tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השימוש הראשון שנעשה בחותם הסנאט היה בשנת 1798 במשפטי ההדחה של הסנאטור מטנסי ויליאם בלאוט.
שש שנים מאוחר יותר נעשה שימוש נוסף בחותם בעת משפטי ההדחה של השופט הפדרלי ג'ון פיקרינג.
בשנת 1830 התברר כי חותם הסנאט אבד, לאחר שלא נעשה בו שימוש שנים רבות, וחותם חדש הוזמן מאת האמן הצרפתי רוברט ג'י.
Lanphier, Jr) שהתגורר בוושינגטון באותה עת.
עיצוב חותם זה התבסס על סמלים יווניים ורומיים וכלל שלוש נשים המסמלות חופש, צדק ועוצמה.
מעל הנשים הייתה דמות עיטם וסביב החותם 24 טבעות בשרשרת סימלו את מדינות האיחוד באותה עת.
דמות הצדק מחזיקה בידה מאזניים המסמלים צדק ונשענת על פסקס, המסמל סמכות.
דמות העוצמה אוחזת בידה הימנית בחרב, ובשמאלה מטה הרמס המסמל מסחר ושלום.
החותם דמה לפסל "גאונותה של אמריקה" – תגליף המצוי במרכז הגמלון המערבי של בניין הקפיטול – תגליף שהושלם בזמן הכנת החותם, ובו שלוש דמויות המסמלות את אמריקה, צדק ותקווה.
בחותם זה נעשה שימוש בזמן משפט ההדחה של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'ונסון.
בעקבות השימוש הרב בחותם במשפט זה, נשחק החותם, ובשנת 1885 כבר לא ניתן היה לקרוא את התאריכים או לראות את מאזני הצדק.
בשל שחיקת החותם הישן, ולרגל חגיגות המאה לעצמאות ארצות הברית הוזמן חותם חדש ב-31 במרץ 1885. מרבית הסנאטורים כלל לא ידעו כי לסנאט חותם נפרד, וגילו זאת לראשונה שהתבקשו לדון בשינוי עיצובו.
הסנטור ויליאם פירס פריי התעקש כי ישנה אגדה על חותם ובו שלוש נשים כמעט עירומות, אולם מדובר באגדה בלבד.
רק לאחר שהחותם הישן נמצא בארכיב הסנאט, הכירו הסנטורים בקיומו של החותם.
מתוך מספר הצעות שהוצעו, בחר הסנאט את עיצובו של לואיס דרקה מפילדלפיה אשר התבקש להכין את החותם בו נעשה שימוש כיום.
על פי הנהלים שקבע הסנאט, לאחר עשיית החותם בשנת 1886, הותר השימוש בחותם אך ורק לצורך אימות מסמכים רשמיים של הסנאט.
מזכיר הסנאט אישר שימוש בסמל לא רשמי עבור הסנאט לצרכים אחרים.
סמל זה כולל עיטם במרכזי, המחזיק חצים בכפו האחת וענף עץ זית בכפו האחרת, וסביבו המילים "סנאט ארצות הברית".
סמל זה מוצג על רהיטים וכלים שונים בבניין הסנאט, וכן על דוכני נואמים בסנאט, באתר האינטרנט של הסנאט, ואף על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית כסמל לא רשמי.
חוֹתָם (או חותמת) הוא סימן רשמי, סמל או שלט אצולה אשר מוטבע, מודפס, מובלט או מצורף למסמך (או כל חפץ אחר) במטרה לאשר את מקוריותו, כתחליף או כתוספת לחתימה.
ברוב המקרים נעשה שימוש בנוזל (כגון דיו, או שעווה מומסת) המאפשר גיוון בצבע, אולם "חותם יבש" מטביע סימן באמצעות הפעלת לחץ והשקעת החותם בנייר.
המילה חותם משמשת גם לתיאור הסמל או הציור המיוצג בו וכמו כן כשם עצם לתיאור כל מכשיר, טבעת חותם או חותמת המשמשים להטבעות חותם.
ההטבעה לרוב, על גבי החותם יש שטח מגולף מחומר קשה שמטביע צורה מסוימת כאשר הוא מונח על חומר רך.
בנוסף, משתמשים במונח חותם בהשאלה כדי לתאר השפעה והשארת סימן (למשל במונח "הטביע חותם").
חותם השעווה שימש בעבר כדרך לוודא שמכתב או חבילה לא נפתחו בידי זרים וכן ששולח המכתב הוא אכן בעל החותמת עצמו.
נהוג היה ליצור אותו על ידי טפטוף שעווה מותכת בגוף המסמך, על קשר בחוט אשר נכרך סביבו, על קצוותיו המקופלים, או על פינה גזורה ומקופלת שלו (אך לא בנפרד מהמסמך).
לאחר מכן מוטבע החותם באמצעות טבעת, או כל חותם אחר (לרוב מברזל).
בצורה זו לא ניתן להסיר בקלות את החותם מבלי לשוברו, ובלתי אפשרי לעשות בו שימוש חוזר.
היסטורית, שימשו חותמות שעווה כאסמכתא למקוריות כמעט בכל התרבויות שעשו שימוש בכתב.
ממשלות רבות עשו בעבר שימוש בחותמות שעווה על מנת לשלוח לאזרחיהן מכתבים אישיים.
בימינו נעשה בהן שימוש במתן תוקף לאמנות וחוזים רשמיים, מתן אישורים נוטריוניים הנוגעים למתן שבועה ולאישור נאמנות למקור של עותקי מסמכים.
בשוק הפרטי כיום השימוש בחותם הוא בעיקר כתחביב אמנותי, ליצירת פריטים מקוריים כמו למשל הזמנות לאירועים בכלל ולחתונות בפרט, ויצירת חותמות אישיות בעבודת יד, בעיקר משעווה.
חותמות לַמֶּלֶךְ הוא כינוי שניתן לידיות קנקני אגירה שבהן הוטבעה הכתובת "למלך" בכתב עברי עתיק (𐤋𐤌𐤋𐤊) בעזרת חותמות.
ההטבעה נמצאה על מספר גדול של קנקני אגירה (כ-2,000 קנקנים) שנמצאו באזור יהודה, ובמיוחד סביב ירושלים, והמתוארכים לדעת רוב החוקרים לתקופת מלכותו של חזקיהו מלך יהודה שמלך במאה ה-8 ותחילת המאה ה-7 לפנה"ס.
סבורים כי הכדים הללו הכילו שמן או יין אשר הובאו כמיסים לאוצר המלך והם נשלחו למקומות שונים לצורכי הצבא או לשימוש המינהל שהיה באותם הערים.
לא נמצאו החותמות המקוריות עצמן, אולם נמצאו כ-2,000 הטבעות על ידיות קנקנים, ובדיקת ההטבעות מעלה כי מספר החותמות שעשו בהן שימוש עמד כנראה על 21. כשלמעשה רווח השימוש במושג הנפוץ יותר: "חותמת" לתאר את ההטבעות.
על הקנקנים הוטבעו המילים "למלך", ובחלק מן הידיות בשורה השנייה הוטבעו אחת מארבע מילים: שוכה, חברן, זיף באזור דרום הרי חברון ו"ממשת".
מקומות אלו זוהו פרט ל"ממשת" (וראה להלן בפרשנויות).
במרכז החותמת, בין "למלך" לבין שם העיר, הוטבע גלגל מכונף לעיתים עם שתיים ולעיתים עם ארבע כנפיים פרושות.
לעיתים מזהים בחותמות חיפושית מכונפת ויש הרואים בה מגילה עפה.
סמלים אלו מוכרים כסמליהם של מלכי פרס (כורש - סמל ארבע-כנפי.
ישנה משפחה גדולה של חותמות שהוטבעו עליהן שמות פרטיים, חותמות אלו נמצאו לרוב בסמוך לחותמות "למלך", כלומר הן מאותה תקופה.
החותמות נמצאו בעיקר באזור ממלכת יהודה (68 אתרים), ורק חלק קטן (4 אתרים) נמצא בגליל ובעמקים.
להלן רשימת 20 האתרים שבהם נמצאו המספר הגדול ביותר של חותמות "למלך":
תל עירני, ליד קריית גת
למלך - מספר פירושים הועלו לגבי הביטוי "למלך":
שייך לאדם פרטי בשם "מלך" (כפי שמופיע בכתובת עוזה)
(קנקן) שיש לשלוח אל המלך
שוכה (סוֹכוֹ?) - כנראה מדובר בשכה, עיר מבוצרת בעמק האלה, שהיוותה מרכז צבאי ומינהלי בתקופת בית ראשון.
זיף - היא זיף, באזור מדבר זיף - דרום מדבר יהודה, מדרום לחברון.
חברן - היא העיר חברון.
ממשת (ממשית?) - כאן הועלו הצעות רבות וסותרות.
אחת מהן אף הייתה ממשית (כורנוב), העיר הנבטית שבנגב.
ואולם, לאחר חפירת רמת רחל על ידי יוחנן אהרוני, בלטה הצעתו של יגאל ידין ובעקבותיו גבריאל ברקאי (שחפר ברמת רחל בשנות השמונים), ש"ממשת" היא למעשה "ממשלת", כלומר המרכז השלטוני המלכותי של חזקיהו, ולטענת החופרים מרכז זה היה באותה תקופה ברמת רחל.
חיזוק לדברים אלו ניתן לראות בספר ישעיהו:
לדעת יוחנן אהרוני "ממשת" הוא קיצור של "ממשלת" והכוונה לעיר ירושלים, אשר לדעתו כונתה כך בספר מלכים ב'.
אהרוני סובר שהמלך חזקיהו צמצם את 12 המחוזות המנהליים הקדומים של ממלכת יהודה לארבע, ועריהן המרכזיות היו שוכה בשפלת יהודה, חברון במרכז ההר, זיף בדרומו וירושלים בצפונו, וזה מסביר מדוע הופיעו דווקא שמות אלה על גבי החותמות.
על בסיס מספר דוגמאות שבהן מופיע המילה ממשאת או מן משת במקום ממשת, הציע האפיגרף דניאל וינשטוב הציע שהא' נבלעה במילה ממשת, והכוונה היא למילה משאת שמופיעה באזכורים שונים במקרא כמס או מעשר שהובא למקדש.
כלומר, לא מדובר בשם מקום אלא בתיאור מטרת התכולה של הקנקן, ותיאור זה מופיע על כ-10% מהידיות המוכרות לנו.
בחפירות הצלה שנערכו בשכונת ארנונה בירושלים לקראת הקמת פרויקט בניה חדש, נתגלה מרכז לוגיסטי-מנהלתי גדול מתקופת המלכים חזקיהו ומנשה, שהיה מכוסה בערימה עצומה של אבני צור עד לגובה של כ-20 מטר מעל פני השטח, ובגודל של כשבעה דונם.
באתר נתגלו חותמות 'למלך' וגם חותמות עם שמות בעלי תפקידים בכירים שמופיעים בתנ"ך מזמנו של המלך חזקיהו.
באתר נחשף מבנה לוגיסטי יוצא דופן בגודלו, בנוי מאבני גזית ענקיות עם קירות כפולים ומשולשים, קנקני אגירה ויותר מ-120 טביעות 'למלך' בכתב העברי הקדום.
על פי החוקרים התקיימה באתר זה פעילות שלטונית, אשר ניהלה את ריכוז מלאי המזון וכיוונה אותו, אולי גם כאגירה לימי מחסור או כחלק מההכנות למלחמה עם סנחריב מלך אשור.
ייתכן שמרכז זה הוא 'ממשת' שמופיעה בטביעות למלך.
החל מהסבריו הראשונים של צ'ארלס וורן ב-1870, הועלו מספר רעיונות להסביר את תופעת החותמות.
לאחר חפירת תל לכיש בשנות השבעים ההסברים הצטמצמו:
הקנקנים המוטבעים היו כעין מזון לשעת חירום, שנשלחו מן הערים המרכזיות אל הספר במהלך תקופה קצרה, כנראה כהכנת חזקיהו לפלישה של סנחריב.
הקנקנים היו למעשה מיסים חקלאיים שהועלו למרכז השלטוני מהאזור הכפרי, במהלך כל תקופת שלטונו של חזקיהו.
בתוך קנקנים אלו היה המעשר לעבודת בית המקדש במהלך כל תקופת חזקיהו, לאחר הרפורמציה הדתית – ריכוז הפולחן שחל בתקופתו.
מחזקת את טענת המעשר העובדה כי 10-20% לערך מסך הקנקנים מוטבעים.
ואולם במקרה זה לא ברור למה מופיעים רק ארבעה מקומות.
הגלגל המכונף הדו-כנפי גם הוא דורש הסבר – האם הוא סמל שלטוני-ממלכתי, או האם הוא סמל דתי לסימון המעשר.
הגלגל המכונף הארבע-כנפי מייצג חיפושיות, סמל שהיה נפוץ במצרים ולאחר מכן בפרס כסמל שלטוני.
הגלגל המכונף הדו-כנפי הוא סמל דתי שהיה נפוץ באשור כסמל שלטון האל אשור.
ייתכן שהשינוי בהטבעות נובע מהחלפת הממונה על המיסים בתקופת חזקיהו - משבנא לאליקים בן חלקיהו, כאשר לכל אחד מהם היה דגם טביעה שונה בהתאם למדיניות שלו (פרו-מצרי לעומת פרו-אשורי).
חותכי ורידים: סיפור אהבה הוא סרט קולנוע אמריקאי שהופק בשנת 2006 ויצא לאקרנים ב-2 בנובמבר 2007. זוהי קומדיה רומנטית, בעלת מאפיינים של קומדיה שחורה, אשר בוימה על ידי גוראן דוקיץ' הקרואטי.
דוקיץ' גם כתב את התסריט, המבוסס על הספר "הקייטנה של קנלר" מאת הסופר הישראלי אתגר קרת.
הסרט, כמו גם הספר, עוסק באופן הומוריסטי ושנון בנושאי מוות, העולם הבא והתאבדות.
הסרט זכה במספר פרסים בפסטיבלי קולנוע שונים, האחרון שבהם הוא פרס הסרט הטוב בפסטיבל הקולנוע העצמאי באשלנד ב-2007.
הסרט נע על הקו הדק בין סרט מסע לבין קומדיה רומנטית, וניכר כי הוא מושפע מעלילת הקוסם מארץ עוץ.
כמו כן, ניתן למצוא בסרט מאפיינים הדומים לסרטיו של ג'ים ג'רמוש.
הסרט מתחיל בסצנת התאבדות של גיבור הסרט, נער בשם זיה (פטריק פיוגיט).
לאחר התאבדותו, שבאה בעקבות אהבה נכזבת, מגיע זיה לעולם הבא, השמור רק לאנשים שהתאבדו.
זיה מגלה שהעולם הבא של המתאבדים דומה מאוד לעולם האמיתי - רק קצת יותר גרוע.
זיה עובד בעולם הבא בפיצרייה נידחת וחי חיים שגרתיים ודיכאוניים בעולם אפור, חסר חיוכים.
בשלב כלשהו מגלה זיה כי דזירה, אהובתו מחייו הקודמים והעילה להתאבדותו, התאבדה גם היא ונמצאת אף היא בעולם בו הוא חי - והוא יוצא למסע חיפוש אחריה, יחד עם חברו יוג'ין.
במסגרת המסע פוגשים השניים את מיקל, אשר נחושה בדעתה להוכיח ל"ממונים" על העולם הבא כי היא הגיעה לארץ המתאבדים בטעות.
השלושה עורכים מסע במכונית מרופטת, במהלכו הם מגיעים אל "הקייטנה של קנלר" - מקום מוזר המאוכלס בטיפוסים מגוונים, ומנוהל בידי אדם קשיש בשם קנלר (טום ווייטס).
בהמשך המסע פוגש זיה לבסוף באהובתו הנושנה, אך מגלה כי השתנתה מאוד.
כמו כן, מגלה זיה כי אהבתו נתונה בעצם לאישה אחרת.
במהלך המסע מגלים שלושת הגיבורים דברים חדשים על עצמם, על העולם הבא - ובעיקר על עולם החיים ועל האהבה.
פסטיבל סיאטל 2006 - פרס הבמאי הטוב ביותר
פסטיבל ג'ן ארט 2006 - פרס הסרט העלילתי הטוב ביותר
פסטיבל פילדלפיה 2006 - פרס הסרט העלילתי הראשון הטוב ביותר
פסטיבל הקולנוע העצמאי באשלנד 2007 - פרס הסרט הטוב ביותר
מועמדות לפרס השופטים בפסטיבל סאנדנס 2006
פסטיבל אייקון 2007 - פרס הקהל לסרט באורך מלא
חותם המדינה הוא חותמה הרשמי של מדינת ישראל.
במדינות רבות בעולם ישנו חותם רשמי (שנקרא לעיתים בשם "חותם גדול"), המשמש לחתימה על מסמכים רשמיים של המדינה, ומסמל את ריבונות העם או המלך.
חותם המדינה מוטבע על המסמכים הרשמיים של מדינת ישראל, וזאת בהתאם לחוק חותם המדינה, התש"ט-1949 ולתקנות חותם המדינה התשל"ד-1974 שהותקנו מכוח החוק.
החותם הוא עגול, סמל המדינה במרכזו, מסגרתו הפנימית מורכבת ממגן דוד מלא בראשה, מענפי עץ זית (הזהים לאלו שבסמל המדינה) בחציה העליון ומן המלים "חותם המדינה" בחציה התחתון; ומסגרתו החיצונית מורכבת משוליים מעוצבים.
על פי סעיף 3 בחוק חותם המדינה, התש"ט-1949:
השמירה על החותם והשימוש בו
על פי חוק חותם המדינה והתקנות הנלוות לו, שר המשפטים הוא הממונה על שמירת חותם המדינה, וכל שימוש בו מחייב רישום מפורט על המסמך הנחתם.
אין לזייף את החותם, ועל המזייף יוטל עונש של עד 7 שנות מאסר; אין לייצר חותם בדמות חותם המדינה, אלא בהוראת שר המשפטים.
לכל אחת ממדינות ארצות הברית יש חותם המדינה משלה, המשמש כחותם למסמכים רשמיים.
החותם משמש גם כסמל המופיע גם על מבנים של המדינה וכלי רכב שלה, למעט פוארטו ריקו שיש לה סמל וחותם שונים זה מזה.
כמעט בכל המקרים לחותם צורת עיגול - רק החותמים של קונטיקט ושל גואם חורגים מצורה זו.
להלן מוצג חותם המדינה של כל מדינה בגרסתו הנוכחית.
לרבים מהחותמים היו גרסאות קודמות במהלך שנותיה של ארצות הברית.
חותמת נלווית היא כיתוב מודפס על גבי מעטפה או גלויה על מנת לזכור אירוע.
אירועים לדוגמה הם טיסה ראשונה בקו כלשהו או הסופר בול.
חותמות נלוות משמשות גם חברות פרטיות או את הממשלה לאירועי מעטפת היום הראשון.
מעטפת יום ראשון ראשונה בעלת חותמת נלווית יוצרה על ידי הבולאי הנודע ג'ורג' ו.
עיצוב חותמת נלווית היא אומנות.
החותמות מיוצרות במגוון שיטות ביניהן ציור או צביעה ישירות על גבי המעטפה, חריטה, ליטוגרפיה או הדפסת לייזר.
חותלות הן פריטי לבוש שלובשים על הרגל.
דמותן כשל שרוולים או גרביים ארוכים, ובדרך כלל הן מכסות את השוקיים אך לא את כפות הרגליים.
חותלות יוצרו בתחילה מצמר, אך כיום ניתן למצוא גם חותלות עשויות כותנה, בד סינתטי או קטיפה.
רקדנים משתמשים בחותלות כדי לשמור על שרירי הרגליים שלהם חמים ולהימנע מהתכווצויות שרירים.
בראשית שנות ה-80 הפכו החותלות לפריט אופנתי בקרב נשים, בהשראת סרטי ריקוד כ"תהילה" ו"פלאשדאנס".
החותלות (בלעז: פָּאטֶס או פט'ס) היו אחד מסימני ההיכר של הלבוש הפלמ"חניקי.
נתיבה בן-יהודה הגדירה אותן כך: (מתוך הספר "1948 - בין הספירות", עמ' 31).
כך סיפרה לוחמת הפלמ"ח רינה דותן, בסרט התיעודי "אחיותינו גיבורות התהילה":
בשונה מהסוג האופנתי, חותלות משמשות גם בשילוב עם מכנסי סערה להגנה מפני כניסת מים ושלג בין הנעלים למכנסים.
מקובל מאוד בקרב מטפסי הרים.
בתקופות שונות נערות סרגו לעצמן חותלות מתאימות לכפפות, או לסוודרים.
בעיתוני סריגה מופיעים לעיתים הוראות לסריגת חותלות מצמר או כותנה.
בין הממחזרות בגדים יש רבות שמשתמשות בשרוולים של סוודרים ישנים והופכות אותם לחותלות.
חותם זמן הוא רצף של ספרות ואותיות, שמרכיבות את התאריך או השעה בהם התרחש אירוע מסוים.
לרוב מידע זה מוצג באופן עקבי כדי לאפשר השוואה קלה בין תאריכים ולאפשר מעקב כרונולוגי אחרי אירועים.
ברישום אירועים (Logging events), כאשר ליד כל אירוע מתווסף חותם זמן שקובע את זמן ההתרחשות.
במערכות קבצים, על פי רוב לכל קובץ חותם זמן על התאריך ושעה בו נוצר, בו שונה לאחרונה, וכן תאריך ושעה בהם נפתח הקובץ לאחרונה.
לדוגמה ב-ICMP, קיימת הודעת שליחת חותם זמן, והודעת תשובת חותם זמן.
בתחום אבטחת מחשבים ובקריפטוגרפיה, נעשה שימוש בחותמות זמן בחתימות דיגיטליות ובאלגוריתמי אבטחה.
למשל לשם הוכחת קיום מידע.
במנגנוני הטמנה שונים, קביעת חותמות זמן לפריטי מידע מוטמנים, כדי לאפשר לקבוע מתי פג תוקפו של מידע מוטמן.
במצלמות, כמו גם במסרטות וידאו, ניתנת למשתמש האפשרות לבחור האם להציג (או לא להציג) את חותם הזמן – בתחתית תמונה או סרטון כלשהם.
במצלמות אבטחה, אשר תפקידן הסרטה עקבית ורציפה של מתחם או נקודה מסוימת.
בעת אירוע חריג, דוגמת פשע כלשהו (גנבה, בריחת אסיר ממתחם כלא כלשהו, אירוע חבלני וכדומה) – ישמש תיעוד המצלמה אמצעי לשם ניתוחו, זיהוי החשוד/ים ופענוח מקרה הפשע, כמו גם ראיה משפטית, אשר עשויה להביא להרשעת החשוד/ים במועד מאוחר יותר.
לעיתים, במערכות בהן יש צורך בפלט קבצים, שם הקובץ נקבע לפי רצף של ספרות ואותיות, שמרכיבות את התאריך ו/או השעה, כדי לתת זהות חד חד ערכית לכל קובץ .
תקן ISO 8601 קבע תקנים לייצוג תאריכים.
תקנים אלו משמשים לעיתים קרובות להרכבת חותמות זמן.
דוגמאות לתאריכים שתואמים את התקן:
תאריך ושעה (UTC) נפרדים: -- Z
תאריך ושעה (UTC) משולבים: --TZ
זמן יוניקס (נקרא גם זמן POSIX) הוא דרך לייצוג תאריך וזמן בצורה פשוטה ואבסולוטית.
זמן יוניקס הוא מספר שלם, שמייצג את מספר השניות שחלפו מאז חצות, 1 בינואר 1970, UTC, מבלי להתחשב בדקות מעוברות.
שיטת ייצוג זו מאפשרת חישוב הפרשי זמנים על ידי אריתמטיקה פשוטה.
ייצוג של זמן יוניקס באמצעות משתנה מסוג מספר באורך 32 סיביות עם סימן (Signed 32bit Integer) הוא המקור לבעיה שנקראת באג 2038, בעיה המזכירה באופייה את בעיית באג 2000.
יום יוליאני מייצג את מספר הימים שחלפו מהשעה 12 בצהריים, 1 בינואר, שעון גריניץ', 4713 לפנה"ס (לפי הלוח היוליאני).
מספר זה מאפשר ניהול פשוט של לוח שנה המבוסס על ימים בלבד.
חותם לחם צבאי הוא חותם עשוי אבן, עץ או מתכת (למשל ברונזה), ששימש לסימון כיכרות הלחם שיוצרו עבור הצבא הרומאי.
על החותם התנוסס כיתוב בלטינית, לרוב על פי תבנית אחידה, אשר ציינה את שם הקנטוריה ואת שם האופה, והוא הוטבע על גבי כיכרות הלחם טרם אפייתן.
פעולת האפייה התנהלה במסגרת הרחבה יותר של הקנטוריה או הטורמה אצל הפרשים.
תנורי אפייה יחידתיים מוכרים ממחנות צבא רבים בגרמניה ובבריטניה.
בחלק מן המקרים מוקמו התנורים מול קסרקטיני הקוהורטות ולכל קנטוריה יוחד תנור אפיה אחד.
ניתוח הממצא האדריכלי מעלה כי במחנות הצבא שבמערב האימפריום הוקמו תנורי האפייה בסמוך לגבול המחנה.
מרבית התנורים נבנו אל תוך הסוללה המקיפה את המחנה או ברחוב המשיק לחומה מפנים המחנה.
חותמות להטבעה על כיכרות לחם, בעיקר ממתכת, הם ממצא נפוץ יחסית באימפריום הרומי.
בחותמות לחם מקונטקסט צבאי התמונה משתנה, שכן בספרות העוסקת בצבא הרומי מצוינת אך דוגמה בודדת לחותם שהיה בשימוש צבאי.
מאפיות צבאיות רומאיות שהתגלו בארץ ישראל
הפינה הדרום-מערבית של הר הבית - במהלך חפירות שביצע הארכאולוג בנימין מזר ממערב ובסמוך לפינה הדרום- מערבית של הר הבית, נחשף בניין (מס'.
7066 ) במצב השתמרות טוב מן התקופה הביזנטית.
נתגלו בו שרידים של חמישה תנורים עגולים מרוצפים שברים של לבנים ורעפים עם טביעות חותם של הלגיון (איורים 21–22).
על פי החופרים, השימוש בלבנים שיוצרו בידי הלגיון ובמיוחד מציאת חותם חרס בעל כתובת לטינית, על גבי רצפת המבנה, מלמדים כי המבנה היה בשימוש על ידי חיילי הלגיון העשירי.
המטבעות שנחשפו מן השלב הקדום של המבנה הן מימי הדריאנוס (138-117 לסה"נ) ועד ימי דיוקלטינוס (305-283 לסה"נ), זמן האחרון חופף את תאריך עזיבת הלגיון העשירי את העיר.
קשת וילסון - בחפירות שנערכו בחללים מתחת לקשת וילסון, תיארכו החוקרים את התיקונים בגשר הגדול למאה השנייה או השלישית לספירה.
אורכו של הגשר היה כ-100 מטר ורוחבו כ-14 מטר.
בחדרים מתחת לגשר, נתגלו קטעי רצפות שתוארכו למאות השנייה והשלישית לספירה, וכן שולבו בהם שלושה תנורי אפיה בקוטר של 1.5 מטר (איור 43–44), אשר שימשו ככל הנראה לאפיית לחם.
רצפתם של שני תנורי אפיה רוצפה באריחים שעליהם נטבעו טביעות של הלגיון העשירי.
דרום הר הבית - הבית הדרומי – הבית הדרומי נמצא בדרום הר הבית, בנייתו מתוארכת גם היא למאה הרביעית, והוא היה בשימוש עד המאה השמינית.
באחד החדרים נמצא תנור, בתוך התנור נמצאה לבנה טבועה בטביעת חותם של הלגיון העשירי.
חותמות לחם צבאיים שהתגלו בעולם
מיינץ, גרמניה - נמצא חותם לחם צבאי המציג שלושה שמות של חיילים – כנראה האופים, כמו גם את שם הקנטוריה המסוימת של הלגיון הארבע-עשרה 'גמינה' אליה השתייכו האופים ועבורה אפו לחם.
קרליאון, בריטניה - חותם לחם צבאי עשוי עופרת התגלה בקרליאון, שהייתה בסיס לגיונרי ללגיון השני אוגוסטה.
בחותם כתוב, "הקנטוריה של קוינטוס אקוילה"
חותמות לחם צבאיים שהתגלו בישראל
לגיו - חפירות שנערכו בכלא מגידו חשפו שרידי מבנים וסמטאות, בית בד, אורווה, בורות מים, מתקני אחסון, בישול וכן מקוואות טהרה וממצאים רבים נוספים.
בין הממצאים נמצאו שני חותמי לחם רומיים, עשויים אבן, שעליהם חרותים שם האופה ושם היחידה הצבאית שאליה יועד הלחם.
בחותמת הראשונה רשום "Auti Lic[i](nius) Priscus"; בחותמת השנייה, שדומה מאוד לחותמת מבריטניה, ולא נעשתה מאבן מקומית, רשום Lul(ius) Maxim(us), מהקנטוריה של Caecil(ius) Ter(tius).
רחבת הכותל המערבית - בחפירה הארכאולוגית בחלקה הצפוני-מערבי של רחבת הכותל המערבי בירושלים התגלו שלושה חותמי לחם צבאיים נושאי כתובות בלטינית.
צורת האותיות בחותמי הלחם ואופן זיהויים של החיילים מאפשרת לתארכם לשלהי המאה הראשונה לספירה, ככל הנראה לשנים הראשונות של חנית הלגיון בעיר.
בחפירות שנערכו בחללים מתחת לקשת וילסון, לא רחוק מהחפירות ברחבת הכותל המערבי, תיארכו החוקרים את התיקונים בגשר הגדול למאה השנייה או השלישית לספירה.
בחדרים מתחת לגשר, נתגלו קטעי רצפות שתוארכו למאות השנייה והשלישית לספירה, וכן שולבו בהם שלושה תנורי אפיה בקוטר של 1.5 מטר, אשר שימשו ככל הנראה לאפיית לחם.
חפירות הר הבית - במהלך חפירות בנימין מזר ממערב ובסמוך לפינה הדרום- מערבית של הר הבית, נחשף בניין במצב השתמרות טוב מן התקופה הביזנטית.
נתגלו בו שרידים של חמישה תנורים עגולים מרוצפים שברים של לבנים ורעפים עם טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס.
על רצפת המבנה נתגלה חותם לחם צבאי, צורת גוף החותם מלבנית, חתכו טרפזי ועל גבו ממוקמת טבעת.
חלקה הגדול של הטבעת, בעלת שלושה רכסים, חסר.
שטיבל הציע שתי אפשרויות לפירוש השם על החותם שלפנינו: בעקבות הצעת בנימין מזר, האפשרות הפשוטה לפירוש הכתובת היא כי מדובר בשם, PRIM(US), שהוא שם לטיני נפוץ בתקופה זו.
כיוון שאת הכתובת ,PRIM(US), ניתן לפרש גם כשם תואר – היינו "ראשון", הציע שטיבל, כי אפשר והפריט הטביע את חותמו על ככרות לחם מן האיכות המשובחת, הראשונה – ה-panis primus, כזה שנצרך בידי הדרגות הבכירות יותר בלגיון.
ע"פ ניתוח ממצאים דומים ממערב האימפריה, במחנות צבאיים הוקמו תנורי האפייה בסמוך לגבול המחנה, ובניין המאפייה שנתגלה הוא סמוך אל הפן המערבי של מתחם הר הבית, כך שנראה שהיה זה גבולו המזרחי של מתחם הלגיון בעיר.
ירושלים - וינסנט מביא איור של חותם לחם צבאי עם כתובת בלטינית שהגיע ממקום לא ידוע בירושלים ושמור באוסף הברון אוסטינוב.
בחותם רשום "הקנטוריה השישית של M.
מצדה - בחפירות ידין במצדה נתגלתה על קירות בחדרי חומת הסוגרים טביעה לטינית IOSEPU(S) שפורשה על ידי כותן וגיגר כחותם לחם של אופה יהודי שסיפק לחם עבור הצבא הרומי בתקופה שלפני המרד הגדול.
באחד האוסטרקונים שנתגלו בחפירות החדשות במצדה, בכתב דו- לשוני (עברית וארמית), מצוין אדם בשם "יהוסף הנחתם" ואשר ייתכן כי הוא בעל החותם.
מערות מורבעת - חותם לחם צבאי מעץ, המציין שם חייל ואת הקנטוריה אליה השתייך, נמצא במערה בוואדי מורבעאת.
בשורה הראשונה רשום: "הקנטוריה של Amae(us)".
- חותם לחם צבאי מברונזה, המציין את שם החייל נמצא כנראה ברמלה, בחותם רשום את שם האופה Cneius Aelius Optatus.
חותכן עוגיות (שמו הנוסף; קורץ או קורצן) היא כלי לחיתוך בצק המשמש בעיקר להכנת עוגיות.
החותכן בדרך כלל עשוי אלומיניום או פלסטיק ונמכר במגוון צורות דקורטיביות (למשל: עיגול, ריבוע, משולש, פרח, כוכב, לבבות וכך הלאה).
צד אחד של חותכן העוגיות הוא מעוגל בעוד שצידו השני חד.
חותכן העוגיות משמש לחיתוך בצק של עוגיות, ביסקוויטים או כל בצק אחר שרוצים לעצבו.
השימוש בחותכן מתבצע על הבצק בטרם נאפה, ולאחר אפיית הבצק החתוך הוא שומר על הצורה בה הוא נחתך, אם כי לא בצורה מדויקת.
שם נוסף הוא קורצן, שכן בעזרתו קורצים את הבצק.
החותם הגדול של יפן (ביפנית: 国璽, פורמלית: 國璽) הוא החותם הרשמי של יפן.
האותיות 大日本國璽 (בעברית: החותם הגדול של אומת יפן) מגולפות בו בכתב החותם הארכאי הסיני (ביפנית: 篆書 tensho).
הוא נכתב במאונך בשתי שורות, בצד ימין התווים 大日本 ("דאי ניפון"), ובצד שמאל התווים 國璽 ("קוקג'י").
החותם עשוי מזהב טהור, אורכו כשלושה sun (בערך 9 ס"מ) ומשקלו כ-4.5 קילוגרם.
אביי רקידו, אומן הסמלים מקיוטו (ביפנית: 安部井 櫟堂; 1805–1883), הוזמן להכין את הסמל, והוא ייצר אותו יחד עם חותם הקיסר של יפן, בשנת 1874. הכללים מתי להשתמש בחותם הקיסרי ומתי להשתמש בחותם המדינה נקבעו תחילה בנוסחת ההערה הרשמית (kōbunshiki 公文式 1907-1886), ולאחר מכן בנוסחת הקוד הרשמי (kōreisiki 公式令 1947-1907).
הכללים בוטלו עם החלת חוקת יפן, ומאז לא נקבעו כללים חליפיים, וכיום החותם משמש רק כקישוט טקסי (ביפנית: 勲記).
החותם מאוחסן בשקיק מעור שעוצב במיוחד עבורו.
כאשר הוא בשימוש, סרגל מיוחד משמש להבטיח שהסמל יוטבע במדויק, ודיו צינובר המיוצר במיוחד בלשכת ההדפסה היפנית מקבע אותו, כך שלא יוכל להיות מוטה או מוזז.
רפרודוקציה (זיוף) של חותם המדינה או חותם הקיסר באופן בלתי מורשה היא עבירה חמורה, שהעונש עליה הוא לפחות שנתיים של עבודת פרך, על פי סעיף 164 בחוק מספר 1 של החוק הפלילי.
חותם הקיסר הוא החותם הרשמי של קיסר יפן.
החותם מרובע ומכיל את הכיתוב "天皇御璽" בכתב החותם הארכאי הסיני (ביפנית: 篆書 tensho).
בחותם מופיעות שתי שורות בכתב אנכי.
השורה הימנית היא הכיתוב "天皇" (טֶנוֹ; קיסר), והשורה השמאלית היא הכיתוב "御璽" (גיוג'י; חותם הכבוד).
בחותם משתמשים במסמכים מדיניים רשמיים, כגון אמנות, מנויים, חוקים, מסמכי שגרירות, מסמכים מטעם ראש הממשלה ונשיא בית המשפט העליון, ואף על מסמכי פיטורים.
חותם הקיסר הופיע לראשונה בתקופת נארה.
אף על פי שבמקור הכינו אותו מנחושת, ב-1868, לאחר רסטורציית מייג'י הוא יוצר מאבן, ולאחר מכן מזהב טהור.
החותם הנוכחי עשוי זהב טהור, ממדיו הם תשעה סנטימטרים רבועים ומשקלו 4.5 קילוגרם.
יוצר החותם הוא אָבֶּאִי רֶקידוֹ (安部井 櫟堂), שעליו הוטל גם עיצוב חותם המדינה ב-1874. בעת השימוש בחותם משתמשים בדיו צינובר, המיוצר במיוחד בלשכת ההדפסה היפנית.
חותם גליל הוא חותם המעוצב בצורת גליל קטן, ששימש בעת העתיקה, והיה נפוץ בעיקר במסופוטמיה מסוף האלף ה-4 לפנה"ס בתקופת ג'מדת נצר ועד התקופה הפרסית.
חותמות גליל היו בשימוש ברחבי המזרח הקרוב הקדום כגון: שומר, אכד, אשור, בבל, מצרים העתיקה, מיתני, החתים ממלכת פרס האחמנית, עילַם וארץ ישראל.
החותם היה אישי, לרוב עשוי מאבן קשה, וגם מחומרים נוספים כגון פיאנס מצרי, טין, ומינרלים שונים כגון: המטיט, אובסידיאן, אחלמה, קרנליאן לפיס לזולי ועוד.
פני האבן גולפו בעיצוב מסוים, כתובת או תמונה מסוימת כגון בעלי חיים, צמחים, אלים, בני אדם, סצנות פולחניות ועוד.
החותם שימש לחתימה באמצעות טביעת חותם, מסמכים שנכתבו על גבי לוחות טין שלא עברו צריפה, ושימשו אישור למקוריות המסמך.
העיצוב על פני החותם יכול היה להיות באמצעות שקעים או בליטות, בעת גלגול החותם על גבי הלוחות השאיר החותם את רישומו על גבי הלוח כבליטה או שקע בהתאמה.
חותמות גליל נמצאו באתרים בארץ ישראל.
בתל בית שאן נמצא חותם גליל של לבאיה מושל שכם בתקופת הברונזה המאוחרת ב על גבי חותם זה נמצאה כתובת .
בתל גמה נמצא חותם קטן כתוב בכתב יתדות מתקופת הברונזה התיכונה II.
בתל מבורך נמצאו בתוך מקדש מתקופת הברונזה המאוחרת, שתי חותמות בסגנון מיתני.
בתל אשדוד נמצא חותם גליל בשכבות הפלשתיות, בתל דור חותם גליל אשורי מהמאה ה-7 לפנה"ס בתל בית מירסים ועוד.
טביעות של חותמות גליל נמצאו גם על כלי חרס בעיקר קנקנים, נוהג זה היה נפוץ במיוחד בארץ ישראל.
טביעות חותם גליל נמצאו גם בסוריה.
בחפירות הארכאולוגיות שנעשו בקטנה עיר מדינה בסוריה נמצא חותם גליל שנשא את שמו של המלך אישי-אדו שמלך במאה ה-18 לפנה"ס.
כתובות נוספות נמצאו גם ביוון ובמקרים ספורים גם במסופוטמיה ובעילם.
חותם - יהדות על סדר היום הוא ארגון ישראלי למען סדר יום יהודי דתי ומזוהה עם האגף התורני בציונות הדתית.
הארגון מגיב ויוזם מהלכים הנוגעים לסוגיות על סדר היום בכנסת ובשיח הציבורי בישראל, בתחומי רפואה, כלכלה, משפט, טכנולוגיה, חברה, חקלאות, משפחה ועוד.
הפועל באמצעות דפי עמדה, פרסומים, קמפיינים, הצעות לחקיקה ותוכניות פעולה
נשיא הארגון הוא הרב יעקב אריאל.
מייסד הארגון והמנכ"ל הראשון שלו הוא הרב עמיטל בראלי, נכדו של הרב משה צבי נריה.
החל משלהי שנת 2023 משמש הרב אביעד גדות כמנכ"ל הארגון.
הארגון הוקם ב-2013 בשם "פורום חותם" (חברה, תורה ומשפט), כגוף המאגד מכונים תורניים מן הציונות הדתית, בהם מכון התורה והארץ, מכון צומת, מכון פוע"ה, מכון שלזינגר, מכון משפט לעם, מכון משפטי ארץ, מכון בידך, ארגון כושרות, מכון הליכות עם ישראל ומכון כת"ר.
ב-2016 שינה הפורום את שמו ל"ארגון חותם" והפך לארגון עצמאי, הפועל לעיתים תוך שיתוף פעולה עם חלק מהמכונים.
ראשי המכונים חברים בהנהגה התורנית של הארגון.
הארגון מתנגד לגיוס נשים דתיות לצה"ל.
הוא מציע לצעירות דתיות ליווי וסיוע משפטי כדי שיקבלו פטור מצה"ל וישרתו במסגרת השירות הלאומי.
סרטון שפרסם הארגון בנושא זה עורר סערה.
הארגון מבטא מסרים הומופוביים ומתנגד בחריפות לשוויון זכויות ללהט"ב.
בפרסום שלו "להט"ב היות האדם לבדו", הארגון קובע שאין קהילה להט"בית בעלת זהות קבוצתית.
עוד הוא קובע שאין ללהט"ב זכות למשפחה.
הוא מגנה נטיות מיניות שאינן הטרוסקסואליות כביטויים של נרקיסיזם, גזענות, יצריות ותועבה, כאשר המממשים אותן הם אנשים מתועבים.
הוא סבור שזוגיות להט"בית נבדלת מהותית מזוגיות סטרייטית ואינה מבוססת על אהבה, אלא על יצריות.
יתר על כן, הארגון תומך ב"טיפולי המרה" וחולק על הטענה שהם פסולים.
הארגון אף מאשים הורים יחידניים וזוגות הורים חד-מיניים בסחר בנשים וילדים ומתריע שהם עלולים לגרום לסיבוכים חברתיים, נפשיים ומיניים בעצם הבאת ילדים.
הארגון עסק בהשפעה של "הקרן החדשה לישראל" על החברה הדתית והחרדית, ופרסם חוברות המפרטות את דרכי הפעולה של הקרן בניסיונה להשפיע על החברה החרדית והציונות הדתית, ואת פעולותיה נגד תנועת חב"ד.
הקמפיין, ובעיקר סרטון סאטירי שפורסם במסגרתו, עורר סערה.
מושאי הקמפיין ומבקרים נוספים טענו לאי-דיוקים בסרטון ומחו נגדו.
הרב יעקב אריאל, נשיא חותם, פרסם כי הסרטון לא היה על דעתו.
בשנת 2022 הארגון התנגד בתוקף לרפורמת הגיור של השר לשירותי הדת מתן כהנא.
חותם הארבעה הוא רומן בלשי באורך מלא פרי עטו של ארתור קונאן דויל, ובו עלילה מעלילותיו של הבלש שרלוק הולמס, יציר רוחו של קונאן דויל.
זהו הספר השני בסדרת ספרי שרלוק הולמס, לאחר חקירה בשני ולפני כלבם של בני בסקרוויל.
העלילה מתרחשת בשנת 1888. הבלש שרלוק הולמס משועמם בשל היעדר חקירות, ולמורת רוחו של דוקטור ווטסון מתחיל הולמס להתמכר לסמים.
הולמס מסביר לווטסון על שיטות עבודתו, כשאל החדר נכנסת אישה צעירה בשם מרי מורסטן ומבקשת את עזרתו של הולמס.
מורסטן מספרת את סיפורה: היא בתו של קצין בצבא אשר היה מוצב באיי אנדמן, ובילדותה ראתה אותו מעט.
עשר שנים לפני כן אביה הודיע לה שהגיע ללונדון וביקש ממנה לפגוש אותו במלון שבו התאכסן.
כאשר הגיעה ללונדון, התברר לה שאביה אכן שהה במלון, אולם נעלם והשאיר את חפציו מאחור.
היא פנתה אל ידידו בעיר, מייג'ור ג'ון שולטו, אולם גם הוא לא ידע דבר על מקום הימצאו.
ארבע שנים לאחר מכן, התפרסמה בעיתון מודעה שבה מתבקשת מורסטן למסור את כתובתה.
משעשתה זאת, החלה לקבל בדואר מדי שנה פנינים יקרות ערך.
היום, שש שנים לאחר מכן, היא קיבלה מכתב המודיע לה שנעשה לה עוול, ומבקש ממנה לבוא לפגישה בלוויית שני חברים.
הולמס וווטסון מסכימים ללוות אותה.
הולמס חוקר ומגלה שמייג'ור שולטו נפטר בשבוע בו החלה מורסטן לקבל את הפנינים, והוא סבור ששולח הפנינים הוא יורשו של שולטו.
ווטסון מתאהב במורסטן ממבט ראשון, אולם לא מעז לפתח ציפיות.
בהמשך מורסטן מביאה להולמס מפה שמצאה בין חפציו של אביה, אשר עליה כתוב "חותם הארבעה".
על המפה יש ארבעה שמות: מחמת סינג', עבדאללה חאן, ג'ונתן סמול ודוסט אכבר.
הולמס ווטסון ומורסטן מגיעים לנקודת המפגש, שם הם מוסעים בכרכרה לביתו של אדם החי בפאר ומזרחי ומציג את עצמו כתדיאוס שולטו, בנו של ג'ון שולטו.
הוא מספר למורסטן שאביו היה חבר טוב של אביה, ושכל חייו אביו פחד מפני אנשים בעלי רגל עץ.
משרתו של שולטו אשר שמע על המריבה מאחורי הדלת, סבר בטעות ששולטו רצח את מורסטן, ושולטו הבין שאיש לא יאמין לו שהמוות היה טבעי.
לפיכך הם הסתירו יחד את הגופה.
שולטו רצה להמשיך ולספר לבניו היכן נמצא האוצר, אולם ברגע האחרון הופיע לפתע בחלון פרצוף, ושולטו החל לזעוק שלא יתנו לו להיכנס.
בעוד תדיאוס וברתולומיאו ניסו לתפוס את הפולש, שולטו נפח את נשמתו והאוצר נשאר חבוי.
כעבור זמן מה הם גילו שהפולש המסתורי ערך חיפוש בחדר והצמיד לגופה של אביהם פתק עם הכיתוב "חותם הארבעה".
תדיאוס רצה לפחות לפצות את בתו של מורסטן, ולכן שלח לה את הפנינים במשך השנים.
אלא שכעת הודיע לו ברתולומיאו שמצא את האוצר חבוי בבית.
תדיאוס מעוניין שמורסטן תקבל את חלקה באוצר, ועל כן הוא מזמין אותה לבוא עמו להתעמת עם ברתולומיאו אשר מעוניין לשמור את כל האוצר לעצמו.
עם זאת, כאשר הם מגיעים לביתו של ברתולומיאו הם מגלים שהוא נרצח באמצעות חץ מורעל והאוצר נשדד.
על השולחן לצדו הם מוצאים פתק שעליו כתוב "חותם הארבעה".
בעזרת שיטותיו הייחודיות, מצליח הולמס לגלות שברצח היו מעורבים שני אנשים: אחד קטוע רגל והוא ככל הנראה ג'ונתן סמול מהמפה של מורסטן, והשני הוא אדם קטן קומה, ככל הנראה יליד מאיי אנדמן.
הולמס משתמש בשירותיו של כלב בשם "טובי" כדי לעקוב אחרי עקבותיהם של השניים ולומד לדעת שהם הפליגו בספינת קיטור.
הולמס מערב את המשטרה, ולאחר מרדף סירות שבמהלכו נהרג היליד, המשטרה מצליחה להניח את ידיה על ג'ונתן סמול ולהשיג את תיבת האוצר.
ווטסון מקבל אישור להראות למורסטן את האוצר בטרם המשטרה תבדוק אותו, והוא חושש מאוד מכך כיוון שהוא יודע שאם מורסטן תהיה אישה עשירה לא יהיה לו סיכוי להתקרב אליה.
אולם כאשר התיבה נפתחת מתברר שהיא ריקה.
ווטסון מביע את שמחתו על כך, ומתוודה בפני מורסטן שהוא אוהב אותה.
הולמס שואל את סמול מה עשה עם האוצר, והוא מספר ששפך אותו בנהר כדי שאיש לא יוכל להגיע אליו.
הוא מספר את סיפורו: הוא שירת בצבא הבריטי בהודו ואיבד את רגלו בעקבות נשיכת תנין.
במהלך המרד ההודי הגדול הוא הוצב בעמדת שמירה במבצר בעיר אגרה יחד עם שני חיילים סיקים שנקראו מחמת סינג' ועבדאללה חאן.
לילה אחד שניהם סיפרו לו על ראג'ה עשיר אשר הצטרף למורדים, ובאמצעות סוחר בשם אחמת' מתכנן להחביא חלק מאוצרו באגרה.
הם הציעו לו להצטרף אליהם, לרצוח את אחמת' ולהניח יד על האוצר.
הוא קיבל את הצעתם, ויחד עם סיקי נוסף בשם דוסט אכבר הם רצחו את אחמת', הסתירו את האוצר ושרטטו מפות למיקומו.
על המפות הם חתמו בשם "חותם הארבעה".
עם זאת, הרצח נחשף וארבעתם נשלחו למאסר באיי אנדמן.
עם זאת, קיומו של האוצר לא נחשף.
באנדמן, הבחין סמול בשני קצינים בריטיים, הלא הם מורסטן ושולטו אשר היו שקועים בחובות כבדים.
הוא הציע לשניהם לסייע להם לברוח ובתמורה לקבל חלק מהאוצר.
הוא הכין עבורם מפות של האוצר, וזו המפה שמרי מורסטן מצאה בכליו של אביה.
סוכם ששולטו יצא כדי לבדוק האם האוצר אכן קיים, ולאחר מכן יחזור לאנדמן כדי לסייע להם לברוח.
עם זאת, שולטו בגד בהם ולאחר שלקח את האוצר וקיבל ירושה גדולה חזר לבריטניה.
מאז התעסק סמול בעיקר בתוכניות לנקמה בשולטו.
לאחר שהצליח לברוח באמצעות יליד מקומי בשם טונגה ולרצוח את אחד מהסוהרים שלו, סמול חזר לבריטניה, והופיע ליד חלונו של שולטו לפני שמת בתקווה לגלות את האוצר.
לאחר שברתולומיאו מצא את האוצר, הוא תכנן לחדור אל החדר בזמן שהוא לא יימצא שם, לגנוב את האוצר ולהיעלם.
אולם כאשר טונגה חדר אל החדר, הוא גילה שברתולומיאו שם, ועל כן רצח אותו באמצעות חץ מורעל.
סמול לקח משם את האוצר ונעלם עם ספינת קיטור עד שהולמס והמשטרה מצאו אותו.
הספר מסתיים כאשר סמול נלקח למאסר, וווטסון מספר להולמס על כוונתו להינשא למרי מורסטן.
הספר זוכה לעיבודים רבים לקולנוע.
ב-1905 יצא לאקרנים הסרט האילם האמריקאי "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס", וב-1913 סרט אילם אמריקאי נוסף בשם "שרלוק הולמס פותר את חותם הארבעה".
ב-1923 הסרט הבריטי "חותם הארבעה", וב-1932 סרט בריטי נוסף באותו השם.
הסיפור זכה להתייחסות גם בסדרה "שרלוק הולמס" מ-1965. ב-1974 יצא סרט גרמני-צרפתי בשם "חותם הארבעה" .
ב-1983 גילם איאן ריצ'רדסון את שרלוק הולמס בסרט "חותם הארבעה".
ריצ'רדסון גילם את הולמס גם בסרט ההמשך אשר מבוסס על הספר כלבם של בני בסקרוויל.
באותה שנה יצא באוסטרליה סרט בשם "שרלוק הולמס וחותם הארבעה".
הפרק הרביעי בסדרה הסובייטית "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס ודר' ווטסון" נקרא "אוצרות אגרה" ומבוסס על חותם הארבעה.
גם אחד מפרקי סדרת הטלוויזיה "שרלוק הולמס" מ-1984 עוסק בספר זה.
ב-2001 יצא לאקרנים בקנדה הסרט "חותם הארבעה".
בסדרת הטלוויזיה "שרלוק", המציגה גרסה מודרנית לסיפורי שרלוק הולמס, הפרק השני בעונה השלישית נקרא "חותם השלושה" ומציג את אותה עלילה.
שרלוק הולמס מגולם בידי בנדיקט קמברבאץ' ודוקטור ווטסון בידי מרטין פרימן.
חותם הארבעה או תעלומת בית שולטו, תרגם שלמה ערב, הוצאת צ'צ'יק, 1951.
סימן הארבעה, תרמו שלומית קדם וחדוה גיל, הוצאת לדורי, 1982.
חותם הארבעה, תרגם אורי בלסם, הוצאת זמורה ביתן, 1983 (תרגום מחודש לתרגומו של בלסם: מאיה פלדמן, 2012)
חותמת דואר היא מרכיב יסוד בפעילותו של בית דואר, ובאמצעותה מטביעים על המעטפות ושאר דברי הדואר את הפרטים המזהים של בית הדואר בו הם נמסרו למשלוח.
למעשה, הכנסתה לשימוש של חותמת דואר מציינת את תחילת פעילותו של בית הדואר, והוצאתה משימוש מציינת את הפסקת פעילותו.
בשנים הראשונות לפעילותו של דואר הרשות הפלסטינית הופעלו בסניפיו שלושה טיפוסים של חותמות רגילות לשימוש שוטף:
חותמתמטיפוס "גשר"תוצרת מצרים חותמתעשויה גומיתוצרת הרשות הפלסטינית חותמתעשויה מתכתתוצרת גרמניה
בנוסף לחותמות הרגילות, הוטבעו חותמות מקושטות לרגל חג המולד או לרגל אירועים מיוחדים דוגמת ביקור הנשיא קלינטון או ביקור האפיפיור.
במהלך שנות ה-2000, ובמיוחד משנת 2011 ואילך, הוכנסו לשימוש ברחבי הרשות הפלסטינית חותמות דואר מטיפוסים נוספים, כולל חותמות מתכת מדגם שונה שיוצרו גם הן בגרמניה.
הסכם אוסלו א' - העברת האחריות על רצועת עזה ויריחו
השלב הראשון בהקמת הרשות הפלסטינית, שנוסח בהסכם אוסלו א', יצא לפועל בהדרגה בתחילת שנת 1994. במסגרתו, הועברה האחריות לרשות הפלסטינית על היישובים הערביים ברצועת עזה ועל העיר יריחו.
העברת האחריות כללה גם את שירותי הדואר, אך המהלך נתקל בקשיים.
ישראל ביקשה להעביר את הדואר כגוף פעיל ומתפקד, כדי לאפשר המשך שירותים תקין, אך הפלסטינים העדיפו לנתק קשר עם המערכת הישראלית, גם אם הדבר פגע במוכנותם התפעולית.
ב-4 במאי 1994 נחתם הסכם קהיר בו נקבע כי דואר הרשות הפלסטינית יחל לפעול רשמית ב-18 במאי 1994. בהתאם, ישראל החלה באיסוף חותמות הדואר מרצועת עזה ויריחו, וההליך הסתיים עד 9 במאי.
ב-9 במאי 1994 ביקר יצחק לרום, קמ"ט דואר יהודה ושומרון במנהל האזרחי, בבית הדואר ביריחו.
במקום קיבלו את פניו מנהל הדואר של יריחו ונציג הממשל האוטונומי הפלסטיני משכם.
נערך רישום של הציוד בבית הדואר, המקום ננעל, והמפתח נמסר למושל יריחו.
לרום לקח עמו את חותמת הדואר, ולמחרת נאסף מלאי הבולים מהסניף.
הפעלת שירותי דואר הרשות הפלסטינית
בחודש מאי 1994, עם הפעלת הסכמי אוסלו א', לא הייתה הרשות הפלסטינית ערוכה להפעלתם של שירותי הדואר בשטחים שהועברו לאחריותה.
בבתי הדואר ביריחו וברצועת עזה לא היו בולים (אלו הודפסו רק כחמישה חודשים מאוחר יותר) ולא חותמות דואר.
סגירת בתי הדואר הישראלים שיתקה למעשה את פעילותם של בתי הדואר הפלסטינים, שהתמקדו בעיקר במסירת דברי דואר נכנס.
ידוע על מעט מאוד דברי דואר שנשלחו בהיעדר חותמת דואר תוך ביטול הבולים באופן ידני.
בסוף חודש דצמבר 1994 הודיעה הרשות הפלסטינית על כוונתה להפעיל את בתי הדואר ביום 1 בינואר 1995. הודעה זו, שנשלחה בפקס, כללה את איור החותמות המתוכננות להפעלה.
ביום 1 בינואר 1995 הוכנסו לשימוש החותמות הראשונות של דואר הרשות הפלסטינית.
החותמות, שיוצרו ככל הנראה במצרים, עוצבו במתכונת המקובלת בחותמות מצריות בהן משולב התאריך בתוך ה"גשר" שבמרכז החותמת.
ידועות מעט מאוד דוגמאות של מכתבים מסחריים שנשלחו מבתי הדואר של הרשות הפלסטינית בתקופה הראשונה להפעלתם.
כמעט כל הדוגמאות הידועות הוכנו באופן יזום על ידי מנהלי בתי הדואר בעזה וביריחו לבקשת ד"ר יוסף ואלך, אשר עסק בחקר תולדות הדואר של רצועת עזה והגדה המערבית מאז מלחמת ששת הימים וביקש לתעד בזמן אמת את הקמת דואר הרשות הפלסטינית.
טבלה מסכמת של טיפוסי החותמות
חותמות המתכת בסניפי הדואר הנוספים
היקף השירות של דואר הרשות הפלסטינית ברצועת עזה הורחב במהלך השנים שלאחר יום ההפעלה הראשון במסגרת הסכם אוסלו א' (1.1.1995), ומעת לעת נפתחו בתי דואר נוספים.
במקומות אלו הוכנסו לשימוש חותמות מתכת שיוצרו בגרמניה.
RAFAH TERMINALמעבר רפיח סניף הדואר נפתח ב-1 באוקטובר 1995, ונועד לשרת את משתמשי מסוף הגבול שבין רצועת עזה ומצרים.
ZAWAIDAא-זוואידה סניף הדואר נפתח ב-1 ביולי 1995.
ב-18 בינואר 1996 הוכנסה לשימוש ביישוב ח'וזאעה שברצועת עזה חותמת דואר חדשה.
היה זה מקרה חריג בו החליפה חותמת מטיפוס גשר את חותמת המתכת אשר הוכנסה לשימוש בעת פתיחת בית הדואר, בחודש אוקטובר 1995.
לא היה כל פרסום שפרט את הסיבה להוצאתה משימוש של חותמת המתכת והחלפתה בחותמת מטיפוס גשר.
עם זאת, לאור הכיתוב שעל חותמת ניתן להציע הסבר אפשרי להחלפה.
בהכנת חותמת המתכת בגרמניה חל שיבוש בדרך בה נרשם שמו של היישוב באותיות לועזיות, ובמקום KHUZA'A נרשם KZAZAH.
החותמת השגויה נותרה בשימוש פרק זמן מסוים והוחלפה בחותמת מטיפוס גשר בה נכתב שם היישוב בצורה תקינה.
זהו המקרה היחיד בו חותמת מטיפוס גשר הפכה לחותמת קבע.
היא המשיכה לשמש את סניף הדואר של ח'וזאעה כעשר שנים, עד שהוחלפה בשנת 2006 בחותמת מטיפוס חדש.
שםבית הדואר טיפוסי החותמות הערות חותמתהמתכת חותמתהגשר KHUZAA (KZAZAH)ח'וזאעה סניף הדואר נפתח בחודש ספטמבר 1995 והופעלה בו חותמת מתכת מתוצרת גרמניה.
בינואר 1996 הוחלפה חותמת המתכת בחותמת מטיפוס גשר שיוצרה במצרים.
בדיונים שהתקיימו במהלך החודשים אפריל ומאי 1994, סוכם כי הבולים אותם תדפיס הרשות הפלסטינית ישמשו אך ורק לצורך משלוח דברי דואר בתוך השטח שבאחריותה.
דברי דואר המיועדים אל מחוץ לשטחי הרשות, לישראל או לארצות אחרות, חייבים היו על פי ההסכם להישלח דרך ישראל ולהיות מבויילים בבולים ישראלים.
ב-13 בדצמבר 1994, לקראת מועד ההפעלה של בתי הדואר הפלסטינים אשר תוכנן ליום 1 בינואר 1995, התקיימה פגישה בין נציגי הדואר של הרשות הפלסטינית ובין אנשי רשות הדואר של ישראל.
בפגישה זו הוצע לפלסטינים לרכוש בולים ישראלים במחיר נמוך מערכם הנקוב, אולם נציג הרשות הפלסטינית דחה את ההצעה.
הוא טען שמכירת הבולים הישראלים תיתקל בהתנגדות חריפה של האוכלוסייה הפלסטינית.
על מנת לפתור את בעיית המשלוח של דברי דואר אל מחוץ לשטחי הרשות הפלסטינית, הועלתה על ידי דואר ישראל ההצעה להשתמש במכונות ביול בהן תותקן גלופה של הרשות הפלסטינית.
הצעה זו התקבלה בברכה על ידי נציגי הרשות, והם ביקשו לקבל בהקדם האפשרי עשר מכונות ביול.
במכתב ששלחה רשות הדואר הישראלית ביום 24 בינואר 1995 אל מנכ"ל משרד הדואר ברשות הפלסטינית נמסר כי רשות הדואר מוכנה לספק 15 מכונות ביול ללא כל תמורה.
סכומי ההטבעה במכונות הביול יופיעו בשקלים ישראלים.
מנהיגי הרשות הפלסטינית ניסו באותה תקופה לאשר את השימוש בבולים אותם הדפיסו בגרמניה, ואשר עוצבו במתכונת אשר הפרה את ההסכם עליו חתמו עם ישראל.
כמחווה של רצון טוב הבטיח יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל, ליאסר ערפאת, יושב ראש הרשות הפלסטינית, להכשיר את הבולים הבעייתיים באמצעות הוספת הדפס רכב של המטבע "פילס" על גבי המילה "מילס" שהודפסה במקור בניגוד להסכם.
בעקבות זאת הודיעו נציגי הדואר של הרשות הפלסטינית כי על פי הנחייתו של יאסר ערפאת הם מנועים מלהפעיל את מכונות הביול לפני כניסתם של הבולים הפלסטינים לשימוש.
מצב זה נמשך עד חודש נובמבר 1995, מועד בו הופעל הסכם אוסלו ב'.
בהסכם זה הותר לבייל בבולים פלסטינים גם מכתבים המיועדים אל מחוץ לשטחי הרשות.
במצב זה לא היה עוד צורך במכונות הביול, והן נגנזו מבלי שיופעלו כלל.
גורמים בדואר הפלסטיני, אשר היו בקשר עם ד"ר יוסף ואלך וידעו שהוא מתעניין בכל חידוש בתהליכי העבודה בדואר הרשות הפלסטינית, שלחו אליו בתחילת שנת 1995 סדרה בת 15 חותמות, אחת מכל מכונת ביול.
החותמות הוטבעו כמחווה עם סכום אפס, והן נשאו תאריכים שונים.
אין לייחס כל חשיבות לתאריך המופיע בחותמת.
כל החותמות הוטבעו באתר אחד וניכר כי לא נעשה כל ניסיון לשנות את מצב המכונה ולהתאים את התאריך למועד ההחתמה.
החתמות מחווה אלו מהוות תיעוד יחיד לעיצוב של חותמות הביול.
שםבית הדואר חותמתהמתכת הערות GAZA 1עזה 1 GAZA 2עזה 2 GAZA 5עזה 5 GAZA 6עזה 6 ALNUSEIRATנוסייראת BANI SUHAYLAבני סוהילה BEIT HANUNבית חאנון BEIT LAHIAבית לאהיא DEIR EL BALAH 1דיר אל-בלח 1 ELBURAIJאל-בורייג' JABALYA 1ג'באליה 1 KHAN YUNES 1ח'אן יונס 1 RAFAH 1רפיח 1 SHAIKH REDWANשיח' רדואן JERICHO 1יריחו 1
הסכם אוסלו ב' - העברת האחריות על הגדה המערבית
פתיחת בתי הדואר של הרשות הפלסטינית בגדה המערבית
ביום 8 בנובמבר 1995, במסגרת מימוש הסכמי אוסלו ב', הופעלו ברחבי הגדה המערבית 36 בתי דואר.
המועד המקורי נקבע ליום 5 בנובמבר 1995, אולם נדחה עקב הירצחו של יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל, בשעות הערב של היום הקודם - 4 בנובמבר 1995.
בסניפים אלו הוכנסו לשימוש חותמות עשויות גומי, שנוצרו ככל הנראה בשטח הגדה המערבית.
חותמות הגומי שימשו במגוון התפקידים הרגיל, הן כחותמות ביטול, הן כחותמות הגעה והן כחותמות מעבר.
בנוסף ניתן למצוא אותן על טפסים שונים דוגמת קבלות של דואר רשום.
כעבור מספר חודשים, במהלך פברואר-מרץ 1996, הוכנסו בהדרגה לשימוש במרבית סניפי הדואר של הגדה המערבית חותמות מתכת מאיכות מעולה שיוצרו בגרמניה.
בשונה ממה שהתרחש ברצועת עזה וביריחו, חותמות המתכת לא החליפו את חותמות הגומי, שנותרו בבתי הדואר והמשיכו לשמש במקביל לחותמות המתכת החדשות.
שני סוגי החותמות שימשו בו זמנית את דואר הרשות הפלסטינית משך שנים רבות ובחלק מבתי הדואר אף הוכנסו לשימוש חותמות גומי חדשות.
טבלה מסכמת של טיפוסי החותמות ששימשו במהלך יישום אוסלו ב'
שםבית הדואר טיפוסי החותמות הערות חותמתהגומי חותמתהמתכת AL AIZARYA 1אלעיזריה 1 חותמת המתכת לא הופעלה בבית הדואר של אלעיזריה.
BETHLEHEM 2בית לחם 2 חותמת המתכת הופעלה ב-4 בפברואר 1996. BIR ZEIT 1ביר זית 1 חותמת המתכת הופעלה ב-12 ביוני 1996. DEIR AL GUSUN 1דיר אל-ע'וסון 1 חותמת המתכת הופעלה ב-11 באפריל 1996. DEIR DEBWAN 1דיר דיבוואן 1 חותמת המתכת לא הופעלה בבית הדואר של דיר דיבוואן.
DURA 1דורא 1 חותמת המתכת הופעלה במועד לא ידוע בתחילת שנת 1996. EL YAMON 1אל-יאמון 1 חותמת המתכת לא הופעלה בבית הדואר של אליאמון.
TARQUMYA 1תרקומיא 1 חותמת המתכת הופעלה ב-26 ביולי 1999. TAYBEH 1טייבה 1 חותמת המתכת הופעלה רק בתחילת שנות ה-2000. TUBAS 1טובאס 1 חותמת המתכת הופעלה ב-10 במאי 1997. TULKARM 2טולכרם 2 חותמת המתכת הופעלה ב-4 בפברואר 1996. YAABAD 1יעבד 1 חותמת המתכת לא הופעלה בבית הדואר של יעבד.
העותק היחיד המוכר של החותמת הוחתם בתחילת שנות ה-2000 במשרד הדואר הפלסטיני, אולם מסיבה לא ברורה החותמת לא הועברה לבית הדואר.
YATTA 1יטא 1 חותמת המתכת הופעלה ב-4 בפברואר 1996.
חותמות הגומי בסניפי הדואר הנוספים לאחר יישום הסכם אוסלו ב'
בשנים שלאחר יום ההפעלה הראשון של בתי הדואר בגדה המערבית במסגרת הסכם אוסלו ב' (8.11.1995) הורחב היקף השירות מעת לעת ונפתחו בתי דואר נוספים.
במקומות אלו הוכנסו לשימוש חותמות גומי מתוצרת מקומית של הרשות הפלסטינית.
הסניף נפתח במועד לא ידוע במחצית שנת 1996. SEILET EL HARTHIYA 1סילת אל-חארית'יה 1 סניף הדואר נפתח ב-21 בדצמבר 1995. ZATARA 1זעתרה 1 סניף הדואר נפתח ב-22 בדצמבר 1997.
חותמות קווי הדואר הנע שלא הופעלו
במחצית שנת 1997, כשנה וחצי לאחר תחילת יישום הסכמי אוסלו ב', פעלו בשטחי הרשות הפלסטינית בגדה המערבית כמה עשרות בתי דואר שהיו ממוקמים בערים וובישובים הגדולים.
מנהלי הדואר ביקשו להרחיב את השירות גם למקומות יישוב קטנים יותר, ולהנהיג בכפרי הגדה המערבית שירות של דואר נע.
על פי מודל זה, הפועל במדינת ישראל מאז תחילת שנות החמישים, יוצא רכב מאחד מבתי הדואר המרכזיים ופוקד במהלך היום מספר יישובים לאורך נתיב מתוכנן מראש.
בכל יישוב חונה הרכב לפרק זמן קצר, ומשמש כסניף דואר מקומי המקבל ומוסר דברי דואר.
במתכונת זו פעל דואר ישראל גם ברצועת עזה, שם הופעל קו "קטע עזה" עד יום 4 במאי 1994, מועד בו נסגר עם תחילת יישום הסכמי אוסלו א'.
כוונת הרשות הפלסטינית הייתה להפעיל מבית הדואר של רמאללה שני קווים של דואר נע, והיא הכינה עבורם חותמות מתאימות, שנקראו בשמות "דואר נע 1" ו-"דואר נע 2".
לא ידוע מה מסלול הנסיעה שתוכנן עבור קווים אלו ואילו יישובים תוכננו לקבל שירות מקווי הדואר הנע.
ביום שתוכנן להפעלת השירות שלח מנהל דואר רמאללה אל ד"ר יוסף ואלך מעטפות שהוחתמו בחותמות המיוחדות של קווי הדואר הנע.
ב-28 ביוני 1997 נשלחו המעטפות עליהן הוטבעה חותמת "דואר נע 2", ולמחרת, ב-29 ביוני 1997, נשלחו המעטפות עליהן הוטבעה חותמת "דואר נע 1".
בדיעבד התברר כי חותמת היום הראשון לפתיחת שירות הדואר הנע הייתה גם חותמת היום האחרון של השירות.
למעשה השירות לא הופעל כלל, והמעטפות שנשלחו מדואר רמאללה הן תיעוד בולאי יחיד לקיומן של חותמות הדואר הנע.
לא ידועה הסיבה לאי הפעלת השירות המתוכן.
שםבית הדואר חותמתהגומי הערות MOBILE POST 1דואר נע 1 היום היחיד בו הוטבעה החותמת, כיוון שהשירות לא הופעל מעולם.
MOBILE POST 2דואר נע 2 היום היחיד בו הוטבעה החותמת, כיוון שהשירות לא הופעל מעולם.
חותם הוא ארגון המוביל שינוי חברתי דרך החינוך.
חותם שואף לחזק את החינוך הציבורי כך שיאפשר לכל ילד וילדה לממש את עצמם ללא תלות ברקע ממנו באו.
משימתו היא פיתוח מנהיגות חינוכית מגוונת, השותפה ליצירת ידע יישומי, ולהובלת שינויים מערכתיים המקדמים חינוך ציבורי שוויוני וטוב.
תוכנית חותם נוצרה בשנת 2010 ביוזמת ארגון הג'וינט, משרד החינוך, תנועת הכל חינוך וקרן נעמי.
חותם היא הגרסה הישראלית לתוכנית "Teach For All" העולמית, שנוסדה בארצות הברית בשנת 1992, ופועלת (נכון לסוף 2019) ב-52 מדינות.
שלומית עמיחי, מנכ"לית משרד החינוך לשעבר, יחד עם אסף בנר, הובילו את הקמתה.
בשנים הראשונות פעלה התוכנית במכללת בית ברל ובאוניברסיטת חיפה.
בהמשך עברה למכללת אורנים ומכללת לוינסקי.
מאז 2018 מאורגנת חותם כחברה לתועלת הציבור (חל"צ).
תיאורית השינוי של חותם היא מעגל של יצירת מנהיגות מקומית בבית הספר ובעיר, גיבוש ידע ופדגוגיה דרך השטח והאקדמיה, ויצירת תנאים לשינוי מערכתי.
תוכניות הפעולה של חותם כוללות הכשרות של מורים ומנהלות, קורסים וסמינרים לאנשי חינוך, ליווי מנהלים ובתי ספר מקדמי שוויון, גיבוש קהילות משימה ועוד.
חותם מתמחה בהכשרת מורים ומורות, מנהלים ומנהלות, בעלי שליחות חברתית וכושר מנהיגות – אנשי חינוך שרואים ערך וייעוד בפעולה משמעותית בבתי הספר בפריפריה החברתית של מדינת ישראל.
שיטת ההכשרה של חותם היא למידה תוך כדי התנסות 'On the job training' – תהליך התחנכות עצמי וחברתי שנעשה תוך כדי עבודה.
חותם רואה ערך בשילוב הלימוד והמעשה באופן תדיר, כך שפעילות החיים היא מקור עמוק לרכישת ידע וכישורים, והלמידה המשותפת עצמה מייצרת ממשות חינוכית חברתית.
הכשרת חותם נעמי מציעה תהליך הסבת אקדמאים להוראה בתוך שנתיים, והכשרת 'אופק לניהול' מיועדת למנהלים ומנהלות בעלי ניסיון שרוצים להפוך למחנכים ולהשתלב בתפקידי הנהגה במערכת.
תחום המנהלות והמנהלים בחותם פורץ דרך עבור אנשי חינוך שמבקשים לחולל שינוי ערכי וחברתי במערכת, באמצעות השתלבות בתפקידי הנהגה בבתי הספר ובכלל.
אנשי חינוך המזוהים עם ערכי ומטרות 'חותם' מצטרפים לתוכניות שמסייעות להם להשתלב בתפקידי ניהול כמו לימודי תואר שני, הכשרות מנהלים ותוכניות מנהיגות.
מנהלי בתי ספר, ומנהלי מחלקות ואגפים שצמחו בחותם בוחרים ליישם את הערכים עליהם התחנכו במקומות בהם הם פועלים, ורואים בחותם שותף פעיל לגיבוש אסטרטגיות, תוכניות לימודים, פרקטיקות חינוכיות, ייעוץ וליווי צוותי הוראה ועוד.
ארגון חותם פועל בפריפריה החברתית והגאוגרפית של ישראל מתוך אמונה שזהו המקום הראוי והחשוב ביותר לפעול בו בחברה הישראלית בעת הזו.
תוכנית אופק לניהול הנה עתודה לניהול בתי ספר, אשר מבקשת להכניס בכירים ובכירות לתחום החינוך ולהכשירם לעתודה לניהול בתי ספר.
תוכנית לשם הנה תוכנית עתודת ניהול לבתי ספר מקדמי שוויון ורלוונטיים.
תוכנית שנתית, בהיקף של יום למידה שבועי, המבוססת על התנסות בפיתוח מודלים של בתי ספר, הלכה למעשה, בשיתוף עם רשויות מקומיות.
התכנית מכשירה את העמיתים בפיתוח פרקטיקות להובלת שינוי בבתי הספר ולהקמת בתי ספר חדשים
תוכנית התואר השני יישומי בניהול וארגון מערכות חינוך הנה תוכנית ללימודי תואר שני יישומי בניהול וארגון מערכות חינוך, בשיתוף המכללה האקדמית בית ברל.
תוכנית ייחודית המותאמת לניהול ומנהיגות ברוח חותם בדגש על צמצום פערים ויצירת שוויון הזדמנויות בחינוך.
תוכנית מנהיגות ירושלמית אשר הנה תוכנית דו-שנתית, שמטרתה פיתוח מנהיגות ומנהיגים חינוכיים, להובלה וניהול של בתי ספר פורצי דרך במזרח ירושלים.
התכנית מבוססת על תהליך למידה דרך מסע התפתחות פנימית ועיצוב זהות חינוכית, בדגש על התנסות מעשית, תכנון ויצירה של המודל הפדגוגי של בתי ספר חדשים מקדמי שוויון ורלוונטיים, המותאמים לקהילה.
במחזור הראשון של התוכנית הוכשרו 66 "חותמיסטים" מתוך 715 סטודנטים מצטיינים שנגשו למיון.
למחזור השני התקבלו 110 מועמדים מתוך 1,422 פניות.
בסוף 2019 היו במערכת החינוך בישראל כ-1,100 מורים בוגרי התוכנית.
רוב הבוגרים משתתפים בפעילויות ההמשך של התוכנית, ביניהן מפגשים, פורומים ואירועים חברתיים.
בכל שנה מצטרפים כ-200 מורות ומורים, מנהלות ומנהלים, לקהילת חותם, המונה כ-1,500 אנשי חינוך.
חברי הקהילה פעילים בקידום פרקטיקות חינוכיות מקדמות שוויון, ויצירתן של פדגוגיות חברתיות פורצות דרך.
בשנת 1901 ערך דואר הולנד ניסוי במתקן החתמה חדשני אשר היה מבוסס על צריבה של בולי הדואר בברזל מלובן במקום השימוש הרגיל בדיו.
בתום תקופה של 45 ימי עבודה התברר כי מתקן ההחתמה סובל מכשלים רבים, והוחלט להפסיק את הניסוי.
דואר הולנד היה היחיד שניסה באופן מסודר את הרעיון של שימוש בצריבה כאמצעי לביטול בולי הדואר, והחותמות המיוחדות שנוצרו במהלך ימי הניסוי הן נדירות ומבוקשות על ידי אספני הבולים.
מאז החל באנגליה השימוש בבולי דואר בחודש מאי 1840 נאלצו מנהלי הדואר להתמודד עם בעיית הזייפנים, אשר ניקו בדרכים שונות את החותמת שהוטבעה על הבולים ועשו בהם שימוש חוזר.
אובדן ההכנסות הסתכם בסכומים גבוהים מאוד, ורשויות הדואר חיפשו ללא הרף דרכים יעילות לבטל את הבולים באופן בולט שלא יאפשר לעשות בהם שימוש חוזר.
באפגניסטן, לשם דוגמה, ביטלו פקידי הדואר את הבולים על ידי קריעת חלק מן הבול.
שיטה זו אמנם מנעה שימוש חוזר בבול, אולם היא הייתה מאוד לא יעילה, דרשה עבודה רבה של הפקידים שנאלצו לטפל בכל בול ובול, ולא הייתה מעשית במדינות בהם נשלחו כמויות גדולות מאוד של מכתבים מדי יום.
מרבית רשויות הדואר בעולם בחנו מעת לעת שיטות שונות שיקשו על מחיקת החותמת מן הבולים המשומשים.
ניסיונות אלו התמקדו במספר כיווני פעולה:
שיפור ספיגת הדיו בתוך נייר הבולים כך שלא ניתן יהיה לנקות את הדיו מן הבולים.
הדפסת הבולים עצמם בדיו מיוחדת, כך ששטיפת הבולים במטרה למחוק את החותמת תגרום למחיקת הבול כולו.
שיפור איכות הדיו של החותמת כך שלא ניתן יהיה למחוק אותו.
במחצית שנת 1901 הציע מהנדס בשם ס.
ון דר ולק (C C van der Valk), מעובדי משרד הדואר ההולנדי, לנסות שיטה חדשנית לפסילת בולי הדואר, אשר תתבסס על צריבת הבולים במקום הכתמתם בדיו
ון דר ולק המציא מכונה, לה העניק את השם "וולקנוס" (Vulcanus), אשר התבססה על חותם עשוי ברזל אותו ניתן היה לחמם באמצעות מנורת פרפין.
עובד הדואר נדרש להניח את המעטפה עם הבול על מדף מיוחד, ולהצמיד אליהם את החותם הלוהט באמצעות דריכה על דוושה מתאימה.
צורתו של החותם נצרבה בנייר של המעטפה והבול באופן בולט, כך שלא ניתן היה לעשות בבול שימוש חוזר.
על פי הערכת הממציא צריכה הייתה המכונה לאפשר החתמה של 240 דברי דואר בדקה, כלומר ארבעה מכתבים בכל שנייה.
קצב זה היה גבוה בהרבה מזה שהושג באמצעות חותמות הדיו אותן היה צריך לנקות מעת לעת, והדואר ההולנדי השתכנע שכדאי להזמין מכונה אחת על מנת לבצע ניסוי כדאיות לשיטה החדשה.
יחד עם המכונה הוכנו שני ראשי צריבה, אותם ניתן היה להתקין לסירוגין בתוך המכונה.
בתחילת חודש אוגוסט התקין הדואר ההולנדי את מכונת הצריבה בבית המיון המרכזי של העיר האג, והניסוי הרשמי החל ב-5 באוגוסט 1901. פריטי דואר נלקחו משקי הדואר הרגילים שהגיעו לבית המיון ובוטלו במכונת הצריבה במקום בחותמת הדיו הרגילה.
מיד עם תחילת הניסוי התברר כי התקוות שתלו במכונת הצריבה היו מוגזמות מאוד.
ראש הצריבה העשוי ברזל התקרר מהר מן הצפוי, דבר שחייב לעצור ללא הרף את תהליך העבודה על מנת לחמם אותו מחדש.
ניסיון לחמם את ראש הצריבה לטמפרטורה גבוהה יותר התבררה כבעייתית מאוד, כיוון שראש הצריבה הלוהט שרף את המעטפות שהיו עשויות מנייר דק, ובמספר מקרים המעטפות עלו באש.
זמן קצר לאחר חתחילת הניסוי הוחלט להפסיק ולצרוב מעטפות, ולהשתמש לצורך הניסוי רק בגלויות דואר שהיו עשויות קרטון והיו פחות רגישות לחימום.
ההערכה הראשונה שצפתה ביטול של 240 דברי דואר בדקה התבררה גם היא כמוגזמת, ובתקופת הניסוי הצליחו פקידי הדואר המיומנים ביותר לטפל בפחות ממאה דברי דואר בדקה.
כעבור 45 ימי עבודה החליטו מנהלי הדואר להפסיק את השימוש במכונת הצריבה, ולהכריז על כישלון הניסוי.
25 בספטמבר 1901 היה היום האחרון בו נצרבו דברי דואר במכונה החדשנית.
כאמור, חותמת הצריבה הייתה בשימוש 45 ימי עבודה בלבד, במהלכם נצרבה כמות לא ידועה של פריטים אשר לא עלתה על כמה אלפים לכל היותר.