tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בערך באותו זמן הגיע גם צי בריטי בפיקודו של אדמירל ויליאם הוטם, שתגבר את צי הודו המערבית של אדמירל סמואל ברינגטון.
הכוחות והתגבורת שהגעתם המאוחרת החזיקה את האדמירל ברינגטון בברבדוס פתחו במתקפה על סנט לוסיה שבידי צרפת, שאותה כבשו הבריטים בדצמבר 1778. למרות ניסיונו של ד'אסטן להיחלץ, הבריטים השתמשו בסנט לוסיה כדי לפקח על הבסיס הצרפתי הגדול במרטיניק, שם היה מטה ד'אסטן.
הצי הבריטי תוגבר עוד יותר בינואר 1779 על ידי עשר אוניות קו בפיקודו של אדמירל ג'ון ביירון, שקיבל את הפיקוד על תחנת איי ליווארד הבריטיים.
לאורך המחצית הראשונה של 1779 שני הציים קיבלו תגבור נוסף, ולאחר מכן הצי הצרפתי היה עדיף על זה של הבריטים.
יתר על כן, ביירון עזב את סנט לוסיה ב-6 ביוני על מנת לספק שירותי ליווי לספינות סוחר בריטיות המתאספות בסנט קיטס לשיירה לאירופה, מה שהותיר את ד'אסטן חופשי לפעול.
ד'אסטן ודה בוייה, ניצלו את ההזדמנות להתחיל בסדרת מבצעים נגד נחלות בריטיות סמוכות.
היעד הראשון שלהם היה האי סנט וינסנט, דרומית לסנט לוסיה.
האי נפל ב-18 ביוני, וד'אסטן הפנה את תשומת לבו לאיים אחרים.
הוא קיווה לכבוש את ברבדוס, נחלה בריטית מרכזית, אבל לאחר שלא התקדם נגד רוחות הסחר המזרחיות הרווחות, הוא הפנה את תשומת לבו לגרנדה.
הצי הצרפתי הגיע לגרנדה ב-2 ביולי, והסתער על ההגנות העיקריות שלה החל בשלהי ב-3 ביולי.
תנאי הכניעה סוכמו ב-4 ביולי.
המשלחת הגדולה הראשונה לצפון נערכה ב-1779 על ידי התת אדמירל הצרפתי ד'אסטן.
בניסיון לפלוש לסוואנה הכבושה בידי הבריטים, הביאו הצרפתים 20 אוניות קו ו-3,000 חיילים באוניות תובלה לג'ורג'יה.
אף על פי שוושינגטון לא הצליח לשתף פעולה עם בני בריתו, בהיותו מקובע בתקיפת הבריטים בעיר ניו יורק, ד'אסטן הנחית את הכוחות לסיוע לאמריקאים לפני שחזר לצרפת, כפי שנצטווה לעשות.
ב-9 באוקטובר 1779, בתיאום עם יחידת הצבא הקונטיננטלי, האדמירל הצרפתי יזם הסתערות על העיר הנצורה.
הצבא הבריטי המבוצר הדף את הפולשים; ד'אסטן נפצע קשה ונאלץ להפליג לאירופה.
למרות תפיסה אסטרטגית נכונה, שיתוף הפעולה של בעלות הברית חמק מיישום מבצעי מוצלח.
תוצאה ברורה אחת של חידוש התחרות האנגלו-צרפתית באיי הודו המזרחית בין 1778 ל-1783 הייתה הערכה רבה יותר של הבריטים לצרכים האסטרטגיים של נחלותיהם החדשות שנרכשו באסיה.
החפיפה של מאבק עולמי בין מעצמות אירופה לכמה מלחמות הודיות מקומיות הטרידה את חברת הודו המזרחית הבריטית והביכה מאוד את נשיאיה.
יתר על כן, המלחמה חשפה את השאיפות הגאו-פוליטיות היריבות של הצרפתים, ואלה עוררו בתורם את הבריטים היותר סתמיים וחסרי ההבחנה לנסח את עקרונות האימפריה שלהם.
כאשר הגיעה הידיעה להודו ב-1778 שצרפת נכנסה למלחמה, החברה עברה במהירות לכבוש שם מאחזים קולוניאליים צרפתיים, בעיקר לכידת פונדיצ'רי לאחר חודשיים של מצור.
במרץ 1779 זכו הכוחות הבריטיים במאהה ("Mahey") מהצרפתים; הנייהירים, קהילה הינדית שנשלטה על ידי מטריארכיה ו (במידה מסוימת) נהגה בפוליאנדריה, ניצלו את ההזדמנות כדי למרוד בשלטונו של חיידר עלי.
המרד נתמך, אם לא יוזם, על ידי הבריטים אך דוכא, והצרפתים כבשו מחדש את מאהה ב-1780 בסיועו של חיידר עלי.
באפריל 1779 חתמו צרפת וספרד על אמנת ארנחואס, אשר קבעה סיכום של מטרות המלחמה הבורבוניות.
ספרד ביקשה לכבוש מחדש את גיברלטר ומנורקה, מובייל ופנסקולה בפלורידה, ולגרש את הבריטים ממרכז אמריקה הספרדית על ידי סיום זכותם לכרות עצים במפרץ הונדורס ובחוף קמפצ'ה.
צרפת הצהירה כי מטרותיה הן לגרש את הבריטים מאזור הדיג של ניופאונדלנד, להפסיק את ההגבלות על הריבונות הצרפתית על דנקרק, להחזיר את הסחר החופשי בהודו, להחזיר את סנגל ודומיניקה, ולהחזיר את סעיפי הסכם אוטרכט הנוגעות למסחר האנגלו-צרפתי.
ספרד נכנסה למלחמה עם אחת המטרות של כיבוש מחדש של גיברלטר, שאבדה לאנגליה ב-1704. חיל המצב שלה כלל חיילים מבריטניה ונסיכות הבוחר מהנובר.
ספרד החלה באופן רשמי במצור ביוני 1779, שהיה המצור הארבעה עשר והארוך ביותר בגיברלטר, כאשר הספרדים הקימו מצור יבשתי סביב סלע גיברלטר.
האסטרטגיה הספרדית שילבה הפגזה מתמדת של גיברלטר מהיבשה עם התקפות ימיות וניסיונות לנתק את קווי האספקה למרוקו, תכנון להשתלט מחדש על גיברלטר על ידי חסימה והרעבת חיל המצב שלה.
המצור הימי התואם היה חלש יחסית, והבריטים גילו שספינות קטנות מהירות יכולות לחמוק מהחסימות, בעוד שספינות אספקה איטיות וגדולות יותר בדרך כלל לא יכולות.
עם זאת, בסוף 1779, האספקה בגיברלטר התדלדלה מאוד, ומפקדה, הגנרל ג'ורג' אליוט, פנה ללונדון בבקשה לסיוע.
אורגנה שיירת אספקה, ובסוף דצמבר 1779 הפליג צי גדול מבריטניה בפיקודו של האדמירל סר ג'ורג' ברידג'ס רודני.
אף על פי שהפקודות האולטימטיביות של רודני היו לפקד על צי איי הודו המערבית, היו לו הנחיות סודיות לתספק תחילה את גיברלטר ומנורקה וב-4 בינואר 1780 הצי התפצל, כאשר חלק מהספינות הפליגו מערבה לכיוון איי הודו המערבית.
זה הותיר את רודני כשבפיקודו 19 אוניות קו שאמורות ללוות את ספינות האספקה לגיברלטר.
שיירת האספקה הפליגה לגיברלטר ב-19 בינואר, והניעה את צי החסימה הקטן יותר לסגת למחסה הבטוח של אלגסיראס.
רודני הגיע מספר ימים לאחר מכן, וחיל המצב הבריטי התלהב מהגעת האספקה ונוכחותו של הנסיך ויליאם הנרי.
עם שובן של הספינות ממנורקה, רודני יצא שוב לים ב-13 בפברואר, לאיי הודו המערבית, כאשר יחידה מצי התעלה ליוותה אותו בהפלגה של שלושה ימים בדרכו, ולאחר מכן נפרדה לעבר בריטניה עם השלל.
במסע זה הוא פשט על 15 ספינות אספקה צרפתיות, שהפליגו בשיירה עם ליווי של שתי אוניות קו עם 64 תותחים, לכיוון איל דה פראנס, באוקיינוס ההודי, אחת מספינות המלחמה, ה-Protée, ושלוש מספינות התובלה נלכדו.
בצפון אמריקה תקף המושל הספרדי של לואיזיאנה, ברנרדו דה גאלווס, את החלק הדרומי של ארצות הברית והפתיע את כוחות המצב הבריטיים.
ניסיון הפלישה לבריטניה הגדולה, 1779
הצי הצרפתי והספרדי המשולב כלל 66 אוניות קו, שמטרתן הייתה לטאטא את הצי המלכותי מהתעלה כהכנה להנחתת 30–40,000 חיילים שהוכנו לפלישה.
למרות העליונות המספרית על הצי הבריטי בתעלת למאנש, המבצע המשולב הצרפתי-ספרדי נכשל עקב קומדיה של טעויות ניווט, תקשורת שגויה, מחלות, מחסור במזון ומזג אוויר גרוע.
ב-3 בספטמבר, לאחר שלא הצליחו להכריע באופן נחרץ את הצי הבריטי, שעד אז תפס עמדת הגנה חזקה ב"סולנט", החליטו מנהיגי הארמדה הגדולה לסגת כש-8,000 חיילים חולים במחלות.
הפלישה גרמה לבהלה בבריטניה אך ג'ורג' השלישי התעודד מכישלונה.
עם ד'אסטן חזרה בצרפת, ווושינגטון תקוע בניו ג'רזי, צרפת עדיין ביקשה נוכחות ימית רציפה במימי צפון אמריקה.
כאשר ביולי 1780 הגיע לניופורט לוטננט גנרל הרוזן דה רושאמבו עם צבא של 6,000 איש, הוא תיאר את המצב: "בכל מבצע, ובכל נסיבות, יש להתייחס לעליונות ימית מכרעת כעיקרון יסוד, והבסיס שבו צריכה להיות תלויה בסופו של דבר כל תקווה להצלחה".
ההולנדים עזרו למורדים האמריקאים על ידי מכירת רובים ואבק שריפה מנמליהם בקריביים.
הבריטים השתמשו בכך כעילה להכרזת מלחמה על הולנד בדצמבר 1780. האדמירל רודני בילה את השנים 1780 ו-1781 באיים הקריביים כדי לבזוז ולהחריב את האיים הקריביים ההולנדיים.
בדצמבר 1780, המלחמה בצפון אמריקה הגיעה לנקודה קריטית.
הצבא הקונטיננטלי ספג תבוסות גדולות מוקדם יותר באותה השנה, כאשר צבאות הדרום שלו נלכדו או התפזרו באובדן צ'ארלסטון ובקרב קמדן בדרום, בעוד שצבאותיו של ג'ורג' וושינגטון והמפקד העליון הבריטילצפון אמריקה, סר הנרי קלינטון התבוננו זה בזה ברחבי ניו יורק בצפון.
המטבע הלאומי היה כמעט חסר ערך, התמיכה הציבורית במלחמה, שעמדה להיכנס לשנתה השישית, הלכה ודעכה, וחיילי הצבא הפכו למרדנים בשכר ובתנאים.
קציני התכנון הצרפתים נאלצו לאזן בין דרישות מתחרות למערכה ב-1781. לאחר סדרה של ניסיונות אמריקאים לא מוצלחים לשיתוף פעולה (שהובילו לניסיונות לא מוצלחים בניופורט, רוד איילנד ובסוואנה, ג'ורג'יה), הם החליטו שיש צורך במעורבות נוספת בצפון אמריקה.
הם גם היו צריכים לתאם את פעולותיהם עם ספרד, שכן הייתה תוכנית פוטנציאלית לבצע הסתערות על המעוז הבריטי ג'מייקה.
התברר שהספרדים לא היו מעוניינים במבצעים נגד ג'מייקה עד לאחר שהתמודדו עם ניסיון בריטי צפוי לתגבר את גיברלטר הנצורה, ורק רצו לקבל מידע על תנועות צי הודו המערבית.
כשהצי הצרפתי התכונן לעזוב את ברסט במרץ 1781, התקבלו כמה החלטות חשובות.
צי איי הודו המערבית, בראשות הרוזן דה גראס, לאחר פעולות באיי ווינדוורד, הופנה ל-Cap-Français (כיום Cap-Haïtien) כדי לקבוע אילו משאבים יידרשו כדי לסייע לפעולות ספרדיות.
בשל מחסור באוניות תובלה, צרפת גם סיפקה שישה מיליון ליברות כדי לתמוך במאמץ המלחמתי האמריקני מעבר לאספקת חיילים נוספים.
הצי הצרפתי בניופורט קיבל מפקד חדש, הרוזן דה באראס.
דה באראס נצטווה לקחת את צי ניופורט כדי להטריד את הספנות הבריטית מול נובה סקוטיה וניופאונדלנד, והצבא הצרפתי בניופורט נצטווה להתאחד עם צבא וושינגטון מחוץ לניו יורק.
בפקודות שלא שותפו במלואן עם הגנרל וושינגטון, דה גראס קיבל הוראה לסייע במבצעים בצפון אמריקה לאחר עצירתו ב-Cap-Français.
הגנרל הצרפתי, הרוזן דה רושאמבו, קיבל הוראה לומר לוושינגטון כי דה גראס עשוי לסייע, מבלי להתחייב.
(וושינגטון נודע מג'ון לורנס, המוצב בפריז, שלדה גראס היה שיקול דעת להגיע צפונה.)
דה גראס קיבל את המכתבים הללו ביולי בערך באותו זמן שקורנווליס התכונן לכבוש את יורקטאון, וירג'יניה.
דה גראס הסכים עם רושאמבו ובעקבות כך שלח הודעה המציינת שהוא יגיע לצ'ספיק בסוף אוגוסט, אך ההסכמים עם הספרדים פירושם שהוא יוכל להישאר רק עד אמצע אוקטובר.
הגעת אוניות התובלה גרמה לצבא הצרפתי-אמריקאי להתחיל בצעדה לעבר וירג'יניה.
דה גראס הגיע לצ'ספיק כמתוכנן, וחייליו נשלחו לסייע לצבאו של לאפייט במצור על קורנווליס.
צי בריטי שנשלח להתעמת עם שליטתו של דה גראס בצ'ספיק הובס על ידי הצרפתים ב-5 בספטמבר בקרב צ'ספיק, וצי ניופורט סיפק את תובלת המצור הצרפתית כדי להשלים את הגעת הצבא של בעלות הברית.
המצור על יורקטאון ובעקבותיו כניעתו של קורנווליס ב-19 באוקטובר היו מכריעים בסיום פעולות האיבה הגדולות בצפון אמריקה.
במרץ 1782 הצביע בית הנבחרים הבריטי בפרלמנט נגד פעולות נוספות במלחמה נגד אמריקה כתוצאה מהכניעה של יורקטאון.
הידיעה על הכניעה של יורקטאון, מנורקה וההפסדים באיי הודו המערבית הפילו אז את הממשלה.
הממשלה החדשה תחת המרקיז מרוקינגהם החלה במהרה במשא ומתן שהוביל לחוזה פריז.
אף על פי שפעולות התקפיות נגד אמריקה הסתיימו, המלחמה נמשכה במקומות אחרים באיי הודו המערבית והמזרחית וכן בגיברלטר.
מינויו של לורד שלבורן לאחר מותו של רוקינגהם ביולי אילץ שינוי נוסף בממשלה.
למרות זאת, שלבורן קיבל את העצמאות האמריקאית ללא תנאים מוקדמים.
למרות משלחת ימית צרפתית השמידה עמדות סחר בריטיות במפרץ הדסון במהלך קיץ 1782, אף שטח לא נכבש בפועל.
בבריטניה ההתנגדות למלחמה היקרה גברה, וביוני 1780 תרמה לפרעות בלונדון הידועות בשם מהומות גורדון.
המלחמה באוקיינוס האטלנטי הגיעה לקיפאון עד 1780. בינואר 1781 נכשלה צרפת בניסיונה לפלוש לג'רזי, איי התעלה, וכוח הנחיתה שלהם הובס בקרב על ג'רזי.
הצי הצרפתי ספג עד מהרה שורה של תבוסות במימי הבית שלה על ידי הצי המלכותי, אשר התבררו כיקרות לא רק מבחינה צבאית אלא גם מבחינה כלכלית.
תחילה באושנט בדצמבר 1781, שם נתפסו מספר אוניות תובלה בליווי ספינות תחת הרוזן דה גישן על ידי צי של הצי המלכותי בראשות ריצ'רד קמפנפלט הובילו לאובדן של חיילים צרפתים רבים.
באפריל בשנה שלאחר מכן התרחש הקרב השלישי הגדול יותר של אושאנט באפריל שבו צי של הצי המלכותי בראשות סמואל ברינגטון לכד שתי אוניות קו צרפתיות יקרות ערך, אך גם לכד שני שלישים משיירת הליווי שלה.
תבוסה זו הייתה קשה - הנזק הכספי לאוצר הצרפתי היה משמעותי, והיווה מכה גם לכוחות הצרפתיים שפעלו באוקיינוס ההודי.
תבוסות נוספות באו בעקבות אובדן הפריגטה החדשה לגמרי Hébé בפעולה של 4 בספטמבר 1782, שעליה נידון שבלייה דה ויני לחמש עשרה שנות מאסר - שלילת דרגתו והכרזתו כבלתי כשיר לשירות.
הפעולה הבאה התבררה כקרב הימי האחרון של מלחמת העצמאות האמריקאית שבה הובסה שיירה פרנקו-אמריקאית על ידי ג'יימס לוטראל מול פרול ב-12 בדצמבר 1782. השיירה הייתה חלק משרשרת האספקה של פייר בומרשה למתיישבים האמריקאים.
באוקטובר 1781 גובשה תוכנית בין דה גראס, מפקד הצי הצרפתי באיי הודו המערבית, לבין פרנסיסקו סאודרה דה סנגרוניס, המנהל הכללי של איי הודו הספרדית, נציג בית המלוכה ועוזרו של המושל הספרדי של לואיזיאנה, ברנרדו דה גאלווס.
המטרות האסטרטגיות של תוכנית זו היו להנחות את הכוחות הצבאיים הצרפתיים-ספרדים באיי הודו המערבית להשגת המטרות הבאות:
לסייע לאמריקאים ולהביס את שייטת הצי הבריטי בניו יורק,
תוכנית זו נודעה בשם אמנת דה גראס - סאוודרה והמטרה הראשונה הושגה בעיקרה עם כניעת הצבא הבריטי תחת הגנרל קורנווליס במצור על יורקטאון בספטמבר 1781. לדה גראס ולצי שלו היה חלק מכריע באותו ניצחון, ולאחר מכן הם הפליגו לאיים הקריביים.
עם הגעתו לסן דומנג בנובמבר 1781 נמסר לו חדשות שהתוכנית קיבלה את האישור: להמשיך בכיבוש ג'מייקה.
ג'מייקה הייתה הנחלה הבריטית הרווחית ביותר בעולם החדש, במיוחד הסחורה שבלטה ביותר הייתה סוכר; היא הייתה בעלת ערך רב יותר לכלכלה הבריטית מאשר שלוש עשרה המושבות האמריקאיות ביחד.
במכתב מהמלך ג'ורג' השלישי ללורד סנדוויץ' הוא הצהיר שהוא יסתכן בהגנה על האיים הקריביים החשובים של בריטניה תוך סיכון בריטניה עצמה, וזו הייתה האסטרטגיה שיושמה בשנת 1779. סוכר היווה 20% מכלל היבוא הבריטי והיה שווה פי חמישה מטבק .
כמו גם הגירוש ההדרגתי של הבריטים מאיי הודו המערבית על ידי הצרפתים והספרדים, הכיבוש היה אמור לכפות מכה מסיבית על הכלכלה הבריטית.
הפלישה עצמה אמנם נתפסה בבתי המלוכה בפריז ובמדריד כאלטרנטיבה לניסיונות הספרדים והצרפתים לכבוש את גיברלטר שהיו אסון יקר במשך שנתיים.
בזמן שדה גראס חיכה לתגבורת כדי לבצע את המערכה בג'מייקה, הוא כבש את סנט קיטס בפברואר 1782. שאר איי ווינדוורד (אנטיגואה, סנט לוסיה וברבדוס) עדיין נותרו בשליטה בריטית, בעוד האדמירל ג'ורג' רודני הגיע לזירה הקריבית בחודש שלאחר מכן, לאחר שהביא תגבורת.
אלו כללו 17 אוניות קו, והעניקו לבריטים יתרון קל במספרם.
ב-7 באפריל 1782 יצא דה גראס ממרטיניק עם 35 אוניות קו, כולל שתי ספינות של 50 תותחים ושיירה גדולה של יותר מ-100 ספינות משא, כדי להיפגש עם צי ספרדי המורכב מ-12 אוניות קו.
בנוסף דה גראס היה אמור להיפגש עם 15,000 חיילים בסן דומנג שיועדו לכיבוש האי על ידי נחיתה בחוף הצפוני של ג'מייקה.
לאחר שנודע לו רודני הפליג זאת מסנט לוסיה במרדף כעת עם 36 אוניות קו למחרת.
לספינות הבריטיות בתקופה הזו היה גוף אשר עבר תהליך ציפוי בפחי נחושת; אשר נמצא כאמצעי מעשי להגנה עליהם מפני צימדה ימית של זיפרגליים וכן מפני קורוזיה של מי מלח.
התוצאה של זה הייתה שהמהירות וביצועי השיט שלהם בכללותם ברוח טובה השתפרו באופן דרמטי.
בין 9 באפריל 1782 ל-12 באפריל 1782 צי בריטי בפיקודו של האדמירל ג'ורג' ברידג'ס רודני התמודד והביס צי צרפתי תחת הרוזן דה גראס בקרב איי לה סנט.
האבדות הצרפתיות היו עצומות; כמעט 8,000 עד 9,000 חיילים נהרגו, נפצעו או שנשבו והם איבדו חמש אוניות קו, ארבע מהן נלכדו.
לפיכך בוטלו התוכניות הצרפתיות והספרדיות לפלישה לג'מייקה.
הצי הבריטי עשה את דרכו לג'מייקה, משם הורה רודני להוד לחפש את כל הספינות הצרפתיות הפגועות שנמלטו מהקרב.
השייטת של הוד, שמנתה 13 ספינות, יצאה לכיוון סן דומנג, ותוך כדי הפלגה במעבר מונה, נתקלה ולכדה מספר ספינות צרפתיות שנפרדו לפני קרב איי לה סנט והיו בדרכן ל-Cap-Français.
הידיעה על הקרב הגיעה לצרפת ביוני והתקבלה בייאוש.
התבוסה יחד עם ההפסד של Ville de Paris היו מכה הרסנית למלך הצרפתי לואי השישה עשר.
שר הצי המרקיז דה קסטריס הגדיר את החדשות כ"אסון חמור".
הרוזן דה ורז'ן חש ערעור באמון הצי הצרפתי.
עד סוף 1782 הצרפתים היו במגננה באיים הקריביים, מה שסימן על קיפאון במערכה הימית.
אף על פי כן, הצי המלכותי הצליח להטיל הסגר מול קאפ פרנסואה ופורט רויאל, כמו גם לשמור תצפיות על הוואנה.
במקביל, פריגטות בריטיות נאבקו בפריבטירים ספרדים וצרפתים.
סיפרן, לוחם אגרסיבי ועז נפש, סיכל ניסיון בריטי לכבוש את הכף בתחילת 1781, ותקף שייטת של הצי המלכותי בפורטו פראיה באיי כף ורדה הנמצאים באוקיינוס האטלנטי כ-450 מייל מערבית לאפריקה.
הוא הגיע לדרום הודו שנה לאחר מכן.
ביבשה תמכו הצרפתים בחיידר עלי במלחמתו נגד חברת הודו המזרחית הבריטית.
בים נלחם סופרן בחמישה קרבות קשים וקשים נגד צי הודו המזרחית הבריטית במהלך 1782 ו-1783. תת אדמירל אדוארד יוז היה מודע לכך שהמטרה הצרפתית נועדה לעקור את הניצול הכלכלי הבריטי ואת השליטה הצבאית, וששימור השייטת שלו חיונית להישרדות הנוכחות הבריטית בהודו.
שני הציים בעלי היכולות והנחישות באותה מידה הפסיקו את ההתכתשות ההדדית שלהם רק כשהגיעו ידיעות כי הסכמי שלום נחתמו על ידי בריטניה, צרפת וספרד בתחילת 1783. כשהידיעות על השלום הסתננו דרך המצב הטקטי בהודו, הסתיימה גם המערכה שם בקיפאון.
משא ומתן רציני החל בין בריטניה, צרפת וספרד (שנוהלו על ידי אלי פיצרברט מבריטניה, ורוזן ארנדה מספרד).
מדי פעם היו מגיעות מהודו חדשות על קיפאון מתמשך, הן במלחמות היבשתיות (שכללו את הצרפתים רק כתומכי השליטים המקומיים) והן בקרבות ימיים; נראה שהבריטים עדיין החזיקו את כל השטח הצרפתי שם שהם כבשו בשנים 1778–1779, בעוד שהצרפתים לא החזיקו בשטח בריטי.
באיי הודו המערבית, לעומת זאת, הצרפתים עדיין החזיקו בכל השטח שכבשו, בעוד שהבריטים החזיקו רק באי צרפתי אחד, סנט לוסיה.
אף על פי כן, לאחר קרב איי לה סנט הועברה היוזמה האסטרטגית לבריטים שדומיננטיותם בים הוכרזה מחדש וסימנה על קריסה בברית הצרפתית-אמריקאית.
כתוצאה מכך, החלו שיחות בין אמריקה לבריטניה באמצעות שלבורן ופרנקלין כשהבריטים הסכימו להכיר ב'ארצות הברית' החדשה.
צרפת, על פי חוזה הברית עם ספרד, לא יכלה לעשות שלום ללא הסכמת ספרד; לא בלי ערובה שגיברלטר תימסר לידי ספרד.
שתי הממלכות רצו להאיץ את ההתקפה הגדולה שלהם על גיברלטר בתקווה לתפיסתה, כדי להשיג עמדה דיפלומטית חזקה.
גיברלטר הפכה בכך לגורם מרכזי בשיחות השלום.
כוחות צרפתים חיזקו את הספרדים יחד עם ספינות הצי הצרפתי.
המפקד הצרפתי הדוכס דה קריון היה כעת אחראי על המבצעים הצרפתיים-ספרדים.
ב-18 בספטמבר פתחו בעלות הברית במתקפה הגדולה שלהן עם עשר סוללות צפות בעיצוב צרפתי, שכללו יותר חיילים ממה שהיו אי פעם בשירות בו זמנית בכל יבשת צפון אמריקה.
אולם ההתקפה באותו יום ולמחרת בבוקר הייתה כישלון יקר מאוד עם אובדן כל עשר הסוללות הצפות.
עד 27 בספטמבר הגיעו ידיעות על האסון לפריז ולמדריד ושתי המדינות נתקפו ייאוש.
כעת כל התקוות היו לתבוסה של השייטת הבריטית בדרכה להקל על גיברלטר.
הצרפתים והספרדים קיוו כי תבוסתה או כישלונה יובילו לכניעת חיל המצב מה שיוביל למשא ומתן.
השיירה עברה ללא בעיות וניסיון להביס את הצי הבריטי הסתיים בכישלון בקרב כף ספרטל.
החדשות על כישלון נוסף זה שברו את הנחישות הצרפתית והספרדית.
כשגיברלטר בטוחה יחד עם ניצחונו של רודני בקרב איי לה סנט באפריל, הדרישות הבריטיות בשיחות השלום התחזקו מאוד וערערו את האמון הצרפתי שבירך על ההצלחה ביורקטאון.
הדיפלומטים הבריטים סירבו בתוקף להיפרד מגיברלטר, למרות הצעות ספרד לסחור ברוב רווחיה.
הצרפתים עשו כל שביכולתם כדי לעזור לספרדים להשיג את מטרת המלחמה החיונית שלהם, והחלו בדיונים רציניים על אסטרטגיות יציאה אלטרנטיביות, הדיפלומט הצרפתי הרוזן דה ורז'ן ניסה לגרום לספרד להציע לבריטניה כמה ויתורים גדולים מאוד בתמורה לגיברלטר.
הספרדים תחת רוזן ארנדה הסכימו מבלי להתייעץ עם בית המלוכה במדריד.
ורז'ן היה נואש לשלום - עבור צרפת עלות המלחמה הפכה לעצומה והיא התקרבה לגבולות היכולת שלה ללוות כסף.
בחזית העלות הזו עמד הצי הצרפתי - במהלך ארבע השנים הראשונות של המלחמה איבד הצי הצרפתי ארבע אוניות קו, שלוש מהן בתאונות.
אולם במהלך 1782 היא איבדה 15 אוניות קו (כמעט מחציתם היו באפריל בלבד).
ההפסדים של ספינות אלו היו משמעותיים מבחינה כלכלית - למרות זאת, ללא חשש, לואי הבטיח לבנות עוד ספינות.
כך הוטלו מיסים חדשים - שר האוצר הצרפתי ז'אן פרנסואה ז'ול דה פלרי הבטיח בהצלחה את הוספת מס הכנסה Vingtième - השלישי והאחרון מסוגו במשטר הישן.
זמן קצר לאחר החילוץ של גיברלטר פתח ורז'ן את המשא ומתן מחדש.
הצרפתים קיבלו את הסכם השלום המקדים בין בריטניה הגדולה לאמריקה ב-30 בנובמבר עם מחאות אך ללא פעולות.
הסכמים ראשוניים נחתמו עם בריטניה, צרפת וספרד ב-20 בינואר 1783. המצור על גיברלטר הוסר שלושה ימים לאחר מכן, אך החדשות על השלום במימי הודו התקבלו רק ביוני.
כתוצאה מהסכם השלום החזירו צרפת ובריטניה זו לזו כמעט את כל השטחים שלקחו זו מזו מאז 1778.
עבור הצרפתים תוצאות המלחמה היו מעורבות; הם הצליחו במטרה המלחמתית שלהם להפריד את אמריקה מבריטניה.
עם זאת, הרווחים היו זעומים - האי הזעיר טובגו, שאותו כבשו ב-1781, וגם שטח מסוים סביב נהר סנגל באפריקה שאותו איבדו לבריטניה ב-1763. על כל הסדר הדיג מסביב לחוף ניופאונדלנד היה צורך לשאת ולתת מחדש בגלל הזכויות שהוענקו לאמריקאים.
צרפת לא הצליחה להפוך את ההשפלה של 1762 - הודו, קנדה והמושבות באיי הודו המערבית של בריטניה - כל הרווחים מ-1762 נותרו ללא פגע.
מלבד אכזבה מסוימת, הבריטים לא היו בטראומה מאובדנם באמריקה.
בנוסף לעובדה שהקשרים התרבותיים והכלכליים התחדשו עד מהרה בין אמריקה, בריטניה ניצחה למעשה בשנה האחרונה של המלחמה העולמית.
בסופו של דבר הם קיבלו קשרי סחר טובים עם הקולוניסטים לשעבר שלהם וצרפת הוצאה מהסחר בתוך חודשים לאחר הסכם השלום הסופי.
כפי שניסח זאת מאוחר יותר שר החוץ הצרפתי ורז'ן, "האנגלים קונים שלום במקום לעשות אותו".
אולם עבור צרפת עלות המלחמה תשאיר חותם רציני; יותר מ-1.3 מיליארד ליברות הוצאו במהלך הסכסוך שנמשך חמש שנים.
נוסף על העלויות של בניית ספינות צרפתיות לאחר מלחמת שבע השנים, החוב גרם לבעיות כלכליות ופוליטיות גדולות, וכשהמדינה נאבקה לשלם את חובותיה, הדבר הוביל בסופו של דבר למשבר הפיננסי של 1786 ובסופו של דבר למהפכה הצרפתית בשנת 1789.
המלחמה החלה בהתקפות פולניות על סקסוניה בתוך האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר מכן, האימפריה ורוס של קייב תקפו את פולין וניצחו במלחמה ב-1031. בעקבות הניצחון הגרמני, מיישקו השני למברט איבד את התואר מלך פולין, וארצו הפכה לדוכסות פולין, עם בזפרים כדוכס.
בשנת 1026, קונרד השני, מלך גרמניה נסע לאיטליה לצורך הכתרתו כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
היעדרותו הגבירה את פעילות האופוזיציה באימפריה הרומית הקדושה שבמרכזה הדוכסים ארנסט השני משוואביה ופרידריך השני מלורן עילית.
מתנגדיו של קונרד השני קשרו קשר לרכוש את תמיכתו של מיישקו.
עדות היסטורית למאמצים אלו נמצאת בספר התפילה שנשלח למיישקו על ידי אשתו של פרידריך, מטילדה משוואביה, בסביבות 1027. הכרך נקרא: officiorum Liber quem ordinem Romanum apellant.
בו, מיניאטורה הראתה את הדוכסית מציגה את הספר למיישקו השני כשהיא יושבת על כס המלכות.
המתנה לוותה במכתב, שבו מטילדה כינתה אותו מלך מכובד ומופת להפצת הנצרות.
נכתבו גם שבחים ליתרונותיו של מיישקו השני בבניית כנסיות חדשות, כמו גם הידע שלו בלטינית, חריג מאוד באותם זמנים שבהם היוונית הייתה בשימוש נרחב יותר.
בספר זה נמצאים הרישומים המוקדמים ביותר של ממלכת פולין: נוימים בשולי הרצף Ad célèbres rex celica.
המתנה גרמה להשפעה הצפויה, ומיישקו השני הבטיח לנקוט בפעולה צבאית.
ההכנות למלחמה החלו בסתיו 1027. באמצע אותה שנה חזר קונרד השני לגרמניה והחל להילחם במורדים.
עד מהרה, הוא ניצח את הדוכס ארנסט השני, והחרים ממנו את אדמותיו.
רק כשהמורדים כמעט הובסו, הגיע מיישקו השני לעזרתם.
בשנת 1028 פלשו כוחות פולנים לסקסוניה ולקחו מספר שבויים.
ההרס היה כה גדול שלפי מקורות סקסוניים, "היכן שחייליו של מיישקו השני שמו את רגליהם העשב מעולם לא צמח משם".
הקיסר האשים את השליט הפולני בהכתרה בלתי חוקית כמלך והכריז עליו כגזלן.
פלישה זו כללה את אדמות שבט לוטיצ'י.
באוקטובר 1028, הגיעה ההזדמנות של הקיסר כאשר מחוז לוטיצ'י בפהלדה ביקש מהקיסר להתגונן מפני התקפותיו של מיישקו השני, והבטיח תמיכה במאבק נגד השליט הפולני.
למרות ההסכם שהבטיח שלום בין פולין לגרמניה, חימש הקיסר במהרה משלחת תגמול נגד מיישקו השני.
צבאו של קונרד השני הגיע ללוסאטיה בסתיו 1029 והחל במצור על באוצן, אך החיילים הגרמנים לא קיבלו את התמיכה המובטחת של שבט לוטיצ'י והמשלחת נכשלה.
מאוים על ידי ההונגרים, הקיסר נסוג.
כנראה באותה שנה, בנו של אולדז'יץ', ברטיסלאב הראשון, תקף וכבש את מוראביה.
בשנת 1030, מיישקו השני כרת ברית עם הונגריה ופלש שוב לסקסוניה.
בינתיים, בעל בריתו הדרומי תקף את בוואריה וכבש זמנית את וינה.
בתגובה, ארגן הקיסר משלחת נוספת נגד המלך הפולני, הפעם על ידי ארגון קואליציה נגד מיישקו השני.
כבר בשנת 1030 החל ירוסלב הראשון החכם במתקפה וכבש את רותניה האדומה וכמה טירות בבלז.
בשנת 1031 חתם הקיסר שלום עם ממלכת הונגריה.
ככל הנראה בתמורה לתמיכתו של אישטוואן הראשון, קונרד השני הסגיר להונגריה את השטחים שבין נהרות ליתה לפישה.
כעת, כשהקיסר היה מודאג פחות מהתקפה מדרום, בסתיו 1031, הוא יצא למתקפה נגד פולין וצר על מילסקו.
המתקפה הסתיימה בהצלחה מוחלטת, ומיישקו השני ויתר על כמה אדמות.
כתוצאה מכך איבד המלך הפולני חלקים מהאדמות שכבש אביו, שנלחם לעיתים קרובות נגד הקיסר היינריך השני.
כאשר מיישקו השני היה עסוק בהגנה על לוסטיה מפני חייליו של קונרד השני, הגיעה משלחת מרוס של קייב ממזרח עם ירוסלב הראשון החכם כמנהיג.
בשנת 1031 פלשה המשלחת לפולין ולאחר מכן הושיבה את בזפרים על כס המלכות.
מיישקו השני ומשפחתו ברחו מהארץ.
המלכה רישזה וילדיה מצאו מקלט בגרמניה.
המלך לא יכול היה להימלט להונגריה מכיוון שבמהלך מסעו הוא נעצר על ידי חיילי רוס.
אישטוואן הראשון, מלך הונגריה לא חש נוח לקבלו בארצו.
ללא חלופות, מיישקו השני ברח לבוהמיה.
הדוכס אולדז'יץ' כלא אותו שוב.
הפעם, המלך לא יכול היה לסמוך על תמיכה אימפריאלית.
מיישקו השני לא רק נכלא אלא גם סורס, מה שהיה אמור להיות עונש לבולסלאב הראשון האמיץ, שעיוור את הדוכס בולסלאב השלישי האדום (אחיו של אולדז'יץ') שלושים שנה קודם לכן.
מיישקו השני ואשתו לא התאחדו שוב; לפי כמה מקורות, הם היו גרושים רשמית, או רק נפרדו.
המלחמה הברברית השנייה (1815) או מלחמת ארצות הברית–אלג'יריה הייתה מלחמה בין ארצות הברית לבין מדינות החוף הברברי בצפון אפריקה טריפולי, תוניס ואלג'יר.
המלחמה הסתיימה כאשר הסנאט של ארצות הברית אשרר את הסכם אלג'יריה של קומודור סטיבן דקאטור ב-5 בדצמבר 1815. עם זאת, דיי עומר אגה מאלג'יריה דחה את האמנה האמריקאית, סירב לקבל את תנאי השלום שאושררו על ידי קונגרס וינה ואיים על חייהם של כל תושבי אלג'יר הנוצרים.
ויליאם שאלר היה הנציב האמריקני באלג'יר שניהל משא ומתן לצד דקאטור, אך הוא ברח על סיפונה של כלי שיט בריטיים במהלך הפגזת אלג'יר ב-1816. הוא ניהל משא ומתן על הסכם חדש ב-1816 אשר לא אושרר על ידי הסנאט עד 11 בפברואר 1822, בגלל פיקוח.
לאחר תום המלחמה, ארצות הברית ומדינות אירופה הפסיקו לחלוק כבוד למדינות הפיראטים; זה סימן את תחילת הקץ של הפיראטיות באזור זה, שהשתוללה בימי השליטה העות'מאנית במהלך המאות ה-16–18. מדינות המערב בנו ספינות מתוחכמות ויקרות יותר ששודדי הברברי לא יכלו להשתוות למספרים או בטכנולוגיה.
עם זאת השוד הברברי הסתיים סופית רק ב-1830 כאשר צרפת כבשה את אלג'יר והפכה אותה לקולוניה.
מלחמת הברברים הראשונה (1801–1805) הובילה להפוגה לא פשוטה בין ארצות הברית למדינות הברברים, אך תשומת הלב האמריקאית הופנתה לבריטניה ולמלחמת 1812. הפיראטים הברבריים חזרו לנוהג שלהם לתקוף ספינות סוחר אמריקאיות בים התיכון ותבעו כופר עבורם מממשלת ארצות הברית.
במקביל, המעצמות האירופיות הגדולות עדיין היו מעורבות במלחמות נפוליאון, שלא הסתיימו במלואן עד 1815.
עם זאת, עם סיום מלחמת 1812, ארצות הברית חזרה לבעיית הפיראטיות של הברברים.
ב-3 במרץ 1815, אישר הקונגרס את פריסת הכוח הימי נגד אלג'יר, והשייטת בפיקודו של קומודור סטיבן דקאטור יצאה להפלגה ב-20 במאי.
היא כללה את גרייר (אוניית דגל), קונסטליישן, מסדוניין, אפרוויר, אונטריו, פיירפליי, ספארק, פלמבו, טורץ' וספיטפייר.
בעקבות מלחמת 1812, אלג'יר התייצבה לצד הבריטים (אף על פי שהמצור האטלנטי הבריטי הגביל את הסחר של ארצות הברית באזור הים התיכון).
הנשיא מדיסון המליץ לקונגרס להכריז על "קיומו של מצב מלחמה בין ארצות הברית לבין הדיי והעוצר של אלג'יר".
בעוד שהקונגרס לא הכריז רשמית על מצב מלחמה, הם אכן העבירו חקיקה, שנחקקה ב-3 במרץ 1815, שאישרה לנשיא להשתמש בצי האמריקני, "כפי שנקבע כנדרש על ידי הנשיא" כדי להגן על "המסחר הימי" של ארצות הברית על "האוקיינוס האטלנטי, הים התיכון והימים הסמוכים".
הקונגרס גם אישר לנשיא להעניק לצי האמריקני את היכולת לתפוס את כל כלי השיט והסחורות השייכות לאלג'יר.
החקיקה גם הסמיכה את הנשיא להפקיד פריבטירים לאותה מטרה.
ב-20 במאי 1815, שייטת בת 10 אוניות עזבה את ניו יורק (בעקבותיה צי גדול יותר בפיקודו של ויליאם ביינברידג').
זמן קצר לאחר שיצאה מגיברלטר בדרך לאלג'יר, השייטת של דקאטור נתקלה באוניית הדגל האלג'יראית משודה ולכדה אותה בקרב מול כף גאטה.
הם גם הצליחו ללכוד את הבריג האלג'יראי אסטדיו בקרב מול כף פאלוס.
ב-29 ביוני הגיעה השייטת לאלג'יר ויזמה משא ומתן עם הביי.
ארצות הברית העלתה דרישות מתמשכות לפיצוי, איימה בהרס, והביי נכנע.
הוא חתם על הסכם על סיפון הגרייר במפרץ אלג'יר ב-3 ביולי 1815, שבו הסכים דקאטור להחזיר את משודה ואסטדיו שנלכדו.
האלג'יראים החזירו את כל השבויים האמריקאים, המוערכים בכ-10, בתמורה לכ-500 נתיני הביי.
אלג'יריה שילמה גם 10,000 דולר עבור משלוח שנתפס.
האמנה לא הבטיחה מחוות נוספות על ידי ארצות הברית והעניקה לארצות הברית זכויות סחר מלאות בים התיכון.
אף על פי שניהלו בהצלחה משא ומתן למען חירותם, כל 10 השבויים האמריקאים נספו כשהאונייה שהחזירה אותם לארצות הברית, "אפרוויר", טבעה באוקיינוס האטלנטי ב-9 באוגוסט 1815. אף על פי שהסכסוך היה קצר וקטן, הוא הראה נחישות של ארצות הברית והיה ניצחון לסחר חופשי.
בתחילת 1816, בריטניה לקחה על עצמה משימה דיפלומטית, מגובה על ידי שייטת קטנה של אוניות קו, לתוניס, טריפולי ואלג'יר כדי לשכנע את השליטים להפסיק את הפיראטיות שלהם ולשחרר את העבדים הנוצרים האירופאים.
הדיי של תוניס והדיי של טריפולי הסכימו ללא כל התנגדות, אבל הדיי של אלג'יר פחות שיתף פעולה, והמשא ומתן היה סוער.
מנהיג הנציגות הדיפלומטית, אדמירל אדוארד פליו, האמין שהוא ניהל משא ומתן על הסכם להפסקת עבדות הנוצרים וחזר לאנגליה.
עם זאת, מיד לאחר חתימת ההסכם, טבחו חיילים אלג'יריים ב-200 דייגים קורסיקאים, סיציליאנים וסרדיניים שהיו תחת הגנה בריטית הודות למשא ומתן.
הדבר גרם לזעם בבריטניה ובשאר אירופה, והמשא ומתן של פליו נתפס ככישלון.
כתוצאה מכך, פליו נצטווה להפליג שוב כדי להשלים את העבודה ולהעניש את האלג'יראים.
הוא אסף שייטת של חמש אוניות קו, מחוזקות במספר פריגטות, וחוזק לאחר מכן בשייטת של שש ספינות הולנדיות.
ב-27 באוגוסט 1816, לאחר סבב של משא ומתן כושל, הצי הפגיז בתגובה למשך תשע שעות את אלג'יר.
המתקפה שיתקה רבים מסוללות הארטילריה של הדיי וסוללות החוף, ואילצה אותו לקבל הצעת שלום באותם תנאים שדחה יום קודם לכן.
פליו הזהיר שאם התנאים לא יתקבלו, הוא ימשיך בפעולה.
הדיי קיבל את התנאים, אבל פליו בילף מכיוון שהצי שלו כבר בילה את כל התחמושת שלו.
הסכם נחתם ב-24 בספטמבר 1816. הקונסול הבריטי ו-1,083 עבדים נוצרים נוספים שוחררו, וכספי הכופר של ארצות הברית הוחזרו.
המלחמה הגותית בין האימפריה הביזנטית בתקופת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון והממלכה האוסטרוגותית של איטליה התרחשה בין השנים 535–554 בחצי האי האיטלקי, דלמטיה, סרדיניה, סיציליה וקורסיקה.
זו הייתה אחת האחרונות מבין המלחמות הגותיות הרבות נגד האימפריה הרומית.
שורשיה של המלחמה היו בשאיפתו של הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון להחזיר את מחוזות האימפריה הרומית המערבית לשעבר, אותם הפסידו הרומאים לשבטים ברברים פולשים במאה הקודמת, בתקופת נדידת העמים.
המלחמה באה בעקבות הכיבוש הביזנטי מחדש של פרובינקיה אפריקה מידי הוונדלים.
היסטוריונים בדרך כלל מחלקים את המלחמה לשני שלבים:
מ-535 עד 540: מסתיים בנפילת הבירה האוסטרוגותית רוונה וכיבוש מחדש לכאורה של איטליה על ידי הביזנטים.
מ-540/541 עד 553: תחייה גותית תחת טוטילה, שדוכאה רק לאחר מאבק ממושך על ידי הגנרל הביזנטי נרסס, שגם הדף פלישה ב-554 של הפרנקים והאלמאנים.
בשנת 554, יוסטיניאנוס פרסם סנקציה פרגמטית שקבעה את ממשלת איטליה החדשה.
כמה ערים בצפון איטליה החזיקו מעמד נגד הביזנטים עד 562. עד סוף המלחמה, איטליה נהרסה והתרוקנה מאוכלוסייה.
זה נתפס כניצחון פירוס של הביזנטים, שמצאו עצמם לא מסוגלים להתנגד לפלישה של הלומברדים ב-568, מה שהביא לכך שקונסטנטינופול איבדה לצמיתות שליטה על חלקים נרחבים מחצי האי האיטלקי.
בשנת 476 הדיח אודואקר את הקיסר רומולוס אוגוסטולוס והכריז על עצמו כ-rex Italiae (מלך איטליה), וכתוצאה מכך פירוקה הסופי של האימפריה הרומית המערבית באיטליה.
אף על פי שאודואקר הכיר בשלטונו הרשמי של הקיסר הביזנטי, זנון, מדיניותו העצמאית וכוחו הגובר הפכו אותו לאיום בעיני קונסטנטינופול.
כדי ליצור חיץ, האוסטרוגותים, תחת מנהיגם, תיאודריך הגדול, התיישבו כפוידראטים (בעלי ברית) של האימפריה במערב הבלקן, אך התסיסה נמשכה.
זנון שלח את האוסטרוגותים לאיטליה כנציגי האימפריה כדי לסלק את אודוקר.
תיאודריך והגותים ניצחו את אודואקר, ואיטליה עברה לשלטון גותי.
בהסדר בין תיאודריך לזנון ויורשו אנסטסיוס, נתפסו הארץ ואנשיה כחלק מהאימפריה, כאשר תיאודריך היה משנה למלך וראש הצבא (מגיסטר מיליטום).
סידור זה קוים בקפדנות על ידי תיאודריך; הייתה המשכיות במינהל האזרחי, שאויש אך ורק על ידי רומאים, והחקיקה נותרה נחלת הקיסר.
הצבא, לעומת זאת, היה גותי בלבד, בסמכותם של ראשיהם וחצרותיהם.
העמים היו מחולקים גם לפי דת: הרומאים היו נוצרים כלקדונים, ואילו הגותים היו נוצרים אריאנים.
שלא כמו הוונדלים או הוויזיגותים המוקדמים, הגותים נהגו בסובלנות דתית ניכרת.
השיטה הכפולה פעלה תחת הנהגתו הכשירה של תיאודריך, אשר פייס את האצולה האיטלקית, אך המערכת החלה להתקלקל במהלך שנותיו האחרונות והתמוטטה תחת יורשיו.
עם עלייתו של הקיסר יוסטינוס הראשון, סיום הפילוג האקסיאני בין הכנסיות המזרחיות והמערביות, וחזרתה של האחדות הכנסייתית בתוך המזרח, החלו כמה מחברי האצולה האיטלקית הסנאטורית להעדיף קשרים הדוקים יותר עם קונסטנטינופול כדי לאזן את הכוח הגותי.
ההדחה וההוצאה להורג של המגיסטר אופיסיורום המכובד בואתיוס וחותנו בשנת 524 היו חלק מההתרחקות האיטית מהמשטר הגותי.
את תאודריך ירש נכדו אתלטריק בן ה-10 באוגוסט 526, עם אמו, אמלאסונטה, כעוצרת; היא קיבלה חינוך רומאי והחלה בהתקרבות לסנאט והאימפריה.
הפיוס הזה והחינוך הרומי של אתלטריק לא מצאו חן בעיני בכירים גותים, שזממו נגדה.
אמלסונטה הרגה שלושה מהקושרים המובילים וכתבה לקיסר החדש, יוסטיניאנוס הראשון, שהיא מבקשת מקלט אם היא תודח.
בשנת 533, תוך שימוש בסכסוך שושלתי כעילה, שלח יוסטיניאנוס את הגנרל המוכשר ביותר שלו, בליסאריוס, לכבוש מחדש את המחוזות בצפון אפריקה שהוחזקו על ידי הוונדלים.
המלחמה הוונדלית הניבה ניצחון מהיר ומכריע באופן בלתי צפוי לאימפריה הביזנטית ועודדה את יוסטיניאנוס בשאיפתו לכבוש מחדש את שאר המחוזות המערביים האבודים.
בתור עוצרת, אפשרה אמלסונטה לצי הביזנטי להשתמש בנמלי סיציליה, שהיו שייכים לממלכה האוסטרוגותית.
לאחר מותו של אתלטריק בשנת 534, הציעה אמלסונטה את המלוכה לבן דודה תאודהד, שקיבל את ההצעה ולאחר מכן עצר אותה; היא נהרגה בתחילת 535. יוסטיניאנוס עשה ניסיונות כושלים באמצעות סוכניו להציל את חייה של אמלסונטה, ומותה נתן לו קזוס בלי לצאת למלחמה עם הגותים.
פרוקופיוס כתב כי "ברגע שנודע לו מה קרה לאמלסונטה, בהיותו בשנה התשיעית למלכותו, הוא נכנס למלחמה".
בליסאריוס מונה למפקד העליון (stratēgos autokratōr) עבור המשלחת נגד איטליה עם 7,500 איש.
מונדוס, ה-magister militum per Illyricum, נצטווה לכבוש את המחוז הגותי של דלמטיה.
הכוחות שהועמדו לרשות בליסאריוס היו קטנים, במיוחד בהשוואה לצבא הגדול בהרבה שהוא העמיד מול הוונדלים, אויב חלש בהרבה מהאוסטרוגותים.
ההכנות למבצע בוצעו בחשאי, בעוד יוסטיניאנוס ניסה להבטיח את נייטרליותם של הפרנקים במתנות של זהב.
בליסאריוס נחת בסיציליה, בין אפריקה הרומית לאיטליה, שאוכלוסייתה הייתה חשופה לכיוון האימפריה.
האי נכבש במהירות, עם ההתנגדות הנחושה היחידה, בפנורמוס (פלרמו), שהתגברה בסוף דצמבר.
בליסאריוס התכונן לחצות לאיטליה ותיאודהד שלח שליחים ליוסטיניאנוס, והציע תחילה לוותר על סיציליה ולהכיר בריבונותו אך לאחר מכן הציע לוותר על כל איטליה.
במרץ 536 השתלט מונדוס על דלמטיה וכבש את בירתה, סלונה, אך צבא גותי גדול הגיע ובנו של מונדוס מאוריקיוס נהרג בקרב.
מונדוס הנחיל תבוסה קשה לגותים אך בעצמו נפצע אנושות במרדף.
הצבא הרומי נסוג ופרט לסלונה ננטשה דלמטיה לידי הגותים.
מעודד מהצלחתו, תאודהד כלא את השגרירים הביזנטים.
יוסטיניאנוס שלח מגיסטר מיליטום חדש לאיליריקום, Constantinianus, כדי לכבוש מחדש את דלמטיה והורה לבליסאריוס לחצות לאיטליה.
קונסטנטיניאנוס ביצע את משימתו במהירות.
הגנרל הגותי, גריפאס, נטש את סלונה, שכבש רק לאחרונה, בגלל המצב ההרוס של ביצוריה והעמדה הפרו-רומית של אזרחיה, ונסוג צפונה.
קונסטנטיניאנוס כבש את העיר ובנה מחדש את החומות.
שבעה ימים לאחר מכן יצא הצבא הגותי לאיטליה ובסוף יוני כל דלמטיה הייתה בידיים רומיות.
בסוף האביב של 536 חצה בליסאריוס לאיטליה, שם כבש את רגיום ועשה את דרכו צפונה.
על ניאפוליס (נאפולי) הוטל מצור במשך שלושה שבועות לפני שהכוחות הקיסריים נכנסו בכוח במהלך נובמבר.
הצבא הרומי הברברי ברובו בזז את העיר.
בליסאריוס עבר צפונה לרומא, אשר לנוכח גורלה של ניאפוליס, לא עמדה בהתנגדות; בליסאריוס נכנס ללא התנגדות בדצמבר.
מהירות ההתקדמות הביזנטית הפתיעה את הגותים וחוסר הפעילות של תאודהד הכעיסה אותם.
לאחר נפילת ניאפוליס הוא הודח והוחלף על ידי ויטיגס.
הוא עזב את רומא לרוונה, שם נשא לאישה את בתה של אמלסונטה, מאטאסוטה, והחל לגייס את כוחותיו נגד הפלישה.
ויטיגס הוביל כוח גדול נגד רומא, שם נשאר בליסאריוס, שלא היו לו מספיק חיילים להתמודד מול הגותים בשדה הפתוח.
המצור שלאחר מכן על רומא, הראשון מבין שלוש במלחמה הגותית, נמשך ממרץ 537 עד מרץ 538. היו מבצעים, קרבות קטנים וכמה פעולות גדולות, אבל לאחר שהגיעו 1,600 הונים וסלאבים מקונסטנטינופול באפריל 537 ו-5,000 איש בנובמבר, הביזנטים יצאו למתקפה והפרשים שלהם כבשו כמה ערים בעורף הגותים.
הצי הקיסרי ניתק את הגותים מאספקה בים, החמיר את קשיי האספקה שלהם ואיים על אזרחים גותיים.
נפילתה של ארימינום, רימיני המודרנית, קרובה לרוונה, אילצה את ויטיגס לנטוש את המצור ולסגת.
בעוד ויטיגס צעד לצפון מזרח, הוא חיזק את כוחות חיל המצב של ערים ומבצרים לאורך הדרך כדי לאבטח את עורפו ולאחר מכן פנה לכיוון ארמינום.
הכוח הרומי של 2,000 פרשים שכבש את העיר כלל חלק מהפרשים הטובים ביותר של בליסאריוס; בליסאריוס החליט להחליף אותם בכוחות חיל מצב.
המפקד שלהם, יוחנן, סירב לציית לפקודות ונשאר בארמינום.
זמן קצר לאחר הגעת הגותים, הסתערותם נכשלה, אך לעיר הייתה אספקה מועטה כדי לעמוד במצור.
כוח חדש של 2,000 הרולים פוידראטים, תחת הסריס הארמני נרסס, הגיע לפיקנום.
בליסאריוס פגש את נארס, שדגל במסע סיוע לארמינום, בעוד בליסאריוס העדיף גישה זהירה יותר.
הגעתו של מכתב מיוחנן, שהמחיש את הסכנה המיידית של נפילת העיר, פתרה את הבעיה לטובת נרסס.
בליסאריוס חילק את צבאו לשלושה, כוח ימי תחת סגנו אילדיגר היעיל והאמין שלו, אחר תחת מרטין המנוסה לא פחות שהיה אמור להגיע מדרום, והכוח העיקרי תחתיו ונארסס, שהיה אמור להגיע מצפון-מערב.
ויטיגס נודע על גישתם, ונוכח הסיכוי להיות מכותר בכוחות עדיפים, מיהר לסגת לרוונה.
הניצחון ללא שפיכות דמים בארימינום חיזק את נרסס נגד בליסאריוס, כאשר גנרלים רומים רבים, כולל יוחנן, הפנו אליו את נאמנותם.
במועצה לאחר שחרור ארימינום, בליסאריוס היה בעד צמצום חיל המצב הגותי החזק של אוקסימום, אוזימו של ימינו, בעורפם ולהסיר את המצור על מאדיולנום; נארסס העדיף מאמץ פחות מרוכז, כולל מערכה באמיליה.
בליסאריוס לא הרשה לעניינים להתפוגג וצעד עם נארסס ויוחנן נגד אורבינום.
שני הצבאות חנו בנפרד וזמן קצר לאחר מכן, נארסס, משוכנע שהעיירה בלתי ניתנת לערעור ומצוידת היטב, פרץ את המחנה ויצא לארימינום.
משם הוא שלח את יוחנן לאמיליה, שהוכנעה במהירות.
בסיוע ייבוש מעיין המים היחיד של אורבינום, העיר נפלה לידי בליסאריוס זמן קצר לאחר מכן.
באפריל 538, שלח בליסאריוס, שהתבקש על ידי נציגים ממאדיולנום (מילאנו), העיר השנייה המאוכלסת והעשירה באיטליה אחרי רומא, כוח של 1,000 איש תחת מונדילאס לעיר.
כוח זה אבטח את העיר ואת רוב ליגוריה, למעט טיקינום (פאביה), בקלות.
ויטיגס קרא לפרנקים לעזרה וכוח של 10,000 בורגונדים חצה במפתיע את האלפים.
בשילוב עם הגותים תחת אוראיאס הם הטילו מצור על העיר.
מאדיולנום לא הייתה מאורגנת ותחת חיל מצב; הכוח הרומי הקטן ממילא פוזר לחיל המצב בערים ובמבצרים השכנים.
כוח סיוע נשלח על ידי בליסאריוס אך מפקדיו, מרטין ואוליאריס, לא עשו כל מאמץ לעזור לעיר הנצורה.
במקום זאת, הם ביקשו חיזוק נוסף על ידי הכוחות של יוחנן וה-magister militum per Illyricum יוסטינוס, שפעלו במחוז הסמוך של אמיליה.
מחלוקת בשרשרת הפיקוד הרומית החמירה את המצב, שכן יוחנן ויוסטינוס סירבו לזוז ללא פקודות מנארסס.
העיכובים התבררו קטלניים עבור העיר, שאחרי חודשים רבים של מצור הייתה קרובה לרעב.
הגותים הציעו למונדילאס ערבות שחיי חייליו יינצלו אם ימסור את העיר אך לא הוצעה ערבות לאזרחים והוא סירב.
עד סוף מרץ 539, חייליו המורעבים אילצו אותו לקבל את התנאים.
חיל המצב הרומי ניצל אך התושבים נטבחו והעיר הושחתה.
לאחר אסון זה זומן נרסס בחזרה ובליסאריוס מונה כמפקד עליון בעל סמכות בכל איטליה.
ויטיגס שלח שליחים לחצר הפרסית, בתקווה לשכנע את ח'וסרו הראשון לפתוח מחדש את פעולות האיבה עם הביזנטים כדי לאלץ את יוסטיניאנוס לרכז את רוב כוחותיו, כולל בליסאריוס, במזרח ולאפשר לגותים להתאושש.
בליסאריוס החליט לסיים את המלחמה על ידי כיבוש רוונה אך נאלץ להתמודד תחילה עם המעוזים הגותיים של אוקסימום ופאסולה (Fiesole).
בעוד מרטין ויוחנן הפריעו לצבא הגותי בפיקודו של אוראיאס, שניסה לחצות את נהר הפו, חלק מהצבא בפיקודו של יוסטינוס צר על פאסולה ובליסאריוס לקח על עצמו את המצור על אוקסימום.
במהלך המצורים חצה צבא פרנקי גדול בפיקודו של המלך תאודברט הראשון את האלפים ונתקל בגותים והביזנטים חנו על שתי גדות הפו.
הם תקפו את הגותים, שחשבו שהם באו כבעלי ברית, ונותקו במהירות.
גם הביזנטים הנדהמים לא פחות נלחמו נגדם, הובסו ונסוגו דרומה לתוך טוסקנה.
הפלישה הפרנקית הובסה על ידי התפרצות של דיזנטריה, שגרמה לאבדות גדולות ואילצה את הפרנקים לסגת.
בליסאריוס התרכז בערים הנצורות ושני חילות המצב נאלצו מרעב להיכנע באוקטובר או בנובמבר 539.
חיילים מדלמטיה חיזקו את בליסאריוס והוא נע נגד רוונה.
יחידות נעו צפונה מהפו והצי הקיסרי סייר בים האדריאטי, וניתק את העיר מאספקה.
בתוך הבירה הגותית קיבל ויטיגס משלחת פרנקית שחיפשה ברית אך לאחר אירועי הקיץ הקודם לא ניתן אמון בהצעות פרנקיות.
זמן קצר לאחר מכן הגיעה משלחת מקונסטנטינופול, הנושאת תנאים קלים להפתיע מצד יוסטיניאנוס.
בהשתוקקות לסיים את המלחמה ולהתרכז נגד מלחמת פרס הקרבה, הציע הקיסר את חלוקת איטליה; האדמות שמדרום לפו ישמרו על ידי קונסטנטינופול, אלה שמצפון לנהר על ידי הגותים.
הגותים קיבלו בקלות את התנאים, אבל בליסאריוס, שקבע שזו בגידה בכל מה שהוא השתדל להשיג, סירב לחתום למרות שהגנרלים שלו לא הסכימו איתו.
מאוכזבים, הציעו הגותים להפוך את בליסאריוס, שאותו כיבדו, לקיסר המערבי.
בליסאריוס לא התכוון לקבל את התפקיד אבל ראה כיצד הוא יכול לנצל את המצב הזה לטובתו והעמיד פנים שהוא קיבל את ההצעה.
במאי 540 נכנסו בליסאריוס וצבאו לרוונה; העיר לא נבזזה, בעוד שהגותים זכו ליחס טוב והורשו לשמור על רכושם.
לאחר כניעתה של רוונה, נכנעו כמה כוחות מצב גותיים מצפון לפו.
אחרים נותרו בידיים הגותיות, ביניהם טיצינום, שבה שכן אוראיאס וורונה, המוחזקת בידי אילדיבאד.
זמן קצר לאחר מכן הפליג בליסאריוס לקונסטנטינופול, שם סירב למצעד ניצחון.
ויטיגס כונה פטריקי ונשלח לפרישה נוחה, בעוד הגותים השבויים נשלחו לתגבר את צבאות המזרח.
עזיבתו של בליסאריוס הותירה את רוב איטליה בידיים רומיות, אך צפונית לפו, פאביה (שהפכה לבירתה החדשה של הממלכה האוסטרוגותית ) וורונה נותרו בלתי כבושות.
זמן קצר לאחר שהתבררה הפרת האמונים של בליסאריוס כלפיהם, הגותים, לפי הצעתו של אוראיאס, בחרו באילדיבאד כמלך החדש והוא כונן מחדש את השליטה הגותית על ונציה וליגוריה.
יוסטיניאנוס לא הצליח למנות מפקד איטלקי.
הצבאות הרומיים הזניחו את המשמעת הצבאית וביצעו מעשי ביזה.
הביורוקרטיה האימפריאלית החדשה הפכה את עצמה ללא פופולרית מיד עם הדרישות הפיסקאליות המדכאות שלה.
אילדיבאד הביס את הגנרל הרומי ויטליוס בטרוויזו אך לאחר שרצח את אוראיאס בגלל ריב בין נשותיהם, הוא נרצח במאי 541 כנקמה.
הרוגיאנים, שרידי צבאו של אודואקר שנשארו באיטליה וצידדו בגותים, הכריזו על אחד משלהם, אראריק, כמלך החדש, שהתקבל במפתיע על ידי הגותים.
אריק שכנע את הגותים להתחיל במשא ומתן עם יוסטיניאנוס, מתוך כוונה בסתר למסור את ממלכתו לאימפריה.
הגותים תפסו את חוסר הפעילות שלו כפי שהיא ופנו לאחיינו של אילדיבאד, טוטילה (או בדוילה), והציעו להמליך אותו.
טוטילה כבר פתח במשא ומתן עם הביזנטים אבל כשפנו אליו הקושרים, הוא הסכים.
בתחילת הסתיו של 541 נרצח אראריק וטוטילה הוכרז כמלך.
טוטילה נהנה מכמה יתרונות: התפרצות המגפה היוסטיניאנית החריבה ורוקנה את האימפריה הרומית ב-542; תחילתה של מלחמה רומית-פרסית חדשה אילצה את יוסטיניאנוס לפרוס את רוב חייליו במזרח; וחוסר הכשירות ואי-האחדות של הגנרלים הרומאים השונים באיטליה ערערו את התפקוד הצבאי ואת המשמעת.
זה האחרון הביא להצלחה הראשונה של טוטילה.
לאחר דחיפות רבות של יוסטיניאנוס, הגנרלים קונסטנטיניאנוס ואלכסנדר שילבו את כוחותיהם והתקדמו אל ורונה.
בעזרת בגידה הם הצליחו לכבוש שער בחומות העיר; במקום ללחוץ על ההתקפה הם התעכבו כדי לריב על השלל הפוטנציאלי, ואפשרו לגותים לכבוש מחדש את השער ולאלץ את הביזנטים לסגת.
טוטילה תקף את המחנה שלהם ליד פאבנטיה (פאנסה) עם 5,000 איש, ובקרב פאבנטיה השמיד את הצבא הרומי.
טוטילה צעד לתוך טוסקנה, שם כיתר את פירנצה.
הגנרלים הרומיים, יוחנן, בסאס וקפריאנוס, צעדו לחלץ את העיר, אך בקרב מוצליום הובסו הכוחות העדיפים שלהם מבחינה מספרית.
טוטילה צעד דרומה, שם היו חילות המצב הרומאים מעטים וחלשים, ועקף את רומא.
מחוזות דרום איטליה נאלצו להכיר בסמכותו.
מערכה זו הייתה של תנועה מהירה להשתלט על האזור הכפרי, והותירה את הביזנטים בשליטה על מעוזים מבודדים, בעיקר על החוף, אשר ניתן היה להכניעם מאוחר יותר.
כאשר נפל מקום מבוצר, חומותיו נהרסו בדרך כלל כדי שלא יהיה לו עוד ערך צבאי.
טוטילה נקט במדיניות של יחס טוב לשבוייו, ופיתה את המתנגדים להיכנע במקום להתנגד עד הסוף.
הוא גם ניסה לכבוש את האוכלוסייה האיטלקית, מה שמודגם בהתנהגותו של טוטילה במהלך המצור על נאפולי, שם אפשר לעיר להיכנע בתנאים בשנת 543 והפגין, במילותיו של ג'ון בגנל ברי, "אנושיות ניכרת" בהתייחסותו למגינים.
הוא טיפל באזרחים הרעבים שיחזרו לכוחותיהם לאחר שאפשר לחיל המצב הביזנטי לצאת בשלום.
לאחר שכבש את נאפולי, טוטילה ניסה לתווך הסכם שלום עם יוסטיניאנוס.
כאשר הדבר נדחה היו לו עותקים של הערעור שלו ברחבי רומא; למרות ההתייחסות הרעה שבה הוחזקו הביזנטים, לא החלה התקוממות לטובת טוטילה, דבר שאכזב אותו.
הוא צעד צפונה וצר על העיר.
תוך ניצול הפסקת אש של חמש שנים במזרח, בליסאריוס נשלח חזרה לאיטליה עם 200 ספינות בשנת 544. הוא כבש מחדש בהצלחה חלק גדול מדרום איטליה, אבל, לפי פרוקופיוס, הוא הורעב מאספקה ותגבורת על ידי יוסטיניאנוס הקנאי ולכן הרגיש שהוא לא מסוגל לצעוד לשחרר את רומא.
פרוקופיוס מתאר רעב בזמן המצור, שבו הרומאים הפשוטים, שלא היו עשירים מספיק כדי לקנות תבואה מהצבא, הצטמצמו לאכילת סובין, סרפד, כלבים, עכברים ולבסוף "גללים זה של זה".
האפיפיור ויגיליוס, שנמלט לסירקוזה הבטוחה, שלח שייטת של ספינות תבואה, אך הצי של טוטילה יירט אותן ליד שפך הטיבר ולכד אותן.
ניסיון נואש של בליסאריוס לשחרר את רומא התקרב להצלחה אך בסופו של דבר נכשל.
לדברי פרוקופיוס, התוכנית כללה הפלגת כוח במעלה נהר הטיבר, השמדת הגשר הזמני ומגדלי השמירה שנבנו על ידי כוחות טוטילה על ידי הפלת סירה מלאה בחומרים דליקים על מגדל שמירה ממגדל מאולתר שנבנה על גבי שני סקיפים מהודקים, מה שהצליח.
לאחר מכן, הכפוף לו איסאקס, שהצטווה להישאר בעיר פורטוס, שמע על הצלחותיו המוקדמות ולקח כוח פרשים לתקוף את המאגר הגותי, להוט לחלוק את התהילה.
זה הביא ללכידתו, ולאחר שהידיעה על כך הגיעה לבליסאריוס, הוא פירש את החדשות כאילו פורטוס נלכדה על ידי הגותים, כלומר שהוא איבד את היישוב היחיד של בני בריתו בקרבת מקום, ושאשתו, שנכחה בעיר, הייתה כעת בת ערובה של הגותים.
נאמר כי הוא נפגע בהתקף אפזיה, והוא קרא לסגת כדי להשתלט מחדש על פורטוס מיד, רק כדי לגלות שהיא נותרה בשליטה רומאית.
לאחר יותר משנה טוטילה נכנס לבסוף לרומא ב-17 בדצמבר 546, כאשר אנשיו עלו על החומות בלילה ופתחו את Porta Asinaria.
פרוקופיוס קובע שטוטילה נעזר בכמה חיילים איסאורים מחיל המצב הקיסרי שסידרו הסכם סודי עם הגותים.
רומא נבזזה וטוטילה, שהביע כוונה ליישר את העיר לחלוטין, הסתפק בהריסת כשליש מהחומות.
לאחר מכן הוא עזב במרדף אחר הכוחות הביזנטים באפוליה.
על היעדרותו של בליסאריוס במהלך הכיבוש מחדש של רומא על ידי הגותים, ישנם שני דיווחים מנוגדים: פרוקופיוס קובע כי לאחר שגילה את טעותו לגבי פורטוס, הוא התגבר על התקף של דיכאון ומחלה קשה שכמעט גרמה למותו.
ג'ורדנס, מנגד, טוען שהוא הוחזר לרומא עקב מותה של הקיסרית תאודורה, ומציין את היעדרותו כמה שעודד את טוטילה לכבוש את העיר מחדש.
בליסאריוס כבש מחדש בהצלחה את רומא ארבעה חודשים מאוחר יותר באביב 547 ובנה מחדש את חלקי החומה ההרוסים בחיפזון על ידי ערימת האבנים הרופפות "זו על גבי זו, ללא קשר לסדר".
טוטילה חזר, אך לא הצליח להתגבר על המגנים.
בליסאריוס לא עקב אחר היתרון שלו.
כמה ערים, כולל פרוג'ה, נכבשו על ידי הגותים, בעוד בליסאריוס נותר לא פעיל ולאחר מכן הוחזר מאיטליה.
בשנת 549, טוטילה התקדם שוב מול רומא.
הוא ניסה להסתער על החומות המאולתרות ולהכריע את חיל המצב הקטן של 3,000 איש, אך נהדף בחזרה.
לאחר מכן הוא התכונן לחסום את העיר ולהרעיב את המגינים, למרות שהמפקד הביזנטי דיוגנס הכין בעבר חנויות מזון גדולות וזרע שדות חיטה בתוך חומות העיר.
עם זאת, טוטילה הצליח לפתות חלק מחיל המצב, שפתח לו את שער פורטה אוסטינסיס.
אנשיו של טוטילה שטפו את העיר, הרגו את כל הנשים מלבד הנשים שניצלו בהוראת טוטילה, ובזזו את העושר שנותר.
בציפייה שהאצילים ושאר חיל המצב יברחו ברגע שהחומות נלקחו, הטיל טוטילה מלכודות לאורך הדרכים לעיירות שכנות שעדיין לא היו בשליטתו ורבים נהרגו בעת שנמלטו מרומא.
במהלך השנים 550–551, הביזנטים הרכיבו כוח משלחת גדול של 20,000 עד 25,000 איש בסלונה שבים האדריאטי, כולל יחידות ביזנטיות סדירות ויחידה גדולה של בעלי ברית זרות, בעיקר לומברדים, הרולים ובולגרים.
נרסס, השר הקיסרי (cubicularius) מונה לפקד באמצע שנת 551. באביב שלאחר מכן, נרסס הוביל את הצבא הביזנטי הזה סביב חוף הים האדריאטי אל אנקונה ולאחר מכן פנה פנימה, בכוונה לצעוד במורד דרך פלמיניה לרומא.
ליד הכפר טאגינה נתקלו הביזנטים בצבא האוסטרוגותי בפיקודו של טוטילה, שהתקדם ליירט את נרסס.
כשהוא מצא את כוחו נחות במידה ניכרת, טוטילה נכנס לכאורה למשא ומתן תוך כדי תכנון מתקפת פתע, אך נרסס לא התבדה על ידי התחבולה ופרס את צבאו בעמדת הגנה חזקה.
לאחר שהגיעו תגבורות, פתח טוטילה במתקפה פתאומית בקרב טאגינה, תוך הסתערות רכובה על המרכז הביזנטי.
ההתקפה נכשלה, ועד הערב נשברו האוסטרוגותים ונמלטו; טוטילה נהרג בהתקפה.
הגותים שהחזיקו ברומא נכנעו, ובקרב מונס לקטריוס באוקטובר 553 הביס נרסס את טייאס ואת השרידים האחרונים של הצבא הגותי באיטליה.
למרות שהאוסטרוגותים הובסו, נאלץ נרסס במהרה להתמודד עם ברברים אחרים שפלשו לצפון איטליה הביזנטית ולדרום גאליה.
בתחילת 553 חצה צבא של כשלושים אלף פרנקים ואלמאנים את האלפים וכבשו את העיירה פארמה.
הם הביסו כוח בפיקודו של מפקד הרולי פולקאריס ועד מהרה הצטרפו לכוחותיהם גותים רבים מצפון איטליה.
נרסס פיזר את חייליו לחילות מצב ברחבי מרכז איטליה וחורף ברומא.
לאחר שפל רציני ברחבי איטליה, הברברים הובאו לקרב על ידי נרסס על גדות נהר וולטורנוס.
בקרב הוולטורנוס, הביזנטים בלמו מתקפה פרנקית זועמת בזמן שהפרשים הביזנטים כיתרו אותם.
שבעת אלפים גותים החזיקו מעמד בקמפסה, ליד נאפולי, עד שנכנעו באביב 555. האדמות והערים שמעבר לנהר הפו עדיין הוחזקו בידי פרנקים, אלמאנים וגותים ורק בשנת 562 הוכנעו המעוזים האחרונים שלהם, הערים ורונה וברקסיה.
לפי ההיסטוריון הביזנטי פרוקופיוס מקיסריה, האוכלוסייה הברברית הורשתה לאחר מכן לחיות בשלווה באיטליה בריבונות רומאית.
המלחמה הגותית נתפסת לעיתים קרובות כניצחון פירוס, שרוקן את האימפריה הביזנטית ממשאבים שהיו עשויים להיות מופעלים נגד איומים חמורים יותר במערב אסיה ובבלקן.
במזרח, סלאבים וקוטריגורים פגאניים פשטו והרסו את המחוזות הביזנטים מדרום לדנובה משנת 517. מאה שנה לאחר מכן אבדו דלמטיה, מקדוניה, תראקיה ורוב יוון לסלאבים ולאווארים.
כמה היסטוריונים אחרונים תפסו השקפה שונה על מסעותיו המערביים של יוסטיניאנוס.
וורן טרדגולד הטיל אשמה גדולה יותר בפגיעותה של האימפריה בסוף המאה ה-6 במגפה היוסטיניאנית בשנים 540–541, שלפי ההערכות הרגה עד רבע מהאוכלוסייה בשיא המלחמה הגותית, והרסה את הכנסות האימפריה מכוח אדם ומיסים הדרושים להשלמת המערכה מהר יותר.
אף שליט, חכם ככל שיהיה, לא יכול היה לצפות את המגפה, לטענתו, שהייתה מזעזעת לאימפריה ולאיטליה, ללא קשר לניסיון לכבוש מחדש את איטליה.
עם זאת, כתוצאה מכך שרומא הותקפה ללא הרף במהלך המלחמה, מקרי המוות שלא נגרמו על ידי המגפה המשיכו לעלות.
באיטליה, המלחמה הרסה את החברה העירונית שנתמכה על ידי עורף מיושב.
הערים הגדולות ננטשו כאשר איטליה נקלעה לתקופה ארוכה של דעיכה.
התרוששות איטליה והתרוקנות האימפריה אפשרו לביזנטים להחזיק ברווחיהם.
שלוש שנים בלבד לאחר מותו של יוסטיניאנוס בשנת 565, נפלו שטחי היבשת של איטליה לידי הלומברדים הגרמאניים.
האקסרכיה של רוונה, רצועת טריטוריה שהשתרעה על פני מרכז איטליה עד הים הטירני ודרומה עד נאפולי, יחד עם חלקים מדרום איטליה, היו הנחלות הקיסריות היחידות שנותרו.
לאחר המלחמות הגותיות, האימפריה לא תמלא שאיפות רציניות יותר במערב.
רומא נשארה בשליטה אימפריאלית עד שהאקסרכיה של רוונה נכבשה על ידי הלומברדים ב-751. ההשפעה הביזנטית נמשכה בחלק מאזורי החוף של דרום איטליה עד סוף המאה ה-11, בעוד שפנים הארץ נשלטה על ידי דוכסים לומברדים שהתבססו בבנוונטו ואחר כך גם בסלרנו ובקפואה.
ההרס הנרחב של איטליה במלחמה, פעולות תגמול גותיות וביזנטיות קשות על תומכי מתנגדיהם והמיסוי הביזנטי הכבד הובילו את האוכלוסייה האיטלקית לשנות נאמנות: במקום נאמנות לאימפריה, זהותם נקשרת יותר ויותר לדת, למשפחה ולעיר במקום זאת.
בטווח הארוך של ההיסטוריה האיטלקית, איטליה המאוחדת של הרומאים, ואחר כך הגותים, התפרקה לצמיתות; זה נשאר כך עד לאיחוד איטליה במאה ה-19.
המלחמה הגותית (436–439) הייתה סכסוך צבאי בין הפוידראטי הגותי והאימפריה הרומית המערבית תחת הקיסר ולנטיניאנוס השלישי.
היא התרחשה בעיקר במחוזות הגאליים מ-436 עד 439. דמויות המפתח המעורבות היו המנהיג הגותי תאודוריד הראשון והמפקד העליון של הצבא הרומי, אאטיוס.
מקורות בני התקופה מאפיינים את הסכסוך הזה כמלחמה.
בנוסף, היו התקוממויות של הבורגונדים והבגאודים באותה תקופה.
מקורות המלחמה הגותית (436–439) והקרבות הספציפיים שהתרחשו במהלכה מתועדים בצורה גרועה.
היעדר רישומים מקיפים המפרטים את הקרבות הופך את זה למאתגר לשחזר את התקדמות המלחמה.
הידע הזמין שלנו נגזר בעיקר מדיווחים מקוטעים שסופקו על ידי כרוניקנים, בתוספת אזכורים מזדמנים שנמצאים ביצירות של משוררים, רטוריקנים ותאולוגים.
פרוספר הוא המקור העיקרי המשמעותי ביותר המתעד את האירועים, עם תובנות נוספות שסופקו על ידי הידטיוס וסידוניוס אפולינאריס.
הוויזיגותים התיישבו בגאליה אקוויטניה כפוידראטים לאחר המלחמה הגותית בספרד בשנת 418. עם זאת, הם התגלו כלא אמינים בין 418 ל-435. בשנת 426 התרחשה התקוממות משמעותית נגד האימפריה הרומית, שדוכאה על ידי התערבות צבאית בראשות אאטיוס.
יתר על כן, בשנת 430, אאטיוס הביס צבא גותי.
כמו במרד המוקדם יותר של תאודוריד הראשון, הסיבה למלחמה זו אינה ברורה ממקורות התקופה.
לכן יש להסיק את מקורותיה מהמצב הפוליטי של האימפריה הרומית באותה תקופה.
האימפריה הייתה יציבה יחסית לעשור הקודם, בעקבות סיום מלחמת האזרחים בין בוניפאטיוס לאאטיוס, שהסתיימה לטובת האחרון.
כתוצאה מכך, אאטיוס הפך לדמות המשפיעה ביותר באימפריה המערבית מ-433 עד 450. הוא הגיע לדרגת magnificus vir parens patriusque noster ולקח על עצמו את תפקיד ה'מגן' של האם הקיסרית גאלא פלקידיה ובנה הצעיר ולנטיניאנוס השלישי.