tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדליית ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית דרג ארד (1951)
מדליית ההצטיינות עבור שירות למולדת דרג זהב (1967)
פרס האקדמיה ההונגרית למדעים (1958)
לוחית זיכרון של פורקינה (1965)
עיטור מסדר הכבוד של העמל דרג זהב (1982)
אישטוואן באשטי (בהונגרית: Básti István; שלגוטריאן, 19 בספטמבר 1944) כדורגלן הונגרי, אלוף אולימפי.
אמו הייתה תופרת ואביו עבד במפעל פלדה שנעצר בגין המרדה.
הצעיר המוכשר הוחתם ב-1958 על ידי הקבוצה המקומית, ה-Salgótarjáni Bányász.
הוא היה חבר בקבוצה הבוגרת משנת 1963 וערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה ההונגרית ב-1964, שם שיחק ב-310 משחקים עד 1977 וכבש 52 שערים.
הוא היה חבר בנבחרת האולימפית של הונגריה, האלופה האולימפית ב-1968, הוא שיחק במשחק אחד, נגד נבחרת גאנה.
הוא היה חבר גם בנבחרת האולימפית של 1972, אך לא שיחק.
הוא היה חלק מקבוצת SBTC שזכתה במדליית הארד בעונת 1971–1972. בהמשך, לא ניתנה לו ההזדמנות להוכיח את עצמו בנבחרת הונגריה.
לאחר קריירת הכדורגל שלו, עבד כטכנאי שיניים.
צלב הקצין של מסדר ההצטיינות ההונגרי (2020)
מדליית זהב: 1968, מקסיקו סיטי
גביע הרפובליקה העממית ההונגרית (MNK)
אישטוואן בֶּנֶדֶק (במקור בראון, בהונגרית: Benedek István; דיולה, 29 באוקטובר 1937 – בודפשט, 26 בספטמבר 2022) היה עיתונאי וסופר יהודי-הונגרי, שעשרות ספריו וכתביו פורסמו במשך ארבעה עשורים.
אישטוואן בנדק נולד במשפחה יהודית.
אחיו הגדול פאול בנדק (1931–1998) היה עיתונאי שעלה לישראל בשנת 1957. ב-1944 (בגיל 7) גורש למחנה הריכוז ברגן בלזן.
שרד יחד עם הוריו ולאחר שחזר הביתה סיים את לימודיו בקצ'קמט.
בשנת 1956 הפך למורה בעולם החוות החקלאיות של קצ'קמט.
בין השנים 1957 לבין 1959, הוא היה תלמידו של הרב אלכסנדר שייבר בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
בשנת 1961 עבד כחניך/מתמחה עיתונאי בסולנוק.
בין 1961 ל-1963 למד בבית הספר לעיתונות של "האגודה הלאומית של עיתונאים הונגרים"
עורך עיתון המפעל השיתופי Vasas Híradó
בין 1963 לבין 1965 למד במכללה הפוליטית של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP)
בין 1976 לבין 1977 היה עובד בכיר בעיתון
בין 1977 לבין 1983 היה ראש הטור לפוליטיקה הפנימית של Ország-Világ (ארץ-עולם)
בין 1979 לבין 1988 הוא הפך למדריך בבית הספר לעיתונאות MÚOSZ
בין 1983 לבין 1989, הוא היה בעל הטור של נפסבדשאג,
בין 1989 לבין 1990 הוא היה סגן העורך הראשי של כתב העת Magyarország (הונגריה)
בין 1990 לבין 1993 עבד כעורך הראשי של Tőzsde Kurír (שליח הבורסה)
בין 1993 לבין 1999 עבד כעורך הראשי של כתב העת הבנק והבורסה (Bank és Tőzsde)
הוא היה העורך הראשי של כתב העת רמני (Remény) מאז 1998
חבר מערכת של Közgázdasz (כלכלן) מאז 1999
מאז 2000, הוא היה הנשיא המייסד של מילאן פישט Spiritual Lodge
בספטמבר 2022, הוא נפל מחלון בית החולים בזוגלו.
האמבולנס לקח אותו לבית החולים, שם נפטר כמה ימים לאחר מכן.
מה שאתה צריך לדעת על הקומקון (KGST) (מחקר עם Endré Marinovich, 1980)
היסטוריה מחתרתית (ספר אינפורמטיבי על בניית המטרו של בודפשט, 1982)
"זו העבודה..." (דיווחים, נערך עם יאנוס מאריש וז'וז'ה וארגה, 1984)
רוצחים קמים עם שחר (רומן, 1985)
ראיונות על ההתנגדות היהודית בבודפשט ב-1944 (עם ג'רג' ואמוש, 1990)
ספר התורה של קומלוש (סיפורים קצרים, 1994)
התצלום ששרפו אותו (סיפורים קצרים, 1997)
זה היה ההפסד שלנו, שנינו...
חמש יריות בהיסטוריה (מאמרים, 2001)
סיפורים שנמצאו והומצאו על שאנדור ברודי (2004)
מלחמה שלישית (עם פאל ברטה, 2005)
סיפור עליז ומלמד על המלך הגדול, על כוח ואהבה ; אקס ליבריס, בודפשט, 2005
הרפתקאותיו הפוליטיות של רופא מפשט.
חולות הזהב (רומן, קרן תבן, בודפשט, 2014)
ראיון לכל החיים עם Gyula Várszegi בן ה-80, הכתב אישטוואן בנדק, לאיוש פאזקש, ג'רג' לובאש; Önarckép Kft, בודפשט, 2016
קרמשניט יהודי (רומן, קרן תבן, בודפשט, 2016)
לזכרו של אימרה קלמן (רומן, וינצה, בודפשט, 2019)
"פרס חבר השופטים" של פסטיבל הטלוויזיה של מישקולץ (1984)
עיטור מסדר ההצטיינות של העמל דרג ארד (1997)
אישטוואן בֶּנֶדֶק (בהונגרית: Benedek István; בודפשט, 17 בינואר 1915 – ונציה, איטליה, 9 ביוני 1996) רופא יהודי-הונגרי, סופר, היסטוריון תרבות, איש אשכולות.
נכדו של אלק בנדק בנו של מרצל בנדק.
אישטוואן בנדק הוא נכדו של המספר הגדול אלק בנדק, בנו של מרצל בנדק, אחיו הצעיר של אנדראש בנדק.
אמו, גיורי לואיזה (1962-1885) הייתה יהודייה, בתם של דיולה גיורי (במקור פולק) ושל ז'ופיה שרולטה שולהוף.
כבר בילדותו התבלט בכישורי הכתיבה שלו, מכתביו פורסמו בעיתון הילדים המפורסם של סבו בטרנסילבניה Cimbora, והם שימשו לכתיבת "מחשבות האח הקטן" באדיבותו של אלק בנדק.
בשנת 1940 הוא קיבל דוקטור לרפואה בבודפשט, ולאחר מכן היה רופא בית חולים בצ'פל.
החשיבה הפסיכיאטרית שלו הושפעה באופן משמעותי מהעובדה שהוא היה תלמידו של לאופולד סונדי, ביחד עם פלורה קוזמוצה, פרנץ מראי, לאיוש קרדוש ועמיתים אחרים.
לא במקרה הוא נחשב לאחד מחשובי הפרשנים ההונגרים של יצירתו של סונדי.
בשנים 1945–1947 לימד פסיכולוגיה באוניברסיטת בויאי בקלוז' כמורה ראשי ופרופסור.
לאחר מכן חזר לבודפשט, שם ב-1948 מונה לרופא הראשי של המכון הלאומי לנוירולוגיה ולפסיכיאטריה, וב-1951 עבר גם את בחינת המומחה בפסיכיאטריה.
בין השנים 1952 לבין 1957 כיהן בתפקיד מנהל בית החולים לחולי נפש בריפוי בעיסוק באינטהאזה.
חוויותיו שם ושיטות הטיפול שלו סוכמו ב"כלוב הזהב: חיי מחלקה פסיכיאטרית".
ביצירתו שיצאה לאור במהדורה הראשונה ב-1957, שעברה כמה מהדורות וממש עשתה לו שם מוכר בעולם הרופאים והמתעניינים בנושא.
הוא חי כעציר ומגורש בשנים 1957–1958, ואז הותר לו לחזור לבודפשט, שם ניהל מרפאה לפסיכותרפיה של רובע 11 במשך 10 שנים, בין השנים 1968–1971 עבד כיועץ במחלקת התרבות של מועצת העיר של רובע 12. בשנים שלאחר מכן עבד כסופר מומחה, עורך לקסיקונים, כותב ספורת, והפיק תוכניות טלוויזיה רבות וחשובות.
לאחר חילופי המשטר ב-1990, מ-1992 ועד מותו, הוא היה נשיא הכבוד של אגודת העיתונאים ההונגרים, וכן נבחר לחבר כבוד של האגודה ההונגרית להיסטוריה רפואית.
בנוסף לרופאים והיסטוריוני תרבות, הוא היה ידיד קרוב עם כמה סופרים ומשוררים; בנו של פרידייש קארינתי המשורר גאבור קארינתי, התגורר בביתו עד סוף ימיו.
הרצאותיו הרבות של אישטוואן בנדק על היסטוריה רפואית נשמרות בארכיון של הטלוויזיה ההונגרית, כולל סדרת טודורה.
הוא זכה בשני פרסים יוקרתיים:
פרס סצ'ני (1992, על מפעל חייו, במיוחד כהוקרה על פעילותו בתחום הפצת הידע המדעי).
בשנות ה-40 הוא חקר את נושא עולם האינסטינקטים, ב-1943 יצא לאור יצירתו "אינסטינקט ופשע" וב-1948 "עולם האינסטינקטים".
כמה מאמרים טכניים פורסמו על מורו הגדול, לאופולד סונדי, ומאמר הסיכום שלו עליו נמצא ב"קין, מפר החוק - משה, המחוקק" (תרגם: ורה מראי) של לאופולד סונדי.
פורסם בהמשך המהדורה ההונגרית של יצירתו (1987).
הוא היה תייר פעיל, וחקר גם את ההיסטוריה של טיפוס הרים, עבודתו הידועה ביותר שפורסמה בנושא זה היא "לשוטט באלפים", המהדורה הראשונה שלו יצאה לאור ב-1958.
הוא העשיר את הספרות ביצירותיו הרבות, אם כי יצירות אלו קשורות לרעיונותיו הפסיכיאטריים בכמה מקומות.
"כלוב הזהב" המצליח ביותר (מהדורה ראשונה: 1957)
"סיפורי העיר" (מהדורה ראשונה: 1961)
"מדברים על אנשים עצבניים" (1963)
כמו גם שלושת הכרכים הנקראים "צ'ינבה" Csineva (1968-1983)
התחום הבא, שבאמת היה לו הבנה עמוקה בו, הוא ההיסטוריה של התרבות הצרפתית, במיוחד החל מהנאורות.
בשנת 1965 התפרסם האוסף שלו בשם "מדע הטבע בנאורות הצרפתית", אך הוא גם חיבר כרך על האנציקלופדיה הצרפתית הגדולה, בשנת 1969 דיווח על הסלונים הפריזאיים לשעבר ברומן, וב-1969. ב-1976 התפרסמה עבודתו על תולדות האמנות, "אמרה קריסטינה - דיאלוג על אימפרסיוניזם", יצירה בהשראת שיחותיו עם אשתו הראשונה.
ב-1978 כתב ספר על רוסו ותירגם יחד עם אביו את הווידויים של רוסו.
ב-1983 כתב את הביוגרפיה של גוסטב קורבה עם הכותרת "העמוד הנופל".
אולי תחום המחקר הידוע ביותר שלו הוא חקר יצירתו של איגנץ זמלווייס, ובמקביל, לעשות צדק עם זמלווייס לנוכח ההשמצות הרבות והמסקנות השגויות שפורסמו אודותיו.
הוא עבד צעד אחר צעד על מפעל חייו של הרופא ההונגרי הגדול ביותר, וכתב את הכרך הראשון שלו ב-1967, שזכה לתהודה רבה.
ממחקר היסטוריה רפואית שנערך לאחר שנת 2000 ומתיאור הפתולוג שלו, ברור שהשערתו של אישטוואן בנדק נכונה, שאכן מחלה זו היא שתקפה את זמלווייס ובסופו של דבר גרמה למותו.
תחום המחקר האהוב עליו היה חקר והבנת יצירתו של אנדה אדי ושל חייהם של אנשים שהיו קשורים לאדי.
בהקשר לכך התפרסמה במהדורה הראשונה של ספרו ב-1992 יצירתו רבת הערך שכותרתה "אהבותיו ונישואיו של אנדרה אדי", וגם זכרונותיה של ברתה בונצה, אלמנתו של אנדרה אדי, פורסמו יחד עם האפילוג שלו.
דבר על אנשים עצבניים - 1963, 1966, ראה גם אנשים עצבניים
קסמים ורפואה באימפריות האצטקים, המאיה והאינקה - 1976
רפואה וכשפים טיבטים (המהדורה השנייה, המורחבת של הכרך שפורסמה במקור כחלק ממנדרגורה) - 1987
על מחלתו של זמלווייס והעדכניות של דוקטרינותיו של זמלווייס (2015) http://real.mtak.hu/30826/
מדעי הטבע בנאורות הצרפתית - 1965
הביוגרפיה של גוסטב קורבה - 1983, גרמנית: 1988
מילה שנזעקה לתוך השממה - 1974
ענייני הפרטיים בעלי עניין ציבורי - 1990
ויכוח בכוח ההגנה - 1993
אישטוואן מודי הוא פרופסור לנוירולוגיה ופיזיולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
מודי נולד ב-1957 בטרגו מורש, טרנסילבניה, רומניה, למשפחה מבני המיעוט ההונגרי.
סיים תואר ראשון באוניברסיטת טרגו מורש ואחר כך המשיך ללמוד לתואר שני ושלישי בוונקובר, קנדה.
למד פוסט דוקטורט במינכן ובטורונטו ואז עבר לארצות הברית והחל ללמד באוניברסיטת סטנפורד (1988-1993) ובדאלאס (1993-1995).
מ-1995 עד היום (עם הפסקה קצרה בבון, גרמניה) הוא מלמד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ואף היה ראש החוג לנוירולוגיה.
חבר האקדמיה ההונגרית למדעים מאז 2001 וקיבל מנשיא הונגריה את אות מסדר הכבוד ההונגרי (Commander's Cross) ב-2018.
נכון לאוקטובר 2021 כתב או השתתף בכתיבת לפחות 292 מאמרים מדעיים.
במאמר שהתפרסם באוגוסט 2024 טען שגילה מולקולה, אותה הוא כינה DDL-920, שהצליחה לשפר זיכרון במודל של מחלת אלצהיימר בעכברים.
הצוות של מודי התמקד בתאי מוח ספציפיים הידועים ביכולתם ליצור גלי גמא , שהם גלי מוח בטווח התדרים 30–100 הרץ, הקשורים לפעילות מוחית קוגניטיבית כמו זיכרון פעיל, תשומת לב וקיבוץ של תפיסות שונות, ועל כן חיוניים לזיכרון וליכולות הקוגניטיביות.
אצל חולי אלצהיימר יש ירידה בגלי גמא.
המחקר של מודי הראה כי המולקולה DDL-920 מגבירה את גלי הגמא בתאי המוח הרלוונטיים, ועכברי מודל של מחלת אלצהיימר בני 3 עד 4 חודשים שקיבלו את המולקולה במשך שבועיים, שיפרו את ביצועיהם במבוך בארנס .
אישטוואן גרגיי (בהונגרית: Gergely István; נולד ב-20 באוגוסט 1976, דונאיסקה סטרדה) הוא שחקן כדורמים ואלוף אולימפי הונגרי.
אישטוואן גרגיי נולד בסלובקיה, בן המיעוט ההונגרי, שם זכה במדליית ארד בגביע העולם לנוער ב-1994 וגם שיחק בנבחרת הבוגרת.
הוא היה שמיני ב-1997 ותשיעי ב-1999 באליפות אירופה.
סיים במקום ה-12 באולימפיאדת סידני (2000) ובמקום ה-11 באליפות העולם ב-2001. הוא הצטרף לאגודת הספורט הונווד בבודפשט לאחר שירות בלגיון האיטלקי ולאחר מכן בלגיון הספרדי.
אז עלתה התאזרחותו עלתה יותר ברצינות.
הוא הפך לאזרח הונגרי ב-2003. בצבעי הונגריה, הוא זכה במדליות זהב באולימפיאדת אתונה 2004 ואולימפיאדת בייג'ינג 2008. הוא היה חבר בנבחרת שזכתה באליפות העולם ב-2003 ובמדליית הכסף של גביע העולם ב-2005. ב-2003 ו-2004 זכה עם הנבחרת בליגה העולמית.
בין 2003 לבין 2006 זכה עם נבחרתו ארבע פעמים באליפות הונגריה, ב-2007 היה שני, ב-2008 וב-2009 הצליח לעמוד על המדרגה השלישית.
באפריל 2014 הודיע כי יסיים את קריירת המשחק שלו בתום העונה.
בקיץ 2017, כחבר בנבחרת המילניום, שהייתה מורכבת ברובה מאלופים אולימפיים מסידני, הוא זכה בתואר אליפות העולם למאסטרים בקבוצת הגיל 40+.
ההשכלה הגבוהה ביותר שלו היא מנהל ספורט MSC בהכשרה המשותפת של הפקולטה לחינוך גופני ומדעי הספורט של אוניברסיטת זמלווייס והפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת קורווינוס בבודפשט.
כיום הוא סטודנט לדוקטורט (PhD) באוניברסיטת זמלווייס.
בדצמבר 2012 הוא הגיש מועמדות לתפקיד נשיא איגוד הכדורמים ההונגרי, אך הפסיד לדנש קמני.
במקביל, הפך לחבר הנשיאות של אגודת כדור המים ההונגרית במשך ארבע שנים.
בינואר 2013 הפך למאמן השוערים של נבחרת הונגריה לצד קפטן הנבחרת טיבור בנדק.
בדצמבר 2016, כשטיבור בנדק התפטר, הוא הודיע כי יעזוב גם הוא את ספסל הנבחרת.
בינואר 2017 הוא נבחר לנשיא בפועל של התאחדות הונווד.
גרגיי נשוי, אשתו היא סילביה קובאץ'.
יש לו בת, מלינדה, ובן, מארטון, מנישואיו הקודמים.
צלב הקצין של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (2004)
השחקן הטוב ביותר בפלייאוף אליפות הונגריה (2005)
צלב אמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (2008)
אזרחות כבוד של קומארום (2016)
אישטוואן הורטי נאג'באניאי (בהונגרית: Horthy István; 9 בדצמבר 1904 - 20 באוגוסט 1942) היה פוליטיקאי וטייס קרב הונגרי במהלך מלחמת העולם השנייה.
לזמן קצר היה סגן יורש העצר של הונגריה ב-1942, והיה בנו הבכור של עוצר הונגריה, מיקלוש הורטי.
אישטוואן נולד בפולה למשפחת אצולה הונגרית והיה בנם של מיקלוש ומגדלנה.
את לימודיו התיכוניים עשה בווינה, באדן ובודפשט.
כבר כתלמיד תיכון למד צרפתית, אנגלית וגרמנית, מה שאפשר לו לצבור ניסיון וידע נרחבים במהלך מסעותיו בעולם.
בנעוריו, אישטוואן ואחיו הצעיר מיקלוש ג'וניור היו פעילים בתנועת נוער קתולית הפעלה כחלק מתנועת הצופים ההונגרית וזאת אף על פי שהיו פרוטסטנטים.
הורטי סיים את לימודיו כמהנדס מכונות ב-1928. הוא נסע לארצות הברית לשנה אחת, שם עבד במפעל של חברת פורד בדטרויט שבמישיגן.
כשחזר להונגריה, הוא עבד במפעל הקטרים של חברת MÁVAG כמהנדס מכונות.
לאחר מספר שנים, הורטי הפך למהנל החברה ובשנת 1940 הוא נישא לרוזנת אילונה אדלסהיים-דיולאי.
בצבא שירת כטייס קרב כטייס קרב.
אישטוואן היה פרו-מערבי והתנגד בחריפות לנאציזם.
לעיתים קרובות היה מביע ביקורת כלפי המדיניות הנאצית, למרות היותה של הונגריה בעלת ברית מרכזית של גרמניה, כחלק מברית "מדינות הציר".
בינואר 1942, מונה להיות סגנו של אביו (שכיהן כעוצר הונגריה ושליטה בפועל) ונהנה מפופולריות בקרב בני עמו.
זמן קצר לאחר מכן, נשלח לחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, שכחלק משהותו בה הביע את דעותיו לגבי הפתרון הסופי.
באחד מהמכתבים ששלח לאביו מקייב, אומר הורטי כי "זה עצוב, לפי ממה ששמעתי, בין 20,000 ל-30,000 יהודים מפלוגות העבודה נתונים לחסדי התשוקות של סדיסטים.
הקיבה כואבת שכמסתכלים על זה, זה מתועב".
אישטוואן הורטי נהרג במתקפה אווירית בברית המועצות ב-20 באוגוסט 1942. הוא שירת בחיל האוויר ההונגרי כטייס קרב.
יחידתו סייעה לארמייה השנייה ההונגרית נגד כוחות סובייטיים.
במהלך גיחה מבצעית, מטוסו התרסק, זמן קצר לאחר ההמראה משדה תעופה הסמוך לעיירה אלכסייבקה.
שרידיו של הורטי הובאו להונגריה, והלווייתו נערכה בבניין הפרלמנט ההונגרי ב-27 באוגוסט.
לאחר מכן הוא נקבר בקריפטה של משפחת הורטי בקנדרש.
אישטוון קרטס (בהונגרית: Kertész István; 28 באוגוסט 1929 – 16 באפריל 1973) היה מנצח יהודי-הונגרי, מומחה במידה שווה לאופרה ולמוזיקה קונצרטנטית.
הוא החל ללמוד נגינה בכינור בגיל שש.
בהגיעו לגיל 12, החל לנגן גם בפסנתר.
גם בתקופת המלחמה התמיד בלימודי הנגינה וההלחנה.
עם פלישת הגרמנים להונגריה במלחמת העולם השנייה והבנת הקורות את היהודים באירופה, נכנסה המשפחה למחבוא.
רוב בני משפחתו המורחבת של קרטס שולחו לאושוויץ בשנת 1944 ונספו בשואה.
אחרי המלחמה חידש קרטס את לימודי המוזיקה הסדירים ובשנת 1947 התקבל במלגת לימודים באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
בין מוריו היה זולטאן קודאי.
הוא פיתח עניין בניצוח והיה לתלמידם של יאנוש פרנצ'יק ולאסלו שומוגי.
בתקופת לימודיו פגש קרטס את אשתו, זמרת הסופרן .
מבחינה מוזיקלית הושפע מברונו ולטר ואוטו קלמפרר, אז מנהל האופרה של בודפשט.
משנת 1953 עד 1955 ניצח אישטוון קרטס בגיור, ומשנת 1955 עד 1957 על תזמורת האופרה בבודפשט.
אחרי ההפיכה, בשנת 1957, עזב את הונגריה והשתקע בגרמניה המערבית, שם התמנה למנהל האופרה של אאוגסבורג.
הוא השתלם בניצוח באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'ילה ברומא אצל פרננדו פרוויטלי ואדית גברי שרה באופרה של ברמן.
אחרי שהשלים את לימודיו ברומא, הוזמן כמנצח אורח לתזמורת המבורג והאופרה הממלכתית של המבורג, כמו גם לויסבאדן והאנובר.
הוא קצר שם הצלחה בהפקות של "פידליו" ו"לה בוהם".
במרץ 1960 הוזמן אישטוון קרטס לכהן כמנהל מוזיקלי כללי של האופרה של אאוגסבורג, שם ניצח על חליל הקסם, החטיפה מן ההרמון, כך עושות כולן ונישואי פיגארו של מוצרט.
אלה הקנו לו מוניטין של אחד מטובי הפרשנים ליצירות מוצרט.
הוא הצטיין גם בניצוח על אופרות של ורדי וריכרד שטראוס.
בשנת 1961 הוזמן לפסטיבל זלצבורג לנצח על החטיפה מן ההרמון ובשנת 1963 על חליל הקסם.
בתקופה זו גם ניצח על הקונצרט הראשון מרבים בפילהרמונית של ברלין ועל התזמורת הפילהרמונית הישראלית, בין השאר.
בשנת 1964 התמנה למנהל האופרה של קלן, שם ניצח על הביצוע הראשון בגרמניה של האופרה בילי באד מאת בנג'מין בריטן.
בין השנים 1965 ו-1968 היה המנצח הראשי בתזמורת הסימפונית של לונדון, ובאותה תקופה ניצח בהופעות אורח בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן.
אישטוון קרטס היה אורח תדיר בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, בפילהרמונית של וינה, בתזמורת פילדלפיה, בתזמורת הסימפונית של שיקגו ובעוד רבות אחרות.
בשנת 1973 התמנה למנצח באמברגר סימפוניקר, אך זמן קצר אחר כך, כשבא לסדרת קונצרטים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, יצא לשחייה בחוף הרצליה וטבע בים, בערב פסח, 16 באפריל 1973. בסדרה זו מילא את מקומו המנצח סטנלי ספרבר.
בתקופה סביב מותו הטרגי עסק בהקלטת "וריאציות על נושא של היידן" ומכלול הסימפוניות של ברהמס.
כמחווה לזכרו, השלימה הפילהרמונית של וינה את ההקלטות לאחר מותו.
בין הקלטותיו הרבות, הקלטה מלאה ראשונה של "חסדו של טיטוס", האופרה האחרונה של וולפגנג אמדיאוס מוצרט, שנכתבה לאחר שרוב "חליל הקסם" היה כתוב כבר.
אישטוון האמר (בהונגרית: István Hamar; נולד ב-6 באוקטובר 1970) הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת הקשר.
בישראל שיחק בקבוצות בית"ר ירושלים ומכבי נתניה.
האמר החל את דרכו כשחקן במחלקת הנוער של קבוצת צ'פל ההונגרית, ובשנת 1988 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון.
בשנת 1992 עבר לקבוצת בודפשט הונבד והיה שותף לזכייתה באליפות הליגה ההונגרית בעונת 1992/1993. בשנת 1995 עבר לקבוצת מ.ט.ק.
בודפשט איתה זכה באליפות בעונת 1996/1997.
בעונת 1997/1998 עבר האמר לבית"ר ירושלים, וזכה עם הקבוצה באליפות בעונתו הראשונה בקבוצה.
בירושלים שיתף פעולה עם שחקנים הונגרים נוספים - אישטוון שאלוי, אישטוון פישונט ותמאש שנדור, אשר זכו לכינוי "הלגיון ההונגרי".
האמר שיחק בבית"ר עד לשנת 2001 בה עבר למכבי נתניה.
בנתניה שיחק זמן קצר ולאחריו חזר להונגריה שם עבר בין קבוצות שונות בליגות הנמוכות.
מכדורגל מקצועני פרש בשנת 2010, אך המשיך לשחק בליגות חצי מקצועניות בהונגריה עד לפרישתו הסופית בשנת 2014.
לזכותו של האמר 25 הופעות וארבעה שערים במדי נבחרת הונגריה.
אישטוון "סטפן" שאלוי (בהונגרית: Sallói István; נולד ב-26 בספטמבר 1966 באורוסלאן) הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי, וכיום המנהל הספורטיבי בקבוצת קצ'קמטי מהונגריה.
כשחקן, זכה שאלוי בשתי אליפויות ישראל עם קבוצת בית"ר ירושלים.
אישטוון שאלוי גדל בקבוצת הנוער של MOL וידי, במדיה עלה לקבוצה הבוגרת.
הוא השלים את שירותו הצבאי בהונגריה תוך כדי השאלתו לקבוצת גיור.
הוא חזר לקבוצת נעוריו, הפעם כקפטן הקבוצה, ובעונת חווה את עונת השיא שלו במדיה, כשזומן לראשונה לשורות נבחרת הונגריה ונבחר לתואר שחקן העונה בליגת העל ההונגרית, אותה סיים כסגן מלך השערים.
לקראת עונת עבר שאלוי לקבוצת בודפשט הונבד, איתה סיים במקום השני בליגה ההונגרית, תוך שהוא כובש במדיה תשעה שערים.
לאחר המחזור הרביעי של עונת , חתם שאלוי בקבוצת בית"ר ירושלים.
הקבוצה מוקמה אז במקום האחרון בטבלת ליגת העל, כשהיא ללא ניצחון.
את צמד שעריו הראשונים בקבוצה כבש שאלוי במשחקו השלישי במדיה, בניצחונה הביתי על מכבי הרצליה 1:8, הניצחון הגבוה בתולדות המועדון.
שאלוי שיחק לצד שחקני התקפה ישראלים בכירים כמו אלי אוחנה ורונן חרזי, וכבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה סיים כמלך שערי הקבוצה, כשכבש 11 שערים ב-22 משחקי ליגה.
בית"ר סיימה את העונה במקום השישי בטבלה.
כמו כן, זכה שאלוי בעונה זו לכינוי "סטפן", שהוא צורתו הגרמנית של שמו, וזאת לאחר ששחקני קבוצתו התקשו לבטא את שמו ההונגרי "אישטוון".
בעונת הצטרף לבית"ר ירושלים קשר הונגרי נוסף, אישטוון פישונט, ושאלוי סיים בפעם השנייה ברציפות כמלך שערי הקבוצה, כשכבש 14 שערי ליגה, והוביל אותה למקום השלישי.
בעונה שלאחר מכן, עשרה שערים של שאלוי סייעו למועדון לזכות באליפות המדינה לעונת .
עונת השיא של שאלוי במדי בית"ר ירושלים הייתה עונת .
בצוותא עם פישונט וקשר הונגרי נוסף, אישטוון האמר, הוביל שאלוי את הקבוצה לזכייה באליפות שנייה ברציפות.
שאלוי סיים בפעם השלישית כמלך שערי הקבוצה, כשכבש 16 שערים.
עונה אחת אחר כך חלה נסיגה בכושרו של שאלוי, כמו של הקבוצה כולה.
בית"ר ירושלים סיימה את העונה במקום הרביעי, ושאלוי כבש שבעה שערים בלבד.
עם סיום העונה עבר שאלוי לקבוצת מכבי הרצליה.
שאלוי אמנם כבש עשרה שערים וסיים כמלך שערי הקבוצה, אך הרצליה ירדה בסיום העונה לליגת המשנה, ושאלוי הוסיף לשחק במדיה עוד כחצי שנה עד שחזר להונגריה ופרש ממשחק פעיל.
עם פרישתו מונה למנהל הטכני של הנבחרת האולימפית של הונגריה.
הוא המשיך בתפקיד זה עד לשנת 2002, אז מונה למנכ"ל בקבוצת שיופוק.
במשך שנתיים, עלתה הקבוצה לליגה הבכירה וסיימה בה במקום החמישי.
למרות ההצלחה, הקבוצה נקלעה לבעיות כלכליות.
שאלוי הכין תוכנית עסקית חדשה, במסגרתה שוחררו השחקנים היקרים מהמועדון ונבנתה קבוצה צעירה עם מאמן צעיר, ובאופן מפתיע סיימה הקבוצה את חלקה הראשון של העונה במקום הראשון בליגה.
בעקבות הצלחתו בקבוצה הקטנה, שאלוי הוחתם בפגרת החורף לתפקיד המנכ"ל בקבוצת הפאר ההונגרית אויפשט.
הקבוצה, שסיימה את חלקה הראשון של העונה במקום השמיני, עברה מהפך תחת שאלוי שמינה שוב מאמן צעיר, והקבוצה סיימה במאזן הטוב ביותר את חלקה השני של העונה, בדרך למקום השני בליגה.
עם הגיעו של בעלים חדש לקבוצה, עזב שאלוי את התפקיד.
בשנת 2005 עבר שאלוי לתפקיד המנכ"ל בקבוצת דיושגיור, קבוצה נוספת הנמצאת במשבר כלכלי.
הצלחתו להוביל את הקבוצה למיקום במרכז הטבלה, הקנה לו את הכינוי "מנהל המשברים הכלכליים".
עם סיום שנת 2007, קיבל שאלוי הצעה מהבעלים החדש של אויפשט לחזור לקבוצה לתפקיד המנהל הספורטיבי.
שאלוי הסכים להצעה, הוביל את הקבוצה למקום השני בטבלה תוך שהוא רושם מעל למיליון אירו של רווחים מהעברות שחקנים.
הוא נותר בתפקיד עד 2009, אז מונה לסקאוט של מזרח אירופה בקבוצת וולברהמפטון וונדררס האנגלית.
בשנת 2011 חזר שאלוי להונגריה לתפקיד המנהל הספורטיבי של קבוצת קצ'קמטי.
אביו של שאלוי שיחק בליגה ההונגרית הראשונה.
שאלוי נשוי לשילה, ואחד מילדיהם, דניאל שאלוי, הוא כדורגלן מקצוען בליגה האמריקאית ושיחק גם בנבחרת הנערים של הונגריה.
הרוזן אִישְטְװָן סֵצֶ'נִי (בהונגרית: Gróf Széchenyi István; 21 בספטמבר 1791 – 8 באפריל 1860), מגדולי המדינאים ההונגרים, תומך ויוזם המודרניזם והליברליזם בתנועה הלאומית ההונגרית והוגה איחוד הערים בודה ופשט לבירת הונגריה, בודפשט.
סצ'ני נולד בווינה למשפחת אצולה ותיקה שתמכה באופן מסורתי בבית הבסבורג ששלט באימפריה האוסטרו-הונגרית ושהייתה קשורה לבית אסטרהאזי וליכטנשטיין.
אביו, פרנץ סצ'ני, הקים בבודפשט את המוזיאון הלאומי של הונגריה ואת הספרייה הלאומית ההונגרית.
לאחר חינוך פרטי התגייס סצ'ני לצבא האוסטרו-הונגרי ונטל חלק במלחמות הנפוליאוניות.
במהלך שירותו, ביקר סצ'ני ונדד ברחבי אירופה.
בעיקר התרשם מן הקדמה ומהישגי המהפכה התעשייתית באנגליה.
הסיור בעולם הבהיר לו את הפער בין המודרניזם ההולך וצובר תאוצה בבירות המערב לעומת דשדושה של הממלכה ההונגרית.
הוא השתחרר ב-1826 בדרגת לויטננט ראשון וחילק את זמנו בין בודפשט לאחוזת המשפחה בנג'צנק ליד העיר גיור, כמו כן המשיך לסייר בבירות העולם.
עוד ב-1825 זכה סצ'ני להכרה כאשר תרם הכנסה שנתית של אחוזתו למען הקמת האקדמיה ההונגרית למדעים.
ב-1827 הקים את ה"קזינו הלאומי" (Nemzeti Kaszinó).
ה"קזינו" היווה פורום לדיאלוג מדיני לבני אצולה פטריוטים הונגרים וכר להעלאת הצעות ויוזמות מודרניסטיות וליברליות כמו גם לנטיות לאומיות ולאומניות.
סצ'ני עצמו הסתייג מהלאומנות ושאף לראות את ארצו מתחדשת ומתקדמת בתוך המסגרת הרב-לאומית של הממלכה ההונגרית שהיא חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית בשליטת בית הבסבורג.
סצ'ני דרש מהאצולה ההונגרית לוותר על זכויות היתר שלה במערכת המס ועל הכלכלה והמבנה הפאודלי שאבד עליו הכלח, ולהוביל לשינוי עמוק ורציני לכיוון מודרניזם (אך לא שינוי מהפכני ורדיקלי שיפרק את החברה).
הוא פרסם את רעיונותיו במספר ספרים Hitel (ה"אשראי", 1830), Világ ("העולם", 1831), ו-Stádium (האצטדיון, 1833).
הספרים התפרסמו בשפה ההונגרית ולא בגרמנית, שפתה של האצולה והאינטליגנציה ההונגרית באותה עת, כחלק מתנופת ההתחדשות הלאומית.
סצ'ני ראה בתחבורה כזרז העיקרי לקידמה.
הוא איתר את ערוץ הדנובה בין בודפשט לשפך הדנובה לים השחור כערוץ שמסוגל להפוך לנתיב תחבורה בינלאומי מרכזי.
אלא שבאותה עת לא היה חלק נהר זה ראוי לשיט ספינות סוחר.
סצ'ני הצליח לשכנע את הממשל בווינה להשקיע בפיתוח הנתיב וקיבל מינוי רשמי של המפקח על העבודות, תפקיד אותו מילא במשך שנים ארוכות במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19. בתפקידו נסע לקונסטנטינופול, נשא ונתן עם סולטאן האימפריה העות'מאנית וקשר קשרים בבלקן.
בנוסף, הגה סצ'ני את חיבורן של הערים היריבות (באותה עת) בודה ופשט, לשם יצירת בירה לממלכה ההונגרית שתהווה משקל נגד לבירת הקיסרות, וינה.
לשם מימוש החזון יזם את הקמת גשר השלשלאות הקרוי על שמו, שהיה לגשר הקבוע הראשון שחיבר בין שתי הערים ואיפשר את איחודן ב-1849, במהלך המהפכה ההונגרית של 1848.
לעומת סצ'ני, הליברל המתון, עלה כוחו של מנהיג רדיקלי בדמותו של לאיוש קושוט.
קושוט דרש ביטול לאלתר של הצמיתות ושל זכויות היתר של האצולה, הפרדה בין אוסטריה והונגריה ומתן עצמאות להונגריה.
היריבות בין סצ'ני לקושוט פילגה את הרפורמיסטים ההונגרים.
אולם היה זה קושוט שהוביל את המאבק המזוין והפך ב-1849, למשך זמן קצר לנשיא הונגריה החופשית שלאחר המהפכה.
סצ'ני הסכים לקבל על עצמו את תפקיד השר לתחבורה ולעניינים חברתיים בממשל המהפכני אך לאחר התבוסה באוגוסט 1849 נמלט למקום מסתור.
ב-8 באפריל 1860, לאחר מות ידידו הברון שאמואל יושיקה, ובעקבות חוסר יכולתו לראות שיפור פוליטי לארצו, התאבד סצ'ני ביריית אקדח בראשו.
בנוסף לגשר השלשלאות הנקרא על שמו, הונצח סצ'ני במספר אתרים ברחבי הונגריה בכלל והבירה ההונגרית בפרט.
ב־23 במאי 1880 הוסר הלוט מעל פסלו בכיכר שלפני האקדמיה ההונגרית למדעים.
באותה עת הוצבו פסלים שלו בערים רבות נוספות.
על שמו נקראו המרחצאות בפארק העירוני של בודפשט ואחת הפסגות הגבוהות בהרים שממערב לבודה, Széchenyi hegy (גבעת סצ'ני).
בשנת 2002 נוסדה אוניברסיטה בעיר גיור ונקראה על שמו .
אישטוון פישונט (בהונגרית: Pisont István; נולד ב-16 במאי 1970) הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן.
פישונט החל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 1988 בקבוצת בודפשט הונבד, והיה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות הליגה ההונגרית שלוש פעמים (1989, 1991 ו-1993).
בשנת 1995 עבר פישונט לקבוצת שרלרואה מליגת העל הבלגית, שם שיחק כחצי עונה עד שנרכש על ידי בית"ר ירושלים בזמן חלון ההעברות של עונת 1995/1996.
בעונה זו זכה עם בית"ר ירושלים גם בגביע הטוטו, ובסופה עזב את הקבוצה וחתם באיינטרכט פרנקפורט הגרמנית שעלתה לבונדסליגה.
פישונט לא הצליח לבסס את מעמדו בקבוצה, ובסיום העונה חזר לישראל וחתם בהפועל תל אביב.
פישונט שיחק שלוש עונות בהפועל תל אביב ובעונת 1999/2000 זכה איתה בדאבל, לאחר שכבש 6 שערים בעונה זו, כולל שער חשוב בדרבי מול מכבי תל אביב בסיבוב השלישי.
בעונת 2001/2002 היה שותף להעפלתה של הקבוצה עד לשלב רבע גמר גביע אופ"א, הישג השיא של קבוצה ישראלית במפעל.
פישונט כבש את השער השני לזכות הפועל בניצחון החוץ 2–1 על פארמה האיטלקית, אשר העלה אותה לשלב רבע הגמר שם הודחה על ידי מילאן האיטלקית.
באותה עונה זכה פישונט עם הקבוצה בגביע הטוטו.
לקראת עונת 2002/2003 חתם פישונט במועדון ספורט אשדוד, אך לאחר כחצי עונה עבר לבני יהודה תמורת אורן ניסים שעשה את הדרך ההפוכה.
לקראת סיום העונה עזב פישונט את בני יהודה עקב פציעה וחזר להונגריה.
בודפשט שם שיחק עונה אחת, כשאחריה עבר לקבוצת וצ'שי, שם שיחק עד שפרש ממשחק פעיל.
פישונט הוא שחקנה לשעבר של נבחרת הונגריה.
ב-19 בפברואר 1991 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת ארגנטינה.
בסך הכל רשם 31 הופעות בנבחרת, בהן כבש שער אחד, במשחק מול נבחרת אזרבייג'ן במסגרת מוקדמות יורו 2000.
במהלך עונת אימן פישונט את וצ'שי, ולאחר מכן החל לאמן את נבחרת הונגריה הצעירה.
בשנת 2015 סיים את תפקידו.
במרץ 2020 מונה פישונט למאמן בודפשט הונבד, בה החל את הקריירה הבוגרת שלו כשחקן כדורגל.
רבי אישטרוק בן דוד אבן שאנג'י (ה'ש"ל 1570 בערך - סוף שנת ה'ת"ג 1643) היה רב, פוסק וראש ישיבה בבולגריה בראשית תקופת האחרונים.
נולד בשנת ה'ש"ל בקירוב, כנראה בעיר ניקופול שבבולגריה.
היה לו אח בשם ר' ציון, שהיה מגדולי הקהל בניקופול, וייתכן שאף היה רב העיר למשך תקופה לאחר רבי יצחק ביג'ה.
לפי דברי הרב יצחק ביג'ה אביו ר' דוד "התפרסם כתלמיד חכם, עשיר ובעל מעשים וזכה לשיבה טובה".
מוצא משפחתו ממגורשי ספרד שהגיעו לבלקן לאחר הגירוש.
ממשפחתו יצאו תלמידי חכמים, רופאים, משוררים ומנהיגים מהמאה ה-15 ועד המאה ה-18. למד תורה בשאלוניקי בישיבתו של רבי שלמה הכהן (מהרש"ך).
רבי אישטרוק מרבה לצטט את רבו, ומזכירו כרבו המובהק.
משנת ה'ש"ן (1590) בערך שימש כרב קהילת הספרדים בסופיה, כנראה במקום רבי אברהם חדידה, שבה כיהן כחמישים שנה עד לעלייתו לארץ ישראל בשנת ה'ת' לערך.
חכם קהילת הספרדים הוא "מרביץ התורה", שתפקידו לדרוש בשבתות, לדון בדיני אישות ובדיני ממונות, ולהקים ישיבה.
עלה לארץ ישראל על אף המצב הכלכלי והמדיני הקשה ששרר בה באותה תקופה.
תקופה מסוימת שהה בקושטא, כנראה בדרכו לארץ-ישראל, והתגורר בביתו של ר' ישראל בנבנישתי, אביו של רבי חיים בנבנישתי.
הוא התיישב בירושלים ובה נפטר בשנת ה'ת"ג.
רבי חיים בנבנישתי מביא בחיבורו הנהגות שראה אצל רבי אישטרוק בהיותו בקושטא בבית אביו או במקומות אחרים.
רבי עזריה פיגו הספיד אותו עם בוא הידיעה על פטירתו.
התכתב עם רבים מרבני דורו, בהם מהרי"ט, רבי אברהם מונסון ועוד.
אוסף תשובותיו היה שמור בכתב יד חסר סדר שהתגלגל למוסקבה ונשמר באוסף גינזבורג, ויצא לאחר עריכה וסידור על ידי הרב פרופ' משה עמאר בשנת תשמ"ב בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
כפי הנראה, רבי אישטרוק השאיר כתבים נוספים, שטרם ראו אור.
אישטוואן סֵנְיִי (בהונגרית: Szőnyi István; אויפשט שבבודפשט, 1894 – זבגני , 1960) היה צייר הונגרי, שנודע ביצירותיו "עיקול הדנובה" ו"זבגני" .
לאחר שסיים את בית הספר ללשון, התקבל לאקדמיה לאמנויות יפות בסתיו 1913. בשנת 1918, לאחר שהשתחרר מהשירות הצבאי, חזר לאקדמיה.
שנות הלימודים התבררו כקצרות, שכן גורש בגלל השתתפותו בתנועות הרפורמה באקדמיה.
בשנת 1937 מונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות, ולימד בה במשך למעלה משני עשורים.
אחת מתלמידותיו הייתה הציירת היהודייה, ניצולת השואה אגנס לוקאץ'.
הוא ובני משפחתו הצילו יהודים בזמן השואה והוכרו כחסידי אומות העולם ב-2 באוקטובר 1984. סניי היה בין חברי קבוצת הציירים שהקימו מושבת אמנים בבאיה מארה (מושבת האמנים של באיה מארה).
אישטוואן פארטוש (בהונגרית: Pártos István; באירופה סטפאן פארטוש; 1 במרץ 1903, בודפשט – 4 בפברואר 1920, אמסטרדם) היה כנר הונגרי-יהודי, ילד פלא במוזיקה קלאסית, שנפטר בטרם מלאו לו 17, כתוצאה מהשפעת הספרדית, שהשתוללה בחלקים באירופה ובעולם בשנים 1918–1920. הוא נחשב לתקווה הגדולה ביותר של המוזיקה ההונגרית.
"הוא היה צריך להחליף את יוז'ף יואכים!" זעק המלחין זולטאן קודאי כשנודע לו על לטרגדיה.
כבר בגיל שנתיים ניגן בכינור.
בקושי היה בן חמש כאשר הפך לתלמיד בית הספר למוזיקה המפורסם על שם פודור (היום "בית הספר למוזיקה טות אלדאר"-Tóth Aladár Zeneiskola), ושנתיים לאחר מכן בגיל שבע, בסתיו 1910 נרשם לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט לכיתה המְכִינָה של הסטודנטים.
משנת 1913, בגיל עשר הפך לסטודנט מן המנין ולמד אצל יוז'ף בלוך (כינור) ואצל זולטאן קודאי (סולפז', הרמוניה).
את השנתיים האחרונות באקדמיה בילה אצל ינה הובאי בסדנה להכשרת אמנים.
האקדמיה פטרה אותו משכר לימוד בשלוש השנים האחרונות ללימודיו.
בקונצרט הציבורי הראשון שלו, ב־17 במרץ 1916, בקושי שבועיים לאחר יום הולדתו ה -13, ניגן את הקונצ'רטו לכינור של בטהובן לטובת נכי מלחמת העולם הראשונה, כאמן מן המניין.
בקונצרט בחינת הסיום שלו, ב־18 במאי 1917, ניגן תוכנית של ויוטי - באך - פגניני.
אמו שהפכה אלמנה כבר בגיל צעיר התפרנסה כתופרת.
כמה אריסטוקרטים ואלי הון תמכו בלימודיו, ובמיוחד אשתו חובבת המוזיקה של הבנקאי גזה קובאץ', "דודה יוז'ה", שתמכה בשלושה ילדי פלא בו זמנית: בארווין נירג'האזי (מקודם פריד), הפסנתרן ההונגרי-יהודי המחונן, ילד פלא גם הוא, בצ'לנית יודית בוקור מלבד אישטוואן פארטוש.
לא רק שהיא הייתה להם פטרונית, אלא גם הכשירה ואימנה אותם באופן אינדיבידואלי באמצעות מכריה המוזיקאים, כמו כן העניקה לשלישייה הזדמנות להופיע בסלון שלה.
לפארטוש וגם לנירג'האזי הייתה מערכת ערכים מוזיקלית מבוססת כבר בגיל צעיר מאוד.
הם יכלו להתווכח מול עמדתם של מוזיקאים מבוגרים וותיקים מהם ושניהם חשבו בצורה מבוגרת הרבה יותר מגילם.
פארטוש קרא כבר מגיל עשר את כתביהם של פילוסופים והתעניין בכל חידושי המדע.
הקריירה שלו מחוץ להונגריה החלה כבר בגיל צעיר.
הוא הופיע בווינה, בברלין ובהזמנתו של ארתור ניקיש בלייפציג.
בינואר 1918 הופיע בהצלחה רבה בסטוקהולם.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, עבר עם אמו להתגורר בהולנד.
בסיס המעריצים המקומי שלו צמח במהירות.
הוא סייר בצפון אירופה ממקום מגוריו באמסטרדם.
בתחילת 1919, המלחין והמבקר וילם פייפר, חשש מתוכנית הקונצרטים העמוסה של הילד שעדיין היה בגיל ההתבגרות.
בראשית שנות העשרים, האמן בן השש עשרה נפל קרבן למגפת השפעת הספרדית שהשתוללה אז בעולם.
מותו זעזע לא רק את הונגריה, אלא את כל יבשת אירופה.
המון הספדים הופיעו בארץ מולדתו הונגריה ומחוצה לה.
אמו מעולם לא התאוששה ממותו.
בשנת 1923 נערך באקדמיה למוזיקה בבודפשט קונצרט לטובת הקמת קרן אישטוואן פארטוש.
בשנת 1927, יוֹ (יוהנה מריה הנדריקה) דאמן (1891-1941), הגרפיקאית ההולנדית פרסמה כרך ברוטרדם עם איור בסגנון אר-נובו המאוחר לסיפור האלגורי של פארטוש בשם De heilige vlam.
ההקדמה נכתבה על ידי הפסיכולוג ההונגרי-יהודי גזה רווס, שעסק גם בארווין נירג'האזי.
דאמן הכירה ושמעה את נגינתו של פארטוש מכיוון שתכננה עבורו אקס ליבריס בשנת 1919. נגינת הכינור של אישטוואן פארטוש תואר לרוב כ"פואטי".
המורה שלו, אנטל מולנאר, האמין כי גילה בנגינתו של פארטוש מוטיבים של יהדות ספרד.
על פי תיאורו, הילד תמיד הקפיד מאוד על מראהו, על בגדיו ועל הופעתו.
אישטוון תומאן (בהונגרית: Thomán István; הומונה, 4 בנובמבר 1862 – בודפשט, 22 בספטמבר 1940) היה פסנתרן ומורה למוזיקה יהודי-הונגרי.
הוא היה אחד המורים המשמעותיים ביותר לפסנתר בהונגריה.
אביה של הכנרית מאריה תומאן, אחיינו של הרופא יאקאב תומאן.
אביו היה ד"ר דוד תומאן, אמו רוזה וייסברגר.
הוא למד משפטים בווינה ובבודפשט ובאותה תקופה במקביל בין 1881 לבין 1885 למד גם באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט היה תלמידם של המלחינים פרנץ ארקל, שאנדור ניקוליץ' ורוברט פולקמן, ואחר כך בשנתיים האחרונות של פרנץ ליסט.
הוא הפך לאחד התלמידים המועדפים של ליסט, ולכן ליווה אותו במסעותיו לוויימאר ולרומא, למשל.
תומאן נכח גם במותו וגם בהלווייתו של ליסט.
משנת 1888 עד לפרישתו לגמלאות הוא היה מורה של מוסדות אקדמיים למוזיקה, שם חינך כמה פסנתרנים הונגרים מצוינים (כמו בלה בארטוק, ארנסט פון דוהנאני, אימרה קירי-סאנטו), ומאוחר יותר כמורה הפרטי של המורים לעתיד של האקדמיה למוזיקה (כמו ג'רג' פרנצי ושל איבאן אנגל).
הוא היה מגדולי המורים של הפסנתר בהונגריה, ממשיך מסורתו של ליסט.
הוא הופיע גם בחו"ל כמוזיקאי קאמרי.
עבודתו הכתובה הפדגוגית המשמעותית ביותר, שמשמשת גם היום, היא "טכניקת הנגינה בפסנתר", שפורסמה בשנת 1906. וכן "תרגילים בסיסיים לשליטה בנגינה הווירטואוזית", עבודה בת שישה כרכים.
מחקריו ומאמריו הופיעו בכתב העת "סקירת המוזיקה" ודומיהם.
מותו נגרם מסרטן המעי הגס וטרשת עורקים.
ברובע 12 בבודפשט רחוב נושא את שמו.
לאסלו סינטאר ביים סדרה על חייו של פרנץ ליסט, בו הופיע דמותו של תומאן.
לרגל יום הולדתו ה-150, בשנת 2012, הוקם לכבודו פסל בהומונה.
אישטוואן שבש (במקור שפאט - Spät, בהונגרית: Sebes István; סגהאלום, 15 בדצמבר 1906 – בודפשט, 2 בדצמבר 1966) היה סגן שר החוץ של הונגריה יהודי-הונגרי, שגריר, חבר האספה הלאומית, עובד המפלגה, רפד במקצועו המקורי.
אישטוואן שבש נולד במשפחה יהודית אינטלקטואלית ענייה עם שמונה ילדים.
לאחר שסיים את לימודיו בחטיבת הביניים, השיג הסמכה כרפד.
הוא היה חבר באיגוד עובדי העץ מגיל 16 ובגיל 20 הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) ולברית הפועלים הצעירים הקומוניסטים של הונגריה (KIMSZ) והיה מזכיר הוועד המרכזי של הברית (1927).
הוא נעצר בשנת 1929 ונידון לשנתיים מאסר.
לאחר שחרורו, בין השנים 1931 ל-1932, הוא שוב היה מזכיר הברית.
בשנת 1933 נסע לברית המועצות, שם למד בבית הספר הבינלאומי לנין, ולאחר שובו בין השנים 1935 לבין 1936 היה מזכיר ועד בודפשט של ה-KMP.
הוא נעצר בשנת 1936 ונידון לחמש עשרה שנות מאסר, מתוכם ריצה שמונה שנים.
הוא גורש על ידי אנשי מפלגת צלב החץ כיהודי בשנת 1944, אך הצליח להימלט מהרכבת לרייך השלישי.
לאחר שחרורו קיבל עמדת מפלגתית ומדינית גבוהה.
הוא הפך לסגן ראש המחלקה לניהול ההמונים בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית, והפך חבר במחלקת הקאדררים (עד 1948).
בינתיים הוא היה עובד של היומון "העם החופשי" (Szabad Nép).
ב-15 במאי 1949 הפך לחבר פרלמנט ממלא מקום ברשימת חזית העם ההונגרית לעצמאות במחוז ואש, והוא אכן מונה לחבר האספה הלאומית שנתיים לאחר מכן.
בשנת 1950 הוא היה סגן נשיא לשכת ביקורת המדינה ואחר כך נשיאה מהשנה שלאחר מכן.
בשנת 1953 הוא שוב היה חבר פרלמנט, ומ-19 באפריל 1956 עד 15 באוגוסט 1959 היה סגן שר החוץ ומ-16 בדצמבר 1964 היה שגריר הונגריה בווינה עד מותו.
משנת 1954 היה חבר בוועדת הביקורת המרכזית של מפלגת הפועלים ההונגרית, ומהשנה שלאחר מכן היה סגן השר לביקורת המדינה.
אֶחַיו: אימרה שבש, פאל שבש, לאסלו שבש, שאנדור שבש וג'רג' שבש.
אישטוואן פאל ואלקו (במקור ויינפלד, בהונגרית: Valkó István Pál; בודפשט, 3 בנובמבר, 1904 – מחנה הריכוז ברגן-בלזן, 12 במרץ 1945) היה מהנדס מכונות, מתמטיקאי יהודי הונגרי.
אחיו של איבאן אימרה ואלקו, פיזיקאי, מהנדס חשמל.
פאל ואלקו נולד במשפחה יהודית כבנם של הפקיד הנריק ואלקו (ויינפלד) (1866–1936) ושל אנה סלשי (1880–1939) הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה הטכנולוגית יוזף בבודפשט בשנת 1926 (כיום שמו אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה).
הוא החל את עבודתו המתמטית כבר כסטודנט באוניברסיטה הטכנית בהוכחת משפט קניג-ואלקו על מיפוי קבוצות אינסופיות.
בשנת 1925 היה מרצה תחת המתמטיקאי פרופסור יוז'ף קירשאק.
לאחר סיום לימודיו, הצטרף למפעל החשמל של גנץ, שם הפך למהנדס ראשי וסגן ראש חדר הניסויים.
פעילותו המדעית במכונות חשמליות הייתה בעיקר בתחום ממירי הזרם והמתח, טכנולוגיית הממסרים והשנאים.
כיהודי, גורש בסתיו 1944 למחנה הריכוז ברגן בלזן, שם מצא את מותו.
אשתו הייתה קטלין פרייס, בתם של קארוי פרייס, רופא, וחוקר יהדות ושל גיזלה שטרן, אותה נשא ב-23 בדצמבר 1936 בבודפשט.
הגדרה פשוטה של הפרשנות הסיבובית של וקטורי מתח ברשתות תלת פאזיות (הנדסת חשמל, 1930. מס' 3)
מערכת מדידה אלקטרומגנטית ארבע ממדית (הנדסת חשמל, מס' 26)
מדידת קבוע הזמן והגבלת הזרם של שחרור תרמי (הנדסת חשמל, מספר 31, 1938)
מדידת אובדן הקבלים (הנדסת חשמל, 1941, מס' 34)
אישטוון ראדו (במקור יחזקאל זיסה רוזנבליט, בהונגרית: Radó István; קישווארדה, 24 ביולי 1891 – בודפשט, 12 באוגוסט 1972) היה מנהל הפקה, מפיק, עיתונאי בתחום הקולנוע יהודי-הונגרי, דרמטורג; אחד מחלוצי עיתונות הקולנוע ההונגרית.
ראדו למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לווראנד).
הוא הפך לעיתונאי והחל את הקריירה שלו כעובד העיתון "נאפ" (Nap).
בשנת 1912 הקים יחד עם ז'יגמונד לנקאי (מקודם: גוטמן) את כתב העת "עולם הקולנוע" (Mozivilág).
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית (1919) הוא ניהל את הסוציאליזציה של בתי הקולנוע ההונגריים.
לאחר נפילת הרפובליקה בסוף בשנת 1919 נכלא לתקופה קצרה.
בשנת 1920, ערך יחד עם ויקטור לאני ואלברט הלד את "25 שנות הקולנוע".
בשנת 1922 השתתף בהקמת "מועדון הקולנוע ההונגרי" (Magyar Filmklub); עד 1933 הוא היה תחילה המזכיר ואחר כך המזכ"ל של המועדון.
בין השנים 1927–1940 היה הדרמטורג של חברת הסרטים מטרו גולדווין מאייר בבודפשט.
בין השנים 1937–1939 היה הבעלים המשותף והמנהל של חברת הסרטים Prizma Film Kft.
ראדו היה מעמיתי המערכת והכותבים של "לקסיקון הסרטים ההונגרי" הראשון שפורסם בשנת 1942. באותה השנה הוא שוב נכלא.
הוא הצליח להשתחרר ועל אף יהדותו, בנסיבות לא חוקיות, הקים ב-1944 את "האיגוד המקצועי של יוצרי הסרטים" עם מנהל התיאטרון ארפאד הורבאט, השחקן בלה גאל (מקודם: גוטמן, שניספה במחנה הריכוז דכאו) ועם הכנר, מלחין ומנצח לאסלו אנדייל (מקודם: נויראט) שזמן מה היה המזכ"ל שלו.
הוא הצליח לשרוד את השואה ואחרי 1945 מילא תפקיד חשוב באיגוד המקצועי של עובדי הקולנוע.
בין 1945 לבין 1948, ערך את כתבי העת "חיי קולנוע" (Moziélet) ו"סרט חדש" (Új Film).
הוא פרש לגמלאות בשנת 1948.
בנוסף לכל הנזכר כבר הוא ערך גם את כתבי העת "יומן הקולנוע" (Mozgófénykép Híradó), את ה"קולנוע וסרט" (Mozi és Film) ו"הקולנוע של בודפשט" (Pesti Mozi) וכן עבד כמבקר ב"עיתון השעה 8" (8 Órai Újság), ב"עיתון של בודפשט" (Budapesti Hírlap).
ראדו פרסם את ספר הכיס של בתי הקולנוע ההונגריים, שנתוני הסרטים, מאמריו הופיעו ביומון ה"אומה הונגרית" (Magyar Nemzet).
הוריו: ד"ר לאיוש ראדו (רוזנבליט) היה עורך דין ואמו הייתה מריה ויינברגר (ודאס).
ראדו (1896–1977) הייתה סופרת, משוררת ומתרגמת.
רעייתו: הוא התחתן עם ארז'בט מישיק ב-4 באוגוסט 1916 בבודפשט.
ילדיהם: שני בנים נולדו להם, לאסלו ראדו (1915–1942), היה עוזר במאי, עיתונאי קולנוע ואישטוון ראדו הצעיר (1920–?) היה עיתונאי קולנוע, גרפיקאי.
בשנת 1967 נשא לאישה את אדית שטיין.
איני יכול לחיות ללא מוזיקה (1935)
כבוד ליוצא מן הכלל (1936)
גברת מחפשת חדר (1937, עם מנו גוטמן)
אישטוון אבאר (בהונגרית: Avar István, בגרמנית: Stefan Auer, ברומנית: Ștefan Auer; 28 במאי 1905 – 13 באוקטובר 1977) היה כדורגלן ומאמן רומני-הונגרי, ממוצא גרמני, ששיחק בעמדת החלוץ.
עם נבחרת הונגריה השתתף במונדיאל 1934.
אבאר נולד בשנת 1905 בארד שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, שנפלה ברומניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, והחל את קריירת הכדורגל ב-AMEF ארד.
עם העברתו לקולציה בראשוב ב-1926 היה קרוב מאוד לזכות בליגה הרומנית בעונת 1926/27 אך קבוצתו הפסידה במחזור הסיום.
לאחר עונה זו הובא אבאר להונגריה לשחק באויפשט, עמה זכה ארבע פעמים בליגה ההונגרית.
בנוסף לכך, זכה בגביע מיטרופה ב-1929 תוך כדי שהוא מסיים כמלך שערי הטורניר עם עשרה שערים.
אויפשט גברה בצמד משחקי הגמר על סלביה פראג הצ'כוסלובקית ואבאר כבש שער אחד בכל משחק.
בשנת 1936 חזר סטפן אבאר לרומניה והצטרף למועדון ראפיד בוקרשט, שם היה מאמן עד דצמבר 1939. אבאר סיים עמה כסגן אלוף בעונת 1937/38 והיה הכובש המצטיין בליגה הרומנית בעונת 1939/40 עם 21 שערים.
באותה עונה הגיע איתה לגמר גביע מיטרופה בשנת 1940, שכבר לא נערך בשל מלחמת העולם השנייה.
אבאר סיים את דרכו בראפיד בוקרשט לאחר המחצית הראשונה של עונת 1940/41, חזר להתיישב בהונגריה והמשיך את הקריירה בקאפושוואר.
בשנת 1945 שיחק בקשב ופרש מכדורגל, ובסוף הפך למאמן קאפושוואר.
במדי נבחרת רומניה כבש את שער הבכורה ב-25 באפריל 1926 נגד בולגריה.
באותה שנה עבר למועדון קולציה בראשוב והבקיע צמד ב-19 ביוני 1927 בתיקו 3–3 נגד פולין, משחק שהיה להופעתו השנייה והאחרונה במדיה.
בעקבות היכולת שהציג באויפשט ההתאחדות ההונגרית מינתה אותו לנבחרת הונגריה החל משנת 1927, ובמקום ששמו יופיע במדיה כ"סטפן אבאר" הוא שונה ל"אישטוון אבאר".
הוא כבש 24 שערים ב-21 הופעות בה, כולל שמונה שערים בגביע מרכז אירופה של השנים 1932–1931. שערים אילו תרמו להונגריה לסיים במקום השלישי בתחרות ואבאר סיים ככובש המצטיין.
גם במונדיאל 1934 השתתף עמה ושיחק במשחק רבע הגמר בו הפסידו 2–1 לאוסטריה.
מלך השערים בגביע מיטרופה: 1929 (10 שערים)
אישטוואן רוז'וש (בהונגרית: Rozsos István; אוראדיה, 14 בספטמבר 1922 – בודפשט, 17 בפברואר 1963) היה שחקן יהודי-הונגרי זוכה פעמיים "פרס מארי יאסאי".
אשתו הייתה השחקנית דורוטיה גצי.
אישטוואן רוז'וש נולד במשפחה יהודית ועבר עם הוריו מעיר הולדתו לסגד בגיל שבע.
הוא רצה להיות שחקן והתכונן ללימודים אקדמיים, אך חוקי התקופה האנטי יהודיים (במיוחד הנומרוס קלאוזוס) לא איפשרו זאת.
בשנת 1941 עבר לבודפשט ולמד גרפיקה פרסומית.
הוריו גורשו למחנות ההשמדה, הוא עצמו נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא שרד את השואה וחזר לסגד בשנת 1945, שם התברר לו שאיבד את הוריו.
הוא שיחק תחילה בתיאטרון הקאמרי של סגד ולאחר מכן בתיאטרון העירוני.
הוא עבר לבודפשט ושם הופיע בשלישיית אסנבל קברט בשם "עם חופשי" יחד עם סילארד דרווש ובלה גאדור.
הם הופיעו במפעלים בבתי תרבות בתוכנית "מרגישים מעולה".
רוז'וש התגלה על ידי ארתור בארדוש והצטרף ל"תיאטרון מרכז העיר" (Belvárosi Színház).
במחזה "כוס מים", הוא זכה להצלחה כשוער וכך התפרסם שמו בקרב הקהל והמבקרים בבירת הונגריה.
כיוון שנכנס לתחום כאוטודידקט זה היה הזמן עבורו לסיים קורס השתלמויות באקדמיה לדרמה.
הצלחה לא עזרה לו להתמודד עם הטראומות שגרמה מלחמת העולם השנייה והשואה.
הוא פחד ממזג אוויר גרוע, מהסתיו ועד לאביב הוא נרתע מלצאת לרחובות הקרירים.
"אם ישאלו אותי משהו ברחוב בנובמבר, אני אענה על זה רק באביב", אמר במרירות לחבריו.
הם התגרשו, אך ידידותם נותרה.
עקב מחלתו (תסמונת דחק פוסט-טראומטית) הוא שם קץ לחייו, קפץ מחלון דירתו בקומה השישית ברחוב אטילה יוז'ף.
אישטוון טוט-פוטיה (בהונגרית: Tóth Potya István, 28 ביולי 1891 – 6 בפברואר 1945) היה שחקן ומאמן כדורגל הונגרי, שהציל עשרות וככל הנראה אולי אף מאות יהודים בשואה.
נרצח על ידי אנשי צלב החץ ההונגרי סמוך לפני תום מלחמת העולם השנייה.
כוכב קבוצת הפאר ההונגרית פרנצווארוש.
הופיע במדי נבחרת הונגריה בכדורגל 19 פעמים וכבש 8 שערים.
כמאמן, הוביל את קבוצתו פעמיים לזכייה באליפות הונגריה ופעמיים נוספות למקום השני.
טוט נולד למשפחה הונגרית קתולית מרובת ילדים, בבודפשט, ב-1891. היו לו שישה אחים ואחיות.
נישא ב-1914 לווילמה קובאץ' והיה לו בן אחד.
שיחק כחלוץ החל מגיל 13 בקבוצת בודפשט טי.סי.
כבר בהיותו בן 18 הגיע לנבחרת הכדורגל הלאומית ההונגרית.
זכה להשתתף במשחקי נבחרת זו במשך 19 שנים, עד פרישתו ממנה ב-1928, בן 37. השתתף באולימפיאדת סטוקהולם (1912), כחלק מנבחרת הכדורגל האולימפית של הונגריה, אף כי רק כשחקן מילואים שלא עלה בפועל על המגרש.
נחשב כיום לאחד מ-11 השחקנים הטובים ביותר של פרנצווארוש בכל הזמנים.
למרות שהיה נמוך (164 ס"מ) וכבד משקל (78 ק"ג) נודע בשל כושרו הגופני המצוין יחד עם טכניקת משחק מעולה שנרכשו שניהם באימונים בלתי פוסקים.
ידע לשחק בשתי רגליו בהצטיינות שווה.
אהב לשחק כקיצוני, שמאלי או ימני כאחד, אך הרבה להחליף עמדות בזמן המשחק.
בעיטות הקרן המסובבות שלו התפרסמו ברבים.
לחם בשורות הצבא ההונגרי במלחמת העולם הראשונה כחלק מצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית והגיע לדרגת קצונה.
אימן את קבוצתו פרנצווארוש במשך ארבע שנים ובהן הוביל אותה פעמיים רצופות לאליפות הונגריה, בשנים 1926 ו-1927. בשנתיים שלאחר מכן, 1928 ו-1929 הוביל את הקבוצה למקום השני.
כמו כן זכה עימה שלוש פעמים בגביע ההונגרי.
לאחר מכן החל לאמן קבוצות כדורגל באיטליה - אימן את טריאסטינה ואת אינטר מילאנו) ובהונגריה (אויפשט).
כמאמן, טוט היה מי שיזם את הקמת מכללת המאמנים הראשונה בהונגריה, בשנות העשרים, היה הראשון שניהל יומן אימונים ונודע בחידושים שונים בשיטות האימון שלו.
ב-1943 גויס לצבא ההונגרי במסגרת כוחות מילואים וגם חזר לאמן את קבוצתו המקורית פרנצווארוש, אך רק לזמן קצר, משום שבמרץ 1944 פלשו הנאצים וכבשו את הונגריה.
במאי 1944 החלו שלטונות הכיבוש הנאצי בהונגריה במשלוחי ההשמדה של היהודים לאושוויץ.
טוט חבר לגזה קרטס, חברו לקבוצת פרנצווארוש משנות העשרים, ומאמן כדורגל הונגרי באיטליה, כמוהו, שחזר גם הוא לשרת במילואים בצבא הונגריה.
יחדיו הם הקימו, כנראה בסיוע ה-OSS האמריקאי ארגון חשאי בשם Dallam ("מנגינה" בהונגרית), להצלת היהודים וכן פרטיזנים הונגרים שעמדו בסכנת תפיסה.
הם הפכו לגורם מקשר בין לוחמי גרילה מרחבי העולם שהגיעו להילחם נגד הנאצים.
טוט הפך את ביתו למטה קטן להנפקת מסמכים ולעיתים אף הסתיר חברים יהודים בביתו.
הוא הציל ספורטאים ואמנים שהשתמשו בכוחם כדי להילחם בשינוי שעבר על הונגריה.
שניים מהאנשים שהיה מעורב בהצלתם הפכו לאחר המלחמה לשחקני קולנוע ותיאטרון מפורסמים: קלמן לאטאבר, אחד הכוכבים הקומיים הגדולים בקולנוע ההונגרי, שאימו הייתה יהודיה והילדה גובי, שלאחר המלחמה הפכה לגברת הראשונה של התיאטרון ההונגרי ואחד הסמלים של התרבות ההונגרית המודרנית.
בתחילת 1945 נתפסו טוט וקרטש על ידי הנאצים, עקב הלשנה.
ב-6 בפברואר 1945, שבועות בודדים לפני שחרור בודפשט על ידי הסובייטים, הם הוצאו להורג עם עוד חמישה מחבריהם, על ידי אנשי צלב החץ, בבית הסוהר בו הוחזקו.
לאחר המלחמה הוצאו גופותיהם של טוט וקרטש מקברן בבית הסוהר ובפברואר 1946 הם נקברו כגיבורים בבית הקברות קרפסי (בהונגרית: Fiumei Úti Sírkert) בבודפשט.
מעריכים שקרטש וטוט הצילו בפעילותם לפחות עשרות, אם לא מאות יהודים.
קרטש זכה באות "חסיד אומות העולם".
ביולי 2018, כאשר קבוצת הכדורגל של מכבי תל אביב פגשה את קבוצת הכדורגל פרנצווארוש, קיימו שתי הקבוצות, בשיתוף עם הקונגרס היהודי העולמי, טקס זיכרון לטוט.
במסגרת הטקס המשותף עלו כל שחקני שתי הקבוצות, הישראלית וההונגרית, לבושים בחולצה ועליה הכיתוב "הגיבור שלנו", ומתחת לשורה זו שמו ותמונתו.
בפברואר 2021 נערך טקס לזכרו של "פוטיה" בבית הכנסת היהודי בבודפשט ושמו נחקק שם בסלע.
באירוע נכחו שגריר ישראל יעקב הדס, אחד מסגניו של ויקטור אורבן ראש ממשלת הונגריה וכן ניניו של אישטוון טוט.
נשיא פרנצווארוש גאבור קובאטוב, שנכח גם הוא בטקס, אמר כי "ערכיו של 'פוטיה' הם הערכים שלנו והשורשים שנטע נשארו במועדון עד לימינו אנו.
פרנצווארוש תמיד הייתה גאה בכך שגיבור גדול כזה צמח אצלנו".
ביולי 2021 הגישה פרנצווארוש בקשה ליד ושם להכיר בטוט כחסיד אומות העולם.
אישטוואנדי (בהונגרית: Istvándi) הוא כפר של כ-600 תושבים במחוז שומוג', נפת בארץ'.
היישוב ממוקם בשומוג'-הפנימית, ליד הכביש הראשי 6, העיירות הקרובות ביותר הן כארץ' (15 ק"מ) וסיגטוואר (15 ק"מ).
האזכור הראשון של היישוב בכתב נמצא ברשימת המעשרות לאפיפיור משנת 1332, אז הוא נכתב בצורת שטפנדי (Stehpandi).
בשלב זה זה כבר היה במקום כנסייה.
שמו הופיע בשנת 1421 שוב בדמות אישטואנדי (Isthuandy).
בשנת 1536 הוא היה בבעלות הבישוף של פץ' ג'רג' שויוק.
בשנת 1664, במהלך מסע החורף שלו, חנה צבא מיקלוש זריני בפאתי הכפר.
משנת 1726 היישוב הפך לנחלת בית אסטרהאזי, והוא נשאר בבעלותם עד להלאמת האדמות בשנת 1950.
האוכלוסייה גדלה בהתמדה לאורך המאות, היא הייתה הגבוהה ביותר בתקופת מלחמת העולם השנייה (1,200 איש) ומאז היא יורדת בהתמדה.
באישטוואנדי יש שלוש אנדרטאות מוגנות לאומית:
כנסייה קלוויניסטית בסגנון הבארוק, מהמאה ה-18. המגדל שלו בסגנון גותי.
בית איכרים עממי משנת 1848, לימים שימש כבית כפרי אזורי
אסם גרעיני הדגן משנות ה-1890
ביישוב התקיימה קהילה יהודית קטנה לפחות מאמצע המאה ה-19. מבחינת מוסדות קהילה ומרשם אוכלוסין הכפר היה שייך לעיר הסמוכה סיגטוואר, בה הייתה קהילה יהודית גדולה יחסית ובמשך תקופה ארוכה.
מעט היהודים מהכפר גורשו בשואה למחנות ההשמדה כמו רוב יהדות הונגריה.
לאיוש מדיאר (בשם קודם מילהופר עד 1908 ובשמותיו הבדויים, Nemo, Hunor (בהונגרית: Magyar Lajos; אישטוואנדי, 25 בנובמבר 1891 – אתר ההוצאה להורג במוסקבה, מחנה בוטובו, 17 ביולי 1940) היה עיתונאי יהודי-הונגרי קומוניסטי, כלכלן ופוליטיקאי, בעלה של השחקנית היהודייה-הונגרייה בלנקה פצ'י.
אישטוואן ריס (בהונגרית: Ries István; 14 בנובמבר 1885, קינגש – 15 בספטמבר 1950, ואץ) היה פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי יהודי-הונגרי, שר המשפטים של הונגריה, עסקן ספורט.
אישטוואן ריס נולד במשפחה יהודית אמידה.
אביו, ברנאט, היה חוכר קרקעות וכשאישטוואן היה עוד ילד המיר את דתו.
ב-1912 פתח משרד עורכי דין.
הוא כבר היה חבר בחוג גלילאו כסטודנט באוניברסיטה.
בשנת 1914 היה בין הראשונים שגויסו למלחמה כחייל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפל בשבי הרוסי וחווה את המהפכה הסובייטית ("המהפכה הסוציאליסטית הגדולה של אוקטובר") כשבוי מלחמה.
הוא הצליח לחזור הביתה ביוני 1918.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה מרצה בבית הספר המפלגתי של הוועדה לביטחון עממי לחינוך ציבורי ולאחר מכן השתתף במערכה הצפונית כחייל של הצבא האדום ההונגרי.
אחרי נפילת הרפובליקה היגר לווינה וכשחזר הביתה ב-1921 פתח מחדש את משרד עורכי הדין שלו.
הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (SZDP) ב-1924, בה נבחר לחבר מועצת המפלגה ב-1933 ולחבר הנשיאות ב-1943. הוא הגן כעורך דין שוב ושוב על אנשי תנועת הפועלים שנרדפו.
פרסם בקביעות בטורים של נפסבה ו"סוציאליזם", שעד מהרה פרסמו את שמו בחוגים סוציאל-דמוקרטיים.
הוא ניסה להיבחר לאספה הלאומית של הונגריה בבחירות 1935 במחוז דרום פשט, אך לא הצליח, כפי שהיה בבחירות (באותו מקום) של 1939. לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה (מבצע מרגרטה) הוא ירד למחתרת.
לאחר המצור על בודפשט (ינואר 1945) חזר לחיים הציבוריים.
ב-2 באפריל 1945 נבחר לאספה הלאומית הזמנית, שם ב-21 ביולי 1945 מונה לשר המשפטים בממשלה הלאומית הזמנית.
בתחילת ספטמבר 1947, כתוצאה ממחלוקות פנימיות הודיע על התפטרותו יחד עם שאר השרים הסוציאל-דמוקרטים ("שביתת השרים"), אך זו לא יצאה לפועל בסופו של דבר עקב הסדרת חילוקי הדעות.
מאז מינויו ב-1945 ועד למעצרו ב-7 ביולי 1950 (הוא שוחרר רשמית מתפקידו ב-17 ביולי).
הוא גם הכעיס את מתיאש ראקושי ואת ארנה גרה עם "שביתת השרים" בזמנו ואף אחד מהם לא סלח לו על כך.
אף על פי שהם החלו לדחוק אותו לרקע, הוא בכל זאת נבחר להנהלה המרכזית כאשר הוקמה מפלגת העובדים ההונגרית (MDP) ממיזוג ה-MSZDP וה-MKP.
בתקופת כהונתו של ריס הצביע הפרלמנט בעד חוקת הרפובליקה העממית (חוק XX משנת 1949), ובתקופה זו נחקקה חקיקה חדשה ששיקפה את השינויים החברתיים והכלכליים הגדולים.
הוא הסגיר (יש הטוענים שלא כדין) חשודים בטבח נובי סאד לשלטונות היוגוסלביים ב-1946, אך לא היה מעורב עוד במשפטי הראווה שנפתחו ואיבד את השפעתו.
לכן הוא עצמו נעצר באשמת מפוברק ב-7 ביולי 1950 כשר משפטים מכהן והודח ב-17 ביולי.
בנוסף לפוליטיקה, ריס מילא כמה תפקידים בספורט ההונגרי.
ב-1945 היה חבר במועצת הספורט העליונה של החמישה, משנת 1947 היה נשיא המועצה הכללית לספורט ושל מרכז הספורט לידידות ובין 1947 ל-1950 היה נשיא "התאחדות הכדורגל ההונגרית" ונשיא "איגוד שופטי הכדורגל ההונגריים".
ההסבר של תקנה 81/1945 לגבי הרשות השופטת העממית.
טקסט והסבר לצו מס' M.E 1440/1845 המשלים אותו; הסברים אישטוואן ריס; 1945
עקרונות כלליים של המשפט הפלילי.
הפנים האמיתיות של ארצות הברית; Szikra, Bp., 1949 (האקדמיה הפוליטית של מפלגת העובדים ההונגרית)
מסדר ההצטיינות קושוט (דרגה שנייה) (1948)
לזכרו של הלוחם המפורסם של תנועת העבודה (Népszabadság, 1965, גיליון מס' 269)
ארז'בט שטראסנרייטר: אישטוואן ריס 1885–1990, 1986 (מתוך הפרסומים של תולדות המפלגה)
אישטנמזיה (בהונגרית: Istenmezeje) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם באישטנמזיה מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב מסביבות תקופת הברונזה, והוא מוזכר לראשונה בכתבים משנת 1311.
יהודים חיו באישטנמזיה במאה ה-18 ובמאה ה-19 החל משנת 1885 הייתה הקהילה כפופה לקהילת יהודי פטרוואשארה.
אישטוואן רוסניאק נולד במשפחה אינטלקטואלית יהודית.
בשנת 1911 קיבל את התואר דוקטור לרפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא עבד תחילה במכון לפתולוגיה ואחר כך מ-1912 התמחה בקליניקה מספר 2 לרפואה פנימית בניהולו של שאנדור קוראני.
הוא לחם במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1926 מונה למרצה בכיר.