tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לוקה פלגריני (נולד ב-7 במרץ 1999) הוא כדורגלן איטלקי המשחק כמגן שמאלי עבור לאציו.
באפריל 2018 חתם פלגריני על חוזה מקצועי ראשון ברומא עד 2021. הוא הצטרף לקבוצה הבוגרת בעונת 2018/2019, וערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בספטמבר 2018 בניצחון 0–4 על פרוזינונה.
בינואר 2019 הושאל פלגריני לקליארי עד סוף העונה.
ביוני 2019 עבר פלגריני ליובנטוס תמורת 22 מיליון אירו, כאשר לאונרדו ספינאצולה עבר בכיוון ההפוך תמורת 29.5 מיליון אירו.
באוגוסט 2019 הושאל בחזרה לקליארי לעונה אחת.
בספטמבר 2020 הושאל לגנואה לעונה אחת.
באוגוסט 2022 הושאל לאיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה לעונה אחת.
בינואר 2023 הושאל פלגריני ללאציו עד סוף העונה עם אופציה לרכישה.
באוגוסט 2023 חזר להשאלה בלאציו ל-2 עונות נוספות עם אופציה לרכישה קבועה.
פלגריני שיחק בכל הנבחרות הצעירות של איטליה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בנובמבר 2020 בניצחון 0–4 על במשחק ידידות.
לוקה פרמיטנו (באיטלקית: Luca Parmitano; נולד ב-27 בספטמבר 1976, פלרמו) הוא טייס ואסטרונאוט איטלקי בשירות סוכנות החלל האירופית.
הוא ביצע מספר משימות חלל והיה מפקד משלחת מס' 61 לתחנת החלל הבין-לאומית.
לוקה פרמיטנו נולד בפלרמו וגדל בקטניה בה סיים לימודי בית ספר.
בשנת 1999 הוא סיים לימודי תואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת נאפולי פדריקו השני.
בשנת 2000 פרמיטנו סיים קורס בחיל האוויר האיטלקי ונשלח להמשך לימודים לארצות הברית.
לאחר סיום הלימודים הוא היה טייס מטוס AMX International ביחידת החיל.
בשנת 2005 במהלך טיסה מעל תעלת לה מאנש מטוסו התנגש עם חסידה.
גוף המטוס נפגע ומספר מערכות קשר ובקרה הפסיקו לפעול.
למרות הבעיות פרמיטנו לא נטש את המטוס והצליח לבצע נחיתה.
בשנת 2007 הוא נשלח לצרפת לבית ספר לטייסי ניסוי וסיים אותו בהצלחה.
ביולי 2009 הוא קיבל תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה ממכון הגבוה בטולוז.
פרמיטנו ביצע כ-2000 שעות טיסה ב-40 מטוסים שונים.
בשנת 2009 פרמיטנו נבחר לצוות אסטרונאוטים.
הוא סיים קורס בקלן ונשלח לקורס נוסף במרכז החלל ג'ונסון.
בשנת 2011 הוא עבר הדרכה במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
במאי 2013 פרמיטנו טס לחלל כמהנדס בחללית סויוז TMA-09M.
החללית התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית וצוותה הצטרף למשלחת מס' 36 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד פאבל וינוגרדוב.
לאחר סיום פעילות המשלחת הוא היה חבר למשלחת מס' 37 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד פיודור יורצ'יחין.
במהלך משימה זו הוא ביצע פעמיים פעילות חוץ-רכבית באורך של כ-7.5 שעות והפך להיות האיטלקי הראשון שביצע פעילות זו.
הוא חזר לכדור הארץ בנובמבר לאחר 166 ימים בחלל.
ביולי 2019 פרמיטנו טס לחלל כמהנדס בחללית סויוז MS-13. החללית התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית וצוותה הצטרף למשלחת מס' 60 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד אלכסיי אובצ'ינין.
לאחר סיום פעילות המשלחת הוא היה חבר במשלחת מס' 61 לתחנת החלל הבין-לאומית והיה מפקד המשלחת.
במהלך משימה זו הוא ביצע 4 פעמים פעילות חוץ-רכבית באורך של כ-25.5 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ בפברואר 2020 לאחר 201 ימים בחלל.
לוקה שטור (בסלובנית: Luka Štor; נולד ב-5 ביולי 1998 בשמפטר פרי גוריצי שבסלובניה) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת מכבי פתח תקווה מליגת העל הישראלית.
שטור שיחק במועדונים מריבור, נ.ק.
בראבו במסגרת ליגת העל הסלובנית, דינמו דרזדן במסגרת הבונדסליגה השנייה והליגה הגרמנית השלישית, ואפולון לימסול מליגת העל הקפריסאית.
ב-31 בינואר 2024 חתם שטור במכבי פתח תקווה מליגת העל הישראלית.
לוקה שמאניץ' (בקרואטית: Luka Šamanić; נולד ב-9 בינואר 2000) הוא כדורסלן קרואטי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בקבוצת סאסקי בסקוניה מליגת העל הספרדית.
שמאניץ' נולד בזאגרב שבקרואטיה, ובנעוריו שיחק במועדון ק.ק.
בשנת 2016 עבר לספרד וחתם על חוזה בקבוצת הנוער של ברצלונה.
שנה לאחר מכן זכה בתואר ה-MVP של פלייאוף ליגת הנוער בספרד, לאחר שרשם ממוצעים של 23.2 נקודות, 14.8 ריבאונדים ו-2.8 חסימות למשחק.
בעונת 2017/2018 שיחק בברצלונה ב' – קבוצת המילואים של ברצלונה מהליגה הספרדית השנייה – וקלע 5.1 נקודות בממוצע למשחק.
במאי 2018 עבר לשחק באולימפיה ליובליאנה מליגת העל הסלובנית, וקלע במדיה 10.1 נקודות למשחק.
בדראפט ה-NBA 2019 נבחר שמאניץ' על ידי סן אנטוניו ספרס בבחירה ה-19, וביולי 2019 חתם על חוזה בקבוצה.
לאורך שתי עונותיו בקבוצה שותף ב-36 משחקים בסך הכול, וקלע 3.8 נקודות למשחק.
במקביל שיחק ב-39 משחקים עם אוסטין ספרס מליגת הפיתוח של ה-NBA, ורשם ממוצעים של 16.2 נקודות ו-8.3 ריבאונדים למשחק.
בין השנים 2021–2023 שיחק עבור וסטצ'סטר ניקס ומיין סלטיקס מליגת הפיתוח של ה-NBA, ולאורך התקופה קלע 22.1 נקודות בממוצע למשחק.
במרץ 2023 חתם על חוזה לעשרה ימים ביוטה ג'אז, וב-7 באפריל זכה לחוזה עד לסיום עונת .
ביום שאחרי החתימה על החוזה, ב-8 באפריל 2023, קלע שמאניץ' שיא קריירה של 23 נקודות במשחק מול דנוור נאגטס.
לוקה סלסי (באיטלקית: Luca Salsi; נולד ב-19 במרץ 1975) ליד פארמה, הוא זמר בריטון אופראי איטלקי, שהתפרסם בגילום דמויות באופרות של ג'וזפה ורדי בבתי אופרה מובילים בעולם.
זכה להכרה על ידי העיתונות הבינלאומית באפריל 2015 כאשר נכנס כמחליף בהתראה קצרה, במטרופוליטן אופרה בהופעת אחר הצהריים של ארנני של ורדי, ובאותו ערב הופיע בלוצ'יה די למרמור של דוניצטי כמתוכנן.
סלסי פתח ארבע עונות בלה סקאלה במילאנו.
סלסי נולד בסן סקונדו פרמנסה ב-19 במרץ 1975. הוא למד בקוסרבטוריון ע"ש אריגו בויטו בפארמה ובאקדמיה רוסיניאנה עם אלברטו זדה.
השתתף בכיתות אמן עם קרלו מליסאני, בין היתר.
סלסי ערך את הבכורה שלו על הבמה ב-1997 בתיאטרו קומונאלה די בולוניה בסולם המשי של רוסיני, מה שהוביל לתפקידים נוספים שם.
בשנת 2000 זכה בפרס ראשון בפסטיבל ויוטי בוורצ'לי, שלא הוענק במשך 25 שנה, עד אליו.
באותה שנה הוא הופיע בתור לפורלו ב"דון ג'ובאני" של מוצרט בפסטיבל באסנו, גוגלילמו בכך עושות כולן בתיאטרון ליריקו די קליארי ובבולניה, ואנטוניו ב מסע לריימס של רוסיני.
מאוחר יותר הוא הופיע בתפקיד הראשי בספר מסביליה של רוסיני בנאפולי, ובלילות פיגארו של מוצרט, באופרה הלאומית של וושינגטון, שהוזמן על ידי פלאסידו דומינגו.
עד מהרה הופיע גם בבתי אופרה ובפסטיבלים מובילים בעולם, כולל האופרה של לוס אנג'לס, בית האופרה בפירנצה, בתי אופרה איטלקיים רבים ופסטיבל פוצ'יני בטורה דל לאגו.
הוא שיתף פעולה עם מנצחים כולל ג'יימס קונלון, ג'יימס לוויין, דניאלה גאטי, גוסטאבו דודאמל, ניקולה לואיזוטי, דונאטו רנצטי ואלברטו זדה, ועם במאים כמו רוברט קרסן, ורנר הרצוג, פרנקו זפירלי ודייוויד מקוויקאר.
מעונת 2012/13 הוא ביצע תפקידים באופרות של ורדיː דון קרלו בכחו של גורל, בהופעתו הראשונה בברצלונה, ואחריו גילם שם את מקבת' ונבוקו.
הופיע לראשונה בפסטיבל זלצבורג ב-2015 במופע קונצרטי של ארנני, בניצוחו של ריקרדו מוטי, ואחריו כאמונסרו באאידה של ורדי.
הוא זכה להכרה והערכה באפריל 2015 כאשר עלה לבמה בהתראה של 30 דקות, בהופעת אחר הצהריים של ארנני במקום פלסידו דומינגו, והופיע באותו ערב גם בלוצ'יה די לאמרמור כמתוכנן.
סלסי ידוע במיוחד ברפרטואר ורדי שלו.
הוא הופיע לראשונה בתור קרלו ז'רארד באופרה של ג'ורדנו, אנדריאה שנייה, לצד יונס קאופמן ואנג'ה הארטרוס, באופרה הממלכתית של בוואריה ב-2017. הופיע כריגולטו באופרה הלאומית של הולנד, בבימויו של דמיאנו מיצ'אלטו.
הופיע לראשונה כסקרפיה ב"טוסקה" של פוצ'יני ברומא.
הוא פתח ארבע עונות בלה סקאלה, עונת 2017/18 באנדריאה שנייה, שנבחר על ידי המנצח ריקרדו שאיי, ב-2019 כסקרפיה בטוסקה.
הוא הופיע במטרופוליטן אופרה בלה טרויאטה, בטרובדור ובלואיזה מילר של ורדי.
ב-2019 היה הרוזן די לונה, בטרובדור לצידם של אנה נטרבקו, דולורה זג'יק ויוסיף אייבזוב.
בשנת 2023 הוא גילם שוב את מקבת' באופרה הממלכתית של ברלין בהפקה של הארי קופפר מ-2018, לצד אנה נטרבקו כליידי מקבת'.
מבקר ציין כי הוא הופיע כ"ריבון מרתק, רוצח ומלך", בהתחלה מהוסס, אחר כך כשאפתן הולך ומתחזק, עם בריטון מאוזן להפליא, עתיר מתח ועוצמה.
באפריל 2015 לוקה סלסי היה הגיבור של אירוע שגרם לו לעלות לכותרות בעולם (שממנו שונה שמו ל"סופרבריטון"): הוא החליף את פלאסידו דומינגו בהופעת אחר הצהריים של ארנאני במטרופוליטן בניו יורק, רבע שעה לפני תחילת המופע.
באותו ערב עלה סלסי לשיר, כמתוכנן, בהופעה של לוצ'יה די למרמור.
הוא ביצע שתי אופרות שונות באותו יום, בהפרש של כמה שעות.
הוא אזרח כבוד של עיריית לזנינו דה באני במחוז פארמה.
ב-13 במרץ 2019 העניקה לו מועצת העיר לזנינו דה באני אזרחות כבוד.
טקס המסירה הרשמי התקיים ב-7 באפריל 2019 במנזר בדיה קבנה.
ב-6 במאי 2022 העניק לו האגודה הבינלאומית לתרבות מוזיקלית אטורה בסטיאניני את "פרס אטורה בסטיאניני לשנת 2022".
ב-14 בינואר 2024 העניקה לו עיריית פארמה את מדליית הזהב היוקרתית של פרס סנט'אילאריו.
Ernani מאת G.Verdi, בניצוחו של ריקרדו מוטי, תזמורת ומקהלה של Teatro dell'Opera di Roma ;
נבוקו מאת G.Verdi, בניצוחו של ריקרדו מוטי, תזמורת ומקהלה של Teatro dell'Opera di Roma ;
לוּקָה מָאִיסוּרַדּזֶה (בגאורגית: ლუკა მაისურაძე; נולד ב־30 בינואר 1998) הוא ג'ודוקא גאורגי המתחרה בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג.
מאיסורדזה זכה במדליית הזהב באליפות העולם בג'ודו 2023, כמו כן זכה גם במדליית ארד באליפות העולם בג'ודו 2019, במדליית הארד באליפות העולם בג'ודו 2022 ומדליית ארד נוספת מאליפות העולם בג'ודו 2023 בקטגוריית נבחרות מעורבות.
בשנת 2020 הוא זכה במדליית ארד בקטגוריית משקל של עד 81 ק"ג באליפות אירופה שנערכה בפראג, צ'כיה.
במרץ 2024 הוא הושעה בשל שימוש בחומרים אסורים.
באליפות אירופה בג'ודו 2025 שנערכה בפודגוריצה סיים מאיסורדזה במקום השביעי בקטגוריית משקל של עד 90 ק"ג לאחר שהפסיד למוראד פאטייב מאזרבייג'ן ברבע הגמר ולאיביילו איבנוב מבולגריה בבית הניחומים.
בקטגוריית הנבחרות המעורבות זכה במדליית זהב ביחד עם נבחרת גאורגיה.
באליפות העולם בג'ודו 2025 שנערכה בבודפשט זכה במדליית ארד בקטגוריית משקל של עד 90 ק"ג לאחר שהפסיד בחצי הגמר לסנשירו מוראו מיפן בחצי הגמר וניצח את קני בדל מאיטליה בקרב על הארד.
בקטגוריית הנבחרות המעורבות זכה במדליית זהב ביחד עם נבחרתו.
לוקה סטנקובסקי (במקדונית: Luka Stankovski; נולד ב-2 בספטמבר 2002 בסקופיה שבמקדוניה) הוא כדורגלן מקדוני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת ראדניצ'קי קראגויבאץ מליגת העל הסרבית, בהשאלה מגזיאנטפ.
סטנקובסקי גדל במחלקות הנוער של וארדאר סקופיה ורבוטניצ'קי.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של רבוטניצ'קי במסגרת ליגת העל המקדונית, ובסך הכל ערך 48 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-12 בינואר 2022 חתם סטנקובסקי בגזיאנטפ מליגת העל הטורקית.
בחודש פברואר 2023 הושאל לגוריצה מליגת העל הסלובנית לאחר פרישתה של גזיאנטפ מליגת העל הטורקית בשל רעידות האדמה בטורקיה ובסוריה.
בהמשך הושאל לטוזלספור מליגת המשנה הטורקית.
ב-13 בספטמבר 2024 הושאל למשך עונת לראדניצ'קי קראגויבאץ מליגת העל הסרבית.
סטנקובסקי שיחק בנבחרות הצעירות של מקדוניה הצפונית.
אביו הוא כדורגלן העבר גוראן סטנקובסקי .
לוקה מיאטוביץ' הוא שחיין אמריקאי, סגן אלוף ארצות הברית (2025) במשחה ל-400 מטר חופשי.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה לנוער שנערכה בקנברה, אוסטרליה בסוף אוגוסט 2024 הוא זכה ב-3 מדליות זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.05 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:49.24 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
באליפות ארצות הברית שמהווה את המבחנים האמריקאים לאליפות העולם שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה בתחילת יוני 2025 הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:45.71 דקות, אחרי רקס מאורר שקבע שיא אליפות חדש של 3:43.33 דקות ולפני ריאן אריסמן (3:46.01 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 7:53.80 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא איש חדש של 4:16.75 דקות.
לוקה טופאלוביץ' (בסלובנית: Luka Topalović; נולד ב-23 בפברואר 2006 בסלובן גראדץ שבסלובניה) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אינטר מילאנו מהסרייה א'.
טופאלוביץ' נולד בסלובן גראדץ שבסלובניה להורים בוסנים-קרואטים.
טופאלוביץ' גדל במחלקות הנוער של קורוטאן פרבאליה, מריבור, נ.ק.
בשנת 2022 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של דומז'אלה במסגרת ליגת העל הסלובנית, ובסך הכל ערך 47 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-8 ביולי 2024 חתם באינטר מילאנו מהסרייה א'.
תחילה שיחק בקבוצת הנוער של המועדון.
ב-23 במאי 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 0–2 על קומו במסגרת המחזור ה-38 והאחרון בליגה לעונת 2024/2025.
טופאלוביץ' רשאי לייצג את נבחרות סלובניה, קרואטיה ובוסניה והרצגובינה.
הוא שיחק בנבחרות הצעירות של סלובניה.
זומן לסגל נבחרת סלובניה עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2025.
לוקה וושקוביץ' (בקרואטית: Luka Vušković; נולד ב-24 בפברואר 2007 בספליט שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת המבורג מהבונדסליגה ובנבחרת קרואטיה.
וושקוביץ' גדל במחלקת הנוער של היידוק ספליט, והפך לכדורגלן הקרואטי הצעיר ביותר לשחק ולהבקיע בליגת האלופות לנוער.
ב-26 בפברואר 2023, יומיים לאחר יום הולדתו ה-16, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 0–4 לדינמו זאגרב במסגרת המחזור ה-23 בליגת העל הקרואטית לעונת .
הופעה זו הפכה אותו לשחקן הצעיר ביותר שעורך הופעה במסגרת ליגת העל הקרואטית, בצוותא עם מרקו דברו .
ב-2 במרץ הבקיע את שערו היחיד במועדון, בניצחון 1–2 על אוסייק במסגרת שלב רבע הגמר של הגביע הקרואטי, והפך לשחקן הצעיר ביותר שמבקיע שער בהיסטוריה של היידוק ספליט.
ב-31 בינואר 2024 הושאל לרדומיאק ראדום מליגת העל הפולנית עד לתום עונת .
ב-10 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–6 לקרקוביה קרקוב במסגרת המחזור ה-20 בליגה.
ב-4 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על סטאל מיילץ במסגרת המחזור ה-23 בליגה.
בסך הכל ערך 14 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, במהלכן הבקיע שלושה שערים.
בתום העונה חזר להיידוק ספליט.
ב-9 ביולי 2024 הושאל לווסטרלו מליגת העל הבלגית למשך עונת .
ב-28 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על סרקל ברוז' במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-3 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–4 על מכלן במסגרת המחזור השני בליגה.
בסך הכל ערך 36 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-25 בספטמבר 2023 חתם וושקוביץ' בטוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג החל מחודש יולי 2025 עד לשנת 2030. לאחר שנרכש על ידי טוטנהאם, הושאל וושקוביץ' לעונה אחת להמבורג מהבונדסליגה.
וושקוביץ' שיחק בנבחרות הצעירות של קרואטיה.
ב-9 ביוני 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה, בניצחון 1–5 על נבחרת צ'כיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
אביו דניאל , סבו מריו וסבא רבא שלו מרקו, היו כולם כדורגלנים.
אחיו מריו גם הוא כדורגלן, ומשחק בהמבורג.
גם בני דודיו מורנו וויטו הם כדורגלנים, כמו אביהם רונאלד.
לוקה ווריק דייובי קולאושו (באיטלקית ובאנגלית: Luca Warrick Daeovie Koleosho; נולד ב-15 בספטמבר 2004 בנורווק שבקונטיקט, ארצות הברית) הוא כדורגלן איטלקי-אמריקאי-קנדי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אספניול מלה ליגה, בהשאלה מברנלי.
קולאושו גדל במחלקות הנוער של טרמבול יונייטד, מנהטן קיקרס, ראוס דפורטיו ואספניול.
ב-2 ביוני 2021 חתם על חוזה מקצועני ראשון לשלוש שנים באספניול.
בעונת החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון במסגרת סגונדה דיויסיון RFEF.
ב-25 ביולי 2023 חתם על חוזה לארבע שנים בברנלי מהפרמייר ליג.
ב-11 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-0 למנצ'סטר סיטי במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2023/2024. ב-2 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 5-0 על שפילד יונייטד במסגרת המחזור ה-14 בליגה.
הוא ערך 15 הופעות ליגה והבקיע שער אחד בעונה זו, שהסתיימה בירידתה של ברנלי לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
בעונת 2024/2025 ערך 28 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים.
ב-21 באוגוסט 2025 הושאל בחזרה לאספניול מלה ליגה למשך עונת 2025/2026.
קולאושו נולד בארצות הברית לאב ניגרי ולאם איטלקייה-קנדית, ולכן רשאי לייצג את ארצות הברית, קנדה, ניגריה ואיטליה.
בחודש אוגוסט 2019 שיחק בנבחרת ארצות הברית עד גיל 15, ובחודש אפריל 2022 זומן למחנה אימונים של נבחרת ארצות הברית עד גיל 20.
בחודש יוני 2022 זומן לסגל נבחרת קנדה לקראת משחק ידידות ושני משחקים במסגרת ליגת האומות של CONCACAF.
הוא עזב את מחנה הנבחרת לאחר ביטול משחק הידידות נגד נבחרת איראן, והביטול העוקב של משחק הידידות החלופי נגד נבחרת פנמה.
בחודש ספטמבר 2022 זומן לסגל נבחרת קנדה לקראת משחקי הידידות נגד נבחרות קטר ואורוגוואי.
בחודש מאי 2023 נכלל בסגל המורחב של נבחרת קנדה לקראת טורניר הגמר של ליגת האומות של CONCACAF.
בחודש אוגוסט 2023 נענה לזימונו לסגל נבחרת איטליה עד גיל 19, והצטרף למחנה אימונים לקראת משחקי מוקדמות אליפות אירופה עד גיל 19, ובהמשך שיחק גם במשחקי המוקדמות.
הוא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר שנערך במלטה, וזכה עמה בטורניר.
ב-21 בנובמבר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה עד גיל 21, במסגרת מוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2025. הוא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר, וערך בו שלוש הופעות.
נבחרת איטליה עד גיל 19
לוקה פרוטופופסקו הוא שחמטאי וילד פלא צרפתי בדרגת מועמד לאמן.
נכון לאוקטובר 2025, מדורג במקום 455 בצרפת לפי מד כושר.
פרוטופופסקו חבר במועדון Marseille-Échecs של התאחדות השחמט הצרפתית מאז גיל 4, זמן קצר לאחר שלמד את חוקי המשחק במרץ 2020 במהלך הסגר הראשון בתקופת הקורונה.
מאז ספטמבר 2024 מאמנו הוא רב האמן הטורקי מרט ארדואודו.
פרוטופופסקו הוא סגן אלוף אירופה עד גיל 8 לשנת 2023.
דורג במקום הראשון בעולם עד גיל 8, עד גיל 9 ולאחר מכן עד גיל 10, באפריל 2025.
הוא היה אלוף צרפת עד גיל 8 בשנת 2024, והוא אלוף צרפת הנוכחי עד גיל 10 מאז מאי 2025.
לוקהיד F-117 נייטהוק הוא מטוס הקרב החמקן המבצעי הראשון בעולם.
הוא פותח בחשאי באזור 51 על ידי חברת "לוקהיד" האמריקאית, ואף על פי שהיה בשירות האמריקנים משנת 1983, נחשף רק בנובמבר 1989 בבסיס נליס של חיל האוויר האמריקני בנבדה.
המטוס, שהיה בשירות חיל האוויר האמריקני בלבד, השתתף בפלישה האמריקאית לפנמה בשנת 1989, ובמלחמת המפרץ בשנת 1991.
מטוס זה נבנה במטרה לפעול בשטח אויב מבלי להתגלות במכ"ם.
דרישה זו הכתיבה את צורתו יוצאת הדופן.
המטוס בנוי ברובו מחומרים מרוכבים אל-מתכתיים, שאינם מחזירים אותות מכ"ם, וצורתו הזוויתית מיועדת להפחית את הד המכ"ם שלו.
כונסי האוויר שלו מכוסים רשת שמסתירה את החלקים הנעים והחמים של קדמת המנוע, וכך מקטינה את חתימת המכ"ם שלו, ונחירי הפליטה בנויים כמלבנים מוארכים שמפזרים את החום ומקטינים את החתימה התת-אדומה של המטוס.
בנוסף הוא צבוע בצבע סופג מכ"ם שמקטין גם הוא את החזרת אותות המכ"ם.
תכונות אלו מקשות על סוללות נ"מ ומטוסי קרב עוינים לגלותו ולשגר עליו חימוש.
חימושו של המטוס, טילים או פצצות, נמצא בתא פנימי בבטן המטוס כדי להימנע מחתימת המכ"ם שהם יוצרים.
F-117 הוא מטוס קרב, אך תוכנן בעיקר על מנת לתקוף כוחות קרקע.
המטוס חסר תותח וחימושו העיקרי הוא פצצות מונחות לייזר דוגמת GBU-12 ו-GBU-24. חסרונו העיקרי ביחס למטוסי קרב אחרים הוא שלמטוס אין יכולת לשאת טילי אוויר-אוויר על כנפיו, שוב, משיקולי חמקנות.
ב-F-22 ראפטור, מטוס העליונות האווירית החדש של חיל האוויר האמריקאי, נפתרה בעיה זו על ידי פיתוח יכולת שיגור טילי אוויר-אוויר מתוך תא פנימי בבטן המטוס.
מטוס F-117A הופל בשמי סרביה ב-27 במרץ 1999 במהלך מבצע "כוח מאוחד", על ידי סוללת נ"מ ישנה מדגם S-125 נייבה של צבא סרביה.
הטייס נטש את המטוס בשטח האויב, והצליח להסתתר עד שחולץ על ידי מסוק אמריקאי כעבור 8 שעות.
במהלכה של מלחמת וייטנאם, טילי קרקע-אוויר המודרכים בידי מכ"ם גבו מחיר כבד מחיל האוויר האמריקאי.
בתגובה לכך, החל הפיתוח של חמקן, שיועד להיות בלתי-נראה עבור מכ"ם.
בדומה לווייטנאם כך היה גם במלחמת יום הכיפורים, כאשר מטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום בשירות חיל האוויר הישראלי ספגו אבדות כבדות מצד מערכות סוללת ה-2K12 קוב שהייתה בשירות צבא מצרים.
התאוריה המקורית של החמקן פותחה בידי הפיזיקאי והמתמטיקאי הסובייטי פיוטר אופימצב (Пётр Уфимцев; יליד 1931).
ב-1964 פרסם אופימצב תאוריה לפיה התדר החוזר של המכ"ם אינו תלוי בגודלו של המטוס אותו הוא קולט, אלא חתך זווית הראש שלו.
אופימצב טען שהוא יכול לחשב את חתך טווח הראיה של המכ"ם לרוחב פני הכנף ולאורך שפתו.
על בסיס השערה זאת, העריך אופימצב כי אפילו מטוס גדול יכול לשמש כחמקן.
בהתחשב בפיתוח האווירי של אותה העת, עבודתו של אופימצב לא הוערכה עקב היותה לא-יציבה.
היה זה רק שנים מאוחר יותר כאשר אנליסט בשירות לוקהיד מרטין עבר על פני עבודתו של אופימצב ונעזר בה עבור פיתוח החמקן האמריקאי.
פריצת דרך ראשונית בפיתוח המטוס הגיע לבסוף מצדה של מחלקת "סדנת הבואשים" של תאגיד לוקהיד מרטין.
ב-1975 הניחו מהנדסים שמשטחים מעוקלים משקפים תדרי מכ"ם לכיוונים רבים, באופן דומה לכך שבועת סבון משקפת את אור השמש.
הונח כי במצב שבו זוויות המטוס יהיו שטוחות, בדומה לצלעותיו של יהלום, מספר החזרי התדרים יוגבל באופן משמעותי.
הפיזיקאי ג'יימס קלרק מקסוול בזמנו פרסם מערך משוואות שיכולות לנבא כיצד גוף בעל צורה נתונה יפזר, או ישקף, קרינה אלקטרומגנטית.
במהלך ניסויי האב טיפוס נעשה שימוש במערכת טיסה-על-חוט המבוסס על המערכת של ג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון.
לאחר הצלחת מערכת הטיסה-על-חוט בייצוב האב טיפוס, החל הפיתוח של ה-F 117 מתוכו.
המשטחים ופרופילי הקצוות הותאמו לכך שמכ"ם עוין יחזיר אותות קרן צרה ככל הניתן, שיופנו בזווית כך שלא ישובו לגלאי המכ"ם של האויב.
לכל הדלתות והלוחות הנפתחים במטוס נבנו קצוות משוריינים קדימה ואחורה כדי לשקף מכ"ם.
מבנה המטוס בנוי בעיקר מאלומיניום, עם טיטניום באזורי המנוע ומערכות הפליטה.
המשטח החיצוני של המטוס מצופה בחומר סופג מכ"ם (RAM).
לקראת סוף 1989 פורסם פרויקט הפיתוח של החמקן לציבור הרחב.
בעבור הפיתוח של ה-F 117 נדרשו מספר גורמי מפתח מצד גורמים בכירים, כגון תמיכה חזקה ומתמשכת בתוכנית מבכירי מחלקת ההגנה וחיל האוויר, נכונות להאציל סמכויות לדרג המהנדסים בסדנת הבואשים, המאפשרת מענה מהיר לבעיות המבוססות על הבנה מעמיקה של קשיי הפיתוח וסובלנות על אף הסיכון וחוסר הוודאות ששרר לגבי תוצאות התוכנית.
המטוס נחשף לראשונה לקהל הבינלאומי ב, ביוני 1991.
בשל הצורה האווירודינמית הבלתי-יציבה של ה-F-117, מונע המטוס על ידי הנעה וקטורית, אותה מספקים שני מנועי טורבו מניפה מתוצרת חברת ג'נרל אלקטריק מדגם F404 , המספקים - כל אחד - דחף של 48.0 קילו ניוטון.
ההנעה הווקטורית משמשת עבור הטיית הסילון של המנועים ובכך כוונון התנועה של המטוס.
הנעה וקטורית מאפשרת תמרונים שאינם אפשריים עבור מטוסים ללא הנעה וקטורית, תכונה הנקראת "תמרוניות-על" (super-maneuverability) המקנה להם יתרון גדול בקרב אוויר.
בעזרת התמרוניות-על ה-F 117 יכול לבצע המראה ונחיתה אנכית.
מבנה המנועים מורכב מטיטניום עמיד בלחץ הסילון, אשר בשימוש בו יתרון של משקל ויתרון של כמות (ישנם מרבצי טיטניום גדולים באזור האגן הגדול).
בנוסף להנעה הווקטורית נעשה כאמור שימוש גם בארבע מערכות בקרת טיסה טוס-על-חוט ממוחשבת, התורמות בדיוק ובהורדת משקל בנוסף להליך הייצוב של המטוס.
סדרת מנועי 'ג'נרל אלקטריק F404' (General Electric F404) הייתה מבין המנועים הרבגוניים ביותר מסוגה.
זהו מנוע טורבו-סילון הכולל טורבינת גז המייצרת אנרגיה מכנית בעזרת בערה ומדחף הנעזר באנרגיה המכנית בשביל להסיע את האוויר.
בין לבין המנוע בשימוש גם במטוסי בואינג F/A 18 הורנט, A-4SU סופר סקייהוק בשירות הכוחות המזוינים של סינגפור ומטוסים נוספים.
בתחילת שנות השמונים התקינה נורת'רופ גראמן את ה-F404 במטוס קרב חד-מנועי מסוג F-5, שבהמשך גם היה נתון לשימוש בנורת'רופ F-20 טייגרשארק.
בערך בתקופה שבה לוקהיד מרטין זכתה בחוזה עבור פיתוח ה-F 117 בשנת 1978, F 18 של מקדונל דאגלס הגיע לראשונה לשמיים.
ג'נרל אלקטריק עיצבה את מנוע ה-F404 החדש במיוחד עבור ה-F 18. ה-F404, בעל מוניטין אמין לתחזוקה, קל משקל ובעל מחיר סביר, השיג מוניטין מוצלח במהרה.
ה-F404 הפך גם לאפשרות מסקרנת עבור ה-F 117, שהיה באותה העת בפיתוח סודי.
ללא ידיעה של כמעט איש מלבד המהנדסים בפס ייצור של ג'נרל אלקטריק במסצ'וסטס, הפיתוח של מנוע נוסף עבור ה-F 117 נשמר בסודיות מוחלטת.
זו הייתה גרסה כמעט זהה ל-F404 של ה-F 18. המנועים שיועדו עבור F-117 הופרדו בפס הייצור שבו נבנו מאלו שיועדו עבור ה-F 18.
ב-F 117 ניתן לבצע תדלוק אווירי.
העיצוב הייחודי של ה-F 117 בעל המושב היחיד סיפק יכולות לחימה יוצאות דופן.
ה-F 117 דומה בגודלו למקדונל דאגלס F-15 איגל.
למטוס מבנה זוויות חדות עשויות אלומיניום, טיטניום ונירוסטה.
מבחינה חיצונית, מטוס ייחודי זה מורכב ממשטחים ישרים רבים המחזירים את שידורי המכ"ם הרחק מהפילטר שקולט אותם, בדומה לעיצוב ההרכב של "היהלום חסר התקווה" של האב טיפוס "האב בלו".
על מנת להוריד את חתך המכ"ם שלו (RCS), מעטה המטוס לא בנוי ממתכת אשר מחזירה היטב תדרי מכ"ם אלא עשוי שכבה דקה של חומר מרוכב בולע מכ"ם, אשר אינו מחזיר את התדר.
למטוס זנבות תאומים המייצרים באחוריו צורת "V" ואלו בנויים מגרפיט תרמופלסטי.
כל הפתחים במטוס (פליטות מנועים, פתחי אוורור וכו') מכוסים ברשתות או במסכים להפחתת השתקפות המכ"ם.
על מנת להפחית את עלות וזמן הפיתוח של ה-F 117, נעשה שימוש בחומרה ברכיבי מדף בכמה מקרים.
המטוס מצויד גם ביחידת כוח עזר הנגזרת גם כן מתכונה נוספת של ה-F 18 המאפשרת התנעה עצמית של המנועים הראשיים ומספקת כוח חשמלי והידראולי עבור גיבוי בעת צורך.
שלושה מחשבים של IBM, הנגזרים מאלה המשמשים מעבורת חלל, מניעים את האוויוניקה של המטוס.
מערכת אוויוניקה דיגיטלית מהווה את הלב של פלטפורמת ההפצצה המדויקת של ה-F 117, המגבירה את יעילות המשימה ומפחיתה את עומס העבודה של הטייס.
תא הטייס של המטוס מצויד במערכת תצוגה עילית (HUD) התורמת להתמצאות של הטייס באשר מתרחש בשטח, מחווני תצוגה רב תכליתיים, ומערכת מפות דיגיטלית נעה.
תפקידי הניווט מטופלים על ידי טבעת לייזר של גירוסקופ ומערכת זיהוי מיקום גלובלית (GPS).
לביצוע משימת הפצצות הליליות, ה-F 117 אשר כונה "מטוס הסילון השחור" (Black Jet) נעזר במערכת זיהוי, התמקדות וייעוד בעזרת קרינה אלקטרומגנטית תת-אדומה (IRADS) עם יכולת התמקדות בגורמים הנמצאים קדימה ומטה למיקום המטוס באוויר.
פונקציית מיקוד הלייזר של ה-IRADS מנחה את מערך התחמושת המדויקת שנושא ה-F 117 בדיוק קטלני.
תכנון מפורט של משימות לאזורי מטרות מוגנים מאוד מתבצע על ידי מערכת תכנון משימות אוטומטית, שפותחה במיוחד כדי לנצל את היכולות הייחודיות של ה-F 117. מערכת זו, המנצלת את טכנולוגיית המחשב המהירה, מחשבת את נתיב הטיסה הבטוח ביותר לנוע דרכו אל עבר המטרה ובחזרה בהתחשב במערכות המכ"ם הסובבות.
ה-F 117, בעזרת התדלוק האווירי, יכול לתמוך במשימות צבאיות ברחבי העולם, והוא מהווה גורם הרתעה מרכזי בתוך הכוחות הצבאיים האמריקאים.
ה-F 117 נותר בחזית הטכנולוגית באמצעות מערכת מתוכננת לשיפור מערכות הנשק.
למטוס ה-F 117 אין מכ"ם משל עצמו וכאשר חודר לשטח עוין בטיסה כל האנטנות שלו מוחבאות בכדי להימנע מקליטתו בידי מכ"ם אויב.
למטוס תוכננה מערכת אחת שנועדה לתפקד לזיהוי גורם עוין בדומה למכ"ם, אך המערכת מושבתת בעת מבצע התקפי, מכיוון שכל האנטנות מוסתרות.
על אף העובדה שה-F 117 נודע כמטוס קרב, הוא למעשה פעל מבצעית כמטוס תקיפה מפציץ.
המטוס לא יועד לקרבות אוויר אך כאשר הועלתה האפשרות של קרב אווירי על הפרק בעת הפיתוח של המטוס, קרבות ניסוי הוכיחו כי הוא מסוגל להתביית בקרב אווירי על מטרות אויב דרך טילים מונחים בקרינה תת-אדומה.
נכון ל-1988, ההנהגה הצבאית והמדינית האמריקאית ניסו לשמור את קיומו של ה-F 117 בסודיות מידיעת הציבור אך לנוכח דליפת מידע הפנטגון הודיע לציבור הרחב על השימוש במטוס.
מבחינה מבצעית ה-F 117 מעולם לא שימש עבור קרבות אוויר.
למטוס יש שני מסעי נשק, אחד לכל אחד מנשקיו העיקריים, שהם פצצות מונחות לייזר.
דרך מערכת האוויוניקה של המטוס, מערכת המחשוב הפנימית יכולה להתאים עצמה לטיסה לילית ולקליטה בעזרת חיישן של עצמים מרוחקים.
היות שה-F 117 הוא מטוס הנע במהירות תת-קולית, פעילותו המבצעית בעת הפצצת מטרות תלויה כמעט לחלוטין במערכת החמקנות שלו.
הודות ליכולת החמקנות שלו ולאוויוניקה, ה-F 117 היה בעל יכולת גבוהה בחדירה לתוך שטח עוין ובהתבייתות על מטרות אויב בקרקע.
כל כלי הנשק הנושאים על ידי ה-F 117 מאובטחים במעגן טרפזי ייחודי שמורד בלחץ הידראולי.
מבנה זה מבוסס על מפרט העיצוב הראשוני של המטוס, שקבע כי עליו להיות מסוגל לשאת חלק נרחב מכלל סוגי הנשק במלאי חיל האוויר האמריקאי.
במקרה זה, ה-F 117 מסוגל, לפחות בתיאוריה, לשאת נשק מונחה מכ"ם כגון טילי אוויר-אוויר AIM-7 ספארו.
רק מספר מצומצם של ניסויים קרקעיים של המטוס בירי של טילי AIM 9 סיידוויינדר הושלמו.
למטוס 2 מפרצי נשק פנימיים (ניתן לטעון שתי פצצות או טילים בלבד):
GBU-10 Paveway II - פצצה מונחית לייזר שפותחה בשיתוף בין לוקהיד מרטין וחברת ריית'יאון.
לפצצה זו רמת אמינות ודיוק גבוהים וסיבולת התנהלות בתנאי אקלים קיצוניים.
יש לה שלוש גרסאות שונות בצורתן החיצונית ובשימוש שלהן.
הגרסה הנפוצה מבוססת על פצצת MK-84 לא מונחית במשקל 2,000 פאונד.
טווח הטלה: מעל ל-9.6 קילומטרים (6 מייל).
GBU-12 Paveway II - חלק מסדרת הפצצות מונחות הלייזר שפותחו בשיתוף בין לוקהיד מרטין וריית'יאון.
מבוססת על פצצה סטנדרטית מסוג Mk82 במשקל 500 פאונד עליה מורכבת ערכת הנחיית לייזר ממוחשבת כדי להוסיף את מידת הדיוק הנדרשת.
הערכה מורכבת ממערכת בקרת מחשב בקצה הקדמי של הנשק וסנפירי היגוי מאחור.
כאשר המטרה מוארת בלייזר - אווירית או קרקעית - סנפירי ההכוונה בקצות הפצצה מגיבים לאותות מקבוצת הביקורת ומנווטים את הנשק אל המטרה..
GBU-27 Paveway III - פצצה מונחית לייזר אשר במקור פותחה מתוך ה-GBU 24 בכדי להתאים עבור ה-F 117 לתקיפת וחדירת מטרות קשות ומבוצרות בעומק שטח עוין.
לפי נתוני חיל האוויר האמריקאי, ה-GBU 27 פגעה ב-70 אחוז מהמטרות שלה.
ה-GBU 27 מכיל פצצה משופרת מסוג BLU-109 בת 2,000 פאונד שפותחה בשנת 1985 תחת שם הפרויקט "HAVE VOID".
ה-BLU 109 כולל מערכת השהייה הנדרכת ברגע ההתנגשות עם המטרה, וזאת עבור חדירתה.
הפצצה מכילה 550 פאונד של חומר נפץ ויכולה לחדור יותר משישה מטרים של בטון מזוין.
לכלל הפצצות מסדרת Paveway מצורפת מערכת JDAM (ראשי תיבות של Joint Direct Attack Munition), מערכת זנב ההופכת פצצות אוויר שעד כה נפלו במסלול בליסטי חופשי למדויקות, המכונות "פצצות חכמות".
הפצצה פותחה על ידי חיל האוויר האמריקני במשותף עם חיל הים האמריקני בעקבות לקחי מלחמת המפרץ ומיוצרת על ידי חברת בואינג האמריקאית.
במקור, תוכנית הפיתוח שהולידה את ה-F 117 כללה את המטרה שהמטוס יוכל לשאת את רוב כלי הנשק שהיה לחיל האוויר האמריקאי להציע עבור מטוסי הקרב והתקיפה הטקטיים שלו נכון לאותה העת - שנות ה-70. בהתייחס לחישוב המגבלות והחוזקות של המטוס צומצם תפריט הנשק המבצעי שלו במידה ניכרת.
ובכל זאת, כל ממשקי תא הטייס ויכולות החמקנות ודיוק מערכות התקיפה המגוונות נכללו בעיצוב - כולל האפשרות לשאת ולהפעיל פצצות נשק גרעיני טקטי מסוג B61 ו-B57..
B61 - פצצה גרעינית המהווה את מאגר הנשק התרמו-גרעיני העיקרי של ארצות הברית מסוף המלחמה הקרה.
ה-B61, שלו מספר גרסאות, הוא למעשה משפחת פצצות המבוססות על עיצוב יחיד של נשק בסיסי ומערכת ממוחשבת.
המערכת הממוחשבת של ה-B61 הותאמה כדי לשמש כמה ראשי נפץ נוספים - W-80, W-81, W 84 ו-W-85. הפצצה קלת משקל ביחס לפצצות נשק גרעיני שונות, ומותאמת לשיגור מגובה נמוך.
לפצצה עיצוב מערכת נשק מודולרית.
B57 - פצצה גרעינית טקטית שפותחה בידי תעשיית המלחמה האמריקאית במהלך תקופת המלחמה הקרה המוקדמת.
ייצור הפצצה החל בשנת 1957 תחת המותג Mk 57. היא נועדה לתעופה טקטית מהירה ובעלת גוף יעיל אוירודינמית לעמידה בטיסה במהירות על-קולית.
משקל הפצצה עמד על כ-227 ק"ג.
ה-B57 היה בייצור בין השנים 1963 עד 1967. בסך הכל יוצרו מעל 3,000 פצצות, האחרונה שבהם פורקה ביוני 1993. רוב מטוסי הקרב והמפציצים בשירות חיל האוויר האמריקאי, כמו גם כמה מסוקים ימיים, כולל סיקורסקי SH-3 סי קינג, יכולים לשאת את ה-B57. לפצצה פותחו שש גרסאות שונות.
המטוס השתתף במגוון עימותים, בהם: הפלישה האמריקאית לפנמה, מלחמת המפרץ, מלחמות יוגוסלביה ומלחמת עיראק.
בעקבות מאבקים בין ארצות הברית לממשלת פנמה אשר רוכזו בעיקר בשאלת השליטה על תעלת פנמה ובהתרחקות פנמה מסביבת ההשפעה האמריקאית, ממשל ג'ורג' הרברט ווקר בוש החל ב-1989 ב"מבצע מטרה צודקת" - הפלישה האמריקאית לפנמה, שנועדה להדיח ולהעמיד למשפט את העריץ מנואל נורייגה ולפזר את צבא פנמה.
עבור טיסה מבסיסיו בארצות הברית ועד לפנמה, נדרשו חמישה תדלוקים אוויריים של ה-F 117 בדרכו.
שניים מתוכם התקיימו בשמי מפרץ יוקטן, שהפריד את חצי האי יוקטן במקסיקו מקובה.
במבצע מטרה צודקת הוטסה לעבר פנמה טייסת בת שמונה מטוסי F 117 מתוכם שניים היו מטוסי רזרבה במערך.
שני מטוסים קיבלו הוראה לשוב לבסיס טופיקה לאחר התדלוק האווירי הראשון.
שני המטוסים המובילים תקפו בסיס צבאי בריו האטו, 65 מייל דרום-מערב לפנמה סיטי.
ארבעת מטוסי ה-F 117 הנותרים נועדו להשתתף במבצע מסווג ללכידת הדיקטטור נורייגה.
רגע לפני הכניסה למרחב האווירי של פנמה, המשימה לתפוס את הדיקטטור בוטלה כאשר המודיעין דיווח שהוא לא נמצא בכל אחד מהיעדים הפוטנציאליים.
לאחר המתקפה עם הגיחה של המטוסים, טייסת ה-F 117 שבה למקום מבטחים מסווג, ייתכן שהיה זה בסיס אווירי בטקסס.
בגיחה הבאה נשלחה טייסת ה-F 117 לתקוף את צריפי צבא פנמה שהכילו שתי פלוגות רגלים.
המטרה הייתה הפלת פצצות MK-84 בידי טילי GBU-10 Paveway II קרוב מספיק למיקומם של בניינים כך שההדף יקשה על כוחות צבא פנמה הישנים לזהות את יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית בנחיתתה על הקרקע.
הפצצות הופלו במרחק של 50 מטרים בלבד מהצריפים, אך הערפל באקלים היווה כשל אסטרטגי בהנחתת יחידת הריינג'רס.
סגן גנרל קרל שטיינר, מפקד הקורפוס האווירי ה-18 במהלך המבצע, בחר ב-F 117 למבצע עקב הדיוק שלה והסיכוי הגבוהה כי תצליח להגניב את יחידת הריינג'רס לקרקע.
המודיעין של צבא פנמה עלה על התוכנית האמריקאית שלוש שעות לפני יציאתה לפועל.
מעבר לשינוי כיוון הרוחות עם התקרבות המטוסים למטרה, שינוי תוכנית ההתקפה ברגע האחרון הוביל לכשל לוגיסטי כך שכל אחד מהמטוסים הפיל את הפצצה בזמנו ולא כולם באופן אחיד.
הפלישה לפנמה הייתה למבצע הראשון של ה-F 117 בשטח.
בעקבות הפלישה העיראקית לכווית באוגוסט 1990, עמדה ארצות הברית בראש קואליציה בת 34 מדינות שמטרתה להניס את הכוחות העיראקים מאדמת כווית ולהשיב את ריבונותה של האחרונה.
במהלך מלחמת המפרץ נשא ה-F 117 בתפקיד עיקרי בהפצצת עמדות מפתח של הצבא העיראקי כגון מרכזי תקשורת; מתקני מחקר, פיתוח, ייצור ואחסון לנשק גרעיני וכימי; ועוד מגוון מטרות - במיוחד מקלטי מפציצים בשדות תעופה עיראקים רבים.
כסוס עבודה של הקואליציה, ה-F 117A רשם במלחמה כמעט 1,300 גיחות קרב תוך כדי 6,905 שעות טיסה קרביות.
במהלך משימתם, טייסי ה-F 117A השתמשו ביותר מ-2,000 טונות של חומר נפץ בהנחיה מדויקת עם שיעור פגיעה של יותר מ-80 אחוז.
ב-2 באוגוסט החלה הפלישה העיראקית לכווית וב-6 נחתם הסכם שהתיר לצבאות הקואליציה בראשות ארצות הברית לפעול על אדמת ערב הסעודית בכדי למנוע התמשכות של הפלישה העיראקית לעבר סעודיה ובכדי להחל במתקפת נגד לשחרור כווית.
ב-19 באוגוסט 22 מטוסי F-117 מבסיס חיל האוויר האמריקאי בטונופה, נבדה, הגיעו לבסיס הפעילות בסעודיה, ממנו יצאו לגיחות נגד מטרות עיראקיות.
ב-2 בדצמבר הגיעו הגיעו עוד 18 מטוסים לבסיס הפעילות בסעודיה.
המערכה האווירית במלחמת המפרץ נשאה תפקיד מכריע במלחמה.
בנקודה זאת, על אף הפופולריות של המטוס בתערוכות אוויריות, מידה לא מבוטלת של סודיות עדיין אפפה אותו.
בשעה 2:51 לפנות בוקר (שעון סעודיה), 17 בינואר 1991, יצאה גיחה ראשונה של טייסת F 117 על מטרות באזור מרכז עיראק.
גיחה זאת סימלה את תחילת מבצע "סופת מדבר" (Operation Desert Storm).
במהלך הגיחה הופצץ מטה הפיקוד של שדרי המכ"מים העיראקים אשר בבגדאד.
לאורכה של המלחמה, אך ורק ה-F 117 ביצע הפצצות לתוך הבירה העיראקית.
בהמשך נשלח גל הפצצה שני בשעה 04:00 לפנות בוקר וגל שלישי בשעה 08:00 בבוקר.
מתוך 49 מטוסים, 28 פגעו במטרותיהם.
בין מטרות אלו היו עיקרי המרכזים האסטרטגיים שלהם הייתה חשיבות נחרצת בעבור המודיעין העיראקי.
מזג האוויר החל להטריד את הפעילות של ה-F 117 במפרץ.
בלילה השני הייתה סופת חול קשה ורק 23 מטרות אכן נפגעו.
בנוסף על כך, הופל מטוס עיראקי מסוג אדנאן-1 (Adnan 1), פיתוח של איליושין Il-76 סובייטי.
רק שש הפצצות מוצלחות הושגו בלילה השלישי.
בלילה הרביעי הדברים התהפכו לטובה כאשר 17 מטרות הושמדו וכך היה גם בלילה החמישי.
בלילה בין 21–22 בינואר היה מזג אוויר שהיטיב עם הפעילות הצבאית ואפשר ל-14 מטוסים לרשום 26 פגיעות ושתי החמצות על מטרות בסביבות בגדאד.
מטרות אלו כללו: מפקדת משרד ההגנה העיראקי, מפקדת חיל האוויר, מפקדת ביטחון פנים, ארמון הנשיאות, סוללות של טילי קרקע-אוויר שנשבו בידי כווית, ומתקן לוחמה ביולוגי שהיה בתהליך פיתוח.
במהלך המבצע, ראש מטה הפיקוד האמריקאי, נורמן שוורצקופף, אפשר פרסום לידיעת הציבור של צילומי הפצצות ליליות של מטוסי F-117 באור תת-אדום.
ב-26 בינואר הגיעו לסעודיה שמונה מטוסי F-117A נוספים.
ב-28 בינואר 1991, כל הגיחות הושעו מכיוון שעיראק ניסתה לקדם הסדר.
כשנחשף בסוף המלחמה שהיו כמעט 480 גיחות ללא נפילות, הופנתה ביקורת מסוימת כלפי הביצועים של ה-F 117 בהפצצות, בהתחשב באחוזי הפגיעה.
המפקדים האחראים לא פעם שינו יעדים ברגע האחרון בעיקר בעקבות קשיי מזג אוויר.
15 אחוז מהגיחות המתוכננות במהלך 10 הימים הראשונים בוטלו בעקבות ראות לקויה או תנאי שמיים מעוננים ומעורפלים.
תקרות ענן של 5,000 עד 7,000 רגל היו נפוצות, במיוחד במהלך הימים האחרונים של המערכה הקרקעית לשחרור כווית.
כיסוי עננים נמוך מנע לעיתים קרובות מ-F 117A להשיג את המטרות שלהן הוא כיוון.
כמו כן, במשך 43 ימים מטוסי ה-F 117 נייטהוק והטייסים שלהם טסו ברצף משימות של 5.4 שעות בממוצע כל משימה, והטילו פצצות על מרכז העיר בגדאד, לעיתים קרובות בהפצצת אתרים שלהם היו מקורבים תושבים חפים מפשע.
למרות הכישלונות הללו, ה-F 117A התגלה כבעל ערך רב במהלך מלחמת המפרץ.
ביום הראשון של המלחמה, רק 36 מטוסי F-117A (פחות מ-2.5% מהנכסים הטקטיים של קואליציית האו"ם) היו בחזית המפרץ, ובכל זאת הם תקפו 31% מהמטרות באותו יום.
במהלך 24 השעות הראשונות, 30 F-117A תקפו 37 יעדים שסווגו בידי מטה הפיקוד האמריקאי כבעלי ערך גבוהה בעיראק.
פעילות ה-F 117A לפגיעה במטרות בבגדאד, אשר עיוורו את מכונת המלחמה העיראקית עוד בלילה הראשון, השביתה בפועל 7,000 טילי קרקע-אוויר מכווני מכ"ם, 7,000 תותחי נ"מ ו-800 מטוסי קרב לצד שלל המכ"מים ומרכזי הפיקוד שהנחו אותם.
במסגרת מלחמות יוגוסלביה, הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה בהנהגת הרודן סלובודן מילושביץ' ביצעה סדרה נרחבת של פשעי מלחמה נגד עמים שונים כקרואטים ובוסניאקים.
שיאם של פשעי מלחמה אלו הגיע במהלך רצח העם הבוסני.
בהמשך המאבק, במסגרת מלחמת קוסובו, נאט"ו צידדה בצבא שחרור קוסובו נגד כוחותיה של סרביה בכדי לאלץ את הממשלה הסרבית להביא לקץ מלחמת האזרחים בקוסובו בין הצבא של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה וכוחות פרה-צבאיים סרביים לבין צבא שחרור קוסובו, כך הוגדרה מטרתה העיקרית.
ממשל ביל קלינטון פעל למנוע רצח עם נוסף שיבוצע בידי הצבא הסרבי, הפעם בתושביה האלבנים של קוסובו.
במסגרת כך הוצא לפועל מבצע כוח מאוחד של צבאות נאט"ו נגד סרביה ומונטנגרו.
ביום ראשון, 21 בפברואר 1999, 12 מטוסי F-117A נחתו בבסיס האווירי אביאנו, אשר באיטליה, כדי לתמוך בפעולות אוויריות אפשריות של נאט"ו מעל אדמת הרפובליקה לשעבר של יוגוסלביה.
פריסת הכוחות הוכרזה עוד ב-17 בפברואר, וצוותי אוויר, תחזוקה ואנשי תמיכה אשר מנו כ-250 איש החלו להגיע למטוסי תובלה בואינג C-17 גלובמאסטר III ב-20 בפברואר.
12 מטוסי ה-F-117A הגיעו בארבע ספינות נפרדות.
ב-24 במרץ החלה נאט"ו במבצע של צבאות הברית כמאמץ לאלץ את הנשיא מילושביץ' להגיע להסדר שלום בקוסובו.
הגיחות הראשונות התקיימו לאחר 13:00 בצהריים.
מטוסי F-117 הפציצו מטרות מכ"ם ונ"מ בפרברי הבירה הסרבית בלגרד.
הפלת מטוס F-117A בשמי סרביה
ב-08:00 בבוקר 27 במרץ יחידת נ"מ של צבא סרביה שהפעילה סוללת נ"מ מדגם S-125 נייבה הצליחה ליירט F-117A.
הפלת מטוס ה-F 117A בשמי סרביה ב-27 במרץ 1999 הייתה ההפלה היחידה של מטוס ה-F 117 והיא פגעה קשות במוניטין שלו כמטוס בלתי נראה.
בשונה ממבצע סופת מדבר בעיראק, במהלך מבצע כוח מאוחד נעשה שימוש חוזר באותן דרכים אוויריות.
במהלך הגיחות הצבאיות כולן הוטס ה-F 117 לצד מטוס לוחמה אלקטרונית נורת'רופ גראמן EA-B6 פרוולר.
המטוס שהופל טס לבדו מכיוון שבאותו היום מזג האוויר חייב את ה-EA B6 להישאר על הקרקע.
על הגיחה של מטוסי ה-F 117 בבודדים נודע לצבא הסרבי דרך מודיעין חשאי שפעל באיטליה, אשר בה היו בסיסי חילות נאט"ו.
מפקד סוללת הטילים החליט להציב מארב למטוסי החמקן, תוך פריסת סוללות S-125 נייבה בזווית ירי טובה על טווח דפוס הטיס האווירי של מטוסי נאט"ו כשהם טסו חזרה לאיטליה.
הכוחות הסרבים מצאו פרצה ביכולת החמקן מכיוון שניתן לזהות מטוסי חמקן על ידי מכ"מים מכוונים בתדר גבוה למטווחים קצרים.
עם זאת, מהלך זה עדיין דורש לטאטא את השמיים אחר מטרות שונות, ובתוך כך להאיר את החמקנים כמטרות יחידות על גבי שדר המכמ"ים של האויב.
פרצה זאת בעצם יכולת החמקנות של המטוס לא רק נתנה לכוחות הסרבים העוינים הזדמנות להניס את מטרות מטוסי החמקן הרחק מהמיקום המקורי שלהם, אלא גם הותיר פגיעה אפשרית של טילי נ"מ.
בשלושים באפריל התרחשה תקרית נוספת, כאשר שני טילי קרקע-אוויר התבייתו וכמעט הפילו מטוס F-117 נוסף בעת גיחה שביצע.
הפלת ה-F 117 שימשה רבות את התקשורת היוגוסלבית כתעמולה אם כי היא לא נמשכה לזמן רב שכן מלחמת קוסובו הסתיימה מספר חודשים לאחר מכן.
חלקים מהמטוס שהופל נשלחו לרוסיה ולסין בעבור מחקרים של אותן ארצות, והשאר הוכנסו למוזיאון התעופה של בלגרד, שם הם מוצגים עד היום.
ב-1 באפריל 1999 הפנטגון הודיע על תוכניות לשלוח 13 מטוסי F-117A נוספים לאירופה ב-4 באפריל.
(פריסה שנייה שכללה 13 מטוסים כדי להחליף את המטוס שנפל ב-27 במרץ).
גורמים תקשורתיים שונים העירו שה-F 117A מיושן כעת.
ביום שבת, 3 באפריל, כ-250 צוותי אוויר, תחזוקה ואנשי תמיכה החלו להגיע לבסיס התעופה שפנגדהלם, גרמניה, על סיפון מטוסי תובלה C-5 גלקסי ו-C-141 סטארליפטר.
ביום ראשון, 4 באפריל, נחתו 13 מטוסי ה-F 117A בשפנגדהלם לאחר טיסה של 12 שעות מבסיס חיל האוויר הולומן בארצות הברית.
מטוס אחד המשיך לאביאנו, והתחבר עם הפריסה הראשונה ללקיחת מקומו של המטוס שהופל.
רק 33 שעות לאחר מכן החלה הפריסה השנייה בביצוע הגיחה הראשונה שלה לשמי סרביה ומונטנגרו.
בסוף מאי הועברו מטוסי ה-F 117A ואנשי הצוות של אביאנו כולם לשפנגדהלם.
מנקודה זו, כל מבצעי ה-F 117A הוטסו מבסיס התעופה שפנגדהלם, גרמניה.
מטוסי תובלה רבים נכחו בפינוי של הבסיס באביאנו, שכן שימשו לפריסה מחדש של מטוס ה-F 117A המבוסס על אביאנו לשפנגדהלם.
לאחר שמטוסי ה-F 117A עזבו את אביאנו, מקומם בבסיס התמלא במטוסי ג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון.
מהלך זה איחד מחדש את שתי פריסות מטוסי ה-F 117. ב-10 ביוני 1999 השעתה נאט"ו את ההתקפות האוויריות נגד סרביה ומונטנגרו לאחר 78 ימי גיחות הפצצה ללא הרף.
בין 8 ל-9 ביוני, מטוסי ה-F 117A טסו ביותר מ-850 גיחות ללא נפילה אחד.
ככלל, מטוסי נאט"ו טסו יותר מ-34,000 גיחות במבצע שנמשך 11 שבועות.
ב-21 ביוני 1999 מזכיר ההגנה ויליאם כהן אישר את התחלת הפריסה מחדש של מטוסי ה-F 117 בארצות הברית.
מיום חמישי, 24 ביוני, ועד יום שבת, 26 ביוני, הגיעו מטוסי תובלה שהובילו את אנשי אגף הקרב ה-49 שתפעלו את מטוסי ה-F 117 לבסיס הולמן בארצות הברית.
ביום שישי, 25 ביוני, 11 המטוסים הראשונים של F-117 נחתו חזרה בבסיס חיל האוויר לנגלי.
ביום רביעי, 30 ביוני 1999, 2 מטוסי F-117A האחרונים שבו לבסיסם בארצות הברית.
המטוסים הגיעו חזרה לבסיסיהם עם סימוני משימה - כפי שהיה כאשר ה-F 117A חזר ממלחמת המפרץ.
ב-2003 פרצה מלחמת עיראק כאשר ארצות הברית בהנהגת ממשל ג'ורג' ווקר בוש עמדה פעם נוספת בראשות קואליציה רחבה של מדינות, קבעה לעצמה למטרה להביא את משטר סדאם חוסיין לקיצו כחלק מתוך המלחמה העולמית בטרור.
בליל המלחמה הראשון, 20–21 במרץ, יצאו מטוסי F-117 לגיחה לילית נרחבת שמטרתה לכרות את ראשי מערכות הנ"מ והמכ"ם העיראקיות.
מטוסי ה-F 117 המריאו מבסיסים בקטר וטסו לעבר מטרות אסטרטגיות בבגדאד, טיסה בת שש שעות (הלוך חזור).
בשעה 03:00 לפנות בוקר המריאו שני מטוסי F-117 ובשעה 05:30 בדיוק הפציצו מטרות מיועדות בלב בגדאד.
הפצצות של מטרות אסטרטגיות בידי ה-F 117 הגיעו לשיאן בהפצצה של מקום מפגש מיועד של נשיא עיראק סדאם חוסיין, ניסיון התנקשות שכשל.
לפי הרשויות העיראקיות, 10 בני אדם נהרגו בהתקפה - אף על פי שסדאם חוסיין לא היה ביניהם.
ה-F 117 לקח חלק פעיל לאורכה של מלחמת עיראק, אם כי המצב הנתון של ההגנה האווירית שפיתח הצבא העיראקי באותה תקופה וההתחמשות הנרחבת של מטוסי דור רביעי שאינם חמקניים כגון F-14 טומקט ומקדונל דאגלס F-15E סטרייק איגל הפחיתו במידה ניכרת את הצורך בחמקנות מטוסים.
כניסתו של הלוקהיד F-22 ראפטור לשירות בדצמבר 2005 סימנה את כניסתו של מטוס הקרב החמקני הראשון שהפך מוכן לשירות קרבי מאז ה-F 117 נייטהוק.
ה-F 22 ראפטור כלל חתך מכ"ם משופר מזה של ה-F 117, ושילב אותו עם המהירות, הגובה, יכולת התמרון והרב-גוניות של מטוס קרב בעל עליונות אווירית ברמה גבוהה בדומה ל-F 15 - פלטפורמה הרבה יותר מעשית מה-F 117 שהייתה מנוונת ביכולותיה בקרבות אוויר.
בעוד שמפרצי הפצצות של ה-F 22 מוגבלים במידה מסוימת בבחינת גודלם, משמע שהמטוס אינו מסוגל לשאת נשק גרעיני או פצצות חדירה של עובי דופן רחב כפי שיכול ה-F 117 נייטהוק, הצטרף אליו בשנת 2015 מטוס קרב חמקן נוסף, ה-F 35, שביכולותיו כולל מסוגלות לפרוס תחמושת כבדה יותר בקטרים גבוהים יותר.
ה-F 35, אף על פי שהוא איטי במידה ניכרת, נמוך יותר ובעל יכולת תמרון נחותה לעומת הראפטור, עדיין הקדים את ה-F 117 בהיבטים אלה, עם חתך מכ"ם דומה לנייטהוק וציפויי מבנה מטוס חמקניים ומערכות לוחמה אלקטרוניות מתוחכמות יותר, כל זאת בכדי לשפר עוד יותר את יכולת השרידות שלו.
עד לכניסת ה-F 35 לשירות, ה-F 117 הוצא משירות כבר במשך שש שנים - שכן הוצא רשמית משירות ב-2008, 25 שנים לאחר שהוכרז לראשונה ככשיר ללחימה.
מספר דיווחים לא מאומתים מצביעים על כך שמצבו של ה-F 117 עשוי בהחלט להיות פעיל באופן רחב על אף הוצאתו הרשמית משירות, כאשר מספר דיווחים מצביעים על כך שהמטוסים נפרסו במבצעים בעיראק ובסוריה במשימות קרב ב-2016 - מבצע נחישות טבועה.
פריסות אלו נועדו כביכול כיוזמה למטרות ניסוי שיטות התגנבות בשימוש לוחמה אלקטרונית משופרת.
הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית התייחסו למטוס ה-F 117 נייטהוק כאיום פוטנציאלי עד לשנת 2016 - ייתכן וזאת על סמך מידע מודיעיני כלשהו, מה שמעיד על כך שהפלטפורמה של המטוס עודנה ממשיכה למלא תפקיד בתכנון מערך ההגנה האמריקאי.
בלי קשר להערכת מעמדו וטווח שימושו בחיל האוויר האמריקאי, היכולות והביצועים של ה-F 117 נשארות מתחת לאלו של מטוסי קרב של הדור החמישי, ולנוכח התקדמות הפיתוח של מערכות ל"א בידי צבאות שונים, הפרצות ביכולותיו של המטוס הופכות אותו לפגיע יותר ויותר.
באוקטובר 2021 פרסם חיל האוויר האמריקאי סרטונים של אימוני טיס של F-117 מעל שמי קליפורניה.
לוקהיד C-5 גלקסי הוא מטוס תובלה צבאי המבצע תובלה אווירית כבדה למרחקים בין-יבשתיים.
זהו מטוס התובלה הצבאי הגדול ביותר שהיה אי פעם בשימוש ארצות הברית, ונחשב למטוס הגדול והכבד ביותר בעולם עד להופעתם של האנטונוב 124 והאנטונוב 225. המטוס נועד להוביל מטען חריג בגודלו כמו שני טנקי מערכה או גשרים מתקפלים, או שלושה מסוקי תובלה מסוג CH-47 צ'ינוק.
ה-C-5 פותח ועוצב על ידי חברת לוקהיד מרטין.
המטוס בשירות בלעדי בחיל האוויר האמריקאי.
C-5, לו כושר העמסה עצום, מספק שירותי תמיכה להגנה הלאומית של ארצות הברית.
המטוס יכול לשאת יחידות צבאיות מצוידות (כולל טנקי מערכה) בהתראה קצרה לכל נקודה בעולם, וכך מספק תמיכה המסייעת להמשיך לקיים את הכוח הקרבי.
ה-C-5 הראשון יצא מפס הייצור ב-2 במרץ 1968. ב-3 ביוני באותה שנה החל את טיסות המבחן שלו.
לאחר השלמת טיסות המבחן המטוס סופק לתשע טייסות בבסיסי חיל האוויר בארצות הברית.
המטוס החל לשרת במלחמת וייטנאם שם הוביל אספקה וציוד צבאי לחיילים.
המטוס המשיך לשרת בכל מלחמות ארצות הברית מאז ועדיין ממשיך לשרת כיום כמטוס אספקה לחיילי ארצות הברית בעיראק.
ב-1998 החלה תוכנית למודרניזציה של המטוסים (שבאותה עת כבר השלימו 30 שנה בשירות): האוויוניקה בכללה השתפרה, ציוד ניווט ובטיחות שודרג, הוספה מערכת טייס אוטומטי חדשה, מנועים חדשים וחזקים יותר, וכן שיפור כללי במעטפת המטוס, כן נסע, תא טייס ומערכת הדיחוס.
הראשון מבין מטוסי ה-C-5M שסיים את שיפורו יצא מהמפעל ב-16 במאי 2006.
אזור הישיבה בסיפון העליון מכיל 73 אנשים בנוסף לצוות (של 7 אנשים).
יכולת להמראה ונחיתה ממסלולי המראה לא שלמים או קצרים יחסית.
בכן הנחיתה יש 28 גלגלים החולקים את עומס המשקל.
כמו כן, כן הנחיתה האחורי מסוגל "לכרוע ברך" כדי לאפשר הטענה ופריקה יעילים של ציוד.
דלתות קדמיות ואחוריות המאפשרות ניצול מלא, יעיל ומהיר של אזור המטען.
ה-C-5 מסוגל לשאת את כמעט כל הציוד הצבאי של ארצות הברית, מטנקים דרך אמצעי גישור ועד תחמושת.
ל-C-5 יש 12 מכלי דלק פנימיים בקיבולת כוללת של כמעט 194,000 ליטר דלק.
מתחילת שירותו ועד היום למטוסי ה-C-5 היו תשע תאונות הקשורות בכשלים מכניים ובטעויות אנוש.
תאונה מפורסמת אחת קרתה במהלך מלחמת וייטנאם במבצע לחילוץ יתומים וייטנאמים ב-4 באפריל 1975. המטוס ניסה לבצע נחיתת חירום אך ללא הצלחה.
המטוס הגדול ותכולתו גם פגיעים במיוחד במשך זמן שהותם באוויר.
המטוס החשוף וחסר כלי הנשק מהווה מטרה ברורה לטילי קרקע-אוויר.
C-130 הרקולס הוא מטוס תובלה בינוני, מתוצרת חברת לוקהיד האמריקנית.
ההרקולס נחשב לאחד ממטוסי התובלה המוצלחים ביותר בהיסטוריה:
אמינותו ויכולותיו של המטוס הביאו לתפוצה רחבה של המטוס, אשר נמכר ליותר מ־60 מדינות, בהן ארצות הברית וישראל, והוא עדיין נמצא בייצור שוטף, מזה למעלה מ־60 שנה.
בשנת 1951 פרסם חיל האוויר האמריקני מכרז לפיתוח מטוס תובלה חדש שיחליף את ה־C-119 המיושן.
חברת לוקהיד זכתה במכרז, וקיבלה מחיל האוויר הזמנה של 100 מטוסים.
המטוס טס לראשונה בשנת 1954, והמטוס המבצעי הראשון נמסר לחיל האוויר האמריקני בדצמבר 1956, והפך עד מהרה למטוס התובלה העיקרי של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
ההרקולס תוכנן במיוחד לביצוע המראות ונחיתות ממסלולים קצרים ומשובשים (בין השאר על ידי רקטות האצה מיוחדות המורכבות בצדדיו - JATO), הצנחת כוחות ומטענים והנחתת ציוד מגובה נמוך.
עם השנים פותחו מעל 100 דגמים שונים של המטוס, למגוון רחב של מטרות: תובלה צבאית, תובלה אזרחית, תובלת נוסעים, חילוץ , תדלוק, ספינת תותחים לתקיפה, ביון ולוחמה אלקטרונית, כיבוי שריפות, מחקר, משימות מיוחדות ועוד.
בחיל האוויר הישראלי מופעלים שני דגמים - תובלה ותדלוק - אשר שופרו והושבחו לאורך השנים והותקנו בהם בין היתר מיגון לתא הטייס כנגד כדורים ורסיסים, ובחלק מהמטוסים גם מערכת ראיית לילה FLIR המותקנת בחרטום.
הדגם החדש ביותר של המטוס הוא ה־C-130J סופר הרקולס שבשירות משנת 1999. עד היום יוצרו מעל 2,500 מטוסים מהדגמים השונים, עבור יותר מ־60 מדינות.
יצורו של דגם ה־J החדש עדיין נמשך, והפך את ההרקולס למטוס הוותיק ביותר שעדיין נמצא בייצור.
ההרקולס, לדגמיו השונים, מיוצר ברציפות זה למעלה מ־60 שנה, ועדיין נמצא בשירות בצבאות רבים, כולל בכוחות המזוינים של ארצות הברית, עבורם תוכנן המטוס.
ההרקולס נחשב למטוס אמין ועמיד במיוחד.
C-130K - גרסה מותאמת לחיל האוויר המלכותי
C-130D/D-6 - גרסה המותאמת לפעולה באזורים מושלגים ומשטחי קרח
DC-130A/E/H - גרסה לשילוח ושליטה במזל"טי פיירבי (Drone control)
C-130HI - "קרנף אוויוני", השבחה ישראלית להרקולס C-130H הכוללת בין השאר קוקפיט חדש, מערכות אוויוניקה מתקדמות, מערכות שליטה ובקרה, תצוגת קסדה עילית ומנועים משופרים.
LC-130 - גרסה עם יכול סקי ומותאמת לאזור ארקטי ולאנטארקטיקה.
Lockheed AC-130 Spectre הוא מטוס תקיפה, מטוס מטען ומטוס מסוג "ספינת תותחים" שמיוצר על ידי לוקהיד מרטין ובואינג לחיל האוויר של ארצות הברית.
המטוס מבוסס על ה־C-130 הרקולס.
לוקהיד מרטין C-130J סופר הרקולס
לוקהיד מרטין C-130J סופר הרקולס הוא מטוס תובלה צבאי בינוני, ולמעשה עדכון מקיף של המטוס C-130 הרקולס וכולל מנועים חדשים, סיפון טיסה חדש, ומערכות מתקדמות אחרות.
הוא מטוס תובלה צבאי בינוני, בעל ארבעה מנועי טורבו־פרופ, מתוצרת חברת לוקהיד מרטין האמריקאית.
חיל האוויר הישראלי הזמין שישה מטוסים מהדגם הארוך, C-130J-30,שמו של הדגם הישראלי הוא IC-130J-30 ושמו העברי "שמשון" (על שם שמשון הגיבור).
ב־26 ביוני 2013 לוקהיד מרטין מסרה למדינת ישראל את מטוס ה"שמשון" הראשון, המטוס המשיך בהתאמת מערכות ישראליות ובבדיקות טיסה והגיע לישראל ב־9 באפריל 2014, לטייסת 103 בבסיס נבטים.
מטוס הרקולס במשימת מודיעין, הופל לראשונה בספטמבר 1958, מעל ארמניה (אז חלק מברית המועצות), על ידי מטוסי מיג־17 סובייטיים.
כל 17 אנשי צוותו נהרגו.
במלחמת וייטנאם ההרקולס שירת כמטוס התובלה העיקרי של הצבא האמריקני, ובין השנים 1965–1972 אבדו בקרב כ־50 מטוסים.
ההרקולס התמחה בהצנחת מטענים חיוניים לכוחות הלוחמים, מגובה נמוך מאוד, כ־5 מטרים מעל פני הקרקע - משימה שמרכיב הסיכון בה גבוה מאוד.
דגם התקיפה של המטוס, AC-130 לחם לראשונה בספטמבר 1967, וסיפק כוח אש חזק במיוחד, בהתאם לדרישות הצבא האמריקני.
במהלך המלחמה, המטוס שירת גם כמפציץ, במטרה "לטהר" שטחים מיוערים.
ההרקולס בשירות חיל האוויר הישראלי
בחיל האוויר הישראלי המטוס מכונה קרנף.
בחיל משרתים מטוסים מדגם H (שני מטוסים ראשונים הגיעו בשנת 1971), מדגם E (תריסר מטוסים ראשונים הגיעו במהלך מלחמת יום הכיפורים), ומדגם KC לתדלוק (הגיעו בשנת 1976).
אחד משימושיו של המטוס בשירות צה"ל הוא הצנחת לוחמים ואספקה מוצנחת.
חיילי צה"ל העוברים קורס צניחה צונחים ממטוס זה.
החיל מפעיל שתי טייסות הרקולס: טייסת הפילים, וטייסת הציפור הצהובה ובנוסף אליהם את יחידת ההעמסה, שבסיסן בנבטים.
בטיסה ממוצעת נמצאים על המטוס, מלבד הטייסים והמכונן, גם נווט ופקח העמסה אחד או יותר.
מגבלת ההטסה הנוכחית במטוסי ההרקולס בחיל האוויר עומדת על כ־90 נוסעים מלבד אנשי הצוות.
ב־25 בנובמבר 1975 במסגרת תרגיל מבצעי של צה"ל, התרסק מטוס הרקולס על הר ג'בל הילאל שבסיני.
כל תשעת אנשי הצוות ו־11 הלוחמים שהיו על סיפונו נספו בתאונה, שהגורם לה היה ככל הנראה סערה ותנאי ראות קשים ששררו במקום.
המטוסים לקחו חלק גם במבצע אנטבה ביולי 1976, במהלכו טסו בטיסה ישירה ארבעה מטוסים מישראל לאנטבה שבאוגנדה (מרחק של כ־4,000 ק"מ), והנחיתו בשדה התעופה של אנטבה את יחידת סיירת מטכ"ל וכוחות חי"ר, שחילצו בפעולת קומנדו נוסעים של טיסת אייר־פרנס שנחטפה.
בדרכם חזרה לישראל, המטוסים תידלקו בנמל התעופה בעיר ניירובי שבקניה.
מאוחר יותר השתתפו ההרקולסים במבצעים להעלאת יהודי אתיופיה וצפון אפריקה לישראל בשנות השמונים והתשעים של המאה ה־20.
ב־2015 החל צה"ל, בשיתוף התעשייה האווירית לישראל, בהשבחת מטוסי ה"קרנף" לדגם משופר: C-130HI המכונה גם "קרנף אוויוני".
ההשבחה כוללת קוקפיט (תא טייס) חדש, שדרוג המנועים, הוספת מערכות שליטה ובקרה מתקדמות, הוספת תצוגת קסדה עילית, שדרוג המערכות בעלות היכולות המיוחדות והחלפת מערכות נוספות, ביניהן מערכת הניווט והטייס האוטומטי.
בבטנו של מטוס ה־C-130 הרקולס ניתן להטעין את המערכת מודולרית מוטסת לכיבוי שריפות.
מערכת זו מתפקדת כיחידה עצמאית המשמשת לכבאות אווירית.
המערכת מאפשרת כיבוי שריפות מן האוויר, תכונה החשובה למשל בשרפות יער, שלעיתים קרובות אין גישה אליהן מן הקרקע.
המערכת מורכבת מחמישה מכלי לחץ בעלי קיבולת כוללת של 10,000 ליטר מעכב בעירה נוזלי ובנוסף אוויר דחוס לפליטת הנוזל בלחץ.
המערכת ניתנת להטענה על מטוס ההרקולס על ידי צוות מיומן תוך זמן של בין ארבע לשש שעות.
קיימת גרסה האזרחית של הדגם הצבאי המקורי -
לוקהיד מרטין F-35 לייטנינג II הוא מטוס קרב חמקן מהדור החמישי, מתוצרת חברת לוקהיד מרטין האמריקאית.
המטוס פותח ביוזמת ארצות הברית ובריטניה במטרה להחליף את מטוסי הקרב של הדור הרביעי, נבחר בתוכנית Joint Strike Fighter וטס לראשונה ב-15 בדצמבר 2006.
כמו מטוסי קרב אחרים מסוגו, ה-F-35 נועד להיכנס ולפעול בתוך שטח רווי-איומים, לבצע תקיפות וכן לשתף במידע מודיעיני.
המטוס מיוצר בשלושה דגמים עיקריים – דגם A להמראה ונחיתה רגילה, דגם B להמראה קצרה ונחיתה אנכית, ודגם C לפעולה מנושאות מטוסים.
מלבד ארצות הברית שמיועדת לרכוש 2,443 מטוסים, ובריטניה שהיא שותפה בדרגה ראשונה, מדינות נוספות השותפות בפיתוח הן איטליה והולנד – בדרגה שנייה, אוסטרליה, קנדה, דנמרק, נורווגיה וטורקיה – בדרגה שלישית, ישראל וסינגפור – בשותפות ביטחונית.
העלות הגבוהה של המטוס יחד עם טענות לביצועים לקויים וחריגה ניכרת מלוח הזמנים הובילו לביקורת נרחבת על המיזם.