tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך הוא התחיל לשחק לצד אנדי מארי והם זכו באליפות אוסטרליה הפתוחה 2016, אליפות ארצות הברית הפתוחה 2016 ואליפות ארצות הברית הפתוחה 2020. בנוסף לכך הם הפסידו בגמר של אליפות ארצות הברית הפתוחה 2021. לצד מטה פביץ' סוארס הפסיד באליפות צרפת הפתוחה 2020.
בתחרויות זוגות מעורבים סוארס ניצח באליפות ארצות הברית הפתוחה 2012 לצד יקטרינה מקארובה.
הוא גם ניצח באליפות ארצות הברית הפתוחה 2014 (עם סניה מירזה) ובאליפות אוסטרליה הפתוחה 2016 (לצד ילנה וסנינה) כמו כן הוא היה בגמר אליפות וימבלדון 2013 לצד ליזה ריימונד.
סוארס שיחק ב-2 אולימפיאדות וסיים פעמיים במקום ה-5 בתחרויות זוגות גברים.
סוארס היה חבר בנבחרת גביע דייוויס של ברזיל.
ברונו סוארס פרש מתחרויות בשנת 2022.
וילהלם פטר ברונו לוזה היה סוחר אמנות גרמני ומשפטן בדרגת אס אס-האופטשטורמפיהרר (SS-Oberst Sturmführer) שמילא תפקיד מרכזי בגזל יצירות האמנות הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה.
כסוכנו האישי של הרמן גרינג בפריז, לוזה פיקח על גזילת אלפי יצירות אמנות מאוספים יהודיים וממוזיאונים צרפתיים, ועזר לגרינג להקים את האוסף הפרטי הגדול באירופה באותה תקופה.
ברונו לוזה נולד ב-17 בספטמבר 1911 בדיינגדורף, מחוז הרפורד, וסטפאליה.
אביו, אוגוסט לוזה (August Lohse), היה חבר בתזמורת הפילהרמונית של ברלין וניגן על כלי הקשה.
אמו, אנה קתרינה לוזה (לבית הונקופ), נפטרה בשנת 1938. ללוזה היו אח ואחות.
לוזה למד באוניברסיטת ברלין בין השנים 1930–1932 והתמחה בהיסטוריה של האמנות, פילוסופיה ותרבות גרמנית.
בשנת 1933 בילה ארבעה חודשים בצרפת לשם לימוד שפות.
בשנת 1935 המשיך לימודי תארים מתקדמים באוניברסיטת פרנקפורט, ובשנת 1936 קיבל דוקטורט באמנויות יפות על עבודה שעסקה בצייר יעקב פיליפ האקרט.
לוזה הצטרף ל-SS בשנת 1933 והפך לחבר במפלגה הנאצית בשנת 1937. בין השנים 1936 – 1939 עסק במסחר באמנות בברלין בקנה מידה קטן, מבית אביו.
ב-27 באוגוסט 1939 גויס לשירות צבאי כנהג ביחידה רפואית במהלך הפלישה לפולין.
בפברואר 1941 מונה לוזה לשירות זמני בן ארבעה שבועות ב-Reichsleiter Rosenberg Taskforce - יחידת הגזל האמנותי המיוחדת של אדולף היטלר.
בשל מומחיותו בהיסטוריה של האמנות ובגלל בקשותיו המתמידות לחזור לשירות צבאי פעיל, סיים רובוט שולץ את עבודתו בצוות האמנות וחזר לוזה לתפקיד.
לוזה הגיע לפריז בנובמבר 1940 כדי לעזור בקטלוג האוסף של אלפונס קאן, שמנה 1,202 פריטים.
אף על פי שלוזה דיווח רשמית לקורט פון באר (Kurt von Behr), ראש ה-ERR בפריז, הוא נהנה מסטטוס של "סוכן מיוחד" שהוענק לו על ידי גרינג.
בין הזכויות המיוחדות שלו היה פטור מחובת לבישת מדים במשך כמעט ארבע השנים שבילה בפריז הכבושה.
מ-1942 עד 1944 שירת לוזה כסגן מנהל ה-ERR בפריז ועזר לפקח על הגזילה השיטתית של לפחות 22,000 ציורים ואובייקטי אמנות בצרפת, רובם מאוספים יהודיים.
בין מרץ 1941 ליולי 1944 החרים ארגון ERR כ-21,900 פריטי אמנות, שרובם היו שייכים ל-203 אוספים פרטיים של משפחות יהודיות.
האובייקטים כללו 10,890 ציורים, 5,825 אובייקטים בעבודת יד, 583 טקסטילים, 1,286 אובייקטים מזרח-אסיאתיים ו-2,477 פיסות רהיטים מהמאות ה-17 וה-18.
בין נובמבר 1940 לנובמבר 1942, לוזה ביים 18 תערוכות של אמנות גזולה עבור גרינג בהגלריה הלאומית ז'ה דה פום, שמהן בחר גרינג יותר מ-700 יצירות לאוספו האישי.
ב-1 במאי 1942 קיבל לוזה את עיטור הצלב הגרמני מידי אדולף היטלר על פעילותו בגזילת האמנות בפריז.
באותה שנה קודם לוזה לדרגת SS-Oberst Sturmführer בפריז.
שיטות פעולה, מעצר, שיתוף פעולה
לוזה פעל באכזריות בחיפוש אחר יצירות אמנות, כולל כניסה לדירות יהודיות זמן קצר לאחר מעצר התושבים ובעוד זמן שנשלחו לדראנסי ומשם לאושוויץ.
ההיסטוריון יונתן פטרופולוס תיאר את פעולותיו: הוא הגיע דקות לאחר שפונו התושבים, דרך על עקבות קיומם כדי לחפש באמתחותיהם אמנות הראויה לפטרונו.
כאשר לוזה רכש יצירות אמנות עבור גרינג בשוקי האמנות הצרפתיים והבינלאומיים, הכספים לעיתים קרובות הגיעו מחשבון מיוחד של הלופטוואפה בפריז.
עם זאת, הייתה לו גם שיטה אחרת: חליפין של אמנות גזולה.
לוזה סידר ציורים "מנוונים" לחליפין בשוק האמנות כתשלום עבור יצירות המתואמות יותר עם טעמם הנאצי.
באוגוסט 1944, כאשר כוחות בעלות הברית התקרבו לפריז, לוזה עדיין שירת באופן פעיל ב-ERR.
ב-8 באוגוסט 1944 הודיע לוזה לגרינג בטלפון על הפקודה שניתנה על ידי המפקד הגרמני בצרפת, בה התבקש להמשיך מיד לברלין.
ב-19 באוגוסט חזר לברלין ודיווח למפקדתו של גרינג.
ב-2 במאי 1945 נתפס על ידי כוחות אמריקאיים ליד טירת נוישוואנשטיין.
בניגוד לרבים מבכירי הנאצים האחרים, לוזה לא עמד לדין אמיתי על מעשיו.
במקום זאת, הוא הפך לנכס יקר ערך לבעלות הברית.
הוא שיתף פעולה עם הרשויות האמריקאיות והצרפתיות ועזר בהחזרת יצירות אמנות גזולות.
שיתוף הפעולה שלו עבד לטובתו - בשנת 1950, בית משפט צבאי צרפתי זיכה אותו על ביזת יצירות אמנות בידי הנאצים.
לאחר השחרור התיישב לוזה במינכן.
כמו סוחרי אמנות נאציים לשעבר אחרים, הוא המשיך במקצועו ללא מעצורים.
הוא פעל בגרמניה ובשווייץ ונשאר בעל השפעה בשוק האמנות, כשפשעיו כמעט נשכחו.
במהלך שנות החמישים, לוזה אף הגיש תביעות "השבה" למדינת בוואריה עבור יצירות אמנות שהוחרמו ממנו על ידי אנשי המונומנטים בסוף המלחמה, בטענה שהן היו חלק מאוספו לפני המלחמה.
באופן מדאיג, הרשויות הבווריות החזירו לו חמש תמונות.
במאי 2007, זמן קצר לאחר מות לוזה, נתגלתה כספת סודית בבנק הקנטונלי של ציריך שהייתה בשליטתו של לוזה מאז 1978. הכספת הכילה לפחות 14 ציורים, כולל יצירות של מונה, רנואר ופיסארו.
בין הציורים שנמצאו היה "לה קיי מלאקיי, פרינטמפ" (Le Quai Malaquais, Printemps) של קמיל פיסארו, שנגזל על ידי הגסטפו מהוצאת פישר היהודית הבולטת בווינה בשנת 1938.
הגילוי בא בעקבות תלונה מהבת היחידה של גוטפריד ברמן פישר, יורשת הוצאת פישר, לאחר שנציגיו של לוזה פנו אליה וביקשו "דמי מציאה" של 18% מערך הציור התמורה למידע על מיקום הציור הגזול.
התובעת דחתה את הדרישה והגישה תלונה למשטרה על סחיטה.
מסמכים חשפו שלוזה יצר בשנת 1978 את שנארט אנשטלט (Schönart Anstalt), קרן מבוססת ליכטנשטיין, כדי לאחסן ולמכור בחשאי יצירות אמנות גזולות.
בין השנים 1983 ל-2004 החביא לוזה לפחות 14 ציורים בכספת בציריך, ומכר אותם דרך בתי מכירות פומביות וגלריות לא ידועים.
ברונו לוזה נפטר במינכן ב-19 במרץ 2007 בגיל 95. הוא הותיר אחריו אוסף אמנות נרחב השווה מיליוני דולרים.
בצוואתו, הוא אסר במפורש על הצגה ציבורית של אוספו.
עורך דינו של לוזה, וילי הרמן בורגר, ציין שלוזה חילק בקפידה את אוסף מופתי המאה ה-17 ההולנדיים והציורים האקספרסיוניסטיים שלו בין חברים קרובים ובני משפחה.
ברוניי (), או בשמה הרשמי אומת ברוניי, משכן השלום או בתעתיק משפת המקור: נגרה ברוניי דארוסלאם (במלאית: Negara Brunei Darussalam; בכתב ג'אווי: نڬارا بروني دارالسلام) היא סולטנות הממוקמת בצפון האי בורנאו שבדרום-מזרח אסיה וגובלת במלזיה בדרום, במזרח ובמערב ובים סין הדרומי בצפון-מערב.
האסלאם הסוני הוא דת הסולטנות, רוב אוכלוסיית ברוניי הם מוסלמים-סונים, הסולטאן הוא מנהיג הדת בברוניי, והסולטנות חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
תולדות תחומי סולטנות ברוניי היום ובעבר לוטים בערפל עד למאה ה-6 לספירה.
תושבי המקום קיימו קשרי מסחר עם סין ואף העלו לה מס.
מאוחר יותר הייתה ברוניי נתונה להשפעה הינדית.
סולטנות ברוניי הייתה בשיאה בין המאה ה-14 ועד המאה ה-16 ושלטה בדרום הפיליפינים, סראוואק וסבה.
שיא כוחה היה בשנת 1521, אז החלו מלחמות מבית לפורר את הסולטנות ויחד עם התערבות אירופאית הביאו בהדרגה להחלשת כוחה.
ב-1888 הפכה ברוניי למדינת חסות בריטית.
ברוניי נכבשה בתקופות שונות בידי כוחות זרים.
היא הותקפה על ידי ספרד, ב-1578, אז כבשו הספרדים את עיר הבירה ששמה היה ברוניי, אבל נסוגו לאחר חודשים, בגלל מגפה שפגעה בשני הצבאות הלוחמים.
כמו כן היא נכבשה על ידי בריטניה ב-1888, ואפילו על ידי מושבת פיראטים.
הפעם האחרונה בה נכבשה ברוניי הייתה במלחמת העולם השנייה, בידי הצבא היפני הקיסרי, אשר מיהר לרתום את שדות הנפט שלה לצרכיו.
האמריקאים והאוסטרלים, ששחררו אותה ב-1945, העבירו אותה שוב לידי הבריטים ששלטו בה עד לקבלת עצמאותה ב-1984.
בשנת 1962 התכוונה בריטניה לאחד את מדינת החסות עם מלזיה, אך תוכנית זו לא התממשה בגלל התנגדות פנימית עזה, שהונעה בידי תומכי סיפוח אל אינדונזיה שדוכאו.
ברוניי קיבלה מבריטניה עצמאות חלקית בשנת 1971, וב-1 בינואר 1984 קיבלה את עצמאותה המלאה.
עם התחזקות המעמד העצמאי של ברוניי, התחזקה גם סמכותו של הסולטאן, שזכה בהדרגה לכוח אבסולוטי.
עוד מראשית עצמאותה נתנה ברוניי חשיבות חוקית ותרבותית לחוקי השריעה האיסלאמים.
בשנת 2014 הרחיב הסולטאן את חומרתם של חוקי השריעה במדינה, והושתו קנסות ועונשי מאסר על עבירות כמו היריון מחוץ לנישואים.
בשנת 2019 הסולטנות אימצה את הדין האסלאמי השריעה - כחוק הלאומי בברוניי.
החוקים החדשים שאימצה המדינה, ובהם סקילת הומוסקסואלים וקטיעת ידיים לגנבים, גונו במחאה על-ידי ארגוני זכויות אדם שונים בעולם, ובהם אמנסטי אינטרנשיונל שכינה אותם "אכזריים".
בתגובה חריגה לביקורת לעיל, החליט הסולטאן להקפיא את החלת עונש המוות נגד הפרות של חוקי השריעה של ברוניי, וזאת בעקבות קריאות לחרם על מלונותיו בנוסף לגינויים בינלאומיים רבים בנושא זה.
הסולטאן של ברוניי, שהתואר שלו מועבר בירושה מאז המאה ה-14, הוא ראש המדינה וראש הממשלה של ברוניי.
הסולטאן מתייעץ עם מספר יועצים ועם קבינט של שרים על אף שהוא השליט הבלעדי של המדינה.
התקשורת במדינה היא מאוד פרו-ממשלתית ופרו-המשפחה המלכותית, ומקנה להם מעמד של כמעט אלים בתוך המדינה.
חייו של הסולטאן מתאפיינים בפזרנות מופרזת של העושר שנצבר על ידו ועל ידי משפחתו (המוערך בכ-22 מיליארד דולר).
אין גוף מחוקק שנבחר בבחירות.
בשנת 2004 כינס הסולטאן חסנאל בלקיה את הפרלמנט הממונה אשר לא נפגש מאז שנת 1984.
המדינה הייתה באופן היפותטי תחת משטר צבאי מאז המרד שהתרחש בשנת 1962 והורגע על ידי חיילים בריטים מסינגפור.
ברוניי מחולקת לארבעה מחוזות הקרויים בשפה המקומית דאארה (daerah).
להלן רשימת המחוזות עם בירותיהם בסוגריים:
ברוניי ומוארה (בנדר סרי בגוואן)
הכוחות המזוינים המלכותיים של ברוניי מורכבים מזרועות היבשה, האוויר והים.
ע"פ הערכות תקציב הצבא בשנת 2021 היווה 3.1% מהתמ"ג.
על אף שלמדינה יש כאמור כוחות מזוינים, בריטניה עדיין שומרת חיל מצב בברוניי לפי בקשתו של הסולטאן ומגנה על שדות הנפט בחלק המערבי של המדינה.
הכלכלה היא תערובת של יוזמות פנימיות וחיצוניות, רגולציה ממשלתית, מדיניות רווחה, ומסורת כפרית.
ההכנסה השנתית הממוצעת לנפש עומדת על 49 אלף דולר.
נוסף על כך נהנית האוכלוסייה מביטוח רפואי וחינוך חינם ואינה משלמת מס הכנסה.
המדינה מסבסדת גם אורז ודיור.
ייצוא נפט גולמי וגז טבעי מהווים כמחצית מהתמ"ג.
וישנה הכנסה מהותית גם מהשקעות זרות.
הממשל של ברוניי מודאג מהאינטגרציה ההולכת וגדלה בכלכלה העולמית ומכך שהדבר יחתור תחת הסדר והלכידות החברתית.
למדינה תוכניות להעלות את כח העבודה, להוריד אבטלה, לחזק את הסקטור הבנקאי והתיירות, ובאופן כללי להרחיב את הבסיס הכלכלי מעבר לגז ולנפט.
את המדינה משרת בעיקר נמל התעופה הבינלאומי של ברוניי, הממוקם בסמוך לבירה בנדר סרי בגוואן, ובתחומו גם הבסיס של חברת התעופה הלאומית שלה רויאל ברוניי.
ברוניי היא מדינה דרום מזרח אסיאתית.
המדינה מוקפת כולה במלזיה ממזרח, מדרום וממערב (גבול באורך 381 ק"מ), ואילו בחלק הצפוני שלה יש לה קו חוף באורך של 161 ק"מ עם ים סין הדרומי.
המדינה מורכבת משני חלקים שלא מחוברים ביניהם, והמצב הגאוגרפי המיוחד של האזור הנפרד, מחוז טמבורונג, יוצר מעין מובלעת בתוך מלזיה.
הקשר היחיד המחבר בין שני השטחים הוא גשר סולטן חאג'י עומר עלי סייפודיאן, גשר כביש החוצה את מפרץ ברוניי אשר קרוי על שם הסולטן ה-28 של המדינה.
מרבית המדינה מישורית, עם מעט הרים במזרח וגבעות נמוכות במערב.
המקום הנמוך ביותר הוא בגובה קו החוף והמקום הגבוה ביותר הוא בוקיט פאגון בגובה 1,850 מטר.
האקלים בברוניי הוא חם, לח וטרופי עם הרבה גשמים.
המבנה הגאוגרפי של המדינה יוצר חלוקה טבעית בדמוגרפיה של ברוניי, כאשר 97% מאוכלוסיית המדינה מתגוררת בחלק המערבי והגדול יותר, ורק 3% חיים בחלק הקטן שבמחוז טמבורונג.
מבחינת מוצאות אתניים, רוב של כשני-שלישים מאוכלוסיית המדינה הם מלאים.
המיעוט הגדול במדינה הם הסינים המהווים כ-10% מכלל האוכלוסייה.
שני העמים הללו משקפים גם את השפות הבולטות - המלאית (שפתה הרשמית של ברוניי) וניבים של הסינית.
השפה האנגלית גם היא מדוברת בקרב רבים במדינה ומשמשת בעסקים כשפת עבודה, וכן נלמדת בבתי ספר החל מהיסודי ועד התיכון.
לפי מפקד אוכלוסין מ-2021, הדת הרשמית במדינה היא האסלאם והזרם הסוני מהווה כ-82.1% מכלל האוכלוסייה, כשהסולטאן עומד בראש הדת בברוניי.
דתות של מיעוטים במדינה הן הבודהיזם בקרב העמים הסיניים המתגוררים בברוניי ומהווים כ-8.7% מאוכלוסיית המדינה, והנצרות שמהווה כ-7.8% מאוכלוסיית ברוניי.
ברוניי ומוארה הוא המחוז (דראח) הצפוני והקטן ביותר בברוניי.
עיר הבירה של מחוז זה היא בנדר סרי בגוואן, המשמשת גם כעיר הבירה של המדינה כולה.
ערים גדולות נוספות במחוז כוללות את מוארה.
המחוז גובל עם הים הסיני הדרומי בצפון, מפרץ ברוניי במזרח, מחוז טוטונג במערב ומלזיה בדרום.
מספר איים במפרץ שייכים גם כן למחוז זה.
ברונו שולץ (בפולנית: Bruno Schulz; ) היה סופר וצייר יהודי-פולני, נחשב בעיני מבקרי ספרות רבים לאחד מיוצרי הפרוזה הפולנים הגדולים ביותר ומשווים אותו לסופר פרנץ קפקא.
שולץ נולד בדרוהוביץ' שבגליציה (אז מחוז באימפריה האוסטרו-הונגרית, במאה ה-21 היא באוקראינה).
הוא היה בנם של יעקב והנרייטה שולץ.
לאביו הייתה חנות בדים ועקב מחלתו העסק פשט רגל.
בגיל מוקדם מאוד גילה עניין בציור, ובסופו של דבר למד אדריכלות בפוליטכניק לבוב ואמנות בווינה.
בשנים 1924–1941 לימד ציור בבית הספר התיכון בעיר הולדתו.
העיירה נכבשה בשנת 1939 בידי הסובייטים, ביולי 1941 נכנסו הגרמנים לדרוהוביץ'.
שולץ היה קשור לקבוצת צעירים יהודים חובבי ספרות ואמנות אוונגארדית, בשם "קליאה".
אחת מהחבורה הייתה דבורה פוגל המשוררת.
היא עודדה אותו לפרסם את סיפוריו לאחר שקראה את מכתביו הפיוטיים.
יוזפינה שֶלינסקה הייתה ארוסתו של ברונו שולץ, אך המשפחה והקהילה התנגדו לנישואיהם.
אהבתו של שולץ לעיר הולדתו דרוהוביץ' הייתה חזקה יותר מאהבתו ליוזפינה והיחסים לא בשלו לנישואין.
בנוסף לכך, שולץ האמין שאמנים לא צריכים להתחתן.
הוא ראה בבדידות ובבידוד תנאים חיוניים לתהליך היצירה שלו.
הנאצים העריכו את עבודתו כאמן ולכן שולץ הועסק על ידי הגסטפו בקטלוג ספרים מוחרמים ובציור.
מפקד הגסטפו האכזר בעיר, פליקס לנדאו, התפעל מכישרונו של שולץ והורה לו לעטר את חדרו של בנו בציורים מתוך אגדות עם גרמניות.
למרות הבטחתו להגן עליו, הוא נרצח ב-19 בנובמבר 1942 על ידי הנאצים.
באקציה זו נרצחו בגטו 186 יהודים בירי חסר הבחנה של הנאצים ועוזריהם.
במקום זה ניצב לוח זיכרון לברונו שולץ.
מסופר כי אויבו של פליקס לנדאו, קצין האס אס קארל גינתר, רצח את שולץ רק משום שהפסיד לפליקס במשחק קלפים ורצה להקניטו ולפגוע בו.
כשנפגשו שני הקצינים אחר כך, אמר גינתר: הרגתי את היהודי שלך.
ועל כך הוא נענה: יפה, עכשיו אני אהרוג את היהודי שלך.
סביב הסיפור הזה בנה הסופר דויד גרוסמן את גרעין ספרו 'עיין ערך: אהבה'.
לפי גרסה אחרת, היה זה לנדאו שקודם ירה ביהודי שעבד אצל גינתר, ולאחר זמן הרג גינתר, בתגובה, את היהודי של לנדאו - ברונו שולץ, ברחוב בדרוהוביץ' ב-19 בנובמבר 1942. נמצאו שני עדי ראייה לרצח של שולץ בגטו.
האחד הוא איזידור פרידמן שהיה בן עירו וחברו של שולץ בדרוהוביץ'.
עדות נוספת היא של זאב פליישר בן העיר.
איזידור פרידמן סיפר כי ביום הטבח שכונה "יום חמישי השחור", הלכו שניהם בגטו לרכוש מזון.
הם שמעו יריות והבחינו ביהודים בורחים על נפשם מהנאצים.
הם החלו במנוסה, אבל שולץ שהיה חלש יותר גופנית, נלכד בידי קארל גינתר, סוכן הגסטפו שירה בו במקום פעמיים.
העדות מתוארת על ידי יז'י פיצובסקי הביוגרף של שולץ, בספר "מכתבים וציורים של ברונו שולץ" באנגלית.
דויד גרוסמן פרסם עדות זו בפרק "אחרית דבר" של התרגום החדש לסיפרו של ברונו שולץ.
בכנס 120 שנה ללידתו ו-70 שנה למותו של ברונו שולץ, סיפר דויד גרוסמן כי לאחר כתיבת 'עיין ערך: אהבה' פגש בתלמידו של שולץ, זאב שלייפר, שסיפר כי ביום הרצח ראה קבוצה של אנשים נורים על ידי הנאצים.
כשניגש לקחת מאחת הגופות את הלחם שהיה בכיס המעיל, ראה שזהו מורהו האהוב ברונו שולץ.
דויד גרוסמן פגש את זאב פליישר בבאר שבע.
זאב סיפר לו בפרוטרוט על המורה האהוב שלו ברונו שולץ ועל יום הרצח: "בדרך ראיתי איך הגרמנים והאוקראינים יורים ביהודים, והיהודים נפלו.
אני חיכיתי שהגרמנים יתרחקו ואחר כך עברתי ליד המתים.
אני ראיתי מאחת הגופות ששוכבות על המדרכה, ראיתי משהו כמו חתיכת לחם.
סובבתי את המת ואני רואה שזה שולץ.
הרגשה של צמרמורת ופחד עברה בי.
אתה כבר מבין שהוא היה יותר ממורה בשבילי.
הוא היה תמרור בחיים שלי.
הפרסום מופיע בשנת 2018 בפרק "אחרית דבר" של התרגום החדש לסיפרו של ברונו שולץ.
דויד גרוסמן אשר הישווה את שתי העדויות מסכם: "אינני יכול לקבוע בוודאות מי מהשניים מדייק בתיאורו.
אין סיבה לפקפק בדבריו, כאשר מצא את עצמו מול גופת המורה שלו.
במובן זה – שתי הגרסאות משלימות זו את זו ומוסיפות זו על זו."
שולץ החל לשתף את סיפוריו בשנת 1925 קובץ סיפוריו הראשון, "חנויות קינמון", הושלם בדרבונה של המשוררת דבורה פוגל, שהייתה חברתו לעט וארוסתו.
הוא פורסם ב-1934 וקצר שבחים.
הקובץ השני, "בית-מרפא בסימן שעון-החול", הופיע ב-1937, וזכה באות הצטיינות מטעם האקדמיה הפולנית לספרות.
הרומן "המשיח", שנכתב בין השנים 1937–1939, והרומן Die Heimkehr "השיבה הביתה", שנכתב בגרמנית ונשלח לתומאס מאן, אבדו.
גם גורלן של יצירות אחרות לא נודע מעולם.
ברונו שולץ חתום על התרגום לפולנית של "המשפט" מאת קפקא, שהופיע ב-1936, אך למעשה תרגמה את הספר ארוסתו של שולץ, שרצתה להקנות בכך יוקרה לתרגום שלה.
יצירתו של שולץ מתאפיינת ביצירת עולם ספרותי סוריאליסטי בשונה מהספרות שנכתבה בתקופתו.
הוא חקר את הלא-מודע, את פחדיו ואת הדחפים האנושיים הגרוטסקיים.
הוא יצר עולם של חלום מעורב במציאות הזויה, על זמני, בסמטאות העיר האהובה עליו, דרוהוביץ'.
סגנונו היה ייחודי, פיוטי ומטאפורי מאוד.
הוא תיאר עולם הנמצא על סף קריסה, המשתקף גם בחייו האישיים.
שולץ מרבה לתאר את הטבע ואת המציאות הסובבת אותו בביתו ובעיירה.
ברונו שולץ וכתביו ממלאים תפקיד מרכזי ברומן "עיין ערך: אהבה" מאת דויד גרוסמן, בספרו של אמיר גוטפרוינד "אגדת ברונו ואדלה" ובספרו "אחוזות החוף" בסיפור "טריאסט".
בנוסף, ברונו שולץ מופיע בספר "תולדות האהבה" של ניקול קראוס בתור דמות משנה.
גם הסופר פיליפ רות הושפע ממנו.
יצירתו זכתה להכרה בינלאומית, רק לאחר מותו.
בעיר דרוהוביץ' יש מוזיאון לזכרו, בבית הספר בו למד ואף שימש כמורה לאמנות.
המוזיאון מהווה מוקד עלייה לרגל לחוקרים ואוהבי שולץ.
בדרוהוביץ' מתקיים פסטיבל בינלאומי המוקדש לברונו שולץ הכולל כנסים אקדמיים, תערוכות אמנות, הצגות תיאטרון ואירועי ספרות, ומאפשר דיון עכשווי ומעמיק ביצירתו והשפעתו.
סיפוריו עובדו לתיאטרון וקולנוע ברחבי העולם.
בישראל הוצג המחזה "אבא שלי לא ציפור" על בסיס סיפוריו.
באוקטובר 2024 פורסם במוסף הספרותי של ידיעות אחרונות הסיפור "אונדולה" שנמצא בארכיון העיר לבוב ומיוחס לברונו שולץ.
הסיפור פורסם בשנת 1922 בשם הבדוי מרצלי ורנון Marceli Weron בכתב עת בשם Świt.
תרגמה אותו מפולנית מירי פז.
סיפור זה התפרסם כעשור לפני שפורסמו סיפורי "חנויות קינמון" לכן משערים, כי זהו הסיפור הראשון של שולץ שראה אור בדפוס.
גילתה אותו בשנת 2019 חוקרת אוקריינית בשם לסיה חוֹמיץ' Khomych Lesya בכתב עת של תעשיית הנפט בארכיון בלבוב.
היא זיהתה את הסגנון המוכר, את המטאפורות והדימויים, את שמה של עוזרת הבית אדלה.
לא היה לה ספק שהכותב היה הסופר האהוב עליה' ברונו שולץ.
היא פרסמה את הגילוי המרגש בכתב עת פולני בשם Schulz/Forum.מספר 14, היוצא לאור על ידי Fundacja Terytoria Książki, בשיתוף עם מעבדת המחקר של שולץ באוניברסיטת גדנסק, והוא עוסק במחקר יצירתו של ברונו שולץ בהקשרים שונים, כולל ספרות, היסטוריה של אמנות, פילוסופיה ועוד.
חוקרת הספרות פרופ' ניצה בן דוב, אמרה על כתיבתו של שולץ שנגעה בלבבות רבים: "החצנה רבת הוד ותפארת של עולם פנימי מוטרף שמתוּמלל באופן גאוני חסר מעצורים".
כתב עליו הסופר יצחק בשביס־זינגר (ב־1963, ביידיש, ב"פאָרווערטס"): "לא קל לסווג את שולץ.
אפשר לקרוא לו סוריאליסט, סימבוליסט, אקספרסיוניסט, מודרניסט… לפעמים כתב כמו קפקא, לפעמים כמו פרוסט, ולפעמים הצליח להגיע לעומקים שאיש משניהם לא הגיע אליהם".
חוקרי ספרות רבים רואים בברונו שולץ "קפקא הפולני".
אכן קיימים קווי דמיון עמוקים בין יצירותיהם של שני הסופרים: שניהם חקרו את תחושות של ניכור, הבדידות והחרדה הקיומית, והציגו עולם שבו המציאות מעורפלת וגבולותיה מטשטשים.
הם נחשבו לחלוצי הספרות המודרנית והפוסט-מודרנית, שחקרו את גבולות המציאות, את תת-המודע, ואת המצב האנושי המורכב והחידתי.
שניהם מבקרים את הקיום המודרני ואת אובדן המיתוס והמשמעות.
הם מציגים עולם שבו האדם הופך לכלי, או מאבד את אנושיותו.
אצל שניהם דמות האב היא ציר מרכזי ומשקפת יחסי כוח, סמכות, וחיפוש אחר זהות.
דמויותיהם לכודות במצבים ללא מוצא, מתמודדות עם כוחות בלתי מובנים, וחיות בתחושה מתמדת של חרדה ואימה קיומית.
למרות הדמיון ביניהם, סגנונו של שולץ נוטה יותר לפנטסטי, לירי וחושני, בעוד שקפקא נוטה יותר לריאליזם קודר ולייאוש מנוכר.
הוא השתמש לעיתים קרובות בטכניקת ההדפסה הייחודית של קלישה-וור cliché-verre.
היא הייתה נדירה בתקופתו, ויש הסוברים שהוא היה היחיד שהשתמש בה בפולין.
שיטה זו הייתה מוכרת בצרפת כקודמת לצילום.
הטכניקה התבססה על הכנת לוח זכוכית שעבר תהליך עישון בעזרת נר שהעניק לו שיכבת פיח אטומה ועכורה.
האמן יכול היה לצייר תמונות על המשטח באמצעות כלי חד בגירוד שיכבת הפיח.
לאחר מכן, הזכוכית הונחה על גבי גיליון של נייר צילום רגיש לאור ונחשף למקור אור.
התוצאה הסופית היא הדפס ייחודי בעל מראה דמוי תצלום ישן בשחור-לבן.
באביב 2001 נחשפו ציורי הקיר של שולץ בבית ששימש את הנאצי פליקס לנדאו, בדרוהוביץ' שבאוקראינה.
בעוד הרשות המקומית דנה בהקמת מוזיאון באתר, הוברחו הציורים לישראל על ידי צוות של מוסד יד ושם.
העברת הציורים בוצעה בהסכמת תושבי העיירה ובעבור תשלום צנוע (כמאה דולרים), אך ללא תיאום עם ממשלת אוקראינה.
בשנת 2007 הודה מוסד יד ושם בנכונות הקבילה האוקראינית כי הציורים הוצאו משטחה במרמה.
בעקבות ביקורו של נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו בישראל בחורף 2007, חתם משרד החוץ הישראלי בראשית שנת 2008 על הסכם עם אוקראינה, שלפיו הציורים יירשמו ויוכרו כנכסי תרבות אוקראיניים, ויושאלו ליד ושם לעשרים שנה.
לאחר שעברו תהליכי שחזור ושימור, מוצגים הציורים במוזיאון לאמנות של "יד ושם" החל מחודש פברואר 2009.
יצירתו של שולץ, הן סיפוריו והן ציוריו, מתאפיינת בתיאורי קשרים סאדו-מזוכיסטיים, דמויות נשיות חזקות, פטיש לכפות רגליים ולנעליים.
חנויות קינמון; בית המרפא בסימן שעון החול, תרגום מפולנית: אורי אורלב, רחל קליימן ויורם ברונובסקי, הוצאת שוקן, 1986. בספר כלול גם סיפור שנשמר מעזבונו: "כוכב שביט".
חנויות קינמון; בית המרפא בסימן שעון החול, תרגמה מירי פז, הספריה החדשה, 2018; אחרית דבר: דויד גרוסמן.
מבחר מכתבים, רשימות ורישומים, בעריכת יעקב גולומב, תרגום מרים בורנשטיין, הוצאת מאגנס, 2023
הסיפור אונדולה באתר ynet מאת מירי פז ובתרגומה.
פורסם במוסף הסיפרותי ב-19לאוקטובר 2024.
ברוניסלב הוברמן (בפולנית: Bronisław Huberman; 19 בדצמבר 1882 – 15 ביוני 1947, קורסיה-סיר-ווויי, שווייץ) היה כנר יהודי וירטואוז, נודע בפרשנותו החמה והאישית ליצירות שניגן.
בשנת 2012 נקראה הפילהרמונית בעיר הולדתו צ'נסטוחובה על שמו.
הוברמן נולד בעיר צ'נסטוחובה שבפולין קטן (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום במדינת פולין).
אביו, יעקב, שהיה פקיד במשרד עורכי דין, ביקש שבנו ילמד לנגן.
כלי הנגינה שהיה יכול להרשות לעצמו היה כינור.
הוברמן היה ילד מסוגר והקדיש את רוב זמנו הפנוי לנגינה.
הוא נודע כילד פלא וניגן בפני הרוזן ולדיסלב זמויסקי, בן למשפחת זמויסקי, שהעניק לו בתמורה כינור סטרדיוואריוס יקר-ערך שהיה נחלת משפחתו.
הוברמן היה לכנר מוביל ומפורסם בכל רחבי אירופה והופיע ברחבי העולם.
יום הולדתו ה-50 (ב-1932) היה אירוע תרבותי וחברתי שסוקר בעיתונות.
עם עליית הנאצים לשלטון וגירוש היהודים מתזמורות בגרמניה, התגייס הוברמן למלחמה תרבותית והטיף ברחבי העולם נגד שיתוף פעולה תרבותי עם תזמורות גרמניות שגירשו את נגניהן היהודים.
במקום להגר לארצות הברית ולחיות שם מוקף תהילה, החליט הוברמן להקים בארץ ישראל תזמורת שתהיה מורכבת מכל המוזיקאים היהודים המעולים שגורשו מהתזמורות הגרמניות.
בשנת 1936 הקים בארץ ישראל את התזמורת הסימפונית הארץ-ישראלית, לימים התזמורת הפילהרמונית הישראלית, עם כ-70 מוזיקאים.
לצערו לא יכול היה הוברמן לקבל את כל הנגנים, כיוון שרצה רק בטובים ביותר.
כך למעשה הציל רבים, כולל בני משפחותיהם של הנגנים (ובסך הכל כ-800 איש) אך גם חרץ את גורלם של נגנים טובים פחות, אותם לא יכול היה לחלץ.
הספר "רביעיית רוזנדורף" מאת נתן שחם עוסק בפרשייה זו.
באפריל 1936 יצאה התזמורת לסדרת קונצרטים לגיוס תרומות בארצות הברית במסגרתה הצליח הוברמן לשכנע את המנצח המפורסם ארטורו טוסקניני לבוא ולנצח ללא תשלום על קונצרט הפתיחה של התזמורת הסימפונית הארץ-ישראלית, בדצמבר 1936, תוך שהוא משעה את כניסתו למשרת מנצח תזמורת NBC.
במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב לנגן בפני חיילי בעלות הברית.
היצירה האחרונה שניגן, ברדיו לוצרן, זמן קצר לפני מותו, הייתה הקונצ'רטו לכינור של ברהמס.
במהלך קונצרט לגיוס תרומות בקרנגי הול בניו יורק נגנב כינור הסטרדיווריוס של הוברמן.
כחמישים שנה לאחר מכן הודה אסיר בשם ג'וליאן אלטמן שהוא האיש שגנב את הכינור.
הכינור זוהה על ידי נציג חברת הביטוח לוידס, שביטחה את הכינור בשעתה, ונמכר במיליון דולר לנורברט בריינין, הכנר הראשון של רביעיית אמדאוס.
אלמנתו של הגנב קיבלה רבע מן התמורה.
בריינין מכר את הכינור לחנות בלונדון אליה הזדמן באקראי הכנר ג'ושוע בל, שרכש אותו.
על שמו של הוברמן קרוי רחוב לצד מתחם הבימה בתל אביב, שבו שוכן היכל התרבות, לצד רחוב על שמו של ארטורו טוסקניני.
גם בבאר שבע ובחיפה הונצח בשמות רחובות.
בפתח תקווה קרוי על שמו גם רחוב, גם בית הספר "הוברמן" שנמצא באותו הרחוב.
בשנת 1986 יצאה לאור סדרת בולים המוקדשת להוברמן ולטוסקניני.
בשנת 2011 יצא לאור בפולין הסרט התיעודי "הוברמן" בהסתמך על חומרים ארכיוניים ובבימויו של פיוטר שלשה.
ב-2012 הופק סרט הטלוויזיה "הכינור שחזר: ברוניסלב הוברמן, ילד הפלא מצ'נסטוחובה".
ארכיון הוברמן נמצא במרכז למוזיקה והספרייה ע"ש פליציה בלומנטל בתל אביב.
ב-19 בינואר 2025 הוענק להוברמן אות המציל היהודי מטעם ארגון בני ברית במעמד התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
ברונו קרייסקי היה פוליטיקאי יהודי סוציאל-דמוקרטי אוסטרי, קנצלר אוסטריה (1970–1983).
תקופת כהונתו של קרייסקי כקנצלר הייתה הארוכה בתולדות הרפובליקה האוסטרית.
קרייסקי נולד בווינה למשפחה יהודית אמידה ומתבוללת.
אביו, מקס (מרקוס) קרייסקי, בן למשפחה יהודית נכבדה ממורביה, שהגיע לווינה בראשית המאה העשרים, היה מנכ"ל שתי חברות בתחום הטקסטיל ובעל תפקיד בכיר בבנק הלאומי האוסטרי.
אמו, אירנה לבית פליקס באה ממשפחה עשירה, שהחזיקה במפעל שימורים מצליח.
בגיל 15 הצטרף לתנועת הנוער של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
בשנת 1927 עבר לתנועת "נוער העובדים הסוציאליסטים" (SAJ).
ב-1930 התקדם לתפקיד אחראי מחוז וב-1933 ניהל את תחום התרבות וההכשרה בתנועה.
באוקטובר 1931 פרש מחברותו בקהילה היהודית והפך לחסר דת.
בשנת 1929 בעקבות הכרותו עם המדינאי אוטו באואר (יהודי גם הוא), החל בלימודי משפטים באוניברסיטת וינה.
אולם, בשנת 1934 עלה הקנצלר הפאשיסטי אנגלברט דולפוס לשלטון באוסטריה והמפלגה הסוציאליסטית הוצאה מחוץ לחוק.
קרייסקי, יחד עם הסוציאליסט רומן פלאייס (Roman Felleis) ייסדו את התנועה המחתרתית "הנוער הסוציאליסטי-מהפכני" (Revolutionäre Sozialistische Jugend) וערכו פגישות בצ'כוסלובקיה.
כתוצאה מפעילותו זו נעצר בינואר 1935 בבית הוריו.
במהלך מעצרו הכיר סוציאליסטים אחרים מצד אחד ונאצים מן הצד האחר.
במרץ 1936 הועמד לדין במסגרת "משפט הסוציאליסטים" והואשם בבגידה.
הוא נשפט לשנת מאסר בפועל.
ביוני אותה שנה שוחרר והוצא מן האוניברסיטה.
במרץ 1938 סיים את לימודיו והוסמך לעריכת דין, זמן קצר לאחר סיפוחה של אוסטריה לגרמניה (האנשלוס).
מיד לאחר מכן נעצר, ובמעצרו חלק תא בין היתר עם הגנרל היהודי אמיל זומר, אך לבסוף שוחרר באוגוסט אותה שנה בתנאי שיעזוב את אוסטריה.
הוא עזב לדנמרק ללא אשרה, אולם בזכות מכרים קיבל אשרת מעבר ובדנמרק ניסה לקבל אשרת הגירה לבוליביה.
יושב ראש תנועת הנוער הסוציאליסטי השוודי, טורסטן נילסון, ארגן לו אשרה לשוודיה, שבה שהה מספטמבר 1938 ועד לסופה של מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1939 אחיו הבכור, פאול, עלה לארץ ישראל.
קרייסקי תמך באחיו כלכלית במשך שנים, כיוון שזה היה חולני ובלתי-יציב נפשית.
בשוודיה הצליח קרייסקי להתאקלם במהרה, גם בזכות קשריו עם פעילים סוציאליסטים וגם בזכות בן דודו, התעשיין הרברט פליקס (Herbert Felix), שהיה בעל מפעל שימורים בשוודיה והיה נשוי לנתינה שוודית.
קרייסקי התיישב בסטוקהולם, עבד כיועץ כלכלי ופרסם מאמרים בעיתונות המקומית והזרה.
בתחום הפוליטי פעל קרייסקי לשחזור עצמאותה של אוסטריה לאחר המלחמה ושקד על היבדלות התנועה הסוציאליסטית בגלות מן הקומוניסטים.
הוריו הגיעו גם הם לשוודיה בפברואר 1940. בקיץ אותה שנה פגש לראשונה בווילי ברנדט, ששהה אז בגלות בנורווגיה.
השניים נותרו חברים עד יומו האחרון של קרייסקי.
לאחר תום המלחמה, באוקטובר 1945, התמנה על ידי ממשלת שוודיה לאחראי על משלוחי סיוע לאוסטריה - תרופות, אבקת חלב, ומוצרי מזון.
לעיתים גם מכשירים וציוד שלא היו בנמצא באוסטריה.
חברי מפלגתו שלחו לו בקשות סיוע בדרך קבע.
במאי 1946 שב לווינה וניסה להשתלב שוב בפעילות פוליטית, אולם גולים אוסטרים לא התקבלו אז בברכה בזירה הפוליטית.
בנוסף, חששה המפלגה הסוציאליסטית שעם חזרתם של יהודים לשורותיה, תתחזק תדמיתה כ"מפלגה יהודית".
קרל רנר ואדולף שרף שכנעו את קרייסקי לשוב לזמן מה לשוודיה על מנת להקים מחדש את נציגות אוסטריה שם.
מתחילת 1947 שימש קרייסקי כמזכיר הנציגות ונהנה מתמיכת משרד החוץ האוסטרי.
מאוחר יותר שימש כמזכירו של השגריר.
בסוף שנת 1950 נקרא לשוב לווינה, לאחר 12 שנות גלות.
באפריל 1951 הוא שב עם משפחתו לאוסטריה וביוני התמנה ביוזמתו של סגן הקנצלר, אדולף שרף, ליועצו של הנשיא הנבחר וראש עיריית וינה, תיאודור קרנר.
קרנר נחשב לבלתי-שגרתי, בלתי-פורמלי ולעיתים אף חסר טאקט.
קרייסקי סייע רבות לקרנר וזכה דרכו ליצור קשרים הדוקים עם צמרת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
באפריל 1953 מונה למזכיר המדינה תחת שר החוץ קרל גרובר.
קרייסקי ולאופולד פיגל ניהלו במשותף את המשא ומתן לחתימת החוזה בין אוסטריה בעלות הברית (ארצות הברית, בריטניה, צרפת וברית המועצות) שסיים את שליטת הארבע במדינה.
בשנת 1967, לאחר הפסד מפלגתו בבחירות, הוא מונה ליו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ובשנת 1970 הוביל את המפלגה לניצחון והפך לקנצלר היהודי הראשון בתולדות אוסטריה.
הוא היה פופולרי מאוד בקרב תושבי המדינה ואף חזר וזכה גם במערכות הבחירות של 1971, 1975 ו-1979. במקביל נשא בתפקידים מרכזיים באינטרנציונל הסוציאליסטי והתקרב לארצות ה"עולם השלישי".
בבחירות אפריל 1983 הפסידה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית את הרוב המוחלט שהיה לה בפרלמנט האוסטרי וקרייסקי, אשר עמד בראשה, וכקאנצלר אוסטריה, סירב לכונן ממשלת מיעוט.
החליף אותו בתפקידו שר החינוך שלו, פרד זינובאץ, שמונה לקאנצלר אוסטריה.
קרייסקי ראה ביהדות דת קונפסיונלית (בשנות ה-30 חדל מלהזדהות עמה והצהיר על עצמו כחסר דת), והדגיש שאין עם יהודי.
הוא נודע כמסתייג מן הציונות כפתרון לבעיה היהודית וכביקורתי כלפי עמדותיה של ממשלת ישראל בנוגע לסכסוך הישראלי-ערבי, אך למרות זאת הכיר בחשיבות קיומה של מדינת ישראל ליהודי העולם.
דעותיו אלו זיכו אותו בכבוד בעולם הערבי ואף בקשרי חברות עם נשיא מצרים, אנואר סאדאת ושליט לוב, מועמר קדאפי.
קרייסקי הגדיל לעשות ובשנת 1980 היה מהראשונים בעולם שהכירו באש"ף והתיר לארגון לפתוח בארצו שגרירות פלסטינית רשמית.
קרייסקי ספג ביקורת קשה ממדינת ישראל ומהעולם היהודי, שראו בדעותיו אלה בגידה בעם היהודי.
במיוחד זכורים דבריו על ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר, באומרו כי הוא השליט האירופאי היחידי שלא נסחט על ידה, וכן פנייתו המזלזלת לראש הממשלה מנחם בגין עת אמר עליו "בסך הכול מדובר בעורך דין קטן מפולין".
קרייסקי התנגד נחרצות גם למאבקו של צייד הנאצים שמעון ויזנטל ואמר בתגובה לטענת ויזנטל לפיה ארבעה מחברי ממשלתו הם בעלי עבר במפלגה הנאצית, כי ויזנטל חי מלהגיד לעולם כי האוסטרים אנטישמים.
ב-9 ביולי 1979 תקף אותו בגין על קשריו עם ערפאת, תוך רמיזה למוצאו היהודי של קרייסקי: "נתגבר על הערפאתים הנאצים וגם על משרתיהם, יהיה מוצאם אשר יהיה".
עם זאת, וינה שימשה, החל משנות השישים, מרכז לפעילות ארגון נתיב.
משנת 1965 שימש ארמון שנאו (Schloss Schönau) כמחנה מעבר חשאי למהגרים יהודים מברית המועצות לישראל ולמדינות המערב, תחת הסכם בשתיקה עם קרייסקי.
ב-28 בספטמבר 1973, ראש השנה, חטפו שני מחבלים פלסטינים מספר מהגרים יהודים מברית המועצות ודרשו את סגירת המחנה בתמורה לשחרורם.
על התנהלותו באירוע זה (שכונה בהמשך פרשת שנאו) ספג ביקורת קשה מצד ישראל.
ב-2 באוקטובר ביקרה גולדה מאיר בווינה וניסתה לשכנעו לשנות את החלטתו, אולם הוא לא נענה לה.
מאוחר יותר הסכים לפתיחת מחנה מעבר באתר אחר.
בתקופת פעילותו עלו ממחנה שנאו למעלה מ-70,000 יהודים בסיועה של הסוכנות היהודית.
ימים מספר לפני פרוץ מלחמת יום כיפור סיפר לו בכיר בשלטון המצרי, אסמאעיל פהמי, על רצונה של מצרים לתקוף את ישראל.
קרייסקי לא העביר אזהרה לישראל, כי לא העריך את הדברים כאמינים.
בספטמבר 1982 הגיע לובה אליאב אל קרייסקי בשליחות סודית מטעם ראש הממשלה מנחם בגין.
קרייסקי התבקש לסייע במגעים לחילופי שבויים ממלחמת לבנון.
קרייסקי מינה את הרברט אמרי , מנהל לשכתו ושגריר אוסטריה לשעבר בביירות, כאיש קשר במשא ומתן.
בשנת 1942 נישא לוורה פירת, יהודייה ממשפחת תעשיינים.
מעת סיום כהונתו כקאנצלר אוסטריה החלה בריאותו של קרייסקי להידרדר.
בשנת 1984 הוא עבר ניתוח השתלת כליה ובהמשך חי באי פלמה דה מיורקה בספרד.
קרייסקי מוגדר כקאנצלר הסוציאליסט הטוב ביותר שהיה לאוסטריה ומונה ליו"ר כבוד של המפלגה.
הוא הלך לעולמו ביולי 1990 בווינה, בן 79 במותו.
אחיו היחיד פאול (שאול) קרייסקי, יליד 1909, הפך גם הוא לחסר דת ב-1928. להבדיל מאחיו, פאול עלה לארץ ישראל בשנת 1939, התחתן ב-1953 והתגורר בירושלים ועסק במכירת תוצרת של עיוורים.
בנוסף, קיבל פנסיה קטנה מממשלת אוסטריה באמצעות השגרירות האוסטרית בתל אביב.
אחיינו, משה יוסף (יוסי) קרייסקי, נרצח במהלך חתונת בנו ב-2017.
פרס ברונו קרייסקי - פרס דו-שנתי, שנוסד באוקטובר 1976, לרגל יום הולדתו ה-65.
פארק על שמו בווינה ובו עמוד זיכרון ופסל.
רחובות על שמו בווינה ובמספר ערים נוספות באוסטריה.
ברונזות בנין הם אוסף של כ-1,000 לוחות פליז שהובאו בשנת 1897 במהלך מסע עונשין של צבא בריטניה מארמון המלוכה של ממלכת בנין.
200 מאותם לוחות הוענקו על ידי משרד החוץ הבריטי למוזיאון הבריטי בלונדון, ויתרת הלוחות חולקה בין מספר אוספים.
הבאת הברונזות לבריטניה הביאה לשינוי בתפיסה האירופאית ובהתייחסות האירופאית לאמנות אפריקאית, לשינוי ההשקפה כי מדובר באמנות פרימיטיבית נחותה, ולהערכה של הייחוד האמנותי של היצירות.
בשל הטכניקה הנדרשת ליצירת לוחות מורכבים אלה, גברה ההערכה גם לגבי שיטות העבודה האפריקאיות השבטיות.
הלוחות נוצקו, ככל הנראה, במהלך המאה ה-13 (אף שמיעוטם נוצק ככל הנראה במהלך המאה ה-16).
הלוחות מציגים סצנות הכוללות בעלי חיים, דגים ובני אדם, וכן סצנות המתארות את חצר בית המלוכה.
הלוחות נוצקו בזוגות (מבחינה ההתרחשויות והסצנות המתוארות בהם) אף שכל לוח נוצר בנפרד, וככל הנראה נועדו לתלייה על קירות ועמודי הארמון.
בשנות ה-50 וה-70 של המאה ה-20 רכשה ניגריה 50 לוחות מהמוזיאון הבריטי, ובמקביל החלה במסע של לחץ ציבורי במטרה להביא להשבת הלוחות לאפריקה, בדומה למאבק הציבורי בעניין שיש אלגין.
ברונזיט הוא כינוי למינרל שיחד עם המינרלים אנסטטיט ופרוסיליט משתייך לסדרת המינרלים בעלי מבנה אורתורומבי של קבוצת הפירוקסן (קבוצה של מינרלים אינוסיליקטים – {סיליקטים במבנה בצורת שרשרות} בעלי שרשרת בודדת), והקרויים לכן אורתופירוקסנים.
הברונזיט אינו סוג מוגדר של מינרל, אלא סוג של אנסטיט המכיל ברזל שבשל בליה חלקית רכש ברק תת-מתכתי דמוי ברונזה (ארד) על משטחי הפצילות שנתן למינרל את שמו.
אנסטטיט (MgSiO3) הוא מינרל המכיל בעיקר מגנזיום שחלקו הוחלף על ידי כמויות קטנות (עד 5%) של תחמוצת הברזל.
בסוג המכונה ברונזיט כמות תחמוצת הברזל נעה בין 5% ל-14%, בעבר נהגו לכנות אנסטטיט המכיל אחוז גדול אף יותר של תחמוצת הברזל בשם היפרסתן, אך כיום מכונה מינרל זה אורתופירוקסן כשנוהגים לציין את אחוז המגנזיום והברזל שבו.
סוגי האנסטטיט המכילים ברזל נוטים לעבור סוג מיוחד של בליה הידוע בשם שילריזציה, שתוצאתו הפרדה של הברזל כקרום דק מאוד של תחמוצת והידרוקסידים לאורך הסדקים של מישורי הפצילות של המינרל.
עקב כך מופיע על משטחי הפצילות ברק מתכתי המכונה שילר (מגרמנית – משחק צבעים), המודגש ככל שכמות הברזל במינרל המקורי גדולה יותר.
צבע הברונזיט הוא ירוק או חום, משקלו הסגולי הוא 3.3-3.2, תלוי בכמות הברזל במינרל.
כמו אנסטטיט מהווה הברונזיט מרכיב בסלעי יסוד בסיסיים רבים כגון הנוריט והגברו ובייחוד הפרידוטיט וגם בסרפנטינים שנוצרו מהם.
הוא מופיע גם בכמה סלעי שיסט גבישיים.
את הברונזיט נוהגים לעיתים לחתוך וללטש, בדרך כלל לצורות קמורות, עבור חפצי קישוט קטנים.
לברונזיט יש מבנה סיבי שהוא פחות או יותר ייחודי, וכשתופעה זו מודגשת יש לברק דמיון מסוים לתופעה המכונה אצל יצרני התכשיטים "עין החתול".
גושים גדולים מספיק לשם חיתוך מצויים בנוריט של קופפרברגין, ובסרפנטין של קראובאט בסמוך ללאובן בשטיריה.
בהקשר לכך יש להזכיר את סוג האנסטטיט או הברונזיט שעבר שינוי והמכונה באסתטיט.
בסוג זה עבר האנסטיט המקורי בליה בעזרת מים.
לתוצר הסופי יש מבנה דומה לסרפנטין.
צבע הבסטטיט הוא חום או ירוק ולו ברק מתכתי כשל הברונזיט.
המקום בו נמצא המינרל לראשונה הוא באסט שבחבל הרץ שבו כתמי צבע ירוקים-אפרפרים של באסתטיט משובצים בסרפנטין בעל גוון כהה יותר.
שכשחותכים ומלטשים סלע זה נוצרת אבן קישוט נאה אם כי השימוש בה למטרה זו נדיר.
ברונו שונדוב (בסרבו-קרואטית: Bruno Šundov; נולד ב-10 בפברואר 1980) הוא כדורסלן עבר קרואטי שקבוצתו האחרונה הייתה ק.ק ספליט.
גובהו 2.21 מטר והוא משחק בעמדת הסנטר.
שונדוב נולד וגדל בספליט, והחל לשחק כדורסל במסגרת קבוצת הנוער של מועדון הכדורסל ספליט.
בגיל 18, נרשם לדראפט ה-NBA ונבחר במקום ה-35 על ידי הדאלאס מאבריקס.
בשורותיה שיחק 18 משחקים ורשם כ-2 נקודות ו-0.4 כדורים חוזרים במשך שתי עונות.
בעקבות מיעוט דקות משחק במאבריקס, החל שונדוב לנדוד בקבוצות NBA שונות: בשנת 2000 עבר אל אינדיאנה פייסרס ולאחר שמיעט לשחק בעקבות פציעה טורדנית בברך עבר לאחר שנתיים אל הבוסטון סלטיקס ולאחר מכן אל הקליבלנד קאבלירס ולאחר עונה אחת עבר אל הניו יורק ניקס.
למרות זאת, שונדוב מיעט לשחק בקבוצה וסיים את העונה הסדירה עם ממוצעים נמוכים שהתבטאו ב-2.2 נקודות ו-2 כדורים חוזרים בממוצע ל-35 משחקים.
לאחר שלא קיבל הזדמנויות רבות במדיה של הניקס, שונדוב עזב את הקבוצה ואת ארצות הברית במטרה לקבל דקות משחק רבות בניגוד לעונות קודמות.
לאחר מספר ימים של משא ומתן סיכם שונדוב בקבוצה הישראלית, מכבי תל אביב, במטרה להגדיל ולחזק את הסגל לקראת השלבים המכריעים בליגת העל הישראלית וביורוליג.
שונדוב שיחק מספר מועט של דקות משחק וסיים עם ממוצעים של כ-4 נקודות וכ-3 כדורים חוזרים, לאחר שקבוצתו זכתה ב"דאבל" הישראלי: אליפות ישראל וגביע המדינה בנוסף לזכייתה באליפות אירופה לקבוצות (היורוליג).
לאחר שלא הרשים במדיה של מכבי תל אביב, הושאל שונדוב למועדון הכדורסל הבלגי, פפינסטר, אך שיחק במדיה שלושה משחקים בלבד לאחר שסיכם לקדנציה שנייה ב-NBA, במדי הניו יורק ניקס.
בעונתו היחידה בקבוצה קלע כ-3 נקודות והוריד 2 כדורים חוזרים בממוצע למשחק.
בסיום העונה, שונדוב עזב את הקבוצה לאחר שלא מצא את מקומו בקבוצה ומיעט לשחק.
שונדוב לא המשיך את הקדנציה השנייה שלו ב-NBA וסיכם בקבוצת הכדורסל מהליגה הספרדית, אסוטה אליקנטה, שונדוב עזב לאחר שתי עונות בקבוצה בעקבות ירידתה של הקבוצה לליגה השנייה וסיכם לאחר מספר שבועות בקבוצה הקפריסאית, א.א.ל.
שונדוב עזר למועדון לזכות ב"דאבל הקפריסאי": אליפות וגביע המדינה, ולהעפלה לרבע גמר גביע האתגר.
בעונת 2007/08 שונדוב שיחק חצי עונה בלאון, ובפברואר 2008 סיכם בא.ס.ק.
ריגה ולאחר עונה עזב את הקבוצה הלטבית וחזר למדינת הולדתו, קרואטיה כשהחל לשחק בקבוצת הכדורסל ציבונה זאגרב, עימה שיחק רק בליגה ובגביע הקרואטי.
שונדוב היה חבר בנבחרות הלאומיות הצעירות של קרואטיה ושותף בזכייתה של הנבחרת במדליית הכסף באליפות אירופה עד גיל 21. לעומת זאת שונדוב, לא היה מעולם חבר בסגל הנבחרת הקרואטית הבוגרת.
ב-5 בינואר 2018, חתם שונדוב בקבוצת ק.ק ספליט מליגת העל הקרואטית.
ברונטי הוא פרוור בסידני, אוסטרליה.
השייך מנהלית לרשות העירונית מועצת וייברלי.
ברונטי ממוקם כ-8 ק"מ דרום מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני, לאורך חופה הדרום מזרחי של סידני רבתי.
לפרוור חוף מפורסם באורך 250 מטר הקרוי באותו שם, כ-2.5 ק"מ דרומית לחוף בונדיי ביץ', ובין שני החופים מחברת טיילת ציורית.
ברונטי גובל מצפונו בבונדיי וטמרמה, ממזרח בווייברלי ומדרום בקלובלי.
בשנות השלושים של המאה ה-19, רכש רוברט לאו (לימים ויקונט שרברוק) אחוזה בת 170,000 מ"ר באזור ברונטי.
בשנת 1845 סיים לבנות את בית האחוזה, לו קרא בית ברונטי.
שם הבית נקרא לכבודו של לורד הוריישו נלסון, דוכס ברונטה (נחלה בנפת קטניה שבסיציליה, כיום איטליה).
הבית היה בונגלו בן קומה אחת, על דרך ברונטי, ושרד עד המאה ה-21. כיום הבית הוא נכס של מועצת וייברלי, ונפתח לקהל הרחב מספר פעמים בשנה.
הבית רשום כנכס לאומי לשימור של ניו סאות' ויילס.
אחד מקווי החשמליות שהתפצלו מבונדיי ג'נקשן הגיע לברונטי כתחנה אחרונה, והוביל את תושבי העיר עד קו החוף.
קו זה יצא משימוש בשנת 1960 והוחלף באוטובוסים.
כמו מרבית הפרוורים המזרחיים, אין כיום תחנות רכבת או חשמלית בברונטי.
ברונטי הוכרז כפרוור בעל איכות החיים הטובה ביותר מבין 641 פרוורי סידני רבתי על ידי היומון סידני מורנינג הראלד, בשקלול של עליית ערכי הנכסים, איכות החיים, השקעות בחינוך ועוד.
בברונטי תרבות גלישה ענפה, והפרוור כולל את מועדון הצלת הגולשים (surf lifesaving club) של ברונטי, שיוסד בשנת 1903. לטענת המועדון, הוא הוותיק מסוגו בעולם.
מדי דצמבר מתקיימת תחרות שחייה באוקיינוס בין חוף בונדיי לחוף ברונטי.
לאורך טיילת החוף הוקמו מספר רב של מסעדות, המתמחות במטבחים שונים.
בניגוד לאזורים מסחריים בחופים סמוכים, האזור המסחרי של חוף ברונטי אינו כולל חנויות כלל.
ברוניסלב גימפל היה כנר ומורה פולני אמריקאי ממוצא יהודי.
אחיו הבכור, ג'ייקוב גימפל, היה פסנתרן קונצרטים ידוע-שם, שהקליט גם מוזיקה לסרטי קולנוע.
ברוניסלב גימפל נולד בלבוב, אז בממלכת גליציה של הקיסרות האוסטרו-הונגרית (כיום אוקראינה).
החל לנגן בפסנתר ובכינור בגיל חמש, בהדרכת אביו.
בגיל שמונה החל ללמוד אצל מוריץ וולפשטאהל בקונסרבטוריון של לבוב.
משנת 1922 המשיך בלימודיו אצל רוברט פולאק בקונסרבטוריון של וינה.
בגיל ארבע-עשרה ניגן את הקונצ'רטו של קרל גולדמארק עם הפילהרמונית של וינה.
כעבור שנה נחל שורה של הצלחות בקנה מידה היסטורי במסע הופעות ממושך, בו ניגן בין השאר לפני ויקטור עמנואל השלישי, מלך איטליה ולפני האפיפיור פיוס האחד עשר.
גימפל הוזמן לנגן בכינור גוארנרי המפורסם של פגניני ליד קברו של הווירטואוז האגדי.
לאחר מסע זה באו מסעות קונצרטים לדרום אמריקה ולאירופה.
ב-1930 למד בבית הספר הגבוה למוזיקה של ברלין אצל פרופסור קרל פלש.
בשנת 1935 זכה בפרס ראשון בתחרות הכינור על שם הנריק וייניאבסקי.
בשנים הבאות טיפח קריירה כסולן ובמקביל ניגן ככנר ראשי בקניגסברג ובגטבורג.
גימפל היגר לארצות הברית בשנת 1937. בראשית מלחמת העולם השנייה הגיע ללוס אנג'לס ולתפקיד הכנר הראשי בפילהרמונית של לוס אנג'לס.
אחרי שירות בצבא האמריקאי משנת 1942 עד סוף המלחמה, חזר גימפל לקריירה סולנית באירופה, שהנחילה לו כבעבר שבחים והוקרה.
גימפל הקים את תזמורת הנוער של הוליווד וניצח עליה.
היה חבר ברביעיית הפסנתר "ידידי המוזיקה החדשים" ובשנים 1950-56 ניגן ב"שלישיית הפסנתר מאנס".
בשנים 1959 עד 1961 ניהל כיתת אמן בקארלסרוהה.
בשנת 1962 הקים עם ולדיסלב שפילמן את "חמישיית הפסנתר הוורשאית" והיה הכנר הראשון בה עד 1967. כן היה כנר ראשון ב"רביעיית האמנים האמריקאית" וברביעיית המיתרים של ניו אינגלנד.
טכניקת הנגינה של גימפל הצטיינה בתנופה, משוחררת ונטולת מאמץ.
בתקופה מסוימת בקריירה שלו ניגן קונצ'רטי רחבי-יריעה, כמו הקונצ'רטו לכינור של בטהובן ושל פליקס מנדלסון ללא מנצח.
גימפל הרבה להקליט ותקליטיו מקיפים את רוב הרפרטואר הסולני והקאמרי לכינור.
בעיקר בולט בין הקלטותיו אלבום של יצירות הסולו לכינור של יוהאן סבסטיאן באך.
ב-1967 התמנה גימפל למשרת פרופסור באוניברסיטת קונטיקט.
משנת 1973 כיהן כפרופסור בקולג' המלכותי למוזיקה במנצ'סטר שבאנגליה.
בתקופה זו חידש את הופעותיו כסולן בקונצרטים באירופה, ארצות הברית ודרום-אמריקה.
ברוניי השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת סיאול (1988), אם כי לאותם משחקים לא שלחה ספורטאים, אלא עסקן בודד, פעיל באיגוד השחייה.
לשלוש האולימפיאדות שבין אולימפיאדת אטלנטה (1996) לבין אולימפיאדת אתונה (2004) שלחה ספורטאי אחד בכל פעם, ואיש מהם לא רשם הישג משמעותי.
בשנת 2008 הייתה ברוניי המדינה היחידה שלא השתתפה באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
השתתפותה במשחקים בוטלה יום לפני פתיחתם, עקב כשלים ברישום הספורטאים.
לאולימפיאדת לונדון (2012) שלחה ברוניי לראשונה משלחת בת שלושה משתתפים, ולראשונה היא כללה גם אישה.
ברוניי מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
ברונו שטיין (נולד ב-1961) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, כיהן כראש אגף התנועה וכמפקד מחוז מרכז.
שטיין נולד ברומניה ועלה עם הוריו ניצולי השואה.
את שירותו הצבאי עשה בפלוגת ההנדסה של חטיבת הצנחנים.
לחם במלחמת לבנון, והשתתף בקרבות מהנחיתה של חטיבת הצנחנים בשפך נהר האוואלי ועד הקרב על ביירות.
הוא בעל תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה במדעי המדינה ומוסמך במדיניות ציבורית מטעם אוניברסיטת תל אביב.
מלבד זה, הוא מוסמך בחינוך מאוניברסיטת חיפה.
שירת כבלש במרחב ירקון במחוז תל אביב, סיים בהצטיינות קורס קציני משטרה ב-1989. שירת כקצין בילוש וקצין יחידת סיור במרחב הירקון, ב-1993 מונה למפקד היס"מ במרחב וב-2000 לראש אגף המבצעים במרחב ירקון.
ב-2002 מונה למפקד משטרת רמלה-לוד ושנה אחר כך למפקד משטרת נתניה.
ב-2004 קודם לדרגת ניצב-משנה ומונה למפקד מרחב אילת תפקיד בו שירת במשך שנתיים וחצי, במהלכן הופעלה בעיר תוכנית עיר ללא אלימות.
בינואר 2007, בשבוע בו סיים את התפקיד, התמודד עם אחד מאירועי הטרור הקשים ביותר שפקדו את העיר מאז ומעולם, כשמחבל מתאבד פוצץ עצמו במאפיה במרכז העיר ורצח 3 אנשים.
שטיין מונה למפקד מרחב ציון במחוז ירושלים ולאחר שנתיים בתפקיד הועלה לדרגת תת-ניצב.
בתפקידו התמודד עם שורה של פיגועי דריסה בעיר ב-2008 וב-2009 ועם פיגוע בתחנת אוטובוס באזור בנייני האומה ב-2011.
במאי 2011 מונה למפקד אגף התנועה במשטרה, במהלך כהונתו הוביל מעבר מאכיפה כמותית שהייתה נהוגה במשך שנים, לאכיפה איכותית הממוקדת בעבירות הבריונות – אלו הגורמות באופן ישיר לקטל בכבישים.
לצורך כך הגדיל את סיירת האופנועים ואת מספר הניידות הסמויות, וכן החלה פריסת מצלמות אכיפה מדגם א-3 בכבישים.
במהלך כהונתו ירד מספר ההרוגים והפצועים בתאונות דרכים.
במאי 2013 מונה למפקד מחוז מרכז.
ב-10 בספטמבר 2014 פורסם כי נכח באירוע פרטי שקיים עורך הדין רונאל פישר, החשוד בתיווך בשוחד.
מאוחר יותר באותו יום הודיע שיפרוש מן המשטרה במהלך פרשת הניצבים (באותה תקופה גם נגד סגנו שמעון בן הרוש נפתח תיק שבסופו של דבר גרם לפיטוריו).
באוקטובר 2014 הוחלף על ידי ניצב מוטי כהן.
במרץ 2016 הוחלט להעמידו לדין משמעתי על עבירת התנהגות שאינה הולמת שוטר, הליך משמעתי זה נגנז ביולי 2018.
הברונט הוא תואר אצולה העובר בירושה המוענק על ידי הכתר הבריטי.
התואר הוצג לראשונה באנגליה של המאה ה-14 ושימש את ג'יימס הראשון, מלך אנגליה בשנת 1611 כאמצעי לגיוס כספים.
הברונט הראשון היה ניקולס בייקון.
ברונט הוא תואר אצולה לשם כבוד, והתואר היחיד העובר בירושה שאינו ממעמד האצילים.
נוסח הפניה אל ברונט הוא "סר", כמו אל אביר, אך התואר נמצא מעל כל דרגות האבירות למעט מסדר הבירית ומסדר הדרדר.
רשימה חלקית של מחזיקי תואר הברונט
סר ג'ורג' יאנג, מנהיג בית הנבחרים הבריטי (נולד ב-1941).
סר אוסוואלד מוסלי, חבר פרלמנט ומייסד איגוד הפשיסטים הבריטי (1896–1980).
יעקב רוטשילד, בן למשפחת רוטשילד הבריטית ובנקאי בריטי (נולד ב-1936).
ברוק ווטסון, סוחר פוליטיקאי וראש עיריית לונדון (1735–1807).
דניס תאצ'ר, בעלה של ראש ממשלת בריטניה לשעבר מרגרט תאצ'ר ואיש עסקים (1915–2003).
ג'ורג' סטוקס, פיזיקאי ומתמטיקאי בריטי (1819–1903).
הנרי רויס, מייסד חברת המכוניות רולס-רויס (1863–1933).
ברוניי השתתפה ב פעם יחידה, ב, כששלחה למשחקים ספורטאי יחיד.
במשחקי החורף לא נטלה ברוניי חלק מעולם.
המתחרה אותו שלחה ברוניי ללונדון (2012), התחרה בתחרות הטלת הכידון (קטגוריה F54/55/56) אך לא הצליח להגיע להישגים ספורטיביים משמעותיים, וסיים במקום השמיני במקצה שלו עם תוצאה של 26.17 מטרים.
ברונו קסדורף הוא איש צבא גרמני בדרגת גנרל בבונדסוור.
בתפקידו האחרון שימש המפקד הכללי של צבא היבשה הגרמני.
התחיל את דרכו כצוער בשירות הכוחות המזוינים, ועד 1975 כבר היה קצין מומחה.
עד 1978 למד כלכלה באוניברסיטה של הכוחות המזוינים.
עד 1985 שימש כמפקד מחלקה, ומאוחר יותר כמפקד פלוגה בגדודי חיל הרגלים.
נשלח לאולם, ושימש שם עד 1989 כקצין מטה באגף המבצעים.
מ-1997 שרת בבון בצוות תכנון המדיניות של הממשלה הפדרלית.
וכיהן שם עד 1999 תחת פיקוד הנס פטר פון קירשבאך.
ב-2001 קיבל פיקוד על חטיבת השריון 12 שלקחה חלק במלחמת בוסניה.
הוצב בבוסניה עוד זמן מה ואז חזר לבון.
לאחר מכן נשלח לאפגניסטן יחד עם ריינהרד קמרר.
פיקד על הכוחות הגרמניים שם עד שהוחלף על ידי ורנר פרירס.
בשנים 2001–2003 הוא שירת בכוח רב-לאומי בבוסניה והרצגובינה.
עם חזרתו לגרמניה וכיהן במספר תפקידי מטה בצבא הגרמני.
בשנת 2007 הוא חזר לאפגניסטן לתקופת שרות נוספת שנמשכה שנה.
לאחר שפולקר ויקר מונה לרמטכ"ל צבא גרמניה, הועלה קסדורף לדרגת לוטננט גנרל ונשלח להחליף את ויקר בקאבול בתור ראש המטה במפקדת כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן.
הוא שירת החל מפברואר 2010 תחת סטנלי מק'קריסטל ולאחר מכן תחת דייוויד פטראוס.
ביוני 2010 החל לשמש סגן מפקד פיקוד כוחות הצבא (Heeresführungskommando), אחת משלוש זרועות צבא גרמניה.
בהמשך השנה החליף את גינטר ויילר בתור סגן המפקד הכללי של צבא היבשה הגרמני.
ב-2012 מונה למפקד צבא היבשה, וכשפרש ב-2015 החליפו יורד פולמר .
נשוי ואב לארבעה ילדים, מדבר אנגלית וספרדית.
ברוניסלב גרמק (בפולנית: Bronisław Geremek 6 במרץ 1932 – 13 ביולי 2008) היה היסטוריון פולני, מראשי ארגון סולידריות ושר החוץ של פולין.
נולד כיהודי, חי בנעוריו כנוצרי קתולי, אך הצהיר על עצמו בבגרותו כאתאיסט.
אביו היה סוחר פרוות יהודי, משפחתו גורשה מביתה בוורשה לגטו ורשה ואביו נרצח באושוויץ.
אמו והוא הוברחו ב-1943 מחוץ לגדרות הגטו על ידי פולני נוצרי בשם סטפן גרמק, ששיכן אותם בביתו.
לאחר מכן נשא גרמק את אמו של ברוניסלב לאישה והמשפחה חיה בהתאם לאמונה הקתולית של האב החורג.
בשנת 1954 בגר לימודי היסטוריה צרפתית באוניברסיטת ורשה ובין השנים 1956–1958 השלים את לימודי התואר השני באקול פראטיק דה אוטז אטיד בפריז.
תחומי עיסוקו היו חקר החברה והתרבות של ימי הביניים ועבודת הדוקטורט שלו עסקה בשוק העבודה בפריז בימי הביניים.
גרמק כתב עשרה ספרים בתחום עיסוקו האקדמי ומאמרים רבים בכתבי עת מדעיים.
בין 1972 ל-1985 כיהן כפרופסור במכון להיסטוריה פולנית באקדמיה הפולנית למדעים.
בשנת 1950 הצטרף למפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית.
בשנת 1968 פרש ממנה כמחאה על הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה.
מאז היה לאחת הדמויות הבולטות באופוזיציה הדמוקרטית לשלטון ב"עידן גיירק (1970 - 1980)".
ב-1980 היה ליועצו של מנהיג פועלי גדנסק, לך ואלנסה ולאחד מראשי ארגון סולידריות.
גרמק הטיף למעבר לא-מהפכני לדמוקרטיה.
בין דצמבר 1981 לדצמבר 1982 הושם במעצר בגין הפרת חוקי המשטר הצבאי שהושת על המדינה.
גרמק היה אחד המשתתפים בשיחות השולחן העגול שסללו את הדרך לתום השלטון הקומוניסטי והובילו לבחירות החופשיות הראשונות במדינה ב-1989.
מאז 1989 היה חבר הסיים.
בשנת 1991 היה בין מייסדי תנועת "האיחוד הדמוקרטי", תנועה של איגודי פועלים דמוקרטיים, לאחר הבחירות הכלליות החופשיות באותה שנה הטיל עליו הנשיא הנבחר, לך ואלנסה, להרכיב ממשלה, משנכשל במשימה קיבל אותה יאן אולז'בסקי והיה לראש הממשלה.
בין השנים 1997 ל-2000 כיהן כשר החוץ ושנת 1999 חתם על ההסכם שצירף את ארצו לברית נאט"ו.
בשנת 2004 נבחר גרמק, שהאמין ברעיון האיחוד האירופי והטיף ליצירת זהות אירופית מאוחדת, לפרלמנט האירופי כנציג ברית הדמוקרטים והליברלים.
הוא נקבר בהלוויה ממלכתית במעמד הנשיא לך קצ'ינסקי, ראש הממשלה דונלד טוסק והנשיאים לשעבר ריזרד קצ'ורובסקי, אלכסנדר קוושנייבסקי ולך ואלנסה.
עם מותו הוכרז יום אבל לאומי.
גרמק זכה בהוקרה אירופית, בין היתר נבחר כחבר מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, בעל אות לגיון הכבוד הצרפתי, ובעל אות מסדר העיט הלבן, העיטור הפולני הגבוה ביותר.
לאחר מותו נקראה על שמו הקתדרה לתרבויות אירופה בקולג' אירופה.
ב-2009 נקראה על שמו החצר הפנימית המרכזית של בניין הפרלמנט האירופי בשטרסבורג.
בּרוּנוֹ בֶּנֶדֶטוֹ רוֹסִי (באיטלקית Bruno Benedetto Rossi; 13 באפריל 1905 – 21 בנובמבר 1993) היה פיזיקאי ניסויי יהודי-איטלקי.
תרומותיו העיקריות היו בתחום פיזיקת חלקיקים ובמחקר של קרינה קוסמית.
ב-1927, אחרי שסיים את לימודיו באוניברסיטת בולוניה, התחיל להתעניין בקרינה קוסמית ונסע לאריתריאה כדי לערוך שם מחקרים על מנת להוכיח שעוצמת הקרינה הקוסמית מן המערב גדולה באופן משמעותי מזו המגיעה מן המזרח.
באוקטובר 1938 נאלץ לעזוב את איטליה בגלל חוקי הגזע האיטלקיים, עבר לדנמרק, שם עבד עם נילס בוהר, ואחרי כן לאנגליה.
שם הוא עבד עם פטריק בלאקט באוניברסיטת מנצ'סטר.
לבסוף עבר לארצות הברית, שם עבד עם אנריקו פרמי באוניברסיטת שיקגו ואחרי כן באוניברסיטת קורנל.
רוסי נשאר בארצות הברית והיה לאזרח אמריקאי.
בזמן מלחמת העולם השנייה חקר רוסי מכ"ם במעבדת הקרינה של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ושיחק תפקיד מרכזי בפרויקט מנהטן כשניהל את הקבוצה במעבדה הלאומית לוס אלמוס.
אחרי המלחמה הוא גויס על ידי ג'רולד זכריאס מ-MIT שם המשיך רוסי במחקריו, אותם התחיל לפני המלחמה על קרינה קוסמית.
בשנות ה-60 הוא היה חלוץ במחקר אסטרונומית קרינת X.
המכשור אותו תכנן עבור הלוויין אקספלורר 10 גילה את המגנטופאוזה והוא היה זה שהתחיל את הניסויים שגילו את סקורפיוס X-1, המקור הראשון מחוץ למערכת השמש של קרני רנטגן.
רוסי נולד בעיר ונציה שבאיטליה, הבכור משלושת בניהם של לינה מינרבי ורינו רוסי, מהנדס חשמל שנטל חלק בחשמול של ונציה.
רוסי למד בבית עד גיל 14 ואחרי כן בבתי ספר תיכוניים בוונציה.
הוא התחיל ללמוד באוניברסיטת פדובה ואחרי כן המשיך ללימודים מתקדמים באוניברסיטת בולוניה שם סיים תואר שני בפיזיקה ב־1927. המנחה של התזה שלו היה קוירינו מיוראנה (Quirino Majorana).
ב־1928 התחיל רוסי לעבוד באוניברסיטת פירנצה כעוזרו של אנטוניו גרבאסו שהקים את המכון לפיזיקה באוניברסיטה ב־1920. גרבאסו היה הפודסטה של פירנצה ומונה לתפקיד זה על ידי הממשלה הפאשיסטית של בניטו מוסוליני.
עם זאת הוא הביא למכון קבוצה של פיזיקאים מבריקים, ביניהם, אנריקו פרמי ופרנקו ראזטי לפני שעברו לרומא וכן את ג'ילברטו ברנרדיני, אנריקו פרסיקו ויואל רקח.
בחיפושו אחר תחום מחקר חלוצי הפנה רוסי את תשומת לבו למחקר על קרניים קוסמיות שהתגלו על ידי ויקטור הס ב־1911 ו-1912. ב־1929 קרא רוסי את מאמרם של ולתר בותה וורנר קולהרסטר שתיארו את תגליתם על קרינה קוסמית טעונה בחלקיקים שחדרה 4.1 סנטימטרים של זהב.
דבר זה היה מפתיע משום שהחלקיקים הטעונים הידועים עד אז שחדרו במידה הרבה ביותר היו אלקטרונים מדעיכה רדיואקטיבית שהיו יכולים לחדור פחות ממילימטר של זהב.
הגילוי של בותה וקולהרסטר פתח בפני רוסי עולם חדש ולא צפוי, שאף אחד עוד לא התחיל לחקור.
מעגל צירוף המקרים של בותה
ב־1954 קיבל בותה את פרס נובל לפיזיקה על שיטת צירוף המקרים ועל גילוייו הנוספים.
עם זאת הביצוע שלו לשיטה היה מסורבל מאוד משום שהוא כלל קורלציה ויזואלית של פולסים מצולמים.
בתוך כמה שבועות אחרי שקרא את המאמר המציא רוסי מעגל צירוף מקרים שעשה שימוש בשפופרות ריק.