tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההסתערות נבלמה באש מדויקת של הצבא המצרי והכוח נסוג עם 12 הרוגים ופצועים רבים.
פלוגת הנחיתה של חיל הים תקפה את בית עפה מצפון, אך עקב התקיפה של גבעתי מדרום היו המצרים מוכנים ואבד יתרון ההפתעה.
לוחמי חיל הים הצליחו להשתלט על חלקו הצפוני של הכפר, אך עקב ההתקפות הבלתי פוסקות של המצרים ולאור העובדה שכוח גבעתי נסוג, ניתנה הוראת נסיגה.
בגלל בעיות בקשר לא קבלו כל החיילים את פקודת הנסיגה.
לבסוף החלה נסיגה בלתי מסודרת וחלק מהפצועים נשארו בשטח ונהרגו על ידי המצרים.
אבדות הנחתים בקרב זה היו 22 הרוגים, שלושה שבויים ופצועים רבים (כמעט כל הנופלים מחיל הים במלחמת העצמאות נהרגו בקרב זה).
כוחות אחרים של חטיבת גבעתי כבשו את הכפר חתה ממזרח לבית עפה.
גדוד 89 של חטיבה 8, בפיקודו של משה דיין, פרץ באותו לילה וכבש את הכפר כרתיה.
פלוגה מגדוד 53 גבעתי התארגנה בכפר ונערכה להגנה.
כיבוש כרתיה ניתק את הכוחות המצרים בכביש מג'דל-פלוג'ה.
כמו כן, ניתן היה, באמצעות כיבוש זה, לפתוח נתיב לישובי הנגב המנותקים.
היה ברור שהמצרים יעשו כל מאמץ לכבוש את כרתיה טרם ההפוגה.
במהלך כל יום המחרת נערכו התקפות בלתי פוסקות על כוחות גבעתי בכרתיה.
בהתקפה האחרונה השתתפו ארבעה טנקים ו-15 שריוניות ובעקבותן חיל רגלים שנראה שעמדו לפרוץ את מערך ההגנה.
חולית פיא"ט הצליחה להתקרב כ-40 מטר מטנק מצרי והחייל רון פלר הצליח לפגוע בו.
הטנק נעצר, בעקבות זה נסוגו שאר הכוחות המצרים והמתקפה נשברה.
בלילה האחרון שטרם ההפוגה, בין 17 ל-18 ביולי, ניסה הגדוד השמיני של חטיבת 'הנגב' לכבוש את קמפ א-שריף (מול עיר הבה"דים של ימינו), ובכך לאיים בניתוק הדרך שבין עוג'ה (ניצנה) לבאר שבע.
הגדוד נקלע לקשיי ניווט עקב ערפל, ולא הגיע ליעדו.
ההפוגה השנייה נכנסה לתוקף ב-18 ביולי בשעה 19:00. מבצע "מוות לפולש" נכשל והכוחות הישראלים לא השיגו את מטרתם.
למרות שכיבוש כרתיה פתח לכאורה דרך לישובי הנגב המנותקים, הדרך לנגב נשארה חסומה בפני ישראל עד למבצע יואב.
זאת כיוון שהמצרים הגיבו במהירות, ותפסו משלטים מדרום לכרתיה.
בנוסף, באמצעות צעד זה, המצרים פתחו נתיב לאספקה בין עיראק סואידן לפלוג'ה שזכה לכינוי: "דרך בורמה המצרית".
אברהם אילון (עורך), חטיבת גבעתי מול הפולש המצרי, הוצאת מערכות, 1963
מטכ"ל, ענף היסטוריה, תולדות מלחמת הקוממיות, הוצאת מערכות, 1959
מבצע לוט היה מבצע צבאי של חטיבת הנגב שנערך לקראת סוף מלחמת העצמאות, בין 23 ו-27 בנובמבר 1948. מטרת המבצע הייתה הרחבת תחום שליטתה של ישראל במזרח הנגב ופתיחת הדרך היבשתית לסדום שנחסמה עם פרוץ מלחמת העצמאות.
המבצע כמעט ולא כלל לחימה והאתגר העיקרי בו היה הקושי הלוגיסטי שהציבו תנאי השטח.
המבצע השיג את יעדו: אחרי שבעה חודשי ניתוק, פרק הזמן הארוך ביותר בו יישוב יהודי היה מנותק במלחמת העצמאות, חודש הקשר היבשתי עם סדום, והורחב תחום השליטה של ישראל בנגב, בצפון הערבה ובאזור ים המלח.
מקור שם המבצע בדמותו של לוט, שהתגורר בסדום עד חורבנה, כמתואר בספר בראשית.
המבצע נקרא גם מבצע 'דבמבם', על שם גרשון דובינבוים (דבמבם), מפקד בחטיבת 'הנגב', שנהרג כחודש קודם תחילתו.
חלקו המזרחי של הנגב מבאר שבע והלאה, אשר הוקצה למדינה היהודית בתוכנית החלוקה, היה שטח מדברי, הררי בחלקו, שומם מדרכים ומיישובים משמעותיים וריק כמעט מכוחות צבא.
לאחר כיבוש באר שבע במבצע יואב שאפה ישראל לנצל את ההצלחה ולהרחיב את תחום שליטתה דרומה ומזרחה מבאר שבע.
דחיפה לכך נתן דוד בן-גוריון, ראש הממשלה ושר הביטחון, אשר שם דגש מיוחד על האחיזה במרחבי הנגב.
בנוסף, בשלב זה לא עמד שום כוח צבאי משמעותי בין צה"ל ובין סדום המנותקת, וחידוש הקשר עם סדום נראה כהמשך כמעט טבעי להצלחת מבצע 'יואב'.
כהכנה להשתלטות על שטחים אלה נערכו לאחר סיום מבצע 'יואב' סיורים אוויריים ויבשתיים באותו אזור.
בין היתר, ב-3 בנובמבר 1948, יצא סיור ממונע של הגדוד השביעי של הפלמ"ח לכיוון סדום.
כוח רגלי אשר התפצל מאותו סיור פגש למחרת בראס זווירה (ראש זוהר), כוח רגלי שיצא מסדום.
פגישה זו הייתה הפעם הראשונה, מאז השבוע השני של אפריל, בה הגיעו ישראלים למגע עם המנותקים שבסדום בדרך היבשה.
סיור ממונע אחר, ובו שבעה סיירים ועשרים לוחמים, יצא מבאר שבע ב-14 בנובמבר, לראס זווירה, ומשם ברגל לסדום.
בהמשך, חצה ברכב את ואדי פוקרה (נחל צין), והגיע ב-16 בנובמבר, בשעה 01:50, למשטרת עין חוסוב (כיום עין חצבה), שנמצאה נטושה.
הסיור חזר לסדום, ועמו מידע מפורט אודות המשטרה והדרכים אליה.
מטרת המבצע הוגדרה כהרחבת הגבולות הדרומיים של ישראל לקו באר שבע-כורנוב-סדום יחד עם פתיחת דרך יבשתית בין באר שבע לסדום.
במקביל, עמדה השאיפה למנוע מן הלגיון הירדני להשיג אחיזה באותם שטחים.
הוחל בתכנון המבצע, כאשר הקושי העיקרי שבו היה הנדסי ולוגיסטי: היה צורך לפרוץ דרך לכלי רכב מבאר שבע לכורנוב (ממשית), וממעלה העקרבים לעין חוסוב עד לסדום, בשטח הררי ולא מוכר.
מן הצד הישראלי השתתפו כוחות משני גדודים של חטיבת 'הנגב' של הפלמ"ח, השביעי והתשיעי.
אלה יועדו לתפוס את מבני המשטרה בכורנוב ובעין חוסוב, ולקיים סיורים במרחב שייתפס.
בסדום המנותקת נמצא כוח בגודל מצטבר של גדוד מופחת, בקירוב, אם כי, בשל הנסיבות, ארגונו וציודו לא היו כשל גדוד.
על הכוח שבסדום הוטל לתפוס את עין בידה (כיום עין הכיכר) שבקצהו הדרומי מערבי של ים המלח.
מטוס קל של חיל האוויר ליווה את הכוחות.
מן הצד הירדני לא היו כוחות קבועים בשטח האמור.
עם זאת, כוחות של הלגיון ישבו בכפר א-סאפי שממזרח לסדום, בכרכ, ממזרח לים המלח, ובעקבה.
בעקבות כיבוש באר שבע הקימו הירדנים את "הטור הדרומי", כח ממונע שפעל במרחב הערבה ומיקש את הדרך המוליכה דרומה לעקבה בעין ע'דיאן (סמוך ליטבתה של ימינו), וכן נשלחו סיורים ירדניים למדבר יהודה.
ב-20 בנובמבר הוציא עוזי נרקיס את פקודת המבצע.
ב-23 בנובמבר 1948 יצאו סיירי הגדוד השביעי וכבשו את משטרת כורנוב ללא קרב.
בהמשך מיקשו חבלנים מן הגדוד את סביבות המשטרה.
בליל 24 בנובמבר יצאה מבאר שבע שיירה גדולה של הגדוד התשיעי בפיקוד חיים בר-לב, במבצע שכונה 'מבצע דבמבם' על שם גרשון דובנבוים.
לפנות בוקר הגיעה השיירה לכורנוב, חלק מהמשאיות נשארו בה וחלק המשיכו לכיוון מעלה עקרבים.
בהמשך הבוקר הגיעה השיירה למשטרת עין חוסוב, שנתפסה בשחר אותו הבוקר, גם היא ללא קרב, על ידי סיירים מן הגדוד התשיעי.
בבוקר 25 בנובמבר המשיכו כוחות מן השיירה דרך נחל אמציה לסדום וחידשו את הקשר עם אנשי סדום, שהיו מנותקים מזה שבעה חודשים.
אנשי סדום תפסו, בהתאם לתוכנית, את עין בידה, ופינו את המוקשים בדרך סדום-עין חוסוב.
ב-26 בנובמבר נתפסה משטרת עין יהב הנטושה.
באותו יום נהרג מהגדוד התשיעי לאחר שעלה על מוקש, בסיור בואדי ג'יב בדרך לסדום.
בימים שלאחר המבצע המשיכו סיירי הגדוד התשיעי לנוע באזור, תוך שהם נמנעים מלפתוח בקרב עם משמרות ירדניים בהם נתקלו.
בגלל בעיות העבירות, התמיד חיל האוויר בהטסת אספקה לסדום גם לאחר המבצע, עד סוף מלחמת השחרור, אם כי כמות האספקה המוטסת ירדה בהדרגה.
השטחים שנכבשו במבצע לוט שימשו כקרש קפיצה להשתלטות בהמשך על יתר שטחי הנגב והערבה עד אום רשרש (אילת) במבצע עובדה, ועל עין גדי ומצדה במבצע ייצוב.
מבצע מהדק נייר הוא שמו של מבצע שביצעו אנשי המשרד לשירותים אסטרטגיים של ממשלת ארצות הברית מיד לאחר מלחמת העולם השנייה.
מטרת המבצע הייתה לאתר ולגייס מדענים בכירים נאצים בגרמניה, בברית המועצות ובמדינות נוספות, כדי לשלב אותם במחקרים בארצות הברית, בתקופת המלחמה הקרה.
יותר מ-1600 מדענים, מהנדסים וטכנאים גרמניים בתחומים שונים מאווירונאוטיקה ועד מדעי החומר וכימיה אותרו והועברו במהלך המבצע לארצות הברית.
מדענים אלה תרמו לתוכנית החלל האמריקאית, אך גם למחקרים פסיכיאטריים כדוגמת פרויקט MKULTRA.
המדענים, שחלקם השתתפו בפשעי המלחמה של הנאצים, הביאו איתם בדרך כלל גם חברים ובני משפחה.
Box 1142. שעליו נעשה הסרט התעודי "ת"ד 1142, הנאצים הסודיים של אמריקה".
באביב 1943 החלה גרמניה במאמצים להחזיר מיחידות השדה מדענים וטכנאים כדי להשתמש בכישוריהם לצורך מחקר ופיתוח.
כדי לגייס מדענים וטכנאים, נדרש תחילה לאתר אנשים בעלי כישורים מתאימים, ובהמשך לבדוק את נאמנותם הפוליטית והאידאולוגית.
ורנר אוסנברג מאוניברסיטת הנובר, שעמד בראש ההתאחדות למחקר צבאי (Wehr Forschungsgemeinschaft), הכין רשימה של מדענים וטכנאים שעמדו בדרישות המקצועיות והפוליטיות, לצורך החזרתם לעבודה מדעית.
במרץ 1945 מצא טכנאי פולני שאריות מהרשימה שנגרסה ונזרקה לשירותים, והודות לשאריות אלו הרכיבו האמריקאים "רשימה שחורה" - שם קוד לרשימת מדענים שיועדו לחקירה, ובראשם ורנר פון בראון.
תוכניתם המקורית של האמריקאים הייתה לראיין רק חוקרי טילים, אולם בעקבות מברק שנשלח לפנטגון ב-22 במאי 1945 על ידי מייג'ור סטיוור הוחלט לשנות את התוכנית ולפנות טכנאים גרמנים ואת משפחותיהם כדי להשתמש בידע שרכשו לצורך המלחמה באוקיינוס השקט, וכן כדי למנוע את העברת הידע לידי ברית המועצות.
נוסף על מדענים המומחים בטילים ובפיזיקה גרעינית, חיפשו בעלות הברית גם מומחים בתחומי הכימיה, הרפואה והנשק ימי.
מרבית המדענים היו מדענים שהועסקו במסגרת פיתוח V-2, ואלו שוכנו עם משפחותיהם בבוואריה.
שם המבצע שהתקבל במטות המשולבים האמריקאים ב-19 ביולי 1945 היה Overcast, אך מאחר שנעשה שימוש פומבי ב"מחנה Overcast" למחנה בו שוכנו המדענים, ניתן למבצע שם הקוד "פייפרקליפ" (Paperclip).
מבצע מקביל בשם "קופסת גפרורים" ניהלו גם הקנדים.
גם ברית המועצות עשתה מאמץ להשיג את הידע הגרמני בנושא טילים.
סטלין שרגז על נפילתם של בכירי המהנדסים לידי האמריקאים אמר: "זה בלתי נסבל בהחלט.
אנו הבסנו את צבאות גרמניה הנאצית; אנו כבשנו את ברלין ופנמינדה; אך האמריקאים השיגו את מהנדסי הטילים".
מבצע לולב (משטרת חוסאן) הוא פעולת תגמול שנערכה בליל הושענא רבה תשי"ז - 25 בספטמבר 1956 בחוסאן, כפר ערבי סמוך לבית לחם ולגוש עציון.
בפעולה זו הופעל לראשונה כוח חטיבתי יחדיו בפעולת תגמול.
בפעולה פוצצה תחנת המשטרה בחוסאן.
נהרגו בו עשרה מחייליי צה"ל וכחמישים ירדנים.
ב-23 בספטמבר ירו חיילים ירדנים ממוצב סמוך למנזר מאר אליאס במשתתפי כינוס ארכאולוגי שהתקיים ברמת רחל.
כתוצאה מהירי נרצחו חמישה ונפצעו עשרות.
הממשלה הירדנית טענה כי מדובר ב"חייל משוגע", טענה שהועלתה באופן קבוע במקרים מסוג זה, ומשקיפי האו"ם אישרו את הטענה, אף זאת לא בפעם הראשונה.
למחרת, ב-24 בספטמבר, נרצחה זוהרה עומרי ואמה נפצעה ליד עין-אל באלאד שלמרגלות מושב עמינדב, ועל גופתה נמצאו סימני התעללות.
היא נורתה ואחר כך הומתה בדקירות פגיון.
לאחר מכן קטעו הרוצחים את ידה ולקחו אותה איתם לשטח ירדן.
הרמטכ"ל משה דיין העריך כי התקיפה בוצעה בידי חיילי הלגיון הערבי.
באותו היום נרצח אברהם האוזר, טרקטוריסט בן 17, בשדות קיבוץ מעוז חיים שליד בית שאן וחברו נפצע קשה.
הרוצחים היו חיילים ירדנים או מסתננים פלסטינים, שנמלטו מזרחה לירדן.
פעולות אלה הגדישו את הסאה מבחינת ישראל.
ממשלת ישראל אישרה לצה"ל לערוך פעולת תגמול ולפוצץ תחנת משטרה ירדנית באחד מהכפרים צוריף או חוסאן.
הרמטכ"ל משה דיין קבע שהפעולה תבוצע בתחנת המשטרה בחוסאן.
בפעולה השתתפו גדוד 890 של חטיבת הצנחנים, בפיקודו של רפאל איתן וגדוד נח"ל 88 של הנח"ל המוצנח, בפיקודו של מוטה גור, כוח ארטילרי ומטוס סיור.
על הפעולה כולה פיקד סא"ל אריק שרון, מפקד חטיבת הצנחנים.
מטרת הפעולה הייתה לכבוש את מבנה תחנת המשטרה בכפר חוסאן ולפוצץ אותו.
גדוד 890 נשלח לפוצץ את המשטרה ואילו גדוד 88 נשלח לכבוש את כל מוצבי הגבול הירדנים הסמוכים לתחנת המשטרה (מוצב אום קלעה, מוצב חורבת חמסה ומוצב הכפר חוסאן) על מנת לאפשר נסיגה בטוחה.
במקביל, נשלחו מספר כוחות משניים לחסום צירי גישה לתגבורות ירדניות.
הפעולה בוצעה על פי התוכנית, תוך גרימת אבדות קשות לצבא ירדן - למעלה מחמישים לגיונרים נהרגו, תחנת המשטרה ומוצבי הגבול נהרסו ונשק נלקח כשלל.
לצה"ל היו עשרה הרוגים בקרב (3 בכיבוש תחנת המשטרה, 3 מפיצוץ מטען בכוח החסימה בין נחלין לחוסאן, ו-4 במוצב אום קלעה).
בפעולה זו קיבל רב"ט משה וייס את עיטור העוז, תיאור המעשה "לאחר שמפקדו נפל בקרב, הוא קיבל את הפיקוד על המחלקה והובילה קדימה עד להשגת המשימה.
בפעולה זו נפצע והתעוור בשתי עיניו".
פעולת התגמול שלאחר משטרת חוסאן הייתה פעולת קלקיליה, ב-10 באוקטובר 1956, הגדולה והאחרונה בפעולות התגמול שקדמו למבצע סיני.
האנדרטה לחללי מבצע לולב הוקמה ממזרח למושב מבוא ביתר, בצד הכביש המוביל לבית לחם, במקום שממנו ניתן להשקיף אל משטרת חוסאן שנהרסה במבצע זה.
לימים התרחב המושב מבוא ביתר ושוליו נוגעים ברחבת האנדרטה.
האנדרטה מורכבת ממגן דוד המעוצב באבן, ועליו סמלי צה"ל והצנחנים.
היא ניצבת על במה משושה, הבנויה מאבני גיר והמוצבת במקום ממנו יצאו הלוחמים לפעולה בליל 25–26 בספטמבר 1956. האנדרטה משקיפה אל המורדות המערביים של הר חברון, וחקוקים עליה שמותיהם של עשרת הנופלים והפסוק: "מנשרים קלו מאריות גברו", ומועד נפילתם: כ"א בתשרי תשי"ז.
המשפחות השכולות וחבריהם של הנופלים יזמו את הקמת האנדרטה, והיא תוכננה ועוצבה בידי א' משעלי.
טקס גילוי האנדרטה התקיים ביום כ"ה באלול תשכ"ד (2 בספטמבר 1964).
במקום בו התמקמה חולית הפיקוד הקדמית החטיבתית בפיקודו של אריאל שרון ובנוכחות משה דיין, חודשה והוצבה האנדרטה מחדש, בסמוך לבריכת המים של היישוב.
טקס חנוכת האנדרטה המחודשת נערך ביום רביעי כ"ז טבת תשע"ג, 9 בינואר 2013.
בשנים האחרונות עורך בית ספר שדה כפר עציון טקס אזכרה לחללי הפעולה יחד עם משפחות הנופלים וחבריהם לנשק באנדרטה בתאריך הקרב, הושענא רבה, ופועל לפריצת שביל שינציח את המבצע.
מבצע ליידי הוא פשיטה שביצעה שייטת 13 של חיל הים הישראלי על נמל פורט סעיד במהלך מלחמת יום הכיפורים בלילה שבין 16 ל-17 באוקטובר 1973. בפעולה הוטבעו ארבעה כלי שיט מצרים.
שני לוחמים של שייטת 13 הוכרזו כחללים שמקום קבורתם לא נודע בעקבות המבצע, עלי קמחי ועודד אמיר.
בימים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים נחלו ספינות הטילים של חיל הים הישראלי הצלחות מול חיל הים המצרי והטביעו, במהלך קרב פורט סעיד וקרב דמייט ארבע ספינות טילים מצריות.
בעקבות כך החל הצי המצרי בים התיכון להסתגר בנמליו.
במטה חיל הים הישראלי הוחלט לתקוף את האויב בתוך בסיסו בפורט סעיד.
מעגן זה, בכניסה הצפונית לתעלת סואץ, היה בסיס קדמי לצי המצרי בים התיכון.
במעגן שהו שני סטי"לים מדגם אוסה, שני סט"רים, שני נט"קים (נחתות טנקים) וחמישה כלים אחרים.
הגנת הנמל כללה סוללות תותחים 130 מ"מ מכווני מכ"ם, תותחי 100 מ"מ, טילים נגד מטוסים, רשת פלדה נגד צוללים שהותקנה בפתחו, סיורים תכופים, ופצצות עומק.
נחתת הטנקים אח"י "אשקלון" בפיקוד חיים רז ועליה מפקד שייטת 13 סא"ל שאול זיו שפיקד על המבצע, מלווה בשתי סירות דבור, שתי סירות משמר "יתוש" ושתי סירות "סנונית" נעו מערבה והגיעו לנקודת ההורדה בחוף רומני באזור ימת ברדוויל בשעה 19:27.
מהנחתת הורדו למים שתי סירות גומי, שאליהן נרתמו שני כלי שיט תת-ימיים מסוג "חזיר".
גרירת החזירים לנמל החלה בשעה 22:00 לערך.
בסמוך לנמל שוחררו החזירים והחלו בתנועה עצמאית לתוך הנמל בשעה 23:52 כשעליהם ארבעה לוחמי שייטת 13: מפקד כוח הפשיטה - סרן עודד אמיר ורב-סמל עלי קמחי על חזיר אחד; סרן בועז שקדי ורס"ל שי ברוש על החזיר השני.
הכוח חדר מבעד לרשת הפלדה שבפתח הנמל, והתפצל לכיוון שני מעגנים שונים.
מרגע הכניסה לנמל התמודדו שתי החוליות עם פיצוצים תכופים של פצצות עומק.
החוליה של שקדי וברוש, שיועדה להטביע נט"קים מדגם "וידרה", גילתה שטעתה בניווט בתוך הנמל, חזרה לפתחו ומצאה את דרכה מחדש.
משהגיעה אליהם גילתה כי המדחפים של הנט"קים פועלים וכתוצאה מכך הנט"קים נעו וקשה היה להצמיד אליהם את מוקשי העלוקה.
לאחר מאמצים הצליחה החוליה להצמיד את שני מטעני העלוקה לנט"ק אחד ועשתה את דרכה בחזרה לנקודת האיסוף.
בדרכה חזרה נתקלה בפצצות עומק שהתפוצצו.
החוליה של אמיר וקמחי הצמידה מוקשי עלוקה לסטי"ל אוסה לטרפדת דגם P-183 ולטרפדת נוספת נושאת מטולי רקטות.
חוליה זו לא שבה לנקודת האיסוף ולא ידוע מה עלה בגורלה.
כתוצאה מפיצוץ מוקשי העלוקה הוטבעו ארבעה כלי שיט מצריים: נחתת טנקים מדגם "וידרה", ספינת משמר נושאת משגר רקטות, טרפדת מדגם P-138, וספינת טילים מדגם "אוסה".
שני לוחמים - סרן עודד אמיר ורב-סמל עלי קמחי, נפגעו (אולי מהשלכת מטעני העומק) בדרכם חזרה בתוך הנמל.
הם לא הגיעו לנקודת החבירה והוכרזו כנעדרים.
כבר במהלך המלחמה נעשו מאמצים תחת אש לאתר את גופותיהם, אך הם לא אותרו עד היום והוכרזו כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
ארבעת הלוחמים שחדרו לנמל עוטרו בעיטורי צה"ל:
עיטור הגבורה - סרן עודד אמיר
עיטור העוז - רב-סמל עלי קמחי וסרן בועז שקדי
עיטור המופת - רס"ל שי ברוש
ציון לשבח מראש מספן הים, תא"ל מיכאל ברקאי, ניתן לסרן דניאל קורן
מבצע כפפות משי היה פעולת תגמול של צה"ל שנערכה בליל ט"ו טבת תשי"ד 21 בדצמבר 1953 בפרברי העיר חברון, אז בשליטת ירדן, שבה הרגה חוליה של יחידה 101 שלושה אזרחים ומפקד במשמר הלאומי הירדני.
ב-16 בדצמבר 1953 נורו למוות שני חיילי צה"ל על ידי שני מסתננים באזור בית גוברין בעומק קילומטר בתוך שטח ישראל.
בנוסף להר-ציון מנתה חוליית הפשיטה את שמעון כהנר (קצ'ה), כוכבא גיא ואיתן בן-טוב.
הכוח יצא למשימתו עם רדת הליל מנקודת הגבול שבקיבוץ נתיב הל"ה.
ציר התנועה הנבחר לעבר היעד עבר דרך הרי יהודה והיה ארוך במיוחד, 21 קילומטרים אורכו.
הדבר היקשה על הלוחמים בביצוע המשימה, הן מבחינת הקושי שבגמיאת המרחק ועבירות הדרך, והן מבחינת הזמן המועט שניתן להם להשלים בו את המשימה ולשוב על עקבותיהם עד לאור ראשון.
נוסף על כך, מזג האוויר ששרר באזור באותו לילה היה קר מן הרגיל, גשם ירד ופסגות ההרים היו מכוסות שלג.
הלוחמים העידו כי נדרשו לכל כוח רצונם כדי לדבוק במשימה ולבצעה.
הכוח עבר בין הכפרים ח'אראס ונובא, המשיך במעלה ואדי אל-שיח' יוסוף לכיוון הכפר חלחול, תוך שהוא חומק מסיורי הלגיון הירדני, ומשם ירד דרומה לעבר חברון.
משהגיעו לעיבורי העיר, בחר הר־ציון "בבית יפה בלב השכונה" כמטרה וירה ופגע באדם שניגש לחלון.
יחד עם חייל נוסף פוצצו מטען ליד פתח הבית ודלת הברזל של הבית נפתחה.
על פי עדותו, לאחר שניסה לחפש את בעל הבית ב"מהומה וחשיכה" ששררו בחדר ונמנע מפגיעה באישה, נשמעו צעקות מבחוץ והוא יצא החוצה, שם ראה "אנשים מתרוצצים בין הבתים" ו"יריות פולחות את האוויר", אז מיהר לחזור לחדר והמטיר בו אש.
בבית הזה הרג שני גברים ואישה הרה ופצע גבר נוסף.
לדברי קצ'ה בבית הרגו רק את הגברים, ואילו באישה ושני ילדיה שהיו בחדר - לא פגעו, ואף טרחו להרגיע אותה בעת המהומה.
משהחלו לסגת נוצר נתק בין החוליה לאחד הלוחמים שנותר מאחור, איתן בן-טוב.
הכוח שב לאחור, הרג אדם נוסף ופצע מספר חיילים מהמשמר הלאומי הירדני, עד שחבר לבן-טוב.
משחברו לבן-טוב המשיכו הלוחמים בנסיגה כשחיילי המשמר הירדני דולקים אחריהם.
הר-ציון, שהוביל את הכוח נתקל במפקד כוח המשמר הלאומי הירדני שנזעק למקום והרגו ביריות.
את אקדחו של המפקד הביא עמו קצ'ה כשלל.
הכוח גמא את 21 הקילומטרים בשנית, ובשעה 04:30 לפנות בוקר, הגיעו הלוחמים בחזרה לקווי צה"ל לרכב שחיכה להם בנקודת החבירה ופגשו במפקד היחידה, אריאל שרון.
באותו לילה פשטה חוליה אחרת מהיחידה על מחנה צבאי ירדני ליד תרקומיא.
בתגובה לידיעות מירדן על האירועים הודיע דובר צה"ל כי שום כוחות צבא ישראליים לא ערכו התקפות באזור הר חברון.
ועדת שביתת הנשק, שהתכנסה לדון באירועים, התייחסה למבצעיהם כ"ישראלים מזוינים בלתי סדירים".
הפשיטה לחברון הייתה לאחת הפעולות הקשות והנועזות ביותר שביצעה יחידה 101. זאת בשל התנאים הקשים בהם בוצעה, הן מבחינת מזג האוויר והן מבחינת תנאי השטח והעובדה שהכוח השלים את משימתו ושב לקווי צה"ל למרות מגבלות הזמן והמסלול.
אורי מילשטיין תיאר את הפשיטה כ"קשה בתולדות צה"ל".
מבצע לנינגרד-נובגורוד היה השם שניתן למתקפה אסטרטגית שביצע הצבא האדום במחצית הראשונה של שנת 1944 במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
במהלך המבצע שחררו הסובייטים שטחים נרחבים ממחוז לנינגרד והמחוזות הסמוכים, גרמו לנסיגת הצבא הגרמני מאזור העיר לנינגרד, התקדמו 200–300 ק"מ מערבה ואף נכנסו לשטח אסטוניה.
המבצע היה חלק משורה של מבצעים התקפיים סובייטיים מוצלחים שנערכו בשנת 1944 וגרמו לנסיגת צבא גרמניה הנאצית אל מעבר לגבולות ברית המועצות.
המבצע כלל בתוכו מספר מבצעים צבאיים אופראטיביים:
מבצע קרסנוסלסקי-רופשה שבוצע על ידי חזית לנינגרד (14 בינואר - 30 בינואר 1944)
מבצע נובגורוד-לוגה בוצע על ידי כוחות חזית וולחוב (14 בינואר - 15 בפברואר 1944)
מבצע מבצע קינגיספ-גדוב שבוצע על ידי חזית לנינגרד (1 בפברואר - 1 במרץ 1944)
מבצע סטאראיה רוסה-נובורז'ב שבוצע על ידי החזית הבלטית השנייה (18 בפברואר - 1 במרץ 1944)
בראשית שנת 1943 הצליח הצבא האדום לפרוץ באופן חלקי את המצור הגרמני על העיר לנינגרד וליצור מסדרון קרקעי צר אל העיר.
אולם הוורמאכט עדיין שלט על פרברי העיר והמשיך להפגיז אותה.
כתוצאה מכך, החליטה הסטבקה בסתיו 1943 על ביצוע מתקפה גדולה באזור לנינגרד, במטרה לשחרר את העיר מהאיום הגרמני ולהביס את קבוצת ארמיות צפון הגרמנית.
הגרמנים היו מודעים למתקפה הסובייטית הקרבה, והיו מעוניינים לקצר את קווי החזית שלהם, לכן הקימו קו ביצורים עורפי חזק בתוואי נרבה-אגם פייפסי-פסקוב, והנסיגה לקו זה תוכננה במקור להתבצע במהלך ינואר-אביב 1944. בנוסף הוקמו מספר קווי עצירה/קווי ביניים, כדי לאפשר נסיגה איטית ומסודרת.
היטלר והפיקוד הגרמני ייחסו חשיבות רבה להמשך המצור על לנינגרד, מכיוון שהדבר אפשר לגרמנים להמשיך לסגור את הצי הבלטי הסובייטי בנמל קרונשטאדט ונתן חופש פעולה לצי הגרמני בים הבלטי תוך אבטחת הקשרים הימים עם פינלנד ושוודיה.
לכן הוחלט בסופו של דבר על דחיית הנסיגה המתוכננת ומפקד הארמייה ה-18 גאורג לינדמן הבטיח להיטלר שכוחותיו יוכלו להדוף כל מתקפה סובייטית.
בסתיו 1943 החלו המפקדות של חזית לנינגרד וחזית וולחוב בעיבוד תוכניות למתקפה בחזית הצפונית, שהוגשו לסטבקה במהלך ספטמבר 1943. התוכניות כללו שני מבצעים עיקריים, שהיו אמורים להביא לכיתור הארמייה הגרמנית ה-18.
בהתאם לתוכנית זו הייתה הארמייה ה-42 של חזית לנינגרד צריכה לתקוף בתאום עם אגד הכוחות הסובייטי שהחזיק במובלעת אורניינבאום, ולחבור אליו.
בשלב שני, נועדה הארמייה ה-67 של החזית להצטרף למתקפה ולתקוף מערבה לכיוון אסטוניה.
חזית וולחוב תכננה מתקפה מקבילה דרומה משם, בכיוון כללי נובגורוד-פסקוב.
בהתאם למידע מודיעיני, היו הגרמנים אמורים לסגת מאזור לנינגרד לקו הביצורים העורפי שהקימו במהלך סתיו 1943 ולכן הסטבקה נתנה פקודה לכוחות הצבא האדום להיות בכוננות לניהול מרדף אחרי הכוחות הגרמניים הנסוגים.
במקביל תכננה הסטבקה מתקפה גדולה יותר, בה ישתתפו גם החזית הבלטית וחזית קלינין, שנועדו לתקוף לכיוון ויטבסק, בנוסף למתקפה המתוכננת של חזית לנינגרד וחזית וולחוב.
מטרת התוכנית הייתה לכתר ולהשמיד את כל קבוצת ארמיות צפון, ולהגיע לחופי הים הבלטי באסטוניה ולטביה.
התקפות גישוש שנערכו במהלך אוקטובר 1943 הראו שמערך ההגנה הגרמני באזור המיועד להתקפה חזק, ולכן הפיקוד העליון הסובייטי החליט בסופו של דבר לנטוש את תוכנית המתקפה הגדולה שלו.
ב-20 באוקטובר שונה שמה של חזית קלינין לחזית הבלטית הראשונה ואילו שמה של החזית הבלטית שונה לחזית הבלטית השנייה.
בסוף 1943 היה ברור לפיקוד הסובייטי שמתקפה גדולה לכיתור קבוצת ארמיות צפון איננה ריאלית, ולכן סוכם לחזור לתוכנית המתקפה המקורית, אך לשלב בה גם את החזית הבלטית השנייה, שנועדה לתקוף את חזית הארמייה ה-16 הגרמנית.
נקבע שאם כוחות החזית יצליחו להשיג את יעדיהם, ניתן יהיה לנצל את ההצלחה להמשך המתקפה לכיוון לטביה.
מטרת התוכנית הייתה להביא להשמדת הארמייה ה-18 הגרמנית, כאשר אם תצליח הפעולה בחזית הארמייה ה-16 ניתן יהיה ליצור בסיס מוצק להמשך המתקפה לכיוון חוף הים הבלטי בלטביה.
כוחות הצבא האדום שנועדו להשתתף במבצע כללו את:
חזית לנינגרד בפיקוד לאוניד גובורוב - כ-418 אלף חיילים
חזית וולחוב בפיקוד קיריל מרצקוב - כ-260 אלף חיילים
החזית הבלטית השנייה בפיקוד מרקיאן פופוב - כ-500 אלף חיילים.
הצי הבלטי בפיקוד ולדימיר טריבוץ - כ-90 אלף מלחים וחיילים.
בסך הכול ריכז הפיקוד הסובייטי לקראת המתקפה המתוכננת כ-1,250,000 חיילים, 20 אלף תותחים, 1,580 טנקים ו-1,386 מטוסים.
בנוסף לכך, פעלו בעורפה של קבוצת ארמיות צפון הגרמנית עשרות אלפי פרטיזנים סובייטיים.
קבוצת ארמיות צפון בפיקוד גאורג פון קיכלר כללה את היחידות הבאות:
הארמייה ה-16 בפיקוד כריסטיאן הנזן
הארמייה ה-18 בפיקוד גאורג לינדמן
לפי הנתונים הסובייטיים, כללה בראשית שנת 1944 קבוצת ארמיות צפון 741 אלף חיילים, 10 אלף תותחים 385 טנקים ו-370 מטוסים, אולם לפי מקורות גרמניים היא כללה רק כ-600 אלף חיילים, 2,400 תותחים ו-146 טנקים.
בכל מקרה, אין מחלוקת על כך שערב המתקפה הסובייטית הייתה לכוחות הצבא האדום עדיפות משמעותית על כוחות הוורמאכט שניצבו מולם.
אולם הגרמנים יכלו להסתמך על מערך הגנה עמוק וחזק, שנבנה במשך כשנתיים, ונותר כמעט ללא שינוי משנת 1941, עובדה שקיזזה את העליונות המספרית הסובייטית.
השלב הראשון של המתקפה - ינואר 1944
המתקפה של חזית לנינגרד נפתחה ב-14 בינואר, כאשר ארמיית המחץ ה-2 תקפה לכיוון דרום-מזרח ממובלעת אורניינבאום.
למחרת הצטרפה למתקפה הארמייה ה-42 של החזית.
התקדמות שתי הארמיות הייתה איטית אך ב-20 בינואר חברו כוחות החלוץ הסובייטיים לכוחות שבמובלעת באזור רופשה.
ב-21 בינואר החלו יחידות מהארמייה הגרמנית ה-18 בנסיגה מחשש לכיתור.
כאשר נודע לפיקוד הסובייטי על הנסיגה הגרמנית פתחו גם הארמייה ה-67 של חזית לנינגרד והארמייה ה-8 של חזית וולחוב במתקפה בגזרתן.
בעקבות ההצלחות הצבא האדום ארגן את כוחותיו מחדש תוך שינוי כיווני המתקפה.
ב-24 בינואר שוחררה העיר פושקין ופבלובסק.
הצבא האדום המשיך בהתקדמות ולקראת סוף החודש הגיע לנהר לוגה ואף הצליח לחצות אותו במספר מקומות.
המתקפה של חזית וולחוב במסגרת מבצע נובגורוד-לוגה החלה ב-14 בינואר מצפון ומדרום לנובגורוד.
ב-17 בינואר נפרץ קו ההגנה הגרמני וב-20 בחודש שוחררה נובגורוד.
הוחלט להמשיך את המתקפה לכיוון העיר לוגה במטרה לשחרר אותה ולהשתלט על קו מסילת הברזל לנינגרד-מוסקבה.
הצבא האדום הצליח להשתלט על מסילת הרכבת החשובה, אך לא הצליח לשחרר את העיירה לוגה, שהייתה צומת דרכים חשובה.
מתקפת החזית הבלטית השנייה על עמדות הארמייה ה-16 החלה כבר ב-12 בינואר.
לאחר ארבעה ימי לחימה הושגה התקדמות של 5–10 ק"מ בלבד.
ב-16 בינואר הביעה הסטבקה חוסר שביעות רצון מהתקדמות המתקפה.
מפקד החזית מרקיאן פופוב הטיל את מלואו האחריות על מפקד הארמייה ה-10 והוא שוחרר מתפקידו.
כמו כן, הוחלט לעצור את המתקפה ולאחר התארגנות מחדש לחדש את המתקפה בגזרה אחרת.
בעקבות הצלחות של חזית לנינגרד וחזית וולחוב הגרמנים נסוגו מפרברי לנינגרד למרחק 70–100 ק"מ מהעיר.
המתקפה של החזית הבלטית נכשלה, אך ריתקה את הארמייה-16 ולא אפשרה לה להעביר כוחות לתגבור הארמייה ה-18.
הארמייה ה-18 הצליחה לבצע נסיגה מאורגנת אך מצבה היה קשה.
מפקד קבוצת ארמיות צפון גאורג פון קיכלר ביקש מהיטלר אישור לסגת לקו הביצורים העורפי הראשי אך בקשתו לא התקבלה.
הוא לא האמין שכוחותיו מסוגלים לבלום את המשך המתקפה הסובייטית בקווי ההגנה הקיימים ולכן שוחרר מתפקידו והוחלף על ידי ולטר מודל.
בתחילת פברואר המשיכו חזית לנינגרד וחזית וולחוב במתקפה.
ארמיית המחץ ה-2 וארמייה ה-43 של חזית לנינגרד תקפו לכיוון נרבה והארמייה ה-67 התקדמה ללוגה מכיוון צפון.
הארמיות ה-8, ה-54 וה-59 של חזית וולחוב תקפו אף הן לכיוון לוגה מכיוון מערב.
מפקד חזית לנינגרד לאוניד גובורוב היה בדעה שיש להתמקד במתקפה בחלק הצפוני של החזית לכיוון נרבה, אך לאור הקשיים בהם נתקלה המתקפה על לוגה הוא העביר את ארמיית המחץ ה-2 לאזור זה.
קבוצת ארמיות צפון הזרימה את עתודותיה לאזור במטרה להחזיק בעיירה לוגה, ולכן ההתקדמות הסובייטית הייתה איטית מאוד.
לאחר שבועיים של לחימה, התקדמות כוחות הצבא האדום איימה לכתר את כוחות הארמייה ה-18 במרחב לוגה, והגרמנים נאלצו לסגת מלוגה, ששוחררה על ידי הצבא האדום ב-12 בפברואר.
לאחר כיבוש העיירה פורקה חזית וולחוב ורוב יחידותיה הועברו תחת פיקוד חזית לנינגרד, בעוד ארמיית המחץ ה-1 של החזית סופחה לחזית הבלטית השנייה.
לאחר כיבוש לוגה, המשיך הצבא האדום להתקדם לכיוון פסקוב.
הגרמנים נסוגו באיטיות מערבה לקו ההגנה החדש שהוכן מבעוד מועד סמוך לגבול אסטוניה, תוך ניהול פעולות השהיה, ועצרו כאשר הגיעו לשם.
במקביל, ניסתה חזית לנינגרד לכבוש את נרבה.
ב-3 בפברואר הצליחו יחידות ארמיית המחץ ה-2 לחצות את נהר נרבה ולהשיג ראשי גשר בגדה המערבית של הנהר מצפון ומדרום לנרבה.
הלחימה סביב העיר הייתה קשה והתקדמות הכוחות התוקפים הייתה איטית ביותר.
ב-14 בפברואר דרשה הסטבקה לכבוש את העיר עד 17 בחודש, אך אף על פי שהפיקוד הסובייטי הזרים תגבורות לאזור, הצליחו המגינים הגרמניים לבלום את המתקפה.
ב-22 בפברואר חזרה הסטבקה ודרשה מפיקוד חזית לנינגרד לכבוש את נרבה, ולהמשיך במתקפה מערבה לאחר כיבוש העיר.
לאחר כיבוש לוגה והתקדמות לכיוון פסקוב באזור נוצר מצב חדש.
סטבקה החליטה לחדש את המתקפה בעיקר על ידי ארמיית המחץ ה-3 וארמיית המשמר ה-10. בסוף ינואר קיבלו שלוש הארמיות של החזית פקודה לחדש את המתקפה.
מפקדת החזית הייתה פסימית בנוגע להשגת יעדי המתקפה, מכיוון שאותו אזור כבר הותקף מתחילת ינואר ללא הצלחה יתרה.
למרות עדיפות ברורה בכוח אדם, לא הצליח הצבא האדום את קווי ההגנה ולאחר התקדמות בכ-15–20 ק"מ נעצרה המתקפה ב-15 בפברואר.
כאשר התברר שהארמייה ה-16 הגרמנית החלה בנסיגה עלה צורך להתחיל במרדף עוד לפני סיום ההכנות למתקפה חדשה.
תוך כדי המרדף אחר יחידות גרמניות הגיע הצבא האדום לקו הביצורים הראשי הגרמני.
הסובייטים התקדמו מערבה בכ-150–180 ק"מ ונעצרו.
תוכנית הסטבקה שכוחות החזית יצליחו לפרוץ את הקו ההגנה הראשי הגרמני לא התממשה, והיחידות שלחמו כחודשיים ללא הפסקה כבר היו מותשות ולא ניתן היה להמשיך במתקפה.
לאחר מספר חודשי לחימה הצליחו כוחות הצבא האדום לאלץ את קבוצת ארמיות צפון לסגת לקו ההגנה העורפי החדש (שכונה קו פנתר) שנבנה בקו נרבה - אגם פייפסי - פסקוב.
הכוחות הגרמניים ניהלו נסיגה איטית ומסודרת לקו הביצורים החדש, תוך שהם גורמים אבדות כבדות לכוחות הסובייטיים התוקפים.
במהלך המתקפה שוחרר כל מחוז לנינגרד וכן שטחים סמוכים וכוחות הצבא האדום השיגו התקדמות של 180–280 ק"מ.
למרות ההישגים הקרקעיים הניכרים של המתקפה הסובייטית, הצליחו הארמיות הגרמניות ה-16 וה-18 להימנע מכיתור, וייצבו מחדש את חזיתן לאחר שנסוגו לקו ההגנה החדש.
כל ניסיונות הצבא האדום לכבוש גם את הערים נרבה ופסקוב נכשלו, וכתוצאה מכך הודח מתפקידו מרקיאן פופוב, מפקד החזית הבלטית השנייה, הורד בדרגה ולא מונה יותר למפקד חזית במהלך המלחמה.
להצלחת המבצע היו גם השלכות מדיניות חשובות.
בעקבות נסיגת קבוצת ארמיות צפון ממרחב לנינגרד - נובגורוד, הבינה ההנהגה הפינית שהמלחמה אבודה, והחלה לחפש דרכים להתנתק מגרמניה הנאצית ולהגיע להסכמה עם ברית המועצות ביחס לסיום המלחמה.
מבצע מוביל היה מבצע פשיטה של צה"ל שנערך בליל 18–19 באוגוסט 1980, במהלכו פשטו לוחמים מחטיבת הצנחנים ומחטיבת גולני על בסיסי מחבלים בלבנון, במטרה לפגוע במחבלים ולהרוס תשתיות טרור.
בשנת 1980 התגבשה בצה"ל התפיסה כי הכרחי לשוב ולבצע פעולות יזומות בשטח לבנון על מנת להביא שקט ליישובי הצפון בפרט ולתושבי ישראל בכלל.
הרמטכ"ל, רפאל איתן, הורה לאלוף פיקוד הצפון, אביגדור בן-גל, להיערך לביצוע פשיטה מעבר לנהר הליטני.
הפעולה הוטלה על כוחות מחטיבת הצנחנים, עליה פיקד אל"ם דורון רובין, ועל כוח מחטיבת גולני, בפיקוד אל"ם אילן בירן.
על כוחות חטיבת הצנחנים הוטל לפעול כנגד יעדי מחבלים ברמת אל-נבטיה.
הכוחות כללו צוותי-קרב מגדוד 202, עליו פיקד עופר בן צבי, גדוד הנח"ל המוצנח, עליו פיקד דורון אלמוג, גדוד 890, עליו פיקד אריק מורן ומוטי יוגב כסגנו.
כן כלל הכוח צוות-קרב בפיקוד הסמח"ט, שאול מופז, אשר כלל לוחמים מן הגדודים 890, 202 וכן מפלחה"ן צנחנים.
צוות-קרב נוסף היה כוח סיירת צנחנים שנע עם חפ"ק מפקד החטיבה, דורון רובין.
על כוחות חטיבת גולני הוטל לפעול כנגד יעדי מחבלים ברמת ארנון ולהשמידם.
הכוח כלל את הסיירת החטיבתית, בפיקוד גיורא ענבר, צוות-קרב מגדוד 51 בפיקוד גבי אשכנזי, וכן צוותי-קרב משני גדודי החטיבה הנוספים.
כן פעלו במבצע כוחות מסיירת מטכ"ל בפיקוד עוזי דיין.
ההכנות למבצע ארכו כחמישה שבועות.
הוחלט כי הכוחות יתקפו את היעדים באופן מתואם בשעה אחת בלילה.
הכוחות נעו באמצעות רכבים עד לנקודת הפריקה בקליעה ובמרג' עיון.
עם רדת הלילה החלו לנוע רגלית לעבר היעדים.
כוחות חטיבת גולני חצו את נהר הליטני במעבר הדרומי ואילו הצנחנים חצו במעבר הצפוני.
עיכוב שנוצר בחציית כוחות הצנחנים הביא להחלטת אלוף הפיקוד בן גל, לדחות את שעת התקיפה בחצי שעה.
כוח חטיבת גולני, בפיקוד בירן, חצה את נהר הליטני במעבר הדרומי.
בשעה 01:18 נפתחה אש לעבר כוחות מגדוד 12 (ברק).
גורם ההפתעה אבד והכוחות הפושטים נדרשו להאיץ את פעולתם.
בקרבת היעד זיהו לוחמי גולני מספר מחבלים והרגום.
המחבלים, שהתבצרו בבתי הכפר, פתחו באש על הכוח.
כוח חטיבת גולני השלים את משימתו בכפר והשמיד מספר כלי רכב, תותחים ומרגמות.
כן הרס הכוח באמצעות מטעני חבלה את הבתים אשר שימשו את המחבלים והרג כעשרים מחבלים.
לכוח היו מספר פצועים ובהם שני מפקדי פלוגות, יריב קריגר ויהודה שושני, ושני הרוגים , לוחם בסיירת, ו, סמ"פ בגדוד 51. הכוח נסוג באמצעות מסוקים תחת אש ארטילריה כבדה, שנורתה לעבר הכוח מעמדות מחבלים בבופור.
על אף בקשות חוזרות ונשנות של המח"ט, בירן, לא נורתה אש לחילוץ על ידי סוללות חיל התותחנים וזאת מחשש לפגיעה במסוקי חיל האוויר.
כוח סיירת מטכ"ל תקף מחנה אימונים ששימש את המחבלים.
הכוח השלים את משימתו ללא אבדות בנפש, אך עם זאת מפקד סיירת מטכ"ל, עוזי דיין, שפיקד על הכוח, נפצע מרסיסי רימון יד בזרועו השמאלית.
נוכח לוח הזמנים הקצר לא הספיקו הצנחנים להיערך כראוי אל מול היעדים, ועל כן תקפו אותם לאחר היערכות חפוזה כאשר המחבלים ערוכים לקראתם.
גדוד 890, בפיקוד אריק מורן, תקף יעדי מחבלים בכפר תבנית.
המחבלים פתחו באש על הכוח והפלוגה המסייעת, בפיקוד סרן , השיבה באש.
במהלך ההסתערות על היעד נהרג קנישבך ונפצעו מפקד המחלקה ניר ברקת וסמ"ר אברהם גלעם.
מפקד הגדוד, מורן, הרג את המחבל.
והגדוד הרס את הבתים בהם התבצרו המחבלים והרג כשמונה מהם.
צוות-הקרב מגדוד 202, בפיקוד עופר בן צבי, הגיע ליעדיו מבלי שנתגלה.
הכוח הרס בונקר, בית אשר שימש את המחבלים ופוצץ בית נוסף שבו שהו שני מחבלים והרגם.
כוח גדוד הנח"ל המוצנח, בפיקוד דורון אלמוג, פשט על שני בתים בהם התבצרו מחבלים.
הכוח הרג ארבעה מחבלים באחד הבתים ומחבל נוסף בבונקר בחצר הבית.
בבית הסמוך זיהה מספר אזרחים ונמנע מלפגוע בהם.
הכוח נסוג ועימו שני שבויים לחקירה.
כח מופז פרס חסימות לבידוד אזור הפעולה וכן פשט על מספר יעדים שנתגלו כנטושים, משום שהמחבלים נמלטו מהם זמן קצר קודם לכן לאחר הירי.
הכוח של יחיאל גוזל הרס שלושה תותחים, ארבעה בונקרים, שלושה אוהלים, ג`יפ ועוקב מים ולפני העזיבה של היעד הניחו מוקשים בגישה ליעד.
כוח הצנחנים היה אף הוא במהלך הפעולה תחת אש ארטילריה כבדה שירו מחבלים מרמת נבטיה.
הכוחות פונו מן השטח לישראל באמצעות מסוקים, וזאת על אף שהיה מצוי תחת הפגזה ארטילרית כל העת.
הפינוי הושלם מעט לפני השעה שש בבוקר.
כוח נוסף שיועד לתקוף את מבצר הבופור, לא ביצע את משימתו אולם היעד הותקף עם שחר בידי מטוס קרב של חיל האוויר.
כוחות צה"ל הרגו כשישים מחבלים, שבו שניים, ופצעו רבים נוספים.
הכוחות הרסו מספר בתים והשמידו קני ארטילריה, ג`יפים שעליהם מקלעים כבדים ומצבורי תחמושת.
מבצע כנפיים אדומות היה מבצע צבאי של צבא ארצות הברית שנערך ב-2005 בתקופת מלחמת אפגניסטן על ידי יחידת הקומנדו הימי - אריות הים.
במהלך המבצע כולו נהרגו 19 חיילים אמריקאים וביניהם הצוות העיקרי.
מבצע כנפיים אדומות נערך בליל ה-27 ביוני 2005 ובו השתתפה יחידת הקומנדו הימי של צבא ארצות הברית אריות הים.
מטרת המבצע הייתה איתור וחיסול טרוריסט מבוקש של ארגון הטרור טליבאן, אחמד שאה.
הצוות הורכב מארבעה לוחמים: מרקוס לוטרל, מייקל מרפי (מפקד הצוות), דני דיץ' ומתיו אקסלסון.
לאחר שהות, הליכה ומסעות לעבר כיוון הכפר שבו שהה אחמד שאה וחייליו, הם הגיעו למקום מסתור ובו דיווחו בקשר על מקומם לצבא.
כל שאר הלוחמים הסתתרו באותו מרחב אך במקום מסתור אחר שבשיחים, בזמן מנוחתם יצאו רועי צאן שחשפו את הצוות, נבהלו וכמעט ברחו.
הצוות מיהר לעצור את רועי הצאן, ודיווחו בקשר על כך שנחשפו.
הקשר מהצד השני לא נשמע בגלל אזור הקליטה והציון, והצוות החל להתדיין מה לעשות.
הלוחמים רצו לחסל את רועי הצאן, אך מרפי המפקד אסר עליהם והם החליטו לעשות את המעשה ההומניטרי, להישמע לפקודות ולשחרר אותם, בידיעה שהם וודאי ידווחו עליהם בכפר ויעמידו אותם בסכנה.
הצוות החל בנסיגה במעלה ההר, בתקווה שיגיעו לנקודה גבוהה בה תהיה קליטה והם יוכלו להזעיק חילוץ בקשר.
רועי הצאן ברחו לכפר ודיווחו על הצוות, ובעקבות זאת אחמד שאה וחוליית מחבלי טאליבאן יצאו לשטח בעקבותיהם.
כשמצאו אותם התפתח קרב יריות שנערך מספר שעות.
בזמן הקרבות הלוחמים נפצעו מירי ומנפילות בשטח שהיה הררי וקשה, אך הם המשיכו להילחם ולנסות להפעיל את הקשר בבקשה לחילוץ אך ללא הצלחה.
לפי דוח שנערך לאחר האירוע, הצוות נלחם מול 80-100 טרוריסטים.
הצוות התקדם לכיוון צוק שממנו יוכלו לקפוץ ולתפוס מחסה, אבל במהלך הנסיגה דני דיץ' נפגע והכוח נאלץ להשאיר אותו במעלה ההר.
מקום מסתורם נחשף שוב, ומייקל מרפי מפקד הכוח החליט לסכן את חייו ולעלות להר, על מנת להפעיל את הקשר ולהזעיק חילוץ לחברי הצוות הנותרים, זאת בידיעה שהשטח שורץ מחבלים.
מרפי הצליח להפעיל את הקשר ולהזעיק חילוץ, אך גם הוא נהרג.
בקרב נותרו מרקוס לוטרל ואקסלסון.
החמ"ל קיבל את בקשת הסיוע של מרפי ומסוק חילוץ נשלח לנ"צ אך הותקף בירי RPG וכל הלוחמים שהיו בתוכו, כולל המפקד הראשי (אריק קק) נהרגו.
מרקוס ואקסלסון נאלצו להתפצל ואקסלסון נהרג.
מרקוס הבין שכל חבריו לצוות נהרגו, ושמסוק החילוץ התרסק, ומוצא מחסה.
כשהוא מתעורר מתחיל מרקוס לטפס חזרה במעלה ההר, כשהוא חבול ופצוע מירי במספר מקומות בגופו.
בדרך הוא נתקל בגבר אפגני (מחמוד גלאב) ובנו הקטן.
באפיסת כוחות וניסיון אחרון להגן על עצמו הוא שולף רימון ומאיים עליהם, אבל הגבר משכנע אותו שהוא לא מהטאליבאן ושהוא יעזור לו.
הוא מובא לכפר, למרות היחס העוין משאר התושבים.
מחמוד טיפל במרקוס, נתן לו אוכל ושתייה והחביא אותו בביתו.
מרקוס כותב פתק בו הוא מסביר את מיקומו ושהוא מבקש חילוץ, ושולח את מחמוד לבסיס הצבאי.
אחמד שאה והטליבאן שומעים על כך שמחמוד והתושבים בכפר השכן מחביאים חייל אמריקאי, ומגיעים לנקום ולהרוג אותו ואת השאר.
כוח החילוץ האמריקאי שקיבל את הפתק של מרקוס מגיעים לכפר, מחסלים את המחבלים ומחלצים את מרקוס הפצוע.
החילוץ כלל את קצין הכוחות אריק כריסטנסן, שיין פאטון, ז'אק פונטן, דניאל הילי, ג'פרי לוקאס, מיכאל מקגריווי, ג'יימס סאה, ג'פרי טיילור מהיחידה.
מרקוס מורלס, ג'יימס פונדר, סטפן רייך, מייקל רוזל וכריס היו חלק מהחטיבה האווירית למבצעים מיוחדים.
כולם נהרגו בקרב במהלך חילוץ הצוות העיקרי במבצע.
לאחר סיום הקרבות והחילוץ של מרקוס, נערך חיפוש אחר גופותיהם של שאר חברי הצוות והם נמצאו והובאו לקבורה.
מרקוס השתקם מפציעותיו, התחתן והביא לעולם שני ילדים.
לאחד מהם הוא קרא "אקס", על שם אקסלסון חברו לצוות שנהרג.
הוא שומר על קשר עם מחמוד גולאב, האפגני שהציל אותו.
מחמוד גולאב קיבל לאחר האירוע איומים על חייו וחיי משפחתו, וצבא ארצות הברית דאג לספק לו הגנה ומקום מסתור.
אחמד שאה נפצע קשה במהלך אירוע החילוץ של מרקוס אך שרד.
הוא נהרג בתקרית אחרת בהמשך.
למייקל מרפי הוענק מדליית הכבוד, ולשאר לוחמי הצוות (דני דיץ', מתיו אקסלסאון ומרקוס לוטרל) הוענק צלב הצי.
בנוסף לכך הם הונצחו בפארק עם אנדרטה לזכרם ופסלים שונים של דמותם.
מרקוס פרסם ספר שנהפך לרב מכר, ובהשראתו וסיפורו צולם סרט צבאי-אקשן קולנוע בשם "השורד האחרון", בו מופיעים השחקנים מארק וולברג, אמיל הירש, טיילור קיטש ובן פוסטר.
על פי אנליסטים מסוימים המטרה העיקרית של הטורקים היא לפגוע בכורדים.
זו הייתה הפעם הראשונה בה תקפו מטוסי טורקיה בשטח סוריה מאז הפלת המטוס הרוסי בנובמבר 2015, והמבצע הקרקעי הראשון שם מאז שינוי מקום קברו של סולימאן שאה, סבו של מייסד האימפריה העות'מאנית עות'מאן הראשון, בפברואר 2015.
טורקיה סבלה מגל טרור בשנה שקדמה למבצע, שכלל ירי ארטילרי מאסיבי לשטח המדינה ופיגועים קטלניים.
ארבעה ימים לפני תחילת המבצע אירע פיגוע התאבדות בחתונה כורדית בגזיאנטפ בו נרצחו 54 בני אדם.
יום לפני המבצע פונו באמצעות אוטובוסים אזרחים טורקיים מגבול סוריה במטרה לשמור על שלומם.
בשעות הבוקר של ה-24 באוגוסט, החל צבא טורקיה לבצע ירי ארטילריה ומרגמות על העיר הסורית ג'ראבלס, בנוסף להפצצת מטרות על ידי חיל האוויר הטורקי.
מאוחר יותר באותו היום, טנקי מערכה טורקיים החלו לחצות את הגבול יחד עם אנשי הכוחות המיוחדים של הכוחות המזוינים של טורקיה, שם הצטרפו אל מאות מאנשי הצבא הסורי החופשי.
בעת התקדמותם הרגו כ-46 אנשי דאעש.
מטוסי חיל האוויר האמריקאי ושאר חברי הקואליציה סייעו לכוחות הטורקים.
מספר שעות לאחר פתיחת המערכה, כבשו הכוחות הטורקיים, בסיוע המיליציה של לגיון א-שאם, את הכפר תל-קטליג'ה לאחר שכוחות המדינה האסלאמית נסוגו ממנו על מנת להגן על ג'ראבלס.
מאוחר יותר, כבשו כוחות הצבא הסורי החופשי ארבעה כפרים נוספים, בהם תל-שאהיר.
בסוף היום דווח כי כוחות צבא טורקיה וכוחות המורדים, בסיוע חיל האוויר האמריקאי, כבשו את עיירת הגבול ג'ראבלס, ולא נתקלו בהתנגדות עזה מצד כוחות המדינה האסלאמית.
המרכז הסורי לזכויות אדם אישר שכוחות הצבא הסורי החופשי השתלטו כמעט ולחלוטין על העיירה.
לכוחות הצבא הסורי החופשי היה הרוג יחיד וכעשרה פצועים, בעוד שצבא טורקיה סיים את היום ללא נפגעים.
נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, הכריז כי מטרת המבצע היא לפגוע בארגוני הטרור שבצפון סוריה, בהם המדינה האסלאמית והמפלגה הדמוקרטית המאוחדת בסוריה, המוציאים לפועל מתקפות טרור חוזרות ונשנות בטורקיה.
התקדמות הכוחות הטורקיים-סוריים והקונפליקט עם הכוחות הסוריים הדמוקרטיים (24–25 באוגוסט)
בשעות הערב של ה-24 באוגוסט אמר סגן נשיא ארצות הברית דאז ג'ו ביידן כי הוא מצפה שהכוחות הכורדים מהכוחות הסוריים הדמוקרטיים והיחידות להגנת העם ייסוגו אל מעבר לנהר הפרת.
הכוחות הכורדים לא שעו להצהרתו של ביידן, ולא נסוגו.
בו בזמן, החלו התנגשויות וחילוי אש בין כוחות הצבא הסורי החופשי וצבא טורקיה לבין הכוחות הסוריים הדמוקרטיים, בעוד שני הצדדים מבצעים השתלטויות על כפרים שאנשי המדינה האסלאמית נטשו.
עד סוף היום כבשו כוחות הצבא הסורי החופשי שישה כפרים נוספים.
בבוקר ה-25 באוגוסט, נכנסו כ-20 טנקים טורקים נוספים אל שטח סוריה.
במהלך היום נטען כי כוחות היחידות להגנת העם נסוגו מהשטח שעליו שלטו ממערב לנהר הפרת, והשליטה עברה למועצת הצבא של מנבג' .
אף על פי כן, צבא טורקיה טען כי כוחות היחידות להגנת העם לא נסוגו מהשטח, ובמהלך היום נורתה אש ארטילרית לעבר מוצביהם.
בו בזמן, המשיך העימות נגד כוחות המדינה האסלאמית, והכוחות הסוריים והטורקים כבשו מספר כפרים מידיהם.
מאוחר יותר באותו היום הודיע שר הביטחון הטורקי, פיקרי אישיק , כי כוחות צבא טורקיה מוודאים שלא נשארו לוחמים של המדינה האסלאמית בעיירה ג'ראבלס.
עד סוף היום התקדמו הכוחות הטורקיים עוד מספר קילומטרים דרומה, בעודם נלחמים באנשי הצבא הסורי החופשי, ברובם כורדים.
חציית נהר סג'ור ונסיגת היחידות להגנת העם (26–29 באוגוסט)
ב-26 באוגוסט, נטען כי כל כוחות היחידות להגנת העם נסוגו אל הצד המזרחי של נהר הפרת כתוצאה מהלחץ שהפעיל צבא טורקיה, ושהשליטה עברה לחלוטין לידיהם של אנשי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים.
אף על פי כן, ב-28 באוגוסט דווח כי כרטיסי זיהוי וכלי נשק של היחידות להגנת העם נמצאו בשטחי אמרנה, דבר שכביכול העיד על השארותם של לוחמי היחידות להגנת העם ממערב לפרת.
ב-27 באוגוסט החל צבא טורקיה להפציץ עמדות שנשלטו על ידי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים בכפר אמרנה, עשרה קילומטר מדרום לג'ראבלס, ובהפצצה נפגעו מספר מטרות אזרחיות לאחר ההפצצות, החלו כוחות הצבא הסורי החופשי, בסיוע טורקי, לנסות לכבוש שטחים מידי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים, וכבשו שני כפרים.
בתגובה, מספר קבוצות ערביות מהכוחות הסוריים הדמוקרטיים הודיעו כי הן ישלחו כוחות שיסייעו לאנשי מועצת הצבא של ג'ראבלס.
מאוחר יותר באותו היום חייל טורקי אחד נהרג ושלושה נפצעו בעקבות פגיעת טיל נ"ט בטנק בו שהו.
בו בזמן, כוחות הצבא הסורי החופשי החלו לנקות את ג'ראבלס ממוקשים ומטעני חבלה שהונחו שם על ידי אנשי המדינה האסלאמית לפני נסיגתם.
אנשי הצלב האדום טורקים חילקו מזון לכ-5,000 אנשים בג'ראבלס לאחר שהכפר נוקה ממוקשים.
במהלך אותו יום, ניצלו אנשי המדינה האסלאמית את הקונפליקט בין הצבא הסורי החופשי לבין הכוחות הסוריים הדמוקרטיים וכבשו את הכפר אל-ראי ועוד מספר כפרים לידו.
ב-28 באוגוסט נהרגו 45 אזרחים בשתי הפצצות שונות של צבא טורקיה ברחבי צפון סוריה, ובנוסף נהרגו ארבעה חמושים מהיחידות להגנת העם.
במהלך היום החלו כוחות המורדים, בסיוע טורקי, לתקוף עמדות של הצבא הסורי החופשי וכבשו מספר רב של כפרים.
ב-29 באוגוסט כבשו הכוחות הטורקיים-סורים את שארית הכפרים שהיו בשליטת הצבא הסורי החופשי מצפון לנהר סג'ור, בנוסף לשלושה כפרים נוספים מדרום לו.
בנוסף, במהלך היום הושמדה מכונית תופת ממערב לג'ראבלס על ידי כוחות מצבא סוריה החופשי ללא נפגעים.
ב-30 באוגוסט נפגע טנק טורקי מטיל נ"ט שנורה על ידי כוחות הכורדים.
מהבית הלבן נמסר שאובמה ייפגש עם ארדואן בוועידת G-20 בסין.
ב-3 בספטמבר שלח הצבא הטורקי כוחות שריון לאזור נוסף בסוריה, המרוחק כ-55 ק"מ מהעיירה ג'אראבלוס.
ב-22 בספטמבר התפוצץ לראשונה (מאז החל המבצע) טיל שנורה על ידי דאעש על העיירה קיליס בדרום טורקיה, באזור הומה אדם בשעות הצהריים.
דווח על 6 נפגעים, מתוכם 5 ילדים, כולם פליטים סורים שנמלטו לקיליס הטורקית.
ב-26 בספטמבר הכריז דובר ממשלת טורקיה נומאן קורטולמוש כי כוחות המיליציה הצבאית של הכורדים הסוריים YPG נמצאים בתהליך של נסיגה מזרחית לנהר הפרת.
ארדואן מודיע על כך שהיעד הבא הוא העיר "אל-באב" הנמצאת בשליטת דאעש וכוחות המבצע החלו להתקדם לעבר העיר.
נכון לפברואר 2017, 8 ניסיונות של כוחות המבצע להיכנס לתוך העיר נבלמו על ידי דאעש, כשמניין החיילים ההרוגים מצבא טורקיה עומד על למעלה מ-56, מהם שניים נחטפו והוצאו להורג בסרטון שהופץ ברחבי האינטרנט.
הקושי בלקיחת העיר הביא לכך שארדואן נאלץ להסתייע בתמיכת רוסיה, המספקת גם היא סיוע אווירי לכוחות הקרקעיים, ותמיכת אסד, שצבאו החל להתקדם גם הוא אל עבר העיר מכיוון דרום בכוונה לנצור אותה בין כוחותיו לבין הכוחות הטורקיים.
ב-29 במרץ הכריזה טורקיה על סיום המבצע.
כ-10 חודשים לאחר סיום המבצע, ב-20 בינואר 2018, פתחה טורקיה במבצע ענף זית שמטרתו על פי טורקיה הוא "חיסול הטרור הכורדי במחוז עפרין".
שר החוץ של טורקיה, מבלוט צ'בושאולו, אמר כי המדינה תעשה "כל שיידרש" על מנת שהמורדים הכורדים בסוריה ישובו לאזור שממזרח לנהר הפרת.
שר הפנים הטורקי, אפקאן עלא, מסר כי המבצע יימשך עד שיוסר איום דאעש על המדינה באזור ג'ראבלס.
משרד החוץ הסורי פרסם הודעת גינוי לפלישת טורקיה למדינה, ומסר כי מבצע בשטחה של סוריה צריך להיות מתואם עם השלטון הסורי.
בנוסף, האשים המשרד כי בכוונתה של טורקיה להחליף את ארגון המדינה האסלאמית בארגוני טרור אחרים.
ראש המפלגה הדמוקרטית המאוחדת בסוריה, סאלח מוסלם, גינה את פלישת טורקיה והוסיף כי היא תיכשל בשל כניסתה ל"בוץ הסורי".
דובר הזרוע הצבאית של המפלגה, היחידות להגנת העם, גינה אף הוא את הפלישה בשל היותה "פעולה אגרסיבית" בענייניה הפנימיים של סוריה.
מבצע לא יעלה על הדעת הוא המבצע הראשון שתוכנן במלחמה הקרה.
מבצע זה היה אמור להתמודד עם האיום הסובייטי על הגוש המערבי, אך לבסוף לא יצא לפועל.
למבצע היו שתי אסטרטגיות, והן הוכנו זו אחר זו בהוראתו של וינסטון צ'רצ'יל בשנת 1945, לאחר כניעת גרמניה הנאצית.
התכנון הראשון היה התקפת פתע נגד הכוחות הסובייטים ששהו בגרמניה המזרחית, ובשאר הגוש המזרחי.
המטרה הייתה "לכפות את רצונן של בעלות הברית המערביות" (על פי וינסטון צ'רצ'יל), רצונן היה לקבל הסדר שטחים על פולין שנכבשה על ידי ברית המועצות שנה לפני כן.
במסמכי המבצע נעשה שימוש נרחב במילה המנחה "רוסיה" כדי להדגיש את דעותיהם של צבא בריטניה על הדמיון בין ברית המועצות לאימפריה הרוסית מהיבט כיבוש השטחים הנרחב.
תכנוני התקיפה לוו בחששות מסוימים שהועלו בצבא הבריטי: ידוע שפרוסים כוחות נרחבים של הצבא האדום בגוש המזרחי והם עלולים להיות רחבים יותר מכוחות הגוש המערבי.
חשש נוסף הוא שבמקרה שהגוש המערבי יפתח במלחמה כנגד הגוש המזרחי, ליוסיף סטלין תהיה את האפשרות לחתום על הסכם צבאי עם האימפריה היפנית במקום לפלוש אליה (בעקבות אינטרסים משותפים) ובכך לגבור על כוחות הגוש המערבי.
תאריך התחלת המבצע תוכנן ל-1 ביולי 1945, תוך פחות מחודש וחצי לאחר כניעת גרמניה הנאצית וארבעה ימים לפני הבחירות הכלליות בבריטניה.
התכנון כלל מתקפת פתע על הכוחות הסובייטים ששהו בדרזדן בעזרת 47 אוגדות של הצבא האמריקאי והבריטי, יחד עם גיוס מחודש של 100,000 חיילים מצבא הוורמאכט שהובס זמן קצר לפני כן, במלחמת העולם השנייה.
אחת הסיבות לתוקפנותו של צ'רצ'יל הייתה תוצאה מהתפתחותו של פרויקט מנהטן: צ'רצ'יל האמין שאם יתרחש מצב שבו ברית המועצות תסרב להסכים לחלוקת פולין עם בעלות הברית, לארצות הברית תהיה הפריווילגיה להטיל פצצה גרעינית על מוסקבה, סטלינגרד וקייב.
לאחר בדיקת המבצע קבע המטה כי סיכויי ההצלחה של הצבא הבריטי נמוכים, מאחר שכוחות הרגלים של ברית המועצות גדולים פי ארבעה מאלו של הצבא הבריטי, וכוחות השריון כפולים בגודלם מכוחות הגוש המערבי.
פתיחת מלחמה במצב זה תגרום ללחימה ממושכת, ותכניס את הגוש המערבי ללחימה חורפית עם הצבא האדום, אשר מתמחה בלחימת חורף, וכך ייגררו שני הצדדים למלחמה כוללת.
לאור התגליות, אופי המבצע שונה ממצב תקיפה כנגד הגוש המזרחי למצב מגננה.
המגננה שתוכננה היא מפני הכרזת מלחמה כוללת על ידי סטלין ופלישת הצבא האדום לגוש המערבי.
זאת כדי להגיע לגבול האירופאי עם הים הצפוני והאוקיינוס האטלנטי, פעולה אשר הייתה מובילה לנסיגת צבא ארצות הברית מאירופה.
לתכנוני המגננה היו מספר חולשות עיקריות: צבא ארצות הברית תכנן באותה תקופה לפלוש לתחומי האימפריה היפנית, מה שהצביע על דילול כוחות קרוב בגוש המערבי ולירידה משמעותית בסיכויי הצבא הבריטי להחזיק מעמד כנגד מתקפה של הגוש המזרחי.
וינסטון צ'רצ'יל הורה לבדוק מהם סיכויי ההצלחה של המבצע, והתוצאות שהתקבלו על ידי הצבא הן "לא מציאותיים".
לאחר הבנת המצב, הצבא קבע שכאשר תתרחש מתקפה סובייטית על הגוש המערבי, הצבא הבריטי ישתמש בחיל האוויר והים ביעילות על מנת להתנגד ואף לעצור את התקדמות הצבא האדום.
מבצע זה הועלה פעמים רבות בוועידות בריטיות שהתכנסו במטרה לפתור סכסוכים שהתרחשו במהלך המלחמה הקרה, אך המבצע לעולם לא הוצא לפועל.
מבצע "לא יעלה על הדעת" היה המבצע הראשון הידוע שתוכנן נגד אחד מן הגושים, המערבי או המזרחי, בתקופת המלחמה הקרה.
תכנונים אלו נותרו מסווגים ביותר עד שפורסמו בשנת 1998, כשלא נותר איום מפני ברית המועצות.
מבצע לבוב-סנדומייז' היה מבצע צבאי גדול של הצבא האדום, שנערך בקיץ 1944 במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
החזית האוקראינית הראשונה, בפיקוד איוואן קונייב, פתחה במבצע באמצע יולי, והגיעה ליעדים שנקבעו לה - ובכלל זה שחרור צפון-מערב אוקראינה ודרום-מזרח פולין - עד לסוף אוגוסט, תוך שהיא גורמת אבדות כבדות לקבוצת ארמיות צפון אוקראינה.
המבצע נערך במקביל למבצע בגרטיון שמטרתו הייתה השמדת קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית.
שני המבצעים הובילו לשחרור שארית שטחי ברית המועצות, שנותרו תחת הכיבוש הגרמני, לחדירה סובייטית לתחומי פולין, ולביסוס מספר ראשי גשר גדולים בגדה המערבית של נהר הוויסלה.
בעקבות סדרת מתקפות סובייטיות מוצלחות, שנערכו בחודשים הראשונים של שנת 1944, נאלצה קבוצת ארמיות דרום הגרמנית, בפיקוד אריך פון מאנשטיין, לסגת כמעט מכל שטח אוקראינה המערבית, ורק הפינה הצפון-מערבית של אוקראינה נותרה בשליטת קבוצת ארמיות צפון אוקראינה.
סטלין הורה להשלים את שחרור שטח אוקראינה, ולהגיע לגבולות ברית המועצות לפני הפלישה הגרמנית ב-1941 (שכללו חלק משטחי פולין, שסופחו על ידי ברית המועצות ב-1939), והסטבקה הכין לשם כך תוכנית ראשונית, שקיבלה את השם מבצע לבוב-פשמישל, אולם בהמשך שונו מטרות המבצע והוא הוגדר כמבצע לבוב-סנדומייז'.
עיקר המאמץ הוטל על החזית האוקראינית הראשונה של איוואן קונייב, אשר הייתה אמורה לשחרר את העיר לבוב, לגרש את הגרמנים מצפון-מערב אוקראינה וללכוד סדרת ראשי גשר בדרום-מזרח פולין בגדה המערבית של נהר וויסלה.
התוכנית האסטרטגית של הפיקוד הסובייטי העליון לקיץ 1944, הייתה להשלים את שחרור כל השטחים שאבדו לברית המועצות במהלך מבצע ברברוסה.
לפיכך הוכן מבצע צבאי גדול, בהשתתפות 3 חזיתות סובייטיות (מבצע בגרטיון), שנועד להשמיד את קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, לכבוש את כל שטח בלארוס ולחדור לתחומי פולין המזרחית.
מבצע לבוב-סנדומייז' היה אמור להתחיל ב-13 ביולי.
הפיקוד הסובייטי קיווה, שבנוסף להשגת היעדים הקרקעיים של המבצע, הוא יצליח גם לרתק את קבוצת ארמיות צפון אוקראינה ולמנוע מהפיקוד הגרמני להעביר חלק מכוחותיה לתגבר את קבוצת ארמיות מרכז.
ב-28 ביוני 1944, בעקבות המצב הצבאי הקשה שנוצר בבלארוס עקב הצלחת מבצע בגרטיון, הועבר ולטר מודל, מפקד "קבוצת ארמיות צפון אוקראינה", לפקד על קבוצת ארמיות מרכז, ויוזף הרפה החליף אותו בפיקוד.
קבוצת הארמיות צפון אוקראינה כללה בשלב זה שתי ארמיות גרמניות: ארמיית הפאנצר הראשונה בפיקוד גוטהרד היינריצי וארמיית הפאנצר הרביעית בפיקוד ולטר נהרינג, וכן את הארמייה ההונגרית הראשונה בפיקודו של פרנץ פרקש דה קיסברנק.
בסך הכל עמדו לרשותה כ-900,000 חיילים, 6,300 תותחים וכ-900 טנקים ותותחי סער (כולל כוחות עתודה).
הסיוע האווירי כלל כ-700 מטוסים של צי האוויר הרביעי של הלופטוואפה בפיקודו של אוטו דסלוך.
עם זאת, בשל שרשרת פיקוד מורכבת, שליטתו של הרפה ביחידות הלופטוואפה הייתה מוגבלת.
החזית האוקראינית הראשונה בפיקודו של איוואן קונייב נהנתה מעדיפות מספרית משמעותית על כוחות הציר שעמדו מולה, בכוח אדם ובמיוחד בנשק כבד (טנקים, ארטילריה ומטוסים).
החזית כללה את הארמיות הבאות:
ארמיית המשמר השלישית בפיקוד וסילי גורדוב
ארמיית המשמר החמישית בפיקוד אלכסיי ז'אדוב
ארמיית המשמר המשוריינת הראשונה בפיקוד מיכאיל קטוקוב
הארמייה ה-13 בפיקוד ניקולאי פוחוב
הארמייה ה-18 בפיקוד יבגני ז'ורבליוב
הארמייה ה-60 בפיקוד פאבל קורוצ'קין
הארמייה ה-38 בפיקוד קיריל מוסקלנקו
ארמיית המשמר המשוריינת השלישית בפיקוד פאבל ריבאלקו
ארמיית הטנקים הרביעית בפיקוד דמיטרי לליושנקו
ארמיית האוויר השנייה בפיקוד סטפן קרסובסקי
בסה"כ עמדו לרשות החזית מעל מיליון חיילים, 2,050 טנקים, כ-16,000 תותחים ומרגמות, ו-3,250 מטוסים במסגרת ארמיית האוויר השנייה.
לפי מקור אחר כללה החזית כ-1.2 מיליון חיילים וכ-2200 כלי רכב משוריינים.
המורל בקרב כוחותיו של קונייב היה גבוה מאוד בשל ההצלחות הקודמות של מבצעי החזית בשטח אוקראינה, וההתקדמות המהירה של המתקפה הסובייטית המקבילה בבילרוסיה.
לפי התוכנית של פיקוד החזית, המתקפה הסובייטית נועדה להתבצע בשני מאמצים עיקריים, במרחק 60–70 ק"מ זה מזה.
הזרוע הצפונית של המתקפה כללה את ארמיית המשמר השלישית, ארמיית המשמר המשוריינת הראשונה והארמייה ה-13, שנועדו להתקדם אל צומת מסילות הרכבת ברווה-רוסקה מכיוון צפון.
הזרוע הדרומית של המתקפה, שכללה את הארמייה ה-60 והארמייה ה-38 יחד עם ארמיית המשמר המשוריינת השלישית וארמיית הטנקים הרביעית נועדה לנוע אל העיר לבוב מכיוון דרום.
הזרוע הצפונית של החזית פתחה במתקפה ב-13 ביולי, וכבר ביומה הראשון פרצו הכוחות הסובייטיים את קווי הקורפוס ה-42 הגרמני ליד הורוכוב, והארמייה ה-13 חדרה לעומק של 20 ק"מ.
הקורפוס ה-42 הצליח לסגת במצב טוב יחסית, תודות ללחימה עיקשת של יחידות מאסף מחוזקות.
הכוחות הסובייטיים המשיכו בהתקדמותם, וגברו על התנגדות אלמנטים מהדיוויזיות ה-291 וה-340 של קורפוס הפאנצר ה-46, שניסו לבלום אותם.
המבקע הסובייטי העמיד את ארמיית הפאנצר הרביעית בסכנה ממשית.
מפקד הארמייה, גנרל נהרינג הורה לכוחות העתודה הניידים שלו כדי לבצע מתקפת נגד.
ב-15 ביולי פתחו דיוויזיית הפאנצר ה-17 ודיוויזיית הפאנצר ה-16 מקורפוס הפאנצר ה-46 במתקפה באזור הורוכוב, אולם לשתיהן יחד היו רק 43 טנקים מבצעיים, והמתקפה שלהן נבלמה תוך זמן קצר.
שתי הדיוויזיות נאלצו להצטרף לנסיגת יחידות החי"ר של ארמיית הפאנצר הרביעית, אשר יצרה פער בחזית הגרמנית.
קונייב שלח את "הקבוצה הניידת ברנוב", כדי לנצל את הצלחת הארמייה ה-13 לצורך חדירה לעומק המערך הגרמני.
כוח זה התקדם במהירות, בסיוע אווירי צמוד, ותוך שלושה ימי לחימה הצליח להגיע אל העיירה קאמיאנקה בוזקה ולהקים ראש גשר בגדה המערבית של נהר הבוג הדרומי.
בכך נותקו קווי האספקה של הקורפוס הגרמני ה-13 (שהחזיק בגזרה שמדרום לקורפוס ה-42) ונחסמו דרכי הנסיגה שלו.
בהמשך, פתח קורפוס הפאנצר השלישי, שכלל את דיוויזיית הפאנצר ה-1 ודיוויזיית הפאנצר ה-8), בהתקפת נגד בסיוע דיוויזיית ואפן גרנדיר אס אס ה-14 שהייתה חלק מהקורפוס ה-13. ההתקפה נכשלה בעיקר עקב תקיפה אווירית מסיבית, שביצעו מטוסי תקיפה מדגם שטורמוביק של ארמיית האוויר ה-2, על הכוחות הגרמניים בדרכם לחזית.
דיוויזיית הפאנצר ה-8 ספגה אבדות כבדות במיוחד, ונאלצה לסגת לזלוטשוב בניגוד לפקודות שקיבלה.
למרות זאת, התקפת הנגד הגרמנית הצליחה להאט במקצת את התקדמות הכוחות הסובייטים לכיוון לבוב.