tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1985 עבר לאוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'אפל היל, והוכתר כפרופסור לכלכלה בקבוצת כנען (קיינן) שם.
הוא פרש לגמלאות בשנת 2001.
חוקר תורת המשחקים הנודע רוברט אקסלרוד קרא לאסטרטגיית המשחק הבלתי סלחנית "ההדק העגום" בשם "פרידמן", עקב מאמר שפרידמן כתב על כך בשנת 1971. ההדק העגום הוא שיטה בו נוקט שחקן במשחק לא שיתופי לפיו ינקום לעד במי שבגד בו פעם אחת ו"לחץ על ההדק" בבגידתו.
Game Theory with Applications to Economics, תורת המשחקים וישומה בכלכלה (בכרטסת ספריית אוניברסיטת בן-גוריון)
רשימת ספרי ג'יימס פרידמן, באתר כרטסת הספרייה העולמית WorldCat.
כולם ספרי לימוד אקדמיים בתחום הכלכלה ותורת המשחקים, שיצאו במהדורות רבות, וחלקם תורגם גם לספרדית.
ג'יימס גאיוס ואט היה איש ממשל אמריקאי שכיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בשנים 1981–1983. כמי שתואר לעיתים קרובות כ"אנטי-סביבתני", הוא היה אחד המינויים השנויים במחלוקת בקבינט של רונלד רייגן.
ג'יימס ואט נולד בעיירה לסק שבוויומינג, כבנם של לויס מיי (לבית ויליאמס) וויליאם גאיוס ואט.
הוא למד באוניברסיטת ויומינג, וב-1960 קיבל תואר בוגר אוניברסיטה וב-1962 תואר במשפטים.
תפקידו הפוליטי הראשון של ואט היה עוזר לסנאטור הרפובליקני מילוורד סימפסון מוויומינג, שאותו הוא הכיר דרך בנו אלן סימפסון, גם הוא לימים סנאטור וחבר בית הנבחרים.
כרפובליקני כל ימי חייו, שירת ואט כמזכיר הוועדה למשאבי טבע וכמזכיר פאנל היועצים לזיהום סביבתי של לשכת המסחר של ארצות הברית (United States Chamber of Commerce), ארגון לקידום המגזר העסקי שתומך בעיקר במועמדים רפובליקנים למשרות ציבוריות.
ב-1969 מונה ואט כסגן עוזר מזכיר הפנים לפיתוח חשמל ומים.
ב-1975 הוא מונה כסגן יושב הראש של נציבות החשמל הפדרלית.
ב-1977 היה ואט לנשיא הראשון וליועץ המשפטי של "המוסד המשפטי של המדינות ההרריות", חברת משפטית ציבורית "שמקדישה את פעילותה לחירות הפרט, זכות הקניין, ממשלה מוגבלת ואתית וחירות כלכלית".
כמה מעורכי הדין שעבדו תחת ואט במוסד זה היו לימים פקידי ממשל בכירים, כולל אן ונמן וגייל נורטון.
ב-1980 מינה הנשיא הנבחר רונלד רייגן את ואט כמזכיר הפנים בממשלו.
המינוי אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית.
תקופת כהונתו של ואט כמזכיר הפנים הייתה שנויה במחלוקת, בעיקר בשל העובדה שהוא נחשב עוין לסביבתנות, וקידם פיתוח של קרקעות פדרליות באמצעות יערנות וחוואות ואינטרסים כלכליים נוספים.
על פי המרכז למגוון ביולוגי (Center for Biological Diversity), מכל מזכיר הפנים לדורותיהם, ואט הוא המזכיר שבתקופתו נרשם המספר הנמוך ביותר של מינים המוגנים על ידי חוק המינים בסכנת הכחדה.
שיאו זה של ואט נשבר באוגוסט 2007 על ידי דירק קמפת'ורן מזכיר הפנים של ג'ורג' ווקר בוש, כאשר לא נרשם שום מין בסכנת הכחדה ב-15 החודשים הראשונים לכהונתו.
גרג וטסטון, יועץ הסביבה הראשי של ועדת האנרגיה והמסחר של בית הנבחרים בתקופת נשיאותו של רייגן, שלאחר מכן שימש כמנהל הייעוץ המשפטי של המועצה להגנה על משאבי הטבע, טען שואט היה אחד משני "המינויים הפוליטיים השנויים במחלוקת והאנטי-סביבתנים הגלויים ביותר" בהיסטוריה האמריקאית.
המינוי השני היה זה של אן גורסץ', מנהלת הסוכנות להגנת הסביבה באותה תקופה.
ואט התנגד לקבלת קרקעות פרטיות לטובת שימור.
הוא הציע ששטח של 80 מיליון אקר (320,000 קמ"ר) של קרקעות בלתי מפותחות בארצות הברית ייפתחו לקידוחים ולכרייה עד שנת 2000. השטחים שהוחכרו לכריית פחם הכפילו את עצמם פי חמישה במהלך תקופת כהונתו של ואט כמזכיר הפנים.
הוא התפאר בכך שהוא החכיר "מיליארד אקרים" (4 מילון קמ"ר) של מימי חופים, אם כי רק בחלק קטן של שטחים אלו בוצעו אי פעם קידוחים.
ואט הכריז פעם "נכרה יותר, נקדח יותר ונכרות יותר עצים".
מעת לעת הזכיר ואט את אמונתו הנוצרית הדיספרנציאליסטית כאשר דן על שיטתו בניהול הסביבה.
בדברו בפני הקונגרס, הוא אמר פעם, "אני לא יודע כמה דורות עתידיים נוכל למנות לפני הביאה השנייה, בכל מקרה עלינו להתנהל כך שנשאיר את המשאבים הנחוצים לדורות הבאים".
ציטוט מפוקפק שיוחס בטעות לוואט הוא: "אחרי שהעץ האחרון ייגדע, ישו ישוב".
גלן שירר, שכתב עבור עבור המגזין "גריסט" (Grist), ייחס הערה זו בטעות לעדות שמסר ואט בפני הקונגרס ב-1981. העיתונאי ביל מויירס, שהסתמך על המאמר בגריסט, ייחס גם הוא את האמירה לוואט.
לאחר שהתברר שאמירה זו לא נאמרה כלל, פרסם הגריסט תיקון טעות ומויירס התנצל.
מאוחר יותר פרסם ואט הצהרה כתובה, בה נאמר: "מעולם לא אמרתי זאת, לא האמנתי בזה, אפילו לא חשבתי על כך".
"אני לא מכיר אף נוצרי שמאמין או מטיף לטעות כזאת.
כתבי הקודש מצווים על שימור - שאנחנו כנוצרים נהיה משרתים זהירים של האדמה ושל המשאבים שהופקדו בידינו על ידי הבורא".
בשנים 1980–1982, קיימו להקות הביץ' בויז ושורשי העשב הופעות נפרדות ביום העצמאות של ארצות הברית במול בפני קהל רב.
באפריל 1983 אסר ואט על קיומן של ההופעות, על רקע טענתו ש"להקות רוק" שהופיעו במול ביום העצמאות ב-1981 וב-1982 עודדו שימוש בסמים ובאלכוהול, ומשכו את "האלמנטים הלא רצויים", שכתוצאה מכך שדדו את המשתתפים באירועים דומים.
לאחר מכן הודיע ואט שהזמר , ידיד ותומך של הנשיא רייגן ותורם למפלגה הרפובליקנית, יקיים הופעה ביום העצמאות של 1983 במול.
במהלך הוויכוח שהתנהל לאחר מכן, אמר סולן להקת שורשי העשב, רוב גריל, שהוא חש "עלבון חזק" מהערותיו של ואט, שאותם הוא הגדיר "שום דבר מלבד לא-אמריקאי".
חברי הביץ' בויז הצהירו שברית המועצות, שהזמינו אותם ב-1978 להופיע בלנינגרד, "כמובן...
לא חשו שהלהקה משכה אלמנטים לא רצויים".
סגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש אמר על הביץ' בויז, "הם ידידי, ואני אוהב את המוזיקה שלהם".
ואט התנצל בפני הביץ' בויז לאחר שהבין שהנשיא רייגן והגברת הראשונה ננסי רייגן היו מעריצי הלהקה.
ננסי רייגן התנצלה גם היא על דבריו של ואט.
צוות הבית הלבן העניק לוואט אגד מדבק עם חור על כך ש"ירה לעצמו ברגל".
המגזין מד פרסם רשימה של עשר מחלוקות הקשורות לוואט בעמוד הגב של גיליונו מאוקטובר 1982, תחת הכותרת "ואט...
We Worry, משחק מילים על המשפט "ממה אנחנו דואגים", What We Worry).
ברשימה צוינו בין שאר הציטוטים והפעולות של ואט, הצהרתו ש"מחלקת הפנים...
ידידת בית המשפט של תעשיית המינרלים...
בראיון ברשת הטלוויזיה בכבלים SPN, אמר ואט, "אם אתה רוצה דוגמה לכישלון הסוציאליזם, אל תלך לרוסיה, בוא לאמריקה ולך לשמורות האינדיאנים".
לאחר נאום שנשא בפני לשכת הסחר של ארצות הברית בספטמבר 1983, פרצה שערורייה על כך שוואט לגלג בנאומו על גישת ההעדפה המתקנת כאשר תיאר את צוות ההחכרה לכריית פחם של מחלקת הפנים: "יש לי שם שחור, אישה, שני יהודים ונכה.
ויש לנו גם אנשים מוכשרים".
תוך שלושה שבועות לאחר שנאמרו דברים אלו, ב-9 באוקטובר 1983, הודיע ואט על התפטרותו.
לאחר התפטרותו מתפקיד מזכיר הפנים, היה ואט שדלן מול מחלקת השיכון והפיתוח העירוני.
עשר שנים לאחר מכן הוא הוגש נגדו כתב אישום על 18 סעיפים של עדות שקר ושיבוש מהלכי משפט והוא הואשם במסירת הצהרות כוזבות בפני חבר מושבעים גדול פדרלי שחקר קבלת טובות הנאה במחלקת השיכון והפיתוח העירוני באותה תקופה.
ב-2 בינואר 1996 הודה ואט באשמה בסעיף אחד של אי מסירת מסמכים.
ב-12 במרץ אותה שנה הוא נדון לחמש שנות מאסר על תנאי, קנס של 5,000 דולר ו-500 שעות שירות לתועלת הציבור.
ג'יימס אלפרד ואן אלן היה מדען חלל אמריקאי באוניברסיטת איווה.
הוא היה גורם מרכזי בביסוס תחום המחקר המגנטוספירי בחלל.
חגורות ואן אלן נקראות על שמו, בעקבות גילויין באמצעות גלאי גייגר-מולר בלוויינים של 1958 (אקספלורר 1, אקספלורר 3 ו-פיוניר 3) במהלך השנה הגיאופיזית הבינלאומית.
ואן אלן הוביל את הקהילה המדעית בהצבת מכשירי מחקר מדעיים על לווייני חלל.
ואן אלן נולד ב-7 בספטמבר 1914 בחווה קטנה ליד מאונט פלזנט, איווה.
בילדותו, הוא הוקסם ממכשירים מכניים וחשמליים והיה קורא נלהב של מגזינים Popular Mechanics ו- Popular Science.
פעם הוא החריד את אמו על ידי בניית סליל טסלה שיצר ניצוצות באורך של מטר וגרם לשיערו להזדקף.
ואן אלן זכה במלגה שאפשרה לו להמשיך ללמוד פיזיקה גרעינית במכון קרנגי בוושינגטון הבירה, שם עסק במחקר בתחומים הבאים: גאומגנטיות, קרניים קוסמיות, פיזיקה של זוהר הקוטב ופיזיקה של האטמוספירה העליונה בכדור הארץ.
באוגוסט 1939 הצטרף ואן אלן למחלקה למגנטיות יבשתית (DTM) של מכון קרנגי בוושינגטון הבירה כעמית מחקר של קרנגי.
בקיץ 1940, הוא הצטרף למאמצי ההגנה הלאומיים של DTM עם מינויו לתפקיד מטה בוועדה הלאומית לחקר ההגנה (NDRC) בוושינגטון הבירה, שם עבד על פיתוח מרעומים פוטואלקטריים ומרעומי רדיו, שהם נפצים המגבירים את האפקטיביות של ירי נ"מ.
פרויקט נוסף של NDRC הפך מאוחר יותר לפרויקט פצצת האטום במנהטן בשנת 1941.
באפריל 1942 בעקבות הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, המחקר בתחום ההיתוך הגרעיני הועבר למעבדה החדשה לפיזיקה יישומית (APL) של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
ואן אלן עבד על שיפור העמידות של שפופרות ואקום.
העבודה ב-APL הביאה לדור חדש של נתיכי רדיו שנועדו לשיפור הגנה האווירית והתמודדות עם הפצצות חוף.
בנובמבר 1942 התגייס ואן אלן לצבא האמריקאי והתמנה כסגן בצי האמריקני.
ואן אלן שירת במשך 16 חודשים ברצף של משחתות הצי של דרום האוקיינוס השקט.
הוא הדריך קציני תותחנים וערך ניסויים על מרעומי הארטילריה שלו.
הוא היה עוזר קצין מטה בספינת הקרב USS Washington שהצליחה להתגונן מפני מתקפת קמיקזה יפנית במהלך קרב הים הפיליפיני, (19–20 ביוני 1944).
על פעולותיו באוקיינוס השקט, זכה ואן אלן בארבעה כוכבי קרב.
הוא הועלה לדרגת לוטננט קומנדר ב-1946. "שירותי כקצין בחיל הים היה החוויה המשמעתית ביותר בחיי, בפער ניכר מכל חוויה אחרת".
לאחר השחרור מהצי ב-1946, חזר ואן אלן למחקר אזרחי ב-APL.
הוא ארגן והנחה צוות באוניברסיטת ג'ונס הופקינס לביצוע ניסויים בגובה רב, תוך שימוש ברקטות V-2 שנלכדו בגרמניה בסוף מלחמת העולם השנייה.
ואן אלן החליט שנדרשת רקטת-מחקר קטנה למחקר באטמוספירה העליונה.
באותה עת פותחו הטילים Aerojet WAC Corporal ו- Bumblebee, בצי האמריקאי.
ואן אלן הציג מפרט לטיל המתאים למטרותיו ועמד בראש הוועדה ששכנעה את ממשלת ארצות הברית לייצר אותו.
הטיל נשא את השם Aerobee הטיל שוגר באמצעות ה-A-5, ב-5 במרץ 1948 מ-White Sands, ניו מקסיקו, הנושא מכשירים לחקר קרינה קוסמית, והגיע לגובה של 117.5 ק"מ.
ואן אלן נבחר ליו"ר ועדת ההיגוי של חקר האטמוספירה העליונה באמצעות V-2 ב-29 בדצמבר 1947. שם הוועדה הוסב לוועדת המחקר של האטמוספירה העליונה באמצעות רקטות ב-18 במרץ 1948; ב-29 באפריל 1948 שונה שם הוועדה שוב - הוועדה למחקר רקטות ולוויינים.
הוועדה סיימה את פעילותה ב-19 במאי 1960 וקיימה מפגש מחודש ב-2 בפברואר 1968.
ואן אלן פיתחו את הרעיון לראקון ב-1 במרץ 1949 במהלך ירי הרקטות של אירובי מספינת המחקר U.S.S.
ב-5 באפריל 1950, עזב ואן אלן את המעבדה לפיזיקה יישומית, בעקבות קבלת מלגת מחקר של קרן ג'ון סיימון גוגנהיים ועבר למעבדה הלאומית ברוקהייבן.
בשנה שלאחר מכן (1951) התמנה ואן אלן לראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת איווה.
תוך זמן קצר, גייס סטודנטים שסייעו לו במאמצים לגילוי דרכים לשיגור לוויינים חדשים לרום האטמוספירה.
ב־1952, ואן אלן הגה את רעיון שילוב בלון-רקטה - הראקון.
התקן שנשא רקטות על בלונים שהגיעו מעל מרבית האטמוספירה של כדור הארץ, בהמשך שיגר אותם למרחקים גדולים אף יותר.
הרקטות שוגרו לאחר שהבלונים הגיעו לגובה של כ־16 קילומטרים.
בכתבה שהופיעה במגזין "טיים" נכתב "לא ניתן היה לירות את 'הראקונים' של ואן אלן באיווה מחשש ששרידי הרקטות יפגעו בתושבים".
ואן אלן שכנע את משמר החופים האמריקני לאפשר לו לירות את הראקונים שלו משוברת הקרח Eastwind שהפליגה לגרינלנד.
"הבלון הראשון התרומם כראוי לגובה של 70,000 רגל, אבל הרקטה לא נורתה.
הראקון השני התנהג בדרך דומה.
ההשערה הייתה שהשילוב של קור הקיצוני וגובה רב עלולים לעצור את השעון המתזמן את הצתת הרקטות.
כדי להתמודד עם הבעיה חימם ואן אלן פחיות של מיץ תפוזים, הכניס אותן לתוך הגונדולה השלישית של הראקון ועטף את כל ההתקן בחומר מבודד.
בשנת 1953 באמצעות הראקונים והמכשור המדעי שנשאו, זוהה הרמז הראשון לחגורות קרינה המקיפות את כדור הארץ.
טכניקת הראקון הזולה הוסיפה לשמש גם את קבוצות המחקר של המשרד לחקר הימי באוניברסיטת איווה בשנים 1953–1955 ו-1957. הראקון שוגר מספינות בים באזור שבין בוסטון ל- גרינלנד.
גיליון 4 במאי 1959 של מגזין טיים זיכה את ג'יימס ואן אלן בתואר האדם האחראי להצבתה של ארצות הברית במעמד "המובילה הגדולה בהישגים מדעיים".
במאמר תואר ואן אלן "כדמות מפתח בתחרות המתנהלת במקביל למלחמה הקרה ...
היום הוא יכול להטות את מבטו לאחור ולהביט בשמיים.
מעבר לכחול החיצוני נמצאות החגורות המקיפות את כדור הארץ ומכילות קרינה מסוכנת, החגורות הנקראות על שם ואן אלן.
מעולם לא ניתן שם אדם לתכונה מלכותית יותר של כדור הארץ."
ג'יימס ואן אלן, עמיתיו, מקורביו ותלמידיו באוניברסיטת איווה המשיכו להטיס מכשירים מדעיים על רקטות, לוויינים (Explorer 52 / Hawkeye 1), וחלליות בין-פלנטריות, כולל המשימות הראשונות (תוכנית פיוניר, תוכנית מארינר, תוכנית וויאג'ר, חללית גלילאו) לכוכבי הלכת נוגה, מאדים, צדק, שבתאי, אורנוס ונפטון.
התגליות שלהם תרמו רכיבים חשובים לידע על חלקיקים אנרגטיים, פלזמה וגלי רדיו ברחבי מערכת השמש.
ואן אלן היה החוקר הראשי של מחקרים מדעיים שבוצעו בעזרת 24 לוויינים ומשימות פלנטריות.
חבר האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) (1959)
חבר החברה הפילוסופית האמריקאית (1961)
חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1964)
חבר מכובד באקדמיה למדעים של איווה (1975)
מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה (1978)
צלחת הזהב של האקדמיה האמריקאית להישגים (1988)
פרס מוזיאון האוויר והחלל הלאומי (2006)
על שמו נקראה משימת גשושיות ואן אלן של נאס"א (2019-2012)
ג'יימס ובּ השלישי הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בפינאר קרשיאקה מליגת העל הטורקית בכדורסל.
וב שיחק בבית הספר התיכון קרטיס בפטיסט באוגוסטה, ג'ורג'יה, במשך שנתיים לפני שעבר לבית הספר הווירטואלי אוקס, שם העמיד ממוצעים של 23 נקודות, תשעה ריבאונדים וחמישה אסיסטים למשחק כשנבחר ל-MVP של הקבוצה.
וב החל את קריירת כדורסל המכללות שלו במכללת צפון איידהו, במדיה הופיע בכל 31 המשחקים, ב-17 מהם פתח בחמישייה.
הוא העמיד ממוצעים של 9.2 נקודות ו-5.2 ריבאונדים למשחק ועזר לקבוצה להגיע למאזן 26–5.
בעונתו השנייה, הוא עבר לאוניברסיטת המדינה של בויסי שם העמיד ממוצעים של 15.8 נקודות, 9.1 ריבאונדים ו-1.4 חטיפות כ, והוביל את הברונקוס בשתי הקטגוריות הראשונות.
הוא נבחר שלוש פעמים לשחקן השבוע של אזור מאונטיין וסט וזכה בחמישיית העונה באזור.
ב-27 במרץ 2016 הודיע וב שיוותר על עונתו האחרונה במכללות והכריז על מועמדותו לדראפט ה-NBA.
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA 2016 הצטרף וב לפילדלפיה 76' לליגת הקיץ של ה-NBA.
ב-8 ביולי 2016 הוא חתם בסיקסרס, אך הוא נחתך ב-24 באוקטובר לאחר שהופיע בשישה משחקי קדם עונה.
חמישה ימים לאחר מכן הוא נרכש על ידי הדלאוור 87', קבוצת ליגת הפיתוח של פילדלפיה.
ב-7 במרץ 2017 הוא שוחרר מהקבוצה לאחר שנפצע בקרסול וגמר את העונה.
וב הוחתם מחדש על ידי דלאוור לעונת 2017/18.
ב-15 בינואר 2018 חתם וב על חוזה דו כיווני עם ברוקלין נטס מליגת ה-NBA, במדיה שיחק 10 משחקים וקלע 1.6 נקודות למשחק.
ב-23 באוגוסט 2018 חתם וב בטלקום בון מהבונדסליגה הגרמנית.
ב-15 בנובמבר 2019 הודיעו האיווה וולבס, קבוצת ליגת הפיתוח של מינסוטה טימברוולבס, שהם רכשו את זכויות השחקן החוזר של וב.
ב-20 בינואר 2020 קלע וב 20 נקודות, 14 ריבאונדים ושני אסיסטים מול גרינסבורו סווארם.
במדי הוולבס הוא העמיד ממוצעים של 13.8 נקודות, 8.1 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים למשחק.
ב-8 בספטמבר 2020 חתם וב בלאריסה מליגת העל היוונית.
ב-13 משחקים הוא העמיד ממוצעים של 13.3 נקודות ו-9.6 ריבאונדים למשחק.
ב-31 בינואר 2021 חתם וב במורסיה מליגת העל הספרדית עד סוף העונה.
הוא חידש את חוזהו במועדון בקיץ 2021. ב-33 משחקי ליגה במהלך עונת 2021/22 רשם וב ממוצעים של 12.1 נקודות ו-5.4 ריבאונדים למשחק.
ב-8 ביולי 2022 חתם וב לשנתיים בוולנסיה מהליגה הספרדית והיורוליג.
ב-5 ביולי 2023 חתם וב לשנתיים במכבי תל אביב מליגת העל והיורוליג.
ב-5 ביולי 2024 עזב את מכבי תל אביב.
ב-11 ביולי 2024 חתם וב בפינאר קרשיאקה מליגת העל הטורקית וליגת האלופות.
ב-23 במאי 2019 נעצרו וב וסנטר פיניקס סאנס דאז, רישון הולמס, בגין החזקת מריחואנה במדינת פלורידה.
ג'יימס וויאט (3 באוגוסט 1746 – 4 בספטמבר 1813) היה אדריכל אנגלי, מתחרה של רוברט אדם בסגנונות הנאו-קלאסיים והנאו-גותיים.
הוא נבחר לאקדמיה המלכותית לאמנויות ב-1785 והיה נשיאה מ-1805 עד 1806.
וויאט נולד ב-3 באוגוסט 1746 בוויפורד, ליד ליצ'פילד, סטפורדשייר, אנגליה.
וויאט שהה שש שנים באיטליה, 1768–1762, יחד עם ריצ'רד באגוט מסטפורדשייר, שהיה מזכירו של צ'ארלס קומפטון, הרוזן השביעי מנורת'המפטון, השגריר ברפובליקה הוונציאנית.
בוונציה למד וויאט אצל אנטוניו ויסנטיני (1688–1782) בתור שרטט וצייר אדריכלי.
ברומא הוא עשה רישומים מדודים של כיפת בזיליקת פטרוס הקדוש, "בהיותו נאלץ לשכב על גבו על סולם תלוי אופקית, ללא עריסה או מעקה, מעל חלל מפחיד של 300 רגל".
כששב לאנגליה, בחירתו כאדריכל של הפנתיאון המוצע או "Winter Ranelagh " ברחוב אוקספורד, לונדון, הביאה לו הצלחה מיידית אשר כמעט שאין שנייה לה.
אחיו סמואל היה מהמקדמים העיקריים של התוכנית, וללא ספק בזכותו, עיצוביו של אדריכל צעיר וכמעט חסר שם התקבלו בוועדה.
כאשר הפנתיאון נפתח בשנת 1772, בחירתם קיבלה מיד את אישור הציבור האופנתי: הוראס וולפול הכריז שהוא "המבנה היפה ביותר באנגליה".
מבחינה חיצונית הוא לא היה ראוי לציון, אבל האולם הקלאסי המכופה, מוקף במעברים ובקצוות אפסידליים, היה משהו חדש בחדרי כינוסים, והביא לאדריכל שלו תהילה מיידית.
העיצוב הוצג באקדמיה המלכותית, לאחר מכן הגיעו הזמנות פרטיות, בגיל 26 מצא את עצמו וויאט אדריכל ביתי אופנתי וב-27 באוגוסט 1770 חבר באקדמיה המלכותית.
נימוסיו המהוקצעים הבטיחו לו חברים וגם פטרונים בקרב הגדולים, וכאשר נשמעה שמועה שהוא עומד לעזוב את הארץ כדי להפוך לאדריכל של קתרין השנייה מרוסיה, מספרים על קבוצת אצילים אנגלים שהציעו לו תשלום ריטיינר של 1,200 פאונד רק כדי לעמוד לשירותם.
הבתים הכפריים הנאו-קלאסיים העיקריים שלו כוללים את היטון הול ליד מנצ'סטר (1772), Heveningham Hall בסאפולק (1788-99 בקירוב), ואת Castle Coole באירלנד, כמו גם Packington Hall, Staffordshire, ביתה של משפחת Levett לדורותיה, ואת דודינגטון פארק בגלוסטרשייר עבור משפחת קודרינגטון.
ב-15 בפברואר 1785 נבחר וויאט לאקדמאי של האקדמיה המלכותית, עבודת התעודה שלו הייתה ציור של המאוזוליאום של דארנלי.
וויאט נהרג ב-4 בספטמבר 1813 בתאונת כרכרה שבה נסע מעל המרלבורו דאונס עם ידידו ומעסיקו, כריסטופר בת'ל-קודרינגטון מפארק דודינגטון.
הוא הותיר אחריו אלמנה וארבעה בנים.
הבכור שבהם, בנימין דין, והצעיר, פיליפ, היו אדריכלים בולטים.
עבודתו הטובה ביותר היא פסל הברונזה של ג'ורג' השלישי ברחוב קוקספור ליד כיכר טרפלגר.
צ'ארלס, הבן השלישי, היה לזמן מה בשירות חברת הודו המזרחית בכלכותה, אך חזר לאנגליה ב-1801; לא ידוע דבר על הקריירה המאוחרת שלו.
היו לו תלמידים רבים, ביניהם: ויליאם אטקינסון ; W.
Blog; ה' בראון; ג'וזף דיקסון (אולי בנו של השרטט); ג'ון פוסטר הבן מליברפול; JM Gandy; ג' האמפרי; הנרי קיטשן; ג'יימס רייט סנדרסון; ר' סמית; תומאס וג'ון ווסטמאקוט; מ' ווין; ובניו בנג'מין ופיליפ וויאט.
מייקל גנדי ו-PJ Gandy-Deering היו גם הם במשרדו במשך זמן מה.
השרטוט הראשי של וויאט היה ג'וזף דיקסון.
לדברי פארינגטון, הוא היה איתו מאז בניית הפנתיאון.
בשנים מאוחרות יותר, הוא ביצע שינויים בפרוגמור עבור המלכה שארלוט, ומונה למודד הכללי של העבודות.
בשנת 1800 לערך, הוא הוזמן לבצע שינויים בטירת וינדזור, שהיו כנראה משמעותיים הרבה יותר אלמלא מחלתו של ג'ורג' השלישי, ובשנת 1802 הוא עיצב עבור המלך את " הארמון המבוצר המוזר " בקיו אשר היה יוצא דופן בזכות השימוש הנרחב של ברזל יצוק בבנייתו.
בין 1805 ל-1808 שיפץ וויאט את בית ווסט דין בווסט דין, ווסט סאסקס.
עבודתו של וויאט הייתה יוצאת דופן מכיוון שהיא בנויה כולה מצור, אפילו עד לפתחי הדלת והחלונות, שבדרך כלל היו מצופים באבן.
בשנת 1776, ויאט החליף את הנרי קין בתור המודד של מנזר וסטמינסטר (בשנה זו הוא מונה גם לאדריכל של אליזבת, רוזנת הום ב־Home House, אם כי הוא פוטר והוחלף על ידי רוברט אדם שנה לאחר מכן).
ב-1782 הוא הפך, בנוסף, לאדריכל של התחמושת.
עם מותו של סר וויליאם צ'יימברס הוא קיבל את תפקיד המודד הכללי ומבקר העבודות ב-1796.
וויאט הפך לאדריכל הראשי של היום, מקבל יותר עבודות ממה שהוא יכול היה למלא.
העיסוק הנרחב שלו וחובותיו למשרותיו הרשמיות הותירו לו מעט זמן לתת תשומת לב ראויה לצרכים האישיים של לקוחותיו.
כבר בשנת 1790, כשהוזמן להגיש עיצובים לבנייה מחדש של כנסיית סנט צ'אד בשרוסברי, הוא לא עמד בהתחיבויות לעיתים כה תכופות, שהוועדה "נעלבה עמוקות ופנתה למר ג'ורג' סטיוארט".
בשנת 1804, ג'פרי וויאט אמר לפרינגטון שדודו הפסיד "הרבה הזמנות גדולות" בשל הזנחה כזו.
כאשר פנה אליו לקוח חדש, הוא היה מתעניין בתחילה בהזמנה, אך כשהעבודה עמדה להתחיל הוא היה מאבד בה עניין ו"מעסיק את עצמו בעניינים מקצועיים פעוטים שאחרים יכלו לעשות".
ניהול עסקיו הרשמיים לא היה טוב יותר מיחסו ללקוחותיו הפרטיים, ואין ספק כי הרגליו חסרי האחריות של וויאט הם שהביאו לארגון מחדש של מועצת העבודות לאחר מותו.
וכתוצאה מכך, משרד המודד הופקד בידיו של מנהל פוליטי בסיוע שלושה "אדריכלים צמודים".
וויאט היה מעצב מבריק אך קליל, שעבודתו אינה מאופיינת בשום סגנון אינדיבידואלי מובהק.
חלק ניכר מעבודותיו הקלאסיות של וויאט הוא, למעשה, גרסה עדינה של סגנון האחים אדם, עם עיטורים באבן קואד ומדליונים בסגנון אטרוסקי, שבוצעו במקרים רבים על ידי הצייר ביאג'יו רבקה, שהועסק גם על ידי יריביו.
רק לקראת סוף חייו פיתחו הוא ואחיו סמואל (ולקשר איתם את אחיינו לואיס) את הסגנון החמור והקפדני של האדריכלות הביתית האופייני לסגנון וויאט במיטבו.אך בין עבודותיו המוקדמות יש כאלה (למשל שער הכנסייה והמאוזוליאום ב-Cobham) המעידים על היכרות עם Treatise on the Decorative Part of Civil Architecture של צ'מברס.
כך שלא בלתי סביר, שאילו היה נאמן יותר לטעמו האמנותי, היה ממשיך את מסורתו של צ'מברס ולא מחקה את "הטעם הירוד" של האחים אדם.
אילו ניתנה לו ההזדמנות לתכנן איזשהו בניין ציבורי גדול, ייתכן שהוא היה מוכיח עצמו כתלמיד אמיתי של צ'יימברס; אך הקריירה שלו כאדריכל ממשלתי עלתה בקנה אחד עם מלחמות נפוליאון, ומותו בטרם עת שלל ממנו השתתפות בשיפורים המטרופולינים של שלטונו של ג'ורג' הרביעי.
בינתיים, המוניטין של וויאט כיריב של רוברט אדם הואפל על ידי המוניטין שלו כאדריכל גותי.
כל אדריכל ג'ורג'יאני נקרא מדי פעם לעצב בסגנון ימי הביניים, וויאט לא היה הראשון בתחום.
עם זאת, בעוד שקודמיו רק שינו את החלקים הגבוהים שלהם על ידי הוספת ביצורים וחלונות מחודדים, וויאט הרחיק לכת וניצל עד תום את התכונות הציוריות של אדריכלות ימי הביניים על ידי קיבוץ לא סדיר והוספת מגדלים וצריחים לצלליות שלו.
האפשרויות הרומנטיות של האדריכלות הגותית מודגמות על ידי וויאט באופן המרשים ביותר במנזר פונטהיל ובאשרידג' ; ולמרות שהם בקנה מידה גס ולעיתים קרובות לא מדויקים בפרטים, בתים אלה הם בין ציוני הדרך של התחייה הגותית באנגליה.
בחייו נהנה וויאט מהמוניטין של "החיאת במדינה הזו של היופי הנשכח מזמן של האדריכלות הגותית", אך החשיבות האמיתית של עבודתו הגותית הייתה באופן שבו היא גישרה על הפער בין הגותיות הרוקוקו של אמצע המאה ה-18, לבין ימי הביניים הרציניים של תחילת המאה ה-19.
שחזורי הקתדרלות שלו נעשו בהשראת הרעיון המוטעה שכנסייה מימי הביניים צריכה להיות הומוגנית בסגנון וללא הפרעות של מסכים, אנדרטאות ושרידים בולטים אחרים מהעבר.
אך סניפי הכנסייה שהעסיקו אותו לא הבינו בנושא יותר מהאדריכל שלהם, ובמנזר וסטמינסטר לפחות הוא ביצע עבודת תיקון דחופה באופן בלתי יוצא מן הכלל.
פעילותו בסולסברי, דורהאם, הרפורד וליצ'פילד זכתה לביקורת חריפה על ידי ג'ון קרטר ב"מרדפים אחר חדשנות ארכיטקטונית", ובמידה רבה בגלל הוקעתו העיקשת של קרטר, בשנת 1796, וויאט לא הצליח להיבחר כעמית אגודת העתיקות.
עם זאת, בשנה שלאחר מכן הוא הצליח, והורשה להוסיף את הסיומת FSA לשמו ברוב של מאה עשרים ושלושה קולות.
וויאט נבחר לאקדמיה המלכותית ב-1785, ולקח חלק פעיל בפוליטיקה של האקדמיה.
בשנת 1803 הוא היה אחד מחברי המועצה שניסו להצהיר על עצמאותה של האספה הכללית של האקדמיה, וכאשר המחלוקות שנוצרו הובילו את בנג'מין וסט להתפטר מהנשיאות בשנה שלאחר מכן, היה זה וויאט שנבחר לתפוס את מקומו.
בחירתו לא אושרה רשמית על ידי המלך, ובשנה שלאחר מכן נראה שהוא השלים עם חזרתו של ווסט לתפקיד.
וויאט היה אחד ממייסדי מועדון האדריכלים ב-1791, ולעיתים ניהל את פגישותיו בטברנת Thatched House.
בשנת 1802 בנה וויאט בית חדש עבור ג'ון אגרטון, הרוזן השביעי מברידג'ווטר באחוזת אשרידג' בהרטפורדשייר, שהיא כיום בניין רשום בדרגה א'.
בשנת 1803 שכר תומאס ג'ונס את וויאט לתכנן את כנסיית הפוד סט.
בין העבודות הידועות של וויאט:
Christ Church, אוקספורד, הצדדים הצפוניים והמזרחיים של קנטרברי Quad, כולל השער 1773–1783
Brasenose College, אוקספורד, עיצב מחדש את הספרייה 80–1779
Holywell Music Room, אוקספורד, פנים משופץ 1780
חדרי האספה, צ'יצ'סטר, סאסקס, 1783
ווסטר קולג', אוקספורד, פנים הקפלה והאולם 1783, הקפלה עוצבה מחדש על ידי ויליאם בורגס
רויאל ארסנל, וולוויץ', מבנים שונים עבור מועצת החימושים, 1783–1807
אוריאל קולג', אוקספורד, הספרייה ושינויים בחדרי הפרובוסט 91–1788
בית העירייה של ליברפול, פנים 1783–1813
ניו קולג', אוקספורד, שינויים באולם, הקפלה והספרייה 94–1789
מכללת מרטון, אוקספורד, בניה מחדש של האולם 1790–1794, שוב נבנה מחדש על ידי סר ג'ורג' גילברט סקוט 1872-4
Lincoln's Inn, לונדון, תיקונים לגג הקפלה בשנת 1791
Balliol College, אוקספורד, בניה מחדש של האולם ועיצוב מחדש של הספרייה ב-1792
האקדמיה הצבאית המלכותית, וולוויץ', 1796–1805
צריפי הארטילריה המלכותיים, וולוויץ', 1796-7
ארמון וסטמינסטר, שחזור בית הלורדים 1800–1813, נשרף 1834
בית העירייה ריפון, יורקשייר, 1801
כלא ספסל המלך, לונדון, שיקום ושינויים 1803–1804, נהרס
כלא מרשלסי, לונדון, שיקום ושינויים 1803–1805, נהרס
קסרקטין פנהאם, ניוקאסל על הטיין, 1804–1806
הארסנל הימי, גרייט יארמות', נורפוק 1806, נהרס ב-1829
המכללה הצבאית המלכותית, סנדהרסט, ברקשייר, 1807–12 בוצע על ידי ג'ון סנדרס ששינה את העיצוב, בעיקר באמצעות שימוש בסגנון הסדר הדורי היווני עבור האכסדרה.
בית דורסט, וויטהול, לונדון, הסבה למשרדי ממשלה 1808, נהרס
צלב השוק, Devizes, ווילטשייר, 1814
כנסיית סנט ג'יימס, בקהילה המתוכננת של מילטון עבאס, דורסט, 1774–86
קפלת סנט ג'ורג', טירת וינדזור, שינויים 1787–1790
קתדרלת סולסברי, עבודות שיקום 1787–93
כנסיית פיטר הקדוש, מנצ'סטר, 1788–94, נהרסה
מנזר מילטון, דורסט, כנסיית מנזר משוחזרת 1789–91
כנסיית איסט גרינסטד, סאסקס 1789–1813
מנזר ווסטמינסטר, לונדון, עבודות שיקום 1803
כנסיית האפוד, קרנרבונשייר, 1803, נשרפה ב-1931
קפלת הגבירה של הנרי השביעי, מנזר וסטמינסטר, שחזור 1807–13
בית ריצ'מונד, לונדון, תוספת של שני חדרים וגרם מדרגות 1782, נשרף 1791
פולי פלייס 1, לונדון, 1783, ביתו של ג'יימס וויאט עצמו, נהרס ב-1925
Lichfield House, 15 כיכר סנט ג'יימס, לונדון, שינויים בחדר האורחים 4–1791
בית מונטגיו, כיכר פורטמן 22, לונדון, תוספות 1793, הופצץ בבליץ 1940
בית המלכה (ארמון בקינגהאם), לונדון, שינויים, נבנה מחדש על ידי ג'ון נאש 1825–1830
Old Palace Kew, לונדון, תיקונים 1802–11
New Palace Kew, לונדון, 1802–11, מעולם לא הושלם בגלל שיגעונו של ג'ורג' השלישי, נהרס 8–1827
בית דבונשייר, לונדון, גרם המדרגות הבדולח 1811–12, נהרס 1924
בית קרלטון, לונדון, ספרייה שופצה בשנת 1812, נהרס
Abbeyleix House, מחוז לאוס, אירלנד 1773
Farnham House, Cavan, בערך 1777, הורחב על ידי פרנסיס ג'ונסטון, בערך 1800
בית בריינסטון, דורסט, 1778 נבנה מחדש על ידי ריצ'רד נורמן שו, 1890
Roundway House, וילטשייר, 1780, נהרס חלקית ב-1954
פארק סנינגדייל, ברקשייר, 1785, נבנה מחדש
בית Wynnstay, דנביגשייר, 1785–1788, נבנה מחדש במאה ה-19
בית אמרדאון, קילמרסדון, סומרסט, 1788
בית גרספורד, דנביגשייר, בערך 1790
טרנטהאם הול, סטפורדשייר, 1797, שופץ על ידי סר צ'ארלס בארי, נהרס באזור 1909
פארק סטוק פוגס, בקינגהמשייר, 1797–1802
מנזר וויקומב, בקינגהמשייר, בסביבות 1798
טירת נוריס, האי וייט, 1799
טירת בלוואר, לסטרשייר, 1801–1813, העבודה נמשכה תחת הכומר טי תורנטון לאחר מותו של וויאט
אשרידג', הרטפורדשייר, 1808–1813, הושלם על ידי אחיינו סר ג'פרי וויאטוויל לאחר מותו של וויאט
גשר, בית צ'יזוויק, מיוחס, 1774
קובהם הול, קנט, מאוזוליאום דארנלי, 1783
פארק ברוקלסבי, לינקולנשייר, המאוזוליאום, 1787–94
מגדל ברודוויי, מבנה הבל מבודד עבור ליידי קובנטרי, 1794
Peper Harrow, Surrey, קונסרבטוריון 1797, נהרס סביב 1913
Croome Park, Worcestershire, מבני גן שונים כולל מגדל הפנורמה, 1801
חורבה גותית, Frogmore, תאריך לא ברור
פאולי קורט, אוקספורדשייר, שינויים פנימיים 1771
בית קרישל, דורסט, שינויים פנימיים 1773
פארק צ'רלטון, וילטשייר, שינויים 1774
בית אוברי, נוטינג היל, לונדון, שינויים 1774
שרדלו, בקינגהמשייר, שינויים בספרייה ובבנייני גן (נהרס) 1774
Copped Hall, עיצוב מחדש של הספרייה באסקס, נשרף ב-1917
מנזר מילטון, דורסט, עיצוב פנים 6–1775
Belton House, לינקולנשייר, ספריה ובודואר 7–1776
Burton Constable Hall, יורקשייר, חדר הסבה מערבי ומבני מגורים בכניסה, 1776-8
בלאגדון הול, נורת'מברלנד, שינויים פנימיים 1778, מבני מגורים לפארק 1787 ואורוות 1789–91
Ragley Hall, ווריקשייר, שינויים ופנים 1780
סנדלפורד פריורי, ברקשייר, שינויים ותוספות 6–1780
פארק פישובי, הרטפורדשייר, שחזור של בית ישן יותר לאחר שריפה 4–1782
Gunton Hall, נורפוק, הרחבה 1785, נהרס חלקית
Leinster House, דבלין, עיטור הגלריה 1785
בית גודווד, סאסקס, הגדלות, כלביות ובית הגבירה האלמנה, 1787–1806
טירת פאודרהם, תוספת של חדר מוזיקה 1788
בית סוהו, ברמינגהם, שינויים, תוספות ופנים שנות ה-1790
Felbrigg Hall, נורפוק, שינויים 1791–1804
טירת אוקלנד, מחוז דורהאם, מסך גותי, שער פנימי, מסלול תהלוכות, קפלה וחדר כס כ-1795
Corsham Court, וילשייר, שינויים 1796
קריקט סנט תומאס, סומרסט, שינויים 1796–1800
טירת וינדזור, ברקשייר, שינויים ופנים 1796–1800
Canwell Hall, סטפורדשייר, הוסיפת אגפים ועיצוב פנים, 1798, נהרס 1911
פארק סווינטון, יורקשייר, אגף צפוני 1798
בית קאסיוברי, הרטפורדשייר, שינויים ותוספות 1799
Wilton House, וילטשייר, שינויים 1801–11
בולסטרוד פארק, בקינגהמשייר, 1807, נבנה מחדש על ידי בנג'מין פרי 1862
פארק סווינטון, יורקשייר, אגף דרומי 1813
Draycot House Draycot Cerne, וילטשייר, עיצוב לתקרה ובסיס לפסל חזה מאת ג'וזף ווילטון 1784
מעטים הרישומים המקוריים של וויאט שידוע שקיימים כיום, אבל בספריית RIBA יש תוכניות שלו עבור Badger Hall, Fonthill Abbey, דאונינג קולג' ו־Ashridge Park.
באקדמיה המלכותית יש ציורים למאוזוליאומים בפארק ברוקלסבי ובקובהאם הול.
אלבום של רישומים של וויאט, ברשותו של Vicomte de Noailles, מכיל עיצובים של נברשות, לפידים, אגרטלים, תוכנית של לורד קורטאון ועוד.
אלה של טירת סליין נמצאים באוסף מאריי של הספרייה הלאומית של אירלנד.
יש דיוקן של וויאט בספריית RIBA, ודיוקן בעיפרון מאת ג'ורג' דאנס נמצא בספריית האקדמיה המלכותית.
בנוסף, לגלריית הדיוקנאות הלאומית יש פסל ברונזה של וויאט מאת ג'ון צ'ארלס פליקס רוסי.
ג'יימס תומאס ווטקינס הוא במאי ותסריטאי קולנוע אנגלי, המוכר בעיקר בזכות עבודתו בסרטי אימה, בעיקר "אגם גן עדן", "הג'וב הצרפתי", "האישה בשחור" ו"אל תוציא מילה".
הוא כתב וביים את המותחן זוכה השבחים "אגם עדן", בכיכובם של מייקל פסבנדר וקלי ריילי.
הסרט זכה בפרס הסרט האימה הטוב ביותר בטקס פרסי האימפריה 2009, בפרס חבר השופטים בפסטיבל הפנטזיה סיטג'ס ובפרס הבמאי הטוב ביותר בפנטספורטו.
הוא היה מועמד לפרס דאגלס היקוקס בטקס פרסי הקולנוע העצמאי הבריטי לשנת 2008.
ווטקינס כתב תסריטים עבור האחים וורנר, וורקינג טייטל, Film4 ו-BBC Films.
מספרשנהשם הסרט בעבריתשם הסרט באנגליתתפקידיו בסרטבמאימפיקתסריטשחקן12002העין הקטנה שליMy Little Eye22007גוןGone32008אגם גן עדןEden Lake42009המדרון 2The Descent Part 22012האישה בשחורThe Woman in Black52016הג'וב הצרפתיBastille Day62024אל תוציא מילהSpeak No Evil72026פני חימרClayfaceבמאי
מספרשנהשם הסרט בעבריתשם הסרט באנגליתתפקידיו בסרטבמאימפיקתסריטשחקן12016מראה שחורהBlack Mirror22018מקמאפיהMcMafia32022תיק איפקרסThe Ipcress File
ג'יימס ווד היה קצין בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, ופוליטיקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הפדרליסטית, שכיהן כמושל וירג'יניה ה-11 בשנים 1796–1799. היה לו קשר משפחתי עם אלכסנדר וייט.
ג'יימס ווד נולד בעיר וינצ'סטר שבמחוז פרדריק, מושבת וירג'יניה כבנו של ג'יימס ווד, שהיגר למושבה ועבד כמודד עבור תומאס פיירפקס, לורד פיירפקס השישי מקמרון וסייע בהקמת העיר.
ווד התחנך על ידי מורים פרטיים והיה פעיל כמו אביו במחוז הכנסייתי המקומי, כנסיית המשיח האפיסקופלית של וינצ'סטר.
בפברואר 1760 מונה ווד כסגן פקיד בית המשפט המחוזי.
בשנים 1766–1775 הוא שירת כחבר בבית השועים של וירג'יניה.
הוא נשא לאישה את ג'יין מונקור, אך לשניים לא נולדו ילדים.
ב-1774 מונה ווד כקפטן בכוחות הצבאיים של וירג'יניה על ידי מושל המושבה הלורד דאנמור.
הוא השתתף בקרב פוינט פלזנט במהלך מלחמת הלורד דאנמור , ולאחר מכן השתתף במשא ומתן על הסכם פורט פיט מול האינדיאנים משבטי השוואני.
ב-1776 מונה ווד כלוטננט קולונל במיליציה של מחוז פרדריק.
בפברואר 1777 הוא היה למפקד הרגימנט ה-12 של וירג'יניה, ופיקד עליו במהלך מערכת פילדלפיה ו.
בסוף 1777 הוא השתכן בבית שבה התגוררה משפחתה של הנערה סאלי ויסטר , שניהלה יומן על ימי המלחמה ומהווה מקור היסטורי רב ערך, ושתיארה אותו כ"אדם ידידותי מאוד".
בספטמבר 1778 שונה שמו של הרגימנט של ווד לרגימנט השמיני של וירג'יניה, והוא מונה כמפקח הראשי על הארמייה הבריטית שנשבתה במהלך מערכת סרטוגה והועברה לשארלוטסוויל.
הוא המשיך בתפקידו זה עד שבינואר 1783 שוחרר מהשירות, אז קודם לדרגת בריגדיר גנרל במיליציה של וירג'יניה.
בשנים 1784–1796 היה ווד חבר במועצת המושל של וירג'יניה.
בבחירות לנשיאות של 1789 הוא היה חבר בחבר האלקטורים מטעם מחוז הבחירה לקונגרס הראשון של וירג'יניה.
כחבר המפלגה הפדרליסטית, נבחר ווד ב-1796 כמושל וירג'יניה ה-11, וכיהן בתפקיד עד 1799. הוא גם היה חבר בתנועה לביטול העבדות בווירג'יניה.
ג'יימס ווד נפטר בריצ'מונד ב-16 ביוני 1813. הוא נטמן בכנסיית סנט ג'ון שבעיר.
בית ספר תיכון וחטיבת ביניים במחוז פרדריק קרויים על שמו, וכן מחוז ווד שבווירג'יניה המערבית.
ג'יימס ווטסון היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית וייצג את מדינת ניו יורק.
ווטסון נולד בוודברי, מושבת קונטיקט ב-6 באפריל 1750. הוא סיים את לימודיו במכללת ייל ב-1776, והוסמך ללוטננט ברגימנט של קונטיקט.
הוא פרש כקפטן ב-1777 ולמד משפטים.
ווטסון עבר לניו יורק בשנת 1786 והפך לסוחר ברחוב ברוד 44. הוא היה חבר ב בשנים 1791, 1794–1796 והיה יושב ראש ב-1794. הוא היה חבר בסנאט של מדינת ניו יורק (המחוז הדרומי) מ-1796 עד 1798 והיה העוצר של אוניברסיטת ניו יורק מ-1795 ועד מותו.
ב-1798 נבחר ווטסון כפדרליסט לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של ג'ון סלוס הובארט וכיהן בקונגרסים ה-5 וה-6 מ-11 בדצמבר 1798 עד 19 במרץ 1800, כאשר התפטר כדי לקבל מינויו של הנשיא ג'ון אדמס לקצין הצי של נמל ניו יורק.
ווטסון נכשל בניסיונו להיבחר לסגן מושל ניו יורק ב-1801. הוא היה חבר באגודת סינסינטי ומארגן והנשיא הראשון של אגודת ניו אינגלנד של ניו יורק, מ-1805 ועד מותו ב-15 במאי 1806 בניו יורק.
הבית העירוני של ווטסון, הממוקם ברחוב סטייט 7 בניו יורק עדיין עומד על תילו ונמצא במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
זה היה גם מקום מגוריה של אליזבת אן סיטון, הקדושה הקתולית האמריקאית הראשונה.
הבית מאוכלס כיום על ידי בית הכומר של כנסיית גבירתנו של כנסיית המחרוזת הקדושה והוא חלק ממקדש סיטון.
ג'יימס וולקוט וודסוורת' הבן היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית מניו יורק.
הוא היה בנו של מבקר מדינת ניו יורק ג'יימס וולקוט וודסוורת', ונכדו של גנרל האיחוד ג'יימס ס.
וודסוורת' נולד בג'נסיאו שבניו יורק ב-12 באוגוסט 1877, והיה בנם של מבקר מדינת ניו יורק ג'יימס וולקוט וודסוורת' (1846–1926) ולואיזה (לבית טראוורס) וודסוורת' (1848–1931).
סבו וסבתו מצד אביו היו גנרל האיחוד ג'יימס ס.
וודסוורת' ומרי קרייג (לבית וורטון) וודסוורת' (1814–1874).
סבו בנה בית בגודל 13,000 רגל מרובע בג'נסיאו בשנת 1835.
וודסוורת' למד בבית הספר סנט מרקו, ולאחר מכן סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל בניו הייבן, קונטיקט בשנת 1898, שם היה חבר באחוות הגולגולת והעצמות.
לאחר ייל, הוא שירת כטוראי בצבא המתנדבים בזירת פוארטו ריקו במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד.
לאחר שעזב את הצבא, הוא נכנס לעסקי משק החי והחקלאות, תחילה בניו יורק ולאחר מכן בטקסס.
הוא נעשה פעיל בשלב מוקדם בפוליטיקה הרפובליקנית.
בשנת 1912 התמודד על תפקיד סגן מושל ניו יורק מטעם המפלגה הרפובליקנית לצד ג'וב.
ב-1914, בבחירות הישירות הראשונות לסנאט של ארצות הברית (עד 1911, הסנאטורים נבחרו על ידי בית המחוקקים של מדינת ניו יורק), הביס וודסוורת' את הדמוקרט ג'יימס וו.
ג'רארד (שגריר ארצות הברית המכהן בגרמניה) ואת הפרוגרסיבי ביינברידג' קולבי.
ב-1915 כיהן וודסוורת' כמצליף המיעוט בסנאט מכיוון שהדמוקרטים החזיקו ברוב מושבי הסנאט.
הוא נבחר מחדש ב-1920 אך הובס ב-1926 על ידי הדמוקרט רוברט פ.
בשנת 1921, וודסוורת' היה מועמד לתפקיד מזכיר המלחמה על ידי הנשיא וורן הרדינג, אך בסופו של דבר הוזז לטובת ג'ון ויקס.
וודסוורת' היה חסיד של זכויות הפרט וחשש ממה שהוא נחשב לאיום של התערבות פדרלית בחייהם הפרטיים של האמריקאים.
הוא האמין שהמטרה היחידה של חוקת ארצות הברית היא להגביל את סמכויות השלטון ולהגן על זכויות האזרחים.
מסיבה זו, הוא הצביע נגד התיקון ה-18 כשהיה בפני הסנאט.
לפני כניסת חוק היובש לתוקף, וודסוורת' חזה שיהיו הפרות נרחבות וזלזול בחוק.
באמצע שנות ה-20, וודסוורת' היה אחד מקומץ חברי קונגרס שהתבטאו בתוקף ותדיר נגד חוק היובש.
הוא היה מודאג במיוחד מכך שניתן להעמיד לדין אזרחים על ידי פקידי מדינה ופקידים פדרליים כאחד בגין הפרה אחת של חוק היובש.
זה נראה לו כסכנה כפולה, שאינה עולה בקנה אחד עם רוח החוק של התיקון החמישי.
ב-1926 הצטרף לאגודה נגד תיקון חוק היובש ונשא 131 נאומים ברחבי הארץ למען הארגון מאותה תקופה ועד לביטול החוק.
חושיו הפוליטיים ומגעיו הוכיחו ערך בביטול חוק היובש.
הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1933 עד 1951, וכמו אלטון לנון, גארט וית'רס, קלוד פפר, יו מיטשל, מתיו נילי ומגנוס ג'ונסון, הוא אחד הסנאטורים המודרניים הבודדים שכיהנו מאוחר יותר בבית הנבחרים.
בבית הנבחרים הוא התנגד להתבדלות של רבים מעמיתיו הרפובליקנים השמרנים, התנגד לחקיקה נגד לינץ' על רקע זכויות המדינה, דחה את חוקי שכר המינימום ואת רוב מדיניות הפנים של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
אף על פי שוודסוורת' מעולם לא התמודד לנשיאות, שמו הוזכר כמועמד אפשרי ב-1936 וב-1944.
ויניפרד סטנלי, נציגה מבאפלו, הודחה מחוץ לוועדת המשפט של בית הנבחרים על ידי וודסוורת' הבן שהיה אחראי על הוועדה.
סטנלי הבהירה שהיא רוצה לשמור ב"זמן שלום על הדחף והאנרגיה שנשים תרמו למלחמה".
לפיכך, בשנת 1944, סטנלי הציגה הצעת חוק למועצה הלאומית ליחסי עבודה לאסור אפליה בשכר על בסיס מין.
הסיבה של וודסוורת' הייתה התנגדותו לנשים במקום העבודה, על פי היסטוריה של בית הנבחרים של נשים בקונגרס.
ניתוח סודי מ-1943 של ועדת החוץ של בית הנבחרים מאת ישעיה ברלין עבור משרד החוץ הבריטי תיאר את וודסוורת' כ-
הוא היה עמית תורשתי של המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית והיה גם חבר של ותיקי מלחמת ארצות הברית–ספרד.
וודסוורת' היה נשוי לאליס אוולין היי (1880–1960).
היא הייתה בתו של מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ון היי תחת הנשיא תאודור רוזוולט.
דרך אחותה הלן היי ויטני, היא הייתה דודתו של ג'ון היי ויטני, שגריר ארצות הברית בבריטניה.
אליס, שהתנגדה לזכות בחירה לנשים, כיהנה כנשיאת האגודה הלאומית נגד זכות הבחירה לנשים, שגם לה התנגד וודסוורת'.
אוולין וודסוורת' (1903–1972), שנישאה לסטיוארט סימינגטון (1901-1988) ב-1924. סימינגטון היה מזכיר חיל האוויר הראשון וסנאטור דמוקרטי ממיזורי, שביקש ללא הצלחה את המועמדות הדמוקרטית לנשיאות ב-1960.
ג'יימס ג'רמיה וודסוורת' (1905–1984), שכיהן כשגריר ארצות הברית באו"ם.
וודסוורת' (1914–1970), שנישא לאלינור קתרין רוזוולט (1915–1995), בתו של הנרי לאטרוב רוזוולט, עוזר מזכיר הצי.
וודסוורת' מת ב-21 ביוני 1952 בוושינגטון הבירה.
הוא נקבר בבית הקברות טמפל היל בג'נסיאו.
דרך בתו אוולין, הוא היה סבו של ג'יימס וודסוורת' סימינגטון (נולד ב-1927), שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית ממיזורי כדמוקרטי, בין השנים 1969 ל-1977.
דרך בנו ג'יימס, הוא היה סבה של אליס וודסוורת' (1928–1998) שהתחתנה עם טרוברידג' סטרונג (1925–2001) ב-1948 בבית סבו של וודסוורת', הגנרל ג'יימס וודסוורת'.
ג'יימס וולקוט וודסוורת' היה חקלאי, חייל ומדינאי אמריקאי.
וודסוורת' נולד ב-12 באוקטובר 1846 בפילדלפיה שבפנסילבניה לגנרל ג'יימס סמואל וודסוורת' ומרי קרייג (לבית וורטון) וודסוורת'.
אחיו היו צ'ארלס פרדריק וודסוורת' וקרייג וורטון וודסוורת', אביו של קרייג וורטון וודסוורת' הבן.
אחותו הבכורה, קורנליה וודסוורת' ריצ'י אדייר התבלטה כמטריארכית של טירת גלנוואג' במחוז דניגול, אירלנד, וחוות JA הגדולה בטקסס פאנהנדל.
וודסוורת', נישאה בתחילה לארתור פוסט ב-1875, ולאחר מכן ב-1889, כאלמנה, לארתור סמית-בארי, הברון הראשון ברימור, והפכה לליידי ברימור.
סבו מצד אביו, ג'יימס וודסוורת', ואחיו של סבו, ויליאם וודסוורת', עברו מדורהאם שבקונטיקט, והיו המתיישבים המקוריים של ג'נסיאו.
הוא התחנך בבית הספר הופקינס בניו הייבן שבקונטיקט, והתכונן ללמוד באוניברסיטת ייל, אולם לא למד שם, ובמקום זאת הצטרף לצבא בשנת 1864.
ב-1864 הצטרף וודסוורת' לצבא האיחוד ושירת במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
ב-24 בינואר 1865 הוענקה לו דרגת כבוד של מייג'ור על "שירות אמיץ וראוי בקרב פייב פורקס, וירג'יניה".
וודסוורת' כיהן כחבר האספה המדינתית של ניו יורק בשנים 1878 ו-1879. מ-1 בינואר 1880 עד 31 בדצמבר 1881 כיהן כמבקר מדינת ניו יורק, לאחר שנבחר בבחירות של 1879.
הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-47 כדי למלא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של אלברידג' ג'רי לאפאם.
הוא נבחר מחדש לקונגרס ה-48, וכיהן מ-5 בדצמבר 1881 ועד 3 במרץ 1885. בשנת 1885, התמודד שוב על תפקיד מבקר המדינה אך הובס על ידי המועמד הדמוקרטי אלפרד צ'אפין.
הוא נבחר שוב בבחירות לבית הנבחרים ב-1890, וכיהן מ-4 במרץ 1891 עד 3 במרץ 1907. שמו הועלה כמועמד לתפקיד מושל ניו יורק, אך הוא לא התמודד לבסוף.
בשנת 1906 הובס על ידי פיטר א.
הוא כיהן כציר לוועידות הלאומיות הרפובליקניות של 1884 ו-1904. כמו כן, כיהן כציר בוועידת החוקה של מדינת ניו יורק משנת 1915.
ב-14 בספטמבר 1876, התחתן עם לואיז טרוורס (1848–1931), בתו של עורך הדין העשיר בניו יורק, ויליאם ר.
טראברס, ונכדתו של הסנאטור ושגריר ארצות הברית לממלכה המאוחדת רוורדי ג'ונסון.
ג'יימס וולקוט וודסוורת' הבן (1877–1952), שהפך לסנאטור והתחתן עם אליס אוולין היי, בתו של מזכיר המדינה ג'ון היי.
הארייט טראברס וודסוורת' (1881–1975), שנישאה לפלטשר הארפר, שחקן פולו וצייד שועלים שהיה נכדו של פלטשר הארפר, בשנת 1913.
וודסוורת' מת ב-24 בדצמבר 1926 בוושינגטון די.
ונקבר בבית הקברות טמפל היל בג'נסיאו, ניו יורק.
על מצבתו נכתב: "חייל במלחמת האזרחים / עובד ציבור / פטרון הספורט / חקלאי כל ימיו".
נכדו, ג'יימס ג'רמיה וודסוורת' (1905–1984), כיהן כשגריר ארצות הברית באו"ם.
הוא קיבל תואר AM לשם כבוד מאוניברסיטת ייל בשנת 1898.
בית החולים וודסוורת', התיאטרון והקפלה בבית ותיקי סוטל בלוס אנג'לס, קליפורניה, נקראים על שמו.
ג'יימס וַאוּלְס הוא מהנדס בריטי המשמש כמנהל קבוצת ויליאמס המתחרה באליפות הפורמולה 1. ואולס שימש כמנהל אסטרטגיית המרוצים של קבוצת בראון בעת הזכייה באליפות בעונת 2009. לפני המעבר לקבוצת ויליאמס היה מנהל אסטרטגיית המרוצים של קבוצת מרצדס והיה שותף לזכייה בשמונה תוארי אליפות היצרנים.
ואולס למד בבית הספר הבין-לאומי של ז'נבה וסיים את תוכנית הבגרות הבינלאומית בשנת 1997. בשנת 2000 סיים תואר ראשון במדעי המחשב באוניברסיטת מזרח אנגליה.
במהלך הלימודים פנה למספר קבוצות פורמולה 1 והציע להיעזר בידע המתמטי שלו.
כל הבקשות נדחו בטענה שידע מתמטי אינו נדרש.
חלק מהקבוצות רמזו לו שאם ברצונו להצטרף לתחום עדיף לו להתמקד בתואר בהנדסה.
בשנת 2001 סיים תואר שני בהנדסת ספורט מוטורי באוניברסיטת קרנפילד.
במהלך הלימודים יצר פרויקט שכה בפרס פרודרייב למצוינות.
הפרויקט זכה לתשומת לב מצד מספר קבוצות וואולס קיבל מספר הצעות עבודה.
ואולס התחיל את הקריירה בקבוצת בריטיש אמריקן רייסינג (BAR) והמשיך לעבוד בה גם כששינתה את שמה לקבוצת הונדה, קבוצת בראון ולבסוף מרצדס AMG.
בשנת 2009 היה מנהל האסטרטגיה של נהגי קבוצת בראון ג'נסון באטן ורובנס באריקלו.
למרות התקציב הנמוך הקבוצה ניצחה בשמונה מרוצים וזכתה באליפות הנהגים והיצרנים בעונת הבכורה של הקבוצה באליפות.
בשנת 2010 רכשה מרצדס את הקבוצה.
בשנת 2019 מונה למנהל האסטרטגיה הראשי של מרצדס והיה אחראי על אסטרטטגיית המרוצים, ניתוח הביצועים ומחלקת הסימולטורים.
יחד עם הקבוצה היה שותף בזכייה בשמונה תוארי אליפות יצרנים ברציפות ושבעה תוארי אליפות הנהגים.
בינואר 2023 עזב את קבוצת מרצדס לאחר שמונה לתפקיד מנהל קבוצת ויליאמס במקומו של יוסט קפיטו.
ג'יימס וולטר וול היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי בשנת 1863, ואחד ממנהיגי תנועת השלום בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית ובנו של הסנאטור גארט וול.
וול נולד ב-26 במאי 1820 בטרנטון שבניו ג'רזי.
הוא קיבל חינוך פרטי בפלאשינג שבקווינס, ניו יורק, והשלים את לימודיו בקולג' של ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) בשנת 1838. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1841 והחל לעסוק בעריכת דין בטרנטון.
בהמשך שימש גם כנציב לענייני פשיטת רגל.
בשנת 1847 עבר לברלינגטון, ניו ג'רזי, ובשנת 1850 נבחר לראש עיריית ברלינגטון.
באותה שנה הוצעה לו מועמדות מטעם המפלגה הדמוקרטית לקונגרס, אך הוא דחה אותה.
בשנת 1854 ניסה להיבחר ללא הצלחה לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־34.
וול תמך בג'ון ברקינרידג' בבחירות לנשיאות בשנת 1860, ולאחר מכן היה מעורב בניהול המערכתי של העיתון New York Daily News, עיתון תומך שלום שהממשלה סגרה באוגוסט 1861.
ב־12 בספטמבר 1861 דיווח הניו יורק טיימס על מעצרו של וול בחשד ל"נטיות פרישה".
בטרנטון נפוצו שמועות על מעצרים נוספים הצפויים להתרחש.
וול נכלא למשך כמה שבועות במבצר לאפאייט.
הוא שוחרר יחד עם ג'ורג' ל.
בואון ופירס באטלר (בעלה של פרנסס ("פאני") קמבל).
לאחר שחרורו, בעקבות התחייבות לנאמנות לאיחוד, פרסם וול מכתב לעורך שבו כתב:
וול, שהיה עורך עיתון, רמז בדבריו לנוכחותו של סיימון קמרון בבר של מלון קונטיננטל בפילדלפיה – אותו אדם שהורה על מעצרו.
הניו יורק טיימס פרסם את המכתב ביום השנה הראשון למהומות רחוב פראט.
וול נבחר על ידי בית המחוקקים של ניו ג'רזי מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית, כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות מותו של הסנאטור ג'ון רנשו תומסון.
הוא כיהן מ־14 בינואר ועד 3 במרץ 1863, אך נכשל בניסיון להיבחר מחדש.
וול נודע גם כפלגיאטור ספרותי חסר בושה: עמודים שלמים מתיאורי איטליה בספרו משנת 1856 "Foreign Etchings" הועתקו ללא ייחוס מספר משנת 1849, "Notes of a Two Years' Residence in Italy", מאת הסופר האירי המילטון גייל.
לאחר כהונתו שב וול לעסוק בעריכת דין בברלינגטון, וכן בפעילות ספרותית.
בשנת 1869 עבר לאליזבת, ניו ג'רזי, שם נפטר ב-9 ביוני 1872 בגיל 52. הוא נטמן בבית הקברות של כנסיית סנט מרי האפיסקופלית בברלינגטון, ניו ג'רזי.
ג'יימס אייגר וורת'י הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק 13 עונות בליגת ה-NBA.
גובהו של וורת'י 2.06 מטרים, והוא שיחק בעמדת הסמול פורוורד.
וורת'י כונה "Big game" משום שנטה להתעלות במשחקים גדולים.
קריירת הקולג'ים של וורת'י הייתה מוצלחת.
הוא שיחק באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל לצדו של מייקל ג'ורדן, וזכה עמה באליפות ב-1982. מיד לאחר מכן נבחר במקום הראשון בדראפט ה-NBA על ידי המועדון לוס אנג'לס לייקרס, ושיחק בשורותיו לאורך כל הקריירה המקצוענית שלו.
וורת'י היווה את הצלע השלישית לצד מג'יק ג'ונסון וכרים עבדול-ג'באר, וזכה עם הלייקרס בשלוש אליפויות (1985, 1987, 1988).
את החמישייה הקלאסית של הלייקרס באותה תקופה השלימו ביירון סקוט ואיי סי גרין.
וורת'י הצטיין בזריזות ומהירות, והיה ממסיימי ההתקפות המתפרצות הטוב בליגה.
לצד זאת, הוא לא הצטיין בריבאונד או בקליעה מבחוץ.
הוא נחשב לאחד השחקנים המרכזיים בשושלת שהקימה הלייקרס בשנות ה-80.
שיא הקריירה המקצוענית של וורת'י הגיע ב-1988, כאשר זכה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר ב-NBA מול דטרויט פיסטונס.
את המשחק השביעי של האליפות סיים עם מספרים מדהימים: 36 נקודות, 16 ריבאונדים ו-10 אסיסטים.
וורת'י נבחר שבע פעמים ברציפות לאולסטאר (1992–1986).
וורת'י פרש מכדורסל לאחר עונת , בעקבות פציעה בברכו.
ב-1996, לרגל ציון 50 שנים להקמתה של הליגה, נבחר לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA וב-2003 להיכל התהילה של הכדורסל.
שימש כפרשן כדורסל בערוץ הכבלים המקומי של טיים וורנר ובערוץ KCBS-TV בלוס אנג'לס.
שיחק קלינגון ב"מסע בין כוכבים: הדור הבא" בפרק "גמביט, חלק ב'".
כמו כן שיחק את עצמו בפרק של "כולם אוהבים את ריימונד".
כמו כן, בתחילת הקריירה המקצוענית שלו, בשנות השמונים, שיחק את עצמו בפרק של "ובסטר".
ב-28 בספטמבר 2015 נשכר כדי להיות עוזר מאמן הלייקרס במחלקה לפיתוח שחקנים.
היה נשוי לאנג'לה וילדר בשנים 1984–1996, ונולדו להם שתי בנות.
ב-1990, כאשר שהה בבית מלון עם קבוצתו לקראת משחק נגד יוסטון רוקטס ביוסטון, נעצר וורת'י באשמת שידול לזנות, לאחר שצלצל למכון ליווי מקומי וביקש לשלוח אליו שתי נערות ליווי (המשטרה שלחה במקום זאת שתי שוטרות סמויות).
הוא נשפט לתקופת מבחן של שנה, קנס של אלף דולר, ו-40 שעות עבודות שירות.
וורת'י ייסד קרן פילנתרופית על שמו, והוא מקדיש משאבים לתמיכה בארגוני נוער בסיכון וארגונים קהילתיים שונים בארצות הברית.
עונה קבוצה משחקים חמישייה דקות % מהשדה % לשלוש % מהקו ריבאונדים אסיסטים חטיפות חסימות נקודות ל.א.
ג'יימס בורגון ולנטיין (נולד ב-5 באוקטובר 1978) הוא מוזיקאי אמריקאי הידוע בעיקר
כגיטריסט של להקת הרוק/פופ האמריקאית מארון 5.
נולד לרוברט ושאוונה ולנטיין בלינקולן, נברסקה.
יש לו שלוש אחיות, ג'ינה, ליסה ואמנדה.
אמו היא מלכת יופי לשעבר, שהייתה מורה בבית ספר לפני שהפכה לעקרת בית בשביל לגדל את חמשת ילדיה.
הוא היה נשיא המועצה שלו בתיכון בלינקולן, נברסקה.
בנוסף לגיטרה, ולנטיין גם מנגן בכלי הקשה, ובנערותו ניגן בתזמורת ובלהקת ג'אז.
בשנת 2000, שינתה הלהקה "Happy Dog" את שמה ל-"Square" והוא עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה, שם הוא העביר שיעורי גיטרה פרטיים.
ולנטיין גם ניגן עם "Reel Big Fish", בהתחלה, כאשר הגיטריסט אהרון בארט שבר את ידו, ומאוחר יותר בשנת 2001 כאשר בארט נפגע כשנפל ממדרגות.
ולנטיין חשף תמונה מהופעה של "Reel Big Fish" בה הוא ניגן כשמארון 5 הופיעו ב-MTV Cribs.
בסופו של דבר חברי להקת "Kara's Flowers" (מארון 5 בעבר) התיידדו עם חברי להקת "Square" (בה ג'יימס היה חבר), כאשר הם החלן לחפש גיטריסט נוסף, וולנטיין פנה אליהם.
מתיחות בין חברי הלהקה "Square" עזרה להחלטה.
זמן קצר לאחר מכן, "Kara's Flowers" הפכה ל-מארון 5. בשנת 2001, ולנטיין עזב את להקת "Square" והצטרף ללהקת "Kara's Flowers", שזמן קצר אחר כך, שינתה את שמה למארון 5.
ולנטיין הוא חבר של הזמר ג'ון מאייר, שאותו פגש בשנת 1996 במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון, מסצ'וסטס.
הוא ניסה לשכנע את מאייר לעבור ללינקולן לנגן בלהקות "Lincoln blues rock", "Baby Jason " ו-"Spankers".
במופע הפתיחה לסיור של מאייר ב-2003 בקיץ עזרו להביא לחשיפה נרחבת את מארון 5.
בשנת 2002 ב-25 ביוני יצא אלבום הבכורה של מארון 5, "Songs About Jane".
חמשת הסינגלים ששוחררו ממנו במשך כשלוש שנים זכו להצלחה ברחבי העולם, והלהקה זכתה להכרה.
בשנת 2005, מארון 5 קיבלו את פרס גראמי כ"תגלית השנה".
בשנת 2003 ב-22 בינואר, הם הקליטו מיני אלבום עם שירים אקוסטיים שנקרא על שם הזמן בו הוקלט, "1.22.03.Acoustic".
בשנת 2005 ב-13 במאי בזמן הופעה חיה בסנטה ברברה, קליפורניה הם הכניסו את השירים ל-DVD שנקרא "Live – Friday the 13th".
לאחר 5 שנים הם הוציאו את אלבום האולפן השני שלהם, "It Won't Be Soon Before Long" ב-16 במאי.
ב-25 במרץ 2008 הם הוציאו אלבום הופעה חיה שני שנקרא "Live from SoHo".
ב-8 ביולי 2008, הם הוציאו אלבום הופעה חיה שלישי במספר שנקרא, "Live from Le Cabaret".
ב-21 בספטמבר 2010 הם הוציאו את אלבום האולפן השלישי שלהם, "Hands All Over".
כיום הלהקה סיימה את הקלטת אלבומה הרביעי, שעתיד לצאת לאור ב-26 ביוני.
בשנת 2001, ולנטיין ניגן עם הלהקה "Reel Big Fish" כאשר הגיטריסט המקורי נפצע.
בשנת 2006, ולנטיין ניגן באלבומו השלישי של הזמר ג'ון מאייר "Continuum" בשירים:
באותה השנה, ולנטיין ניגן לאלבומה של הזמרת ג'ני לואיס, "Rabbit Fur Coat".
בנוסף לפעילותו בלהקה, ולנטיין חבר גם בלהקה בשם "JJAMZ".
משפחתו מתגוררת כעת ביוטה, ארצות הברית.
אמו עובדת באוניברסיטת בריגהאם יאנג, אשר בבעלות כנסיית קדושי אחרית הימים.
ולנטיין אינו רואה את עצמו מורמוני פעיל.
בן דודו, צ 'רלי גארסייד, הוא הבסיסט של להקת "Border Patrol".
ג'יימס אלן ויטמור, ג'וניור היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב, פרס אמי ופרס הטוני.
היה מועמד לשני פרסי אוסקר על הופעותיו בסרטים "שדה הקרב" ו"תעשה להם את המוות, הארי".
ויטמור נולד בעיר וייט פליינס שבניו יורק לפלורנס בל ולג'יימס אלן ויטמור האב.
למד במכללה הפרטית "צ'וט רוזמרי הול" ולאחר מכן ב"אוניברסיטת ייל" שם היה חבר באחוות הגולגולת והעצמות
ויטמור שירת בתור קצין בחיל הנחתים האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה והוצב באזור תעלת פנמה.
לאחר שחזר מהמלחמה שיחק בברודוויי במחזה הצבאי "החלטת פיקוד" וקיבל על הופעתו פרס טוני לשחקן החדש הטוב ביותר.
תפקידו הראשון של ויטמור בקולנוע היה ב-1949 בדרמת המלחמה של ויליאם ולמן, "שדה הקרב", בה גילם את סמל יחידה הרגלים האמריקאית קיני.
על הופעת בכורתו קיבל ויטמור את פרס גלובוס הזהב והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ויטמור עלה על גל ההצלחה המוקדם שלו והתפרסם בדרמת המתח הקלאסית של ג'ון יוסטון "ג'ונגל האספלט" בה שיחק בעל מסעדה שמגויס להיות נהג מילוט בשוד, ובסרטים "מעל ומאחור" בתור קצין הביטחון מייג'ור ביל אונה ו"הם!" בתור שוטר משטרת ניו מקסיקו סמל בן פטרסון.
ב-1952 שיחק לצידו של מריו לנצה בסרט בגלל שאת שלי.
ב-1955 שיחק בסרט המלחמה "זעקת הקרב" לפי ספרו של לאון יוריס.
ב-1958 שיחק בדרמה "השנים הסוערות" לצדם של סנדרה די וג'ון סקסון.
שיחק בסרטים המוזיקליים "אוקלהומה!", "נשקיני קייט", "בגלל שאת שלי" (לצדו של מריו לנצה) ובדרמה הביוגרפית-מוזיקלית "סיפורו של אדי דוצ'ין".
ב-1968 שיחק בסרט המדע הבדיוני האפוקליפטי "כוכב הקופים" בתפקיד ד"ר זאיוס ראש מועצת המחוקקים.
ב-1970 גילם את סגן האדמירל ויליאם הלסי בדרמת המלחמה "טורה!
ב-1975 היה לשחקן היחיד בהיסטוריה שהועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב על סרט בו הוא היה השחקן היחיד.
היה זה על תפקידו בסרט "תעשה להם את המוות, הארי", בו גילם את נשיא ארצות הברית הארי טרומן.
ב-1994 שיחק בדרמת בית הכלא "חומות של תקווה" בתור ברוקס האטלן הספרן ואחד האסירים הוותיקים ביותר של כלא שושנק.
ב-1997 שיחק במותחן האימה "הרליק" בתפקיד ד"ר אלברט פרוק, המורה הרוחני של הביולוגית ד"ר מרגו גרין.
בשנת 2000 זכה בפרס אמי על הופעת האורח שלו בסדרת הדרמה "הפרקליטים".
ב-2001 הופיע בתור סטן קלר המוצא את התסריטאי ו"גיבור מלחמת העולם השנייה" פיטר אפלטון (ג'ים קארי) בדרמה הקומית "מג'סטיק".
ויטמור נישא והתגרש ארבע פעמים במהלך חייו: פעמיים לננסי מייגט איתה גידל את שלושת ילדיהם, פעם לשחקנית אודרה לינדלי ולבסוף לסופרת נורין נאש, לה היה נשוי עד למותו.
ויטמור, שסבל בשנותיו האחרונות מסרטן הריאה נפטר בשנת 2009 מהמחלה כשהוא בן 87 בביתו שבמאליבו.
על פי בקשתו האחרונה גופתו נשרפה ואפרו פוזר באוקיינוס השקט.
הקול הבא שאתה שומע (1950)
האישה שהיה לה הכול (1953)
כל האחים היו נועזים (1953)
מי הייתה הגברת הזאת (1960)
האקדחים של שבעת המופלאים (1969)
תעשה להם את המוות, הארי (1975)
הרפאות קיו של מארק טוויין (1985)