tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גור הצליח להדוף את האתגר הזה, אך לבסוף הפסיד בבחירות הכלליות של 1970 לחבר בית הנבחרים הרפובליקני ביל ברוק.
גור היה אחד היעדים המרכזיים באסטרטגיה הדרומית ("Southern Strategy") של ממשל ניקסון ואגניו.
הוא עורר את כעסו של הנשיא ניקסון שנה קודם לכן, כאשר ביקר את מדיניות הממשל ה"לא עושה דבר" בנושא האינפלציה.
בתזכיר ליועץ הבכיר ברייס הארלו, מסר עוזרו של ניקסון, אלכסנדר באטרפילד, את רצון הנשיא שגור "ייחטף באש" בשל הערתו.
סגן הנשיא ספירו אגניו אף נסע לטנסי ב־1970 כדי ללעוג לגור, וכינה אותו "היו"ר האזורי הדרומי של הממסד הליברלי המזרחי".
בין הנושאים הבולטים במערכת הבחירות היו הצבעתו של גור נגד התיקון של אוורט דירקסן שהתיר תפילה בבתי ספר ציבוריים, וכן התנגדותו למינוי קלמנט היינסוורת' וג'.
הרולד קארסוול לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ברוק ניצח בבחירות בהפרש של 51% מול 47%.
בשנת 1956 זכה גור לתשומת לב לאומית לאחר שהתנגד למניפסט הדרומי.
הוא הצביע נגד חוק זכויות האזרח של 1964 ואף השתתף בפיליבסטר כדי לבלום אותו, אך מצד שני תמך בחוק זכויות ההצבעה של 1965. גור היה תומך קולני בחוק הסיוע הפדרלי לכבישים מהירים משנת 1956, שהבטיח את הקמת מערכת הכבישים הבין-מדינתיים.
מאוחר יותר, הוא תמך במגוון תוכניות "החברה הגדולה" של ממשל ג'ונסון והגיש הצעת חוק שהניחה תשתית לתוכנית מדיקר.
בזירה הבינלאומית, עבר גור מעמדה קיצונית יחסית – בהיותו חבר בבית הנבחרים הציע להשתמש בנשק גרעיני ליצירת אזור חיץ רדיואקטיבי במלחמת קוריאה – לעמדות מתונות יותר: הצבעה בעד האמנה החלקית לאיסור ניסויים גרעיניים ונאומים נגד מלחמת וייטנאם.
השינויים הללו בעמדותיו, כנראה, תרמו להפסדו בבחירות לסנאט ב־1970.
ב-15 במאי 1937 התחתן גור בטומפקינסוויל, קנטקי, עם עורכת הדין פאולין לאפון (1912–2004), בתם של מוד (לבית גטלין) וולטר ל.
יחד, נולדו להם שני ילדים: ננסי לאפון גור (1938–1984) ואלברט גור הבן (יליד 1948), שהלך בדרכו הפוליטית של אביו בכך שייצג את טנסי כחבר בית הנבחרים וכסנאטור, ולאחר מכן כיהן כסגן נשיא ארצות הברית תחת ביל קלינטון.
לאחר שעזב את הקונגרס, חידש גור האב את עבודתו בעריכת דין וגם לימד משפטים באוניברסיטת ואנדרבילט.
הוא המשיך לייצג את Occidental Petroleum, שבה כיהן כסגן נשיא וחבר מועצת המנהלים.
בשנת 1972 מונה גור ליו"ר Island Creek Coal Co., לקסינגטון, קנטקי, חברה בת של אוקסידנטל.
בשנותיו האחרונות ניהל את Gore Antique Mall, חנות עתיקות בעיר הולדתו קארת'ג'.
הוא חי כדי לראות את בנו אלברט גור הבן הופך לסגן נשיא ארצות הברית.
גור האב נפטר ב-5 בדצמבר 1998, בגיל 90 ונקבר בגני הזיכרון של מחוז סמית' בקארטהייג'.
לזכרו, מערכת הכבישים הבין-מדינתיים בטנסי מוגדרת כ"המערכת הבין-מדינתית לזכר הסנאטור אלברט גור האב".
אלברט ג'רוויס הופקינס היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אילינוי בין השנים 1903–1909. קודם לכן היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם שני מחוזות קונגרס שונים באילינוי.
הוא היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
הופקינס נולד ליד קורטלנד שבאילינוי ב-15 באוגוסט 1846. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1871 ועסק בעריכת דין באורורה.
הוא נישא לאמה סטולפ ב-9 בספטמבר 1873, ונולדו להם ארבעה ילדים.
הוא נבחר למלא את כהונתו בקונגרס של רובן אלווד ב-1885 ונבחר מחדש בזכות עצמו לשמונה תקופות כהונה מלאות, וכיהן מ-1885 עד 1903. בשנת 1903, הוא התמודד בהצלחה לסנאט האמריקאי.
ניסיונו להיבחר מחדש ב-1908 לא צלח והוא שב לעסוק בעריכת דין באורורה.
הוא נפטר בביתו שבאורורה באילינוי ב-23 באוגוסט 1922.
אלברט גלטין האווס היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקנטקי, אחיו של ריצ'רד האווס, אחיינו של איילט האווס, דוד רבא של הארי ברטו האווס ובן דודו של איילט האווס באקנר.
האווס נולד ב-1 באפריל 1804 ליד באולינג גרין, מחוז קרוליין, וירג'יניה, ועבר לקנטקי בשנת 1810 עם הוריו, שהתיישבו במחוז פאייט ליד לקסינגטון.
הוא למד לימודים קלאסיים באוניברסיטת טרנסילבניה, לקסינגטון, קנטקי.
הוא עבר למחוז הנקוק והתיישב ליד האווסוויל.
הוא עסק בעיסוקים חקלאיים והיה בעל עבדים.
האווס נבחר כג'קסוני לקונגרסים ה-22, ה-23 וה-24, וכיהן מ-4 במרץ 1831 עד 3 במרץ 1837. הוא כיהן כיו"ר הוועדה להוצאות במחלקת הדואר (הקונגרסים ה-22 עד ה-24).
לאחר כהונתו בקונגרס, האווס חידש את עיסוקיו בחקלאות.
הוא עבר למחוז דייוויס והתיישב ליד ילווינגטון, קנטקי והמשיך בעיסוקים חקלאיים.
הוא מת ליד ילווינגטון ב-14 במרץ 1849. הוא נקבר באדמת הקבורה של משפחת האווס בכביש אוונסבורו וילווינגטון.
אלברט וול הוקס היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שייצג את מדינת ניו ג'רזי בסנאט של ארצות הברית בשנים 1943–1949. במהלך כהונתו ולאחריה נחשב לדמות בולטת באגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית בניו ג'רזי.
הוא פרש מהמרוץ לבחירה מחדש לאחר שהתמודד מול מועמד מהאגף המתון של המפלגה, בהנהגת המושל , עמו ניהל סכסוך ממושך.
הוקס נולד בשיקגו שבאילינוי ב-20 בנובמבר 1878. הוא עזב את בית הספר בגיל 15 כדי לעבוד כשליח במשרד של חברה כימית, ובמקביל למד משפטים בלימודי ערב במכללת שיקגו למשפטים.
בשנת 1900, בגיל 21, השלים את לימודיו והוסמך לעריכת דין.
לאחר מכן למד כימיה במכון לואיס (כיום המכון הטכנולוגי של אילינוי) במשך שנתיים, ועבד בתעשייה הכימית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש הוקס כמנהל "הברית הכימית" בוושינגטון (1918-1917).
בשנת 1926 מונה לסגן נשיא בכיר של חברת General Chemical ונבחר לנשיא חברת Congoleum-Nairn שבקיָרני בניו ג'רזי.
בשנת 1937 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של החברה.
בשנת 1941 נבחר לנשיא לשכת המסחר של ארצות הברית, וב-1942 מינה אותו הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט כחבר בוועדת העבודה הלאומית למלחמה.
הוא כיהן בנוסף כחבר במועצת העבודה של ניוארק ובמועצת השלום התעשייתי של ניו ג'רזי.
לאחר שסיים את כהונתו בסנאט חזר לעבודתו בחברת Congoleum-Nairn ופרש בשנת 1951.
ב-1942, זמן קצר לאחר שמונה לוועדת העבודה למלחמה, התמודד הוקס על מושב הסנאט של ארצות הברית.
הוא ניצח את גיל רוב וילסון בפריימריז הרפובליקניים ואת הסנאטור הדמוקרטי המכהן ויליאם סמאת'רס בבחירות הכלליות.
כסנאטור נודע הוקס כמדינאי שמרני במיוחד, בעיקר בעניינים כלכליים.
מנהיג המיעוט בסנאט, צ'ארלס מקנרי, אמר עליו בתחילת כהונתו: הוקס תמך בצעדים שנקט ממשל רוזוולט במהלך המלחמה, אך לאחריה דגל בשיבה לכלכלה חופשית.
ביוני 1946 הצהיר כי הממשלה הפדרלית תיקנה את בעיית המונופולים מצד ההון, ועליה כעת להתמודד גם עם מונופולים מצד מנהיגי האיגודים המקצועיים, "שנראה כי יש להם כוח להביא את האומה על ברכיה ללא כל מגבלה חוקית".
הבחירות מחדש ופרישה מהחיים הפוליטיים
במהלך כהונתו התבלט המושל כדמות המרכזית במפלגה הרפובליקנית של ניו ג'רזי, והוא ביקש להציב מועמד מתון יותר במקום הוקס בבחירות המקדימות של אפריל 1948. בינואר אותה שנה קראו דריסקול ומנהיגים רפובליקניים נוספים להוקס לפרוש מהמרוץ ותמכו במועמד הסנאטור המדינתי ואיש העסקים דייוויד ואן אלסטיין.
הם טענו שהוקס לא יוכל להיבחר מחדש, במיוחד לאחר שנשא נאום שנוי במחלוקת ובו אמר:
כאשר הבין שההתנגדות הפנימית אליו גוברת, הודיע הוקס ב-5 במרץ 1948 על פרישתו מהמרוץ, כשהוא תוקף את "הבוס דריסקול" ואת תומכיו, שכינה "הרפובליקנים של הניו דיל".
בוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1952 תמך הוקס בסנאטור רוברט טאפט מאוהיו כמועמד לנשיאות, ולא בגנרל דווייט אייזנהאואר, והמשיך להביע עמדות שמרניות.
להוקס היו בן ובת – א.
בנו למד באקדמיות יוקרתיות והפך לנוירולוג בניו יורק, אך מת ב-1942 ממחלה טרופית בעת שירותו כקצין בצבא ארצות הברית.
בתו, מורגן הוקס פדלפֶרד, חיה בפסדינה, קליפורניה.
הוקס היה נאמן לקרן "חירות" בעמק ואלי פורג שבפנסילבניה, והספרייה במוסד זה נקראה על שמו.
אלברט וול הוקס נפטר ב-9 במאי 1971 בפאלם דזרט שבקליפורניה, ונקבר בבית העלמין מאונט הברון במונקלייר, ניו ג'רזי.
כהן נולד, גדל והתחנך בסופיה בירת בולגריה ולמד שם באקדמיה למוזיקה ודרמה על שם סטניסלבסקי.
בצעירותו שאף להיות זמר אופרה.
שיחק בתיאטרון הלאומי של סופיה, בין השאר בהצגות "עלובי החיים" ו"חלום ליל קיץ".
בגיל 17 בשנת 1949 עלה ארצה, התגייס לצה"ל ותחילה שירת כלוחם בשריון (טנקיסט), לאחר מכן ייסד את "להקת פיקוד הדרום" יחד עם יעקב בודו ואברהם צביון.
בלהקה שימש כשחקן, זמר ואקורדיוניסט.
אחרי שלוש שנים השתחרר כהן מהצבא והצטרף לתיאטרון "המטאטא".
בראשית שנות ה-60 הופיע כהן יחד עם יעקב בנאי ושתי שחקניות תיאטרון נוספות (זהר אוריין וליה דוליצקיה) במסגרת להקת זרקור.
הלהקה העלתה מופעי בידור שכללו גם קטעי זימרה, המפורסם שבהם "סבא ליאון".
בשנים 1959–1963 הקים בכלא תל מונד חוג דרמטי שהעלה הצגות שונות בהשתתפות האסירים.
כהן שיחק ב מאז שנת 1966 ועד יום מותו.
בנוסף שיחק כהן בתיאטראות רבים נוספים (בהם תיאטרון הנפש).
כמו כן, כהן השתתף בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא בהצגות "בתיאטרון" ו"לה-בריאות".
בשנת 2013 עיבד וביים את ההצגה "האנשים הקטנים של צ'כוב" המבוססת על ארבע יצירות מאת צ'כוב, בה גם שיחק, לצד תומר אופנר ועירית גדרון בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2014 שיחק עם רבקה מיכאלי ואלכס אנסקי בהצגה "מוטב מאוחר", מאת לארי גלברט ובבימויו של יצחק שאולי בתיאטרון "הספרייה".
בשנת 2019 שיחק במחזה "חמדת אבות" מאת מיכל אהרוני ובבימויו של אלון אופיר בתיאטרון צוותא.
הופעותו האחרונה של כהן בתיאטרון הישראלי הייתה בשנת 2024 במופע "80 שנים לקאמרי", שם הופיע בקטע מתוך המחזה "יעקובי ולידנטל", לצד איה גרניט שבא.
ב-1964 גילם חבר מפלגה בסרט "סאלח שבתי" שכתב וביים אפרים קישון.
ב-1966 גילם חסיד בסרט "שני קוני למל" שכתב וביים ישראל בקר.
ב-1968 שיחק בסרט "הבן האובד" שביים יוסף שלחין.
ב-1969 גילם את ד"ר גילור בסרט "תעלת בלאומילך" שכתב וביים אפרים קישון.
בשנות ה-70 שיחק בסדרה "מתי מתוק בלש מתמטי" שכתב אמנון ז'קוב.
בשנת 1972 השתתף אלברט כהן בסרט "הצד השני" בבימויו של ברוך דינר לצידם של יונה אליאן, אורי לוי, וגדי יגיל.
ב-1977 שיחק בסרט "הגונב מגנב פטור" שכתב וביים זאב רווח, גילם מתנדב במשמר האזרחי בסרט "הצילו את המציל" שכתב וביים אורי זוהר.
ב-1977 גילם את חיימיקו בסרט "הרשלה" שכתב (לצד דוד גורפינקל) וביים יואל זילברג.
ב-1978 התארח בשיר המדידה בסדרת הטלוויזיה "רגע עם דודלי".
ב-1980 גילם קאדי בסדרה "מסך לספרות" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
ב-1981 גילם את עו"ד נחמיאס בסרט "מסג'יסט הצמרת" שכתבה מרגלית צבי וביים אלפרד שטיינהרדט.
ב-1983 שיחק בסרט "אני והמאהב של אשתי" שכתב וביים עוזי פרס.
ב-1987 גילם את דוד שמחה בסדרת הטלוויזיה "פרפר נחמד".
בין השנים 1989–1991 שיחק בתוכנית "קשר משפחתי" שביימה דנה אביאל.
ב-1990 השתתף בתוכנית הטלוויזיה "קריאת כיוון" בהנחיית רוני פינקוביץ', שכתב חיים אידיסיס וביימו יצחק חלוצי ושלמה אלברט.
ב-1993 גילם סבא בסרט "גולם במעגל" שכתב (לצד טלי זילברשטיין) וביים ענר פרמינגר (על פי ספר מאת לילי פרי).
ב-1995 השתתף בקלטת לילדים "סבתא בישלה דייסה" שכתבה וביימה רחל שיין ארגמן.
ב-1999 שיחק בתוכנית הטלוויזיה "כן לציפור" שכתבו וגה אלגום ודונה בן יהודה וביים מרקו כרמל.
באותן שנים גילם את אבא של דוביק (נתן דטנר) בסדרה "משפחה וחצי" שכתבה גלילה רון פדר עמית וביים עופר ויצמן.
ב-2005 שיחק בסרט "ולקחת לך אישה" שכתבו וביימו שלומי ורונית אלקבץ.
בין השנים 2008–2009 גילם את חיים הראל המבוגר בסדרת הטלוויזיה "דני הוליווד" שביימה שירלי שטרן.
ב-2011 גילם את אלישע בסדרת הטלוויזיה "החברים של נאור" שכתב וביים נאור ציון.
ב-2011 גילם את אבא של דודי בסדרה "גבוה וגרינבאום" שכתב רן אפלברג וביים דניאל אדר.
ב-2011 שיחק בסדרה "השנים הכי יפות" שכתבו ירון ניסקי ודורון צור וביים עופר ויצמן.
ב-2012 גילם את מפקד המשמר האזרחי בסדרה "נשואים פלוס" וגילם את טוביה זנזורי בסדרה "זנזורי" שכתבו יובל פרידמן ורוני ידור וביים בן בכר.
ב-2014 גילם את השר אספרוחוב מבולגריה בסדרה "פולישוק" שכתב וביים שמואל הספרי.
ב-2015 גילם את קלמן בסדרה "חברות" שביימו רני סער ושי בן עטר.
ב-2016 הופיע בסדרה "בנות הזהב".
ב-2019 שיחק בסרט "אהבה בשלייקס" והופיע בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "שב"ס".
ב-2020 גילם את פישקה בסדרה "אבא מטפלת".
ב-2021 גילם את הזקן בסדרה "מה שבע?" וב-2023 גילם את אמציה בסדרה "סברי מרנן".
כהן היה מוותיקי תחום הדיבוב בישראל.
כהן מוסיף להשתתף בשלל דיבובים, ולעיתים קרובות משתף פעולה עם בנו, במאי הדיבוב שרון כהן.
בשנת 2015 דיבב את כעס מהסרט "הקול בראש".
ב-2018 דיבב את מר מקגרגור בסרט "פיטר ראביט" וכן נתן את קולו לסרט הישראלי "אגדת המלך שלמה".
באותה שנה דיבב את לורד אדום-בריק בסרט "עולמם הסודי של גמדי הגינה".
הוא גם דיבב את הנהג יענקל'ה בסדרה "סמי הכבאי".
2022 – מחווה לרגל יום הולדתו ה-90 מטעם התיאטרון הקאמרי.
כהן נישא ב-10 באפריל 1959 לרות מנזה, פסנתרנית בתזמורת הפילהרמונית, ונולדו להם שני בנים: עדי כהן, מלחין וזוכה פרס אופיר, ושרון כהן, מדבב ובמאי דיבוב.
בתו של שרון ונכדתו של כהן היא המדבבת לני כהן.
ב-12 ביוני 1988 נפטרה מנזה מטרשת נפוצה.
אחותו הגדולה של כהן רוזי שהייתה גדולה ממנו בעשור מתה ממחלה קשה.
ב-1991 כהן נישא בשנית לפסנתרנית דעה לבונטין.
כהן התגורר ברמת גן מאז 1960.
אהרון "אלברט" וורנר היה מפיק קולנוע יהודי-אמריקאי יליד פולין ואחד ממקימי אולפני האחים וורנר.
אברהם ווֹנְסָל נולד בעיירה קראסנושיילץ, במחוז מזוביה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
הוריו היו יהודים ילידי פולין.
אביו, בנימין, היה סנדלר יליד קראסנושיילץ, ואימו הייתה פרל לאה לבית אייכלבאום.
הוא היגר עם משפחתו לקנדה בשנות ה-80 המוקדמות של המאה ה-19. מקנדה היגרה משפחתו לארצות הברית והשתקעה באוהיו.
בשנת 1903 אלברט ושני אחיו, הארי וסם נכנסו לעסקי תיאטראות-הקולנוע השכונתיים בפנסילבניה.
לאחר מספר שנים הם הקימו חברה להפצת סרטים וג'ק, אחיו הצעיר של אלברט, הצטרף גם הוא לעסקי הקולנוע.
בשנת 1912 החלו האחים, בנוסף להפצת סרטים, גם להפיק סרטים וב-1918 הם הרחיבו את העסק להוליווד, קליפורניה ופתחו אולפן הקלטות בשדרות סאנסט בלוס אנג'לס.
בעקבות גדילתה של החברה והתרחבות התחומים שבהם היא עסקה עברו ג'ק וסם למערב ארצות הברית והתמקדו בהפקת סרטים בעוד שאלברט והארי נשארו בחוף המזרחי של המדינה והמשיכו לעסוק בתחומי ההפצה והפרסום של החברה.
בחודש מאי 1956 הכריזו האחים על מכירת המניות שלהם.
אלברט והארי באמת מכרו את המניות, אך אחיהם ג'ק קנה את אותן המניות בסתר.
לאחר הפרישה שלו, אלברט מעולם לא דיבר עם ג'ק שוב.
אלברט וורנר מת ב-1967 במיאמי ביץ', פלורידה לאחר תקופת פרישה ממושכת.
נולד באלכסנדריה והיה חבר בתנועת השומר הצעיר במצרים.
בשנת 1950 עלה לישראל והתגורר בקיבוץ משמר העמק.
בשנת 1958 למד במכון אבני.
בין מוריו במכון היו הציירים יחזקאל שטרייכמן, אביגדור סטימצקי ומשה מוקדי.
בשנת 1962 נסע להשתלמויות בפריז בציור ובחריטה באקדמיה אקול נסיונל סופרייר דה בוזאר.
מ-1963 ועד 1965 היה חבר אגודת הציירים והפסלים בתל אביב.
עבודותיו הוצגו ב-19 תערוכות יחיד בין השנים 2005-1975 ובהן שתי תערוכות שהוצגו ב"סיטה" הבינלאומי לאמנות בפריס בין השנים 1999-1997 ובשנת 2000 .
כמו כן הציג ב-19 תערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם.
ביניהן: תערוכה בפרנקפורט בשנת 1981, תערוכה בזגרב בשנת 1993, תערוכה במקסיקו בשנת 1995, תערוכה במסגרת הפסטיבל הבינלאומי ה-28 במוזיאון קאן-סור-מר בצרפת בשנת 1995 ותערוכה בסלון הסתיו בפריז בשנת 2000.
שימש כאוצר לתערוכת אמני ישראל, לציון 60 לבת ים שהוצגה במוזיאון בת ים בשנת 1987, וכאוצר "בחירת אמן" שהוצגה בבית האמנים בתל אביב ב-1993.
הציירת שרה גלבוע הייתה בין תלמידיו.
בשנת 1963 זכה במדליית כסף ותעודת דיפלומה בתערוכה לאמנים צעירים ברומא.
גוסטב אלברט לורצינג היה מלחין גרמני.
לורצינג נולד בברלין להורים, ששניהם היו שחקנים.
בהיותו בן 19 החל לשחק בתפקיד המאהב הצעיר (Jugendlicher Liebhaber) בתיאטראות דיסלדורף ואאכן.
לפעמים גם שר בתפקידי טנור או בריטון קטנים.
האופרה הראשונה שלו, "עלי פאשה מיאנינה" הוצגה לראשונה בשנת 1824, אבל פרסומו כמוזיקאי נובע בעיקר משתי האופרות "Der Wildschütz" משנת 1824 ו-"Zar und Zimmermann" משנת 1837.
"Zar und Zimmermann" התקבלה ללא התלהבות יתרה בלייפציג, אבל ההצגות הבאות בברלין הפיקו תגובה חיובית פי כמה.
האופרה עלתה עד מהרה על כל בימות גרמניה ונחשבת כיום לאחת מיצירות המופת של האופרה הקומית הגרמנית.
היא תורגמה לאנגלית, צרפתית, שוודית, דנית, הולנדית, בוהמית, הונגרית ורוסית.
הסיפור מבוסס על חיי פטר הגדול, שנסע לגרמניה, הולנד ואנגליה מחופש לנגר כדי לרכוש ממקור ראשון את הידע שראה כנחוץ לקדמה הכלכלית של ארצו, כגון טכניקות מודרניות לבניית אוניות.
"Der Wildschütz" התבססה על קומדיה מאת אוגוסט פון קוֹצֶבּוּ והייתה סאטירה על ההתפעלות חסרת התבונה והמוגזמת שהביעה אצולת הבורגנות ליופי באמנות.
אלברט חביב חוראני היה היסטוריון בריטי, בן למשפחה לבנונית, אחד מהמלומדים הבולטים ביותר בחקר ההיסטוריה של המזרח התיכון שפעלו במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים.
אלברט חוראני נולד במנצ'סטר שבאנגליה, כבנם של מהגרים מאזור השייך לדרום לבנון דהיום.
משפחתו המירה דתה מנצרות אורתודוקסית לכנסייה הסקוטית הפרסביטריאנית ואביו היה בכיר בכנסייה המקומית במנצ'סטר.
ואילו חוראני עצמו המיר דתו לקתוליות בבגרותו.
חוראני למד במנצ'סטר ובלונדון ואחרי כן למד במודלין קולג', שבאוקספורד, שם הוא למד פילוסופיה, פוליטיקה, וכלכלה (עם דגש על יחסים בינלאומיים בחלק הפוליטיקה של תוארו), וסיים הראשון בכיתתו ב-1936. במהלכה של מלחמת העולם השנייה, הוא עבד ב"מכון המלכותי ליחסים בינלאומיים" ובמשרדו של מזכיר המדינה הבריטי בקהיר.
בתום המלחמה, הוא עבד במשרד הערבי בירושלים ובלונדון, שם הוא סייע להכין את התיק הערבי עבור ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל.
אלברט חוראני החל את הקריירה האקדמית שלו, בה יעסוק עד לאחרית ימיו, בשנת 1948, בלמדו במודלין קולג', בקולג' סנט אנטוני (שם הוא ייסד וניהל את המרכז לענייני המזרח התיכון), באוניברסיטה האמריקאית בביירות, באוניברסיטת שיקגו, באוניברסיטת פנסילבניה ובאוניברסיטת הרווארד.
הוא סיים את הקריירה שלו כ"פרופסור עמית" בקולג' סנט אנטוני ובמחלקה למזרח התיכון המודרני באוקספורד.
עבודתו הפופולרית ביותר של חוראני היא "היסטוריה של העמים הערביים" (1991) , מבוא להיסטוריה של המזרח התיכון ורב-מכר בינלאומי.
ספרו "ההגות הערבית בעידן הליברלי 1789-1939" (1962) הוא אחד מן הניסיונות המדעיים הראשונים ליצור ניתוח נרחב של ה"נהדה", התחייה הערבית במאה ה-19, ופתיחתו של העולם הערבי לתרבות המערבית המודרנית, ונותר אחת מן העבודות העיקריות בנושא.
"סוריה ולבנון" (1946), ו"מיעוטים בעולם הערבי" (1947) הן עבודות חשובות אחרות שלו.
הוא אף כתב עבודות נרחבות על ההשקפה האוריינטליסטית בתרבות המזרח התיכון לאורך המאות 18 וה-19, והוא פיתח את המושג רב ההשפעה של "האורבניות" - אליטות פוליטיות וחברתיות בערי פרובינציה של המזרח התיכון ובערים גדולות ששירתו כמתווכות בין ערי הבירה (כגון איסטנבול תחת הטורקים העות'מאנים) והחברה הפרובינציאלית.
ההיסטוריון הישראלי בוטרוס אבו מנה עשה דוקטורט בהנחיית אלברט חוראני.
על שמו ניתן פרס חשוב לספר בחקר המזרח והוא מכונה פרס הספר ע"ש אלברט חוראני והוא מוענק מדי שנה על ידי "אגודת לימודי המזרח התיכון של צפון אמריקה" (MESA).
חוראני היה עמית של כבוד ב"אגודת לימודי המזרח התיכון של צפון אמריקה" וכן באגודה ההיסטורית האמריקאית (AHA).
חוראני נשא לאישה את אודיל ווג-פרוסר, כשלימד במודלין קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
הוא נפטר באוקספורד בגיל 77. אודיל חוראני (נולדה ב-1914) הלכה לעולמה בשנת 2003, זמן קצר לאחר יום הזיכרון העשירי למותו של בעלה.
שניהם נטמנו בבית הקברות וולברקוט באוקספורד.
להם בת, דוקטור סוזאנה חוראני.
היא מכהנת כפרופסור לפרמקולוגיה וכראש מחלקה בבית הספר למדעי ביורפואה ומולוקולריה באוניברסיטת סוריי שבאנגליה.
היסטוריה של העמים הערביים/ אלברט חוראני; עריכה מדעית: יהושע פרנקל, מאנגלית: דן סגיר.
אלברט מוספיה (בסרבו-קרואטית: Albert Musafia; 28 בפברואר 1936, בלגרד ממלכת יוגוסלביה – 3 בספטמבר 2007, רעננה, ישראל) היה ניצב במשטרת ישראל.
מוספיה נולד בבלגרד אשר בממלכת יוגוסלביה, למשפחה שמקורה בסקופיה וסרייבו.
בתקופת השואה נמסר אלברט לדודתו שהייתה נשואה בנישואי תערובת לנוצרי.
דודתו מילטה אותו מבלגרד והוא מצא מסתור במרתפו של מנזר.
אמו נרצחה כאשר הייתה בחודש התשיעי להריונה.
לאחר כינון מדינת ישראל, עלה לישראל בשלהי 1948 במסגרת עליית הנוער ביחד עם אביו, ניצול מחנה ההשמדה אושוויץ.
את שירותו הצבאי החל בחטיבת הצנחנים ולאחר מכן עבר למשמר הגבול ולמשטרת ישראל.
שירותו בכוחות המשטרה החל בשנת 1956 במשמר הגבול.
בין השאר הוא פיקד על בסיסי הדרכה של משמר הגבול ועל יחידות שפעלו ביהודה, שומרון וחבל עזה.
בשנת 1976 מונה למפקד תחנת המשטרה בנמל התעופה בן-גוריון.
בתחילת 1980 מונה למפקד מרחב יפו.
לאחר מכן היה עוזר ראש אגף המבצעים במטה הארצי, ובנובמבר 1983 מונה לסגן מפקד משמר הגבול.
בתפקידו זה היה חבר בוועדת החקירה שחקרה את אסון צור השני.
לאחר פרישתו מונה על ידי השר לביטחון פנים משה שחל לנציב קבילות שוטרים וסוהרים (1995–1999).
בשנת 2007 נפטר, בגיל 71, לאחר תקופה ממושכת של מחלת אלצהיימר ומחלת הנפילה.
מוספיה נטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
אלברט מאאכן (לטינית: Albericus Aquensis, בגרמנית: Albert von Aachen) היה כרוניקן והיסטוריון של מסע הצלב הראשון, נולד בשלהי המאה ה-11, ולאחר מכן הפך לקנון והקוסטוס של כנסיית אאכן.
דבר לא ידוע עליו פרט לכך שחיבר את "Historia Hierosolymitanae expeditionis" ("תולדות המסע לירושלים") ובשמה הנוסף "Chronicon Hierosolymitanum de bello sacro" ("כרוניקה ירושלמית של מלחמת הקודש").
כרוניקה שנרשמה בלטינית בספר של 12 כרכים בין השנים 1125 עד 1150. העבודה החלה בתקופת ועידת קלרמון שדנה על האיום שמרחף על האימפריה הביזנטית מצד הסלג'וקים ושגרמה למסע הצלב הראשון לצאת לדרך, והסתיימה בפתאומיות בשנת 1121. הספר היה ידוע במהלך ימי הביניים.
ויליאם מצור, הארכיבישוף של העיר צור השתמש בו באופן נרחב עבור החיבור בששת הכרכים ההיסטוריים שכתב "Belli sacri".
בתקופת העת החדשה, למשך תקופה ארוכה, התקבל החיבור ללא סיג בידי היסטוריונים, כולל בידי אדוארד גיבון, אולם בשנים מאוחרות יותר, החלו היסטוריונים לפקפק במידע שבו, אך בסופו של דבר הוסכם כי הוא מכיל בתוכו פרטים מציאותיים על מסע הצלב הראשון, על אף שמשלב גם כמה סיפורים בדויים.
אלברט מאאכן מעולם לא ביקר בארץ הקודש, אולם נראה כי שוחח רבות עם הצלבנים שחזרו מהמסע ושיחות אלו היוו מקור לחומר יקר ערך.
בניגוד לשאר הכרוניקות על מסעי הצלב, אלברט לא הסתמך על עלילות הפרנקים, אלא על הראיונות שלו.
המהדורה הראשונה של ספרו פורסמה בהלמשטדט בשנת 1584 ומהדורה טובה יותר יצאה בכרך ד' של הספר Recueil des Historiens des Croisades (פריז, 1841-1887).
אלברט תיאר בכרוניקה שלו את העוולות שביצעו הנוצרים בימי מסע הצלב הראשון וגינה אותן.
הוא כותב הכרוניקה הנוצרי האוהד ביותר לסבלם של היהודים בתקופה זו.
אלברט מיכאל (בבולגרית: Алберт Михаел; 12 באוגוסט 1896, פלובדיב, נסיכות בולגריה – 3 באוקטובר 1974, בת ים, ישראל) היה סופר, משורר, עיתונאי, מחזאי יהודי בולגרי - ישראלי, מראשי התנועה הציונית בבולגריה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
אלברט מיכאל נולד בפלובדיב, ובהמשך עברה משפחתו להתגורר בסופיה בירת בולגריה.
בין 1932 ל-1941 היה מיכאל העורך והמוציא לאור של השבועון הנחשב "אברייסקה ריץ'" - "הנאום היהודי" שעסק בספרות, תרבות ופולקלור יהודיים בבולגריה.
ב-1932 כתב מיכאל את המחזה בן 4 המערכות "היהודי הזקן" שעסק ביחסי אבות ובנים בקרב יהדות בולגריה וב-1935 את המחזה "הקרבן" שעסק בסוגיית הנישואין בקהילה היהודית.
מחזותיו הוצגו ברחבי בולגריה וזכו להצלחה רבה והמחזה "הקרבן" הוצג גם בבלגרד, בירת ממלכת יוגוסלביה בביצועו של התיאטרון היהודי בסופיה ובבימויו של אליעזר אנסקי.
ב-1937 פרסם ספר פרוזה וסיפורים קצרים בשם "גולגוטה" העוסק בקשר בין עם ישראל לאלוהיו וב-1939 ספר פרוזה בשם "אל אלוהים למה עזבתנו", שעסק בגורלו של עם ישראל וקרא למאבק למען תקומתו.
באפריל 1950 עלה לישראל, התיישב בשכונת תל ברוך שבתל אביב ובהמשך עבר לבת ים.
ב-1961 כתב רומן היסטורי בשם "לאחר הסערה", אשר עסק בקורות יהודי בולגריה במהלך מלחמת העולם השנייה וב-1967 פרסם ספר שירה בשם "השיר שלי".
במקביל, ערך ופרסם מאמרים בעיתון "פָאר" שהופץ בישראל בשפה הבולגרית.
ב-1974 הלך אלברט מיכאל לעולמו לאחר מאבק במחלת הסרטן, בעודו בעיצומה של עבודה על רומן המשך לספרו "לאחר הסערה".
אלברט מיכאל נמנה עם חברי הוועד המרכזי של מפלגת הציונים הכלליים בבולגריה.
בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת הבולגרית וסילוק המשטר הפרו פשיסטי, חודשה הפעילות הציונית והציונים הכלליים הצטרפו להסתדרות הציונית המאוחדת בהנהגת ויטלי חיימוב, אשר כללה את כל הגופים הציוניים.
בהמשך, נבחר למועצה העליונה של ההסתדרות הציונית המאוחדת.
ב-29 במרץ 1949, עם סיומו של גל העלייה המרכזי לישראל, הודיעה ההסתדרות הציונית בבולגריה על התפרקותה בשל חוסר בחברים.
ב-2 באפריל 1949 שלחו ששת חבריה האחרונים של המועצה העליונה וביניהם אלברט מיכאל מכתב לכל הסניפים של התנועה הציונית בבולגריה, המורה על פירוקם.
במכתב הביעו ראשי התנועה הציונית את הוקרתם לגאורגי דימיטרוב אשר אישר את העלייה ההמונית לישראל.
אלברט מהרביאן (Albert Mehrabian; נולד ב-17 בנובמבר 1939) הוא פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה ב-UCLA.
נודע בעיקר בשל פרסומיו על תקשורת לא-מילולית.
מהרביאן נולד למשפחה ארמנית באיראן.
הוא למד לתואר ראשון ושני בהנדסה ב-MIT, ובהמשך עבר לתחום הפסיכולוגיה וקיבל תואר דוקטור באוניברסיטת קלארק.
במאמר שפרסם בשנת 1967 הוא הראה, לפי ניסויים, שרק 7% מכל המידע שהאדם מפיק מתוך שיחה, בא מהמילים, בעוד 38% מהמידע מגיע מנימת הדיבור ו-55% משפת הגוף.
טענה זו התפרסמה מאוחר יותר כ"כלל 55-38-7".
עם זאת, בניסוי בדק מהרביאן מידע רגשי, שבו היה הבדל ניכר בין המסר המילולי לבין שפת הגוף או נימת הדיבור; לכן מהרביאן הסתייג מהכלת הכלל על כל שדה השיח.
מחקרים מאוחרים יותר פסלו את הכלל ואף התייחסו אליו כאל מיתוס.
איזק אלברט מוֹסֶה היה שופט יהודי-גרמני ומומחה למשפט חוקתי ומשפט אזרחי-קונטיננטלי.
סייע לקיסרות יפן בכתיבת חוקת מייג'י.
מוסה נולד ב-1846 בעיר גרֶץ (Grätz) שבדוכסות פוזנן, ממלכת פרוסיה, בנו של הרופא מרקוס מוסה.
למד משפטים באוניברסיטת ברלין, תוך סיוע כספי של אחיו, רודולף מוסה, שעשה את הונו בתחום הפרסום והוצאה לאור.
ב-1876 התמנה לשופט בשפנדאו ולאחר מכן התקדם למשרה הגבוהה ביותר אליה יכל יהודי להגיע במערכת המשפט הגרמנית, שופט בבית משפט של המדינה (Landgerichtsrat) בברלין.
ב-1882, בהמלצת משרד המשפטים הגרמני, נפגש עם איטו הירובומי, ראש ממשלת יפן וראש משלחת שנשלחה מיפן לאירופה על מנת לאתר מערכת חוקתית שתוכל להתאים לארצו.
מוסה שכנע את היפנים שחוקת ממלכת פרוסיה והקיסרות הגרמנית יכולה להתאים במיוחד לקיסרות היפנית ושקד על כתיבת טיוטות החוקה.
בהמשך עבר ליפן ושימש כיועץ לראש הממשלה יאמגאטה אריטומו בכתיבת חוקים ומערכות משפט ומנהל.
עם שובו התמנה לשופט עליון בקניגסברג ומ-1904 כיהן כפרופסור למשפט פרוצדורלי באוניברסיטת קניגסברג.
ב-1907 פרש ועבר לברלין, שם כיהן כחבר מועצת העיר וכיועצה המשפטי.
בתו, מרתה מוסה, הייתה האישה הראשונה בפרוסיה שכיהנה כמפקחת משטרה, היא שרדה את גטו טרזיינשטט והעידה במשפטי נירנברג.
ד"ר אלברט (אברהם) מוצרי (21 בדצמבר 1867 – 20 בפברואר 1933) היה רופא, עיתונאי, מעשירי קהילת יהודי מצרים ומנהיג ציוני.
אלברט (אברהם) מוצרי נולד בקהיר בשנת 1867, כבן לשתיים מהמשפחות היהודיות העשירות ביותר במצרים במאה ה-19; משפחת מוצרי מצד אביו דוד ומשפחת קטאווי מצד אמו רנה.
ההון של המשפחה כלל עסקי בנקאות ומלונאות (בהם מלון המלך דוד) וקשרים ענפים עם הממשל המצרי.
בין השותפים לעסקי המשפחה היה הברון פליקס דה מנשה.
בנעוריו קיבל חינוך יהודי מסורתי וכללי, והשלים לימודיו התיכוניים בבית ספר צרפתי בקהיר.
הוריו קיוו שכמו שאר אחיו הוא יקבל תפקיד כבנקאי ומנהל בעסקי המשפחה, אך מוצרי שאף ללמוד רפואה.
בשנת 1888 נסע בחשאי ללימודי רפואה בפריז, באמצעות כסף שמסרה לו אחותו.
הוריו השלימו לבסוף עם החלטתו ודאגו לממן את לימודיו.
בפריז הצטרף מוצרי לחוגים הציונים שכללו את אלכסנדר מרמורק ומקס נורדאו, שהתגבשו באותה תקופה סביב פרשת דרייפוס.
במספר הזדמנויות אף פגש את בנימין זאב הרצל, וקיבל מידיו עותק של ספרו "מדינת היהודים" עם הקדשה אישית.
כסטודנט הוא כתב מספר מאמרים לכתבי עת בעלי אוריינטציה ציונית בפריז.
ביחד עם אחיו יוסף מוצרי היה ממייסדי אגודת הסטודנטים "קדימה" שפעלה למען הרעיון הציוני בפריז, וכתב בקביעות לביטאונה, עיתון בשם "קדימה".
פעילותו הפוליטית העיקשת כמעט ועלתה לו בגירוש מצרפת, אך לבסוף הצליח להשיג נתינות צרפתית.
לאחר שהשלים את לימודיו בפריז והוסמך כרופא, חזר למצרים ויזם יוזמות לשיפור החיים ברובע היהודי בקהיר.
בין היתר הוא היה אחראי להקמת קליניקה רפואית חינמית ובית ספר מקצועי.
היה חבר במועצה המנהלת של בתי הספר היהודיים, ומתוקף תפקידו דאג להגביר את לימודי העברית בבתי הספר.
הוא הרבה להרצות בערבית וצרפתית מעל במות קהילתיות שונות למען הרעיון הציוני.
בשנת 1912 הוא נסע לארץ ישראל לשם הלוויית אביו, דוד מוצרי, בהר הזיתים.
במהלך ביקורו בארץ ישראל הוא נשא לאישה את מזל (מתילדה) מני, בתו של השופט מלכיאל מני.
הזוג השתקע תחילה בירושלים ומוצרי עבד ביחד עם ד"ר זאב ברין וד"ר אריה גולדברג במכון רפואי שהקימו, כדי לטפל בבעיות רפואיות כגון כלבת, שעד אז לא ניתן להן מענה רפואי במרפאות בארץ ישראל.
עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ לעזוב את ארץ ישראל ביחד עם אשתו מזל בגין אזרחותו הצרפתית, והזוג נסע והתיישב בקהיר.
במהלך שנות מלחמת העולם הראשונה הוא התנדב לצבא הבריטי, ושימש כרופא צבאי באסמאעיליה.
באותו הזמן אשתו מזל (מתילדה) שנותרה במצרים פעלה רבות למען היהודים הארצישראלים שגורשו למצרים במהלך המלחמה.
בתקופה זאת ואחריה ביתם של בני הזוג מוצרי שימש כמקום אירוח עבור מנהיגים ציוניים כגון חיים ויצמן ויצחק בן-צבי בעת ביקורם במצרים.
בשנת 1920 הוא ייסד את העיתון התלת-לשוני ישראל , שיצא לאור בשפות צרפתית, ערבית ועברית.
העיתון היה השופר לציונות במצרים אך גם תמך בלאומיות המצרית המתפתחת, ולא ראה סתירה בין המטרות הלאומיות המצריות למטרות הלאומיות היהודיות.
העיתון פנה לא רק ליהודים במצרים, אלא גם לקהילות יהודיות אחרות במזרח וכן לקהל הקוראים הלא-יהודים.
אלברט מוצרי היה העורך הראשי של העיתון והרוח החיה מאחוריו עד פטירתו.
ד"ר אלברט מוצרי נפטר בקהיר בשנת 1933 (כ"ד בשבט תרצ"ג).
אשתו מזל המשיכה את פרסום העיתון ישראל עד שנת 1939, והייתה לאחת הנשים הראשונות במצרים שעמדה בראשות עיתון.
לבני הזוג היו שני ילדים, יהודית ומכבי מוצרי-מני.
מכבי היה קצין בכיר בהגנה ובפלמ"ח וממעצבי תפיסת הביטחון של היישוב, שנפל בקרב במלחמת העצמאות של ישראל.
אלברט ז'ורקרה אי פורטייה (בקטלאנית: Albert Jorquera i Fortià; נולד ב-3 במרץ 1979 בבסקנו שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ששיחק כשוער.
ז'ורקרה גדל ושיחק ברוב הקריירה שלו בברצלונה, לרוב כשוער שני או שלישי בסגל הקבוצה.
ז'ורקרה נולד וגדל בכפר בסקנו, שנמצא ליד ז'ירונה שבקטלוניה.
ז'ורקרה הצטרף ב-1994 למחלקת הנוער של ברצלונה.
בעונת 1998/99 קודם ז'ורקרה לקבוצת המשנה השנייה של המועדון, ברצלונה ג', ששיחקה אז בליגה הרביעית.
כעבור עונה קודם ז'ורקרה הלאה, לקבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה אתלטיק, ששיחקה אז בליגה השלישית.
בעונתו הראשונה בקבוצת המילואים ערך שמונה הופעות בליגה, והיה בעיקר מחליף לפפה ריינה.
בעונת 2000/01 הושאל ז'ורקרה מברצלונה לסאוטה, ששיחקה גם היא בליגה השלישית, בבית של דרום ספרד.
ז'ורקרה לא מצא את מקומו בקבוצה והשתתף רק בשלושה משחקים בליגה ובמשחק נוסף בגביע המלך.
בעונה הבאה חזר ז'ורקרה מההשאלה והושאל פעם נוספת, הפעם למטרו ששיחקה באותו בית כמו ברצלונה אתלטיק.
שם שיחק ז'ורקרה באופן קבוע, הוא שותף ב-31 משחקי ליגה וסייע לקבוצתו לסיים במקום השמיני בבית.
ז'ורקרה שב לברצלונה ב' בתחילת עונת 2002/03. ויקטור ואלדס היה השוער בעדיפות הראשונה, אך בשל חלקו בקבוצה הראשונה של ברצלונה, ז'ורקרה זכה להחליפו ולשחק ב-17 משחקים באותה עונה.
ז'ורקרה הורחק לראשונה בקריירה שלו בכרטיס אדום, בתבוסת ברצלונה ב' בתוצאה 0–5 לאליקנטה ב-13 באוקטובר 2002. ברצלונה ב' סיימה במקום השני, אך נשארה בליגה השלישית מכיוון שלא הצליחה לנצח בפלייאוף ההעפלה לליגה השנייה.
בעונת 2003/04 החל ז'ורקרה להשתלב בסגל הקבוצה הראשונה, לצד זה שעדיין היה שחקן בקבוצת המילואים.
ז'ורקרה ערך 18 הופעות באותה עונה בברצלונה ב'.
הופעת הבכורה של ז'ורקרה בקבוצה הבוגרת הייתה במשחק הליגה מול אתלטיק בילבאו ב-17 בינואר 2004, משחק שהסתיים בתיקו 1-1. בהמשך עמד ז'ורקרה בשער הקבוצה בניצחון ברצלונה 1–3 על אתלטיקו מדריד ב-15 בפברואר.
בעונת 2004/05 צורף ז'ורקרה באופן רשמי לסגל הקבוצה הבוגרת והפך למחליפו של ויקטור ואלדס, עם עזיבתו של רושטו רצ'בר, שהיה השוער השני בעונה לפני כן.
לאחר שברצלונה זכתה והבטיחה את אליפות ספרד, שיחק ז'ורקרה בשני המחזורים האחרונים של הליגה.
בעונת 2005/06 ערך ז'ורקרה הופעת בכורה בליגת האלופות, לאחר שברצלונה הבטיחה את המקום הראשון בשלב הבתים, במשחק מול אודינזה ב-7 בדצמבר 2005. בהמשך השתתף ז'ורקרה בארבעה משחקים בגביע המלך.
ברצלונה זכתה בליגה פעם שנייה ברציפות, וז'ורקרה עמד בשלושת מחזורי הליגה האחרונים.
כמו כן, זכתה ברצלונה בליגת האלופות, עם ז'ורקרה על ספסל הקבוצה לאורך כל משחקי שלב הנוקאאוט.
עונת 2006/07 נפתחה עם זכייה בסופר קאפ הספרדי, כשז'ורקרה משחק במשחק הגומלין מול אספניול, בו ניצחה ברצלונה 0–3. במרץ 2007 האריך ז'ורקרה את חוזהו בברצלונה עד תום עונת 2007/08. ז'ורקרה עמד בשער במהלך משחקי הגביע של ברצלונה, והוא הגיע עם הקבוצה עד לחצי הגמר בו פגשה את חטאפה.
במשחק הראשון ניצחה ברצלונה 2–5, אך בגומלין הובסה 0–4 והודחה.
ז'ורקרה לא שותף באף אחד ממשחקי הליגה של הקבוצה, שסיימה את העונה במקום השני.
בעונת 2007/08 שיחק במשחק אחד בגביע ובמשחק נוסף בליגת האלופות, מול שטוטגרט, פעם נוספת לאחר הבטחת הקבוצה את המקום הראשון בביתה.
בסוף דצמבר, במשחק ידידות של נבחרת קטלוניה קרע ז'ורקרה את הרצועה הצולבת בברך הימנית, פציעה שהשביתה אותו ממשחק לחצי שנה.
ברצלונה השאילה את חוסה מנואל פינטו לתפוס את מקומו והוא היה שוערה השני של ברצלונה עד סוף העונה.
במרץ 2008 חתם ז'ורקרה על הארכת חוזה פעם נוספת, הפעם עד סוף עונת 2009/10. במהלך הקיץ שלקראת עונת 2008/09 צורף פינטו לסגל ברצלונה באופן קבוע, וז'ורקרה הפך לשוער השלישי של המועדון.
ז'ורקרה ערך הופעה אחת באותה עונה, במחזור השישי של שלב הבתים בליגת האלופות בהפסד 2–3 לשחטאר דונצק.
ברצלונה זכתה בטרבל ראשון בהיסטוריית הכדורגל הספרדי - זכייה באליפות הליגה, בגביע ובליגת האלופות באותה עונה.
בסוף העונה עזב ז'ורקרה את ברצלונה, והצטרף לז'ירונה מהליגה השנייה.
ז'ורקרה שיחק במרבית משחקי הקבוצה, 33 מתוך 42 משחקי ליגה, וז'ירונה סיימה במקום ה-14. ז'ורקרה החליט לפרוש ממשחק בסוף עונה זו, בגיל 31.
עם פרישתו הצטרף לעסק תכשיטים משפחתי, אולם ב־2014 הוא הפך למאמן שוערים.
תחילה בקבוצה שווייצרית ואחר כך בקבוצות שונות בספרד ובארצות נוספות.
ז'ורקרה הוא בן דודו של הכדורגלן מארק קרוסאס, ששיחק גם הוא במחלקת הנוער של ברצלונה, ובהמשך שיחק בקבוצות ברחבי אירופה ובמקסיקו.
לאחר פרישתו למד וקיבל תואר באוניברסיטת ברצלונה.
הוא ניסה את כוחו גם בפוליטיקה כאשר היה ברשימה לאומית קטלונית לבחירות מקומיות.
רשימתו אמנם ניצחה בבחירות, אבל הוא עצמו לא נכנס למועצה, כיוון שהיה במקום ה-12 והרשימה זכתה ב־10 מושבים.
גנרל אלברט וודריג היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס במלחמת העולם השנייה.
וודריג נולד ב-16 ביולי 1883 בברלין שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1901 התגייס וודריג לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-26 (הנובר ה-2), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, וב-8 באוקטובר 1914 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה נשאר וודריג ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
באביב 1928 מונה וודריג למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הארטילריה ה-4, וב-1 בפברואר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
בפרוץ המלחמה מונה וודריג למפקד קורפוס מאולתר, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהארמייה השלישית במסגרת קבוצת ארמיות צפון.
במהלך מבצע ברברוסה לחם וודריג עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-22 באפריל 1942 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 באוקטובר 1942 פרש וודריג מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, וב-1 בפברואר 1943 מונה למפקד המחוז הצבאי הראשון.
ב-1 בנובמבר 1944 פרש וודריג מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, וב-28 בפברואר 1945 פרש וודריג לביתו.
לאחר המלחמה התגורר וודריג בבאד הויינהאוזן, עד למותו ב-31 באוקטובר 1972.
אלברט (אברהם) וונדרליך (1887–1931) מראשוני הכירורגים בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, איש תנועת הנוער בית"ר ותנועת הציונות הרוויזיוניסטית.
נולד בפרוסיה, עלה לארץ ישראל בתקופת העלייה הרביעית בשנת 1925 והתגורר ברחוב ירושלים בחיפה.
וונדרליך עבר לעבוד כמנתח ראשי בהדסה בירושלים.
בהיותו בירושלים היה ממנהיגי גדוד בית"ר בעיר.
ד"ר אב"א אחימאיר כיהן פרק זמן קצר כמזכירו האישי.
אחר כך חזר לחיפה על מנת לפתוח את המחלקה הכירורגית בבית החולים של ד"ר אליהו אורבך, ברחוב ירושלים בעיר.
וונדרליך היה פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית בגלוי.
ועמד בקשר עם מרכז תנועת הצה"ר בלונדון, והשתתף בפעילות מחאה של היישוב כנגד ממשלת המנדט הבריטי.
הוא נפטר חודשים אחדים אחרי שובו לחיפה.
ונטמן בבית העלמין היהודי הישן של חיפה.
על שמו נקרא אולם ההרצאות של 'האגודה להשתלמות במדע' (מיסודו של אהרן צ'רניבסקי) בבית פבזנר.
ראשית חייו ומלחמת העולם השנייה
אלברט וייס נולד בזמון למארי לבית רוט והרמן וייס, אשר היה סוחר וכיהן כיו"ר הקהילה היהודית בעיירה.
הוא רכש השכלה יסודית ותיכונית בזמון ויצא ללימודים אקדמיים בפילוסופיה באוניברסיטת ברלין, בכלכלה בסורבון ובמשפטים באוניברסיטת בלגרד.
רכש דוקטורט במשפטים באוניברסיטת זאגרב.
בתקופת לימודיו היה פעיל בחוגי האליטה האינטלקטואלית של יהודי זאגרב ופרסם שירים ומאמרים בעיתונות הקהילתית.
לאחר סיום לימודיו יצא להתמחות בנובי בצ'יי ובזרניאנין.
לאחר תום ההתמחות עסק בעריכת דין בבלגרד.
ב-1938 נבחר לנשיא הקהילה האשכנזית של יהודי בלגרד, לחבר בנשיאות אגוד הקהילות היהודיות בממלכת יוגוסלביה וכן היה פעיל בתנועה הציונית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עם הפלישה ליוגוסלביה גויס למערך המילואים של הצבא היוגוסלבי.
הוא נפל בשבי הוורמאכט והועבר למספר מחנות שבויים בגרמניה הנאצית ביחד עם חברו לאבוסלב קאדלבורג.
בעודו בשביו הצטרך לכוחות הפרטיזנים של טיטו, כיהן במועצה האנטי-פאשיסטית של תנועת השחרור, ועסק בהפצת חומר כתוב מחתרתי וארגון השבויים תחת כוחותיו של טיטו.
בתקופת השואה נרצחו כל בני משפחתו ובכלל זה אשתו ובנו.
לאחר המלחמה וכינון הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, בין השנים 1945–1948 כיהן וייס בצוות התביעה היוגוסלבי במסגרת בית הדין המיוחד שהוקם לשפיטת הנאצים ועוזריהם שביצעו פשעי מלחמה בסרביה.
ב-1946 נשלח כנציג רשמי מטעם יוגוסלביה למשפטי נירנברג וכן עסק באיסוף ראיות בגרמניה לבית הדין היוגוסלבי המיוחד.
הניסיון המשפטי שצבר בתקופה זו הפך אותו למומחה המוביל ביוגוסלביה לחוק הבינלאומי.
ב-1951 ניסח את קודקס חוק העונשין היוגוסלבי.
ב-1955 נשלח בשליחות משפטית לשגרירות יוגוסלביה בארצות הברית ועסק בכתיבת בקשת ההסגרה של אנדריה ארטוקוביץ'.
בהמשך, ריכז וניהל את איסוף החומר מטעם יוגוסלביה למשפט אייכמן.
במקביל לשליחויותיו הרשמיות של וייס, הוא פיתח קריירה אקדמית.
ב-1947 החל ללמד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בלגרד וב-1961 מונה לפרופסור.
במסגרת עבודתו פרסם מחקרים ומאמרים רבים בין השאר בתחום המשפט הבינלאומי ומדע המדינה, והרצה כפרופסור אורח במספר אוניברסיטאות באירופה.
ב-1948 התמנה לנשיא איגוד הקהילות היהודית ביוגוסלביה.
הוא נמנה עם מקימי המוזיאון היהודי בבלגרד ובמקביל לעבודתו המשפטית פרסם מספר ספרים ומאמרים על ההיסטוריה של יהודי יוגוסלביה וכן הרצה בנושא בפורומים שונים.
הוא השתתף כנציג יהדות יוגוסלביה בכינוסי הקונגרס היהודי העולמי וכיהן בוועד הפועל שלו וכן השתתף כציר לקונגרסים הציוניים.
אלברט וייס נפטר ב-1964 לאחר מחלה קשה, והוא בן 58 שנים ונקבר בהלוייה רבת משתתפים בבית הקברות החדש בבלגרד.
סמוך לקיבוץ גת ניטע יער לזכרו.
אלברט ואן קויל (בהולנדית: Albert Van Coile; 27 במרץ 1900 – 4 באפריל 1927) היה כדורגלן בלגי ששיחק בעמדת הבלם בקבוצת סרקל ברוז' מליגת העל הבלגית.
כמו כן, ואן קויל ערך הופעה אחת במדי נבחרת בלגיה.
ואן קויל הוא השחקן היחיד בהיסטוריה של סרקל ברוז' שמת מפציעה שספג במהלך משחק.
במהלך טורניר שהתקיים בטורקואן, ואן קויל שיחק במקרה כחלוץ.
במשחק שנערך מול הקבוצה המקומית, התנגש ואן קויל עם שוער הקבוצה המקומית, אך לא ספג פגיעות נראות לעין.
ביום שלאחר המשחק מצבו של ואן קויל הידרדר במהירות, והרופאים גילו קרע במערכת העיכול שלו.
ניתוח חירום לא עזר, וב-4 באפריל 1927 נפטר קויל.
טקס הלוויה של ואן קויל זכה לתשומת לב בתקשורת ובברוז' עצמה, בה הורדו כל הדגלים לחצי התורן.
באופן אירוני, במהלך הלווייתו של ואן קויל חלה רנה דה פלארט, יו"ר מועדון סרקל ברוז', בדלקת ריאות, ממנה נפטר 14 ימים לאחר מכן.
אלברט לואיס וולף היה מנצח ומלחין יהודי-צרפתי ממוצא הולנדי.
את רוב שנות הקריירה שלו עשה באולמות קונצרטים אירופאים, להוציא שנתיים שעשה כמנצח במטרופוליטן אופרה בניו יורק ושנים אחדות שחי בבואנוס איירס בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הוא נודע בעיקר במשרתו כמנצח הראשי של האופרה-קומיק בפריז, שבה החזיק שנים אחדות.
וולף היה נשוי לזמרת המצו-סופרן הצרפתייה סימון באלאר.
וולף נולד בפריז להורים הולנדים, אך היה אזרח צרפת מלידה, מעולם לא חי בהולנד ולא החזיק בדרכון הולנדי.
בגיל 12 התחיל את הכשרתו המוזיקלית בקונסרבטואר של פריז.
בין מוריו שם היו אנדרה ז'דאלז', סאבייר לרו ופול אנטונין וידאל.
במקביל ללימודיו ניגן בפסנתר בקברט ובמשך ארבע שנים היה נגן העוגב בכנסיית אגליז סן-תומא-דאקין בפריז.
עם סיום לימודיו, בגיל 22, קצר וולף פרסים ראשונים בהרמוניה ובליווי.
בשנת 1906 הצטרף וולף לסגל האופרה-קומיק, התיאטרון שהיה למוקד הקריירה שלו, ובמקביל ניהל הרכבים מוזיקליים במקומות אחרים בפריז.
הופעתו הראשונה כמנצח הייתה במופע גאלה באופרה בשטרסבורג (שהייתה אז בשליטה גרמנית) ב-9 במאי 1909, ואחריה השתדל לרכוש ניסיון רב ככל האפשר בהזמנות לזמן קצר בכל הסוגות האופראיות ברחבי צרפת.
עוד קודם לכן, ב-1908, התמנה וולף למנצח המקהלה באופרה-קומיק.
הייתה זו התנסותו הראשונה ביצירה בימתית מכל סוג שהוא.
הוא נשאר במשרה זו למשך שלוש שנים ואז ניתנה לו הזדמנות לנצח על ביצוע הבכורה של "לה ג'וטה" מאת ראול לאפארה.
האופרה-קומיק, שהתרשמה מהופעתו, צירפה אותו בשנת 1911 למסע לארגנטינה, שם ניצח על ביצוע הבכורה בבואנוס איירס של "פליאס ומליסאנד" מאת דביסי בתאטרו קולון.
בשנים הבאות ניצח על ביצועי בכורה של יצירה זו בנאפולי, קופנהגן, כריסטיאניה (כיום אוסלו וסטוקהולם.
באוגוסט 1910 ניצח על המוזיקה למחזה "פליאס ומליסאנד" של פורה בהפקה של ז'ורז'ט לבלאנק למחזה "פליאס ומליסנד" של מוריס מטרלינק בגני מנזר סן ואנדריל.
וולף המשיך לנצח באופרה-קומיק עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
במלחמה שירת וולף תחילה באיפר ואחר כטייס (שירות שכלל סיור במרוקו), וקיבל עיטור על אומץ לב.
עם תום המלחמה, יצא וולף לארצות הברית להצטרף לצוות הניצוח במטרופוליטן אופרה, שם החליף את פייר מונטה ברפרטואר הצרפתי.
הופעתו הראשונה הייתה ב-21 בנובמבר 1919, באופרה "פאוסט" של גונו.
על אף הביקורות החיוביות שקיבלה עבודתו עם הלהקה, לא השלים וולף את עונת הניצוח השנייה שלו במטרופוליטן אופרה.
בתקופת שהותו שם ניתנה לוולף ההזדמנות לנצח על כמה הופעות של אופרה משלו; בהצגת הבכורה של האופרה היה נוכח מוריס מטרלינק, שעל המחזה שלו "הציפור הכחולה" התבססה האופרה, הנושאת אותו שם.
וולף חזר לאופרה-קומיק בשנת 1921, כממשיכו של אנדרה מסאז'ה כמנצח ראשי, משרה שבה החזיק במשך שלוש השנים הבאות.
הוא עשה לו שם כמי שניצח על ביצועי הבכורה בפריז של הילד והקסמים של מוריס ראוול ו"אנז'ליק" מאת איבר, ועל ביצוע הבכורה העולמי של Le brebis égarée (1923) מאת דריוס מיו.
בערך באותו זמן, ייסד את ה"קונסרט מודרן פריז" כאמצעי לביצוע פומבי של יצירותיו החדשות.
ב-1924 התפטר ממשרתו באופרה-קומיק והיה למנהל המוזיקלי של תאטר דה שאנס-אליזה.
ב-1925 התמנה למשנה למנצח של תזמורת פאדלו, והרחיב מאוד את עבודתו במוזיקה תזמורתית בלבד (לרבות הופעה ברויאל אלברט הול, לונדון, ב-1926); בהמשך כיהן כמנצח ראשי ומנהל תזמורת פאדלופ, מ-1934 עד 1940. מ-1928 עד 1934 היה המנצח הראשי של תזמורת לאמורה.
ראוי לציון בניצוחו ביצוע הבכורה של הסימפוניה הרביעית של אלבר רוסל (שהוקדשה לו) עם תזמורת לאמורה באוקטובר 1935; קודם לכן הקליט לראשונה את הסימפוניה השלישית של רוסל עם אותה תזמורת.
ב-1938 ניצח פעמיים כמנצח אורח על התזמורת הפילהרמונית של ברגן.
ב-1947 ניצח על אותה תזמורת עם גאיר טוואיט בהקלטה של הקונצ'רטו לפסנתר של טוואיט.
כמו כן ניצח על שידור רדיו של הקונצ'רטו שלו לחליל עם פר ואנג כסולן והתזמורת הפילהרמונית של אוסלו.
וולף ניצח על הבכורות באופרה-קומיק של "בית ספר לבעלים" (1935) ו"מאדאם בובארי" (1951) מאת עמנואל בונדרוויל.
ב-1945 התמנה למנהל האופרה-קומיק לתקופה קצרה.
בעת עבודתו שם, ניצח על הביצוע הראשון של "שדי טירסיאס" מאת פרנסיס פולנק (19047) ואף כי פרש מתפקידו זמן לא רב לאחר כניסתו אליו, המשיך וולף לנצח מדי פעם בתיאטרון עד למותו ב-1970. הוא ניצח על 124 הופעות של "פליאס ומליסנד" בבית האופרה, יותר מכל מנצח אחר.
הוא עמד בקשר גם האופרה של פריז, שם היה למנצח החל ב-1949. ב-1960 ניצח על הקונצ'רטו לפסנתר בסול מז'ור של מוריס ראוול בסטוקהולם עם הפסנתרן השוודי המהולל לארס זלרגרן.
אלברט וינסנט קייסי היה המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, נשיא חברת "טיימס מירור קומפני" (חברת האם של העיתון לוס אנג'לס טיימס), יושב הראש והמנהל הכללי של חברת התעופה אמריקן איירליינס וחבר במועדון Bohemian Grove.
הוא היה אחד מארבעת ילדיהם של ג'ון ג'וזף קייסי, בעלי חברת בנייה, ושל נורין (לבית דויל) קייסי, מורה.
כאשר נקלעה חברת הבנייה של אביו לקשיים כלכליים, פתחה אמו של קייסי בית ספר לילדים מחוננים בבית המשפחה.
כדי לממן את שכר הלימוד שלו באוניברסיטת הרווארד, עבד קייס במגוון של עבודות, כמו מנהל הסדרנים באצטדיון של האוניברסיטה, חלוקת עיתונים, הסעת תלמידים, ועבודה בחנות מכולת.
ב-1943 הוא סיים את לימודיו בכלכלה בהארוורד.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת בצבא ארצות הברית במשך ארבע שנים.
לאחר המלחמה הוא השלים את לימודי התואר השני בבית הספר למנהל עסקים של הארוורד וסיים אותם ב-1948.
באוגוסט 1945 נשא קייסי לאישה את אלינור וולש.
ב-1948 החל קייסי את הקריירה שלו כאשר עבד בחברת הרכבות דרום פסיפיק, בתחילה בניו יורק ולאחר מכן בסן פרנסיסקו, שם הוא היה לעוזר סגן הנשיא ועוזר הגזבר של החברה.
ב-1961 הוא החל לעבוד עבור חברת Railway Express Agency בניו יורק, שם הוא ניהל את מחלקת הפיננסים והחשבונאות, המחלקה המשפטית, מחלקת הרכש, מחלקת הביטוח, מחלקת הבנייה (כולל רכש קרקעות), יחסי ציבור וכוח אדם.
ב-1963 היה קייסי לנשיא חברת "טיימס מירור" בלוס אנג'לס, חברת האם של העיתון לוס אנג'לס טיימס.
במהלך כהונתו בתפקיד זה בחברה, רכשה החברה חברות קשורות כמו חברות הוצאה לאור של ספרים ועיתונים, חברות למוצרי עץ, חברות טלוויזיה בכבלים, תחנות רדיו ועיתונים נוספים.
ב-1975 היה קייסי לחבר במועצת השליטה הפיננסית של מדינת ניו יורק, שהוקמה אז.
ב-1974 פרש קייסי מטיימס מירור והיה לנשיא, יושב הראש והמנהל הכללי של חברת אמריקן איירליינס, שבאותה תקופה התמודדה עם חוב משמעותי והוצאות גבוהות.
אנליסטים עסקיים וקייסי עצמו הופתעו כאשר החברה שכרה לתפקיד זה אדם מחוץ לענף התעופה.
כאשר הוא קיבל פנייה מחבר מועצת המנהלים של החברה, הוא השיב, "פנית לקייסי הלא נכון".
הוא היה סבור שהם היו מעוניינים באחיו, שהיה מנהל בחברת התעופה ברניף אינטרנשיונל.
עד מהרה למד קייסי את עסקי התעופה ונקט בצעדים מידיים לטיפול בבעיות הפיננסיות, בהעברת מטה החברה ב-1979 לפורט וורת' שבטקסס.
העברת מטה החברה לנמל התעופה הבינלאומי דאלאס/פורט וורת' סיפקה אלפי משרות לאזור.
קייסי הכניס את החברה לעסקי גז ונפט ושם קץ למיזמי המלונאות המפסידים.
הוא גם קיצץ בימי החופשה של העובדים.
ב-1983, השנה שלפני פרישתו של קייסי דיווח תאגיד AMR , חבררת האם של אמריקן איירליינס, על הרווח הגדול ביותר שלה אי פעם, 227.9 מיליון דולר.
לפני תהליך הדה-רגולציה של חברות התעופה , התמקדה אמריקן אייליינס בטיסות לחופים ולמרכזי העסקים הראשיים.
מרגע שהוסרה הרגולציה, הנהיגה החברה מערכת של טיסות קישור בהן הנוסעים הגיעו מנמלי תעופה קטנים לנמלי תעופה גדולים ואז החליפו טיסה שיצאה ליעדם.
עד מהרה החליפה שיטה זו את שיטת הטיסות הישירות, והיא הועתקה על ידי חברות תעופה אחרות והפכה לתקן בענף התעופה.
ב-1980 מינה קייסי את רוברט קרנדול כנשיא החברה.
השניים הכניסו לחברה מערכת ממוחשבת מתוחכמת להזמנות.
הם גם הנהיגו תעריפים מוזלים וייסדו את מועדות הנוסע המתמיד.
לאחר פרישתו מאמריקן איירליינס ב-1985, החל קייסי בקריירה בממשל ובאקדמיה.
ב-1986 הוא החליף את פול קרלין בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
במהלך החודשים הספורים בהם הוא כיהן בתפקיד זה הוא פיתח תוכנית להתייעלות בדרג ניהול הביניים של שירות הדואר.
לאחר פרישתו משירות הדואר הוא החל ללמד בבית הספר קוקס למנהל עסקים של האוניברסיטה המתודיסטית הדרומית , שם הוא עבד עד ליומו האחרון.
לדברי עוזרו המנהלי במשך שנים, קייסי אמר לעיתים קרובות שהוא "כשל בפרישה".
דיק הייבן, לשעבר המנהל הכללי בחברת הביטוח אול סטייט ועמית להוראה של קייסי, אמר שהסטודנטים אהבו לשמוע על ניסיון חייו של קייסי.
ההרצאות המועדפות היו אודות תחילתו של מועדון הנוסע המתמיד.
בספרו של קייסי משנת 1997, "חוק קייסי: אם משהו צריך לפעול כשורה, הוא יפעל" (Casey's Law: If Something Can Go Right, It Should) הוא תיאר את סדרת העקרונות למנהיגים עסקיים, כמו "אף פעם על תטרוק דלת באופן חזק מדי עד כדי כך שהיא תיפתח שוב" ו"העסק אנשים מוכשרים.
אחד מהם יהיה היורש שלך".
קייסי שימש כחבר מועצת המנהלים של AMR עד 1991. לאחר מכן הוא מונה לנהל את תאגיד הנכסים של הממשלה , שהוקם כדי לנהל את הנכסים של אגודות חיסכון והלוואה שכשלו.
משרה זו הייתה בלתי נחשקת וקשה.
על קייסי נמתחה ביקורת על מכירת נכסים במהירות רבה מדי כדי להשיג את המחיר הגבוה ביותר.
הוא טען שהוא חסך מיליוני דולרים בהוצאות ובדמי ניהול.
קייסי נשאר בתאגיד עד 1993. ב-2002 מינה הנשיא ג'ורג' ווקר בוש את קייסי כחבר במועצת המנהלים של שירות הדואר לתקופה של תשע שנים.
הוא המשיך להיות קשור לאזור בוסטון בזכות קשריו עם כמה אוניברסיטאות באזור ובזכות בית הקיץ שלו בעיירה ברוסטר שבמסצ'וסטס.
הוא שימש כחבר במועצת הפיקוח של הרווארד ותרם לבניית המרכז לאומנויות יפות בקולג' רגיס שבווסטון, מסצ'וסטס.
אלברט וינסנט קייסי נפרט כתוצאה מהתקף לב בביתו של בדאלאס ב-10 ביולי 2004. רעייתו נפטרה ב-1989.
אלברט וייסגרבר היה צייר גרמני, שעבודתו מהווה גשר בין האימפרסיוניזם לבין האקספרסיוניזם הראשוני.
וייסגרבר נולד כבן של אופה ופונדקאי בזנקט אינגברט.
לאחר שהשלים בהצלחה את לימודיו בין השנים 1891 עד 1894, החל ללמוד ציור דקורטיבי בפרנקפורט בשנת 1894. בשנים 1894 עד 1897 למד בבית הספר לאומנויות ומלאכה במינכן, ואז למד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן בין השנים 1897–1901, תחילה אצל גבריאל פון האקל ואחר כך אצל פרנץ פון שטוק, שהפך למנחה שלו.
משנת 1897 עד 1913 עבד כמאייר עבור כתב העת "Die Jugend".
במהלך לימודיו הכיר וייסגרבר את הנס פורמן, פאול קלה, וסילי קנדינסקי, וילי גייגר, הרמן הלר, מקס סלפוגט, גינו פון פינטי ופריץ בורגר-מילפלד , איתם היה בידידות לכל החיים.
בשנת 1898 הוא וחבריו ייסדו את עמותת Sturmfackel, אליה השתייכו האמנים אלפרד קובין, רודולף לוי ואלפרד לרכר .
בשנים 1901 ו-1902 הוא אייר שני כרכים לספריית הנוער של גרלאך בווינה.
בשנת 1902 הוא עשה את שירותו הצבאי במינכן.
שנה שלאחר מכן וייסגרבר שהה לעיתים קרובות בסנט אינגברט.
בעת נסיעה לפריז ראה עבודות של אימפרסיוניסטים ואמנים חשובים אחרים ופגש בין השאר את אנרי מאטיס.
שם הוא קיבל השראה מאנרי דה טולוז-לוטרק, פול סזאן, אדואר מאנה ואל גרקו, שהייתה מורגשת בבירור בסגנון הציור שלו.
בנוסף לתמונות בית הקפה, האמן עבד על מספר דיוקנאות בעבודות מוזמנות.
בשנת 1904 הוא פגש את בתו של הבנקאי היהודי והציירת מרגרט פוהל בחבורת בתי הקפה במינכן, לה נישא בשנת 1907; באותה שנה הוא החליף את אנג'לו יאנק כמורה לציור באקדמיה לנשים במינכן.
בשנת 1906, וייסגרבר רכש הכרה בינלאומית ממוזיאון פינקוטק החדש (Neue Pinakothek) ומגלריית העיר פרנקפורט.
במהלך נסיעה בפירנצה (1909), בו ליווה אותו פינטי, הוא בא במגע עם אנשי הקוואטרוצנט האיטלקיים והחל תקופה חדשה באמנותו הקודמת.
מנסיעות אלו נוצרו תמונותיו הראשונות ממחזור סבסטיאן.
בשנים שלאחר מכן וייסגרבר פנה לנושאים דתיים, כמו אבשלום, ירמיה, דוד וגוליית.
בשנת 1911 השתתף בתערוכות במינכן ובדרזדן.
באותה שנה הוא גם יצר את אחת מיצירותיו המפורסמות ביותר, הציור "Im Münchener Hofgarten".
שנה לאחר מכן הציג תערוכות בגלריית פאול קסירר (ברלין), בתערוכת זונדרבונד (קלן) ובקונסטהאוס ציריך.
בשנת 1913 ייסד וייסגרבר את אגודת אמני הזצסיון החדש של מינכן יחד עם אלכסיי פון יבלנסקי, אדולף ארבסלו, פאול קלה, אלכסנדר קנולדט ואחרים, והיה הנשיא הראשון של האגודה.
האמן הצליח לחוות את התערוכה הראשונה בסתיו 1914 חצי שנה לפני מותו.
אלברט וייסגרבר נהרג במלחמת העולם הראשונה, בן 37, ב־10 במאי 1915 כסגן מפקד פלוגה של רגימנט חי"ר 16 המלכותי בבוואריה שממערב לליל.
ביוני אותה שנה הועברה גופתו למינכן ונקברה בבית העלמין בצפון מינכן.
טוראי אדולף היטלר שירת באותו גדוד.
אלברט מיד פטיסון היה אמן קנדי מקוויבק שעבד כאמן מסחרי ואדריכל.
נולד בסנט ג'ורג' דה קלרנסוויל, קוויבק, פטיסון היה בנם של ויליאם מיד פטיסון, איש המכס בקלרנסוויל, ושרלוט קראנס.
פטיסון קיבל את השכלתו המוקדמת באקדמיה של קלרנסוויל.
בשנים 1899 עד 1903 למד באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, קוויבק, שם למד אמנות ואדריכלות.
בין השנים 1908–1912 הוא למד בבית הספר לאמנות של האגודה לאמנות במונטריאול, שם למד אצל האמנים הקנדים הבולטים ויליאם ברימנר ומוריס קולן.
מאוחר יותר כמה מחבריו לכיתה הפכו לחברים בקבוצת ביבר הול, ביניהם אמילי קואנן, אדווין הולגייט, ג'ון יאנג ג'ונסטון, שרה רוברטסון, אדריאן הרברט, מייבל מאי, ליליה טורנס ניוטון, פרודנס היוארד וסיביל רוברטסון.
בשנת 1911 הוענקה לו מלגת אגודת האמנות.
בתחילה עבד פטיסון כשרטט עבור חברת האדריכלות של מונטריאול האצ'יסון, ווד ומילר לפני שהצטרף לעיתון "מונטריאול" בשנת 1915 כאמן מסחרי.
המילון "אמנים קנדים" קבע כי פטיסון "עבד במשרה חלקית כמאייר בעיתון מונטריאול.
הוא היה עובד במשרה חלקית בלבד כדי שיוכל להקדיש את יתרת תשומת ליבו לציוריו, אותם הציג במוזיאון מונטריאול.
פטיסון ייצר עבודות במדיומים רבים, כולל צבעי מים, תחריטים וציורי שמן.
רוב עבודותיו מתארות סצנות של חיי היומיום במונטריאול ובכפרי קוויבק הסמוכה.
פטיסון נסע לאנגליה וצרפת בשנת 1924, ושני ציורים בצבעי מים מאותה נסיעה - צ'רינג קרוס ברידג', לונדון ויום הבסטיליה, רואן - הוצגו בתערוכה של האקדמיה המלכותית הקנדית באותה שנה.
בביקורתו על שתי העבודות במהדורת 10 במרץ 1925 של מגזין האומנויות והמכתבים בפריז, Revue du Vrai et du Beau, התייחס מבקר האמנות הצרפתי Comte Chabrier ל"עוצמת הרישום, לפשטות וטעמם הטוב של קומפוזיציה, דיוק וחיות הצבע"ותיאר את פטיסון כ"צייר מים שניחן בסגנון מקורי".
פטיסון נפטר בהדסון, קוויבק, ב־26 בנובמבר 1957 בגיל 77.
אלברט ליליאנברי (בשוודית: Albert Lilienberg; 15 באוקטובר 1879 – 27 באוגוסט 1967) היה אדריכל שוודי.
הוא כיהן בתפקיד מהנדס עיר ראשי בגטבורג ובסטוקהולם.
אלברט ליליאנברי נולד בעיירה רונבי ולמד במכון המלכותי לטכנולוגיה של KTH בסטוקהולם.
לאחר סיום הלימודים בשנת 1903 הוא ערך נסיעת לימודים לארצות הברית ממנה חזר בשנת 1905. לאחר חזרתו לשוודיה הוא עבד תקופה מסוימת כמתכנן גשרים ובשנת 1907 מונה למהנדס העיר של גוטבורג, תפקיד שהוא כיהן בו עד לשנת 1927. באותה תקופה אלברט ליליאנברי היה מלמד באוניברסיטת צ'למרס לטכנולוגיה בעיר.
בהיותו מהנדס העיר המתפתחת אלברט ליליאנברי קידם תוכניות הקמה של שכונות חדשות בעיר.
בשנת 1928 הוא קיבל הזמנה לעבור לאותו תפקיד בסטוקהולם.
בהיותו בסטוקהולם הוא קידם תוכניות רבות לרבות אישור תוכנית כללית של העיר.
אלברט ליליאנברי עזב את התפקיד ביוזמו בשנת 1944. בנוסף לעבודה בסטוקהולם ליליאנברי עסק בתכנון כ-60 עיירות ברחבי שוודיה.
על פעילותו בתחום אדריכלות אלברט ליליאנברג קיבל עיטורים משוודיה, נורווגיה ודנמרק.