tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), ונרשם בשם ריצ'רד באיגוד השחקנים (Equity) כמחווה למורה לאנגלית שהיווה לו מקור השראה.
ב-7 ביוני 2015 זכה מקייב בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בהפקה בברודוויי של המחזה "The Audience" בכיכובה של הלן מירן בתפקיד המלכה אליזבת השנייה.
מירן עצמה זכתה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר.
ב-28 באפריל 2013 זכה מקייב בפרס אוליבייה לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד ראש הממשלה הרולד וילסון בהפקה המקורית של המחזה "The Audience" שהוצג בתיאטרון גילגוד.
ב-1994 היה מקייב מועמד לפרס אוליבייה על הופעתו בתפקיד אוטוליקוס במחזה "אגדת חורף" בהפקת הלהקה השייקספירית המלכותית.
מקייב הוא אמן עמית בלהקה השייקספירית המלכותית (RSC).
הוא מוכר מהופעותיו בתפקידים שונים בקומדיות (פאק, אוטוליקוס, תרסיטס, אפמאנטוס) ובדרמות (יאגו, פלמינאו).
הוא שיחק בתפקיד הראשי במחזה "המלך ג'ון".
ב-1989 זכה לראשונה להכרה כששיחק בתפקיד פאק בהפקה של "חלום ליל קיץ" בה הופיעו פיות פאנק (punk) והתפאורה הייתה של מגרש גרוטאות.
במחזה "אגדת חורף" הופיע מקייב על הבמה במערכה השלישית כשהוא תלוי על צרור של בלונים ענקיים (1992–1993).
הופעתו הראשונה בתפקיד ראשי הייתה ב-1993 כשגילם את דמותו של כריסטופר מרלו במחזה "School of Night" מאת פיטר ולאן, מחזה חדש בהזמנת ה-RSC לציון 400 שנה למותו של מרלו.
תפקידים חשובים נוספים של מקייב הם התפקיד הראשי במחזה "המלך ג'ון" (2006), יאגו במחזה "אותלו" לצדו של ריי פירון (1999–2000), ופלמינאו במחזה "White Devil" מאת ג'ון ובסטר (1996–1997).
בספטמבר ובאוקטובר 2012 שיחק מקייב בתפקיד רומיאו מבוגר לצדה של קתרין האנטר בתפקיד יוליה במחזה בשם "A Tender Thing", עיבוד ל"רומיאו ויוליה" מאת בן פאוור, שביימה הלנה קאוט האוסון.
בשנים 1999 ועד 2001 גילם את המלט במחזה "המלט" בהפקה של תיאטרון רפרטוארי בברמינגהאם בבימויו של ביל אלכסנדר.
ב-2001 השתתף בפסטיבל המלט בטירת אלסינור בדנמרק.
מ-2005 הוא מופיע בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר בתפקידים שונים בהם התפקיד הראשי במחזה "Scapino or The Trickster" מאת מולייר.
ב-2010 שיחק בתפקיד המבקר מון במחזה "אינספקטור האונד האמיתי" מאת טום סטופארד ואת מר פאף במחזה "The Critic" מאת שרידן בתיאטרון מינרווה.
ב-2008 החל מקייב לגלם את סוון נייברג בסדרת הטלוויזיה הבריטית "וולנדר".
מקייב חי בסאסקס עם בת זוגו פוטיני דימו (Fotini Dimou).
1994 - היה מועמד לפרס אוליבייה לשחקן המשנה הטוב ביותר
2013 - זכה בפרס אוליבייה לשחקן המשנה הטוב ביותר
2015 - זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה
סר ריצ'רד לודון מקרירי (; 1 בפברואר 1898 - 18 באוקטובר 1967) היה גנרל בצבא בריטניה, אשר פיקד על הארמייה השמינית במהלך מלחמת העולם השנייה.
מקרירי נולד ב-1 בפברואר 1898, לוולטר א.
מקרירי, אמריקני יליד שווייץ, שחי רוב חייו באנגליה, אך ייצג את ארצות הברית בפולו באולימפיאדת פריז (1900), ולאמיליה מק'אדם, בתו של מהנדס הדרכים ג'ון לודון מק'אדם.
מקרירי התחנך באיטון קולג', ולאחר מכן במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
בשנת 1915 התגייס מקרירי לצבא בריטניה, והצטרף לרגימנט נושאי הרומח ה-12 (של נסיך ויילס), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה אף נפצע באחד הקרבות.
לאחר המלחמה מילא מקרירי תפקידי פיקוד ומטה, ובשנת 1935 מונה למפקד הרגימנט נושאי הרומח ה-12 (של נסיך ויילס).
במאי - יוני 1940 השתתף מקרירי בקרב על צרפת, ולקראת סוף המערכה מונה למפקד החטיבה המשוריינת ה-2, שהייתה חלק מהדיוויזיה המשוריינת ה-1, ולחם עמה לצד שרל דה גול, ובעקבות כך נהיה מעריץ של דה גול.
בדצמבר 1940 מונה למפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-8, ובמרץ 1942 מונה ליועצו הראשי לענייני שריון של קלוד אוקינלק.
ב-31 בדצמבר 1944 מונה מקרירי למפקד הארמייה השמינית, ופיקד עליה בהבקעת הקו הגותי, ובמתקפת אביב 1945 באיטליה, שבסופה נכנעו כמיליון חיילים גרמנים.
לאחר המלחמה היה מקרירי מפקד הכוחות הבריטיים באוסטריה, ומשרדו היה בארמון שנברון.
בשנת 1946 מונה מקרירי למפקד ארמיית הריין, במקום פילדמרשל ברנרד מונטגומרי.
בשנת 1948 מונה מקרירי ליועץ הבריטי במועצת הביטחון של האו"ם, ובשנת 1949 הועלה לדרגת גנרל.
בסוף אותה שנה פרש מקרירי מהצבא, והקדיש את זמנו לטיפוח ביתו.
במהלך משבר סואץ בשנת 1956 שלח מקרירי מכתב לידידו שר האוצר הרולד מקמילן, ובו מחה על ההסתבכות במשבר.
מקרירי מת ב-18 באוקטובר 1967, והלווייתו נערכה במנזר וסטמינסטר.
ריצ'רד קלארק הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל, בתפקידו האחרון שירת כמפקד אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
קלארק נולד בפרנקפורט שבגרמניה המערבית וגדל באוקלנד שבקליפורניה ובריצ'מונד שבוירג'יניה.
ב-1986 סיים לימודי תואר ראשון בניהול מאקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
במהלך לימודיו היה חבר בנבחרת הפוטבול של המוסד וסייע לה לסיים בעונת 1985 במאזן הטוב ביותר בתולדותיה של 12–1, זכייה ראשונה באליפות הליגה וניצחון על אוניברסיטת טקסס באוסטין במשחק הבלו-בונט.
בתום הלימודים נותר שנה באקדמיה כעוזר מאמן.
עבר קורס טיס בבסיס לפלין שבטקסס, שירת כטייס מטוסי בואינג EC-135 בטייסת השליטה והבקרה 2 וכמדריך טיסה וטייס B-1 לנסר בטייסת המפציצים 28.
בשנים 2002–2004 פיקד על טייסת המפציצים 34. ביוני 2005 מונה לסגן מפקד כנף האימונים 12 וביוני 2006 מונה למפקד הכנף.
באפריל 2008 הוצב בעיראק כראש כוח המשימה המשותף לסוכנויות השונות של ארצות הברית במפקדת כוחות הקואליציה בבגדאד.
במאי 2009 מונה לסגן מפקד חיל האוויר השמיני של ארצות הברית, ובשנים 2010–2012 שימש מפקד הצוערים באקדמיית חיל האוויר.
באוגוסט 2012 מונה לנספח צבאי במצרים.
באוגוסט 2014 מונה לסגן מפקד פיקוד התקיפה הגלובלית של חיל האוויר.
באפריל 2015 מונה למפקד חיל האוויר השמיני.
באוקטובר 2016 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד חיל האוויר השלישי של ארצות הברית, בבסיס רמשטיין בגרמניה.
באוקטובר 2018 מונה לסגן ראש מטה חיל האוויר האחראי על ההרתעה האסטרטגית והנשק הגרעיני של ארצות הברית.
בספטמבר 2020 מונה קלארק למפקד אקדמיית חיל האוויר.
כיהן בתפקיד עד יוני 2024.
במהלך שירותו צבר 4,200 שעות טיסה בעיקר על מטוסי B-1 לנסר וכן על מטוסי T-38 טאלון, T-6 טקסאן II, T-1 ג'ייהוק, ובואינג KC-135.
קלארק בעל תואר שני בניהול משאבי אנוש מאוניברסיטת ובסטר בסנט לואיס, בעל תואר שני בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי, בעל תואר שני בלימודי אסטרטגיית לוחמה אווירית מבית הספר ללימודים מתקדמים של תעופה וחלל בבסיס מקסוול שבאלבמה, ותואר שני בלימודי ביטחון לאומי מהמכללה הלאומית למלחמה.
נטונסקי (נולד ב-1951) הוא לוטננט גנרל אמריקאי בדימוס יוצא חיל הנחתים של ארצות הברית אשר שימש כמפקד פיקוד כוחות חיל הנחתים וכמפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה.
נטונסקי נולד בעיר אמסטרדם שבמדינת ניו יורק וגדל בעיירה ניו כנען, קונטיקט.
נטונסקי השלים תואר ראשון בהיסטוריה מטעם אוניברסיטת לואיוויל.
במהלך לימודיו השלים קורס קצינים במסגרת העתודה האקדמית של חיל הנחתים של ארצות הברית והוסמך כסג"ם.
עם סיום לימודיו בשנת 1973, לאחר הסמכתו לקצונה, עבר נטונסקי בחיל הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר.
לאחר מכן שירת כמפקד מחלקה ושירת בשלהי מלחמת וייטנאם, אם כי לא לקח חלק בלחימה.
בשנת 1975 מונה למפקד פלוגה.
לאחר מכן בשנת 1981 שימש כמדריך בקורס הקצינים של הנחתים בקוונטיקו והשתלם בבית הספר ללוחמה אמפיבית של החיל.
נטונסקי שירת בשורה של תפקידי פיקוד ומטה בחיל ובשנת 1992 מונה למפקד הגדוד הראשון ברגימנט ה-2 של החיל.
בשנת 1995 מונה למפקד יחידת המשלוח ה-24 של הנחתים ובשנת 2002 מונה למפקד בריגדת המשלוח ה-2 של הנחתים והוביל אותה במלחמת עיראק, בין היתר בלחימה על נאצריה.
לאחר מכן, בשנת 2004 החליף את ג'יימס מאטיס כמפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה, והוביל אותה בקרבות בפלוג'ה, ובכלל זה במבצע זעם הפנטום.
בהמשך שימש כסגן מפקד חיל הנחתים וכמפקד פיקוד כוחות חיל הנחתים.
ריצ'רד מרטין היה פוליטיקאי אירי, פילנתרופ, רפורמטור חברתי ופעיל להגנת בעלי חיים.
מרטין כיהן כחבר הפרלמנט האירי וכחבר הפרלמנט של הממלכה המאוחדת.
בשנת 1822, הצליח להעביר בפרלמנט הבריטי את החוק הלאומי הראשון בעולם להגנת בעלי חיים חוק למניעת אכזריות כלפי בהמות 1822 שכונה 'חוק מרטין'.
בשנת 1824, היה ממייסדי הארגון הראשון בעולם להגנת בעלי חיים 'האגודה למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים' .
הוא נודע בכינוי 'דיק ההומניטרי' (לשון קיצור של הכינוי 'ריצ'רד ההומניטרי') שחברו, מלך בריטניה ג'ורג' הרביעי, נתן לו.
מרטין נולד ככל הנראה בדבלין, אירלנד, כבן הבכור של רוברט מרטין, בעל קרקעות ממחוז גולוויי שבאירלנד, ושל ברידג'ט ברנוול (Bridget Barnewall), בתו השלישית של ג'ון ברנוול (John Barnewall), הברון ה-11 מטרימלסטון .
הוא צאצא של שבט Ó Flaithbheartaigh , משפחות אביו ואמו הן צאצאיות לקתולים מממלכת אנגליה הנורמנית, וריצ'רד היה בן המשפחה הראשון שגדל כפרוטסטני.
בין השנים 1769–1771, מרטין למד בבית הספר הארו, בו נחשף לדברי הביקורת של המורה הבכיר, סמואל פר בדבר 'היחס הברברי' לבעלי החיים - ביקורת שמרטין נחשף אליה בילדותו בשיחות עם אמו, שלימדה אותו לכבד ולאהוב בעלי חיים.
בשנת 1773, למד בטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' ובפברואר 1776, נרשם לאכסניית המשפט לינקולנ'ס אין .
כשאביו נפטר בשנת 1794, הוא ירש את קרקעותיו, התיישב בטירת בולינהינץ' , שלט למעשה בכל חבל קונמארה (כ-200,000 דונם של אדמות) וכונה 'מלך קונמארה'.
בין השנים 1782–1783, שימש כשריף של מחוז גולוויי ובשנת 1779, היה הקולונל של מתנדבי רגימנט הפרשים של המחוז.
במהלך חייו, דחה פעמיים הצעה לקבל מעמד אצולה.
ב-8 בפברואר 1777, התחתן עם אליזבת וסיי (Elizabeth Vesey), להם נולדו תשעה ילדים, אולם רק שלושה ילדים שרדו לגיל בגרות: הבנים תומאס ברנוול מרטין וג'ורג', והבת לטישה (Letitia).
כשהחל לעסוק בפוליטיקה ולהיעדר תדיר מביתו, אשתו ניהלה שני רומנים ולבסוף עזבה אותו בשנת 1791 לטובת מאהבה, ג'ון פטרי, אנגלי תושב פריז.
מרטין תבע את פטרי וזכה ב-10,000 פאונד, אולם בחר להשליך את הכסף בהפגנתיות מחלון הכרכרה בה נסע משום שסירב ליהנות מהבגידה של אשתו.
בשנת 1793 הם נפרדו בצו כנסייתי, אולם לא הספיקו להתגרש בטרם מותה.
ב-5 ביוני 1796, הוא התחתן בשנית עם הסופרת הארייט אוונס מרטין , בתו השנייה של יו אוונס ואלמנתו של קפטן רוברט הסקת' (Robert Hesketh), ולהם נולדו ארבעה ילדים: ריצ'רד, שהיגר בשנת 1833 לקנדה, הארייט לטישה, ג'ורג'ינה ומארי.
בתו, הארייט לטישה מרטין הייתה סופרת, ובנו, תומאס ברנוול מרטין , היה חבר הפרלמנט הבריטי משנת 1832 ועד מותו בשנת 1847. נכדתו של מרטין (בתו של ברנוול מרטין) היא הסופרת מרי לטישה מרטין .
מרטין היה איש חברה שנהנה מתיאטרון ואף עסק במשחק והשתתף בנשפי מסיכות.
הוא נודע כאדם אקצנטרי, נדבן, בעל השקפות הומניות, בעל חוש הומור מפותח וכן כלוחם דו-קרב.
נדיבותו דרדרה את מצבו הכלכלי עד שנכנס לחובות, ובשנת 1827, לאחר שחסינותו הפרלמנטרית פגה, הוא נאלץ להימלט לצרפת מפני החוק.
הוא מת ב-6 בינואר 1834 בבולון סור מר בצרפת.
המשורר תומאס הוד כתב לזכרו של מרטין את 'אודה לריצ'רד מרטין', וכינה אותו ה'וילברפורס של הסוסים' (Wilberforce of hacks).
בספטמבר 1944, במאורעות מלחמת העולם השנייה, קברו ניזוק בהפצצה אווירית, ובשנת 1972, שרידיו נקברו מחדש בבית קברות בבולון סור מר וסומנו על ידי מצבה שהוצבה מטעם האגודה המלכותית למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים, אותה הקים בשנת 1824.
הוא נהג לבקר בדבלין, בלונדון ובפריז במטרה לקדם את הרפורמות שלו בפרלמנט.
בשנת 1781, החל לעבוד כעורך דין בלשכת עורכי הדין של אירלנד , ושימש כתובע במשפטו של ג'ורג' רוברט פיצגרלד שהואשם והורשע בכליאת שווא של אביו.
מרטין כבר רכש בעבר בוז לפיצגרלנד לאחר שזה ירה למוות בכלבו של חברו.
בתגובה, מרטין הזמין אותו לדו-קרב אקדחים שהסתיים בפציעות קלות לשני היריבים.
בשנת 1821, ניסח הצעת חוק שמטרתה להבטיח הגנה משפטית למואשמים באישומים שניתן להטיל עליהם עונש מוות.
נאמר עליו כי חוש ההומור המפותח שלו הצליח להסיר את מגננות מתנגדיו באופוזיציה.
הוא תמך בחנינת מורדים, נחלץ לעזרתם של צעירים וצעירות שנקלעו לצרות מול הרשויות או מול הוריהם, ואימץ אל ביתו עניים ורעבים.
נאמר עליו כי אלמנות וילדים, להם הרשה להתיישב באדמותיו, התפללו לישועתו.
חברו, המלך ג'ורג' הרביעי, כינה אותו בשל פעולותיו בכינוי 'מרטין ההומניטרי' שהתפרסם ברבים כ'דיק ההומניטרי'.
מרטין היה ידוע בעיקר בזכות מאבקו להגנת בעלי חיים והיה חלוץ בתחום החקיקה להגנת בעלי חיים.
הוא התנגד לאכזריות כלפי בעלי חיים, התנגד לניסויים בבעלי חיים, טען כי מדובר בפרקטיקה מבחילה שאין לה שום הצדקה והימם את בית הנבחרים עם תיאורים מפורטים של הניתוחים הפומביים שביצע פרנסואה מז'נדי בכלבים חיים בלונדון.
הוא אסר על אכזריות כלפי בעלי חיים בשטחיו בקונמארה, במיוחד על הפרקטיקה הנפוצה דאז, קשירת מחרשה לזנבו של סוס, ופעל כדי לחוקק חוק נגד אכזריות כלפי בעלי חיים שיחול על בריטניה כולה.
במאי 1821, מרטין הציג לפרלמנט עצומה נגד אכזריות כלפי סוסים והתלונן על היחס שהסוסים מקבלים בשירות הדואר המלכותי הבריטי.
ב-22 ביולי 1822, הצעת החוק קיבלה אישור מלכותי כשהמלך ג'ורג' הרביעי חתם עליה והכניס אותה לספר החוקים של בריטניה בשם חוק למניעת אכזריות כלפי בהמות 1822 .
כבר הרבה זמן שהוא אינו אלא מטרד אישי וציבורי.
האגודה למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים
אף על פי שהחוק למניעת אכזריות לבהמות עבר בשנת 1822, הוא זכה להתעלמות כמעט מוחלטת של המשטרה ומערכת המשפט.
מרטין הציע כי האגודה תגייס פקחים במטרה לסייר ברחובות ולהביא לדין את פורעי החוק, וסייר באופן אישי ברחובותיה של לונדון, עצר פורעי חוק והביא אותם לדין.
בשנת 1825, 69 מתוך 71 המקרים שהובאו לבית המשפט באישום אכזריות כלפי בעלי חיים, הסתיימו בהרשעה.
בראשית דרכה, האגודה אמנם הצליחה להביא לדין עבריינים, אולם נכנסה לקשיים כלכליים, ומזכיר האגודה ארתור ברום אף נכלא בכלא לבעלי חוב .
כשמרטין נשאל מדוע הוא מתאמץ כל כך כדי להגן על בעלי החיים, הוא השיב: "אדוני, בהמה לא יכולה לשאת אקדח!".
הפורטרט שלו, מתנה מגברת רטקליף צ'יימברס (Ratcliffe Chambers), נתלה כאות כבוד בחדר הישיבות של האגודה ברחוב ג'רמי שבלונדון.
בשנת 2010, החלה האגודה למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים להעניק את פרס ריצ'רד מרטין (Richard Martin Award) כפרס היוקרתי ביותר מבין הפרסים אותם מעניקה.
ריצ'רד דורסי לוריין מוהון היה חוקר, דיפלומט, מחפש מינרלים ושכיר חרב אמריקאי.
מוהון עבד מטעם בממשלת ארצות הברית כסוכן מסחרי באנגולה ובמדינת קונגו החופשית.
בתקופת היותו סוכן מסחרי, הוא התנדב לפקד על יחידה בלגית במערכה לגירוש סוחרי עבדים ערבים מקונגו.
מוהון נשאר בשירות ממשלת ארצות הברית בתקופה זו והוצב לאחר מכן כקונסול בזנזיבר.
בתפקיד זה הוא נקרא לפעול כמתווך בין הלוחמים במלחמת אנגלו-זנזיבר.
לאחר שלוש שנים סיים את תפקידו וחזר לקונגו כדי לחפש מינרלים, ובהמשך עבד עם הרשויות בבלגיה.
התחייבותו השאפתנית ביותר הייתה מסע לשלוש שנים, החל משנת 1898, שהניח קו טלגרף מאגם טנגניקה עד מפלי סטנלי.
לאחר מכן בילה זמן בדרום אפריקה לפני שחזר לקונגו לרפורמה בחברת הפקת הגומי "אביר" שפעלה בקונגו מטעם המלך לאופולד השני מבלגיה.
ריצ'רד דורסי מוהון נולד בוושינגטון הבירה ב-12 באפריל 1864 למשפחתו של מוהון היה קשר ממושך עם אפריקה - סבו, ויליאם מקני, היה דמות בולטת במהלך הקולוניזציה של היבשת ובנה אוסף צלומים מקיף מעבודתו שם.
מוהון, שקיבל חינוך פרטי בבית המשפחה, היה חשוף לצילומים אלה תוך כדי התבגרותו.
מוהון גילה עניין בסחר העבדים, שנמשך עדיין בשליטת הערבים במזרח אפריקה ובדרומה, והיה הרביעי במשפחתו שפעל למיגורו.
אחותו של מוהון, לי, התכוונה להפוך לנזירה ולהצטרף לפעילות קתולית בקונגו, שם היו סוחרי העבדים פעילים.
משפחתה ביקשה ממנה לשרת את האפרו-אמריקנים בוושינגטון במקום לצאת לקונגו.
מוהון קיבל תפקיד בצי האמריקני בשנת 1881 ושירת בהפלגה של ארבע שנים בים התיכון.
בשנת 1885 הוא הועלה לדרגת סגן בשנת 1889, באותה השנה הוא התפטר מחיל הים והצטרף למשרד החוץ האמריקאי.
מוהון ואחיו, לואי, היו מעורבים זמן קצר בחברת בניית תעלה ניקרגואה, חברה אמריקאית פרטית שחיפשה קשר בין האוקיינוס השקט והאוקיינוס האטלנטי.
לואי היה במסעות סקר עם החברה מאז 1888 ועבודות הבנייה החלו בקורינטו בשנת 1890. לריצ'רד היה תפקיד כמבקר בחטיבת התחבורה של החברה עד שנת 1891, אבל הפרויקט של התעלה נפגע מהתפרצות מחלות טרופיות והאחים חזרו הביתה לוושינגטון בינואר 1892.
מוהון מונה לסוכן מסחרי אמריקאי במדינת קונגו החופשית ב־22 בינואר 1892, וממלא מקום שהתפנה כתוצאה ממותו של הנציג הקודם, איש הצי האמריקני.
ארצות הברית החזיקה סוכן בקונגו מאז הוכרה רשמית והסוכן המסחרי שימש שם כנציגה הדיפלומטי במדינת קונגו החופשית.
לתפקיד ניתן תקציב שנתי בסך 5,000 דולר.
משימתו הייתה לחקור את הפוטנציאל המסחרי של קונגו ולקדם את הסחר בין שתי המדינות, שבעבר לא היו קיים כמעט.
מוהון עזב את אמריקה לגנואה, איטליה עם לואי ואחותם לורה.
השלושה נסעו באירופה במשך 2–3 חודשים לפני יציאתו של מוהון לבריסל כדי להיפגש עם המלך לאופולד השני.
לאופולד, על אף המוניטין המפוקפק שלו, הרשים אותו עם שאיפתו לכאורה להביא שלום ותרבות מערבית לקונגו.
לאחר מכן נסע מוהון לקונגו עם לואי שהיה אמור לשמש כסוכן המשנה שלו.
מרכז הפעילות של ארצות הברית בקונגו החופשית, הייתה אז העיר בומה סמוך לחוף האטלנטי, אך מוהון פעל גם בעיר לאופולדוויל בתוך הארץ.
ביולי 1892 הוא סייע לאזרח ארצות הברית וורן סי.
אנקלס להקים מפעל גומי בנהר סנקורו ליד לוסאמבו.
אנקלס, שהיה מנהל מטעי גומי בקוסטה ריקה, ייבא עובדים מנוסים מדרום אמריקה כדי להתחיל את הייצור במפעל, אך הם הותקפו על ידי אנשי השבטים וצריך היה לשלוח כוח צבאי בלגי כדי לספק להם ביטחון.
מוהון בילה חלק ניכר מזמנו בחקירת פנים המדינה, בביקור בכמה אזורים שבהם איש לבן מעולם לא העז לערוך סקר של איכות הקרקע החקלאית והגידולים ששימשו את האוכלוסייה הילידית.
מוהון נקלע לעיתים קרובות לעימות עם הילידים.
כשנגנב תיק הדואר והניירות האישיים שלו, וראש שבט מקומי סירב להחזיר אותם, הוא המשיך למלחמה נגדו.
מוהון תקף ושרף לפחות עשרה כפרים לפני שתפס את בנו של הצ'יף אותו איים לתלות.
בתמורה לחיי בנו, החזיר ראש השבט את תיק הדואר.
בפעם אחרת, כשביקש לראות שיטה מקורית לייצור בדים, הוא ביקר בעיר מרוחקת בליווי שישה מלווים חמושים.
החבורה הותקפה בחניתות וחצים מורעלים.
לאחר שנלחמו בתוקפים, כבשו מוהון ואנשיו את העיר ו"שרף אותה עד היסוד כדי ללמד אותם לקח".
מוהון היה מודע תמיד לדימויו הציבורי וכתב יומן במטרה לפרסמו מאוחר יותר.
ביומנו של מוהון יש מעט ביקורת עצמית והוא משקף את אחריותו לאירוע כזה באומרו שהוא שלם עם מצפונו כי גדע את הרוע המיותר מהארץ הזאת.
בהזדמנות אחרת הוא היה עד להלווייתו של מפקד מקומי, אשר ארבע נשותיו ועשרה מעבדיו נקברו עמו בחיים.
מוהון לא הצליח להתערב, על אף המראה הנורא, מכיוון שהיה לו רק מלווה אחד.
מוהון, שהותקף חמש או שש פעמים בתוך שישה חודשים, האשים בחלק גדול מהאלימות את סוחרי העבדים הערבים, שלטענתו הובילו להריגת כל הלבנים במזרח המדינה ואף אפשרו לקניבלים לאכול את גופותיהם.
סוחרי העבדים, שמקורם היה בחוף המזרחי של אפריקה, התנגשו עם הרשויות הבלגיות מה שהוביל למלחמת הערבים בקונגו.
בשנת 1893 מונה מוהון כמפקד התותחנים שהוצמדו למשלחת הבלגית, בפיקודו של לואי נפוליון צ'לטין, שנשלח להילחם נגד סוחרי העבדים שהונהגו על ידי מוחמד בן חלפן שהיה מכונה רומליזה.
מוהון קיבל את התפקיד בגלל מחלתו של מפקד התותחנים המקורי, קצין צבא בלגי.
מוהון הצטרף למשלחת שיצאה בספינה "בריסל" זמן מה לאחר שהפליגה מבאסוקו.
מוהון ליווה את המשלחת לבנה-קמבה שם המשלחת נפגעה בהתפרצות של אבעבועות שחורות.
המשלחת עברה דרך היישוב איכמבה, שהיה שומם לחלוטין, למעט קבוצה של 16 ראשים כרותים שהושארו כאזהרה על ידי סוחרי העבדים.
ב־29 במרץ הגיעה משלחת צ'לטין לנהר, ובחיפוש אחר מקום חצייה הם נתקלו בקבוצה גדולה של סוחרי עבדים ערבים.
המשלחת פתחה במתקפת פתע על המחנה שלהם, שנתמכה על ידי הארטילריה, והביסה אותם לאחר כמה שעות.
המשלחת מצאה רק גופה אחת, אף על פי שהייתה הנחה שהערבים איבדו יותר אנשים והם סחבו את הגופות איתם בנסיגה.
מוהון היה עם כוח של 150 איש ונשלח לעבור דרך הנהר לעיירה ריבא ריבא בכוונה להגיע אליה לפני שסוחרי העבדים הנסוגים יכלו להזהיר את התושבים.
הם שוב נתקלו בעיירה נטושה, למעט גוויותיהם של שני גברים אירופאים שנהרגו שבוע קודם.
חבורתו של מוהון שרפה את העיירה עד היסוד לפני שהם חזרו למחנה הראשי של המשלחת.
הכוח סבל מהתפרצות נוספת של אבעבועות שחורות והוחלט להחזיר את החולים לספינה בעיר בנה-קמבה.
הכוח העיקרי נח מספר ימים לפני שהמשיך הלאה.
במהלך מסע של שלושת הימים נתקלה המשלחת בגופותיהם של חולים שנפטרו בדרך חזרה, ובספירה שנעשתה בבנה-קמבה התגלה כי 104 חיילים מתו במהלך השבועיים הראשונים של המשלחת.
המשלחת המשיכה לנוע על ספינת קיטור למפלי סטנלי והתפצלה לשני ראשים.
כוח אחד תקף את ריכוז העבדים והשני את הכפר הסמוך בעזרת סיוע ארטילרי מהספינה.
כ-75 סוחרי עבדים נהרגו כולל מנהיגם, ועוד כ־100 עבדים, חיילים, נשים ומפקדים נלקחו בשבי.
סוחרי העבדים שהובסו, גורשו מהארץ והמלחמה התקרבה למעשה לסיומה.
מוהון ליווה כוח שנשלח לחקור את עיר סוחרי העבדים רומי וגילה שהיא כבר בידי כוחות צבא קונגו.
ברומי נתקל מוהון בכמה מכוחות הילידים ששירתו בצבא הבלגי שהם עוסקים בקניבליזם בגוויות סוחרי העבדים המתים.
נוהג זה הוצא מחוץ לחוק על ידי צ'לטין וניתן היה להעניש אותם.
מוהון תיעד כי ירה כדור בודד ששם קץ לעניין.
לאחר מכן צעד מוהון כ-750 ק"מ עם הכוח שלו לקאסונגו, בינואר 1894. שם הצטרף כוחו למתקפה על העיר המבוצרת לעוד כ־1,400 אנשי עזר ילידים וסבלים ו-150 חיילים אל 26,000 הגברים של המפקד הבלגי דהניס.
בלחימה שלאחר מכן הרגו הכוחות הבלגים, בסיוע ארטילריה, 3,000 מסוחרי העבדים, פוצצו את מחסני הנשק שלהם ושרפו את העיר.
מוהון שהה בקאסונגו עד פברואר.
הוא התכוון לקחת כוח של כשישים חיילים, 100 סבלים ו-90 אחרים לטנגניקה, שם תכנן לעלות על אונית קיטור לדרום אפריקה כדי להפליג לחוף קונגו.
משם תכנן להסדיר את ענייניו, לפרוש מתפקידו ולחזור לארצות הברית.
במקום זאת, מוהון, שהוערך על התפקיד הראשי שגילם במלחמה, מונה במרץ 1894 למפקד השני במשלחת חדשה כדי לקבוע אם יש קשר בדרכי המים בין אגם טנגניקה לנהר לואלבה העליון - שהוא אפיק ראשי של נהר הקונגו.
המשלחת נקלעה לקשיים בתוך הארץ ודרכי המים וכן במפגשיה עם ילידים עוינים.
מוהון גילה את המפגש בין נהרות לואלבה ולומברידגי והצליח להפריך את קיומו של אגם לנצ'י, שסומן במפות רבות במיקום זה.
הוכח כי הנהר עצמו משתנה מאוד ברוחבו: שנע בין 2500 מטר ל-90 מטר בלבד.
הנהר כולל מפלי מים ואשדות גדולים עד 1,200 מ' עומק.
הוא הוכיח כי עמק הנהר בלתי ניתן למעבר אפילו על ידי קאנו.
מוהון תיעד כי הקרקעות בעמק הן פוריות ביותר, והוא כינה שתי פסגות חדשות בשמות הר דהניס והר קליבלנד.
המשלחת הגיעה עד הר בולי על נהר לוקוגה כאשר מפקדו, הרופא ד"ר סידני לנגפורד הינדה, חלה במחלת כבד.
מוהון קיבל את הפיקוד החל מ-11 באפריל והשלים בהצלחה את שארית המשימה.
מוהון טיפל בהינדה, שלא היה מסוגל אפילו לשבת זקוף או לאכול, והגיעו לעיר קאסונגו ב־25 באפריל.
גם בקאסונגו לא ניתן היה לטפל בהינדה כי לא היה שם רופא, אבל לבסוף הרופא פתר בעצמו בהצלחה את התפרצות המחלה והציל את חייו.
מוהון המשיך בעבודתו למיגור סחר העבדים, ביצע מספר משלחות של מדידות, הקים יעדי סחר חדשים וסייע בדיכוי הקניבליזם.
הוא העריך כי ישנם 20 מיליון קניבלים במדינת קונגו החופשית.
עבודתו של מוהון בקונגו תוארה כ"תרומה המרהיבה" האחרונה של אמריקאי בפתיחת המדינה.
מוהון נשאר סוכן מסחרי של ארצות הברית לאורך כל התקופה הזו, והתעקש לא לקבל מהממשלה הבלגית שכר עבור שירותיו, אם כי הוא קיבל 5000 דולר מאגודה בלגית פרטית.
מוהון מצוטט כאומר, שהסיבה שבחר לסייע למבצעים הצבאיים של בלגיה כי "אני מעדיף להרוג סוחרי עבדים ערבים בתוך הארץ על פני בזבוז זמן בבומה".
בשנת 1894 הוענק לו חברות כבוד באגודה הגאוגרפית הבלגית, והמלך ולאופולד הראשון עיטר אותו באות המסדר המלכותי על הישגיו במלחמת בסוחרי העבדים.
מוהון קיבל גם עיטורים מבריטניה וצרפת על עבודתו בקונגו.
הוא גם טען כי הדימוי הפופולרי של אכזריות בלגית בקונגו היה שקר שהפיצו המיסיונרים - הצהרה שנסתרה בסופו של דבר, על ידי עדיות לאכזריות מיותרת מצד חיילים בלגים.
מוהון עזב את קונגו וחזר לארצות הברית, שם התחתן עם הרייט לואיז בארי מניו יורק והגיש את הדוח על קונגו בפני הקונגרס.
לאחר תקופת חופשה קצרה מונה מוהון להיות קונסול של ארצות הברית בזנזיבר ב־24 במאי 1895. ייתכן שמינויו, שאותו מילא עד 22 בנובמבר 1897, היה תגמול על עבודתו במדינת קונגו החופשית.
הרייט ליוותה את מוהון לזנזיבר וב-18 באפריל 1896 ילדה את בנם הראשון, רג'ינלד דורסי מוהון.
במהלך תקופתו באי, הוא השתלב במלחמת אנגלו-זנזיבר ב־27 באוגוסט 1896, כמתווך בין הסולטאן מזנזיבר לשלטונות הבריטים.
הוא דיווח למשרד החוץ, על תוצאות המלחמה וביטחונם של כל האזרחים האמריקנים.
במהלך המלחמה ערך מוהון תיק צילומים שפורסם מאוחר יותר.
ב־6 ביולי 1897 הוא הודיע לממונים עליו על התפרצות אבעבועות שחורות באי בקרב האוכלוסייה ההודית והילידית.
מוהון היה מודאג מכך שההתפרצות עלולה להתפשט לאוכלוסייה הלבנה וציין כי הוזמנו ממרסיי חיסונים עבור האוכלוסייה הילידית.
מינויו של מוהון בזניבאר הסתיים בנובמבר 1897 והוא חזר לבלגיה עם אשתו, ורכש בית בבריסל.
הרייט נשארה בבית זה בזמן המסעות הנוספים של מוהון באפריקה.
מוהון יצר קשר עם ממשלת בלגיה, שהתרשמה מעבודתו, והוא מונה למושל מחוז בשירותם הקולוניאלי ביוני 1898. חודש לאחר מכן, הורה המלך לאופולד למוהון להניח קו טלגרף מאגם טנגניקה לוואדלאי שעל הנילוס הלבן.
מוהון קיבל את המשימה למרות, שחודשים ספורים לפני כן, כינה את האזור כ"מקום עלוב בלב אפריקה".
מוהון עזב את אנטוורפן שבבלגיה לאפריקה בסוף אוגוסט 1898.
הטלגרף עשוי היה להיות מרכיב חשוב בקו הרכבת שתוכנן מכף התקווה הטובה לקהיר.
הטלגרף התבסס על עמודים בגובה 7 מ' וברווחים של 150 מ' והוקצה לו תקציב של שלושה מיליון פרנק.
מוהון הורשה לבחור את הצוות שלו ויצא לדרך עם חמישה מהנדסים, רופא, וקצין צבא.
בזנזיבר חיפש מתנדבים שיספקו את הליווי הנדרש למשלחת, וקיבל יותר מאלף בקשות מבין אלה הוא בחר מאה אנשים שילוו אותו, עשרים מהם שירתו עמו במשלחת קונגו בשנת 1894. התכנון היה שהעבודה תסתיים עד שנת 1900.
על מנת לנהל משא ומתן עם האוכלוסייה המקומית לקח מוהון "100 תיבות של סחורות: שכללו פעמונים, סכינים, מנעולים, מראות, תיבות נגינה, שעונים, ועוד".
ביומנו מוזכרים גם חפצים נוספים - משקפיים, קטורת מתוצרת ערבית ובד מתוצרת אמריקה, שהיו פופולריים.
המשלחת כללה גם סבלים שנשאו את הציוד להנחת קו הטלגרף.
בנוסף להנחת הטלגרף, הונחה מוהון על ידי דהניס להשתמש באנשיו נגד סוחרי עבדים ושודדים שעדיין פעלו באזור בעקבות המרד 1897–1898.
ספינה לקחה אותם מזנזיבר ליבשת אפריקה למושבה הגרמנית טנגניקה.
המשלחת המשיכה לפורט ג'ונסטון בקצה הדרומי של אגם ניאסה, שם הם חידשו את מלאי המזון שלהם בדגים.
לאחר מכן המשיכה המשלחת של מוהון לאורך הגדה המערבית של האגם עד לקרונגה בצפון מזרח רודזיה.
הקבוצה של מוהון החלה באלברטוויל להניח את קו הטלגרף, כשהיא פונה צפונה לאורך הגדה המערבית של האגם ונכנסת למדינת קונגו החופשית לפני שפנתה מערבה לנהר קונגו בקאסונגו.
זמן קצר לאחר כניסתו לקונגו ביולי 1899 הותקפה המשלחת, שכללה אז רק עשרה אנשים אירופאים, על ידי כוח של אנשי שבטים קניבלים.
מוהון העריך כי הכוח שלהם מנה כ-1,500 איש וטען כי גרם ל־300 הרוגים ו-600 פצועים בקרב התוקפים, לעומת 9 אנשים שנהרגו מאנשיו ו-47 פצועים.
לעזרתו באו גם שלוש פלוגות חיל רגלים של ילידים נאמנים לבלגים שנשלחו על ידי דהניס.
לאחר מכן נמלטו הקניבלים לכיוון אגם טנגניקה.
משלחתו של מוהון הלכה בעקבות הנהר צפונה עד מפלי סטנלי, שם, לאחר שלוש שנים, השלימה את הקו במרחק קצר מהנילוס.
אורך קו הטלגרף היה 460 ק"מ ואיפשר לראשונה העברת הודעות ברחבי פנים אפריקה.
כתוצאה מכך טען מוהון כי הוא ידוע בקרב העמים הילידים לאורך המסלול כ"אדון הגדול של הטלפון ".
מוהון, השורד הלבן היחיד של המשלחת, שב לבלגיה מחופי מערב קונגו בחוף המערבי ובכך השלים מסלול מזרח-מערב של היבשת.
החוזה של מוהון עם הכתר הבלגי הסתיים באוקטובר 1901 והוא חזר להרייט בבריסל שם שימש כיועץ של המלך לאופולד בניהול קונגו.
בנו השני, ססיל פיבודי מוהון, לימים סוכן מניות, נולד בבריסל ב־27 במרץ 1904.
בדצמבר 1905, בהמלצת המלך ליאופולד, התמנה מוהון למנהל חברת "אביר קונגו".
חברת הגומי "אביר" הייתה החברה היחידה שהוזכרה בשמה בדו"ח של ועדת קונגו, שדיווחה על מעשי התעללות קשים בילידים האפריקאיים.
מוהון מונה לבצע רפורמות ושינוי היחס לילידים.
הוא זכה להצלחה מסוימת בעניין זה וגם הקדיש זמן בניסיון להשמיד את זבוב הצצה.
בשנת 1906 הציע לליאופולד השני לרכוש את חברת "אביר" ולקחת את הזיכיון לשליטה ישירה של הכתר.
נראה שהוא עזב את אביר בערך באותה תקופה והציע, במרץ 1907, על ידי ממשלת קונגו החופשית למלא את תפקיד המנהל האפריקאי בחברת קונגו האמריקאית.
מוהון נבחר, במאי 1907, לביצוע חיפושי מחצבים במשלחת ראיין-גוגנהיים ב-1908 - משלחת לחיפושי עצי גומי ומינרלים במימון הון אמריקני ומלווה על ידי אנשי השירות הגאולוגי של ארצות הברית.
קבוצה אחרת - משלחת מוהון-בול, עם המינרלוג סידני הובארט בול ומהנדס הכרייה אלפרד צ'סטר ביטי, חיפשו מרבצים חדשים של זהב, נחושת ופחם.
מוהון מונה לראש המשלחת הזאת כשיצאה לדרך בשנת 1907. המשלחת הייתה חשופה להתקפות של ילידים, ואף שהדפה את רובן היא נסוגה בסופו של דבר מאזורי חיפושי המרבצים.
בדיווחי העיתונות של אותם ימים תואר מוהון כקצין צבא ארצות הברית לשעבר שהיה מעורב במהפכות בכמה מדינות.
אנשיו של מוהון הגיעו בסופו של דבר בביטחון לקמגמייקה.
המשלחת הסתיימה בשנת 1909, וחשפה מרבצי יהלומים יקרי ערך הראשונה שנמצאה במדינה, והמליצה על אזור קסאי העשיר במינרלים להמשך החיפושים.
גילוי היהלומים פתח מקור הכנסה חדש לקונגו, ומשלחות אמריקאיות רבות לאחר מכן ביצעו חיפוש אחר מרבצים נוספים.
חוזהו של מוהון פג בנובמבר 1909 והוא חזר לזמן קצר למשפחתו בארצות הברית.
בשנת 1910 הוזמן על ידי חברת הגומי לבדוק פיתוח מטעי גומי בדרום אפריקה, רודזיה, מוזמביק, מדגסקר ואפריקה המשוונית ולנהל משא ומתן על רכישתם מטעם החברה.
משלוחי הגומי הראשונים מאזורים אלה הגיעו לארצות הברית באוגוסט 1911.
באוגוסט 1911 חזר מוהון לביתו ברויאל אוק, מרילנד כדי להתאושש מפציעות שנגרמו במהלך עשרים שנות שירותו באפריקה.
נפטר ב-13 ביולי 1915 בגיל 50, ללא כל סימני מחלה קודמים.
טקס הלווייתו של מוהון נערך בקתדרלת סנט מת'יו השליח והוא נקבר בחלקה המשפחתית בבית העלמין באוק היל.
הרייט מוהון נפטרה ב־6 באוקטובר 1942 בסטמפורד, קונטיקט, ונקברה לצד בעלה.
במהלך הקריירה שלו זכה מוהון באותות הצטיינות ממשלות בריטניה, צרפת ובלגיה והיה חבר באגודות הגאוגרפיות המלכותיות של בריטניה, צרפת ובלגיה.
הוא דיבר שוטף ערבית וסוואהילי בנוסף לאנגלית שפת אמו.
אוסף עצום של מידע אתנוגרפי וחפצים שאותם אסף מוהון באפריקה מוחזק כעת במוזיאון סמיתסוניאן ורבים מהכתבים שלו מוחזקים על ידי המוזיאון המלכותי הבלגי למרכז אפריקה והמינהל הארצי והרשומות הלאומי של ארצות הברית.
ריצ'רד למון לנדר היה חוקר אנגלי של מערב אפריקה.
הוא ואחיו היו האירופאים הראשונים שהלכו במסלול נהר הניז'ר, וגילו שהוא הוביל לאוקיינוס האטלנטי.
לנדר היה בנו של בעל פונדק טרורו, קורנוול.
קיבל השכלה מסוימת בקומבה ליין.
בגיל שלוש-עשרה (1817) הוא ליווה סוחר לאיי הודו המערבית, שם סבל מהתקפת מלריה בסן דומינגו.
התקפת מלריה זו, חיסנה אותו להשפעת המחלה בהמשך מסעותיו באפריקה.
כשחזר לביתו בשנת 1818, זכה למישרת משרת במספר משפחות עשירות בלונדון עימן סייר באירופה.
חקירותיו של לנדר החל כמשרת לחוקר הסקוטי יו קלפרטון עמו נסע בשנת 1823 למושבת הקייפ, ואחר כך למסע למערב אפריקה בשנת 1825. קלפרטון נפטר ב־13 באפריל 1827 ליד סוקוטו, בניגריה של ימינו, והשאיר את לנדר כחבר המשלוח האירופי היחיד ששרד.
הוא המשיך לדרום-מזרח לקאנו לפני שחזר לאזור היורובה לחוף הים, ומשם הגיע לבריטניה ביולי 1828.
לנדר הוזמן למשלחות נוספות באפריקה על ידי הממשלה הבריטית ושב למערב אפריקה בשנת 1830, בליווי אחיו ג'ון.
הם נחתו בבדאגרי ב־22 במרץ 1830 ועקבו אחר מהלך נהר הניז'ר התחתון מבוסה אל הים.
לאחר שבחנו כ -160 קילומטרים מהנהר ניז'ר במעלה הזרם, הם חזרו לחקור באמצעות שייט את נהר בנה ודלתת נהר ניז'ר.
בדלתה הם נחטפו על ידי כמה מקומיים באיגבו-אורה, וכופר גדול נדרש על ידי המלך המקומי, שקיבל את מבוקשו.
למרות זאת הם הצליחו לפתור את מסלול הנהר ומוצאו הגדול.
הם נסעו חזרה לבריטניה מפרננדו פו דרך ריו דה ז'ניירו בשנת 1831.
בשנת 1832 חזר לנדר לאפריקה בפעם השלישית והאחרונה, כמנהיג משלחת שאורגנה על ידי מקגרגור ליירד ואחרים, מתוך כוונה להקים יישוב מסחרי בצומת הנהרות ניז'ר ובנו, תוך שימוש בשתי ספינות קיטור "קוורה" וה"אלבורקה".
עם זאת, המשלחת נקלעה לקשיים, אנשים רבים מתו מחום והיא לא הצליחה להגיע לבוסה.
בעת ששט במעלה הזרם הותקף לנדר על ידי תושבים מקומיים ונפצע מכדור רובה עמוק בירכו.
הוא הצליח לחזור לחוף, אך מת שם מפציעותיו.
הוא נקבר בבית הקברות קלרנס בפרננדו פו.
בעיר מולדתו טרורו, קיימת אנדרטה לזכרו שנבנתה על ידי הפסל האנגלי נווי נורת'י.
הפסל עומד בתחילת רחוב לימון וליד בית ספרו שנקרא על שם ריצ'רד לנדר.
בניית האנדרטה החלה בשנת 1835.
בשנת 1832 לנדר זכה במדליית החברה הגאוגרפית המלכותית, "עבור שירותים חשובים בקביעת מסלול נהר הניז'ר".
כדי לציין 200 שנה להולדתו של ריצ'רד לנדר ולחגוג את הישגיהם המדהימים של האחים לנדר, נשלחה בנובמבר 2004 'משלחת רצון טוב' כדי לחזור למסלול מסע הנהרות ההיסטורי שלהם.
ריצ'רד ג'וזף ניוטרה היה אדריכל יהודי אוסטרי-אמריקאי.
לאורך רוב שנות הקריירה שלו הוא התגורר ובנה בדרום קליפורניה.
הוא נחשב לאחד האדריכלים המודרניסטיים הבולטים והחשובים ביותר.
ניוטרה נולד בלאופולדשטאט, מחוז בווינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, ב־8 באפריל 1892, למשפחה יהודית עשירה.
אביו היהודי-הונגרי סמואל ניוטרה (1844–1920) היה בעל בית יציקת מתכת, ואמו, אליזבת "בטי" גלזר ניוטרה (1851–1905) הייתה חברה ב.
לריצ'רד היו שני אחים שאף הם היגרו לארצות הברית, ואחות, פפי ויקסלגרטנר, אמנית שהיגרה לשוודיה, שם ניתן לראות את עבודותיה במוזיאון לאמנות מודרנית.
ניוטרה למד בתיכון סופיינגימנסיון בווינה עד שנת 1910. הוא למד תחת מקס פביאני וקארל מאיירדר באוניברסיטה הטכנולוגית של וינה (1910 – 1918), וכן למד בבית הספר הפרטי לאדריכלות של אדולף לוס.
בשנת 1912 הוא עשה טיול לימודי לאיטליה ולבלקן עם ארנסט לודוויג פרויד (בנו של זיגמונד פרויד).
ביוני 1914 הופסקו לימודיו של ניוטרה כאשר גויס לטרבינייה; הוא שימש סגן בתותחנים בטרבינייה עד סוף המלחמה.
בראיון שנערך עם רעייתו בשנת 1978 לאחר מותו, סיפרה דיונה ניוטרה על התיעוב שחש בעלה ריצ'רד אל מול פעולות הנקם כנגד הסרבים: הוא דיבר על האנשים שפגש [כלומר בטרבינייה ...
איך המפקד שלו היה סדיסט, שהצליח לממש את נטיותיו הסדיסטיות ...
הוא היה סתם פקיד עירוני קטן בווינה, אבל אז הפך למפקדו...
הוא קיבל חופשה בשנת 1917 כדי לחזור לאוניברסיטה ולהבחן בבחינות הסיום שלו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נסע ניוטרה לשווייץ שם עבד עם אדריכל הנוף גוסטב אממן.
בשנת 1921 שימש במשך תקופה קצרה כאדריכל העיר בעיירה הגרמנית לוקנוואלדה, ובהמשך אותה שנה הצטרף למשרדו של אריך מנדלסון בברלין.
ניוטרה היה שותף לכניסת המשרד לתחרות תכנון מרכז מסחרי חדש בחיפה, ארץ ישראל (1922) ולפרויקט הדיור זהלנדורף בברלין (1923).
הוא נישא לדיונה ניידרמן, בתו של אדריכל, בשנת 1922. נולדו להם שלושה בנים, פרנק ל.(1924–2008), דיון (1926–2019) אדריכל ושותפו של אביו, וריימונד ריצ'רד (1939–1939) רופא ואפידמיולוג סביבתי.
ניוטרה עבר לארצות הברית בשנת 1923 והתאזרח שם בשנת 1929. הוא עבד תקופה קצרה עבור פרנק לויד רייט עד שקיבל הזמנה מחברו הקרוב ושותפו לספסל הלימודים באוניברסיטה רודולף שינדלר לעבוד ולחיות ב"בית שינדלר" - הבית השיתופי שתכנן ובנה בקליפורניה.
עבודתו הראשונה של ניוטרה בלוס אנג'לס הייתה באדריכלות נוף, ובמסגרת זו עיצב את גינת בית החוף שתכנן שינדלר (1922–1925), עבור פיליפ לובל, בחוף ניופורט, ואת הפרגולה ובריכת השכשוך למתחם שתכננו יחדיו פרנק לויד רייט ושינדלר עבור אלין בארנסדאל בגבעת הזיתים (1925), הוליווד.
שינדלר וניוטרה שיתפו פעולה בתחרות תכנון מבנה ליגת האומות בשנים 1926–1927 ובאותה שנה גם הקימו חברה יחד עם המתכנן קרול ארונוביצ'י (1881–1957) שנקראה הקבוצה האדריכלית לתעשייה ומסחר (AGIC).
בהמשך לכך הוא פתח משרד משלו והמשיך בתכנון מבנים רבים המגלמים את הסגנון הבינלאומי, מתוכם שנים עשר הוגדרו כמורשת תרבותית היסטורית (HCM), כולל בית הבריאות של לאוול משנת HCM # 123); 1929) ובית המחקר של ריצ'רד ודיון ניוטרה, משנת 1966 (HCM # 640).
בקליפורניה הוא התפרסם בשל המבנים הגאומטריים הקפדניים אך אווריריים שיצר, שביטאו וריאציה חוף-מערבית בתכנון בתי מגורים בסגנון המודרניזם של אמצע המאה (Mid-century modern - MCM) .
על לקוחותיו נמנו אדגר ג'יי קאופמן, גלקה שייר וולטר קונראד ארנסברג.
בתחילת שנות השלושים של המאה הקודמת, הכשיר משרדו של ניוטרה בלוס אנג'לס כמה אדריכלים צעירים שזכו בהמשך להצלחה עצמאית משלהם, ובהם גרגורי אין, הארוול המילטון האריס ורפאל סוריאנו.
בשנת 1932 הוא ניסה לעבור לברית המועצות, כדי לסייע בתכנון מעונות דיור עובדים שניתן לבנותם בקלות, כאמצעי לסייע במצוקת הדיור.
בשנת 1932 ניוטרה נכלל בתערוכת היצירה המקורית רבת ההשפעה של המוזיאון לאמנות מודרנית (MOMA) בנושא אדריכלות מודרנית, שאצרו פיליפ ג'ונסון והנרי-ראסל היצ'קוק.
בשנת 1949 הקים ניוטרה שותפות עם רוברט א.
אלכסנדר שנמשכה עד 1958, מה שאפשר לו לתכנן מבנים מסחריים ומוסדיים גדולים יותר.
בשנת 1955, מחלקת המדינה של ארצות הברית שכרה את שירותיו של ניוטרה לתכנון מבנה שגרירות חדש בקראצ'י, פקיסטן.
מינויו של ניוטרה היה חלק מתוכנית שאפתנית במסגרתה גויסו ארכיטקטים ידועי שם לתכנון שורה של שגרירויות, ובהם - וולטר גרופיוס באתונה, אדוארד דורל סטון בניו דלהי, מרסל ברויאר בהאג, ג'וזפ לואיס סרט בבגדאד, ואירו סארינן בלונדון.
בשנת 1965 ניוטרה הקים שותפות עם בנו דיון ניוטרה.
בין 1960 ל -1970 תכנן ניוטרה שמונה וילות באירופה, ארבע בשווייץ, שלוש בגרמניה ואחת בצרפת.
לקוחות בולטים בתקופה זו כללו את גרד בוצריוס, עורך "די צייט", וכן דמויות מעולם המסחר והמדע.
ניוטרה התפרסם בתשומת הלב שהעניק להגדרת הצרכים המדויקים של לקוחותיו, ללא קשר לגודל הפרויקט, ובניגוד לאדריכלים אחרים אשר להוטים לכפות על הלקוח את החזון האמנותי שלהם.
להפתעת לקוחותיו, הוא השתמש לא אחת בשאלונים מפורטים כדי לזהות צרכים אלו.
הארכיטקטורה הביתית שלו הייתה תערובת של אמנות, נוף ונוחות מעשית.
במאמר שפרסם ב"לוס אנג'לס טיימס" ב-1947, תחת הכותרת "הבית המשתנה", מציג ניוטרה את תפיסת התוכנית ה"מוכנה לכל דבר" – שמרכיביה כוללים תוכנית פתוחה, חללי מגורים רב-שימושיים וגמישים, המסתגלים ומתאימים בקלות לכל סגנון חיים או אירוע.
לניוטרה הייתה תחושה חדה של אירוניה.
באוטוביוגרפיה שלו, "חיים וצורה" (Life and Shape), הוא כלל אנקדוטה שובבה על לקוח – מפיק סרטים אנונימי, שחשמל את תעלת המגן סביב הבית שעיצב עבורו ניוטרה, והציב את משרתו הפרסי לדוג מדי בוקר את הגופות ולהיפטר מהם במשרפה מעוצבת במיוחד.
ניוטרה הוסיף כאן נופך וגוזמה לסיפור שהתייחס ללקוחו בפועל, יוזף פון שטרנברג, שביתו היה אכן בית מוגן אבל לא חשמלי.
הסופרת / הפילוסופית איין ראנד הייתה הבעלים השני של בית יוזף פון שטרנברג בעמק סן פרננדו (שכבר נהרס).
תמונה של ניוטרה ואיין ראנד בבית זה שצולמה על ידי יוליוס שולמן זכתה לפרסום רב.
רוב ציורי צבעי המים וציוריו המוקדמים של ניוטרה, שרובם מציגים מקומות בהם טייל (במיוחד בנסיעותיו לבלקן במהלך מלחמת העולם הראשונה) וכן רישומי הפורטרט שרשם, מבטאים השפעה של אמנים כמו גוסטב קלימט, אגון שילה וכו'.
אחותו של ניוטרה, ג'וזפין, שהטיבה לצייר, נחשבת כמי שסייעה להתפתחות נטייתו של ניוטרה לציור.
בנו של ניוטרה, דיון, המשיך לקרוא למשרדם בסילבר לייק, לוס אנג'לס שתוכנן ונבנה על ידי אביו - "ריצ'רד ודיון ניוטרה אדריכלות".
בניין המשרדים של ניוטרה כלול במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים .
בשנת 1980, תרמה אלמנתו של ניוטרה את הבית והסטודיו ואן דר ליאו (בית מחקר VDL), ששוויו עמד אז על 207,500 $, לאוניברסיטת פומונה (האוניברסיטה הפוליטכנית של מדינת קליפורניה) לשימוש הסגל והסטודנטים של בית הספר לעיצוב סביבתי.
ב -2011 בית קורניש (1954) פרי עיצובו של ניוטרה, הממוקם בשדרות סאנסט 9439 בבוורלי הילס, נמכר תמורת 12.8 מיליון דולר.
בשנת 2009, הוצגה התערוכה "ריצ'רד ניוטרה, אדריכל: רישומים וציורים" בספרייה המרכזית בלוס אנג'לס, ובה נכלל מבחר של רישומי מסעותיו, רישומי דמויות ומבנים.
תערוכה על עבודותיו של האדריכל באירופה בין השנים 1960 ל -1979 הוצגה במוזיאון מרתה הרפורד, גרמניה.
תחיית המודרניזם של אמצע המאה שהתעוררה בסוף שנות התשעים של המאה העשרים, העניקה יוקרה מחודשת ליצירתו של ניוטרה, כפי שקרה גם עם בתים ומבנים ציבוריים שנבנו על ידי האדריכלים ג'ון לאוטנר ורודולף שינדלר.
בית המדבר של קאופמן שוחזר על ידי מרמול רדזינר ושות' באמצע שנות התשעים.
גופן האותיות הגאומטרי ניוטראפייס (Neutraface) שעוצב על ידי כריסטיאן שוורץ עבור תעשיות הבית, התבסס על עקרונות האדריכלות והעיצוב של ריצ'רד ניוטרה.
בשנת 1977, הוענקה לו לאחר מותו מדליית הזהב של AIA ובשנת 2015 כובד זכרו בכוכב דקל הזהב על שביל הכוכבים בפאלם ספרינגס, קליפורניה .
בניין האמנויות היפות של ניוטרה משנת 1960 שהוקם באוניברסיטת קליפורניה, נורת'רידג' נהרס בשנת 1997, שלוש שנים לאחר שסבל נזקים קשים ברעידת האדמה של נורת'רידג' ב -1994 .
בית מסלון משנת 1962 שנבנה ברנצ'ו מיראג', קליפורניה, נהרס בשנת 2002.
בניין ציקלורמה בגטיסבורג פרי תכנונו של ניוטרה, נהרס על ידי רשות הפארקים הלאומים בין 8–9 במרץ 2013.
ראו גם: קטגוריה: בנייני ריצ'רד ניוטרה
דירות ג'ארדינט - שנת Jardinette Apartments - 1928 - (כיום: דירות מרתון) לוס אנג'לס, קליפורניה
בית לוואל, שנת 1929, (Lovell House) לוס אנג'לס, קליפורניה
בית וסטודיו ניוטרה (בית המחקר)שנת 1932 Research House VDL Neutra, הוליווד, קליפורניה
בית מוסק, שנת 1933, Mosk House - הוליווד, קליפורניה
בית נתן ומאלב קובליק, שנת 1933, את'רתון, קליפורניה
בית יוניברסל-אינטרנשיונאל, שנת 1933, Universal-International Building - הוליווד הילס, לוס אנג'לס, קליפורניה
בית שייאר, שנת 1934, Scheyer House - הוליווד הילס, לוס אנג'לס, קליפורניה
בית ויליאם ומלבה בירד (בשיתוף עם גרגורי אין), שנת 1935, William and Melba Beard House- אלטדנה
האקדמיה הצבאית של קליפורניה, שנת 1935, קולבר סיטי, קליפורניה
בית הספר היסודי בשדירות קורונה, שנת 1935, בל, קליפורניה
בית לארגנט, שנת 1935 - Largent House - סן פרנסיסקו.
הבניין נהרס על ידי הבעלים, ובשנת 2018 הם קיבלו צו המורה להם לבנות העתק מדויק של המבנה
בית פון סטרנברג, שנת 1935, סן פרנסיסקו וואלי, לוס אנג'לס
בית סטן ופרנק, שנת 1934, - Sten and Frenke House- מונומנט היסטורי רשום בלוס אנג'לס,#647, סנטה מוניקה
פרויקט בית ניוטרה, שנת 1935, The Neutra House Project - פרויקט שיקום של "בית הפרדס", לוס אלטוס, קליפורניה
בית ג'וזף קון, שנת 1936, Joseph Kun House, לוס אנג'לס, קליפורניה
בית ג'ורג קרייגר, שנת 1937, George Kraigher House, בראונסוויל, טקסס
דירות לאנדפייר, שנת 1937, Landfair Apartments, לוס אנג'לס, קליפורניה
דירות סטרסמור, שנת 1937, Starthmore Apartments, לוס אנג'לס, קליפורניה
דופלקס אקינו, שנת 1937, Aquino Duplex, סן פרנסיסקו
בית לאון בארשה, 1937, Leon Barsha House, פאליסאדס הפסיפית, סן פרנסיסקו
בית מילר, שנת 1937, Miller House, פאלם ספרינגס, קליפורניה
בית ווינדשילדס, שנת 1938, windshield House, פישר איילנד, ניו יורק
בית לווין, שנת 1938, Lewin House, סנטה מוניקה, לוס אנג'לס
חטיבת הביניים אמרסון, שנת 1938, Emerson Junior High School - מערב לוס אנג'לס, קליפורניה
בית וורד-ברגר, שנת 1939, Ward-Berger House, לוס אנג'לס, קליפורניה
דירות קלטון, שנת 1940, Kelton Apartments, סן פרנסיסקו
בית סידני קאהן, שנת 1940, Sidney Kahn House, סן פרנסיסקו
בית בקסטרנד, שנת 1940, Beckstrand House, לוס אנג'לס, קליפורניה
בית בונה, שנת 1941, Bonnet House, לוס אנג'לס, קליפורניה
בית ניוטרה/ מקסוול, שנת 1941, Neutra/Maxwell House, בואלינג
גרין ווי, Green Way, ברנטווד, לוס אנג'לס
בית ואן קליף, שנת 1942, Van Cleef Residence, ווסטווד, לוס אנג'לס
בית גזה רת'י, שנת 1942, Geza Rethy House, סיירה מדרה, קליפורניה
פרויקט המגורים פסגות צ'אנל, שנת 1942, Channel Heights Housing Projects, סן פדרו, קליפורניה
בית גון נסביט, שנת 1942, John Nesbitt House, ברנטווד, קליפורניה
בית המדבר של קאופמן, שנת 1946, Kaufmann Desert House, פאלם ספרינגס, קליפורניה
בית סטיוארט ביילי, שנת 1948, Stuart Bailey House, פאליסדס הפסיפית, קליפורניה
בית שמידט, שנת 1948, Schmidt House, פאסדנה, קליפורניה
בית ג'וזף טוטה, שנת 1948, Joseph Tuta House, פאלוס וורדה, קליפורניה
מוטל בית נופש, שנת 1948, Holiday House Motel, מאליבו, קליפורניה
דירות אלקאי, שנת 1948, Elkay Apartments, ווסטווד, קליפורניה
בית גורדון וילקינס, שנת 1949, Gordon Wilkins House, דרום פאסדנה, קליפורניה
בית אלפא ווירין, שנת 1949, Alpha Wirin House, לוס פליז, לוס אנג'לס
בית היינס, שנת 1949, Hines House, פאלוס וורדס, קליפורניה
בית אטוול, שנת 1950, Atwell House, אל צ'ריטו, קליפורניה
בית ניק הלבורן, שנת 1950, Nick Helburn House, בוזמן, מונטנה
בית המשרדים של ניוטרה, משרד האדריכלים של ניוטרה בין השנים 1950–1970
בית הספר היסודי קסטר, שנת 1951,Kester Avenue Elementary School, (יחד עם דיון ניוטרה) שרמן אוקס, קליפורניה
בית מור, שנת 1952, Moore House, אוג'אי, קליפורניה, זכה בפרס מכון האדריכלים האמריקאי AIA
בית פרקינס, שנים 1952–1955, Perkins House, פאסדנה, קליפורניה
בית שארמן, שנת 1952, Schaarman House, לוס אנג'לס, קליפורניה
בית בראון, שנת 1955, Brown House, בל איר, לוס אנג'לס
בית קורניש, שנת 1955, Kornish House, קליפורניה
טרוקסל, שנת 1956 Sidney R.
Troxell House, פסיפיק פסדנה, קליפורניה
בית צ'ואי, שנת 1956, Chuey House, kux, לוס אנג'לס, קליפורניה
בית קלארק, שנת 1957, Clark House, פסאדנה, קליפורניה
קפלת הזיכרון, שנת 1957, Airman's Memorial Chapel, מיראמר, קליפורניה
בית סורל, שנת 1957, Sorrell's House, שושון, קליפורניה
בנין חברת הכימיקלים פרו, שנת 1957, Ferro Chemical Company Building, קליבלנד, אוהיו
בית ליו, שנת 1958, The Lew House, לוס אנג'לס
בית קונל, שנת 1958, Connell House, פבל ביץ', קליפורניה
האודיטוריום והאולם על שם פרנסיס סקוט קיי, שנת 1958, Mellon Hall and Francis Scott Key Auditorium, אנאפוליס, מרילנד
הכנסייה המתודיסטית המאוחדת ריביירה, שנת 1958, Riviera United Methodist Church, רדונדו ביץ'
בית לורינג, שנת 1958, Loring House, לוס אנג'לס
בית סינגלטון, שנת 1959, Singleton House, לוס אנג'לס, קליפורניה
בית אויילר, שנת 1959, Oyler House, לון פיין, קליפורניה
מעבדות האוניברסיטה של לוס אנג'לס, שנת 1959, UCLA Lab School, (עם רוברט אלכסנדר)
כנסיית גרדן גרוב הקהילתית, שנת 1959, Garden Grove Community Church, גרדן גרוב, קליפורניה
רובע שלושת הקצינים הבכירים, שנת 1959, Three senior officer's quarters, בסיס חיל האוויר, איידהו
בית ג'וליאן בונד, שנת 1960, Julian Bond House, סן דייגו, קליפורניה
Neutra Elementary School, בסיס חיל הים למור, קליפורניה
בית ספר תיכון פאלוס וורדס, שנת 1961,Palos Verdes High School.
האוס ראנג, שנת 1961, Haus Rang,גרמניה
אולם הרשומות של מחוז לוס אנג'לס, שנת 1962, Los Angeles County Hall of Records, לוס אנג'לס, קליפורניה
גטיסבורג ציקלורמה, שנת 1962, Gettysburg Cyclorama, פנסילבניה (נהרס)
בית גונזאלס גורונדונה, שנת 1962, Gonzales Gorrondona House, קראקס, ונצואלה
בית ביאובאו, שנת 1963,Bewobau Residences, ליד המבורג, גרמניה
מבנה אומנות רפואית, שנת 1963, Mariners Medical Arts, ניו פורט ביץ', קליפורניה
מרכז המבקרים של המדבר הצבוע, שנת 1963, Painted Desert Visitor Center, אריזונה
ספריית סווירלבול, אוניברסיטת אדלפי, שנת 1963, Swirbul Library, גארדן סיטי, ניו יורק
בית קונס, שנת 1964,Kuhns House, לוס אנג'לס, קליפורניה
בית רייס, שנת 1964, Rice House, (רשום כאתר היסטורי לאומי), ריצ'מונד וירג'יניה
בית המחקר והסטודיו של ניוטרה VDL, שנת 1964, VDL II Research House, נבנה מחדש עם בנו דיון, לוס אנג'לס, קליפורניה
בית רנטש, שנת 1965, Rentsch House, ליד ברן, שווייץ
בית אבלין בוקריוס שנים 1962–1965, Ebelin Bucerius House, אדריכל הנוף - ארנסט קרמר, שווייץ
בית קמפר, שנת 1965, Haus Kemper, גרמניה
מרכז ספורט וקונגרסים, שנת 1965, Sports and Congress Center, רינו, נבאדה
בית דלקורט, שנים 1968–1969, Delcourt House,צרפת
בית פשר, שנת 1969, Haus Pescher,, גרמניה
בית יורגן אילמאנס, שנת 1970, Haus Jürgen Tillmanns, שווייץ
(איך בונה אמריקה) (יוליוס הופמן)
1948: ארכיטקטורה של דאגה חברתית באזורים של אקלים מתון (ג'רט טודמן)
1951: תעלומות ומציאת האתר (מורגן ומורגן)
1954: Survival Through Design (הוצאת אוניברסיטת אוקספורד)
1956: חיים וסביבת חיים (אלכסנדר קוך ורלאג).
1961: Welt und Wohnung (אלכסנדר קוק ורלאג)
1962: חיים וצורה: אוטוביוגרפיה (Appleton-Century-Crofts), שהודפסה מחדש 2009 (Atara Press)
1962: עולם ודיור (ספרי יקום)
1970: Naturnahes Bauen (אלכסנדר קוך ורלאג)
1971: בניין עם הטבע (ספרי יקום)
1974: וואסר שטיין ליכט (פיי ורלאג)
1989: טבע קרוב: המסות המאוחרות של ריצ'רד ניוטרה (הוצאת קאפרה)
נדפס בשנת 1975 על ידי פראגר
נדפס בשנת 1994 על ידי אוניברסיטת קליפורניה
נדפס בשנת 2006 על ידי פרסומי ריזולי
הרייט רוט; ריצ'רד ניוטרה בברלין, Die Geschichte der Zehlendorfer Huser, ברלין 2016. מוציאים לאור של Hatje Cantz.
סיפורם של בתי ברלין 1920–1924, ברלין 2019. מוציאים לאור של Hatje Cantz.
ארכיטקט בברלין, ברלין 2019. מוציאים לאור Hentrich & Hentrich.
ריצ'רד אדוארד מילר היה צייר אימפרסיוניסטי אמריקני וחבר במושבה ז'יברני של האימפרסיוניסטים האמריקאים.
מילר היה בעיקר צייר פיגורטיבי, הידוע בציוריו של נשים.
מילר היה חבר באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק וצייר עטור פרסים.
ריצ'רד אדוארד מילר נולד וגדל בסנט לואיס, מיזורי, שהייתה אז אחת הערים האמריקאיות הגדולות והמשגשגות.
אביו, ריצ'רד לוי מילר, היה מהנדס אזרחי מוערך מפנסילבניה, שהתמחה בגשרים ואמו הייתה ילידת מיזורי.
מילר החל לצייר בילדותו ועבד תחילה כעוזרו של ג'ורג' אייכבוים, צייר דיוקנאות.
הוא למד אמנות בבית הספר לאמנויות יפות באוניברסיטת וושינגטון, תחילה בשיעורי ערב בשנת 1891, אחר כך כסטודנט מלא בשנת 1892. זה היה בית הספר הראשון לאמנות בארצות הברית שהיה חלק מאוניברסיטה.
שיטת הלימוד הסתמכה על תוכנית הלימודים הצרפתית באמנויות.
הקורסים שהוא לקח בציור, דוגמנות, רישום, אנטומיה אומנותית, פרספקטיבה וקומפוזיציה היו דומים מאוד למה שתלמיד בצרפת היה מקבל באותה תקופה.
מילר היה ידוע במוסר העבודה שלו והצטיין בבית הספר לאמנויות יפות, שם למד אצל הלסי אייבס, המנהל הראשון של בית הספר ואולי לוטון פרקר.
היריד העולמי בשיקגו התרחש בזמן שמילר למד בסנט לואיס.
הוא הגיע ליריד וראה את אלפי היצירות המוצגות בתערוכה, כולל יצירות של אמני התנועה האמריקאית המתעוררת ובית הספר הטונליסטי.
באוניברסיטת וושינגטון למד מילר אצל אדמונד ה.
וורפל, שחזר מפריז, ושעבודותיו שלו הושפעו מאוד מאסכולת ברביזון הצרפתית וכן מיצירותיו של ג'יימס אבוט ויסלר.
בגלל האוריינטציה של מוריו והפופולריות של הטונליזם, עבודותיו הראשונות של מילר היו נופים רגועים, טונליסטיים באוריינטציה.
[4] בשנת 1897 עבד כמאייר בעיתון סנט לואיס פוסט וחסך כסף לנסוע לפריז כדי להמשיך את לימודיו.
לאחר מכן הוענקה לו המלגה הראשונה בפריז שהוענקה על ידי האגודה לסטודנטים לאמנויות יפות בסנט לואיס.
כאשר מילר נסע לפריז הוא כבר היה צייר מיומן והתקדם במהירות באקדמיה ז'וליאן, האקדמיה הפרטית בה למדו הוא ואמנים אמריקאים רבים אחרים.
הוא חי באורח צנוע עם סטודנטים אחרים בגדה השמאלית.
שם הוא הכיר את הצייר משיקגו, לוטון פרקר, שעזר לו להתחיל בפריז.
עבודותיו של מילר הוערכו על ידי ז'אן-פול לורנס ובנג'מין קונסטנט, שני ציירים מוכשרים שהיו בעלי מוניטין מצוין.
העבודות הגדולות והשאפתניות שמילר הפיק בתחילת המאה היו בעיקר סצנות של חיי בתי הקפה בפריז.
בעבודות אלה הנציח נשים פריזיות מסוגננות, הדמויות מטופלות בציור באופן מדוקדק ורק אזורים מסוימים ברקע צבועים בצורה לא ברורה.
נראה כי מילר פנה ליצירות דקורטיביות מאוד של נשים צעירות ומושכות בשמלות מפוארות או קימונו, בערך בשנת 1904 ואלו העבודות שהוא התפרסם בהן.
הוא בילה בקיץ במושבה האומנים האמריקאית בז'יברני, שצמחה סביב אחוזתו של קלוד מונה בערך בשנת 1906, שם התיידד עם פרדריק קארל פריסקה, צייר אימפרסיוניסטי אמריקאי.
בעוד שחלק מהאמנים האמריקנים בז'יברני לימדו, רוב ההדרכה שלהם הייתה לא פורמלית.
לעומת זאת, מילר היה בעל מוניטין מצוין כמורה וכמה מתלמידיו הלכו אחריו לז'יברני.
באותו קיץ הוא פגש ציירת צעירה ממיין, הרייט אדמס, שלימים תהפוך לאשתו.
מילר חזר לעיר הולדתו סנט לואיס באביב 1910, אך לא ידוע כמה זמן הוא נשאר שם - ככל הנראה כמה חודשים בלבד - מכיוון שהוא שב לז'יברני באותו קיץ.
מילר חזר לארצות הברית כנראה סביב תקופת מלחמת העולם הראשונה.
בגלל הידידות שלו עם גאי רוז בז'יברני, מילר עבר לחוף המערבי לפסדינה כדי ללמד בבית הספר לאמנות.
הוא ישב שם מספר שנים, ועבר ב 1917 לפרובינסטאון, מסצ'וסטס.
בציורים האימפרסיוניסטים שלו, ניתן להבחין בין היצירות שנעשו בפריז - הן היו בדרך כלל בטונליות כהה יותר, לבין העבודות בצבעים בהירים שנעשו בז'יברני, בתקופה הקצרה ששהה בפסדינה ובהמשך ימיו בפרובינסטאון, מסצ'וסטס.
מילר צייר נופים מדי פעם, אך הם היו נדירים.
הוא המשיך לצייר את הנושא האהוב עליו - נשים.
הן הוצגו בציוריו לעיתים קרובות כשהן מביטות במראה או עם שרשרת בידיהן.
פעמים צייר אותן בפעילות כל שהיא.
באחרית ימיו, ציוריו נעשו בצבעים כהים יותר, וקודרים בנושאים שצייר.
ריצ'רד מריל מילס ג'וניור הוא דיפלומט אמריקאי המכהן כשגריר ארצות הברית בניגריה.
בעבר כיהן בפועל כשגריר ארצות הברית באומות המאוחדות וכן כממונה על היחסים בין ארצות הברית לקנדה.
בשנים 2018-2015 היה שגריר ארצות הברית בארמניה.
מילס נולד בלואיזיאנה אך גדל במישיגן.
את התואר הראשון שלו עשה באוניברסיטת ג'ורג'טאון, בנוסף לכך השלים לימודי תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת טקסס.
לאחר מכן הוא עשה תואר שני באסטרטגיית ביטחון לאומי באוניברסיטה לביטחון לאומי.
לפני עבודתו בשירות החוץ היה מילס עורך דין בוושינגטון די.
לאחר שהחל לעבוד בשירות החוץ מילא מילס מספר תפקידים במחלקת המדינה האמריקאית.
לאחר מכן הוא היה יועץ כלכלי בשגרירות ארצות הברית שבדבלין, יועץ פוליטי בשגרירות האמריקאית בלונדון, יועץ פוליטי בשגרירות האמריקאית באיסלאמאבאד , יועץ בכיר לענייני דמוקרטיה בשגרירות האמריקאית בבגדאד ובעוד שלל תפקידים אחרים.
ביולי 2014 מונה מילס על ידי נשיא ארצות הברית, ברק אובמה לשמש כשגריר ארצות הברית בארמניה, מילס כיהן בתפקיד זה עד החלפתו באוקטובר 2018.
החל מנובמבר 2018 מילא מילס את תפקיד סגן שגרירת ארצות הברית בקנדה , הוא כיהן כסגן שגריר עד התפטרותה של השגרירה קלי קרפט באוגוסט 2019 ובשל התפטרותה של קפרט הפך לשגריר האמריקאי בקנדה בפועל ואף קיבל את התואר ה"ממונה על היחסים".
בינואר 2020 מונה מילס לתפקיד סגן שגרירת ארצות הברית באו"ם, גם הפעם עבד תחת השגרירה קרפט, המינוי אושר על ידי הסנאט באוגוסט 2020 והוא נכנס לתפקידו בנובמבר של אותה שנה.
מייד עם השבעתו לנשיאות הכריז נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן כי מילס ימלא באופן ארעי את תפקיד שגריר ארצות הברית באו"ם עד שהסנאט יאשר את מינויה של לינדה תומאס-גרינפילד.
ביולי 2024 מונה לשגריר ארצות הברית בניגריה.
ריצ'רד אדמונד ניל הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קהיליית מסצ'וסטס ברציפות מאז 1989. ניל ייצג תחילה את מחוז הקונגרס השני של מסצ'וסטס בשנים 1989–2013, ומאז התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית מייצג את מחוז הקונגרס הראשון.
ניל הוא החבר הוותיק ביותר במשלחת מסצ'וסטס לבית הנבחרים האמריקאי, ובשנים 1983–1989 היה ראש עיריית ספרינגפילד.
בשנים 2023-2019 היה יושב ראש ועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים, ההוגה את מדיניות המיסוי של ארצות הברית.
הוא הקדיש חלק ניכר מהקריירה שלו ליחסי אירלנד-ארצות הברית ולשמירה על מעורבות אמריקאית בתהליך השלום בצפון אירלנד.
ניל בעל דפוס הצבעה ליברלי באופן כללי, אם כי נחשב למתון בנושאים כמו סחר והפלות.