tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל ישראל חשפה, דרך חדירה של המוסד, שאיראן פועלת בניגוד להסכם הגרעין, ובתגובה לחשיפה הזאת נשיא ארצות הברית הניצי דונלד טראמפ נסוג מההסכם והשיב את הסנקציות החריפות על הכלכלה האיראנית.
הסנקציות הובילו למשבר כלכלי ולקריסת הערך של הריאל האיראני, והמונים יצאו להפגין ולמחות נגד המשטר.
ח'אמנאי גינה את טראמפ כ"ליצן", ש"יהפוך לאפר", ודחה ניסיונות הידברות עם הממשל האמריקאי בראשותו.
המשבר הסלים במהרה, והיה חשש ממשי מפני הידרדרות למלחמה כוללת במפרץ בין ארצות הברית לאיראן.
ישראל ביצעה תקיפות אוויריות בעומק עיראק נגד מטרות איראניות, וח'אמנאי אישר הפצצה של תעשיות עראמקו הסעודית, שעליהן הכלכלה האמריקאית מסתמכת.
במקביל איראן איימה לסגור את השיט במצר הורמוז והנחתה מיליציה מטעמה לתקוף את השגרירות האמריקאית בעיראק.
בתגובה, ישראל העבירה את המודיעין וארצות הברית בעזרתו חיסלה את מפקד כוח קודס סולימאני, ב-3 בינואר 2020. ח'אמנאי בכה בהלוויית בן טיפוחיו ואיים בנקמה.
כעבור מספר ימים פתחה איראן במבצע השהיד סולימאני: הפצצות נגד בסיסי הצבא האמריקאי בעיראק, ופגעו במעל מאה חיילים אמריקאים.
לאחר מכן ארצות הברית הורידה את המתח, כד להימנע מהמשך הסלמה.
על מקומו של סולימאני מינה ח'אמנאי את אסמאעיל קאאני, הזהיר מקודמו.
כעבור חודש הגיעה מגפת הקורונה לאיראן, וח'אמנאי טען כי התפרצות הנגיף עלולה להיות "מתקפה ביולוגית" נגד איראן.
הממשלה הטילה הגבלות תנועה ובסופו של דבר גם סגרים מחמירים כדי לבלום את התפשטות המגפה.
בנובמבר אותה שנה, בניסיון להאט את הפיתוח הגרעיני של איראן, ישראל חיסלה את ראש תוכנית הגרעין האיראנית, מוחסן פח'רי-זאדה, בין יתר מאמציה לסכל את התוכנית האיראנית.
בבחירות לנשיאות ב-2021 קידם ח'אמנאי את בחירתו של המועמד השמרן הקיצוני אבראהים ראיסי.
במקביל, ממשל ג'ו ביידן החדש קידם שיחות עם המשטר האיראני לקראת הסכם גרעין חדש, וח'אמנאי העניק את תמיכתו לשיחות.
מאידך, העימות הצבאי בין ישראל וארצות הברית לאיראן, שעיקרו התכתשויות אוויריות מעל שמי סוריה ועיראק, הסלים בהדרגה.
במאי ויוני 2022, לאחר שאיראן ניסתה לחסל תיירים ישראלים על אדמת טורקיה, ישראל חיסלה בזה אחר זה סדרת בכירים בתוכנית הגרעין ובכוח קודס.
בספטמבר משטרת הצניעות רצחה נערה בשם מהסה אמיני על שלא לבשה את כיסוי הראש כנדרש, וכתוצאה מכך המונים יצאו לרחובות במהומות רבתי שהרעידו את המדינה במשך שבועות.
בין היתר המונים יצאו בקריאות "מוות לדיקטטור" נגד ח'אמנאי ומאות בני אדם נהרגו מירי כוחות האכיפה של המשטר.
מבין מנהיגי מדינות העולם, ח'אמנאי הוא גדול שונאיה המוצהרים של מדינת ישראל.
השקפתו על הציונות יוצאת דופן בחריפותה ובשנת 1994 הוא אמר:
אחרי הסכם ואי קבע ח'אמנאי כי יאסר ערפאת הוא "משרתם של הציונים".
ח'אמנאי דוחה בתוקף כל אפשרות פשרה עם ישראל, אך סבור כי "השמדת המשטר הציוני לא כוללת בחובה טבח של האוכלוסייה היהודית באזור".
בהנחייתו הושיטה איראן סיוע רב לחזבאללה ולארגוני טרור אחרים.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, ח'אמנאי נזף בהנהגת חמאס על כך שלא הודיעה על כוונתה לתקוף את ישראל.
יחד עם זאת הוא שיבח את מחבלי חמאס על המתקפה והפגיעה בישראל.
ב-13 באפריל 2024 הורה ח'אמנאי לפתוח במתקפת כטב"מים וטילים על ישראל, זו בעצם המתקפה הראשונה-הישירה משטח איראן על ישראל בתולדות הסכסוך האיראני-ישראלי.
על פי דבריו של ח'אמנאי, עצם המתקפה הזו היא שינוי באסטרטגיה של איראן כלפי ישראל מ"סבלנות" ל"הרתעה".
ב-1 באוקטובר 2024 הייתה תקיפה נוספת משטח איראן על ישראל.
ביוני 2025 כחלק ממבצע עם כלביא הותקפה השכונה בטהראן בה מתגורר ח'אמנאי ובה נמצאים סמלי שלטון איראניים נוספים.
הוא אחיו הגדול של הפוליטיקאי האיראני האדי ח'אמנאי, סגן שר לשעבר, ושל בדרי חוסייני ח'אמנאי , שמתחה ביקורת על אחיה הגדול בטענה שמשטרו מדכא את ההפגנות שפרצו בשנת 2022 באיראן.
בנו השני הוא מוג'תבא ח'אמנאי.
עלי הלוי בן אלחסן היה חכם ופרשן מקרא קראי בן המאה ה-10.
עלי הלוי נולד לאבו עלי סעדיה הלוי אבן חסן (כונה בשם המלמד הבצרי) שהיה חכם קראי מבצרה (כיום בעיראק).
בנו יפת הלוי היה חכם קראי מראשי עדת אבלי ציון בירושלים, וכן מדקדק עברי.
בקרב חוקרים מקובל לראות בבנו יפת כגדול פרשני המקרא הקראיים עד זמנו ובני זמנו.
נכדו לוי בן יפת הלוי פעל אף הוא בירושלים וכתב מספר חיבורים בערבית יהודית.
נכדו עלי הלוי אף הוא חכם קראי אשר הביא מסורות בשם כמה מבני משפחתו.
עלי הלוי מוזכר אך מעט.
לוי בן יפת הלוי מזכירו בתואר "אבי זקני".
עלי, בן אחר של יפת הלוי, מזכיר פירוש שלו ושלשלת מסורה: וכן בהמשך: .
שמחה פינסקר מזהה אותו עם "עלי בן חסון" המוזכר בדבריו הפיוטיים של סהל בן מצליח הכהן בהם הוא מונה אותו בין חכמי הקראים שהשיבו תשובות (שהוא קורא להן "ניצחות") לדברי רס"ג:
מציטוטים מפירושיו מסיק פינסקר שעלי הלוי חיבר פירוש על התורה.
עלי חסן אל-מג'יד גנרל ושר עיראקי, איש אמונו ובן דודו של נשיא עיראק דאז, סדאם חוסיין.
כיהן כשר ההגנה העיראקי, ראש שירות הביון העיראקי, מפקד צבא עיראק בפלישה העיראקית לכווית ומושל כווית בתקופת הכיבוש.
אל מג'יד פיקד את מבצע אל-אנפאל בכורדיסטן העיראקית בין השנים 1986–1989, במהלכו הוביל לטבח המוני באמצעות נשק כימי.
בזכות כך זכה לכינוי "עלי הכימי" או "עלי כימיקלי" .
בשל כך, אל-מג'יד נידון למוות בתלייה ב-23 ביוני 2007, לאחר החלפת המשטר במלחמת עיראק.
ב-25 בינואר 2010 בוצע גזר הדין והוא הוצא להורג.
עלי חסן אל-מג'יד נולד בתכרית, והיה בן לשבט הסוני אַלְבּוּ נאצר בחמולת אל-ביג'את, שאליה השתייך גם בן דודו הגדול, סדאם חוסיין.
בשנות שלטון הבעת', רבים מבני שבט זה מונו לתפקידים בכירים במשטר ובכוחות הביטחון.
עלי חסן גדל במשפחה ענייה, וזכה להשכלה מעוטה.
הוא עבד כשליח על אופנוע בצבא עיראק עד הפיכת הבעת' (השנייה) ב-1968.
קידומו בתוך המערכת הפוליטית-צבאית לאחר ההפיכה היה מהיר, בחסות בן דודו סדאם.
בראשית הוא שימש כעוזר לשר ההגנה חמאדי שאהב בשנות ה-70 המוקדמות.
לאחר מכן הוא הפך לראש הביטחון הכללי העיראקי, בו עסק ביישום הוראותיו של סדאם, שהפך בהדרגה לקובע מדיניות החוץ, הפנים והכלכלה במשטר.
ביולי 1979 כשסדאם תפס את השלטון באופן רשמי מהנשיא אחמד חסן אל-בכר, הוא החל במסע טיהורים.
ימים ספורים לאחר כניסתו לתפקיד, חוסיין חשף בשידור טלוויזיה לאומה העיראקית על קנוניה להפלת המשטר.
בקנוניה, לטענת סדאם השתתפו מאות בכירים במשטר, שישבו בחדר בעת הקראת רשימת שמות ה"בוגדים" ונאסרו בו במקום.
בשידור ניתן היה לראות כי אל-מג'יד אמר לחוסיין כי הוא היה רחמני מדי בעבר.
עלי חסן הפך ליועצו הצבאי הקרוב של סדאם וראש שירות המודיעין, המוח'בראת.
לאחר ניסיון התנקשות כושל בסדאם ב-1983 בעת שביקר בעיירה דוג'ייל, הורה אל-מג'יד על ענישה קולקטיבית.
עשרות גברים מתושבי המקום הוצאו להורג, אלפים גורשו והעיירה שוטחה.
בין מרץ 1987 עד אפריל 1989, בשנות מלחמת איראן–עיראק האחרונות, מונה אל-מג'יד לתפקיד ראש משרד הביטחון של מפלגת הבעת' במחוז הצפוני.
בתפקיד זה שימש אל-מג'יד כמעין מושל של אזור הצפון והאחראי על תיאום המאבק הבין-סוכנותי במרידות הכורדים.
במסגרת מבצע אל-אנפאל, אל-מג'יד הורה באפריל 1987 על שימוש בנשק כימי, דוגמת גז חרדל, סארין, טאבון ו-VX ללא הבחנה נגד ריכוזי אוכלוסייה כורדית.
התקפות אלו כללו את הטבח בחלבג'ה הידוע לשמצה שגרם למותם של כ-5,000 כורדים.
על מעשים אלו "זכה" אל-מג'יד לכינויים "עלי כימיקלי" ו"הטובח של כורדיסטן".
ההתנגדות הכורדית לא פסקה, ולכן הורה אל-מג'יד על חיסול וגירוש האוכלוסייה מאזורים כורדיים.
צבא עיראק, שבאותה העת לחם גם בחזית באיראן השקיע כוח אדם רב בהתקפות של חיל רגלים, הפצצות אוויריות, שיטוח כפרים, גירושים המוניים (שכונו "שיערוב"), גירוש אנשים למחנות ריכוז, חיסול המונים מול כיתות ירייה.
המבצע הרס כמעט כל כפר כורדי בצפון עיראק, חיסל כ-180,000 כורדים וגרם לכמיליון וחצי להפוך לפליטים (כ-30 אחוזים מכלל הכורדים בעיראק, דאז).
בצו שחתם ביוני 1987 הוא הורה כי "בשטחי פעולתם, הכוחות המזוינים חייבים להרוג כל אדם או חיה הנמצאים באזורים אלו".
עם חיסול המרידה הכורדית, אל-מג'יד מונה לשר הרשויות המקומיות, והיה אחראי על העברת ערבים לאזורים הכורדיים ש"טוהרו" במבצע אל-אנפאל.
אל-מג'יד מונה למושל הצבאי של כווית לאחר כיבושה בידי עיראק במלחמת המפרץ.
במהלך שלטונו על האמירות הקטנה, הוא הנהיג משטר של חיסולים והעברת סחורות יקרות לעיראק.
לאחר קריאתו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש ב-1991 לעם העיראקי להחליף את שלטונו, התמרדו השיעים בדרום המדינה והכורדים בצפון.
עם זאת, ארצות הברית בחרה לא לערער את משטרו של חוסיין, בתגובה סדאם הורה על חיסול המרידה.
אל-מג'יד פיקד על הדיכוי האלים של המרידות, שכללו כניסה לערים בהן הופיעו גילויי מרידה, ריכוז הגברים ורציחתם.
המשטר הפציץ במסוקים מן האוויר את הכורדים והשיעים שנסו מהערים בהן התבצעו מעשי הטבח.
לאחר הכיבוש האמריקני את עיראק ב-2003 נחשפו בהדרגה קברים המוניים באזורי הטבח, בייחוד בדרום.
מספר ההרוגים בדיכוי מרד מוערך בכ-100,000 איש.
בתגובה, כוננו הממלכה המאוחדת, ארצות הברית וצרפת אזורים בצפון ובדרום עיראק בהם נאסרה טיסת מסוקים או מטוסים עיראקיים, כדי למנוע מעשי טבח נוספים של המשטר באזרחיו.
לאחר הצלחתו בדיכוי שתי המרידות, סדאם מינה את בן דודו לתפקיד שר ההגנה, אולם הוא הודח ב-1995 כשסדאם גילה על מעורבותו של אל-מג'יד במכירות לא חוקיות של חיטה לאיראן.
בדצמבר 1998 הוא מונה על ידי סדאם חוסיין למפקד האזור דרום עיראק, שמתפקידו היה לדכא כל מרידה עממית או צבאית באזור.
באותה העת, הוא שימש גם כיועץ בכיר לסדאם.
הוא נטל לעצמו את התואר "מפקד אזור הדרום", והראה ב-1999 כי האמון שהעניק לו סדאם היה מוצדק – הוא דיכא באכזריות מרידה שיעית בדרום.
צבא עיראק נשלח על ידיו לעריכת הוצאות המוניות להורג, הריסת בתים של חשודים וגירושם ממקום מושבם.
קברים המוניים בהן גופות של מאות צעירים נחשפו באזור בצרה.
באפריל 2003, זמן קצר לאחר פלישת כוחות הקואליציה לעיראק במרץ, הופצץ ביתו של אל-מג'יד בפצצה מונחת לייזר.
צבא הממלכה המאוחדת שנכנס לבית לאחר ההפצצה סבר כי אל-מג'יד חוסל.
אולם בדיקות שנערכו שינו את הערכת כוחות הקואליציה.
ב-21 באוגוסט 2003 דיווח צבא ארצות הברית כי אל-מג'יד נתפס חי.
הוא נחשב למבוקש החמישי בחשיבותו (לאחר חוסיין, בניו ומזכירו הצבאי).
משפטו של אל-מג'יד נערך בידי בית משפט עיראקי מיוחד בנושא.
במשפט הודה אל-מג'יד כי הוא הורה על גירוש כורדים מכפריהם והוצאה להורג של כורדים שנכנסו לאזורים האסורים לכניסה בקרבת הגבול עם איראן.
במשפט הושמעו הקְלָטות שבהן תיאר אל-מג'יד את פעולות הצבא שבוצעו בהוראתו: שיטוח כפרים, ההגליות ההמוניות והפגזת הכורדים בחומרי לחימה כימיים.
אל-מג'יד הורשע בפשעים נגד האנושות (בסעיפי רצח, העלמות וחיסולים המוניים) ופשעי מלחמה (הוראה על תקיפת אזרחים) ונידון למוות יחד עם שר ההגנה לשעבר סולטאן האשם אחמד אל-תאי וסגן המפקד על המבצעים בצבא עיראק, חוסיין ראשיד מוחמד, שהיו אחראים גם הם לתכנון ופיקוד על הטבח בכורדים.
מפקד המשרד המזרחי של המודיעין הצבאי העיראקי פרחן מותלכ סאלח וראש המודיעין הצבאי סאביר א-דורי, נידונו למאסר עולם.
טאהר תופיק אל-אני, שהיה המושל של מוסול זוכה בשל העדר הוכחות מספקות.
אף על פי שמונת גזרי הדין למוות, באוגוסט 2007 החל משפט נוסף לאל-מג'יד, על מעורבותו בטבח בדרום השיעי ב-1991. ערעורו של אל-מג'יד נדחה על ידי הממשלה העיראקית ב-29 בפברואר 2008 וסלל את הדרך להוצאתו להורג.
עלי כותרת היא תוכנית אירוח טלוויזיונית בהנחייתו ובהפקתו של ירון לונדון ששודרה בין מאי 1976 לאוקטובר 1979 בטלוויזיה הישראלית, שהייתה אז ערוץ השידור היחיד בישראל.
בתוכנית התארחו אושיות התרבות והחברה של התקופה, וכן להקות וזמרים.
בתוכנית שולבו מערכונים סאטיריים שבוצעו בין השאר על ידי טוביה צפיר, דובי גל ושלמה בראבא.
התוכנית ירדה משידור באוקטובר 1979, בין היתר על רקע חילוקי דעות בין מנכ"ל רשות השידור יוסף לפיד למפיק לונדון.
מן התוכנית שרדו הקלטות ספורות בלבד בארכיון רשות השידור.
הסיבה נעוצה בכך שבתקופת שידורה חסכו ברשות השידור בקלטות.
בכל שבוע מחקו את התוכנית של השבוע הקודם, ועליה הקליטו את תוכנית השבוע השוטף.
לתוכנית הייתה להקת בית עם הווי פנימי שבא לידי ביטוי בשיר "הו עמי פרנקל" (על פי 'איש הבס') שנכתב על הבסיסט של ההרכב.
שירים אחרים מן התוכנית הם "גבריאל בן סירה (בוצע במקור על ידי הגשש החיוור)", "גיל נסע לחו"ל" (אשר התפרסם יותר בביצוע של אריק לביא), "פרת משה רבנו" (למילים של אפרים סידון); 22 שירים יצאו בתקליט "עלי כותרת: השירים המשוגעים".
ראס עלי הראשון (נפטר ב-18 ביוני 1788) היה הראס של באגמדיר ובעקבות מותו של מיכאל סהול רגנט/סגן הקיסר הראשון מקרב שושלת יג'ו של האימפריה האתיופית.
עלי היה בנו של סארו גוונגול הצ'יף של שבט יג'ו המשתייך לעם האורומו ואמו הייתה גאלאבו פרס.
על פי מרדכי אביר עלי הוא זה שייסד את העיר דברה תבור שנהפכה לבירת שושלת יג'ו.
עלי נקבר בעיירה לליבלה כאשר נפטר.
"עלי כותרת עפים ברוח" הוא הרומן השני בסדרת הפרחים (הידועה גם כסדרת דולנגיינג'ר) מאת הסופרת האמריקאית ו.
הספר יצא לאור ב-1980, שנה לאחר פרסום הרומן שקדם לו בסדרה, "פרחים בעליית הגג".
הסיפור מסופר מפיה של קאת'י דולנגיינג'ר.
העלילה נפתחת לאחר בריחתם של האחים קאת'י, כריס, וקארי מאחוזת פוקסוורת', בה הוחזקו בחדר סגור במשך כארבע שנים בידי אימם וסבתם.
השלושה משתמשים בפריטים שגנבו מהאחוזה כדי לממן כרטיסים לאוטובוס.
קארי, עדיין חלשה מהשפעות הרעל שהרג את אחיה התאום קורי, מקיאה באוטובוס.
עם הגעתם לקלרמונט, דרום קרוליינה, אוספת אותם הנרייטה "הני" ביץ', לביתו של מעסיקה, ד"ר פול שפילד, אלמן בן 40. בתחילה הילדים מסרבים לחשוף את זהותם, אך בהדרגה קאת'י משתכנעת שפול באמת דואג להם, ובתקווה שיוכל לסייע להם מספרת לו את סיפורם.
הם הופכים לבני בית אצל ד"ר פול.
הוא מנסה לטפל בקארי הסובלת מבעיות בריאות שונות.
הוא מממן לכריס את הלימודים בבית הספר לרפואה, ומסייע לקאת'י להגשים את חלומה להפוך לרקדנית בלט.
הם מתרגלים עד מהרה לחיים מחוץ לעלית הגג של אחוזת פוקסוורת'.
במהלך חג המולד הראשון של האחים עם פול, קאתי מתחילה לדמם בכבדות במהלך אודישן לבלט ומתמוטטת.
היא מתעוררת בבית החולים, נאמר לה שהיה צורך לבצע ניתוח של הרחבה והרחקה.
המסקנה הייתה שהדימום נבע ממחזורים לא סדירים (בשל הרעב הכמעט מוחלט שלה בעליית הגג).
קאתי חושדת שהדימום היה למעשה הפלה, תוצאה של מערכת היחסים המינית שלה עם אחיה כריס.
היא אינה מזכירה את החשד הזה, ואומרת לעצמה שכל זה בעבר ומה שחשוב עכשיו הוא יכולתה לרקוד.
קאת'י נותרת מרירה ונחושה לנקום באימם קורין, בידיעה שהיא אשמה בכל מה שלא בסדר בחייהם.
קארי ממשיכה להתאבל על קורי.
התפתחותה נעצרת אחרי שבמשך שנים לא אכלה כראוי ולא ראתה אור יום.
היא מתביישת בכישלונה לגדול כראוי.
קאת'י וכריס ממשיכים להיאבק במשיכה הרגשית שיש להם זה כלפי זה.
הם נחושים לחיות חיים "נורמליים".
קאת'י דוחה את חיזוריו של כריס ומתעקשת שעליו למצוא מישהי אחרת לאהוב.
עם הזמן קאתי מתאהבת בפול למורת רוחו של כריס.
פול מספר לקאת'י שאשתו ג'וליה הטביעה עצמה ואת בנם, סקוטי, אחרי שפול הודה ברומן.
בתום הופעה בניו יורק במסגרת להקת הבלט שלה קאת'י מוצאת את אמנדה, אחותו של פול, מחכה לה.
אמנדה מספרת לקאת'י שג'וליה עדיין בחיים ושהיא יודעת שקאת'י הפילה את בנו של כריס.
קאת'י מאמינה לה, היא הרוסה.
היא פונה לג'וליאן מרקט, גבר שרדף אחריה מהיום בו הכירו, ומסכימה להתחתן איתו מיד.
היא חוזרת לדרום קרוליינה כגברת ג'וליאן מרקט.
רק בחזרתה קאת'י מתעמתת עם פול בנוגע למסר של אמנדה - ומגלה שג'וליה הייתה במצב וגטטיבי קבוע מניסיון ההתאבדות שלה.
זה היה מצבה בזמן שפול לקח אותם לביתו, והיא נפטרה בערך בזמן שקאת'י ופול התקרבו.
פול גם התעקש שקאת'י לא עברה הפלה.
קאת'י עדיין לא בטוחה, אך מבינה שבמהלך השיחה גילתה לפול שכריס תקף אותה בתקופת שביים.
פול מבטיח לקאת'י שהוא אוהב אותה.
קאת'י מבינה שעשתה טעות כשנישאה לג'וליאן, אך מרגישה שעליה לכבד את נדריה.
הוא אוסר עליה להתראות עם פול וכריס מתוך קנאה במערכות היחסים שלה איתם.
הוא שובר את אצבעות רגליה של קאת'י כדי שלא תוכל להופיע.
כריס ופול לוחצים עליה לעזוב את ג'וליאן למען ביטחונה.
קאת'י מגלה שהיא בהריון ואומרת לכריס שהיא אוהבת את בעלה ורוצה לגרום לנישואיהם לעבוד.
בעקבות תאונת דרכים קשה רגליו של ג'וליואן משותקות, הוא מאמין שלעולם לא ירקוד שוב ומתאבד בבית החולים.
קאת'י מתאלמנת בעודה הרה ומצפה לילד.
היא קוראת לבנה הבכור ג'ורי (שילוב של ג'וליאן וקורי).
אחרי לידת בנה נחישותה של קאת'י לנקום באמה מתגברת.
יחד עם קארי וג'ורי היא עוברת לגור בווירג'יניה, לא רחוק מפוקסוורת' הול.
היא שוכרת את בארט ווינסלו, בעלה השני של אמה, כעורך דין שיעזור לה בגביית הביטוח של ג'וליאן.
קארי פוגשת צעיר בשם אלכס המחזר אחריה, היא נהנית מחיזורו.
כשהוא משתף אותה בתוכניתו להיות כומר עולים בה פחדים וזכרונות הקשורים לסבתה הדתיה המחמירה והמתעללת.
קארי רוכשת סופגניות וארסן ומנסה להתאבד.
קארי מתאשפזת בבית החולים, שם קאת'י מרגיעה אותה שאם זה מפריע לה כל כך אלכס לא יהיה כומר.
קארי מספרת על פגישה שלה עם אמם ברחוב, שהיא רצה אליה והאם דוחה אותה בכעס.
החוויה מחזקת את אמונתה של קארי שהיא רעה ולא ראויה, ומחזק את רצונה להתאבד.
קארי מתה, ומותה מחזק את נחישותה של קאת'י לנקום בקורין.
עד מהרה היא מגלה תוכנית לסחוט את אמה במקביל לגניבת בעלה הצעיר והיפה, בארט.
קאת'י ממשיכה במסע האובססיבי שלה, גם לאחר שכריס מגלה את תוכניתה של קאת'י ומאיים להתרחק ממנה לחלוטין.
בהתחלה היא מתמקדת, אך ורק בנקמה.
בהמשך היא מתאהבת בבארט, והוא מחזיר לה חיבה.
היא מגלה שהיא בהריון ומאמינה שזו תהיה מכה מוחצת לקורין.
בארט נקרע בין רצונו להישאר נשוי לקורין לבין רצונו להיות אבא.
הוא מצליח לשים קץ לשליחת מכתבי סחיטה של קאת'י לקורין.
קאת'י חוזרת לאחוזת פוקסוורת' בערב נשף חג המולד השנתי כשהיא לבושה בשמלה שהיא העתק של השמלה שלבשה אמה במסיבת חג המולד שכריס ריגל אחריה שנים רבות קודם לכן.
היא מבקרת בחדר בו היא ואחיה היו נעולים ורואה שלא שינו בו דבר מאז בריחתם.
בחצות הלילה, היא מגיעה לאולם הנשפים ושם חושפת את האמת בפני בארט ואורחי המסיבה.
בארט לוקח את קאת'י ואמה לספרייה, שם הסבתא יושבת.
תחילה בארט אינו מאמין לקאת'י, אך אחרי ששמע את כל הסיפור הוא מתעמת עם קורין.
קורין טוענת שאביה ידע שנכדיו מוסתרים בביתו ורצה במותם בשבי.
לטענתה נתנה את הארסן לילדים כדי לגרום להם לחלות כך שתוכל להבריחם החוצה למקום מבטחים ולספר להוריה שהילדים מתו בבית החולים.
היא אומרת שטמנה את הגופה בנקיק.
קאת'י מאשימה אותה שהחביאה את הגופה בחדר קטן סמוך לעליית הגג שהדיף ריח מסריח.
כשכריס פורץ לספרייה קורין רואה אותו כרוח הרפאים של אביו, בעלה הראשון.
היא סובלת מהתמוטטות נפשית ומציתה את אולם האחוזה.
קורין כריס וקאת'י נמלטים, בארט והסבתא נלכדים ומתים בשריפה.
קורין מאושפזת במוסד לחולי נפש.
כריס פורץ לאחוזה ומושך את קאת'י מהאש.
הוא מספר לה שהני עברה שבץ מוחי, ובזמן שניסה לעזור לה פול לקה בהתקף לב חמור.
קאת'י חוזרת לפול, מתחתנת איתו ויולדת את בארט ג'וניור.
פול מת כשבארט ג'וניור עדיין צעיר למדי, על ערש דווי פול מעודד את קאת'י להיות עם כריס.
כריס חיכה לקאת'י כל השנים, והיא מבינה שהוא היה האדם הנכון עבורה כל הזמן, ושהם עדיין אוהבים זה את זה.
הם עוברים לקליפורניה עם שני הבנים וחיים כמשפחת שפילד.
קאת'י חוששת ממה שיקרה אם סודם ייחשף.
הספר מסתיים בכך שהיא מעלה מחשבות מוזרות לגבי עליית הגג בביתם שם הציבה שתי מיטות יחיד.
קאת'י דולנגיינג'ר: הסיפור מסופר מפיה של קאת'י, בפתיחת הספר היא ואחיה (כריס וקארי) בורחים מהאחוזה בה היו שבויים חלק גדול משנות ילדותם.
קאת'י מתפתחת במהלך הספר מנערה המחפשת מחסה לרקדנית מחוננת בלהקת בלט.
היא מתכננת להתחתן עם האיש שנתן לה ולאחיה מחסה (ד"ר שפילד) אבל אחותו (אמנדה שפילד) מסיטה אותה מהמסלול, וברגע אחד היא משנה מסלול מתחתנת עם אחד הרקדנים בלהקה.
הנישואין הם קשים, בעלה מתעלל בה בוגד בה ומיצר את צעדיה לגבי קשרים עם בני משפחתה.
אחרי התאבדותו קאת'י נצמדת לנקמה שלה באמה.
היא יוצרת קשר עם בעלה השני של אמה (בארט וינסלו), היא חוזרת לאחוזה בה הייתה אסירה ושוב בורחת ממנה בשל אש מתלקחת.
קאת'י בשלב זה מתחתנת עם ד"ר פול שפילד, ויחד אתו מגדלת את שני ילדיה (ג'ורי בנו של ג'וליאן, ובארט בנו של בארט וינסלו).
עם מותו של ד"ר פול שפילד היא מתחברת לאחיה כריס, והם חיים כזוג ומגדלים יחד את שני לדיה.
כריסטופר גרלנד "כריס" דולנגיינג'ר ג'וניור: אחיה הגדול של קאת'י.
הם בורחים ביחד מאחוזת פוקסוורת' ונאספים לביתו של ד"ר פול שפילד.
כריסטופר בעל היכולת הלימודיות הגבוהות פונה בתמיכתו של ד"ר פול שפילד ללימודי רפואה.
במהלך הספר הוא מלווה את קאת'י - הוא אינו מרוצה מאירוסיה לד"ר שפילד.
הוא מאוד מודאג מנישואיה הרעילים לג'וליאן מרקט.
הוא מנסה לשכנע אותה להפסיק את מסע הנקמה שלה נגד אמם.
הוא זה שמחלץ את קאת'י מהאחוזה הבוערת.
בסופו של הספר הוא נעשה בן זוגה של קאת'י, ומגדל איתה את ילדיה כאילו היה אביהם.
קארי דולנגיינג'ר: אחותם הקטנה של כריס וקאת'י.
מאז הטראומה של הכליאה באחוזת פוקסוורת' ומות אחיה התאום קורי היא נעשית מכונסת בתוך עצמה, חלשה פיזית וחרדה מאוד.
במהלך הספר היא מתקשרת עם צעיר בשם תיאודור אלכסנדר רוקינגהם והדבר מזרים לה כוחות חדשים.
אך אלו נעלמים כשנודע לה שהוא מועיד עצמו לכמורה.
פגישה מקרית עם אמה ברחוב גורמת להתחזקות הנפילה כשהיא מרגישה רעה ולא ראויה.
מותה מחזק את החלטתה של קאת'י לנקום באמם.
קורין דולנגיינג'ר: אמם של הילדים.
מופיעה בספר בעיקר דרך מחשבותיהם של ילדיה.
קאת'י עוסקת רבות ברצון לנקום בה, ולבסוף יוצרת קשר עם ברתולומיאו "בארט" וינסלו (בעלה השני של קורין) כדי לפגוע דרכו באמה.
קאת'י פוגשת את שניהם ואת סבתה בספרייה של אחוזת פוקסוורת'.
קורין סובלת מהתמוטטות נפשית ואחרי שמעלה באש את האחוזה היא מאושפזת במוסד לחולי נפש.
פול שפילד: רופא המתגורר בקלרמונט.
הוא אסף את ילדי דולנגיינג'ר לביתו אחרי שברחו מהאחוזה.
בהמשך הפך לאפוטרופוס החוקי שלהם.
הוא מקדם את כריס בלימודי הרפואה ואת קאת'י בלימודי בלט.
הוא משלם עבור קארי פנימייה יקרה.
הוא מתאהב בקאת'י ומתחתן איתה לקראת סוף הספר, הוא בעלה השני.
לאחר מספר התקפי לב הוא מת בשלווה בשנתו כעבור כמה שנים.
לפני מותו הוא מעודד את קאת'י להתחבר לכריס כבן זוג.
ג'וליאן מרקט: בעלה הראשון של קאת'י.
הוא מתעלל בקאת'י, בוגד בה ואוסר עליה להיפגש עם כריס ופול.
יש רמז לכך שמתעלל מינית בקארי.
בבית החולים הוא מיודע לכך שקאת'י בהריון.
הדבר אינו מונע את התאבדותו אחרי שהוא חושב שלעולם לא ירקוד יותר.
קאת'י מגלה שהיא וג'וליאן שניהם סובלים מחוויה של ילד שעבר התעללות.
ג'וליאן "ג'ורי" יאנוס מרקט: בנם של קאת'י וג'וליאן.
הוא רואה בכריס דמות אב.
הוא בעל כישורי ריקוד מבריקים.
הוא יפה תואר, ודומה פיזית לאביו.
באופיו אדיב ועדין כמו כריס ובמקביל יש לו את המזג החם של אביו אך הוא לעולם לא אלים.
ברתולומיאו "בארט" וינסלו: בעלה השני של קורין, פער הגילאים ביניהם שמונה שנים.
בזמן שנישא לקורין האמין שאין לה ילדים.
בארט שפילד: בנה השני של קאת'י, בנו של בארט וינסלו.
בארט מקנא באחיו הגדול ג'ורי, ומאמין הוא הבן האהוב על אמם.
הוא גדל באמונה שפול הוא אביו והאמת מתגלה בעתיד שעדיין לא מופיע בספר.
ילד סקרן שמבחין שהוא שונה מפול - לא נראה כמוהו, אין לו עניין להיות רופא - ותוהה על כך.
אמנדה שפילד (בידנס): אחותו הגדולה של פול.
היא מתנגדת לנישואי אחיה לקאת'י על רקע הפרש הגילאים ביניהם.
כדי להפריד ביניהם היא משקרת בצורה ערמומית.
היא אורבת לקאת'י אחרי הופעה ומספרת לה שאשתו הראשונה של פול עדיין בחיים.
היא טוענת שהיא יודעת שקאת'י הפילה עובר שכריס היה אביו.
ג'וליה שפילד: אשתו הראשונה של פול ואם בנם סקוטי.
היא נמנעה מיחסי מין עם פול, אך דרשה ממנו נאמנות.
משהתוודה על רומן הטביעה את בנם סקוטי בנהר.
ניסתה גם היא להטביע את עצמה אך הובאה לבית החולים בתרדמת ומתה מאוחר יותר.
הנרייטה "הני" ביץ': עוזרת בית של ד"ר שפילד שנפגשת עם הילדים כשהם בורחים מהאחוזה ואוספת אותם לביתו של ד"ר שפילד.
היא שומעת אך אינה מסוגלת לדבר ומתקשרת בהודעות כתובות.
סובלת מעודף משקל התורם למותה משבץ מוחי.
תיאודור אלכסנדר "אלכס" רוקינגהם: ארוסה של קארי.
חשמלאי המתכנן להיות כומר, אך בשיחה עם קאת'י הוא אומר שיישאר חשמלאי כדי להציל את קארי.
בשנת 2014 הספר עובד לסרט טלוויזיה בעל אותו שם, בבימויה של קארן מונקריף.
עלי אדיב יַחיָא היה מורה ערבי-ישראלי, מהמפורסמים שבמורי התרבות והשפה הערבית בישראל, ודיפלומט שכיהן כשגריר ישראל בפינלנד ושגריר ישראל ביוון.
האזרח הערבי-ישראלי הראשון בישראל שהדליק משואה בשנת 1984 והראשון שמונה לשגריר ב 1995.
לימד וכיהן כסמנכ"ל באולפן עקיבא, ובין תלמידיו היו אנשי ציבור בולטים, כגון השר לשעבר משה ארנס, ועוד דמויות ידועות.
הוא ניהל מוסדות להוראת שפות ולימד גם באוניברסיטאות שונות, במשטרה, במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובמכללה לביטחון לאומי.
בשנים 1996 עד 1999 כיהן כשגריר ישראל בפינלנד.
לאחר מכן שימש ציר במחלקת פרויקטים באגף המזרח התיכון ותהליך השלום במשרד החוץ.
בשנים 2006 עד 2012 כיהן כשגריר ישראל ביוון (מונה במקום רם אבירם).
יחיא היה נשוי לחייריה ולהם חמישה ילדים: אדיב, אריג, וסים, רים וכרים יחיא.
1983 – פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
1984 – השיא משואה ביום העצמאות.
1994 – זכה להוקרה מהקונגרס של ארצות הברית על קידום השלום דרך התרבות והשפה.
2011 – פרס שמואל רוטברג לחינוך מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
2015 – לאחר מותו, אחת מספריות משרד החוץ נקראה על שמו.
2022 – לאחר מותו, אחד מאולמות ההרצאות של משרד החוץ נקרא על שמו.
עלי יסיף (נולד ב-1946, בוקרשט, רומניה) הוא חוקר פולקלור יהודי והסיפור העברי של ימי הביניים.
פרופסור אמריטוס בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב ומייסד תוכנית "אופקים" לסטודנטים מצטיינים במדעי היהדות באוניברסיטת תל אביב.
עלה לישראל בשנת 1950, והתגורר עד שנת 1964 בנהריה, ובה התחנך.
לאחר שירות בצה"ל, שאותו סיים בדרגת רב-סרן בחיל השריון, למד ספרות עברית ופילוסופיה כללית לתואר ראשון באוניברסיטה העברית וספרות עברית ופולקלור יהודי לתואר שני, והיה תלמידו המובהק של מייסד חקר הפולקלור בישראל, פרופ' דב נוי.
בשנת 1977 סיים יסיף את עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטה העברית בנושא: "אלפא ביתא דבן סירא: הטקסט, אופיו הספרותי ומעמדו בתולדות הסיפור העברי בימי הביניים", בהדרכת פרופ' יוסף דן, והמשיך את מפעלו של פרופ' דן בחקר הסיפור העברי בימי הביניים.
בשנת 1979 השלים את ההתמחות ולימד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
יסיף החל ללמד כמרצה במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בשנת 1977, התמנה למרצה בכיר בשנת 1982, לפרופסור חבר בשנת 1986 ולפרופסור מן המניין בשנת 1993. הוא שימש כראש המחלקה לספרות ולשון עברית באוניברסיטה וכמשנה לדקאן הפקולטה למדעי הרוח והחברה לענייני הוראה.
לאורך שנים אלה לימד גם כפרופסור אורח באוניברסיטת אוקספורד, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, באוניברסיטת שיקגו, באוניברסיטת מישיגן, באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1994 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב, ושימש שם בין השנים 2000 ועד 2004 כראש החוג לספרות עברית.
יסיף ייסד בשנת 2004 את תוכנית "אופקים" לסטודנטים מצטיינים במדעי היהדות ושימש כיועץ אקדמי ל"קרן פוזן" ללימודי היהדות כתרבות משנת 2008 עד שנת 2011. משנת 2006, יסיף הוא ראש הקתדרה לחקר התרבות העממית היהודית ע"ש צבי ושרה ברגר באוניברסיטת תל אביב.
יסיף שימש כעורך של כתב העת "קתדרה" לחקר ארץ ישראל ותרבותה (של יד יצחק בן-צבי), וחבר במועצות מדעיות של אגודות מקצועיות בארץ ובעולם.
כן הוא משמש כחבר הדירקטוריון של הוצאת הספרים של אוניברסיטת תל אביב, ויועץ מדעי של הוצאת הספרים של Wayne, State Univerity, דטרויט.
עלי יסיף נשוי ואב לשלושה.
עלי יסיף חוקר פולקלור וספרות עברית מן העת העתיקה ועד העת החדשה, ומתמקד בעיקר בסיפורת העברית בימי הביניים.
הוא עסק במחקריו בניתוח וההדרת כתבי יד כ"סיפורי בן סירא בימי הביניים" ו"ספר הזכרונות הוא דברי הימים לירחמאל" ופרסם כעשרה ספרי מחקר, ולמעלה ממאה מאמרים העוסקים בדרכי התקבלותו ועיצובו האמנותי של סיפור העם היהודי לדורותיו, בתפקידיו החברתיים והשפעותיו התרבותיות.
בין השאר, עסק יסיף בזיקות הגומלין שבין פולקלור להיסטוריה, פולקלור לספרות ופולקלור ותרבות פופולרית.
בתחומי התאוריה עסק במגמותיו של חקר הפולקלור בישראל, הגדרותיו ושיטות מחקרו, וכן בתרומתם של חוקרים מרכזיים בתחום כדב נוי, משה גסטר, חיים שוורצבוים ומשה שטיינשניידר.
הוא זכה בפרס מיוחד בתחום זה עבור הביבליוגרפיה המוערת של מחקרי הפולקלור היהודי שהוציא לאור בשנת 1986.
יסיף עמד במרכזם של שני פולמוסים תאורטיים חשובים.
האחד נוגע לספרות חז"ל, והתנהל בעיקר מול האסכולה ההרמנויטית של אגדת חז"ל (שהחוקר המרכזי בה הוא יונה פרנקל מהאוניברסיטה העברית).
יסיף טוען כי ניתן לראות באגדת חז"ל יצירת ספרות עממית לכל דבר ועניין וכך יש לחקור אותה, שכן הסיפורת העממית איננה מוגבלת לסיפורת שבעל פה או לשכבות הנמוכות בלבד.
פרנקל רואה באגדת חז"ל יצירת ספרות אמנותית, חד פעמית שאין לראות בה חלק מן הקורפוס העממי.
פולמוס שני ניהל בכתב העת ציון בסוף שנות התשעים, כאשר יצא במאמרו נגד מספר היסטוריונים של עם ישראל בימי הביניים, בהם איבן מרקוס, ישראל יובל, ראובן בונפיל ואלחנן ריינר.
במרכז מאמרו העמיד את שאלת האופן שבו יש לעשות שימוש באגדות העם כדי ללמוד מהן על המציאות החברתית.
יסיף קרא להיסטוריונים לאמץ את הכלים של חקר הפולקלור, ולחדול מלראות באגדות סוג (בעייתי) של תעודות היסטוריות הצופנות בחובן גרעין של אמת שתפקיד החוקרים לגלות.
את האגדות יש לקרוא כביטוי לתשוקות ולפחדים של הקבוצה המספרת ולא כביטוי פשוט של המציאות.
כמו כן ביקר את ההיסטוריונים על כך שהם כופים סטטיוּת על האגדות, שמעצם הגדרתן כסיפורת עממית הן ז'אנר דינאמי המשתנה מתקופה לתקופה ומקבוצה לקבוצה.
בעקבות המאמר, יצא נגדו משה רוסמן, שקרא לו לחזור בו מחלק מהתבטאויותיו במאמר.
סיפורי בן-סירא בימי הביניים: מהדורה ביקורתית ופרקי מחקר, ירושלים: מאגנס, האוניברסיטה העברית, 1985.
מהדורה ביקורתית ופרקי מחקר של החיבור העברי בן המאה התשיעית-העשירית לספירה.
המהדורה מבוססת על כתבי-היד הרבים, מהדורות הדפוס והתרגומים של החיבור וכוללת עיון מקיף במקורותיו היהודיים והבינלאומיים, מאפייניו הספרותיים, תפקידיו והשפעותיו, וכן, רשימת המחקרים העוסקים בו.
ביוגרפיה מקיפה המסכמת כ-100 שנות מחקר בתחומי הפולקלור היהודי, ומהווה כלי מרכזי להערכת הידע הקיים בתחום.
לצד כל פריט ביבליוגרפי מצורפת תמצית המחקר, ובסוף הספר מצורף מפתח המאפשר לאתר מחקרים לפי נושאים, חיבורים, דמויות, אירועים ועוד.
הגולם מפראג ומעשים נפלאים אחרים, ירושלים: מוסד ביאליק, 1991.
ספר זה מקבץ יחד מבחר מתוך חמישה קובצי סיפורים עממיים ("פאלקסביכער") שחיבר בעברית הרב יהודה יודל רוזנברג (1935-1859) וזכו לפרסום, לתרגומים שונים ולהשפעה רבה.
ביניהם, קובץ הסיפורים על הגולם מפראג, אליהו הנביא ושלמה המלך.
סיפוריו של רוזנברג נשענים בחלקם על מסורות ידועות, אולם חלקם של הסיפורים המקוריים שיצר בעצמו, וביניהם סיפוריו על הגולם, משמעותי בהרבה.
על בסיס סיפורים אלה נוצרו רומאנים, פואמות, מחזות ויצירות אמנותיות נוספות.
הספר נפתח בדיון של יסיף על דרכו של רוזנברג כמספר, בו הוא מציע לראשונה הגדרה מקיפה לאמנותו הייחודית של "הסופר העממי" כמי ששייך לעולמה של הספרות היפה אך מחקה בדרכי הרכבה שונות את תבניות ודפוסי הסיפור העממי, ובכך יוצר לא רק אפקט אסתטי אלא גם קונה ליצירתו תוקף ומעמד חברתי.
סיפור העם העברי: תולדותיו, סוגיו ומשמעותו, ירושלים: מוסד ביאליק, 1994. בתרגום לאנגלית: The Hebrew Folktale: History, Genre, Meaning, Indiana University Press, 1999.
מונוגרפיה מקיפה המוקדשת להתפתחותו של סיפור העם העברי מתקופת המקרא ועד העת החדשה, אשר הפכה זה מכבר למקור העיקרי בישראל ובאוניברסיטאות בחוץ-לארץ ללימוד ומחקר הספרות העממית היהודית.
נוסף למסגרת ההיסטורית, על-פיה ערוך הספר, הוא כולל גם עיון מעמיק בז'אנרים הייחודיים לכל תקופה וקושר בין תופעות ספרותיות לתופעות חברתיות ותרבותיות כלליות.
הסיפורים הרבים הנבחנים בספר באופן השוואתי נדונים על הקשריהם הרחבים וחושפים את המאבקים והתמורות שאפיינו את התרבות היהודית לדורותיה.
פרקי ההערות הנפרדים והמפתחות מאפשרים לא רק לבקיאים בתחום לעיין בספר וללמוד ממנו אלא גם לסקרנים ולאוהבי סיפורי עם.
הספר בתרגומו לאנגלית זכה בפרס היוקרתי לספר היהודי הלאומי מטעם מועצת הספר היהודי בארצות-הברית.
ספר הזכרונות הוא דברי הימים לירחמאל, תל אביב: בית-הספר למדעי היהדות ע"ש רוזנברג, 2001.
מהדורה ביקורתית של אחד החיבורים הספרותיים-ההיסטוריים הגדולים והעשירים של התרבות היהודית בימי הביניים הכוללת מבוא והערות מפורטות ובהן חילופי נוסח, מקורות ומקבילות.
ניתן לזהות באנתולוגיה זו עשרות חיבורים עבריים מימי הביניים שנערכו בה מחדש על פי תפיסה היסטוריוגרפית וספרותית ייחודית, ביניהם חיבורים נדירים שלא נתקבלו ונלמדו כחלק מן הקנון.
חיבורים אלה נטמעו ב"ספר הזכרונות" והפכו בצורה זו לחלק מן הזיכרון התרבותי של הקהילה היהודית בימי הביניים, המלמד על אמונותיה וערכיה, גיבוריה וסמליה, וכן, על קשרי הגומלין המאפיינים את החשיבה היהודית בימי-הביניים בין ספרות, חברה והיסטוריה.
הספר זכה לתמיכתה של הקרן האקדמית הלאומית למדעים ושל קרן Littauer.
כמרגלית במשבצת: קובץ הסיפורים העברי בימי הביניים, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספריית הילל בן-חיים למדעי היהדות, 2004.
ספר זה מוקדש לדיון בשבעה קובצי סיפורים מימי הביניים ועד העת החדשה המהווים, לדברי המחבר, את תחילתה של הפרוזה הסיפורית העברית.
הספרים בהם עוסק הספר הם "תולדות בן סירא", "מגילת אחימעץ", "ספר המעשים", "ספר חסידים", "ספר הזיכרונות", "משלים של שלמה המלך" ו"ספר עשה פלא", ונוסף להם נזכרים חיבורים נוספים, כ"חיבור יפה מן הישועה", "מדרש עשרת הדיברות" או ה"מעשה בוך".
הדיון המקיף בכל אסופה על הקשריה הרחבים ומקורותיה, מאפייניה ותפקידיה, מלמד, כי לצד שימור מסורות יהודיות מן העבר, קבצים אלה מבוססים גם על קליטת סיפורים זרים וייהודם ועל יצירת סיפורים חדשים שהפכו מאז למסורות.
אגדת צפת: חיים ופנטסיה בעיר המקובלים, חיפה: הוצאת אוניברסיטת חיפה וידיעות ספרים, 2011.
ספר זה, המוקדש ליצירה הספרותית העממית שנרקמה בצפת במאה השש-עשרה, על השפעתה הרחבה, מבוסס על ניתוח הקשרי והשוואתי של האגדות השונות שנקשרו לדמותו של האר"י וחבורתו.
הספר מבקש, בין השאר, לחשוף את מעמדה המרכזי וחשיבותה של האגדה בתרבות המופלאה שצמחה בצפת של המאה השש-עשרה, נוסף על מה שנחקר עד עתה בתחומי ההלכה והקבלה, תורת המוסר וספרות הפיוט.
העיון בסיפורים חושף את הפער בין כיסופי הגאולה לתנאי המציאות כמרכז החוויה של המספרים, ומלמד על תפקידה של האגדה לגשר בשעת משבר או מבחן בין מציאות לפנטסיה, ועל דרכה מעולמו האנושי המורכב של אדם יחיד לתפיסתה המשותפת של חברה את עצמה.
הספר דן במאפיינים הייחודיים של אגדת צפת ובמאפיינים המשותפים לה ולמסורות סיפוריות קודמות ומאוחרות יותר.
הספר זכה בפרס בהט לספר העיון המקורי הטוב לשנת תשס"ט-תש"ע .
מאה סיפורים חסר אחד: אגדות כתב-יד ירושלים בפולקלור היהודי של ימי-הביניים, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, ההוצאה לאור ע"ש חיים רובין, 2013.
ספר זה מבוסס על כתב יד עברי בן תשעים ותשעה סיפורים שנוצרו סביב שנת 1300, אך כונסו לקובץ נפרד רק במאה השש-עשרה.
יש לראות בו את אחד מגילוייה הראשונים של הסיפורת העברית שנועדה לקהל קוראים חדש ולמטרות של הנאה ועניין ולא רק של הדרכה מוסרית.
הוא מבוסס הן על מקורות שבכתב הן על מקורות שבעל פה, על מסורות יהודיות מובהקות ועל מסורות המושאלות מן הסביבות המוסלמית והאירופית.
קובץ זה, המשקף בדרכים שונות את עולמה של יהדות אשכנז בשיאם של ימי הביניים, הוא מקיף ועשיר באופן ייחודי לזמנו, ועל כן עשוי לשמש מקור למחקריהם של חוקרי תרבות, היסטוריה, חברה ופולקלור יהודיים.
עֱלִי ומכתש הם כלים המשמשים לטחינה, כתישה או מעיכה וערבוב של אבקות ומשחות, לחם יבש, פולי קפה, תבלינים או לריכוך מוצרי מזון קשים.
בכמה מדינות ערב משמש גם להכנה של גלידה מסטיק.
העלי הוא מוט כבד שצורתו מעין אלה, והמכתש הוא כלי קיבול שצורתו מזכירה קערה.
באופן מסורתי, כלים אלו עשויים עץ קשיח, שיש, חרס, או נחושת.
אופן השימוש בכלים הוא הנחת החומר המיועד לכתישה במכתש והכאתו באמצעות העלי.
השימושים של המכתש והעלי מגוונים, החל מהכנת פסטו מסורתי במטבח הביתי, הכנת תרופות ברפואה ועד טחינה וערבוב אבקות במינונים מדויקים בכימיה.
שימש בעבר גם עבור טחינה של מוצרי עץ עבור צביעת שטיחים.
עלי ומכתש משמשים באופן מסורתי בתהליך הכנת התרופות.
תפקידם הוא לסייע בכתישת רכיבי התרופה כדי להקל על הערבוב והמינון.
המכתש והעלי, יחד עם נחש הנחושת הם מסמלי הרפואה העתיקים.
בתקופת "המזרח התיכון" הקדום שימש בתור כלי עבור טחינה של מוצרי מזון להכנת דבש מסוגים שונים או מוצרי חלב יבשים כגון: ג'מיד.
גם בין כלי בית המקדש נמנו: "כֵלִים לְבֵית ה' כְּלֵי שָׁרֵת וְהַעֲלוֹת וְכַפּוֹת וּכְלֵי זָהָב וָכָסֶף" (), ועל פי הפירוש המיוחס לרש"י הכוונה לעלי המשמש לכתישת צמחי הבושם לקטורת.
על המכתשת שהייתה בבית המקדש מספרים חז"ל (): "מכתשת הייתה במקדש, של נחושת הייתה, ומימות משה הייתה, והייתה מפטמת את הבשמים.
נתפגמה, והביאו אומנין מאלכסנדריא של מצרים ותיקנוה, ולא הייתה מפטמת כמו שהייתה.
נטלו את תיקונה - והייתה מפטמת כמו שהייתה".
עלי דייויס (7 ביוני 1908 – 12 באפריל 1997) היה מנכ"ל ההסתדרות המדיצינית הדסה ומנהל בית החולים הדסה, פרופסור לרפואה באוניברסיטה העברית, רופא וחוקר.
סופר, אספן אמנות יהודית וממייסדי בתי החולים הדסה בירושלים ובבאר שבע.
דייויס (Eli Davis) נולד בשנת 1908 בבירז', ליטא.
משפחתו היגרה לאנגליה בהיותו בן חודשים ספורים.
את לימודי הרפואה סיים במנצ'סטר בשנת 1933. בתקופת לימודיו בפקולטה לרפואה היה פעיל בארגוני הסטודנטים הציוניים.
לאחר מכן נבחר למועצת הפדרציה הציונית הבריטית.
שימש כרופא ב-Manchester Royal Infirmary וערב פרוץ מלחמת העולם השנייה נתמנה לסמנכ"ל St.
Andrew's Hospital בלונדון, אותו ניהל בזמן ה"בליץ".
בה בעת המשיך בפעילותו הציונית, ובשנת 1943 הקים את ארגון PATWA שפעל לעליית בעלי מקצועות שונים לארץ ישראל (Professional and Technical Workers Aliyah).
דייויס נבחר להיות יושב הראש הראשון של הארגון.
בין המקימים היו גם ד"ר ולטר איתן, אליהו אפשטיין ואברהם הרמן - לימים נשיא האוניברסיטה העברית.
הארגון הצליח להעלות מבריטניה עשרות אלפי עולים בעלי מקצועות, שמילאו תפקידים חשובים במינהל הלאומי בארץ.
בשנת 1946 עלה לארץ ישראל עם אשתו עליזה (Elise) ושימש כסגן מנהל בית החולים הדסה.
לאחר שמנהל בית החולים, חיים יסקי, נרצח בשיירת הדסה, מונה למנכ"ל ההסתדרות המדיצינית הדסה ולמנהל בית החולים.
תוך זמן קצר, ולאחר משא ומתן מייגע עם ממשלת המנדט, עם הצבא הבריטי ועם ראשי הכנסיות בירושלים, הוביל דייויס את שיקום הדסה במשכנים זמניים בירושלים בתחילה, עד שהוקם בית החולים החדש בעין כרם.
הוא דאג להקמת מערכת רפואית בעיר למתן שירותי הרפואה והאשפוז לאחר סגירת ביה"ח הדסה בהר הצופים בתקופת המצור.
בו זמנית דאג להקמה ולפיתוח בתי חולים ומרפאות הדסה ברחבי הארץ (תל אביב, ראש-העין, צפת ועוד).
בשנת 1949, עם תום מלחמת השחרור ושחרור באר שבע, יזם את הקמת בית החולים הדסה בבאר שבע - בי"ח הדסה ע"ש יסקי, ממנו צמחו שירותי הרפואה והפקולטה לרפואה באוניברסיטת באר שבע.
בשנת 1951, לאחר ששירותי בית החולים הדסה בירושלים חזרו לתלם, החליט פרופ' דייויס לשוב ולהתמסר למחקר ולהוראה, ולפיכך התפטר מניהול ההסתדרות המדיצינית הדסה ובית החולים, וחזר לפרקטיקה כראש מחלקה פנימית ג' שכללה את מרפאת החוץ הגדולה ביותר.
על תרומתו החשובה לשמירה ולפיתוח שירותי הבריאות בירושלים בעת מלחמת השחרור ואחריה, החליטה ההסתדרות המדיצינית הדסה העולמית לקרוא את אגף המינהלה בבית החולים הדסה בהר הצופים לאחר שיקומו, ע"ש פרופ' דייויס.
פרופ' דייויס היה רופא וחוקר בעל שם עולמי.
הוא היה עמית (fellow) של הקולג' המלכותי לרופאים באנגליה (FRCP), וחבר כבוד בארגונים רבים.
בשנת 1976 קיבל מנשיאת הסתדרות הדסה העולמית רוז מטצקין את אות ותיקי הדסה כהערכה לפעילותו ושירותו הנאמן משנת 1946. בשנת 1993 זכה דייויס באות יקיר באר שבע.
על שמו קרוי רחוב בעיר העתיקה בסמוך לתחנת הרכבת הטורקית.
בשנת 2003 קיבל אות הוקרה והערכה מההסתדרות הרפואית בירושלים, עבור פעילותו ותרומתו הציבורית למען הרופאים ותושבי ירושלים.
בשנת 2022 נקראה כיכר בירושלים מדרום לקמפוס האוניברסיטה בהר הצופים על שמו של דייויס.
דייויס עסק במחקר רפואי ושימש כפרופסור לרפואה פנימית באוניברסיטה העברית.
היה מראשוני החוקרים בעולם בתחום המיקרוצירקולציה ובמשך שנים רבות היה גם יו"ר האגודה הישראלית וחבר ועד הארגון האירופי.
ב-1982 ארגן את הכינוס הבינלאומי בנושא זה בירושלים.
בנוסף, היה בין החלוצים בעולם בשטח הביו-מיקרוסקופיה ומחקר הנימיות.
עד ליומו האחרון עמד בראש המעבדה לנימיות בהדסה עין כרם, שהייתה בעלת שם בינלאומי.
ב-1966 פרסם את מחקרו בנושא הנימיות בשיתוף רופא העיניים פרופ' יעקב לנדאו.
מחקר זה, יחד עם ספרו האחר על קדחת השיגרון (rheumatic fever) (פורסם ב-1969), מהווים עד היום ספרי יסוד בתחומים אלה.
בשנת 1938 נישא באנגליה לעליזה-שרה ׂ(Elise-Sara) לבית רוזנבלום (נפטרה 1994).
בני הזוג עלו לארץ בשנת 1946, והתגוררו בשכונת טלביה-רחביה בירושלים יחד עם שני ילדיהם, נעמי פרנקל (אשת שפה ומקרא), וחיים דיבון (איש משרד החוץ, כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ, ראש מש"ב ובין יתר תפקידיו כיהן כשגריר ישראל באתיופיה, בקנדה ובהולנד).
הותיר אחריו שמונה נכדים (ביניהם השופט צבי פרנקל).
נוסף לעבודתו הרפואית הענפה התעניין פרופ' דייויס גם בתחומים אחרים, ובראשם נושא היודאיקה.
דייויס הקדיש חלק ניכר מזמנו לבניית אוסף אמנות יהודית, ממנו תרם למוזיאונים שונים.
גם בנושא זה (אמנות ופולקלור יהודי), פרסם שלושה ספרים ומאמרים רבים.
בנוסף כתב רומנים רפואיים על חיי הרפואה בעת המצור בירושלים, על הקמת בית הספר לרפואה ועוד.
נפטר בשנת 1997 בגיל 89 בירושלים, העיר בה התגורר מאז עלייתו לישראל ב-1946.
פרסם כ-130 ספרים ומאמרים מקצועיים וכן מחזות וספרי אמנות.
Saga of a Siege (הוצאת ראובן מס, 1981)
The Quack (הוצאת ראובן מס, 1986)
רפואה ואורח חיים (הוצאת מגנס, 1988) - ספר רפואה המיועד לציבור הרחב.
Jewish Folk Art Over The Ages / אמנות יהודית במהלך הדורות (הוצאת ראובן מס, 1988)
הקמיע העברי יחד עם ד"ר דוד א' פרנקל (הוצאת המכון למדעי היהדות, 1995)
עלי זהב הוא זהב שעבר ריקוע עד להפיכתו לדף דק במיוחד.
הוא משמש בעיקר להזהבה של משטחים וקיים במגוון רחב של קרטים וגוונים, שהשכיח שבהם הוא זהב צהוב 22 קרט העשוי מ-91.67 אחוז זהב טהור.
רוב עלי הזהב מיוצרים בגרמניה ואיטליה ומשווקים בספרונים של בין 20 ל-25 דפים המופרדים בניירות משי, בגדלים של 5X5 או 8X8 ס"מ.
השיטה בעזרתה נוצרים העלים הדקים היא על ידי ריקוע עלי הזהב המונחים בין שתי שכבות ונדחסים במכות פטיש עד לעובי של כ-0.006 מ"מ.
טעות נפוצה היא לחשוב שעלה זהב הוא עלה מתכת, אך מדובר במוצרים שונים.
המונח עלה מתכת מתייחס בעיקר לדפים דקים של מתכת בכל גוון ושאינם מכילים זהב אמיתי.
שיטת הנחת עלי הזהב המסורתית, הקשה והנחשבת ביותר, היא בשימוש במים.
השיטה לא השתנתה במשך מאות בשנים והיא עדיין נעשית ביד.
תהליך העבודה מתחיל בשיוף מוקפד של משטח ומשיחתו בדבק, לאחר מכן מכסים את כולו בשש או שבע שכבות של טין ארמני איכותי ואדמדם טחון דק ומעורבב עם קולגן, ולאחר מכן הוא מלוטש עם בד כותנה לקבלת משטח חלק לגמרי ונטול פגמים.
בשלב הזה מניחים את עלי הזהב שהורטבו מבעוד מועד במים בעזרת מברשת (לרוב משיער שור) ולבסוף מבריקים את המשטח עם אבן אגט; ההברקה צריכה להתבצע כשהדפים טרם התייבשו לגמרי.
בשיטה המודרנית, האובייקט שעובר הזהבה מצופה תחילה בדבק, לרוב על בסיס מים, ועלי הזהב מונחים על הדבק עד לייבוש.
לאחר ייבוש מלא מורחים את האובייקט בלכה כאמצעי לשימורו.
השימוש הפופולרי בעלי זהב נעשה כהזהבה לחומרים שנועדו לקישוט, כגון פסלים בנצרות המזרח, מסגרות ציור, רהיטים וכן חפצים קטנים כמו תכשיטים, אומנות נייר, ועוד.
קיימות מסגרות זהב העשויות ללא עלי זהב, ומחירן זול יחסית.
אולם מסגרות עם עלי זהב הן לרוב עמידות ואיכותיות יותר.
עלי זהב אינם רעילים, ובתרבויות אחדות משתמשים בהם כקישוטי מזון.
בדרך זו הם מעבירים תחושה של יוקרה וערך רב.
עלה כזה נקרא וארק, וניתן למצוא אותו במספר קינוחים וממתקים, ביניהם שוקולד וממתקים הודיים מסוימים.
במדינות אסייתיות לעיתים משתמשים בעלי זהב בחטיפי פירות.
בעבר השתמשו בו גם בקפה, במיוחד בתקופת "כלכלת הבועה" של יפן בקנאזווה, אזור בו התרכזה תעשיית עלי הזהב.
חנויות וסדנאות עלי זהב מכרו תה ירוק וסוכריות עם עלי זהב בתוכן.
בשלהי 1870, השתמשו באכילת עלי זהב עם שתיית אלכוהול, כדי ליצור רושם של עושר רב.
טרנד עכשווי בארצות הברית הוא שימוש בעלי זהב במשקאות ליקר כמו גולדשלאגר, אולם באירופה ליקרים עם חלקי עלי זהב ידועים כבר משלהי המאה ה-16. דוגמה ידועה לכך היא גולדווסר הפולני, המיוצר לפחות משנת 1598.
עלי זהב וגם עלי כסף משמשים כתוספת קישוטית במאכלי גורמה באסיה ובעיקר בהודו ורשומים בתור: E-174 ו-E-175
(1819–1866 לערך) היה הראס של באגמדיר ורגנט (סגן) הקיסר של האימפריה האתיופית.
היה בנו של אלולה גוגסה משושלת יג'ו היה לסירוגין מושל דאמות ויותר מאוחר גוג'ם.
אימו הייתה מנן ליבן אמאדה, לימים קיסרית אתיופיה, והוא היה נכדו של ראס גוגסה מאשתו הרביעית אמתייה סלאסיה בתו של הקיסר תקלה גיורגיס.
בימיו בא קץ שלטונה של שושלת יג'ו בבירה הקיסרית גונדר.
עלי מרדכי זלצברגר (נולד ב-12 במרץ 1960) הוא משפטן ישראלי, נשיא לשעבר של האיגוד האירופי למשפט וכלכלה, פרופסור מן המניין ודקאן לשעבר של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
נולד בירושלים ללוטה זלצברגר, מרצה לעבודה סוציאלית ולימים סגנית ראש עיריית ירושלים, ולמכבי זלצברגר, רופא נשים ומנהל בית החולים משגב לדך.
למד בגימנסיה העברית רחביה, ובילדותו השתתף בתפקידים ראשיים בתסכיתי רדיו של אולפן הילדים הירושלמי של רשות השידור.
לאחר שירותו בצבא ההגנה לישראל ביחידה 8200, לרבות שנתיים בשירות קבע, למד משפטים באוניברסיטה העברית, וסיים בהצטיינות ב-1987. במסגרת ההתמחות עבד עם השופט (לימים נשיא) בית המשפט העליון אהרן ברק, ועם המשנה לפרקליט המדינה דאז ולימים נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש.
שימש רכז סניף ירושלים של האגודה לזכויות האזרח וחבר הנהלת האגודה בשנים 1984–1988. למד תיאטרון בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
בין השנים 1988–1993 למד לתואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת אוקספורד, ועבודת הדוקטורט שלו עסקה בניתוח כלכלי של הרשות השופטת בישראל, באנגליה ובארצות הברית.
מ-1993 הוא מלמד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, בה כיהן כממלא מקום הדקאן בשנים 2002–2005, וכדקאן בשנים 2005–2008. לימד כפרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון, באוניברסיטת קרליפורניה בלוס אנג'לס, באוניברסיטת הומבולדט שבברלין, באוניברסיטת אוטרכט, באוניברסיטת טורינו, באוניברסיטת סן גאלן בשויץ ובאוניברסיטת המבורג.
שימש חבר בוועדת מקצוע האזרחות של משרד החינוך ובמועצה הציבורית של המכון הישראלי לדמוקרטיה.
בשנים 1997–2009 כיהן כנציג ישראל בהנהלת תוכנית ארסמוס האירופית למשפט וכלכלה.
בשנים 1995-2008 היה חבר בוועדת ההיגוי של האיגוד האירופי למשפט וכלכלה, וכיהן בו כסגן נשיא בשנת 2007 וכנשיא האיגוד בשנים2008-2011, הישראלי הראשון בכהונה זו.
זלצברגר הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
נשוי להיסטוריונית פניה עוז-זלצברגר, בתו של הסופר עמוס עוז, ולהם שני בנים.
עלי ח'טיב הוא כדורגלן פלסטיני-ערבי-ישראלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בהפועל ניר רמת השרון.
ח'טיב נולד בשפרעם, ישראל, למשפחה ערבית המגדירה עצמה גם כפלסטינית.
גדל במחלקת הנוער המקומית של הפועל שפרעם, לפני שעבר למחלקת הנוער של הפועל חיפה.
אולם לאחר ששיחק בקבוצות בוגרות בליגות הנמוכות בישראל – החליט ח'טיב לעבור בגיל 20 לשחק בליגת העל הפלסטינית למשך כ-3 עונות – עד שהוחתם בינואר 2012 על ידי המאמן החדש של הפועל חיפה טל בנין.
ב-4 בפברואר 2012 כבש את שערו הראשון בליגת העל הישראלית, במשחק מול הפועל פתח תקווה.
ב-31 במרץ 2012 במהלך משחק מול מכבי פתח תקווה במסגרת ליגת העל, הותקף ח'טיב לאחר שריקת הסיום על ידי מאמן השוערים של מכבי פתח תקווה, עמי גניש, אשר נגח בפניו.
מאוחר יותר התברר כי ח'טיב גם ספג בעיטות מעובד מכבי פתח תקווה, יגאל ממן.
ממן וגניש הורשעו בעסקת טיעון במשפטם בהתאחדות לכדורגל, ולמכבי פתח תקווה הורדו שלוש נקודות ממאזנה, דבר שהוביל לבסוף לירידתה לליגה הלאומית בסיום העונה.
בקיץ 2012 חתם בקבוצת מכבי נתניה.
במהלך העונה, במשחק מול בני סכנין היה מעורב בתקרית יריקה על בלם בני סכנין, עידן ויצמן.
בעקבות התקרית, הורחק ח'טיב לשמונה משחקים ומכבי נתניה ניסתה להתיר עמו את החוזה, אך בסופו של דבר הוא נשאר בקבוצה, איתה ירד ליגה בתום העונה.
ביולי 2013 חתם בהפועל עכו.
במהלך משחק אימון לקראת פתיחת העונה הוא נגח בשחקן מכבי נתניה ויקי כחלון, ובעקבות זאת הושעה מאימוני הפועל עכו, ובסופו של דבר שוחרר מהקבוצה בטרם החלה העונה.
לאחר מכן חתם במכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית, במדיה שיחק כשנתיים.
ב-6 בינואר 2016 חזר למכבי אחי נצרת, ושיחק עוד עונה וחצי במדיה.
ב-5 ביולי 2017 חתם לעונה אחת בהפועל חדרה, העולה הטרייה לליגה הלאומית.
בעונת 2017/2018 כבש שבעה שערי ליגה מתוך 32 הופעות, ובכך סייע להפועל חדרה להעפיל לליגת העל בתום העונה.
בתחילת עונת 2018/2019 ערך 11 הופעות בלבד בליגת העל במדיה.
בינואר 2019 חזר למכבי אחי נצרת, ועד תום העונה כבש חמישה שערים ב-11 הופעות בליגה הלאומית.
ב-8 בינואר 2020 ניצל סעיף שחרור בחוזהו ועזב את מכבי אחי נצרת.
באפריל של אותה שנה חתם באיחוד בני שפרעם מליגה ב'.
באפריל 2023 רשם עם הקבוצה שתי עליות ליגה ברציפות והעפיל עם הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-5 באוקטובר 2023 הודיע על עזיבת הקבוצה.
ב-10 בדצמבר 2023 חתם בהפועל כפר סבא מהליגה הלאומית.
ב- 10 בינואר 2025 חתם בהפועל טירת כרמל מליגה ב' צפון.
ב-22 ביולי 2025 חזר למכבי אחי נצרת.
בינואר 2026 החל לשחק בהפועל ניר רמת השרון, אך לא שוחרר עדיין ממכבי אחי נצרת.
שיחק גם בנבחרת האולימפית עד גיל 23 של פלסטין, במסגרת ענף הכדורגל של משחקי אסיה (ה"אסיאדה").
בשנת 2011 זומן ח'טיב לנבחרת פלסטין הבוגרת, ואת הופעת הבכורה שלו במדיה ערך ב-23 ביולי 2011, במשחק מול תאילנד, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. את שער הבכורה שלו בבוגרים של נבחרת פלסטין הבקיע ח'טיב ב-6 בדצמבר 2011, במשחק ידידות מול בחריין.
לאחר כשבוע וחצי, כבש שער מכריע מול סודאן, במסגרת טורניר הכדורגל של המשחקים הפאן-ערביים, והנבחרת עלתה לחצי-גמר.
עלי זידאן הוא פוליטיקאי לובי, שכיהן כראש ממשלת לוב בשנים 2012–2014.
עלי זיידן נולד וגדל בעיירה ואדן.
זידאן שימש בתקופת שלטונו של מועמר קדאפי כדיפלומט לובי, ובסוף שנות ה-70 שימש כשגריר לוב בהודו.
בשנת 1980 ערק זידאן למחנה המתנגדים לקדאפי ועבר להתגורר בז'נבה.
עם פרוץ ההתקוממות בלוב בשנת 2011 היה ממקימי מועצת המעבר הלאומית ומדובריה המרכזיים באירופה, ונחשב למתווך העיקרי בינה לבין נשיא צרפת ניקולא סרקוזי.
באוגוסט 2012 התמודד זידאן לתפקיד נשיא לוב אולם הפסיד ליריבו מוחמד מגריף.
לאחר הדחת ראש הממשלה המיועד מוסטפא אבו שאקור התמודד לתפקיד מול מועמד של מפלגת הצדק והפיתוח הלובית מוחמד אל הררי וב-14 באוקטובר זכה ברוב של 93 קולות מחברי הקונגרס ומונה לראש הממשלה.
ב-10 באוקטובר 2013, דווח כי זידאן נחטף על ידי קבוצת חמושים, אשר זוהו כחברים בארגון מורדים לשעבר, בעת ששהה בבית מלון, בתגובה לחטיפת בכיר אל-קאעידה, אבו אנאס א-ליבי, בידי ארצות הברית מספר ימים קודם לכן.
זידאן שוחרר מהשבי מספר שעות לאחר מכן.
זידאן הודח מראשות ממשלת לוב במרץ 2014, והוחלף בעבדאללה א-ת'ני לאחר התגברות ההשפעה של האחים המוסלמים בפרלמנט.
עלי דאי (בפרסית: علی دایی; נולד ב-21 במרץ 1969) הוא כדורגלן עבר איראני ששיחק בעמדת החלוץ המרכזי, ולשעבר מאמן נבחרת איראן בכדורגל.
אימן את מועדון הכדורגל סאיפא מליגת העל האיראנית.
כשחקן פעיל שימש כקפטן נבחרת איראן והוא מדורג במקום השלישי במלכות השערים לנבחרות לאומיות עם 108 שערים, אחרי כריסטיאנו רונאלדו וליונל מסי.
הוא בעל תואר ראשון בהנדסת חומרים מאוניברסיטת שריף לטכנולוגיה בטהראן.
דאי שיחק בגיל 19 בקבוצה המקומית בארדביל, ולאחר מכן עבר בין קבוצות מטהראן ושירת בצבא האיראני.
הוא זכה להכרה בזכות יכולות גבוהות שגילה בהבקעת שערים במהלך משחקיו במסגרת מועדון "בנק טג'ראת" בטהראן בשנים 1990–1994. בעקבות יכולותיו צורף למועדון פרספוליס מליגת העל האיראנית.
לאחר הופעתו המרשימה במשחקי נבחרת איראן במסגרת גביע אסיה בכדורגל 1996, הוחתם על חוזה במועדון ארמיניה בילפלד מגרמניה, שעלתה באותה תקופה אל הבונדסליגה.
לאחר עונה מוצלחת במדי הקבוצה ב-1997, הועבר אל מועדון הכדורגל המצליח באיירן מינכן, בו שיחק בעונת 1998–1999. עסקת ההעברה שלו, בסך ארבעה מיליון מארק גרמני, הייתה היקרה ביותר עד אז עבור כדורגלן מאסיה, ופתחה את הדרך להעברת שחקנים איראניים נוספים בהמשך אל הקבוצה.
במהלך העונה בה שיחק בבאיירן מינכן, היה דאי לכדורגלן האיראני הראשון ששיחק בליגת האלופות.
דאי קיבל דקות משחק מעטות בלבד בבאיירן מינכן, בשל ריבוי השחקנים הזרים בקבוצה, וכן בשל משחקי נבחרת איראן, שבעקבותיהם נעדר ממשחקים רבים בליגה.
לכן עזב דאי את הקבוצה ועבר להרטה ברלין.
גם שם שיחק דאי בליגת האלופות, בשנת 2000, והבקיע במסגרת זו שלושה שערים.
ב-2001, לאחר שקיבל מספר הצעות ממועדונים ברחבי אירופה, העדיף לחזור לאסיה ולשחק בקבוצת א-שבאב מאיחוד האמירויות הערביות.
ב-2003 חזר למועדון "פרספוליס" בטהראן, וב-2004 עבר למועדון "סבא קו".
במסגרת המועדון זכה בגביע חאזפי האיראני והשתתף במשחקי ליגת האלופות האסיאתית.
לאחר הגעת מאמן חדש לקבוצה, ב-2006, העדיף לעבור למועדון סייפה.
ב-2007, לאחר זכייתו עם הקבוצה באליפות ליגת העל האיראנית, הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.
כבר באוקטובר 2006 מונה דאי למאמן-שחקן בקבוצתו סייפה, לאחר עזיבתו הפתאומית של המאמן הגרמני ורנר לורנט.
לאחר עונת האליפות ופרישתו ממשחק פעיל, המשיך דאי כמאמן הקבוצה, אך בעונת 2007–2008 הגיעה קבוצתו רק למקום ה-11 בליגת העל האיראנית.
עם זאת, הקבוצה הצליחה במשחקיה במסגרת גביע אסיה בכדורגל 2007 והגיעה לרבע הגמר.
ב-8 במרץ 2008 מונה דאי למאמן נבחרת איראן בכדורגל, ובחודשים הראשונים אימן אותה במקביל לאימון קבוצתו סייפה.
במהלך 2008–2009 צבר מספר ניצחונות עם הנבחרת במסגרות בינלאומיות.
אך לאחר שצבר מספר הפסדים ברציפות במסגרת מוקדמות גביע העולם בכדורגל, שהביאו לסיום דרכה של הקבוצה במפעל זה לשנת 2010, פוטר דאי מאימון הנבחרת.
דאי עבר לאמן את קבוצת העבר שלו פרספוליס ב-28 בדצמבר 2009, וזכה עימה בגביע חאזפי ובמקום הרביעי בליגת העל.
גם בעונת 2010–2011 זכתה הקבוצה בגביע חזאפי ובמקום הרביעי בליגת העל, אך הקבוצה הודחה בשלב מוקדם בליגת האלופות האסיאתית.
למרות הביקורת הרבה על עבודתו, מונה דאי שוב בסוף העונה למאמן פרספוליס, אך הוא התפטר יום לאחר מכן.
ב-2005 נישא דאי לחברתו מלימודיו באוניברסיטת שריף.
ב-2008 נפתח במימונו קומפלקס ספורט על שמו, בעיר הולדתו ארדביל.
ב-2008 הודיע על כתיבת אוטוביוגרפיה, אך היא עדיין לא פורסמה (נכון ל-2012).
ב-17 במרץ 2012 נפצע דאי בתאונת דרכים קשה, אך מצבו השתפר והוא חזר לאמן את קבוצתו ראה אהאן.
עלי חסנה (31 באוקטובר 1892 - ?) היה משפטן ערבי שכיהן כשופט בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
ישב בדין בבית המשפט לפשעים חמורים, כאחד מהרכב ארבעת השופטים במשפט רצח ארלוזורוב.
לאחר הקמת מדינת ישראל היה שר המשפטים בממשלת כל פלסטין ולאחר מכן שר המשפטים בממלכת ירדן.
עלי חסנה נולד בירושלים בשנת 1892. בצעירותו שירת במשטרת המנדט.
בשנת 1919 היה פקיד במחלקה שטיפלה בהעברת רכוש השלטון לידי ממשלת המנדט.
בשנת 1920 נתמנה לתובע בבית המשפט בשכם, ובשנת 1921 נתמנה למשרת שופט שלום בשכם.
בשנת 1924 הועלה לדרגת שופט מחוזי והחל לכהן בבית המשפט המחוזי בחיפה.
במאי 1931 הוא הועבר לבית המשפט המחוזי בשכם.
בספטמבר 1933, בתקופת ראשית ההתיישבות בעמק חפר (שנקרא אז בשמו הערבי "ואדי חווארת"), דן השופט חסנה במשפטו של חבר קיבוץ עין החורש שהועמד לדין באשמת פציעת רועה צאן ערבי שרעה את צאנו בשדות הקיבוץ.
השופט חסנה זיכה את הנאשם בפוסקו כי "לשומר הייתה זכות להשתמש ברובהו להגנת הרכוש שנמסר לשמירתו".
ביוני 1934 היה בהרכב שהרשיע את אבו ג'ילדה וגזר עליו ועל שותפו עונש מוות.
באותה תקופה נכלל עלי חסנה בהרכב של ארבעת השופטים במשפט רצח ארלוזורוב שהתנהל בבית המשפט לפשעים חמורים בירושלים.
הכללתו של שופט ערבי בהרכב הייתה למורת רוחו של אב"א אחימאיר, מי שהיה חשוד בהסתה לרצח, ישב שנה במעצר, ואז הוחלט שלא להעמידו לדין באשמת רצח, אך הוא הועמד לדין כמקים הארגון "ברית הבריונים", ונדון לשנה וחצי של מאסר בפועל.
"עלי חסנה היה טיפוס של אפנדי, כולו נימוסין מלבר, אך שבע כפול שבע תאוות בו מלגו.
הוא ישב בריחוק מה מנשיא בית הדין ועובדה "גאוגרפית" זו הפגינה אף היא את רגש הלא-אכפתיות שפעם בלב השופט הערבי.