tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פלמרסטון ייזכר גם בשל גישתו המבודחת כלפי הממשלה.
נטען שפעם אחת הוא אמר על בעיה סבוכה שנגעה לשלזוויג-הולשטיין, שרק שלושה אנשים מסוגלים להבין אותה: האחד הוא הנסיך אלברט שמת, השני הוא פרופסור גרמני שיצא מדעתו, והשלישי הוא עצמו, שכבר שכח אותה.
העיירה פלמרסטון שבדרום-מערב אונטריו שבקנדה, נקראה בשנת 1875 על שמו.
כיום העיירה היא חלק מהעיר מינטו.
שני מקומות בניו זילנד נקראו על שמו: האחת היא העיירה פלמרסטון שבאי הדרומי והשנייה היא העיר פלמרסטון נורת', בירת חבל מנוואטו-ונגנאוי שבאי הצפוני.
העיר האוסטרלית דרווין, בירת הטריטוריה הצפונית, נקראה בעבר פלמרסטון.
עם זאת, עיר לוויין שלה, שהוקמה בסמוך לה ב-1971 קרויה פלמרסטון.
אטול פלמרסטון הוא הצפוני ביותר באיי קוק.
האטול מכיל כ-15 איים והוא היחיד בקבוצת האיים שלא מיושב.
בבירת אירלנד, דבלין מונצח שמו של פלמרסטון בשמות פרברים וכן ברחוב פלמרסטון ורחוב טמפל.
בעיר פורטסמות' נקראו מספר מקומות על שמו, כשהבולטים ביניהם הוא מרכז קניות ראשי ורחוב.
בפרבר הלונדוני איסט שין עובר רחוב פלמרסטון.
בשכונת וולת'אמסטו שברובע הלונדוני וולת'אם פורסט עובר רחוב פלמרסטון וכן מצוי פאב ברחוב זה.
בשכונת דארטמות' פארק שברובע הלונדוני קמדן נמצא פאב הקרוי על שמו של פלמרסטון.
בעיר סאות'המפטון נקרא על שמו פארק פלמרסטון וכן רחוב פלמרסטון הסמוך.
פסל של פלמרסטון בגובה של כשני מטרים ניצב בפארק והלוט הוסר מעליו ביוני 1869.
רחוב פלמרסטון ופארק פלמרסטון במזרח העיר בלפסט.
שתי שדרות בעיר טורונטו נקראו על שמו.
בעיירה רומזי שבה חי פלמרסטון בערוב ימיו עובר רחוב הקרוי על שמו ופסל בדמותו ניצב בכיכר השוק.
הנרי פרנקלין וינקלר הוא מפיק, במאי ושחקן יהודי-אמריקאי.
זוכה שני פרסי גלובוס הזהב.
הוא ידוע בתור ארתור "פונזי" פונזרלי ("הפונז") מהסיטקום "ימים מאושרים".
וינקלר נולד במנהטן, ניו יורק שבארצות הברית, להורים יהודים מגרמניה שהיגרו לארצות הברית לפני מלחמת העולם השנייה.
הוא סיפר שהוא נקרא אחרי דודו, הלמוט, שנהרג בידי הנאצים.
בן דודו הוא השחקן ריצ'רד בלזר.
גדל בבית יהודי-קונסרבטיבי, בו הלך עם הוריו לבית כנסת אותו הוריו אף סייעו להקים, אך בבית לא שמרו כשרות.
ב-1970 קיבל תואר שני מבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל, לאחר מכן, פנה לעולם הבידור.
הפריצה הטלוויזיונית שלו אירעה כאשר גילם דמות של פרחח בשם "הפונז" בקומדיית המצבים "ימים מאושרים" (1974–1984).
לאחר תום הסדרה "ימים מאושרים", התמקד וינקלר בהפקה ובבימוי.
הוא הקים את חברת ההפקה "הפקות וינקלר-ריץ'" והפיק מספר סדרות, בהן "מקגייוור" ו-"אקדח של איש מת" בו גם שיחק בשני פרקים.
כמו כן, ביים מספר סרטים, בהם "זכרונות פרטיים" (1988) בכיכוב בילי קריסטל ו"שוטר וחצי" (1993) בכיכוב ברט ריינולדס.
בתחילת שנות ה-90 של המאה העשרים חזר לשחק במספר סדרות וסרטי טלוויזיה.
הוא שיחק בסרטים "צעקה" (1996) שביים ידידו וס קרייבן.
ב-1998 הציע לו אדם סנדלר תפקיד בסרט "נער המים".
הוא השתתף בסרט זה ולאחר מכן שיחק בעוד 3 סרטים בכיכוב סנדלר: "שטן על הזמן" (2000), "קליק" (2006) ו"אל תתעסקו עם הזוהן" (2008).
בעשור הראשון של המאה ה-21 וינקלר שיחק בסדרות "משפחה בהפרעה", "טיפול משפחתי", "מספ7ים" ועוד.
בשנת 2012 שיחק בסרט "הנה בא הבוקס" בכיכובו של קווין ג'יימס.
בשנת 2017 שיחק בסרט "כל מה שאני רוצה לחג המולד זה אותך", שמבוסס על שירה של מריה קארי "All I Want for Christmas Is You" מ-1994.
בשנת 2018 הופיע בסדרת הטלוויזיה "בארי" של רשת HBO בתפקיד שזיכה אותו בפרס אמי בקטגוריית "שחקן המשנה בסדרה קומית".
בשנת 2021 דיבב את דמותו של פריץ בסדרת ההנפשה "מפלצות בע"מ בעבודה".
ב-6 במאי 2022 פורסם שווינקלר יגלם את דמותו של הגנגסטר והמיליונר הטקסני רקס קובל , בסדרת פשע אמיתי מוגבלת בשם "המלך רקס", שמפותחת ברשת "HBO".
הסדרה מבוססת על המאמר "Rex Cauble and the Cowboy Mafia", מאת לורנס רייט, שפורסם בירחון "Texax Monthly" בנובמבר 1980. את הסדרה יביים מקס וינקלר , בנו של השחקן.
השניים גם יהיו בין מפיקי הסדרה, וזהו שיתוף הפעולה הראשון ביניהם בתחום הבידור
ב-2022 השתתף בסדרה הישראלית חאנשי, בבימויה של עליזה חנוביץ', בתפקיד אביה של הדמות הראשית, יהודי-חרדי מברוקלין.
לשם כך, הגיע לארץ, לראשונה בחייו, לביקור בן 10 ימים.
בינואר 2026 פורסם כי וינקלר עתיד לככב בקומדיה משפטית בשם "Last Chance Lawyer" הנמצאת בתהליכי פיתוח ברשת NBC.
וינקלר יגלם את דמותו של הווארד גרינברג, סנגור פלילי בעל שיטות עבודה לא שגרתיות המייצג לקוחות מוחלשים וסבור כי המערכת המשפטית אשמה יותר מהנאשמים עצמם.
ב-1978 נישא לסטייסי וייזמן (לבית פורסטמן).
לזוג בת ובן משותפים, בהם הבמאי מקס וינקלר , וכן בן מנישואיה הקודמים של סטייסי לעורך הדין האוורד וייזמן.
וינקלר אובחן כסובל מדיסלקסיה, דבר אשר הקשה עליו במיוחד בילדותו.
הוא שיתף פעולה בכתיבתה של סדרה של 14 ספרים לילדים המבוססת על חוויותיו של ילד צעיר בשם האנק צ'יפסר הסובל מדיסלקסיה.
וינקלר הוא גם דובר של ארגון דיסלקטים.
באוקטובר 2023, וינקלר, יחד עם עוד מאות שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
הנרי וילסון היה סנאטור של מדינת מסצ'וסטס וסגן נשיא ארצות הברית ה-18. במשך 18 שנות חברותו בסנאט האמריקאי נודע בפעילותו הרבה נגד סחר העבדים.
נולד בשם ג'רמייה ג'ונס קולבאת' (Jeremiah Jones Colbath) בעיירה קטנה בדרום-מזרח ניו המפשייר.
בגיל 21 שינה את שמו להנרי וילסון ועבר להתגורר בנאטיק שבמסצ'וסטס, שם עבד כסנדלר.
בהמשך למד במספר מוסדות אקדמיים ועבד כמורה.
במשך 11 שנים שימש כחבר הפרלמנט של מסצ'וסטס והיה הבעלים והעורך הראשי של העיתון "Boston Republican", בשנים 1848–1851.
ב-1852 נכשל בניסיונו להיבחר לקונגרס האמריקני.
שנה אחר כך שימש כנציג בוועידה מיוחדת שהוקמה במטרה לדון בתיקונים בחוקת מדינת מסצ'וסטס (Massachusetts Constitutional Convention of 1853).
עוד באותה שנה כשל בניסיונו להיבחר לתפקיד המושל.
ב-31 בינואר 1855 נבחר לסנאט האמריקני מטעם המפלגה הרפובליקנית, לאחר שהחליף את הסנאטור אדוארד אברט, שפרש.
וילסון נבחר שלוש פעמים נוספות לסנאט, בשנים 1859, 1865 ו-1871. סך הכול שימש כסנאטור מטעם מדינת מסצ'וסטס במשך 18 שנים, עד ל-3 במרץ 1873, אז החל את כהונתו כסגן נשיא ארצות הברית, לאחר שיוליסס גרנט נבחר לכהונה שנייה כנשיא ארצות הברית.
כסגן הנשיא כיהן עד למותו, ב-22 בנובמבר 1875, בבניין הקפיטול שבוושינגטון הבירה.
בנוסף לקריירה הפוליטית היה וילסון חוקר בתחום ההיסטוריוגרפיה.
עיקר מחקריו עסקו בעבדות בארצות הברית, כשהבולט בספריו בנושא זה היה "History of the Rise and Fall of the Slave Power in America", אשר יצא לאור לראשונה ב-1872.
הנרי ריצ'רדסון לבואיס, הבן היה דיפלומט אמריקאי, כיהן כשגריר ארצות הברית ביוון ובצרפת.
עמד בראש ארגון יוניצ"ף בין השנים 1965 ל-1979.
לבואיס, בנם של הנרי ריצ'רדסון האב ופרנסס דוברו (הוגר) ריצ'רדסון, נולד בניו אורלינס ב-1904. בשנת 1926 סיים לבואיס תואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון ובשנת 1929 הוכשר לבואיס כעורך דין באוניברסיטת הרווארד.
לאחר סיום לימודיו עבד כפקיד בתוכנית מרשל, שם התקדם בסולם הדרגות עד למקום עבודתו הבא כשגריר ארצות הברית בצרפת בין השנים 1951–1954. לאחר כהונתו כשגריר מונה לבואיס לעמוד בראש ארגון אונר"א.
לאחר מכן, ב-1961, מונה לבואיס לעמוד בראש המנהלה לשיתוף פעולה בינלאומי האמריקאית, שתפקידה לקבוע את העזרה הכספית הניתנת על ידי ארצות הברית למדינות זרות, עד מינויו לשגריר ארצות הברית ביוון בשנת 1962. הוא החזיק במשרה זו עד 1965, עת מונה ליושב ראש יוניצ"ף.
מדיניותו ביוניצ"ף הייתה ש"הדאגה לילדים של היום היא חלק בלתי נפרד מהדאגה לשלום של מחר".
לבואיס פעל רבות למען מטרות הומניטריות ברחבי העולם.
לבואיס, חבר בכנסייה האפיסקופלית (הכנסייה האנגליקנית בארצות הברית), נשא ב-29 ביוני 1935 לאישה את אליזבת סקריבן קלארק, שילדה את בתו אן.
תשע שנים לאחר מותה של אליזבת, בשנת 1954, בזמן כהונתו כשגריר ארצות הברית בצרפת הוא הכיר את אווה קירי, בתם של מארי ופייר קירי, והתחתן איתה.
לבואיס מת מסרטן במנהטן ב-1987.
בשנת 1984 ייסדו בתו של לבואיס ובעלה, אן ומרטין פרץ, קרן המעניקה את פרס לבואיס לזכרו, מלגה על סך 25,000 דולר לבוגרי אוניברסיטת פרינסטון, הרוצים לעבוד מחוץ לארצות הברית בעבודות המעבירות את "מורשת לבואיס".
הנרי לואיס היה קונטרבסיסט ומנצח אפריקאי-אמריקאי.
לואיס, שמוצאו בלוס אנג'לס, קליפורניה, למד באוניברסיטת דרום קליפורניה ובגיל שש-עשרה הצטרף לתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, הנגן השחור הראשון בתזמורת סימפונית חשובה.
הוא היה האפריקאי-אמריקאי הראשון שעמד בראש תזמורת סימפונית חשובה.
משנת 1960 עד 1974 היה לואיס נשוי לזמרת האופרה הנודעת מרילין הורן, המייחסת לו לעיתים קרובות את ראשית התפתחותה כזמרת.
לואיס ניצח לראשונה על המטרופוליטן אופרה בשנת 1972 ואחרי פרישתו מתזמורת ניו ג'רזי בשנת 1976 סייר כמנצח אורח בכל בתי האופרה החשובים.
הנרי ארנולד וקסמן הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית.
וקסמן כיהן משנת 1975 ועד 2015 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קליפורניה.
הוא נחשב לאחד מחברי הקונגרס הליברלים המשפיעים ביותר.
מאז ניצחונם של הדמוקרטים בבחירות אמצע הקדנציה ב-2006, וקסמן מכהן כיושב ראש ועדת בית הנבחרים לבקרה ורפורמה בממשל (ועדת הבקרה), הוועדה החקירתית הראשית של בית הנבחרים.
הוא היה החבר הדמוקרטי הבכיר בוועדה משנת 1997 ועד למינויו כיושב ראש.
וקסמן למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), סיים תואר ראשון במדעי המדינה ב-1961 ותואר מבית ספר למשפטים של UCLA ב-1964. לאחר לימודיו עבד כעורך דין.
הוא נבחר אל האספה המדינתית של קליפורניה ב-1969 שם שירת שש שנים, עד אשר הוא נבחר לקונגרס הארצי ב-1975.
לפי האתר שלו, העדיפויות החקיקתיות שלו הן נושאי בריאות וסביבה.
זה כולל ביטוח בריאות לאומי אוניברסלי, כיסוי לטיפול רפואי ועזרה רפואית, טבק, איידס, סטנדרטים לאיכות של אוויר ומים, קוטל מזיקים, סטנדרטים לאיכות של מוסדות סיעודיים, מחקר בבריאות האישה וזכויות פוריות, הזמינות והעלות של תרופות וזכות הקהילות לדעת על רמות הזיהום.
וקסמן נשוי לג'נט קסלר וקסמן, ולהם בן, בת וארבעה נכדים.
לדוגמה, בשנת 1994 הכריח וקסמן את המנהל הכללי של שבע חברות מרכזיות לטבק להעיד תחת שבועה שניקוטין לא היה ממכר.
ב-1998, הוא יצר את ה"דיוויזיה לחקירות מיוחדות", על מנת לחקור את העניינים שהוא חש שהוועדה המלאה הזניחה.
זה היה אפשרי כיוון שלוועדה הייתה סמכות נרחבת לחקור כל עניין עם השלכות של מדיניות פדרלית, אפילו אם עניין זה שייך לתחום השיפוט של ועדה אחרת.
הוא גם ביקר באופן נוקשה את ה-רפובליקנים על התעלמות מ"האחריות החוקתית" לבצע בקרה על הממשל.
יום אחד אחרי הבחירות של 2006, וקסמן הורה לעוזרים שלו להכין טיוטה של "תוכנית בקרה" עבור הפאנל.
הוא לא הסתיר את העובדה שהוא רוצה לחקור את התאגיד האליברטון (לאנרגיה, Halliburton Energy Services), כמו גם את העבירה, לכאורה, הקשורה בחוזים ממשלתיים בעיראק.
מאוד סביר שהוא גם יחקור מספר שערוריות שסובבות סביב ג'ק אברמוב (לוביסט שנתפס בשחיתות).
הדבר הוביל לחששות בקרב עוזרים דמוקרטים של ועדת הרפורמה, שוועדת הרפורמה בממשל תחת וקסמן תביים הופעות חוזרות של הוועדה תחת ממשל קלינטון, כאשר הם הוציאו מעל 1,000 זימונים.
מכל מקום, וקסמן סיפר לניוזוויק שהוא מעוניין באחריות למתן דין וחשבון ולא בנקמה.
למרות התנהגות זו, וקסמן סירב ל"מלשינת" הממשל סייבל אדמונדס להעיד בנושאים מגוונים של המערבים, לכאורה, פשעים וטיוח של הממשל האמריקני
ב-16 במרץ 2004, לבקשת וקסמן, משרד המיעוט דאז של הוועדה לרפורמה בממשל, פרסמה את "עיראק על גבי הרקורד, ההצהרות הפומביות של ממשל בוש", מאגד של 237 עמודים, מפורט עם אפשרות חיפוש, של הצהרות מוליכות שולל שנאמרו על ידי נציגי ממשל בוש לגבי האיום שבא מכוון עיראק.
זה כולל הצהרות שהיו מוליכות שולל, על בסיס מה שהיה ידוע לממשל בזמן שהצהרות אלו נאמרו.
המאגד אינו כולל הצהרות שנראות כאילו הן מוטעות בהבנה שלאחר מעשה.
אם הצהרה שיקפה נכונה את המודיעין האמריקאי, בזמן שהיא נאמרה, אזי היא הוצאה, גם אם כעת היא נראית כשגויה.
ב-4 בינואר, בסמוך לאירועים האחרונים, וקסמן שינה את שם הוועדה לשם הארוך והמלא שלה "ועדת הבקרה והרפורמה בממשל".
ב-1985, וקסמן יזם את הצעת חוק לאסור על מימון פדרלי לקו הרכבת התחתית האדום של חברת "הרכבת התחתית של מחוז לוס אנג'לס" (LACMTA), שזה המחוז שלו, כשהוא נתמך על ידי קבוצות בעלי בתים (NIMBY) עשירים בתגובה להתפוצצות גז מתאן במחוז פיירפקס, בלוס אנג'לס.
ב-2005, בשוק נדל"ן חסון, בבניות מגורים לגובה וחוסר תכנון ציבורי מאסיבי בנתיבי דרכים בצד המערבי של העיר שנגרם על ידי הצעת החוק של וקסמן הביא לידי מבוי סתום במחוז של וקסמן.
על פי בקשה של ראש העיר של לוס אנג'לס ונשיא מועצת המנהלים של LACMTA, אנטוניו וילרייגוסה, וקסמן הסכים להרים את האיסור בתנאי שוועדה של חמישה מהנדסים תקבע שזה בטוח לחפור מנהרה תחת אזור ה"מיריקל מייל" בלוס אנג'לס קליפורניה, במשטח של הכביש בשדרות "וילשיר".
באוקטובר 2005, הפאנל החליט שזה אפשרי חפירות מנהרה שכאלה וב-16 בדצמבר, ווקסמן הגיב בהכרזה שהוא יציג הצעת חוק לבית הנבחרים של ארצות הברית אשר ירים את האיסור על כסף פדרלי עבור חפירות מנהרה לרכבת תחתית במחוז.
הצעת החוק עברה בבית הנבחרים בפה אחד ב-20 בספטמבר 2006
וקסמן טוען שהצעת החוק של 1985 קיבלה תמיכה כיוון שהתאימה לאינטרס ציבורי לבטיחות ולא, כפי שכמה מאשימים, כדי לעכב את הנגישות של מעמד הפועלים בדרום ומזרח לוס אנג'לס עבור המחוז העשיר שלו.
במכתב ללוס אנג'לס טיימס, וקסמן מצטט את המחקר של שנת 2005:
וקסמן גאה ב"זהות היהודית החזקה" שלו והסיק מסקנות פוליטיות מגילויי הדת שלו: כך אמר בנאום שהוצג על ידי מוסד קסדן ללימודי התפקיד היהודי בחיי האמריקאי של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
וקסמן אמר שהוא מיישם את הערכים האתיים היהודים בשרותו בקונגרס האמריקאי.
הוא הוסיף : לפי וקסמן, הערכים האמריקנים סובלים כרגע מ"תרבות של שחיתות" ו"הפכו לאובססיביים עם סודיות", והוא מאשים את הממשל האמריקני בהזנחת ערכים אלה.
לטענתו, "הנהגת הרפוליקנים מתעלמת מכללים נשיאותיים ונורמות ואין לה שום התחשבות בנוהג".
ב-1 באוגוסט 1994, הפכה לחוק הצעת חוק בית הנבחרים מס' 1873, שיזם וקסמן, לפיה נדרש שתשלומים לקורבנות של רדיפה נאצית יופרדו מדרישה לזכאות וסכום של קצבאות או שירותים על בסיס צרכים
ב-1 באוגוסט 2001, וקסמן יזם הצעת חוק בית הנבחרים 2693, חוק ביטוח הרווחה של קורבנות השואה לשנת 2001. מורה לארכיונאי של ארצות הברית לכונן ולתחזק משרד רישום לביטוח שיכיל מידע על מחזיקים ומנפיקים (וישויות קשורות אחרות) של תחום פוליסות ביטוח לניצולי שואה.
הוא הגיש שוב את הצעת החוק ב-2003
ב-20 בספטמבר 2005, וקסמן יזם את הצעת חוק 248, שעברה בבית הנבחרים ואשר "מכבדת את חייו ועבודתו של שמעון ויזנטל להנציח את קורבנות השואה ולהביא את מבצעי הפשעים כנגד האנושות לדין.
מאשרת מחדש את המחויבות של הקונגרס להילחם באנטישמיות וחוסר סובלנות, מפציר בקהילה הבינלאומית לסייע בחקירה ובהעמדה לדין של הפושעים השורדים מהמלחמה הנאצית ולהמשיך למסמך ולאסוף מידע על פושעי המלחמה הנאצית
הנרי וקסמן הוא יהודי שתומך בישראל.
באתר שלו נכתב: "מאז שהוא הגיע לקונגרס, הרוויח וקסמן את המוניטין של תומך אפקטיבי בסיוע אמריקני להבטחת ביטחונה והישרדותה של ישראל".
ב-15 שנות כהונתו כיושב ראש ועדת המשנה לבריאות וסביבה, הוא היה מגן איתן של ישראל.
הוא אינו עוסק בפוליטיקה בשבת ונפגש פעמיים בחודש עם חברים יהודים אחרים [בבית הנבחרים] לישיבת לימודי תורה.
בוושינגטון, הוא ואשתו, שהיו המייסדים של נשות הקונגרס ליהדות רוסיה, הם חברים בקהילה "הדס ישראל.
ב-28 באוקטובר 2005, קרא וקסמן בנאומו להכפיל את המאמצים של הקהילה הבינלאומית לסגור את תוכנית הגרעין האיראנית לפני שהיא תבצע את זממה.
ב-15 בפברואר 2006, מיד לאחר עליית החמאס לשלטון, הוא תמך בחוק הקורא שלא להעביר סיוע אמריקני ישיר לרשות הפלסטינית כל עוד מפלגה פוליטית בעלת רוב במושבי הפרלמנט מחזיקה בעמדה הקוראת להשמדת ישראל.
בנאומו במליאת בית הנבחרים הוא טען שבחירות חופשיות אינן מקנות לגיטימיות לחמאס ושאין הבדל בין טרוריסט לטרוריסט.
ביולי 2006, בזמן חטיפת החיילים הוא נתן הצהרה תומכת בישראל והכליל את כל שמות החיילים הנעדרים ממלחמת לבנון הראשונה.
בפתיחת מלחמת לבנון השנייה, הוא הביע תמיכה נמרצת בהצעת חוק המגנה את ההתקפות האחרונות על ישראל, ותומך בזכות של ישראל להגן על עצמה.
החוק עבר ברוב גדול ב-20 ביולי 2006.
הלחימה בדה לגיטימציה של ישראל
בנובמבר 2001, הפציר וקסמן במזכיר המדינה דאז קולין פאוול להוקיע ועידה של הליגה הערבית ששמה למטרה לבודד את ישראל והרטוריקה המתלהמת בתקשורת הערבית.
באוקטובר 2003, הוא יצא בהצהרה כנגד ההערות האנטישמיות של ראש ממשלת מלזיה.
ב-10 ביולי 2003, הוא ניהל שימוע בבית הנבחרים "אפליה כנגד ישראל" כנגד האפליה של תיירים ישראלים בקבלת ויזה, בעוד שאזרחי 27 מדינות אחרות לא נדרשו לעבור תהליך נוקשה לקבלת ויזה כמו הישראלים.
בינואר 2004, הוא ביקש מהנשיא בוש להתערב לטובת ישראל בנושא חוות הדעת של בית הדין הבינלאומי בהאג על גדר הביטחון וקרא לממשל בוש להדגיש את החיוניות של גדר הביטחון והזכות של ישראל להגן על עצמה מאיומי טרור מתמשכים.
בנובמבר 2004, הצטרף וקסמן לקבוצה של 45 חברי קונגרס בשליחת מכתב הדורש מנשיא מצרים חוסני מובארכ לנקוט בפעולה מיידית כנגד הסדרה האנטישמית "רוכב סוסים ללא סוס", כביכול על בסיס הפרוטוקולים של זקני ציון.
במאי 2005, וקסמן דרש מקונדוליזה רייס ומחלקת המדינה לנתק את כל קשריה עם מוסדות לימוד ופרופסורים אשר מצייתים לחרם על האוניברסיטאות הישראלית מטעם איגוד מורי האוניברסיטאות של בריטניה.
בנובמבר 2005, וקסמן הוביל את המאמץ, ביחד עם חברי הקונגרס היהודים, רם עמנואל ואליסון שוורץ להביא לגינוי רשמי מטעם האו"ם של קריאות נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד "למחוק את ישראל מהמפה".
בפברואר 2006, הוא ועוד למעלה משבעים מעמיתיו לחצו על קונדוליזה רייס לסייע לסיים הגבלות מפלות על השתתפותה של ישראל באו"ם ודחפו ללחץ דיפלומטי חזק להבטיח שישראל תקבל זכויות מלאות בארגון.
ב-14 במרץ 2002, שלח וקסמן מכתב שנחתם על ידי 239 חברי קונגרס, המפציר בנשיא בוש לפעול נגד קבוצות טרור פלסטיניות.
המכתב קרא לנשיא להוסיף כמה קבוצות מיליטנטיות, שמאורגנות תחת אש"ף וממומנות על ידי יאסר ערפאת והרשות הפלסטינית, לרשימת ארצות הברית של קבוצות טרור.
מיד לאחר מכן, גם ארגון גדודי חללי אל אקצה החוסף לרשימה.
ב-10 בדצמבר 2002, הצטרף וקסמן לכ-22 חברי קונגרס שפרסמו מכתב אשר דורש מממשל בוש לאסור על חברות אמריקניות לפרסם את מוצריהם ברשת התקשורת של חזבאללה, אל-מנאר.
אף על פי שמחלקת המדינה מכירה בקשרים בין חזבאללה לבין אל מנאר, הפרסומות נחשבות כחוקיות כיוון שמשרד האוצר האמריקני מעולם לא מנה את התחנה כנושא שכפוך למחלקה לפיקוח על נכסים זרים (המשרד לטרור ומודיעין פיננסי) (...).
הנרי וינינק בהולנדית: Henri Gerard Marie Weenink ; 17 באוקטובר 1892, אמסטרדם - 2 בדצמבר 1931), שחמטאי הולנדי ומחבר בעיות.
וינינק הגיע שני, אחרי פיק, בתחרות אמסטרדם 1918, חלק מקום 4-5 בתחרות אמסטרדם 1919 (ניצחו: ריכרד רטי ומקס מארשנד), חלק מקום 3-6 בתחרות רוטרדם 1919 (ניצח: ריכרד רטי), חלק מקום שני, אחרי אברהם שפייר בתחרות אמסטרדם 1919.
וינינק הגיע שישי בתחרות אמסטרדם 1920 (ניצח: ריכרד רטי) , חלק מקום 2-3 בתחרות אמסטרדם 1921, חלק מקום 13 בתחרות שבינגן 1923 (ניצחו: רודולף שפילמן ופאול יונר) , חלק מקום 3-4 בתחרות אמסטרדם 1925, חלק מקום 2-3 עם שלמה לנדאו אחרי מקס אויבה באליפות השחמט של הולנד לשנת 1929.
חלק מקום 8-9 בתחרות ליאז' בשנת 1930 (ניצח: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר) וניצח, לפני מקס אויבה ורודולף שפילמן בתחרות אמסטרדם 1930.
וינינק שיחק בנבחרתה האולימפית של הולנד בארבע אולימפיאדות רשמיות:1
באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח השני השיג תוצאה של +5 -7 =3 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו)
באולימפיאדת השחמט 1928, האולימפיאדה השנייה שהתקיימה בהאג, בלוח הראשון השיג תוצאה של +3 -6 =7
באולימפיאדת השחמט 1930, האולימפיאדה השלישית שהתקיימה בהמבורג, בלוח הראשון השיג תוצאה של +7 -3 =6
באולימפיאדת השחמט 1931, האולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג, בלוח הראשון השיג תוצאה של +2 -9 =6
לוטננט גנרל סר הנרי יו טיודור היה לוטננט גנרל בריטי הזכור במיוחד בשל חלקו במלחמת העצמאות האירית.
כן שירת בין 1922 ל-1924 בארץ ישראל כ"ממונה על ביטחון הציבור".
טיודור נולד באנגליה ב-14 במרץ 1871, למד באקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ', והצטרף לארטילריה המלכותית הרכובה ב-1890. בין 1890 ל-1897 הוצב בהודו.
במהלך מלחמת הבורים השנייה לחם בדרום אפריקה שם נפצע קשה בקרב מאחרספונטיין, אך החלים ושב לשירות.
על שירותו במלחמה זו עוטר בעיטורי כבוד.
לאחר סיום המלחמה שב להודו לחמש שנים, ולאחר מכן הוצב במצרים שם שהה עם תחילת מלחמת העולם הראשונה.
מדצמבר 1914 עד לסוף המלחמה לחם טיודור בחזית המערב, ועלה בדרגתו מדרגת קפטן (המקבילה לדרגת סרן בצה"ל), המפקד על סוללת תותחים, לדרגת מייג'ור גנרל (המקבילה לדרגת אלוף בצה"ל) ומפקד דיוויזיה.
הוא קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-9, והמשיך לפקד עליה כחלק מצבא הכיבוש בריין עד לפירוקה במרץ 1919. במהלך שירותו גילה מקצועיות כאיש תותחנים.
הוא היה הבריטי הראשון שעשה שימוש בפגזי עשן על מנת ליצור מסך עשן, והיה בין מקדמי השימוש בטנקים במהלך קרב קמברה בנובמבר 1917. כן גילה אומץ לב אישי, ושהה רבות עם חייליו בחזית.
לאחר פירוק הדיוויזיה ה-9 הוצב טיודור שוב במצרים ובהודו.
במאי 1920 שימש טיודור כ"יועץ משטרתי" לממשל הבריטי באירלנד, וזאת בשל ידידותו עם שר המלחמה וינסטון צ'רצ'יל אותו פגש בבנגלורו ב-1895 והתיידד עמו, ידידות שנמשכה למשך חייהם של השניים.
כאשר קיבל עליו טיודור את המשרה הייתה מלחמת העצמאות האירית בעיצומה.
מצב הכוחות הבריטים היה בכי רע.
מורל הכוחות, ובמיוחד כוח השיטור המלכותי האירי (Royal Irish Constabulary) שנשא בעיקר נטל הלחימה היה ירוד.
לוחמי הגרילה של ה-IRA הציבו לשוטרים מארבים, פשטו על תחנות משטרה, וארגנו חרמות על משפחות השוטרים.
עובדי הרכבת פתחו בשביתה ששיתקה את התחבורה ששימשה את כוחות הצבא והמשטרה.
סוחרים סירבו לשרת את השוטרים ולמכור להם מצרכים.
מגויסים חדשים היו קורבן למסעות הפחדה, ונשים שהתרועעו עם שוטרים הושפלו בפומבי ושערן נגזר.
מפלגת שין פיין בנתה בתקופה זו מדינה אלטרנטיבית, "הרפובליקה האירית", עליה הוכרז במהלך מרידת חג הפסחא ב-1916. רשויות מקומיות רבות קיבלו את מרותה של המדינה האלטרנטיבית, ואנשי ה-IRA פעלו לעיתים כשוטרים מקומיים מטעמה.
בתי משפט רפובליקניים פעלו הן במישור האזרחי והן במישור הפלילי.
טיודור ראה את משימתו כהעלאת המורל בין חייליו, הענשת הפושעים, והשבת סדר למדינה.
ב-9 באוגוסט 1920 קיבל הפרלמנט הבריטי את "חוק השבת הסדר לאירלנד" (Restoration of Order in Ireland Act) שהעניק לממשל האזרחי במדינה את הזכות למשול לפי צווים, את סמכויות בתי המשפט בנוגע לפושעים פליליים, ולמנוע תקציבים מרשויות מקומיות סוררות.
כיועץ משטרתי היה טיודור למעשה מפקד כוחות המשטרה באירלנד, ועד מהרה קרא לעצמו "מפקד המשטרה" (Chief of Police).
תחת תפקידו עברה המשטרה מיליטריזציה.
שורותיה של המשטרה התמלאו בחיילים לשעבר, והוקמה יחידה מיוחדת, המורכבת מחיילים משוחררים, שקיבלו את הכינוי "בלאק אנד טאנס" בשל צבע חאקי של מדיהם.
עד מהרה הם נודעו באלימותם ובאכזריותם.
כן נוצרה ז'נדרמריה (כוח צבא העוסק בפעילות שיטור) בשם "יחידת הסיוע" (Auxiliary Division).
טיודור פעל במרץ על מנת להגדיל את מספר פיקודיו, ולהרים את המורל, אך המשמעת תחת פיקודו הייתה ירודה.
מלחמת העצמאות האירית הידרדרה לשורה של פעולות תגמול הדדיות, שעד מהרה כיוונו להן כמטרה גם אזרחים, ולא רק את לוחמי ה-IRA.
תגובתו של טיודור להפרות החוק של אנשיו הייתה חלשה ומהוססת.
לעיתים אף הביע הבנה למעשיהם.
המפלגה הליברלית ומפלגת הלייבור מחו על האירועים, ולחצו על הממשלה להעניק שלטון עצמי לאירלנד.
במהלך החצי הראשון של 1921 הצליח טיודור לשפר מעט את המשמעת של אנשיו, אך הנזק הפוליטי כבר נגרם.
במאי 1921 היה ברור שהאסטרטגיה הממשלתית של דיכוי המשולב בוויתורים נכשלה לחלוטין.
הממשלה הסכימה למשא ומתן, וביולי 1921 הוכרז על הפסקת אש, כאשר בדצמבר 1921 נחתם הסכם בין הצדדים.
ב-1922 פורק כוח השיטור המלכותי האירי.
טיודור נשלח לארץ ישראל, שוב כמינוי של צ'רצ'יל ששימש כשר האווירייה.
הוא הגיע לארץ ישראל ביוני 1922 וקיבל את התואר של "אחראי על ביטחון הציבור" (Director of Public Safety), בדרגה זמנית של אייר וייס מרשל ב-RAF (דרגה המקבילה לדרגת גנרל בן שני כוכבים בצבאות היבשה).
בתפקיד זה פיקד על כוחות הצבא שנמצאו בארץ, על משטרת המנדט ועל ז'נדרמריה מקומית שכונתה המשטרה המעולה.
עמו הגיעו כ-650 מאנשי כוח השיטור המלכותי האירי לשעבר, מהם הקים את הז'נדרמריה הבריטית.
בתקופה זו, לאחר פרעות תרפ"א היה עיקר העיסוק של כוחות המשטרה בארץ ישראל מניעת מהומות, ולוחמה בכנופיות שודדים שעדיין שוטטו בדרכים.
הז'נדרמריות שתחת פיקודו של טיודור זכו בכך להצלחה, והצליחו להביא לארץ שקט יחסי.
בספטמבר 1922 שונה תוארו של טיודור מהקצין הכללי המפקד על פלשתינה (א"י) ל"המפקח הכללי של המשטרה ובתי הסוהר" ופרסי בראמלי היה לסגן המפקח.
בשנת 1923 קיבל את תואר אביר מסדר האמבט.
ב-1924 פרש מתפקידיו בארץ ישראל ומהצבא.
הוא היגר לניופאונדלנד שם שהה באלמוניות יחסית בשארית חייו.
בשנות ה-50 נודע ל-IRA על מיקומו של טיודור בניופאונדלנד, ושניים מחברי הארגון נסעו לשם על מנת להתנקש בחייו.
ההתנקשות לא בוצעה לבסוף לאחר שהכומר הקתולי המקומי איתו התייעצו טען בפניהם שתוכנית ההימלטות לאחר ההתנקשות תיכשל בוודאות.
טיודור מת מסיבות טבעיות בניופאונדלנד בספטמבר 1965.
הנרי טיילור היה שחיין בריטי, אלוף אולימפי בעל 8 מדליות מהן 4 זהב ושיאן עולם.
הוא זכה ב-3 מדליות זהב מאולימפיאדה אחת, שיא בריטי שהושווה לאחר 100 שנה בשנת 2008 על ידי רוכב האופניים כריס הוי.
טיילור נולד באולדהאם שבלנקשייר לג'יימס, כורה פחם ואליזבת טיילור.
ביל, אחיו הבוגר, גידל אותו לאחר מותם של הוריו בהיותו ילד צעיר והוא זה שלימד אותו לשחות, בתעלת הולינווד.
בראשית דרכו הוא התאמן בשחייה בפארק אלכסנדרה שבעיר מגוריו, ובהמשך התאמן במועדון השחייה במרחצאות של צ'דרטון הסמוכה.
הוא עבד למחייתו במפעל לטווית כותנה.
חודשיים לאחר המשחקים האולימפיים שבר טיילור במשחה ל-880 יארד את השיא העולמי (שיא זה הוכר כשיא גם במשחה ל-800 מטר).
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה טיילור במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 10:28.6 דקות, אחרי אוסטרלאסיה שקבעה שיא עולם חדש של 10:11.2 דקות וארצות הברית (10:20.2 דקות).
בנוסף הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:48.2 דקות ובמקום תשיעי במשחה ל-1500 מטר חופשי לאחר שלא סיים את המשחה בשלב חצי הגמר, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 24:06.4 דקות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 התגייס טיילור לצי המלכותי הבריטי.
הוא המשיך לשמור על כושר כששחה סביב האוניה שלו שעגנה באגן המים סקפה פלו.
עם סיום המלחמה הוא חזר לשחות.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה טיילור במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 10:37.2 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 10:04.4 דקות ואוסטרליה (10:25.4 דקות).
בנוסף, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 6:01.2 דקות וכן השתתף במשחה ל-1500 מטר חופשי אך לא סיים אותו.
טיילור פרש משחייה תחרותית בשנת 1926. הוא ספג מפלה לאחר שהפאב שבבעלותו בדובקרוס נסגר עקב קשיים כלכליים, הוא עבד כבלן במרחצאות בצ'דרטון ונאלץ למכור את מרבית הפרסים שבהם זכה על מנת לגייס מעט כסף למחייתו.
הוא מעולם לא התחתן ונפטר אלמוני חסר כל בשנת 1951.
בשנת 1969 זכה טיילור להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
הנרי כהן היה שחקן כדורמים יהודי-בלגי.
סגן אלוף אולימפי (פריז 1900).
באולימפיאדת פריז (1900) זכה כהן במדליית כסף בכדורמים במסגרת קבוצתו מועדון השחייה והכדורמים של בריסל.
בשלב רבע הגמר קבוצתו ניצחה 0-2 קבוצה מצרפת מועדון תלמידי נפטון מליל (קבוצה מס' 2).
בשלב חצי הגמר קבוצתו ניצחה 1-5 קבוצה מצרפת, מועדון ליבלול (שפירית) מפריז.
במשחק הגמר קבוצתו הפסידה 7-2 לקבוצת מועדון השחייה אוסבורן מבריטניה שזכתה במדליית זהב.
במדליית ארד התחלקו שתי הקבוצות מצרפת, מועדון ליבלול (שפירית) מפריז ומועדון תלמידי נפטון מליל (קבוצה מס' 2).
הנרי טאוב (20 בספטמבר 1927 – 31 במרץ 2011) היה איש עסקים ופילנתרופ יהודי אמריקאי.
טאוב למד בבית הספר הגבוה סן חסינטו של אוניברסיטת יוסטון ובאוניברסיטת ניו יורק.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1947 עם תואר בחשבונאות.
בשנת 1949 הוא ייסד את החברה בשם (Automatic Payrolls Inc.
(API, בצפון ניו ג'רזי, שעסקה במתן שרותי חשבונאות.
(ADP, החברה מובילה בתחום המחשוב האינטגרטיבי בארצות הברית.
באמצע שנות ה-80 הוא עזב את החברה.
טאוב שימש כנשיא האגודה דורשי הטכניון בארצות הברית בשנים 1974–1976, ויו"ר הקורטוריון (חבר הנאמנים) הבינלאומי של הטכניון משנת 1990 עד 2003. בעת מותו ב-2011, הוא החזיק בתואר יו"ר כבוד של חבר הנאמנים הבינלאומי של הטכניון.
הוא ואשתו מרילין הובילו פרויקטים רבים בטכניון, בהם המרכז למדע והטכנולוגיה על שם הנרי ומרילין טאוב והמשפחה, פיתוח קמפוס של הטכניון, בניין הפקולטה של מדעי המחשב, הנחשבת לאחת הטובות בעולם; תוכנית גיוס מנהיגים במדע וטכנולוגיה, וכן קרן לעתיד על שם הנרי ומרילין טאוב.
על תרומתו הרבה הוענקו להנרי טאוב תואר דוקטור לשם כבוד, ביוני 1992, מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון.
בשנת 2004 האגודה האמריקאית של דורשי הטכניון קיימה חגיגה מיוחדת במלון פלאזה בניו יורק כאות מחווה להנרי טאוב על מפעל החיים.
על שמו מרכז טאוב בירושלים, שהוא מכון מחקר שעיקר עיסוקו בתחומי מדיניות ציבורית.
הנרי ויקטור היה שחקן אנגלי, שגדל בגרמניה.
הנרי ויקטור נולד ב-2 באוקטובר 1892 בלונדון, אנגליה.
בשנת 1916 החל את הקריירה הקולנועית שלו בסרט "The Picture of Dorian Gray".
ככל הנראה, ויקטור זכור בעיקר בשל תפקידו כאיש השרירים "הרקולס" בסרטו של טוד בראונינג "פריקס" משנת 1932. לפני כן היה מהשחקנים הבולטים של הסרט האילם בבריטניה.
בהמשך הקריירה הוא גילם, עם מבטאו הגרמני שהיה לסימן היכר, בעיקר תפקידי רשעים או נאצים, בסרטים אמריקאיים ובריטיים כאחד.
בגיל 52 מת ויקטור בשל גידול במוח.
הוא קבור בצ'טסוורת' (Chatsworth), קליפורניה, בבית הקברות אוקלנד ממוריאל פארק סמטרי (Oakwood Memorial Park Cemetery).
תמונתו של דוריאן גריי (1916) - לפי תמונתו של דוריאן גריי
וידויו של מרגל נאצי (1939)
הנרי ונטוורת' מונק היה חוזה, ציוני-נוצרי אדוונטיסט קנדי.
קידם את רעיונות "תקומת היהודים", לפיה על מנת להשיג שלום עולמי ומחילה אלוהית, על היהודים להתקבץ חזרה בארץ אבותיהם ולחדש בה את עצמאותם.
כן קידם רעיון לפיו בירושלים צריך לקום מרכז עולמי מדיני-משפטי ליישוב סכסוכים בינלאומיים בדרכי שלום.
מונק ביקר בארץ ישראל פעמיים.
מונק נולד בחווה חקלאית באונטריו, קנדה על גדות נהר אוטווה.
אביו היה פרוטסטנטי ואמו אירית-קתולית.
ב-1834 נשלח הנרי בן השבע לפנימייה יוקרתית, סגפנית ואדוקה מבחינה דתית בלונדון.
מונק שהה בפנימייה שמונה שנים ושב לקנדה בגיל 15. בגיל 19, לאחר מספר שנות עבודה נשלח לסמינר לכמרים, אך עזב אותו כעבור שנה משום שלימודי הדת לא סיפקו את צרכיו הרוחניים.
עד שנת 1852 עבד מונק בחווה ובמקביל קרא ולמד ספרים משיחיים.
בעיקר השפיע עליו ספרה של האדוונטיסטית קלורינדה מינור, שחיה בארץ ישראל ופרסה חזון משיחי בדבר התקבצות היהודים בארץ אבותם.
במקביל החלה להתפתח בקרבו חרדה שמלחמה עולמית עומדת לפרוץ ושיש למצוא דרכים לפתרון סכסוכים בדרכי שלום.
בחורף 1852-1853 הגיע לתובנה שהוא האיש שעליו לרתום את עצמו לפעילות עולמית להשכנת שלום ולקיבוץ היהודים.
מונק השכיר עצמו כנער סיפון על ספינה שחצתה את האוקיינוס האטלנטי וב-1854 הגיע חסר-כל לירושלים.
חברי החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים אליהם פנה לראשונה, קיבלו אותו בתחילה, אך עד מהרה התגלעו בינו לבניהם מחלוקות, כיוון שמונק סירב לצורך לנצר את היהודים וביקש להותירם בדתם.
אולם מונק מצא עד מהרה חברים בירושלים בדמות הקונסול הבריטי ג'יימס פין ורעייתו, ששיכנו אותו על חשבונם במלונו של המומר ג'ון משולם והקונסול האמריקאי מטעם-עצמו וורדר קרסון.
לאחר זמן מה בירושלים עבר מונק להתגורר בחוותו של משולם בארטאס ותרם לחווה, בה עבדה גם קלורינדה מינור, מניסיונו כחקלאי מומחה.
בספטמבר 1854 נפגש מונק עם הצייר ויליאם הולמן האנט ובין השניים נקשרה ידידות אמיצה.
צמד הידידים ניהלו מסעות ולילות ארוכים של שיחה בכפר ארטאס, בחברון ובירושלים.
הם דנו בפירושים לתנ"ך והתרגשו יחדיו ממקומות בהם אירעו סיפורי המקרא והברית החדשה.
מונק חידד בשיחות אלה את פירושו לספר חזון יוחנן כמדריך לשיבת היהודים לארצם והקמת מדינה יהודית בארץ ישראל והאנט החל להעניק לציוריו פרשנות מיסטית וסימבולית עמוקה יותר ששיאה בציורו "השעיר לעזאזל".
בסוף 1855, לאחר שקיבל באיחור את הידיעה על מות אביו, שב מונק לקנדה לאחר כשנתיים של חוויות מעצבות.
עם שובו חילק את זמנו בין עבודת אדמה לבין מסעות של הרצאת רעיונותיו בקנדה ובארצות הברית.
בשלהי 1857 יצא ללונדון על מנת להוציא לאור את ספרו "פירוש לחזון יוחנן", בו קיבץ את רעיונותיו.
הספר ראה אור בסיועו של האנט, שהיה כבר צייר מפורסם למדי ואיש בעל אמצעים.
ב-1858 צייר האנט את דיוקנו של מונק כנביא, בידו האחת ספר הברית החדשה פתוח ב"חזון יוחנן" וידו השנייה אוחזת בגיליון ה"טיימס" של אותו יום כסמל לכך שמאורעות שנרמזו בכתבי הקודש מתחוללים במציאות ימיו.
פרסום הדיוקן גייס דעת קהל לטובת הפצת ספרו של מונק ולהיכרותו עם הפילוסוף ג'ון ראסקין, שמימן הוצאת מהדורה נוספת.
האנט אף שילב את דיוקנו של מונק במספר ציורים נוספים.
מונק שהה בלונדון חמש שנים, בהן, אף על פי שזכה לקידום כ"נביא הדור" על ידי ראסקין, חי בבדידות ונתפש לרוב כטרחן.
ב-1862 נחרד מהידיעות שהגיעו על פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, אסון אותו חזה.
במימון ראסקין יצא מונק לארצות הברית על מנת להשכין שלום ולתווך בין הצדדים.
הוא התקבל לראיון עם נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן בוושינגטון די.
סי., אולם משניסה להפגש גם עם נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס הובהר לו כי אם ינסה להגיע דרומה ייחשב כבוגד ושממשלת ארצות הברית אינה רואה בו כמתווך.
בקיץ 1863 שב מונק מאוכזב ללונדון וממנה המשיך, שוב במימונו של ראסקין, לארץ ישראל.
הוא מצא ירושלים שונה למדי מזו שעזב כשמונה שנים מוקדם יותר.
פין לא היה יותר קונסול, משולם, שהסתכסך עם בני הזוג פין, היה שקוע באבל על מות בנו.
החווה בארטאס ננטשה, וורדר קרסון הלך לעולמו והמיסיון מעולם לא ראה במונק בעל ברית.
מונק חבר לחיים צבי שניאורסון, אך מצבם של יהודי ירושלים היה בכי רע וכספו של ראסקין אזל.
השלטונות ראו בזר המרושש המטיף מסרים משיחיים וציוניים סיכון לסדר הציבורי ומונק גורש לאלכסנדריה, ממנה שב דרך מרסיי לבוסטון.
לפני הגיעו לחופי ארצות הברית נטרפה הספינה ומונק עלה לחוף כניצול יחיד.
במהלך טלטוליו נחבט ראשו וזכרונו אבד.
כאשר טיפס על עץ כדי להציל עצמו מכלבים משוטטים, נורה על ידי חוואי שחשב אותו לדב.
לאחר שהתאושש בבית החוואי שניסה לכפר על טעותו וזכרונו שב אליו, הוחזר מונק לחיק משפחתו.
ב-1872 שב ונפגש עם האנט בלונדון ולאחר מכן שב לאוטווה, שם פרסם טורים בעיתון מקומי.
ב-1875 ניסה להקים את "קרן השיבה לפלסטינה" (Palestine Restoration Fund), על מנת לממן את שיבת היהודים ויישובם והוציא מנשר בו תיאר את "בנק ישראל", כמוסד פיננסי למימון התיישבות היהודים.
פילדמרשל סר הנרי יוז וילסון, ברונט היה איש צבא בריטי-אירי בכיר.
שירת כמתאם הפעילות המבצעית של צבא בריטניה ערב מלחמת העולם הראשונה, כגנרל במהלכה ומונה לראש המטה הכללי בסופה.
לאחר מכן היה פוליטיקאי יוניוניסטי עד שנרצח על ידי ה-IRA.
וילסון נולד בבאלינלי שבמחוז לונגפורד, אירלנד ונכנס לקריירה צבאית דרך שירות בגדוד רובאים אירי של המיליציה ב-1882. הוא שירת בבורמה (1886) ובמלחמת הבורים (1899-1902) ובין המלחמות שירת כקצין מודיעין במשרד המלחמה.
לאחר שחזר ממלחמת הבורים קודם לדרגת בריגדיר גנרל והיה למפקד בית הספר לפיקוד ומטה בקמברלי.
וילסון ניתח את המצב הגאופוליטי באירופה והגיע למסקנה שכיוון שאין לצפות שהאימפריה הגרמנית הנשלטת על ידי מיליטריסטים תכבד את הנייטרליות של בלגיה, לא יהיה לבריטניה מנוס מהתערבות במלחמה בצפון צרפת, לצד הצבא הצרפתי.
הוא היה בין הבודדים בצמרת הצבא הבריטי שסבר כך.
בעקבות ניתוח זה טרח וילסון לקשור קשרים אמיצים עם מקביליו בצד הצרפתי.
ב-1909 נפגש עם מקבילו הגנרל פרדיננד פוש ובין השניים נקשרה ידידות אישית אמיצה.
וילסון גיבש תוכנית לפיה יילחם הצבא הבריטי בכפוף לפיקוד צרפתי במלחמה, שלא היה לו ספק שבו-תבוא ומפקד הכוח המשותף חייב להיות פוש (שהפך אמנם למפקד הכוח המשותף, אך רק ב-1918, לאחר ארבע שנות מלחמה).
וילסון שילב דוקטרינות צרפתיות בבית הספר שבפיקודו והנהיג בקרב קציניו פקודות בצרפתית.
את חופשותיו בילה בגבול צרפת-בלגיה בסיור בשדות הקרב העתידיים על גבי אופניים.
ב-1910 מונה וילסון למתאם הפעילות המבצעית במשרד המלחמה (הגוף שהחליף את מינהל המודיעין הצבאי).
בתפקידו זה הכין תוכנית מפורטת לחיל משלוח בריטי לצרפת שיתפוס את חלקה השמאלי של החזית ויסיג במתקפה משולבת בריטית-צרפתית צפונה את הגרמנים, אם אלה יפלשו לבלגיה.
וילסון היה מועמד מוביל להתמנות לראש המטה הכללי של ג'ון פרנץ, המפקד העליון של חיל המשלוח במקרה של מלחמה.
אולם, במרץ 1914 פרץ אירוע של סף-מרד בקרב קציני הצבא הבריטי באירלנד (Curragh Mutiny), על רקע כוונת הממשלה הבריטית הליברלית בראשות אסקווית' להעניק "שלטון בית" ("Home Rule", אוטונומיה) לאירלנד.
וילסון תמך במרד, דבר שהפך את מינויו לבלתי אפשרי.
כך מונה ארצ'יבלד מארי לראש המטה של פרנץ'.
בין השניים לא שררו יחסים תקינים ופרנץ' העדיף בעליל את וילסון, עובדה שהעיבה על התפקוד הבריטי בראשית מלחמת העולם הראשונה.
לקראת המלחמה תקף וילסון, ששימש כעת כקצין קישור למפקדה הצרפתית, את תוכניתו של לורד קיצ'נר לשליחת חיל משלוח בריטי שיפעל בצרפת באופן עצמאי, ללא פיקוד עליון בריטי-צרפתי משותף.
עם פרוץ המלחמה הועלה וילסון לדרגת לוטננט גנרל ושירת כקצין קישור בין מפקדתו של פרנץ' למפקדתו של המפקד העלין הצרפתי, ז'וזף ז'ופר.
ב-1916 קיבל מינוי למפקד הקורפוס הרביעי בחזית המערבית מאחר שראש המטה באותה עת, ויליאם רוברטסון, תפס את תפקודו במטה כעצמאי מדי.
וילסון הצטיין בתכנון אסטרטגי, הוא למד את לקחי הקרב על הסום ותכנוניו הובילו לאחד הקרבות המוצלחים ופורצי הדרך של הבריטים, קרב רכס וימי.
עלייתו של לויד ג'ורג' לכס ראש ממשלת בריטניה הוביל לתפנית בקריירה של וילסון.
לויד ג'ורג' צירף את וילסון לנסיעתו למועצת המלחמה של מדינות ההסכמה שהתקיימה ברומא בינואר 1917. בהמשך אותו חודש יצא וילסון במשלחת צבאית של מדינות ההסכמה בראשות אלפרד מילנר לרוסיה.
למרות ניסיונות של רוברטסון והייג להחזיר את וילסון לפיקוד על קורפוס, העדיף לויד ג'ורג' להעסיקו בשליחויות דיפלומטיות ובתיאום צבאי.
בספטמבר 1917 מינה אותו לויד ג'וג' למפקד "פיקוד המזרח" (Eastern Command) בלונדון והוא הוזמן תדירות לקבינט המלחמה כיועץ לענייני אסטרטגיה ומודיעין בזכות היכרותו עם שדות הקרב בפלנדריה וניתוחיו את בעלי הברית הצרפתים, כמו גם את האויבים הגרמנים.
עם ייסוד "מועצת המלחמה העליונה" (Supreme War Council) לאחר קרב קפורטו בנובמבר 1917 מינה לויד ג'ורג' את וילסון לנציג הצבא הבריטי במועצה.
בדצמבר הוענקה לו דרגת גנרל-בעת-מלחמה.
ב-19 בפברואר 1918 מונה וילסון לראש המטה הקיסרי הכללי במקום יריבו רוברטסון.
אחת מפעולותיו הראשונות של וילסון כרמטכ"ל הייתה שילוש כוח הטנקים מ-18,000 ל-46,000. בנוסף, "קידם" וילסון קצינים ותיקים, בעלי תפיסה מיושנת ושחוקים לפרישה והוביל קידום מהיר של קצינים צעירים.
גם ידידותו ארוכת השנים עם הגנרל פוש, המפקד העליון של כוחות ההסכמה החל ממרץ 1918, הביאה תועלת רבה להבנה, אמון ופעילות מתואמת ומשותפת, שלקתה בחסר במהלך שנות המלחמה.
וילסון עמד בראש צבא בריטניה ביום הניצחון בו נחתם הסכם הכניעה הגרמני, ב-11 בנובמבר 1918. כחודש לאחר מכן הוענק לו עיטור "אביר צלב-גדול של מסדר האמבט" יחד עם דרגת קצין גבוה בלגיון הכבוד הצרפתי ואות השירות המצוין.
ביוני 1919 הועלה לדרגת פילדמרשל וקיבל תואר ברונט בסוף אותה שנה.
וילסון הוזמן על ידי לויד ג'ורג' להשתתף בוועידת השלום בפריז כיועץ צבאי והזהיר מפני השתת תנאי כניעה קשים מדי על גרמניה.
כך למשל המליץ על פיצויי מלחמה מופחתים, על מנת שלא למוטט את כלכלת גרמניה ולעזעזע את ממשלה, צעד העלול, לפי ניתוחו, לדחוף את גרמניה לברית עם ברית המועצות ואף לגרור הפיכה קומוניסטית במדינה המוכה.
במקביל יעץ לחזק את הברית בין בריטניה וצרפת והמליץ על כריית מנהרה מתחת לתעלת למאנש.
כן הציע לזנוח את הסכסוך עם טורקיה, הגורם לאנטגוניזם מול כל העולם המוסלמי והמליץ דווקא "לחבק את טורקיה", בניגוד לדעתו של לויד ג'ורג', בכך חזה למעשה וילסון את חוסר התוחלת שבהסכם סוור.
עם בוא השלום קיצץ לויד ג'ורג' את תקציב הצבא והיקפו במידה ניכרת, על מנת להפנות תקציבים לצורך שיקום כלכלת בריטניה.
באופן טבעי התנגד וילסון לצמצום בתקציבי הצבא, שהיה פרוס עדיין בשלזיה ובחבל הריין, במצרים, בארץ ישראל ובמסופוטמיה ובכוננות לקדם התפתחויות עקב מלחמת האזרחים ברוסיה באזור הים השחור והקווקז (למשל בשליטה רפובליקה של בתומי).
בראשית 1921 הפעיל וילסון, בתמיכת וינסטון צ'רצ'יל ונגד דעתו של לויד ג'ורג', גדודי צבא על מנת לדכא שביתות פועלים ולהגן על הבירה מפני מהומות.
במאי 1919 נפגש וילסון עם חיים ויצמן ויצא מהפגישה כתומך בציונות.
וילסון סבר שבעיית ארץ-ישראל זהה לבעיה באירלנד, שני עמים החיים על פיסת אדמה אחת ושונאים זה את זה ושלאימפריה הבריטית אין שום צורך בעוד טריטוריה בעייתית.
לפי התוכנית שגיבש על הבריטים להסיג את צבאם מארץ-ישראל (כולל עבר הירדן), לסיים את תקופת המנדט במהירות האפשרית ולאפשר ליהודים ליישם שלטון בריטי בפועל בארץ-ישראל, לה קרא "Jewland" ("ארץ היהודים"): "הבה נצא מג'ולנד בהקדם האפשרי ונניח ליהודים להרוס אותה במהירות שירצו".
ב-21 בינואר 1919 התאספו עשרים ושבעה חברי הפרלמנט מסיעת שין פיין, בבניין העירייה בדבלין, והכריזו על הקמתו של ה"דאיל" (Dáil Éireann) - הפרלמנט האירי.
הם חזרו על ההצהרה שהוקראה על מדרגות בניין הדואר במרד הפסחא (1916), וקבעו כי הם מקימים את הרפובליקה האירית.
בתחילה נשאו בנטל הלחימה כוחות ה-RIC,(Royal Irish Constabulary, כוח משטרה בריטי סדיר) ומולם עמדו "המתנדבים" שעתה החלו להזדהות כ-IRA, "הצבא האירי הרפובליקני" בראשות מייקל קולינס.
בינואר 1920 החלו הבריטים מגייסים כוחות מילואים, אשר קיבלו את הכינוי "Black and Tans" בשל צבע חאקי של מדיהם.
ב-21 בנובמבר 1920 אירע הטבח הידוע כ"יום ראשון העקוב מדם" עת פשטו אנשי ה"בלאק אנד טאנס" על משחק כדורגל אירי בדבלין, הרגו שנים עשר מן הצופים והשחקנים, ופצעו שישים.
ב-10 בדצמבר 1920, לפי המלצה חוזרת-ונשנית של וילסון הוכרז באירלנד ממשל צבאי.
ב-23 בדצמבר 1920 קיבל הפרלמנט הבריטי את "החוק לסיפוק ממשל טוב יותר לאירלנד" הידוע אף כ"חוק השלטון באירלנד", פרי יוזמתו של לויד ג'ורג'.
החוק יצר שתי מדינות איריות בעלות "שלטון בית".
הייתה זו פשרה שהוצעה על ידי הממשלה הבריטית שעמדה מול דרישות הלאומנים לרפובליקה ששטחה משתרע על כל האי, ודרישות הפרוטסטנטים (היוניוניסטים) להמשך האיחוד עם אנגליה, ולביטולו של "שלטון הבית" על פי החוק מ-1914. לכל מדינה אמור היה להיות פרלמנט בן שני בתים, בית נבחרים וסנאט.
ב-29 בדצמבר כינס וילסון ועידה יחד עם ראש ה-RIC, הנרי טיודור והמושל הצבאי של אירלנד, נוויל מקרדי (Nevil Macready), שהמליצה על השבה מיידית של הסדר הציבורי לכנו ובין ארבעה לשישה חודשים של ממשל צבאי לפני שיותר קיום בחירות לפרלמנט אירלנד הדרומית בדבלין.
לאחר שהרוחות באי לא נרגעו ובניגוד לעצתו של וילסון, שביקש לתגבר את הכוח הצבאי הבריטי באירלנד על מנת למחוץ את ה"שין פיין", החל הקבינט הבריטי בשיחות עם המנהיג האירי איימון דה ואלירה, בסופן נחתם ב-11 ביולי 1921 הסכם הפסקת אש (האמנה האנגלו-אירית).
וילסון כינה את ההסכם "הסכם פחדני עם רוצחים".
חתימת ההסכם גרמה לקרע שלא התאחה עוד בין וילסון לבין לויד ג'ורג'.
ב-19 בפברואר 1922 סיים וילסון את כהונתו כראש המטה הכללי.
עם פרישתו הוצע לו מושב בפרלמנט של צפון אירלנד בבלפסט והוא נבחר כחבר פרלמנט שלושה ימים לאחר פרישתו מהשירות הצבאי.
בנוסף לתפקידו כחבר פרלמנט שימש כיועץ לענייני ביטחון לראש ממשלת צפון אירלנד, סר ג'יימס קרייג.
בנאומיו תקף בחריפות את ממשלת לויד ג'ורג' ודחה כל שיתוף פעולה עם לאומנים אירים רפובליקאים, אם כי לא על בסיס דתי (הוא המליץ לצרף קתולים נאמנים לכתר לכוח השיטור, שהיה על טהרת הפרוטסטנטים) ולהציב בראש כוח השיטור איש צבא בכיר שיסייע בהסדרתו.
בעיני אנשי השין פיין הואשם וילסון בניסיון להפוך את כוח השיטור הצפון-אירי לצבא שמטרתו לכבוש את הדרום.
ב-22 ביוני, פחות מארבעה חודשים לאחר שנבחר כחבר פרלמנט, התנקשו שני אנשי IRA בוילסון, כאשר שב לביתו שבלונדון אחר הצהריים מטקס בתחנת רחוב ליברפול.
הרצח הכה בהלם את הבירה והצמרת הפוליטית הבריטית.
הפרלמנט הבריטי התכנס מיד לישיבת אבל ומסיבה שהייתה אמורה להתקיים בנוכחות המלך ג'ורג' החמישי בוטלה.
ועדת חירום של הקבינט דנה בהבטחת שלומם של אישי ציבור בהמשך.
היה זה הרצח הפוליטי הראשון בבריטניה מאז רצח ספנסר פרסיבל ב-1812.
הלווייתו של וילסון הייתה אירוע ממלכתי.
אלמנתו הטיחה את אשמת הרצח בממשלה הליברלית והסכימה להשתתפות שרים בהלווייתו רק משום כבוד למלך.
וילסון נקבר בקריפטה של קתדרלת סנט פול בנוכחות כל שרי הקבינט בראשות לויד ג'ורג' ווינסטון צ'רצ'יל; חבריו מצרפת, פרדיננד פוש, רובר ניוול ומקסים וייגאן; אנשי צבא בכירים עמהם שירת כג'ון פרנץ', דאגלס הייג, ויליאם רוברטסון ורבים אחרים.
שני הרוצחים, רג'ינלד דאן וג'וזף או'סאליבן נשפטו והוצאו להורג בתלייה ב-10 באוגוסט 1922.
הנרי טאובה היה כימאי אמריקאי יליד קנדה, שזכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1983 עבור עבודתו על המנגנונים של תגובות העברת אלקטרונים, ובמיוחד בתחום המתכות.
טאובה גילה את "הגשר הכימי" שמתרחש בין היונים.
בנוסף לפרס נובל, הוא קיבל פרסים רבים אחרים וביניהם מדליית פריסטלי בשנת 1985. הוא הוציא לאור למעלה מ-600 פרסומים וספר אחד.
הנרי טאובה נולד בנוידורף, היה הצעיר מבין ארבעה אחים.
הוריו היו עולי חקלאות גרמנים שהגיעו לססקצ'ואן מאוקראינה בשנת 1911. בגיל 13, עזב את עיר מולדתו ועבר לרג'ינה ללמוד במכללת לותר, בה הוא סיים את לימודיו התיכוניים.
בשנת 1935 סיים תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת ססקצ'ואן, ושנתיים לאחר מכן סיים תואר שני מאותו מוסד אקדמי, כאשר היועץ שלו לתזה היה ג'ון ספינקס.
את התואר השלישי הוא קיבל מטעם אוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1940.
טאובה נישא למרי אליס ויסצ'ו בשנת 1952, מנישואים אלה נולדו להם שלושה בנים.
הוא זכה לשיבה טובה ומת בביתו בפאלו אלטו, קליפורניה ב-16 בנובמבר 2005 (בן תשעים היה במותו).
לאחר שסיים את לימודיו, נשאר בארצות הברית והפך למרצה לכימיה בברקלי עד 1941. עבד כעוזר הוראה באוניברסיטת קורנל עד 1946, וגם כעוזר פרופסור באוניברסיטת שיקגו, עד שהפך לראש המחלקה לכימיה 1956–1959. מאוחר יותר הוא עבד כפרופסור באוניברסיטת סטנפורד, עד שנת 1986, כשהתחיל להתמקד במחקרו.
יונים מומסים במים עשויים למשוך יונים או מולקולות, תופעה זאת בדרך כלל מתרחשת כתגובת שיווי משקל.
במחקריו, התמקד טאובה במחקרים של העברת אלקטרון במתחמי מתכת.
הוא עלה על כל החוקרים בני דורו, ותרם רבות להבנת העברות אלקטרונים אלה.
החמצון או ההפחתה של יון מתכת אחד על ידי יון אחר כרוך בטבעו של אלקטרון אחד או יותר.
תגובות רבות כאלה מתרחשות במהירות בתמיסה מימית, גם כאשר הפגזים היציבים של מולקולות מים או ליגנדים אחרים צריכים לשמור על שני היונים מלהתקרב מספיק להחלפת אלקטרונים להתרחש ישירות.
טאובה הראה כי, בשלב מסוים של התגובה, קשר כימי חייב להיווצר בין אחד מהיונים לבין הליגנד, כי הוא עדיין קשור ליון האחר.
הוא גילה שליגנד זה משמש "כגשר זמני" בין שני היונים, והקשר שלו ליון המקורי יכול להישבר מאוחר יותר באופן שישפיע על העברת האלקטרונים שמשלימה את התגובה הזאת.
התפתחות זו נעשתה דרך ניסויים ובאופן תאורטי על ידי טאובה, ותגליותיו היו מהגדולות בכל תחום הכימיה.
עם זאת, במהלך עשר השנים האחרונות מספר הולך וגדל של מדענים בתחום זה מבססים את עבודתם על תגליותיו של טאובה ובמיוחד בביוכימיה.
טאובה זכה בפרס נובל בכימיה ב-8 בדצמבר 1983. כמו כן הוא קיבל פרסים ואותות כבוד אחרים כגון חבר באקדמיה הלאומית למדעים 1959, המדליה הלאומית למדעים 1976 ומדליית פריסטלי 1985.
הרב הנרי כהן היה רב, פעיל חברתי, חוקר והיסטוריון אשר כיהן בין השנים 1888–1949 כרב קהילת בני ישראל בעיר גלווסטון (Galveston) שבטקסס.
כהן נתפס כדמות צבעונית בהיסטוריה היהודית בארצות הברית הודות לפועלו המשמעותי בתחומי החברה והצדקה.
הנרי כהן נולד בלונדון אנגליה בשנת 1863, הבן צעיר מבין שבעת ילדיהם של דוד וג'וזפין כהן (Josephine& David C.Cohen), אשר היגרו לאנגליה ממזרח אירופה במהלך אמצע המאה ה-19. כהן למד בין השנים 1878–1881 בפנימייה יהודית באזור ווסט נורווד (West Norwood) הממוקם מזרחית ללונדון.
במהלך תקופת לימודיו במוסד הכיר את ישראל זנגוויל שהפך לחברו הקרוב.
בגיל חמש עשרה סיים את לימודיו התיכוניים והחל לעבוד בארגון הסיוע היהודי "Board of Guardian for the Relief of the Jewish poor" שם סייע להפצת תרומות בקרב נזקקים.
במקביל החל ללמוד במכללה היהודית "בית הספר ללימודי יהדות של לונדון" בלונדון שם למד לימודי שפות, היסטוריה ועסק בתרגום התנ"ך וכתבי הקודש.
בשנת 1880, כשהוא בן שמונה עשר בלבד נסע לקייפטאון שבדרום אפריקה, אז אחת ממושבות הכתר הבריטי, שם עבד כמתרגם עבור הממשל הקולוניאלי ולמד אודות ההיסטוריה והניבים המקומיים.
בשנת 1883 שב כהן לאנגליה וכשנה לאחר מכן סיים את לימודיו והוסמך לרבנות.
בתפקידו הראשון כרב מוסמך, שימש כהן כרב הקהילה היהודית הוותיקה בקינגסטון שבג'מייקה שם נחשף לתרבות העשירה של יהדות ספרד ופעל לגישור בין חברי הקהילה האשכנזים לאלו הספרדים.
בשנת 1885 נענה כהן בחיוב להצעה לשמש כרב הקהילה הרפורמית בית ישראל (Beth Israel) בעיר וודוויל (Woodvill) במדינת מיסיסיפי והיגר לארצות הברית.
בבחינת ההיסטוריה של יהדות טקסס נראה כי ראשוני המתיישבים היהודים הגיעו לטקסס בתקופת הכיבוש הספרדי, מרביתם ממוצא ספרדי צפון אפריקאי.
עם סיום תקופת הכיבוש החלו להגיע לעבר שטחי טקסס מהגרים יהודים ממוצא מערב אירופאי (בעיקר מגרמניה).
לקראת העשור השמיני של המאה ה-19, עם תחילתו של גל הגירה מאסיבי לעבר ארצות הברית, הגיעו לאזור מהגרים יהודים ממוצא מזרח אירופאי (בעיקר משטחי האימפריה הרוסית).
טקסס נתפסה בעיני הקהילות היהודיות במקום כארץ המובטחת, ארץ זבת חלב ודבש, בשל העובדה שבטקסס זכו היהודים בחירות, חופש תנועה וחופש פולחן.
ברחבי המדינה התגבשו קהילות יהודיות, תחילה היו מרביתן קהילות בעלות אופי אורתודוקסי אשר הומרו בהמשך לקהילות רפורמיות.
בית הכנסת הרפורמי העתיק ביותר נמצא בעיר גלווסטון המשויך לקהילת בני ישראל אשר הוקם בשנת 1868.
בשנת 1888 בעודו בן 25 בלבד עבר כהן לעיר גלווסטון שבמפרץ מקסיקו בטקסס שם השלים את תהליך התאזרחותו והפך לרב קהילת בני ישראל (B'nai Israel) שמנתה באותם ימים כ-175 בתי אב.
גלווסטון של אמצע המאה ה-19 היה אזור תיירות ונקודת מסחר משגשג וחשוב.
מיקומו האסטרטגי של הנמל סייע להתחזקות תעשיית מסחר ענפה אשר דרכו הועברו סחורות כותנה ופקאן.
מתוך 22,000 תושבים חיו בעיר כ-1000 יהודים, מרביתם השתייכו לקהילה הרפורמית בני ישראל.
כהן שהושפע רבות מתקופת כהונתו כרב הקהילה היהודית ספרדית בג'מייקה שילב אלמנטים אשכנזיים וספרדיים בתפילות ובקטעי החזנות והפיוטים וביטא במידה רבה תפיסות ליבראליות מתקדמות ,.
בשנת 1889 נישא כהן למולי לוי (Mollie Levy) אשר עבדה לצדו וסייעה לו בפעילות קהילתית.
לשניים נולדו שני ילדים, רות והארי.
כהן נתפס כמלומד גדול בענייני הדת ההלכה והתלמוד, הוא דיבר כעשר שפות שונות, כתב שירה, חקר ופרסם כתבים רבים.
הוא ערך מחקרי שדה וראיין את צאצאיהם של ראשוני המתיישבים היהודים אותם תפס כחלוצים ותיעד את הדברים בכתב.
מרבית מחקריו עסקו בהיסטוריה המפוארת של הקהילה היהודית בטקסס והוא נתפס כחוקר הראשון שחקר ותיעד נושא זה.
במהלך שנות פועלו לקח כהן חלק פעיל בארגון, ייזום ופיתוח תוכניות חינוכיות וחברתיות שפעלו לרווחת כלל המגזרים בחברה, יהודים ולא יהודים כאחד.
פעילויות אלו הותירו מורשת עשירה ומכובדת שתרמה רבות לעיצוב תדמיתה החיובית של הקהילה היהודית בטקסס.
פריצתו לתודעה הציבורית קשורה גם כן לסופת הוריקן קשה אשר פקדה את גלווסטון בשנת 1900 והותירה את העיר חרבה.
כאלפיים בתי אב נהרסו וכששת אלפים מתושבי העיר נהרגו.
מדובר באחד מאסונות הטבע הקשים ביותר שפקדו את האזור באותם ימים.
לנוכח ממדי האסון פעלו כהן וחברי קהילתו לסייע בשיקום העיר ותושביה תוך בנייה מחדש של תשתיות ובתים, שמירת סדר ויצירת ביטחון.
פעילות זו יצרה הדים ברחבי ארצות הברית.
כהן נתפס כאיש חסד וצדקה גם בקרב חוגים לא יהודים, לאור שיתוף הפעולה עם כומר קתולי מקומי בשם ג'יימס מרטין קירווין (James Marin Kirwin).
חבירתם של השניים יצרה חברות הדוקה אשר ביטאה יותר מכל את הפתיחות שבדעותיו של כהן ואת קבלתו את האחר.
כהן היגר לארצות הברית בשנת 1885 בתחילתו של גל הגירה מאסיבי מאירופה לארצות הברית אשר התקיים בין השנים 1874–1914. במהלך גל הגירה זה נקלטו בארצות הברית יותר משני מיליון מהגרים יהודים, בעיקר ממזרח אירופה, מרביתם בחרו להתיישב בערי החוף המזרחי – ניו יורק, בוסטון, בולטימור ופילדלפיה.
למעלה מ-70% מהמהגרים היהודים בחרו להתיישב בניו יורק והתרכזו בעיקר באזור הלואר איסט סייד' אזור אשר אכלס קודם לכן קבוצות מהגרים אירים וגרמנים.
הריכוז הרב של אוכלוסיית מהגרים יהודית באזור, הביא ליצירתן של "גטאות" צפופים בהם תנאי המחיה והדיור קשים ביותר.
לצד העוני הרב, והאבטלה הגואה מחלות כמו דיזנטריה ושחפת התפתחו בשל תנאי תברואה ירודים.
במהרה החלו להתפתח חששות בקרב הקהילה היהודית בארצות הברית כי מראות אלו עשויים להוביל להתחזקותן של תפיסות אנטישמיות ולשינויים לרעה במדיניות ההגירה האמריקאית.
מכאן כי לקראת תחילת המאה ה-20 ולמול מראות אלו, החל כהן לגבש יחד עם הנדבן היהודי יעקב שיף את עיקרי תוכנית גלווסטון (Galveston movement) במטרה להרחיב את אזורי ההגירה היהודית בארצות הברית על ידי ניתוב זרם המהגרים לעבר החופים הדרום מערביים כיעד הגירה חדש וכאלטרנטיבה לנמלים ההומים בחוף המזרחי.
כהן ושיף ביקשו ליצור נתיב הגירה חדש החוצה את נהר המיסיסיפי שבדרום ואת הרי הרוקי שבמערב התיכון.
בין השנים 1907–1914 נקלטו דרך שערי נמל גלווסטון קרוב לעשרת אלפים מהגרים יהודים, שליש מכמות המהגרים שנקלטו בישוב היהודי בפלשתינה במהלך התקופה המקבילה.
ואומנם מדובר בנתון מינורי בהשוואה לכמות היהודים שנקלטו דרך נמלי החוף המזרחי אבל להגירה דרך גלווסטון הייתה השפעה ישירה על הדמוגרפיה היהודית באזור מדינות דרום מערב ארצות הברית.
עם הגעת האניות לנמל המתינו חברי הקהילה לקבל את פני המהגרים, סייעו להם במציאת עבודה, מגורים הולמים, אפשרויות תעסוקה וסיפקו כלים בסיסיים להסתגלות במדינה החדשה באמצעות לשכת המידע למהגרים יהודים ("The Jewish Immigrants Information Bureau") אשר הוקמה בשנת 1907 והופעלה בסמוך לנמל.
בבחינת ההרכב הדמוגרפי של המהגרים לגלווסטון נראה כי מרביתם היו גברים רווקים בשנות העשרים לחייהם, לצד אחוז נמוך של גברים מעל גיל 44, משפחות או ילדים.
ההגירה לגלווסטון נתפסה כהרפתקה מאתגרת וקשה בהשוואה להגירה לארץ ישראל או לחלופין לניו יורק בתקופה המקבילה.
במקרים רבים סייע כהן למהגרים ממוצא לא יהודי, כך למשל באחד המקרים פנה כהן באופן אישי לנשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט בבקשה למנוע את גירושו של מהגר ממוצא יווני אורתודוקסי.
השפעות על מעמד חיילים יהודים בצבא האמריקאי
במהלך מלחמת העולם הראשונה, התגייס בנו של כהן לחיל המשלוח של ארצות הברית ונשלח לחזית הלחימה בצרפת.
במהלך תקופה זו גילה כהן כי חיילים יהודים לא זכו לייצוג דתי בצבא האמריקאי, הוא פעל לשכנוע הקונגרס האמריקאי לספק בתי תפילה למשרתים היהודים בחיל הים, מאמץ שהושג לימים תחת הצעת החוק "Naval Chaplain Bill" ושימש בעצמו כרב צבאי.
מאבק נגד הקלו קלאס קלאן
כהן וקירווין שיתפו פעולה גם במאבק המשותף נגד ארגון הקו קלוקס קלאן, בטקסס.
הארגון שזכה לאהדה רבה בקרב התושבים הלבנים במדינה ביטא שנאת זרים שהופנתה בעיקר לשחורים, יהודים וקתולים.
פעילותם באה לידי ביטוי בהפעלת פחד, טרור ואלימות.
בשנת 1922 ביקשו חברי התא המקומי של הארגון בגלווסטון לקיים בעיר תהלוכה אך הודות למאמצי ההתנגדות של כהן וקירווין לא זכו חברי ארגון לקבל אישור משטרתי לצעוד ברחבי העיר.
במידה רבה סייעה התנגדות זו בצמצום השפעת ארגון הקו קלוקס קלאן על דעת הקהל המקומית בגלווסטון בהשוואה להשפעתם בערים מקבילות ברחבי טקסס.