tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר מאוחר יותר ביצעה ברשקובסקיה ניסיון בריחה נוסף, נתפסה בידי הרשויות באירקוטסק, ונשלחה לשנה וחצי של מעצר מבודד.
לאחר סיום ריצוי הבידוד, נשלחה לעיירה בולום, בגדות הלנה התחתונה, בתוך יקוטיה.
ב-1915, בעוד מלחמת העולם הראשונה מתמשכת, אורגנה תנועת מחאה מצד תומכיה של ברשקובסקיה בארצות הברית, שקראה לשחררה ממעצר.
בתגובה הותירה הממשלה הרוסית את התיישבותה של ברשקובסקיה בעיירה מינוסינסק, שהייתה יותר מאוכלסת ותנאי המחיה בה היו קלים יותר בבחינת האקלים.
ב-27 בפברואר 1917 (הלוח היוליאני), פרצה מהפכת פברואר והוקמה הרפובליקה הרוסית בראשות ממשלת המעבר שהפילה את שלטון הצאר.
שעות ספורות לאחר הכרזת הקמתה של ממשלת המעבר, שר המשפטים, אלכסנדר קרנסקי, הורה על שחרורה של ברשקובסקיה ממעצר ומגלות והבאתה לסנקט פטרבורג.
מסעה לסנקט פטרבורג התקיים כ"טריומף (מצעד ניצחון)" של המהפכה.
במהלך מהפכת אוקטובר נפלה ממשלת המעבר הסוציאל-רבולוציונרית ובמקומה עלתה לשלטון המפלגה הבולשביקית בראשות ולדימיר איליץ' לנין.
המהפכה הבולשביקית גררה את פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה ועמה יצאה ברשקובסקיה בהצהרה כי: ברשקובסקיה ברחה אל עבר עמק נהר הוולגה ביחד עם חברי האספה המכוננת הרוסית שפוזרה בידי הבולשביקים.
דרך מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית שהייתה נתונה לשליטת הלגיון הצ'כוסלובקי, ברשקובסקיה ברחה תחילה ליפן ובהמשך לארצות הברית.
במהלך 1919 היגרה לפראג, צ'כוסלובקיה, ממנה עסקה בפעילות מחתרתית נגד הבולשביקים.
רוב התנועה הסוציאל-רבולוציונרית הושתקה ברוסיה עצמה לאחר הפיכת ה-18 בנובמבר 1918 שהעלתה את אלכסנדר קולצ'ק לפיקוד על הצבא הלבן ועמו גם העלתה את האלטרנטיבה השמרנית לבולבשיקים להנהגה על הלבנים במלחמת האזרחים.
לאחר השתלטות הבולשביקים על כל רוסיה במלחמת האזרחים והקמתה של ברית המועצות, ברשקובסקיה המשיכה במאבקה הפוליטי נגד הבולשביקים ממקום גלותה וריכזה את מאבקה בעיקר דרך כתבי עת ומאמרים שתקפו את הרודנות הבולשביקית והמשיכו בקריאה לחירות פוליטית ברוסיה.
יקטרינה ברשקובסקיה נפטרה בפראג, צ'כוסלובקיה, ב-12 בספטמבר 1934 בגיל 90.
יקותיאל שבח (2 בספטמבר 1905 – 11 במרץ 1984) ממתנדבי ההגנה בתפקיד מרכזי במערך להסתרת כלי נשק בסליקים בעיר חיפה ובצפון כמומחה לבניית סליקים והסוואתם ופיקוד על יחידת הנשקים.
יקותיאל, בנם של אברהם ורבקה שבח, נולד בפיעסק שאימפריה הרוסית למשפחה אמידה מאוד.
אביו, אברהם, היה יערן ובעליה של טחנת קמח גדולה על גדות הנהר בכפר פינסק.
המשפחה התגוררה בבית גדול בסביבה חקלאית ובנוסף לייצור קמח, עסקה בגידול ברווזים, פרות וסוסים.
המשפחה מנתה עשר נפשות והעסיקה עובדים ומשרתים.
סבו של יקותיאל, ישראל שבח, היה ממקימי בית הכנסת והישיבה בעיירה ושימש כרב הראשי של בית הכנסת.
בבית דיברו יידיש, רוסית, ופולנית.
בשנת 1917, במהלך מהפכת אוקטובר, תקפו הבולשביקים את העיירה פיעסק, והוציאו את זעמם על היהודים.
הם שדדו רצחו ואנסו את תושביה היהודים.
האם, רבקה, וחלק מאחיו של יקותיאל נרצחו.
יקותיאל, שהיה בטוח שבני משפחתו נרצחו, החליט לעלות לישראל.
מאוחר יותר גילה כי אחיו התאום ואביו ברחו לארגנטינה ועודם בחיים.
במהלך בריחתו, עבר דרך העיירה שצ'ויצ'ין (szczuszyn) שעל גבול פולין ושם פגש את בת דודתו, חנה.
הם התאהבו ויקותיאל שכנע את חנה לעלות לישראל.
הם יצאו משצ'צ'ין לאיטליה, שם עבד יקותיאל כסבל כדי לחסוך כסף להפלגה באוניה "טרנטו".
הם הגיעו לנמל יפו בשנת 1921 והתיישבו בקיבוץ יגור, שם חיפשו מומחה לחקלאות.
חנה ויקותיאל נישאו בקיבוץ יגור, והיו מראשוני הקיבוץ ומייסדיו.
בקיבוץ עסק יקותיאל בייבוש ביצות וחלה בקדחת צהובה.
כאשר חנה אשתו נדבקה ממנו, עזבו את הקיבוץ בהמלצת הרופא ועברו לחיפה.
מאחר שיקותיאל גדל באזור כפרי, הוא התנדב לעבודת גננות במרכז הגנים הבהאים בחיפה וזאת בנוסף לעבודתו כסבל בנמל חיפה.
לאחר שלמד את סודות המקצוע והשתתף בהקמת גן בנימין, גן הטכניון וגנים ציבוריים נוספים.
מאוחר יותר, הועסק כגנן הראשי של העיר.
במקביל לעבודתו כגנן הצטרף לשורות ההגנה והתגלה כמומחה להקמת סליקים בכל העיר.
כמו כן מונה (על ידי מייג'ור ברקר מהצבא הבריטי) לראש יחידת משטרה מיוחדת לשמירה על מפעל המים בחיפה.
היחידה מנתה 12 איש מתושבי העיר ואומנה על ידי הצבא הבריטי.
היחידה אף קיבלה נשק חוקי לצורכי שמירה בלבד.
השמירה התבצעה בשעות הלילה על ידי סיורים בעיר ובאיוש מגדלי שמירה.
"ד"ר מילר" – ה"סליקר" הראשי בחיפה והצפון
רשמית, עבד שבח כגנן בוועד הדר הכרמל ורבים יכלו לראותו עומד ומשקה את הצמחייה ב"גן בנימין", בעזרת צינור מים, זאת מבלי שתיארו לעצמם את מעלליו לאחר שעות העבודה.
עד מהרה התגלה שבח כבעל כישרון יצירתי במיוחד בבניית סליקים והפך למפקד יחידת הנשקים של חיפה.
"היחידה הזו תפסה מעמד נכבד בין היחידות בארץ.
בין הנשקים שררה אווירה של אחווה ורעות.
שבח לא נזקק לנקוט לשון של פקודה ולא הוכרח לצוות.
מספיק שהיה מסביר את הפעולה שיש לבצע כדי שהנשקים יתנדבו, מייד, לביצועה ואף יריבו על הזכות לעשות את המלאכה".
שמו המחתרתי של שבח היה ד"ר מילר.
הוא התגלה כבעל שיטות מתוחכמות במיוחד להסוואת נשק והעברתו אל מרכזי ההגנה.
"בנוסף להקמת עשרות סליקים ברחבי חיפה והצפון, כוחו היוצר בא לידי ביטוי בהתקנת מוקשים ימיים ישנים, ששימשו את ההגנה בעת כיבוש חיפה.
מוקשים אלה דורדרו מהדר הכרמל לעבר השכונות הערביות, ובעזרתם הניסו את אנשי הכנופיות שלא ידעו איזה "נשק סודי" מפעילים חברי ההגנה (כתבה).
מיד לאחר מאורעות תרפ"ט הוחל בבניית מחסני נשק רבים.
שבח נחשב לדמות מרכזית בתכנון הסליקים ובעל רעיונות יצירתיים במיוחד.
הוא אף נשלח לתל אביב ולמקומות אחרים לבניית סליקים.
התקנת הסליקים נערכה בדירות ובבתים חדשים שנבנו בעיר.
עד 1935 נבנו הסליקים בארונות קיר, בקירות עבים (אחת השיטות הייתה התקנת משקוף מתפרק), בקירות כפולים, בעליות אינטרסולים ומתחת לרצפות.
בדרך כלל, הכניסה לסליקים הוסוואה על ידי אצטבה, מדף או ארון- ועליה הונחו חפצים שונים בהתאם לאופי המקום, לדוגמה: חלקי מכונות בבית מלאכה או צעצועים בגן ילדים.
משנת 1935 החלו לבנות סליקים בבניינים חדשים.
על פי רוב, נבחרו דירות של רופאים, עורכי דין, אנשים מכובדים שלא עוררו חשד.
שבח יצר קשר עם מהנדס העיר הבריטי מר ווטסון, כדי לקבל אישורי בנייה ומידע על הבניינים המתוכננים.
כאשר נמצא הבניין המתאים מבחינת המיקום והטופוגרפיה, גויס הקבלן לעניין והותיר חלל מתאים.
לקראת סיום הבנייה, שבח היה מארגן את היחידה המבצעת שלו, זו כללה בנאים, נגרים, מסגרים, צבעים, חשמלאים ועוד.
יחידה זו כונתה על שמו המחתרתי של שבח, "יחידת ד"ר מילר".
הם נכנסו לבניין כפועלים, ובשעות הלילה עסקו בבניית המחסן.
השלמת בניית הסליק חפפה את השלמת הבניין.
הסליק בדירתו של צבי בן יעקב באביחיל
הסליק היה מתחת לדירה במרתף יצוק בטון בגודל 2 -3 מטר.
להתקנת הכניסה היה צורך בשבירת מרצפות ובפריצת חור.
העבודה התנהלה בשעות הערב כדי לא לעורר את בעלי הבית.
רעייתו של צבי, מרי, הייתה דואגת לצאת עם השכנים לקולנוע.
אחד הבנאים התחזה למחזר של בעלת הדירה והיה מביא כל יום בונבוניירה עטופה וקשורה כיאה.
הבונבוניירה הייתה למעשה לבנים שנועדו לבניית הפרצה ברצפת החדר.
במשרד נבנתה תיקרה מונמכת שהסוותה את הנשק שהוחבא בתוכה.
באותו סליק הוחבאו 34 רובים ו-100 אקדחים.
המחסן המרכזי של אזור חיפה היה בבית הספר "גאולה-הדר".
במסווה של נגרייה תמימה שימשה כבית ספר לנגרות, ובה הוחבאה כמות עצומה של נשק.
המכונית נושאת הנשק הייתה נכנסת לתוך הנגרייה שבה היו מדרגות נעות.
מאחורי המדרגות מוקמה הכניסה לחדר האוכל של בית הספר.
סיבוב אחד של הברזים בחדר אוכל גרם להזזת קיר נייד.
במחסן הנשק היו ארבעה חדרים גדולים.
שם אוחסנו 3000 מרגמות ששימשו את חטיבת כרמלי.
כמו כן, היו בו 100 רובים פינים שהיו מיועדים לארגון הלח"י.
עד היום ניתן למצוא בבית הספר שני מרזבים; אחד מיועד לניקוז הגשם והשני מיועד לאוורור חדרי הנשק.
סליק חשוב של ההגנה בחיפה היה בטכניון.
ביוזמתו של יעקב פת הוכשרו שני חדרים של בית המלאכה של הטכניון כדי לשמש בסיס קבוע לאימונים בנשק.
דבר זה חייב התקנת סליק מסודר בבנין והנהגת שמירה קפדנית.
בסוף שנת 1924 הוטל על יקותיאל שבח לשכלל את מערכת ההתראה, אשר במרתפי הטכניון.
לצורך זה הוא הקים מערכת פעמונים בין החדרים ונקודות השמירה בחוץ.
הצלצול הראשון היה אות אזהרה, הצלצול השני העיד כי חלפה הסכנה ושלושה צלצולים – אות סכנה.
מתחת לבניין של בית החולים כרמל הישן, נבנו שני חדרים שטויחו ורוצפו ואת הפתחים חסמו בלוקים.
סוכם כי לאחר שהפועלים יסיימו את עבודתם, יגיע מהנדס מנאמני ההגנה ויתכנן את הפתחים ואת אופן הסוואתם.
המהנדס חיכה לפנייה של אנשי יחידת הנשקים, ואף כעס שלא זכה לפנייתם.
אך הוא לא ידע ששבח ואנשיו כבר השלימו את המלאכה מבלי שהוא ידע על כך דבר.
מאחר שהמהנדס היה נאמן מאוד, הוא הוזמן לסיור עם שבח ושמואל קובלר.
הם עברו דרך מחסן הבגדים והוא התבקש למצוא את הפתח, שכמובן לא מצא אותו למרות שהיה מעורב בבנייה.
הנשק חילץ בורג מאחד הסרגלים והחדיר מפתח במקומו של הבורג, סובב את המפתח ואז נפתחה דלת סתרים שהכניסה אותם לחדר ארוך שבשלושת צדדיו אצטבאות רחבות.
באמצע החדר ניצב שולחן עבודה מוארך כדי לשמש מקום לטיפול בכלי הנשק.
המהנדס התפעל מאוד מהתחכום שבעבודתו של שבח ופסק כי אנשי יחידת הסליקים לא זקוקים למהנדסים.
יחיאל בן זאב מספר על הסליק שתכנן בעזרת שבח: "היה זה בבית אחד מתושבי יקנעם.
האישה, בעלת הבית, הייתה שומרת ונותנת לי סימנים.
ליד אחד הקירות עמד כיור – התכופפתי לידו, סובבתי בורג, חלק מהקיר נפתח ואני במחסן".
יש הסוברים, כי מדובר באותו סליק שנתגלה (ובו עדיין פצצות, רימונים, ותחמושת) בדצמבר 2001 בבית אסתר קרינסקי, שבעלה היה תקופה מסוימת מפקד אזור המושבה.
סליק אחר נבנה ביוזמת איסר הראל, שהיה ראש המחלקה הפנימית בשרות ידיעות.
עד אז נדד ארכיון המחלקה בין מוסדות ציבור לדירות פרטיות.
הראל חיפש מקום מסתור כדי שהחומר לא ייפול לידי הבריטים.
נמצאה דירת קרקע ברחוב דב הוז, שהייתה בבעלות של השחקן מהבימה מנחם גנסין.
מאחר שהדירה הייתה ארוכה במיוחד, ניתן היה לתחום את חלקה מבלי שירגישו בכך.
לצורך התכנון הוזמן שבח, לאחר שהובל סחור סחור כדי שלא יוכל לזהות את הסביבה.
מתחת למדרגות נבנה קיטון צר עם אצטבאות, וקיר מלבני סיליקט (כמו המבנה עצמו) חתם את המובלעת.
בקיר הותקנה דלת ברזל מיוחדת, שרופדה גם היא בסיליקט.
לדלת היה מנוף סגירה מיוחד וחור המפתח הותקן בחריץ מוסווה בתוך הדלת.
לפתח הוצמדה מיטה מתרוממת עם וילון, שכיסתה אותו לגמרי.
כדי לשמור על חשאיות הארכיון, הוכנסה בסודו רק מזכירתו של איסר הראל, אפילו ראש שירותי ידיעות לא ידע על הסליק.
מחסן הנשק הגדול ביותר נבנה על ידי שבח בקיבוץ יגור.
המחסן היה מתחת לצריף ששימש לאחסון חציר וירקות.
ב נתגלה הסליק על ידי הצבא הבריטי.
כל הנשים והגברים נעצרו במחנה עתלית.
בקיבוץ נשארו שני גברים כדי לטפל בפרות.
על שבח הוטל להתחקות אחר הסיבות והגורמים לגילוי הסליק.
בשבח התעורר החשד שהשניים שנשארו בקיבוץ הסגירו את המחסנים וזאת לאחר שנראו מתרועעים עם החיילים הבריטים.
שני החשודים נתפסו ונאסרו והובלו לבית כלא סודי שתוכנן על ידי שבח, במבנה של בית חולים כרמל בשכונת אחוזה.
רופא הכלא הזריק להם סם הרדמה והובאו מומחים כדי לחקור אותם.
מאחר שהם לא הודו למרות העינויים הרבים, שבח החליט לנקוט בשיטה אחרת ולקח אותם לביתו.
שם נתן להם להתרחץ ולאכול.
אחרי שבוע כאשר הם נרגעו הם סיפרו לו שהם עולים חדשים בלתי לגאליים ומאחר והכירו את החיילים הבריטיים מימי הבריגאדה, בעיקר מהדיוויזיה המוטסת "הכומתות האדומות", הם התלוו לחבריהם החיילים הבריטים ולא היה להם חלק בהסגרת המחסן ביגור.
כך הציל שבח את השניים מתלייה.
מתברר כי שני צינורות אוויר שהותקנו בסליק לצורך אוורור הנשק, הם אלו שהביאו לגילוי המחסנים.
שבח עבר מקיבוץ לקיבוץ והפיק לקחים מפרשת גילוי הסליק ביגור.
כך שונה כל מערך ההגנה ברחבי הארץ.
לצורך הסוואת המחסנים רכש שבח מגלי מוקשים ופיזר מתכות בפרדסים ובחורשות כדי להטעות את הבריטים.
מאחר שיקותיאל היה נוטר בצבא הבריטי, היה מעורב בהסבת נשק בלתי חוקי לנשק לחוקי.
הוא נתן לנשק המוברח מספרים של נשק חוקי, או שהטביע מספרים של רובים על אקדחים.
הנשק הגיע למחסנים משני מקורות: מסוחר יהודי בשם מר רחמני שהיו לו מחסנים ברחוב יפו, וממפעל הנשק קרופ, תוך מתן שוחד למשטרה הבריטית.
כמויות הנשק היו אדירות יחסית לזמנים ההם והגיעו לכ-2000 אקדחים, 670 רובים אנגלים ו-5 מיליון כדורים לרובים.
שבח אף היה מעורב בסיוע לחברי ההגנה להתחזות לחיילים בריטים; חברי הפלמ"ח השתמשו במדי הצבא הבריטי כהסוואה במבצעים שונים.
מלאי הנשק גדל והגיע ל-350 רובים מסוג ברן אנגלי ו-250 רובים מסוג סטן.
כמו כן שבח היה נוהג לייצר בעזרתו של יעקב זיניוק רימוני יד.
כל אמצעי להשיג נשק היה כשר בעיני שבח.
כשנודע לו שחברי קיבוצים מהגליל העליון יצרו קשר עם מתווכים, אשר מכרו להם רובים ותחמושת שהשיגו מחיילים סנגלים שחנו בסוריה ובלבנון, גייס כספים כדי לשתף את ה"הגנה" בחיפה ברכישות אלו.
יש לציין כי שבח הצטיין ברכישת הנשק והעשרת הסליקים בחיפה ובפיקוד העליון במרכז הארץ.
ב-10 במאי 1941 ניסו שני חיילים מהגדוד הצ'כי שחנה בבת גלים, למכור נשק באמצעות איש הקשר נחמיה בן גור.
לדבריהם, היה ברשותם נשק רב ושפע של תת-מקלעים מסוג טומיגן.
מיד הזעיקו את שבח ואת מפקד נפת זבולון עמנואל מרקובסקי.
למזלו של שבח, הבריטים תפסו רק את מרקוביץ שנשפט וקיבל עונש של 12 שנות מאסר בכלא עכו.
נחמיה בן גור קיבל חנינה באוגוסט 1946 ומייד מונה לקצין זהירות וביטחון במחוז חיפה.
קבוצה מעולי גרמניה שעלו בתחילת שנות ה-30 השתלבה במסגרת ההגנה כ"מחלקה אזרחית".
רובם היו רופאים, עורכי -דין ובעלי מקצועות חופשיים אחרים, אשר מעמדם הכלכלי היה טוב ורובם החזיקו מכוניות, טלפונים ודירות.
כמו כן, היו להם קשרים טובים עם הבריטים, הערבים, וכן נכבדים ממצרים ועיראק שהגיעו כדי לקבל טיפול.
המחלקה בראשותו של מקס נמצא-בי, נתנה פתרון לשבח כאשר היה צריך להעביר נשק ממקום למקום.
נמצא-בי היה מודיע לשבח טלפונית "שבח, ד"ר פלוני עומד לרשותך תוך 10 דקות".
במאורעות 1929 היה זה הנשק של ארגון הקיבוץ מכפר גלעדי, שהציל במידה ניכרת את המצב בחיפה ובמקומות נוספים.
לצורך כך הוסב אוטובוס ישן לאמבולנס, ובדפנותיו ובספסלים שלאורכו הותקנו סליקים.
על הספסלים שכב 'חולה' חבוש ולידו אחות רחמנייה בלבוש לבן וסרט מגן דוד על זרועה (מניה שוחט).
השימוש באוטובוס נמשך גם בשנות ה-30-40, ועל פי עדויותיהם של יעקב זיניוק ושל יונה פלג, יקותיאל שבח ומרדכי אלוני היו מהמובילים המרכזיים במחלקת החימוש.
מעדותו של בנו של יקותיאל, בועז שבח: "כאשר היה צריך להעביר נשק, אמי, אחותי רותה ואני היינו מצטרפים לנסיעה בטנדר ויושבים על הארגז האחורי כשאבי והנהג יושבים מקדימה.
סיפור הכיסוי היה טיול משפחתי לצפון".
גם המחסנים בבסיס "כורדאני" שאחסנו נשק של הצבא הבריטי, שימשו בשנות המלחמה מקור לרכש.
הציוד היה מועבר תחילה לחיפה ונמסר לרשותו של שבח, שפיזר אותו בין הסליקים השונים בעיר.
בהמשך הועבר הנשק לסליקים מרכזיים בעמק זבולון.
לרוב נעשתה העברה בשני שלבים.
בשלב הראשון, הוצא הנשק מהבסיס הבריטי והוסתר בסליק זמני, ובשלב השני, הועבר הנשק במכוניות, שהותקנו בהן סליקים, ונמסר ליעדו הסופי.
בנות הזוג של הפעילים היו אף הן משתתפות בפעילות לשינוע נשק.
הן היו, לפי רעיון של שבח, "הסליקים האנושיים".מצטט קיטרון בספרו מדבריו של שבח: "בשנת 1929 היינו מעבירים את הנשק למקומות פעולה לרוב בעזרת החברות.
החברה המעבירה הייתה הולכת בליווי גבר שהיה תומך בה והיא הייתה מתאנחת לפרקים, נעצרת מעת לעת למנוחה.
כך ביימו שניהם אישה הרה ובעלה, ההולכים לרופא.
לא פעם הייתי אני הרופא המיילד.
יש להניח שהרגשת החברה לאחר 'טיול' ממין זה על כל המתיחות שבו לא הייתה שונה בהרבה מהרגשת אישה לאחר לידה..במקומות מאוכלסים ערבים היו החברות מתלבשות כנשים מוסלמיות רעולות פנים ומעבירות את הנשק בסלי- ירקות על ראשיהן, או בעגלות ילדים שבהן מונח ילד".
כדי לשמור על קשר בין מפקדות ה"הגנה" הובאו יונים מבלגיה שחולקו באזורים שונים בארץ.
שובך יונים הוקם בחצר ביתו של שבח.
בין המטפלות ביונים הייתה גאולה לוי: "השובך השתלב בנוף ההררי והשומם שבהדר עליון בשכונה שנקראה אז 'שכונת המעיין'.
כיתת חברי ה"הגנה" מפלוגת קשר שטיפלו ביונים היו מגיעים לשובך בתורנות אחת לשבוע.
בכניסה לשובך לבשנו חלוק חאקי, נאמר לנו כי הדבר נעשה כדי שהיונים יתרגלו לצבע המסוים.
ניקינו את התאים, פיזרנו גרעיני דורה לפתחי התאים, הוספנו מים בתוספת גרעיני קלי לחיטוי המים.
היינו מפריחים את היונים ומודדים את הזמן מרגע שחרורן ועד שובן לשובך".
הבית ברחוב רמב"ן 3 חיפה
בביתו של שבח היה ממוקם מטה ההגנה החיפני.
במקום מושבם היה קיר נייד מאחוריו היו טמונים כל המסמכים הסודיים של ההגנה.
במטה זה ישב יעקב דורי, מפקד העיר חיפה דאז שמונה מאוחר יותר לרמטכ"ל הראשון של צה"ל.
המקום שימש כתחנת שידור סודית של ההגנה.
הכניסה למחסן הנשק הייתה דרך פתח סמוי במטבח ביתו של שבח, שממנו אפשר היה לרדת במנהרה למחסן ולמטה.
בועז שבח, מספר כי שכניו של אביו יקותיאל הביעו לא אחת דאגה מכך שייתפס על ידי הבריטים, וימיט עליהם אסון כשהבריטים יענישו את כל השכונה.
אשל מתאר את שבח בספרו, כאדם בעל גוף מרשים במראהו, בעל יכולות גבוהות בתקשורת בין-אישית וחוש הומור יוצא דופן.
למרות שהיה חסר השכלה פורמלית בהנדסה הצליח להרשים את טובי המהנדסים ברעיונותיו היצירתיים וביכולת האלתור המופלאה שלו.
מחויבותו לאנשי ה"הגנה" בחיפה הייתה כל כך גדולה, שבנוסף היה דואג ועוזר בכל מצוקה.
נדיבותו באה לידי ביטוי במאורעות 1929, כאשר תשעה מתושבי העיר נהרגו ורבים אחרים נפצעו.
"שבח נטל על עצמו את הדאגה למזון למגויסים.
הוא התרוצץ בעיר, בא בדברים עם חנוונים, בעלי עסקים, קמעונאים וסיטונאים והשיג שימורי מזון.
במאפיות קנה לחם ואנשי ה"הגנה" חדלו לרעוב".
רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים (ה'תקס"ח, 1808 − ו' באלול ה'תרמ"ג, 8 בספטמבר 1883) היה רבה של קהילת יהודי אוהעל בשאטוראליאויהיי ולאחר מכן רבה של סיגט, והאדמו"ר הראשון מסיגט.
מכונה ה"ייטב לב" על שם ספרו.
נולד לרבי אלעזר ניסן טייטלבוים, אב"ד דרוהוביץ', בן רבי משה טייטלבוים מאוהלי, ה"ישמח משה".
ונקרא על שם זקינו רבי יקותיאל יהודה - זלמן לייב סג"ל לנדא אב"ד דרוהוביטש, בגיל צעיר נשא לאשה את רחל, בתו של רבי משה דוד אשכנזי, אב"ד טולצ'ובה.
בשנת ה'תקצ"ג, נתקבל לאב"ד סטרופקוב שבהונגריה ונשא במשרה עד שנת ה'תר"א.
לאחר פטירת סבו ה"ישמח משה" בשנת ה'תר"א, סירב אביו להחליפו ויקותיאל יהודה נקרא למלא את מקומו באוהלי.
הסיעה החסידית שם מנתה רק כמה עשרות משפחות מתוך יותר מאלף; בכתב המינוי שלו חויב להפסיק לחלק קמיעות, להתפלל רק בנוסח אשכנז בבית ובציבור, לא להאריך בדרשותיו ולא לקלל איש.
הוא לא עמד בכך, ולבסוף קצו בו הפרנסים וגירשוהו מקץ כמה שנים של מריבות.
מחליפו היה הרב ירמיה לעוו, מתנגד קנאי שרדף בעזות את חסידי העיר.
אחרי שסולק קיבל את רבנות גורליצה.
בשנת ה'תרט"ז נבחר כאב"ד דרוהוביץ' תחת אביו, לאחר משא ומתן של קרוב לשנתיים.
בשנת ה'תרי"ח הוזמן לשאת הספד בלווייתו של אחד מפרנסי סיגט, שמואל זיינוויל כהנא (חתן רבי יהודה כהנא הלר, מחבר "קונטרס הספקות"), ודבריו הותירו רושם עז.
הוא נקרא לרבנות העיר, והחל למלא את תפקידו בי"ח בתמוז באותה שנה.
עם זאת, הוא עצמו נסע כחסיד לרבי חיים מצאנז.
בימי הקרע ביהדות הונגריה כשל בצירוף סיגט ללשכה האורתודוקסית החדשה בשל התנגדות בקהילה.
היא נותרה במעמד סטטוס קוו, אף כי תושביה התנערו מכינוי זה, שהיה לגנאי בפי החרדים.
עוד קודם הוציא את ספרו של סבו, "ישמח משה" על התורה.
בהיותו בסיגט סידר את תשובות סבו על שולחן ערוך, בכותר "השיב משה".
בהרבה מקומות הוסיף את תשובותיו שלו, תחת החתימה 'ודו"ק הייט"ב'.
בין תלמידיו היו הרב שלמה יהודה טבק, והרב חיים אריה כהנא והרב ישראל חיים פרידמן.
התכתב עם רבי מנחם מנדל פנט מדעש.
נפטר בשבת, ו' באלול ה'תרמ"ג, לאחר שכיהן משך 25 שנה כרב בסיגט.
נקבר בבית הקברות היהודי בסיגט שם נבנה "אוהל" על קברו.
הספדים עליו נדפסו בספר לקוטי חבר בן חיים, בספר "אמרי שבח", בשם אבי המחבר רבי מאיר יהודה ליב הכהן גלאז אב"ד רוהאטין, ובספר "איה סופר" מאת הרב מרדכי רובינשטיין, מגיד מישרים בקרקוב.
בנו, רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים, מילא את מקומו כרבה של סיגט.
בכורו אברהם אהרן טייטלבוים כיהן כרבה של קולבסוב, ושניים נוספים, רבי משה יוסף, אב"ד איהל [חתן רבי דוד מקשאנוב].
רבי אליהו בצלאל, אב"ד טעטש.
בנותיו הענדל, פעסיל ואלטה גיטל יהודית נישאו בהתאמה לישראל יעקב יוקיל טייטלבוים (אב"ד וואלובה), ברוך הלברשטאם (מגורליץ) ומשה הורוויץ (מרוזבדוב).
הרב יקותיאל יהודה (זלמן לייב) (ליאופולד) גרינוַולד (בכתיב שנהג בזמנו: גרינוואלד; באנגלית: Leopold Greenwald; סיגט, תר"ן, 1890 – קולומבוס, אוהיו, י"ח בניסן תשט"ו, אפריל 1955) היה רב והיסטוריון הונגרי-אמריקאי, מחבר פורה של ספרים רבים בנושאי הלכה והיסטוריה יהודית.
ידוע בעיקר במחקריו על יהדות הונגריה.
גרינוולד נולד בעיר סיגט בחבל מרמורש, לאביו ר' יעקב, שהיה דרשן בעיר.
למד בישיבתו של הרב שמואל רוזנברג באונסדורף, ובישיבת הרב משה גרינוולד בחוסט.
נישא לבת הרב צבי הירש הורוביץ, רב קהילת הרמנשטאדט בטרנסילבניה.
מגיל 14 החל לפרסם מאמרים בכתבי העת היהודיים, בשפות עברית, ויידיש.
בעיקר עסק בחקר הקהילות האורתודוקסיות בהונגריה ותולדות המאבק בתנועה הרפורמית בארץ זו.
במסגרת מחקריו עבר בקהילות רבות, עיין בארכיונים ובספרי הקהילה ורשם כתובות על מצבות ישנות.
בימי מלחמת העולם הראשונה שירת כחייל בצבא ההונגרי, ולפי עדותו גם במסעותיו כחייל, בעת עוברו סמוך לבתי עלמין יהודים היה מנצל את הזמן לרישום המצבות.
הוא הגיע גם לאלבניה שם חיפש ומצא את קברו של משיח השקר שבתי צבי.
מאמרו הראשון פורסם בביטאון התורני "נטעי בחורים" בהיותו בן 15. את ספרו הראשון, "בית יהונתן", על תולדות ר' יונתן אייבשיץ, פרסם בסיגט בשנת תרס"ח, בגיל 16. מאז פרסם בהונגריה ובארצות הברית יותר מ-40 ספרים ומאות מאמרים בכתבי העת.
בשנת תרפ"ה (1925) היגר לארצות הברית ושימש כרב בקהילת קולומבוס שבאוהיו עד יום פטירתו.
בית יהונתן (על הרב יהונתן אייבשיץ) ..
תלמוד בבלי וירושלמי, ברוקלין תרצ"ו.
תולדות משפחת ראזענטהאל: תולדות ...
נפתלי ראזענטהאל ממאהר, ושני בניו ...
מחכמי הדור המפורסמים ערוכים אליהם..., בודפשט 1920. ()
לקורות השבתאים באונגריה, ואץ תרע"ג.
כולל תולדות הגאון ר' אפרים הכהן מווילנא ...
גם השקפה על קורות ישראל בימים ההם והריסת עיר אובין בשנת תמ"ו..., קלוז' 1924.
תולדות הכהנים הגדולים ששמשו בישראל מאהרן הכהן עד סוף בית שני, עם הערות על חיי ישראל בימים ההם, השפעת בית המקדש על בני הגולה ולקורות הכתות בישראל, ניו יורק 1932. ()
השוחט והשחיטה בספרות הרבנות: ספר כולל טובו של השוחט וגורלו..., ניו יורק 1955. ()
קורות חיי הגאון רבי יוסף קארו: לקורות חכמי זמנו, השקפה קצרה על התקופה ההיא ולקורות ישראל בימים ההם באירופה, במצרים, במדינת תוגרמה ובארץ ישראל, ניו יורק 1953.
הרב ר' יהונתן אייבשיץ: ספר כולל תולדותיו וקורותיו...,, ניו יורק 1954. ()
קורות עיר פרעסבורג וגדוליה: משנת הא אלפים עד ימינו אלה, ונלוה עמו תולדות איזה גאונים...
עם מאמרי חכמה, מדע, בקורת והערות..., סיגט 1911.
ספר קורות התורה והאמונה בהונגריה: כולל מצב התורה והאמונה והשתלשלות הרפורמציה הדתית בתוך היהדות ההונגרית מיום שבאו היהודים לארץ הגר עד שנת הפרוד (הקונגרס בשנת תרכ"ט) וסבת התפרדות היהודים ההונגרים, בודפשט 1921.
ספר חכמי מדינתינו: שם הגדולים וקורות גדולי ישראל...
בארצינו, ארץ הגר משנת ד"א תת"כ עד היום הזה..., סיגט 1910.
ספר זכרון לראשונים: כולל תולדות וקורות הגאונים אשר...
בעיר סיגעט, ונלוה עמהם ג"כ תולדות שאר גאונים...
ספר הזכרונות: כולל כל התלאות והטלטולים אשר מצאוני במשך המלחמה הגדולה בעמדי מזוין מול האויב, בודפשט 1922.
מקורות לקורות ישראל: לקורות הקהלות ישראל במדינות סלובקיה, אונגריא, טרנסילבניה, ויוגוסלביה, אשר קבצתי מפנקסי הקהלות, ומבתי החיים, וגם מארכיונים שונים, ברגסס תרצ"ד 1934.
הראו מסדרי הבבלי את הירושלמי?: ספר כולל פרק נכבד בדברי ימי ישראל אחר החרבן..., ניו יורק, תשי"ד 1954.
טויזנט יאר אידיש לעבן אין אונגארן, ניו יורק, 1945. ()
אח לצרה (על דיני אבלות), סנט לואיס תרצ"ט.
כל בו על אבלות: מבאר ומסדר כל הלכות דינים ומנהגים מיום שנחלה האדם עד תום ימי אבלות ..., ניו יורק 1965. ()
לפלגות ישראל באונגריא: מצב התורה בארץ אונגריא, מלחמת היראים בבעלי הריפורס...
ובסוף הספר קונטרס זכר צדיק, דעווא, תרפ"ט 1929.
לפני שתי מאות שנה, או, תולדות הרב אלעזר קאליר וזמנו: מחבר ספרי אור חדש למלאות מאה וחמישים שנה לפטירתו, המעמד הדתי והמוסרי במערב אירופא לפני שתי מאות שנה / מאת יקותיאל יהודה גרוינוואלד, ניו יורק, תשי"ב 1952.
לתולדות הסנהדרין בישראל: תולדות הסנהדרין ונשיאיה, הכהנים הגדולים וקטגוריא בין בני לוי ובין הנשיאים, השלטון הראשי בימי המלחמה עם הרומאים, ולתולדות יוסף בן מתתיהו וספריו, ניו יורק 1950. ()
מהרי"ל וזמנו: קורות חיי רבינו יעקב הלוי נודע בשם "מהריל"..., ניו יורק 1944.
לתולדות הריפורמציאן הדתית בגרמניא ובאונגריא: המהר"ם שיק וזמנו כולל חיי הגאון ר' משה שיק, תולדותיו, השקפותיו, מלחמתו נגד הריפורם בגרמניא ובאונגריא והשפעתו על דורו, קולומבוס, אוהיו: האחים טברסקי, תש"ח.
מצבת קודש לקהילות ישראל שנחרבו...
גם ימי נעוריו של משה סופר וצאצאיו, ניו יורק 1952. ()
יקטרינה וסיליאבניה בודנובה (רוסית: Екатерина Васильевна Буданова; נודעה בכינויה "קטיה בודנובה" ;6 בדצמבר 1916 - 19 ביולי 1943) הייתה טייסת קרב בחיל האוויר הסובייטי בזמן מלחמת העולם השנייה.
בשירותה הצבאי הפילה 11 מטוסי אויב, ולצד לידיה ליטבק, היא אלופת ההפלות השנייה והאחרונה בעולם.
היא הופלה ממטוסה על ידי אחד מאלופי ההפלות של הלופטוואפה, גאורג שוויינטק מכנף קרב 52, או על ידי אמיל ביטש מכנף קרב 3.
בודנובה נולדה למשפחת איכרים בכפר קונופלנקה שבמחוז סמולנסק.
פרשה מלימודיה בבית הספר היסודי עם ציונים גבוהים לאחר מות אביה, והחלה להתפרנס כמטפלת.
בגיל 13, אימה שלחה אותו ואת אחותה למוסקבה, שם החלה לעבוד כנגרית במפעל מטוסים.
באותו מפעל החלה לגלות עניין בטיס, הצטרפה למועדון צניחה, הוציאה רישיון טיס בשנת 1934 והייתה למדריכת טיס בשנת 1937. היא טסה במספר מפגנים אווירים, בעיקר ממטוס מדגם יאקובלב UT-1.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941, בודנובה התגייסה לשירות בחיל האוויר הסובייטי והוצבה בכנף 586 שהוקם על ידי מרינה רסקובה.
היחידה כולה הייתה מורכבת מנשים טייסות והן צוידו במטוסי יאק-1. במקור, היחידה אוחדה משלוש תת-יחידות של נשים בלבד שכונו יחידה IAP 586, יחידה 587 BAP, ויחידה 588 NBAP.
הקידומת 500 שהופיעה בכל היחידות באה לציין שמדובר ביחידות מילואים.
הטייסות ביחידות אלו היו מדריכות טיס או חברות במועדוני טיס מלפני המלחמה.
עם התעצמות קרב סטלינגרד החל לאזול מלאי הטייסים וכך כנף 586 (תחת פיקודה של טמרה קזרינובה) נשלחה לקרב באביב 1942.
במאי 1942 יחידה 586 נשלחה לאניסובקה וחברה ליחידה 144 שתפקידה היה הגנה על מסילות הרכבת בקרבת סראטוב, באזור זה בודנובה לחמה את קרבות האוויר הראשונים שלה.
הפיקוד הסובייטי קלט את יכולת הקרב הגבוהה של נשים אלו והן הוצבו ביחידות של טייסים גברים.
ב-10 בספטמבר היא הוצבה בכנף 437 יחד עם לידיה ליטבק וטייסות קרב נוספות ולחמה בקרבות מעל סטלינגרד.
כנף 437 הטיסה מטוסי LAGG-3 ומפקדה היה מייור חבוסטיקוב שבתחלה פקפק ביכולתן של פקודותיו החדשות.
אך במהרה, בודנובה הוכיחה את יכולתה בקרב ותקפה מטוסי אויב באגרסיביות.
על פי מספר היסטוריונים, השיגה את הפלתה הראשונה - מסרשמיט Bf 109 - ב-14 בספטמבר 1942, הפלה משותפת יחד עם לידיה ליטבק.
על פי רישומי היחידה, בודנובה קטפה שתי הפלות "סולו" ב-2 באוקטובר 1942, מטוס יונקרס Ju 88 ו-bf 109. אולם, המכונאית של בודנובה, אינה פספורטניקובה, ציינה שהפלתה הראשונה אירעה ב-6 באוקטובר לאחר שתקפה 13 מפציצי יונקרס Ju 88, והצליחה להפיל רק אחד מהם.
מאוקטובר עד ינואר 1943 בודנובה (וליטבק) שירתו באזור סטלינגרד יחד עם הרגימנט התשיעי, עליו פיקד לב שסטקוב, גיבור ברית המועצות.
רגימנט זה הורכב מאלופי הפלות או טייסים בעלי פוטנציאל גבוה להפוך לכאלה.
אחד מטייסי היחידה היה ולדימיר דימיטריביץ' לבריננקוב, שנכנס למלחמה עם רקורד של 46 הפלות (11 מהן משותפות).
לאחר המלחמה תיאר את בודנובה: "היא הייתה גבוהה, שמרה על שיער קצוץ, ו...בסרבל הטיס שלה כמעט ולא בלטה לעומת הטייסים".
הוא תיאר את דמותה כ"עליזה, מלאת חיים" בעוד שליטבק נראתה "מתחשבת ושקטה".
את שתיהן ציין כטייסות מצטיינות.
בתחילה טסו זו לצד זו, אך בהמשך נפרדו ונהפכו ל"מספר 2" של טייסים אחרים.
בעודן בסטלינגרד, התקבלה פקודה להחזיר את הטייסות לכנף המילואים 586. פספורטניקובה נזכרה ש"בודנובה וליטבק ערערו על ההחלטה בפני המפקד שסטקוב, והפצירו בו לתת להן להישאר ברגימנט".
הן הורשו להמשיך ולקחת חלק בקרבות וצוותו לכנף 9 למשך שלושה חודשים.
ב-10 בדצמבר בודנובה יירטה 2 מטוסי מסרשמיט Bf 110 נוספים.
בחודשים שלאחר מכן זקפה לזכותה הפלות נוספות.
בינואר 1943 הרגימנט התשיעי הצטייד במטוסי איירקוברה האמריקאיים, בודנובה וליטבק עברו לרגימנט 296 של החיל (לימים כנף 73) תחת פיקודו של ניקולאי ברנוב והמשיכו להטיס מטוסי יאק.
בכנף זו ליטבק ובודנובה השיגו את עיקר הפלותיהן.
בודנובה נבחרה ללוות את ברנוב, בעוד שמפקד הלהק אלכסיי סולומטין בחר בליטבק כמלוותו.
בפרק זמן קצר, ניתנה לבודנובה האפשרות לצאת לגיחות לבדה ("צייד סולו" בסנלג הצבאי), היה זה כבוד שניתן לטייסים מוצלחים ואגרסיביים.
ב-10 בפברואר 1943, ליד רוסטוב על הדון הצליחה להפיל מטוס פוקה-וולף Fw 190 יחד עם טייס נוסף ומספר שתיים שלה.
ב-23 בפברואר הוענק לה עיטור הכוכב האדום.
ב-9 במרץ הצליחה לרשום לזכותה הפלה נוספת של מטוס מסרשמיט Bf 109.
ב-20 באפריל 1943 בודנובה וליטבק כיכבו בכתבה של מגזין תרבות בשם "אוגונק".
הכתבה תיארה את הישגיהן באופן קולקטיבי, ולא עסקה בכל אחת מהן בנפרד.
בכתבה מנו את סך ההפלות שלהן בכל פרקי זמן.
ב-30 במאי בודנובה הצליחה להפיל מסרשמיט Bf 109 נוסף בהפלה משותפת.
עד ליוני 1943 בודנובה צברה 6 הפלות אויב, ופעילותה ברוסטוב על הדון במהלך שחרור הדנובה סייעו לה לצבור הפלות נוספות ולהגיע לסך כולל של 11 הפלות.
ב-19 ביולי 1943 יצאה אל משימתה האחרונה, ליד נובוקרסנובקה.
בבוקר זה המריאה למשימת ליווי מעל לוהנסק ונכנסה לקרב אווירי עם מטוסי bf 109. אינה פספורטניקובה תיארה את הקרב:
בודנובה הצליחה להשתלט על השרפה במטוסה ונחתה נחיתת אונס בשטח פתוח.
איכרים מקומיים ניגשו לחלץ אותה מן המטוס אך היא כבר לא הייתה בין החיים.
היא נקברה בפאתי הכפר נובוקרסנובקה.
הטייסים שהפילו אותה היו גאורג שווינטק מכנף קרב 52 או אמיל ביטש מכנף קרב 3 של הלופטוואפה.
הם הטייסים היחידים שהפילו מטוס מדגם יאק-1 באותו יום מעל אזור נובוקרסנובקה.
ישנן מספר גרסאות באשר למספר ההפלות המדויק של בודנובה, אף אחת מהן לא קיבלה אישור רשמי.
על פי רוב הדיווחים היא צברה 11 הפלות (6 לבדה ו-5 הפלות משותפות).
מספר היסטוריונים גורסים שהצליחה להפיל 11 מטוסים באופן עצמאי ושאף אחת מהן אינה הפלה שהושגה בשיתוף עם טייס אחר.
פספורטינקובה העידה שבודנובה הצליחה להשיג 5 הפלות "סולו" עד למותה.
בודנובה עוטרה פעמיים בעיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה.
במהלך המלחמה נשקל להעניק לה את עיטור גיבור ברית המועצות אך הוא לא הוענק לה באופן רשמי.
לאחר מותה הוענק לה עיטור גיבור הפדרציה הרוסית ב-1 באוקטובר 1993.
הרב יקותיאל פרקש (נולד בכ"ג בשבט תש"ח) הוא רב חסיד חב"ד, מחבר ספרי הלכה ומו"צ בקהילות חב"ד בירושלים.
נולד במחנה פליטים בפוקינג שבגרמניה ללאה רחל ולאהרן גרשון פרקש.
כשנה לאחר לידתו עלה עם הוריו לישראל, למד בישיבת פרשבורג בירושלים ובישיבת תולדות-אהרן והוסמך לרבנות.
במשך תקופה למד בישיבת חכמי לובלין (בני ברק) אצל הרב שמואל הלוי ואזנר, הוסמך על ידו לרבנות וערך אצלו שימוש.
נישא לרחל בתו של מנחם גרומן, חתן הרב עמרם בלוי.
מכהן כמורה-צדק בירושלים, ונחשב למומחה בעיקר בהלכות שבת, בהלכות חול המועד והלכות טומאה וטהרה.
בעבר היה מורה צדק במסגרת העדה החרדית.
עמד בקשר עם פוסקים כמו הרב שלמה זלמן אוירבך והרב יצחק יעקב וייס.
בשנות ה-70 נחשף לחסידות חב"ד ולספר התניא, והפך לחסיד של הרבי מלובביץ', אשר עודדו לעסוק בפסיקת הלכות.
הרבי הורה לו ולאשתו שלא לעבור ללבוש המקובל כיום בחב"ד, ולהישאר בלבוש המקובל בחוגי העדה החרדית.
בעבר עמד בראשות "ישיבת מרכז-גוטניק" - לעולי ברית המועצות לשעבר, עד לסגירתה.
כמו כן, היה חבר בבית דינו של הרב שמואל הלוי ואזנר.
הוציא מספר ספרים בהם הוא מכסה נושאים שונים בהלכה.
בשל היקפם וחשיבות הנושאים בהם עסקו, זכו הספרים לפופולריות ולמהדורות חוזרות.
ר' יצחק זאב (וועלוועל), איש עסקים בקראון הייטס, ברוקלין.
הרב מרדכי, שליח חב"ד בבלוויו, וושינגטון.
הרב אשר, משפיע ראשי בישיבת תומכי תמימים בארגנטינה.
הרב שניאור זלמן, משפיע בישיבת תומכי תמימים בארגנטינה.
הרב שלום דובער, שליח חב"ד בוושינגטון.
הרב עמרם, מראשי ישיבת אור אלחנן-חב"ד בלוס אנג'לס.
הרב אלימלך, ר"מ בישיבת תורת אמת (חב"ד) בירושלים.
ר' דוד, איש עסקים במונסי.
בתו אסתי ובעלה הרב מוטי פלדמן, שליח חב"ד בשכונת דובר-הייטס, סידני.
בתו הינדא, ובעלה הרב מנחם מענדל גולדברג, ראש ישיבת תומכי תמימים במוסקבה.
בתו שיינדל, ובעלה הרב אריה זאב רסקין, שליח חב"ד ורב הקהילה היהודית בקפריסין.
בתו חוה, ובעלה הרב שמואל לוין, רב ושליח חב"ד בנורמנדי.
בתו מרים, ובעלה הרב יוסף יצחק גל, שליח חב"ד ברמת גן.
ממלא מקום אביו, מוטי גל.
בתו שרה, ובעלה הרב פנחס טודרוס (פיני) אלטהויז, ניו יורק.
הרב שייקי פרקש שליח בבעל הארבור, פלורידה.
הרב אשר פרקש שליח בדייטונה ביטש, פלורידה.
הרב לוי פרקש שליח בבליויו, וואשינגטאן.
הרב חיים שאול ריבקין, שליח בקירקלאנד, וואשינגטאן.
הרב שולם לאזאר, שליח בסוצ'י, רוסיא.
הרב מנחם פעלדמן, שליח בסידני, אוסטרליה.
הרב מנחם פרקש, קראון הייטס, ניו יארק.
הרב יוסף פרקש, כפר חב"ד.
הרב ישראל שטיינער טאראנטא, קאנאדא.
חול המועד כהלכתו, ירושלים ה'תשמ"ז, יצא בהוצאה חדשה ומתוקנת עם הוספות, ה'תשפ"ג
שבת כהלכה, חמישה כרכים, ה'תשנ"ו-ה'תשפ"ד
מחשבת הטהרה ב' כרכים, יצא בשנת תשנ"ח בהוצאה חדשה ומורחבת בשם טהרה כהלכה, ב' כרכים
כללי הפוסקים וההוראה, בהוצאת מכון אהלי שם, ה'תשס"ה, יצא בהוצאה חדשה ומתוקנת עם הוספות, ה'תשפ"ב
קיצור הלכות שבת משולחן ערוך הרב, בעריכת הרב אברהם אלאשוילי בהוצאת מכון אהלי שם ליובאוויטש, תשנ"ב
יקטרינבורג ארנה הוא שמו הנפוץ של האצטדיון המרכזי (רוסית: Центральный стадион) בעיר יקטרינבורג בירת מחוז סברדלובסק, רוסיה.
משמש בעיקר למשחקי כדורגל וכמגרשה הביתי של מועדון הכדורגל אוראל.
האצטדיון אירח גם ארבעה ממשחקי מונדיאל 2018 שהתקיימו במדינה ולשם כך עבר שיפוץ מקיף שנועד להתאימו לתו התקן של פיפ"א, שבסיומן הגיעה תכולת המושבים ל-35,000. מתוכננת הסרת היציע הזמני שנבנה ובכך יצומצם מספר המושבים ל-23,000.
האצטדיון הנוכחי נבנה ב-1957. לפני כן על השטח עליו ממוקם האצטדיון שכנו מ-1900 הוולודרום, מ-1928 האצטדיון המחוזי ומ-1936 "אצטדיון מטלורג של המזרח".
בין השנים 2006 ל-2011 עבר האצטדיון שיפוץ נוסף במהלכו נסגר לפעילות.
בשנת 2014 נסגר שוב לקראת התאמתו לאירוח מונדיאל 2018 והשיפוצים בו נערכו עד לסוף שנת 2017. בספטמבר 2017 יושב ראש התאחדות הכדורגל הרוסית ויטאלי מוטקו הודיע כי 87% מהאצטדיון כבר נבנה.
בדצמבר אותה שנה נודע שבניית האצטדיון הושלמה והאצטדיון המחודש נחנך במשחק של אורל במסגרת ליגת העל הרוסית בכדורגל, באפריל 2018. ואירח בהמשך 4 משחקים משלב הבתים של מונדיאל 2018.
במאי 2020 האצטדיון תוכנן לארח את גמר הגביע הרוסי בכדורגל 2019/2020, ברם בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה המשחק נדחה ליולי 2020.
יקטה אוזונוגלו (בטורקית: Yekta Uzunoglu, בכורדית: Yekta Geylanî; נולד ב-10 במאי 1953) הוא סופר ופעיל זכויות אדם כורדי-טורקי.
הסב את תשומת הלב העולמית לדיכוי זכויות המיעוט הכורדי בטורקיה, באיראן ובעיראק.
אוזונגלו נולד ב-10 במאי 1953 בדיארבקיר שבטורקיה.
בשנת 1971, בגיל 18, הגיע לפריז ושם למד צרפתית.
בין השנים 1973–1979 למד רפואה באוניברסיטת קארל בפראג באמצעות מלגת לימודים שהעניק לו הנסיך הכורדי האחרון צלאדטא בדיר קאן.
בזמן לימודיו התיידד עם מתנגדי המשטר הקומוניסטי דאז של צ'כוסלובקיה, במיוחד משורות הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי, עבורם הוא הרצה על ארץ ישראל.
בשנת 1975, יחד עם סטודנטים כורדים אחרים, נכנס לשטחי שגרירות שוודיה בפראג ושם שבת רעב כמחאה על הסגרתם של סטודנטים כורדים לידי משטרו של הרודן העיראקי סדאם חוסיין על ידי שלטונות צ'כוסלובקיה הקומוניסטית.
שנה אחר כך ייסד יחד עם מתנגדי השלטון הקומוניסטי ואנשים אחרים הוצאת ספרים מחתרתית בשם "אררט", הוצאת הספרים הכורדית הראשונה, שהוציאה לאור ספרי סאמיזדאט.
הוצאת אררט היא שהוציאה לאור את ספריו בנוסף לספרים אחרים על כורדים ועל כורדיסטן בשפה הצ'כית.
הוא תרגם קטעים מהתנ"ך וחלקים מספריו של הסופר קארל צ'אפק, מצ'כית לכורדית.
כמו כן תרגם שירים וסיפורים כורדיים לצ'כית ולגרמנית.
לאחר ההפיכה הצבאית בטורקיה בשנת 1971 קיבל מלגת לימודים בצ'כוסלובקיה, ובשנת 1979 סיים את לימודיו בפקולטה לרפואה כללית של אוניברסיטת קארל (Univerzita Karlova) בפראג.
בשנת 1978 ייסד יחד עם חבריו את הסהר הכורדי.
בשנת 1979 השלטונות לא האריכו את האשרה שלו, ואוזונוגלו גורש מצ'כוסלובקיה.
בדצמבר 1979 שימש כראש המשלחת של הסהר הכורדי בז'נבה, שם התקבל יחד עם עורך דין פרופ' מענך על ידי הנהגת הצלב האדום הבינלאומי.
בתמיכתו של איגוד צרפת-כורדיסטן קיבל מלגת לימודים במוסד המחקר הצרפתי מכון פסטר בפריז.
במרץ 1980 נסע כעובד הומניטרי של הארגון רופאים ללא גבולות לחלק הכורדי באיראן, ומאוקטובר 1980 גם לחלק הכורדי בעיראק.
בנובמבר 1980 דרכונו נשלל על ידי השלטון הטורקי עקב פעילותו למען הכורדים.
בשנת 1981 קיבל מעמד פליט בגרמניה, ושיתף פעולה עם אמנסטי אינטרנשיונל.
לאחר שנתיים ייסד עם חבריו את המכון הכורדי בפריז - Institut Kurde de Paris וגם את המכון הכורדי בבון, ועד שנת 1988 שימש כמנהל המכון.
בשנת 1986 טורקיה ביטלה סופית את אזרחותו.
בשנת 1996 קיבל אזרחות גרמנית.
נכון להיום מתגורר ברפובליקה הצ'כית.
Yekta Uzunoglu: Láska u Kurdů; Země Kurdů; Legenda o Kurdech ("אהבה אצל הכורדים", "מדינת הכורדים", "אגדה על הכורדים"), בהוצאה עצמית בין השנים 1976–1979
MacKenzie: Kurdische Grammatik " דקדוק של הלשון הכורדית"- ספר יסוד, אשר ביסס את השפה הכורדית כשפה ספרותית כתובה.
תרגומים מהשפה הצ'כית לשפה הכורדית
קרל צ'פק: "רור", "המחלה הלבנה", :אמא", בהוצאה בלתי חוקית בכורדיסטן בשנת 1974
מולייר : "נישואים בכפייה", בהוצאה בלתי חוקית בכורדיסטן בשנת 1979 כ-"Zevaca bê dil".
תרגומים מהשפה הכורדית לשפה הצ'כית
אהמאד עריף, יקטא אוזונוגלו, וואצלב דנק: "באזיקים חלודים אני משתוקק אליך", בהוצאת אולגה קרילובה, פראג, 2009; Ahmed Arif; Yekta Uzunoglu, Václav Daněk: „Touhou po tobě mi pouta zrezivěla" ; (Olga Krylová, Praha 2009)
יקותיאל פדרמן (14 בנובמבר 1914 - 18 בינואר 2002) היה איש עסקים בין לאומי, תעשיין ומלונאי.
יקותיאל פדרמן נולד בשם קסיל פדרמן בקמניץ במדינת סקסוניה שבגרמניה לדוד אהרון וציפורה פדרמן, הוא ומשפחתו היו חסידי תנועת ההשכלה, אח לשמואל פדרמן (יליד 1916).
אביו היה בעל מאפיה בעיר והנחיל ציונות לילדיו כך שבאופן טבעי החל פדרמן להיות פעיל בתנועות הציוניות החלוץ ודרור.
למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין.
ב-1933 עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון והתחזקות ההתנכלות ליהודים החליטה המשפחה לעזוב את גרמניה וב-1936 היגרו לבלגיה כשהאחים יקותיאל ושמואל נשארו מאחור על מנת להמשיך את פעילותם בארגונים הציוניים.
לאחר ליל הבדולח ב-1938 החליטו גם האחים לעזוב את גרמניה ובסופו של דבר עזב יקותיאל רק באוגוסט 1939 ועבר לאנגליה.
ב-1940 עלה פדרמן לישראל ועבד תקופה קצרה בקיבוץ.
למד וקיבל רישיון טיס ואף ניסה להתקבל לצבא הבריטי אך נדחה בגלל מוצאו.
עבר לחיפה והחל לעבוד כמלצר במסעדת "ירדניה".
בשל היותה פופולרית בקרב החיילים האנגלים שהוצבו בארץ התבקש פדרמן, על ידי ארגון ההגנה, להאזין לשיחות האנגלים ולהעביר ידיעות חשובות למפעיליו.
במקביל היה פעיל ברכש ואספקת ציוד למחנות הצבא הבריטי ועם סיום המנדט רכש סחורה רבה שמכרו הבריטים ממחנותיהם.
ב-1946 היה אחד היזמים שהקימו את חוף גליה בקריית ים כ"מפעל מרחצאות עברי של חיילים משוחררים".
ב-1945 רכש פדרמן, יחד עם אחיו שמואל, את פנסיון קטה דן שברחוב הירקון בתל אביב מידי בעליו קטה דן.
ב-1953 הקימו במקום את מלון דן וב-1964 הרסו את המבנה והקימו מלון מפואר יותר הקיים עדיין.
מלון זה היווה את תחילת הקמתה של רשת מלונות דן שמונה כ-16 מלונות ברחבי הארץ.
במקביל לפעילות בתחום המלונאות עסק פדרמן גם בתחומי התעשייה, הנדל"ן, הבנייה, הטכנולוגיה, האלקטרו-אופטיקה וקידוחי הנפט.
את פעילותו העסקית הרחיב פדרמן לארצות נוספות באירופה (אנגליה, שווייץ), אפריקה (ניגריה, חוף השנהב, דהומיי, קונגו, גאבון), צפון אמריקה (ניו יורק), המזרח הרחוק (בורמה) ועוד.
בשנת 1959 רכש ב-49% ממניות בנק פויכטוונגר ובהמשך רכש את בנק המשכנתאות "אוניקו".
פדרמן עתיר הנכסים נהג לתרום מכספו למטרות שונות, בעיקר בתחום החינוך, ולשם כך הקים קרנות והיה שותף בחבר הנאמנים של מוסדות חינוך רבים (כמו האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, מכון ויצמן, אוניברסיטת חיפה, הטכניון, והאוניברסיטה הפתוחה).
פדרמן ייסד קרן נאמנות לסיוע לחיילי צה"ל בתחומי השיקום, החינוך, התרבות והבריאות.
ב-1989 פרשו האחים פדרמן מניהול רשת המלונות והעבירו את הניהול למיקי פדרמן (בנו של יקותיאל) ולעמי פדרמן (בנו של שמואל).
ב-31 באוגוסט 1939 נשא פדרמן את בלה ריינר.
הנישואין נערכו בלונדון ולזוג נולדו 2 ילדים: מיכאל (מיקי) פדרמן ואירית פדרמן-לנדאו (אמה של השחקנית אלכסיה לנדאו ).
1974 - עמית כבוד, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
1986 - אות "איש השנה בתיירות" שהוענק לו על ידי נשיא המדינה חיים הרצוג.
1988 - תואר "דוקטור לשם כבוד", האוניברסיטה העברית, ירושלים.
1989 - תואר "דוקטור לשם כבוד", הטכניון חיפה.
1990 - תואר "עמית כבוד", האוניברסיטה הפתוחה תל אביב
1994 - תואר "עמית כבוד", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1995 - עיטור המלונאות, על ידי התאחדות המלונות.
1996 - תואר "דוקטור לשם כבוד" - אוניברסיטת פרייברג.
1997 - אות הוקרה מיוחד, מטעם נשיא גרמניה.
2000 - תואר "עמית כבוד" מטעם מוזיאון תל אביב לאומנות.
כיכר "יקותיאל פדרמן" בכרמל הצרפתי בחיפה
קתדרה על שם "יקותיאל פדרמן" בפקולטה לחקלאות ברחובות (1994)
בית הספר למדיניות ציבורית וממשל על שם האחים "יקותיאל ושמואל פדרמן" באוניברסיטה העברית בירושלים (2006)
פדרמן נמנה עם הבעלים של מפעל "איתנית - ישאסבסט" ליד נהריה לייצור מוצרי אזבסט.
המפעל נפתח ב-1952 וסיפק פרנסה לתושבי הגליל המערבי.
עם השנים הראו מחקרים סטטיסטים עליה בתחלואה של סרטן מסוג מזותוליומה באזור הגליל המערבי, סרטן המקושר לנשימת סיבי אזבסט.
יש שטענו שהקשר בין הרשויות למשפחת פדרמן עלול היה להשפיע על שיקול הדעת של אותן רשויות (כמו מימון הוצאת פרסומים מקצועיים של משרד העבודה שאמור לפקח על המפעל, חברותו של מנכ"ל המפעל בוועדה הממשלתית לאבק מזיק שאף היא אמורה לפקח על המפעל ומימון מחקר שיוכיח שאין כל סכנה באזבסט).
וילי שליקר היה גרמני וחבר המפלגה הנאצית שמונה, בתקופת מלחמת העולם השנייה, למנהל מחלקה במשרד המלחמה בראשות אלברט שפר.
לאחר המלחמה מצאו בית משפט "נושא באשמה קלה" (ובהמשך סווג כ"לא אשם").
פסיקה זו איפשרה לשליקר לחזור לעסוק בפיתוח התעשייה בגרמניה ולהתעשר (עד שפשט רגל ב-1962).
במסגרת מומחיותו ייעץ שליקר לגופים שונים בעולם ובין השאר הפך ליועצו של פדרמן.
בעקבות קשר זה הביאו פדרמן ארצה ואף דאג להפגישו בפברואר 1966 עם שר המסחר והתעשייה חיים יוסף צדוק ועם אנשי עסקים מקומיים.
לאחר שנחשף עברו הנאצי של שליקר קם בארץ רעש רב ודרישה לבדוק מי התיר את ביקורו ומה טיב הקשרים שלו עם פדרמן.
זה האחרון מיהר להסתייג מהקשר וניתק את קשריו עם הגרמני.
יקטרינה היא סדרת דרמה המשכית היסטורית רוסית, שעוסקת בגורלה של הנסיכה הגרמנייה סופי אוגוסט פרידריקה אנהלט-צרבסט משושלת של מלכי פרוסיה, בהפיכתה לקיסרית רוסיה יקטרינה הגדולה ובשנות שלטונה באימפריה הרוסית.
זו אחת הסדרות הפופולריות ביותר בטלוויזיה הרוסית, עם רייטינג גבוה מאוד.
הסלוגן של הסדרה הוא "אני אשלוט, או אמות".
הסדרה שווקה לעשרות מדינות ברחבי העולם וזוכה להצלחה במדינות אמריקה הלטינית, אליהן שווקה לאחר שנמכרה בהצלחה במסגרת תערוכת MIPCOM.
ב-19 במרץ 2020 רשת רוסיה-1 הזמינה עונה רביעית ואחרונה לסדרה, ששידורה החל בספטמבר 2023.
השנה היא 1744. הקיסרית יליזבטה פטרובנה היא חסרת ילדים ויורשה הוא האחיין הגרמני לבית הולשטיין-גוטורפ קארל פטר אולריך, ששמו שונה ל"פיוטר פיודורוביץ'".
עם זאת, לאחר זמן מה הקיסרית מחליטה כי היורש אינו מתאים ולא יהיה זה נבון להותיר בידיו את השליטה על האימפריה הצפונית הגדולה.
יליזבטה מחליטה להשיא את האחיין ולכשייוולד לו בן, הנכד יתחנך להיות לקיסר העתידי.
היא בוחרת לאישה את הנסיכה סופיה פרדריקה, צאצאית לענף המרושש של שושלת מלכי פרוסיה.
סופיה פרדריקה הצעירה עוזבת את פרוסיה לארץ רחוקה וזרה בתקווה למצוא את אושרה, אך היא מגלה תככים לרוב, מזימות חצר, אדישות מצד בעלה ותוכניתה האמיתית של הקיסרית.
סופיה מאמצת לעצמה זהות רוסית, היא משנה את אמונתה ומאמצת שם חדש "יקטרינה אלכסייבנה".
שנים חולפות וילדיה של יקטרינה נולדים.
כדי להציל את עצמה ואת ילדיה מסכנת מוות, היא נוטלת בהדרגה את השליטה על הכול בידיה ומצליחה, לאחר סדרה של מזימות חצר לארגן הפיכת ארמון ולכבוש את כס המלוכה הרוסית בשנת 1762.
השנה היא 1768 ובשנה הששית לשלטונה של הקיסרית החדשה, יקטרינה נאלצת להתמודד עם המלחמה הראשונה נגד טורקיה.
במקביל, יקטרינה מחפשת דרך לארגן נישואים לגיטימיים עם אהובה הוותיק, גריגורי אורלוב ולהכשיר את בנם המשותף אלכסיי כדי להפוך אותו ליורש הכס במקרה שהבן הלגיטימי של יקטרינה, פאבל פטרוביץ' יישאר חסר ילדים.
עם זאת, התנהגותו הפשוטה והבלתי צפויה של אורלוב, כמו גם בעיותיו הבריאותיות, מאלצים את הקיסרית לנטוש את רעיון הנישואין והיא שולחת את הבן אלכסיי אל מחוץ למדינה על מנת לוודא כי פאבל פטרוביץ' יוכל להקים משפחה.
לאחר שנפטרה מאורלוב, יקטרינה מנהלת יחסים עם אהוב אחר, גריגורי פוטיומקין בעודה מחפשת כלה באירופה עבור היורש.
השנה היא 1774. המלחמה הטורקית-רוסית מסתיימת בניצחון רוסיה, שכובשת מידי הטורקים את חצי האי קרים ומקבלת גישה אל ים אזוב ואל הים השחור.
השנה היא 1776. יקטרינה משיאה את פאבל לנסיכה גרמנייה בעודה מתקרבת לפוטיומקין.
לכבוד הניצחון הרוסי מוקמת על שמה עיר בדרום רוסיה, בשם יקטרינוסלב.
השנה היא 1782, יקטרינה חונכת את הפסל לכבוד פיוטר הראשון ושולחת את פאבל פטרוביץ' עם אשתו וילדיהם למסע ברחבי אירופה.
השנה היא 1774. שלטונה של יקטרינה נתון בסכנה מארבעה כיוונים שונים: רוסיה במלחמה עם טורקיה, בעימות שעלול להיות ניצחון מוחץ או תבוסה כואבת.
בפריז הפולנים והצרפתים מכינים תאוריית קשר מורכבת לפיה יליזבטה טראקנובה תתחזה לבתה של יקטרינה.
בדרום רוסיה עולה סכנת מרד האיכרים, עם התחזקותו של ימליאן פוגצ'וב, המתחזה להיות פיוטר השלישי, קיסר רוסיה ולבסוף עולה סכנה גם מתוך חצר הארמון: פאנין מתכנן הפיכה ושוקל כיצד להעביר את השלטון מיקתרינה לבנה, פאבל.
יקטרינה מבינה שכל החלטה שלה עשויה להיות גורלית עבור האימפריה כולה.
השנה היא 1779. הקיסרית יקטרינה השנייה כבר נקראת "הגדולה" על פי הצעתה של מקורבתה הקרובה ביותר, הנסיכה המשפיעה יקתרינה דשקובה.
הנסיך גריגורי פוטיומקין, אהובה לשעבר של יקטרינה ובעלה הנשוי, נותר חבר נאמן לנשק, ולמעשה, האדם השני בחשיבותו במדינה.
חייה האישיים של הקיסרית, כמו קודם, מלאים בתשוקות ותככי אהבה.
עם זאת, למרות הכל, יקטרינה לא שוכחת מענייני ממדינה החשובים.
ביניהם: ניסוח המניפסט על ירושת הכס.
הקיסרית מחליטה להעביר את הכס לנכדה אלכסנדר, תוך עקיפת היורש החוקי – בנה פאבל.
עם זאת, יורש העצר החוקי לא מתכוון לוותר על זכויותיו ויילחם עד הסוף, כאשר מאבק כוחות חדש מתחיל...
צילומי הסדרה הראשונה נערכו בשנת 2014 בהפקת חברת Amedia ו-Production Value.
צילומי העונה השנייה החלו ב-25 באפריל והושלמו ב-27 ביולי 2016, בשיתוף פעולה עם Cosmos studio ובתמיכת משרד התרבות של רוסיה.
צילומי העונה השלישית החלו בספטמבר 2018 והושלמו בפברואר 2019. צילומי העונה הרביעית והאחרונה החלו במחוז לנינגרד באוגוסט 2022.
הסדרה הופקה עבור ערוץ רוסיה-1. לאחר מכן, בעקבות ביקוש רב נמכרה הסדרה לשידור גם בארצות אחרות, כדוגמת:
יוהאן לסטוק נשאר בחצר הקיסרית עד 1748. אך בסדרה מוצג כי כבר בשנת 1744 הוא נשלח על ידי הלשכה החשאית לגלות.
בסטוז'ב מונה לקנצלר האימפריה הרוסית ביוני 1744, אך בסדרה כבר בפברואר 1744 בסטוז'ב מכונה בשם "הקנצלר הגדול".
הברון מרדפלד מאבד את משרתו כשגריר פרוסיה בשנת 1746, אך בסדרה הוא נותר בתפקיד עד לסוף העונה.
איוואן דובאלוב החליף את רזומובסקי בתפקיד היועץ המועדף על הקיסרית יליזבטה בשנות 1750, אך בסדרה רזומובסקי מוצג כיועצה עד ליום מותה, בעוד שובאלוב כלל אינו מוצג בסדרה.
בסדרה מתואר כי רצח יוהאן אנטונוביץ' ורצח הקיסר פיוטר השלישי מתבצע באותו זמן (שנת 1762).
בפועל, יוהאן אנטונוביץ' נרצח שנתיים לאחר מכן, ב-1764.
בסדרה מוצג שפרדריקה פגשה את פיוטר לראשונה בהגיעה לרוסיה.
בפועל היא פגשה אותו כבר באייטין, פרוסיה, כשהייתה בת 11.
בסדרה יקטרינה מגיעה עם אמה לפטרבורג, אך במציאות יקטרינה כותבת ביומנה שהיא ואמה הגיעו תחילה למוסקבה.
בסדרה, המשפחה הקיסרית חיה רק בארמון הקיץ, אך בפועל המשפחה הייתה בארמון הקיץ רק בימי הקיץ ובדרך כלל שהתה בארמון החורף ובפטרהוף, או בצארסקויה סלו שהיה המעון המועדף על יליזבטה.
הקיסרית יליזבטה מספרת לפיוטר פיודרוביץ', שאיוואן השלישי הוכרז לקיסר ושלט במשך שבועיים.
בפועל הוא שלטונו נמשך מעט יותר משנה.
פיוטר פיודרוביץ' מדבר רוסית מושלמת בסדרה, אך במציאות הוא דיבר כל חייו במבטא גרמני כבד.
בעת ישיבה עם שריה, יליזבטה מכנה את מיכאיל וורונצוב נסיך, אך במציאות הוא היה רוזן.
בסדרה מוצג כי יליזבטה ולרזומובסקי נישאו ביום הכרזת המלחמה על פרוסיה, ב-12 בספטמבר 1756. במציאות זה קרה ב-24 בנובמבר 1742.
סטניסלאב פוניאטובסקי קורא לעצמו בסדרה "הנסיך הגדול של סקסוניה ופולין", אף ששליטה בפועל של סקסוניה ופולין באותה עת היה אוגוסטוס השלישי.
פוניאטובסקי ימונה למלך פולין רק לאחר עלייתה לשלטון של יקטרינה.
בנה של יקטרינה, אלכסיי, נולד באפריל 1762. בסדרה הוא נולד זמן קצר לפני הפיכת החצר שתרמה לעלייתה לשלטון.
בסדרה, לאחר שהודח, פיוטר הוחזק בארמון הקיץ.
במציאות הוא הובא אל ארמון רופשה, שם נרצח.
בסדרה הפיכת החצר מתרחשת בארמון יליזבטה בפונטנקה.
בפועל ההפיכה התבצעה בארמון החורף, היכן שחיה המשפחה הקיסרית.
בסדרה מתואר כאילו האחים אורלוב היו היחידים שהשתתפו בהפיכת החצר, בפועל אישים בכירים בחצר הקיסרית נטלו חלק בעלייתה לשלטון של יקטרינה.
בסדרה, סופיה רזומובסקאיה התעברה מפאבל בשנת 1768 לערך.
דריה סלטיקובה נעצרה ב-1762 באשמת רצח המוני לעיני יקטרינה שהתוודעה למעשיה.
בפועל זה קרה ב-1768 וללא נוכחות יקטרינה.
בסדרה מוצג כי גריגורי פוטיומקין מאבד את עינו בעקבות עימות עם אורלוב.
בפועל הוא איבד את עינו בעקבות הליך ריפוי לא מוצלח ממיגרנה.
יקטרינה הגדולה היא מיני-סדרה בהפקה משותפת של הממלכה המאוחדת וארצות הברית בכיכובה של הלן מירן כיקטרינה הגדולה.
הסדרה מופקת על ידי רשת בבריטניה ועל ידי HBO בארצות הברית.
בתוך שערורייה, תככים וסכסוך עצום, קיסרית רוסיה יקתרינה הגדולה מפתחת מערכת יחסים ייחודית ומסורה עם גריגורי פוטיומקין, כאשר הם מתגברים על יריביהם ומשמשים כאדריכלי רוסיה המודרנית.
צילומי הסדרה נערכו במספר מיקומים, לרבות בטירת האי ובמנזר פז'איסליס בוילנה, כמו גם בארמון רונדלה בלטביה ובסנקט פטרבורג שבצפון רוסיה, בייחוד במתחם הארמונות והגנים בפטרהוף ובארמון יקטרינה שבצארסקויה סלו.
יקטרינה הגדולה היא סדרת טלוויזיה רוסית משנת 2015 בכיכובן של יוליה סניגיר ויליזבטה בויארסקאיה בתפקיד יקטרינה הגדולה, כשסניגיר גילמה אותה בעונה הראשונה ובויארסקאיה עשתה זאת בעונה השנייה.
הסדרה שודרה בנובמבר 2015 בערוץ הראשון של רוסיה ונועדה להוות תחרות לסדרה המקבילה של רשת רוסיה 1, "יקטרינה".
הסדרה מגוללת את סיפורה של יקטרינה הגדולה למן הרגע שהגיעה לרוסיה ככלתו החדשה של פיוטר השלישי ועלייתה לכס המלוכה הרוסי.
הצילומים נערכו מדצמבר 2013 עד אוגוסט 2014 בסנקט פטרבורג ובמחוז לנינגרד (כולל במבצר הפטרופאבלי, ארמון קונסטנטין, גטצ'ינה ואולפני לנפילם).
במקור צוות ההפקה תכנן לעבוד על תסריטים לעונה השנייה והשלישית, שנועדו לספר את חיי הקיסרית בשנים 1762–1775 ובין 1775 ל-1796, בהתאמה.
אך הסדרה ירדה בשל ירידה בנתוני הרייטינג.
צילומי העונה השנייה עם בויארסקאיה נערכו בקיץ 2022.
פרסים פרס תאריך הטקס קטגוריה מקבלי פרס ומועמדים תוצאה פרס APKiT 2016 שחקנית המשנה הטובה ביותר בטלוויזיה נטליה סורקובה האיפור הטוב ביותר טטיאנה וואווילובה עיצוב התלבושות הטוב ביותר טטיאנה בראנובה העריכה הטובה ביותר אנדריי ואסין
יקטרינה סרגייבנה אנדרייבה היא עיתונאית, שחקנית רוסייה, מגישת ורמיה, מהדורת החדשות המרכזית בערוץ הראשון ברוסיה, מאז 1997.
אביה היה סגן יו"ר גוסנאב (ועדה טכנית) של ברית המועצות, ואמה הייתה עקרת בית.
ליקטרינה אנדרייבה יש אחות צעירה, סווטלנה.
בילדותה התעניינה בכדורסל ולמדה זמן קצר בבית הספר להכשרה אולימפית.
בשנת 1990 נכנסה לקורסי ההכשרה של האיגוד לשדרני רדיו וטלוויזיה.
למד עם איגור קירילוב, מגיש חדשות אחר.
בשנת 1991 החלה לעבוד בטלוויזיה.
תחילה כשדרנית טלוויזיה במרכז אוסטנקינו, שהובילה את התוכנית בוקר טוב.
מאז 1995 - בחברת הטלוויזיה ORT: כעורכת תוכניות מידע ומגישת מבזקי החדשות נובוסטי ומאז 1997 מגישה את מהדורת ורמיה.
היא קיבלה את מסדר הידידות בשנת 2006 וקיבלה את פרס האקדמיה הרוסית לטלוויזיה 2007.
בשנת 2010 היא הייתה ברשימת עשרת מנחי הטלוויזיה הרוסית הטובים ביותר.
באוגוסט 2014, אוקראינה כללה את יקטרינה ברשימת הסנקציות על עמדתה על המלחמה במזרח אוקראינה וסיפוח קרים לרוסיה.
רבי יקותיאל זלמן סג"ל (נפטר בשנת 1730) היה הרב ואב בית דין של קהילת דרוהוביץ'.
התפרסם גם בבעל מופת עד שהיו אנשים שקראוהו "הנביא".
אביו היה רבי יוסף סג"ל, אב"ד פרמיסלה (נפטר בל' בניסן ה'תס"ב), ואמו הייתה בתו של רבי ליב חסיד, מצאצאי הרמ"א.
נשא לאישה את בתו של רבי מרדכי גינצבורג, אב"ד בריסק דליטא, מצאצאי הלבוש.
בצעירותו התמנה לכהן כדיין בפרמיסלה, ואחר כך התמנה לרב אב"ד בדרוהוביץ'.
נפטר בדרוהוביץ' בי"ז בחשוון ה'תצ"א.
שבעת בניו כיהנו ברבנות, והמפורסם מהם הוא בנו רבי יצחק, אב"ד דוקלה ופרסבורג, מחבר ספר "אמרי רברבי" על בבא מציעא וספר "מעיני הישועה" (נפטר ב-י"א בכסלו ה'תקכ"ג).
אחד מנכדיו הוא רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים בעל "ייטב לב" (מצד אמו), ועל שמו נקרא.
יקותיאל (קותי) מור (נולד ב-11 באוגוסט 1946) הוא מנהל ואיש מערכת הביטחון בדימוס, שירת כקצין צה"ל בדרגת תת-אלוף ושימש ראש חטיבת המחקר, כיהן כסמנכ"ל משרד הביטחון, ראש אגף השיקום במשרד הביטחון וראש משלחת הרכש בארצות הברית.
מור עשה את מרבית שירותו הצבאי באגף המודיעין.
בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים שירת כראש מדור צבא סוריה בענף 5 (סוריה, לבנון ועיראק) בחטיבת המחקר והוציא התרעה ערב המלחמה לכוונות הצבא הסורי לפרוץ במתקפה.
הוא היה חבר בצוות המשא ומתן לעסקת ג'יבריל.
באוגוסט 1988 מונה למפקד יחידת הקישור לכוחות זרים.
ב-1989 מונה למזכיר הצבאי של שר הביטחון יצחק רבין.
לאחר כניסתו של משה ארנס לתפקיד שר הביטחון, הוחלט על הקמת יחידת מטה במשרד הביטחון ובראשה מונה מור.
במרץ 1991 מונה לראש חטיבת המחקר ושימש בתפקיד עד 1992.
לאחר שחרורו מילא תפקידים במשרד הביטחון.
הוא כיהן כסמנכ"ל קשרי חוץ ובקרת נשק, ראש משלחת הרכש בארצות הברית וראש אגף השיקום מ-2009 ועד 2011. ב-2011 מונה למנכ"ל חברת הורנט וסמנכ"ל פיתוח עסקי בחברת אלול תמארינד.
יקטרינבורג סיטי הוא מרכז עסקים הנמצא בבנייה במרכז העיר יקטרינבורג.
פרויקט המתחם הוצג לראשונה בשנת 2006. על פי הפרויקט הראשוני, שטח המתחם כלל בית מלון («Hyatt Regency Ekaterinburg»), ארבעה מגדלים - "איסט", "אוראל", "טטישצ'ב" ו"דה גנין", וכן גלריה מקורה עם שורות קניות ומדרחוב.
פרויקט זה פותח על ידי חברת האדריכלים הצרפתית Valode & Pistre בהנחיית ז'אן פיסטר.
המשקיע חברת המטלורגיה של הרי אורל.
במקביל, החלה הקמתם של מספר בניינים רבי קומות בסביבתו הקרובה - גורד השחקים המגורים "דה לוקס" (לימים שינה את שמו ל"מהפכת פברואר") של מרכזי העסקים" דמידוב "ו"פרזידנט", שלמרות שלא היה קשור לפרויקט "יקטרינבורג סיטי", משלימים את הפנורמה שלה ולעיתים קרובות משויכים לה.
גורד שחקים נוסף - "בליי דום" נבנה באזור זה עוד בשנים 1978–1982. בשנת 2008 רכשה חברת המטלורגיה של הרי אורל את מרכז העסקים דמידוב, על מנת לשלב אותו בתשתית המאוחדת של "יקטרינבורג סיטי".
השטח הכולל של מתחם העסקים יעמוד על 750 אלף מ"ר.
יצוין כי לא יותר מ-35% מהשטח מוקצים לבנייה על מנת להשאיר כמה שיותר מקום לגינון, מדרכות ושטחים ציבוריים.