tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר חורבן זה בסוף המאה ה-9 לפנה"ס, זוהתה פעילות מועטה בלבד בחלקו המערבי של השטח הקרוב יותר למרכז התל.
המלך הצלבני פולק מאנז'ו הקים בשנת 1142 מצודת משמר על תל צפית, שנקראה בשם הלטיני - Castrum Album (מצודה לבנה) ובשם הצרפתי - Blanche Garde (משמר לבן), בשל צבעם הלבן של סלעי התל.
האתר היווה חלק משרשרת מבצרים שהקימו הצלבנים כנגד הפשיטות הפאטמיות שיצאו מכיוון אשקלון (ביניהם מצודת בית ג'וברין).
המצודה נהרסה בידי צלאח א-דין בשנת 1192 והוקמה מחדש בידי ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה בזמן מסע הצלב השלישי.
זמן קצר לאחר מכן כבשה השושלת האיובית שוב את האזור אך שרידי המצודה בעלת ארבעת המגדלים נותרו על התל עד המאה ה-19.
בשנת 1220 תיאר הביוגרף והגאוגרף יאקות אל-חמאווי את התל כ"מצודה על ראש גבעה ליד בית ג'יברין שבמחוז רמלה".
תיאור נוסף של האתר נכתב בשנת 1495 על ידי הגאוגרף הירושלמי מוג'יר א-דין.
התקופה העות'מאנית ועד מלחמת העצמאות
בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל שכן באתר הכפר הערבי "תל א-צאפי".
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר בסנג'ק עזה עם 88 בתי אב ו-484 תושבים.
תושבי הכפר שילמו מס של 25% על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, פירות ועל כוורת דבורים לייצור דבש.
בשנת 1863 ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר וציין שיש בו שני מבני "קבר מקאם".
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר עם בתים רבים מלבני בוץ, באר הכפר ממוקמת מצפון לו בעמק.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט, מנתה אוכלוסיית הכפר 644 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-925 מוסלמים אשר שכנו ב-208 בתים.
ב-28 ביולי 1937 הוקם קיבוץ כפר מנחם במסגרת מבצעי חומה ומגדל, על שטח אדמה שנרכש מהכפר אידניבה כקילומטר מצפון ל"תל א-צאפי".
בסקר הכפרים בארץ ישראל משנת 1945 מנתה אוכלוסיית הכפר 1,290 תושבים, שטח הקרקע הכולל היה 27,794 דונם, שמתוכם 19,716 דונם שימשו לגידולי דגנים.
השטח הבנוי של הכפר היה 68 דונם.
הכפר נכבש בידי חטיבת גבעתי ב-9 ביולי 1948.
בשנת 1954 נערכו באזור התל קידוחים לחיפושי נפט והוקם במקום מחנה עבודה לפועלים ולציוד.
כמן כן החליטה ועדת השמות הממשלתית להחליף את שם התל ל"תל צפית".
הקידוח הגיע לעומק של 8,000 רגל ונמצא יבש.
בשנת 1990 הוקמה בצמוד לתל תחנת הכוח צפית ותחנת מיתוג ומעברים לקווי חשמל ראשיים של חברת החשמל.
באתר פועלות משנת 1990 שתי יחידות ייצור המוסקות בסולר בעלות הספק כולל של 220 מגה-וואט (יחידות המיועדות לייצור חשמל לשעת שיא, דחק וחירום).
באוקטובר 2006 הושלמה הקמת השלב הראשון של יחידת ייצור חדשה במחזור משולב בעלת הספק של 248 מגה-וואט המוסקת בסולר.
ב-2007 הושלמה הקמת טורבינה קיטורית נוספת כך שהספק היחידה הגיעה ל-370 מגה-וואט.
ביולי 2015 החלה לפעול, בצמוד לתחנת הכוח צפית, תחנת הכוח דליה תחנת הכוח הפרטית הגדולה בישראל בעלת הספק מקסימלי של 900 מגה-וואט.
תל צפית נחפר לראשונה בין השנים 1898–1900 על ידי משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל בראשותם של פרדריק בליס ורוברט מקאליסטר, במסגרת מחקר בו חפרו במקביל גם באתרים סמוכים במרשה, תל גודד ועזקה.
החל משנת 1996 ובמשך 25 שנה נחפר התל בידי אהרן מאיר מהמחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בתל התגלו ממצאים פלשתיים רבים, בהם מזבח ששימש לפולחן, שרידי מבנים, מתקנים לעיבוד מתכת ואלפי חרסים וכלים, בהם חפצי פולחן, כולל קונכייה ששימשה קערית פולחן שנפוצה מאוד בתרבויות אגאיות של אזור יוון, מקום מוצאם המשוער של הפלשתים.
ממצא המעיד על כך שהתרבות האגאית נשתמרה גם 200 שנה אחרי שהפלשתים הגיעו לאזור.
המזבח, שגובהו מטר ומידותיו 50 ס"מ על 50 ס"מ, מזכיר בצורתו את התיאורים של מזבחות במקרא.
כך, למשל, מתואר מזבח הקטורת (מזהב) בבית המקדש בספר שמות: "אמה ארכו ואמה רחבו רבוע יהיה ואמתים קמתו ממנו קרנתיו".
אמה היא בערך 50 ס"מ, בהתאם למידותיו של המזבח באתר, דבר המעיד על קרבה תרבותית דווקא בין תושבי ממלכת יהודה והפלשתים.
מאידך, המזבח כולל שתי קרניים בלבד, ובהנחה שמדובר בעיצובו המקורי, מדובר במאפיין המוכר מן הפולחן האגאי.
בחפירות נמצאה קערת חרס מהמאה ה-9–10 ועליה חרותים בכתב אלפביתי השמות "ולת" ו"אלות", ייתכן וזוהי עדות חוץ מקראית לשמו של גלית שעל פי המקרא התגורר בגת.
מנגד, מאוחר יותר, מתמעטים הממצאים הפלשתיים וכן גת כמעט ולא נזכרת במקרא (לאחר המאה ה-9 לפנה"ס).
נמצאו באתר עדויות לסחר עם מצרים בתקופת הברזל I, וסחר עם פיניקיה, קפריסין ויוון מתקופת הברזל II, נוסף לממצאי נחושת מפינאן שבערבה.
אפשר שעוצמתה של העיר נבע ממיקום בצומת מסחרי חשוב.
מערכת ביצורים מתקופת הברזל II נחשפה לא רק בחלקו העליון של התל, אלא גם בעיר התחתית בגובה פני הקרקע התגלה שלב המסד של חומה רחבה.
בהמשך נחשפה החומה לאורך כשלושים מטרים, ממצאים המעידים על קיומו של מגדל שמירה וכן שרידים שאולי מעידים על הימצאותו של שער עיר גדול.
אהרון מאיר מציע ששרידי הביצורים המרשימים לאחר חורבן גת הביא לצמיחת האגדות המקראיות על תושביה הענקים, בדומה לבנייה הקיקלופית במיתוס היווני.
שכבת חורבן עשירה, המכונה שכבה A3, נחשפה בכל שטחי החפירה.
בחפירות התגלתה תעלה גדולה מוקפת מגדלים, שנבנתה ככל הנראה במהלך המצור על העיר בידי חזאל מלך ארם דמשק בשנת 836 לפני הספירה.
הממצאים חושפים את שיטת המצור הייחודית של הארמים וכן את החורבן וההרס בעיר, אותם גרמו החיילים הארמים.
בעיר נמצאו בתים שקרסו בשלמותם.
תעלת המצור חצובה בסלע באורך 2.5 קילומטרים, מקיפה את חומות העיר ברדיוס של כ-300 מטרים, עומקה חמישה מטרים ורוחבה ארבעה.
התעלה נועדה למנוע מהנצורים לפרוץ החוצה כדי להצטייד במזון או כדי לתקוף את הצרים.
כמות הסלע שנחצבה לצורך הקמת התעלה נאמדת ב-60 אלף קוב.
בתחתית התל חשף הארכאולוג עמית דגן תקופת התיישבות נוספת המתוארכת לאחר כיבוש העיר והריסתה בידי חזאל.
מוערך שמדובר בתושבים שנמלטו מהעיר בשל המלחמה, שבו אליה וניסו לשקם את מה שניתן.
המבנים מתקופה זו דלים, ואחריה הידרדר היישוב הפלישתי במקום, ולא התאושש לאחר כיבוש האזור על ידי האימפריה האשורית בסוף המאה ה-8 לפנה"ס.
בשנת 2008 הוכרז אתר "תל צפית" כגן לאומי.
במקום מסלול הליכה עד לראש התל ולאורכו שלטים עם פסוקים מהתנ"ך הנוגעים לפלשתים.
המסלול הוא מעגלי ומסומן בסימון שבילים בצבע ירוק.
בפסגה הוקם מצפור ובו לוחות הסבר לכל הכיוונים וכן עמוד ובו שלטי הכוונה לערי הפלשתים: עזה, עקרון, אשדוד ואשקלון.
לאורך המסלול ניתן להבחין גם בשרידי הכפר תל א-צאפי ובבית הקברות שלו וכן בחפירות ארכאולוגיות.
תל קֶדֶשׁ (תל קדס) הוא אתר ארכאולוגי בהרי נפתלי שבגליל העליון המזרחי, כשלושה ק"מ מערבית למצודת כ"ח.
העיר מוזכרת מספר פעמים במקרא, וכן בטקסטים שונים מהתקופה ההלניסטית.
בתקופה ההלניסטית והרומית הייתה העיר פיניקית וכפופה לצור.
כיום האתר הוא גן לאומי המכיל שני אתרים: תל קדש שמדרום־מערב לכביש הצפון, והמקדש הרומאי שמצפון־מזרח לכביש.
התל הוא הגדול בתילי הגליל העליון.
למרגלות התל נובע עין קדש.
תל קדיס מזוהה כמקומה של העיר "קדש בגליל בהר נפתלי" המוזכרת בספר יהושע כאחת מערי המקלט לרוצחים בשגגה: וכעיר לויים:
מכיוון שיש עוד ערים המכונות "קדש" בתנ"ך, בהם קדש נפתלי, שמקובל לטעון שהיא עיר אחרת מקדש בהר נפתלי, והמזוהה עם ח'ירבת־קדיש ממזרח לפוריה, בבקעת יבנאל, קדש שליד צומת מגידו, עיר בתחום שבט יששכר, קדש ביהודה וקדש ברנע, אזכורים סתמיים של "קדש" דורשים פענוח לזיהוי העיר אליה מכוון הכתוב.
עם זאת, מקובל לזהות את האזכורים הבאים עם קדש בהרי נפתלי:
העיר הכנענית המנוייה ברשימת הערים שנכבשה על ידי יהושע
העיר שנכבשה על ידי תגלת פלאסר השלישי בשנת 733 לפנה"ס:
בתעודות מצריות יש מגוון אזכורים של "קדש", המזוהות כולן על ידי חלק מהחוקרים כקדש על הארנת.
עם זאת, חלק מהחוקרים מזהים את "קדש" שבראש רשימת ערי סוריה וארץ ישראל של תחותמס השלישי ו/או את קדש שבתבליט של סתי הראשון כקדש שבהרי נפתלי.
קדש נזכרת בפפירוסים של זנון.
בספר חשמונאים א' מוזכרת קדש בקרב בין יונתן החשמונאי ודמטריוס השני.
על פי יוסף בן מתתיהו, לאחר שפרעו היהודים ברבת עמון, חשבון, גרש, פחל ובית שאן, ולאחר מכן גדר, סוסיתא וערי הגולן, פנו ל"קדש אשר לצורים", עכו, גבע וקיסריה לפרוע בהן.
בהמשך כתב שבין קדש, הכפר הצורי החזק בגבול הארץ, ויושבי הגליל, יש איבה גדולה, וטיטוס קבע בה את מחנהו לקראת צאתו לקרב ביוחנן מגוש חלב.
בכתובת יוונית שהתגלתה בסלינוס , עיר בסיציליה עם נוכחות פיניקית משמעותית, נמצאו שמות יווניים ופיניקיים, ביניהם "קַדוסיס בן מַטולאיו"; ככל הנראה מדובר בפיניקי שהיגר מקדש לסיציליה, לאחר שאביו היגר ממטולה לקדש.
חפירת בדיקה נערכה בשנת 1953 על ידי יוחנן אהרוני, ובה בלטו שכבות רבות מתקופת הברונזה הקדומה.
בשנים 1997–2010 התנהלו באתר חפירות ארכאולוגיות על ידי חוקרים מאוניברסיטת מישיגן.
נחשף מבנה מנהלי פרסי ומעליו מבנה הלניסטי בגודל 56×40 מטר.
זה ננטש באמצע המאה השנייה לפני הספירה (תקופת מרד החשמונאים) אך שב לפעילות.
ב־2010 נמצא מטבע תלמיי ייחודי שמוקדש לארסינואי השנייה.
בתל קדש נמצאו השפעות פיניקיות רבות, בהקשרים הלניסטיים, ומציגים כפיפות לצור.
המקדש הרומאי בצד הצפון־מזרחי של הכביש הוא מן המפוארים ביותר ששרדו בשטח ארץ ישראל.
מדובר במקדש מונומנטלי לאל בעל שמין, וזאת על סמך מספר כתובות יווניות שנמצאו באתר.
בעל שמין היה אחד האלים הראשיים של תושבי המרחב הסורי־פיניקי בתקופה הרומית.
נראה שהכניסה למקדש זה, נשמרה לכוהני המקדש בלבד.
לכן, בצידי הפתחים נחצבו גומחות בהן ניתן היה להזרים דם קורבנות לתוך נסכים בתוך המקדש.
אחד הפתחים מעוטר בדמות עטויה טוגה.
בשנים 1976–1977 נערכו סקרים מקיפים באזור על ידי אשר עובדיה, משה פישר וישראל רול.
על פי החופרים נבנה המקדש בסביבות שנת 117 לספירה, ונראה שחרב ברעידת אדמה בשנת 363 לספירה.
ברחבי האתר ובעיקר ליד המעיין פזורים סרקופגים גדולים.
תושבי האזור השתמשו בהם כשוקת לצאן.
ניתן לראות בשטח סרקופגים בודדים וזוגיים כולל מכסי האבן הגדולים.
בקרבת האתר תעלות קשר מתקופת מלחמת העצמאות, וחורשה של עצי אלה אטלנטית.
בחלקו הצפוני של תל קדש, לצד כביש 899, נמצא מאוזוליאום עתיק בחורבנו.
במאה ה־19 בזמן סקר ארץ־ישראל המערבית, שנערך על ידי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, שורטט המבנה בשלמותו, מאז האבנים כנראה נלקחו לבניית בתי הכפר הערבי הסמוך – קדס .
החל משנת 2012 החלו קבוצות של יהודים חרדים להגיע אל הגן הלאומי תל קדש, כשהם מזהים את האתר כמקום קבורתן של דבורה הנביאה ויעל אשת חבר הקיני.
מקורה של האמונה לפיה במקום קבורות הדמויות המקראיות החלה בימי הביניים כאשר בכתובים נרמז כי השתיים קבורות בעיר המקלט תל קדש, שעל פי הערכות נמצאת בכלל באזור טבריה.
כל העדויות מהחפירות באתר מעלות כי מדובר בעתיקות רומאיות, המתוארכות למאה הראשונה עד למאה השלישית לספירה, עשר מאות מאוחר יותר מתקופת השופטים, ולכן אין קשר בין הקברים באתר לדבורה ויעל.
בעקבות זיהוי המקום כקבר דבורה הנביאה החל מ-2012 החלו מעשי ונדליזם בעתיקות.
אלמונים קדחו בתוך השיש של אחד הסרקופגים ותקעו דיבלים ממתכת, במטרה לקבע שם עששית לנרות.
בהמשך התחילו לצבוע את האבנים בתכלת, לנסות לנפץ חלק מסרקופגים, לסמן את המקום כקברי צדיקים להשחית שלטים שעליהם כתובות המילים "גן לאומי" או "מקדש".
על פי רשות העתיקות ורשות הטבע והגנים נגרם לעתיקות באתר נזק בלתי הפיך.
כיום מצוין באזור קבר של אבות השבטים אשר ונפתלי בני יעקב
תל עירני הוא תל עתיקות גדול מול קריית גת, מצפון לכביש 35. בעבר זוהה עם גת המקראית ובעקבות זאת נקרא "תל גת" וקיבוץ גת וקריית גת הסמוכות נקראו גם הן בשם גת המקראית.
בעקבות חפירות נוספות סברו החוקרים שהתל איננו גת המקראית ושם התל שונה לתל עירני.
לעומת זאת, גת הפלשתית זוהתה קרוב לוודאי בתל צפית.
שטח התל כ-250 דונם ועיקרו תל גדול ונמוך ומעליו תל מצומצם וגבוה ששטחו כ-20 דונם.
במלחמת העצמאות היו התל והכפר עיראק אל-מנשייה שהיה מדרומו, מעוזים צבאיים בחלק המזרחי של כיס פלוג'ה.
צה"ל ניסה לכבשו מספר פעמים ונכשל.
ב-27 ביולי 1948 במסגרת מבצע גי"ס תקפו כוחות גבעתי את התל ונהדפו.
ב-16 באוקטובר 1948 במסגרת מבצע יואב תקפו כוחות של חטיבת הנגב וטנקים של חטיבה 8 את התל אך נהדפו באבידות כבדות.
ב-28 בדצמבר 1948 במסגרת מבצע חיסול תקפו כוחות של חטיבת אלכסנדרוני, כבשו את עיראק אל מנשיה והתכוננו לתקוף את התל אך כוח מצרי שהגיע מפלוג'ה כיתר את אחת הפלוגות, הפלוגה הדתית, וחיסל אותה.
87 החללים היו קבורים בתחילה בקבר אחים למרגלות התל.
ב-18 באוקטובר 2012 פלוגת מפץ, מגדוד 198, ביצעה עבודות שיקום על התל: נבנה שביל העולה לתל והוקמה אנדרטה בראשו לזכר הנופלים מחטיבת אלכסנדרוני במבצע חיסול.
התוכנית היא להקים אתר הנצחה לחללי חטיבת אלכסנדרוני שנפלו בקרב על התל.
הארכאולוג ויליאם פוקסוול אולברייט שיער שעל התל נמצאה העיר הפלישתית גת, בין השאר על פי עדות של הירונימוס שגת הייתה כפר גדול בדרך בית גוברין-עזה.
בנוסף, סקר חרסים לא מצא בתל חרסים מהתקופה שלאחר התקופה הישראלית, דבר שתואם את ירידת גת מגדולתה בסוף התקופה הישראלית.
זיהוי זה נתן לקיבוץ גת הנמצא מצפון לתל ולעיר קריית גת הנמצאת מדרומו, את שמם.
במפות מופיע התל כעת בשם תל עירני.
השם העברי נובע משמו הערבי של התל - תל שיח' אחמד אל עריני.
צבי אילן שיער בשנות ה-70 שבתל נמצא העיר לבנה המקראית.
בחפירות שנערכו בתל בשנים 1956–1962 בניהולו של שמואל ייבין נמצאו ממצאים מהתקופה הישראלית ומתקופת הברונזה הקדומה.
לא נמצאו כל ממצאים מהתקופה הפלישתית (תקופת הברזל) לפיכך סוברים החוקרים כי הזיהוי של התל כגת הפלישתית מוטעה וכי העיר גת הפלשתית היא קרוב לוודאי בתל צפית.
יחד עם זאת, התל מכונה בפי תושבי קריית גת המקומיים בשם "הר גליית" על שם גליית הפלשתי שהיה מהעיר גת.
החפירות הארכאולוגיות בתל עירני החלו כבר בשנות ה-50. בקיץ 1956 הוחל בחפירות בתל בהנהלת שמואל ייבין, במטרה למצוא ממצאים שיאשרו את זיהוי התל עם גת הפלישתית.
בראש אחד הצוותים שחפר בראש התל עמד שמריה גוטמן ובראש צוות אחר, שחפר במורדות המערביים עמדה אורה נגבי.
בתחילת עונת החפירות הראשונה נמצאו שכבה ישראלית ושכבה פרסית ובהמשך העונה נמצאו בתים מתקופת הברונזה.
בסוף העונה הראשונה נמצאו כלי חרס שלמים שיוחסו לייבוא בשמים ב, שהיו הכלים השלמים הראשונים שנמצאו בחפירות.
כבר בסיכום עונת החפירות הראשונה בתל קבעו החוקרים שלא מדובר בגת המקראית ושינו את שם התל לתל עירני.
בעונת החפירות השנייה, בקיץ 1957 נמצאו בתל חותמות למלך עם השמות שוכה ו"ממשת" וכן נמצאו שברי פסלי עשתרת.
בחפירות למרגלות התל נמצא אסם תבואה עם כמות ניכרת של חיטה.
בעקבות מציאת החותמות העלה ייבין השערה שהתל היא העיר ממשת.
בקיץ 1958 נמצא בתל מבנה רב ממדים שיוחס לתקופה הכלכוליתית, שהיה היחיד מסוגו שנמצא בישראל עד אז.
בקיץ 1959 הגיעו החוקרים אל קרקע טבעית, הנמצאת מתחת לשכבות הארכאולוגיות באתר.
בראש התל נמצא מתקן לעיבוד מתכת וכן כתובת "ליחזא" על כתף כד.
אחד הממצאים החשובים שנמצאו בתל היה כד חרס עליו היה רשום שמו של נערמר.
חלק מממצאי החפירות בתל הוצגו במוזיאון בקיבוץ גת שנפתח בשנת 1964.
בהמשך, פעלו בתל ערני שתי משלחות חפירה ארכאולוגיות נוספות, בשנות ה-80 נוהלה משלחת חפירות לאורך שלוש עונות חפירה בתל בראשותם של אהרן קמפינסקי ויצחק גלעד תחת חסות אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובשנים 2013–2019 התנהלה משלחת חפירות נוספות בראשות פרופ' יובל יקותיאלי מאוניברסיטת בן-גוריון ווכריסטופר צ'אלוביץ מהאוניברסיטה היגלונית, בקרקוב, פולין.
בשנת 2023, בעת הקמתו של קו מים חדש באזור שמדרום-מערב לתל, התגלה בחפירת הצלה שנוהלה על ידי רשות העתיקות שער שתוארך לתקופת הברונזה הקדומה.
על פי יצחק פז מרשות העתיקות שער זה שימש כשער הכניסה לעיר, והוא נחשב לשער הקדום ביותר שהתגלה בארץ ישראל.
תל עכו, הידוע גם כתל נפוליאון ומוכר גם כגבעת נפוליאון, הוא תל במזרח העיר עכו.
גובה התל כ-30 מטר, והוא שוכן במרכז רצועת החוף של עמק זבולון וחוף הגליל.
התל נמצא במרחק של כ־700 מטר מזרחית לחוף הים, וכ־750 מטר מצפון לתוואי הנוכחי של נחל נעמן.
חלקו הדרומי של התל נהרס במאות השנים האחרונות, בעיקר עקב כריית אדמה לצורכי בנייה.
מיקומו של התל בקרבת המעגן הטבעי הנוח שבמפרץ חיפה והסמיכות שלו לנתיבי סחר בינלאומיים, הפכו אותו למוקד התיישבות במשך אלפי שנים.
מקורות היסטוריים רבים מעידים כי בעת העתיקה, היו בתל רצף של ערים חשובות בעלות מעמד.
בתל נמצאו שרידים החל מתקופת הברונזה התיכונה ועד לתחילת התקופה ההלניסטית.
הם משקפים תרבות חומרית של עיר חוף כנענית-פניקית, שלה היו קשרים ענפים מסחריים ותרבותיים עם מצרים, סוריה, לבנון, קפריסין וארצות הים.
בתחילת התקופה ההלניסטית, העיר התפשטה אל המורדות המערביים ועד המקום שבו שוכנת כיום עכו העתיקה.
לאורך ההיסטוריה היו לתל עכו מספר שמות:
התושבים הערבים מכנים את התל "תל־אל־פוחאר" (תל החרסים), אולי בשל החרסים הרבים שמצויים על התל.
אבנר רבן הציע שמקור השם נובע מבתי מלאכה לייצור כלי חרס שהתקיימו למרגלות התל עד לשנות ה-80 של המאה הקודמת.
ייתכן שחלקם אף כרו את לבני האדמה של סוללות הביצורים הקדומים לטובת ייצור כלי חרס.
בתקופה ההלניסטית העיר כונתה פתולימאוס, ככל הנראה על שמו של תלמי השני, שיזם את הבנייה המחודשת של נמל עכו.
ייתכן שהשם הזה התייחס ליישוב החדש שקם במורדות וממערב לתל.
שם זה היה בשימוש לאורך כל התקופה ההלניסטית וגם בתקופה הרומית והוא מופיע על מטבעות שנטבעו אז בעיר.
במסמכים שמתארים את עכו בתקופה המוסלמית הקדומה (מאה ה-9), כונתה העיר עכה (Akka).
"תל ריצ'רד לב הארי" על שמו של ריצ'רד לב הארי, מלך אנגליה בעת המצור ששם צלאח א־דין על העיר ב־1191.
"טולון" היה שמו של התל בפי הצלבנים.
"תל נפוליאון" הוא שמו העממי של התל, על שמו של נפוליאון אשר הטיל מצור על עכו בשנת 1799. התל שימש את כוחותיו של נפוליאון כעמדת תצפית, בדומה לשימוש שעשו בתל נפוליאון בתל אביב בעת המצור על יפו.
התל יושב לראשונה בתקופת הברונזה הקדומה (3300 עד 2200 לפנה"ס), ובמקום קם יישוב חקלאי שננטש בשנת 3000 לפנה"ס לערך.
היישוב בתל התחדש רק בתקופת הברונזה התיכונה (2000 עד 1550 לפנה"ס), ואז קמה בו עיר מבוצרת בחומה קיקלופית וסוללת מגן, ובה מצודת לבנים בת שתי קומות.
במקום נחשפו שרידיו של שער העיר הפונה מערבה, ועל כן זכה לכינוי "שער הים".
בתקופה זו נזכרה עכו בכתבי המארות המצריים.
אותה עת הפך עמק עכו לגוש העירוני הגדול והצפוף ביותר בכל שטחה של ארץ ישראל, ויכול שנחשב לשני בחשיבותו רק לחצור.
העיר המשיכה והתרחבה במהלך המאה ה־15 לפנה"ס אך בסופה חרבה בשרפה.
הנמל שכן אותה עת בשפכו של נחל נעמן שהיה קרוב יותר אל התל.
לצד החקלאות פעלו במקום תעשיות של עיבוד מתכות והפקת ארגמן מחלזונות.
הכנענים הפיקו את הצבע משני סוגי חלזונות – ארגמונית אדומת פה (Thais Haemastoma) וארגמון חד קוצים (Murex Brandaris).
"חוף ארגמן" הסמוך לתל מנציח את הדבר באופן סמלי.
עוד נזכרת העיר שלוש־עשרה פעמים במכתבי אל־עמארנה, בכתובות שנמצאו בעיר אוגרית, ליד לטקיה בסוריה, ובכתובות מצריות של סתי הראשון ורעמסס השני.
בראשית תקופת הברזל, המקבילה לכיבוש הארץ בידי שבטי ישראל, התיישבה בעיר אוכלוסייה חדשה המזוהה עם בני שרדנה (גויי ים מסרדיניה).
העיר נמנית בין הערים שלא הוריש שבט אשר, והיא נזכרה בתנ"ך רק פעם אחת: .
במאה ה־11 לפנה"ס החלה העיר שוקעת ושטחה הצטמצם, אך היא שבה לפרוח במאה ה־9 לפנה"ס תחת שלטון פיניקי.
סנחריב, במסעו השלישי, העניש את מלך צידון המורד לולי, והחריב את הערים הבצורות עליהן הסתמך: צידון רבה וצידון זעירה, בית-זיתּי, צרפת, מַחַֿלִּיבַה, אוּשוּ, אכזיב ועכו (באכדית: ak-ku-u).
עם זאת, העיר שמרה על מעמדה כנמל חשוב עד אמצע המאה ה־7 לפנה"ס בטרם חרבה ועלתה באש שוב ותושביה גלו ממנה.
אשורבניפל, בחזרתו ממסעו התשיעי נגד הקדרים והערבים, כבש את העיר אושו (כנראה צור היבשתית), וכן הרג באנשי עכו, תלה את גופותיהם על תרנים, לקח את שאירתם לאשור וגייסם לחילו המלכותי.
בחפירות התל נתגלה מטמון כסף קטן (257.6 גרם).
תיארוך המטמון ידוע רק באופן כללי; ונע בין המאות ה-10 עד ה-9 לפני הספירה.
המטמון נתגלה בשטח A אשר ממוקם בנקודה הצפונית והגבוהה של התל ומעל לקטע הגבוה והתלול של הסוללה הצפונית (שטח B).
המטמון נמצא בשכבה VII, לוקוס 762, המתואר כאזור חדרי מגורים עם כמה מתקנים תעשייתיים.
מטמון הכסף הכיל אסימונים, חוטים, ומטילים חתוכים.
שיתוף פעולה בין-תחומי המשלב שיטות מדעיות עם נתונים ארכאולוגיים מדויקים חשפו את מקורות הכסף של הפיניקים.
חפירות ארכאולוגיות בתל עכו לחקר תקופת הברזל, חשפו ממצאים מרתקים העוסקים בהיסטוריה והתרבות של האזור בתקופה זו.
כאשר מתייחסים לתקופת הברזל בתל עכו, מדברים בדרך כלל על התקופה האירונית הביתית, שכוללת את המאות ה-12 עד ה-9 לפני הספירה.
במהלך החפירות, נמצאו מבנים מגוונים כמו בתי מגורים, אחסניה, מבני ציבור וחורבות מתקופה הברזל.
המבנים היהודים מתקופה זו הוכיחו קשר עם ים התיכון, האיות הימיים ועסקים ניתוחים שונים.
בנוסף למבנים, נמצאו כלים קרמיים, פסלים, חומרי בנייה, כתובות, כסף, מחזות ועוד.
כל אלה מעידים על הפעילות החומרית, התרבותית והמסחרית בתקופה זו.
החפירות הארכאולוגיות הללו הביאו לגילוי מגוון רחב של ממצאים המשפיעים על ההבנה שלנו לגבי החיים והתרבות באזור זה בתקופה זו.
בין היתר, נמצאו במקום מטבעות כסף מתקופה הברזל.
המטבעות הכספיים הללו מספקים עדויות לנוכחות ולשימוש של כסף כאמצעי תשלום בתקופה הזו.
כמו כן, נמצאו תכשיטים כספיים אחרים, כגון צמידים, תכשיטי עגילים ושרשראות, המעידים על קיום תרבות שמצטיינת בשימוש נרחב של כסף.
מציאת הכסף בחפירות מספק תובנות חשובות לגבי המסחר, המספרות הכלכלית והתרבות באזור בתקופה הברזל.
תקופת פריחה אחרונה בתל עכו באה לו בתקופה הפרסית, עת שטח היישוב התפשט מערבה והמרכז המסחרי של העיר התמקם בסמוך לחוף הים.
הנמל הפיניקי מאותה תקופה נבנה תחת שובר הגלים המודרני.
הוא היה בנוי מאבני גזית בצורה אופיינית לנמלים פיניקיים, והיה ככל הנראה הנמל הפיניקי עם המזח הרחב ביותר באותה תקופה.
כך החל למעשה תהליך הסטת המרכז העירוני אל שטחה של עכו העתיקה כיום, ובתקופה ההלניסטית עברו גם רובעי המגורים מערבה מן התל, והוא ננטש בסוף המאה ה־2 לפנה"ס.
עם זאת, על התל נמצאו ממצאים מועטים גם מהתקופה הרומית ומהתקופה הביזנטית, ובתקופת ממלכת ירושלים ניצבה עליו מצודה צלבנית.
תל עכו נכבש במלחמת העצמאות במסגרת מבצע בן עמי שהתרחש בליל ה־14 במאי 1948. כיבושו הושלם בשעה 03:30 ואיפשר מעבר כוחות ישראלים צפונה וכן את כיבוש עכו ואת הסרת המצור מעל קיבוץ יחיעם.
בתל התקיימו חפירות בין השנים 1973–1989 בראשותו של הארכאולוג משה דותן מאוניברסיטת חיפה.
חפירת הצלה התקיימה ב־2005 ובה נחשפו שרידים למן התקופה הפרסית ועד ימי הביניים ושרידי בית קברות מהתקופה הרומית.
חפירת הצלה התקיימה ב־2006 ובה נחשפו שרידים נוספים של בית הקברות מהתקופה הרומית.
עשר עונות חפירה בקיץ מאז שנת 2010 בהנהלתן של פרופסור אן קילברו מאוניברסיטת פן סטייט (פנסילבניה) ומיכל ארצי מאוניברסיטת חיפה.
בחפירות הללו השתתפו מוסדות אמריקאים נוספים.
מצפון לתל עכו, מצדו האחר של כביש 85 נמצאת חורשת נפוליאון, וממערב לו שכן מגרש הכדורגל העירוני של עכו.
על ראש התל ניצב פסל ברזל גדול בדמות סוס ועליו רכוב נפוליאון כשהוא מסתער ופניו לכיוון צפון.
את הפסל הכין ישראל בן עזרא, שהיה פרויקטור בעיריית עכו.
את הפסל ביסס על הציור המפורסם של ז'אק-לואי דויד שבו מתואר נפוליאון חוצה את האלפים.
ב־3 בפברואר 2009 נחנך הפרויקט התיירותי "תל עכו", שבמסגרתו נסללה בתל מערכת שבילים להולכי רגל ולרוכבי אופניים, נבנו מרפסות תצפית ושולבו בנוף ממצאים ארכאולוגיים ותחנות מידע.
מתוכננת גם הקמתו של אמפיתיאטרון על המדרון הדרומי של התל הצופה אל נחל נעמן ואל הכרמל.
תל קָשִׁישׁ (ידוע גם כתל קסיס) הוא אתר ארכאולוגי השוכן על הגדה הצפונית של נחל קישון באחד מפיתוליו וליד היישוב קריית טבעון.
התל ממוקם ליד קריית חרושת כ-2 ק"מ מצפון לתל יקנעם.
בסמוך לתל נמצא מחלף תל קשיש, המחבר את הכבישים 6, 66 ו-77.
במאורעות 1936–1939 בנו הבריטים בראש התל פילבוקס למטרות שמירה.
מבנה התל מוארך וממדיו 180X60 מטרים.
שטחו עשרה דונם והוא משתפל בתלילות רבה לכל עבריו, פרט לצידו הצפוני-מזרחי.
חציו המערבי של התל גבוה בכחמישה מטרים מחציו המזרחי.
פסגתו בגובה של 56 מטרים מעל פני הים, והוא חולש על נחל קישון.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 הוצע לזהות את התל עם חרושת הגויים, ובעקבות זאת קיבל קריית חרושת הסמוך לתל את שמו.
יוחנן אהרוני הציע לזהות את התל עם העיר "חלקת" המופיעה ברשימות תחותמס השלישי; ואמנון בן-תור הציע לזהותו עם "דַבָּשֶׁת" (יהושע יט י - יא).
בערבית קרוי התל בשם "תל אל-קסיס", היינו, "תל הכמרים", וייתכן שהשם קשור להריגת נביאי הבעל בידי אליהו.
באתר התנהלו שמונה עונות חפירה בראשות אמנון בן-תור שנמשכו בין 1978 ועד 1987. נמצאו בו שכבות ארכאולוגיות מתקופת הברונזה, תקופת הברזל, התקופה הפרסית ושרידים נוספים מתקופות מאוחרות ומוקדמות.
השרידים הקדומים ביותר שנמצאו בתל הם מגוון כלי צור מכל חלקי התקופה הנאוליתית (10,000 - 4500 לפנה"ס), בעיקר מהתקופה הקדם-קרמית (עד סביבות 5500 לפנה"ס).
מקורם של שרידים אלו אינו ברור, אך הוא יכול להעיד על תקופות יישוב בתל מתקופות שקדמו לזמנם של השרידים האדריכליים הקדומים באתר.
ב-2010 התקיימו חפירות הצלה לקראת הנחת צינור גז, בראשות עוזי עד ואדווין ואן-דר-ברינק, במישור הנמצא צפונית לתל.
חפירות נוספות התקיימו באותו אזור ב-2011 על ידי ואן-דר-ברינק, לקראת הנחת מסילת העמק.
התקופה הקדומה ביותר שנמצאה בתל היא תקופת הברונזה הקדומה I, שהייתה התקופה העירונית הראשונה בארץ ישראל (3300 - 3000 לפנה"ס).
שרידי תקופה זו נמצאו בשטח מצומצם, כך שלא ניתן להבין את תוכנית היישוב, אך כן זוהתה פינה של מבנה בעל פינות מעוגלות שמבפנים הן ישרות, בנייה המאפיינת את התקופה.
הכלים הרבים שנמצאו משכבה זו מעידים על כך שהיישוב השתרע על שטח גדול.
הימצאות של שרידי ישוב מתקופת הברונזה הקדומה מעידים על כך שהיישוב בתל קשיש קדום יותר מזה של תל יקנעם השכן, שהפך במרוצות השנים לעיר-אם של תל קשיש.
בין הממצאים יש לציין חותם גליל הדומה לפריטים שנמצאו באזור תל שדוד ותל יריחו.
במהלך תקופת הברונזה הקדומה Iב' (סביבות 3000 לפנה"ס), התרחב היישוב לשטחים גם מצפון לתל.
גם באזורים אלו נראו מבנים בעלי פינות מעוגלות, שבאחד מהם נראתה רצפת אבן איכותית.
סמוך לאחד המבנים נראתה מפולת של אבני בוץ, דבר המעיד על כך שיסודות האבן של מבני התקופה היו בסיס לבתים עשויים בוץ.
הממצאים, הכוללים כלי חרס, צור ועצמות בעלי חיים, מעידים על אורח חיים המשלב בין חקלאות למרעה.
במהלך תקופות הברונזה הקדומה II (בין 3000 - 2700 לפנה"ס) התקיים בתל יישוב מבוצר מוקף חומה שעוביה בין 3-2.5 מטר, והיא השתמרה לגובה של מעל מטר אחד.
רוב אבני החומה, וכן השער המשוער של האתר (על פי סקירה גיאוגראפית) נסחפו.
היישוב כלל מבני אבן בעלי פינות מעוגלות הבנויים היטב.
נחשף גם תוואי של רחוב או סמטה בעובי 1.5 מטרים שעבר לאורך החומה.
על חלק מכלי החרס שנמצאו באתר ניתן לראות טביעות של חותם גליל, שרובן מראות צורות גאומטריות אך באחת מהן מוטבעת סצנה עם מאפיינים פולחניים המציגה אדם המחופש לחיה וחיה נוספת על יד מה שנראה כמו מקדש או מבנה מסוג אחר.
ניכר כי באזורי החפירה לא נמצאו פריטים ממשפחת כלי בית ירח הנפוצים באזור זה מתקופה זו.
בשלהי תקופת הברונזה הקדומה III (בין 2200-2700 לפנה"ס) יצאה החומה מכלל שימוש, מאחר שנבנו עליה בתים חדשים שהרחיבו את היישוב.
המבנים אלו התגלו לאורך צלעותיו של התל והם בעלי קירות דקים יותר, באיכות פחות טובה מזו של התקופה הקודמת.
הבתים הללו יצרו מעין חומת הגנה בפני עצמם והם שייכים לטיפות "בית המרחב הקדמי" כשאר בכניסה לבית מצויה חצר עם מתקנים ומאחוריה חדר המגורים.
נראה שיישוב זה לא נחרב אלא ננטש בסופה של התקופה העירונית הראשונה בארץ ישראל עם סוף תקופת הברונזה הקדומה.
לאחר תקופה של פער ברצף ההתיישבות שנמשך לאורך תקופת הברונזה הביניימית (2200-2000 לפנה"ס), שהיא תקופת מעבר שבין הברונזה הקדומה לברונזה התיכונה, בה קרס היישוב העירוני בארץ ישראל ועברו רוב התושבים חזרה למרחב הכפרי ולנוודות.
ייתכן ובתקופה זו התקיים באתר יישוב דל, אך הממצאים לא מספיקים בשביל לאשר את גודלו ואופיו של יישוב כזה.
היישוב בתל קשיש התחדש באופן מובהק בתקופת הברונזה התיכונה II (בסביבות 1750 לפנה"ס).
השרידים נמצאו בחלקו הגבוה של האתר והם בנויים בחלקם על גבי השרידים הקדומים.
נראה כי השרידים היישוביים מתקופת הברונזה הקדומה עדיין נראו על פני השטח כשאר בוני תל קשיש הגיעו החלו לבנות באתר.
היישוב שנבנה היה יישוב מתוכנן בעל מערכת בצורים המורכבת מחומה בעובי 2 מטר שעל גבי חלקה הפנימי הייתה מושתתת חלקלקה עשויה עפר ואבן.
תוכנית היישוב דומה לתוכנית היישובים בתקופת הברונזה התיכונה בה חלקו החיצוני של היישוב מורכב משורת בתי מגורים שמצדם החיצוני הם מחוברים למערכת הביצורים ומצדם הפנימי הם מחוברים לרחוב או סמטה.
תוואי זה מוכר מתל תענך, תל בלאטה (שכם), תל שילה, תל גזר ועיר דוד.
בדומה ליקנעם הסמוכה, שתקופת היישוב הראשונה שלה החלה במקביל לתקופה זו של תל קשיש, נמצאו באתר אתרי קבורה של ילדים בתוך קנקנים שנטמנו מתחת לרצפת הבית.
המעבר מן היישוב בתקופת הברונזה התיכונה לתקופת הברונזה המאוחרת (שהתרחש בסביבות 1550 לפנה"ס) אינו ברור.
נראו סימני שרפה בשלבים המאוחרים של היישוב מתקופת הברונזה התיכונה, השרידים הבאים הם בני אותה התקופה, מה שמעיד על חורבן אולי לפני זמן המעבר לתקופת הברונזה המאוחרת.
לאורך כל תקופת הברונזה המאוחרת (1550 - 1200 לפנה"ס) התקיים באתר יישוב שנראה שלא היה מבוצר, פרט למבנה אחד בעל קירות עזים בעובי שני מטרים, שאולי היה חלק ממגדל שהוקם בתקופת מאוחרת.
תחילה תוואי היישוב היה זהה לתוואי בתקופה הקודמת, שעד שחרב היישוב בשרפה במאה ה-14 לפנה"ס.
היישוב הוקם מחדש מיד אך לא ניתן להבין את תוואי היישוב החדש, אם היה זהה לקודמו או היה חדש, בגלל הגבלת שטח החפירה.
הכלים המקומיים באתר כוללים כלים ממשפחת הדו-גוניים, משפחת שוקולד על לבן וכלים המאותרים בדגם האיילות והתומר.
באתר נמצאו גם כלים זרים מעטים שמקורם מקפריסין ומיקנה.
סוף היישוב בתקופת הברונזה קשור בקריסת תקופת הברונזה המאוחרת בין המאה ה-13 וה-12 לפנה"ס.
היישוב חרב בשרפה עזה שזוהתה בכל חלקי האתר.
מצפון לתל קשיש נמצא מטמון של כ-200 כלי פולחן מהחלק השני של תולדות היישוב בתקופת הברונזה המאוחרת, בין 1400 ל-1200 לפנה"ס.
המטמון כולל כלים שלמים וביניהם כלים המיובאים מקפריסין ומיקנה, בדומה לממצאים בתל עצמו.
לדעת החופרים ייתכן והמטמון שייך למקדש מקומי שעדיין לא נחשף.
כלי החרס כוללים גביע שליו מפוסל פנים של אדם, ארבעה קנים בהם שמו גחלים שצורתם גלילית, מקטרים, נרות ועוד.
כלי אחד שאינו עשוי חרס הוא קערה עשויה פאיינס.
הממצא אינו מאפשר לדעת לאיזה אלים התפללו המקומיים או מה זהותם.
בתקופת הברזל I (בין 1200 - 1000 לפנה"ס) התקיים באתר יישוב, שעיקרו היה בחלקו הגבוה של התל.
באתר נמצאו כלים ובין השאר כלים בסגנון פלשתי.
באתר נמצא גם מתקן אשר נראה כי שימושו היה קשור בהפקת שמן זית או תוצר חקלאי אחר, בדומה למתקן מקביל ביקנעם הסמוכה.
בתקופת הברזל II (בין 1000 - 586 לפנה"ס, תקופת ממלכת ישראל והכיבוש האשורי.) התקיים היישוב על כל חלקי התל ונמצאו בו כלים בעלי אופי מיוחד שאינם היו מיועדים לשימוש יומיומי.
השרידים שמתקופת הכיבוש הבבלי כוללים מספר מבנים בודדים.
לא נראה כי במהלך הכיבוש הפרסי נחרב האתר וייתכן שהוא המשיך להתקיים לתוך התקופה הפרסית.
אם לא, באתר הוקם יישוב חדש ובו נמצאה חווה שייתכן והייתה מבוצרת.
לאחר התקופה הפרסית, ששרידיה נמצאו בחלקם על פני השטח, לא התקיימו באתר יישובים נוספים.
עדות לפעילות אנושית זוהתה בעזרת כלים מן התקופה ההלניסטית (332-37 לפנה"ס) והתקופה הערבית הקדומה (638–1099 לספירה).
למרגלות התל, סמוך לגדות נחל קישון, שוכן אתר "עין קשיש", אתר פרה-היסטורי גדול, בו נערכה חפירת הצלה בשנים 2015–2017, לפני הקמת מחלף תל קשיש.
באתר התגלה לראשונה בעולם יישוב ניאנדרטלי מחוץ למערה.
החוקרים, פרופסור אראלה חוברס מהמכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ד"ר עומרי ברזילי מרשות העתיקות, וד"ר אלה בין מהקריה האקדמית אונו, הגיעו למסקנה כי בצפון הארץ חיה קבוצה יציבה של ניאנדרטלים במשך אלפי שנים, לפני הופעת האדם המודרני לפני כ-60 אלף שנה.
הממצאים במקום סותרים הנחה של חלק מחוקרי התקופה, לפיה הסיבה להיכחדות הניאנדרטלים באזור נעוצה בקושי שהיה להם להסתגל לאקלים מתייבש, בשל אי-יכולתם לחיות במרחבים פתוחים.
שרידים חלקיים של שני שלדי אדם שנחשפו באתר תוארכו על ידי נעמי פורת מהמכון הגאולוגי לישראל לתקופה הפלאוליתית התיכונה-מאוחרת (לפני 60–70 אלף שנים).
תֵּל פָּר, הידוע גם בשם תֵּל אֶל-פָאר, הוא אתר ארכאולוגי בעמק זבולון, השוכן בסמוך לצומת זבולון מצפון לכביש 70 וממזרח לכביש 780 המוביל לקריית אתא.
התל קטן בעל צורה סגלגלה מתנשא בתוך שדה לגובה תשעה מטרים מעל פני סביבתו, ולגובה 22 מטר מעל פני הים.
התל מזוהה על ידי החוקרים עם העיר המקראית בֶּטֶן, הנזכרת בספר יהושע כעיר השוכנת על גבול נחלת שבט אשר: .
זאת, כאשר תל כיסון מזוהה עם אכשף, תל רגב מזוהה עם "חֶלְקַת", תל א-נחל מזוהה כנראה עם מִשְׁאָל, ותל עליל (ח'רבת ראס עלי), השוכן כששה ק"מ צפון מזרחית לתל רגב, מזוהה עם חֲלִי.
בטן נקראה כנראה על שם פרי הבָּטְנִים, הנזכרים בין צמחי "זִּמְרַת הָאָרֶץ" – אך אין מדובר בבָּטְנִים של ימינו שמקורם בדרום אמריקה, אלא כמשוער בפרי של אחד ממיני האֵלָה.
אוסביוס באונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה) זיהה את בטן המקראית עם יישוב בן זמנו בשם "בית בטן", השוכן שמונה מיל ממזרח לעכו.
מקובל שבית בטן זו שכנה באזור "ח'רבת אִבְּטוּן" (הנזכרת עוד במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל), והיישוב הבדואי איבטין, ואפשר שהשם הקדום נשתמר במקום.
אך בח'רבת אִבְּטוּן נמצאו רק ממצאים מהתקופה הרומית\ביזנטית (כלומר מימי אוסביוס) ולא מתקופת המקרא.
לעומת זאת בתל פר, כק"מ מצפון מערב לח'רבת אִבְּטוּן, נמצאו ממצאים מתקופת המקרא , ולכן אחת ההשערות היא כאמור שתל פר היא בטן המקראית, וששם היישוב התקיים בתקופה מאוחרת יותר ביישוב בית בטן שבאזור ח'רבת אִבְּטוּן.
התל נחפר בחפירת בדיקה בשנת 1993 על ידי צבי גל ונמצאו שרידים משבע שכבות ארכאולוגיות: מתקופת הברונזה התיכונה II א' ו-ב', מתקופת הברונזה המאוחרת II א' ו-ב', מתקופת הברזל ב' ו-ג' ומהתקופה הפרסית.
בכל התקופות נמצאו שרידי עיר מבוצרת.
מהתקופה הביזנטית נמצאו שרידי מבנים הנראים כבית חווה.
התל נסקר על ידי יעקב עולמי.
בחודש יולי 2003, לקראת סלילת הכביש המוביל לבית הקברות תל רגב, נערכה חפירת בדיקה באתר הנמצא כחצי ק"מ דרומית לתל.
בחפירות נחפר פיר בעומק 2.3 מטרים שהוביל למערת קבורה החפורה בסלע קירטון.
מיעוט שברי כלי החרס לא אפשר את תיארוך המערה.
תל קריית יערים הוא תל ארכאולוגי מערבית לירושלים.
התל ממוקם בתוך הכפר אבו גוש (שנקרא בעבר קריית אל ענב), ומזוהה עם היישוב המקראי בשם קריית בעל או בעלה שלאחר מכן נקרא בשם קריית יערים והיה ממוקם על גבול נחלת שבט בנימין ונחלת שבט יהודה, העיר נקראה ככל הנראה על שם היערות, שהיו בסביבתה.
ממערב לאתר ההיסטורי הוקם יישוב חדש בשם קריית יערים (טלז סטון).
מאחר שבראש התל ממוקמים המנזר והכנסייה של גבירתנו של ארון הברית, לא ניתן לבצע חפירה ארכאולוגית במרכז התל, אך במשך השנים נערכו עשרות חפירות בנקודות שונות סביבו ובתחומי בתוך הכפר אבו גוש.
בסוף שנות השבעים נחפר אתר למרגלות התל ממזרח לו, על ידי משלחת של בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה בראשות ז'אן פרו, בו נמצאו שרידי כפר מהתקופה הנאוליתית.
ב-1995 נחפר שוב חלק מן האתר על ידי רשות העתיקות בעקבות תוכניות פיתוח ונחשפו שרידים נוספים של היישוב הנאוליתי.
חפירות רבות נערכו על ידי רשות העתיקות בתחילת המאה-21 במסגרת חפירות הצלה, עקב הפיתוח העירוני של האזור, עם התרחבות היישובים אבו גוש וקריית יערים (טלז סטון):
בחודשים ינואר-פברואר ויולי-אוגוסט 2003, נערכה חפירה הצלה לקראת בניית מבנה מסחרי והנחת קו ביוב מדרום מזרח לתל.
באפריל 2003 נערכה חפירת הצלה באתר הנאוליתי לקראת הרחבת בית הספר הסמוך.
באוקטובר 2009 נערכו סקר וחפירת הצלה מדרום לתל סמוך לעין מזרוק.
באוגוסט 2011 נערך סקר בתחומי האתר דיר א-שיח' כ-500 מ' מצפון-מערב לתל.
בחודשים יולי–אוגוסט 2014, נערכה חפירת בדיקה בשטח הכפר מדרום לתל, לקראת בנייה במקום.
בחודשים נובמבר–דצמבר 2014 נערכה חפירת בדיקה בשוליים הצפוניים-מערביים של התל.
בחודשים מאי–יוני 2015 נערכה חפירת בדיקה מצפון לתל לקראת בניית שכונה חדשה במקום.
מ-2017 חופרים סביב פסגת התל משלחת משותפת בראשות ישראל פינקלשטיין, תומאס רמר, וכריסטוף ניקול מהקולז' דה פראנס.
הם איתרו קטע של קיר תמך גדול.
לדעתם הוא חלק ממפעל להגבהת שיא הגבעה לצורכי פעילות פולחנית.
הם מייחסים את קירות התמך לימי ירבעם השני.
לדבריהם, הפולחן עבר מקריית יערים לירושלים לאחר הרפורמה הדתית של המלך היהודאי יאשיהו.
הממצאים שנמצאו בחפירות באזור התל מתוארכים החל מהתקופה הנאוליתית.
מתקופה זו נמצאו שרידי ארכיטקטורה מרשימה, בלטו בעיקר מרחבים בנויים ששימשו לשמירת בעלי חיים והיו עדות ראשונה לתהליך ביות העז בלבנט, וקברים שתוארכו, על סמך תעשיית הצור לאלף ה-8 לפנה"ס.
אחת מהכתובות - שהוקדשה על ידי אחת הקוהרטות של הלגיון העשירי פרטנסיס ועל ידי סקסטוס יוליוס באסוס (מושל יהודה בשנים 71–73 וכובש הרודיון בשנת 72) לכבוד אספסיאנוס וטיטוס - מוכיחה כי הלגיון העשירי פרטנסיס ישב באבו גוש לכל המאוחר משנת 73.
תל קריית יערים בצדו המערבי של היישוב זוהה החל בתקופה הביזנטית עם קריית יערים העתיקה, ועובדה זו קידשה את המקום לנוצרים, ובתקופה הביזנטית הוקמה כנסייה על התל, אולם היא נהרסה בעת כיבוש הארץ בידי הסאסאנים בשנת 614 במהלך מלחמת פרס-האימפריה הביזנטית (602 - 628).
בתקופה המוסלמית נקרא היישוב קַרְיַת אלְ-עִנַבּ ("קריית ענבים").
הוויכוחים אודות הסוגיה נמשכו עד שהתגלו שרידים נוספים בתחילת המאה ה-20 , ומאז התקיימה הסכמה כי התל הוא ככל הנראה היישוב המקראי.
לאחר חשיפת המקדש במוצא, שלפי הממצאים התקיים ופעל לאורך כל ימי הבית הראשון, הציע החוקר עודד ליפשיץ כי קריית יערים המקראית היא בעצם במוצא, והזיהוי הביזנטי הנוכחי שגוי.
אחד הסיפורים המפורסמים, הוא הסיפור על מפקד הפלוגה הנערץ, ג'ימי שמי, שנפל בקרב בבית שמש וגופתו הובאה למנזר.
אביו, הצייר מנחם שמי, הוזמן להפרד מבנו, הוריד את השמיכה מהגופה וצייר את פני בנו המת (יורם קניוק - תש"ח).
עם השנים חדל בית ההבראה לשמש לייעוד זה, וכיום הוא משמש כאכסניה לעולי רגל.
ברשימת טופונימים, היינו שמות מקומות, המכילה כ-150 שמות אותם כבש שושנק הראשון מלך מצרים במאה ה-10 לפנה"ס נזכרת העיר קרייתיים שיש מזהים אותה עם קריית יערים.
התנ"ך מציג את שני שמותיה של העיר – קריית יערים והשם הקשור לאל בעל, כנראה על שם המקדש לבעל שהיה קיים שם.
בספר שמואל א ו, יט-כא מסופר כי ארון הברית הועבר מבית שמש לקריית יערים, לאחר שה' הכה בתושבי בית שמש "רָאוּ בַּאֲרוֹן יְהוָה", אולי משום שבית שמש לא הייתה מקודשת לה', ולא היה בה מקום ראוי להציב את הארון.
בקרית יערים ישבו נביאים (לדוגמה: אוריה בן שמעיהו הנביא, 'הרואה' בנו של שובל בן כלב) וגם כוהנים (אלעזר מבית אבינדב).
ארון הברית שהה בקריית יערים במשך 20 שנה עד להעלאתו לירושלים בידי המלך דוד:.
( שמואל ב', ו', ב'-ג'), ברוב המקרים נזכרת העיר בשם קריית יערים.
העיר נזכרת לראשונה בספר יהושע כאחת מארבעת ערי הגבעונים (יהושע ט', יז), שמה באותה תקופה היה ככל הנראה בעלה או קריית בעל.
שמה הנוסף שדה יער מופיע בספר תהילים קל"ב, ו':.
נראה כי זהו כינוי פיוטי לעיר קריית יערים.
כמו כן ייתכן, שזהו גיזרון לשמה המקורי של קריית יערים.
בתקופת השופטים ישבו בה בני שבט בנימין והיא שימשה כנקודת ציון בגבול בין שבט יהודה לשבט בנימין, האזכור הבוטה לשם הבעל הביא לשינוי שם העיר מקרית בעל לקריית יערים על שם היערות הרבים שהיו בסביבה והמוזכרים גם בשמות שעיר וכתף יערים.
שלמה המלך ביצר את העיר ובתקופת ממלכת יהודה הייתה העיר בירת מחוז, שהשתרע מנחל שורק ועד גבול ממלכת יהודה.
תל קרקור הוא אתר ארכאולוגי גדול השוכן בעמק נהר באורונטס, במערב סוריה.
התל שוכן במישור אדמת סחף עשירה.
התל בעל שתי הכיפות שוכן 8 ק"מ מדרום לעיר ג'סר א-שורור וק"מ אחד מערבית לכפר קרקור.
האתר מזוהה עם העיר העתיקה קרקר, בתחומה של ממלכת חמת, שלידה התקיים במאה ה-9 לפנה"ס קרב קרקר.
בתל קרקור נמצא רצף התיישבותי של כ-10,000 שנים, מהתקופה הנאוליתית קדם קרמית א (8300-8500 לפנה"ס ועד 7500 לפנה"ס) ועד התקופה הממלוכית (1350 לספירה).
היישוב באתר הגיע לשיא גודלו בשתי תקופות: בתקופת הברונזה הקדומה (2000-3000 לפנה"ס) ותקופת הברזל II (500-1000 לפנה"ס).
האתר ידוע בעיקר עם השערת הזיהוי עם העיר העתיקה "קרקר", לידה התקיים בשנת 853 לפנה"ס קרב קרקר, אחד הקרבות הגדולים בעת העתיקה.
קרב זה, שהתקיים בין האימפריה האשורית החדשה בפיקודו של המלך האשורי שלמנאסר השלישי ובין קואליציה של שורת מלכים מקומיים מהלבנט, תועד באנלים האשוריים וכן במונולית מכורח.
בין המלכים שהשתתפו בקרב היה מלך ישראל אחאב ובן-הדד השני מדמשק, המופיעים בתנ"ך.
בתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית, התקיים יישוב קטן בתל, ששכן על הדרך האסטרטגית שהובילה בין אנטיוכיה ואפאמיה.
בתקופות הצלבנית והאיובית (1250-1100) שכנה באתר עיר גדולה שהמשיכה להתקיים במאות ה-14 וה-15.
התל הוא בעל 2 כיפות, הקטן מביניהם הוא הצפוני, והגדול הוא הדרומי.
גובהה של הכיפה הדרומית הוא 30 מטר מעל פני השטח.
גודלו הכולל הוא כ-100 דונם.
גם בשטח סביב התל נמצאים שרידי התיישבות מתקופות שונות.
האתר נחפר לראשונה בשנים 1984-1983 על ידי משלחת ארכאולוגית של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח ו-אוניברסיטת בריגהאם יאנג.
מנהל המשלחת היה ג'ון לנדקוויסט (John M.
בין השנים 1999-1993 נחפר האתר על ידי משלחת של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח בניהולו של ד"ר רודולף דורנמן (Rudolph Dornemann).
בחפירות נחשפו שלבים רבים בהיסטוריה של האתר.
השרידים המרשימים ביותר שנמצאו, שייכים לתקופת הברונזה הקדומה (2000-2200 לפנה"ס) ותקופת הברזל I-II (500-1200) לפנה"ס.
הממצאים כוללים מספר שלבים של חומה בנויה מאבן, מספר מבנים פרטיים, ומתחם מקדש מסוף האלף השלישי לפנה"ס.
לאחר הפסקה בחפירות, הן חודשו בשנת 2005 במשלחת של אוניברסיטת ארקנסו (University of Arkansas).
המשלחת חפרה במשך 3 עונות חפירה, בשנים 2005 ו-2008-2007. הממצאים הראו שהיישוב במקום לא סבל מתקופת הבצורת שהתרחשה במאה ה-22 לפנה"ס והביאה לנפילת תרבויות שונות, ביניהן האימפריה האכדית.
באתר זה נמצאה התרחבות של היישוב בתקופה זאת.
להשערת החוקרים, היישוב החזיק מעמד בגלל קרבתו לנהר האורונטס.
בחפירות אלה נמצא מקדש קטן עשוי מאבן, המתוארך לשנת 2200 לפנה"ס.
במקדש נמצאה סדרה שלמה של אגנים מטויחים בתוך המבנה, ששמשו כנראה לטקס ניסוך.
בנוסף, נמצאו צלמיות, עצמות כבשים צעירים, אבנים גדולות עומדות וכנים לקטורת.
האתר נחפר גם במשך 10 שנים על ידי משלחת של דארטמות' קולג' מארצות הברית.
החפירות פסקו בשנת 2011 בעקבות פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה.
חלק מהממצאים באתר הועברו לתצוגה במוזיאון בעיר חמה.
תל פרי (Tell Fray) היה תל עתיק ששכן על הגדה המזרחית של הפרת במחוז א-רקה בצפון סוריה.
אתר זה שכן במקום בו משתרע היום אגם אסד והוא נבלע מתחת לפני האגם.
שמו של התל מקורו בתעלת מים עתיקה שנקראה פרי או "הפרת הקטן".
אתר זה נחפר בשנים 1972–1973 במסגרת משלחת משותפת סורית-איטלקית בהנהלתם של הארכאולוג הסורי עדנאן בוני ופאולו מתיאה (Paolo Matthiae), ארכאולוג איטלקי ופרופסור בספיאנצה - אוניברסיטת רומא שחפר גם באבלה.
משלחת החפירות הייתה חלק ממאמץ בינלאומי שנוהל על ידי אונסק"ו לחפור אתרים רבים ככל האפשר באזור שהיה צפוי להיות מוצף באגם שייוצר בעקבות בנייתו של סכר טבקה על נהר הפרת.
האתר נעלם מתחת למי האגם בשנת 1974.
בחפירות התגלו שכבות ארכאולוגיות שתוארכו למאה ה-14 לפנה"ס לתקופת הברונזה המאוחרת.
הממצאים כללו שני מקדשים, אחד המקדשים היה כנראה לאל תשהוב (Teshub), שהיה אל השמיים והסערה במיתולוגיה החורית.
בחפירות התגלו גם מספר מבני מגורים.
שניים מתוך המבנים שנחפרו היו שייכים לפקידים חשובים.
אחד מהם היה כנראה הנציג או המושל של המלך החתי.
הפקיד החשוב השני היה אחראי על תחזוקת תעלות המים באזור.
באתר נמצאו גם לוחות בכתב יתדות.
על פי הלוחות, האתר היה שייך לעיר בפרובינציה חתית שהייתה ידועה בשם "ארץ אסתתה" (Land of Astata), שמרכזה היה בעיר אמר שהייתה בתחום ההשפעה של מלכי כרכמיש.
האתר נהרס בשרפה במאה ה-13 לפנה"ס, כנראה על ידי אחד המלכים האשוריים, שלמנאסר הראשון או בנו תוכולתי-נינורתה הראשון, שכבשו את האזור במסגרת מסעות המלחמה שלהם.
על פי הלוחות שנמצאו באתר ובאתרים אחרים, הציעו החוקרים ששמו של היישוב במקום היה יחרישה (Yakharisha) או שפרו (Shaparu).
ממצאים מהאתר הועברו לתצוגה במוזיאון הלאומי של חלב.
תל פחריה (בערבית, מבוטא תל פַֿכַרִיַה, אנגלית Tel Fakharia או בכיתוב הגרמני Fekherie) הוא אתר ארכאולוגי במחוז אל-חסכה בצפון-מזרח סוריה, ליד הגבול עם טורקיה.
האתר שוכן מדרום לעיר ראס אל-עין , בעמק הפורה של נהר החבור.
האתר הוא מקומה של העיר העתיקה סיכּני (Sikani או Sikkan; בארמית: סכן, באכדית: si-ka-ni) ששמה היה ידוע ממקורות אשוריים כבר בשנת 2000 לפנה"ס.
סיכּני הייתה חלק מהממלכה הארמית בית בחיאני (Bit Bahiani) שהתקיימה בתחילת האלף הראשון לפנה"ס.
במהלך החפירות באתר נמצא פסל שעליו כתובת דו לשונית שהתייחסה להדיסעי (הדד-ישעי) , שהיה מלך גוזן וסיכּני במאה ה-9 לפנה"ס.
בתחילת המאה ה-20 הועלתה הצעה שבאתר שכנה ושוכני, עיר הבירה של ממלכת מיתני.
הצעת הזיהוי נעשתה בגלל הדמיון בין השם סיכני לשם ושוכני.
אבל להצעה זאת היו מתנגדים.
אתר תל פח'ריה שוכן בצפון סוריה ליד אחד המקורות של נהר החבור, שהוא אחד היובלים הראשיים של הפרת.
אחת מדרכי המסחר הראשיות (דרך המלך), שקישרה את אשור עם צפון הלבנט ולים האגאי, עברה באזור.
הדרך התחילה בעיר חלב, עברה דרך חרן, גוזן (גוזנה), נציבין ומשם לנינוה.
כ-2.5 ק"מ מערבה לתל פחריה נמצא תל חלף, האתר של העיר הארמית והנאו-אשורית גוזן (גוזנה).
שניהם שימשו לחלופין בתקופות שונות, כמרכז העירוני של האזור.
האתר היה מיושב בתקופה הנאוליתי קדם-קרמית, תקופת הברונזה המאוחרת, התקופה האשורית התיכונה, תקופת ממלכת מיתני, התקופה הנאו-אשורית, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית והתקופה המוסלמית הקדומה.
שטחו של האתר הוא 800 דונם (0.8 קמ"ר), מתוכם 25 דונם, בצידו המזרחי של האתר, הם החלק המוגבה של התל המתנשא כ-15 מטר מעל סביבתו.
האתר התגלה לראשונה על ידי הדיפלומט הגרמני ממוצא יהודי מקס פון אופנהיים בתחילת המאה ה-20. בשנת 1929, בעת שחפר בתל חלף, שלח את האנס להמן (Hans Lehmann) לבצע סקר שדה ואת האדריכל פליקס לנגנגר (Felix Langenegger) למיפוי וציור האתר.
בשנת 1940 הגיע לאתר צוות משותף של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו ושל המוזיאון לאמנות יפה של בוסטון .
הם עבדו תקופה קצרה באתר, עשו מספר חפירות באספם חרסים וממצאים אפיגרפיים ויצרו מפה חדשה של האתר.
הממצאים כללו שנים עשר לוחות בכתב יתדות ומספר שברים.
השטחים שנחפרו השתייכו בעיקר לתקופה האשורית התיכונה, והתקופה הנאו-אשורית.
בשנים 1955–1956 חפר באתר הארכאולוג הבלגי אנטון מורטגט , הממצאים שלו תוארכו לתקופת ממלכת מיתני.
בשנת 2001 נחפר האתר על ידי צוות משותף של אוניברסיטת האלה-ויטנברג ושל מחלקת העתיקות והמוזיאונים של סוריה.
בשנת 2005 בוצע סקר באתר שעדכן את מפת האתר של פון אופנהיים מ-1929, שלאחריו בשנת 2006, הגיע לאתר צוות של האוניברסיטה החופשית של ברלין, המכון הסלובקי לארכאולוגיה והיסטוריה ((Slovak Archaeological and Historical Institute (SAHI) ומחלקת העתיקות והמוזיאונים של סוריה, הם חפרו באתר במשך חודש.
החפירה על ידם נמשכה גם ב-2007 במשך 8 שבועות.
בעונת החפירות 2009 הם גילו 11 לוחות בכתב יתדות שהשתייכו לתקופה האשורית התיכונה.
בעונת 2010 התגלו באותו אזור חפירה, 40 לוחות ושברי לוחות.
בדיקה ראשונית העלתה שהלוחות עסקו בנושאים מנהליים.
אפונים שהופיעו על גבי חלק מהלוחות קישרו אותם לתקופת מלכותם של שלמנאסר הראשון (1244-1274 לפנה"ס) ובנו תוכולתי-נינורתה הראשון (1207-1243 לפנה"ס)
בשנת 1979 נמצאה באתר כתובת דו-לשונית באכדית ובארמית על גבי פסל של דמות גבר עשוי בזלת.
הפסל התגלה במקרה בצידו הדרום-מערבי של התל ב-22 בפברואר 1979. הפסל הוא של גבר עומד, זרועותיו מקופלות כלפי חזית בטנו, ושתי כפות ידיו שלובות יחד בתנוחת לחיצת יד.
שתי רגליו צמודות והוא לובש חצאית.
הכתובת נחרתה על שני צידי החצאית, מלפנים ומאחור.
הכתובת באשורית נחרתה בצידה הקדמי של החצאית, והיא בעלת שלושים ושמונה שורות.
הכתובת הארמית מאחור היא קצרה יותר ובעלת עשרים ושלוש שורות.
חשיבות הכתובת באשורית על פני הארמית, באה לידי ביטוי בכך שהיא נחרתה מלפנים, ולא השאירה מספיק מקום לכתובת בארמית מאחור, ששתי השורות האחרונות שלה נחרתו על גבי אימרת הבגד.
הפסל יושב על בסיס וגובהו הכולל הוא שני מטר כולל הבסיס.
הפסל הוקדש ל"אל הדד, אל מזג האוויר, ואדון החבור של העיר סיכני" הכתובת מתוארכת לסוף המאה ה-9 לפנה"ס או תחילת המאה ה-8 לפנה"ס.
תל עפולה הוא תל הנמצא בלב העיר עפולה ובו עשר שכבות המעידות על יישוב כמעט רציף בן אלפי שנים של העיר, למן התקופה הכלכוליתית המאוחרת ועד לתקופה האיובית במאה ה-13. חלקו הצפוני של התל מכוסה בבתים.
בשנת 2019, בתום פרויקט משותף של עיריית עפולה ורשות העתיקות, ולאחר שנים רבות בהן עמד מוזנח, הוקם על תל עפולה אתר ציבורי המאפשר לציבור לראות חלק מהעתיקות שנחשפו בתל.
תל עפולה הייתה רשומה אצל מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי כגבעה מלאכותית הטעונה בדיקה.
לאחר הקמת עפולה בשנת 1925, החלו חקלאי עפולה וחקלאי המושבים הסמוכים להשתמש בעפר שנערם על הגבעה של תל עפולה, העשיר בחומרים אורגניים, כדומן לשדותיהם.
תוך כדי כך נחשפו על הגבעה ארונות מתים ואבנים גדולות עתיקות.
נחום סלושץ וישעיהו פרס הגיעו למקום לביקור וקבעו שמדובר על ארונות קבורה מהתקופה הרומית, השייכים כנראה ליהודים.
לאחר משא ומתן לגבי מימון החפירות, בה נשאו הנהלת ההסתדרות הציונית, האוניברסיטה העברית בירושלים, וקהילת ציון אמריקאית, הגיעה לעפולה באוקטובר 1926 חבורת חוקרים בראשותו של הפרופסור אלעזר ליפא סוקניק לביצוע חפירות.
החוקרים ביצעו במשך שלושה שבועות חפירות במקום וגילו מצודה קדומה מהתקופה הביזנטית או הערבית הקדומה.
מסקנתם הייתה שככל הנראה לא התקיים יישוב עתיק בתל, ופרופ' סוקניק אמר לאנשי עפולה שישתדל לצמצם את האיסור על כריית זבל מהתל לאזורים מסוימים בלבד.
בשנת 1931 בעת חפירות היסודות למגדל המים של עפולה, נמצאו באתר מגדל המים עתיקות ובוצעה חפירה ארכאולוגית על ידי פרופ' סוקניק.
בעקבות החפירה הועלתה ההשערה שעפולה העתיקה הייתה באתר מגדל המים ולא בתל עפולה.
בשנת 1932 נתקבל אישור לסלול את רחוב ירושלים דרך התל.
בסוף 1934 קיבל פרופסור סוקניק רישיון לבצע חפירות באזור סלילת הכביש.
בשנת 1937, שב פרופ' סוקניק עם הסטודנטים שלו לעפולה, ובוצעו חפירות בשני האתרים.
בחפירות, שארכו ארבעה שבועות, נמצאו בתל עפולה ממצאים מאוחרים שלא עוררו אצל החוקרים עניין רב, שכללו רק חרסים מועטים מתקופות עתיקות, תקופת הברזל הקדומה, הברונזה המאוחרת והברונזה הקדומה.
בעקבות חפירות אלו נסללו רחובות והוקמו בתים על החלק הצפוני של התל.
בשנת 1950 בוצעו בדיקות בחלק הדרומי של התל על ידי מחלקת העתיקות שבהן נמצאו ממצאים מתקופת הברונזה התיכונה ומתקופה הברונזה המאוחרת.
לאחר הבדיקות שוחררו מורדות התל לבנייה.
אולם מועצת עפולה בקשה לסלול כביש דרך התל והדבר הותנה בקיום חפירות שהחלו על ידי הארכאולוג ד"ר עמנואל בן דור בחודשים פברואר עד אפריל 1951, והושלמו בידי משה דותן עד דצמבר 1951. שטח החפירה היה מוארך, בהתאם לתוואי הכביש המתוכנן.
בשנת 1999 נערכה בסמוך לתל עפולה חפירת הצלה.
החפירה בוצעה בשטח מישורי הגובל במורדותיו המזרחיים של התל, לקראת עבודות בנייה שהתבצעו עליו.
הצורך בחפירה נוצר לאחר שפסולת בניין שנערמה על פני השטח פונתה באמצעות דחפור ונגרמו נזקים כבדים לשרידים ארכאולוגיים שהיו בו.
בסך הכל נתגלו בתל עשר שכבות, זו מעל לזו, החל משלהי ראשית התקופה הכלכוליתית (ראשית התקופה הכנענית) ועד לימי הביניים.
על התל נתגלו שרידי מגדל מרובע בנוי אבנים גדולות.
בקירותיו משולבים בשימוש משני סרקופגים מן התקופה הרומית, המאות השנייה, השלישית והרביעית לפני הספירה, שעליהם חקוקים עיטורים גאומטריים.
המגדל נבנה בתקופה הצלבנית או הממלוכית.
החופרים חשפו בתל קברי אדם, שרידי גת וחרסים שונים ובהם להבי מגל וראשי חצים המעידים על קדמוניותו של היישוב.
בחפירות נתגלו ממצאים נוספים ובהם בית קברות מתקופת הברונזה התיכונה שבקבריו נמצאו קנקנים, קדרות וקערות מחרס.
באחד הקברים נתגלתה צלמית - פסלון קטן ממדים בצלם אדם.
בחפירה בשנת 1999 נתגלו שרידי יישוב מן התקופה הרומית, קירות, רצפות אבן ושברי כלי חרס.
השרידים בתל הנראים לעין כוללים סרקופגים מעוטרים מהמאה השנייה ועד למאה הרביעית לספירה ששימשו כקירות במבנה צלבני שהיה השכבה העליונה בין עשר שכבות התל.
רשות העתיקות ביצעה בשנת 2015 עבודות חפירה בתל עפולה.
החפירות בוצעו בתיאום עם עיריית עפולה העומדות לשקם את התל ולהופכו לאתר מטופח ונגיש לציבור, המיועד להנצחת המורשת ההיסטורית של העיר.
השרידים שנחשפו בחפירה זו בתל ובסביבתו הקרובה, נחשפו מתחת למפלס פני השטח.
בחפירה נתגלו שרידי יישוב מן התקופה הרומית, ושברי כלי חרס רבים מתקופת הברונזה הקדומה.
הקירות בנויות אבני גיר גדולות, שהונחו על מסד אבני גוויל (אבנים במצבן הטבעי, כפי שהם נמצאות בשטחים הפתוחים).
בשנת 2017 הושלם שיפוץ המקום, האבנים העתיקות סומנו ונסלל שביל גישה במעלה התל אל רחבת התל שרוצף מחדש.
תל צף הוא אתר ארכאולוגי פרהיסטורי הממוקם בעמק הירדן, ליד טירת צבי.
שטח האתר כ-50 דונם והוא ממוקם על גבעה נמוכה טבעית הבולטת מעט מפני השטח ועל השדה המקיף אותה.
חלקו העליון של רצף השכבות באתר (שעוביין המרבי קרוב לשלושה מטרים) מתוארך לפרק הזמן שבין 7,200 ל-6,700 שנים לפני זמננו.
פרק זמן זה משויך לתקופת המעבר שבין התקופה הנאוליתית הקרמית/הכלקוליתית הקדומה ובין הופעת יישובי התקופה הכלקוליתית המאוחרת לפני כ-6,500 שנים.
בשנת 2013 פתח צוות בינלאומי בראשות פרופסור דני רוזנברג, ראש החוג לארכאולוגיה וראש המעבדה לחקר כלי אבן עתיקים במכון זינמן לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה, וד"ר פלוריאן קלימשה מהמחלקה לחקר אירואסיה של המכון הגרמני לארכאולוגיה בברלין פרויקט רב-תחומי בתל צף, הכולל חוקרים מאוניברסיטאות ומכוני מחקר בארץ וברחבי העולם.
הפרויקט מתמקד בחפירה ברזולוציה גבוהה של האתר ואיסוף וניתוח ממצאים אורגניים שונים (זרעים, פירות, פולן, פיטוליתים, חלקי עץ וכן עצמות בעלי חיים הכוללות יונקים, מכרסמים קטנים, דגים וציפורים) שהשתמרו בכמויות גדולות באתר, על מנת לשחזר את הארגון החברתי והכלכלי בו ואת הרקע הסביבתי למעבר לחברות מורכבות במזרח הקדום.
הפרויקט מניב גם ממצאים אחרים ובהם עדויות לתעשיית חרוזים מחומרים שונים, כלי אבן וצור.
כמו כן נמצאו מספר צלמיות וחותמות, ואלפי זרעים וחומרים אורגניים אחרים.
בעונת החפירה של 2016 נמצאו באחד הריבועים מאות חרצני זיתים המהווים חידוש, משום שעד כה נמצאו רק חרצני זיתים בודדים באתר.
האתר התגלה על ידי נחמיה צורי כחלק מסקר אזורי בעמק בית שאן בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20 וזוהה בשם "Tel el-Sufauh".
שנים מאוחר יותר, במהלך הקמת גדר המערכת נחשפו ממצאים ארכאולוגיים, הכוללים כלי חרס מעוטרים.
בעקבות הפעילות הזו, בוצעה חפירת בדיקה באתר בסוף שנות ה-70 ובשנת 1980 על ידי פרופסור רם גופנא, שחפר באתר מטעם המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב ומחלקת העתיקות של מדינת ישראל (לימים רשות העתיקות).
גופנא זיהה באתר שני שלבים של התיישבות, כאשר הקדומה זוהתה בשני ריבועים כהתיישבות מתקופת הנאוליתית הקרמית, והמאוחרת והיותר משמעותית, זוהתה על ידו לתקופה הכלקוליתית הקדומה.
זו בעלת ארכיטקטורה של לבני בוץ, עם ממצאים שכללו כלי צור, חרס, אבן ועוד.
עיטור מוקפד עם דגמי משולשים ומעוינים מרושתים שחורים על רקע לבן זכה לכינוי "עיטור תל צף", עיטור ייחודי הנמצא במעט מאוד אתרים פרט לזה.
בין השנים 2004–2007 נחפר האתר על ידי משלחת מהאוניברסיטה העברית בראשותו של פרופסור יוסי גרפינקל.
בחפירות אלה נחפרו מספר שטחים, שהעיקרי שבהם נקרא "אזור C", וכלל גם את השטח שנבדק על ידי גופנא.
באזור נוסף ("אזור B") נחפרו באר מים ושטח פעילות הנמצא ליד פתחה.
בתוך הבאר נמצאו ממצאים רבים, ובכללם מספר כלי חרס ייחודיים.
אזור C הוא השטח הנרחב ביותר שנחפר באתר, וזוהו בו מספר שכבות יישוב.
גרפינקל מזהה בו מספר בתי חצר הבנויים מלבני בוץ, כאשר ממגורות רבות בנויות לבני בוץ נמצאו בחצרות המבנים, וכן בורות צלייה ותנורים.
מבנה הנקרא "מבנה 1" הוא השמור והגדול ביותר מבין המבנים שנמצאו.
מבנהו מלבני, והוא בעל פתח לכיוון מערב, המוקף בבורות צלייה וממגורות, וכן נמצאו בו ממצאים רבים - חלקם ייחודיים.
מספרן הרב של הממגורות והגדלים השונים שלהן מצביעים על קנה מידה גדול של אגירה שלא היה ידוע עד כה.
הקשר בין הממגורות למבנה הראשי של בתי החצר מעורר שאלות רבות, שעליהן הפרויקט המחודש בתל צף ינסה לענות.
שש קבורות נמצאו בתל צף, מתוכן ארבע מהתקופה הכלקוליתית התיכונה (שתיים זוהו כשייכות לפעילות מאוחרת באתר).
ארבע הקבורות כוללות שני ילדים ושני בוגרים, כולם בהקשר לממגורות.