tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקרה שהשור היה הופך למסוכן, יוצא מכלל שליטה ומתפרע, הקורסו היה נדרש ל"נטרל" אותו ולהשכיבו על הקרקע, תוך תפיסת המפרקים ברגליו.
גם בקרב נהגי העגלות היה הקאנה קורסו פופולרי ביותר, ותפקידו היה לרוץ לצידן ולאבטח את העגלון ומטענו מפני שודדי דרכים.
עם השנים, בשל המעבר מחיים כפריים לחיים בכרך, הלך ודעך גידולו של הגזע עד שכמעט ונכחד.
פרטים בודדים נשארו בחוות שבדרום איטליה (שבהן הכלבים עברו מדור לדור במשך מאות שנים).
בראשית שנות השמונים התגלו בדרום איטליה כמה עשרות כלבים, שצורתם הייתה מוכרת מספרות ימי הביניים ומציורים עתיקים מהמאה ה-13. לאחר הגילוי החלו חוקרים איטלקיים להתחקות אחר גזע זה, לחקור את עברו ולטפחו מחדש.
ב-1996 הכירה הפדרציה הבין-לאומית לכלבנות באופן רשמי בקאנה קורסו כגזע, ומאז הוא רוכש לו אוהדים רבים בכל רחבי העולם, ובתקופה האחרונה גם בישראל.
פרוותו של גזע זה היא קצרה, צבעיה הם: חום, (בז), שחור, כחול (אפור) או תערובת מנומרת של הצבעים הנ"ל.
קאנגוואנה (באנגלית ובאפריקאנס: KaNgwane) הייתה בנטוסטן בתקופת האפרטהייד בדרום אפריקה שנועדה למולדת חצי-עצמאי לבני עם הסוואזי שלא נכללו בממלכת סוואזילנד הסמוכה.
היא נודע קודם כ"טריטוריית הסוואזי".
קאנגוואנה זכתה בשלטון עצמי מוגבל בשנת 1981 והעיירה שומנסדאל נועדה לבירתה.
ברם, בירתה בפועל הייתה בלואיוויל, לשעבר ניאמסאנה.
ניסיון להעביר שטחים נרחבים של קאנגוואנה לסוואזילנד ב-1982 נכשלה עקב הפגנות נגד.
שטח הבנטוסטן הוכרז על ידי מלך הסוואזי סובהוזא השני כחלק בלתי נפרד מממלכתו המסורתית, וממשלת דרום אפריקה קיוותה שהיא תשתמש כאזור חיץ נגד פלישות לוחמי גרילה ממוזמביק.
משום כך היא הגיבה לכישלון העברת השטחים בביטול האוטונומיה עד 1984.
שלא כמו הבנטוסטנים האחרים בדרום אפריקה, קאנגוואנה לא בחרה בדגל משלה והשתמשה בדגל דרום אפריקה.
קאנגוואנה חזרה לשלטון דרום אפריקאי ב-26 באפריל 1994 והייתה שוב לחלק ממחוז טרנסוואל.
היום היא חלק ממחוז מפומאלונגה.
קאנוּ הוא סוג של סירה קטנת ממדים, ששטה על פי רוב על ידי משוטים, אך לעיתים גם בעזרת מפרשים.
לקאנו שני קצוות מחודדים ובדרך כלל הוא פתוח בצדו העליון, אם כי קיימים גם קאנואים בעלי כיסוי.
קאנו החתירה מונע על ידי "משוטים אינדיאניים", כשמספר החותרים תלוי בממדי הסירה.
החותרים פונים לכיוון השיט, בין שהם יושבים על חיזוקי רוחב של הגוף ובין שהם כורעים ומשעינים את ברכיהם ישירות על התחתית.
זה ההבדל בין חתירה בקאנו לבין חתירה בסירה רגילה, אז פונים החותרים אל הירכתיים, נגד כיוון השיט.
המשוט האינדיאני יכול להיות בעל להב אחד או שניים.
לקאנואים מפרשים מגוון רחב של מעטי-מפרשים.
הדגמים הנפוצים של קאנואים המפרשים המודרניים הם בעלי מעטי מפרשים ששטחם 5 מטרים מרובעים.
לקאנו המפרשים הבינלאומי שטח מפרשים של 10 מטרים מרובעים, והוא אחד מדגמי התחרות הראשונים והמהירים ביותר בעולם המערבי.
תחרות הקאנו הראשונה נערכה בבריטניה ב-1866 ומאז אולימפיאדת ברלין (1936) זהו ענף אולימפי.
קיימים מספר סוגי תחרויות, הבולטות שבהן תחרויות ספרינט, שהן תחרויות במים שקטים למרחקים קצרים, ותחרויות סלאלום, הנערכות במים לבנים, ובהן על החותרים לעבור בנקודות מסוימות המסומנות במים, ולעיתים גם לחתור נגד הזרם.
קאנה הוא סוג במערכה בעלי פרחים.
זהו סוג יחיד במשפחה Cannaceae, ובו 19 מינים.
הקאנה הוא פרח טרופי, בעל עלווה בשרנית וגדולה ופריחה משמעותית ועזה בצבעים רבים.
למרות היותו ממקור טרופי מינים שונים הסתגלו היטב למקומות שונים בעולם.
גם בישראל הקאנה פורחת הודות ללחות הגבוהה.
הפריחה נמשכת חודשים ארוכים, ובעיקר מסוף האביב ועד הסתיו.
גובה הצמח הממוצע הוא כ-70 ס"מ, ומבנהו עשבוני.
בעולם סוגים שונים של קאנות בצבעים מגוונים, החל מוורוד, צהוב, אדום כתום וכו'
כאשר צמח הקאנה מתייבש בסוף, הוא מותיר אחריו שקים שמכילים זרעים שחורים בעל מעטפת קשה.
לא די בזריעה בלבד כדי להרבותם, מומלץ לשייף מעט עד ליצירת "חור" קטן במעטפת שיאפשר כניסתם מים לזרע, ולשתול.
הקאנה אוהבת הרבה מים ושמש.
קאנה הוא האי המערבי ביותר מבין ארכיפלג האיים הקטנים באיים ההברידיים הפנימיים שבסקוטלנד.
הוא מחובר לאי השכן סאנדי על ידי דרך ושרטון בשעות שפל.
אורכו 7 קילומטר ורוחבו 1.5 קילומטר.
האי שייך ל"נאמנות הלאומית של סקוטלנד" מאז 1981 ומנוהל כחווה וכאזור שימור.
כמו האיים ויסט הדרומי ובארה היה האי קאנה באופן מסורתי קתולי ברובו משום שהוא היה אחד המקומות המעטים אליו היו יכולים קתולים לברוח מהרפורמציה הסקוטית.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 הייתה באי אוכלוסייה די יציבה של 20-30 תושבים, אך במפקד של שנת 2001 נשארו בו רק 12 תושבים (יחד עם האי סאנדי).
ישנם כ-20 מבנים על האי, ביניהם שלוש כנסיות, חדר תה ומשרד דואר (שהיה פעם סככת גן).
האי מבודד ותושביו חייבים לקנות את מצרכיהם ביבשת.
יש באי חיבור טלפוני וגישה לאינטרנט, אך אין כיסוי לטלפונים סלולרים.
באי אין פשיעה בכלל אך שוטר מגיע פעמיים בשנה מהיבשה, בעיקר כדי לבדוק רישיונות נשק.
הרופא הקרוב ביותר נמצא באי אג והוא מבקר בקאנה פעם בחודש.
הדרכים באי לא סלולות והן בבעלות פרטית, לכן הרכבים המקומיים לא צריכים לשלם מס דרך.
נמל טבעי גדול נוצר בין קאנה לסאנדי.
המזח בקאנה ובשאר האיים הקטנים שופץ והוגדל בשנת 2005 והוא משמש למעבורת המחברת בין קאנה, רום, אג ומאק ליבשת.
קאנה ידועה בשל עופות הים שלה, ביניהם יסעורים מצויים ותוכי ים.
באי שוכנים גם מספר מינים נדירים של פרפרים ובמים ניתן למצוא דולפינים ולווייתנים קטנים.
בשנים האחרונות גדלה אוכלוסיית חולדות החוף גדלה ל-10,000 פרטים וגרמה לבעיות רבות לתושבי האי וגם לעופות המקומיים.
קאנדאבו הוא האי הרביעי בגודלו בקבוצת איי פיג'י, ששטחו 411 קמ"ר.
האי נמצא מדרום לאי ויטי לבו והמרכז המנהלי שלו ווניסאה.
האי הוא ממקור געשי, צר ומאורך ומתנשא לגובה ממוצע של 500 מטר.
אורכו 60 קילומטר, בעל רצועת חוף קצרה ורק שניים מתוך 75 הכפרים שבו מרוחקים מעט מהחוף.
כל השאר צמודים לרצועת החוף הצרה.
מערכת הדרכים מוגבלת ומרבית התנועה בין הכפרים היא רגלית או בעזרת סירות לאורך החופים.
כלכלת האי מתבססת על חקלאות, כאשר הגידול המסחרי העיקרי הוא צמח המשקה הנקרא בפיג'י יאנגונה והמוכר ברחבי האוקיינוס השקט בשם קאוה.
המשקה, שהוא בעל אפקט נרקוטי, מיוצר משורשי הצמח, לאחר ייבושם ודילולם במים.
בנוסף גדלים באי גידולי השורש המסורתיים: טארו, יאם, קסאווה וקומלה (באטאטה).
כל הגידולים מתבצעים תחת חקלאות מסורתית - חקלאות נדודים, המתאפיינת במחזור שדות.
אוכלוסיית האי צומחת בקצב איטי בשנים האחרונות.
האי סובל מהגירה קבועה של אוכלוסייה לחלקים אחרים של פיג'י, בייחוד לאזור הבירה סובה.
זרם הגירה נוסף הוא הגירה זמנית, המתאפיין ביציאה לתקופה של מספר חודשים לתעסוקה בשכר במוקדי תעסוקה באיים האחרים, כולל בענפי התיירות.
השיבה אל הכפר בקאנדאבו מביאה איתה הכנסה שאינה יכולה להיווצר ממקורות מקומיים.
בשנים האחרונות התווספו מקורות פרנסה נוספים: ייצור ויצוא מחצלות - תעסוקת נשים בעיקר, ומספר מוקדי תיירות קטנים.
בחלקו המערבי של האי ישנו אתר גלישת גלים המושך תיירים.
קָאנוּן הוא כלי פריטה ממשפחת הכלים הקורדופוניים.
הקאנון הוא כלי מרכזי במוזיקה הערבית ובמוזיקה הטורקית.
הוא מופיע רבות כסמל איקונוגרפי, ומוזכר בכתבים ובמסורות שבעל פה החל מהמאה ה-10. כך למשל, הוא מוזכר באוסף הסיפורים "סיפורי אלף לילה ולילה".
מקור השם "קאנון" כנראה במילה היוונית "κανων" ("חוק"), וגם הפירוש הערבי של המילה הוא "חוק".
יש דמיון בין הקאנון ובין המונוקורד, כלי אשר מקורו ביוון העתיקה ושימש לחישוב יחסים מתמטיים בין צלילים.
קיימות מסורות שונות הנוגעות למקורו של הקאנון.
המסורת הערבית מייחסת את המצאתו לפילוסוף הח'ורסאני הנודע אל-פאראבי, אולם זו רק אגדה, ומקורו הוודאי אינו ידוע.
מסורות נוספות מצביעות על מקור פרסי.
ישנם הבדלים בולטים ומשמעותיים בין הקאנון בצורתו המוקדמת ובין הקאנון המודרני, אולם המאפיין המרכזי נשמר - גוף בצורת טרפז ישר-זווית ומיתרים המתוחים במקביל לתיבת תהודה.
במוזיקה המסורתית הערבית נחשב הקאנון ל"סולטאן הכלים", אך בניגוד לעוד, הנפוץ יחסית, הוא אינו נחשב לכלי עממי עקב מחירו הגבוה וקושי הנגינה בו.
לקאנון מאפיינים משותפים רבים עם כלי נגינה אחרים בעולם, כגון הקוטו היפני, הקנטלה הפיני, הציתר ההונגרי, ה"קנל" האסטוני, הגוסלי הרוסי והגיגאום הקוריאני, ויש הרואים בו את הכלי אשר שימש השראה לצ'מבלו האירופי, כך שהקאנון הוא אבי הצ'מבלו.
לגרסתם, ניתן לראות בצ'מבלו מעין קאנון גדול אשר קלידים מפעילים בו את המפרטים במקום אצבעות.
נגן הקאנון בהרכב הערבי המסורתי (תח'ת) קרוי "קאנוני" או "קאנונג'י", והייתה לו חשיבות גדולה.
על פי כיוון הקאנון היו שאר הנגנים מכוונים את כליהם.
הדבר נבע מהקלות והמהירות שבה ניתן לכוון מספר מיתרים קטן של כינור ועוּד יחסית לכיוון של עשרות רבות של מיתרים בקאנון.
לעיתים קרובות, נגן הקאנון היה זה שהקים והנהיג את ההרכב, ומשום כך רבים מן ההרכבים נקראו על שמות נגני הקאנון ונגן הקאנון היה זה שישב במרכז ההרכב בעת ההופעה.
הקאנון משמש כיום ככלי סולן או כחלק בלתי נפרד מההרכבים המוזיקליים הערביים והטורקיים.
מחוץ לארצות ערב ולטורקיה, נפוצה הנגינה בקאנון בעיקר בארמניה, באזרבייג'ן, במקדוניה, בקוסובו, וביוון.
שמו היווני קאנונאקי והוא שימש שם ככלי מרכזי בהרכבי רבטיקה.
במאה ה-19 ניגנו עליו גם בהודו.
בטורקית יש פתגם המתאר את אופיו של הכלי: "Kedi gezinse bir nağme çıkar", ובתרגום חופשי לעברית: "אפילו אם חתול הולך עליו תצא מנגינה".
ואכן מיתרי הקאנון מכוונים בדרך כלל דיאטונית לסולם מסוים על ידי המנופים, כך שאפילו פריטה עליו בעדינות ללא ידע מוקדם תשמיע צלילים נעימים לאוזן.
בין המאה ה-16 והמאה ה-18 מעטים מאוד אזכורי הקאנון בתיעוד העות'מאני, והוא נעדר מכתביהם של שני התאורטיקנים החשובים של המוזיקה העות'מאנית באותה תקופה - עלי אופקי ביי (1610–1675 Ali Ufkî Bey / Wojciech Bobowski) והנסיך דימיטריה קנטמיר (1623–1723 Demetrius Cantemir\Kantemiroğlu).
התיעוד המועט הקיים כולל את רשימת מקבלי המשכורות מבין מוזיקאי החצר, אשר נכתבה כחמש שנים לאחר תחילת שלטונו של סולימאן הראשון (1520–1566).
במסמך זה מצוינים שלושה נגני קאנון, כנראה ממוצא פרסי, אשר מקבלים משכורת עוד מימי באיזיט השני (1481–1512).
אולם מספר זה הוא הנמוך ביותר ביחס לשאר נגני הכלים האחרים המופיעים בו.
הנוסע העות'מאני הנודע אווליה צ'לבי (1611–1682 Evliyâ Çelebi) מציין בכתביו 55 נגני קאנון אשר שירתו בחצר הסולטאן, רובם פרסים וארמנים.
תיעודים אלו בודדים ולא מוזכר בתקופה זו אף נגן עותמ'אני בולט, דבר המרמז על כך שמעמד הקאנון לא היה מרכזי בתקופה זו.
מעמד הקאנון התערער עוד יותר כאשר בתחילת המאה ה-18 הוא יצא משימוש בפרס וגם מקור הכנסה עיקרי זה לנגנים אבד.
בתקופת שלטונו של סלים השלישי (1789–1807) לא מוזכרים נגני קאנון בשירותו.
נגני קאנון מופיעים מחדש ברשימת מקבלי המשכורות רק החל מתקופת שלטונו של מהמוט השני (1808–1839).
אחת הסיבות המשוערות לירידת קרנו של הקאנון בין המאות ה-16 וה-18 היא עקב שיוכו להרמון.
במספר ציורים מהתקופה ניתן לראות נשים אשר מנגנות על קאנון.
בשנת 1716 מציין הצייר פיליפו בונני (1658–1723 Fillipo Buonnani) כי "הנשים הן אלה שמנגנות בו תדיר כאשר הן ישובות על כרית".
מאוחר יותר בשנת 1789 מציין הנוסע האיטלקי טודריני (1799-1728 Giambattista Toderini) כי "הקאנון: מעין סלטריו בעל מיתרי מעי, אשר מנגנות עליו הנשים בהרמון".
בשנת 1908 התפרסמה באימפריה העות'מאנית וירטואוזית קאנון בשם וג'יה דריאל (Vecihe Daryal), אשר עליה סופר כי טכניקת נגינתה הייתה שונה מאוד משל הנגנים הגברים.
עובדה זו מרמזת כי התפתח בתוך ההרמון סגנון נגינה מיוחד אצל הנשים.
ישנם חוקרים טורקים הגורסים כי הקאנון בצורתו המקורית הוצג לאימפריה העות'מאנית בתקופת שלטונו של מהמוט השני (1839–1875) על ידי מהגר סורי בשם עומר אפנדי אשר הביא אותו מקהיר.
אולם בין השנים 1760–1765 פרסם המוזיקולוג העותמ'אני היזיר אגה (Hizir Ağa) בחיבורו, תמונה של קאנון אשר דומה בכל המאפיינים לתמונה אותה צייר יותר מאוחר בשנת 1860 במצרים הנוסע הבריטי אדוארד ליין (Edward William Lane).
בתמונה זו רואים את הקאנון בצורתו הקיימת כיום, אולם מעט שטוח יותר.
כמו כן ניכרים בה בבירור פיסת העור אשר עליה נח הגשר ושני חורי צליל.
אזכור ראשון לכך שהמיתרים הוחלפו ממיתרי נחושת למיתרי מעי נמצא החל משנות ה-70 של המאה ה-18, אולם אזכורים מאוחרים יותר של מיתרי נחושת מצביעים על כך שהייתה זו התפתחות הדרגתית.
ההתפתחות החשובה ביותר במבנה הקאנון התרחשה בשלהי המאה ה-19, עם הופעת המנופים.
המוזיקולוג הטורקי הנודע ראוף יקטה ביי (Rauf Yekta Bey) מזכיר בשנת 1913 הופעת קאנונים עם 2–3 מנופים.
לא ידוע בוודאות מי ומתי הכניס את השימוש במנופים, אך מקובל במסורת הטורקית לייחס את הנגינה בפעם הראשונה על קאנון מצויד במנופים לקאנוני הג'י אריף ביי (1911–1862 Kanuni Haci Arif Bey).
גם כניסת המנופים לשימוש נרחב הייתה הדרגתית.
בשנת 1932, מדווח בפרסומי "קונגרס קהיר למוזיקה ערבית", כי נמצאים בשימוש קאנונים משני סוגים – עם ובלי מנופים.
בהיעדר מקורות מבוססים לא ניתן לקבוע בוודאות היכן התפתח הקאנון לצורתו המוכרת כיום, אולם ניתן לשער שהיה זה בסוריה או במצרים, בה היה הקאנון החל מן המאה ה-19 כלי מרכזי בהרכבי המוזיקה המסורתית.
הקאנון בנוי מקופסה שטוחה בעובי של כ-3 עד 10 סנטימטרים בצורת טרפז ישר-זווית.
אורך צלע הבסיס נע בין 75 ל-120 סנטימטרים, אורך הצלע העליונה נע בין 25 ל-45 סנטימטרים, ואורך הצלע הניצבת נע בין 32 ל-44 סנטימטרים.
בעבר, לפני המצאת מנופי הקאנון, אורכו של הקאנון הטורקי היה כ-60 סנטימטרים.
הצלע הניצבת היא כיום תמיד בצד ימין, אך ממיניאטורות עות'מאניות עתיקות ניתן ללמוד שהיא הייתה לעיתים גם בצד שמאל.
גוף הקאנון מורכב ממספר חלקים מרכזיים – תיבת התהודה, גשר, מנופים, מיתרים ותיבת הכיוון
תיבת התהודה, המהווה את רוב גופו של הקאנון, עשויה מעצים שונים, כמו: אגוז, אדר, מהגוני, דולב, אורן, הובנה או שזיף.
כחמישית משטח תיבת התהודה מכוסה ביריעת עור דקה וצרה, אשר מתוחה לאורכה.
היריעה מחולקת לחמישה מלבנים בקאנון הערבי או ארבעה מלבנים בקאנון הטורקי, ועליה נח הגשר בעזרת לחץ המיתרים בלבד.
בצידה הימני של תיבת התהודה ישנם חורים זעירים, בהם מושחלים המיתרים ונקשרים.
על גבי תיבת התהודה חרוטים חורים במוטיבים קישוטיים שונים, כמו רוזטות, וזאת בהתאם למוצא הכלי ולדמיונו של בונה הקאנון.
מקובל לקשט את הקאנון בתחריטי עץ שונים ובקישוטי דר, קרן או עצם.
הגשר בנוי בדרך כלל מעץ קשה מאוד, על מנת שיוכל לעמוד במתיחות המיתרים וצורתו לא תתעוות.
בצידו העליון של הגשר נמצאים חריצים שמספרם כמספר המיתרים, ועליהם נחים המיתרים.
בצידו התחתון של הגשר ישנן תומכות, שמספרן כמספר יריעות העור.(בקאנון יש 4 או 5 עורות מתוחים בדרך כלל) סידור זה של הגשר על גבי יריעת העור, בדומה לבנג'ו או לג'ומבוש, הוא הנותן לקאנון את צלילו הרם ואת צבע צלילו המיוחד.
בצידו השמאלי של הקאנון מקובעים על צירים מנופי מתכת קטנים, העשויים בקאנון הטורקי מסגסוגת של נחושת, ניקל ואבץ ובקאנון הערבי מפליז.
העלאה והורדה של המנופים משנה את אורך המיתר (בדומה ללחיצה על סריגים בגיטרה) ובהתאם את גובה הצליל.
מספר המנופים, צורתם והמרווחים ביניהם נקבעים לפי מוצא הכלי.
מקובל כי בקאנון הערבי יש בין 4 ל-6 מנופים לתו, בטורקי בין 5 ל-12 ובארמני בין 2 ל-4. הבדלים אלו נובעים ממערכת המרווחים בכל אזור, הדורשת מרווחים מיקרוטונליים שונים.
בקאנון הטורקי מקובלת מערכת חלוקה של האוקטבה ל-72 דרגות שוות אשר כל אחת גודלה 16.7 סנטים וזאת בניגוד לתאוריה המוזיקלית הטורקית אשר מחלקת את האוקטבה ל-53 דרגות אשר כל אחת מהן גודלה 22.7 סנטים.
הבדל נוסף בין המנופים בקאנון הערבי לבין אלו בטורקי הוא צורתם.
לכל מנוף ישנו מעין זיז בולט בצידו העליון אשר מטרתו לסייע בהזזתם.
בקאנון הערבי הם ישרים ואילו בטורקי הם מכופפים.
שיטת המנופים הטורקית נחשבת ליותר נוחה.
חשיבות מיוחדת מיוחסת לאיכות בניית המנופים, מכיוון שהצבה לא מדויקת שלהם תפגע בכיוון הקאנון, ואם הם לא מלוטשים כראוי תיגרם שחיקה מוגברת של המיתרים.
הרמת והורדת המנופים יוצרת צלילי נקישה חלשים אשר מוסיפים לצליל הכללי של הקאנון.
בטורקיה נקראים המנופים "מנדלאר" (mandalar), ובארצות ערב "ערבאת" (عربات).
בקאנון המודרני יש בין 78 ל-90 מיתרים.
מספר המיתרים השתנה לאורך התקופות כתוצאה ממגבלות מתיחות גבוהה, אשר נבעה משימוש במיתרי נחושת.
המיתרים עשויים כיום מחומרים סינתטיים שונים, כמו ניילון או PVF, ואילו בעבר הם היו עשויים ממעי, גיד, משי או נחושת.
בקאנון הערבי מקובל להשתמש בחמשת התווים הנמוכים במיתרי מתכת מלופפים.
קוטר המיתרים נע בין 0.60 מילימטרים ל-1.20 מילימטרים.
מיתרי הקאנון מחולקים לשלשות, כאשר כל שלשה מכוונת לתו נפרד.
גם בכיוון מדויק יהיו עדיין הפרשים מזעריים בתוך השלשה, דבר המעניק נפח גבוה לצליל הקאנון, בדומה לצליל של גיטרת 12 מיתרים או לאפקט כורוס.
סידור זה גם מעניק את היכולת לנגן בו טרמולו בקלות.
המיתרים נקשרים בצידו הימני של הקאנון, מושחלים בחורים מיוחדים בתוך תיבת התהודה, נמתחים אל מעבר לגשר ולמנופים במקביל לתיבת התהודה, ונקשרים ביתדות הכיוון.
הכוח הנוצר על גוף הקאנון עקב מתיחות המיתרים מגיע ל-500 קילוגרם.
בצידו השמאלי של הקאנון נמצאת תיבת הכיוון, שבה כל מיתר מושחל ומלופף על יתד כיוון משלו.
יתדות אלה עשויים עץ קשה, כמו הובנה או רוזווד, על מנת שייצרו חיכוך טוב עם התיבה, לא יהיו חופשיים כדי שהכלי לא יצא מכיוון עם הזמן, ולא יישברו בעת ביצוע פעולת הכיוון.
על מנת לכוון את הקאנון, מסובבים את היתדות באמצעות מפתח מתכת.
בקאנון הערבי היתדות גדולים יותר מאשר בקאנון הטורקי, ובהתאם גודלו של מפתח הכיוון.
הקאנון הטורקי מכוון טון אחד גבוה יותר מהקאנון הערבי.
טכניקת הנגינה השתנתה מאוד לאורך השנים.
מציורים שונים ניתן ללמוד כי הקאנון הוחזק בעבר בצורה אופקית, בדומה לגיטרה.
כיום, הקאנון מונח בצורה אנכית על ברכיו של הנגן, או על גבי מעמד.
על מיתרי הקאנון פורטים בעזרת מפרטים, עשויים קרן, שריון צב, שנהב, קליפת אגוז קוקוס, עצם או פלסטיק אשר מוחזקים על האצבעות המורות בעזרת טבעות מתכת או באמצעות הציפורניים בלבד.
שריון צב הוא החומר המומלץ ביותר עקב יכולתו לספוג זיעה, עמידותו לאורך שנים ושטח פנים מאוד חלק היוצר במפגש עם המיתרים צליל "נקי", אולם בשלהי שנות ה-70 החליט האו"ם על איסור סחר עולמי בחומר זה.
למרות האיסור, עדיין ניתן למצוא מפרטים משריון צב, אך מחירם גבוה.
הנגנים הטורקים נוהגים להשתמש במפרטים קשים מאוד, לעומת הנגנים בארצות ערב אשר סגנון נגינתם מכתיב מפרטים רכים יותר.
בטורקית נקרא המפרט "מיזרפ" (Mızrap), ובערבית רישה (ريشة).
את המפרטים מחזיקים בזווית של בין 30 ל-45 מעלות על מנת שבזמן המגע עם המיתרים הם יפגעו בשלשת מיתרים בזמן הקצר ביותר ולא יצרו צליל "מקוטע".
לפני המצאת מנופי המתכת, היה על הנגן לכוון את הקאנון מראש למקאם שבו הייתה מנוגנת היצירה, וללחוץ בציפורן אגודל ידו השמאלית על המיתרים, אם היה נדרש לשנות את גובה הצליל, בדומה לקוטו היפני.
כתוצאה מכך לא התאפשרה וירטואוזיות רבה והנגינה הייתה מונודית באופיה.
עם המצאת מנופי המתכת בסוף המאה ה-19, שוחררה יד שמאל, דבר שעודד יצירת טכניקות חדשות ונגינה בהרמוניה ובפוליפוניה.
טכניקת הנגינה הערבית היא פריטה באוקטבות מקבילות, ואילו הטכניקה הטורקית חופשית יותר ומתרכזת ברגיסטרים העליונים.
הקאנון מכוון מראש על ידי יתדות הכיוון בצורה דיאטונית, לרוב כיוון מושווה, אולם הנגן יכול באמצעות המנופים לשנות את הכיוון כרצונו לכל שלשת מיתרים בנפרד תוך כדי נגינה.
במוזיקה, קאנון הוא כינוי לצורה פוליפונית שלכל קולותיה לחן זהה.
זו היא יצירה קונטרפונקטית אשר מורכבת ממלודיה ראשית, ומחיקויים שלה אשר מתחילים להישמע לאחר משך זמן נתון (לדוגמה – רבע, תיבה שלמה).
החיקויים נוצרים מהמלודיה הראשית על ידי העתקה של הקצב והמרווחים שלה, לעיתים בצורה מדויקת ולעיתים עם שינויים שונים.
דוגמה לקאנון עם העתקה מדויקת היא השיר העממי "אחינו יעקב" וכן שיר החנוכה "מי ימלל".
קאנון ראי, הקול הראשון שר את המנגינה כרגיל ואילו הקול השני שר אותה בהיפוך ראי של המרווחים המוזיקליים, כלומר שכל מרווח המופיע בין הצלילים במנגינה המקורית מועתק בצורה הופכית בחיקוי הראי (טרצה בעליה הופכת לטרצה בירידה, קווינטה בעליה הופכת לקווינטה בירידה, וכן הלאה).
קאנון סרטן, הקול הראשון שר את המנגינה כרגיל, ואילו הקול השני שר אותה מהסוף להתחלה.
קאנון מואט, הקול הראשון שר את המנגינה כרגיל ואילו הקול השני שר בהרחבת ערכי-המקצב לעומתו (לרוב באיטיות פי שניים מקודמו).
קאנון מואץ, הקול הראשון שר את המנגינה כרגיל ואילו הקול השני שר בצמצום ערכי-המקצב לעומתו (לרוב במהירות כפולה מקודמו).
הקאנון הוא נוסחת רישום של מרקם פוליפוני בו קו מלודי אחד מחוקה במרווח ובזמן על ידי קול או קולות אחרים באופן חמור (מדויק).
בחיקוי המרווחי מדובר בהתמרה במישור התדר או הטון, של המלודיה הראשונה.
הדוגמה הפשוטה ביותר לכך היא שירת קאנון באוניסונו או באוקטבה בחברת גברים ונשים או ילדים שהפרשי הקולות ביניהם נוצר באופן טבעי.
בקאנונים מסוימים חומרת החיקוי יכול להתגמש כדי לשמור על יציבות טונאלית, כמו בפוגה למשל, שם הקאנון פחות חמור כי נעשים לעיתים "תיקונים" (Ficta) – הגבהות או הנמכות של צלילים לצורך תוצאות קונטראפונקטיות נכונות.
אך קיימים גם חיקויים ללא פיקטות אצל סטרווינסקי לדוגמה, שם התוצאה תהיה פוליטונליות.
ניתן לעיין ב"וריאציות גולדברג" של יוהאן סבסטיאן באך, שם הוא כותב וריאציות על האריה, כשבכל וריאציה הוא מגדיל את המרווח בין הקולות הנכנסים.
החיקוי בזמן נוצר ממרחק, או הפרש הזמן בין שני הקולות.
יחס המחקה למחוקה/ סוגי הקאנון
הקאנון יכול לשמש כטכניקה חיקויית שממנה מתמשכת היצירה ומתפתחת לכיוונים מלודיים וטונליים נוספים, אך הוא גם יכול להיות סגור באופן בו הוא חוזר על עצמו שוב ושוב (כמו ה-Round וה-Caccia).
הקול השני יכול לחקות ב"היפוך מראה" (החיקוי נוצר באופן בו כיווני הגובה של הצלילים מתהפכים.
אם בקול המוביל הצליל עולה, בקול המחקה, הצליל ירד.
וכן הלאה), או ב"היפוך סרטן" (הקול השני מחקה את הקול הראשון, אבל מהסוף להתחלה).
הוא גם יכול לעבור מתיחה (Augmentation) או כיווץ (Diminuation, או במונחים מוזיקליים – Stretto).
ניתן למצוא בספרות המוזיקלית גם מה שמכונה "קאנון כפול", כלומר, שני קאנונים נפרדים המתנהלים באותו הזמן.
ישנם קאנונים בהם קול אחד רודף אחרי קול שני ופתאום בגלל החוק נראה שהקולות מתהפכים – הקול הראשון רודף אחרי הקול השני.
הדבר יוצר מורכבות אמביבלנטית מבחינת המבצע, שהרי לא ברור אם הוא הרודף או הנרדף.
מקור השם נגזר מהמילה היוונית κανὠν שפירושה "חוק".
כמו כללי המשחק, דרך הפעולה.
הקאנון מופיע בספרות כקובץ יצירות מוסכם כמייצג תחום או מחבר מסוים, או בכתבי-הקודש הנוצריים בארמניה המחייבים כדוגמת מזמורי ה-Sharagan המהווים את מהות המערכת המוזיקלית בליטורגיקה הארמנית.
גם שמו של כלי הנגינה הערבי, הקאנון, מגיע מאותו השורש – قانون במובן של חוק.
הוא גם הכלי שקובע את ה"חוק" שעל פיו מתנהלת המלודיה בתזמורת הערבית.
החוק קובע את מקומו של כל דבר כדי ליצור סדר ואסתטיקה, אך מעצם מציאותו ניתן למצוא את הפרצות (ופעמים רבות המתח זה בין היצמדות לחוקים לבין הרצון לפרוץ אותם היא זו שהופכת יצירה ליצירת אמנות במלא הדרה).
כמה דוגמאות להמחשה: ביצירה "הציפור השחורה" של אוליביה מסיאן, יש קאנון במרחק של שש-עשרית () הפעימה.
האם זה יחשב כקאנון, או שמא זה מרחק קטן מידי?
בתזמורת שליאפולד סטקווסקי הקים הוא התעקש שאף אחד מהנגנים לא ינגן באופן מדויק לגמרי עם חבירו.
הקאנון מבוצע לפעמים כיצירה עצמאית ולעיתים כחלק מתוך יצירה רחבה יותר.
עובדה זו, מטשטשת את ההבחנה בין הקאנון לבין קונטראפונק חיקויי ובכך מוטל על המאזין להחליט אם מדובר באחד או בשני.
לדוגמה: בסונטה לכינור ולפסנתר אופ' 108 מאת ברהמס מופיע קאנון בשתי אוקטבות בין שתי ידי הפסנתרן במרחק של שמינית, כאשר הכינור מנגן מלודיה מעל הקאנון.
בתיבות השלישית והרביעית יש צליל בודד בקול השני ש"מפר" את החוק ומנגן צליל שונה מהקול הראשון – רה b ודו #.
זה יכול להתפרש כהד עם שינוי צלילים בודדים לטובת מה שקורה בכינור, אבל זה גם יכול להתפרש הפוך – דווקא בזכות הצלילים החורגים ניתן להגדיר את זה כעדות לתנועה פוליפונית, כקאנון ולא כהד פשוט.
במאה ה-14 התחילו מלחינים לכתוב קאנונים שמהרגע שהתחילו, הם מבוצעים בחזרות אין סופיות.
סיומם נקבע בהחלטת המבצעים במקום שיש קדנצה.
התופעה הפכה למסורת והתפשטה למקומות רבים.
היה קאנון כזה שאפילו נכתב על "חמשה עגולה".
לכולם מכנה משותף של תנועה מעגלית.
תנועה שמתחילה אך לעולם לא נגמרת, כמו "אורובורוס" – הדרקון שבולע את זנבו.
גם בקאנון Prenez sur moi vostre מאת יוהנס אוקכם מצוירת אישה מחזיקה תוף ומוקפת בדרקון כסמל לסזיפיות.
למעגליות של הקאנון יש גם פן פילוסופי.
פרנץ שוברט כתב קאנון לשלושה קולות על פי שיר של שילר שמדבר על הפילוסופיה היפנית ביחס לזמן.
בתנ"ך במבנה הדקדוק בבנין קל, העבר נאמר כההיפך מהעתיד – "ויהי".
בקאנון בהיפוך סרטן אנחנו זוכרים את העתיד ומשפיעים על העבר, "ציר הזמן נמצא במעגל ולאו דווקא על קו ישר" (אומברטו אקו).
עוד סוג של קאנון מעגלי הוא קאנון שנשמע יותר כמו ספירלה.
הוא מתחיל בסולם אחד, אבל בכל פעם שהוא חוזר הוא מגיע לסולם גבוה יותר.
הספירלה סימלה אצילות, מעמד גבוה.
הקאנון הוא מן מרדף של קול אחד אחרי קול אחר.
שירי ציד לשני קולות במאה ה-14 בצרפת כונו Chase.
בדומה להם, האיטלקים קראו לזה Caccia.
בשער ספר שירים וקאנונים של רבנסקרופט מופיע הביטוי "Qui canere potest canat" – כלומר תפוס את מה שאתה יכול (ועם המונח קאנון).
הנפוץ ביותר לכינוייו של הקאנון, הוא "פוגה" שאף התפתח להיות ז'אנר בפני עצמו והגיע לשיאו אצל י.
במאה ה-15, כתבו המלחינים קאנונים על חמשה אחת בלבד כמלודיה בודדת, כמין חידה שצריך לפתור ולגלות כיצד הקולות הנוספים צריכים להתבצע (בזמן הכניסה, במרווח, ב"היפוך סרטן", ב"היפוך ראי"..).
"מרשם שבדרך מעורפלת מצהיר על כוונת המלחין" כהגדרת יוהנס טינקטוריס שהחשיב את הקאנון כמשהו אינטלקטואלי (והוא לא דיבר על איזושהי טקסטורה מוזיקלית ספציפית.
כלומר, "קח את ה"מרשם", את המלודיה ותתחיל לשחק איתו ולגלות מה אפשר להוציא ממנו").
קאנוני החידה האלה היוו שעשוע אינטלקטואלי (שלפעמים היו מורכבים מאוד ולקח המון זמן לפצח אותם).
ברהמס ויואכים התכתבו במשך שנים (כ"אנשים אינטלקטואלים" כדבריו של ברהמס) בפיצוח "קאנוני חידה".
הקאנון חידה שימש לא רק כמשחק אינטלקטואלי, אלא גם כמקור הנאה רדוד.
באנגליה לדוגמה, היו מועדונים שכונו "Glee and Catch Clubs" – שם יכלו גם אנשים בעלי מעמד, "לפרוק עול" ממעמדם ולהתנהג ברדידות.
שם שרו קאנונים ושיחקו סוג של תופסת כחלק מקלות הדעת.
באיטליה קראו לזה "Caccia" כלומר צייד.
בקאנון יש משהו מורכב ומחמיר, מצד שני יש בו משהו מאוד פשוט וקליל (וכיף).
יש בו משהו מורכב, אבל לא מורכב מספיק, כך שאנשים פשוטים יכולים ליהנות ממנו בשירתם ובאותו הזמן להרגיש שהם שרים משהו מורכב יותר משיר פשוט.
כמה מהקאנונים שלנו: "צאנה צאנה", "מי ימלל", "אחינו יעקב", "למה זה תישא עיניך".
המטרה של מוזיקאי הרנסאנס הייתה להביא דוגמאות מהמוזיקה ששומעים בגן העדן – הרמוניית הספירות, לאזניים של בני האדם (שכעונש של אדם הראשון, הם כבר אינם יכולים לשמוע אותה).
הרמוניה זו מלאה בחוקים ומאוד נוקשה, אבל בגלל זה היא גם מושלמת.
ניתן לתרגם את המילה היוונית κανὠν גם במובן של "אסתטי", או "מדוד", כמו הפסל "הקאנון" של פוליקליטוס שמסמל משהו אסתטי ופורפורציונלי באופן מושלם.
ישנם הרבה מאוד קאנונים רנסאנסים מקהלתיים (כביטוי למשהו שמימי, רגוע, טרנסצדנטלי, מושלם ומלא בחוקים), וגם קאנוניים לא שיגרתיים, כמו קאנונים ב-24 קולות (ז'וסקן), או ב-36 קולות (אוקכם), כמשהו סופר-טבעי ומעלינו – שירה של מלאכים מגן העדן.
אנחנו שומעים יצירת אמנות אמיתית כאשר היא דווקא מוגבלת בחוקים ונוצר מתח בין המחויבות אליהם לבין הרצון לפרוץ אותם.
קאנאק (בגרינלנדית: Qaanaaq) היא עיירה ורשות מקומית בצפון גרינלנד והעיירה היחידה במחוז אוואנאטה.
העיירה הוקמה בתחילת שנות ה-50 כאשר נאלצו תושבי העיירה פיטופיכּ (Pituffik) לעזוב את ביתם ולעבור 31 ק"מ צפונה, מכיוון שהשטח עליו ישבה פיטופיכּ נועד לבניית בסיס "טו-לי" של חיל האוויר האמריקאי.
קאנאק היא אחת העיירות הצפוניות בעולם.
קאנאק היא נמצאת בכניסה הצפונית לפיורד אינגלפילד, שמתחבר למפרץ באפין.
תושבי קאנאק מדברים בשפת האינוכטון, ורבים גם מדברים בגרינלנדית ובדנית.
מסביב לעיירה קאנאק יש מספר עיירות קטנות המונות עשרות תושבים:
סוויסיוויכּ (בגרינלנדית: Savissivik) / הוויכיוויכּ (באינוכטון: Havighivik) - בתרגום מגרינלנדית: 'מקום של מטאורי ברזל' המרמז על מטאורים ענקים שנמצאו באזור (חלקם במשקל מעל 20 טון).
מוריאוסק (בגרינלנדית: Moriusaq) / מוריאוהק (באינוכטון: Muriuhaq) - סמוך לבסיס חיל האוויר 'תולה'.
קקרטט (בגרינלנדית: Qeqertat) / קיכּיקטט (באינוכטון: Qikiqtat) - ממוקם על האי Herbert מול קאנאק.
קקרטרסואק (בגרינלנדית: Qeqertarsuaq) / קיכּיקטכואק (באינוכטון: Qikiqtarhuaq) - כפר הממוקם על האי Herbert, בו בית ספר עבור ילדי האזור.
סיאורפלוכּ (בגרינלנדית: Siorapaluk) / היאורפלוכּ (באינוכטון: Hiurapaluk) - אחד מהיישובים הצפוניים בעולם, מונה כ-80 תושבים.
ביישוב קיימת תחנת כוח אשר מספקת חשמל שוטף והישוב מחובר ישירות לרדיו וטלוויזיה לוויינים.
הכנסייה משמשת בנוסף כבית ספר וספריה ציבורית.
ביישוב אין מרפאה ולכן באופן קבוע מגיעים רופאים מאזורים אחרים (חלקם ליום אחד, חלקם למספר ימים).
רוב תושבי היישוב הם ציידים.
השטח סביב היישוב טוב מאוד לציד.
הוא שופע בארנבי קוטב, איילים, שועלים, כלבי ים ועופות דורסים.
בסיס החלל פיטופיק , הממוקם דרומית לקאנאק על שטח בו בעבר שכנה העיירה פיטופיק, הוא בסיס חיל האוויר הצפוני בעולם.
הבסיס נועד להגן על שמי ארצות הברית מפני טילים בליסטים בין-יבשתיים בעלי ראשי נפץ גרעינים וממוקמים בו מתקני מכ"ם מתקדמים וטילים אנטי בליסטיים ומספר טייסות.
מסלול ההמראה/נחיתה הוא באורך 3,000 מטר כך שהבסיס מהווה גם כנמל תעופה לטיסות צ'ארטר לקופנהגן ועוד מספר יעדים בגרינלנד על ידי אייר גרינלנד.
מגדל התקשורת בבסיס מתנשא לגובה 378 מטר והוא המבנה הגבוה ביותר בחצי הכדור המערבי, צפונית לחוג הארקטי.
בבסיס גרים כ-800 חיילים וקצינים.
קאנדאגיוס היה מלך בריטניה על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
ג'פרי מספר כי קאנדאגיוס היה בנם של הנווינוס (Henwinus) דוכס קורנוול ושל ריגן, בתו הבכורה של המלך ליר.
הוריו מרדו כנגד ליר, אולם הובסו על ידי קורדיליה בתו הצעירה של ליר, אשר השיבה את אביה לשלטון ומלכה אחריו.
בהגיעו לבגרות מרדו קאנדאגיוס ובן דוד מארגאנוס נגד קורדיליה, כלאו אותה, ולאחר התאבדותה חילקו ביניהם את הממלכה - קאנדאגיוס קיבל את השליטה בבריטניה הנמצאת דרומית מערבית לנהר ההאמבר, ומאגנאוס את השטחים צפונית מזרחית לנהר.
לאחר שנתיים של שלטון משותף פלש מארגאנוס לקורנוול והרס אותה.
מארגאנוס נמלט לוויילס וקאנדאגיוס רדף אחריו והוציאו להורג.
לאחר מותו של מארגאנוס הפך קאנדאגיוס לשליטה של בריטניה כולה, ומלך 33 שנים.
לאחר מותו עלה לשלטון ריבאלו, בנו.
ג'פרי מציין כי קאנדאגיוס שלט בתקופת התנבאותו של הנביא ישעיהו, ובתקופת הקמת העיר רומא על ידי רומולוס ורמוס, היינו במהלך המאה השמינית לפנה"ס.
הקיסר קָאנְגשִׂי (במנדרינית תקנית: 帝康熙, בפין-יין: Kāngxīdì, במונגולית אנך אמגאלן חאן; 4 במאי 1654 – 20 בדצמבר 1722) היה הקיסר השלישי בשושלת צ'ינג של בני המאנצ'ו שמקורם במנצ'וריה, השושלת הקיסרית האחרונה בסין.
הוא היה הקיסר השני מהשושלת ששלט על כל סין, תוך כדי השלמת כיבוש כל השטחים שהיו בשליטת השושלת הקודמת, שושלת מינג, ואף מעבר לכך.
שמו האמיתי היה שׂוֵאנְיֵה (במנדרינית תקנית: 玄烨, בפין-יין: Xuányè), אבל, כמו קיסרים אחרים משושלתו, הוא מוכר בשם של תקופת שלטונו, קאנגשי.
מנהג זה נבע מהטאבו שהוטל על השימוש בשמות מסוימים בתרבות הסינית, על פיו: הזכרת שמו הפרטי של הקיסר היא פגיעה בכבודו, ותוצאתה היא עונש מוות.
הקיסר קאנגשי מקובל כאחד הקיסרים החשובים בתולדות סין.
תקופת שלטונו בת 61 השנים (מ-1661 ועד 1722) הייתה תקופת השלטון הארוכה ביותר בהיסטוריה הכתובה של קיסרי סין, והיא בין תקופות השלטון הארוכות ביותר של מלכים בהיסטוריה העולמית.
עם זאת, כיוון שעלה לכס השלטון בגיל שבע, הייתה השליטה האמיתית באימפריה בשנים הראשונות לשלטונו נתונה בידי ארבעת האפוטרופוסים שמינה אביו ובידי סבתו, הקיסרית האלמנה שְׂיָאוֹגְ'וָאנְג (Xiàozhuāng).
במהלך שלטונו הביס את שלושת הווסאלים, את המלך ג'נג גִ'ינְג מממלכת טונגנינג שבטאיוואן ואת האימפריה הרוסית, והרחיב את האימפריה של שושלת צ'ינג בצפון מערב.
תקופת שלטונו של קאנגשי התאפיינה ביציבות מדינית לאורך זמן וביציבות כלכלית יחסית לאחר שנים של מלחמות וכאוס.
למרות מוצאה הזר של שושלת צ'ינג, נחשבת תקופת שלטונו של קאנגשי כתקופה זוהרת בתרבות סין, בעיקר הודות לחסות שפרש הקיסר על התרבות והאמנות בסין.
אחד משיאיה התרבותיים של תקופת שלטונו היה יצירת המילון לשפה הסינית הקרוי על שמו - מילון קאנגשי.
הקיסר קאנגשי, ששמו הפרטי היה איסין גיורו שׂוֵ'אנְיֵה (בסינית: 愛新覺羅.玄燁) נולד ב-4 במאי 1654. הוריו היו הקיסר שׁוּנְגְ'ה ואשתו השלישית, הקיסרית שְׂיָאוֹ קָאנְג.
קאנגשי הוכתר לקיסר ב-7 בפברואר 1661, בגיל שבע, יומיים אחרי מות אביו, אם כי רשמית החלה תקופת שלטונו ב-18 בפברואר 1662 (היום הראשון של שנת הירח הבאה).
קאנגשי שלט עד מותו ב-20 בדצמבר 1722, מעל ל-61 שנים, תקופת השלטון הארוכה ביותר בתולדות סין.
שם המקדש שלו היה שֶׁנְגְדְזוּ ("אב קדמון קדוש"), צאצאיו נהגו לכן לכנותו צ'ינג שאנגדזו.
אביו מת בגיל 22 ממחלת האבעבועות השחורות, ואמו מתה זמן קצר אחר כך ב-1663. מכיוון שקאנגשי לא היה מסוגל לשלוט כשהוא עדיין ילד, מינה הקיסר שׁוּנְגְ'ה בטרם מותו ארבעה עוצרים.
באביב 1662, כשנה לאחר עלייתו של קאנגשי לכס השלטון, הורו העוצרים על מבצע לטיהור דרום סין ממתנגדי שושלת צ'ינג, מבצע שנשא את השם "הטיהור הגדול".
במסגרת מבצע הטיהור פונתה כל האוכלוסייה של אזורי החוף של דרום סין פנימה לתוך היבשת.
המבצע השיג חלקית את מטרותיו.
ג'וּ יוּאוּלָאנְג (朱由榔, Zhu Youlang), נסיך גְווֵי, הטוען האחרון לכתר סין כנצר לשושלת מינג, נמלט לבורמה, הוסגר על ידי מלך בורמה (לאחר שצבא צ'ינג פלש לארצו בדרישה לקבל לידיו את הטוען לכתר), והוצא להורג בחניקה.
לאחר מותו נותר גֶ'נְג צֶ'נְגְגונְג (המוכר יותר במערב כקוקסינגה), שעמד בראש התנועה שתמכה בהשבת שושלת מינג לשלטון, כאויב הפנימי המסוכן ביותר.
קוקסינגה, בנו של פיראט, התבסס על יכולת צבאית ימית והצליח להביס בעבר מפקדים של צבא צ'ינג.
שנה קודם למבצע נמלט קוקסינגה עם צבאו לטאיוואן, כבש אותה מידי ההולנדים, והקים באי ממלכה בשם ממלכת טונגנינג שהמשיכה שנים אחר כך להוות איום על שושלת צ'ינג.
מבין ארבעת העוצרים שמינה הקיסר שׁוּנְגְ'ה בטרם מותו: סוֹני, סוּקסאחה, אבילוּן ואוֹבּוֹי, היה האחרון העוצר הראשי ונקט מדיניות שהיטיבה עם המעמד השליט המנצ'ורי, תוך כדי התרחקות מגישתו של הקיסר הקודם, שאימץ רבים ממנהגי התרבות והמנהל הסיניים.
סוֹני מת זמן קצר לאחר שנכדתו בת ה-12 שְׂיָאוֹ צֶ'נְג זֶ'ן (孝诚仁皇后赫舍里氏) נישאה לקאנגשי בן ה-11 והפכה לקיסרית הראשונה בכינוי "הסרי" (או הֶשֶׁלִי בגרסה הסינית, פין-יין Hesheli).
בין שאר העוצרים התחולל מאבק כוחות.
אבילון תמך באובוי, והלה הצליח לגרום למאסרו ולהוצאתו להורג של סוּקסאחה.
בהיותו עוצר יחיד ריכז בידיו אובוי כוח אבסולוטי.
קאנגשי וחצרו קיבלו הסדר זה במשך זמן מה, אבל ב-1669, בגיל חמש עשרה, נטל קאנגשי את מוסרות השלטון.
בעזרת סבתו, הקיסרית האלמנה שְׂיָאוֹגְ'וָאנְג, הורה קאנגשי לעצור את אובוי, ולשפוט אותו בגין רשימת פשעים.
על אובוי נגזר דין מוות שהומר במאסר.
אובוי מת בכלא באותה שנה.
עם קבלת השלטון בפועל נקט קאנגשי במדיניות שונה מזו של אובוי.
שלא כמו אביו, ואבותיו, הקיסר קאנגשי, שנולד וגדל בחצר בבייג'ינג, דיבר סינית בנוסף למנצ'ורית.
הוא עודד את התפתחות התרבות הסינית בחצר הקיסרות בבייג'ינג, קידם יצירה של עבודות אמנות, ודרש שלימוד הקאנון הסיני של "ארבעת הספרים" (四書 – שי שוּ), המשמשים כבסיס לקונפוציאניזם, ישמש כבסיס למבחני הקבלה עבור אלו השואפים לקבלת משרות ציבוריות.
בכך קידם קאנגשי את המגמה בה החל אביו הקיסר שׁוּנְגְ'ה, להטמיע את התרבות הסינית בחצר הקיסרות.
ב-1673 השיגה ממשלת קאנגשי הישג דיפלומטי כשהצליחה לתווך במלחמת טרין-נגויאן והשיגה הפסקת אש.
המלחמה בין שני השבטים בווייטנאם נמשכה ברציפות כ-45 שנים מבלי שאף צד הכריע את יריבו.
הסכם השלום שנחתם החזיק מעמד 101 שנים.
התפוררות השושלת הקודמת, שושלת מינג, פתחה בפני צבאות המאנצ'ו את הדרך לכיבוש סין.
עם זאת, הכיבוש התאפשר בעיקר הודות לשיתוף הפעולה של מפקדים צבאיים סינים מהשלטון הקודם, שראו בשושלת החדשה מקור ליציבות שהייתה הכרחית על מנת לסיים את התוהו ובוהו, שהיה מנת חלקה של סין לאחר התמוטטות קיסרות מינג.
התלות של חצר צ'ינג באנשים אלו הייתה חשובה במיוחד בדרום סין, אזור שאקלימו ונופו היו שונים מאוד מאלו שהמאנצ'ו, שמוצאם ממנצ'וריה, הכירו.
בעוד שצפון סין נשלטה ישירות על ידי צבא מאנצ'ו, המנהל בדרום היה בעיקר תחת הנהגתם של שלושה וסאלים: ווּ סָאנְגְווֵי (吳三桂 Wú Sānguì), גֶנְג גִ'ימָה ושָׁאנְג קֶשִׂי.
בתמורה להכרה בסמכות של החצר בבייג'ינג וסיוע בחיסול כיסי התנגדות של מורדים שדגלו בהשבת שושלת מינג, ניהלו השלושה את המחוזות שקיבלו כפייפים פיאודלים והיו אחראים לגביית המיסים.
הקיסר קאנגשי חש דאגה הולכת וגוברת לנוכח העצמאות המתגברת של שלושת הפייפים בדרום.
ב-1671 החליפו בניהם של גֶנְג גִ'ימָה ושָׁאנְג קֶשִׂי, גֶנְג גִ'ינְגְג'ונְג ושָׁאנְג גְ'אשִׂין את אבותיהם בשלטון, פעולה שהוכיחה שפייפים אלו הפכו למונרכיות העוברות בירושה.
הקיסר ניסה להכפיף מחדש את סמכותו על שלושת הווסאלים, וב-1673 הורה להם לעבור לאחוזות חדשות במנצ'וריה.
בתגובה התמרדו השלושה והחלה מלחמת שלושת הווסאלים.
שלושת הווסאלים ניסו לגייס את העם הסיני לצדם, והבטיחו כי יגרשו את הפולשים הזרים ויבטלו את סגנון הבגדים והשיער שנכפה על הסינים על ידי המאנצ'ו כסמל להכנעתם של נתיניהם החדשים.
בשנתיים הראשונות למלחמה סבל צבא צ'ינג כמה תבוסות מידי המורדים, שאליהם הצטרפו כמה מהמפקדים הסיניים של צבא צ'ינג.
בשלב מסוים שלט ווּ סָאנְגְווֵי על כל השטח מדרום לנהר היאנגצה.
ב-1675 התמרדו גם המונגולים משבט צ'אהר (察哈尔).
ב-1676 הצטרף למלחמה נגד שושלת צ'ינג גם ג'נג גִ'ינְג, בנו של קוקסינגה ושליט טאיוואן, ויזם התקפה על פוג'יין שבדרום מזרח סין.
אלא שבהדרגה החלה הכף נוטה לכיוון צבא צ'ינג, שעליונותו בשדה הקרב הוכחה שוב ושוב.
המונגולים הובסו חודשיים לאחר שהכריזו על מרד.
הצבא של ג'נג גִ'ינְג הצליח להשתלט על כמה ערים, אבל נסוג בחזרה לטאיוואן ב-1677, וב-1680 הפסיד בסדרת קרבות ימיים את הערים שיאמן (הידועה גם כאמוֹי), את איי ג'ינמן (הידועים גם כקמוי) ואת איי פשקדורס.
ב-1678 הכריז ווּ סָאנְגְווֵי, שב-1644 פתח את השערים בחומה הגדולה של סין בפני צבא המאנצ'ו ואפשר בכך את כיבוש סין, על הקמת שושלת חדשה - שושלת "ג'ואו", רמז ליצירתה מחדש של שושלת ג'ואו הנערצת בתולדות סין .
ווּ סָאנְגְווֵי מת באוקטובר 1678. נכדו, ווּ שְׁה-פָאן, שהנהיג את המרד במקומו התאבד ב-1681, כאשר כוחות צ'ינג הטילו מצור על בירת המורדים, העיר חֶנְגְיָאנְג שבמחוז חונאן.
בסוף המלחמה הפנו כוחות צ'ינג את תשומת הלב לטאיוואן, שבה נוכחות של תומכי שושלת מינג היוותה איום מתמיד לשלטון צ'ינג.
ב-1683 הביסו כוחות צ'ינג בפיקודו של שְׁה לָאנְג בקרב איי הפשקדורס את כוחותיו של ג'נג קֶשׁוָאנְג (Zheng Keshuang), בנו בן הארבעה עשר של ג'נג גִ'ינְג, שעלה לשלטון ב-1681. ג'נג קֶשׁוָאנְג נכנע, ובפעם הראשונה בהיסטוריה שולב האי טאיוואן במדינה הסינית, כפלך של מחוז פוג'יין (1684).
עם סיפוח טאיוואן הורה קאנגשי לאכלס מחדש את כל אזורי החוף, ועל מנת לעודד מתיישבים, חילקה ממשלת צ'ינג תמריצים כספיים לכל משפחה שהתיישבה במקום.
עם חיסול כל כיסי ההתנגדות למשטר ב-1683, הצליח קאנגשי לייצב ולגבש את כוחו.
תוך כדי התהליך הצליח קאנגשי לגייס תמיכת מגזרים שונים בחברה הסינית.
למרות חששות הסינים מהכפייה של סגנון הביגוד והשיער (הסינים חויבו לגלח את ראשיהם ולסדר שערם בצמה), ומההשפלה של שלטון על ידי עם זר, שוכנעו סינים רבים לתמוך במשטר החדש.
תרמו לכך עוצמתה הצבאית של שושלת צ'ינג, והאמונה במנדט השמים, אבל גם משום שהקיסר קאנגשי קידם את תרבות סין, ומשום שבפעולותיה הצטיירה השושלת החדשה, שושלת צ'ינג, כשושלת סינית אמיתית.
לאחר שבא הקץ למרידות של תומכי שושלת מינג בדרום המדינה, עברו העימותים המזוינים של אימפריית צ'ינג לגבולות הצפוניים של המדינה.
הסכנה לגבולות האימפריה באה משני מקורות שונים.
האחד היה האימפריה הרוסית שהלכה והתרחבה.
בתקופה זו הגיעו כוחותיה עד לחופי האוקיינוס השקט, והחלו לרדת דרומה, לאדמת המולדת של המאנצ'ו בצפון מזרח, באזור הנהר אמור.
האיום השני הגיע מצפון מערב, מהמונגולים המערביים, המכונים דְזוּנְגַרִים או כיום קלמיקים.
תחת מנהיגם, גאלדן, הקימו הדְזוּנְגַרִים, שהיו קרובים אתנית למאנצ'ו ודיברו שפה דומה, אימפריה מתחרה לאימפריית צ'ינג במזרח טורקסטן (כיום המחוז האוטונומי שׂינְגְ'יָאנְג).
שושלת צ'ינג נאבקה ברוסים עוד בשנות ה-50 של המאה ה-17 כאשר התפשטו מערבה.
המאבק הפך להתנגשות צבאית גלויה בעמק הנהר אמור (כיום במחוז הֵייְלוֹנְגְגְ'יָאנְג), והצבא הסיני הביס את חיל המשלוח הרוסי.
משלחת רוסית הגיעה לבייג'ינג ב-1656 בניסיון לקשור קשרים דיפלומטיים, אלא שהשליחות נכשלה עקב סירובו של השליח הרוסי לקוד בפני הקיסר את הקידה קרויה בסינית קוֹאוּטוֹאוּ (叩頭), שבה צריך להשתחוות עד שהראש נוגע ברצפה.
ניסיון דומה שנעשה ב-1676 נכשל מאותה סיבה.
הרוסים חזרו ופלשו שוב לשטחים שהסינים ראו כחלק מאזור ההשפעה שלהם בשנות ה-80 של המאה ה-18. הצבא הסיני סילק את הכוחות הרוסיים ממוצביהם שעל נהר האמור והטיל מצור על מבצר אַלבֵּזִין (Албазин) שנכנע ב-22 ביוני 1685. הרוסים בנו את המבצר מחדש באוגוסט 1685, והפעם לא הצליחו הסינים לכבוש אותו.
האיום המונגולי מצפון מערב, בצירוף החשש שהרוסים והמונגולים יגיעו לברית ביניהם, הביא את הקיסר קאנגשי להציע לרוסים, שיוצגו על ידי פיודור גולובין (Фёдор Алексеевич Головин), השליח של הצאר פיוטר הגדול, חוזה אי-התקפה.
במשא ומתן שניהל סונגגוטו, שליחו של הקיסר בסיוע הישועים, ז'אן-פרנסואה ז'רביון (Jean-François Gerbillon) ותומאש פריירה (Thomas Pereira), שפעלו כיועצים וכמתורגמנים, הושגה הסכמה.
ב-27 באוגוסט 1689 נחתם בעיר נרצ'ינסק הסכם נרצ'ינסק בין רוסיה לבין סין.
בתמורה להסכמת המאנצ'ו להקלה בתנאי המסחר בסין, הסכימה רוסיה לסגת לחלק הצפוני של האמור.
החלטה שפירושה, בין השאר, אובדן הגישה לים יפן ולמצודות בנהר האמור.
היה זה ההסכם הראשון בהיסטוריה בין סין למעצמה מערבית.
הסכם השלום עם הרוסים אפשר לסין לרכז את המאמצים הצבאיים במלחמה בדְזוּנְגַרִים.
בהנהגת גאלדן הצליחו הללו בסדרת מסעות צבאיים, שהחלו ב-1679, להשתלט בהדרגה גם על מזרח מונגוליה.
ב-1688 הביס גאלדן את החאלחה, קבוצת העמים המונגולים שישבה באזור מזרח מונגוליה.
מנהיגי החאלחה פנו בבקשת עזרה לקאנגשי.
הסינים יצרו קשר עם גאלדן, וב-1690, בתואנה של רצון לקשירת ברית, שכנעו אותו לרדת דרומה.
צבאו נכנס למארב באלאן בודן (Ulaan Budan) והובס.
ב-1696 החליט קאנגשי לחסל את האיום שעדיין היווה גאלדן.
הוא יצא בראש צבא בן 80,000 חיילים, חצה את מדבר גובי, וסמוך לעיר המונגולית זואונמוד (Зуунмод) הביס את צבא גאלדן.
גאלדן הצליח להימלט משדה הקרב, אך מת שנה אחר כך.
אימפריית צ'ינג השתלטה על נתיבי הסחר של מונגוליה החיצונית.
שנים אחר כך ישלים נכדו של קאנגשי, הקיסר צ'יינלונג, את כיבוש מזרח טורקסטן.
עם זאת, עם הניצחון הצבאי על גאלדן לא בא הקץ ליריבות עם המונגולים המערביים ששמרו על עצמאותם באזורים שמצפון מערב לאימפריה הסינית.
עימות חדש פרץ בטיבט, ערש הבודהיזם הטיבטי, הזרם בבודהיזם שהיה גם דתם של הדְזוּנְגַרִים.
סיבת העימות הייתה על רקע מינוי הדלאי למה.
ב-1705 בעידודו של קאנגשי פלש לאזבנג חאן (ལྷ་པཟང་) ראש שבט החושוט (Хошут), שבט מונגולי מתחרה לדְזוּנְגַרִים לטיבט, וכבש את להסה, בירת טיבט.
לאזבנג חאן הגלה את הדלאי למה השישי, טסנגיאנג גייאסטו (Tsangyang Gyatso), לסין בטענה (הנכונה כשלעצמה) שהדלאי למה מבזה את מעמדו ברדיפת נשים ובשתייה, ובמקומו מינה דלאי למה אחר.
הטיבטים שלא הסכימו למועמד שכפה עליהם לאזבנג חאן פנו לעזרה לדְזוּנְגַרִים.
ב-1717 הם פלשו לטיבט, הביסו את לאזבנג חאן והוציאו אותו להורג כמו גם את הדלאי למה שמינה.
הקיסר קאנגשי ארגן במהירות מסע צבאי כנגד הדְזוּנְגַרִים בטיבט ב-1718, אלא שצבאו הושמד סמוך ללהסה.
ב-1720 ארגן קאנגשי מסע צבאי נוסף שהתפצל לשני ראשים.
טור אחד נע מצפון באזור ימת קוֹקוֹ נוֹר (כיום ימת צ'ינגהאי), והטור השני נכנס לטיבט מדרום מרמת סצ'ואן.
כוחות המאנצ'ו כבשו את להסה בסתיו 1720. הם הביאו איתם את קלסנג גיאסטו (Kelsang Gyatso), שהיה מוסכם גם על הטיבטים כמתאים לתפקיד הדלאי למה, והוא הוכתר כדלאי למה השביעי.
טיבט הוכרזה על ידי קאנגשי כמדינת חסות של סין, והיא נותרה במצב זה עד 1912.
הפעילות המלחמתית האחרונה שאירעה בתקופתו של קאנגשי התרחשה זמן קצר אחר כך, ב-1721, בשנה ה-60 למלכותו של קאנגשי, ולקראת סופו ימיו כקיסר.
פקיד ממשל בטאיוואן בשם ג'וּ יִיגְווֵי הוביל התקוממות עממית והכריז על עצמו כ"מלך טאיוואן".
צבא המאנצ'ו דיכא מרידה זו בתוך חודשיים.
הודות לניצחונות הצבאיים המכריעים על המונגולים ועל המורדים בדרום מדינתו, והסכמי הגבול עם רוסיה, הצליח הקיסר קאנגשי לגבש את שלטונו ולהרחיב את גבולות האימפריה, התרחבות שנמשכה בתקופת שלטון בנו, הקיסר יוּנְגגֶ'נְג, ונכדו, הקיסר צ'יינלונג, והגדירה פחות או יותר את גבולותיה של סין כפי שאנו מכירים כיום.
הקיסר קאנגשי הכיר מקרוב את התופעות השליליות שמקורן באי קיום מנגנונים רשמיים להעברת הקיסרות בירושה, ואת הכוח המוגזם שניתן עקב כך בידיהם של העוצרים בזמן ילדותם ונעוריהם של הקיסרים החדשים.
נראה כי ניסיונו זה היה הסיבה שהקיסר נקב בשמו של בנו הבכור, יִינְזֶ'נְג (בסינית: 胤礽, בפין-יין Yìnréng), כיורש, זמן קצר לאחר הולדתו.
באופן זה הסיר הקיסר כל ספק לגבי הירושה.
כיורש ניתן ליִינְזֶ'נְג חינוך מדוקדק, שנועד להקנות לו את הכישורים לקראת עתידו כקיסר.
מטרת החינוך שנעשה תחת ההשגחה הישירה של אביו, ותחת עינם הפקוחה של כמה אפוטרופוסים, הייתה להשריש בצעיר ערכי מוסר קונפוציאניים וערכים מסורתיים של המאנצ'ו, שנחשבו כחיוניים עבור מושל מוצלח.
המורים דאגו להשלים את חינוכו של יִינְזֶ'נְג בתחום הספרות והאמנות.
בשנים 1696 ו-1697, כאשר אביו הוביל את המסעות הצבאיים כנגד גאלדן, מנהיג המונגולים, הוא מונה זמנית לעוצר הממלכה.
עם זאת, יועציו של הקיסר קאנגשי הזהירו אותו בפי אופיו האלים והקפריזי של היורש הצעיר, שהואשם בהתעמרות ואף ברצח של הכפופים לו, בקיום יחסי מין עם אחת מפילגשי הקיסר (עבירה שעונשה הרשמי היה מוות), ובתמיכה שבשתיקה בתומכיו שארגנו תנועה להעמידו לשלטון עוד בטרם מת אביו.
הקיסר, שלא אבה לקבל את הכישלון של האמון שנתן בבנו, היסס זמן רב להודות שיִינְזֶ'נְג אינו יורש מתאים.
לבסוף, ב-1708, הורה הקיסר לאסור את בנו, ולבטל את מעמדו כיורש.
החלטה זו הייתה קשה במיוחד לקיסר, וב-1709, הוחזר ליִינְזֶ'נְג מעמדו כנסיך הכתר.
ההחלטה להחזיר לו את מעמדו הייתה זמנית.
ב-1712 הואשם יִינְזֶ'נְג בתכנון קשר להפיל את אביו, ומעמדו נשלל סופית.
בשל הייאוש מכישלונו בחינוך בנו, לא היה הקיסר קאנגשי מסוגל למנות יורש בשנים שבאו אחר כך.
שאלת הירושה הפכה לסוג של טאבו בחצר המלכות, והקיסר העניש את היועצים שהעזו להזהיר אותו בדבר החשיבות שבמינוי יורש.
בשנותיו האחרונות של קאנגשי הלכה והתגברה הדאגה בשל היעדר יורש.
האפשרות למלחמת אזרחים בשל הירושה, כפי שקרה פעמים רבות בהיסטוריה הסינית, הלכה והתקרבה.
קאנגשי מת ב-1722 בגיל 68 ונקבר בקבר גִ'ינְגְלִינְג שבמתחם קברי צ'ינג המזרחיים.
לאחר מותו של הקיסר קאנגשי הוכרז בנו יִינְזג'ן כיורש, לאחר שקיבל מינוי זה מאביו שהיה ערש דווי.
הקיסר עצמו הכריז קודם כי ישאיר את שמו של היורש בקופסה חתומה בארמון.
העובדה שרק חלק מבניו של הקיסר קאנגשי נכחו ליד מיטתו בעת מותו הובילה היסטוריונים רבים לפקפק האם באמת יִינְזג'ן היה זה שנבחר על ידי קאנגשי ליורשו.
החשדות בדבר "גזילה" אפשרית של השלטון ליוו את כל תקופת שלטונו של יִינְזג'ן הידועה כתקופת יוּנְגגֶ'נְג.
על אף ההצלחות הצבאיות והתרבותיות של הקיסר קאנגשי, הקשיים שנבעו מהתמוטטות המשטר הקודם של שושלת מינג, ומלחמת האזרחים הארוכה והמרה כנגד שלושת הווסאלים הורגשו למשך זמן רב.
האזורים הכפריים סבלו תכופות מאסונות טבע, ובצירוף לחוסר היעילות של השלטון, שמבנהו הבעייתי היה ירושה מתקופת מינג, היו תנאי החיים של רוב האוכלוסייה קשים למדי.
בהשוואה לשגשוג התרבותי ולהצלחות הצבאיות, שהתבטאו בהתרחבות טריטוריאלית ובגיבוש השלטון, ההתפתחות הכלכלית הייתה מוגבלת, ומחירי המוצרים החקלאיים ומחיר האדמה ירדו.
למרות זאת, המונופול של השלטון בסחר במוצרים כדוגמת מלח וירקן הבטיח זרם הכנסות בלתי פוסק לחצר המלכות שאפשר לקיסר לכסות את העלויות של מסעות הצבא המרובים.
במאמץ לחזק את הלגיטימיות שלו כמונרך אבסולוטי ניסה הקיסר קאנגשי לחבר בין הכבוד שרחש עמו למסורות המנצ'וריות עם אימוץ שיטות הממשל הסיניות על מנת להשיג את שיתוף הפעולה של נתיניו החדשים.
הכבוד למורשת המנצ'ורית ניכרה בנוהג להתלבש בבגדים מסורתיים ושימור השפה המנצ'ורית, שהכתב עבורה הומצא רק כמה עשרות שנים קודם לכן, כשפה רשמית של חצר המלכות יחד עם הסינית.
אף שהקפיד לשמר את מורשת המאנצ'ו, הדמות שהוא ניסה להקרין לעם הסיני הייתה של שליט נאור על פי המודל הקונפוציאני.
כאדם בעל משמעת אישית רבה, החל סדר יומו בקימה לפני עלות השחר על מנת לשמוע הקראה של קטע מתוך כתביו הקלאסיים של קונפוציוס על ידי מלומד.
הקיסר עצמו התאמן בקליגרפיה ובציור, והראה עניין רב במידע על חידושי המדע והטכנולוגיה, רבים מהם הובאו לסין על ידי המיסיונרים הישועים מאירופה, שהודות להם החלו חילופי מידע ישירים בין סין למערב.
אחת הבעיות בהן נתקל הקיסר קאנגשי במאמץ שהפעיל להשיג את שיתוף הפעולה של חוג המשכילים הסיני הייתה דווקא הכלל הקונפוציאני של נאמנות לשליט.
בייחוד משום כך, חשו רבים מבין המשכילים חובה לשמור על נאמנותם לכל חייהם לשושלת הקודמת, שושלת מינג, ודחו כל צורה של שיתוף פעולה עם השושלת החדשה, שנתפשה בעיניהם כבלתי חוקית.
על מנת לנסות לבטל את חששותיהם של המשכילים הקפיד הממשל ליישם את הקאנון הנאו-קונפוציאני כפי שנקבע על ידי ג'וּ שִׂי כבסיס לבחינות הקיסריות.
ב-1678 דרש הקיסר שהמשכילים המוכשרים ביותר יובאו לאולם הבחינות על מנת לקבוע מתוכם את חמישים הטובים ביותר.
הייתה לכך התנגדות גדולה מבין המשכילים וחלקם איים בהתאבדות, עד שהתברר כי העבודה שנדרשו לעשות הייתה לחבר את ההיסטוריה של שושלת מינג (明史, בפין-יין Ming Shǐ).
מכיוון שההתנגדות שלהם למשטר החדש הייתה מתוך חובת נאמנות למשטר הקודם הם לא יכלו לסרב.
בדרך זו קידם הקיסר קאנגשי את הרעיון שהשושלת החדשה היא היורשת החוקית של שושלת מינג, תוך קשירת כתרים למעלותיה של השושלת הקודמת.
בסופו של דבר, הזכיר הקיסר, השתלטה שושלת צ'ינג על סין אחרי ששושלת מינג כבר נפלה, כשבסין כבר שלט כאוס, ושושלת צ'ינג לא הייתה אחראית ישירות להפלתו של קיסר מינג האחרון.
העבודה על ההיסטוריה של שושלת מינג הביאה קבוצה גדולה של משכילים לקשר ישיר עם חצר הקיסר ובהדרגה נמוגו ההתנגדויות שלהם לשושלת החדשה ורבים מהם עברו אחר כך לתפקידים אחרים בממשל צ'ינג.
לצד כתיבת ההיסטוריה של המינג החל בתקופתו של קאנגשי חיבור האנציקלופדיה הגדולה ביותר בתולדות סין, שכללה כתבים ואיורים מהעבר ומהווה.
יצירה זו, שכללה 5,020 כרכים ב-800,000 דפים, הסתיימה רק בתקופת כהונתו של הקיסר הבא.
קאנגשי גם הטיל את חסותו על עבודה חשובה נוספת מילון הקרוי כיום על שמו.
המילון שיצא לאור ב-1716, מכיל כ-50,000 סימנים של הכתב הסיני לפי 214 שורשים, שיטה שנהוג לעשות בה שימוש עם שינויים קלים גם כיום.
עבודה ספרותית חשובה נוספת הייתה אסופת השירים מתקופת שושלת טאנג (全唐诗 בפין-יין Quan Tang Shi), הנחשבת כתור הזהב בשירה הסינית.
בנוסף ליצירות הכתובות קידם קאנגשי גם את האומניות האחרות.
ב-1661 הוקמו בבייג'ינג בתי המלאכה הקיסריים, בהם עבדו קבוצה גדולה של אמנים ואומנים בייצור עבודות אמנות עבור החצר, כדוגמת ציורים, וחפצי קרמיקה, שנועדו לקישוט או לפולחן.
בנוסף לבתי המלאכה בבייג'ינג, שמוקמו בין העיר האסורה לחומות העיר, פעלו בתי מלאכה לייצור משי בערים הדרומיות, סוג'ואו והאנגג'ואו.
העניין שהביע הקיסר במדע ובטכנולוגיה סייעה למיסיונרים הישועים ששהו בחצר המלכות בבייג'ינג.
האירופאים זכו במוניטין של מומחים בנושאים טכניים מסובכים, דבר שפתח בפניהם את השערים עוד בתקופת שלטון השושלת הקודמת.
המיסיונר הראשון שהתיישב בחצר המלכות היה מטאו ריצ'י, שהחדיר את הקתוליות לסין, ושכישוריו כמתמטיקאי וככרטוגרף משכו את תשומת לבו של הקיסר ואן-לי בתחילת המאה ה-17. לאחר שקמה שושלת צ'ינג הפגינו הישועים נאמנות כלפיה, אף על פי שבתקופה בה שלטו ארבעת העוצרים הם נרדפו.
הקיסר קאנגשי לעומת זאת, העריץ את היכולת הטכנית של האירופאים והטיל עליהם משימות.
במהלך שלטונו תרמו הישועים לפיתוחה הטכנולוגי של סין, כשהם משתתפים בייצור מפות ומכשירים כדוגמת שעונים ואף תותחים, ואפילו כלים מוזיקליים כדוגמת הצ'מבלו.
המשא המתן עם הרוסים שהסתיים עם חתימת הסכם נרצ'ינסק התנהל בעזרתם של הישועים, שתרגמו את הסינית ללטינית, שפה שהפקידים הבכירים הרוסים הבינו.
אחד מחשובי הישועים בבייג'ינג היה פרדיננד פרביסט (Ferdinand Verbiest, 1688-1623).
פרביסט נולד באזור שכיום הוא בלגיה ולמד תאולוגיה באוניברסיטת סביליה.
פרביסט לימד את הקיסר מתמטיקה ואסטרונומיה.
ב-1674, שרטט פרביסט את מפת העולם בפירוט שעלה על כל מפה שנוצרה קודם לכן בסין.
מעמדו של פרביסט בחצר התחזק בשנת 1669. באותה שנה החליט הקיסר לבחון האם טכניקת החיזוי של האירופאים עולה על זו של האסטרונומים המוסלמים של חצר המלכות.
הוא הציב בפני שני הצדדים אתגרים ששיאם היה חיזוי תאריך ליקוי הלבנה.
התרחשות הליקוי בתאריך אותו ניבא פרביסט שכנע את הקיסר בעליונות השיטות האסטרונומיות של האירופאיים, ופרביסט מונה לראש מחלקת האסטרונומיה של החצר.
דמות אירופאית חשובה נוספת מתקופה זו הייתה של האב הישועי ג'וזפה קסטיליונה (Giuseppe Castiglione 1766-1688) שהתמחה בציור והיה צייר החצר תחת שלטונם של שלושה קיסרים.
קסטיליונה צייר דיוקנאות של הקיסרים והדריך ציירים אחרים בשיטות ציור אירופאיות כדוגמת קיאראסקורו (Chiaroscuro – באיטלקית בהיר אפל), נקודת ההיעלמות ותורת הצבע.
מאז בואו של מטאו ריצ'י לסין עשו הישועים שימוש בהתמחותם במדעים על מנת להשתלב היטב במרקם של המעמדות השליטים בסין, לתפוס עמדות בחצר המלכות, ולתרום להתפתחויות חשובות במדע הסיני.
עם זאת, מטרתו של המיסיון הישועי בסין, מלבד התרומות הטכנולוגיות, הייתה לקדם את האמונה הקתולית בסין, ובהשגת מטרה זו נתקלו במכשולים רבים.
מכשול אחד היה הקושי הגדול בתרגום טקסטים מהתנך ומהברית החדשה לסינית, מכשול אחר היה הקיום של תורות מוסר ודת שהיו מושרשות היטב בחברה הסינית, שגרם לקושי רציני בניסיון להחדיר דתות חדשות ואקזוטיות לעולם שהיו בו חוקים משלו.
למרות קשיים אלו הצליחו הישועים למשוך סינים רבים לנצרות בייחוד בערים דרומיות כמו נאנג'ינג והאנגג'ואו.
הסיבה העיקרית בהצלחה זו הייתה הדרך בה ידעו כיצד לשלב את הנצרות במסורות המקומיות.
ריצ'י עצמו העריך שהטקסים הקונפוציאניים ופולחן הסגידה לאבות הקדמונים היו בעל אופי חברתי ולא דתי, ולכן אינם מתנגשים עם האמונה הנוצרית.
אחד מההחלטות המרכזיות של המיסיונרים הייתה התרגום לסינית של המושג אלוהים.
ריצ'י עצמו בחר במונח "טְייֵנְג'וּ" (tianzhu – "שליט השמים") והקטכיזם שכתב היה קרוי "טְייֵנְג'וּ שְׁהיִי" (天主實錄) – "המשמעות האמיתית של שליט השמים", כלומר המשמעות האמיתית של אלוהים.
מיסיונרים אחרים בחרו במונח "שאנגדי" (上帝 Shàngdì השולט מלמעלה, הקיסר העליון), מונח שהסינים הנוצרים עשו בו שימוש רב, ובעבר נעשה בו שימוש על מנת לתאר את האלוהות הגבוהה ביותר של שושלת שאנג.
הטמעת התרבות הסינית בנצרות, והשימוש בשמות הסיניים על ידי המיסיונרים האירופאים סללה את הדרך לכניסת הנצרות לסין.
בתחילת תקופת השלטון של קאנגשי הייתה כבר קיימת קהילה נוצרית פעילה בסין, ורבים מבין אלו שסייעו למיסיונרים כדוגמת פרביסט וקסטיליונה היו מתנצרים סינים.
בתחילת שלטונו בירך הקיסר קאנגשי על נוכחותם של האירופאים ועל דתם.
ב-1692 פרסם הקיסר צו שבו שיבח את האופי השלו של הנוצרים, ובניגוד למדיניות של ארבעת העוצרים שהיו קסנופובים, אסר על פגיעה בכנסיות:
עם זאת, עוררה הפופולריות של הנצרות בסין ספקות בקרב מסדרי נזירים אחרים שהחלו לפעול בסין כדוגמת הדומיניקנים, הפרנציסקנים והאוגוסטינים, כשבסיסם היה בדרך כלל המושבה הספרדית בפיליפינים.
חברי מסדרים אלו הופתעו מהתערובת בין המסורות הנוצריות למנהגים המקומיים של הנוצרים הסיניים.
רבות מההחלטות של הישועים, כדוגמת ההסכמה שאת התנגשות בין טקסים נוצרים לסגידה לאבות הקדמונים, נראו בעיניהם כמקרים אפשריים של סגידה לאלילים, אחד החטאים הגדולים ביותר בנצרות.