tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך למשל, נעדרה בחלק מן הכוחות משמעת אפסנאית (חתימה על ציוד, שמירתו, החלפת בלאי, והחזרת הציוד בהתאם לחתום).
גם רמת המשמעת הכללית לא הייתה גבוהה.
כך, סירבו כוחות 'עציוני' לקבל את מרות טבנקין, אף על פי שהאחרון נתמנה למפקד הגזרה המזרחית.
במישור הקרבי, רמת האימון התגלתה לעיתים קרובות כלא מספקת.
למשל, חיילים רבים עדיין לא הפנימו שעליהם להסתער, שכן בתקופת המחתרות, כמו גם בפשיטות ובקרבות ההגנה, שאפיינו את חודשי המלחמה הראשונים, הם התרגלו להתגנב אל היעד, או לחילופי יריות.
כן התרגל הפלמ"ח, בקרבות ימים עברו, שלא להחזיק בכיבושיו, וכללית, לא רגיל היה לנהל קרב הגנה.
הדבר הציב קשיים חמורים בקרב הקסטל, וכמעט עלה בכישלון.
עם חשיבותן, מעברן של שלוש שיירות בלבד (ועוד שלוש עד 20 לחודש) לאחר מבצע חטיבתי, הוכיח את הצורך בארגון שיירות יסודי יותר ויעיל יותר.
ואכן, במבצע 'הראל' ניכר שיפור בנושא זה.
מבצע מרקט גארדן היה מבצע כושל של בעלות הברית המערביות, שנערך בשטח הולנד בספטמבר 1944, במסגרת המערכה הצבאית בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה.
מטרת המבצע הייתה להשיג הכרעה מהירה במלחמה נגד גרמניה הנאצית באמצעות עקיפת קו זיגפריד מצפון, כיבוש ראש גשר מעבר לנהר הריין, והשתלטות על חבל הרוהר.
אף על פי שבמהלך המבצע הצליחו כוחות בעלות הברית להשתלט על רוב היעדים המתוכננים, ולהגיע עד מרחק קצר מהגשר על נהר הריין התחתון בארנהם, הם נכשלו בהשגת יעדו העיקרי – חציית מכשול המים הגדול של הריין, ואבטחת ראש גשר מצפון לנהר – וכוחותיהם המוטסים ספגו אבדות כבדות.
כישלון המבצע גרם לאובדן הסיכוי להביא לסיום המלחמה באירופה לפני תום שנת 1944.
כתוצאה מכך התעוררה מחלוקת בקרב ראשי המטות המשותפים של בעלות הברית בשאלה, היכן יש לרכז את המאמץ הצבאי העיקרי.
פילדמרשל מונטגומרי, מפקד קבוצת הארמיות ה־21, הציע לאמץ אסטרטגיה נועזת לפיה צבאות בעלות הברית יתקדמו אל תוך גרמניה בחזית צרה, במטרה להשתלט על חבל הרוהר המתועש, למוטט את הצבא הגרמני, ולהביא להכרעה מהירה של המלחמה.
תוכניתו של מונטגומרי אומצה בסופו של דבר על ידי דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית במערב אירופה, שהעמיד לרשות המבצע את הארמייה המוטסת הראשונה, למרות התנגדות מפקדי כוחות צבא ארצות הברית בצרפת (עומר בראדלי, ג'ורג' פטון ואחרים).
לפתיחת המבצע קדמו דיונים מורכבים וטעונים בין הפיקוד העליון הבריטי והאמריקאי.
בניגוד למבצעים הצבאיים שתכנן מונטגומרי בשלבים קודמים של המלחמה (קרב עלאם חלפה, קרב אל־עלמיין השני ועוד), שהתאפיינו בזהירות ובתכנון מדוקדק לפרטי פרטים, תכנון המבצע החדש לקה באופטימיות יתרה ונטה להתעלם מבעיות אפשריות.
המודיעין לא זיהה בעיות, ומספר הנחות יסוד התגלו כמופרכות.
בנוסף לכך, המבצע דרש את מלוא המשאבים שעמדו לרשות קבוצת הארמיות ה־21 בבלגיה, ולכן פגע במבצעים הצבאיים שניהלה הארמייה הקנדית הראשונה, במטרה לכבוש את שפך נהר הסכלדה, ולאפשר את פתיחת נמל אנטוורפן לקבלת אספקה (מטרה שהושגה בסופו של דבר, ובמחיר כבד, רק בדצמבר 1944).
לעובדה זו היו השלכות אסטרטגיות מרחיקות לכת, משום שחוסר היכולת להשתמש בנמל הגדול, אילץ את פיקוד בעלות הברית להמשיך להישען על הנמלים המאולתרים בנורמנדיה לצורך קבלת אספקה ותגבורות, ובכך האריך מאוד את קווי האספקה שלהם.
תוכנית המבצע, ששם הקוד שלו היה גן שוּק (Market Garden), הורכבה משני חלקים, שנועדו להתבצע בו־זמנית:
מבצע Market – החלק המוצנח של המבצע.
נועד להתבצע על ידי הארמייה המוטסת הראשונה (שכללה את הדיוויזיות ה־82 וה־101 האמריקניות, הדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה, ובריגדה מוצנחת פולנית), ומטרתו הייתה השתלטות מהירה על הגשרים ליד איינדהובן, ניימכן וארנהם (בסה"כ שישה גשרים ומעברים על פני מכשולי מים), כדי לאפשר התקדמות מהירה של כוחות הקרקע אל מעבר לנהר הריין התחתון.
מבצע Garden – החלק הקרקעי של המבצע.
נועד להתבצע על ידי הקורפוס הבריטי ה־30 בפיקוד לוטננט גנרל בריאן הורוקס, בסיוע הקורפוסים ה־12 וה־8 של הארמייה הבריטית השנייה שיאבטחו את אגפיו.
כוחות השריון הבריטיים נועדו להתקדם במהירות צפונה, לחבור אל הכוחות המוצנחים והמוטסים בנתיב תנועתם, לכבוש ולאבטח מסדרון קרקעי מתעלת מֶז או סכלדה בבלגיה המשוחררת, עד לגשר על נהר הריין התחתון בארנהם, שבהולנד.
המבצע היה מבוסס על מספר הנחות יסוד, שרובן התבררו כמוטעות:
הכוחות הגרמניים באזור המבצע המתוכנן חלשים ונמצאים במצב של דמורליזציה.
לגרמנים אין באזור זה כוח שריון משמעותי המסוגל לסכן את הכוחות המוצנחים של בעלות הברית.
הכוחות המוצנחים יוכלו להשתלט ללא פגע על כל הגשרים ומעברי המים בציר התנועה המוביל לארנהם, ולאפשר התקדמות מהירה ובלתי מופרעת של כוחות השריון הבריטיים אל מעבר לריין.
הקורפוס ה־30 מסוגל לעבור את המרחק המפריד בין נקודת הפתיחה של המתקפה לארנהם (כ־100 ק"מ), תוך ארבעה ימים לכל היותר, ולחבור בזמן אל הצנחנים הבריטיים, שיחזיקו בגשר החיוני על נהר הריין.
בנוסף לכך, החלטת מתכנני המבצע להנחית את הדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה כ־15 ק"מ מהגשר על נהר ריין בארנהם (מחשש שהיא עלולה לספוג אבדות כבדות מריכוז תותחי הנ"מ שהגנו על הגשר), במקום להצניח אותה במרחק קצר משני קצות הגשר, כדי לנצל את אלמנט ההפתעה, התבררה כטעות קריטית.
באזור ארנהם התבצע ארגון מחדש של קורפוס הפאנצר אס אס השני (דיוויזיות הפאנצר אס אס התשיעית והעשירית), יחידת עילית שספגה אבדות כבדות במהלך הנסיגה מצרפת.
עובדה זו (שהייתה ידועה למודיעין של בעלות הברית, אולם לא הועברה לכוחות שבשטח) העניקה לגרמנים יתרון משמעותי על הצנחנים הבריטיים קלי־הציוד, שהוצנחו באותו אזור.
המפקד העליון של כוחות המשלוח של בעלות הברית היה גנרל דווייט אייזנהאואר, ובתפקיד זה היה אחראי על תכנון וביצוע המבצע.
מרשל אוויר ראשי סר ארתור טדר הבריטי היה סגנו, ואילו מייג'ור גנרל וולטר בדל סמית היה ראש מטהו.
קבוצת הארמיות ה־21 – בפיקוד פילדמרשל ברנרד מונטגומרי, הפעילה במהלך המבצע את היחידות הבאות:
הארמייה המוטסת הראשונה – בפיקוד לוטננט גנרל לואיס בררטון
הקורפוס המוטס הראשון הבריטי – בפיקוד לוטננט גנרל פרדריק בראונינג
הדיוויזיה המוטסת הראשונה – בפיקוד מייג'ור גנרל רוברט ארקהרט
חטיבת הצנחנים הפולנית ה־1 – בפיקוד בריגדיר גנרל סטניסלב סוסבווסקי
הקורפוס המוטס ה־18 האמריקני – בפיקוד מייג'ור גנרל מת'יו רידג'וויי
הדיוויזיה המוטסת ה־82 – בפיקוד בריגדיר גנרל ג'יימס גאווין
הדיוויזיה המוטסת ה־101 – בפיקוד מייג'ור גנרל מקסוול טיילור
הארמייה הבריטית השנייה – בפיקוד לוטננט גנרל מיילס דמפסי
הקורפוס השמיני – בפיקוד לוטננט גנרל ריצ'רד אוקונור
הקורפוס ה־12 – בפיקוד לוטננט גנרל ניל ריצ'י
הקורפוס ה־30 – בפיקוד לוטננט גנרל בריאן הורוקס
מפקד הכוחות במערב היה גנרלפלדמרשל גרד פון רונדשטט, שפיקד על כל הכוחות ממערב לריין.
קבוצת ארמיות B – בפיקוד גנרלפלדמרשל ולטר מודל, הפעילה במהלך המבצע את היחידות הבאות:
קורפוס הפאנצר אס אס ה־2 – בפיקוד אובר־גרופנפיהרר וילהלם ביטריך
דיוויזיית הפאנצר אס אס ה־9 – בפיקוד אוברשטורמבאנפיהרר ולטר הרצר
דיוויזיית הפאנצר אס אס ה־10 – בפיקוד בריגדפיהרר היינץ הרמל
רגימנט אימונים מדיוויזיית פאנצר מוצנחת הראשונה הרמן גרינג
צוות קרב "קראפט", שהורכב מיחידות של דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה־16
צוות קרב "הנק", שהורכב על בסיס רגימנט הכשרה של הצנחנים
הארמייה ה־15 – בפיקוד גנרל חיל הרגלים גוסטב־אדולף פון צנגן
הקורפוס ה־67 – בפיקוד גנרל חיל הרגלים אוטו שפונהיימר
הקורפוס ה־88 – בפיקוד גנרל חיל הרגלים הנס־וולפגנג ריינהרד
הקורפוס ה־86 – בפיקוד גנרל חיל הרגלים הנס פון אובסטפלדר
קורפוס האס אס ה־12 – בפיקוד אובר־גרופנפיהרר קורט פון גוטברג
המחוז הצבאי ה־6 – בפיקוד גנרל חיל הפרשים קורט פלדט
ארמיית הצנחנים הראשונה – בפיקוד גנרל־אוברסט קורט שטודנט
קורפוס הצנחנים ה־2 – בפיקוד גנרל אויגן מיינדל
לחימת הכוחות המוטסים (מבצע "מרקט")
השלב הראשון של המבצע התנהל בדרך כלל בצורה מוצלחת.
ההצנחות, שהתבצעו לאור היום, היו מדויקות בדרך כלל (יותר מהמבצעים המוצנחים במערכות בסיציליה ובנורמנדי) וההתנגדות על הקרקע מועטה.
השתתפו בהן 16,500 צנחנים ו־3,500 חיילים שהונחתו בדאונים (מדגמי "חמילקרת" (Hamilcar) ו"הורסה" (Horsa) הבריטיים שהיו עשויים מבד ברזנט, ו"ווייקו" (Waco) האמריקאיים הקטנים יותר, העשויים ממתכת).
הדיוויזיה המוטסת ה־101 האמריקנית נתקלה בהתנגדות מועטה וכבשה בווחל (Veghel) את הגשר מעל לתעלת שויד־וילמשוארט (Zuid-Willemsvaart).
אולם בזון (Zon) הספיקו הגרמנים לפוצץ את הגשר מעל לתעלת וילהלמינה (Wilhelmina) לפני הגעת הצנחנים האמריקנים, עובדה שחייבה בניית גשר ביילי על ידי כוחות ההנדסה של הקורפוס ה־30, וגרמה לעיכוב משמעותי ראשון בהתקדמות כוחות הקרקע.
הדיוויזיה המוטסת ה־82 צנחה ליד חראבה (Grave) וכבשה את הגשר מעל לנהר מֶז (Maas) בשלמותו, אך העיר ניימכן והגשר מעל לנהר הוואל (Waal) נותרו בשליטה גרמנית.
בהמשך המבצע נדרשה חציית סער של הוואל כדי להשתלט על הגשר האסטרטגי, ולמנוע את פיצוצו על ידי הגרמנים.
הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה־1 הוצנחה מצפון לריין, באזור הכפר אוסטרבייק (Oosterbeek), ואיבדה את רוב כלי הרכב שלה בהתרסקות הדאונים שהובילו אותם.
עובדה זו והמרחק הגדול יחסית של אזור הנחיתה מהגשר בארנהם גרמו לאובדן אלמנט ההפתעה וחייבה את הצנחנים הבריטיים לבצע מסע רגלי ממושך שארך כ־4 שעות לכיוון ארנהם.
כוחות גרמניים מאולתרים הצליחו לעכב את התקדמות הכוחות הבריטיים בדרכם לארנהם ולאחר מכן לבלום אותם במבואות העיר.
רק כוח קטן יחסית (גדוד מתוגבר) הצליח להגיע אל הגשר בציר שלא הוגן על ידי הגרמנים ולהשתלט על קצהו הצפוני בתום היום הראשון למבצע.
לאחר הפתעה ראשונית, תגובת הפיקוד הגרמני הייתה אופיינית: התקפות נגד ללא הפוגה עם כל הכוחות שעמדו לרשותם.
חלק מהיחידות הגרמניות באזור הורכבו מחיילים מנוסים ומצוידים היטב, כגון שתי דיוויזיות (9 ו־10) הפאנצר של האס־אס, אולם יחידות אחרות הורכבו מאוסף של טירונים, יחידות נ"מ, חיילים שהשתייכו לכוחות קרקע של חיל האוויר וחיל הים הגרמני וכו', שאורגנו במהירות במסגרת צוותי קרב (Kampfgruppe) מאולתרים, כפי שהיה מקובל בצבא הגרמני.
הקורפוס ה־30, שכלל דיוויזיה משוריינת ושתי דיוויזיות חי"ר, החל את השלב הקרקעי של המבצע ב־17 בספטמבר באופן בלתי מוצלח.
מיד לאחר חציית קו ההתחלה של המתקפה בשעה 14:45 ספגו הטנקים שהובילו את המתקפה אבדות ניכרות מאש תותחי נ"ט ומטולי נ"ט (פאנצרפאוסט), ונדרשו לבריטים מספר שעות כדי להתגבר על ההתנגדות הגרמנית, עובדה שייצרה עיכוב משמעותי בלוח הזמנים של המבצע כבר בסיום היום הראשון.
רק ביומו השני של המבצע (18 בספטמבר) הגיעו כוחות הקרקע לאיינדהובן, ולקראת סוף היום החלו כוחות ההנדסה בבניית גשר ביילי לחציית התעלה בזון.
התקפות נגד עזות שהנחיתו הכוחות הגרמניים על שני העברים של המסדרון הקרקעי הצר, שיצרו הכוחות המוצנחים וכוחות הקרקע הבריטיים, ריתקו חלק ניכר מכוחות בעלות הברית לאבטחת ציר ההתקדמות שלהם, יצרו עיכובים משמעותיים בהעברת האספקה לכוחות החלוץ של הקורפוס ה־30 ועיכבו את התקדמות בעלות הברית.
כוחות בעלות הברית נדרשו להתקדם לאורך כביש צר אחד, שנבנה על גבי סוללה מוגבהת, שמשני עבריה שטחים מוצפים או בלתי עבירים לרכב, שלא איפשרו פריסה של הכוחות.
עובדה זו העניקה יתרון משמעותי למגינים הגרמניים, והקלה עליהם לחסום את הכביש לתנועה.
במהלך היומיים הבאים של המבצע (19 ו־20 בספטמבר) ניסו כוחות החלוץ של הקורפוס ה־30 (מדיוויזיית המשמר המשוריינת) בסיוע יחידות מהדיוויזיה המוטסת ה־82 להשתלט על הקצה הדרומי של גשר ניימכן, אך נהדפו שוב ושוב על ידי המגינים הגרמניים.
רק לאחר שצנחנים אמריקניים מהרגימנט ה־504 של הדיוויזיה ה־82 ביצעו צליחת סער באור היום של נהר הוואל וכבשו את הקצה הצפוני של הגשר, נסוגו הגרמנים מניימכן וכוחות בעלות הברית תפסו את הגשר (שאורכו היה כ־200 מטר) ללא פגע בשעות הערב של 20 בספטמבר.
במקום לנצל את ההצלחה ולהמשיך בתנועה לילית צפונה מיד לאחר כיבוש הגשר, כדי לחבור לכוח הבריטי בארנהם (17 ק"מ בלבד מניימכן) המתינו כוחות החלוץ של הקורפוס ה־30 זמן רב לפני שחידשו את התקדמותם לכיוון ארנהם בשעות הצהריים של 21 בספטמבר.
עד למועד זה הצליחו הגרמנים להכניע את שרידי הכוח הבריטי הקטן, שהחזיק בקצה הצפוני של הגשר בארנהם במשך כמעט 4 יממות, ולארגן מערך הגנה חדש מצפון לניימכן, שבלם את המשך ההתקדמות של השריון הבריטי.
ככלל ניתן לומר, שהתקדמות כוחות השריון הבריטיים במהלך המבצע התאפיינה באיטיות ובזהירות מופרזת, ושהם נמנעו בדרך כלל מפעולה בשעות הלילה, אף על פי שהצלחת המבצע הייתה תלויה במהירות תנועתם.
בשעות אחר הצהריים של 21 בספטמבר הוצנח חלק מהבריגדה המוצנחת הפולנית מדרום־מערב לגשר על נהר ריין בארנהם, במטרה לצלוח את הנהר ולתגבר את הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה־1 בגדה השנייה של הנהר.
הצנחנים הפולנים ספגו אבדות כבדות מאש נ"מ ומהתקפת נגד גרמנית, והבריגדה איבדה כ־25 אחוז מכוחה ביום הלחימה הראשון.
ההחלטה להצניח את הכוח הפולני מדרום לגשר ארנהם נראית תמוהה, משום שהפיקוד הבריטי כבר היה צריך להבין בשלב זה של המבצע כי הקרב באזור ארנהם אבוד.
לאורך כל המערכה בארנהם רוב מכשירי הקשר הבריטיים לא פעלו כראוי (מסיבה טכנית – סוללות פגומות), דבר שהקשה עוד יותר על חבירת הפולנים לבריטים הנצורים.
במהלך הימים הבאים נדחקו שרידי הדיוויזיה המוטסת ה־1 לכיס קטן, ששטחו הלך והצטמצם, באזור אוסטרבייק, כשגבם אל הריין.
כל המאמצים להעביר עליהם תגבורות דרך הנהר נכשלו.
בליל 25 בספטמבר הצליחו הבריטים, בחסות החשיכה והפגזת הסחה ארטילרית עזה, לחלץ את רוב הכוח שנותר בגדה הצפונית של הריין, וכ־2,400 צנחנים בריטיים (מתוך כ־10,000 שיצאו למבצע) הצליחו לחזור לקווי בעלות הברית.
במהלך מבצע "מרקט גארדן" ספגו הכוחות המוטסים של בעלות הברית למעלה מ־12,000 אבדות, מתוכם כ־6,500 נעדרים ושבויים (הבריטים והפולנים ספגו כ־8,000 אבדות, ושתי הדיוויזיות המוטסות האמריקניות ספגו כ־4,000 נפגעים נוספים).
כוחות הקרקע, שהשתייכו לארמייה הבריטית השנייה, ספגו כ־5,200 אבדות בסה"כ, מתוכם ספג הקורפוס ה־30 (שהוביל את המתקפה הקרקעית) פחות מ־1,500 נפגעים.
הנתונים לגבי אבדות הצד הגרמני במהלך המבצע אינם מוסכמים, ונעים לפי מקורות שונות בין 3,300 ל־13,000 נפגעים ונעדרים.
מחקרים עדכניים מעריכים את האבדות הגרמניות ב־6,000–9,000 איש.
לכישלון מבצע "מארקט גארדן" היו השלכות קשות וטרגיות על העם ההולנדי.
אזרחים רבים נפגעו במהלך המבצע, והרס רב נגרם ליישובים באזורי הקרבות (במיוחד באזור ארנהם).
לאחר תום המבצע נקטו הנאצים שורת צעדי עונשין אכזריים כנגד האזרחים ההולנדים, כולל גירוש כל תושבי העיר ארנהם מבתיהם.
בעקבות הכישלון לא עשו בעלות הברית ניסיון נוסף לשחרר את שטח הולנד, למרות תחינות ההנהגה ההולנדית הגולה ותנועת המחתרת המקומית.
הכיבוש הנאצי האכזרי נמשך ממש עד לתום המלחמה במאי 1945, תוך החמרה ממשית של תנאי החיים של האוכלוסייה המקומית, ואזרחים הולנדים רבים מתו מרעב בחורף 1944–1945.
לכישלון המבצע היו תוצאות קשות גם מבחינת בעלות הברית המערביות.
הוא גרם לעצירת המומנטום החיובי, שהחל בפריצה החוצה מראש בגשר בנורמנדי (מבצע קוברה), והמשיך בשחרור המהיר של אדמת צרפת ובלגיה.
הצבא הגרמני במערב, שקיבל תגבורות חזקות, הצליח להתאושש ולייצב את חזיתו, והתקדמות כוחות בעלות הברית הואטה, ולאחר מכן נבלמה כמעט לחלוטין.
קווי החזית בחזית המערבית לא השתנו באופן משמעותי עד למרץ 1945, כאשר כוחות בעלות הברית חצו את נהר הריין ופתחו במתקפה הסופית על גרמניה הנאצית.
המלחמה לא הסתיימה בחג המולד של שנת 1944, כפי שקיוה הפיקוד העליון של בעלות הברית בעקבות השחרור המהיר של שטח צרפת, והתבוסה הסופית של גרמניה הנאצית נדחתה במספר חודשים, במהלכם ספגו צבאות בעלות הברית מאות אלפי נפגעים נוספים.
קבוצת הארמיות ה־21 הצליחה אמנם לכבוש בליטה עמוקה בקווים הגרמניים, אך המסדרון הקרקעי שבשליטתה הוביל לשום מקום, ונמצא תחת איום גרמני מתמיד משני עבריו.
גנרל בראונינג, מפקד הכוחות המוטסים של בעלות הברית, צוטט כמי שסיכם את הסיבה לכישלון מבצע "מרקט גארדן" במילים:
גשר אחד רחוק מדי (1977) – לפי ספרו של קורנליוס ראיין באותו השם; בתרגום אמיר אורן, 'זמורה ביתן מודן' 1979.
מבצע משה או מבצע גור אריה יהודה (21 בנובמבר 1984 – 5 בינואר 1985) היה מבצע אמריקאי-סודאני-ישראלי במסגרת מבצע אחים, להעלאת יהודי אתיופיה לישראל.
במהלך המבצע הועברו יהודים ממחנות הפליטים בסודאן לבלגיה ומשם לישראל בטיסות אזרחיות של חברת התעופה TEA (Trans European Airways).
במסגרת המבצע עלו לישראל 6,364 יהודים.
בשנת 1983 נשלח שליח מטעם המוסד לאתיופיה וקרא ליהודים לצאת אל סודאן.
החל ממרץ 1984 ובעקבות שינויים פוליטיים במחוז גונדר, החלו יהודי המחוז להגיע בהמוניהם למחנות הפליטים בסודאן, במספרים שאנשי המוסד, שפעלו בסודאן להעלאת יהודי אתיופיה במסגרת מבצע אחים, לא יכלו להתמודד עימם.
מצבם הכללי של היהודים במחנות הדרדר והגיע לממדים של אסון הומניטרי, שבעקבות זאת הגו האמריקאים יחד עם הסודאנים והישראלים תוכנית פינוי מיידית.
התוכנית הופעלה ב-21 בנובמבר 1984 וכונתה "מבצע גור אריה יהודה".
במקביל החל קמפיין גיוס כספים בצפון אמריקה בשם "מבצע משה", אשר גרם בסופו לעצירת המבצע והשארתם של יהודים רבים מאחור.
עם הפסקת המבצע נותרו כ-500 יהודים שהיו אמורים לעלות וכ-1,500 יהודים הפזורים בשאר המחנות.
בעקבות זאת הפעילה האגודה האמריקאית את השדולה שלה בממשל האמריקאי והסודאנים הסכימו למבצע משלים של חיל האוויר האמריקאי, שכונה "מבצע יהושע/מבצע שבא".
מבצע זה התבצע ב-28 במרץ 1985 ובמסגרתו הועלו כל היהודים שנותרו ממבצע משה.
רקע - ראשית העלייה דרך סודאן
בראשית 1979 ולאור מחאות ולחצים הפעיל המוסד בהוראת ממשלת ישראל את מבצע אחים להעלאתם של ביתא ישראל מאתיופיה דרך סודאן.
במקביל הפעילה האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה מבצע דומה בשם מבצע אליהו.
במסגרת מבצעים אלו נקראו אנשי הקהילה להגיע למחנות הפליטים בסודאן ומשם נלקחו לחרטום והוטסו בטיסות מסחריות לישראל דרך עיר באירופה.
בעקבות הקריאה החלו היהודים לצעוד לסודאן, אולם בגלל המצב במדינה מספרם של היהודים שיצאו משני המחוזות העיקריים בהם חיו היה שונה מאוד.
במחוז תיגראי ובאזורים בצפון מחוז גונדר שנשלטו על ידי ארגון הווינה לא היה קושי לצאת לסודאן, אולם במרבית מחוז גונדר, שבו חיו רוב היהודים, ושנשלט על ידי הממשלה המצב היה אחרת.
בגלל הלחימה של הצבא מול תנועות המורדים בתקופת הטרור האדום הממשל המקומי בראשות המושל, מייג'ור תפרה מלכו, הגביל את חופש התנועה של התושבים והתנה אותה באשרות מעבר שניתנו על ידי אגודות האיכרים.
היהודים החלו להגיע בהמוניהם למחנות החל מאביב 1980 ונדרשה הקמת מערכת שתטפל בהם.
בתחילה גויסו בני הקהילה ששכנו במחנות, פעילים נוצרים ומוסלמים מקרב שאר הפליטים ובהמשך גייסו הסוכנות היהודית והמוסד קבוצה מבני הקהילה בישראל שנשלחו למחנות.
הקבוצה כונתה "קומיטי" בפי הפליטים היהודים והייתה אחראית להפצת כסף לפליטים, הפצת מזון, תרופות, איתור של יהודים במחנות וארגון המועמדים לעלייה.
עם התקדמות המבצע גדל מספרם של היהודים במחנות והוחלט לצרף את חיל הים הישראלי במבצעים דרך הים האדום במסגרת מבצע נמל בית, אולם דרך זו ננטשה סופית באפריל 1983. בדומה לכך והחל ממרץ 1982 הופעלה דרך נוספת והיא העלאה על גבי מטוסי תובלה של חיל האוויר הישראלי.
מבצעים אלו היו קטנים בהיקפם ומסוכנים וכללו כמות מוגבלת של מאות יהודים.
מספרם הגדול של היהודים במחנות הביא לדאגה גם בקרב האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה שהחלה להתריע על אסון עתידי.
זו הפעילה את השדולה שלה בממשל האמריקאי והצליחה לערב את סוכנות הפליטים של ארצות הברית ונציגה, ג'רי וויבר, בשגרירות בסודאן בנושא.
במהלך שנת 1982 ובשנה העוקבת החלו להתרחש מספר שינויים משמעותיים באתיופיה שהיו הזרז לנהירה גדולה של יהודים מרחבי מחוז גונדר לכיוון מחנות הפליטים.
הגורם המשמעותי ביותר היה המשך המלחמה של הממשלה כנגד ארגון הווינה ומדיניותה שכללה הרעבה של אזורי הלחימה, הפצצת שווקים, הרס יבולים, ומצור כלכלי שבא ללחוץ על האוכלוסייה המקומית שתמכה בהמוניה בארגוני המורדים וזאת במקביל לבצורת שהחלה להופיע במספר אזורים בגבול שבין המחוזות וולו ותגראי.
כחלק מהלחימה ארגן הווינה את הכיסים הנותרים של ארגון המורדים היחפה שהובס בטרור האדום בשם התנועה הלאומית הדמוקרטית האמהרית ויחד עימו נערכו פשיטות על מחוזות וולו וגונדר שבתגובה לכך הרחיבה הממשלה את מדיניות ההרעבה לאותם המקומות.
עם המשך הלחימה החל הווינה לארגן מבצעים כדי להשתלט על אזורים דרומיים לתגראי שבסופם הצליח להשתלט על אזור סימן ולהופכו לבסיס זמני של המפקדה הראשית.
החרפת הלחימה הביאה לנהירה של אוכלוסייה שהייתה באזורי הלחימה וההרעבה לתוך אזורים שלא סבלו מכך, לרבות לתוך מחוז גונדר שבו היה עודף במזון ובגידולים חקלאיים.
הנהירה הביאה עימה אוכלוסייה אשר נישלה את היהודים מכפריהם ומאדמותיהם, העלתה באש או השתלטה על בתיהם ובתי הכנסת ובזזה את רכושם לרבות הצאן והבקר.
היהודים שנפגעו לא יכלו להגן על עצמם בגלל החוסר בגברים צעירים, שרובם הגדול נטש לסודאן קודם לכן, וזאת בנוסף לחוסר רצונן של הרשויות המקומיות לעזור.
התפשטות הווינה לגונדר הביאה לשליטה בריכוזים יהודים במחוז אשר תרמה ליציאתם לסודאן.
שינוי משמעותי שתרם ליציאה היה הדחתו של המושל מלכו וההקלות בהגבלת התנועה על ידי המושל החדש, וסייהו סהלו.
רבים מהיהודים צעדו לסודאן בקבוצות מאורגנות שלרוב הודרכו על ידי אנשי הקומיטי שהחביאו מים, מזון ותרופות בדרכים.
אחרים קיבלו ליווי צמוד וחמוש של לוחמי הווינה או רכשו את שירותיהם של מורי דרך נוצרים או מוסלמים ובודדים הצטרפו לקבוצת של נוצרים.
הצועדים לקחו עימם רק את מה שהיה צריך למסע ולא יותר.
היו שלושה מסלולים עיקריים שעברו דרך גדות הנחלים והנהרות וששימשו את הצועדים: העטברה, האנגרב והתכזה.
הצועדים נמענו מלעבור דרך מחסומים צבאיים ונקודות יישוב.
החציה לסודאן הייתה בקרבת העיירות מטמה, עבדארפי וחומרה בהתאמה.
המסע מגונדר למחנות ארך בין עשרים לשלושים יום והמסלול כלל צעידה מיישוביהם ששכנו באזורי הווינה דגה והדגה שברמה האתיופית שבהם עברו במעברים הררים לכיוון אזור הקולה, השפלה והמדבר, ושבהם שכנו מחלות רבות שתקפו רבים וזאת בנוסף לעונת הגשמים שהחלה ושגרמה לתחלואה גבוהה.
במהלך המסע רבים מתו ממחלות, מהכשת נחשים, מחוסר במזון ומים, ומירי של חיילי הממשלה.
כמו כן רבים הותקפו על ידי צועדים אחרים ופורעי חוק בתקיפות שכללו אונס נשים וביזת אספקת המזון, המים והתרופות.
נוסף על כן חלק מהמדריכים שאינם מבני הקהילה נטשו את הקבוצה, שדדו אותה או הסגירו אותה לצבא ולפורעי חוק וזאת לאחר שקיבלו את תשלומם.
היהודים מגונדר החלו להגיע למחנות החל ממרץ 1984 והתרכזו בשלושה מחנות עיקריים אום רקובה, טווטוואה וואדי אל חולא וזאת בהתאם למקום חציית הגבול.
באום רקובה היהודים התרכזו באזור שבו שכן מרכז הקבלה של הפליטים, שבו התקבלו פליטים חדשים, ובו היו אוהלים ובקתות.
באזור הזה היו בנובמבר, ערב המבצע, כ-9 אלף יהודים.
מחנה אום רקובה נוהל על ידי הנציבות הסודאנית לפליטים שיוצגה במקום בידי שני אזרחים שוודים ממועצת כנסיות שוודיה, ומועצת כנסיות סודאן אשר היו תלויות באספקה מנציבות האו"ם לפליטים.
מחנה ואדי אל חולא נוהל על ידי רופאים קנדים למען פליטים אפריקאים, ובהם היהודי הקנדי הנרי גולד, ששמו דגש על הקהילה.
אף היהודים עצמם הפיצו ביניהם את הידיעה כי יש לחפש את ד"ר גולד.
ארגון זה גורש באוגוסט על ידי סודאן כאשר עזרתו לפליטים היהודים הייתה ברורה מדי.
אחת מהסיבות העיקריות לתמותה הגבוהה הייתה החוסר במים לשתייה והחוסר במזון.
באזור היהודים באום רקובה לא הייתה כלל אספקת מים עד אוגוסט ולפני כן המים הובאו במכלים על גבי חמורים מאזור אחר במחנה ונאגרו במכלי נפט שהזדהמו והפיצו מחלות מדבקות.
בטווטוואה לא הייתה שום אספקת מים ואלו הובאו מהעיר גדריף.
בוואדי אל חולא הפליטים שתו מים מזוהמים ביותר מנהר התכזה הסמוך עד אשר באוגוסט נחפרה באר.
הפצת המזון במחנות נעשתה על ידי מתנדבים והיא נשלטה על ידי הפליטים האתיופים הנוצרים ובפיקוח הנציבות הסודאנית ומתנדבי ארגוני הסיוע.
היהודים הופלו בחלוקת המזון שגם כך הייתה מאוד מצומצמת ורבים מהם חיו במשך שבועות ללא מזון.
אפשרות נוספת להשיג מזון הייתה בחנויות הסודאניות, וקנייה שכזו הייתה תלויה בכמות הכסף שהפיץ הקומיטי נוסף על החוסר הרב שהיה בחנויות אלו.
הפליטים ניסו לשמר את הדת היהודית גם כאשר הוצע להם מזון, ובעיקר בשר, שאינו כשר והעדיפו לרעוב.
מבחינה בריאותית בחלק מהמחנות היו זמנים שבהם לא היה צוות רפואי כלל, בנוסף לציוד הרפואי אשר היה דל מאוד.
לעיתים היה סכסוך בין ארגונים שונים על הסמכות במחנה גם כאשר היה חוסר ברופאים וארגון אחר הסכים לשלוח למקום רופא מטעמו.
המחלות הנפוצות בקרב הפליטים היו מלריה, שחפת, דלקת קרום המוח, חצבת, דלקת כבד, דיזנטריה וכולרה.
הצפיפות הייתה הגורם העיקרי להפצת המחלות.
במקור המחנות לא הוכנו לכמות פליטים גדולה והיהודים העדיפו להצטופף בבקתות ובאוהלים כיוון שזו הביאה הרגשה של ביטחון.
זאת ועוד, היהודים חשדו ולא ביקשו עזרה חיצונית מאנשים שלא הכירו ושלא היו חלק מקהילתם.
הדבר הגיע לידי כך שחשדו בכך שמנסים להרעיל אותם ולהזריק להם גורמי מחלות ורבים נמנעו מלהגיע למרפאה וניסו לטפל במחלות בדרך מסורתית.
היחסים עם הפליטים האתיופים הנוצרים תרמו גם הם למצב שהיה רע במילא.
יחסים אלו הובאו מאתיופיה, לרבות היחס ליהודים כבודה ורבים מהם האשימו את היהודים ברעב, במחלות ובמוות של נוצרים.
הדבר הגיע לכך שנוצרים רבים חששו לבוא למרפאה מפני שהייתה באזור שרבים מהפליטים בו היו יהודים.
ומעל הכול היהודים משכו תשומת לב בגלל מבצעי החילוץ החשאיים ורשת הקומיטי.
מנתונים רשמיים של מחנה אום רקובה היהודים מתו בקצב של שמונה ליום.
לפי רישומי המחנה בין אפריל לאוגוסט מתו 1,939 איש ש-62% מתוכם היו בני 15 ומטה.
באפריל ועם תום הגשמים, דיווחו ארגוני הסיוע לפליטים לוויבר על האסון ההומניטרי במחנות בקרב היהודים.
וויבר ביקר באום רקובה שלאחריו השתמש בתקציב החירום של סוכנות הפליטים לרכוש מזון ותרופות והעביר את הידיעות לוושינגטון.
ביוני התקבל דיווח נוסף לוויבר על העמקת המשבר במחנות שבעקבותיו ביקר שוב במחנות.
לאור זאת פנה וויבר אל ניקולס מוריס, נציב סוכנות הפליטים של האו"ם בסודאן, בבקשה לעזור במשבר, אולם זה סירב לתת ליהודים יחס מועדף.
במקביל יידע וויבר את השגריר הורן שהודיע זאת למזכירות המדינה.
לאחר מכאן קיבל וויבר הוראה לטוס לז'נבה ולדון בנושא עם ריצ'רד שמיזר.
אנשי סוכנות ההגירה ובהם המתאם לענייני פליטים, יוג'ין דגלאס ומשנהו ריצ'רד קרייגר החל לדון במצב מול פרינסטון ליימן סגן ראש המחלקה לענייני אפריקה במחלקת המדינה, ג'יימס פורסל ראש סוכנות הפליטים וסגנו גאנה דאווי.
בשלהי יוני פגש ושוחח קריגר עם בכיר סודאני שביקש מארצות הברית עזרה במזון, עזרה לפליטים, ונשק ללחימה אל מול המורדים בדרום המדינה.
האמריקאים הציעו לשליח סיוע מוגדל תמורת הסכמה להוצאת היהודים.
אותם הדיווחים הגיעו גם לממשלת ישראל דרך סוכני המוסד, וישראל החלה לשחד את בכירי סודאן באמצעות עדנאן ח'אשוקג'י, נסים גאון ומשה מני שהיו מקורבים להם.
האמריקאים היו הראשונים לפנות לישראל בדבר מצבם של היהודים במחנות ובנוגע למבצע חילוץ וב-5 ביולי הגיע קריגר לישראל לסדרת פגישות בנושא.
לאור זאת החלו הגורמים האמריקאים במחלקת המדינה להתחיל לדחוף למבצע ימי.
באמצע יולי נכח קריגר בכנס בינלאומי בז'נבה על פליטים אפריקאים.
הוא ניצל כנס זה לפגישה עם הנציב הסודאני לפליטים, מוחמד אל-רחמן, אך זה סירב לעזור במבצע שכזה מחשש לחייו.
מחשש להדלפות כינסו האמריקאים צוות מיוחד למבצע שכלל בכירים במדור לענייני אפריקה במחלקת המדינה ועם קשרים הדוקים עם הבית הלבן.
הדיווחים על מה שהתרחש בחודשי הקיץ במחנות הגיעו לידי האקטיביסטים.
במהלך אוגוסט פגשו פעילים יוצאי אתיופיה בראש הממשלה, יצחק שמיר, אשר הבטיח לעשות הכול.
הביקורת של האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה והאגודה הקנדית היו חלק מביקורת כללית על התנהלותה של ישראל כלפי עליית ביתא ישראל בכלל והעלייה דרך סודאן בפרט.
פעילים בוועד הפועל שהשתדלו בקונגרס העלו כי מצבם של היהודים במחנות היה פרי תכנון ישראל לדלל את אוכלוסיית העולים, מה שהביא את התערבותם בקונגרס ב-1981 ו-1982 והביא אותם שוב ללחוץ על הקונגרס במהלך ספטמבר 1984 שבמהלכו דן הקונגרס במצב הקהילה בסודאן במשך כשישה ימים.
בספטמבר הגיע לוושינגטון יצחק שמיר, המשנה לראש ממשלת ישראל, ופגש במזכיר המדינה, ג'ורג' שולץ ודן איתו בדבר ההידרדרות הנוספת במחנות ובמצב הפליטים היהודים.
שמיר הציע להוציא את היהודים דרך נמל התעופה בח'רטום, תוך שיציאתם של פליטים אתיופים נוצריים מסודאן למדינות אחרות באמצעות סוכנויות פליטים תשמש כחיפוי נוסף על הרעב המתחולל באתיופיה.
במקביל הידרדר המצב במחנות שוב וזאת בגלל נהירתם של אלפי אתיופים, בעיקר מהמחוזות אריתריאה ותגראי.
נהירתם של האתיופים בהמוניהם התרחשה לאור החרפת מלחמת האזרחים והרעב שהחל להופיע בעקבות אסטרטגית ההרעבה הממשלתית.
רובם של הפליטים האתיופים הגיעו באופן מאורגן ונתמכו על ידי סוכנויות הסיוע של ארגוני המורדים ועד לנובמבר נהרו לסודאן בין רבע מיליון ל-300 אלף פליטים.
וויבר ערך מספר פגישות עם הנציב אל-אחמדי בנושא הפליטים החדשים שבהן אל-אחמדי ביקש עזרה דחופה מארצות הברית ללחוץ על סוכנות הפליטים של האו"ם לספק בעיקר תרופות.
בהמשך נערכה פגישה בין השגריר האמריקאי הורן ושר הפנים הסודאני מוריס שבה סוכם כי עזרה נוספת של האו"ם תעזור במעט.
בפגישותיהם העלה וויבר את נושא היהודים ואל-אחמדי הראה נכונות להתערב בהגברת הוצאת היהודים דרך הוועד הבין-ממשלתי להגירה כיוון שהדבר יצר דימוי רע לסודאן וגרם למשבר עם ארגונים ומדינות המעוניינות לסייע לפליטים, אולם הדבר היה תלוי בהסכמת המשטרה החשאית.
לאחר מכאן ארגן אל-אחמדי פגישה של וויבר והשגריר הורן עם ראש המשטרה החשאית טייב.
לפני הפגישה שוחחו וויבר והורן עם ראש ה-CIA בסודאן, מילט ברדן , שנתן את אישורו והדרכתו.
בפגישה בין הצדדים השיב טייב כי ישקול מעורבות אמריקאית ובפגישה נוספת, שבה נכח ברדן, ואשר כללה שיחות על תוכנית פינוי וסיוע לפליטים הסכים טייב למבצע פינוי שייערך על ידי ה-CIA.
ב-21 בספטמבר הודיעו הסודאנים באופן רשמי כי ישתפו פעולה עם ארצות הברית בהוצאת היהודים.
הצדדים ארגנו צוות היגוי שכלל את וויבר, כנציג האמריקאי, ושני קצינים סודאנים, מוסא סעייד ואל-פטיאה ארווה, שמונו על ידי טייב.
כבר בפגישת הצוות הראשונה דחו הסודאנים מבצע פינוי ימי וזאת בגלל סכנת החשיפה שבה ומשום שמבצע כזה יהיה מבוסס על קו ישיר מסודאן לישראל.
לאחר הדחייה והצעה של מספר חלופות בהן הגברה של מערבות הוועד הבין-ממשלתי להגירה שתהיה איטית החל להתגבש רעיון לרכז את היהודים במחנה טווטוואה הנמצא על הכביש לח'רטום ומשם להביאם לאזור מרוחק בנמל התעופה ח'רטום ולהטיסם אל מחוץ למדינה.
הצוות בדק את הדרך המתוכננת, ואת המצב בטווטוואה שבה ירוכזו היהודים, אשר הייתה במצב טוב יותר משאר המחנות ושבה היו מרפאות, מזון ומים לשתייה.
בהמשך, הגיע הצוות לאום רקובה, שבה קיבל תדריך מאנשי המשטרה החשאית במקום בדבר מצב היהודים וסייר באזור בו חיו היהודים, בנפרד משאר הפליטים, במקום מועד לשיטפונות, בשימוש במי שתייה מזוהמים, ללא מקום לאחסון מזון וללא אספקה רפואית.
בהמשך פגש הצוות בקולונל דניאל דנג לאול ראש מערך האבטחה בגדריף שהסכים לספק שמירה חמושה ליהודים שירוכזו בטווטוואה, נהגים לאוטובוסים, חנויות עם אספקה, ומציאת מקומות מסתור בח'רטום.
לתוכנית נוספו גם חכירת מטוס פרטי לקצינים הסודאנים ולטייב לשם זירוז הגעתם למחנות, אוטובוסים, מזון לנהגים, מכשירי קשר, מוסכים, דלק, חלקי חילוף ועוד.
התוכנית הועלתה על טיוטה ונשלחה אל וושינגטון.
האמריקאים קיבלו את התוכנית והשיבו שתעלה לדיון עם ישראל בכנס הקרוב של נציבות הפליטים של האו"ם בז'נבה.
בראשית אוקטובר התכנסה ישיבה של ועד ההנהלה של סוכנות הפליטים של האו"ם בז'נבה וזו נוצלה להסכמה כללית על תוכנית פינוי.
בראש המשלחת הסודאנית עמד הנציב אל-אחמדי ובה נכלל קצין מטעם ראש שירות ביטחון עומאר, המשלחת האמריקאית כללה את וויבר, ארתור דוויי, קריגר וליימן.
האמריקאים פגשו במשלחת הישראלית שכללה את יהודה דומיניץ, ראש מחלקת העלייה בסוכנות, נלה כץ, ראש המגבית היהודית המאוחדת בישראל.
בפגישה שבה נכח גם ג'ים קרלין מהוועד הבין-ממשלתי להגירה דנו בטיוטת התוכנית שלאחריה התעקש דומיניץ על מבצע ימי ועזב את עמדתו רק לאחר לחץ אמריקאי.
דומיניץ הציע בין היתר שליחה מיידית של עזרה כספית ורפואית למחנות, אולם וויבר התנגד וראה בהצעה ניסיון התחמקות.
הצדדים בסופו של דבר הסכימו והקימו צוות שכלל את דומיניץ, וויבר, קריגר ואיש מוסד.
הצוות קיבל את טיוטת התוכנית שכללה הוצאת היהודים מסודאן בטיסות סחר ליעד שמחוץ לסודאן וממנו לישראל.
לאחר זאת פגש וויבר בסודאנים שהביעו הסכמה לתוכנית והציבו תנאי, ששום ישראלי לא ידרוך על אדמת סודאן.
לאחר הפגישה פגש וויבר בישראלים שהודיע להם כי יהיה ניתן לפנות את כל היהודים בחמישה-שישה שבועות והוסכם כי ישראל תהיה אחראית על מציאת כלי הטיס ותממן את המבצע.
בסוף הפגישה קיבל וויבר רבע מיליון דולר להכנות וכן הסכמה סודאנית לנציג בן הקהילה שישב במחנות ויהיה אחראי על זיהוי הפליטים.
עם תום סבב השיחות וויבר דן עם רובין גודמן, נציג הוועד הבין-ממשלתי להגירה בסודאן, ובו הוסכם שהוצאת היהודים על ידי הארגון תימשך גם כאשר המבצע ייושם.
מייד לאחר פגישת אוקטובר החלו ההכנות למבצע שבמסגרתן כץ יצרה קשר עם בכירי המגבית היהודית המאוחדת והודיעה להם להתחיל להתכונן לערוך מגבית שתכסה את הוצאות המבצע והוצאות קליטתם של הפליטים.
בסודאן, וויבר והסודאנים החלו להכין את הקרקע, ובאמצעות הכסף שניתן מישראל נרכשו בין היתר אוטובוסים בעלי קיבולת גדולה, מזון, ביגוד ומים לנוסעים, דלק, חלקי חילוף ונהגים.
במקביל יצאה הנחיה מהמשטרה החשאית הסודאנית לפליטים היהודים שחיו באום רקובה ובודי אל חולא להתאסף בטאוואה.
אמצעי ההטסה שהמוסד בחר למבצע הייתה חברת התעופה טראנס יורופיאן איירווייז בבעלותו של היהודי-הבלגי ג'ורג' גוטלמן, שהפעילה בין היתר טיסות ברמדאן לעולי רגל מסודאן לערב הסעודית, שכן זו לא תעורר חשד.
איש המוסד, אפרים הלוי, פנה לגוטלמן וביקש ממנו להירתם למבצע.
גוטלמן הסכים ופנה לשר המשפטים הבלגי, ז'אן גול , שהיה אמון על השירותים החשאיים כדי לקבל את אישורו.
גול פנה אל ראש הממשלה, וילפריד מרטנס, שנתן את אישורו.
בישראל, החלו הסוכנות היהודית ומשרד הקליטה בהכנות לקראת הגעת העולים ואורגנו עובדים סוציאליים, צוותים רפואיים, מתורגמנים ומדריכי הוראה שהיו בעיקר מורות חיילות.
במקביל בחר המוסד בהמלצת זימנה ברהני בזכריה יונה, בנו של יונה בוגלה, כיוצא אתיופיה המוכר שיישלח לסודאן.
יונה תודרך בנושא ונשלח לסודאן דרך אירופה אליה הגיעה ב-18 בנובמבר.
עם הגעת יונה לסודאן פגש בגורמים הסודאנים המוסמכים ואת סגל השגרירות האמריקאית, אז גם הופקד צוות של המשטרה החשאית הסודאנית לשמירה עליו וכן מונה ניקולס מנדרידאס, עוזרו האישי של וויבר, כאחראי עליו.
בהמשך נפגש יונה עם הקומיטי וצוותי המוסד וערך סיור במחנות הפליטים שבהם הוחלט שהעולים הראשונים יהיו חולים וזקנים, אולם סמכותו של יונה כנציג ישראל הבכיר במקום שמחליט על העולים הביאה אי-נחת בקרב חלק מאנשי הקומיטי שהיו אחראים על כך קודם לכן.
המבצע שזכה לשם "מבצע גור אריה יהודה" החל ב-21 בנובמבר 1984, אחר הצהריים, כאשר יונה נכנס לטוואווה והחל לארגן קבוצה ראשונה.
הקבוצה מנתה 283 פליטים ביניהם חולים, זקנים וילדים.
הפליטים הועלו לארבעה אוטובוסים והוסעו לח'רטום בלווית בכירי שירות הביטחון הסודאני ובכירי השגרירות האמריקאית.
כאשר הגיעו לבירה הפליטים רוכזו בבתי מחסה והמתינו להגעת המטוס שאיחר בשלוש שעות.
הפליטים הועלו למטוס שהמריא לבריסל ב-4 לפנות בוקר, שם עצרו לחניית ביניים של שעתיים שבסיומה המשיכו בטיסה.
בישראל המתינה לפליטים קבלת פנים שכללה אישיים בכירים לרבות ראש הממשלה, שמעון פרס.
עם נחיתת הטיסה בנמל התעופה בן-גוריון נשלחו חולים על גבי אמבולנסים שהמתינו במקום ישירות לבית החולים שיבא והשאר למרכז מעבר לעולים באשקלון.
המטוסים עצמם חזרו ריקים לסודאן דרך אתונה.
סכסוך נוסף עם הקומיטי היה בנוגע לברייה.
במהלך כל מבצעי אחים הועלו לישראל גם הברייה, אולם כאשר יונה הגיע הוא מנע את עליית הקבוצה והפריד אותה משאר הקהילה.
בניגוד לכך, אנשי הקומיטי והמוסד ראו את הברייה כזכאי עלייה וככאלו שלא ניתן להתעלם מהם ולהשאירם בסודאן.
לאור זאת, העלו הקומיטי והמוסד את הברייה במבצעים שהופעלו במקביל.
סכסוך אחר התרחש כאשר אנשי קומיטי ומספר עובדי מרפאת ועד ההצלה הבינלאומי לקחו כסף מפליטים יהודים והבטיחו להם שיהיו בין הראשונים לעלות.
יונה דחה את הרשימות שהובאו לו ולא עמדו בקריטריונים ואוים על ידי אותם אנשי קומיטי.
אנשי הקומיטי לא יכלו להתקרב ליונה אשר היה תחת השגחה ביטחונית גבוהה ולכן בחרו להתפטר מתפקידם ויונה גייס אנשי קומיטי חדשים שכללו מורים לשעבר שעבדו תחת אביו, באגודה לרווחת הפלאשים, וכאלו שהומלצו על ידי חבריו.
לאחר מכאן המשיך המבצע ללא כל הפרעה.
החל מראשית דצמבר תדירות הטיסות עלתה ומטוס יצא מח'רטום בכל 24 שעות במקום 48 שעות.
ביום שבו החל מבצע ההטסה התקיימה פגישה חשאית של בכיר ישראלי עם בכירי המגבית היהודית המאוחדת בקונסוליה הישראלית בניו יורק שבמהלכה ביקש לערוך מגבית של 60 מיליון דולר.
בעקבות זאת וביום שלמחרת פתחה המגבית במבצע התרמה וקבעה כינוס מיוחד בנושא.
המבצע כלל תעמולה אשר התבססה על שלושה מוטיבים עיקריים:
השואה - הקמפיין השווה את הפליטים בסודאן ליהודים במחנות ההשמדה הנאציים.
המצב באתיופיה - שימוש במראות מהרעב באתיופיה שנכנס לתודעה הבינלאומית החל מאוקטובר.
יציאת מצרים - דימוי נוסף שנעשה הוא יציאתה ההמונית של ביתא ישראל לסודאן שהוצגה כיציאת מצרים, דימוי אשר הפך ראשי בקמפיין ובו נטבע השם "מבצע משה" למבצע ההטסה.
חלק מאותם מוטיבים התבססו על שקר, לרבות שהיהודים נמצאים גם הם תחת סכנת רעב, אף על פי שרוב האזורים בהם חיו היהודים לא נפגעו ואף ייצרו עודפי מזון.
פרטים על המבצע החלו לדלוף לעיתונות יומיים לפני תחילתו והתעצמו עם הזמן.
הראשונים לחשוף את המבצע בעקבות הדלפה היו עיתונים בארצות הברית ולאחר מכן עיתונים ישראלים וסוכנות הידיעות AP ורויטרס.
העיתון "הטיימס" פרסם בלונדון פרטים רבים על המבצע, למרות בקשת הצנזורה הצבאית בישראל לא לפרסם אותם.
ב-4 בינואר 1985 אישר ראש ממשלת ישראל, שמעון פרס את קיומו של המבצע, ובמסיבת עיתונאים לקח את האחריות על מחדל הפרסום.
במקביל העלו מנהיגים יהודים בצרפת, שסייעו בארגון המבצע, את הטענה שהמידע הודלף במתכוון על ידי גורמים דתיים בישראל שהתנגדו להעלאת יהודי אתיופיה בגלל הספק ביהדותם.
בעקבות זאת דרשה סודאן מישראל לעצור מייד את המבצע.
קטיעת המבצע בסביבות 20 בינואר 1985 הותירה יהודים רבים במחנות הפליטים.
חלקם נספו וחלקם הוטסו מסודאן ומאתיופיה במבצע שבא ובמבצעים משלימים של חיל האוויר הישראלי.
בעקבות פרסום המבצע הודח נשיא סודאן ג'עפר נומיירי, באפריל 1985, בעת שהיה בביקור בארצות הברית.
מבצע נמל היה מבצע של ההגנה שנערך ב-23 במאי 1948 י"ד באייר ה'תש"ח.
במהלך המבצע תקף וכבש כוח של חטיבת אלכסנדרוני את הכפר טנטורה.
לאחר כיבוש חיפה, בסוף אפריל 1948, וחוף הגליל המערבי, באמצע מאי, נותר הכפר טנטורה כבסיס ימי ערבי יחיד לאורך חוף הים התיכון לצורך קיום קשר עם לבנון.
דרך טנטורה זרמה אספקת נשק ותגבורות מלבנון לכפרים הערבים שבכרמל המערבי.
בין אלה היו עין ע'זאל (כיום עין איילה), איג'זים (כיום כרם מהר"ל) וג'בע (כיום גבע הכרמל), שכונו 'המשולש הקטן'.
כפרים אלו תקפו את התחבורה היהודית בציר שבין חיפה לתל אביב (כיום כביש 4) ושבשו אותה במידה ניכרת.
טנטורה שכן על חוף הים התיכון, כחמישה ק"מ מצפון מערב לזכרון יעקב.
ממערב לכפר נמצאו מספר איים קטנים, שעל פי הידיעות הייתה בהם שמירה.
כמה מאות מטרים ממזרח לכפר עבר כביש תל אביב-חיפה, ושביל הוליך מן הכפר אל אותו כביש.
בנוסף, מסילת הברזל מדרום לצפון עברה כ-700 מ' ממזרח לכפר.
השטח שבין הכפר לכביש ולמסילה היה מישורי, אך השטח שמערבה לו, במקביל לחוף, היה מכוסה גבעות כורכר.
שבילים נוספים נמתחו מן הכפר לצפון ולמזרח.
על שבילים אלה חלש מבנה בית ספר אשר ניצב על גבעה ממזרח למסילת הברזל.
על גג מבנה זה הציבו הערבים שני מקלעים, והוא נחשב על ידי 'ההגנה' כמעוז העיקרי בהגנת הכפר.
לעומת זאת, חלקו הצפוני של הכפר היה מוגן פחות, אולי בשל השטח הביצתי, שייתכן שגרם לערבים להניח שימנע התקפה מכיוון זה.
מכיוון זה הייתה רק עמדה ידועה אחת, בסמוך למבנה המזגגה (בנחשולים של ימינו).
בנוסף, ח'ירבת אל בורג', מצודה עתיקה אשר ניצבת על חצי אי קטן שמצפון לכפר, הייתה עשויה להוות מעוז הגנתי נוסף.
מצפון מזרח לטנטורה שכנו איג'זים ועין ע'זאל, וקרוב יותר, כפר לאם, המרוחק מטנטורה כשני ק"מ.
האחרון היה כפר קטן וחלש יחסית, ולא נחשב לאיום רציני לכוח התוקף, אך איג'זים, ואולי גם עין ע'זאל, לעומת זאת, נחשבו לאיום רציני יותר.
על פי הידיעות, השטח שמדרום לכפר עשוי היה להיות ממוקש.
הערכת 'ההגנה' באשר לגודל הכוח הלוחם בכפר עמדה על כ-100 איש.
אלה היו חמושים, על פי הידיעות, ברובים, אקדחים ותת מקלעים, כמה מרגמות שלושה אינץ' או 60 מ"מ, ארבעה או חמישה מקלעים, וייתכן שגם בתותח נ"מ 40 מ"מ (שאולי נמצא בעין ע'זאל).
לפי הידיעות שבידי 'ההגנה', פיקדו עליהם מספר עריקים בריטים.
מן הצד הישראלי הוטלה משימת כיבוש הכפר על גדוד 33 של 'אלכסנדרוני'.
כן הוקצתה לעזרתו סירה של חיל הים, על מנת לבודד את הכפר מכיוון הים התיכון, ושל חטיבת כרמלי, לצורך ביצוע חסימה מצפון לכיוון 'המשולש הקטן'.
גדוד 34 של 'אלכסנדרוני' הקצה את הנשק המסייע: שלוש מרגמות שלושה אינץ' וחמישה מק"בים.
התוכנית הייתה לתקוף את הכפר בו זמנית מצפון ומדרום.
פלוגה אחת תתקוף מצפון: מחלקה אחת את הכפר ושתי מחלקות את אל בורג', ופלוגה אחת תתקוף מדרום.
אחת מאותן פלוגות, על פי התפתחות הקרב, תמשיך ותסרוק את הכפר.
פלוגה נוספת יועדה להוות עתודה, אשר תמוקם ממזרח לכפר, כך שתוכל להתערב בקרב הן בצפון, הן בדרום, במקרה הצורך.
מחלקה אחת מפלוגה זו יועדה לכבוש את הבניין שממזרח למסילת הברזל.
הכוחות יצאו לדרכם בחצות ליל 23/22 במאי.
הפלוגה שנועדה לתקוף מצפון נראתה על ידי ערבים שהתגוררו באוהלים ובחושות ממזרח לאל בורג', בעת שחצתה את מסילת הברזל.
כמה מן הערבים החלו בורחים, והמ"פ שלח כיתה על מנת להבריח ביריות את היתר.
עם זאת, היריות ביטלו את גורם ההפתעה, ועד מהרה הפלוגה החלה לספוג אש מן הרכס המקביל לחוף.
אחת המחלקות הסתערה על הרכס וכבשה אותו לנוכח התנגדות קלה, ומחלקה נוספת כבשה את אל בורג'.
הכוח שתקף מצפון הבחין בסירת חיל הים, טעה לחשוב כי המדובר בסירה ערבית, וירה עליה.
הסירה השיבה אש, ועד שנתבררה הטעות, נפגע אחד מאנשי הסירה.
הכוח הפנה את עיקר אישו לעבר המזגגה, ואכן, לנוכח האש שספגו, הערבים פינו את הבניין, אשר נתפס על ידי כוח מהפלוגה.
המחלקה שכבשה את הרכס הסתערה בינתיים על בתיו הצפוניים של הכפר, כ-200 מ' הלאה משם, וכבשה אותם.
מכאן המשיכה הפלוגה וסרקה את הכפר, לעיתים לנוכח התנגדות.
הכוח שתקף מדרום נתגלה אף הוא בדרכו, וספג אש עוד בטרם הגיע ליעדו.
מן האש נפצעו מ"מ ומ"כ והפלוגה נבלמה עד אור הבוקר.
המערך הערבי שמדרום לכפר התפורר לבסוף כאשר הכוח שתקף מצפון איים על עורפו.
גם כוח העתודה נתגלה בדרכו, ונפתחה עליו אש.
בהתאם לתוכנית, שלחה פלוגת העתודה מחלקה לצורך כיבוש בניין בית הספר.
זו התקדמה תוך חיפוי הדדי, כנגד אש גוברת והולכת, אליה נילוו פצצות תאורה.
לנוכח עוצמת האש שספג, הודיע המ"מ שאין ביכולתו לכבוש את הבניין, וביקש תגבורת.
המ"פ הורה לכוח להמשיך, ואכן, כשהכוח הסתער, נטשו הערבים את הבניין, בהותירם מספר נפגעים.
מחלקה אחרת, אליה נלווה המ"פ, תפסה בינתיים את הגבעות שמדרום לבניין, גם כן לנוכח אש עזה.
התנגדות ערבית עקשנית נמשכה באזור הגבעות עד הבוקר.
לפי מחקרו של בני מוריס, בקרב נהרגו 13 מחיילי אלכסנדרוני ומעל 70 מקומיים, ולאחריו רצחו החיילים מספר שבויים וגירשו את התושבים.
אחדים מהתושבים עזבו למשולש הערבי בצפון השומרון, ורבים מהם (בין 500 ל-1200) לכפר השכן פוריידיס, שכבר נכנע קודם לכן, משם גורשו לאחר מכן.
בשנת 2000 התפרסמה עבודת-גמר שכתב תדי כ"ץ, סטודנט לתואר שני בהיסטוריה באוניברסיטת חיפה, בהנחיית הפרופסור קייס פירו, בה נטען כי לוחמי חטיבת 'אלכסנדרוני' ביצעו טבח בתושבי הכפר טנטורה.
העבודה קיבלה ציון 97. ותיקי החטיבה תבעו את כ"ץ על הוצאת לשון הרע, ובסופו של דבר בדקה האוניברסיטה את העבודה מחדש והחליטה לפסול אותה.
בינואר 2022 עלה למסכים הסרט התיעודי "טנטורה", אשר הציג ראיונות עדכניים עם כמה מוותיקי החטיבה וקטעים מההקלטות שעליהן התבסס תדי כ"ץ.
הסרט עורר פולמוס בין מי שטענו כי הוא מוכיח שאכן התרחש טבח באזרחי טנטורה מייד בסיום מבצע נמל ובין מי שטענו שהוא מוציא את דברי הלוחמים מהקשרם.
מבצע נורת'וודס היה תוכנית למבצע דגל כוזב, שהוצעה בממשלת ארצות הברית בשנת 1962.
פעילויות אלו נודעו באופן כולל כ"פרויקט קובה", או כ"מבצע נמייה".
התוכנית קראה ל-CIA או לגופים מבצעיים אחרים להרוג אזרחים אמריקאים ולבצע פעולות טרור ברחבי ארצות הברית, ולהטיל את האחריות על ממשלת קובה, על מנת להטות את דעת הקהל לתמיכה במלחמה נגד קובה, תחת שלטונו של פידל קסטרו.
אחת מן התוכניות הייתה "לצאת בסדרת פעולות טרור קומוניסטיות קובניות באזור מיאמי, בערים אחרות בפלורידה, ואף בוושינגטון".
המבצע בולט במיוחד בכך שכלל תוכניות לחטיפות והפצצות אשר ילוו בעדויות כוזבות אשר יטילו את האשמה לכאורה על שלטון זר, במקרה זה, קובה.
התוכנית מציינת ש"התוצר המתבקש מהוצאה לפועל של תוכנית זו הוא להעמיד את ארצות הברית כקורבן הסובל מהתעמרויות מצד הממשל הפזיז וחסר האחריות של קובה ולפתח בכך תדמית עולמית של קובה, כמדינה המהווה איום לשלום בעולם המערבי."
מבצע נורת'וודס נוסח על ידי המטות המשולבים, נחתם על ידי היושב ראש דאז, ליימן למניצר, ונשלח למזכיר ההגנה של ארצות הברית.
מספר הצעות נוספות הוצעו, ביניהן פעולות אמיתיות או מדומות כנגד צבא ארצות הברית ומטרות אזרחיות.
מבצע נורת'וודס היה חלק מה"פרויקט הקובני" של ממשלת ארצות הברית (מבצע מונגוס) כנגד פידל קסטרו.
הוא מעולם לא התקבל באופן רשמי או הוצא אל הפועל.
ההצעה העיקרית הוצגה במסמך בשם "הצדקות להתערבות צבאית אמריקאית בקובה - סודי ביותר" - אוסף של מזכרים שנכתבו בידי משרד הביטחון האמריקאי וראשי המטות המשולבים.
המסמך הוצג על ידי ראשי המטות המשולבים למזכיר ההגנה רוברט מקנמארה ב-13 בדצמבר, בהגשה מוקדמת, למטרת תכנון.
ראשי המטות המשולבים המליצו שהן ההיבטים הסמויים והן הגלויים של מבצע שכזה יבוצעו על ידם.
המסמך, שהיה בעבר סודי, פורסם בציבור לראשונה ב-18 בנובמבר 1997, על ידי סוכנות ממשלתית אמריקאית שמפקחת על שחרור מסמכים ממשלתיים הקשורים להתנקשות בג'ון קנדי.
מטרת המבצע הייתה למלכד ציר תנועה כמה קילומטרים מצפון לגבול רצועת הביטחון ברכס ביר א-זהר, במרחב בין הכפרים זיליה ויוחמור א בקע, מצפון למוצב כאוכבא.
המילכוד נועד לפגוע במפקד בכיר בחזבאללה, שהיה אחראי על האזור.
הכוח יצא למבצע ב-14 במאי 1997 וכלל 26 לוחמים - לוחמי סיירת צנחנים ושני לוחמים מסיירת יעל, שהיו אמורים לבצע את המילכוד.
מפקד הכוח היה רס"ן מוטי ברוך, מפקד הסיירת, ועל חפ"ק המבצע, שהתמקם במרג' עיון, פיקד מפקד חטיבת הצנחנים, אלוף-משנה בני גנץ.
הכוח הגיע ליעדו וביצע את המילכוד.
מכיוון שהבוקר עמד להגיע התפצל הכוח ונכנס לחמש עמדות, לשהייה מוסתרת במהלך היום.
עם רדת הלילה החלו הכוחות השונים לנוע לקראת חבירה ביניהם במקום אחד.
במהלך החבירה, בסביבות השעה 21:00, נתקל הכוח שעליו פיקד מפקד הסיירת, מוטי ברוך, באנשי חזבאללה, שפתחו עליהם באש.
אחד מן הלוחמים, סמל ראשון , נהרג ושלושה חיילים נפצעו, בהם מוטי ברוך, מפקד הסיירת.
ברוך הפצוע העביר את הפיקוד לסגנו, סגן , וזה הוביל את הכוח, שהסתער על המארב והרג שני מחבלים.
שמיר ביקש פינוי מוסק של הפצועים, ומסוק ינשוף מטייסת 124 ("החרב המתהפכת") ובו צוות של יחידה 669, בליווי מסוקי קרב צפע, הגיע וחילץ את הפצועים ואת ההרוג.
לאחר חילוץ הפצועים החל שמיר להוביל את הכוח דרומה.
לאחר תנועה של כחצי שעה נתקל הכוח במארב נוסף.
בקרב שהתפתח נהרגו ערן שמיר וסמ"ר , שחילץ על גבו את מפקד הסיירת כשעה וחצי לפני כן, בהתקלות הראשונה.
בנוסף למותו של מזומן, שישה לוחמים נפצעו.
הכוח נותר בשטח בלא מפקדים, ואת חילוץ הכוח הוביל בשטח צביקה גרינבאום, הקַשָר של מפקד הסיירת מול מח"ט הצנחנים בני גנץ.
מסוקי צפע חיפו על הכוח, ואף השמידו רכב משוריין שממנו נורתה אש על המסוקים.
מסוק הינשוף שחילץ את הפצועים מן המארב הראשון שב לשטח לבנון וחילץ את ההרוגים והפצועים מן ההתקלות השנייה.
לאחר פינוי הפצועים הוחלט על חילוץ הכוח כולו על ידי מסוק יסעור.
צוות מסוק הינשוף, שהכיר את השטח, הציע להיכנס שוב ולחלץ את החיילים, למרות מספרם הגדול יחסית.
לאחר ויכוח אושר לצוות לבצע את הפינוי, והמסוק הצליח לפנות את כל הכוח לשטח ישראל בחיפוי מסוקי קרב ובסיוע מזל"ט.
במהלך הפינוי נטשו הלוחמים ציוד שכלל אמצעי ראיית לילה ורובי צלפים.
בימים שלאחר המבצע הפציץ חיל האוויר הישראלי את אזור התקרית, והונח שהאמצעים שנשארו במקום הושמדו בהפצצה.
על הלוחמים נמתחה ביקורת בשל כך, אך זו הייתה הנחייתו המפורשת של מפקד החטיבה, גנץ.
כמה שבועות לאחר המבצע הופעל המילכוד כנגד רכבו של איש החזבאללה, מפקד האזור, בעזרת מזל"ט.
בנוסף לבכיר החזבאללה נהרגו עוד שלושה לוחמי הארגון.
סגן ערן שמיר הועלה לאחר מותו לדרגת סרן.
אביו של ערן, רב-סרן , נהרג בתאונת אימונים באימון ההקמה של חטיבה 551 ב-17 באפריל 1977. לזכרם של האב ובנו הוקם מצפור דובי וערן שמיר על הגלבוע, שבו נפלו שאול ושלושת בניו.
מצפה לזכר ערן שמיר הוקם בתל טליה, ליד המושב קשת, שם עשה שמיר שנת שירות בבית ספר שדה שבמקום לפני גיוסו.
מוזיאון המושבה במזכרת בתיה נקרא על שם ערן שמיר.
לזכרו של זאביק זומרפלד הוקמה קרן, המעניקה מלגות לימודים ליוצאי סיירת צנחנים.
מבצע נפילה היה מבצע מתוכנן של בעלות הברית לפלישה ליפן, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
המבצע בוטל בעקבות כניעת האימפריה היפנית לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי ולאחר שברית המועצות הכריזה מלחמה על יפן.
המבצע הורכב משני תת-מבצעים: מבצע אולימפיק ומבצע קורנט.
מבצע אולימפיק היה אמור להתחיל באוקטובר 1945, ומטרתו הייתה כיבוש שלישו הדרומי של קיושו, האי היפני הדרומי, תוך שימוש באיי אוקינאווה, שנכבשו מעט לפני כן.
מבצע קורנט אמור היה להתחיל באפריל 1946, בפלישה של בעלות הברית סמוך לטוקיו הבירה שעל האי הונשו.
סיוע אווירי היה מתוכנן להגיע מבסיסי טיסה שאמורים היו להכבש במבצע אולימפיק.
אילו מבצע נפילה היה יוצא לפועל, היה זה המבצע האמפיבי הגדול בהיסטוריה.
הגאוגרפיה של יפן גרמה לכך שגם היפנים ידעו מה תהיה תוכנית הפלישה של בעלות הברית למדינה.
הם חזו בדיוק רב את תוכנית הפלישה וכך התאימו לה את תוכנית ההגנה שלהם, "מבצע קטסוגו".
היפנים תכננו להשקיע את רוב משאביהם בהגנה על קיושו, ולהשאיר חלק מכוחות המילואים שלהם לתוכניות הגנה אחרות.
כל ההערכות למבצע חזו אבדות כבדות לשני הצדדים, בכפוף למידת ההתנגדות האזרחית היפנית לפלישה.
ראשי המטות המשולבים העריכו תחילה כי המבצע לכיבוש קיושו יעלה ב-100,000 חיילים הרוגים, וכי המבצע לכיבוש הונשו יעלה ב-250,000. ההערכות הגיעו אף לכמיליוני נפגעים בצד בעלות הברית ולעשרות מיליונים בצד היפני, אזרחים וחיילים כאחד.
מבצע מתח גבוה היה פשיטה שבוצעה על ידי שייטת 13 בליל 17–18 באפריל 1980. במבצע תקפו כוחות השייטת קבוצת מחבלים שעמדה לצאת לפיגוע מיקוח בעודם בהתארגנות בבסיס של החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית בדרום לבנון.
על פי מידע מודיעיני שהתקבל בישראל, חוליית מחבלים תכננה לבצע פיגוע בצפון ישראל.
החולייה התארגנה לקראת הפיגוע בבסיס בראס-א-שק, מדרום לשפך הזהרני בחוף לבנון, כארבעים קילומטרים מגבול ישראל.
בסיס זה שימש כבסיס ליציאה לחוליית המחבלים הפלסטינים שביצעה את הפיגוע במשגב עם ב-7 באפריל 1980.
הבסיס היה שייך למחבלים מפלג החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית והיה ממוקם מערבית לכביש החוף, בין מסילת ברזל שאיננה בשימוש לחוף הים (נ.צ.
הבסיס שכן בפרדס נטוע בצפיפות, מוקף בחלקות פרדסים מתוחמות בגדרות ותעלות מים מדופנות מבטון, סביבה קשה לתנועה בחשיכה.
בדרך כלל נמצאו בבסיס 28 מחבלים, שקיימו מערך אבטחה, סיורים ומחסומים מאוישים.
המחבלים נמצאו בכוננות גבוהה להתגוננות מתקיפה ישראלית.
על פי ההתראה המודיעינית הצטרפה לסגל הקבוע במחנה חוליית הפיגוע, בת 8 איש, שסיימה את אימוניה והמתינה להוראת ביצוע.
ההגעה ליעדים בחשאיות הייתה קשה.
חוף הים באזור שבו עמדה להתבצע הפשיטה היווה אילוץ משמעותי להגעה דיסקרטית: החוף היה סלעי ורדוד מכדי להגיע אל היעד בסירות גומי, ולכן היה צורך להגיע בשחייה ולהתקדם בהליכה על הסלעים.
אילוץ קשה נוסף היה התכסית הסבוכה של השטח, שכלל, כאמור, פרדסים עם עלים יבשים, תעלות מים מדופנות בחומות והבדלי גבהים בין יחידות קרקע סמוכות.
כדי לשמר את ההפתעה היה צורך בפתיחה באש בו זמנית על מספר מטרות.
לנוכח ההתרעות על ההתארגנות לפיגוע הוחלט בצה"ל לפגוע במחבלים בעודם בבסיסם, על ידי פשיטה מהים שאותה תבצע שייטת 13. כיעדי הפשיטה נקבעו שלושה מתקנים במתחם:
יעד 1 – "שפניה", אוהל חפור ומוסווה כ-50 מטר מחוף הים, שבו נמצאה חוליית הפיגוע.
יעד 2 – בנין דו-קומתי מוקף חומה ששימש כמפקדת הארגון בגזרה.
יעד 3 – מבנה חד-קומתי בצד המזרחי שאבטח את הכניסה למתחם.
מבנה זה שימש למגורי האנשים ששהו ביעד בדרך קבע וכלל גם בונקר תחמושת שנשמר על ידי אותם אנשים.
נקבע כי שני אוהלים, שנמצאו בצד הדרומי של המתחם, יותקפו בשלב השני.
הכוחות במבצע הורכבו מספינות סער, שנשאו עליהן את הכוח הפושט וכן סירות גומי וסירות מהירות מסוג סנונית, לתובלת הכוח הפושט.
הכוח הסתייע גם במטוסי חיל האוויר הישראלי.
הכוח הימי כלל ארבע ספינות סער, בפיקוד מפקד שייטת ספינות הטילים, אברהם בן שושן, שהיה מפקד הכוח הימי.
משימות הכוח היו הובלת כוח הפשיטה עם סירות הגומי על סיפונן וגרירת הסנוניות עד לקרבת היעד, וכן אבטחה ימית וסיוע באש מהים.
אח"י יפו (סער 4), בפיקוד רס"ן דרור אלוני; שימשה כספינת הפיקוד של המבצע ועליה החפ"ק.
אח"י חנית (סער 3), בפיקוד רס"ן שמואל נואה, ועליה מפקד פלגה 31, סא"ל אלכס טל.
אח"י געש (סער 3), בפיקוד רס"ן ניר מאור.
אח"י חץ (סער 3), בפיקוד רס"ן בני הוד.
כוח הסירות, שמשימתו הובלת הכוח לקרבת החוף ופינויו וכן סיוע קרוב באש לפי הצורך, היה בפיקוד סגן מפקד שייטת 13, סא"ל עוזי לבנת.
הכוח כלל 11 סירות גומי "זודיאק" דגם 5, ו-3 סנוניות עם מפעיליהם, כולל רופא באחת הסנוניות.
כוח הפשיטה כלל 41 לוחמי שייטת 13, בפיקוד מפקד השייטת, אל"ם עמי אילון.
משימתם הייתה חיסול המחבלים בחוף.
הכוח התחלק לחמישה כוחות משנה:
כוח 1 – 10 לוחמים, בפיקוד ינון בן-צור וסגנו רני פרידלנדר.
משימתם: תקיפת אוהל חוליית הפיגוע, שנקבע כיעד מס 1.
כוח 2 – 12 לוחמים, בפיקוד סגן דורון מושינסקי וסגניו ארנון רוזמרין ויואב גלנט.
משימת הכוח הייתה פיצוץ בית המפקדה הדו-קומתי.
כוח 3 – 13 לוחמים, בפיקוד שי ברוש וסגנו עמוס בר-לב, למשימת הריגת מחבלים בבית המזרחי.
כוח 4 – חוליית החפ"ק, שמנתה 5 לוחמים, מפקד השייטת עמי איילון ורופא.
כוח 5 – חוליית חילוץ, שמנתה 5 לוחמים להתערבות וסיוע בהתאם לצורך.
חפ"ק המבצע, בפיקוד הרמטכ"ל רפאל איתן, היה בספינת הפיקוד, אח"י יפו (סער 4).
איתו בחפ"ק היה תא"ל גדעון רז, ראש מספן הים ומפקד שייטת ספינות הטילים, אל"ם אברהם בן שושן.
ראש מדור היסטוריה בחיל הים, ליאת לרר, צורפה לחפ"ק בהזמנת הרמטכ"ל.
לרר הקליטה את הדברים שנשמעו בחפ"ק במהלך המבצע.
מפקד חיל הים, אלוף זאב אלמוג, חזר אותו יום מביקור בדרום אפריקה ולא הספיק להצטרף לשייט.
הוא ליווה את המתרחש ממוצב הפיקוד הימי בתל אביב.
צילום אווירי מקדים נעשה על ידי מטוס מקדונל דאגלס F-4 פנטום "קורנס" בגובה נמוך, במגמה לאתר מקומות מחבוא;
מסוק סיקורסקי CH-53 סי סטליון "יסעור", בכוננות לחילוץ ופינוי רפואי;
מטוסי תקיפה בכוננות לסיוע התקפי;
מטוס ממסר לקשר בין הפושטים לחפ"ק הימי, משלב טבילת הכוח הפושט.
ב-10 באפריל 1980 הוצגה תוכנית המבצע בפני ראש מספן הים תא"ל גדעון רז, שהוביל את הצגת התוכניות ונוהל הקרב, בהיעדרו של מפקד חיל הים, האלוף זאב אלמוג, שהיה באותו שבוע בביקור בדרום אפריקה, כאמור.
עיקרי התכנית כללו פשיטה של לוחמי שייטת 13, שיגיעו בהשטה באמצעות סירות גומי וסירות מהירות.
הסירות יובלו על ספינות סער.
התכנית כללה את פריקת סירות הגומי מול היעד בטווח גדול מהחוף, תנועת סירות עד לטווח קילומטר מהחוף והמשך בשחייה עד לנקודה צפונית ליעד בשני גלים.
עם ההגעה ליעד תתבצע תקיפה של שלושת המבנים בו-זמנית בשלב ראשון, ובשלב השני חיפוש ותקיפת שני מבנים נוספים.
התכנית התקבלה, אך האישור לביצוע ברמת שר הביטחון התעכב.
לשייטת הוגדרה כוננות 48 שעות לביצוע.
התקופה נוצלה לתרגולים באש, תנועה בפרדסים ותרגילי חשיבה.
בשעות הערב של 16 באפריל 1980 הגיע מידע שחוליית הפיגוע תצא לדרך למחרת.
ההתרעה הותירה כחצי יממה להכנות.
ריכוז הלוחמים לשייטת נערך במשך הלילה.
חלק מהלוחמים היו במבצע אחר וכתוצאה מכך הגיעו רובם ללא שינה בלילה שלפני הביצוע.
הזמן הקצר לא אפשר ביצוע תרגיל מודל.
תדרוך אחרון בפני הרמטכ"ל וראש מספן הים נערך ב-17 באפריל בשעה 11:00. בתדרוך נקבע כי הורדת הסירות תתבצע בטווח קצר יותר מהחוף.
כן הוחלט שבעת הפתיחה באש ביעד תיעשה הפגזת חוף מתותחי ספינות הטילים על יעד 10 ק"מ מדרום לגזרת הפשיטה לצורך הסחה.