tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקרה חירום, מקבלת מפקדת הקורפוס פקודה להרכיב באופן מיידי כוח משימה, והיא עושה זאת על בסיס יחידות שונות אשר מדינות נאט"ו מחויבות לתרום למשימה בעת הצורך.
ב-2006 הועברה מפקדת הקורפוס מגרמניה לבריטניה, ומאז מאוישים מרבית התפקידים הבכירים בקורפוס בידי קצינים מהצבא הבריטי.
מפקדו הנוכחי של הקורפוס הוא לוטננט גנרל ניק בורטון.
קורפוס התקיפה החמישי הוא קורפוס של הצבא הסורי אשר הוקם בנובמבר 2016 בסיוע נרחב ומימון של הצבא הרוסי על בסיס יחידות מתנדבים ומיליציות מקומיות.
בניסיון להגדיל את ההשפעה הישירה של הכוחות הרוסים על הצבא הסורי, היועצים הרוסים בשטח הקימו באוקטובר 2015 את הקורפוס הרביעי ככוח תקיפה דינמי המושתת על שיטות לחימה רוסיות ועל בסיס מתנדבים ומיליציות סוריות התומכות בשלטון.
בפועל הקורפוס הרביעי לא עמד בציפיות ונותר עם כוחות מצומצמים בעיקר כמסגרת הגנתית שיחידותיה מוצבים כחיילות מצב בבסיסים ואתרים אסטרטגיים.
כשנה לאחר מכן הקימו הרוסים את קורפוס התקיפה החמישי עם מעורבות רוסית גדולה בהרבה, כולל מימון מלא של רוסיה ושילוב קצינים רוסים בשורות הקורפוס, מפקדו הראשון אף היה לוטננט-גנרל ולרי אספוב שנהרג מאש מרגמות בספטמבר 2017 מעט לאחר שקיבל את הפיקוד על הקורפוס החדש.
עם היווסדו של הקורפוס בנובמבר 2016, המטרה הייתה לגייס לשורותיו בעיקר עובדי מדינה (הפטורים משירות צבאי) ואחרים שיתגייסו מרצון עם המשכורות הגבוהות יחסית, במימון רוסי, שהובטחו לחיילי הקורפוס.
בפועל שורות הקורפוס מולאו בעיקר על ידי לוחמי מיליציות ובעיקר מאזור דרום סוריה בהן בריגדות בעת', חטיבת אל-קודס, ציידי דע"ש, בזי המדבר, רגימנט כוחות הצי המיוחדים, ואחרים.
בשונה מקורפוסים אחרים בצבא הסורי, הקורפוס החמישי אינו מתחלק לדיוויזיות, אלא מפקד על שבע חטיבות וכן מספר המשרתים בו בפועל נמוך מהנהוג עם כ-15,000 חיילים נכון ל-2019 (כשליש מכוח האדם בקורפוסים אחרים).
חטיבה 1 - באזור מזרח מחוז חומס.
חטיבה 2 - באזור צפון מערב מחוז חמה בערים הנוצריות נחרבה וסוקלביה.
חטיבה 3 - באזורי דרום סוריה.
חטיבה 4 - מורכבת כמעט לחלוטין מכוחות חטיבת הבעת'.
חטיבה 5 - באזור מחוז אידליב.
חטיבה 6 - סביב אידליב וחמה
חטיבה 7 - סביב העיר דיר א-זור.
חטיבה 8 "חטיבת אריות המלחמה" - הוקמה ב-2019 על בסיס מורדים לשעבר, מפקדתה בבצרה א-שאם, מזרח מחוז דרעא.
קורפוס הצי היה קורפוס של האימפריה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
הוא הוקם בנובמבר 1914 ופורק בתום המלחמה.
קורפוס הצי הוקם ב-20 בנובמבר 1914 כדי לפקד על הכוחות היבשתיים של הצי הגרמני הקיסרי הפועל בפלנדריה.
הוא התבסס במהירות באגף הימני הקיצוני של הקו הגרמני בחזית המערבית, מול הים הצפוני.
הוא כלל את דיוויזיית הצי הראשונה ודיוויזיית הצי השנייה וכן את דיוויזיית הצי השלישית לאורך כל הדרך; דיוויזיה אחת החזיקה בחזית היבשה, השנייה בחזית הים.
הקורפוס היה עדיין קיים בסוף המלחמה כחלק מהארמייה הרביעית, קבוצת הארמיות רופרכט בחזית המערבית, ועדיין החזיק בימין הקיצוני של הקו.
הקורפוס כלל את היחידות הבאות:
שני שלישים מדיוויזיית הלנדווהר ה-38
קורפוס כריסטי קולג' הוא אחד הקולג'ים המנהליים של אוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
הקולג' נוסד בשנת 1517, והוא הקולג' ה-12 הוותיק ביותר באוקספורד.
לקולג' היה תפקיד משמעותי בתרגום המלך ג'יימס והוא ידוע גם בזכות שעון השמש הניצב על עמוד בחצר הרבועה הראשית של הקולג' שהוקם ב-1581.
קורפוס כריסטי קולג' נוסד על ידי , ה, ומדינאי מוכשר.
לאחר שהוסמך לכמורה, פוקס עבד כדיפלומט עבור הנרי השביעי, מלך אנגליה.
הוא הפך לאיש אמונו, ובמהלך שלטונו של הנרי כמלך, מונה כלורד שומר החותם הסודי וקידם את הבישופים, ובסופו של דבר הפך לבישוף של וינצ'סטר.
במשך כל הזמן הזה הוא היה מעורב באוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג': הוא היה ה של מודלין קולג' ושל בייליול קולג, והמאסטר של , קיימברידג' במשך 12 שנים, וכן היה מעורב בהקמת , קיימברידג'.
פוקס החל לבנות משנת 1513. הוא קנה מנזר, שני אולמות, שני פונדקים ואת מעונות הסטודנטים של .
הבנייה הושלמה כנראה עד 1520.
פוקס קיבל מכתב הרשאה להקמת הקולג' על ידי הנרי השמיני בשנת 1516. הקולג' נוסד רשמית בשנת 1517, כאשר פוקס קבע את התקנון שלו.
על פי התקנון הקולג' אמור להכיל 20 עמיתים, 20 סטודנטים, שלושה מרצים, שני כמרים, שני פקידים ושני חברי מקהלה.
הספרייה של הקולג' הייתה "ככל הנראה, כאשר הושלמה, הספרייה הגדולה והמרוהטת ביותר אז באירופה".
המלומד ארסמוס מרוטרדם ציין במכתב משנת 1519 לנשיא הראשון, ג'ון קליימונד, כי מדובר בספרייה "inter praecipua decora Britanniae" ("בין היפות ביותר בבריטניה"), ושיבח אותה כ"biblioteca trilinguis" ("ספריה תלת-לשונית") המכילה ספרים בלטינית, יוונית ועברית.
בין העמיתים המייסדים של הקולג' היה רג'ינלד פול, מי שיהפוך לארכיבישוף מקנטרברי הקתולי האחרון.
במאה שנותיו הראשונות אירח קורפוס אנשי דת בכירים שיניחו את היסודות של הזהות הנוצרית האנגליקנית.
שהיה הפרופסור ללטינית בקולג', פעל להגנת הזרם הפרוטסטנטי בכנסייה האנגלית תחת שלטונה של אליזבת, ומונה ל.
, שנבחר לנשיא בשנת 1598, הציע את הרעיון לתרגום המלך ג'יימס ותרם לטקסט שלו.
לאחר שנוסד כמעט 500 שנה קודם לכן כקולג' לגברים בלבד, קורפוס כריסטי היה בין הקולג'ים הרבים לגברים באוקספורד שקיבלו את הסטודנטיות הראשונות לתואר ראשון ב-1979 (אם כי סטודנטיות לתארים מתקדמים התקבלו חמש שנים קודם לכן).
בין 2015 ל-2017, 0.6% מבוגרי התואר הראשון בבריטניה שהתקבלו לקורפוס היו שחורים.
המרובע הראשי נבנה בהקמת הקולג' ועוצב בסגנון ימי-ביניימי מאוחר.
הקפלה צמודה לספרייה ונמצאת ליד המרובע הראשי.
מיקומה יוצא דופן: בקולג'ים רבים (אפילו בקטנים) הקפלה ממוקמת במרובע הראשי עצמו.
שעון השמש "השקנאי" הוא העמוד הגדול במרכז הריבוע הראשי של קורפוס ומתוארך לשנת 1579. שעון השמש נקרא על שם השקנאי הצבוע בזהב על הספירה הארמילרית בראש העמוד.
"שעון שמש השקנאי" הוא כינוי שגוי, שכן העמוד מכיל 27 שעוני שמש נפרדים.
תשעה משעוני השמש נראים בקלות: ארבעה על כל אחד מהפנים של הגוף הריבועי מתחת לשקנאי, ארבעה מתחת לכל שלט הרלדי בקוביה ואחד פונה דרומה על פיר העמוד המעוגל.
שעוני השמש הנותרים נמצאים על השקעים והצדפות המקיפים את השלטים המזרחים והמערבים.
הסמלים המקיפים את שעוני השמש משמשים לחשבון ימי חג ומזלות.
פיר העמוד מכוסה בשלוש טבלאות: האחת לחישוב תאריכי החגים הניידים והחגים הקבועים ואת רבעי השנה המפשטית והסמסטרים; אחת היא לוח שנה נצחי ואחת למציאת הזמן על פי אור הירח.
שעון השמש עוצב על ידי צ'ארלס טרנבול ולפעמים נקרא על שמו.
טרנבול התגורר בקורפוס 8 שנים והגיע לתואר MA.
השעון דרש תחזוקה שוטפת לאורך כל השנים.
הסימונים הוחלפו פעמים רבות במהלך מאות השנים, ולמרות שחזורים בפיקוח פרופסור למדעי הטבע והיסטוריון של המדע, , עוד ועוד שגיאות נכנסו לטבלאות העמוד.
השעון גם החל לנטות הצידה.
זה תוקן בשנת 1967 לאחר שהתגלה כי אין לשעון בסיס מוצק והוא עומד על לוחות אבן שהודקו עם שברי אבנים.
בשנת 1976 שוחזר שעון השמש (וטבלאותיו תוקנו) למצבו מ-1710. מכיוון שהטבלאות של 1710 עוצבו עבור לוח השנה היוליאני, אין להם שימוש מודרני.
שעון השמש שוחזר לאחרונה בשנת 2016.
קורפורל , או רב"ט (ראשי תיבות של רב-טוראי), הוא דרגה צבאית הנמצאת בשימוש על ידי הכוחות המזוינים של מדינות רבות.
זוהי גם דרגה משטרתית בחלק משירותי המשטרה.
בצבאות מסוימים, הדרגה היא בדרך כלל הדרגה הנמוכה ביותר של מש"ק (מפקד שאינו קצין).
בצבאות מסוימים, דרגת רב-טוראי מתאימה לפיקוד על כיתה או חוליה של חיילים.
המילה האנגלית (Corporal) היא הלחם של הביטוי האיטלקי מימי הביניים (תרגום: ראש גוף [של חיילים]).
בעוד שרוב השפות הודו-אירופיות משתמשות בהלחם זה, שפות איברו-מערביות משתמשות ב-.
בעוד הדרגה נמצאת בשימוש במספר מדינות נאט"ו, היא מדורגת אחרת תלוי במדינה.
קוד נאט"ו מדינהמקבילה אנגליתבריטניהארצות הבריתOR-4דנמרק, גרמניה, לטביה, נורווגיה, רומניהקורפורלOR-3בלגיה, קנדה, צרפת, לוקסמבורג, הולנד, פוליןלאנס קורפורלטוראי ראשוןOR-2אסטוניה, איטליה, פורטוגל, ספרדטוראי
דרגה זו מבטאת התקדמות בטור החיילים – חייל בדרגה זו הוא "רב בטור החיילים" ונחשב למעט יותר מתקדם מהטוראים.
קורפורל הוא הדרגה השנייה הנמוכה ביותר מבין דרגות המש"קים בצבא אוסטרליה, ונמצאת בין רב-טוראי ראשון (lance-corporal) לסמל.
קורפורל בדרך כלל מתמנה למפקד כיתה, ואחראי על 7–14 חיילים בדרגת טוראי.
הם מסתייעים בסגן מפקד, בדרך כלל רב-טוראי ראשון או טוראי בכיר.
קורפורל בתוך חיל התותחנים ידוע כבומברדייר (bombardier).
קורפורל הוא גם דרגה בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי, המקבילה לדרגת קורפורל הן בצבא האוסטרלי והן בחיל האוויר המלכותי.
הזרועות של הכוחות המזוינים של בלגיה משתמשות בשלוש דרגות של קורפורל: קורפורל, מאסטר קורפורל ומאסטר קורפורל ראשון.
קורפורל מקביל לקוד הדרגה של נאט"ו OR-3, ואילו מאסטר קורפורל ומאסטר קורפורל ראשון מקבילים ל-OR-4. הדרגה מיד מתחת לקורפורל היא טוראי ראשון והדרגה ישירות מעל מאסטר קורפורל ראשון היא סמל.
יחידות בעלות מסורת של פרשים, ארטילריה או חיל לוגיסטיקה (יחידת תובלה) מחליפות את הקורפורל ב"בריגדיר".
המקבילה לדרגות אלו במרכיב הימי (חיל הים) הן קוורטרמסטר (quartermaster), קוורטרמסטר ראשי וקוורטרמסטר ראשי ראשון.
קורפורל הוא דרגת חוגר בצבא ובחיל האוויר של הכוחות המזוינים של קנדה.
המקבילה הימית שלה היא מלח דרגה ראשונה (sailor 1st class).
היא בכירה מדרגת טוראי והמקבילה הימית שלה מלח דרגה שנייה (sailor 2nd class), וזוטרה למאסטר קורפורל (caporal-chef) ומקבילתו מאסטר מלח (matelot-chef).
היא חלק מהסגל של מש"קים זוטרים, ואחת מהדרגות הזוטרות.
על מדי שרד של הצבא, הוא בדרך כלל מעוצב בצמה מוזהבת (שחורה לרגימנטים של רובאים), על שני השרוולים או רק על הימני, תלוי במנהג היחידה.
קורפורל הוא דרגת המש"ק הראשונה, והדרגה הנמוכה ביותר המוסמכת רשמית לתת פקודה חוקית.
קורפורלים יכולים להוביל כוחות אם יש להם את הכישורים הרשמיים לקידום למאסטר קורפורל אך טרם קודמו.
עם זאת, דרגת הקורפורל הורדה משמעותית לאחר איחוד הכוחות המזוינים של קנדה, יחד עם תחומי האחריות הנלווים.
לקורפורל בצבא הקנדי ב-1967 היו אותן חובות ותחומי אחריות שיש לסמל כיום.
בכיתת חי"ר, קורפורל יפקד לעיתים על צוות הסתערות אם מאסטר קורפורל מוביל את הכיתה או שהם בהמתנה לקידום למאסטר קורפורל.
השפעה נוספת של האיחוד הייתה מחיקת המינויים של רב-טוראי ראשון (lance-corporal) ולאנס-סרג'נט (קורפורל המחזיק בדרגת סמל בפועל).
הראשון עדיין נפוץ בצבאות אחרים של חבר העמים הבריטי.
קורפורל נחשב לדרגה הקבועה של החברים הנושאים את המינוי של מאסטר קורפורל.
במסמכי שכר, קורפורל היה רשום בעבר כ-"Cpl (A)" ומאסטר קורפורל כ-"Cpl (B)".
ברגימנטים של רובאים, היסטורית נערכה הבחנה בין קורפורל לקורפורל בפועל (acting corporal); לרובאים של המלכה בקנדה (The Queen's Own Rifles of Canada) היה סימן מיוחד להבחין בין השניים.
קורפורל או Korporal היה דרגת המש"ק הזוטרה ביותר במדינות גרמניות חלקיות רבות של הקונפדרציה הגרמנית, לפני שהמונח הוחלף במילה אונטראופיציר (Unteroffizier) באמצע המאה ה-19.
בספטמבר 2021, הבונדסוור יישם מחדש את דרגת Korporal, אך הפעם כדרגת חוגר בכירה מתחת לרמת מש"ק.
בנוסף, נוצרה דרגה חדשה לגמרי בדרגת שטאבסקורפורל (Stabskorporal) שהיא דרגת החוגר הבכירה ביותר כיום.
שתי הדרגות מסווגות כ-OR-4 במערכת קודי הדרגות של נאט"ו.
בבונדסוור, שתי הדרגות חולקות את רמת השכר A6 עם דרגת המש"ק הזוטר שטאבס-אונטר-אופיציר (Stabsunteroffizier).
ישנן שלוש דרגות של קורפורל.
בצבא צרפת, אלו אינן דרגות מש"ק, אלא דרגות חוגרים.
OR-3 צבא חיל האוויר כתף הסוואה צרפתית תרגום קורפורל
קורפורל Ceannaire סמלי הצבא וחיל האוויר מְדִינָה אירלנד סניף שירות צבא אירלנד חיל האוויר האירי קבוצת דירוג מש"ק דרגת שכר 805.38 אירו – 847.45 אירו הקמה 1924 הדירוג הבא גבוה יותר סמל (דרגה) הדירוג הבא הנמוך טוראי, 3 כוכבים (צבא) טייס, 3 כוכבים (חיל האוויר) דרגות מקבילות מלח מוביל
קורפורל היא הדרגה הנמוכה ביותר של מש"ק בצבא אירלנד ובחיל האוויר.
המקבילה בשירות הימי היא ימאי מוביל (leading seaman).
התפקיד העיקרי של קורפורל חי"ר הוא או לפקד על כיתה כמפקד הכיתה או לפקד על קבוצת הסיוע באש כסגן מפקד הכיתה.
כל הקורפורלים הם מדריכים מוסמכים בתרגיל סדר, נשק כיתתי ושדאות.
בחיל התותחנים, הקורפורל בדרך כלל מוצב ליד תותח כמפקד טיווח, או מפקד צוות.
קורפורלים בארטילריה יכולים גם למצוא עצמם אחראים על מחלקת הקשר של הסוללה.
סימן הדרגה בצבא מורכב משני שברונים מכונפים (או "פסים"), כאשר מדי השרד הם שברונים אדומים עם שוליים צהובים.
לפני 1994, חיל האוויר נחשב לחלק מהצבא ולבש מדי צבא עם תגי חיל ייחודיים אך אותם סימני דרגה.
עם הצגת מדים כחולים ייחודיים לחיל האוויר ב-1994, נלבשו אותם סימני דרגה בצבע לבן, לפני הצגת תג חדש של שני שברונים עם סימן דרגה מכונף.
חייל נהג להיות מקודם מטוראי (soldato) לדרגת קורפורל (caporale) לאחר 3 חודשי שירות עד 2014. לאחר 2014 עליהם לעבור מיונים כדי לקבל קידום לקורפורל.
התואר שימש כמשרה בכירה בממלכת איטליה במהלך מלחמת העולם השנייה.
כוחות ההגנה של ניו זילנד מעניק דרגת קורפורל לחיילים או אנשי חיל האוויר לאחר 6 או 7 שנות שירות.
ישנה אחריות משמעותית מצד קורפורל בצבא ניו זילנד ובחיל האוויר המלכותי של ניו זילנד.
הם בדרך כלל מפקדים על צוות קטן ועובדים בצמוד לסמלים שלהם.
כמו עמיתיהם הבריטים, הקנדים והאוסטרלים, הם עונדים שני שברונים ("פסים") להבדיל את דרגתם.
לקורפורלים יש מה שנקרא 'סמכות מעצר', והדבר מודגש בפני טירונים באימון הבסיסי של חיל האוויר.
בעיקרון, כוח זה אומר שכל איש חיל האוויר או טוראי שאינו מציית או מתעלם מפקודה של קורפורל יהיה כפוף למעצר צבאי על ידי אותו אדם.
סמכות המעצר משמשת דרגות גבוהות יותר לאכיפת פקודותיהם, כאשר קורפורל בחיל האוויר הוא הדרגה הנמוכה ביותר עם כוח זה.
Corporal סמלי צבא, נחתים וחיל האוויר המלכותי הבריטי מְדִינָה הממלכה המאוחדת סניף שירות הצבא הבריטי חיל הנחתים המלכותי חיל האוויר המלכותי נוטריקון רב"ט קוד דירוג של נאט"ו OR-4 הדירוג הבא גבוה יותר סמל הדירוג הבא הנמוך לאנס-קורפורל דרגות מקבילות יד מובילה או קצב מוביל
דרגת הקורפורל, שנמצאת בין רב-טוראי ראשון (lance-corporal) לסמל, משמשת את צבא בריטניה, חיל הנחתים המלכותי, וחיל האוויר המלכותי.
סימן הדרגה הוא שברון בעל שני פסים (הידוע גם כ"פסים", "סרטים" או "ווים").
תפקידו של קורפורל משתנה בין רגימנטים; אך, בתפקיד החי"ר הסטנדרטי, קורפורל מפקד על כיתה, עם לאנס-קורפורל כסגן מפקד (2ic).
כאשר הכיתה מפוצלת לחוליות, הם מפקדים על אחת כל אחד.
בחיל השריון המלכותי, קורפורל מפקד על טנק בודד.
חובותיהם תואמות אפוא במידה רבה לאלו של סמל ראשון (staff sergeant) בצבא ארצות הברית וקורפורלים מתוארים לעיתים קרובות כ"עמוד השדרה" של הצבא הבריטי.
בפרשי המשמר, כל הדרגות שאינן קצונה מוגדרות כדרגות שונות של קורפורל עד רגימנטל קורפורל מייג'ור (שהוא נגד דרגה 1).
אין דרגת קורפורל ממשית בפועל, עם זאת, והדרגות מתקדמות ישירות מלאנס-קורפורל ללאנס קורפורל הסוסים (שהוא למעשה שווה ערך לקורפורל; טכנית, לאנס-קורפורל הסוסים מחזיק בדרגת קורפורל אך מקבל אוטומטית את המינוי של לאנס-קורפורל הסוסים).
באופן דומה, במשמר הרגלים (Foot Guards) ובאגודה הארטילרית המכובדת, כל קורפורל ממונה כלאנס-סרג'נט (lance-sergeant) מה שאומר שהם עונדים שלושה שברונים במקום השניים הרגילים, כאשר לאנס-קורפורל עונד שני שברונים במקום אחד: לפעמים אומרים שזה מקורו בוויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, שלא אהבה ש"השומרים שלה" יהיו בעלי שברון אחד בלבד.
קורפורלים ברגימנט הארטילריה המלכותי נקראים בומברדייר (bombardier); אם כי, עד 1920, לארטילריה המלכותית היו קורפורלים ובומברדייר הייתה דרגה נמוכה יותר.
הדרגה של קורפורל שני הייתה קיימת בחיל ההנדסה המלכותי ובחיל החימוש המלכותי עד 1920.
כינוי נפוץ לקורפורל הוא "full screw", כאשר לאנס-קורפורלים ידועים כ-"lance-jacks".
קורפורל הוא דרגת המש"ק הנמוכה ביותר בחיל האוויר המלכותי (למעט רגימנט חיל האוויר המלכותי שיש לו לאנס-קורפורלים), המגיעה בין טכנאי זוטר או אוויראי בכיר טכנאי לסמל במקצועות הטכניים, או אוויראי בכיר וסמל במקצועות הלא טכניים.
בין 1950 ל-1964, קורפורלים במקצועות טכניים נודעו כ"טכנאי קורפורל" וענדו את השברונים שלהם כשהם פונים כלפי מעלה.
בצי המלכותי, המקביל לקורפורל הוא מלח מוביל (leading hand או leading rate).
בצבא ארצות הברית, לקורפורל קודמות שלוש הדרגות הראשונות של טוראי ודרגת מומחה (Specialist).
דרגת קורפורל חולקת את אותה דרגת שכר (E-4) כמו מומחה, אך בניגוד למומחה, קורפורל הוא מש"ק ורשאי לכוון את פעילויותיהם של חיילים אחרים.
דרגת הקורפורל מתוארכת למלחמת העצמאות של ארצות הברית.
כל פלוגה בצבא הקונטיננטלי חולקה לארבע כיתות, כאשר הסגל החוגר של כל אחת כלל סמל, קורפורל, ותשעה עשר טוראים.
הקורפורל, יחד עם הסמל הממונה עליו, היו אחראים לטיפול, למשמעת ולאימון של אנשיהם.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, אסטרטגיית חיל הרגלים של צבא ארצות הברית התמקדה יותר ויותר ביחידות מתחת לרמת הפלוגה.
בשנת 1891, כיתה הוגדרה כיחידה בת שמונה אנשים בראשות קורפורל, הגדרה שהחזיקה מעמד דרך מלחמת העולם הראשונה ועד ערב כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
בשנת 1940, עם ההכרה בחשיבות הגוברת של טקטיקות יחידות קטנות, גודל הכיתה הוגדל לשנים עשר איש, המובלים כעת על ידי סמל, עם קורפורל כעוזר מפקד כיתה.
בפברואר 1944, מפקד הכיתה הפך לסמל ראשון (staff sergeant), בסיוע סמל, מה שהוציא את הקורפורל משרשרת הפיקוד של פלוגת החי"ר.
כתוצאה מ"אינפלציה מתמדת" זו של חיל המש"קים, כותב ההיסטוריון ארנסט פ.
פישר, "דרגת הקורפורל הפכה לחסרת משמעות בארגון קו, אם כי הקורפורל היה בתיאוריה ומסורתית מנהיג קרבי." לאחר מלחמת קוריאה, מפקדי כיתות קודמו עוד יותר לסמל מחלקה (sergeant first class, E-7), ו"דרגת הקורפורל המכובדת-לשעבר שקעה לתהום הנשייה."
בצבא המודרני, חוליה מיועדת להיות מובלת על ידי סמל (E-5), אך עשויה להיות מובל על ידי קורפורל במידת הצורך.
במאה ה-21, דרגת הקורפורל הייתה נדירה יחסית, ולעיתים קרובות נעקפה על ידי מומחים שקודמו ישירות לסמל.
עם זאת, ביולי 2021, מומחים בוגרי קורס מנהיגות בסיסי (BLC) ושהומלצו לקידום יהפכו לקורפורלים לפני קידום נוסף; ולהפך, קורפורלים נוכחיים שטרם סיימו BLC יועברו רוחבית להיות מומחים עד שיסיימו את ה-BLC.
אין שינוי בשכר, אך מצופה מקורפורלים להוביל, ללמד ולחנוך את הצוותים שלהם.
קורפורל הוא דרגת החוגר הרביעית בחיל הנחתים של ארצות הברית, הממוקמת מיד מעל רב-טוראי ראשון (lance corporal) ומיד מתחת לסמל.
לחיל הנחתים, בניגוד לצבא, אין דרגה אחרת בדרגת השכר E-4. קורפורל הוא הדרגה הנמוכה ביותר של מש"ק בחיל הנחתים האמריקאי, אם כי קידום לקורפורל מעניק באופן מסורתי קפיצה משמעותית בסמכות ובאחריות בהשוואה לקידום מטוראי דרך לאנס קורפורל.
קורפורלים בחי"ר נחתים משמשים בדרך כלל כ"מפקדי צוות", ומובילים צוות בן ארבעה אנשים או צוות נשק בגודל דומה (למשל, כיתת נשק סער, צוות מקלע בינוני, או כיתת מרגמה LWCMS).
בפועל, עם זאת, תקן מפקד צוות האש מוחזק בדרך כלל על ידי לאנס קורפורל, בעוד שקורפורלים משרתים בתקן מפקד כיתה שבדרך כלל היה מוחזק על ידי סמל (E-5) ביחידות חי"ר.
ביחידות תומכות, קורפורלים משרתים בדרך כלל בתפקידים ברמת "בעל מקצוע" (journeyman) בהם הם מכוונים את פעילויות הנחתים הזוטרים ומספקים פיקוח טכני, בהיקף מוגבל מאוד, תחת פיקוחו הישיר של סמל או נגד (SNCO).
בשל הדגש על טקטיקות יחידות קטנות, האתוס הממוקד-חי"ר שלו, והמסורת של הסמכת מש"קים זוטרים להפעלת מנהיגות ברמה ראשונה, טבלאות הארגון (TOs) של חיל הנחתים האמריקאי מציבות בדרך כלל קורפורלים (כמו גם סמלים וסמלי מטה) בתקנים שבהם לשירותים אחרים היו בדרך כלל מש"קים בדרגה גבוהה יותר.
לדוגמה, דרגת ה"תקן" בטבלת הארגון של ה-USMC למפקד צוות אש רובאי, מפקד כיתת רובאים וסמל מחלקת רובאים היא קורפורל (E-4), סמל (E-5) וסמל מטה (E-6), בהתאמה.
באופן ספציפי, עבור יחידות הרובאים של הצבא, דרגת צוות האש, מפקד הכיתה וסמל המחלקה הם: סמל (E-5), סמל מטה (E-6) וסמל מחלקה (E-7), בהתאמה.
באופן דומה, המונח "קורפורל אסטרטגי" מתייחס לאחריות המיוחדת המוענקת לקורפורל נחתים לעומת האחריות הרגילה, והסמכות הרגילה, של אנשי שירות בדרגת E-4 בזרועות האחרות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
מדריכי תרגילים בחיל הנחתים של ארצות הברית מחזיקים בדרך כלל בדרגות מסמל (E-5) עד סמל תותחנים (Gunnery Sergeant, E-7), אם כי לפי פקודות חיל הנחתים 1326.6 (2019), "קורפורלים בוגרים ומוסמכים אחרת עשויים להיות מוצבים, עם חריגה מאושרת למדיניות."
ההיסטוריה של דרגת הקורפורל ב-USMC מקבילה בערך לזו של צבא ארצות הברית עד 1942. מ-1775 עד מלחמת העולם השנייה, חיל הנחתים השתמש בעיקר באותה דרגה ומבנה ארגוני כמו אבותיו הבריטיים והקולוניאליים המשותפים עם הצבא, כמו גם הצבאות הקונטיננטליים והאמריקאיים המאוחרים יותר.
ב-1942, כאשר הצבא שינה את ארגון חיל הרגלים של הדיוויזיה המשולשת שלו כדי להילחם בצורה הטובה ביותר בזירה האירופית/צפון אפריקאית/מזרח תיכונית, חיל הנחתים החל לשנות את תוכנית הדיוויזיה המשולשת כדי להפעיל בצורה הטובה ביותר את דוקטרינת הלוחמה האמפיבית שלו בזירת האוקיינוס השקט.
משמעות הדבר הייתה שעבור החיל, מפקדי כיתות יישארו כסמלים וכי כיתת הרובאים תחולק לשלושה צוותי אש בני ארבעה אנשים שכל אחד מהם מובל על ידי קורפורל.
כאשר חיל האוויר של ארצות הברית הופרד מצבא ארצות הברית ב-1947, קורפורל (E-3) הפך לדרגת המש"ק הזוטרה ביותר, מתחת לסמל, של זרוע עצמאית חדשה זו של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
הוא הוחלף על ידי אוויראי מחלקה שנייה (E-3) באפריל 1952 ובהתאמה אוויראי מחלקה ראשונה (E-3, קודם לכן E-4) באוקטובר 1967, שתיהן דרגות חוגרים מתחת לרמת מש"ק.
באותו תהליך סמל הוחלף תחילה על ידי אוויראי מחלקה ראשונה ב-1952 (E-4, הפך ל-E-3 ב-1967).
התואר סמל הוטמע מחדש ב-E-4 כדרגת מש"ק הנמוכה ביותר מאוקטובר 1967 עד מרץ 1991. מ-1976, סמל חלק את דרגת השכר שלו עם אוויראי בכיר (מאז דרגת החוגר הבכירה ביותר מתחת למעמד מש"ק), לפני שהוצא בהדרגה בשנות ה-90 המאוחרות.
קורק היא העיר השנייה בגודלה ברפובליקה של אירלנד, והשלישית בגודלה באי האירי אחרי דבלין ובלפסט.
האוכלוסייה במטרופולין של קורק מונה כ-274,000 איש.
העיר שוכנת בחוף הדרומי של אירלנד, ומקור שמה הוא במילה באירית שמשמעה "מקום ביצתי", מה שמתייחס לנהר לי העובר בעיר.
קורק היא העיר הראשית במחוז קורק והעיר הגדולה ביותר בפרובינציית מנסטר.
בעיר עובר הנהר לי, ורוב מרכז העיר הוא אי בנהר.
משם זורם הנהר אל נמל קורק, מהנמלים הטבעיים הגדולים בעולם.
לקורק מוניטין של מרדנות מזמן הפלישה הוויקינגית לאירלנד ועד למלחמת האזרחים האירית, אשר הדביק למחוז את הכינוי "המחוז המורד".
ההתיישבות בקורק החלה במאה השישית, בהתיישבות של נזירים בראשות סנט פינבר.
בשנת 1185 העניק לה ג'ון, מלך אנגליה את הצ'ארטר (מגילת הזכויות) של קורק.
במהלך השנים נבנה ונהרס לסירוגין חלקה המכריע של העיר בעקבות התקפות הוויקינגים והנורסמנים (לוחמים סקנדינבים).
בעבר הייתה העיר מוקפת חומה מכל עבריה, וחלקים ממנה שרדו עד היום.
במהלך מלחמת העצמאות האירית סבל מרכז העיר משריפות מרובות.
בשנת 1825 עזבו את קורק למעלה מ-1,800 תושבים והיגרו לקנדה.
באמצע המאה ה-19 הייתה העיר נמל מרכזי למהגרים שנטשו את אירלנד לאחר רעב תפוחי האדמה הגדול.
בעקבות חרם לימריק הגיעו לקורק יהודים מהעיר לימריק הסמוכה, במטרה להפליג ממנה לאמריקה, אולם תושבי קורק הראו כלפיהם אהדה מופגנת, הציעו להם להתארח בבתיהם וביקשו מהם להישאר באירלנד ולהשתקע בעירם.
גם הכנסיות בקורק הציעו ליהודים הנמלטים מקלט בתחומיהן.
רבים מן היהודים נענו להצעה.
ג'רלד גולדברג, בנו של אחד היהודים שנמלטו מלימריק והשתקעו בקורק, נבחר ב-1977 לראש עיריית קורק.
קורציו מלפרטה (באיטלקית: Curzio Malaparte; 9 ביוני 1898 – 19 ביולי 1957) עיתונאי וסופר איטלקי הידוע במיוחד בשל תיאוריו את זוועות הנאציזם והמשטרים הקרובים לנאציזם במהלך מלחמת העולם השנייה, להן היה עד כאשר שימש ככתב צבאי וכדיפלומט.
מלפרטה נולד בשם קורט אריך זוקרט בעיר פראטו שבחבל טוסקנה באיטליה לאם לומברדית ואב גרמני.
הוא חונך ברומא ובשנת 1918 החל בקריירה עיתונאית.
הוא בחר בשם "מלפרטה" שפירושו "מן המקום הרע" כהיפוך של השם "בונפרטה" שפירושו "מן המקום הטוב".
מלפרטה לחם במלחמת העולם הראשונה וקיבל דרגת קצונה בצבא האיטלקי.
הוא עוטר על האומץ שהפגין בחזית האלפינית.
בשנת 1921 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי, "La rivolta dei santi" (מרד הקדושים) בו הציג את חוויותיו מימי המלחמה, תוך שהוא מאשים את המשטר המושחת ברומא.
בשנת 1922 השתתף ב"מצעד על רומא" שערך בניטו מוסוליני בו השתלט הפאשיזם על איטליה.
בשנת 1924 ייסד את הרבעון "La Conquista dello stato ("ניצחון המדינה").
הוא החליף את שמו באופן רשמי למלפרטה בשנת 1925. כחבר במפלגה הפשיסטית היה פעיל בייסודם של כתבי עת פשיסטיים ובכתיבת ספרים בנושא.
כן היה העורך של העיתון לה סטמפה.
בשנת 1931 פרסם ספר ושמו "Tecnica del colpo di Stato" בו תקף את מוסוליני ואת היטלר.
פרסום זה הוביל לגירושו מן המפלגה ולשליחתו ל"גלות פנים" משנת 1933 עד לשנת 1938 (עונש זה היה עונש מקובל ליריבים פוליטיים באיטליה הפשיסטית, בו נשלחו לאזור כפרי נידח, או לאי שומם, ונאסר עליהם לעזוב אותו לפרק זמן קצוב).
מלפרטה ריצה את עונשו באי ליפארי.
הוא השתחרר לאחר התערבותו האישית של גליאצו צ'אנו שר החוץ רב ההשפעה, וחתנו של מוסוליני.
לאחר מכן נאסר מלפרטה מספר פעמים נוספות, ובין היתר בילה תקופת מאסר בבית הכלא הרומאי הידוע לשימצה רג'ינה קואלי.
היכרותו עם מנהיגי אירופה בתקופה זו מבוססת על ניסיונו ככתב וכדיפלומט בשירות איטליה הפאשיסטית.
בשנת 1941 נשלח אל החזית המזרחית, בה לחמו כנגד ברית המועצות חיילים איטלקים לצידם של הגרמנים, ככתב העיתון קוריירה דלה סרה.
את מאמריו (שחלקם צונזרו) אסף בקובץ שפורסם בשנת 1943 בשם "הוולגה מתחילה באירופה".
ניסיונו זה היווה בסיס לשני ספריו המפורסמים ביותר "קאפוט" ו"העור" (שניהם יצאו בעברית בהוצאת "זמורה – ביתן").
הספר "קאפוט" כולל עדות ראייה לשואת יהודי העיר יאשי ברומניה.
הספרים מציגים את המלחמה מנקודת ראותם של אלו היודעים כי נדונו להפסיד בה.
הכתיבה רצופה באבחנותיו החדות של מלפרטה, תוך כדי תיאורי הורמאכט הנסוג בשדה הקרב האוקראיני – "כאשר הגרמנים מתחילים לפחד, כאשר הפחד הגרמני המסתורי מתחיל לחלחל לעצמותיהם, הם תמיד יעוררו אימה וחמלה מיוחדים.
הופעתם היא אומללה, אכזריותם עצובה, אומץ הלב שלהם שקט וחסר תקווה" כתב בהקדמה לספרו.
הספר הוא תיאור רב עוצמה ועדות אישית המהווה הישג ספרותי.
ב"העור" ממשיך מלפרטה בתיאורי החברה האירופית בזמן המלחמה אותה החל ב"קאפוט", אך בעוד ש"קאפוט" התרחש במזרח אירופה, "העור" מתרחש באיטליה בין השנים 1943 ל-1945. במקום גרמנים, הפולשים הם אמריקנים.
הספר מציג בצורה חדה ובוטה את התמימות של המשחררים האמריקנים אל מול הרקע התרבותי של הניסיון האירופי בשנות המלחמה שהוביל לקריסה חומרית ומוסרית.
בין נובמבר 1943 למרץ 1946 שימש מלפרטה כקצין קישור במפקדה האמריקנית באיטליה.
מאמרים מפרי עטו החלו להופיע בצרפת, ארצות הברית ובריטניה.
לאחר המלחמה נטו דעותיו של מלפרטה אל השמאל, והוא הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
בשנת 1947 עבר לגור בפריז וניסה ללא הצלחה את כוחו בכתיבת דרמות, וכבמאי סרטי קולנוע.
בשנת 1950 כתב, הפיק, ביים וכתב את המוזיקה לסרט "Cristo Proibito" (המשיח האסור), אשר זכה להצלחה בינונית.
הסרט היה סיפורו של חייל החוזר לכפרו על מנת לנקום את מות אחיו מידי הגרמנים.
לפני מותו החל לגלות עניין בסין ובקומוניזם נוסח מאו ואף ביקר בסין, אך נאלץ לקטוע את הביקור בשל מחלתו.
הוא הספיק לכתוב ספר בשם "ברוסיה ובסין", אשר פורסם לאחר מותו בשנת 1958. ספרו האחרון Maledetti toscani פורסם בשנת 1956. בשנת 1957 מת ממחלת הסרטן.
העור , מאיטלקית: שמעיה סמילן, זמורה ביתן תל אביב, תשמ"ח 1988.
העור, עברית: נחמיה פורת, ניב תל אביב 1956.
קאפוט, תרגם: יצחק אברהמי, פרידמן תל אביב, תשי"ד 1954.
קאפוט, מאיטלקית: מירון רפפורט, זמורה ביתן תל אביב, תשנ"ה 1995.
קוֹרְקִינֵט או גַּלְגִיליים הוא כלי תחבורה העשוי ממשטח צר, המקביל אל הקרקע, שני גלגלים וכידון היגוי המחובר לגלגל הקדמי.
המשתמש בכלי תחבורה זה עומד עליו ברגלו האחת, ודוחף אותו ברגלו השנייה, כשבידיו הוא מחזיק בכידון.
בעבר נהגו ילדים ליצור קורקינטים לשימוש אישי.
בשלהי המאה העשרים הפכו הקורקינטים למוצר תעשייתי, שלו דגמי מתכת יקרים.
ישנם גם קורקינטים ממונעים, אשר פועלים על חשמל או דלק.
המילה קורקינט משמשת רק בעברית; מקורה הוא שינוי של המילה הצרפתית trottinette ("טרוטינט").
הלשונאי והבלשן יצחק אבינרי הציע תחת המילה קורקינט את המילה טפפית, והעיד כי בבית איתמר בן-אב"י חודשה המילה אוֹפַנִּית:
קורקינט ממונע, המכונה גם קורקינט חשמלי או גלגינוע הוא קורקינט המונע באמצעות מנוע בנזין או מנוע חשמלי, שעשוי ממשטח צר שמתחתיו שני גלגלים.
המשתמש בכלי תחבורה זה עומד עליו בשתי רגליו ובידיו מחזיק ידית המשמשת להיגוי.
הקורקינט החשמלי זכה לעלייה בפופולריות שלו בעזרת ההתרבות של חברות לשיתוף נסיעות המאפשרות להשתמש בקורקינטים חשמליים הפזורים ברחבי העיר על ידי אפליקציה המותקנת במכשיר הנייד.
הגיל המותר לרכיבה בקורקינט ממונע הוא 14+
החוק בישראל מגביל את השימוש בקורקינט חשמלי לרוכב אחד מגיל 16 ומעלה בחבישת קסדה.
בנוסף על הכלי לעמוד בתנאים הבאים:
משקל הכלי עד 30 ק"ג
הספק המנוע עד 250 וואט
מהירות הכלי עד 25 קמ"ש
קורקינט לא חשמלי אינו צריך רישוי.
ליים היא חברה אמריקאית שעוסקת בהשכרת כלי תחבורה זעירים מסוגים שונים לרכיבה בעיר, לשימוש שיתופי עבור משתמשי הדרך.
החברה מציעה כלים לשימוש שיתופי אשר ניתנים לשימוש ולאיתור באמצעות אפליקציה סלולרית ייעודית שמשתמשת ב-GPS ומערכת iot.
קורץ (וכן קוֹרֶיץ, ביידיש: קאָרעץ, "קָארֶעץ"; באוקראינית :Корець; בפולנית: Korzec) היא עיר באוקראינה והמרכז המנהלי של מחוז משנה קורצקי (Корецкий район) שבמחוז רובנו.
העיר שוכנת לגדת נהר הקורצ'יק, כ-66 קילומטרים מזרחית לעיר רובנו.
העיר נוסדה בשנת 1150. קורץ הייתה שייכת למשפחת האצולה קארעצקי מאז חלוקת ווהלין.
שמשון מאוסטרופולי, רב ומקובל, נולד בקוריץ אז בפולין, בשנת ה'ש"ס (1600) בערך.
במחצית השנייה של המאה ה-18 חי ופעל בעיר הרב פנחס שפירא מקוריץ, תלמיד המגיד ממזריץ'.
בית הדפוס הראשון שנוסד בקורץ היה בית דפוס עברי.
הוא הוקם בשנת 1776 על ידי הרב צבי הירש וחתנו שמואל סגל.
בית הדפוס פעל עד שנת 1781 והדפיס כ-20 ספרים.
לפני השואה התגוררו בקורץ יותר מ-6,000 יהודים.
במאי 1942 הוקם גטו בעיר.
יום לאחר הקמת הגטו נרצחו כ-2,200 יהודים בעיר.
הגטו חוסל בספטמבר אותה שנה, תוך רצח כ-1,500 היהודים שנותרו בו.
האחראי על הרצח ומאשרו היה ברנהרד פרנק
קהילת קורץ הונצחה על ידי שושי בן חמו מקיבוץ לוחמי הגטאות בסרטה "אם אשכחך קוריץ תשכחך ימיני".
קורקינט ממונע (מכונה גם קורקינט חשמלי או גלגינוע, בעברית: גַּלְגִּלַּיִם ממונעים) הוא קורקינט המונע באמצעות מנוע בנזין או מנוע חשמלי.
הוא עשוי ממשטח צר שמתחתיו שני גלגלים.
בפועל, תמונת השפעתם על הסביבה מורכבת יותר.בשנת 2019 מחקר מאוניברסיטת קרולינה הצפונית בדק לעומק את השפעתם של קורקינטים חשמליים לשכירות על הסביבה בהשוואה לאלטרנטיבות - אם לוקחים בחשבון את ההשפעה הסביבתית של הייצור והמשלוח, התחזוקה, והאיסוף של הקורקינטים בחזרה לתחנות ההטענה לאחר השימוש.
במחקר עלה שאמצעי התחבורה המזהם ביותר מבין אלו שנבדקו הוא המכונית, ואחריו קורקינטים להשכרה ואופניים להשכרה.
לאחר מכן המזהמים ביותר הם קורקינטים בבעלות פרטית, ועדיפים על כל אלו נמצאו בהתאמה אוטובוסים עם נסועה גבוהה, אופניים חשמליים בבעלות פרטית, אופניים רגילים, והליכה ברגל.
לפי הערכת החוקרים, האימפקט הסביבתי של הקורקינטים להשכרה עומד על 202 גרם גז חממה על כל מייל (1.6 קילומטר) של נסיעה, כאשר 50% מגזי החממה נפלטים בתהליכי הייצור, 43% נפלטים בעת האיסוף והפיזור של הקורקינטים, וההשפעה של הנסיעה עצמה ושל גורמים נוספים זניחים יחסית.
כדי לנסות ולהעריך טוב יותר את מידת ההשפעה בפועל על הסביבה, המחקר בדק באמצעות סקרים באילו אמצעי תחבורה היו משתמשים נוסעי הקורקינט אם לא היו נוסעים בקורקינט.
49% אמרו שהיו משתמשים באופניים או בהליכה, 34% ברכב פרטי או שירות הזמנת נסיעות, 11% בתחבורה ציבורית, ו-7% היו מוותרים על הנסיעה.
בשקלול הנתונים הגיעו החוקרים למסקנה שבסך הכל הקורקינטים מחליפים בעיקר אמצעי תחבורה מזהמים פחות, ולכן בפועל מגבירים את הזיהום.
החוקרים העריכו את וודאות המסקנה ב-65%, וציינו ששינויים במבנה הקורקינט ובפעולת שירות ההשכרה עשויים לשנות את וודאות המסקנה ל-40%.
השימוש בקורקינט חשמלי בישראל הוסדר בצו ביולי 2004. הצו מגדיר קורקינט חשמלי כרכב בעל שני גלגלים המורכבים בזה אחר זה, המונע במנוע חשמלי שהספקו לא עולה על 100 ואט, מהירותו לא גבוהה מ-12 קמ"ש, ומשקלו העצמי לא עולה על 12 ק"ג.
על פי הצו, קורקינט כזה פטור מהחובות החלות על רכב ממונע על פי פקודת התעבורה, כדוגמת ביטוח רכב.
ב-2016 פרסם משרד התחבורה תקנה חדשה, לפיה מותר להשתמש בקורקינט חשמלי מגיל 16, מהירותו תוגבל ל-25 קמ"ש וההספק יהיה עד 250 ואט ומשקלו עד 30 ק"ג.
השימוש בקורקינט ממונע-בנזין, או בקורקינט חשמלי שמאפייניו חורגים מהתקנות הנ"ל, אסור בישראל.
למרות זאת, בכבישי ישראל נעים אלפי קורקינטים כאלו בניגוד לחוק.
משרד התחבורה החרים מדי פעם קורקינטים ממונעים האסורים לשימוש בישראל, אולם הקורקינטים הממונעים שהוחרמו נמכרו במכרזים לכל המרבה במחיר ללא הסדרה חוקית.
בית המשפט העליון הביע תמיהה על מדיניות זאת בספטמבר 2010 ודרש להפסיקה לאלתר.
במאי 2013 קבע בית המשפט העליון שקורקינט מכני בעל מנוע חשמלי, מהירות מקסימלית של 32 קמ"ש לילדים בני 11 ומעלה, אינו נחשב רכב מנועי לעניין פיצוי נפגעי תאונות דרכים ולכן הנוהג בו שנפגע מרכב ממונע זכאי לפיצוי כנפגע תאונת דרכים, אך הנפגע מנהיגה בו אינו זכאי לפיצוי כנפגע תאונת דרכים.
בית המשפט גם קרא להסדרת השימוש בקורקינט ממונע ולכן במאי 2016 יצאה התקנה החדשה.
בינואר 2024, פורסמו תקנות משרד התחבורה והבטיחות בדרכים שקבעו כי החל מ-1 בפברואר, יוכלו ישראלים בעלי קורקינט, מגיל 16 ומעלה לרשום את הכלי במאגר המידע הרשמי של מדינת ישראל והחל מחודש אוגוסט תחל החובה להתקין לוחית רישוי.
קורצ'ה (באלבנית: Korçë או Korça, באיטלקית: Corizza, בארומנית: Curceaua או Cоrceaо, בבולגרית: Корча או Горица, בטורקית: Görice, ביוונית: Κορυτσά, במקדונית: Горица) היא עיר בדרום-מזרח אלבניה, בירת מחוז קורצ'ה.
בשנת 2001 התגוררו בה כ-59 אלף תושבים, והיא הייתה העיר השביעית בגודלה במדינה.
באזור העיר התגלו ממצאים ארכאולוגיים משלהי תקופת האבן החדשה, המעידים על נוכחות אנושית קבועה במקום מסביבות האלף הרביעי לפנה"ס.
באזור הכפר קמניצה (Kamenica), כ-10 ק"מ דרומית לקורצ'ה, התגלו אתרי קבורה מהמאה ה-13 לפנה"ס ועד המאה השישית לפנה"ס.
בהמשך, היה האזור בתפר שבין איליריה לבין מוקדון.
עיר בשם קוביצה מוזכרת במסמכים מ-1280, אך העדויות הראשונות לקיומה של העיר הנוכחית הן משלהי המאה ה-15. ב-1440 נכבש האזור בידי האימפריה העות'מאנית.
הסולטאן מהמט השני החליט לתגמל את אחד מנאמניו, איליאז הוג'ה, שהיה ממפקדי צבאו בעת כיבוש קונסטנטינופול (1453).
הוא נתן לו את התואר ביי, והעניק לו את הסנג'ק של מנסטיר, שכלל גם את אזור קורצ'ה.
הוג'ה הקים את העיר, שנקראה אז גריצה Görice.
התפתחותה של העיר הואצה לאחר כיבושה של העיר הוולאכית הסמוכה מוסקופולה בידי עלי פאשה ב-1788. חרף התאסלמותם של מרבית האלבנים בתקופת השלטון העות'מאנית, נותר בקורצ'ה קהילה יוונית-אורתודוקסית גדולה.
ב-1724 הוקם בעיר בית הספר הראשון, והלימודים בו היו בשפה היוונית.
ב-1887 נפתח בעיר בית הספר הראשון באלבניה כולה שהלימודים בו היו בשפה האלבנית, וב-1891 נפתח בית הספר הראשון באלבניה לבנות.
לפי חוזה סן סטפנו מ-1878, הייתה אמורה קורצ'ה לעבור מהעות'מאנים לידי הבולגרים, אך החוזה בוטל עוד באותה שנה בקונגרס ברלין.
ב-28 בנובמבר 1912 הכריזה אלבניה על עצמאותה, אך קורצ'ה נכבשה בידי יוון כבר ב-6 בדצמבר, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה.
יוון שאפה לחזק את שליטתה באזורים שבהם הייתה אוכלוסייה יוונית-אורתודוקסית וראתה באזור חלק מהאימפריה היוונית ההיסטורית.
ב-1914] כוננו היוונים בדרומה של אלבניה את הרפובליקה האוטונומית של צפון אפירוס, וקורצ'ה הייתה לחלק ממנה.
ב-1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, השתלט כוח צרפתי-איטלקי על הרפובליקה האוטונומית.
האזור חולק ביניהן, וקורצ'ה הייתה נתונה לשליטה צרפתית עד קביעת גבולותיה הסופיים של אלבניה ב-1920.
ב-1939 כבשה איטליה את אלבניה כולה, אך לאחר פרוץ מלחמת איטליה–יוון, כבשו היוונים את דרום המדינה, לרבות קורצ'ה (נובמבר 1940).
ב-1971 נפתחה בעיר אוניברסיטת פאן נולי.
בתחילה כללה האוניברסיטה פקולטה לחקלאות בלבד, ובהמשך נפתחו גם פקולטות להוראה ולמנהל עסקים (1992), סיעוד (1994) ושלוחה בפוגרדץ ללימודי תיירות (2009).
במהלך המאה ה-20 התבססה קורצ'ה כמרכז תעשייתי, בעיקר לתעשיית הטקסטיל.
באזורים החקלאיים שמסביב לעיר שדות חיטה וקני סוכר, ובקורצ'ה עצמה פועלות תעשיות נלוות - קמח, סוכר, וכן מותג בירה, בירה קורצ'ה.
תעשייה נוספת מבוססת על כריית ליגניט.
בקורצ'ה פועלים מספר מוזיאונים: המוזיאון הלאומי לאמנות ימי הביניים, המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה, המוזיאון הלאומי לחינוך (השוכן בבית בו פעל בית הספר הראשון באלבניה) ומוזיאון בראטקו לאמנות המזרח.
מועדון הכדורגל סקנדרבאו קורצ'ה משחק בליגת העל האלבנית.
הוא זכה באליפות אחת, ב-1933.
לקורצ'ה עיר תאומה אחת, סלוניקי.
קורצ'אק (שם מלא: 2163 קורצ'אק; באנגלית: 2163 Korczak) הוא אסטרואיד מחגורת האסטרואידים שהתגלה ב-16 בספטמבר 1971 במצפה כוכבים באוקראינה (Crimean Astrophysical Observatory), ונקרא על שמו של יאנוש קורצ'אק (1878-1942), סופר מורה ורופא פולני-יהודי שנרצח, יחד עם 200 מתלמידיו, במחנה ההשמדה טרבלינקה.
קורשן (בליטאית: , קורשנאי; בפולנית: Kurszany, קורשני) היא עיר קטנה במחוז שאולאי שבצפון מערב ליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
העיר נזכרת לראשונה במאה ה-16. מראשיתה נודעה העיר בתעשיית הקדרות שבה.
מסוף המאה ה-18 הייתה העיר בבעלות משפחת האצולה גרוזבסקי.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-900 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, תוך קיום בית ספר עברי.
פעילות זו נאסרה עם סיפוח ליטא לברית המועצות ביוני 1940.
ב-26 ביוני 1941, כמה ימים לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו רצחו מיד מספר יהודים בה.
לאחר מכן, העבידו הליטאים את יהודי העיר בעבודות כפייה.
בהמשך, רוכזו הגברים היהודים מהעיר מגיל 12 ומעלה בבניין בית המדרש המקומי, תוך העלמת החולים, שליחת 15 גברים לשאולאי, ורצח כל יתר הגברים בשתי קבוצות עד 16 ביולי 1941.
הנשים והילדים היהודים שנותרו בעיר רוכזו בגטו צפוף שהוקם בה, אשר ממנו הועברו ב-15 באוגוסט 1941 לגטו זאגר, שם נרצחו בעת חיסול הגטו ב-2 באוקטובר 1941.
קורצ'ינה (בפולנית: Korczyna; ביידיש: קארטשין) הוא כפר במחוז קרוסנו שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
הכפר נזכר לראשונה בסוף המאה ה-14, עת הוענקו לו זכויות עיר.
מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התבססה כלכלת היישוב על תעשיית האריגה וייצור הבדים.
בתחילת המאה ה-20 נמנו ביישוב 1,026 יהודים.
בין רבני העיר היו הרב יחזקאל הלוי סג"ל ובנו משה יצחק.
לפני מלחמת העולם הראשונה כיהן בה רבי שמואל אהרן רובין מחבר הספר בית אהרן על גיטין ואבי ראש כולל גליציה מנחם רובין.
חתנו רבי יצחק פלאם כיהן אחריו כרב העיירה אך ברח בזמן מלחמת העולם הראשונה, ונרצח בלבוב בפרעות פטליורה.
אחריו כיהנו רבנים ממשפחת רובין משושלת רופשיץ.
עד מלחמת העולם השנייה יהודי העיירה היו בעלי מעמד כלכלי גבוה.
בין מלחמות העולם נמנו בו 746 יהודים, כשישית מתושביו.
בשנת 1936 גורשו כעשר משפחות יהודים ילידי קורצ'ינה מגרמניה בחזרה לקרצ'ינה.
ביום שישי ה-1 בספטמבר 1939 (י"ז באלול תרצ"ט) יום פלישת הגרמנים לפולין ותחילת מלחמת העולם השנייה, הם הפציצו את שדה התעופה ומפעל הגומי בקרוסנו הסמוכה.
לאחר קרבות בסביבות העיר והרעשתה בתותחים, בבוקר שבת ה-8 בספטמבר חלף סיור ממונע גרמני דרך העיר.
שבוע לאחר מכן ביום שישי ה-15 בספטמבר, סגן ראש העיר וקצין המשטרה המקומי הודיעו ליהודים בשם הגרמנים כי עליהם להתייצב בשוק ולטאטא אותו, לאחר שיומיים קודם עשו כך היהודים תושבי קרוסנו.
ביום שני ה-18 לחודש, הוצעדו יהודי העיירה לרפתות ואורוות שנשרפו במהלך הקרבות, ואולצו לנקותם.
במהלך ראש השנה רוב יהודי העיירה התפללו במניינים שאורגנו בבתים פרטיים.
הגרמנים הגיעו לבתי הכנסת ועצרו את מעט היהודים שהתפללו בהם, אך עם ערב העצורים שוחררו.
בית הכנסת החסידי ששימש גם בית מדרש הוסב לאורווה בידי יחידת חיילים אוסטרים.
הגבול החדש בין ברית המועצות לגרמניה עבר בנהר הסן, סמוך לעיירה.
רבים מן היהודים שעברו לצד הרוסי הושלכו לסיביר.
לאוזני יהודי העיירה הגיעו החדשות אודות טבח של 170 יהודים בעיירה דינוב, במרחק 50 ק"מ מקורצ'ינה.
יהודי קורצ'ינה שילמו כסף לגרמנים על מנת לאפשר את קבורתם של הנטבחים וביניהם שניים מבני העיירה, בבית הקברות היהודי בדינוב.
עד מאי 1940 יחידות הצבא הגרמניות החולפות בעיירה והחונות במחנה סמוך שהוקם, החרימו בתים ורכוש ואילצו את היהודים לעבוד עבורם בחטיבת עצים, בהובלת פחם, בניקיונות ובקילוף תפוחי אדומה, בכל מזג אוויר ובתחילה, תוך הכאתם.
הגרמנים קיבלו אישור להותיר את יהודי קורצ'ין בבתיהם בהיות עבודתם חיונית.
קבוצות פולנים הגיעו והתעללו ביהודים תוך גזיזת פיאה או תלישתה, לקול צחוק החיילים הגרמנים.
נערכו חיפושים אחר מזון בבתי היהודים ובבתי המסחר תוך שיתוף פעולה פעיל מצד סגן ראש העיר פפייזנר, ואם נמצאו היהודי נאסר, וסחורתו הועברה באמצעות משאיות לגרמניה.
יהודים התלוננו במשטרה ונאמר להם למסור את מספרי הרישוי של המשאיות.
בדצמבר 1939 נצטוו יהודי העיירה לענוד סרט לבן ועליו מגן דוד כחול על זרוע ימין, ולסמן את חנויותיהם במגן דוד.
בהזדמנות זו הוכו יהודים שלא ענדו את הסרט עוד קודם לכניסת הפקודה לתוקף, הן בידי חיילים גרמנים והן בידי שוטרים פולנים.
בתחילת ינואר 1940 הוטל תשלום כופר על הקהילה.
שבוע לאחר דרישת הכופר נצטוו היהודים להקים יודנרט תוך 5 ימים.
ראש היודנרט היה אוסקר רובין - דובר גרמנית ובן משפחה של מנהיגי הקהילה, ועוזרו יחזקאל לוויטמן גם הוא תושב גרמניה במשך שנים רבות, ושישה יהודים נוספים, אשר להם לא היה כל תפקיד או סמכות.
בנוסף שירתו שני שוטרים יהודים: מנדל הלפרין ונפתלי קירשנר.
קירשנר הזהיר את היהודים מפני כל סכנה שעמדה בפניהם.
היודנרט נצטווה לספק לשלטונות עובדי כפייה באופן סדיר וגבה מיסים לפעילותו.
לעיתים יהודים שהתחמקו מהתשלום נמסרו לידי הגרמנים ונשלחו למאסר בכלא קרוסנו.
שם שוחררו בעזרתו של משה קליינר, סגן ראש היודנרט בקרוסנו.
בנובמבר 1939 יהודי קורצ'ינה קלטו בזרועות פתוחות 40 פליטים - בעיקר נשים וילדות לבושות עדיין בחלוקי בית, מתוך קבוצה גדולה של יהודים שנחטפו בלודז' וגורשו לקרוסנו משם היודנרט העבירן.
בהמשך, היודנרט פתחו בעיירה בית תמחוי לטובת הפליטים הרבים שהחלו להגיע לעיירה מן הערים הגדולות שם חיי היהודים היו בלתי נסבלים.
בדצמבר 1939 היהודים עברו התעללויות שונות וביניהם תלישת זקן עם חלקי פנים, רב העיירה שחמק ממנה נהרג בלובלין זמן קצר לאחר מכן.
בפברואר 1940 הגרמנים אסרו על שחיטת בשר.
השוחט משה ליכטיג המשיך לשחוט בהסתר תוך סיכון חייו.
במאי 1940 הגרמנים החלו להתאמן במעבר מהיר ברחובות קורצ'ינה תוך הסוואת תנועותיהם.
ב-22 ביוני 1941 הם תקפו את ברית המועצות.
כמה ימים טרם ההתקפה דרשו מכל בעלי החנויות היהודים להעביר את רכושם לידי הנוצרים.
בית המרקחת נלקח מידי הרוקח, ושני בתי מלאכה למתכת הועברו גם הם, אך אלה השאירו את ההנהלה בידי הבעלים היהודי תמורת חלק מהרווחים.
בינואר 1942 תושבי קורצ'ינה קראו בעיתוני קראקוב למרות האיסור על קריאת עיתונים, כי היטלר הודיע שישמיד את אחרון יהודי אירופה.
באותה תקופה הגיעה הוראה למסור את כל מעילי וכיסויי הפרווה שברשות היהודים, והמפר את הצו ענשו מוות.
באופן חריג, לא היו הרוגים בעיירה כתוצאה מכך, על אף חיפוש מדוקדק שארך יומיים.
במהלך חודש מרץ תוחם בצו האזור המותר ליהודים.
באחד מימי הראשון שבחודש מאי 1942 הופיעו שוטרי גסטפו מקרוסנו ודרשו יהודים לצורך הוצאה להורג.
היודנרט מסר לידיהם חמישה יהודים ובהם אישה צעירה הגב' קורב ובנה התינוק.
הם הובלו למטה המשטרה ומשם אחד אחד לשדה סמוך שם נורו.
כשבועיים לפני חיסול קהילת קורצ'ינה, בסוף יולי 1942 הוציאו הגרמנים להורג שלושה יהודים: שני יהודים מקורצ'ין שברחו קודם לצד הרוסי, ולאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות שבו לקורצ'ין, שבועיים קודם הירצחם, וירו ברבה הלא רשמי של העיירה הרב משה אפשטיין, שנפצע והושאר כמת.
חמישה יהודים נוספים הושארו כל הלילה עם הידיים על הקיר אך שוחררו עם בוקר.
הרב זחל מהמקום והסתתר בבית אחד היהודים.
שוטר פולני הבחין בחסרון הגופה והודיע בשם הגסטפו ש-40 יהודים יהרגו אם לא ימסרו את הרב לידיו.
היודנרט הודיע לרב, וזה החליט ללכת כקרבן תמורת הצלת היהודים.
הוא ביקש להיקבר עם סכין בארונו וללא מציבה.
באותו הזמן החלו להגיע קבוצות גדולות של יהודים שגורשו מערים בסביבה, ובעיקר הערים סביב פרישטיק וקרוסנו, ואף מראדום וקראקוב.
בעיירה הצטופפו כ-1600 יהודים, 800 מהם תושביה המקוריים וכ-800 פליטים.
הגרמנים הורו ליהודים לשלם את מיסי הממשלה הפולנית ואסרו עליהם את השימוש בחשמל.
לעיירה החלו להגיע שמועות על גירוש קהילות גדולות והיעלמם.
ביום ראשון ה-9 באוגוסט 1942 כ"ו באב תש"ב הגרמנים הודיעו ליהודי קרוסנו שעליהם להתאסף למחרת ברחבת השוק ליד תחנת הרכבת לרישום.
למחרת יום שני כ"ז באב, 40 יהודי קורצ'ינה שעבדו בפלוגת עבודה בקרוסנו נצטוו לשוב לבתיהם ולא להגיע למחרת לקרוסנו.
הם מסרו שיהודי קרוסנו עמדו במשך כל היום ללא מים עם ידיים מורמות באוויר ברחבת השוק.
יום לאחר מכן, ה-11 באוגוסט ביום שלישי כ"ח באב, יהודי קרוסנו הוסעו צפופים בקרונות בקר, 60 איש בקרון, במשך ימים שלמים ללא מים ולבסוף הועברו למחנה עבודה בגטו צפוף.
אלו הוסעו במשאיות למקום לא נודע.
אחד קפץ מן המשאית, והשאר לא חזרו וגורלם לא נודע.
הגטו נסרק וכ-400 יהודים שנמצאו מסתתרים בו נורו.
ביום שלישי ה-11 באוגוסט, כ"ח באב תש"ב, הגיעה הודעה גרמנית שעל הפועלים היהודים להתייצב למחרת במקומותיהם כרגיל.
דבר זה הרגיע במידה מסוימת את היהודים.
למחרת ב-12 באוגוסט, כ"ט באב תש"ב, הגיעו המשפחות כולן להיפרד מקבוצות עובדי הכפיה שיצאו לדרך בשבע בבוקר, ארבעה איש בשורה.
שוטרים גרמנים, אוקראינים ופולנים פשטו על העיירה, וסרקו את בתי היהודים.
תוך ריכוז כ-1,500 היהודים שנותרו בעיירה בכיכר השוק, וירי בנחשלים.
בשעה 11 צוו העובדים להפסיק את עבודתם ולהתכנס במחסן ליד בית מטבחיים מול גשר הכניסה לקורצ'ינה על נהר הויסלוק.
לאחר שעות ללא מזון או שתייה נערכה ביהודים סלקציה, כאשר הקשישים והחולים נלקחו במשאיות, חולפים בדרכם ליד הפועלים, אל הכפר וולה יאייניצקה, שם נורו.
את הנשים והילדים הסיעו הגרמנים במשאיות לקרוסנו כשגם הם חולפים ליד הפועלים.
את הגברים הריצו לשם רגלית, תוך הכאתם עד זוב דם.
בחלפם בשעות הערב ליד הפועלים, צורפו הפועלים אליהם והוכו גם הם.
המובילים הואטו והנחשלים מאחור זורזו עד שאלו נפלו על אלו.
הם הובלו לכיכר שוק טרגוויץ בקרוסנו, שם ישבו על הארץ יהודי סדליץ ומקומות נוספים שהובאו לשם קודם.
68 פועלים הוצאו מתוך הקבוצה תוך מכות.
רק שלושה מאלו שרדו את השואה.
יהודים אחדים הסתתרו בבתי איכרים ובמקומות אחרים, אך נמסרו במהלך השנה שלאחר מכן לידי המשטרה הפולנית, ונרצחו או התאבדו.
לאחר יומיים בהם שהו יהודי העיירה תחת כיפת השמיים בקרוסנו, שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ שם נספו רובם, יחד עם הפליטים מעיירות הסביבה.
מקהילת קורצ'ינה שרדו את השואה 33 יהודים.
15 גברים ואישה אחת בצד הגרמני, ועוד 11 גברים ושש נשים בצד הרוסי.
קורצ'יקה אנאמי (ביפנית: 阿南 惟幾; 21 בפברואר 1887 – 15 באוגוסט 1945) היה גנרל בצבא היפני הקיסרי בזמן מלחמת העולם השנייה.
בנוסף שימש אנאמי כשר המלחמה בזמן כניעת האימפריה היפנית.
קורצ'יקה אנאמי נולד בעיר טקאטה, שבמחוז אויטה שביפן שם שימש אביו כפקיד בכיר במשרד הפנים.
אנאמי למד באקדמיה הצבאית הקיסרית כחלק מהמחזור ה-18 ובסיום לימודיו בדצמבר 1906 קיבל דרגת לוטננט שני והוצב בחיל הרגלים.
אנאמי המשיך בקריירה צבאית ובנובמבר 1918 סיים את לימודיו במכללה הצבאית למלחמה, קיבל דרגת קפטן והוצב במטה הכללי של הצבא היפני.
בפברואר 1922 עלה אנאמי לדרגת מייג'ור.
בין השנים 1923 לשנים 1925 שימש אנאמי כקצין בצבא המשלוח היפני לאי סחלין שתפקידו היה לכבוש את צפון האי כחלק מההתערבות היפנית בסיביר.
באוגוסט 1925 קודם אנאמי לדרגת לוטננט קולונל ומונה לנספח צבאי בצרפת.
הוא שימש בתפקיד זה עד לחודש דצמבר של אותה שנה ועם חזרתו ליפן קיבל תפקיד פיקודי בגדוד 45 של חיל הרגלים.
באוגוסט 1929 מונה אנאמי לשמש כעוזרו האישי של הקיסר הירוהיטו.
הוא שימש בתפקיד זה במשך שנה ולאחר מכן קודם לדרגת קולונל.
בין השנים 1933 ל-1934, שימש אנאמי כמפקד גדוד במשמר הקיסרי.
לאחר מכן הוא שימש כמפקד המכינה הצבאית בטוקיו.
במרץ 1935 קודם אנאמי לדרגת מייג'ור גנרל.
באוגוסט 1936 החל אנאמי לשמש כראש אגף המנהל הצבאי במשרד המלחמה.
במרץ 1937 הוא מונה לתפקיד ראש אגף כוח אדם במשרד המלחמה ושנה לאחר מכן קודם לדרגת לוטננט גנרל.
בנובמבר 1938, במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, קיבל אנאמי את הפיקוד על חטיבה 109 שלחמה בחזית הסינית.
באוקטובר 1939 הוא נקרא לחזור ליפן ומונה לתפקיד סגן שר המלחמה בקבינט של ראש הממשלה פומימרו קונואה.
בעת שהיה חבר קבינט, היה אנאמי אחד מחברי קבוצת הפוליטיקאים ואנשי הצבא שתמכו בעלייתו של הידקי טוג'ו לשלטון בשנת 1941.
באפריל 1941 חזר אנאמי לחזית הסינית הפעם כמפקד הארמייה ה-11. ביולי 1942 הוא הועבר לפקד על הארמייה האזורית השנייה שהוצבה במנצ'וקוו.
במאי 1943 קודם אנאמי לדרגת גנרל.
המתקפה היפנית על הבסיס הצבאי של ארצות הברית בפרל הארבור בדצמבר 1941 הביאה לכניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ובסופו של דבר למפנה במלחמה לרעתה של יפן.
בנובמבר 1943, לאחר מספר כישלונות צבאיים יפניים במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט הועברה הארמייה האזורית השנייה בפיקודו של אנאמי למערב גינאה החדשה ואיי מאלוקו בניסיון לסייע לבלום את התקדמות האויב.
בדצמבר 1944 נקרא אנאמי לחזור ליפן בפעם השנייה ומונה למפקח הכללי של התעופה הצבאית ולראש המחלקה הצבאית לאווירנאוטיקה (אחד מגלגוליו הקודמים של חיל האוויר).
באפריל 1945 מונה אנאמי לשר המלחמה בקבינט של ראש הממשלה קנטרו סוזוקי והפך בכך לאחד החברים במועצת המלחמה העליונה.
אנאמי היה אחד המתנגדים הבולטים והקולניים ביותר נגד כניעת יפן לבעלות הברית.
אנאמי החזיק בעמדה זו עד לסיום המלחמה אף על פי שהיה מודע שרצף הפסדיה של יפן בשדה הקרב והרס התעשייה והערים היפניות על ידי מפציצים אמריקאיים הביאו לכך שיפן הלכה למעשה הפסידה את המלחמה.
אף לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי המשיך אנאמי להתנגד לקבלת תנאי הכניעה של בעלות הברית שנוסחו בהצהרת פוטסדאם והציע במקום זאת לנהל קרב הירואי להגנת המולדת.
אנאמי טען כי קרב כזה יביא לאבדות כה גבוהות לבעלות הברית עד שהם יסכימו לחתום על הסכם נוח ליפן לסיום המלחמה.
טיעוניו של אנאמי נגד מה שהוא ראה ככניעה מבישה לא התקבלו לאחר שהקיסר הורה לחברי קבינט המלחמה להביא לסיומה של המלחמה.
תומכיו של אנאמי בצבא קראו לו להצביע נגד כניעה לבעלות הברית בקבינט, או לחלופין להתפטר מהקבינט.
אנאמי דחה את הצעתם בטענה שכחייל יפני מחובותו לציית לקיסר שלו.
הוא הודיע לקצינים במשרד המלחמה על החלטתו והבהיר להם שזו פקודה קיסרית וכי מחובתם לציית לה.
חוסר נכונותו לתמוך בפעולה כלשהי נגד החלטתו של הקיסר הייתה אחת הסיבות העיקריות לכישלונה של תקרית קיוג'ו - ניסיון לבצע הפיכה צבאית על ידי קצינים זוטרים במטרה למנוע את שידור הרדיו של הודעתו של הקיסר לעם היפני בדבר קבלת תנאי הכניעה של בעלות הברית.
ב-14 באוגוסט חתם אנאמי, ביחד עם שאר חברי הקבינט, על הסכם הכניעה.
בבוקר שלמחרת, ביצע אנאמי ספוקו - התאבדות יפנית טקסית המתבצעת על ידי חיתוך הבטן בפגיון או בוואקזישי.
ליד גופתו של אנאמי נמצא פתק בכתב ידו בו נכתב: .
חרבו, הבגדים ספוגי הדם אותם לבש כאשר התאבד והפתק המסתורי אותו השאיר מוצגים במוזיאון הצבאי יושוקן שבמקדש יסוקוני.
בנו, אנאמי קורשיג'י, שימש כשגריר יפן בסין בין השנים 2006-2001.
קורקורקסים (שם מדעי: Corcoracidae) היא משפחה של ציפורי שיר החיה ביבשת אוסטרליה וכוללת רק 2 מינים: קורקס לבן כנף וקורקס אפור, שניהם יחידים בסוגם.
בעבר הם היו שייכים למשפחה Grallinidae שבוטלה.
הם קרובי משפחה רחוקים של המונרכיתיים.
עופות אלה בעלי מראה של עורב או של זג אך הם אינם קשורים למשפחת העורביים.
הם בעלי מקור גדול וארוך בצבע שחור, ראשיהם כהים ואורכם 33-40 ס"מ.
ההבדל בין שני המינים הוא צורת המקור שמוארכת אצל הקורקס לבן הכנף אך קצרה וחסונה אצל הקורקס האפור.
כמו כן הקורקס לבן הכנף שחור כמעט כולו למעט הכנף והעיניים האדומות, ואילו הקורקס האפור בעל נוצות אפורות ויותר כהות בפנים ובמקור.
הם חיים בחבורות קטנות ומצויים הרבה על הקרקע ללא פחד מחיות אחרות.
מזונם העיקרי הוא זרעי דגניים וחרקים.
שני המינים חיים באזורי שיחים וערבות או יערות פתוחים בחלק המזרחי של אוסטרליה.
לעיתים הם מופיעים גם בפארקים ציבוריים או בכפרים, שם הם גורמים נזקים על ידי הרעשים והלשלשת שהם מייצרים.
באזורים מסוימים הם נעשו מורגלים מאוד לבני אדם.
סוג ומין יחיד קורקס לבן כנף (Corcorax melanorhamphos)
סוג ומין יחיד קורקס אפור (Struthidea cinerea)
מועדון הכדורגל קורק סיטי הוא מועדון כדורגל מקצועני מהעיר קורק שבאירלנד.
זהו אחד המועדונים הראשונים באירלנד שהרכיב קבוצה מקצוענית.
עם התמקצעות המועדון, והפיתוח של אצטדיון טרנר קרוס, הפך המועדון לאחד האהודים במדינה.
המועדון זכה בשלוש אליפויות ליגת העל האירית ובארבעה גביעי המדינה.
קורקס לבן-כנף המכונה גם זג לבן-כנף (שם מדעי: Corcorax melanorhamphos) היא ציפור שיר אוסטרלית דמוית עורב השייכת למשפחת הקורקורקסים.
ציפור זו מזכירה במראה את הזג של אירואסיה בצבעה השחור ובהתנהגותה.
אורכה הממוצע 45 ס"מ והיא בעלת נוצות שחורות עם כנפיים לבנות, מקור גדול אפור ועיניים אדומות.
הציפור חיה בקבוצות משפחתיות גדולות של 4-20 חברים בכל אחת.
החבורות טריטוריאליות וקבוצות גדולות ישתלטו על שטחי משפחות אחרות.
לא רק את השטח הם לוקחים אלא גם גוזלים בוגרים של הדור הצעיר.
הם מפתים צעיר אחד עם אוכל להגר למשפחה חדשה ואם הוא מסכים הוא עוזר לגדל את הגוזלים הצעירים יותר שצריכים הרבה מזון.
הקורקס ניזון מחרקים כמו חיפושיות וטרמיטים וגם מתולעים שהוא מוצא על הקרקע.
הוא ניזון גם מפירות ופירות יער שמצויים על העץ.
בכמה מקומות הוא אוכל בקרבת אנשים דרך קבע.
קורקס אפור (שם מדעי: Struthidea cinerea) היא ציפור שיר אוסטרלית השייכת למשפחת הקורקורקסים.
הקורקס בעל ראש גדול ומקור רחב ושחור עם מראה דמוי עורב בצבע אפור ובעל מקור רחב ושחור.
הוא בעל רגליים גדולות וזנב ארוך והעיניים שחורות וקטנות.
עופות אלה חיים יחדיו בלהקות ברחבי הערבה האוסטרלית וביערות של מחטניים של מזרח אוסטרליה בכמה חלקים בדרום אך בעיקר במרכז ובצפון אוסטרליה וקווינסלנד.
החבורות מקננות יחדיו בקנים עשויי בוץ הנבנים בין הענפים.
החבורה כולה מגדלת את הגוזלים וכולם יוצאים לחפש מזון.
הם ניזונים בעיקר מחרקים, תולעים ומפירות שונים.
קוּרְקֶן אָלֶמְשָאה בארמנית: Գուրգեն Ալեմշահ באיטלקית: Kurken M.
Alemshah 22 במאי 1907 - 14 בדצמבר 1947) היה מנצח ומלחין ארמני שנפלט בילדותו לאיטליה.
אלמשאן נולד בבארדיזאג (כיום בחצ'ג'יק) סמוך לאיזמיר, טורקיה.
הוא החל את לימודיו בעיר הולדתו, אבל עקב רצח העם הארמני ב-1915 שלחו אותו הוריו לאיטליה, שם המשיך בלימודים בבית הספר הארמני מוראט-רפאליאן בוונציה.
ב-1923, כשמוריו עמדו על כשרונותיו המוזיקליים המרשימים, רשמו אותו ללימודי מוזיקה בקונסרבטוריון של מילאנו.
לאחר סיום לימודיו, הצטרף אלמשאן לסגל המורים של הסניף הפריזאי של בית הספר מוראט-ראפאליאן, שם ארגן את מקהלת גילייה, שהופיעה לא רק בפריז, אלא גם בוונציה, שם ניצח על המקהלה בתוכנית קומיטאס ורדאפט בכיכר סן מרקו.
אלמשאה הביא את השיר הארמני לכלל אוהבי המוזיקה: הוא הציג את האופרה ההיתולית הפופולרית של צ'וחג'יאן "Leblebidji Hor-Hor Agha" ("מוכר החומוס") ואת "Haygagan harsanik" ("החתונה הארמנית"), יצירה שהורכבה משילוב של נעימות מאת אלמשאה עצמו עם שירים פופולריים.
ב-1937 קיבלה "החתונה הארמנית" פרס שני בתחרות בינלאומית, שבה השתתפו עשרים ארצות.
במקביל ניצח אלמשאה על מקהלת אלאקייאז במספר אירועים, תחילה לציון ייסוד השלטון הסובייטי בארמניה,, ואחר למגבית לפעולות ההצלה במלחמה הארמנית.
בשנת 1939 התמנה אלמשאה למנצח מקהלת סיפאן-קומיטאס.
הוא ניצח על האופרה של ארמן טיגרניאן "אנוש" וביצע את הליטורגיה של הכנסייה הארמנית בכמה קתדרלות צרפתיות.
בסתיו 1947 ביקר אלמשאה בארצות הברית לסדרת הופעות.