tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ששון ושאר הילדים בבית הספר פונו מלונדון זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, ב-3 בספטמבר 1939. הוא היה בן 11. הוא ואחיו נשלחו להולט, במחוז וילטשייר, כפר קטן של אלף איש.
לאחר שובו ללונדון עזב את בית הספר בגיל 14 ועבד כשליח.
המלחמה הייתה אז בשיא עוצמתה כשלונדון עדיין מופצצת, מה שאילץ אותו לישון במקלטים תת-קרקעיים.
במהלך שעות העבודה, הוא אמר "התרגלתי לראות גופות ודם ולשמוע קריאות ייסורים" כשהוא נושא הודעות ממרכז לונדון לרציפי נמל לונדון.
אמו התעקשה שהוא ילמד סַפָּרוּת שהוא יהפוך לבעל מספרה מקצועית.
עם זאת, הוא חלם להיות שחקן כדורגל, ספורט שבו הצטיין.
כשהיא לקחה אותו לבית הספר לספרות של מעצב שיער יהודי ידוע, אדולף כהן, הם התאכזבו מיד כשאמר להם שמדובר בתוכנית של שנתיים שתעלה הרבה יותר ממה שהם יכולים להרשות לעצמם.
עם יציאתם מהסלון, "חשבתי שהיא עלולה להתעלף מאכזבה" סיפר.
כעבור כמה דקות, קרא להם בחזרה בעל הסלון כהן, אמר שהוא התרשם מהנימוסים הטובים שלו, ושהוא יכול להתחיל בשבוע הבא ולשכוח מהעלות.
אמו התחילה לבכות מרוב שמחה.
הוא היה צעיר מכדי לשרת בצבא במלחמת העולם השנייה, אבל היה חבר ב"קבוצה 43", מיליציה יהודית שהתעמתה עם ארגונים פשיסטים בלונדון.
בשנת 1948 הגיע לישראל במסגרת המח"ל, הצטרף לפלמ"ח, ולחם בגדוד השלישי של חטיבת הנגב במלחמת העצמאות.
ב-1954 פתח ששון מספרה משלו בלונדון.
הוא החל לפתח סגנונות עיצוב שיער חדשניים והסביר כי ביקש לשונות ולפשט תסרוקות לזוויות בסיסיות של חיתוך וצורה, שהיו מודרניים וקלים לתחזוקה.
עיצוב שיצר עבור הדוגמנית פגי מופיט, גזרת קערה א-סימטרית, נודעה כ"חמש הנקודות".
ב-1964 יצר ששון תסרוקת קצרה וזוויתית במישור אופקי שהייתה מבוססת על גזרת "קארה" הקלאסית.
התספורות הגאומטריות שלו נראו חתוכות בצורה חמורה, אבל היו נטולות תרסיס לשיער או חומרי עיצוב לחלוטין, תוך הסתמכות על הברק הטבעי של השיער.
ב-1965, הוא פתח את הסלון הראשון שלו בניו יורק בשדרות מדיסון.
לצורך הדרכת העובדים בסלון החדש, שלח עובד שלו מלונדון, פול מיטשל, שאחר כך הפך למעצב שיער ידוע בזכות עצמו.
ב-1966, בהשראת שערה הקצוץ הצמוד של כוכבת הקולנוע קלרה בואו, הוא יצר עיצובים עבור מעצב האופנה הצרפתי עמנואל אונגרו.
הבמאי רומן פולנסקי הביא אותו להוליווד מלונדון ב-1968, תמורת שכר של 5,000 דולר, כדי ליצור גזרת פיקסי ייחודית עבור מיה פארו לסרט "תינוקה של רוזמרי" מול קהל של מעצבי אופנה ועיתונאים.
עיצובי השיער שלו כבשו את העולם והוא הקים רשת בינלאומית של מספרות, ושל בתי ספר לספרות.
בתחילת שנות ה-70 עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה ושם התגורר עד מותו.
ב-1973 החל לשווק קו מוצרי טיפוח שיער על שמו, ומכר אותו ב-1983 לחברה שנרכשה מאוחר יותר על ידי פרוקטר אנד גמבל, אך המשיך לשמש כיועץ למותג ולקבל תמלוגים.
המותג התרחב וכלל גם קו של מייבשי שיער.
ב-2003 תבע את פרוקטר אנד גמבל, בטענה שהחברה מחסלת את המותג שלו.
ב-2004 הגיעו שני הצדדים לפשרה.
ששון גם תבעה את איש העסקים הישראלי מוריס ששון, שבשנות ה-70 הקים את מותג הג'ינס "Sasson Jeans" , על שימוש בשם המותג שלו.
גם שם הגיעו שני הצדדים לפשרה.
לאחר שהתבסס כלכלית היה מבקר בקביעות בישראל ותורם למטרות שונות.
הוא היה פעיל באגודת ידידי האוניברסיטה העברית בלוס אנג'לס, ותרם להקמת "המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות ע"ש וידאל ששון" ב.
עסקיו היו פעילים בישראל החל מאמצע שנות ה-70. הוא שיווק את קו מוצרי טיפוח שיער באמצעות חברת "דיפלומט".
בנוסף ערך קורסים של רשת בתי ספר לספרות שלו בישראל.
ששון היה נשוי ארבע פעמים, תחילה לאליין ווד, שהייתה פקידת הקבלה בסלון שלו, ב-1956; הנישואים הסתיימו בשנת 1958. בשנת 1967, הוא התחתן עם השחקנית בוורלי אדמס , אותה פגש בזמן צילומי סרט בה עיצב תסרוקות.
היו להם שלושה ילדים ביולוגיים ובן מאומץ אחד.
בתו קטיה ששון הייתה שחקנית ודוגמנית, מתה ממנת יתר בשנת 2002. ששון ואדאמס התגרשו לאחר 13 שנות נישואים.
אשתו השלישית הייתה הדוגמנית ג'נט הרטפורד-דייוויס; היא התגיירה למענו והם הגיעו ב-1983 להתחתן בישראל, אך הרבנות סרבה לחתן אותם מאחר שלא עבור "גיור כהלכה".
הם נישאו לבסוף בלוס אנג'לס אך התגרשו זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 1992, הוא התחתן עם המעצבת רונדה "רוני" ששון, מנהלת בפרוקטר אנד גמבל.
ביוני 2011 דווח כי ששון אובחן כחולה בלוקמיה שנתיים קודם לכן.
הוא מת מהמחלה ב-9 במאי 2012 בביתו בבל אייר, לוס אנג'לס, מוקף במשפחתו.
בשנת 2009 קיבל ששון תואר "מפקד" במסדר האימפריה הבריטית לכבוד תרומתו לתעשיית עיצוב השיער הבריטית.
וידוי מעשרות בהלכה (בלשון חז"ל: וידוי מעשר) הוא נוסח הנאמר לאחר ביעור מעשרות.
נוסח הווידוי מופיע במקרא, ועל כן חובת אמירתו נחשבת כמצוות עשה מדאורייתא.
בניגוד למשמעותו הרגילה של המונח 'וידוי', הווידוי אינו הודאה על חטאים.
כאן המושג 'וידוי' משמש במשמעות הפוכה: הכרזה על עשיית מעשה טוב.
זמן אמירת הווידוי הוא לאחר השלמת ביעור המעשרות, הנעשה בערב פסח, בשנה הרביעית ובשנה השביעית למניין שנות השמיטה (השנה הנוכחית () היא שנה לשמיטה).
אולם, הווידוי לא היה נעשה מיד לאחר הביעור, מפני שלאחר הביעור היו משאירים מעשר שני ונטע רבעי, שמהם אסור לאכול לאחר הווידוי, כדי לאכלם בירושלים במשך ימי חול המועד פסח.
לכן דחו את הווידוי עד לזמן תפילת מנחה של יום טוב האחרון של פסח.
נוסח הווידוי מובא בתורה, בפרשת כי תבוא:
כהנים, לויים, ישראלים וממזרים חייבים במצוות וידוי מעשרות.
גר תושב ועבדים משוחררים פטורים, מפני שאין להם חלק בארץ, ואינם יכולים להתוודות ולומר "ואת האדמה אשר נתת לנו".
המצווה מובאת בשולחן ערוך ובספר הלבוש, וכן הובאה על ידי הש"ך והגר"א, ובמניין המצוות הנוהגות בזמן הזה בספר החרדים.
עם זאת, המצווה אינה מצויה בארבעה טורים, והיו שטענו שהיא אינה נוהגת בזמן הזה.
הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים, בספרו אחרית שנים, מביא מספר סיבות לנוהג שלא לאמר וידוי מעשרות בזמן הזה:
דעת הראב"ד שהווידוי נאמר רק בבית המקדש
הווידוי אינו יכול להאמר על ידי טמאים
בגלל שהארץ לא נתחלקה ואין לאומרים חלק בארץ
על פי הירושלמי שאומר שכל המצוות מעכבות את הווידוי, מי יהין לטעון שלא עבר על אף מצווה
הרב רבינוביץ' דוחה את הטענות הללו וטוען שמצווה לאמר וידוי מעשרות בזמן הזה.
לעומת זאת, הרב יוסף אפרתי מביא את עמדת החזון איש שאין מצוות וידוי מעשרות נוהגת בזמן הזה.
וידויים של שופהוליק הוא עיבוד קולנועי לסדרת הספרים "שופהוליק" שכתבה סופי קינסלה.
בסרט מככבים איילה פישר, המגלמת עיתונאית מכורה לקניות (Shopaholic – שופוהוליק) ויו דנסי, המגלם את הבוס שלה.
רבקה בלומווד (פישר) היא בחורה שמכורה לקניות, וגרה עם חברתה הטובה, סוזי.
היא עיתונאית במגזין גינון, אך חולמת לעבוד במגזין האופנה "אלט".
בדרך לראיון ב"אלט", היא מתפתה לקנות צעיף ירוק חרף החובות הרבים שצברה.
כרטיס האשראי שלה מסורב, ולכן היא הולכת לדוכן נקניקיות, ומציעה לקנות את כל הנקניקיות בצ'ק, אם המוכר בדוכן יחזיר לה כסף במזומן.
המוכר מסרב והיא משקרת שהיא רוצה לקנות את הצעיף בשביל דודתה החולה.
המוכר עדיין מסרב, אך בחור אחד נותן לה 20$.
כשרבקה מגיעה לראיון, היא מגלה שהמשרה שהייתה מעוניינת בה כבר נתפסה.
עם זאת, פקיד הקבלה אומר לה שיש משרה פנויה במגזין "Successful Saving" וכך היא יכולה לסלול את דרכה בעתיד ל'אלט'.
רבקה מתראיינת אצל לוק ברנדון (דנסי), העורך של "Successful Saving", הבחור שתרם לה את 20$.
היא מסתירה את הצעיף שלה מחוץ למשרד כשהיא מזהה אותו, אך העוזר של לוק בא למשרד ומחזיר לה את הצעיף.
רבקה מובכת ועוזבת את הריאיון.
באותו ערב, כשהיא וסוז שיכורות, הן כותבות מכתבים ל"אלט" ו-"Successful Saving", אך הן שולחות את המכתבים למגזינים הלא נכונים כך שכל מגזין מקבל את המכתב שנכתב עבור רעהו.
לוק אוהב את המכתב שרבקה כתבה ל"אלט", ובו היא מדברת על קניית נעליים כהשקעה, ומחליט לשכור אותה.
רבקה ממשיכה להיות מובלת על ידי ההתמכרות שלה ובמקום לכתוב במדור החדש במגזין, היא הולכת למכירת בגדים.
לאחר אכזבה בקניית עוד מעיל מיותר, היא מגלה שהוא לא עשוי מ-100% קשמיר ושהיא רומתה.
התקרית מביאה לה רעיון למדור, אשר ניתנת לו הכותרת "הבחורה עם הצעיף הירוק".
כל משך הזמן הזה מוצגת לפרקים פרשיית החובות אליהן נקלעה רבקה עקב היותה מכורה לקניות, וכן התחמקותה כל העת מגובה החובות שלה, סוז שולחת אותה למפגש עם קבוצת תמיכה של שופהוליקים.
באחד מן הימים נקבע עבור רבקה ראיון טלוויזיוני והיא רוכשת עבורו שמלה יקרה ביותר, באותו יום היא גם קונה שמלת שושבינה לחתונתה של סוז, לאחר מסע הקניות היא מגיעה למפגש של קבוצת התמיכה ומגלה שם מדריכה חדשה ותקיפה מאוד.
מדריכת הקבוצה, גברת קורץ', לוחצת על רבקה לתרום את כל בגדיה שקנתה באותו יום, כולל שמלת השושבינה שלה לחתונה של סוז, והשמלה שקנתה לריאיון בטלוויזיה.
רבקה מוותרת רק על שמלת השושבינה.
במהלך הריאיון בטלוויזיה, רבקה מואשמת על ידי גובה החובות שלה על כך שלא שילמה את חובותיה, והיא מפוטרת מעבודתה.
סוז נפגעת כשהיא מגלה שרבקה תרמה את שמלת השושבינה שלה.
אלט, העורך הראשית של המגזין "אלט", מציעה לרבקה משרה במגזין, אבל רבקה דוחה את הצעתה.
היא מוכרת את רוב בגדיה, כולל את הצעיף הירוק, בשביל לשלם את חובותיה לבנק.
בינתיים, לוק פותח חברה חדשה, "ברנדון קומיוניקיישנס".
בסופו של דבר, רבקה מצליחה לשלם את חובותיה.
היא מגיעה לחתונתה של סוז לאחר שהצליחה להחזיר את שמלת השושבינה שלה, וסוז סולחת לה.
רבקה ולוק נפגשים ברחוב, והוא מחזיר לה את הצעיף הירוק לאחר שרכש אותו במכירה הפומבית של בגדיה בעזרת סוכנו.
לוק ורבקה מתאהבים, והיא מתחילה לעבוד בחברה החדשה שלו.
הסרט הוא עיבוד קולנועי לספרים "סודות חלומותיו של שופהוליק" ו"שופהוליק אברואד", אשר ידועים יותר בארצות הברית בתור "וידויים של שופהוליק" ו"שופהוליק במנהטן" בהתאמה.
הצילומים החלו במאי 2008, והתקיימו בניו יורק, קונטיקט ופלורידה, והסצנות האחרונות צולמו בין 4 ל-8 בדצמבר 2008 בניו יורק.
ההפקה כללה יצירת חנויות מותגים יוקרתיות.
במרץ 2009, האתר העניק לסרט 38 נקודות שמבוססות על 30 ביקורות.
באתר Rotten Tomatoes, הרייטינג של הסרט עמד על 23%, שמבוססים על 113 ביקורות, ובהסכמה כללית נאמר באתר "הקומדיה הרומנטית הבינונית הזאת כוללת קאסט מוכשר ויוצא דופן ומספקת לנו מסרים מבולבלים על תרבות הצריכה..."
הופעתה של איילה פישר בוקרה כטובה, והיא הייתה מועמדת ב"טקס פרסי הילדים" של ערוץ ניקלודיאון לשחקנית הטובה ביותר בסרט קומדיה, אך הפסידה לאן האת'וויי ("מלחמת הכלות").
הסרט עצמו היה מועמד לסרט הרומנטי הטוב ביותר בטקס, אך הפסיד ל"דמדומים".
וידוייה הסודיים של זונת צמרת היא סדרת טלוויזיה בת 4 עונות מבית היוצר של רשת ITV הבריטית, המבוססת על בלוג שנכתב תחת שם העט בל דה ז'ור ואף הפך לרב-מכר, בלוג שהסעיר את בריטניה עם תיאוריו על חייה של נערת ליווי.
נעימת הנושא של הסדרה היא 'You Know I'm No Good" של איימי ויינהאוס.
בילי פייפר מגלמת את האנה, בחורה מבית טוב שעובדת כזונת צמרת תחת השם בל דה ז'ור.
האנה לא הגיעה לעבודה בגלל טראומה או ניצול, והיא לא צריכה לפרנס ילדים.
היא פשוט עצלנית, אוהבת מין, והיא טובה בזה.
האנה משקרת לסביבתה ואף אחד אינו יודע מה היא עושה מלבד ה"סוכנת" שלה.
היא שומרת על הפרדה מוחלטת בין האנה לבל, הופעה שונה, בגדים שונים, חלק אחר של הדירה, טלפונים שונים ואנשי קשר שונים.
העניינים מסתבכים כשבל אינה מגלה את סודה לחברה הטוב ביותר בן, שהיה בעבר החבר הצמוד שלה, והסוד מעיב על מערכת היחסים שלהם.
במהלך כל פרק בל חשפת את הצופה לעולמה, ומסבירה את כללי עולם המין.
בעונה השנייה בל דה ז'ור מחליטה לקחת את גורלה בידיה, ועובדת עצמאית, ללא סוכנת, באמצעות אתר שהקימה.
בחורה צעירה בשם במבי יוצרת עם בל קשר במטרה להפוך לזונה בעצמה, ובל הופכת להיות המנטורית שלה ומכירה לה את עולם הליווי.
הכל מסתבך כשבל פוגשת את אלכס, רופא צעיר שהיא בטעות חושבת ללקוח.
אחרי שהיא מבינה את טעותה השניים מתחילים לצאת ואלכס מכיר אותה בתור האנה, ולא בתור בל.
בעונה השלישית בל דה ז'ור הופכת מנערת ליווי, לכותבת שמוציאה ספר ומתפרסמת, בלי שאף אחד יודע מי היא.
הספר שלה נמכר היטב, היא מתבקשת לכתוב ספר נוסף, ובכך מתחילה קריירה נוספת, בנוסף לקריירה המוכרת לה.
היא חווה חוויות חדשות ושונות מחייה הקודמים, וכעת היא מחפשת בכל "פגישה עבודה" את המיוחד והשונה שעליו תוכל לכתוב בספרה הבא.
חייה של בל מסתבכים כשהיא מנסה לאזן בין שלוש זהויותיה השונות: נערת הליווי, הסופרת והאנה.
ג'קי, אחותה של בל, עוברת לגור איתה ונחשפת לחייה ולעבודתה.
במהרה הן מגלות שהדירה קטנה מידי לשתיהן.
בל מחליטה לבחון את התחושה בצד השני של המתרס, וקובעת לעצמה פגישה עם נער ליווי.
בל דה ז'ור/האנה חוזרת מטיול ועוברת לבית חדש.
מהר מאוד היא מגלה שהחזרה לא זוהרת: היא מתמודדת עם לקוחות מאתגרים וסיטואציות מביכות.
סטפני, "הסוכנת" לשעבר של בל נאסרת, נכנסת לכלא ומתעקשת שבל תאפשר לבת שלה פופי לגור בינתיים בביתה, ובפעם הראשונה בחייה בל צריכה להחליף את סטפני ובעצם הופכת ל"מאדאם".
פופי מגלה כמה אמיתות על אמה ומחליטה להתעמת איתה בעקבות השקרים.
גם חייה האישיים של האנה מלאים בהתלבטויות: היא שוקלת האם לתת לקשר שלה עם בן הזדמנות נוספת, ובהמשך, אחותה ג'קי חוזרת בהפתעה, דבר שגורם לרגעים מביכים בין האנה לבן ופופי.
בל מקבלת הצעה להפוך את רב המכר שהיא כתבה לסרט והיא נוסעת לניו יורק, אך הדברים לא מסתדרים כפי שהיא מצפה.
בסופו של דבר בל צריכה לבחור ולהכריע בין האהבה לעבודה.
האנה בקסטר / בל דה ז'ור (בילי פייפר) – בחורה מבית טוב שעובדת כזונת צמרת, לא מתוך מצוקה כלכלית או נפשית אלא מתוך הנאה בלבד.
בן (עדו גולדברג) - החבר הכי טוב של האנה, והחבר לשעבר שלה.
בעונה הראשונה אינו מודע לעבודתה הסודית, אך בסופו של דבר מגלה על כך ומקבל אותה כפי שהיא.
סטפני (שרי לונגי) – הסוכנת ("מאדאם") של בל בתחילת דרכה.
אלכס (קאלום בלו) (עונה 2) - רופא צעיר שהגיע ללונדון מדבלין למטרות לימוד ועבודה ומתאהב בהאנה.
השניים נפרדים לאחר שהוא מגלה על עיסוקה השנוי במחלוקת.
גלוריה וייט / במבי (אשלי מדקוויי) (עונות 2-3) – בחורה צעירה ויפה שיוצרת עם בל קשר במטרה להפוך לזונה בעצמה.
בעונה השלישית, במבי מתאהבת באחד מלקוחותיה והשניים מתחתנים.
פופי (לילי ג'יימס) (עונה 4) - בתה המתבגרת קלת הדעת של סטפני.
אינה מודעת לעיסוקה של אמה כמאדאם.
דנקן אטווד (ג'יימס ד'ארסי) (עונה 3) - המוציא לאור של הספר של בל.
הארי קיגן (פול ניקולס) (עונה 4)
הסדרה זכתה להצלחה רבה בבריטניה ולביקורות טובות.
רשת Showtime שרכשה את הזכויות לסדרה החליטה לא להפיק גרסה אמריקאית לסדרה, אלא לשדר אותה כפי שהיא, משום שלא יכלו "לחשוב על אף שחקנית שתוכל לגלם את התפקיד טוב יותר מפייפר".
הסדרה נרכשה על ידי מדינות רבות, ובנוסף להצלחה מעבר לים, הצלחתה בבריטניה גרמה לערוץ ITV2, בו היא משודרת, לקבל דירוג גבוה יותר בדירוג הערוצים השנתי, ובעקבות הקהל הצעיר יחסית שעקב אחריה, הוחלט בערוץ לשנות את קהל היעד של הערוץ ולהפוך את התכנים לצעירים יותר.
בשנת 2009 הודיעה המדענית בת ה-34, ד"ר ברוק מגנאנטי, כי היא האישה שמאחורי הבלוג שרכשה לעצמה הכרה בשם "בל דה ז'ור".
מגנאנטי החליטה לחשוף את זהותה כיוון שהאנונימיות שחרתה על דגלה הפכה לא-מהנה כפי שהייתה בתחילת הדרך.
מגנאנטי, כיום מומחית מוערכת לנוירו-טוקסיקולוגיה התנהגותית ולאפידמיולוגיה של הסרטן בבית חולים בבריסטול, סיפרה כי פנתה לתעשיית הליווי בשלבים מאוחרים של הדוקטורט שלה, כשהייתה זקוקה לכסף: "לא יכולתי למצוא עבודה בתחום שלי, כי לא היה לי עדיין דוקטורט".
לדבריה, היא הייתה צריכה למצוא משרה ולהתחיל לעבוד באופן מיידי.
במחשוב, וידג'ט הוא רכיב בממשק משתמש גרפי המציג מידע המשתנה אוטומטית, או על ידי המשתמש.
מטרת הווידג'ט להנגיש מידע או הגדרות, ובשל כך בדרך כלל ממוקמים הווידג'טים על שולחן העבודה או המסך הראשי של מערכת ההפעלה שהם מיועדים עבורה.
וידג'טים תלויי חיבור רשת: כגון חיזוי מזג אוויר, שערי המרות מטבע חוץ, מבזקי חדשות.
וידג'טים בעלי אינטראקציה עם המשתמש, כגון פתקיות תזכורת, רשתות חברתיות כפייסבוק וטוויטר.
וידג'טים המראים מידע מערכת על המחשב בו משתמשים, כגון טמפרטורת מעבד, מצב תפוסת זיכרון RAM, קצב תעבורת נתונים ברשת.
וידג'טים קישוטיים: כגון תיבת תמונות מתחלפות.
דון וידאל בנבנשת (נולד בשנת 1380, ה'ק"ם, נפטר לפני שנת 1439, ה'קצ"ט) היה אחד מאחרוני המשוררים העבריים שפעלו בספרד הנוצרית.
לשאלת הזיהוי של דון וידאל בנבנשת
במאה החמש עשרה, בעיר סרגוסה, מדינת אראגון שבספרד, חיו שני משוררים ששם משפחתם היה בנבנשת ושמם הפרטי וידאל, ובלועזית בידאל.
שאלת זיהויים והאבחנה בין השניים, גרמה לחוקרים מבוכה גדולה.
יש שראו בדון וידאל בנבנשת ובווידאל בן-בנבנשת (בן לביא), דמות אחת, בגרסאות שם שונות.
במקורות אחרים ישנה הבחנה ביניהם כשני משוררים נפרדים, אולם קיים ערוב בין פעולותיהם של השניים.
על קיומם של שני וידאלים ידוע עוד במאה החמש עשרה.
המשורר שלמה בונפיד, מזכיר את שניהם באיגרתו:
"בראותי בימים עברו המשורר דון וידאל בנבנשת ז"ל ודון בידאל בן לביא קבצו שיריהם לחכם שנאור....
ואני ידעתי הבדל יבדילוני מן המשוררים הקדומים ויחשב נעם שיריהם בר נקי ובר" וכן:
הראשון שהביא הוכחות לקיומם של שני משוררים הוא החוקר צבי גרץ אבל הוא לא קבע מה שמו המדויק של כל אחד מהם ולא חילק את השירים על פי מחבריהם.
מחקרים של דר' תרצה ורדי, ודר' מתי הוס הבדילו את האחד מן השני והגדירו את פרטי הזהות והשירים של כל אחד משני המשוררים.
האחד, וידאל יוסף בן לביא בן בנבנשת.
משורר שעסק בנוסף גם במדע, והשתתף בוויכוח טורטוסה.
לאחר מכן התנצר עם רבים מבני משפחתו וכנוצרי שימש בתפקידים שונים בחצר המלכות.
השני, דון וידאל (בידאל) בנבנשת, משורר ומחבר מקמות.
מעט מאוד מידע קיים על תולדות חייו של דון וידאל בנבנשת.
אביו יוסף בנבנשת נשא את בונפילה בת וידאל דה לה קבלריה, לאשה בשנת 1380. ייתכן שדון וידאל בנבנשת, היה אחיו של רבי אברהם בנבנשת, הרב הראשי של קסטיליה ומדינאי בחצר המלך חואן השני.
דון וידאל בנבנשת נשא לאשה את אחותו של וידאל בן לביא, שהייתה בתה של בת דודו בונפוס.
משיר שכתב לידידו יוסף בן לביא, מסתבר שאשתו מתה, "גלה ממני כבוד...
לקוחה ממני אחותך נותי נ"ע".
גם במקור זה יש משום אישור שזו הייתה אחותו של בן לביא.
וידאל בנבנשת היה ביחסי ידידות עמוקים עם יוסף בן לביא, והם אף כתבו יחד כמה יצירות.
משיר שכתב לו המשורר שלמה בן משולם דיפיארה "במקלה תעבר ירדן מצוקות", ניתן להסיק שמעט לפני חתונתו נפטר אחיו.ייתכן שדון וידאל בנבנשת היה רופא, כך לפחות ציין משה ב"ר יעקב בן זאברה שהעתיק את כתב היד שלו.
דר' הוס מציין בהקדמתו לספר "מליצת עפר ודינה", כי ישנם ביצירה פרטים רבים המעידים על ידע רפואי נרחב.
לא ידוע ממה התפרנס, אולם אין עדות שהיה לו פטרון או שנזקק לחסדי נדיבים, וייתכן אף שהיה בעל אמצעים, שכן דיפיארה מבקש מבנבנשת שיעזור לוכספית.
כן ישנם מכתבים המעידים על אישיותו התקיפה ופעילותו כבורר בסכסוכים.
ייתכן שהייתה זו רק סמכות רוחנית כי אין כיתוב רשמי על פועלו זה.
דון וידאל בנבנשת, ביחד עם עוד משוררים מסרגוסה (שלמה דיפיארה, יוסף בן לביא, שלמה בונפיד), ייסדו אגודה ספרותית, דוגמת חברות ממין זה שהיו שכיחות בקרב הנוצרים.
האגודה נקראה "עדת נוגנים" (במקומות אחרים גם "כת משוררים").
מעמדו של בנבנשת היה נמוך יותר על פי הודאתו, אולי בשל היותו צעיר מהאחרים.
בנוסף ניהל בנבנשת חליפת מכתבים ענפה עם רבים מחכמי דורו, בהם: שנאור, משה גבאי, ר' יוסף אלבו, ר' שם טוב, המגישתר אברהם בייבאג'י ועוד.אין עדות לפעילותו הציבורית.
אולם ישנה איגרת שבה הוא כותב אל מי שהוא מכנה "הגיבור", על צרות עמו ובה בקשה שהלה ילך להשתדל אצל המלך על דבר הקהילות היהודיות.
וידאל בנבנשת כתב כ-156 שירים שכולם מאופיינים בגיוון, תמציתיות, ומעל לכל חן ונועם, המקנים ליצירותיו אופי אישי.
יחד עם חבריו ב"כת המשוררים" הביא לתחיה תרבותית בשירה העברית, בעשור הראשון למאה החמש עשרה, זמן קצר לפני קריסתה המוחלטת עם גירוש ספרד.
על יחסיו עם המשורר יוסף בן לביא אפשר ללמוד מתוך קובצי שירתו:
שירים צ"ח' – ק' כתב וידאל בנבנשת לבן לביא לחתונתו של האחרון.
שירים ע' – ע"ד נכתבו לבן לביא בעקבות מות אחיו .
שירים כ"ה – ל"ה, הם סדרה של חילופי -שיר מתמשכים בין וידאל בנבנשת ויוסף בן לביא, תוך שהם כותבים על נושא מסוים ושומרים על הדדיות אמנותית כצימוד חוזר בשירי חשק.שירים קמ"ה – קמ"ח הם קובץ של שירי התנצחות בין השניים.
"מליצת עפר ודינה": היצירה כתובה בפרוזה מחורזת שמשולבים בה שירים שקולים ומורכבת משני חלקים: סיפור מעשה הומוריסטי ומפולפל, ופירוש המעניק לסיפור משמעויות אלגוריות מוסריות.
חשיבותה של `מליצת עפר ודינה` באיכויותיה הספרותיות המרשימות ובהיותה חוליה היסטורית חשובה בהתפתחות הסיפורת העברית בימי הביניים.
"הלצה": חיבור הומוריסטי על אחד מחבריו של דון וידאל בנבנשת שעל אף היותו ידוע כמאהב רב מעללים תש כוחו למרבה הבושה דווקא בליל כלולותיו.
ההלצה נכתבה כנראה על ידי בן לביא ובנבנשת במשותף.
וידוי עבור מנוצחים הוא ספר שכתב פנאיט איסטרטי בעקבות טיול ממושך ברחבי ברית המועצות.
יצירתו של איסטרטי פורסמה בשנת 1929, בפריז, כחלק מהטרילוגיה "אל להבה אחרת" .
הטרילוגיה, בנוסף ליצירתו של איסטרטי, הכילה את יצירותיהם של בוריס סוברין (Boris Souvarine) וויקטור סרג' (Victor Serge), יצירות שפורסמו בעילום שם מחבריהם, בגלל חששם של שני הסופרים האלה מפני השלטון הסטליניסטי של ברית המועצות.
שני סופרים אלה היו שייכים למחנה הטרוצקיסטי, שנרדף באותה תקופה.
למרות דברי רולן, איסטרטי התחיל לכתוב וב-20 במאי כתב היד היה מוכן למסירה לדפוס.
בספר מציג איסטרטי שאלה, שהפכה לשם דבר: "אני רואה את הביצים השבורות, אבל איפה החביתה?" איסטרטי הגיב בכך לאמירתו של פקיד סובייטי בכיר, שטען שאי אפשר להכין חביתה מבלי לשבור ביצים.
וידויים (ביפנית: 告白, Kokuhaku) הוא מותחן פסיכולוגי יפני בבימויו של טצויה נאקאשימה משנת 2010.
בשנת 2010 זכה הסרט בפרס האקדמיה היפנית לקולנוע בקטגוריית הסרט הטוב ביותר של השנה.
הסרט עוסק במורה לשעבר בחטיבת הביניים שיוצאת למסע נקמה פיזי ומנטלי בתלמידי כיתתה שאחראיים למות בתה ומוגנים משפטית בגלל היותם קטינים.
הוא מורכב מסדרת וידויים של הדמויות הקשורות למקרה הטרגי.
הסרט מותח ביקורת על תרבות בני הנוער ועל החברה היפנית.
טקאקו מאצו - יוקו, המורה
מסאקי אוקאדה - המורה המחליף
מנה אשידה - מנאמי, בתה של המורה
יוקיטו נישי - שויה, אחד מהנערים הרוצחים
קאורו פוגיווארה - נאוקי, אחד מהנערים הרוצחים
הסרט זכה להצלחה כבירה ביפן.
הביקורות על הסרט היו חיוביות בכל העולם.
המבקרים ציינו לטובה את העיבוד האיכותי לספר, את רמתו של הבמאי ואת המשחק, במיוחד של השחקנים הצעירים.
הוא קיבל ממוצע של 80% באתר Rotten Tomatoes.
מבקר הקולנוע של ה-BBC, מרק קרמוד, ציין לרעה שהסגנון של "וידויים" לא מאפשר חיבור רגשי של הצופה לסרט.
וידוקלה (בליטאית: Viduklė; בפולנית: Widukle) היא עיירה במחוז קובנה שבליטא שבה התקיימה קהילה יהודית עד לשואה.
העיירה נזכרה לראשונה במאה ה-13.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-160 יהודים, ופעל בה בית ספר עברי של רשת "תרבות".
ב-23 ביוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה משפילות.
בד בבד, נעצרו ונלקחו ליעד לא ידוע מספר יהודים מהיישוב שהואשמו בקומוניזם.
ביולי 1941 נכלאו כל הגברים היהודים בעיירה מגיל 14 ומעלה, כ-200 במספר, בתחנת הרכבת.
ב-24 בחודש נרצחו כולם לצד יהודים מפאווידוקלה הסמוכה.
הנשים והילדים היהודים שנותרו בעיירה רוכזו במעין גטו שהוקם בבית הכנסת המקומי ובארבעת הבתים הסמוכים לו, והועסקו בעבודות כפייה.
ב-22 באוגוסט 1941 נרצחו כולם, כ-100 במספר, בידי משטרת העזר הליטאית בבית העלמין היהודי המקומי.
וידאר ארן קיארטאנסון (באיסלנדית: Viðar Örn Kjartansson, נהגה: ויד'אר ארן יארטאנסון; נולד ב-11 במרץ 1990) הוא כדורגלן איסלנדי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת KA מליגת העל האיסלנדית ובנבחרת איסלנד.
קיארטאנסון החל את דרכו במועדון האיסלנדי סלפוס ב-2006, בגיל 16. קיארטאנסון הצטרף למועדון האיסלנדי איי.
מהליגה הבכירה, ולאחר תקופה של שנה וחצי במועדון חזר לסלפוס.
לאחר שלוש עונות בסלפוס, עבר קיארטאנסון ב-2013 לפישקיר.
לאחר עונה טובה הצטרף בדצמבר 2013 לוולרנגה מליגת העל הנורווגית.
את שער הבכורה שלו בוולרנגה כבש בניצחון 3–1 על בודה/גלימט.
בוואלרנגה רשם קיארטאנסון שיא אישי של 25 שערים בליגה ו-29 שערים בכל המסגרות, והוכתר בסוף העונה למלך השערים של ליגת העל הנורווגית.
ב-22 בינואר 2015 עבר קיארטאנסון לג'יאנגסו סונינג מליגת העל הסינית, אשר שילמה עבורו 3.5 מיליון יורו.
ב-7 במרץ 2015 ערך את הופעת הבכורה וכבש את שערו הראשון בקבוצה בהפסד 1–2 לשנחאי דונגיה.
קיארטאנסון לקח חלק חשוב בזכייה ההיסטורית הראשונה של הקבוצה בגביע הסיני, אחרי שכבש במסגרת זו ארבעה שערים.
ב-27 בינואר 2016 חתם במאלמה מליגת העל השוודית.
במהלך העונה כבש 14 שערים ב-20 משחקי ליגה, ושלושה שערים בשישה משחקי גביע.
ב-30 באוגוסט 2016 חתם במכבי תל אביב לארבע שנים עבור 3.5 מיליון אירו, והפך לרכש היקר בתולדות הכדורגל הישראלי.
ב-15 בספטמבר כבש את שער הבכורה שלו בהפסד 3–4 לזניט סנקט פטרבורג בליגה האירופית.
ב-21 בספטמבר כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 3–0 נגד בני סכנין.
במחזור ה-23 של הליגה כבש שלושער בניצחון 3–0 על עירוני קריית שמונה, ובסך הכל כבש 19 שערים בעונת 2016/2017, וזכה בתואר מלך השערים של ליגת העל.
בעונת 2017/2018 כבש 13 שערי ליגה, והבקיע את שער הניצחון בגמר גביע הטוטו מול הפועל באר שבע.
קיארטנסון שותף במשחקי ההכנה לליגה האירופית, אך בסוף חודש אוגוסט נמכר לקבוצת רוסטוב מליגת העל הרוסית, ששילמה עבורו 2.5 מיליון אירו.
הוא כבש צמד שערים בניצחון 4–0 על סירזאן 2003 במסגרת הגביע הרוסי, אך בליגה התקשה למצוא מקום בהרכב ושותף רק בשמונה משחקים.
ב-18 במרץ 2019 הושאל להמארבי השוודית לתקופה של חמישה חודשים בהם הבקיע חמישה שערים ב-12 הופעות.
ב-20 ביולי 2019 הושאל לשנה לרובין קאזאן מליגת העל הרוסית והבקיע את שער הבכורה במשחק המחזור השלישי נגד אחמט גרוזני, בניצחון 1:0 ב-29 ביולי 2019. ב-27 בינואר 2020 הושאל ליני מלטיאספור הטורקית עד לסוף העונה.
ב-18 באוגוסט 2020 הפך לשחקן חופשי, לאחר שחוזהו ברוסטוב הסתיים ומלטאיספור החליטה שלא לרכוש אותו בשל קשיים כלכליים.
ב-28 באוגוסט 2020 חזר קיארטנסון לוולרנגה הנורווגית.
ב-1 באוגוסט 2022 חתם קיארטנסון לשנתיים באטרומיטוס היוונית.
מלך השערים בליגת העל האיסלנדית (1): 2013
מלך השערים בליגת העל הנורווגית (1): 2014
הרב וידאל אליהו מרדכי סורנאגה (1872 – 1951) היה איש ציבור, מחנך ודיין, מנהל התלמוד תורה של העדה הספרדית, סגן נשיא כוללות העדה בירושלים וחבר מועצת הרבנות הראשית.
נולד בירושלים ב-21 ביולי 1872 (ט"ו בתמוז ה'תרל"ב) לרב חיים דוד סורנאגה שהיה אב בית דין בעיר.
בצעירותו עסק במסחר ובהלוואת כספים ליהודים ושאינם יהודים.
בשנת 1895 (ה'תרנ"ה) נפתחה כיתה חדשה בתלמוד תורה של העדה הספרדית ללימוד עברית והיסטוריית העם היהודי, והוא מונה לשמש בה כמורה, ובתקופת כהונתו של הרב אליהו משה פאניז'יל שימש כמנהל התלמוד תורה.
בהמשך שימש כחבר בית הדין של הרב שמעון יעקב מטלון לצד הרב יעקב בכור הכהן שאקו, הרב גבריאל שבתי והרב אברהם פילוסוף.
לאחר פטירת הרב מטלון, שימש כחבר בבית הדין של הרי"מ תג'יר לצד הרב יצחק לבטון.
בין השנים 1914–1918 (ה'תרע"ד - ה'תרע"ח) שימש כחבר בבית הדין המורחב "משמרת הקודש" של עדות הספרדים והאשכנזים, לצד הרב אליהו משה פאניז'יל והרב שמעון אשריקי.
בתקופה זו נמנה עם פעילי החברה קדישא של העדה הספרדית, ומשנת 1922 (ה'תרפ"ב) נמנה עם פעילי כוללות העדה.
בשנת 1934 (ה'תרצ"ד) מונה לשמש כסגן נשיא כוללות הספרדים בירושלים למשך שנה, ושימש באותה תקופה כחבר ועדת הבחירות של ועד העדה הספרדית בירושלים.
בשל עיסוקו במתן הלוואות, תושבי הכפרים המוסלמים מסביב לירושלים היו נוהגים לבוא אל ביתו שבשכונת אהל משה ולקבל הלוואה.
בהמשך, כשאט אט החלה להיווצר הפרדה בין היהודים למוסלמים, הפסיקו אלו האחרונים ללוות ממנו כספים, והפסיד בגין כך כ-60,000 לירות.
בשל ההפסד הכספי מצבו הנפשי התדרדר.
במשך חייו נישא שלוש פעמים.
בראשונה לגיטל שיינבוים, בשנית לרחל וידה שיריזלי (בתו של הרב רפאל ישראל שיריזלי ואחותו של שלמה ישראל שיריזלי - (שי"ש), ובשלישית לאמליה, שהייתה עולה חדשה מפולין.
אחותו סולטנה מלכה נישאה למשה עזריאל.
נכדתו מרגלית ג'אנו לבית סורנאגה מנישואיו הראשונים לגיטל שיינבום נישאה למרדכי לבית מנדלבאום, משפחת מנדלבאום שעל שמה קרוי שער מנדלבאום ההיסטורי.
בנה, נינו של הרב סורנאגה- אליהו מנדלבאום קרוי על שם הרב.
שימש כבנקאי בכיר בבנק לאומי.
וידוי הוא ספר קצר של הסופר הרוסי לב טולסטוי העוסק במלנכוליה, פילוסופיה ודת, שנכתב בשנים 1879–1880.
וידוי הוא תיאור אוטוביוגרפי של טולסטוי את מאבקו במשבר אמצע החיים.
הוא מתאר את חיפושו אחר תשובה לשאלה: אם אלוהים אינו קיים, והמוות הוא ודאי, מה משמעות החיים?
טולסטוי טוען שללא תשובה לשאלה זאת, חייו הם בלתי אפשריים.
הספר מתחיל במשל על אדם הבורח מפני חיה רעה לתוך באר יבשה, הרואה דרקון בתחתית הבאר והוא נאחז בשיח הצומח בסדק של קיר הבאר כדי שלא ליפול טרף לדרקון.
בהיאחזו בשיח הוא רואה שני עכברים, אחד שחור ואחד לבן, הסובבים את השיח ומכרסמים ממנו.
האדם מבין שקצו קרב, אבל בראותו טיפות דבש מפרחי השיח ומלקק מהם.
טולסטוי מיד מביא את הנמשל: "כך אני, נדבק לשיח החיים, ביודעי שדרקון המוות מחכה לי בוודאות, מוכן לקרוע אותי לגזרים; ואיני יכול להבין למה נפלתי לסבל זה.
ניסיתי ללקק את הדבש שבעבר נחם אותי, אבל הוא כבר אינו מעניק לי הנאה, והעכברים הלבנים והשחורים של היום והלילה מכרסמים בענף בו אני נאחז."
טולסטוי מתאר ארבע התייחסויות לבעיה שהוא תיאר:
בורות – אם אדם אינו מודע למוות האורב לו, החיים נסבלים.
אך טולסטוי דוחה גישה זאת בכך שמרגע שאדם מודע למוות הוא אינו יכול להתעלם ממה שהוא יודע.
אפיקורסיות – מודעות לכך שהחיים הם זמניים והנאה מהרגע.
טולסטוי דוחה גישה זאת כבלתי מוסרית, שכן היא אפשרית רק למעטים, בעוד רוב בני האדם אינם בעלי אמצעים מספיקים לחיי הנאה כאלו.
התאבדות – טולסטוי מציין שזה הפתרון המתאים מבחינת יושרה אינטלקטואלית, שכן אם המוות ודאי, למה לחכות?
אולם טולסטוי כותב שהוא אינו אמיץ מספיק ללכת בדרך זו.
היאחזות – המשך החיים למרות האבסורד.
טולסטוי כותב שהוא הולך בדרך זו כי הוא אינו יכול לעשות שום דבר אחר.
בהמשך פונה טולסטוי לשאלת מציאות האל.
הכותרת המקורית של הספר היה הקדמה לביקורת על תאולוגיה דוגמטית, כחלק אחד מעבודה של ארבעה חלקים הכוללת גם את "ביקורת על תאולוגיה דדוגמטית", "תרגום והרמוניזציה של ארבעת הבשורות" ו"מה אני מאמין?".
ניסיון ראשון לפרסם את הספר נעשה בשנת 1882 בכתב עת, אולם הוא נפסל על ידי הצנזורה של הכנסייה האורתודוקסית.
בשנת 1884 הוא פורסם בז'נבה ובשנת 1906 ברוסיה.
הספר מתואר כחשוב שביצירותיו האוטוביוגרפיות של טולסטוי.
הספר השפיע על מהטמה גנדהי שאמר עליו שמתחת למעטה
הנוצרי שלו, יש בו מסר אוניברסלי.
המשל הפותח את הספר מוצג בו כ"משל מזרחי".
אולם בן ציון גרשוני הצביע על העובדה שמשל דומה להפליא, מופיע בספר שני לוחות הברית מתחילת המאה ה-17, בו הוא מצוטט מספר בשם "אבן בוחן".
על כן, מניח גרשוני שהמשל הגיע לטולסטוי ממקור יהודי.
טולסטוי, כתבי הגות, תרגמה והוסיפה הערות דינה מרקון, ירושלים: הוצאת כרמל, תשע"ו 2015.
רבי וידאל הצרפתי השני (ה'ש' 1540 - ה'ש"פ -1619), היה מורה צדק, ואב בית דין בקהילת המגורשים בעיר פאס, ראש ישיבה בעיר, מחבר ספרים רבים.
רבי וידאל זה, הוא למעשה הראשון הידוע לנו שנולד כבר בפאס ונכדו של רבי וידאל הראשון מגולי ספרד.
ידוע כנין ונכד לרש"י ורבנו תם ודרכו לדוד המלך.
נולד לרבי יצחק הצרפתי, שכיהן כדיין ומורה צדק בפאס.
למד תורה מרבותיו - רבי אברהם עוזיאל, ואביו רבי יצחק.
בשנת ה'ש"ן לערך, נתמנה לדיין בבית הדין הרבני, ולאחר מכן גם כאב בית הדין, בתפקיד זה כיהן כשלושים שנה עד לפטירתו.
כיהן עמו בבית הדין רבי אהרן אבן חיים עד שעלה רבי אהרן לארץ ישראל.
רבי וידאל נושא ונותן עם חכמי עירו הרבנים: אהרן אבן חיים, שאול שמואל סירירו מחבר הספר "דרושי מהרש"ש", יהודה עוזיאל השני מחבר הספר "בית העוזיאלי", רבי סעדיה בן ריבוח, רבי שמואל אבן דנאן, רבי יחיא בירדוגו, רבי יצחק אבן צור, ועוד.
עמהם רבי וידאל חתום על פסקי דין ותקנות בין השנים ה'שנ"ב–ה'שע"ז.
כמו כן רבי וידאל כיהן בראשות ישיבת "תלמוד תורה" שהייתה בעליית בית הכנסת "תלמוד תורה" בעיר, ושימש כשליח ציבור קבוע בבית הכנסת.
בספר "מלכי רבנן" לרב יוסף בן נאיים מסופר, שבחודש ניסן שנת ה'שע"ג, הייתה אז שנת בצורת גדולה, ויבשו כל התבואות ועצי השדה.
וגזרו תענית גשמים על הציבור ביום כ"ז ניסן והמשיכו אף בראש חודש אייר, שלא כדעת חכמים ואמרו תפלת "כל נדרי" שלוש פעמים, והורידו לפני התיבה את רבי וידאל הצרפתי, ודרש בציבור וכלשון הספר: , מרוב החרדה.
ועוד המשיך לדרוש להם במשלים שונים עד שגעו ובכו כל העם.
ודרש גם בשפה הערבית והניח אפר על ראשו ועל ספר התורה, ונכנע לב הציבור לאביהם שבשמיים, ובסוף ירדו להם גשמים ברצון.
לא ידועות פסיקות רבות ממנו, אך פסיקות מועטות נשתמרו בתוך ספריו.
אחת מפסיקות אלו היא הכרעתו במחלוקת הראשונים אודות מניין חוטי התכלת בציצית.
רבי וידאל מכריע כדעת הראב"ד שיש לצבוע בתכלת חוט אחד שלם מחוטי הציצית.
הכרעה זו לא הייתה הכרעה למעשה בזמנו של רבי וידאל, אלא פסיקה תאורטית בלבד.
חכמי ארץ ישראל מזכירים אותו לשבח.
בנו, הוא רבי יצחק הצרפתי השני, שירש אותו בראשות בית הדין, כמו כן בנו נתמנה לראשות הישיבה בעיר וקיבל את תפקיד ה'נגידות' על היהודים.
כתב רבי יוסף בן נאיים בספר "מלכי רבנן", שיש לרבי וידאל הצרפתי זכות מאוד מיוחדת, שספריו נמלטו מחוץ למערב, ולא הלכו לאיבוד ונדפסו.
רבי וידאל היה מחד מעמיק, וכמו שהעיד עליו החיד"א: ועוד העיד:.
אך מאידך היה מתרחק מ'פלפולי סרק' וכמו שהעיד על עצמו: וכן העיד עליו נכדו רבי אהרן הצרפתי שכתב: אולם מאידך היה מעיין ומפלפל (כשצריך) גדול, וכמו שהעיד עליו רבי אהרן הצרפתי:
לשושלת משפחתו כפי שמצויה בידי המשפחה ומגיעה, ראו כאן
פירוש על המגילות- בהם נמצא בכתב יד רק על מגילת איכה
צוף דבש - דרושים על התורה, הודפסו יחד עם שלושת ספריו: מגילת סתרים - על מגילת אסתר, אוצר נחמד על ספר תהלים, הצעת רות על מגילת רות.
אמרי יושר - פירוש על מדרש רבה
דרך הקודש - פירוש על הספרא, נדפס על ידי חברת דובב שפתי ישנים בהוסיאטין, תרס"ח.
פירוש על התורה ומפתח על ענייני המדרשים תנחומא ומכילתא
רבי וידאל הצרפתי השלישי, (כ"ז באלול ה'שצ"א, 24 בספטמבר 1631 – י"ד בכסלו ה'תס"ד, 22 בנובמבר 1703) כיהן כרב ומורה צדק בעיר פאס, וכחבר בית הדין בעיר.
בן למשפחת צרפתי, משפחת רבנים בפאס.
נולד לאביו רבי יצחק הצרפתי בפאס.
תיקן תקנות רבות בעיר פאס, יחד עם הרבנים הרב מנחם סירירו, הרב סעדיה אבן דנאן, ואביו רבי יצחק הצרפתי, והרב עמנואל סירירו.
בשנת ה'תנ"ז הדיינים היחידים שהיו בפאס הם רבי וידאל הצרפתי, ורבי מנחם סירירו, ולאחר מכן (כעבור שנה) הוסיפו עוד דיינים.
בתקופה מאוחרת יותר, היו רבי וידאל ורבי סעדיה אבן דנאן הדיינים היחידים בעיר.
חלק מתקנותיו התקבלו בפאס, מקנס, תטואן.
היה אחד מרבותיו הגדולים של רבי יהודה בן עטר.
שאלות ותשובות - חלקן נדפסו בשו"ת משפט וצדקה ביעקב.
כתבי יד - עדיין לא ראו אור
רבי וידאל הצרפתי החמישי (י"ז בניסן ה'תרכ"ב, 1862 - כ"ג בטבת ה'תרפ"א, 3 בינואר 1921) היה פוסק הלכה ודיין בפאס בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים.
בסוף ימיו כיהן כאב בית הדין ורבה הראשי של פאס.
נולד בפאס לאביו הדיין רבי אבנר ישראל הצרפתי.
התמנה לדיין בליל מוצאי חג הסוכות בשנת ה'תרנ"ב.
בדיינות כיהן בבית הדין בראשות רבי רפאל אבן צור, לצד חביריו, רבי שלמה אבן דנאן, רבי מתתיה סירירו, רבי יהודה בנימין סירירו.
בית הדין תיקן תקנות נגד מותרות, וחיזק את חוקי הצניעות.
בית הדין תמך ביוזמת בני הקהילה להתקין מערכת תאורה חשמלית ברובע היהודי בפאס.
בית הדין התכתב בהלכה עם חכמי מרוקו מערים אחרות, כדוגמת חכמי מקנס בראשות רבי שלום עמאר.
וכן עם הרב ישמ"ח עובדיה רבה של צפרו.
דבריו היו נשמעים למלכות, ומספר פעמים מנע גזירות חדשות על היהודים.
בתקופת מרד בוחמארא עזר ליהודי דבדו.
גייס כספים מחברת כי"ח לעזרתם של יהודי מרוקו.
בחודש חשוון שנת ה'תר"ף נתמנה לאב בית דין ורבה של העיר מטעם הממשלה.
נפטר בפאס בכ"ג טבת תרפ"א.
רבי יוסף משאש ורבנים נוספים שלחו אגרות ניחומים למשפחה לשמע פטירתו.
בנו הוא רבי אבנר ישראל הצרפתי (השני) שכיהן ברבנות בפאס.
פסקי דין - בכתב יד.
פול וידאל דה לה בלאש היה גאוגרף צרפתי.
נחשב למייסד הגאוגרפיה הצרפתית המודרנית וגם מייסד בית הספר הצרפתי לגאופוליטיקה.
הוא הגה את רעיון "אורח החיים" (genres de vie) האמונה כי אורח החיים של אזור מסוים משקף את הזהויות הכלכליות, החברתיות, האידאולוגיות והפסיכולוגיות שהוטבעו על ידי הנוף.
פול וידאל דה לה בלאש, היה בנו של אנטואן דה לה בלאש; פרופסור שהפך לאחר מכן למפקח בתחום האקדמיה.
הוא נשלח לבית הספר בפריז והצליח מאוד בלימודיו, לאחר מכן, למד לימודים גבוהים במוסד היוקרתי - אקול נורמל סופרייר וקיבל הסמכה בהיסטוריה ובגאוגרפיה בשנת 1866. הוא קיבל משרה בהוראה בבית הספר הצרפתי באתונה, וניצל את ההזדמנות לנסוע לאיטליה, ארץ ישראל, ומצרים (שם נכח בחנוכת תעלת סואץ).
באתונה למד ארכאולוגיה יוונית במשך שלוש שנים.
עם שובו לצרפת, בשנת 1870 הוא נישא ללור מארי אליזבת מונדון (Laure Marie Elizabeth Mondont) נולדו להם חמישה ילדים ורק שניים נותרו בחיים.
הוא החזיק כמה משרות הוראה בבתי ספר שונים, ובמקביל השלים את עבודת הדוקטורט שלו.
בזמן המהומות של הקומונה הפריזאית (1871) הצליח לצאת מפריס והגיע לוורסאי וסיים להדפיס את הדוקטורט.
העבודה אושרה בסורבון בשנת 1872. עבודת הדוקטורט שלו הייתה בהיסטוריה עתיקה.
הוא החל לעבוד בנאנסי ולאחר כמה שנים בשנת 1877 חזר ללמד ב"אקול נורמל סופרייר" כפרופסור מלא של גאוגרפיה ולימד שם במשך 21 השנים הבאות.
הוא הועבר לאוניברסיטת פריז, שם המשיך ללמד עד שפרש בשנת 1909, בגיל 64.
וידאל דה לה בלאש ייסד את בית הספר הצרפתי לגאוגרפיה.
יחד עם מרסל דובואה , ולוסיין גאלואה , ייסדו את כתב העת הצרפתי החשוב לגאוגרפיה - Annales de Géographie "אנאלס דה גאוגרפי" (1893), שאותו ערך עד מותו.
"אנאלס דה גאוגרפי" הפך לכתב עת אקדמי בעל השפעה, אשר קידם את הרעיונות של הגאוגרפיה האנושית כמחקר האדם ואת יחסיו לסביבתו.
תלמידו של וידאל דה לה בלאש, אלבר דמנז'ון הושפע עמוקות מהדגשת חשיבות ההיסטוריה בחקר הגאוגרפיה, והפך בהמשך לדמות האקדמית המובילה בצרפת בתחום הגאוגרפיה האנושית.
במלחמת העולם הראשונה, בינואר 1915 הוקמה הוועדה הגאוגרפית בצבא והיו בה שישה גאוגרפים ביניהם וידאל דה לה בלאש, אלבר דמנז'ון ואחרים, והם תרמו למאמץ המלחמה.
בין שאר הם נדרשו לעסוק בחיזוי תוצאות הניצחון האפשרי.
בפברואר 1917, נפגשה ועדת המחקר של משרד החוץ, בסיועו של וידאל דה לה בלאש, עם האליטה של ההיסטוריונים והגאוגרפים של הסורבון.
הדו"חות שהכינו יצרו את הרקע להופעתם בוועידת השלום העתידית כדי להחליט על המפה החדשה של אירופה אחרי המלחמה.
לאחר התבוסה של צרפת במלחמה נגד פרוסיה (1871) ועדת חקירה צרפתית ממשלתית הצביעה על כך כי ייתכן ואחד הגורמים להפסד הצורב של צרפת במלחמה, הייתה העליונות של הקצינים הגרמנים ביידע גאוגרפי כללי ובעיקר בידע וניצול מפות.
ידע זה היה תוצר של שנים רבות בהם הגאוגרפיה הגרמנית התפתחה והובילה את העולם המחקרי והמעשי של המקצוע וכן את החינוך הגאוגרפי בבתי הספר.
ועדת החקירה המליצה על פיתוח הגאוגרפיה באקדמיה ובבתי הספר בצרפת.
על רקע זה מובנת פעולתו ועלייתו של וידאל דה לבלאש וגישתו למחקר והתפתחות המקצוע באקדמיה בצרפת.
וידאל דה לבלאש כתב מספר גדול של פרסומים; 17 ספרים, 107 מאמרים ו-240 דוחות וסקירות.
רק חלק מהם תורגמו לאנגלית.
היצירות המשפיעות ביותר שלו כללו ספר לימוד בסיסי וכן מפות ואטלס של צרפת חלקם בכיוון של הגאוגרפיה ההיסטורית.
שניים מכתביו הידועים ביותר הם "עקרונות הגאוגרפיה של צרפת" Tableau de la Géographie de la France 1903, ובשיתוף עם דה מרטון את הספר - "עקרונות הגאוגרפיה האנושית" - 1918.
הספר הראשון הייתה סיכום של שיטותיו וחשיבתו הגאוגרפית של וידאל - ספר שכתיבתו נמשכה תריסר שנות עבודה.
הוא סקר בספר את כל צרפת, תוך התבססות על תצפיות השדה שסוכמו במחברותיו הרבות.
הוא התעניין בהיבטים אנושיים ופוליטיים, גאולוגיה (דיסציפלינה שהייתה בחיתוליה באותה עת, עם מעט קשר לגאוגרפיה), תחבורה והיסטוריה.
הוא היה הראשון שקשר את כל התחומים הללו בגישה תאורית תוך שימוש מזערי בנתונים כמותיים.
זהו ספר נרטיב ביסודו, ואפילו תיאורי - לא שונה בהרבה במובנים מסוימים ממדריך לתיירים או מדריך לציורי נוף.
בהשפעת המחשבה הגרמנית, בייחוד על ידי פרידריך ראצל, שאותו פגש בגרמניה, נקשר וידאל למונח "פוסיביליות", שמעולם לא השתמש בו, אך סיכם בצורה טובה את התנגדותו לדטרמיניזם מן הסוג שהגנו עליו גאוגרפים גרמנים בסוף המאה ה-19. את השימוש במונח possibilism קבעו ההיסטוריונים של הגאוגרפיה כדי לאפיין את גישתו המחקרית.
לדבריהם, גישה זו מאפיינת את האסכולה הגאוגרפית של וידאל.
גישה זו מתוארת כ"אידיוגרפית ", ונתפסה כעומדת מול התפתחות המקצוע בכיוון הפוזיטיבסטי שקידש מחקר בעזרת ניסויים שיאפשרו לפתח חוקים מדעיים כמו מדעי הטבע.
בשנת 1910, וידאל פרסם מאמר על אזורי צרפת השונים.
הוא התבקש על ידי ראש הממשלה צרפת באותם ימים, ליצור כמה קבוצות אזוריות עם גופים ייצוגיים.
וידאל הציע לחלק את צרפת לאזורים המאורגנים סביב המטרופולינים.
המציאות הכלכלית של העולם המודרני, עם התחרות בעולם וראשית הגלובאליזם שנעזרה בתקשורת מואצת, גרמה לו לחשוב שיש לקדם את דפוסי הארגון המרחבי שיהיה פחות ריכוזי ופחות סטטי.
הגאוגרפיה של וידאל מבוססת על צורות שונות של קרטוגרפיה, על מונוגרפיות ועל כמה מושגים בולטים, כולל "נופים" (paysages), "רקע משותף" (milieux), "אזורים", "lifeways" (אורחות חיים), ו "צפיפות".
רבים מתלמידיו במיוחד בעבודת הדוקטורט שלהם, הפיקו מחקרים בגאוגרפיה רגיונלית, שכללו את הפאן הפיזי והן את הפאן האנושי.
ההקשר שנבחר לתיאורים האלה היה אזור/החבל, שתוויו לא תמיד היו קבועים מבחינה מדעית.
אין ספק שהגישה הזאת הייתה מובנית יותר, אך רבים מיורשיו של וידאל, התמקדו בגאומורפולוגיה שהלכה ונעשתה חזקה יותר ויותר, מה שהגביל את התפתחות הגאוגרפיה באסכולה הצרפתית.
בין שתי מלחמות העולם, "הגאוגרפיה הקלאסית" נשארה בתבנית שנקבעה על ידי מסורת של וידאל.
המחשבה הגאוגרפית הזאת נדחפה על ידי הממסד הצרפתי, שדחק לשוליים את כל ניסיונות של התחדשות האפיסטמולוגית של הגאוגרפיה.
למעשה אחרי מלחמת העולם השנייה הגאוגרפיה הצרפתית הייתה באותו שלב שבו היא נותרה במותו של וידאל (1918).
ניתן לטעון, כי תלמידיו היו קשורים להיבט מסוים של המחשבה של וידאל ולא ידעו איך להתמודד עם המורכבות והצמיחה, וכתוצאה מכך התחום של המקצוע הצטמק.
שלושה תחומים השתלטו על המחקר באקדמיה בצרפת באותה העת: גאוגרפיה פיזית, גאוגרפיה רגיונלית, וגאוגרפיה אנושית.
בשנות הששים והשבעים, תעבור הגאוגרפיה הצרפתית שינוי מהיר כתוצאה מחשיפה לעולם האמריקאי תוך מעבר מגאוגרפיה הקלאסית והרגיונלית לגאוגרפיה עירונית וכלכלית ולגישות מחקר שאפיינו את המהפכה הכמותית במקצוע.
ביקורת על גישתו של וידאל דה לבלאש
כמה מן המצדדים בגאוגרפיה המודרנית כשייכת למדעי החברה ביקרו את הגאוגרפיה של וידאל כמדע של "אורחות החיים".
לפי השקפה זו, רעיונותיו של וידאל הפכו את הטבע לכוח החיצוני שדחף חברות אנושיות.
רעיונות אלה שימשו כדי לאמת את הנוסחה הצרפתית של הלאומיות, הטריטוריאליזם והריבונות, שהיו רעיון בסיסי של הרפובליקה השלישית.
לאמור, תפיסת עולם של פטריוטיזם כערך עליון.
הנימוקים שהפכו את הטבע לכוח המניע של החברות האנושיות, היו מתאימים רק לגבי חברות כפריות וסטטיות לכאורה.
וידאל נמנע מלחקור אזורים בתהליכי תיעוש, או בתהליכי הקולוניאליזם והעיור.
הוא כינה תהליכים אלה "כאדוות גלים" בהיסטוריה - כמשבי רוח על פני אגם.
כפי שהוא עצמו כתב בסוף ספרו הגאוגרפיה של צרפת - שצריך להדגיש ולחקור את היסודות הקבועים בנוף של צרפת, ולא את היסודות המתחלפים והמשתנים בו.
מדוע הגאוגרפיה של וידאל הייתה כה פופולרית בצרפת עד 1950?
הסבר בולט לכך הוא שהמחשבה הצרפתית במהלך הרפובליקה השלישית נשלטה על ידי הלאומיות, שהיתה, ללא ספק, אמצעי לשליטה באוכלוסיות.
מקצוע ההיסטוריה ראה את עצמו כמי שמקבל את תפקיד הצגת הופעתה של האומה והשתנותה, ותפקיד הגאוגרפיה היה להדגיש את הקבוע והיציב במולדת.
רעיונותיו של וידאל היוו את הפרדיגמה העיקרית למדע הגאוגרפי של התקופה.
הדוגלים בה היו אלה ששלטו באוניברסיטאות, במרכזי המחקר ובהענקת תארים.
להוגי דעות שחקרו אזורים עירוניים לא היה מקום בצרפת עד 1950, מה שמסביר מדוע גאוגרפים כמו ז'אן גוטמן עזבו את צרפת כדי לפתח את הקריירה שלהם בארצות הברית.
וידאר (Víðarr) הוא אל נקמן במיתולוגיה הנורדית ואחד מהאסיר.
וידאר הוא בנו של אודין והענקית גריד, ומנובא שברגנארוק הוא ינקום בפנריר על מות אביו, ושישרוד זאת.
לווידאר עדויות באדה הפואטית, שליקטה במאה ה-13 מקורות יותר מוקדמים, באדה הפרוזאית, שנכתבה במאה ה-13 על ידי סנורי סטורלוסון, והוא מתואר בצלב גוספורת מהמאה ה-10 (הצלב משלב סמלים מהמיתולוגיה הנורדית ומהנצרות) ביחד עם פנריר.
באדה הפואטית וידאר מוזכר בחזון הנביאה (Völuspá), בבלדה של ואפת'רודניר (Vafþrúðnismál), בבלדה של גרימניר (Grímnismál), ובהתנצחות של לוקי (Lokasenna).
בבתים ה-54 וה-55 של חזון הנביאה, רואה מספרת לאודין שבנו וידאר ינקום בפנריר על מותו ברגנארוק על ידי זה שהוא ידקור את פנריר בלבו.
בבתים ה-51 וה-53 של הבלדה של ואפת'רונדיר, הענק ואפת'רונדיר מבשר שווידאר ואחיו ואלי שניהם יחיו ב"מקדשי האלים" לאחר שלהבת סורט נכבתה ושוידאר ינקום בפנריר על מות אביו בכך שישבר את מלתעותיו הקרות בקרב.
בבית ה-17 של הבלדה של גרימניר, כאשר אודין מתאר את מגורי האלים, הוא מתאר את מקום מושבו של וידאר:
בתחילת ההתנצחות של לוקי, לוקי נוזף באלים על כך שלא קיבלו את פניו בסעודה באולמו של אגיר כפי שהוא חשב שהיה מתאים.
בבית העשירי, אודין אומר לווידאר לעמוד ולמזוג משקה לאורח הווכחני.
וידאר עושה כמצווה עליו, אך לפני כן מכריז:
לוקי מרים כוסית לכבוד היושבים בסעודה ולאחר כך מתחיל במלחמת הדברים שלו.
באדה הפרוזאית, וידאר מוזכר בספרים "ההטעיה של גילבי" (Gylfaginning) ו"שפת השירה" (Skáldskaparmál).
בהטעיה של גילבי, וידאר מוזכר בפרקים 29, 51, ו-53. בפרק ה-29, וידאר מוצג על ידי הדמות המומלכת האר ("גבוה") כ"אל השקט" ולו נעל עבה.
האר מוסיף שהוא חזק כמעט כאל ת'ור, ושהאלים מבקשים את עזרתו בעת צרה.
בפרק ה-51, האר מנבא שברגנארוק הזאב פנריר יטרוף את אודין, ווידאר ינקום בו על כך בכך שידרוך על הלסת התחתונה שלו ברגל אחת, יתפוס את הלסת העליונה שלו ביד אחד מה שיקרע את פיו לשניים, מה שיהרוג אותו.
מתואר גם שהנעל העבה של וידאר מורכבת מחתיכות עור שאנשים חתכו מהנעליים שלהם עצמם בבוהן ובעקב, חתיכות שנאספו על ידי האלים בכל הזמנים.
לכן, כל מי שרוצה לסייע לאלים ראוי שישליך את החתיכות הללו.
בפרק ה-54, לאחר רגנארוק והלידה מחדש של העולם, מסופר שווידאר ואחיו ואלי ישרדו גם את העצמה של הים עד הצפת העולם ואת השריפה ההרסנית של סורט ושלא יגרם להם נזק.
עוד מסופר כי שניהם יחיו בלדאבול (Iðavöllr), "איפה שהעיר אסגארד פעם הייתה".
לפי "שפת השירה", וידאר היה אחד משנים עשר האלים הזכרים שישבו על כסם במשתה שנערך לכבוד היוטון אגיר שערך ביקור.
מאוחר יותר, סנורי עצמו קוטע דיאלוג בין האל הסקאלדי בראגי ואגיר וטוען, בצורה אוהמריסטית, כי וידאר הוא מקביל היסטורי לאיניאס הטרויאני ששרד את מלחמת טרויה והגיע ל"הישגים משמעותיים".
מאוחר יותר בספר שמות מתארים רבים ניתנים לווידאר, הכוללים "שקט כ...", "בעל נעל הברזל", "אויבו מחסלו של פנריר" "נקמת האלים כ...", "בן אודין", ו-"אח האסיר".
כאשר מסופר על ביקור האל ת'ור להיכל היוטון גאירוד, גריד (Gríðr) מתוארת כאמו של "וידאר השקט" אשר עוזר לת'ור במסעו.
בפרק ה-33 לאחר שווידאר שב מאסגארד ומהסעידה עם האלים, אגיר מזמין את האלים לבוא להיכלו לשלושה (מספר טיפולוגי במיתולוגיה הנורדית) חודשים.
14 אלים מגיעים לאגיר בשביל הסעודה, כולל וידאר.
בפרק 74, שמו של וידאר מופיע פעמיים ברשימה של אסיר.
בצלב גוספורת' האנגלו-סקסוני מאמצע המאה ה-11 שממוקם בקאמבריה שבאנגליה, וידאר מתאר אירועים מיום הדין הנוצרי בשילוב רגנארוק הפגאני.
מהתיאורים שעל הצלב אדם עם חנית שניצב מול ראש עצום, כאשר אחד מרגליו עוברת באמצע הלשון המפוצלת של הראש ודורכת על הלסת התחתונה שלו.
ידו השנייה של האדם אוחזת בלסת העליונה של היצור.
לרוב דבר זה מפורש כווידאר נלחם בפנריר, וכמטאפורה לניצחונו של ישו על השטן.
וידאנה (באוקראינית: Віддана) הוא סרט דרמה היסטורי אוקראיני המבוסס על ספרה של סופיה אנדרוחוביץ' "פליקס אוסטריה", שהייתה גם שותפה לכתיבת התסריט.
אירועי הסרט מתרחשים במאה ה-19 בעיר איוונו-פרנקיבסק אשר ב.
בתפקידים הראשיים מככבים מריאנה יאנושביץ', אולסיה רומנובה ורומן לוצקי.
הסרט יצא לאקרנים באוקראינה ב-16 בינואר 2020.
הסיפור מתרחש בעיר סטניסלב בשנת 1868. ד"ר אנגר מאבד את אשתו בשריפה, אך מצליח להציל את שתי הילדות, אדל וסטפניה, בתה של סוכנת משק הבית.
בזמן תקופת האבל, הרופא מחליט להפגיש ביניהן.
25 שנה חלפו והבנות גדלו ואינן נפרדות, אם כי אדל נשואה כעת.
סטפניה מנהלת גם את החווה ומרווה את תשוקתה לבישול.
הבנות עדיין אינן מכירות את הסיפור במלואו ואינן יודעות מי הן אחת לשנייה: אחיות וחברות, או עוזרת ופילגש.
במערבולת של אהבה וקנאה, משמעויות ותעלומות כפולות, סוף סוף נעלם הגבול שבין מציאות לבדיה.
תלבושות יפהפיות, כלים מעולים וטיולים אינסופיים...
מה קורה כאשר האשליה מתחילה להתפזר ובמקום זאת צצה ועולה המציאות?
מריאנה יאנושביץ' — סטפניה צ'ורננקו
אולסיה רומנובה — אדל סקוליק
רומן לוצקי — פטרו סקוליק
רבי וידאל קואינקה (סלוניקי, ה'תקנ"ה – ירושלים, י"ב באדר ב' ה'תרכ"ב, 14 במרץ 1862) היה מקובל, מחכמי ישיבת המקובלים בית אל, ולאחר מכן ראש "מדרש החסידים חסד אל" ומחבר ספרי קבלה.
בתחילת ימיו עסק בתלמוד ובפוסקים והתפרנס מייצור ערק.
בערך בגיל שלושים החל לעסוק בתורת הקבלה, והיה נחשב לגדול בידיעת חכמת הקבלה ובחסידות כבר בסלוניקי.
עלה לארץ ישראל בשנת ה'תר"ז.
בירושלים סבל מעניות גדולה מאד, אך התמיד בתורת הקבלה והעמיד תלמידים רבים.
רבי שלמה יחזקאל יהודה תמך בו החל משנת ה'תרט"ו, וסייע לו בהקמת בית כנסת ומקווה טהרה סמוך לביתו.
בתחילה למד בישיבת המקובלים בית אל, ולאחר מכן, עם הקמת "מדרש החסידים חסד אל" עמד בראשו והעמיד תלמידים רבים.
עמד בקשר עם חכמי דורו שמביאים מדבריו בספריהם, כגון רבי אליהו מני ורבי אהרן פררה (מחבר הספר "תולדות אהרן ומשה").
רבי שלמה זלמן בהר"ן היה מתפלל עם סידור כוונות מכתב ידו של הרב קואינקה.
רבי שלמה תווינא מביא את עדות רבי פרג' חיים (בנו של רבי שלמה יחזקאל יהודה) לפיה רבי וידאל הוציא דיבוק שדבק באשה מקושטא בבית מדרשו במעמד קהל גדול.
נפטר בירושלים בי"ב באדר ב' ה'תרכ"ב, ונטמן בהר הזיתים.
ילדיו היו: שרה (נישאה לרב פארדיס), יהודה, דונה, אורו, רפאל ומזל.
בן אחיו היה רבי בן ציון אברהם קואינקה.
אחד מנכדיו, בן לבתו שרה ולחתנו רבי אליהו פארדיס, היה הרב בן ציון נסים פרדס.
נינו, בנו של רבי בן ציון, היה הרב אליהו פרדס.
סידור עם כוונות שערך, יצא לאור בהוצאת ישיבת השלום
כתב היד של הספר נמצא באוסף רבי יצחק באדהב שבספריה הלאומית.
הספר יצא במהדורה שנייה ומורחבת, ירושלים תשפ"ג, שטז עמ', בתוספת גיליוני חיים, גיליונות רבי וידאל על סידור הרש"ש.
רבי וידאל אפרים היה מחכמי העיר מיורקה שבספרד במאה ה-14. תלמידו של הר"ן ורבו של הרשב"ץ.
נולד בעיר גירונה, ולמד תורה בישיבתו של הר"ן, לצד הריב"ש.
שימש כרב בעיר מיורקה, ובהמשך עבר לפאלמה ולימד שם תלמידים.
גדול תלמידיו היה הרשב"ץ שמכנהו "מורי הקדוש".
מן התואר "הקדוש" יש המסיקים שרבי וידאל אפרים מסר נפשו על קידוש השם בעת גזירות קנ"א.
לדעת פרופ' נח עמינח, גם רבי מימון נג'אר ואחיו רבי מרדכי נג'אר, ששימשו כרבנים באלג'יריה, היו ככל הנראה תלמידיו.
בשבתו במיורקה הייתה לו מחלוקת עם חכם אחר מהעיר רבי שלמה בן אברהם הצרפתי, והריב"ש - אליו הריצו השנים מכתבי תלונות הדדיים, ניסה ליישב ההדורים ולפשר ביניהם.
מתשובת הריב"ש ניכר שחיבב את רבי וידאל, וכותב לו: "מעת ידעתיך והכרתיך - חשקה נפשי בך, והיינו לאחדים, נקשרנו נפש בנפש…".
וכן: "לא אדע בשל מי הצער הגדול הזה...
אבל שניכם כאחד טובים להרבות האש ולהגדיל המדורה".
גם לבעל המריבה השני רבי שלמה הצרפתי כתב הריב"ש: "מרובי תלונותיך על החכם אנוידאל אפרים אני מתפלא, כי הוא מוחזק אתנו בחסיד וכשר ובעל מעשים ובנם של קדושים, ואם אחשוב אינו מחודד בהלכה ולא עוקר הרים, הנה הוא בקי בדינין ובספרי הפסק...
אבל לפי הנראה יש בכם דילטורין ומביאי דבה...
וראוי לכם ולכמותכם שלא לקבל לשון הרע ובזה יבוטל המחלוקת".
בהזדמנות אחרת, כאשר שוחט שבא ממיורקה זילזל בכבוד ר' וידאל, גער בו הריב"ש באמרו "אנחנו מכירים אותו מנעוריו, הולך תמים ופועל צדק ודובר אמת בלבבו".
רבי יוסף קארו בספר בית יוסף (אה"ע סימן עז) מביא פסק ממנו: "ומעשה בא ליד ה"ר וידאל אפרים ואמר כי אינם רשאים...
ואמר ששאל להר"ן על זה והשיבו כן".
אחיו היה כנראה המהנדס והאסטרונום אנבלשם אפרים (גירונדי), שנשא ונתן עם הרשב"ץ בענייני חשבון והנדסה.
וידהאן סבהה (בהינדי: विधान सभा, באנגלית: Legislative Assembly; בתרגום: אספה מחוקקת) הוא בית המחוקקים של מדינות הודו.
ב-21 מדינות ו-3 טריטוריות האיחוד הוא בית המחוקקים החד-ביתי, ובשש מדינות הוא הבית התחתון של בית המחוקקים הדו-ביתי.
גם במדינות בהן קיים בית עליון, הבית התחתון נחשב לבית העיקרי, ורק הוא בעל הסמכות להביע אמון בממשלה.
כהונת הוידהאן סבהה היא בת חמש שנים, אך ניתן להקדים את פיזורו.
החל משלהי המאה ה-19 הוקמו גופים מחוקקים שונים במחוזות הודו הבריטית ובמדינות נסיכותיות שנכללו בה, שהיו בעלות מידות שונות של אוטונומיה ומשטר עצמי.
המבנה הבסיסי של אספות המחוקקים נקבע ב-1935, בעקבות חקיקת חוק ממשלת הודו, 1935 על ידי הפרלמנט הבריטי שקבע את המערכת הבסיסית הקיימת כיום.
הבחירות הראשונות לאספות במדינות השונות נערכו ב-1937, לאחר שהקונגרס הלאומי ההודי קיבל את אישורו המסויג של מהטמה גנדי להשתתף בהם.
המערכת הוקמה רק במחוזות שתחת שלטון בריטי ישיר, בעקבות היותו עניין למנהל פנים שלא נכלל בסוזרניות על המדינות נסיכותיות וזכות הבחירה הייתה מוגבלת בהסתמך על נתונים כמו השכלה, הכנסה, מיסים וקהילתיות, כשהיא משתנה ממחוז למחוז, ורק כ־14 אחוז מהאוכלוסייה החזיקו בה.
ההחלטה שלא להעניק זכות בחירה כללית נבעה בין היתר מחשש מהיכולות המנהל לבצע בחירות בסדר גודל שכזה.
טרוונקור הייתה הראשונה לאמץ זכות בחירה לכל ב־1948.
לאחר עצמאות הודו באוגוסט 1947 וכניסת חוקת הודו לתוקף ב־26 בינואר 1950, הורחב המבנה של האספות המחוקקות לכל מדינות חלק א' (המחוזות לשעבר) ומדינות חלק ב' (מדינות נסיכותיות גדולות לשעבר).
למדינות חלק ג', מדינות קטנות שנשלטו על ידי השלטון המרכזי, נקבע כי ניתן יהא להקים אספות מחוקקות על פי החלטת הפרלמנט.
חוקת הודו קובעת כי בכל מדינה תוקם אספה מחוקקת.
החוקה קובעת כי גודל הוידהאן סבהה לא יקטן מ-60 חברים ולא יגדל מ-500, אך ניתן להקטין את האספה המחוקקת לפחות מ-60 בעקבות חקיקת הפרלמנט ההודי.
חברי אספה נבחרים בבחירות ישירות ממחוזות בחירה.
חברי אספות מחוקקות נדרשים להיות רשומים בפנקס הבוחרים המדינתי ומעל גיל 25, ואינם יכולים לכהן כחברי הפרלמנט ההודי או בתים עליונים במדינות בהם הם קיימים.
ראש השרים נבחר על ידי חברי האספה המחוקקת, שיכול הדיח אותו בהצעת אי אמון, ובדרך כלל הוא חבר האספה.
כהונת האספות המחוקקות נקבעה בחוקת הודו למש שנים.
בתיקון הארבעים ושתיים לחוקת הודו, שהתקבל במהלך מצב החירום בהודו, הוארכה תקופת כהונתם לשש שנים, אך לאחר תבוסת הקונגרס בבחירות ללוק סבהה ב-1977 ועליית מפלגת ג'נטה לשלטון בוטל התיקון, והתיקון הארבעים וארבע לחוקת הודו השיב את כהונת האספות לחמש שנים.
בטריטוריות האיחוד לא הוקמו בתחילה אספות מחוקקים, אך לאחר סיפוח פודוצ'רי להודו ב-1962 תוקנה חוקת הודו ונקבע בה כי יתאפשר להקים אספה מחוקקת לטריטוריית איחוד על פי החלטת הפרלמנט ההודי בטריטוריות פודוצ'רי, מניפור, טריפורה, הימאצ'ל פרדש וגואה, דאמאן ודיו.
בעקבות כך הוקמה ביולי 1963 האספה המחוקקת של פודוצ'רי, ובינואר 1964 הוקמה אספה מחוקקת בטריטוריית האיחוד גואה, דאמאן ודיו, שהפכה למדינת גואה ב-1987. ב-1991 הוענק מעמד של טריטוריית הבירה הלאומית דלהי לטריטוריית האיחוד דלהי, והוקמה אספה מחוקקת לטריטוריה.
עם שינוי מעמד מדינת ג'אמו וקשמיר לטריטוריית איחוד ב-2019, הפכה האספה המחוקקת של ג'אמו וקשמיר לאספה מחוקקת של טריטוריית איחוד.
אספטת מחוקקות בטריטוריות איחוד יכולות להיות מוקמות על ידי חברים נבחרים, ממונים או תערובת של שני המינים.
קונגרס הכלל הודיפנג'אב צ'אנדיגאר117אאם אדמיצ'האטיסגארראיפור234מפלגת העם ההודיתקרנאטקהבנגלורו 224הקונגרס הלאומי ההודיקרלהטריוונדרום140המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית)ראג'סטאןג'איפור200מפלגת העם ההודית
וידהאן פרישד (בהינדי: विधान परिषद, באנגלית: Legislative council; בתרגום: מועצה מחוקקת) הוא בית עליון בבתי המחוקקים של מדינות הודו.