tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-18 במאי 1944 ניתן האישור כי אגודת קופת חולים לעובדים לאומיים רשומה בהתאם לחוק.
עוד בשנות ה-30 קבעו מייסדיה כי ייחודה של קופת חולים יהיה במתן זכות הבחירה: הבחירה בקופה, הבחירה ברופא והבחירה בשירותים הרפואיים.
השירות התבסס על העיקרון של בחירת רופא ורפואה עצמאית.
שירותי האשפוז ניתנו לפי הסכם בבתי החולים העירוניים ובמוסדות הדסה.
שירותים אחרים ותרופות נקנו במכונים פרטיים.
בשנת 1940 קבע המשורר אורי צבי גרינברג כי תפקידה של הקופה הוא "לחנך ולרפא את הגופים".
אב"א אחימאיר הוסיף כי "יש ללמד את היהודים להיות בריאים גם כשהם חולים".
עם ייסודה קבע מנהלה הראשון, דוד מלמדוביץ', כי הקופה תהיה פתוחה לכל, ללא הגבלת חברות בגין שייכות פוליטית או מעמדית.
עיקר פעילותה של הקופה היה בערים.
עם הקמת מדינת ישראל פעלה קופת חולים לאומית גם במעברות, ביישובי עולים ובעיירות פיתוח.
בראשית שנות ה-60 החלה הקופה לעבור ממודל הרפואה העצמאית שאפיין אותה למודל משולב של רפואה עצמאית יחד עם רפואה שכירה במערך מרפאות שכונתיות.
קופת חולים לאומית הייתה ארגון הבריאות המרכזי אשר סיפק שירותי בריאות לראשית היישובים ביהודה ושומרון ובחבל עזה.
כמו כן פעלה הקופה בקרב כפרי המיעוטים בגליל.
במשך שנים הפעילה הקופה גם קרן נכות ועזרה רפואית לנזקקים מבין חבריה.
שיוכה הארגוני של קופת חולים לאומית להסתדרות העובדים הלאומיים היווה במשך רוב שנות קיומה את הבסיס הכספי והאידאולוגי לפעולתה.
עם חקיקת חוק ביטוח בריאות ממלכתי, ב-1995, הותר הקשר הארגוני המחייב שבין קופת חולים לאומית לבין הסתדרות העובדים הלאומית, והקופה הפכה לגורם עצמאי הפועל על בסיס החוק.
ניתוק הקשר בין הסתדרות העובדים הלאומית לקופת חולים לאומית הושלם בשנת 2016, עם אישור תקנון שנוטל מההסתדרות את הסמכות למנות דירקטורים בקופה.
בשנים 1997–2003 שימש שמואל רוזנמן מנכ"ל הקופה.
ב-2 במאי 2010 שינתה הקופה את שמה מ"קופת חולים לאומית" (או בשמה המלא "קופת חולים לעובדים לאומיים של הסתדרות העובדים הלאומית בארץ ישראל") ל"לאומית שירותי בריאות".
כמו כן שונה הסמליל של הקופה.
לאומית שירותי בריאות – 2015
בשנת 2015 מנתה הקופה למעלה מ-730,000 חברים, ושירותיה כוללים כ-350 סניפים בפריסה ארצית (כולל בפזורה הבדואית בנגב), כאשר לקוחותיה יכולים גם לקבל שירותים במרפאות של רופאים עצמאיים הקשורים עם הקופה, כ-3,000 עובדים, למעלה מ-2,000 רופאים מומחים ומערך מעבדות.
לאומית מספקת את שירותי הבריאות עם תקציב שנתי של 4 מיליארד ש"ח.
החל משנת 2007 סיימה לאומית את שנות הכספים באיזון.
ב-2015 זכתה לאומית במקום הראשון בפרס איכות השירות של המי"ל.
לאומית מציעה למבוטחיה שתי תוכניות לביטוח משלים – ביטוחי הקופה:
לאומית כסף – תוכנית ביטוח משלים בסיסית המקנה מגוון שירותים רפואיים מעבר לניתן בסל הבריאות.
לאומית זהב – תוכנית ביטוח משלים מקיפה.
בשנת 2004 נחתם הסכם בין הקופה לבין חברת הביטוח "הראל" למתן ביטוח סיעוד לחברי הקופה.
הביטוח סיעודי מספק שירותי בריאות נוספים ושירותי סיעוד לחברים.
זהו הביטוח הסיעודי היחיד מבין קופות החולים בישראל המוצע לכל החיים.
ללאומית רשת בתי מרקחת (לאומית פארם) הכוללת 150 בתי מרקחת הממוקמים בסניפי לאומית.
לאומית מפעילה רשת ארצית של מרפאות שיניים פרטיות בהסדר.
בנוסף מפעילה לאומית רשת של כ-70 חנויות אופטיקה בהסדר שמספקות בדיקות עיניים, משקפיים ושירותים נלווים.
בלאומית מגוון רחב של שירותי רפואה משולבת (משלימה): אקופונקטורה; שיטת אלכסנדר; כירופרקטיקה; הומיאופתיה; רפלקסולוגיה; טאי-צ'י ורבות נוספות.
כולם מוצעים לחברים בתיאום עם שיטות הרפואה הקונוונציונאליות ללא צורך בגורם ממיין.
הלאומיות הלבנונית היא אידאולוגיה אשר התפתחה בתחילת המאה העשרים מתוך הלאומיות הערבית והסורית, מציבה גבולות גאוגרפיים ללאום הלבנוני ומדברת על עבר משותף.
הרעיונות הלאומיים בהתחלה היו מחולקים לשניים: רעיון סורי-ערבי מול רעיון ערבי-אסלאמי.
בתחילת המאה ה-20 התחילו לדבר על בנייה של סוריה לא ערבית.
מוסדות החינוך בלבנון ובסוריה הם שקבעו במידה רבה את השיח האינטלקטואלי.
האוניברסיטה האמריקאית - רעיון הלאומיות הערבית - בתקופת המתצרפייה הפרוטסטנטים הקימו מערכת חינוך משלהם אשר לימדה ערבית בהר הלבנון (כבר במאה ה-19), אבל הפרוטסטנטים החדירו לתלמידים שלסוריה יש שפה ותרבות מיוחדים.
הרעיון הסורי-ערבי התפתח בתוך מוסדות החינוך הפרוטסטנטים.
ב-1866 הם מגיעים לביירות, ומקימים את הקולג' הפרוטסטנטי.
בשנת 1920 המוסד הפך לאוניברסיטה האמריקאית בביירות (AUB).
כל מי שפיתח רעיון לאומי ערבי הגיע מהאוניברסיטה הזאת.
אוניברסיטת סן ג'וזף - רעיון סוריה הלא ערבית - הישועים הקימו מערכת חינוך נפרדת גדולה בהר ובמקומות נוספים, וב-1843 הם הקימו את בית הספר הישועי בצפון הר הלבנון (רזיר).
הם החדירו רעיונות דתיים קתוליים, וגם רעיונות מערביים, כגון לאומיות.
לאחר הקמת האוניברסיטה האמריקאית, בית הספר הישועי עבר לביירות, כי פחדו שהאמריקאים ישלטו באינטלקטואלים.
האוניברסיטה שנבנתה היא אוניברסיטת סנט ג'וזף.
כל האינטלקטואלים שהגו רעיון סורי לא ערבי באו מהאוניברסיטה.
מקימי לבנון הם ברובם בוגרי אוניברסיטת סנט ג'וזף, כלומר, רעיון הקמת לבנון התחיל ברעיון סורי לא ערבי.
כאשר הם דיברו על סוריה הם דיברו בעצם על לבנון, זו הליבה של סוריה.
הם קישרו בין סוריה ובין הפיניקים.
הם טענו שסוריה שמרה על התרבות והרוח הפיניקית לאורך כל ההיסטוריה, ואין רעיון לאומי בלי חזרה להיסטוריה, ואי אפשר לבנות את לבנון בצורה אחרת.
הרעיון שלהם תמיד היה מרוכז בנוצרים (עד 1920).
אחרי 1908 אפשר להצביע על התפצלות והתפלגות, מתוך הרעיון הסורי לא ערבי - נוצר זרם שאומר שיש לבנון.
בשנה זו הטורקים הצעירים עולים לשלטון באימפריה העות'מאנית.
הם ערכו "טורקיפיקציה" של המדינה והלאומיות הערבית התחילה לקבל צורה של פעילות אקטיבית בקרב האינטלקטואלים, אשר רצו להפוך את האימפריה העות'מאנית למדינה דו-לאומית.
תנועות לאומיות נוספות קמו, וכאשר הלבנונים ראו שהרעיון הסורי ממוזג עם הערביות, הלבנונים החליטו להקים תנועה לאומית נפרדת.
הנרי למנס, בהתאם למורשת הפיניקית
ההשראה הייתה מאוריינטליסט בלגי ישועי בשם הנרי למנס (Henri Lammens).
הוא לימד באוניברסיטת סנט ג'וזף בביירות במחלקה האוריינטליסטית, וב-1902 הוא כתב סדרת מאמרים בערבית בכתב עת ישועי שהופיע בלבנון.
הוא טען שלבנון משתרעת מבקעת לבנון עד הים התיכון, מהליטני ועד לטריפולי - רוב האתרים הפיניקים ההיסטוריים נמצאים באזור הזה.
הוא לא דיבר על לאומיות לבנונית, אבל לבנונים שקראו את זה התחילו לדבר על לאומיות.
המונח לבנון התחיל לקבל הגדרה גאוגרפית, אשר בעתיד יהיה לבנון הגדולה.
למנס נתן השראה אשר התבטאה בזרם הסורי הלא ערבי, והתחילה להתפתח הלאומיות הלבנונית.
כדי להצדיק את הטענה של למנס הסתייעו במיתוסים נוספים - באזור הזה הייתה הנסיכות השהאבית הדרוזית, אשר נטען על ידי רבים שהיא הייתה נוצרית (במשפחה השהאבית יש פלג נוצרי ופלג דרוזי).
הטענה היא שהייתה נסיכות בתקופה המענית והשהאבית שגבולות לבנון היו הגבולות של לבנון הגדולה.
מי שגיבש את הרעיון יותר מכל הוגה דעות אחר היה יוסוף אלסודא.
הוא היה סוחר מצרי, מבית ספר ישועי, אשר חי בנוף שונה מהאימפריה העות'מאנית.
הוא השלים את הספר שלו ב-1919, בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בקהיר.
הנרי למנס התחיל לדבר על גאוגרפיה, הוא התחיל לבדוק את ההיסטוריה של האזור, ומגיע עד לשוכני הר לבנון הקדם נוצרים, הג'ראג'ימה והמראדה.
יוסוף אלסודא אומר שהג'ראג'ימה, המרונים והמארדה הם קבוצה אחת שהיא המשכיות של הפיניקים.
הוא מיזג את כל המיתוסים כדי להצדיק את הקמת לבנון.
הוא היה מנהיג חשוב בפרלמנט בלבנון הגדולה.
לאחר שצרפת ואנגליה מחלקות ביניהן את שטחי האימפריה העות'מאנית וקובעות את הגבול בין המנדטים בראש הנקרה, יוסוף אלסודא מוציא גרסה מתוקנת של ספרו, בה הוא מרחיב את גבולות לבנון מהליטני ועד ראש הנקרה.
הטענה שאומרת שהצרפתים הקימו את לבנון הגדולה על פי הצרכים שלהם היא טענה לא נכונה.
הרעיון של לבנון הגדולה היה קיים קודם לכן.
הממשלה הצרפתית לא נסוגה מרעיון סוריה רבתי עד 1919. כבר מ-1915 הממשלה חשבה שאם במשך המלחמה יהיה ניצחון למדינות ההסכמה צריך להקים סוריה רבתי, או סוריה צרפתית.
ועידת ורסאי נפתחת ב-1919 במטרה לפתור את הבעיות העולמיות לאחר מלחמת העולם הראשונה.
מנהיגים שונים משטחי האימפריה העות'מאנית מגיעים לפריז כדי לדבר עם הנציגים של המעצמות.
המלך פייצל, שהקים כבר מדינה בדמשק, שלח משלחת מטעמו כדי להציג את העמדה הערבית, אשר שאפה להקים מדינה ערבית בסוריה רבתי.
מטעם הנוצרים המרונים יצאה משלחת בהנהגתו של ראש המועצה האדמיניסטרטיבית של המתצרפייה, דאוד עמוד.
הוא הראשון שאמר שהוא מחפש דרך להקים לבנון גדולה, אשר תהיה מבוססת על הגמוניה נוצרית.
הוא ניסה לשכנע את נציגי המעצמות להרחיב את המתצרפייה, ולהחזיר את האזורים אשר טען כי נלקחו בעבר מלבנון, כלומר בקעת לבנון, טריפולי, החוף, ודרום לבנון.
הוא מבסס את דבריו על התאוריות של הנרי למנס ויוסוף אלסודא.
דאוד עמוד לא הצליח לשכנע את הצרפתים, והם לא הקימו מדינה למרונים.
הפטריארך המרוני, אליאס חוואייכ, לוקח אנשי דת מרונים ויוצא לפריז.
הוא אמר לז'ורז' קלמנסו, ראש ממשלת צרפת, שהוא בא כדי להחזיר את האדמות שנאנסו על ידי העות'מאנים ללבנון.
קלמנסו אמר לאחר הישיבה שהצרפתים לא יפקירו את בני בריתם המרונים, וכי יש להם יחסים היסטוריים איתם מאז תקופת הצלבנים.
צרפת תעשה הכול כדי לרצות את השאיפות הלאומיות שלהם.
מדינת לבנון הגדולה מוקמת ב-1920, בהתאם לדרישותיו של אליאס חוואייכ.
הלאומיות הלבנונית הטרייה מתבטאת לראשונה במדינה אשר נמצאת תחת שליטת המנדט הצרפתי.
לאון הוא סרט קולנוע צרפתי דובר-אנגלית, משנת 1994, שנכתב ובוים על ידי לוק בסון.
בסרט מככבים ז'אן רנו, גארי אולדמן, ונטלי פורטמן בתפקידה הראשי הראשון.
לאון (ז'אן רנו) הוא מתנקש קר רוח המתגורר באזור איטליה הקטנה במנהטן, ניו יורק.
לאון חי חיים סגפניים ואפרוריים, מתגורר במוטלים זולים ומתרחק מחברת בני אדם.
את עיקר זמנו הוא מקדיש לאימונים ולהתנקשויות בשירותו של מאפיונר איטלקי בשם טוני (דני איילו).
בזמנו הפנוי הוא מבלה בקולנוע לבדו בצפייה בסרטים מוזיקליים ישנים של ג'ין קלי.
באחד הימים הוא פוגש את מתילדה (נטלי פורטמן), ילדה בת 12 המתגוררת עם משפחתה המתעללת בדירה סמוכה.
לאחר שסוכנים מושחתים של הרשות למלחמה בסמים (DEA) בראשות נורמן סטאנספילד (גארי אולדמן) הורגים את בני משפחתה של מתילדה, אוסף אותה לאון לביתו.
כאשר מתילדה מגלה שלאון הוא רוצח שכיר היא מבקשת ממנו לקחת אותה תחת חסותו ולאמן אותה על מנת שתוכל לנקום את מות אחיה הקטן.
בתמורה היא מציעה לנהל את משק הבית וללמד את לאון קרוא וכתוב.
לאון מקבל את ההצעה והשניים מתחילים לעבוד יחדיו ומפתחים בהדרגה מערכת יחסים המושתתת על אהבה.
לאחר שמתילדה רוכשת ניסיון וביטחון היא עוקבת אחרי סטאנספילד למשרדו כדי לנסות לחסלו.
סטאנספילד לוכד אותה, אולם לאון שעמד על כוונותיה, חודר לבניין הרשות למלחמה בסמים, מחסל כמה מאנשיו של סטאנספילד, ומחלצה בשלום.
סטאנספילד הזועם מגיע אל טוני ומחלץ ממנו תוך עינוי את מקום הימצאו של לאון.
באחד הימים, כאשר מתילדה שבה מקניות, יחידה של משטרת ניו יורק שנשלחה על ידי סטאנספילד לוכדת אותה ומנסה לפרוץ לדירתו של לאון.
לאון מפתיע את הצוות, תופס את אחד מאנשיו ומחזיקו כבן ערובה לצורך שחרורה של מתילדה.
לאחר שהם נכנסים לדירה, לאון מסיר את הכיסוי מפתח אוורור המטבח ומבקש ממתילדה להימלט דרכו למקום מבטחים.
לאון מרגיע אותה ואומר שהכול יהיה בסדר ושהיא העניקה משמעות לחייו.
באותו הרגע משוגרת רקטה אל תוך הדירה.
בהמולה שנוצרת בעקבות הפיצוץ לאון מתגנב החוצה כשהוא מחופש לאיש יחידת המשטרה.
בדרכו החוצה סטאנספילד מבחין בו, עוקב אחריו בלאט ויורה בגבו.
סטאנספילד מתקרב אל לאון הגוסס בתוך שלולית של דמו שלו ומציג את עצמו.
לאון נותן לסטאנספילד "מתנה ממתילדה" - נצרות של רימוני יד.
סטאנספילד פותח את מעילו של לאון ומגלה שם חומרי נפץ רבים; הפיצוץ העז הורג את שניהם ומרעיד את הבניין.
בתום הסרט מתילדה שבה לבית הספר ונוטעת את הצמח בו טיפל לאון לאורך הסרט (וכונה על ידו "חברי הטוב ביותר") בחצר בית הספר על מנת שיכה שורשים.
הסרט "לאון" כלל מספר מועמדים נוספים לתפקיד מתילדה, בהם ליב טיילר, שנבחנה לתפקיד אך נפסלה בשל גילה (15), וכן כריסטינה ריצ'י, שגם היא עברה אודישן אך לא נבחרה.
לוק בסון התכוון מלכתחילה ללהק את ז'אן רנו לתפקיד לאון, אך מל גיבסון וקיאנו ריבס הביעו עניין בתפקיד.
רוברט דה נירו נבחן גם הוא לתפקיד לאון.
התסריט המקורי של הסרט כלל סצנות נוספות, כגון זו שבה לאון נכנס בטעות לחדר האמבטיה ומגלה את מתילדה עירומה ומסרקת את שיערה, ומסר לה מגבת.
התסריט כלל גם סיום אפל יותר, שבו מתילדה מבצעת את "טריק הטבעת" עם רימונים וחושפת אותם מתחת למעילה לאחר שסטנספילד יורה בלאון; בסון שינה זאת מחשש שהקהל לא יקבל את השינוי בדמותה של מתילדה מנערה תמימה לרוצחת.
שמו המלא של לאון בתסריט הראשוני היה ליאונה מונטנה.
בסון כתב את התסריט לסרט זה כפרויקט מילוי בזמן שההפקה של "האלמנט החמישי" (1997) התעכבה בשל לוח הזמנים של ברוס ויליס; כתיבת התסריט ארכה 30 יום והצילומים 90 יום בלבד.
במהלך הצילומים, חלק מסצנות הפנים צולמו בצרפת מסיבות תקציביות, ובסצנת החטיפה של מתילדה על ידי צוות DEA, השחקנים במסכות סקי (מלבד אחד) היו צרפתים שדיברו צרפתית, והדיאלוג דובב לאנגלית מאוחר יותר; זאת הסיבה שפיותיהם אינם נראים בבירור.
נטלי פורטמן נדחתה בתחילה על ידי מנהל הליהוק טוד תיילר בשל גילה הצעיר, אך חזרה לאודישנים וביצעה את סצנת האבל על אחיה, מה שהרשים את בסון והוביל לבחירתה.
פורטמן התאמנה לבכי על פי דרישה, ובסצנת הבכי הראשונה השתמשו בשמן מנטה בעיניה כדי להפיק דמעות, מה שהיה כואב מספיק כדי שתלמד לבכות ללא עזרה מאוחר יותר.
ז'אן רנו ונטלי פורטמן לא הורשו להתאמן על הסצנה השנויה במחלוקת שבה מתילדה לובשת שמלה שנתן לה לאון, כדי לשמר את המבוכה הטבעית.
בסרט מופיעים מספר סמלים, מוטיבים ורפרנסים תרבותיים שמעשירים את הסיפור ומעמיקים את הדמויות.
הקוד 2-1-2, אותו ליאון נותן למתילדה כדי לדפוק על דלתות, משקף סודיות וזהירות, והוא תואם לקוד הטלפון של מנהטן.
ליאון מתואר גם כ"מנקה", ובחלון החנות בבניין דירתו מוצגים מוצרי ניקוי כגון ברילו, אקונומיקה, אייאקס וסבון, המחזקים את דימויו המקצועי והמבודד.
בסצנות שונות, מתילדה פונה לרפרנסים תרבותיים כדי לבטא את זהותה והילדות שלה: היא מתחפשת למדונה, שרה את השיר Like a Virgin (1984), ופוסטר של מדונה מופיע בחדרה בתחילת הסרט.
בנוסף, היא צופה בקטעים מעונה ראשונה של רובוטריקים (1984).
אמה של מתילדה, בגילומה של אלן גרין, לובשת תלבושת ופאה המזכירה את דמותה האיקונית של אודרי מהסרט חנות קטנה ומטריפה, שגולמה על ידה גם כן.
במהלך חיפוש הדירה על ידי הנבל שמגולם על ידי ווילי וואן בלאד, הוא מחזיק אלבום רגאיי של ברנינג ספיר, Marcus Children (1978), מה שמרמז על טעם מוזיקלי מסוים ומופיע כביצת פסחא, שכן וואן בלאד הוא זמר רגאיי.
הצמח האהוב של ליאון, Chinese Evergreen, שמועבר למתילדה בסיום הסרט, מסמל אכפתיות, קשר רגשי ומוטיב הצמיחה והפגיעות ביחסים בין הדמויות.
באופן אירוני, מבקרת הניו יורק טיימס ג'נט מסלין ציינה בביקורתה מ-1994 כי הצמח אינו ישרוד בחורף ניו יורקי וקראה לסיום הסרט "שירה מוטעית".
הנבל נורמן סטנספילד מוצג תמיד בחליפה בז' וחולצה לבנה, והמוזיקה של בטהובן שמושמעת בסצנות שלו יוצרת דיסוננס בין האסתטיקה לבין האלימות שהוא מפעיל.
דמותו של לאון היא פיתוח של ויקטור "המנקה",דמות משנה מסרטו הקודם של בסון, "ניקיטה".
ב"ניקיטה" מופיע ויקטור "המנקה" לקראת סוף הסרט ותפקידו הוא "לנקות" זירת הרג ולהעלים את הגופות.
גם את דמותו של ויקטור ב"ניקיטה" שיחק ז'אן רנו, ומראהו ואופן דיבורו דומים לאלה של "לאון" - אך בניגוד ל"לאון" האנושי, שמתגלה בו צד רך, "ויקטור" ב"ניקיטה" הוא איש קר-מזג ואכזר ההורג כל הנקרה בדרכו ומפריע לו להשלים את משימתו.
לֲאון (León) היא העיר השנייה בגודלה בניקרגואה, אחרי מנגואה.
שמה החוקי המלא, שהוענק על ידי האימפריה הספרדית הוא סנטיאגו דה לוס קָבַּיֶרוֹס דה לאון.
לאון היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במחוז לאון.
לאון נמצאת על נהר הריו צ'יקיטו, במרחק של 50 מיל צפון-מערב למנגואה ו-11 מיל צפון לאוקיינוס השקט.
אף על פי שאוכלוסייתה קטנה משל מנגואה, זמן רב שהיא המרכז האִינְטֶלֶקְטוּאָלִי של האומה, מאז שייסדו את האוניברסיטה, בשנת 1813. היסטורית, לאון היא מרכז של השמאל בניקרגואה, ואילו גרנדה היא מרכז של הימין השמרני.
לאון גם משמשת כמרכז תעשייתי ומסחרי גדול בניקרגואה.
לאון העתיקה נוסדה ב-1524, כ-30 ק"מ מזרחית למיקומה הנוכחי של העיר, על ידי פרנסיסקו ארננדס דה קורדובה.
תושבי המקום הרגישו מאוימים בשל סדרה של אירועים מנבאי רע, ועזבו את העיר העתיקה ב-1610. הם עברו לעיר האינדיאנית סטיאבה.
לאון מהווה דוגמה מצוינת לאדריכלות קולוניאלית ספרדית - נמצאים בה קתדרלה שנבנתה בתחילת המאה ה-18, ושני בניינים שסופחו אליה ונבנו לאחר מכן.
כאשר ניקרגואה פרשה מהפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה בשנת 1839, לאון החלה לשמש כעיר הבירה לאומה החדשה של ניקרגואה.
היו מספר שנים ש"תואר" עיר הבירה עבר לגרנדה.
משטרים הליברלים העדיפו את לאון בתור עיר הבירה, לעומת משטרים שמרנים שהעדיפו על פניה את גרנדה.
בשנת 1858 התקבלה פשרה שמנגואה תהיה לעיר הבירה.
לאומיות אינטגרלית היא לאומיות המציבה עצמה מעל כל שאר הערכים ושמה דגש על אחדות וציות כערך עליון.
הדבר נובע מתוך אמונה כי החברה היא יחידה אורגנית ומשום היותה אורגנית כל שדרות העם מהוות חלק ממנה וזאת מבלי לפגוע בהיררכיה המוצגת לפעמים כמקודשת.
על אף קדושת ההיררכיה הלאומיות האינטגרלית מציגה תוואי של שיתוף פעולה בין המעמדות החברתיים השונים, אשר בולט בשירות הצבאי או בבחירות כאשר מגייסים תומכים מכל שדרות העם.
הלאומיות האינטגרלית היא לאומיות שהשייכות אליה היא מלידה והיא ערך המלכד סביבו את החברה באותה המדינה.
אזרחי המדינה חייבים לשרת את האינטרסים של המדינה ואת מטרותיה, ומכאן שהם מחויבים בצייתנות מוחלטת.
הלאומיות האינטגרלית מתבססת על ערכי כוח שנועדו לכפות את מטרותיה של המדינה הן על מתנגדים מבחוץ והן על הפרט בתוך המדינה.
הזהות הלאומית מתגבשת תוך הזדהות מוחלטת של הציבור עם מוסדות המדינה ופעולותיהם, אם מרצון ואם מכפייה.
הלאומיות האינטגרלית שונה מהלאומיות הליברלית היות שהאחרונה רואה את הלאומיות והמדינה כאמצעי הגשמה המבטיח שמירה על זכויות הפרט.
בעיני הליברל המדינה מהווה התאגדות של פרטים אוטונומיים למען עתיד טוב יותר.
כלומר, הפרט הוא במרכז, השמירה על הזכויות שלו הן המטרה וערך, והלאומיות והמדינה הן אמצעי מרכזי להבטחתם.
בלאומיות האינטרגלית הלאום הוא במרכז.
לא זו בלבד שהלאומיות מהווה ערך בפני עצמה, אלא שהיא הופכת להיות הערך הראשי הדוחק את כל הערכים האחרים.
כך לדוגמה, התנועות הלאומיות בגרמניה ובאיטליה נוטשות את המאבק למען הערכים של חירות ושוויון לטובת המאבק הלאומי.
זוהי לאומיות ריאקציונית, שיש בה אתנוצנטריות גדולה מאוד, שאיפה לאחידות כדימוי לאחדות, ושנאה לזר.
השם אינטגרלי מגיע מהשאיפה לאחדות אתנית/דתית ומיגור הזר והשונה.
בשל אופייה הקיצוני, הלאומנות האינטגרלית מובילה לרוב ליצירת משטרים קיצוניים כגון הפאשיזם.
היא בולטת בארצות עם אתוס צבאי מרכזי, שבדרך כלל שולב בתקופת המאבק לעצמאות, אך נותר בעוצמתו.
אף על פי כן, הלאומיות האינטגרלית שונה מגזענות כיוון שהיא מאפשרת לפרט שאינו בעל אותו מוצא אתני להצטרף ללאום ובתנאי שיאמץ את ערכיו, תרבותו ומורשת הלאום.
בהקשר זה כדאי לצטט את היינריך פון טרייצ'קה שמוכר כמי שאמר "היהודים הם אסוננו" אולם טען שעל היהודים להתנצר ולהפסיק להיות שונים.
ממשיכיו הגזענים לא יאפשרו אפילו את הסדק הצר הזה ואפילו דמות כגון היינריך היינה שהמיר את דתו נפסלה על ידם.
עבור גזענים התהום בין הגזעים עמוקה מדי וכל גזע הוא בעל מאפיינים תרבותיים שונים.
לאון (בספרדית: León), הנקראת גם לאון דה לוס אלדמה, היא העיר החמישית בגודלה במקסיקו והעיר הגדולה ביותר במדינה המקסיקנית גואנחואטו שנמצאת במרכז מקסיקו.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2005 היו בעיר לאון 1,137,465 תושבים, 1,278,087 בעיר ומסביבה ו-1,634,917 במטרופולין שלה שכולל את הערים: סילאו, פוריסימה דל רינקון וסן פרנסיסקו דל רינקון.
חוץ מאוכלוסייה מקסיקנית יש בעיר גם אוכלוסייה לבנונית וארגנטינאית רחבה.
בעיר משחקת קבוצת הכדורגל "לאון" שזכתה בשבע אליפויות ליגת העל המקסיקנית.
הלאומיות הערבית היא אידאולוגיה לאומית בדבר זכותם של העמים הערבים לכונן ריבונות משלהם.
לדעת רוב החוקרים, היא הפכה נפוצה בקרב האוכלוסייה הערבית בארצות ערב בראשית המאה ה-20. יש המוצאים את ראשיתה באמצע המאה ה-19. בשליש האחרון של המאה ה-20 חלה בה שקיעה והיא כמעט ונזנחה לחלוטין, לטובת אסלאמיזם מחד והזדהות עם המדינות הקיימות מאידך.
הנחת היסוד המרכזית של הלאומיות הערבית היא כי העמים והארצות בעולם הערבי, מהאוקיינוס האטלנטי ועד הים הערבי מהווים אומה אחת בעלת שפה, תרבות, ומורשת היסטורית משותפת.
אחד היעדים העיקריים של התומכים באידאולוגיה של הלאומיות הערבית היא לשים קץ, או לפחות לצמצם, את ההשפעה הישירה של ארצות המערב על העולם הערבי, וכמו כן, לשים קץ לשלטונם של הממשלות הערביות אשר תלויות בארצות המערב אשר כתוצאה מכך, לפי דעתם, פוגעות באינטרסים של תושביהם.
המונח קשור קשר הדוק לאידאולוגיה הפאן-ערבית הקוראת לאיחוד מדיני, חברתי וכלכלי בין העמים והמדינות הערביות במזרח התיכון.
לאון יחזקאל יהודה אברהם (11 בנובמבר 1896 – 14 בדצמבר 1959) היה מפקד יחידה של המחתרת היהודית בצרפת (OJC) במלחמת העולם השנייה, שנודע בכינוי "לוטננט ליונל".
מנהיג יהודי וממארגני עליה ב' בצרפת.
צרפת של טרום מלחמת העולם השנייה
אברהם נולד בעיר טרנובז'ג (בפולנית: Tarnobrzeg, ביידיש: דזיקאוו) שבגליציה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא גדל בשטרסבורג שבצרפת שהייתה אז חלק מן הקיסרות הגרמנית.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב לצבא האוסטרו-הונגרי, על אף שטרם מלאו לו 18, ושירת בדיוויזיה הצ'כית שלה.
הוא התקדם לדרגת קצונה, נפצע מספר פעמים וזכה לעיטורי כבוד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה השתחרר לאון בן ה-22 מהצבא האוסטרו-הונגרי, נשאר בווינה ושם עבד, למד להיות זמר אופרה, שיחק כדורגל בקבוצת הכח וינה ואף זכה בתחרויות חתירה בקיאק.
אחר כך עבד ושיחק כדורגל בגרמניה ולבסוף שב לעיר שטרסבורג שהפכה לסטרסבור הצרפתית, הצטרף לאחיו ושימש כמנהל המכירות בבית חרושת לטקסטיל שהיה בבעלות המשפחה.
הוא נשא לאשה את בת אזור אלזס היהודי הוותיק ג'רמן הלברון והיה פעיל בתנועת הנוער הציונית "התקווה" ובקרן הקיימת.
אברהם היה כדורגלן יהודי מפורסם.
הוא למד להיות זמר אופרה בווינה ולמד חזנות וניצוח על מקהלת בית כנסת בשווייץ, היה ראש המקהלה וחזן בבית הכנסת הגדול בשטרסבורג, אשר נשרף מאוחר יותר על ידי הגרמנים ב-1940. אהבתו לכדורגל ליוותה אותו גם בהמשך דרכו, במסגרת עליה ב' ובארץ ישראל.
בצרפת של מלחמת העולם השנייה
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס אברהם ללגיון הזרים הצרפתי.
משפחתו התגוררה בשטרסבורג עד שנת 1939. כאשר גבר איום המלחמה, עזבה המשפחה את שטרסבורג יחד עם כלל האוכלוסייה היהודית במסגרת פינוי ממשלתי מסודר, והתארחה אצל קרובים בעיר קלרמון-פראן.
עם פלישת הוורמאכט לצרפת וכניעת צרפת לגרמניה, נפל הגדוד בו שירת בשבי הנאצים.
אברהם ברח מצעדת השבי, עם המרגמה שעל גבו, והגיע פצוע למשפחתו בקלרמון-פראן ששכנה באזור החופשי של צרפת.
לאחר שהחלים הוא הקים גדוד במחתרת הצרפתית היהודית (ה-OJC - Organisation Juive de Combat; ה"מקי" היהודי) ועסק עם ג'רמיין אשתו, במילוט ילדים יהודים למקומות מסתור בהרים במסגרת ארגון ה 'אוזה ', התמחה בזיוף מסמכים, העביר אימוני נשק וארגן קבוצות לחימה.
ב-1941, כאשר התפרסמה ההנחיה לכל היהודים להגיע למשרדי הממשלה ולקבל חותמת "יהודי" בתעודת הזהות, ירדה המשפחה למחתרת.
ב-1943 גברה הנוכחות הנאצית בעיר, יהודים נלקחו על ידי הגסטאפו והמשפחה נאלצה להתפזר.
הילדים הוחבאו בעזרת המחתרת, חלקם אצל משפחות לא יהודיות, ואילו אברהם וג'רמן עלו להרים שבסמוך לקלרמון-פראן להתחבא עם אנשי המחתרת, ועברו דרומה ליערות שבאזור העיר הפרוטסטנטית אוהדת היהודים לה שמבון-סור-ליניון.
כמפקד גדוד במחתרת, הוביל אברהם ב-1944 את גדוד המחתרת שלו ואת בנו ז'ראר ממקומות המסתור שלהם בסביבת לה שמבון-סור-ליניון, לקרב על שחרור העיר ליון.
במהלך קרבות אלה עצרה המחתרת היהודית בפיקודו של אברהם שורה של משתפי פעולה צרפתים, כולל הקומיסר לעניינים יהודיים באזור ליון.
לאחר שחרור האזור מן הצבא הגרמני, שבה משפחתו לקלרמון-פראן ומאוחר יותר, ב-1947, לשטרסבורג.
עם תום המלחמה פעל אברהם במסגרת עליה ב' לגיבוש קבוצות צעירים יהודים, להעלאתם לארץ ישראל ולרתימתם למאמץ ההתיישבות.
אברהם היה פעיל הקרן הקיימת בצרפת ועסק באיסוף תרומות למפעל הציוני בארץ.
בזכות השירות בלגיון הזרים זכה אברהם לאזרחות צרפתית.
בזכות פעילותו במחתרת הוענקו לו במאי 1947 דרגת קצונה (לוטננט) בצבא הצרפתי וכן שני עיטורים: צלב המלחמה (Croix de guerre avec étoile de Bronze) ומדליית צרפת המשוחררת (Médaille de la France libérée).
אברהם היה נשוי לז'רמן, ולו שני בנים ובת.
נפטר ב-1959 במושב צה"ל ונטמן בבית העלמין בהר המנוחות בירושלים.
בנו הבכור רוג'ה אברהם היה מראשוני נגני הג'אז בישראל.
בנו השני ג'רר גרשון אברהם הקים את מפעל המתכת "כור מתכת" בקרית שמונה, היה מנהל קבוצת הכדורגל בעיר במשך שנים רבות ומראשי ענף הכדורגל בישראל.
בתו ארלט אברהם הייתה פסנתרנית ועורכת מוזיקלית בקול ישראל ואשתו של איש הרדיו והטלוויזיה עמנואל הלפרין.
אלקלעי (1847 בוקרשט-1920 בוקרשט) היה מוציא לאור ומשווק ספרים רומני, בן למשפחה יהודית ספרדית מבוקרשט.
דרך ההוצאות לאור שהקים תרם תרומה חשובה לחינוך, לחיי הספרות והתרבות ברומניה.
אחרי שלמד בבית ספר יסודי עשה לאון ב.
אלקלעי עוד שנתיים לימודי גימנסיה ויצא לעבוד כמוכר רחוב של ספרים, חוברות וכתבי-עת ישנים ונדירים.
בגיל 17 (שנת 1864) פתח במרכז בוקרשט, בצומת הרחובות פודול מוגושואיי (לימים - קאליה ויקטוריי מס.27) ושדרות אליסבטה את חנותו הראשונה שכללה שני ארונות עמוסי ספרים.
בשנת 1883 במקום חנות הספרים הישנים הראשונה הקים שתי חנויות חדשות:אחת לספרים והשנייה לכלי כתיבה.
חנויות אלה השתכנו באותה קומת הקרקע של המלון הרדאן, שהפך לאחר מכן למלון "גראן הוטל דו בולוואר" (מלון "בולווארד"), לא רחוק מהצירות הרוסית.
עם הזמן עבר גם לפעילות מו"לית באמצעות שתי הוצאות לאור שכונו לפי המסורת הצרפתית Librăria Alcalay ("ליברריה אלקלעי") ו"חנות הספרים העולמית אלקלעי" (Librăria Universală Alcalay).
בימי בניית ה"גראן הוטל" עבר אלקלעי זמנית לבניין "קולוס" על ידי הפרפקטורה של המשטרה.
אחר כך חזר לבניין המלון בקומת קרקע.
בשניים מחלונות הראווה הציג, בין השאר, ספרים בצרפתית עם סיפורים ארוטיים וטקסטים מלומדים על מיניות האדם, ובחלון השלישי ספרים שימושיים (כמו "איך מרמים בקלפים" וכו') או ספרים קלאסיים, תרגומים לרומנית בסדרת "הספרייה של כולם".
החנות אלקלעי כללה את הספרים שהוצאו לאור ברומניה, ובנוסף ספרים שיובאו מצרפת וגרמניה, והתמחתה בנוסף בספרי רפואה ומשפטים.
נמכרו בה גם כלי נגינה ופרטיטורות.
בשנים 1899 - 1920 פרסמה ההוצאה לאור אלקלעי את סדרת הספרים הקרויה "הספרייה של כולם" Biblioteca pentru toţi (שהוקמה ב-1895 על ידי קרול מילר ודומיטרו סטנצ'סקו) שבה הוצאו לאור מגוון רב של ספרים, כולל ממיטב הספרות הרומנית והעולמית, במחירים השווים לכל נפש.
אחרי מותו של אלקלעי הסדרה ממשיכה להופיע בהוצאות לאור אחרות עד ימינו.
הצלחה אחרת של ההוצאה לאור אלקלעי הייתה הסדרה"Codul general al României" (בקודקס הכללי של רומניה) שכללה כל ספר החוקים של המדינה, בכרכים שנתיים של אלף עמודים כל אחד, בעריכת המשפטן קונסטנטין חרנג'יו (1932-1869)
הוצאת אלקלעי פרסמה גם קטלוג ספרים שבפני עצמו היה בכורה בזירת הוצאות הספרים הרומניה.
אלקלעי נבחר לסגן יושב ראש איגוד חנויות הספרים ברומניה.
בשנת 1932 חנות הספרים המרכזית נרכשה על ידי ינקו שרגא וס.
שוורץ חידשו אותה ושמרו את השם אלקלעי עד שנת 1940 כשעברה לבעלים רומני, רומולוס צ'ופלק מקלוז'.
למשפחת המוציא לאור לאון אלקלעי היו קרובים מדרגה ראשונה שעלו לארץ ישראל בתחילת המאה ה-20. עם צאצאי המשפחה נמנה גם שחקן התיאטרון הישראלי יליד רומניה, מוסקו אלקלעי.
לאון (בספרדית: León, בלאונית: Llión) היא עיר ומוניקיפיום בספרד, בצפון-מערבו של חצי האי האיברי, בירת המחוז לאון שבקהילה האוטונומית של קסטיליה ולאון.
אוכלוסיית האזור המטרופוליטני מגיעה ל-204,212 תושבים ושטחו, הכולל 10 מוניקיפיומים, הוא 708,1 קמ"ר.
העיר לאון הייתה בעבר בירת ממלכת לאון, אחת הישויות המדיניות שעמדו ביסוד המדינה הספרדית.
בהתחלתה מחנה רומי – של הלגיון השישי "ויקטריקס" (בסביבות 29 לפנה"ס) ואחר כך של הלגיון השביעי "גמינה" – שם העיר בא מן המילה הלטינית "לגיו" שמשמעותה לגיון.
אחרי דלדול אוכלוסיית היישוב בימי הפלישה הערבית-ברברית בהנהגת בית אומאיה, העיר השתקמה כחלק מממלכת אסטוריאס.
היא ידעה ימי תהילה כבירת ממלכת לאון, שהשתתפה במלחמת הרקונקיסטה נגד המורים.
בשנת 1188 העיר ארחה פרלמנט ראשון בתולדות אירופה ("קורטס"), שכונס על ידי המלך אלפונסו התשיעי של לאון.
כעבור זמן, עדיין בימי הביניים, העיר איבדה מחשיבותה, בין השאר, בעקבות התחזקות האיחוד בין ממלכת לאון לממלכת קסטיליה בשנת 1301.
אחרי תקופה ארוכה של קפאון, בהתחלתה המאה ה-19 הייתה לאון אחת הערים הראשונות שקמה נגד הכיבוש של נפוליאון וכעבור זמן מה, השיגה מעמד של בירת מחוז.
בשלהי המאה ה-19 ובמאה ה-20 התפתחה לאון בקצב מהיר, בין היתר, בזכות מיקומה כצומת מסילות ברזל וכמרכז לתעשיית כריית הפחם.
לאון נמצאת ב"דרך הצרפתית" שבמסלול עולי הרגל הקתולים אל סנטיאגו דה קומפוסטלה ומשמשת אכסניה לחגיגות דתיות רבות, שהמפורסמות שבהן מתרחשות בחג הפסחא.
לאון מהווה יעד של תיירות מקומית ובין-לאומית כשהיא ידועה בקתדרלה הגותית שלה בסגנון צרפתי ובבניינים היסטוריים נוספים כדוגמת הבזיליקה איסידורו הקדוש, בסגנון רומנסקי, ובה פנתאון מלכי לאון, מנזר מרקוס הקדוש, מופת של אמנות ה והרנסאנס הספרדי או קסה דה לוס בוטינס, יצירה מוקדמת של האדריכל הקטלאני אנטוני גאודי.
דוגמה לאדריכלות מודרנית הוא בניין המוזיאון לאמנות בת זמננו.
בגלל נכסיה האמנותיים וההיסטוריים הוכרה העיר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
לאומיות ואנטישמיות באירופה המודרנית 1945-1815 הוא חיבור היסטורי של פרופ' שמואל אלמוג אשר ראה אור בהוצאת מרכז זלמן שזר והמרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות ע"ש וידאל ששון באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת תשמ"ח 1988; כאחד מסדרה על תולדות האנטישמיות.
הספר דן בעלייתה של האנטישמיות והלאומיות באירופה בתקופה שהחלה עם חלוקתה הטריטוריאלית של אירופה לאחר קונגרס וינה ב-1815, ועד סיומה של מלחמת העולם השנייה.
במהלך התקופה פשטה האנטישמיות את צורתה המסורתית והישנה, ולבשה צורות חדשות וקיצוניות, בדמותן של האידאולוגיה הנאצית ואירועי השואה.
תובנות הספר, שנושאיו במוקד פעילותם המחקרית של היסטוריונים ברחבי תבל, עשויות לתרום להבנת האידאולוגיה האנטישמית בעת החדשה, התפתחותה וגווניה, וכיצד הכשירה את הלבבות והתודעה לביצוע רצח העם ללא תקדים בתקופת השואה.
בהקדמה סוקר ההיסטוריון פרופ' שמואל אטינגר את הספר והשאלות העיקריות שעלו בו; ומסכם, כי הוא "מראה בצורה ברורה את תהליך ההקצנה של האידאולוגיה הלאומית במדינות אירופה במשך המאה התשע-עשרה ובמחצית הראשונה של המאה העשרים ואת הקשר ההדוק שלו לשנאת ישראל פעילה ולאנטישמיות".
הוא מציין כי המונח "אנטישמיות", הוטבע "בשנות השבעים של המאה התשע-עשרה, התאים למושגיהם של משכילים אירופאיים רבים באותו זמן, שעל סמך הישגי הביולוגיה, האנתרופולגיה, והבלשנות ניסו למצוא בסיס מדעי-אובייקטיבי, כביכול, להבחנה בין קבוצות אנושיות שונות ולדירוגן".
בפרק זה דן המחבר, שמואל אלמוג, בקשרים שבין אנטישמיות ללאומיות, האנטישמיות ראשיתה בעת העתיקה, ואילו הלאומיות בעת החדשה.
אולם, במאה ה-19, האנטישמיות, כזרם הגות, הושפעה רבות מהלאומיות, אשר חתרה למדינת לאום אחידה.
אלמוג מתאר קווים ראשונים להופעתה של תביעת האחידות באוכלוסייה, בשלהי ימי הביניים, כאשר ממלכת ספרד גרשה את היהודים והמוסלמים משטחי ריבונותה, בחצי האי האיברי ובדרום איטליה.
הוא מצטט בהקשר זה את תובנותיו של ההיסטוריון בן-ציון נתניהו, על המכנה המשותף של ארצות שונות אשר שליטיהן גירשו את היהודים משטחן: "ליצור מצב של אחידות באומה לא רק מבחינת ההשתייכות הדתית, אלא אף מבחינת המצב הגזעי, אורח החיים, הלשון, המנהגים, השלטון וההיסטוריה".
"טוב יהיה לגשת אל הלאומיות המודרנית בהצגתה של הלאומיות הרומנטית", מציע אלמוג בתחילת הפרק.
הלאומיות הרומנטית, שהתפתחה בגרמניה במאה ה-19, גם הזרם השמרני שבה, הייתה תנועת מחאה, תגובה לתמורות המודרנה בפוליטיקה, בכלכלה, בטכנולוגיה ובאמנות בתקופתה, כך קובע אלמוג על פי יעקב טלמון.
הלאומיות הרומנטית בגרמניה התפתחה מתוך ההתמודדות והמאבק בהשפעת המהפכה הצרפתית וכיבושי צבאות נפוליון ברחבי אירופה, במפנה המאות ה-18 - ה-19. היא העלתה על נס את ההיקשרות לנופי הארץ, השפה, הפולקלור וההיסטוריה הגרמנית, שראשיתה בשלהי העת העתיקה, וכמהה אל "היצירה הגרמנית האותנטית".
על גבי הלאומיות הרומנטית טענה האנטישמיות העדכנית, כי "היהודי" אינו מסוגל לקחת חלק ביצירה הגרמנית מעצם מהותו, וגם אם יטען לנאמנות ומסירות למולדת הגרמנית, הרי שמהותו היא אוניברסלית, ואין בה תואם מובנה ללאומיות פרטיקולרית.
במאה ה-19 ידעה החברה האירופאית סדרת מהפכות שביטאו שינוי בתפיסת עולמם של המונים, תמורות בסדר הפוליטי ובהגדרה העצמית הלאומית.
תמורות אלו השפיעו בין השאר על תפיסת מקומם של היהודים בחברה האירופית, בעיני עצמם ובעיני החברה הסובבת.
אולם המהפכות, שמלכתחילה הובלו על ידי מיעוט או רוב יחסי, לא התקבלו על דעת הכל, והמתנגדים עוררו תנועות חזרה או מחאה, שחתרו להחזרת המצב הישן על כנו, או לפחות בגרסה מעודכנת.
בהקשר זה, מתאר אלמוג את המרידות הפולניות בשליט הרוסי בשנים 1830 ו-1863; המרד הראשון התחולל לאחר הפלת בית בורבון בצרפת מכס המלוכה ביולי 1830, ובהשפעתו התחוללה סדרת התקוממויות כנגד שלטונות זרים בלאומים שונים ברחבי אירופה; במערבה ובמזרחה, ובכלל זאת בפולין שתושביה התמרדו כנגד השלטון הרוסי הצארי.
במהלך המרידות ניצלו המונים את האנדרלמוסיה השלטונית, פרצו אל בתי היהודים ובזזו אותם.
אז גם עלו חילוקי דעות קשים בתוככי שתי החברות: בחברה היהודית ובחברה הפולנית, בשאלה: האם יוּתר ליהודים להצטרף אל המרידה הלאומית?
וכך, אירועי המהפכה שפעיליה נתכוונו לשחרר מעול ריבון זר, גם חשפו יחס מזלזל לגבי כושרם של היהודים להיות אנשי צבא, ותפיסה מורכבת, "דו-ערכית", בשאלת שיתופם של יהודים במאבק לאומי, ותרמו להופעתם של מבעים אנטישמיים.
מגמות אלו התגברו בתקופת מהפכות אביב העמים, שראשיתה בפריז בשנת 1848. ההתקוממויות כוונו כלפי שליטים מקומיים, אולם שאלת היהודים השתרבבה אליהן, בהיותם קבוצת מיעוט אתנית ודתית שונה מסביבתה, באורח חייה, באמצעי כלכלתה, בשפתה ובתרבותה.
מנהיגי התנועות הלאומיות נכונו להכיר בזכויות של כל "הקבוצות הלאומיות הזרות, לרבות היהודים", כותב אלמוג; אולם, לאחר המהפכה התחוללה מהפכת-נגד וחל מפנה במצב המדיני והלוך הרוח השליט.
משהוחזר על כנו "המשטר הישן", הלכה ונשתנתה מגמתן של התנועות הלאומיות והן נעשו פחות ליברליות ופחות דמוקרטיות ויותר שמרניות ומסתגרות".
אלמוג מתאר את הזיקה ההדדית בין האכזבה ממהפכות "אביב העמים" לבין התגברות העמדה השמרנית שהופיעה לאחריהן ביתר שאת ועמה אנטישמיות עדכנית.
השמרנים והאנטישמים הבולטים, בהם וילהלם מאר, ריכרד וגנר ופיודור דוסטויבסקי טענו, כי השתלבותם של היהודים בחברה הכללית היא מזיקה, שהם טפילים, אוהבי בצע, חתרנים ורודפי שלטון ומניעיהם שכלתנים וקרים.
פרק שלישי: "עליית האנטישמיות הפוליטית"
ברבע האחרון של המאה ה-19, גאתה האנטישמיות בהגות ובאירועים קשים; יש הקושרים זאת עם סדרת משברים כלכליים שהתחוללה במקביל באירופה.
אלמוג מציין כי "יש רגליים להשערה, שהאנטישמיות בגרמניה ובאוסטריה התעוררה בתגובה על גמר תהליך האמנציפציה של היהודים.
בציבור נוצר הרושם כאילו האירה ההצלחה את פניה ליהודים על חשבונם של הלא-יהודים".
האנטישמיות התגברה, כהלך רוח ציבורי, בעקבות פנייתו של הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק לכיוון שמרני ימני בשנת 1879; אליה נלוותה השפעתם של המטיף הנוצרי אדולף שטקר וההיסטוריון היינריך פון טרייצ'קה, שהתפלמס עם ההיסטוריון היהודי צבי גרץ.
האנטישמיות הרבגונית שבוטאה אז במערב אירופה גרמה לפולמוסים על מקומם של היהודים בחברה הכללית, אשר נוהלו על ידי משכילים או פטריוטים, כגון הרב ד"ר שמואל יוסף בלוך ופרופ' אלויס צוקר.
ברוסיה, שהגבילה את רוב נתיניה היהודים לאזור תחום המושב ישב אז הקיבוץ היהודי הגדול בעולם (45 אחוז מהאוכלוסייה היהודית בתבל).
רצח הצאר הרוסי אלכסנדר השני על ידי מהפכנים, גרר גל פרעות, "הסופות בנגב", אשר פגע במאות קהילות, והחיש את תנועת ההגירה היהודית מהמדינה.
היא הגיעה לעצמאות מ-1859, "שאפה להרחיב את גבולתיה ופיתחה לאומנות תוקפנית וגם אנטישמית.
הרומנים חזרו על הטענה שיהודים הם זרים ברומניה ולפיכך אין להם לטעון לאזרחות בארץ זו".
פרק רביעי: "מהמאה התשע-עשרה למאה העשרים"
השנים האחרונות למאה ה-19 והראשונות למאה ה-20, "כונו בפי בני הדור בשם "La belle èpoque" ("התקופה היפה")".
הן התאפיינו ברווחה כלכלית והתפתחות טכנולוגית חדשה בחיי היום יום בחברה המערבית.
הלאומיות היהודית והתנועה הציונית ידעו בשנים אלו התפתחות נמרצת, ארגונית, רעיונית וכלכלית, בין השאר, בדמותם של הקונגרסים הציונים והכלים הפיננסים שהוקמו למימוש המפעל הציוני בארץ ישראל.
לכאורה, הן לאנטישמים והן לציונים הייתה שאיפה משותפת, והיא הוצאתם של היהודים מאירופה והבאתם למקום נפרד ורחוק, שבו יקימו מדינה ריבונית משלהם.
בהקשר זה, מזכיר אלמוג, את מפגשיו של בנימין זאב הרצל עם שר הפנים הרוסי פלווה, אותן סיכם ביומנו.
אולם במרוצת הזמן התברר, שאנטישמים מובהקים שוללים את הלאומיות היהודית, ובמקביל עוררה הציונות טינה אצל תנועות לאומיות שצדדו בשילוב היהודים ובטמיעתם בחברה הכללית.
"הזעזוע הגדול בא על היהודים ב-1903, בפרוץ מאורעות קישנב", בירת בסרביה.
התקשורת העולמית מסרה על המאורעות האכזריים בהרחבה, ובעקבותיה הובעה מחאה בארצות רבות, בהשתתפות יהודים ולא יהודים, אנשי שם ומלומדים.
אך למעשה, הן בישרו על גל חדש של פרעות ברוסיה שבו נרצחו ונפצעו אלפי יהודים, בשנים 1904-1906, בעתות מלחמת יפן-רוסיה ומהפכת הנפל ב-1905. השנים שלפני מלחמת העולם הראשונה התאפיינו בעמימות וברגיעה יחסית; "ברוסיה הייתה אנטישמיות רשמית, אך החוגים הנאורים הסתייגו ממנה עכשיו.
באירופה המרכזית והמערבית היה הגל האנטישמי בירידה ...
עם זה הייתה לאנטישמיות השפעה ניכרת, הן במישור החברתי והן ברמה הפוליטית".
מלחמת העולם הראשונה, המהפכות ומלחמת האזרחים ברוסיה, אירועים שהתמשכו משנת 1914 עד 1921, בא הקץ על הקיסרויות "הרב-לאומיות הישנות: אוסטריה הונגריה, האימפריה העות'מאנית ובמידה מסוימת גם הקיסרות הרוסית", כותב אלמוג.
על חורבותיהן קמו מדינות לאום חדשות, שתוקפן, בעיני ההמונים, נשען על "הזכות להגדרה עצמית של העמים", ומצא תוקף מוסרי ברעיונות הדמוקרטיה, השוויון בין בני אדם וחלוקת המשאבים הצודקת, בגלגוליהם הסוציאל-דמוקרטיים או הקומוניסטים.
אחת מהן הייתה אוקראינה, שהתנועה הלאומית בה הרימה ראש עם התפרקות הקיסרות הרוסית.
אלמוג מציין, כי "שנים מספר הייתה אוקראינה שדה קרב עקוב מדם.
השלטון עבר מיד ליד וגייסות שונים פשטו על הארץ, השתוללו ובזזו את תושביה.
כשהותר הרסן ניתנה הרשות למשחית לפרוע ביהודים.
גדודי הקוזקים, הצבאות הסדירים וכן גם איכרים ופורעים אחרים מבני המקום נקמו את נקמתם באוכלוסייה היהודית ...
התחוללו לפי האומדן כאלפיים פוגרומים ונהרגו בהם כ-75,000 יהודים וכמספר הזה בערך נפצעו".
היהודים התגייסו לצבאות השונים בהתלהבות, פטריוטית או מהפכנית, והשתתפו בחזיתות המלחמה והמהפכות השונות, ובדרך כלל, משני צדי המתרס.
חלקם היה רב בין המנהיגות המהפכנית, שעוררה מהפכות ומרידות, כושלות בחלקן, בהם רוזה לוקסמבורג, ולטר רתנאו, קורט אייזנר, אריך מיזם, ארנסט טולר, גוסטב לנדאואר, אויגן לווינה, ליאו יוגיכס וישראל הלפנד במרכז ומערב אירופה, ולאון טרוצקי, גריגורי זינובייב, לייב קמנייב, יולי מרטוב וקרל רדק ברוסיה.
ריבוים של מנהיגים מהפכנים ממוצא יהודי, חלקם אף שנולדו במזרח אירופה והיגרו למרכזה ומערבה, עורר אי נחת בקרב המונים ועלתה טענה שמהותן של המהפכות, והמהפכנות בכלל, היא "יהודית", ו"היהודי" משחק תפקיד של "מהפכן בינלאומי" בכל אתר ואתר.
ב-2 בנובמבר ניתנה הצהרת בלפור, שהראתה תשומת לב ליהדות כגורם קובע בפוליטיקה העולמית, לפחות בקרב המדינאים של הממלכה המאוחדת.
פרק שישי: "בין שתי מלחמות עולם"
זכויות המיעוטים, אותן קבוצות אתניות קטנות שנקלעו לאחר המלחמה העולמית לבין גבולותיהן של מדינות לאום גדול, היו מהנושאים שעל סדר היו הפוליטי הבינלאומי לאחר מלחמת העולם הראשונה.
אם בעבר יכלו קהילות להימנע מעימות ישיר עם קבוצות אתניות אחרות בקיסרות רב לאומית, הרי שעתה נחשפו למאבק ישיר בלתי נמנע.
אלמוג מציין, כי "המצב היה חמור במיוחד באזורי המריבה, שהיו שנויים במחלוקת בין שתי מדינות ושעברו מיד ליד".
המצב החדש זכה לתשומת לבם של מנהיגים יהודים, שקיוו להכרה או אוטונומיה ליהודים במדינות החדשות באירופה בתר המלחמה הגדולה.
הייתה לחלק של האתוס הלאומי וזכתה למעמד חצי-רשמי עם חידוש העצמאות הפולנית.
...והיא הלכה והתחזקה בין שתי מלחמות עולם, בגבור הקשיים המדיניים והכלכליים", מסביר אלמוג; "האנטישמיות המאורגנת תפשה מקום ניכר בחיים הפוליטיים, במיוחד משנות השלושים.
השלטונות נתנו גיבוי לחרם כלכלי כלפי היהודים והתירו לבריונים להשליט טרור אלים.
בגרמניה קמה "רפובליקת ויימאר, מדינה דמוקרטית חדשה.
אבל שרר בה קיטוב עמוק בין הליברליסטים והסוציאל-דמוקרטים לבין הקומוניסטים ולבין הלאומנים, "על ארגוניהם ועל מועדוניהם, (ש)התייחסו למדינתם כאל גוף זר", וכינו אותה בלעג "הרפובליקה של היהודים".
בנסיבות אלו התערער והתדרדר מצבם של היהודים באירופה, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה בקיץ 1939.
תורת הגזע הנאצית תכננה סדר גזעי אנושי חדש שבו ליהודים לא יהיה מקום באנושות.
ובנוסף, דרגה את העמים לפי סולם חשיבות שרירותי, שבו לגרמנים מקום עליון, כגזע נבחר ושליט.
הכיבוש באירופה אפשר לגרמניה הנאצית להתערב בחיי האוכלוסיות "על ידי מדיניות של עיקור, הפריה, עקירה וחיסול".
האנטישמים בארצות הכבושות היו מרוצים מהתעמולה הנאצית ואף ראו בה גורם מאחד בין הכובש הגרמני לבינם, ויחד עם זאת, היו בקרבם שהסתייגו ממנה, בשל דיכוי הלאומיות והפטריוטיזם המקומי.
בפולין ישב הקיבוץ היהודי הגדול משאר המדינות ובה הוקמו גטאות בכל עיר גדולה ומחנות השמדה, נהנו הגרמנים משיתוף פעולה עם התושבים המקומיים.
עם זאת, תמונת היחסים וההתנהגות של האוכלוסייה הפולנית מורכבת ורבת פנים; אלמוג מביא לדוגמה את דבריו של ההיסטוריון עמנואל רינגלבלום שהתגורר בגטו ורשה בתקופת המלחמה: "היו חברים במחתרת, ואפילו אנטישמים מובהקים, שסיכנו את חייהם כדי להציל יהודים מידי הנאצים".
כללו של דבר, בקרב האוכלוסייה הפולנית שרר מגוון דעות ורגשות כלפי מרד גטו ורשה והשואה.
באיטליה הפאשיסטית, מאז 1922, נחשבו היהודים לחלק מהאומה וגם תמכו בדרך כלל במשטר, עד לחקיקת "חוקי גזע" נגד היהודים בשנת 1938. אולם תורת הגזע והסגנון האכזרי שהפגינו הנאצים, נשארו זרים לעם האיטלקי.
בהשפעת האווירה הכללית, קמו בה קבוצות פשיסטיות ואנטישמיות בשנות השלושים, ובזמן המלחמה הצטרפה למדינות הציר.
ברומניה הורגשה השפעתה של גרמניה הנאצית; בתמיכתה השיגו כוחות הימין הגמוניה פוליטית והטו את המדינה לעבור מ"אוריינטציה מערבית להישענות על "הציר" גרמניה-איטליה".
בשנים 1937–1940, השלטון במדינה עבר מידי העם אל המלך קרול השני, וב-1940 אל העוצר יון אנטונסקו, שהנהיג דיקטטורה פשיסטית בעזרת "התנועה הלגיונרית".
אבל עמד על דעתו, שלא לשלוח את אזרחי רומניה היהודים למחנות השמדה.
"רומניה הוכיחה את עומק ההבדל שבין האנטישמיות המסורתית לבין האנטישמיות הגזענית של הנאצים", לדעת אלמוג.
גם בהונגריה עלו לשלטון הפשיסטים המקומיים בעקבות גרמניה הנאצית.
ובשנת 1938, התקבלה חקיקה מפלה של היהודים "באורח רשמי ופומבי".
הונגריה הייתה לבעלת בריתם של הנאצים בגלוי, אף כי בחשאי התנהלו ניסיונות לשיתוף פעולה עם בעלות הברית.
עוצר הונגריה מיקלוש הורטי דחה את הלחצים שהגיעו מברלין, לארגן את שילוח את היהודים להשמדה.
זה יצא לפועל, לאחר כניסת הנאצים להונגריה במרץ 1944. הורטי נעצר והשלטון נמסר לפרנץ סלשי, מנהיג הארגון ההונגרי הנאצי "צלב החץ".
כך, "החל תהליך מזורז של ארגון היהודים לקראת "הפתרון הסופי".
צרפת הכבושה בראשותו של אנרי פיליפ פטן, "שיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית, ומדיניותה כלפי היהודים נוהלה בדרך דומה לזו של רומניה והונגריה".
בסוף שנת 1940 נחקק החוק לנישולם של היהודים מחיי הציבור והתרבות במדינה.
אחר כך, נאספו ונשלחו רבים מהאזרחים היהודים הצרפתית למחנות ההשמדה.
כמו בארצות אחרות, התנגד הממסד הדתי הנוצרי חוקי הגזע הנאצים, בשל החלתם על מומרים; אבל עיקר עזרתו הייתה בסיוע לנמלטים מזרועם של הנאצים והחבאתם.
"סוף דבר: מאה ושלושים שנות לאומיות ואנטישמיות באירופה, 1945-1815"
לסיכום מחקרו מעיר אלמוג, כי התובנות והסיווגים שהעלה במחקרו, אינם אלא הצעות.
"הלאומיות הייתה מתחילתה סיסמה מהפכנית...
המושג "לאום" עלה בקנה אחד עם שוויון זכויות, חופש דעות, ליברליזם כלכלי וגם עם אמנציפציה ליהודים.
לאחר מכן נתגלה גם הצד האפל של הלאום ...", כותב אלמוג, שהתבטא בהסתגרות, רדיפת השונים והאחרים החיים בקרבו, ומלחמה כנגד הלאומים האחרים.
מקומם של היהודים בנסיבות אלו היה מורכב ורב פנים.
הם ניסו להסתגל, ואף הצליחו באופן יחסי, באחווה הלאומית המקומית; אבל האידאולוגיה הנאצית טרפה את ההיגיון של המהלך זה, באשר העמידה את הלאומיות על עקרון הגזע, מבלי יכולת לחמוק ממנו.
האנטישמיות הישנה שנשענה בחלקה על השוני הדתי, אפשרה למעוניינים להמיר את דתם ולהנצל מהשמדה; לא כך הנאציזם.
הוא צמח במאה ה-20, במקביל להתפתחות הדמוקרטית, אבל בכיוון מנוגד לה, כגלגול מוקצן של הלאומיות ושל האנטישמיות הישנה.
לאומנות לבנה היא אידאולוגיה לאומנית החותרת להגדיר זהות לאומית קולקטיבית לאנשים לבנים.
לאומנות לבנה בנויה סביב אתנוצנטריות הנעה בין לאומנות של קבוצות אתניות לבנות מסוימות, לבין תחושת עליונות גזעית לבנה וגאווה לבנה.
לפי תפיסות אלו, התרבות המערבית וערכיה עליונים על שאר התרבויות, והם בלתי ניתנים להפרדה ממוצא אתני וגזעי.
כלומר, מדובר במעין תכונות תרבותיות המורשות באופן ביולוגי רק לבעלי מוצא אירופי, ולעיתים גם מצומצמת קבוצה לזו לבני העמים המערב אירופים.
לפיכך, לאומנות לבנה היא אידאולוגיה גזענית מיסודה.
תמיכה בלאומנות לבנה מתקיימת במדינות מערביות שונות, במיוחד על רקע קולוניאליזם, ונפוצה במיוחד באוסטרליה, קנדה, ניו זילנד, גרמניה, דרום-אפריקה וארצות הברית.
דוגמה לכך היא התאוריה הנורדית באירופה.
בחלק מהמדינות תנועה זו דעכה עוד לפני מלחמת העולם השנייה.
ביטוי קיצוני של לאומנות לבנה הוא תורת הגזע הנאצית.
תבוסת הנאצים במלחמה הובילה לעוינות רבה כלפי רעיונות גזעניים ועמדות דומות לנאציזם, ודבר זה הוביל להפחתת התמיכה בעמדות אלה במדינות רבות.
עם זאת מדיניות האפרטהייד בדרום-אפריקה נמשכה עד 1990, ובארצות הברית גם לאחר חוק ביטול העבדות, התקיימו ועוד מתקיימים מספר רב של חוקים שנועדו ליצור הפרדה גזעית בארצות הברית, והתנועה ללאומנות לבנה מתקיימת עד היום בדמות ארגונים כגון הקו קלוקס קלאן, התנועה הנאו-נאצית והנערים הגאים.
לאומנות לבנה כיום לרוב מזוהה עם נאו-פשיזם אתני.
רעיונות של עליונות לבנה ולאומנות לבנה קיימים כבר מאות שנים בארצות הברית בצורות שונות, והשפיעו בצורה חזקה על ההיסטוריה שלה.
רעיונות אלה נחלשו במהלך הזמן, אך הם ממשיכים להשפיע על התרבות והפוליטיקה שלה עד היום.
היבט אחד של דבר זה בא לידי ביטוי בקולוניאליזם והתפשטות מערבה של המושבות הראשונות תוך גירוש האינדיאנים, השתלטות על רוב האדמות של השבטים והכחדת חלק גדול מתרבותם.
דוגמה לכך היא שבשנת 1779 הורה הגנרל ג'ורג' וושינגטון, לימים נשיאה של ארצות הברית, לאחד מהגנרלים בפיקודו לתקוף את בני שבט הצ'רוקי, להרוג בהם ולהחריב עד היסוד כל נקודת התיישבות שבבעלותם.
המשימה בוצעה בצורה ברוטלית ואכזרית, כאשר וושינגטון עצמו טען כי האינדיאנים אינם אלא "חיות טרף".
בתקופת נשיאותו של אנדרו ג'קסון בשנת 1829 המשיכה המגמה של דחיקת אינדיאנים, מעשי טבח נרחבים ופינוי המוני.
ג'קסון טען "כאשר הפרא מתנגד, התרבות – עשרת הדיברות בידה האחת והחרב באחרת – תובעת את השמדתו המיידית".
ב-1911 נתפס אישי, שנחשב כ"אינדיאני הפראי האחרון" בקליפורניה.
רק ב-1924 חתם הנשיא הרפובליקני קלווין קולידג' על חוק אזרוח האינדיאנים (Indian Citizenship Act), שהעניק אזרחות אמריקנית לכל האינדיאנים שנולדו בארצות הברית ובטריטוריות שלה.
היבט נוסף של לאומנות לבנה בארצות הברית הוא יחס גזעני לשחורים בארצות הברית.
הדבר כולל את העבדות של שחורים בארצות הברית ומלחמת האזרחים האמריקנית, צמיחת תנועת ה-קו קלוקס קלאן לאחר המלחמה ובמאה ה-20, חוקי ג'ים קרואו להפרדה גזעית.
יחס של שנאה, תיעוב וגזענות היה גם מנת חלקם של "לא לבנים" מ"גזעים" אחרים כולל סינים, יפנים, איטלקים, יהודים והיספנים.
דוגמה אחת לכך היא אימוץ נרחב של האיגניקה בארצות הברית בתחילת המאה ה-20 – "מדע" השבחת הגזע – שחסידיו הטיפו להגבלת ההגירה ולשינוי צביונה באמצעות מכסות שייכפו על אומות שנחשבו נחותות מטבע בריאתן.
דוגמה למדיניות שהושפע מכך היא חוק ההגירה של 1924. רבים בציבור האנגלו-סאקסי הפרוטסטנטי הלבן (ה-WASP) התנגדו להגירה של אוכלוסיות שונות מהם מבחינה אתנית: סלאבים ויהודים ממזרח אירופה, יוונים אורתודוקסים, אירים-קתולים, איטלקים-קתולים בעלי חזות ים תיכונית וכן סינים ויפנים, שהיו שונים באופן בולט בחזותם ובדתם.
גם לאחר מלחמת העולם השנייה לא נעלם רעיון העליונות הלבנה בארצות הברית.
בשנות ה-50 וה-70 התקיים מאבק אזרחי רחב, בעיקר במדינות הדרום, בניסיון לבלום את התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
גם לאחר מכן המשיכו תופעות של גזענות ושנאה כלפי שחורים, יהודים, מקסיקנים ו"לא לבנים" אחרים.
רעיונות של לאומנות לבנה מהווים חלק חשוב מהאנטישמיות בארצות הברית כמו גם שנאה וניסיונות התנכלות ל"גזעים פחות לבנים" כמו איטלקים.
תומכי האידאולוגיה מכונים לאומנים לבנים (white nationalist, ולאחרונה גם identitarian), ומבחינה פוליטית הם מזוהים בעיקר עם הימין הרדיקלי.
ב-2017 נערכה עצרת "איחוד הימין" בשארלוטסוויל, וירג'יניה, שבמהלכה המשתתפים, בין היתר לאומנים לבנים, נשאו לפידים ושרו "יהודים לא יחליפו אותנו".
לאומנים לבנים שואפים לבנות מדינה שבה כולם יהיו נוצרים לבנים.
הם מביעים התנגדות קיצונית לרב-תרבותיות, לנישואי תערובת ולהגירה ממדינות לא אירופאיות בטענה שהגירה זו מהווה רצח עם של האדם הלבן (white genocide).
טענתם היא שהגירה של אנשים ממוצא אחר תגרום ללבנים להפוך למיעוט דמוגרפי, לאבד את הדומיננטיות הסוציו-אקונומית, ולבסוף תביא למחיקת התרבות והערכים המערביים שהם מייחסים ללבנים בלבד.
בחוגים מסוימים יש אף קריאות מסוכנות ל"בדלנות לבנה" בשביל לשמור על "טהרת הגזע הלבן", לצד אזהרות חוזרות ונשנות מפני פריצת מלחמת גזעים.
מוטיבים אלו נפוצים בהרבה מנשרים של לאומנים לבנים שביצעו פיגועי ירי.
לאומנים לבנים הם לרוב גם אנטישמים, מכחישי שואה ומתנגדים לציונות.
אולם, קיימים זרמים שחולקים עליהם, כמו "הרנסאנס האמריקאי" (American Renaissance) של ג'ארד טיילור, שמרבית המשתייכים אליו לא רואים ביהודים "איום אתני בוער" (בניגוד למשל להגירת מוסלמים למערב), ומחשיבים אשכנזים כחלק מ"המשפחה האירופאית המורחבת".
לטענתם הם מתנגדים רק ל"מנטליות היהודית".
חלק מהם אף מגדירים את עצמם כפרו-ישראלים.
ארגונים אחרים, בעיקר נוצרים פרוטסטנטיים, מחמירים הרבה יותר ומתנגדים אפילו להגדרה של קתולים בנוסף ליהודים כחלק מהזהות הלבנה, בעוד ארגונים נאו-נאציים מסוימים מוציאים את העמים הסלאבים והבלקנים מהגדרת הגזע הלבן.
ביניהם: האומות האריות, תנועת היצירה, הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו, כהני פינחס והקו קלוקס קלאן.
לאון היה מלך ספרטה משנת 590 לפנה"ס עד שנת 560 לפנה"ס.
מעט מאוד ידוע על חייו של לאון, הוא היה בנו של אוריקרטידס מהשושלת האגידית שהתייחסה עד הרקולס.
הוא ירש את אביו בשנת 590 לפנה"ס ושלט עד שנת 560 לפנה"ס.
היה לו בן שאחר כך ירש אותו בשם אנכסנדרידס השני.
על פי הרודוטוס הוא יצא למלחמה עם טיגיאה, המלחמה הסתיימה בתיקו.
קלוב לאון (בספרדית: Club León), הידוע בשם לאון, הוא מועדון כדורגל מקסיקני מהעיר לאון, שבמדינת גואנחואטו, המשחק בליגת העל המקסיקנית.
לאון זכתה בעברה בשבע אליפויות מקסיקו, האחרונה שבהן בטורניר קלאוסורה 2014. היא הדאבליסטית הראשונה בתולדות מקסיקו, כשזכתה באליפות ובגביע המקסיקני ב-1949.
ב-31 באוגוסט 1943 הוקמה קבוצת לאון, כאיחוד בין קבוצות אוניון דה קורטידורס וסלקסיון דה גואנחואטו.
המועדון לא השתתף בעונת , עונת הבכורה של ליגת העל המקסיקנית המקצוענית, והחל במכירת איגרות חוב בסכומים משתנים לציבור, וזאת על מנת לכסות על ההוצאות הגבוהות שבניהול קבוצה מקצוענית.
לאון החלה את פעילותה בליגה הבכירה עונה לאחר מכן, כשהיא מציגה שיתוף פעולה בין שחקנים מקסיקנים וארגנטינאים, שהובילו את הקבוצה למקום הרביעי.
בעונת , עונתה השנייה של הקבוצה בליגה, שוב סיימה לאון במקום הרביעי.
באותה עונה גם שוחק הדרבי הראשון של העיר לאון, כשקבוצת סן סבסטיאן דה לאון הצטרפה לליגה הבכירה.
לאון המשיכה להשתלב בצמרת ובעונת הייתה קרובה לזכייה ראשונה בתואר האליפות, אותה הפסידה על חודה של נקודה לאטלנטה.
באותה עונה זכה אדלברטו לופס, חלוץ הקבוצה, בתואר מלך השערים של הליגה בפעם הראשונה מתוך שלוש עונות רצופות, עם 33 שערי ליגה על פני 28 מחזורים בלבד.
לאון סיימה עם מאזן ניצחונות זהה לזה של אטלנטה, עם יותר שערי זכות ופחות שערי חובה.
עונה אחר כך, בעונת , התחולל קרב צמוד על אליפות הליגה בין לאון, דפורטיבו אורו, אטלס ופואבלה.
הפסדיה של לאון במהלך העונה ליריבותיה, בהם תבוסות 4-0 לדפורטיבו אורו ו-5-1 לאטלס, העלו ספקות לגבי יכולתה לזכות בתואר.
אף על פי כן, היא סיימה את העונה צמודה לדפורטיבו אורו כשלשתיהן 36 נקודות, אחת יותר ממאזנן של פואבלה ואטלס.
ההכרעה על האליפות עברה למשחק פלייאוף באצטדיון אסול, שהסתיים בשוויון 0-0 לאחר הארכה.
הוחלט כי שתי הקבוצות ייפגשו בשנית יומיים אחר כך באותו המקום, והפעם לאון גברה 2-0 על אורו וזכתה לראשונה בתולדותיה באליפות מקסיקו.
בעונת נאלץ מאמנה הארגנטינאי של האלופה, חוסה מריה קסוז'ו, להסתדר עם עזיבתו של כוכב הקבוצה בן ארצו מרקוס אאורליו, שנמכר במחצית העונה לברצלונה.
במהלך העונה נאבקו על תואר האליפות לאון, אטלס וגוודלחרה, שנותרו צמודות עד למחזור הסיום.
במחזור האחרון גברה לאון 2-0 על אסטוריאס והייתה לראשונה שזוכה בשתי אליפויות רצופות במקסיקו.
באותה עונה הפכה לאון גם לדאבליסטית הראשונה בתולדות מקסיקו, לאחר שזכתה בגביע המקסיקני בעקבות ניצחון 3-0 בגמר על אטלנטה.
לקראת עונת הגיע לקבוצה המאמן הספרדי אנטוניו לופס הראנס.
הייתה זו עונתו השנייה בקבוצה של אחד מסמליה הגדולים, השוער אנטוניו קרבחאל, ואל הסגל חזר מרקוס אאורליו מברצלונה.
לאון נאבקה באותה עונה עם גוודלחרה, אותה הוביל מאמנה לשעבר קסוז'ו.
על אף שלאון גברה על גוודלחרה פעמיים באותה עונה (1-0 בשני המשחקים), הגיעו הקבוצות למחזור הנעילה כשגוודלחרה מובילה בנקודה את הטבלה, כשתוצאת תיקו תספיק לה לזכייה בתואר.
במחזור הסיום הדהימה פואבלה את גוודלחרה עם ניצחון 1-0, במשחק בו החמיצה גוודלחרה פנדל.
במפגש המקביל גברה לאון 1-0 על אטלנטה וזכתה באליפות השלישית בתולדותיה, בכיכובו של אורליו שכבש 11 שערים באותה עונה.
לאחר עזיבתו של הראנס לטובת אימון נבחרת מקסיקו, סבלה לאון מירידה ביכולת, ובעונת אף רשמה את עונת השפל שלה מאז הקמתה, כשסיימה שמינית בטבלה.
הראנס חזר לקבוצה בעונת , והוביל אותה לרצף הארוך בתולדותיה ללא הפסד, מהמחזור השלישי ועד למחזור ה-21. לאון רשמה שני הפסדים רצופים לקראת סיום העונה, ואפשרה לדפורטיבו אורו להיצמד אליה בצמרת, כשלשתיים מאזן זהה של נקודות.
כמו לפני שמונה שנים, שוב נפגשו לאון ואורו למשחק אליפות, שהתקיים הפעם באצטדיון האוניברסיטאי האולימפי במקסיקו סיטי.
המשחק נערך כחודשיים לאחר סיום העונה, עקב מסע משחקים של לאון באירופה.
במשחק האליפות גברה לאון 4-2 על אורו, וזכתה בפעם הרביעית בתולדותיה באליפות מקסיקו.
שנתיים אחר כך, זכתה הקבוצה בגביע מקסיקו השני בתולדותיה.
מאז זכייתה בגביע ב-1958, עברה הקבוצה כעשור ללא זכייה בתארים.
בתחילת 1967 עברה הקבוצה לאצטדיון חדש, אצטדיון לאון שזכה לכינוי "קאמפ נואו".
על אף שלא הצליחה לאיים על האליפות באותה עונה, נרשם שיפור ביכולת הקבוצה באותה עונה, שהסתיימה עם זכייה בגביע השלישי בתולדות המועדון, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על גוודלחרה, בהובלתו של המאמן הארגנטינאי לואיס גריל.
בעונת , תחת הובלתו של אנטוניו קרבחאל, מי שהיה שוער הקבוצה במשך שנים ארוכות, זכתה לאון בגביע נוסף, רביעי במספר.
במשחק הגמר מול זקאטפק, לאחר שוויון 0-0 בתום הארכה, הוכרע המשחק בדו-קרב בעיטות עונשין שהסתיים בתוצאה 10-9 ללאון.
בעונה לאחר מכן שמרה הקבוצה של קרבחאל על התואר.