tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעומת זאת, פיתוחים טקטיים שנוצרו בתקופה האומיית ובתקופה העבאסית המוקדמת השפיעו השפעה מכרעת על התפתחות הפורוסייה.
בעולם האסלאם נכתבו עשרות מדריכי פורוסייה במשך מאות בשנים, הרבה אחרי שלוחמה ימי ביניימית איבדה את הדומיננטיות שלה.
עם זאת, רוב רובם של מדריכי הפורוסייה נכתבו בין המאה ה-9 לבין המאה ה-16 ובעיקר בח'ליפות העבאסית (מאחרי תור הזהב ועד התקופה הסלג'וקית) ובסולטנות הממלוכית.
פועל יוצא, רוב מדריכי הפורוסייה נכתבו בשפה הערבית, אך ישנם גם חיבורים שנכתבו בפרסית, בטורקית עות'מאנית ואפילו בניב ממלוכי קונטמפוררי של טורקית קיפצ'אקית.
מדריכי הפורוסייה הפכו לסוגה מובחנת בספרות האדב.
ניתן לחלק את האנשים שהכשירו לוחמים באומנות הפורוסייה לשלוש קבוצות עיקריות: מורים, שהקנו את יסודות הפורוסייה ללוחמים, אומני פורוסייה, שהיו מומחים בענף פורוסייה אחד או יותר, ומחברי המדריכים, שהעלו את עקרונות אמנות הפורוסייה על הכתב.
ברי, כי הייתה חפיפה בין הקבוצות, למשל אומני פורוסייה שחיברו מדריך בתחום התמחותם, או מורים שהיו גם אומני פורוסייה ידועים.
בח'ליפות העבאסית, בח'ליפות הפאטמית ובסולטנות הממלוכית היו בתי ספר ייעודיים להכשרת לוחמים, בדרך כלל ממלוכים, באומנות הפורוסייה.
ממלוכ שנרכש בסולטנות הממלוכית לשרת את הסולטאן קיבל את הכשרתו במערכת בתי הספר הצבאיים הסולטאניים (طباق, יחיד طبقة).
בשנים הראשונות לשהותו בטבקה, למד הממלוכ ערבית, הוכשר בעקרונות דת האסלאם, ועבר אינדוקטרינציה שעיקרה נאמנות קודם כל לפטרון אך גם לחבריו ליחידה.
לאחר מספר שנים ועם הגעתו לגיל הבגרות, החל הממלוכ לעבור תהליך של הכשרה צבאית שהתבססה על אומנות הפורוסייה.
לכל קבוצה של ממלוכים, הוקצה מורה (معلم) אחד או יותר, שהכשירו את הנערים בענפי הפורוסייה השונים.
ההכשרה בפרשות הייתה אבן הפינה של ההכשרה באמנות הפורוסייה.
הלוחם הצעיר למד את יסודות הפרשות, בתחילה כנראה על דגם של סוס ולאחר מכן על סוס ללא אוכף.
בהכשרה הראשונית בפרשות נלמד כיצד לעלות על סוס (מצד שמאל) וכיצד לרדת ממנו, כיצד לזנק מעל גבי הסוס עם ציוד מלא ובלעדיו, וכיצד לבצע את צורות הדהירה השונות של הסוס, קרי הליכה, טפיפה, דהירה קלה ודהירה מהירה.
לאחר מכן, התקדמו הלוחמים ללמוד כיצד לרכב על סוס עם אוכף.
בהכשרה המתקדמת יותר נלמדו עקרונות השימוש באוכף, ברסן ובארכופים, וכן גם בפניות עם הסוס.
במהלך ההכשרה בפרשות אמור היה הלוחם ללמוד גם כיצד לטפל בסוס חולה.
פורוע' פרוח'זאד (בפרסית: فروغ فرخزاد; 5 בינואר 1935 - 13 בפברואר 1967) הייתה במאית ומשוררת איראנית.
היא נחשבת למוכרת ביותר מבין המשוררות המודרניות בשפה הפרסית ולאחת היוצרות החשובות ביותר באיראן המודרנית.
פרוח'זאד נולדה בטהראן בשנת 1935 למשפחה מהמעמד הבינוני.
היא למדה בבית הספר עד כיתה ט', ולאחר מכן עברה לבית ספר מקצועי לבנות שם למדה אומנות ותפירה.
בגיל 16 היא נישאה לקרוב משפחתה, הסאטיריקן פרויז שאפור, ועברה איתו לאהוואז.
משפחתה התנגדה לנישואין בעיקר בגלל גילו המבוגר של שאפור.
כעבור שנה ילדה פרוח'זאד את בנה היחיד, קאמיאר שאפור, ושנתיים לאחר מכן פרוח'זאד ופרויז התגרשו.
פרויז זכה במשמורת על בנם ונאסר עליה לקיים קשר עם הילד.
לאחר הגירושין שבה פרוח'זאד לטהראן וב-1955 פרסמה את ספר שיריה הראשון - "שבויה", בעקבותיו קיבלה תשומת לב שלילית רבה וביקורות רבות ושירתה נהפכה למוקד של חילוקי דעות ואי הסכמה בחברה.
באותה השנה סבלה פרוח'זאד מהתמוטטות עצבים ואושפזה במוסד פסיכיאטרי.
ב-1956 פרסמה פרוח'זאד את ספר שיריה השני, "הקיר".
ב-1958 התגוררה כמה חודשים באירופה, כשחזרה לאיראן החלה לעבוד גם כקולנוענית והכירה את הקולנוען והיוצר אבראהים גולסתאן.
גולסתאן עודד את פרוח'זאד להביע את עצמה ולחיות בעצמאיות וגם ניהל עמה מערכת יחסים שנמשכה עד מותה.
מערכת היחסים ביניהם ספגה ביקורת שלילית עקב היחסים הגלויים מחוץ לנישואין, פער הגילים בין בני הזוג, והעובדה שגולסתאן נשוי לאחרת.
ב-1958 פרסמה פרוח'זאד את ספר שיריה השלישי, "המרד".
ב-1962 נסעה לתבריז, שם הייתה מושבת מצורעים, כדי ליצור את סרטה "הבית השחור" המדבר על חולי הצרעת באיראן.
במהלך 12 ימי הצילום נקשרה פרוח'זאד לחוסיין מנסורי, בנם של שני מצורעים מהמושבה, ובסוף הצילומים אמצה אותו ולקחה אותו עמה לחיות בבית אמה.
ב-1964 פרסמה פרוח'זאד את ספרה "לידה אחרת", אותו הקדישה לגולסתאן.
בפברואר 1967 נהרגה פרוח'זאד בגיל 32 בתאונת דרכים.
כדי להימנע מלפגוע באוטובוס הסעות של ילדים מבית הספר היא הסיטה את הג'יפ בו נסעה והתנגשה בחומת אבן.
פרוח'זאד מתה מפצעיה עוד לפני שהגיעה לבית החולים.
בשנת 1974, 7 שנים לאחר מותה, פורסם ספר שירתה "בואו נאמין בראשית העונה הקרה".
כמה מהנושאים הבולטים בשירתה של פרוח'זאד הוא הרגשות שלה כלפי נישואין קונבנציונליים, מעמדן של הנשים באיראן, ומעמדה האישי כאישה וכאמא שלא יכולה לחיות חיים קונבנציונליים.
חלק מהשירים בהם נושאים אלה באים לידי ביטוי הם "שבויה", "להקת החתונה", "קריאה לנשק", ו"לאחותי".
שירתה של פרוח'זאד מהפכנית בכך שהיא הופכת את הסדר הפטריארכלי שהיה מקובל באירן בתקופתה.
היא נותנת ביטוי לקול נשי אקטיבי.
שירתה של פרוח'זאד נחשבת איקונקלאסטית ופמיניסטית.
היא מציגה רגשות ומחשבות מנקודת מבט של אישה איראנית בחברה המסורתית.
היא נגעה גם בנושאים כמו זיכרונות ילדות, אימת המוות, סמטאות ושוקי עיר הולדתה ומגוריה במרבית הזמן טהראן והביעה ביקורות פוליטיות.
תחילה פרוח'זאד נשמעה לכללי הכתיבה האיראנית המסורתית (חרוז, משקל וכדומה), אך עם הזמן כשכתיבתה הבשילה היא קיבלה אופי שונה לגמרי.
אפשר למצוא בתוך מקבצי השירה עצמם חוסר התאמה סגנונית בשפה או במבנה השירים (שירים המחולקים לבתים לצד פואמות ארוכות ורצופות) ואפילו בתוך השירים עצמם אין אורך נשימה, אורכי שורות ואורכי בתים קבועים.
שירתה של פרוח'זאד והאופן שבו בחרה לנהל את חייה עוררו תגובות חזקות הן מצד תומכיה והן מצד מבקריה.
בעיני תומכיה, פרוח'זאד נתפסת כסמל המאבק בדיכוי הנשים בחברה המסורתית, וכגיבורה ולוחמת אמיצה למען העצמאות והחופש.
היא נחשבת למשוררת פורצת דרך ולסמל תרבותי ופמיניסטי באיראן הן בשל אורח חיה ומערכת היחסים הגלויה שלה עם גולסתאן והן בשל העיסוק הגלוי בשיריה בנושאים הקשורים לנשיות ומיניות.
מנגד, בעיני מבקריה, פרוח'זאד מסמלת הפקרות מינית, אובדן ערכי המסורת וכאוס.
ביקורת זו עולה בעקבות הנושאים בהן היא עוסקת בשיריה ובגלל מערכות היחסים שניהלה כגרושה, בין היתר עם גולסתאן.
בעקבות ביקורת זו, שירתה נאסרה לפרסום על ידי הרפובליקה המוסלמית באירן.
שירתה של פרוח'זאד הייתה מוכרת מאוד בזמנה, אך גם היום.
היא נחשבת לאחת המשוררות האיראניות החשובות של המאה ה-20, ומשפיעה על איראנים ברחבי העולם עד היום.
בעיני חלק מחוקרי שירתה של פרוח'זאד, נראה שיש קשר בין פרוח'זאד לבין רביקוביץ'.
אמנם אין תיעוד שהשתיים נפגשו, אך שתיהן ניהלו מערכות יחסים עם הבמאי איברהים גולסתאן.
פרוח'זאד וגולסתאן ניהלו מערכת יחסים מפגישתם ב-1958 ועד מותה.
רביקוביץ' ניהלה עמו מערכת יחסים קצרה אך משמעותית (לדבריה) כשלוש שנים לאחר מותה של פרוח'זאד, כאשר גולסתאן הגיע לארץ.
נראה שיש זיקה מסוימת גם בין שיריהן של פרוח'זאד ורביקוביץ' .
בספרה "לידה אחרת" שפורסם בשנת 1964 כתבה פרוח'זאד שיר בשם "בובה ממוכנת".
רביקוביץ' פרסמה שיר נוסף בשם זה בשנת 1959 בספרה הראשון "אהבת תפוח הזהב".
שני השירים מתארים את הנפש הנשית הכלואה בגוף ממנו מצופה התנהגות מסוימת, בעולם עם חוקים ברורים הנשלט בעיקר על ידי גברים, אך כל אחת מהמשוררות משדרת את התחושה הזו מעולמה שלה.
בואו נאמין בראשית העונה הקרה (1974)
פורט-שבצ'נקו (בקזחית: Форт-Шевченко) היא עיירה קטנה השוכנת על גדות הים הכספי במערב קזחסטן.
העיירה משמשת כעיר השרות של בסיס חיל הים הקזחי .
על פי הערכת אוכלוסין ל-2016 מתגוררים בפורט-שבצ'נקו 5,559 תושבים.
בעיירה קיימים מחצבי אבן ונמל דייג המשרת את תושביה.
כמו כן מתפרנסים תושבי העיירה משירותים לצי הקזחי.
פורט-שבצ'נקו נוסד כבסיס צבאי בשנת 1857 על ידי הצי הרוסי הקיסרי כבסיס נמל לים הכספי.
הבסיס פעל ברציפות מהקמתו ועד הפצצתו על ידי השייטת הבריטית בים הכספי ב-1918 והפיכתו לבסיס שירות.
פורוסרקוס (שם מדעי: Phorusrhacos) הוא סוג של עוף טורף ענקי ממשפחת הפורוסרקוסיים שחי באמריקה הדרומית בתקופת המיוקן לפני 13–20 מיליון שנה.
המשמעות של שמו היא: "עוטה סמרטוט", זאת עקב מבנה הלסת התחתונה, אשר הזכיר לחוקרים מבנה מכוער.
באותו זמן הלסתות נחשבו ללסתות של יונק קדום, דומה לעצלן.
עוף זה היה אחד מהגדולים ביותר שהיו מעולם.
גובהו הגיע ל-2.5 מטרים ומשקלו ל-130 קילוגרם.
הוא היה בעל מקור עצום שאורכו עד 60 סנטימטרים ומבנהו ומבנה הטפרים שברגליים מצביעים על כך שהיה טורף קטלני.
רגליו דמו בצורתם לרגלי יען והוא יכל לנוע במהירות גדולה.
כנפיו כמעט ולא נראו והוא לא יכל לעוף.
העוף חי באמריקה הדרומית ברחבי הערבות והביצות והיה מהטורפים הראשיים לצד התיילקוסמילוס בעל ניבי החרב.
יצורים אלה יכלו לטרוף כל יצור אחר שהיה קטן מהם, באמצעות הכאה של מקורם העצום בטרף והפשטתו מהעור.
ואולם לאחר ההחלפה האמריקאית הגדולה הם נכחדו לאחר תחרות עם מיני יונקים טורפים כמו הסמילודון, דובים כמו הארקטותריום וטורפים נוספים, וכן עקב היכחדות של הפאונה הדרום אמריקאית והחלפתה ביצורים קטנים וזריזים יותר.
הפורוסרקוס נראה באי התעלומות מ-1961, בתחילה.
בתוכנית הילדים "Valley of the Dinosaurs" נראית דמות שלו.
הפורוסרקוס נראה בפרק החמישי של סדרת הBBC ללכת עם חיות, בו הוא מהווה טורף-על שמאוים בידי הסמילודון ומזנב אחרי עדרי מקרוקניות.
הוא נראה גם בסדרה פארק פרהיסטורי בפרק הרביעי, בו הוא גם מאוים מסמילודון אך ניזון מנבלות שמשאיר החתול הגדול.
פרט אחד מובא לפארק הפרהיסטורי.
בסדרה בראשית בעונה 3 ו-4, נראים פרטי עופות אימה הדומים לפורוסרקוס.
הפורוסרקוס נראה גם במשחקים של פארק היורה: Jurassic Park Builder, עולם היורה: המשחק - בו הוא נראה דומה לפורוסרקוס מ"ללכת עם חיות" וגם בJurassic World: Alive.
פורט אוונטורה וורלד (PortAventura World) הוא אתר נופש בקטלוניה שבספרד, אחד מאתרי הנופש המתוירים ביותר באירופה המושך אליו מיליוני מבקרים מדי שנה.
האתר מורכב משני פארקי שעשועים:
פארק פורט אוונטורה - פארק שעשועים שנפתח ב-1995 והוא פארק השעשועים הפופולרי ביותר בספרד והפארק השישי ברשימת פארקי השעשועים הפופולריים ביותר באירופה.
הפארק מושך אליו מדי שנה כ-3.5 מיליון מבקרים.
הפארק מכיל מגוון רחב של רכבות הרים, מופעים, ומיועד למבקרים בכל הגילאים.
פרארי לנד - פארק שעשועים שנפתח במקור בשנת 2017 ומוקדש למותג הרכב האיטלקי האייקוני פרארי.
מלון מניסיון דה לוסי – מלון מפואר בסגנון ויקטוריאני אלגנטי ומספק למבקרים בו שירותים יוקרתיים שונים (חמישה כוכבים)
מלון פורט אוונטורה - מלון המעוצב בסגנון של כפר ים תיכוני הממוקם בלב אתר הנופש.
מלון גולד ריבר - מלון המעוצב בסגנון המערב הפרוע.
מלון אל פאסו - מלון בסגנון מקסיקני אשר מיועד יותר למשפחות עם ילדים.
מלון קאריבה - מלון בסגנון פולינזי אשר מוקף בגנים טרופיים ובריכות שחייה גדולות.
המלון כולל גם את פארק המים "פורט אוונטורה קאריבה", מרכז כנסים וחניון לילה למעונועים.
פארק השעשועים "פארק פורט אוונטורה" הוא אחד מפארקי השעשועים הגדולים והפופולריים ביותר באירופה.
מדיטרניה - אזור בסגנון כפר ים תיכוני שליו.
האטרקציה המרכזית באזור זה היא רכבת ההרים "Furius Baco".
פולינזיה - אזור בסגנון איי פולינזיה אשר בדרום האוקיינוס השקט.
האטרקציות המרכזיות באזור זה הם המתקן "Tutuki Splash" וכמו גם מופעי תרבות המוקדשים למסורות פולינזיות שונות.
סין - אזור בסגנון של סין העתיקה.
האטרקציה המרכזית באזור זה היא רכבת ההרים "Dragon Khan".
מקסיקו - אזור בסגנון של מקסיקו.
אטרקציות מרכזיות כוללות את המתקן "Hurakan Condor" ורכבת ההרים אל דיאבלו.
המערב הרחוק - אזור בסגנון המערב הפרוע.
אטרקציה מרכזית באזור זה היא רכבת ההרים "Stampida" אשר עשויה מעץ.
רחוב סומסום - אזור המיועד למשפחות עם ילדים קטנים המבקרות בפארק.
האזור מכיל מתקנים המיועדים לילדים קטנים, מגרשי משחקים, ודמויות פופולריות מרחוב סומסום.
בפארק נערכים באופן תדיר גם מופעי אקרובטיקה, הופעות מוזיקליות ומצעדים.
פארק השעשועים "פרארי לנד" נפתח בשנת 2017 והוא מוקדש למותג הרכב האיטלקי האייקוני פרארי.
אטרקציה מרכזית בפארק השעשועים היא רכבת ההרים "Red Force", רכבת ההרים הגבוהה והמהירה ביותר באירופה המאיצה מ-0 ל-180 קמ"ש תוך חמש שניות בלבד.
פארק המים פורט "אוונטורה קאריבה" נפתח בשנת 2017 ומשתרע על פני 50,000 מ"ר.
הפארק כולל מגוון מגלשות מים, ובריכות גלים ומיועד למבקרים בכל הגילאים.
פורט ארתור היא עיירה ומושבת עונשין לשעבר של נידונים בחצי האי טסמן , טסמניה, אוסטרליה.
הוא ממוקם כ- מדרום-מזרח לבירת טסמניה, הובארט.
האתר מהווה חלק מאתרי הנידונים האוסטרליים, רשימה של 11 אתרי מורשת עולמית שהן שרידים של אתרי הנידונים שנבנו במקור על ידי האימפריה הבריטית במאות ה-18 וה-19. באופן קולקטיבי, אתרים אלו, כולל פורט ארתור, תוארו על ידי אונסק"ו:
ב-28 באפריל 1996, התרחש באתר טבח, שהיה אירוע הרצח ההמוני הגדול ביותר בתולדות אוסטרליה המודרנית.
פורט ארתור נמצאת בחצי האי טסמן , טסמניה, אוסטרליה, כ- מדרום-מזרח לבירת טסמניה, הובארט.
הנסיעה הנופית מהובארט, דרך כביש טסמן לסורל וכביש ארתור לפורט ארתור, אורכת כ-90 דקות.
תחבורה מהובארט לאתר זמינה גם באמצעות אוטובוס או מעבורת, וחברות שונות מציעות סיורי יום מהובארט.
לפי מפקד האוכלוסין ב-2016, בפורט ארתור גרים 251 איש.
זוהי ירידה באוכלוסייה מאז 2006, שמנתה אז 499 איש.
פורט ארתור נקרא על שמו של סגן מושל ארץ ואן דימן, ג'ורג' ארתור .
היישוב התחיל כתחנת עצים ב-1830, אך הוא ידוע בעיקר בזכות היותו מושבת עונשין.
מ-1833 ועד ל-1853, פורט ארתור הייתה היעד לפושעים בריטים שהורשעו, הוגלו לאוסטרליה ועברו על החוקים פעם נוספת לאחר שהגיעו לאוסטרליה.
גם מורדים ממושבות עונשין אחרות נשלחו לשם.
מושבת העונשין בפורט ארתור היא דוגמה ל"טיפולוגיית הכלא הנפרדת", שהושפעה מהתיאוריות של ג'רמי בנת'ם ומרעיון הפנאופטיקון שלו.
בניית הכלא הסתיימה ב-1853, אך הוא נפתח רשמית רק ב-1855. מבנה הכלא, בעל צורה של צלב, היה סימטרי למדי.
בכל פינה של בית הכלא הייתה חצר.
כל אחד מאגפי האסירים היה קשור לליבת המעקב של הכלא, כמו גם לקפלה באולם המרכזי.
ממרכז המעקב, ניתן היה לראות היטב כל אגף, אם כי לא ניתן היה לראות מספר תאים בודדים.
מערכת הכלא הנפרדת סימנה גם מעבר מענישה פיזית לענישה פסיכולוגית.
מתכנני מערכת הענישה בפורט ארתור חשבו שהענישה הגופנית הקשה, כגון הצליפות, שהייתה בשימוש במושבות עונשין אחרות, רק הקשיחה את הנידונים ולא עודדה אותם לחזור למוטב.
לדוגמה, כפרס, יכול היה נידון לקבל כמויות גדולות יותר של מזון או אפילו פריטי יוקרה כמו תה, סוכר וטבק; כעונש, הנידונים יקבלו רק לחם ומים.
מערכת הענישה שיושמה בפורט ארתור, כומתה "המערכת השקטה": ראשם של האסירים כוסה והם אולצו לשתוק, כך שלאסיר יהיה זמן להרהר על הפעולות שהביאו אותו לשם.
רבים מהאסירים שהגיעו למתקן זה פיתחו מחלת נפש כתוצאה ממחסור באור וקול.
במובנים רבים, פורט ארתור הייתה המודל עבור רבים מתנועת הרפורמה במערכת העונשין, אף על פי שהשימוש במודל זה היה גרוע יותר מאשר במושבות עונשין אחרות.
פורט ארתור הייתה גם היעד של אסירים צעירים, שקיבלה נערים רבים, חלקם אפילו בני תשע.
הנערים הופרדו מאוכלוסיית המורשעים העיקרית והוחזקו בפוינט פואר, כלא הנערים השני של האימפריה הבריטית.
כמו המבוגרים, הבנים עבדו בעבודות פרך כמו חיתוך אבנים ובנייה.
אחד הבניינים שהוקמו היה אחד הכנסיות הלא-דומיננטיות הראשונות באוסטרליה, שנבנו בסגנון גותי.
ההשתתפות בשירות השבועי ביום ראשון הייתה חובה על כל אוכלוסיית הכלא.
מבקרי המערכת החדשה ציינו כי נראה כי פעילויות אלו ואחרות השפיעו באופן זניח על קיום רפורמות.
הארכאולוגיה שנעשתה בפורט ארתור מראה שאנשים שחיו בה השתתפו בצרכי החיים הארציים, לא רק בהכנת מזון, אבל גם בפעילויות פנאי אחרות כמו עישון וציד.
חצי האי שעליו ממוקם פורט ארתור הוא אתר מאובטח באופן טבעי בכך שהוא מוקף במים.
מצר יבשה ברוחב של כ-30 מטר היה הקשר היחיד לטסמניה, והוא היה מגודר ושמור על ידי חיילים, מלכודות אדם וכלבים מורעבים למחצה.
ציד לווייתנים נאסר באזור בשביל למנוע מנידונים לברוח בסירות.
עם זאת, קצינים בפורט ארתור יצאו לעיתים בסירות משלהם וניסו לתפוס לווייתנים.
ייתכן שהדבר נועד יותר לספורט מאשר כפעילות מסחרית.
סמות' איילנד במפרץ נורפוק שימש ככל הנראה לגידול ירקות טריים למושבת העונשין פורט ארתור.
הקשר בין ימאים לנידונים שנמצאו במושבת העונשין נאסר.
הספינות נאלצו לבדוק את כל המפרשים והמשוטים שלהם עם הירידה בשביל למנוע בריחה מהכלא.
עם זאת, נעשו ניסיונות רבים, וחלקם אפילו הצליחו.
בדרך כלל, סירות נתפסו וחתרו חזרה לחוף או הפליגו למרחקים ארוכים רחוק ממושבת העונשין.
ב-1836, הוקמה מסלול חשמלי בין טאראנה למזח בלונג ביי, צפונית לפורט ארתור.
היחידים שנעו במסלול זה היו נידונים.
ניתן לראות את אחד מהחלקים האחרונים מהחשמלית במפעל השוקולד של הפדרציה בטאראנה.
פורט ארתור נמכר כבית כלא בלתי נמנע, בדומה לאלקטרז.
מספר נידונים לא התייאשו מכך, וניסו להימלט ממושבת העונשין.
מרטין קאש הצליח להימלט יחד עם שניים אחרים.
אחד המקרים הידועים לשמצה ביותר, פשוט בגלל ביזריותו, היה ניסיון הבריחה של ג'ורג' "בילי" האנט.
האנט התחפש לקנגורו וניסה לברוח מעבר למושבת העונשין, אך השומרים התורניים למחצה ניסו לירות בו כדי להשלים את מנותיהם הדלות.
כשהבחין שהם רואים אותו, האנט השליך את התחפושת ונכנע וקיבל 150 מלקות.
למרות המוניטין של מושבת העונשין כמוסד חלוצי לתפיסת המאסר החדשה והנאורה, פורט ארתור היה עדיין קשה ואכזרי כמו מושבות עונשין אחרות.
מבקרים מסוימים עשויים אפילו להציע כי השימוש בעונש פסיכולוגי, מורכב ללא תקווה להימלט, הופך אותו לאחד הגרועים ביותר.
מספר סיפורים הצביעו על כך שאסירים ביצעו רצח (עבירה שעונשה מוות) רק כדי להימלט משממת החיים במחנה.
אי המתים היה היעד לכל המתים במחנות הכלא.
מתוך 1,646 הקברים שתועדו שם, רק 180 משויכים לאנשי הכלא ואנשי הצבא.
לפני שפורט ארתור נסגר ב-1877, היו אנשים שראו את האטרקציה התיירותית הפוטנציאלית.
דייוויד ברן, שביקר בכלא ב-1842, נדהם מיופיו של חצי האי והאמין שרבים יבואו לבקר בו.
עם זאת, לא כולם חשבו כך.
לדוגמה, אנתוני טרולופ ביקר בכלא ב-1872 ואמר כי איש אינו רוצה לראות את "חורבותיו המוזרות" של פורט ארתור.
לאחר סגירת הכלא, הועמד חלק ניכר מהרכוש למכירה פומבית.
עם זאת, מרבית הרכוש לא נמכר עד ל-1889. בשלב זה, האזור היה פופולרי יותר, ואילו, לפי מרקורי הובארט, "בנייני הכלא עצמם הולכים ומתפוררים, ובעוד כמה שנים לא ימשוך איש; כי הם יהוו חורבות בלי שום דבר שיגרום להם להיות ראויים לכבוד, או אפילו לזכר."
התפוררות בנייני הכלא נתפס כמשהו חיובי, שכן האוכלוסייה הטסמנית רצתה להרחיק את עצמה מהדימוי האפל של פורט ארתור.
מי שקנה רכוש בפורט ארתור החל להפיל את הבניינים.
בנייני הכלא נהרסו גם מתוצאות של רעידות אדמה ושריפות שהתרחשו ב-1895 וב-1897. במקום הכלא פורט, נבנתה העיירה קרנרבון, על שם הרוזן מקרנרבון , הנרי הרברט , ועל כך אמרו כי האוכלוסייה "מעודנת ואינטלקטואלית".
כאשר עודדו שיט, דיג וירי ביופיו הטבעי של חצי האי, אוכלוסיית העיירה גדלה.
הם שוב חפצו להסיר את הקונוטציה השלילית המצורפת לאזור.
למרות משאלה זו, סיפוריהם הרדופים של אסירי פורט ארתור וסיפורי רפאים שהופצו היו הפופולרים ביותר בנוגע לחורבות הכלא שנותרו.
מעשיות אלו נכתב ברומנים הפופולריים For the Term of His Natural Life של מרקוס קלארק (1874) ו-The Broad Arrow של קרוליין ליקי (1859).
ב-1927, התיירות לאזור גדלה עד לנקודה בה הוחזר שמו של האזור לפורט ארתור.
ב-1916 הוקמה המועצה לשימור נוף (SPB), שלקחה את הנהלת האתר מידי התושבים המקומיים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, החל שירות הגנים הלאומיים וחיות הבר לנהל את האתר.
ב-1979, האתר קיבל מימון לשימור האתר כיעד תיירותי, בשל חשיבותו ההיסטורית.
האלמנטים ה-"פועלים" של קהילת פורט ארתור, כמו סניף הדואר ומשרדי העירייה, הועברו לעיירה נוביינה הסמוכה.
מספר מבני אבן חול, שנבנו על ידי נידונין בתנאי עבודה קשים, נוקו מקיסוסים, והוחזרו למצב דומה למראהם במאה ה-19. המבנים כוללים את "מודל בית הסוהר", מגדל השמירה, הכנסייה ושרידי בית הכלא הראשי.
הבניינים מוקפים בפארק שופע וירוק.
גם קברי ההמונים באי המתים מושכים מבקרים.
פוינט פואר, מעבר לנמל מההתיישבות הראשית, היה מקום הרפורמציה של הנערים הראשונים באימפריה הבריטית.
נערים שנשלחו לשם קיבלו חינוך בסיסי, ולימדו כישורי מסחר.
מאז 1987, האתר מנוהל על ידי הרשות לניהול אתרים היסטוריים בפורט ארתור, עם עבודות שימור במימון ממשלת טסמניה ודמי הכניסה שמשלמים המבקרים.
קבוצות מתנדבים עבדו באתרי הבנייה של פוינט פואר בשביל לעזור לחוקרים להבין טוב יותר את ההיסטוריה של כלא הנערים.
הוועדה לאתרי מורשת עולמית של אונסק"ו רשמה את האתר ההיסטורי של פורט ארתור ואת האתר ההיסטורי של מכרות הפחם כאתר מורשת עולמית ב-31 ביולי 2010, כחלק מ-11 הבניינים שקשורים לאתרי הנידונים האוסטרליים.
פורט ארתור הוא אחד מהאתרים ההיסטוריים המתויירים ביותר באוסטרליה, ומקבל למעלה מ-250,000 מבקרים מדי שנה.
ב-28 באפריל 1996, התרחש באתר טבח, שבו נהרגו 35 בני אדם ו-23 בני אדם נפצעו.
מסע ההרג הוביל להגבלה לאומית על רובה ציד חצי אוטומטי בעל יכולות גבוהות.
העבריין, מרטין בראיינט בן ה-28, הורשע לאחר מכן, והוא מרצה כעת 35 מאסרי עולם בתוספת 1,035 שנה ללא תנאי באגף הפסיכיאטרי בכלא ריסדון בהובארט, טסמניה.
פוּר֫וּשׁ בֵּית דַ֫גַ'ן הוא כפר פלסטיני בצפון מזרח יהודה ושומרון, הממוקם כ-18 ק"מ מזרחית לשכם ומהווה חלק מנפת שכם.
הכפר יושב על המדרון המזרחי של הרי טמון, בגובה של כ-175 מ' מעל פני הים.
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הפלסטינית, (2021) אוכלוסיית הכפר מונה כ-774 תושבים.
במקור, כל האזור היה השטחים החקלאיים שעוּבדו על ידי תושבי בית דג'ן.
המילה הערבית פורוש (فروش) דומה למילה העברית פרוש, השטחים הנפרשים.
בשנת 1952, השלטון הירדני יישב במקום את הבדואים מהכפר יתיר לאחר שפונו משם על ידי צה"ל.
רוב הבדואים נטשו את אורח חייהם הנוודי והחלו לעסוק בחקלאות.
הכפר מקבל את מרבית מימיו ממעיינות בדרום הכפר.
במלחמת ששת הימים הכפר נכבש על ידי ישראל.
לאחר הסכמי אוסלו כלל שטחי הכפר (20,083 דונם) הוגדרו כשטח C.
1,370 דונם מאדמות פורוש בית דג'ן הופקעו לטובת ההתנחלות חמרה שהוקמה ב-1971.
חשמל: בשנת 2013 הכפר חובר לרשת הישראלית-קטרית.
מים: הכפר חובר לרשת המים של "מקורות" בשנת 2005.
התושבים מפנים שפכים לבורות ספיגה פרטיים.
פורוסלו (בהונגרית: Poroszló) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בפורוסלו מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב מסביבות המאה ה-12, והוא מוזכר לראשונה בכתביו של אנונימוס.
יהודים חיו בפורוסלו במאה ה-18 ובמאה ה-19. לקהילה היהודית היה בית קברות יהודי משלהם.
בשנת 1944 נשלחו 128 יהודים מהכפר לגטו בטיספירד מתוכם נרצחו 105 יהודים מהכפר באושוויץ בשואת יהודי הונגריה.
בשנת 2021 הוחלט להקים לוח זיכרון לזכר יהודי הכפר שנרצחו.
פורט בורטאנג' הוא מבצר כוכב שבנו ההולנדים במחוז חרונינגן בצפון מזרח הולנד בשלהי המאה ה-16 כדי להגן על חיילי צבא הולנד במהלך מלחמת שמונים השנים שהתחוללה בין ההולנדים המורדים לבין האימפריה הספרדית.
בהמשך שימש המבצר את הצבא ההולנדי במהלך מלחמת הולנד–צרפת.
במאה ה-19 הפך המבצר לכפר מגורים ובשנות ה-70 של המאה ה-20 החל תהליך שיחזור של המבצר על מנת להפוך אותו לאתר תיירות.
במהלך המאה ה-16 נשלטו שבעה-עשר המחוזות (כיום הולנד) שבארצות השפלה על ידי האימפריה הספרדית בהנהגת קרל החמישי ובהמשך בנו פיליפה השני.
המלך פיליפה הקתולי רדה בתושבי ארצות השפלה (שחלקם היה פרוטסטנטי) וגרם למירמור רב בקרב התושבים המקומיים.
ב-1566 החלו הפגנות מחאה נגד שלטונו של פיליפה ברחבי ארצות השפלה.
ב-1568 איחד וילם הראשון, נסיך אורנז' את הפרובינציות אירוע שסימן את תחילתו של המרד כנגד האימפריה הספרדית שנקרא מלחמת שמונים השנים.
הסכסוך בין תושבי השפלה להנהגת האימפריה הספרדית וצבאה שהחל ב-1568 נמשך לאורך שמונים שנה עד 1648 ובסופו נחתם הסכם מינסטר שהסדיר את עצמאותה של הולנד.
מלחמת הולנד–צרפת החלה ביוזמת צרפת לאחר ששליטי הרפובליקה ההולנדית פנו עורף לבריתם עם צרפת וחתמו ב-1668 ברית עם אנגליה.
המלחמה התחוללה בשנים 1672–1678 בין צרפת ובעלות בריתה לבין הרפובליקה ההולנדית ובעלות בריתה והסתיימה בהסכמי ניימכן, בה שמרה צרפת על רוב כיבושיה בארצות השפלה תוך דחיקת ספרד, כמו גם השלמת העברת אלזס, לורן ופראנש-קונטה לשליטתה מידי האימפריה הרומית הקדושה.
אחד הצירים האסטרטגים שחיברו את ארצות השפלה למרכז היבשת הייתה הדרך מחרונינגן לגרמניה.
האזור בו עברה הדרך היה מכוסה בביצות ורק מסלולים מועטים אפשרו מעבר יבש לכן כל מסלול כזה היה חשוב.
חשיבות הדרך הפכה אותה לאחת מנקודות החיכוך בין המורדים תושבי ארצות השפלה לבין צבא האימפריה הספרדית.
מאחר שהעיר חרונינגן נפלה בידי האימפריה הספרדית הורה מנהיג המורדים, וילם הראשון, נסיך אורנז', לבנות מצודה על דרך זו כדי לחסום את דרכי האספקה לחרונינגן ולהטיל עליה מצור.
ב-1593 הושלמה בניית המבצר בבורטאנג' וכוחות המורדים החזיקו בו.
זה קצר לאחר סיום בנייתו תקף צבא האימפריה הספרדית את המבצר אך ההתקפה נכשלה והתוקפים נסוגו.
במהלך מלחמת הולנד–צרפת הותקפה הרפובליקה ההולנדית מדרום וממזרח על ידי צרפת ובנות בריתה.
עם פרוץ מלחמה זו מיהרו ההולנדים לחזק את הביצורים של פורט בורטאנג' שהוזנח לאחר הסכם מינסטר.
ב-1672 פלשו כוחות של בת הברית של צרפת, בישופות מינסטר בפיקודו של הנסיך כריסטוף ברנרד פון גאלן , לכיוון חרונינגן.
לאחר שכבשו 18 כפרים הטילו מצור על פורט בורטאנג' שעמד בדרכם לעיר ודרשו את כניעתה.
לאחר שמושל המבצר סירב להיכנע תקפו כוחות מינסטר את המצודה אך ההתקפה נכשלה והמצודה לא נכבשה
לאחר תום מלחמת הולנד-צרפת החלה תהליך פיתוח חקלאי מואץ בשטחים שמסביב למבצר.
כתוצאה מפיתוח זה נוקזו הביצות הרבות שהגנו על המבצר ולכן ב-1739 החל תהליך שיקום וחיזוק המבצר כשבין השאר נוספו לו אגפים ונחפרו תעלות להזרים מים לחפיר.
ב-1851 הפכו המבנים של המבצר לכפר מגורים בשם בורטאנג' .
עם השנים התדרדר מצבו של הכפר וב-1960 החליטה המועצה האזורית לשחזר את המבצר למצבו במאה ה-18 ולהפוך אותו לאתר היסטורי תיירותי.
תהליך השחזור החל ב-1967 והסתיים ב-1992 ובמהלך השחזור הוקמו החומות מחדש, נחפרו תעלות ונבנו מחדש הצריפים של החיילים.
באתר פועל מוזיאון, מסעדות וחנויות.
המוזיאון פרוש על מספר מבנים שכוללים את:
"מוזיאון טרה מורה" המסביר על הסביבה הטבעית של המבצר, הביצה, האגמים וניהול המים.
"מוזיאון דה בארקן" (De Baracquen) המציג ממצאים שנמצאו במהלך שיחזור ושימור המבצר (כולל כלי נשק, כדורים, פגזים ועוד).
"בית המפקד" שנבנה ב01661 ובו גר מפקד המבצר.
הבית שוחזר וכולל ריהוט מתקופת הקמתו.
בית הכנסת של הכפר שהוקם ב-1842 ושימש את הקהילה היהודית של הכפר עד מלחמת העולם השנייה בסופה שרדו רק 5 מתושבי הכפר.
על דופן בית הכנסת נתלה שלט הכולל את שמותיהם של 42 יהודי הכפר שנספו בשואה.
"בית אבק השריפה" ששימש לאחסון כ-25 טון של אבק שריפה לתותחי המצודה ושוחזר.
במהלך הקיץ וכן במספר חגים של העולם הנוצרי מופעלים התותחים במקום בשעה קבועה.
כל חודש יוני נערך שיחזור הקרבות שהתחוללו במקום.
המבצר נבנה ככוכב מחומש שהוקף בחומת עפר שהוקפה בשני חפירים שהוצפו במים.
חפירים אלו אכן סייעו לחסום את הניסיונות לכבוש את המצודה.
מעבר לסוללה הוצבו תותחים לסיוע לכוחות המגנים.
במרכז המבצר נבנו בתי מגורים עבור החיילים שהוצבו במקום וכן מבני שירות לחיילים.
פורט אנשנט הוא אתר ארכאולוגי, מתחם תלוליות עפר אינדיאני השוכן ב שבמחוז וורן באוהיו, לאורך החוף המזרחי של הנהר , כ-11 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיירה על כביש המדינתי 350. האתר הוא המתחם המגודר הפרהיסטורי הגדול ביותר בראש גבעה בארצות הברית המוקף ב-5.4 קילומטרים של חומות במתחם של 400 דונם.
האתר נבנה על ידי בני תרבות הופוול, שפעלה באזור משנת 200 לפנה"ס ועד שנת 400 לספירה, וממוקם על צוק מיוער בגובה 82 מטרים מעל לנהר ליטל מיאמי.
זהו גם שמה של תרבות חומרית הידועה בשם שבניה חיו ליד המתחם זמן רב לאחר בנייתו.
האתר רשום מ-1966 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
בשנת 2008, כללה מחלקת הפנים של ארצות הברית את "פורט אנשנט" כחלק מ"התלוליות הטקסיות של ההופוול", אחד מ-14 אתרים ברשימה הראשונית של ארצות הברית, שממנה מוצעות מועמדויות לאתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
אונסק"ו הכריז על התלוליות הטקסיות של ההופוול כאתר מורשת עולמית ב-19 בספטמבר 2023, הכולל את "פורט אנשנט" יחד עם הפארק הלאומי ההיסטורי תרבות הופוול ותלוליות ניוארק.
השכמות של איילים, קרני איילים מפוצלות, מעדרים מקונכיות ומקלות חפירה שימשו כדי לתחח את העפר, וסלים שהכילו 16 עד 18 קילו שימשו לשאת ולהפיץ את העפר בבניית המתחם.
בשנת 1809 פרסם עיתון פילדלפיה פורט פוליו (Philadelphia Port Folio) את המפה והתיאור הראשונים של פורט אנשנט.
דיווחי האתר מאת אטווטר (Atwater) וורדן (Warden) מספר שנים מאוחר יותר זהים כמעט לדוח ולמפה משנת 1809. ג'ון לוק (John Locke) ביקר באתר וסקר אותו בשנת 1843. בספר "מונומנטים עתיקים של עמק המיסיסיפי" תיארו הארכאולוגים ו את פורט אנשנט כ"אחת העבודות הנרחבות ביותר, אם לא הנרחבת ביותר...
Moorehead) ערך חלק מהחפירות הראשוניות בפורט אנשנט ב-1887 ופרסם את מחקרו ב-1891 בספר "פורט אנשנט: אתר פרהיסטורי גדול במחוז וורן באוהיו" (Fort Ancient: Great Prehistoric Warren County Ohio).
מחקר נוסף נערך על ידי ויליאם סי.
Mills) בשנת 1908 וריצ'רד מורגן (Richard Morgan) והולמס אליס (Holmes Ellis) בשנים 1939–1940.
מ-1982 ועד למותה בטרם עת ב-1991, ערכה פטרישה אסנפרייס (Patricia Essenpreis) סדרה של חפירות שכללו חפירה מחדש ובדיקה של חיתוכים בקירות הסוללה שערך ריצ'רד מורגן.
חפירות אלו הראו כי קירות הסוללה נבנו במספר שלבים ותועדו מבני עמודי עץ בבסיס הקירות.
היא גם בחנה את הדורבן החיצוני של פתח מספר 13 שם מצאה עדויות לייצור להבים.
הפרויקט האחרון שלה כלל חפירה של ריצוף ומבנה בחלק החיצוני של החומות ליד מתחם תלוליות התאומים (Twin Mound).
כאן היא תיעדה ריצוף אבן גיר תלת מפלסי עם פעילות משק בית ברמה הנמוכה ביותר.
מ-1987 עד 2006 שיתף רוברט קונולי (Robert Connolly) פעולה עם פרויקטי המחקר שיזמה פטרישה אסנפרייס ולאחר מותה המשיך בהם.
בשנים 1995 ו-1996 ניהל קונולי את חקירת קירות הסוללה וחלל פנימי גדול של המבצר הצפוני של המתחם לקראת בניית מוזיאון חדש.
חפירת קיר הסוללה אישרה את מסקנתה של אסנפרייס לגבי רמות בנייה מרובות, אך הוסיפה רמת מורכבות בעומסי סל חלופיים של קרקעות שונות בבנייה, מאפיינים רבים מתחת לקיר הסוללה וריצוף אבן גיר תלת מפלסי בחלק החיצוני של הקיר שהכיל מטמון של עצמות חיות שרופות.
חפירה בחלל הפנימי של המבצר הצפוני חשפה קיומם של 10 מבני מגורים.
החל משנת 2006, ערך רוברט ריורדן (Robert Riordan) חפירות במבצר הצפוני של המתחם שחשפו סדרה מורכבת של עמודי עץ ואזורי פעילות, חלקם עם שריפה עזה.
ריורדן זיהה שלושה מעגלים קונצנטריים של עמודים אותם כינה מעגל מורהד (Moorehead Circle) על שם הארכאולוג שערך חפירות מוקדמות באתר.
כמה ארכאולוגים חשבו במקור שהאתר נוצר כדי לספק מחסה נגד אויבים.
עם זאת, פרשנות זו אינה מקובלת יותר מכיוון שיש באתר מאפיינים שאינם עולים בקנה אחד עם שימוש הגנתי כגון:
התעלות ממוקמות בתוך המתחם, ולא מחוץ לחומות כאמצעי הגנה.
לא ניתן היה להגן על 84 פתחי השער בחומות במקרה של תקיפה.
לא נמצאו עדויות למספר הדיירים הדרוש לכוח הגנה משמעותי.
בפינה הצפון-מזרחית של המתחם ערוכים בריבוע ארבעה תלים עגולים מכוסי אבן.
התל הדרום-מערבי מבין הארבעה מתפרש כנקודה המכוונת מול פתחי שערים בקירות הסוללה לציון אירועי שמש וירח משמעותיים.
האתר כולל מוזיאון בשטח של 840 מטרים רבועים המכסה 1,500 שנות מורשת אינדיאנית אמריקאית בעמק אוהיו.
הנושאים כוללים את האנשים הקדומים ביותר באמריקה הצפונית, התפתחות החקלאות וההשפעה של אירופאים שהיגרו לאזור ונקלעו לעימות עם האינדיאנים שחיו אז באזור.
המוזיאון מכיל גם כיתת לימוד, אזור מחקר וחנות מתנות.
האתר פתוח לקהל הרחב בימים שלישי-שבת בין השעות 10:00–17:00 ובראשון בין השעות 12:00–17:00 אפריל עד נובמבר; בסופי שבוע בלבד מדצמבר עד מרץ.
הכפר פורט אנשנט מהתקופה ההיסטורית
בשנות ה-1800 עד תחילת המאה ה-19 התקיים כפר על הגדה המזרחית של הנהר ליטל מיאמי, בבסיס המתחם של פורט אנשנט.
בכפר היה פעם סניף דואר (1846), מלון, נפחייה ועוד בתי עסק ובתי מגורים.
הכפר כבר לא קיים, אבל הוא כיום משכן לציוד לקאנו של ואתר קמפינג פרטי.
במאה ה-19 היה פורט אנשנט תחנה ב.
פונדק היסטורי בשם פונדק קרוס קיז (Cross Keys Tavern) נותר על הגדה המערבית של הנהר ליטל מיאמי והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
האזור מהווה כיום גישה ציבורית לשביל האופניים של ליטל מיאמי (Little Miami Bike Trail), המנצל את תוואי הרכבת לשעבר העוקב אחר מסלול הנהר.
ישנה גישה ציבורית וחניה לנהר ליטל מיאמי באתר.
"פורחים לשובם" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי ישי ריבו, ויצא לאור ב-11 במרץ 2024, כחלק מאלבומו החמישי "סוף חמה לבוא".
השיר נכתב והולחן על ידי ישי ריבו ומאור שושן, בצל מלחמת חרבות ברזל, והופק על ידם.
לדברי ריבו "השיר נושא בתוכו את הכאב אבל גם את הצמיחה.
את האין, אבל גם את היש.
ומעל לכל את האמונה שהכל עוד יתהפך לטובה".
ריבו פרסם בערוץ היוטיוב שלו את האודיו של השיר, ב-11 במרץ 2024, בסמוך לצאת הסינגל.
האודיו מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל ואת מילותיו של השיר.
סרטון זה זכה ל-1.2 מיליון צפיות.
ב-17 בספטמבר 2024, ריבו פרסם בערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר, יחד עם קולות רקע וכלי נגינה נוספים.
האודיו מציג בתוכו את עטיפתו של האלבום סוף חמה לבוא ואת מילותיו של השיר.
פורט ארין (במאנית: Purt Çhiarn - 'נמל האדון' או במקור 'נמל אירי') הוא כפר על חוף הים בדרום-מערב האי מאן, בקהילה ההיסטורית של רושן.
מקום זה היה בעבר אתר נופש על חוף הים לפני שקיעת סחר התיירים.
מבחינה מנהלית הוא מוגדר כמחוז כפר, עם מועצת נציבים משלו.
המחוז משתרע על פני קילומטר רבוע אחד, והוא צמוד לפורט סנט מרי מדרום מזרח; החלק העיקרי של מחוז ארבורי ורושן מצפון וממזרח; הים ממערב; ומובלעת של מחוז ארבורי ורושן (כולל הכפר קרגניש) מדרום.
לאחר הרחבת מגורים לאחרונה, היישוב נמצא כעת בסמוך לזה של פורט סנט מרי, וב-18 ביולי 2018 אישר טינוולד חקירה ציבורית בנוגע להרחבה המוצעת של גבול המחוז לכלול חלק מהרחבה זו.
הכפר הוא עיר תאומה של לאטור-דה-פרנס.
שובר הגלים החיצוני, הנראה בשפל בלבד, היה פרויקט נטוש שנבנה ב-1863 באמצעות מסילת שוברי הגלים של פורט ארין וראה את קטר הקיטור הראשון בשימוש באי; סערה קשה של 1884 הרסה מאוחר יותר את שובר הגלים והוא מעולם לא נבנה מחדש.
כיום, מצוף סימון מראה את היקף שובר הגלים, ועדיין ניתן להבחין בבירור בקצה היבשה.
מצפון-מזרח, על יד כביש A7, נמצאים שרידי עפר של טירת מוטות וביילי הידועה בשם Cronk Howe Mooar, אולי האתר של ביצור עץ שנבנה על ידי מגנוס השלישי בערך ב-1100.
המבנה העתיק ביותר בכפר מכונה "קוטג' לבן" או "קוטג' של כריסטיאן"; הוא נבנה על ידי ויליאם כריסטיאן ומשפחתו בשנת 1781. המשפחה הנוצרית עדיין הבעלים של הקוטג' היום.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה הכפר מקום מחנה המעצר לנשים פורט ארין.
פורט בייארד הוא מתקן צבאי של צבא ארצות הברית בניו מקסיקו.
המתקן, שנוסד ב-1866, סיפק תחילה אבטחה (בעיקר על ידי חיילי באפלו אפרו-אמריקאים) נגד אינדיאנים על מתנחלים במהלך יישוב האזור ב.
לאחר מכן הוא הוסב לבית החולים הצבאי הראשון של צבא ארצות הברית לשחפת ולאחר מכן הפך לבית החולים של המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית.
באזור שוכן גם בית קברות לאומי.
פוֹרְזַץ (מגרמנית: Vorsatz; באנגלית: Endpaper; מכונה לעיתים דף בטנה) הוא אלמנט מבני בספר, המורכב מדף כפול מקופל המחבר בין גוש הדפים התפור או מודבק (ה'בלוק') לבין כריכת הספר.
הפורזץ ממלא תפקיד פונקציונלי ודקורטיבי כאחד: מחד הוא מחזק את חיבור הכריכה לגוף הספר, ומאידך הוא מסתיר את "הצד האחורי" של הכריכה ואת נקודות החיבור בינה לבין הבלוק.
הפורזץ האחורי, המחבר את בלוק הספר לחלק האחורי של הכריכה, נקרא בגרמנית בהתאמה נאכזץ (Nachsatz).
על הנאכזץ מופיעות לעיתים הערות טכניות שונות, כגון: חותמות של חנויות ספרים, ברקוד, סימוני מחירים וכדומה.
השימוש בפורזץ מקובל בדרך כלל רק בספרים בכריכה קשה.
מהדורות בכריכה רכה נכרכות בדרך כלל בהדבקה על הבלוק וצידה הפנימי של הכריכה חשוף.
פורזץ מורכב משני חלקים עיקריים:
דף ההדבקה - החלק של הפורזץ המודבק לצד הפנימי של כריכת הספר.
הדף החופשי - החלק החופשי (זה שניתן 'לעלעל' בו) של הפורזץ, הקודם לדף השער של הספר.
פורזץ סטנדרטי מורכב מדף כפול מקופל באמצע.
בספרים מודרניים תעשייתיים, במיוחד בגרסאות כריכה רכה, הפורזץ לעיתים קרובות מושמט בשל תהליכי ייצור מפושטים.
ישנם מספר סוגי פורזץ המותאמים לסוגים שונים של כריכות וספרים:
פורזץ מנייר שלם - עשוי מיחידת נייר אחת מקופלת.
פורזץ מורכב - עשוי מחלקי נייר נפרדים מחוברים באמצעות פס בד.
פורזץ מודבק פשוט - משמש לספרים עם עובי בלוק עד 30 מ"מ, שנתפרו מחברת לחוברת או בכריכת הדבקה ללא תפירה.
פורזץ מודבק עם חיזוק נייר - לספרים עם עובי בלוק של 30 מ"מ ומעלה, או ספרי לימוד.
פורזץ מודבק עם חיזוק בד - לספרים הדורשים עמידות מוגברת (כגון ספרי יעץ ואנציקלופדיות).
פורזץ תפור פשוט - למהדורות איכותיות בעלות משקל בלוק גדול.
פורזץ "עצמי" - משמש בספרים עם עובי בלוק עד 20 מ"מ, ומורכב מהדף הראשון והאחרון של בלוק הספר המודבקים לכריכה.
פורזץ תפור מורכב - דומה לפורזץ תפור פשוט, אך עם פס בד לחיזוק.
פורזץ מודבק תפור - מכסה את החוטים עליהם נתפר הספר באמצעות נייר צבעוני דק.
פורזץ מודבק תפור עם לשונית בד - כולל לשונית בד המחזקת את החיבור.
פורזץ מודבק תפור עם קפל בד פתוח - משלב רצועת עור או בד בקפל הפורזץ.
מכיוון שהפורזץ נתון לעומס מיוחד באזור הקיפול, יש צורך בנייר חזק ועמיד לקריעה.
בדרך כלל משתמשים בנייר מבריק או נייר מחורץ במשקל של 100 עד 130 גרם למ"ר.
לפעמים הפורזץ מקבל צבע משלו או מודפס עליו מידע רלוונטי לתוכן הספר כגון מפה גאוגרפית של האזורים שבהם עוסק הספר, איורים או גרפיקה מתאימה.
במאות ה-18 וה-19 היה מקובל להשתמש בנייר משויש כפורזץ.
כיום, ניירות מעוטרים דומים משמשים רק בספרים איכותיים במיוחד, בדרך כלל כאלה הכרוכים ידנית.
הפורזץ הוא המקום המסורתי להדבקת תו ספר ('ex libris') או לרישום הקדשה.
לעיתים משתמשים בפורזץ למטרות שימושיות נוספות:
הצגת מפות רלוונטיות לתוכן הספר.
פרסום ספרים אחרים של המחבר או של אותה הוצאת ספרים או חברת הפצה.
במילונים וספרי לימוד - מידע שימושי ונתוני עזר.
בספרי בישול - טבלאות המרה.
המונח "פורזץ" מקורו בשפה הגרמנית, מהמילה Vorsatz.
המילה הגרמנית מורכבת משני חלקים: vor שמשמעותו "לפני" (ולכן בהתאמה בכריכה האחורית Nach, אחרי) ו-Satz שמשמעותו "העמדה" או "סידור".
בעברית, לעיתים משתמשים גם במונח המקביל "דפי בטנה".
פורט אטוק (בפנג'אבי: ਕਿਲ੍ਹਾ ਅਟਕ) הוא מבצר היסטורי שנבנה במאה ה-16 כ-90 ק"מ מערבית לאיסלמאבאד על ידי האימפריה המוגולית כדי להגן על גבולה המערבי של האימפריה וכדי לשמור על גשר אטוק שעבר על נהר האינדוס למרגלות המבצר.
המבצר עבר מספר ידיים ונמצא כיום בתחום מדינת פקיסטן ומשמש את צבא פקיסטן.
המבצר נבנה בשנים 1581–1583 ליד העיר אטוק כורד שבמדינת פנג'אב (פקיסטן) כדי לשמור על גשר שעבר מעל נהר האינדוס.
המבצר נבנה בהוראתו של אכבר, קיסר האימפריה המוגולית, כדי להגן על ממלכתו מפני תקיפות של שבטים אפגנים.
ב-1758 נכבש המבצר על ידי טוקוג'י ראו הולקר , המהראג'ה של אינדור, ואחד משליטיה של האימפריה המראטהית.
ב-1813, כחלק מקרב אטוק , נכבש המבצר על ידי דוואן מוקהאם צ'אנד שהיה מפקד צבא האימפריה הסיקית וכוחותיו הגיעו מאפגניסטן.
מספר שנים לאחר הכיבוש חיזקו הסיקים את המבצר והוסיפו מצודות ששמרו על שעריו.
ב-1849 כבשו הבריטים את המבצר כחלק מהמלחמה האנגלו-סיקית השנייה וההשתלטות הבריטית על פונג'אב.
הבריטים פעלו גם הם לחזק את המבצר וכן בנו גשר קבוע על האינדוס.
באוגוסט 1947, במסגרת חתימת הסכם חלוקת הודו בין הודו ופקיסטן, נמסר המבצר לידי פקיסטן והפך למפקדת הדיוויזיה השביעית של צבא פקיסטן.
ב-1956 נמסר המבצר לשימושה של יחידת הכוחות המיוחדים של פקיסטן SSG והוא נמצא בשימוש יחידה זו עד היום.
עקב הפיכת המבצר למחנה צבאי נסגר המקום לתיירים.
ב-1999 התחוללה בפקיסטן הפיכה צבאית שחולל גנרל פרבז מושארף כנגד הנשיא הנבחר נוואז שריף ומושארף כלא את שריף במבצר.
המבצר פרוש על הגדה המזרחית של נהר האינדוס.
למבצר מבנה אליפטי שאורכו כ-800 מטר ורוחבו כ-400 מטר ושטחו כ-200 דונם והוא מוקף בחומה שאורכה כ-1,600 מטר ועובייה כמטר וחצי.
בחומה נקבעו ארבעה שערים שכונו שער דלהי, שער לאהור, שער קבול ושער מורי.
בקרבת שערים אלו חוזקה החומה ההיקפית במצדיות כדי להגן עליהם.
בנוסף נבנו מספר מצדיות לאורך החומה.
בשטח המבצר מספר רב של מבנים שחלקם נבנו לפני המאה ה-20 וחלקם חדשים ומשמשים את החיילים המשרתים במקום.
פורט-סן-לואי-די-רון היא קומונה במחוז בוש-דו-רון בדרום צרפת.
הקומונה נוצרה בשנת 1904 מחלקים מהקומונות של ארל ופוס-סור-מר, זאת עקב הצורך של ארל וליון להחזיק בנמל בפתח הרון.
תעלת סן לואי נחפרה בשנת 1871. הקהילה הוקמה בשנת 1886.
פורט-סן-לואי ממוקמת בין ה-גראנד רון ממערב, לבין מפרץ פוס במזרח, הנפתח אל הים התיכון.
זוהי עיר תעשייתית ואגף נמל של מרסיי.
שטחה של הקומונה נמצא בגובה המים באופן אחיד, ומהווה שלוחה של הקאמארג.
יש גם הרבה ביצות ואזורים מעובדים, וביצות מלוחות גדולות מאד.
בשנת 2017 מנתה אוכלוסיית המקום 8,449 נפש.
פורט-סן-לואי-די-רון היא עיר תעשייתית ואגף נמל של מרסיי בפתחו של נהר הרון, וכוללת פארקים רבים, שדרות גדולות ובתי חווה גדולים הידועים בשם קאמארג.
בעיירה שלושה חופים פופולריים: חוף נפוליאון, חוף אולגה וחוף קרטו.
יש הרבה ביצות וצמחים מעובדים בקרבת מקום, וביצות מים מלוחים גדולות של ביצת קאמארג.
חיות הבר המקומיות כוללות עדרים של סוסי בר ופלמינגו ורודים שנמצאים בביצות.
אזור הקאמארג מייצר בעיקר מלח ושמן מינרלי.
יש גם מפעלים פטרוכימיים וטחנות תבואה.
פוּרוֹשִׁיקִי (ביפנית: 風呂敷; רומאג'י: Furoshiki) היא אמנות יפנית מסורתית של שימוש בבד ריבועי לעטיפה, נשיאה והובלה של חפצים שונים כגון מתנות, פירות, קופסאות אוכל ועוד.
שיטה זו נחשבת לאלטרנטיבה יפנית עתיקה, רב-תכליתית וידידותית לסביבה, לשימוש בשקיות ובחומרי אריזה חד-פעמיים.
השימוש בבד לעטיפת חפצים החל ביפן כבר במאה השמינית, בתקופת נארה (710–794).
בדים אלו כונו אז צוצומִי-נונו (包み布, Tsutsumi-nuno), או בקיצור צוצומִי (包み), שמשמעותה ביפנית "מעטפת" או "חיבוק".
הם שימשו במקור לעטיפת אוצרות קדושים ופריטים יקרי ערך במקדשים ובבתי הקיסרות, ותפקידם היה להגן על התכולה מפני פגעי מזג אוויר ולחות.
בתקופת מוּרוֹמָצִ'י (1336–1573) אומץ הבד על ידי מעמד הסמוראים, שהחלו להשתמש בו באופן תדיר במרחצאות הציבוריים.
שם, הם עטפו את בגדיהם ואת חפציהם האישיים והניחו אותם על הבד כמעין מצע או משטח, ומכאן נגזר השם "פורושיקי" (風呂敷 - פריסה/משטח מרחץ).
שם זה התקבע ומאז נשמר עד ימינו.
מקור השם הוא בהלחם המילים:
פורו (風呂, Furo) – שמשמעותה "מרחץ" או "אמבטיה".
שיקי (敷, Shiki) – שמשמעותה "לפרוס" או "לשטוח".
במהלך תקופת אדו (1603–1868), הפך הפורושיקי לנפוץ בקרב הציבור הרחב, במיוחד עם התפשטות המרחצאות הציבוריים (סנטו).
בשימוש זה, הוא שימש לאריזת בגדים ופריטים אישיים, וכן להגנה עליהם מפני לחות ורטיבות הסביבה, ובכך שמר על סדר וארגון של החפצים במארז אחד.
בדי פורושיקי עשויים לרוב מכותנה, משי, צ'ירימן (Chirimen - בד קרפ יפני מסורתי בעל מרקם גלי), זהורית (רייון) או בדים סינתטיים.
הם מגיעים במגוון רחב של גדלים בצורה ריבועית, המותאמים לגודל החפץ הנעטף.
דוגמאות הבד יכולות לכלול מוטיבים יפניים מסורתיים (ווגארה).
בשל עיצובם האסתטי והשימוש בחומרי גלם יוקרתיים, פורושיקי ייחודיים משמשים לעיתים כפריטי אמנות ממוסגרים.
השימוש בפורושיקי כולל שפת קודים תרבותית המבטאת כבוד והערכה.
שיטות העטיפה השלמות, המכונות קאטָא (Kata – צורה או תבנית), מאפשרות התאמה לגדלים שונים של חפצים.
הבחירה בבד, בדוגמה ובקשר משקפת את תרבות האומואיארִי (Omoiyari) היפנית, בה תשומת הלב והכוונה הניתנת לעטיפה חשובה לא פחות מהמתנה עצמה, ומבטאת כבוד רב למקבל.
הקשר הנוצר בבד, המכונה מוּסוֹבִּי (Musubi), מייצג לא רק קשר פיזי היוצר ידיות נשיאה חזקות, אלא גם מושג פילוסופי המסמל המשכיות, חיבור בין אנשים, חיבור בין העבר להווה ובין האדם לטבע.
כמו טקס התה היפני ואמנויות יד מסורתיות אחרות, גם הפורושיקי דורש דיוק, תשומת לב וסבלנות, ומשמש כפעולה מדיטטיבית המציעה רגע של התכנסות ושלווה.
הידע והמיומנות בשימוש בפורושיקי אינם נלמדים לרוב במסגרות חינוך פורמליות, אלא מועברים במשפחה מדור לדור.
ילדים יפנים נחשפים לשיטת העטיפה מגיל צעיר, למשל כאשר קופסת האוכל שלהם (בנטו) נעטפת בבד פורושיקי המשמש גם כמעטפת וגם כמפית.
בהקשר זה, העטיפה מחזקת את משמעות הצוצומִי (מעטפת/חיבוק), ומשמשת כביטוי חזותי לכוונה ולדאגה של ההורה.
בראשית המאה ה-21, הפורושיקי חווה תחייה משמעותית כחלק מטרנד עולמי של קיימות וצמצום פסולת (Zero Waste).
בשל רבגוניותו, במאה ה-21 הוא משמש גם כתיק נשיאה, סל קניות מאולתר או צעיף אופנתי, ובכך ממשיך לשמש כתחליף רב-פעמי לאריזות חד-פעמיות.
משרד הסביבה של יפן מקדם את השימוש בו כסמל לתרבות ה"מוטאינאי" (勿体無い - Mottainai, המבטא צער על בזבוז), בשל היותו רב-פעמי ואקולוגי.
שימוש זה מודגש לעיתים קרובות בפעילויות סביבתיות גלובליות, כגון ביום כדור הארץ, שם הוא מוצג כאמצעי אריזה בר קיימא.
בנוסף, ב-23 בפברואר מצוין "יום הפורושיקי הבינלאומי" (International Furoshiki Day).
התאריך נבחר בשל הצירוף הפונטי: ביפנית הספרות 2 ו-3 נהגות "צו" ו-"מי" – יחד: "צוצומי" (עטיפה).
פורט וילה היא עיר הבירה של ונואטו.
העיר ממוקמת על החוף הדרומי של האי Éfaté.
במהלך מלחמת העולם השנייה פורט וילה הייתה בסיס אווירי אמריקני.
בשנת 1987 ציקלון פגע קשות בעיר.
בפורט וילה ישנם שדה תעופה ונמל ימי חשובים שהופכים את פורט וילה למרכז כלכלי מסחרי.
האזור היה מיושב בידי מתיישבים מלזיים במשך אלפי שנים, ייתכן כי המתיישבים הראשונים הגיעו למקום באמצעות סירות קאנו לפני כ-3,500 שנה, מגינאה החדשה ומאיי שלמה.
בשנת 2004 נערכו חפירות ארכאולוגיות במקום, ונמצאו בו שרידים של אתר קבורה הכולל 25 מערות המכילות כ-36 גולגולות המשויכות לתרבות לפיטה.
המתיישבים האירופאים הראשונים הגיעו לפורט וילה בשנת 1606, כשמשלחת פורטוגזית שבראשה עמד פדרו פרננדש דה קיירוש.
לאחר זמן קצר עזבו המתיישבים, וחזרו רק בשנת 1774, עם משלחת בראשות לואי אנטואן דה בוגנוויל.
בשנה זו ג'יימס קוק קרא לאיים "ההברידים החדשים", שם שנותר עד שזכו בעצמאות.
הערים התאומות של פורט וילה הן:
פורט ויליאם היא העיירה הגדולה ביותר באזור מערב ההיילנדס בסקוטלנד.
העיר נוסדה בסמוך למבצר בשם זה, שהוקם כדי לשלוט באוכלוסייה המקומית לאחר פלישתו של אוליבר קרומוול וכדי לדכא את מרידות היעקוביטים (חסידי בית סטיוארט) במאה ה-18. שם העיר השתנה מספר פעמים ולבסוף נקבע כפורט ויליאם, על-שם הנסיך והמצביא הנסיך ויליאם, דוכס קמברלנד.
העיר ממוקמת בסמוך למספר אתרי טבע, ובהם ההר בן נוויס, הגבוה בבריטניה, והיא מהווה מוקד תיירות.
העיר מהווה נקודת סיום של וסט היילנד ויי - מסלול הליכה פופולרי בסקוטלנד.
אוכלוסייתה של העיר מונה כ-10,000 תושבים.
בשנת 1994 בבית ספר יסודי של העיר הוקמה סטודיו לאמנות חדר 13 שבהמשך התפתחה לרשת שמנהלת מוסדות חינוך לאמנות ברחבי העולם.
פורט וורת' היא העיר החמישית בגודלה במדינת טקסס שבארצות הברית.
כמות התושבים בעיר, נכון ל-2022, היא 935,508, והיא העיר ה-13 בגודלה בארצות הברית.
פורט וורת' ממוקמת בצפון מדינת טקסס, והיא המרכז השני בחשיבותו באגד הערים דאלאס-פורט וורת'-ארלינגטון, הרביעי בגודלו בארצות הברית, שאוכלוסייתו מונה כ-7.5 מיליון תושבים (2018).
בין דאלאס לפורט וורת' נמצא נמל התעופה הבינלאומי דאלאס/פורט וורת'.
ראשיתה של העיר במצודה שהוקמה ב-1849, בימי מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, ונקראה על-שם גנרל ויליאם ג'נקינס וורת'.
התיישבות אזרחית החלה במקום כמעט מיד, וב-1860 הייתה פורט וורת' לבירת המחוז.
הפגיעה בכלכלת הדרום לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית לא פסחה על פורט וורת' שהדרדרה ואוכלוסייתה קטנה מאוד, אך בשנות השבעים של המאה ה-19 החלה להתאושש ולצמוח.
העיר נעשתה לתחנה חשובה בנתיב הובלת הבקר (מכאן כינוייה 'עיר הפרות', Cowtown), כנקודת עצירה לבוקרים וכנקודת משיכה לסוחרי בקר מהמזרח.
במקביל התפתחה לצומת מרכזי של תקשורת ותחבורה, כתחנה המזרחית ביותר בקווי רכבת למערב, ושתי המגמות השתלבו בשנות התשעים של המאה ה-19 כאשר נעשתה העיר למרכז חשוב של תעשיית השחיטה ואריזת הבשר, והוקמה בה בורסה לסחר בבקר (הפעילה עד היום) שכונתה "וול סטריט של המערב הפרוע".
שרפה שארעה ב-1909 הובילה להקמתו של סכר, שיצר את אגם וורת', ואפשר אספקת מים סדירה לעיר.
בחלק הראשון של המאה ה-20, לאחר גילוי הנפט בטקסס, נעשתה פורט וורת' לאחד המוקדים העסקיים של ענף הנפט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נעשתה גם למרכז חשוב לתעשיית התעופה.
פורט וורת' שוכנת בצפון טקסס, והיא העיר השנייה בגודלה במטרופולין דאלאס-פורת וורת'.
שטחה הכולל הוא 904 קמ"ר.
היא נמצאת ברום ממוצע של 216 מ' מעל פני הים, בשטח מישורי ברובו.
האקלים הוא אקלים סובטרופי גשום, הקיץ חם ולח והחורף מתון יחסית.
הטמפרטורה המרבית בקיץ מגיעה בממוצע ל-35 מעלות צלזיוס בחודש החם ביותר, יולי, והטמפרטורה המינימלית בחודש הקר ביותר, ינואר, היא 1.1 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים רבה: בעיר יורדים 863.4 מילימטר של משקעים בממוצע לשנה, אשר יורדים בכל חודשי השנה, ובמיוחד בחודשי האביב והסתיו.
העיר מועדת לפגעי טבע רבים: סופות רעמים, סופות ברד, סופות טורנדו, סופות הוריקן ושיטפונות.
בדומה לערים רבות שהתפתחו במהירות לאחר מלחמת העולם השנייה, התחבורה בפורט וורת' נשענת בעיקר על הרכב הפרטי.
לפי סקר של מפקד האוכלוסין האמריקני מ-2017, 93.3% מהעובדים בפורט וורת' נסעו לעבודתם ברכב, לעומת 85.3% בכלל ארצות הברית.
את התחבורה הציבורית בעיר וסביבותיה מפעילה חברת טריניטי מטרו, והיא כוללת 40 קווי אוטובוס ושני קווי רכבת מקומית, אחד לדאלאס דרך אירווינג ואחד לנמל התעופה הבינלאומי דאלאס/פורט וורת'.
נמל התעופה הבינלאומי דאלאס/פורט וורת' (DFW) השוכן באמצע הדרך בין הערים הוא אחד העמוסים בעולם.
ב-2015 עברו דרכו כ-64 מיליון נוסעים.
נוסף עליו פועלים בעיר שלושה שדות תעופה אזרחיים קטנים יותר, בבעלות העיר, ובסיס אווירי של צי ארצות הברית.
בעיר פועלת תחנת רכבת המשרתת שני קווי רכבות נוסעים בינמדינתיים של חברת אמטרק - קו "טקסס איגל" משיקגו לסן אנטוניו וקו "הארטלנד פלייר" המחבר את פורט וורת' לאוקלהומה סיטי.
פורט לודרדייל היא עיר במדינת פלורידה בארצות הברית, השוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי כ-40 ק"מ מצפון למיאמי.
אוכלוסיית העיר היא 170,000 נפש, והיא ידועה כעיר קיט ואתר תיירות פופולרי.
העיר מכונה גם "ונציה של אמריקה", בשל תעלות המים הרבות החוצות אותה.
פורט לודרדייל היא עיר מרכזית של המטרופולין של מיאמי, שבה התגוררו 6,198,782 איש בשנת 2018.
פורט לודרדייל הוכרזה כעיר בשנת 1911, והיא מהווה את בירת מחוז ברווארד (Broward County).
העיר ופרבריה הם גם חלק מרכזי מן המטרופולין המתהווה של דרום פלורידה.
בפורט לודרדייל רבתי יש למעלה מ-4,000 מסעדות, 63 מסלולי גולף, 12 מרכזי קניות, 16 מוזיאונים, 278 אתרי קמפינג, ומאה מרינות המאכלסות 45,000 יאכטות.
באזור שבו הוקמה פורט לודרדייל ישבו במקור אינדיאנים בני שבט הטקסטה, שנכחדו כתוצאה ממגפות, ממלחמות ומגירוש.
עד 1763 נותרו רק כמה בודדים משבט הטקסטה בפלורידה, ורובם פונו לקובה כאשר הספרדים מסרו את פלורידה לבריטים בשנת 1763, על פי תנאי חוזה פריז שסיים את מלחמת שבע השנים.
מאוחר יותר, במהלך המאות ה-18 וה-19, התיישבו במקום אינדיאנים בני סמינול.
התיישבות מתיישבים לבנים החלה במקום בשנות ה-20 של המאה ה-19, לאחר שפלורידה הפכה חלק מארצות הברית.
בשנת 1838 הגיע למקום מייג'ור ויליאם לודרדייל בראש יחידת "מתנדבי טנסי" במסגרת מלחמות הסמינול והקים יחד עם אנשיו מצודה במקום.
כעבור שבועות אחדים חזרו לודרדייל ואנשיו לטנסי, אך שמה של המצודה נותר "פורט לודרדייל" על שמו.
המלחמות עם האינדיאנים נמשכו, ורק בשנות ה-90 של המאה ה-19 החלה שוב התיישבות לבנה משמעותית במקום.
בשנת 1911 הוכרזה פורט לודרדייל כעיר, וב-1915, עם הקמת מחוז ברווארד, נקבעה כמושב מנהלת המחוז.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הפכה פורט לודרדייל לבסיס מרכזי בארצות הברית, ובו מחנה חיל אוויר ימי להכשרת טייסים, מפעילי מכ"מים ומפעילי בקרת אש.
כמו כן הוקם בסיס משמר החופים בפורט אוורגליידס.
בשנותיה הראשונות הייתה פורט לודרדייל יישוב חקלאי בעיקרו, שתושביו עסקו בגידול בקר והדרים.
לאחר מלחמת העולם השנייה גברה ההתיישבות במקום והעיר גדלה ופיתחה מאפיינים עירוניים.
בשנות ה-60 החלה להיטבע תדמיתה כיעד תיירות של סטודנטים הוללים בחופשה, שנהגו להגיע למקום מרחבי ארצות הברית למסיבות חוף פרועות מלוות בהרבה אלכוהול וסמים.
תדמית זו נמשכה במהלך שנות ה-70 וה-80, עד שבתחילת שנות ה-90 החליטו פרנסי העיר לצמצם את ממדי התופעה והתדמית השלילית תוך מיסוד התיירות והבילויים, שדרוג התשתיות, ופיתוחה של העיר כיעד תיירות סולידי יותר.
כיום עדיין ידועה פורט לודרדייל כעיר נופש תוססת עם סצנת חיי לילה מפותחת, אך זו פונה גם לקהל סולידי ומבוגר יותר וידועה כמרכז לתיירות אמידה של שוחרי שיט יאכטות.
מול חופי פורט לודרדייל נמצא הריף אוסבורן, שונית מלאכותית העשויה מצמיגים שהושלכו והוכחה כאסון אקולוגי.
השלכת הצמיגים החלה בשנות השישים, מתוך כוונה לספק בית גידול לדגים, תוך פינוי אשפה מהאדמה.
עם זאת, בסביבה הזאת של האוקיינוס, רצועות ניילון המשמשות לקשירת הצמיגים נשחקו, הכבלים החלידו והצמיגים השתחררו.
הצמיגים היוו איום מיוחד לאחר שהשתחררו מכבליהם.
לאחר מכן נדדו הצמיגים לחוף, ונתקלו במערכת שוניות חיה, נשטפו על שיפועיה והרגו דגים רבים בדרכם.
בשנים האחרונות נשטפו אלפי צמיגים גם אל החופים הסמוכים, במיוחד במהלך הוריקנים.
הרשויות המקומיות פועלות עתה כדי לפנות את 700,000 הצמיגים, בשיתוף עם צבא ארצות הברית, חיל הים, ועם משמר החופים.
פורט בנינג הוא בסיס צבאי של צבא ארצות הברית הממוקם דרומית מערבית לעיר קולומבוס במחוזות מסקוג'י וצ'טהוצ'י במדינת ג'ורג'יה ומחוז ראסל במדינת אלבמה בארצות הברית.
הבסיס מהווה חלק מהמרחב העירוני של קולומבוס ונהר הצ'טהוצ'י זורם דרך שטח הבסיס.
בשטח הבסיס גם מכון חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני, השנוי במחלוקת בשל האימונים שעברו בו קציני צבא ממדינות לא דמוקרטיות באמריקה הלטינית, בין היתר אימונים בעינויים, חטיפה, והפרות אחרות של זכויות האדם.
במרכז הקליעה שבבסיס מתקיים גביע העולם בקליעה, בו השתתפה גם נבחרת מישראל.
ב-2005 זכה הקלע הישראלי גיא סטריק במדליית ארד בתחרות ירי ברובה 50 מ"מ.
בין מפקדיו הידועים בעבר של הבסיס נמצא הגנרל עומר בראדלי.
גם השחקן ג'יימס ארל ג'ונס שירת כצוער וכקצין במחנה.
במאי 2023 שונה באופן רשמי שמו של המחנה מ"פורט בנינג" ל"פורט מור" על שמם של הגנרל האל מור ואשתו ג'ולי כהוקרה על פועלם במלחמת וייטנאם (האל בשדה הקרב וג'ולי בתמיכה במשפחות השכולות).
שינוי זה הוא חלק משינוי נרחב שבו צבא ארצות הברית מתנער מדמויות שהיו מזוהות עם הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית ובראשם הנרי בנינג שעל שמו המחנה היה קרוי עד אז.
ב-2025 הודיע מזכיר ההגנה פיט הגסת' כי הבסיס ישוב להיקרא פורט בנינג הפעם על שם החייל פרד בנינג שעוטר בצלב השירות המצוין על פועלו במלחמת העולם הראשונה.
פורט בלייר (בהינדי: पोर्ट ब्लेयर) ובשמה הרשמי: סרי ויג'יה פורם (श्री विजयपुरम) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במחוז אנדמן באי אנדמן השייך לאיי אנדמן וניקובר שבהודו.
העיר ממוקמת בחלק המזרחי של אי אנדמן הדרומי והיא שער הכניסה העיקרי לאי הן בדרך הים, בנמל פורט בלייר, והן בדרך האוויר, בנמל התעופה ויר סאבארקר שנמצא 2 ק"מ דרומית מהעיר.
בנמל העיר נמצא בסיס גדול של חיל הים ההודי.
פורט בלייר נקראת על שם קפטן ארצ'יבלד בלייר מחברת הודו המזרחית הבריטית אשר בשנת 1789 ניסה ללא הצלחה ליישב את האי על ידי בריטים.
פורט בלייר הוקמה מחדש בשנת 1858 כבית כלא לאסירים פוליטיים אשר התנגדו לנוכחות בריטניה בהודו.
האסירים בכלא נדונו ברובם למאסר עולם תחת תנאים קשים ועבודת פרך.
רבים מהם הוצאו להורג בתלייה ואחרים מתו מרעב, תשישות ומחלות.
בשנים 1896 עד 1902, כאשר תנועת העצמאות ההודית גדלה וצברה יותר ויותר פופולריות, נבנה כלא חדש הנקרא בית הסוהר סלולר (בהינדית: काला पानी - "קָאלָה פָּאנִי", ובתרגום לעברית "מים שחורים").
כלא זה הכיל צינוק במקום תא מאסר.
כיום, הכלא משמש כאתר תיירות וכאנדרטה לזכרם של האסירים הרבים שמתו בו.
בשנים 1943-1944, פורט בלייר הייתה מפקדה של צבא הודו.
בשנת 2004 ניזוקה העיר כמו כל האי מרעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי.