tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש סגן קצין תותחנים ראשי.
לאחר שחרורו כיהן כסגן נציב קבילות החיילים וכיהן כמנכ"ל רשות הגנים הלאומיים.
נפטר ב-26 בנובמבר 2010 בגיל 83, והובא למנוחות בבית העלמין סגולה בפתח תקווה .
היה נשוי לחוה (בתו של הרב חיים זבולון חרל"פ) ואב לשלוש בנות.
צבי "צבה" גורן (22 בספטמבר 1943–15 ביולי 2020) היה עיתונאי ישראלי, מילא שורה של תפקידים ברשות השידור, בהם כתב, מפיק, במאי, שליח ל וראש מחלקת החדשות.
אחר כך שימש כמבקר תיאטרון.
גורן נולד וגדל בתל אביב, בנם של שבתאי וזהבה גורן.
מגיל צעיר נמשך לתיאטרון וכבר בגיל 17 החל לשמש מדריך בחוג "הבימה" לתיאטרון.
במחצית הראשונה של שנות ה-60 שיחק במספר הצגות, בהן: "הפיזיקאים" מאת פרידריך דירנמאט בתיאטרון "הבימה" ב-1963, ובתיאטרון "אהל" שיחק במחזה "עמך", על פי סיפור מאת שלום עליכם ב-1964, ובמחזה "האידיוטית", לצד גילה אלמגור, זאב רווח וניקו ניתאי ב-1965.
בהמשך עבר לירושלים ולמד באוניברסיטה העברית לימודים רוסיים, ספרות כללית והיסטוריה.
במסגרת לימודיו שיחק בתיאטרון הסטודנטים של האוניברסיטה במחזה "משפט הסופרים", המבוסס על מכתביהם של אנדריי סיניאבסקי ויולי דניאל.
בסוף שנות ה-60 הצטרף לצוות קול ישראל ושם עבד ככתב, עורך ומפיק.
בין השאר ככתב תוכנית החדשות "היום הזה - יומן ערב".
אחר כך הצטרף ל שהייתה אז בראשיתה, ונמנה עם ראשוני העיתונאים במחלקת החדשות.
התחומים שבהם התמקד בעבודתו בטלוויזיה היו לרוב נושאי תרבות ואמנות.
כמו-כן, הפיק ערך וביים, לעיתים בשיתוף אחרים, שורה ארוכה של כתבות וסרטי תעודה ששודרו בטלוויזיה הישראלית לאורך השנים.
בין השאר, ערך כתבת מורחבת על התחרות הבינלאומית לפסנתר ע"ש ארתור רובינשטיין, וסרט תיעודי על להקת "בנזין".
ב-1976 זכה המשדר שהפיק "וזרח השמש ובא השמש", בבימויו של פול סלינג'ר, בפרס רשות השידור.
בינואר 1979 נמנה גורן עם צוות ההפקה מטעם רשות השידור של האירוויזיון שנערך בבנייני האומה בירושלים בהנחיית רבקה מיכאלי.
בשנים 1979–1982 שימש גורן שליח רשות השידור במשך שלוש שנים בלונדון.
ב-1983 עבר גורן מהטלוויזיה הישראלית לגלי צה"ל, שם שימש כעורך ותוכניות ומשדרים ומנהל מחלקת החדשות של גלי צה"ל במשך כשנה וחצי.
אחר כך שב לטלוויזיה הישראלית ושימש כעורך במחלקת החדשות, כתב, מפיק ובמאי תוכניות תעודה.
בשנים 1985–1986 הנחה והפיק את תוכנית האמנות "גלריה".
אחר כך מונה לעורך וכתב חדשות החוץ במסגרת תוכנית חדשות ליל שישי - "יומן".
בסוף 1987 היה דובר מטה השביתה ברשות השידור.
בסוף 1988 עזב את רשות השידור ולקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה ביים את תשדירי הבחירות של מפלגת העבודה.
בנובמבר 1988 השתתף בהפגנה מול בית סוקולוב בתל אביב, בעת שראש הממשלה יצחק שמיר היה במפגש של ועדת העורכים, נגד פסילה צנזורה והתערבות פוליטית בכתבות של עיתונאי רשות השידור.
בינואר 1989 החל לעבוד בעיתון "על המשמר", בתפקיד עורך חדשות החוץ.
בשנת 2003 נעשה למבקר אמנויות הבמה של אתר האינטרנט "הבמה", במסגרתו סיקר מאות מופעי תיאטרון, מחול ואופרה כמעט שני עשורים.
בתו היא העיתונאית בירנית גורן, ששימשה כעורכת הראשית של אתר החדשות "nrg" בשנים 2007–2009, ומאז מאי 2019 משמשת כעורכת הראשית של אתר החדשות "זמן ישראל".
צבי ברגמן (1908 – 19 במרץ 1984) היה מקודחי הבארות הראשונים בארץ ישראל, על שמו רחוב בעיר פתח תקווה.
ברגמן נולד בפתח תקווה בשנת 1908 למשפחה מסורתית, הוא הבן השני מתוך שבעת ילדיהם של יצחק שעלה לארץ ישראל מרוסיה הקיסרית ולחיה, בת למשפחת שמרלינג מחברון.
אחיו הצעיר זלמן היה לוחם באצ"ל והשתתף בפריצה לכלא עכו.
אחותו הצעירה דובה היא יקירת העיר פתח תקווה לשנת 1997. עם התקדמות הבריטים לארץ ישראל, גורש אביו יחד עם עוד מתיישבים, ונכלא בידי הטורקים.
הוא דור שביעי בארץ ישראל, למד בבית הספר נצח ישראל ופרש לעבודה בגיל צעיר כדי לעזור לפרנס את משפחתו, לאחר שאביו יצחק נפצע מקליע אקדח.
הוא החל את דרכו כקדח בארות עצמאי לאחר מספר שנים שבהן תכנן ובנה בעצמו מכונת קידוח.
הוא הקים חברה לקידוחי מים ולמשאבות בשם "צבי ברגמן ושות'" שנסגרה בשנת 2003. בערים פתח תקווה, כפר סבא, ראשון לציון ובערבה ובמקומות רבים נוספים נמצאות בארות שקדח.
גם לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 המשיך לקדוח בארות עד שפרש לגמלאות.
ברגמן נפטר בצאת פורים ה'תשמ"ד, 1984 בגיל 76, הוא נקבר בבית הקברות סגולה.
ברגמן היה נשוי לרחל לבית גרינברג ונולדו להם שתי בנות ובן.
צבי (צביקה) גזיאל (נולד ב-8 בינואר 1954) הוא ספורטאי ספורט נכים, בעבר חבר נבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים.
היה שחקן פעיל ובולט בנבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים, איתה זכה במדליית הזהב ב והשתתף ב, ב וב.
לרגל המשחקים הפאראלימפיים בשנת 2008 סיפר גזיאל בראיון על התפתחות הענף והאתגרים שאיתם התמודדו בתקופה בה שיחק: "במדינות כמו ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, איטליה ואנגליה הענף הזה הפך לספורט מקצועני.
יש ליגות רציניות שבהן השחקנים מקבלים משכורות שמאפשרות להם לחיות טוב מהספורט.
ארבעה שחקנים של הנבחרת שלנו, למשל, משחקים השנה בליגה האיטלקית כמקצוענים, ויש לנו עוד שחקן בליגת המכללות בארצות הברית.
המדינות האלו השקיעו כסף בספורט הנכים וקיבלו תוצאות טובות.
בזמני שיחקנו על כיסאות גלגלים שלא היו שונים בהרבה מכיסאות של בית חולים.
היום העגלות החדשות בנויות מחומרים מיוחדים ומעניקות לשחקן הרבה יותר חופש תנועה, מהירות ויציבות.
זה אפשר למשחק להתפתח, להפוך להרבה יותר טקטי, עם חסימות תוך כדי תנועה ותרגילים מתוחכמים בהתקפה".
משנת 2010 ועד פרישתו לגמלאות בשנת 2023 היה גזיאל מנהל מסוף המטענים של חברת אוברסיז בנמל התעופה בן-גוריון.
הרב צבי יהודה בן יעקב (נולד ב-1959) הוא דיין ישראלי, מכהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול.
לפני כן כיהן כאב בית דין בבית הדין הרבני בתל אביב, וכחבר בית הדין המיוחד לעגונות מלחמת חרבות ברזל.
נולד לנתן בן יעקב וחיה אסתר לבית זילברברג.
מצד אביו הוא נצר לרבי יצחק אייזיק חבר ומצד אמו נצר לרבי משה יהודה לייב זילברברג ובנו רבי אברהם בנימין.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 כיהן כדיין בבית הדין לממונות של המועצה הדתית רמת גן.
ב-1998 התמנה לדיין בבית הדין בחיפה, ובהמשך התמנה לאב בית דין.
לימד בכולל "כתר שם טוב" של הרב עמינדב קריספין בקריית ביאליק.
בשלהי שנת 2005 התמנה לדיין בתל אביב, ובהמשך מונה לאב בית הדין.
ב-2020 התמנה על ידי נשיא בית הדין הרבני הגדול, הרב דוד לאו, והשר לשירותי דת, יעקב אביטן, למינוי זמני בבית הדין הרבני הגדול, בנוסף לכהונתו כאב בית דין בתל אביב.
בדצמבר 2023 התמנה על ידי הרב דוד לאו לחבר בבית הדין המיוחד שהוקם להתרת עגונות טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל, לצד הרב לאו והרב אליעזר איגרא.
שו"ת משפטיך ליעקב - 11 כרכים.
מאמרים שכתב בבמות שונות ופסקי דין שנתן.
זכה בפרס לספרות תורנית ע"ש השר חיים משה שפירא מטעם הפועל המזרחי לשנת ה'תשנ"ז.
צבי בראל (נולד ב-1949) הוא עיתונאי, מזרחן, מרצה וחוקר.
הוא משמש פרשן עיתון הארץ לענייני המזרח התיכון, בעל טור, וחבר הנהלת מערכת העיתון.
למד בתיכון חדש בתל אביב במגמת מזרחנות.
סיים את לימודיו לתואר ראשון בשפה וספרות ערבית ובהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית.
בשנת 1971, לאחר סיום לימודיו, החל לשמש "יועץ לענייני ערבים" בממשל הצבאי בעיר חברון.
לאחר מכן שימש קצין מבצעים וסגן המושל של חברון.
בשנת 1977 התמנה לדובר הממשל הצבאי באזור יהודה ושומרון.
שימש כתב לענייני מזרח ירושלים במקומון כל העיר.
בשנת 1982 הצטרף לעיתון הארץ ככתב לענייני השטחים.
בין השנים 1984 ו-1989 שימש כתב העיתון בוושינגטון.
עם חזרתו שימש כרכז המערכת ובהמשך שימש גם עורך משנה בעיתון.
משנות ה-90 של המאה העשרים משמש פרשן לענייני המזרח התיכון.
בעל תואר דוקטור מהמחלקה ללימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "התפתחות מושג המערב בשיח הזרם הדתי המרכזי במצרים מראשית המאה ה-19 ועד ימינו".
בשנת 2009 קיבל את פרס סוקולוב לעיתונות הכתובה, על מפעל חיים.
שימש מרצה באוניברסיטת בן-גוריון, באקדמית תל אביב יפו והיה עמית מחקר במכון טרומן באוניברסיטה העברית.
משמש מרצה בכיר במכללה האקדמית ספיר.
כשמכוניות נפלו מהשמיים: מסע בין כיבושים, הקיבוץ המאוחד, 2011
צבי בן מאיר (נולד ב-1986) הוא סופר ועורך ישראלי.
ספרו הראשון, "מי שסוכתו נופלת", זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית, זכה בפרס ברנר והיה מועמד ברשימה הקצרה לפרס ספיר.
צבי בן מאיר נולד בירושלים בשנת 1986 למשפחה דתית-לאומית, הרביעי מבין תשעה אחים ואחיות.
אביו הוא רב ואמו אשת חינוך.
בילדותו נדדה משפחתו בעקבות עבודתו של האב, והתגוררה בין היתר באילת ובקריית מלאכי.
הוא למד בישיבה תיכונית בדימונה, ולאחר מכן בישיבת הסדר ברמת גן במשך כארבע שנים.
בגיל 21 התגייס לשירות קרבי בחטיבת כפיר, ושירת במילואים כלוחם בחטיבה גם במהלך מלחמת "חרבות ברזל".
בן מאיר הוא עובד סוציאלי בהכשרתו, בעל תואר ראשון בעבודה סוציאלית ותואר שני בניהול מערכות בריאות.
בנוסף, למד תסריטאות בבית הספר לקולנוע מעלה בירושלים.
לאחר שנים בהם ניהל את תחום הסיעוד בחברת ORS פרש לכתיבה והיום הוא כותב עצמאי, מפרסם כתבות וביקורות ספרים במוסף שבת של עיתון מקור ראשון ועורך משנה בהוצאת סלע מאיר.
סיפור חייו האישי עומד במרכז יצירתו.
הוא היה נשוי במשך שש שנים לאישה, ולזוג נולדו שני ילדים.
נישואיהם הסתיימו בגירושין לאחר שהתמודד עם זהותו כהומוסקסואל.
כיום הוא חי ברמת גן עם בן זוגו, אסף, והם מגדלים במשותף ארבעה ילדים: שני ילדיו מנישואיו הקודמים, ושני תינוקות שנולדו לאסף בהליך פונדקאות.
בן מאיר החל לזכות בהכרה ספרותית בשנת 2021, כאשר סיפור קצר פרי עטו נבחר כמומלץ בתחרות הסיפור הקצר של עיתון "הארץ", וסיפור נוסף זכה בתחרות "חותמת אישית" של מכללת ספיר.
ספר הביכורים שלו, "מי שסוכתו נופלת", יצא לאור בשנת 2024 בהוצאת הקיבוץ המאוחד וזכה להצלחה מיידית.
הספר הוא רומן המבוסס במידה רבה על סיפורו האישי של בן מאיר, ומתאר במרכזו את מערכת היחסים המורכבת של ביני, גבר דתי הומוסקסואל, ואשתו אסתר.
העלילה עוקבת אחר אהבתם הגדולה, הקמת המשפחה, וההתמודדות עם "נטיותיו ההפוכות" של ביני, טיפול המרה בו הוא מתנסה, ועד לפרידה הבלתי נמנעת.
הספר עוסק בנושאים כמו אהבה, זהות מינית, להט"ב בחברה הדתית, גירושין, הורות והקונפליקט בין אמונה, תשוקה ומחויבות.
שם הספר נלקח משירו של יורם טהרלב, "צל ומי באר", ומרמז על ארעיותו של הבית והאמונה שבנה הגיבור.
הספר זכה לביקורות מהללות, הפך לרב-מכר, זכה בפרס ברנר לשנת 2024 והיה מועמד ברשימה הקצרה לפרס ספיר לספרות לשנת 2024.
בשנת 2025 שימש כעורך לספרו של אלי שרעבי חטוף, שהוגדר כרב המכר המהיר ביותר בהיסטוריה של הספרות העברית.
מי שסוכתו נופלת (רומן), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2024.
צבי (היינריך) הירש גְרֵץ היה מההיסטוריונים היהודים הבולטים ביותר במאה ה-19 ואיש מחשבת ישראל.
הוא נודע במיוחד בזכות חיבורו המונומנטלי "דברי ימי ישראל" והיה מזוהה עם האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית, ממנה התפתחה היהדות הקונסרבטיבית.
גרץ נולד בעיירה קשיונס במחוז פוזן (אז בפרוסיה, כיום בפולין), בכור ליעקב גרץ, קצב בעיירה.
בילדותו עברה משפחתו לזרקוב ושם החל את לימודיו בבית הספר.
בשנים 1831–1836 למד בישיבה בוולשטיין.
הוא למד בעצמו לימודי חול ושפות.
עם תום לימודיו ניסה לעבור לפראג על מנת להתכונן שם ללימודים אקדמיים, אך נדחה בידי השלטונות.
עקב כך פנה במכתב לרב שמשון רפאל הירש, רבה של העיר אולדנבורג ומחברו של הספר "איגרות צפון" שעשה על גרץ רושם עז.
הרב הירש הסכים לקבלו בביתו כתלמיד ועוזר ספרותי.
גרץ שהה בביתו של הרב הירש ממאי 1837 ועד יולי 1840. לאחר מכן קיבל משרה כמורה פרטי אצל משפחה באוסטרובו, על מנת לאסוף כסף ללימודים אקדמיים.
באוקטובר 1842 החל את לימודיו באוניברסיטת ברסלאו, לאחר שקיבל אישור מיוחד (כיוון שלא סיים לימודים בגימנסיה, כנדרש).
באוניברסיטה למד היסטוריה, פילוסופיה, מדעי המזרח ופיזיקה.
בתקופת לימודיו התפרסם במאמריו נגד התנועה הרפורמית וכמה מבכירי הוגיה, בהם אברהם גייגר ושמואל הולדהיים.
גרץ התוודה כי הוא חש "שנאה אישית" כלפי גייגר; מפעלו ההיסטורי היה בעיקר מענה לפרשנות של הלה לתולדות ישראל.
עמדתו בלטה בכך, שאף שבמישור הדתי הסכים עם הרפורמים יותר משהסכים עם הזרמים השמרניים, התנגדותו לתנועה הרפורמית נבעה ממה שראה כנטישת הייחוד היהודי לטובת הליברליות ברוח האמנציפציה, והטמיעה בגרמניות.
הרפורמים מצדם ראו בו דו-פרצופי: באפריל 1845 סיים את לימודי התואר השלישי בפילוסופיה באוניברסיטת יינה.
את עבודת הדוקטורט, שהתפרסמה ב-1846 בנושא "גנוסיס והיהדות", כתב בלטינית.
באוגוסט 1845 פרסם מכתב ברכה לרב זכריה פרנקל, אחרי שהלה פרש מהאספה של הרפורמים בפרנקפורט במחאה על הצהרתם שאין חיוב אובייקטיבי לשמר את העברית כשפת התפילה.
גרץ קרא לרב פרנקל, לרב מיכאל זקש ולרב שמשון רפאל הירש – שאת שלושתם העריך כרבנים משכילים אך שמרנים – להתאחד ולהקים אספה משלהם לטיפול בבעיות השעה.
בשנים 1849–1852 ניהל מספר בתי ספר יהודיים, ביניהם במיקולוב ובברסלאו.
במשך סמסטר אחד (1852/3) הרצה בברלין על היסטוריה יהודית ולבסוף זכה (ביולי 1853) במשרת מרצה להיסטוריה יהודית בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
בשנים אלו עסק גם בפירוש התורה.
גרץ היה אחד הדוברים הידועים של "האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית" בראשות הרב זכריה פרנקל, והסתכסך בשל כך עם הרבנים האורתודוקסים בהנהגת הרב שמשון רפאל הירש (שהיה מורו בתחילת דרכו) והרב עזריאל הילדסהיימר.
האחרון התגאה בכך ש"איש לא לחם בגרץ הכופר יותר ממני" וכתב על תלמידי ברסלאו:
בשנת 1861 התמנה גרץ לעורך כתב העת של תנועת "חכמת ישראל".
כאיש התנועה הוא האמין שעם ישראל הוא שהביא לתרבות המערב את המונותאיזם ואת ערכי המוסר שעליהם היא מושתת, וכי זהו ייעודם של היהודים בקרב הגויים.
הוא האמין שעל היהודים להתערות בקרב הגויים, אך עם זאת לשמור על ייחודם הלאומי.
על כן זלזל ביהודי מזרח אירופה שדבקו בלימוד תורה וביידיש.
לגרץ היו דעות נחרצות נגד תופעת ההתבוללות.
הוא גם הסתייג מהחסידות, מהקבלה ומהכמיהה למשיח, וראה בהן עיסוקים שנשענים על הרגש במקום על ההיגיון.
ב-1863, בעת פולמוס בווינה עם מחבר נוצרי שזלזל ביהדות, תקף גרץ את האמונה המשיחית של יריבו והצביע על כך שפרק ישעיהו נ"ג (נבואה המפורשת בנצרות כנסובה על ישו) הוא משל על גאולת העם היהודי שאינו מתייחס למשיח מסוים, וציין כי משל זה חובר כנראה על ידי ישעיהו השני בתקופה מאוחרת.
בשל כך הוא נתבע באשמת כפירה על ידי הכנסייה הקתולית.
הרב הילדסהיימר מיהר להצטרף למערכה נגד גרץ, כחלק ממאבקו בפוזיטיבים-היסטוריים, והחתים למעלה ממאה רבנים על עצומה שגינתה אותו כאפיקורס.
כשהדיון בפרשה הגיע לבית המשפט גונן עליו רבי אלעזר הורוויץ מווינה.
בדצמבר 1869 זכה גרץ, מטעם ממשלת פרוסיה, לתואר "פרופסור לשם כבוד" באוניברסיטת ברסלאו.
האקדמיה המלכותית הספרדית להיסטוריה קיבלה אותו באוקטובר 1888 כחבר של כבוד לשורותיה, בזכות התייחסותו האובייקטיבית לגירוש ספרד.
גרץ הביע את תמיכתו בהקמת מרכז יהודי בארץ ישראל והדגיש את הקשר המיוחד בין עם ישראל, תורתו וארצו.
הוא נפטר במהלך ביקור אצל בנו, במינכן, בג' באלול שנת תרנ"א והובא לקבורה בהלוויה רבת משתתפים בבית העלמין הישן של ברסלאו.
גרץ הותיר אחריו ארבעה בנים ובת.
מפעל חייו של גרץ היה כתיבת "דברי ימי ישראל" - יצירה מונומנטלית המונה 11 כרכים, ראשונה מסוגה - המתעדת את תולדות עם ישראל ושמה דגש על גזרות הגלות, קידוש השם ומאבק העם היהודי לשמירת ייחודו הלאומי.
הספר שימש במשך זמן רב כמקור המוסמך ללימודי ההיסטוריה היהודית ותורגם לעברית בידי שאול פנחס רבינוביץ, וכן לשפות אירופיות רבות.
החידוש של הספר היה יצירת נרטיב היסטורי סדור של הלאומיות היהודית לדורותיה.
אמנם היהדות המסורתית לדורותיה הכילה ממדים לאומיים כמו זיכרון הממלכה היהודית בארץ ישראל בעבר והשאיפה להקימה מחדש בעתיד; אך עם זאת דורות רבים ללא ריבונות וטריטוריה מאוחדת הובילו לכך שאצל רבים, בפרט בתקופת האמנציפציה, טושטש הממד הלאומי.
גרץ היה שותף לרוח הלאומיות שתססה במאה ה-19 וראתה את ההיסטוריה – לצד השפה ואגדות העם – כמגדירה מרכזית של הלאום.
מפעלו הגדול של גרץ סייע לדמיין לאום יהודי היסטורי.
לטענת יוסף קסטין (בספרו 'תולדות האומה הישראלית'), אף שגרץ הוא דוגמה להוגה יהודי שדגל בהשתלבות מלאה של היהודים בחברה בה הם חיים (במקרה שלו: גרמניה), עיסוקו העיוני והמדעי בתולדות העם היהודי הביא אותו למסקנה שהעם היהודי הוא לאום נפרד.
לתפישה זאת הייתה השפעה רבה על משכילים יהודים ועל הזדהותם של אלה עם הציונות.
"דברי ימי ישראל" עורר התנגדות בקרב היהדות האורתודוקסית.
הרב שמשון רפאל הירש פרסם ב"ישורון" מאמרים המתנגדים לטענותיו של גרץ, והרב יצחק אייזיק הלוי הוציא סדרת ספרים ("דורות הראשונים") שנועדה להפריך את שיטתו של גרץ.
בשבועון הפסגה נטען כי גרץ לא הזכיר בספרו את חכמי רוסיה, "כי רוחם הייתה זרה לו".
עוד נטען שם כי הערכתו נפגעת מכך שהוא משבש את המקראות.
גרץ ביקר בארץ ישראל בשנת 1872 בראש משלחת משכילים יהודית, שכללה את אשר לוי (Levy) מפולצין שבפומרניה ואת גוטשלק לוי (Lewy) מברלין, שכתבו עם שובם "תזכיר על מצב הקהילות בארץ ישראל ובייחוד בירושלים".
התזכיר תיאר את מצוקת היהודים בארץ, את "כספי החלוקה", ואת סירוב יושבי הארץ להצטרף לעבודת האדמה בראשותו של קרל נטר.
בעת ביקורו בארץ, התפלל באחת השבתות בבית הכנסת החורבה ברובע היהודי בירושלים.
באמצע התפילה הוחרם בפומבי (בנוכחותו) על ידי יששכר בער צוובנר (בנו של הרב אברהם שאג-צוובנר) בשם רבני הונגריה, והדבר עורר סערה זוטא ביישוב.
גרץ מונצח בכמה ערים בארץ באמצעות רחובות הקרויים על שמו, בהן ירושלים, תל אביב, רחובות, ראשון לציון, נתניה, רעננה, לוד, באר שבע, רמלה וכפר סבא.
בית ספר "גרץ" בתל אביב נקרא על שמו.
זכרו של גרץ הונצח בבול דאר ישראלי: ב-10 באפריל 2002, הנפיק דואר ישראל סדרה של 4 בולי דואר על היסטוריונים יהודים שעסקו בהיסטוריה של היהודים בגולה בתקופה שקדמה להקמת מדינת ישראל, בהם בול לזכרו של צבי גרץ שעליו מופיע דיוקנו.
על שובל הבול מופיעה הכתובית: "תולדות היהודים".
עיצב את הבול האמן אד ואן אוין.
דואר ישראל מכר 858,300 עותקים של בול זה.
צבי דנילביץ' (הרשלה) (1882–1941) היה משורר יידיש ומתרגם יהוד-פולני.
צבי דנילביץ' נולד בליפנו, פולין למשפחת יערנים, אך עוד בהיותו ילד עבר לוורשה, למד ב'חדר', ורכש גם השכלה כללית.
היה פעיל בנעוריו בארגוני מחתרת מהפכניים, ואף נעצר כמה פעמים.
הוא ברח לשווייץ ושהה בה כמה שנים.
בשנת 1922 חזר לפולין, השתקע בעיירה הנריקוב, ועסק בעריכה, הגהה והבאה לדפוס.
יצירותיו לילדים, שירי העם המעובדים, מעשיותיו וההומורסקות שכתב לאורך השנים, כולן ביידיש, התחבבו מאוד על המוני קוראי השפה, הורים וילדים.
על יצירותיו לילדים נהג לחתום בשם הרשלה, ובשם זה נתפרסם בין הקוראים.
לאחר כיבוש פולין בידי הנאצים גורש צבי דנילביץ' לגטו ורשה, היה פעיל בתנועת המחתרת היהודית ואף כתב והוציא, עד סמוך למותו, עלונים מחתרתיים, נגד הגרמנים ועוזריהם.
צבי דנילביץ' היה גם אספן ידוע של יצירות פולקלור יהודיות, שאת חלקן גם פרסם בקובצי פולקלור שערך והוציא לאור.
1,200 שירי-עם ביידיש, מהאוסף הענק שלו, העביר למשורר ח"נ ביאליק.
ביאליק ציין שהסתייע בשירים אלה כשכתב את שירים ופזמונות לילדים.
בבית הספרים הלאומי בירושלים מצויים גם תרגומיו ליידיש, משל פרידריך שילר ואחרים.
צבי גליל (נולד ב-26 ביוני 1947) הוא פרופסור ישראלי למדעי המחשב, הנשיא השביעי של אוניברסיטת תל אביב וחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
כיהן כדיקן הפקולטה להנדסה ומדע יישומי באוניברסיטת קולומביה.
צבי גליל נולד בתל אביב ב-1947, בן לבוטנאי יעקב גליל, שהיה לימים אחד ממייסדי אוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1967–1970 למד לתואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב, וסיים לימודיו בהצטיינות יתרה.
בשנת 1971 קיבל תואר שני במתמטיקה מאותו מוסד, אף הוא בהצטיינות יתרה.
בשנת 1975 סיים לימודי דוקטורט במדעי המחשב באוניברסיטת קורנל, בהנחייתו של ג'ון הופקרופט.
את הפוסט-דוקטורט עשה במרכז המחקר תומאס ג'יי ווטסון של חברת IBM ביורקטאון הייטס.
בשנים 1976–1995 עבד כחוקר במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב וב-1981 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1982 החל לכהן במקביל כפרופסור במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק.
בנוסף היה בשנים 1983–1986 יו"ר האגודה הבינלאומית למדעי המחשב התאורטיים.
ב-1989 מונה לראש המחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת קולומביה ובשנת 1995 החל לכהן כדקאן הפקולטה להנדסה ומדע יישומי באוניברסיטה זו.
בשנת 1995 נבחר לעמית ACM.
ביוני 2007 החל לכהן כנשיאה השביעי של אוניברסיטת תל אביב.
ביוני 2009 אולץ להתפטר מהתפקיד, בתום תקופת כהונה קצרה יחסית של שנתיים בלבד, עקב חילוקי דעות עם הוועד המנהל של האוניברסיטה.
מבקר המדינה החליט לבדוק את נסיבות סיום הכהונה, ופרסם את מסקנותיו במסגרת דוח שנתי 61ב לשנת 2010.
מאפריל 2010 ועד יוני 2019 כיהן כדיקאן הקולג' למחשבים של המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
שם היה אחראי לפיתוחה של תוכנית לימודי תואר שני מקוונת.
נשוי לפרופסור בלה גליל, ביולוגית ימית במכון לחקר הימים והאגמים בחיפה, ולהם בן.
במאי 2022 תרמו הזוג גליל סכום של מיליון וחצי דולר למוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2022 תרמו פרופ' צבי גליל ורעייתו פרופ' בלה גליל סכום של מיליון דולר וחצי למוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב.
צבי דינשטיין (24 ביולי 1926 – 10 באפריל 2012) היה חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה והמערך וסגן שר בממשלות ישראל.
צבי דינשטיין נולד בתל אביב בשנת 1926. הוא למד בבית הספר התיכוני למסחר ושירת כנוטר במשטרת היישובים העבריים בכפר גלעדי.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1947 עבר ללמוד משפטים באוניברסיטת ז'נבה.
בינואר 1948 גויס על ידי שאול אביגור לפעולות "ההגנה" באירופה, ובמאי 1948 החל לעסוק בפעילות רכש ולאחר זמן קצר הגיע פנחס ספיר כדי לעמוד בראשה (קשרי העבודה בין דינשטיין לספיר נמשכו שנים רבות).
בשנת 1954 קיבל תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת ז'נבה.
בהמשך הקריירה עבד במשרד האוצר במגוון תפקידים.
בין השאר היה מנהל לשכת המענק באוצר וסגן המפקח על מטבע חוץ.
באוגוסט 1955 מונה לסמנכ"ל משרד האוצר והחל מ-1 בינואר 1956 היה המפקח על מטבע חוץ, תפקיד בו החזיק עד אמצע שנות ה-60. באמצע שנת 1959 הביע את דעתו שביטול הפיקוח על מטבע חוץ בתנאים הקיימים עלול להיות הרה אסון, אך פעל להקלות במנות קטנות.
בינואר 1960, עם הקמת רשות ההשקעות במשרד האוצר, הועמד בראשה, במקביל לתפקידו כמפקח על מטבע חוץ.
בתפקידו זה ביקר בארצות הברית ובאירופה כדי לשכנע משקיעים להשקיע בישראל.
כן עסק בהכנת תשתית של הטבות למשיכת המשקיעים.
בדצמבר 1962 מונה על ריכוז ענייני הדלק במשרד האוצר.
כן עמד בראש ועדה שבחנה את שירותי הטלפון בישראל והמליצה להעבירם לידי חברה שבשלב ראשון יהיו מניותיה בידי הממשלה.
להמלצות התנגדו עובדי משרד הדואר, מנכ"ל המשרד, חיים בן מנחם והשר אליהו ששון ולא יושמו (הן יושמו כעבור 22 שנה, עם הקמתה של חברת "בזק").
בינואר 1965 צורף למשלחת שניהלה שיחות עם השוק האירופי המשותף.
בכך הציב עצמו כיריב של מנכ"ל הרשות לפיתוח אמצעי לחימה דאז, מוניה מרדור.
דינשטיין לא צלח בניסיונו להשלים את האיחוד המסגרות, אולם על פי עדויות חוקרים, בתקופת כהונתו בתפקיד הפכה ישראל למעצמה גרעינית
ב-1965 נבחר לכנסת השישית מטעם המערך וב-1969 נבחר בשנית לכנסת השביעית.
כיהן כסגן שר הביטחון עם הקמת הממשלה ה-13, אך התפטר מהתפקיד כאשר משה דיין התמנה לשר הביטחון.
ביולי 1967 התמנה לסגן שר האוצר תפקיד בו החזיק עד תום כהונת ממשלות ישראל ה-13 והממשלה ה-14. בתפקידו מונה לאחראי על העניינים הכלכליים של השטחים המוחזקים ועל גיוס השקעות הון בחוץ לארץ.
היה מעורב במגעים עם איראן להקמתו של קו צינור אילת-אשקלון.
היה ראש משלחת משרד הביטחון באירופה וכן יו"ר ונשיא המכון הישראלי לנפט ולאנרגיה משנת 1960 ועד לשנת 1989. היה חבר הוועדה לאנרגיה אטומית.
כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של הבנק לפיתוח התעשייה בין השנים 1972 ו-1977 והיה הציר הכלכלי של ישראל לארצות צפון-אמריקה במשך כשנתיים, החל משנת 1977.
כן כיהן כיו"ר חברת "ויטה, טית-בית - יצהר", היה בין מייסדי מת"ב וכיהן בה כדירקטור.
כיהן כדירקטור גם ב"מרכז בלפור למחקר האנרגיה", בבתי הזיקוק, הפניקס חברה לביטוח, פ.י.ב.י.
אחזקות והדר, וכחבר במועצות המנהלים של מכון ויצמן למדע, אוניברסיטת תל אביב והאוניברסיטה העברית.
בשנת 1999 רכש תמורת 31 מיליון ש"ח 64% מהחברה הציבורית פיכה פלסט, ושמה הוסב לדורות נכסים.
החברה, שבה היה פעיל גם חתנו, גדעון ישפה, ביצעה השקעות שונות, בהן בנכסים בבריטניה, אך הסתבכה כלכלית, ודינשטיין היה נתון לחקירה של רשות ניירות ערך.
רחוב בהרצליה נקרא על שמו של דינשטיין.
דינשטיין היה נשוי לאיה (בתו של ארתור רופין) עד למותה ב-2009. גיסו היה יגאל ידין.
דינשטיין נפטר ב-10 באפריל 2012. אמו, ריבה (רבקה) דינשטיין לבית פישלין, ילידת 1904, נפטרה כשנתיים אחריו, בת 110.
בתו היא העיתונאית והסופרת גילי דינשטיין.
בשנת 2020 פרסמה את הביוגרפיה של אביה - "הפקיד".
צבי (צביקה) גנדלמן (נולד ב-12 בספטמבר 1956) הוא פוליטיקאי ישראלי, כיהן כראש עיריית חדרה מאז 2013. טרם בחירתו שירת כקצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף וכן כיהן כמנכ"ל סינמה סיטי ראשון לציון ויושב ראש (בהתנדבות) של אגודת ידידי בית החולים הפסיכיאטרי "שער מנשה".
באוקטובר 2013 התמודד לראשות העיר חדרה מטעם יש עתיד (אותה נאלץ לעזוב ב-2018), וניצח את ראש העירייה מהליכוד חיים אביטן.
בבחירות ב-2018 נבחר שוב עם 41% ממניין הקולות.
בדצמבר 2025, במסגרת הסדר, נמחקו כלל האישומים החמורים שיוחסו לגנדלמן באוקטובר 2021, אשר בעקבותם הושעה בינואר 2022 מתפקיד ראש עיריית חדרה למשך חצי שנה, והוא הודה והורשע בעבירת אי מילוי חובה רשמית לפי סעיף 285 לחוק העונשין.
גנדלמן נולד בטבריה בשנת 1956. בגיל שבע עבר עם משפחתו לחדרה שם גדל והתחנך בבית הספר היסודי "אחד העם" ולאחר מכן בבית הספר התיכון "עירון" שבעיר.
בצעירותו שיחק בקבוצת הכדורגל המקומית, מכבי חדרה, והיה חניך בתנועת הצופים.
ב-1974 התגייס לקומנדו הימי ולאחר פציעה, עבר לחיל השריון.
במבצע ליטני (1978) הוביל כמ"פ את כוחות צה"ל לכיבוש העיירה בינת ג'בייל.
במלחמת שלום הגליל היה קצין אג"מ חטיבתי.
בשלהי המלחמה התמנה לקצין אג"מ חטיבה 7 ובהמשך התמנה למפקדה של חטיבה 7. גנדלמן שימש כמפקד חטיבה 460 וב-1996 קודם לדרגת תת-אלוף ושימש מפקד עוצבת המפץ, מפקד קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים.
ב-1999 מונה למפקד עוצבת געש, ולאחר שכיהן בתפקיד זה כשנתיים, התבקש על ידי הרמטכ"ל שאול מופז להישאר בתפקיד שנה נוספת.
במהלך שנה זו התרחש אירוע חטיפת החיילים בהר דב באוקטובר 2000. זמן קצר לאחר התרחשות האירוע התייצב לבדו במסיבת עיתונאים שבה נטל על עצמו את האחריות.
בהמשך כתב לרמטכ"ל שאול מופז מכתב התפטרות: "לאחר לבטים רבים ביני לביני מצאתי לנכון לפעול באופן אישי.
ועדת פלד שחקרה את נסיבות האירוע לא קיבלה החלטות פיקודיות.
הרמטכ"ל מופז החליט לרשום לו הערה פיקודית.
תחקיר בערוץ 2 על האירוע תמך בעמדת גנדלמן ובחוסר אשמתו.
גנדלמן המשיך בתפקידו כמפקד אוגדה עד מאי 2001. לאחר מכן פיקד על קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים.
ב-2003 מונה כנספח צבאי בממלכה המאוחדת, אירלנד ופינלנד; תפקיד בו כיהן עד 2006.
משבר דיפלומטי שזכה לסיקור תקשורתי בו היה מעורב במהלך שרותו בלונדון היה בהתערבותו למניעת מעצרו של אלוף פיקוד הדרום לשעבר דורון אלמוג, שהיה בדרכו לגיוס כספים בלונדון, ולא היה מודע לכוונתם של שוטרים בריטים לעצור אותו בשל צו מעצר שהוצא נגדו בבריטניה על פשעי מלחמה שכביכול ביצע בתקופת האינתיפאדה השנייה.
כשנודע לגנדלמן על כוונתם של הבריטים, הגיע במהרה למטוסו של אלמוג, מנע את ירידתו של אלמוג מהמטוס, וסיכל את מעצרו.
אלמוג חזר לישראל מבלי שרגלו דרכה על אדמת בריטניה.
עם שובו לישראל, לאחר שלא קודם לאלוף, השתחרר גנדלמן מהשירות הצבאי.
תפקידו בשירות המילואים הוא סגן מפקד גיס.
במאי 2007, התראיין בתוכנית "עובדה" בו מתח ביקורת על גבי אשכנזי, שהיה אז אלוף הפיקוד, ומשה קפלינסקי, שהיה מפקד עוצבת הגליל, שבעקבות אירוע חטיפת החיילים בהר דב לא לקחו אחריות ושלחו אותו לבדו למסיבת העיתונאים אחרי האירוע.
בקיץ 2008 הודיע על כוונתו להתמודד על תפקיד ראש עיריית חדרה, לשם כך הקים רשימה עצמאית בשם "חדרה 1".
בבחירות הפסיד לחיים אביטן ומונה ליו"ר האופוזיציה ויו"ר ועדת הביקורת של העירייה.
בשנת 2010 פוזרה המועצה בחדרה בשל כישלון ראש העיר לאשר את תקציב העירייה וגנדלמן חדל מלהיות חבר מועצה.
גנדלמן שימש כפרשן ביטחוני בנושאים צבאיים שונים, בעיקר לאלו הנוגעים לגבול של ישראל עם לבנון וסוריה.
בין השנים 2008 ו-2013 עסק גנדלמן ביזום ובניהול מיזמים, בהם מרכז הבילוי סינמה סיטי ראשון לציון אותו ניהל כמנכ"ל.
כמו כן, כיהן בהתנדבות כיו"ר אגודת ידידי בית החולים הפסיכיאטרי "שער מנשה".
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 התמודד לראשות העירייה מטעם מפלגת יש עתיד וניצח את ראש העיר המכהן חיים אביטן.
ב-4 ביוני 2018 נעצר גנדלמן בחשד לעבירות שוחד בחירות, מרמה והפרת אמונים, יחד עם בכירים נוספים בעיריית חדרה.
ב-10 ביוני שוחרר למעצר בית של שבוע וכן הורחק מבניין העירייה לחודש וחצי.
בדצמבר 2018 הודיעה המשטרה שהחקירות ביססו תשתית ראייתית לכאורה לביצוע עבירות מרמה והפרת אמונים, עבירות לפי חוק המחשבים, קשירת קשר לביצוע פשע ושיבוש מהלכי חקירה.
במהלך משפטו טענו סנגוריו עו"ד עמית חדד ועו"ד ליאור אפשטיין כי ממצאי תוצרי המצלמה הנסתרת שהושגו בצו להאזנת סתר בלבד פסולים, והשיגו תקדים משפטי כך שחומר הראיות שהושג באמצעות המצלמה הנסתרת נפסל ונמשך מחומר הראיות של הפרקליטות.
באוקטובר 2021 הגישה הפרקליטות כתב אישום נגד גנדלמן בעבירות של מרמה והפרת אמונים, קבלת דבר במרמה, שיבוש הליכי חקירה ומסירת מידע כוזב, ובעקבות זאת הושעה בינואר 2022 מכהונתו כראש עיריית חדרה, למשך חצי שנה על ידי הוועדה לבחינת השעיות.
אולם ביהמ"ש העליון הפך את ההחלטה וקבע כי גנדלמן יישאר מושעה.
ביוני 2023 החליטה הוועדה הממשלתית לבחינת השעיית ראשי רשויות על הארכת השעייתו של גנדלמן בשנה נוספת.
גנדלמן עזב את מפלגת יש עתיד בשל השעייתו ממנה לאחר מעצרו, ובבחירות ב-2018 התמודד לראשות העיר בראש תנועה עצמאית, "חדרה בתנופה".
ב-30 באוקטובר 2018 נבחר בשנית בסיבוב הראשון עם 41% ממניין הקולות, כשלמקום השני הגיע מועמד הליכוד גדי אריאלי עם 21%.
לאחר ניצחונו בבחירות 2018 לראשות העיר התפקד גנדלמן לליכוד ומתוקף היותו ראש רשות הוא חבר מרכז הליכוד.
בדצמבר 2019 הביע תמיכה במועמדותו של גדעון סער לראשות הליכוד.
בשנת 2021 הצטרף למפלגתו של סער, "תקווה חדשה".
בספטמבר 2024 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "זמן אמת - ציונות, מנהיגות ופרקליטות", המגולל את סיפור חייו, החל מילדותו בטבריה, דרך 33 שנות שירותו בצה"ל ובעשייתו הציבורית כראש עיריית חדרה.
הספר נוגע בשתי פרשיות מסעירות שטלטלו את חייו: הראשונה אירעה בשבת ה-7 באוקטובר 2000, עת חטיפתם של שלושת חיילי הסיור בגזרת הר דב, והשנייה היא מפגשו עם גופי החקירה המשטרתיים והפרקליטות.
בספרו, גנדלמן מנסה לענות על השאלה כיצד אירעו למדינת ישראל וצה"ל ארבעה אירועי חטיפה של חיילים (כאשר האחרון שבהם כלל גם חטיפת אזרחים המונית) בתקופה של קצת יותר משני עשורים, והאם ניתן היה למנוע אותם.
ב-4 בדצמבר 2025, במסגרת הסדר, נמחקו כלל ההאשמות שהופיעו בכתב האישום נגדו, וגנדלמן הורשע בעבירה של אי מילוי חובה רשמית, לאחר שהודה שבמסגרת תפקידו כראש עיריית חדרה נמנע במספר אירועים למלא את חובתו בדין.
לגנדלמן תואר שני במדע המדינה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
הוא גרוש פעמיים ואב לארבעה ילדים.
ב-20 באוקטובר 2023 התחתן עם בת זוגו מורן שגב.
גנדלמן הוא בן דוד מדרגה שנייה של השחקן דובי גל.
צבי הודי (שם מדעי: Gazella bennettii) הוא מין של צבי המשתייך למשפחת הצבאיים.
הצבי ההודי מצוי בדרום אסיה.
בתי הגידול האופייניים לו הם ערבות, שטחים המיוערים ומדבריות.
הם מצויים בעיקר במרכז ובמערב הודו, בצפון איראן ובמרכזה, בפקיסטן ובאפגניסטן.
בעבר, הצבי ההודי היה נפוץ גם בצפון אפריקה ובחצי האי ערב.
הוא בעל חיים סתגלתני מאוד שמותאם לסביבות מחיה שונות, החל ממישורים ועד הרים בגובה 1,500 מטרים.
גופו של הצבי ההודי רזה וחינני.
פרט בוגר מתנשא לגובה 65 סנטימטרים ושוקל כ-23 קילוגרמים.
צבע פרוותו של הצבי ההודי ומאפייניה משתנים בהתאם לעונות השנה: בקיץ הפרווה חלקה וצבעה אדמדם-צהבהב ברוב הגוף ולבנה בגחון, ואילו בחורף הפרווה עבה יותר.
בשני צדי הפנים פסים כהים בין זווית העין לחרטום.
הן לזכר והן לנקבה קרניים, והן מגיעות לאורך ממוצע של 10 - 13 סנטימטרים.
הקרניים הארוכות ביותר המתועדות הגיעו לאורך של 39 סנטימטרים.
אין מידע מדויק על תוחלת חייו של הצבי ההודי, אך משערים שהיא עומדת על כ-12 שנים, נמוך יחסית לצבאים אחרים.
תזונתו מתבססת על מיני צמחים רבים - בהתאם לאזור ולעונת השנה - אולם הוא מעדיף עלווה רכה ומיני פירות שונים.
לעיתים הוא אוכל גם אדמה, על-מנת לספק לגופו מינרלים חיוניים.
אין עונת רבייה ספציפית בשנה, וההריון אורך כ-5.5 חודשים.
הצבי ההודי ביישן, והוא נמנע מלהתקרב לבני אדם.
מכיוון שהוא חי באזורים צחיחים, גופו של הצבי ההודי הסתגל לזמני מחסור ומסוגל לא לשתות זמן רב, ולקבל את הנוזלים הדרושים לו מעלים המכילים מים או מטיפות טל.
לעיתים הצבי ההודי חי ביחידות, אולם בחלק מהמקרים הוא מסתובב בקבוצות קטנות של שלושה עד ארבעה פרטים, שיכולות להגיע אף ל-30 פרטים.
הצבי ההודי פעיל בעיקר בשעות הבוקר ובין הערביים, על-מנת לשמור על אנרגיה ולא לבזבז נוזלים בשעות החמות של היום.
הצבי ההודי איננו נתון בסכנת הכחדה.
האוכלוסיות הפקיסטנית והאיראנית נמצאות במגמת ירידה, אולם האוכלוסייה ההודית יציבה יחסית ועומדת על למעלה מ-100,000 פרטים.
המין מוגן על-פי חוק באיראן, בהודו ובאפגניסטן.
צבי גרשוני (1915, בסרביה – 1 בספטמבר 1976), היה מחלוצי ההתיישבות היהודית בנגב ופוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה בין השנים 1969–1976.
נולד בעיר בלצי בבסרביה (אז באימפריה הרוסית, כיום ברפובליקת מולדובה), שם למד בגימנסיה העברית המקומית.
היה פעיל בתנועות נוער ציוני "מכבי הצעיר" ואחר כך "גורדוניה" ברומניה.
עלה לישראל בשנת 1936, עבד בפרדסים ברחובות, ולאחר מכן בנמל חיפה בשנים 1937–1940. בשנת 1943 נמנה עם מייסדי הקיבוץ ניר עם בנגב.
בין השנים 1946–1947 מילא תפקידים בארגון העלייה של שארית הפליטה מאירופה לישראל.
בעת מלחמת העצמאות היה ראש ועד יישובי הנגב.
כיהן כמזכיר פנים של איחוד הקבוצות והקיבוצים והשתייך להנהגתו.
כיהן בכנסת השביעית והשמינית מטעם המערך עד לפטירתו בשנת 1976. הוא הובא למנוחות בקיבוצו ניר עם.
דר נולד בשם פרנץ לדרר בקרלסבאד, בבוהמיה שבאוסטרו-הונגריה, כיום בצ'כיה.
ב-1913 הצטרף לתנועת בלאו וייס ובמרוצת הזמן נבחר ליו"ר התנועה בצ'כוסלובקיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נמנה בין מייסדי תנועת החלוץ באירופה.
בתקופת המלחמה שירת כקצין לוחם מטעם צבא אוסטריה בחזית מול איטליה.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל והיה ממקימי קיבוץ חפציבה.
בשנת 1933 יזם קידוח ליד הקיבוץ, כשנתגלו מים בשפע הוחלט לחלקם בין הקיבוצים השכנים ולשם כך הוקמה "אגודת המים השיתופית של עמק חרוד" שדר עמד בראשה והמהנדס שמחה בלאס התקבל על ידו להיות היועץ והמתכנן שלה.
בהמשך היה דר מנהל אגודת המים של משקי עמק יזרעאל וחבר הנהלת "סולל בונה".
לאחר מכן הוא מונה לארגן את התעשייה ההסתדרותית, היה מנהלה הראשון של כור תעשיות ועמד בראש החברה בשנים 1944–1950.
היה חבר ארגון "ההגנה" והשתתף בתעשיית כלי הנשק שיצרו במחתרת, בשנים 1950–1967 כיהן כמנהל התעשייה הצבאית.
היה חתן פרס ביטחון ישראל ב-1968 על מפעל חיים על פועלו בתע"ש.
על שמו נקרא בית התרבות בחפציבה "בית צבי", שעל תכנונו הוחל לעבוד ב-1969 (כיום נטוש).
צבי דקל נולד בתל אביב להורים שעלו מפולין בשמם הקודם – דלבקוביץ'.
דקל למד בבית הספר תל נורדאו והמשיך ממנו לתיכון בגימנסיה שלווה.
מילדותו גילה דקל עניין בטבע ובסביבה, ונהנה גם לצייר.
מורה שהבחינה בכישרונו, סידרה לו מלגה והפנתה אותו בגיל 12 ללמוד ציור בסטודיו של אהרון אבני.
בסטודיו למדו נערים מוכשרים נוספים, כגון דן צור, דני קרוון, דן קדר ואיצ'ה ממבוש.
דקל התנסה ברישום ובציור בצבעי שמן, ועבר מלימוד ציור פיגורטיבי לציור מופשט.
לאחר מספר שנים החליט דקל כי מיצה את הכיוון ועזב את לימודי הציור.
בילדותו, ובמהלך כל שנות נעוריו היה דקל חבר בתנועת הנוער "השומר הצעיר", בה הפך למדריך.
בתחילת מלחמת השחרור גויס עם מכסת המדריכים לטיפול בתנועות הנוער, ובהמשכה עבר לשרת במטה הפלמ"ח.
חברי הגרעין בתנועה אליה השתייך דקל עלו בשלהי מלחמת השחרור, בסוף 1948, על גבעה בשוליו של הכפר הנטוש בית ג'יז, והקימו עליה את קיבוץ "השומר הצעיר" הראל.
דקל נשא שם לאישה את חיה לוסקי, ושם נולדה בתו סמדר.
בתחילה חשב להביא בקיבוץ למימוש את האמן והיוצר שבו.
הוא הביא איתו רעיון לעסוק בנגרות - לבנות מודלים או תבניות לאלמנטים מיוחדים.
הוא אף העביר בקיבוץ חוג קטן של ציור.
אלא שאז פנה לאהבה אחרת שלו - גידול צמחים.
דקל, שהביא עמו מוניטין של טיפוח גינת הירק בבית הספר התיכון, נשלח, בראשית דרכו בקיבוץ, לעבוד בחקלאות, ואף הגיע להישגים יפים.
על אף הצלחתו בחקלאות הוא העדיף להיות גנן.
בקיבוץ נעתרו לו והוא יצא לקיבוץ שער העמקים לתקופה של חצי שנה, להתנסות בעבודת גננות.
בתום התקופה חזר דקל לקיבוצו, התחיל לעבוד שם לסירוגין כגנן והחל לבנות את נוף הקיבוץ, ללא תוכניות מסודרות.
לצורך כך הוא נעזר אז בעצותיו של אברהם קרוון, שהיה בא לבקר בקיבוץ את בנו דני קרוון.
במקביל היה דקל נוסע בקביעות לאוניברסיטה בירושלים להרצאותיו בבוטניקה של פרופסור מיכאל זהרי.
בשנים 1956-1953, תקופת פירוקו של קיבוץ הראל, שימש דקל כמזכיר הקיבוץ.
על רקע קיפוח היישובים החדשים שהוקמו סביב הקיבוץ, הוא יזם היפרדות מן המועצה האזורית, ואת הקמתה של מועצה אזורית חדשה -"גיזו" (כיום חלק מן המועצה האזורית "מטה יהודה") ובראשה עמד עד 1956. לקבוצת החברים בהראל היה "פרופיל גבוה" של מעורבות חברתית ופוליטית.
הקבוצה נחשדה על ידי הנהגת התנועה של מפ"ם בנטייה קיצונית לשמאלה של המפה הפוליטית, ועל רקע העימות האידאולוגי החליטה ההנהגה על פירוק הקיבוץ.
בני הקבוצה התפזרו איש לדרכו, אך נשארו קשורים ומגובשים כ"קבוצת הראל" גם בהמשך.
על הקבוצה נמנו המפיק ואיש התקשורת יעקב אגמון, וחברו מילדות של דקל, האמן דני קרוון.
דקל ידע שעליו ללמוד אדריכלות נוף, או בשמה דאז "אדריכלות גנים".
פירוק הקיבוץ יצר את ההזדמנות.
דקל חזר לתל אביב, ועבד כגנן בעירייה.
על הפרק עמדו לימודי אדריכלות נוף בלונדון, אך אברהם קרוון, שהתרשם מעבודותיו של האמן ואדריכל הנוף רוברטו בורלה מרקס בברזיל, יעץ לדקל לנסוע דווקא אל מרקס וללמוד ממנו את רזי המקצוע.
דקל נסע לריו דה ז'ניירו, והתקבל שם אצל בני משפחה.
דקל נפגש עם מרקס בסטודיו שלו והביא איתו ציורים ואישור מעיריית תל אביב, שעבד בה כגנן.
מרקס התרשם מן הצעיר הנלהב מישראל, קיבל אותו לעבודה ובמהרה סוכם כי יישאר לעבוד לצידו.
משהוחלט כי הוא נשאר, הצטרפו אליו אשתו ובתו לברזיל.
בסטודיו של מרקס עבדו אז עוד 17 מתכננים מרחבי העולם.
בשלוש וחצי השנים הבאות דקל השתלב היטב בעבודת הסטודיו.
בין מרקס לבין דקל נוצר קשר הדוק, והוא אף מונה לאחראי על פרויקטים.
המשרד עבד על שורה של פרויקטים גדולים בוונצואלה, ודקל התבקש להצטרף לשלוחה של המשרד שם.
דקל הבין שזה מבחינתו צומת דרכים - קריירה בדרום אמריקה או בישראל ולבסוף החליט לחזור לישראל.
ב-1960 חזר דקל לישראל, מצויד במטען הידע והניסיון שרכש במשרדו של מרקס.
דקל עבר בחינה מקצועית אישית, שהכינו עבורו בטכניון ובפקולטה לחקלאות ברחובות, התקבל כחבר באיגוד אדריכלי הנוף בישראל, ואף שימש בהמשך כמזכירו.
דקל ביקש להצטרף למשרדו של יוסף סגל, שעבד אז יחד עם אביו, יחיאל סגל, מראשוני אדריכלי הנוף בישראל.
בהמשך הפך לשותף מלא במשרד, ושמו שונה ל"סגל-דקל".
ב-1966 נפרדו השניים, ודקל פתח משרד משלו.
שורה של פרויקטים תכנן אז, אשר זכו לחשיפה תקשורתית ניכרת, וכמה מהם קיבלו אף אותות הוקרה ופרסים מקצועיים.
ב-1972 חברו יוסף סגל ודקל מחדש למשרד משותף, ולאחר צירופו של אדריכל הנוף אורי מילר, שינה המשרד את שמו ל"תכנון נוף".
המשרד היה לאחד משלושת המשרדים הגדולים בישראל, והעסיק מתכננים רבים.
משרד "תכנון נוף" עסק בשלל פרויקטים בכל קני המידה ברחבי הארץ.
שלושת השותפים נהגו לחלק ביניהם את האחריות על הפרויקטים, כך שאת רובם ניתן היה לשייך לאחד מן השלושה.
עבודות תכנון רבות בהן עסק המשרד בתקופה זו זכו לסיקור תקשורתי ולהערכה מקצועית, כמו הפארק הלאומי בתמנע, מערכת השטחים הפתוחים בים המלח הכוללת טיילות המציעות מבטים אל הים, ומערכת השטחים הפתוחים של שכונת פסגת זאב בירושלים.
ב-1996 הצטרף למשרד אדריכל הנוף שלמה זאבי והפך בהמשך לשותף.
לימים, יוסף סגל ואורי מילר פרשו מן המשרד.
המשרד במתכונתו החדשה (לאחר איחוד עם משרד האדריכלים "יאיר אביגדור") המשיך לעסוק בטווח רחב של פרויקטים נופיים, והתמחה גם בפרויקטים מתאריים.
המשרד המשיך לעסוק בפרויקטים מושכי עניין, אשר אחד מהם שהיה באחריותו של דקל, היה פרויקט השיקום של גן העצמאות בתל אביב.
דקל זכה לשקם את הגן שתכנן במקור אברהם קרוון, אביו של חברו הטוב דני קרוון, ומי שהיה לו בעצמו מדריך ומלווה בראשית צעדיו המקצועיים.
דקל הושפע רבות מרוברטו בורלה מרקס.
מרקס היה איש צמחייה, אמן יוצר ואספן נלהב של אמנות ילידית של אמריקה הלטינית.
"החווה" (sitio) שבנה לעצמו הייתה מימוש של שלוש אהבותיו הגדולות.
היא הייתה מרכז של אקלום צמחייה טרופית, סטודיו בו יצר את האמנות שלו ומקום בו ריכז את אוסף האמנות העשיר שלו.
גם עבודתו כאדריכל נוף הייתה שילוב של מעשה אמנות, של שימוש ייחודי בצמחייה ושל מחוות לאמנויות ולסגנונות מקומיים.
הוא יצר סגנון אדריכלי משלו, שאפשר לכנותו אולי "מודרניזם טרופי", אבל שלא כמודרניזם האירופי, גם רומנטי ומחובר לעבר ולמסורות עממיות, וכזה שאיננו נצמד לפונקציונליזם מחמיר.
מרקס היה אמן השימוש היוצא מן הכלל בצמחייה, תוך הבלטת האיכויות העצמיות של כל צמח והפיסוליות שבו.
בחלק מעבודותיו הוא יצר קומפוזיציות מורכבות המבליטות את אופיים של הצמחים.
מרקס בלט גם בהקבצה של עצים מאותו המין לקבוצות מגובשות, ובעיקר התפרסם בכתמים הגדולים של צמחייה מאותו המין, כתמים צבעוניים וקווים בצורות חופשיות דמויות ציור, אשר הקנו לו את הכינוי "צייר בצמחים".
את היכולות האלו הביא איתו דקל כשחזר לעבוד בישראל.
במעבר מברזיל לישראל הוא היה צריך, אמנם, להחליף לחלוטין את אופי הצמחייה, ולעבור מ"פאלטה" עשירה וצבעונית לזו המקומית, הצנועה יותר.
גם את אופן השימוש בעצים הביא דקל, כשהשתמש בקבוצות מגובשות, גדולות או קטנות, של עצים מאותו המין.
לדקל הייתה משיכה לאמנות עוד לפני נסיעתו לברזיל.
העבודה המשותפת עם מרקס חיזקה אצלו את הקשר שבין אדריכלות לבין אמנות, והוא שאף לשלב אמנות בעבודותיו גם בישראל.
קו ישיר חיבר בין סגנונו של דקל לבין זה של מרקס.
דקל הרבה להשתמש באלמנטים גאומטריים מובהקים בתוכניותיו.
השפה נעה מעיגולים ומקווים מעוגלים, לקווים ישרים אלכסוניים ולשאר מצולעים.
בכל אחת מן העבודות הייתה בחירה עקבית באחת מן השפות העיצוביות האלו.
ברובע אבישור בערד, בו העמדת כל הבניינים היא אורתוגונלית (אדריכלים: דוד בסט ואדם איל), שבר דקל את האורתוגונליות כשעיצב את קווי הפיתוח בין הבניינים.
על מנת לייחד את החללים השונים, וליצור עניין בין בתי השיכון האחידים, הוא קבע לכל חלל שפה עיצובית משלו: אלכסונים, משושים או עיגולים.
גם הקירות התומכים המלווים את בתי השיכון הארוכים בקווים אורתוגונליים, מקבלים שם קיטום פינות ביחידות אלכסוניות, ופניהם העליונים מקבלים גם הם אלכסונים כשהם מלווים מהלכי מדרגות.
דקל הגדיר עצמו כמודרניסט ותפס את עבודתו כביטוי של מודרניזם.
על מנת לתאר את היסודות המודרניסטיים בעבודתו של דקל, ראוי לבדוק מהו מודרניזם ומה היא אדריכלות נוף מודרניסטית.
אם המודרניות היא התאמה לתנאי התקופה העכשווית ולחדשנות שהיא מביאה איתה, הרי שמודרניזם הוא אימוץ מכוון ומודע של המודרניות.
הגישה המודרניסטית באדריכלות הנוף מבוססת על האמונה כי אדריכלות הנוף, כשאר האמנויות, צריכה להתפתח בהתאמה עם התנאים החברתיים והטכנולוגיים של החיים העכשוויים.
אלא שאדריכלות הנוף התמקמה תמיד מאחורי האמנויות האחרות באימוץ רעיונות חדשים, ודשדשה זמן רב בהגדרת המודרניזם שלה (Treib 1993).
מארק טרייב (Marc Traib) מתאר את שלבי התפתחות התפיסות המודרניסטיות בתכנון של גנים ובאדריכלות הנוף, החל מאוונגארד ומקוביזם של שנות ה-20 של המאה ה-20 באירופה, דרך צמיחתם של אדריכלים מתווי דרך בארצות הברית ובבריטניה בשנות ה-30, ה-40 וה-50 של המאה ה-20, ועד לכיוונים המסתמנים בתקופתנו.
בעשרות שנות עבודתו כאדריכל נוף בישראל עסק דקל ביותר מ-1,000 פרויקטים כמתכנן, כאדריכל מוביל וכאדריכל שותף.
1969 - פרס קרוון לאדריכלות נוף על תכנון רובע אבישור בערד
1982 - פרס רוקח על תכנון פארק הירקון בתל אביב-יפו
1987 - פרס קפלן על תכנון שכונת פסגת זאב בירושלים
2013 - פרס קרוון על תכנון פארק המסילה בירושלים, בצוותא עם האדריכלים יאיר אביגדור ושלומי זאבי
אנדרטת חטיבת הנגב, באר שבע בשיתוף עם הפסל דני קרוון, 1974
גן וואהל לוורדים, ירושלים, 1981
פארק וולפסון, תל אביב, 1983
טיילת אלברט, מצפה רמון בשיתוף עם הפסל ישראל הדני, 1989
גן פסלים, מצפה רמון בשיתוף עם הפסל עזרא אוריון, 1989
גן הדסה, באר שבע בשיתוף עם הפסל ישראל הדני, 1998
גן המייסדים, חדרה בשיתוף עם הפסל דני קרוון, 1998
פארק מנחם בגין, תל אביב
צבי גרפונקל (נולד ב-13 ביולי 1938) הוא גאולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס במכון למדעי כדור הארץ שבאוניברסיטה העברית.
חתן פרס א.מ.ת במדעי כדור הארץ לשנת 2006.
צבי גרפונקל נולד בעיר קובנה שבליטא, בן ללייב גרפונקל, מנהיג ציוני.
ניצל מהשואה ועלה ארצה עם הוריו ב-1948. סיים את הגימנסיה העברית בירושלים בשנת 1956. עשה את חוק לימודיו הגבוהים בגאולוגיה באוניברסיטה העברית, סיים תואר שני ב-1964 ודוקטורט ב-1970. עבודת הדוקטורט שלו עסקה במבנה הגאולוגי של אזור אילת, ומה ניתן ללמוד מכך על יצירת הבקע ועל ההיסטוריה של ארץ-ישראל.
העבודה נערכה בהדרכת פרופסור יעקב בן-תור.
בשנים 1970–1972 שהה בהשתלמות במעבדה הסייסמולוגית במכון הטכנולוגי של קליפורניה ובמכון לגיאופיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בריוורסייד.
מששב לישראל ב-1972 מונה למרצה במחלקה לגאולוגיה באוניברסיטה העברית, ב-1977 מונה למרצה בכיר, ב-1980 לפרופסור חבר, וב-1986 לפרופסור מן המניין.
ב-1988 הופקד על הקתדרה על שם קראביץ, ושנים 1989–1991 כיהן כיו"ר החוג במכון למדעי כדור הארץ, בשנים 1996–1999 עמד בראש המכון למדעי כדור הארץ, ובשנת 2007 פרש כפרופסור אמריטוס.
שהה בשבתונים בשנים 1982–1983 במחלקה למדעי כדור הארץ באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובמחלקה למדעי כדור הארץ (במעבדות בולארד) בקיימברידג' שבאנגליה, ושם שהה גם בשנת 1991. כיהן כנשיא החברה הגאולוגית הישראלית.
ומאז שנת 2000 הוא חבר המועצה האקדמית של המכללה האקדמית להנדסה ירושלים.
בשנת 1965 זכה בפרס פרץ גרדר ובשנת 1987 בפרס רפאל פרוינד מטעם החברה הגאולוגית הישראלית, ובשנת 2006 זכה בפרס א.מ.ת במדעי כדור הארץ.
צבי גרפונקל היה נשוי לאורנה עד לפטירתה ב-2023 ולהם בת.
חלק ניכר מעבודתו של צבי גרפונקל עניינה בגאולוגיה של ארץ-ישראל והמרחב שלה ואת יתרת מחקריו הקדיש לנושאים גלובליים יותר.
חלק ממחקריו בוצעו בשיתוף פעולה עם עמיתים ותלמידים.
הנושא שהקדיש לו גרפונקל זמן רב יותר מנושאים אחרים הוא הטרנספורם של בקע ים המלח (מושג שהוא טבע).
הוא חקר את ההיבטים הבסיסיים שלו: ההיסטוריה שלו, מבנהו הפנימי והיחס לתנועת הלוחות באזור שלנו.
מדובר באחד המבנים הגאולוגיים החשובים בישראל – גבול בין לוחות שנוצר על ידי ביקוע צעיר של יבשות, ומהווה גם דוגמה לשברי תזוזה אופקית – אזורים גדולים של שבירה שתנועתם מקבילה.
הוא רואה את השבר כנשלט על ידי תנועת אופקית עם קצת פתיחה ניצבת, שלאורכו ישנם שברים מסודרים בצורה מדורגת, מה שגורם ליצירת שורת אגנים עמוקים מאוד דוגמת ים המלח ומפרץ אילת.
להערכתו, הבקע נוצר לפני 17–18 מיליון שנים וקצב התנועה האופקית הנוכחית לאורכו הוא כ-5 מ"מ לשנה.
המספר הזה חשוב מבחינה מעשית מכיוון שהוא משפיע על תכיפות רעידות האדמה באזור.
בקעים צעירים אחרים ותנועת הלוחות באזור
טרנספורם ים המלח הוא חלק ממערכת בקעים וגבולות לוחות צעירים גאולוגית באזורנו.
גרפונקל חקר גם מרכיבים אחרים של המערכת הזאת.
בזמן שישראל שלטה בסיני חקר גרפונקל את בקע מפרץ סואץ וקבע את עקרונות ההיסטוריה והמבנה שלו, שנשלט – בניגוד לטרנספורם ים המלח – על ידי פתיחה ניצבת.
בפרט, הוא הראה שהמבנה השתנה משמעותית לפני 16–17 מיליון שנים: לפני זה השבירה הייתה מפוזרת בצורה אחידה לכל הרוחב, ואחר-כך התרכזה בחלק המרכזי שהיום מכוסה במים.
הוא גם חקר את מבנה קרקעית ים סוף, חקר בפירוט את תנועת הלוחות הצעירים באזור עד אתיופיה ואת יחסה למבנה ולתולדות מערכת הבקעים האזורית.
גרפונקל חקר את התפתחות הנוף במערכות הניקוז בנגב וזיהה שבאזור התקיימו מערכות נחלים שונות שהחליפו אחת את השנייה בתגובה לתנועות טקטוניות, כאשר המערכת הקדומה ביותר – לפני 12–20 מיליון שנים – חצתה את בקע ים המלח.
הוא הראה שניתן לעקוב אחר התפתחות הנוף ובאמצעות תפוצה של משקעי נחלים שונים.
במהלך השנים היוותה העבודה בסיס להרבה מאמרים נוספים ולמחקרים שנמשכים וחוקרים עד היום.
גלישות ענק בים מול חופי ישראל
קרקעית הים מול חופי ארץ ישראל מופרעת על ידי שברים והעתקים רבים.
גרפונקל הראה שרוב רובן של הפרעות אלה, אם לא כולן, נוצרו על ידי גלישות המשקעים הרדודים על-גבי שכבות מלח שמצויות מתחתם בחלקים גדולים של מדרון היבשת ובאגן העמוק הסמוך.
זה מראה שאין להתייחס לשברים אלה כיוצרי רעידות אדמה הרסניות מול ריכוזי האוכלוסייה העיקריים של ישראל, אם כי ייתכן ששברים עמוקים יותר שקשה לזהותם מהווים סיכון.
ההיסטוריה הגאולוגית הקדומה של ארץ-ישראל
גרפונקל חקר את השלבים הראשונים של ההיסטוריה הגאולוגית של ישראל והתפתחות קרום כדור הארץ באזורנו.
הממצאים העיקריים שלו הם שהקרום באזורנו עוצב בשני אירועים עיקריים של אורוגנזה – בניית רכסי הרים, ושעיצוב הקרום הסתיים באירוע של ארוזיה רבה מאוד (סחיפה של שכבת סלע עבה, אולי עד 10 ק"מ).
המסקנות האלה ישימות לשטח גדול במזרח התיכון ובצפון-מזרח אפריקה.
הוא גם חקר את סלעי המשקע הקדומים שהצטברו לאחר-מכן באזורים אלה, שהם חלק מגוף סלעי המשקע הגדול ביותר ששמור ביבשות, והגדיר את המסגרת הכללית של הצטברות סלעים אלה.
גרפונקל חקר את התפתחות החלק המזרחי של הים התיכון (אגן הלבנט) ושל שוליו ואת יחסו לשאר חלקי הים התיכון.
הוא פיתח את ההבנה שאגן זה ושוליו נוצרו בעקבות אירועים של התפרקות יבשות-על לפני כ-180–200 מיליון שנה (פנגיאה), ושאירועים אלה השפיעו מאוד על התפתחות המאוחרת יותר של ארץ ישראל ושל הארצות האחרות הגובלות באגן.
הוא חקר את הקשר בין אירועים גאולוגיים אלה לבין ההתרחקות של יבשות אפריקה מאירואסיה ואת היחס בינם לבין יצירת אגן הים התיכון בכללותו.
בנוסף לכך הוא חקר גם אירועים שהיו קשורים לסגירת האגן מאז שאפריקה ואירואסיה החלו להתקרב זו לזו לפני כ-100 מיליון שנה.
הוא חקר מבנים שנוצרו אז בים האגאי, במיוחד את ההצבה של פיסות קרום אוקייני (אופיוליטים) בזמן תהליך זה על-גבי היבשות בשולי האגנים שנסגרו באזור שבין איראן לבלקן.
פעילות געשית בארץ-ישראל בקרטיקון תחתון ויחסה לתנועות אנכיות
גרפונקל עסק גם בהיסטוריה של הגעשיות בארץ-ישראל, במיוחד בקרטיקון תחתון (מלפני 145 מיליוני שנים עד לפני 97 מיליון שנים).
הוא הראה שפעילות זאת התרחשה במספר שלבים והייתה מלווה בתנועת התרוממות גדולה, שגרמה לסחיפת שכבת סלע בעובי של עד כקילומטר בנגב המרכזי.
הוא גם חקר מנגנונים שמסבירים את הקשר בין הפעילות הגעשית לתנועות האנכיות, וגילה שפעילות מגמטית זו היא המבשר של נקודה חמה ביבשת אפריקה.
פעילות זו יצרה שורה של תופעות געשיות לאורך רצועה שנמשכת עד סודאן, שם נמשכת געשיות פעילה עד ימינו.
זו אחת הנקודות החמות העתיקות ביותר שעדיין פעילות על-פני כדור הארץ.
הבטים גלובליים של טקטוניקת הלוחות
בעבודות שעשה גרפונקל על תנועת הלוחות הוא מצא שהגאומטריה של גבולותיהם משתנה כל הזמן, והבדיקה של שינויים אלה הוכיחה שהלוחות הנוחתים באזור הפחתה מתחת ללוחות אחרים נעים כלפי מטה ונודדים הצידה.
הוא ניתח את ההיבטים הכמותיים של תופעה זו והראה שהיא כרוכה בתנועות של נפחים גדולים של חומר בפנים כדור הארץ, ושזאת תופעה עקרונית של טקטוניקת הלוחות.
הוא גם הציע מודל להגדרת העובי של הלוחות וכיצד עובי זה יכול להשתנות בתגובה לזרימת החומר בפנים כדור הארץ.
הוא גם מצא שהערכות של עובי הלוחות מחייבות שיצירת שדות געשיים גדולים מתרחשת במקומות חמים מהרגיל ושחלים שינויים משמעותיים בלבות תוך כדי עלייתן אל פני השטח.
גרפונקל הכיר בכך שגושי סלע גדולים יכולים להסתובב סביב צירים אנכיים וחקר את התופעה.
הוא היה שותף לעבודות שבהן נעשה שימוש במגנוט של סלעים כדי לתעד סיבובים כאלה על ידי ניצול העובדה שמינרלים מגנטיים בסלעים מתעדים את כיוון הצפון כפי שהיה בזמן היווצרות המינרלים.
מדידת הסטייה של המגנוט מהכיוון המקורי הצפוי מאפשרת לכן לזהות סיבוב סביב ציר אנכי.
הוא גם הראה את חשיבות התופעה בדפורמציה של שטחים גדולים וניתח את ההיבטים הגאומטריים של התופעה הזאת.
צבי (צביקה) האוזר (נולד ב־5 ביולי 1968, ט' בתמוז ה'תשכ"ח) הוא איש ציבור ישראלי אשר כיהן כחבר כנסת מטעם סיעת 'דרך ארץ'.
במסגרת כהונתו עמד בראשות ועדת החוץ והביטחון וכיהן כסגן יושב־ראש הכנסת.
לפני כן שימש בתפקיד מזכיר הממשלה, יושב הראש של המועצה לשידורי כבלים ולוויין, היה חבר הנהלה במספר מוסדות ציבוריים וכן מילא שורה של תפקידי מפתח בשוק התקשורת והשידורים בישראל.
האוזר הוא מיוזמי חוק יסוד: ישראל מדינת הלאום של העם היהודי, כיהן שנתיים כחבר הוועדה לתכנון ולתקצוב יוזם ויו"ר התכנית הלאומית "ציוני דרך" – התכנית להעצמת תשתיות המורשת הלאומית, שימש חבר הצוות המייעץ לסוגיית הסדרי התפילה בכותל המערבי, כיהן כיו"ר מוזיאון ארץ ישראל ומייסד היחדה למען הגולן.
נולד וגדל ברמת־גן, למרדכי וליהודית האוזר, כבן הזקונים מבין שלושה.
נולד עם מום בליבו ובגיל שמונה עבר בהצלחה ניתוח לב פתוח.
בגיל אחת עשרה שיחק כדורסל בקבוצה של מכבי רמת־גן.
בהיותו תלמיד תיכון בבית הספר בליך ברמת־גן שימש יו"ר ארצי של נוער מפלגת התחייה.
את רוב שירותו הצבאי עשה בבית הספר לפיתוח מנהיגות של צה"ל במסגרתו שימש, בין היתר, מ"מ מפקד יחידת ההסברה של בית הספר.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש האוזר עוזר מקצועי למנכ"ל משרד העבודה והרווחה שמואל סלבין, ולאחר מכן שימש עוזר ליו"ר מועצת המנהלים של החברה הממשלתית "עמידר".
האוזר שימש דובר התאחדות הסטודנטים בישראל (1992–1993), ובין השנים 1993–1994 שימש יועץ תקשורת לתנועת הליכוד ולראש האופוזיציה, בנימין נתניהו.
לאחר כשנתיים עזב כדי להשלים את התמחותו המשפטית.
כמו כן, היה האוזר חבר בית הדין המשמעתי האוניברסיטאי לערעורים באוניברסיטת תל אביב (1992-1994).
בשנת 1994 סיים האוזר את לימודיו האקדמיים לתואר ראשון בפקולטה למשפטים, באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1996 בתום תקופת התמחות במשרד עורכי הדין פנחס מרינסקי ושות', הוסמך לעריכת דין.
בין השנים 2000–2009 פעל האוזר בסקטור הפרטי, והיה לשותף במשרד עורכי הדין גולדפרב לוי ושות' (לימים, 'גולדפרב זליגמן ושות').
במסגרת זו, עמד בראש מחלקת תקשורת ומדיה במשרד.
במקביל המשיך בפעילות ציבורית, תוך שהוא משמש חבר הנהלה במספר מוסדות ציבוריים: היה חבר מועצות המנהלים של חברת "אוצר מפעלי ים", שימש חבר מועצת המנהלים של חברת "מקוה ישראל", והיה חבר המועצה הציבורית להנצחת זכרו של בנימין זאב הרצל.
כמו כן, שימש בין השנים 2008–2009 חבר הוועד המנהל של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
לאורך השנים, היה האוזר מעורב בשוק התקשורת בישראל.
עם הקמת ממשלת נתניהו הראשונה, בשנת 1996, מונה ליועץ מקצועי בכיר לשרת התקשורת לימור לבנת.
במסגרת תפקידו, שימש מרכז הוועדה הבין-משרדית לפתיחת שוק הטלקום לתחרות, ומרכז פעולות משרד התקשורת לפתיחת שוק השידורים לתחרות; היה חבר הוועדה הציבורית להרחבת היצע השידורים לציבור; וכיהן כחבר הוועדה הבין-משרדית להסדרת שידורי רדיו ארציים.
במסגרת תפקידו יזם הצעה לפרק את ערוץ 1 ולהפנות את תקציבו להקמת חברת חדשות ולהפקות מקור.
בשנת 1997 מונה ליו"ר המועצה לשידורי כבלים ולוויין וליו"ר מנהלת הסדרת השידורים לציבור, תפקיד אותו מילא עד התפטרותו באוקטובר 1999. בשנת 1999 מונה ליו"ר הוועדה הישראלית למדרוג למשך שנה.
בשנת 2002, שימש חבר הוועדה הציבורית לבחינת עתיד שידורי הטלוויזיה החינוכית.
הוועדה המליצה לשרת החינוך לימור לבנת להפסיק את פעילות הטלוויזיה החינוכית.
לצד עיסוקיו המקצועיים כעורך דין, נמנה האוזר עם היזמים שהקימו את חברת 'חדשות ישראל', שזכתה בזיכיון להקמת ערוץ החדשות הייעודי.
הערוץ לא הוקם לבסוף עקב סכסוכים בין בעלי המניות.
כמו כן, בין השנים 2004–2009 שימש דירקטור בחברת "דורי מדיה גרופ" (DMG) שנסחרה ב-בורסת AIM, בורסת משנה לחברות הזנק של הבורסה לניירות ערך בלונדון.
האוזר גם החזיק 1.5% ממניות החברה בעת שהונפקה בבורסה.
במרץ 2015 מונה לדירקטור בזכיינית ערוץ 2 קשת.
באפריל 2009, עם הקמת הממשלה ה-32 בראשות בנימין נתניהו, מונה האוזר לתפקיד מזכיר הממשלה ה-16 של מדינת ישראל.
האוזר שימש בתפקיד בין השנים 2009–2013. במסגרת תפקידו, ליווה את הממשלה בניהול הנושאים והסוגיות שעל סדר יומה.