tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקבוצות המוסלמיות פשטו על הכפרים בדרום סודאן ובהרי נובה בתואנה כי הם נלחמים במורדים הסודנים בדרום (SPLA), אך במקביל להריסת הכפרים הם שיעבדו מאות אלפי דרום סודאנים.
מצידם, גם המורדים הדרום סודאנים פשטו על הכפרים במטרה לחטוף ולאמן ילדים ונערים לצבאם.
כמו כן, התרחש שעבוד שבטי.
מעבר למתיחות הגאוגרפית והדתית בין הצפון לדרום התקיימו יריבויות בין שבטיות אשר לקחו באופן מסורתי 'שבויי מלחמה' שהפכו לעבדיהם.
במהלך מלחמת האזרחים בשנים 1983–2005 נהרגו כ-1.9 מיליון אזרחים ויותר מ-4.5 מיליון נאלצו לעזוב את בתיהם, מתוכם למעלה מ-4 מיליון עקורים בתוך סודאן ויותר מ-400,000 פליטים ומסתננים שעברו למדינות אחרות.
מספר הפליטים והעקורים במלחמת האזרחים השנייה בסודאן הוא הגדול בעולם.
הפליטים והעקורים ברחו אל מחנות פליטים במדינות השכנות ובצפון המדינה.
הערכות מספרי הפליטים במדינות אחרות הם.
מתוך 4 מיליון העקורים, כחצי מיליון עקורים עקרו להרי נובה, וכשני מיליון עקורים חיו במחנות פליטים בבירה ח'רטום, במחנות ממשלתיים בהם התקיים תהליך אינדוקטרינציה איסלאמית.
אלה אשר נשארו בדרום שרדו תודות לסיוע של ארגונים הומניטאריים שהבריחו לאזור מזון וציוד רפואי ללא אישורה של הממשלה המרכזית הסודאנית.
בשנת 2000 נרשמו כ-500,000 סודנים החיים מחוץ לגבולות המדינה.
בשנת 2005 נרשמו 693,632 פליטים סודנים מחוץ למדינה.
הפליטים והעקורים סבלו במשך שנות המלחמה מתת תזונה חמורה, היות שלא הייתה להם דרך לגדל את יבולם עקב האילוץ לעקור מבתיהם.
האזרחים אשר נשארו בדרום סבלו אף הם מתת תזונה עקב התקפי בצורת חמורים, אך, בעיקר, בעקבות מדיניותה של ממשלת חרטום המוסלמית שפעלה לייבוש שטחי מרעה ושטחים חקלאיים במטרה לחפש נפט.
הנערים האבודים (The Lost Boys) הם כ-27,000 פליטים יתומים, רובם זכרים בגילאי 7–17 משבט הדינקה והנואר בדרום סודאן, אשר הופרדו ממשפחתם וברחו מבתיהם בתקופת מלחמת האזרחים השנייה.
הבנים האבודים עשו מסע ארוך אשר במהלכו רבים נהרגו ומצאו עצמם במחנות פליטים מחוץ למדינה, בעיקר בקניה, אתיופיה, צפון סודאן ואוגנדה.
מדובר בדור של ילדים אשר זכו לכינוי עקב יתמותם בגיל צעיר וחוסר החינוך וההשכלה מינימליים להם לא זכו.
במסגרת הסיוע ההומניטארי שהעניקו מדינות העולם לאזור, מספר מדינות, ביניהן ארצות הברית ואוסטרליה, אימצו ילדים אלו כאזרחים.
במהלך משאל העם שהתקיים בינואר 2011 בחבל הארץ, אשר קבע כי דרום סודאן תהפוך למדינה עצמאית, התחוללה חזרה מסיבית של עשרות אלפי עקורים אשר ברחו במהלך המלחמה אל אזורים שונים בסודאן ואל מחנות הפליטים במדינות השכנות, וששבו על מנת להצביע.
הממשלה הזמנית בדרום וארגוני סיוע בינלאומיים מעניקים תמיכה לאזרחים השבים על ידי אספקה של לינה במחנות ארעיים, חלוקת חלקות אדמה לעיבוד, הכללת הילדים בבתי הספר ועוד.
נכון לשנת 2010 חיים במדינת ישראל כ-5,000 פליטים מאזור דרום סודאן והרי הנובה.
נתון זה אינו כולל את הפליטים הסודנים מחבל דארפור, המונים כ-1,600 פליטים.
ישראל חתומה על אמנת ז'נבה משנת 1951 ועל פרוטוקול האו"ם משנת 1967. שני המסמכים מגדירים את חובותיהן של המדינות החתומות כלפי פליטים ומבקשי מקלט.
בין החובות ניתן למנות את האיסור לגרש את מבקש המקלט חזרה לארצו במצב שעלול להשקף סכנה לחייו.
עד לשנת 2002 בקשות לקבלת מעמד פליט במדינת ישראל נבדקו על ידי האו"ם.
בשנה זו הועברה סמכות זו מידי האו"ם לגוף בודק מטעם ממשלת ישראל - "היחידה למיון וזיהוי מסתננים".
עם זאת, בקשותיהם של מסתננים שמוצאם בסודאן אינן נדונות כלל בישראל.
זאת משום שעל פי הנחיות אמנת הפליטים משנת 1951, אין המדינה רשאית לגרש את אלו מהם שיימצא שאינם פליטים - בעקבות המלצת נציבות האו"ם לפליטים שלא להחזיר מסתננים מסודאן למדינותיהם.
ישנם בישראל מספר מוקדי ריכוז לאוכלוסיית הפליטים- המוקד המרכזי הוא דרום תל אביב.
בין המוקדים הנוספים נמצאים הערים אשדוד, ערד ואילת.
הפליטים מדרום סודאן מפוזרים בין מוקדי המגורים הללו אך ניתן לציין את ערד כמוקד מרכזי של פליטי דרום סודאן.
בשנת 2009 שהו בערד כ-1,300 פליטים (5% מאוכלוסיית העיר) אשר מרביתם היו מדרום סודאן ואריתראה.
נוהל "גדרה-חדרה", על פיו אסרו על פליטים לשהות במרכז הארץ בין שתי ערים אלו, הגביר את הגירת הפליטים לערד ולשאר אזורי הפריפרייה.
בערים אלו התקשו לשאת בנטל על רשויות הרווחה המקומיות ובעקבות לחץ ציבורי הורה שר הפנים, אלי ישי, להקפיא את יישום הנוהל.
על פי דוחות רשמיים של מחלקת המחקר של הכנסת, אחת הבעיות של פליטים בישראל היא העסקה פוגענית ממנה הם סובלים.
אישורי השהייה אותם מקבלים הפליטים אומנם אינם מהווים אשרת עבודה אך לא נאסר עליהם לעבוד ואין איסור על העסקתם.
ב-14 בדצמבר 2010 הוטסו בהסכמה כ-150 דרום סודאנים מישראל לדרום סודאן דרך מדינה שלישית.
המבצע היה משותף לממשלת ישראל ולארגון נוצרי לסיוע לפליטים והוא נעשה בתיאום עם סוכנויות האו"ם.
על אף מוצאם של הדרום סודאנים הם לא הוכרו בישראל כמבקשי מקלט אלא הוגדרו כמהגרי עבודה.
הגדרה זו אפשרה לממשלת ישראל לפעול בניגוד לעקרון האי-החזרה המחייב אותה, ולהחזירם למדינת מוצאם.
פליטי מלחמת האזרחים בסוריה, או הפליטים הסורים, הם סורים שברחו מסוריה עם הסלמת מלחמת האזרחים בסוריה.
מיליוני אנשים ברחו מתחומה של סוריה למדינות השכנות, בהן ירדן, לבנון, טורקיה, עיראק וכורדיסטן העיראקית.
עם זאת לא נרשמה תנועת פליטים אל גבול ישראל.
על פי נתוני האו"ם, כ-2.5 מיליון אנשים בתוך סוריה זקוקים לסיוע, בנוסף למיליון וחצי סורים שנאלצו לעקור ממקום מגוריהם בשל מלחמת האזרחים.
בחודש אפריל 2013 נמסר כי מספר הפליטים מסוריה עבר את המיליון.
באוגוסט 2013 דיווח האו"ם ששבעה מיליון מתושבי סוריה (קרוב לשליש מכלל תושבי המדינה) הפכו לפליטים.
מתוכם שני מיליון נמלטו מארצם, והיתר נמצאים בסוריה אך ברחו מבתיהם.
בסוף שנת 2015 עלה מספר הפליטים הרשמי להערכה של מעל ל-4,300,000. במחצית השנייה של 2016, מספר הפליטים הרשמי עבר את רף 4.8 מיליון, אם כי לפי הערכה לא רשמית מספרם נאמד ביותר מ-6 מיליון אזרחים סורים שברחו מהמדינה.
במרץ 2017 דיווחה נציבות האו"ם לפליטים שמספר הפליטים הסורים הוא יותר מ-5 מיליון.
בשנת 2024, עם נפילת משטר אסד פורסם כי רבים מהפליטים מתכננים לחזור לסוריה לבתים שהותירו מאחרו במנוסתם מזוועות המלחמה.
שר החוץ הטורקי הודיע כי החל תהליך השבתם של מיליוני הפליטים בטורקיה.
באירופה, מדינות הקפיאו בקשות מקלט והחלו לדון על חזרת הפליטים.
גלי הפליטים הראשונים לטורקיה ולבנון
בעיית הפליטים הסורים החלה בחודש אפריל 2011, כאשר הממשלה הסורית החלה להשתמש בנשק כבד כדי להביס את המורדים.
זרם הפליטים גבר עם המצור על תלכלח' בחודש מאי 2011 והמצור על ג'סר א-שורור במחוז אידליב בחודש יוני של אותה שנה.
כתוצאה מפעולות צבא סוריה, אלפי אזרחים סורים ברחו מסוריה אל לבנון וטורקיה.
ב-3 במאי 2011, מספר הפליטים הסורים שחצו את הגבול לטורקיה הוערך בכ-300 אנשים
נשיא טורקיה, עבדאללה גול, אמר שטורקיה הכינה פתרון "למקרה הגרוע ביותר", בהתייחסו לאפשרות שמספר גדול של פליטים יעשו את דרכם מסוריה אל טורקיה.
יתר על כן, עבדאללה גול התייחס בדבריו להקמתו של מחנה פליטים קטן על אדמת טורקיה, שיוכל לאכלס 263 פליטים.
באמצע חודש מאי, כ-700 תושבי תלכלח' ברחו אל צפון לבנון.
אל אותם פליטים הצטרפו עוד 1,350 פליטים שברחו מסוריה במשך עשרה ימים, מרביתם נשים וילדים.
ב-14 במאי, מליסה פלמינג, דוברת נציבות האו"ם לפליטים, ציינה שזרם הפליטים ללבנון היה יחסית קטן והסתכם בכאלף פליטים, כמו כן, פלמינג הוסיפה שמספר הסורים שחצו את הגבול אל טורקיה היה נמוך גם כן והסתכם ב-250.
עם המשך המצור על ג'סר א-שורור, המצב בגבול טורקיה–סוריה הידרדר, כאשר ג'סר א-שורור, המהווה בית ל-41,000 תושבים, התרוקנה ברובה.
בתחילה, עיתון הגארדיאן הבריטי דיווח על כך שבכירים בדרום טורקיה אמרו שישנם בסביבות 2,500 סורים, רובם מג'סר א-שורור, שחצו את הגבול אל טורקיה.
כתוצאה מכך, עד אמצע חודש יוני, מספר הפליטים הכולל שמצאו מפלט במחנות הפליטים בטורקיה הגיע לכעשרת אלפים ובלבנון לכ-8,500.
מספרם הכולל של הפליטים הסורים באותה תקופה עמד על יותר מעשרים אלף.
עם התקדמות פעילותו של צבא סוריה, מספר הפליטים בטורקיה הגיע לשיא של 11,700.
התרחבות מחנות הפליטים במזרח התיכון
על פי מספרים רשמיים, בתחילת חודש יולי 2011, 15,288 סורים מצאו מקלט בטורקיה.
יותר מ-5,000 מהם חזרו לסוריה מאוחר יותר.
באמצע חודש יולי 2011, פליטים סורים ראשונים החלו למצוא מקלט בירדן.
בסוף חודש אוגוסט, מספר הפליטים בלבנון הגיע ל-2,600, כאשר ישנם אלפים רבים שנכנסו אל לבנון בדרך לא חוקית, ובחודש ספטמבר 2011 הגיע מספרם לכ-4,000 פליטים רשומים, עם אפשרות של עד ל-6,000 פליטים שמצאו מקלט במדינה.
על אף חזרתם של סורים רבים אל מולדתם בחודשים שלפני כן.
טורקיה החלה לבנות עוד שישה מחנות פליטים בשביל הפליטים הסורים שהוערכו באותו חודש בכ-15,000.
עד לחודש דצמבר, מספר הסורים שהגיעו ללבנון הגיע עד לכ-5,000. עד לאמצע של אותו החודש, כ-1,500 פליטים מצאו מקלט בירדן עם אפשרות של רבים נוספים שלא נכנסו למדינה בצורה חוקית.
בנוסף לכך, דווח כי בסוף שנת 2011, אלפי פליטים מצאו מקלט בלוב.
ב-14 בינואר 2012, נציבות האו"ם לפליטים, הודיעה שמספר הפליטים בלבנון עמד על 5,238 הכוללים כ-1000 משפחות.
עד סוף החודש, מספר הפליטים עמד על 6,375.
באותו החודש, בני גנץ, רמטכ"ל צה"ל, הודיעה כי צה"ל מכין עצמו לאפשרות של הגעת פליטים עלווים מסוריה אל שטח הגולן במקרה שהממשלה הסורית תקרוס.
הודעה זו התייחסה למקרה אפשרי שבו הממשלה שתחליף את בשאר אלאסד תגרש את העלווים משטחה.
בתחילת חודש פברואר 2012, ירדן הודיעה כי היא תפתח מחנה פליטים במדינה, כאשר באותה התקופה שהו במדינה כ-3,000 פליטים רשומים.
בעקבות הלחימה הממושכת בחומס, וביתר שאת בשל הסלמת הלחימה עם צבא סוריה בערים ובכפרים הסמוכים לגבול עם לבנון סורים רבים ברחו אל לבנון, כאשר מספרם הוערך בכאלפיים.
טורקיה דיווחה גם היא על עלייה במספר הפליטים שמצאו מפלט בשטחה, כאשר עד לאמצע חודש מרץ, מאות רבות של אנשים חצו את הגבול אל טורקיה.
באותה תקופה בחודש מרץ, העריך האו"ם, שמספר הפליטים הרשומים בטורקיה נע בין 13,000–13,500, עם אפשרות של אלפים נוספים.
בו-בעת בירדן, דווח על יותר מ-80,000 סורים שהגיעו למדינה, כאשר רובם מוצאים מפלט בא-רמת'א ובמפרק.
דובר הממשלה הירדני, ראכן מג'אלי, דיווח על כך שמחנה פליטים בגודל של 30,000 מטר מרובע נבנה כדי לאכלס את הפליטים.
עם זאת, רשויות האו"ם העריכו את מספר הפליטים בירדן בכ-5,000–8,000.
במקביל, מספר הפליטים הסורים בכורדיסטן העיראקית הגיע לכמעט אלף עד לסוף מרץ.
עד לסוף חודש מרץ, האו"ם העריך שמספר הפליטים הסורים עומד על כ-230,000.
כישלון תוכנית השלום של אנאן
במהלך חודש אפריל 2012, עם כישלונה של תוכנית השלום של אנאן, מספר הפליטים שחצו את הגבול אל טורקיה שבר שיא והגיע לממוצע של 2,500 פליטים ביום.
עד ל-10 באפריל מספר הפליטים הסורים בטורקיה עמד על 25,000. בחודש זה, קופי אנאן ביקר במחנות הפליטים במדינה.
באנקרה, שר החוץ של טורקיה, אהמט דבוטואולו, דרש מבשאר אלאסד להפסיק את הפעילות הצבאית, במקביל לדרישת טורקיה להתערבות בינלאומית.
בלבנון, כ-8,594 פליטים הגיעו למדינה במהלך חודש אפריל.
בירדן, מספר הפליטים שהגיעו למדינה הוערך בין 90,000–130,000.
ב-10 באפריל, דווח על כך שמספר הפליטים הסורים בארבע המדינות השכנות לסוריה גדל ב-40%, כאשר אל מספר הפליטים הכולל הצטרפו עוד כ-55,000 פליטים, מחציתם מתחת לגיל 18.
ב-3 במאי 2012, 3,171 סורים ממוצא כורדי נרשמו בנציבות האו"ם לפליטים, כאשר על פי נתוני האו"ם התווספו אליהם כ-65 איש מדי יום.
עם תחילת חודש יוני, יותר מ-4,000 סורים ממוצא כורדי חצו את הגבול אל כורדיסטן העיראקית.
באותו הזמן עמד מספר הפליטים הסורים בירדן על 120,000, דבר שהווה נטל כבד על מאגרי המים בירדן.
בלבנון, דווח על מספר כולל של 26,000 פליטים, כאשר רוב הפליטים הם נשים וילדים.
עד סופו של החודש, עמד מספר הפליטים בטורקיה על 24,500.
בחודש יולי, דיווחו הרשויות בארמניה על בקשתם של 3,248 סורים ממוצא ארמני לקבלת ויזה לכניסה למדינה.
על פי מקורות לבנונים, כ-19,000 סורים ברחו מדמשק ללבנון בין ה-18 ביולי-ה-20 ביולי בשל הידרדרות המצב בעיר.
על פי נתוני האו"ם מספר הפליטים הסורים באזור עמד נכון ל-17 ביולי על 112,000.
בכורדיסטן העיראקית, יותר מ-6,500 פליטים נרשמו במדינה ויותר מ-1,400 חיכו לאישור כניסה.
בטורקיה, מספר הפליטים הרשומים עמד ב-21 ביולי על 43,000, כאשר אלף סורים חזרו אל סוריה בשל המצב התברואתי הקשה במחנות הפליטים.
ב-9 באוגוסט, ספינה הנושאת על סיפונה 124 פליטים סורים הגיעה אל איטליה.
על לאמצע חודש אוגוסט, נציבות האו"ם לפליטים דיווחה על מספר הפליטים הסורים הרשומים הגיע ל-200,000.
בסוף חודש אוקטובר, מספר הפליטים בכורדיסטן העיראקית הגיע לשיא של 35,000.
ב-13 ביולי 2013 דיווחה נציבות האו"ם לפליטים כי מצרים סירבה לאפשר נחיתה של מטוסים בהם פליטים סורים בשדות התעופה של מצרים.
נכון לאוגוסט 2022 התגוררו בטורקיה 3.7 מיליון פליטים סורים..
כמות כה גדולה של פליטים תרמה לעליה באנטי-ערביות בטורקיה.
בשנת 2015 החלה נהירה של רבבות פליטים סורים לאירופה, פעולה שהיוותה מרכיב בולט במשבר ההגירה באירופה.
בשנת 2016 ואילך נקבעו מספר הסכמי הפסקת אש, אשר הפסיקו את הלחימה לזמן מה.
ב-25 בינואר 2017 שר הפנים אריה דרעי החליט באישורו של ראש הממשלה בנימין נתניהו לקבל את המתווה לקליטתם של מאה ילדים יתומים, פליטים מהקרבות בסוריה; הילדים יקבלו תחילה מעמד של תושב ארעי, ולאחר ארבע שנים הוא יהפוך למעמד של תושב קבע.
בחודש פברואר 2017 הוקפאה התוכנית לקליטת היתומים מסוריה בשל התנגדות של גורמים ממשלתיים.
בשנת 2019 הודיעה דנמרק שבעקבות הרגיעה היחסית במלחמה, היא משנה את מדיניותה כלפי הפליטים ובוחנת אפשרויות לשלוח אותם מחדש לסוריה, הודעה שספגה גינוי מארגון אמנסטי.
ביוני 2021 עבר בדנמרק חוק המאפשר לדנמרק לבחון את בקשות הפליטים בשטחה בעודם מוצאים מהמדינה ונמצאים בפועל במחנות מחוץ לאדמת דנמרק.
– הוועדה לזכויות אדם באו"ם סיפקה באפריל 2012 מזרנים, תנורי נפט, וג'ריקנים לפליטים הסורים בלבנון ועיראק.
הארגון הבינלאומי להגירה – הארגון סיפק ביוני 2012 מסנני מים, תנורים, שמיכות וכריות לפליטים הסורים בלבנון ועיראק.
– הממשלה האזורית הכורדית הכריזה על תוכנית לבניית מחנה פליטים שני לאזרחים סוריים שנמלטו מהאלימות במדינה שלהם.
– ישראלים מקבוצות הומניטריות נמצאים בירדן כדי לסייע לפליטים הסורים.
איוב קרא, סגן השר לפיתוח הנגב והגליל, אמר שישראלים מסייעים לילדים ותינוקות שנפצעו מצבא סוריה.
כמו כן, סגן השר ציין שקבוצות ישראלים מגישות סיוע הומניטארי בטורקיה וירדן.
איש העסקים הישראלי-אמריקאי מוטי כהנא , החל אף הוא בפעילות למען הפליטים מסוריה בתחילת המשבר בשנת 2011, במשלוח סיוע כספי והומניטרי לפליטים.
בהמשך פעל כהנא לחילוץ משפחות היהודיות האחרונות בסוריה, ביניהן המשפחה היהודית האחרונה בעיר חלב.
– ירדן החלה לבנות בחודש מרץ 2012 מחנה פליטים על שטח של 30,000 מטר מרובע.
כמו כן, ירדן הביעה נכונות לבניית מחנות פליטים לקליטת 113,000 פליטים סורים.
עם זאת, הרשויות בירדן גירשו חזרה אל סוריה פליטים ממוצא פלסטיני, דבר שהביא לביקורת מארגוני זכויות אדם.
– טורקיה נותנת מקלט למרבית הפליטים הסורים בערי אוהלים שהחלו להיבנות בקיץ 2011.
פליטת פרוטון, שידועה גם בשם רדיואקטיביות של פרוטון, היא סוג של תהליך רדיואקטיבי שבו פרוטון נפלט מאטום.
פליטת פרוטון יכולה להתרחש כאשר גרעין האטום נמצא ברמה מעוררת גבוהה, לאחר קרינת בטא.
במקרה זה, נקרא התהליך 'פליטת פוטון לאחר קרינת בטא'.
כמו כן, התהליך יכול לקרות במצב מעורר רגיל, שבו האטום עשיר מאוד בפרוטונים.
בכל מקרה, התהליך דומה מאוד לפליטת אלפא.
כאשר פרוטון נפרד מנוקלאון, האנרגיה של פליטת הפרוטון חייבת להיות שלילית- ולכן הפרוטון לא יציב.
פליטת פרוטון לא מתרחשת לעיתים קרובות באיזוטופים.
קרינת פרוטונים יכולה להיווצר דרך תגובות נוקלאריות, בדרך כלל על ידי מאיץ חלקיקים.
ב-2002, פליטת שני פרוטונים בו זמנית התרחשה בברזל-45 בניסוי בGSI ו GANIL.
ב-2005, הוכח באופן מוחלט (באותם המקומות) שאבץ-54 יכול גם לפלוט שני פרוטונים בו זמנית.
פליטת כדור היא תאונה המתרחשת כתוצאה משימוש לא זהיר בנשק קל (אקדח, רובה וכו').
בתאונה זו נורה כדור (או צרור כדורים) מבלי שהמחזיק בנשק התכוון לכך.
תוצאה קיצונית של תאונה זו היא מוות של אדם שבו פגע הכדור שנפלט.
כלי נשק מצוידים בנצרה, שמטרתה למנוע פליטת כדור.
נוהלי החזקת נשק דורשים החזקתו כנצור בכל עת, למעט כאשר מתכוונים לירות בו.
נהלים נוספים למניעת פליטת כדור כוללים החזקתו בלתי טעון כאשר אינו משמש בפעילות מבצעית ופריקתו המבוקרת ובדיקתו בתום פעילות מבצעית.
בצה"ל הוכנס לשימוש בשנת 2014 מ"ק פורק – התקן פלסטיק למניעת פליטת כדור מנשק.
פליטת כדור כתוצאה מרשלנות עלולה להתרחש בעת טלטולו של כלי נשק כאשר הוא טעון, דרוך ולא נצור, בעת משחק בו בלי ידיעה שיש כדור בבית הבליעה ובנסיבות נוספות.
תכנון לקוי של כלי הנשק עלול לגרום לריבוי אירועי פליטת כדור.
במלחמת העולם השנייה גרסאות ראשונות של תת-מקלע "סטן" נודעו בתאונות של פליטת כדור כאשר ה"סטן" נשמט מידי המחזיק בו.
המנגנון הפשוט של תת-מקלע "עוזי" בגרסאותיו הראשונות הובילו לריבוי יחסי של תאונות פליטת כדור .
פליטת כדור עלולה להוביל להעמדה לדין, באשמה הנעה מרשלנות ועד הריגה.
פליי 99.5 היא תחנת רדיו ירדנית באנגלית, שבסיסה בעמאן, הנמצאת בבעלותה של חברת ModernMedia ונוסדה ב-2004. התחנה משדרת שירים באנגלית מרחבי העולם על ידי שימוש במודל הטופ 40 וכן משדרת ראיונות עם זמרים מפורסמים (כמו שון פול).
על פי Ipsos, התחנה היא תחנת הרדיו באנגלית הגדולה ביותר בירדן.
גיל המאזינים לתחנה נע בין 15 ל-30. התחנה נקלטת גם בישראל - ברוב העיר ירושלים וכן בחלקים נרחבים באזור יהודה ושומרון ובבקעת הירדן.
פליי 99.5, אשר נודעה בעבר כפליי 99.6, נוסדה על ידי היזמים רמזי חלבי וזפר יוניס ב-14 באוקטובר 2004. תחילה, לתחנה היו 4 חברי צוות.
לי מקגרט', המארח של התחנה ומגיש תוכנית הבוקר של התחנה, הצטרף לצוות התחנה מיד לאחר הקמתה.
ב-2007, התחנה זכתה להכרה בינלאומית על ידי המוסד הלאומי לשידורים האמריקאי וזכתה בפרס המצוינות של הארגון.
ב-2008 התחנה אירחה את צמד הקוסמים האוונסונס (The Evasons) וכן את הקומיקאי-קוסם דרק האף.
התחנה היוותה ספונסר לפרויקט השלום (Project Peace).
ב-2010 התחנה אירחה את תוכנית הכישרונות "Play 99.6 All Schools".
ב-2011 התחנה קיימה תחרות בשם "Live in it to win it" ("חייה בזה כדי לזכות בזה") שהפרס הוא הרכב טויוטה יאריס דגם 2011.
ב-2012 התחנה קיימה תחרות נוספת בשם "Dance for it to win it" ("תרקדו בשביל זה כדי לזכות בזה") שהפרס הוא הרכב וולוו C30 דגם 2012.
ב-2014 התחנה קיימה תחרות בשם "What would you do to win" ("מה תעשו כדי לנצח") שהפרס הוא כניסה למשחקי מונדיאל 2014 שהתקיימו בברזיל.
ב-2016 התחנה אירחה את הזמר הספרדי זוכה פרס גראמי, אנריקה איגלסיאס.
ב-2018 התחנה שינתה את תדר השידור שלה מ-99.6FM ל-99.5FM על מנת להתאים לתדרי הרדיו שמכוניות אמריקאיות תומכות בהם ובעקבות זאת שינתה גם את שמה לפליי 99.5.
התחנה מתחייבת לאחריות תאגידית בירדן.
ב-2006, התחנה השיקה את "צעצועים של תקווה" ("Toys of Hope"), תוכנית אשר מעודדת מאזינים לתרום צעצועים חדשים ומשומשים לבתי יתומים.
העמותה מבארט אום אל חוסיין קיבלה אלפי צעצועים דרך התוכנית.
הקמפיין הושק מחדש ב-2007 וראניה, מלכת ירדן נקראה להתארח בתוכנית הבוקר כנציגה במהלך ימיה האחרונים של התוכנית על מנת לעודד אנשים נוספים לתרום צעצועים.
ב-2008, התחנה השיקה קמפיין לקידום מוזיקאים, להקות, אמנים וצלמים מקומיים בעמאן.
בעקבות הקמפיין, הזמרת הירדנית חנה גרגואר השתתפה בסרט דוקומנטרי שהופק על ידי ה-BBC.
פליטת פה הוא מופע יחיד סאטירי אותו העלה דודו טופז בשלהי 1984 בהפקתו של אחיו מיקי גולדנברג.
סיפור המסגרת של המופע הוא מונולוג אותו נושא טופז בנמל התעופה בן-גוריון טרם ירידתו מישראל לאוסטרליה בעקבות נאום הצ'חצ'חים, אשר פגע בקריירה שלו והביא לאיומים על חייו.
המופע זכה להצלחה עם יותר מ-400 הופעות, הופץ בכבלים הפירטיים ובקלטות וידאו, והצליח לשקם את הקריירה של טופז.
את רוב המופע כתב טופז בעצמו בעזרתם של יואל ריפל ומנחם זילברמן.
החלק הראשון הוא החלק היותר סאטירי.
בו הוא מסביר את הסיבות לירידתו מאוסטרליה בשל כך שזה "המקום הכי רחוק שהוא מצא על המפה".
בחלק זה טופז מציין את שלל הבעיות של מדינת ישראל בשנת 1984.
ביקורת על האוכלוסייה החרדית, שלמרות שהם לא משרתים בצבא ולא משלמיים מיסים, הם משליטים כפייה דתית בישראל.
תוך ציון שמו של הח"כ אברהם יוסף שפירא כנציג האוכלוסייה החרדית באותה תקופה.
וציון פרשת קולנוע היכל כזירת מאבק בין חילונים לחרדים.
וציון שמו של יוסף בורג כמי שנהנה מהמצב כי הוא תמיד יהיה בקואליציה.
יוקר המחיה: הוא מציין את רשימת המיסים על הישראלי לשלם: בין המיסים אותם הוא מונה במופע הם מס הכנסה, מס ערך מוסף, מס רכוש, מס שבח, מס מעסיקים, מס עיזבון, מס נסיעות ואגרה.
וההגבלות שיש בישראל על יבוא מוצרים.
הוא מציין את התעשייה השלמה של חלפני דולרים לא חוקיים שפעלו ברחוב לילנבלום בעיקר.
בעקבות ירידה בערך המטבע שהייתה באותה תקופה.
דרך שיר המבוסס על "מכתב מאמא", בו מציין אנשי ציבור בכירים כפלאטו שרון ואהרן אבוחצירא שהורשעו בפלילים.
הירידה בכוחה של עבודה עברית והחלפתם בפועלים פלסטינים.
שהות צה"ל בלבנון, בעקבות מבצע שלום הגליל.
בחלק זה הוא שר בשמו של חייל מילואים בלבנון, מבוסס על לחן של ז'אק ברל.
בשיר מוזכר שילדיו של החייל נקראים על שם האחראים למלחמה: מנחם, רפול, ואריק.
החלק הראשון מסתיים בכך שבשל שביתה בנמל התעופה, הטיסה מתעכבת.
עיקר החלק השני הוא ביקורת על החברה הישראלית:
טופז מציין ביטויים בסלנג עברי, שלטענתו הם חסרי היגיון, כמו "למה מי אתה" או "אל תשאל".
וכן כפל משמעות של מילים בעברית כמו או .
בהמשך הוא מציין את האובססיה הישראלית לאכול והרבה.
דרך המערכון הידוע ביותר מהמופע ואחד המערכונים המצוטטים ביותר בתולדות הבידור הישראלי "טיול לשבת" שמוכר יותר בתור משה והאורנג'דה, בו מתוארת משפחה אשר יוצאת לטיול ביום שבת, אשר אוכלת ללא הפסקה ועדיין נשארת רעבה.
לאחר מכן הוא מדבר על "דברים קטנים אבל מעצבנים": בין היתר שקיות חלב ואריזות של יוגורט ושל מעדני חלב.
טופז מדגים משחק מהשעשועון שחק אותה בו הוא מחקה את אריאל שרון ואת אברהם שפירא המשחקים האחד נגד השני.
בנוסף הוא מדבר על האופן בו הוא היה מעצב שעשועון ללא מגבלות של רשות השידור.
בסוף טופז מדבר עם איש ביטחון לפני שהוא עולה על הטיסה, ואז מסתבר שהוא חבר ילדות של מי שהיה מפקדו בצבא, שהוא מכיר אנשים שגם טופז מכיר, ושהוא נשוי לחברתו לשעבר של טופז.
לאחר השיחה טופז מחליט להישאר בארץ, בשל חוסר הפורמליות של החברה הישראלית אותה רואה טופז כיתרון, והחברה שיש לו בארץ.
בסוף הוא מדמה שיחת טלפון של ישראלי מניו יורק, שלמרות שהוא מראה שהוא הצליח בארצות הברית, בפועל הוא עובד כפועל ניקיון.
מועדון הכדורגל פליטווד טאון הוא מועדון כדורגל מקצועני הממוקם בפליטווד, לנקשייר, אנגליה, הממלכה המאוחדת.
נכון לעונת 2024/2025, משחקת הקבוצה בליגה השנייה של הפוטבול ליג, שהיא הרמה הרביעית במערכת ליגות הכדורגל האנגלי.
המועדון הנוכחי של פליטווד טאון נוסד בשנת 1997 והוא הגרסה הרביעית של המועדון, שהוקם לראשונה בשנת 1908. מדי הבית של הקבוצה הם חולצות אדומות עם שרוולים לבנים ומכנסיים קצרים לבנים, ומגרש הבית שלה הוא אצטדיון הייברי שבפליטווד.
אוהדי הקבוצה מכונים "צבא הקוד" (The Cod Army), וזהו גם כינוי למועדון עצמו, לצד הכינוי המסורתי "הדייגים" (The Fishermen).
לקבוצה יריבות עם בלקפול הסמוכה, במה שנקרא "הדרבי של חוף פיילד" (Fylde Coast derby).
המועדון המקורי, שנוסד ב-1908 ונקרא פשוט "פליטווד", זכה באליפות הלנקשייר קומביניישן בעונת 1923–1924, אך פרש מהליגה בפברואר 1928 בשל קשיים כלכליים.
המועדון פליטווד ווינדזור וילה החליף אותו בלנקשייר קומביניישן וזכה בשלושה גביעי לנקשייר קומביניישן בשנים 1933, 1934 ו-1935. בשנת 1968 הפך המועדון לחבר מייסד בליגה הצפונית החדשה (Northern Premier League), אך התפרק בשנת 1976 והוקם מחדש בשנה שלאחר מכן בשם פליטווד טאון.
המועדון שיחק בליגת מחוז צ'שייר והצטרף לליגה הצפון-מערבית ב-1982. המועדון זכה באליפות הליגה הראשונה בעונת 1983–1984 והגיע לגמר גביע ה-FA Vase בעונת 1984–1985. גרסה זו של המועדון התפרקה ב-1997.
המועדון הנוכחי נוסד ב-1997 תחת השם פליטווד וונדררס (Fleetwood Wanderers) וזכה באליפות הליגה הראשונה של הליגה הצפון-מערבית בעונת 1998–1999. שמו שונה לפליטווד טאון בשנת 2002, ושנתיים לאחר מכן נרכש על ידי אנדרו פילי, ששינה את עתיד המועדון באמצעות השקעות כספיות משמעותיות, אך לימים נאסר בגין הונאה.
פליטווד זכתה באליפות ליגת הפרמייר של הליגה הצפון-מערבית בעונת 2004–2005, עלתה מהליגה הראשונה של הליגה הצפונית בעונת 2005–2006, זכתה באליפות הפרמייר ליג של הליגה הצפונית בעונת 2007–2008 והתמודדה בפלייאוף של ה-Conference North ב-2010. בעונת 2011–2012 זכתה פליטווד באליפות ה-Conference National והבטיחה את מקומה בליגת הכדורגל האנגלית (Football League) לראשונה בתולדותיה.
במאי 2014 ניצחה פליטווד את ברטון אלביון בגמר פלייאוף ליג 2 בוומבלי ועלתה לליגת 1, זו הייתה העלייה השישית של המועדון בתוך עשר שנים.
בשנת 2024 ירדה הקבוצה חזרה לליגה השנייה.
משחק הירידה התקיים באפריל 2024 והירידה "הובטחה" לאחר ניצחון חוץ על לייטון אוריינט.
פליטת פה פוליטית היא טעות או פאשלה בדיבור או במעשה שנעשית על ידי פוליטיקאי ומושכת תשומת לב תקשורתית וביקורת ציבורית.
למרות שלעיתים קרובות הן לא מכוונות, לפליטות פה פוליטיות יכולות להיות השלכות משמעותיות, שכן הן עשויות לחשוף את השקפותיו האישיות של הפוליטיקאי, להדגיש אי הבנות של נושאים מרכזיים, או להציג פגמים נתפסים באופיו.
המושג כולל סוגים שונים של טעויות, מאי-דיוקים עובדתיים ועד להצהרות החושפות אמונות פנימיות שלא נועדו לצריכה ציבורית.
פליטות פה מנוצלות בדרך כלל על ידי מתנגדים ותקשורת כחלק מ"עיתונות "גוטצ'ה" (Gotcha journalism), שלעיתים קרובות מתמקדת בפאשלה ולא בנושאים פוליטיים מהותיים.
עליית הרשתות החברתיות הגבירה עוד יותר את השפעתן של פליטות פה פוליטיות, ואפשרה הפצה מהירה וביקורת מוגברת.
פליטת פה פוליטית היא הערה או פעולה של פוליטיקאי הנתפסת כטעות, לעיתים קרובות משום שהיא חושפת אמת לא מכוונת, נראית חסרת רגישות, או חושפת חוסר ידע.
פליטות פה פוליטיות יכולות לנבוע משיפוטים מוטעים, מילים שנבחרו בצורה גרועה, או הערות החורגות מציפיות מקובלות.
כפי שציין נשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה, פליטת פה מודגשת לעיתים קרובות על ידי התקשורת כאשר היא כוללת מרכיבים של "בורות, רשלנות, חשיבה מעורפלת, חוסר רגישות, זדון, גסות רוח, שקר, או צביעות," מה שהופך את הפוליטיקאי לפגיע לביקורת ולבדיקה מדוקדקת.
סיקור תקשורתי של פליטות פה פוליטיות יכול להסיט את המיקוד הציבורי מדיונים מהותיים במדיניות, ולהדגיש מעידות במקום מצעים ומטרות פוליטיות.
פליטת פה במיקרופון פתוח מתרחשת כאשר פוליטיקאי מוסר בטעות הערות פרטיות המוקלטות או משודרות משום שלא היה מודע לכך שהמיקרופון שלו היה פעיל.
הערות אלו, שנועדו להיות לא לציטוט או אקראיות, חושפות לעיתים קרובות דעות לא מסוננות, כוונות אסטרטגיות, או תסכולים אישיים, ומציעות לציבור הצצה למחשבותיו הפרטיות של הפוליטיקאי או להערות ספונטניות.
פליטות פה במיקרופון פתוח יכולות להוביל לתגובה נגדית משמעותית, שכן הן עשויות לסתור את עמדתו הציבורית של הפוליטיקאי או לחשוף מידע רגיש שלא נועד לגילוי.
אחת הדוגמאות המפורסמות ביותר לפליטת פה במיקרופון פתוח התרחשה ב-1984, כאשר נשיא ארצות הברית רונלד רייגן התבדח במהלך בדיקת סאונד, ואמר, "אנחנו מתחילים להפציץ בעוד חמש דקות." למרות שנועדה להיות הומוריסטית, ההערה, שנאמרה במהלך המלחמה הקרה, הדאיגה קהלים מקומיים ובינלאומיים כאחד.
מקרה נוסף כלל את גורדון בראון, אז ראש ממשלת בריטניה, שב-2010 נשמע אומר על מצביע שהוא "קנאי" לאחר אינטראקציה.
תקרית מיקרופון פתוח זו גרמה לבעיית יחסי ציבור משמעותית במהלך קמפיין הבחירות שלו מחדש.
פליטת פה פרוידיאנית מתייחסת להערה מקרית של פוליטיקאי שעשויה לחשוף בטעות רגשות נסתרים, הטיה או אמונות תת-מודעות.
סוג זה של פליטת פה, שנקרא על שמו של זיגמונד פרויד, שתיאר כי פליטות לשון עלולות לחשוף מחשבות לא מודעות, נתפס לעיתים קרובות כהצצה לדעותיו או גישותיו האמיתיות של הפוליטיקאי, גם אם לא במכוון.
לפליטות פה פרוידיאניות יכולה להיות השפעה משמעותית על תדמיתו של פוליטיקאי, שכן הציבור והתקשורת עשויים לפרש אותן כשיקופים כנים יותר של מחשבותיו הפנימיות מאשר הצהרות מתוסרטות.
דוגמה ידועה התרחשה ב-1988 כאשר אז סגן נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש האב הצהיר בטעות, "היו לנו ניצחונות.
ההערה סוקרה בהרחבה בתקשורת ונותחה כפליטת פה לא מכוונת, שעשויה לחשוף מחשבות תת-מודעות.
פליטת פה תרבותית מתרחשת כאשר פוליטיקאי עושה טעות החושפת חוסר מודעות תרבותית, רגישות או הבנה.
פליטות פה אלו מתרחשות לעיתים קרובות במהלך ביקורים בינלאומיים, אירועים ציבוריים או דיונים בנושאים חברתיים שבהם פרשנויות שגויות או הערות חסרות רגישות עלולות לנכר קהילות או מדינות ספציפיות.
שלא כמו סוגים אחרים של פליטות פה, פליטות פה תרבותיות עוסקות פחות בפליטות מילוליות ויותר בהדגמת חוסר רגישות נתפס או בורות של מנהגים, שפה או ניואנסים חברתיים.
דוגמה בולטת לפליטת פה תרבותית התרחשה ב-2006 כאשר אז נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו.
בוש, במהלך פסגת G8, נתן לקנצלרית גרמניה אנגלה מרקל עיסוי גב לא רצוי.
מחוות זו ספגה ביקורת רחבה כלא ראויה וחסרת כבוד, והדגישה חוסר מודעות תרבותית בנוגע לגבולות אישיים.
פליטת פה מדינית מתרחשת כאשר פוליטיקאי מצהיר הצהרה או עושה טעות שמציגה באופן שגוי, סותרת או מערערת את מדיניותו שלו או את מדיניות מפלגתו.
פליטות פה אלו עלולות ליצור בלבול וחוסר אמון בקרב הציבור, שכן הן מדגישות לעיתים קרובות אי-עקביות או אי-הבנות של עמדות מדיניות מרכזיות.
פליטות פה מדיניות עשויות לנבוע מדיבור לא מדויק, מחוסר הכנה או מחוסר ידע לגבי פרטי מדיניות ספציפיים, והן עלולות לגרום לנזק פוליטי משמעותי, במיוחד אם הן מרמזות על צביעות או חוסר יכולת.
דוגמה אחת לפליטת פה מדינית התרחשה ב-2012, כאשר אז המועמד לנשיאות מיט רומני ביקר את הנשיא דאז ברק אובמה על קיצוצים כביכול במדיקר, רק כדי שהצעות המדיניות שלו עצמו יכללו מאוחר יותר קיצוצים דומים בהוצאות מדיקר.
סתירה זו חשפה את רומני להאשמות בצביעות והציתה התקפות מצד יריביו.
פליטות פה מדיניות מנוצלות לעיתים קרובות על ידי יריבים והתקשורת כדי לתהות על אמינותו, עקביותו והבנתו של פוליטיקאי את מצע המדיניות שלו.
בתגובה לפליטות פה כאלה, פוליטיקאים עשויים להזדקק להבהיר או לחזור בהם מהצהרות כדי למזער תגובה ציבורית שלילית ולהחזיר את האמון במנהיגותם.
פליטת פה "נתפסתי" היא סוג של מעידה פוליטית שמודגשת לעיתים קרובות על ידי יריבים או התקשורת באופן שנראה שמנצל טעות לא מכוונת או מעידה קלה לכאורה.
פליטות פה אלו מסומנות בדרך כלל כרגעים "נתפסתי" על ידי הפוליטיקאי שאמר את ההערה או על ידי בעלי בריתו, ומרמזות שהתגובה היא ביקורתית באופן לא מידתי או שהטעות מוצאת מהקשר כדי ליצור שערורייה.
פוליטיקאים מאשימים לעיתים את התקשורת ב"עיתונות "גוטצ'ה" (Gotcha journalism)," מונח המתאר טקטיקות עיתונאיות שנועדו לעורר תגובות שנויות במחלוקת או מביכות.
לדוגמה, במהלך קמפיין הבחירות הפדרליות באוסטרליה ב-2022, אז מנהיג האופוזיציה אנתוני אלבניז נשאל על התוכנית הלאומית לביטוח נכות (NDIS) ולא הצליח להיזכר בשש הנקודות המרכזיות שלה.
תקרית זו דווחה בהרחבה כרגע "נתפסתי".
אלבניז מתח מאוחר יותר ביקורת על אופי השאלות הללו, ואמר, "אחד הדברים שמרחיקים אנשים מהפוליטיקה, אני חושב, הוא סוג המשחק ה'נתפסתי' הזה." באופן דומה, ב-2024, נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן התייחס למיקוד התקשורת בסנסציוניות, ודחק בעיתונאים להתקדם מעבר ל"רגעים ה'נתפסתי' וההסחות" ול"התמקד במה שבאמת על כף המאזניים."
פליטות פה "נתפסתי" יכולות להשפיע על התפיסה הציבורית על ידי יצירת רגע של ספק או שעשוע על חשבון הפוליטיקאי, ולעיתים קרובות להסיח את הדעת מדיונים מדיניים רחבים יותר.
פליטות פה אלו נתפסות כחלק מה"משחק" של דיווח פוליטי, כאשר עיתונאים מואשמים לעיתים בהעדפת סנסציוניות על פני מהות.
יריבים ומבקרים, לעומת זאת, טוענים כי רגעים אלו משקפים פערי ידע אמיתיים או אי-עקביות, וטוענים כי רגעי "נתפסתי" הם משחק הוגן לביקורת ציבורית.
פליטת פה קינסלי מתרחשת כאשר פליטת פה פוליטית חושפת אמת שפוליטיקאי לא התכוון להודות בה.
המונח מגיע מהעיתונאי מייקל קינסלי, שאמר, "פליטת פה היא כאשר פוליטיקאי אומר את האמת - איזו אמת ברורה שהוא לא אמור לומר."
המונח פליטת פה פוליטית עשוי לשמש לתיאור הצהרה לא מכוונת של פוליטיקאי, המאמין שההצהרה נכונה, מבלי שניתח באופן מלא את ההשלכות של הצהרה פומבית עליה.
הגדרה נוספת היא הצהרה הנאמרת כאשר הפוליטיקאי מאמין באופן פרטי שהיא נכונה, מבין את ההשלכות הנוראות של אמירתה, ובכל זאת מוציא אותה בטעות בפומבי.
הגדרה נוספת היא הצהרתו של פוליטיקאי על מה שעל דעתו - זה עשוי להיות מכוון או לא מכוון - ובכך מוביל ל"ריקוד פליטת פה" טקסי בין מועמדים.
תוך כדי גילוי עלבון או זעזוע, וניצול הטעות, המועמד שנפגע לכאורה חייב שלא להפגין דבר הדומה לשמחה.
נטייה להתרכז במה שמכונה "פליטות פה" בקמפיינים ספגה ביקורת כמכשיר עיתונאי שעלול להוביל להסחת דעת מנושאים אמיתיים.
נאמר כי פליטת פה קינסלי היא סוג של "פליטת פה פוליטית" כללית.
קינסלי עצמו העלה את השאלה: "מדוע יש לקחת משהו שפוליטיקאי אומר בטעות באופן אוטומטי כסימן טוב יותר לחשיבתו האמיתית ממשהו שהוא או היא אומרים בכוונה?"
הפסיכולינגוויסט סטיבן פינקר טען כי פוליטיקאים משתמשים בשפה מעורפלת ועקיפה כדי להימנע מהצהרות קונקרטיות, וכי עיתונאים עצלנים מבססים סיקור פוליטי סביב "איתור פליטות פה" ולא סביב ניתוח של מצעים פוליטיים.
עליית אקטיביזם באינטרנט יצרה דור חדש של קמפיינים שליליים שבו קמפיין פוליטי יכול ליצור מודעות תקיפה תוך שעה מפוליטיקאי שעושה פליטת פה.
פלייבוי (מאנגלית: Playboy) היה ירחון סגנון חיים ופנאי לגברים שהתפרסם ברחבי העולם בזכות צילומיו המציגים עירום נשי.
הירחון נוסד על ידי יו הפנר בשיקגו שבארצות הברית, בשנת 1953. המותג "פלייבוי" הפך עם השנים לאחד המותגים הידועים ביותר בעולם, והתפתח לתאגיד בשם Playboy Enterprises, Inc, שבנוסף למגזין הבינלאומי, כלל שורה של עסקים נוספים: מועדוני לילה, חברת תקליטים, ערוץ רדיו, חברת הוצאה לאור ועוד.
הירחון כלל מאמרים בנושאים שונים, כגון ספורט, אופנה, צרכנות ופוליטיקה, סיפורים קצרים של סופרים נודעים וריאיון ארוך עם אישיות בולטת.
סיסמתו של הירחון, המופיעה מתחת לשמו החל מגיליונו הראשון, היא "בידור לגברים" (Entertainment for Men).
במרץ 2020 הפסיק המגזין לצאת במהדורה מודפסת, חברת האם שלו "PLBY Group" נסחרת בבורסת נאסד"ק החל מפברואר 2021. והיא ממשיכה להפעיל אתר אינטרנט, ערוץ טלוויזיה בתשלום ועסקים נוספים סביב המותג "פלייבוי".
יו הפנר ייסד את המגזין בשנת 1953. את הגיליון הראשון הוציא בהשקעה אישית של 600 דולר ובהלוואה של 6,000 דולר.
הפנר שהיה בן 29 באותה עת, נשר מלימודי פסיכולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטה, ועבד במחלקת ההפצה של המגזין היוקרתי "אסקווייר" בשיקגו, בחר לעזוב ולייסד מגזין משלו.
בחיפוש אחרי תצלום שימכור את הגיליון הראשון, הגיע הפנר לחברה קטנה לייצור לוחות שנה בשיקגו, שהייתה בעלת זכויות היוצרים על צילום עירום נדיר של מרילין מונרו, שהייתה כוכבת קולנוע מובילה באותה תקופה.
עבור תשלום חד-פעמי של 500 דולר, קיבל הפנר זכות שימוש בצילום העירום, שצולם בימים שקדמו להצלחתה בהוליווד.
הגיליון הראשון פורסם בדצמבר 1953, ולא סומן עליו תאריך - כי הפנר חשש שלא יוכל להדפיס גיליון שני אם המגזין לא יימכר בהצלחה; לפי גרסה אחרת, רצה שדוכני עיתונים יוכלו להמשיך למכור את הגיליון גם בחודש שלאחר מכן אם לא יימכרו כל העותקים.
לשמחתו, נמכרו כל העותקים בתוך מספר שבועות.
מספר העותקים שנמכרו היה כ-54 אלף, ומחיר כל עיתון היה 50 סנט (חצי דולר).
עותקים של הגיליון הראשון, שנשמרו במצב כמעט חדש, נמכרים לאספנים במחיר של מעל ל-5,000 דולר.
אחרי מונרו, הוא נאלץ למצוא נערות אמריקניות מן השורה שיסכימו להצטלם בעירום, כך החלה מסורת "נערת החודש" (Playmate of the Month), שנערות שהצטלמו זכו אחר כך לפרסום רב.
בקיץ 1955, עמדה תפוצתו של "פלייבוי" כבר על 400 אלף עותקים לגיליון.
ב-1960 נפתח מועדון "פלייבוי" הראשון, שילוב של מועדון לילה ובר עם מלצריות לבושות כשפנפנות, ובהמשך עסקים נוספים תחת המותג "פלייבוי".
בשנת 1971 ביצעה חברת האם של המגזין "Playboy Enterprises, Inc." הנפקה ראשונה לציבור ב.
בשנות ה-60 פרסם המגזין טורים שהיו במות חופשיות לדיונים פומביים בעניינים שעמדו במרכז הדיון הציבורי, כגון: המאבק לשוויון זכויות של האזרחים האפרו-אמריקאים זכויות להט"ב, זכויות נשים, צנזורה והתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
"פלייבוי" היה חסיד מוקדם של רפורמה בחוקי הקנאביס, וסיפק תמיכה ל"ארגון הלאומי לרפורמה בחוקי המריחואנה" ב-1970. בשנותיו הראשונות השתדל "פלייבוי" לא לנקוט עמדה בנושאים פוליטיים.
אך אחרי שהפנר נקלע לאחת ההפגנות נגד מלחמת וייטנאם בשיקגו ב-1968, וספג חבטות מהאלות של השוטרים, שינה הפנר את עמדתו.
מ-1968 ואילך, יצא הירחון באופן מובהק נגד המלחמה ותפוצתו נסקה.
הפנר הפך לידוען, סגנון החיים הססגוני וההולל שלו זכה לכיסוי נרחב, והוא זכה לכתבות שער בשבועוני חדשות מובלים דוגמת "טיים" ו"ניוזוויק".
תפוצת הירחון הגיעו לשיאה בתחילת שנות ה-70 - הגיליון הנמכר ביותר בהיסטוריה הוא גיליון נובמבר 1972, שנמכר ביותר מ-7.2 מיליון עותקים.
בשנת 1972 החלו גם לצאת מהדורות מקומיות של הירחון בגרמניה ובאיטליה, ולאחר מכן יצאו לאור מהדורות מקומיות במדינות נוספות.
במדינות אסלאמיות רבות נאסרה הפצתו של "פלייבוי", וכך גם באחדות ממדינות המזרח הרחוק.
ביפן יצאה לאור מהדורה מקומית שבה לא נראים איברי מין נשיים.
אך תפוצת הירחון הייתה אחר כך בירידה, על רקע התחרות הגוברת מול מתחריו הבוטים יותר, "פנטהאוז" שהקים בוב גוצ'יונה, ואחר כך "האסלר" שהקים לארי פלינט.
בתקופת נשיאותו של רונלד רייגן, החל הימין השמרני בארצות הברית במאבק נגד תעשיית הפורנוגרפיה.
ביוזמת התובע הכללי של ארצות הברית אדווין מיס הוקמה ועדה שפרסמה דו"ח ב-1986, שקישר בין פורנוגרפיה לפשע ואלימות.
הוועדה יצרה אחר כך "רשימה שחורה" של חברות, חנויות ודוכני עיתונים שבהם מופצים "פלייבוי" ומגזינים דומים נוספים ושלחה להם מכתבי התראה.
עקב כך ירדה תפוצת המגזין בחצי משיאה לכ-3.4 מיליון עותקים לגיליון.
באוגוסט 1994 הושק לראשונה אתר האינטרנט של "פלייבוי", שזכה להצלחה.
בשיא בועת הדוט-קום תוכנן להנפיק את האתר בבורסה כחברה נפרדת, אך ההנפקה בוטלה.
החל מתחילת המאה ה-21 סבל המגזין וחברת האם שלו מירידה בהכנסות וצבר הפסדים כבדים.
בהמשך גם חטיבת הטלוויזיה שלו סבלה מתחרות קשה בשוק הטלוויזיה ושווי המנייה של קרס.
בדצמבר 2008, כריסטי הפנר, יו"ר ומנכ"ל פלייבוי, התפטרה מתפקידה.
בתחילת 2009 עמדה החברה למכירה, ולקראת סוף השנה עברה הפקת המגזין למיקור חוץ, בניסיון לשוב לרווחיות.
יו הפנר גם מכר באותה שנה את האחוזה שלו בלוס אנג'לס.
בינואר 2011 קנה יו הפנר את כל מניות Playboy Enterprises, החזיר לעצמו את השליטה הבלעדית על החברה, הפך אותה לחברה פרטית ומחק אותה מהמסחר.
באוקטובר 2015 הודיע המגזין שיפסיק לפרסם תמונות עירום, בנימוק שתמונות כאלה זמינות בקלות ובחינם באינטרנט.
הגיליון האחרון שכלל עירום הוא גיליון ינואר־פברואר 2016, שבשערו מופיעה פמלה אנדרסון.
אך בגיליון מרץ-אפריל 2017 חזר "פלייבוי" לפרסם תמונות עירום.
בספטמבר 2017 נפטר מייסד החברה יו הפנר, ומיד אחר כך הודיעה קרן ההשקעות שהייתה שותפה עמו ברכישת מניות החברה כדי להפוך אותה לפרטית, על שינוי אסטרטגי, כולל רכישת השליטה בחברה מיורשיו.
במהלך 2019, סגנון המגזין שונה, הוחלט שיצא לאור רק פעם ברבעון, לאור תנועת ה-Me Too, הוחלט שצילומי הנשים יעשו פחות בוטים ויותר אומנותיים, והוא ינסה לפנות לקהל רחב יותר.
במרץ 2020 בעקבות מגפת הקורונה, הודיע המגזין כי יפסיק לצאת בדפוס, בשלב זה הוא מכר רק כ-400 אלף עותקים לגיליון.
אחר כך הכריזה חברת האם שלו על מיזוג הפוך עם חברת ספאק שנסחרת בנאסד"ק.
חברה זו ממשיכה להפעיל אתר אינטרנט, ערוץ טלוויזיה בתשלום ועסקים נוספים סביב המותג "פלייבוי".
הלוגו של המגזין, פרופיל של ארנב או שפן עונד עניבת פרפר, עוצב על ידי המעצב ארט פול, עבור הגיליון השני של המגזין.
הלוגו המקורי מלווה את החברה מאז.
יו הפנר הסביר שבחר בדמות בגלל "ההקשר המיני המשעשע" שהיה לו.
כל גיליון מוקדש ל"נערת החודש" (Playmate of the Month) חדשה, ומציג תצלומי עירום שלה, לצד פרטים אישיים.
אחד ממאפייני הירחון הוא תמונת האמצע, שבה מוצג תצלום של נערת החודש על-פני שלושה עמודים.
בסוף כל שנה נבחרת "נערת שנה" אחת מתוך 12 נערות החודש.
בין "נערות החודש" הבולטות היו: מרילין מונרו (1953), בטי פייג' (1955), ג'ני מקארתי ואנה ניקול סמית.
עמוד השער של המגזין כלל לעיתים צילום של ידוענית או כוכבת קולנוע, במקום "נערת החודש", בין צילומי עמוד השער הבולטים כיכבו: שרון סטון (1990), לה טויה ג'קסון (1991), שרליז ת'רון (1999), פמלה אנדרסון (2007), קים קרדשיאן (2007), כרמן אלקטרה (2009), לינדזי לוהן (2012), קייט מוס (2014).
בגיליון נובמבר 2009 הופיעה לראשונה דמות בדיונית מצוירת, מארג' סימפסון מסדרת האנימציה הטלוויזיונית "משפחת סימפסון".
בספטמבר 1962 החל הירחון לפרסם ראיון מעמיק אחד בכל גיליון, עם אישיות מרכזית בולטת, את הראיונות הראשונים ערך הסופר אלכס היילי.
בין המרואיינים הי: מיילס דייוויס, פידל קסטרו, מלקולם אקס, סלבדור דאלי, מרטין לותר קינג, ז'אן-פול סארטר, מוחמד עלי, אורסון ולס, ג'ימי קרטר, ג'ון לנון ויוקו אונו, יאסר ערפאת, סטיבן הוקינג, פרנק סינטרה, וודי אלן ואריאל שרון.
בשנות ה-60 החל יו הפנר לגייס את טובי הסופרים, בהם: הנרי מילר, טרומן קאפוטה, אירווין שו, יצחק בשביס-זינגר, ארתור סי.
קלארק, איאן פלמינג ואחרים במטרה שיכתבו סיפורים קצרים לירחון.
הפנר שכנע אותם כי פרסום מוקדם של סיפורים או קטעים מספרים שעמדו לראות אור ישרת את האינטרס שלהם בחשיפה ופרסום ועבורו ישפר את התפוצה.
באפריל 1970, בעיצומה של מלחמת ההתשה, התפרסמה ב"פלייבוי" כתבה מצולמת על "הנערות של ישראל".
לאחר שבמשך חודש שלם בסוף 1969, שהה צוות של המגזין בישראל.
בעזרת לאה פלטשר, בעלת סוכנות דוגמנות, ואברהם ירון, צלם, התחקו אנשי "פלייבוי" אחרי ישראליות שיסכימו להצטלם עבור תשלום של 350 ל"י.
בין הדוגמניות הישראליות שצלם המגזין הנציח היו: ציונה טוכטרמן, אן טוכמאייר ואסתי זבקו.
עם זאת רבות מהדוגמניות לא הסכימו לבסוף להצטלם בעירום, ורבים מהצילומים שפורסמו היו בעירום חלקי או בלבוש מלא.
השבועון "העולם הזה", פרסם ללא אישור חלק מהכתבה, ונתבע על הפרת זכויות היוצרים שלו.
את כתב ההגנה מטעמו כתב ממשרד עורכי הדין של אמנון זכרוני, המתמחה אדם ברוך; השבועון חויב בסכום של 3,500 ל"י.
לאחר מלחמת יום הכיפורים חוללה נינה קציר, רעייתו של נשיא המדינה, אפרים קציר, סערה כאשר יזמה חלוקה של אלפי גיליונות "פלייבוי" לחיילי צה"ל שבחזית.
בשנות ה-80 מכר המגזין כ-40,000 עותקים מדי חודש בישראל.
במאי 2010, הושק בישראל ליין מוצרי הבישום והטיפוח תחת המותג "Playboy", באמצעות היבואן "דנשר".
ב-6 במרץ 2013 הושק לראשונה מגזין "פלייבוי ישראל" (Playboy Israel).
המו"ל היה האמריקאי-ישראלי דניאל פומרנץ, והעורכת הייתה נטע יעקובוביץ-קידר.
נערת השער של הגיליון הראשון בעברית הייתה נטלי דדון (בעירום מרומז בלבד).
לאחר פרסום שישה גליונות נקלע המגזין לקשיים כספיים, ולא הופיע מאז דצמבר 2013. לאחר פניית העובדים בבקשה לפירוק המגזין לאור החובות הכספיים של המו"ל דניאל פומרנץ אליהם, ניתן ביולי 2014 צו פירוק למגזין בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
באוגוסט 2000 עלה לשידור ערוץ "פלייבוי" בשידורי yes הטלוויזיה בלוויין, באמצעות זכיין - חברת "פליי-טי-וי", והחל מאפריל 2001 גם בחברת הכבלים "תבל", ובהמשך גם בחברות הכבלים "ערוצי זהב" ומת"ב.
הערוץ שודר במתכונת "תשלום תמורת צפייה" וכלל פורנוגרפיה רכה.
שידורי הערוץ הופסקו באוגוסט 2002, לאחר שחברי כנסת דתיים וחרדים, יזמו תיקון לחוק התקשורת שיאסור שידור פורנוגרפיה בישראל.
עם זאת חברות הכבלים הגישו בקשה להעלות את הערוץ מחדש בשל אי בהירות בנוסח החוק, לפיו "לא יוצג אדם או איבריו בדרך מינית".
הם ביקשו מהמועצה לשידורי כבלים ולווין להכיר במשדרי פלייבוי, שאינם חושפים סצנות מין מפורטות, כ"צילומים אמנותיים".
במרץ 2003, חברת "פליי-טי-וי" מפעילת הערוץ, פנתה לבית המשפט העליון בבקשה שיחייב את חברות הכלים והלוויין לשדר את הערוץ, בטענה שהשקיעה בערוץ כ-7 מיליון דולר וקיבלה רישיון שידור בשבילו כחוק.
בנוסף טענה כי ההחלטה להוריד את הערוץ עומדת בניגוד לדעת המועצה לשידורי כבלים ולווין, שקבעה כי אין מניעה להמשיך ולשדרו, לאחר שאינו על ההגדרה של שידור פורנוגרפיה אסורה.
בעקבות צו ביניים שהוציא בית המשפט חזר הערוץ לשדר.
בנוסף, ביולי 2003, החל ערוץ פלייבוי ישראל לשדר גם באינטרנט, תמורת תשלום של 19.90 שקל בחודש.
בתגובה עתרו לבג"ץ 39 ח"כים מרוב סיעות הכנסת וארגונים פמיניסטים נגד שידור הערוץ, בטענה שהוא מבזה ומשפיל נשים.
ב-2 במרץ 2004 קבע פה אחד, הרכב מורחב של בית המשפט העליון, בראשות השופטת דליה דורנר, כי שידורי הערוץ אמנם פוגעים בכבוד הנשים, אך אין בכך כדי לאסור את שידוריו והוא יוכל להמשיך לשדר כערוץ מקודד בתשלום.
השאלה המשפטית נסובה סביב הגדרת "החפצת נשים".
דורנר קבע שיש לפרש אותה באופן מצומצם והצגה של יחסי מין אינה תמיד נחשבת החפצה.
באוקטובר 2003, הודיע הערוץ על תחרות לתפקיד המגישה הישראלית בערוץ פלייבוי העולמי והישראלי, ונערת פלייבוי הישראלית הראשונה.
ארגונים פמיניסטיים ניסו לאסור על התחרות ועל כל הפקות מקור ישראליות בערוץ.
התחרות נערכה לבסוף בדצמבר 2003 כשבין המתמודדות היו שני אלוני, לימור דגני, מעיין קדם, גליה אברמוב ודורין שמר, כשהזוכה הייתה נוגה שחר.
באוגוסט 2005, טענה חברת "פליי-טי-וי" כי Yes איפשרה לצפות בערוץ בהנחות ובחינם במסגרת מבצעי שיווק שונים, ללא הסכמתה; אף על פי שאחד התנאים שקבעה מועצת הכבלים והלוויין לשידור הערוץ הוא כי הערוץ לא יינתן בחינם לאף אדם.
YES טענה מצידה כי אפשרה לעובדיה צפייה בחינם, תוך רצון שיכירו את השירותים שהחברה מציעה.
בשנת 2009 נקלע זכיין הערוץ בישראל לקשיים כלכליים, עקב ירידה חדה במספר המנויים, בעקבות עלייה בזמינות תכנים פורנוגרפיים חינם באינטרנט.
פליימוביל הוא מותג של צעצועים המיוצר על ידי החברה הגרמנית גאוברה ברנדשטטר (geobra Brandstätter) אשר ממוקמת בצירנדורף, גרמניה.
החברה הייתה בבעלותו של הורסט בראנדשטטר עד מותו ב-3 ביוני 2015.
יוצר דמויות הפליימוביל הוא הנס בֶק (Hans Beck).
בק בנה תחילה דגמי מטוסים בחברת ברנדשטטר ובשנת 1971 הוטל עליו להמציא צעצוע שיתאים לילדים.
לאחר שלוש שנות מחקר הצליח בק לייצר צעצוע לא מורכב אך גמיש למדי - בובת צעצוע בגודל 7.5 ס"מ עם ראש וגפיים שניתן לסובבם.
רק לאחר משבר האנרגיה העולמי בשנת 1973 התחילה החברה בשיווק המוצר.
זאת מאחר שעליית מחירי הנפט גרמה לכך שמוצרים אחרים הפסיקו להיות רווחיים.
ב-1974 הוצגו "עולמות המשחקים" הראשונים: "המערב הפרוע", "האבירים" ו"עובדי בניין".
בסוף 1974 הוצגו עולמות נוספים כגון "המשטרה".
ב-1975 חברת גאוברה בראדדשטר החלה להפיץ רישיונות שיווק לחברות צעצועים במדינות שונות.
בחלק מהמדינות משחק הפליימוביל נקרא בשמות אחרים, כך לדוגמה בממלכה המאוחדת עד שנת 1981 נקרא הצעצוע "playpeople" (תרגום חופשי: "אנשי משחק").
ב-1982 יוצרו בובות הפליימוביל הראשונות שכפות ידיהן יכלו לזוז.
ב-2000 החל לפעול האתר הרשמי של המותג והיה לאחד אתרי מותגי הצעצועים הראשונים בעולם.
ב-1988 הדמויות של פליימוביל עברו עיצוב מחודש, ורקע הקופסאות של פליימוביל עבר שינויים משמעותיים ב-1993 וב-2002.
כיום פליימוביל נחשב לאחד המותגים המצליחים ביותר בתעשיית הצעצועים הגרמנית בפרט ובעולם בכלל.
גם בישראל המותג זכה להצלחה ומשווק על ידי חברת "יצירה".
כל פריט של פליימוביל מסומן על ידי ארבע ספרות, כאשר פעמים רבות פריטים השייכים לאותה סדרה נמצאים ברצף ספרתי (למשל 3887 ו-3888)
פליימוביל השיקה שלושה ספרים המתעדים את מגוון פריטי הפליימוביל שיוצרו מאז 1974 ברחבי העולם:
קהל היעד העיקרי של ספרים אלו הוא אספני פליימוביל.
ספרים אלו מכילים בתוכם גם קטעי הסברים לאספנים וליד כל פריט מוצג מדד המתאר את רמת הקושי להשיג את אותו הפריט באריזתו המקורית ובשלמותו.
ספרים אלו אינם כוללים את הסדרות המתחילות במספרים 6 (פליימוביל לגיל הרך) ו-7 (פריטי עזר שניתן לרכוש ישירות מפליימוביל בלבד)
בנוסף לסדרות הפליימוביל הרגילות, קיימת גם גרסת ווילטופיה.
גרסה זו מכילה ערכות העשויות מחומרים ממוחזרים כדי לשמור לסביבה וגם מלמדת על בע"ח ובית גידולם.
כל ערכה מגיעה עם קלף המלמד על חיה מסוימת.
בנוסף לסדרות הפליימוביל הרגילות והוולטופיה, קיימת גם סדרת "1-2-3" לילדים עד גיל 4. סדרה זו מכילה ערכות מופשטות של פליימוביל, שמורכבת מדמויות פשוטות יותר וללא חלקים קטנים.
הסדרה מכילה פריטים מנושאים שונים.
סימוני כל הפריטים מסדרה זו מתחילים בספרה 6.
בנוסף, בשנים 2000–2002 הייתה קיימת סדרת פליימוביל לתינוקות בשם "First Smile".
סדרה זו, המצויה בחוברת קטנה ונפרדת בתוך חוברת הפליימוביל המרכזית, מכילה פריטים שונים שמשלימים ומרחיבים פריטים מסטים קיימים.
חלק גדול מהפריטים שבחוברת זו הם פריטים שהופסק ייצורם והושקה גרסה מצומצמת שלהם.
סדרה זו משווקת על ידי פליימוביל באופן ישיר בלבד, ואינה מצויה בחנויות.
בשנים האחרונות, בעמוד האחרון של חוברת זו, נמצאת "המהדורה הקלאסית" של פליימוביל, שמציגה אף היא גרסאות מצומצמות של פריטים משנות ה-1970 וה-1980.
פליימוביל המיוצר במותגים של סדרות
פלייליף היא להקת רוק אלטרנטיבי ומטאל שנוסדה בשנת 2002 מטמפל/בלטון, טקסס.
הלהקה וחבריה ניגנו תחת כמה שמות שונים כמו: Listen, Sporos, The Grove, and Passerby.
הם התפרסמו תחת השם Passerby אך בשל סיבות חוקיות הם שינו את השם לפלייליף.
הם הופיעו בארצות הברית ב-2003 עד לשחרור האלבום הראשון שלהם ב-2005. האלבום נהפך לאלבום פלטינה לאחר שנמכרו יותר ממיליון עותקים.
פלייליף שחררו את אלבומם השני ממנטו מורי (תרגום לעברית: תזכור שאתה תמות) ב-10 בנובמבר 2009 שדורג במקום ה-8 במצעד הבילבורד.
ב-30 באוקטובר 2012 יצא לאור האלבום השלישי שלהם.
ב-22 באוקטובר הודיעה לייסי על עזיבתה מהלהקה.
ב-2 באוקטובר הלהקה הודיעה שקריסטן מיי הצטרפה ללהקה בתור הסולנית הבאה.
פליין וייט טיז (Plain White T's) היא להקת פופ פאנק משיקגו, אילינוי, אשר הייתה מועמדת לפרס גראמי.
סולן הלהקה, טום היגנסון היה במקורו מתופף בתיכון, והיה חבר במספר להקות.
למרות זאת, שקמה להקת פליין וויט טיס ב-1997, לקח היגנסון על עצמו את תפקיד הסולן וכותב השירים בלהקה.
לאחר מכן, הצטרפו ללהקה הבסיסט קן פלטשר והמתופף דייב טיריו והלהקה החלה להופיע באזור שיקגו.
בקיץ 1999, עבר היגנסון תאונת דרכים, ונפגעו לו הכליות והריאה.
באותה תקופה, חברות תקליטים החלו להתעניין בלהקה, ולבסוף, בשנת 2000, הם הוחתמו בחברת התקליטים "אטלנטיק".
באותה שנה, יצא אלבום הבכורה של הלהקה "Come on Over".
הם יצאו לסיבוב הופעות כלהקת חימום בכל רחבי ארצות הברית, רק כדי לגבש להם קהל מעריצים.
בסוף 2001, חברת התקליטים "Fearless" החתימה את הלהקה, והם הוציאו את האלבום "Stop" ב-2002. הם החלו להופיע יותר באזור עיר מגוריהם, וקהל המעריצים שלהם גדל.
בתקופה זו, בין השנים 2002–2003, התחלפו מספר פעמים חברי הלהקה ותפקידם.
ההרכב והתפקידים המקוריים היו: טום היגנסון (קולות, לעיתים גיטרה), דייב טיריו (תופים), סטיב מאסט (גיטרה וקולות) וקן פלטשר (בס).
לאחר השינויים ההרכב היה ונשאר כך: טום היגנסון (קולות), דייב טיריו (גיטרה), מייק רטונדו (בס וקולות), דה-מאר המילטון (תופים) וטים לופז (גיטרה וקולות).
הלהקה, למרות כל השינויים בהרכב, הקליטה בקיץ 2004 את האלבום השלישי שלה, " All That We Needed" שיצא ב-25 בינואר 2005.
באותה שנה, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות אשר נקרא "Take Action" לצידם של הלהקות שוגרקאלט, Head Automatica ועוד.
ב-2005, הוציאה הלהקה את סינגל הבכורה שלה " All That We Needed", ולאחר מכן יצא הסינגל " Take Me Away".
שני הסינגלים לא הופיעו בכלל במצעדי בילבורד או במצעדים אחרים ברחבי העולם.
ב-9 במאי 2006, יצא הסינגל "Hey There Delilah" אשר עתיד לכבוש את המצעדים.
בנוסף לסינגל, יצא מיני אלבום כדי לקדם את הסינגל.
הוא נקרא "Hey There Delilah EP", והוא הכיל שירי בי-סייד משנים קודמות.
בנוסף, הוא הכיל גרסה חיה של השיר "Hey There Delilah".
הלהקה ביצעה סיבוב הופעות כדי לקדם את הסינגל, אך לא יצא דבר מכך.
אף סינגל מתוך השלושה שיצאו מהאלבום לא הגיע למצעדים.
בסוף 2006, הוחתמה הלהקה בחברת התקליטים "הוליווד", והיא הוציאה את אלבומה הרביעי, "Every Second Counts", ב-12 בספטמבר 2006. הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Hate (I Really Don't Like You)", היה הסינגל הראשון של הלהקה שנכנס למצעד בילבורד.
חברת התקליטים הוליווד הוציא מחדש את "Hey There Delilah" כחלק מהאלבום "Second Counts" בתחילת קיץ 2007. הלהקה ביצעה סיבוב הופעות כדי לקדם את הסינגל.
ב-28 ביולי 2007, הגיע "Hey There Delilah" למקום הראשון במצעד בילבורד, ונשאר במקום הראשון במשך שבועיים.
זמן קצר לאחר הצלחת הסינגל במצעדים בארצות הברית, הלהקה התפרסמה בכל רחבי העולם.
הסינגל יצא בבריטניה ב-27 באוגוסט, זמן קצר לאחר יציאתו הגיע למקום הראשון במצעדים.
בנוסף, הלהקה הוציאה את האלבום הראשון שלה בבריטניה, "Every Second Counts", אשר יצא כמהדורה מחודשת וכלל שני שירים נוספים: "Hey There Delilah" ו"Take Me Away".
זמן קצר לאחר הפריצה הבינלאומית שלהם, הוציאה הלהקה ב-6 בנובמבר את הסינגל השלישי מתוך האלבום, "Our Time Now" .
הלהקה השתתפה בפרק השלישי בעונה הראשונה של הסדרה "Greek", בה היא הופיעה עם השירים: "Our Time Now" ו"Hey There Delilah" ובהמשך בפרקים נוספים.
בנוסף היא השתתפה בפרק ה-11 בעונה הראשונה של הסדרה iCarly בה היא הופיעה עם השיר "Our Time Now".
באותה תקופה, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות אשר נקרא "'The Young Wild Things, לצדם של פול אאוט בוי, ג'ים קלאס הירוס ו"Cute Is What We Aim For".
ב-10 בדצמבר 2007, הלהקה הוציאה את הסינגל "Hate" בבריטניה.
סיבוב ההופעות שלהם בינואר 2008 יקדם את הסינגל.
הסינגל זכה להצלחה בבריטניה, והלהקה הפכה ליותר פופולרית בממלכה המאוחדת.
ב-23 בספטמבר 2008, יצא אלבומה החמישי של הלהקה, "Big Bad World".
ב-7 בדצמבר 2010, יצא אלבומה השישי של הלהקה, "Wonders of the Younger".
פלייגרל היה מגזין ארוטי ומגזין "סגנון חיים" לנשים שיצא לאור בארצות הברית, וכלל תצלומי עירום של גברים לצד מאמרים על ידוענים, אופנה וסגנון חיים.
המגזין נוסד ב-1973, על ידי איש העסקים דאגלס למברט לאור הצלחת מגזינים ארוטיים לגברים דוגמת: "פלייבוי" ו"פנטהאוז".
הרעיון להוציא מגזין ארוטי לנשים עלה בראשו של למברט, באפריל 1972, אחרי ההצלחה של גיליון של המגזין הנשים "קוסמופוליטן", שפרסם תמונות של גברים ערומים ומכר 500 אלף עותקים תוך חמישה ימים.
המגזין סיקר נושאים כמו הפלות ושוויון זכויות, לצד תמונות סקסיות של גברים, ומילא תפקיד מרכזי במהפכה המינית לנשים.
בשיא תפוצתו הוא מכר כ-1.5 עותקים לגיליון.
עם זאת הוא נאלץ תחילה להתמודד עם תביעה משפטית מצד "פלייבוי", על כך ששם המגזין דומה, תביעה שהסתיימה בפשרה.
בשנות ה-80 ירדה תפוצתו והוא עמד בפני פשיטת רגל.
ביוני 1993 הוא נרכש על ידי חברת "בלו הורייזן מדיה" מניו יורק, המתמחה בהוצאה לאור של מגזינים לסגנון חיים בעלי אופי פורנוגרפי.
באוגוסט 2008 הודיע המגזין כי יפסיק את פרסום המהדורה המודפסת שלו החל מהגיליון של ינואר 2009. והמגזין תכנן להמשיך במהדורה מקוונת בלבד.
הגיליון המודפס האחרון יצא לאור בינואר/פברואר 2009. בפברואר 2010, "פלייגירל" הודיעה שתשיק מחדש מהדורה מודפסת של המגזין.
המגזין יצא בערך פעם ברבעון עד 2016.
במהלך השנים הצטלמו סלבריטאים רבים למגזין - ואולם רוב רובם הם דמויות שוליות בתחומם.
המפורסמים שבהם הם סם ג'יי ג'ונס, כוכב הסרט פלאש גורדון, והמתאבק שון מייקלס.
פלייבק (ביצוע מוקלט) הוא ליווי מוקלט - נגינת רקע, או שירה שלא מתבצעת בזמן אמת, מוקלטת מראש.
ברוב תחרויות השירה והנגינה, השימוש בפלייבק אינו חוקי.
באולפן הקלטות, פלייבק הוא הליווי המוזיקלי שמלווה את הזמר/ת בעת השירה, הפלייבק מכיל את כל ערוצי הכלים המנגנים בשיר.
לעיתים כולל הפלייבק גם קולות רקע או את קול הזמר.
כשזמרים מקליטים שיר באולפן הקלטות, הם מתכנסים בתוך חדר מבודד אקוסטית (המכונה בקצרה, חדר אקוסטי) ובו מיקרופון רגיש (אחד או יותר), ושרים בזמן שהם מאזינים לכל (או רוב) יתר ערוצי השמע, שכבר הוקלטו מראש וירכיבו את השיר הסופי (הפלייבק), דרך אוזניות מקצועיות שהם עוטים על ראשיהם.
בעבר, הסרת קול הזמר היתה נחשבת לבלתי אפשרית.
אמנם היו קיימות שיטות להסרת או החלשת קולו של הזמר משיר, אך שיטות אלה היו ירודות, ופגעו באיכות הסאונד של השיר, כך שהתקבל פלייבק לא איכותי ולא מקצועי דיו, ולא ניתן היה להשתמש בו כראוי.