tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפני יציאת הצי הגרמני הבהיר אדמירל אדולף פון טרוטה לפון רויטר כי אינו יכול לאפשר לבעלות הברית לתפוס את הספינות, בשום תנאי.
הצי נפגש עם הסיירת הקלה הבריטית קארדיף, שהובילה את הספינות לצי בעלות הברית שאמור ללוות את הגרמנים לסקפה פלו.
המשט האדיר כלל כ-370 ספינות מלחמה בריטיות, אמריקאיות וצרפתיות.
הצי נשאר בשבי במהלך המשא ומתן שהוליד את הסכם ורסאי.
פון רויטר האמין שהבריטים מתכוונים לתפוס את הספינות הגרמניות ב-21 ביוני, שהיה המועד האחרון לחתימה של גרמניה על הסכם השלום.
מבלי שידע שהמועד האחרון הוארך עד 23 ביוני, הורה רויטר להטביע את הספינות.
בבוקר 21 ביוני יצא הצי הבריטי מסקפה פלו לביצוע תרגילי אימון, ובשעה 11:20 העביר רויטר את הפקודה לאניותיו.
בשנת 1919, אמפרור אוף אינדיה שובצה בצי הים התיכון, כחלק משייטת אוניות המערכה הרביעית, יחד עם שלוש אחיותיה ושתי אוניות מערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי.
בתקופה זו שירתה בים השחור במהלך התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה כדי לתמוך בלבנים נגד הבולשביקים האדומים.
אדמירל אדוארד הובארט סימור, מפקד הכוחות הבריטיים בים השחור, הניף את דגלו על סיפון האונייה ב-14 באפריל.
האונייה הפגיזה ב-5 במאי 1919 ומאוחר יותר חיילים בולשביקים מחוץ לתאודוסיה, כדי לשבש את פעילותה של מסילת ברזל המשמשת לאספקת ההסתערות הבולשביקית על הנמל.
ב-26 במרץ 1920, אמפרור אוף אינדיה סיפקה תמיכה בירי לכוחות הרוסים הלבנים המתפנים מחוץ לנובורוסייסק, יחד עם הסיירת המשוריינת הצרפתית Waldeck-Rousseau.
זמן קצר לאחר מכן, אמפרור אוף אינדיה נתקלה באש מרכבת משוריינת, מה שהניע את האונייה לעזוב את הנמל, לכיוון תאודוסיה.
האונייה הייתה מעורבת גם בתצפית על מלחמת יוון–טורקיה בשנים 1919–1922; זה כלל עצירות בנמלים של מיטילן וסמירנה.
היא חזרה לבריטניה לשיפוץ בשנת 1922, במהלכו הותקנו מדדי טווח חדשים עם בסיס ארוך על צריח "X".
לאחר מכן היא שירתה תקופה נוספת בצי הים התיכון שנמשכה עד 1926. בתקופה זו השתתפה בהפגנה בסמירנה נגד דרישות טורקיה שספינות מלחמה זרות יעזבו את הנמל.
לאחר מכן היא הועברה לצי האטלנטי, שם שירתה עד 1930. במאי 1926 נערכו בדיקות יציבות עם האונייה; אלה סיפקו את הבסיס להצעה משנת 1927 של מנהל הבנייה הימית להוסיף בליטות נגד טורפדו לארבע האוניות מסדרת איירון דיוק.
ההצעה נשלחה למועצה לבדיקה, אך חששות לגבי הערך הנוסף של האוניות, שהיו אמורות להיות מוחלפות בשנים 1931–1932 על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון, ועלות השיפוץ הביאו את המועצה לבטל את המהלך.
ביולי – ספטמבר 1927 עברה האונייה שיפוץ בדבונפורט.
היא שירתה כאוניית הדגל של השייטת מיוני 1929 עד ינואר 1931, כאשר הוחלפה על ידי מרלבורו.
על פי תנאי האמנה הימית של לונדון משנת 1930, ארבע האוניות מסדרת איירון דיוק היו אמורות להיגרט או להתפרז מנשקן; אמפרור אוף אינדיה הייתה אמורה לצאת משירות ב-1931 ולהיגרט.
האונייה סיפקה שירות אחד אחרון לצי בכך ששימשה כיעד ירי, יחד עם מרלבורו.
הניסויים כללו ירי חימוש משחתת לעבר הסיפונים העליונים מטווח קרוב כדי לבחון את יעילותם בקרב לילה מדומה, פגיעה ישירה מפגזים בקוטר 13.5 אינץ', התקפות אוויריות וניסויים עם אטימות הרשף במחסני התחמושת.
המבחנים העיקריים לאמפרור אוף אינדיה התקיימו ביוני ליד בוגנור רג'יס.
היא עזבה את פורטסמות' ב-6 ביוני ועלתה על שרטון בשרטון אוורס.
מאמצי החילוץ התבררו כחסרי תועלת, ולכן הצי החליט לערוך שם את מבחני הירי.
הבדיקות נערכו ב-10–11 ביוני, עם אחותה איירון דיוק, שפגעה באמפרור אוף אינדיה עם 12 פגזים בקוטר 13.5 אינץ' במהלך שני ימי הניסויים.
היא הוצפה מחדש מאוחר יותר ונמכרה לגרוטאות לחברת הפירוק של אלואה ב-6 בפברואר 1932, והגיעה לרוזית' לגריטה ב-16 בפברואר.
הניסויים סיפקו ניסיון רב ערך ששולב בסדרות קינג ג'ורג' החמישי ולאיון וב-ואנגארד.
חשיבות מיוחדת הייתה לפגז שפגע באמפרור אוף אינדיה בקצה התחתון של החגורה הראשית, שחדר לאחד מחדרי הדוודים, שם הוא גרם לנזק אדיר.
זה הראה שעומק חגורת השריון הבריטית הייתה רדודה מדי, מה שהשפיע על עיצוב סדרת קינג ג'ורג' החמישי.
בנוסף, הניסויים עם אמפרור אוף אינדיה ומרלבורו הדגישו את החולשות של שריון הסיפון של תכנונים של אוניות מערכה בריטיות, במיוחד על מחסני התחמושת, ועל אוניות המערכה האחרות של מלחמת העולם הראשונה שהמשיכו בשירות הותקן שריון נוסף במודרניזציות הבאות בשנות ה-30.
אה"מ אגממנון הייתה אחת משתי אוניות מערכה פרה-דרדנוט מסדרת לורד נלסון שהושקו ב-1906 והושלמו ב-1908. היא הייתה אוניית המערכה הפרה-דרדנוט השנייה לפני אחרונה של הצי המלכותי שנבנתה, ואחריה אוניית האחות שלה, לורד נלסון.
היא שובצה בצי התעלה כשהחלה מלחמת העולם הראשונה ב-1914. האונייה הועברה לים התיכון עם לורד נלסון בתחילת 1915 כדי להשתתף במערכת הדרדנלים.
היא ביצעה מספר הפגזות נגד ביצורים טורקיים ובתמיכה בכוחות הבריטיים.
אגממנון נשארה בים התיכון לאחר סיום המערכה למניעת סיירת המערכה הגרמנית SMS גבן והסיירת הקלה SMS ברסלאו מפריצה לים התיכון.
אגממנון הפילה את הצפלין LZ-55 (LZ-85) הגרמני במהלך משימת הפצצה מעל סלוניקי ב-1916. ב-30 באוקטובר 1918, האימפריה העות'מאנית חתמה על שביתת הנשק של מודרוס על סיפון האונייה בזמן שעגנה בלמנוס שבצפון הים האגאי.
היא הוסבה לספינת מטרה מבוקרת רדיו לאחר חזרתה לבריטניה במרץ 1919 והחלה שירות ב-1921. אגממנון הייתה הפרה-דרדנוט האחרונה בשירות הצי המלכותי; היא הוחלפה על ידי סנטוריון בסוף 1926 ונמכרה לגרוטאות בינואר 1927.
אה"מ אגממנון הוזמנה בשנת 1904 והייתה אוניית המלחמה הראשונה שנבנתה על ידי מפעלי הבנייה הימיים של ויליאם בירדמור והחברה של Dalmuir Naval Construction Works.
היא הונחה ב-15 במאי 1905 והושקה ב-23 ביוני 1906 לפני שעבודות המספנה עצמן הסתיימו.
השלמתה התעכבה מאוד בגלל שביתות עובדים והסטת תותחי ה-12 אינץ' (305 מ"מ) שנועדו לה לזרז את השלמת דרדנוט, והיא לא הושלמה לבסוף עד יוני 1908, שישה חודשים לפני אחותה לורד נלסון.
היא הונעה על ידי שני מנועי קיטור תלת דרגתיים עם ארבעה צילינדרים, שסיפקו 16,750 כוחות סוס (12,490 קילוואט) והעניקו לה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש).
האונייה הייתה חמושה בארבעה תותחי Mk X נטעני מכנס 12 אינץ' המסודרים בשני צריחי תותחים דו-קניים, לפני ומאחורי המבנה העילי.
החימוש המשני שלה כלל עשרה תותחי BL 9.2 אינץ' Mk XI, בצריחי תותחים דו-קניים בכל פינה של המבנה, וצריח תותח בודד ביניהם, בתוספת 24 תותחי 12-פאונד מהירי-ירי 18 cwt.
היא גם כללה חמישה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 18 אינץ' (457 מילימטרים), שעבורם הונחו 23 טורפדות.
לאגממנון הייתה חגורת שריון בקו המים שלה בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים), וכך גם החזית וצידי צריחי התותחים שלה.
אה"מ אגממנון נכנסה לשירות ב-25 ביוני 1908 במספנת צ'טם בפלגת נור של צי הבית.
ב-11 בפברואר 1911, היא פגעה בסלע לא מסומן בנמל בפרול, ספרד, ונפגעה בתחתית שלה.
היא צורפה זמנית בספטמבר 1913 לשייטת אוניות המערכה הרביעית.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, אגממנון שובצה בשייטת אוניות המערכה החמישית בצי התעלה והתבססה בפורטלנד.
עם אוניות אחרות, היא חיפתה על ההובלה הבטוחה של חיל המשלוח הבריטי, בפיקודו של סר ג'ון פרנץ', לצרפת.
ב-14 בנובמבר היא עברה לשירנס כדי לשמור על החוף האנגלי מפני אפשרות של פלישה גרמנית.
היא חזרה לפורטלנד ב-30 בדצמבר והועסקה בהגנה על הנמלים הדרומיים של אנגליה ובסיורים בתעלת למאנש עד פברואר 1915.
בפברואר 1915, אגממנון הצטוותה להשתתף במערכת הדרדנלים.
היא עזבה את פורטלנד ב-9 בפברואר, והצטרפה לשייטת הדרדנלים הבריטית במודרוס 10 ימים לאחר מכן.
זה היה היום השני להפגזת הפתיחה של המבצרים העות'מאניים ששמרו על הכניסה לדרדנלים, והאונייה הצטרפה מיד למתקפה.
היא גם השתתפה בהפגזה שלאחר מכן על המבצרים הפנימיים מאוחר יותר בפברואר.
אגממנון נפגעה על ידי שבעה פגזי תוך עשר דקות ב-25 בפברואר שחוררו אותה מעל קו המים, וספגה שלושה הרוגים.
היא תמכה בנחיתות האמפיביות הקטנות ב-4 במרץ והשתתפה בהפגזה נוספת ב-6 במרץ 1915. היא ספגה אש כבדה מפורט חמידיה ב-7 במרץ, וספגה שמונה פגיעות מפגזים בקליבר גדול; אחד מהם, בקוטר , פוצץ חור גדול בסיפון המרובע שלה והרס את חדר הנשק ואת חדר התותחים.
היא גם ספגה כמה פגיעות מפגזים קלים באותו יום, ולמרות שספגה נזק במבנה העילי שלה, יכולות הלחימה וההפלגה שלה לא נפגעו באופן רציני.
האונייה השתתפה גם בהתקפה העיקרית על מבצרי הדרדנלים ב-18 במרץ.
הפעם, סוללת הוביצר בקוטר פתחה באש על אגממנון ופגעה בה 12 פעמים תוך 25 דקות; חמישה מפגזי ההוביצר פגעו בשריון שלה ולא גרמו נזק, אבל שבעה שפגעו מחוץ להגנת השריון שלה עשו נזק מבני ניכר והוציאו זמנית את אחד מתותחי ה- מכלל פעולה.
ב-25 באפריל תמכה אגממנון בנחיתות העיקריות במסגרת השייטת החמישית, ולאחר מכן סיירה כדי להגן על שולות מוקשים והטלת רשתות של מדינות ההסכמה שפעלו בדרדנלים.
בפעולה נגד סוללות שדה עות'מאניות, היא ספגה שתי פגיעות בין 28 באפריל ל-30 באפריל, והיא סיפקה תמיכה באש לכוחות מדינות ההסכמה במהלך התקפת נגד טורקית ב-1 במאי.
אגממנון הפגיזה סוללות ארטילריה עות'מאניות ב-6 במאי לפני הקרב השני על קריתיה.
אגממנון נסוגה למלטה מאוחר יותר במאי כדי לעבור שיפוץ וחזרה לדרדנלים ביוני.
ב-2 בדצמבר, האונייה הצטרפה לסיירת הממוגנת אנדימיון ולמוניטור M33 בהפצצת גשר קבאק, תוך השמדת מספר מפתחים שלו וניתקה את התקשורת העות'מאנית לחצי האי גליפולי.
את שארית המלחמה בילתה אגממנון בסלוניקי ובמודרוס, לסירוגין בין שני הבסיסים עם אחותה לורד נלסון; אגממנון התבססה בעיקר במודרוס, לורד נלסון בעיקר בסלוניקי.
תוך כדי ביצוע תפקידים אלה, אגממנון פגעה בצפלין LZ-55 (LZ-85) של הצי הקיסרי הגרמני ב-5 במאי בסלוניקי עם פגז 12 פאונד ואילצה אותו לנחות.
מכל האחריות שניתנה לשתי האוניות, החשוב ביותר היה לשמור על מזרח הים התיכון מפני פריצה של גבן, אך כאשר גבן וברסלאו ערכו לבסוף את ניסיון הפריצה שלהם ב-20 בינואר 1918, לורד נלסון הייתה בסלוניקי ואגממנון לא הצליחה לעזוב את מודרוס בזמן כדי להשתתף בקרב אימברוס שהתרחש כתוצאה מהפריצה.
לאחר ששתי האוניות הגרמניות פגעו במוקשים, ברסלאו טבעה וגבן חזרה לדרדנלים לפני שאגממנון הספיקה להגיע למקום.
אגממנון עברה שיפוץ במלטה ב-1918. ב-30 באוקטובר, האימפריה העות'מאנית חתמה על שביתת הנשק של מודרוס על סיפון אגממנון בזמן שעגנה בלמנוס שבצפון הים האגאי.
אגממנון הייתה חלק מהשייטת הבריטית שיצאה לקונסטנטינופול בנובמבר 1918 בעקבות שביתת הנשק.
היא חזרה לבריטניה במרץ 1919, שם הושבתה במספנת צ'טם והועברה לעתודה ב-20 במרץ.
בהתחלה, הפרה-דרדנוט היברניה הוצעה לתפקידי מטרה, אך בסופו של דבר אגממנון נבחרה לתפקיד זה.
פתחים ודפנות מיותרים הוסרו וצופו, והיא זכתה למכלי נטל שונים ממה שהייתה כאוניית מערכה.
זה לא נועד להטביע אותה, ולכן הוקצה לה צוות של 153 איש לתחזק ולהפעיל אותה כשהיא לא תחת אש.
השירות הראשון של אגממנון כאוניית מטרה נערך לפני שהשינויים שלה הושלמו.
ב-19 במרץ 1921, היא נחשפה לענן של גז רעיל כדי לקבוע את השפעת הגז על אוניית מערכה.
נמצא כי גז יכול לחדור לאונייה דרך פתחיה השונים, אך האונייה לא נאטמה נגד גז לפני הניסוי ולא ניתן היה להשיג תוצאות מדויקות החלות על אוניית מערכה בשירות.
ב-21 בספטמבר היא ספגה אש מקלעים על ידי מפציצים.
ניסויים אלה הראו שהפצצה כזו עלולה להטריד אוניית מערכה, אך אינה יכולה לפגוע ביכולות הלחימה או ההפלגה שלה, ועזרה לקבוע הגנה לאנשי הגשר.
אגממנון שימשה גם כדי לבדוק את הפגיעות של אוניות מערכה לפגזי 6 אינץ' (152 מ"מ), 5.5 אינץ' (140 מ"מ) ו-4.7 אינץ' (120 מ"מ) שנורו לעברה על ידי אוניות כמו סיירת המערכה רינואון וריפאלס בזמן שהיא תמרון תחת בקרת רדיו.
בדיקות אלו הראו כי אוניות מוגנות כמו אגממנון, כמו הדרדנוטים המאוחרים יותר, יסבלו מנזק למבנים העליונים שלהן אם ייפגעו מפגזים כאלה, אך יכולת ההפלגה או הלחימה שלהן לא תפגע באופן חמור אפילו ממספר רב של פגיעות בקליבר קטן יותר.
אגממנון הוחלפה כספינת מטרה על ידי הדרדנוט סנטוריון בדצמבר 1926. היא הייתה אוניית המערכה הפרה-דרדנוט הבריטית האחרונה שהייתה קיימת, היא נמכרה ל-J Cashmore מניופורט, דרום ויילס, ב-24 בינואר 1927 לגריטה, ועזבה את מספנת פורטסמות' ב-1 במרץ כדי להיגרט בניופורט.
אה"מ אוריון הייתה האונייה הראשונה מאוניות המערכה מסדרת אוריון, של ארבע דרדנוטים שנבנו עבור הצי המלכותי בתחילת שנות ה-1910. היא בילתה את עיקר הקריירה שלה בצי הבית והצי הגדול, בדרך כלל שימשה כאוניית דגל.
מלבד ההשתתפות בניסיון הכושל ליירט את האוניות הגרמניות שהפגיזו את סקרבורו, הרטליפול וויטבי בסוף 1914, קרב יוטלנד במאי 1916 והפעולה הבלתי משמעותית של 19 באוגוסט, שירותה במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בדרך כלל סיורים שגרתיים ואימונים בים הצפוני.
לאחר פירוק הצי הגדול בתחילת 1919, אוריון הועברה חזרה לצי הבית למשך מספר חודשים לפני שהיא שובצה לצי המילואים.
היא שירתה כספינת אימונים לתותחנים מאמצע 1921 עד שנרשמה לפירוק בשנה שלאחר מכן.
הספינה נמכרה לגרוטאות בסוף 1922 ולאחר מכן התפרקה.
האוניות מסדרת אוריון תוכננו בתגובה לתחילת מרוץ החימוש הימי האנגלו-גרמני והיו גדולות בהרבה מקודמותיהן, אוניות המערכה מסדרת קולוסוס כדי להכיל תותחים גדולים וחזקים יותר ושריון כבד יותר.
מתוך הכרה בשיפורים הללו, הסדרה כונתה לפעמים "סופר-דרדנוטים".
הצוות שלהם מנה 738 קצינים ומלחים עם כניסתם לשירות ב-1914.
אוניות הסדרה הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני צילינדרים, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי 18 דודי Babcock & Wilcox.
הם פעלו בהספק של 27,000 כוחות סוס (20,000 קילוואט) ונועדו להעניק לאוניות המערכה מהירות מרבית של 21 קשר (39 קמ"ש).
האוניות נשאו מספיק פחם ומזוט שהעניקו להן טווח של 6,730 מיילים ימיים (12,460 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).
סדרת אוריון הייתה מצוידת ב-10 תותחי טעינת עכוז (BL) בקוטר 13.5 אינץ' (343 מ"מ) Mark V בחמישה צריחים דו-תותחים המופעלים הידראולית, כולם על קו המרכז.
התותחים הללו חולקו באופן שווה בין המבנה הקדמי והאחורי, והכל בצריחים בודדים.
האוניות נשאו גם ארבעה תותחי הצדעה בקוטר 47 מ"מ (1.9 אינץ').
האוניות צוידו בשלושה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ', אחד בכל צד רוחב ואחר בירכתיים, עבורם סופקו 20 טורפדות.
האוניות היו מוגנות על ידי חגורת שריון בקו המים בקוטר שנמשכה בין הברבטות הקיצוניים.
העובי של הסיפונים שלהם נע בין ו-4 אינץ' כשהחלקים העבים ביותר מגנים על ציוד ההיגוי בירכתיים.
מגני התותחים בצריחי הסוללות הראשיות היו בעובי , והחזיתות החשופות של הברבטות היו מוגנים על ידי שריון בעובי .
בשנת 1914 היו תותחי סיפון המקלט סגורים בקזמטים.
עד אוקטובר 1914, נוספו זוג תותחים נגד מטוסים (AA) בקוטר .
מנהל בקרת אש הותקן על פלטפורמה מתחת לחלק העליון באפריל-מאי 1915. שריון סיפון נוסף נוסף לאחר קרב יוטלנד במאי 1916. בערך באותו זמן, שלושה תותחי 4 אינץ' הוסרו מהמבנה האחורי והאונייה שונתה להפעלת בלונים פורחים.
באמצע עד סוף 1917, אוריון הייתה אוניית המערכה היחידה בצי המלכותי שקיבלה מנהל בקרת אש עבור החימוש המשני שלה.
שני סיפוני טיסה הותקנו על סיפון האונייה במהלך השנים 1917–1918; אלה הורכבו על גגות צריח 'B' ו-'Q' והורחבו על קנה התותחים.
מד טווח זווית גבוהה הותקן במבנה העילי הקדמי עד 1921.
אוריון, שנקראה על שם הצייד המיתולוגי, אוריון, הייתה האונייה הרביעית בשם זה ששירתה בצי המלכותי.
האונייה הונחה ב-HM Dockyard, פורטסמות' ב-29 בנובמבר 1909. היא הושקה ב-20 באוגוסט 1910, ונכנסה לשירות ב-2 בינואר 1912. כולל החימוש שלה, העלות שלה מוערכת באופן שונה ב-1,855,917 ליש"ט או 1,918,773 ליש"ט.
אוריון שובצה בפלגה השנייה של צי הבית כאוניית הדגל של אדמירל משנה סר הרברט קינג-הול, המפקד השני של הפלגה.
האונייה נפגעה קלות ב-7 בינואר כאשר אוניית המערכה פרה-דרדנוט רוונג' השתחררה מהעוגנים שלה והתנגשה בחרטום של אוריון.
הפלגה סומנה מחדש כשייטת אוניות המערכה השנייה ב-1 במאי.
האונייה, יחד עם האוניות האחיות שלה ת'אנדרר ומונרך, השתתפו בסקירת הצי הפרלמנטרית ב-9 ביולי בספיטהד.
לאחר מכן הם השתתפו בתמרוני אימונים.
קינג-הול הוחלף ב-29 באוקטובר על ידי אדמירל משנה, רוסלין ומיס .
ב-13 בנובמבר, האונייה השתתפה בניסויי ירי השוואתיים עם ת'אנדרר כדי להעריך את יעילותו של מנהל הירי של האחרונה.
ת'אנדרר גברה בנחישות על אוריון, למרות שחלק מהצלחתה הייתה בגלל שמנהל בקרת האש שלה היה מעל לעשן שהסתיר את המטרה מהתותחים של אוריון.
המבחן חזר על עצמו בתנאים טובים יותר ב-4 בדצמבר ואוריון הציגה ביצועים הרבה יותר טובים, ככל הנראה גברה על ת'אנדרר.
שלוש האחיות נכחו עם שייטת אוניות המערכה השנייה כדי לקבל את נשיא צרפת, רמון פואנקרה, בספיטהד ב-24 ביוני 1913 ולאחר מכן השתתפו בתמרוני הצי השנתיים באוגוסט.
ומיס הוחלף בתורו על ידי אדמירל משנה סר רוברט ארבת'נוט, הברון הרביעי ב-28 באוקטובר.
קפטן פרדריק דרייר קיבל את הפיקוד על אוריון באותו יום.
ב-4 בנובמבר, אוריון, ת'אנדרר, קינג ג'ורג' החמישי והפרה דרדנוט קינג אדוארד השביעי ירו והטביעו את ספינת המטרה אמפרס אוף אינדיה כדי להעניק לצוותיהם ניסיון בירי תחמושת חיה נגד ספינה אמיתית.
בין 17 ל-20 ביולי 1914, אוריון השתתפה בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי.
ב-8 באוגוסט, אוריון גררה מטרה עבור אייג'קס ומונרך, כשהאחרונות דיווחו שהן הותקפו ללא הצלחה על ידי טורפדו ותרגיל הירי הופסק.
כמעט שבועיים לאחר מכן, האונייה החלה להיתקל בבעיות רציניות עם המעבים שלה, וג'ליקו הורה להתקין אותם מחדש בזמן שהיא נותקה לבסיס הפחמים בלוך איווה, בחוף הצפון מערבי של סקוטלנד.
אוריון הצטרפה מחדש לצי הגדול ב-9 בספטמבר.
השייטת יצאה לאימון ירי מול החוף הצפוני של אירלנד בבוקר 27 באוקטובר והדרדנוט אאודשיוס פגעה במוקש שהונח כמה ימים קודם לכן על ידי המקשת הגרמנית SS ברלין.
זמן קצר לאחר מכן, אוריון נאלצה להישלח לגרינוק לתיקון תושבות הטורבינות שלה.
הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי
הם גייסו את ששת הדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השנייה, כולל אוריון ואחיותיה מונרך וקונקרור, וארבע סיירות המערכה של תת-אדמירל סר דייוויד ביטי.
אחד מאלה התרחש כאשר התצפיתנים של אוריון הבחינו בסיירת הקלה שטרלזונד ולא הצליחו להיכנס לקרב מכיוון שארבות'נוט סירב לאפשר לאונייה לפתוח באש ללא פקודה מוורנדר.
ספינותיו של ג'ליקו, כולל אוריון, ערכו תרגילי ירי ב-10–13 בינואר ממערב לאי אורקני ואיי שטלנד.
אדמירל משנה ארתור לבסון החליף את ארבתנוט ב-15 בינואר.
אוריון עברה שיפוץ קצר בסוף אפריל בדבונפורט.
כמעט שלושה שבועות לאחר מכן, אוריון השתתפה במבצע אימון צי נוסף ממערב לאורקני במהלך 2–5 בנובמבר וחזרה על התרגיל בתחילת דצמבר.
בליל 25 במרץ הפליגו אוריון ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן.
ב-31 במאי, אוריון, בפיקודו של קפטן אוליבר בקהאוס, הייתה האונייה המובילה של הדיוויזיה השנייה של שייטת אוניות המערכה השנייה והייתה האונייה החמישית מראש מערך הקרב לאחר הפריסה.
במהלך השלב הראשון של הקרב הכללי, האונייה ירתה ארבעה מטחים של פגזים חודרי שריון (APC) מהתותחים העיקריים שלה לעבר אוניית המערכה SMS מארקגראף ב-18:32, קלעה פגיעה אחת שהפילה תותח והרגה או השביתה את הצוות שלו.
בערך בשעה 19:15, היא ירתה לעבר סיירת המערכה SMS ליצו בטווח של עם שישה מטחים של פגזים חודרי שריון וטענה כי פגעה בה עם שני המטחים האחרונים.
המטחים האחרונים הללו נורו למעשה לעבר המשחתת SMS G38 שחיפתה על סיירת המערכה והנחיתה מסך עשן.
ליצו גם נורתה על ידי מונרך במהלך שלב זה ונפגעה חמש פעמים על ידי האחיות.
הם הפילו שניים מהתותחים העיקריים שלה, הפסיקו זמנית את הכוח לצריח האחורי ביותר, וגם גרמו להצפה רצינית באונייה.
זו הייתה הפעם האחרונה שבה אוריון ירתה בתותחים במהלך הקרב, לאחר שירתה בסך הכל חמישים ואחד פגזים חודרי שריון בקוטר 13.5 אינץ'.
הצי הגדול התייצב ב-18 באוגוסט 1916 כדי לארוב לצי הים הפתוח בזמן שהתקדם לדרום הים הצפוני, אך שורה של תקלות וטעויות מנעו מג'ליקו ליירט את הצי הגרמני לפני שחזר לנמל.
האדמירליות הסכימה וקבעה שהצי הגדול לא יצא לפעולה אלא אם הצי הגרמני ינסה לפלוש לבריטניה או שתהיה אפשרות חזקה שניתן יהיה לכפות עליו קרב בתנאים מתאימים.
אדמירל משנה ויליאם גודאינף קיבל את הפיקוד על הפלגה ב-5 בדצמבר וקפטן אריק פולרטון החליף את בקהאוז ב-14.
אוריון נכחה ברוזית' כאשר הצי הגרמני נכנע ב-21 בנובמבר, והיא נשארה חלק משייטת אוניות המערכה השנייה עד 1 במרץ 1919.
עד 1 במאי, אוריון שובצה לשייטת אוניות המערכה השלישית של צי הבית ושימשה כאוניית הדגל של אדמירל משנה סר דאגלס ניקולסון, המפקד השני של השייטת.
ב-1 בנובמבר פורקה השייטת השלישית ואוריון הועברה לצי המילואים בפורטלנד, יחד עם אחיותיה.
ניקולסון עדיין הניף את דגלו עליה, למרות שכעת היה מפקד צי המילואים שם.
ניקולסון הוריד את דגלו ב-1 באפריל 1920 והאונייה הועברה חזרה לפורטסמות' עד 14 בספטמבר.
אוריון הפכה אז לאוניית הדגל של צי המילואים, שעליו פיקד תת-אדמירל ריצ'רד פילימור.
ביוני 1921 היא הפכה לספינת אימונים של ירי בפורטלנד.
ב-12 באפריל 1922, היא הוצאה משירות והוכנסוה לרשימת האוניות לגריטה בהתאם לתנאי הסכם הצי של וושינגטון.
ב-19 בדצמבר נמכרה אוריון לגרוטאות לקוקס ודנקס והיא הגיעה לאופרור בפברואר 1923 כדי להתחיל בפירוק.
אה"מ אנסון הייתה אוניית מערכה של הצי המלכותי הבריטי, מסדרת קינג ג'ורג' החמישי של הצי המלכותי, על שם האדמירל ג'ורג' אנסון.
היא נבנתה על ידי מספנת Swan Hunter ו-Wigham Richardson על נהר טיין הושקה ב-24 בפברואר 1940, והושלמה ב-22 ביוני 1942. השלמתה התעכבה כדי לאפשר התקנת מכ"ם בקרת אש ותותחי נ"מ נוספים.
במקור היא הייתה אמורה לקבל את השם ג'ליקו, אך שמה שונה לאנסון בפברואר 1940.
האונייה שירתה במהלך מלחמת העולם השנייה, וליוותה תשע שיירות רוסיות באזור הארקטי עד דצמבר 1943. היא השתתפה במהלכי הסחה כדי למשוך את תשומת הלב ממבצע האסקי ביולי 1943. באוקטובר אותה שנה השתתפה במבצע לידר.
בפברואר 1944 היא סיפקה כיסוי למבצע טונגסטן, התקיפה האווירית המוצלחת על אוניית המערכה טירפיץ.
אדמירל משנה ססיל הארקורט קיבל את כניעת הכוחות היפניים שכבשו את הונג קונג על סיפון אנסון באוגוסט 1945, ולאחר תום המלחמה הפך כלי השיט לאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה הראשונה של צי האוקיינוס השקט הבריטי.
אנסון הגיעה חזרה למים הבריטים ב-29 ביולי 1946, בילתה את שלוש השנים הבאות בשירות פעיל בצי שלאחר המלחמה.
היא הושמה לבסוף בעתודה ו"נפלטה" ב-1949, כשהיא בילתה שמונה שנים במצב זה.
ב-17 בדצמבר 1957 היא נרכשה לגרוטאות על ידי ספינות תעשיות, פאסלנה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הסכם הצי של וושינגטון נערך ב-1922 במטרה לעצור מרוץ חימוש שהתפתח בין בריטניה, יפן, צרפת, איטליה וארצות הברית.
הסכם זה הגביל את מספר האוניות שכל אומה הורשתה לבנות והגביל את ההדחק של כל אוניות הראשה ב-35,000 טון ארוך.
הגבלות אלו הורחבו ב-1930 באמצעות הסכם הצי של לונדון, אולם ב-1935 יפן ואיטליה לא הסכימו להסכם הצי השני של לונדון להמשך הפיקוח על החימוש.
בדאגה ממחסור באוניות מערכה מודרניות בצי שלהם, האדמירליות הורתה אפוא על בניית סדרת אוניות מערכה חדשה: קינג ג'ורג' החמישי.
בשל הוראות האמנה הימית של וושינגטון ואמנת לונדון, ששניהם עדיין היו בתוקף כאשר תוכננו אוניות הסדרה, החימוש העיקרי של הסדרה הוגבל לתותחי 14 אינץ' (356 מ"מ).
הן היו אוניות המערכה היחידות שנבנו באותה תקופה כדי לדבוק באמנה ולמרות שעד מהרה התברר לבריטים ששאר החותמים על האמנה מתעלמים מהדרישות שלו, היה מאוחר מדי לשנות את תכנון הסדרה לפני שהם הונחו בשנת 1937.
ההדחק של אנסון היה 43,300 טון בתפוסה סטנדרטית ו-45,360 טון במעמס מלא.
הגובה המטצנטרי המעוצב שלה היה 6 רגל 1 אינץ' (1.85 מטר) בתפוסה סטנדרטית ו-8 רגל 1 אינץ' (2.46 מטר) במעמס מלא.
היא הונעה על ידי טורבינות קיטור של פארסונס, שהניעו ארבעה צירי מדחף.
קיטור סופק על ידי שמונה דודי אדמירליות אשר בדרך כלל סיפקו 100,000 כוחות סוס (75,000 קילוואט), אך יכלו לספק 110,000 כוחות סוס (82,000 קילוואט) במעמס חירום.
תותחי ה-14 אינץ' הותקנו בצריח כפול אחד של Mark II קדימה ושני צריחים מרובעים של Mark III, אחד מקדימה ואחד מאחורה.
ניתן היה להגביה את התותחים ל-40 מעלות ולהנמיך את התותחים ל-3 מעלות.
הסיבוב וההגבהה נעשו על ידי הנעה הידראולית, בקצבים של 2 ו-8 מעלות לשנייה, בהתאמה.
החימוש המשני כלל 16 תותחי QF 5.25 אינץ' (133 מ"מ) Mk I אשר הורכבו בשמונה צריחים תאומים, במשקל 81 טון כל אחד.
ניתן היה להגביה את התותחים ל-70 מעלות ולהנמיך אותם ל-5 מעלות.
קצב האש הרגיל היה 10 עד 12 פגזים לדקה, אך בפועל, התותחים יכלו לירות רק 7 עד 8 פגזים בדקה.
יחד עם הסוללות הראשיות והמשניות שלה, נשאה אנסון 48 תותחי QF 2 פאונד (1.575 אינץ', 40 מ"מ) Mk.VIII "פום-פום" נגד מטוסים בשישה צריחים מתומנים.
לאלה נוספו שישה תותחי אורליקון 20 מ"מ (0.8 אינץ') קלים נ"מ בצריחים בודדים.
לאחר הפעלתה ב-1942, נשלחה אנסון לים הארקטי עם רוב צי הבית כספינת ליווי לשיירות לרוסיה.
ב-12 בספטמבר 1942 הייתה אנסון חלק מכוח החיפוי המרוחק של שיירת QP 14, יחד עם אוניית האחות שלה אה"מ דיוק אוף יורק, הסיירת הקלה אה"מ ג'מייקה והמשחתות קפל, מקאיי, מונטרוז ובראמהאם.
ב-29 בדצמבר אנסון סיפקה חיפוי מרוחק לשיירת JW 51B יחד עם הסיירת אה"מ קמברלנד והמשחתות פורסטר, איקארוס ואימפולסיב.
ב-23 וב-24 בינואר 1943 סיפקה אנסון חיפוי מרוחק לשיירת JW 52 יחד עם הסיירת אה"מ שפילד והמשחתות אקו, אקליפס, פאולקנור, אינגלפילד, מונטרוז, קווינבורו, ריידר והמשחתת הפולנית אורקאן.
ב-29 בינואר יצאה שיירה RA 52 ממפרצון קולה, עם חיפוי מרוחק שסופקו על ידי אנסון, הסיירת שפילד והמשחתות אינגלפילד, אוריבי, אודיינט והמשחתת הפולנית אורקאן מ-30 בינואר.
ביוני 1942, אוניית המערכה מלפני מלחמת העולם הראשונה אה"מ סנטוריון התחפשה לאנסון בים התיכון, ופעלה כפתיון במהלך מבצע נמרץ.
ביולי 1943 אנסון נטלה חלק במהלכי ההסחה שנועדו למשוך את תשומת הלב מההכנות למבצע האסקי, ובאוקטובר אותה שנה, יחד עם דיוק אוף יורק והסיירת האמריקאית טוסקלוזה, סיפקה כיסוי למבצע לידר, שבו נושאת המטוסים האמריקאית.
ריינג'ר ביצעה תקיפות אוויריות נגד הספנות הגרמנית מול נורווגיה.
אנסון הוצאה מהשירות לשיפוץ ביוני 1944 ולא חזרה לצי עד מרץ 1945, אז הפליגה עם דיוק אוף יורק כדי להצטרף לצי האוקיינוס השקט הבריטי.
כשהיא הגיעה לזירה, פעולות האיבה כמעט הסתיימו.
היא עזבה את סידני ב-15 באוגוסט להונג קונג עם דיוק אוף יורק, ויחד עם כוח משימה של ספינות אחרות מבריטניה ומחבר העמים, קיבלה את כניעת הכוחות היפנים שכבשו את הונג קונג.
היא גם נכחה במפרץ טוקיו במהלך הכניעה היפנית הרשמית על סיפון USS מיזורי.
מדווח כי אנסון מעולם לא ירתה עם החימוש העיקרי שלה במהלך קרב.
לאחר המלחמה אנסון הייתה אוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה הראשונה של צי האוקיינוס השקט הבריטי ועזרה לשחרר את הונג קונג.
לאחר שיפוץ קצר, הפליגה אנסון מסידני להובארט בפברואר 1946 כדי לאסוף את הדוכס והדוכסית מגלוסטר (הדוכס היה אז המושל הכללי של אוסטרליה) ולהחזיר אותם לסידני.
אנסון הגיעה חזרה למים הבריטים ב-29 ביולי 1946 ולאחר שיפוץ קצר הוחזרה לתפקידים בזמן שלום.
בנובמבר 1949, אנסון הוכנסה לעתודה ובשנת 1951 היא נגררה לגאר לוך.
בחלק מהעצים שלה נעשה שימוש חוזר להכנת מזכרות מסוגים שונים.
אה"מ ארדנט הייתה אחת מ-20 המשחתות מסדרת אקסטה שנבנו עבור הצי המלכותי בשנות ה-1910. היא נכנסה לשירות בשנת 1914 ראתה שירות פעיל במלחמת העולם הראשונה, והוטבעה בקרב יוטלנד בשנת 1916.
סדרת אקסטה התבססה על אה"מ פיירדרייק מוגדלת, בנייה מיוחדת של מספנת יארו מהירה מאוד של סדרת אקרון.
ארדנט הוזמנה להעריך את שיטת הבנייה האורכית שפותחה לאחרונה של ויליאם דני אנד ברדס, שהציעה חוזק גוף גדול יותר עבור משקל נתון מאשר בנייה רוחבית קונבנציונלית.
אוניות הסדרה אקסטה היו באורך כולל של , רוחב של , ושוקע רגיל של .
הדחק האוניות היה במעמס מלא וצוותם מנה 73 קצינים ומלחים.
המשחתות הונעו על ידי טורבינת קיטור בודדת של פארסונס שהניעה שני צילינדרים באמצעות קיטור שסופק על ידי דוודי Yarrow.
ארדנט הייתה שונה מאחיותיה בכך שהיו לה רק שלושה ולא ארבעה דוודים ורק שתי ארובות.
האונייה הגיעה למהירות של 29.5 קשרים (54.6 קמ"ש) במהלך ניסויי הים שלה.
החימוש העיקרי של הספינות כלל שלושה תותחי 4 אינץ' (102 מ"מ) Mk VIII בצריחים בודדים, לא מוגנים.
לארדנט היה תותח אחד על המצודה, אחד על פלטפורמה בין הארובות שלה והשלישי מאחורי המבנה העילי.
המשחתות היו מצוידות בזוג תושבות מסתובבות בודדות לצינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ) באמצע הספינה ונשאו שתי טורפדות לטעינה מחדש.
אה"מ ארדנט, הספינה השביעית של הצי המלכותי שנשאה את השם הזה, הוזמנה במסגרת התוכנית הימית של 1911–1912 מוויליאם דני ואחיו.
האונייה הונחה במספנת דמברטון של החברה ב-9 באוקטובר 1912, הושקה ב-8 בספטמבר 1913 ונכנסה לשירות בפברואר 1914. היא הצטרפה לשייטת המשחתות הרביעית לאחר השלמתה, ושירתה בצי הגדול עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
היא הוטבעה ב-1 ביוני 1916 במהלך קרב יוטלנד באש משנית מהדרדנוט הגרמנית SMS וסטפאלן.
שבעים ושמונה איש טבעו עם הספינה; היו רק שני ניצולים.
אתר שרידי האונייה מוגדר כמקום מוגן על פי חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986.
אה"מ אונסלואו הייתה משחתת מסדרה M שנבנתה עבור הצי המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היא השתתפה בקרב יוטלנד ב-1916 ונמכרה לגריטה ב-1921.
סדרת אדמירליטי M היו גרסאות משופרות ומהירות יותר של סדרת לאפורי הקודמת.
הדחק האוניות היה 971 טונות ארוכות (987 טונות).
הם הונעו על ידי שלוש טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת הניעה ציר מדחף אחד, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי ארבעה דוודי Yarrow.
הטורבינות פיתחו סך של 25,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 34 קשרים (63 קמ"ש).
האוניות נשאו לכל היותר 237 טונות ארוכות (241 טונות) של מזוט שהעניק להן טווח של 2,100 מיילים ימיים (3,900 ק"מ) במהירות 15 קשרים (28 קמ"ש).
צוות כל משחתת כלל 76 קצינים ומלחים.
האוניות היו חמושות בשלושה תותחי QF 4 אינץ' (102 מ"מ) Mark IV ושני תותחי נ"מ QF 1.5 פאונד (37 מ"מ).
תותחים אחרונים אלו הוחלפו מאוחר יותר בזוג תותחי נ"מ QF 2 פאונד (40 מ"מ) "פום-פום".
האוניות גם כללו שני צינורות טורפדו מעל המים בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ).
אונסלואו הוזמנה במסגרת תוכנית המלחמה השלישית בנובמבר 1914 ונבנתה על ידי Fairfield Shipbuilding &amp; Engineering Company ב־Govan.
האונייה הושקה ב-15 בפברואר 1916 ונכנסה לשירות באפריל 1916. המפקד הראשון שלה היה ג'ון טובי (לימים אדמירל הצי).
ב-24 באפריל 1916 פרצה באירלנד התקוממות הפסחא נגד השלטון הבריטי.
שתי חטיבות חי"ר הוזמנו מליברפול לדבלין כדי לתגבר את הכוחות הבריטיים, כאשר אונסלאו ליוותה את אוניות התובלה הנושאות חיילים אלו.
היא לחמה בקרב יוטלנד וניזוקה קשות, כשהמהירות שלה ירדה ל-10 קשרים (19 קמ"ש).
טובי הוביל בעוז את ההתקפה בתחילה נגד סיירת ואחר כך נגד שורה של סיירות מערכה.
אונסלאו הוחזרה לאברדין למרות הנזק, לאחר שנגררה מהקרב על ידי המשחתת אה"מ דיפנדר, תחת אש חזקה.
הדיווח על הקרב מאת אדמירל ביטי קבע כי:
שני הקצינים קיבלו את עיטור אות השירות המצוין.
אונסלואו נמכרה לגרוטאות ב-26 באוקטובר 1921.
אה"מ אקרון הייתה האונייה הראשונה בסדרת המשחתות מדגם "אקרון" של הצי המלכותי הבריטי.
היא נקראת על שם נהר האכרון, שלפי המיתולוגיה היוונית נחשב לענף של נהר הסטיקס.
היא הייתה האונייה החמישית של הצי המלכותי שנשאה את השם.
עם אחותה, אריאל, היא הייתה "ספיישל ת'ורניקרופט", וככזו הייתה מעט ארוכה וחזקה יותר מהמשחתת הסטנדרטית של הסדרה שלה.
אקרון הוזמנה במהלך תוכנית הבנייה של 1910–1911, הונחה במספנת וולסטון של ג'ון י.
ת'ורניקרופט & החברה, והושקה ב-27 ביוני 1911. היא יכלה להגיע למהירות של 29 קשרים (54 קמ"ש), ונשאה שני תותחי , תותחים קטנים אחרים וצינורות טורפדו בקוטר וכללה 70 אנשי צוות.
אקרון שירתה עם שייטת המשחתות הראשונה, והפכה לחלק מהצי הגדול עם פרוץ המלחמה.
היא נכחה עם שייטת המשחתות הראשונה ב-28 באוגוסט 1914 בקרב מפרץ הלגולנד, בראשות הסיירת הקלה פירלס.
ב-24 בינואר 1915 נכחו אוניות שייטת המשחתות הראשונה, כולל אקרון, בקרב שרטון דוגר, בראשות הסיירת הקלה אורורה.
ב-10 במרץ 1915, יחד עם אחיותיה אטאק ואריאל, חיפשה אקרון צוללת גרמנית שדווחה על ידי המכמורת Man Island ליד אברדין.
בשעה 10:10 בבוקר אטאק ראתה את U-12 ופתחה באש.
אריאל ראתה את הצוללת בשעה 10:12 במרחק של כ- וכל שלוש המשחתות פנו אליה.
U-12 צללה והרימה את הפריסקופ שלה, שאריאל ראתה במרחק של .
היא פנתה לנגוח את הצוללת, ראתה את מגדל הניווט מתחת למים ברגעים האחרונים לפני שפגעה בצוללת בזווית עדינה.
תוך שתי דקות חזרה הצוללת אל פני השטח כדי שהצוות יוכל להימלט, אך הם מצאו את צוהר מגדל הניווט תקוע, ורוב הניצולים הצליחו להימלט דרך הפתחים האחרים.
אקרון והמשחתות האחרות פתחו באש כשהצוללת צפה על פני המים, והרגו ופצעו כמה מהמלחים הנמלטים.
הנזק לחרטום של אריאל היה כה חמור עד שנאלצה לגרור אותה לנמל.
אקרון שירתה בקרב יוטלנד ב-31 במאי 1916 כחלק מהשייטת שלה.
משנת 1917 נפרסה שייטת אוניות המערכה השלישית לים התיכון.
אקרון נכחה בכניסת צי מדינות ההסכמה דרך הדרדנלים ב-12 בנובמבר 1918.
אקרון נמכרה ב-9 במאי 1921 לוורד לגריטה.
היא נמכרה שוב ב-20 בספטמבר 1923 לג'יי ג'יי קינג.
אה"מ אפריקה הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי, והאונייה הלפני אחרונה מסדרת קינג אדוארד השביעי.
האונייה נבנתה על ידי מספנת צ'טם בין 1904 ל-1906. חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) וארבעה תותחי 9.2 אינץ' (234 מילימטרים), היא ואחיותיה סימנו התקדמות משמעותית בכוח ההתקפי בהשוואה לתכנונים קודמים של אוניות מערכה בריטיות שלא נשאו את תותחי ה-9.2 אינץ'.
כמו כל אוניות הסדרה (מלבד אה"מ קינג אדוארד השביעי), היא נקראה על שם חלק חשוב מהאימפריה הבריטית, כלומר אפריקה.
לאחר כניסתה לשירות בנובמבר 1906, היא שירתה לזמן קצר בצי האטלנטי מאוקטובר עד מרץ 1907 לפני שעברה לצי התעלה.
לאחר מכן הצטרפה לצי הבית ב-1909. אפריקה השתתפה בניסויים עם מטוסים על האונייה בינואר 1912, והיא הייתה האונייה הבריטית הראשונה שהשיקה מטוס.
בשנת 1912, היא, יחד עם האוניות האחיות שלה, שובצה בשייטת אוניות המערכה השלישית, חלק מצי הבית.
באותה שנה יצאה השייטת לים התיכון במהלך מלחמת הבלקן הראשונה כחלק ממצור בינלאומי על מונטנגרו.
ב-1913 חזרה האונייה למים הבריטים.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, אפריקה הועברה בחזרה לשייטת אוניות המערכה השלישית, שהוקצתה לצי הגדול, הצי הבריטי העיקרי במהלך המלחמה.
במהלך השנים 1914 ו-1915, האוניות יצאו לעיתים קרובות לים כדי לחפש כלי שיט גרמניים, אך אפריקה לא ראתה כל פעולה בתקופה זו.
עד סוף השנה הפסיק הצי הגדול לפעול עם אוניות שייטת אוניות המערכה השלישית, ובאפריל 1916 הועברה שייטת אוניות המערכה השלישית לפיקוד נור.
מאוחר יותר באותה שנה, אפריקה צורפה לשייטת המנותקת השנייה, ששירתה אז בים האדריאטי.
בשנת 1917, היא נשלחה לשייטת הסיירות ה-9, שבסיסה בסיירה לאון; בזמן שהייתה שם, הצוות שלה הוכה בשפעת ספרדית.
אפריקה חזרה לבריטניה באוקטובר 1918, הוצאה משירות בחודש הבא ונמכרה לגרוטאות ב-1920.
בעקבות הפיתוח של אוניות מערכה מסוג פרה-דרדנוט הנושאות תותחים משניים כבדים בקוטר 8 אינץ' (200 מילימטרים) בצי המלכותי האיטלקי ובצי ארצות הברית, הצי המלכותי החליט לבנות אוניות דומות.
הצעות ראשוניות קראו לאוניית מערכה מצוידת בשמונה תותחי 7.5 אינץ' (190 מילימטרים) לתמיכה בסוללה הראשית, אם כי בהנחייתו של ויליאם הנרי וייט, מנהל הבנייה הימית, הוחלפו אלו בארבעה תותחי 9.2 אינץ' (234 מילימטרים).
האוניות החדשות, אף שהתבססו על הטיפוס הכללי של סדרת מג'סטיק שהיוו את הבסיס לארבעת תכנוני אוניות המערכה הקודמים, סימנו את השינוי המשמעותי הראשון בסדרה.
כמו כל הפרה-דרדנוטים המאוחרות שנכנסו לשירות באמצע שנות ה-1900, גם אפריקה הפכה למיושנת כמעט באופן מיידי עם כניסתה לשירות של אוניית המערכה המהפכנית אה"מ דרדנוט בדצמבר 1906, חמושה בסוללה של עשרה תותחים כבדים בהשוואה לארבעת התותחים הכבדים ברוב הפרה-דרדנוטים.
אוניות הסדרה היו באורך 425 רגל (130 מטרים) בין הניצבים ובאורך כולל של 453 רגל 9 אינץ' (138.30 מטרים).
הצוות שלה מנה 777 קצינים ומלחים.
אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי 4 צילינדרים תלת דרגתיים שהניעו שני מדחפים, עם קיטור שסופק על ידי 16 דוודי צינור מים.
הדוודים פלטו לשתי ארובות הממוקמות באמצע האונייה.
בניסויים של 8 שעות בעוצמה מלאה שנערכו ב-3 ביוני 1906, הגיעה אפריקה למהירות מרבית של 18.95 קשרים (35.10 קמ"ש) מממוצע של 18,671 כוחות סוס (13,923 קילוואט).
לאוניות הסדרה היו ארבעה תותחי Mk IX בקוטר 12 אינץ'/ 40 קליבר שהותקנו בצריחים עם תותחים מקדימה ומאחורה.
אלה נתמכו על ידי סוללה משנית כבדה של ארבעה תותחי 9.2 אינץ' (234 מ"מ) בארבעה צריחים בודדים, שניים בכל צד רוחב.
כמקובל באוניות מערכה של התקופה, הן צוידו גם בחמישה צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ) שקועים בגוף; שניים היו בכל צד רוחב, כשהחמישי בירכתיים.
לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים); המחיצות הרוחביות בקצה האחורי של החגורה היו בעובי 8–12 אינץ' (203–305 מילימטרים).
לצריחי הסוללה הראשיים של האוניות היו דפנות בעובי של 8 עד 12 אינץ', מותקנים על גבי ברבטים בעובי 12 אינץ'.
התותחים בקוטר 9.2 אינץ' קיבלו הגנת שריון דקה יותר, עם דפנות של 5 עד 9 אינץ'.
סוללת הקזמטים הייתה מוגנת עם שריון בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים).
למגדל הניווט שלה היו דפנות בעובי 12 אינץ'.
היו לה שני סיפונים משוריינים, בעובי 1–2.5 אינץ' (25–64 מילימטרים), בהתאמה.
אפריקה הונחה במספנת צ'טם ב-27 בינואר 1904, הושקה ב-20 במאי 1905, והייתה אמורה להיטבל על ידי מרקיזת סולסברי, אולם עקב מחלה בלתי צפויה, ליידי לונדונדרי תפסה את מקומה.
בניית האונייה הושלמה בנובמבר 1906. היא נקראה על שם מושבות האימפריה הבריטית באפריקה, היא הייתה אוניית המערכה האחרונה שנבנתה בצ'טם, מאחר שאוניות המערכה הבאות היו גדולות מדי עבור המספנה.
אפריקה נכנסה לשירות ב-6 בנובמבר 1906 במספנת צ'טם לשירות בצי האטלנטי.
היא עברה לצי התעלה ב-4 במרץ 1907 והתנגשה בספינת הקיטור SS Ormuz מול פורטלנד ב-23 במרץ 1907, וסבלה מנזק קל בלבד.
אפריקה עברה לפלגת נור, צי הבית, ביוני 1908, ובאפריל 1909 הצטרפה לפלגה השנייה, צי הבית.
במהלך שירות זה היא הפכה בצ'טם לאוניית הדגל של תת-אדמירל סר ויליאם הנרי מיי, מפקד הפלגות השלישית והרביעית, צי הבית, ב-25 באפריל 1911; אוניית המערכה קינג אדוארד השביעי החליפה אותה בתפקיד זה ב-24 ביולי 1911. בנובמבר 1911, היא שובצה למילואים בנור.
בינואר 1912, אפריקה השתתפה בניסויי מטוסים ב-Sheerness.
היא הותאמה להטסת מטוסים עם מסלול נחיתה בשיפוע שהותקן על החזית הקדמית שלה, ועבר על הצריח הקדמי שלה של תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) מהגשר הקדמי שלה אל החרטום וצויד במסילות להנחיית המטוס.
המטוס נע במהירות במורד המסלול, צלל מעט לאחר שעזב אותו, אך לאחר מכן עצר וטיפס בקלות.
סמסון הקיף את אפריקה מספר פעמים לקול תרועות הצוות, אם כי במעבר אחד התקרב באי נוחות לאונייה.
לאחר מספר דקות טיפס סמסון לגובה וסיים את טיסתו ההיסטורית בנחיתה בבטחה בשדה תעופה על החוף.
אפריקה העבירה את ציוד הטיסה שלה לאוניית האחות שלה היברניה במאי.
אבל תעופה בספינות החלה בצי המלכותי על סיפונה של אפריקה, ועד 1917 תהפוך לחלק חשוב מפעולות הצי הבריטי.
אפריקה עברה שיפוץ בצ'טם בשנת 1912. תחת ארגון מחדש של הצי במאי 1912, אפריקה וכל שבע אחיותיה (בריטניה, קומונוולת', דומיניון, היברניה, הינדוסטן, קינג אדוארד השביעי וזילנדיה) הוקצו להקים את שייטת אוניות המערכה השלישית, שהוקצתה לצי הראשון, צי הבית.
השייטת נותקה נותקה לים התיכון בנובמבר 1912 בגלל מלחמת הבלקן הראשונה (אוקטובר 1912 - מאי 1913); היא הגיעה למלטה ב-27 בנובמבר 1912 ולאחר מכן השתתפה, כחלק מכוח בינלאומי, במצור על מונטנגרו ובכיבוש של סקוטארי כדי לאלץ את המקדונים לוותר על העיר לאלבניה החדשה שהוקמה.
אפריקה והינדוסטן חזרו לבריטניה ולצי הבית בפברואר 1913 וצורפו זמנית לשייטת אוניות המערכה הרביעית; הם הצטרפו מחדש לשייטת אוניות המערכה השלישית כשחזרה לבריטניה והצטרפו אליה ב-27 ביוני 1913.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שייטת אוניות המערכה השלישית, בפיקודו של תת-אדמירל אדוארד ברדפורד, הוקצתה לצי הגדול ובסיסה ברוזית'.
השייטת תוגברה בחמש אוניות המערכה מסדרת דאנקן ושימשה כתוספת לסיירות של הצי הגדול בסיורים הצפוניים.
ב-6 באוגוסט, למחרת הכרזת בריטניה מלחמה על גרמניה, גורמים מהצי הגדול התייצבו כדי לבדוק את חופי נורווגיה בחיפוש אחר בסיס צי גרמני המפר את הנייטרליות הנורווגית.
אפריקה ושאר שייטת אוניות המערכה השלישית סיפקו תמיכה מרוחקת למבצע.
בסיס כזה לא נמצא, והאוניות חזרו לנמל למחרת.
ב-14 באוגוסט, האוניות של הצי הגדול יצאו לים לאימון קרב לפני שערכו סריקה לים הצפוני מאוחר יותר באותו יום ואל תוך 15 באוגוסט.
במהלך סריקות על ידי הצי, היא ואחיותיה הפליגו לעיתים קרובות בראשי הפלגות של הדרדנוטים היקרות בהרבה, שם הם יכלו להגן על הדרדנוטים על ידי מעקב אחר מוקשים או על ידי היותן הראשונות להיפגע מהם.
ב-2 בנובמבר נותקה השייטת כדי לתגבר את צי התעלה והתבססה מחדש בפורטלנד.
השייטת חזרה לצי הגדול ב-13 בנובמבר.
ב-14 בדצמבר, שייטת סיירות המערכה הראשונה, שייטת אוניות המערכה השנייה והמשחתות הנלוות עזבו את הנמל כדי ליירט את הכוחות הגרמניים המתכוננים לפשוט על סקרבורו, הרטליפול וויטבי.
הצי הגדול נשאר בים עד סוף 17 בדצמבר, אז הצטוותה שייטת אוניות המערכה השלישית לחזור לרוזית'.
אפריקה ושאר השייטת הצטרפו לצי הגדול לסריקה נוספת לים הצפוני ב-25 בדצמבר.
הצי חזר לנמליו יומיים לאחר מכן, לאחר שלא הצליח לאתר כלי שיט גרמני.
שייטת אוניות המערכה השלישית יצאה לים ב-12 בינואר 1915 לאימוני ירי, הפליגה צפונה וחלפה ממערב לאורקני בלילה שבין 13 ל-14 בינואר.
לאחר שסיימו את האימונים ב-14, הם חזרו לרוזית' ב-15 בינואר.
ב-23 בינואר, שייטות סיירת המערכה ה-1 וה-2 יצאו לפעולה כדי לארוב לקבוצת הסיור הגרמנית I במה שהביא לקרב שרטון דוגר למחרת.
מאוחר יותר ב-23, שאר הצי הגדול, כולל אפריקה, התייצב כדי לתמוך בסיירות המערכה.
אוניות השייטת השלישית יצאו ראשונות והפליגו במלוא המהירות כדי להגיע לספינות של כוח הארוויץ', שדיווחו על מגע עם כלי שיט גרמניים.
סיירות המערכה נכנסו ראשונות לקרב, ואפריקה ואחיותיה הגיעו בסביבות השעה 14:00, עד אז הטביעו סיירות המערכה את הסיירת המשוריינת בליכר והספינות הגרמניות ששרדו נמלטו.
שייטת אוניות המערכה השלישית סיירה באזור עם שאר הצי הגדול במהלך הלילה לפני שנותקה בשעה 08:00 ב-25 בינואר כדי להפליג לרוזית'.
אלמנטים של הצי הגדול יצאו לים שוב ושוב במהלך החודשים הבאים.
שייטת אוניות המערכה השלישית סיירה במרכז הים הצפוני יחד עם שייטת הסיירות השלישית בין 10–13 במרץ.
שתי היחידות יצאו שוב לים כדי לטהר את מרכז הים הצפוני בין 5–8 באפריל.
מבצע צי גדול לאחר מכן ב-11 באפריל, כאשר כל הצי הגדול יצא לטהר את הים הצפוני ב-12–13 באפריל.
השייטות חזרו לנמליהן ב-14 באפריל כדי למלא את הדלק שלהן.
מבצע נוסף כזה התרחש ב-17 באפריל, שגם הוא לא הצליח לאתר ספינות גרמניות.
שייטת אוניות המערכה השלישית חזרה לרוזית' מאוחר ב-18 באפריל.
הצי יצא שוב לפעולה ב-21 באפריל, וחזר לנמל יומיים לאחר מכן.
שייטת אוניות המערכה השלישית, אליה הצטרפה שייטת הסיירות השלישית, סיירה בצפון הים הצפוני בין 5–10 במאי, במהלכו תקפה צוללת את אוניות המערכה אך לא הצליחה להשיג פגיעה.
סריקה נוספת לים הצפוני התרחשה בין 17–19 במאי, ולא נתקלו בכוחות גרמנים.
הצי יצא שוב לים ב-29 במאי לסיור דרומה אל שרטון דוגר לפני שחזר לנמל ב-31 במאי, שוב מבלי שאיתרה אף כלי שיט גרמני.
הצי הגדול בילה את רוב חודש יוני בנמל בביצוע אימונים, אבל היחידות המודרניות ביותר יצאו לים ב-11 ביוני לאימון ירי בצפון מערב שטלנד.
בזמן שהם התאמנו, אפריקה ושאר שייטת אוניות המערכה השלישית, יחד עם שייטת הסיירות השלישית, סיירו במרכז הים הצפוני.
פעילות הצי הוגבלה ביולי, עקב איום בשביתה של כורי פחם, שהחלה ב-18 ביולי ואיימה על אספקת הפחם לאוניות הצי.
השביתה נמשכה באוגוסט, מה שהוביל את ג'ליקו להמשיך להגביל את פעילות הצי כדי לשמר את מלאי הפחם שלו.
הצי ראה פעילות מועטה בספטמבר, ובתקופה זו, הצי הגדול החל לצאת לים ללא שייטת אוניות המערכה השלישית.
בדצמבר הפליגה אפריקה לבלפסט לשיפוץ שנמשך עד ינואר 1916. בדרכה חזרה לסקפה פלו, היא עברה ללא פגע דרך אזור ליד קייפ ראת' שמוקש על ידי סיירת העזר הגרמנית SMS מווה; לאחותה קינג אדוארד השביעי לא היה כל כך מזל, כשהיא פגעה באחד המוקשים כמה שעות לאחר מכן וטבעה.
ב-29 באפריל 1916, שייטת אוניות המערכה השלישית הוצבה מחדש בשירנס (לשם הגיעה אפריקה ב-2 במאי 1916), וב-3 במאי היא הופרדה מהצי הגדול והועברה לפיקוד נור.
במקום זאת, רבל החליט ליישם מצור בקצה הדרומי הבטוח יחסית של הים האדריאטי עם הצי הראשי, בעוד ספינות קטנות יותר, כמו ספינות MAS, ערכו פשיטות על ספינות ומתקנים אוסטרו-הונגריים.
כתוצאה מכך, היא ראתה פעילות מועטה בזמן שהוצבה שם.
היא עזבה את הים האדריאטי בינואר 1917 לשיפוץ בגיברלטר, שבמהלכו הוחלפו תותחי ה-6 אינץ' על הסיפון הראשי שלה בארבעה תותחי 6 אינץ' בסיפון גבוה יותר מכיוון שהתותחים המקוריים נשטפו במים אפילו במזג אוויר מעט סוער.
כשהסתיים השיפוץ שלה במרץ 1917, צורפה אפריקה לשייטת הסיירת התשיעית לשירות בסיורים האטלנטיים ולתפקידי ליווי שיירות.
היא התבססה בעיקר בסיירה לאון וליוותה שיירות בין סיירה לאון לקייפטאון, דרום אפריקה.
היא עברה שיפוץ בריו דה ז'ניירו, ברזיל, מדצמבר 1917 עד ינואר 1918. בספטמבר 1918, בזמן שאפריקה הייתה מבוססת בסיירה לאון, חלק מהצוות שלה חלה במהלך מגפת השפעת שפרצה באותה שנה.
מספרם כמעט הוכפל בכל יום מפחות מקומץ בתחילת החודש עד 9 בספטמבר, אז דווח על 476 אנשי צוות חולים.
באותו יום דווח על מותו של איש צוות מדלקת ריאות בעקבות מקרה של שפעת.
חמישה אנשי צוות נוספים מתו ב-12 בספטמבר.
ב-14 בספטמבר מתו עשרה אנשי צוות נוספים.
אפריקה שלחה פלוגות קבורה לחוף מדי יום, והאונייה הוכנסה להסגר.
עד שאפריקה הורידה את דגל ההסגר שלה ב-30 בספטמבר 1918, 52 אנשי צוות מתו ממחלה מתוך סך של פחות מ-800.
באוקטובר 1918 חזרה אפריקה לבריטניה; היא יצאה למילואים בפורטסמות' בנובמבר 1918. לאחר מלחמת העולם הראשונה, אפריקה הייתה לזמן קצר ספינת הבסיס של שייטת הסיירות ה-9 והועסקה כספינת לינה.
בדצמבר 1919 היא נבחרה להחליף את הסיירת הממוגנת דיאדם כספינת אימונים של מסיקים בפורטסמות', אך זו בוטלה.
אפריקה הוכנסה לרשימת הפירוק במרץ 1920, ונמכרה לגריטה לאליס אנד קומפני מניוקאסל על הטיין, אנגליה ב-30 ביוני 1920. היא נגרטה בניוקאסל.
אה"מ אלבמארל הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי מסדרת דאנקן.
אלבמארל ואחיותיה, שנבנו כדי להתמודד עם קבוצה של אוניות מערכה רוסיות מהירות, היו מסוגלות להפליג במהירות של 19 קשרים (35 קמ"ש), מה שהפך אותן לאניות המערכה המהירות ביותר בעולם.
אוניות המערכה מסדרת דאנקן היו חמושות בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) והן היו דומות בגדול לסדרת לונדון, אם כי עם הדחק מופחת מעט ופריסת שריון דקה יותר.
ככאלה, הם שיקפו התפתחות של אוניות המערכה מסדרת קאנופוס הקלה יותר.
אלבמארל נבנתה בין הנחת השדרית שלה בינואר 1900 לבין השלמתה בנובמבר 1903.
לאלבמארל הייתה קריירה די חסרת אירועים.
את שנותיה הראשונות בשירות בצי הים התיכון בילתה בשנים 1903 עד 1905, כאשר הועברה לצי התעלה.
בשנת 1907, היא שובצה לצי האטלנטי; בתחילת 1910 היא עברה לצי הבית, תחילה כחלק משייטת אוניות המערכה הרביעית ואחר כך שייטת אוניות המערכה השישית.
היא שירתה עם ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") בסיורים הצפוניים בשלבים הראשונים של מלחמת העולם הראשונה.
מאוחר יותר היא נשלחה למורמנסק ברוסיה לתפקידי שמירה ושבירת קרח במשך רוב שנת 1916. בשובה לאנגליה, היא עברה שיפוץ והייתה במילואים לשארית המלחמה.
היא הוצאה משירות באפריל 1919, ונגרטה ב-1920.
כדי להשיג את המהירות הגבוהה יותר תוך שמירה על הדחק כמו באוניות המערכה הקודמות, וייט נאלץ להפחית באופן משמעותי את הגנת השריון של האוניות, ולמעשה הפך את האוניות לגרסאות מוגדלות ומשופרות של סדרת קאנופוס של 1896, במקום נגזרות של אוניות המערכה דרג א' מג'סטיק, פורמידבל ולונדון החזקות יותר.
המאפיינים ההגנתיים המופחתים, הפך את האוניות מסדרת דאנקן לנחותות מאוניות המערכה האמיתיות מהדרג הראשון, אך הן היו עדיפות במידה ניכרת על אוניות המערכה מסדרת פרסבט שנגדן נבנו כדי להתמודד, והיו כמה מאוניות המערכה המהירות ביותר בשירות בזמן שנבנו.
הצוות שלה מנה 720 קצינים ומלחים.
אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי 4 צילינדרים תלת דרגתיים שהניעו שני מדחפים, עם קיטור שסופק על ידי עשרים וארבעה דוודי בלוויל.
הדוודים פלטו לשתי ארובות קרובות הממוקמות באמצע האונייה.
לאוניות הסדרה הייתה מהירות מרבית של 19 קשרים (35 קמ"ש) מ-18,000 כוחות סוס (13,000 קילוואט), מה שהפך את אלבמארל ואחיותיה לאוניות המערכה המהירות ביותר בעולם במשך כמה שנים.
לאלבמארל היו ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/ 40 קליבר שהותקנו בצריחים תאומים מלפנים ומאחור.
האונייה גם הרכיבה סוללה משנית של 12 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)/ 45 קליבר מותקנים בקזמטים, בנוסף לעשרה תותחי 12 פאונד (3 אינץ' (76 מ"מ)) ושישה תותחי 3 פאונד (47 מ"מ (1.9 אינץ')) להגנה מפני סירות טורפדו.
כמקובל באוניות מערכה של התקופה, היא צוידה גם בארבע צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ) שקועים בגוף.
לאלבמארל הייתה חגורת שריון בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים); המחיצה הרוחבית בקצה האחורי של החגורה הייתה בעובי 7–11 אינץ' (178–279 מילימטרים).
הצדדים של צריחי הסוללה הראשיים שלה היו בעובי 8–10 אינץ' (203–254 מילימטרים), על גבי ברבטות בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים), וסוללת הקזמטים הייתה מוגנת בפלדת קרופ בעובי 6 אינץ'.
היו לה שני סיפונים משוריינים, בעובי 1–2 אינץ' (25–51 מילימטרים), בהתאמה.
אלבמארל, על שמו של ג'ורג' מונק, הדוכס הראשון מאלבמארל, הונחה ב-1 בינואר 1900 במספנת צ'טם, והושקה ב-5 במרץ 1901, כאשר ליידי קנדי, אשתו של האדמירל סר ויליאם קנדי, מפקד פיקוד נור, ערכה את ההטבלה.
היא הושלמה בנובמבר 1903. אלבמארל נכנסה לשירות במספנת צ'טם ב-12 בנובמבר 1903 לשירות כאוניית דגל, אדמירל משנה, הפלגה השנייה של צי הים התיכון.
בפברואר 1905 היא הועברה לצי התעלה כדי לשמש כאוניית הדגל של סגן מפקד הצי.
היא הועברה לצי האטלנטי ב-31 בינואר 1907, ושימשה גם שם כאוניית הדגל של סגן המפקד.
תחת פיקודו של קפטן רוברט פלקון סקוט היא התנגשה באוניית המערכה אה"מ קומונוולת' ב-11 בפברואר 1907, סבל מנזק קל בחרטום.
ביולי 1908, אלבמארל ביקרה בקנדה במהלך יום השלוש מאות של קוויבק, יחד עם אוניות האחות שלה דאנקן, ראסל ואקסמות'.
היא הפכה לאוניית הדגל, אדמירל משנה, בגיברלטר בינואר 1909 והפליגה למלטה לשיפוץ ממאי עד אוגוסט 1909. שירות הצי האטלנטי שלה הסתיים בפברואר 1910. ב-25 בפברואר 1910, אלבמארל נכנסה מחדש לשירות בפלגה השלישית, צי הבית, בפורטסמות'.
היא הושבתה במספנת פורטסמות' לצורך שיפוץ ב-30 באוקטובר 1911; השיפוץ נמשך מינואר עד דצמבר 1912. השחזור שלה הושלם, אלבמארל הופעלה מחדש בפורטסמות' לשרת בשייטת אוניות המערכה הרביעית בצי הראשון שם.
ב-15 במאי 1913, היא צומצמה לצוות שלדי בשייטת אוניות המערכה השישית, הצי השני, כדי לשרת כספינת אימונים לתותחים.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, התוכניות קראו במקור לראסל ואוניות המערכה אגממנון, אלבמארל, דאנקן, אקסמות', קורנווליס וונג'נס להתאחד בשייטת אוניות המערכה השישית ולשרת בצי התעלה, שם הייתה אמורה השייטת לפטרל בתעלת למאנש ולחפות על תנועת חיל המשלוח הבריטי לצרפת.
עם זאת, היו תוכניות גם לשייטת אוניות המערכה השישית שתוקצה ל"גרנד פליט", וכשהחלה המלחמה, המפקד העליון, ה"גרנד פליט", אדמירל סר ג'ון ג'ליקו, ביקש שאלבמארל וארבע האוניות האחיות שלה ששרדו (ראסל, דאנקן, אקסמות' וקורנווליס) ישובצו בשייטת אוניות המערכה השלישית בצי הגדול לתפקידי סיור כדי לפצות על המחסור של ה"גרנד פליט" בסיירות.
בהתאם לכך, שייטת אוניות המערכה השישית בוטלה זמנית.
ראסל, אקסמות' ואלבמארל היו האוניות היחידות שהיו כשירות להצטרף מיד לג'ליקו, אז הן עזבו ללא שאר השייטת ב-5 באוגוסט.
הן הגיעו לסקפה פלו בלילה שבין 7 ל-8 באוגוסט.
האוניות פעלו עם סיירות ה"גרנד פליט" בסיורים הצפוניים כדי לאכוף את המצור הרחוק על גרמניה.
אלבמארל ואחיותיה, כמו גם אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי, הועברו זמנית לצי התעלה ב-2 בנובמבר כדי לתגבר את האחרון מול פעילות הצי הקיסרי הגרמני באזור צי התעלה.
למחרת, הצי הגרמני פשט על ירמות'; באותו זמן, אלבמארל ושאר השייטת השלישית היו מפוזרות בסיורים הצפוניים, ולכן לא היו זמינים במהלך המתקפה הגרמנית.
ב-13 בנובמבר חזרו אוניות הסדרה קינג אדוארד השביעי לצי הגדול, אך אלבמארל ושאר אוניות המערכה מסדרת דאנקן נשארו בצי התעלה, שם הקימו מחדש את שייטת אוניות המערכה השישית ב-14 בנובמבר 1914. השייטת התבססה בפורטלנד, אם כי היא עברה לדובר מיד ב-14 בנובמבר.
עם זאת, עקב היעדר הגנות נגד צוללות בדובר, במיוחד לאחר שהרשתות נגד צוללות של הנמל נסחפו בסערה, חזרה השייטת לפורטלנד ב-19 בנובמבר 1914. השייטת נועדה להישמר מפני ניסיון של הצי הגרמני להנחית כוח פלישה בבריטניה.
שייטת אוניות המערכה השישית חזרה לדובר בדצמבר 1914, ולאחר מכן הועברה לשירנס ב-30 בדצמבר כדי להחליף שם את שייטת אוניות המערכה החמישית בשמירה מפני פלישה גרמנית לבריטניה.
בין ינואר למאי 1915 פוזרה שייטת אוניות המערכה השישית.
אלבמארל עזבה את השייטת באפריל 1915 והצטרף מחדש לשייטת אוניות המערכה השלישית בצי הגדול.
היא עברה שיפוץ במספנת צ'טם באוקטובר 1915. בנובמבר 1915, אלבמארל קיבלה הוראה לעבור לים התיכון עם פלגה של שייטת אוניות המערכה השלישית שכללה גם את אוניות המערכה היברניה (ספינת הדגל), זילנדיה וראסל.
האוניות עזבו את סקפה פלו ב-6 בנובמבר 1915, אך נתקלו במזג אוויר סוער ביותר באותו לילה בפנטלנד פירת'.
אלבמארל, עמוסה בכבדות בתחמושת חילופית, ספגה נזק חמור בתחילת 7 בנובמבר בים הסוער, לאחר שהגשר הקדמי שלה נשטף, והרג את כל אנשי הגשר שלה.
גם המבנה הקדמי שלה ניזוק קשות בתקרית.
כשהתיקונים שלה הסתיימו בדצמבר 1915, אלבמארל הצטוותה להצטרף מחדש לצי הגדול.
כך היא הפכה לאונייה היחידה מסדרת דאנקן (מלבד מונטגו, שנטרפה לפני המלחמה) שלא שירתה בים התיכון בזמן המלחמה.
בינואר 1916, "אלבמארל" נותקה מה"גרנד פליט" כדי לשרת בצפון רוסיה במורמנסק כספינת שמירה וכשוברת קרח בכניסה לארכנגלסק.
במורמנסק היא שימשה גם כאוניית הדגל של קצין הצי הבכיר, מורמנסק.
אלבמארל חזרה לבריטניה בספטמבר 1916, והוצאה משירות בפורטסמות' כדי לספק צוותים לספינות נגד צוללות.
אה"מ אקסמות' הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי, האונייה הראשונה בסדרת דאנקן.
אקסמות' ואחיותיה, שנבנו כדי להתמודד עם קבוצה של אוניות מערכה רוסיות מהירות, היו מסוגלות להפליג במהירות של 19 קשרים (35 קמ"ש), מה שהפך אותן לאניות המערכה המהירות ביותר בעולם.
אקסמות' הונחה על ידי האחים ליירד בבירקנהד באוגוסט 1899, הושק באוגוסט 1901 והושלמה במאי 1903.
אקסמות' שימשה כאוניית דגל עבור ציים שונים, כולל צי הים התיכון, צי התעלה והצי האטלנטי מאז כניסתה לשירות ב-1903 ועד לתחילת מלחמת העולם הראשונה ב-1914. במקור היא הייתה אמורה להצטרף לשייטת אוניות המערכה השישית ולשרת בצי התעלה, אך שייטת זו פורקה זמנית והיא הצטרפה לשייטת אוניות המערכה השלישית בסקפה פלו.
אקסמות' השתתפה בסיורים הצפוניים ולאחר מכן הועברה לשייטת השישית שהוקמה מחדש בסוף 1914, במסגרתה הפגיזה את הנמל הכבוש הגרמני בזבריחה בסוף נובמבר.
באמצע 1915 הועברה האונייה למערכת הדרדנלים, שם תמכה במבצעים על החוף.
לאחר מכן היא הועברה ליוון ולאחר מכן לתחנת הודו המזרחית החל ממרץ 1917. היא ביצעה תפקידי ליווי שיירות באוקיינוס ההודי בין קולומבו לבומביי לפני שחזרה לבריטניה, ועצרה בכף התקווה הטובה ולסיירה לאון.
היא הגיעה לדבונפורט באוגוסט 1917, והושבתה כדי לספק צוותים לכלי שיט נגד צוללות.
אקסמות' נשארה במילואים בדבונפורט עד אפריל 1919, ושימשה כספינת בסיס החל מינואר 1918. היא הוכנסה לרשימת המכירה באפריל 1919 ונמכרה לגריטה לחברת Forth Shipbreaking Company ב-15 בינואר 1920.
לאוניות הסדרה הייתה מהירות מרבית של 19 קשרים (35 קמ"ש) מ-18,000 כוחות סוס (13,000 קילוואט), מה שהפך את אקסמות' ואחיותיה לאוניות המערכה המהירות ביותר בעולם במשך כמה שנים.
לאקסמות' היו ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/ 40 קליבר שהותקנו בצריחים דו-קניים מלפנים ומאחור.
האונייה גם הרכיבה סוללה משנית של 12 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)/ 45 קליבר מותקנים בבתי תותחים, בנוסף לעשרה תותחי 12 פאונד (3 אינץ' (76 מ"מ)) ושישה תותחי 3 פאונד (47 מ"מ (1.9 אינץ')) להגנה מפני סירות טורפדו.