tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נכח במיסת הבחירה של האפיפיור פרנציסקוס ברומא במרץ 2013, והשניים נועדו שוב בישראל בעת ביקור האפיפיור פרנציסקוס בישראל במאי 2014.
ברתולומאיוס דובר יוונית, טורקית, לטינית, צרפתית, אנגלית, איטלקית וגרמנית.
בתפקידו כפטריארך האקומני מתמקד ברתולומאיוס ביחסים פנים-אורתודוקסיים, פנים-נוצריים ובין-דתיים.
הוא פעיל במיוחד במישור הבינלאומי, ושם דגש על בנייתן מחדש של הכנסיות האורתודוקסיות בארצות מזרח אירופה, לאחר שנות הדיכוי הקומוניסטי.
הוא ממשיך בחיזוק הקשרים עם הנצרות המערבית, ויזם דו-שיח עם יהודים, מוסלמים ועם בני עדות נוצריות אחרות.
ברתולומאיוס נודע גם בפעילותו למען איכות הסביבה, לדוגמה בהצהרה המשותפת לו ולאפיפיור פרנציסקוס, אשר פורסמה בירושלים ב-25 במאי 2014, ואשר הקדישה סעיף שלם לנושא פעולותיו אלה הקנו לו את הכינוי "הפטריארך הירוק", ובשנת 2002 זכה בפרס סופי לאיכות הסביבה.
ברתולומאיוס מרבה לעסוק גם בנושא הצרת חופש הפולחן הנוצרי בטורקיה, בין היתר סגירתו של הסמינר התאולוגי הקדוש "כלקיס" מאז שנת 1971, אותה ייחס למדינה העמוקה.
מאז מונה לפטריארך, הוענקו לברתולומאיוס מדליית הזהב של הקונגרס, העיטורים הגבוהים ביותר המוענקים בידי נשיאי לבנון, רומניה, יוון, אסטוניה והונגריה, עיטורים מכנסיות אורתודוקסיות שונות ועוד.
בינואר 2019 העניק מעמד אוטוקפלי (עצמאי) לכנסייה האורתודוקסית האוקראינית ושחרר אותה מכפיפותה לפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, בניגוד לדעת רוסיה ולאיומים מצידו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
הפטריארך בשארה בוטרוס א-ראעי הוא הפטריארך המרוני ה-77 של אנטיוכיה.
א-ראעי מחזיק גם במשרת חשמן הכנסייה הקתולית.
נולד בכפר חִמְלַאיָא (حملايا) שבלבנון בשנת 1940. הוא למד בבית ספר ישועי דובר-צרפתית בפרבר של ביירות, ולאחר מכן הצטרף למסדר נזירים מרוני.
בשנות ה-60 הוסמך לכמורה, ובשנים 1967 עד 1975 היה אחראי על השידורים בשפה הערבית של רדיו ותיקן.
בשנת 1975 סיים את הדוקטורט שלו במשפט אזרחי ובמשפט קאנוני.
במשך שלוש שנים למד באוניברסיטה האפיפיורית בלטראנו בעיר רומא.
במאי 1986 מונה לבישוף הטיטולרי של קיסריה פיליפי, וביולי מינה אותו נסראללה בוטרוס ספיר לבישוף מסייע (Auxiliary) של אנטיוכיה.
ב-9 ביוני 1990 מונה לבישוף של גבל.
ב-15 במרץ 2011 החליף את נסראללה בוטרוס ספיר בתור הפטריארך המרוני של אנטיוכיה.
בנובמבר 2012, בעת ביקורו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בלבנון, מונה לחשמן קתולי.
באותה שנה, עורר את חמתם של מתנגדי המשטר הסורי במדינה בכך שתמך בזכותו של חזבאללה לשאת נשק בלבנון, ואמר כי מהפכה נגד שלטונו של בשאר אל-אסד בדמשק עשויה לעורר את עליית האחים המוסלמים.
כתוצאה מכך, בביקור בארצות הברית, הנשיא ברק אובמה סירב לפגוש את הקדם בן ה-71, חודשים בלבד לאחר בחירתו של הקרדינל לפטריארך ב-2011.
כשהתלווה לביקורו של האפיפיור פרנציסקוס בישראל במאי 2014, למרות מחאתם של אנשי חזבאללה וגורמים אסלאמיים בלבנון.
הוא נפגש במהלך הביקור עם נוצרים יוצאי צבא דרום לבנון המתגוררים בישראל.
באוגוסט 2020, לאחר הפיצוץ בנמל ביירות, קרא הפטריארך המרוני לממשלה להשתלט על הנשק במדינה ולהגביל את החלטות המלחמה והשלום לממשלה בלבד.
באוגוסט 2021, לאחר ירי רקטות לשטח ישראל, קרא לצבא לבנון להשתלט על דרום לבנון, מעוז חזבאללה, וליישם בקפדנות את החלטה 1701 של מועצת הביטחון של האו"ם.
כמו כן, גינה את מה שכינה "הפרות ישראליות תקופתיות נגד דרום לבנון, והפרת החלטת מועצת הביטחון מס' 1701, כמו גם את המתיחות באזורי הגבול של הכפרים וסביבתם.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, אמר כי "אנחנו מתנגדים לכך שהמלחמה תיכנס לדרום לבנון, יש להגן על אזרחי לבנון.
המלחמה הביאה אותנו לשפל המדרגה", הדגיש.
"אנחנו דורשים לסלק את כל משגרי הטילים שבין הבתים כדי למנוע תגובה הרסנית של ישראל.
שכולם יכבדו את החלטה 1701".
ברתולומאיוס שפרנגר (בהולנדית: Bartholomeus Spranger; 21 במרץ 1546 – 27 ביוני 1611) היה צייר פלמי, שהתפרסם גם כשרטט, פסל וחרט והיה צייר מבוקש בחצרות מלכים וקיסרים.
שירת קרדינל, אפיפיור, ושני קיסרים רומיים קדושים, כאשר שיא הקריירה שלו היה כצייר הבית של רודולף השני ששלט בפראג.
ברתולומאיוס שפרנגר מופיע במספר אוספים.
הוא מוגדר כאחד מאמני המנייריזם הצפוניים המשמעותי ביותר בדורו.
שפרנגר נולד למשפחת סוחרים באנטוורפן ונמשך מילדותו לאמנות.
הוא השתלם אצל אמנים מגוונים שהשאירו חותם על עבודתו.
בילדותו עבד כשוליה אצל ציירים פלמים שפעלו באנטוורפן עיר הולדתו: קולין ונדאם (1530/35 – 1573 או 1576; Cornelis van Dalem) וז'אן מנדג'ין (1500 – 1560 Jan Mandijn ובהמשך גם אצל הצייר ההולנדי פרנץ מוסטארט (Frans Mostaert ;1528–1509) כל השלושה מוגדרים כציירי נוף.
בהתאם למקובל בקרב הציירים של תקופת הרנסאנס שפרנגר התמודד עם יצירות מוערכות והעתיק, כאתגר שמפתח כישורי ציור, מעבודותיהם של הצייר הפלמי פרנץ דה ורינדט (1517,–1570), המכונה פלוריס (Floris) ומעבודותיו של הצייר האיטלקי ג'ירולמו פרנצ'סקו מריה מצולה .
בגיל 19 יצא לחפש את דרכו האמנותית.
בדרכו הגיע לפריס, בה השתלם אצל אמן התחריט מרק דובאל במשך שישה שבועות.
מכאן המשיך למילאנו ולקתדרלה של פארמה, בפארמה הוא עבד כשוליה אצל ברנרדינו גאטי .
בחלל הקתדרלה המרכזית בה גאטי צייר חלק מהפרסקו שעל התקרה נוכחו גם עבודותיו של פרמיג'יאנינו שהשאירו עליו חותם חזק.
ההשראה של שניהם ניכרת כיום גם בעבודותיו המאוחרות מתקופתו בפראג.
ברומא פגש ברתולומאיוס שפרנגר את מורו של אל גרקו, גיאוליו קלוביו , בשעתו צייר מיניאטורות ידוע ואימצו כמורו הבא ומדריך לחיים.
קלוביו התרשם מאוד מיכולותיו של הצייר המחונן והמליץ עליו לפטרון הקרדינל אלכסנדרו פרנזה, ששכר אותו לעבוד באחוזה שלו.
ברומא פגש הצייר גם את רושם הביוגרפיה הראשון שלו ואן מנדר שהיה חוקר של האמנות וצייר והראשון לפרסם את סיפור חייו.
בגיל 24 בלבד היה שפרנגר לצייר שהחל לעבוד אצל האפיפיור פיוס החמישי.
שלוש שנים לאחר מותו של האפיפיור, נסע לווינה שם פעל כאמן בחצר של מקסימיליאן השני מבית הבסבורג שהיה מלך בוהמיה משנת 1562, מלך הונגריה משנת 1563 וקיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1564 ועד יום מותו.
הקיסר נפטר ארבע שנים לאחר ששפרנגר החל לשרת אצלו.
אך, כאמור כישורי ניהול קרירה התפתחו באמן, והוא יצא בעקבות בנו יורשו של הקיסר שמת בשנת 1576, רודולף השני לפראג.
הקיסר הטרי רודולף השני עבר (כאמור לעיל) לפראג והיה לקיסר החדש של האימפריה הרומית הקדושה, ומלך בוהמיה והונגריה והוא שהזמין את שפרנגר להצטרף אליו.
ברתולומאיוס שפרנגר עבד בפראג כאמן בית המשפט.
תקופה זו הייתה הזוהרת והמשמעותית בחייו של הצייר.
ומאותו השלב המשיך ברתולומאיוס לקריירה מפוארת ורבת השפעה באירופה, עד למותו בשנת 1611 בגיל 65.
על עבודתו של ברתולומאיוס שפרנגר
ברתולומאיוס שפרנגר יצג כוח מרכזי באמנות הרנסאנס המאוחר של המאה ה-16. לרוב הוקדשו ציוריו לנושאים מיתולוגיים, דתיים ובחלקם מאוד ארוטיים.
בחלק מן העבודות ניתן להבחין ברמיזות פדופיליות השלובות בקומפוזיציות מורכבות ודרמטיות.
לא פעם תיאר זוגות מאוהבים בתנוחות מעוותות וארוטיות לצד היותם קורני יופי וכוח רוחני אמיתי.
מונח שמקורו במילה האיטלקית maniera, שמשמעו: סגנון, או אופנה.
הסגנון המנייריסטי מתאפיין בהגזמה, צבעוניות עזה ובתנועה רחבה שלשם השגתה נדרש הצייר לעיוות בהצגת דמויותיו.
הסגנון התפתח בצפון איטליה ושפרנגר שהתחנך על ברכיו נחשף בעבודותיו כאמן בשל ומרתק בדרך בה מבטא את עצמו.
שפרנגר שפעל אחרי תקופת הרנסאנס בצפון איטליה הביא את המנייריזם למרכז אירופה והשפיע רבות על התפתחותו שם.
עבודתו מציגה כוחות מנוגדים כגון סאדיזם, אדישות, וגאווה לצד רכות ועדנה.
צבעיו עזים, רישומיו מבטאים תיאטרליות דרמטית הארוטיקה הבולטת בנועזותה.
ברתולומאיוס שפרנגר יצר עבודות המשלבות בין עולם הרוח הנשגב להוללות מינית שכוללת ניצול מיני ותאוות בשרים.
הנועזות שבעבודותיו יוצאות דופן ובולטות בארוטיקה שמשתקפת מהן.
מכתבי אובידיוס לקח שפרנגר את אנטיופה, הרדומה שעה שיופיטר בא מאחוריה ותופס בבשרה.
ונוס שלו פוגשת באדוניס כשמאחוריה זוג יונים צחורות סמלה של אשרה מהמיתולוגיה הכנענית שהפולחן שלה כלל יחסי מין בין המאמינים והכוהנות שלה.
אורח חייו של הקיסר רודולף השני היו חילוניים ובלתי יציבים נפשית, ונראה שציוריו של שפרנגר בהזמנתו משקפים אותם ומכאן נובעת התמקדותם בעירום בוטה.
השיכרות בהשראת אל היין בכחוס והיונים התמימות (סמל של הכוכב נוגה והאלה הכנענית) משוחררת מעכבות והתנוחות המורכבות בה, יוצרים הרמוניה חדישה.
היא עולה ומשתקפת בהופעתה של ונוס - כאישה משוחררת מינית, חזקה והחלטית בדרכה ומתאימה לדמות משירו של שארל בודלר או לפמיניזם בן זמננו.
היא מקשרת בין עבודותיו ומקורות השראתו הקוטביים.
ההרמוניה שלו מושפעת מהציור הוונציאני.
מכל מקום בולטת בעבודותיו הארוטיות השפעתו של מי שהוגדר כגדול ציירי ונציה טינטורטו שנולד תחת השם ז'אקופו קומי וייסד ביחד עם מורו טיציאן (נולד בין השנים 1477 ו-1490 - נפטר 1576) את מה שמכנים האסכולה הוונציאנית (ציור).
טינטורטו היה הצייר הרשמי של הרפובליקה הוונציאנית וצייר עבודות רבות וחלקן בממדים ענקיים בן השאר צייר את כל הקירות והתקרות של בית הספר לנזירות על שם הקדוש רוקו (Scuola di San Rocco) בכניסה לוונציה, בה כנסיות רבות נושאות את עבודותיו גם ארמון הדוג'ה.
השפעה חזקה נוספת ומאוד משמעותית בציור של שפרנגר מגיעה אל הצללים שנופלים מהדמויות המרכזיות והאור שמוקרן עליהן.
הצל של שפרנגר אחר, שונה ומאוד מיוחד ומקורו גם הוא באסכולה של ונציה.
ניכרת השפעתו של טינטורטו מוונציה (1518 - 1594), שהיה צייר חדשן ואחד מחידושיו היה בגישתו המהפכנית לנושא ה"צל".
בתארו "צל", טינטורטו עבד עם צבע, ונתן לאזור הפחות מואר חיים צבעוניים, כלומר, יש בצל הוונציאני גוני-צבע משלו כסמל לרגש המופנם שבאדם.
בתולדות האמנות מרבים להצביע על הצל האחר.
הצל של האסכולה הפלורנטינית שראתה כניגוד לה, בצל דרמה אפלה ומאוד שחורה.
הצל של פירנצה וכן של רומא, שחור, ובא לידי ביטוי בעבודותיו של לאונרדו דה וינצ'י למשל ביוחנן המטביל או אצל רפאל דוגמה לכך ביצירת המופת שלו ההשתנות וכמובן בציור של מיכלאנג'לו.
הצל הפלורנטיני בעל גוון אחד בלבד - שחור ואין בו צבעוניות כלל.
יצירת המופת יופיטר (בדמות סאטיר) ואנטיופה, על-פי המיתוס מאת הומרוס (Netherlandish, 1546–1611) מבליטה נושא של תנועה ואת העמדה הוונציאנית מבית (מדרשו של טינטורטו) וניתן לכנותה תנועה יחסית.
התנועה הפורצת בציור באה לידי ביטוי בבחירה של "העמדת" הדמויות, שמתוארות בתנועה מנוגדת זו לזו.
יוצא מכך שהן נעות ממרכז הבד אל קצותיו.
תנועות הדמות האחת מונחת כנגד האחרת שנוכחות כאן, גם יוצרת אשליה של תנועה.
בציור של שפרנגר כמו גם ב"יופיטר ואנטיופה" ויותר מכך ביצירת המופת ונוס ואדוניס - ביופיטר ואדוניס (ראה/י להלן,) מנעד הניגודים רב ומוקצן כך, לכל אחת מהדמויות צבע אחר, אופי אחר, ומוסר שונה מאוד ובכל זאת תורת התנועה מחייבת שיהיה גם תלכיד כלומר, מכנה משותף והמשותף נמצא בחלל המיני ובתאווה המשותפת.
ציוריו של ברתולומאיוס שפרנגר ובמיוחד הארוטיים שבהם חופשיים מאוד ומאפשרים לו לבטא את ההתפרצות של הנושא הנבחר בעוצמת של רגשות תוך שהוא מקפיד ושומר על טכניקה מדויקת וברמה מאוד גבוהה.
ביצירת המופת ונוס ואדוניס ובעבודה נוספת שלו דיאנה ואקטיון ניתן לזהות את האופנים השונים בהם מוצגות הדמויות שמככבות כדי לייצר אותו ניגוד יחסי.
המאהב הזכרי רודף אחר הנימפה, אם בתפקיד זיאוס (יופיטר) או אקטיאון - שפועל בהשראת יצירתו של אובידיוס "מטמורפוזות" ובונוס וולקן.
התנועה היחסית שיוצרת את הדרמה בין הדמויות שעל הבד.
שאדוניס מופיע אצל שפרנגר בדמותו של אדם רב תאווה ונראה כמי שחסר שליטה על תשוקותיו לעלמה יפה וערומה.
אדוניס מתקשר במיתולוגיה היוונית והרומית אל עולמם של אנשי הטבע והציידים וכאן הוא מגלם אדם פשוט, ספק איכר ספק פונדקאי בבר כפרי עלוב.
ומנגד, העלמה הענוגה ונוס נינוחה בטוחה בעצמה ובכישורי שליטתה בו.
ואחרי ההתרגשות של הנושא שמוצג כאן בחדשנות ביחס לזמנו ומתמרד נגד שורשיו התרבותיים.
אוסף הציורים הטוב ביותר שמתאר תקופה זו של שפרנגר מוצג במוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
ברתלומיאיי דרגובסקי (בפולנית: Bartłomiej Drągowski; נולד ב-19 באוגוסט 1997 בביאליסטוק שבפולין) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת השוער בקבוצת וידזב לודז' ובנבחרת פולין.
הוא גדל במחלקת הנוער של יאגלוניה ביאליסטוק.
ב-27 במאי 2014 ערך דרגובסקי את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפולנית, כששיחק 90 דקות בתיקו 4-4 נגד קורונה קיילצה במסגרת פלייאוף הירידה.
זו הייתה הופעתו היחידה במועדון בעונת , ובשתי העונות הבאות הפך לשחקן הרכב קבוע וערך 63 הופעות ליגה.
ב-4 ביולי 2016 חתם דרגובסקי על חוזה ל-5 שנים בפיורנטינה מהסרייה א'.
ב-7 באוקטובר 2020 ערך דרגובסקי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פולין, בניצחון 5-1 על נבחרת פינלנד במשחק ידידות.
נכלל בסגל הראשוני נבחרת פולין לטורניר מונדיאל 2022, אולם נגרע מהסגל כשבוע לפני פתיחת הטורניר בשל פציעה.
ברתולומאוס (ברתל) שינק היה נער גרמני פעיל בסניף קלן של תנועת הנוער הפיראטים של אדלווייס, שבמסגרתה התנגד למשטר הנאצי.
שינק היה אחד משנים עשר פעילים אנטי-נאצים שנתלו בפומבי על ידי הגסטפו ב-10 בנובמבר 1944. בעקבות פעולות הקבוצה בה השתתף להצלת יהודים, הוכר בשנת 1984 על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
שינק נולד בקלן להורים ממעמד הפועלים.
בילדותו ראה אנשי אס אה מתעללים ביהודי, והמחזה השפיע עליו מאוד.
כשהיה נער התנגד להצטרפות לתנועת הנוער ההיטלראי ובמקום זאת בחר להצטרף לתנועת הנוער המחתרתית הפיראטים של אדלווייס.
התנועה הוקמה על בסיס תנועות הצופים הגרמניות, שפעלו לפני עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, ואופיינה בליברליזם תרבותי (לדוגמה אי-הפרדה בין נערים ונערות) ובמרדנות והתנגדות לממסד הנאצי.
בקיץ 1944 הקים הנס שטיינברוק, אסיר פוליטי שברח ממחנה הריכוז קלן-מסה, את קבוצת אהרנפלד בפרבר אהרנפלד (Ehrenfeld) בעיר קלן.
שינק וחברו מהתנועה ז'אן יוליך הצטרפו לקבוצה זו, שמנתה באותו זמן למעלה ממאה חברים, ובהם גם אסירים פוליטיים ועובדי כפייה.
הקבוצה עסקה בעיקר בפעילויות מחתרתיות נגד המשטר, כמו גנבת מזון והסתרת יהודים ומשתמטים מהצבא.
חלק מהיהודים הוסתרו על ידי חברי הקבוצה במשך למעלה משנה בבניין בו פעלה הקבוצה.
שינק ויוליך היו החברים העיקריים בתנועה שעסקו בהחבאת היהודים.
ידוע כי פעילות השניים תרמה להצלת שישה יהודים לפחות, ואלו שמותיהם: רות ופריץ קרמר, פרידל רוטשילד קרמר, וולפגנג וגונתר שוורץ ופול אורבט.
באוקטובר 1944 נתפסו 12 מחברי הקבוצה על ידי הגסטפו, וביניהם שינק.
ב-10 באוקטובר הם הוצאו להורג בתלייה פומבית ללא משפט, באשמת רציחות וגנבת חומרי נפץ.
בשנת 1984 הוענקו אותות חסידי אומות העולם לשינק וליוליך על ידי יד ושם.
בטקס נכחו אחותו של שינק, וגם ז'אן יוליך, שנשאר בחיים לאחר המלחמה.
בנוסף, נקרא רחוב בקלן על שמו של שינק.
בשנת 2004 יצא בגרמניה סרט העוסק בפיראטים של אדלווייס, ודמותו של שינק הופיעה בו.
ברתולמאוס שינק מוזכר במשחק המחשב Assassin's Creed IV: Black Flag.
בשאר מוראד (בערבית פלסטינית: بشار مراد נולד ב-7 בפברואר 1993) הוא מוזיקאי, זמר, ופזמונאי ממזרח ירושלים.
בין השירים שמבצע וקנו תהודה שירים פרי עטו ופרי הלחנתו ועיבודו.
בשירים אלה עוסק באופן פורץ דרך בסוגיות של החברה המסורתית ומגדר, וכן בחיי הפלסטינים.
שמו יצא בזירה הבינלאומית לאחר שיתוף הפעולה עם להקת הטארי, נציגת איסלנד בתחרות האירוויזיון שנערכה בתל אביב-יפו, בשיר "קלפי/צאמד", במקביל להנפה המחאתית של דגל פלסטין באירוע הגמר ההמוני.
מוראד נולד בדחיית אל בריד לפאדיה דאיבס ולסעיד מוראד, וגדל בבית חנינא.
אביו, סעיד, הוא מוזיקאי ומייסד להקת סאברין שהתפרסמה בישראל בשנות ה-80 וה-90, ונחשבת לחלוצה במוזיקה הפלסטינית האלטרנטיבית.
בשאר נולד בתקופת שיא פועלה של הלהקה, והתבגר בסביבה שופעת מוזיקה, שירה ותרבות.
מוראד מעיד על עצמו שהמוזיקה הייתה מפלט חיוני עבורו בילדותו ובחרותו, תחת מגף המשטר הצבאי וכחריג בחברה שמרנית בה לקהילה מעורבות משמעותית בחיי הפרט.
עם השלמת חוק לימודיו בבית הספר האמריקאי בירושלים התקבל לברידג'ווטר קולג' בווירג'יניה, והשלים תואר ראשון.
בתקופה זו גיבש את עמדתו שמרכז חייו יהיה בפלסטין ושברצונו שגוף היצירה שלו ייכתב בערבית פלסטינית.
ב-2014 שב להתגורר במזרח ירושלים.
בתחילת הכשרתו האומנותית החל בביצועי גרסאות כיסוי לשירים מוכרים, בעיקר באנגלית, אותם העלה לערוץ היוטיוב שלו החל משנת 2009, ובהמשך החל לעבד גרסאות הכיסוי בסגנון מזרח תיכוני.
במשך שנה למד בבית הספר רימון, והיה לתלמיד הפלסטיני הראשון בו מיהודה ושומרון.
עתה, מרבית ביצועיו הם של שירים שכתב, הלחין ועיבד בעצמו, והופקו באמצעות הלייבל אגודה עבור פיתוח אומנותי סאברין.
חלק משיריו הופקו באמצעות תמיכה מקרנות וארגוני תרבות דוגמת "תוכנית לפרסי הפקות מקור תרבותיות" שאפשרה את הוצאתו לאור של השיר "חבורת בטלנים", מילות השיר, כמו הקליפ, מציגות דמויות שוליים הבוחרות בדרכן.
שירו "אני גבר גבר" הופק בשיתוף ובאמצעות ארגון הנשים של האו"ם, ומאייר את המציאות המגדרית הנוקשה מעיניו של בן 10, ומציאות חלופית לה.
את הסרטונים המלווים את שיריו הוא מתסרט ומביים, ומפיק בסיוע אומנים ואומניות פלסטיניות מקומיות.
ב-2024, מוראד השתתף בקדם האירוויזיון האיסלנדי Söngvakeppnin, עם שירו "Wild West".
השתתפותו הייתה שנויה במחלוקת, בעיקר בגלל התבטאויות פוליטיות רמוזות בשיר ובהופעה ובגלל העובדה שהוא לא מאיסלנד.
הוא עלה לגמר של הקדם, אך הפסיד להרה ביורק.
אחרי התחרות, הזמר עתר לרשות השידור האיסלנדית RÙV בטענה שהתוצאות לא היו הוגנות, אבל הם דחו את הטענה.
בנוסף היו קריאות מטעם מצביעי מוראד לפסול את הניצחון של ביורק בטענה שחלק מהקולות נספרו לטובתה במקום לטובתו של מוראד.
ברתולומיאוס ואן דר הלסט (בהולנדית: Bartholomeus van der Helst; 1613 – נקבר 16 בדצמבר 1670) היה צייר הולנדי.
נחשב לאחד מציירי הדיוקנאות המובילים בתור הזהב של הציור ההולנדי, דיוקנאותיו האלגנטיים צוירו בחסות האליטה של אמסטרדם.
מלבד דיוקנאות ואן דר הלסט צייר גם תמונות ז'אנר כמו גם כמה סצנות מקראיות ונושאים מיתולוגיים.
ברתולומיאוס ואן דר הלסט נולד בהארלם בשנת 1613. תאריך הלידה המדויק שלו לא ידוע ורישומי הלידה של הארלם באותה תקופה אבודים.
הוא היה בנו של בעל פונדק בהארלם בשם לודוויק ואשתו השנייה אלטגן ברטלס.
ואן דר הלסט עבר לאמסטרדם זמן מה לפני 1636, השנה בה התחתן שם עם אנה דו פיר, אישה בת 18 ממשפחה עשירה מדרום הולנד שכבר הייתה יתומה.
לזוג נולדו שישה ילדים, שאחד מהם נקרא לודוויק (1642 - בערך 1684) שהפך לצייר דיוקנאות כמו אביו.
תמונתו הראשונה המתוארכת, היא משנת 1637, "בית היתומים הוולוני באמסטרדם".
הסגנון של ציור זה מרמז כי באמסטרדם ייתכן שוואן דר הלסט התאמן אצל ניקולאס אליאסזון פינקוי.
ההצלחה, אותה השיג האמן עם קומפוזיציה זו, הובילה להזמנות רבות עבור דיוקנאות בודדים או כפולות של המעמד העשיר של אמסטרדם כמו דיוקן של אנדריס ביקר, ראש עיריית אמסטרדם.
לאנשי המשמר של העיר ולבני העשירים במעמד הגבוה היו דיוקנאות שנעשו על ידי ואן דר הלסט.
אף על פי שוואן דר הלסט היה פעיל באמסטרדם באותה העת במקביל לרמברנדט, הוא הצליח להפוך לצייר הדיוקנאות הפופולרי ביותר בעיר, באמצעות עבודותיו האלגנטיות והמחמיאות בסגנון אנתוני ואן דייק.
עבודתו נחשבה מושכת יותר מזו של העבודה האפלה, העזה והאינטרוספקטיבית שנעשתה על ידי רמברנדט.
באופן נדיר בקרב אמני פורטרטים באמסטרדם של תקופתו, הוא הצליח למשוך אליו פטרונים בורגניים מערים אחרות כמו רוטרדם.
הדיוקן הקבוצתי הגדול, "המשמר האזרחי באמסטרדם חוגג את שלום מינסטר", צויר בשנת 1648 וזכה לשבחים רבים.
הציור הזה הוא שקבע את תהילתו לדורות הבאים, על פי הביוגרף של האמן ההולנדי, ארנולד הוברקן.
הציור היה נערץ על ידי גודפרי נלר וג'ושוע ריינולדס.
ואן דר הלסט קיבל עמלה ממעגל משפחת הסטאדהאודר, כאשר התבקש בשנת 1652 לצייר את דיוקנו של מרי, אלמנתו של וילם השני, נסיך אורנז'.
האמן נשאר פעיל כל חייו ושמר על רמה גבוהה של ייצור עד סוף ימיו.
עבודותיו המאוחרות כמו דיוקנאות תליון של סגן-אדמירל ארט ואן נס ושל אשתו וכן ציור של סגן-אדמירל יוהאן דה ליפדֶה, כולם משנת 1668. סצנות הנמל ברקע בשלוש העבודות הללו צוירו על ידי לודולף בקהאוזן.
הוא היה המורה של בנו לודוויק שהמשיך את סגנונו.
מרקוס וולטס היה לתלמידו (1650).לא היו לו תלמידים ידועים אחרים אבל הוא השפיע על חובארט פלינק, אסטאש לה סואר, קונסטנטין הנסן, ואברהם ואן דן טמפל.
ואן דר הרסט נפטר באמסטרדם בשנת 1670. בעוד שהוא הצליח לגבות מחירים גבוהים מאוד עבור עבודתו, נראה שהוא חי מעל אמצעיו.
הוא קנה בית גדול רכש ציורים רבים של אמנים מובילים כגון פרנס פלוריס, סימון דה פוס, פיטר לסטמן, חרארד ואן זייל, ווילם ואן דה פלדה.
לאחר מותו אשתו נאלצה להציע את עבודותיו ואת אלה מאוסף האמנות שלו למכירה בשנת 1671 בפרסומת בעיתון.
כפי שהיה מקובל בהולנד של המאה ה-17, ברתולומיאוס ואן דר הלסט שיתף פעולה באופן קבוע עם אמנים מומחים אחרים.
הוא שיתף פעולה לעיתים קרובות עם לודולף בקהאוזן, צייר בולט של ים ונוף.
בקאוזן צבע את החלקים הימיים, שמהווים רקע לדיוקנאות, כמו בציור הגיבורים של הצי ההולנדי בשנת 1668.
מקרה מעניין של שיתוף פעולה היה בין ציירי תור הזהב הוא הציור "דיוקן וילם ואן וויטנהורסט".
לא פחות מארבעה ציירים נתנו יד לסיומו: ברתולומיאוס ואן דר הלסט, קורנליוס ואן פּוּלנבורך, יאן דירקס בוט ויאקוב דאק.
ואן דר הלסט היה אחראי על הקומפוזיציה הכללית ואחרים על הנוף.
ייתכן שדאק צייר את הרתמה כיוון שהיה מומחה בציור סצנות של חדרי משמר שתיארו חיילים בשעות הפנאי בין כלי הנשק שלהם, הרתמות וכלי הציוד הצבאי האחרים בחדר.
סביר להניח שוואן דר הלסט גם צייר את הפנים אך תפקידו של ואן פואלנבורך לא ברור.
ואן דר הלסט שיתף פעולה גם עם צייר החיות יאן וייניקס בציור ילד רועה עם צאן ועיזים.
ברתולומיאוס ואן דר הלסט צייר את הילד הרועה בציור.
ואן דר הלסט גירד את חתימתו בצבע הרטוב שעל צווארונו של הילד בזמן שוויניקס עשה את אותו הדבר בצבע הרטוב מימין למעלה.
ההערכה היא שהציור נועד לתליה מעל אח גדול.
הדבר כנראה מסביר את הפרספקטיבה המדויקת של הכבשים הגדולות מדי שמוקמו ממש בקדמת הציור.
בנוסף לדיוקנאות שבזכותם הוא זכה בפרסום רב, ברתולומיאוס ואן דר הלסט צייר כמה סצנות ז'אנר, היסטוריות, מקראיות, מיתולוגיות ואלגוריות.
בכל הציורים הללו ההיבט של הדיוקן עדיין חשוב.
ברתולומאוס ואן דר הלסט היה בעיקר צייר דיוקנאות.
מרבית עבודותיו מורכבות מדיוקנאות בודדים.
הוא גם צייר דיוקנאות משפחתיים, דיוקנאות כפולים ודיוקנאות תליון.
בין המשימות היוקרתיות ביותר שלו היו דיוקנאות הקבוצה של חברי המיליציה האזרחית באמסטרדם.
היצירה המפורסמת ביותר בקטגוריה זו היא חגיגת משמר האזרחים באמסטרדם משנת 1648 בקומפוזיציה רחבת היקף הזו מצוירים 25 איש, ואן דר הלסט הצליח לעשות צדק לכל אחד ואחד.
הוא גם הכין קומפוזיציה ברורה באמצעות השימוש המתוחכם שלו באור ובצבע.
כצייר פורטרטים לאליטה של אמסטרדם, הוא יצר דיוקנאות בגודל טבעי, שנענו לדרישתם של קהלו באמסטרדם שדרש דיוקנאות עם דימוי מדויק ולא דימוי אידיאלי.
הסגנון שלו מאופיין ברישום ברור, פלסטיות, אפילו תאורה וקשת צבעים נעימה הנשענת על גוונים בהירים וברורים.
עבודותיו המוקדמות מראות את השפעתו של פיקנוי, המאסטר המשוער שלו, ובמידה מסוימת של רמברנדט.
הדבר ניכר בצורה ברורה בתמונתו של אלמוני, ככל הנראה שר פרוטסטנטי משנת 1638. בתמונה נראה אדם שקורא ספר ומביט אל הצופה כאילו הופרע, מבט שמקורו ברמברנדט.
האופנה של הסגנון האלגנטי הצרפתי נראית בעבודתו לאחר שנת 1650. דוגמה לכך היא דיוקנו של צייר החיות פאולוס פוטר שצויר בשנת 1654. עבודה זו התבססה על דיוקן עצמי של פוטר, אותו עשה זמן קצר לפני מותו המוקדם.
המחוות והתנועות של הצייר בציור הן אלגנטיות.
האמן עוד הצליח לייצר בסגנון וטכניקה כמעט מושלמים.
הציורים של השנים האחרונות בקריירה של ואן דר הלסט מאופיינים בהגברת תשומת הלב לפרטים הקטנים ותאורה יותר אחידה.
העוצמה המאפיינת את עבודתו הקודמת פינו מקום לבהירות שלא משאירה דבר לדמיון.
האמן השתמש גם בפלטה צבעונית יותר ובניגודים עשירים יותר והדגיש ביתר שאת את ההבחנות בין גוונים כהים לאור.
ברתולומיאוס ואן דר הלסט גם צייר מספר סצנות ז'אנר.
דוגמה לסצנת ז'אנר שלו היא תצוגת הניוארמרט, המשלבת טבע דומם, נוף עירוני וחלקי דמות.
הקומפוזיציה מציגה אישה זקנה המחזיקה מריצה גדולה מלאה בירקות.
משמאלה תלוי פגר חזיר שחוט גדול.
לצד החזיר ניצבים ארבעה ילדים, שאחד מהם מנפח את שלפוחית השתן בעוד האחרים מביטים אל הצופה.
יצירה זו נעשתה ככל הנראה לשימושו הפרטי של ואן דר הלסט מכיוון שהיא ככל הנראה מתארת את הנוף מביתו שבנוימרקט.
סצנת ז'אנר נוספת היא המוזיקאית, המתארת אישה שוויולה דה גמבה מונחת לרגליה.
דפי תווים מונחים על השולחן הסמוך.
המוזיקאית מביטה ישירות בצופה כאילו היא מזמינה אותו לקחת את הוויולה להצטרף אליה לנגינה בצוותא.
בעוד שהיצירה בדרך כלל נחשבה לסצנת ז'אנר, ייתכן שהיא למעשה דיוקן של אנה דו פיר, אשתו של האמן.
בש קארדאש (בפרסית: بشقارداش) הוא אתר היסטורי, תופעת טבע ואטרקציה תיירותית בחבל בוג'נורד.
האתר נמצא ברשימת האתרים בעלי חשיבת היסטורית ותרבותית של הארגון למורשת תרבותית באיראן.
ברחבי האתר יש מתקנים רבים וחנויות המשרתים את התיירים והמבקרים הרבים.
במקום גם נערכים פסטיבלים רבים ומוצגות תערוכות.
מי המעיין של בש קארדאש עשירים במינרלים ונחשבים כבעלי תכונות רפואיות המועילות לבריאות.
האתר מרוחק כ-2 ק"מ מהעיר בוג'נורד שבמחוז צפון ח'וראסאן.
בתקופה הפרתית והסאסנית, שכן במקום מקדש זורואסטרי.
לפי הפולקלור המקומי, המקום נקרא על שם חמישה אחים שהתגוררו בבוג'נורד, והיו מבוקשים על ידי השלטונות בגלל התנגדותם לשלטון האכזר.
חמשת האחים ברחו יחד ואנשי הממשל רדפו אחריהם עד למקום.
החמישה ביקשו עזרה מאלוהים; לאחר תפילתם, נפערו חמישה פתחים בהר, ומים רותחים פרצו מהם.
במשך שנים רבות נבעו המעיינות וסיפקו מים לרוב.
מי המעיין בבש קארדאש נובעים מתוך הר סלעי ומתוך חמישה פתחים גדולים וקטנים בתחתית ההר.
בתקופה המוקדמת מי המעיין נבעו מהחלק העליון והאמצעי של ההר, וגם כיום יש נביעות ונתיבי מים לאורך ההר.
בתחתית ההר יש תחריט אבן עם המוטו של הדת הזורואסטרית: מחשבות טובות, מילים טובות ומעשים טובים.
את התחריט יצר אסמאעיל ג'זמי, צייר ואמן אבן תושב המקום.
לדבריו, הוא יצר את תחריט האבן הזה כדי להזכיר ולציין את המורשת הקדומה של המקום.
בשנת 2013 הודיעה המועצה האזורית של בוג'ונרד כי תבצע עבודות שיפוץ ושיקום על תחריט האבן (שנוצר ב-1922).
בצלע ההר יש מבנה היסטורי שנבנה בהוראת השאה הקאג'ארי נאסר א-דין שאה, שם קבורים כמה מאנשי משפחת שאדלו המפורסמת מבוג'ונרד.
את המבנה הקים יאר מוחמד סהאם א-דוולה, הידוע בכינוי "סרדאר מופחם".
מול הבריכה הראשית של בש קארדאש ניצב שער שהוקם לפני כחמש מאות שנה.
בשאר חלבי הוא שחיין פאראלימפי דרוזי-ישראלי, חבר המשלחת הישראלית ל.
חלבי הוא הדרוזי הראשון שייצג את ישראל בתחרויות שחייה עולמיות והדרוזי השני שייצג את ישראל במשחקים הפאראלימפיים.
הוא נולד פג בשבוע ה-24 להריון וכתוצאה מכך סבל משיתוק בפלג גופו התחתון.
בצעירותו ניהלה המשפחה מאבק על קידום נגישות בקהילה, מאבק שאחריו הוזמן להתאמן בשחייה בבית הלוחם בחיפה.
בהמשך עבר להתאמן במרכז השיקום של איל"ן בחיפה תחת המאמן יעקב ביננסון.
התחרה באליפות אירופה וסיים בשנת 2018 במקום החמישי ובשנת 2021 במקום השישי.
בשנת 2019 התחרה באליפות העולם ודורג במקום השביעי.
על אף ניתוח שעבר ברגלו בחודש שקדם לתחרות, בשנת 2021 השתתף במשחקים הפאראלימפיים בטוקיו.
הוא התחרה במשחה 100 מטר בסגנון חזה ודורג במקום ה-13 עם תוצאה של 2.37:37 דקות.
בשאר רסן בוניאן הוא כדורגלן עיראקי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת מועדון ספורט קטר מליגת העל הקטרית ובנבחרת עיראק.
רסן גדל במחלקות הנוער של בית ספר עמו באבא ואל-קווה אל-ג'וויה.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של אל-קווה אל-ג'וויה במסגרת ליגת העל העיראקית.
ב-3 ביולי 2017 חתם רסן על חוזה לשנתיים בפרספוליס מליגת העל האיראנית.
הוא ערך 66 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-1 בינואר 2022 חתם במועדון ספורט קטר מליגת העל הקטרית.
ב-4 בספטמבר 2014 ערך רסן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת עיראק, בהפסד 2-0 לנבחרת פרו במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורניר גביע אסיה 2019, וערך ארבע הופעות בטורניר.
ב-12 בינואר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-0 על נבחרת תימן במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
נכלל בסגל עיראק לטורניר גביע אסיה 2023.
ברתולומיאו ד'אלוויאנו היה קונדוטיירו וקפטן איטלקי שמיוחסת לו הגנתה של הרפובליקה של ונציה נגד קיסר האימפריה הרומית מקסימיליאן הראשון.
ברתולומיאו ד'אלוויאנו נולד בשנת 1455 למשפחת אצולה בטודי שבמחוז אומבריה לפרנצ'סקו ד'אלוויאנו ואיזבלה דילי אטי.
הוא לחם בתקופה מוקדמת בחייו עבור מדינת האפיפיור, ובשנת 1496 עבור משפחת אורסיני נגד האפיפיור אלכסנדר השישי ומשפחת קולונה.
במאי של שנת 1497, ברתולומיאו טבח בפלג הגיבלינים שבטודי והחזיר לגואלפים את השליטה באזור.
בשנה שלאחר מכן, הוא שירת בוונציה עד לשנת 1503, שבה הצטרף למשפחת אורסיני.
לאחר מכן, ברתולומיאו נשכר בידי פרננדו השני, מלך אראגון בספרד, ומיוחס לו הניצחון בקרב גריליאנו על הצבא הצרפתי - מה שהחל את השליטה הספרדית על שטחה הדרומי של איטליה.
בשנת 1506 הוא חזר לרפובליקה של ונציה, שם שירת עד למותו.
ב-2 במרץ 1508, ברתולומיאו הביס את הצבא האימפריאלי של מקסימיליאן הראשון בקומונות קדורי,מאוריה ופונטבה, וכבש את גוריציה ואת טריאסטה.
פורדנונה נפלה גם באותה שנה, והסרניסימה העבירה את סמכויות השלטון למשפחת ד'אלוויאנו, ששלטה באזור עד לשנת 1539.
בשנת 1509, שבה נבנו חומות העיר החדשות של פדובה, ברתולומיאו הובס בקרב אניידלו בשעה שפיקד על משמר החלוץ, ונפצע תוך כדי.
אחרי שניקולו אורסיני - שפיקד יחד עמו על הצבא הוונציאני - סירב להיחלץ לעזרתו, ברתולומיאו נשבה בידי הצרפתים.
הוא נשאר בשבי עד לשנת 1513 עד אשר נכרתה ברית בין צרפת לבין ונציה נגד דוכסות מילאנו.
ברתולומיאו נבחר למפקד בשטח של הצבא הוונציאני אחרי ששוחרר משביו, ונלחם תחת פיקודו של לואי השני דה לה טרמואיל .
הוא הובס בקרב לה מוטה בידי המשנה למלך ממלכת נאפולי ראמון דה קרדונה ומרקיז פסקארה פרננדו ד'אבאלוס .
מאוחר יותר, ברתולומיאו כבש בשנית את פורדנונה ובזז אותה, אך הובס בידי בית הבסבורג.
במהלך מלחמת הליגה הקדושה של שנים 1514-1513, הוא לכד את פריולי עבור ונציה ושיחק תפקיד חשוב בקרב מריניאנו (ספטמבר 1515), שבו תקף את שכירי החרב השווייצרים עם גיס של כ-300 אבירים בלבד.
בהמשך, הצליח לכבוש גם את ברגמו, אך נהרג באוקטובר של אותה שנה במהלך המצור על ברשה.
בשנת 1497, ברתולומיאו נשא לאישה את ברתולומיאה אורסיני, וזמן מה לאחר מכן גם את פנטסיליאה בליוני,אחותו של הקונדוטיירי ז'אן פאולו בליוני, הלורד של פרוג'ה.
גרסה בדיונית של ברתולומיאו ד'אלוויאנו מופיעה במשחקי הווידאו "Assassin's Creed II" ו-"Assassin's Creed: Brotherhood" כחברה באחוות המתנקשים, המבוססת על מסדר החשישיון.
אשתו השנייה פנטסיליאה בליוני, מופיעה גם היא כחברת האחווה במשחק "Brotherhood".
בשורות טובות: נבואותיה הנחמדות והמדויקות של אגנס נאטר, מכשפה הוא ספר פנטזיה הומוריסטי קומי שנכתב במשותף על ידי הסופרים הבריטים טרי פראצ'ט וניל גיימן, ונחשב בידי רבים לסיפור האפוקליפסה המצחיק ביותר שנכתב מעולם.
עלילתו של הספר היא קומית, ובמידה מסוימת מהווה פרודיה על הסרט "אות משמיים" משנת 1976 (וכן גם על ספרים וסרטים אחרים מאותו הז'אנר), ומתייחסת ללידתו של בן השטן (האנטיכריסט), בואה של אחרית הימים וניסיונותיהם של המלאך אזירפאל (Aziraphale) והשד קרואולי (Crowley) למנוע זאת, לאחר שהסתגלו למעמדם הנוח בעולם בני האדם.
עלילת המשנה מתארת את התכנסותם של ארבעת פרשי האפוקליפסה - מלחמה, רעב, זיהום (מגפה פרש בעקבות המצאת הפניצילין) ומוות (אשר תיאורו מזכיר את דמותו של המוות המופיעה בספרי עולם הדיסק שכתב פראצ'ט) המכנה את עצמו עזראל.
העלילה, המתרחשת בבריטניה של סוף המאה ה-20, משמשת רקע לסאטירה חברתית נוקבת האופיינית לפראצ'ט, ומקיפה את כל תחומי החיים.
הספר מעמיד את המלחמה הנצחית בין הטוב לרע במרכז הדיון הפילוסופי של הספר, אך למרות הדיונים המעמיקים, נשאר ספר קולח בזכות ההומור הבריטי של השניים, שמפוזר בנדיבות לאורכו ולרוחבו.
נושאים של דת, מסורת ואמונה מושכים את עיקר חיצי הביקורת המחודדים של שני הסופרים, אך עדיין נשאר גם מקום לאירוניה עצמית בריטית (כדוגמת ההערה בדבר שיטת המטבעות הבריטית הישנה), וביקורת חברתית בנושאים נוספים.
במשך השנים רבו הספקולציות איזה חלק בסיפור כתב כל סופר.
בניסיון לפתור את הסוגיה, אמר ניל גיימן: "שנינו גרנו באנגליה כאשר כתבנו זאת.
הסיפור אכן נרקם במהלך שיחות טלפון יומיומיות ארוכות, והיינו שולחים דיסקטים ["דיסקים גמישים"] (וזה היה בשנת 1988, כאשר דיסקים אכן היו גמישים) הלוך וחזור".
גן העדן והגיהנום מוצגים כמעצמות יריבות שבראשן עומדים אלוהים והשטן בהתאמה, במעין אלגוריה על המלחמה הקרה.
שניים מנציגי שני הצדדים עלי אדמות, המלאך אזירפאל והשד אנתוני קרואולי התרגלו במשך הזמן לחיות את חייהם הנוחים במסווה של בני אדם, והחלו לחבב את העולם האנושי.
במרוצת הזמן הם מתיידדים ולכן כשהם מתבשרים על התוכנית לממש את מלחמת גוג ומגוג ואת האפוקליפסה (ולהחריב אגב כך את העולם) הם מחליטים לשתף פעולה כדי למנוע זאת, בניגוד גמור לציפיות הממונים עליהם.
הם מנסים לסכל את תוכניתו של השטן לגדל את בנו, האנטיכריסט, על כדור הארץ (על פי המסורת הנוצרית, תנאי לביאת יום הדין) כבנו של דיפלומט אמריקאי המוצב בבריטניה.
המלאך והשד מנסים להתערב בגידול הילד כך שבבגרותו לא ימלא את התפקיד שנועד לו, אולם העלילה מקבלת תפנית בלתי צפויה.
כתוצאה מהחלפה בחדר הלידה, האנטיכריסט האמיתי נמסר למשפחה אנגלית טיפוסית, וגדל כאדם יאנג (Young) בעיירה אנגלית חסרת ייחוד.
אחת עשרה שנה לאחר שנמסר להוריו, אדם מתחיל להשתמש בכוחותיו ושני הצדדים מבינים כי חלה טעות ופותחים במירוץ לאיתור בנו האמיתי של השטן.
ארבעת פרשי האפוקליפסה (המתוארים כאופנוענים, בהתאם לתקופה המודרנית בה מתרחשת העלילה) יוצאים לדרכם (שעל פי המסורת הנוצרית מבשרת את תחילת האפוקליפסה).
קו נוסף של העלילה כולל את אנתימאה דוויס (Device) שהיא צאצאית ישירה של אגנס נאטר, מכשפה זקנה שהועלתה על המוקד מאות שנים קודם לכן, וספרה שעבר בירושה במשפחה מנבא אירועים אלו.
זהו העותק היחיד של הספר, ואגנס נאטר היא הנביאה היחידה שהוציאה את הספר שלה, אולם היא הדפיסה אותו רק בשביל העותק שהמחבר מקבל, כל שאר הספרים הושמדו.
במהלך הסיפור, הספר מגיע לידי אזירפאל.
התסריט נכתב, וטרי גיליאם התכוון לביים את הסרט, בו ג'וני דפ היה מיועד לגלם את דמותו של קרואולי.
במשך הזמן רבו קשיי המימון, ובשנת 2006 נראה כי הסרט לא עומד להגיע לאקרנים, ופרטיו הוסרו מ-IMDb.
הדרך המסורבלת בה נוהל הפרויקט והתנסויות דומות עם הפקת סרטיו השונים, ביניהם סדרת סנדמן, הובילו את גיימן לגישה צינית כלפי הוליווד, אשר בולטת בבלוג שלו, וכן בכמה מסיפוריו הקצרים.
בתחילת שנת 2017 אישרה חברת אמזון כי תפיק מיני סדרה המבוססת על הספר בשיתוף עם רשת BBC הבריטית.
הסדרה בשורות טובות עלתה לשידור ב-31 במאי 2019 בפריים וידאו בסדרה משחקים דייוויד טננט ומייקל שין והיא כוללת שישה פרקים אותם כתב ניל גיימן.
ספרי הבשורות, או האוונגליונים (מיוונית εὐαγγέλιον: εὐ – טוב, αγγέλιον – מסר או בשורה) מהווים את החלק המרכזי של הברית החדשה, ספר הקודש של הנצרות ומופיעים לפני ספר מעשי השליחים.
הבשורות נכתבו ביוונית והן מתארות את קורות חייו, מותו ותחייתו של ישו הנוצרי.
על פי האמונה הנוצרית, ספרי הבשורות כולם נכתבו על ידי בני הדור הראשון של תלמידי ישו (מתי, יוחנן בן זבדי) או בני הדור השני, כלומר תלמידי תלמידיו (מרקוס המבשר, לוקאס).
ספרים אלו נכתבו על ידי אנשים שהכירו בישו כמשיח והם מבוססים על הכרות אישית.
האוונגליונים מיוחסים לארבעה מתלמידיו-שליחיו של ישו, ונקראים על שמם:
שלוש הבשורות הסינופטיות והמחלוקת עליהן
הסיפורים בשלוש הבשורות הראשונות דומים מאוד זה לזה, ולכן הן מכונות גם "הבשורות הסינופטיות", משום שבימי הביניים נהגו להעתיקן זו לצד זו, כדי שהקוראים יוכלו לתפוס את ההבדלים המועטים ביניהן במבט אחד.
לעומת זאת בשורת יוחנן מאוחרת מעט יותר (בסביבות שנת 110 לספירה), ושונה באופן מהותי משלוש הבשורות הסינופטיות: חוקר המקרא זיגמונט פוניאטובסקי מצא, כי רק 8% מהבשורה על-פי יוחנן משותפים לה ולבשורות הסינופטיות.
בעולם המחקר מתקיים ויכוח ער בנוגע לשאלה מהי הבשורה המוקדמת מכולן ומכאן, במשתמע, גם הסיפור המקורי והמוקדם מכולם.
שילוב של ההשערות השונות, ובמיוחד השערת שני המקורות וההשערות המקובלות על רוברט ל.
לינדזי ודוד פלוסר, מאפשר להתוות את רצף היצירה הבא:
מסמך ה-Q: אסופת ממרות עלומה, שככל הנראה שימשה בנפרד את כל הכותבים הסינופטיים, שנכתבה בזמן כלשהו לפני שנת 70 לספירה.
המונח מסמך ה-Q הוא קיצור המילה הגרמנית Quelle שמשמעותה "מקור".
אין אפשרות בימינו לדעת מה היה היקף מסמך ה-Q המקורי כי על סמך הבדלי הגרסאות במימרות המועתקות ברור שמתי ולוקאס לא העתיקו את המסמך בשלימותו.
לוקאס המוקדם: גרסה מוקדמת, שהסתמכה על מסמך ה-Q ושונה במידת מה מהנוסח המוכר, שנכתבה בזמן כלשהו לפני שנת 70.
הבשורה על פי מרקוס: שנכתבה אחרי חורבן בית המקדש השני, ככל הנראה בשנות השמונים של המאה הראשונה לכל המוקדם.
לוקאס המאוחר: הגרסה המוכרת לנו או בדומה לכך, שהסתמכה על הגרסה המוקדמת ומרקוס ומשלבת מסורות כריסטולוגיות מאוחרות יותר, ונכתבה לקראת סוף המאה הראשונה.
הבשורה על פי מתי: מסתמכת על מרקוס ועל מקור Q, וככל הנראה נכתבה מאוחר יותר, לקראת סוף המאה הראשונה.
הבשורה על פי יוחנן: הרוויה בתכנים מאוחרים וגנוסטיים, שנכתבה על ידי יוחנן בתחילת המאה השנייה.
בשורות שאינן נכללות בברית החדשה
ארבע הבשורות שהוכנסו לברית החדשה בעת שנחתמה בסוף המאה ה-2 נבחרו מבין מספר עשרות בשורות שהיו קיימות.
הבשורות שלא נכללו בברית החדשה מכונות "בשורות אפוקריפיות" ("בשורות גנוזות", apocryphas ביוונית – "גניזה").
רוב הכנסיות הנוצריות רואות בבשורות האפוקריפיות כתבים מפוקפקים ואף שקריים, ובחלק מלשונות אירופה קיבלה המילה "אפוקריפי" את המשמעות "מפוקפק" או "שקרי" גם בהקשרים לא-דתיים.
חלק גדול מהבשורות שלא עברו את תהליך הקנוניזציה אבדו, ואפילו שמותיהן אינו ידועים כיום.
בין הבשורות האבודות, מוזכרת אצל הירונימוס "הבשורה על פי העברים" שלא שרדה.
לפי פאו פיגרס, הייתה זהות בין הבשורה על פי העברים לבין הגרסה המקורית של הבשורה על פי מתי.
החל מסוף המאה ה-19 נתגלו מקצת מהבשורות שנחשבו כאבודות או חלקים מהן:
הבשורה על פי מריה : עותק מבשורה זו, בן המאה ה-2 או המאה ה-3, המיוחסת למריה מגדלנה, התגלה בסוף המאה ה-19. חלק ניכר מבשורה זו מכיל דיאלוג בו השליחים מבקשים ומקבלים הנחיות ממריה מגדלנה.
הבשורה על פי פטרוס : רק חלק מבשורה זו ידוע היום.
הבשורה זו חוברה, כפי הנראה, באמצע המאה ה-2, ולא נכנסה לקנון משום שנחשבה כדברי כפירה, וזאת מכמה סיבות הקשורות בתיאור השבוע האחרון בחייו של ישו.
בבשורה זו נטען כי לאחר קימתו לתחייה, גופו של ישו רק נראה היה כגוף ממשי, ולא היה באמת כזה.
טענה זו סותרת את עיקרי הדת הנוצרית, הקובעת כי תחייתו של ישו הייתה גשמית.
החוקרים תמימי דעים למדי כי לא פטרוס עצמו חיבר את הבשורה, על אף התייחסויות בגוף ראשון שנועדו ליצור רושם זה.
עותק חלקי של הבשורה, שנוצר במאה ה-8 ונשמר בקברו של נזיר מצרי, התגלה בשנת 1886 בידי הארכאולוג אורבין בוריאנט (Bouriant).
הבשורה על פי יעקב: חוברה ככל הנראה במאה ה-2.
הבשורה של יהודה: עותק בן המאה ה-3 מבשורה זו נתגלה בשנות ה-70 של המאה ה-20 במערה במדבר אל-מיניא שבמצרים, ופורסם ברבים ב-2006. תוכנה של הבשורה סותר את הכתוב ביתר הבשורות בברית החדשה בנוגע למעורבותו של יהודה איש-קריות בהסגרתו של ישו לרומאים.
בניגוד לשאר הבשורות, זאת מספרת שישו הורה במפורש ליהודה איש קריות להסגיר אותו לרומאים.
בכך היא מטהרת את יהודה איש קריות מהתדמית השלילית שדבקה בו, המתארת אותו כסמל הבוגדנות.
הבשורה על פי תומאס: פפירוס בשפה הקופטית שהתגלה בשנת 1945 בנגע חמאדי שבמצרים ומיוחס לתומאס הקדוש.
הפפירוס כולל 114 מימרות המיוחסות לישו.
מספר חוקרים מייחסים אותו כדומה (עד זהה) למקור Q.
בשבע הוא שבועון דתי-לאומי המופץ חינם, שיוצא לאור החל מ-19 ביולי 2002. העיתון מזוהה עם הימין הפוליטי בישראל.
השבועון נוסד בקיץ 2002, ביוזמת תחנת הרדיו ערוץ 7, בסיוע של תרומות מחו"ל.
הרקע להקמה היה סכסוך שפרץ עם מו"ל "מקור ראשון" מייקל כריש; לאחר שחתם כשנה קודם על הסכם לשיתוף פעולה עם ערוץ 7, שלפיו הערוץ ינהל את מחלקת המודעות של "מקור ראשון", אך ביקש לשנות את ההסכם לאחר שלא ייצר את ההכנסה המצופה עבור העיתון.
לטענתו "בערוץ 7, הפסיקו להעביר כספים שגבו מלקוחות "מקור ראשון" ואז הודיעו שהם מקימים עיתון".
תוכני העיתון היו מתפרסמים מדי שבוע גם באתר ערוץ 7. מאז הקמתו ועד סוף 2015 הדפסו עותקיו בבית הדפוס "גרפופרינט" של קבוצת הארץ, אז עבר להדפיס בבית הדפוס של "ישראל היום" בבת-ים (לשעבר בית הדפוס של העיתון "מעריב").
באוגוסט 2004 הודיע העיתון על תוכנית להקמת גרסה של העיתון בארצות הברית באנגלית, עם מערכת בניו-יורק, עבור הקהילה היהודית וקהילת היורדים, שיהיה בעל גוון ימני.
התוכנית לא יצאה לפועל לבסוף.
בנובמבר 2010 הודיע מנכ"ל העיתון על הקמת "אגודת עיתונאים דתיים" שתארגן את "כנס ירושלים", כתחליף ל"כנס אילת" של אגודת העיתונאים בתל אביב, לאור אי-שילוב אנשי ערוץ 7 בפאנלים בכנס באילת.
בפברואר 2006 השיק "בשבע" את "ישראל שלי", שבועון ימני המיועד לציבור החילוני, בעריכת אמנון שומרון, לשעבר עורך השבועון "מקור ראשון".
עם השקתו הודיע כי הוא יחולק חינם בערים הגדולות בתפוצה ארצית של 300 אלף עותקים.
במקביל באותה עת הושק החימנון "ישראלי" של שלמה בן-צבי ואחר כך גם "ישראל פוסט" ו"ישראל היום" בההשקעת ענק; ועקב התחרות הקשה הופסקה הדפסתו של "ישראל שלי".
בפברואר 2011 החל "בשבע" בפיילוט להגדלת תפוצתו באמצעות דיילי חלוקה, בנוסף לחלוקה בכ-1,400 נקודות הפצה בריכוזי אוכלוסייה דתית ברחבי הארץ.
הדיילים חלקו את העיתון במרכזי מכירות, קניונים וצמתים באזורים שלא מוגדרים כאזורי ריכוז של אוכלוסייה דתית, בהם תל אביב, רעננה, גבעת שמואל, נתניה, הרצליה ורמת השרון.
במרץ 2011 הוציא מהדורה נוספת באמצע השבוע לקראת "כנס ירושלים" מאז מדי פעם יוצאות מהדורות נוספות, לקראת חגים ואירועים מיוחדים.
בינואר 2014 גנז השבועון מאה אלף עותקים לאחר שהודפסו, בשל ביקורת שמתח בטורו העיתונאי ידידיה מאיר על זאב חבר.
בשנת 2025 הוקם אתר אינטרנט נפרד ל"בשבע" לאחר שנים בהם המהדורה הדיגיטלית של העיתון וכן הכתבות היו מתפרסמות באתר "ערוץ 7".
באוגוסט 2025 סירב "בשבע" לפרסם מודעה של בני הציונות הדתית שקראה לסיום מלחמת חרבות ברזל.
עורך השבועון מיום הקמתו הוא עמנואל שילה.
סגנית העורך היא חגית רוזנבאום.
מנכ"ל השבועון הוא דודו סעדה.
יו"ר מועצת המנהלים הוא יעקב כץ (כצל'ה).
השבועון נמצא בבעלות משותפת של החברות 'הולילנד הולדינגס' (הרשומה באיי מרשל) וגני דוד נכסים.
מו"ל העיתון הוא יעקב הרניק, מנכ"ל מוסדות ישיבת בית אל, שהחליף את הרב חנוך פיוטרקובסקי.
השבועון הביע תמיכה בסירוב פקודה במקרים של פינוי יישובים ובפרט ערך קמפיין בנושא בזמן תוכנית ההתנתקות, אך מנגד נתן במה גם לדעות שהביעו התנגדות לסירוב פקודה.
החל מיום היווסדו הודפס והופץ 'בשבע' בכל סוף שבוע במאה אלף עותקים ובחינם.
תוך זמן קצר הוא תפס את מקומו כעיתון הנקרא ביותר בציבור הדתי בישראל.
מסקרי דעת קהל שנערכים מעת לעת עולה כי 'בשבע' נקרא על ידי רובו של הציבור הדתי-לאומי, זוכה לחשיפה נרחבת גם בציבור חרדי ומסורתי, ובין קוראיו יש גם לא מעט חילונים.
בסקר TGI לסיכום החציון הראשון של שנת 2016 הגיע בשבע לשיא של 7.7 אחוז מכלל קוראי העברית בישראל.
היקף חשיפה זה ממקם את 'בשבע' במקום השלישי מבין עיתוני סוף השבוע בישראל, כשלפניו רק ישראל היום וידיעות אחרונות.
גם לפי סקר TGI למחצית הראשונה של שנת 2017 ולתחילת 2018 בשבע היה העיתון השלישי בגודלו בסופי שבוע והגיע ל-6.2% בשיעור הקריאה, אחרי ישראל היום וידיעות אחרונות.
השבועון מופץ מדי יום חמישי ושישי בריכוזי אוכלוסייה דתית וחרדית.
הוא מונח במקומות ציבוריים כמו חנויות, מרכולים ובתי כנסת.
העיתון מופץ בכ-103.5 אלף עותקים ובכ-1,600 נקודות חלוקה.
כבר בשנים הראשונות להקמתו דורג במקום השלישי בתפוצה, כך למשל בסקר TGI למחצית הראשונה של שנת 2006 הציב את 'בשבע' כעיתון הישראלי שלו מספר הקוראים הרב ביותר בסוף השבוע בקרב הציבור הדתי בישראל.
בנוסף, על פי סקר זה העיתון מדורג במקום השלישי בתפוצת עיתוני סוף-שבוע.
החלק הראשון, ובו עמוד השער של 'בשבע', עוסק בעיקר באקטואליה וביהדות.
טור שבועי מאת עמנואל שילה
טור פוליטי שבועי מאת זאב קם
טור בנושאי משפט מאת אבישי גרינצייג
תחקיר שבועי מאת יוני רוטנברג
טור שבועי מאת חגית רוזנבאום
מדור כלכלה מאת ד"ר אמציה סמקאי
כתבות אקטואליה שבועיות, מאת הכתבים: יוסף ארנפלד, אסף משניות, יוני רוטנברג, רבקי גולדפינגר, דביר עמר, ניצן קידר.
דעות: טורי דעה על סדר היום הפוליטי, המדיני, החברתי, הכלכלי והדתי במדינת ישראל
רביבים: הרב אליעזר מלמד עוסק בענייני הלכה ואקטואליה במבט תורני
טור אישי מאת הרב ליאור אנגלמן
עיונים : 1. טור בהגות ומחשבה יהודית.
2. שאל את הרב - שו"ת הלכתי ואקטואלי מאת רבנים שונים.
יח"צ גורר יחס, מאת: אליעד סעדה
תוכן שיווקי - מדור אינפורמטיבי על צרכנות
לוח פי 7 - פרסומות
המוסף המגזיני 'אתנחתא', בעריכת חגית רוזנבאום עוסק בחברה ותרבות, רפואה ומשפחה, דמויות וסיפורים אנושיים.
טור שבועי מאת ידידיה מאיר.
טור הומוריסטי שבועי מאת יאיר יעקבי מאנדרדוס.
טור הומריסטי שבועי מאת דביר שרייבר
כתבות עומק שבועיות על אנשים, תופעות וסיפורים בחברה הישראלית ובכלל, מאת : יוסף ארנפלד, דביר עמר, רבקי גולדפינגר ועוד
עניין אישי: ריאיון שבו מסופרים במילים ספורות תולדות חייו של המרואיין, עיסוקיו, דעותיו בנושאים שונים וסדר יומו הפרטי.
מאת רבקי גולדפינגר / יוסף ארנפלד
טור נשי מאת ד"ר חנה קטן.
טור אוכל שבועי מאת אביגיל מייזליק.
מעת לעת מתפרסמים מוספים שעוסקים בתחומים ספציפיים כגון חינוך, נדל"ן, תיירות, בריאות וטיולים.
מדי שנה מארגן השבועון, עם ערוץ 7, את כנס ירושלים, הכולל פאנלים, דיונים ופרסים בתחומי פעילות שונים בחברה הישראלית.
מחלקת הכנסים והאירועים של קבוצת בשבע יוזמת ומפיקה כנסים ואירועים נוספים, כגון כנס נדל"ן לציבור הדתי, כנס גבאים, כנס סגני ראשי ערים, אירוע הקיץ המרכזי עם זמרים בולטים בבריכת הסולטן.
בשורות טובות היא סדרת טלוויזיה דרמה-קומית ישראלית, בכיכובו של שי אביבי, אשר שודרה בין השנים 2007-2006 במסגרת "שידורי קשת" של ערוץ 2.
הסדרה זכתה למדרוג בינוני עד גבוה, אך לביקורות לא מחמיאות ברובן ושנויות במחלוקת, כשהיא מוכרת לרוב מבקרי הטלוויזיה והצופים כמקבילה הישראלית של הסדרה "תרגיע" של לארי דייוויד.
היא כמעט כולה מבוססת על סיפורו של אביבי, עם נגיעות אוטוביוגרפיות מעברו, כולל הקִרבה לרוחניות ולמסעות להודו, ולעברו המקצועי בסדרות "הבורגנים" ו"החמישייה הקאמרית".
שי אביבי (שי אביבי): שחקן החווה משבר בקריירה שלו, שלפתע מקבל חוזה לתוכנית בפריים טיים.
נטע אביבי (יסמין קדר): בת-זוגו של שי.
בחורה רוחנית, אופטימית ודעתנית, אשר מנסה להכניס חיי רוח לזוגיות שלה.
ליאור (שי גולדשטיין): חברו ומפיק תוכניתו של שי.
אדם מעשי, אובססיבי וחומרני, חולה פרסום וכסף.
אורי אביבי (צחי גראד): אחיו של שי, אשר חזר ממסע גילוי רוחני בהודו, ומשתף את הזוג בחוכמת חייו, שמתערערת עם נהנתנותו.
רמי (אלכס אנסקי): מנהל הערוץ המכור לעבודתו.
נאמן לבעלי ההון, ומגלה נחישות למי שמציב להם מכשול.
רונה (אילנית בן-יעקב): האחראית על שי מטעם הערוץ.
בחורה קשוחה, שניהלה רומן עם ליאור, ושומרת עמו על יחסים מתוחים.
יונתן (גיל נתנזון): תסריטאי בתוכנית של שי, ציניקן חסר סבלנות שזורק לשי רעיונות חדשים לתוכנית.
יואב (ניר וקסמן): תסריטאי בתוכנית של שי, המשלים של יונתן.
בין השחקנים אשר התארחו בסדרה: גורי אלפי, גלית גוטמן, איל קיציס, עדי אשכנזי, רמי הויברגר, רבקה מיכאלי, דני קושמרו ועלמה זק.
בשדות הוא אלבומו השלישי של גבריאל בלחסן.
האלבום יצא ב-20 בדצמבר בשנת 2006 בהוצאת חברת התקליטים התו השמיני.
שירי האלבום מתארים את התמודדותו של בלחסן עם ההפרעה הדו-קוטבית ממנה סבל, הכאב שליווה אותה, וסוגיות של אמונה, ייאוש ותקווה בהקשר לכך.
שלושה אביבים כתב דוד בלחסן והלחינה נועה בלחסן
גבריאל בלחסן - גיטרה חשמלית, תופים, גיטרה אקוסטית, כותב מילים, מלחין
דויד פרץ - הפקה מוזיקלית גיטרה בס, קלידים, גלוקנשפיל, אפקטים עיבוד.
על עטיפת האלבום מופיע בטעות יוסי פרץ במקומו.
נדב אזולאי - שותף להפקה מוזיקלית, גיטרה, אלקטרוניקה, תכנותי תופים, מיתרים, עיבוד
עידו אופיר - קלידים, תכנותים, עיבוד
נועה בלחסן - גיטרה אקוסטית ו-שירה ב-"שלושה אביבים"
גולן זוסקוביץ - גיטרה בס
צוף יובל - מילים "בשדות"
בשורות אפוקריפיות הן כל ספרי הבשורה אודות חיי ישו וסיעתו שלא נכללו בתוך הקאנון הנוצרי המאוגד בברית החדשה.
מוכרים לפחות 45 ספרי בשורה אפוקריפיים כאלה.
לפני חתימת הקאנון הנוצרי על ידי אבות הכנסייה, רבים מהם היו מקובלים על זרמים שונים בנצרות הקדומה, שהוקעו כמינים.
לא כל פלג בנצרות מסכים על הכללתו של חיבור מסוים בקאנון או באפוקריפה.
המונח "אפוקריפה" בא מיוונית (ἀπόκρυφα) ומתייחס לכתבים "גנוזים".
כתבים אלה נחשבים לעיתים קרובות כשימושיים מבחינה תאולוגית, אך לא כספרים אשר חוברו בהשראה אלוהית.
ניתן לחלק את הבשורות האפוקריפיות למספר סוגים: בשורות "ינקות" (כלומר, כאלה המתארות את הינקות והילדות של ישו); בשורות "יהודיות-נוצריות" (כלומר, כאלו שחוברו בכתות יהודיות-נוצריות); בשורות המספקות אלטרנטיבה לבשורות הקאנוניות מבחינת המידע שהן מתארות; בשורות המתעדות היגדים של ישו; ובשורות המתארות את הפסיון של ישו.
בנוסף, קיימות בשורות הרמוניות , המנסות לאחד את כל העדויות על ישו למקור אחד.
הבשורה על פי יעקב: חוברה ככל הנראה במאה ה-2 ונחשבת לאחת מ"בשורות הינקות" החשובות ביותר מבחינה היסטורית-מחקרית.
הבשורה על פי יעקב משמשת כבסיס לבשורות ינקות אחרות, כמו בשורת הינקות על פי תומאס (אין לבלבלה עם "הבשורה על פי תומאס"); הבשורה על פי מתי-כביכול; בשורת הינקות הערבית; סיפורו של יוסף הנגר ; חיי יוחנן המטביל .
הבשורה על פי פטרוס : בשורה זו משתייכת לתת-הקבוצה של בשורות הפסיון של ישו.
היא חוברה, כפי הנראה, באמצע המאה ה-2, ולא נכנסה לקנון משום שנחשבה כדברי כפירה, וזאת מכמה סיבות הקשורות בתיאור השבוע האחרון בחייו של ישו.
עותק מהבשורה, שנוצר במאה ה-8 ואשר נשמר בקברו של נזיר מצרי, התגלה בשנת 1886 בידי הארכאולוג אורבין בוריאנט (Bouriant).
בגלל דחיית הגנוסטיקה, חלק מן החוקרים סוברים כי בשורות בעלות נופך גנוסטי אינן יכולות להיחשב כחלק מן האפוקריפה, שכן הן אינן נחשבות ל"שימושיות" מבחינה תאולוגית על ידי הכנסיות בימינו.
בין בשורות אלו ניתן למנות את:
קיימת מחלוקת אם ניתן להכליל את החיבור כ"בשורה אפוקריפית", או שהוא ספר שאינו עוסק ישירות בישו, בשליחים וביסודות הנצרות כספרי הבשורה.
בשדות פלנדריה הוא שיר מלחמה אשר נכתב במהלך מלחמת העולם הראשונה על ידי הרופא הצבאי ג'ון מק'קרי.
"בשדות פלנדריה" הפך לשיר הנודע ביותר שנכתב בזמן המלחמה.
לוטננט קולונל ג'ון מק'קרי היה רופא צבאי קנדי בן 41 אשר שירת בחיל המשלוח הקנדי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-2 במאי 1915 היה עד למותו של חברו, לוטננט אלקסיס הלמר, אשר נהרג במהלך קרב איפר השני.
ביום המחרת, 3 במאי, כתב מקריי את השיר.
השיר פורסם לראשונה ב-8 בדצמבר בכתב עת לונדוני.
בהמשך המלחמה, ב-28 בינואר 1918, נפטר מק'קרי בעקבות דלקת ריאות.
השיר זוכה למעמד קאנוני בקנדה, בשל השתתפות חיילי קנדה במלחמת העולם הראשונה בחזית זו, והוא אחד הסמלים הלאומיים המרכזיים בתרבות הקנדית.
הוא נקרא בעצרות ימי הזיכרון, ובבתי הספר הוא נלמד על-פה.
הבית השלישי מושמט לעיתים, בעיקר בגרסאות הנלמדות בבתי הספר, עקב הרוח המלחמתית הנושבת ממנו.
קטע מהשיר מודפס על גבי שטר בן עשרה דולרים קנדיים.
השיר נפוץ גם בבריטניה, כחלק מטקסי יום הזיכרון.
בשדות פלנדריה In Flanders Fields בשדות פלנדריה פורחים פרגים
כמעט לא נשמעים בעד התותחים.
חיינו, חשנו שחר, ראינו זוהר שקיעות
הלפיד; שלך יהיה לשאת בגאון.
לא ננוח, אף שפרגים עולים
תרגום של עופרה עופר אורן
תרגום של איתי נבו בכתבה "זוכרים בפרחים" של ד"ר יונת אשחר, אתר מכון דוידסון לחינוך מדעי, 27 באפריל 2020
בשארה מרג'יה הוא סופר, מסאי ומתרגם ערבי ישראלי.
בשארה מרג'יה נולד ב-1954 למשפחה ערבית נוצרית בכפר יפיע שליד נצרת.
לאחר לימודיו התיכוניים הוא החל ללמוד באוניברסיטת חיפה, בה סיים תואר ראשון (בשנת 1979) ותואר שני (בשנת 1982) בשפה וספרות הערבית - שניהם בהצטיינות.
בשנת 1996 סיים את עבודת הדוקטורט בשפה וספרות ערבית באוניברסיטת תל אביב.
התיזה עסקה בייצוג האישה ומעמדה בספרות הערבית הקלאסית.
בהמשך לימד באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטה הפתוחה ובמספר מכללות אקדמיות.
ספרו "דמות האישה בספרות הערבית הקלאסית" זכה לביקורות משבחות בעולם הערבי, והפך לרב-מכר במספר מדינות.
הספר זיכה אותו בפרס נשיא המדינה לספרות לשנת 2005 (בשיתוף האוניברסיטה העברית).
חברי הוועדה ציינו כי לספר תרומה חשובה להבנת מעמדה החברתי והספרותי של האישה בימי הביניים.
בשנת 2005 קיבל ד"ר מרג'יה את תעודת יקיר המגזר הערבי.
הוא פרסם מספר ספרים בערבית שעסקו בספרות ילדים ובייצוג האישה בספרות.
זאת, לצד עשרות מאמרים שפורסמו בכתבי עת ובעיתונים מקומיים.
בנוסף, חיבר עשרות ספרי ילדים ותרגם מספר רב של ספרי ילדים משפות זרות, ובפרט מעברית, לערבית.
כיום מנהל ד"ר מרג'יה את המרכז הארצי לספרות ילדים ערבית בישראל, הנמצא בעיר נצרת.
מרג'יה נשוי ואב לשלושה, מתגורר בנצרת.
הוצאה לאור של כתב היד "ספר העטרות על תככי הגזרות" .
ניתוח סיפור "השינה" לעבד א-רחמן אל-ח'מיסי .
האמצעים הלשוניים ברומן "אל-מסאביח א-זורק" לחנא מינא .
המבנה והצורה בקובץ השירים "סקט א-זנד" לאבו אל-עלאא אל-מערי
ניתוח הרומן "קהיר החדשה" לנגיב מחפוז .
הילדים והחינוך המיני: מסר דתי וחינוכי .
התרגום לילדים: לימוד וחינוך .
הפחדת ילדים, הרס לגילאים .
אלימות נגד ילדים: מקור לפשיעה ולהזנחה
ועוד מספר גדול של מחקרים וחיבורים שעסקו בספרות ילדים.
"על הגשר הקט" מאת עילם בן דרור
"הסוד של צופית" מאת מרים רות
"האגדה על השיח הקטן" מאת אסנת ישפה.
"בשבילך נוצרתי" הוא אלבומו העשירי של הזמר אייל גולן, שיצא לאור ב-1 באפריל 2007. מתוך האלבום יצאו הסינגלים "אם יש גן עדן", "אל תלכי לי", "כבר לא יכול", "בשבילך נוצרתי", "לוחמת" ו"שמועות", וכולם הפכו ללהיטים גדולים בזמן שיא.
השיר "אל תלכי לי" הוקלט במקור לאלבום "שניים סוכר 3" שקיבץ שירים של זמרים שונים, והגיע למקום ה-33 במצעד הפזמונים השנתי תשס"ו (2006) של רשת ג'.
השיר "אם יש גן עדן" שוחרר לאמצעי התקשורת במהלך מלחמת לבנון השנייה, והגיע למקום ה-11 במצעד השנתי תשס"ז (2007) של רשת ג'.
השיר "כבר לא יכול" הוא גרסה עברית שכתב דורון מדלי לשיר ספרדי שבוצע במקור על ידי דייוויד ביסבל.
האלבום היה הראשון שגולן הפיק והקליט עצמאית בחברת התקליטים שהקים, "ליאם הפקות", ללא התערבות מקצועית חיצונית.
עיבודים והפקה מוזיקלית: יעקב למאי
קלידים ותיכנותים: יעקב למאי, עמית הראל, עדי גולדשטיין, טל שגב
בס: אבי יפרח, פיטר רוט
גיטרות: אבי סינגולדה, דודו טסה, טל שגב, אריק כהן
קולות: יהודה תמיר, מאיה אברהם, טל שגב
טכנאי הקלטה ומיקסים: יהודה תמיר
עיבוד והפקה מוזיקלית לשיר "בשבילך נוצרתי": דודו קומה
גיטרות, מנדולינה, קלידים, ותיכנותים: דוד קומה
קלידים נוספים: עדי לאון ואלכס גולד
צ'לו: אנסמבל הצ'לו של יועד ניר
עיבוד והפקה מוזיקלית לשיר "אל תלכי לי": תמיר צור
קלידים, סימפולים ותיכנותים: תמיר צור
עיבוד והפקה מוזיקלית לשיר "אם יש גן עדן": עמוס בן-דוד
קונטרה בס חשמלי: אמיתי פריינטא
כינורות: גיא פיגר, חן שנהר
בשביל הנשמה היא עמותה שמטרתה להרבות את לימוד תוכני האמונה היהודית ומחשבת ישראל.
פעולתה העיקרית היא חיבור והוצאה לאור של חוברות לימוד יומי קצר לבני נוער.
על פי רישומי העמותה, היא הפיצה במצטבר מאות אלפי חוברות, חלקן תוך שיתוף פעולה עם משרד החינוך שמחלק אותן בחופש הגדול לתלמידי החינוך הממלכתי דתי.
העמותה הוקמה בשנת ה'תשס"ח לעילוי נשמת נרצחי הפיגוע בישיבת מרכז הרב על ידי חבריהם לישיבה.
פיגוע הירי נפסק כאשר אברך בישיבה וקצין צה"ל שלמד בישיבה ירו במחבל והרגוהו.
בעקבות הפיגוע ביקשו חברי הנרצחים להנציח את חבריהם על ידי המשכת לימוד התורה והעצמתו, ולשם כך הקימו קבוצת תלמידים בישיבה את מיזם בשביל הנשמה.
העמותה מדפיסה חוברות לימוד יומי שמופצות באלפי עותקים, בנוסף לתפוצת מייל רחבה.
החוברות בנויות בצורה של "לימוד יומי", כשהתוכן מחולק לקטעים קצרים המסודרים לפי תאריכים, כך שבתקופה של לימוד קבוע יקיפו הלומדים נושא מסוים.
הרעיון הגיע מתוך דברי הראי"ה קוק שהרבה להדגיש את החשיבות שבלימוד מקיף ומעמיק בענייני האמונה, ובעקבות כך מבקשים יוצרי הפרויקט "לעודד ולהרבות לימוד אמונה בכל שדרות הציבור, והנגשת העומק האמוני של בית המדרש".
הפרויקט הוקם בראשית שנת ה'תשס"ט ובשנת ה'תשע"ב הפך לעמותה מוכרת.
את הפרויקט מלווים הרבנים אלישע אבינר, יצחק שילת ואברהם ישראל סילבצקי.