tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היתרונות כללו את היכולת של הטורבינות לפעול במהירות אופטימלית ללא התחשבות במהירות המדחף, מה שהוביל לחסכון גבוה יותר בדלק ולטווח ארוך יותר, וחלוקת משנה קלה יותר של מכונות, שהגדילה את יכולתן של האוניות לעמוד בפני פגיעות טורפדו.
כל אחד מארבעת צירי המדחף הופעל על ידי מנוע חשמלי בהספק של 5,424 קילוואט, המוזן על ידי שני גנרטורים דו-פאזיים טורבו (ג'נרל אלקטריק למרילנד, וסטינגהאוס לקולורדו ווירג'יניה המערבית) בדירוג של 5,000 וולט).
שמונה דוודי צינור מים של Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט, כל אחד בתא האישי שלו, סיפקו קיטור לגנרטורים.
בסך הכל, תחנת הכוח של האוניות דורגה ב-28,900 כוחות סוס (EHP) כדי לספק מהירות של 21 קשרים (39 קמ"ש).
עם קיבולת מחסנים מקסימלית של 4,570 טון, הטווח של הקולורדו ללא תדלוק בים היה 10,000 מיילים ימיים (19,000 ק"מ).
סדרת קולורדו הייתה חמושה בשמונה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) /45 קליבר Mark 1, אשר ירו פגזים חודרי שריון (AP) במשקל במהירות לוע של וקצב של כ-1.5 מטחים לדקה לטווח של בהגבהת צריח מקסימלי של 30 מעלות.
פיתוח של נשק זה החל באוגוסט 1913, תוך שימוש בתותח משוחזר ומחודש Mark 2, עם הבטחה של פי שניים אנרגיית הלוע של תותח ה-12 אינץ' (305 מ"מ) /50 קליבר Mark 7 ו-50 אחוז יותר מתותח ה-14 אינץ' /45 קליבר בשימוש על אוניות המערכה מסדרת ניו יורק.
14 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /51 קליבר Mark 15 הותקנו להגנה מפני משחתות אויב.
זה צומצם ל-12 ב-1922. ה-Mark 15 ירה פגזים במשקל במהירות לוע של לטווח מרבי של 15,850 יארד (14.5 ק"מ) בהגבהה של 20 מעלות בקצב של שבעה מטחים לדקה והיה מדויק ביותר, עם מרחב סכנה ארוך מהטווח למטרה למרחקים של פחות מ .
כמו בסדרות ניו מקסיקו וטנסי, אלו הורכבו בקזמטים לא משוריינים על הסיפון הראשי, סיפון אחד גבוה יותר מאשר בסדרות קודמות, כדי לאפשר לאייש אותם במזג אוויר סוער במידת הצורך.
לאחר שניזוקה בכבדות בפרל הארבור, בשנת 1942 החלה וירג'יניה המערבית בשיפוץ גדול שבו תותחי ה-Mark 15 שלה הוסרו והוחלפו ב-16 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /38 קליבר Mark 12 תותחים דו-תכליתיים בצריחים תאומים.
מרילנד וקולורדו שהיו נחוצות בדחיפות באוקיינוס השקט, שמרו על 8 תותחי ה-Mark 15 שלפני המלחמה, במקרה של קולורדו עד סוף המלחמה; הצריחים התאומים שתוכננו והותקנו מאוחר יותר היו במחסור באותה תקופה, ורק במאי 1945 מרילנד קיבלה 16 תותחי 5 אינץ'/38 קליבר ב-8 צריחים תאומים כמו בווירג'יניה המערבית.
תותח ה-Mark 12 ירה פגזים במשקל לטווח מרבי של וגובה מרבי של בהגבהה של 45 מעלות.
היה להם קצב אש גבוה בשל היותם נטענים ביד אך עם נגח חשמלי ויכולתם להעמסה קלה בכל זווית גובה.
הצגתם של פגזי נ"מ עם מרעום קירבה ב-1943 הפכה את תותח ה-5 אינץ'/38 קליבר אפילו חזק יותר בתפקיד הזה.
ארבעה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /23 קליבר הותקנו תחילה להגנה נגד מטוסים (AA).
זה הוגדל לשמונה תותחים ב-1922. תותחים אלו ירו פגז במהירות לוע של לטווח מרבי של ותקרה של בהגבהה של 45.3 מעלות ובקצב של בין שמונה לתשעה מטחים לדקה.
כלי נשק אלו הוחלפו בשנים 1928–1929 במספר זהה של תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /25 קליבר, תותח הצי הראשון שתוכנן במיוחד לשימוש נ"מ.
הם ירו פגז במשקל במהירות לוע של בקצב של בין 15 ל-20 מטחים לדקה לטווח מקסימלי של בהגבהה של 45 מעלות ותקרה של בהגבהה מרבית של 85 מעלות.
כלי נשק אלו נוספו עם תותחים 1.1 אינץ'/75 קליבר בצריח מרובע בשנים 1937–1938.
בשנת 1942, מערכת ההגנה האווירית באוניות אלו עברה שיפוץ מוחלט.
בנוסף לתותחי ה-5 אינץ'/25 קליבר, הם נשאו 16 תותחי בופורס 40 מ"מ בצריחים מרובעים ועד 32 תותחי אורליקון 20 מ"מ בצריחים בודדים.
תותח 40 מ"מ בופורס ירה פגז במשקל בקצב של 120 מטחים לדקה לכל קנה נומינלי, 140 עד 160 מטחים לדקה בירי אופקי (סיוע בכוח הכבידה), לטווח מרבי של ב-45 מעלות ותקרה של .
תותח האורליקון 20 מ"מ ירה פגז במשקל במהירות לוע ממוצעת של וקצב מעשי של בין 250 ל-320 מטחים לדקה לטווח מקסימלי של ב-45 מעלות ותקרה של .
שיפוץ שני של הגנת הנ"מ בוצע בין 1944 ל-1945, מכיוון שהצי מצא כי פגזי 20 מ"מ קלים מכדי לעצור מטוסי קמיקזה יפניים; זה בתוספת מהירויות הגישה הגבוהות יותר של המטוסים האלה הפכו את התותחים הנשלטים ידנית למיושנים.
במקומם, הותקנו יותר צריחים מרובעים של תותחי 40 מ"מ בופורס.
מרילנד נשאה בסופו של דבר 40 תותחי 40 מ"מ ב-10 צריחים מרובעים ו-36 תותחי 20 מ"מ ב-18 צריחים תאומים (לפי מקור אחר היו לה 44 תותחי 40 מ"מ ב-11 צריחים מרובעים ו-44 תותחי 20 מ"מ ב-20 צריחים תאומים ו-1 מרובע).
לקולורדו היו 32 או 40 תותחי 40 מ"מ בצריחים מרובעים ובנוסף הרכב של תותחי 20 מ"מ ב-39 בודדים, 8 תאומים ו-1 מרובע.
וירג'יניה המערבית נשאה 40 תותחי 40 מ"מ בצריחים מרובעים ו-64 תותחי 20 מ"מ בהרכב של 58 יחידים, תאום אחד ואחד מרובע.
תוכנית השריון "הכל או כלום" שהוצגה באוניות המערכה מסדרת נבדה נמשכה כאן, כמו בכל אוניות המערכה הסטנדרטיות, עם חבילת שריון כמעט זהה לסדרת טנסי הקודמת.
היוצא מן הכלל היה עלייה בחגורת השריון ליד מכונות חיוניות ל- שהיה זהה לקליבר התותח הראשי המוגדל.
בשאר המקומות, העובי המינימלי לאורך החגורה נשאר 14 אינץ.
שריון הסיפון העליון היה בתחילה ולאחר מכן הוגדל ל-.
שריון הסיפון התחתון נע בין והתחזק ככל הנראה בעת השיפוץ.
כמו האוניות מסדרת טנסי, אוניות הסדרה קולורדו עברו מודרניזציה בשנות ה-30 כדי לשפר את כוח העמידה שלהם.
תוכנית הגנה תת-ימית חדשה כללה חמישה תאים מופרדים על ידי מחיצות משוריינות בעובי משני צידי האוניה: חיצוני ריק, שלושה מלאים ופנימי ריק.
בנוסף, שמונת הדוודים הועברו ממקומם בתכנונים קודמים והוצבו בחללים נפרדים מימין ומשמאל תחנת הכוח הטורבו-חשמלית.
הסדר זה היווה קו הגנה נוסף, שיאפשר לאוניה להפליג אם אחד או אפילו צד שלם של דוודים לא יפעל.
התוצאה הייתה השינוי האסתטי העיקרי בין ניו מקסיקו וטנסי: הארובה הגדולה היחידה של הראשונה הוחלפה בשתי ארובות קטנים יותר בשנייה.
שריון הצריח היה בעובי 5 אינץ' על הגגות, 8 אינץ' בצדדים ובחלק האחורי, ו-18 אינץ' בחזית.
שיפורים אחרים שיובאו מסדרת טנסי כללו ניסיון להרחיק את חדר הטורפדו הקדמי ממחסני התחמושת בקוטר 16 אינץ', מכיוון שהחדר נתפס כפגיע.
כמו כן, התכנון דרש שימוש בחגורת שריון חיצונית, ולא פנימית, כדי שלא יתקיים "שבר בהמשכיות מבנה הצד", דבר שימזער את הגרר במים וכל בזבוז כוח מקביל.
הם גם היו אוניות המערכה האחרונות של ארצות הברית שהשתמשו בצריחי תותחים תאומים - בסדרות קרוליינה הצפונית ודקוטה הדרומית היו תשעה תותחי 16 אינץ'/45 קליבר ובסדרת איווה השתמשו בתשעה תותחי 16 אינץ'/50 קליבר בשלושה צריחים משולשים.
תוכניות למודרניזציה של סדרות טנסי וקולורדו נעשו באוקטובר 1931, בין השאר כדי לנצל את הפרצות בהסכם הצי של וושינגטון.
בעוד שבנייה מחדש על פי אמנה זו הותרה רק כדי להגביר את ההגנה מפני התקפות אוויר והתקפות תת-מימיות, הוא יכל לכלול שיפורים בבקרת האש והגדלה של חימוש ראשי מכיוון שהפריטים הללו לא היו רשומים באמנה.
כמו כן, כל שינוי שנעשה בתוך גוף האונייה יכל להיות מוצדק כמטרתו להגביר את ההגנה, גם אם התוצאה פירושה מהירות מוגברת או טווח פעולה ארוך יותר, שכן המונח "בליטה" צוין כדי להגביל שינויים רק מחוץ לגוף, כגון עובי חגורת השריון הראשית וקליבר התותחים הראשיים.
שינויים בסוללה המשנית היו גם מחוץ לתחום אמנת וושינגטון.
בתוכניות הראשוניות הייתה כלולה הגנה מסוימת מפני פגזים כימיים שהכילו גז רעיל, אם כי המועצה הכללית קבעה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 כי טיהור אוניית מערכה שנפגעה בפגזים אלו לא יהיה אפשרי - יהיה צורך להטביע את האונייה.
כמו כן, שריון הסיפון היה אמור להתחזק ב- - פלדה לטיפול מיוחד (STS) - שתוסיף להדחק האוניות - השריון בראש הצריחים הראשיים היה אמור להיות עבה יותר, בקרות האש היו אמורות להשתפר בטכנולוגיה העדכנית ביותר, ולתכנן פגזים חדשים לתותחים הראשיים.
תוכנן להוסיף שני (מאוחר יותר ארבעה) צריחים מרובעים של תותחי 1.1 אינץ', וכל המכונות שהיו במקום יוסרו לטובת ציוד חדש יותר כדי שהאוניות לא יאבדו מהירות עם העלייה הגדולה במשקל.
בליטות נגד טורפדו היו אמורות להיות מותקנות גם כדי לשפר את כושר הציפה אך לא להגדיל את רוחב האוניות יותר מ- כך שהם עדיין יוכלו להשתמש בתעלת פנמה בעת מעבר מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט ולהפך.
עם זאת, מאחר שהמדינה הייתה במצוקה של השפל הגדול, לא היה הרבה כסף זמין עבור הצי.
חיסכון של 26,625,000 דולר יכל להתממש על ידי שיפוץ מכונות ההנעה במקום החלפתן, מה שיוריד את מהירות האוניות.
הוספת הגנה מפני פגזים כימיים יכלה להישמט, יחד עם פיתוח הפגזים החדשים.
עם זאת, מרכיבי החיסכון בעלות של ההצעה המאוחרת בוטלו מאוחר יותר.
הצי ביקש ממזכיר הצי לבקש כסף בשנת הכספים 1933 כדי לחדש את שתי הסדרות מהקונגרס, אך השפל החמיר.
למרות שעדיין הוגשו הצעות לשינויים, התוכניות הוקפאו ומעולם לא בוצעו.
לדוגמה, ביוני 1935, לטנסי היה תפוסה סטנדרטית של - יותר מ מעל עומס החירום המרבי שהתכנון המקורי שלה דרש.
זה העלה את השוקע שלה - כלומר קו המים של האונייה ירד .
משרד הבנייה והתחזוקה דרש בליטה בקולורדו בתפוסה של כ- ולהעלות את השוקע של האוניות ב-.
התקנתה תדרוש שנה של עבודה, כאשר כל אונייה תבלה שישה חודשים מזה במבדוק יבש - בחודש הראשון היא תעגון כך שניתן יהיה לקבוע את צורת גוף האונייה, בששת החודשים הבאים היא תוכל להפליג בזמן בניית הבליטה, ובחמשת החודשים האחרונים היא תחזור למבדוק כדי שניתן יהיה להוסיף את הבליטה לאונייה.
שלוש שנים מאוחר יותר (1937), לשכות הצי השונות קיימו פגישה משותפת כדי לדון במודרניזציה חלקית אפשרית של סדרות טנסי וקולורדו.
הם היו שונים בהרבה מהשינויים שהוצעו ב-1933; לא היו הוראות לשריון סיפון נוסף, אלא תוספות והחלפות רבות.
כדי להשיג מקום למערכות בקרת אש חדשות יותר, הספינות היו אמורות לעבור התקנת דוודים מחדש.
בקרות האש של הסוללות הראשיות והמשניות היו אמורות להיות מוחלפות, כולל מדי טווח חדשים ומכשירי תכנון ראשיים, בעוד שתוכננו מנהלי בקרת אש חדשים Mark 33 נגד מטוסים.
התורן הראשי ומקלעי ה-M2 בראונינג יוסרו, ודובר על היתכנות של בליטת טורפדו, שתגדיל את הרוחב ל- ותפוסה ל-.
תוכניות שונות עבור אלה הושלמו עד אוקטובר 1938. אף אחד מהם לא היה שיפוץ מלא; העלויות נעו בין $8,094,000 ל-$38,369,000 לאונייה.
עם זאת, מכיוון שהכסף עבור השיפורים יפחית את הסכום הזמין לבניית אוניות מערכה חדשות, ואלו יהיו טובות יותר מכל אוניית מערכה ישנה משופצת, מזכיר הצי דחה את התוכניות הללו בנובמבר.
הקונגרס ייעד 6,600,000 דולר ב-1939 עבור חלק מהשיפורים הללו, כולל הבליטות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה, הצי החל ליישם לקחים שלמדו הבריטים על ספינות אמריקאיות.
המועצה בפיקודו של ארנסט ג'יי קינג בשנים 1940–1941 הציעה שינויים מפליגים בחימוש המשני של אוניות המערכה כדי להגביר את ההגנה שלהן מפני התקפות אוויריות.
אלה כללו הסרה של כל תותחי ה-5 אינץ'/25 קליבר וה-5 אינץ'/51 קליבר לטובת התותחים הדו-תכליתיים 5 אינץ'/38 קליבר, תוספת של שישה צריחים מרובעים של תותחי 1.1 אינץ', וחיתוך מבנים עיליים כדי לנקות קשתות אש עבור כלי הנשק החדשים נגד מטוסים.
סוללה משנית אולטימטיבית של 16 תותחי 5 אינץ'/38 קליבר בצריחים כפולים, 16 תותחי בופורס 40 מ"מ בצריחים מרובעים ושמונה תותחים יחידים של אורליקון 20 מ"מ נדרשו על ידי הדירקטוריון ב-1941, למרות שהם לא היו בטוחים שהאוניות יכולות להתמודד עם המשקל הנוסף וייקח זמן רב במבדוק היבש עד שהשינויים הללו יתבצעו.
עם חששות אלו, הציעה מועצת המנהלים אמצעי ביניים של ארבעה תותחי 1.1 אינץ'.
עם זאת, התותח לא הופק בכמות גדולה במהירות רבה, ולכן יושם פתרון ביניים שני.
תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)/50 קליבר נוספו לכל אוניות המערכה של ארצות הברית למעט אריזונה ונבדה עד יוני 1941; אלה הוחלפו בשלוש אוניות המערכה באוקיינוס האטלנטי בצריחים מרובעים של תותחי 1.1 אינץ' עד נובמבר - הם קיבלו אותם תחילה כי היו קרובים יותר לאזור מלחמה.
כאשר השינויים הללו בוצעו באוניות המערכה השונות, התווסף משקל נוסף על האוניות שסבלו מעודף משקל, מה שאילץ להוסיף בליטות טורפדו כדי שניתן יהיה לשמור על לוח חופשי הגון.
אלה היו אמורים לעלות 750,000 דולר ובערך שלושה או ארבעה חודשים במבדוק יבש.
המועצה הציעה לחזק את שריון הסיפון ולהוסיף תותחים דו-תכליתיים 5 אינץ'/38 קליבר, אך ראש המבצעים הימיים קבע שכל שינוי גדול כמו אלו נאלץ להמתין עקב המלחמות שהתחוללו ברחבי העולם באותה תקופה.
עם זאת, הוספה של בליטות אושרה עבור "חמש הגדולות", כאשר כל אונייה מבלה שלושה חודשים ברציף יבש במספנת הצי Puget Sound.
מרילנד תהיה הראשונה (17 בפברואר 1941 עד 20 במאי), ואחריה וירג'יניה המערבית (10 במאי עד 8 באוגוסט), קולורדו (28 ביולי עד 28 באוקטובר), טנסי (19 בינואר 1942 עד 21 באפריל) וקליפורניה (16 במרץ עד 16 יוני).
עם זאת, ההערכות לכמה זמן תימשך תוספת הבליטות היו נמוכות מדי; פוג'ט סאונד האמין שהם יכולים להשלים את העבודה במרילנד תוך 123 ימים קלנדריים (כארבעה חודשים) - אם העבודה תקבל עדיפות שווה לזו של השיפוץ של סרטוגה וגבוהה יותר מבנייה חדשה.
רק שתיים מהאוניות נוספו להן בליטות באמצעות תוכנית זו, מרילנד (הסתיימה ב-1 באוגוסט 1941) וקולורדו (26 בפברואר 1942); ההתקפה על פרל הארבור קטעה את החידושים המיועדים לווירג'יניה המערבית ולשתי האוניות מסדרת טנסי.
מכת הפתע לא פגעה בקולורדו, שהייתה בפוג'ט סאונד, ולא פגעה מאוד במרילנד; עם זאת, וירג'יניה המערבית נפגעה קשות והייתה זקוקה לשיפוץ גדול לכל הפחות.
שינויים קטנים לא בוצעו בשתי האוניות הפעילות מסדרת קולורדו בחודשי הפתיחה של כניסתה של ארצות הברית למלחמה; לכל אוניות המערכה בצי האוקיינוס השקט הייתה פקודה מתמדת להיות מוכנות להפלגה תוך 48 שעות במקרה של ניסיון יפני לפלוש להוואי או לחוף המערבי ולא ניתן היה להשבית אותן לשיפוץ גדול במספנה.
קולורדו מיהרה לעבור את המשך השיפוץ שלה עם תוספת של פריטים חיוניים כמו מכ"ם, הגנה מפני רסיסים, 14 תותחי אורליקון 20 מ"מ וארבעה צריחים מרובעים של תותחי 1.1 אינץ'; מרילנד קיבלה טיפול דומה מאוחר יותר, ההבדל היחיד היה 16 תותחי 20 מ"מ וללא תותחי 1.1 אינץ'.
למרות שנבנו תרני מגדלים עבור קולורדו ומרילנד ורוב תרני הכלוב האחוריים שלהם הוסרו על ידי צוותי האוניות בתחילת 1942, לא ניתן היה להשבית את האוניות למשך הזמן הדרוש להתקנת התרנים החדשים.
תרני המגדל הוכנסו לאחסון ולא נעשה בהם שימוש עד תחילת 1944.
קולורדו ומרילנד היו נחוצות מאוד באזור המלחמה, וככאלה לא עברו שיפוץ גדול עד 1944, למרות שביניהם בוצעו תוספות והסרות קטנות, בעיקר לנשק הנ"מ.
לאורך המלחמה, שתי האוניות ראו את סוללת הנ"מ שלהן משתנה ללא הרף.
שתי האוניות עברו לבסוף שיפוצים גדולים ב-1944, במהלכם הורידו את תרני הכלוב האחוריים הנותרים לטובת תרני המגדל, שני הצריחים התאומים של תותחי 40 מ"מ הוחלפו בצריחים מרובעים, מרובע 20 מ"מ נוסף, והותאם מכ"ם חדש.
עם זאת, לא ננקטה כל פעולה עד שמרילנד נפגעה על ידי מטוס קמיקזה.
תוך כדי תיקון, שמונה צריחי תותחים תאומים 5 אינץ'/38 קליבר נוספו, אבל שום דבר אחר לא התווסף; מגדל הניווט שלה הוסר והוחלף במבנה פלדה שעבר טיפול מיוחד כדי לאזן את המשקל הנוסף של תותחי ה-5 אינץ'.
USS קולורדו (BB-45) הייתה האונייה השלישית של צי ארצות הברית שנקראה לכבוד המדינה ה-38. השדרית שלה הונחה ב-29 במאי 1919 על ידי תאגיד בניית הספינות של ניו יורק בקמדן, ניו ג'רזי.
היא הושקה ב-22 במרץ 1921 ונכנסה לשירות ב-30 באוגוסט 1923, בפיקודו של קפטן ר.ר.
במהלך הקריירה שלה, קולורדו הייתה מעורבת בטקסים שונים ובתרגילי צי, וסייעה לתושבי לונג ביץ', קליפורניה בעקבות רעידת האדמה של 1933. בשנת 1937, היא הייתה אחת מכמה ספינות שחיפשו את אמיליה ארהארט לאחר שהיא ומטוסה נעלמו.
קולורדו הייתה בפוג'ט סאונד ועברה שיפוץ בזמן ההתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941.
לאחר תרגילי אימונים נרחבים לאורך החוף המערבי, חזרה קולורדו לפרל הארבור באפריל 1942. מנובמבר 1942 עד ספטמבר 1943 היא הוצבה בדרום מערב האוקיינוס השקט.
בנובמבר 1943, היא השתתפה במבצעים נגד היפנים במהלך המערכה של איי גילברט ומרשל והמערכה על איי מריאנה ופלאו, והפגיזה את לוזון ואוקינאווה לפני ההתקפות האמפיביות המתוכננות שם.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, השתתפה קולורדו במבצע מרבד הקסמים לפני שהוצאה משירות ב-1947. היא נמכרה לגרוטאות בשנת 1957.
USS מרילנד (BB-46) הייתה האונייה השלישית של צי ארצות הברית שנקראה לכבוד המדינה השביעית.
השדרית שלה הונחה ב-24 באפריל 1917 על ידי חברת ניופורט ניוז לבניית ספינות בניופורט ניוז, וירג'יניה.
היא הושקה ב-20 במרץ 1920 ונכנסה לשירות ב-21 ביולי 1921, בפיקודו של קפטן C.F.
במהלך הקריירה שלה היא ערכה מסע רצון טוב לאוסטרליה וניו זילנד ב-1925, והובילה את הנשיא הנבחר הרברט הובר במסע הפסיפי של סיורו באמריקה הלטינית ב-1928. לאורך שנות ה-20 וה-30, היא שימשה כעמוד התווך של מוכנות הצי באמצעות תרגילי אימון מרובים.
ב-1940 שינתה מרילנד את בסיס הפעילות שלה לפרל הארבור.
היא עגנה ב-Battleship Row ליד האי פורד במהלך המתקפה היפנית על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941. מרילנד ניזוקה במהלך המתקפה, אולם הפליגה לפוג'ט סאונד, שם היא תוקנה ושופצה.
מרילנד תמכה בנחיתות האמפיביות במהלך קרב טאראווה, ולאחר מכן השתתפה במערכה באיי גילברט ומרשל, במערכה על איי מריאנה ופלאו, בקרב פלליו, במערכה בפיליפינים ובקרב אוקינאווה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה השתתפה מרילנד במבצע מרבד קסמים לפני שהוצאה משירות ב-1947. היא נמכרה לגרוטאות בשנת 1959.
USS וושינגטון (BB-47) הייתה האונייה השנייה של צי ארצות הברית שנקראה לכבוד המדינה ה-42. השדרית שלה הונחה ב-30 ביוני 1919 על ידי תאגיד בניית הספינות של ניו יורק בקמדן, ניו ג'רזי.
היא הושקה ב-1 בספטמבר 1921, אך ב-8 בפברואר 1922, יומיים לאחר החתימה על הסכם הצי של וושינגטון, פסקו כל עבודות הבנייה כאשר 75.9% מהאונייה הושלמה.
האונייה נגררה אל הים ליד כף וירג'יניה בנובמבר 1924 כדי לשמש כמטרה לירי.
ביום הראשון של הניסויים, האונייה נפגעה בשני טורפדות של ושלוש פצצות של שכמעט פגעו עם נזק קל ונטייה של שלוש מעלות.
באותו יום 400 קילוגרמים של TNT התפוצצו על סיפון האונייה, אבל היא נשארה על פני המים.
יומיים לאחר מכן, האונייה נפגעה על ידי ארבעה עשר פגזי שנורו מטווח של , אבל רק אחד חדר.
האונייה הוטבעה לבסוף ב-26 בנובמבר 1924 על ידי אוניות המערכה ניו יורק וטקסס עם ארבע עשרה פגיעות של 14 אינץ'.
לאחר הבדיקה, נקבע כי שריון הסיפון הקיים על אוניות מערכה אינו הולם, וכי יש להצטייד באוניות מערכה עתידיות בתחתית משולשת.
USS וירג'יניה המערבית (BB-48) הייתה האונייה השנייה של צי ארצות הברית שנקראה לכבוד המדינה ה-35. השדרית שלה הונחה ב-12 באפריל 1920 על ידי חברת ניופורט ניוז לבניית ספינות בניופורט ניוז, וירג'יניה.
היא הושקה ב-17 בנובמבר 1921 ונכנסה לשירות ב-1 בדצמבר 1923, בפיקודו של קפטן תומאס ג'יי סן.
היא נמשתה מחדש ב-17 במאי 1942, וירג'יניה המערבית קיבלה מספיק תיקונים זמניים כדי להפליג לפוג'ט סאונד לצורך שיקום ומודרניזציה.
ביולי 1944 היא עזבה את פוגט סאונד והצטרפה מחדש לצי האוקיינוס השקט לפעולות קרב ערב המערכה בפיליפינים.
שם היא השתתפה בקרב על מצר סוריגו, דו-קרב אוניות המערכה האחרון של מלחמת העולם השנייה, שם מכ"ם בקרת האש ה-Mk 8 החדש שלה אפשר לה לפגוע בימאשירו עם המטח הראשון שלה - בחושך - במרחק של .
בפברואר 1945 השתתפה וירג'יניה המערבית בקרב איוו ג'ימה, תחילה על ידי הפגזות טרום הפלישה, ולאחר מכן על ידי תמיכה באש לכוחות הקרקע באי.
פעולות הלחימה האחרונות שלה היו במהלך קרב אוקינאווה; לאחר כניעת יפן, השתתפה במבצע מרבד קסמים.
היא הוצאה משימוש ב-1947, ונמכרה לגרוטאות ב-1959.
האוניות האחיות הועברו לצי התעלה עם תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. הם הועברו לים התיכון בתחילת 1915 כדי להשתתף במערכת הדרדנלים.
האחיות חזרו הביתה באמצע 1919 והוכנסו למילואים עם הגעתם.
לורד נלסון נמכרה לגרוטאות ב-1920, אך אגממנון הוסבה באותה שנה לספינת מטרה מבוקרת רדיו והמשיך בתפקיד זה עד שנמכרה לגרוטאות בתחילת 1927, הפרה-דרדנוט הבריטית האחרונה ששרדה.
פיתוחים חלוציים של תותחים ימיים על ידי קפטן פרסי סקוט בתחילת שנות ה-1900 כבר דחקו את טווחי הקרב הצפויים מעבר ל-, מרחק גדול מספיק כדי לאלץ תותחנים להמתין עד שהפגזים יפלו לפני החלת תיקונים למטח הבא.
בעיה קשורה הייתה שנתזי הפגזים מכלי הנשק הקטנים הרבים יותר נטו לטשטש את הנתזים מהתותחים הגדולים יותר.
בעקבות כך, או שהתותחים בקליבר הקטן יותר הצטרכו לנצור את האש שלהם כדי להמתין לכבדי הירי האיטיים יותר, ויאבדו את היתרון של קצב האש המהיר יותר שלהם, או שלא יהיה ברור אם הנתזים נובעים מתותח כבד או קל, מה שהפך טווח ומכוון לא אמין.
בעיה נוספת הייתה שטורפדות ארוכות טווח היו צפויות להיכנס לשירות בקרוב, והם הרתיעו ספינות מלצמצם טווח לטווחים שבהם קצב האש המהיר יותר של התותחים הקטנים יותר יהפוך לבולט.
שמירה על טווח גדול ביטלה בדרך כלל את האיום מטורפדות וחיזקה עוד יותר את הצורך בתותחים כבדים בקליבר אחיד.
לאחר שמונה למנהל הבנייה הימית בתחילת 1902, פיליפ ווטס והלורד והלורד השלישי של הימייה, תת-אדמירל ויליאם מיי ערכו מחקרים שחשפו כי כוח ההרס של תותחים קטנים יותר כמו ה- היה קטן בהרבה מזה של תותחים גדולים יותר כמו ה-.
הנזק הגדול יותר שנגרם מטווח גדול יותר על ידי תותחים גדולים יותר גרם לכך שהיה סיכוי ממשי מאוד שהתותחים הקטנים המוגנים קלות יושמדו לפני שהם יוכלו לפתוח באש וכי נדרש שריון עבה יותר על פני שטח גדול יותר כדי להתנגד לפגזים בקליבר גדול.
מועצת האדמירליות ביקשה לשמור את גודלן של אוניות המערכה של התוכנית הימית של 1903–1904 לכ- כמו באוניות המערכה מסדרת דאנקן וגם דרש מהם להיות מסוגלים להשתמש במבדוק היבש בצ'טהאם, פורטסמות' ודבונפורט, למרות שאלו הוגדלו לפני השלמת האוניות.
דרישה אחרונה זו הגבילה מאוד את האורך והרוחב של העיצוב.
עבודת תכנון ראשונית החלה באמצע שנת 1902 והתברר כי תידרש תפוסה שווה לפחות לזו של אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי הקודמת.
בהיעדר קונצנזוס על התכנון, מיי כינס ועידה בנובמבר כדי לדון בהתקדמות.
המשתתפים הסכימו להגדיל את השריון למקסימום של 12 אינץ' ואת התפוסה המקסימלית ל-, להסיר את חימוש התותחים 3 אינץ' שהתגלו כל כך לא פופולריים בסדרת קינג אדוארד השביעי לטובת שילוב של תותחי 12 אינץ' ו-, ודחתה את הגרסה החמושה בתותחי שהוצעו על ידי ווטס.
האדמירליות אישרה רשמית תכנון אונייה בתפוסה של חמושה בארבעה תותחי 12 אינץ' ותריסר תותחי 9.2 אינץ' ב-6 באוגוסט 1903, אך ביטלו אותה באוקטובר כשגילו שלא ניתן לעגון אותה בצ'טהאם.
מכיוון שהיה מאוחר מדי לשנות את התכנון בזמן לתוכנית 1903–1904, האדמירליות הזמינה שלוש אוניות נוספות מסדרת קינג אדוארד השביעי במקום זאת.
ווטס חידד את התכנון כדי להבטיח שהוא יוכל להיכנס למספנת צ'טם, מה שדרש לצמצם את מספר התותחים בקוטר 9.2 אינץ' ל-10 בלבד, והוא אושר ב-10 בפברואר 1904. אונייה שלישית מתוכננת מהסדרה בוטלה עקב לחצים כספיים שנבעו מרכישת אוניות המערכה מסדרת סוויפטשור.
האוניות מסדרת הלורד נלסון היו באורך כולל של , רוחב של ושוקע של .
הדחק האוניות בְּרֵיק היה וההדחק בְּטָעוּן היה .
לאוניות היה גובה מטצנטרי של במעמס מלא במיוחד.
סדרת לורד נלסון "הוכחה כאוניות עם יכולות שייט טובות ופלטפורמות תותחים יציבות, עם יכולות תמרון מצוינות".
הצוות שלהם מנה 749–756 קצינים ומלחים בימי שלום ובממוצע 800 איש במהלך המלחמה.
האוניות הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים בעלי ארבעה צילינדרים הפוכים, שכל אחד מהם הניע מדחף אחד בעל ארבעה להבים, בקוטר , באמצעות קיטור המסופק על ידי חמישה עשר דוודי צינור מים שפעלו בלחץ של 275 PSI (1,896 קילו-פסקל, 19 קילוגרם-כוח).
המנועים, בדירוג של 16,750 כוחות סוס (12,490 קילוואט), נועדו להעניק מהירות מרבית של 18 (קשרים (33 קמ"ש), אך שתי האוניות חרגו מעט ממהירות התכנון שלהן, והגיעו ל-18.5–18.7 קשרים (34.3–34.6 קמ"ש) במהלך ניסויי הים שלהם.
אוניות הסדרה היו אוניות המערכה הבריטיות הראשונות שנבנו עם מרססי מזוט כדי להגביר את קצב השריפה של הפחם.
הם נשאו לכל היותר של פחם ועוד של מזוט במכלים בתחתיתם הכפולה.
החימוש העיקרי של האוניות מסדרת לורד נלסון כלל ארבעה תותחים נטעני מכנס (BL) בקוטר 12 אינץ' בצמד צריחים דו-קניים, לפני ומאחורי המבנה העילי.
התותחים היו בעלי זווית הגבהה מקסימלית של +13.5° מה שהעניק להם טווח של .
הם ירו פגזים במשקל של במהירות לוע של בקצב של שני פגזים לדקה.
האוניות נשאו 80 פגזים לכל תותח.
החימוש המשני שלהם כלל עשרה תותחי BL 9.2 אינץ' Mk XI /50 קליבר.
הם הורכבו בארבעה צריחי תותחים הממוקמים בפינות המבנה העילי וזוג צריחי תותחים בודדים באמצע האונייה.
התותחים הוגבלו לזווית הגבהה של +15° והם ירו פגזים במשקל בטווח של ובמהירות לוע של 2,875 רגל לשנייה (876 מטר לשנייה) וקצב אש מרבי של ארבעה פגזים לדקה.
כל תותח סופק עם 100 פגזים.
להגנה מפני סירות טורפדו, האוניות נשאו שני תריסרי תותחי 12-פאונד מהירי-ירי 18 cwt בצריחים בודדים במבנה העילי.
האוניות צוידו גם ב-10 תותחי הוצ'קיס 3-פאונד (47 מ"מ (1.9 אינץ')) מהירי-ירי, שניים במבנה העילי והאחרים על גגות הצריח.
הם היו מצוידות גם בחמישה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 18 אינץ' (457 מילימטרים), ונשאו עבורם 23 טורפדות.
השריון של סדרת לורד נלסון התבסס על סדרת קינג אדוארד השביעי, אם כי השריון האנכי היה בדרך כלל עבה יותר ושריון הסיפון מעט דק יותר.
החגורה הראשית של קו המים הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KCA) בעובי 12 אינץ', אם כי הוא הצטמצם ל- בקצה התחתון שלו.
הוא היה בגובה מתוכם מתחת לקו המים.
החלק העבה ביותר של החגורה נמשך כ- באמצע האונייה, מהחלק האחורי של הברבטה הקדמית של תותחי 12 אינץ' עד לצד התותחים הראשיים האחוריים.
משם העובי היה עד הירכתיים בעוד החלק שליד הברבטה הקדמית היה בעובי ולאחר מכן הצטמצם ל-6 אינץ' בחרטום.
מתחת לחגורה בגזע האונייה, הייתה רצועת שריון בעובי מוקרנת כלפי מטה כדי לתמוך באיל ניגוח של האונייה.
הרצועות האורכיות האמצעיות כללו לוחות שריון בעובי ; הם המשיכו קדימה אל החרטום, אם כי בעובי של 6 אינץ' ובהמשך 4 אינץ'.
מאחור זה הסתיים במחיצה אלכסונית בעובי 8 אינץ' שחיברה את השריון לברבטה האחורית.
רצועת השריון העליונה הייתה גם היא בעובי של 8 אינץ', אך רק כיסתה את השטח שבין תותחי התותחים הראשיים עם מחיצות אלכסוניות באותו עובי המחברים את שריון הצד לברבטות כדי ליצור את המצודה המשוריינת.
חזיתות וצדדי צריחי התותחים הראשיים היו בעובי 12 אינץ' וגגותיהם היו מוגנים על ידי לוחות בעובי 3 ו-4 אינץ'.
לברבטות שלהם היו גם לוחות שריון בעובי 12 אינץ' על חזיתותיהם החיצוניים עד לסיפון הראשי.
מתחת לזה השריון של הברבטה הקדמית הצטמצם ל-8 אינץ' עד לסיפון האמצעי בעוד שהברבטה האחורית שמרה על עוביו המלא עד לסיפון האמצעי.
החזיתות הפנימיות של הברבטות היו בעובי של 3 או 4 אינץ' עבור הברבטה הקדמית ועובי 3 אינץ' עבור הברבטה האחורית.
חזיתות צריחי התותחים בקוטר 9.2 אינץ' היו בעלי ציפוי שריון בעובי 8 אינץ', הצדדים שלהם היו בעובי והיו להם גגות בעובי 2 אינץ'.
הצריחים ישבו על בסיסים משוריינים בעובי 6 אינץ' ומעליות התחמושת שלהם היו מוגנים על ידי צינורות משוריינים בעובי 2 אינץ'.
הסיפון העליון מעל המצודה היה בעובי והסיפון הראשי לפני המצודה אל החרטום היה בעובי .
הסיפון האמצעי בתוך המצודה היה בעובי באזור השטוח, אך בעובי 2 אינץ' היכן שהוא השתפע כלפי מטה כדי לפגוש את הקצה התחתון של חגורת קו המים.
הסיפון התחתון היה בעובי 4 אינץ', כאשר הוא השתפל כלפי מעלה כדי לפגוש את הבסיסים של הברבטות הראשיות, אך חוץ מזה היה בעובי 1 אינץ' לפני המצודה.
עוביו נע בין 2 אינץ' באזור השטוח ו-3 אינץ' במדרון כדי להגן על ציוד ההיגוי.
מגדל הניווט הקדמי היה מוגן על ידי שריון בעובי 12 אינץ' בצדדיו והיה לו גג בעובי 3 אינץ'.
למגדל הניווט האחורי היו לוחות שריון בעובי 3 אינץ' מסביב.
הלורד נלסון היו הספינות הבריטיות הראשונות שצוידו במחיצות אטומות למים לא מנוקבות לכל התאים הראשיים עם גישה באמצעות מעליות.
בשל אי הנוחות של תכונה זו עבור הצוות, במיוחד בחדרי המנועים והדוודים, הובילה לנטישתו בדור הבא של אוניות המערכה.
בארט העריך את החולשות הגדולות ביותר של תוכנית השריון שלהם, שכן חגורת קו המים הייתה שקועה במעמס מלא והפחתת עובי שריון הברבטה מתחת לסיפון העליון.
הוא האמין שהדבר הפך את מחסני התחמושת של האוניות לפגיעות לאש צוללת מטווח רחוק.
השינויים באחיות לפני 1920 היו מינוריים יחסית.
בשנת 1909 הצטמצם מספר תותחי ה-3 פאונד לארבעה באגממנון ושניים בלורד נלסון.
בשנים 1910–1911 הותקן מד טווח של גג הצריח הקדמי בשתי האוניות ועוד אחד נוסף לראש האיתור באגממנון.
בשנה שלאחר מכן לורד נלסון שינתה את החלק העליון שלה כדי להכיל גם מד טווח אחד.
בשנים 1913–1914 נוסף לאונייה מד טווח נוסף לגשר שלה.
תותחי ה-3 הפאונד הנותרים הוסרו מהאוניות בשנים 1914–1915 וכך גם מדי הטווח של הגג והגשר.
זוג תותחי 12 פאונד הוסרו מהמבנה האחורי בתמורה לזוג תותחי הוצ'קיס 3 פאונד על תושבות זווית גבוהה.
בשנים 1916–1917, ארבעה תותחי 12 פאונד הוסרו ממבנה העילי הקדמי באגממנון בעוד לורד נלסון איבדה רק שניים, אולם היא איבדה שניים נוספים מהמבנה האחורי שלה ב-1918.
בתחילת 1919 החליטה האדמירליות שהצי זקוק לספינת מטרה מבוקרת רדיו כדי לאמן כראוי קציני ירי.
ניסויים נגד לוח שריון הוכיחו שירי תותחי 15 אינץ' (381 מ"מ) בכל פרה-דרדנוט יטביע אותה במהירות, אך השימוש בפרה-דרדרנוט לתרגול מטרה ובדיקות על ידי תותחים בקליבר 6 אינץ' (152 מ"מ) או קטן יותר נראה מעשי.
אגממנון נבחרה כספינת המטרה ב-1920 ושונתה כדי להתאים לתפקידה החדש, כולל התקנת ציוד אלחוטי.
היא פורקה מנשקה וצריחי התותחים שלה בקוטר 9.2 אינץ' הוסרו, אך לא הצריחים התותחים הראשיים שלה.
רוב הפתחים הפנימיים שלה צופו וציוד פנימי רב הוסר.
בשל הדאגה מהיציבות שלה עם אובדן של הרבה משקל מהחלק העליון, של נטל נוספו נמוך באונייה ואגממנון עברה מבחן שיפוע למדוד את יציבותה.
עם תפוסה של , אונייה היה גובה מטאצנטרי של .
בניית האוניות התעכבה הרבה כאשר צריחי התותחים הראשיים שלהן הועברו לאה"מ דרדנוט, שהייתה אז בבנייה, כדי לאפשר לסיים אותה מהר יותר.
על הצי הוטל בתחילה לחפות על המעבר של חיל המשלוח הבריטי על פני תעלת למאנש.
שתי האוניות הועברו לים התיכון ב-1915 כדי לתמוך בכוחות בעלות הברית במערכת הדרדנלים וכדי לסייע בחסימה של סיירת המערכה הגרמנית גבן.
לורד נלסון הפכה לאוניית הדגל של שייטת הדרדנלים, שלאחר מכן סומנה מחדש כשייטת מזרח הים התיכון בינואר 1916 ולאחר מכן כשייטת הים האגאי באוגוסט 1917, כמה חודשים לאחר הגעתה.
האחיות השתתפו בהפגזות רבות של מבצרים ועמדות טורקיות בין הגעתם בפברואר למאי, במהלכן נפגעו קלות מירי עות'מאני.
אגממנון נסוגה למלטה לצורך תיקונים שנמשכו מספר חודשים בעוד לורד נלסון תוקנה במקום.
לאחר פינוי גליפולי בתחילת 1916 הם שובצו בשייטת מזרח הים התיכון שהוטל עליה למנוע מסיירת המערכה הגרמנית לשעבר יעבוז סולטאן סלים והסיירת הקלה מדילי, לפרוץ החוצה אל הים התיכון.
שתי אוניות תמכו בכוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית והגנו על איי יוון השונים שנכבשו על ידי מדינות הסכמה.
לורד נלסון התבססה בעיקר בסלוניקי, יוון, בעוד שאגממנון התבססה בעיקר במודרוס באי למנוס, אם כי לפעמים התחלפו ביניהם.
האונייה האחרונה הפילה את הצפלין LZ85 הגרמני במהלך משימת הפצצה מעל סלוניקי באמצע 1916. כאשר ניסו יבוז סולטן סלים ומידילי לגלוש לים התיכון בתחילת 1918, אף אחת מאוניות המערכה לא הצליחה להגיע לאימברוס לפני שהספינות העות'מאניות הטביעו את שני המוניטורים שבסיסו שם במהלך קרב אימברוס.
בעודם נוסעים לכיוון מודרוס, הספינות נכנסו לשדה מוקשים; מידילי טבעה לאחר שפגעה במספר מוקשים ואילו יעבוז סולטן סלים למרות שפגעה במספר מוקשים הצליחה לסגת חזרה לדרדנלים.
ב-30 באוקטובר 1918 חתמה האימפריה העות'מאנית על שביתת הנשק של מודרוס על סיפון אגממנון והיא השתתפה בכיבוש קונסטנטינופול בחודש שלאחר מכן.
אגממנון נשארה שם עד שחזרה הביתה במרץ 1919, בעוד לורד נלסון בילתה זמן קצר בים השחור לפני שחזרה כעבור חודשיים.
שתי האוניות הועברו לעתודה עם הגעתן.
לורד נלסון נמכרה לגרוטאות ביוני 1920, אך אגממנון הוסבה לספינת מטרה מבוקרת רדיו בשנים 1920–1921. היא נמכרה לגרוטאות בתורה בתחילת 1927, והייתה הפרה-הדרדנוט הבריטית האחרונה ששרדה.
אוניות המערכה מסדרת סוויפטשור הייתה קבוצה של שתי אוניות מערכה פרה-דרדנוט בריטיות.
במקור הן הוזמנו על ידי צ'ילה כסדרת קונסטיטוסיון במהלך תקופה של מתיחות גבוהה עם ארגנטינה, והן נועדו להביס זוג סיירות משוריינות שהוזמנו על ידי ארגנטינה ושופרו לתפקיד זה.
משמעות הדבר הייתה שהן היו קטנות יותר וחמושות קלות יותר מרוב אוניות המערכה של אותה תקופה.
הן נרכשו על ידי בריטניה בשנת 1903 לפני השלמתן כדי למנוע את רכישתם על ידי האימפריה הרוסית כאשר המתיחות גברה בינם לבין האימפריה היפנית, בעלת ברית של בריטניה.
בנייתן הסתיימה בשנה שלאחר מכן, לסוויפטשור וטריומף היו קריירות דומות בערך בעשור הראשון לקריירת השירות שלהן.
הן שובצו בתחילה לצי הבית וצי התעלה לפני שהועברו לצי הים התיכון ב-1909. שתי האוניות הצטרפו מחדש לצי הבית ב-1912 והועברו לחו"ל ב-1913, סוויפטשור לתחנת הודו המזרחית כאוניית הדגל שלה, וטריומף לתחנת סין.
לאחר הגנה על התעלה בתחילת 1915 מפני התקפות עות'מאניות, האונייה הועברה לאחר מכן לדרדנלים בפברואר וראתה פעולה במערכת הדרדנלים בהפגזת ביצורים עות'מאניים.
טריומף השתתפה במצוד אחר שייטת מזרח אסיה הגרמנית של מקסימיליאן פון שפה ובמערכה נגד המושבה הגרמנית בצ'ינגדאו, סין.
האונייה הועברה לים התיכון בתחילת 1915 כדי להשתתף במערכת הדרדנלים.
באמצע 1918, האונייה פורקה מנשקה והופשטה כדי לשמש כספינת חסימה במהלך פשיטה שנייה שהוצעה על אוסטנדה.
בסוף 1901, צ'ילה וארגנטינה היו על סף מלחמה, וצ'ילה הייתה מודאגת מיכולת הצי שלה להתמודד עם הסיירות המשוריינות ריבדאוויה ומריאנו מורנו, שארגנטינה הזמינה מאיטליה מוקדם יותר באותה שנה.
סר אדוארד ריד, המתכנן הראשי של ארמסטרונג ויטוורת', היה בצ'ילה מסיבות בריאותיות באותה תקופה, ונפגש עם בכירי הצי הצ'יליאני כדי לדון ברעיון של רכישה או בנייה של שתי אוניות מערכה במהירות גבוהה וחימוש רב עוצמה בתפוסה נמוכה.
רכישת אוניות קיימות לא הייתה אופציה מעשית, ולכן הצ'יליאנים ביקשו מריד לתכנן את האוניות לבנייה בבריטניה.
צ'ילה הזמינה את האוניות, תחת השמות קונסטיטוסיון וליברטאד, בשנת 1901, קונסטיטוסיון מארמסטרונג ויטוורת' באלסוויק וליברטאד מ-Vickers ב-Barrow-in-Furness.
האוניות נחשבו לאוניות מערכה מדרג ב', מאחר שהיו חמושות ומשוריינות קלות בסטנדרטים בריטיים; סוויפטשור, למעשה, סבלה מחולשה מבנית בזמן השירות והצריכה חיזוק גוף, למרות שלטריומף לא היו בעיות כאלה.
צ'ילה דרשה שהאוניות ישתלבו במבדוק ב-Talcahuano, ולכן הן היו צריכות להיות ארוכות וצרות יותר יחסית לתפוסה מאשר אוניות שנבנו בסטנדרטים בריטיים.
הפרטים בסידורי התורן והעוגן, כמו גם סידור חדרי התחמושת וחדרי הטיפול בפגזים היו שונים מהסטנדרטים הבריטיים.
כחלק מהסכמי מאי, שסיימו את המתיחות הקרובה למלחמה בין ארגנטינה וצ'ילה, מכרה ארגנטינה את שתי הסיירות המשוריינות שלה, ריבדאוויה ומורנו, שהיו בבנייה באיטליה ליפן.
קונסטיטוסיון וליברטאד הוצאו למכירה בתחילת 1903. בעוד שבריטניה לא הייתה מעוניינת לחלוטין באוניות, הפוליטיקה הבינלאומית קיבלה עדיפות: כשהאימפריה הרוסית הגישה הצעה עבור האוניות, הבריטים דאגו שהאוניות יוכלו לשמש אותן נגד בת בריתם החדשה יפן.
כדי למנוע זאת, הבריטים רכשו את שתי אוניות המערכה הצ'יליאניות ב-3 בדצמבר 1903 תמורת 2,432,000 ליש"ט.
הרכישה שלהם על ידי האדמירליות אורגנה על ידי החברה הלונדונית של אנטוני גיבס ובניו, שותפות המנוהלת על ידי אלבן גיבס ואחיו הצעיר ויקארי גיבס.
שניהם היו חברי פרלמנט, ותפקידם בעסקה גרם לכך שהם נפסלו מבית הנבחרים, על פי חוק ישן שאסר על חברי פרלמנט לקבל חוזים מהכתר.
זה גרם לשתי בחירות משנה, שבהן נבחר אלבן מחדש ללא התנגדות, אך ויקארי איבד את כסאו.
למרות שהם עוצבו לדרישות צ'יליאניות ולא בריטיות והצריכו שינויים מסוימים במהלך הבנייה לאחר רכישתם, לא היה צורך בשינויים גדולים בעיצוב כדי להתאים אותם לשירות בריטי.
שתי האוניות הושלמו ביוני 1904 ונכנסו לשירות בצי המלכותי, קונסטיטוסיון בתור סוויפטשור וליברטאד בתור טריומף.
לאוניות היה עודף משקל של בהשוואה לתפוסה שתוכננה שהגדילה את השוקע שלהם והפחיתה את הלוח החופשי שלהם.
ב-1914 מנה הצוות 803 קצינים ומלחים.
אוניות הסדרה היו די ניתנות לתמרון כתוצאה מההגה המאוזן שלהם וצורת גוף אופטימלית כדי להפוך את ההגה ליעיל יותר.
הן היו אוניות המערכה הבריטיות האחרונות שנכנסו לשירות עם פסגות חרטום והיו גם האחרונות שנכנסו לשירות מצוידות בכיסויי אוורור.
האוניות הונעו על ידי שני מנועי קיטור, תלת דרגתיים בעלי ארבעה צילינדרים הפוכים אנכיים שכל אחד מהם הניע מדחף אחד.
תריסר דוודי צינור מים של Yarrow סיפקו קיטור למנועים בלחץ עבודה של 235 PSI (1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר).
המנועים הפיקו סך של 12,500 כוחות סוס (9,300 קילוואט) שנועד לאפשר להם להגיע למהירות של 19.5 קשרים (36.1 קמ"ש).
המנועים התגלו כחזקים מהצפוי ושתי האוניות עלו על 20 קשר (37 קמ"ש) במהלך ניסויים ימיים.
זה הפך אותן לאוניות הקרב המהירות ביותר בצי המלכותי בזמן השלמתן, אם כי המהירות המתמשכת שלהן בשירות הייתה מעט יותר איטית מזו של סדרת דאנקן הישנה יותר.
במהלך השירות הוכיחו האוניות שהן חסכוניות יותר ממה שחשבו תחילה עם טווח משוער של 12,000 מיילים ימיים (22,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים.
החימוש של מהאוניות לא היה מסוג הצי המלכותי הסטנדרטי - הם תוכננו כדי לעמוד בדרישות הצי הצ'יליאני וכל ספינה הייתה חמושה על ידי הבונה המתאים לה, למרות שהביצועים היו זהים.
הן היו אוניות המערכה הבריטיות הראשונות מאז רינואון משנת 1895 שהרכיבו סוללה ראשית של תותחי 10 אינץ' (254 מ"מ) והאחרונות שעשו זאת.
האוניות הרכיבו סוגים שונים במקצת של תותחי 10 אינץ'/ 45 קליבר, כל אונייה השתמשה בתותחים שתוכננו על ידי המספנה שבנתה אותה.
הם עקבו אחר הנוהג הבריטי הסטנדרטי של התקופה של הרכבת הסוללה הראשית בשני צריחים תאומים, אחד מקדימה ואחד מאחורה.
הצי המלכותי האמין שתותחי ה-10 אינץ' היו קלים מכדי להיות יעילים נגד אוניות מערכה מודרניות; הם יכלו לחדור את השריון של ספינות הקרב הגרמניות והרוסיות האחרונות, אבל לא את זה של אוניות המערכה הצרפתיות המשוריינות יותר.
לתותחים היו הבדלים קלים במבנה, אבל שניהם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של ; זה העניק טווח מקסימלי של בהגבהה המרבית של התותח של 13.5°.
מחזור הירי של תותחי Mk VI שהיו בסוויפטשור נטען כי הוא 15 שניות ואילו זה של תותחי Mk VII בטריומף היה 20–25 שניות.
הייתה להם סוללה משנית חזקה, בהיותן אוניות המערכה הבריטיות היחידות שהרכיבו תותחים בקוטר 7.5 אינץ'/ 50 קליבר; אלו היו מסוג שונה מאשר תותחי ה-7.5 אינץ' שהורכבו על סיירות בריטיות מאוחרות יותר.
עשרה מהתותחים הותקנו בסוללה מרכזית בסיפון הראשי, שם נמתחה עליהם ביקורת על כך שהם תופסים יותר מדי מקום בסיפון; ארבעת האחרים היו בקזמטים לצד התורן הקדמי והראשי בסיפון העליון.
שני סוגי התותחים נבדלו מעט במבנה, אך היו בעלי ביצועים זהים.
הם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של בקצב של ארבעה פגזים לדקה.
האוניות נשאו 150 פגזים לכל תותח.
האונייה הייתה חמושה גם בזוג צינורות טורפדו שקועים בקוטר 17.7 אינץ' (450 מ"מ), אחד בכל צד רוחב, ונשאה עבורם תשעה טורפדות.
תוכנית השריון של אוניות הסדרה הייתה דומה לזו של סדרת דאנקן.
בארט העריך את החולשה הגדולה ביותר של תוכנית השריון שלהם כירידה בעובי של שריון הברבטות מתחת לסיפון העליון.
הוא האמין שזה הפך את מחסני התחמושת של האוניות לפגיעים לפגיעות אלכסוניות ליד הברבטות.
סוויפטשור נכנסה לשירות ב-21 ביוני 1904 לשירות בצי הבית ובצי התעלה עד 1908. היא התנגשה בטריומף ב-3 ביוני 1905 וסבלה מנזק למדחפים, למרפסת הירכתיים ולגוף האחורי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ליוותה הספינה חיילים הודים מבומביי לעדן מספטמבר-נובמבר 1914. לאחר מכן היא הועברה לסיורים בתעלת סואץ ב-1 בדצמבר כדי לסייע בהגנה על התעלה.
ממ-27 בינואר עד 4 בפברואר 1915 סייעה האונייה להגן על התעלה ליד קנטרה במהלך מתקפת סואץ הראשונה על ידי הכוחות העות'מאניים.
סוויפטשור הועברה לאחר מכן לדרדנלים ב-28 בפברואר וראתה פעולה במערכת הדרדנלים בהפגזת ביצורים עות'מאניים.
היא שובצה בשייטת הסיירות התשיעית לתפקידי ליווי באוקיינוס האטלנטי בפברואר 1916. ב-11 באפריל 1917, האונייה הגיעה לצ'טהאם, שם הוצאה משירות והושמה במילואים כדי לספק צוותים לכלי שיט נגד צוללות.
סוויפטשור שופצה באמצע 1917 ושימשה כספינת לינה מפברואר 1918. בסתיו 1918 היא פורקה מנשקה והופשטה לשימוש כספינת חסימה בניסיון שני שהוצע לחסום את הכניסה לנמל באוסטנדה, אך המלחמה הסתיימה לפני שהמבצע הזה התרחש.
בדומה לסוויפטשור, טריומף נכנסה לשירות ב-21 ביוני 1904 והוקצתה בתחילה לצי הבית, לימים צי התעלה, עד 1909. ב-17 בספטמבר 1904 נפגעה האונייה על ידי SS סיירן ממספנת פמברוק וניזוקה קלות בלבד.
בשנה שלאחר מכן, היא פגעה בטעות באוניית האחות שלה ונגרם נזק לחרטום שלה.
טריומף השתתפה במצוד אחר שייטת מזרח אסיה הגרמנית ובמערכה נגד המושבה הגרמנית בצ'ינגדאו, סין עד לנובמבר, אז החלה בשיפוץ בהונג קונג.
האונייה יצאה ב-12 בינואר 1915 כדי להשתתף במערכת הדרדנלים.
היא טורפדה והוטבעה מחוץ לגאבה טפה על ידי הצוללת הגרמנית U-21 בעת הפגזת ביצורים עות'מאניים בדרדנלים ב-25 במאי 1915.
אוניות המערכה מסדרת ביסמרק היו זוג אוניות מערכה מהירות שנבנו עבור הקריגסמרינה של גרמניה הנאצית זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
האוניות היו ספינות המלחמה הגדולות והחזקות ביותר שנבנו עבור הקריגסמרינה; ההדחק שלהן היה יותר מ- בדרך כלל, הן היו חמושות בסוללה של שמונה תותחי והיו מסוגלות למהירות מרבית של 30 קשרים (56 קמ"ש).
ביסמרק הונחה ביולי 1936 והושלמה בספטמבר 1940, בעוד שהשדרית של אחותה טירפיץ הונחה באוקטובר 1936 והעבודה הסתיימה בפברואר 1941. האוניות הוזמנו בתגובה לאוניות המערכה מסדרת רישלייה הצרפתיות.
הן עוצבו מתוך מחשבה על התפקיד המסורתי של לחימה באוניות מערכה של האויב במים הביתיים, אם כי פיקוד הצי הגרמני חזה להפעיל את האוניות כפושטות סחר ארוכות טווח נגד הספנות הבריטית באוקיינוס האטלנטי.
ככזה, העיצוב שלהם ייצג בלבול אסטרטגי ששלט בבנייה הימית הגרמנית בשנות ה-30.
לשתי האוניות היו קריירות שירות קצרות.
ביסמרק ערכה רק מבצע אחד, מבצע רייניבונג, גיחה לצפון האוקיינוס האטלנטי לפשיטה על שיירות אספקה שנשלחו מצפון אמריקה לבריטניה.
במהלך המבצע השמידה את סיירת המערכה הבריטית הוד ופגעה באוניית המערכה החדשה פרינס אוף ויילס בקרב מצר דנמרק.
ביסמרק הובסה וטבעה בקרב אחרון לאחר מרדף של שלושה ימים על ידי הצי המלכותי.
למרות שנמשך הוויכוח לגבי סיבת הטביעה, עדויות שנסקרו על ידי רוברט בלארד וג'יימס קמרון מצביעות על כך שהאובדן שלה נבע משילוב של נזקי קרב והטבעה עצמית, כאשר אוניות המערכה של הצי המלכותי רודני וקינג ג'ורג' החמישי גרמו נזק קטלני לפני שהצוות של ביסמרק הטביע את האונייה הפגועה.
הקריירה של טירפיץ הייתה פחות דרמטית; היא פעלה בים הבלטי לזמן קצר ב-1941 לפני שנשלחה למים הנורווגיים ב-1942, שם פעלה כצי בהוויה, ואיימה על השיירות מבריטניה לברית המועצות.
היא הותקפה שוב ושוב על ידי הצי המלכותי וחיל האוויר המלכותי בין 1942 ל-1944, אך לא נפגעה קשה בהתקפות אלו.
בשנת 1944, מפציצי לנקסטר פגעו באונייה עם שתי פצצות טולבוי, שגרמו לנזק פנימי רב והביאו להתהפכות אוניית המערכה.
סדרה של תכנונים רעיוניים החלו על ידי הרייכסמרינה בשנת 1932 כדי לקבוע את המאפיינים האידיאליים של אוניית מערכה שתיבנה בהדחק של עד לפי הסכם הצי של וושינגטון.
מחקרים מוקדמים אלה קבעו שהאונייה צריכה להיות חמושה בשמונה תותחי , בעלת מהירות מרבית של 30 קשרים (56 קמ"ש), ועם הגנת שריון חזקה.
באותו זמן, הצי הגרמני היה מוגבל על ידי תנאי הסכם ורסאי שסיים את מלחמת העולם הראשונה, שהגביל את אוניות המערכה להדחק מקסימלי של .
עיצוב הסקיצה למה שהפך לסדרת ביסמרק הופק על ידי משרד הבנייה בשנת 1933 והתכנון הסופי הוסכם בשנת 1936. יועץ השרים הרמן בורקהרדט היה אחראי על הפרויקט, ולאחר מכן פיקח על השקת טירפיץ.
בתקופה זו התמודדה הנהגת הצי עם מגוון בעיות, לרבות השימוש האסטרטגי והמבצעי באונייה כזו ומערכת ההנעה המועדפת.
משחקי מלחמה הציעו שניתן להשתמש באוניות המערכה החדשות הן כדי לתקוף את הספנות הצרפתית מטווח רחוק והן כדי להילחם בקרב מסורתי נגד הצי הצרפתי והפולני, שנתפסו באותה העת כאיומים הסבירים ביותר.
בשל הנחיתות המספרית של הצי הגרמני וההנחה כי קרבות ימיים יתקיימו בטווח קרוב יחסית בים הצפוני, צוות התכנון שם דגש רב על יציבות והגנה על שריון.
חגורת שריון אנכית עבה מאוד אומצה, יחד עם ציפוי שריון כבד של המצודה העליונה והגנה נרחבת על רסיסים בחרטום ובירכתי האוניות.
לרייכסמרינה נודע ביוני 1934 שאיטליה החליטה לבנות זוג אוניות מערכה בהדחק 35,000 טון החמושות בתותחי 35 ס"מ (13.8 אינץ') - סדרת ליטוריו - החלטה שבוודאי תעורר בניית אוניות דומות עבור הצי הצרפתי.
התגובה הצרפתית הגיעה בצורה של שתי אוניות המערכה מסדרת רישלייה שהוזמנו ב-1935. כדי לעמוד בקצב עם יריביהם הצרפתיים, שתי אוניות המערכה הבאות שייבנו על ידי גרמניה יצטרכו להיות בגודל ובחימוש דומים.
במקביל, גרמניה התכוננה להתחיל במשא ומתן עם בריטניה הגדולה כדי להבטיח הסכם ימי דו-צדדי שיבטל למעשה את ההגבלות הימיות של הסכם ורסאי.
בתמורה, גרמניה תגביל את הצי שלה לשליש מגודלו של הצי המלכותי.
עם בנייתן של לפחות שתי אוניות מערכה בהדחק 35,000 טון בהישג יד, צוות התכנון הימי הגרמני החל לעבוד בסוף אוקטובר כדי לקבוע דרישות לחימוש, שריון ומהירות.
תכנון ראשוני הושלם בנובמבר, שהביא לאונייה חמושה בשמונה תותחי 33 ס"מ בארבעה צריחי תותחים תאומים, מוגנים על ידי חגורת שריון בעובי 350 מ"מ (13.8 אינץ'), ומסוגלת למהירות מרבית של 30 קשרים (56 קמ"ש).
הצוות ציין שסביר להניח שאונייה כזו תחרוג מהמגבלה של 35,000 טון, ולכן יש לשקול צריחים משולשים או מרובעים כדי להפחית את המשקל.
צוות התכנון החליט שארבעה צריחים תאומים יספקו את הפתרון הטוב ביותר לפיזור הסוללה הראשית, שכן היא תספק כוח אש שווה מקדימה ומאחורה, וכן יפשט את בקרת האש.
הסדר זה היה דומה לאוניות המערכה הגרמניות האחרונות של התקופה הקיסרית, סדרת באיירן.
הדמיון הוביל לספקולציות כי האוניות מסדרת ביסמרק היו בעצם עותקים של האוניות הקודמות, אם כי סידור הסוללה הראשית יחד עם מערכת הנעה בעלת שלושה צילינדרים היו התכונות המשותפות היחידות.
כשעבודת התכנון נמשכה בינואר 1935, גנרל-אדמירל אריך רדר, מפקד הרייכסמרינה, נפגש עם ראשי המחלקות והמדורים השונים כדי לחדד את דרישות התכנון.
מחלקת החימוש הימי טענה להגדלה לתותחי 35 ס"מ כדי לשמור על שוויון עם האוניות האיטלקיות והצרפתיות הצפויות, אשר רדר אישר ב-19 בינואר.
בפגישה נוספת במרץ, מחלקת החימושים העלתה את האפשרות להגדיל את הסוללה הראשית החזויה שוב לתותחי , אם כי רדר דחה בתחילה את הרעיון בגלל הגידול המשמעותי בהדחק.
עם זאת, למרות שהוא אישר רשמית את גרסת תותחי ה-35 ס"מ ב-1 באפריל, הוא אפשר את האפשרות להגדיל את הסוללה הראשית בהתאם להתפתחויות זרות.
חודש בלבד לאחר מכן, רדר החליט לאמץ את התותחים הגדולים יותר ב-9 במאי, בעיקר כתוצאה מהעדפתו של הקנצלר אדולף היטלר את תותחי ה-38 ס"מ.
ביוני 1935 חתמה גרמניה על ההסכם הימי האנגלו-גרמני, שאפשר לגרמניה לבנות אוניות מערכה ביחס של 35 אחוזים מכלל הטונאז' של הצי המלכותי; זה העניק לגרמניה שוויון אפקטיבי עם צרפת, לפחות במונחים של הטונאז' המוקצה.
זה גם גרם לגרמניה להיות שותפה למערכת האמנה הבינלאומית שהחלה בוועידת וושינגטון.
בשלב זה, הנושא המשמעותי היחיד שהוכרע היה מערכת ההנעה, שהייתה תלויה במידה רבה בשאלות אסטרטגיות.
קצינים בכירים רבים בצי דמיינו להשתמש בסדרת ביסמרק באוקיינוס האטלנטי, מה שידרוש טווח שיוט ארוך.
הבנאים הימיים בחנו מנועי דיזל, טורבינות קיטור ומנועי הנעה טורבו-חשמליים; המערכת האחרונה הייתה הבחירה המועדפת, שכן היא זכתה להצלחה רבה בשתי נושאות המטוסים מסדרת לקסינגטון האמריקנית ובספינת הנוסעים הצרפתית נורמנדי.
צוות התכנון נדרש גם לספק טווח מספיק לאוניות המערכה החדשות; הן יצטרכו לעשות הפלגות ארוכות מנמלים גרמניים כדי להגיע לאוקיינוס האטלנטי, ולגרמניה לא היו בסיסים מעבר לים שבהם יכלו האוניות לתדלק.
רדר הזמין את מנועי הטורבו-חשמל עבור האוניות החדשות, אך היצרנית הקבלנית, זימנס-שוקרט, לא יכלה לעמוד בדרישות הצי והוציאה את עצמה מהפרויקט פחות מחודש לפני שהחלה הבנייה של ביסמרק, ואילצה את הצי לחזור לטורבינות קיטור בלחץ גבוה.
ההדחק של ביסמרק וטירפיץ הוגבל בסופו של דבר על ידי היכולות של התשתיות הקיימות בקיל ובווילהלמסהאפן, ותעלת הקייזר וילהלם, ולא בהסכמים בינלאומיים.
ב-11 בפברואר 1937, משרד הבנייה הודיע לרדר שהאוניות לא יכולות להיות עם הדחק יותר מ- בשל אילוצי נמל ועומקי תעלות.
המשרד גם הביע העדפה לבנות כלי שיט שלישי ולהישאר בתוך מגבלת האמנה של 35,000 טון.
אדמירל ורנר פוקס, ראש משרד הפיקוד הכללי של אוברקומנדו דר מרינה, יעץ לרדר ולהיטלר שיהיו צורך בשינויים כדי לצמצם את ההדחק כדי להבטיח שהאוניות החדשות יעמדו בדרישות החוקיות של הסכם הצי השני של לונדון.
יפן סירבה לחתום על האמנה החדשה, וכך ב-1 באפריל 1937 סעיף מדרגות נעות המתיר לחתומי האמנה לבנות אוניות עד לגבול של נכנס לתוקף.
תפוסה מתוכננת סופית של היה בגדר הגבול הזה, ולכן השינויים של פוקס הוסרו.
למרות שרדר וקציני צי בכירים אחרים דמיינו להשתמש בביסמרק ובטירפיץ בתור פושטות סחר נגד ספנות צרפתית ואחר כך בריטית באוקיינוס האטלנטי, ולמעשה השתמשו בהן בתפקיד זה במהלך מלחמת העולם השנייה, האוניות לא תוכננו למשימה זו.
טורבינות הקיטור שלהם לא סיפקו את רדיוס השיוט הדרוש לתפקיד כזה, ורבות מההחלטות שהתקבלו לגבי פריסת החימוש והשריון של האוניות משקפות את הציפייה להילחם בקרב ימי מסורתי בטווח קרוב יחסית בים הצפוני.
הנתק בין איך ביסמרק וטירפיץ תוכננו ואופן השימוש בהם בסופו של דבר מייצג את חוסר הקוהרנטיות האסטרטגית ששלטה בבנייה הימית הגרמנית בשנות ה-30.
אוניות המערכה היו באורך כולל של ואורך בקו המים של .
לאוניות היה רוחב של , ושוקע מתוכנן של ; השוקע בתפוסה סטנדרטית היה , ו- במעמס מלא.
לאוניות היה הדחק מתוכנן של ; ההדחק בתפוסה הסטנדרטית של ביסמרק היה , ובמעמס מלא, הדחק האונייה היה .
טירפיץ הייתה כבדה יותר, והייתה ו- , בהתאמה.
לאוניות הייתה תחתית כפולה עבור 83 אחוז מאורך הגוף, ו-22 תאים אטומים למים.
האוניות נבנו 90 אחוז בבנייה מרותכת.
הירכתיים נבנו בצורה חלשה; היו לכך השלכות משמעותיות על משימת הלחימה של ביסמרק.
עלות הבנייה של ביסמרק הייתה 196 מיליון רייכסמרק, ואילו טירפיץ הייתה מעט זולה יותר ב-191.6 מיליון רייכסמרק.
לשתי האוניות היו שבעה זרקורים.
האוניות היו יציבות מאוד, בעיקר בגלל הרוחב הגדול שלהן.
האוניות סבלו מהתנדנדות קלה והתגלגלות קלה בלבד, אפילו בים הסוער של צפון האוקיינוס האטלנטי.
ביסמרק וטירפיץ היו נענות לפקודות מההגה; הם היו מסוגלות לתמרן עם סטיות הגה קטנות כמו 5°.
כשההגה נגמר לגמרי, האוניות נעו רק ב-3°, אבל איבדו עד 65% ממהירותן.
האוניות התמודדו בצורה גרועה במהירויות נמוכות או כשנסעו לאחור.
כתוצאה מכך, גוררות היו נחוצות בשטחים סגורים כדי למנוע התנגשויות או הארקה.
לאוניות היה צוות סטנדרטי של 103 קצינים ו-1,962 מלחים, אם כי הצוות של טירפיץ התרחב ל-108 קצינים ו-2,500 איש עד 1943. האוניות נשאו סירות קטנות יותר, כולל שלוש סירות כלונסאות, ארבע דוברות, סירת מנוע אחת, שני פינאנס, שני קאטרים, שתי מפרשיות ושתי סירות.
למרות ששתי האוניות היו מאותה סדרה, היו הבדלים מהותיים בין ביסמרק וטירפיץ.
מכסה הארובה על ביסמרק היה אפור-כסף, אולם המכסה על טירפיץ תמיד היה שחור.
שני העגורנים על ביסמרק הוצבו במרחק של 3.5 מטר (11 רגל) מחוץ למטוס ו-3 מטר (9.8 רגל) יותר מאחור, וטירפיץ הרכיבה את שני המנופים שלה על סיפון המבנה.
תותחי הנ"מ בקוטר 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') (בצד הימני II ובצד השמאלי II) הורכבו במרחק של 5 מטר (16 רגל) פנימה על ביסמרק.
כשביסמרק הושקה היה לה חרטום ישר, ואילו לטירפיץ היה את החרטום האטלנטי.
לשתי האוניות הותקן סליל הסרת פחם לפני כניסתן לשירות.
לביסמרק היה האנגר מטוס בודד בכל צד של הארובה והאנגר כפול בבסיס התורן המרכזי.
לטירפיץ היו שני האנגרים כפולים בכל צד של בסיס התורן הראשי.
נישאו ארבעה פרוואנים שולי מוקשים, שניים משני צידי הסיפון האחורי.
אלה שימשו יחד עם ציוד הגנת החרטום.
לאוניות הסדרה היו שלוש סטים של מנועי טורבינה עם הילוכים; ביסמרק הייתה מצוידת בטורבינות Blohm & Voss, ואילו טירפיץ השתמשה במנועי בראון, בוברי ושות'.
כל סט של טורבינות הניע מדחף בעל 3 להבים שהיה בקוטר .
סידור שלושת המדחפים נבחר על פני מערכת של ארבעה מדחפים, כפי שהיה בשימוש בדרך כלל באוניות ראשה זרות, מכיוון שהוא יחסוך משקל.
במעמס מלא, הטורבינות בלחץ גבוה ובינוני פעלו ב-2,825 סל"ד, בעוד הטורבינות בלחץ נמוך פעלו על 2,390 סל"ד.
הטורבינות של האוניות הונעו על ידי שנים עשר דוודי צינור מים בלחץ גבוה במיוחד של וגנר.
ביסמרק וטירפיץ נועדו במקור להשתמש בטורבינות הילוכים חשמליות שהיו מייצרות 46,000 כוחות סוס (34,000 קילוואט) כל אחד.
מנועים אלו היו מספקים מהירות מרבית גבוהה יותר, אך במחיר של משקל רב יותר.
הטורבינות עם גיר היו קלות יותר באופן משמעותי, וכתוצאה מכך היו להן יתרון ביצועים קל.
גם לטורבינות הגיר היה מבנה חזק יותר באופן משמעותי, ולכן הן אומצו במקום זאת.
שתי האוניות דורגו למהירות מרבית של 30 קשרים (56 קמ"ש); ביסמרק עברה את המהירות הזו בניסויים ימיים, והגיעה ל-30.01 קשרים (55.58 קמ"ש), בעוד טירפיץ הגיעה ל-30.8 קשרים (57 קמ"ש) בניסויים.
הבדל זה היה בעיקר תוצאה של עלייה משמעותית בכוחות הסוס של טירפיץ, שהגיעה ל-163,023 כוחות סוס (119,903 קילוואט), לעומת 150,170 כוחות סוס (110,450 קילוואט) עבור ביסמרק.
לשתי האוניות היו מאגרי דלק שונים; ביסמרק תוכננה לשאת 3,200 טונות של מזוט, אבל יכלה לאחסן עד 6,400 טונות של דלק בתצורה רגילה; עם מחסנים נוספים של דלק, ניתן היה להגדיל את כמות הדלק שנשאה עד ל-7,400 טונות.
טירפיץ תוכננה לשאת 3,000 טונות של דלק, ועם מחסנים נוספים, הצליחה לאחסן עד 7,780 טונות.
במהירות של 19 קשרים, ביסמרק יכלה להפליג לטווח של 8,525 מיילים ימיים (15,788 ק"מ), ואילו טירפיץ יכלה להפליג לטווח מרבי של 8,870 מיילים ימיים (16,430 ק"מ) במהירות זו.
רוברט בלארד, מגלה ביסמרק, ציין כי אימוץ הסדר התלת-מדחפים גרם לבעיות חמורות עבור ביסמרק.
הציר המרכזי החליש את השדרית, במיוחד במקום שבו הוא יצא מהגוף.
בנוסף לשמירה על חוזק גוף גדול יותר, סידור בעל ארבעה מדחפים היה מאפשר יכולת ניהול גדולה יותר של האונייה באמצעות סיבובי מדחף בלבד מאשר מערכת שלושת המדחפים לפי בלארד.
בזמן שהגה האונייה של ביסמרק הושבת מפגיעת טורפדו במהלך הקרב במאי 1941, לא ניתן היה לתקן את מסלולה על ידי שינוי סיבובי המדחפים; בעיה זו כבר נחשפה במהלך ניסויים ימיים, אך לא ניתן היה לתקן אותה.
כוח חשמלי סופק על ידי מגוון גנרטורים, כולל שני מפעלי חשמל של ארבעה גנרטורים דיזל 500 קילוואט, שני מפעלי חשמל כל אחד עם חמישה גנרטורים טורבו 690 קילוואט, ומפעל חשמל עם גנרטור 460 קילוואט מחובר לגנרטור 400 kVA AC וגנרטור דיזל 550 kAC AC.
הגנרטורים יוצרו על ידי Garbe, Lahmeyer & Co.
מפעל החשמל סיפק סך של 7,910 קילוואט ב-220 וולט.
הסוללה הראשית של ביסמרק וטירפיץ כללה שמונה תותחי 38 ס"מ (15 אינץ') SK C/34 בארבעה צריחים תאומים, אנטון וברונו בזוג ירי-על לפני המבנה העילי וצזאר ודורה מאחור.
הצריחים אפשרו הגבהה ל-30°, מה שהעניק לתותחים טווח מרבי של 36,520 מטר (39,940 יארד).
התותחים ירו פגזים במשקל 800 קילוגרם (1,800 ליברות) במהירות לוע של 820 מטר לשנייה (2,690 רגל לשנייה).
הסוללה הראשית סופקה עם בין 940 ל-960 פגזים בסך הכל, עבור כ-115–120 פגזים לכל תותח.
כמו תותחים אחרים של הצי הגרמני בקליבר גדול, התותחים הללו תוכננו על ידי קרופ והכילו סדנים של מכנסי טריז הזזה, שדרשו תרמילי פליז עבור המטענים ההודפים.
בתנאים אופטימליים, קצב האש היה ירייה אחת כל 18 שניות, או שלוש בדקה.
צריחי התותחים סובבו חשמלית והתותחים הוגבהו הידראולית.
הצריחים דרשו מכל תותח לחזור לגובה של 2.5 מעלות לצורך טעינה.
בסופו של דבר סיפקו לטירפיץ פגזים עם מרעומי זמן כדי להילחם בהתקפות ההפצצות החוזרות ונשנות של בעלות הברית.
השימוש של אוניות הסדרה בארבעה צריחים תאומים (תצורת 4 × 2) היה שיטת תכנון שהתאימה למלחמת העולם הראשונה.
כמעט לכל שאר אוניות הראשה שלאחר 1921 היו צריחים משולשים או אפילו מרובעים, מה שאפשרו תותחי קליבר כבדים נוספים, תוך הפחתת מספר הצריחים.
פחות צריחים הפחיתו את אורך המצודה המשוריינת של אוניית המערכה (במיוחד אורך מחסני התחמושת והשריון הדרוש להגנתם) וקיצרו את כלי השיט עצמו.
למרות שצריחים משולשים הוצעו כאפשרות עבור סדרת ביסמרק, היו חששות כי הקנה הנוסף יוריד את קצב האש הכולל של כל צריח, יחד עם חשש כי פגיעה אחת מכוונת היטב עלולה להשבית חלק גדול יותר מכוח האש של האונייה.