tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בצו מ-21 באוקטובר 1781 הוא אף הורה לרכז את היהודים בערים צ'רנוביץ, סוצ'אבה, סירט וזאסטוונה, והגביל את עיסוקיהם למסחר בלבד.
יתר היהודים, תושבי הכפרים, לא נדרשו להתפנות מבתיהם בתנאי שיעסקו בחקלאות, ויהפכו ל"תושבים מועילים של המדינה".
עם זאת, יהודים רבים העדיפו להסתכן בגירוש ולא להחליף את משלח ידם.
לדברי ההיסטוריון נתן מיכאל גלבר, העיסוק בחקלאות נתפס נחות, שכן האיכרים היו ווסאלים והועסקו בתנאים פיאודליים הקרובים לעבדות.
לדעת גלבר, מטרתו המקורית של אנצנברג לא הייתה להפוך את היהודים לתושבים מועילים, אלא להפוך את חייהם לבלתי נסבלים כך שיעזבו את בוקובינה.
ב-24 בפברואר 1782 הורה אנצנברג להוציא לפועל את גירושם של היהודים שהוועדה איתרה.
למעלה מאלף יהודים גורשו מבוקובינה, מרביתם לחבל מולדובה, שהיה תחת השפעה עות'מאנית.
תחילה התנגדה מועצת המלחמה בווינה לצעדים אלו של אנצנברג, בטענה שהיהודים אינם מהווים איום על השלטון האוסטרי ואף תורמים לכלכלת בוקובינה.
בתגובה, מסר אנצנברג למועצה נתונים מפוברקים המעידים, לכאורה, על הנזק שמסבים היהודים לכלכלת המקום על ידי הלוואה בריבית מופרזת.
המועצה קיבלה את הטענות והתירה לאנצנברג להטיל גזירות חדשות, כגון מניעת נישואים ממי שסירב להפוך לחקלאי, חיוב בהתנצרות לשם חכירת אדמות, ומניעת כניסתם של כניסת יהודים לבוקובינה, גם של העוזבים לזמן קצוב.
ב-16 בספטמבר 1786, החליטה ממלכת הבסבורג לבטל את הממשל הצבאי בבוקובינה ולספחה.
בעקבות הסיפוח, צורפה בוקובינה לגליציה, ושמה הוסב לממלכת גליציה ולודומריה.
חייהם של היהודים הפכו קלים יותר.
ב-1 בנובמבר 1789 הוחל בבוקובינה כתב הסובלנות, ששינה את מעמדם של היהודים בכל רחבי ממלכת הבסבורג, וביטל חלק מההגבלות שהוטלו עליהם.
מטרתם של השלטונות לא הייתה לשלב את היהודים שילוב מוחלט בממלכה, אלא להחליש את מעמדם כקבוצה אתנית נפרדת, כהמשך למדיניות ה"גרמניזציה".
במסגרת הכתב בוטלה עצמאותן של הקהילות היהודיות, והן הפכו "קהילות דתיות", הכפופות למוסדות הדת המקומיים (Kultusgemeinden).
השלטונות ראו בקהילות היהודיות מכשול בדרך להפיכת היהודים ל"אזרחים מועילים" בממלכה, וכדי שיוכלו לפקח עליהן ביעילות, אפשרו את קיומן של שתי קהילות בלבד בצ'רנוביץ ובסוצ'אבה - לתוכן מוזגו קהילות מיישובים סמוכים.
"כתב הסובלנות" ביטל רבות מגזירותיו של אנצנברג, כגון חובת העבודה במסחר או בחקלאות בלבד, האיסור על חכירת קרקעות וההגבלות על נישואים.
בלחץ בעלי האחוזות שהיו תלויים בהם כלכלית, בוטלה לבסוף החובה על יהודים שאינם איכרים להתיישב בערים הגדולות.
"כתב הסובלנות", שהיטיב עם היהודים, הביא לחידוש ההגירה מגליציה לבוקובינה, למורת רוחם של השלטונות, שביקשו לקדם את מדיניות ה"גרמניזציה".
הגירה זו הייתה לצנינים בעיני תושביה היהודים הוותיקים של בוקובינה.
דוגמה לכך ניתן לראות במכתב ששלחו ברבות השנים פרנסי קהילת ויז'ניציה לשלטונות האוסטרים ב 31 ביולי 1817:
בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) סופחה בסרביה לרוסיה.
במהלך המלחמה, היגרו לבוקובינה יהודים רבים שלא רצו לחיות תחת השלטון הרוסי.
ב-1804 פרסמה ממלכת הבסבורג צו לגירוש יהודי בוקובינה שהתיישבו במחוז לאחר הסיפוח ב-1786. הצו הביא לגירושן של 479 משפחות מהמחוז החל מ-1810. עם זאת, ב-10 בספטמבר 1812 יצאה פקודה המחריגה מצו הגירוש את היהודים שעסקו במקצועות יצרניים.
הפקודה המחריגה פורסמה בשל תלותו הכלכלית של השליט האוסטרי ביהודים.
ב-1817 בוטל סופית צו הגירוש, אך גם בוטלו ההטבות ליהודי בוקובינה.
כדי לבלום את ההגירה אליה, ב-1824 חויבו היהודים בתשלום מס על בשר כשר, וב-1830 הוחל בבוקובינה חוק גיוס חובה על יהודים, כפי שהיה נהוג בגליציה.
ב-1848, במהלך אירועי אביב העמים התרחשו מרידות רבות ברחבי אוסטריה והונגריה.
ב-4 במרץ 1849 חוקקה הקיסרות חוקה חדשה שנודעה בשם "חוקת מרץ", במטרה לרצות את בני הלאומים השונים שאכלסו את האימפריה.
בין השאר, הובילה החוקה להפרדתה של בוקובינה הרב-לאומית מגליציה, ולהפיכתה לדוכסות עצמאית.
עם התומכים בהיפרדות מגליציה נמנו היהודים שייחלו ליחס שונה כלפיהם תחת משטר חדש.
החוקה החדשה העניקה אמנציפציה ליהודי בוקובינה, וביטלה את המיסים המיוחדים שהושתו עליהם.
ב-1867, בעקבות המפלה שספגה הקיסרות במלחמת אוסטריה-פרוסיה, התערערו מחדש היחסים בין הלאומים השונים בתוכה, והיא חולקה לשתיים: לממלכת הונגריה ולציסלייטניה (אוסטריה), שדוכסות בוקובינה הייתה חלק ממנה.
חלוקה זו הייתה גם לאומית: לכל אחד משני חלקי הקיסרות הייתה אוטונומיה בניהול ענייני פנים, אך קיסר אוסטריה המשיך למשול באוסטריה ובהונגריה ולנהל את מדיניות החוץ שלהן, במסגרת אוניה פרסונלית (שתי מדינות ריבוניות אשר שליט אחד עומד בראשן).
ההסדר החדש העניק אמנציפציה ליהודים שחיו בתחומי הקיסרות.
שוויון הזכויות שנהנו ממנו יהודי בוקובינה אפשר להם להשתלב במהירות בחיי החברה והתרבות באימפריה.
החל מ-1873 נבחרו נציגים יהודיים לפרלמנט של אוסטריה.
עדות נוספת לשגשוג ניתן לראות בגידול בשיעורם של היהודים באוכלוסיית הדוכסות: מכ-3% ב-1864 לשיא של כ-13% ב-1900.
ביולי 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוכרז גיוס חובה ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
יהודי בוקובינה, שהשתלבו באימפריה היטב, נענו לצו הגיוס בפטריוטיות נלהבת.
במהלך המלחמה שכנה בוקובינה סמוך לזירת הקרבות בגבול אוסטרו-הונגריה והאימפריה הרוסית.
החשש מהקרבה לשדה הקרב הביא להגירת יהודים מבוקובינה למערב האימפריה ובמיוחד לווינה.
בוקובינה, שהייתה סמוכה למוקדי הלחימה, עברה מיד ליד פעמים מספר במהלך הקרבות.
העיירות החסידיות שבצפון בוקובינה, ויז'ניציה, בויאן וסדיגורה, והכפרים אוסטריטה ונובוסליצה נשרפו וחרבו כליל.
בנובוסליצה אף התרחש פוגרום שהשתתפו בו קוזאקים ואיכרים מקומיים.
יוצאת מן הכלל הייתה צ'רנוביץ, שלא נגרם לה נזק רב במהלך המלחמה.
צבא האימפריה הרוסית כבש את צ'רנוביץ ב-2 בספטמבר 1914. בית הכנסת הכוראלי ובית הכנסת הגדול, שבהם עשרות ספרי התורה, ניצלו הודות לעזרתו של הארכיבישוף המקומי, והחיים בעיר נמשכו כרגיל.
עם זאת, על הקהילה הוטל מס בן 600,000 רובל, ורבים מהמנהיגים הוגלו לסיביר.
הצבא הרוסי הגיע בראשית המלחמה עד הערים שבדרום המחוז.
בה בעת, קמה בבוקובינה קבוצת פרטיזנים אוסטרית בפיקודו של הקולונל היהודי, אדוארד פישר.
הקבוצה אספה לשורותיה מתנדבים, שרבים מהם היו יהודים.
הפרטיזנים הצליחו להדוף את הצבא הרוסי מהערים והתקדמו עד לצ'רנוביץ, ששוחררה ב-21 באוקטובר.
במהלך השנים הבאות השליטה בבוקובינה עברה מיד ליד: בנובמבר 1914 היא שבה לחזקת הרוסים, בפברואר 1915 שבה לחזקת האוסטרים, ביוני 1916 נכבשה מחדש על ידי הרוסים ובאוגוסט 1917 שבו האוסטרים לשלוט בבוקובינה, והיא נותרה תחת שליטתם עד תום המלחמה.
ב-6 באוגוסט 1914, ערך קרל הראשון, קיסר אוסטריה, ביקור בצ'רנוביץ, לרגל שחרור המחוז.
בביקורו התייחס הקיסר ליהודים, ואמר כי .
באותה שנה שבו לבוקובינה במסגרת עסקת חילופי שבויים המנהיגים היהודים שהוגלו לסיביר.
באפריל 1918, לאחר חתימת חוזה ברסט-ליטובסק שסיים באופן רשמי את מצב הלחימה בין אוסטרו-הונגריה לבין רוסיה, הותרה חזרתם של כל הפליטים שעזבו את בוקובינה בראשית המלחמה.
ב-18 באוקטובר 1918 הכריז קרל הראשון, קיסר אוסטריה, על הפיכת הקיסרות למדינה פדרטיבית (Bundesstatt).
בפדרציה זו היה לבוקובינה ולעיר טריאסטה, שלחופי הים האדריאטי מעמד מיוחד.
עממי בוקובינה לא סמכו על הצהרתו של הקיסר והקימו מועצה לאומית (Nationalräte) כדי שתייצג את כל הקבוצות האתניות שם - האוקראינים, הרומנים, הגרמנים, הפולנים וכן היהודים, בכל משא ומתן עתידי.
בראש המועצה הלאומית היהודית בבוקובינה נבחרו לעמוד מאיר אבנר ויוסף פיסטינר.
ב-7 בנובמבר פלש הצבא הרומני לבוקובינה תחת פיקודו של יאקוב זדיק, ותוך זמן קצר הגיע לצ'רנוביץ.
הפלישה נועדה לכבוש את המחוז שבו התגוררה התגוררה אוכלוסייה רומנית גדולה, מידי האימפריה האוסטרו-הונגריה המתפוררת.
הרומנים דחו את דרישתה של המועצה הלאומית האוקראינית לספח את צפון בוקובינה -מחוז שהיה אוקראיני ברובו - ל.
להבדיל ממאבקי הכוח בפולין ובאוקראינה, שבמהלכם התחוללו פרעות פטליורה, עברו חילופי השלטון בבוקובינה בשקט יחסי.
עם זאת, באזורים הכפריים של בוקובינה תקפו איכרים רומניים את שכניהם היהודים, במטרה להשתלט על רכושם בחסות השלטון החדש.
בתים רבים הועלו באש והרכוש שהיה בהם נבזז.
בשני כפרים אף אירעו פרעות שגבו קורבנות בנפש.
המועצה הלאומית היהודית פתחה במשא ומתן עם ינקו פלונדור, המושל החדש של בוקובינה, כדי להסדיר את מעמדם האזרחי של היהודים תחת השלטון הרומני.
המועצה גם פעלה למניעת גירושם של פליטים יהודים שברחו לבוקובינה בגלל פרעות פטליורה ולהסדרת מעמדם של יהודים שברחו מבוקובינה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היא אף ניסתה למנוע פיטוריהם של עובדי ציבור יהודים, שפוטרו משום שלא שלטו בשפה הרומנית.
המועצה לקחה חלק בוועדה לתכנון הרפורמה האגררית בבוקובינה.
רפורמה כזו הייתה עשויה להשפיע על היהודים, שכן כשליש מאדמות בוקובינה היו בבעלותם.
המועצה אף מינתה הנהלות זמניות לקהילות יהודיות ברחבי בוקובינה.
לפני המינוי היו קהילות היהודיות בערים כפופות למוסדות הדת המקומיים, וכונו "קהילות דתיות" (Kultusgemeinden).
מעתה הקהילות החדשות היו כפופות ישירות אליה, ולא למוסדות הדת המקומיים.
אלה כונו בשם "קהילות עממיות" (Volksgemeinden), והן היו אחראיות על כל תחומי החיים, ולא על ענייני הדת לבדם.נציגים מטעם המועצה הלאומית היהודית אף לקחו חלק בוועידת השלום בפריז, ודרשו מהשלטון הרומני להכיר ביהודים כמיעוט אתני שווה זכויות הזכאי לאזרחות רומנית.
בשל לחץ בינלאומי שהפעילו צרפת ובריטניה, ראש הממשלה הרומני החדש, אלכסנדרו ואידה-ווייבוד, הורה לבא כוחו בוועידה להצהיר כי במסגרת חוזה השלום שנחתם עם אוסטריה יוענקו ליהודים שסופחו זכויות אזרח מלאות.
באפריל 1919 התמנה יון ניסטור למושל בוקובינה.
יחסו כלפי היהודים היה נוקשה.
הוא דרש דין וחשבון על ההנהלות היהודיות שהוקמו על ידי המועצה היהודית, ולא על ידי השלטונות.
אבנר הציע פשרה שבמסגרתה תמוננה הנהלות הקהילה בהסכם בין מפלגתי, אולם פיסטינר סירב לפשרה עקב מחלוקות שהתגלעו בינו לבין אבנר.
בשל כך הדיחו הרומנים את ההנהלה הזמנית של קהילת צ'רנוביץ ומינו הנהלה משלהם.
כשהתערערו היחסים בין המועצה לבין השלטונות הרומניים, פורקה המועצה הלאומית היהודית.
כבר בראשית השלטון הרומני במחוז, החל תהליך ה"רומניזציה": השפה הרומנית הפכה לשפה הרשמית לפי חוק, ושמות הרחובות בבוקובינה הוחלפו בשמות רומניים.
גם השפה בתיאטראות ובבתי הספר הייתה רומנית.
פוטרו מורים ועובדי ציבור שנכשלו בבחינות הבקיאות ברומנית.
את היהודים שעבדו במשרות ממלכתיות, כרבע מכלל העובדים, החליפו פקידים רומנים.
ב-23 בפברואר 1924 נחקק "חוק ההתאזרחות", שנודע גם בשם "חוק מרזסקו", על שמו של שר המשפטים הרומני.
בניגוד להתחייבותה של רומניה בחוזה השלום עם אוסטריה, הערים החוק החדש קשיים בקבלת אזרחות רומנית על יהודים שחיו באזורים שסופחו לרומניה.
אזרחות רומנית הוענקה רק למי שהתגורר באזור לפני 1908 ולמי שמלאו לו 21 ויותר באותה עת.
בשל הפלישות התכופות של צבא רוסיה לבוקובינה הושמדו הארכיונים, וליהודים רבים לא היו תעודות מתאימות שיוכיחו את שהותם במקום לפני 1908. כך נשללה אזרחותם של כ-15 אלף יהודים מבוקובינה, ואלה הפכו לנתינים, ללא זכות הצבעה וללא זכות יציאה מגבולות לרומניה.
הסטודנטים הרומנים במוסדות להשכלה גבוהה, פיתחו איבה כלפי היהודים ויזמו לאורך השנים התפרעויות אנטישמיות נגד יהודים בתוך המוסדות ואף מחוץ להם.
אליהם הצטרפו אוהדי המפלגות האנטישמיות, "המפלגה הלאומית-נוצרית" ו"משמר הברזל".
אחד מקורבנות הפרעות היה הסטודנט היהודי דוד פאליק, שהועמד לדין בעוון התפרעות, כשמחה נגד הרומניזציה בחינוך.
פאליק נרצח בדרכו להישפט, אך רוצחו יצא זכאי בדין.
הפרעות היוו זרז לצניחת שיעורם של היהודים שלמדו במוסדות להשכלה גבוהה.
הסיפוח הסובייטי של צפון בוקובינה
ב-28 ביוני 1940, עם ראשית מלחמת העולם השנייה, בותרה בוקובינה לשניים במסגרת אולטימטום שהציבה ברית המועצות לרומניה.
רומניה נכנעה לאולטימטום זה ונסוגה מצפון בוקובינה.
דרום בוקובינה נותר בשליטתה של רומניה.
חלקה הצפוני סופח לברית המועצות, שהייתה זקוקה לו כדי ליצור מעבר בין בסרביה לגליציה המזרחית, שהוחזרו לה במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
סיבה נוספת לסיפוח הייתה הזיקה החזקה שחשו תושבי בוקובינה האוקראינים לאחיהם באוקראינה הסובייטית.
לטענת הסובייטים, סיפוח בוקובינה פיצה את ברית המועצות על אובדן השליטה בבסרביה, שהייתה בשליטת האיפריה רוסית ויורשתה, ברית המועצות, עד 1918. במהלך הנסיגה, הצבא הרומני ערך פרעות ביהודים תושבי העיירות והכפרים, ואליו חבר גם אספסוף מקומי.
ברקע היחסים העכורים בין היהודים לרומנים במחוז, היה לדברי הרומנים שיתוף פעולה יהודי עם הסובייטיים.
בפרעות שהתחוללו בעשרות כפרים, כגון טוריאטקא, צ'יודי וזהרשטי, נטבחו למעלה מ-65 יהודים.
הטבח לווה בעינויים ובהתעללות בגופות.
לאחר הסיפוח הסובייטי של צפון בוקובינה, החלה הגירה אליו של יהודי מהדרום.
המניע להגירה לא היה אידאולוגי, אלא נבע מן הצורך באיחוד משפחות ומתקווה שהשלטון החדש לא יהיה אנטישמי.
התקיימה הגירה בכיוון הנגדי, מצפון בוקובינה דרומה, של בעלי נכסים, שחששו מהחרמת רכושם על ידי הסובייטיים.
תחושת ההקלה, מתוך תקווה לעתיד טוב יותר תחת השלטון הסובייטי, באה לידי ביטוי בעיתונות המקומית ובפרסומים אוהדים מטעם תנועות הנוער הסוציאליסטיות היהודיות.
אך בניגוד לציפיות, השלטון הסובייטי נהג יד קשה ביהודים.
הסובייטיים החילו את מדיניות ה"אוקראיניזציה", שבדומה למדיניות ה"רומניזציה", העדיפה מינוי פקידים אוקראיניים לתפקידים בשירות הציבורי.
עם זאת, מדיניות זו לא החמירה עם היהודים כמו ה"רומניזציה", ובכמה מקרים מונה נציג יהודי לתפקיד רשמי.
השלטון הסובייטי הורה לפרק את הקהילות היהודיות במחוז.
על חברי קהילת חוטין, למשל, הוטל קנס כבד, בחשד לקשר עם התנועה הציונית.
תנועות הנוער הציוניות נאסרו ופעילים ציונים רבים בבוקובינה נעלמו, נכלאו ונחקרו.
במהלך השלטון הסובייטי גורשו למחנות עבודה בסיביר תומכי "הבונד", פעילים בתנועות נוער, פעילים ציוניים, בורגנים, סוחרים, עורכי דין ובעלי אחוזות.
הגירוש החל טיפין-טיפין, וב-13 ביוני 1941 הפך המוני.
הסובייטיים הלאימו בתים גדולים, ושיכנו בהם אנשי צבא ופקידים.
הם הורו לסגור בתי כנסת, והפסיקו את המימון לרבנים.
דרום בוקובינה תחת שליטה רומנית
רומניה, תחת שלטונו של יון אנטונסקו (ספטמבר 1940), הצטרפה ל, שעליו חתמו מדינות הציר שלחמו במלחמת העולם השנייה לצד גרמניה הנאצית.
במעשה זה ניתן לראות את שורשיה של שואת יהודי רומניה, לרבות זו של יהדות בוקובינה.
בינואר 1941 התרחש ברדאוץ פוגרום, שבו נספו 12 יהודים.
לאחר ההצטרפות למדינות הציר, השלטון הרומני החל לרכז בעיירות הגדולות, בעיקר רדאוץ וסוצ'אבה, את היהודים שחיו בכפרים, לקראת גירושם בעתיד.
רומניה, בהיותה מדינת ציר, חברה לגרמניה בפלישה לברית המועצות, מבצע ברברוסה.
בעקבות הפלישה שבה רומניה לשלוט בצפון בוקובינה, מחוז שהשתייך לה עד יוני 1940, וערב הפלישה היה בשליטה סובייטית.
ב-22 ביוני 1941, עם תחילת הפלישה הגרמנית-רומנית, החלו הסובייטיים לפנות את אנשי הביטחון והפקידים מצפון בוקובינה.
הם גייסו יהודים רבים לצבא ברית המועצות.
הצבא הרומני שפלש לצפון בוקובינה, החל לטבוח ביהודים.
בהרג לקחו חלק הצבא הרומני ומשתפי פעולה אוקראינים.
כך, למשל, בצ'יודי נספו 452 מתוך 500 היהודים תושבי הכפר.
הטבח בצ'יודי היה אות פתיחה לפוגרומים בכפרים, שבהם נספו אלפי יהודים.
על פי דו"חות של האיינזצגרופן, יחידות חיסול ממוכנות שהתלוו לצבא הגרמני הפולש, עולה כי לאחר ההשתלטות על צפון בוקובינה הפסיקו הכוחות הרומניים במעשי הטבח כדי לבסס את אחיזתם במחוז.
את מקומם תפסו יחידות האיינזצגרופן.
ב-10 ביולי סופחה צפון בוקובינה מחדש לרומניה.
הרומנים שלטו במחוז באמצעות הנהלה אזרחית ושלטון צבאי.
ההנהלה האזרחית הייתה אחראית לרומניזציה מחודשת של המחוז, שכללה החרמה של רכוש יהודי, ואילו השלטון הצבאי הוציא צווים נגד היהודים.
כל בתי הכנסת נסגרו ונאסרה התפילה.
תושבי המחוז חויבו לענוד טלאי צהוב.
במהלך הכיבוש הגרמני, סופח מחוז טרנסניסטריה לרומניה.
בשל כוונתה של רומניה לטהר אתנית את בוקובינה מיהודים גורשו יהודי המחוז לטרנסניסטריה, במסגרת שואת יהודי רומניה.
ראש ממשלת רומניה, יון אנטונסקו, הפקיד את ביצוע המשימה בידי הז'נדרמריה והמנהל האזרחי של צבא רומניה.
ביוני 1941 החל פינוי היהודים מהכפרים בדרום בוקובינה לגטאות שבערים הגדולות, כצעד מקדים לקראת גירושם לטרנסניסטריה.
כך, למשל, הועברו לרדאוץ היהודים מהיישובים הסמוכים אליה בשלבים: ביולי הגיעו אליה יהודי סלטין וסטורוז'ינץ (שכונסו זה מכבר בגטו), ובאוגוסט גורשה לשם כל קהילת סירט, שמנתה כאלפיים נפש.
ב-10 באוקטובר החל פינויים של יהודי צפון בוקובינה מהכפרים לערים הגדולות.
גטאות ראשונים באזור זה הוקמו בסטורוז'ינץ, ואשקאוץ, ויז'ניציה ולוז'אני.
בה בעת, החל פינויים של יהודי דרום בוקובינה לערים, כגון קמפולונג מולדובנסק, גורה הומורולוי וסוצ'אבה.
ב-11 באוקטובר הוקם הגטו הגדול ביותר בבוקובינה, גטו צ'רנוביץ.
מיד עם כינוסם של היהודים בערים החל גירושם לטרנסניסטריה.
הגירושים מצ'רנוביץ החלו מאוחר יותר, ונמשכו עד אמצע חודש נובמבר.
הם פסקו הודות למאמציו של ראש העיר של צ'רנוביץ, טראיאן פופוביץ'.
פופוביץ' מנע את גירושם של 20 אלף מתוך כ-50 אלף תושבי הגטו, שהוגדרו "חיוניים לכלכלה".
על פועלו זכה פופוביץ' בתואר חסיד אומות העולם.
בסך הכל גורשו כ-57 אלף יהודים מבוקובינה, רובם מחלקה הדרומי.
הגירוש לטרנסניסטריה לווה באכזריות רבה, ובמהלכו נטבחו ונשדדו יהודים רבים.
השלטונות אסרו בצו על היהודים למכור את רכושם טרם צאתם להגליה, והוא נבזז על ידי שכניהם.
ביוני 1942 חודש גירוש היהודים לטרנסניסטריה, הפעם - מצ'רנוביץ לבדה, ובמהלכו הוגלו כארבעת אלפים יהודים.
הגירוש פסק בעקבות מאמציהם של מנהיגים יהודים בבוקרשט.
סיום מלחמת העולם השנייה ולאחריה
עם התקרבות הצבא האדום לרומניה התקשו השלטונות באכיפת החוקים נגד היהודים שנותרו במחוז, ומשום כך ב-26 בינואר 1944 בוטלה החובה שהוטלה על יהודי בוקובינה לענוד את הטלאי הצהוב.
במרץ 1944 שוחרר מחוז בוקובינה משליטתן של מדינות הציר.
בעוד שיעור השורדים שנותרו בצ'רנוביץ היה גבוה יחסית הודות לפועלו של טראיאן פופוביץ', רק מעט יהודים מערי השדה שרדו.
רבים מהם מתו בטרנסניסטריה בשל מחלות ובשל תנאי עבודה קשים.
בסך הכול, מתוך כ-100 אלף יהודים שהתגוררו בבוקובינה טרם המלחמה, שרדו בגטאות בוקובינה ובמחנות העבודה בטרנסניסטריה רק כ-50 אלף.
עם תום המלחמה, חזרה צפון בוקובינה לשלטון ברית המועצות.
ניסיונם המר שנרכש בתקופת השלטון הסובייטי גרם ליהודים רבים לשוב לרומניה, במסגרת רפטריאציה: חזרה למולדת של פליטים.
גם ארץ ישראל הייתה יעד הגירה של יהודי בוקובינה.
חלקם ניסה להבריח את הגבול מברית המועצות לרומניה, נתפס ונידון לתקופות מאסר ארוכות.
בתקופת השלטון המולדבי בבוקובינה, מרבית היהודים במחוז היו רומניוטים (יהודים ממוצא טורקי, יווני ובלקני), אך היו גם יהודים ספרדים ואשכנזים שהגיעו למטרות מסחר שם.
עם זאת, במרוצת השנים האוכלוסייה היהודית בבוקובינה החלה ללבוש אופי אשכנזי אחיד.
לכך תרמו גלי ההגירה של פליטים אשכנזים מאוקראינה שנסו מגזרות ת"ח–ת"ט, וכן הגירת היהודים נרחבת מגליציה במאות ה-18 וה-19. משום כך, לשונם העיקרית של יהודי המחוז הפכה מרומנית ליידיש.
במפקדי האוכלוסין הראשונים שנערכו לאחר השתלטות אוסטריה על בוקובינה, נמנו רק כמה אלפי יהודים.
כך, למשל, במפקד משנת 1776 נספרו קצת פחות משלושת אלפים יהודים, אך ייתכן כי מספרם בפועל היה גבוה ב-50% שכן רבים נהגו להשתמט ממפקדי האוכלוסין.
ייתכן גם שהיסטוריונים רומנים, שביקשו להמעיט בגודלה של הנוכחות היהודית במחוז בשנים אלה, היטו את הנתונים בכוונה.
ההיסטוריון הגרמני אליאס שוורצפלד מעריך את מספר היהודים שהתגוררו בבוקובינה במאה ה-18 בכארבעת אלפים וחמש מאות, בהסתמך על נתונים שמצא בארכיון בווינה.
האוכלוסייה היהודית גדלה מאוד בשנות השלטון האוסטרי, חרף הגזירות שהוטלו על היהודים ובלימת ההגירה מגליציה.
המהגרים החדשים הגיעו ככל הנראה ממולדובה, לאחר שברחו מבוקובינה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812).
בניגוד לגזרות שהוטלו על יהודי גליציה, השלטון האוסטרי לא הערים קשיים על הגירתם של יהודי מולדובה, ולכן משערים שהם היוו את חלק הארי של המהגרים היהודים.
בשלהי המאה ה-18, גזירות ספלני הצליחו לצמצם ביותר משליש את מספר היהודים בבוקובינה.
במהלך המאה ה-19 גדלה האוכלוסייה היהודית בבוקובינה בשל הגירה פנים-אוסטרית, בעיקר מחבל גליציה.
בתקופה זו אף נרשמה הגירה מעטה של יהודים ממעמד הביניים לצפון אמריקה, אך אלה היו מיעוט בטל מכלל המהגרים ממזרח אירופה לצפון אמריקה.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך באוסטרו-הונגריה ב-1910 התגוררו בבוקובינה כ-102 אלף יהודים, שיא של כל הזמנים עד אז, ואילו ב-1919 חיו בה כ-88 אלף יהודים.
יהודים רבים ברחו מבוקובינה, כיוון שהייתה זו זירת קרבות במלחמת העולם הראשונה.
עד 1924 שבו רבים לבתיהם ומספר היהודים בבוקובינה הגיע לשיא של 128 אלף איש.
עם זאת, בשנים העוקבות, פחת והלך מספרם בהדרגה עקב גילויי האנטישמיות.
רבים היגרו מבוקובינה לאוסטריה, ארצות הברית, ארץ ישראל וליעדים נוספים.
התקיימה גם הגירה פנימית בתוך רומניה של יהודים אמידים שהתגוררו בבוקובינה, בעיקר לבוקרשט.
מסיבה זו, ב-1930 התפקדו בבוקובינה 93 אלף יהודים בלבד, ירידה משמעותית מהמפקד הקודם.
ב-1789, עם החלת צו הסובלנות על יהודי בוקובינה, ייסדו האוסטרים שלושה בתי ספר ממלכתיים בקהילות היהודיות בצ'רנוביץ, סדיגורה וסוצ'אבה.
שפת ההוראה בהם הייתה גרמנית.
מטרתם הייתה לבסס את ה"גרמניזציה" ולהפוך את התרבות והשפה הגרמנית לשליטות בבוקובינה.
על היהודים היה לשלוח את ילדיהם לבתי הספר הממלכתיים החל מגיל 6, ועל המתחמקים הוטל קנס או מאסר.
השלטונות גם אסרו על ילדים ללמוד בתלמודי תורה, כדי לאלצם ללמוד בבתי הספר הממלכתיים.
עם זאת, היו הורים רבים שהעונשים לא הרתיעו אותם, והם סירבו בתוקף לשלוח את ילדיהם לבתי הספר, מחשש שהם ירחיקו את ילדיהם מהמסורת.
בשל ההתנגדות הפכו בתי הספר הללו לבלתי רווחיים, ולבסוף נסגרו ב-1806. ב-1820 החלו היהודים לפקוד את בתי הספר הכלליים, שנועדו לנוצרים וליהודים כאחד.
היהודים קיבלו פטור משיעורי הדת הנוצריים בבתי ספר אלה.
התלמידים היהודים ישבו על ספסלים נפרדים והורחקו מתלמידים נוצרים.
ערב מלחמת העולם הראשונה, כמעט כל יהודי בוקובינה למדו במוסדות חינוך ממלכתי שלימדו בגרמנית, שפת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
פרט להם פעלו בצ'רנוביץ בית ספר ששפת ההוראה שלו הייתה בעברית ובית ספר אחד שלימד ביידיש.
ביישובים הקטנים ובכפרים נשלחו התלמידים לתלמודי התורה.
תלמידים חרדים למדו בתלמודי תורה במימון הקהילה.
את המקצועות הכלליים השלימו, בדרך כלל, בסיע מורים פרטיים.
בעוד הבנים החרדים למדו בתלמודי התורה, בנות חרדיות למדו דווקא בבתי ספר ממלכתיים, בגלל החשיבות המשנית שייחסה הקהילה היהודית להוראת תכנים דתיים לבנות.
לאחר השתלטות רומניה על בוקובינה פחתה חשיבות השפה הגרמנית.
בשל כך, ביקשה "המועצה הלאומית היהודית" לפתוח שני בתי ספר תיכוניים ששפת הלימוד בהם תהיה נתונה לבחירה.
חילוקי דעות במועצה הלאומית היהודית באשר לשפת ההוראה, גרמו לפתיחת בית ספר תיכון יהודי בצ'רנוביץ על ידי השלטונות הרומניים, כשלב מעבר להוראה ברומנית מהוראה בגרמנית.
בתי ספר יהודיים פרטיים היו פעילים לזמן קצר, ונסגרו עד 1923, בשל מדיניות הרומניזציה.
עם זאת, עד 1935 פעלו ברחבי בוקובינה 15 גני ילדים יהודיים, שחלקם הופעלו על ידי רשת "בית יעקב".
ב-1925 נחקק ברומניה חוק החינוך הפרטי, שנקרא גם בשם "חוק אנגלסקו", על שמו של שר החינוך הרומני.
חוק זה התיר לכל המיעוטים במדינה לבחור את שפת ההוראה במערכת החינוך הפרטית שלהם, פרט ליהודים, שחויבו ללמד ברומנית, במקום ביידיש או בעברית.
היהודים חויבו להתאים את תוכנית הלימודים שלהם לזו הנהוגה בשאר חלקי רומניה.
החוק חייב את התלמידים היהודים להשתתף בבחינות ארציות בסוף שנת הלימודים ואסר להכשיר מורים במקצועות היהדות.
עם זאת, לאחר מאמצים ממושכים של הקהילות היהודיות ברומניה, הוסר מהחוק הסעיף המחייב יהודים בהוראה ברומנית.
יהודים רבים הצליחו להגיע לרמת ידע בסיסית בעברית.
ילדים יהודים רכשו ידע בסיסי בעברית בתלמודי תורה ובאמצעות מורים פרטיים שבאו, ברובם, מבסרביה.
עקב הקשיים שהערימו השלטונות על היהודים, לא הוקמו בתי ספר יהודיים נוספים בבוקובינה, פרט לארבעה שהיו קיימים עד אז.
הכיבוש הסובייטי בצפון בוקובינה ב-1940 עורר ציפיות בקרב הפעילים היידישיסטים.
מיכאל דוקטרוביץ, מנהל בית ספר יהודי, הביע תקווה שהכיבוש הסובייטי יאפשר פריחה בתחומי העיתונאות, התיאטרון, הספרות והחינוך ביידיש, שדוכאו תחת השלטון הרומני.
ציפיותיהם של היידישיסטים התממשו באופן חלקי.
השלטון הסובייטי עודד זמנית את השימוש ביידיש, כדי לחזק את מעמדו בבוקובינה ולרכוש את אהדת היהודים.
רק עיתון יהודי אחד יצא לאור ביידיש, ואילו יתר העיתונים נכתבו באוקראינית או ברוסית, במסגרת ה"אוקראיניזציה".
קבוצות תיאטרון דוברות יידיש מרחבי ברית המועצות הופיעו לראשונה בצ'רנוביץ, וחוגי תיאטרון נפתחו בבתי הספר היהודיים.
בהשוואה לתקופת השלטון הרומני, מספר בתי הספר שלימדו ביידיש גדל, והוקמו שני בתי ספר חדשים.
לא נגבה שכר לימוד בעבור הלימוד בבתי ספר אלו.
עם זאת, השלטונות הסובייטיים החדירו בהם תעמולה וחייבו את התלמידים לפקוד אותם אף ביום הכיפורים.
עם ראשית הכיבוש האוסטרי בבוקובינה, עסקו יהודי המחוז במסחר ובזיקוק אלכוהול.
ביישובים הגדולים היו יהודים שעסקו במלאכה.
יהודים רבים שחיו בבוקובינה היו חקלאים.
במסגרת המגבלות שהטילו האוסטרים על היהודים, נאסר ב-1800 על היהודים לשמש כמנהלי אחוזות.
עם זאת, החל מ-1783 התאפשר להם לעסוק בכריית מלח, ומאוחר יותר בייצור אשלג.
האוכלוסייה הנוצרית במחוז התנגדה לזכויות היתר שהיו ליהודים בחכירת בתי חרושת לייצור בירה, והביאה לסגירתו ב-1802 של בית חרושת יהודי לייצור בירה.
במהלך מלחמת רוסיה–צרפת ב-1812, נבזז רכוש יהודי רב על ידי צבא רוסיה כשעבר דרך המחוז, והכלכלה המקומית ניזוקה.
הפגיעה בכלכלה רק התעצמה לאחר שמחוז בסרביה הסמוך סופח על ידי רוסיה באותה השנה, מה שפגע בתנועת סחורות שעברו באזור.
ב-1832, לאחר שהוחל על יהודי בוקובינה גיוס החובה, בוטלו המיסים המיוחדים שהוטלו עליהם והם הושוו למיסים של שאר תושבי המחוז.
ב-1867, מיד לאחר מתן האמנציפציה הרשמית ליהודי אוסטרו-הונגריה והסרת ההגבלות שהוטלו על רכישת אחוזות וחוות על ידי יהודים, מיהרו יהודים אמידים לרכוש קרקעות.
בתום השלטון האוסטרו-הונגרי כ-42% מהאדמות החקלאיות וכ-85% מכלל האחוזות במחוז הוחזקו בידי יהודים.
באותה עת התגוררו במחוז כאלף משפחות איכרים יהודים.
האמנציפציה ביטלה את החובה שהוטלה על יהודי הכפרים לעסוק בחקלאות, ורבים מהם החלו לעבוד במקצועות אחרים.
בשנים אלו גדל בקרב האוכלוסייה בבוקובינה שיעורם של רופאים ושל עורכי דין יהודים, שרכשו את השכלתם מחוץ לבוקובינה.
השלטון הרומני החדש בבוקובינה החיל רפורמה אגררית על קרקעות במדינה מתוך חשש מפני מרד איכרים בהשראת מהפכת אוקטובר בברית המועצות.
הרפורמה נכנסה לתוקף במחוז בוקובינה ב-30 ביולי 1921. במסגרת הרפורמה הופקעו קרקעותיהם של תושבים זרים, של בעלי קרקעות שנעדרו מן המחוז עשר שנים לפחות ושל בעלי קרקעות שלא עיבדו את אדמותיהם תשע שנים.
גם קרקעותיהם של המחזיקים ביותר מ-2,500 דונם הוחרמו, וחולקו בין איכרים מקומיים.
על האדמות שלא הוחרמו הוטלו מיסים גבוהים.
בעקבות הרפורמה, הוחרמו עד שלהי 1924 בבוקובינה יותר מ-730 אלף דונם.
יהודים רבים נמנו עם בעלי האחוזות הגדולות במחוז, ומשום כך הם נפגעו כלכלית.
מדיניות ה"רומניזציה" הטילה הגבלות כלכליות על היהודים במטרה לדחוק את רגליהם ולהחליפם ברומנים.
כך, למשל, נשללה מהם הזכות לסחור במוצרים שהוחזקו כמונופול על ידי הממשלה, כגון טבק, מלח בישול ומשקאות חריפים, ולא חודשו רישיונותיהם של בעלי עסקים.
יהודים רבים פשטו את הרגל, אך היו שהקימו בתי חרושת בתחומים מותרים ונחלו הצלחה כלכלית.
ב-1930 68% מהקמעונאים ו-53.2% מהבנקאים בבוקובינה היו יהודים, ואילו בשאר הממלכה שיעורם עמד על שליש ורבע בהתאמה.
מספרם הגדול של היהודים שעסקו במקצועות אלה היווה את אחת הסיבות להתגברות האנטישמיות.
היהודים היוו את רוב התעשיינים בתחום העץ, הבירה והסוכר.
ב-1928, ירד מספרם של החקלאים בבוקובינה לשמונה מאות.
עם פרוץ המשבר הכלכלי העולמי גדל מספר המובטלים בקרב יהודי בוקובינה.
ארגון הג'וינט סייע ליהודים באמצעות קרנות הלוואה שנפתחו בשנים עשר יישובים.
גם חסידות ויז'ניץ הקימה ארגוני חסד לנזקקים, וחברת יק"א העניקה הלוואות ארוכות טווח והכשרות בחקלאות ליהודים שסבלו מפרעות.
עם עלייתה לשלטון של ממשלת גוגה-קוזה האנטישמית, היגרו משפחות של איכרים יהודים מהכפרים אל הערים הגדולות, מחשש מפני פוגרומים.
המשפחות שנותרו בכפרים נטבחו על ידי שכניהן, במהלך השואה.
השלטון הסובייטי בצפון בוקובינה (1941-1940) השליט מדיניות כלכלית קומוניסטית.
ב-15 באוגוסט 1940 הולאמו בתי החרושת הגדולים, בתי המלון והבנקים.
השלטונות סגרו בתי עסק רבים, ובעלי ממון נשפטו בהאשמות שווא.
בני מעמד הביניים, שחששו כי גורלם יהיה כגורל העשירים, החלו ללבוש בגדים פשוטים מחשש שמא יזוהו כבורגנים.
יהודים שנאלצו לוותר על עיסוקם החלו לעסוק במקצועות כגון הוראה, בנקאות ורוכלות.
לעיתים הם נאלצו לעבוד בשבתות ובחגים, ונענשו אם חרגו מכללי העבודה.
הרוכלים נאלצו לשלם מס כבד במסגרת עיסוקם.
תקופת השלטון המולדבי, דמה ארגון הקהילות של יהודי בוקובינה לזה של יהודי האימפריה העות'מאנית: בראש הקהילה עמדו רבנים וראשי קהל שכיהנו לתקופה קצובה ומינוים היה טעון אישור מנסיך מולדובה.
הייתה להם סמכות שיפוט בנושאי נישואים וגירושים וברישום לידות, ופטירות.
בראש הרבנים וראשי הקהילות עמד החכם באשי, הרב הראשי של המדינה, שתפקידו עבר בירושה, והוא הוסמך כגובה מיסים מטעם השלטון.
החכם באשי היה רשאי לערער על החלפת ראש קהילה מסוימת, אך הזכות ההכרעה הייתה שמורה לשליט המקומי.
במסגרת כתב הסובלנות מ-1789, אפשרו השלטונות את קיומן של קהילות יהודיות בצ'רנוביץ ובסוצ'אבה בלבד, כדי שיוכלו לפקח עליהן ביעילות.
יתר הקהילות אוחדו עם הקהילות בצ'רנוביץ ובסוצ'אבה.
לאחר מתן האמנציפציה ליהודי אוסטריה ב-1848, גדל מספרם של יהודי בוקובינה.
השירותים שניתנוו על ידי שתי הקהילות בצ'רנוביץ ובסוצ'אבה לא סיפקו את צורכיהם של היהודים, ומשום כך התעורר הצורך לפצל את הקהילות הקיימות.
לפיכך, ב-1850 זכתה קהילת סירט בעצמאות מחודשת וב-1859 זכתה בכך קמפולונג מולדובנסק.
עד 1873 גדל מספר הקהילות ל-11, וב-1890 הגיע מספרן ל-15. יהודים שחיו בסמוך לקהילה מסוימת הסתפחו אליה.
כל חברי הקהילה בחרו את ההנהלה, וזו פעלה למענם בענייני דת, חינוך ורווחה.
הקהילות הדתיות מימנו את המוהלים והשוחטים, הפעילו את תלמודי התורה וארגנו פעילויות צדקה למען חולים ויתומים.
בנובמבר 1924 הגיש שר הדתות הרומני קונסטנטין באנו הצעת חוק, שבמסגרתה הורה לשנות את ארגונן של הקהילות היהודיות בשטחים שסופחו לרומניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ודרש שבכל עיירה תוקם קהילה יהודית נפרדת.
הקהילות היהודיות התנגדו בתוקף להצעה, שכן באותה תקופה יישובים סמוכים רבים השתייכו לקהילה אחת, והצעתו של הייתה עלולה להביא לפיצולן ולהחלשתן.
"חוק הדתות" (Legea Cultelor), עבר לבסוף בשני בתי הפרלמנט של רומניה ב-22 באפריל 1928. במקרים מסוימים היטיב "חוק הדתות" עם היהודים.
כך, למשל, הוא התיר להם לייסד בתי ספר ובתי מדרש משלהם, פתח את הבחירות למוסדות הקהילה לכלל היהודים ללא תלות במצבם הכלכלי, ואפשר ליצור ארגון אזורי של קהילות, שלא התאפשר תחת האוסטרים.
ניסיון להקים ארגון כזה בבוקובינה ב-1936 לא צלח .
את המגעים עם השלטונות ניהלו נכבדי הקהילות.
"חוק הדתות" בוטל לבסוף ב-1940, בהוראת ממשלת של יון אנטונסקו.
בקהילות רבות ברחבי בוקובינה נוצרו מפלגות מקומיות שהיו מקורבות למפלגות המובילות בפוליטיקה הרומנית.
נוסדו אף מפלגות שהיו מזוהות עם אידאולוגיה מסוימת: מפלגות ציוניות (הציונים הכלליים ופועלי ציון), מפלגות סוציאליסטיות (הבונד); ומפלגות חרדיות (אגודת ישראל).
להבדיל מן המצב בפולין, שבה "אגודת ישראל" החרדית הייתה בעלת מצע אנטי-ציוני, המפלגות הדתיות בבוקובינה, אגודת ישראל והמזרחי, לא נקטו קו אנטי-ציוני, ואף צידדו לעיתים בתנועה הציונית.
התנועה הציונית קנתה לה אחיזה חזקה בבוקובינה בהשוואה לשאר חלקי רומניה, בייחוד בקהילות שבסביבת צ'רנוביץ.
האוכלוסייה הדתית בבוקובינה השתייכה, רובה ככולה, לתנועת החסידות.
רבי ישראל פרידמן, מייסד "חסידות רוז'ין", התיישב בערוב ימיו בסדיגורה שבבוקובינה, ובעקבותיו הגיעו רבים מחסידיו.
הוא האמין כי אורח חיים ראוותני נחוץ כדי לעורר גאווה בקרב החסידים.
דוגמה לכך ניתן לראות בבית המדרש המפואר שהקים בסדיגורה.
נכדו, ישראל פרידמן, ירש את אביו כאדמו"ר, אך בנו השני, יצחק פרידמן, סירב לקבל מנהיגותו של אחיו.
הוא התפצל עם חסידיו מחסידות סדיגורה, וייסד את "חסידות בויאן" המתחרה.
משפחת רבנים מפורסמת אחרת היא משפחת הגר.
מנחם מנדל הגר היה ממייסדיה של "חסידות ויז'ניץ", שהיא כיום החסידות השנייה בגודלה בישראל.
"חסידות ויז'ניץ" התפלגה אף היא, כשנינו של מנחם מנדל הגר, ברוך הגר הקים את "חסידות סרט ויז'ניץ".
עם התגברות האנטישמיות ברומניה, הצטמצמו זכויותיהם של היהודים.
משום כך, נוסדה ב-1926 מפלגה שנועדה לייצג את יהודי בוקובינה.
המפלגה כונתה בשם "מפלגת האחדות היהודית" (Jüdische Einheits Partei), שבראשה עמד מאיר אבנר.
היא לא התמודדה כמפלגה עצמאית בבחירות ל, אלא נציגיה התמודדו כנציגים של מפלגות אחרות, כגון "המפלגה הלאומית ליברלית" ו"המפלגה העממית" בראשות הגנרל אלכסנדרו אוורסקו.
בבחירות לפרלמנט שנערכו ב-1928 זכתה "מפלגת האיכרים הלאומית" בראשותו של יוליו מאניו ברוב המושבים בפרלמנט.
שלושה עשר יהודים מטעם המפלגה כיהנו כחברי הפרלמנט, שניים מהם מבוקובינה.
במקרים מסוימים נאלצו חברי הפרלמנט לנתאים את עמדותיהם עם עמדות סיעתם.
כך, למשל, הם נאלצו לתמוך במחיקת חובות האיכרים, אף שצעד זה פגע במלווי כספים יהודים.
תופעה זו האיצה את הצורך בהקמת מפלגה יהודית עצמאית שלא תהיה תלויה בשאר המפלגות לקיומה.
המפלגה כשהוקמה הייתה "המפלגה היהודית הרומנית".
בבחירות 1931 התמודדה לראשונה "המפלגה היהודית הרומנית" בבחירות לפרלמנט הרומני.
בבוקובינה זכתה המפלגה בשיעור הקולות היחסי הגבוה ביותר מקרב היהודים, בהשוואה לשאר חלקי רומניה: כ-80%.
למפלגה היו שלושה נציגים בפרלמנט, שלושתם מבוקובינה.
המפלגה לא צורפה לקואליציה של ראש ממשלת רומניה הנבחר, ניקולאיה יורגה, ולכן היא לא הצליחה למנוע של חוקים שפגעו ביהודים.
המפלגה התמודדה שלוש פעמים נוספות בבחירות, ב-1932, 1933 ו-1937, עד שפורקה לבסוף ב-1938 בהוראת "הדיקטטורה המלכותית" של קרול השני, מלך רומניה.
בבוקובינה התגוררה אוכלוסייה גרמנית גדולה - גרמנים בוקובינאים - שהגיעה אליה במסגרת מדיניות ה"גרמניזציה", שהוחלה על בוקובינה בראשית תקופת השלטון האוסטרי.
המהגרים הגיעו בעיקר מהמחוזות באנאט, מוראביה ושוואביה, החופף למדינת באדן-וירטמברג שבדרום גרמניה של ימינו.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך במחוז בשלהי השלטון האוסטרי, כ-8% מאוכלוסיית המחוז היו גרמנים.
היחסים בין יהודים לגרמנים בבוקובינה ידעו תהפוכות לאורך השנים.
העובדה שיהודים משכילים ואמידים במחוז אימצו את הגרמנית כשפת דיבור אפשרה להם למצוא עם הגרמנים שפה משותפת, תרתי משמע.
שיתופי פעולה בין גרמנים ויהודים התקיימו באגודת הסטודנטים של צ'רנוביץ, באגודה מוזיקלית ובבית התיאטרון העירוני בצ'רנוביץ, שמומן, רובו ככולו, על ידי יהודים.
יהודים גם ערכו עיתונים לקהל הגרמני.
המעבר משלטון אוסטרי לרומני, עורר בקרב יהודים וגרמנים כאחד חשש כי מדיניות הרומניזציה תפגע באוטונומיה התרבותית שלהן.
בשל כך, הקהילות שיתפו פעולה ביניהן לביטול החובה לשלוח את ילדיהן לבתי ספר דוברי רומנית.
מאמץ זה נשא פרי, וב-1928 נחקק חוק שאפשר את הקמתם של כעשרים בתי ספר יסודיים דוברי גרמנית ברחבי המחוז.
היחסים בין שתי הקבוצות קיבלו תפנית חדה החל מ-1933 עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
הגרמנים, שהיו בעלי זיקה למדינת האם שלהם, הושפעו מן ההתפתחויות האנטישמיות בגרמניה.
הם גם החלו לתמוך בתנועת "העזרה העצמית" האנטישמית שייסדו גרמנים ברומניה ב-1932 בהנהגתו פריץ פבריציוס.
למן הקמתה, תנועה זו החלה לצבור פופולריות והייתה בעלת קשרים הדוקים עם השלטון בגרמניה.
נוסף על כך, הושפעו הגרמנים ממפלגות אנטישמיות רומניות, כגון "המפלגה הלאומית-נוצרית" ו"התנועה הלגיונרית", שארגנו מהומות נגד היהודים והאשימו אותם כאחראיים למשבר הכלכלי של 1929.
העיתונים שיועדו לקהל הגרמני בבוקובינה החלו לאמץ קו אנטישמי מובהק, ואף מומנו על ידי גרמניה לצורכי הפצת התעמולה.
הנהגה הגרמנית המקומית פעלה ברוח תנועתו של פבריציוס, עושה דבריה של גרמניה הנאצית.
בתגובה לצעדי הקהילה הגרמנית, הורתה ההנהגה היהודית במחוז לאסור על רכישת מוצרים שיוצרו בגרמניה ולעודד את השימוש ביידיש במקום בגרמנית.
מרבית הגרמנים נטשו את המחוז לאחר שחלקו הצפוני סופח לברית המועצות ב-1940, מפני שלא רצו לחיות תחת השלטון החדש ובשל רצונה של גרמניה ליישב בגרמנים את השטחים החדשים שכבשה.
בראשית המאה ה-21, שיעורם של הגרמנים האתניים המתגוררים בבוקובינה זניח.
בבוקובינה התגוררו אוקראינים רבים, שהתרכזו, רובם ככולם, בצפון המחוז.
ב-1910 רוב תושבי המחוז, כ-38%, היו אוקראיניים.
בדומה ליחסיהם עם הגרמנים, גם היחסים בין היהודים לאוקראינים ידע עליות ומורדות.
בתקופת השלטון האוסטרו-הונגרי, שררו בין שתי הקבוצות יחסים טובים הודות לרב-תרבותיות שנהגה באימפריה.
הקשר בין האיכרים האוקראינים לבעלי האחוזות היהודים היו יציבים, והתנהלו ביניהם אף יחסים כלכליים, כגון הלוואת כספים.
נציגי היהודים אף הוזמנו לאספת המועצה הלאומית האוקראינית, ושם הובטח להם כי אם תקום מדינה אוקראינית, יקבלו היהודים מזכויות אזרח מלאות.
המצב בדרום בוקובינה הרומנית היה שונה בתכלית.
לעיתים, התרגשו שם על היהודים התפרעויות אנטישמיות בכפרים ובעיירות הקטנות.
הקשר האיתן בין שני העמים נמשך גם בתקופת השלטון הרומני, וב-1931 יהודים רבים הצביעו למועמד וולודימיר זאלוז'ייצקי בבחירות לראשות עיריית צ'רנוביץ.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, חלה תפנית ביחסים בין האוקראינים ליהודים.
תחת השפעה נאצית, החלו העיתונים האוקראיניים בבוקובינה מאמצים קו אנטישמי, היחסים בין העמים בעיירות ובכפרים התדרדרו, וגברה התמיכה האוקראינית במפלגות אנטישמיות.
גורם נוסף לעליית המתח בין היהודים לאוקראינים היה רצונם של האוקראינים להשתלב במרחב הרומני, שהיה אנטישמי אף הוא.
לבסוף, במהלך אירועי מלחמת העולם השנייה, השתתפו האוקראינים בחיסולם של היהודים במחוז ובהגלייתם.
היחסים בין האוכלוסייה היהודית לרומנית בבוקובינה היו עכורים.
היהודים נתפסו על ידי הרומנים כתומכיה של מדיניות הגרמניזציה בתקופה האוסטרית.
הרומנים שאפו להחליף את היהודים בתפקידים ציבוריים ובעמדות כלכליות, ולפיכך נקטו נגדם באמצעים אלימים.
עוד במהלך חילופי השלטון בבוקובינה בנובמבר 1918, פרעו חקלאים רומנים בשכניהם היהודים, בתקווה להשתלט על אדמותיהם במסגרת השלטון הרומני החדש.
ידועים מקרים של רצח יהודים שנסעו ברכבות והשלכתם מחלונות.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, בוקובינה הייתה קרקע פורייה למפלגות אנטישמיות, כגון "המפלגה הלאומית-נוצרית" ו"משמר הברזל".
ב-2008 נחנך בצ'רנוביץ "המוזיאון להיסטוריה ולתרבות של יהודי בוקובינה" במקום שבו עמד בשנים 1908–1940 בית העם היהודי.
המוזיאון מציג אוסף פריטי יודאיקה, מסמכים וחפצי יומיום הקשורים לחיי היהודים, וכן הקלטות וסרטונים קצרים.
בנוסף לתערוכת הקבע, במוזיאון מוצגות גם תערוכות מתחלפות.
ב-1973 הוכרז על הקמתו של "הארגון העולמי של יהודי בוקובינה".
הארגון שוקד על הוצאת ספרים ומרכז באתר האינטרנט שלו מידע הנוגע להיסטוריה של היהודים במחוז זה.
בבית העלמין קריית שאול בתל אביב נחנכה אנדרטה לזכר קהילות בוקובינה שחרבו בשואה.
יהדות בזאנסון ידעה במהלך הדורות תקופות של שגשוג ותקופות של שפל.
הקהילה היהודית הראשונה המתועדת בבזאנסון הוקמה במאה 14. למרות שיהודי ממלכת צרפת גורשו בשנת 1394, יהודי בזאנסון הורשו לגור בעיר עד שנת 1450. הקהילה היהודית הוקמה שוב רק לאחר המהפכה הצרפתית אשר העניקה ליהודים מעמד שווה לכלל אזרחי צרפת.
בשנת 1881, נחתם צו המאשר את הקמת קונסיסטוריה יהודית מקומית בבזאנסון, שתפקידה לנהל את פעילות הקהילה היהודית, דבר המצביע על חשיבות הקהילה.
ערב מלחמת העולם השנייה הקהילה מנתה כ־2,500 נפשות.
אין עדויות לנוכחות יהודית קבועה ומאורגנת באזור לפני ימי הביניים.
ידוע שבשיאה של האימפריה הרומית היהודים היוו 10% מהאוכלוסייה וקיימות עדויות לנוכחות יהודית בעמק הרון במאה השלישית.
בחפירות הארכאולוגיות בעיר הגאלית-הרומית העתיקה וֶֶסונְטיוֹ לא נמצאו שרידים של קהילה יהודית.
במאה ה-13 העיר בזאנסון הייתה מרכז מסחרי פורח בזכות קרבתה לגרמניה ולאיטליה.
מכתב שנשלח על ידי האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי לארכיבישוף של בזאנסון, בו הוא דרש אכיפה של חובת ענידת טלאי עגול צהוב על ידי היהודים, מאשר את נוכחותם באזור.
במאה ה-14 מועצת העיר בזאנסון מחליטה להעניק ליהודים אישור שהייה בתמורה לתשלום מיסים.
מסמכים משנת 1393 מעידים על כך ששתים עשרה משפחות יהודיות התיישבו בעיר ושהן מעסיקות את יוסף דה טרֶוו (Joseph de Trèves) כמנהל בית הספר שלהם.
בשנת 1394, מלך צרפת שרל הרביעי ודוכס בורגונדיה מגרשים את היהודים ששהו בתחומם.
העיר בזאנסון, בהיותה עיר קיסרית, לא הושפעה מצעדים אלה והפכה לעיר מקלט עבור רבבות יהודים מגורשים.
יהודי העיר היו בנקאים, צורפים וסוחרים, והפכו בהדרגה לשכבת האוכלוסייה העשירה ביותר בעיר.
היהודים התגוררו באזור שכונת בטאנט של היום.
נמצא תיעוד לקיום בית כנסת בשכונה בָּטָאנְט, בקומה הראשונה של בית מהמאה ה-13, שודע בשם שָרְמוֹנט על שם הרחוב (rue du Grand Charmont), ולקיום בית הקברות קָלְמוטייר בצפון העיר, מקום בו נבנתה מאוחר יותר שכונת המגורים מונטראפון-פונטיין-אקו.
בית הקברות נמכר על ידי העירייה בשנת 1465, לאחר שהיהודים, אשר הואשמו בגרימת האסונות שפקדו את האזור, ביניהם המוות השחור, גורשו מהעיר.
ספרי עיריית בזאנסון מציינים בשנת 1693 כי אסור ליהודים להיכנס לעיר ללא אישור מראש.
לאחר כניסתם, מותר להם לשהות בעיר שלושה ימים רצופים בלבד ואסור להם לנהל מסחר ללא סיוע של הגילדות העירוניות.
מצוין גם ששני יהודים מהעיר מץ קיבלו בחודש מאי 1736 אישור לנהל מסחר בעיר במשך שמונה חודשים.
בשנת 1754 הוענק אישור שהייה של מספר חודשים ליהודים בשם וידאל, סוחרי משי גדולים.
בשנת 1768, היהודי סלומון זקס מקבל אישור לעסוק בחריטה על אבני חן אך נאסר עליו למכור את עבודותיו בעיר.
בשנת 1790, בתחילת המהפכה הצרפתית, עדיין נאסר על היהודים לשהות בעיר יותר משלושה ימים רצופים והותר להם לעסוק רק במקצועות מסוימים.
בשנת 1790, ראש העיר בזאנסון מורה על גירוש היהודים וולף וקיין אשר שהו בעיר מעבר לתקופה המותרת.
בשנת 1791, כפועל יוצא של המהפכה הצרפתית, מוענקת ליהודים אזרחות צרפתית.
הכרזה זאת גרמה להתפרצות פוגרומים באזורים שונים בצרפת, במיוחד באזור אלזס.
בעקבות כך יהודים רבים היגרו לעיר בזאנסון שם מצב היהודים היה טוב יותר, אם כי גם הם סבלו מרדיפות והתאכזרות מצד שכניהם הנוצרים.
בשנת 1792, הקהילה היהודית מגישה בקשה לעיריית בזאנסון לקבלת היתר לבניית בית כנסת.
בשנת 1796 הקהילה רכשה קרקע בסמוך לרחוב אנה פרנק לבניית בית קברות יהודי בבזאנסון .
בשנת 1806 נפוליאון בונפרטה ציווה על הקמת אספה של 111 רבנים ואנשי ציבור יהודים (Assemblée des notables juifs) אשר תתכנס בפריז כדי לדון באופן בו יש לשלב את היהודית בתור אזרחים מן המניין.
קהילת יהודי בזאנסון שלחה נציג לאספה זאת וגם לסנהדרין של פריז, שכונס באותה השנה בצו נפוליאון.
הסנהדרין של פריז מנה 71 חברים ובתוכם 25 רבנים ובראשו עמד הרב יוסף דוד זינצהיים.
ב־29 במרץ 1808, שר הדתות בממשלת צרפת דרש ממושל דובס לערוך מפקד של יהודי המחוז.
תוצאות המפקד הראו שבשנת 1809 גרו בבזאנסון 29 משפחות יהודיות שכללו 155 נפשות.
המפקד הראה שמרבית היהודים בעיר הגיעו מאזור הוט-אלזס ושהוותיקים ביניהם התיישבו בעיר בשנת 1787.
באותה שנה היה קיים בבזאנסון בית כנסת קטן שלא ענה יותר לצורכי הקהילה, לכן נבנה במקומו בית כנסת חדש ברחוב מדלן 19 בתכנונו של האדריכך פייר מרנוט.
בשנת 1850 חברי הקהילה התגוררו בשני רבעים בעיר: 211 אנשים גרו בשכונות בטאנט ומדלן ו-186 במרכז העתיק של העיר.
שתי משפחות בלבד גרו באזורים המרוחקים מהמרכז.
האוכלוסייה שגרה במרכז העיר הייתה עמידה יותר ושאפה להשתלב באוכלוסייה הכללית.
בשכונת בטאנט גרו אנשים משכבה סוציו-אקונומית נמוכה יותר אך גם יהודים מסורתיים יותר שרצו להתגורר בקרבת בית הכנסת.
בשנת 1867 הקהילה קיבלה אישור לרכוש קרקע באזור מזח נפוליאון לצורך בניית בית כנסת גדול יותר.
בית הכנסת הגדול של בזאנסון תוכנן על ידי האדריכל המקומי פייר מרנוט בהשפעת המסגד-קתדרלה של קורדובה וארמון אלהמברה בגרנדה.
זהו אחד מבתי הכנסת הבודדים באירופה שנבנה בסגנון זה.
לאחר כיבוש אלזס על ידי גרמניה ומלחמת צרפת-פרוסיה שהתנהלה ב-1871, הגיעו לבזאנסון יהודים נוספים.
ב-14 בינואר 1881 הוקמה בעיר קונסיסטוריה עצמאית בצו נשיא הרפובליקה הצרפתית.
בשנת 1897 הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת דיווחה על קיום 763 יהודים בבזאנסון.
מניחים שהמספר אינו מדויק מפני שמשפחות יהודיות מסוימות לא היו חברות בארגון זה.
היהודים לחמו בשורות הצבא הצרפתית.
בבית הקברות היהודי בעיר הוקמה אנדרטה לזכר עשרים הנופלים במלחמה.
הרב הראשי של בזאנסון, פול הגנאואר, התגייס כרב צבאי ב-2 באוגוסט 1914. בתקופת מלחמת העולם השנייה גורש לאושוויץ וניספה שם ב-1944.
במהלך שנות השלושים של המאה ה-20 הגיעו לבזאנסון יהודים רבים מגרמניה, אוסטריה ופולין שחששו מהתגברות האנטישמיות בארצותיהם.
בשנת 1934 מספר היהודים בבזאנסון הגיע ל-2,500. בתקופת ממשלת וישי הובלו למחנות השמדה יהודים רבים מבזאנסון והקהילה נכחדה.
שני לוחות זיכרון הממוקמים בכניסה לבית הכנסת הגדול של בזאנסון מנציחים את שמות יהודי בזאנסון, חברי הקונסיסטוריה, שלא שבו מהמחנות.
בשנת 1960 גרו בבזאנסון 120 משפחות.
כ-200 יהודים מצפון אפריקה התיישבו בעיר לאחר הכרזת עצמאות מרוקו, תוניס ואלג'יר בין השנים 1950- 1960. בשנת 2010 הקהילה היהודית מנתה 150 משפחות, בעיקר סוחרים ופקידים.
בשנות השבעים של המאה ה-20 הוקם בית ז'רום קאהן (על שמו של רב שכיהן בבזאנסון בין השנים 1960 – 1970) בית תרבות יהודי בו מתנהלת פעילות חברתים תרבותית העונה לצורכי הקהילה.
בשנת 2008 הוקמה תחנת הרדיו "רדיו שלום".
אהרון וייל-פיקארד (Veil-Picard) הגיע לבזאנסון מאלזס בסוף המאה ה-18. יחד עם בנו אדולף הקים בבזאנסון בשנת 1846 סניף של בנק צרפת ולאחר מכן קופת חיסכון עירונית שאפשרה להם לתת הלוואות לחברות המסחריות בתקופת המשבר הכלכלי שפקד את העיר בשנת 1848.
אדולף וייל-פיקארד היה חבר בלשכת המסחר ומפקד הכבאים בבזאנסון ומפקח כבאים מחוזי.
בשנת 1865 נבחר לחבר מועצת העיר ומאוחר יותר קיבל את עיטור לגיון הכבוד.
הוא תרם כספים רבים לטובת העיר.
מתרומותיו נבנו שני בתי ספר וספרייה, שופצו בניינים רבים אחרים, בוצעו חפירות ארכאולוגיות בכיכר קסטן, אתר בו נמצאו עתיקות מתקופת העיר הגאלית-הרומית העתיקה וסונטיו, הושלמה אספקת המים באזורים שונים בעיר ונבנה המזח הנושא את שמו.
משפחת ווייל (Weil) נחשבת למייסדת החברה הצרפתית החשובה ביותר לייצור בגדי גברים.
החברה הוקמה בשנת 1872 על ידי יוסף ווייל.
משפחת ליפמן הגיע לבזאנסון לאחר המהפכה הצרפתית.
בשנת 1867, עמנואל ליפמן הקים מפעל שעונים במרכז העיר אשר הפך במרוצת השנים למותג מפורסם בכל העולם בהנהלת נכדיו וניניו.
עמנואל האס היה סגן נשיא הקונסיסטוריה של בזאנסון.
המשפחה הייתה ידועה כמשפחת סוחרים עשירה.
יהדות ארל התקיימה במשך דורות בעיר ארל, שהיא עיר בדרום צרפת, על גדות הנהר רון לקראת שפך הנהר לים התיכון.
היא הייתה מרכז יהודי מרכזי בתקופה שבין התקופות הרומית והרנסאנס.
לפי המסורת הגיעה לארל אחת משלוש ספינות שנשאו עליהן גולים יהודים לאחר חורבן בית המקדש השני.
התיעוד הראשון המתייחס ליהודי העיר משנת 508 לספירה מספר כי ההגנה של חלק מחומת העיר הופקד בידם במהלך מצור.
בשל מיקום העיר בין ספרד לשאר אירופה וקרבתה לחוף הים התיכון, העיר ארל הפכה לעיר שליהודים רבים היה נח לחיות בה, לנהל חיי מסחר עם ארצות הים התיכון, וחיי תורה מאורגנים במקביל למרכז של חכמי פרובנס שבנרבונה.
במהלך ימי הביניים, יהודים רבים חיו בארל, שתפקדה גם כמרכז רוחני יהודי ומרכז לתרגום השפות הערבית, עברית ולטינית, שכן זו הייתה אחת מהערים הידועה בחכמי פרובנס שחיו גם בה.
מתום תקופת הרנסאנס לא נהתקיימה קהילה יהודית בארל.
עדויות על חיים יהודיים בעבר נשמרו ברחבי העיר ובמוזיאון המקומי.
הקהילה היהודית חדלה לשגשג לקראת סוף המאה ה-15, עד שגורשו בסביבות שנות ה-90 של המאה ה-15 ולאחר מכן לא שבו.
יהודים נמצאו בארל בשנות ה-60 של המאה ה-20, אך הם לא חיו בקהילה מאורגנת.
לפי המסורת, הקיסר הרומי אספסיאנוס העלה גולים יהודים לאחר חורבן בית שני בירושלים על שלוש ספינות שננטשו על ידי רבי החובלים שלהן בלב ים.
אחד מכלי השיט הגיע לדרום צרפת לארל, ואילו הגולים שהפליגו על שתי הספינות האחרות הגיעו לעיר בורדו ולעיר ליון.
אגדה זו מרמזת על קיומם של יהודים בארל כבר במאה הראשונה לספירה, אולם המסמך הראשון המתאר את החיים היהודיים בארל הוא משנת 425 לספירה.
באותה שנה הוציא הקיסר ולנטיניאן השלישי צו המופנה לבישופים הכנסייתיים של האזור, האוסר על יהודים מקומיים להיכנס לתחום שיפוטם, להחזיק עבדים נוצרים או לעסוק בשימוש בנשק (לציד או בשורות הצבא).
במהלך שקיעתה של האימפריה הרומית הפכה ארל למרכז פוליטי ודתי יהודי חשוב.
בשנת 476, עם נפילת האימפריה הרומית, עברה העיר לשלטון הוויזיגותים.
יהודי ארל חיו בשלום יחסית כל עוד הוויזיגותים שמרו על האריאניזם, שהוכרז מאוחר יותר על ידי הוותיקן ככפירה.
בשנת 508, כשהעיר הייתה נתונה במצור על ידי הפרנקים והבורגונדים, השתתפו יהודי העיירה במאבק נגדם.
לאחר נפילת ארל לידיו של קלוביס הראשון, המלך הראשון של פרנקים, האשימה הקהילה היהודית של ארל, את הבישוף קיסריוס מארל בבגידה.
חסידיו של הבישוף, בתגובה, האשימו חייל יהודי בעזרה לבורגונדים ולפרנקים להיכנס לעיר על ידי הצבעה על חלק ספציפי של החומה שקל לטפס עליו.
החייל נידון למוות בזמן שהבישוף זוכה.
זמן קצר לאחר מכן, שליטי הממלכה המרובינגית, ובמיוחד המלך צ'ילפריך הראשון עודדו את הבישופים המקומיים בכל רחבי דרום צרפת לנסות להמיר את דתם של היהודים.
הבישוף של ארל וירג'יליוס היה להוט מאוד להמיר את דתם של היהודים המקומיים, וככל הנראה עשה זאת בכוח, בניגוד לעמדת הוותיקן, כפי שמוצג באיגרת שנשלחה אליו הוותיקן.
תחת שלטון השושלת הקרולינגית, החל משנת 638, השתפרו תנאי החיים של הקהילות היהודיות בדרום צרפת.
הנסיכים הקרלובינגים הגנו על היהודים מפני התקפות של אנשי הדת.
בתחילת המאה התשיעית הוקמה ממלכת בורגון על ידי בוסו מפרובנס , בתמיכת הכמורה והאפיפיור יוחנן השמיני.
זמן קצר לאחר מכן העביר בוסו את שליטתו וחסותו על יהודי ארל לארכיבישוף המקומי בשם רוסטנג , כהכרת תודה על תמיכת הכמורה בו.
ממשיכי דרכו של בוסו לא המשיכו במסורת זו.
הכמורה והארכיבישוף של ארל הטילו מיסים כבדים על היהודים המקומיים, מאידך זו גם הייתה הסיבה שבמהלך מסעות הצלב היו יהודי ארל בטוחים יחסית, בזמן שקהילות יהודיות אחרות בדרום צרפת, שלא היו כפופות ישירות לכמורה המקומית, סבלו קשות מהתקפות הצלבנים.
מסמך המיוחס לסילוקו של הארכיבישוף ריימונד (1142–1157) מוזכר בית קברות יהודי ברובע מונטג'יף בארל, ששמו שונה לרובע גריפוויל.
כתובת בכתב עברית על מצבה המתוארכת לתקופה זו שנמצאה בבית הקברות שהיה בעיר, הועברה למוזיאון הנצרות בארל.
במשך השנים יהודי העיר שילמו לארכיבישוף תשלום שנתי של 44 סולים לשמירת נכס זה.
בנימין מטודלה ביקר בארל במאה ה-12 ודיווח על 200 משפחות יהודיות ושישה רבנים שחיו ברובע נפרד של העיר .
עד שנת 1276 הארכיבישוף של ארל מינה מדי שנה שלושה נציגים יהודים שנקראו רקטורים (ראשי קהילות), כדי לשמור על הקשר בין הארכיבישוף לקהילה היהודית שהייתה תחת שלטונו הישיר.
משנה זו צ'ארלס הראשון מנאפולי שלל מהארכיבישוף של ארל את הפריבילגיה המיוחדת שניתנה לו כמה מאות שנים לפני כן.
שינוי זה גרם להידרדרות ביחס לקהילה היהודית, שכן אנשי הדת הפסיקו לקבל מהיהודים מיסים ועל כן החלו להסית כנגדם את תושבי העיר הנוצרים.
באותה תקופה כבר נאלצו היהודים לענוד את הטלאי הצהוב על החזה.
בשנת 1306 במהלך ימי הביניים המאוחרים העיר קלטה יהודים שגורשו מחבל לנגדוק הנמצא מצפון מזרח לעיר.
המאות הארבע עשרה והחמש עשרה
המחצית השנייה של המאה הארבע-עשרה הביאה להידרדרות חמורה של הקהילה היהודית בארל, בעקבות העלייה לשלטון של ג'ואנה הראשונה מנאפולי , שקידמה באגרסיביות אג'נדה להגבלת היהודים.
היהודים בארל לא הורשו להעיד בבתי משפט כנוצרים, להשתתף במרחצאות ציבוריים, לעבוד בימי ראשון ולהגבלות אחרות.
אף על פי כן, באותה תקופה הקהילה היהודית הקימה בית ספר לתורה ותלמוד, ארגון צדקה, בית כנסת ומקווה.
קיים תיעוד המרמז על עיסוקם של יהודים רבים ברפואה, וכמה יוזמות עסקיות כמו שותפות של שני יהודים ב-1425 לייצור סבון.
בשל ההתקפות ההמוניות הרבות על יהודי העיר, היהודים קיבלו רשות לבנות ברובע היהודי מבצר להגנה ולבלימת התקפות נוספות.
ההיתר ניתן על ידי המלך רנה מאנז'ו, שנתן ליהודים רשות לנהוג באופן חופשי במנהגיהם על פי המסורת היהודית.
עם מותו של המלך סופחה פרובאנס לצרפת (1484) וההתנכלויות ליהודים חודשו זמן קצר לאחר מכן.
קיים דיווח אודות אירוע בו קבוצת אנשים הגיעה מחוץ לארל שהרגה כמה נשים, תקפו בתים והמירו בכוח את דתם של כחמישים יהודים לנצרות.
בשנת 1488 גורשו היהודים אל מחוץ לעיר ולא שבו אליה יותר.
מי שבחרו להמיר את דתם, הורשו להישאר.
בית הכנסת נהרס, והיהודי האחרון עזב את העיר בספטמבר 1494. אירועים אלה התרחשו בעיר במקביל לפעילות האינקוויזיציה הספרדית וגירוש ספרד החל משנת 1492.
יהודים שעברו דרך ארל במהלך המאה ה-17 נאלצו לשלם כופר נפש.
לאחר מספר ניסיונות של יהודים לחזור לעיר, צו של פרלמנט פרובנס משנת 1775 הורה להם לעזוב לחלוטין את העיר.
צווים דומים האוסרים על יהודים לסחור בארל הוצאו ב-1773 וב-1775. לאחר המהפכה הצרפתית ניסו כמה יהודים מאזור אביניון להתיישב מחדש בארל.
מאתיים שנה לאחר מכן חיו בעיר כמה יהודים במהלך שנות ה-60 של המאה העשרים, אף על פי שלא הייתה קהילה רשמית פעילה בעיר.
יהודה בן משה מארלס - חוקר נכבד פעיל במאה ה-11, דמות מוכרת בעולם היהודי האירופי של אותה תקופה.
אברהם בן דאוד - פילוסוף וחוקר דת יהודי פעיל במאה ה-12.
שמואל בן תיבון - פילוסוף ומתרגם בצרפת של המאה ה-12. היה הראשון שתרגם את "מורה הנבוכים" המפורסם מאת הרמב"ם מערבית לעברית.
לוי בן אברהם בן חיים - חוקר יהודי במאה ה-13. לקח חלק במחלוקת הדתית בין 1303 ל-1306. הקים אנציקלופדיה ופרסם כמה מאמרים מדעיים.
קלונימוס בן קלונימוס - פילוסוף ומתרגם יהודי יליד ארל.
כתב מספר ספרי לימוד יהודיים וקיבל את התואר "נשיא".
מאיר בנדיג - תלמודיסט בארל במחצית השנייה של המאה החמש עשרה.
לפי מסורת בעל פה, שהשתמרה בקרב יהודי אספהאהן, מתייחסים בני הקהילה לגולי ממלכת יהודה, שהובאו לאזור על ידי נבוכדנצאר מלך בבל לאחר חורבן ירושלים בשנת 586 לפנה"ס.
מסורת זו מופיעה גם בכתביהם של מלומדים ערביים מימי הביניים.
המקורות הערביים מדגישים כי גולי יהודה מצאו את אדמתה ואת מימיה של אספהאן דומים לאלו של ירושלים ולכן התיישבו בה.
ההיסטוריון והכרוניקן הארמני, משה מחורן, מספר כי שאפור השני, מלך האימפריה הסאסאנית במאה הרביעית לספירה, העביר יהודים מארמניה לאספהאן.
מקור אחר מציין כי המלך יזדגרד הראשון, שהיה נשוי לשושנדוחט, בתו של ראש הגולה הושיב יהודים בערים אספהאן, שושן ושושתר.
בראשית המאה החמישית ישבו באספהאן יהודים שעסקו באריגה ובצורפות, ותוצרתם התפשטה עד לביזנטיון ואירופה.
המלך פירוז הראשון נהג באכזריות רבה כלפי היהודים.
הוא גזר עליהם גזירות שמד, הוציא להורג את חכמי התורה, אסר את קיומם של בתי הכנסת וביצע טבח ביהודי אספהאן, שבמהלכו נרצחו מחצית מבני הקהילה וילדיהם נמכרו לעבדות כשהתבטלו הגזירות, בימי המלך קבאד, שבו היהודים לאספהאן וחזרו למלאכותיהם.
הערבים כבשו את אספהאן בשנת 642 לספירה והיהודים קיבלו בברכה את פני הכובשים החדשים.
אבן אל-פקיה, גאוגרף מוסלמי מהמאה ה-10, כותב כי בשום מקום לא ראה כל כך הרבה יהודים וכל הרבה אוֹרגים כמו ב'יהודיה', היא אספהאן.
בימי התפר שבין שלטון בית אומיה לשלטון בית עבאס הופיע יהודי, חייט במקצועו, בשם יצחק בן יעקב עובדיה אבו עיסי המכונה אבו עיסא אל אספהאני, שהציג עצמו כמשיח וגייס אלפי לוחמים יהודים להילחם בצבא הערבי.
הרמב"ם באיגרת תימן מזכיר את כל הפרשה:
הנוסע היהודי בנימין מטודלה ביקר במהלך מסעו באספהאן.
הוא מצא בה קהילה יהודית המונה 15,000 נפש.
מטודלה כתב כי שמו של הרב הראשי באספהאן היה שר שלום, הוא קיבל את מינויו מטעם ראש הגולה בבבל והיה אחראי על כל הקהילות היהודיות בפרס.
בשנת 1387 נכנעה אספהאן לכובש המונגולי טימור לנג.
הכובש האכזרי ביצע טבח בתושבי העיר ופגע קשות בקהילה היהודית באספהאן.
האגדה היהודית מספרת כי טימור לנג רכב על סוסו ליד בית כנסת ביום הכיפורים, הסוס נבהל מקריאות המתפללים והפיל את רוכבו מעליו.
מחמת הנפילה נפצע טימור ברגלו, פציעה ממנה סבל כל ימי חייו.
כאות נקמה ציווה להחרים את בית הכנסת ולהפכו למסגד.