tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, רק אצל גברים נמצאה התאמה חזקה בין אי-התאמה מגדרית בילדות לבין נטייה מינית.
בנוסף לכך, נשים עם היפרפלזיה מולדת של האדרנל דיווחו על דפוסי משחק אופייניות יותר לגברים והראו פחות עניין בגברים.
ב-2015, החוקרות מאורה קלי ואליזבת האוק ערכו מחקר על חלוקת עבודה בתוך מערכות יחסים חד-מיניות באמצעות ראיונות מדגם עם זוגות חד-מיניים.
במחקר זה נמצא כי חלוקת העובדה בין זוגות חד-מיניים מחולקת על סמך זמינות והעדפה אישית, ולא לפי האמונה שיש לבצע את חלוקת העבודה בחלוקה שווה.
כמו כן, המחקר מצא שלא ניתן לראות בחלוקת העבודה במערכות יחסים חד-מיניות כתקדים לגבי תפקידי המגדר.
אחת מהנשים במערכת יחסים לסבית עשויה לבצע מטלות הנחשבות לנשיות, כגון בישול, ניקיון וגידול ילדים, כאשר השנייה עשויה לבצע מטלות החשבות לגבריות, כגון עבודה ותעסוקה מחוץ לבית.
ההתנהגויות של בנות הזוג במצב זה אינן תומכות ברעיון של תפקידי המגדר בשל העובדה שהנשים מבצעות את כל המטלות, כלומר אין הבחנה מובנית ביניהם בשל מגדרן.
היעדר זה של אפליה מגדרית יהיה נכון גם למערכת יחסים הומוסקסואלית.
אף על פי שלא שכל הלסביות הן פמיניסטיות, קיים ענף ספציפי לכך, פמיניזם לסבי, תנועה חברתית מערבית משנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20, הדוגלת בלסביות כתוצאה הגיונית של הפמיניזם.
ונסה ת'ורפ ואלק מארש דייוחי בהאובזרבר כי: "חברות מפתח בתנועת Votes For Women ניהלו אורח חיים לסבי מופקר".
כמו כן, תנועת זכות הבחירה לנשים נחשבת בדרך כלל לתנועה פמיניסטית.
פמיניזם לסבי מגדיר בדרך כלל את המצב של לסביות כצורה להתנגד למוסדות הפטריארכליים.
נטייה מינית מוגדרת כאן כבחירה, או לפחות כתוגבה מודעת למצב.
דרך זו נתפסת גם כביקורת על עליונות גברית, שנאת נשים וגבריות בכללי.
בדלנות לסבית הוא ענף ספציפי של פמיניזם בדלני ללסביות.
בפמיניזם הבדלני, הלסביות מוצגות כאסטרטגיה פמיניסטית מרכזית המאפשרת לנשים להשקיע את האנרגיות שלהן בנשים אחרות, יצירת מרחב חדש ודיאלוג על מערכות יחסים לסביות, ובדרך כלל מגבילה את התמודדותן עם גברים.
הגל השני של הפמיניזם נתן תשומת לב מוגברת לנושאים של מיניות, ובימוחד הקשר בין הומואים וגבריות המוגנית.
בעקבות שינוי זה, התנועה לשחרור הגברים והתנועה לשחרור הגייז יצרו יותר שיתופי פעולה עם התנועה הפמיניסטית.
הסיבה לשינוי נעוצה בשל ההבנה שגבריות נוצרה כהבניה חברתית, וכן כדרך לאוניברסליזציה של "גברים" שנראתה בתנועות גברים קודמות.
ב-2010, אליזבת וילסון כתבה כי החזית לשחרור להט"ב (GLF) והתנועה הפמיניסטית פעלו זה לצד זה כדי "להצית דרך חשיבה על יחסי האדם בחברה שהובילה לשינוי משמעותי".
פעיל זכויות האדם פיטר טאצ'ל כתב על "החזון האידיאליסטי של ה-GLF [ש]כלל יצירת דמוקרטיה מינית חדשה, ללא הומופוביה, שנאת נשים, גזענות ופריווילגיה מעמדית".
תפריט מוסדי הוא מערך של ארוחות מתוכננות המוגשות במסגרת מוסדות כגון בתי חולים, בתי ספר, פנימיות, בסיסי צבא, בתי סוהר, בתי אבות ומקומות עבודה.
התפריט מתוכנן מראש תוך התאמה לצרכים תזונתיים, תקציביים, תפעוליים ולאסדרה, ונועד לספק מענה יומיומי לקבוצות אוכלוסייה גדולות לאורך זמן.
התפריט המוסדי מיושם במקומות בהם הוא משני ליעד הפעילות העיקרי, בין אם הוא הכרחי לפעילות המוסד ובין אם לא.
תפריט מוסדי מתאפיין באחידות, מחזוריות ויכולת יישום בקנה מידה רחב.
תפריט מוסדי מורכב מכמה שכבות:
תפריט על, הכולל את כלל רשימת המאכלים המוגשים במסגרת התפריט.
תפריט מחזורי (לרוב שבועי או חודשי) עורך את המאכלים הכלולים בתפריט העל באופן שנועד לגוון את הארוחות.
תפריט קבוע כולל את אותם חלקים בתפריט העל המוגשים בכל ארוחה באופן יומיומי.
המזון בתפריט המוסדי נקבע על פי עקרונות של:
יעדים תזונתיים – עשויים להיקבע בהתאם לאסדרה (של משרדי ממשלה כמשרד הבריאות או גוף מוסדי אחר) או בעזרת גופים פרטיים כתזונאים ויועצים קולינריים.
התאמה ליכולות הבישול של המטבח המוסדי.
ברוב המוסדות נבנה התפריט כך שיכלול שלוש ארוחות ביום: בוקר, צהריים וערב.
ארוחה טיפוסית תכלול פריטים ממספר קבוצות מזון, ובמקרים רבים קיימת מנה עיקרית אחת לצד תוספות, סלט ולחם.
במקרים רבים כפוף התפריט לאופי הסועדים, שלעיתים מייצגים אוכלוסייה הומוגנית למדי (למשל: חיילים).
בין התכונות הנלקחות בחשבון: גיל, מין, לאומיות, דת או מסורת, עיסוק.
בבתי חולים ובמוסדות טיפוליים יש לרוב גם גרסאות מיוחדות של התפריט התואמות צרכים מיוחדים (כגון דיאטה רכה, תפריט דל-נתרן, תפריט לסוכרתיים וכדומה).
בשל הצורך להאכיל מאות ולעיתים אלפי אנשים בפרק זמן קצר, התפריט המוסדי חייב להתאים ליכולות ההכנה וההגשה של המטבח:
גיוון מתאים למנעד סביר של טעמים אישיים, כלומר שניתן להשלים ארוחה סבירה גם תוך ויתור על אחת המנות.
הכשרה פשוטה של עובדי מטבח.
שימוש בציוד תעשייתי כגון תנורים רחבי קיבולת, קדרות לחץ ומערבלי מזון.
מנות שקל לאחסן ולהגיש באופן אחיד.
תכנון מראש של כמויות, רכישה ואספקה.
ברוב המדינות קיים פיקוח על תכנון והגשת מזון במוסדות ציבוריים.
ההנחיות כוללות בדרך כלל ערכים יומיים של קלוריות, שומן, חלבונים, פחמימות, ויטמינים ומינרלים מסוימים, הניתנים לפי גיל, מין וסוג הפעילות.
בישראל, לדוגמה, מפרסם משרד הבריאות קווים מנחים לתפריטים במוסדות חינוך, טיפול ושירותים סיעודיים.
בצה"ל, ישנם תקנים ברורים (למשל בפקודות מטכ"ל) באשר להרכב המנה התקנית, משקלה ואיכותה.
לעיתים קרובות מוצג התפריט המוסדי בתרבות הפופולרית באופן ביקורתי או הומוריסטי, בעיקר בשל המוניטין שדבק בו כמזון תפל, חסר גיוון ולעיתים גם חסר ערך תזונתי.
ביצירות ספרות, קולנוע וטלוויזיה המתארות חיי יומיום במוסדות סגורים – כמו צבא, פנימיות, בתי כלא או בתי חולים – מוצגים לעיתים קרובות ארוחות מוסדיות כסמל לחוסר פרטיות, שגרה נוקשה או הדרה של טעמים אישיים.
מטבע הלשון "יום ראשון תפוחי אדמה" הוא השורה הראשונה של דקלום הומוריסטי, אופייני בעיקר לתנועות נוער, העוסק בחדגוניות של תפריט "מחזורי".
השיר "פסוליה" של ג'קי מקייטן מתייחס לתפלות המזון בבתי כלא, כמו גם למחזוריות בה הפסוליה (שעועית) מסמלת את הגעתו של סוף השבוע.
תצהיר הוא מסמך בכתב, שתוכנו מיועד להוות תחליף לעדות הנמסרת בבית המשפט.
זהו אמצעי הוכחה משפטי, הן במישור האזרחי והן במישור הפלילי כאשר עיקר השימוש בו הוא במישור האזרחי.
במקרים שבהם הדבר מותר, רשאי בעל דין בהליך משפטי להגיש את התצהיר במקום להביא את נותן התצהיר לעדות, וכך לחסוך מזמנו של נותן התצהיר.
בעל הדין שכנגד יהיה רשאי לרוב לאחר מכן לחקור את המצהיר בחקירה נגדית.
תצהיר נחתם על ידי המצהיר, ואדם המוסמך לכך (כגון עורך דין) חייב לפגוש את המצהיר פנים אל פנים, ולאשר בשולי התצהיר שהוא מכיר את החותם באופן אישי או שזיהה את החותם על ידי תעודה מזהה.
בנוסף המוסמך לכך צריך לאשר כי הוא הזהיר את החותם בדבר חובתו להצהיר את האמת וכי יהיה צפוי לעונשים הקבועים בחוק אם הצהרתו איננה אמת.
אימות החתימה על התצהיר ייעשה באמצעות תעודה מזהה ואם מדובר בהיכרות אישית עם המצהיר ישנה אפשרות לאמת את חתימת המצהיר גם ללא תעודה מזהה.
החותם על תצהיר שקר עובר עבירה, וכאשר תצהיר שקר מוגש לבית המשפט דינו כדין עדות שקר.
לפקודת הראיות קובע כי במקרה שאדם רשאי או נדרש להוכיח דבר כלשהו על ידי תצהיר בכתב, הרי שתצהיר כזה יהיה ראיה כשרה, וזאת לאחר שהמצהיר הוזהר כי עליו להצהיר את האמת וכי יהא צפוי לעונשים בחוק אם לא יעשה כן.
תחילה יש להזהיר את המצהיר, ודרישה זו מהותית-עניינית, כלומר המצהיר חייב להיות מוזהר על תוכן תצהירו.
לאחר מכן, האזהרה תאושר על פני התצהיר בידי אחד מאלה: שופט; דיין בבית דין דתי; היועץ המשפטי לממשלה או פרקליטים; עורך דין; ראש רשות מקומית.
רשם או שופט של בית משפט השלום, רשאי להשביע אדם או לקבל ממנו תצהיר.
פקודת הראיות קובעת כי דין תצהיר כדין הצהרה בשבועה.
האחריות לתוכן הדברים האמורים בתצהיר היא על המצהיר.
אחריות המחתים היא בזיהוי המצהיר והזהרתו בנוסח הקבוע על פי הדין.
כאשר המחתים על התצהיר הוא עורך דין, הרי שעל פי כללי לשכת עורכי הדין, עליו להקפיד הקפדה יתרה על קיום הוראות החוק כלשונן, ועליו להזהיר ולזהות את המצהיר בעצמו, ואינו רשאי לעשות זאת באמצעות שלוח.
נוסח האזהרה והאימות חייבים לתאר בדיוק את הפעולות של עורך הדין ולא את הפעולות שביצע אדם אחר.
פקודת הראיות קובעת כללים לכתיבת תצהיר:
בתצהיר יפורשו שמו המלא של המצהיר, מספר זהות, עסקו או מקצועו ומענו.
תצהיר יכול להיות ערוך בגוף ראשון או בגוף שלישי, וניתן לחלקו לסעיפים.
כל שינוי, מחיקה, טשטוש שחלו בתצהיר, חייבים אישור בידי המצהיר.
אם התצהיר אינו ניתן לקריאה או קשה לקריאה, ניתן לבקש שהתצהיר יכתב בשנית.
המצהיר יחתום על התצהיר ואם אינו יכול לכתוב, יטביע את סימנו.
תצוגה עילית (ראשי תיבות: תע"ל; באנגלית: Head-Up Display, ובקיצור – HUD) היא מערכת תצוגה הנמצאת בדרך כלל בתא הטייס במטוסי קרב.
המערכת נועדה להציג מול עיני הטייס מידע קריטי לטיסה, כגון גובה, מהירות, כיוון, זווית התקפה ועוד, מבלי שיצטרך להוריד את מבטו אל לוח המכשירים ולאבד קשר עין עם הנעשה מחוץ למטוס.
כיום ניתן למצוא מערכות תצוגה עילית לא רק במטוסי קרב, אלא גם במסוקי קרב, מטוסי תובלה ונוסעים, ובמכוניות (כמו בקדילאק Imaj).
הבלקברן בקניר (Blackburn Buccaneer) הבריטי היה המטוס הראשון שבו הכוונת הציגה גם נתוני ניווט.
מספר שנים לאחר מכן, כאשר נודע שטייסי המטוס השתפרו תודות לתצוגה העילית, העניין במערכת גדל.
מטוס הקרב הראשון בו הותקן תע"ל מודרני היה ה־A-7 קורסייר 2. הכוונת הפכה למעשה לצג רב תכליתי שהציג נתונים קריטיים רבים כגון מהירות אוויר, גובה, כיוון, אופק מלאכותי, זווית התקפה וכדומה, מבלי שהטייס יצטרך להסב את תשומת לבו ממה שמתרחש בחוץ ("ראש בחוץ").
חברת ג'נרל מוטורס החלה לשלב מערכות תצוגה עילית במכוניות בשנת 1988.
בשנת 1900 רשם מהנדס האופטיקה האירי הווארד גרוב פטנט על רעיון כוונת ההשלכה ל"כלי נשק גדולים וקטנים".
חסרונה הגדול של הכוונת הוא שהתחום הנראה של הכוונת מוגבל על ידי מסך הקולימטור.
כלומר אם מסתכלים מהצד בזווית גדולה יחסית, אי אפשר לראות את התמונה.
הכוונת הגירוסקופית הראשונה הותקנה על מטוס ב־1941. כוונת גירוסקופית היא כוונת השלכה אשר משתמשת בגירוסקופ כדי לחשב את מיקום הצלב, כך שאם המטוס מתמרן, הכוונת מראה בדיוק היכן הכדורים יפגעו אם ההדק ילחץ.
חסרונה הגדול של הכוונת הוא מהירות תגובה איטית ושליטה ידנית.
לאחר מלחמת קוריאה התחיל פיתוח מואץ בכל מה שהיה קשור לתחום האוויוניקה המהפכני.
החידושים כללו מכ"ם מובנה במטוס, ומערכת בקרת־ירי שחישבה בצורה אנלוגית הרבה יותר מהירה את מיקום הפגיעה המדויק של הכדורים.
לראשונה הכוונת לא שימשה לכיוון התותחים בלבד אלא גם לפצצות וחימוש מונחה.
תצוגת קסדה עילית היא סוג של תע"ל המותקן על קסדה.
כיום המערכת מסוגלת להראות את כל הנתונים אשר מוקרנים על תע"ל קלאסי, וזאת ביחס לכיוון אליו מפנה הטייס את ראשו.
קולימציה (הקבלה) – מערכת של עדשות בתע"ל מקבילות את קרני האור ומכיוון שהקרניים מקבילות, העין האנושית מתמקדת באינסוף כדי לקבל תמונה ברורה.
כתוצאה מכך עיני הטייס לא צריכות להתמקד מחדש בכל פעם כשהוא מעביר את מבטו מהתמונה בתע"ל אל המתרחש מחוץ למטוס.
מבחינת עיני הטייס, התע"ל נמצאת "מחוץ למטוס".
מקדם שבירה – הזכוכית ממנה עשויה חופת תא הטייס שוברת את אור ונדרש להתחשב בכך בתכנון האופטי של התע"ל כדי שהתמונה המופיעה בתע"ל אכן תתלכד עם המטרות בחוץ.
הדבר היווה קושי טכני ובמקרים רבים הפתרון הפשוט והיעיל היה ליצור חופה מישורית בקטע שמול התצוגה העילית.
מאוחר יותר אפשרו מחשבים מודרניים לתכנן חופות ומערכות תצוגה שהשתלבו יחד ללא צורך בחופה עם קטע מישורי, כמו במטוס F-15.
בשנות השישים טייס הניסוי הצרפתי גילברט קלופשטיין בנה את התע"ל המודרני הראשון, וייסד את שיטת הסימון המאוחדת שהפכה לתקנית במערב, כך שטייס שטס במטוס אחד יוכל להבין את הסימון בשאר המטוסים.
סימוני ניווט – התע"ל מראה את הכיוון המגנטי של המטוס במעין סרגל בחלקה העליון או בתחתית התצוגה.
התע"ל מסוגל להציג נקודות ציון עם סימון מיוחד, כך הטייס יכול להטיס את המטוס לפי נקודת הציון בתע"ל ללא צורך להסתכל במפה.
סימון אף ("בורסייט") – התע"ל מציג את סימון אף המטוס.
הסימון מראה לאן אף המטוס מצביע (מופיע כ־W בתמונה משמאל).
במטוסי קרב ישנו גם סימון תותח בצורת צלב.
הוא בדרך כלל יותר גבוה מסימון האף.
וקטור טיסה ("ציפור") – הסימון מראה לאן המטוס טס.
אם סימון האף גבוה מהאופק, אך המהירות נמוכה סימון הווקטור ירד מתחת לאופק ויראה שהמטוס מנמיך רום.
הווקטור מסומן בעיגול עם כנפיים וסנפיר אנכי.
נתוני טיסה – בצידי התצוגה יופיעו שני סרגלים.
בסרגל השמאלי מופיעה מהירות האוויר ובסרגל הימני מופיע הגובה הברומטרי.
נתוני מד גובה מכ"מי יופיעו בגובה נמוך מאלף רגל.
בשמאל תחתית התצוגה תופיע זווית ההתקפה המסומנת על ידי האות אלפא.
ההטיה של אף המטוס מעלה או מטה מסומן בשנתות ממוספרות, כאשר שנתות שלמות הן זווית כלפי מעלה, ושנתות מקווקוות הן כלפי מטה.
בברית המועצות התפתח תע"ל שגם בו שולבו נתוני ניווט וטיסה כדי לעזור לטייס, אך צורת הסימון והגישה לתצוגה עצמה שונות לגמרי מהתצוגה המערבית.
מצב אופק – האופק מוצג כקו אופקי והוא לא משנה את זוויתו (כלומר הוא תמיד במצב אופקי) הוא רק עולה או יורד לפי מצב אף המטוס.
המטוס עצמו מוצג כשלושה קווים; שניים אופקיים הנמצאים על אותו מישור ואחד אנכי והוא נוטה לפי מצב המטוס, כלומר אם המטוס מתגלגל סימון המטוס יחווה על כך ולא סימון האופק, בניגוד לשיטת הסימון המערבית בה האופק משנה את מצבו לפי זווית הגלגול.
סימוני ניווט – משום שאין וקטור טיסה בשיטת הסימון הרוסית, הניווט מתבצע בעזרת סימון ניווט מיוחד, מעין עיגול שיש להביאו למרכז סימון המטוס.
הניווט מבוצע במשולב עם מסך רב תכליתי בלוח מחוונים בתא הטייס.
ממשק מכ"ם – בשונה מהתע"ל המערבי, התע"ל הרוסי משמש גם כתצוגה רב תכליתית ומאפשר ממשק שליטה על המכ"ם, אך בזמן פעולת מצב זה לא מופיעות התצוגות כגון גובה, מהירות, כיוון וכדומה.
תצורה היא יחידת סלעים בסיסית בחלוקה סטרטיגרפית יחידה ליתוסטרטיגרפית המשמשת למטרת מיפוי גאולוגי.
התצורה הגאולוגית מורכבת מסלעים, הנראים לעין, אשר להם זיקה בשלבי יצירתם, והנבדלת משכנותיה על ידי גבולות סלע ברורים.
לתצורה הגאולוגית יש תפוצה גאוגרפית מסוימת.
הכינוי אותו מקבלת תצורה מורכב משתי מילים.
סוג הסלע העיקרי הבונה את התצורה ושם המקום בו מצויה התצורה.
לדוגמה "דולומיט יגור" בהר הכרמל.
אם אין בתצורה סוג סלע אחד בולט נוהגים להשמיט את שם הסלע ולהסתפק בשם המקום כשלפניו מוסיפים את המילה תצורה.
התצורה יכולה להתחלק בחלוקת משנה לפרטים (Members) הנבדלים מהחלקים הקרובים אליהם בתצורה.
חלוקה זו נהוגה רק כשיש לה מטרה מועילה.
בתוך התצורה יכולים להופיע גם יחידות קטנות יותר המכונות עדשה או לשון (Lense או Tongue).
אוסף של תצורות גאולוגיות מכונה חבורה.
דוגמה לכך היא תצורת ורדים הכלולה בחבורת יהודה.
היא מורכבת מסלעים ממוצא דומה סלעי משקע מסביבת היווצרות ימית – הדולומיט והקירטון.
בתצורה זו נוצרה מערת שורק וכן מערת שמשון ומערת התאומים שמצפון ומדרום לה.
ניתן ללמוד מהעובדה שהן כולם בתצורה אחת כי תהליך יצירת שלוש המערות היה דומה.
תצורת הל קריק (Hell Creek Formation), צפון אמריקה
תצורת ג'ודית ריוור (Judith River), צפון אמריקה
תצורת מוריסון (Morrison Formation), צפון אמריקה
תצורת צ'ניני (Chenini Formation), אפריקה
שכבות טנדגורו (Tendaguru Beds), אפריקה
הצוקים הבוערים (The Flaming Cliffs), מונגוליה
תצוגה אלקטרופורטית היא טכנולוגיית תצוגה היוצרת תמונות על גבי מסך על ידי סידור חלקיקי צבען צמיגיים וטעונים חשמלית, המורכבים ממולקולות גדולות שאינן מסיסות (חלקיקים קולואידיים), באמצעות הפעלה סלקטיבית של שדה חשמלי.
לשיטה זו שני יתרונות בולטים: היא חסכונית בחשמל והקריאה בה נוחה כקריאה מנייר.
החיסכון בחשמל נובע מכך שהיא צורכת חשמל רק כשהתצוגה משתנה.
גם למראה דמוי הנייר יתרון רב, בכך שהוא מאפשר קריאה ממושכת ללא התעייפות, והתצוגה ברורה גם לאור השמש.
מסיבות אלו, הטכנולוגיה משמשת קוראי ספרים אלקטרוניים ומכונה לעיתים גם "נייר אלקטרוני", או "דיו אלקטרוני".
היישום הפשוט ביותר של התצוגה האלקטרופורטית, כולל חלקיקי תחמוצת טיטניום, שקוטרם כמיקרומטר אחד, המורחפים בתוך שמן.
לשמן מוסיפים צבע כהה, וחומרים פעילי שטח הגורמים לטעינת החלקיקים המורחפים.
את התרחיף מניחים בין שני לוחות מוליכים, קדמי ואחורי, המרוחקים זה מזה 10 עד 100 מיקרומטר.
שדה חשמלי המושרה ביניהם, גורם לחלקיקי התחמוצת להיצמד לאחד הלוחות, בהתאם לכיוון השדה.
כאשר החלקיקים צמודים לצד הקדמי, נראה ההתקן לבן, בשל החזרת האור מחלקיקי התחמוצת.
ואילו כאשר הם צמודים לצד האחורי, נראה ההתקן שחור, בשל הצבע שהוסף לשמן.
על ידי חלוקה של התקן כזה לאזורים שניתן לשלוט בשדה בכל אחד מהם בנפרד ניתן ליצור מערך נקודות (Dot matrix) המשמש כצג.
ניתן להציג באמצעות טכנולוגיה זו גם צבעים, כאשר מוסיפים פילטרים של צבעי RGB.
התצורה הרשתית (TA: Formatio reticularis) היא אזור במוח הממוקם בגזע המוח ומכיל 90 גרעינים ורשתות סבוכות של תאי עצב.
התצורה הרשתית מעוררת את קליפת המוח להיות קשובה לגרייה חדשה ושומרת על ערנות המוח אפילו בזמן שינה.
בהתאם לכך, פגיעה חמורה בתצורה הרשתית מובילה רבות למצב של תרדמת.
מיקום וקישורים לחלקים אחרים במערכת העצבים
התצורה הרשתית נמתחת מחלקו העליון של המוח האמצעי, עוברת דרך הפונס ומגיעה עד לתחתית המוח המוארך.
התצורה הרשתית שולחת אקסונים לחלקים רבים במערכת העצבים, במסילות עולות (לעבר קליפת המוח) ויורדות (לאורך חוט השדרה).
התצורה הרשתית מקבלת מידע רב מקליפת המוח הקדם-מוטורית וממספר אזורים תת-קורטיקלים, כמו האמיגדלה, ההיפותלמוס וגרעיני הבסיס.
התצורה הרשתית שולחת מידע חושי לתלמוס, אשר בתורו מתעל את המידע לעיבוד במקומות המתאימים בקליפת המוח.
למשל, המידע המגיע מן העיניים מתועל לאזורים האחראיים על הראיה.
התצורה הרשתית מחולקת מבחינה תפקודית למערכת ההפעלה הרשתית העולה (ARAS), מסלולים עולים לקליפת המוח, ומערכת הרשתית היורדת, מסלולים יורדים (דרכי הרשת הספינמיות) לחוט השדרה.
בין השאר, התצורה הרשתית מווסתת העברה של מידע המגיע ממערכות החוש, ומשתתפת בקביעה האם יועבר למוח הגדול ויגיע למודעות.
התצורה הרשתית חיונית להיבטים מסוימים של התפקודים הניהוליים.
מבנים בתצורה הרשתית מעורבים גם בשליטה מוטורית.
התצורה הרשתית חיונית לתנועה של העיניים, הראש והגפיים.
התצורה הרשתית קשורה גם לוויסות טמפרטורה.
תצורת מוצא היא תצורה גאולוגית בחבורת יהודה.
התצורה נחשבת לשכבה החשובה בהרי יהודה שכן היא בנויה משכבות חוואר צהבהב האטום למים.
ממנה נובעים מעיינות רבים בהרי ירושלים.
מבחינים בה היטב מכביש 1 בקטע מתחת לקריית יערים (קריית טלז-סטון).
התצורה נמצאת מעל תצורת בית מאיר.
עוביה המשוער כ-16 מטר ולעיתים עשירה במאובנים.
הוא יוצרת טרסה של קרקע טרה רוסה ורנדזינה - תלוי במסלע הקרוב.
הטרסות האלה מהוות את השטחים הפוריים של הרי יהודה הן בשל שפע המים והן בשל טיבה של האדמה.
מחשופים משכבה זו מצויים באזור נס הרים, מבשרת ירושלים ובמדרונות המערביים של הרי ירושלים, כמו בשמורת המסרק.
תצורת הבזלת התחתונה (Intermediate Basalt Fm) - סימון במפה הגאולוגית - Mβi - כלולה בחבורת טבריה, מצויה בעמק יזרעאל ובגליל.
הסלעים של התצורה נוצרו מלבה שהחלה להצטבר בעמק בתקופת המיוקן התיכון, לפני 16 מיליון שנה.
בעמק יזרעאל היא התצורה העתיקה ביותר מבין היחידות הבונות את העמק.
העובי המרבי של התצורה, 450 מטר, אשר נמצא חשוף, נמצא במתלול כוכב הירדן במזרח.
בקידוח סמוך נמצא כי עובי התצורה הוא 650 מטר.
לפי קידוחים נוספים נמצא כי העובי המשוער של התצורה הוא 1,100 מטר.
בשולי עמק יזרעאל נחשפים קונגלומרטים, הבנויים מחלוקים של אבן גיר מחבורת עבדת וחבורת יהודה.
הם החלו להצטבר לאחר תחילת התפרצות הבזלת התחתונה.
שכבות הביניים של החלוקים בתוך חתך עבה של הבזלת התחתונה מעידות על כך שבמהלך ההתפרצויות הגעשיות היו תקופות ממושכות של הפסקה.
מקורות ההזנה של הבזלת הם דייקים, צינורות הזנה, סילים והרי געש.
בשולי עמק יזרעאל ניתן לאתר מקורות אלה במקומות הבאים: גבעת המורה, הר הגלבוע ושולי רמות מנשה וכן באזור התעשייה שמצפון-מערב למגדל העמק.
הדייקים בגבעת המורה ובגוש עינדור מופו ונמצא כי אורכם הוא בין 100 מטר עד 1,400 מטר.
מכאן ההערכה כי המקור העיקרי להתפרצויות הוולקניות בשולי עמק יזרעאל הוא בגבעת המורה.
בגבעה נמצאו ארבעה מחדרים (Pipes) וצינורות הזנה (Stocks).
גבי שליב, עין כרם, ירושלים - עמיר סנדלר, המכון הגאולוגי, ירושלים - יהודית הרלבן, המכון הגאולוגי, ירושלים, תחנות להכרת ההיסטוריה הוולקנית והסדימנטרית של עמק יזרעאל - תיאור מלא של מסלול הסיור.
תצורת בענה (לעיתים תצורת בינה) היא תצורה גאולוגית מחבורת יהודה הבנויה מאבן גיר.
לאבני התצורה יש חשיבות כלכלית עקב היותן אבני בנייה מבוקשות: "מֶלֶכֶה" - גיר לבן גס-גביש ו"מיזי חילו" - גיר לבן דק גביש.
התצורה נקראת על שם כפר בענה בגליל התחתון, שם תוארה לראשונה על ידי הגאולוג אשר שדמון.
תצורה זו היא מחבורת יהודה, וזמנה בתקופת הטורון, הנכלל בתור הקרטיקון העליון וגילה המשוער הוא 88–95 מיליון שנה.
התצורה נוצרה כתוצאה מהרבדה סדימנטרית בזמן שהאזור היה מוצף במים.
באזור דרום הכרמל למשל גובה המים היה בתחילת ההרבדה 65 מטר, ולעיתים עמוק יותר (כך למשל בעת ההרבדה של פרט מוחרקה).
אבני תצורת בענה, המיזי-חילו וה"מלכה", הן המשובחות באבני ירושלים.
הן מורכבות משלדים של יצורי ים ואצות-ים גירניות.
הן בנו שוניות בחופיו של האוקיינוס הרדוד שכיסה בעבר הרחוק את ארץ ישראל.
סחף נהרות לא הגיע לאוקיינוס ולכן הקלציט בסלעים לא הופרד ממי הים במשך תקופה ארוכה, השלדים נמסו, התגבשו, התהדקו והתקשו בלחץ הטין הנערם עליהם, עד שהפכו לסדרה איתנה של גיר משוכב, צח ומבהיק.
מיזי-חילו (המתוקה) מורכבת מגבישים מיקרוסקופיים צפופים המקנים לה מראה צהוב-לבן אחיד.
קלציט מקושט ב"תפרים" דקיקים ומסולסלים, הקרויים סטילוליטים.
היא קשה לסיתות ונשברת בשברים חלקים, חדי קצה.
לובנה של האבן כמעט שאינו עומם עם השנים.
האבן אינה סופגת לחות עקב צפיפותה ולא במהרה יתפתחו עליה כתמי אצות וחזזיות.
אבני המיזי-חילו ניתנות לצפייה בירושלים בכנסייה הרוסית במגרש הרוסים ובארמון הנציב – כיום מטה האו"ם.
אבן ה"מלכה" המלכותית נחשבת למעולה.
היא לבנה כחלב, ורבים מגבישיה גדולים ונוצצים.
המלכה רכה לחציבה מן המיזי-חילו, אך במגע ממושך עם האוויר היא מתקשה.
למרות נקבוביותה אין היא נכתמת באצות וחזזיות - אולי על שום ניקיונה מחרסית ומתרכובות ברזל.
לאבן זו יש מסורת עתיקה בשימוש.
בירושלים החלו לבנות באבן בראשית המאה ה-10 לפנה"ס.
הגבעה שהייתה ידועה בשם "גורן ארוונה", ולימים בשם הר הבית, הייתה עשויה סלעי מלכה משובחים שנחשפו צפונה עד לגבעה גבוהה עוד יותר, אשר לימים נודעה בשם "הבירה", או בשיבוש מיוונית: חקרא ("הגבוהה").
הישראלים בעזרת אומנים פיניקיים מצור ומגבל בנו את העיר.
בשטח נותרו העדויות לתכנון, כאשר החציבה תוכננה בקפדנות להקנות להר המוריה מערכת מצוקי הגנה מעבריו, חפיר מגן עמוק מצפונו, ומערכת בריכות ותעלות מים.
בדרום הכרמל תצורת בינה וסכנין הן חלק מהמחזור הסדמינטרי הרביעי מהמחזורים הסדמינטרים שבנו את הכרמל.
המחזור מתחיל בשכבה וולקנית, כלומר סלעים געשיים שונים (בעיקר טוף ובזלת) למשל בנחל דליה, ובבקעת מקורה המתוארכים ל-95.4 מיל' שנה.
ככלל, בגליל ובאזור אום-אל-פחם תצורת בינה מצויה מעל תצורת סחנין הדולומיטית.
עם זאת באזור שפיה-זיכרון יעקב התצורות משכובות באופן לטרלי, כלומר זו מול זו.
ההבחנה הזו שמתפרשת לאורך מאות מטרים משני הצדדים של נחל דליה מלמדת, לדעת חוקרים, יש לראות במקרים בהם תצורת בינה מורבדת מעל תצורת סכנין כ"לשון" (tongue) של תצורת בינה מעל תצורת סכנין.
במרבית הכרמל תצורת בינה לא ניתנת לחלוקות משנה.
עם זאת, בין צומת אליקים ונחל מערות מאבחנים שני פרטים, מוחרקה וסומק.
פרט מוחרקה נקרא בעבר "גיר מוחרקה" ומורכב בעיקרו מגיר שוניות, גיר ביוקלסטי ודולומיט.
הגיר מורכב ברובו מרודיסטים וכולל ביוהרמים (שוניות שהתאבנו ומופיעות כעדשה המוקפת בסלע אחר).
פרט סומק מתחיל בחוואר וממשיך בחילופים של חוואר ואבן גיר.
הגדרתו מחליפה את ההגדרות הקודמות של תצורות דליה, אום זינאת וקומבזה שהגדרו בשנות ה-50 וה-60).
תצורת מאליח היא תצורה של סלע אבן גיר מתקופת היורה שנחשפה במורדות המצודה הצלבנית בורג' אל-מאלח.
זה המקום היחיד בארץ ישראל בו נחשפו סלעים מתקופת היורה, בין הר החרמון לבין מכתש רמון.
בגבעה בה מצויים סלעי התצורה ניכרת השפעת הסחיפה.
כך נוצרת צורה מינאטורית של קרחונים, תופעה המוסברת במבנה המיוחד של אבן הגיר מתקופת היורה ובתהליכי בלייה קרסטיים.
צילום מקרוב של הסלע יוצר את הרושם כאילו הצילום נעשה באזורים לא מוכרים בארץ.
מנחם מרקוס כותב כי צורה דומה של סלעים, המכונה טרשונים (Lapiés), מצוי באזור רמתא - כפר שובא - הר דב, במורדות החרמון, אף הוא מתקופת היורה.
תצורת הלשון היא תצורה גאולוגית הנמנית עם חבורת ים המלח.
סימנה במפה גאולוגית הוא Qli.
התצורה הושקעה משני צידי נהר הירדן בעת קיומה של ימת הלשון, ומכאן שמה.
לעיתים נקראת התצורה גם בשם "חוואר הלשון" בשל צבעה ופריכותה, אולם מדובר בטעות שכן תצורת הלשון אינה מורכבת מחוואר.
סלעי התצורה כוללים וָרווֹת – שכבות ריבוד עונתיות או שנתיות של סלעי משקע.
בעונת הקיץ פסקה זרימת המים לאגם, והחלה התאדות אשר הביאה לעליית מליחות המים.
בתנאים אלה החלו לשקוע ארגוניט וגבס אשר יצרו את השכבות הבהירות.
עובי התצורה הוא כ-45 מטרים.
שכבות תצורת הלשון הורבדו במהלך הפליסטוקן בימת הלשון בתקופה שבין 14–70 אלפי שנים לפני זמננו.
הקמטים בשכבות תצורת הלשון נוצרו כתוצאה מרעידות אדמה, שעירבלו את שכבות הבוץ בהם שקעו שכבות חרסית וארגוניט צעירות שלא הספיקו להתגבש לגמרי.
המים מתחתרים בקלות בסלע הפריך של תצורת הלשון ויוצרים את הבתרונות של דרום ים המלח.
מערת הקמח בערוץ נחל פרצים היא דוגמה טובה לתהליכי הבליה החלים על הסלע.
תצורת חפר - Qh כוללת שכבות מסלע מתחלפות של כורכר - Qhk וחמרה - Qhh.
בחלקה התחתון של התצורה נמצאו צדפים וחלוקים.
מעליה יש שכבות של חול ואלוביום מזמן ההווה.
חלקה העליון של התצורה הוא מכורכר ומוגדר בתור "פרט תל אביב" - Qht.
כורכר תל אביב הוגדר לעומק של חצי מטר ברכס החוף ו-3 עד 4 מטר בשקעים מקומיים והוא משתרע עד 3 ק"מ מקו החוף.
שכבה זו הורבדה בתקופת הולוקן היא התקופה האחרונה בתור הרביעון אשר בעידן הקנוזואיקון אשר תקופתה הוא מלפני 10,000 שנה ועד ההווה.
מתחת לפרט תל אביב, מצויות לסירוגין שכבות חמרה וכורכר, מתקופת הפלייסטוקן.
שכבות אלו הורבדו במערב מישור החוף, מעל תצורת יפו - Ny או תצורת פלשת - Nqp.
במקביל, במזרח מישור החוף מצויות: "קונגלומרט נחשון" - Qna, תצורת רחובות - Qr, תצורת אחוזם - Qah והחלק העליון של תצורת פלשת - Nqp.
תצורת גולן היא תצורה גאולוגית בחבורת בשן.
זמנה מתקופת הפליסטוקן העליון, מלפני כ-700,000 שנה ועד לפני כ-100,000 שנה.
תצורת גולן מסומנת Qβg במפות הגאולוגיות.
תצורת גולן כוללת שמונה יחידות משנה, כאשר שלוש מהם בעלות תפוצה נרחבת, ואלו הן: קילוחי מוויסה, סקוריה אודם וקילוחי עין זיוון.
היחידות האחרות הן קטנות ומצויות במקומות בודדים:
בזלת רקד - בערוצי נחל רקאד ונחל הירמוך.
טוף אביטל - בהר אביטל וסביבתו.
בזלת כרמים, טוף ברכת רם ובזלת סער - בצפון רמת הגולן ובעיקר סביב ברכת רם.
כל יחידות התצורה (פרט לבזלת רקד) בקעו משני סדקים ארוכים שאורכם כ-35 ק"מ, המקבילים זה לזה לאורך הגולן.
הם יוצרים שתי שורות של חרוטי לבה וחרוטי אפר הידועים גם בשם קו התילים הישראלי.
השדרה המזרחית: הר פרס, רכס בשנית, תל אל-מומסיה (דרומית לקוניטרה), תל אל-מח'פי (צפונית לקונטרה), הר חרמונית, הר כרמים וברכת רם.
השדרה המערבית: תילי חושניה, תילי רמת'ניה, הר יוסיפון, הר שיפון, הר אביטל, הר בנטל, הר בראון והר אודם
קילוחי מוויסה הם קילוחי לבה אשר בקעו מסדקים אשר בקרקעית האדמה.
קילוחים אלה זרמו על שכבת בזלת דלווה השייכת לתצורת אורטל, תוך שהיא ממלאת סדקים, עוברת בין הרכסים מתפשטת דרומה ומערבה וממלאת את האפיקים בלשונות צרות וארוכות.
הבזלת שנוצרה בקילוחי מוויסה נבדלת מבזלת דלווה אשר תחתיה בכך שהיא טרשית פחות מאשר בזלת דלווה, ולכן מרבית השטחים החקלאים נמצאים על בזלת מוויסה.
בין שכבת בזלת מוויסה לבזלת דלווה קיימת שכבת פלאוסול (אדמה מאובנת) המורכבת בעיקר מחרסית האטימה למעבר מים וכך נובעים ממנה מעיינות קילוח.
סקוריה אודם מרכיבה את חרוטי האפר של רמת הגולן.
הם ערוכים בשתי שורות שכיוונם צפון-צפון מערב ויש להם מאפיינים מורפולוגיים דומים: חרוטים מלוכסני לוע, בנויים מגושים מגובבים של חומרים פירוקלסטיים שגודל חלקיקיהם נע בין מילימטרים בודדים לבין מטרים אחדים.
הצבעים האופייניים למסלע הם: שחור, סגול, חום צהוב, או אדמדם (בהתאם להרכב הסקוריה, תכולת המים שבה ולמידת הבליה שעברה).
לסקוריה יש תכונות בולטות: משקל קל, חוזק מכני, נייטרליות כימית ונקבוביות.
כל זה עושה אותה חומר גלם לסלילת דרכים וכבישים, יציקת בלוקים קלים, לוחות בידוד וכן לכלי קיבול לצמחים.
מחצבות לאבני סקוריה מצויה למרגלותיהם של הר פרס והר אביטל, כמו גם בהרים נוספים ברמת הגולן.
העובדה כי החרוטים שומרים על צורתם המקורית לעומת חרוטים במקומות אחרים בעולם, מעידה על גילם הצעיר.
מדידת הגיל בצורה הרגילה הוא קשה בסקוריה לאור מעופה באוויר שאינו מאפשר יצירת גביש.
אלו הם הקילוחים הצעירים שבקעו מחרוטי סקוריה אודם או מסדקי תצורת גולן.
הבזלת טרשית וקילוחיה ברורים: קילוחי בנטל, קילוחי אודם וקילוחי שיפון.
בזלת זו בונה "חרוטי לבה" - הר געש הבנוי על גבי רכס מאורך ובראשו לוע או מספר לועות קטנים.
על חרוטי הלבה בנויים חרוטי אפר קטנים כמו בהר אודם, רכס בשנית וחרוט הבסיס של הר פרס.
לעיתים בזלת עין זיוון מכוסה בחורש עבות.
עקב הטרשיות לא היה כדאי לברא את היער.
באזור הכפר "אל-פורן" מצפון מערב לקיבוץ מרום גולן מצוי קילוח אחד קטן בעל מראה מיוחד במינו.
חלקו העליון של קילוח הלבה שכנראה דק מאוד למדי וצמיג למדי לא נשבר לגושים במהלך תהליך ההתגבשות.
כך נוצרו פני שטח דמויי מקלעת חבלים (Ropy Lava), המכונים גם "גללי פרה".
תצורת מוחילה (Mohila Fm) היא תצורה מגיל קרניאן (228.0±2.0 עד 216.5±2.0 מיליון שנה, טריאס עליון) החשופה בפני הקרקע אך ורק במכתש רמון.
התצורה הוגדרה על ידי ישראל זק בנחל אפור.
בעבר היו כורים גבס בתצורה זאת במכתש רמון.
ניתן לראות מחצבות אלו לאורך הכביש החוצה את המכתש.
עוביה של תצורת מוחילה, במחשופי הרמון, הוא כ-202 מטר והיא מורכבת מ-2 פרטים.
פרט תחתון - עובי 29 עד 56 מטר (בקידוחים), מונח בהתאמה על תצורת סהרונים, נטול פאונה הוציא סטרומטוליטים (מצעי אצות), ברובו דולומיטי עם מעט אנהידריט.
פרט עליון - עובי 22 עד 169 מטר, מופיע בשני פציאסים: אנהידריטי (גבס בפני השטח) וגבס דולומיטי עם פצלים המכיל גם הופעה של גיר תאים.
ע"פ טענתו של ישראל דרוקמן, תצורת מוחילה שקעה בסדרה של לגונות רדודות ששמרו על קשר מוגבל לים, אשר התייבשו תקופתית בברכות שמש.
סך האידוי צריך לעלות על סך המים הנכנסים ללגונה, כך שמאזן המלחים באגן יהיה גדול פי 3 ממאזן המלחים בים.
הגבס מצטבר בתחתית הלגונה, כשמנגנון טקטוני כלשהו מייצר לו בור שמתרחב והולך בתחתית הלגונה, בו הגבס יכול להצטבר.
הסטרומטוליטים מציינים את השלב האחרון של ההתייבשות.
התצורה מונחת בהתאמה על גבי תצורת סהרונים ומסתיימת באי התאמה של בסיס היורה, מעליה מונחת תצורת משחור או תצורת ארדון.
תיארוכים בוצעו באמצעות פלינולוגיה, קונודונטים ופרומיפרים.
קיימת מקבילה לתצורה זאת בירדן ושמה תצורת אבו רויס (Abu Ruweis Fm).
תצוגת אופנה היא אירוע בו מעצב אופנה מציג את יצירותיו לציבור הרחב.
תצוגות אופנה נערכות בראשית כל עונה מעונות השנה, ובמסגרתה מוצגים הבגדים שעוצבו עבור העונה הבאה.
התצוגה נועדת לפרסם קולקציה או ליין אופנה.
אירועים של מספר תצוגות אופנה המועלים על ידי בתי אופנה אחדים באתר אחד במשך שבוע ימים נקראים שבוע אופנה.
הידוע באירועי אופנה אלה הוא שבוע האופנה של ניו יורק.
תצוגת אופנה מוצגת לרוב על מסלול הליכה כאשר הצופים בתצוגה יושבים בתצורת האות "ח" סביב המסלול בו עוברים הדוגמנים והדוגמניות ומציגים את פרטי הלבוש.
תיתכן תצוגת אופנה בה הדוגמנים והדוגמניות ניצבים במקום אחד והצופים עוברים בין תצוגה אחת לאחרת.
תצוגות האופנה החלו בעת החדשה (ככל הנראה לא היו תצוגות אופנה לפני ראשית המאה ה-19).
בראשית המאה ה-19 נערכו בסלוני האופנה הגבוהה של פריז "תהלוכות אופנה".
יבואן בגדים אמריקאי יבא את הרעיון לארצות הברית בראשית המאה ה-20 ותצוגת האופנה הראשונה ביבשת אמריקה נערכה בשנת 1903 בעיר ניו יורק בחנות הבגדים של האחים ארליך.
במהלך השנים הבאות החלו חנויות אופנה בניו יורק ובפילדלפיה להעלות תצוגות אופנה משלהן, והדבר הפך נפוץ עד שנת 1910. בתצוגות אלה הוצגה אופנה המיובאת מפריז והעתקים מקומיים של הביגוד המיובא, והן נועדו בעיקר עבור קהל של נשים (לא הוצגו בהם בגדי גברים).
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 בארצות הברית החלו להציג בתצוגות אופנה אופנה מקומית.
בתקופה זו החלו להעלות תצוגות אופנה המבוססות על תמה אחת כגון תמה תרבותית (לדוגמה תצוגת אופנה בסגנון רוסי).
עד ראשית שנות ה-70 הוצגו תצוגות האופנה בחנויות בגדים ובסלוני אופנה.
רק החל מאמצע שנות ה-70 החלו מעצבי אופנה לשכור שטחים שונים עבור התצוגות (פארקים ציבוריים, מוזיאונים, מבני תעשייה).
תצוגות אופנה מהוות רקע לסרטי קולנוע וטלוויזיה רבים, ולספרים רבים.
בישראל נערכים אירועי אופנה רבים בשבוע האופנה בתל אביב, חברת הביגוד קסטרו עורכת מדי שנה תצוגת אופנה במוזיאון תל אביב ודוגמנית העבר סמדר גנזי ידועה כמארגנת ובמאית תצוגות אופנה.
תצורת חתרורים היא תצורה גאולוגית בחבורת הר הצופים מתקופת הפלאוקן, שזמנה לפני 66 מיליון שנים.
התצורה מתאפיינת בצבעוניות יוצאת דופן ובמגוון של מינרלים נדירים.
הסלעים של תצורת חתרורים מופיעים כמחשופים צבעוניים, בגוונים של ירוק, אדום ושחור.
צורתם אינה מסודרת, ואין בהם מבנה של שכבות על אף שמקורם בסלעי משקע.
בתוך הסלעים עורקים וסדקים רבים, צבעוניים אף הם, בגוונים של ירוק, סגול, צהוב ולבן.
הצבעוניות של הסלעים במורד הדרך מירושלים לים המלח (הניכרת בייחוד אחרי גשם) משכה תשומת לב בזמנים קדומים.
בראש המעלה מבחינים בסלעים צבעוניים, חלקם בצבע אדום שנתנו לדרך את שמה - דרך מעלה אדומים.
גם שמות בערבית למקומות לאורך הדרך מתייחסים לצבע הסלעים: "חאן אל אחמר" (החאן האדום), "טלאת א-דם" (מעלה הדם) ו"קלעת א-דם" (מבצר הדם).
האזור בו מופיעים הסלעים הצבעוניים זכה לכינוי "האזור המגוון" ("The Mottled Zone"), כינוי המקובל גם בימינו.
את השם חתרורים לתצורה נתנו ב-1949 יעקב בן-תור ועקיבא פרומן על בסיס השם בערבית "אל חתרורה" המופיע בשני מקומות בארץ: בבקעת חתרורים, ובאכסניית השומרוני הטוב, בראש דרך מעלה אדומים, הקרויה "חאן אל חתרור" או "חאן חתרורה".
בשני המקומות מצויים הסלעים הצבעוניים האופייניים לתצורת חתרורים.
מחשופים של סלעים מתצורת חתרורים מופיעים בכמה מקומות באזור יהודה: מחשופים קטנים סמוך לכביש ירושלים-תל אביב מול כפר שמואל, ליד כפר אוריה וממערב לעיירה תרקומיא; מחשופים גדולים יותר במעלה אדומים, במצודת הורקניה, באזור נבי מוסא, ובג'בל חָרמון (מצפון לבקעת הורקניה).
המחשוף הגדול ביותר, בשטח של כמה עשרות קמ"ר, נמצא בבקעת חתרורים מדרום מזרח לערד.
מחשופים נוספים מוכרים בירדן: מָקָרין בצפון ירדן, סווילה במרכזה, ודבא-סיווקה מזרחית לים המלח.
כל המחשופים הידועים של תצורת חתרורים מופיעים בתוך קערים גאולוגיים – סינקלינות.
סך כל שטח המחשופים של תצורת חתרורים מגיע לכמה מאות קמ"ר.
החתך הסטרטיגרפי של אזורים בהם קיימים מחשופי הסלעים של תצורת חתרורים נראה כך (מלמטה כלפי מעלה):
תצורת מישאש סלעי צור מגיל הקמפן.
לעומת זאת, חתך אופייני שנעשה בבקעת צין, אזור שעבר אותם תהליכים גאולוגיים, אבל אינו מכיל את תצורת חתרורים, נראה כך:
סלעי פוספוריט (מהם מפיקים פוספטים)
תצורת ע'רב שכבות של קירטון וחוואר בהירים מגיל המאסטריכט
תצורת טקיה שכבות של חוואר וחרסית בגוון ירקרק מתקופת הפלאוקן.
חבורת עבדת - אבן גיר וקירטון עם עדשות צור מתקופת האאוקן
תצורת חצבה - חול וחלוקים ששקעו בסביבה יבשתית מתקופת הנאוגן.
השכבות של תצורת טקיה וע'רב ספוגות בביטומן, חומר אורגני שלעיתים הוא מהווה עד 20% ממשקל הסלע.
סלעים רווי ביטומן אלו מכונים פצלי שמן וניתן לנצלם להפקת אנרגיה על ידי שריפת הסלעים.
מהשוואת שני החתכים הסטרטיגרפיים ניתן לראות כי סלעי חתרורים מצויים במקום כמה שכבות סלע: תצורת ע'רב, תצורת טקיה, חבורת עבדת וכו'.
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 גילתה קבוצת חוקרים מהאוניברסיטה העברית בירושלים והמכון הגיאולוגי לישראל שכללה את יעקב בן-תור, שולמית גרוס וליזה הלר-קלאי כי לסלעים בתצורת חתרורים מאפיין ייחודי נוסף - הרכבם המינרלוגי.
תהליך ייצור הצמנט דומה לתהליך המתרחש בזמן התמרת המגע - חימום תערובת של קירטון וחרסית בטמפרטורה גבוהה (1,300°C).
שולמית גרוס הרחיבה את חקר המינרלים, וב-1977 פרסמה עבודת מחקר שבה תיארה 123 מינרלים שונים שנתגלו בתצורת חתרורים.
היא תיארה שניים מהם וקראה להם בנתוריט (על שם פרופ' יעקב בן-תור) ויעלימיט (על שם הר יעלים ונחל יעלים, תוואי שטח בולטים בבקעת חתרורים).
היא זיהתה מינרל חדש שלישי אך לא הספיקה לתארו, ואת המלאכה השלימו דיטמר ובר (Dietmar Weber) ואדולף בישוף (Adolf Bischoff), צמד מינרלוגים גרמנים בשנת 1994, והם קראו למינרל גרוסיט לכבודה.
בחינה של סלעי תצורת חתרורים העלתה כמה תמיהות:
המינרלים שזוהו בתצורת חתרורים נוצרים בטמפרטורות גבוהות.
הם מופיעים בסלעי משקע ימיים כשלא ברור מהו מקור החום שיצר אותם.
אין בקרבתם שום מחדר מגמטי או סימנים לפעילות געשית.
במקומות אחרים בעולם שבהם נוצרים מינרלים מסוג זה בהתמרת מגע, כתוצאה ממחדר מגמטי, מצויים הסלעים המותמרים במרחק של מטרים ספורים מהמחדר בעוד שתצורת חתרורים משתרעת על מחשופים ששטחם מגיע לעשרות קמ"ר.
מדוע יש הבדל בין החתך הסטרטיגרפי של חבורת הר הצופים בין אזורים בהם קיימת תצורת חתרורים לאזורים דרומיים יותר, כך שבמקומות בהם קיימת תצורת חתרורים היא תמיד השכבה העליונה ביותר כשהיא מחליפה את תצורת ע'רב ולעיתים גם את תצורת טקיה?
מדוע מופיעה תצורת חתרורים בקערים (סינקלינות) בלבד?
את תחילת הפתרון לתעלומה הציעו לראשונה בשנות ה-20 של המאה ה-20 צמד גאולוגים בריטים, ברייס ויילי (Bryce Kerr Nairn Wyllie, נפטר ב-1952) וג'ורג' ליס (George Martin Lees, 1898–1955) שעבדו עבור חברת הנפט האנגלו-פרסית (Anglo-Persian Oil Company) וסקרו עבורה שטחים במזרח התיכון.
השניים טענו כי ההתמרה של סלעי המשקע הימיים התרחשה כתוצאה מחום גבוה שמקורו בשריפה של הביטומן שהיה ספוג בסלעים של תצורת ע'רב וטקיה.
קיומם של המינרלים של טמפרטורות גבוהות שכנע את הצוות של בן-תור בנכונות ההשערה.
הוכחה נוספת לכך שסלעי חתרורים הם תוצאה של חימום הם עמודונים פריזמטיים השכיחים באזור המגע בין סלעי חתרורים לסלעי הסביבה.
העמודונים דומים בצורתם וכנראה גם בדרך יצירתם לעמודונים דומים דוגמת העמודים המשושים של בריכת המשושים או העמודונים מאבן החול במנסרה שבמכתש רמון.
זוהי תופעה מוכרת הנובעת מהתקררות גופים חמים.
קיומו של הביטומן בסלעים אין בו די על מנת לגרום לשריפה.
לשם כך נחוץ גם חמצן.
פצלי השמן באזור נחל אפעה (שם ממוקם מפעל פצלי השמן של חברת פמ"א) אינם נדלקים מעצמם משום שהם קבורים תחת שכבות של סלעי משקע.
אבל מהרגע שהסלעים נחשפים לאוויר זו רק שאלה של זמן עד שהסלעים ידלקו מעצמם, ואכן במהלך 2010 התרחשה בעירה כזו והיא נמשכה למעלה מחודש.
מחקר תצורת חתרורים התמקד, בין השאר, בתיארוך אירוע ההתמרה, והוא התבסס על שיטות המאפשרות תיארוך האירוע בלא קשר לגיל של שכבת הסלע המקורית.
מחקר שביצע פרופ' יהושע קולודני ב-1971, תוך שימוש בשיטת "עקבות ביקוע" של אורניום בגבישי אפטיט מותמרים באזור בית סחור קבע שההתמרה של סלעי חתרורים התרחשה לפני כ-16 מיליון שנים.
ב-1990 השתמש אבי בורג בשיטה של מדידת יחסים בין איזוטופ של אשלגן הדועך לארגון ומצא כי בבקעת חתרורים היו שני אירועי התמרה.
האחד במיוקן (לפני 16 מיליון שנים) והשני בפליוקן (לפני פחות מ-3 מיליון שנים).
ממצאיו אוששו 5 שנים מאוחר יותר במחקר של צוות חוקרים בראשות דפנה גור, שהשתמשה ביחסים בין שני איזוטופים של ארגון (Ar39 ו-Ar40).
כיוון שגיל השכבות של תצורות ע'רב וטקיה עתיק הרבה יותר (בין 60 ל-70 מיליון שנים) ברור שאירוע ההתמרה התרחש זמן רב לאחר שסלעי המשקע של תצורות אלו הורבדו בים.
הוכחה נוספת לכך מהווים גם חלוקי אבן וחול המצויים על גבי הסלעים המותמרים.
בבדיקת הרכבם התברר כי גם הם עברו התמרה.
חלוקי אבן אלו אינם מכילים ביטומן ומכאן נובע שההתמרה שעברו היא תוצאה של שריפת הסלעים שמתחתם.
כיוון שחלוקי האבן הגיעו אל הסלעים כגופי סחף, ברור כי השריפה התרחשה אחרי שנוצרה מערכת הניקוז שהובילה אותם לשם, וזו התפתחה עם היווצרות בקע ים המלח לפני כ-3 מיליון שנים.
להתלקחות הסלעים נדרשים כמה תנאים.
זו מתרחשת רק כאשר הסלעים הספוגים בביטומן נחשפים לפני השטח כאשר תהליכי בליה מסירים את הסלעים מעליהם.
שנית, הצתה מהירה, שאם לא כן החומר הביטומני שבסלעים יתחמצן ולא יבער.
ושלישית, שבסלע ייווצרו סדקים שיובילו את החמצן לעומק הסלע.
תהליכי הבליה אינם אחידים, ולכן אירוע הבעירה התרחש בכל מחשוף בתקופה שונה, ולפעמים בכמה שלבים באותו מחשוף.
בגלל התלות בחמצן מוגבל עומק החדירה של הבעירה מתחת לפני השטח לכמה עשרות מטרים, והוא מותנה בעומק הסדקים שדרכם מגיעה אספקת החמצן לבעירה.
בקידוח שנעשה בבקעת חתרורים נמצאו סלעי המקור הספוגים בביטומן מתחת ל-60 מטרים של סלעים מותמרים.
תהליך הבעירה העיקרי החל עם יצירת בקע ים המלח (כאמור לפני כ-3 מיליון שנים) שגרם לסידוק ולתהליכי סחיפה שבהם הוסרו סלעי תצורת חצבה ונחשפו הסלעים הספוגים בביטומן.
החומר האורגני ניצת כמעט מיד לאחר החשיפה לאוויר.
הבעירה יצרה סדקים נוספים, הן בשל השתחררות גזים (פחמן דו-חמצני ואדי מים), והן בשל הצטמצמות הסלע לאחר התמרתו.
דרך הסדקים שנוצרו חדר אוויר והחמצן שבתוכו הבעיר מוקדים נוספים.
סדקים אלו נעלמו בסופו של דבר בשל תהליכי גיבוש מחדש וקריסת הסלעים, למעט מקומות שבהם חדר חול לסדקים.
החום הגבוה גרם להתמרה של החול והוא מנע את סגירת הסדקים, לדוגמה, סמוך לסינקלינת מורג.
את מוקדי הבעירה ניתן לזהות כיום לאורך כביש ירושלים-יריחו במרחק של כמה מטרים עד כמה עשרות מטרים ביניהם בצורת גוון שחור המעיד על התפחמות החומר האורגני בסלעי הפוספוריט בגג תצורת מישאש שמתחת לסלעים שעברו התמרה.
על פי הרכב המינרלים ניתן לקבוע כי הטמפרטורות ששררו בעת הבעירה היו
בתחום 900°C-400°C, כאשר קיומו של המינרל פסאודווולאסטוניט במקומות מסוימים מעיד כי היו מוקדי בעירה שבהם הגיעה הטמפרטורה ל-1,100°C.
על סמך העובדה שלא זוהו סימני התכה בסלעי חתרורים ברור שהטמפרטורה לא הגיעה ל-1,300°C.
שולמית גרוס הצליחה לייצר במעבדה את רוב המינרלים הבונים את סלעי חתרורים על ידי חימום של סלעים מתצורת ע'רב ומתצורת טקיה לטמפרטורת ההתמרה המשוערות.
הבדווים בירדן הצליחו להפיק סיד באמצעות שריפת הסלעים.
הטמפרטורה הנדרשת על מנת להפיק סיד מאבן הגיר היא כ-700°C.
על סמך הנחות לגבי הולכת חום של סלעים, וקביעת גבולות עליונים ותחתונים למשך הבעירה העריכו קולודני ובורג כי בכל מוקד נמשכה הבעירה בין 300 ל-1,000 ימים.
כיוון שנפח הסלעים המותמרים המופיעים בתצורת חתרורים גדול מאוד ברור שהיה מספר גדול מאוד של מוקדי בעירה.
הסלעים לא בערו באירוע אחד, אלא סביר להניח שהבעירה התפשטה באיטיות ממוקד אחד שגרם להיסדקות הסלע, חדירת חמצן לסדקים, הצתה ספונטנית ויצירת מוקד חדש.
תהליך היצירה של המחשוף כולו נמשך כנראה אלפי או אף עשרות אלפי שנים.
בחינה של הסלעים בתצורת חתרורים גילתה את כל התחום שבין יחידות סלע שלא הותמרו (כלומר שייכות לתצורת ע'רב ותצורת טקיה), סלעים שהתמרתם נמוכה (מכילים מינרלים של טמפרטורות התמרה נמוכות) וסלעים הבנויים ממינרלים של טמפרטורה גבוהה בלבד, כלומר עברו התמרה מלאה.
ניתן לזהות בקלות את סוג הסלעים המקורים (הפרוטוליתים) שמהם נוצרו הסלעים המותמרים.
יותר מכך, הבדלים בתכולת החרסית של סלעים, שלא קל להבחין בהם בסלעים "רגילים", מודגשים הרבה יותר בסלעים אלו לאחר התמרה.
משמע, ההתמרה לא רק שאינה מסווה את הסלעים המקוריים, אלא היא גם מחדדת את ההבדלים ביניהם.
הסלעים שעברו התמרה מלאה בולטים בגונם הכהה ומשתרעים על פני שטח שיכול להגיע לכמה מאות מטרים רבועים.
הם קשים, יוצרים מצוקים, ומכילים מינרלים נדירים דוגמת ספוריט, גהלניט, ובראונמילריט.
ניתן לקבוע את הטמפרטורה שבה "נאפה" סלע המקור על סמך הרכב המינרלים שבו.
סלעי המקור כדוגמת קירטון מכילים בעיקר קלציט שמקורו בשלדי מיקרואורגניזמים.
היצורים הנפוצים בקירטון הם הקוקליטים (סוג של אצה היוצרת לוחות גיר דקים) והחוריריות (סוג של יצור חד-תאי) כמו כן יש בסלעים מעט צורן דו-חמצני שגם מקורו בשלדי מיקרואורגניזמים כדוגמת צורניות, סוג של פלנקטון וקרנוניות, סוג של חד-תאיים, החיים בעיקר באזורים עמוקים וקרים של הים, וחרסיות (אלומו-סיליקטים).
בעת שסלעים נחשפים לטמפרטורה גבוהה של כמה מאות מעלות צלזיוס מתחילה תגובה כימית בין המרכיבים ונוצרים מרכיבים חדשים.
לדוגמה, בטמפרטורות גבוהות מ-350°C, ובהיעדר לחץ מתחוללת התגובה הכימית הבאה, המכונה "ריאקצית וולאסטוניט":
מכאן נובע שהימצאות וולאסטוניט בסלע מעידה על טמפרטורה גבוהה מ-350°C, אבל נמוכה מ-500°C, משום שבטמפרטורה זו הופך הוולאסטוניט לספוריט בתגובה הבאה:
ואכן ספוריט, שהוא מינרל נדיר יחסית בעולם, נפוץ בסלעי תצורת חתרורים ומהווה מרכיב עיקרי ב"שיש ערד" .
תופעה נוספת שהתרחשה בזמן ההתמרה היא ריכוז יסודות, בעיקר גופרית שמקורה בחומר האורגני ומתכות, אף הם מהחומר האורגני או מסלעי הפוספוריט שבגג תצורת מישאש.
בסלעי החוואר של תצורת טקיה יש תרכיזים של פיריט (סולפיד הברזל - FeS2).
בהתמרה הופך הברזל לתחמוצות ברזל, שאחת מהם, המינרל מגהמיט (γ-Fe2O3) הוא פרומגנטי.
את התוצאה רואים בסלעי החוואר המותמרים של תצורת טקיה הצהבהבים-ירקרקים המופיעים בבקעת חתרורים בלבד.
בסלעים אלו יש תרכיזים כדוריים בקוטר של כמה ס"מ שגונם שחור השקועים בסלע, וכל אחד מהם מתנהג כמגנט.
תהליך מטאסומטיזם (התמרה בשל פעולת מים חמים) ממצה את המתכת כרום ומרכז אותה לתוך סדקים שבהם היא מתגבשת כמינרל הירוק וולקונסקואיט ((Ca0.3(Cr+3,Mg,Fe+3)2(Si,Al)4O10(OH)2·4(H2O).
מינרל זה מופיע כעורקים ירוקים בתוך "שיש ערד".
מינרל כרום נוסף, נדיר הרבה יותר, הוא המינרל הסגול בנתוריט ((Ca6(Cr,Al)2(SO4)3(OH)12•26(H2O).
תצורת חתרורים בהשוואה ליצירת מלט ובטון
כאמור, תהליך ההתמרה של תצורת חתרורים דומה לתהליך יצירת צמנט.
הצמנט הידוע ביותר, צמנט פורטלנד, הומצא בבריטניה על ידי אייזק ג'ונסון (Isaac Johnson), ומעבידו ג'וזף אספדין (Joseph Aspdin) רשם עליו פטנט ב-1824. בתהליך הבסיסי מערבבים אבקת אבן גיר, חרסית וחול ים קוורצי.
את התערובת מחממים לטמפרטורה גבוהה (עד 1600 מעלות צלזיוס).
את התוצר המכונה קלינקר טוחנים לאבקה אפורה המוכרת כמלט.
התהליך ליצירת צמנט זהה לתהליך ההתמרה הטבעי שהתחולל בתצורת חתרורים ואכן מוצאים בצמנט פורטלנד שני מינרלים המצויים גם בתצורת חתרורים, לרניט (Ca2SiO4), המצוי באופן טבעי גם במקומות אחרים בעולם באזורי מגע בין אבני גיר לבזלת, וחתרוריט (Ca3SiO5), מינרל שלא נמצא מעולם בטבע לפני כן וקרוי על שם התצורה.
מהצמנט מכינים בטון על ידי ערבובו עם חול, חצץ ומים.
ביצירת הבטון מעורבים שני תהליכים כימיים, קליטת מים (הידרטציה) וספיחת פחמן דו-חמצני מהאוויר ויצירת פחמה.
בעקבות תהליכים אלו נוצרים בתערובת קבוצה חדשה של מינרלים המכונה "מינרלי בטון", המקנים לבטון את החוזק והעמידות.
גם בטבע מתרחש תהליך זה, כאשר גשמים יורדים על תצורת חתרורים מתחיל תהליך איטי, בעיקר לאורך סדקים, של הפיכת המינרלים שנוצרו בהתמרה ("מינרלי מלט") למינרלי בטון, תהליך שהוא סוג של בליה.
בפועל מהווים מינרלי ההתמרה של טמפרטורה גבוהה (מינרלי המלט) את עיקר הסלעים של תצורת חתרורים וגונם כהה, בעוד שמינרלי הבטון מצויים בעורקים וסדקים וגונם בהיר.
השימוש העיקרי בסלעי תצורת חתרורים הוא כאבן דקורטיבית לבניין.
בסוף המאה ה-19 נתגלתה אבן ירוקה במחשופי תצורת חתרורים שליד בית סחור.
האבן כונתה בפי החוצבים הערבים "מיזי אחדר" ("אבן ירוקה") ושימשה לקישוט בתי פאר, בין השאר היא מקשטת אולמות במלון המלך דוד.
אחד מתוצרי ההתמרה של אבן גיר הוא שיש.
בהתמרה שבה נוצרה תצורת חתרורים נוצרה אבן שחורה-חומה שעוברים בה גידים ועורקים בהירים.
אבן זו נחצבה בבקעת חתרורים ושווקה תחת השם "שיש ערד" כאבן בניין ששימשה לציפוי מבנים ומטבחים וכאבן מרצפת.
שימוש אחר לתצורת חתרורים היה בבחינת הבליה של בטון תעשייתי.
קבוצת מחקר בינלאומית רצתה לבדוק את עמידות הבטון לבליה לאורך זמן ממושך על מנת לקבל החלטה האם ניתן לקבור חומרים רדיואקטיביים בבטון מתחת לקרקע.
בבקעת חתרורים (לא הרחק מצומת חתרורים והעיר ערד) התגלו בתי מלאכה לייצור כלים דו פניים מסלעים המכילים לרניט (Larnite bearing rock).
ידועים שלושה אתרי חציבה וסיתות שבהם חצבו את חומר הגלם (בולבוסי לרניט) וסיתתו מהם גרזנים וכילפות (Hatchet\Adzeׂׂ), כלים נפוצים בתקופה הנאוליתית והכלקוליתית.
לא ידוע מאין באו סתתי הלרניט ולאן נלקחו הכלים שיצרו.
תצורת הל קריק היא תצורה גאולוגית בארצות הברית מתקופת הקרטיקון העליון, הידועה באוסף הרב של המאובנים שלה ומהווה "גן עדן" לפלאונטולוגים.
הנקיק משתרע במדינות מונטנה, ויומינג, דקוטה הצפונית ודקוטה הדרומית.
במונטנה התצורה חופפת לתצורת פוקס הילס והיא החלק האחרון של תקופת הקרטיקון.
תצורת הל קריק מורכבת מחרסית, אבן בוץ (מורדוק) ואבן חול ששקעו בזמן המאסטריכט (החלק האחרון בקרטיקון שאחריו חלה הכחדה המונית בה נכחדו הדינוזאורים ובעלי חיים רבים אחרים) על ידי זרימה וסחף (Fluvial) שנגרמו על ידי שינויים בערוצי הנהר והדלתאות והביצות סביב המדף היבשתי המזרחי שממול הים הפנימי המערבי.
האקלים בתקופה זו היה נוח ומתון, ונוכחות תנינאים מרמזת על אקלים תת-טרופי ללא תקופה קרה ממושכת.
גבול K-Pg המפורסם, שמפריד בין הקרטיקון לפלאוגן (שלישון לפי חלוקה גאולוגית ישנה), נוכח בסלעים שם כשכבה דקה ובולטת ליד השכבה העליונה ביותר בתצורה.
בתצורת הל קריק נמצאו מאובנים רבים, המפורסמים שבהם הם של דינוזאורים (למשל הסטיגימולוק).
האוסף הגדול ביותר של מאובנים מהל קריק נמצאים ומוצגים במוזיאון הרי הרוקי בבוזמן, מונטנה.
פריטים אלה נאספו כתוצאה מ"מיזם הל קריק" – מאמץ משותף של המוזיאון, אוניברסיטת המדינה מונטנה, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת דקוטה הצפונית ואוניברסיטת דקוטה הדרומית – שהחל ב-1998. תצורת הל קריק היא גם אתר פופולרי לחפירת מאובנים מסחרית.
תצורת הל קריק הניבה שפע מאובנים של חסרי חוליות, צמחים, יונקים, דגים, דו-חיים, זוחלים ודינוזאורים.
מאובנים רבים של טריצרטופס נמצאו בתצורה זו, לצד מאובנים שמורים היטב של טירנוזאורוס רקס שנמצאו באותו אזור ואותה שכבת גיל של הטריצרטופס, המרמזים שהשניים חיו באותה תקופה ואותו אזור, וכנראה אף נלחמו אחד בשני.
מאובנים ידועים נוספים הם השלד השלם ביותר של הדרוזאור שאי-פעם נמצא ונתגלה בהל קריק ב-2000 והוצג בתוכנית מדע פופולרי של נשיונל ג'יאוגרפיק ב-2007. כמו כן נמצאו מספר מאובנים של עופות, יונקים ופטרוזאורים.
שיני כריש ומנטה ריי שנמצאו בנהר מרמזים שחלק מסוגי הכרישאים עמידים גם למים מתוקים.
ניתן למצוא את הרשימה המלאה של מינים שנתגלו בתצורת הל קריק כאן.
תצוגת קסדה עילית (בראשי תיבות: תק"ע) או כוונת קסדה, היא קסדת טיס שבה מוצגים נתוני הטיסה וכוונת על משקף הקסדה, ולטייס מתאפשר לכוון חימוש באמצעות כיוון ההסתכלות שלו (מבטו) דרך הכוונת.
הקסדה נמצאת בשימוש חיל האוויר הישראלי במטוסי ה־F-16I סופה, וכן בשימוש חיל האוויר האמריקאי במטוסי F-22 ו־F-35 האמריקאים ובצבאות אחרים בעולם.
אחדים מדגמי הקסדות המתקדמות ביותר הם פרי פיתוחה של חברת אלביט מערכות הישראלית.
על הקסדה אותה חובשים טייסי ונווטי ה"סופה" מוקרנים נתוני המטוס ובהם: גובה הטיסה, מהירות הטיסה ונתוני החימוש אותו נושא המטוס.
ניתן לשעבד את החימוש (כמו טילי אוויר־אוויר) לכוונת שבקסדה המשקפת את כיוון הסתכלות הטייס, ובאופן זה לשגר אותו לעבר מטוס אויב באמצעות "מבט" בלבד, ולא על ידי כיוון אף המטוס אל המטרה.
בנוסף, מצלמה אשר מותקנת על הקסדה מקליטה את מה שהטייס רואה ובכך מאפשרת יכולת תחקור חדשה – "לאן הביט הטייס בזמן הטיסה?"
למפקד הטנק של המרכבה ברק יש תצוגת קסדה עילית, המאפשרת לו מודעות מצבית רבה מבלי להוציא את הראש מהצריח, וכן מציגה נתונים ומידע ממערכת ניהול הקרב.
סוג קסדות אלו הוצג לראשונה ב-1962 על ידי יוז איירקראפט.
במרוצת השנים פותחו דגמים רבים.
לדוגמה, אלביט מערכות ורוקוול קולינס פיתחו מערכת תצוגה המותקנת על הקסדה, וזו יצאה רשמית ביולי 2014.
מערכות מכ"ם מודרניות משתמשות במסכים על מנת להציג את המידע שקיבל ואופן מיפוי השטח או הנפח.
המידע שמפיק המכ"ם מקורו בקרינה אלקטרומגנטית אשר מחוזרת מעצם המצוי בתחום אלומת השידור של המשדר, מתקבלת במקלט, אשר ממיר את הקרינה לאות אנלוגי אלקטרוני רציף של מתח משתנה (או מתנודד).
עם המצאת המכ"ם, אופן הצגת הנתונים לכדי "תמונה" בהירה היה תהליך מורכב, שהוביל לפיתוח מספר תצוגות ייחודיות של הנתונים.
מערכות מכ"ם מוקדמות אימצו לצורך תצוגה אוסצילוסקופים.
האוסצילוסקופ בדרך כלל מקבל קלט מכשלושה ערוצים הקולטים מתח משתנה (או מתנודד) ומציג את המידע הזה בעזרת שפופרת קרן קתודית.
האוסצילוסקופ מגביר שניים מקלטי המתח ומעביר אותם דרך שני מגנטי הסחה וקלט מתח אחד לתותח אלקטרונים שמפיק נקודה בוהקת על מסך התצוגה.
מגנט אחד מסיט את הקרן בכיוון האופקי, האחר בכיוון האנכי, והקלט לתותח האלקטרונים מגביר או מפחית את הבהירות של הנקודה.
מקור מתח ידוע מובנה לכל אחד משלושת הערוצים מאפשר למפעיל להציב נקודת אפס.
בתצוגת מכ"ם, מקלט המכ"ם שולח אות דרך אחד משלושת ערוצי הקלט אל האוסצילוסקופ.
תצוגות מוקדמות שלחו את המידע הזה דרך אחד משני הערוצים X או Y כדי להזיז את הנקודה על המסך כדי להעיד על חזרות.
מכ"מים מודרניים יותר השתמשו באנטנה מסתובבת או אנטנה נעה אחרת כדי לכסות שטח גדול יותר של השמיים, ובמקרים אלו, האלקטרוניקה, מוגבלת לתנועה המכנית של האנטנה, הזיזה באופן טיפוסי את ערוץ ה-X וערוץ ה-Y.
ה-סקופ A או תצוגת A, מראה רק את הטווח למטרות (ללא הכיוון).
מספר אנשים התייחסו לתצוגות הללו כתצוגות R (קיצור של Range Scope).
בתצוגת A נעשה שימוש במערכות המכ"ם המוקדמות ביותר במהלך מלחמת העולם השנייה, ובאופן מיוחד על ידי מערכת הצ'יין הום הבריטית.
הקלט הראשי לסקופ A היה אות החזרה המוגבר שהתקבל על ידי המכ"ם, שנשלח דרך ערוץ ה-Y ׁׁ(ציר ה-Y) של התצוגה.
חזרות גרמו לנקודה הבוהקת להיות מוסטת מעלה, ולהציג קווים אנכיים על הסקופ.
קווים אלו כונו "בליפ" ("blip").
קלט ה-X היה מחובר למקור מתח שהפיק גל שן מסור שגרם לנקודה להתנודד אופקית לאורך התצוגה, ותדירותו תוזמנה כך שתתאים לתדר הישנות הפולסים של המכ"ם.
מה שגרם לפיזור העקבות האנכיים לרוחב התצוגה בהתאם לזמן שבו האותות נתקבלו.
מכיוון שזמן החזרה של אות הוא ביחס ישר למרחק מן המטרה חלקי מהירות האור, לפיכך, המרחק לאורך הכיוון האופקי מעיד על המרחק למטרה.
המרחק הזה נמדד לאורך סקלה בתחתית התצוגה.
מכ"מים אמריקניים וגרמניים מוקדמים השתמשו ב-J סקופ, שהיה גרסה מתקדמת של סקופ A, שבו המרחק הוצג כזווית הסובבת את פני התצוגה.
הסידור הזה אפשר דיוק גבוה יותר בקביעת המרחק אל המטרה עם תצוגה באותו גודל כמו של ה-A סקופ, ומכיוון שהקו הנוצר משתמש בהיקף כולו של התצוגה במקום רק המרחק האופקי (כך שהקו ארוך פי π).
מספר מכ"מים מוקדמים, וביניהם גרסאות של מערכת הצ'יין הום, השתמשו בסקופ HR (קיצור של "Height-Range"), שהיה סקופ A מותאם, שהציג בתצוגה אחת החזרות משתי אנטנות, בעוד הן היו ממוקמות אנכיות זו לזו ובעלות זוויות הגבהה שונות במקצת.
באמצעות השוואת עוצמת שני ה-"בליפים", הגובה של המטרה יכול היה להיקבע ברמה מסוימת של דיוק (באמצעות טריגונומטריה מתאימה; עוצמת האות יחסית למפתח האנטנה בכיוון ממנו מתקבל האות).
זה נעשה באמצעות שימוש בטבלה נספחת הממירה יחסי גדלים לזווית הגבהה.
גרסה מותאמת דומה של תצוגת סקופ A היה בשימוש במכ"מי חיפוש קרקעיים, במיוחד במכ"מי Air-Surface-Vessel) ASV).
במקרה הזה, שתי אנטנות מקלט מוקמו בחזית למראת מחזירור משותף, והצביעו ימינה ושמאלה במקצת לקו המרכז של מטוס.
קבלת אותות משניהם, באמצעות טכניקת שחלוף האונות, נשלחה לצד השמאלי והימני של סקופ A בעל אוריינטציה אנכית, ובעוד הטווח נמדד כמו מקודם.
תזוזה של המטרה (המטוס) לאחד מצידי המטוס תגרום לחזרה בצד אחד להיות חזקה יותר מאשר בצד השני, וה-"בליפ" המתאים לו יהיה גדול יותר.
זה אפשר למפעיל המכ"ם לזהות בקלות לאיזה כיוון לסובב את האנטנות כדי ליירט את המטרה.
סוג זה של סקופים לעיתים כונה ASV-Scopes.
הגודל של סקופי A היה משתנה, אך 5 עד 7 אינץ היה לעיתים קרובות בשימוש לצורך תצוגת מכ"ם.
סדרת ה-7JPx של שפופרות קרן קתודיות (7JP1, 7JP4 ו-7JP7 ) תוכננה במקור עבור סקופי A.
מכיוון שהתפקיד של הסקופ A היה לעקוב אחר עצמים, הזרחן שנעשה בו שימוש בשפופרת קרן קתודית היה חייב להיות בעל זמן הארה ארוך.
זרחן ה-P7 היה בעל זמן ההארה הארוך ביותר ולכן ב-7JP7 נעשה שימוש.
סקופ-B מספק הצגה "למעלה-למטה" דו־ממדית של המרחב, כך שהציר האנכי מייצג מרחק והציר האופקי מייצג זווית (אזימוט).