tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנשים רבים ששלחו פניות לעיתון, דיברו על "יום סלינה", תוך שחלקם מתחו ביקורת על ההחלטה לקיים יום רשמי לזכרה, בעוד שהיו מי שהצדיקו אותה.
חלק מהתגובות תוארו כ"כאלו שלא ניתן להוסיף לגיליון של העיתון".
יוצרת הסרטים הלטינית לורדס פורטילו אמרה שהיא לא יודעת מי זו סלינה כששמעה על הרצח.
כלפי The Monitor הופנו תגובות שליליות מכמה קוראים שחשבו ש"די בכך שסלינה תופיע בעמוד הראשון של העיתון".
אחד מהקוראים התקשר להנהלת העיתון וטען כי "לאנשים אינטליגנטים אין עניין בסלינה".
בתגובה, אמר העורך של העיתון "אני באמת מקווה שלא.
זה יצביע על הרבה אידיוטים בדרום טקסס".
כשנודע על מותה של סלינה, היו שטענו כי היא "לא כל כך חשובה" והציעו ללטינים "להתגבר על זה".
ג'ו ניק פטוסקי מ-Texas Monthly אמר כי אנגלו-אמריקאים ומקסיקנים-אמריקאים היו חלוקים בתגובותיהם למותה.
פטוסקי אמר כי האנגלו-אמריקאים "לא הבינו על מה כל המהומה".
ב-Corpus Christi Caller Times פורסם כי הדעות כלפי מותה היו חלוקות שכן, חלקן היו גזעניות.
בסרט התיעודי של סלינה משנת 1997, בעל חנות שואל כמה לטינים שרצים לעבר הזמרת כדי לקבל את חתימתה, "מי זאת סלינה?".
האמריקאים הרגישו שהסצנה "לא רלוונטית" ו"עוקצנית יתר על המידה".
מעריצה של סלינה אמרה כי האירוע המתואר בסצנה "קורה כל הזמן ללטינים ולחבריהם" והוסיפה ש"הם מרגישים שמתעלמים מקהילתם".
לוריין מילר אמרה, "סלינה פקחה את עיניי", בעוד שמעריץ אחר אמר, "אף אחד לא נותן לך לשכוח שאתה אמריקאי-מקסיקני בארצות הברית".
(כלומר, התכוון לכך שמתייחסים אליהם באופן קבוע בצורה גזענית)
בזמן מותה של סלינה, 52% מכלל מכירות המוזיקה הלטינית היו מכירות של מוזיקה מקסיקנית אזורית; רובן היו של מוזיקת הטחאנו, שהפכה לאחת מסוגות המוזיקה הלטיניות הפופולריות ביותר.
המוזיקה שלה הובילה את התחייה של הסוגה והכניסה אותה למיינסטרים.
חברות התקליטים הגדולות, ביניהן EMI רקורדס, SBK רקורדס, וורנר מיוזיק גרופ, CBS רקורדס וסוני מיוזיק אנטרטיינמנט החלו להחתים אמני טחאנו שיתחרו ביניהם בשוק המוזיקה הלטינית.
עם זאת, פרק זמן לאחר מותה, שוק מוזיקת הטחאנו דעך והפופולריות של הסוגה ירדה.
תחנות הרדיו בארצות הברית שניגנו מוזיקת טחאנו החלו לנגן מוזיקה מקסיקנית אזורית ובשנת 1997 הייתה KQQK תחנת הרדיו היחידה שניגנה מוזיקת טחאנו ללא הפסקה.
באמצע שנות האלפיים, תחנות הרדיו בארצות הברית כבר לא ניגנו מוזיקת טחאנו, תוכניות טלוויזיה הפסיקו לארח אמני טחאנו וחברות תקליטים גדולות הפסיקו לספק חוזי הקלטות לאמני הטאחנו לאחר שנת 1995. סלינה הפכה לאמנית הטחאנו הנמכרת והמצליחה ביותר בכל הזמנים, ותקליטיה המשיכו להימכר במשך השנים.
היא נחשבת לאמנית הטאחנו היחידה שאלבומיה מצליחים לשהות במצעד הבילבורד 200 שבארצות הברית.
לאחר מותה, הוחלפה מוזיקת הטחאנו בפופ לטיני כסוגה הלטינית הפופולרית ביותר במדינה.
בתוך שעות מרצח סלינה, נמכרו כל אלבומיה בחנויות התקליטים; EMI לטין החלה ללחוץ על הספקים של תקליטיה שיתחילו לייצר אותם בכמויות גדולות עקב הביקוש הצפוי.
גלוריה בלסטרוס, נציגת המכירות של הסיטונאים הדרום-מערביים בסן אנטוניו, אמרה לבילבורד כי מלאי 5,000 העותקים של אלבומיה נמכרו עוד בצהרי היום בו נרצחה.
נציגי EMI לטין אמרו לחנויות התקליטים שהזמינו עוד עותקים מתקליטיה והודיעו כי עקב הביקוש חסר התקדים, הם לא יצליחו להביא מלאי חדש והדבר ייקח כמה ימים.
לבסוף, נציגי EMI לטין סיפקו כ-500,000 עותקים מתקליטיה לחנויות, תוך שבועיים מיום הרצח.
שירה "Fotos y Recuerdos" הגיע למקום הרביעי במצעד השירים הלטיניים של בילבורד, ביום בו היא נרצחה; הוא הגיע לבסוף למקום הראשון ב-15 באפריל 1995. בסמוך לכך, הסינגלים שלה "No Me Queda Más", "Bidi Bidi Bom Bom", "Como la Flor" ו-"Amor Prohibido", נכנסו מחדש למצעד השירים הלטיניים ולמצעד השירים המקסיקניים האזוריים.
הוא הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200 והיה לאלבום הלטיני היחיד בכל הזמנים שהצליח לעשות זאת.
ביום בו סלינה נרצחה, אנשים נשארו ערים במהלך כל אותו הלילה, תוך שהקימו מאות אנדרטאות ברחבי טקסס וקליפורניה.
תחנת הרדיו טחאנו 107 נתנה חסות לחלק מהאירועים שחלו בעקבות הרצח ואילו KRIO-FM נתנה חסות לאירוע נוסף שהתרחש בקניון סאות' פארק ב-31 במרץ, בו השתתפו 5,000 אנשים.
תחנות הרדיו בטקסס השמיעו את המוזיקה שלה ללא הפסקה.
ב-1 באפריל קיימו 3,000 ממעריציה אירוע נוסף, שהתרחש בבייפרונט פלאזה וגם במהלכו הם נשארו ערים כל הלילה גם כן.
במהלך האירוע הוכרז כי הצפייה הפומבית בארון המתים שלה תיערך באודיטוריום בייפרונט למחרת.
מעריציה מילאו את המקום באורך של קילומטר וחצי (1500 מטרים).
שעה לפני פתיחת הדלתות החלו לצוץ שמועות שהארון ריק, מה שגרם למשפחת קינטנייה לפתוח אותו.
יותר מ-78,000 חתמו על ספר תנחומים.
הפרחים שהיו מסביב לארון, הובאו מהולנד.
לבקשת משפחתה, נאסר לצלם את האירוע בווידאו או בפלאש.
באותו היום התקיים בקתדרלת סן פרננדו שבמרכז העיר סן אנטוניו טקס מיסה עבורה, בהשתתפות מקהלת מריאצ'י.
בארצות הברית כנסיות עם שיעור גבוה של מתפללים לטינים ערכו תפילות לזכרה.
כתב שסקר את המאורע פרסם כי "סמלים אגדיים" רבים כמו סמלים נוצריים בדמויות מלאכים, קדושים, מרפאים ומושיעים, "נקשרו לסלינה" על ידי מעריציה.
בנוסף, הייתה מחווה עבורה במהלך חגיגות יום פטריק הקדוש בכנסייה הקתולית שביוסטון, טקסס.
הכומר והאב סאל דג'ורג' החליט לערוך מחווה עבורה ושאל אנשים (בעיקר ילדים) מה הם חשבו שהעתיד צפן לה.
באותו היום ניגן תקליטן את המוזיקה שלה בפארק קטן בסמוך לכנסייה.ב-3 באפריל 1995 השתתפו כ-600 אורחים — (בעיקר בני משפחתה) — בקבורתה של סלינה בפארק "Seaside Memorial", ששודרה בשידור חי על ידי תחנת הרדיו של "קורפוס כריסטי וסן אנטוניו" ללא הסכמת משפחתה.
כומר המשתייך לארגון "עדי יהוה" מהעיר לייק ג'קסון שבטקסס הטיף בשפה האנגלית וציטט את דבריו של אחד משליחי ישו, פאולוס מהפרק החמישה-עשר באיגרת הראשונה אל הקורינתים.
במקביל, מאות אנשים החלו לחוג במעגלים עם מכוניתיהם.
מיסה מיוחדת נערכה באותו היום בזירת הספורט של לוס אנג'לס, בה השתתפו כ-4,000 אנשים.
במקור, סלינה הוזמנה להופיע שם באותו הלילה כחלק מסיבוב ההופעות שלה, "Amor Prohibido Tour".
האמרגן של האירוע גבה מהמשתתפים דמי כניסה, מה שגרם לקינטנייה ג'וניור להתרגז.
מודסטו לופז פורטילו נסע מאל סלוודור ללוס אנג'לס כדי להיות הכומר המכהן באותה אספה.
כמו כן, התכנסו אלף מעריצים וחברים של סלינה בפארק העירוני בקלוט שבטקסס, שם נכחה סלינה במהלך פסטיבל מוסקיטו שהתקיים ביולי 1994. למחרת, גבירתנו של העמוד, כנסייה בספרד, קיימה מיסה עבור סלינה, בה נכחו כ-450 אנשים.
בשבועות שלאחר מותה נראו מכוניות ברחבי טקסס עליהן נתלו תמונות שלה.
ב-28 באפריל, במהלך מופע זיקוקין די-נור בקורפוס כריסטי, שונתה המוזיקה של המאורע וכללה את "Bidi Bidi Bom Bom" לזכרה של סלינה.
הבוטיקים שלה הפכו למקדשי זיכרון, בהם מעריצים השאירו בלונים, פרחים, תמונות ושירים.
ציורי קיר שלה נראו ברחבי טקסס לאחר מותה.
בחודשים שלאחר מכן, ביקרו בממוצע 12,000 אנשים באתר הקבר שלה ובמוטל "דייס אין" בו אירע הרצח.
הנהלת המוטל סידרה מחדש את מספרי החדרים כדי שהאורחים לא יידעו באיזה חדר נורתה.
בנוסף לכך, היא הפכה לחלק מחגיגות יום המתים.
בשנת 1997, סלינה הונצחה במוזיאון מיראדור דה לה פלור, בקורפוס כריסטי, תוך שנוצר פסל מארד בדמותה בגודל טבעי.
מעריציה נהרו אל פסלה וציורי הקיר שלה וראו בהם סמלים של זהות עצמית, אחדות, ביטוי דתי, ביטוי עצמי, שוויון, שחרור, תשוקה ואופטימיות.
מוזיקאים השתמשו במוזיקה כדי להביע את מחשבותיהם על סלינה, תוך שהוציאו שירי ואלבומי מחווה עבורה.
משפחתה של סלינה ולהקתה לשעבר לוס דינוס קיימו הופעת מחווה שבוע לאחר יום השנה העשירי לרציחתה, ב-7 באפריל 2005. ההופעה, ששמה היה , שודרה בשידור חי ביוניוויז'ן וצברה 35.9 אחוזי רייטינג לפי מדד נילסן.
ההופעה הפכה לספיישל הטלוויזיה בשפה הספרדית עם אחוזי הרייטינג הגבוהים בהיסטוריה של הטלוויזיה האמריקאית.
כמו כן, זו הייתה התוכנית הנצפית ביותר (ללא קשר לשפה) בקרב מבוגרים בגילאי 18 עד 34 בלוס אנג'לס, שיקגו וסן פרנסיסקו; התוכנית שודרה לראשונה בניו יורק, בסמוך לשידור של "אמריקן איידול" מבית פוקס וצברה אחוזי רייטינג גבוהים יותר.
בקרב הצופים הלטיניים, אחוזי הרייטינג של על היו כפולים מאלה של סופרבול XLV בין גרין ביי פאקרס לפיטסבורג סטילרס ואופרת הסבון "אשת הברזל".
בינואר 2015 הוכרז כי אירוע שנתי בן יומיים בשם "פיאסטה דה לה פלור" יתקיים בקורפוס כריסטי, על ידי לשכת המבקרים בקורפוס כריסטי כמחווה לסלינה.
באירוע השנתי הראשון הופיעו אמנים כמו קומביה אול סטארז, כריס פרס, לוס לובוס, ג'יי פרס, ליטל ג'ו & לה פמיליה, לוס פאלומינוס, סטפני מונטיאל לאס 3 דיווס, נינה דיאז, לאס פניקס וקלריסה סרנה.
במהלך האירוע גויסו 13 מיליון דולרים והשתתפו בו כ-52,000 אנשים, כש-72 אחוזים מתוכם הגיעו מחוץ לקורפוס כריסטי.
האירוע עורר את התעניינותם של אנשים בשלושים וחמש ממדינות ארצות הברית ובחמש מדינות ברחבי העולם, ביניהן מקסיקו, ברזיל ואקוודור.
עשרים דקות לאחר כניעתה של סלדיבר, היא הובלה לתחנת המשטרה במרכז העיר קורפוס כריסטי, שם נחקרה על ידי פול ריברה, שחקר מקרי רצח מאז 1978. במפגש זה ויתרה סלדיבר על זכותה לייצוג על ידי עורך דין.
סכום הערבות שהוטל על סלדיבר היה בתחילה 100,000 דולרים, אך התובע המחוזי קרלוס ולדז שכנע את השופט הנשיא להעלותו ל-500,000 דולרים.
כאשר הוכרז סכום הערבות, שאלו מעריציה מדוע לא הוטל עליה עונש מוות.
בבית הסוהר של מחוז נואקס נשמעו איומי רצח וכן קריאות פומביות לעשיית צדק.
בנוסף, דווח כי כנופיות בטקסס אוספים כסף כדי לשלם את הערבות, במטרה לשחרר את סלדיבר ולרצוח אותה מיד לאחר מכן.
המאפיה המקסיקנית (שהוגדרה ככנופיה הקטלנית והחזקה ביותר במערכת הכלא בקליפורניה) הציעה מחיר על ראשה והפיצה את הידיעה שמי שיצליח לפגוע בה או להביא אותה לידיהם, יוכתר כ"גיבור".סלדיבר הוחזקה בכלא במחוז נואיס והשמירה עליה הייתה כבדה, עקב החשש שהיא תתאבד לפני עריכת משפטה.
המדינה התקשתה לארגן לה סנגור; בגלל חששם של עורכי הדין להתמודד עם איומים.
אשתו חששה שהקהילה הלטינית תתנכל להם וביקשה ממנו לא לקחת את התיק.
השופט מייק וסטרגרן עמד בראש התיק, שהועבר לבסוף לבית המשפט של מחוז האריס ביוסטון, טקסס, במטרה להבטיח שחבר המושבעים לא יערב רגשות ודעות אישיות בהכרעת הדין.
על פי דיווח שפורסם בשיקגו טריביון, "משפט רצח סלינה התחרה במשפט הרצח של או.
וסטרגרן הורה כי לא ישדרו או יקליטו את המשפט ואף הגביל את מספר העיתונאים באולם בית המשפט וזאת כדי להימנע מהמאורעות שקרו במשפטו של סימפסון.
בנוסף, דווח כי הדעות בין הלטינים לאמריקאים הלבנים היו חלוקות.
דונה דיקרסון, מוציאה לאור של מגזינים, אמרה לשיקגו טריביון כי "אין לה שום עניין במשפט בגלל הרקע הלטיני של סלינה" והוסיפה כי "מקסיקנים-אמריקאים לא גילו את אותה התלהבות כשאלביס פרסלי נמצא מת".
משפט הרצח כונה "משפט המאה" ו"המשפט החשוב ביותר לאוכלוסיית הלטינים".
בהצהרת הפתיחה שלו, אמר ולדז כי הוא מאמין שסלדיבר "הרגה את סלינה במכוון".
ולדז כינה זאת מעשה "חסר תכלית ופחד" מכיוון שסלינה נורתה בגבה.
ב-22 בנובמבר 1995 היא הגיעה ליחידת גייטסוויל (ששמה שונה ל-Christina Melton Crain Unit) בגייטסוויל, טקסס.
היא זכאית לשחרור מוקדם החל מ-30 במרץ 2025. בגלל איומי מוות פנימיים מרובים מצד אסירים שמעריצים את סלינה, סלדיבר הוכנסה לתא מבודד והיא שוהה בו במשך עשרים ושלוש שעות ביממה, כשהיא לבדה.
מעריציה של סלינה והיסטוריונים לא הסכימו לקבל את ההחלטה להשמיד את האקדח ואמרו שמדובר בחפץ שלקוח מתוך אירוע היסטורי, בשעה שגרסו כי האקדח צריך היה להיות מוצג במוזיאון.
רצח סטוליפין בוצע ב-1 (14) בספטמבר בשנת 1911 כאשר נרצח פיוטר סטוליפין, יושב ראש מועצת השרים של האימפריה הרוסית, על ידי סוכן האוכרנה, דמיטרי בוגרוב.
סטוליפין מת מפצעיו כעבור כמה ימים.
בסוף אוגוסט 1911 שהה הקיסר ניקולאי השני עם משפחתו ושותפיו, כולל סטוליפין ואורחים זרים (כולל בוריס השלישי, יורש העצר הבולגרי) בקייב לרגל פתיחת האנדרטה לאלכסנדר השני לציון יום השנה ה-50 לביטול הצמיתות.
ב-1 (14) בספטמבר 1911 הקיסר, בנותיו ושרים קרובים, סטוליפין ביניהם, צפו בהצגה "סיפורו של הצאר סלטן" בתיאטרון העירוני של קייב.
באותה תקופה היה ברשות האוכרנה בקייב מידע כי מחבל הגיע לעיר במטרה לתקוף פקיד בכיר ואולי את הקיסר עצמו.
מידע זה התקבל מדמיטרי בוגרוב.
במהלך ההפסקה השנייה של ההצגה "סיפורו של הצאר סלטן", שוחח סטוליפין על אודות התזמורת עם שר משק הבית הקיסרי, הברון ולדימיר פרדריקס ושר האדמות הרוזן פוטוצקי.
לפתע התקרב בוגרוב לפיוטר סטוליפּין וירה פעמיים מהבראונינג שלו: הכדור הראשון פגע ביד, השני בבטן ופגע בכבד.
ממותו המיידי של סטוליפין הציל צלב ולדימיר הקדוש.
לאחר שניפץ אותו, הכדור שינה כיוון ללב.
כדור זה פילח את החזה, חסם את הסרעפת והכבד.
לאחר שנפצע, סטוליפין הצטלב, שקע בכורסה בכבדות ובבהירות, בקול שנשמע לא רחוק ממנו, אמר: "שמח למות בעד הצאר".
כעבור יומיים נערכה בקתדרלת ולדימיר הקדוש תפילה חגיגית להחלמת סטוליפין.
הקתדרלה הייתה צפופה, רבים בכו.
הימים הבאים עברו בחרדה, הרופאים קיוו להחלמה, אך ב-4 בספטמבר בערב מצבו של סטוליפין הידרדר מאוד, הוא החל לאבד כוח, הדופק שלו החל להיחלש ובסביבות השעה 22:00 בערב ב-5 בספטמבר הוא מת.
סטוליפין בילה את הימים האחרונים בחייו ומת במרפאת האחים מקובסקי ברחוב מאלו-ולידימירסקאיה (הבית נשמר; הכתובת הנוכחית היא רחוב אולסיה גונצ'ר, בית מספר 33).
בצוואה שנפתחה של סטוליפין, שנכתבה הרבה לפני מותו, בשורות הראשונות נכתב: "אני רוצה להיקבר במקום שיהרגו אותי." הוראתו של סטוליפין בוצעה על ידי קרוביו: לאוורת קייב-פצ'רסק נבחרה כמקום מנוחתו הנצחי.
ב-9 בספטמבר נקבר סטוליפין בלאוורת קייב-פצ'רסק.
כנסיית הטרפז, בה נערך טקס האשכבה, הייתה מלאת זרים עם סרטים לאומיים, הממשלה, נציגי הצבא והצי וכל המחלקות האזרחיות, רבים מהמועצה המדינית והדומה הממלכתית התכנסו במקום, יותר ממאה איכרים מהכפרים הסמוכים הגיעו.
המצבה מקברו של סטוליפין בראשית שנות השישים של המאה העשרים הוסרה ונשמרה במשך שנים רבות במגדל הפעמונים במערות הרחוקות.
המצבה שוחזרה במקומה המקורי בשנת 1989, בסיוע איליה גלזונוב.
עוד בשנותיו כסטודנט, בוגרוב היה מעורב בפעילות מהפכנית, נעצר מספר פעמים, אך שוחרר במהירות, הודות להשפעת אביו שהיה ידוע בחוגים העירוניים.
בעיצומה של התסיסה המרדנית בקייב, הוא היה חבר במועצה המהפכנית של נציגי הסטודנטים ובמקביל ביצע עבודות חשאיות עבור המשטרה החשאית.
לדברי ראש מחלקת הביטחון של קייב, ניקולאי קוליאבקו, בוגרוב בגד במהפכנים רבים, מנע פעולות טרור וכך זכה באמונו ובאמון המשטרה.
בוגרוב נשלח היישר מהתיאטרון למבצר קייב "הקפוניה האלכסונית", שם נכלא בבידוד.
עם זאת, נסיבות ניסיון ההתנקשות מצביעות על כך שהרצח התאפשר בגלל רשלנות המשטרה החשאית, הדומה לכוונת זדון.
גזר הדין מוות בוצע במהירות רבה ב-13 בספטמבר.
ההיסטוריה של המקרה יוצא הדופן הזה עדיין רצופה חוסר ודאות.
אף מפלגה פוליטית לא קיבלה אחריות לרצח זה.
הגרסה הנפוצה ביותר הייתה שכסוכן משטרתי חשאי, לאחר שנחשף על ידי המהפכנים, נאלץ להרוג את סטוליפין.
על כך מעיד בעקיפין המידע שהופיע בעיתונות על הופעתו בקייב ערב רצח טרוצקי.
לפי אחת הגרסאות, ניסיון ההתנקשות אורגן בעזרת האוכרנה.
בעיקר משום שהכרטיס לתיאטרון הונפק לבוגרוב על ידי ראש מחלקת הביטחון בקייב ניקולאי קוליאבקו בהסכמת פאבל קורלוב מבלי שבוגרוב הושם תחת מעקב.
על פי גרסה אחרת, קוליאבקו הוטעה על ידי בוגרוב.
על פי זיכרונותיו של מושל קייב, אלכסיי גירס, ביטחונו של סטוליפין בעיר אורגן בצורה גרועה ביותר.
כדי לחקור את נסיבות המקרה מונתה ועדה של הסנאט בראשותו של הסנאטור מקסימיליאן טרוסביץ'.
בראשית 1912 הועברו תוצאות הוועדה, שנכתבו על גבי 24 כרכים, למועצת המדינה.
הדו"ח העלה את נושא "עודף וחוסר המעש של השלטון, שהיו לו השלכות חשובות מאוד" וקרא לסגן השר קורלוב, סגן המנהל וריגין, ראש משמר הארמון ספירידוביץ' וראש מחלקת הביטחון בקייב קוליאבקו כאשמים.
חוסר המעש התבטא ביחס פסיבי כלפי בוגרוב, שאיש לא בדק ובעובדה שלמרות התראות חוזרות ברורות הוא הוכנס לתיאטרון.
כתוצאה מכך, אנשים אלה הובאו לחקירה ראשונית כנאשמים.
הנהגת החקירה הופקדה בידי הסנאטור ניקולאי שולגין.
במהלך החקירה אמר קורלוב כי "לא עשיתי הוראה מיוחדת לקוליאבקו לקבוע מעקב אחר אישיותו של אלנסקי (שם בדוי של הסוכן בוגרוב), מתוך אמונה כי ראש מחלקת הביטחון אינו יכול להחמיץ טכניקת חיפוש אלמנטרית שכזו."
באופן לא צפוי, בראשית 1913 נסגר התיק בהוראת ניקולאי השני.
ב-7 בספטמבר הציעו כמה מחברי הדומה וחברי זמסטבו המקומית להקים אנדרטה לסטוליפין בקייב.
הם החליטו לגייס כספים באמצעות תרומות.
התרומות הגיעו כל כך מהר, שממש שלושה ימים אחר כך נאסף בקייב לבדה סכום שיכול לכסות את עלויות האנדרטה.
שנה לאחר מכן, ב-6 בספטמבר 1912, נחשפה אנדרטה באווירה חגיגית בכיכר ליד הדומה העירונית, ברחוב חרשצ'אטיק.
סטוליפין מוצג כשהוא נואם ומילותיו הידועות "אתם צריכים תהפוכות גדולות - אנחנו צריכים את רוסיה הגדולה" מגולפות על האבן, כשבצד הקדמי של האנדרטה היה הכיתוב: "העם הרוסי לפיוטר ארקדייביץ' סטוליפין."
האנדרטה נהרסה ב-16 במרץ (29) 1917, שבועיים לאחר מהפכת פברואר.
מרופדת בקטיפה אדומה, הכורסה מספר 17 מהשורה השנייה של יציעי התיאטרון העירוני של קייב, לידה נהרג סטוליפין, נמצאת כיום במוזיאון להיסטוריה של משרד הפנים בקייב.
רחוב מלובלדימירסקאיה, שם נפטר סטוליפין, שונה לשם סטוליפּינסקאיה.
במהלך המאה ה-20 שונה שמו של רחוב זה שש פעמים נוספות וכעת הוא נקרא רחוב אולסיה גונצ'ר.
מאז 2012, במוסקבה ניצב פסל של פיוטר סטוליפין, מול בניין ממשלת רוסיה.
רצח מסעוד אבוטבול התרחש ב-11 באוקטובר 1953 בקיבוץ נווה אילן.
אבוטבול נרצח בשנתו במגוריו בקיבוץ ביריות מסתננים.
מסעוד פרוספר אבוטבול נולד במרוקו בשנת 1933. בגיל 18 לערך עלה לישראל והצטרף לקיבוץ נווה אילן במסגרת גרעין שהתכונן לעלות להתיישבות בנגב.
הקיבוץ שכן בקרבת הקו הירוק.
ב-11 באוקטובר 1953 חדרו ליישוב מסתננים משטחי הגדה המערבית הסמוכים.
בשעת חצות לערך הם ירו באבוטבול שישן במיטתו באחד המבנים בשולי הקיבוץ.
הירי נעשה בתוך חדרו או מבחוץ ואבוטבול נפגע בראשו ובחזהו ונהרג.
קול היריות נשמע בקיבוץ אך משמעותו לא הובנה.
המסתננים לא גנבו דבר מהמשק.
דבר הרצח התגלה בארבע לפנות בוקר על ידי אחד מחברי הקיבוץ שבא לחדרו של אבוטבול להעירו לעבודה.
לאחר שנקש על דלת החדר ללא מענה פרץ חבר הקיבוץ פנימה ומצא את גופת הנרצח.
במקום התגלו תרמילים של תת מקלע מדגם טומיגן וכן עקבות המסתננים.
הרצח היה ההתקפה העשירית במהלך עשרה ימים של מסתננים מירדן על ישראלים.
אבוטבול הובא לקבורה בקיבוץ נווה אילן.
ועדת שביתת הנשק המעורבת הישראלית-ירדנית קבעה ב-1 בדצמבר שההתקפה הפרה את הסכם שביתת הנשק בין המדינות.
לימים הונצח שמו של מסעוד אבוטבול באנדרטת חללי פעולות האיבה והטרור בישראל.
אירוע זה היה חלק מסדרת אירועי הטרור נגד ישראלים בישראל בשנות ה-50, אשר עליהם הגיבה ישראל בפעולות התגמול.
סטיבן לורנס (13 בספטמבר 1974 – 22 באפריל 1993) היה צעיר בריטי שחור אשר נרצח ממניע גזעני בעת שהמתין לאוטובוס בלונדון.
האירוע הכה גלים בחברה בבריטניה, ויצר לחץ ציבורי חזק לחקירת התנהלות המשטרה בפרשה, אשר הוביל לשינויים ביחס המשטרתי לגזענות, וכן שינויים בחוק ובנוהלי הפעולה של המשטרה.
המקרה אף הוביל לביטול חלקי של הכלל לגבי "סיכון כפול" (האוסר העמדת אדם לדין פעמיים על אותה העבירה).
השינוי המכריע בחוק הסיכון הכפול בבריטניה, שאיפשר את הדיון החוזר במקרה לורנס, נבע במידה רבה ממאבקה של אן מינג (Ann Ming), אמה של ג'ולי שנרצחה בשנת 1989.
לאחר החקירה הראשונית, נעצרו מספר חשודים בביצוע הרצח, אולם לא הוגשו כתבי אישום בפרשה.
משפחתו של לורנס הגישה נגד חלק מהחשודים קובלנה פלילית, אולם האישומים נגד חלקם בוטלו מחוסר ראיות, והשאר זוכו.
במהלך החקירה ולאחריה עלו טענות שלורנס נרצח בשל צבע עורו, ושהטיפול בתיק על ידי המשטרה והתביעה הושפע משיקולים של גזע.
ועדת חקירה ציבורית שהוקמה ב-1998, בראשות שופט לשעבר סר , בדקה את החקירה המקורית של משטרת לונדון והגיעה למסקנה שהחקירה הייתה לא-יוצלחת, ושהמשטרה הייתה נגועה בגזענות ממסדית.
הוועדה אף המליצה שהכלל לגבי "סיכון כפול" יבוטל במקרי רצח על מנת לאפשר משפט חוזר במקרה של ראיות חדשות, והמלצות אלו הובילו בהמשך לתיקון החוק, שנכנס לתוקף ב-2005. פרסום דו"ח מקפרסון ב-1999 כונה שנים לאחר מכן "אחד מהרגעים החשובים ביותר בהיסטוריה המודרנית של הדין הפלילי בבריטניה".
ג'ק סטרו, שכיהן אז בתור שר הפנים, אמר שההחלטה להקים את ועדת החקירה הייתה ההחלטה החשובה ביותר שלו במשך כל תקופת כהונתו בתפקיד.
ב-18 במאי 2011, לאחר בחינה מחודשת, הוכרז ששניים מהחשודים המקוריים - גארי דובסון ודייוויד נוריס - יועמדו לדין על רצח בשל גילוי ראיות חדשות.
באותו זמן אף נחשף לראשונה לציבור כי זיכוי קודם של דובסון נפסל על ידי בית המשפט לערעורים בשל התיקון לחוק מ-2005 ובכך התאפשרה העמדתו לדין בשנית.
ב-3 בינואר 2012 דובסון ונוריס הורשעו ברצח ונידונו למאסר עולם, עם תקופת מינימום של 15 שנים וחודשיים, ו-14 שנים ו-3 חודשים, בהתאמה.
פרשת הרצח שבה לכותרות ב-2013 כאשר שוטר סמוי לשעבר הצהיר בראיון שבזמן החקירה המקורית הופעל עליו לחץ למצוא דרכים "ללכלך" ולערער על אמינות משפחת הקורבן, וזאת על מנת להשתיק קריאות מהציבור לשיפור תגובת המשטרה למקרה.
על אף שחקירה קודמת מ-2012 שבוצעה על ידי המשטרה עצמה וע"י המחלקה לחקירת שוטרים קבעה שאין צורך להמשיך ולחקור, שרת הפנים תרזה מיי הורתה להקים ועדת חקירה עצמאית לנושא של שחיתות בפעולות משטרה סמויות, שפרסמה את מסקנותיה ב-2014.
סטיבן לורנס נולד בלונדון ב-13 בספטמבר 1974 להורים שהיגרו לבריטניה מג'מייקה בשנות ה-60 של המאה ה-20. אביו, נוויל, היה נגר, ואמו, דורין, הייתה מורה לחינוך מיוחד.
לורנס גדל ב בדרום-מזרח לונדון ולו אח ואחות הצעירים ממנו.
בתור נער לורנס הצטיין בריצה והשתתף בתחרויות של מועדון האתלטיקה המקומי.
בעת הירצחו, לורנס למד טכנולוגיה ופיזיקה בבית ספר תיכון ואנגלית וספרות במכללה, ושאף להיות ארכיטקט.
במהלך יום חמישי, ה-22 באפריל 1993, לורנס היה בבית הספר ולאחר מכן נסע באוטובוס לבית דודו בשכונת גרוב פארק שברובע לואישהאם.
שם הצטרף אליו חברו, דוויין ברוקס, והם שיחקו משחקי וידאו עד שעזבו בסביבות השעה 10 בלילה.
לאחר שהבינו שהאוטובוס שבו נסעו יביא אותם הביתה מאוחר מדי, החליטו להחליף לקו אוטובוס אחר.
הם הגיעו לתחנת האוטובוס ברחוב ול הול לקראת 22:30. לורנס הלך לאורך הרחוב עד לצומת עם רחוב דיקסון על מנת לראות אם אוטובוס מגיע, בעוד ברוקס נשאר ברחוב ול הול עצמו בקטע שבין רחוב דיקסון לבין דרך רוצ'סטר.
ברוקס ראה קבוצה של 5 או 6 צעירים לבנים חוצים את דרך רוצ'סטר בצד השני של הכביש מהם ומתקרבים לכיוונם.
בסביבות השעה 22:38 הוא קרא אל לורנס לשאול אם הוא רואה אוטובוס מגיע.
הוא שמע את אחד מהצעירים משתמש בכינוי גנאי גזעני וראה את החבורה חוצה את הכביש ומקיפה במהירות את לורנס.
התוקפים אילצו את לורנס לרדת אל הקרקע ודקרו אותו לעומק של כ-13 ס"מ בשני הצדדים של חזית גופו - בעצם הבריח הימנית, ובכתף השמאלית.
שתי הדקירות חתכו את עורק בית השחי וחדרו לריאות.
לורנס איבד תחושה בידו הימנית, התקשה לנשום ודימם באופן חמור.
ברוקס החל לרוץ וקרא ללורנס לרוץ איתו כדי לברוח.
התוקפים נעלמו בהמשך רחוב דיקסון, ולורנס וברוקס ברחו לכיוון אחר.
לורנס הצליח לרוץ למרחק של כ-120 מטרים אך אז התמוטט ודימם למוות זמן קצר לאחר מכן.
חוקר מקרי המוות ציין לאחר מכן שעצם העובדה שלורנס הצליח לרוץ למרחק כזה עם תמט ריאתי היא "עדות לכושר הגופני שלו".
ברוקס רץ לקרוא לאמבולנס בזמן ששוטר שלא היה בתפקיד עצר את מכוניתו לידם וכיסה את לורנס בשמיכה.
לורנס נלקח לבית החולים ברוק הסמוך ב-23:05, אולם הוא כבר לא היה בין החיים.
שלושה אנשים שהיו בתחנת האוטובוס באותה השעה העידו שהתקיפה הייתה פתאומית ומהירה, אולם איש מהם לא הצליח לזהות את התוקפים.
בימים שלאחר הרצח, עשרות מתושבי האזור העבירו למשטרה שמות של חשודים והצביעו על כנופיית צעירים מקומית.
חמשת החשודים העיקריים היו גארי דובסון, האחים ניל וג'יימי אקורט, לוק נייט ודייוויד נוריס.
כל החמישה היו מעורבים במספר מקרי תקיפות באזור הסמוך למקום הרצח תוך שימוש בסכינים וממניעים גזעניים.
ג'יימי אקורט הואשם בעבר שדקר נער ב-1992. האחים אקורט, דובסון ונוריס היו מקושרים לשני אירועי דקירה נפרדים מ-1993, כשישה שבועות לפני הרצח.
בתקרית אחרת, ארבעה שבועות לפני הרצח, דובסון וניל אקורט תקפו מילולית צעיר שחור וניסו לדקור אותו.
החשודים העיקריים זוהו תוך כשלושה ימים מהרצח, אולם איש לא נעצר עד כשבועיים לאחר מכן.
הבלש בריאן וידן, שהוביל את הצוות החקירה החל מיומה השלישי, הסביר בדיעבד בוועדת החקירה של 1998 שאחת הסיבות לכך שלא בוצעו מעצרים קודם לכן הייתה שהוא לא היה מודע לכך שהחוק מתיר לו לבצע מעצר אם קיים חשד סביר.
ב-7 במאי 1993 האחים אקורט ודובסון נעצרו.
נוריס הסגיר את עצמו למשטרה שלושה ימים לאחר מכן ונעצר גם הוא.
נגד ניל אקורט, אשר זוהה במסדר זיהוי, ונגד נייט הוגשו כתבי אישום על רצח ב-13 במאי וב-23 ביוני, בהתאמה, אולם האישומים בוטלו על ידי התביעה ב-29 ביולי מחוסר ראיות מספיקות.
המשטרה פתחה באוגוסט 1993 בהליך של בדיקה פנימית של החקירה הראשונית, והגיעה למסקנה שהחקירה בוצעה באופן מספק ושכל קווי החקירה נבדקו כראוי.
בספטמבר 1994, משפחתו של לורנס הגישה תביעה פלילית פרטית נגד חמשת החשודים העיקריים.
המשפחה לא הייתה זכאית לסיוע משפטי, והוקמה קרן לצורך גיוס כספים עבור ניתוח ראיות ואיתור עדים וראיונם מחדש.
עורכי הדין שייצגו את המשפחה התנדבו לעשות זאת פרו בונו.
האישומים נגד ג'יימי אקורט ודייוויד נוריס בוטלו עוד לפני תחילת המשפט בשל חוסר בראיות.
ב-23 באפריל 1996 שלושת הנאשמים הנותרים זוכו מאישום הרצח על ידי חבר המושבעים, לאחר שהשופט קבע שעדותו של דוויין ברוקס אינה אמינה.
דו"ח מקפרסון שפורסם ב-1999 תמך בפסק הדין וציין שהשופט יכל להגיע אך ורק למסקנה יחידה, כיוון ש"פשוט לא היו ראיות מספקות זמינות".
בתחילת פברואר 1997 כינס חוקר מקרי המוות חבר מושבעים לחקירה מחודשת ומורחבת יותר לנסיבות מותו של לורנס.
בחקירה חמשת החשודים נקראו להעיד אך שמרו על זכות השתיקה נגד הפללה עצמית (כולל השלושה שכבר זוכו ולכן לא יכלו להפליל את עצמם) וסירבו לענות על כל שאלה שהיא, כולל שאלות נייטרליות כגון מה שמם והאם הם מוכנים להקשיב.
החקירה הסתיימה ב-13 בפברואר וחבר המושבעים פסק שלורנס נהרג "בהתקפה גזענית חסרת כל התגרות על ידי חמישה צעירים לבנים".
ב-14 בפברואר 1997 הדיילי מייל כינה את כל חמשת החשודים "רוצחים".
בכותרת על פני העמוד הראשי נכתב: "רוצחים: המייל מאשים אנשים אלו בהרג.
אם אנחנו טועים, שייתבעו אותנו", ומתחת לכותרת הוצגו תמונותיהם של חמשת החשודים.
איש מהחשודים לא הגיש תביעת לשון הרע נגד העיתון ודעת הקהל פנתה כנגד החשודים וכנגד המשטרה על הטיפול הכושל בפרשה.
ביולי 1997 הורה שר הפנים על הקמת ועדת חקירה לנושא, שהגישה את מסקנותיה בפברואר 1999 ונודעו בשם "דו"ח מקפרסון" .
ב-2002 דייוויד נוריס וניל אקורט הורשעו בהטרדה על בסיס גזעני של שוטר שחור שלא היה במדים, ונגזר עליהם עונש מאסר של שנה וחצי.
כחלק מממצאי דו"ח מקפרסון הומלץ לשנות את הכלל של סיכון כפול (האוסר העמדה לדין של אדם פעם נוספת על אותה עבירה).
המלצות אלו יושמו כחלק משינוי מקיף בחוק הפלילי בבריטניה שנכנס לתוקף ב-2005, ואפשרו לתביעה להגיש בקשה לבית המשפט לערעורים לפסול זיכוי קודם של נאשם במקרה של פשעים חמורים מסוימים, בתנאי שהתגלו ראיות מהותיות חדשות.
ב-27 ביולי 2006 הדיילי מייל חזר על העמוד הראשי המפורסם בו האשים את חמשת החשודים ברצח.
פתיחת התיק מחדש וראיות חדשות
ביוני 2006 נפתח תיק החקירה מחדש, כולל בחינה מחודשת מלאה של כל הראיות.
בתחילה החקירה בוצעה בחשאי אולם בנובמבר 2007 המשטרה אישרה שהם בוחנים ראיות זיהוי פלילי חדשות.
הראיות החדשות המשמעותיות ביותר שהתגלו היו:
כתם מיקרוסקופי (0.5 X 0.25 מילימטר) של הדם של לורנס על הז'קט של דובסון.
הכתם התייבש אל תוך סיבי הבגד, ובשל גודלו הזעיר זה התרחש במהירות רבה.
ניתוח הראיות הראה שהכתם לא עבר אל הבד ממקור אחר, כי דם יבש לא היה נספג כך בסיבים ולכן הגיע אל הבגד כשהוא טרי.
סיבים מבגדיו של לורנס ושערות שברמת ודאות של 99.9% היו שייכות ללורנס נמצאו על בגדי דובסון ונוריס או בשקיות הראיות בהן הוחזקו.
ההגנה ניסתה לטעון בהמשך, ללא הצלחה, שהסיבים והשערות הגיעו לשם בשל טיפול לא ראוי בראיות.
ראיות חדשות אלו נמצאו רק בשל התפתחויות מדעיות בזיהוי פלילי, שאפשרו לנתח DNA מטיפות דם מיקרוסקופיות או מחלקיקי שיער - שיטות שלא היו זמינות בעת החקירה והמשפט המקוריים.
גארי דובסון ודייוויד נוריס נעצרו והואשמו ב-8 בספטמבר 2010. ב-23 באוקטובר, ראש התביעה הגיש בקשה לבית המשפט לערעורים לביטול הזיכוי הקודם של דובסון, שכבר היה כלוא באותו הזמן בכל מקרה בשל סחר בסמים.
נוריס לא זוכה בעבר ולכן לגביו לא הייתה מניעה להגיש כתב אישום.
על מנת להגן על החקירה ולאפשר שימוע הוגן הוטל צו איסור פרסום על כל ההליכים, והמעצרים ושאר ההתפתחויות לא פורסמו בפומבי באותו הזמן.
בית המשפט לערעורים ערך שימוע במשך יומיים, ב-11 וב-12 באפריל 2011, וב-18 במאי פרסם את החלטתו לבטל את זיכויו הקודם של דובסון ובכך לאפשר פתיחת משפט חוזר.
בפסיקתו קבע בית המשפט ש"אם יוכרע שהן אמינות, ראיות חדשות אלו ימקמו את דובסון בקרבה רבה מאוד ללורנס ברגעי ההתקפה עליו, קרבה שלא ייתכן לה שום הסבר תמים", אולם הדגיש שמדובר במשפט חדש לגמרי של נאשם שיש כרגע לראותו כחף מפשע.
לאחר פרסום ההכרעה של בית המשפט לערעורים צו איסור הפרסום הוסר בחלקו והתביעה הודיעה שהשניים יועמדו למשפט על רצח לורנס לאור ראיות משמעותיות חדשות שהתגלו.
חבר המושבעים נבחר ב-14 בנובמבר 2011 והמשפט החל ביום למחרת בבית המשפט הפלילי המרכזי של לונדון.
המשפט התמקד בראיות החדשות שהתגלו, ובשאלה האם הן מראות מעורבות של הנאשמים ברצח, או שהן נבעו מזיהום הראיות על ידי טיפול פגום של המשטרה.
ב-3 בינואר, לאחר 8 שעות של דיונים של חבר המושבעים, דובסון ונוריס נמצאו אשמים ברצח.
גזר הדין ניתן יום לאחר מכן והשניים נשלחו למאסר עולם, עם זמני מינימום של 15 שנים וחודשיים לדובסון (שהיה בן 17 בעת ביצוע הרצח), ו-14 שנים ו-3 חודשים לנוריס (שהיה אז בן 16).
בגזר הדין השופט קבע שהזמן שדובסון כבר היה במאסר בכל מקרה בשל עבירות הסמים לא ייחשב חופף למאסר בגין הרצח אלא העונשים יבוצעו זה לאחר זה.
השופט ציין ששני הנאשמים היו קטינים (בני 17 ו-16) בעת ביצוע הרצח, ושהרצח בוצא לפני כניסתו לתוקף של חוק הדין הפלילי החדש.
לפיכך עונשי המינימום שניתנו להם היו לפי החוק הקודם, שם מדרג הענישה במקרה כזה החל ב-12 שנות מאסר.
אילו הרצח היה מבוצע לאחר התיקון לחוק וע"י מבוגר, עונש המינימום היה לפי מדרג ענישה שמתחיל ב-30 שנות מאסר (25 שנים לרצח כשהרוצח מביא איתו את הסכין, ו-5 שנים בשל מניע גזעני).
ועדת החקירה למותו של סטיבן לורנס
ב-31 ביולי 1997, שר הפנים ג'ק סטרו הורה על הקמת ועדת חקירה לעניין מותו של לורנס, בראשות שופט בית המשפט העליון לשעבר סר ויליאם מקפרסון.
לאחר שמיעת עדויות מ-88 עדים, וסקירת כ-100,000 עמודים של תצהירים, עדויות, וראיות מסקנות הוועדה פורסמו בפברואר 1999 ונודעו בשם "דו"ח מקפרסון".
הוועדה הגיעה למסקנה שהחקירה המקורית של משטרת לונדון הייתה לא-יוצלחת ושהשוטרים ביצעו שגיאות מהותיות, כגון: הימנעות ממתן עזרה ראשונה בעת הגיעם לזירת האירוע, אי-מעקב אחרי רמזים וראיות ברורים, והימנעותם ממעצר של חשודים.
הדו"ח קבע שהיה כשל מנהיגותי של מפקדי המשטרה, ושהתעלמו מהמלצות דו"ח קודם מ-1981 (של ועדת חקירה בעקבות מהומות גזע בבריקסטון).
קצין המשטרה בריאן וידן, שהיה אחראי בזמנו על החקירה המקורית, אמר בוועדה שנעשו טעויות בעת החקירה.
בפרט, הודה שכלל לא היה מודע לכך שהיה מותר לו לעצור את החשודים תוך ימים מהרצח, בהינתן חשד סביר.
הוועדה גם קבעה במסקנותיה שמשטרת לונדון הייתה נגועה בגזענות ממסדית, ופירטה 70 המלצות לרפורמות בנוהלי המשטרה, התביעה וכן גם בדין הפלילי עצמו.
המלצות אלו כללו את ביטול כלל "הסיכון הכפול" במקרים מסוימים על מנת לאפשר העמדה לדין מחודשת של מי שזוכה בעבר, אם התגלו ראיות מהותיות חדשות.
ב-2019, מפכ"לית משטרת לונדון אמרה שדו"ח מקפרסון "הגדיר את עבודת המשטרה של הדור שלה".
תלונות על הטיפול המשטרתי במקרה
ב-1997, משפחתו של לורנס הגישה תלונה על התנהגות גזענית של השוטרים למחלקת התלונות של המשטרה, אשר דחתה את מרבית התלונה ב-1999. רק שוטר אחד, בן בולוק, הופנה להליך משמעתי פנימי בשל רשלנות בתפקיד.
בולוק, שהיה השני בבכירותו בחקירה המקורית, נמצא אשם בכך שלא תידרך כראוי שוטרים אחרים ושלא חקר מספיק מכתב אנונימי שנשלח למשטרה.
ארבעה שוטרים אחרים פרשו מהמשטרה לפני תום החקירה לגביהם.
בולוק פרש מהמשטרה יום אחד לאחר שנקבעה אשמתו, ולכן העונש שלו הסתכם בפועל באזהרה בלבד.
ב-1999 דוויין ברוקס (חברו של לורנס שהיה איתו בעת שנרצח) תבע את משטרת לונדון על היחס שקיבל ממנה לאחר הרצח.
ב-2006 ברוקס והמשטרה הגיעו לפשרה במסגרתה ברוקס קיבל פיצוי בסכום של 100,000 ליש"ט, והמשטרה התנצלה רשמית בכתב.
חשדות וטענות לגבי שחיתות משטרתית
ב-26 ביולי 2006 מחלקה עצמאית לטיפול בתלונות על המשטרה הורתה למשטרה לחקור טענות שעלו על שחיתות שתרמה להגן על החשודים ברצח.
שוטר מושחת לשעבר שהפך לחושף שחיתויות הצהיר בתחקיר של ה-BBC שאחד הבלשים שחקרו את הרצח קיבל כסף מקליפורד נוריס, מבריח סמים ידוע ואביו של אחד מהחשודים העיקריים - דייוויד נוריס.
הבלש ששמו צוין הכחיש את הטענות.
לאחר שידור הסרט הדוקומנטרי "The Boys Who Killed Stephen Lawrence" ("הנערים שהרגו את סטיבן לורנס") ב-BBC, משטרת לונדון הודיעה שהקימה חדר מצב מיוחד רק כדי לענות לפניות מהציבור בנוגע למקרה.
באוקטובר 2007 המחלקה לטיפול בתלונות סגרה את התלונה וקבעה שהתלונות לא היו מבוססות, תוך ציון שייתכן שהיה בלבול מול אדם אחר בשם דייוויד נוריס שהיה מודיע של המשטרה ונרצח ב-1991.
ב-17 בדצמבר 2009 נעצרו שוטר ושוטר לשעבר בחשד שניסו לשבש הליכי חקירה בכך שהסתירו ראיות בזמן החקירה המשטרית המקורית וכן מוועדת מקפרסון.
ד"ר ריצ'רד סטון, שהיה חבר בוועדת מקפרסון, העיר שחברי הוועדה חשו כל הזמן שיש מידע רב שהמשטרה לא חולקת או מסתירה, ושיש "ניחוח חזק של שחיתות".
במרץ 2010 פורסם שהשניים שוחררו ושאין כוונה לנקוט נגדם צעדים נוספים כלשהם.
בעקבות ההרשעות ב-2012, נפתחו שתי חקירות חדשות - בתוך ומחוץ למשטרה - והגיעו למסקנה שאין עוד ראיות המצדיקות פעולות נוספות.
אולם לאחר שיחות עם דורין לורנס, אמו של סטיבן, שרת הפנים תרזה מיי הורתה על הקמת ועדת בדיקה עצמאית חדשה בראשות עורך הדין הבכיר מארק אליסון, שתבדוק את החקירה של הסקוטלנד יארד לענייני ההאשמות בשחיתות משטרתית.
לאחר שפורסמו דברים אלו, שרת הפנים תרזה מיי הבטיחה "לבער את השחיתות מהמשטרה", וראש הממשלה דייוויד קמרון הורה למשטרה לחקור את ההאשמות האלו.
ב-6 במרץ 2014 הוצג לפרלמנט דו"ח אליסון, שנקרא "Stephen Lawrence independent review" ("הסקירה העצמאית לגבי סטיבן לורנס").
בין השאר, הדו"ח קבע ש"מרגל" מטעם המשטרה פעל בקרב קרוביו של לורנס, והיה נפגש עם הבלש שהיה אחראי לספק מידע מהמשטרה לוועדת מקפרסון.
בשל חומרת החשדות, מפכ"ל משטרת לונדון הדיח את אותו הבלש דאז מתפקידו הנוכחי בתור מפקד יחידת הלוחמה בטרור והעבירו לתפקיד לא מבצעי.
הדו"ח גם קבע שהמשטרה לא חלקה מידע רלוונטי עם ועדת מקפרסון, וכן העבירה מידע מטעה למשפחתו של לורנס ולציבור.
מפכ"ל המשטרה כינה את דו"ח אליסון "הרסני" והבטיח לפעול לשיקום אמון הציבור במשטרה.
ראש מחלקת החקירות לתלונות על המשטרה התנצלה אישית לפני משפחת לורנס על החקירה מ-2006 שקבעה אז שהמשטרה לא הסתירה שום מידע מוועדת מקפרסון.
באוקטובר 2015 סוכנות הפשע הלאומית הקימה ועדת חקירה משלה לבדיקת הטענות ששוטרים פעלו להגן על רוצחי לורנס.
החקירה נמשכה כ-6 שנים ובמהלכה רואיינו 150 עדים ונסקרו כמה מיליוני עמודים של ראיות.
מסקנות החקירה היו שישנן ראיות לפיהן ארבעה שוטרים התנהגו כביכול בצורה פסולה בטיפולם במקרה.
לוח זיכרון הוצב ב-1995 במקום הרצח ברחוב ול הול.
"פרס סטיבן לורנס" לארכיטקטורה מוענק החל מ-1998 על ידי קרן מרקו גולדשמיד ובשיתוף המכון המלכותי לאדריכלים בריטים.
ב-7 בפברואר 2008 נפתח "מרכז סטיבן לורנס" בדרום-מזרח לונדון, שמטרתו לסייע לצעירים לפתח קריירה בתחום הארכיטקטורה.
"קרן הצדקה על שם סטיבן לורנס" הייתה קרן צדקה חינוכית הפועלת לקידום צדק חברתי.
הקרן סיפקה סיוע במציאת תעסוקה והעניקה מלגות בתחומי ארכיטקטורה ועיצוב נוף.
בנובמבר 2020 שינתה הקרן את שמה ל-"Blueprint for All", עקב כך שמשפחת לורנס עצמה כבר לא פעילה בה.
ב-2003 הוענק להוריו של לורנס תואר קצינים במסדר האימפריה הבריטית (OBE) בשל פועלם לרפורמה משטרתית ויחסים עם הקהילה.
ב-6 בספטמבר 2013 דורין לורנס, אמו של סטיבן, קיבלה תואר אצולה של ברונית בשל מאבקה לזכויות אדם וצדק חברתי.
היא יושבת בבית הלורדים מטעם מפלגת הלייבור.
ב-2018 ראש הממשלה תרזה מיי הכריזה על "יום סטיבן לורנס" כיום זיכרון שיצוין ברחבי הממלכה המאוחדת ב-22 באפריל (יום הרצח) בכל שנה.
חלק מבניין אגודת הסטודנטים באוניברסיטת רדינג נקרא ב-1993 על שם לורנס.
לאחר שיפוץ ב-2013, הבניין כולו נקרא "מרכז המדיה על שם סטיבן לורנס".
"מרכז המחקר על שם סטיבן לורנס" הוקם ב בלסטר.
דורין לורנס מונתה לנשיאת האוניברסיטה בינואר 2016.
ב-1999 נכתב מחזה דוקומנטרי המבוסס על המשפט, בשם "The Colour of Justice" ("צבע הצדק").
המחזה הועלה בתיאטרון ולאחר מכן צולם לסרט על ידי ה-BBC.
ב-1999 שודר ברשת ITV סרט טלוויזיה דרמטי המבוסס על הפרשה, בשם "The Murder of Stephen Lawrence" ("הרצח של סטיבן לורנס").
מיני-סדרה בשלושה חלקים בשם "Stephen", המהווה המשך לסרט המקורי, שודרה ב-2021.
באפריל 2018 שודרה ב-BBC One סדרה דוקומנטרית בשלושה חלקים בשם "Stephen: The Murder That Changed a Nation" ("סטיבן: הרצח ששינה אומה").
רצח נוצרים על ידי המדינה האסלאמית הוא רצח המוני שיטתי המבוצע על ידי המדינה האסלאמית (דאעש) כלפי נוצרים במזרח התיכון, אשר הוגדר על ידי האיחוד האירופי וארצות הברית כרצח עם.
הרצח החל ב-2013, בתחילת מלחמת האזרחים בסוריה.
הבריחה ההמונית והגירוש של קהילות נוצריים מעיראק ומסוריה הם תהליכים, אשר החלו במהלך תחילת מלחמת עיראק בשנת 2003 עם התחלת ההתקפה של ארצות הברית והכוח הרב-לאומי, ולאחר מכן הוא החל במהלך תחילת מלחמת האזרחים בסוריה.
מנהיגי הקהילה הנוצרית-אשורית בעיראק מעריכים שייתכן כי למעלה משני שלישים מהאוכלוסייה הנוצרית-אשורית העיראקית נמלטה מהמדינה או נעקרה מבית במהלך הפלישה בהובלת ארצות הברית, שנמשכה מ-2003 עד 2011. דיווחים מצביעים על כך ששכונות שלמות של אשור התנקו באזור ערים בגדאד ובצרה, וכי קבוצות ומיליציות מורדים סוניות איימו על נוצרים אשורים.
בעקבות כך, שנתיים לאחר תום הסכסוך בעיראק, פרצה מלחמת האזרחים בסוריה אשר גרמה בין היתר לרדיפה דתית ותקיפה המונית אנטי נוצרית על ידי המדינה האסלאמית כלפי נוצרים במזרח התיכון.
באוקטובר 2014, הודעה שפרסמה סוכנות הידיעות האשורית הבין-לאומית טענה
כי מאז כיבוש מוסול ב-10 ביוני, דאעש גירשה 200,000 אשורים ו-150,000 יזידים מבתיהם, הרגה אלפי יזידים ואשורים, הרסה את כל הכנסיות במוסול ובזזה עיירות וכפרים שלמים שננטשו.
דאעש קבעה כללים דומים לנוצרים המתגוררים בערים ועיירות אחרות, כולל בירתו בפועל א-רקהדאעש גם סימנה בתים נוצריים באות nūn עבור Nassarah ("נוצרי").
כמה מבני דת נתפסו ולאחר מכן נהרסו, ובעיקר מנזר מאר בהנם.
עד 7 באוגוסט, דאעש כבשה את העיירות האשוריות בעיקר קרקוש , תל קפה , ברטלה וקרמליש , דבר שהוביל לבריחת התושבים.
יותר מ-100,000 נוצרים עיראקים נאלצו לברוח מבתיהם ולהשאיר את כל רכושם מאחור לאחר שדאעש פלש לקרקוש ולערים הסובבות אותה במחוז מישורי נינווה שבעיראק.
ב-2 וב-3 באוגוסט 2014, אלפי נוצרים-אשורים מהעולם המערבי מחו על רדיפת אחיהם הנוצרים-אשורים בעיראק ובסוריה, בדרישה ליצור מקלט בטוח למיעוטים במישורי נינווה בהנהגת האומות המאוחדות.
באוקטובר 2014, פעילת זכויות האדם הכורדית-דנית וידאד עקראווי הקדישה את פרס פפר הבין-לאומי לשנת 2014 "לכל קורבנות הרדיפה, במיוחד היזידים, הנוצרים וכל תושבי אזור קובנה." האב הכלדי הקתולי דאגלס אל.
- באזי התבטא בחריפות נגד רצח העם.
בדצמבר 2015, באירוע בעירייה, כינתה שרת החוץ ה-67 של ארצות הברית, הילרי קלינטון, את הרדיפה השיטתית כרצח עם.
בפברואר 2016 הודיע לארס אדאקטוסון, חבר שוודי באיחוד האירופי על כך שנעשתה הצבעה באיחוד והוחלט פה אחד להכיר ברדיפה כרצח עם; "זה נותן לקורבנות הזוועות הזדמנות להחזיר את כבודם האנושי.
זה גם אישור היסטורי לכך שהפרלמנט האירופי הכיר במתרחש ושהם סובלים מהפשע הנתעב ביותר בעולם, רצח עם".
רצח העם גרם למספר רב של נוצרים לשנות את דתם לאסלאם.
רבים בעולם המערבי טוענים כי רצח העם הזה הוא הסיבה שבגללה האסלאם צומח בקצב מהיר משמעותית יותר מקצב הצמיחה של הנצרות.
רצח נטע בלאט-שורק וכריסטין לוקן היו שני מעשי רצח ופיגועי טרור פלסטיני, שבוצעו על ידי אותה חוליית טרור בשנת 2010.
נטע בלאט-שורק (10 ביולי 1957 – 24 בפברואר 2010) הייתה מורה ומחנכת, מטפלת בדרמה ומשוררת מזכרון יעקב שנרצחה בפיגוע טרור פלסטיני ב-24 בפברואר 2010 באזור בית ג'מאל שבהרי יהודה שאליו הגיעה לחופשה.
לאחר שנמצאה גופתה, סברה המשטרה שמדובר בהתאבדות, אך עם קבלת ממצאי הנתיחה שלאחר המוות, פתחה המשטרה בחקירת רצח.
החקירה התנהלה במשך חודשים ארוכים והמשטרה עלתה על עקבות החשודים רק לאחר שביצעו פיגוע דקירה נוסף – רצח כריסטין לוקן וניסיון לרצח קיי וילסון, בסיום אותה שנה.
נטע בלאט-שורק, נולדה וגדלה בקיבוץ אפיקים.
אחרי הצבא עברה לגור בשוודיה ולאחר מכן בארצות הברית, אך לאחר כשני עשורים חזרה לישראל, השתקעה בזכרון יעקב, התחתנה וילדה בת.
היא עסקה בהוראה, הקימה קבוצת תיאטרון והייתה בעלת תואר שני בטיפול בדרמה.
בשנת חייה האחרונה עבדה כמחנכת בבית הספר "גשר על הוואדי", בית ספר יהודי-ערבי בכפר קרע.
היא השתתפה במעגלי שלום לנשים ובפעילויות שונות לקידום יחסי יהודים-ערבים.
משפחתה סיפרה שהאמינה בדו-קיום, למדה ערבית ונפגשה עם נשים ערביות מצפון הארץ.
כחובבת טבע מושבעת, טיילה הרבה בחיק הטבע.
ביום התקיפה הגיעה לחופשת התבודדות במנזר נזירות בית לחם שבבית ג'מאל.
זמן קצר אחרי שהגיעה, יצאה לטייל בחורשה הסמוכה למנזר, שם נרצחה.
ב-24 בפברואר 2010, חדרה לישראל חוליית טרור פלסטינית באופן בלתי חוקי מאזור צוריף שבשליטת הרשות הפלסטינית דרך פרצה בתוואי גדר ההפרדה ליד ביתר עילית.
חברי החוליה פרצו לבית בבית שמש, גנבו מכונית ונסעו למנזר בית ג'מאל, שם המתינו לרדת החשיכה על מנת לשוב לצוריף.
ליד המנזר הבחינו בבלאט-שורק מטיילת לבדה בסביבת המנזר והחליטו לרצוח אותה.
הם דקרו אותה למוות ונמלטו מהאזור במכונית הגנובה.
למחרת, הבחינו הנזירות בהיעדרה והודיעו לבעלה, אמוץ שורק, שלא חזרה לחדרה.
המשטרה הוזעקה ופתחה בחקירת ההיעלמות.
בני משפחתה שלא היו מרוצים ממאמצי המשטרה, החלו לחפש אותה בעצמם, הם ידעו שביקרה במנזר ושיערו באיזה אזור טיילה.
כעבור יומיים, מצאו אותה בן דודה ושני חברים ללא רוח חיים.
המשטרה סברה בתחילה שמדובר בהתאבדות, אך ממצאי הנתיחה מהמכון לרפואה משפטית באבו כביר העלו כי ייתכן שמותה נגרם כתוצאה מפלילים.
במשטרה הוקם צוות חקירה מיוחד שפתח בחקירה למציאת רוצחיה.
כריסטין לוּקֶן הייתה נוצרייה אמריקאית שנרצחה בפיגוע טרור ב-18 בדצמבר 2010, בעת שטיילה עם חברתה, קיי וילסון, בהרי ירושלים.
וילסון שרדה את התקיפה למרות פצעי דקירה מרובים.
שלושה ימים לאחר הפיגוע נעצרו חלק מחברי חוליית הטרור שביצעה את הפיגוע.
במהלך החקירה, הודו חברי החוליה שרצחו גם את נטע בלאט-שורק.
המחבלים הפלסטינים, כיפאח גנימאת, איאד פטאפטה ואיברהים גנימאת, הורשעו בסדרת פשעים אלימים.
כריסטין לוקן, הייתה אזרחית אמריקאית, חברה בחברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים, ארגון נוצרי שבסיסיו בארצות הברית ובאנגליה.
לוקן נולדה בטקסס וחיה שנים רבות בווירג'יניה שם עבדה במחלקת החינוך של ארצות הברית עד שעזבה למען עבודתה במיסיון.
לוקן ביקרה לראשונה בישראל בשנת 2007 במסגרת תיירות צליינית לאתרים קדושים ותיארה את הטיול כחוויה שהרחיבה את ההבנה הדתית שלה והעמיקה את מערכת היחסים שלה עם אלוהים.
לוקן הכירה את קיי וילסון, מדריכת טיולים ישראלית ילידת אנגליה, באוגוסט 2010 במסע בפולין שהדריכה וילסון ובמהלכו ביקרו במחנות השמדה ובמרכזים קהילתיים יהודיים.
השתיים התיידדו והחליטו לצאת לטייל יחד בישראל בחופשת חג המולד.
ביום שבת 18 בדצמבר 2010 אחר הצוהריים, טיילו לוקן ווילסון ביער מטע שליד בית שמש, ממערב לירושלים.
השתיים הבחינו בשני גברים ערבים, איאד פטאפטה וכיפאח גנימאת, שניגשו אליהן לבקש מים ועוררו את חשדן.
הגברים תקפו אותן כשהם חמושים בסכין.
הנשים ניסו להשיב מלחמה ווילסון הצליחה לדקור אחד מהם באולר, לפני שהכניעו אותן התוקפים.
הם גנבו את כספן ולקחו מווילסון שרשרת עם תליון מגן דוד.
וילסון נזכרה: "לא הבנתי אם הם רוצים לאנוס אותנו או לשדוד אותנו.
הם לקחו את המגן דוד שלי.
ניסיתי לשכנע אותם שאנחנו לא יהודיות."
וילסון הורתה ללוקן לזייף התקף אפילפסיה ואמרה לתוקפים שהן חלק מקבוצה מאורגנת שתחזור במהרה.
אחרי חצי שעה שהחזיקו בהן התוקפים תחת איומי סכין, הם הורו להן לחלוץ את נעליהן וקשרו את ידיהן מאחורי גבן בעזרת השרוכים.
הם חסמו את פיהן עם רצועות ממעיל פליז, הפרידו ביניהן ואילצו אותן לכרוע על ארבע.
השתיים התחננו שיחוסו על חייהן אך אז דקרו אותן התוקפים פעמים רבות.
וילסון סיפרה למשטרה: "הבנתי שהוא עומד לערוף לי את הראש.
כריסטין נרצחה מול העיניים שלי.
זה היה קשה כי המכות היו חזקות, אבל ניסיתי להעמיד פנים שאני מתה."
וילסון נדקרה 13 פעמים, עצם החזה שלה, שכמה אחת ומספר מצלעותיה נשברו, הריאות והסרעפת שלה נוקבו, והכתף שלה יצאה ממקומה.
התוקפים חזרו אחרי מספר דקות לוודא הריגה.
הם דקרו את וילסון פעם נוספת בחזה.
היא סיפרה: "העמדתי פני מתה.
ראיתי שהיא [הסכין] לא חדרה ללב שלי.
החברה שלי גססה, שמעתי את חרחורי המוות שלה." וילסון שבה להכרה ומצאה את עצמה בין שיחים ביער.
באפיסת כוחות ופצועה קשה, ניסתה להזיז את עצמה לשביל המסומן בתקווה שתימצא.
היא סיפרה: "רציתי רק לישון והרגשתי שאני עומדת להתמוטט, אבל ידעתי שאסור לי להירדם.
ניסיתי לקום שלוש פעמים ונפלתי, סטיתי מהשביל ולא הצלחתי למצוא את הדרך, והיה לי קשה מאוד לנשום, אבל הייתי חייבת לעשות שינוי בראש ולחשוב חיובי."
כשידיה כפותות מאחורי גבה, גררה את עצמה וילסון יחפה ומדממת מעל 1,200 מטרים עד שהגיעה למגרש חניה שבו הייתה משפחה שהזעיקה את הרשויות.
היא אושפזה בהדסה עין כרם במצב אנוש.
דגימת ה-DNA מהאולר שלה הובילה ללכידת חוליית הטרור.
שירות הביטחון הכללי והתקשורת הישראלית הכריזו על וילסון כגיבורה.
כוחות המשטרה, חיילים ומתנדבים ערכו חיפוש נרחב אחר לוקן וסרקו את היערות שמסביב לבית שמש.
לאחר חיפוש שנמשך כל הלילה, נמצאה גופתה חבויה בשיחים ליד מושב מטע, כפותה ודקורה למוות.
במשטרה מאמינים שהתוקפים העבירו לשם את גופתה.
שלושה ימים לאחר הפיגוע, עצרה משטרת ישראל את כיפאח גנימאת ואיאד פטאפטה וכחודש לאחר מכן עצרה חברים נוספים בחוליית הטרור.
כוחות המשטרה הסתמכו בחקירתם על העדות שנתנה וילסון ועל פרופיל DNA שהפיקה משרוולה שהוכתם בדמו של איאד פטאפטה כשדקרה אותו באולר.
פרופיל ה-DNA נמצא במאגר המשטרה ואיאד פטאפטה וכיפאח גנימאת נקשרו לזירת הפשע והודו במעשיהם.
חוקרי המשטרה גילו שכיפאח גנימאת היה ראש חוליית טרור פלסטינית שחבריה תושבי אזור חברון, ביניהם איאד פטאפטה ואיברהים גנימאת.
חברי החוליה הודו ברצח כריסטין לוקן ובנוסף ברצח נטע בלאט-שורק בתחילת אותה שנה וסיפרו שביצעו פיגועי דקירה וירי נוספים.
הם הצהירו שמטרתם הייתה רצח יהודים.
בעקבות הסדר טיעון, הרשיע בית המשפט המחוזי בירושלים את כיפאח גנימאת, ברצח לוקן ובסדרת עבירות נוספות ודן אותו לשני מאסרי עולם ול-60 שנות מאסר בפועל נוספות.
בנוסף לסעיף הרצח ולעבירות שונות ביניהן גניבת נשק, סחר בנשק וארבעה סעיפי ניסיון לרצח, הורשע גנימאת גם בסעיף אונס בנסיבות מחמירות שהתרחש ביולי 2009, במהלכו קשר גנימאת את ידי הקורבן ואנס אותה באיומי סכין במערה ליד מנזר בית ג'מאל.
הזעקות של הקורבנות מהדהדות לא רק בדמיון אלא עולות מכאבם העצום של בני המשפחה."
איאד פטאפטה הורשע במספר עבירות כולל רצח לוקן וניסיון לרצח וילסון.
איברהים גנימאת, אחיו של כיפאח, הורשע ברצח נטע בלאט-שורק ובעבירות נוספות ביניהן גניבת רכב וחדירה בלתי חוקית לישראל.
הוא נידון למאסר עולם ול-16 שנות מאסר בפועל.
איאד פטאפטה שוחרר מהכלא הישראלי ב-13 באוקטובר 2025 במסגרת הסכם חמאס–ישראל השלישי במלחמת חרבות ברזל.
רצח משפחת ווטס הוא רצח שהתרחש בעיירה פרדריק שבמדינת קולורדו בארצות הברית בבוקר ה-13 באוגוסט 2018. אב המשפחה, כריסטופר לי ווטס (נולד ב-16 במאי 1985) הודה באשמת רצח אשתו ההרה, שאנן קת'רין רזצ'ק (נולדה ב-10 בינואר 1984) בחניקתה למוות.
בהמשך הוא הודה ברצח שתי בנותיהן של הזוג, בלה בת הארבע וסלסט בת השלוש באותו אירוע, בכך שכיסה את ראשן עם שמיכה וחנק אותן למוות.
ב-6 בנובמבר 2018 הוא הודה ברצח מדרגה ראשונה תחת הסדר טיעון, שבעקבותיו לא יקבל עונש מוות (שלאחר מכן בוטל בקולורדו בשנת 2020).
ווטס נידון לחמישה מאסרי עולם ללא אפשרות לחנינה.
הרוצח ורעייתו גדלו בקרוליינה הצפונית.
כריסטופר גדל בעיירה "ספרינג לייק" ושאנן בעיירה "אברדין".
הזוג הכיר בשנת 2010 והתחתנו במחוז "מקלנבורג" בסוף שנת 2012, על פי מידע שנמצא באינטרנט.
לזוג נולדו שתי בנות: בלה מארי ווטס (נולדה ב-17 בדצמבר 2013) וסלסט קת'רין "סיסי" ווטס (נולדה ב-17 ביולי 2015).
בזמן הירצחה, שאנן הייתה בשבוע ה-15 להריונה עם בן, שהזוג תכנן לקרוא לו בשם "ניקו".
משפחת ווטס התגוררה בבית בעל חמישה חדרים בעיירה "פרדאריק" שבקולורדו, אותו הם רכשו בשנת 2013, לאחר מכן בשנת 2015 הזוג הכריז על פשיטת רגל.
כריסטופר עבד בחברת בנייה בשם "אנאדארקו פטרולום" ושאנן עבדה מהבית במכירת מוצר בשם "טרייב" עבור חברת שיווק רשתי בשם "לה-ואל".
בשעה 1:48 בלילה לערך, ביום שני ב-13 באוגוסט 2018, שאנן חזרה לביתה מנסיעת עסקים באריזונה.
היא הגיעה לביתה ברכב עליו נהגה חברתה ניקול אוטוף אטקינסון, שגם עבדה ביחד איתה.
במהלך אותו סוף השבוע, כריסטופר נשאר בבית ביחד עם הבנות.
מאוחר יותר באותו היום, שאנן ובנותיה נחשבו לנעדרות על ידי אטקינסון, שדאגה כששאנן לא הגיעה לבדיקה רפואית שקשורה להריונה וכן לא ענתה למסרונים.
לאחר ששאנן נעדרה מפגישת עבודה, אטקינסון הגיעה לבית המשפחה בשעה 12:10 בצהריים.
לאחר שדפקה בדלת ולא קיבלה מענה, אטקינסון התקשרה לכריסטופר, שהיה באותו הזמן בעבודה וכן למשטרת פרדאריק.
שוטר הגיע לבית המשפחה בשעה 1:40 בצהריים וכריסטופר נתן לו אישור להיכנס לבית.
בתוך הבית חיכה כלב המשפחה שהיה ללא פגע, אך לא היה זכר לשאנן ולבנות.
חיפושים בבית חשפו את תיקה של שאנן, שהכיל את מפתחות הרכב שלה ואת התרופות של בנותיה.
הטלפון הסלולרי שלה אותר לאחר מכן בין כריות הספה בסלון הבית.
הרכב של שאנן, שבתוכו היו מושבי הבטיחות של הבנות היה בחניית הבית.
טבעת הנישואין של שאנן נמצאה על שידה שצמודה למיטה בחדר השינה.
הבולשת האמריקאית (FBI) ומחלקת החקירות של קולורדו (CBI) הצטרפו לחקירה ביום למחרת.
כריסטופר סיפר למשטרה שלא היה לו מושג לאן משפחתו נעלמה ושהפעם האחרונה שהוא ראה את שאנן הייתה בשעה 5:15 בבוקר שלפני, רגע לפני שיצא לעבודה.
כריסטופר ניהל ראיונות טלוויזיוניים עם כתבים מהרשתות "KMGH-TV" ו-"KUSA-TV" שבדנוור מחוץ לביתו, בהם הוא מתחנן לשובן של אשתו ובנותיו.
במהלך הראיון, יחידות כלבנים ביצעו חיפושים בבית המשפחה.
כריסטופר נעצר ב-15 באוגוסט 2018. על פי צו המעצר וצילומים ממצלמת הביטחון בחדר החקירות, הוא נכשל בבדיקת פוליגרף והתוודה שרצח את שאנן.
הוא ביקש לדבר עם אביו לפני שהתוודה.
על פי צו המעצר, כריסטופר ניהל רומן עם אישה אחרת וביקש להתגרש משאנן.
במהלך החקירה, הוא טען ששאנן עצמה חנקה את בנותיהם למוות בתגובה לבקשתו להתגרש והוא בתגובה חנק אותה תחת התקף זעם ושינע את הגופות למחסן השייך למקום עבודתו.
כריסטופר פוטר מחברת הבנייה ב-15 באוגוסט 2018 ביום מעצרו.
הרשויות איתרו את גופותיהן של שאנן ושתי הבנות במחסן של חברת הבנייה יום למחרת.
גופות הילדות נמצאו בתוך המחסן, בעוד גופתה של שאנן נמצאה קבורה בקבר מאולתר לא רחוק ממנו.
ב-21 באוגוסט, כריסטופר הואשם בשלושה סעיפים של רצח מדרגה ראשונה וסעיפים של רצח קטין חסר ישע מתחת לגיל 12, רצח של עובר ושלושה סעיפים של שיבוש ראיות והיפטרות מהגופות.
הוא לא יכל להשתחרר בערבות ממעצרו.
בשימוע נוסף לאחר מכן, נקבעה לו ערבות על סך 5 מיליון דולר, ועל כריסטופר היה להפקיד כ-15% מהסכום על מנת להשתחרר ממעצר.
בתקשורת, הרצח נחשב כרצח בתוך המשפחה (רצח שבו בן משפחה רוצח את קרוביו), על פי אתר החדשות ABC, רציחות מסוג זה מתרחשות בעיקר בסביבות חודש אוגוסט, לפני שהילדים חוזרים ללימודים וכך החקירה יכולה להתעכב.
על פי הפרופיילרית קנדיס דה-לונג, מקרי רצח כמו רצח משפחת ווטס הם נדירים יחסית כיוון שהרוצח מתאבד לאחר שרצח את כל קרוביו, בעוד כריסטופר נשאר בחיים למרות שחשב על האפשרות בגלל רגשות האשם על מעשיו.
בראיון בתוכנית של ד"ר פיל, עורך דינו של כריסטופר סיפר שכריסטופר התוודה על הרציחות לאחר ויכוח בינו לבין שאנן על נושא הגירושים.
במהלך הרצח, בלה נכנסה לחדר וכריסטופר אמר לה ששאנן חולה.
הוא העמיס את גופתה של שאנון לרכב והסיע את שתי בנותיו (ללא מושבי הבטיחות שלהן) במושב האחורי של רכב החברה שלו.
לאחר מכן הוא חנק את שתי הבנות למוות בעזרת שמיכה שמצא ברכב.
כריסטופר הודה באשמה ב-6 בנובמבר.
בעקבות בקשת משפחתה של שאנן, על כריסטופר לא נגזר עונש מוות מכיוון שהם לא רצו שישפך דם נוסף.
מערכת המשפט תמכה בהחלטת המשפחה וביטלה את עונש המוות תמורת עסקת טיעון לפיה כריסטופר הודה במעורבותו ברציחות.
ב-19 בנובמבר, כריסטופר נשלח לחמישה מאסרי עולם - שלושה רצופים ושניים עוקבים ללא אפשרות לחנינה.
גזר דינו כלל 48 שנים על רצח העובר בבטנה של שאנן ו-36 על שיבושי חקירה.
הוא החל לרצות את עונשו מיד בתום המשפט.
ב-3 בדצמבר 2018 כריסטופר הועבר לכלא שממוקם מחוץ לקולורדו בעקבות "דאגות ביטחוניות".
ב-5 בדצמבר, כריסטופר הועבר לכלא מאובטח שממוקם בוויסקונסין שם הוא ממשיך לרצות את מאסרו.
באחד מפרקי התכנית "20/20" ששודרה ברשת ABC בדצמבר 2018, הוריה של שאנן התראיינו בפעם הראשונה מאז רצח ביתם.
רשת הכבלים האמריקאית HLN שידרה תוכנית מיוחדת בשם "טבח משפחתי: כריס ווטס נחשף" שבה הוצגו תיעודים ממצלמות מניידת המשטרה וכן מחדר החקירות.
רשת CBI הציגה ראיון מוקלט עם האישה איתה כריסטופר ניהל רומן ושמה הוא ניקול קסינג'ר, בו היא סיפרה על שינויים במצבי הרוח של כריסטופר בימים שקדמו לרצח.
בדצמבר 2018, בתוכנית של ד"ר פיל, המנחה ראיין ארבעה מומחי פשע: תובעת לשעבר ותחקירנית טלוויזיה בשם ננסי גרייס, פרופיילרית לשעבר בבולשת האמריקאית בשם קנדיס דה-לונג, יועץ משטרתי בשם סטיב קארדיאן ומומחית בשפת גוף בשם סוזן קונסטנטין.
ארבעת המומחים ניתחו את מהלך חיו ופעולותיו של כריסטופר.
בינואר 2019, התארח שכנו של כריסטופר, שעזר למשטרה בחיפושיהם אחר שאנן והבנות בתוכנית האירוח "The Dr.
ביוני 2021, בתוכנית "Inside Edition" התארח אדם שהתכתב (חבר לעט) עם כריסטופר ובמספר מכתבים כריסטופר סיפר שהוא תכנן לגרום לשאנן להפיל את העובר בעזרת משכבי כאבים מסוג אוקסיקודון שהוא נתן לה.
כריסטופר חשב שיהיה לו יותר קל להתגרש משאנן ולחיות עם ניקול אם שאנן לא תהיה בהיריון.
במכתבים נוספים, כריסטופר סיפר שהוא ניסה לחנוק למוות את בנותיו במיטותיהן, אך נכשל.
ב-7 בדצמבר 2019 רשת "Oxygen" הציגה סרט דוקומנטרי באורך שעה על המקרה כחלק מסדרת הטלוויזיה שלהם "וידויים של פושעים".
ב-26 בינואר 2020, רשת "Lifetime" הציגה סרט בשם "כריס ווטס: וידויו של רוצח" כחלק מסדרת סרטים העוסקת בפשעים שקרו במציאות.
את דמותו של כריס גילם השחקן שון קלייר ואת דמותה של שאנן גילמה השחקנית אשלי וויליאמס.
משפחתה של שאנן התנגדו ליצירת הסרט וטענו שהם לא היו מיודעים ליצירתו עד שהפקתו החלה.
המשפחה טוענת שהיא לא מרוויחה כסף מהסרט ושהם פוחדים שבעקבותיו, מקרי הבריונות כנגדם ברשת רק יגדלו.
ב-30 בספטמבר 2020, רשת הזרמת המדיה "נטפליקס" הציגה סרט דוקומנטרי בשם "רצח אמריקאי: המשפחה מהבית הסמוך".
הסרט מציג צילומים ביתיים, פוסטים מהרשתות החברתיות, מסרונים והקלטות מרשויות החוק.
רצח משה תמם הוא פיגוע חטיפה ורצח שבו נרצח החייל משה תמם, לאחר שחוליית מחבלים ערבים ישראלים מבאקה אל-גרבייה שהשתייכו לחזית העממית לשחרור פלסטין כשלה בניסיון לחטוף אותו לסוריה לצורכי מיקוח, והחליטה לרצוח אותו בפרדס בעמק דותן, ליד מבוא דותן.
ב־6 באוגוסט 1984 יצא משה תמם לחופשה מהצבא, נפגש עם חברתו וליווה אותה אל ביתה בטבריה.
לאחר מכן, בשעת ערב, נסע בקו אוטובוס 841 הנוסע מטבריה לתל אביב, ירד בתחנת בית ליד והחל לתפוס טרמפים הלאה.
במחלף נתניה עצר לו רכב קורטינה ובו ארבעת המחבלים: ראש החוליה איבראהים נאיף אבו מוח', אבראהים עבד א-ראזק ביאדסה, רושדי חמדאן אבו מוח', ווליד נימר אסעד דקה.
לפי מקורות אחרים, ברכב היו שלושה מחבלים.
המחבלים, בגילים 24–26, מבאקה אל-גרבייה, היו חברי החזית העממית לשחרור פלסטין.