tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צבעיו מגוונים וכוללים גוני צהוב, אדום, ירוק, חום, ורוד ואף צבע מעורבב, כשחלק מהקשקשים מנומרים בחום או שחור.
הנחש תוקף ממארב את טרפו הכולל עופות שונים, עכברים, זוחלים וקרפדות - בעיקר בלילות - והורגו במהירות, בעזרת הארס.
הוא לא מאוד אגרסיבי, אך יתקוף במקרה של חשש.
הארס קטלני לבני אדם, אך מין זה נדיר באזורים מיושבים.
עם זאת, הוא מוחזק על ידי סוחרים וגני חיות.
צפצפה רטיטה (שם מדעי: Populus tremuloides), או צפצפה רעדנית, היא עץ נשיר ממשפחת הערבתיים.
תפוצתו משתרעת באזורים הקרים של אמריקה הצפונית.
העץ גבוה, מגיע עד כ־25 מטרים, וגזעו בעל קליפה חלקה ובהירה עם צלקות שחורות.
בסתיו, העלים הירוקים, המכוסים בשכבת שעווה דקה ומבריקה (המקנה להם גוון מעט מעומעם), משנים את צבעם לזהוב-צהוב ולעיתים נדירות לאדום.
לעיתים חורשות עצומות של צפצפה רטיטה הן למעשה מושבות קלונליות: חורשה שכל עציה הם שיבוטים של עץ יחיד, כלומר פרטים זהים גנטית שמקורם באותו פרט־אם יחיד (קלון), ומשתפים מערכת שורשים משותפת.
שיטה זו מאפשרת למין להתחדש ביעילות לאחר שרֵפות או הפרעות אחרות וליצור חורשות עצומות, אולם אותה רשת שורשים המקשרת בין כל הגזעים עלולה גם להפוך את המושבה כולה לפגיעה למחלות ולמפגעים סביבתיים.
צפצפה רטיטה היא העץ הנפוץ ביותר באמריקה הצפונית, כשתחום תפוצתו נע בין קנדה בצפון ועד מרכז מקסיקו בדרום.
זהו גם המין המגדיר את הביומה אספן פארקלנד (aspen parkland, מילולית "אדמת פארק הצפצפה") בערבות קנדה, והוא העץ הרשמי של מדינת יוטה.
הרעד או הרטט של העלים הוא שנתן למין את שמו.
רעד זה מתאפשר בשל הפטוטרת השטוחה והגמישה של מין זה.
תכונה זו מאפיינת מינים רבים בסוג צפצפה, כאשר בחלק מהמינים הפטוטרת שטוחה למלוא אורכה ובחלק המינים רק חלק מהפטוטרת שטוח.
את השם המדעי למין (Populus tremuloides) נתן הבוטנאי הצרפתי אנדרה מישו (André Michaux; 1802-1746) ב-1803 בספרו Flora Boreali-Americana (הפלורה של אמריקה הצפונית).
סיומת השם המדעי tremuloides פירושה דומה ל-tremula, שפירושו בלטינית רועד, מתייחסת לדמיון שבין עץ זה, הייחודי לאמריקה הצפונית, למין Populus tremula (צפצפה מצויה) אותו הכיר מישו קודם.
למין זה, המכונה גם הוא צפצפה רועדת בכמה שפות אירופאיות, תחום תפוצה נרחב באירופה ובאסיה (ולכן קרוי גם צפצפה אירופית או צפצפה אירואסייתית).
המין צפצפה רטיטה הוא עץ דו-ביתי (ישנם עצים זכריים ועצים נקביים), גבוה ומהיר צמיחה, שגובהו מגיע עד 35 מ' וקוטר גזעו עד מטר.
מרבית פרטיו בישראל העלים בישראל אינם הטרופיליים (דו-צורתיים), אך בתחומי תפוצתה הטבעית של צפצפה רטיטה ניכרת הטרופיליה מתונה.
מתאפיין בענפים חלקים או מחוספסים, בעלים עגולים עד ביציים, ובעגילים תלויים צפופים, עם פרחים חסרי עטיף ובעלי דיסק חסר בלוטות צוף.
קליפת הגזע חלקה, בגוון לבן-ירקרק או לבן-צהבהב עד אפור, ועליה צלקות עלים אופקיות כהות ולעיתים גם בליטות כהות ("קשרים") לאורך הגזע.
בעצים גדולים במיוחד, מופיעים חריצים רדודים רק בבסיס הגזע, בעוד ששאר חלקיו נותרים חלקים.
לעיתים ניכרות גם צלקות מאונכות מקבילות, שאינן חלק ממבנה הגזע הטבעי, אלא נגרמות על ידי פגיעות לעיסה של אייל קורא (Alces alces), הנוהג לקלף את קליפת העץ באמצעות שיניו הקדמיות.
ענפי השנה בצבע חום-אדמדם, ובעת שמלאו להם שלוש שנים מקבלים גוון צהבהב-אפרפר; הם עגולים, קירחים, חלקים או מחוספסים, בקוטר 1.2 עד 3.5 ולעיתים עד 5 מ"מ.
ניצני החורף חומים-אדמדמים, קירחים, מבריקים ומפרישים מעט שרף.
הניצנים הקודקודיים קירחים ובאורך 4 עד 6 מ"מ (לעיתים רחוקות 2.5 עד 9).
ניצני התפרחות ערוכים בנפרד לאורך ענפי השנה, או מקובצים בקצהּ, באורך 6 עד 10 מ"מ, לעיתים רחוקות 4.5 עד 11.
לעצים צעירים (כולל נבטים מהשורש) יש עלים גדולים הרבה יותר בין 10 ל-20 ס"מ וצורתם משולשת.
הפטוטרת שטוחה, פחוסה בקצה המרוחק ממקום החיבור לטרף, בזווית ישרה למישור הטרף; אורכה 1 עד 6 ס"מ (לעיתים 0.7), ולרוב אורכה שווה לאורך הטרף.
הטרף קירח או שעיר בדלילות בשערות רכות ודקות ולעיתים שעירים רק לאורך העורקים.
צורתם כמעט עגולה עד דמוית ביצה, באורך 3 עד 7 ס"מ (לעיתים רחוקות 1 עד 12) וברוחב 3 עד 7 ס"מ (לעיתים רחוקות 0.5 עד 10.5); יחס אורך-רוחב קרוב ל-1. בסיס הטרף דמוי יתד, המצטמצם בהדרגה ובמתינות לעבר הפטוטרת עד כמעט לבבי או קטום לרוב בעל כתפיים מפותחות.
בבסיס הטרף מצויות בלוטה אחת או שתיים עגולות, לעיתים רחוקות אין בלוטות כלל.
שפת הטרף איננה שקופה ואיננה ריסנית.
קודקוד הטרף נע בין מוארך ומחודד בהדרגה עם שוליים קמורים (acuminate), לבין חוד קצר בעל שוליים קעורים או ישרים המתכנסים לזווית חדה (acute).
הצד העליון (אדקסיאלי) של הטרף ירוק כהה, קירח.
הצד התחתון (אבקסיאלי) ירוק-לבנבן, קירח, ללא כתמי שרף נראים לעין, לעיתים מעט כחלחל (גלוקי).
שפת הטרף בעלים שהתפתחו באביב מניצנים רדומים כמעט תמימה עד חרוקה בעדינות לאורך שפתה.
בעלים שהתפתחו מאוחר יותר (neoformed), במהלך עונת הצמיחה הנוכחית.
שפת הטרף חרוקה-משוננת לאורך כל השפה באופן ברור יותר.
התפרחות ערוכות בעגילים (catkins) צפופים, עם 50 עד 65 פרחים (לעיתים 20 עד 130), באורך 4 עד 7 ס"מ (לעיתים קטנים יותר לא פחות מ-1.7 בפרי הם מתארכים עד 12.5 בפרי.
חפי הפרחים בעלי קצה שסוע עמוקות וריסניים.
עוקץ הפרח ברורים ובאורך 0.5–1.5 מ"מ עד 2 מ"מ בפרי.
הפרחים חסרי עטיף; במקומו מצוי דיסק חסר בלוטות צוף, דמוי ספל צר צלוחית.
הדיסק אינו ממוקם באופן סימטרי ביחס למצעית (receptacle) או לבסיס השחלה אלא נוטה במובהק לאחד הצדדים, שפתו שלמה, קוטרו 1.3 עד 1.8 מ"מ (עד 3 מ"מ בפרי).
מספר האבקנים 6 עד 12; המאבקים קטומים בקצותיהם.
שתי צלקות נימיות, האונות שבבסיסן מורחבות וזקופות.
הפרי הלקט דמויי ביצה צרה, באורך 2.5 עד 4.5 מ"מ לעיתים רחוקות 2 עד 7, קירח, בן שתי קשוות.
הזרעים נושאים אַריל (מעטה עסיסי או שומני) המתפתח מעוקץ הביצית (funicle), המתארך לציצית צפופה של שערות משי ארוכות (arillate coma) העוטפת את הזרע ומסייעת להפצה ברוח.
זמן הפריחה נמשך ממרץ עד יוני, והבשלת הפרירות והפצתם ברוח מתרחשת בין מאי ליולי.
טווח בתי הגידול של צפצפה רטיטה רחב — מרום פני הים ועד כ-3,000 מטרים, ולעיתים נדירות אף עד 4,000 מ'.
העץ גדל הן במקומות יבשים יחסית והן באזורים לחים ואף רוויים במים.
הוא נפוץ ביערות דלילים, שבהם קרני השמש חודרות בקלות לקרקע, וגם ביערות סבוכים ומוצלים יותר.
נוסף לכך הוא מצוי בשולי כרי דשא טבעיים (לרוב לחים או רטובים) ובערבות עשבוניות נרחבות באקלים ממוזג יבש יותר, במדרונות אבניים שהתפתחו מהתפוררות סלעים ובחלקים העליונים של קניונים.
כמו כן הוא מופיע באתרים שהופרעו בידי האדם — שטחי יער שנכרתו (מבוראים), ערמות סלעים ופסולת מכרות, מחצבות חצץ ואבן, וכן לאורך שולי דרכים.
צפצפה רטיטה היא אחד ממיני העצים רחבי התפוצה ביותר בצפון אמריקה, היא גדלה על פני שטח גדול יותר מכל עץ אחר בצפון אמריקה.
תחום תפוצתה משתרע מן האזורים התת-ארקטיים של קנדה וצפון אלסקה ועד המדרונות הצחיחים של ההרים הגבוהים במקסיקו.
תפוצתה משתרעת מצפון קנדה והאיים הארקטיים הקנדיים שממערב לגרינלנד (אך אינה כוללת את גרינלנד עצמה) וכן בכל אלסקה, דרומה ברצף לרוב מדינות ארצות הברית – למעט רוב אזורי הדרום-מזרח החמים והלחים של ארצות הברית (בעיקר לואיזיאנה, מיסיסיפי, אלבמה, ג'ורג'יה ודרום קרוליינה, וכן חלקים מטקסס ופלורידה).
ומגיעה עד האזורים ההרריים הממוזגים של צפון-מערב ומרכז מקסיקו.
המין מצוי בכל רחבי קנדה, למעט אזורים קיצוניים בצפון שבהם מתקיימת קפאת-עד.
גבול תפוצתו הצפוני מוגבל בהתאם, שכן צפצפה רטיטה אינה מסוגלת לגדול בקרקעות קפואות לצמיתות.
באלסקה הגבול הצפוני ביותר של התפוצה של צפצפה רטיטה הוא המדרונות הדרומיים של רכס ברוקס (Brooks Range).
בדרום-מזרח של ארצות הברית תחום תפוצתה משתרע עד צפון נברסקה ומרכז אינדיאנה ובגבהים נמוכים יחסית, ואילו במערב ארצות הברית, בשל חורפים קלים יחסית ואקלים חמים ויבש יותר באזורים נמוכים, היא מופיעה לרוב רק ברום שמעל 1,500 מטרים, ולעיתים אף עד 3,700 מטרים.
באזורים שמתחת ל-450 מטרים, העץ נדיר למדי.
במקסיקו, צפצפה רטיטה מצויה רק באזורים הרריים גבוהים, ותחום התפוצה הדרומי ביותר שלה מגיע עד מדינת גואנחואטו במרכז המדינה.
בגבולות האקלימיים הקיצוניים של תחום התפוצה — באזורים קרים או צחיחים מדי לצמיחה מיטבית — מופיעים לעיתים פרטים ננסיים של צפצפה רטיטה.
תופעה זו תועדה, למשל, באזור הרום העליון שבו המין עוד שורד, כדוגמת רכס ההרים הלבנים (White Mountains) שבקליפורניה.
צפצפה רטיטה מתרבה בעיקר ברבייה וגטטיבית (אל-זוויגית), באמצעות נצרים (חוטרים) המתפתחים ממערכת השורשים של העץ.
עצים אלה יוצרים מושבות קלונליות (שיבוטיות), שבהן כל הפרטים הם גנטית זהים ומשתפים מערכת שורשים אחת.
תופעה זו נפוצה במיוחד לאחר הפרעות טבעיות כמו שריפות, כאשר המין מתחדש במהירות באמצעות חוטרים.
לעומת זאת, בהיעדר הפרעה, חורשות צפצפה עשויות להתנוון לאורך זמן, בין היתר בשל מעבר מחלות דרך מערכת השורשים המקושרת.
חורשות רבות מורכבות מפרטים של שיבוט יחיד ואינן מתרבות כלל ברבייה זוויגית.
תהליך השיבוט יוצר לעיתים קרובות הבדלים חזותיים ברורים ואף הבדלים בפנולוגיה (עיתוי הלבלוב או השלכת) בין מושבות סמוכות.
כך, למשל, עצים ממושבה אחת עשויים לשנות את צבע עליהם בסתיו מוקדם או מאוחר יותר ממושבה שכנה.
גוני הסתיו נעים בין צהוב בהיר עז — האופייני למין זה — ועד כתמים אדומים מקומיים.
צבעים אלה היוו את הבסיס להגדרה ההיסטורית של הזן Populus tremuloides var.
המגוון הרב בין מושבות שונות בתוך אותו אזור גאוגרפי רב לעיתים מהשונות הנצפית בין אזורים שונים, ולכן החוקרים אינם מכירים כיום בתת-מינים או בזנים עצמאיים בצפצפה רטיטה.
לצד הרבייה הקלונלית, המין מסוגל גם לרבייה זוויגית, אך זו נדירה יחסית: רוב החורשות מורכבות מפרטים מאותו מין זוויג (המין דו-ביתי), וההאבקה בין עצים ממושבות שונות מוגבלת.
גם כאשר נוצרת האבקה, הנביטה בטבע נדירה: הזרעים קטנים מאוד (כ-7 מיליון זרעים לקילוגרם), קלי משקל, חסרי רזרבות מזון וכיסוי מגן, ובר-קיימא לפרק זמן קצר בלבד.
אחת המושבות הידועות ביותר היא פנדו (Pando) במדינת יוטה – שיבוט ענק של צפצפה רטיטה הנחשב לאורגניזם החי הכבד ביותר בעולם (כ-6,000 טון) ואולי אף לזקן שבהם, עם הערכות גיל של עשרות אלפי שנים.
כל העצים במושבה זו נובעים ממערכת שורשים אחת ומשקפים אורגניזם גנטי יחיד.
מאז שנות ה-90 תועדו תופעות של גוויעה המונית בחורשות צפצפה רטיטה בצפון אמריקה, בייחוד באזורים מערביים.
טרם זוהה גורם אחד מובהק: יובש, לחץ רעייה (בעיקר פרסתנים הלוחכים חוטרים צעירים), ומדיניות דיכוי שריפות — כולם תורמים לפגיעה בהתחדשות החורשות.
מניעת שריפות, למשל, מאפשרת ליער מחטני (שאינו נאכל על ידי בעלי חיים) להתפשט על חשבון הצפצפות, המותאמות דווקא להפרעות טבעיות: גם אם נשרפים חלקי העץ שמעל הקרקע, השורשים שורדים ומצמיחים חוטרים חדשים.
במקביל, יש הסבורים שהכחדה רחבה של יערות מחטניים בשל חדירת חיפושיות קליפה (כגון Dendroctonus ponderosae) עשויה דווקא לאפשר לחורשות צפצפה להתחדש מחדש, בתנאים מסוימים.
עם זאת, בשל האחידות הגנטית של חורשות שיבוטיות, קיים חשש כי מגפה או מזיק שיפגעו בעץ אחד עלולים לגרום לקריסה שלמה של מושבה שלמה.
לכן ייתכן שהגורם למותם של העצים הוא מדיניות מחמירה של מניעת שריפות במערב ארצות הברית.
מצד שני ההכחדה הנרחבת של יערות המחטניים בשל החיפושית מהמין Dendroctonus ponderosae (באנגלית mountain pine beetle) עשויה לתרום בתנאים המתאימים להזדמנויות מרובות לחורשות צפצפות להתרבות.
קליפת צפצפה מכילה חומר שהילידים של צפון אמריקה והמתיישבים מאירופה נהגו למצות כתחליף לכינין.
כמינים אחרים של צפצפות מהווים עצי צפצפה רטיטה עצי הסקה גרועים, כיוון שהם מתייבשים באיטיות, נרקבים במהירות, ומפיקים מעט חום.
עם זאת מרבים להשתמש בהם באתרי קמפינג בגלל זמינותם ועלותם הנמוכה ולא נעשה בהם שימוש רב כעץ לבניין.
החלוצים במערב אמריקה הצפונית השתמשו בהם לבקתות הבנויות מגזעי עצים או למחסות, אם כי הם לא היו בין המינים המועדפים.
העלים של צפצפה רטיטה ומינים נוספים בסוג צפצפה הם מקור מזון לזחלים של עשים ופרפרים ממינים שונים.
בקנדה משתמשים בעץ כמקור למוצרי עיסת עץ כדוגמת ספרים, עיתונים, ונייר הדפסה משובח.
צפצפה טוב במיוחד לייצור לוחות כדוגמת הלוח המכונה באנגלית oriented strand board או waferboard.
הקרשים מצפצפה קלים ומשמשים לבניית רהיטים וארגזים, מקור לעץ בעץ לבוד ולוחות עץ לחיפוי קירות.
כריתת העצים להסקה, בנייה, להכנת עיסת עץ או לפינוי שטחים לחקלאות הקטינה דרמטית את השטחים שבהם צמחה צפצפה במאות ה-19 וה-20.
צפע שיחים ניטצי או צפע שיחים אגמי (שם מדעי: Atheris nitschei) הוא מין של נחש ארסי השייך לסוג צפעוני ההרים שבמשפחת הצפעיים.
צפע השיחים הוא צפע גדול בצבע ירוק המוסווה היטב בין עלי העצים ביערות אפריקה.
נחש זה מגיע לאורך 63–73 ס"מ והזכרים בו קטנים מהנקבות.
הם בעלי קשקשים גדולים וראש בעל נחיריים רחבים ו"קרניים" קטנות סביב העין השחורה.
הצבע ירוק בוהק מלמעלה וצהוב מלמטה.
הוא מתפתל לאט על גבי הקרקע בדממה.
הנחש חי מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אוגנדה ומזרח טנזניה ודרומה עד צפון מלאווי וזמביה.
הנחש חי בסוואנות גבוהות, נחלים מהירים ויערות כולל יערות במבוק בגובה 1,600–2,800 מטרים.
הוא מסתווה בין השיחים הגבוהים ועשבי דשא הפיל (Pennisetum purpureum).
המזון העיקרי שלו הוא קרפדות וצפרדעים, אך גם יונקים קטנים לא זהירים.
שם מין טקסון אזור גאוגרפי צפע שיחים ניטצי A.
nitsche גוסטב טורניר 1902 אוגנדה, טנזניה, רואנדה, בורונדי והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו צפע שיחים הרי ראונג A.
rungweensis צ'ארלס בוגרט 1940 דרום טנזניה, צפון זמביה ומישור ניקה שבמלאווי
צפע לילי מצוי (שם מדעי: Causus rhombeatus) הוא מין נחש ממשפחת הצפעיים החי באפריקה שמדרום לסהרה.
אורכו הממוצע של נחש זה עד 60 ס"מ ואורכו המקסימלי 93 סנטימטרים.
לנחשים אלה חוטם מעוגל ונחיריים קטנות.
הלשון מסוגלת לקלוט ריחות ויש לו חוש אינפרא אדום מצד העיניים.
צבעו ירוק-חום עם רצועות חומות כהות דמויות V על הגב.
הנחש מתעקל בצורת האות S בצורתו והראש נחבא מעל הגוף.
תפוצת נחש זה בטבע במדינות: במזרח בניגריה, סודאן, אתיופיה, סומליה וקניה ודרומה לטנזניה, אוגנדה, רואנדה, בורונדי, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אנגולה, זמביה, מלאווי, זימבבואה, צפון בוצוואנה, מוזמביק, סווזילנד והכף המערבי שבדרום אפריקה.
זהו מין פעיל החי בסוואנות של אפריקה.
כשמו הוא יוצא בעיקר בשעות הערב ובין הערביים, אם כי הם נצפו פעילים ביום.
נחש זה מהיר ביותר ומסוגל לגמוא 92 סנטימטרים בשנייה אחת.
הוא מצוי על סלעים, אך לא נוטה לטפס על ענפים או לשחות במים.
הוא ניזון בעיקר מקרפדות, אך גם מיונקים ועופות קטנים, אותם הוא קוטל בשיני הארס.
לנחש זה אויבים רבים כמו גירית הדבש, נמייה, לבלר, חיוויאי וחתולים שונים וכן נחשים אחרים.
כשהנחש מאוים הוא מרים את צווארו ושורק כדי להבהיל את התוקפים.
הוא גם מכווץ מעט את צווארו כדי להידמות לנחש קוברה.
אם זה לא עוזר הוא מכוון את הצוואר לאחור ומתקיף ונושך את התוקף.
הארס אינו קטלני בדרך כלל לבני אדם אך גורם לנפיחויות ולכאבים ואף עלול לגרום לנמק.
בשבי נחשים אלה רגועים כמעט לגמרי.
צפע שיחים מערבי (שם מדעי: Atheris chlorechis) הוא מין של נחש מהסוג צפעוני ההרים שבמשפחת הצפעיים החי ביערות מערב אפריקה.
אורכו הממוצע עד 50 ס"מ ומגיע לאורך מרבי של 70 ס"מ.
הוא בעל גוף עם זנב ארוך, ראש קטן עם נחיריים רחבים וקשקשים "קרניים" מעל העיניים השחורות.
נחש זה בעל צבע ירוק מובהק ומסתווה בקלות בין עצי היערות של מערב אפריקה.
מעט מאוד פסים צהובים חוצים את הגב.
תנועתו של הנחש היא "פיתולית", כשהוא זוחל ומתפתל כלפי מעלה.
לצעירים צבעים כהים יותר שנעלמים בשלב מוקדם בהתפתחותם.
הנחש הוא מין תוקפני המסתווה בין עצי היער וניזון מדוחיים שונים, לטאות, נחשים אחרים ויונקים קטנים.
הטרף מוכש ומומת במהירות על ידי שיני הארס.
הארס לא מיועד להגנה והנחש ישתמש בו רק כמוצא אחרון.
הוא מעדיף להסתמך על הסוואתו כדי לחמוק מטורפים.
הנחש חי, כמשתמע משמו, במערב אפריקה ב:גינאה ביסאו, גינאה, סיירה לאון, ליבריה, חוף השנהב, גאנה, טוגו, בנין ובמקומות מבודדים בגבון, קמרון, גינאה המשוונית וניגריה.
תפוצתו בטבע מוגדרת: "ללא חשש".
צפעוני גומה (שם מדעי: Crotalinae) היא תת-משפחה של צפעיים.
בני קבוצה זו נמצאים בעיקר באירואסיה ובאמריקה.
לצפעוני גומה גומות בראשם, החשות בדם חם של יונקים או עופות, דבר העוזר להם ללכוד אותם בחשיכה מוחלטת.
נחשים אלה הם ארסיים ברובם וחלקם קטלניים לאדם, אם כי הם לא תוקפניים.
חלקם מתמחים בהסוואה וכך לוכדים את מזונם.
הם מותאמים הן לאקלימים קרים והן לאקלים מדברי.
רובם בורחים כאשר הם מאוימים, מסתתרים ורק אז לאחר התגרות מכישים.
לעכסנים ישנו עכס בקצה הזנב, איתו הם מכשכשים ומזהירים את התוקפים שהם ארסיים.
סוג מוקסין (Agkistrodon) – בו 8 מינים.
סוג צפעון דקל (Bothriechis) – בו 19 מינים.
סוג גומצן (Bothrops) – בו 48 מינים.
סוג צפעון הררי (Cerrophidion) – בו 5 מינים.
סוג עכסן (Crotalus) – בו 54 מינים.
סוג ומין יחיד – מוקסין סיני (Deinagkistrodon acutus)
סוג מוקסין אסיאתי (Gloydius) – בו 26 מינים.
סוג צפעון מדובש אף (Hypnale) – בו 3 מינים כולל צפע מגובנן-אף
סוג גומצן (Lachesis) – בו 5 מינים.
סוג Mixcoatlus – בו 3 מינים.
סוג צפעון מקורנן מקסיקני (Ophryacus) – בו 3 מינים.
סוג צפע הרים (Ovophis) – בו 9 מינים.
סוג צפעון חזירי (Porthidium) – בו 9 מינים.
סוג עכסן קטן (Sistrurus) – בו 3 מינים.
סוג גומצן (Trimeresurus) – בו 55 מינים.
סוג גומצן (Protobothrops) – בו 16 מינים.
סוג צפע הרמה (Tropidolaemus) – בו 5 מינים.
צפע לילי (שם מדעי: Causus) הוא סוג יחיד בתת-משפחת צפעי הלילה, של נחשים ממשפחת הצפעיים.
הצפע הלילי, אשר כשמו פעיל ביותר בשעות הלילה, מצוי רק באפריקה שמדרום לסהרה.
אלה נחשים קטנים המגיעים לאורך של 1 מ' לכל היותר והם ארסיים אך לא תוקפניים.
ראשם קטן, שיני הארס שלהם מקופלות על ציר והם מוסווים על רקע העשב בו הם חיים.
הנחשים נחים במשך היום במחילות ויוצאים בלילה לצוד יצורים קטנים שונים כמו לטאות או עכברים.
צפע פיאה (שם מדעי: Azemiops) הוא סוג יחיד בתת-משפחת צפעי פיאה (Azemiopinae), של נחשים ממשפחת הצפעיים ושונים משאר מיני המשפחה.
נחשים ארסיים אלה חיים רק ביערות בדרום-מזרח אסיה, סין, טיבט, מינמאר ווייטנאם.
הם מגיעים לאורך 70-78 ס"מ ובעלי קשקשים אפורים עם ראש צהוב גדול ובולט ועיניים קטנות.
נחשים אלה מסוגלים לתנאים הרריים קשים עד לגובה 1,000 מטר ומעדיפים להימצא בשדות אורז או אזורים פתוחים.
הם הורגים את טרפם הכולל בעיקר יונים קטנות על ידי הכשה ארסית, אך אינם קטלניים לאדם.
צפע אירופאי (שם מדעי: Vipera berus) הוא מין נחש ארסי ממשפחת הצפעיים.
זהו נחש ארסי החי באירופה ואחד משלושת מיני הנחשים החיים בבריטניה.
נחש זה מצוי בכל מערב אירופה וכן מצפון אסיה ועד מזרח אסיה.
הוא מצוי באזורי מחיה שונים, הוא בעל תפוצה רחבה ואינו בסכנת הכחדה.
אורכו של הצפע האירופאי בין 60–90 סנטימטרים ומשקלו בין 18–50 גרם.
הוא בעל רצועות כהות עם קשקשים זהובים עד אפורים-כסופים.
הוא ניזון בצעירותו מעכבישים וחסרי חוליות נוספים, ובהתבגרו ניזון מצפרדעים, לטאות ונחשים קטנים, וכן מעופות ויונקים קטנים.
צפע זה עוזר לאדם לווסת את אוכלוסיית המזיקים, כמו עכברים.
הוא איננו אגרסיבי, ויכיש בני אדם רק כאמצעי הגנה.
עקב החפיפה הגבוהה עם האדם ישנם הרבה מקרי הכשה שלו מדי שנה.
אולם, ארסו חלש יותר משל רוב הצפעים, ומספר מועט מאוד של מקרי מוות נגרמים כתוצאה מהכשתו.
צפע מדברי (שם מדעי: Macrovipera deserti) הוא מין של נחש ארסי ממשפחת הצפעיים החי בצפון אפריקה במדבר סהרה של לוב, תוניסיה ואולי גם באלג'יריה, באזור הרי האטלס.
לא ידוע על תת-מינים שלו.
הוא מצוי בסוג צפע גדול, אך כמה חוקרים רואים בו קרוב של המין צפע הודי.
צבעו דומה לצבעי החול והוא בעל ראש גדול עם עיניים הפונות לצדדים.
כמו רבים מקרוביו הוא ארסי מאוד, ומזכיר את המין הקרוב צפע מזרחי.
הוא יכול להרוג אנשים שלא מקבלים טיפול, אך הארס מיועד להרוג טרף קטן כמו עכברים ולטאות ולעיתים אף נחשים אחרים.
הצפע מעדיף אזורי סלעים חמים, בהם יש חום ויובש אך גם הרבה צמחייה מדברית אשר מצוי בהם טרף.
צפעון קופץ מרכז-אמריקאי (שם מדעי: Atropoides mexicanus) הוא מין נחש ארסי החי ביערות הגשם של מקסיקו ומרכז אמריקה.
הצפעון הקופץ דומה במראהו לעכסן קטן ממדים ואורכו 50–70 ס"מ בממוצע אך הפרטים הגדולים ביותר הגיעו לאורך 98 ס"מ.
צבעו חום כהה מעט אדמדם עד שחור והוא מכוסה ברצועות רחבות שחורות.
הראש מעוגל בצורתו, בעל פס שחור לאורך העיניים ואזור לסתות צהוב-בהיר.
הראש רחב כדי לאפשר לצינורות הארס למלא את שטחם.
הלסת יכולה לנוע קדימה כדי להפנות את ניבי הארס לתקיפה.
תפוצת הנחש היא ממקסיקו (בעיקר בטבסקו ובצ'יאפס) ודרומה עד לקוסטה ריקה ולתעלת פנמה בפנמה.
הנחש חי בעיקר בג'ונגלים ובאזורים לחים בקרבת מים.
הוא חי באזורים נמוכים יחסית.
הנחש יוצא לצוד בלילה וממתין במארב לטרף בעל דם חם כמו עכברים, מכרסמים דומים, דו-חיים וזוחלים אחרים.
הוא מכה במהירות בטרף ומחכה שימות.
ארס נחש זה מורכב מסוגים רבים של נוירוטוקסינים הפועלים יחדיו ופועלים בעיקר להפחתת קרישת הדם ויצירת דימום פנימי חזק.
לבני אדם הוא יכול לגרום סחרחורת, כאב, נפיחות, בצקת, נמק, הקאות ודימומים.
אנשים הסובלים מאלרגיות יכולים להיפגע יותר קשה.
אמונה עממית של חבישת גבס על האזור המוכש לא באמת עוזרת ויכולה אף להחמיר את ההכשה.
עם זאת לא ברור כמה אנשים מתים ממנו כל שנה, כשרבים לא מדווחים בזמן.
צפעון דקל (שם מדעי: Bothriechis) הוא סוג של נחש ארסי ממשפחת הצפעיים ותת-משפחת צפעוני הגומה המצוי ביערות גשם לאורך מקסיקו ואמריקה המרכזית והמין צפעון דקל עפעפי מצוי גם באמריקה הדרומית דרומה עד קולומביה ופרו.
תפוצתם העיקרית היא ביערות גשם טרופיים בתחומי תפוצתם.
צפעונים אלה דומים במראם לצפע בעלי ראש רחב, שפתיים בשרניות מסורטטות ועיניים גדולות והם בעלי "גומות" ליד עיניהם.
אורכם הממוצע 60–80 ס"מ ולעיתים גם מטר אחד.
נחשים אלה בעלי הסוואה בין העצים והענפים וצבעם בדרך כלל ירוק או צהוב בהיר אך לעיתים גם מגיע לגוונים אפורים, צהוב או אדמדם.
אלו נחשים ארסיים היכולים להרוג בקלות אדם שלא יקבל טיפול.
עם זאת הטרף העיקרי שלהם הוא יונקים קטנים, עופות, לטאות ונחשים קטנים יותר, אותם הם מכישים ממארב מוסווה.
צפעוני ההרים (שם מדעי: Atheris) הוא סוג של נחשים ארסיים ממשפחת הצפעיים החיים באזורים טרופיים ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה, למעט באפריקה הדרומית.
צפעונים אלה דומים במראם למספר צפעוני גומה שוכני עצים כמו צפעון הדקל, והם בעלי מבנה גוף לופתני עם קשקשים קרניים, צבעים ירוקים עד צהובים, ראש ומפתן לסת רחב ועיניים גדולות בעלות "קרניים" קטנות מעליהם.
הם חשים בעזרת לשונם המפוצלת את סביבתם ואת מזונם הקרוב.
הם קטנים יחסית באורך 40 עד 78 ס"מ.
הצפעונים מצויים בעיקר ביערות הגשם של מרכז ומערב אפריקה, בהם הם מטפסים על העצים ואורבים ליצורים קטנים מהם כמו צפרדעים, לטאות ומכרסמים ואף עופות מנמיכי עוף.
הצפעונים הורגים את טרפם בעזרת ארס חזק מורכב מהמוטוקסין.
ארס זה יכול להשפיע על האדם ולגרום לנפיחויות, דימומים ופגיעה בקרישת דם, מה שלעיתים מסתיים במוות.
מין צפע שיחים ניטצי (Atheris nitschei)
צפע רמה ווגלרי (שם מדעי: Tropidolaemus wagleri) הוא מין של נחש צפע מתת-משפחת צפעוני הגומה, החי ביערות של דרום-מזרח אסיה מדרום וייטנאם ודרום תאילנד עד לסינגפור ולכמה מאיי מלזיה ואינדונזיה כמו סומטרה, באנגקה, איי מנטאוואי ואיי קיאו.
הנחש ידוע גם בשם העממי: "גומצן המקדש", עקב שכיחותו הגדולה במקדש הנחשים שבפננג, מלזיה.
בעבר נחש זה השתייך לסוג גומצן אסייתי, אך הוא הועבר לסוג צפע הרמה (Tropidolaemus).
wagleri", היא על שם ההרפטולוג הגרמני יוהאן גאורג ווגלר.
אצל נחש זה ישנה דו-צורתיות זוויגית, בה הנקבות גדולות מהזכרים ומגיעות לאורך של 1 מטר, בעוד הזכרים נפוצים יותר באורך 75 סנטימטרים.
הם בעלי דפוס פסים שחורים ורצועות צהובות עליהם, כשהפרטים הצעירים מוסווים יותר וצבעם ירוק המתמזג עם העלים.
הם מטפסים מוצלחים ונכרכים בקלות על הענפים ביער הגשם, כשהזנב מתפתל כדי להיכרך על הענפים.
נחש זה הוא קרובם של נחשי העכסן והגומצן מאמריקה הדרומית וכמותם הוא בעל חיישנים רגישים לצד עיניו לחום גוף של בעלי חיים עם רגישות של 0.003 מעלות צלזיוס.
הנחש פעיל בלילה ואז מתמקם על מקום קבוע על העץ ואורב לטרף.
הטרף מורכב מעכברים, עופות קטנים, זוחלים אחרים ועוד והוא מתקיף אותו במהירות אדירה מהענף.
הארס של נחש זה יכול לפגוע ואף להרוג אנשים, עם מעל ארבעה סוגי פפטידים הגורמים בעיקר לפגיעה במערכת העצבים והשרירים וכן חוסמים את מערכת הנשימה תוך דקות ספורות וכן גורמים לסתימה של נימי דם.
עם זאת ההיתקלות בנחש נדירה מאוד ולא ידוע על הרבה מוכשים.
מספר חברות תרופות מייצרות מהארס של נחש זה משחות עור המשווקות כמסירות קמטים, על אף שאין הוכחה מדעית לכך.
צפע הרמה (שם מדעי: Tropidolaemus) הוא סוג של נחשים ארסיים מתת-משפחת צפעוני הגומה שבמשפחת הצפעיים.
נחשים אלה חיים בדרום הודו ודרום-מזרח אסיה לאורך האזור הטרופי.
הסוג כולל כיום 5 מינים, כששניים מהם הועברו מהסוג הקרוב גומצן ולא מוכרים בו תת-מינים ידועים.
מינים אלה קטנים יחסית לצפעים (עד קרוב למטר באורך המרבי) והם מותאמים לחיים בין העצים ביערות הגשם.
הם איטיים ומגושמים, אך התנפלו במהירות אם טרף מתאים יעבור מתחתיהם.
הטרף יכול לכלול מכרסמים, עופות, לטאות, צפרדעים וטרף נוסף.
הם הורגים את הטרף בעזרת ניבים גדולות מלאות ארס החודר למחזור הדם וגורם לפגיעה במערכת העצבים והשרירים ושיתוק.
ממספר מינים הצליחו להכין תרופות המבוססות על הארס.
מינים אלה משריצים צאצאים חיים, לרוב בין 12 ל-15 צאצאים באורך של 15 סנטימטרים בממוצע.
צפצפה בלסמית (שם מדעי: Populus balsamifera, באנגלית: Balsam poplar) היא מין העץ הנשיר הצפוני ביותר באמריקה הצפונית.
העץ צומח לרוחב כל היבשת, בטאיגה, במורדות ההרים ובמישורי הצפה, ומתפתח בצורה הטובה ביותר במישורי הצפה.
זהו עץ חסין קור הצומח במהירות, שהוא בדרך כלל קצר ימים, אך נמצאו כמה עצים בני 200 שנה.
העץ ידוע בניחוחו החזק והמתוק, שמקורו בניצנים שלו הדביקים והמלאים בשרף.
הריח הושווה לזה של עץ אשוח ריחני.
שם הסוג Populus הוא צפצפה בלטינית, והאפיתט balsamifera פירושו "נושא בלסם".
לפעמים מחשיבים את מין הצפצפה Populus trichocarpa (באנגלית Black cottonwood) כתת-מין של צפצפה בלסמית.
העץ המכונה "Balm-of-Gilead" (תרגום לאנגלית של "צרי גלעד") ששמו המדעי Populus × jackii, הידוע גם כ-P.
× gileadensis הוא רביית כלאיים בין צפצפה בלסמית לצפצפה משולשת (P.
deltoides), המתרחשת לעיתים שתחום התפוצה של שני המינים חופף.
כלאיים זה ניטע לעיתים כעץ מצל, ולעיתים מופיע בטבע כפליט ממשתלות.
בשם Populus candicans נעשה שימוש עבור צפצפה בלסמית או עבור Populus × jackii, וכיום הוא נחשב שם נרדף ל-P.
שם מדעי נרדף נוסף למין הוא Populus tacamahacca.
צפצפה בלסמית היא עץ גבוה הצומח במהירות ומגיע לגובה 18 עד 24 מטר, עד לגובה מרבי של 36 מטר.
מערכת השורשים רדודה, אבל רחבה מאוד עד קוטר של 14 מטרים בעץ בין 15 שנים.
קליפת הגזע רצופה והענפים מוטים מעלה.
ניצני החורף גדולים, וצומחים עד 2.5 סנטימטרים ומכוסים שרף צהוב וריחני.
העלים הם סרוגים, צורתם סגלגלה עד סגלגלה רחבה, מחודדים ומעוגלים לצורת לב בבסיס העלה.
אורכם בין 5 עד 12 סנטימטרים.
החלק העליון של הטרף נטול פלומה וגונו ירוק כהה.
החלק התחתון הוא לבנבן ומעט שעיר.
הפטוטרת דקה, עגולה ואורכה 3 עד 5 סנטימטרים.
כמו שאר מיני הצפצפה הצפצפה הבלסמית היא צמח דו-ביתי (הפרחים על העץ הם או זכריים או נקביים בלבד), המתרבה בעזרת הרוח.
העץ מתחיל לייצר פרחים בגיל 8 עד 10 שנים ומייצר כמות גדולה של זרעים כל שנה.
במרבית תחום התפוצה הפרחים מופיעים באפריל ובמאי, עוד בטרם העץ חידש את כל העלים שנשרו בשלכת, אם כי בגבולות הצפוניים של התפוצה ובמקומות הגבוהים הפריחה מתרחשת ביוני וביולי.
הפרחים של הצפצפה הבלסמית הם עגילים תלויים.
אורכם של עגילי הפרחים הזכריים הוא בין 5 ל-7 סנטימטרים ובכל פרח, שאורכו 3 מילימטרים יש 20 עד 30 אבקנים אדמדמים.
אורך העגילים הנקביים הבוגרים הוא בין 10 ל-15 סנטימטרים.
הפרי הוא הלקט שבתחילה הוא בגוון ירוק מבריק ולאחר התפתחותו ולקראת פיזור הזרעים הופך לגוון ירוק עמום.
פרחים זכריים נושרים מיד לאחר ההאבקה ונרקבים.
עגילי הפרחים הנקביים נושרים מיד עם השלמת פיזור הזרעים.
הזרעים חומים וקטנים (משקל הזרע הוא 0.005 גרם).
פיזור הזרעים בעיקר תחום התפוצה הוא בין מאי ליוני.
מזג אוויר חמים ויבש מעודד פיזור של הזרעים שנמשך כשבועיים.
לכל זרע צמודה ציצת שערות ארוכות משיות שנועדו לסייע בפיזור באמצעות הרוח.
כאשר במזג אוויר חם הזרעים נישאים מעלה בזרמי האוויר החמים.
אם הזרעים נוחתים על מי נהרות הם נישאים עימם למרחקים.
הצפצפה הבלסמית הוא העץ הנשיר שתחום תפוצתו הטבעי הוא הצפוני ביותר באמריקה הצפונית.
תחום התפוצה של העץ נע מניופאונדלנד וחצי האי לברדור לאורך קו העצים לצפון-מערב באלסקה ודרומה ולדרום-מזרח בקולומביה הבריטית, איווה ופנסילבניה.
יש חורשות מקומיות בהרי הרוקי, המתפשטות עד קולורדו בדרום, ווירג'יניה המערבית במזרח.
העץ גדל במרכז אירופה כצמח נוי בפארקים.
צפצפה בלסמית היא עץ נפוץ.
היא גדלה במישורי הצפה ויער גדות, בייחוד באזורים הנמוכים, על הגדות וקצות הביצות, על קרקעות לחות, מעט חומציות העשויות מחול, מחמרה או מחרסית.
העץ אוהב חום ומעדיף מקומות מוארים, אבל הוא חסין לקור.
הוא גדל באזור עמידות 3, כלומר הוא סובל טמפרטורות שנתיות מינימליות של 35°C- עד 40°C-.
בהרי הרוקי הוא צומח עד לגובה 1,670 מטרים מעל גובה פני הים.
צפצפה בלסמית גדלה בחורשות שבהן היא המין היחיד או יחד עם צפצפה רעדנית, שדר הנייר (Betula papyrifera), אשוח ריחני ואשוחית לבנה.
כמה שבטים של ילידי אמריקה הצפונית נהגו להשתמש כמקור לתרופות למגוון מחלות, בעיקר למחלות עור וריאות.
העץ הרך של צפצפה בלסמית משמש להכנת עיסת נייר ולבניין.
השרף שמקורו בניצנים של העץ משמש לעיתים על ידי דבורים כחומר מחטא.
בעלי חיים רבים נוהגים לאכול את הזרדים של צפצפה בלסמית.
זחלים של מיני עשים ופרפרים שונים ניזונים מעלי הצפצפה.
צפע אספיס (שם מדעי: Vipera aspis) הוא מין של נחש ארסי ממשפחת הצפעיים המצוי באירופה, והוא על פי מספר מחקרים הנחש הארסי והקטלני ביותר ביבשת.
הוא תואר בידי קארולוס לינאוס ומשמעות שמו "aspis" פירושו: "צפע.
תחום התפוצה של הנחש הוא במערב אירופה בעיקר סביב איטליה, גרמניה בדרום היער השחור, אנדורה, שווייץ, צרפת, סן מרינו, מערב סלובניה וצפון-מזרח ספרד.
דיווחים על נחש זה הגיעו מרוטרדם שבהולנד, אך זה לא תחום המחיה הטבעי שלו כך שאולי הוא שוחרר מהשבי.
הנחש מצוי לרוב באזורים חמימים שטופי שמש כמו באתרי סלעים וחורשים ים תיכוניים ולעיתים יימצא ביערות, גדות נחלים ואף על קרחונים.
הוא נפוץ יותר סביב גבעות ורמות יותר מאשר במישורים.
אורכו של נחש זה 60–65 סנטימטרים וזכרים גדולים יכולים להגיע לאורך 85 סנטימטרים.
צבעו הוא חום-אפרפר מעט זהוב ובעל רצועות כהות.
הבטן בהירה יותר מהגב והראש כהה עם פסים סביב העיניים.
במראהו הנחש מזכיר מאוד את המין צפע אירופאי, החי סביבו ובעבר נחשב לתת-מין שלו.
נחש זה מכיש יותר אנשים מרוב נחשי אירופה, למעט הצפע האירופי, והוא כנראה קטלני יותר כאשר 4% מההכשות מסתיימות במוות.
הוא אחראי ל-90% מהכשות הנחשים בהרי איטליה והוא גם הנחש הקטלני היחיד בהם.
עם זאת ארסו חלש ביחס למיני צפעיים אחרים.
הארס גורם לפגיעה כואבת ביותר הגורמת להכחלת האיבר הפגוע ויצירת בצקת, נמק ומוות של רקמות, שיתוק השרירים והאטה של קרישת הדם.
לבסוף הקורבן יכול להתעלף או למות כתוצאה מדימומים או מכשל בכליות.
ואולם מקרי המוות נדירים עקב פיתוח נוגדן לארס וכן עקב תקריות מעטות.
צפע ראסל סיאמי (שם מדעי: Daboia siamensis) הוא מין של נחש ארסי ממשפחת הצפעיים, שהוא קרובו של צפע הודי ובמשך שנים נחשב לתת-מין שלו, אך הוא הופרד למין עצמאי עקב מספר הבדלים, בייחוד בצבע ובמבנה הרצועות.
צפע זה מצוי בטבע בדרום-מזרח אסיה (מצוי במיאנמר, קמבודיה, לאוס, תאילנד ובחלק מאיי אינדונזיה), דרום סין (במחוזות גואנגשי וגואנגדונג) ובטאיוואן.
ייתכן שמצוי גם בווייטנאם ובסומטרה.
הוא דומה מאוד לצפע הודי, אך בעל צבע אפור או אפור-זית ולעיתים כתום, עם רצועות שחורות שמצידיהם ישנם נקודות שחורות שאינם מופיעות אצל צפע הודי.
נחש זה מגיע לאורך 1.5 מטר ולעיתים עד 3 מטרים.
לרוב הוא יימצא נח מתחת לעשבים או סלעים ללא פעילות.
הוא פעיל בעיקר בלילה, אז הוא מחפש מכרסמים, עופות, צפרדעים וטרף דומה.
הארס משמש בעיקר להרוג את טרפו, מה שנגרם בקלות רבה לטרף קטן.
בדומה לקרובו ההודי זהו צפע קטלני בעל ארס שיכול להרוג בקלות, תוך פגיעה בדם, בכליות ויכול לגרום לאלח דם, דימום נמרץ ונזק למוח וללב.
ללא הצלה אדם ימות מהר מאוד מהכשה של צפע ראסל, מאחר שהוא מזריק ארס רב בכל הכשה.
בתאילנד חברה בשם "Russell's Viper Antivenin" מייצרת נסיוב נגד ארס בידי הצלב האדום התאילנדי (Thai Red Cross) מנחשי צפע ראסל סיאמים, כדי להציל אנשים שהוכשו מהנחש.
צפעון דקל ג'ויפרו (שם מדעי: Bothriechis guifarroi) הוא מין של נחש ארסי מהסוג צפעון דקל המצוי רק ביערות הונדורס.
נחש זה התגלה ב-2010 בפארק השימור טקסיגואט (Texiguat Wildlife Refuge) שבאטלנטידה, צפון הונדורס ותואר ב-2013. הוא קרוי על שם פעיל הסביבה ההונדורי מריו ג'ויפרו (Mario Guifarro), אשר נרצח בידי טרוריסטים ב-2007 במזרח הונדורס.
מעריכים שהוא התפצל בזמן האחרון ממיני צפעון דקל דומים כמו Bothriechis lateralis ו-Bothriechis nigroviridis, החיים במספר הרים בקוסטה ריקה ופנמה.
בדומה למרבית הצפעונים הוא בעל קשקשים ירוקים בהירים בעלי רצועות בולטות, בטן צהובה וראש רחב יחסית.
הוא בעל ראייה טובה ומסוגל לזקוף את ראשו כדי לחפש טרף או אויבים.
האורך בו נמדד פרט בוגר הוא 734 מ"מ.
לא ידוע על מצב שימורו של נחש זה אך מאחר שהוא ידוע רק מתגליות בודדות בהונדורס הוא נאסר לגידול או לציד.
צפע מגובנן-אף (שם מדעי: Hypnale hypnale) הוא מין של נחש ארסי ממשפחת הצפעיים והקבוצה צפעוני גומה, החי בהודו שמדרום להרי גהט המערביים ובסרי לנקה.
זהו נחש בעל ארס חזק והוא מכיש בקביעות כל שנה באזור מחייתו.
למעשה זהו הנחש התוקפני ביותר לאדם בסרי לנקה.
צפע זה מגיע לאורך של 30 עד 45 ס"מ ולפי מיונים אחרים מגיע גם עד לאורך 60 ס"מ.
הוא בעל מבנה ראש דומה לזה של גומצנים, בעל נחיריים מורחבים, חוטם מחודד המופנה מעלה, חריצי עיניים גדולים ואופקיים והגוף והזנב גדולים ומגושמים מעט.
נחש זה איטי יחסית ואינו נוטה לנוע הרבה בסביבתו.
גוני הצפע אפורים וחומים ועליהם רצועות כהות מעוינות לסירוגין.
הבטן חומה או צהבהבה עם כתמים כהים וקצה הזנב צהוב או אדמדם.
נחש זה משריץ לרוב 14 עד 17 צאצאים חיים.
נחש זה פעיל בשעות הערביים באזורים מיוערים, יערות גשם ובמטעים סמוך ליישובים.
הוא מצוי לרוב סביב עלים נשירים על קרקע היער או לעיתים סביב נחלים, בהם הוא מחפש טרף של יונקים, דו-חיים וזוחלים קטנים יותר.
הנחש איטי יחסית אך יכול לתקוף במהירות אם יתקרב איום, כשהוא נוטה להרעיד את זנבו בדומה לעכסן (אך ללא עכס) כאות איום לפני הכשה.
אם זו לא תספיק הוא יתקוף.
זהו אחד הנחשים הארסיים החשובים מבחינה רפואית בסרי לנקה ובדרום-מערב הודו.
למרות שנחש זה תוקף דרך קבע אנשים רק מעטים נהרגו מהארס.
עדיין הארס קטלני אם לא יינתן טיפול כעבור שעות ספורות והוא יכול לפגוע בקרישת דם ולאי-ספיקת כליות חריפה.
עם זאת פותח נוגדן לארסו.
צפצפה מצויה (Populus tremula), הידוע גם בשם האספן האירופאי, הוא עץ נשיר השייך למשפחת הערבתיים.
מקורו באזורים הקרים והממוזגים של אירופה ואסיה - מהאי הבריטי ועד יפן.
העץ מגיע בדרך כלל לגובה של 10 עד 25 מטרים והקוטר של הגזע מגיע עד לגודל של מטר.
לעץ עלים מעוגלים בקוטר 3 עד 8 ס"מ, עם שוליים משוננות.
בסתיו העלים הופכים צהובים לפני שהם נושרים מהעץ.
לעץ הצפצפה מספר שימושים מעשיים - העץ קל ורך, מה שהופך אותו לחומר גלם אידיאלי לייצור נייר, גפרורים ופריטי עץ קטנים אחרים.
צפרדע הנחלים או צפרדע הביצה (שם מדעי: Pelophylax bedriagae.
לשעבר בסוג Rana) היא מין בסוג צפרדע שבמשפחת הצפרדעיים.
אורך גופה מגיע ל-15 סנטימטרים ומשקלה כ-60 גרם.
רגליה האחוריות גדולות בצורה משמעותית מהקדמיות.
אצבעות הרגליים ארוכות ומחוברות בקרום שחייה.
צבעה נע בין ירוק לצהוב, ויכולה להופיע עם כתמים חומים.
מאפיין של צפרדע הנחלים הוא היותה "מחודדת", זאת מכיוון שהחרטום ארוך וצר.
במרבית המקרים ישנם שני פסים בהירים מקצה הגוף ועד העיניים, אחד בכל כיוון.
לעיתים מופיעים פסים נוספים בצידי הגוף בצהוב או בירוק.
צפרדע זו היא הגדולה בצפרדעי ארץ ישראל, ונפוצה מצפון הארץ עד לגבולות הנגב.
עונת הרבייה היא בקיץ, ונמשכת כמעט לכל אורכו.
במהלך העונה ניתן לצפות אצל הזכרים באצבעות הפנימות בכריות הצמדה שחורות.
קרקורי הרבייה מלווים בהתנפחות המהודים הלבנים כשני כדורים.
הקרקורים מושכים אחריהם את הנקבות אל תוך המים, או אל הגדה.
באמצעות זרועותיו, לופת הזכר את גוף הנקבה כשהוא עולה על גבה.
בזמן זה, מטילה הנקבה מאות או אלפי ביצים בעוד שהזכר נותן זרעו למים.
הסידור של הביצים שצבר מתפרק והן מתחילות שוקעות אל הקרקעית.
הביצים מתחילות לבקוע לרוב כעבור שבועיים בהתאם לתנאי הסביבה והטמפרטורה.
בעבר זוהה המין Rana ridibunda כצפרדע הנחלים.
בעקבות הערכה מחדש היא פוצלה מהמין Rana והועברה למין Pelophylax bedriagae ואילו Pelophylax ridibundus מזוהה עם מין אחר של צפרדע: צפרדע רידיבונדוס.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים 263–265
צפצפת הפרת (שם מדעי: Populus euphratica Olivier) הוא עץ נשיר דו-ביתי ממשפחת הערבתיים.
הגדל על גדות נחלים אינו נפוץ בגינון ציבורי ואם כן אז בקרבת מים ובמדשאות מושקות בשל צריכת המים שלו גבוה מאוד.
קיימים לצפצפת הפרת עצים זכריים ועצים נקביים.
הפריחה מתרחשת באביב, האבקה והפצת הזרעים מתבצעת באמצעות הרוח.
בראשית הקיץ, כאשר הזרעים מופצים, הם עפים באוויר ונראים כפתיתי שלג המצטברים בקרבת הגן.
ההתרבות נעשית באמצעות זרעים ובנקל באמצעות ייחורי שורש.
נביטת הזרעים מהירה, חיוניותם קצרה.
הנביטה מותנית בעיקר בתנאי המים ובמידות החום של בית הגדול.
קצה הצמיחה מהיר אבל צורתו וממדיו מושפעים מריכוז המלח ומזמינות המים בקרקע.
בתנאים שאינם נוחים לשגשוג (כמות קטנה של נים, ושיעור מליחות גבוה היקף הגזע צר ונוף העץ מצומצם.
פעילות הקמביום נמשכת כחודשיים שלושה בשנה.
והעצה המתפתחת אז היא בעלת נקבוביות טבעתית.
כשעומדים לרשות העץ תנאים טובים: מים בשפע ובקרקע אין מלחים חלה צמיחת אורך ניכרת וממדי העץ ניכרים.
בתנאים אלה מתפתחת עצה שנקבוביותה מפוזרת.
העץ מתנשא לגובה של עד 15 מטר, אך לעיתים רחוקות מופיע כשיח.
העלים איזמליים (בדומה לעלי אקליפטוס) או עגולים כמעט או משולשים.
העץ נשיר, העלים מצהיבים ונושרים בסתיו ולעיתים נותרים חודש ואף יותר על העץ לפני שינשרו.
בסתיו לפני השלכת הוא הופך כולו צהוב - שלהבת זהובה.
ביהדות התקיים דיון לגבי ארבעת המינים והיחס בין ערבה לבין צפצפה.
מסקנתו היא כי צפצפה פסולה.
צפצפת הפרת היא צמח מוגן בישראל.
צַפְצָפַת הַפְּרָת (Populus euphratica) נפוצה במרחב רחב היקף המשתרע מצפון אפריקה ועד מזרח אסיה.
תחום תפוצתה מתחיל במערב באלג'יריה, מרוקו ולוב, נמשך דרך הלבנט והמזרח התיכון – לבנון–סוריה, ישראל וירדן, טורקיה, עיראק – ומגיע לאיראן, המשמשת כמרכז וכצומת גאוגרפית עיקרית להתפצלות תחום המין.
מאיראן מסתעפות שתי זרועות עיקריות של תפוצה: האחת צפונית אל מדבריות מרכז אסיה והצפון עד מונגוליה, והשנייה דרומית אל אזורי ההרים עד הרי ההימלאיה.
זרוע צפונית – ממשיכה מזרחה דרך טורקמניסטן, אוזבקיסטן, קזחסטן וטג'יקיסטן, ממשיכה אל מערב וצפון סין (שינג'יאנג, צ'ינגהאי, מונגוליה הפנימית, צפון-מרכז סין) ומגיעה עד מונגוליה.
זרוע דרומית ממשיכה מזרחה דרך אפגניסטן ופקיסטן ומגיע עד להרי ההימלאיה המערבית.
מעבר לתחום תפוצתו הטבעי, הובאה צפצפת הפרת וניטעה גם במצרים ובספרד, שם היא משמשת לצורכי חקלאות, ייעור ונוי ואף התפתחו אוכלוסיות שהתאזרחו.
זהו עץ הגדל בעיקר בבתי גידול סובטרופיים יובשניים למחצה: נאות מדבר, עמקי נהרות מליחים ואזורים לחים לאורך נחלי איתן במדבריות אסיה.
צפצפת הפרת גדלה במישורים ועמקים בגובה שנע מ-200 ועד 2,400 מטר.
למרות שקיימים מינים אחדים של צפצפה החודרים גאוגרפית דרומה יותר (P.
ilicifolia), הם נשענים על בתי גידול לחים ואינם מותאמים לחום קיצוני או למליחות.
לעומתם, צפצפת הפרת היא הדרומית האמיתית של הסוג במובן האקולוגי – מותאמת לאזורים סַהֲרוֹ-עֲרָבִיים ואירנו-טוֹרָנִיים, וגדלה בבתי גידול לחים של מדבריות חמים: גדות נחלי איתן, בריכות ומעיינות מתוקים או מליחים.
ייחודה בכך שהיא עמידה ואף משגשגת בתנאים קשים של טמפרטורות קיץ גבוהות (מעל 45°C), שבהם רוב מיני הצפצפה האחרים אינם שורדים.
בישראל מצויה צפצפת הפרת בעיקר לאורך נהר הירדן ובבקעת הירדן ומשני עברי ים המלח.
היא נפוצה במיוחד בגאון הירדן, שם היא גדלה בחברת אשל הירדן ויחד הם יוצרים סבך קווי־גדות צפוף מדרום לכנרת ועד עמק בית שאן, ובייחוד בסמוך לאשדות יעקב, קיבוץ גשר ונהריים.
פרטים אחדים מופיעים גם בדרום רמת הגולן.
בנוסף קיימות אוכלוסיות מקוטעות מחוץ לגבול תפוצתה הרציף: במישור החוף (באזור נחשולים–דור ובניצנים), ובנחלים ומעיינות מדבריים בדרום – בעין עבדת ובקניון עין עובדת (שבו גדלים פרטים מרשימים על המצוקים הלחים), בעין זיק, ובנחל ערגות (שם נותר כיום עץ בודד לאחר שיטפונות חזקים).
פרטים נטועים או ותיקים קיימים גם בשטחים עירוניים, למשל בפארק גני יהושע בתל אביב ובגן הסלעים.
שרידים של עצים בודדים נותרו גם באזור שמורת החולה ובסמוך לאלמגור.
באזור ים המלח תפוצתה של צפצפת הפרת רחבה אך מקוטעת.
היא מופיעה לאורך מעיינות וערוצי נחלי איתן הנשפכים אל הים משני עבריו: במדרונות המזרחיים של הרי יהודה ומדבר יהודה בישראל, ובמדרונות המערביים של הרי מואב ואדום בירדן.
בדרום מואב – מן החוף הדרומי של ים המלח ועד לאזור נחל זרד – נרשמו עצים בודדים בוואדי עסל ובוואדי נומירה.
באזור אדום – מנחל זרד דרומה, לאורך הערבה הירדנית ועד הרי עקבה – המין נפוץ ברוב נחלי האיתן היורדים ממדרונות הרי אדום המזרחיים מערבה לעבר הערבה וים המלח.
בצפון אדום נרשמה צפצפת הפרת בקניונים ובמעיינות רבים.
בנחל זרד – החוצץ בין מואב לאדום – מצויות שדרות מרשימות וחורשות ענק.
בנוסף היא מופיעה בעין דחל, ואדי אבו חשייב, ואדי פייד, ואדי מוסא, ואדי חנזירה ובנחל ג'ודיירה (חודירה) על טרסות שמעליו, וחורשה צפופה ומרשימה במיוחד גדלה במפגש ואדי ע'וויר עם ואדי דת'נת.
באדום המרכזית והדרומית צפצפת הפרת גדלה בוואדי אומרוק, הזורם מערבה לעבר בקעת הערבה מדרום לאזור פטרה ולוואדי מוסא, ובמדרגות הסחף של נחל פייפה היורד לדרום־מזרח ים המלח; הן בוואדי אומרוק והן בנחל פייפה מצויות שדרות מרשימות וחורשות ענק של המין.
הוואדי הדרומי ביותר שבו נצפתה צפצפת הפרת בירדן הוא עין חבאט, בהרי עקבה מדרום-מזרח לח'ומימה.
בישראל אוכלוסיות צפצפת הפרת מצומצמות ומקוטעות ותלויות במקורות מים קבועים.
שינויי זרימה, ניקוז מעיינות, פיתוח והמלחת יתר של הקרקעות והמים פוגעים בהישרדותה וביכולת ההתחדשות שלה, ולכן המין נחשב בארץ נדיר, על סף איום ומוגן בחוק.
בצד הישראלי בוצעו לאורך השנים ייבוש והסטת מקורות מים, סלילת דרכים, פיתוח שטחי חקלאות ותיירות מאסיבית (בעין עבדת, עין בוקק, עין גדי ואחרים) – תהליכים שפגעו ברציפות בתי הגידול הלחים.
לעומת זאת, בצד הירדני קיימים כפרים ושטחי חקלאות בערבה המזרחית, אך צפיפות האוכלוסין נמוכה בהרבה, ורוב הערוצים והקניונים נותרו טבעיים.
חלק ניכר מהשטחים מצוי בשמורות גדולות של ה־RSCN, כגון שמורת הביוספרה דנה (Dana Biosphere Reserve), והזרימה הטבעית נשמרה במידה רבה יותר.
עם זאת, אין כיום מידע ודאי ועדכני על מעמד השימור של המין בירדן, והיקף הפיתוח ההולך וגובר והשפעתו על מקורות המים אינם מתועדים היטב.
ייתכן שהאוכלוסיות שם נהנות מבתי גידול טבעיים יותר ופחות מושפעות מהמלחה ופיתוח, ולכן אינן נתפסות כמאוימות באותה מידה כמו בישראל, אך אין קביעה רשמית ברורה בנושא.
לשם צפצפה בפסוק זה אין מסורת ברורה בתרגומים הקדומים (כגון תרגום השבעים, יונתן והפשיטתא).
עם זאת, לפי מסורת חז"ל, כפי שהתקבלה גם אצל פרשני המקרא ורוב החוקרים, זוהתה "צפצפה" עם ה"צפצפה הפסולה" הנזכרת במשנה (), ולפי פירושם הקב"ה רצה שישראל יגדלו כערבה בנחלים זורמים, אך הם גדלו "כצפצפה בהרים".
בכל אופן, נראה שמדובר באחד ממיני הערבה או הצפצפה, אך הזיהוי אינו חד-משמעי.
לפי פרשנות זאת, ייתכן שבלשון המקראית יש ל"צפצפה" שמות נרדפים כגון: "ערבים" ו"לִבְנֶה" (ילקוט הצמחים, הערה 387).
בעניין זה ראוי לציין שבשם "קָח" הנזכר באותו פסוק ביחזקאל, נקראת בימינו מין ערבה salix fragillis בפי אנשי דמשק.
גיבוש השם העברי המודרני לצפצפה
בתחילת המאה ה־20 שררה אי-בהירות בשיוך השמות העבריים לסוגים של משפחת הערבתיים.
בילקוט הצמחים (1930) יוחס השם צפצפה לסוג Salix (הערבה של ימינו), ואילו הסוג Populus נקרא ערבה.
מחברי הילקוט (הערה 580) הסתמכו על מקורות מן המקרא, המשנה והתלמוד, וכן על השם הערבי לערבה – סַפְסֵף.
לעומתם, ישעיהו לייב, שדעתו הובאה בשתי הערות טען כי בתקופת המשנה שימשו "ערבה" ו"צפצפה" כשמות נרדפים, וכי כבר בספרות החדשה התקבל השימוש בשם צפצפה לסוג Populus.
באותו ספר (הערה 523) יוחסה המילה ערבה גם ל־Populus, בהסתמך על המשמעות הכפולה של "ערבה" במסורת העברית, ובסעיף 251 הוצעו אף שמות עבריים חלופיים לצפצפה מכסיפה (כגון חוֹר, הִלְפָּה, גִּילָא ולִבְנֶה).
ההכרעה הוסדרה רק לאחר פרסום המילון צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים (1946, סעיף 726), שקבע את השימוש המקובל כיום: צפצפה = Populus, ערבה = Salix.
החלטה זו אושרה וחודשה במילון הצמחים המעודכן של האקדמיה ללשון העברית (2003), שבו נקבע רשמית גם שם המין צפצפת הפרת (Populus euphratica).
אחד הגורמים המכריעים בבחירה זו היה המסורת הדתית: בפסוק "וּלְקַחְתֶּם לָכֶם...
עַרְבֵי נָחַל" (ויקרא כ"ג, מ) נזכר במפורש עץ הערבה בהקשר ארבעת המינים, והוא מזוהה זה מאות שנים עם מיני Salix, גם במקרא ובתלמוד וגם בפרשנות המסורתית.
הזיהוי הרציף והחד-משמעי של ערבי נחל כערבה חיזק את ההכרעה הסופית להותיר את השם ערבה לסוג Salix ולהעביר את השם צפצפה לסוג Populus.
השם המדעי הלועזי Populus euphratica מורכב משני חלקים:
Populus – שם הסוג, שפירושו בלטינית "עץ העם" או "עץ הציבור" (ומכאן גם השם האנגלי poplar).
כבר ברומא העתיקה נקראו כך עצים שניטעו לאורך דרכים וכיכרות.
euphratica – תואר ייחוס (epithet) שמשמעותו "של הפרת" או "גדל ליד נהר הפרת", מן השם היווני–לטיני Euphrates בתוספת הסיומת הלטינית -ica, המציינת השתייכות או מוצא.
השם המדעי Populus euphratica פורסם לראשונה בשנת 1807 בידי הבוטנאי הצרפתי-בלגי גיום אנטואן אוליבייה בספר מסעותיו במזרח התיכון (Voyage dans l'Empire Othoman, l'Égypte et la Perse).
בהמשך נכלל המין ושמו גם בעבודותיהם של בוטנאים אירופים בני המאה ה־19, בהם פייר אדמונד בואסר (Boissier) ואלכסנדר פון בונגה (Bunge), שתיעדו והרחיבו את הידע על תפוצתו באזורי הפרת והחידקל, בפרס ובאסיה המרכזית.
השם העברי "צפצפת הפרת" תואם את משמעות השם הלטיני – צפצפה שנקראה על שם אזור נהר הפרת, שבו נאספה ותוארה לראשונה.
שמותיה בערבית של הצפצפה משקפים מסורת לשונית עתיקה ומורכבת, ולעיתים גרמו לבלבול בזיהוי הסוגים Populus ו־Salix במחקר המוקדם, בקרב חוקרים אירופים וישראליים בתחילת המאה ה־20.
בפלורות המדעיות של המזרח התיכון (סוריה, לבנון, ירדן, עיראק ומצרים) נקראת צפצפת הפרת בשם הערבי الحَوْر الفُرَاتِي (al-ḥawr al-furātī – "החַוְר הפרתי").
לעיתים מופיע גם השם ההיסטורי صَفْصَاف الفُرَاتِي (ṣafṣāf al-furātī), בעיקר במצרים.
עם זאת, כיום השימוש המקובל והנפוץ בספרות המדעית הערבית הוא الحور الفراتي.
נראה כי התואר "הפרתי" (al-furātī) הוא תוספת מודרנית יחסית, שנוצרה בהשראת האפיתט הלטיני euphratica ולאו דווקא שם עממי קדום.
השם حَوْر (ḥawr / חַוְר, לעיתים גם חוּר) הוא הכינוי השגור והמדעי למיני הסוג Populus בערבית.
מקורו בשורש הערבי ḥ-w-r שפירושו "לבן, חיוור", ומשמש לציון עצים בעלי קליפה בהירה או לבנה – בדומה ל"לִבְנֶה" בעברית.
השם קרוב במשמעותו לשורש העברי חו"ר (חיוור, לבן).
לעומת זאת, השם سَفْصَاف / سَفْسَف (ṣafṣāf / safsaf) הוא הכינוי הנפוץ ביותר למיני הסוג Salix (ערבה) בלבנט – בסוריה, לבנון, ירדן וארץ ישראל – ומופיע כבר במילונים קלאסיים.
צורת הריבוי היא صفصافات (ṣafṣāfāt, ספסאפאת).
גם במצרים, בעיראק ובחצי האי ערב נעשה שימוש בשם זה, אם כי לעיתים מופיע שם חלופי خِلاف (khilāf) לתיאור ערבה, בעיקר במצרים ובעיראק.
בצפון אפריקה קיימות גם צורות מקומיות נוספות (כגון آلب / ألِبּ – ālīb / alab), אך הן נדירות בלבנט.
השימוש העממי המעורבב בשמות ḥawr ו־ṣafṣāf, שניתנו לעיתים ללא הבחנה לעצים שונים לחופי הנהרות, גרם לטשטוש ההבחנה בין צפצפה לערבה גם בספרות הבוטנית המוקדמת של המאה ה־19 וה־20, והשפיע על ניסיונות התרגום והקביעה של שמות עבריים לצמחים אלו בראשית היישוב החדש.
בעוד שהשדה הבוטני המדעי של ראשית המאה ה-20 בארץ ישראל נטה להתבלבל בעקבות השימוש הערבי הלא אחיד (ḥawr לעיתים לצפצפה, ṣafṣāf לעיתים גם לצפצפה).
כפי שפורט לעיל בפרק על גיבוש השם העברי המודרני, המסורת הדתית היהודית – ובעיקר מצוות ארבעת המינים הנוהגת ברציפות מדי שנה – שמרה על זיהוי ברור של ה"ערבה" כ־Salix, ועגנה את המשמעות הזו גם בלשון העברית המודרנית.
צפרא כץ היא מנהלת אמריקאית יהודיה ילידת ישראל.
מכהנת כמנכ"לית של תאגיד אורקל העולמי.
היא האישה ה-19 בהשפעתה בעולם על פי דירוג 100 הנשים המשפיעות בעולם של פורבס לשנת 2021. הונה האישי מוערך בכ-3.3 מיליארד דולר (אוקטובר 2025).
כץ נולדה וגדלה בחולון, ובגיל 6 עברה עם משפחתה לברוקליין שבמסצ'וסטס.
היא בעלת תואר ראשון מבית הספר למנהל עסקים וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה ותואר J.D במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פנסילבניה.
כץ שימשה במספר תפקידי מפתח בבנקאות העולמית מאז 1986. היא מילאה תפקידים בכירים בבנקים להשקעות בעולם, בהם דונלדסון לופקין וג'נרט (Donaldson, Lufkin & Jenrette) שבו עבדה מאז 1997.
את דרכה באורקל החלה באפריל 1999, ובאוקטובר 2001 צורפה לדירקטוריון החברה.
בינואר 2004 מונתה לנשיאת החברה, ובנובמבר 2005 מונתה גם לסמנכ"ל הכספים של החברה, תפקיד בו כיהנה עד ספטמבר 2008, ושוב החל מאפריל 2011. היא הייתה הכוח המניע בהשתלטותה של אורקל על חברת PeopleSoft, במחיר של 10.3 מיליארד דולר.
במאי 2008 מונתה לכהונה בת שלוש שנים בדירקטוריון בנק ההשקעות HSBC.
בשנת 2009 נבחרה למקום ה-16 בדירוג הנשים החזקות ביותר בעולם במגזין הכלכלי פורבס.
באותה שנה גם דורגה על ידי מגזין פורצ'ן כאישה ה-12 בהשפעתה בעולם העסקים.
בשנת 2010 נמנתה כאישה בעלת השכר הגבוה ביותר בארצות הברית (כ-42 מיליון דולר בשנה).
הונה האישי הוערך בכ-670 מיליון דולר ב-2017.
ב-18 בספטמבר 2014 אורקל הודיעה כי צפרא כץ ומארק הנד יחליפו את המנכ"ל לארי אליסון שהודיע על פרישתו.
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 מונתה על ידי הנשיא הנבחר דונלד טראמפ לחברה בצוות המעבר הנשיאותי.
ב-11 בדצמבר 2017 פורסם כי בפברואר 2018 תצטרף כץ לדירקטוריון חברת וולט דיסני.
במרץ 2018 פורסם שכץ היא אחת המועמדות להחליף את הרברט ריימונד מקמאסטר בתפקיד היועצת לביטחון לאומי של ארצות הברית.
ב-2022 הוערכה עלות שכרה השנתית של כץ בתפקידה כמנכלי"ת אורקל ב-138 מיליון דולר.
נכון ל-2024 היא האשה היחידה ברשימת המנהלים עם השכר הגבוה ביותר בוול סטריט.
בספטמבר 2025 הודיעה חברת אורקל על החלפתה של כץ בשני מנכלי"ם משותפים, קליי מגוירק, נשיא חטיבת תשתיות הענן של אורקל, ומייק סיציליה, נשיא חטיבת התעשייה של אורקל.
כץ נשואה לגל תירוש ולהם שני ילדים.
צפרדע גוליית (שם מדעי: Conraua goliath) היא מין אפריקני של צפרדעים מהסוג Conraua.
היא המין הגדול ביותר בסדרת חסרי זנב – אורכה מגיע לכדי 35 סנטימטרים, ומשקלה יכול להגיע לשלושה קילוגרמים.
היא ידועה בניתורה החזק, שכן היא יכולה לנתר למרחק של שלושה מטרים בניתור אחד.
אף על פי כן, היא מתעייפת לרוב אחרי שניים עד שלושה ניתורים חזקים שכאלה.
תפוצתה מצומצמת יחסית, והיא נמצאת בעיקר במערב אפריקה.
אוכלוסיית צפרדעי גוליית הולכת ומידלדלת בשל גורמים שונים, בהם הרס של בתי גידול ושבייתה לצורכי גידול כחיית מחמד.
צפרדעי גוליית יכולות להגיע לגיל של 15 שנים.
את צפרדע גוליית, הקרויה לעיתים גם צפרדע אתיופית, ניתן למצוא לרוב בקרבת נהרות שזרימתם מהירה ושקרקעיתם חולית בקמרון ובגינאה המשוונית.
נהרות אלו יחסית נקיים, וריכוז החמצן בהם יחסית גבוה.
האזורים בהם היא חיה הם לרוב לחים במיוחד והטמפרטורה בהם גבוהה יחסית.
עונת הייחום של צפרדעי גוליית מתרחשת בתקופה של החודשים יולי ואוגוסט.
בכל גוש של ביצים ניתן למצוא כמספר מאות של ביצים.
גוש הביצים מוצמד לצמחים הגדלים על קרקעית הנהר.
מהרגע בו הביצים בוקעות, הראשנים יסיימו את התפתחותם בתוך 85 עד 95 ימים.
במהלך התפתחותם, הם אוכלים בעיקר צמח מיוחד, הוא תת-המין Dicraea warmingii warmingii.
באופן מוזר, הצפרדעים והראשנים של צפרדעי גוליית אינם גדולים מהביצים והראשנים של מיני חסרי זנב הקטנים ממנה בהרבה.
צפרדע גוליית מטילה כ-25,000 ביצים.
צפרדעי גוליית היו בעבר מקור מזון בחלקים מסוימים במערב אפריקה.
הן היו מיוצאות לגני חיות ולמגדלי חיות בכל העולם.
הצפרדעים לא הסתגלו לשבייה, ורק במקרים נדירים התרבו שם.
בשל סיווגן כשל מין הנתון בסכנת הכחדה, ממשלת גינאה המשוונית הגבילה את ייצוא הצפרדעים לכדי 300 צפרדעים בשנה.
למזלן של הצפרדעים, קשה יחסית למצוא אותן בטבע.
צפרדע (שם מדעי: Pelophylax) היא סוג במשפחת הצפרדעיים אשר בסדרת חסרי הזנב.
בין המינים הידועים בסוג נמצאים צפרדע הנחלים (Pelophylax ridibundus) וצפרדע הבריכה (Pelophylax lessonae).
מינים מסוג זה נפוצים על פני כל היבשות, למעט אנטארקטיקה.
הצפרדעים מסוג צפרדע מאופיינות במותניים צרות ובעור חלק.
הן מנתרות מצוינות, הודות לרגליהן הארוכות והרזות.
בין אצבעות רגליהן האחוריות קיימים קרומי שחייה מאפשרים תנועה קלה וזריזה בסביבה מימית.
הן בעלות שיניים, העוזרות להן להחזיק בטרף חלק.
המינים בסוג זה חיים בעיקר במים, ולכן גם תזונתם מורכבת מחרקים, ביצי-דגים, דגים ודו-חיים אחרים.
מרבית המינים בסוג זה מזדווגים בעונת האביב, כאשר הזכר משמיע קולות ייחודיים.
הנקבות מטילות את הביצים בגושים, כאשר בכל הטלה מוטלות כ-20,000 ביצים לערך.
צַפַר בערבית:(صَفَر ההגייה: סַפַר ב-ס נחצית) הוא החודש השני בלוח השנה המוסלמי.
בתקופה בה לוח השנה של הערבים הפגאנים כלל שנה מעוברת, הם נהגו להתאים את לוח השנה לעונות השנה על ידי קיצור או הכפלה של החודש צפר.
השם צפר מעיד על דבר נייטרלי, שאין לשייכו לקטגוריה מסוימת (בערבית משמעות המילה צפר היא אפס).
על כן, החודש לא נחשב לחודש דתי, בו עורכים טקסים דתיים בהתאם לעונות השנה.
בהתאם לכך, החודש נתפש על ידי רבים כחודש שאינו דתי, ושניתן לערוך בו מסעות מלחמה נגד השבטים האחרים.
מוחמד ביטל את השנה המעוברת והותיר את שם החודש כמו שהיה, כמו שנהג עם שאר החודשים.
המוסלמים מאמינים כי צפר הוא החודש חסר המזל ביותר בשנה, לפי מסורת על-פיה אדם וחוה גורשו מגן עדן בחודש זה.
7 בצפר - לידתו של האימאם השיעי השביעי - מוסא אלכאט'ם
17 בצפר - מותו של האימאם השיעי השמיני - עלי א-רידא
20 בצפר - השיעים מציינים את הארבעין (40 ימים לאחר העשוראא).
28 בצפר - מותם של הנביא מוחמד והאימאם השיעי השני חסן אבן עלי.
|מין=צפרדע המפל×צפרדע רידיבונדוס|שם מדעי=Pelophylax kl.
צפרדע אגם (שם מדעי: Pelophylax kl.
esculentus; האותיות kl מסמלות הכלאה) היא צפרדע אירופאית נפוצה, הידועה גם כצפרדע המים הנפוצה או כצפרדע ירוקה (אם כי כינוי זה משמש מינים נוספים של צפרדעים).
צפרדע האגם משמשת למאכל, במיוחד בצרפת, שם מכינים ממנה רגלי צפרדע.
אורך הנקבות נע בין 5 ל-9 ס"מ, ואורך הזכרים 6 עד 11 ס"מ.
צפרדע האגם היא הכלאה של Pelophylax lessonae'' (צפרדע הבריכה) עם צפרדע רידיבונדוס.
בתקופת עידן הקרח, אוכלוסיית האבות המשותפים של שני המינים התחלקה לשניים.
שתי האוכלוסיות המשיכו להתרבות, אך נשארו קרובות מספיק זו לזו כדי ליצור בן-כלאיים.
אף על פי כן, כאשר שתי צפרדעים ממין צפרדע האגם מזדווגות, הצאצא שלהן לעיתים קרובות יהיה פגום, כך שאין אוכלוסייה טהורה של צפרדעי אגם.
אוכלוסיית הכלאיים מתרבית בעיקר על ידי נקבות של צפרדע אגם המזדווגות עם אחד מהאבות המשותפים.
צֶפֶק (בלועזית: פריטונאום; TA: Peritoneum) הוא קרום נסיובי דק ושקוף העוטף את דופנות חלל הבטן ואת חלקם הגדול של האיברים בחלל הבטן.
לצפק שתי שכבות, הצפק הדופְנִי (Peritoneum parietale) צמוד לדפנות חלל הבטן, והצפק הקִרְבִּי או צפק הקרביים (Peritoneum viscerale) צמוד לאיברים הפנימיים.
בין שתי השכבות נמצא נוזל מסכך המופרש על ידי הצפק, אשר מקטין את החיכוך בעת תנועת האיברים בחלל הבטן.
בשלב העוברי מתחילים איברי הבטן את התפתחותם מחוץ לתחומי הצפק, וחלקם חודרים לתוכו ומשלימים שם את התפתחותם.