tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האלבום, בהפקה משותפת שלה ושל נדב ביטון, כלל את הסינגלים "לא בטוחה", "ספר לה עלי" ו"מי הכי יפה".
את רוב שירי האלבום כתב חברה הטוב של כהן, תמיר חיטמן, ומלבד כהן עצמה, כותבים נוספים שתרמו לאלבום הם אוהד חיטמן, ברק פלדמן, עמית צח, אלעד וייסמן ותומר מוקד.
באותה שנה, הוזמנה על ידי נשיא המדינה שמעון פרס להופיע בכנס הנשיאים העולמי בבנייני האומה בירושלים מול הנשיא בוש וגדולי המדינאים בעולם – אירוע ששודר בתחנות טלוויזיה ברחבי העולם.
ככלל, כהן משתתפת באופן קבוע בכנסים בבית הנשיא ופעילה מאוד במופעים התנדבותיים ובעיקר באירועי התרמה למען ילדים חולי סרטן ולמען בעלי חיים.
בשנת 2010, כהן יצאה לסיבוב הופעות חובק עולם בצרפת, הודו, הפיליפינים, ארצות הברית וקנדה והשתתפה בפסטיבל הג'אז הבינלאומי.
בנוסף, הנחתה באותה שנה את התוכנית המקדימה של "כוכב נולד 8" באתר mako מבית קשת.
שנה לאחר מכן, לקחה חלק בקדם-אירוויזיון ישראל עם השיר "רק על אהבה", וסיימה במקום השלישי.
בנובמבר 2012 יצא סינגל ראשון, "רק שנינו", מתוך אלבומה השני המתקרב, בהפקת הצמד גיא ויהל, המוכרים מהתוכנית "The Voice ישראל".
את השיר כתב נעם חורב והלחינו עדי כהן ומורן גמליאל.
בשנת 2013, כהן נבחרה על ידי הבית הלבן והשגרירות להופיע מול נשיא ארצות הברית ברק אובמה בבנייני האומה בירושלים, ולפתוח את הטקס ההיסטורי בשירת ההמנון הלאומי.
בשנת 2015 חברה לדוד קריבושי, ג'קו אייזנברג ואילן לייבוביץ' במופע קאברים לאלטון ג'ון ובילי ג'ואל.
במאי 2015 יצא לאור הפרויקט "אהבה עולמית", בו השתתפה כהן.
השיר "כל שיש", אותו ביצע יחד עם לירון רמתי, הגיע למקום הרביעי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
באפריל 2015 ביצעה את השיר "מחילות" מתוך פרויקט "שיר וזיכרון" של רשת ג' ולינקטון, שכתב צפריר קולת ללחן ועיבוד של גיא וייגרטן, אשר נכתב בהשראת הלחימה במנהרות במבצע "צוק איתן", מוקדש לזכרו של .
בשנת 2019 דיבבה כהן את דמותה של נלה בסרט מלך האריות.
בשנת 2021 התמודדה יחד עם לירון לב בתוכנית המציאות אקס פקטור לייצוג ישראל באירוויזיון 2022. עם זאת, לאחר שנסגרו הנבחרות, החליטו השניים להתפצל ולהתמודד בנפרד.
ב-27 באוגוסט 2025 הוציאה את השיר "אלוהים שומר עלייך".
אחרי "כוכב נולד", כיכבה עדי כהן בהצגות תיאטרון ומחזות זמר רבים, ביניהם "פופקורן", "כמו בסרט" לצד יהורם גאון, מיקי קם,שלומי שבת והראל מויאל, "אאידה" שם שיחקה בתפקיד אאידה, ו"קברט" (בהפקת 2009 של בית צבי) שם גילמה את סאלי בולס.
בתיאטרון הקאמרי השתתפה כהן במופע המוזיקלי "שירת הקאמרי" וב"אחוזת בית" לצד ענת וקסמן, שלמה וישינסקי, איתי טיראן ועוד.
ב-2014 השתתפה בסרטו של ריקי שלח, אילוף הגוררת.
בדצמבר 2015 השתתפה עדי כהן ב"חג המחזמר בת-ים" בניהולו האומנותי של אורי פסטר בהצגה "גולדי חזיות", שם שיחקה את הבלנית רוחל'ה, לצידם של חני נחמיאס ודוד לביא וזכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בהצגה.
באוגוסט 2018 השתתפה במחזמר המקורי "סוליקא" בתיאטרון באר שבע.
החל מיולי 2019 משחקת במחזמר "פלאשדאנס" בתיאטרון תל אביב.
במרץ 2022 הופיעה ב"הבימה" בדמותה של תרצה אתר במחזמר "עוד חוזר הניגון" על חיי נתן אלתרמן לצידן של שלומית אהרון וריקי גל.
בינואר 2023 החלה להופיע ב"התיאטרון הארצי" בדמותה של קלרה מסיקה בראון בוזגלו לוין במחזמר "מרי לו עם שיריו של צביקה פיק לצידם של ליהי טולדנו, טל גרושקה, ואקי אבני.
ביולי 2023 השתתפה במחזמר "לילות ברודוויי" בתיאטרון הבימה.
בתחילת 2025 הופיעה בתור אחת הדיוות בהצגה "פרסיליה מלכת המדבר" גם כן בהבימה.
2005 - "חלומות מתגשמים" (עם הראל מויאל והראל סקעת)
2011 - "רק על אהבה" (במסגרת שירי הקדם-אירוויזיון)
2015 - "מחילות" (במסגרת פרויקט שיר וזיכרון של רשת ג' ולינקטון)
עדי זילברברג (נולד ב-18 בנובמבר 1975 ברחובות) הוא מוזיקאי מגוון, מלחין ונגן בכלים שונים, מורה, מרצה וחוקר.
התמחה בנגינת חליליות, אך נוסף לכך מנגן גם בכלים שונים ממשפחות כלי הקשת והפריטה, כלי מקלדת וכלי נשיפה.
במשפחתו של עדי לא הייתה מסורת של מוזיקאים מקצועיים, אבל אוהבי מוזיקה היו והמוזיקה הייתה חלק מחייו מילדות.
בגיל 7 נרשם לראשונה לחוג חלילית בקונסרבטוריון העירוני של רחובות ובאותה שנה כבר החל גם לכתוב מנגינות קטנות.
במהלך ילדותו ונערותו למד במסגרת הקונסרבטוריון ואצל מורים פרטיים חלילית וכלים נוספים.
בין מוריו הראשונים אפשר להזכיר את איתן רביד ורבקה חורן, ולאחר מכן החל ללמוד אצל גרשון פרנסקי, ממורי החלילית הבולטים והוותיקים בארץ, אצלו למד במקביל גם נגינה בכינור.
לימוד אוטודידקטי היה גם הוא חלק מדרכו כבר בשנים אלה, ומלווה אותו ביתר שאת גם בשנות בגרותו.
בבית הספר היסודי היה פעיל בתזמורת ובמקהלת בית הספר, בהדרכת משה אהרון, מורה נלהב ומסור.
פעילותו המוזיקלית של עדי נמשכה גם בחטיבת הביניים ובחטיבה העליונה, במסגרתה לקח בין השאר חלק מרכזי בארגון ובביצוע הפן המוזיקלי של הטקסים בבית הספר.
במקביל כתב שירים, והיה חבר-מקים בהרכב אקוסטי של מוזיקה קלה מקורית בשם "שחור לבנבן" ביחד עם דן צפורי, עמו המשיך לאחר מכן לשתף פעולה בפרויקטים רבים לאורך הקריירה.
בשנים אלה החל להשתתף באופן קבוע בסדנאות למוזיקה עתיקה בירושלים, שם נחשף לאמנים ידועי שם בתחום המוזיקה העתיקה בעולם, וזכה להדרכה ישירה מחלקם במסגרת כיתות אמן ועבודה בהרכבים שונים.
בשנים 1994–1996 שירת בצה"ל בחיל התחזוקה בימ"ח צאלים, אך גם שם, נהג לעיתים להופיע בנגינה בטקסים שונים.
במהלך שנים אלה זכה עדי במלגות קרן התרבות אמריקה ישראל.
לימודים, מחקר והוראה במוסדות להשכלה גבוהה
בשנת הלימודים 7–1996 למד עדי בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, אך המערכת שהרכיב בשנה זו לא הייתה סטנדרטית.
היא הייתה דחוסה במיוחד וכללה בנוסף לשיעורים עיוניים גם שיעורי נגינה בצ'מבלו, פורטה-פיאנו, לאוטה, ויולה דה גמבה ועוד.
בשנה זו גם הופיע לראשונה כסולן עם תזמורת רמת השרון בקונצ'רטו של ויוואלדי.
בשנה שלאחר מכן יצא להשתלם בנגינת חלילית בקונסרבטוריון של בית הספר הגבוה לאמנויות באוטרכט, הולנד.
מוריו לחלילית שם היו היקו טר סככט וליאו מיילינג, אותם הכיר מן הסדנאות למוזיקה עתיקה בירושלים.
את התואר בהולנד סיים תוך שנתיים (1997-9) בציון טוב, ובדגש להערכה גבוהה ליכולותיו הטכניות והמוזיקליות.
תואר הנגינה כלל מלבד לימודי מוזיקה עתיקה גם לימודי תעודת הוראה וניצוח אנסמבלים.
כמו כן גילה עדי בשנים אלו עניין רב במוזיקה מודרנית, השתתף בקורסים בתחום זה וכתב יצירות מודרניות לכלים שונים, שאת חלקן אף ביצע בעצמו על הבמה.
לאחר הפסקה ארוכה חזר עדי ללמוד באוניברסיטת בר-אילן בשנת 2016 במגמה לטכנולוגיות מוזיקליות, ומחקר בתחום נטיות כיוון בקרב מוזיקאים במסגרת תואר שני ושלישי.
במקביל הוזמן זילברברג ללמד ולהדריך כמרצה קבוע, מרצה מחליף ומרצה אורח במוסדות שונים.
ביניהם, מכללת לוינסקי, אוניברסיטת בר-אילן, והמסלול להנדסת קול של בית הספר להנדסאים באוניברסיטת אריאל.
בשנים 1999 עד 2005 עסק עדי בעיקר בהוראת מוזיקה, תחום בו הוא ממשיך לעסוק עד היום, הן במוסדות שונים ובאופן פרטי, וכן המשיך להקליט ולהופיע בתחום המוזיקה הקלה עם אמנים שונים, הן בחלילית והן בכלים אחרים.
בין השאר השתתף ביצירת מוזיקה מקורית לקולנוע ולהופעות מחול והופיע במועדונים ובפסטיבלי מוזיקה.
עדי זילברברג יוצר חלק מן המוזיקה שלו באולפן ביתי צנוע.
ביצירתו החל בשנים אלה גם מוזיקה מחתרתית, שפורסמה באינטרנט באתרים כמו "במה חדשה" (שם נתן ביטוי גם לתחומי יצירה אחרים כמו כתיבת פרוזה ושירה, ציור ויצירה ויזואלית דיגיטלית).
מוזיקה זו נעה על הציר שבין פופ לאוונגארד, עם השפעות תרבותיות מגוונות - החל ממוזיקת עולם, ג'אז, פופ ורוק, מוזיקה יהודית, מוזיקה אלקטרונית ומוזיקה קלאסית לסוגיה.
בעקיפין גם נוצר דרך הפעילות ב"במה חדשה" קשר, שסלל את דרכו בחזרה לבמות המרכזיות בארץ בתחום המוזיקה העתיקה, כאשר מירנה הרצוג מאנסמבל פניקס למוזיקה עתיקה, מורתו לוויולה דה גמבה באוניברסיטת בר-אילן, הזמינה אותו להשתתף במיזם שלה.
בשנים אלה המשיך עדי גם לכתוב יצירות מתוות המיועדות לביצוע חי.
יצירותיו בוצעו בעיקר בהולנד ובגרמניה, לעיתים בהשתתפותו, כאשר נסע להופיע בעצמו מספר פעמים במדינות אלה, בין השאר בפסטיבל גאוקן בבורגשטנברג בגרמניה.
חלק מיצירתו יצא גם על גבי דיסקים בהוצאה עצמית.
עדי ממשיך בקוי עשייה אלו עד ימינו, אך משנת 2005, בעקבות פעילותו בפניקס, החל לעבוד בקביעות עם מיטב האמנים וההרכבים בתחומי המוזיקה העתיקה בישראל, ביניהם "בארוקדה", "תזמורת הבארוק ירושלים", "נשפני רנסאנס ירושלים" ו"ריתמו אנימה".
כמו כן, היה חבר יוזם במספר אנסמבלים כגון "טריו שמש מוגבהת", "יהודים טובים" ו"דואו מראה".
בהפקות אלה מנגן עדי, נוסף לחלילית, גם בכלים נוספים כגון כינור, ויולה דה גמבה, קרומהורן, ראושפייפה, קולשון ועוד.
עם פרויקטים אלו ואחרים השתתף לאורך השנים בהקלטות לתקליטורים (למשל עם בארוקדה, פניקס, או אנסמבל בית הגת), תוכניות רדיו וטלוויזיה (למשל בקונצרטי אתנחתא של קול המוזיקה או אינטרמצו עם אריק), פסטיבלים (למשל פסטיבל יחיעם או פסטיבל אבו גוש) ובקונצרטים רבים בסדרות או בהפקה פרטית.
רבים מהפרויקטים בהם השתתף עוסקים במוזיקה יהודית עתיקה בדגש זה או אחר.
במקביל ממשיך עדי לעסוק בתחום המוזיקה הקלה, בין השאר עם ההרכב "ראשם בעננים", המבצע שירים מהקלאסיקה של הזמר העברי.
במוזיקה מקורית משל עצמו הוציא מאז שנת 1996 מספר סינגלים פרטיים לרדיו.
כמו כן הקים את "אנסמבל ליירה", המבצע שירים מקוריים בהשראת מוזיקת עולם מגוונת.
בנוסף, החל משנת 2015 מריץ עדי על במות שונות גם מופע סולו בו המוזיקה מאולתרת במלואה בכל פעם מחדש בהשראת המקום, הקהל והרגע, באמצעים אלקטרונים ובשילוב כלים אקוסטיים שונים.
עדי נשוי למיכל (שפיגל), אמנית זכוכית ומעצבת פנים.
השניים הורים לבת ולבן ומתגוררים בחיפה.
לביתו בחיפה צמוד אולפן הופעות.
עדי גרסיאל (נולד ב-1964) הוא עיתונאי, סאטיריקן ומרצה ישראלי.
היה עורך המדורים בעיתון "בשבע".
גרסיאל, יליד תל אביב, בנם של פרופסור משה גרסיאל, וד"ר בת שבע גרסיאל.
הוא בוגר הנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון ועבד כ-15 שנה בחברות היי-טק שונות.
במקביל לעבודתו החל לכתוב את המדור הסאטירי של "נקודה" ("ברצינות") בראשית שנות ה-90, ותרם חומרים לפינה הסאטירית ביומן "ערוץ 7" ולמדור הסאטירה של מעריב, "סימני נפט".
כמו כן נמנה עם חברי סגל תוכנית ההומור "כולנו חכמים בלילה" ששודרה בערוץ הראשון בהנחיית אבשלום קור.
בשנת 2003 הצטרף לסגל "בשבע" כעיתונאי וערך המדורים בעיתון וכתב בו טור ביקורת תקשורת עד פברואר 2017. כמו כן הוא מעביר הרצאות בנושאי תקשורת וסאטירה במכללות ואירועי תרבות.
בשנת 2008 ערך (יחד עם אסתי רמתי) את הספר "אהבה ומצוות אחרות" בהוצאת ידיעות ספרים.
הספר הוא אסופה של סיפורים קצרים של יוצרים דתיים צעירים על אהבה, זוגיות ומשמעות החוויה הדתית.
גרסיאל נשוי לטליה ואב לשלוש בנות ומתגורר בפתח תקווה.
עדי מַדָנֵס (ב-4 בנובמבר 1974 בפתח תקווה) הוא זמר-יוצר רוק ופופ וכן עורך מוזיקה ותקליטן לשעבר.
מדנס נולד ב-4 בנובמבר 1974 בפתח תקווה.
בצעירותו למד מדנס כתיבה תמה, עבודות יד פיסול בחימר ופיתוח קול.
בהמשך למד נגינה בגיטרה, בפסנתר ובאקורדיון, טיסנאות, סאונד, תסריטאות, קריינות ומשפטים.
ב-1986, כשהיה בן 12, החל מדנס את הקריירה המוזיקלית שלו כדי ג'יי וניגן בלהקות נוער.
בצה"ל שירת מדנס כדי ג'יי צבאי במדורי הווי ובידור של חיל החינוך והגדנ"ע.
מאוחר יותר עבד כעורך מוזיקלי, וערך את האוספים של הזמר אפריק סימון ואת אלבומי האוסף "החברים של קישקשתא" (לאלבום יצאו שני חלקים) ו"יציאת חירום", שכלל שירי רוק ישראלים שטרם ראו אור על גבי דיסק.
בדצמבר 2001, במקביל לעבודתו כעורך דין, הוציא מדנס את אלבומו הראשון עניינים שבינו לבינה בחברת הד ארצי.
שירי האלבום עסקו ביחסים בין בני זוג, במוות של חבר קרוב ובצמחונות.
בלטו בו השירים "חבר של מת", "אם", "אני לא אוהב אותך", "יש לי היום יום הולדת" ו"בואו נהרוג".
השיר "בואו נהרוג" בז לאוכלי בשר ואף נפסל לשידור בלי הודעה רשמית בגלל הטקסט שלא הובן כהלכה ( וגם השורה הקיצונית יותר עם התיאור הקניבלי: ).
האלבום נמכר בכ-113 עותקים ולא זכה להצלחה רבה.
כפעולת מחאה, מדנס חילק "תקליט קרטון" ממוסגר לכל השותפים שעבדו איתו, כביכול על מנת "להגדיל" את כמות העותקים שנמכרו.
ב-2005 חזר מדנס עם הסינגלים "לבד" ו"נשיר בלה לה", מתוך אלבומו הבא.
אחריו יצאו הסינגלים "999" ו"בגלל ענת".
כולם הגיעו לתחנות הרדיו בעטיפת קרטון ייחודית בצורה מיוחדת וכללו גרסאות רמיקס ובונוסים.
באוגוסט 2006 יצא אלבומו השני החיים הכפולים של עדי מדנס (שמו מרמז על עבודתו כזמר וכעורך דין במקביל), בהפקת חיים לרוז, אלון אולארצ'יק, אריה וולניץ, דודוש קלמס ושלושה מפיקים נוספים שאינם ידועים בתקשורת.
האלבום יצא במארז מהודר שכלל אריזת קרטון נפתחת, חוברת מילים צבעונית ו-DVD הכולל קליפים לחלק משירי האלבום.
באלבום בלטו השירים "999", "בגלל ענת", "אני חי בזמן פציעות", "ואולי", "שיר תקליטן החתונות" (בדואט עם דנה בקר מלהקת פונץ') והשיר הקצר "כשיבוא המשיח של כל החיות", שבדומה ל"בואו נהרוג" קודם בקליפ אנימציה וכלל טקסט הבז לאוכלי הבשר.
כל השירים באלבום נכתבו והולחנו על ידי מדנס עצמו פרט לשיר "לא פעם בקיץ", שכתבה רחל המשוררת והלחינה שולמית ליפשיץ ובוצע במקור על ידי אחינועם ניני.
גם "החיים הכפולים של עדי מדנס" נכשל מבחינה מסחרית, וזאת על אף שכלל ביקורות טובות וחשיפה תקשורתית רחבה.
ב-2009 הוציא מדנס את השיר "זמר מזרחי", אותו הלחין למילים שכתב במשותף עם אלי קשת ואיציק פיליבה.
השיר שזכה להצלחה בתחנות הרדיו הוא פארודיה על זמרי המוזיקה המזרחית הלועגת לזן החדש והמטרוסקסואלי של הזמרים ה"כאילו מזרחיים".
אחד מיוצרי השיר, קשת, הוא בעצמו יוצר מוכר בז'אנר המוזיקה המזרחית.
ביוני 2015 שחרר מדנס את אלבומו השלישי "לחלום, לרקום, לפרום".
שם האלבום הוא ציטוט משירה של ענבל פרלמוטר "חתול בשק" והוא נבחר כמחווה לפרלמוטר.
מדנס הוא טבעוני אדוק והצהיר על שינויי הרגלי האכילה שלו עוד בתחילת הקריירה המוזיקלית.
כשיצא אלבומו הראשון הצהיר על עצמו כצמחוני.
נושא הצמחונות בשיריו של מדנס חוזר פעמים רבות, ובין השאר הודגש בשירים "בואו נהרוג", "כשיבוא המשיח של כל החיות" ו"משאית של עופות".
בריאיון שנעשה עם מדנס במרץ 2006 באתר אגודת שב"י לנוער למען זכויות בעלי חיים, סיפר מדנס שהוא הפך להיות צמחוני בהשפעת חברה של מיליונר איטלקי שהוא מכר של אביו, שהייתה צמחונית.
הוא הוסיף שבעבר טייל עם אמו בשוק בירושלים וראה ראשי בקר ערופים - דבר נוסף שהשפיע עליו להיות צמחוני.
מדנס סיפר שבעקבות קריאה על טבעונות באתר של עמותת אנימלס בה הוא חבר, הוא שינה את דעתו והחליט להיות טבעוני.
באותו ראיון, סיפר מדנס שההשראה לשיר "בואו נהרוג" נלקחה מהספר "שחרור בעלי החיים" מאת פרופסור פיטר סינגר.
אל הספר נחשף מדנס בקורס "האדם וסביבתו" שהדריך ד"ר יואב המר, שעסק ביחס האדם לסביבת החיים שלו.
מדנס סיפר שבעקבות השיר הזה הוא בז לכל אוכלי בשר ואף ציין שמות של אנשי ציבור כיוסי ביילין ומרב מיכאלי, אותם הגדיר כ"קבוצה ריקה".
עניינים שבינו לבינה (דצמבר 2001)
החיים הכפולים של עדי מדנס (אוגוסט 2006)
עדי לב (20 באוגוסט 1953 – 12 במרץ 2006) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון ומדבבת ישראלית.
נולדה בטרנסילבניה ועלתה עם משפחתה לישראל בשנת 1969, בגיל 16. למדה בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב ובבית צבי בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה והשתלמה בסדנת משחק בניו יורק, בשנות ה-70 של המאה ה-20. החלה את דרכה כשחקנית בתיאטרון הבימה.
בשנת 1984 העלתה את הצגת היחיד "לואיזה בוכה לואיזה צוחקת", במרכז התרבות "צוותא".
כתבה מחזה יחיד, "תפקידים שלא שיחקתי", בשיתוף עם הבמאית והמורה למשחק, סופי מוסקוביץ'.
השתתפה בסרטי הקולנוע במקום חלום (1978), "תלווה לי את אשתך" (בבימוי זאב רווח, 1989), "מי האבא?", (בבימוי אלי קנר, 1996), "כנפיים שבורות" (תסריט ובימוי ניר ברגמן, 2002), ו"סוחרי גומי", (על פי מחזהו של חנוך לוין, בבימוי זאב רווח) (2002).
הופיעה באחד מפרקי הסדרה של "תמונות יפואיות", הסדרה שודרה בערוץ 3 בכבלים בשנים 1995–1996.
ב-1996 הופיעה בסדרת הטלוויזיה של ערוץ 1 "מר מאני", בתפקיד מיילדת.
ב-1999 הופיעה במחזמר "עלובי החיים" בתיאטרון הקאמרי, בתפקיד גברת תנרדייה.
בשנת 2003 הופיעה בתפקיד אורח במספר פרקים בודדים בסדרת הטלוויזיה "טיפול נמרץ" ששודרה בערוץ 2, גילמה את ציונה, אשתו של שימי (שלמה תרשיש).
בשנת 2005 התארחה בסדרת הדרמה של ערוץ 2 "אמא'לה" בתפקיד פקידה בבית חולים.
נישאה ב-1981 לפטר ורטהיימר, נגן כלי נשיפה, שחקן קולנוע ותיאטרון.
הבת, שירלי ורטהיימר, היא מדבבת.
בסוף חודש ספטמבר 2005 אובחנה לב כחולת סרטן.
מרד התרנגולים (הגברת מליסה טווידי), 2000
עדי טוך (נולדה ב-1979) היא אמנית המתגוררת ופועלת בלונדון, שבאנגליה.
היא בוגרת בצלאל המחלקה לצורפות 2004 ותואר שני בהצטיינות מבית הספר קאס בלונדון 2009. מרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
עבודותיה מוצגות ונמכרות דרך גלריות, בירידי אומנות, לאספנים פרטיים ולאוספים ציבוריים של מוזיאונים ומוסדות.
בין האוספים הציבוריים נמנים המוזיאון היהודי בניו יורק, מוזיאון פיצוויליאם בקיימברידג', ארגון גולדסמיט לונדון, ומועצת האומניות האנגלית - קראפטס קונסיל.
בשנים האחרונות זכתה במספר פרסים ביניהם פרס זהב לקראפט ועיצוב מטעם גילדת הצורפים 2013 ופרס יוקרתי מטעם ארגון גולדסמיט לעיצוב הטוב ביותר ביריד גולדסמיט השנתי 2012.
מיוצגת על ידי גלריית קונטמפוררי אפלייד ארטס בלונדון - גלריה שפועלת משנת 1948 ומייצגת אמנים תושבי בריטניה שמצטיינים בתחומי עיצוב וקראפט שונים.
תערוכות נבחרות כוללות תערוכה מיוחדת שנאצרה על ידי מועצת האומניות האנגלית לכבוד אולימפיאדת לונדון (2012), תערוכת כלי כסף עכשוויים במוזיאון ויקטוריה ואלברט במשך לונדון דיזיין פסטיבל 2010, וזו השנה השלישית שבה עבודותיה מוצגות ביריד קולקט בגלריית סאטצ'י בלונדון.
היא מרצה כיום בבית הספר קאס בלונדון ומגיעה ללמד בבצלאל כמרצה אורחת.
2007–2009 – תואר שני בהצטיינות, אמנות עיצוב ותרבות ויזואלית, התמחות במתכת, בית הספר לאמנות סיר ג'ון קאס, לונדון.
2009–2011 – רזידנסי בבית הספר לאמנות סיר ג'ון קאס, לונדון
2012, 2013 – מרצה אורחת, המחלקה לצורפות בצלאל
2012, 2013 – מרצה במחלקה לצורפות, בית הספר לאמנות סיר ג'ון קאס, לונדון
2004 – פרס הצטיינות, בצלאל
2004 – פרס רומי שפירו ליודאיקה
2013 – יריד עיצוב טרי תל אביב
2012 – המוזיאון היהודי של ניו יורק
2012 – מוזיאון פיצוויליאם, קיימברידג'
עדי מאירי היא עיתונאית, פרשנית לענייני משטרה, תסריטאית ויוצרת סרטים וסדרות ישראלית בתחומי המשטרה ופלילים.
בין הסדרות שיצרה: הסדרה "תיק 512" ששודרה בתאגיד כאן 11 והפכה לסדרה הדוקומנטרית הנצפית ביותר מאז הקמת התאגיד, ו"הנורמטיבים" בקשת 12. הייתה כתבת ופרשנית הפלילים של קול ישראל, ומגישה.
הגישה את התוכנית "הכל דיבורים" ברשת ב' של קול ישראל.
חשפה פרשות רבות, בהן כאלה המבקרות את מערכת אכיפת החוק בכלל ואת משטרת ישראל בפרט, וזכתה בפרסים על עבודתה.
מאירי גדלה במושב צור משה.
בילדותה למדה ריקוד ג'אז ונגינה על כינור.
כילדה הופיעה ברחבי ישראל במסגרת להקת ג'אז.
סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון על שם ארתור רופין בעמק חפר, (הנקרא כיום קריית החינוך ע"ש בן-גוריון).
סיימה לימודיה לתואר ראשון בתקשורת וממשל באוניברסיטת בר-אילן.
את שירותה בצה"ל עשתה ביחידת מודיעין צבאי, ולאחר שירותה הצבאי, עבדה בגלי צה"ל, ולאחר מכן עברה לשדר בקול ישראל ככתבת בחיפה.
מאירי סיקרה לצדו של אילן רועה את אסון המסוקים ביישוב שאר ישוב, ובעקבות הישגים עיתונאיים וחשיפות שהביאה, התמנתה לכתבת לענייני משטרה.
ב-1997 עברה לתל אביב, וסיקרה בין היתר את אסון המכבייה ואת מלחמת הכנופיות בין פרדס כץ לרמת עמידר.
מאירי חשפה לראשונה את פרשת התלונה של רקדנית הבטן שלומית שלום נגד שגריר מצרים בישראל מוחמד בסיוני, ואת המתח הדיפלומטי שנוצר בעקבות התלונה בין ישראל למצרים.
מאירי סיקרה לעומק לאורך השנים את המלחמה בין ארגוני הפשע, ובראשם יצחק אברג'יל נגד זאב רוזנשטיין, ומתחה ביקורת על המשטרה הפרקליטות ובתי המשפט על שלא פעלו יחד כדי למוטט את הארגונים שהמאבקים ביניהם גרמו למותם של חפים מפשע.
בהמשך יצרה את הסדרה הדוקומנטרית "תיק 512" על סיפור עלייתו ונפילתו של יצחק אברג'יל ומשפחות הפשע.
ב-2005 למדה משחק בסטודיו לאמניות של יורם לוינשטיין.
בעת מלחמת לבנון השנייה ליוותה מאירי את החיילים הפצועים שהגיעו לבית החולים רמב"ם בחיפה.
מ-7 בדצמבר 2014 החליפה את ירון דקל והגישה יחד עם בני טיטלבוים את התוכנית היומית "הכל דיבורים" ברשת ב' עד סגירת רשות השידור.
בשנת 2017 היא יצרה את הפודקאסט "הפליליסטית", שבו סיפורים שליוותה וסיקרה.
בין חשיפותיה הבולטות כעיתונאית: פרשת "השופט המכה", הצעת השוחד שהציע הרב פינטו לתת ניצב אפרים ברכה, פרשה עליה כתבה את הספר "אם רק היו נותנים לי לדבר', שבו העלתה ביקורת על התנהלות המשטרה ומשרד המשפטים בנושא.
מאירי כתבה שני ספרים: "יומנה של כתבת שטח" (2016) (יחד עם ברוריה אבידן בריר), ו"אם רק היו נותנים לי לדבר-סיפורו של החוקר מספר 1", (2020) שהפך לרב מכר.
כיום מאירי יוצרת סרטים וסדרות, דוקומנטריות ודרמה, ויצרה בין השאר את: "חיים בצל הפחד - סיפורו של אפי ברכה - עדים על הכוונת", "תיק 512", על עלייתם ונפילתם של ארגוני הפשע, ובראשם יצחק אברג'יל, שבה התראיינה בעצמה כמי שסיקרה את מלחמות הדמים.
בסדרה התראיין יצחק אברג'יל בעצמו, מהכלא, והיא הפכה לסדרה הדוקומנטרית הנצפית ביותר מאז הוקם התאגיד כאן 11.
הסדרה נמכרה לרשת הטלוויזיה קנאל פלוס.
פרשת "השופט המכה", החשדות נגד השר סילבן שלום, זכות השתיקה, שיטת הפעולה של האנס הסדרתי בני סלע, וקריסת תיק הרצח במועדון הברנוער.
בין הפרשיות הידועות שחשפה נמצאת פרשת השחיתות ברשות המסים בישראל.
מאז הפרסום היא מלווה את רפי רותם, קצין המודיעין, שחשף בפניה את המעשים של בכירים ברשות המיסים, במאבקו ברשויות, בטענתו שהוא זכאי לקבל הכרה כחושף שחיתויות.
במסגרת עבודתה העיתונאית יצאה נגד המשטרה, על כך שנתנה עדיפות בגלל הד בעיתונות ועליהם ציבורי, לחקירת טענות להטרדות מיניות נגד העיתונאי עמנואל רוזן, בגלל האופן המפלה שבו הדבר נעשה והמשפט הציבורי שנעשה לו – בעוד שתלונות שהוגשו במקרים רבים אחרים - לא נחקרו כלל.
מאירי זכתה בפרסי רשות השידור ו"אומ"ץ" על חשיפותיה.
במרץ 2013 החלה מאירי להגיש את התוכנית "סירנות" בערוץ הראשון, תוכנית בענייני פלילים ומשפט, ששודרה מדי שבוע בימי רביעי עד פברואר 2015.
באותה שנה השתתפה בסדרת הדוקו-דרמה "מעברים" בערוץ הראשון.
את הסדרה כתב וביים גיא אסל, יזם מנהל מחלקת הדרמה בערוץ, מיקי הרץ, והפיקה אורנה זילכה, מאירי השתתפה בסדרה כמנחה ונטלה חלק גם בהפקה.
באפריל 2016 יצרה עבור שידורי קשת את הסרט "חיים בצל הפחד-סיפורו של אפי ברכה" על קצין המשטרה תת-ניצב אפרים ברכה ששם קץ לחייו לאחר שהתלונן נגד הרב פינטו.
באוקטובר 2018 יצרה עבור שידורי קשת את הסרט "עדים על הכוונת", שבו ריאיינה עדי מדינה שעברו להתגורר במדינות זרות.
מאירי כתבה עם העיתונאית ברוריה אבידן-בריר את הספר "יומנה של כתבת שטח", בהוצאת עם עובד, המלווה את הפרשות המרכזיות שנחשפו וסוקרו על ידי מאירי לאורך השנים.
בשנת 2020 היא פרסמה ספר שני שכתבה "אם רק היו נותנים לי לדבר - סיפורו של החוקר מספר 1", בהוצאת ידיעות ספרים.
ב-2022 יצרה עבור כאן 11 את הסדרה הדוקומנטרית "תיק 512" שהפכה לסדרת הדוקו הנצפית ביותר מאז הוקם התאגיד.
באפריל 2024 יצרה את סדרת הדוקו "הנורמטיבים", על אנשים נורמטיבים הנכנסים שלא במודע לפשע.
אם רק היו נותנים לי לדבר – סיפורו של אפרים ברכה, החוקר מספר 1, 2019, הוצאת משכל ידיעות אחרונות
יומנה של כתבת שטח – הוצאת עם עובד
עדי כהן (נולדה בשנת 1985) היא אלופת ישראל בשחייה ושיאנית ישראל במשחה ל-50 מטר גב.
כהן התאמנה בקבוצת מכבי אשדוד בהדרכתו של ולדימיר סופר.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בדנקרק צרפת בסוף יולי 2000, סיימה כהן במקום שישי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 30.78 שניות.
כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא ישראלי חדש של 30.79 שניות, שיפור לשיא בן השנה של טל שפייזר (30.91 שניות) ובשלב חצי הגמר היא שיפרה את שיאה הטרי והעמידה אותו על תוצאה של 30.59 שניות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 30.57 שניות.
שיא זה החזיק מעמד כשנה ונישבר במאית השנייה על ידי אניה גוסטומלסקי (30.56 שניות).
בתחרויות השחייה של המכביה ה-16 זכתה כהן במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא מכביה חדש.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ב-2001 זכתה כהן במדליית זהב במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 30.62 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט 2002 סיימה כהן במקום 22 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 30.85 שניות ובמקום 23 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.63 דקות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט היא זכתה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:21.36 דקות, לפני דנית קמה ממכבי קריית אונו (2:22.84 דקות) וסיגל סימסולו מבני הרצליה (2:23.53 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 2003 זכתה כהן בשתי מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 30.43 שניות, אחרי אור מלצר 30.32 שניות ולפני דנית קמה (31.43 שניות) ובמשחה ל-100 מטר גב ביחד עם חברתה לאגודה ורד בורוכובסקי בשיא אישי חדש של 1:05.13 דקות ואחרי אור מלצר (1:04.78 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף יולי 2004 זכתה כהן בשתי מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 30.91 שניות, אחרי אור מלצר (30.65 שניות) ולפני סיגל סימסולו (31.13 שניות) ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:05.34 דקות, אחרי מלצר (1:04.67 דקות) ולפני סימסולו (1:05.49 דקות).
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בקריית ביאליק במרץ 2005 סיימה כהן פעמיים במקום חמישי, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 30.78 שניות ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.04 דקות.
עדי יפת פוקס (נולדה ב-14 בנובמבר 1963) היא במאית ומפיקת סרטי תעודה, כותבת ספרים ויוצרת תיאטרון ישראלית.
לימודי תואר שלישי, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אביה, זאב יפת, יליד ירושלים, היה עיתונאי בכיר ב"העולם הזה" וב"הארץ" ויושב ראש אגודת העיתונאים בתל אביב.
אמה, שושנה יפת, הייתה מפיקה בתוכנית "זהו זה!" של הטלוויזיה הלימודית.
מאז שנות התשעים הוריה כותבים ומוציאים לאור את סדרת מדריכי הנסיעות "פספורט לאירופה".
לעדי אחות, אלונה שפר-קארו, עו"ד במקצועה, מנהלת בכירה במגזר הציבורי ולשעבר מנכ"לית המשרד להגנת הסביבה.
עדי יפת פוקס אם לבת ולבן.
עדי יפת פוקס נולדה וגדלה בתל אביב ולמדה בגימנסיה העברית "הרצליה".
שירתה בצה"ל כפקידת מבצעים בחיל האוויר.
היא בוגרת תואר ראשון (באמנויות יפות) (B.F.A) בקולנוע וטלוויזיה מאוניברסיטת תל אביב (1987-1984).
במסגרת לימודיה הפיקה וביימה את סרטה התיעודי הראשון "בגובה העיניים" (תיעודי, 30 דקות)
לאחר סיום לימודיה עברה להתגורר בניו יורק לתקופה בת שש שנים (1993-1987) וסיימה תואר שני (M.S) בבית הספר לעיתונות של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק (1991).
בשנים אלה הפיקה וביימה את "My Work – Allan Wexler" (1991, 30 דקות) על האמן והיוצר הניו יורקי אלן וקסלר.
הסרט הוקרן בגלריות לאמנות בניו יורק, לוס אנג'לס ובוסטון.
סרט הגמר התיעודי שלה לאוניברסיטת קולומביה, "Great Expectations" (1991), בן השלושים דקות, עסק בקושי של נשים לשלב קריירה ואמהות.
בנוסף עבדה ב-Lennon Documentary Group, חברה שהפיקה סרטים תיעודיים עבור רשת PBS.
יפת פוקס עבדה בין היתר על "The Choise 92", סרט באורך שעתיים מסדרת Frontline של רשת PBS, אשר תיעד את הביוגרפיות של הנשיאים קלינטון ובוש ושודר מחוף לחוף, בשעת צפיית שיא, לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992.
בשנת 1993 חזרה יפת פוקס לישראל ושימשה במשך שנתיים כבמאית וכתבת בתוכניות "ערב חדש", "עובדה", "תיק תקשורת", "ספורטיווי", "מבט נשי", "יומן תרבות" ואחרות.
בשנת 2003 הייתה חברת הנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים ונטלה חלק במאבק הזכויות של היוצרים.
יפת פוקס הפיקה וביימה באופן עצמאי סרטים תיעודיים: "מוקט וארקדי" (1997) "השולחן של אפלפלד" (2004) ו"שנת הארבעים שלי" (2006).
יפת פוקס כתבה והוציאה לאור שני ספרים שנהפכו לרבי מכר: "משחקי הילדות שלנו" (2005) ו"היה לנו אוצר – רגעים של בית ישראלי בשנות השישים והשבעים" (2008).
מתחילת 2017 עולה בהבימה ההצגה "נבגדת", הפקה עצמאית אותה כתבה, ביימה והפיקה עדי יפת פוקס.
"נבגדת" היא מונודרמה בת שעה בה משחקת מירב גרובר.
החזרות נמשכו כעשרה חודשים, דניאל סלומון הלחין את המוזיקה וזיו וולושין עיצב את התאורה.
סרט הגמר התיעודי של יפת פוקס וסיגל ורדי בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב.
"בגובה העיניים" תיעד את צילומי "המקלט", סרטו העלילתי הקצר של רשיד משהראווי בהשתתפות סלים דאו ומוחמד בכרי, אשר בעשייתו לקחו חלק אנשי צוות יהודים וערבים.
הסרט הוקרן במסגרת "ברוח החופש" אירוע משותף לסינמטקים תל אביב, חיפה וירושלים ביוזמת סינמטק ירושלים והקרן החדשה לישראל בשנת 1989, השתתף בתחרות פרס מוגרבי של החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב באותה שנה וזכה במענק של מועצת התרבות והאמנות.
סרט תיעודי שיפת פוקס הפיקה וביימה באופן עצמאי.
מוקט דרבה בן השמונה עשרה הוא עולה מאתיופיה, אלוף ושיאן ישראל לנוער המתאמן לקראת אליפות העולם בריצת 10,000 מטר לנוער, מגיע ממשפחה מעוטת יכולת ומתגורר בפנימייה.
מאמנו הוא ארקדי סקלאר בן החמישים, עולה חדש מברית המועצות, שנהנה במכורתו מרווחה כלכלית ויוקרה ואימן את נבחרת האתלטיקה האוקראינית ובארץ חי בדוחק כמורה לספורט.
הסרט עוקב במשך חודשים אחר אימוניהם בישראל ובבולגריה, קשיי קליטתם בישראל, הידידות ביניהם ומתעד גם את אליפות העולם לנוער בסידני, אוסטרליה בשנת 1996. הסרט צולם בישראל, בולגריה ואוסטרליה בידי יפת פוקס ויורם מילוא.
מלחין המוזיקה הוא ערן ברון כהן.
"נמצאה פנינה תיעודית בערוץ 8. "מוקט וארקדי", סרטה הצנוע של עדי יפת-פוקס...
אימונים בתת-תנאים, יחס משפיל ומזלזל, חוסר רצינות וכל שאר הדברים שחשבתם על המוסדות האלה, אבל אף פעם לא ראיתם בעיניים".
הסרט הופק בסיוע הקרן לעידוד הפקות מקור בכבלים, נגה תקשורת, שודר בערוץ 8, הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-13 בחיפה ובסינמטק תל אביב ונרכש לשידור בארצות שונות ביניהן קרואטיה ופולין.
סרט תיעודי שיפת פוקס הפיקה וביימה באופן עצמאי אשר מספר על חייו ותהליכי כתיבתו של הסופר אהרן אפלפלד.
יפת פוקס נפגשה במשך שלוש שנים עם אפלפלד הכותב מדי בוקר בסמוך לאותו שולחן בבית הקפה בבית טיכו בירושלים.
חלק מהסרט צולם במולדובה שברומניה, שם עברה על אפלפלד ילדותו המוקדמת, לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הסרט עוסק בדמיון, זיכרון, הדחקה, זהות ויצירתיות.
תוך שהוא מתחקה אחר תהליך הכתיבה של אפלפלד עוסק הסרט בתודעה הקולקטיבית של החברה הישראלית המורכבת ברובה ממהגרים שבהגיעם ארצה נאלצו להגדיר עצמם מחדש.
אלון אבוטבול מקריא קטעים מיצירותיו של אפלפלד.
"'השולחן של אפלפלד' מעביר בצורה יפהפייה את ההומור, האופטימיות ושמחת החיים של אפלפלד, הן כסופר והן כאדם המצליח לשרוד את הזוועות כצעיר.
באותה עת זהו סרט המתאר את הפיכתה של מדינת ישראל לקולקטיב ואודות המאבק היצירתי המצפה לאלו שמסרבים להיטמע בתוכה."
הסרט פתח את אירועי תולדות חיים – פורטרטים של סופרים בהאג שבהולנד, ביוזמת ארגון יוניק, מכוני התרבות האירופיים בהולנד.
זכה בפרס ראשון בתחרות הבינלאומית "החוויה היהודית" בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2004.
הסרט הופק בסיוע ערוץ 8, קרן מקור, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי והרשות השנייה, נקנה לשידור בארצות רבות, והשתתף בפסטיבלים בינלאומיים ביניהם הוטדוקס בקנדה ואידפא בהולנד.
בישראל הוקרן בערוצים 8 ו-2. צולם בידי יפת פוקס ויורם מילוא.
ספר בפורמט אלבומי שיפת פוקס כתבה והוציאה לאור באופן עצמאי, עמית גושר צילם.
הספר המתאר ומפרט את החוקים של משחקי הרחוב הקלאסיים בהם שיחקו ילדים בארץ בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים.
בין המשחקים: מחניים, חמש אבנים, תופסת, הקפות, פרה עיוורת, אבן נייר ומספריים, חבל קפיצה, גולות, גוגואים, קלאס, שלוש מקלות, עשרים ואחת, גע גע גע ועוד.
היה לנו אוצר – רגעים של בית ישראלי בשנות השישים והשבעים (2008)
הספר מביט על חפצים יומיומיים שהיו בבתים רבים בישראל בשנות השישים והשבעים ובוחן דרכם את אורח החיים והמנטליות הישראלים.
בין הפריטים המופיעים בספר: סנדלים תנ"כיים, צידנית, תנור נפט, טרנזיסטור, אלבום בולים, טלפון חוגה, תיק אוכל לבית הספר, כובע ים מגומי, טייפ סלילים, ונטילטור, קומקום שורק, אהיל מקרמה, סקטים, קופסת שקופיות, מאפרה על רגל.
הספר היה לרב מכר (נמכרו כ-40,000 עותקים).
עדי חבשוש (נולדה ב-1 בפברואר 1987) היא שחקנית וקומיקאית ישראלית.
זוכת העונה השנייה של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים".
חבשוש נולדה וגדלה בפתח תקווה כבת זקונים, ולה שני אחים גדולים.
למדה בתיכון ברנר פתח תקווה.
בצעירותה למדה ריקוד אצל סיגי ניסן, ובשנת 2003 הייתה חלק מצוות הרקדנים של הפסטיגל.
את שירותה בצה"ל עשתה כאפסנאית טכנית.
לאחר סיום השירות הצבאי, עבדה בצוות בידור באילת, למדה במשך שלוש שנים בבית הספר לביטוי בימתי "הדרך", ובמקביל למדה משחק מול מצלמה אצל רות דייכס.
ב-2012, כשהייתה חבשוש בת 24, נפטרה אמה ממחלת הסרטן.
בשנת 2011 גילמה את סימה הספרית בקומדיה "הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן".
בשנת 2014 הופיעה חבשוש בסרטה של טליה לביא "אפס ביחסי אנוש", שבו גילמה את דמותה של החיילת שירה.
בשנים 2014 ו-2015 שיחקה את מאיה אחותו של יובל המבולבל בשתי הצגות של "הדרקון המתוק שלי".
בשנת 2016 הופיעה בסדרות "צומת מילר" (בשידורי קשת) ו"תאג"ד" (ב-yes), וכן השתתפה בסדרה בבימויו של גורי אלפי "האחיות המוצלחות שלי" ב-yes, בתפקיד ליזו מלכה בשנים 2016-2019. שיחקה גם בסדרה "תאג"ד" בתפקיד הקצינה אושר, אשר רימתה חיילים דתיים בבסיס כשטענה בפניהם שנכנסה מהם להיריון, במטרה לסחוט מהם כסף.
בשנת 2017 התארחה בעונה השלישית בסדרה "חברות".
בשנים 2017-2021 הופיעה בפרסומות ל"תמי 4" בתפקיד "סיגל הצמאה", כשלצידה השתתפה בפרסומת השנייה מיכל הקטנה, ולאחר מכן הופיעו לצידה השחקן מוני מושונוב והזמר עידן חביב.
בחנוכה בשנים 2017 ו-2018 השתתפה בפסטיגל.
בשנים 2018–2019 השתתפה בעונות 1–3 של סדרת הנעורים "כפולה" בתור "נמסיס" (אסותא/אלימור אלימלך דינר).
בין השנים 2018-2022 החלה לשחק באופן קבוע ב"צומת מילר" בתפקיד רותם, בתו של עופר, הסוכן של אדיר מילר.
ב-2019 שיחקה בסדרה "גיבור אמיתי" ב-yes.
בנוסף באותה שנה שיחקה בסדרה הקומית בצפר בתפקיד סמדר המורה לספורט ונעמה המורה לערבית.
ב-2021 גילמה את המורה אילנה בסדרה "שקשוקה".
בנוסף, הופיעה בסדרות "החנות שיש בה הכל" ו"שבאבניקים".
בשנת 2022 גילמה את השפית מעין בן-בסט בסרט "הסיפור שלנו".
בשנת 2023 השתתפה בתוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" לצידו של ארטיום ליאסקובסקי, וזכתה במקום הראשון.
בגמר החליף מתנאל קונבסקי את ליאסקובסקי אשר נפצע.
בפברואר 2024 החלה לשתף פעולה עם חברת "סלקום" במסגרת מסע פרסום חדש לסיבים, לצד הפרזנטור רן דנקר.
בנובמבר 2024 עלתה לשידור בקשת 12 סדרה בכיכובה, "בקרוב אצלי".
פרסשנהקטגוריהפרויקטמועמדותפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024שחקנית ראשית בסדרת דרמה קומית וקומדיית מצביםבקרוב אצליפרסי נבחרי השנה של פרוגי2022שחקנית אהובה בסדרת נוערשקשוקה
חבשוש רווקה ומתגוררת בפתח תקווה.
עדי טטרקו היא יזמת היי-טק ישראלית-אמריקאית, מייסדת ומנכ"לית חברת האוזז, אותה הקימה עם בעלה, אלון כהן בשנת 2009 בקליפורניה.
ב-2017 דורגה בין 5 הראשונות ברשימת הנשים העשירות בארצות הברית, שצברו את הונן כיזמיות בתחום הטכנולוגיה.
בשנת 2021 דורגה בין מאה הנשים העשירות בארצות הברית.
טטרקו סיימה תואר ביחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית ב-1996.
את אלון כהן, בעלה לימים ושותפה לייסוד האוזז, פגשה בטיול בתאילנד.
כשחזרו לישראל פתחו יחד חברה לשירותי טכנולוגיה בשם PROmis.
בשנת 1998 נישאו ועברו לגור בניו יורק.
בשנת 2001 הגיעו לעמק הסיליקון, שם מצא כהן עבודה כמהנדס באיביי.
טטרקו הקימה את "האוזז" סביב אתר אינטרנט לשיתוף קהילתי, פורום משתמשים ואיתור אנשי מקצוע בתחומי עיצוב הפנים, אדריכלות ועיצוב נוף, ללא הון אישי גבוה וללא משקיעים.
החברה זכתה להצלחה והפכה תוך מספר שנים לעסק מבטיח עם סניפים במדינות מפתח באירופה, אמריקה ואסיה.
הרעיון לייסוד האוז נבע מניסיונם של הזוג בעת שיפוץ ביתם.
במהלך השיפוץ הופתעו מכך שאין שום שירות אינטרנטי המכסה את התחום.
הם הקצו 2,000 דולר לצורך המשימה.
כהן תכנת את האתר ממטבח ביתם וטטרקו הייתה אחראית על התוכן יחד עם חבר שהיה עורך במגזין "Sunset".
בשנת 2009 עזב כהן את עבודתו באיביי לצורך פיתוח האתר.
בשנת 2017 הוערך שווי החברה בכ-4 מיליארד דולר והונה האישי בכ-300 מיליון דולר.
עדי גרוסמן (נולדה ב-22 באפריל 1995) היא ג'ודוקא עבר ישראלית, זוכת מדליית כסף באליפות אירופה בג'ודו עד גיל 23 (2016) ואלופת ישראל לשנת 2019.
גרוסמן גדלה במושב אחיטוב שבעמק חפר.
היא החלה להתאמן בג'ודו בגיל שש במועדון בבת חפר תחת הדרכתה של המאמנת בתיה אדיב.
בנוסף לג'ודו התאמנה גרוסמן גם בכדורעף, כדורסל והתעמלות קרקע ובגיל 14 החליטה להתמקד באימוני הג'ודו.
ביוני 2011 השתתפה באליפות אירופה לקדטים (עד גיל 21) שנערכה במלטה והגיעה למקום החמישי.
ביולי אותה שנה השתתפה בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך בטרבזון והגיעה למקום השביעי.
באוגוסט 2015 זכתה במדליית ארד בתחרות מסבב הגביע האירופי (ג'וניור) שנערכה בעיר דבה ברומניה.
ביוני 2016 זכתה במדליית כסף בתחרות מסבב גביע אירופה שנערכה במדריד באוקטובר אותה שנה זכתה במדליית כסף בטורניר בגלאזגו, ובנובמבר זכתה במדליית ארד בתחרות מסבב אירופה שנערכה בטאלין.
בהמשך נובמבר 2016 השתתפה גרוסמן באליפות אירופה בג'ודו עד גיל 23 שנערכה באותה שנה בתל אביב וזכתה במדליית כסף.
ב-13 ביוני 2021, הודיעה בחשבון פייסבוק שלה על פרישה מג'ודו תחרותי, בעקבות פציעות וניתוחים, שהקשו עליה להתחרות.
לאחר פרישתה ועד דצמבר 2025, אימנה בנבחרת ישראל בג'ודו, כאחראית קדטיות.
עדי זליכוב-רלוי (נולדה ב-25 באוגוסט 1980) היא סופרת, עורכת ומתרגמת ישראלית.
זליכוב רלוי היא עורכת תחום ספרות הילדים והנוער בהוצאת ידיעות ספרים.
זליכוב-רלוי נולדה וגדלה בתל אביב.
למדה בבית הספר התיכון צייטלין.
זליכוב-רלוי בוגרת תואר ראשון במשפטים ותואר שני בעיתונות ותקשורת ציבורית מאוניברסיטת בר-אילן.
בעבר ניהלה זליכוב-רלוי את המחלקה המסחרית באתר סלונה, הייתה מנהלת תוכן ודיגיטל בכירה ב"רוני ארנון תקשורת", ושימשה כעיתונאית ועורכת בליידי גלובס, nrg מעריב, סלונה ומגזינים נוספים.
זליכוב-רלוי ערכה מחקר אקדמי בתקשורת וייצוגים מגדריים, בשיתוף עם דוקטור עליזה לביא מהמחלקה לתקשורת באוניברסיטת בר-אילן.
בנוסף שימשה כעוזרת מחקר במרכז רקמן לקידום מעמד האישה, אצל דוקטור רות הלפרין-קדרי.
כיום זליכוב-רלוי כותבת קבועה במיזם הישראלי ללימוד תנ"ך: 929-תנ"ך ביחד, כותבת מדור ספרותי קבוע בעיתון "הארץ" וטור קבוע במגזין מוצש: מגזין תרבות חברה ופנאי היוצא לאור מדי שבוע, החל מאפריל 2011, על ידי מקור ראשון.
בנוסף כותבת זליכוב-רלוי טור בעיתון הילדים החודשי "אדם צעיר", ומלמדת קורסי כתיבת ספרי ילדים במכללת מנשר לאמנות.
זליכוב-רלוי מתגוררת בגבעת שמואל, נשואה לליאור, ואמא לשלושה.
אלומות של אור, ידיעות ספרים, 2026. איורים: אביאל בסיל.
עיבוד מחורז למעשיית האחים העתיקה.
צמד אחים חולקים שדה, תעלול לילי ואהבה זה לזה.
06:29 - הרגע שבו הזמן עצר מלכת, ידיעות ספרים, עריכת האסופה, 2025. מיטב הכותבים והמאיירים התקבצו יחד לאסופת טורים ואיורים מהחזית ומהעורף של אחרי ה 7.10.
טוב שם טוב, ידיעות ספרים, ספריית פיג'מה, 2024. איורים: רותם טפלו.
מעשיה מחורזת על זוג סוחרים בשוק, שק מטבעות גנוב וילדה חכמה שמוצאת פתרון מבריק במיוחד לתעלומה.
אבד כלבלב, ידיעות ספרים, 2022. איורים: אביאל בסיל.
סיפורם המחורז של ילד וכלבלב המחפשים זה את זה.
12 נשים, ידיעות ספרים, 2021. איורים: יהלי זיו.
סיפורן של 12 נשים יהודיות שעשו היסטוריה.
לימונדה, ידיעות ספרים וספריית פיג'מה, 2019. איורים: אביאל בסיל.
סיפור מחורז על צמד ילדים המחליטים להקים דוכן לימונדה שכונתי.
הספר נבחר למצעד הספרים המומלצים של משרד החינוך בשנת תשפ"א.
בנוסף, חולק בשנת תשפ"א במסגרת ספריית פיג'מה לכל גני החובה בארץ (ספר יהלום).
מרחב מוגן, ידיעות ספרים, 2019. רומן המספר את סיפורם של דיירי בניין בבית משותף.
זהו ספרה הראשון למבוגרים של זליכוב-רלוי.
חור בספינה, ידיעות ספרים, PJ library, ספריית פיג'מה, 2018. איורים: שירז פומן.
סיפורם של עשרה מלחים המשיטים יחד ספינה, ואחד מהם מחליט לקדוח בה חור.
גרסה מחורזת ומודרנית לסיפור התלמודי הממחיש את האִמרה הידועה מאת חז"ל: "כל ישראל ערבים זה בזה".
רב מכר, ספר יהלום - עם מכירה של למעלה ממאה אלף עותקים.
הספר תורגם לאנגלית ולספרדית ויצא בארצות הברית ובדרום אמריקה.
ילדג, ידיעות ספרים, 2017. איורים: אביאל בסיל.
סיפור שבמרכזו עומדת ילדה חוקרת היוצאת להרפתקה במצולות הים.
הספר נכנס אל מצעד הספרים המומלצים של משרד החינוך בשנת תש"ף.
מעשיה לנר ראשון, עם עובד, 2015. איורים: אביאל בסיל.
מעשיית חג ציורית ומחורזת לכל המשפחה.
הספר מעשיה לנר ראשון היה לרב מכר ועמד בראש מכירות הספרים במשך שבועות ארוכים.
הסיפור הזה הוא לא על חתלתולה, רנדל דה סב, ידיעות ספרים, 2025.
פיות עושות קניות, סאלי גרדנר, ידיעות ספרים, 2024.
משאית כחולה קטנה בדרך לבית הספר, אליס שרטל, ידיעות ספרים, 2022.
ג'רונימו, דייוויד וואליאמס, ידיעות ספרים, 2022
ההיפופוטם הראשון על הירח, דייוויד וואליאמס, ידיעות ספרים, 2022
לילה טוב משאית כחולה קטנה, יצא לאור בידיעות ספרים בשנת 2020
קקי של חד קרן, מאת אמה אדמס.
יצא לאור בידיעות ספרים בשנת 2019
יצא לאור בידיעות ספרים בשנת 2018
מכתב הקסם, מאת אלינור מילצ'ן.
משאית כחולה קטנה בעיר הגדולה, מאת אליס שרטל.
יצא לאור בידיעות ספרים בשנת 2017
עדי גפני היא קיאקיסטית עבר ישראלית אשר התחרתה בתחרויות ה-500 ו-1,000 מטר בקיאקים.
היא מחזיקה במדליית ארד מאליפות העולם (2002) בה זכתה לצד שותפתה לריסה פסחוביץ'.
גפני השתתפה באליפות העולם בשנת 2001 שנערכה בפוזנן שבפולין וסיימה במקום החמישי בגמר ה-1,000 מטר יחיד לאחר שסיימה עם תוצאה של 4:13.82 דקות.
באותה אליפות היא התחרתה גם במקצה האולימפי של 500 מטר אך לא העפילה לגמר.
באליפות אירופה 2002 שנערכה בסגד, הונגריה, היא סיימה במקום השישי במקצי 1,000 מטר יחיד ו-1,000 מטר זוגי לצדה של ליאור כרמי.
במאי 2002 היא זכתה במדליית ארד במקצה 1,000 מטר יחיד בתחרות מסבב הגביע העולם שנערכה במכלן, בלגיה כאשר קבעה זמן של 4:07.3 דקות.
באליפות העולם 2002 שנערכה בסביליה שבספרד היא זכתה במדליית הארד במקצה הלא אולימפי 1,000 מטר זוגי לצד שותפתה לריסה פסחוביץ' לאחר שסיימו עם תוצאה של 3:42.16 דקות.
במאי 2006 היא זכתה במדליית ארד במקצה 1,000 מטר יחיד בתחרות מסבב גביע העולם שנערכה בדיסבורג, גרמניה.
באליפות העולם באותה השנה שנערכה בסגד שבהונגריה, גפני העפילה לשלב חצי הגמר במקצה האולימפי של 500 מטר אך סיימה בו במקום השביעי ולא עלתה לגמר.
באליפות אירופה בשנת 2012 שנערכה בזאגרב שבקרואטיה, העפילה גפני לגמר מקצה ה-1000 מטר יחיד וסיימה במקום השביעי.
עדי ולפמן (נולד ב-19 בפברואר 1954), הוא מאמן שחייה בכיר ומורה לחינוך גופני.
המאמן הישראלי היחיד שזכה עם ארבע קבוצות שחייה שונות באליפות ישראל, מתוכן שלוש קבוצות (מכבי חיפה, הפועל נהריה, והפועל דולפין נתניה) כמאמן ראשי.
ולפמן נולד וגדל בהדר הכרמל בחיפה, בן בכור מבין שלושה אחים, בן למשפחת תעשיינים מקימי מפעל הבטון "ולפמן תעשיות" ואנשי מכבי חיפה.
הוא למד בית הספר הריאלי בחיפה.
בשנת 1972 התגייס לצבא ושרת בחיל הים עד 1976 (שנת קבע).
לאחר שחרורו החל ללמוד במכללה לחינוך גופני במכון וינגייט, לימודי הוראה ותואר ראשון בחינוך גופני.
בשנת 1978 סיים קורס מאמני שחייה וב-1986 סיים קורס מאמני שחייה בכירים בבית הספר למאמנים במכון וינגייט.
בשנים 1990–1991 ריכז את שנה ב' בבית הספר למאמנים.
בנובמבר 1974 אימן ולימד שחייה ילדים בקבוצת מכבי חיפה.
בשנים 1976–1978 אימן לצידו של יוסף טלקי ביחידה למחוננים בווינגייט.
בשנת 1978 עד 1979 חזר לאמן ילדים ונערים בקבוצת מכבי חיפה.
בשנים 1980–1984 הקים מחדש את מחלקת השחייה במכבי קריית ביאליק ואימן ילדים ונערים.
באוקטובר 1984 חזר לאמן בקבוצת מכבי חיפה, הפעם כמאמן ראשי עד אפריל 1990 ואיתה זכה באליפות ישראל, חורף 1990. מאפריל 1990 ועד סוף עונת 1993 אימן בקבוצת הפועל נהריה ואיתה זכה באליפות ישראל, חורף 1992.
בשנת 1999 חזר ולפמן לאמן, הפעם בדרום המדינה.
הוא אימן את קבוצת השחייה של הפועל באר שבע, כעבור כשנתיים הוא אימן בעומר (כפרי עומר וגני עומר) והעביר את שחייניו לקבוצת הפועל שחייני הנגב ושנתיים לאחר מכן העביר שוב את שחייניו, הפעם כסניף דרומי של קבוצת הפועל ירושלים, אלופת המדינה "הנצחית" עד לשנת 2010.
בשנת 2010 עבר לנתניה ושם כמאמן ראשי עבד בקבוצת הפועל דולפין נתניה עד לשנת 2015, אותה הוביל למספר אליפויות ישראל לראשונה בתולדותיה, לאחר רצף של 20 שנים שבהן זכתה קבוצתו הקודמת הפועל ירושלים.
ולפמן נשוי ואב לשלושה ילדים.
עדי לייבה הוא רופא פנימאי, נפרולוג ישראלי ומנהל ישראלי, יו"ר החברה הישראלית ליתר לחץ דם, מנהל המכון לנפרולוגיה ויתר לחץ דם ויחידת הדיאליזה בבית החולים הציבורי אסותא אשדוד.
סמנכ"ל בית החולים הציבורי אסותא אשדוד ופרופ' לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון.
במקביל לפועלו בישראל משמש פרופסור משנה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת הרווארד ורופא בכיר בבית החולים Beth Israel Lahey Health Mount Auburn Hospital שבבוסטון, ארצות הברית.
השלים את לימודי ד"ר לרפואה (MD) בהצטיינות ראויה לשבח (Summa Cum Laude) בשנת 1995 מהפקולטה לרפואה בטכניון.
לאחר סיום הסטאז' בבית החולים כרמל התגייס לצה"ל כרופא צבאי ושירת בשורת תפקידים מבצעיים, לרבות רופא אוגדת אזור יהודה ושומרון.
השתחרר משירות קבע בשנת 2018 בדרגת סגן אלוף.
בתפקידו האחרון שימש המדען הראשי, ראש ענף אקדמיה בחיל הרפואה והמפקד הצבאי של מסלול העילית צמרת.
במקביל לשירותו הצבאי השלים התמחות ברפואה פנימית במרכז הרפואי שיבא תל השומר (2004) והתמחות נוספת ברפואה פנימית בבית החולים Mount Auburn Hospital של אוניברסיטת הרווארד (2008).
בשנת 2013 השלים התמחות נוספת בנפרולוגיה ויתר לחץ דם במרכז הרפואי שיבא.
מחזיק גם בתואר מוסמך בניהול מערכות בריאות (M.H.A) מטעם אוניברסיטת בן-גוריון (2006) ובתואר עמית כבוד של איגוד הרופאים האמריקני (FACP).
היה שותף לכ-65 מחקרים שפורסמו בספרות המדעית- בעיקר בתחום לחץ הדם, הכליות והרפואה הפנימית.
נשוי לפרופסור מרב לייבה, מנהלת מחלקה המטולוגית, בית החולים האוניברסיטאי אסותא אשדוד, הפקולטה למדעי הבריאות אוניברסיטת בן-גוריון שבנגב.
פעילות בתחום לחץ הדם והכליות
פרופ' לייבה משמש החל משנת 2016 יו"ר החברה הישראלית ליתר לחץ דם.
במסגרת זו מוביל פרופ' לייבה את קביעת ההנחיות הלאומיות לאבחנה, טיפול ואיזון יתר לחץ בישראל.
בשנת 2018 מונה למנהל המכון לנפרולוגיה ויתר לחץ דם ויחידת הדיאליזה בבית החולים הציבורי אסותא אשדוד.
ערך עשרות מחקרים שהתפרסמו בספרות הרפואית המובילה בעולם שעסקו בנושאים מגוונים ובהם: דיאטה ולחץ דם גבוה, יתר לחץ דם בצעירים, הקשר בין תעסוקה ליתר לחץ דם גבוה, צורות מדידה של לחץ דם ורבים אחרים.
עדי יורמן (נולדה ב-26 ביולי 1983) היא כדורגלנית ישראלית, ששיחקה בעיקר כשוערת בליגת המכללות בארצות הברית, בליגת העל ובנבחרת ישראל ומשחקת כיום כחלוצה בליגה הארצית בקבוצת הבת של אס"א תל אביב.
במהלך הקריירה שלה כשחקנית זכתה ב-4 אליפויות וב-3 גביעי המדינה ונבחרה כשחקנית השנה בעונת 2016/2017.
עדי יורמן נולדה בקיבוץ עין שמר וגדלה ביישוב הקהילתי כוכב יאיר.
בת לחיים ומילי יורמן ואחות ללירון ושני.
בילדותה, שיחקה טניס ואף השתתפה בליגה הארצית.
בהשראת אחותה הגדולה שילבה עם הטניס את משחק הכדורעף.
למדה בתיכון גלילי כפר סבא והייתה לשחקנית מובילה במגמת הכדורעף.
בכיתה י"א העפילה עם קבוצתה לגמר אליפות בתי הספר התיכוניים בכדורעף חופים וזכתה בתואר שחקנית מצטיינת ובכיתה י"ב כיהנה כקפטנית הקבוצה והובילה אותה למעמד "גמר ליגת העל לתיכונים בשנת 2001".
במהלך אחד ממשחקי הכדורעף בכפר סבא, התגלתה יורמן על ידי מאמן נבחרת ישראל בכדורגל נשים, רוני שניידר, והחליטה לעשות הסבה מקצועית לכדורגל.
בשנת 2002 הצטרפה לקבוצת אסא תל אביב, שיחקה בעמדת חלוצה ואף זומנה להצטרף לנבחרת הנערות של ישראל.
במהלך מחנה אימונים וטורניר בינלאומי של נבחרת הנערות, עברה יורמן מעמדת חלוצה לעמדת שוערת.
בהיותה בנבחרת ישראל, קיבלה הכרה מצה"ל לשרת בחיל המודיעין בחטיבת המחקר במעמד של חיילת ספורטאית.
מספר שנים לאחר שחרורה, התקבלה ללימודי תואר ראשון במקביל למשחק בליגת המכללות האמריקאית (NAIA) ב-Northwood University שבפלורידה, ארצות הברית.
במהלך ארבע השנים ששהתה שם, הובילה יורמן את הקבוצה לארבעה תוארי אליפות מחוז TSC ולהעפלה היסטורית לאליפות הלאומית של ליגת המכללות.
זכתה בתארים אישיים רבים ונבחרה לנבחרת המחוז במספר עונות כמו גם לשחקנית ההגנה של העונה.
בנוסף לכדורגל, יורמן השתתפה בליגת המכללות בענף הטניס ואף זכתה עם הקבוצה באליפות המחוזית של ליגת המכללות.
יורמן השתייכה לנבחרת הנערות והצטרפה לנבחרת הבוגרת ב-2003. את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הנשים של ישראל ערכה ב-2003 נגד נבחרת נבחרת קזחסטן במסגרת קמפיין מוקדמות אליפות אירופה 2005. סה"כ רשמה 22 הופעות בנבחרת.
בשובה ארצה, חזרה לאס"א תל אביב וזכתה ב-4 אליפויות ו-3 גביעים.
בשנת 2011 לקחה חלק עם הקבוצה בהעפלה היסטורית לשלב 32 אחרונות באירופה במסגרת ליגת האלופות.
בעונתה האחרונה בליגת העל נבחרה לשחקנית העונה.
כיום משחקת באס"א ת"א ב' בליגה הארצית.
יורמן היא בעלת תואר ראשון במנהל עסקים.
כדורגלנית העונה במחוז TSC בליגת המכללות בארצות הברית: 2008
עדי וטורי (נולדה ב-28 ביולי 1995) היא כדורגלנית ישראלית, המשחקת לסירוגין כקשרית ומגנה שמאלית בקבוצת בנות נתניה בליגת העל בכדורגל נשים.
בעבר הייתה חניכה ומדריכה בשבט הצופים בעיר.
שירתה בצה"ל כספורטאית מצטיינת בחיל האוויר.
בשנת 2015 הוסמכה כמדריכת כושר וספורט בקמפוס שיאים.
למדה הנדסת תעשייה וניהול עם התמחות במערכות מידע במכללת רופין.
וטורי החלה לשחק כנערה בקבוצת הנערות של הפועל רעננה.
בוגרת המחזור הראשון של מגמת הכדורגל בתיכון "אביב" בעיר, איתו זכתה פעמיים באליפות הארץ בכדורגל אולמות.
קבוצת הבוגרות הראשונה שלה הייתה מכבי כפר סבא מהליגה הלאומית, אליה עברה בעונת 2012/2013, ושיחקה בשורותיה עונה אחת.
לקראת עונת 2013/2014 עברה לשורות אס"א תל אביב, שם שיחקה במשך שתי עונות, בהן זכתה בשתי אליפויות ברצף ובגביע המדינה.
בעונה שלאחר מכן עברה לשנה אחת לשחק בליגת המכללות בארצות הברית, במכללת ASA college New York.
עם שובה לישראל, עברה לשחק בבנות נתניה ל2016/2017, ובסיום העונה עזבה ושבה לקבוצת נעוריה, הפועל רעננה, לשתי עונות.
לקראת עונת 2019/2020 עברה שוב לבנות נתניה.
בין השנים 2011–2013 הייתה בסגל נבחרות ישראל עד גיל 17 ועד גיל 19. הייתה שותפה לזכיית הנבחרת במקום השני במכביה התשע עשרה.
בסך הכל לזכותה שתי הופעות בנבחרת עד גיל 19.
עדי גנון (נולד ב-8 באוקטובר 1982) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש כמפקד חטיבת גולני.
קודם לכן שימש כראש מחלקת אימונים בזרוע יבשה, מפקד חטיבת כרמלי, מפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי ומפקד גדוד 51.
גנון נולד וגדל בקריית גת.
התגייס לצה"ל בשנת 2001, ושובץ בגדוד 51 בחטיבת גולני.
בסיום הקורס שב לגדוד 51 ומונה למפקד מחלקת מרגמות בפלוגה המסייעת, ולקח חלק בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 51. לאחר מכן מונה למפקד פלחה"ן גולני.
בהמשך שירת כסגן מפקד גדוד 13 בין השנים 2013–2014, בין היתר במהלך מבצע צוק איתן.
לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של חטיבת גולני בין השנים 2015–2016.
ביולי 2016 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 51, תפקיד בו שירת עד שנת 2018. בהמשך שימש לזמן מה כמ"מ סגן מפקד חטיבת גולני.
לאחר מכן שימש כמפקד צוות 6 במכללה לפיקוד טקטי בין השנים 2018 ו-2020.
ב-21 בספטמבר 2020 הועלה גנון לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת כרמלי ולמפקד צוות בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים, תפקיד בו שירת עד ספטמבר 2022. בשנת 2022 מונה לראש מחלקת אימונים בזרוע היבשה.
ב-21 באפריל 2024 התמנה למפקד חטיבת גולני.
תחת פיקודו וכחלק ממבצע חיצי הצפון לאחר קו הגנה של 10 חודשים על יישובי הצפון בליל 1 באוקטובר נכנסו כוחות החטיבה לתמרון בתוך שטח דרום לבנון ולחמו בכפרים מארון א-ראס, עייתא א שעב וטיר חרפא.
בהמשך הגיעו עד לכפר שמע שהיה לאחד המוקדים הרחוקים ביותר שהגיע צה"ל במהלך התמרון.
כוחות סיירת גולני היו בין הכוחות היחידים שהגיעו לנהר הליטני במהלך המבצע.
בחודש אפריל 2025 נכנסה החטיבה לתמרון בדרום הרצועה.
כחלק ממבצע מרכבות גדעון החטיבה ובראשה סיירת גולני הובילה פעילות מבצעית מדויקת וממוקדת בפיקוד אוגדה 36 לאיתור ולחקר תשתית תת-קרקעית משמעותית של ארגון הטרור חמאס, במרחב בית החולים האירופאי שבחאן יונס.
התשתית שנחשפה - מתחם פיקוד ושליטה תת-קרקעי ששימש את בכירי חמאס לצורכי טרור.
במהלך הפעילות אותרו אמצעי לחימה רבים, ממצאים מודיעיניים וכן אותרה גופותו של מוחמד סינוואר ראש ארגון הזרוע הצבאית של חמאס.
גנון מתגורר בכפר ורבורג, נשוי לדנה ולהם שישה ילדים.
בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה, ותואר שני במדיניות ובמנהל ציבורי מאוניברסיטת בר-אילן.
עדי זינו (נולדה ב-2 בנובמבר 1986) היא מדבבת ושחקנית ישראלית.
זינו נולדה כעדי בן ישראל.
היא בתם של המדבבת, הזמרת והשחקנית אפי בן ישראל ושל השחקן והקומיקאי ספי ריבלין, אשר הביאו אותה לעולם מתוצאה של קשר מחוץ לנישואין.
לאחר פטירתו של ריבלין בשנת 2013, זינו סיפרה שהיא ניסתה שנים רבות ליצור איתו קשר, אך זה לא צלח.
עם זאת, לדברי ג'ודי שלום ניר מוזס, הכיר בה ריבלין ואף דאג לה מבחינה כלכלית.
ההופעה הראשונה של זינו הייתה בטלוויזיה בשנת 1991, בה השתתפה בתוכנית "מסיבת גן" בערוץ הראשון.
בהמשך כיכבה בעיבוד של "שמלת השבת של חנה'לה" שהוצג בפרפר נחמד, בפרק "ישן-חדש".
בין השנים 2001–2002, שיחקה בסדרת הטלוויזיה "שחר" בערוץ HOT3 בתפקיד גל ספיר אחותו הקטנה של שחר ספיר (איתי שגב).
אמה אפי שיחקה לצדה בסדרה בתפקיד פרידה העובדת הסוציאלית הרעה.
בין השנים 2003–2004 הייתה מנחה בתוכנית המערכונים "נקניקייה" בערוץ ניקלודיאון, בה היא גם שיחקה דמויות שונות במערכונים.
בנוסף להשתתפותה בסדרות ותוכניות טלוויזיה, זינו שיחקה במחזות הזמר "סיסי הנסיכה" את טינה ו"קטנטנות".
במהלך קריירת הדיבוב שלה דיבבה שתי דמויות מוכרות.
הראשונה היא מיסטי באנימה "פוקימון" ובסרטים "פוקימון: הסרט הראשון", "פוקימון 2000: כוחו של האחד", "חופשת הקיץ של פיקאצ'ו" ו"מבצע החילוץ של פיקאצ'ו" שמבוססים עליה.
השנייה היא בלום בסדרת ההנפשה "מועדון ווינX" ובהפקות "מועדון ווינX: ספיישלים" ו"מועדון ווינX: במעמקי הים הקסום" שמבוססים עליה.
בשנת 2011 שינתה את שם משפחתה לזינו.
היא בזוגיות ואם לשלוש בנות.
עדי לבנת (נולד ב-6 בינואר 1945) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה.
היה ממקימי סיירת דוכיפת בחטיבת הצנחנים, מפקד גדוד 932 ומפקד חטיבה 5. כיהן כמנהל אבטחת תעופה של חברת אל על בצרפת ובתחנות אל על באירופה בשירות הביטחון הכללי.
עדי לבנת נולד בתל אביב, בן יחיד לאורה, מרפאה בעיסוק, ולאהרון, נהגו של ראש הממשלה ושר החוץ, משה שרת.
גדל והתחנך אצל סבו הרב חיים מרדכי ליסמן, איש ציבור ומראשי הפלג הדתי של תנועת החרות.
בוגר בית הספר בזק בירושלים.
לבנת התגייס לצה"ל בשנת 1962, והתנדב לשייטת 13. במסגרת הכשרת הלוחם בשייטת עבר קורס מכי"ם בגדוד 50 של הצנחנים ונשאר לשרת בצנחנים.
לאחר קורס קציני חי"ר חזר לפקד על מחלקת תול"ר בגדוד 50.
יצא להשתלמות בצרפת על שִריוניות AML עם כמה קציני צנחנים בפיקודו של , ויחד הקימו את סיירת דוכיפת.
שירת בסיירת במלחמת ששת הימים, והשתתף בפריצת הציר לטרון-רמאללה בשיתוף עם סיירת חרוב.
במהלך המלחמה נפל מפקד היחידה סרן אהוד שני, אותו החליף בתפקיד אמנון ליפקין שחק.
לאחר המלחמה מונה למפקד פלוגה בגדוד 890 בפיקודו של דן שומרון, ולחם איתה בקרב כראמה.
לאחר מכן היה מדריך מחלקתי בקורס קצינים.
בהמשך היה קצין המבצעים של מפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי, בפיקודו של רפאל איתן.
לאחר מכן יצא לשליחות בת שנתיים מטעם צה"ל לקונגו הבלגית.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על כוח משימה של מרגמות 120 מ"מ וג'יפי תול"ר בחזית התעלה.
בהמשך שימש קצין המבצעים של פיקוד המרכז תחת משה לוי.
לאחר מכן היה קצין אג"ם של חטיבת הבקעה בתקופת המרדפים.
לאחר שנה של לימודים בפו"ם מונה למפקד גדוד 932 בין השנים 1978–1979. הגדוד בפיקודו מנע חדירות של מחבלים מגבול ירדן והשתתף במרדפים.
בשנת 1981 מונה למפקד חטיבה 5 והוביל אותה במלחמת לבנון הראשונה, בתפקיד זה שירת עד שנת 1983. בשנת 1983 מונה למפקד בית הספר לחי"ר עד שנת 1984. בשנת 1985 סיים את שירותו ופרש מצה"ל.
עם תום שירותו הצבאי גויס לבנת לשירות הביטחון הכללי, עבר קורס קציני ביטחון של התעופה האזרחית, וניהל את ביטחון אל על בפריז ואחר כך באירופה.
לאחר מכן ניהל את ביטחון חברת ארקיע כשלוש שנים.
עם סיום תפקידיו הביטחוניים הקים את חברת "ואקאנס" להשכרת וילות ובתי אחוזה לחופשות.
לבנת בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ובמנהל עסקים בתוכנית לה"ב אף הוא מאוניברסיטת תל אביב.