tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפרשת הירי בנעלין כתבה השופטת אילה פרוקצ'יה (2008):
פסקי דין שניתנו במקרים אחרים, יישמו את העיקרון של "פקודה בלתי חוקית בעליל", גם במקרים שאינם עוסקים בדיני נפשות.
כך נקבע שפקודה שהורתה לגנוב תחמושת ממחסן של יחידה אחרת, היא בגדר פקודה בלתי חוקית בעליל.
כך נקבע גם ביחס לפקודה שניתנה לחיילים בסדנת חימוש, לחבל במנועי הטנקים כדי להקל את עומס העבודה, והחיילים שצייתו לפקודה זו נידונו למאסר (וכך, כמובן, גם נותני הפקודה).
פקודה בלתי חוקית בעליל לעומת פקודה בלתי חוקית
החוק הצבאי מבחין בין פקודה בלתי חוקית בעליל, שאין לציית לה, לבין פקודה בלתי חוקית, שחיילים, שוטרים וכלל אנשי כוחות הביטחון חייבים לציית לה.
במסגרות צבאיות, כאשר מפקד פוקד על חייליו לבצע פעולה העומדת בסתירה להוראות, חוקים ופקודות על החייל לכבד את המשמעת הצבאית ולבצע את הפקודה, למרות היותה בלתי חוקית.
לאחר מכן יכול מבצע הפקודה הבלתי חוקית להתלונן על כך, על מנת שימוצה הדין עם נותן הפקודה.
לדוגמה חייל שקיבל פקודה לערוך חיפוש ללא צו חיפוש או להתייצב לשמירה כשלא ניתן לו פרק הזמן החוקי בפקודות מטכ"ל למנוחה, חייב לבצע את הפקודה למרות היותה בלתי חוקית.
במסגרות אזרחיות, שבהן ההיררכיה פחות נוקשה ממסגרות צבאיות, מקובלת הימנעות מציות להוראה בלתי חוקית, ולא רק להוראה בלתי חוקית בעליל.
פקודה בלתי חוקית בעליל בעולם
פקודה בלתי חוקית בעליל קיימת גם במערכות משפט במקומות אחרים בעולם.
ההגדרה לפקודות בלתי חוקיות יכולה להשתנות בין מדינה למדינה על בסיס מערכת המשפט של אותה המדינה.
פקודה בלתי חוקית מוגדרת כפקודה, אשר התקבלה מגורם מוסמך ואשר מפירה זכויות אדם.
בארצות הברית פקודה בלתי חוקית מוגדרת ככזו המנוגדת לקוד האתי של הצבא או אם היא מפרה את חוקת המדינה.
בקנדה פקודה בלתי חוקית היא כזו המנוגדת לאמנה הקנדית לזכויות אדם.
חיילי צבא קנדה רשאים לסרב לפקודה שקיבלו ממפקדם, אם הם מאמינים כי הפקודה איננה חוקית ללא חשש מרדיפה משפטית.
בגרמניה פקודה בלתי חוקית זו פקודה, אשר אדם סביר יבין כי היא לא חוקית.
בחוקת רומא המשמשת בסיס לפעולתו של בית הדין הפלילי הבין-לאומי קיימת התייחסות לפקודה בלתי חוקית בסעיף 33:
העובדה שפשע שבסמכות השיפוט של בית המשפט בוצע על-ידי אדם בהתאם לפקודת ממשלה או ממונה, בין אם צבאי או אזרחי, לא תפטור את אותו אדם מאחריות פלילית אלא אם:
(א) האדם היה חייב לפי דין לציית לפקודות הממשלה או הממונה הנדונים;
(ב) האדם לא ידע שהפקודה לא הייתה חוקית; וכן
(ג) הפקודה לא הייתה בלתי חוקית בעליל.
לצורך סעיף זה, פקודות לבצע השמדת עם או פשעים נגד האנושות הן בלתי חוקיות בעליל.
פקודה בלתי חוקית בעליל בהיסטוריה
המושג פקודה בלתי חוקית בעליל חודש בישראל לאחר מקרי הטבח בכפר קאסם בשנת 1956, אך היו תקדימים דומים בעולם לפני המקרה שבהם השתמשו במושג דומה למושג זה שגובש רק לאחר מכן, ולכן המושגים אינם זהים לחלוטין אך קיים דמיון ביניהם ובדרכי הענישה בהם השתמשו.
להלן מספר דוגמאות מן העולם בהם עולה שימוש במושג הדומה למושג של פקודה בלתי חוקית בעליל:
במהלך משפטי נירנברג לאחר מלחמת העולם השנייה, נשפטו מנהיגי הצבא והפוליטיקאים הגרמניים על פשעי מלחמה, כולל פקודות בלתי חוקיות אכזריות כמו רצח עם ופשעים כנגד מתנגדי משטר.
שופטי נירנברג לא השתמשו באופן מפורש בביטוי "פקודה בלתי חוקית" אך טענו כי לא ייתכן כי חיילי האיינצגרופן הגרמנים לא ידעו כי הריגת אזרחים איננה חוקית ואינה מוסרית ולכן לא יכולים ל"הסתתר" תחת האמירה כי הם "רק" מילאו פקודות.
הטבח במי לאי (My Lai)
במלחמת וייטנאם, חיילי ארצות הברית קיבלו הוראה לתקוף ולהשמיד בתים, ציוד ובעלי חיים בכפר הווייטנאמי מי ליי.
בפועל החיילים תקפו והרגו כ-500 אזרחים לא חמושים.
החיילים שביצעו את הפקודה הואשמו מאוחר יותר בפשעי מלחמה, על בסיס הטענה שהם ביצעו פקודה בלתי חוקית בעליל, מתוך מספר חיילים שהואשמו, רק מפקד אחד נמצא אשם בפשעי מלחמה, סגן וויליאם קלאי.
חקירת המקרה זוהמה ולכן היה קושי להוכיח אשמה ליתר המעורבים.
מפקד האירוע שלא היה נוכח על הקרקע במהלך ההריגה יצא זכאי במשפט, אף שהוכח כי היה מודע להרג האזרחים בשעת המעשה.
מקרה זה ודומיו עוררו שיח נרחב בנושא אחריות החיילים ביישום הוראה בלתי חוקית בעליל.
בעקבות שיח זה, הוגדרו עקרונות מלחמה לצבא האמריקני, בהם:
חיילים נלחמים רק בחיילים חמושים.
חיילים לא מתעללים בחיילים שבויים.
חיילים מתייחסים לאזרחים באופן אנושי.
במהלך מלחמת בוסניה, כוחות סרבים הבוסניים בפיקודו של רטקו מלאדיץ' היו אחראים לטבח של מעל 8000 גברים ונערים מוסלמים בסרברניצה.
מלאדיץ נאשם מאוחר יותר בפשעי מלחמה, כולל נתינת פקודות בלתי חוקיות בעליל.
בדוגמה זו הובא נותן הפקודות למשפט ולא הפקודים, שביצעו את המעשים.
העובדה שפקודות אלו הן פקודות בלתי חוקיות באה לידי ביטוי בהגדרת הפשע כ"פשע נגד האנושות", פשע טיהור אתני ופשעים כנגד חוקי המלחמה.
במהלך מלחמת עיראק ולאחר כיבושה על ידי ארצות הברית, חיילי ארצות הברית המשרתים בבית הסוהר אבו גרייב, קיבלו הוראה להתעלל ולצעוק על אסירים, כולל השפלתם ועינויים באופן סדיסטי.
הסוהרים, אשר תועדו וצולמו, נתפסו, נשפטו ונגזרו עליהם עונשי מאסר.
הכאה, צביטות, קפיצה על רגלי האסירים היחפים.
צילומי עירום של אסירים ואסירות.
הכריחו אסירים לעמוד עירומים למשך ימים.
הטענה המובילה של התביעה הייתה כי "ביצוע פקודות, איננו קו הגנה חוקי", שכן הפקודות אינן חוקיות ונוגדות את עקרונות הלחימה של הצבא האמריקני ואת הבנות ז'נבה.
לעומתם, דרגי הפיקוד לרבות הדרגים הפוליטיים לא הואשמו ולא נשפטו.
ניסיונות הפלת מטוסי נוסעים במטרה להתנקש בערפאת
בשנים 1981–1983 הפעילה ישראל ארגון טרור סודי בשם החזית לשחרור לבנון מזרים.
הארגון הופעל על ידי שר הביטחון אריאל שרון והרמטכ"ל רפאל איתן, ללא ידיעת אנשים רבים בממשלה, במטרה לפגוע בצמרת אש"ף על רקע מלחמת לבנון הראשונה.
הארגון פוצץ מכוניות תופת וגרם למותם של מאות אנשים בפיגועים שונים.
קיומו של הארגון ופעילותו נותר סודי במשך עשרות שנים, רק בשנת 2018 החשף העיתונאי רונן ברגמן את פעילות הארגון בספרו השכם להורגו: ההיסטוריה הסודית של ההתנקשויות של ישראל.
חלק מפעילות הארגון כלל ניסיונות לחסל את ערפאת על ידי הפלת מטוס נוסעים.
מאוחר יותר התברר שהאדם במטוס הוא אחיו של ערפאת, רופא ילדים ומייסד הסהר האדום הפלסטיני, שלקח עמו 30 ילדים שנפצעו בטבח בסברה ושתילה לטיפול רפואי בקהיר.
במשך תשעה שבועות נערך מעקב אחר טיסותיו של ערפאת, מטוסי קרב של חיל האוויר והוזנקו לפחות חמש פעמים במטרה להפיל מטוסי נוסעים שעליהם חשבו שערפאת נמצא.
עמוס גלבוע, שהיה אז חבר הצוות וראש חטיבת המחקר באמ"ן, הביע התנגדות עקבית למבצע בטענה שאם המדינה תפיל מטוס נוסעים זה יגרום לה נזק מדיני עצום.
בתחילת מבצע מרכבות גדעון, שהיה חלק ממלחמת חרבות ברזל, פורסמה בעיתון "הארץ" מודעה, שעליה חתמו עשרות אישים מהאקדמיה וממערכת המשפט בישראל, ובה קריאה לסרב לפקודה בלתי חוקית בעליל, לנוכח התנהלותה של ממשלת ישראל במלחמה זו.
פקודה בלתי חוקית בעליל ביהדות
במקורות היהודיים ישנן סוגיות רבות שבהן ההלכה קובעת שהוראה שניתנה לאדם על ידי בעל סמכות, והיא עצמה מנוגדת להלכה - האחריות והעונש על ביצוע העבירה מונחת על המבצע על אף שהוא רק ביצע את מה שציווהו.
הכלל נקרא במקורות אין שליח לדבר עבירה.
דוגמאות לפקודה בלתי חוקית בגמרא -
עמשא מסרב לגייס חיילים לטובת דוד במלחמתו בשבע בן בכרי כי לא רצה להפסיקם מלימודם.
אבנר בן נר מסרב לפקודתו של שאול המלך להרוג את כהני נוב.
שלמה משבח את שניהם על סירובם לפקודה.
יואב בן צרויה, לעומתם, לא סירב לפקודת דוד לגרום למותו של אוריה החתי, ועל כך מקבל ביקורת משלמה.
פקודת הקומיסר היה צו שהוציא הפיקוד העליון של הוורמאכט ב-6 ביוני 1941 לפני מבצע ברברוסה.
שמו הרשמי היה קווים מנחים לטיפול בקומיסרים פוליטיים (Richtlinien für die Behandlungscher Kommissare).
הוא הורה לוורמאכט שכל קומיסר סובייטי שיזוהה בין החיילים השבויים יוצא להורג כי הוא אוכף את "האידאולוגיה היהודית-בולשביסטית" בכוחות הצבא האדום.
היה זה אחד מסדרת צווים פליליים שהוציאה ההנהגה הנאצית, ואחת מפקודות הפיהרר.
על פי הצו, יש להרוג את כל אותם אסירים שניתן לזהותם כ"בולשביסטים או נציגים פעילים של האידאולוגיה הבולשביסטית".
באותו יום, הוראות המשלבות את דרישותיו עברו לענף L של הפיקוד העליון של הוורמאכט תחת סגן המפקד ולטר ורלימונט.
אלה היו בסיס ל"קווים מנחים בתחומים מיוחדים להנחיה מס' 21 (תיק ברברוסה)" שדנו, בין היתר, ביחסי הצבא והאס אס במרחב המבצעים, הנובעים מה"צורך לנטרל מיד בולשביקים וקומיסרים מובילים".
הדיונים התקיימו ב-17 במרץ 1941, במהלך ועידת מצב, שבה נכחו ראש המטה הכללי של המפקדה העליונה של כוחות היבשה של הוורמאכט (OKH), פרנץ האלדר, גנרל אדוארד וגנר וראש המחלקה המבצעית של OKH אדולף הויזינגר.
היטלר הכריז: "יש להשמיד את האינטליגנציה שהקים סטלין.
האלימות האכזרית ביותר אמורה לחול באימפריה הרוסית הגדולה" (מצוטט מיומן המלחמה של האלדר, 17 במרץ).
ב-30 במרץ נאם היטלר בפני יותר מ-200 קצינים בכירים בקנצלריית הרייך.
בין הנוכחים היה הלדר, שהקליט את נקודות המפתח של הנאום.
היטלר טען כי המלחמה נגד ברית המועצות "לא יכולה להתנהל בצורה אבירית", משום שזו מלחמה של "אידאולוגיות והבדלי גזע".
עוד הכריז כי יש "לחסל" את הקומיסרים ללא רחמים משום שהם "נושאי אידאולוגיות המנוגדות ישירות לנציונל-סוציאליזם".
היטלר קבע את "השמדתם של הקומיסרים הבולשביקים והאינטליגנציה הקומוניסטית" ובכך הניח את היסודות לפקודת הקומיסרים, וכן דחה את הרעיון של משפט צבאי על עבירות שביצעו חיילים גרמנים והדגיש את האופי השונה של המלחמה במזרח מהמלחמה במערב.
היטלר היה מודע היטב לכך שהפקודה הזו אינה חוקית, אך באופן אישי פתר מראש כל חייל שהפר את החוק הבינלאומי בכך שאכף את הפקודה הזו.
הוא אמר שאמנות האג משנת 1899 ו-1907 לא חלות מאחר שהסובייטים לא חתמו עליהן.
ברית המועצות, כישות מובחנת מהאימפריה הרוסית, לא חתמה, למעשה, על אמנת ז'נבה משנת 1929. עם זאת, גרמניה עשתה זאת, והייתה מחויבת לסעיף 82, האומר ש"אם בזמן מלחמה אחד הלוחמים אינו צד לאמנה, הוראותיה יישארו בכל זאת בתוקף בין הנלחמים שהם צדדים לה."
את הטיוטה הראשונה של פקודת הקומיסר הוציא הגנרל אויגן מילר ב-6 במאי 1941. טיוטה זו קראה לירות בכל הקומיסרים על מנת שלא יגיע כל קומיסר שנתפס למחנה שבויים בגרמניה.
ההיסטוריון הגרמני הנס-אדולף ג'ייקובסן כתב:מעולם לא היה ספק בתודעתם של מפקדי הצבא הגרמני שהפקודה סיכלה בכוונה את החוק הבינלאומי; הדבר מוכח מהמספר הקטן מהרגיל של עותקים כתובים של פקודת הקומיסר שהופצו.הפסקה שבה קרא הגנרל מילר למפקדי הצבא למנוע "הגזמות" הוסרה לבקשת הפיקוד העליון של הוורמאכט.
בראוכיטש תיקן את הצו ב-24 במאי 1941 על ידי צירוף הפסקה של מילר וקריאה לצבא לשמור על משמעת באכיפת הצו.
הטיוטה הסופית של הצו הוצאה על ידי הפיקוד העליון של הוורמאכט ב-6 ביוני 1941 ונמסרה רק למפקדים הבכירים ביותר, שקיבלו הוראה ליידע את פקודיהם בעל פה.
התעמולה הנאצית הציגה את מבצע ברברוסה כמלחמה אידאולוגית-גזעית בין הנאציזם הגרמני לבין "יודאו-קומוניזם", תוך דה-הומניזציה של האויב הסובייטי ככוח של "תת-אדם" סלאבי וכפראים "אסיאתיים" העוסקים ב"שיטות לחימה אסייתיות ברבריות" על ידי קומיסרים יהודים מרושעים שחיילים גרמנים לא צריכים לרחם עליהם.
רוב קציני הוורמאכט והחיילים נטו להתייחס למלחמה במונחים נאציים, וראו את יריביהם הסובייטים כתת-אדם.
אכיפת צו הקומיסר הובילה לאלפי הוצאות להורג.
ההיסטוריון הגרמני יורגן פורסטר כתב ב-1989 שטענת רוב מפקדי הצבא הגרמני בזיכרונותיהם, וטענת היסטוריונים גרמנים כמו ארנסט נולטה, לפיה פקודת הקומיסר לא נאכפה, היא טענה שגויה.
רוב היחידות הגרמניות ביצעו את צו הקומיסר.
אריך פון מאנשטיין העביר את פקודת הקומיסר לפקודיו, שהוציאו להורג את כל הקומיסרים שנתפסו, ועל כך הרשיע אותו בית משפט בריטי ב-1949. לאחר המלחמה שיקר מאנשטיין וטען שלא ציית לפקודת הקומיסר, שהתנגד לפקודה ומעולם לא אכף אותה.
ב-23 בספטמבר 1941, לאחר שביקשו מספר מפקדי ורמאכט לרכך את הפקודה כדי לעודד את הצבא האדום להיכנע, היטלר דחה "כל שינוי של הפקודות הקיימות בנוגע ליחס לקומיסרים הפוליטיים".
כאשר נודע על פקודת הקומיסר לצבא האדום, התעוררה התנגדות חזקה יותר לכוחות הגרמנים.
אפקט לא רצוי זה צוטט בפניות גרמניות להיטלר (למשל על ידי פון שטאופנברג), שביטל את פקודת הקומיסר לאחר שנה, ב-6 במאי 1942. הפקודה שימשה כראיה במשפטי נירנברג וכחלק מדיון בשאלה הרחבה יותר בדבר חובתם של הגנרלים הגרמנים למלא אחר פקודות היטלר גם כאשר ידעו שהפקודות הללו אינן חוקיות.
"פקודת הסמים המסוכנים [נוסח חדש], התשל"ג-1973" היא פקודה (חקיקה שמקורה בתקופת המנדט) המגבילה את העיסוק בסמים במדינת ישראל.
: לא יגדל אדם סם מסוכן, לא ייצר אותו, לא יפיק אותו, לא יכין אותו ולא ימצה אותו מחומר אחר, אלא ברישיון מאת המנהל (שהוא מנכ"ל משרד הבריאות).
: לא יחזיק אדם סם מסוכן ולא ישתמש בו, אלא במידה שהותר הדבר בפקודה זו או בתקנות לפיה, או ברישיון מאת המנהל.
העונש המרבי על הפרת סעיפים אלה הוא עשרים שנות מאסר או קנס גבוה מאוד.
החזקת שימוש בסם לצריכה עצמית בלבד, דינו מאסר שלוש שנים או קנס מקביל.
העונש הקבוע להדחת קטינים לשימוש בסמים הוא עד עשרים וחמש שנות מאסר.
הפקודה מתייחסת לעבירות הנוגעות לסמים: החזקת סם, שימוש בסם, סחר בסמים, ייבוא סמים והדחת קטינים לשימוש בסם.
רשימת החומרים המוגדרים כסמים מסוכנים נמצאת בתוספת הראשונה לפקודה.
הפקודה מתירה שימוש בחומרים מסוימים מתחת לכמות מוגדרת וכן שימוש רפואי.
בפקודת הסמים המסוכנים של מדינת ישראל, בניגוד לחוקים דומים במדינות כמו ארצות הברית ובריטניה, אין חלוקה של הסמים לרמות מסוכנותם.
יחד עם זאת, הפסיקה והציבור בישראל, עושים הבחנה בין "סמים קלים" (למשל החשיש והקנאביס) ל"סמים קשים" (למשל הרואין וקוקאין).
עם זאת, פקודת הסמים המסוכנים מבדילה ומחריגה סמים בעלי שימוש רפואי, אשר ייצורם, שיווקם ואחזקתם מותרים בפיקוח ורופא יכול לרשום אותם למטופליו.
היא רשימת החומרים שהוגדרו "סמים מסוכנים".
מנויות כמויות הסמים, אשר הימצאות סם בכמות שמעבר להן, משמעותה עבירת סחר.
פקודת goto ("go to", בעברית: "לך אל" או "עבור ל-") היא פקודה בסיסית בשפות תכנות.
הפקודה שייכת לקבוצת הפקודות העוסקות בבקרת זרימה של תוכנית המחשב.
פקודות בקרת זרימה מאפשרות להורות למחשב לשנות את סדר קריאת שורות הפקודה: ברירת המחדל של המחשב היא לבצע את הפקודות באופן סדרתי לפי סדר הופעתן, ופקודות בקרת זרימה מאפשרות למתכנת להתנות ביצוע של חלק מהתוכנית, לבצע לולאות, לדלג וכו'.
משמעות הפקודה goto למחשב: עבור לפקודה הנמצאת במקום אחר בתוכנית.
זיהוי המקום שאליו תתבצע הקפיצה נעשה בדרך כלל באמצעות מתן תגית (label) למקום זה.
בשפת BASIC ניתן מספר (בסדר עולה) לכל שורת פקודה, והקפיצה נעשית באמצעות ציון מספר השורה בפקודת ה־goto.
בשפת פסקל יש להגדיר את התווית באמצעות פקודת label לפני שניתן להשתמש בה.
ירידת קרנה של פקודת goto
בשנת 1968 פרסם אדסחר דייקסטרה מאמר מפורסם בשם "פקודת GOTO נחשבת מזיקה", ובו שלל את השימוש בפקודת goto.
לטענת דייקסטרה ורבים אחרים, ניתן לכתוב כל תוכנית מחשב ללא שימוש בפקודת goto.
גישתו של דייקסטרה הפכה למקובלת ביותר בעולם התכנות, אך אל מול שלילה מוחלטת של הפקודה הציב דונלד קנות' גישה המתירה שימוש בפקודה במקרים מסוימים, במאמרו "תכנות מובנה הכולל שימוש ב-GOTO".
שימוש מופרז בפקודה goto עלול להביא לקוד לא מובנה ולא קריא, המכונה לעיתים קוד ספגטי.
כיום, כחלק ממוסכמות תכנות מקצועי, נחשבת פקודת ה־goto מוקצה מחמת מיאוס, וזאת על מנת להקל על תחזוקה והרחבה של קוד קיים: קוד אשר משתמש ב־goto, ולו לעיתים נדירות, עלול ליצור תופעות לוואי שקשה לעקוב אחריהן, ומקשה על הבנה של קוד ירושה.
מוסכמה זו נאכפת לרוב גם בשפות המאפשרות שימוש ב־goto.
עם זאת, במקרים כגון יציאה מקינון מרובה, שימוש ב־goto עשוי להיות הפתרון הנכון (במקרים כאלו ניתן להשתמש בשפות תכנות חדשות במנגנון הטיפול בשגיאות על מנת להשיג תוצאה דומה).
ברוב השפות שתומכות בתכנות פרוצדורלי ומאפשרות שימוש בפקודת goto לא ניתן לקפוץ מחוץ לשגרה הנוכחית.
בשפת C ישנו צמד פונקציות (setjmp ו־longjmp) שנועד לביצוע goto שאינו מקומי על ידי שמירת מצב המחסנית לפני הקפיצה ושחזורה לאחריה.
בשפות חדשות יותר כמו Java לא ניתן להשתמש בפקודה זו - ב־Java, למשל, ישנה מילת מפתח בשם goto שכל מטרתה היא "נעילת" מילת המפתח, כדי למנוע חזרה לשימוש בה.
בשפת C, שימוש בפקודה יראה כך:
פקודות מטכ"ל (ובראשי תיבות: פ"מ) הן פקודות כלליות שמוציא הרמטכ"ל, והקובעות פרטים בנושאים האמורים בהוראות הפיקוד העליון.
חייל הפועל בניגוד לפקודת מטכ"ל עובר עבירה ועלול לעמוד עליה לדין משמעתי או בפני בית דין צבאי.
פקודות מטכ"ל הן כאמור פירוט של הוראות עקרוניות מדרג גבוה יותר, ועוסקות בנושאים שונים ומגוונים, ביניהם ארגון הצבא, המינהל, המשטר והמשמעת והבטחת הפעילות התקינה של הצבא.
פקודות מטכ"ל מהוות מקור חשוב ועיקרי, אם כי לא יחיד, הקובע זכויות וחובות של חיילים .
פקודת מטכ"ל 1.0101 מחייבת לאפשר לכל חייל שיבקש, לעיין בפקודות והוראות הצבא.
צה"ל מחויב להמציא הפקודות וההוראות לעיון החייל ולאפשר מקום וזמן לעיון בהן.
חובתם של קציני השלישות ביחידה לסייע לדרישה לעיין בפקודות והוראות הצבא.
לכל אחת מהפקודות יש מספר ושם, המאפשרים התייחסות אליה.
מעמדן של פקודות המטכ"ל במדרג הנורמטיבי הוא מתחת להוראות הפיקוד העליון (הפ"ע), חוק השיפוט הצבאי (חש"צ), וחוקי היסוד, אך פקודות מטכ"ל עדיפות על הוראות כלליות אחרות.
פקודת העיריות [נוסח חדש] היא פקודה המסדירה את פעולתן של העיריות בישראל.
כפי שניתן ללמוד משמה, פקודת העיריות היא דבר חקיקה שמקורו בתקופת המנדט הבריטי.
הפקודה נחקקה בשנת 1934, כשהיא מחליפה את חוק העיריות העות'מאני, שנחקק ב־1877. החוק העות'מאני תוקן על ידי המנדט בפקודת הבחירות לעיריות ב־1926. בשנת 1964 נקבע נוסח חדש לפקודה.
מאז תוקנה הפקודה יותר מ-140 פעמים.
הפקודה שימשה גם כבסיס לפקודת העיריות הירדנית שנחקקה ב־1955.
בנוסף לפקודת העיריות נחקקו במהלך השנים עשרות חוקים אחרים המסדירים נושאים שונים הקשורים בשלטון המקומי, ובהם חוק הרשויות המקומיות (בחירות) וחוק הרשויות המקומיות (תרנים לאנטנות טלוויזיה ורדיו).
ב-21 במרץ 2007 אישרה הכנסת בקריאה הראשונה את הצעת חוק העיריות.
הצעת חוק זו הוכנה במשך מספר שנים במשרד הפנים, והיא נועדה להחליף את פקודת העיריות, את פקודת המועצות המקומיות ואת מרבית החוקים האחרים, ואולם הכנסת ה-17 לא השלימה את דיוניה בהצעת החוק, והכנסת ה-18 לא החילה עליה דין רציפות.
במהלך הכנסת ה-18 הגישו חברי הכנסת פאינה קירשנבאום ומאיר שטרית את הצעת החוק כהצעת חוק פרטית, אולם תהליך החקיקה לא התקדם.
הפקודה עוסקת במיסוד עירייה, גופי העירייה, היחסים עם השלטון המרכזי, כח אדם ותקציב.
לא כל ההוראות הנוגעות לפעילות העיריות מוסדרות בפקודת העיריות.
הפקודה מסמיכה את שר הפנים לכונן עיריות בצו, והיא קובעת את התנאים לכך.
הפקודה קובעת מתי רשאי השר להפוך מועצה מקומית או קבוצת מועצות מקומיות לעירייה, וכן מתי ניתן לבטל עירייה.
כן קובעת הפקודה את סמכות השר לשנות את תחום השיפוט של עירייה.
סמכות זו שעוגנה כתיקון לחוק מיד לאחר מלחמת ששת הימים אפשרה את סיפוח מזרח ירושלים לתחומי העיר ירושלים.
בסמכותו של השר להכריז גם על רבעים עירוניים בתוך תחומי העירייה, המנוהלים בידי ועדים מקומיים.
דוגמאות בולטות לכך הן קריית חיים בחיפה, נווה מונוסון ביהוד ומכבים-רעות במודיעין.
הפקודה קובעת מה יהיה מספר חברי המועצה, כנגזרת ממספר תושבי העיר.
המספר המינימלי הקבוע הוא 9 (בעיר שבתחומה מתגוררים פחות מ-5,000 תושבים) והמספר המקסימלי הוא 31 (בעיר שבתחומה מתגוררים למעלה מ-100,000 תושבים), ובכל מקרה הוא אי-זוגי.
הפקודה קובעת מי פסול מלכהן כחבר מועצה, ומטילה על חברי המועצה הגבלות שונות שנועדו למנוע ניגוד עניינים.
היא קובעת גם הוראות בדבר השעיה של חבר מועצה, התפטרותו, והגבלות על חברי מועצה שפרשו מסיעותיהם.
עוד קובעת הפקודה את המספר המקסימלי של סגני ראש העירייה (גם כאן, המספר תלוי במספר תושבי העיר).
התערבות השלטון המרכזי בניהול העירייה
הפקודה קובעת מספר מקרים שבהם רשאים שר הפנים או הממונה על המחוז להתערב בניהול העירייה.
השימוש בסמכויות אלה נחשב קיצוני, מאחר שמדובר בהתערבות במילוי תפקידו של גוף נבחר.
מרבית הסעיפים המקנים סמכויות מעין זו נוספו בחוקי הסדרים שונים, כחלק מניסיון האוצר להביא לניהול מאוזן של העיריות, שרובן נמצאות בגירעונות.
הפקודה קובעת, למשל, כי אם הממונה על המחוז סבור כי העירייה אינה ממלאת חובה שמוטלת עליה על פי דין, הוא רשאי להוציא לה צו למילוי אותה חובה, ואם גם אז אינה ממלאת אותה, רשאי הוא למנות אדם שימלא את התפקיד במקומה.
במקרה שבו השר סבור כי העירייה אינה פועלת מספיק לגביית ארנונה ותשלומים ומסים עירוניים אחרים, הוא רשאי למנות גובה שיבצע זאת במקומה.
סמכות נוספת של השר היא מינוי חשב מלווה בעירייה שנמצאת בגירעון (בעל סמכויות "רגילות" או "מוגברות").
בעוד שהסמכויות שהוזכרו הן התערבות בעניינים נקודתיים, בסמכותו של השר גם לפזר את המועצה ולמנות "ועדה קרואה" למילוי תפקידיה או ועדה למילוי תפקידי המועצה וראש העירייה.
אם מועצת העירייה לא מאשרת את תקציב העירייה במועדים הקבועים בפקודה, פיזור המועצה מנדטורי, ושיקול הדעת של השר מצטמצם לשאלה האם להדיח גם את ראש העירייה בנוסף לפיזור המועצה.
הפקודה מונה 13 ועדות שהמועצה חייבת לבחור: ועדת מכרזים, ועדת כספים, ועדת מל"ח, ועדת ביטחון, ועדה לענייני ביקורת, ועדת הנחות, ועדה לקליטת עלייה, ועדת בטיחות בדרכים, ועדה לקידום מעמד הילד, ועדה להנצחת זכרם של נרצחי טרור, ועדת חינוך, ועדה לאיכות הסביבה, ועדת הנחות בארנונה, ו-וועדה למאבק בנגע הסמים המסוכנים.
מרבית הוועדות הן ועדות מייעצות ואין להן סמכויות של ממש.
הוועדות האופרטיביות הן ועדת מל"ח, שבסמכותה לקבוע הוראות בדבר הכנתו והפעלתו של המשק לשעת חירום וועדת ההנחות, שבסמכותה לקבוע את הקריטריונים למתן הנחות מסכומי הארנונה, בכפוף למגבלות הקבועות בפקודה.
ועדת המכרזים ברשויות המקומיות (בניגוד לוועדת המכרזים במשרדי הממשלה) היא אמנם ועדה מייעצת, אך חריגה מהמלצותיה טעונה הנמקה ואישור של ראש המועצה, ועל כן להמלצותיה תוקף כמעט מחייב.
ועדת ההנחות בארנונה, ממונה על ידי מועצת הרשות המקומית, והרכבה קבוע בתקנות.
החלטות הוועדה אינן טעונות אישור המועצה אך תונחנה על שולחנה.
הפקודה מסדירה תנאי הכשירות, דרכי המינוי ודרכי הפיטורים של העובדים הבכירים בעירייה.
הפקודה מחייבת את מינויים של מנכ"ל או מזכיר, מהנדס, מבקר, גזבר, ווטרינר.
חובת המינוי ותנאי הכשירות של היועץ המשפטי ומנהל מחלקת החינוך מוסדרים בחוקים ספציפיים לעניין זה, אך דרכי המינוי הקבועות בפקודה חלות עליהם.
הפקודה קובעת גם כללים שונים למניעת ניגוד עניינים של כלל עובדי העירייה, וכללים בדבר העסקת קרובי משפחה, שנועדו למנוע נפוטיזם.
על פי לשון פקודת העיריות, ישנם שני סוגי תקציבים: תקציב שנתי המיועד למימון פעולות שוטפות על בסיס שנתי קבוע, ותקציב מילואים, המיועד לשעת הצורך.
בשנת 1999 הוסיף המחוקק סוג תקציב נוסף - "תקציב בלתי רגיל" (תב"ר).
התקציב הבלתי רגיל משמש את הרשות המקומית למימון פרויקטים שונים לפיתוח בתחומה.
הפקודה מפרטת הוראות בדבר אופן הכנת התקציב, המועדים לאישורו במועצה ועריכת דוחות שנתיים.
תקציב העירייה טעון את אישור שר הפנים, ובמקרים מסוימים הוא אף רשאי לערוך בו שינויים.
הפקודה מפרטת את התחומים שהעירייה חייבת לדאוג להם.
בין היתר, מדובר בתחזוקת רחובות, ביוב, הסדרת שווקים, תברואה, פיקוח על כלבים, הכנת המשק לשעת חירום ועוד.
כן מפורטות סמכויותיה של העירייה.
בסמכותה של העירייה, בין היתר, להקים מבני ציבור וגנים ציבוריים, לנטוע עצים, לדרוש מבתי עסק לנקות את המדרכות הסמוכות אליהם, להסדיר שעות פתיחה של בתי עסק, להסדיר את השיט בנהרות, להסדיר בתי עלמין, לייסד חברות, ועוד.
לשם ביצוע חובותיה וסמכויותיה, רשאית מועצת העיר להתקין חוקי עזר.
ארנונה היא מס, המוטל בידי הרשות המקומית על המחזיק בנכס (בעל הנכס או השוכר בנכס), במטרה לממן את הפעילויות השונות של הרשות המקומית.
סוגי הנכסים עליהם מוטלת הארנונה הם בנין, אדמה חקלאית, וקרקע תפוסה (כמשמעותם בסעיף 269 לפקודת העיריות) הנמצאים בתחום שיפוט הרשות המקומית.
רוב ההוראות לגבי תשלומי ארנונה אינן בפקודת העיריות, אלא בחוק הסדרים במשק המדינה (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב), התשנ"ג-1992. תעריפי הארנונה נקבעים בצו הארנונה, אותו מאשרת, מדי שנה, מליאת הרשות המקומית.
שיעורי הארנונה נקבעים בצו המיסים הנקבע ומאושר מדי שנה על ידי מועצת הרשות המקומית לגבי כל סוג נכס.בפקודת העיריות נותרו בעיקר הסעיפים העוסקים בדרכי הגבייה, ולא בעצם הטלת הארנונה.
חוקים נוספים העוסקים בשלטון המקומי
פקודת המועצות המקומיות היא החוק המקביל לפקודת העיריות, לגבי מועצות מקומיות ומועצות אזוריות.
בניגוד לפקודת העיריות המפורטת, מרבית ההסדרים אינם מופיעים בפקודה, אלא בצווים שהוציא שר הפנים מכוחה.
סעיפים רבים בפקודה מחילים הוראות מפקודת העיריות על המועצות המקומיות.
חוקים רבים אחרים חלים הן על עיריות והן על מועצות מקומיות.
, , ו מסדירים את ההוראות לגבי הבחירות ברשויות המקומיות.
הבחירות במועצות האזוריות, שנערכות במתכונת שונה, מוסדרות ב וב.
מסדיר ביתר פירוט את חובותיה וסמכויותיה של רשות מקומית בענייני ביוב.
מסמיך את הרשויות המקומיות להקים, בתנאים מסוימים, רשויות שמירה מקומיות.
, המכונה "חוק ההסמכה", המסמיך רשות מקומית לאסור על מכירת מוצרים מבשר חזיר.
חוק הרשויות המקומיות (יועצת לענייני מעמד האישה), התש"ס-2000, ו מסדירים תפקידים מסוימים ברשות המקומית.
חוק הרשויות המקומיות (יועצת לענייני מעמד האישה) הוא אחד החוקים הבודדים שמנוסחים בלשון נקבה.
מגדיר מינוי סטטוטורי של מנהל יחידת נוער ברשויות המקומיות וכינונה של מועצת תלמידים ונוער הנבחרת על ידי כלל בני הנוער ברשות.
, קובע כי רשות מקומית חייבת לקבל ייעוץ משפטי, ולשם כך עליה למנות עורך דין שיהיה יועצה המשפטי.
החוק קובע את מעמדו, תפקידו, דרכי מינויו וסיום תפקידו של היועץ המשפטי לרשות.
פקודת הנזיקין היא פקודה (דהיינו חיקוק של המחוקק המנדטורי, אשר נקלט במשפט הישראלי כבעל מעמד שווה לחוקי הכנסת) המסדירה את יסודות דיני הנזיקין בישראל, וקובעת את עוולת הרשלנות ואת עוולת הפרת חובה חקוקה כעוולות מסגרת.
הפקודה אף קובעת מספר מסוים של עוולות פרטיקולריות.
עוולות נזיקיות נוספות מצויות בחוקים אחרים (כדוגמת חוק איסור לשון הרע).
פקודת הנזיקים האזרחיים, 1944 פורסמה על ידי ממשלת המנדט ב-28 בדצמבר 1944, כעיבוד של פקודת הנזיקין המנדטורית בקפריסין משנת 1911. זה היה ניסיון לעשות קודיפיקציה ותרגום של המשפט הבריטי.
התרגום הכיל לא מעט טעויות שעליהן אנו נשענים עד ימינו.
בדומה למרבית החקיקה המנדטוריות, גם פקודה זו הוכנסה לספר החוקים הישראלי סמוך להקמת המדינה, במסגרת פקודת סדרי השלטון והמשפט – דבר החקיקה הראשון של מועצת המדינה הזמנית.
ב-17 באפריל 1968 פורסם נוסח חדש לפקודה, בשם פקודת הנזיקין [נוסח חדש], שנכנס לתוקף ב-1 באוקטובר 1968..
מאז פרסום הנוסח החדש ועד לסוף שנת 2021 תוקנה פקודת הנזיקין 12 פעמים.
פקודת הנזיקין כוללת מבחינה מבנית/ מהותית שלושה חלקים:
: החלק של העוולות, בדומה לחלק של העבירות בחוק העונשין.
מסעיף 23 עד 63. העוולות שונות זו מזו, אך באופן בסיסי, כדי להטיל אחריות בנזיקין לתשלום פיצויים יש למלא אחר שלוש דרישות:
דרישה ראשונה – התנהגות עוולתית (אשם).
אם עושים השאלה מהדין הפלילי, בחלק גדול מהמקרים לא נדרשת אחריות מוחלטת.
על אדם לשלם אם התנהגותו נכנסת למסגרת של אחת העוולות.
דרישה שנייה – קשר סיבתי.
נדרש שההתנהגות העוולתית היא זו שגרמה לנזק.
יש צורך בקשר סיבתי עובדתי ובקשר סיבתי משפטי.
דרישה שלישית – נזק לתובע.
אם לא סבל נזק (ממוני או פיזי) אין עילת תביעה.
קובע עקרונות כלליים מתי מטילים אחריות בנזיקין, עקרונות אלו חלים על כל העוולות.
בדיני נזיקין החלק הכללי של הפקודה אינו ממצה.
יש הרבה מאוד עקרונות שלא מופיעים בפקודה אך זוכים להתייחסות בפסיקה.
: עקרונות כלליים שנוגעים לסעדים.
איך נותנים תרופה, מתי ואיך?
פקודת העיתונות הייתה פקודה אשר נחקקה בשנת 1933 על ידי השלטון המנדטורי בארץ ישראל, במטרה לתת לשלטונות מכשיר פיקוח יעיל על העיתונות היהודית והערבית ובכך לדכא גילויים של מחאה ומרי נגד השלטון.
הפקודה ספגה ביקורת על פגיעתה בחופש הביטוי ובחופש העיתונות, ולכן בוטלה בשנת 2017.
פקודת העיתונות קבעה שעל מנת להוציא עיתון נדרש רישיון מהממשל.
בנוסף, פקודת העיתונות העניקה לשלטון את הסמכות לסגור עיתון, אם פורסם בו חומר כלשהו העלול לדעתו "לסכן את שלום הציבור", וכן ניתנה סמכות לסגור את בית הדפוס שבו הודפס העיתון.
תקנות ההגנה (שעת חירום) שנחקקו בשנת 1945 על ידי השלטון המנדטורי מחזקות עוד יותר את הפיקוח של הממשל.
גם הן, כמו פקודת העיתונות, חייבו הגשה לביקורת מוקדמת של הצנזורה הצבאית כל פרסום בכתב, בין עיתון ובין ספר.
סעיף 87 בתקנות קובע כי "הצנזור רשאי לאסור בצו, בדרך כלל או במיוחד, לפרסם חומר שפרסומו היה עשוי, או עלול להיות עשוי לפגוע, לדעתו, בהגנתה של ישראל או בשלומו של הציבור או בסדר הציבורי".
בסעיף שלאחריו, סעיף 88 נאמר: "הצנזור רשאי לאסור בצו לייבא או לייצא, להדפיס או לפרסם, כל פרסום...
שיבואו או יצואו, הדפסתו או פרסומו היו, או עלולים להיות או להיעשות, פוגעים, לדעתו, בהגנתה של ישראל, בשלומו של הציבור או בסדר הציבורי".
הפקודה פורסמה בחוקי ארץ ישראל ב-19 בינואר 1933. בשנת 1937 ניתנה לנציב העליון הסמכות להורות על סגירת עיתון אם לדעתו מתפרסם בו דבר שיש בו כדי לסכן את שלום הציבור, או שהעיתון מפרסם ידיעות שקר או שמועות שקר שיש בהן כדי לעורר בהלה או יאוש.
בשנת 1939 נוספה לסמכות הזו גם הסמכות לסגור את בית הדפוס שבו נדפס העיתון שנסגר, או לאסור על בית דפוס זה להדפיס כל עיתון אחר.
בדומה למרבית הפקודות, גם פקודה זו צורפה על ידי מועצת המדינה הזמנית לספר החוקים של מדינת ישראל.
הסמכות למתן רישיונות ולסגירת עיתונים נמסרה לשר הפנים.
בגרסתה המקורית כללה הפקודה חובה למסור שני עותקים מכל גיליון למשרד המזכיר הראשי ושני עותקים למושל המחוז.
בתיקון לפקודה מפברואר 1953 שונתה חובה זו לחובה למסור עותק אחד מכל גיליון לגנזך המדינה, אחד לספריית הכנסת, אחד למשרד הפנים, אחד למשרד החינוך והתרבות, אחד לממונה על המחוז, ושני עותקים לספריה הלאומית.
בתיקון משנת 2000 בוטלה החובה למסור עותק למשרד החינוך והתרבות, והחלקים העוסקים בספרים ובדברי דפוס אחרים בוטלו.
האגודה לזכויות האזרח הגישה שלוש עתירות לבג"ץ בדרישה לבטל את פקודת העיתונות.
בעקבות העתירה השלישית הודיע שר הפנים אריה דרעי שיקדם הצעת חוק שתבטל את פקודת העיתונות.
בפברואר 2017 אושרה בקריאה ראשונה הצעת חוק ממשלתית לביטולה של הפקודה בשל הפגיעה בזכויות החוקתיות לחופש הביטוי ולחופש העיסוק.
ב-29 במאי 2017 אושרה בקריאה שנייה ושלישית הצעת החוק לביטול הפקודה.
בשנת 1953 פרסם העיתון "הארץ" ידיעה לפיה מדינת ישראל עומדת להעמיד 200 אלף חיילים לרשותה של ארצות הברית להילחם במלחמת קוריאה.
שר הפנים ישראל רוקח, החליט לסגור את העיתון ל-15 ימים, וזאת מתוך שימוש בסמכותו לפי פקודת העיתונות.
נשיא בית המשפט העליון, השופט שמעון אגרנט קיבל את עתירת העיתון בהתבססו על מגילת העצמאות, ובפסק דין ארוך ומנומק (בג"ץ קול העם) ביסס את חופש הביטוי כזכות עילאית במשפט החוקתי בישראל.
ביוני 1960 הורשעו שישה מאנשי תנועת "אל-ארד" בפרסום עיתון ללא רישיון, בניגוד לפקודת העיתונות, ונדונו לקנסות ולמאסר על תנאי.
במאי 2017, לאחר שהחלו הליכי החקיקה לביטול פקודת העיתונות, הורה משרד הפנים על סגירת המקומון בשפה הרוסית "אילת לייב", שנים אחדות לאחר שהחל לצאת לאור, משום שלא ביקש רישיון להוצאת עיתון כנדרש בפקודת העיתונות.
לאחר חשיפת ההוראה בעיתון "הארץ" חזר בו משרד הפנים מהוראה זו.
פקודה היא חקיקה ראשית של חיקוק (להבדיל מחקיקת משנה) שנחקקה על ידי הנציב העליון בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל או על ידי מועצת המדינה הזמנית.
פקודת סדרי השלטון והמשפט שנחקקה עם קום מדינת ישראל על ידי מועצת המדינה הזמנית אימצה לתוך המשפט הישראלי את המשפט המנדטורי (לרבות הפקודות שנחקקו על ידי המחוקק המנדטורי).
כן עומדות בתוקפן תקנות ההגנה (שעת חירום) שהן חקיקה ראשית שהוצאה מכוח דבר המלך מ-1937 והן למעשה פקודה.
הסיבה לשימוש במונח פקודה, ולא במונח חוק, הוא כדי להבדיל בין חקיקה שנעשתה על ידי גוף נבחר וגוף שאינו נבחר.
המונח חוק משמש דברי חקיקה שנעשו על ידי הגוף הנבחר – הכנסת.
ואילו המונח פקודה משמש את החקיקה שנעשתה על ידי הגופים שלא נבחרו – הנציב העליון ומועצת המדינה הזמנית.
חוק הפרשנות, התשמ"א–1981, מגדיר "חוק" כ"חוק של הכנסת או פקודה", ואכן לשניים מעמד שווה.
"דבר המלך במועצה" והחוקים העות'מאנים מוגדרים כ"דין".
"דבר המלך במועצה על ארץ ישראל" התקבל על ידי הממשלה הבריטית ב-10 באוגוסט 1922, והיה מעין חוקה של ארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי.
על פי סעיף 17 לדבר המלך, ניתנה סמכות החקיקה ל"מועצה מחוקקת" בת 22 חברים, בראשה אמור היה לעמוד הנציב העליון.
הבחירות למועצה המחוקקת התקיימו בחודשים פברואר ומרץ 1923, אך התנועה הלאומית הפלסטינית, ביזמת הוועד הפועל הערבי החרימה את הבחירות, וכתוצאה מכך לא שיקפו תוצאותיהן את הרכב האוכלוסייה..
בחודש מאי 1923 תוקן דבר המלך, הבחירות ותוצאותיהן בוטלו, וסמכות החקיקה ניתנה במלואה לנציב העליון.
סעיף 17 בנוסחו המתוקן הקנה לנציב העליון את הסמכות "ליתן תוקף חוקי לאותן פקודות שיהיה צורך בהן לשם השלום, הסדר והשלטון המתוקן בפלשתינה (א"י)...".
סמכות זו הוגבלה בתנאים מספר:
חובת היוועצות עם מועצה מייעצת המורכבת מפקידי ממשלת המנדט.
פרסום הפקודה חודש ימים כהצעה לפני כניסתה לפועל.
סמכות זו הייתה חסרת כל משמעות, כי בניגוד לדבר חקיקה המתקבל על ידי פרלמנט ריבוני, לא היה כל הליך של תיקון או הצבעה על נוסח הצעות הפקודה.
אישור מטעם מזכיר הממלכה, הוא שר המושבות.
זכות המלך לדחות פקודה תוך שנה מיום הינתנה.
איסור חקיקת פקודה הסותרת את לשון המנדט (איסור זה אינו קבוע בלשון דבר המלך, והוא התפתחות פסיקתית מאוחרת).
איסור חקיקת פקודה המגבילה את חופש המצפון והפולחן או מפלה בין התושבים על יסוד הלאום, הדת או השפה.
איסורים אלו יכולים היו להיעקף באמצעות חקיקת "דבר מלך" נוסף שהסמיך את הנציב העליון לפעול אף באופן הסותר את רוח המנדט.
כך למשל, הוסמך הנציב העליון ב"דבר מלך" משנת 1939 להתקין תקנות, על פי רוח "הספר הלבן" המגבילות העברת קרקע ליהודים, על אף שהדבר סתר בבירור את לשון כתב המנדט.
מעמדן החוקי של הפקודות כיום
כאמור, פקודת סדרי השלטון והמשפט, שהתקבלה על ידי מועצת המדינה הזמנית עם קום המדינה, קיבלה את כל מערכת החוקים הבריטיים, ובהם הפקודות, שהיו בתוקף עם קום המדינה.
הכנסת מוסמכת לשנות פקודות, ואף לבטלן כליל.
עם זאת פקודות רבות עדיין נותרו בתוקף, כאשר הבסיס להן אינו חקיקה עצמאית של הכנסת כי אם הנוסח המנדטורי (אם כי עליו מתווספים שינויים רבים שהכניסה הכנסת במהלך השנים) או נוסח חדש בעברית של החקיקה המנדטורית.
בין הפקודות העיקריות שנותרו מימי המנדט הבריטי:
פקודת סדר הדין הפלילי (מעצר וחיפוש)
ובין הפקודות העיקריות שחוקקה מועצת המדינה הזמנית ונותרו בתוקף, כולן או חלקן:
פקודות רבות מימי המנדט הבריטי (כגון פקודת העיתונות) או כאלה שחוקקה מועצת המדינה הזמנית (כגון פקודת מניעת טרור) בוטלו במהלך השנים, ולעיתים הוחלפו בחקיקה עדכנית.
על המשך קיומן של הפקודות, בהן כאלה שהן "לא רק ישנות אלא גם מיושנות", כתב פרופ' יצחק זמיר: "זהו כתם על ספר החוקים של ישראל.
כבר לפני שנים רבות היה צריך להחליפן בחוקים ישראליים, ההולמים את המקום והזמן, ועדיין צריך לעשות זאת."
במחשבים, פקודה היא הוראה למחשב לבצע פעולה מסוימת.
למושג זה יש משמעויות אחדות, ספציפיות יותר.
לבו של המחשב הוא המעבד, המבצע רצף של פקודות מכונה (instruction) הניתנות לו.
חישובים אריתמטיים במספרים שלמים (חיבור, חיסור, כפל, חילוק).
פעולות מורכבות יותר, כגון הוצאת שורש, אינן מתבצעות באמצעות פקודת מכונה בודדת, אלא באמצעות אלגוריתם המורכב מפקודות מכונה רבות.
לפקודות המכונה מבנה פשוט למדי, הכולל את קוד הפקודה (האופרטור), ואת כתובת הנתונים שעליהם פועלת פקודה זו (האופרנדים).
אוסף כל פקודות המכונה של מעבד מסוים הוא סט הפקודות שלו.
שפת תכנות כוללת אוסף של פקודות (statements) שבאמצעותן נכתבת תוכנית בשפה זו.
עוצמתן של פקודות בשפה עילית (מרבית שפות התכנות הן שפות עיליות, להבדיל משפת סף) גדולה במידה ניכרת מזו של פקודות המכונה, וכל פקודה בשפה עילית מתרגמת, באמצעות המהדר, לפקודה אחת או סדרה של פקודות בשפת מכונה.
פקודות בשפות תכנות מתחלקות למספר קטגוריות:
פקודת השמה, המשנות ערך של משתנה
פקודות הקשורות לבקרה הזרימה של התוכנית:
פקודת break – יציאה מלולאה
פקודת המשכה (continue) – דילוג אל סוף האיטרציה הנוכחית בלולאה
פקודת חזרה (return) – חזרה מפרוצדורה או פונקציה
קריאה לפרוצדורה (או פונקציה שטיפוס ההחזרה שלה הוא בעל ערך יחיד, כדוגמת void)
פקודות מורכבות – עשויות להכיל יותר מפקודה אחת, או בלוק של פקודות:
פקודת לולאה – "כל עוד" (while), "בעבור" (for), repeat
מערכת הפעלה מקבלת מהמשתמש הוראות לביצוע פעולות שונות.
גזור, העתק והדבק הן מהפעולות הנפוצות על ידי המשתמש הביתי במעבד תמלילים.
בממשק משתמש גרפי ניתנות הוראות אלה פעמים רבות באמצעות העכבר.
בממשק שורת הפקודה (כדוגמת זה של מערכת ההפעלה DOS) ניתנות ההוראות באמצעות פקודות (command).
פקודה בממשק זה מתממשת בשתי צורות:
הפעלת תוכנית הנכללת במערכת ההפעלה.
הפעלת שירות של מערכת הפעלה הנמצא בחלקה של מערכת ההפעלה השוכן דרך קבע בזיכרון המחשב.
דוגמאות לפקודות במערכת ההפעלה DOS:
– הצגת רשימה של הקבצים בתיקיה מסוימת.
– החלפה של התיקייה הפעילה.
פקודת הקרקעות (רכישה לצורכי ציבור) 1943 היא פקודה (דהיינו חיקוק של המחוקק המנדטורי, אשר נקלט במשפט הישראלי כבעל מעמד שווה לחוקי הכנסת) המסמיכה את שר האוצר להפקיע מקרקעין אם הם נחוצים לצורכי ציבור בלבד.
סמכויות שר האוצר או של פקידיו הן להפקיע את הזכות שבה מחזיק המופקע (הבעלות, החכירה או זכות אחרת) במקרקעין או לחלופין לגרוע מבעל הזכות חלק מסוים מהזכות (למשל לקבוע בה זיקת הנאה למעבר או הגבלה אחרת).
דבר הכוונה להפקיעה ומועד ההפקעה המזערי יפורסמו באמצעים הבאים:
על ידי משלוח הודעה בדואר רשום לבעלי הזכויות הרשומים במרשם המקרקעין או במסירה ידנית
הודעה תמוקם במקום המיועד להפקעה
הערה תירשם בפנקסי המקרקעין (באחריות המפקח על המרשם)
לאחר פרסום דבר הכוונה להפקעה רשאים נציגי שר האוצר ובעלי המקרקעין להגיע להסכמה בדבר פיצויי ההפקעה הראויים.
פיצויי ההפקעה הראויים יהיו "הסכום שהיה מתקבל ממכירת הקרקע אילו נמכרה בשוק על ידי המוכר מרצונו הטוב" (ציטוט מהפקודה).
סכסוכים בדבר פיצויים וזכות קניין ייושבו על ידי בית המשפט.
לא ישולם פיצוי עבור הפקעה של חלק מהקרקע הקטן מ-25%.
בתום התקופה שנקבעה בהודעה בדבר ההפקעה יכולה הרשות שלה דרוש המקרקעין לתפוס בה חזקה ולהעביר בפנקסי המקרקעין את הזכויות הרשומות.
לכאורה, פינוי נכס מופקע אמור להעשות זמן קצר לאחר פרסום הודעה ברשומות (בהתאם להוראות סעיפים 5 ו-7 לפקודת הקרקעות) אולם הלכה למעשה ישנן כמה מגבלות הנובעות הן מהוראות החוק והן מתקדימי פסיקה שונים:
פינוי נכס שאינו משמש למגורים יבוצע רק לאחר הצעה לתשלום של הסכום שאינו שנוי במחלוקת
פינוי נכס שמשמש למגורים יעשה רק לאחר שלמחזיק בו הוצע דיור חלוף הולם.
בשלבים שקודם להפקעה עצמה (טרם תפיסת החזקה) רשאי שר האוצר לחזור בו מכוונתו להפקעת מקרקעין לגמרי או במקצת.
הפקודה שנכתבה בתקופת המנדט הבריטי נחשבת למיושנת וכחיקוק שאינו נותן מענה לשאלות בסיסיות התחום ההפקעה.
כתוצאה מכך, נוצר חיכוך רב בין בעלי נכסים מופקעים לבין הרשויות המפקיעות באשר לגובה הפיצוי המגיע.
סכסוכים אלה נדונים תדיר בבתי המשפט.
לגבי חלק גדול מהסוגיות שבהם הפקודה חסרה, אימצו הגופים הממלכתיים המפקיעים במרוצת השנים נוהגים באשר לביצוע הפקעות וקביעת הפיצוי בגינם שחלקם אף סותרים את החוק עצמו במטרה ליתן מענה הולם בתנאים הכלכליים המודרניים.
חלק מנוהגים אלה אומצו על ידי בתי המשפט בסדרה של פסיקות שבחלק מהן קורא אל המחוקק בבקשה להסדיר בחיקוק מודרני את נושא ההפקעה בישראל.
מועד חישוב הפיצוי (שמכונה "מועד קובע") לפי הפקודה הוא 60 יום לאחר פרסום דבר ההפקעה.
אולם מועד זה מביא לעיוות הן בשל השינוי בשווי נכסים בין תאריך הפרסום לבין התפיסה בפועל (שמתרחשת לעיתים עשרות שנים מאוחר יותר) והן מאחר שנכס מקרקעין ממשיך להניב לבעליו תזרים הנאות (או הכנסות) ובכך עלול להיווצר כפל פיצוי בגין אובדן הכנסה לכאורה על שזו המשיכה להתקבל על ידי הבעלים.
בשל כך נוהגות הרשויות המפקיעות בגיבוי בתי המשפט בחלק מתיקי ההפקעה לחשב את הפיצוי למועד התפיסה בניגוד לנוסח החוק.
הפקודה קובעת כי הפיצוי יחושב לפי שווי הנכס המופקע בשוק החופשי.
אולם כאשר ההפקעה מהווה חלק מנכס, נוהגות הרשויות לא להעריך את שוויו אלא את תרומתו לחלק בנכס שנותר בידי הנפקע.
כך לדוגמה בהפקעה של רצועת חצר של מבנה נוהגות הרשויות להעריך את תרומת החצר שנגרעה מהנכס לשוויו בכללותו ולא להעריך את שוויה בשוק.
הפקודה אינה קובעת אם יש להכליל בפיצוי הוצאות של הנפקע שכרוכות בעצם ההפקעה (כגון שכר טרחת עורך דין, שמאי מקרקעין וכו').
בתי המשפט נוהגים בחלק מההפקעות להכיר בעלויות אלה.
הפקודה אינו קובעת אם יש לפצות בגין הוצאות הנפקע ברכישת נכס חלופי (מס רכישה, שכר טרחת מתווך וכו').
בתי המשפט נוהגים שלא להכיר בהוצאות אלה כחלק מהפיצוי.
הפקודה אינה קובעת אם יש לפצות בגין מוניטין ככל שמיוחס בנכס המופקע שהוא בית עסק.
פקודה היא הוראה שניתנה בגוף היררכי כמו צבא או משטרה, על ידי אדם שהוסמך לכך, ושהפרתה כרוכה בדרך כלל בסנקציה.
בצבא, על כל חייל למלא פקודה של מפקד הגבוה ממנו בדרגתו, או של מי שהוסמך לתת לו פקודות מתוקף תפקידו.
חוק השיפוט הצבאי קובע עונש של בין 7-14 ימי מאסר לחייל שבמזיד לא קיים פקודה שניתנה לו מאת מפקד תוך מילוי תפקידו או שסירב לקיימה.
העונש עולה ל-15 שנות מאסר, אם הדבר נעשה במהלך פעולה קרבית.
חייל שלא קיים פקודה, מבלי שהוכח כי עשה זאת בכוונה, צפוי לעונש של שתי שנות מאסר, או 10 שנים אם אי הקיום היה במהלך פעולה קרבית.
במקרים רבים, מסתפק צה"ל בהליך משמעתי, ואינו מגיש כתבי אישום.
חריג לכלל המחייב חיילים למלא אחר פקודות מפקדיהם הוא אם ברור וגלוי שהפקודה שניתנה היא לא חוקית ("פקודה בלתי חוקית בעליל").
במקרה שבו הפקודה אינה חוקית, אך אינן עומדות בתנאים אלה, על החייל לבצעה אף שאינה חוקית.
בפני החייל עומדת האפשרות לפנות למפקדו של נותן ההוראה או להגיש קבילה לנציב קבילות חיילים.
במשטרת ישראל ובשירות בתי הסוהר
חוק המשטרה ופקודת בתי הסוהר קובעים כי גם במשטרת ישראל ובשירות בתי הסוהר, בהתאמה, אי מילוי הוראה או סירוב למלא הוראה מהווה עבירה משמעתית.
פקודות המבנה הארצי הן סדרת פקודות ותוכניות מבצעיות אשר הוציא הפיקוד העליון (כלומר המפקדה הארצית של "ההגנה" והנהלת הסוכנות היהודית, שהייתה כעין ממשלה של היישוב היהודי בארץ ישראל), בין אוקטובר 1939 ועד הקמת צה"ל במאי 1948. הפקודות והתוכניות הגדירו את מבנה כוח המגן העברי, מטרותיו האסטרטגיות ודרכים להשגתן.
עם הקמת צה"ל הועברה האחריות על פקודת המבנה של צה"ל לאג"ת (לשעבר, מחלקת התכנון באג"ם).
הופץ באוקטובר 1939. הגדיר את הקמת החי"ש (חיל שדה) והחי"ם (חיל המשמר) וחילק את הארץ לשמונה מחוזות (ירושלים, דרום, תל אביב, השרון, השומרון (לאמור מרחב חדרה - בנימינה ולא מה שנקרא השומרון בימינו), חיפה, העמקים, צפון).
הרקע לפקודה היה פרסום הספר הלבן השלישי, ולקחי המרד הערבי הגדול שאחריהם לא יכל היישוב היהודי לסמוך על כוחות המנדט הבריטי שיגנו עליו.
האויב כלפיו נערך כח המגן הוגדר ככנופיות כפריים מקומיים.
תוכנית א' ופקודת המבנה הארצי (ינואר 1941)
הופצו בספטמבר 1940 ובינואר 1941. הפקודה הדגישה את החלוקה בין החי"ם הנייח, המגן ביישובים ובין החי"ש הנייד, הפועל ביחידות שעד גודל פלוגה במרחב גדול ותוך כוונה התקפית ולא הגנתית.
לפי תוכנית א' חולקה הארץ ל-4 גלילות: צפון, תיכון, דרום (כולל תל אביב) וירושלים.
כל גליל חולק לנפות כפריות, בהן שובצו פלוגות חי"ם וחי"ש וגדודים בערים.
תפקיד הפקודה היה ארגון ראשוני של היישוב להגנה יעילה לפי מטרות אסטרטגיות.
האויב עדיין הוגדר ככנופיות כפריים מקומיים, הבריטים הוגדרו כ"אוהדים או אדישים".
התוכנית הוכנה על ידי זיגמונד פון פרידמן, הוא איתן אבישר.
התוכנית יצאה אל הפועל באופן חלקי בלבד עקב מאתיים ימי החרדה (אביב 1942 - נובמבר 1942) בהם התקיים סיכון ממשי של כיבוש הארץ על ידי כוחות נאציים בפיקוד ארווין רומל.
בתקופה זו הוצאו תוכניות ייעודיות להתבצרות וכמו כן הוקם הפלמ"ח ככח פרטיזנים, תוכניות אלה כונו "Palestine Scheme" ונערכו בשיתוף הבריטים.
תוכנית ב' פורסמה ביולי 1943 ונערכה על ידי צבי איילון (לשצ'ינר).
עיקר יעדי התוכנית היו הגדרת שלושה מרחבי פעולה והאחריות עליהם: המרחב היישובי, הכולל את היישוב היהודי ואת הכפרים הערביים הסמוכים לו, במרחב פעולה זה אמור לפעול החי"ם, במתכונת הגנתית.
מרחב הפעולה הטקטי, בו אמור לפעול החי"ש, תוך שהוא נשען על בסיס יישובי ויצא לפעילות בתחום האזור.
ומרחב הפעולה האסטרטגי, המרוחק מתחומי יישוב, בו אמור לפעול הפלמ"ח.
הערים חולקו לחבלים ועל כל חבל הופקדה פלוגת חי"ש.
כל ישוב או קבוצת יישובים סמוכים הוגדר כ"אזור" ומונה לו מפקד-אזור (מא"ז).
בחירום ובלחימה הוכפף המא"ז למפקד פלוגת החי"ש האזורית.
פקודת המבנה הארצי (יולי 1944 ויוני 1945)
עיקר הפקודות היה ניסיון לחיזוק החי"ש על ידי הפרדת הערים למחוזות עצמאיים, הכפופים לרמ"א (ראש המפקדה הארצית) ולא למפקדי הגלילות.
כמו כן היה בפקודות עידוד גיוס לחי"ש.
תוכנית ג' או תוכנית מאי 1946
עם תום מלחמת העולם השנייה עמד היישוב בפני מציאות חדשה ונדרשה תוכנית חדשה.
גם תוכנית זו נערכה על ידי צבי איילון (לשצ'ינר).
התוכנית שמה קץ להשענות, אפילו קלה, על הכוח הבריטי והניחה לראשונה עוינות מצד הבריטים.
התוכנית הייתה התקפית ברוחה עקב ההערכה שהאויב הערבי הופך להיות מתוחכם, מקצועי ונחוש יותר.
בראש המטרות לא עמדה עוד רק ההגנה על היישובים והתחבורה אלא גם ההגנה על תשתיות חיוניות וכלכליות כמפעלי מים, תחנות כוח, מפעלי תעשייה וכדומה.
התוכנית גם הגדירה יעדים להרתעה יהודית כמתקנים חקלאיים של ערבים ופגיעה במקומות התכנסות של ערבים.
עם זאת הודגש במפורש שיש להימנע מפגיעה בחפים מפשע, בנשים ובילדים ויש להזהירם לפני פגיעה.
פקודת המבנה הארצי (נובמבר 1947)
הרוח החיה מאחורי פקודה זו היה דוד בן-גוריון, שראה מראש את המלחמה המתקרבת והחליט להתאים את מבנה כח ההגנה לבאות.
מטרתה - כוננות לקראת מלחמה בכוחות ערביים סדירים שעלולים לפלוש לארץ לאחר החלטת האו"ם בדבר החלוקה.
הפקודה קבעה את הקמת שני כוחות ארציים מקבילים, הכפופים ישירות לרמטכ"ל ההגנה : החיל, מופנה בעיקרו מול סכנות חוץ, מורכב מגדודי חיל רגלים (חי"ש) וגדודי מחץ (פלמ"ח) ,המאוגדים בארבע חטיבות המרחביות: חטיבת הצפון, חטיבת התיכון חטיבת הדרום וחטיבת ירושלים.
המשמר, מורכב מחיילים פחות מאומנים, מופנה להגנה מול סכנות פנים ומאוגד ב־11 נפות ו-3 מרחבים עירוניים.
סוכם שבשעת מלחמה יהיו מפקדי נפות החיל כפופים למפקדי החטיבות.
כמו כן הגדירה הפקודה כפיפות מבצעית בעת מלחמה של כוחות החי"ם למפקדי החטיבות המרחביות באזורם.
התוכנית החשובה והמרכזית בתפיסה הביטחונית שלפני קום צה"ל.
מטרתה הראשית הוגדרה כהשתלטות על חלקי הארץ שהוגדרו כמדינה יהודית לפי תוכנית החלוקה שקיבל האו"ם בכ"ט בנובמבר וכן השתלטות על גושי ההתיישבות העברית שמחוץ לגבולות.
היא הוצאה כפקודה ביום 10 במרץ 1948, אך הביצוע תוכנן ליום שלאחר עזיבת הבריטים את הארץ.
עורך התוכנית היה יגאל ידין (סוקניק).
האויב - כוחות חצי-סדירים של כפריים, כוח צבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י, וצבאות המדינות השכנות ובמיוחד הלגיון הערבי הירדני.
הבריטים הוגדרו כעוינים עד כדי סיוע לערבים בפועל, לא יהיו בארץ.
שלא יהיה כח בינלאומי בארץ.
לפיכך הוגדרו מטרות אופרטיביות כלליות ויעדים מפורטים לכל אחת משש חטיבות החי"ש המרחביות : גולני, כרמלי, קרייתי, אלכסנדרוני, עציוני וגבעתי.
הפלמ"ח אורגן בשלוש חטיבות מחץ : חטיבת הראל, חטיבת יפתח וחטיבת הנגב הוגדר ככוח מטכ"לי שיהיה ערוך להטלה אל הקרב בכל מרחב ארץ ישראל היהודית ואף מחוצה לו.
מפקדי החטיבות הוכפפו ישירות לרמטכ"ל.
כוונת התוכנית התקפית במובהק, במבנה צבאי מלא ותוך פעולה משולבת של כוחות שונים.
התוכנית פורסמה בעת שמלחמת העצמאות כבר פרצה והייתה לחימה בפועל.
עקרונות התוכנית, השתלטות על שטחי אויב, יושמה עוד לפני עזיבת בבריטים ב מבצע נחשון באפריל 1948.
פקודת בזיון בית המשפט נקבעה על ידי ממשלת המנדט בארץ ישראל בשנת 1929, למתן כלי לטיפול בסירובו של עד להיחקר בבית המשפט ולאכיפתם של פסקי דין.
עם הקמתה של מדינת ישראל נכללה הפקודה בחוקי מדינת ישראל, בהתאם להוראה הכללית בפקודת סדרי השלטון והמשפט.
בפקודת בזיון בית המשפט שתי הוראות עיקריות:
עד המסרב להשיב על שאלות (): כאשר עד מסרב להיחקר בבית המשפט או להשיב על שאלות שהוצגו לפניו כחוק, ולא הראה כל טעם צודק לסירובו, רשאי בית המשפט להטיל עליו מאסר שלא יעלה על חודש אחד.
סירוב לציית לצו של בית המשפט (): כאשר אדם או גוף מסרב לציית לצו של בית המשפט, המצווה לעשות מעשה או האוסר לעשות מעשה, רשאי בית המשפט להטיל עליו קנס או מאסר, לשם אכיפת הצו.
קנס או מאסר יוטלו רק לאחר שהממרה הופיע בפני בית המשפט (לאחר שהוזמן לכך או הובא בכפייה) כדי לנמק מדוע לא יינתן נגדו צו כזה.
בתיקון לפקודה שאושר בכנסת ב-24 בדצמבר 1962 נקבע שעל היועץ המשפטי לממשלה להביא את עניינו של אסיר כזה לפני בית המשפט שהטיל עליו את המאסר, לשיקול נוסף, כשהוא רואה צורך בכך ולא פחות מאחת לשישה חודשים מיום תחילת המאסר.
היועץ המשפטי לממשלה הוציא הנחיה המפרטת את נוהלי פעילותו בתחום זה, הן בפנייה לפתיחת הליכי בזיון בית המשפט, והן במעקב הנדרש ממנו אחר מי שנאסר לפי הליך בזיון בית המשפט.
הפקודה מאפשרת להעניש במאסר או קנס את מי שהפר הוראה של בית המשפט.
בית המשפט העליון קבע שלא ניתן להטיל על המפר פקודה זו פיצויים לצד שכנגד או להוציא צו מניעה נוסף על פי הפקודה.
על ההליך אמרו שופטי בית המשפט העליון: .
עמדתה של פרקליטות המדינה היא ש"ההליך לפי פקודת בזיון בית משפט אינו מתאים לכפיית ציות על המדינה, אף שכמובן המדינה מחויבת לכבד פסקי דין ולציית אחר צווים שיפוטיים".
השופט אלכס שטיין כתב שהשאלה העקרונית "האם ניתן לנקוט בהליכים לפי פקודת בזיון בית משפט נגד המדינה" טרם הוכרעה.
פסק הדין ניתן לאחר שבית המשפט המחוזי הוציא צו מניעה זמני נגד תחנת המוניות "הדר לוד" ונגד נהגי התחנה, שאסר עליהם להוביל נוסעים מנמל התעופה בן-גוריון, למעט הסעת נוסעים בנסיעות "שירות" לירושלים, עקב סכסוך עם חברת מוניות אחרת שפעלה בנמל התעופה.
נגד אחד הנהגים שאסף נוסעים בניגוד לצו, בנימוק שהצו ניתן נגד חברת המוניות ולא נגדו, נפתחו הליכים לפי פקודת בזיון בית המשפט, ובית המשפט הטיל עליו קנס של 5,000 לירות, שלא ישולם אלא אם יוכח כי הנהג מוסיף להפר את הצו.
החברה ערערה על ההחלטה לבית המשפט העליון, בטיעון שחרף העובדה שצו המניעה כלל את הנהגים, הם לא צורפו באופן פורמלי להליך ולא הופיעו כמשיבים.
בפסק הדין בערעור קבע השופט אהרן ברק, כי למרות שהנהגים לא צורפו להליך ניתן לכפות עליהם את צו המניעה, מכיוון שהצו הופנה מראש כלפיהם והם היו מודעים אליו:
האפשרות להטיל עונש על-פי הפקודה
בשנת 2020, השאיר בית המשפט העליון באוֹבִּיטֶר את שאלת הענישה על-פי הפקודה פתוחה.
ברירת המחדל בהליכי אכיפה על-פי פקודת הבזיון היא שתכלית ההליכים מכח הפקודה הם אכיפתיים ואינם עונשיים, ועל-כן, ככלל, לא ניתן להשית עונשים על-פי הפקודה כאשר אין לצד הנאכף את האפשרות למלא אחר הצו.
ברם, המלומד אליהו הרנון מסביר בספרו ביזיון בית-משפט על-ידי אי-ציות 311, 320 (1965) כי יש מקום להטיל סנקציה בגין ביזיון גם במקרים בהם המבזה אינו יכול לתקן את שנעשה, באותם מקרים שבהם אי-האפשרות לציית נגרמה על-ידי המבזה עצמו.
לשם אכיפת פסק הדין שניתן בבג"ץ בית הספר בעמנואל ננקטו נגד המפרים צעדים מכוח פקודת בזיון בית המשפט.
כצעד ראשון הוטל על מרכז החינוך העצמאי, שנמנה עם הגופים שכלפיהם כוון פסק הדין, קנס בסך 5,000 ש"ח ליום, עד שיקוימו הוראות פסק הדין.
כן נקראו הורי התלמידות, שעד לשלב זה לא היו צד לדיון, להתייצב לדיון שבו יסביר כל הורה מדוע אין לראות בו כמסייע בהפרתו של פסק הדין וכמואשם בביזיון בית המשפט, כך שיכפה במאסר או בקנס לציות לו.
בהמשך הוגדל הקנס שהוטל על מרכז החינוך העצמאי ל-10,000 ש"ח ליום.
עד לקבלת הצהרה של מרכז החינוך העצמאי על נכונותו לציית לפסק הדין, הצטבר הקנס ל-200,000 ש"ח.
על כל אחד מההורים, שצורפו לדיון בהתאם להלכת מוניות הדר לוד, הוטל קנס של 200 ש"ח ליום, עד שיחדל מהפרת פסק הדין.
לאחר שההפרה נמשכה הורה בג"ץ על מאסרם לשבועיים של 59 הורים.
פקודה להרוג הוא סרט מלחמה בריטי משנת 1958, שמתרחש בפריז במהלך מלחמת העולם השנייה.
בסרט מככבים פול מסי, אדי אלברט וליליאן גיש, והוא בוים בידי אנתוני אסקווית' (Anthony Asquith), על בסיס סיפור מאת דונלד סי דאונס (Donald C.
דאונס, שהיה סוכן ביון אמריקאי במלחמת העולם השנייה והפך סופר לאחר המלחמה, כתב ספר באותו שם לאחר צאת הסרט לאקרנים.
הסרט זכה בשלושה פרסי באפט"א ואף הוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן לשנת 1958.
בארץ הוצג הסרט בקולנוע "ארמון דוד" בתל אביב בהצגת בכורה ארצית, והכניסה אליו הותרה לבני גיל 16 ומעלה.
טייס קרב אמריקאי בשם ג'ין סאמרס (פול מסי) נשלח לפריז, הכבושה בידי הנאצים, כדי להרוג פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית שנחשב סוכן כפול.
הוא מגיע לצרפת, שם עוזרת לו ליאוני, תופרת הפועלת בתנועת ההתנגדות (איירין וורת'), לאתר את מרסל לאפיט, האדם אותו נשלח להרוג (לסלי פרנץ').
סאמרס אינו בטוח כי יש מן האמת בזיהויו של לאפיט כסוכן כפול, ומתחבט האם אכן להורגו.
בסופו של דבר מחליט סאמרס לבצע את משימתו ולהרוג את לאפיט.
לאחר ביצוע ההרג, נתקף סאמרס בבהלה וגונב כסף משולחן שבזירת הרצח, כדי שייראה העניין כשוד.
סאמרס בורח מהמקום ומחביא את הכסף בבית קברות.
חודשים לאחר הרצח מפקדיו מסיירים בפריז, החופשית כעת, ונתקלים בסאמרס בבית חולים צבאי.
הם מגלים כי סאמרס הפך לאלכוהוליסט והוא משתמש בכסף שגנב כדי לממן את התמכרותו לטיפה המרה.
סאמרס מגלה כי ליאוני נרצחה בידי הנאצים, ומפקדיו מנסים לשכנעו תחילה כי אכן הייתה אשמה.
עם זאת, הוא מגלה לאחר מכן שהיא נהרגה על לא עוול בכפה.
בסצנת הסיום משתחרר סאמרס מבית החולים ומבקר לראשונה את אשתו ובתו של לאפיט, האיש שהרג, שנמצאות כעת במצב כלכלי גרוע.
סאמרס, שאינו יכול לגלות להן את האמת, מספר כי לאפיט היה אחד מאנשיהם הטובים ביותר בתנועת ההתנגדות, ומחליט להעניק להן את הכסף שגנב מלאפיט בשעת הרצח.
ליליאן גיש מופיעה בסרט בתור אמו של ג'ין סאמרס, ואדי אלברט מופיע בתור קצין המעביר לסאמרס אימונים לקראת משימתו בצרפת.
פקודת בתי הסוהר היא פקודה המסדירה את פעולתם של בתי הסוהר בישראל.
הפקודה נחקקה על ידי שלטונות המנדט הבריטי ב-1946 ועובדה לנוסח חדש ב-1971. הנוסח המנדטורי תוקן תשע פעמים בטרם עובד לנוסח חדש.
הנוסח החדש תוקן, נכון לשנת 2019, 54 פעמים נוספות.
הפרק כולל הוראות הנוגעות לחובותיהם ולזכויותיהם של אסירים, ולהתנהלות כלפיהם בבתי הסוהר: קבלת האסירים וכליאתם; משמורת אסירים והעברתם; החזקה בהפרדה; הבאת אסיר לבית משפט; עבודת אסירים; חופשות; חפצים אסורים וקשר עם החוץ; הוראות בדבר אסירים שנידונו למיתה; משמעת; עתירות אסירים; שחרור ושחרור מנהלי.
בשנת 2015 נוסף לפרק זה שכותרתו "מניעת נזקים בריאותיים לאסיר שובת רעב", המתיר הזנה בכפייה של אסיר שובת רעב שיש סכנה חמורה לבריאותו.
הפרק כולל הוראות הנוגעות להקמת בתי סוהר ומבנה שירות בתי הסוהר: הקמת בתי סוהר; מבקרים רשמיים בבתי הסוהר; רופאים בבתי הסוהר; ארגון השירות (ובכלל זה מינוי נציב בתי הסוהר והסוהרים); גיוס ושחרור סוהרים; סמכויות הסוהרים; איסורים על סוהרים; דין משמעתי בשירות בתי הסוהר; בירור קבילות סוהרים.
בשנת 2002 נחקק , שהסמיך את שירות בתי הסוהר לנהל מקומות משמורת לעובדים זרים ולשוהים בלתי חוקיים, שבהם יועסקו מאבטחים שאינם סוהרים.
הפרק נחקק כהוראת שעה שפקעה ב-2004.
בשנת 2004 נחקק , שאפשר את הקמתו של בית סוהר בניהול פרטי.
ב-2009 פסק בית המשפט העליון בבג"ץ הפרטת בתי הסוהר כי ניהול בית סוהר בידי גורמים פרטיים אינו חוקתי, שכן עצם העברת הסמכות לכלוא לידי גורם פרטי המפיק רווח מכך מהווה פגיעה בזכות החוקתית לחירות, כמו גם בזכות החוקתית לכבוד.
משכך, נקבע כי הפרק בטל.
כולל הוראות שונות, בין היתר בנוגע להיעדר יחסי עובד-מעביד בשירות בתי הסוהר, איסור התארגנות, הוראת עונשין כללית, סמכות הנציב להקים ועדת חקירה וסמכות השר לביטחון הפנים להתקין תקנות.
פקודת היום לפלישה לצרפת הייתה מסר לחיילי בעלות הברית מכל האומות מאת המפקד העליון של כוח המשלוח של בעלות הברית, הגנרל דווייט אייזנהאואר, לקראת הפלישה לנורמנדי.
אייזנהאואר החל לנסח את הפקודה עוד בחודש פברואר 1944, זמן קצר לאחר כניסתו לתפקידו.
היא חולקה ב-5 ביוני 1944 לאנשי חילות היבשה, הים והאוויר שיועדו להשתתף בפלישה, לפני צאתם לפעולה.
בפקודה פנה אייזנהאואר אל אנשי חיל המשלוח, שעמדו לצאת על פי ניסוחו למסע צלב (Crusade) גדול, שלקראתו התכוננו בעלות הברית זה זמן רב.