tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי שפרש מהתעשייה עבר לעבוד בחברה למתנ"סים – תחילה בניהול המתנ"ס במזכרת בתיה, ואחר כך בבית דגן שם ניהל גם פרויקט שיקום שכונות.
בתחילת שנות השמונים, הצטרף כשותף וכמנהל לחברה להפקת סרטים, ובין השאר היה אחראי להפקת תשדירי ההסברה לתוכנית הייצוב הכלכלית של 1985. באותן שנים החל לכתוב מדי פעם בשבועון "כותרת ראשית".
ב-1986 התגלתה בגופו מחלת הסרטן, שבה נאבק במשך 17 שנה.
בעקבות כך פרש מעיסוקי ההפקה והתמקד בכתיבה העיתונאית.
כש"כותרת ראשית" נסגר, היה שותף בתוכנית לרכוש את השבועון מהבעלים ולהפעיל אותו כקואופרטיב, אולם הבעלים סירבו למכור את השבועון והעדיפו לסגור אותו.
כספי עבר לכתוב תקופה קצרה ב"חדשות", ומ-1988 במוסף הארץ, שם פרסם את רוב טוריו.
בכתיבתו עסק רבות בנושאי חברה וכלכלה, תוך שילוב של שימוש רב בנתונים, יכולת לנתח אותם ולהגיש אותם לקורא באופן בהיר ופשוט, ידע תאורטי בכלכלה, והשקפת עולם סוציאל-דמוקרטית.
טורו השבועי נקרא "איפה הכסף", ולעיתים פרסם גם מאמרים קצרים יותר תחת הכותרת "הנתון של השבוע", בהם הוא ניתח בכל פעם נתון סטטיסטי מסוים.
כספי עסק גם בנושאים מדיניים ובנושאי ביטחון, דת ומדינה, ופרסם אף לא מעט טורים בעלי גוון אישי.
כספי היה מזוהה במיוחד עם מאמריו בנושאי בריאות, אשר התבססו על ניסיונו רב השנים כחולה סרטן, ועל התקופות שבהן היה מאושפז.
כך אחד ממאמריו בנושא נפתח בשורות הבאות:
כספי היה אחד מהמעטים שחזו בדייקנות את רצח רבין, במאמר "מי על הכוונת" מ-20 באוקטובר 1995 כתב:
מקורות המידע של כספי התבססו בעיקר על סיקור חדשותי שוטף ומידע הזמין לציבור, ולא על קשרים עם גורמים פוליטיים בכירים.
עיסוקו התמקד בזיהוי תהליכים ונקודות כשל במערכת הפוליטית והכלכלית בישראל, תוך הסתמכות על ניתוח של מידע מידע גלוי.
לעיתים הביע עמדות שלא תאמו את העמדה הרווחת בציבור.
כתיבתו התאפיינה בסגנון ישיר ולעיתים פרובוקטיבי.
כספי המשיך את כתיבתו תוך כדי המאבק על חייו כנגד מחלת הסרטן, והמשיך לכתוב גם תוך כדי תקופות האשפוז בבית החולים.
הוא נפטר ב-11 במאי 2003 ונקבר בבית העלמין של מזכרת בתיה.
לאחר מותו, בשנת 2007, ראתה אור אסופה של מבחר מרשימותיו בהוצאת חרגול ועם עובד.
אריה כספי, חזקים על חלשים; בעריכת עמיחי גור ונחום יהושע, תל אביב: חרגול ועם עובד, תשס"ז 2007. (מבחר מרשימותיו שהתפרסמו במדורו "היכן הכסף" בעיתונים "כותרת ראשית" ו"הארץ" בין השנים 1986–2003)
- טורו האחרון של אריה כספי במלאת עשור למותו
- פורסם במקור ב-20 באוקטובר 1995, שבועיים לפני רצח רבין
אריה טַרְטָקוֹבר (Tartakower; 28 בספטמבר 1897, תרנ"ז – 20 בנובמבר 1982, תשמ"ג) היה סוציולוג של עם ישראל ומנהיג ציוני.
אריה טרטקובר נולד בעיירה ברודי שבגליציה.
אביו, נתן טרטקובר, היה פעיל ציוני.
אריה טרטקובר היה ממייסדי הסתדרות הנוער "צעירי ציון" בגליציה וחבר הוועד המרכזי של ההסתדרות, שהייתה תנועת נוער חינוכית שפעלה בתיכוני גליציה.
ב-1914 עברה המשפחה לווינה, שם סיים את לימודיו התיכוניים והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת וינה.
היה מיוזמי האיחוד בין "השומר" ל"צעירי ציון", וביחד עם מאיר יערי נבחר לוועד המרכזי של התנועה המאוחדת "השומר הצעיר".
הוא פרסם את מאמרו הראשון בגיליון הראשון של ביטאון התנועה "מוריה" בנובמבר 1916, בשם: "הדף החדש בתולדות ארץ ישראל".
ב-1916 גויס לצבא האוסטרו-הונגרי, שבו שירת עד 1918, השתתף בקרבות באיטליה והיה לקצין.
בשנת 1919 התחתן עם מלכה (מלבינה) לבית שיקלר.
בנובמבר 1920 עלה טרטקובר לארץ ישראל, עבד בסלילת כביש חיפה-ג'ידה ובכפר ענבים.
הוא הצטרף למפלגת "הפועל הצעיר", כיהן בוועד המרכזי שלה וכתב בביטאונהּ.
היה מיודד עם אהרן דוד גורדון, חיים ארלוזורוב ויוסף שפרינצק.
טרטקובר לקה בקדחת טרופית ושב לווינה ב-1922 על מנת להירפא.
הוא קיבל מאוניברסיטת וינה דוקטורט שני במדע המדינה.
כיהן כציר מטעם הפועל הצעיר בקונגרס הציוני ה-12, שנערך בקרלסבאד.
ב-1922 נעשה מזכ"ל איגוד בתי הספר התיכוניים מיסודו של ד"ר מרדכי זאב ברוידא בפולין, תפקיד שבו שימש עד לשנת 1939. הוא הקים רשת של בתי ספר דו-לשוניים, שבהם הורו בפולנית ובעברית, אשר הייתה פרושה בכל עיר בפולין.
ב-1932 התמנה למרצה למדעי החברה במכון למדעי היהדות שבוורשה, והושפע מאוד מהרקטור הראשון של המכון, פרופ' משה שור.
טרטקובר נבחר למרכז תנועת "החלוץ" העולמית, בוועידה עולמית השלישית של התנועה בדאנציג שנערכה בשנת 1926, והיה מכותביו הקבועים של עיתון התנועה "העתיד".
החל מ-1927 היה לו טור קבוע בירחון "פלשתינה", שעסק בתנועת העבודה בארץ ישראל; "פלשתינה" יצא לאור בווינה בשפה הגרמנית, ובו כתבו מחשובי ההוגים הציונים.
הוא נעשה ליושב ראש הוועד המרכזי של מפלגת העבודה הציונית "הסתדרות" בפולין וחבר מערכת בשבועון שלה.
טרטקובר לחם למען איחוד מפלגת העבודה הציונית ומפלגה הציונית הסוציאליסטית "פועלי ציון".
ב-14 במרץ 1932 נחתם ההסכם לאיחוד שתי המפלגות.
באוגוסט 1932 התכנסה בדאנציג ועידה עולמית של התנועה המאוחדת, שבו קרא את הסכם האיחוד שניסח, לאחר נאומו של דוד בן-גוריון.
טרטקובר היה נשיא חברת ההגירה היהודית בפולין "יעאס" (יִידישע צענטראַלע עמיגראַציע-געזעלשאַפֿט; JEAS).
החברה דאגה ל-14 אלף אשרות כניסה ו-39 דרכונים, מכרה 11 אלף כרטיסי שיט באונייה, והעניקה תמיכה כספית והלוואות בסכום של 160 אלף דולרים וחצי מיליון זלוטי.
היא אף ערכה קורסי שפות והכשירה לחקלאות אלפי אנשים.
טרטקובר כיהן ביחד עם אנשל וייס כמזכיר משותף של "האיחוד העולמי".
הוא כתב דרך קבע בכתב העת היהודי בשפה הפולנית "הירחון היהודי".
בלודז' שימש טרטקובר חבר מועצת העירייה ויו"ר "הוועד הכלכלי היהודי", שהקים קואופרטיבים של בעלי מלאכה יהודים, תרם לקליטת פועלים יהודים בבתי חרושת והגשת עזרה לסוחרים זעירים שהשלטונות התעמרו אליהם.
החל משנת 1927 השתתף בכל הקונגרסים הציוניים ופעל למען תנועת העבודה בארץ ישראל.
בזמן מלחמת העולם השנייה שהה בארצות הברית, ושם ניהל במשך כשנתיים את "האיחוד הלאומי בדרום אמריקה וארצות הברית".
ב-1940 נעשה מזכ"ל הקונגרס היהודי העולמי ולמנהל האגף לסיוע ושיקום.
הוא אף התמנה לסגן מנהל המכון המדעי לענייני יהודים מיסודו של הקונגרס.
ב-1940 הקים והיה יו"ר ארגון פליטי פולין בארצות הברית.
בין השנים 1946–1952 כיהן כפרופסור לסוציולוגיה של העם היהודי באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1948 נבחר כיו"ר ההנהלה הישראלית של הקונגרס היהודי העולמי.
ב-1949 הקים את "האגודה הישראלית למען האומות המאוחדות", בראשה עמד עד 1952. הקים ושימש נשיא של החברה לידידות ישראל-גואטמלה.
שימש יושב ראש ברית עברית עולמית.
כיהן כיושב ראש הוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה.
שימש כחבר הוועד המרכזי של החברה לדמוגרפיה ולסטטיסטיקה של היהודים של הקונגרס העולמי למדעי היהדות.
טרטקובר יזם את הוצאתו של כתב העת "גשר", שהוא רבעון העוסק בעם היהודי, בהוצאת הקונגרס היהודי העולמי.
הוא עמד בראש מחלקת התרבות של הקונגרס הציוני העולמי.
ב-1973 התקיים טקס מפואר באוניברסיטת וינה לחידוש תואר הדוקטור שניתן לפרופסור טרטקובר חמישים שנה קודם לכן, מנהג המקובל באוניברסיטה זו.
פרס רופין למדעי החברה, 1958.
רחוב "עָם ועולמו" בשכונת גבעת שאול בירושלים נקרא על שם ספרו של טרטקובר ומנציח את זכרו.
בנם היחיד של אריה ומלבינה טרטקובר, יוחנן טרטקובר, נהרג בשנת 1944 בקרבות בצרפת, בעת שלחם כחייל בצבא האמריקאי.
יוחנן נולד בפולין בשנת 1925. בעת פלישת הגרמנים לפולין שהה אביו, אריה טרטקובר, בניו יורק במסגרת פעילותו הציונית.
יוחנן בן ה-14 ברח עם דודו, ד"ר יוסף שתקאי, לרוסיה ומשם הצליח להגיע ב-1942 לארצות הברית ולהצטרף אל אביו.
השלים בהצטיינות את לימודיו בתיכון, היה בגרעין שהתעתד להתיישב בכפר בלום בישראל, התגייס לחיל הרגלים בצבא האמריקאי ולמרות היותו בן יחיד התעקש להצטרף לכוחות שיצאו ללחום באירופה.
יוחנן טרטקובר נהרג בקרבות בצרפת ב-27 בספטמבר 1944. הוא נקבר בבית הקברות הצבאי בלונג איילנד, ניו יורק.
אריה טרטקובר המשיך את מפעלו של ארתור רופין והניח את התשתית המחקרית לסוציולוגיה היהודית, בעודו משווה בין המתרחש בעם היהודי לעמי העולם, תוך הדגשת ייחודיותו של עם ישראל.
טרטקובר הוא מקים המחקר על הסוציאליזם היהודי ותנועת הפועלים היהודית.
מחקרו יצא לאור בספרו "תולדות תנועת העובדים היהודית".
לצורך זאת הוא נדד מעיר לעיר בכל רחבי פולין בשנים 1922 עד 1924 ונבר במערכות העיתונים, בספריות ובארכיונים, על מנת לאסוף חומר מסוף המאה ה-19. הוא חיפש את כתבי העת של התנועות הסוציאליסטיות, ודלה ממבול המידע את הידיעות החשובות.
מלאכתו הייתה קשה מכיוון שמלחמת העולם הראשונה, הפרעות ושרפות הרסו את הארכיבים.
טרטקובר הוציא לאור בשני כרכים בני 1,200 עמודים, קובץ אנציקלופדי על תולדות חייהם הכלכליים, תרבותיים והחברתיים של יהודי פולין, שאותו כתב בשיתוף עם אלכסנדר האפטקה ויצחק שיפר.
כרך ראשון יצא לאור ב-1929 וכרך שני ב-1934. מפעלו מתחיל ביישוב היהודי הראשון שנוסד ב-1098 בעיר פשמישל על ידי יהודים שגלו מצ'כיה עקב מסעי הצלב.
הוא תיאר את גדולי אנשי הרוח והיהדות יוצאי חלציה של יהדות פולין, כגון אנרי ברגסון, שלום אש, י.ל.
פרץ, אליעזר זמנהוף, משה שור.
שתי היצירות הגדולות שהניבה יהדות פולין ליהדות היו: האחת שפת היידיש, על ספרותה הענפה, והשנייה החסידות.
בנושא ההגירה היהודית פרסם טרטקובר חמישה ספרים בנושא בשלוש שפות.
לצורך ספרו "האדם הנודד" נעזר בארבע מאות ספרים, ראיין נציגי מוסדות ציבור ואישי ממשלה, היה בספריה הציבורית בניו יורק, בספריית הקונגרס בוושינגטון ובספריית האומות המאוחדות.
על ספרו ההתיישבות היהודית בגולה הוענק לטרטקובר "פרס בראלי" בשנת 1959. הספר סוקר תקופה של מאה וחמישים שנים של היאחזות חקלאית וקרקעית.
זהו סיכום ראשון של ההתיישבות היהודית בגולה.
הספר סוקר התיישבות בעשרות מדינות, בחמש יבשות ומתאר גם את תוכניות ההתיישבות שלא יצאו לפועל, אך שימשו אבן דרך בתולדות האומה; כגון תוכנית למציאת בית לאומי חלופי ליהודים באלסקה, אגם טנגניקה, קניה, אנטוליה, אנגליה, אוגנדה, אל עריש, מסופוטמיה, ותוכניתו של היטלר להגלות את היהודים למדגסקר (תוכנית מדגסקר).
הוא מראה כי היישוב בארץ ישראל הוא המשך מפעל ההתיישבות היהודית בגולה.
הוא מתאר התגייסות ארגונים יהודים מכל קצוות תבל למימוש ההתיישבות.
החברה היהודית הוא שם הספר שעליו זכה אריה טרטקובר בפרס רופין לשנת 1958. ספר זה הוא בין שני הספרים החשובים ביותר בתולדות הסוציולוגיה של היהודים שיצאו עד אותה עת, והוא מצטרף לספרו של ארתור רופין "סוציולוגיה של היהודים" אשר יצא לאור עשרים וחמש שנים קודם לכן.
הסקר מתאר את מכלול התופעות שעברו על העם היהודי ומנתחן, תוך שימוש בכלי המחקר החדישים ביותר: מפלגות פוליטיות, ילודה, פילוג מקצועי, השלכות השואה, הקמת המדינה תוך כדי ניסיון לקיבוץ גלויות, חידוש הלשון והתרבות העברית, הגירה ועלייה.
ספרו החברה הישראלית – חרף העובדה שהחברה הישראלית נחקרה רבות, הרי שזהו הספר הראשון המכיל עליה מחקר מקיף וממצה.
הוא משווה בין ישראל למדינות השונות וחוקר את מגוון התופעות הסוציולוגיות הקובעות את אופי המדינה ודמותה הדמוקרטית.
העלייה ומיצויה במיזוג הגלויות והיישוב היהודי אשר נוצר בארץ.
בספרו עם ועולמו חוקר טרטקובר את מושג הלאומיות היהודית.
הוא בוחן את רעיון העם והלאומיות אצל אומות העולם ורק אחר כך ניגש לבדיקת הלאומיות בעם היהודי.
הלאומיות היהודית באה לאוויר העולם במחצית הראשונה של המאה ה-19, והיא קיבלה מינוף רב עוצמה במחצית השנייה של המאה ה-19. הולדתה בתנועת ההשכלה, והיא מהווה תנועת נגד להתבוללות.
הלאומיות התבטאה אצל אומות העולם בביצור מעמדה של האומה המצויה על אדמתה.
לעומת זאת, בעם היהודי, מחוסר המולדת, היה תפקיד התנועה הלאומית בהגירה לארץ ישראל או ביצירת תנאים שוויוניים בארצות העולם בהן חיו.
גם לאחר הקמת המדינה לא דומה הלאומיות הישראלית לזו של אומות העולם והיא נבדלת בהיות המדינה נתונה תחת סכנה קיומית.
אליבא דטרטקובר, הלאומיות בגולה נסובה על שלושה נושאים: הראשון הוא המאבק באנטישמיות והחתירה לשוויון; השני הוא המשכתו של המימד הלאומי-תרבותי; השלישי הוא הקמתה של מדינת ישראל.
טרטקובר סובר כי הסכנה אשר נשקפת בימינו לעם היהודי אינה טמונה באנטישמיות כי אם בהתבוללות, העולה ופורחת עקב שוויון הזכויות לו זכו היהודים בארצות השונות בעולם.
הפתרון נעוץ בגיבושם של שני מרכיבים: ראשית, יש לשמור על האחדות הלאומית היהודית שקיימה את עמינו משחר היווסדו והיא שעמדה לו לפרץ אל מול הגויים שצרו עליו; שנית, תפקידה של מדינת ישראל הוא להוות גשר רוחני בין ישראל לתפוצות.
תנאים אלה הם המתכון לשמירת קיומו של העם היהודי בעולם העתידי.
טרילוגיית הספרים שבטי ישראל – כרך ראשון עניינו ביהודי חבר העמים הבריטי, ויהודי ארצות הברית; כרך שני דן ביהודי אירופה; ואילו הכרך השלישי עוסק ביהודי המזרח הקרוב ואמריקה הלטינית.
הוא דן על כל ארץ וארץ בכל כרך, ומספר על אורחות חיי העם, בעיותיהם, החל בעבר וכלה בהווה.
טרטקובר מונה בטרילוגית ספריו "שבטי ישראל" שש מהפכות ששינו את סדרי עולמו של עם ישראל:
גלות עם ישראל מארצו וכתוצאה מכך הפיכתו מרוב למיעוט, אך עם זאת שומר העם על זהותו היהודית.
ההגירה ממזרח למערב, כשעיקר משקל הכובד מופנה לעבר אירופה הנוצרית.
הידלדלותה של המסורת וגאייתה של ההתבוללות בקרב הגויים.
עלייתם של כוחות כנגד ההיטמעות שבאו לשמור על זהות העם: האורתודוקסיה ששמה את הדגש על האמונה; הציונות; אוטונומיה ליהודים, שבה דגל דובנוב; חיי הרמוניה ושוויון בגולה, שאותם קידם "הבונד"; והבלטת התודעה היהודית שהייתה משנתו של פרנץ רוזנצוייג.
הציונות והקמת המדינה, וחזרה למצב מימים ימיה המתבטא בהפיכת העם ממיעוט לרוב; ובכך מסתיים מעגל.
ספרו האחרון של אריה טרטקובר, עם ישראל והמהפכה, דן בתנועות מהפכניות בעם היהודי.
הוא רואה את יסוד המהפכניות הטמון בנפש האומה היהודית, המצוי הן בחייו הפנימיים והן בכך שהיהודים ממלאים תפקיד משמעותי בתנועות המהפכניות ברחבי העולם.
המהפכן הראשון בתולדות האומה היה אברהם אבינו.
הדבר התבטא באמונתו באל אחד, בנדודיו ובתהפוכות בחייו.
מהפכה משמעותית נוספת הייתה מעמד הר סיני, מכיוון שהמונותאיזם היהודי מהווה ציון דרך מוסרי וחברתי בעל משמעות ראשונה במעלה בתולדות החברה העולמית.
המהפכה האחרונה בימי קדם היא היווצרותה של התורה שבעל-פה, אשר התוותה את הנתיב שלאורו פסעה האומה במשך אלפי שנים לאחר מכן.
מהפכות הנביאים והתורה שבעל פה בימי קדם נשאו אופי של אמונה רציונלית החפה מכל מיסטיקה.
בימי הביניים עלתה תופעת המיסטיקה, שכן היא שימשה כעוגן של תקווה לעם הגולה מארצו, בקיומה של הגאולה העתידית.
יסוד זה של אמונה לא היה נחוץ בימי קדם, עת העם ישב כריבון בארצו.
המיסטיקה לבשה שתי צורות: האחת היא הקבלה והשנייה היא המשיחיות.
תנועות משיחיות שונות גאו מדי פעם, אך סחפו את העם לזמן מה בלבד.
המהפכה האחרונה בימי הביניים היא החסידות.
במאה העשרים התממשה החילוניות שהגיעה מאומות העולם.
המהפכה הבאה הייתה המהפכה הלאומית החילונית, שדחקה את רגליה של ההתבוללות כתנועת התכחשות לאומית.
הן היא והן החסידות התרחשו בעיקר בשכבות החברתיות הנמוכות.
המהפכה הבאה הייתה הקמת מדינת ישראל, המתבטאת בקיבוץ גלויות ממזרח וממערב ובהגשמתו של חזון הנביאים.
ירושלים; תל אביב; חיפה: מ' ניומן, תשל"ד.
משנתו של מרק וישניצר: פרק בתולדות המחשבה היהודית בדורות האחרונים, תל אביב: תשל"ג.
עמנואל רינגלבלום, תל אביב: הקונגרס היהודי העולמי - ההנהלה הישראלית; תרבות וחינוך, תשכ"ט, 1969.
שבטי ישראל, תל אביב: יבנה, תשכ"ה-תשכ"ט.
החברה היהודית, תל אביב; ירושלים: מסדה, תשכ"ה.
עם ועולמו: על דמותה של הלאומיות היהודית ועל תולדותיה, תל אביב; ירושלים: מ' ניומן, תשכ"ג.
מגילת ההתיישבות, תל אביב: מ' ניומן, תשי"ח-תש"ט.
האדם הנודד: על ההגירה ועל העלייה בעבר ובימינו, תל אביב: מ' ניומן, תשי"ד.
סוציולוגיה של עם ישראל, ירושלים: תש"י.
נדודי היהודים בעולם, ירושלים: המכון להשכלה ציונית, 1947.
העם היהודי בזמננו: ספר לימוד לבתי הספר התיכוניים ולהסתדרויות הנוער, לודז': החברה ליסוד בתי ספר עברים, תרצ"ה.
תולדות תנועת העובדים היהודית, ורשה: הוועד הפועל של ברית הנוער ומרכז החלוץ העולמי, תרפ"ט-תרצ"א.
הגות עברית באמריקה/ בעריכת מנחם זהרי, אריה טרטקובר, חיים אורמיאן, תל אביב: ברית עברית עולמית על ידי הוצאת יבנה, תשל"ב-תשל"ד, 1974.
תרבות יהודית בברית המועצות/ המערכת: אריה טרטקובר, זלדה קוליץ, ירושלים: המחלקה לתרבות של הקונגרס היהודי העולמי, תשל"ב.
הגות עברית באירופה/ בעריכת מנחם זהרי, אריה טרטקובר, תל אביב: ברית עברית עולמית על ידי יבנה, תשכ"ט.
יומן גטו ורשה: 6.9.193923.7.1942/ בעריכת נחמן בלומנטל, אריה טרטקובר, נתן עק, יוסף קרמיש; (תרגם לעברית: נתן עק), ירושלים: יד ושם, תשכ"ט-1969.
זכר מרדכי: מוקדש לחייו ופעלו של הרב מרדכי נורוק ז"ל'/ בעריכת אריה טרטקובר, יצחק רפאל, מנדל בובה, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ז-1967.
יהדות ברית המועצות - מאסף/ חברי המערכת: אריה טרטקובר ואחרים, תל אביב: המועצה הציבורית למען יהודי ברית המועצות - ועדת התפוצות, תשכ"ז.
השגריר העברי הנודד: אלכסנדר רוזנפלד: פרשת חיים ומעש/ בעריכת יוסף קלוזנר, אריה טרטקובר, א' רמבה, תל אביב, ש' זימזון, תשי"ז.
כלל ישראל: פרקים בסוציולוגיה של העם היהודי/ בעריכת בנציון דינור, אריה טרטקובר, יעקב לשצ'ינסקי, ירושלים: מוסד ביאליק, 1954.
אריה ים קליפורני (שם מדעי: Zalophus californianus, קרוי גם כפיר ים קליפורני) הוא מין של אריה ים השכיח באזורי החוף של האוקיינוס השקט הצפוני.
המין שכיח יחסית ועל פי מדידות אשר נערכו ב-1995 קיימים כ-190,000 פרטים.
אריות הים הקליפורניים נחשבים לבעלי אינטליגנציה גבוהה יחסית ויכולת הסתגלות גבוהה לשינויים בסביבתם ועל כן ניתן לאמנם ולבייתם בקלות.
כתוצאה מכך, נפוץ השימוש בהם בקרקסים, בגני חיות ואפילו לצרכים צבאיים.
אריה ים זה ניזון מדגים,סילוניות וסרטנאים.
אריה יצחקי (נולד ב-3 בספטמבר 1944) הוא איש מערכת הביטחון, היסטוריון צבאי וסופר, העוסק בעיקר במלחמות ישראל בעת החדשה.
פרסם עשרות ספרים העוסקים במלחמות ישראל מקום המדינה ועד למלחמת יום הכיפורים.
אריה יצחקי נולד בתל אביב, שירת ביחידה קרבית מובחרת שמטרתה הייתה לאבטח את הקמ"ג, והשתתף בכל מלחמות ישראל בין השנים 1967–1992. לאחר שירותו בצה"ל למד היסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
במשך שנים הציג עצמו כבעל תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן.
אולם, תחקיר של עיתון "הארץ" מצא כי אין לו תואר אקדמי מאוניברסיטה זו.
ב-1995 אישר יצחקי בסופו של דבר כי אין לו תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן, אך טען כי קיבל את התואר מאוניברסיטת ניופורט בארצות הברית.
אולם תחקירים עיתונאים גילו כי אוניברסיטה זו היא בית חרושת לתארים וניתן לרכוש ממנה תואר דוקטור תמורת תשלום.
היה חוקר במחלקת היסטוריה במטכ"ל ומנהל ארכיון המחלקה.
עוסק במחקר תולדות צה"ל ותולדות ארץ ישראל.
פרסם 40 ספרים, עשרות חוברות ודפדפות ומאות מחקרים בנושאי תולדות ארץ ישראל וידיעת ארץ ישראל.
הרצה בנושא מורשת קרב והיסטוריה צבאית בבית הספר המרכזי לחינוך של צה"ל, ובקורסי פיקוד (בה"ד 1, קק"ש, וקורס טיס) היה העורך הראשי של "מדריך ישראל" במהדורה הראשונה (1978), כתב את פרקי מלחמות ישראל וביטחון ישראל בשלושת כרכי אטלס כרטא לתולדות מדינת ישראל.
בשנים 1972–1976 היה מנהל מחלקת ההדרכה בחברה להגנת הטבע וחבר מזכירות החברה.
בשנים 1983–1993 היה חבר הדירקטוריון של רשות הגנים הלאומיים ושימש כסגן יו"ר הדירקטוריון.
בשנים 1994–1995 היה ראש אגף הצעירים והנוער במפלגת צומת והקים את תנועת הנוער נצ"ח (נוער ציוני חלוצי).
בשנים 1997–2004 היה מדריך בכיר בקורסי מורי הדרך של משרד התיירות.
היה תקופה קצרה מרצה מן החוץ במחלקה ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1990–2005 היה מרצה במכון אבשלום.
מאז 1970, הוא מדריך טיולים בישראל ומחוצה לה ומרצה במכללות ברחבי ישראל.
יצחקי יזם הקמת כמה אנדרטאות ואתרי מורשת קרב ברחבי ישראל.
הוא הקים, עם רס"ן דוד אלעזר, בשנת 1968 את עמותת ההורים השכולים של קרבות לטרון, ויחד הניחו את היסוד לאתר ההנצחה הגדול "יד לשריון" בלטרון.
היה יו"ר העמותה להנצחת המושבה משמר הירדן (2015-2017).
בתקופה האחרונה פועל להקמת אנדרטה באזור חושניה ברמת הגולן להנצחת חטיבת השריון 9 שבלמה את השריון הסורי במלחמת יום הכיפורים.
מחקריו מתרכזים בהיסטוריה של צה"ל וכוחות המגן העבריים (1878–2018) תוך מיקוד על מלחמת העצמאות ומלחמת יום הכיפורים.
מחקרו המקיף הוא על קרבות לטרון והמערכה על הדרך לירושלים במלחמת העצמאות יצא לאור כספר ב-1982. בספרו, "בעקבות לוחמים - מדריך לאתרי גבורה", הוא כולל את אתרי הלחימה העיקריים למן תקופת ארגוני השומר וניל"י, דרך מאבקי ארגוני המגן העבריים: ההגנה, אצ"ל ולח"י בתקופת המנדט הבריטי ועד 40 שנה למדינת ישראל.
חקר את פרשת היעלמותם של כ"ג יורדי הסירה, בעיקר לאחר שמצא את עדותו של יוסף קוסטיקה, המסתערב של הפלמ"ח בטריפולי (לבנון).
מסקנתו הייתה שהספינה הגיעה סמוך לחוף, הורידה סירה ובה שמונה מאנשי הצוות, שהחלה לנוע מזרחה.
באותו זמן פגע פגז צרפתי בספינה שהתפוצצה לרסיסים.
גם אנשי סירת החלוץ נהרגו, וגופותיהם נפלטו לחוף.
יצחקי מסר את המידע לעיתונאי "ידיעות אחרונות" עמיר רפפורט וזה פרסם אותו בעיתונו.
אין לתיאור זה אישוש מכל מקור אחר.
בשנת 2007 החל בפרסום סדרת ספרים "עושים צדק היסטורי", במסגרתה פרסם שלושה ספרים:
"222 הימים של כפר דרום - שיא הגבורה במלחמות ישראל" (2007), על עמידתו של קיבוץ כפר דרום במלחמת העצמאות עד לפינויו בפקודת הרמטכ"ל, בהוצאת ספרים א"י.
"שלדים בארון - על תעלומות ומיתוסי כזב בתולדות היישוב ומדינת ישראל בראשיתה (1941–1951)" (2009) בהוצאת ספרים לא"י.
שם הספר נלקח בהשאלה מן הביטוי שלדים בארון.
"גבורת משמר הירדן 1948" (2011) על לחימת המושבה משמר הירדן מול הצבא הסורי במלחמת העצמאות.
בשנת 2007 פרסם גילוי על רצח שבויים מצריים בידי צה"ל, לפיו לוחמים מסיירת שקד היו מעורבים ברצח חיילים מצרים בגזרת פורט סעיד במלחמת ששת הימים.
מפקד הסיירת, בנימין בן אליעזר, הכחיש את הדברים.
בנוסף פרסם מאמר בו קרא לחקור פשעי מלחמה נגד חיילים ישראלים שביצע צבא מצרים במלחמת יום הכיפורים.
מתמקד במחקר אסטרטגי עדכני ומתמחה בסוגיית הנשק הגרעיני האיראני.
חולק בתקיפות על הפרסומים הרשמיים של קהילת המודיעין הישראלית בנושא, וטוען כי איראן היא מדינה עם נשק גרעיני ומשנת 2011 בעלת יכולת לשגר ראשי קרב גרעיניים על גבי טילים בליסטים.
מרעייתו הראשונה נולדו לו שלושה ילדים.
לאחר מותה ממחלה בשנת 1991, התחתן עם רעייתו השנייה, דתיה יצחקי, ששימשה כדוברת המועצה האזורית חוף עזה, בתקופה שקדמה לפינוי גוש קטיף.
השניים התגוררו בכפר ים שבגוש קטיף ונולדו להם שלושה ילדים.
הם נמנו עם המתנגדים החריפים לתוכנית ההתנתקות ואף ארגן את הקמת מאחז מעוז הים שהוקם על שטח מלון חוף הדקלים שננטש כמה שנים קודם לכן.
יצחקי פונה לאחר שהתבצר חמוש על גג ביתו, וזאת לאחר שאיים על חיילים וכוחות הביטחון ברמקול שאם הם יפרצו אל הבית, תהיה שפיכות דמים.
לאחר ההתנתקות עבר להתגורר בהתנחלות אפרת שבגוש עציון.
בעשור השני של המאה ה-21, הוא מתגורר בקיבוץ נווה ים שבמועצה אזורית חוף הכרמל.
לטרון - המערכה על הדרך לירושלים.
אגדה של מקום - אדם טבע ונוף באגדות.
מדריך ישראל - אנציקלופדיה שימושית לידיעת הארץ.
עורך ראשי של מהדורת 1978.
המדריך לטיולי פרחים (יחד עם פרופסור אבינועם דנין), הוצאת כנה, 1985.
דרך בורמה - המערכה על הדרך לירושלים.
בעקבות לוחמים: מדריך לאתרי גבורה בישראל – דרום וצפון.
חטיבת הנגב - מפלמ"ח ועד היום, הוצאת עמותת חטיבת הנגב,2005.
222 הימים של כפר דרום.
שלדים בארון - תעלומות ומיתוסי כזב בתולדות היישוב ומדינת ישראל, 1941-1951. אילניה, הוצאת ספרים א"י, 2009. (על כ"ד יורדי הסירה, הי"ד מגשר אכזיב, משלט 219, ותל מוטילה 1951.)
העטלף במיטה של קוז'ניצקחה, הוצאת ספרים א"י, 2010 (ספר ילדים על שנות ה-50 של המאה ה-20 בתל אביב-יפו)
גבורת משמר הירדן, הוצאת ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2011
אריה ים יפני (שם מדעי: Zalophus japonicus) הוא מין מסוג אריה ים מצוי.
ככל הנראה, אריה הים היפני נכחד בסביבות שנות ה-50. עד ל-2003 נחשב מין זה לתת-מין של אריה ים קליפורני, וכונה בהתאם: Zalophus californianus japonicus ("אריה קליפורני יפני").
כמה טקסונומים עדיין מחשיבים אותו בתור תת-מין של אריה הים הקליפורני.
הם היו נפוצים בים יפן, במיוחד באזורי החוף של הארכיפלג היפני וחצי האי הקוריאני.
הם הזדווגו לרוב על חופים חוליים שהיו רחבי ידיים ושטוחים, אך גם על אזורים סלעיים.
כיום ניתן לראות פוחלצים ביפן, במוזיאון הטבע הלאומי שבליידן.
בנוסף, בבעלות המוזיאון הבריטי פרווה וארבע גולגולות.
צבעו של זכר אריה הים היפני היה אפור כהה, אורכו נע בין 2.3 ל-2.5 מטרים ומשקלו היה בין 450 ל-560 ק"ג.
פרטי מין זה היו גדולים יותר מאלה הנמנים עם מין אריה הים הקליפורני.
נקבות המין היו קטנות מן הזכרים באופן משמעותי: אורכן היה 1.64 מטר בלבד, וצבען היה בהיר יותר.
אריה ים אוסטרלי (שם מדעי: Neophoca cinerea) הוא מין מתת המשפחה אריות הים, האנדמי לאוסטרליה ומצוי לרוב בחופה הדרומי והמערבי של היבשת.
המין שבמשך אלפי שנים ניצוד על ידי האדם, אחר-כך הוכרז כמוגן.
אף על פי כן, הוא נותר בסכנת הכחדה בשל התפשטות הדיג בשטחי מחייתו.
בדומה לשאר אריות הים, מתאפיינים אריות הים האוסטרליים בשני זוגות של סנפירים, המאפשרים להם לשחות במהירות ובזריזות במימי האוקיינוס אך מקשים עליהם את ההליכה ביבשה.
הם צוללים מוכשרים ויכולים לצלול עד לעומק מרבי של כ-100 מטרים ולהחזיק את נשימתם עד יותר משמונה דקות ברציפות.
גורי אריות הים האוסטרליים נולדים באורך 60–70 ס"מ ובמשקל 6.4–7.9 ק"ג.
בהגיעם לבגרות, אורכם של הזכרים הוא כ-2.5 מטרים ומשקלם 200–300 ק"ג, ואילו אורך הנקבות הוא 1.3–1.8 מטרים ומשקלן 61–104 ק"ג.
צבע פרוותן של הנקבות הוא אפור-כסוף, כצבע פרוותם של הגורים טרם הגיעם לבגרות.
פרוותם של הזכרים מתכהה עם הגיעם לבגרות ומקבלת גוון חום כהה.
לזכרים הבוגרים יש רעמת שיער סביב צווארם.
אורך חייהם של אריות הים האוסטרליים הוא עד 25 שנה.
בית גידולו של אריה הים האוסטרלי הוא בדרום מערב אוסטרליה, מהאי הקנגורו במזרח ועד לשרשרת האיים האוטמן אברוליוס (Houtman Abrolhos) במערב.
פרטים בודדים מרחיקים לכת לעיתים עד ניו סאות' ויילס, ויקטוריה וטסמניה.
אריות הים האוסטרליים אינם נודדים ונוטים להישאר בקרבת אתרי הרבייה שלהם, הכוללים לפחות 73 איים ומספר חופים נוספים ביבשת.
מעט ידוע על הרגלי התזונה של אריה הים האוסטרלי, אך מהיותו טורף ובהסתמך על תזונתם של קרוביו מתת המשפחה אריות הים, מניחים החוקרים שהוא ניזון בעיקר מדגים, סרטנים, דיונונים, תמנונים ולובסטרים.
קיימים דיווחים על אריות ים אוסטרליים הטורפים גם פינגווינים, עופות וצבי ים צעירים.
אריות הים האוסטרלי הם יצורים חברתיים וחיים בקבוצות גדולות, בעיקר בעונת הייחום.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל 4.5–6 והזכרים בגיל 6 ומעלה.
בניגוד לשאר אריות הים, מחזור הרבייה אינו סדור וההמלטות מתרחשות כל 17–18 חודשים, בהפסקות של 17.5 חודשים בממוצע.
אריה הים האוסטרלי הוא מין פוליגמי.
הזכרים שומרים על הטריטוריות שלהם ועל הנקבות הנמצאות בהן מפני זכרים אחרים באמצעות שאגות ומצגי ראווה.
כל הזכרים מנסים להרחיב את שטחי שלטונם, משום שהנקבות הנמצאות בשטחו של זכר מסוים יורבעו על ידיו בלבד.
לאחר ההמלטה, נשארות הנקבות בקרבת הגורים במשך 9 עד 10 ימים, ולאחר מכן יוצאות לחפש מזון וחוזרות על מנת להניק, עד שנגמלים הגורים בגיל 15–18 חודשים.
אריות הים האוסטרליים ניצודו במשך אלפי שנים, תחילה על ידי האבורג'ינים והחל מהמאה ה-17 גם על ידי האירופאים שהגיעו ליבשת.
הם נרדפו עבור בשרם, פרוותם ושומניהם ואוכלוסייתם הדלדלה בהתמדה, עד כדי הכחדה מלאה מאזורים מסוימים ביבשת.
אף על פי שהמין זוכה להגנה מאז 1964, הוא מתקשה להתאושש בשל התרחבות הדיג בשטחי מחייתו, ובכל שנה מתים עד 1.5% פרטים מהאוכלוסייה מהסתבכות ברשתות דיג.
בשנת 2008 הוכרז המין כפגיע על ידי חוק שימור הטבע והפארקים הלאומיים האוסטרלי משנת 1972. כיום אוכלוסיית אריה הים האוסטרלי מונה כ-10,000–12,000 פרטים.
אריה לְבָבִי (3 ביוני 1912, י"ח בסיוון ה'תרע"ב – 1 בפברואר 2009, ז' בשבט ה'תשס"ט) היה דיפלומט ישראלי ומנכ"ל משרד החוץ.
לבבי נולד בשם אריה לייבמן בווילנה שבליטא, ובעקבות מהפכת 1917 עבר עם משפחתו לגרמניה, בה היה פעיל בתנועת "הבונים" ולמד פילוסופיה, מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטאות דנציג והיידלברג.
בשנת 1932 עלה לארץ ישראל, וב-1935 סיים לימודי מוסמך בפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת התיזה שכתב זיכתה אותו בפרס אחד העם.
בין השנים 1936–1938 עסק בנוטרות והיה חבר מערכת "דבר".
לאחר מכן יצא בשליחות הסתדרות העובדים הכללית ומרכז "החלוץ" למספר חודשים לגרמניה, כדי לשכנע את יהודיה לעזוב.
ב-1938 הוא גורש, כשעל צו הגירוש חתם אדולף אייכמן.
בשובו לארץ החל לעבוד במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
עם קום המדינה הצטרף למשרד החוץ.
בתפקידו הראשון שימש מנהל בפועל של מחלקת מזרח אירופה, ועם פתיחת צירות ישראל בברית המועצות שימש בה יועץ מקצועי לצירים גולדה מאירסון ומרדכי נמיר.
עם חזרתו מונה למנהל מחלקת מזרח אירופה ושימש בתפקיד עד מינויו לסמנכ"ל המשרד.
בשנת 1952 היה חבר משלחת ישראל לעצרת ארגון האומות המאוחדות.
בין השנים 1954–1958 כיהן כציר ישראל ביוגוסלביה וישב בבלגרד.
בשנת 1958 מונה לשגריר ישראל בארגנטינה ושגריר לא תושב בפרגוואי.
בתפקיד זה חתם במאי 1960 על הסכם הסגרה בין ישראל וארגנטינה, ימים ספורים קודם לחטיפתו של אדולף אייכמן על ידי המוסד.
בעקבות מקרה זה הוכרז כפרסונה נון גראטה והושב לארץ.
לאחר מכן מונה לסמנכ"ל משרד החוץ.
בשנת 1965 מונה למנכ"ל משרד החוץ.
לבקשתו סיים את תפקידו בשנת 1968 ומונה לשגריר ישראל בשווייץ, תפקיד שבו כיהן עד 1975.
נפטר בפברואר 2009 ונקבר בהר המנוחות.
אריה ים דרום-אמריקני (שם מדעי: Otaria flavescens), הנקרא גם אריה הים הדרומי ואף אריה ים פטגוני וכן אוטריה, הוא מין יונק בתת-המשפחה אריות ים שבמשפחת האוטריים, החי בחופי צ'ילה, פרו, אורוגוואי וארגנטינה.
זהו המין היחיד בסוג Otaria.
הזכר ניכר בראש גדול במיוחד עם רעמה מפותחת, המשווה לו את המראה הקרוב ביותר לאריה מבין חברי משפחת האוטריים.
גופו שוקל כפליים מזה של הנקבה, שכמותו, צבעה כתום וחוטמה סולד.
רעמת הזכרים בהירה מזו של הנקבות, ופרוות הראש והצוואר של הנקבות בהירה מזו של הזכרים.
הגורים נולדים שחורים או חומים כהים, וגונם מבהיר בהמשך.
גודלו ומשקלו של ארי הים הדרום-אמריקני משתנה באופן ניכר מפרט לפרט.
זכר בוגר יכול להגיע ליותר מ-2.73 מטרים ולשקול עד 350 ק"ג, בעוד שהנקבה הבוגרת תגיע עד לכ-1.9 מטר ותשקול כחצי מהזכר.
חיות אלה מקיימות את הדו-צורתיות הזוויגית הגדולה ביותר מבין חמשת מיני אריות-הים הקיימים.
כפי שמצביע שמו, אריה הים הדרום-אמריקני מצוי לאורך חופי אמריקה הדרומית ועל האיים הסמוכים לחופים.
מושבות רבייה חשובות מונות את האי לוֹבּוֹס באורוגוואי, חצי האי ואלדס שבארגנטינה, מצר ביגל שבארץ האש, ואיי פוקלנד.
פרטים צעירים עשויים לנדוד הרחק צפונה, לעיתים עד לדרומה של אקוודור – אם כי הם אינם מתרבים שם.
אריה הים מעדיף להתרבות על חופים חוליים, אולם יתרבה גם על קרקע של חצץ או חלוקי-אבן.
הוא נצפה גם על סלעים שטוחים עם מִקווי-שפל.
המושבות מפוזרות בעיקר על חופים סלעיים, כאשר במזג אוויר חמים ושמשי הן מקפידות על יצירת מרווחים בין פרט לפרט.
מזונם של אריות הים הוא מגוון של דגים, אם כי הם אוכלים גם רכיכות כמיני דיונונים ותמנונים.
הם אף נצפו טורפים פינגווינים, שקנאים וכלבי ים.
הם לרוב צדים במים רדודים במרחק של פחות מ-8 קילומטרים מהחוף, ותרים אחר טרף איטי סמוך לקרקעית הים.
משנתפס, מנוער הטרף בעוצמה ונקרע לגזרים.
אריה הים עצמו משמש טרף לקטלנים ולכרישים.
אבנרי (28 באוגוסט 1913 – 18 בספטמבר 1996) היה עיתונאי ישראלי, חבר מערכות "דבר" ו"למרחב", חוקר היישוב וחבר קיבוץ הגושרים.
אריה נולד ב-1913 לבת-שבע ולמרדכי בינדר, בכפר אושכליב שבחבל בוקובינה (אז חלק מרומניה באימפריה האוסטרו-הונגרית), לאחר הולדתו עברה המשפחה לעיירה קוצמן.
המשפחה הייתה אורתודוקסית ואריה היה הצעיר מתוך ארבעה אחים.
בגיל שלוש החל ללמוד ב'חיידר'.
מאוחר יותר הביא האב הביתה מלמד, שחשף את הבנים לתודעה ציונית.
את לימודי התיכון עשה בהתכתבות עם בית ספר תיכון בברלין, שכן בגימנסיה ברומניה כתבו בשבת, דבר שאליו לא יכול היה אביו להסכים.
בקוצמן היה מועדון ציוני, ואריה היה פעיל בו, בהמשך יצא להכשרה של הפועל המזרחי, ואחרי כשישה שבועות עלה לארץ ישראל בינואר 1933, לבדו, כשהוא בן עשרים.
עם עלייתו ארצה התיישב בחיפה, ובין השנים 1936–1939, התגייס למשטרת המנדט ושירת כנוטר.
בשנת 1941 הצטרף ל'קבוצה הבונה' בחדרה שהייתה הגרעין להקמת קיבוץ דורות בנגב, והיה בין מקימי הקיבוץ.
הדס נולדה כ'הרטה', למשפחה ציונית בלייפציג, ובשנת 1933, עלתה ארצה, ביחד עם בן זוגה, אוטו רוזנבאום, השניים התיישבו בקיבוץ נען, והרטה עברתה את שמה להדס.
כאנשים ממוצא יקי, לא מצאו אוטו והדס את מקומם בנען, ובשנת 1938 עברו לקבוצת הבונה בחדרה, והיו חלק מהגרעין שהקים את קיבוץ דורות.
בסמוך לעליה על הקרקע, חלה אוטו בטיפוס ונפטר, הדס חייתה כאלמנה במשך שבע שנים, ובשנת 1948 נישאה לאריה.
לשניים נולדו בת (בת-שבע) ובן (יוסף).
המשפחה עברתה את שם המשפחה ל'אבנרי'.
בשנת 1952, בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד, עברה המשפחה לקיבוץ הגושרים שבגליל העליון.
היה פעיל בוועדות תרבות ובוועדות חברתיות.
עיצב כתובה ייחודית לקיבוץ, הפיק את חג ה-15 לקיבוץ, והיה פעיל בהפקת חג ה-25.
אריה אבנרי היה עיתונאי, כתב וחבר במערכות 'למרחב', ו'דבר', חוקר תולדות היישוב.
כאשר עיתונאי בשם זהה החל לכתוב ב"ידיעות אחרונות", הוסיף לשמו את האות ל', כדי למנוע בלבול.
במלחמת יום הכיפורים (אוקטובר 1973) נהרג בנו .
בעקבות נפילת בנו עזב את העבודה העיתונאית והיה לחוקר ביד טבנקין.
לזכר בנו כתב אריה שני שירים:
נפטר בקיבוץ הגושרים בשנת 1996, והובא למנוחות בבית העלמין המקומי.
חברי הגושרים במלחמת יום הכיפורים; כינס וכתב אריה ל' אבנרי, קיבוץ הגושרים – תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ה.
(ספר זיכרון: "לזכר בנינו שנפלו במערכות ישראל: חגי, דוד, שרוליק, אפרים, יוספי")
אגדת "הנישול הציוני"; הביא לדפוס: ניסן דגני, ירושלים: משרד החינוך והתרבות, המזכירות הפדגוגית, תשל"ה.
ההתיישבות היהודית וטענת הנישול (1878–1948); הביא לדפוס אביטל דפנא, תל אביב: מכון טבנקין לחקר ולימוד הקיבוץ ותנועת העבודה הקיבוץ המאוחד, תש"מ 1980. (הופיע בתרגום לאנגלית)
סיפורים מן הקיבוץ: אנתולוגיה; המערכת: אריה אבנרי (המכנס), משה בסוק, משה ברסלבסקי, זרבבל גלעד, אלכסנדר סנד, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"א
כעץ השדה – אלקנה הורביץ פרקי חיים, כינוס ועריכה גדעון קלוורי ואריה ל.
אבנרי, הוצאת קיבוץ הגושרים, 1979
פלי מספר, הוצאת קיבוץ הגשרים, 1990
אריה יחיאלי (21 ביוני 1922 – 16 בדצמבר 1947) היה ממייסדי קיבוץ רביבים, כתב את השיר המוכר "את אדמה".
יחיאלי נולד בשנת 1922 בשם ליאו מרטין קופלניצקי בקיל שבגרמניה לדבורה וחיים.
שם סיים בית ספר עממי ושתי כיתות תיכון.
התחנך בתנועות הנוער הציוניות "קדימה" ו"הבונים".
ב-28 באפריל 1936 עלה ארצה באנייה "תל אביב" במסגרת עליית הנוער והתחנך שנתיים במוסד "אהבה" בקריית ביאליק.
בגיל 18 יצא עם גרעין של "הנוער העובד" להכשרה בקיבוץ תל יוסף.
ב-7 ביולי 1943, במסגרת התיישבות שלושת המצפים, עלה עם גרעין של הנוער העובד להתיישבות במצפה רביבים (לימים קיבוץ רביבים).
ספר ילדים שכתב ואייר יצא לאור כמחווה לזכרו בשנת 1998. למד ערבית בניב הבדואי המקומי (שבט העזאזמה) תוך מגעיו עם הבדואים, התעניין בתרבותם, למד, חקר ותרגם משירתם.
בשל ידיעתו את הניב הערבי של בדואי המקום שימש כשומר רכוב והיה מוכתר היישוב.
בימיה הראשונים של מלחמת השחרור, ב-16 בדצמבר 1947, נהרג יחיאלי, יחד עם עוד שני חברי רביבים, במארב של בדואים משבט העזאזמה, ליד ביר עסלוג'.
הוא הובא למנוחות ביחד איתם, ונקבר בבית העלמין הצבאי בקיבוץ רביבים.
השיר "את אדמה", על פי מנגינה בדואית (1946).
השיר "עלי באר", הולחן על ידי דוד זהבי.
"נסיעה אל הנגב שלנו", ספר לילדים שנכתב ואויר על ידו (1947).
שירים לשירה בציבור עם דוד זהבי, דוד זהבי, אריה יחיאלי, אברהם שלמה עמיאל, רפאל ספורטה, חנן שדמי, קיבוץ בית השיטה, ערב סוכות, תשט"ז, 1955, "ארכיון דוד זהבי", סדרה C : טקסטים לשירים, פריט מס' 042.
בכביש משאבי שדה רביבים (כביש 222) נקרא על שמו.
אנדרטת ביר-עסלוג' בכביש 222, 2 ק"מ מצפון-מערב לצומת משאבים (מול פארק גולדה) – מונצח בין 34 הלוחמים שנפלו באזור.
אריה כנרתי, בן גיטל וצמח קליס, נולד בשנת 1917 בליטא.
למד בגימנסיה עברית, ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל.
את דרכו בעיתונות החל במלחמת העולם השנייה, כשהתנדב לשירות בצנזורה הבריטית.
לאחר מכן היה חבר מערכת עיתון הערב של מפא"י, "חדשות הערב".
עם קום המדינה שירת בצה"ל בשנים 1948–1949. לאחר מכן עבד כעורך חדשות בלשכת העיתונות הממשלתית.
בהמשך קיבל אותו העורך-המייסד של "מעריב", ד"ר עזריאל קרליבך, כעיתונאי בעיתון.
בשנת 1954 נמנה עם מייסדי "למרחב", ביטאונה של מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון.
הוא כתב בו עד סגירתו ב-1971, אז הצטרף עם עיתונאים נוספים לעיתון "דבר" שבעריכת חנה זמר, ועבד בו עד פרישתו לגמלאות באמצע שנות ה-80. במקביל, כתב בעיתון "אומר", העיתון המנוקד לעולים שעל יד "דבר".
היה מראשוני אגודת העיתונאים בתל אביב ופעל בה במשך שנים רבות.
גם לאחר פרישתו לגמלאות המשיך לכתוב מאמרים, דיווחים עיתונאיים וראיונות בעיתונים שונים, עד כשלוש שנים לפני מותו.
לאורך כ-70 שנות עבודתו העיתונאית סיקר תחומים רבים: פוליטיקה, תיירות, תרבות ואמנות (כתב גם ביקורת על מופעי תיאטרון, מוזיקה ותרבות).
התגורר כל השנים בתל אביב, לאחרונה ברחוב פרוג.
כנרתי נפטר באביב 2012, בגיל 95. נקבר בבית העלמין ירקון.
אריה כיס (שם מדעי: Thylacoleo) הוא כיסאי טורף נכחד מסדרת הקנגוראים שחי באוסטרליה בתקופת הפליסטוקן (1,600,000–40,000 שנה לפנה"ס).
שמו ניתן לו כי דמה במראהו לאריה.
כחלק משיטת הציד של אריה הכיס, הוא נהג לארוב לחיות אחרות בסבך או מהעצים, וכשהללו הגיעו, ניתר לעברם ונשך אותם בצווארם.
טרפו היה טרף גדול יחסית כמו קנגורי הענק הקדומים כמו הפרוקופטודון, העוף הקדום גניאורניס והדיפרוטודוניים הענקיים שהיו בערך בגודל של קרנף.
מבין טורפיו של אריה הכיס ניתן למנות את לטאת מגלניה, נחשים ותניני ענק אשר נכחדו, כנראה עם הגעת האדם לאוסטרליה.
אריה הכיס תואר על ידי החוקר ריצ'רד אוון ב-1859.
יונק זה הופיע בסדרה "מפלצות חוזרות לתחייה" ובמשחקים "עולם היורה: המשחק" ו-"Jurassic World: Alive".
אריה ים גלאפאגוס (שם מדעי: Zalophus wollebaeki) הוא מין של אריה ים מסוג אריה ים מצוי.
מין זה אנדמי לאיי גלאפגוס.
אריות הים נוהגים לנוח על החופים של האיים ולהשתזף בשמש הטרופית.
באיים אין להם טורפים, אך הם עלולים להיטרף על ידי כרישים או אורקה בעודם בים.
הם מתרבים כמעט כל השנה בתהליך של קרבות עזים בין הזכרים.
מין זה ניזון בעיקר מדגים,סרטנאים וסילוניות.
אריה ים שטלר (שם מדעי: Eumetopias jubatus) הוא מין של אריה ים גדול והיחיד בסוג Eumetopias.
זהו המין הגדול ביותר במשפחת האוטריים, כשמקור שמו בחוקר גאורג שטלר.
המין חי בטבע בצפון האוקיינוס השקט ובחופיו.
פרוות אריה הים בצבע צהוב-חיוור עד צהוב-חום, אפם אדמדם והגורים שחורים.
לזכרים יש גם חזה ומצח רחבים יותר מהנקבות ורעמה גדולה ובולטת.
תפוצתם משתרעת מהאיים הקוריליים וים אוחוצק למפרץ אלסקה ועד לאי אנו נואבו שבקליפורניה בדרום, ובעבר היו גם באיי התעלה של קליפורניה.
בקיץ הם נודדים יותר דרומה עד ליפן, וחלקם נצפו גם דרומית לשם בים הצהוב ולאורך חופי קוריאה וסין.
אריות הים הם טורפים מיומנים ואופורטוניסטים שאוכלים בעיקר דגים, כמו ההרינג, שיבוט אלסקה (Theragra chalcogramma), Gadus macrocephalus , Pleurogrammus monopterygius, דגים מהסוג לשונון, טרוטנית, וורדונים וכן רכיכות ודיונונים, והם יכולים לצלול למים עמוקים לשם כך.
הם יכולים גם לעלות בשפכי נהרות כדי לאכול מינים מקומיים כמו החידקן.
לעיתים רחוקות יותר יאכלו חיות גדולות יותר כמו גורי כלבי ים או לוטרות.
הטורפים היחידים שלהם הם אורקה, כריש הסלמון ועמלץ לבן.
הגורים עלולים להיטרף גם בידי ישנונן פסיפי ולעיתים נדירות גם בידי זכרים קניבלים.
אריה יאס (10 באוגוסט 1946 – 31 בדצמבר 2023) היה במאי תיאטרון וטלוויזיה, איש תקשורת, שחקן, עיתונאי, מפיק, יזם, מנחה, עורך ומחזאי ישראלי.
הוריו, ניצולי שואה, עלו לארץ בשנת 1950 והשתקעו בקריית מוצקין.
את שירותו הצבאי עשה בלהקת פיקוד מרכז.
עם סיום השירות הצבאי, נסע ללמוד בבלגיה, באוניברסיטת בריסל, במגמת תקשורת, תיאטרון ועיתונות.
סיים את לימודיו שם בהצטיינות יתרה.
לאחר סיום לימודיו, נשאר באירופה, ובמשך כשני עשורים כתב וביים הצגות תיאטרון ברחבי אירופה ובארצות הברית.
בהמשך, הסב את עיסוקו לבמאי ומפיק טלוויזיה.
יאס הפיק, ביים, יזם, הנחה וערך תוכניות תרבות, דרמה, וסרטי תעודה, אשר עוסקים באופן מגוון בתרבות בישראל ובעולם.
במשך כמה עשורים שימש מנהל מחלקת הדרמה בטלוויזיה הישראלית ואחראי על תוכניות התרבות בערוץ 33.
כבמאי ומפיק, יאס היה הראשון אשר העלה מחזות של יהושוע סובול ומחזאים ישראלים אחרים באירופה ובארצות הברית.
בשנת 2014 זכה בתואר "אחד ממאה האנשים המשפיעים ביותר על התרבות הישראלית", על ידי עיתון הארץ.
בשנת 1994 שימש יאס כמנהל להקת המחול "קול ודממה" של הכוריאוגרף משה אפרתי.
משנת 1995 שימש כיו"ר הוועד המנהל של הלהקה.
יאס שם דגש על היצירה המוזיקלית המקורית ועל אירועי המוזיקה בארץ, וחשף אותם במסגרת תוכניות הטלוויזיה אשר הפיק, הנחה וערך את "קראתי לך" ו"קפה תיאטרון".
הוא הפיק את תוכנית ה"רדיוויזיה" הראשונה בישראל ובעולם, "ממעמקים - דה פרופונדיס", ובכך אף הביא את איגוד השידור האירופי להקים את האתר המיוחד "EURORADIO2SEE", "הרדיו הוויזואלי".
התוכנית העלתה את תחנת הרדיו למעמד בינלאומי שלא היה כמותו לאף מוסד תרבותי בארץ, כאשר גם זכה בפרס השני ב"ורד הזהב", "La ROSE D'OR מטעם איגוד השידור האירופי.
יאס יזם, ערך, והנחה את התוכנית הייחודית "סקאלה" אשר הייתה תוכנית תרבות רחבת היקף.
התוכנית ארכה שלוש וחצי שעות, שודרה במשך עשר שנים בערב שבת, והוקדשה בכל פעם ליוצר אחד, לאירוע תרבותי, או למוסד תרבותי.
יאס לקבוצת יוצרים אמנים פלסטיים ויזם יחד עמם קבוצת מיצג 'או-ווהא'.
האמנים: נורית צדרבוים, משה פרלמן, גלעד ממן ואריה יאס, יוצרים מיצגים רב תחומיים ורב ממדיים.
קבוצת 'או-ואהה' מבקשת להצביע על ה'אין תרבות' באמצעות ה'יש תרבות'.
במיצג משלבים מופע אודיו ויזואלי רב-ממדי, הופעה חיה, ציור, טקסטים, צילום וקטעי מוזיקה חיים.
בשנת 2012 מונה למנהל תחנת "קול המוסיקה".
עשרות מבכירי המוסדות המוזיקליים בישראל, ראשי תזמורות ואקדמיות וחתני פרס ישראל, דרשו לבטל את מינוי, הואיל ואינו עומד בתנאי הראשון והמכריע לכישורים הנדרשים ממנהל קול המוסיקה: "ידע והבנה מעמיקה בתחום המוזיקה בכלל ובמוזיקה הקלאסית בפרט".
באוקטובר 2013, במועד הגעתו לפרישה, הודח, בהחלטת הוועד המנהל של רשות השידור, ולאחר פשרה, נשאר בתפקיד עד אפריל 2014.
לאחר שנים של עבודה בתפקידים ממלכתיים, כמנהל מחלקת הדרמה בערוץ הראשון ומנהל קול המוסיקה, חזר לתיאטרון כבמאי.
בערוב ימיו היה פעיל בזירה הציבורית בעיר מגוריו, קריית מוצקין, ואף נכלל ברשימת "רוח חדשה במוצקין" למועצת העיר בבחירות לרשויות המקומיות שנקבעו לבסוף למועד לאחר פטירתו.
נפטר לאחר מאבק של כמה חודשים במחלת הסרטן, ב-31 בדצמבר 2023. הובא למנוחות בבית עלמין "צור שלום" שבקריית ביאליק.
אריה ים מצוי (שם מדעי: Zalophus) הוא סוג של אריות ים ממשפחת האוטריים ובו 3 מינים שאחד מהם נכחד:
אריה ים קליפורני (Zalophus californianus) - המין הנפוץ ביותר.
נפוץ בחוף המערבי של צפון אמריקה מדרום מזרח אלסקה ועד מקסיקו כולל מפרץ קליפורניה.
אריה ים גלאפגוס (Zalophus wollebaeki) - מצוי אך ורק באיי גלאפגוס ומצוי בסכנת הכחדה.
היה מצוי ביפן ונכחד עקב ציד אינטנסיבי.
אריה כוכבי (נולד ב-24 ביוני 1967) הוא יזם וממציא ישראלי.
כיום יו"ר, מנכ"ל ומייסד-משותף בחברת 2D Generation, חברה העוסקת בישומים של החומר המהפכני גרפן עבור תעשיית השבבים, וכן משמש כדירקטור בחברה הציבורית Adysin, הנסחרת בבורסה באוסטרליה.
בעברו כיהן אריה כמייסד ומנכ"ל-משותף של חברת ווטרג'ן, המפתחת מוצרי מים לשתייה מהאוויר, וכן טכנולוגיות מתקדמות לייבוש אוויר וחיסכון באנרגיה.
לאריה כוכבי תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות וכן MBA מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
אריה כוכבי שירת בצה"ל כמפקד פלוגת סיור קרבי.
אריה נשוי, אב לארבעה, ומתגורר בנווה מונוסון.
לפני הקמת WaterGen, אריה כוכבי שימש כמנכ"ל משותף בחברת מיטב יועצי הנפקות, היה שותף ויו"ר של חברת ה–e-Learning קומפוסיקה, וכן שימש דירקטור ויו"ר דירקטוריון בחברות שונות.
בחודש יוני 2009 ייסד כוכבי ביחד עם חברו מצה"ל אבי פרץ את חברת ווטרג'ן.
החברה פיתחה יחידות להפקת מים מאוויר, מכשירים להפקת מים ממזגנים של כלי רכב, ויחידות ניידות לטיהור מים.
מוצרי המים מהאוויר מיועדים גם לשימושים אזרחיים במקומות בהם תשתיות המים אינן טובות, כגון הודו, אינדונזיה, מדינות שונות באפריקה, ועוד.
קו מוצרים נוסף בו עוסקת החברה הוא ייבוש אוויר, כאשר הטכנולוגיות שפיתחה מייעלות את ייבוש האוויר וחוסכות חשמל רב במוצרים כגון יבשנים, מזגנים ומייבשי כביסה.
ב-2014 זכה כוכבי להיכלל ברשימה השנתית של 100 המוחות המובילים בעולם לשנת 2014 של המגזין האמריקאי Foreign Policy.
אריה נבחר כאחד ממאה המוחות המובילים בעולם, ואחד מהממציאים הגדולים בעולם.
חברת WaterGen נבחרה כאחת מ-50 החברות החדשניות ביותר בעולם לשנת 2014 של המגזין Fast Company, כשהיא מדורגת במקום ה-21 בעולם.
באפריל 2018, כחלק מחגיגות יום העצמאות ה-70 למדינת ישראל, נבחרה חברת WaterGen על ידי משרד הכלכלה והתעשייה ו-ynet לאחת מתשע ההמצאות והטכנולוגיות הבולטות ביותר בישראל מאז הקמת המדינה.
בדצמבר 2019 נבחר מכשיר ה"ג'ני" של חברת WaterGen לאחת מ-100 ההמצאות הטובות בעולם לשנת 2019 על ידי המגזין Time.
אריה טרנסוואל (שם מדעי: Panthera leo krugeri; קרוי גם אריה קרוגר, אריה קלהארי או אריה דרום-מזרח אפריקני) הוא אחד מתת-המינים של האריה, החי בעיקר באפריקה הדרומית.
הוא תואר לראשונה בשנת 1929 על ידי הזואולוג הדרום-אפריקני אוסטין רוברטס.
אחרי האריה הברברי, זהו תת-המין הגדול ביותר של האריה, והוא מצוי באזורים גאוגרפיים החופפים במידה מסוימת את אזורי התפוצה של אריה מסאי ואריה קטאנגה.
שמו ניתן לו על שם טרנסוואל, האזור הגאוגרפי בו הוא מצוי.
באזור זה התקיימה מדינת בורים בשם רפובליקת טרנסוואל.
שמו המדעי - "krugeri", ניתן לו על שם פול קרוגר, מדינאי בורי וראש ממשלת טרנסוואל.
אריה טרנסוואל מותאם במיוחד לטרוף בעלי חיים גדולים, ולסתותיו החזקות יחד עם טפריו הגדולים ורגליו וכתפיו השריריות מעניקות לו כוח אדיר.
לזכרי תת-מין זה יש רעמה מפותחת, גסה וגדולה, המקיפה את כל אזור הצוואר, הראש והחזה.
צבע הרעמה הוא כתמתם-צהבהב או זהוב חיוור, והיא מתכהה עם הגיל לצבע חום-שוקולד או שחור.
תופעה זו מתרחשת בעיקר באזור החזה, הגרון ומקצת מן העורף.
הפרווה של האריה קצרה וחלקה, וצבעה הוא כתמתם-אפרפר חולי.
הגחון, הכפות והצדדים הפנימיים של הרגליים בצבע לבן-צהבהב קרמי.
בגני חיות צבע הפרווה נוטה להיות כהה יותר.
מתחת ובצידי העיניים יש חצאי משקפיים בהירים בצבע לבן קרמי, ומעל העיניים יש כתמים בצורת "שריטות", בצבע חום כהה עם עיגול בהיר יותר מסביבם.
ה"שריטות" גדולות ובולטות במיוחד אצל תת-מין זה.
השפתיים והסנטר בצבע לבן אפרפר או לבן בוהק, ובסנטר בדרך כלל יש זקנקן קצר.
הלוע והנחיריים שחורים, האף אדמדם והעיניים זהובות.
בצידי האף נקודות שחורות שמהן יוצאים זיפים לבנים.
הלחיים והחרטום של אריה טרנסוואל כהים יחסית.
מבנה גופו של אריה טרנסוואל רחב, מאסיבי ומוצק, ויש לו שדרה גמישה, רגליים עבות וחזקות וצוואר עבה ורחב התומך בראש גדול.
החרטום רחב והאף משולש עם נחיריים רחבים.
הלוע גדול והניבים ארוכים וחזקים.
חוליות הזנב והשדרה בולטות מעט על רקע הגב.
האוזניים גדולות, רחבות ומעוגלות בקצותיהן, והזנב ארוך ובעל ציצה עגלגלה וכהה בסופו.
כפות הרגליים גדולות והבהונות שלו בצבע שחור או אפור כהה.
גובה הכתפיים של אריה טרנסוואל הוא 92–123 ס"מ.
אורכם של הזכרים כ-3.20-2.6 מטרים כולל הזנב; אורך ראשן וגופן של הלביאות 2.75-2.35 מטרים.
משקל הזכרים הוא בדרך כלל 150–250 קילוגרם, ואילו הנקבות במשקל של 110–182 קילוגרם.
האריה בעל המשקל הגדול ביותר שתועד עד היום היה זכר מתת-מין זה שניצוד במזרח טרנסוואל בשנת 1936; משקלו היה 313 קילוגרם.
האריה הלבן הוא מוטציה נדירה המתרחשת רק אצל אריה טרנסוואל.
המוטציה מתבטאת במחסור בפיגמנטים מסוימים בדומה לטיגריס לבן (בניגוד ללבקנות).
צבע הגוף הוא לבן בוהק או לבן-אפרפר ולעיתים קרובות גם צהבהב חיוור.
אריות אלה נדירים מאוד בטבע, אך בגני חיות מצויים מאות פרטים שלהם.
צבעם הבוהק מפחית את רמת ההסוואה בסביבה כהה ובצללים, ועקב כך את כישורי הטרף ויכולת ההישרדות של פרטים אלו.
בדרום אפריקה האריות הלבנים נחשבים לקדושים, והשבטים רואים בהם מתנה מהאלים, המבטיחה שלום ושגשוג.
השבטים מאמינים כי הריגת אריה לבן על ידי בן השבט עלולה להביא להם קללה חמורה.
התפוצה ההיסטורית הוודאית של אריה טרנסוואל השתרעה לאורך שטחה של דרום אפריקה, סווזילנד, לסוטו, חלקה הדרומי והמרכזי של בוצוואנה, דרום זימבבואה ומוזמביק ודרום מזרח נמיביה.
התפוצה הנוכחית מוגבלת בעיקר לאוכלוסיות גדולות בבוצוואנה ודרום אפריקה ולכיסים מבודדים בזימבבואה ומוזמביק.
מניתוח גנטי עולה, כי תת-המין אריה הכף שהיה אנדמי לאזור הכף המערבי ונכחד מן העולם, ייצג למעשה את האוכלוסייה הדרומית ביותר של אריה טרנסוואל.
בית הגידול של אריה טרנסוואל הוא בעיקר סוואנות, אזורים מדבריים למחצה כדרום מדבר קלהרי, חורשות דלילות ואזורי סבך ואזורים הרריים בעיקר בדרום אפריקה.
הוא מצוי גם באזורים מוצפים בדרום דלתת האוקבנגו בבוצוואנה בעוד שהאזורים הצפוניים של הדלתא מאוכלסים על ידי אריה קטאנגה.
הטמפרטורה בתחומי מחייתו 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 250–500 מילימטר לשנה.
אריה טרנסוואל כשאר האריות הוא בעל חיים חברתי, והמערכת החברתית מורכבת מלהקת נקבות אשר ביניהן מתקיים קשר חזק.
הן מתגוררות יחד ומגרשות זכרים המנסים להשתלט על הלהקה ושטח הפעילות שלה.
לרוב, אריות מצליחים להדיח את השליט המכהן על ידי חבירה לזכר אחר (נפוץ בעיקר בין אחים).
החלפת השליטה מתבצעת על ידי קרבות עזים ולעיתים קטלניים עם הזכר המכהן, ולאחר מכן, בעצימות נמוכה יותר, עם הנקבות.
אף על פי שהלביאות מגנות על צאצאיהם, הריגת הגורים על ידי הזכרים השליטים החדשים נפוצה מאוד.
הנקבות יכולות להתרבות בגיל 4 שנים, וזכרים בגיל חמש.
כ-5 גורים נולדים לאחר תקופת הריון של כ-110 ימים.
הנקבות מטפלות בגורים עד גיל 16 חודשים.
לרוב, הגורים מגורשים לאחר מכן, ומחפשים להקה חדשה.
את הציד מנהלות בעיקר הלביאות - לרוב בלילה, על מנת להקשות על הטרף לזהותם.
ההמתה מתבצעת על ידי חניקה עם השיניים, שבירת מפרקת או על ידי הצמדת נחיריו ופיו של הקרבן בחוזקה בעזרת לסתות האריה.
בין פריטי הטרף הפוטנציאלים של אריה טרנסוואל ניתן למנות את בעלי החיים הבאים: גנו שחור, גנו כחול, דאמאליסק הצבי, בובאל הכף, זברה מצויה, זברת הרים, דלגן, קודו גמלוני, אילנד מצוי, אנטילופה איילית, אימפלה, ראם הצבי, חזיר יבלות, אוריבי, דוקרן שארפי, תאו אפריקני, צבי סוף ההרים, דלקרן המושק ועוד.
הם גם עלולים לטרוף בעלי חיים גדולים יותר כקרנף רחב-שפה, ג'ירף דרום אפריקני ויענים.
בקלהרי אריות טרנסוואל ידועים כטורפי בבונים.
מצבו של אריה טרנסוואל לא הוגדר על ידי IUCN, אך סביר להניח שמצבו הוא מהטובים שבתת-מיני האריה, בהתחשב בכך שמגמת אוכלוסייתו יציבה בחלק מהאזורים ואף נמצאת בעלייה בדרום אפריקה.
אריה טרנסוואל מצוי במספר אזורים מוגנים.
הבולטים שבהם: הפארק הלאומי קרוגר (2,000 פרטים), פארק הפילים אדו, הפארק הלאומי זברת ההרים, הפארק הלאומי מפונגובווה, והפארק הלאומי לימפופו.
ישנם בשבי 100 אריות הרשומים תחת השם אריה טרנסוואל על ידי המערכת הבינלאומית למידע על מיני בעלי חיים.
ביוני 2015, רשות השימור של רואנדה העבירה פרטים של אריה טרנסוואל לפארק הלאומי אקגרה שבמדינה, לאחר שהאוכלוסייה המקורית הוכחדה; אף על פי שתת-המין המקורי באזור זה היה האריה המסאי, קשיים בירוקרטיים בקבלת אריות מטנזניה גרמה לרשויות השימור בפארק להביא אריות מדרום אפריקה.
אריה יהודה ישראל הוא ארגון של נשים ישראליות התורמות מדי שנה לקרן משותפת למען קידום והעצמת נשים ונערות בישראל.
הארגון הוא חלק מרשת בינלאומית ענפה של נשים יהודיות אשר מחויבות ותורמות מכספן לקידום הפעילות של הפדרציה היהודית בעיר בה הן מתגוררות.
העשייה המשותפת מביאה לבניית קשרים חברתיים משמעותיים בין החברות בישראל ומחוצה לה.
הארגון נוסד בשנת 1996 על ידי קבוצת נשים שעלתה מצפון אמריקה ובראשן פייגי צימרמן שעלתה לארץ ממונטריאול בשנת 1980. פייגי הייתה הנשיאה העולמית של מחלקת הנשים הבינלאומית בקרן היסוד.
בשנת 1994 התקיים כנס אריה יהודה הבינלאומי הראשון בוושינגטון, ארצות הברית.
במעמד הכנס הוכרז כי הכנס הבינלאומי הבא יתקיים בישראל.
בתוקף תפקידה, יזמה פייגי את הקמת אריה יהודה בישראל.
בשנת 1996 דוריס וייזר סמול, גם כן עולה ממונטריאול, מונתה להיות יו"ר הארגון.
פני הארגון החלו להתעצב, המבנה, בעלות התפקידים ומהותו.
כבר בישיבות ההנהלה הראשונות הוחלט לתמוך בפרויקטים להעצמת נשים ונערות בישראל.
הארגון הוקם על סמך המודל הבינלאומי כארגון מתנדבות אשר מנהלות את הארגון לצד צוות מקצועי מצומצם.
הרוח הישראלית, היא חברת בת של הסוכנות היהודית.
הרוח הישראלית הוקמה במטרה לעודד ולקדם פילנתרופיה ישראלית ולהקים קהילת תורמים מקומית שתהה מחויבת ומגויסת למטרות הארגון, לקידום הערכים והחזון תוך עידוד פילנתרופיה ישראלית.
אריה יהודה ישראל פועל כחלק עצמאי מהרוח הישראלית.
אריה יהודה ישראל התבסס על חברות אנגלוסקסיות, ישיבות הוועדות, האירועים והפעילויות התקיימו בשפה האנגלית.
החל משנת 2008 ניתן לציין תקופת מפנה באופי הפעילות.
הישיבות, באופן כמעט גורף התקיימו בשפה העברית כמו גם החלפת המידע, העבודה השוטפת והקשר עם התורמות.
החברות דוברות העברית ברכו על השינוי אך החברות האנגלוסקסיות שאינן דוברות עברית מצאו את השינוי מאתגר.
באופן טבעי, הן החלו להתרחק וחלקן אף עזבו את הארגון.
במקביל, הצטרפו לאריה יהודה ישראל חברות צבריות-ישראליות והתאימו את התכנים ואופי הפעילות לזהותם.
תהליך ההתאזרחות הגיע לשיאו בשנת 2015 עם מנויה של יו"ר הארגון הישראלית הראשונה סיגל בר-און.
הארגון בנוי במבנה של ועדות המופעלות על ידי דרג מתנדב - מנהיגות מתנדבת לצד דרג מקצועי שכיר.
על מנת להימנות על הדרג המתנדב יש לתרום, מדי שנה, תרומה מינימלית קבועה לפעילות הארגון.
לארגון הנהלה מתנדבת אשר אחראית על הניהול השוטף של הארגון.
המועצה, אשר מורכבת מהתורמות הפעילות, מתכנסת 3 פעמים בשנה ותפקידה לאשר את התקציב ואת המינויים.
ועדת פרויקטים - בוחנת ומחליטה על תמיכה בפרויקטים המסייעים לנשים ונערות בחברה הישראלית.
הוועדה שומרת על קשר עם כל פרויקט, מבקרת בפרויקטים ובודקת שהתרומה שניתנה להם מנוצלת כראוי.
ועדת אירועים - באחריות הוועדה תכנון והפקת אירועים ופעילויות מגוונות לקהילת החברות בקרן.
ועדת גיוס משאבים - באחריות הוועדה לעדכן את החברות על מועד חידוש התרומה ועל החשיבות הרבה של הנושא לפעילות הקרן.
ועדת שיווק ויחסי ציבור - הוועדה מקדמת את כל נושא השיווק ויחסי הציבור של הקרן, והסברת פנים וחוץ ארגונית.
ועדת חברות - הוועדה אחראית על חיזוק הקשר בין חברות הארגון, קליטת החברות החדשות והשתלבותן בארגון תוך ליווי אישי ומקיף .
מטרת העל של אריה יהודה ישראל היא לעזור לנשים ולנערות לממש את מלוא הפוטנציאל שלהן ללא קשר לרקע שלהן תוך אמונה מלאה ביכולותיהן.
החזון המרכזי הוא הובלת שינוי חברתי באמצעות תמיכה כספית וליווי אישי לעמותות המפעילות פרויקטים המתמחים בהעצמת נשים ונערות.
השאיפה כי כל משתתפת בפרויקט תקבל כלים אשר יעשירו את שלה ויאפשרו לה להתגבר על האתגרים.
בכל שנה נבחרים בקפידה פרויקטים חדשים אשר זוכים לתמיכה כלכלית ולמעורבות אישית מצד החברות באריה יהודה - ישראל.
בנוסף מחויבות נשות אריה יהודה ישראל לחיזוק האחווה היהודית הנשית תוך טיפוח יחסים מקצועיים ואישיים מול קהילות שונות בעולם.
כחלק ממטרות הארגון עומד גם החזון לקידום הפילנתרופיה הנשית בישראל ועידוד נשים לתרום באופן מסודר ומחושב.
אריה יהודה ישראל היא קהילה בה כל אחת ואחת תורמת לקרן משותפת מדי שנה וביחד בוחרות את הפרויקטים בהם הן תומכות ומלוות.
הבחירה נעשית תוך רצון לעשות שינויי חברתי חיובי עם התמקדות בהעצמת נשים ונערות בישראל.
הקהילה שמה דגש על נדיבות, סובלנות, מעורבות קהילתית, תרומה מתמשכת, שיתוף פעולה, עבודת צוות, שקיפות לצד חברות אמיצה ששמה במרכז השיח את העשייה החברתית המשותפת.
כחלק ממהות הקהילה מתקיימות פעילויות ואירועים שונים לחברות הארגון.
האירועים מתקיימים גם סביב מעגל החיים היהודי הכולל התכנסות חגיגית בראש השנה, הדלקת נרות משותפת בחנוכה, חגיגת חידוש הנתינה בט"ו בשבט, מסיבות בפורים והרמת כוסית בפסח.
אלמנט מרכזי בכל אירוע הוא הצגת אחד מהפרויקטים להם הארגון תורם.
17,500 נשים יהודיות הן אריות יהודה מסביב לעולם.
בשנת 1994 התקיים הכנס הבינלאומי הראשון אשר קיבץ מאות חברות לוושינגטון ומאז אחת לשנתיים מתקיים הכנס בארצות הברית בדרך כלל בניו יורק או בוושינגטון.