tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1979 זכה בפרס ברגמן לכימיה.
מחקריו המשותפים עם מאיר להב מצאו, בין היתר, הוכחה לקשר שבין כיראליות מולקולרית ומאקרוסקופית.
במשותף הם זכו ב-2009 במדליית החברה הישראלית לכימיה, ב-2016 בפרס ישראל לחקר הכימיה והפיזיקה וב-2021 בפרס וולף לכימיה.
לסלי סמואל פיליפס, CBE היה שחקן אנגלי שהתפרסם בסרטי קולנוע בשנות ה-50 של המאה ה-20. הוא נהג לגלם דמות של אנגלי נעים הליכות ושובה לב עם מבטא מוגזם של המעמד הגבוה בסגנון של הקומיקאי טרי תומאס.
אחר שזכה להצלחה בסדרת סרטי "Carry On" בקולנוע ובסדרת סרטי "הרופא" המשיך להופיע בתפקידים רבים בקולנוע בהם בסרטי הארי פוטר ובקומדיות מצבים בטלוויזיה כמו גם על במת התיאטרון.
בניגוד לדימוי של פיליפס בציבור, הוא הגיע מרקע של עוני.
פיליפס נולד בטוטנהאם שבצפון לונדון, בנם של ססיליה מרגרט ושל פרדריק סמואל פיליפס שעבד בחברה לייצור תנורים באדמונטון.
האוויר המזוהם בגופרית שבבית החרושת גרם לפרדריק למחלת לב ולבצקת, שהביאו למותו בגיל 44. בשנת 1931 עברה המשפחה לצ'ינגפורד אז באסקס והיום חלק מלונדון רבתי.
פיליפס למד שם בבית ספר יסודי לארקסווד.
אמו הייתה זו שהחליטה לשלוח אותו לאקדמיית איטליה קונטי לשיעורי הגייה כדי שייפטר מהמבטא הקוקני הטבעי שלו.
באותה תקופה מבטא בולט היה מכשול רציני למי ששאף להיות שחקן.
בעקבות לימודיו היה פיליפס המפרנס העיקרי של המשפחה כבר בגיל 14, וחסך מאימו חיי עוני.
הופעת הבכורה של פיליפס בסרט קולנוע הייתה בהיותו ילד בשנות השלושים של המאה העשרים.
בווסט אנד היה פיליפס שחקן מחליף של בינקי בומונט ושל ה.
ב-1938, בהיות בן 14, הופיע פיליפס יחד עם גריים מיור במחזה "Dear Octopus" בווסט אנד.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופסקו המופעים לעיתים קרובות בגלל צופרי האזעקות, ופיליפס נזכר באוטוביוגרפיה שלו "הצופים היו מתנדפים לעבר מרתפים ותחנות של רכבת תחתית".
בגיל 16 שיחק פיליפס בדמות נער רחוב בסרט "הגנב מבגדאד" משנת 1940.
ב-1942 גויס פיליפס וקודם לדרגת רב-טוראי משנה בחיל התותחנים המלכותי.
בזכות המבטא של המעמד העליון שרכש לעצמו הוא נשלח לקורס קצינים בקאטריק, וקיבל דרגת לֵיטננט שני ברגימנט הארטילריה המלכותי.
באוטוביוגרפיה שלו הוא תיאר שסוללת הנ"מ שלו השמידה טילי V-1 גרמניים רבים ששוגרו לעבר בריטניה.
ב-1944 הועבר לחיל רגלים של דרהאם, אבל מאוחר יותר הוכרז בלתי כשיר לשירות בגלל מחלה נוירולוגית שגרמה לו לשיתוק חלקי.
בתחילה נשלח בטעות לבית חולים פסיכיאטרי, אבל אחר כך נשלח לטיפול בבית חולים מתאים למצבו.
אחרי שהשתחרר בדרגת לוטננט בדצמבר 1944, שיחק פיליפס בהתחלה בתיאטראות ובאולמות מיוזיק הול קודרים ושורצי עכברושים בצפון אנגליה.
השינוי בקריירה שלו קרה בשנות החמישים של המאה העשרים, אז החל לשחק בדמות האנגלי הסטריאוטיפי.
ב-1944 הופיע בסדרת הטלוויזיה "רובין הוד" בכיכובו של ריצ'רד גרין.
התפקיד הראשי הראשון שלו בטלוויזיה היה ב-1952 בסיטקום "אשתי ז'קלין".
קולו המפתה היה הסמל המסחרי שלו, כמו גם אמרות הכנף שהתבססו על אלה של השחקן טרי תומאס.
השניים הופיעו יחד בפיילוט , סדרה שכל ההקלטות שלה אבדו מאז.
אחרי הסרט האחרון אמר למפיק פיטר רוג'רס שאינו רוצה להשתתף יותר בסדרה, אם כי חזר ושיחק ב-1992 בסרט "Carry On Columbus".
בשנות השישים החליף את דירק בוגרד בסרטי הקומדיה "הרופא".
בין 1959 ל-1977 הופיע ברדיו בתפקיד ראשי בסדרת התסכיתים "The Navy Lark".
אחרי נישואיו לשחקנית אנג'לה סקאולר ב-1982 החליט פיליפס להתרחק מסוג הדמויות שאפיינו את עבודתו עד אז.
הוא המשיך להופיע על במות התיאטרון ובהפקות טלוויזיוניות, וגם בתפקידי אופי בסרטים כמו "אימפריית השמש" (1987) בבימויו של סטיבן ספילברג והסרט "טומב ריידר" מ-2001. באותה שנה החל פיליפס להשתתף בסדרת סרטי הארי פוטר בדיבוב מצנפת המיון.
ב-2001 שיחק בסרט "הארי פוטר ואבן החכמים", ב-2002 בסרט "הארי פוטר וחדר הסודות", וחזר לגלם את הדמות ב-2011 ב"הארי פוטר ואוצרות המוות" חלק שני.
עוד שיחק פיליפס בקומדיות מצבים בריטיות בהן "Honey for Tea" עם פליסיטי קנדל, ובהופעות קמע בסדרות פופולריות כמו "The Bill".
ב-2006 שיחק פיליפס בסרטו של חניף קוריישי "ונוס" לצדו של פיטר או'טול.
על תפקידו בסרט היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בסרט זה הופיעה גם ונסה רדגרייב, ובתוספות של ה-DVD סיפר פיליפס שהוא עבד גם עם בנותיה וגם עם אביה מייקל רדגרייב (ב-1938).
ב-2006 יצאה לאור האוטוביוגרפיה של פיליפס "Hello" בהוצאת Orion ().
ב-1998 במסגרת חגיגות יום ההולדת של המלכה הוענק לפיליפס תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
ב-2008 הוענק לו תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
ב-30 במאי 1948 התחתן פיליפס עם אשתו הראשונה, פנלופה ברטלי.
לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים: קרוליין, קלודיה, אנדרו ורוג'ר.
ב-1962 היה לפיליפס רומן עם השחקנית קרוליין מורטימר , בתה של הסופרת פנלופי מורטימר.
בשלב זה התגרשו פיליפס וברטלי.
אחרי מורטימר הייתה לפיליפס מערכת יחסים עם השחקנית ויקי לוק, אתה חי שלוש שנים.
אחר כך הייתה לו מערכת יחסים עם אנג'לה סקאולר שהייתה נערת בונד.
ב-1981 כששהה פיליפס בסיור הופעות באוסטרליה נודע לו שפנלופה ברטלי מתה בשריפה.
פיליפס בחר להמשיך בהופעות ולא להשתתף בהלוויה.
מאוחר יותר הודה שמשפחתו מעולם לא סלחה לו על כך.
ב-1982 התחתנו פיליפ וסקאולר והם נשארו יחד עד מותה ב-11 באפריל 2011. סקאולר סבלה מסרטן המעי וגם מהפרעה דו־קוטבית.
ב-20 בדצמבר 2013 התחתן פיליפס בשלישית, כשהוא בן 89, עם זארה קאר.
פיליפס היה אוהד של מועדון הכדורגל טוטנהאם הוטספר.
באוגוסט 2014 כשהיה במסע קניות בלונדון עם אשתו לקה פיליפס בשבץ.
בינואר 2015 אושפז שוב אחרי התקף נוסף.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1952 My Wife Jacqueline טום ברידג'ר סיטקום 1955–1958 הרפתקאותיו של רובין הוד The Adventures of Robin Hood תפקידים שונים סדרת טלוויזיה 1956 Tracey and Me וולי פורסט סיטקום 1958 האיש הבלתי נראה H.G.
רג' 2011 פריחה מאוחרת Late Bloomers ליאו 2011 הארי פוטר ואוצרות המוות Harry Potter and the Deathly Hallows Part 2 מצנפת המיון דיבוב 2012 After Death ג'רמיה ג'ונס
במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכה פלקסמן בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:19.7 דקות, לפני ארפד בלודי מאוסטריה (4:22.1 דקות) ומוחמד סעיד ממצרים (4:26 דקות).
מדליית ארד, בריצת 5000 מטר, אחרי מוחמד סעיד (15:52.8 דקות) והרי ורבין מארצות הברית.
בנובמבר 1935 הגיע פלקסמן לישראל על מנת ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
נוסף לכך, הוא היה שופט באליפות ישראל באתלטיקה לנשים.
לסצה (בסלובנית: Lesce) היא עיירה בסלובניה הנכללת בתחומי הרשות המקומית רדובליצה, באזור קרניולה עילית, בחלקה הצפוני-מערבי של המדינה.
העיירה היא מרכז תעשייתי ותיירותי.
לסצה יושבת על הכביש המהיר E61 המקשר בין הבירה ליובליאנה למעבר הגבול סלובניה-אוסטריה.
העיירה צמודה מצפון לעיירה רדובליצה והיא קרובה לאגם בלד.
לסצה היא אחד היישובים הקדומים ביותר באזור, והיא נזכרת לראשונה בכתובים במסמך משנת 1004 יחד עם בלד ובוהין.
במרכז העיירה העתיקה כנסייה המוקדשת לחג עליית מרים.
במקור הייתה כנסייה גותית עם שרידים של ציורי קיר מהמאה ה -14 על צידה החיצוני, אך היא שונתה במידה ניכרת במאה ה-17 לעבר סגנון הבארוק.
בתחומי העיירה שדה התעופה לסצה-בלד ואתר קמפינג גדול.
לסמזאוריים (שם מדעי: Lessemsauridae) היא משפחה של דינוזאורים זאורופודים קדומים הקרובים לפרוזאורופודים.
המשפחה התקיימה בין הטריאס העליון עד ליורה התחתון לפני 215 עד 190 מיליון שנה.
עם זאת הם היו קטנים יחסית לזאורופודים, כשהגדול בבני הקבוצה היה הלדומהאדי (Ledumahadi) ששקל 12 טונות.
לסקובי מאי היא להקת סינתי-פופ סובייטית ורוסית מהעיר אורנבורג (לאחר מפגש עם המפיק אנדריי רזין , הלהקה עברה למוסקבה).
להקה הפופ הראשונה בברית המועצות שכיוונה למתבגרים על פי תוכניתו של מייסד הלהקה, סרגיי קוזנצוב , אך הלהקה זכתה לפופולריות רבה לא רק בקרב מתבגרים אך גם בקרב אנשים בכל הגילאים.
מייסד הלהקה, סרגיי קוזנצוב, עזב אותה בשנת 1989, והסולן, יורי שטונוב, עזב בשנת 1991. כרטיס הביקור של הלהקה היה השיר "ורדים לבנים" (Белые розы) שנכתב על ידי קוזנצוב ובוצע על ידי הסולן שטונוב.
ההצלחה המסחרית של הקבוצה הובטחה על ידי ארקדי קודרישוב ואנדריי רזין.
בשנת 1992 "לסקובי מאי" התפרקה, מיד לאחר שמפיק הלהקה, ארקדי קודריאשוב, שכנע את הסולן הראשי יורי שטונוב לעזוב את הלהקה ולהתחיל בקריירת סולו.
לאחר מכן יצא שטונוב לגרמניה, שם הוא גר עד היום במינכן, ובמשך זמן מה הפסיק להופיע.
אך עד מהרה החל הזמר את קריירת הסולו שלו בהצלחה.
בשנת 2009, בעקבות סבב פופולריות חדש שקשור לאופנה לשנות התשעים ויציאת הסרט "לסקובי מאי", הופיעה הלהקה שוב על הבמה עם אנדריי רזין, סרגיי סרקוב, אנדריי קוצ'רוב וסרגיי לניוק.
לסלי מתיו וורד היה אמן פורטרטים וקריקטוריסט בריטי, שצייר במשך ארבעה עשורים 1,325 דיוקנאות שפורסמו באופן קבוע בכתב העת ואניטי פייר, תחת הכינוי "ספיי" (SPY).
הפורטרטים יוצרו בצבעי מים והפכו לכרומוליטוגרפים לפרסום במגזין.
אלה בדרך כלל שוכפלו על נייר טוב יותר ונמכרו כהדפסים.
וורד היה אחד משמונת ילדיהם של האמנים אדוארד מתיו וורד והנרייטה וורד.
הוריו נשאו שם משפחה זהה גם לפני נישואיהם, אך לא היו קרובי משפחה.
שניהם היו ציירי היסטוריה ידועים, אמו הגיעה ממשפחה של ציירים וחרטים, ביניהם אביה, צייר המיניאטורות ג'ורג' רפאל וורד, וסבה, צייר החיות המהולל ג'יימס וורד.
היא הייתה האחיינית והאחיינית רבא של צייר הדיוקן ג'ון ג'קסון (אמן) והצייר ג'ורג' מורלנד.
לשני הוריו היו אולפנים בבתיהם בסלאו ובקנזינגטון בלונדון, שם הם אירחו באופן קבוע את האליטה האמנותית והספרותית של לונדון.
אביו של לסלי וורד אירח את צ'ארלס דיקנס ואורחים בולטים אחרים.
אף על פי שמעולם לא העניקו לבנם הכשרה רשמית, הם וחבריהם האמנים עודדו את לסלי וורד הצעיר, לצייר ולפסל.
לסלי וורד התחיל לצייר בעודו באיטון קולג', כשהוא משתמש בבני כיתתו ובמנהל בית הספר כדוגמנים.
בשנת 1867 הוצג פסל של אחיו באקדמיה המלכותית בלונדון.
בבית הספר הוא היה תלמיד ממוצע, ואחרי שעזב את איטון בשנת 1869 אביו עודד אותו להתאמן כאדריכל.
לסלי וורד פחד לומר לאביו שהוא רוצה להיות אמן והוא בילה שנה אומללה במשרדו של האדריכל סידני סמירקה, שהיה חבר משפחה.
האמן ויליאם פאוול פירת' שוחח עם אביו בשמו, ולאחר ויכוח ממושך הוא הסכים לתמוך באימוני בנו כאמן.
וורד נכנס לבתי הספר המלכותי באקדמיה בשנת 1871. בשנת 1873 שלח חלק מעבודותיו לתומאס גיבסון באולס, ארבע שנים לאחר שנוסד המגזין Vanity Fair.
עבודותיו אלה הובילו לכך שהוא נשכר להחליף את קרלו פלגריני, שעזב את המגזין באופן זמני.
לסלי וורד הציע לבאולס להשתמש בשם העת "SPY", כלומר "מתבונן בסתר".
חתימת "המרגל" של וורד הייתה דומה לחתימה- Ape המסוגנן של פלגריני.
לסלי וורד צייר 1,325 ציורים ל"וניטי פייר "בין 1873 ל-1911, שרבים מהם תיארו את אישיותם של המצוירים.
דיוקנאותיו של המלכות, האצולה והנשים, היו מוצגות בצורה אוהדת יותר.
דיוקנאותיו המוקדמים, כמעט תמיד היו באורך מלא, ובעלי מרכיב של קריקטורה חזק יותר.
בדרך כלל עיוות את פרופורציות הגוף, כאשר הראש ופלג הגוף העליון גדולים מאוד ונתמכים בחלקים התחתונים שהוצגו הרבה יותר קטנים.
כאמור, מאוחר יותר, הסגנון שלו התפתח לפחות קריקטוריסטי ויותר דיוקן אמיתי, תוך שימוש בפרופורציות גוף מציאותיות.
כאמור, הוא עבר מקריקטורה למה שכינה "דיוקנאות אופייניים", כפי שכתב באוטוביוגרפיה שלו "ארבעים שנות מרגל", שפורסמה בשנת 1915.
וורד עבד בשיטתיות, לעיתים קרובות מהזיכרון, לאחר שהתבונן ב"קורבנותיו" במרוצים, בבתי המשפט, בכנסייה, בתיאטרון בהרצאות באוניברסיטה או בלובי של בתי הפרלמנט.
לפעמים הם הגיעו לסטודיו שלו כדי לדגמן גלימות או מדים.
קריקטוריסט, האמין וורד, נולד ולא נוצר.
הוא ציין, "זיכרון טוב, עין חדה לפרטים, ותודעה להעריך ולתפוס את כל האווירה והמוזרות של הדמות הם חיוניים." קריקטורה, הוא ציין, לעולם לא צריכה להיות תלויה בפגם פיזי, וגם לא צריך לכפות אותו.
"אם הייתי יכול לסכם את האומנות של יצירת קרירטורה במשפט, הייתי אומר: שהקריקטורה צריכה להיות סוג מסוים של קומיקס אבל בנגיעה חביבה, ותמיד נטולת וולגריות."
בראיון שנתן 1897 עורך 'וניטי פייר' לפרנק בנפילד ממגזין קאסל, סיפר כי וורד קיבל סכום של בין 300 ל-400 פאונד עבור כל דיוקן.
לסלי וורד היה האמן המפורסם ביותר ב-Vanity Fair.
אכן, כל הז'אנר נוטה להיקרא על שמו, ולרוב מכנים את הקריקטורות "קריקטורות ריגול".
הוא עבד ב-Vanity Fair למעלה מארבעים שנה והפיק יותר ממחצית מ-2387 הקריקטורות שפורסמו.
לסלי וורד השתייך למועדונים חברתיים שונים בלונדון של סוף המאה ה-19 תחילת המאה ה-20. שם הוא צייר רבים מ"קורבנותיו".
בשנת 1899, שנים אחרי שאביה סירב לתת לו רשות להתחתן עם ביתו, נישא לסלי וורד לאשת החברה ג'ודית מרי טופאם-ווטני, בתו היחידה של מייג'ור ריצ'רד טופם.
הייתה להם בת אחת, סידני.
הקריקטורה האחרונה של וורד ל"וניטי פייר " הופיעה ביוני 1911 שכן החל לתרום את דיוקנאותיו האופייניים "לוולד מייפייר".
הוא השלים את הכנסותיו בציור דיוקנאות.
בשנת 1918 הוא קיבל תואר אבירות.
וורד ניבא כי "כאשר ההיסטוריה של התקופה הוויקטוריאנית תיכתב בפרספקטיבה אמיתית, המראה והתיעוד הנאמן ביותר של גברים מייצגים ורוח תקופתם ימצא במגזין "וניטי פייר" .
לאחר התמוטטות עצבים נפטר וורד לפתע מאי ספיקת לב בביתו בכיכר דורסט 4, מרילבון, לונדון ב־15 במאי 1922.
הוא נקבר ב-18 במאי בבית הקברות קנסל גרין בלונדון.
לסלי מורטייר שו היה איש עסקים, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כמושל איווה ה-17 וכמזכיר האוצר ה-43 של ארצות הברית.
לסלי שו נולד במוריסטאון, ורמונט, כבנם של בורדמן שו ושל לואיז ספאולדינג שו.
ב-1874 הוא למד בקולג' קורנל.
ב-1877 הוא נשא לאישה את אליס קרנשו, ויחד נולדו להם שלושה ילדים.
הוא היה לעורך דין ובנקאי וב-1898 הוא נבחר כמושל איווה ה-17, תפקיד בו הוא כיהן עד 1902. לאחר מכן הוא כיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית עד 1907 בממשלו של הנשיא תאודור רוזוולט.
כמו קודמו בתפקיד ליימן ג'ודסון גייג', האמין שו באמת ובתמים שמחלקת האוצר צריכה לשרת את שוק הכסף בזמנים קשים באמצעות הזרמת כספים לשוק.
לצורך כך רכש שו בחזרה את איגרות החוב הממשלתיות מהבנקים המסחריים שהחזיקו אותם בבעלותם, הגדיל את מספרם של הבנקים המסחריים לפיקדונות, וב-1902 הוא הודיע לבנקים שאין כבר צורך שהם יחזיקו ברזרבות מזומנים כביטחונות לאחזקותיהם בכספי הציבור.
הכוונה של צעדים אלו הייתה אמורה להשפיע על אספקת מטבע גמיש יותר כתגובה לצרכיי השוק.
התערבות הממשלה בשוק הכסף הגיע לשיאה בעת כהונתו של שו כמזכיר האוצר.
ב-3 במרץ 1907 הוא התפטר מתפקידו ועבר לעבוד כבנקאי בניו יורק.
בבחירות לנשיאות של 1908 הוא התמודד על קבלת מועמדות המפלגה הרפובליקנית.
לסלי שו נפטר בוושינגטון די.
ב-28 במרץ 1932 ונקבר בבית הקברות אוקלנד שבדניסון, איווה.
לסמזאורוס (שם מדעי: Lessemsaurus) הוא סוג של דינוזאורים זאורופוד מהמשפחה הקדומה לסמזאוריים, שהתקיים במשך הטריאס לפני 228 עד 208.5 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלו ידועים מ"תצורות לוס קולורדוס" בארגנטינה.
הסוג תואר ב-1999 בידי חוסה בונפרטה ונכלל בו מין יחיד - Lessemsaurus sauropoides.
שם הסוג ניתן להוקרה לסופר המדעי דון לסם (Don Lessem), לצד הסיומת "saurus" - זוחל/לטאה בלטינית.
הלסמזאורוס היה זאורופוד קטן ופרימטיבי יחסית, אך עדיין הגיע לאורך תשעה מטרים והוא נחשב לאחד מהזאורופודים העתיקים ביותר שאינם פרוזאורופודים, אף שהוא מכיל מספר מאפיינים משותפים להם, כמו במבנה עצם הירך, אגן הירכיים והכתפיים.
הוא קרוב בעיקר לבני המשפחה מלנורוזאוריים שנחשבים לפרוזאורופודים אמיתיים.
עם זאת הוא כנראה היה ארבע-רגלי בעל זנב ארוך מייצב וצוואר מוארך.
דינוזאור זה היה אוכל צמחים שהשתמש בצווארו הארוך כדי להגיע לענפים הנמוכים.
בתורו הוא אולי נטרף בידי תנינים קדומים כמו הפסולסוכוס.
לסליה ניומן היא סופרת יהודייה-אמריקאית.
היא קיבלה מספר פרסים ספרותיים על היצירות שכתבה.
לסליה ניומן נולדה בברוקלין ניו יורק למשפחה יהודית.
בלידה היא קיבלה שם "לסלי", כאשר היא החלה את הקריירה הספרותית היא שנתה את שמה ל"לסליה" כהלחם של שמה ושם יהודי "לאה".
עוד בילדותה היא התחילה לכתוב שירה והשתתפה בתחרויות לצעירים.
במהלך הקריירה הספרותית ניומן כתבה מעל ל-75 ספרים.
הנושאים העיקריים של ספריה הם יהדות, דימוי גוף, הפרעת אכילה, הורות להט"בית ונושאים כללים הקשורים למגדר.
בעקבות החלטת בית משפט העליון של קנדה בשנת 2002 האיסור בוטל.
הספר זכה למהדורה נוספת בשנת 2015. הוא היה שנוי במחלוקת וצוין על ידי איגוד הספריות האמריקאי כספר שקיבל מספר רב של איסורים בספריות.
למרות זאת הספר היה מועמד לקבלת "פרס למבדה" בשנת 2016.
בשנת 1995 ניומן קיבלה "פרס סטונוול".
בסך הכול היא קיבלה פרס זה פעמיים.
בשנת 2010 שני ספרים של ניומן היו מועמדים לקבלת "פרס סטונוול", אך בסופו של דבר זכה ספר "The Vast Fields of Ordinary" של ניק בורד.
ספרים של ניומן היו מועמדים לקבלת "פרס למבדה" 9 פעמים וזכו מספר פעמים.
בשנת 2019 ספרה Gittel's Journey: An Ellis Island Story זכה בפרס הלאומי לספרים יהודיים.
לסלי מניגא היה פוליטיקאי מהאיטי שנבחר לנשיא האיטי בבחירות צמודות בינואר 1988. הוא כיהן כנשיא במשך חודשים ספורים בלבד, מפברואר 1988 עד יוני 1988, אז הודח על ידי הצבא בהפיכה.
לסלי מניא היה פרופסור באוניברסיטת פריז השמינית היוקרתית, שם העביר קורסים על היסטוריה עולמית.
הוא גם פרסם מאמרים על חינוך בעיתונים שונים בהאיטי: לה פלנגה לה נאוויליסטי, ולה מרטין.
על פי מועצת הבחירות הזמנית (CEP) הוא זכה בבחירות לנשיאות ב-17 בינואר 1988 עם 50.29% מהקולות, והביס עשרה מועמדים אחרים.
עם זאת, שיעור ההצבעה היה נמוך בהרבה מ-10%.
מעטים ההיסטוריונים ומפקחי הקולות הרואים בבחירות אלה דמוקרטיות.
הוא הושבע לתפקיד ב-7 בפברואר 1988, ובמרץ 1988 מינה את מרטיל סלסטין לראש ממשלתו.
הוא הודח על ידי הגנרל אנרי נאמפי ב-20 ביוני 1988, בהפיכה הצבאית בהאיטי ב-1988. הוא התמודד שוב לנשיאות בבחירות בפברואר 2006, אך הובס, וקיבל 12.40% מהקולות והוצב מקום שני הרחק מאחורי רנה פרבאל.
אשתו השנייה, מירלנד מניגא, אותה נשא לאישה ב-1970, היא הייתה מועמדת בבחירות לנשיאות ב-2010.
לסלי מניגא זכה בפרס הגדול לספרות של האיטי לשנת 2004, המוענק ביריד הספרים הבינלאומי של מיאמי בשנת 2004.
L'Amérique latine au XXe Siècle - היסטוריה, אוניברסיטת פריז בסורבון הראשון, 1973
לסלי האנטר היה צייר סקוטי, שנחשב לאחד מארבעת האמנים של קבוצת הציירים הצבעוניים הסקוטים.
האנטר נולד ב-7 באוגוסט 1877. הוא היה הילד הצעיר מבין חמישה, שנולד לוויליאם וג'יני (לבית סטיוארט) האנטר.
ג'ורג', כפי שהיה ידוע אז, גילה כישרון לציור בגיל צעיר מאוד וכשהיה כבן שלוש עשרה, אמו סידרה לו שיעורי ציור עם מורה פרטית.
בפברואר 1892, אחותו הגדולה של האנטר, קתרין, מתה.
זמן קצר לאחר מכן, במרץ, מת גם אח בכור נוסף, ג'יימס.
שניהם היו בשנות העשרים המוקדמות לחייהם.
סביר להניח שהם היו קורבנות של מגפת שפעת.
נראה שויליאם, האב וג'יני, כבר שקלו להגר, כי ביתם נמכר.
ברור שהמוות הטרגי חתם את העניין, והמשפחה שנותרה עזבה לקליפורניה דרך ניו יורק ב-1 בספטמבר 1892.
האנטר היה בן חמש עשרה כשהיגר עם הוריו ושני אחיו שנותרו בחיים לקליפורניה.
בתחילה, הוא גר עם משפחתו בחווה מזרחית ללוס אנג'לס.
הוא המשיך לשרטט ואהב את האקלים, אבל הראה עניין מועט בניהול החווה.
האנטר עבר מלוס אנג'לס לסן פרנסיסקו ב-1899 והחל להתפרנס בעיקר כמאייר עיתונים וכתבי עת.
הוא מנה בין חבריו ומכריו את העיתונאי וויל ארווין, הצלם ארנולד ג'נת', המשורר ג'לט ברג'ס, וכן דמויות ספרותיות כמו ברט הארט וג'ק לונדון, כולם חברים במועדון הבוהמי של סן פרנסיסקו.
האנטר סיפק איורים עבור Overland Monthly.
בשנת 1899, ציור של עמוד שלם בשחור-לבן עבור כתב העת וחתם: G.
Leslie Hunter, זהו האירוע המתועד הראשון של השימוש שלו בשם "Leslie".
בשנת 1902, האנטר הפך לחלק מקבוצת אמנים שכללה את מיינרד דיקסון, גוטרדו פיאצוני, חאבייר מרטינז וארתור פוטנם.
יחד הם הקימו את אגודת האמנויות של קליפורניה, האלטרנטיבה קצרת הימים לאגודת האמנות השמרנית של סן פרנסיסקו.
ברור שלאנטר הייתה חשיפה אמנותית שונה לחלוטין בהשוואה לאחרים מקבוצת הקולוריסטים הסקוטים, כמו ג'ון דאנקן פרגוסון או סמואל פפלו.
האנטר היה בשלב זה גרפיקאי אמריקאי מצליח למדי, בהתחשב בגילו הצעיר.
בשנת 1904 ערך האנטר ביקור בפריז, במימון הכנסותיו כמאייר.
הוא קיבל השראה מהחוויות האמנותיות הרבות שם, ונחוש היה בדעתו להתחיל בציור שמן.
כשחזר לסן פרנסיסקו ב-1905, החל להתכונן לתערוכת היחיד הראשונה שלו, שהייתה אמורה להתקיים בשנה שלאחר מכן.
עם זאת, עבודתו המוקדמת של האנטר נהרסה בשריפה שבאה בעקבות רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906, והוא חזר לסקוטלנד זמן קצר לאחר מכן, והתיישב בגלאזגו.
בתחילה המשיך להתפרנס שם בעיקר כמאייר.
ציור השמן שלו התחיל עם טבע דומם על רקע שחור, בהשפעת הסגנון ההולנדי.
בשנת 1908, בעודו בפריז, האנטר פגש את אליס טוקלס, אותה הכיר בעבר בסן פרנסיסקו.
היא לקחה אותו לראות את אוסף האמנות אותו הקימו גרטרוד שטיין ואחיה ליאו שטיין.
האוסף כלל יצירות בצבעים עזים של אנרי מאטיס, ויצירות מוקדמות של פיקאסו.
התמונות זעזעו את האנטר עמוקות, והוא הצטער שהוא מעולם לא הלך לראות אותן.
בנובמבר 1913 סוחר האמנות רב ההשפעה אלכסנדר ריד העניק להאנטר את תערוכת היחיד הראשונה שלו, בגלריה שלו.
לציבור הרחב לא הייתה הבנה אמיתית של תפיסת הצבע והקו שלו.
סגנון הנוף של האנטר החל להשתנות לאחר ביקורים במושבת האמנים אטאפלס, בצפון צרפת, ב-1913 וב-1914. האנטר לא בהכרח היה חלק ממושבת האמנות שהייתה קיימת שם.
בהשראת האמנות הצרפתית והנוף המקומי, הוא החל לפתח את הסגנון והיכולת שיזהו אותו מאוחר יותר כ"צבעוני".
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ האנטר לעזוב את פריז ולחזור לסקוטלנד.
האנטר הפך לאזרח אמריקאי בשנת 1906 והגיוס לא הוכנס כשירות החובה רק בתחילת 1916. האנטר עבר מגלזגו לחווה של בן דודו ליד לארקהול שם עבד עד סוף המלחמה.
בסקוטלנד, אלכסנדר ריד פעל כסוכן שלו, ונשאר איתו בקשר מתמיד לאורך מלחמת העולם הראשונה.
במרץ 1916 ערך האנטר את תערוכת היחיד השנייה שלו עם ריד בגלאזגו.
עבודתו של האנטר בשלב זה של הקריירה שלו התמקדה בעיקר בטבע דומם.
במהלך שנות ה-20, החל האנטר להיות קשור לקבוצה של שלושה אמנים נוספים: ג'ון דאנקן פרגוסון, פרנסיס קאדל וסמואל פפלו.
ארבעתם נודעו בשם "הסקוטים הצבעוניים", אם כי המונח לא היה בשימוש עד 1948, ואז רק פרגוסון היה עדיין בחיים.
ב-1922 החל האנטר לערוך סדרה של טיולים ליבשת אירופה, שם ביקר בפריז, ונציה, פירנצה והריביירה.
פרגוסון ליווה אותו במספר ביקורים.
ביקוריו של האנטר הניבו מספר רב של ציורים וסגנונו השתנה באופן ניכר בתקופה זו של מסעות אירופה, כאשר החל להשתמש בטביעות צבע שהוצבו באופן אינסטינקטיבי כדי להציג את הצורה הבסיסית.
כשהאנטר חזר מסדרת מסעותיו הראשונה באירופה, ב-1922, הוא התיישב ב-Fife, בחוף המזרחי של סקוטלנד, ובין 1924 ל-1927, הוא נשאר בסקוטלנד, וחילק את זמנו בין פייף לגלאזגו ציוריו מתקופה זו כוללים מספר יצירות בהשראת הנופים של לוך לומונד, והנופים הללו קיבלו השראה מעבודתו של סזאן ליצירת קומפוזיציות צבעוניות.
ב-1925 הוצגה עבודתו של האנטר בתערוכה בכיכר לסטר בלונדון, יחד עם עבודות של פפלו, קאדל ופרגוסון.
ולטר סיקרט, בהקדמה שלו לתערוכה, כתב כי "האנטר משתמש בחומר העקשן...
למטרות מעוררות השראה בקווים רגילים ומסורתיים".
האנטר נסע שוב לדרום צרפת במספר הזדמנויות בין 1927 ל-1929, והתבסס בסן-פול-דה-ונס.
הוא שלח ציורים בחזרה לריד כדי להציגם בגלאזגו ובלונדון, אבל הוא השקיע זמן רב בשרטוטים והתפוקה שלו מציורי שמן הייתה נמוכה.
תערוכה אחת בלונדון נאלצה להידחות עקב מחסור בציורים.
הטיולים בצרפת הגיעו לשיאם ב-1929 עם תערוכה שזכתה לשבחים בגלריות Ferargil בניו יורק.
עם זאת, זמן קצר לאחר שחזר לריביירה הצרפתית ב-1929, האנטר סבל מהתמוטטות קשה, ואילץ את אחותו להחזיר אותו הביתה לסקוטלנד בספטמבר.
הוא התאושש, והחל לצייר מספר דיוקנאות של חבריו, כולל אחד של ד"ר טום הנימן, מנהל הגלריה לאמנות ומוזיאון גלאזגו מ-1939 עד 1954. הנימן, היה בזמנו סוחר אמנות, סייע להאנטר בפיתוח הקריירה שלו, וציור הדיוקן אולי היה מחווה של תודה.
בשנת 1930 הוא התחיל בסדרה של רישומים וצבעי מים של הייד פארק, שהיו אמורים להיות מוצגים בלונדון.
האנטר קיווה לעבור לעיר לצמיתות, מכיוון שלדעתו היא חיה יותר מגלאזגו ושוק האמנות היה בטוח יותר.
עם זאת, מצבו הבריאותי הידרדר והוא החל לסבול קשות מכאבי בטן.
הוא מת בגלאזגו בבית האבות ב-7 בדצמבר 1931, בגיל 54. סיבת המוות הייתה אי ספיקת לב עקב הרעלת דם, לאחר ניתוח לא מוצלח של כיס המרה.
לסלי אנדרו מילר היה פוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ויומינג ה-17 בשנים 1933–1939.
לסלי מילר נולד בג'נקשן סיטי שבקנזס.
ב-1892 הוא עבר עם משפחתו לוויומינג.
בשנים 1918–1919 הוא שירת בחיל הנחתים של ארצות הברית.
לאחר שירותו הצבאי נכנס מילר לפוליטיקה ונבחר לבית הנבחרים של ויומינג.
ב-1932 הוא נבחר כמושל ויומינג.
ב-1934 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה.
הוא כיהן בתפקיד מינואר 1933 ועד ינואר 1939. ב-1938 הוא ניסה להיבחר שוב כמושל, אך נוצח על ידי נלס סמית'.
במהלך כהונתו כמושל, הוחלפה שיטת ההוצאה להורג בוויומינג מתליה לתא גזים.
באותה תקופה הונהג גם מס מכירות, ונדחתה הצעה להפוך הימורים לחוקיים.
מילר נקט בעמדה שנויה במחלוקת, הפוליטיקאי היחידי שעשה כן, בעד הרחבת הפארק הלאומי גרנד טיטון.
לאחר תום כהונתו כמושל, שימש מילר כחבר במועצת הייצור המלחמתית, וכן בסנאט של ויומינג.
לסלי מילר נפטר בשאיין ב-29 בספטמבר 1970. הוא נטמן בבית הקברות בית אל שבעיר.
לסלי ארין גרוסמן היא שחקנית אמריקאית ממוצא יהודי.
גרוסמן נולדה וגדלה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
היא למדה בבית הספר לאמנויות ומדעים קרוסרואדס, שם ביימה מחזות.
היא החלה לשחק בשנה האחרונה שלה בשרה לורנס קולג'.
במהלך הקריירה שלה, כיכבה גרוסמן בעשרות סדרות וסרטים, ביניהם:
לסלי נא נורלה לוקו היא אדריכלית וסופרת גנאית-סקוטית-יהודיה.
לוקו ידועה בזכות תרומתה לתחום החינוך האדריכלי ובתור המייסדת של המכון לעתיד אפריקאי (African Futures Institute) באקרה, גאנה.
היא זכתה במספר פרסים יוקרתיים, בהם מדליית הזהב המלכותית של המכון המלכותי לאדריכלים בריטים בשנת 2024.
לוקו נולדה בדנדי לאב גנאי שהיה כירורג ולאם יהודיה סקוטית.
היא גדלה בין גאנה וסקוטלנד, ולמדה בבית ספר פרטי באנגליה מגיל 17. היא החלה בלימודי ערבית ועברית באוניברסיטת אוקספורד, אך עזבה את הלימודים לטובת מעבר לארצות הברית.
לוקו סיימה תואר ראשון (BSc) באדריכלות מבית הספר לאדריכלות של ברטלט, יוניברסיטי קולג' לונדון בשנת 1992, ותואר שני בשנת 1995. היא המשיכה בלימודים לדוקטורט באדריכלות מאוניברסיטת לונדון, אותו סיימה בשנת 2007.
לסלי לוקו כתבה מספר רב של רומנים, שמרביתם עוסקים בנושאים של זהות תרבותית וגזעית.
הרומן הראשון שלה, Sundowners, יצא לאור בשנת 2004 והפך לרב מכר.
לוקו לימדה אדריכלות במספר מוסדות אקדמיים ברחבי העולם, כולל ארצות הברית, בריטניה ודרום אפריקה.
בשנת 2015 ייסדה את בית הספר ללימודי אדריכלות באוניברסיטת יוהנסבורג, מוסד שהוקדש ללימודי אדריכלות ברמת תואר שני.
בשנת 2021 חזרה לגאנה והקימה את המכון לעתיד אפריקאי (AFI), פלטפורמה אקדמית ואירועי ציבור באקרה.
בשנת 2023 מונתה לוקו כאוצרת של הביאנלה ה-18 לאדריכלות בוונציה, תחת הכותרת "The Laboratory of the Future", במרכז תערוכה זו עמדו נושאי הדה-קולוניזציה והדה-קרבוניזציה.
לוקו זכתה בפרסים רבים במהלך הקריירה שלה, כולל פרס אנני ספינק להצטיינות בהוראת אדריכלות מטעם המכון המלכותי לאדריכלים בריטים בשנת 2020, ופרס אדה לואיז הקסטבל בשנת 2021 על תרומתה לאדריכלות.
בשנת 2024 הוענקה לה מדליית הזהב המלכותית של RIBA, אחת ההכרות הגבוהות ביותר בתחום האדריכלות.
באותה שנה נכללה ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם של מגזין טיים.
לסלי טרנר היא טנסיאית עבר אוסטרלית.
היא זכתה 13 פעמים בתחרויות גראנד סלאם בתחרויות הנשים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
לסלי טרנר נולדה בעיר טרנג'י, אוסטרליה בשנת 1942.
היא שיחקה טניס מגיל צעיר.
עיקר ההצלחות של טרנר היו בתחרויות זוגות נשים לצד מרגרט קורט וזוגות מעורבים לצד פרד סטולי.
בשנת 1964 היא זכתה ב-3 תחרויות זוגות נשים בגראנד סלאם.
בהתחשב בניצחון שלה באליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 1961, בכך היא השלימה ניצחונות בכל 4 תחרויות.
בתחרויות יחידות טרנר שיחקה בגמר תחרויות גראנד סלאם 6 פעמים מהם ניצחה פעמיים.
בתחרויות זוגות מעורבים טרנר ניצחה באליפות אוסטרליה הפתוחה (1962 ו-1967) ובאליפות וימבלדון (1961 ו-1964).
החל משנת 1963 טרנר הייתה חברה בנבחרת גביע בילי ג'ין קינג של אוסטרליה וניצחה פעמיים בגביע.
בשנים 1994-2000 היא הייתה קפטן של הנבחרת.
לסלי טרנר התחנה בשנת 1968 לטניסאי ביל בורי.
בשנת 1970 היא חזרה להתחרות עם שם משפחה טרנר-בורי.
לאחר פרישה סופית טרנר-בורי הייתה מאמנת טניס.
בשנת 1997 היא התקבלה ל"היכל התהילה של הטניס".
בשנת 2009 טרנר-בורי התקבלה למסדר אוסטרליה.
לעולם-לא-עולם הוא ספר פנטזיה מאת סופר המדע הבדיוני והפנטזיה הבריטי ניל גיימן.
הספר מתאר עולם דמיוני, "לונדון התחתית", המקביל לרשת המנהרות והתחנות המרכיבות את הרכבת התחתית של לונדון.
הספר עובד ב-1996 מתסריט שנכתב ל- BBC וזכה בפרס ספר הפנטזיה הטוב ביותר לשנת 1997.
הספר תורגם לעברית על ידי שלה מאייר ואהובה גסנר ויצא לאור בישראל בשנת 1998 בהוצאת הספרים אופוס.
החל מיוני 2005 ראתה אור סדרת קומיקס על פי הספר ובה סך הכל תשע חוברות.
ריצ'רד מייהו, צעיר לונדוני בעל עבודה משרדית משעממת וחברה בשם ג'סיקה, מתדרדר אל העולם האחר, "לונדון תחתית", המאוכלסת באנשים ש"נפלו בין החרכים של המציאות".
לאחר שהציל את דֶלֶת, נערה שמצא מדממת ברחוב, הוא מגלה שביכולתה לפתוח ולנעול דלתות, גם במקומות בהם דלתות אינן קיימות, ולהגיע לכל מקום שתחפוץ.
בהמשך, נתקל מייהו בהאנטר, הציידת הכי טובה בלונדון התחתית, וזו מסייעת לו לפגוש בשנית את דלת.
ריצ'רד מצטרף אל דלת, האנטר והמרקיז דה-קאראבס (שמסייע לדלת עקב חוב שהוא חב לאביה), כאשר איסלינגטון המלאך מבקש מהם למצוא מפתח בתמורה לעזרתו במציאת הרוצח שרצח את משפחתה של דלת.
במהלך מסעם הם נתקלים במר קרופ ומר ואנדמאר שמנסים להרוג את בני החבורה ובבעיות נוספות.
לעולם אל תאמר לעולם לא הוא סרט בלתי-רשמי מסדרת סרטי ג'יימס בונד והוא מבוסס על הספר "כדור הרעם", שלפיו הופק כבר סרט באותו השם בשנת 1965. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1983, ושון קונרי הסכים להשתתף בו לאחר מסע שתדלנות קדחתני.
בסרט זה גונב ארגון הטרור האימתני ספקטר שני טילים אטומיים ומחזיק את העולם כולו כבן ערובה.
ג'יימס בונד נשלח לעצור את הארגון.
נערת הבונד בסרט הזה הייתה דומינו (קים בייסינגר) - אחותו של קצין בצבא האמריקאי - ג'ק פטאצ'י, ובת זוגו של הנבל הראשי בסרט - מקס לארגו (קלאוס מריה ברנדאואר), שהוא מספר 2 בספקטר.
בונד חוקר, ומגלה שפטאצ'י, עבד אצל ספקטר ולארגו בכך שעזר להם לגנוב את הטילים מהצבא האמריקאי באמצעות התחזות לנשיא ארצות הברית, ולאחר העזרה - לארגו חיסל את פטאצ'י, ליתר ביטחון, בשביל שאף אחד לא ידע על המזימה.
בונד מספר לדומינו שלארגו, בן זוגה, הרג את אחיה - ולכן דומינו מחליפה צד, ועוזרת לבונד לנסות לסכל את שיגור הטילים ולהרוג את לארגו.
הסרט אינו נחשב כחלק מסדרת הסרטים הרשמית של EON Productions ויונייטד ארטיסטס, אך שייך למפיץ הרשמי של סדרת הסרטים - MGM.
הסרט יצא באותה שנה בה יצא הסרט הרשמי "אוקטופוסי" בו לוהק רוג'ר מור בתפקיד ג'יימס בונד.
שחקנים נוספים שהופיעו בסרט: קלאוס מריה ברנדאואר, מקס פון סידוב ורואן אטקינסון בתפקידו הקולנועי הראשון.
לסר אורי היה צייר יהודי-גרמני שהשתייך לקבוצת "בית הספר לציור בדיסלדורף" (Düsseldorfer Malerschule).
אורי השתייך בציוריו לזרם האימפרסיוניסטי.
היה חבר בקבוצות הזצסיון הברלינאי (Sezession) במינכן ובברלין.
את רוב תקופת יצירתו בילה בברלין וצייר ברבים מציוריו את נופיה.
נולד בשם לאו לסר (אליעזר) אורי בעיר שבמחוז פוזנן (בעבר פרוסיה וכיום בפולין) כבנו של אופה.
לאחר מות אביו ב־1872, עברה אימו עם לסר ושני אחיו לברלין, שם עבדה כתופרת.
לאחר שפרש מבית הספר התיכון באמצע לימודיו, החל ב־1879 בלימודים באקדמיה לאמנות בדיסלדורף (Kunstakademie Düsseldorf).
בשנים שלאחר מכן, נדד אורי בערים פריז, בריסל, שטוטגרט, קרלסרוהה ומינכן.
בכל המקומות הללו הוא למד בבתי ספר לציור, עד אשר שב ב־1887 לברלין, שם יצר קשר חברי קרוב עם הצייר מקס ליברמן.
בעשור הראשון לפעילותו האמנותית הוא חזר שוב ושוב אל דמות התופרת, שהכיר מקרוב בילדותו, בציור "השטיח האדום".
בימיו בפריז החל אורי לצייר את ציורי התפנים (interieurs), הרחוב והאווירה הלילית, וכן את ציורי הפרחים הראשונים שלו.
נושאים אלה סימנו את תחילת התפתחותו האומנותית שהגיעה לשיאה בציורי וולווט (Volluvet כפר פלמי בו שהה אורי מס' חודשים ב־1883/4).
ב־1889 הציג את תערוכתו הראשונה בברלין.
ב־1893 הציג תערוכה יחיד נוספת.
באותה עת עלו יחסיו עם ליברמן על שרטון והם נותרו יריבים מושבעים עד סוף ימיהם.
האספן פאול קסירר הציג ב־1916 תערוכה רטרוספקטיבית שלו וב־1922 הוצגה תערוכה גדולה, עם 150 מיצירותיו, לרגל מלאת לו 60 שנה.
אורי יצר מספר רב של עבודות בשמן, רישומים, ליתוגרפיות ותחריטים, אבל כישרונו הגדול היה בציורי פסטל, והוא נחשב לאחד מגדולי ציירי הפסטל במאה ה-19 הוא גם צייר סצנות תנ"כיות, שרבות מהן לא שרדו.
בשנותיו האחרונות הרבה לצייר נופים עירוניים במזג אויר סוער, בעלי אופי מלנכולי.
ב־1928 עבר אירוע לב ולאחר מכן התדרדרה בריאותו, כוחו היצירתי פחת והוא מיעט לצאת מביתו.
ב־1931 תכננה הגלריה הלאומית בברלין לעניק לו פרס על מפעל חייו, אולם הוא נפטר כשלושה שבועות לפני כן.
נקבר בבית הקברות היהודי בווייסנזה.
אורי צייר אלפי ציורים ורובם נמצאים אצל אספנים פרטיים.
בשנים האחרונות זוכים ציוריו להכרה ועניין מחודשים.
על שמו נקרא רחוב בתל אביב, בקרבת בית החולים איכילוב.
לסקרינה בובולינה הייתה גיבורת מלחמת העצמאות היוונית.
היא הייתה בתם של קפטן סטבריאנוס פינוטסיס (Stavrianos Pinotsis) ורעייתו סבקו (Sveko).
פינוטסיס נאסר על ידי העות'מאנים משום שנטל חלק במרד אורלוב הכושל נגד השלטון העות'מאני בשנים 1769–1770. אביה מת זמן קצר אחר כך, ואמה חזרה יחד אתה אל הידרה שבקבוצת האיים הסארוניים.
ארבע שנים אחר כך, כשנישאה אמה לדמטריוס לאזארו-אורלוף, הם עברו אל האי ספצס.
לבובולינה היו שמונה אחים למחצה.
במרוצת חייה נישאה בשנית לבובוליס (D.
Bouboulis), שנהרג בקרב נגד הפיראטים האלג'יראים ב-1811. בובולינה ירשה את הונו ואת עסקי המסחר שלו, ובנתה ארבע אוניות, ובהן אוניית מלחמה גדולה בשם "אגממנון", מכספה היא.
ב-1816 ניסו העות'מאנים להחרים את רכושה של בובולינה, משום שבעלה השני לחם לצדם של הרוסים נגד הטורקים במלחמה העות'מאנית-רוסית (1812-1806).
בובולינה הפליגה אל קונסטנטינופול כדי לפגוש את השגריר הרוסי פבל סטרוגנוב (Павел Александрович Строганов), בן משפחת סטרוגנוב, ולקבל את הגנתו בזכות שירותיו של בעלה לרוסים.
סטרוגנוב שלח אותה למקום מבטחים בחצי האי קרים.
היא פגשה גם את אמו של מהמוט השני, אשר שכנעה את בנה להניח לרכושה של בובולינה.
לאחר שלושה חודשים בגלות בקרים שבה בובולינה לספצס.
בובולינה הצטרפה ל"פיליקי אטריה", הארגון המחתרתי שהכין את המרד נגד השלטון העות'מאני, והייתה האישה היחידה החברה בו.
היא רכשה כלי נשק ותחמושת מכספה והביאה אותם בחשאי אל ספצס באוניותיה.
בניית האונייה "אגממנון" הושלמה ב-1820. לימים תהיה זו אחת מאוניות המלחמה הגדולות ביותר של המורדים היוונים.
בובולינה שיחדה פקידים טורקים להעלים עין מגודלה של האונייה.
היא הקימה גם יחידת חיילים משלה מאנשי ספצס.
את מרב הונה ניצלה לאספקת מזון ותחמושת למלחים ולחיילים שתחת פיקודה.
ב-13 במרץ 1821 הניפה בובולינה על תורנה של "אגממנון" את דגל יוון שלה, שהיה מבוסס על הדגל של שושלת קומננוס הביזנטית.
ב-3 באפריל מרדו תושבי ספצס, ומאוחר יותר התחברו עם מספר אוניות מאיי יוון האחרים.
בובולינה הפליגה עם שמונה אוניות אל נַאפְפְּלִיוֹ והטילה על הנמל הסגר ימי.
היא עמדה בראש חייליה עד נפילת המבצר ב-13 בנובמבר 1822. מאוחר יותר נטלה חלק בהסגר הימי ובכיבוש מונמבסיה ופילוס.
בנה, איאניס איאנוזאס (Yiannis Yiannouzas) נהרג בקרב בארגוס נגד כוחות עות'מאניים עדיפים מספרית.
היא הספיקה להגיע ולחזות בנפילתה של טריפוליס (Tripoli) ב-11 בספטמבר 1821, ופגשה את גנרל תאודורוס קולוקוטרוניס (Θεόδωρος Κολοκοτρώνης).
מאוחר יותר נישאו זה לזה ילדיהם אלני בובולינה ופאנוס קולוקוטרוניס (Πάνος Κολοκοτρώνης).
במהלך הטבח בטורקים, בעקבות הניצחון במלחמה, הצילה בובולינה את מרב נשות החצר של הסולטאן.
לאחר מלחמת העצמאות, כאשר התלקחה ביוון מלחמת האזרחים של 1824, אסרה הממשלה היוונית את בובולינה בשל קשרי משפחתה עם קולוקוטרוניס, שהיה עתה בכלא.
הממשלה גם הרגה את גיסה, והיא הוגלתה בסופו של דבר חזרה לספצס.
בובולינה השקיעה את כל הונה עבור מלחמת העצמאות של היוונים.
לסקרינה בובולינה נהרגה ב-1825 במהלך ריב משפחות בספצס.
בת למשפחת קוטסיס (Koutsis) נמלטה בחשאי עם גאורגיוס איאנוזאס, בנה של בובולינה.
אבי הנערה, כריסטודולוס קוטסיס ועמו כמה מבני המשפחה הגיעו חמושים אל ביתה של בובולינה.
בובולינה הזועמת עמדה במרפסת הבית כדי להתייצב מולם.
לאחר ויכוח עם כריסטודולוס קוטסיס, ירה מישהו בחזה והרגה.
זהותו של הרוצח לא נודעה.
מילותיה האחרונות של בובולינה היו "עזור לי לקום, אני רוצה לראות את הים לפני שאמות".
צאצאיה של בובולינה מסרו את האונייה "אגממנון" לממשלת יוון.
שם האונייה הוחלף ל"ספצס" והיא נעשתה אוניית הדגל של הצי היווני.
האונייה הועלתה באש בנמל הצבאי בפורוס (Poros) על ידי אנדריאס מיאוליס במהלך מלחמת האזרחים היוונית השנייה ב-1831.
באי ספצס ישנו מוזיאון המוקדש לבובולינה ונושא את שמה.
הוא נמצא באחוזת הבית בת 300 השנים שלה.
הלסתות הן הבסיס הגרמי בגולגולת שבתוכו גדלות השיניים ומשמש לתפיסת וטיפול במזון.
"לסתות", בהגדרתו המורחבת, הוא כל מבנה הפה, חלק ממבנה הגוף של מרבית בעלי החיים.
אצל חולייתניים קיימות שתי לסתות: לסת עליונה (maxilla) ולסת תחתונה (mandible).
המאובנים העתיקים ביותר של בעלי לסתות תוארכו לתקופה שלפני כ-436 מיליון שנה.
אצל פרוקי-רגליים, הלסתות הן כיטיניות, הנפתחות לכיוונים מנוגדים, ועשויות להיות כליצרות או מנדביליות.
לרוב, הן מורכבות מכמה חלקי פה.
לסתות של חולייתנים התפתחו מקשתות זימים של חסרי לסתות ומופיעות לראשונה בממצאים מתקופת אורדוביק.
ברוב בעלי החוליות, הלסתות גרמיות או סחוסות ומתנגדות אנכית, ומורכבות מלסת עליונה ולסת תחתונה.
לסת החוליות נגזרת משני קשתות הלוע הקדומות התומכות בזימים, ונושאות בדרך כלל שיניים רבות.
לסת החוליות התפתחה ככל הנראה בתקופה הסילורית והופיעה בדגי פלקודרם שהתגוונה עוד יותר בדבון.
הלסת בבעלי הזרוע מפושטת באופן משמעותי בהשוואה לדגים.
רוב עצמות הלסת העליונה כבר מקובעות לעצם המוח, בעוד עצמות הלסת התחתונה כבר התמזגו יחד ליחידה הנקראת המנדבילה.
הלסת מתפרקת באמצעות מפרק ציר בין הרביע למפרק.
לסתות הזזים מציגות דרגות שונות של ניידות בין עצמות הלסת.
בחלק מהמינים עצמות לסת התמזגו לחלוטין, בעוד שאחרים עשויים להיות בעלי מפרקים המאפשרים ניידות של השיניים, ריבוע או מקסילה.
גולגולת הנחש מציגה את הדרגה הגדולה ביותר של קינזיס גולגולתי, המאפשרת לנחש לבלוע פריטי טרף גדולים.
אצל יונקים הלסתות מורכבות מהמנדבילה (הלסת התחתונה) והמקסילה (הלסת העליונה).
בקופים, יש חיזוק לעצם הלסת התחתונה הנקרא מדף סימיאן .
באבולוציה של לסת היונקים, שתי עצמות מבנה הלסת (עצם המפרק של הלסת התחתונה וריבוע) הצטמצמו בגודל ושולבו באוזן, בעוד שרבות אחרות התמזגו זו בזו.
כתוצאה מכך, יונקים מראים קינזיס גולגולתי מעט או לא, והמנדבילה מחוברת לעצם הרקה על ידי מפרק הלסת התחתונה.
תפקוד לקוי של המפרק הטמפורומנדיביולרי הוא הפרעה שכיחה במפרקים אלה, המאופיינת בכאב, לחיצה והגבלת התנועה המנדבולרית.
לקיפודי ים ישנן פנס אריסטו, לסתות עם סימטריה ייחודית בת חמישה חלקים.
כל יחידה בלסת מחזיקה בשן יחידה מסידן פחמתי גבישי, שגדלה ללא הפסקה.
הלסת התחתונה (TA: Mandibula) היא העצם הגדולה והחזקה מבין עצמות הפנים.
הלסת התחתונה ממוקמת בחלקה התחתון של הגולגולת ומהווה את בסיס חיבורן של השיניים התחתונות.
הלסת יוצרת מפרק עם עצם הרקה דרך המפרק הלסתי-רקתי (TMJ) המאפשר את פעולות הלעיסה והדיבור.
במבט על נראית הלסת התחתונה כפרסה, במבט צד צורתה דומה לאות L, האזור האופקי של צורת ה־L הוא גוף הלסת התחתונה (Corpus mandibulae) והאזור הניצב של צורת ה־L הוא ענף הלסת התחתונה (Ramus mandibulae).
הענף נקרא לעיתים גם הענף העולה (Ascending ramus) של הלסת התחתונה.
לעצם שני ענפים הנמצאים בשני צידי גוף העצם.
לגוף הלסת התחתונה שני פנים ושני גבולות.
במרכז הפן החיצוני ניכר סימן החיבור של שני חלקי העצם (Symphysis mandibulae) המתרחש בגיל מוקדם.
בחלקו התחתון של סימן החיבור בולט גבשון בליטת הסנטר (Mental protuberance).
משני צידי הגבשון ומתחת לו נמצאות גבשושיות הסנטר (Tuberculum mentale).
בחלקו העליון של הפן החיצוני, מתחת לכל ניב, נמצא זיז המכתשים (Alveolar process).
אחורה לזיז המכתשים ולמטה יותר נמצא נקב הסנטר (Foramen mentale), דרכו עוברים כלי הדם והעצב של הסנטר.
מגבשושיות הסנטר נע רכס דק אחורה ומעלה המתאחד עם הגבול הקדמי של ענף הלסת התחתונה.
הרכס מכונה הקו המלוכסן (Linea obliqua mandibulae) והוא נקודת אחז לחלק משרירי הפנים ולשריר הפרוס.
ממרכז הפן הפנימי נעים מספר רכסים דקים אחורה ולמעלה, בהם נאחזים שרירי הלשון ושרירים נוספים המשתתפים בתהליכי הבליעה והנעת הלסת התחתונה.
הגבול העליון של גוף העצם כולל שישה עשר חללים לשיניים התחתונות.
החל מהשן הטוחנת הראשונה ואחורה, נאחז בחלקו הצידי של הגבול שריר המחצצר.
בגבול התחתון ניכר לפעמים חריץ רדוד, מקום המעבר של עורק הפנים.
למרבית בני האדם בוקעות 16 שיניים קבועות בלסת התחתונה.
החותכות המרכזיות בוקעות מגיל שש, ושיני הבינה - החל מגיל 17. החלק הגרמי בגוף הלסת, בו שקועים שורשי השיניים נקרא עצם המכתשית (Alveolar bone).
עצם זו נספגת לאחר עקירת שיניים או בעקבות דלקת חניכיים מתקדמת.
באופן מוגבל ספיגת עצם המכתשית תיתכן גם במצב הנקרא Rarefying osteoitis בעקבות נמק של רקמת מוך השן בגלל נגע עששת שלא טופל והגיע לתעלת המוך.
לענף הלסת צורה מרובעת ולה שני פנים וארבעה גבולות.
את הפן הצידי של ענף הלסת התחתונה חוצים מספר רכסים מלוכסנים, בהם נאחז שריר המלעס.
בפן התיכון בולט נקב הלסת התחתונה (Foramen mandibulae), דרכו נכנסים כלי דם ועצבים הנעים בתוך תעלת הלסת התחתונה (Canalis mandibulae), שבתוך העצם, ויוצאים דרך פתחים קטנים לשורשי השיניים ודרך נקב הסנטר.
בסמוך לשפת נקב הלסת התחתונה מזדקר קוץ בשם לשונית הלסת התחתונה (Lingula mandibulae) ובהמשך לנקב לכיוון קדימה ומטה חריץ הטוחנות ועצם הלשון (Sulcus mylohyoideus).
מאחורי החריץ נאחז שריר הכנפה התיכון.
בגבול העליון של ענף הלסת בולטים שני מבנים גרמיים: הראש (Caput mandibulae; Condylus mandibulae) בחלק האחורי והצוואר (Collum mandibulae) מיד מתחת לו, והזיז הַוָּוִי (Processus coronoideus mandibulae).
ביניהם נמצא שקע המכונה חרק הלסת תחתונה (Incisura mandibulae).
לראש הלסת התחתונה משטח מפרקי המהווה חלק מהמפרק הלסתי-רקתי.
הגבול האחורי של ענף הלסת התחתונה מכוסה בבלוטת מצד האוזן (Glandula parotidea), שהיא בלוטת הרוק הגדולה ביותר.
נקודת מפגשו עם הגבול התחתון מכונה זווית הלסת התחתונה (Angulus mandibulae).
הגבול התחתון של ענף הלסת המשכי לגבול התחתון של גוף העצם והגבול הקדמי של הענף המשכי לקו המלוכסן של הגוף.
מחלות בלסת התחתונה יכולות להיות ממקור זיהומי, התפתחותי, גידולי או חבלתי.
הרוב המוחלט של המחלות הזיהומיות בלסת נובע מסיבוך של עששת השיניים (שלא טופלה, או שטופלה לא כיאות) או של דלקת חניכיים.
חמישית מפציעות הפנים מערבות שבר בלסת התחתונה, ועלולות לגרום לחנק.
לסקר קטרג'יו (רומנית: Lascăr Catargiu; נובמבר 1823 - 11 באפריל 1899), מדינאי רומני שמרן יליד יאשי שבנסיכות מולדובה, שכיהן ארבע פעמים כראש ממשלת רומניה.
בין השנים 1859–1866 היה בין מנהיגי האופוזיציה בתקופת שלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה.
משנת 1866 התמנה לראש מועצת השרים (ראש ממשלה), אך כהונתו נמשכה תקופה קצרה עקב אי יכולתו לשתף פעולה עם שותפיו הליברלים.
ב־24 במרץ 1871 הקים קטרג'יו ממשלה שמרנית יציבה, בפעם הראשונה בתולדותיה של רומניה, ממשלה שמשך כהונתה היה עד 17 באפריל 1876. אי יכולתם של הליברלים להשלים עם מדיניותו הפרו-מלוכנית של קטרג'יו הביאה בסופו של דבר לפירוק הממשלה.
קטרג'יו נשאר באופוזיציה עד שנת 1899, שנה שבה הקים ממשלה חדשה, שהחזיקה מעמד 7 חודשים בלבד.
בשנת 1891 הוא נבחר בפעם הרביעית כראש מועצת השרים, כהונה בה החזיק למשך 4 שנים נוספות.
במשך תקופת כהונתו האחרונה היה אחראי למספר רב של רפורמות.
לסתה (געז: ላስታ) מחוז היסטורי בצפון מרכז האימפריה האתיופית לשעבר וכיום נפה במדינת אמהרה.
הנפה גובלת בנפת מקת מדרומה, נפת בוגנה במערבה, נפת דהנה בצפון-מערבה, נפת גזה גיבלה בצפונה ונפת גידן במזרחה.
זה האזור שבו ממוקמת לליבלה, לשעבר בירת אתיופיה בתקופת שושלת זאגווה, ואשר מפורסמת בזכות הכנסיות החצובות בסלע הגעשי שנבנו בה, ואשר 11 מהן הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 1978.
במהלך המאה ה-18 הפרנציסקני הצ'כי רמדיוס פרוטקי (Remedius Prutky) מנה את לסתה ברשימה של 22 מחוזות אתיופיה שעדיין היו נתונים למרות הקיסר, וכאחד מששת המחוזות שהוא החשיב "גדול באמת וראוי לתואר ממלכה".
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה האתיופית לשנת 2007 האוכלוסייה מנתה 118,185 נפשות שרק 14.69% מהם חיים בערים.
לעולם יהא אדם הוא קטע בתפילה, הפותח במילים: "לעולם יהא אדם ירא שמים בסתר".
הקטע נאמר בתחילת תפילת שחרית לאחר או במהלך ברכות השחר, לפני פרשת הקרבנות.
רב עמרם גאון בהזכירו את מנהג אמירת קטעי הקרבנות, מזכיר אמירה של קטע נוסף הפותח במילים "לעולם יהא אדם ירא שמים בסתר".
מקורו של הקטע ככל הנראה בתנא דבי אליהו רבא.
הפסקה הראשונה הפותחת במילים "לעולם יהא אדם" כוללת בעיקר דברי תחנון ומדגישה את שפלות האדם מול הקדוש ברוך הוא.
חלקים מפסקה זו משותפים גם עם הווידוי לתפילת נעילה.
הפסקה שלאחריה דנה בשבחם של ישראל אשר "משכימים ומעריבים בבתי כנסיות" וקוראים את קריאת שמע, ובסיומה כוללת את קריאת פסוק שמע ישראל.
לאחריה שתי פסקאות במבנה דומה כאשר כל אחת מן הפסקאות עוסקת בחלקה הראשון בשבחו של הבורא ובסיומה בבקשה לגאולה.
ר' צדקיה בן אברהם הרופא בספרו שיבולי הלקט מביא כי רש"י הנהיג לדלג על מילות הפתיחה של הקטע, "לעולם יהא אדם ירא שמים בסתר" אלא להתחיל מהמשכו של הקטע "רבון כל העולמים", מכיוון שעל האדם להיות גם ירא שמים בגלוי.
ר' צדקיה מביא את נימוקיהם שני חכמים שדחו את דברי רש"י, האחד - שאפילו בסתר וכל שכן בגלוי.
חכם אחר, אחיו של ר' צדקיה - רבי בנימין, מסביר שה"סתר" הוא בגלל תקופת שמד, ומביא ראיה מסיום הקטע "ברוך המקדש שמו ברבים" שככל הנראה נכתב כציפייה לימים בהם תתבטל גזירת השמד.
למרות ההתנגדות, שיטת רש"י התקבלה על מספר חכמים בתקופת הראשונים שפעלו באזור האשכנזי - צרפתי אך במקומות אחרים לא נתקבלה.
שיטה שלישית מביא ר' משה אבן מכיר בספרו סדר היום אשר מצדד שיש לומר "לעולם יהא אדם ירא שמים בסתר ובגלוי", ושיטה דומה מביא האר"י הגורס "בסתר כבגלוי".
ר' חזקיה די סילוה בספרו פרי חדש מנמק את הנוסח "בסתר כבגלוי" על פי סיפור צוואתו של ריב"ז המובא במסכת ברכות: .
משפט זה לא מופיע בסידורי אשכנז המערבי הישנים, אלא מתחילים "רבון כל העולמים".
הפסקה הבאה לאחר אמירת פסוק שמע ישראל חותמת בברכה "ברוך המקדש שמו ברבים" (יש גורסים "שמך" או "את שמך").
ברכה זו אינה כוללת אזכרת שם ומלכות כמעט בכל נוסחי התפילה כיום.
את הסיבה לכך מבהיר על ידי ר' משה אבן מכיר בספרו סדר היום .
בניגוד למרבית נוסחי התפילה, בנוסח אשכנז נאמרת הברכה בהזכרת השם ללא מלכות ("ברוך אתה ה' מקדש...").
על מנהג זה מעידים התוספות, וניתן למצוא אותו גם בעדים טקסטואליים רבים מאשכנז מימי הביניים.
שיטה זו מנומקת על ידי הראבי"ה המביא פסקה שהייתה לפניו בתלמוד הירושלמי אשר גרסה ברכה זו עם אזכרת השם (ללא מלכות), אלא שבירושלמי שלפנינו פסקה זו אינה נמצאת.
כמה רבנים סברו שיש לברך נוסח דומה בשם ומלכות כברכת המצוות לפני מוות על קידוש השם: בא"י אמ"ה אשר קדשנו במצותיו וצונו לקדש שמו ברבים.
מסופר שהגאון מווילנה הורה לגר אברהם בן אברהם לומר זאת לפני העלאתו על המוקד.
אולם המקור הכתוב הקדום ביותר לכך הוא מהרב ישעיה הלוי הורוביץ, המציע בספרו לברך ברכה זו לפני קיום מצוות עשה של מוות על קידוש השם.
הוא מביא לכך ראיה מדברי רבי מנחם רקנאטי בפסקים שלו הכותב שמצווה זו מחייבת ברכה, אך הוא אינו מפרט את נוסח הברכה כפי שעושה השל"ה.
נוסח אחר וארוך יותר של ברכה זו חיבר רבי יוסף יוזפא נוירלינגן, שהיה בן דורו של השל"ה.
אולם הנוסח הקצר יותר של השל"ה זכור טוב יותר, ולמעשה נצטווה על ידי רבנים במחנות הריכוז להשתמש בנוסח השל"ה.
מרבית הראשונים שדנו בקטעים הפותחים את תפילת שחרית מזכירים אמירת קטע זה, מה שמעיד על תפוצתו ברוב קהילות ישראל כבר בתקופה זו.
ברם, בקהילות ספרד בתקופת הראשונים לא נהגו לאומרו.
כך מעיד ר' דוד אבודרהם בפירושו על הסידור, וכן חכמים נוספים שפעלו בספרד אשר דנו בפתיחת תפילת שחרית אינם מזכירים קטע זה כגון ר' אברהם בן נתן הירחי ור' ישראל אלנקאוה.
רק בדורות מאוחרים יותר הוחל בקהילות הספרדיות לומר קטע זה, והחל מתקופת הדפוסים הקטע נדפס גם בסידורים בנוסח הספרדים.
בין החכמים שהזכירו את הקטע קיימת מחלוקת לגבי מיקום אמירתו - האם הוא פותח את תפילת שחרית ורק לאחריו נאמרים קטעי הקרבנות, או שמא הוא נאמר בסיומם של כל הקטעים.
בין החכמים המזכירים את אמירתו לאחר סיום כל קטעי הקרבנות ניתן למצוא את רב עמרם גאון, הרמב"ם, בעל מחזור ויטרי, ר' שלמה בר' נתן הסיג'למסי, ר' יעקב חזן מלונדרץ.
כשיטה זו נוהגים עד היום בנוסח איטליה, וכן הוא בסידורי נוסח רומניא והרבה סידורי נוסח פרובאנס, ומאזכורה על ידי בעל מחזור ויטרי נראה שכך נהג בעבר גם בנוסח צרפת.
בנוסח תימן בלדי, אומרים אותה אחרי פרשת התמיד; בימות החול לא נוהגים לומר שאר קרבנות בנוסח זה, אבל בשבת, קטע זה נאמר לפני שאר הקרבנות.
בניגוד למנהג צרפת, באשכנז הישן נהגו לומר את הקטע מיד לאחר ברכות השחר, ורק לאחר אמירתו ברכו את ברכות התורה וקראו את קטעי הקרבנות.
כך מביאים מספר חכמים כדוגמת ר' אלעזר מוורמס בפירושו לסידור וחכמים נוספים מבית מדרש זה, וכשיטה זו נהוג עד היום בנוסח אשכנז המערבי ובמנהגי הגר"א.
בעל הטורים שהכיר אף הוא מנהג זה מקשה עליו .
הקושי של בעל הטורים הוא איזוכרם של פסוקים בקטע "לעולם יהא אדם", ואיסור על הזכרת פסוקים לפני ברכות התורה.
בשל כך הוא מקדים את ברכות התורה לפני מרבית ברכות השחר ומוסיף לאחריה את פרשת ברכת כהנים כדי שלכל הפחות יאמר קטע לימוד כלשהו מיד לאחריה.
בכך גם נוצרו שתי פסקאות של קטעי לימוד - אחת מיד לאחר ברכות התורה ואחת לאחר "לעולם יהא אדם".
מנהג זה מקובל עד היום בנוסח אשכנז המזרחי ובהשפעתו גם בנוסח ספרד החסידי (אם כי נוהגים שם להקדים את פרשת העקדה לפניו).
בנוסח הספרדים הקטע נתקבל כאמור בתקופה מאוחרת, והוא נאמר לאחר פרשת העקידה ומשנת אלו דברים ולפני יתר הקטעים.
לסקר ג'יהאד (באינדונזית: לוחמי הג'יהאד) היא מיליציה אינדונזית, איסלאמית אנטי נוצרית.
המיליציה נוסדה ומונהגת על ידי ג'אפאר עומאר טאליב נכון להיום המיליציה נחשבת למפורקת.
ג'אפאר עומאר טאליב מנהיג המיליציה תומך בפומבי בהחלת משטר תיאוקרטי באינדונזיה.
חברים מהמיליציה תומכים בהחלת חוקי השריעה באינדונזיה.
ב-2001 אנשי המיליציה התרעמו על מינויה של מגאוואטי סוקרנופוטרי לנשיאת אינדונזיה, בטענה שמנוי אישה לתפקיד הוא חטא.
במחנה של לסקר ג'האד נשים נדרשות לחבוש בורקה, ואסור לצפות בטלוויזיה.
מנהיג המיליציה טאליב פגש את אוסאמה בן לאדן, אך דחה הצעות מימון מצידו, ככל הנראה בשל ספק על מידת צידקותו של בן לאדן.
חברים אחרים במיליציה קיבלו מימון מאל-קאעידה.
כשנשאל טאליב על ידי ג'סיקה סטרן האם הוא מנסה לקדם את הוהאביזם באינדונזיה, ענה כי ספרות הווהאביזם עדיין מסתמכת על החדית' "שעשויה להיות לא דבר אללה".
למרות זאת מלומדים טוענים כי פתוות סלפיות שמקורן בחצי האי ערב היו בעלות השפעה רבה על יסוד המיליציה.
קיים אף דיון בשאלת הזדהות המיליציה עם פיגועי 11 בספטמבר, לאחר לחץ כבד שהפעיל הממשל לאחר הפיגועים על המיליציה שלא לנצל רגשות אנטי אמריקניים.
האלימות שהפעילה המיליציה באיי מאלוקו הוסברה על ידם הן כדי להגן על המוסלמים במקום, והן כדי להילחם בספרטיזם.
כדי להצדיק פעולות נוספות שביצעה טענה המיליציה לתאוריית קשרכ נוצרית ציונית להטיית הלאומיות האינדונזית.
לעבנס-פראגן (לֶבְּנְס-פְרָגְן; ביידיש: "שאלות חיים"), שהוגדר כ"ירחון סוציאליסטי לפוליטיקה, חברה ותרבות", היה דו-ירחון תרבותי יידי ישראלי, בעל זיקה ליוצאי תנועת הבונד ההיסטורית, שהופיע ממאי 1951 ועד אפריל 2014.
כתב-העת, פורסם בישראל בהוצאת ארגון "אַרבעטער-רינג" ("ברית העבודה"), שהוקם על ידי יוצאי תנועת הבונד שורדי שואה שעלו לישראל בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, ולאחר מכן עם גלי העזיבה מפולין הקומוניסטית.
העורך האחראי הראשון היה בן-ציון ("בֶּנצְל") צָלֶבִיץ' (צאלעוויטש; 1883–1967), שעלה לארץ ישראל בשנת 1922. לאחר מותו של ארטוסקי בנובמבר 1971 מונה לעורך העיתון יצחק לודן, אשר ערך אותו עד סגירתו באפריל 2014.
גיליונות העיתון כללו בתחילה 16 עמודים, והוא יצא ב-9-10 גיליונות בשנה.
החל משנת 1968 החל לצאת במתכונת דו-חודשית רציפה, 6 גיליונות בשנה של 24 עמודים ובהמשך 28 עמודים.
העיתון עסק בשאלות פוליטיות, כלכליות וחברתיות בישראל ובעולם, מנקודת מבטם השמאלית של כותביו, רובם אנשי הבונד.
העיתון פרסם גם יצירות ספרותיות ביידיש וכן ביקורת ספרות, תיאטרון ואומנות וסקירות על ספרי יידיש שיצאו בישראל ובעולם.
עמודיו האחרונים של העיתון הוקדשו לתנועת הבונד העולמית ולמודעות אישיות.
העיתון פרסם גיליונות מיוחדים לציון מרד גטו ורשה, יום השנה לרצח סופרי יידיש בברית המועצות ולרגל האחד במאי.
המוטו של העיתון בשנותיו האחרונות היה "טבול את העט במצפון לפני שאתה טובל אותו בדיו" ("טונק איין די פעדער אין געוויסן איידער דו טונקסט זי איין אין טינט").
עם השנים הלכו והתמעטו כותבי העיתון, בין היתר לאור הזדקנות הבונדאים הוותיקים ודעיכת תרבות היידיש החילונית בישראל ובעולם.
במקביל פחתה תדירות יציאת העיתון (בכל אחת מהשנים 2012-2013 יצאו 4 גיליונות בלבד ובשנת 2014 רק הגיליון האחרון).
סך הכל לאורך שנותיו פרסם העיתון 736 גיליונות.
כתב העת הישראלי נקרא על שם עיתון בונדיסטי בשם זה אשר יצא לאור בוורשה בשנת 1912, ונסגר מיד לאחר גליונו הראשון על ידי השלטון הצארי - כשחלק מיוזמיו אף הוגלו לסיביר.
כתב העת חודש בשנת 1916 במהלך השליטה הגרמנית בוורשה בימי מלחמת העולם הראשונה, והפך ליומון בשנת 1918. לאחר המלחמה סבל מהתנכלות השלטונות וב-1920 נסגר בפקודת בית משפט פולני.
בהמפשך פרסם הבונד הוורשאי עיתון אחר בשם פֿאָלקסצײַטונג (עיתון העם) עד 23 בספטמבר 1939, לאחר פלישת הצבא הגרמני.
כותרת העיתון הישראלי שימרה את הצורה הטיפוגרפית של האותיות המקוריות של סמל לעבנס-פראגן הוורשאי.
לעולם אל תיכנע הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת פעולה בכיכובם של שון פריס, אמבר הרד, קאם ג'יגנדה ודג'ימון הונסו.
ג'ייק טיילר (שון פריס), הוא נער שעבר מאיווה לאורלנדו, שם הוא היה כוכב נבחרת הפוטבול של בית ספרו.
ג'ייק עבר לאורלנדו על מנת לתמוך בקריירת הטניס של אחיו הצעיר צ'ארלי.
בבית ספרו הישן, ג'ייק היה פופולרי ואהוד על ידי כולם, אך בבית ספרו החדש, הוא מוצא את עצמו כאדם לא מקובל שנוטה להסתבך בצרות ובקטטות.
במהלך יום הלימודים, הוא צופה בכמה ילדים מבית ספרו מרביצים לילד בשם מקס קופרמן (אוון פיטרס) ובעוד שהוא עוזר למקס, הוא מגלה שהם רק התאמנו.
מקס מציע לג'ייק להתאמן איתו ב-MMA, אך ג'ייק מסרב.
על מנת להשתלב, במהלך שיעור ספרות, ג'ייק מגבה את חברתו לכיתה, באהה מילר (אמבר הרד) ואומר במקומה את התשובה.
באהה מזמינה אותו למסיבה, שם הוא נקלע לקרב עם אלוף בית הספר, ראיין מקארטני (קאם ג'יגנדה).
ג'ייק לא מעוניין להשתתף בקרב, עד שראיין מדבר על אביו של ג'ייק שנהג שיכור ונהרג.
ג'ייק מובס בקרב ומבריז מבית ספרו ביום שלמחרת.
מקס, שבהמשך יהפוך לחברו הטוב ביותר, משכנע אותו להתאמן איתו ועם המנטור שלו, ג'ין רוקואה (דג'ימון הונסו).
תחילה ג'ייק מסרב, אך לבסוף הוא משתכנע ומצטרף לאימון.
רוקואה מסכים לקבל את ג'ייק כתלמיד בתנאי אחד.
שג'ייק לא יסתבך בקטטות מחוץ לאימון וג'ייק מסכים, למרות כוונתו להביס את ראיין בחזרה.
באהה מגיעה לביתו של ג'ייק על מנת להתנצל, אך ג'ייק לא מוכן להקשיב ולסלוח לה.
באהה מדברת עם ראיין, אומרת לו שהקרב שלו עם ג'ייק היה נוראי ומסיימת את מערכת היחסים שלהם.
ראיין יוצר סצנה מהפרידה, אך ג'ייק מצטרף על מנת להגן על באהה.
ראיין מעליב את ג'ייק ועוזב את המקום.
באותו יום, באימון, ג'ייק, עדיין עצבני מהתקרית עם ראיין, נשלח הביתה על ידי רוקואה, עקב הטענה כי הוא עצבני מדי ולא יכול להתאמן.