס מונרו, סופרת קנדית כלת פרס נובל לספרות לשנת 2013. הספר יצא לאור לראשונה באנגלית בשנת 1968, ובעברית בשנת 2014 בהוצאת מחברות לספרות, הפועלת במסגרת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, בתרגומה של אורטל אריכה.
הנושא המרכזי של רוב סיפוריו הוא חוויות בתהליך ההתבגרות של ילדות, נערות ונשים צעירות.
זהו ספר הביכורים של אליס מונרו.
הסיפורים נכתבו בשנים 1953–1967. חלק מהסיפורים התפרסמו בשנים שלפני פרסום הספר במגזינים קטנים בקנדה.
חמישה עשר הסיפורים הקצרים מתרחשים בין שנות ה-30 של המאה ה-20 לשנות ה-50 באותה מאה.
הם מסופרים בעיקר מנקודת מבטן של ילדות, נערות ונשים צעירות שהן ריאליסטיות ובעלות כושר הבחנה חד.
המוציא לאור בעברית תיאר את הספר במילים: "אליס מונרו משרטטת דיוקנים של ההוויה האנושית ומעלה שאלות קיומיות דרך תיאורי היומיום שלנו, אנשים קטנים, רגשות גדולים".
הסיפורים מתרחשים בעיקר בחיי היומיום הפרובינציאליים והצנועים בעיירות ובכפרים של דרום מערב אונטריו, המקום בו גדלה הסופרת.
"ריקוד הצללים המאושרים" הוא תרגום שם הקטע המוזיקלי "Dance des ombres heureuses" מתוך האופרה "אורפיאו ואאורידיצ'ה" מאת כריסטוף ויליבלד גלוק.
זהו שם הסיפור החותם את אסופת הסיפורים ובו מנגנת נערה בעלת צרכים מיוחדים את הקטע המוזיקלי בכישרון רב.
הספר מוקדש לרוברט א' לֵיידלוֹ (אביה של הסופרת).
הקאובוי של האחים ווֹקֶר - על רקע תקופת השפל הגדול, האב שהוא סוכן נוסע, יוצא עם ילדיו הקטנים ליום עבודה וסוטה ממסלולו הקבוע.
הוא פוגש בת גילו, אולי אהובתו בנעוריו, שלא פגש אותה שנים רבות.
הבת המספרת, מתוודעת למורכבות חיי המבוגרים ולעיצבונו של אביה בנסיעתם הביתה.
הסיפור הוא בעל רקע אוטוביוגרפי, ונכתב ב-1967 כאחד משלושת הסיפורים האחרונים שנכנסו לאסופה.
חלונות בוהקים - מרי, אשה עם ילד צעיר, משוחחת עם גברת פולרטון, שכנתה בגיל העמידה, אמנם הגברת אינה נחמדה, אך מרי אוהבת לשמוע את סיפוריה.
היא בדרכה למסיבת יום הולדת שבה משתתף בנה.
כל ההורים האחרים סבורים שביתה הישן והחצר המוזנחת של גברת פולרטון פוגעים במראה השכונה שרוב בתיה חדשים ופוגעים בקהילה.
רק מרי טוענת שאין להפקיע את שטח הבית עבור דרך חדשה שמתוכננת, כיוון שגברת פולרטון ותיקה מאוד בשכונה.
בכך היא מבינה שבשיחת החולין הבאה תהיה היא והתנגדותה הנושא המרכזי בשיחה.
הסיפור מבוסס על סיפורה של אישה מבוגרת מצפון ונקובר.
תמונות - תמונה 1: מרי מקווייד היא רווקה זקנה, בת הדוד של האב, המשמשת כאחות בייתית.
תחילה היא מטפלת בסבה של הילדה המספרת, הנוטֶה למות.
לאחר מספר שנים היא עוברת לבית הילדה ומטפלת באמה החולה.
היא דמות נוקשה ומתלוננת שאינה אהובה על הילדה.
תמונה 2: הילדה יוצאת עם אביה לסיור קו מלכודות ליד הנהר באביב הקר.
הם פוגשים את ג'ו פיפן המתבודד הנושא גרזן, שמפחיד תחילה את הילדה.
הם מתארחים בבור באדמה, שהוא עכשיו ביתו של פיפן, אחרי שכנראה שרף את ביתו.
הילדה חולקת סודות עם אביה ומרגישה בוגרת בשל כך.
שני החלקים המרכיבים את הסיפור הם בעלי רקע אוטוביוגרפי.
נכתב ב-1967 כאחד משלושת הסיפורים האחרונים שנכנסו לאסופה.
תודה על הטרמפ - המספר הוא בחור צעיר, היושב עם בן דודו ג'ורג' במסעדה בעיירה נידחת.
הם זרים במקום ובאו לבקר את אימותיהם במחנה בריאות לנשים.
ג'ורג להוט לבלות עם בחורות והם אוספים במכונית המספר שתי צעירות בנות 17, אדלייד ולוֹאיס, הנראות כמוכנות לשתף פעולה.
הם קונים ויסקי לא חוקי ונוסעים ליער.
ג'ורג' ואדלייד נשארים במכונית בשעה שהמספר ולוֹאיס יוצאים לטייל ביער.
זהו הסיפור היחידי באסופה שבו המספר הוא גבר.
המשרד - המספרת היא סופרת, המחליטה לשכור משרד שבו תוכל לכתוב בשקט, רחוקה מטרדות הטיפול בבית ובילדים.
היא שוכרת אותו אצל הזוג מאלי בבניין מסחרי.
אף על פי שהמקום הצנוע אהוב עליה, היא מוטרדת ללא הפסק על ידי מר מאלי, שתחילה מביא לה מתנות וממשיך בהאשמות חסרות שחר על חייה המופקרים.
זהו סיפור שהתרחש בפועל ב-1960 או 1961, בעת מגוריה בוונקובר.
ב-1978 התייחסה אליו כ"הסיפור האוטוביוגרפי הברור ביותר שכתבתי".
טיפת מזור - המספרת נזכרת בהתאהבותה בנער; בייסורי האהבה ובשמרטפות שעשתה אצל משפחת ברימן שהסתיימה בשערורייה לאחר שהשתכרה, הקיאה והביאה את חבריה שיעזרו לה לטפל בה.
זמן המוות - סיפור אודות מותו של התינוק בני פארי.
אמו הענייה ליאונה, השאירה את ילדיה הקטנים והמוזנחים בהשגחת בתה בת ה-9, היַלְדָה-זמרת, פטרישיה, והלכה לשכנתה לתפור שמלה לפטרישיה להופעתה.
בני הקטן נכווה ממים רותחים שהכינה פטרישיה כדי לשטוף את הבית המזוהם ונפטר בבית החולים.
זהו הסיפור הראשון שכתבה מונרו ב-1953. מבוסס על מקרה אמיתי שקרה בעיירה של מונרו בעת היותה בת שמונה.
היום של הפרפר - מיירה בת העשר וחצי היא חדשה בעיירה ומתקשה להיקלט בין שאר הבנות בבית הספר עקב ההכרח להשגיח בבית הספר על אחיה הצעיר.
אולם המספרת, בכל זאת נקשרת אליה, עד אשר מיירה נעלמת ומתברר כי חלתה במחלת דם ומאושפזת בבית חולים.
הבנות מארגנות לה מסיבת יום הולדת בבית החולים אף על פי שאין זה תאריך הולדתה.
היצירה התפרסמה לראשונה ב-1956 בשם "להתראות מיירה".
בנים ובנות - המספרת נזכרת בילדותה על רקע החיים בחווה, גידול השועלים והריגתם, הרג סוסים לבָּשָר, היחסים עם אחיה הצעיר ועם אמה ואביה על רקע המעבר מהתייחסותם אליה כילדה קטנה אל יחס כילדה גדולה.
בעל רקע אוטוביוגרפי, בעיקר בנושא ההתייחסות המשפחתית לתפקידים המגדריים.
גלויה - המספרת, הלן, צעירה המקיימת זוגיות עם קלייר, גבר בעל ייחוס משפחתי ומבוגר ממנה, המבטיח לשאתה לאשה כשאמו המבוגרת תמות.
אז מתברר כי מיד אחרי שקלייר שלח גלויה ידידותית מחופשתו בפלורידה, הוא נישא לאשה אחרת.
המספרת מתמודדת עם משבר הבגידה והנטישה.
שמלה אדומה — 1946 - המספרת מתכוננת לנשף האביב בשנתה הראשונה בתיכון.
היא מתמודדת עם הקשיים להתקבלות חברתית.
בנשף היא מרגישה דחויה אך מעשנת בשירותים עם תלמידת י"ב, היוצרת לה מודל לחיקוי לעצמאות נשית ובסיום רוקדת עם בחור המלווה אותה לביתה.
התפרסם לראשונה ב-1965 במגזין "Le Montréaler".
יום ראשון אחר הצהריים - אלווה, נערה בגיל תיכון, מהכפר, משמשת כעוזרת בבית משפחת גאנט העשירה, בעיר סמוכה.
על רקע יום ראשון בצהריים, בו כל המשפחה וגם ידידים מתאספים בבית גאנט, מתוארים יחסיה עם גברת גאנט ושאר המשפחה.
הסיפור מבוסס על ניסיונה של מונרו מכך שמשפחתה העסיקה עוזרת ומניסיונה האישי כעוזרת־בית בבית משפחה אמידה בטורונטו ב-1948. נכתב בין השנים 1959-1953.
טיול אל החוף - מיי בת ה-11, הייזל - אם יחידנית בת 33 והסבתא בת ה-78 מתגוררות ומתפעלות חנות ותחנת דלק על כביש שומם.
הסבתא קשוחה ושולטת בכל המתרחש בבית.
היא מציעה למיי שיסעו לחוף המערבי לבקר את בנה.
לחנות מגיע מהפנט חובב ומציע להפנט את הסבתא.
השלום של אוּטרֶכט - חלק 1: דו"ח בעל רקע אוטוביוגרפי מובהק, של המספרת הנמצאת יחד עם אחותה, מאדי, בבית אמם לאחר פטירתה אחרי מחלה ארוכה, בו היא דנה ביחסי האחיות וביחסים עם האם והעיירה.
מציאת דפים במגירה ובה דפי סיכומים מזמן לימודי התיכון שלה (השלום של אוטרכט) פותחת דיון עצמי בנושא הנוסטלגיה.
חלק 2: המספרת מבקרת את דודותיה, אנני ולו המתגוררות בבית אחד בעיירה.
הן מספרות לה על החודשים האחרונים בחיי אמה.
הסיפור מסתיים בכך שמאדי, שטיפלה באם בכל שנות מחלתה, מודה שהיא לא מסוגלת לעזוב את העיירה ולפתוח בדרך חדשה.
נכתב לאחר שב-1961 שבה מביקור בעיירת ילדותה, כשנה וחצי לאחר מות אמה.
ריקוד הצללים המאושרים - המספרת, כנראה נערה צעירה, הולכת יחד עם אמה למסיבה שנתית מסורתית שמארגנת בביתה המורה הוותיקה לפסנתר, מיס מרסאלס.
האם וגם נשים אחרות מגיעות רק לשם הנימוס לאירוע שהוא מעט ביזארי.
בשעה שהמספרת מנגנת את הקטע האחרון במסיבה, מגיעה קבוצה של ילדים בעלי צרכים מיוחדים מבית ספר סמוך, שגם הם תלמידיה של מיס מרסאלס ומאריכים את המסיבה כשהם מנגנים את קטעיהם.
האמהות חשות דחייה, אך נאלצות להישאר מפאת הנימוס.
בקטע האחרון, מנגנת נערה בגיל המספרת, בכישרון אשר הופך את הצלילים למוזיקה בעלת איכות ומשמעות.
ג'ונת'ן ליבסון מהאטלנטיק, משווה ב-2019 את הספר לספרים שהוציאה בהמשך דרכה.
הוא טוען כי כאן הסיפורים קצרים יותר, מונעי עלילה יותר, ובעלי מבנה נרטיבי קונבנציונלי יותר.
יש להם גם תלות הדדית מהותית.
הוא מוצא שכמו "דבלינאים" של ג'יימס ג'ויס או "וינסבורג, אוהיו" של שרווד אנדרסון, הספר מתגבש סביב תחושת מקום - דרום-מערב אונטריו הכפרית - באותה מידה שהוא מתגבש סביב נושאים חופפים.
בסביבה בלתי סלחנית זו הציפיות מילדים וילדות נראות ישנות ומושרשות היטב.
הוא טוען כי "מסיפור לסיפור, חשים כמיהה מתמשכת לעצמאות.
הרצון לדבר - הצורך הכואב לזעוק עוול אישי או חברתי - נאבק במשקלם הכבד של סטנדרטים קולקטיביים.
בסיום ביקורתו הוא משבח את הספר: "מונרו פשוט יוצרת קסם.
אין מילה אחרת לתאר זאת.".
אריק גלסנר מוצא כי סיפוריה המוקדמים של מונרו אינם מעודנים כמו יצירתה המאוחרת.
אך לדעתו, "דווקא היעדר המהוקצעות המסוים שלהם (מינורי ביותר, מורגש, בעצם, רק בהשוואה למונרו המלוטשת המבוגרת יותר) תורם לגדולתם ולא מפחית ממנה.
הוא גם מוצא כי מספר סיפורים עוסקים באופן ישיר יותר מכפי שהורגלנו ממונרו בתמות פמיניסטיות.
ריקוד החיים הוא ציור משנת 1899 מאת הצייר הנורווגי אדווארד מונק.
היצירה נוצרה בסוף המאה ה-19, תקופה שבה עסק מונק בהרחבה בנושאים של אהבה, תשוקה, קנאה ומוות, ונחשבת לחלק ממכלול רעיוני רחב שבו החיים האנושיים מתוארים כתהליך דרמטי מתמשך.
במרכז הציור מוצגת סצנת ריקוד על חוף ים בשעת ערב, ובה שלוש דמויות נשיות המייצגות שלבים שונים בחיי האישה: משמאל נערה צעירה ולבושה בלבן, סמל לתמימות ולהתחלה; במרכז אישה הרוקדת עם גבר, המגלמת את שלב האהבה והחושניות; ומימין אישה לבושה שחור, קפואה במקומה, המבטאת כאב, אובדן וחרדה.
הדמות הגברית במרכז מזוהה עם מונק עצמו, והנשים כולן דומות במראן לטולה לארסן, בת זוגו, כאשר גם הדמויות הנשיות הרוקדות ברקע עשויות לייצג אותה.
הקומפוזיציה מאזכרת את המוטיב של "אישה בשלושה שלבים", אך מציגה אותו בהקשר דרמטי ונרטיבי רחב יותר.
מונק עושה שימוש בעומק המרחב כציר זמן, מן העבר הרחוק שברקע ועד ההווה שבחזית הציור.
מקור הדחף הראשוני ל"ריקוד החיים" מתואר באמצעות השמש ועמוד האור המשתקף בים, שממנו נובעת אנרגיית החיים.
בהמשך נראית נערה בודדה הממתינה לבן זוג, ולאחריה קבוצת גברים המתחרים על חיבתה, שלב שבו מתעוררת הקנאה.
בשלבים הקרובים יותר לצופה מתוארים חיזור, תשוקה ואלימות יצרית, בדמות גבר חומדני שדיוקנו הוא קריקטורה של המחזאי גונאר הייברג, כלפיו חש מונק קנאה.
הזוג שבחזית מייצג את השלב הסופי, שבו ריקוד החיים הופך לריקוד מוות: בני הזוג נעים כמתוך שינה, לכודים בגורלם וללא קשר עין ביניהם.
שמלתה האדומה של האישה כורכת את רגלי הגבר וכמעט כולאת אותו, והדימוי כולו מבטא קץ החיים היצירתיים והביולוגיים כאחד.
שם היצירה נקשר גם למחזה הדני Dansen gaar: drama i fem akter משנת 1898 מאת הסופר והמחזאי הלגה רודה.
המחזה, שפורסם שנה אחת בלבד לפני ציורו של מונק, עוסק בדרמה אנושית רב־שלבית ומציג את החיים כתהליך מתמשך של עימותים רגשיים ומוסריים.
קיומו של מחזה זה ברקע התרבותי בן הזמן מחזק את הבנת הציור כעיבוד חזותי של תפיסת החיים כדרמה מתמשכת, ולא כייצוג סמלי חד־משמעי.
הציור ריקוד החיים מוצג בטקסט כגרסה מורכבת ואישית יותר של היצירה "אישה בשלושה שלבים".
בשתי היצירות מופיע אותו מבנה רעיוני של שלוש דמויות נשיות המייצגות שלבים שונים בחיי האישה: תמימות, מיניות וייסורים.
עם זאת, בעוד שביצירה "אישה בשלושה שלבים" מציגה את שלבי החיים כדימויים סמליים סטטיים, ריקוד החיים משלב אותם בתוך סצנה נרטיבית מתמשכת, שבה התנועה, העומק המרחבי והיחסים בין הדמויות יוצרים תהליך כרונולוגי ורגשי מורכב.
בנוסף, בציור "ריקוד החיים" מקבל המוטיב ממד ביוגרפי מובהק, שכן הדמויות הנשיות מזוהות עם טולה לארסן והדמות הגברית עם מונק עצמו, ובכך הופכת ההשוואה בין שתי היצירות להשוואה בין סמל מופשט לבין חוויה אישית ודרמטית של האמן.
ריקוד העש הוא ציור משנת 1923 מאת האמן פאול קלה.
היצירה בוצעה בטכניקת העתק שמן על נייר בשילוב עיפרון וצבעי מים, עם שימוש נוסף בדיו ובגואש, והורכבה על גבי קרטון.
החלק הנוגע ב"קרקע" מורכב ממבנה רשת חופשי שצויר ביד.
בשוליים החיצוניים, בשני מוקדים המצויים מעל ומתחת, מופיע מעבר מדורג של צבעים מכחול כהה לגוון בשר.
באזור זה נראה חזה כפוף לאחור, מנוקב בחץ, כחלק מצורה אנתרופומורפית של עש.
הדימוי מתואר כמעין ייצוג חזותי בעל אופי אקסטטי, והוא נוצר באמצעות טכניקת העתק שמן.
טכניקת העתק השמן שיצר פאול קלה מבוססת על היפוך גיליון נייר מצופה בצבע שמן ועבודה מצדו האחורי של הנייר.
באמצעות לחיצה חדה של קווי הרישום בעזרת חרט, מועברים הקווים אל דף אחר.
תחושת הקיפאון והקלילות של הקווים המועתקים, יחד עם הטשטוש הנוצר סביבם, מעניקים תחושה של רעד במרחב ושל החלקת הזמן.
תחושת העלייה של דמות העש והקווים המאוזנים לכאורה הופכים לחץ המצביע כלפי מטה, ותולים את הקצב בתוך מבנה הרשת המעוות.
בדרך זו מתקיימים יחד מחשבות מופשטות על תנועה וקיפאון בתוך ציור בעל אופי פיוטי לכאורה במבט ראשון.
היצירה מציגה קיום משותף של תנועה וסטטיות בתוך מבנה חזותי אחד.
תחושת העלייה של הדימוי האנתרופומורפי עומדת מול הכיווניות כלפי מטה של הקווים, והקצב החזותי נלכד בתוך רשת מעוותת.
צירוף זה מדגיש עיסוק מופשט במתח שבין תנועה לעצירה בתוך דימוי יחיד.
ריקודי עם בישראל הם סוג של ריקוד נפוץ בישראל, אשר רווח עוד מימי העליות הראשונות, וקיבל תנופה עם קום המדינה כשהשיא היה בחג המחולות המסורתי בקיבוץ דליה.
מכיוון שכמעט כל ריקודי העם בישראל חוברו על ידי כוריאוגרפים, והכוריאוגרפים שחיברו אותם מוכרים וידועים, ההתייחסות לריקודים אלו כאל ריקודים עממיים בקרב הקהילה הבינלאומית לריקודי עם היא לעיתים שנויה במחלוקת.
ריקודי העם בישראל נחלקים לשניים: מחול לבמה וריקוד השתתפותי.
במחול לבמה נרקדים ריקודים על ידי להקות מחול עם תלבושות על במה בפסטיבלים ובאירועים.
בריקוד השתתפותי נרקדים ריקודים על ידי הקהל הרחב בהרקדות במאות חוגים ברחבי הארץ.
בעבר שימשו ריקודי העם בריקוד ההשתתפותי ליצירת מורשת מאחדת לעם, אך בהמשך הפכו למרכיב בתרבות הפנאי בישראל.
הריקודים הנרקדים בהופעות מחול שונים מאלו שנרקדים על ידי הציבור.
ריקודי עם התחילו לרקוד בארץ ישראל עם הגעת החלוצים הראשונים של העלייה הראשונה ב-1882. החלוצים, בעיקר העלייה השנייה (1914-1904) הביאו איתם ריקודים מארצות מוצאם, כמו: הורה, פולקה, קרקוביאק, קזצ'וק, צ'רקסיה ורונדו.
החלוצים החילוניים רקדו את הריקודים כפי שהכירו אותם בארצות מוצאם, והפכו אותם לביטוי של זהות עממית סוציאליסטית חלוצית.
ריקודים אלו הפכו לאלמנט מרכזי באירועים חברתיים ביישוב היהודי בארץ ישראל, בעיקר ההורה שהיה לסמן תודעתי משותף של הציונות הסוציאליסטית.
בשנות ה-30 אחרי העלייה השלישית (1923-1919) החלה דרישה ליצירת ריקודי עם מקוריים-ישראליים כחלק מהמהלך של יצירת תרבות חדשה בארץ ישראל, בדומה לתחיית השפה העברית, התיאטרון העברי, והשירה והספרות העברית.