tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרעה דלוזיונלית היא הפרעה נפשית המסוּוגת כסוג של הפרעה פסיכוטית, המתבטאת במחשבת שווא (דלוזיה), למשל מחשבות רדיפה (פרנויה), ארוטומאניות, מחשבות גַדלוּת ("שיגעון גדלות") והזיות וכדומה.
זוהי אינה סכיזופרניה, והדלוזיות אינן ביזאריות בתוכנן, כלומר מדובר במחשבות ואמונות שיכולות להתאים למציאות.
התפקוד היומיומי אצל מרבית חולים אלו סביר יחסית.
כמחצית מן החולים מחלימים בטווח הארוך, 30% נותרים ללא הטבה במצבם.
הטיפול המקובל הוא בתרופות אנטי פסיכוטיות, פסיכותרפיה ובמידת הצורך אשפוז.
אבחנה של הפרעה דלוזיונלית מתבססת על ה-DSM-V
קיימת אמונת שווא (דלוזיה) אחת לפחות למשך חודש או יותר.
קריטריון A במחלת הסכיזופרניה מעולם לא התקיים, אם כי יכולות להיות הלוצינציות הקשורות לחוש המישוש או של חוש הריח, הקשורות לדלוזיה עצמה.
למעט השפעתה של הדלוזיה, לא קיימת בעיה משמעותית בתפקוד הכללי וההתנהגות עצמה אינה ביזארית או מוזרה יתר על המידה.
אם היו אפיזודות במצב הרוח יחד עם הדלוזיות, המשך הכולל שלהן היה קצר ביחס לתקופה הדלוזיונלית עצמה.
ההפרעה איננה כתוצאה מבעיות פיזיולוגיות או שימוש בחומרים או מצב רפואי כללי אחר.
יש לציין את הסוג הספציפי של ההפרעה הדלוזיונלית- למשל, האם מדובר בארוטומאניה, האם דלוזיה גרנדיוזית, האם דלוזיה של קנאה, של יחס, דלוזיות סומטיות, דלוזיות מעורבות או דלוזיות לא ספציפיות.
מבחינת סטטוס פסיכיאטרי יצוין כי החולים באופן כללי מציגים תמונה של סטטוס מנטלי תקין לחלוטין, למעט אבנורמליות מרשימה הקשורה לדלוזיה עצמה.
האפקט והרגש של החולים מושפעים מסוג הדלוזיה- כך למשל, אדם בעל מחשבת שווא של גדלות יהיה באופוריה.
ישנן הפרעות בתוכן החשיבה עצמה - לרוב הדלוזיות הן סיסטמטיות, ולמתבונן מהצד אף יראו מציאותיות בחלקן, כגון מחשבת שווא לגבי מעקב, בן זוג שאינו נאמן (סינדרום אותלו) וכן הלאה.
מטופלים אלו משוכנעים שהם תחת מעקב ושמעוניינים להזיק להם.
האמונות ביחס לרדיפה מקושרות לעצבנות, כעס ונרגנות של המטופל, עד כדי גרימת נזק לעצמו או לסביבתו.
נושאים שכיחים כוללים קשירת קשר, רמאות, ריגול, מעקב, הרעלה, סימום, פגיעה בזדון והטרדה.
בשונה ממחשבות רדיפה הקיימות בסכיזופרניה, בהפרעה זו יש הקשרים לוגיים וברורים של רעיון הרדיפה עצמו, אין הידרדרות של האישיות והידרדרות תפקודית.
גם אלו הן סוג שכיח יחסית של דלוזיות.
המונח סינדרום אותלו הוצע כדי לתאר קנאה חולנית שיכולה לנבוע ממספר גורמים.
לרוב, דלוזיה זו מופיעה בעיקר אצל גברים, באופן פתאומי, וקיים קושי לטפל בה.
יצוין כי קנאה חולנית היא תסמין שמופיע במחלות נפש רבות נוספות, כולל סכיזופרניה, הפרעות במצב רוח, וכן במקרים של שימוש בסמים ובאלכוהול.
קיים סיכון של ממש בקיום מחשבת שווא של קנאה בכל הקשור לאלימות ואף רצח של בן הזוג או בת הזוג.
ארוטומאניה או תסמונת דה קלרמבו; המטופל משוכנע כי אדם אחר, לרוב בעל סטטוס מעמדי גבוה יותר, מאוהב במטופל עצמו.
לעיתים מטופלים אלו נוטים להציק לאישי ציבור.
למטופלים אלו יש מאפיינים דומים - לרוב מדובר בנשים שאינן מושכות, עובדות בעבודות ברמה נמוכה וחיות לבדן.
הן בוחרות מאהבים סודיים במחשבת השווא, השונים מהותית מהן.
גם גברים עלולים לסבול ממחשבת שווא ארוטומאנית, והם נוטים להיות אגרסיביים יותר מאשר נשים בכל הקשור לכך.
המטופל משוכנע שיש לו בעיה גופנית כלשהי, למשל, ריחות גוף רעים, חוסר תפקוד של איברים מסוימים, חרקים תחת העור, זיהום או תחושה שחלק מהגוף מכוער או חסר צורה (אף, שדיים וכדומה).
מטופלים אלו בדרך כלל לא מגיעים לפסיכיאטר אלא לרופאי עור, פלסטיקאים, אורולוגים ומומחים אחרים.
מחשבות שווא גרנדיוזיות (שיגעון גדלות).
מגלומניה - האמונה שלמטופל יש תובנה או כישרונות מיוחדים.
הפרעה פסיכוטית משותפת או Folie a'deux: (מוכרת גם בשם הפרעה דלוזיונלית מושרית או 'שיגעון בשניים') אובחנה לראשונה ב-1877, יחסית נדירה.
זהו מצב בו שני אנשים מאמינים בהפרעה משותפת - יש העברה של דלוזיות מאדם אחד (לרוב, הדומיננטי יותר) לאדם אחר, לרוב קרוב משפחה.
האדם שהחל בדלוזיה עצמה הוא לרוב חולה כרוני והגורם המשפיע.
האדם השני לרוב פסיבי יותר ובעל ביטחון עצמי נמוך יותר.
הפרעה זו נפוצה יותר בגיל מבוגר, אינטליגנציה נמוכה, חסרים סנסוריים, שימוש באלכוהול.
לעיתים שני האנשים הם בעל ואישה, למרות היעדר גורם גנטי משותף.
רק במיעוט מן המקרים תביא הפרדה בין שני החולים להחלמת המושפע, ולכן בנוסף להפרדה יש להשתמש בתרופות אנטי פסיכוטיות ולשלב טיפול משפחתי וטיפול סוציאלי תומך.
דפוס מעורב - מצב שבו אין דפוס אחד דומיננטי של סוג מחשבות שווא.
לא מוגדר - דפוס זה ניתן למצב בו לא ניתן לזהות את תוכן הדלוזיות עם אף אחד מהסוגים שתוארו לעיל.
שכיחות המחלה לא ידועה במדויק, אם משום שהמחלה נדירה, או משום שאינה מדווחת בחלק מן המקרים.
DSM 5 מדווח על שכיחות לאורך החיים של כ 0.2%.
ללא הבדל משמעותי בין גברים ונשים.
ישנו הבדל בין גברים ונשים בתוכן הדלוזיות: גברים נוטים יותר לפתח דלוזיות פרנואידיות ונשים נוטות לפתח דלוזיות של ארוטומאניה.
ישנן עדויות על כך שההפרעה שכיחה יותר בקרב מהגרים, פליטים ובקרב אנשים החיים בעוני ובמצבי מצוקה.
כמו כן נמצא כי בקרב אסירים יש שכיחות גבוהה מהמוצע של הפרעה זו.
סוג הדלוזיות יכול להשתנות מתרבות לתרבות.
כמו כן יש הבדל בין תרבויות לגבי מה שנחשב לאמונת שווא ומה שנחשב לחשיבה מקובלת באותה חברה.
להפרעה דלוזיונלית יש מרכיב משפחתי משמעותי המשותף יחד עם סכיזופרניה והפרעה סכיזואפקטיבית.
כלומר, קיום אדם במשפחה עם ההפרעה מעלה את הסבירות ללילדת צאצאים שיפתחו גם הם את אחת ההפרעות הללו.
הגיל החציוני להופעת פסיכוזה הוא 26. בערך רבע מהאירועים הפסיכוטיים הראשונים מתרחשים עד גיל40. קיימת השערה לפיה סטרס ממלא תפקיד בהתפרצות ההפרעה.
בין הגורמים שנמצאו כמעלים את שיעור ההחלמה ואיכותה היו דימוי עצמי חיובי, היעדר רגש שלילי וחוסר תקווה.
כמו כן תרמה להחלמה רמת סימפטומים נמוכה.
הפרעה טורדנית כפייתית: אם אדם עם הפרעה אובססיבית קומפולסיבית מביע אמונות שווא שהוא מאמין לחלוטין בתוקפן ובהיותן אמיתיות, תינתן לו אבחנה של OCD ללא תובנה, ולא אבחנה של הפרעה דלוזיונלית.
דליריום, הפרעה נוירו-קוגניטיבית נרחבת, הפרעה פסיכוטית בעקבות אירוע רפואי ופסיכוזה עקב שימוש בתרופות או סמים.
אנשים הנמצאים במצבים רפואיים אלה יפתחו לעיתים הזיות שונות כתוצאה מהמצב הרפואי בו הם נמצאים.
במקרה כזה לא תינתן אבחנה של הפרעה דלוזיונלית (אם כי בחלק מהמקרים ייתכן טיפול בנוגדי פסיכוזה).
סכיזופרניה או הפרעה סכיזופורמית: ההבדל בין הפרעות אלה לבין הפרעה דלוזיונלית הוא שבהפרעה דלוזיונלית לא קיימים התסמינים המאפיינים מהלך של סכיזופרניה: הפרעות בארגון החשיבה וכדומה.
דיכאון או הפרעה דו־קוטבית והפרעה סכיזואפקטיבית.
נבדלים מהפרעה דלוזיונלית בכך שבהפרעות אלה הופעת הדלוזיות היא במהלך אפיזודה (של דיכאון, או לחלופין של מאניה או היפומאניה).
כשהאפיזודה שוכחת נעלמים גם התסמינים הפסיכוטיים.
מצבים רפואיים: מצבים אלו כוללים מגוון של מחלות ומצבים רפואיים שונים: מצבים היכולים לגורם דלוזיות כוללים בין השאר הרעלה מטבולית, מחלת הנטינגטון, שבץ - בעיקר בהמיספרה ימנית, מחסור בוויטמין B12, אנצפלופתיה כבדית, סוכרת, תת-פעילות של בלוטת התריס ומחלות אפילפטיות ודמנציה.
בין השאר נחקרים שינויים לאורך זמן המתרחשים במוחם של אנשים עם הפרעה דלוזיונלית.
הטיפול בהפרעה דלוזיונלית נחשב בעבר לבעייתי בעקבות הידע המועט אודות הסיבות למחלה ומאפייניה
טיפול תרופתי- ישנה עדות להצלחת הטיפול בתרופות נוגדות פסיכוזה מהדור הראשון והשני.
אשפוז: ישנם מצבים בהם דרוש אשפוז פסיכיאטרי, בעיקר על רקע של סכנה אובדנית ועל רקע של קושי של האדם עם הפרעת אישיות דלוזיונלית לשלוט בעוצמת הדלוזיות שלו ולפעול לפיהן.
פסיכותרפיה- קיים ניסיון מוצלח בטיפול באמצעות CBT (טיפול קוגניטיבי התנהגותי).
יש מעט מידע איכותי על שיטות פסיכותרפיה יעילות לטיפול באנשים עם הפרעה זו.
אדם בן 18 ומעלה שנקבעו לו 40% נכות רפואית על ידי המוסד לביטוח לאומי בעקבות הפרעה נפשית זכאי לקבל שירותי סל שיקום, ראה ערך מורחב להלן
הפרעה בתשוקה המינית, חשק מיני ירוד או קרירות מינית היא הפרעה בתפקוד המיני המתבטאת בהיעדר תשוקה מינית או בתשוקה מינית נמוכה, המתרחשת לאורך זמן ואינה קשורה בהפרעה נפשית או גופנית אחרת.
הפגיעה בתשוקה המינית מתבטאת גם בהיעדר פנטזיות מיניות.
ספר האבחנות DSM-V, שפורסם במאי 2013, כבר אינו כולל בתוכו את ההפרעה בתשוקה המינית.
בתחילה, ההפרעה נכללה במדריך ההפרעות הפסיכיאטרי DSM רק החל מ-1980. לפני כן, במהדורות המוקדמות יותר של המדריך הפסיכיאטרי, נכללו בתחום המיני רק שתי הפרעות - קרירות מינית לנשים, ואימפוטנציה לגברים.
ב-1970 פורסם ספרם של מאסטרס וג'ונסון, בו תוארו סוגים נוספים של הפרעות בתחום המיני, ובעקבותיו התפתח תחום הטיפול המיני.
היעדר תשוקה מינית תוארה לראשונה תחת שם זה רק ב-1977, בנפרד על ידי הלן זינגר קפלן והרולד ליף, וב-1978 כתבו שניהם יחדיו לאגודה האמריקנית לפסיכיאטריה הצעה לכלול את ההפרעה במהדורה השלישית של DSM, DSM-III.
ההפרעה נכללה לראשונה במהדורה זו, שיצאה ב-1980, אז נקראה בשם "הפרעת עכבה בתשוקה המינית" (Inhibited Sexual Desire Disorder).
השם השתנה לשם הנוכחי במהדורה הבאה של המדריך, DSM-III-R (1987).
היא יכולה להיות כללית (היעדר כללי של תשוקה מינית) או מצבית (קיום תשוקה מינית כללית אך היעדר תשוקה במצבים מסוימים או כלפי בני זוג מסוימים).
היא יכולה להיות נרכשת (מתחילה לאחר תקופה מסוימת בה לא הייתה הפרעה כלשהי בתשוקה המינית) או לאורך זמן רב (האדם מאז ומתמיד חש היעדר תשוקה מינית או תשוקה נמוכה).
ההפרעה מאובחנת על ידי פסיכולוגים או פסיכיאטרים מומחים בתחום, תוך לקיחה בחשבון של גיל האדם, מצבו הרפואי, ההקשר הסביבתי ומאורעות החיים שלו, וכן מידת המצוקה והפגיעה בתפקוד שהאדם חש בשל קושי זה.
הטיפול בהפרעה עשוי להיות באמצעות טיפול מיני, שכולל לרוב את שני בני הזוג.
במהלך הטיפול נערך בירור האם מקור ההפרעה הוא ביולוגי - אז ניתן טיפול רפואי בהתאם; פסיכולוגי - אז ניתן טיפול פסיכולוגי מותאם; או קשור ביחסים בין בני הזוג - אז ניתן טיפול זוגי-מיני.
בדומה למספר הפרעות אחרות, עצם האבחנה של היעדר תשוקה מינית כהפרעה המקוטלגת ב-DSM, ספגה ביקורת על ידי חוגים המתנגדים למדיקליזציה של המיניות ולניסיונה של הפסיכיאטריה להגדיר מהי התנהגות מינית נורמטיבית ומה אינה כזו.
אחרים טוענים כי התופעה היא מאפיין של א-מיניות, ולפיכך אינה בעייתית, ופועלים להגברת הלגיטימיות שלה בחברה.
הַפְרָעָה אוֹרְגָּנִית או מחלה אורגנית הוא מונח המתאר מצב של הפרעה בהתנהגות, שמקורו בגופו של האורגניזם, ושנוצר בעקבות שינוי באיברים, ברקמות או בחומרים הכימיים המצויים בהם.
זאת בניגוד להפרעות שמקורן האורגני אינו ידוע, ומניחים כי הוא פסיכולוגי; אלו מכונות הפרעות פסיכוגניות.
המונח הפרעה אורגנית משמש לעיתים גם כשם נרדף לבעיות מוחיות-נוירולוגיות, שמקורן במוח.
המונח הפרעה אורגנית יכול לתאר כל מחלה שמקורה בשינוי חלק מחלקי האורגניזם למשל אוליגואנצפאליה.
עם זאת, הצורך בשימוש במונח הזה, נוצר בפרט במקרים גבוליים שבהם לא ברור בבדיקה ראשונית אם מקור ההפרעה נפשי או לא.
ישנו מספר הפרעות התנהגותיות הנבדקות תחילה בבדיקות אורגניות ולפי התוצאות מתקבלת ההחלטה אם יש צורך בטיפול תרופתי או פסיכולוגי.
לדוגמה, לעיתים קרובות נבדקות הפרעות שינה כדי לברר האם מקורן בשינוי אורגני או בשינויים פסיכוגניים, כדי להחליט כיצד לטפל בבעיה.
הפרסידיו של סן פרנסיסקו הוא פארק בעיר סן פרנסיסקו שבארצות הברית.
מתחם הפארק, ששטחו כשישה קילומטרים מרובעים, שוכן לחופי האוקיינוס השקט ומפרץ סן פרנסיסקו, בצמוד לגשר שער הזהב.
הוא שימש במשך 218 שנים (1776-1994) כבסיס צבאי - תחילה של ספרד, בהמשך של מקסיקו, ולבסוף של ארצות הברית.
כיום משמש הפארק כאזור נופש וכמקום מושבם של מוסדות ועסקים שונים.
מחנה צבא מבוצר הוקם בשטח הפרסידיו דהיום בספטמבר 1776, לאחר ראשית מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ספרד, שליטת קליפורניה, הקימה אותו אז על מנת להשיג מאחז בשטח מפרץ סן פרנסיסקו.
ב-1821, עם קבלת עצמאותה של מקסיקו מידי ספרד, עבר לידיה הבסיס, שבאותה עת היה קטן, נידח ומוזנח.
ב-1846 נתפס הבסיס על ידי כוח צבאי אמריקני קטן במסגרת מרד של המתיישבים האמריקניים בקליפורניה בשלטון מקסיקו שם (Bear Flag Revolt), בראשיתה של מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
לאחר תפיסת הבסיס על ידי ארצות הברית הוא הוגדל והוקמו בו ביצורי חוף.
בשנות קיומו כבסיס צבאי אמריקני שכנו בפרסידיו יחידות ומפקדות רבות.
האחרונה שבהן הייתה הארמייה השישית של ארצות הברית.
מספר מפקדים אמריקניים ידועים ובהם ויליאם שרמן וג'ון פרשינג התגוררו במחנה במהלך שירותם.
המחנה שימש כאזור היערכות לכוחות שהשתתפו במרבית מלחמות ארצות הברית, החל ממלחמת ארצות הברית–ספרד וכלה במלחמת המפרץ.
לאחר רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906 סייעו חיילי הבסיס בפעולות ההצלה בעיר ומחנות אוהלים הוקמו בשטח הפרסידיו עבור אזרחים שאיבדו את בתיהם באסון.
בשנים 1919–1936 פעל בשטח הפרסידיו שלחוף מפרץ סן פרנסיסקו שדה תעופה קטן (Crissy Field).
משנות התשעים של המאה התשע עשרה ועד סגירת המחנה שכן בו גם בית חולים צבאי.
בשטח הפרסידיו היו גם שני בתי קברות (אחד ניצב עדיין על תילו).
ב-1946 הציע הנשיא טרומן לארגון האו"ם להקים את מטהו בשטח הפרסידיו, אך העצרת הכללית של האו"ם העדיפה את האתר בניו יורק בו ניצב מטה הארגון כיום.
ב-1962 הוכרז הפרסידיו כאתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark) של ארצות הברית.
בשנת 1989, במסגרת תוכנית קיצוץ בתקציב הכוחות המזוינים של ארצות הברית, החליט הקונגרס לסגור את מחנה הפרסידיו וההחלטה הוצאה לפועל ב-1 באוקטובר 1994. בעת סגירתו היה הפרסידיו מחנה הצבא האמריקני בעל הפעילות הרצופה הממושכת ביותר בהיסטוריה.
ב-1996 הקים הקונגרס את קרן הפרסידיו (The Presidio Trust) לשם ניהול המתחם, למעט 20 אחוזים משטחו, הצמודים לחוף הים, אשר מנוהלים על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
הקרן מממנת את פעילותה על ידי השכרת מבנים בפארק למוסדות ועסקים שונים.
הפרסידיו מהווה כיום חלק מאזור הנופש הלאומי שער הזהב.
יש בו אזורים מיוערים נרחבים, גבעות ונקיקים.
עם סגירת הבסיס הצבאי נותרו בשטח המתחם כ-800 מבנים, שרבים מהם היו בעלי ערך היסטורי.
אזורי הפארק שוקמו על ידי קרן הפרסידיו או מיועדים לפעולות שיקום.
הוקמו בו חמישה מרכזי מבקרים.
שטח שדה התעופה לשעבר משמש כאתר לפעילויות חינוכיות שונות ופעילויות נופש.
כמחצית המבנים שנותרו בפארק שוקמו בתוך עשר השנים שלאחר הקמתו.
כמו כן הוצאו לפועל פרויקטים של בנייה חדשה בשטח הפרסידיו, אף על פי שבנייה שכזו היא שנויה במחלוקת ונתקבלת בהתנגדות ציבורית רבה מצד השואפים לשמר את המתחם ההיסטורי כפי שהוא.
כמו כן, ב-2008 החלה בנייה מחדש של הכביש המוביל אל גשר שער הזהב (Doyle Drive), המשתרע לרוחב המתחם, והיא צפויה להסתיים ב-2015.
מתחם הפרסידיו הופיע במספר סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה שהופקו בארצות הברית וכן במשחקי מחשב.
בין השאר מופיע הפרסידיו בסדרת המדע הבדיוני מסע בין כוכבים: הדור הבא כמקום משכנה של האקדמיה של צי הכוכבים.
מראה אווירי של שטח הפרסידיו.
משמאל למעלה נראה המבוא לגשר שער הזהב
הפרעה טורדנית-כפייתית במערכות יחסים (ROCD) היא סוג של הפרעה טורדנית-כפייתית (OCD) שנסובה סביב מערכות יחסים, לרוב רומנטיות.
צורה זו של הפרעה טורדנית-כפייתית עלולה להוביל להשפעה שלילית על התפקוד במערכות היחסים, על הרגשת האדם בקשר או להימנעות מוחלטת מיצירת קשרים רומנטיים ארוכי טווח.
פרופ' גיא דורון וד"ר דני דרבי היו מהחוקרים הראשונים שביססו את המושג, בעקבות ניסיונם הקליני.
עם זאת, ההפרעה לא מוזכרת בספר האבחנות הפסיכיאטריות DSM-5.
מכיוון שהמחקר על ההפרעה חדש באופן יחסי, והיא אינה מוכרת כהפרעה רשמית, מרבית המאמרים שנכתבו עליה מתארים מחקר בודד, והם אינם מאמרי סקירה או מטא-אנליזה.
לכן המסקנות ביחס להפרעה ומאפייניה אינן די מבוססות.
ההפרעה מתייחסת להפרעות של OCD ביחסים של האדם עם דמויות משמעותיות כמו הורים, ילדים, מנטורים ואפילו אלוהים.
עם זאת, רוב המחקר בתחום עוסק ביחסים של האם עם בן או בת־הזוג שלו.
בבני זוג, ההפרעה מתמקדת במערכת היחסים הבינאישית (relationship-centered ROCD) או בפגמים הנתפסים של בן או בת־הזוג (partner-focused ROCD).
הפרעה טורדנית-כפייתית היא הפרעה מקשת ההפרעות האובססיביות הכוללת מחשבות פולשניות, דימויים ודחפים לא רצוניים המטרידים ומפריעים לחייו של הפרט (אובססיות), ולעיתים קרובות סותרים את אמונותיו וערכיו.
מחשבות פולשניות אלו מלוות בדרך כלל במחשבות ו/או התנהגויות כפייתיות המכוונות ל"ניטרול" הפחדים; התנהגויות אלו מקלות באופן זמני על החרדה הנגרמת מהמחשבות הטורדניות.
לאורך זמן, הניסיונות "לנטרל" את האובססיות מעלים את תדירותן של האובססיות ואת המצוקה והחרדה הנגרמות בגינן.
נושאים אופייניים לאובססיות כוללים פחד מזיהום, פחד מאחריות לפגיעה בעצמי או באחר וכו'.
אובססיות נסובות לעיתים סביב תחומי דת ומיניות.
חלק מן הסובלים מההפרעה עשויים לחוות אובססיות הקשורות לתחושות במערכת היחסים בה הם נמצאים, או מערכת יחסים שהיו בה בעבר (ROCD).
מחשבות חוזרות ונשנות על רגשותיו של הפרט במערכות יחסים אינטימיות עשויות להופיע אצל כל אדם, כחלק טבעי מהתפתחות מערכות יחסים.
עם זאת, בהפרעה טורדנית-כפייתית במערכות יחסים, מחשבות טורדניות אלו הן בלתי רצוניות, פולשניות, כרוניות ומגבילות.
מערכות יחסים אינטימיות הן בעלות חשיבות גבוהה לרווחתו של הפרט, והן עשויות להפוך למצע עשיר למחשבות טורדניות בקרב אוכלוסייה הרגישה להפרעה טורדנית-כפייתית.
הפרעה טורדנית-כפייתית במערכות יחסים כרוכה במחשבות טורדניות וכפייתיות שתוכנן נסוב סביב מערכות יחסים אינטימיות.
תוכן המחשבות הטורדניות יכול לעסוק ברגשות האדם כלפי בן או בת הזוג, עיסוק יתר ברגשותיו של בן או בת הזוג כלפיו, ספקות לגבי נכונות הקשר ועיסוק יתר במגרעות בן או בת הזוג.
אדם הסובל מ-ROCD עלול לתהות ללא הרף האם הוא אוהב את בן או בת זוגו, האם מערכת היחסים שלהם נכונה, והאם בן או בת הזוג באמת אוהב אותו.
גם כשהפרט יודע כי הוא אוהב או אהוב על ידי בן או בת זוגו, הוא אינו פוסק מבדיקות וחיפוש אישורים לרגשות אלו.
מחשבות על סיום הקשר מובילות למצוקה עזה, אך כך גם מחשבות על העתיד או קבלת החלטות הנוגעות לקשר כמו מעבר למגורים משותפים או נישואים.
צורה נוספת של ההפרעה כוללת עיסוק יתר, בדיקות ואשרורים הנוגעים למגרעותיו של בן או בת הזוג.
האדם מתמקד במה שהוא תופס כפגמיו של בן או בת הזוג, ומנסה להבין אם הוא יכול לחיות עם פגמים אלו לאורך זמן.
בדומה להפרעת גוף דיסמורפית, פעמים רבות הפגם הוא זעיר או לא קיים, אך גם אם האדם מודע לכך, הוא אינו יכול להימנע מלעסוק בנושא ללא הרף.
על מנת להרגיע את המצוקה, האדם מבצע פעולות כפייתיות שונות כגון שאלות תכופות לאנשים קרובים אליו כדי לברר עד כמה הפגם נורא, השוואת בן או בת הזוג לאנשים אחרים, שחזור אמירות או תמונות של בן או בת הזוג ועוד.
ההפרעה נמדדת בעזרת שאלון ROCI (Relationship Obsessive Compulsive Inventory) הכולל 12 שאלות המתמקדות בשלושה אספקטים של הקשר הזוגי:
אהבה כלפי בן־הזוג - למשל "אני מרגישה שאני צריכה להזכיר לעצמי שוב ושוב למה אני אוהבת את בן הזוג שלי" או "המחשבה שאני לא באמת אוהבת את בן הזוג שלי רודפת אותי"
להיות נאהבת על־ידי בן־הזוג - למשל "אני כל הזמן מוטרדת מהמחשבה שבן הזוג שלי לא באמת רוצה להיות איתי" או "אני כל הזמן מחפשת עדויות לכך שבן הזוג שלי באמת אוהב אותי"
עד כמה הקשר "נכון" - למשל "אני בודקת שוב ושוב אם הקשר שלי מרגיש נכון" או "לעיתים קרובות אני מחפשת חיזוקים לכך שהקשר שלי הוא 'נכון'"
בדומה לצורות אחרות של הפרעה טורדנית-כפייתית, נראה כי גורמים פסיכולוגיים וביולוגיים אחראיים על התפתחות והתקבעות הפרעה זו.
נוסף לדפוסי חשיבה והתנהגות המאפיינים הפרעה טורדנית-כפייתית, מודלים של הפרעה זו במערכות יחסים מציעים כי הישענות יתר על תחום מערכות יחסים אינטימיות לתפישת ערך העצמי וחרדת נטישה מוגברת, עלולות להוביל לפגיעוּת להפרעה זו ותסמיניה.
הפרעות דיסוציאטיביות (מכונות גם "הפרעות ניתוק") הן קבוצת הפרעות נפשיות המתאפיינות בהפרעה פתאומית או הדרגתית בתפקוד האינטגרטיבי הנורמלי של הזיכרון, התודעה או תפיסת הסביבה.
הפרעה כזו יכולה להימשך מספר דקות או שנים, בהתאם לסוג ההפרעה.
ההפרעות הללו קשורות במידה רבה לחוויות ילדות טראומטיות.
במדריך האבחנות הפסיכיאטרי DSM IV מתוארות חמש הפרעות בקטגוריה זו:
הפרעת דה-פרסונליזציה - כוללת מצבים חוזרים ונשנים של ניתוק מהעצמי, במהלכם האדם חווה את עצמו כנמצא מחוץ לגופו.
מצבים אלו מתקיימים ללא פגיעה בבוחן המציאות, כלומר תוך מודעות לכך שזוהי רק הרגשה.
אמנזיה דיסוציאטיבית - אובדן זמני של הזיכרון כתוצאה מאירוע מעורר דחק או טראומטי.
היא עשויה להופיע בבת אחת או בהדרגה ולהמשך דקות ספורות או מספר שנים - בהתאם לחומרתה של הטראומה ולגורמים הקשורים לאדם עצמו.
הפרעה זו נחשבת לנפוצה ביותר מבין ההפרעות הדיסוציאטיביות.
פוגה דיסוציאטיבית - מצב הפיך וזמני בו אדם שוכח את זהותו.
פוגה דיסוציאטיבית כוללת לעיתים קרובות מסעות ונדודים בלתי צפויים, לפעמים תוך אימוץ של זהות חדשה, לפרק זמן קצר או באופן מתמשך.
מצב זה קשור בדרך כלל למצבי חיים מלחיצים.
הפרעת זהות דיסוציאטיבית - מצב בו מספר אישיויות נבדלות (שתיים או יותר) מתקיימות לסירוגין, כאשר לכל אחת מהן מאגר זכרונות נפרד משלה ובדרך כלל לפחות אחת מהן אינה מודעת לקיומן של האחרות.
הפרעה דיסוציאטיבית אחרת שאינה מסווגת (Dissociative Disorder not Otherwise Specified - DDNOS) - קיומם של תסמינים דיסוציאטיביים שאינם מתאימים לאף אבחנה אחרת.
לסוג זה שייכת תסמונת גנזר.
בסיווג המופיע במדריך האבחנות ICD-10 נכללת תחת קטגוריה זו גם הפרעת המרה בעוד ש-DSM-IV מסווג אותה כהפרעת סומטיזציה.
שכיחותן של הפרעות דיסוציאטיביות במהלך החיים נעה בין 10% בקרב האוכלוסייה הכללית ל-46% בקרב מטופלים פסיכיאטריים.
בקרב מבוגרים, האבחנה נעשית באמצעות ראיון קליני מובנה או על בסיס שאלון לדיווח עצמי.
בנוסף קיימים כלים המותאמים לאבחון ילדים ובני נוער.
קיים קושי לסווג, לאבחן ולבחור את הגישה הטיפולית המתאימה לכל אחת מבין ההפרעות הדיסוציאטיבית השונות.
לדוגמה, קיימים הבדלים בין סיווג ההפרעות ב-DSM-IV לבין זה המופיע ב-ICD-10.
הפרעה לעיבוד התחושתי היא הפרעה נוירולוגית בה מערכות החישה לא מבצעות אינטגרציה סנסורית באופן תקין.
ההפרעה גורמת לקשיים בוויסות הרגשי, היכולת של אדם לכוון ולאזן את רגשותיו בהתאם למצב נתון.
בדרך כלל ללוקים בהפרעה יש קושי בוויסות מערכות הראייה, השמיעה, הטעם, הפרופריוספציה, האינטרוספציה ועוד.
אדם הלוקה בהפרעה עלול לסבול מרגישות יתר או מתת-רגישות בהיבטים שונים, מה שעלול להוביל לחרדה והתנהגות לא רצויה.
ההפרעה משפיעה על עוצמת התגובה וההתנהגותית לגירויים חושיים שנקלטים מהסביבה.
לדוגמה, חלק מהאנשים בעלי ההפרעה רגישים למגע, ועשויים לפרש מגע קל כמכאיב, וחלק מן הלוקים עלולים להיות רגישים במיוחד למרקמים מסוימים של בגדים או לריחות מסוימים של אוכל.
ההפרעה מתרחשת כאשר המוח מעבד באופן בלתי אפקטיבי מסרים חושיים המגיעים מגופו של האדם או מסביבתו.
מערכת החישה נותנת לנו מידע חיוני על הגוף שלנו כמו גם על הסביבה שלנו.
הפרעה לעיבוד התחושתי מתבטאת בחוסר היכולת או בקושי להבחין בין סוג אחד של קלט לאחר.
מצב זה יכול לגרום לתגובות שמכונות כרגישות יתר או תת-רגישות.
תהליך העיבוד החושי הוגדר על ידי המרפאה בעיסוק אנה ז'אן איירס בשנת 1972 כ"תהליך נוירולוגי המארגן את התחושה מהגוף של האדם עצמו ומהסביבה, ומאפשר שימוש בגוף בצורה יעילה בסביבה".
כאשר קיימת הפרעה לתהליך העיבוד החושי, היכולת הטבעית הזו נפגמת.
החושים השונים מספקים לאדם מידע שנועד לאפשר את תפקודו כראוי.
מערכות החושים השונות בגוף הן המערכת הוויזואלית (חוש הראיה), המערכת הטקטילית (חוש המישוש, המגע), המערכת האודיטורית (חוש השמיעה), המערכת הפרופריוצפטיבית (מגע עמוק), המערכת האוראלית, מערכת הריח, והמערכת הוסטיבולרית (שיווי המשקל).
המסלול של עיבוד התחושות עובר בשלבים ההתחלתיים דרך אזורים בגזע המח ובמרכז המוח.
האזורים האלו מעורבים בתהליכים הכוללים תיאום, תשומת לב, עוררות ותפקוד אוטונומי.
לאחר שהמידע החושי עובר דרך המרכזים האלה, הוא מנותב לאזורים במוח שאחראיים על רגשות, על זיכרון ועל תפקודים קוגניטיביים.
הפרעה לעיבוד התחושתי מאופיינת בבעיות משמעותיות בארגון ובעיבוד הגירויים החושיים, ומתבטאת בקשיים בתפקוד באחד או יותר מתחומי החיים המרכזיים וביניהם תפוקה בעבודה, פנאי ומשחק, ופעולות יומיומיות.
כ-20% מכלל אוכלוסיית הילדים בעולם סובלים מההפרעה, מעל 95% מהם מאובחנים על הרצף האוטיסטי.
הסיבה או הגורם המרכזי להפרעה לא ידוע.
עם זאת, כן ידוע לנו שהמוח האמצעי וגזע המוח שאחראים על מערכת העצבים המרכזית, אחראים גם ליכולת לבצע אינטגרציה רב חושית.
אזורי מוח אלו מעורבים בתהליכים הכוללים קואורדינציה, קשב ועוררות.
אזורי המוח האלו פועלים גם בשיתוף פעולה עם מערכת העצבים האוטונומית.
לאחר שהמידע החושי עובר דרך מערכות אלו, הוא מנותב לאזורי המוח האחראים על רגשות, זיכרון ויכולת קוגניציה ברמה גבוהה יותר.
מחקר ראשוני מצביע על כך שההפרעה עוברת בדרך כלל בתורשה.
הגורמים להפרעה מקודדים לתוך החומר הגנטי של הילד בעת ההיריון.
גם סיבוכים טרום לידתיים עלולים להביא להתפרצות של ההפרעה, וגורמים סביבתיים עשויים להיות מעורבים.
ילדים שחוו טראומה גופנית, הרעלת עופרת, פרכוס אפילפטי או דלקות אוזניים כרוניות נמצאים בסיכון גבוה יותר לסבול מההפרעה.
המחקרים הנוכחים העוסקים בעיבוד התחושתי מתמקדים במציאת סיבות נוירולוגיות להפרעה בעיבוד התחושתי.
אלקטרואנצפלוגרם היא אחת הדרכים שבהן משתמשים כדי לחקור את הסיבות להפרעה זו.
תקופת היריון לא מאוזנת: סיגריות, סמים, אלכוהול, תרופות, רעלים, מתח רב, מחלה ויראלית.
לידה מוקדמת, משקל לידה נמוך.
טראומת לידה, ניתוח קיסרי, מחסור בחמצן, ניתוח בסמוך ללידה.
לאחר הלידה: גריית יתר או תת-גרייה בחושים.
אפשר לחלק את ההפרעה לעיבוד התחושתי לשלושה סוגים עיקריים:
ההפרעה מתבטאת בחוסר יכולת לווסת את הרמה, את העוצמה ואת המהות של התגובות לקלט חושי חיצוני.
תגובותיו התחושתיות של אדם בעל ההפרעה בדרך כלל אינן תואמות את הסיטואציה.
רגישות יתר, תגובתיות יתר לגירוי חושי - התגובה של אנשים בעלי רגישות יתר לגירוי היא מהירה ובעלת עוצמה גבוהה יחסית לבעלי תגובתיות חושית תקינה.
היא עשויה לבוא לידי ביטוי ברתיעה ממגע עם מרקמים שונים, בהימנעות מרעש, ולעיתים תגובות בתוקפניות למגע לא צפוי.
אנשים בעלי רגישות יתר מאופיינים בצורך בשליטה, בשינויים תכופים במצב הרוח, ולפעמים גם בחרדה חברתית.
תת-תגובתיות לגירוי חושי, קושי בהבחנה חושית - התופעה מאופיינת בזמן תגובה ארוך לגירויים חושיים.
למידע החושי נדרשת עוצמה רבה מהרגיל כדי לגרור תגובה.
בדרך כלל אנשים עם תת-תגובתיות יגלו אדישות וחולמנות, יעדיפו לשחק לבד, לא יהיו עירניים לסביבה, יתקלו בחפצים, ותחושת הכאב שלהם תהיה עמומה.
חוסר רגישות, חיפוש חושי - חיפוש חושי מתאפיין בצורך עז לחוויות חושיות.
אדם כזה יחפש באופן אקטיבי התנסויות מעוררות גירויים תחושתיים על מנת להגיע למצב של וויסות עצמי.
חוסר הרגישות עשוי להתבטא בתנועתיות בלתי פוסקת ובאימפולסיביות – הן מוטורית והן רגשית.
תבניות מעורבות בין הסוגים המוצעים מעלה.
הפרעה מוטורית על בסיס סנסורי
אצל אנשים בעלי הפרעה מהסוג הזה, הפלט המוטורי לא מאורגן כתוצאה מעיבוד לא נכון של מידע חושי המשפיע על שליטה ביציבה.
כתוצאה מכך נוצרת הפרעה ביציבה, או הפרעת קואורדינציה התפתחותית.
הפרעה בהבחנה סנסורית, או עיבוד לא נכון של מידע חושי, הוא עיבוד שגוי של קלט חזותי או שמיעתי.
ההפרעה יכולה להתבטא, למשל, בחוסר תשומת לב, בחוסר ארגון, ובביצועים חלשים במטלות.
ההפרעה יכולה להתבטא בראייה, בשמיעה, במישוש, בטעם, בריח, ביציבה ובתנועה.
התסמינים עשויים להשתנות בהתאם לסוג ההפרעה ובתת הסוגים שלה.
אין לבלבל את התסמינים הנ"ל עם הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות (ADHD), הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות המאופיינת בעיקר בקשיי קשב (ADD), הפרעת עיבוד שמיעתי (APD), לקות שפה ואוטיזם (ASD), מכיוון שהתסמינים שלהם דומים.
מאפיינים של אנשים עם הפרעה בעיבוד החושי שמתבטאת ברגישות יתר:
סובלים מלבישת בגדים שעשויים מבדים מחוספסים או עם תג או בגדים צמודים (טייץ, ג'ינסים, חולצות צמודות וכו') (רגישות למגע)
מודאגים אם ידיהם או פניהם מתלכלכים
סולדים ממאכלים מסוימים וממרקמים מסוימים (למשל, מאכלים נוזליים לצד מאכלים מוצקים, מאכלים עם טעמים עזים)
רגישות יתר לריחות (בשמיים, חומרי ניקוי, מאכלים ספציפיים וכו')
מאפיינים של אנשים עם הפרעה בעיבוד החושי שמתבטאת בתת-רגישות:
זקוקים למגע, אוהבים ללכת יחפים, נוטים ליפול ולהיחבל, מכים אנשים אחרים, נוגעים באחרים תכופות
לא רגישים למזג אוויר חם מידי או קר, פחות רגישים או יותר רגישים לכאב מיתר האנשים
אוהבים מאכלים עם טעמים עזים
מתקשים לנהוג בעדינות עם בעלי חיים
אוהבים להתנדנד, מחפשים גירויים חזקים
ההפרעה לעיבוד התחושתי אינה מוכרת כהפרעה נפשית במדריכים הרפואיים.
האבחנה ניתנת בעיקר על ידי מבחנים סטנדרטיים, שאלונים סטנדרטיים ותצפיות שונות על הפרט המאובחן.
האבחנה נעשית על ידי אנשי מקצוע שונים בהתאם למדינה, ובדרך כלל מבוצעת על ידי מרפאים בעיסוק, פסיכולוגים, מומחים ללמידה, פיזיותרפיסטים או מרפאים בתקשורת ובשפה.
במדינות מסוימות מומלץ לעבור הערכה פסיכולוגית ונוירולוגיות מלאה במקרה שהתסמינים חמורים.
ניתן לחלק את שיטות הטיפול לשני סוגים עיקריים.
הסוג הראשון הוא טיפול שמתייחס להיבטים הפיזיולוגיים של הבעיה, והסוג השני הוא טיפול שמתייחס למכלול ההיבטים של הבעיה.
מרבית המטפלים ניגשים לפתרון הבעיה בשתי הדרכים.
הטיפול יעיל יותר ככל שהוא ניתן מוקדם יותר, שכן המוח גמיש יותר ונתון לשינויים בגילאים מוקדמים.
הטיפול מיושם על ידי מטפל מיומן, בשיתוף עם הורי הילד ועם המסגרת החינוכית שבה הילד לומד.
הטיפול שניתן על ידי מרפאים בעיסוק כולל לרוב פעילויות מהנות, על מנת שהילדים יאהבו את הטיפול ויצפו לו.
מטרת הטיפול היא לעודד תגובות הולמות לתחושות שמקבל הילד מגופו.
זהו תהליך הדרגתי שעם הזמן מיושם גם בסביבת המגורים של הילד, ובבית הספר או בגן.
הטיפול המקובל יעיל ביותר ומאפשר לילדים עם ההפרעה לקחת חלק בפעילויות המאפיינות את גיל הילדות, כמו משחק עם חברים וסיטואציות יום-יומיות של אכילה, הלבשה ושינה.
הטיפול שם את המשפחה ואת סביבתו הקרובה של הילד במרכז ומשתף גם אותם באופן פעיל.
לעיתים קרובות, ניתנת לאדם "דיאטה סנסורית".
אין מדובר בתזונה מותאמת, אלא בפעילות טיפולית שמפעילה ומאתגרת את החושים (למשל קפיצה במקום או מחיצה של כדור שעשוי מסיליקון עם האצבעות).
במקרה של ילד, המטפל יספק רעיונות למורים ולמשפחתו כך שהתוכנית תיושם לאורך היום במצבים שונים ותגייס את סביבת הילד.
בין סוגי הטיפול שמתייחסים למכלול ההיבטים קיימת שיטת העבודה הקוגניטיבית, שמנסה לעבוד דרך ההבנה של המודעות של הילד.
קיימות גם שיטות פסיכולוגיות שמתייחסות להיבטים הרגשיים (אלו טובות אם כבר נגרם נזק רגשי ממצב מאוד קיצוני של רגישות יתר) וקיימות שיטות אלטרנטיביות עמוקות יותר שמטפלות במצב הפיזיולוגי והרגשי.
יש הסוברים כי מאחר שניסיון לשנות את תגובת האדם לגירוי השלילי עלול להיות טראומטי, עדיף לנסות להתמודד עם הבעיה בעזרת התאמת הסביבה לצורכי האדם, על מנת לאפשר דרכי עיבוד תחושתי בצורה של סטימולציה עצמית לא מזיקה.
במרבית המקרים הפרעה בעיבוד התחושתי לא מופיעה לבדה, והיא מתקיימת לצד הפרעות אחרות.
אנשים המאובחנים כבעלי לקות בעיבוד התחושתי יכולים להיות מאובחנים גם עם חרדה, עם הפרעות קשב וריכוז, עם רגישות למזון, עם הפרעות התנהגות ועם הפרעות נוספות.
הספקטרום האוטיסטי והשונות בעיבוד התחושתי
השונות בעיבוד התחושתי היא מאפיין נפוץ עם המאובחנים על הספקטרום האוטיסטי.
אף על פי שהתגובות לגירויים חושיים שכיחות יותר ובולטות בילדים ובבוגרים אוטיסטים, אין ראיות והוכחות מספיק טובות לכך שסימפטומים חושיים הם אלו המבדילים אוטיזם מהפרעות התפתחותיות אחרות.
אוטיסטים רבים מאופיינים עם רגישות לרעשים ולאורות, וכן עם רגישות גבוהה למגע.
השונות בעיבוד התחושתי נוטה להשתנות עם הגיל ותלויה במצב של הפרט.
השונות בעיבוד התחושתי בספקטרום האוטיסטי מקנה גם חלק מהאיכויות הנוירולוגיות החיוביות של המאובחנים בספקטרום, למשל היכולת להבחין בריחות ובקולות שנוירוטיפיקלים אינם מבחינים בהם.
הפרעת קשב וההפרעה לעיבוד התחושתי
הפרעה לעיבוד התחושתי הוא שם כולל למגוון של קשיים נוירולוגיים.
אצל אנשים בעלי הפרעת קשב וריכוז חסרה היכולת לפרש ולהשתמש במידע שמגיע דרך החושים כדי לתפקד באופן תקין בחיי היומיום.
לעומת זאת, אצל אנשים עם הפרעה לעיבוד התחושתי קיימת בעיה בעיבוד ובארגון של גירויים.
קיימים מצבים שבהם ילדים עם הפרעת קשב וריכוז מאובחנים באופן מוטעה כבעלי הפרעה לעיבוד התחושתי.
לדוגמה, מצב שבו תלמיד שלא מצליח לחזור על הנאמר בכיתה (בשל שעמום או הסחת דעת) עשוי להתפרש כליקוי באינטגרציה חושית.
התלמיד עשוי להיבדק על ידי מרפאה בעיסוק כדי לקבוע מדוע הוא מתקשה להתמקד ולהשתתף, ואולי גם יאובחן על ידי אודיולוג או פתולוג דיבור כבעל בעיות עיבוד שמיעתיות או בעיות בעיבוד שפה.
באופן דומה, ילד עלול להיות מאובחן בטעות כסובל מהפרעה בקשב וריכוז כתוצאה מאימפולסיביות מסוימת שנצפתה, כאשר למעשה אימפולסיביות זו קשורה לחיפוש חושי או לניסיון להימנע מהצפה חושית.
ההפרעה לעיבוד התחושתי יכולה להתבטא במערכות השונות בגוף.
אדם עם הפרעה חושית אודיטורית עשוי לשמוע רעשי רקע חזק יותר מקול של אדם המדבר איתו, ולהתקשות להתרכז בדבריו.
אדם עם הפרעה חושית בחוש המגע יכול להתנועע בחוסר נוחות כשהוא נדרש לשבת וללמוד.
חוויות המגע יכולות להסיח את דעתו והוא יתקשה להתמקד במטלות הלימודיות.
בעלי הפרעות בתחום הוסטיבולרי או הפרופיוספטיבי עשויים להיראות תנועתיים ואף ליפול מהכיסא כשהם מתקשים לחוש היכן גופם ממוקם כשהם יושבים.
לעיתים הם חשים צורך עז להניע את השרירים, כי אחרת יחושו שהשרירים יוצאים מהעור.
מגוון ההתנהגויות שתוארו לעיל עלולות בקלות להתפרש אצל הרופאים או הפסיכולוגים המאבחנים כהפרעת קשב וריכוז.
הפרעה דיספורית קדם־וסתית או תסמונת קדם־וסתית חמורה היא מצב חמור של תסמונת קדם-וסתית.
הפרעה זו גורמת לעצבנות, דיכאון או חרדה חמורים בשבוע־שבועיים שלפני תחילת הווסת.
הסימפטומים חולפים בדרך־כלל יומיים־שלושה לאחר תחילת הווסת.
הפרעה דיספורית קדם וסתית מופיעה אצל עד 5% מהנשים בגיל הפוריות.
רבות מהן סובלות גם מחרדה או דיכאון.
ההפרעה יכולה לפגוע באופן קיצוני בחיי האישה וביחסים שלה עם אחרים, היא עלולה גם להוביל למחשבות אובדניות.
רוב הנשים בגיל הפוריות סובלות מתסמינים נפשיים וגופניים לפני הופעת הווסת, וזו תופעה טבעית שאיננה דורשת טיפול.
תסמינים אלו הופכים ל"הפרעה נפשית" רק כאשר הם מופיעים בעקביות במרבית המחזורים ובעצמה גבוהה שגורמת סבל גדול לאישה ונזק ממשי לאיכות חייה, איכות קשריה ויכולת תפקודה.
לדוגמה, ישנן נשים המדווחות שההפרעה מפריעה להן לזוגיות יציבה; נשים אחרות מספרות על פגיעה בתפקוד בעבודה – התפרצויות כעס שמוציאות להן "שם רע" ומונעות את קידומן; אחרות משתפות בקושי שההפרעה יוצרת עם המשפחה, כאשר במשך שבוע בכל חודש הן מבקשות להסתגר ולהימנע מכל אינטראקציה.
הפרעת מצב רוח המופיעה בעקביות ובמועדים צפויים.
הימים הבעייתיים הם אלה שלאחר הביוץ, בדרך כלל בשבוע שלפני קבלת הווסת.
המנגנון הפיזיולוגי העומד מאחורי ההפרעה אינו ברור לחלוטין.
האזורים במוח שמווסתים רגשות והתנהגות מכילים קולטנים רבים להורמוני מין כמהו אסטרוגן ופרוגסטרון.
ההורמונים האלה משפיעים על העברה עצבית האחראית למצב הרוח והחשיבה, וכך עלולים לגרום לתסמינים של PMDD.
יחד עם זאת, לא ברור למה ישנן נשים הרגישות יותר ל-PMDD, בהשוואה לאחרות.
נראה שיש לכך בסיס גנטי.
גורמי סיכון נוספים הם דחק, השמנה, והיסטוריה של טראומה או פגיעה מינית.
אין בדיקות אובייקטיביות המאפשרות לאבחן PMS או PMDD.
האבחנה מתבססת על תיאור התסמינים ודפוס הופעתם.
התסמינים של תסמונת קדם-וסתית הם לרוב ספציפיים, ממוקמים היטב וחוזרים.
על-מנת לסייע בקביעת האבחנה, נהוג להנחות את המטופלת לרשום בפירוט את התסמינים ועיתוי הופעתם במשך שני מחזורים חודשיים לפחות.
לרוב, התסמינים מופיעים בשלב הלוטיאלי של המחזור החודשי (לאחר הביוץ), ונעלמים למשך 7 ימים לפחות במהלך המחצית הראשונה של המחזור החודשי.
נהוג לקבוע את האבחנה של PMS כאשר דפוס זה של הופעת התסמינים והיעלמותם חוזר בשני מחזורים חודשיים עוקבים, לפחות.
האבחנה של PMDD מחייבת, בנוסף למפורט לעיל, הופעת עצבנות, מתח נפשי, דיספוריה או שינויי מצב רוח (תסמין אחד לפחות), וכן לפחות 5 מ-11 התסמינים הבאים:
שינויי מצב רוח תכופים/רגשנות מופרזת והתקפי בכי
תסמינים גופניים (רגישות בשדיים, נפיחות של הבטן וכדומה).
חשוב לזכור, שישנם מצבי מחלה אחרים, כמו תת-פעילות של בלוטת התריס, דיכאון, דיסתמיה, וחרדה אשר עלולים לגרום להופעת תסמינים דומים.
חשוב לשלול מצבים אלו לפני שקובעים את האבחנה של PMS או PMDD.
חשוב גם לשלול גורמים גופניים לתסמינים, אשר מקורם באיברי הרבייה, דרכי השתן או דרכי העיכול.
הטיפול ב-PMS או ב-PMDD תלוי בחומרת התסמינים.
אצל חלק מהנשים, שינויים תזונתיים, כמו הפחתה בצריכת הקפאין, האלכוהול, הטבק והשוקולד, ואכילת ארוחות קטנות ותכופות, עשירות בפחמימות מורכבות, עשויים להפחית את התסמינים באופן משמעותי.
הפחתה בצריכת המלח עשויה להקל על בצקות.
גם טיפולים שמטרתם נטרול מתחים, טיפולים פסיכולוגיים התנהגותיים ופעילות גופנית אירובית נמצאו יעילים בהפחתת התסמינים.
הטיפולים הקיימים כיום להפרעה מוגבלים יחסית; תרופות נוגדות דיכאון הן לרוב הבחירה הראשונה, אך לא כל הנשים מעוניינות ליטול אותן בשל תופעות הלוואי שלהן (כגון פגיעה בתפקוד המיני או השמנה) וכן מכיוון שיש לקחתן בדרך כלל על פני כל החודש.
אופציה נוספת היא נטילת גלולות, אך באופן לא ברור, על אף שהן מבטלות את הביוץ וממסכות את מרבית התנודתיות ההורמונלית, הן לא תמיד מביאות להקלה מלאה בתסמינים.
בנוסף, לשימוש ארוך טווח בגלולות סכנות ותופעות לוואי.
בסופו של דבר, ל-40%-30% מהנשים הטיפולים המוצעים לא מצליחים לסייע.
מגוון תכשירים ותרופות הוזכרו כטיפול בתסמינים של PMS ו-PMDD, חלקם אף ללא תופעות לוואי משמעותיות או סיבוכים משמעותיים.
התרופות המועדפות לטיפול בהפרעה הן תרופות אנטי־דיכאוניות.
הקו השני של הטיפולים הוא טיפול הורמונלי.
תרופות אנטי דיכאוניות ממשפחת ה-SSRI יכולות לסייע לנשים עם PMDD.
התרופות הללו משנות את רמות הסרוטונין במוח, בכך שהן מאטות את קצב הספיגה החוזרת שלו.
תקופות אלה פועלות מהר יותר במקרה של הפרעה דיספורית קדם וסתית, מאשר במקרה של דיכאון.
לכן, נשים הסובלות מההפרעה לא חייבות לקחת את התרופה על בסיס יומי.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי אישור שלוש תרופות כאלה לטיפול בהפרעה: סרטרלין, פלואוקסטין ופארוקטין.
תרופות נוספות מקבוצה זו הן ציטלופראם ואסקיטלופראם.
תרופות ממשפחת ה-SSRI הן תרופות בטוחות יחסית לשימוש, אשר יעילות ב-60% מהמטופלות לפחות.
אם הסימנים העיקריים הם עצבות ומצב רוח שלילי, מומלץ להתחיל את הטיפול 14 יום לפני הופעת הווסת, ולהמשיך עד סוף המחזור.
אם הדיכאון מתמשך מעבר לתקופה שלפני המחזור או אם יש צורך בטיפול בסימנים סומטיים כמו עייפות וחוסר נוחות גופנית, מומלץ לקחת את התרופות על בסיסי יומי.
לתרופות מסוג SSRI ישנן תופעות לוואי שהן בדרך־כלל קלות וחולפות, כמו למשל בחילה.
יחד עם זאת, תופעות לוואי מיניות, כמו ירידה בחשק המיני וקושי להגיע לאורגזמה עלולות להיות מתשכות, גם אם לוקחים את התרופות רק למשך שבועיים בכל חודש.
אפשרות נוספת הן תרופות ממשפחת ה־SNRI כמו ונלפקסין.
סוגים אחרים של נוגדי דיכאון, המכוונים למעבירים עצביים שאינם סרוטונין, לא נמצאו כיעילים בטיפול ב־PMDD.
טיפולים הורמונליים יכולים לסייע לחלק מהנשים.
מנגנון הפעולה שלהם אינו בכך שהוא מאזן את ההורמונים בגוף, אלא בכך שהוא מפסיק הפעלה בעייתית של ציר ההיפותלמוס-היפופיזה-גונאדות, המקשר בין המוח לשחלות.
תרופות נגד כאב יכולות לסייע להפחית התכווצויות, כאבי פרקים, כאבי ראש ורגישות בשדיים.
אלה כוללות איבופרופן, נפרוקסן ואספירין.
התרופה ספירונולקטון יכולה להפחית בצקות שמופיעות באופן מחזורי; התרופה ברומוקריפטין מסייעת להפחית את הרגישות בשדיים.
התרופה דנאזול (Danol) עשויה להקל על הרגישות בשדיים.
יש הטוענים כי תזונה מאוזנת ובריאה יכולה לסייע לנשים עם PMDD, כמו גם הפחתה במלח וסוכר.
אחרים, לעומת זאת, טוענים ששינויים תזונתיים כאלה יכולים אולי לסייע לנשים עם תסמונת קדם־וסתית, אך לא למצבים חמורים כמו PMDD.
למרות שנערכו מחקרים על השפעתם של תוספי תזונה כמו ויטמין B6, סידן, מגנזיום וצמחי מרפא, נכון לשנת 2022 אין עדויות עקביות לאפקטיביות שלהם.
סידן קרבונט (1-1.2 גרם/יום) יכול לסייע להפחית את התחושות של נפיחות בבטן, תשוקה למזונות מסוימים וכאבים; מגנזיום (200–360 מ"ג/יום) עוזר להפחית את צבירת הנוזלים.
תכשירים צמחיים שעשויים לסייע בהפחתת דיכאון הם St.
תכשירים ותרופות נוספים שהוזכרו כטיפול ב-PMS ו-PMDD הם ויטמין B6 (שימוש ממושך עלול לגרום לנזק עצבי), ויטמין E,
הפחתת דחק יכולה לסייע אף היא בדרכים כמו טכניקות הרפיה, ובילוי זמן בפעילויות מהנות.
הטיפול הניתוחי היעיל ביותר הוא כריתה דו-צדדית של השחלות, ולאחריה טיפול באסטרוגן.
בתקשורת, הפרעה בין סימנים היא הפרעה לא רצויה בין סימנים (סימבולים מאופננים על גבי פולסים) המייצגים את המידע באות הספרתי הנקלט במשדר.
הניסיונות להקטין את רוחב הסרט גורמים בהכרח למריחת הפולסים המייצגים את המידע הספרתי שמועבר באות בתחום הזמן.
התוצאה יכולה להיות השפעת שארית הפולס (סיבית) הקודם על פענוח הסיבית הנוכחית.
ישנם מסננים המאפשרים מצד אחד להקטין את רוחב הסרט ומצד שני למנוע ISI.
בתקשורת ספרתית אות השידור מיוצג באופן הבא:
הם סימבולי (סימני) השידור, לרוב מקונסטלציה מסוימת כגון QAM או PSK .
אפשר במקום צורת פולס יחידה לכל הסימבולים להשתמש בכמה צורות פולס, אך נניח לשם פשטות שמשתמשים בצורת פולס יחידה.
הוא הזמן בין פולסי השידור.
ֿבמקלט הסינון האופטימלי יהיה באמצעות מסנן מתואם, כלומר ' ולאחר מכן דגימה בקצב .
על מנת לקבל את הסימבול ה- יש לדגום בזמן :
נקרא הפרעה בין סימנים, מכיוון שהוא מייצג הפרעה של הסימנים לסימן .
תנאי נייקוויסט לאיפוס ההפרעה בין הסימנים
על מנת שההפרעה בין הסימנים תהיה שווה לאפס נדרש שפולס השידור יקיים את התנאי הבא:
כאשר היא הדלתא של קרונקר.
פולס המקיים את התכונה הזאת, כלומר מקיים את תנאי נייקוויסט נקרא פולס נייקוויסט.
ניתן לנסח את התנאי במילים באופן הבא: פולס נייקוויסט הוא פולס שאורתוגונלי להזזות שלו בזמנים שהם כפולה שלמה של .
ניתן לנסח את תנאי נייקוויסט בתחום התדר.
לאחר המסנן המתואם תגובת התדר של האות הרציף היא:
לפי משפט הדגימה תגובת התדר של האות הדגום היא:
וכעת נדרש שתגובת התדר של האות הדגום תהיה זהה לתגובת התדר של הדלתא של קרונקר:
כל פולס אשר מתאפס בתחום
הפרעה בקצב הלב הוא סרט דרמה עטור פרסים בבימויו של בוריס חלבניקוב .
הסרט השתתף בתחרות הראשית של פסטיבל "קינוטאבר " ב-2017 והוענק לו פרס הגראן פרי בקטגוריית השחקן הטוב ביותר ופרס חביב הקהל.
הסרט יצא לאקרנים ב-12 באוקטובר 2017 וזכה לשבחים רבים.
העלילה סובבת סביב רופא מוכשר לרפואה דחופה שמנסה להתגבר על המשבר המשמעותי הראשון בחיים שלו.
אולג הוא פרמדיק מוכשר העובד בצוות אמבולנס.
אשתו קטיה היא אחות במחלקת המיון של בית החולים.
הם חולקים דירה קטנה וחוג קרוב של חברים שאוהבים לבוא אליהם לשתות.
קטיה לא רואה בבית את המסירות והאכפתיות שאולג משקיע בעבודה ונמאס לה מהשתיינות שלו.
היא מבקשת להתגרש וכך מתחיל המשבר המשמעותי הראשון בחייו של אולג.
הסרט זכה ברחבי העולם ב-22 פרסים והיה מועמד ל-15 פרסים נוספים.
פרס השחקן הטוב ביותר (אלכסנדר יאצנקו)
2017 — פסטיבל קרלובי וארי:
פרס השחקנית הטובה ביותר (אירינה גורבאצ'ובה)
2017 — פסטיבל שיקגו — פרס, השחקן הטוב ביותר (אלכסנדר יאצנקו)
2017 — פרס הפיל הלבן של גילדת המבקרים של רוסיה:
עבודת הבימוי הטובה ביותר (בוריס חלבניקוב)
התסריט הטוב ביותר (נטליה משצ'אנינובה ובוריס חלבניקוב)
השחקן הטוב ביותר (אלכסנדר יאצנקו)
השחקנית הטובה ביותר (אירינה גורבאצ'ובה)
הפרעה בעצב הלוואי היא פגיעה בעצב הלוואי (CN XI), שמביאה לפגיעה בתפקוד או להיעדר תפקוד שרירי הטרפז והסטרנוקלאידומסטואיד.
חולים בהפרעה בעצב הלוואי מראים סימנים האופייניים לפגיעה בעצבים מוטוריים תחתונים , כמו ירידת במסת שרירי הטרפז והסטרנוקלאידומסטואיד, טיקים או פסיקולציות לשרירים אלו ושיתוק חלקי שלהם.
פגיעה באספקת העצבוב לשריר הסטרנוקלאידומסטואיד תביא לצורת צוואר א-סימטרית.
פגיעה באספקת העצבוב לשריר הטרפז עלולה להביא לכתף שמוטה, שכמה מכונפת וחולשה בפעולת הרמת הכתף.
הליכים רפואיים הם הגורם השכיח ביותר לפגיעה בעצב הלוואי.
בין ההליכים הכירורגיים הנפוצים ביותר הגורמים לפגיעה בעצב הלוואי הם ניתוחים באזור הצוואר הצדדי וביופסיה של קשרי לימפה בצוואר.
היעדר אבחון מהיר עלול להחמיר את הבעיה, לכן זיהוי ואבחנה מהירה בהפרעה בעצב הלוואי עשויים להביא לשיפור בתוצאות.
גורם נוסף לפגיעה בעצב הלוואי הוא נזק מכני בחוט השדרה או במשולש הצוואר האחורי .
זאת בגלל מיקום העצב, העובר באופן שטחי יחסית לעור הצוואר, ולכן הוא נתון לפגיעה כאשר יש נזק לצוואר.
דוגמאות לנזקים מכניים מסוג אלו הן פציעות ממתיחת יתר של הצוואר, למשל כתוצאה מהרמת משקל, פציעות באזור הצוואר, למשל כתוצאה מדקירה בצוואר, או מניפולציות צוואריות כגון עיסויים או כירופרקטיקה.
באמצעות בדיקה נוירולוגית, בוחנים את תפקוד עצב הלוואי.
אופן ביצוע הבדיקה משתנה בהתאם למטפל, אך היא מסתכמת בשלושה רכיבים עיקריים: בחינה חזותית, בדיקת טווח התנועה ובדיקת חוזק השרירים.
במהלך הבחינה החזותית, המטפל בודק את המאפיינים הוויזואליים של שרירי הסטרנוקלאידומסטואיד והטרפז, במטרה למצוא סממנים למחלת עצבים מוטוריים תחתונים.
סימנים חזותיים אלו, המצביעים על תפקוד חריג של עצב הלוואי, כוללים ניוון שרירים, פסיקולציות ושכמה מכונפת.
בבדיקת טווח התנועה, המטפל בוחן את יכולתו של המטופל בסיבוב וכיפוף הראש, במשיכת שתי כתפיו, ובהושטת הזרועות הצידה.
במהלך הושטת הזרועות הצידה, השכמה המכונפת הנגרמת מפגיעה בעצב הלוואי תבלוט באופן קיצוני.
בדיקת חוזק השריר דומה לבדיקת טווח התנועה, אך כעת המטופל מבצע את הפעולות לנגד התנגדות שמפעיל המאבחן.
בדיקת חוזק הסטרנוקלאידומסטואיד נעשית באמצעות סיבוב הראש לנגד התנגדות המטפל.
בזמן זה, המטפל בוחן את פעולת השריר הסטרנוקלאידומסטואיד בצד ההפוך של הצוואר.
זאת מכיוון שפעולת הסטרנוקלאידומסטואיד היא סיבוב הצוואר לכיוון ההפוך מהצד של השריר בצוואר.
למשל, אם המטופל מסובב את הראש ימינה, הסטרנוקלאידומסטואיד השמאלי יתכווץ במצב תקין.
כדי להעריך את חוזק שריר הטרפז, המטופל מושך בכתפיו לנגד התנגדות המטפל.
במטופלים עם פגיעה בעצב הלוואי, היכולת להרים את הכתף בצד הפגוע תהיה פחותה, ולא תתאפשר הרמת הכתף לנגד התנגדות המטפל.
דרך נוספת לאבחן את ההפרעה בעצב הלוואי הוא באמצעות בדיקת אלקטרומיוגרפיה לשרירים המושפעים.
כשההפרעה בעצב הלוואי נגרמה מסיבות יאטרוגניות, למשל מסיבוך ניתוחי, ישנן מספר שיטות טיפול אם הבעיה אובחנה במהלך הניתוח.
למשל, אם הפגיעה נגרמה במהלך ניתוח של הצוואר הצדדי, המנתח יוכל לשמר את עצבי השדרה הצוואריים C2-C4 שמספקים עצבוב משלים לשריר הטרפז.
לחלופין, או בנוסף לטיפולים תוך-ניתוחיים, ניתן להשתמש בטיפולים שעשויים לעזור בשיקום תפקוד עצב הלוואי לאחר הניתוח שהזיק לעצב.
למשל טיפול עדן-לאנג' , בו שרירי הכתף ממוקמים מחדש באמצעות ניתוח, ובכך מסייעים בטיפול של שיתוק שריר הטרפז.
לבסוף, טיפולי פיזיותרפיה עשויים לחזק את השרירים התומכים בתנועות השרירי הטרפז והסטרנוקלאידומסטואיד, ובכך להקל על הכאבים ועל ביצוע הפעולות המוחלשות.
הפרעה בתפקוד מיני היא תסמונת הקשורה בקושי של אנשים בוגרים לחוות פעילויות מיניות מספקות שלא בכפייה.
מצבים אלה יכולים לכלול בעיות בתפקוד הפיזי, הרגשי או הפסיכולוגי אשר מונעים את הפרט מלחוות הנאה או סיפוק במגע המיני.
הפרעות בתפקוד המיני כוללות בעיות כמו הפרעות בזקפה, שפיכה מוקדמת או מעוכבת, חוסר חשק מיני, כאבים במהלך קיום יחסי מין, ובעיות בהגעה לאורגזמה.
הפרעות אלה עשויות להיות מושפעות מגורמים שונים כגון בעיות בריאות פיזיות, מצבים נפשיים, לחצים פסיכולוגיים, תרופות מסוימות ושינויים הורמונליים.
הטיפול בהפרעות אלו יכול לכלול תרופות, טיפול פסיכולוגי, שינויים באורח החיים ותמיכה זוגית.
הפרעות בתפקוד מיני יכולות להתקיים לאורך כל החיים, ולעיתים הן מתרחשות כתוצאה מאירועים מסוימים בחיים.
הפרעות בתפקוד המיני נמצאות על גבי ספקטרום הנע בין מצב בו אין כלל הפרעה, לבין פגיעה משמעותית בתפקוד המיני.
ההחלטה היכן על גבי הספקטרום למקם את הקושי ומתי להגדירו כהפרעה אינה ברורה.
לפי קטלוג המחלות ICD, הפרעות בתפקוד המיני הן תסמונות הקשורות בקושי של אנשים בוגרים לחוות פעילויות מיניות מספקות שלא בכפייה.
הפרעות כאלה יכולות להתרחש במהלך כל שלב של פעילות מינית רגילה, כולל קושי לחוות הנאה פיזית, תשוקה מינית, עוררות מינית או אורגזמה.
הפרעות בתפקוד המיני עלולות להשפיע עמוקות על איכות חיי המין של האדם.
על מנת שפגיעה תיחשב כהפרעה עליה (1) להתרחש לעיתים קרובות, אך היא לא חייבת להתרחש תמיד, (2) להימשך לפחות כמה חודשים, (3) לגרום למצוקה רגשית ברמה קלינית.
בדומה לכך, לפי קטלוג ההפרעות הפסיכיאטריות DSM, הפרעות בתפקוד המיני צריכות (1) להתקיים 75-100% מהפעמים, (2) להימשך לפחות 6 חודשים, (3) ולגרום למצוקה משמעותית.
קיים פער בין שיעור האנשים המדווחים על קשיים בתפקוד מיני לבין אלה העונים על הקריטריונים הנדרשים לאבחנה של הפרעה.
קשיים בתפקוד המיני קיימים אצל 10%-52% מהגברים ו־25%-63% מהנשים.
שיעור המאובחנים נמוך יותר וקשה יותר להערכה.
פאנל מומחים בינלאומי קבע בשנת 2004 ששִׁעוּר הֵאָרְעוּת של קשיים בזקפה הוא כזה שבכל שנה צפויים להופיע 25-30 מקרי תחלואה חדשים על כל 1,000 גברים.
הפאנל קבע שבערך 40-45% מהנשים הבוגרות ו־20-30% מהגברים סובלים לפחות מהפרעה אחת בתפקוד המיני.
אך בשנת 2016, בסקר לאומי של בריטניה, כאשר ההגדרה להפרעה השתנתה והיא נדרשה להימשך לפחות 6 חודשים, הערכת השכיחות ירדה ל־3.6% בנשים פעילות מינית ול־4.2% בגברים פעילים מינית.
פער זה מדגים את חשיבות משך הזמן שהבעיה נמשכת.
בשנת 2023, סקר רחב היקף בגרמניה דיווח על שכיחות של 9.3% בנשים ו־6.3% בגברים.
גורמי סיכון הקשורים להפרעות בתפקוד המיני לגברים ונשים כאחד כוללים בעיות בריאות כמו סוכרת, מחלות קרדיו-וסקולריות, מחלות של מערכת השתן ואיברי המין , הפרעות פסיכיאטריות ופסיכולוגיות ומחלות כרוניות אחרות.
נשים מעשנות נמצאות בסיכון מוגבר של 1.5 להפרעות בתפקוד המיני, בהשוואה לנשים שאינן מעשנות.
בגברים הסובלים מאי־פוריות יש שכיחות גבוהה יותר של הפרעות בתפקוד המיני, ייתכן שבשל גורמים פסיכולוגיים, רפואיים או תרופתיים.
ההפרעות השכיחות ביותר הן הפרעות בזקפה ושפיכה מוקדמת, המופיעות באחד מכל שישה גברים עם אי-פוריות.
הפרעות באורגזמה קיימות אצל אחד מכל 10 גברים עם אי-פוריות.
קיים קשר בין הפרעות נפשיות לבין הפרעות בתפקוד המיני.
בגברים ונשים עם הפרעות פסיכיאטריות, שכיחות ההפרעות המדווחת נעה בין 45% ל־93%.
השלב המיני שנפגע הכי קשה באנשים עם דיכאון, פוסט־טראומה וסכיזופרניה הוא החשק המיני, ואילו באנשים עם הפרעה אובססיבית־קומפולסיבית והפרעות חרדה יש פגיעה מוגברת בשלב האורגזמה.
קיים קשר חזק בין דיכאון לפגיעה בתפקוד המיני.
בקרב נשים עם דיכאון כ־50% סובלות מפגיעה בעוררות המינית, 65% בחשק מיני, 35% בסיכוך וגינלי, 35% באורגזמה, ו־35% בשביעות רצון מינית.
בקרב גברים עם דיכאון כ־25% סובלים מפגיעה בעוררות המינית, 40% בחשק המיני, 30% בזקפה, 35% באורגזמה ו־25% בשביעות רצון מינית.
קיים קשר חזק בין הפרעות בתפקוד המיני של שני בני הזוג.
כאשר קיימת הפרעה אצל אחד מבני הזוג, עולה הסיכון שתהיה הפרעה אצל השני פי שלושה.
הדבר נכון במיוחד בהפרעות זקפה ושפיכה.
פאנל מומחים בינלאומי קבע בשנת 2004 כי הימצאותן של הפרעות בתפקוד המיני עולה עם הגיל, גם עבור גברים וגם עבור נשים.
בקרב נשים, שכיחות ההפרעות עולה לאחר הפסקת המחזור החודשי.
מחקר מטא־אנליזה של 95 מחקרים מצא שששכיחות ההפרעות בגיל זה היא 40.9%.
בקרב 20.6% היו קשיים בסיכוך, ובקרב 28.2% היה חשק מיני ירוד.
מאמר סקירה שהשווה מחקרים מאסיה ומאירופה מצא שלגברים באסיה יש סיכון מוגבר להפרעות בזקפה ולחשק מיני ירוד.
לגברים מאירופה היה סיכון מוגבר לאנורגזמיה .
תרופות SSRI הן תרופות נפוצות לטיפול בדיכאון.
כמעט כל מי שלוקח תרופות SSRI חש בשינוי חושי (למשל ירידה בתחושתיות) באיברי המין תוך 30 דקות מרגע הצריכה.
לתחושה זו נלווית גם דחייה בשפיכה בקרב גברים והחלשה של האורגזמה הנשית והגברית.
לאחר תקופה של שימוש בתרופה האורגזמה יכולה להיפסק, ויכול להיות אובדן של החשק המיני.
שינויים אלה בדרך־כלל חולפים עם הפסקת הטיפול התרופתי, אך בשנת 2006 הופיעו פרסומים על כך שהפגיעה בתפקוד המיני יכולה להימשך ואף להתחזק לאחר סיום הטיפול התרופתי, תופעה הנקראת (PSSD) post-SSRI sexual dysfunction.
נטען שהתופעה קיימת בכל הגילים ובשני המינים.
היא יכולה להופיע לאחר מספר מנות טיפוליות, או לאחר מספר שנים.
מחקר רטרוספקטיבי על כ־12,000 גברים צעירים בישראל מצא שההפרעה אינה שכיחה, ומופיעה ב־1 מכל 216 מטופלים.
המחקר מצא גם שצריכת SSRI מגבירה את הסיכון להפרעות בזקפה בערך פי 3.5.
הפרעות בחשק המיני מתייחסות לתופעות של חשק מיני נמוך או גבוה מהרגיל.
חשק מיני ירוד Hypoactive sexual desire disorder מאופיין בירידה משמעותית או בהיעדר חשק או מוטיבציה להיות מעורב בפעילות מינית.
ההפרעה מתבטאת בלפחות אחת הדרכים הבאות: (1) מעט או היעדר תשוקה מינית ספונטנית (מחשבות ופנטזיות מיניות), (2) מעט או היעדר תשוקה מינית תגובתית לסימנים או גירויים ארוטיים, או (3) חוסר יכולת לשמר תשוקה או עניין בפעילות מינית לאחר שהחלו.
חשק מיני ירוד יכול להיות כללי או מצבי, ויכול להימשך כל החיים או להופיע רק בעקבות מאורע.
היפר-סקסואליות Hypersexual Disorder מתייחסת להפרעה בחשק המיני המאופיינת בשכיחות ועוצמה מוגברות של פנטזיות, עוררות, דחפים ופעילות מינית.
ההפרעה מעוררת מחלוקות, ולמרות שעלתה הצעה לכלול אותה במהדורה החמישית של ספר האבחנות DSM, ההצעה לא התקבלה, ולכן לפי מדריך זה, התופעה אינה נחשבת באופן פורמלי להפרעה.
התופעה נקראת גם התמכרות לסקס.
סלידה ממין Sexual Aversion Disorder היא סלידה קיצונית, עקבית או חוזרת למגע מיני גניטלי עם בן או בת זוג.
הסלידה כוללת גם הימנעות מכל או כמעט כל מגע כזה.
על מנת שהסלידה תוכר כהפרעה, עליה לגרום למצוקה או לקשיים בינאישיים.
להפרעה יש קווי דמיון עם פוביות.
הפרעות בעוררות המינית כוללות קשיים במאפיינים הפיזיולוגיים או הסובייקטיבים של עוררות מינית.
הפרעה בעוררות המינית הנשית מאופיינת בירידה משמעותית או בהיעדר תגובה לגירוי מיני בנשים.
השינוי בתגובה יכול להתבטא באחת הדרכים הבאות: (1) תגובה גניטלית (סיכוך וגינלי, התנפחות גניטלית, רגישות גניטלית), (2) התקשחות הפטמות, הסמקה של העור, עלייה בדופק, בלחץ הדם ובקצב הנשימה, (3) ריגוש מיני ועונג מיני.
תגובות אלה נמוכות בחשיפה לכל סוג של גירוי מיני.
הפרעה בזקפה, שבעבר כונתה אין-אונות או אימפוטנציה, היא בעיית עוררות מינית אצל גברים המתבטאת בקושי או באי יכולת להגיע לזקפה, או לשמור עליה למשך הזמן והקשיחות המאפשרים פעילות מינית.
הפרעות באורגזמה מתייחסות לקשיים הקשורים לחוויה הסוביקטיבית של אורגזמה.
הבעיה נפוצה יותר אצל נשים, אך עשויה להופיע גם אצל גברים.
אנאורגזמיה מאופיינת על־ידי היעדר או שכיחות נמוכה של חוויית אורגזמה, או עוצמה נמוכה מאוד של תחושות אורגזמה.
עוצמה נמוכה זאת מתרחשת למרות גירוי מיני מספק, כולל הרצון לפעילות מינית ולחוות אורגזמה.
בנשים תופעה זו כוללת עיכוב משמעותי באורגזמה, תופעה שאצל גברים הייתה מאובחנת כשפיכה מעוכבת.
תסמונת חולי לאחר אורגזמה מאופיינת בהופעת תסמינים דמויי שפעת ואלרגיה בעקבות אורגזמה, הנמשכים בין 2-7 ימים.
התסמונת תוקפת בעיקר גברים ונחשבת לנדירה.
הפרעות בשפיכה מתייחסות לקשיים של שפיכה בגברים כולל משך זמן קצר או ארוך מדי לשפיכה.
שפיכה מוקדמת מאופיינת בשפיכה המתרחשת קרוב לתחילת החדירה הוגינלית או לגירוי מיני אחר, עם מעט או שום שליטה.
שפיכה מוקדמת יכולה להיות בעיה המלווה את האדם מאז ומתמיד, או שהיא יכולה להופיע בעקבות מאורע.
ההפרעה יכולה להיות כללית, או להופיע רק במצבים מסוימים.
שפיכה מוקדמת היא בעיית תפקוד מיני נפוצה אצל גברים, שבה השפיכה מתרחשת לפני שבני הזוג משיגים הנאה מלאה מיחסי המין או כשהגבר אינו יכול לשלוט בזמני השפיכה.
כשליש מהגברים חווים בעיה זו בדרגות חומרה שונות.
הגורמים להפרעה הם לרוב פסיכולוגיים, כמו חרדת ביצוע, סף גירוי נמוך, או הרגלים מיניים נרכשים.
אם לא מטפלים בבעיה, היא עלולה להחמיר ולהוביל לחרדה, ירידה בביטחון העצמי ודיכאון.
שפיכה מעוכבת מאופיינת בחוסר היכולת להגיע לשפיכה, או במשך זמן ארוך מדי עד לשפיכה, זאת למרות גירוי מיני מספק והרצון להגיע לשפיכה.
שפיכה אחורית היא מצב בו הזרע לא יוצא דרך השופכה, אלא מועבר לשלפוחית השתן.
שפיכה אחורית מלווה בדרך־כלל בתחושה סובייקטיבית של אורגזמה, אך פליטת הזרע מעטה או נעדרת.
התופעה נגרמת בדרך־כלל בשל סיבוך ניתוחי, אך יכולה להיגרם גם בשל בעיה במערכת העצבים או בשל שימוש בתרופות.
המצב מאובחן בזיהוי תאי זרע בבדיקת שתן.
הפרעות הקשורות לצניחת איברי האגן