tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך למשל התקבלו כל המלצות ועדת אור שקבעה כי מפקדים ובעלי תפקידים נוספים צריכים לעזוב את תפקידם, אריק שרון התפטר בעקבות ועדת סברה ושתילה, ובעקבות המלצות ועדת אגרנט התפטרו ראש אמ"ן, הרמטכ"ל ואלוף פיקוד דרום.
לעומת זאת ההמלצות המערכתיות והאישיות של ועדת גלבוע, שהתפרסמו במאי 2023 לא התקבלו על ידי הממשלה.
אחריות ציבורית על פי ההלכה
במאמרו משנת 2012 "מנהיגות וקבלת אחריות בהלכה" כותב הרב יובל שרלו כי ביהדות יש ציפייה מאדם המתמנה לתפקיד ציבורי לראות את אחריותו כחלק בלתי נפרד מחובתו הדתית.
נביאי היהדות וחכמיה התבטאו פעמים רבות בחומרה כנגד מנהיגים שלא מילאו את תפקידם, וגרסו כי תנאי הכרחי לאחריות הציבורית הוא תפיסת התפקיד כשרות ציבורי ולא כשררה.
על פי התורה, קיימת סכנה כי מנהיג הציבור ישכח שנועד להיות משרת ציבור, וכי יראה את עצמו במרכז, ואת הציבור כנועד למלא את צרכיו במקום להפך.
התורה קובעת למלך ולשלטון קוד אתי קפדני, המונע שחיתות שלטונית.
על פי העקרונות היהודיים על מנהיג שנכשל להודות פומבית בכישלונו, לקחת אחריות על תוצאות מעשיו ולשלם את המחיר עליהן, להתרחק ממוקדי הכוח וההשפעה ולהתנהג בענווה.
אם לא יעשה כן לא יוכל לחזור לתפקידו.
מוטלת עליו גם האחריות ליצור מערכות שלא יאפשרו לו ליפול שוב, לספק הוכחה מוחלטת של עזיבת תחומי הכישלון ולהטות את המדיניות לכיוון נגדי כדי לשקם את הנפילה.
באתיקה וממשל, האחריותיות משולה להבנה של משקל האחריות, ציפייה לשאת אותה לטוב ולרע, ומוכנות למתן דין וחשבון מלא על פעולה שלטונית או מנהלית.
במגזר הציבורי, ארגונים ללא מטרות רווח וארגונים פרטיים, כמו גם כתכונה של מנהיגות, אחריותיות היא הכרה וקבלת אחריות על פעולות, תוצרים, החלטות ומדיניות כגון מנהל, ממשל ויישום, לרבות החובה לדווח, לתת הצדקה ולתת מענה להשלכות הנובעות מהן.
ניהול רשומות תקין ונוהלי חשבונאות נאותים הכרחיים לאחריותיות ארגונית.
הגדרה של "להיקרא לתת דין וחשבון על מעשיו" מורחבת ליחסי מתן דין וחשבון בין יחידים.
למשל "ל־א' יש אחריותיות כלפי ב', כאשר א' מחויב ליידע את ב' על פעולותיו והחלטותיו של א' (בעבר או עתיד)", לתת להן הצדקה ולספוג עונש במקרה של התנהגות שנמצאת בסופו של דבר בלתי הולמת.
אחריותיות פוליטית מתקיימת כאשר פוליטיקאי פועל ומחליט בשם העם, ולאזרחים יש יכולת לתגמל ולתמוך או להכשיל ולהוקיע בהתאם, בבחירות או לפניהן.
בדמוקרטיות ייצוגיות, אזרחים מאצילים סמכויות לנבחרי ציבור באמצעות בחירות תקופתיות, ונבחרי ציבור אלה מוסמכים לייצג את האזרחים ולפעול לטובתם.
האתגר הוא כיצד לדאוג לכך שבעלי כוח כאשר יש להם ככל הנראה אינטרסים נוספים מלבד אלו של האזרחים, יפעלו בכל זאת רק כטובתם.
אזרחים יכולים להסתמך על הבחירות העיתיות הבאות שיתקפו את האחריותיות, כדי למנוע מפוליטיקאי לפעול באופן המנוגד לאינטרס של העם לפניהן.
השפעת האחריותיות הצפויה הזו גוברת כאשר אזרחים מצביעים מחדש רק עבור נציגים הפועלים למען האינטרסים שלהם, כך שנבחרי הציבור נוקטים במדיניות מתאימה מפני שהם יודעים שאכן היא שתסייע להם להיבחר מחדש.
ממשלות מאופיינות באחריותיות אם הבוחרים יכולים להבחין האם הן פועלות למען האינטרסים שלהם.
תנאי נוסף הוא האם הבוחרים יכולים להטיל על נבחרי הציבור סנקציות כראוי, כך שאותם בעלי תפקידים הפועלים לטובת האזרחים יזכו בבחירות חוזרות ומי שלא פועל כך יפסיד בהן.
ניתן להוביל לאחריותיות על נבחרי ציבור באמצעות שני מנגנונים: החלפה אלקטורלית וציפייה רציונלית.
בהחלפה אלקטורלית, אזרחים מצביעים להחלפת נציגים שאינם פועלים בהתאם לאינטרסים שלהם.
ציפייה רציונלית היא מצב בו נציגי הציבור צופים את ההשלכות של התנהלות שאינה לטובת ציבור הבוחרים שלהם וצפי זה יוביל אותם להתנהל בהתאם לרצונות האזרחים כדי להימנע מהשלכות שליליות.
ניתן להשיג אחריותיות גם אם האזרחים אינם בקיאים לחלוטין בפעולות נציגיהם.
זאת כל עוד נציגי הציבור מאמינים שהם יתנו דין וחשבון בפני האזרחים על התנהלותם.
קיומו של תנאי זה משמר את המוטיבציה של נציגי הציבור לפעול בהתאם לאינטרסים של האזרחים.
אחריותיות אלקטורלית מתייחסת לאזרחים המשתמשים בהצבעתם כדי להפעיל סנקציה או לתגמל פוליטיקאים.
מספר חוקרים התייחסו לאחריותיות באמצעות תיאוריה פורמלית אשר מניחה הנחות לגבי מצב העולם כדי להסיק מסקנות נרחבות יותר.
הבוחרים יכולים לדרוש ממתמודדים לתפקיד ציבורי לתת דין וחשבון באמצעות סנקציות - הצבעה נגד המכהן בתפקיד בתגובה לביצועים גרועים שלו.
בעוד שביצועים גרועים של פוליטיקאים מובילים לירידה בשיעור ההצבעות, לביצועים טובים יש השפעה מעטה יותר על עלייה בשיעור ההצבעות.
בחירה היא שיטה נוספת שבאמצעותה הבוחרים משפיעים על נשיאת אחריות של נציגיהם - המצביעים בוחרים מועמדים על סמך מי שייצג בצורה הטובה ביותר את האינטרסים שלהם.
שיטות אלה למתן דין וחשבון יכולות להתרחש בו-זמנית, כאשר מצביעים דורשים נשיאת אחריות של פוליטיקאים תוך שימוש בסנקציות ובבחירה.
מסקנות אלו מסתמכות על ההנחה שהבוחרים אינם משגיחים על המדיניות שמיישם בעל התפקיד, אך כן מודעים למידת רווחתם האישית.
גורמים מסוימים מקשים על המצביעים להטיל סנקציות על בעלי תפקידים.
כאשר לפוליטיקאים אין שליטה על התוצאות, זה נעשה קשה יותר לדרוש נשיאה באחריות.
בנוסף, כאשר ארגונים אינם מסוגלים לפקח על הבחירות ולספק מידע לבוחרים, הבוחרים מתקשים להטיל סנקציות על המכהן בתפקיד.
כאשר הבוחרים מעודכנים טוב יותר לגבי ביצועיו של בעל התפקיד, הוא חשוף יותר לסנקציות מצד מצביעים.
בנוסף, כאשר בעלי תפקידים עומדים בפני סנקציות, יש סיכוי גבוה יותר לכך שמתחרים נוספים יתמודדו.
בחירות מספקות מנגנון שיכול באופן תאורטי להגביר את האחריותיות הממשלתית כלפי האזרחים, יחד עם זאת הן עלולות להוביל לתוצאות מדיניות פחות שוויוניות, מכיוון שאלו הדורשים מהממשלה לשאת באחריות נוטים להיות מחלקים עשירים יותר בחברה.
מחקרים על אחריותיות פוליטית הדגישו את תפקיד המפתח של בחירות בקידום אחריותיות במסגרות דמוקרטיות.
באמצעות בחירות האזרחים בוחנים האם הממשלות התנהלו באחריותיות בנוגע לביצועי העבר.
תפקידן של בחירות בטיפוח אחריותיות מתערער לעיתים קרובות על ידי מניפולציות והונאות בחירות.
על ידי כך שמונעים מאזרחים להדיח מנהיגים בבחירות על סמך ביצועיהם בתפקיד.
מניפולציה אלקטורלית מפרקת את האחריותיות ועלולה לפגוע ביציבות המוסדות הדמוקרטיים.
חלק מההערכות הן שבשנות ה-90 של המאה ה-20 ובשנות האלפיים, עד רבע מהבחירות סבלו ממניפולציה מהותית כלשהי.
זה כולל מגוון גדול של טקטיקות הנעשות לפני הבחירות ובימי הבחירות.
כגון הוצאת מפלגות יריבות ומועמדים יריבות מחוץ לחוק, שימוש באלימות ובהפחדה, ומניפולציה ברישום הבוחרים ובספירת הקולות.
כמה מהמאמצים לשפר את האחריותיות על ידי מניעת מניפולציות והונאות בבחירות השיגו מידה מסוימת של הצלחה, כגון שימוש ביישומי טלפון סלולרי לניטור ולהפצת תוצאות קלפיות והעסקת משקיפים מקומיים או בינלאומיים בבחירות.
עם זאת, ממשלות עשויות פשוט לשנות את סוג המניפולציה או את מקום התרחשותה, כדי להונות משקיפים וסוכנויות ניטור.
לממשלות, לפוליטיקאים ולמפלגות יש נטייה רבה יותר לנקוט במניפולציות אלקטורליות ובהונאה, כאשר הם מאמינים שהם עלולים להפסיד בבחירות ולהיות מודחים מתפקידם וכן כאשר הם עומדים בפני הגבלות מוסדיות מעטות לכוחם.
תחרות פוליטית מעטה נקשרה גם היא לצורות מסוימות של מניפולציות, כמו ביטול מגבלות כהונה.
למועמדים מקושרים היטב, יש נטייה רבה יותר להונאה בספירת קולות.
ממשלות עשויות להפעיל מניפולציות אלקטורליות לא רק כדי להשיג ניצחון בבחירות נתונות או כדי להישאר בתפקיד זמן רב יותר, אלא גם מסיבות הקשורות לתקופות שלאחר הבחירות, כגון צמצום כוחה של האופוזיציה או הגדלת כוח המיקוח שלהן.
פוליטיקאים יכולים לקבל תמריץ לדאוג לאספקת מוצרים לכלל הציבור כדרך לאחריותיות.
יכולת הבוחרים לתת קרדיט או להאשים בתוצאות, קובעת את המידה בה מסופקים מוצרים לציבור.
מחקרים מראים כי דאגה לרווחת כלל הציבור מותנית ביכולת לייחס את התוצאות לפוליטיקאים בניגוד לייחוס התוצאות לעובדי מדינה.
ייחוס זה יכול להשתפר על ידי כך שהתוצאות יהיו גלויות יותר לעין ויתקבלו לטווח קצר יותר, כגון הקלה ברעב או גישה למי שתייה.
לעומת זאת בעיות בעלות נראות נמוכה יותר, כגון תברואה וחינוך, קשה יותר לקחת עליהן קרדיט ולכן יש סיכוי נמוך יותר שיסופקו.
מחקרים אחרים מצביעים על כך שהבוחרים משתמשים בבחירות כדי לחייב פוליטיקאים באחריות לאספקת מוצרים ציבוריים.
בהודו לדוגמה, אזורים כפריים מחויבים בתעריף אחיד עבור חשמל, אך במחוז אוטר פראדש, חשמל שנצרך אך אינו מחויב בתשלום, גבוה משמעותית בשנים בהן מתקיימות בחירות והדבר ניבה באופן אמין הישגים בבחירות.
בבחירות של 2007 הבוחרים תגמלו פוליטיקאים מכהנים בעלייה של 12% במושבי המפלגה בתגובה לגידול של 10% בחשמל שניתן ללא תשלום.
בגאנה, השיפור בתנאי הדרך היה קשור לשיעור העלייה בהצבעה למפלגות המכהנות.
שתי תוצאות המחקר הללו תלויות בכך שהבוחרים יוכלו לייחס את אספקת המוצרים הציבוריים לפוליטיקאים.
לפוליטיקאים עשויים להיות גם תמריצים להגיב ללחץ לספק מוצרים ציבוריים באוטוקרטיות אלקטורליות.
ישנן עדויות לכך שכאשר ממשלות אוטוקרטיות מאבדות מושבים בבתי המחוקקים של מפלגתן, הן מגיבות בהגדלת ההוצאות על מוצרים ציבוריים כמו חינוך, בריאות ופנסיה.
ישנן עדויות נוספות המצביעות על איכות חיים גבוהה יותר, חירויות אזרחיות והתפתחות אנושית באוטוקרטיות אלקטורליות, מה שמחזק את התיאוריה לפיה שליטים אוטוקרטיים משתמשים בבחירות כאמצעי נגד חוסר שביעות רצון עממית והתנגדות אזרחית, וכתוצאה מגדילים את אספקת המוצרים הציבוריים כדי לבלום תלונות של אזרחים ממורמרים, אפילו במדינות לא דמוקרטיות.
בדרך כלל נחשבת הכנסת בחירות כמשפרת את אספקת המוצרים הציבוריים, עם זאת קיימים מקרים מסוימים, בהם חוקרים הראו שהיא עשויה להפחית את איכותן.
לדוגמה, הכנסת בחירות ישירות למשרדי המחוז המקומיים באינדונזיה הביאה להתערבות פוליטית בתהליך הגיוס של עובדי ציבור במגזר החינוך הציבורי, והפחיתה את איכות שרותי החינוך; פוליטיקאים קיבלו תמריץ לחלק משרות למקורבים במגזר החינוך, במיוחד בשנות בחירות, וכאשר התווספו תפקידים אלה למקורבים, ציוני המבחנים של התלמידים היו נמוכים יותר.
ממשלות נושאות באחריות במקרה בו האזרחים יכולים להעניש או לתגמל את הממשלה ולהשפיע עליה לדאוג לאינטרסים שלהם.
אסכולה אחת של חוקרים מדגישה את תפקידן של בחירות בהבטחת אחריותיות, בעוד שחוקרים אחרים עוסקים בלמידת צורות לא אלקטורליות של אחריותיות, במדינות דמוקרטיות ולא דמוקרטיות ובתנאים שגורמים למנהיגים שאינם נבחרים בבחירות, לייצג את האינטרסים של הציבור הרחב.
שינויים פוליטיים לאחר מחאות יכולים להיות תוצאה של המחאות עצמן, או סימפטומים של שינויים בהעדפות פוליטיות שהנם השפעות מתחת לפני השטח של המחאות.
מחקר אחד על תנועת מסיבת התה בארצות הברית הראה שלמחאות כשלעצמן יש השפעה על השינוי הפוליטי.
חוקרים אחרים חקרו את השפעתן של מחאות על שינויים פוליטיים במדינות מתפתחות.
הפגנות המוניות שהתעוררו בעקבות מצוקה כלכלית ודיכוי פוליטי התרחשו ב-16 מדינות באפריקה שמדרום לסהרה, ו-21 ממשלות באזור יישמו רפורמות פוליטיות משמעותיות, כגון אימוץ קיומן של בחירות רב-מפלגתיות.
משטרים אוטוריטריים באפריקה שיבשו את השוק והפחיתו את עלות התוצרת החקלאית עבור עובדים עירוניים, כדי למנוע תסיסה עירונית, שהיא גלויה יותר לעין וקלה יותר לגיוס ולהתרחבות מאשר מחאות כפריות.
בלסקי (Belsky) ואחרים הצביעו על כך שבעוד שתחת ממשל דמוקרטי יותר, בו האחריותיות מובנית במוסדות המדינה על ידי הנוהג של בחירות רגילות, האחריותיות במשטרים אוטוקרטיים מסתמכת על סלקטורטים - קבוצה שנותנת לגיטימציה או דה-לגיטימציה לסמכויות האוטוקרטיות על פי תאוריית הסלקטורט.
הסלקטורטים הם אלה שהמנהיג תלוי בהם כדי להחזיק בשלטון והם בעלי היכולת להדיחו.
אחיזתו של סלקטורט בשלטון אינה תלויה לחלוטין במנהיג המכהן בתפקיד.
אלקטורטים יכולים להדיח מנהיגים בעלי ביצועים גרועים, ואחריותיות זו כלפי הסלקטורטים משפיעה על רשויות אוטוקרטיות לבצע ביצועים טובים יותר לטובת כולם.
במדינות דמוקרטיות, עמותות התנדבותיות, קבוצות אינטרסים ופעילות של אגודות, יכולות לשפר את ביצועי הממשלה.
בנוגע להשפעתן במדינות בעלות משטר אוטוריטרי, הראה מחקר אחד שארגוני חברה אזרחית כגון ארגונים לא ממשלתיים, יכולים לשפר את ביצועי השלטון המקומי בהתאם לסטנדרטים של הממשל המרכזי, על ידי מעקב וחשיפת מידע על ביצועי השלטון המקומי במשטרים אוטוריטריים כמו סין.
קבוצות סולידריות בסין הכפרית, שהחברים בהן חולקים חובות ואינטרסים מוסריים, יכולות להטיל אחריות גם על פקידים מקומיים כאשר 1. קבוצת הסולידריות כוללת את כולם בסמכות השיפוט של השלטון המקומי, ו-2. עובדי מדינה מקומיים כלולים בקבוצה כחברים בה.
המעמד החברתי וההכרה של קבוצות אלו מעודדים עובדי מדינה מקומיים לתפקד היטב, שכן עמדה מוסרית גבוהה מוערכת בהן.
ברמה המקומית, דרכי מדידה שונים המודדים את האחריותיות, משפיעים על ביצועי תפקידם של נבחרי ציבור.
באוגנדה, ארגוני חברה אזרחית (CSOs) שחשפו בפני הציבור באיזו מידה בעלי תפקידים מילאו את תפקידם, במחוז בו הבחירות היו קרובות, הגבירו את ביצועי הפוליטיקאים במהלך שארית כהונתם.
בניגוד לעבודת מחקר זו, מטה-אנליזה שפורסמה בשנת 2019 והתבססה על בחינת ממצאים משבעה מחקרים בשש מדינות, לא גילתה קיומן של השפעות של קמפיינים המציגים בפני הבוחרים מידע על אחריותיות פוליטית.
בגאנה, פיקוח על יום הבחירות לתפקידים ברמת המחוז, כמו גם עלייה במודעות לפיקוח בבחירות הקרובות, הגבירו את ביצועי העבודה בקרב בעלי תפקידים.
הם הוציאו יותר מהתקציב השנתי שלהם לפיתוח מחוזות ולטובת מוצרים ציבוריים עבור כלל ציבור הבוחרים.
ביישובים בעלי מבנים מוסדיים חלשים יותר, כאשר אזרחים בוחרים במנהיגים בעלי רמות מיומנות גבוהות יותר, לבעלי תפקיד אלו יש יכולת גבוהה יותר להתגבר על המגבלה של המוסדות הגרועים, ולספק יותר סחורות ופרויקטים ארוכי טווח להשקעה עבור המחוז מבלי להעלות מיסים.
בנוסף, בחירות מקומיות רבות מיועדות לתפקידים הכוללים עבודות ביצועיות הכוללות תפקיד יחיד, כגון חבר הנהלת בית ספר או שריף.
נבחרי ציבור אלה נושאים באחריות לתפקידיהם בעיקר באמצעות מידע הנמסר לציבור דרך התקשורת.
כאשר התקשורת ממקדת את תשומת הלב במגמות של נתונים הקשורות לתפקידים אלו, הבוחרים יכולים להשתמש במידע זה כדי להצביע בדיעבד בעד או נגד בעל תפקיד מכהן בהתבסס על ביצועיו בתפקיד.
דירוגי התמיכה המתקבלים באמצעות סקרי דעת קהל, יוצרים מדד של ביצועי העבודה שהיו במהלך כהונתו של בעל תפקיד, שלהם השלכות על הסיכוי שעובד המדינה ישמור על מושבו, או אם בכלל יתמודד שוב.
דירוגים אלו מנבאים את תוצאות הבחירות, בשילוב עם גורמים אחרים הנכללים בתחזית הממוצעת על פי המודל הבייסיאני.
בארצות הברית, דירוגי התמיכה בסנאטור משפיעים על הסיכוי שסנטור יפרוש, על איכות המועמדים המבקשים להתמודד מולו, על כמות הכסף שהוא יהיה מסוגל לגייס כדי להיבחר מחדש אם יחליט להתמודד, ועל תוצאות הבחירות עצמן.
סנאטורים מכהנים בעלי חשיבה אסטרטגית, יטו פחות להתמודד מחדש, אם דירוג התמיכה בהם במהלך תקופת כהונתם היה נמוך.
מנהיגים מסורתיים בזמביה מספקים מוצרים ציבוריים מקומיים למרות העובדה שאין להם תמריץ אלקטורלי לעשות זאת.
מנהיגים מקובלים רבים, לעולם אינם עוזבים את הקהילות שהם מנהיגים וחלק ניכר מהכנסתם תלוי במקורות מקומיים.
לפיכך, מנהיגים מסורתיים עשויים לקדם אספקת מוצרים ציבוריים מקומיים ולהפיק תועלת מהתפתחות הקהילה לאורך זמן.
שחיתות פוליטית מתייחסת ל"שימוש לרעה או ניצול לרעה של תפקידים ציבוריים למטרות רווחים פרטיים".
שיטות מושחתות כוללות הונאה, הפקעת כספי ציבור וקבלת שוחד.
שחיתות יכולה לגרום לאנשים להעריך פוליטיקאים לרעה, מכיוון שאזרחים יראו בשחיתות אות לביצועים גרועים, דבר שיניע אותם להטיל סנקציות על בעל תפקיד.
מכיוון שהמודל של הצבעה רטרוספקטיבית, מציע שהבוחרים מעודדים התנהגות של פוליטיקאים טובים על ידי תגמול על ביצועים טובים והענשת ביצועים גרועים, מצופה מאזרחים להטיל סנקציות על פוליטיקאים מושחתים.
עם זאת, מחקרים מצביעים על כך שלמרות שלבוחרים יש סלידה משחיתות, הם לרוב לא מצליחים להעניש בעלי תפקידים מושחתים.
חלקם מקבלים טובות הנאה מהשיטות המושחתות של נציגיהם, ומעדיפים לשמור על סוג זה של פוליטיקאים.
ברמות שחיתות גבוהות הבוחרים עשויים להיות סובלניים לשחיתות אף יותר או אפילו להעדיף פוליטיקאים מושחתים מכיוון שגם אחרים נתפסים כמושחתים, מה שמוביל למאזן שחיתות בו הבוחרים מוכנים בדרך כלל לשמור על פוליטיקאים מושחתים, דבר המכונה "מלכודת שחיתות פוליטית".
את המאזן הגבוה הזה של שחיתות קשה לשבור, עקב אינטראקציה בין פוליטיקאים מושחתים, בוחרים שסובלים ושומרים על פוליטיקאים מושחתים, ומתמודדים פוטנציאליים או מתחרים שעוסקים אף הם בפרקטיקות מושחתות, דבר המוביל לתחזוק שחיתות.
קיים מתאם גבוה בין מדד תפיסת השחיתות למדד הדמוקרטיות.
ככלל, במדינות בעלות דירוג גבוה במדד הדמוקרטיות האזרחים תופסים את רמת השחיתות כנמוכה ואילו ובמדינות שדרוגן במדד הדמוקרטיות נמוך, האזרחים תופסים את רמת השחיתות כגבוהה יותר.
הפיתוח כלכלי קשור לירידה במידת השחיתות.
חופש העיתונות תורם לצמצום השחיתות על ידי חשיפת פעולות מושחתות.
תיעוד בנוגע לאופן שבו ממשלות מושחתות, יכולות לפורר ולהחליש אסטרטגית מוסדות המציבים בלמים ואיזונים, מצביע על כך שכלי התקשורת - עיתונים ובעיקר טלוויזיה, חיוניים להפצת מידע לציבור.
ישנן גם עדויות לגבי חשיבותה של התקשורת המקומית, כמו תחנות רדיו מקומיות, במתן דין וחשבון על בעלי תפקידים מושחתים ובקידום פוליטיקאים לא מושחתים.
מידע בנוגע לשחיתות יכול להוביל לא רק לאובדן קולות עבור המפלגות המכהנות, אלא גם עבור מתחרותיהן, כמו גם לשחיקת ההיקשרות למפלגות, מה שמרמז על כך שמידע על שחיתות מוביל גם להתנתקות של אזרחים מהתהליך הפוליטי.
ספרות אקדמית על שחיתות מצביעה על תוצאות מעורבות לגבי תפקידם של מוסדות פוליטיים ברמת השחיתות של מדינה.
לדוגמה, כמה מחקרים אקדמיים מצביעים על כך שנשיאה באחריות רוחבית יותר, או פיקוח על זרועות הממשל, יפחיתו בדרך כלל את השחיתות.
עם זאת, מחקרים אחרים מראים כי הגברת הפיקוח עלולה להגביר את השחיתות כאשר שחקנים בענף אחד יכולים ללחוץ על שחקנים בענף אחר לשתף איתם פעולה.
בגאנה, עובדי מנהלה נוטים יותר לעסוק בשחיתות בשם פוליטיקאים, כאשר לפוליטיקאים יש רמות גבוהות יותר של שיקול דעת בפיקוח עליהם (למשל, על ידי איום להעביר מתפקידם עובדי מדינה שלא פועלים בהתאם לקו שלהם).
קשה להילחם ברמת נמוכה של נשיאה באחריות לפי שחיתות.
חלק מהפעילויות נגד שחיתות עלולות להוביל גם לשיבוש בתוצאות הרצויות.
לדוגמה, במקומות שבהם עבודה במגזר הפרטי משתלמת יותר מעבודה במגזר הציבורי (בסין למשל), אנשים בעלי כישורים גבוהים העוסקים בעבודה במגזר הציבורי עשויים לראות עבודה כזו כאטרקטיבית רק מכיוון שהיא מאפשרת פיצוי נוסף באמצעות פעילויות מושחתות.
כתוצאה מכך, פעילות ממשלתית נגד שחיתות יכולה להפחית את האיכות ואת מידת הייצוגיות הכוללת של השירותים המנהלתיים הניתנים לאזרחים.
מנגד, קיימות עדויות לכך שלמרות התחמקות אסטרטגית והשלכות לא מכוונות, יוזמות נגד שחיתות מועילות, שכן הן מפחיתות עבריינות ומגבירות רווחה חברתית, גם כאשר ההתחמקות האסטרטגית גדולה יחסית.
נשיאת אחריות של המשטרה כוללת הן נשיא באחריות של שוטרים בודדים והן נשיאה באחריות של רשויות אכיפת החוק לגבי מתן שירותים בסיסיים של בקרת פשיעה ושמירה על הסדר, תוך יחס הוגן ובגבולות החוק.
מצופה מהמשטרה לקיים את החוקים, בכל הנוגע להליך הוגן, חיפוש ותפיסה, מעצרים, אפליה וכן חוקים נוספים הנוגעים לשוויון תעסוקה, הטרדה מינית וכו'.
נשיאת המשטרה באחריות חשובה לשמירה על "אמון הציבור במערכת".
מחקר הראה שהציבור מעדיף סיקור בלתי תלוי של תלונות נגד רשויות אכיפת החוק, על פני הסתמכות על דיווח של מחלקות המשטרה לביצוע חקירות פנימיות.
קיימת אפשרות שפיקוח כזה ישפר את תפיסת הציבור על האופן שבו שוטרים נושאים באחראיות.
תמריצי בחירות יכולים לשפר את אחריותיות המשטרה.
בתוך ארגון, העקרונות והפרקטיקות של אחריותיות אתית שואפים לשפר הן את הסטנדרט הפנימי של התנהלות אישית וקבוצתית והן גורמים חיצוניים, כגון אסטרטגיות כלכליות ואקולוגיות בנות קיימא.
כמו כן, אחריותיות אתית משחקת תפקיד חשוב בתחומים אקדמיים, כגון ניסויי מעבדה וחקר שדה.
אחריותיות חוקרים מתייחסת לכך שהחוקרים מודעים, ולוקחים אחריות מסוימת על ההשפעה הפוטנציאלית של דרכי כתיבת וביצוע מחקרם, על התחומים החברתיים שהמחקר הוא חלק מהם.
אחריותיות קשורה לכך שהחוקר ישקול בזהירות, ויהיה פתוח לאתגרים הקיימים ביחס לבחירותיו, בנוגע לאופן בו ממוסגרת אג'נדות המחקר ולסגנון בו נכתבות תוצאות המחקר.
יכולת המעקב של פעולות שבוצעו על מערכת מסוג ספציפי משפיעה גם היא על אחריותיות.
לדוגמה, השימוש בזיהוי ואימות משתמש ייחודיים תומך באחריותיות, ואילו השימוש בזיהוי משתמש ובסיסמאות משותפים פוגע בה.
מכיוון שאנשים רבים בארגונים גדולים תורמים בדרכים רבות להחלטות ולמדיניות, קשה אפילו עקרונית לזהות מי צריך לשאת באחריות לתוצאות.
תומפסון, קרא לתופעה "בעיית הידיים הרבות".
הדבר יוצר דילמה בנוגע לאחריותיות.
ייתכן מצב בו אנשים שלא יכלו למנוע את התוצאות יתפסו כנושאים באחריות ויענשו בצורה לא הוגנת, או שהם "ייקחו אחריות" בטקס סמלי מבלי לסבול מהשלכות כלשהן.
במקרה בו רק ארגונים נותנים דין וחשבון, אזי על כל האנשים בארגון לשאת באשמה באופן שווה.
פתרון אחד הוא להרחיב את הקריטריונים לאחריות הפרט, כך שאנשים ייתנו דין וחשבון על כך שלא צפו כישלונות בארגון.
פתרון נוסף, שהוצע על ידי תומפסון, הוא לחייב אנשים באחריות לעיצוב הארגון, הן בדיעבד והן בתכנון לעתיד.
אחריותיות היא מרכיב של מטריצת הקצאת אחריות אשר מציינת מי אחראי בסופו של דבר על ביצוע נכון ויסודי של תוצאה או משימה, כמו גם על האצלת העבודה לאחראים.
עם הרחבת השירות הציבורי הניתן על ידי גופים פרטיים, במיוחד בבריטניה ובארצות הברית, חלקם קראו להגברת מנגנוני האחריותיות הפוליטית כלפי גופים שאינם פוליטיים.
חוקרת המשפט אן דייוויס למשל, טוענת שהגבול בין מוסדות ציבוריים לגופים פרטיים כמו תאגידים הולך ומיטשטש בתחומים מסוימים של שירות ציבורי בבריטניה, וכי הדבר עלול לפגוע באחריותיות הפוליטית בתחומים אלה.
היא ואחרים טוענים כי יש צורך ברפורמה כלשהי במשפט המנהלי כדי לטפל בפער האחריותיות הזה.
כפי שהוגדר על ידי המועצה הלאומית למדידה בחינוך (NCME), אחריותיות היא " תוכנית שלעיתים קרובות כתובה בחוק, המייחסת את האחריות ללמידה של תלמידים, למורים, מנהלי בתי ספר או תלמידים.
תוצאות המבחנים משמשות בדרך כלל כדי להעריך אחריותיות, ולעיתים קרובות נעשה שימוש בתוצאות לתיקון הליקויים."
אחריותיות התלמידים מבוססת באופן מסורתי על כללי בית הספר והכיתה, בשילוב עם סנקציות בגין הפרה.
לעומת זאת, חלק ממוסדות החינוך מאמינים כי התלמידים אחראים באופן אישי למעשיהם, וכי בתי ספר מסורתיים אינם מאפשרים לתלמידים לבחור את דרך הפעולה שלהם באופן מלא.
מוסדות חינוך אלה שמים דגש על חופש הבחירה, חופש הפעולה, והחופש לשאת בתוצאות הפעולה.
שלוש חירויות המהוות אחריות אישית של התלמידים.
מחקר אקונומטרי מצא כי במדינות עם חופש עיתונות גדול יותר יש פחות שחיתות.
אחריותיות פוליטית גדולה יותר ושחיתות נמוכה יותר התקיימו בסבירות גבוהה יותר כאשר צריכת העיתונים הייתה גבוהה יותר, זאת על פי נתונים מכ-100 מדינות וממדינות שונות בארצות הברית.
חברי קונגרס המסוקרים פחות, נוטים פחות להשפיע לטובה על אזור הבחירה שלהם, נוטים להשתתף בפחות דיונים בקונגרס והשקעתם הכספית באזור הבחירה שלהם מעטה יותר.
הסבר אחד להשפעה החיובית של התקשורת על אחריותיות נובע מעבודתם של בסלי וברג'ס.
הם טוענים שהתקשורת פותרת את אסימטריית המידע בין אזרחים לבין הממשלה ומספקת דרך להתגבר על מכשולים שעלולים למנוע פעולה פוליטית.
כאשר נבחרי הציבור והציבור צורכים מידע, הציבור כשיר יותר לתת דין וחשבון לפוליטיקאים ופוליטיקאים מגיבים לכך יותר בחיוב.
Ferraz & Finan מדגימים זאת בהקשר הברזילאי.
בעבודתם, הם מוצאים שפרסום דוחות ביקורת לפני הבחירות הוביל לציבור בוחרים מושכל יותר שמטיל אחריות על נבחרי ציבור מכהנים.
קיימות ראיות להשפעה החיובית של חופש העיתונות על אחריותיות פוליטית.
בעבודת מחקר נוספת מודגשת המשמעות של גורמים כמו ריכוזיות התקשורת והבעלות עליה, ככלי ממשלתי להשפעה או לשליטה בתוכן חדשותי.
משטרים לא דמוקרטיים משתמשים במדיה למגוון מטרות כגון - שיפור חוסן המשטר, צנזורה והסחת דעת אסטרטגית של הציבור.
שליטה בתקשורת עשויה גם להועיל במיוחד לבעלי תפקידים בדמוקרטיות חדשות או מתפתחות, הרואים בשליטה בתקשורת השחתה של משרדים.
הוצעו מערכות שונות להגדלת הכספים הזמינים לעיתונות חוקרת, אשר יאפשרו לאזרחים יחידים להפנות סכומים קטנים של כספים ממשלתיים לכלי תקשורת או לפרויקטים של עיתונות חוקרת על פי בחירתם.
נקבעו תקנים לאחריותיות, אשר ארגונים יכולים להתחייב אליהם מרצון.
התקנים חלים במיוחד על ארגונים ללא מטרות רווח ועל יוזמות אחריות חברתית תאגידית.
החתומה על ידי מספר רב של ארגונים לא ממשלתיים כדי "להפגין את מחויבותם לאחריותיות ולשקיפות"
"סטנדרטים מבוססי עקרונות שמטרתם לעזור לארגונים להיות אחראים, נושאים באחריות וברי קיימא יותר.
הם מתייחסים לנושאים המשפיעים על ממשל, למודלים עסקיים ולאסטרטגיה ארגונית, ומספקים הדרכה אופרטיבית על הבטחת קיימות ומעורבות בעלי עניין"
תקני האחריותיות של השותפות ההומניטרית 2010
לארגונים הומניטריים במטרה לעזור להם "לתכנן, ליישם, להעריך, לשפר ולהכיר בתוכניות אחריותיות"
בנוסף, חלק מארגונים ללא מטרות רווח קובעים מחויבויות משלהם לאחריותיות:
מערכת אחריות, למידה ותכנון (ALPS) של ActionAid
מסגרת שמגדירה דרישות, קווים מנחים ותהליכים מרכזיים של אחריותיות
אחריות משפטית היא אחריות שמקורה בחיוב בחוק או בחוזה.
אחריות משפטית מתקיימת במשפט פלילי ובמשפט אזרחי.
לקיומה של אחריות משפטית נדרשים שלושה רכיבים:
קיום של נורמה, שנקבעה בחוק או בחוזה
במשפט הפלילי, חוק העונשין קובע נורמות רבות בדרך של קביעת העונש המוטל על המפר.
דוגמה: לחוק קובע "הגונב, דינו – מאסר שלוש שנים", כלומר קובע את הנורמה האוסרת גניבה ואת העונש על הפרתה - מאסר שלוש שנים.
בחוקים אחרים נקבעת הנורמה באופן מפורש, ובנפרד נקבע העונש על הפרתה.
דוגמה: לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה קובע במפורש את הנורמה: "לא יפלה מעסיק בין עובדיו או בין דורשי עבודה", וסעיף 15 קובע את העונש על הפרת הנורמה.
לעיתים נקבעת בחוק נורמה בלי שנקבע עונש על הפרתה.
חוק כזה קרוי "חוק בלתי מושלם" , אך שופט בית המשפט העליון, משה זילברג העיר על כך: "גם חוק בלתי־מושלם — חוק הוא, והאזרח חייב שלא לעבור עליו."
הקביעה שבמקרה מסוים הופרה נורמה היא בסמכותו הבלעדית של בית המשפט.
נטל ההוכחה עובר אל הנאשם, הנדרש להוכיח שלא נהג ברשלנות, ואם יוכיח כי לא נהג במחשבה פלילית או ברשלנות ועשה כל שניתן למנוע את העבירה, לא ניתן יהיה להטיל עליו אחריות לעבירה.
חוק החוזים (חלק כללי) קובע את דרכי קביעת הנורמות בחוזה ואת הסנקציה שתוטל על המפר אותן, וחוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה) קובע את הסעדים למי שנפגע מההפרה.
קביעה שנורמה שנקבעה בחוזה הופרה נתונה לבית המשפט, אך גם לדרכים נוספות בהסכמת הצדדים (מראש או בדיעבד), כגון בוררות וגישור.
דוגמה: בחוזה לרכישת דירה נקבעים לוחות הזמנים לתשלומים בגין הרכישה ולמסירת הדירה לקונה, ומפורטות הסנקציות על מי שמפר לוחות זמנים אלה.
חלק ג' של פקודת הנזיקין קובע שורה של עוולות, בהן עוולת הרשלנות ואת עוולת הפרת חובה חקוקה כעוולות מסגרת, שהאחראי להן יחויב במתן פיצוי לניזוק.
עוולה נזיקית מורכבת בדרך כלל משלושה יסודות: אשם, נזק וקשר סיבתי עובדתי ומשפטי.
דיני הנזיקין עוסקים בתחומים אחדים של אחריות:
אחריות שילוחית ואחריות מעביד – אחריות שחלה על אדם בשל פעולה שביצע אחר מטעמו.
אחריות משתף ומשדל – אחריות שחלה על אדם בשל זיקה למעשה שביצע אחר.
אחריות רשויות ציבור ועובדי מדינה – אחריות הגופים הציבוריים בנזיקין, לה קיימות מגבלות ייחודיות.
אחריות מעסיק קבלן (בעל חוזה) – אחריות של אדם על מעשים שביצע מי מטעמו באופן עצמאי, ושאין ביניהם יחסי עובד-מעביד או שולח-שליח.
אחריות (מוצרים) – התחייבות של יצרן שהמוצר אותו הוא מוכר יפעל כראוי זמן מסוים, ואם לא, יתוקן או יוחלף בחדש.
קובע "מי שקיבל שלא על פי זכות שבדין נכס, שירות או טובת הנאה אחרת (להלן – הזוכה) שבאו לו מאדם אחר (להלן – המזכה), חייב להשיב למזכה את הזכייה, ואם השבה בעין בלתי אפשרית או בלתי סבירה – לשלם לו את שוויה."
"אחרי שנסעת" (מוכר גם בשם "ואותך") הוא שיר בביצוע המוזיקאי והזמר הישראלי מתי כספי.
שלמה גרוניך כתב את מילות השיר, וכספי הלחין אותו.
כספי ביצע את השיר לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ב (1972).
השיר בוצע גם במופע המשותף הראשון של כספי עם שלמה גרוניך, "מאחורי הצלילים", שנערך ב־1973, ונכלל באלבום שהוקלט מהמופע.
לאחר מכן כלל אותו כספי באלבום הבכורה שלו, "מתי כספי", שיצא לאור ב־1974.
ב־1970 קיבל כספי את העבודה הראשונה שלו: להלחין פעם בשבוע טקסטים של דן אלמגור לתוכנית טלוויזיה סאטירית בשם "הכל עובר חבר", שאלמגור היה הכותב שלה.
במסגרת העבודה התבקש כספי להלחין טקסט שעוסק בזיהום אוויר מארובות רדינג ד', והלחין את הלחן למילים האלה.
כספי השמיע לגרוניך את השיר.
"והוא שמע את השיר, והוא עשה עם הראש באופן נחרץ 'לא!'", סיפר כספי.
גרוניך טען שהמנגינה הרומנטית – "מנגינה חד־פעמית של אהבה" – היא "לא קשורה בכלל" לנושא של זיהום אוויר, וביקש מכספי שירשה לו לנסות לכתוב מילים אחרות.
"אמרתי לו: 'אתה לא עובד בתוכנית הזאת', אבל הוא התעקש", סיפר כספי, שהוסיף והסביר שגרוניך ביקש לכתוב לשיר מילים אחרות מתוך מטרה שישירו אותו במופע שלהם ("מאחורי הצלילים").
גרוניך כתב את המילים של "אחרי שנסעת".
לימים סיפר: "ישבתי וכתבתי כאילו בהכתבה.
אני לא יכול להסביר מאיפה נחה עליי הרוח, אין בשיר הזה שום דבר ביוגרפי, לא הייתי בקשר עם מישהי באותו הזמן, היא לא נסעה למקום אחר ולא כלום.
בתוכנית הטלוויזיה עצמה ביצע כספי את השיר כמתוכנן, עם המילים הסאטיריות המקוריות של אלמגור, אולם אחר כך הקליט את השיר עם המילים של גרוניך.
שם השיר, ביצועים וגרסאות כיסוי
כספי ביצע את השיר לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון שנערך במוצאי יום העצמאות תשל"ב (1972), והגיע איתו למקום השישי בתחרות.
השיר נרשם ובוצע בשם "אחרי שנסעת", וכך גם נכתב השם באלבום הפסטיבל.
עם זאת, באלבום שהוקלט מהמופע המשותף הראשון של כספי עם שלמה גרוניך, "מאחורי הצלילים", שנערך ב־1973, השיר נכתב בשם "ואותך" (המילה הראשונה בשיר).
גם באלבום האוסף של גרוניך "אוסף 1", שיצא לאור ב־1994, ושכולל הקלטה מ"מאחורי הצלילים" 2002, השיר נכתב בשם "ואותך".
אותה הקלטה באותו השם נכללה גם באלבום האוסף של גרוניך "המיטב", שיצא לאור ב־2010. גם באקו"ם השיר נרשם בשם "ואותך" (עם הפניה מ"אחרי שנסעת").
מתי כספי הקליט את השיר לאלבום הבכורה שלו, שיצא לאור במאי 1974, ובו נכתב שם השיר "אחרי שנסעת (ואותך)".
מאז בוצע השיר בגרסאות כיסוי של זמרים שונים.
בגרסאות הכיסוי שהוקלטו לאלבומים מאת אסתר עופרים, בעז שרעבי ונתנאלה, שם השיר נכתב עם סוגריים כפי שנכתב באלבום הבכורה של כספי, "אחרי שנסעת (ואותך)":
אסתר עופרים הקליטה את השיר לאלבום הנושא את שמה, שיצא לאור ב־1982.
בעז שרעבי הקליט את השיר לאלבום האוסף שלו "70 השירים הגדולים של כל הזמנים", שיצא לאור ב־2003.
נתנאלה פרסמה את השיר כדואט עם מתי כספי באלבום האוסף שלה "גבוה", שיצא לאור ב־2014.
במקצת הפעמים זמרים כתבו את שם השיר עם סוגריים אך בהחלפת סדר השמות: "ואותך (אחרי שנסעת)", או באחד משני השמות בפני עצמם.
כספי עצמו התייחס לשני השמות כשקולים והשתמש בעל פה בשניהם, פעם כך ופעם כך.
אחרית הימים (נקרא גם קץ הימים או קץ הימין, או סוף העולם) הוא שם כולל לנבואות אודות סוף ימי האנושות ולעיתים גם סוף היקום לפי דתות ומיתולוגיות שונות.
בין נבואות אחרית הימים ניתן למצוא את ההפך מאפוקליפסה בחזון הנביא ישעיהו, בפסוקי התנ"ך על מלחמת גוג ומגוג, בדברי חז"ל על ביאת המשיח ובתאולוגיה הנוצרית על ארמגדון, וכן בדומה משתמע ראגנארוק בתרבות הנורדית.
הנבואות השונות הן לעיתים קרובות מעורפלות וסותרות זו את זו.
לעיתים קרובות מתוארים אסונות שונים כמו מגפה, רעב המוני, מלחמה כסימנים מבשרים לאחרית הימים.
סימנים אחרים כוללים שחיתות, חומרנות או יאוש.
גם בתוך אותה דת טקסטים שונים מתארים את אחרית הימים בסימנים שונים וסדר אסונות שונה.
כמו כן נבואות בדתות שונות סותרות זו את זו – כל דת מתארת כיצד המאמינים שלה יזכו לסוג של גן עדן או חיי נצח ואילו "כופרים", אתאיסטים ובני דתות אחרות יזכו לגורל מר כמו גיהנום.
הערפול בדבר מועד אחרית הימים והסימנים אליו גרמו לאנשים דתיים לאורך ההיסטוריה להאמין כי אחרית הימים קרובה, דבר שגרם לנהיה תדירה אחר נביאי שקר.
אסכטולוגיה (ביוונית אסכטוס פירושו "אחרון") היא חלק מהתאולוגיה העוסק באירועי אחרית ימי העולם.
בדתות רבות, סוף העולם הוא אירוע עתידי שנובא בכתבי הקודש או בפולקלור.
באופן רחב יותר, אסכטולוגיה עשויה לכלול דיון דתי במושגים קרובים כמו המשיח או תקופה משיחית, החיים בעולם הבא, או נשמות.
הנבואות הראשונות על אחרית הימים מופיעות בתורה.
ביהדות תקופת אחרית הימים מתחלקת למספר תקופות הבאות זו אחר זו, אם כי קיימות מספר דעות (דעת הרמב"ם ודעת הרמב"ן) על סדר התקופות:
ביטולו של היצר הרע באחרית הימים
ישנה מחלוקת בין הראשונים לגבי החיים שיהיו בעולם הבא: שיטת הרמב"ם וסיעתו שהעולם הבא הוא עולם הנשמות שבו אין גוף והנשמות מקבלות את שכרן, ואילו לשיטת הרמב"ן וסיעתו בעולם הבא יהיו הגוף והנשמה, אך לאחר זיכוך רב של הגוף.
הרמב"ם כתב כי סדר המאורעות באחרית הימים אינו ברור:
שינוי חוקי הטבע באחרית הימים
בדברי הנביאים קיימות נבואות המעידות על שינוי סדרי בראשית וחוקי הטבע באחרית הימים, כך בספר ישעיה כתוב: "וְגָר זְאֵב עִם כֶּבֶשׂ, וְנָמֵר עִם גְּדִי יִרְבָּץ".()
הרמב"ם לא מקבל זאת וטוען שהפסוקים כתובים על דרך משל:
"אל יעלה על הלב שבימות המשיח, ייבטל דבר ממנהגו של עולם, או יהיה שם חידוש במעשה בראשית; אלא עולם כמנהגו הולך.
וזה שנאמר בישעיה "וגר זאב עם כבש, ונמר עם גדי ירבץ", משל וחידה.
עניין הדבר שיהיו ישראל יושבין לבטח עם רשעי העולם, המשולים בזאב ונמר." (משנה תורה, הלכות מלכים, פרק יב הלכה א')
במדרש ספרא (פרשת בחוקותי א, ב) מוצגת עמדה יותר פשטנית:
"והשבתי חיה רעה מן הארץ – רבי יהודה אומר: מעבירם מן העולם.
רבי שמעון אומר: משביתן שלא יזוקו.
אמר רבי שמעון: אימתי הוא שבחו של מקום, בזמן שאין מזיקים, או בזמן שיש מזיקים ואין [=ואינם] מזיקים?
אמור: בזמן שיש מזיקים ואין מזיקים...
וכן הוא אומר: 'וגר זאב עם כבש ונמר עם גדי ירבץ...
ושעשע יונק על חור פתן ועל מאורת צפעוני גמול ידו הדה' – מלמד שתינוק מישראל עתיד להושיט את ידו לתוך גלגל עינו של צפעוני ומוציא מרה מתוך פיו."
המקור לאמונה בביאת אליהו באחרית הימים הוא ב: "הנה אנכי שלח לכם את אליה הנביא לפני בוא יום ה' הגדול והנורא והשיב לב אבות על בנים ולב בנים על אבותם פן אבוא והכיתי את הארץ חרם"
על פי נבואה זו אליהו יתגלה באחרית הימים לפני בוא יום השם.
יום השם הוא כינוי קבוע לאחרית הימים אצל נביאים רבים.
המשנה (עדיות ח ז) מבארת את תפקידו של אליהו:
"אמר רבי יהושע, מקבל אני מרבן יוחנן בן זכאי ששמע מרבו ורבו מרבו, הלכה למשה מסיני כד שאין אליהו בא לטמא ולטהר לרחק ולקרב, אלא לרחק המקורבין בזרוע ולקרב המרחקין בזרוע...
רבי יהודה אומר, לקרב, אבל לא לרחק.
רבי שמעון אומר, להשוות המחלקת.
וחכמים אומרים, לא לרחק ולא לקרב, אלא לעשות שלום בעולם, שנאמר: הנה אנכי שלח לכם את אליה הנביא וגו' והשיב לב אבות על בנים ולב בנים על אבותם."
על פי רוב הפרשנים (כולל הגמרא בעירובין) יממה לפני בוא המשיח יבוא אליהו הנביא.
בפסיקתא רבתי נכתב שלושה ימים.
בירושלמי, ברמב"ם ובסדר עולם נכתב שקודם יגיע המשיח ורק לאחר מכן יגיע אליהו.
על פי תוספות ותרגום ירושלמי (איכה ד כב) משתמע שהמשיח ואליהו הנביא יבואו יחד.
בנצרות קיימת אמונה בביאה השנייה, לפי אמונה זו יחזור ישו לחיים וימשול על העולם במשך 1,000 שנה.
לרוב הדתות יש דוקטרינה לפיה האנשים ה"נבחרים" או ה"צדיקים" של האמונה האמיתית ינצלו או יגאלו מהמשפט שיבוא ומכעסו של האל.
הם יוכנסו לגן העדן לפני, בזמן, או אחרי "סוף העולם", תלוי באיזה תיאור של סוף העולם מדובר.
מלבד כעסו של האל בסוף העולם קיים גם כעסו של האדם: האנטי-כריסט, או משיח השקר, שיבוא כמה שנים לפני "סוף העולם" וינסה את המאמינים.
בתחילה האמינו נוצרים כי סוף העולם קרוב – כבר במאה הראשונה לספירה.
לאחר מכן עודכנה אמונה זו.
נוצרים רבים מאמינים בתקופה המודרנית (המאה ה-20 ואחר כך המאה ה-21) כי הסוף קרב, ויש כתות שאנשיהן מציבים אותו בימי חייהם או זמן קצר לאחר מכן.
הם נסמכים על טרגדיות הקורות יום יום בעולם, ועל פרשנות של התנ"ך וכתבים אחרים.
באסכטולוגיה האסלאמית, "אחרית הימים" מתייחס ליום הדין (יום אל-קיימה) או סוף העולם.
זהו אירוע משמעותי באמונה האסלאמית, המסמן את שיאו של הזמן ותחילתו של החיים שלאחר המוות הנצחי.
אחרית הימים כרוכה בביאתו של המהדי (דמות משיחית) ושיבתו של ישו (איסא), אשר צפויים להשיב את הצדק ולהקים צדקה.
פרשנויות שונות מצביעות על כך שבאחרית הימים החוק האיסלמי (השריעה) עשוי להיות מיושם בכל העולם.
בקוראן: הרעיון של יום הדין מוזכר בפסוקים שונים, כגון:
סורה אל-חאג' (כ"ב:1): "הו בני אדם, יראת אדונך.
אכן, העווית של השעה [האחרונה] היא דבר נורא."
בחדית': אמירות רבות של הנביא מוחמד מתארות את האירועים שהובילו ליום הדין וכולל את יום הדין.
על פי דיווחים, הנביא מוחמד אמר: "השעה לא תוקם עד שתראה לפניה עשרה סימנים" (מדווח באוספים שונים של חדית').
לוח השנה האסלאמי: קץ הזמנים קשור לסימנים ואירועים המובילים ליום הדין האחרון, כגון הופעת המהדי, שובו של ישו (איסא) ועלייתו של האנטיכריסט (דג'אל).
ראגנארוק הוא סיפור הקרב של אחרית הימים במיתולוגיה הנורדית, המתאר את מלחמתם של האלים ובני בריתם, בהנהגתו של אודין, כנגד מגוון ענקים ומפלצות בהנהגתו של לוקי.
הקרב, במהלכו ימותו רבים מהמשתתפים, ישמיד את מרבית העולם ויוליד עולם חדש.
שני אירועים חשובים אמורים להקדים את בואו של הראגנארוק.
האירוע הראשון הוא לידתם של הנחש יוֹרְמוּנְגַנְד, הזאב פנריר והאלה הֵל.
צאצאיהם רבי העוצמה של האל לוקי והענקית אנגרבודה.
האירוע השני הוא מותו של האל בלדר.
לפי האמונה הנורדית, ממש לפני הראגנארוק יבוא חורף החורפים, הפימְבּוּלְוִינְטֵר – שלושה חורפים עוקבים ללא הפוגה יכסו את הארץ.
המוסר יעלם ומלחמות ומאבקים יפשטו בכל רחבי הארץ, בקרב אחים, משפחות וחברים.
כבר לנוצרים הראשונים, במאה הראשונה לספירה, היו כמה אזעקות שווא לגבי ביאתו של סוף העולם.
פאולוס השווה את סוף העולם לחבלי לידה, ופירושו של הדימוי הוא כי למעשה העולם כבר הרה באסונו, אך אין לדעת מתי האסון אכן יתרחש.
כאשר מומרים של פאולוס בתסלוניקה נרדפו על ידי הרומאים, חשבו כי זהו סימן שהסוף קרב.
אולם, ספק עלה כאשר כבר בשנות ה-90 למאה הראשונה נוצרים אמרו "אנו שמענו את הדיבורים האלה על סוף העולם כבר בימי אבותינו, וראו – אנו כבר זקנים ודבר לא קרה".
בערך ב-130 הכריז יוסטינוס מרטיר כי אלהים מעכב את סוף העולם מכיוון שהוא רצה שהנצרות תתפשט בעולם.
ב-250 סיפריין כתב כי החטאים של הנוצרים מאותו הזמן הם הקדמה והוכחה לכך שהסוף קרב.
אולם, במאה ה-4 הרוב כבר האמינו שהסוף יהיה לאחר ימי חייהם; ישו, כך חשבו, התנגד לניסיונות לנחש את העתיד, לדעת את "הזמנים והעונות"; אך בכל זאת, נקבע התאריך של הסוף על ידי מסורות יהודיות של שש התקופות של העולם.
על ידי שיטה זו, הסוף נקבע ב-202, אך כאשר התאריך עבר, כל התקוות נתלו ב-500 לספירה.
כשתאריך זה חלף, הסוף התרחק מעבר לאופק ונעשה מרוחק יותר ויותר.
לקראת סוף המילניום הראשון (ובמידה פחותה לקראת סוף המילניום השני) התעורר מחדש החשש מפני סוף העולם.
אחרית הימים ובעיקר, יום הדין יום הדין הוא נושא רווח באמנות הדתית של ימי הביניים והרנסאנס.
לעיתים קרובות קישטו תבליטים וטריפטיכונים המתארים את יום הדין את כניסות הקתדרלות והכנסיות.
אחת היצירות המפורסמות ביותר היא "יום הדין" של מיכלאנג'לו בקפלה הסיסטינית, שבה אף צייר את דיוקנו כברתולומיאו הקדוש.
ברקוויאם של ג'וזפה ורדי מתאר המלחין את יום הדין, "דיאז אירה".
ורדי כתב את ה"דיאז אירה" בהשפעת הפרסקו של מיכלאנג'לו.
המלחין הקטור ברליוז השתמש במוטיב העתיק של "דיאז אירה" ביצירתו הסימפוניה הפנטסטית.
יום הדין הוא מוטיב חוזר בסדרת סרטי הפעולה "שליחות קטלנית", שבו המכונות מקבלות תודעה ותוקפות את האנושות.
אם כי בסדרות אלה האנושות נדחקת למחתרת ולא זוכה לגן עדן.
ספרי מדע בדיוני נוספים מתארים סכנות לאנושות או אובנדה – בגלל בינה מלאכותית, פלישה של חייזרים (מדריך הטרמפיסט לגלקסיה, טכנולוגיה או נשק הגורמים לקץ היקום, החיים בכדור הארץ או האנשושות (קורט וונגוט בספרים כמו עריסת חתול) ועוד.
בעיה לוגית ברעיון של יום הדין ואחרית הימים מופיעה בספר "איוב: קומדיה של חוק וצדק" מאת רוברט היינליין המתאר פרידה בין אנשים אהובים שאחד מהם נחשב חוטא.
בעוד הגיבור אלכס, הוא קדוש לפי הנצרות ולכן זוכה להיכנס לגן העדן ממש לצידו של האל, אהובתו היא פאגאנית ולכן היא נשפטת לגיהנום.
אלכס סובל מגורלה של אהובתו, מתקומם נוכח חוסר הצדק האלוהי ומבקש לצאת מגן העדן ולחבור לאהובתו.
אחרית הימים הייתה להקת רוק ישראלית שפעלה בין השנים 1971–1972. הלהקה הייתה חלוצית בתחום הרוק המתקדם הישראלי ובלטה בחיבור בין טקסטים גבוהים בעברית לבין המוזיקה שלה, והייתה אינטגרלית בקירוב הרוק הישראלי לסטנדרטים של הפקה וביצוע שהיו נפוצים במוזיקה הבין-לאומית באותן שנים.
חבריה היו זהר לוי, גבי שושן, אלי מגן, יצחק קלפטר ומירי אלוני.
המתופף והמלחין זהר לוי הקים באוגוסט 1971 את להקת "אחרית הימים" עם שילוב של יוצאי להקות צבאיות ולהקות קצב.
לוי עצמו היה כבר אז אחד המוזיקאים הבולטים בפופ הישראלי לאחר שהנהיג בסוף שנות ה־60 את הרכב "זהר השביעי", ניגן בהקלטות של "החלונות הגבוהים", ו"השלושרים" והיה חבר בלהקת "כיף התקווה הטובה" לצד ג'וזי כץ, חנן יובל והגיטריסט שלמה מזרחי.
באותן שנים הרבה לוי לשתף פעולה עם התמלילן והמחזאי חנוך לוין ("מצילתיים", "אני בדרכי למוסד הסגור"), וב-1970 הלחין את כל שירי המחזה השערורייתי של לוין "מלכת אמבטיה".
לאחר שפרש מ"כיף התקווה הטובה" בעקבות חילוקי דעות בינו לבין כותב החומר של הלהקה שמוליק קראוס, פנה לוי להקמת להקה משלו.
הוא צירף אליו פליט נוסף מ"כיף התקווה הטובה" - נגן הבס והזמר אלי מגן ואת החייל יצחק קלפטר, מי שהקים את
"הצ'רצ'ילים" וניגן ב"הסגנונות" של עוזי פוקס.
באותו הזמן עדיין שירת יצחק קלפטר בצוות הווי סיני, ולוי ומגן המתינו חודשיים לשחרורו מתוך מחשבה לעבוד יחד בהרכב של שלישייה.
רביעית להצטרף הייתה הזמרת מירי אלוני, שהתפרסמה ככוכבת להקת הנח"ל.
אלוני פנתה אל לוי בבקשה שיכתוב לה שירים, ולאחר ששמעה על רעיון הלהקה הציעה את עצמה כזמרת מובילה והתקבלה.
לאחר זמן קצר של חזרות צורף גם הזמר והגיטריסט יוצא להקות הקצב גבי שושן, לשעבר חבר שלישיית "השוקולדה" שזכה שנה קודם לכן לתהילה כשמילא את תפקיד ברגר במחזמר "שיער".
אלוני פרשה עוד לפני שנשלמו הקלטות האלבום והשתתפה רק במעט מהופעותיה של הלהקה.
את מקום הזמר המוביל בשירים שמהם נעדרה מילאו מגן ושושן ("התעמלות בוקר").
ב־1992 סיפרה אלוני: "כשהיום אני מנסה לנתח את זה, אני לא יודעת בדיוק להסביר למה [פרשתי].
לא הייתה סיבה מפורשת, אבל אני חושבת שאחרי המפגש עם הקהל בהופעות היה כזה מפח נפש, שהרגשתי שלא בשביל זה ויתרתי על הקריירה שלי.
לא זה היה מה שחלמתי עליו".
בשנת 1972 צברה הלהקה תארים רבים, כגון להקת השנה האזרחית במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל, להקת השנה בגלי צה"ל, להקת השנה של שבועון "להיטון" ו"פרס כינור דוד".
למרות איכויותיה הגבוהות של הלהקה, היא לא הצליחה למשוך קהל ולכן החליטו חבריה לפרקה.
באותה תקופה ניסה אריק איינשטיין להציל את הלהקה בכך שהזמין אותה להופיע במשותף עמו, במופע בו הופיעה הלהקה לבד וכלהקת הליווי שלו.
לאחר חצי שנה ירד המופע מהבמה, לאחר שנחל הפסדים כספיים.
איינשטיין הקליט עם הלהקה את השיר "מיידלע" אותו כתב יחד עם קלפטר ללחן של השיר "היא תבוא" מאת מיקי גבריאלוב.
למרות פעילותה הקצרה של הלהקה וכישלונה המסחרי, היא הותירה להיטים רבים כמו "פתחי לי את הדלת", "העץ הוא גבוה" ו"יש לי יום הולדת", שבו השתתפו אריק איינשטיין וצבי שיסל בקולות.
במאי 2007 הועלה מופע איחוד "חד-פעמי" של ארבעה מחברי הלהקה במועדון צוותא בת"א במסגרת ערב מחווה למירי אלוני.
במופע לא השתתף זוהר לוי, לאחר שסירב לפנייתה של אלוני, לטענתה.
באוקטובר 2010 הודיעו מגן ושושן על חזרתם לבמה בשימוש שמה המקורי של הלהקה.
בהופעות הם ביצעו שירים מתקופת הלהקה ומקריירות הסולו שלהם.
זוהר לוי טען שלא עודכן לגבי תוכנית האיחוד, אלוני לא קיבלה הצעה להשתתף, וקלפטר שקיבל פנייה משושן ומגן סירב להשתתף.
בשנת 2015 הוציאה חברת NMC את האלבום של אחרית הימים במהדורה מחודשת על גבי תקליט ויניל.
זהר לוי - תופים, שירה
גבי שושן - שירה, גיטרה
אלי מגן - שירה, בס
יצחק קלפטר - גיטרה, שירה
אלונה טוראל - פסנתר ("הנסיכה")
אריק איינשטיין וצבי שיסל - קולות רקע ("יש לי יום הולדת")
שניים משירי האלבום, "התעמלות בוקר" ו"חייו ומותו של מר גוסקין" בוצעו קודם לכן על ידי רן אלירן בליווי להקת זהר השביעי של זהר לוי.
את השיר "תחת עץ האקליפטוס" כתב חיים חפר עבור להקת פיקוד מרכז, אשר ביצעה אותו בלחן שונה.
כמו כן, זכו שירי האלבום במשך השנים לביצועים על ידי אמנים רבים בישראל.
דני ליטני ויובל בנאי הקליטו גרסות משלהם לשירים "הנסיכה" ו"פתחי לי את הדלת" בהתאמה.
בשנת 2000 הוציא דודי לוי את "פרויקט חנוך לוין", במסגרתו ביצע את השירים "אין מקום לשניים על עמוד חשמל" ו"התעמלות בוקר".
את השיר "העץ הוא גבוה" ביצע אלי מגן יחד עם נורית גלרון בשנת 1987, כמו כן גידי גוב שר את השיר בתוכניתו לילה גוב יחד עם דנה ברגר.
גרסת כיסוי לשיר "חייו ומותו של מר גוסקין" נכללה באלבום הבכורה והיחיד שהוציאה להקת גוונים כהים.
במגילת אסתר, אֲחַשְׁוֵרוֹשׁ הוא מלך פרס.
המגילה מתארת כיצד הרג את אשתו ושתי ונשא במקומה את אסתר, שניצלה את מעמדה כמלכת פרס כדי לסכל את מזימתו של המן, משריו של אחשוורוש, להשמיד את היהודים בממלכת פרס.
המלך חשיארש הראשון (מבוטא "חְשַׁיָארְשָׁה"), ששלט בממלכת פרס האחמנית בשנים 485–465 לפני הספירה, מוזכר לרוב כהשראה אפשרית לדמותו של אחשורוש.
לפי מגילת אסתר, אחשוורוש שלט באימפריה שהשתרעה "מהודו ועד כוש", ולפי הסיפור אימפריה זו כללה 127 מדינות.
אולם, אחשוורוש התעניין בעיקר בנעשה בארמונו.
לאורך המגילה הוא מארגן מספר רב של משתאות בארמון.
בנוסף הוא אוסף את כל נערות הממלכה כדי לבחור מהן את אשתו (לבסוף נבחרת אסתר), ומקים "בית נשים" ו"בית פילגשים".
הוא גם עסוק במינויים: הוא ממנה את המן לראש השרים, אולם בעקבות האירועים המתוארים במגילה המן נתלה ומרדכי היהודי ממונה במקומו.
בסוף המגילה מסופר גם על פעולות אחרות של אחשוורוש מחוץ לתחומי שושן הבירה, כגון הטלת מיסים.
בבחינה שטחית נדמה כי אחשוורוש הוא הדמות הראשית במגילה - הוא נזכר בה כמאתיים פעם (כ-30 פעמים בשמו, ובשאר האזכורים בכינויים כגון 'המלך', 'אליו' וכולי).
אך עיון בסיפור מגלה כי זוהי אשליה.
דמותו של אחשוורוש היא דמות נלעגת של מלך טיפש, הפכפך וחלש אופי הנשלט בידי יועציו.
הוא מכנס את שריו הבכירים להתייעצויות דחופות כדי להחליט בעניינים של מה בכך, ואילו החלטות הרות גורל מתקבלות אצלו בקפריזה של רגע, ולעיתים מתוך שכרות.
עם זאת, פרשנים רבים מסכימים כי אחשוורוש איננו מצטייר כמלך רשע.
אמנם, מרשיעה לכאורה הסצנה שבה הוא מסמיך את המן לעשות ליהודים כטוב בעיניו; חמת זעמו המלודרמטית בעת "גילוי" הקנוניה שהוא עצמו השתתף ברקיחתה מציגה אותו באור מגוחך.
חלק מהפרשנים דנים את אחשוורוש לכף זכות, ומניחים שלא היה מודע למלוא משמעותם של דברי המן: יש הסבורים כי היה שיכור לחלוטין בשעה שאישר את הגזירה.
סנדרה בת' ברג מצביעה על כך שבדברי המן לאחשוורוש מופיע הנוסח המקוצר: "ייכתב לאבדם", לעומת הנוסח שאינו משתמע לשתי פנים בצו המלכותי עצמו: "להשמיד להרוג ולאבד...".
ברג מעלה את הסברה שהמן הטעה את אחשוורוש במתכוון: מדבריו ניתן היה להבין שהוא מבקש למכור את היהודים לעבדות, וזו התוכנית שאחשוורוש הסכים לה.
והשוו לדברי המן: "ועשרת אלפים כיכר כסף אשקול...", ולדברי אסתר: "ואילו לעבדים ולשפחות נמכרנו...".
בנוסף, המן לא הזכיר במפורש כי העם ה"בעייתי" הוא העם היהודי, וייתכן שלו ידע זאת אחשוורוש היה פועל אחרת.
אולם קיים ספק אם מדובר באותו מלך.
אופי המלך שנוי במחלוקת בתלמוד הבבלי.
מחלוקת בין רב לשמואל עוסקת בשאלה האם היה מלך טיפש שנגרר אחרי המן, או שמא מלך ערמומי.
מקריאה במגילה עולות ראיות לשני הצדדים, ויש הבוחרים לקבוע שהיה מלך הפכפך, ותמרן את כולם לרצונו בלא אידיאלים מסוימים.
לעומת זאת יש הטוענים שהוא היה חסר דעה משל עצמו.
באותו הדף, ישנה מחלוקת נוספת לגבי ייחוסו.
יש אומרים שהיה הבן של כורש ויש אומרים שהיה פקיד פשוט שקנה את המלוכה בכסף.
על פי המדרש שם (מגילה דף יב עמוד ב), כשביקש מושתי לבוא למשתה כדי להראות את יופיה, ושתי סירבה באומרה שהוא היה לא יותר מאשר שומר הסוסים של אביה (בלשאצר).
לדברי רבי יצחק עראמה, אחשוורוש היה ממוצא אפריקאי.
במדרש אבא גוריון אחשוורוש מוצג כשונא ישראל, ועם זאת כאדם חכם הלומד מן ההיסטוריה.
בתגובה לבקשת המן להשמיד את היהודים, מספר לו אחשוורוש על הישועות שעשה להם האל מימי פרעה ועד תקופת השופטים.
המלך מתואר כבקיא בהיסטוריה של עם ישראל, ותשובתו נשענת על ציטוטים ועל הפניות למקרא ולמסורות אגדיות.
חלק זה במדרש בא על-מנת להרחיב את תיאור דברי הקטרוג על עם ישראל, שבמגילה המקורית הם קצרים וסתומים, ורב המרחק ביניהם לבין הגזירה הקיצונית של השמדת היהודים כליל (וראו "גם כך לא כתוב בתנ"ך", יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, פרק כ"ט).
חוקרי המקרא רואים באחשוורוש דמות ספרותית סטראוטיפית, שאיננה משקפת את דמותו ההיסטורית של מלך כלשהו אך קיבלה השראה ממלכים אמיתיים - כשם שדמותו של הנרי השמיני במחזהו של שייקספיר איננה משקפת את דמותו ההיסטורית של מלך זה.
רוב החוקרים מזהים את המלך חשיארש הראשון כהשראה לדמותו של אחשורוש.
חשיארש (מבוטא "חְשַׁיָארְשָׁה", ומוכר גם בצורה היוונית של שמו, כסרכסס או קסרקסס) שלט בממלכה האחמנית בשנים 486–465 לפני הספירה.
הזיהוי הזה מבוסס על שלוש סיבות:
מקובל במחקר כי "אחשור[ו]ש" (פעם אחת גם: "אחשרש") הוא תעתיק מקורב לעברית של השם חשיארש.
הכוונה לשלד האותיות המקראי, הניקוד הוא מאוחר.
לדעת המזרחן הנס היינריך שיידר , הצורה "אחשורוש" היא מאוחרת ומבוססת על תעתיק בבלי.
ההיסטוריון היווני הרודוטוס מתאר את חשיארש כשטוף בתאוות נשים ויין, דבר שמתאים מאוד לתיאור אחשוורוש במגילה.
הרודוטוס אף מציין שחשיארש ישב בשושן, בארמון מפואר, ומלך מהודו ועד כוש, שוב דמיון רב לכתוב במגילה.
עוד בכתבי הרודוטוס, מוזכרת אשתו של כסרכסס - חשיארש, אמיסתריס או אמסוריס, ששמה מזכיר במידת מה את אסתר (אם כי היא מתוארת כבתו של אחד מאצילי פרס וכמלכה אכזרית ונקמנית, ולכן לא מסתבר שהיא ההשראה לדמותה של אסתר בסיפור המגילה, אולי למעט שמה)
בספר עזרא מופיע תיאור שיש המפרשים אותו כמתייחס לגזירות המן: "וַיְהִי עַם הָאָרֶץ מְרַפִּים יְדֵי עַם יְהוּדָה ומבלהים [קרי: וּמְבַהֲלִים] אוֹתָם לִבְנוֹת.
יש שטוענים שזוהי התייחסות מסודרת לשושלת האחמנית באותה תקופה: כורש (השני - "הגדול") – דריווש (הראשון) – אחשוורוש – ארתחשסתא (הראשון) (למעט אמנם כנבוזי השני, שמלך בין כורש השני לדריווש הראשון).
אם אמנם כך, אזי ברור שאחשוורוש הוא אמנם חשיארש.
מקורות יהודיים ומסורתיים מזהים את אחשוורוש דווקא עם בנו של חשיארש ויורשו במלוכה, ארתחשסתא הראשון.
כך למשל תרגום השבעים, יוסף בן מתתיהו וגם חז"ל, במדרש ויקרא רבה, פרשה י"ג, פיסקה ה', שם נאמר שדריווש השני היה בנם של אסתר ואחשוורוש, וידוע שאביו של דריווש השני היה ארתחשסתא הראשון.
הדבר גם מתיישב אולי עם המסופר ב, בנוגע לסכום כסף עצום שנתן ארתחששתא הראשון לשיקום בית המקדש.
כמו כן, הגישה המקובלת כיום היא לזהות את אחשוורוש המוזכר בספר עזרא, דווקא עם ארתחשסתא הראשון וזאת לכאורה בלי קשר לשאלה אם זהו אותו אחשוורוש הנזכר במגילת אסתר אם לאו, אבל בעצם תוך תמיכה ברורה בגרסה השנייה, שאחשוורוש של המגילה הוא ארתחששתא הראשון.
באסתר רבה (וילנא) פרשה א מובא ששמו של אחשוורוש היה ארתחחששתא:"אחשוורוש ר' לוי ורבנן, ר' לוי אמר אחשוורוש הוא ארתחששתא, ורבנן אמרי אחשוורוש שכל מי שזוכרו חושש את ראשו, למה קראו הכתוב ארתחששתא שהיה מרתיח"
ישנם גם זיהויים אחרים של אחשוורוש, המגיעים אפילו עד ארתחשסתא השלישי, אחד המלכים האחרונים לשושלת האחמנית.
הפרטים במגילה אינם מספיקים כדי לאפשר זיהוי ודאי שלו.
אט"א (ETA) (ראשי תיבות בבסקית של Euskadi Ta Askatasuna, בתרגום חופשי: "ארץ הבסקים וחופש"), הידוע גם בשם המחתרת הבסקית, היה ארגון טרור בסקי שפעל בשנים 1959–2018 ושאף להקמת מדינה בסקית עצמאית וסוציאליסטית בארץ הבסקים הגדולה, הכוללת את חבל הבסקים ונווארה בספרד, ואת חבל הבסקים הצפוני בצרפת.
ETA הוכרז כארגון טרור על ידי האיחוד האירופי וארצות הברית וזאת בגלל השימוש באמצעים אלימים כגון רצח, חטיפה וסחיטה באיומים (שהייתה לאחד ממקורות המימון שלו).
מאז שנת 1968 ועד 2010, נהרגו 829 בני אדם כתוצאה מפעילות הארגון.
מטרותיו של הארגון השתנו עם הזמן.
בתקופה האחרונה לקיומו הוא הצהיר כי מטרתו לאחד את היחידות האוטונומיות של חבל הבסקים ושל נווארה יחד עם הפרובינציות הבסקיות של צרפת (Iparralde), ודרש הכרה מצד צרפת וספרד בזכות להגדרה עצמית של חבל הבסקים.
חברי הארגון נקראו etarras בשפה הספרדית או etakideak בשפה הבסקית.
חברי הארגון ותומכיהם השתמשו במונח gudariak שמשמעותו "לוחמים" בבסקית.
ב-20 באוקטובר 2011 הודיע הארגון כי חדל באופן סופי משימוש באלימות.
ב-3 במאי 2018 הפסיק הארגון להתקיים באופן רשמי.
הוכרז על כך בטקס שהתקיים ביישוב הבסקי הצרפתי קמבו-לה-בן.
בשנת 1952 הוקמה קבוצת סטודנטים בסקים בשם "אקין" (EKIN) שהתמזגה ב-1956 עם Euzko Gaztedi, צעירי המפלגה הלאומנית הבסקית.
ב-31 ביולי 1959 ניתן לארגון השם ETA והתאריך נחשב ליום היווסדו של ארגון זה.
ETA יצא מהמפלגה הלאומנית הבסקית בשל דעותיו המרקסיסטיות וכן כי דגל בשיטת "פעולה ישירה" נגד משטרו של פרנסיסקו פרנקו, כמו מלחמות גרילה שהיו דבר שבשגרה במדינות העולם השלישי באותו זמן.
הקונגרס הראשון של ETA התקיים במנזר בצרפת בשנת 1962, ובו הוצגו מספר עקרונות:
מה שמגדיר את האומה הבסקית היא אאוסקרה - השפה הבסקית
ETA הוגדר כארגון לא דתי ומתכחש להיררכיה של הכנסייה הקתולית (בניגוד למפלגה הלאומנית הבסקית)
עצמאות מלאה של ארץ הבסקים
האלמנטים השמאלניים של ETA, שמרחיקים אותו מהמסורת הקתולית השמרנית של המפלגה הלאומנית הבסקית הודגשו במהלך הקונגרס השני שלהם שנערך בצרפת ב-1963, ובו הצהירו חברי הארגון על נאמנותם לאידיאל הקומוניסטי.
בקונגרס השלישי, שנערך ב-1964, הוחלט כי המאבק המזוין הוא הדרך הראויה ביותר להשגת מטרות הארגון.
כמו כן הוחלט על ניתוק סופי מהמפלגה הלאומנית הבסקית, שפעילותה הוגדרה כ"מנוגדת לאינטרסים של המאבק על החירות הלאומית".
הקונגרס הרביעי של ETA נערך ב-1965 ובו החלו להופיע חילוקי דעות בין חברי הארגון שנעשו חדים יותר בקונגרסים הבאים.
הזרם הלאומני (ה"בסקיסטי"), שהיה מיוצג על ידי חוסה לואיס אלברס אמרנצה, ודגל בהתמקדות במאבק הלאומי הבסקי.
זרם "הפועלים" היה מיוצג על ידי פאצ'י איטורוייז והתיימר לייצג את מאבק הפועלים בספרד כולה.
זרם "העולם השלישי" היה מיוצג על ידי זלבידה שרצה לקשר בין המאבק הבסקי למאבקים אחרים שהתרחשו בעולם השלישי נגד המעצמות הכובשות.
באותו קונגרס הודגש הצורך בשימוש באלימות לצורך השגת מטרות מדיניות וכן לצורך מימון הארגון.
חברי הארגון ביצעו לראשונה שוד מזוין ב-24 בספטמבר 1965.
בקונגרס החמישי התחדדה המחלוקת בין שלושת הזרמים וזרם הפועלים פרש מהארגון והקים את ETA Berri, כלומר ETA החדש.
שני הזרמים הנותרים קיבלו את השם ETA Zaharra, כלומר ETA הישן או סתם ETA.
לימים הפך ETA Berri למפלגה פוליטית לא לאומנית בשם "התנועה הקומוניסטית" (MC).
גם זרם "העולם השלישי" התרחק מההנהגה הלאומנית של אלברס אמפרנצה והקים קבוצה פנימית בשם Branka.
בקונגרס החמישי הוחלט גם על חלוקת הארגון לארבע ה"חזיתות": הפוליטית, הצבאית, הכלכלית והתרבותית.
הקונגרס השישי התאפיין אף הוא בחילוקי דעות, הפעם בין המגזר הלוחמני שדגל במאבק המזוין כפעילות העיקרית של הארגון ומגזר שכונה אף הוא "הפועלים" שדגל במאבק פוליטי שכלל התמזגות עם ארגוני פועלים בספרד, לצד המאבק המזוין המתון יותר.
המגזר הלוחמני קיבל את השם ETA V ואימץ את המוטו "חירות או מוות" (Askatasuna ala hil) ומגזר "הפועלים" קיבל את השם ETA-VI ואימץ את המוטו "מהפכה או מוות" (Iraultza ala hil).
חלק מאנשי ETA-VI פרשו מהארגון והתמזגו עם תנועות שמאלניות ספרדיות והאחרים התמזגו שוב עם ETA V והארגון חזר לשמו המקורי ETA.
קשה לקבוע מתי התרחש הפיגוע הראשון של הארגון, שכן לא ברור מי עמד מאחורי הפיגועים שנחשבים לפיגועים הראשונים של ETA.
יש מקורות אשר טוענים שהיה זה הניסיון הכושל ב-27 ביוני 1960 לגרום באמצעות פצצה להתרסקות רכבת שבה נסעו ותיקי מלחמת האזרחים בספרד.
כתוצאה מהפיצוץ נהרגה ילדה בסקית בת שנתיים.