tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגביע אירופה ערך 5 הופעות, האחרונה שבהן הייתה כשנכנס כמחליף בגמר הטורניר נגד סטיאווה בוקרשט במקומו של ברנד שוסטר.
לאחר שהסתיים הן בזמן הרגיל והן לאחר הארכה בתיקו 0-0, הגיע המשחק לדו-קרב בעיטות עונשין בו הפסידה ברצלונה 2-0. לאחר מכן פתח בכל משחקיה של ברצלונה בגביע הליגה והוא זכה עמה בתואר.
בעונת 1986/1987 תפס מקום קבוע בהגנת הקבוצה, לצדו של מיגלי.
הייתה זו העונה בה לקח את החלק המשמעותי ביותר בקבוצה בכל הקריירה שלו: הוא פתח ב-40 מ-44 משחקי הליגה לאותה עונה, וברצלונה הייתה סגנית האלופה פעם נוספת.
הוא פתח בכל 8 משחקיה בגביע אופ"א, שם הודחה על ידי דאנדי יונייטד ברבע הגמר.
בתחילת העונה הבאה המשיכה מגמה זו.
ב-16 בספטמבר 1987 כבר במשחק הראשון של ברצלונה בגביע אופ"א, בניצחון 2-0 על בלננסש, ומורטאיה עזר לברצלונה להגיע לרבע גמר הטורניר פעם נוספת, הפעם מודחת על ידי באייר לברקוזן.
החל ממשחק הגומלין נגד לברקוזן איבד מורטאיה את מקומו בהרכב למעשה, והוא שותף רק בשניים מתשעת משחקי הליגה עד סוף העונה.
ברצלונה זכתה בגביע הספרדי הודות לניצחון 1-0 על ריאל סוסיאדד בגמר, אך מורטאיה לא לקח חלק במשחק, ומי שהבקיע את שער הניצחון היה חוסה רמון אלשנקו, הבלם עמו התמודד מורטאיה על מקום בהרכב.
בקיץ 1988 עזב מורטאיה את ברצלונה ועבר לפיגרס, קבוצה נוספת מקטלוניה ששיחקה בליגה השנייה באותן שנים.
פיגרס סבלה בעונת 1988/1989 מחוסר יציבות, היא החליפה מאמן באמצה העונה, טיפסה למקום השני אך סיימה את העונה במקום ה-9. מורטאיה שיחק ב-21 משחקי ליגה במהלך העונה, בהם הבקיע פעמיים, בשני מחזורים רצופים - בתיקו עם ססטו ב-14 במאי 1989 ושבוע מאוחר יותר בניצחון על אייבר.
בעונה הבאה הופיע ב-22 משחקים וכבש פעם אחת, בתיקו עם לאס פאלמס ב-28 באוקטובר, כשגם בעונה זו סבלה פיגרס מחוסר יציבות ואף החליפה מאמן פעמיים במהלך העונה.
לבסוף היא סיימה במקום ה-12, ומורטאיה פרש ממשחק זמן קצר לאחר מכן, בגיל 31.
ב-1995, לאחר שקלוב אירופה ירדה לליגה הרביעית, התמנה מורטאיה להיות מאמנה, תפקיד האימון הראשון בקריירה שלו.
הוא אימן את הקבוצה במשך שנתיים בהן לא הצליחה לעזור לקלוב אירופה להעפיל חזרה לליגה השלישית.
בדצמבר 2000 החל לאמן את פרמיה, שהייתה בתחתית הליגה השלישית, אך מורטאיה לא הצליח לעזור לשפר את מצבה והוא סיים את תפקידו כעבור שלושה חודשים בלבד.
לקראת סוף עונת 2001/2002 החל לאמן את ז'ירונה, שהייתה בליגה הרביעית.
בעונת 2002/2003 הדריך אותה לעלייה לליגה השלישית, והוא עזב את הקבוצה בקיץ 2003. ב-2004 שב לקלוב אירופה, שירדה עד לליגה האזורית בקטלוניה.
הוא סייע לה לעלות חזרה לליגה הרביעית, ולאחר שסיימה במקום ה-13 בעונת 2005/2006 עזב את הקבוצה.
בין 2011 ל-2013 היה חלק מהצוות הניהולי בברצלונה, כאחראי על ניהול הפרויקטים העתידיים של המועדון במזרח אסיה ובהודו.
ז'וזף-איזידור סמסון (צרפתית: Joseph-Isidore Samson; ) היה מחזאי ושחקן צרפתי נודע במאה ה-19.
בין תלמידיו הקרובים השחקנית היהודיה-צרפתייה הנודעת רחל פליקס ("ראשל"), עמה שמר על קשר הדוק לאורך השנים.
במשך 35 שנים שיחק ב"קומדי פראנסז" במחזות המפורסמים של הרפרטואר הצרפתי במאה ה-19. יצר קומדיות רבות, חלקן נחלו הצלחה רבה, ובהן "משפחת פואסון" ("la Famille Poisson").
מת בשנת 1891 ונקבר בבית הקברות של מונמארטר.
אחד השבילים הראשיים של בית הקברות מונמארטר נושא את שמו.
בשנת 1898 פרסמה אלמנתו של סמסון את הספר "רחל ושמשון" ("Rachel et Samson"), על הקשר ההדוק שבין סמסון לשחקנית ראשל.
ז'וזפ ברוגדה טרדיליאס (בקטלאנית: Josep Brugada Terradillas; נולד ב-1958) הוא קרדיולוג ורופא ילדים ספרדי ממוצא קטלאני.
נודע בתרומתו לחלק הפרעות קצב הלב והאלקטרופיזיולוגיה של הלב, יחד עם אחיו פדרו ברוגדה תיאר לראשונה תסמונת הנושאת את שמם - תסמונת ברוגדה.
ז'וזפ ברוגדה נולד בבניולס בקטלוניה בממלכת ספרד כבנו השני מבין ארבעה ילדים של רמון ברוגדה, חוואי מגדל עופות ושל פפיטה לבית טורדיליאס.
ברוגדה למד רפואה באוניברסיטת ברצלונה וסיים את עבודת הדוקטורט שלו בשנת 1986 בגיל 28. בשנים 1988–1989 השתלם ועבד בעיר מונפלייה בצרפת בתחום רפואת הספורט והקרדיולוגיה.
בשנים 1989–1991 עבד כמדריך בקרדיולוגיה באוניברסיטת לימבורג במאסטריכט, בהולנד.
1991 הוא זכה בפרס הראשון לחוקר צעיר שהוענק על ידי איגוד הקרדיולוגים הקטלאנים.
הוא ייסד יחידה להפרעות קצב הלב בבית החולים האוניברסיטאי בברצלונה, הפך לראש המחלקה לקרדיולוגיה והתמנה לפרופסור לרפואה באוניברסיטת ברצלונה.
הוא יועץ בכיר בבית החולים סן ז'ואן דה דאו בברצלונה.
הוא היה בעבר יושב ראש האיגוד האירופי להפרעות קצב ומכהן כראש הוועד המדעי לאלקטרופיזיולוגיה ולהפרעות קצב במסגרת החברה האירופית לקרדיולוגיה.
ז'וזפ ברוגדה כתב 10 ספרים ו-350 מאמרים מדעיים.
גם האח הבכור פדרו, האח הצעיר רמון, וגם אחייניתם, ז'ורז'יה, בת אחותם, דולורס, הפכו לקרדיולוגים.
בזמן הפנוי עוסק בדיג של דגי סלמון בימים הצפוניים והוא אוהד של קבוצת הכדורגל ברצלונה
ז'וזפ מיראקלה אי מונטסראט (בקטלאנית: Josep Miracle i Montserrat; סאנטס, ברצלונה, 9 בינואר 1904 – ברצלונה, 19 בנובמבר 1998) היה סופר ובלשן קטלאני.
מיראקלה למד באופן עצמאי בקבוצות חובבי תרבות ברובע סאנטס בברצלונה.
הוא היה תלמידו של פומפאו פברה.
הוא עבד בבית ההוצאה סלקטה, אחד הראשונים שפרסמו ספרים בשפה הקטלאנית לאחר מלחמת האזרחים הספרדית, תחילה כעורך לשוני, ולאחר מכן כמנהל הספרותי.
כמו כן, ניהל את חנות הספרים הגדולה ליברריה קטלוניה (Llibreria Catalònia) בברצלונה.
הוא כתב רומנים בסגנון נטורליסטי, ומדי פעם גם שירה ויצירות תיאטרון.
אולם, הוא הצטיין במיוחד בכתיבת ביוגרפיות – מקיפות, מגובות במקורות, ולעיתים קרובות דעתניות ופולמוסניות.
ראוי להזכיר את אלה המוקדשות לז'סינט ורדגר, ז'וזפ מריה פולק ופומפאו פברה, בנוסף לכך – מאמרים על דמויות חשובות אחרות בתרבות הקטלאנית כגון ז'ואן מרגאל, אנז'ל גימרה וויקטור קטלה.
באותו הזמן, הוא הרחיב את פרקי הדקדוק של המילון הכללי השפה קטלאנית מאת פומפאו פברה (מהדורת 1966) והוציא לאור ספרי דקדוק ומילונים אחרים.
בשנת 1983, הוא קיבל את פרס צלב סנט ז'ורדי.
מיראקלה חלק על חלק מהתקנות הלשוניות של המוסד ללימודים קטלאניים ובעקבות זאת הוציא לאור באנדורה ב־1993 את "המילון הלאומי של השפה הקטלאנית" בהתאם לפרשנות שלו לעבודתו של פומפאו פברה.
הספרייה שלו שמורה בארכיון העירוני של רובע סאנטס, והספרייה של רובע ואלווידררה, שבו הוא חי במשך שנים רבות, קרויה על שמו.
ז'וזף אנטואן פרידנאן פלטו היה פיזיקאי ומתמטיקאי בלגי.
הוא היה לאחד החלוצים ביצירת אשליה של תמונות זזות.
לצורך כך, יצר דיסקים מסתובבים המציגים ציורים המדמים שלבים שונים של תנועה במקטעים שביניהם חריצים במרווחים קבועים.
מכשיר זה, שהמציא בשנת 1832, נקרא פנקיסטיסקופ.
אביו, אנטואן פלטו , שנולד בטורנה, היה צייר, שהתמקד בציור פרחים.
כבר בגיל שש ידע פלטו הצעיר לקרוא, מיומנות נדירה לילד בזמנו.
בבית הספר היסודי גילה עניין בתחום הפיזיקה, מה שמשך אותו להעמיק בנושא בהמשך בלימודים אקדמיים.
ב-27 באוגוסט 1840 נישא לאוגוסטין תרז אמי פאני קלברו, ושנה לאחר מכן נולד להם בן משותף.
בתו אליס פלטו נישאה ב-1871 לגוסטב ואן דר מנברו, שהפך בהמשך לעוזרו ולביוגרף הראשון שלו.
פלטו, שהתעניין ברישומי האור על הרשתית, ביצע ניסוי שבו בהה ישירות לשמש במשך 25 שניות.
בשלב מאוחר יותר בחייו התעוור, והוא ייחס זאת לאותו ניסוי.
עם זאת, ייתכן שסבל מדלקת הענבייה וזו הייתה הסיבה לעיוורונו.
ב-1872 נכלל באקדמיה המלכותית ההולנדית לאמנויות ולמדעים על אף שלא היה הולנדי.
פלטו מת בשנת 1883 בגנט.
פלטו סיים בשנת 1829 את לימודיו באוניברסיטת לייז' שבלייז', בלגיה, מטעמה קיבל תואר דוקטור במדעי הפיזיקה והמתמטיקה.
ב-1827 החל לשמש מורה למתמטיקה במכינה מדעית ללימודים אקדמיים (Atheneum) בבריסל.
ב-1835 מונה לפרופסור לפיזיקה ולפיזיקה שימושית באוניברסיטת גנט.
ב-1829 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו למנחה שלו אדולף קטלה.
העבודה הייתה באורך 27 עמודים בלבד, אבל כללה מספר אבחנות ומסקנות חשובות.
היא כללה את תוצאותיו הראושונת במחקר על השפעת צבעים על הרשתית (אורך, עוצמה וצבע), מחקרו המתמטי על ההצטלבות (מקום גאומטרי) של עקומות סובבות (הוא קרא לכך דיסקים אנורתוסקופיים).
ב-1832 המציא פלטו מכשיר סטרובוסקופ מוקדם, שנקרא פנקיסטיסקופ, המכשיר הראשון שיצר אשליה של תמונות נעות.
המכשיר כלל שני דיסקים, האחד בעל חלונות קטנים מעוגלים במרווחים קבועים, והשני כולל רצף של תמונות.
כששני הדיסקים הסתובבו אחד גבי השני במהירות המתאימה, נוצר סנכרון של החלונות והתמונות, שיצא אפקט של אנימציה.
תצוגה סטרובוסקופית זו של תמונות, שיצרה אשליה של תמונות, הייתה שלב חשוב בהתפתחות הקולנוע.
פלטו חקר גם את תופעת הנימיות ומתח פנים.
הבעיה המתמטית של קיום משטח מינימלי עם גבול נתון, נקראת על שמו "בעיית פלטו", על אף שז'וזף-לואי לגראנז' העלה אותה כבר ב-1760. הוא ערך מחקרים נרחבים בבועות סבון, וניסח את חוקי פלטו, שמתארים את המבנים שנוצרים על ידי קרומי סבון בקצף.
המחקר שלו היה קשור למשפט הבועה הכפולה.
ב-14 באוקטובר 2019 יצרה גוגל שרבוט (דודל) המנציח את פועלו של פלטו, לרגל מלאת 218 שנה להולדתו.
השרבוט הציג דימוי של פנקיסטיסקופ, כאשר בכל פלטפורמה הוצג שרבוט שונה, למשל בגרסת המחשב האישי הוצגה מחבת המטגנת חביתית.
זו הייתה הפעם הראשונה בה גוגל הציגה שרבוט שונה בפלטפורמות שונות - גם במחשב האישי, גם במובייל וגם באפליקציה של גוגל.
ז'וזפ בורל פונטלס (בקטלאנית: Josep Borrell i Fontelles, השם הפרטי נהגה ג'וּזֵבּ; נולד ב-24 באפריל 1947) הוא פוליטיקאי ספרדי-קטלוני, שכיהן כנציג העליון לענייני חוץ ומדיניות ביטחון של האיחוד האירופי.
כחבר מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE), שימש כשר לענייני חוץ, איחוד אירופי ושיתוף פעולה של ממשלת ספרד בין השנים 2018–2019, לאחר שכיהן בעבר תחת פליפה גונסאלס כשר העבודות הציבוריות בין השנים 1991–1996.
בורל נולד וגדל בכפר הקטלוני לה פובלה דה סגור.
הוא מהנדס אווירונאוטיקה וכלכלן בהכשרתו ופרופסור למתמטיקה.
בעת שהיה באופוזיציה לאחר בחירות 1996, זכה בורל במפתיע להיות מועמד מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE) לראשות הממשלה בבחירות 2000 הקרבות, מועמדות שלא התממשה בשל התפטרותו בשנת 1999. לאחר התפטרותו החל לעסוק בפוליטיקה האירופית, ונבחר לחבר הפרלמנט האירופי.
בין השנים 2004–2007 כיהן כנשיא הפרלמנט האירופי.
לאחר הצעת אי האמון המוצלחת ונפילת ממשלתו של מריאנו רחוי, הוא שב למועצת השרים הספרדית ביוני 2018, ומונה לשר לענייני חוץ, האיחוד האירופי ושיתוף פעולה בממשלתו של ראש הממשלה פדרו סנצ'ס.
ב-1 בדצמבר 2019 מונה לנציג העליון של האיחוד האירופי לענייני חוץ ומדיניות ביטחון.
ז'וזפ בורל פונטלס נולד ב-24 באפריל 1947 לחואן (מהגר מהעיר מנדוסה, ארגנטינה ממוצא קטלוני) ולואיסה בכפר לה פובלה דה סגור שבחבל קטלוניה, ספרד בסמוך להרי הפירנאים.
בשנת 1964 עבר לברצלונה כדי ללמוד הנדסה תעשייתית, אך עזב לאחר שנה אחת בלבד ב-1965 למדריד כדי ללמוד הנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטה הטכנית במדריד (UPM).
סיים את לימודיו בשנת 1969.
בקיץ 1969 נסע בורל לישראל והתנדב בקיבוץ גלאון, שם פגש את אשתו הצרפתייה לעתיד קרולינה, ממנה התגרש מאוחר יותר.
במהלך תקופה זו החל גם ללמוד תואר ראשון ובהמשך דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת קומפלוטנסה במדריד (UCM).
בנוסף בורל הוא בעל תואר שני במתמטיקה יישומית (חקר פעולות) מאוניברסיטת סטנפורד בפאלו אלטו, קליפורניה, ותואר שני בכלכלת אנרגיה מהמכון הצרפתי לנפט בפריז.
בשנים 1972–1982 כיהן כמרצה למתמטיקה בבית הספר הטכני הגבוה להנדסת אווירונאוטיקה של אוניברסיטת קומפלוטנסה.
בשנת 1982 מונה לפרופסור חבר למתמטיקה עסקית באוניברסיטת ואיאדוליד.
בשנים 1975–1982 עבד בחברת "Cepsa" תוך שהוא ממשיך בלימוד באוניברסיטה ומתחיל להיות מעורב בפוליטיקה מקומית.
בורל הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE) בשנת 1975 והחל את פעילותו הפוליטית במהלך המעבר של ספרד לדמוקרטיה בסניף המפלגה הסוציאליסטית הספרדית במדריד.
הוא התמודד ברשימת מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית בבחירות המוניציפליות בספרד בשנת 1979 בעיר מחדאונדה , כשהוא ממוקם במקום ה-5 ברשימה והפך לחבר מועצת העיר.
בבחירות הכלליות ב-1982 זכתה מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית בניצחון מוחץ.
בכך החזירה את הסוציאליסטים לשלטון לראשונה מאז ימי הרפובליקה הספרדית השנייה.
תחת ראש הממשלה פליפה גונסאלס מונה בורל למספר תפקידים בולטים במשרד הכלכלה והאוצר, תחילה כמזכיר הכללי לתקציב והוצאות ציבוריות (1982–1984), ואחר כך כמזכיר המדינה לאוצר (1984–1991).
בשנת 1986, במהלך כהונתו כמזכיר המדינה לאוצר הצטרפה ספרד לקהילה הכלכלית האירופית.
הוא התפרסם לאחר שבתקופתו גברה המלחמה במקרי ההונאה ובהעלמת מיסים, בייחוד אצל אנשים אמידים וידוענים כמו לולה פלורס.
בבחירות הכלליות של 1986 נבחר לראשונה לקונגרס הנציגים, בו המשיך וייצג את ברצלונה עד שנת 2004.
בשנת 1991 הצטרף למועצת השרים של ספרד כשר העבודות הציבוריות והתחבורה.
לאחר הבחירות הכלליות ב-1993, המשיך בורל לכהן במועצת השרים, והחזיק בתיק שר העבודות הציבוריות, התחבורה והסביבה בממשלתו האחרונה של פליפה גונסאלס.
הוא עזב את המשרד לאחר עלייתה לשלטון של המפלגה העממית בשנת 1996, ונשאר לכהן כחבר פרלמנט מטעם ברצלונה בקונגרס הספרדי.
בעקבות הניצחון התפתחה מערכת יחסים מתוחה בין יו"ר המפלגה, אלמוניה למועמד לראשות הממשלה בורל.
במאי 1999 נפתחה חקירת הונאה כנגד שני גורמים, שכמה שנים קודם לכן מינה בורל לתפקידים בכירים במשרד האוצר.
על אף שלא היה מעורב ישירות בחקירה החליט להתפטר מתפקיד המועמד לראשות הממשלה, זאת משום שלדבריו לא רצה שהפרשה תפגע בסיכויי מפלגתו בבחירות המקומיות והכלליות הקרובות.
במהלך הכהונה השישית שלו בקורטס חנרלס, נבחר בורל להיות יו"ר הוועדה המשותפת לקונגרס ולסנאט לאיחוד האירופי באוקטובר 1999, במקומו של פדרו סולבס.
הוא נבחר פעם נוספת לחבר פרלמנט מטעם ברצלונה בבחירות הכלליות של שנת 2000, והמשיך לכהן כנשיא הוועדה המשותפת לאורך כל הכהונה השביעית שלו בפרלמנט.
בשנת 2004 הציע ראש הממשלה ומנהיג מפלגת הפועלים הסוציאליסטית, חוסה לואיס רודריגס ספאטרו לבורל להוביל את המחנה הסוציאליסטי (בראשות מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית) בבחירות 2004 לפרלמנט האירופי בספרד.
מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ניצחה בבחירות עם 6.6 מיליון קולות (43.30%), ובכך זכתה ב-25 מושבים בפרלמנט, אם כי שיעור ההצבעה בבחירות אלו היה נמוך יחסית.
בורל ישב בפרלמנט האירופי עם מפלגת הסוציאליסטים האירופאים (PES) וייצג שם את המשלחת הספרדית.
ביולי 2004 נבחר בורל לנשיא הפרלמנט האירופי לאחר הסכם שנרקם בין שני הגושים הגדולים בפרלמנט: מפלגת העם האירופית (EPP), מפלגת ימין-מרכז והברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים (בה חברה מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית), מפלגת מרכז-שמאל, והפך לספרדי השלישי בתפקיד זה אחרי אנריקה ברון וחוסה מריה חיל-רובלס.
בהצבעה לנשיאות הפרלמנט, השיג רוב של 388 קולות מתוך 700 חברי הפרלמנט האירופי.
שני המועמדים האחרים היו הליברל הפולני ברוניסלב גרמק (208 קולות) והקומוניסט הצרפתי פרנסיס וורץ (51 קולות).
במסגרת העסקה עם הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים (EPP), הוא הוחלף בתפקידו כנשיא הפרלמנט על ידי הפוליטיקאי השמרני הגרמני הנס-גרט פטרינג בחלקה השני של הקדנציה בת 5 השנים (כיהן כנשיא הפרלמנט במשך תקופה של 2.5 שנים ופטרינג 2.5 שנים גם הוא).
בורל סיים את תפקידו כנשיא הפרלמנט ב-2007 ועזב את הפרלמנט בשנת 2009.
לאחר עזיבת הפרלמנט לקח צעד אחורה מהפוליטיקה וכיהן כנשיא המכון האוניברסיטאי האירופי מינואר 2010 עד 2012 עת נאלץ להתפטר בשל ההאשמות לניגוד אינטרסים הנוגעים לאי דיווח למכון על האינטרסים הכלכליים שלו בחברת האנרגיה "Abengoa".
לאחר הצעת אי-אמון מוצלחת שהובילה לנפילת ממשלתו של מריאנו רחוי ב-2018, מונה פדרו סנצ'ס לראש הממשלה החדש.
סנצ'ס מינה את בורל לשר החוץ בממשלתו החדשה.
בבחירות 2019 לפרלמנט האירופי בספרד, הוצב בורל בראש רשימת מפלגת הפועלים הסוציאליסטית לפרלמנט.
זמן קצר לאחר בחירתו, הוא ויתר על מושבו בפרלמנט האירופי וטען כי "הנסיבות הפוליטיות הנוכחיות" בספרד ובבריסל לא מאפשרות לו להשאיר את תפקיד שר החוץ ללא איוש".
ויתור זה בא בזמן שראש הממשלה סנצ'ס שמפלגתו זכתה באפריל אותה השנה בבחירות עדיין מנסה להקים ממשלה.
הוא פרש ממשרד החוץ הספרדי ב-29 בנובמבר 2019 והוחלף בינתיים על ידי שרת ההגנה, מרגריטה רובלס.
הנציג העליון של האיחוד האירופי לענייני חוץ ומדיניות ביטחון
ב-2 ביולי 2019 הודיע נשיא המועצה האירופית דונלד טוסק כי המועצה האירופית תמנה את ז'וזפ בורל לנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון.
הוא נכנס לתפקידו ב-1 בדצמבר 2019.
ביולי 2005, כשהוא נשיא הפרלמנט האירופי, ביקר בישראל וב-27 ביולי נאם בפני מליאת הכנסת.
בנאומו הדגיש תחילה את המחויבות האירופית לקיומה וביטחונה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית: "הרשו לי להביע את מחויבותה של אירופה ואחריותה לקיומה של ישראל כמדינה יהודית, דמוקרטית, שתוכל לחיות בביטחון ובשלום עם שכנותיה.
בורל התמקד בקשרים החזקים והאמיצים לדבריו בין ישראל לאירופה והביע את תקוותו לעתיד משותף בין השתיים: "אי-אפשר לדמיין לא את אירופה ולא את ישראל בלי הקשרים האמיצים ביניהן.
אירופה מודעת לתלות ההדדית הזאת, ורוצה להעניק לה את כל חשיבותה.
הדרך היחידה להתגבר על הקשיים הקיימים בין ישראל לאירופה היא להתקדם ביחד לקראת עתיד משותף."
בורל שכאמור התנדב בשנות השישים בקיבוץ גלאון, ביקר פעמים רבות בישראל וכפי שתיאר זאת בנאומו בכנסת: "מאז אותו קיץ של 1969 חזרתי פעמים רבות – כשר בממשלת ספרד, כחבר פרלמנט; וגם כאזרח פשוט, שרצה לראות סוף-סוף את השלום בארץ הזאת."
בורל ידוע כתומך בפתרון שתי המדינות לסכסוך הישראלי-פלסטיני וכתומך בהכרה חד-צדדית במדינה פלסטינית.
סוכנות הידיעות הספרדית EEU דיווחה בספטמבר 2018 כי הוא מוביל את המאמצים להכרה ספרדית במדינה הפלסטינית.
במאמר שפורסם בעיתון הדיגיטלי הספרדי "רפובליקה" במאי 2018, לאחר אירועי "יום הנכבה" בגבול רצועת עזה שהובילו למותם של עשרות פלסטינים, נכתב כי בורל התייחס לאירועים ואמר כי הם: "משקפים את הדה-הומניזציה של הפלסטינים על ידי חלק גדול מהמעמד החברתי והחברה הישראלית".
בפברואר 2020 איים כי סיפוח יישובים ביו"ש "לא יעבור ללא מענה".
הוא תכנן לפרסם הצהרה זו בשם כלל המדינות החברות באיחוד האירופי, אך בפועל לפחות שש מדינות התנגדו ליוזמה (אוסטריה, בולגריה, צ'כיה, הונגריה, איטליה ורומניה).
עם זאת, הוא הבהיר כי "החוק הבין-לאומי הוא אבן יסוד של כל הסדר.
לפיכך לא נכיר בשינויים בגבולות 1967, אלא אם כן הסכימו להם הישראלים והפלסטינים.
אנו קוראים לישראל להימנע מכל החלטה חד-צדדית שתביא לסיפוח שטח פלסטיני כבוש כלשהו".
בהמשך בירך את הממשלה החדשה ואמר כי הוא "מצפה להמשיך לעבוד יחד ברוח הידידות ארוכת השנים הקושרת אותנו".
משרד החוץ של גרמניה הביע תמיכה מלאה בהודעתו של בורל, ומסר כי "אנו מצטרפים בברכות לממשלה החדשה בישראל, ותומכים באופן מלא בהצהרת הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ".
בתגובה לדבריו כינה משרד החוץ הישראלי את מדיניות האיחוד האירופי "דיפלומטיית מגפון", והודיע כי: "מצער כי שוב, ביטחונה של ישראל, שותפה מרכזית של האיחוד, או האיומים שעומדים בפניה, לא הוזכרו בהודעה ולא קיבלו את המרכזיות שראויה להם בהודעה כזו.
כפי שאמר שר החוץ אשכנזי בדברי כניסתו לתפקיד אתמול, אנו מצפים לדיאלוג משמעותי עם בעלי בריתנו באירופה.
'דיפלומטיית מגפון' אינה תחליף לדיאלוג דיפלומטי אינטימי ולא תקדם את התפקיד שהאיחוד האירופי מבקש למלא".
ב-16 בנובמבר 2023, בעת מלחמת חרבות ברזל, בורל ביקר בישראל.
למרות שכמה ימים לפני פרסם בורל הצהרה מודאגת "מהמשבר ההומניטרי המחריף בעזה", בה קרא להפוגות מיידיות בלחימה, הוא גינה את חמאס ותמך בזכותה של ישראל להגן על עצמה בהתאם לחוק הבין-לאומי ולמשפט ההומניטרי הבין-לאומי.
בורל אמר כי "חמאס לא מייצג את העם הפלסטיני".
ב-12 בדצמבר 2023 מתח ביקורת חריפה על ישראל בבימת האו"ם ואמר כי "הפצצות ישראל בעזה גרועות מאלה על גרמניה הנאצית".
בשנת 2024 לאחר מבצע ארנון לשחרור החטופים מעזה, כינה את הפעולה "הטבח החדש" בפלסטינים.
יחסו לסכסוך איראן - ארצות הברית - ישראל
בתשובה לשאלה האם ארצות הברית יכולה "לנקום באיראן", אמר: "אנחנו לא ילדים.
יש לנו לקוחות פוטנציאליים, אינטרסים ואסטרטגיה ואנחנו נמשיך לעבוד עם איראן.
יהיה לנו רע מאוד אם היא תמשיך לפתח נשק גרעיני.
איראן רוצה למחוק את ישראל, אין שום דבר חדש בזה.
בראיון שנערך עימו אמר כי: "צריך להתרגל לעובדה שאיראן רוצה להשמיד את ישראל".
כשנשאל על הסכם הגרעין, ואם זה היה מת, ענה בורל: "האמריקאים החליטו להרוג אותו, באופן חד-צדדי כמו שהם עושים דברים בלי שום התייעצות קודמת, בלי לדאוג לאינטרסים של האירופים".
עוד אמר, כי: "איראן נותרה אובססיבית לממשלת ארצות הברית.
עדיין אין להן יחסים דיפלומטיים, וגם טראמפ נסוג מברית הגרעין והטיל סנקציות.
אין ספק שאיראן תוכל לשרוד את הסנקציות אם טראמפ לא ייבחר מחדש.
אחרת, המשטר יוכל להפעיל מחדש את תוכנית הגרעין לצרכים צבאיים ולהכפיל את התערבויותיו באזור".
באפריל 2020 בורל הצר על כך שארצות הברית מנעה מאיראן הלוואה מקרן המטבע הבין-לאומית, זאת בשל המשבר הכלכלי הגדול שפקד את איראן עם התפרצות נגיף הקורונה במדינה והחמרת הסנקציות האמריקאיות על המדינה.
במאי 2020 הצהיר בורל כי ארצות הברית אינה נחשבת כחברה בהסכם הגרעין עם איראן יותר.
בהמשך החודש הצהיר המנהיג העליון של איראן עלי חמינאי כי ישראל היא "גידול סרטני קטלני במזרח התיכון" וכי ישראל "תיעקר ותחוסל ללא ספק".
בתגובה הביע בורל עמדה נחרצת נגד דבריו של המנהיג העליון: "אני מגנה בכל תוקף את דבריו של חמינאי שקוראים להיאבק בישראל, זה איום על השלום ועל הביטחון העולמי וכי לביטחונה של ישראל חשיבות עליונה והאיחוד האירופי יעמוד לצידה".
בתגובה להפגנות אזרחי איראן נגד משטר האייתולות ב-2019, פרסם בורל בשמו של האיחוד האירופי הצהרה בה אמר כי: "בשביל האיחוד האירופי והמדינות החברות בו השימוש ההולך וגובר בכוח בלתי מדוד נגד מפגינים הוא בלתי מקובל".
הוא דחק באיראן לערוך חקירות שקופות ואמינות שיבהירו את היקף המתים בהפגנות והוסיף ואמר כי: "האיחוד מצפה להעמדתם לדין של כל אלו האחראים למקרי האלימות ולשחרורם של כל המפגינים שנעצרו במהלך ההפגנות הלא אלימות כנגד המשטר".
הוא הדגיש כי שיתוק הגישה לרשת האינטרנט במשך שבוע כדי למנוע זליגת מידע אודות ההפגנות באיראן הוא הפרה בוטה של חופש ההפגנה והביטוי ושעל איראן לציית ולפעול על פיהם.
בפברואר 2020 ביקר באיראן כדי לדון עם נשיא איראן רוחאני על עתידו של הסכם הגרעין.
ביקור זה בא לאחר מתיחות הולכת וגוברת בין איראן לארצות הברית בעקבות חיסולו של קאסם סולימאני בינואר.
באוקטובר 2019 בעת שכיהן כשר החוץ הספרדי גינה בורל את המתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית נגד הכורדים הסורים, ואמר כי לספרד "אין כוחות קסם" שיעצרו את הפלישה הטורקית.
בינואר 2020 במהלך מפגש עם שרי חוץ אירופים, קרא לטורקיה לא לשלוח מומחים צבאיים וכוחות ללוב השרויה במלחמת אזרחים וזאת כדי לא להסלים את המצב וכדי לכונן הפסקת אש בין הכוחות הלוחמים.
במרץ 2020 נפגש עם בכירים טורקים כדי לדון במצב באידליב ובמשבר הפליטים מעיראק וסוריה הנמצאים בטורקיה והצהיר כי על האיחוד האירופי וטורקיה לחזק את קשריהם כדי להתמודד עם אתגרים משותפים.
בכל הנוגע לסוגיית הונג קונג, בורל, כעמדתו של האיחוד האירופי – תומך במדיניות "מדינה אחת, שתי שיטות" ובאוטונומיה של הונג קונג בהתאם להסכם שנחתם ב-1997.
עם העלאת הצעת חוק ההסגרה שתאפשר להונג קונג, טריטוריה אוטונומית-למחצה למסור לסין חשודים בפשעים, פרצו מחאות ענק בכל רחבי הונג קונג נגד חוק זה.
בעקבות מחאות הענק והלחץ הבין-לאומי, החוק בוטל, אך כעבור שנה, ביוני 2020, אישר השלטון בבייג'ינג את חוק "הביטחון הלאומי" ובכך עשה צעד צעד נוסף להרחבת שליטתו בהונג קונג על אף הסכמי האוטונומיה.
על בורל והאיחוד האירופי הופעל לחץ להודיע על הטלת סנקציות על סין.
בתחילה אמר כי: "סין היא שותפה הכרחית, בין אם אתם אוהבים את זה ובין אם לא" ונמנע מהטלת סנקציות על סין.
ביולי 2020, עם התגברות ההפגנות, כינה בורל חוק זה "דרקוני", הודיע כי האיחוד האירופי עומד עם אזרחי הונג קונג וקרא לסין להימנע מכל פעולה שתפגע באוטונומיה, הן בתחום המשפטי והן בתחום זכויות האדם של אזרחי הונג קונג.
בהמשך החודש הודיע בורל כי האיחוד האירופי יגביל את הייצוא לכל ציוד ביטחוני שישמש למעקב אחר אזרחי הונג קונג על ידי סין.
יחסו לסיפוח חצי האי קרים
בורל מתנגד לסיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה וסבור כי הוא מנוגד לחוק הבין-לאומי.
בביקור שערך בספטמבר 2020 עם סגן ראש ממשלת אוקראינה, דמיטרו קולבה בקיר הזיכרון ל"חללי כוחות הביטחון האוקראינים שנפלו למען הגנת המולדת" במאידאן נזאלז'נוסטי בקייב, אוקראינה – הצהיר בורל כי האיחוד האירופי לא יכיר לעולם בסיפוח "הבלתי חוקי" לדבריו של חצי האי קרים בידי רוסיה.
במהלך הביקור באוקראינה נפגש עם נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי והביע את תמיכתו של האיחוד האירופי בעם האוקראיני ובשלמות טריטוריאלית אוקראינית.
הצהרות אלו מצטרפות להחלטת מועצת האיחוד האירופי מ-18 ביוני 2020 לחידוש הסנקציות על רוסיה בשל המשך סיפוח חצי האי קרים.
אשתו הראשונה של בורל הייתה הסוציולוגית הצרפתייה קרולינה מיור, אותה הכיר בעת שהתנדב בקיבוץ גלאון בישראל בקיץ 1969. מנישואים אלו יש לו שני בנים, חואן, דיפלומט וליונל, טייס.
בורל ומיור התגרשו בשנות התשעים.
מאז 1998, בורל במערכת יחסים עם כריסטינה נרבונה, נשיאת מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ושרת הסביבה לשעבר (2004–2008).
בורל דובר ספרדית, קטלאנית, איטלקית, צרפתית ואנגלית.
ז'וזפ מריה מאורי אי פריור (; נולד ב-21 באוקטובר 1941) הוא כומר קתולי-ספרדי מקטלוניה שבספרד, אשר כיהן כנציג הנסיך-שותף הספרדי של אנדורה ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה.
בשנת 2010, הוא מונה לסגן הכומר הכללי של כנסיית אורז'ל.
ב-20 ביולי 2012, החל לכהן כנציג הנסיך-שותף הספרדי של אנדורה.
בנובמבר 2023 סיים את כהונתו בתפקיד והוחלף על ידי אדוארד איבאנייס.
ז'וזפ מריה פלאנס אי מרטי (בקטלאנית: Josep Maria Planes i Martí, מנרסה, בגס, 31 בינואר 1907 – ברצלונה, 24 באוגוסט 1936) היה עיתונאי קטלאני, מחלוצי העיתונות החוקרת בקטלוניה.
הוא גם כתב יצירות לתיאטרון ותרגם מחזות.
הוא החל את הקריירה העיתונאית שלו בפרסומים מקומיים ובשנת 1929 עשה את הקפיצה הגדולה וכתב בין השאר בעיתון La Nau, במגזין Mirador ובעיתון La Publicitat.
הוא היה מנהל המגזין הסאטירי ההיסטורי El Be Negre לאורך כל הקריירה הקצרה שלו.
שפת הכתיבה שלו מסמלת את רצונו להיות ברור ונגיש לקוראיו.
יצירותיו הבולטות ביותר הן שני אוספי הכרוניקות Nits de Barcelona ו-Gàngsters de Barcelona, סדרת מאמרים שבהם גינה את הקשר של ה-FAI לאלימות חמושה בנשק ופשיעה נפוצה.
בעיצומה של המהפכה (24 באוגוסט 1936), כיתת FAI מצאה אותו בדירה ברחוב מונטנר בברצלונה שם הסתתר, עצרה אותו, לקחה אותו לכביש הבינעירוני Rabassada והוציאה אותו להורג במקום באמצעות שבע יריות בראשו.
El faquir Bengapur, יצירה מקורית מאת אולטון קורסלר ולובל ברנטאנו.
תרגום: ז'וזפ מריה פלאנס אי מרטי.
הוצג בהצגת בכורה בתיאטרון רומאה ב-11 בדצמבר 1929.
L'home que s'havia de morir (האיש שנאלץ למות), הוצג בהצגת בכורה ב"חדשות התיאטרון" ב-4 באפריל 1930.
Qui l'ha vist i qui el veu (מי ראה אותו ומי רואה אותו), הוצג בהצגת בכורה ב"חדשות התיאטרון" ב-6 בדצמבר 1930.
El crit del carrer (זעקת הרחוב), יצירה מקורית מאת ריימונד מאסי.
הוצג בהצגת בכורה בתיאטרון רומאה ב-12 בפברואר 1932.
Un dinar fred (ארוחת צהריים קרה), הוצג בהצגת בכורה בתיאטרון רומאה ב-8 במרץ 1932.
Amor (אהבה), הוצג בהצגת בכורה בתיאטרון רומאה ב-7 בינואר 1933.
ז'וזפ מרטינס ריירה (בספרדית: Josep Martínez Riera; נולד ב-27 במאי 1998 באלזירה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אינטר.
מרטינס הגיע למחלקת הנוער של ברצלונה בשנת 2015. הוא ישב על ספסל ברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של המועדון במהלך מספר משחקים, אך לא זכה לדקות משחק.
ב-19 ביולי 2017 חתם מרטינס בלאס פאלמאס, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
הוא ערך 55 הופעות ליגה במדי קבוצת המילואים של המועדון, ולאחר מכן עלה לקבוצה הראשונה של המועדון, שמשחקת בליגה הספרדית השנייה, בה ערך 28 הופעות ליגה.
ב-22 בינואר 2020 חתם מרטינס על חוזה לשלוש עונות וחצי בר.ב.
לייפציג מהבונדסליגה, שיתחיל ב-1 ביולי.
בעונתו הראשונה במועדון שימש כשוער מחליף, וערך הופעת ליגה אחת בלבד, בהפסד 1–2 לאוניון ברלין במסגרת המחזור ה-34 והאחרון לעונת 2020/2021.
ביולי 2024 חתם באינטר מילאנו.
באוגוסט 2025 היה מעורב בתאונת דרכים קטלנית - הוא פגע עם רכבו באדם בן 81 שנסע בכביש על כסא גלגלים חשמלי והרג אותו.
מרטינס היה חלק מסגל נבחרת ספרד עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021.
ז'וזפ מריה ברתומאו פלורטה (בספרדית: Josep Maria Bartomeu Floreta) הוא יזם ספרדי שכיהן בעבר כנשיא מועדון הכדורגל ברצלונה.
הוא החל את כהונתו כנשיא בשנת 2014, לאחר התפטרותו של סנדרו רוסיי, והחזיק בתפקיד עד התפטרותו בשנת 2020. הוא הוחלף על ידי הנשיא הזמני קרלוס טוסקטס, ולאחר מכן על ידי הזוכה בבחירות ז'ואן לאפורטה.
כשותף ומנכ"ל החברות ADELTE ו-EFS, ברתומאו כיהן במועצת המנהלים של ברצלונה בתקופת הנשיאות של ז'ואן לאפורטה (כראש מחלקת הכדורסל) יחד עם סנדרו רוסיי, שהתפטר עקב חילוקי דעות עם הנשיא.
לאחר מכן כיהן כסגן נשיא ברצלונה של רוסיי מיולי 2010 עד ינואר 2014 לאחר שזכו בבחירות עם 61.35% מקולות חברי המועדון.
לאחר התפטרותו של סנדרו רוסיי ב-23 בינואר 2014, בשל מה שמכונה "תיק ניימאר", נבחר ברתומאו, בעקבות חוקת המועדון, לנשיא ברצלונה הארבעים כדי להשלים את כהונתו של רוסיי.
ב-27 באוקטובר 2020 הודיע ברתומאו על התפטרותו, יחד עם כל מועצת המנהלים.
ברתומאו נחקר בפרשה של הונאת מס לכאורה על החתמתו של החלוץ ניימאר, יחד עם הנשיא לשעבר סנדרו רוסיי.
הוא היה אמור לעמוד לדין לאחר שערעורו נדחה.
לאחר ערעור נוסף, דווח כי ברתומאו לא יעמוד למשפט על ההאשמות; רוסיי וברצלונה זוכו גם כן.
המחקר היסודי במשרדי קאמפ נואו ביום שני בבוקר, שבוצע על ידי משטרת קטלוניה, הוביל למעצרו של ברתומאו, לצד המנכ"ל של המועדון, אוסקר גראו, היועץ לשעבר לנשיאות ז'אומי מספרר, וראש הייעוץ המשפטי רומן גומז פונטי.
במרץ 2021, הוא נחקר על ידי המשטרה הקטלאנית, עקב מסע השמצה לכאורה של ברצלונה שכונה בארסה גייט, שבו הוא שכר את חברת I3 Ventures כדי לשפר את תדמית המועדון ברשתות החברתיות והואשם בפתיחת מסע הכפשה נגד כמה מכוכבי הקבוצה.
תארים בהם זכה המועדון בתקופת נשיאותו
ז'וזפ מריה ברוקאל (בספרדית: Josep Maria Berrocal; נולד ב-30 במאי 1970) הוא מאמן כדורסל ספרדי המשמש כעוזר מאמן בבאיירן מינכן מליגת העל הגרמנית בכדורסל והיורוליג.
בנוסף, בעונת 2006/2007 שילב את עבודתו בקבוצה הראשונה עם זו של המאמן הראשי בקבוצת הנוער של ברצלונה, והצליח לזכות באליפות ספרד.
בברצלונה הוא שימש כעוזר לסבטיסלב פשיץ', דושקו איבאנוביץ' וצ'אבי פסקואל.
בעונת 2010/2011 הוא חתם כמאמן ראשי בבודיוולניק קייב מהסופרליגה האוקראינית, עמה זכה באליפות והשיג את הקמפיין האירופי הטוב ביותר בתולדות המועדון, כשהגיע לרבע גמר עונת 2010/2011 ביורוקאפ והודח על ידי קחאסול סביליה).
הוא הצליח להעלות את המועדון לליגת העל הספרדית, אך הקבוצה ויתרה על העלייה מסיבות כלכליות.
באוקטובר 2012 הוא עזב את אליקנטה, עמה פתח את העונה, וחזר לאוקראינה כדי לחתום בבי.סי.
לאחר שלושה חודשים הוא עזב את הקבוצה.
בקיץ 2014 חתם ברוקאל בפנאתיניאקוס כעוזרו של דושקו איבאנוביץ'.
ב-2016 הוא חתם בברצלונה כעוזר לגאורגיס ברצוקאס.
ב-2017 חתם ברוקאל כמאמן ראשי באסקישהיר שעלתה לליגת העל הטורקית.
הוא נבחר כמאמן למשחק האולסטאר של הליגה, אך בסיום העונה המועדון התפרק עקב בעיות כלכליות.
בקיץ 2018 הוא מונה למאמן אסטודיאנטס מדריד, הפעם הראשונה בה אימן בליגת ה-ACB.
לאחר הניצחון בדרבי מול ריאל מדריד הצליחה הקבוצה הצליחה להעפיל לגביע המלך.
ב-18 ביולי 2019 הוא חתם בסאסקי בסקוניה בתור עוזר המאמן הראשון, והקבוצה זכתה באליפות אחרי טורניר שהתקיים ב.
בנובמבר 2020 הוא נכנס לתפקיד המאמן הראשי של אל מוחארק הבחריינית.
ב-18 ביולי 2021 הוא חתם כמאמן פראט מליגת ה-LEB Oro.
ב-28 ביולי 2022 הוא מונה לעוזרו של עודד קטש במכבי תל אביב מליגת העל הישראלית והיורוליג.
באוגוסט 2024 עזב את מכבי תל אביב וחתם כעוזר מאמן בבאיירן מינכן.
ז'וֹזֶף קַאיוֹ היה מדינאי צרפתי של הרפובליקה הצרפתית השלישית.
מנהיג המפלגה הרדיקלית הצרפתית, שר האוצר, ולתקופה קצרה ראש ממשלת צרפת.
אך דעותיו המתקדמות בהתנגדות לצבא הרחיקו אותו מגורמים שמרניים.
הוא הואשם בשחיתות, אך זוכה על ידי ועדה פרלמנטרית.
ניסיונותיו להגיע לפשרה עם גרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה הובילו למאסרו בטענת בגידה במדינה ולשהות בת שלוש שנים בכלא.
שמו טוהר לאחר סיום המלחמה.
קאיו היה בנו של שר בממשלות צרפת השמרניות בשנות ה-70 של המאה ה-19. לאחר שלמד משפטים ואחרי שהאזין להרצאות במכון למדע המדינה, הוא הצטרף לשירות המדינה ב-1888 כמבקר כספים, ושהה ברוב הקריירה הרשמית שלו באלג'יר.
ב-22 במאי 1907, במהלך , הגיש קאיו הצעת חוק בנושא הונאה ביין.
הטקסט שהוגש לפרלמנט קבע הצהרה שנתית על היבול על ידי הכורמים, איסור על המתקת מחזור שני, ובקרה ומיסוי על רכישות סוכר.
בתור מנהיג הרדיקלים, הוא העדיף מדיניות של פיוס עם גרמניה בתקופת ראשות הממשלה שלו מ-1911 עד 1912, שהובילה לשמירת השלום במהלך המשבר המרוקאי השני של 1911. הוא ושריו נאלצו להתפטר ב-11 בינואר 1912, לאחר שנחשף כי ניהל משא ומתן בחשאי עם גרמניה ללא ידיעת הנשיא ארמן פאלייר.
אף על פי כן, הודות לתכונותיו שאינן מוטלות בספק כאיש כספים, הוא נשאר פוליטיקאי חשוב בפוליטיקה הצרפתית.
הוא נאבק בהצעת חוק שירות חובה בן שלוש השנים (Loi des Trois ans) בעיקשות מרבית.
אף שלבסוף הצעת חוק זו הפכה לחוק, הוא זה שהביא לבסוף, בהיבט הכספי של אותו חוק, לנפילתה של ממשלת לואי בארטו בסתיו 1913.
בזמן שההסכמה הלבבית הייתה בתוקף, לא התאפשר לקאיו לשוב לתפקיד ראש הממשלה, אבל הוא הצטרף לממשלת גסטון דומרג, שקמה לאחר נפילת ממשלת בארטו, כשר האוצר.
כמומחה פיננסי, הוא הזדהה זה מכבר עם רפורמה גדולה והכרחית במדיניות הפיסקלית של צרפת - קבלת העיקרון של מס הכנסה.
במשך כל חורף 1913, הוא פעל למען עיקרון זה.
התמיכה שלו במס הכנסה, ותמיכתו הלא-ודאית והבלתי יציבה ברעיונות פרולטאריים, הדאיגו את כל הגורמים השמרנים במדינה, ולאורך כל החורף הוא הותקף בחריפות הולכת וגוברת מבימת הנואמים ודרך העיתונות.
התקפות אלה הפכו חריפות ביותר בסדרת חשיפות בעיתון לה פיגארו שהיו בעלות אופי אישי פחות או יותר.
בשנת 1914 החל לה פיגארו לפרסם מכתבי אהבה שנשלחו על ידי קאיו לאשתו השנייה אנרייט קאיו בזמן שהיה עדיין נשוי לאשתו הראשונה.
במרץ 1914, ירתה מאדאם קאיו למוות ב, עורך לה פיגארו, וקאיו התפטר מתפקיד שר האוצר.
ביולי 1914, זוכתה מאדאם קאיו בטענה שהיא ביצעה פשע תשוקה ("crime passionel").
קאיו הפך למנהיג מפלגת שלום באספת הנבחרים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שליחות באמריקה הדרומית, הוא חזר ב-1915, ומיד החל לעשות שתדלנות.
הוא מימן עיתונים, ועשה כל שביכולתו מאחורי הקלעים כדי לבסס את מעמדו.
הוא התרועע עם אנשים כדוגמת ו שנחשבו כבוגדים בעיני הציבור הצרפתי.
באביב 1917, הוא הפך בעיני הציבור ל"התבוסתן" (l'homme de la défaite), האיש שהיה מוכן להגיע לשלום פשרה עם גרמניה על חשבון בריטניה הגדולה.
בסופו של דבר, עלייתו של קלמנסו לשלטון חיסלה את כל תקוותיו.
היא הובילה למעצרו בגין בגידה ב-1917 וב-1920, לאחר עיכוב ארוך, הוא הורשע בבגידה מדינית על ידי בית המשפט העליון של הסנאט, ונידון לשלוש שנות מאסר, התקופה שכבר ריצה.
כמו כן נאסר עליו להתגורר בשטח צרפת למשך חמש שנים ונשללו ממנו זכויות אזרח למשך עשר שנים.
שמו טוהר שוב בתחילת 1925, והוא מונה שוב לשר האוצר, אך ביולי של אותה שנה הוא פוטר בשל מדיניות שמרנית בתחום הכספים.
בשנים 1925–1940 היה יושב ראש ועדת הכספים בסנאט ומילא תפקיד בהפלת ממשלותיו של לאון בלום.
הוא דגל בהתקרבות לגרמניה הנאצית ותמך בהסכם מינכן.
ז'וזף קאיו קבור בבית הקברות פר לשז בפריז.
ז'וזף קאיו - נשיא המועצה ושר הפנים והפולחן
אדולף מסימי - שר המלחמה
לואי-לוסיאן קלוץ – שר האוצר
– שר העבודה והביטוח הלאומי
תאופיל דלקאסה - שר הימייה
- שר ההוראה הציבורית והאומנויות היפות
אלבר לברן - שר המושבות
- שר לעבודות ציבוריות, דואר וטלגרפים
ז'וזף פרז היה פרופסור והיסטוריון צרפתי שהתמחה בהיסטוריה של ספרד.
פרז התמחה בחקר ערש המדינה הספרדית המודרנית והיווצרות מדינות אמריקה הלטינית.
בספריו, הוא בחן את גירוש ספרד, את תנועות העצמאות של אמריקה הספרדית, את המלכים הקתולים פרדיננד ואיזבלה, את קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואת פליפה השני, מלך ספרד.
ז'וזף פרז נולד בלרוק-דולם במחוז ארייז', המצוי בדרום צרפת, ליד הגבול הספרדי.
הוריו היו ספרדים שהיגרו מבוקיירנט שבחבל ולנסיה.
בתחילה למד ספרות באוניברסיטת פריז והוכשר כמורה לספרדית.
ב-1955 מונה כמרצה לספרדית באוניברסיטת סופריור שבסן-קלו , פרוור של פריז.
ב-1956 החל ללמד באוניברסיטת בורדו 3 (בהמשך אוניברסיטת בורדו מונטן ) ושם מונה, ב-1960, כאחראי על תחום התרבויות הספרדית והדרום אמריקאיות.
את עבודת הדוקטורט שלו בנושא מלחמת הקהילות של קסטיליה פרסם פרז ב-1970, והתזה שלו נחשבת לאחד הניתוחים המקיפים ביותר של ההתקוממות הזו.
תזה מקבילה שכתב, על היווצרות מדינות אמריקה הלטינית, העניקה לו מעמד מומחה בהיסטוריה של אמריקה הלטינית.
ב-1969 מונה פרז לפרופסור לתרבות הספרדית והדרום אמריקאית באוניברסיטת בורדו 3, במקביל לשלב ההגנה על התיזה שלו, והמשיך בתפקיד זה עד 1997. פרז שימש גם כחבר במרכז הלאומי למחקר מדעי (Directorio del Centre National de la Recherche Scientifique (CNRS)).
בין השנים 1978 ו-1983 כיהן כרקטור אוניברסיטת בורדו 3.
פרז פרש לגמלאות זמן קצר לאחר שחזר מספרד.
פרז נפטר ב-8 באוקטובר 2020 בבורדו, בגיל 89.
פרז התמקד בתקופה ההיסטורית שבין שלטונם של פרדיננד ואיזבלה, המלכים הקתוליים, לבין היווצרות ספרד המודרנית ואומות אמריקה הלטינית.
פעמים רבות פרסם במקביל בצרפתית ובספרדית, וכתב מעל 12 ספרי היסטוריה בנושאי גירוש יהודי ספרד, מלחמת הקהילות של קסטיליה, תנועות העצמאות של אמריקה הספרדית, המלכים הקתוליים, קרל החמישי (קיסר האימפריה הרומית הקדושה), פליפה השני (מלך ספרד), גלות יהודי ספרד ועוד.
בעבודותיו קרא תיגר על מוסכמות והשתמש במילים חריפות, כמו במחקריו בנושא האינקוויזיציה, תרסה מאווילה והמלכה איזבלה.
בכל כתביו המדעיים נקט באותה שיטה: עיסוק במוקדי מחלוקת הקיימים בזיכרון הקולקטיבי, הצגת עובדות היסטוריות שנמחקו ממנו ותיקון הנרטיב על פי העובדות.
הוא גם כתב מאמרים רבים, במיוחד בכתב העת Bulletin Hispanique, כמו גם הקדמתו ל-El caballero de Olmedo מאת לופה דה וגה.
עבודת הדוקטורט של פרז זכתה באותה שנה בפרס Saintour
כיהן כרקטור אוניברסיטת בורדו 3 בין השנים 1978 ו-1983
פרז היה חבר באקדמיה המלכותית להיסטוריה (Real Academia de la Historia) בספרד
זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ואיאדוליד
חברות במסדר האזרחי על שם אלפונסו העשירי החכם
ב-1991 קיבל את הפרס הבין-לאומי של אליו אנטוניו דה נבריחה, מאוניברסיטת סלמנקה.
ב-25 בינואר 2007 הצביעה מועצת המנהלים של עיריית בוקיירנט פה אחד להעניק לו את התואר "בנה המאומץ של בוקיירנט", עיירה בה נולדו הוריו ושלושת אחיו
בשנת 2014 זכה בפרס נסיך אסטוריאס במדעי החברה, ההערכה המדעית הגבוהה ביותר בספרד, מתוך הכרה בחשיבות תרומתו לקשרים בין הקהילות המדעיות בצרפת ובספרד
ז'וזף ריינאך היה סופר, עיתונאי ופוליטיקאי צרפתי ממוצא יהודי.
שני אחיו סלומון ותאודור ריינאך היו מוכרים לימים בתחום ארכאולוגיה.
לאחר שלמד ב, הוא הצטרף ללשכת עורכי הדין בשנת 1887. הוא משך את תשומת ליבו של לאון גמבטה על ידי כתיבת מאמרים על פוליטיקה של חבל הבלקן עבור כתב העת , והצטרף לצוות כתב העת ("הרפובליקה הצרפתית") שיסד גמבטה, שהפך אחר-כך לעורכו.
ב-grand ministere ("המשרד המרכזי") של גמבטה, ריינאך היה ראש הסגל וניסה להשיג תיקון חלקי של החוקה ולקבוע שיטת בחירות בשיטה היחסית.
בכתב העת La République française הוא ניהל מאבק מתמשך נגד גנרל בולנז'ה, שהביא לשלושה דו-קרבות, האחד עם אדמון מאנייה ושניים עם פול דרולד.
בשנים 1889–1898, הוא היה הנציג של בבית הנבחרים.
הוא שימש כחבר בוועדת הצבא, כתב תקציבים למשרדי הפנים והחקלאות, העלה הצעות חוק לטיפול טוב יותר במשוגעים, להקמת משרד קולוניאלי, למיסוי משקאות חריפים, ולפיצוי על טעויות שיפוטיות.
הוא דגל בחופש מוחלט של התיאטרון והעיתונות, ביטול הוצאה להורג ציבורית, והוקיע את השחיתות הפוליטית מכל הסוגים.
עם זאת, ריינאך ידוע בעיקר בתור תומך של אלפרד דרייפוס בפרשת דרייפוס.
בזמן המשפט המקורי, הוא ניסה להבטיח דיון פומבי בתיק, ובשנת 1897, הוא התחבר עם אוגוסט שורר-קסטנר כדי לדרוש את בדיקה מחדש של התיק.
הוא גינה בכתב העת את הזיוף של אובר-ז'וזף אנרי ואת אשמתו של פרדיננד אסטרהאזי.
מאמריו ב-Le Siècle עוררו את זעמם של אנשי המחנה האנטי-דרייפוסי, בייחוד מאחר שריינאך היה יהודי והואשם על ידי אחדים בכך שהוא מגן על דרייפוס על רקע גזעני.
הוא איבד את מושבו בבית הנבחרים ולאחר שסירב להילחם באנרי רושפור, עיתונאי אנטי-דרייפוס, הגיש בסופו של דבר תביעה בגין הוצאת דיבה נגד האחרון.
לבסוף, דרייפוס קיבל חנינה וריינאך כתב היסטוריה של המקרה שהושלם ב-1905. הספר Joseph Reinach, historien ("ז'וזף ריינאך, היסטוריון") של אנרי דיטרה-קרוזון שיצא ב-1905 הוא הפרכה מפורטת אלימה של ההיסטוריה של ריינאך; ספר זה "הפך לתנ"ך עבור אותו חלק אנטישמי בדעת הקהל הצרפתית המשוכנע באשמתו של דרייפוס".
בשנת 1906, ריינאך נבחר מחדש כנציג .
באותה שנה היה חבר בוועדת הארכיונים הלאומיים, ובשנה שלאחר מכן חבר המועצה לענייני בתי הסוהר.
ריינאך היה סופר פורה בנושאים פוליטיים.
הוא פרסם שלושה כרכים על לאון גמבטה ב-1884 וגם ערך את נאומי גמבטה.
לז'וזף ולאשתו אנרייט-קלמנטין נולד בן, , יליד 1887. אדולף הפך לארכאולוג ואגיפטולוג שנודע בעיקר בשל גילויו של .
הוא נהרג בחודש הראשון של מלחמת העולם הראשונה, באוגוסט 1914.
ז'וזפ-ליואיס סראנו פנטינאט (בקטלאנית: Josep-Lluís Serrano Pentinat; נולד ב־19 במרץ 1977) הוא בישוף הכנסייה הקתולית הספרדית, המשמש מאז 2025 כבישוף אורז'ל ונסיך שותף של אנדורה בתוקף תפקידו.
סראנו שירת בשירות הדיפלומטי של הכס הקדוש בשנים 2012–2024.
סראנו נולד ב־19 במרץ 1977 בטיביסה, שבפרובינציית טרגונה בקטלוניה, ספרד.
הוא דובר שוטף קטלאנית, ספרדית, צרפתית, אנגלית, איטלקית ופורטוגזית.
הוא נכנס לסמינר הקטן בטורטוסה בגיל 14, ובשנת 1995 המשיך לסמינר הגדול.
הוא למד בפקולטה לתאולוגיה של קטלוניה שבברצלונה, שם קיבל תואר ראשון בתאולוגיה בשנת 2001. בשנת 2001 הוסמך כדיאקון ושירת במשך שנה אחת בפרוכיה של עליית מרים לשמיים שבעיר אמפוסטה .
ב־21 באפריל 2002 הוסמך ככומר על ידי הבישוף שאווייר סלינס אי ויניאלס בקתדרלת טורטוסה.
משנת 2002 ועד 2005 שימש ככומר בשלוש פרוכיות כפריות של הרשויות המקומיות לה פאלמה ד'אברה, לה ביסבל דה מונסנט ומרגלף.
לאחר מכן למד תאולוגיה דוגמטית באוניברסיטה הגרגוריאנית האפיפיורית בשנים 2005–2007, וקיבל תואר מוסמך (Licentiate) בשנת 2007. עם שובו לטורטוסה, שירת ככומר בפרוכיות סנט אנדראו וסנט פרה ברשות המקומית ונדליוס אי ל'אוספיטלט דה ל'אינפנט.
בשנים 2008–2009 שימש גם כמנחה יחידת הכמורה של "קוסטה נורד", ובמקביל הרצה בסמינר הגדול של טורטוסה בשנים 2007–2009.
בשנים 2009–2012 למד באקדמיה האפיפיורית הכנסייתית ברומא, וכן באוניברסיטה האפיפיורית הלטרנית שם רכש תואר מוסמך במשפט קנוני בשנת 2011, ודוקטורט בתאולוגיה דוגמטית מהאוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית בשנת 2012, על חיבורו Palabra Sacramento y Carisma: La eclesiologia de E.
בשנים 2012–2016 שירת סראנו כמזכיר בנונציאטורה האפוסטולית במוזמביק, ולאחר מכן שימש כמזכיר בנונציאטורה בניקרגואה בשנים 2016–2017, ובברזיל בשנים 2017–2019. בשנת 2019 מונה ליועץ במחלקה לעניינים כלליים שבמזכירות המדינה של קריית הוותיקן.
בשנת 2024 כיהן כמזכיר האישי של הארכיבישוף אדגר פניה פארה, סגן מזכיר המדינה של הוותיקן.
בישוף אורז'ל ונסיך-שותף של אנדורה (2025–הווה)
ב-12 ביולי 2024 מינה האפיפיור פרנציסקוס את סראנו לבישוף מסייע (coadjutor) של הדיוקסיה של אורז'ל, תפקיד הכולל ירושה אוטומטית של משרת הבישוף בעת פרישת הבישוף המכהן.
משמעות הדבר הייתה כי לאחר פרישתו של הבישוף ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה, יתמנה סראנו לבישוף אורז'ל וכך גם יכהן כנסיך-שותף של אנדורה, מתוקף משרתו.
מינויו שם קץ להשערות שפורסמו בתקשורת הקטלאנית בדבר אפשרות להפרדת משרת הנסיך-שותף ממשרת הבישוף, או להקמת דיוקסיה עצמאית לאנדורה.
סראנו הוסמך כבישוף ב-21 בספטמבר 2024 על ידי הארכיבישוף אדגר פניה פארה.
ב-31 במאי 2025, לאחר שהאפיפיור לאו הארבעה עשר קיבל את התפטרותו של ויווס, מונה סראנו רשמית לבישוף אורז'ל ולנסיך-שותף של אנדורה.
ז'וזפין דה בוארנה הייתה אשתו הראשונה של נפוליאון בונפרטה וקיסרית צרפת מ-1804.
ז'וזפין נולדה בשם מארי ז'וזף רוז טאשה דה לה פּאז'רי באי מרטיניק שבים הקריבי, בתו של מגדל סוכר ממוצא אריסטוקרטי.
ב-1779 נשלחה לפריז כדי להינשא לרוזן אלכסנדר דה בוארנה, בעלה הראשון, שגם הוא נולד וגדל במרטיניק.
דה בוארנה, מדינאי ומצביא, הוצא להורג ב-1794 בעוון בגידה בתקופת "שלטון הטרור" שלאחר מהפכה הצרפתית.
ז'וזפין עצמה נחשדה בפעילות אנטי-מהפכנית והושמה במעצר, יחד עם מארי טוסו, מייסדת מוזיאוני "מאדאם טוסו", אך שתיהן שוחררו לאחר סיום שלטון הטרור, ולז'וזפין הותר אף לרשת את רכושו של בעלה.
היא נישאה לנפוליאון, שהיה צעיר ממנה בשש שנים, ב-1796, בעת שהיה קצין צבא בכיר.
ב-1804 הכתיר נפוליאון את עצמו לקיסר צרפת, ואת ז'וזפין לקיסרית.
נפוליאון התגרש ממנה ב-1809, כנראה מכיוון שלא העמידה לו יורש.
לז'וזפין היו בן ובת מבעלה הראשון.
בתה הורטנס נישאה לאחיו של נפוליאון, לואי בונפרטה, והיא אמו של נפוליאון השלישי, קיסר צרפת.
נכדתה של ז'וזפין מבנה אז'ן, שנקראה אף היא ז'וזפין, נישאה לאוסקר הראשון, מלך שוודיה, ודרכה יושבים צאצאיה של ז'וזפין על כס המלכות בשוודיה, בנורווגיה, בדנמרק, בלוקסמבורג ובבלגיה.
ז'וזפ סמיטייר אי וילאלטה (בקטלאנית: Josep Samitier i Vilalta; 2 בפברואר 1902 – 4 במאי 1972) היה כדורגלן ומאמן ספרדי-קטלאני ששיחק במדי ברצלונה, ריאל מדריד וניס ובמדי נבחרות ו.
לאחר קריירת המשחק, אימן את אתלטיקו מדריד, את ניס ואת ברצלונה, וכן שימש כצייד הכישרונות של ברצלונה ושל ריאל מדריד.
בזמן ששיחק בברצלונה הבקיע סמיטייר 333 שערים, ובכך ניצב במשך שנים במקום השני, אחרי פאולינו אלקנטרה, כמלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים, עד שליונל מסי עבר אותו במאה ה-21. כשחקן אייש את עמדת הקישור וכונה "הקוסם" או "הלובסטר" עקב סגנון הבעיטה שלו.
כמאמן, הוביל סמטייר את ברצלונה לאליפות הליגה הספרדית ב-1945 וכצייד כישרונות הביא לברצלונה את לאזלו קובאלה שהצטיין במדיה.
למרות זאת, הוא הואשם על שפעל כסוכן כפול בזמן ניסיונות הקבוצה להחתים את אלפרדו די סטפנו, ובשנות ה-60 התנהל ויכוח בינו לבין המאמן הלניו הררה.
כתוצאה מכך, עזב את ברצלונה לטובת ריאל מדריד.
למרות כל זאת - עזיבתו למדריד פעמיים, כישלונו בהחתמת די סטפאנו וידידותו עם פרנסיסקו פרנקו - הוא נותר דמות אגדית בעיני אוהדי ברצלונה, ואף לאחר מותו ב-1972 נערכה לכבודו הלוויה בסדר גודל ענק על ידי המועדון.
רחוב ליד קאמפ נואו בברצלונה נקרא על שמו ב-1993.
לפני ששיחק בברצלונה, שיחק סמיטייר בקבוצת נוער מקומית.
ב-1919, בגיל 17, ערך את הופעת הבכורה שלו ברצלונה.
בין חבריו לקבוצה היה אמילי סאז'י-ברבה, חבר ילדותו.
ב-1925 היה סמיטייר השחקן בעל המשכורת הגדולה ביותר בספרד.
תחת הנהגתו של ג'ק גרינוול, הייתה הקבוצה עם סמיטייר בעידן הזהב שלה.
בין 1919 ל-1933 הוא זכה עם ברצלונה בשנים עשר אליפות קטלוניה, חמישה גביעי המלך ואף באליפות לה ליגה הראשונה.
ב-1920, יחד עם שחקנים כריקארדו זאמורה ופיצ'יצ'י, היה חבר בסגל נבחרת ספרד במשחקה הראשון אי פעם.
עם סמיטייר, זכתה הנבחרת במדליית כסף באולימפיאדת אנטוורפן.
במדי הנבחרת הספרדית הבקיע שני שערים ב-21 משחקים.
בנוסף למשחקו בנבחרת ספרד, שיחק גם ב.
במדיה הבקיע 15 שערים ב-21 משחקים.
נתונים מאותה תקופה אינם מדויקים, ולכן יכול להיות שסמיטייר שיחק ביותר משחקים והבקיע יותר שערים.
סמיטייר עזר לנבחרת הקטלאנית לזכות בתחרות בין-אזורית שלוש פעמים במשך שנות ה-20. בגמר הטורניר ב-1924 הבקיע סמיטייר פעמיים בשוויון 4-4 מול נבחרת קסטיליאנית, ובמשחק החוזר הבקיע שער נוסף בניצחון 3-2. משחקו האחרון במדי נבחרת קטלוניה היה משחק הפרידה ממנו, ב-19 בינואר 1936 בלס קורטס.
בעקבות מריבה עם הנהלת ברצלונה ב-1933 עבר סמיטייר ליריבתה הגדולה - ריאל מדריד שם חבר לריקרדו זאמורה.
על אף שתקופתו במדריד הייתה קצרה, הספיק סמיטייר לעזור לקבוצה לזכות באליפות לה ליגה בעונת 1932/33 ובגביע ספרד ב-1934.
ב-1936 ניסה סמיטייר את מזלו בקריירת אימון באתלטיקו מדריד.
הוא החליף את מאמן הקבוצה באמצע העונה, אך כשל בניסיונו להדריך את הקבוצה ולהישאר בליגה.
הקריירה של סמיטייר וכן ירידת הליגה של אתלטיקו עוקבה מחמת מלחמת האזרחים.
הוא נעצר על ידי המיליציה, ולאחר שחרורו ברח לצרפת.
באוקטובר 1936 הצטרף לניס כשחקן, שם שיחק פעם נוספת עם ריקארדו זאמורה.
במדי הקבוצה הצרפתית הבקיע 47 שערים ב-82 משחקים.
הוא פרש ממשחק ב-1939, וב-1942 אימן לתקופה קצרה את ניס.
ב-1944 חזר סמיטייר לספרד והפך למאמנה של ברצלונה.
ב-1945 הדריך את הקבוצה לזכייה באליפות הליגה השנייה שלה, ולאחריו לזכייה בקופה דה אורו ארגנטינה.
לאחר מכן, היה סמיטייר צייד הכישרונות הראשי בקבוצה, וההצלחה הגדולה ביותר שלו הייתה הבאת לאזלו קובאלה.
בנוסף אליו גם החתים את רמון ויז'וורדה האורוגוואיי, לאחר שהבחין בכישרונו במיונאריוס הקולומביאנית.
ז'וזפ סוניול גאריגה (בקטלאנית: Josep Sunyol i Garriga; 21 ביולי 1898 – 6 באוגוסט 1936) היה עורך דין, עיתונאי ופוליטיקאי קטלאני, ונשיאה של קבוצת הכדורגל ברצלונה.
סוניול נולד בברצלונה, והגיע ממשפחה עשירה ואף משורה ארוכה של פוליטיקאים קטלאנים לוחמניים.
הוא היה חבר בקבוצת השמאל "אצ'יו קטלוניה" ובמפלגת רפובליקה השמאלנית של קטלוניה.
ב-1928 סוניול מונה לתפקיד מנהל ברצלונה, וב-1930 ייסד עיתון שמאלני בשם "La Rambla", שהתנגד למשטרו של מיגל פרימו דה ריברה.
ב-1931 הוא נבחר לקורטס (הפרלמנט) כנציג מפלגת הרפובליקה השמאלנית של קטלוניה.
הוא נבחר שוב בשנים 1933 ו-1936. הוא שימש גם כנשיאם של קבוצת "Reial Automòbil Club de Catalunya" ושל פדרציית הכדורגל הקטלאנית.
בשנת 1935 מונה סוניול לתפקיד נשיא ברצלונה, ונתלו בו תקוות שישקם את המועדון מהמצב הכלכלי הקשה בו שרר.
בתקופתו בה זכתה הקבוצה באליפות קטלוניה, ואף הגיעה לגמר הגביע הספרדי מול ריאל מדריד.
ב-6 באוגוסט 1936, במהלך ימיה הראשונים של מלחמת האזרחים בספרד, נעצר סוניול בידי גדודיו של השליט פרנסיסקו פרנקו ברכס גוואדרמה, ומאוחר יותר נרצח על ידם.
גופתו הוצאה מהקבר בשנות ה-90 לאחר ש"Els Amics de Josep Sunyol" (חבריו של ז'וזפ סוניול) מסרו אותה לידי קבוצת ברצלונה לציון יום השנה ה-60 למותו.
ברבה ד'אורביי נולד בעיירה סן-סובה-לה-ויקון במחוז מאנש (כיום בחבל נורמנדי תחתית בצרפת) למשפחה נורמנית עתיקה.
מילדותו התחנך ברוח הקתוליות והמונרכיזם, מאוחר יותר עבר להתגורר עם דודו שהיה רופא ושהפיח בו רעיונות ליברליים.
ב-1827 עבר לפריז כדי ללמוד ופגש במשורר והסופר הצרפתי מוריס דה גרן שהפך לידידו.
לאחר שעבר את בחינות הבגרות החל ללמוד משפטים באוניברסיטה של קאן שבחבל מולדתו ושם ניסה לפרסם כתב עת לספרות (1832.
בהשפעת הסופר והפילוסוף ז'וזף דה מסטר הפך ברבה ד'אורביי מדמוקרט רפובליקני למלוכני חסר מעצורים הבז לקדמה ולערכים הבורגניים של המאה התשע עשרה.
הוא קיים אורח חיים ראוותני, נשבע אמונים לכנסייה הקתולית (1846) והפך לאחד מדובריו של האבסולוטיזם.
הרומן הראשון שלו "אהבה לא אפשרית" (1841) לא זכה להצלחה בציבור.
הצלחתו הספרותית החלה ב-1852 כאשר כתב מאמרים בכתבי עת שונים שבהם שיבח את יצירותיהם של אונורה דה בלזק, של סטנדל, של גוסטב פלובר ושל שארל בודלר.
ברבה ד'אורביי נחשב לנציג של הרומנטיזם הקיצוני.
הוא החזיק בדעות קתוליות ובכל זאת כתב רומנים ונובלות שלא עלו בקנה אחד עם עמדותיה של הכנסייה הקתולית.
אנשים לא הבינו כיצד אדם שדגל בקתוליות יכול היה לכתוב סיפורי מסתורין שבהם גיבוריו מבצעים מעשים מנוגדים לחוקים.
לברבה ד'אורביי נודעה השפעה על סופרים רבים ובהם הנרי ג'יימס ומרסל פרוסט.
ברבה דאורביי נפטר בפריז ונקבר בבית הקברות מונפרנאס שבעיר.
ב-1926 הועברו עצמותיו לחצר הכנסייה של עיירת מולדתו, סן-סובה-לה-ויקון.
ז'וינווילי (בפורטוגזית: Joinville) היא המאוכלסת בערי מדינת סנטה קטרינה, ברזיל, ומרכזה הכלכלי והתעשייתי.
בז'וינווילי מתגוררים כחצי מיליון תושבים, רובם ממוצא אירופי, בעיקר גרמני.
העיר ממוקמת בגובה פני הים על גדות מפרץ בביטונגה ולרגלי רכס ההרים סרה דו מאר.
אקלימה של ז'וינוויל סובטרופי חם ולח, וגשום רוב ימות השנה.
מקור השם הוא שמו של פרנסואה ד'אורלאן, נסיך ז'ואנוויל הצרפתי שנשא לאישה את בת קיסר ברזיל דונה פרנסיסקה בשנת 1843. בפורטוגזית ברזילאית הגיית השם הצרפתי השתבשה מעט.
ז'וינווילי היא מהמרכזים התעשייתיים החשובים בברזיל.
בין החברות היושבות בה "דוקול" לכלים סניטריים, "דהלר" לטקסטיל ו"בוסקאר" לאוטובוסים.
העיר מארחת גם כנסים עסקיים רבים.
בז'וינווילי פועלת אוניברסיטת אוניוויל העירונית וכמה מכללות פרטיות, וכן שלוחה של האוניברסיטה הציבורית של סנטה קטרינה.
ז'וינווילי מארחת שני אירועים שנתיים בעלי תהודה לאומית ובינלאומית: פסטיבל הריקוד באולם הבולשוי וכן את פסטיבל הפרחים המציג זנים חדשים ופיתוחים בפלוריקולטורה.
לז'וינווילי שדה תעופה לטיסות פנים, תחנת רכבת משא, תחנת אוטובוס מרכזית וכן מעגן ספינות.
העיר מחוברת לציר התנועה הראשי BR101 המוביל לקוריטיבה בצפון ולבלנאריו קמבוריו ופלוריאנופוליס בדרום.
ז'ול גופה היה שף ומגדנאי נודע, שכונה "מבשרו של הבישול הקישוטי" (l'apôtre de la cuisine décorative).
לגופה הייתה השפעה עמוקה על התפתחות הגסטרונומיה הצרפתית, בשל הידע הרב שצבר ושאותו הציג בספריו "livre de cuisine" (ספר הבישול) ו"livre de pâtisserie" (ספר המגדנאות).
העריצו אותו שפים כגון פייר ארמה וברנאר לואזו, ומורשתו עודנה חיה וקיימת אצל טבחים כיום.
הוא החל להתלמד אצל אביו, שהיה בעל מגדנייה ברחוב נב סן-מרי, פריז.
גופה נהפך לתלמידו של מארי-אנטואן קארם בהיותו בן 16, והוא נשאר איתו במשך שבע שנים.
האגדה מספרת שקארם, שהיה עובר אורח ליד חנותו של גופה, נעצר להתפעל מה-pièces montées (קישוטי ממתקים, שנעשו לשם ראווה ולא לשם אכילה ושימשו בעבר בארוחות חגיגיות) שנשקפו מהחנות.
הוא שיבח את האומן והציע לקחת את בנו תחת חסותו.
ב-1840 פתח גופה חנות ברי די פובור סנט-אונורה שם מהר מאוד שמו הלך לפניו.
הוא מכר את החנות ב-1855 ופרש.
ב-1867 הוא נענה להצעה מאלכסנדר דיומא האב וברון בריס, להיות שף מועדון רוכבי הסוסים של פריז.
בזמן שהחזיק במשרה זו הוא החל לכתוב ספרים שהביאו לו תהילה וממון.
רוב עבודתו תורגמה לאנגלית בידי אחיו, אלפונס גופה, שהיה השף מגדנאי של המלכה ויקטוריה.
ז'ול אוליצקי היה פסל וצייר אבסטרקטי יהודי-אמריקאי.
אוליצקי נולד כיבל דמיקובסקי, למשפחה יהודית בעיירה סנובסק שבמחוז צ'רניהיב באוקראינה הסובייטית.
כמה חודשים לפני שנולד, אביו, אשר שימש כקומיסר, הוצא להורג על ידי הממשלה הסובייטית.
בשנת 1923 עזב את אוקראינה לארצות הברית יחד עם אמו וסבתו, והמשפחה התיישבה בברוקלין.
בשנת 1926 אמו התחתנה עם היימן אוליצקי, אשר נתן את שם משפחתו לז'ול.
אוליצקי גילה עניין בציור ובשנת 1935 החל ללמוד אמנות במנהטן.
הוא זכה בפרס על יצירותיו עוד בתיכון.
הוא קיבל מלגה ללמוד במכון פראט ואחר כך התקבל לאקדמיה הלאומית לעיצוב (National Academy of Design ) בניו יורק.
אחר כך המשיך ללמוד ב-Beaux Arts Institute בניו יורק בין השנים 1940 ל-1942.
אוליצקי התגייס לצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה ובשנת 1945 שוחרר.
הוא נישא ונסע לפריז, שם למד בבית הספר של אוסיפ זאדקין וב-Academia de la Grande Chaumiere.
בשנת 1951 חזר לניו יורק.
הוא קיבל תואר ראשון (52) ושני (54) מחינוך אומנותי מאוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1959 הציג לראשונה תערוכת יחיד ב-French & Company.
בשנת 1966 ייצג את ארצות הברית בביאנלה של ונציה.
ז'ול ז'אן בטיסט ונסאן בורדה היה רופא, מיקרוביולוג ואימונולוג בלגי, שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1919. היה מחלוצי האימונולוגיה.
שמו נקשר לתגליות בתחום חקר מערכת החיסון והנסיוב, גילוי פעולת מערכת המשלים במנגנון החסינות ההומוראלית, האבחון הסרולוגי של העגבת ובגילוי החיידק Bordetella pertussis, הקרוי לפי שמו והגורם של מחלת השעלת.
ז'ול בורדה נולד בשנת 1870 בסואני, עיירה במחוז אנו, הנמצאת במרחק כ-40 קילומטר דרומית-מערבית מבריסל, כבנם השני של שארל בורדה, מורה, וסלסטין לבית ונדנאבלה (Vandenabeele).