tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב המקטע של המסילה המזרחית בין כפר סבא לחדרה פורק ושימש בין השאר להקמת הביצורים לאורך קו בר-לב.
בנקודת החיבור של המסילה המזרחית עם מפלגי מסילת החוף קיים "זנב" של המסילה המזרחית עם אוטם.
זה הוא זנב הגנה וכאשר אין תנועה מכיוון המסילה המזרחית לכיוון מסילת החוף שני המפלגים מכוונים לכיוונים מנוגדים כך שאם מתפרצת רכבת לצומת מכיוון המסילה המזרחית (ללא איתות מסודר) היא אינה יכולה להיכנס למסילה הראשית (מסילת החוף) והיא תמשיך לכיוון הזנב שמגן על התנועה במסילת החוף.
זנב הגנה כזה ניתן למצוא גם במקומות נוספים בארץ למשל בצומת גנות.
ב-2012 אושר פרויקט חידוש המסילה המזרחית כתוכנית לתשתית לאומית (תת"ל 22).
במסגרת תוכנית זו הוחלט לחדש את קו הרכבת המזרחי עבור תנועת נוסעים ומטענים ובמסגרתה ישודרג גם צומת רמז.
ב-11 באוגוסט 2016 הוחלט בישיבת ממשלה שהפרויקט ינוהל על ידי חברת נתיבי ישראל וימשיך לתכנון פרטני.
בחוק ההסדרים לשנת 2017–2018 הוכנסה המסילה המזרחית לרשימת הפרויקטים בעלי עדיפות לאומית, ואושר התקציב לביצועה.
ב־27 בפברואר 2018 פרסם שר התחבורה ישראל כ"ץ הודעה על הפקעת קרקעות ונכון לסוף חודש אפריל באותה שנה כבר נמסרו הודעות לבעלי הקרקע.
ב־23 באוקטובר 2018 פורסם שהסתיים שלב התכנון המוקדם של המסילה.
המסילה תעבור לאורך כביש 6, העבודות צפויות להסתיים ב-2026.
במאי 2020 החלו עבודות לשדרוג הצומת ובמסגרתן הוא יהפוך למחלף מסילתי עם קשת מכיוון המסילה המזרחית החדשה לכיוון הצפוני של מסילת החוף.
עבודות המבנה התחתון מתוכנות ומנוהלות על ידי חברת ח.פ.ת ומבוצעות על ידי הקבלן סולל בונה.
הצומת הוא קצהו הצפוני ביותר של הפרויקט ונמצא בקטע A.
במסגרת העבודות שודרגה והוקמה המסילה המזרחית כמסילה כפולה וממנה חוברה קשת מסילתית כפולה למסילת החוף אשר מאפשרת נסיעה של רכבות מהמסילה המזרחית לכיוון צפון של מסילת החוף.
נבנה גשר המהווה מחלף מסילתי ומאפשר לרכבות המגיעות מכיוון המסילה המזרחית להתחבר למסילת החוף.
העבודות להקמת הגשר והנחת מסילות עליו הסתיימו ביוני 2024, לקראת סוף השנה צפויה הנחת מפלג בין מסילת החוף לגשר לחיבור מלא של המסילות.
חשמול המסילה המזרחית עדיין לא בוצע.
ב-2022 במסגרת תוכנית תשתית לאומית לפרויקט החשמול (תת"ל 18) החלו עבודות לחשמול מסילת החוף ולהתקנת מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית.
המערכת מאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה.
במסגרת התוכנית האסטרטגית של רכבת ישראל לשנת 2040 מתוכננת הכפלה של מסילות החוף ובניית 2 מסילות נוספות בין חיפה לתחנת הרצליה אשר יעברו גם הן דרך הצומת.
בעתיד תתווסף קשת מסילתיות כפולה אשר תאפשר נסיעה של רכבות מהמסילה המזרחית לכיוון דרום של מסילת החוף.
"צועקת" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן, מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, לזאת שניצחה (2017).
הוא יצא לאור ב-12 בספטמבר 2017, כסינגל הרביעי והאחרון מתוך האלבום, בהוצאת חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט.
השיר הגיע למקום השלישי ברדיו אמצע הדרך, והעשירי בגלגלצ.
השיר נכתב על ידי צ'ולי זכאי, הולחן על ידי און זיו והופק על ידי אלי קשת.
בסמוך לצאתו של השיר כסינגל, הכריזה עדן בן זקן על הופעה גדולת ממדים שהתקיימה בהיכל מנורה מבטחים.
טרם הוציאה את הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה עדן בן זקן לערוץ היוטיוב שלה את האודיו של השיר, אשר מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל ואת מילות השיר, בדומה לשאר שירי האלבום.
נכון לספטמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-2.5 מיליון צפיות.
הוא סרט טלוויזיה סובייטי בן ארבעה חלקים משנת 1988 (מיני-סדרה), הראשון בסדרת סרטים על צוערי צי רוסים בתקופת המאה ה-18, בבימויה של סבטלנה דרוז'ינינה.
אחריו יצא סרט ההמשך "לחיי צוערי הצי!".
השנה היא שנת 1742 ברוסיה.
לפני זמן מה, כתוצאה מהפיכה בארמון, עלתה לשלטון יליזבטה פטרובנה, בתו של פיוטר הגדול.
הקרדינל הצרפתי אנדרה-הרקול דה פלורי, שלא היה מרוצה ממדיניות החוץ של רוסיה, מתכנן מזימה נגד סגן הקנצלר אלכסיי בסטוז'ב-ריומין.
הארכיון הסודי של בסטוז'ב נגנב והניירות היקרים מרוסיה מוגנבות ממנה על ידי שבלייה דה ברילייה, דיפלומט צרפתי מנוסה.
באותה שעה שלושה חברים נאמנים עוברים הכשרה בבית הספר לניווט ימי במוסקבה: אלכסיי קורסאק, אלכסנדר בלוב וניקיטה אולנייב.
חיי הסטודנטים שלהם מהנים וחסרי דאגות אך לפתע בשל שילוב הנסיבות, הצעירים מוצאים עצמם בלב משחקים פוליטיים מסוכנים.
כתוצאה ממזימה לכאורה נגד הקיסרית יליזבטה, משפחות לופוחין ויאגוז'ינסקי מוצאות עצמן תחת מתקפה.
אנה יאגוז'ינסקאיה, פטרונה של קורסאק נעצרת ובתה היפה אנסטסיה נחטפת על ידי דה ברילייה ממעצרה והיא מתכוננת לצאת עם הצרפתי האהוב שלה ישירות לפריס.
אנסטסיה יאגוז'ינסקאיה גונבת מהארכיון של דה בריליה את ארכיון בסטוז'וב ומעבירה אותו לקורסאק, שהגיע לסנקט פטרבורג הבירה, כשהוא מחויב למסור את הניירות לידי סגן-הקנצלר.
בכך מקווה אנסטסיה להקל על גורלה של אמה העצורה.
אלכסיי קורסאק, שנמלט ממוסקבה בשמלת נשים בזמן שהופיע בתיאטרון חובבים, יוצא לסנקט פטרבורג.
בדרכו מצטרפת למזלו סופיה, יורשת עשירה, שקרוביה החמדנים רוצים להפוך אותה בכוח לנזירה.
אלכסיי מתאהב בבחורה היפה ועוזר לה להימנע מהגורל העצוב.
בהגיעם לסנקט פטרבורג הבירה, שלושת החברים וסופיה חייבים לפתור שתי משימות חשובות.
ראשית, העברת המסמכים הגנובים לבסטוז'ב באופן אישי, ושנית, לסייע במאבקה של אנסטסיה יאגוז'ינסקאיה להשתחרר מכפותיו העקשניות של דה ברילייה.
הציד אמיתי אחר הארכיון של בסטוז'ב מתחיל כעת, כאשר הרוזן דה לסטוק, הרופא האישי החזק של הקיסרית ויועצה הנאמן, מצטרף לצרפתים.
לסטוק שונא את בסטוז'ב ומוכן לעשות הכל כדי להשיג את מסמכיו של סגן-הקנצלר, אך בעזרתו של הרוזן הידוע ליאדשוב, הארכיון מוחזר בהצלחה לבסטוז'ב.
אולם כעת חייבים קורסאק, בלוב ואולנייב להציל את אנסטסיה היפה ובו זמנית ליישם את משימתו הערמומית של סגן הקנצלר.
שירי הפסקול בוצעו על ידי חלק מהשחקנים:
"שיר הידידות" (Песня о дружбе) - בביצוע דמיטרי חראטיאן
"שיר הממזר" (Песня байстрюка) - אולג אנופרייב
"שיר האהבה" (Песня о любви) - סבטלנה טרסובה ודמיטרי חראטיאן
"דרכים" (Дороги) - אולג אנופרייב, ויקטור בורטסוב
"שיר על פרידה" (Песня о разлуке) - ילנה קמבורובה ואולג אנופרייב
"אל תתלה את האף!" (Не вешать нос!) - דמיטרי חראטיאן ואולג אנופרייב
"שירת הנץ" (Песня лоточницы) - לריסה קנדלובה
הצילומים נערכו במוסקבה, סנקט פטרבורג, טאלין וטבר.
חלק גדול מהצילומים נערכו בארמון מויקה, כנסיית העלייה השמיימה בקולומנסקויה, ובקוסקובו.
הבמאית סבטלנה דרוז'ינינה תכננה לגלם בסרטה את תפקידה של אנה בסטוז'בה, אך בהבנה שהיא לא יכולה להיות גם השחקנית וגם הבמאית, הפקידה את התפקיד הזה בידי נלי פשיונאיה.
במהלך הצילומים, דרוז'ינינה נפלה מסוס ושברה את רגלה.
כתוצאה מכך היה צורך להשהות את תהליך הצילומים למשך שישה חודשים.
בתחילה התבקש ויקטור בורצוב למלא את תפקיד השומר איוואן, שלימים גילם אותו אלכסיי ואנין.
בורצוב סירב, אך בהמשך השתתף בסרט, כשהוא מגלם את גברילה, המשרת של ניקיטה אולנייב.
יורי מורוז עשה אודישנים לתפקיד אלכסיי קורסאק והתקבל, אך בשל נסיבות מסוימות הוא נאלץ לנטוש את התפקיד.
צוער הצי אלכסנדר בלוב היה אמור להיות מגולם על ידי אולג מנשיקוב, אך הוא גם לא יכול היה לעשות זאת, אם כי הוא לקח חלק בדיבוב הדמות.
במהלך הצילומים אירעה תאונה עם סרגיי ז'יגונוב.
סרגיי הזמין את ולדימיר באלון לקרב חרבות.
במהלך הקרב, ז'יגונוב, תוך התעלמות מהחוקים, פגע בלהב ביריבו והחרב פגעה קשה בעינו.
כתוצאה מכך, השחקן נאלץ לעבור מסלול ארוך של טיפולים.
ולדימיר שבלקוב הגיע לצילומים מאוחר יותר מכולם, כשנודע סוף סוף שבנה של דרוז'ינינה, מיכאיל מוקאסי, לא יגלם את ניקיטה אולנייב.
ז'יגונוב וחראטיאן שכנעו את שבלקוב לקבל את הצעתה של דרוז'ינינה.
שבלקוב היה צוער הצי היחיד שנותר לא מרוצה מהשתתפותו בסרט - הוא ראה את הופעתו של ניקיטה אולנייב ככישלון משחק ולא הופיע בסרטי ההמשך.
גם קשריו של שבלקוב עם הבמאית סבטלנה דרוז'ינינה היו מתוחים והם לא התקשרו מאז.
בזמן הצילומים טטיאנה ליוטאייבה הייתה בימים האחרונים של ההריון, אך בזכות השמלות השופעות הצליחו להסתיר את בטנה.
צוערי הצי III הוא סרט טלוויזיה סובייטי-רוסי משנת 1992, השלישי בסדרת סרטים על צוערי צי רוסים מהמאה ה-18, בבימויה של סבטלנה דרוז'ינינה.
בשנת 2019 החלה הפקת סרט המשך, בכיכובם של מרבית שחקני הסרט השלישי: "צוערי הצי 4".
השנה היא 1757. פרצה מלחמת שבע השנים, חיילים רוסים נאלצים להילחם למען האינטרסים של צרפת ואוסטריה נגד פרוסיה.
צוערי הצי ממשיכים לשרת את מולדתם מבלי להתחשב בעצמם.
האחד - יוצא למשלחת, השני - עומד למשפט, והשלישי נשלח לוונציה, כדי להעביר קופסה מפוארת.
למעשה, בתיבה מסר, שעלול להכריע גורלות ולצייר את עתידם של אירופה ורוסיה.
"אל תתלה את האף!" (Не вешать нос!) - דמיטרי חראטיאן ואלכסנדר דומרוגרוב
"עבירה זולה ברוסיה" (Дёшева обида на Руси) - דמיטרי חראטיאן
צוערי הצי 4 הוא כינויו הנפוץ של צוערי הצי — 1787. שלום , סרט רוסי, הרביעי בסדרת סרטים על צוערי צי רוסים מהמאה ה-18, בבימויה של סבטלנה דרוז'ינינה, שמשתפת פעולה עם איוואן קריבורוצ'קו כבמאי משנה.
זהו הסרט הרביעי אחרי "צוערי הצי, קדימה!" (1988), "לחיי צוערי הצי!
בדומה לקודמיו, הסרט הופק על ידי מוספילם לצד חברת ההפקות Sagittarius — D.
בדומה לסרטים הקודמים גם עלילה זו מתמקדת בקיסרית המבקשת מצוערי הצי לבצע משימה חדשה למניעת מזימה בינלאומית נגד האימפריה.
הסרט מתוכנן לצאת לאקרנים ברוסיה בשנת 2022. צילומי סרט המשך בשם צוערי הצי — 1787. מלחמה (Гардемарины – 1787. Война) החלו במהלך מגפת הקורונה ברוסיה, אך הופסקו משלא התאפשר לערוך צילומים בחצי האי קרים בעקבות החמרה במצב התחלואה.
רוסיה, 1787. ערב ההתקפה של האימפריה העות'מאנית על חצי האי קרים, לידי הקיסרית יקטרינה הגדולה מגיע מכתב אנונימי המבשר על איום הפלישה מדרום והפרת הגבולות, ואיום בכיבושה של קרים.
חרף הסכם קוצ'וק קאינרג'ה שעליו חתמה הקיסרית יקטרינה, שקשר לנצח את קרים עם רוסיה, אירופה ממשיכה לארוג תככים ומנסה לשבור את הברית בין רוסיה לחצי האי.
המעצמות רוקמות מזימות חשאיות ולא בוחלות באמצעים כולל הפצת רכילות חסרת בושה, שמועות אפלות וכוזבות ושימש במניפולציות מלוכלכות עם בנה הממזר של הריבונית, שנשלח לאירופה - אלכסיי בוברינסקי, הידוע כמהמר נלהב.
תככים אלו נוצלו בצורה חכמה על ידי נציגי מעצמות אירופה ובייחוד שבאלייה דה בריליה, שלמרות רום גילו לא שכח את הבושה שהמיטו עליו צוערי הצי, שכעת הוטלה עליהם המשימה לסייע לצבא הרוסי במלחמתו בעות'מאנים מדרום והם ייקחו חלק גם בקרב קינבורן.
צילומי הסרט החלו במאי 2019 בחצי האי קרים.
הצילומים נערכו גם בסנקט פטרבורג ובפרבריה וכללו צילומים גם בפטרהוף, בצארסקויה סלו ובסבסטופול.
צילומי הפנים והשלמות שונות נערכו במתחם האולפנים של מוספילם במוסקבה.
במהלך מגפת הקורונה ברוסיה החלו צילומי "צוערי הצי 5" (שנקרא רשמית "צוערי הצי — 1787. מלחמה", "Гардемарины – 1787. Война") בחצי האי קרים, אך הופסקו בעקבות החמרת התחלואה.
צונקו אוקזקי (ביפנית: 岡崎 恒子; נולדה ב-7 ביוני 1933) היא חוקרת ביולוגית מולקולרית, שגילתה בשיתוף עם בעלה את מקטעי אוקזקי.
גילוי מקטעי אוקזקי היווה פריצת דרך משמעותית בהבנת מנגנון שכפול ה-DNA.
ד"ר צונקו תרמה רבות להתקדמות המחקר הגנטי והיא עודה פעילה באקדמיה בימים אלה.
צונקו אוקזקי נולדה במחוז אאיצ'י שביפן בשנת 1933 ולמדה תואר ראשון ודוקטורט בביולוגיה בבית הספר למדע באוניברסיטת נגויה.
היא סיימה את הדוקטורט שלה בשנת 1956 והכירה באותה השנה את בעלה, רייג'י אוקזקי.
הם התחתנו באותה שנה וזמן קצר לאחר מכן איחדו את עבודות המחקר והמעבדות שלהם.
המחקר המוקדם של צונקו וריי'גי אוקזקי כלל חקר של שכפול DNA ומאפיינים ספציפיים של נוקלאוטידים בביצי צפרדעים וקיפודי ים.
עבודה זו הובילה לגילוי תמידין-דיפוספט רמנוזה, נוקלאוטיד שקשור לסוכר.
גילוי זה פתח עבורם את האפשרות לעבודה בארצות הברית, שם המשאבים למחקריהם היו זמינים יותר.
הם עבדו באוניברסיטת וושינגטון ובאוניברסיטת סטנפורד במעבדותיהם של ג'.ל סטרומינגר וארתור קורנברג בהתאמה.
בשנת 1968, לאחר השלמת מחקר רב בארצות הברית וביפן כאחד, צונקו ורייג'י פרסמו את פריצותיהם המדעיות בדבר מקטעי אוקזקי ב-PNAS.
בשנת 1975, לאחר מותו המוקדם של רייג'י אוקזקי מלוקמיה שנגרמה מהקרינה הרבה שנוצרה על ידי הפצצה ילד קטן שהוטלה על הירושימה, צונקו המשיכה במחקרה להוכחת הקשר בין מבנה תחל ה-RNA למקטעי אוקזקי.
צונקו ממשיכה את פעילותה בפרויקטי מחקר שונים עוד בימים אלה, והיא חוקרת בעיקר היבטים שונים של DNA.
היא עמדה בראש מעבדות שונות, שימשה כמנחה ראשית של סטודנטים רבים והייתה תורמת אינטלקטואלית משמעותית במחקרים רבים.
אחת מתרומותיה הייתה במחקר שהראה כי hGCMa הוא בקר תעתוק בשליה, שככל הנראה מעורב בביטוי של גנים רבים הספציפיים לשליה.
תרומה נוספת שלה הייתה במחקר שהראה שהחלבון B בצנטרומר האנושי משרה התמקמות נוקלאוזומים על רצפי α-satellite.
היא תרמה להבנת הבקרה הגנומית של HLA-G והאופן בו הנוכחות של הדכאן LINE1 מסבירה את הפחתת הביטוי של HLA-G.
בנוסף היא תרמה למחקר על עכברים בעלי תסמונת דאון במטרה להבין את המאפיינים הגנוטיפים והפנוטיפיים של תסמונת דאון בבני אדם.
היא עבדה על הבנת הרגולציה הגנומית של HLA-G וכיצד נוכחות של משתיק גנים LINE1 עשויה להסביר את הביטוי המוגבל של HLA-G.
היא גם תרמה למחקר על עכברים עם מאפיינים של תסמונת דאון על מנת להבין את מאפייני הגנוטיפ-פנוטיפ של תסמונת דאון אצל בני אדם.
היא הייתה גם נשיאת ומנכ"לית של ארגון המחקר כרומו (Chromo Research Inc) מ-2008 עד 2015.
צונקו ילדה את בנה הבכור בשנת 1963, לאחר שחזרה מאוניברסיטת וושינגטון ואוניברסיטת סטנפורד יחד עם בעלה, ואת בנה השני בשנת 1973. באותה תקופה היה ביפן מחסור במסגרות לגיל הרך וצונקו, שעבדה כחוקרת במשרה מלאה, התקשתה למצוא עזרה בטיפול בילדיה.
עקב כך היא לקחה חלק פעיל בקמפיין אזרחי וצעדה למען הרחבת מסגרות התמיכה בטיפול בילדים.
רייג'י אוקזקי נפטר בשנת 1975, אך צונקו המשיכה לקדם את המחקר עליו עבדו עד להשלמתו.
צונקו זכתה בפרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע בשנת 2000.
כמו כן, הוענקו לה: המדליה עם הסרט הסגול (Medal with Purple Ribbon) בשנת 2000; מסדר האוצר הקדוש (Order of the Sacred Treasure); וקרני זהב עם סרט צווארון (Gold Ray with Neck Ribbon) בשנת 2008.
בשנת 2015 אוניברסיטת נגויה השיקה את פרס צונקו ורייג'י אוקזקי, "לכבוד רוחם ומורשתם של הפרופסורים אוקזקי".
בשנת 2015 קיבלה את פרס ההצטיינות בתרבות (Person of Cultural Merit).
צוֹעַר הייתה התיישבות קומונלית באוהיו, ארצות הברית, שהוקמה על ידי קבוצה דתית גרמנית בשם 'סֶפַּרַטיסטים' בשנת 1817. ההתיישבות קרויה על שמה של העיר צוער המקראית אליה ברח לוט ומשפחתו מסדום.
הכת הסֶפַּרַטיסטית (Separatists) נוסדה בשנות ה-50 של המאה ה-16 בממלכת וירטמברג שבדרום-מערב גרמניה מתוך התנגדות לכנסייה הלותרנית המאורגנת, וכונתה כך על שם התבדלותה.
בני הכת ראו בכתבי הקודש את ההנחיה הדתית הבלעדית, התנגדו לטקסי הפולחן של הכנסייה, ולא קיימו חגים דתיים למעט השבת.
התאולוגיה שלהם התבססה בחלקה על כתבי יאקוב במה.
הם הודו בחשיבותו של השלטון המדיני לשמירה על החוק והסדר, אך שללו את מעורבותו בסוגיות של אמונה ומצפון.
הם התנגדו לחובת הטבילה, סירבו לשרת בצבא ולהישבע בבתי משפט.
בדומה לקוויקרים בבריטניה, הם סירבו לחלוק כבוד לשליטים ולאנשים בעלי כוח, ופנו לכל אדם בלשון פנייה 'אתה', מתוך אמונה בשוויון בין בני אדם בפני האל.
הם סירבו לשלוח את ילדיהם לבתי הספר של הממלכה, שהיו מפוקחים על ידי הכנסייה הלותרנית.
רוב חברי הכת היו חקלאים, פועלים ובעלי מלאכה פשוטים.
עמדותיה של הכת העמידו אותה בעימותים תדירים עם הממלכה והכנסייה, וחבריה היו נכלאים תדיר, מולקים, ורכושם היה מוחרם.
ילדיהם נלקחו בכוח לבתי יתומים או לבתיהם של איכרים מנאמני הכנסייה הלותרנית.
ישנו תיעוד דל יחסית של קורות הכת במאות ה-17, אך במאה ה-18 התחדשו ההתנכלויות כלפיה, ובכללם המאסרים והחרמת הרכוש.
רבים מחברי הקהילה התרכזו בכפר הגרמני רוטנאקר (Rottenacker).
לקראת סוף המאה ה-18 התייצב בהנהגת הכת אורג ומורה כריזמטי בשם יוסף מיכאל בוימלר , אשר נחשף לניסיון ההתיישבות של כת דתית גרמנית אחרת, אנשי הכומר ראפ, אשר הקימו בהרמוני (במיקום בו לימים הוקמה המושבה ניו הרמוני של רוברט אוון).
בעקבות כך החליט לפעול להעברת הקהילה הספרטיסטית להקמת התיישבון בארצות הברית.
לשם כך פנה וקיבל הלוואות גדולות מהקהילה הקוויקרית של פילדלפיה, אשר דמתה לסטפריסטים בהיבטים דתיים שונים וכן באמונתם הפציפיסטית.
הקהילה התחייבה להשיב את ההלוואות בתוך 15 שנה, בתנאים נוחים ביותר.
המתיישבים רכשו כ-5,000 דונם קרקע באמצעות ההלוואות על גדות נהר טוקארואה באוהיו, בין פיטסבורג לקליבלנד.
בסוף קיץ 1817 הגיעו לארצות הברית ובחורף אותה שנה הגיעו חלוצי המתיישבים לחלקות שנרכשו.
רק באביב 1818 התחילו בהקמת בקתות והכשרת הקרקע.
רבים מבני הקהילה שהגיעו לארצות הברית בחוסר כל לאחר שנים של התעמרות ונישול בגרמניה וקשיי ההגירה, נאלצו לעבוד בתחילה כשכירים בחוות שכניהם על מנת לפרנס את משפחותיהם.
חלקם דחו את מועד הצטרפותם להתיישבות החדשה כדי לעבוד במקומות אחרים ולרכוש מקצוע, והמתיישבים חיו חיי עוני חמורים, כשהם נדרשים גם לשלם מפרעות על חלקות האדמה שהוקצו להם, ואשר אמורים היו לקבל לרשותם לאחר ההכשרה והעיבוד שנעשה במשותף.
היישוב נקרא צוער, על שמה של צוער המקראית אליה ברח לוט עם משפחתו מסדום, כאנלוגיה לבריחתם של הספרטיסטים מרדיפותיהם ומעולם החטא, אך ייתכן שגם בזיקה לחברי כת האיסיים שצוער הייתה אחד ממוקדי פעילותם.
חוקת הקומונה העניקה מראשיתה זכויות שוות לנשים ולגברים.
נשים השתתפו באספות, הצביעו בבחירות ומילאו תפקידי ניהול שונים בחיי הקומונה.
הנהלת המשק הופקדה בידי שלושה נאמנים שמונו לשלוש שנים, כשמדי שנה התחלף אחד מהם בחבר חדש שנבחר במקומו.
הנאמנים מינו מנהלים לענפי המשק השונים, ודאגו לסידור העבודה.
ועדה מתמדת שנבחרה ל-5 שנים כיהנה כבית דין ליישוב סכסוכים, והנאמנים הוכפפו תחתיה.
הממונה על מגעים ומשאים עם החברה החיצונית ועל תכנון המשק הכללי היה 'הסוכן הכללי', בוימלר, שמשרתו לא הוגבלה בזמן כל עוד יהנה מאמונה המלא של הקומונה, ובכפיפות להיוועצות בוועדה המתמדת.
אחת לשנה התכנסה אספה כללית, ובה הוקראה חוקת הקהילה, וכן דו"ח על פעילותה בשנה החולפת.
צעירי הקהילה יכלו לבחור להישאר לחיות בה בבגרותם, גם מבלי להצטרף אליה כחברים, אך צעירים שרצו בכך יכלו להעמיד עצמם לחברות מלאה בגיל 21 וצעירות בגיל 18.
במשך תקופה ארוכה נהגו ללבוש בגדים אחידים בצבע כחול כהה, שיוצרו במקום, עם כובע רחב שוליים בדומה לקוויקרים.
חל איסור על ענידת תכשיטים מכסף או זהב, אך עם התחזקותה הכלכלית של הקומונה נרכש לכל חבר בה שעון כסף שתיקונו היה אף הוא על חשבון הקומונה.
הנישואין עם אנשים מחוץ לקהילה היו אסורים.
הצטרפות לקומונה הייתה קשה ביותר, והייתה חסומה בפני מי שמוצאו העדתי היה שונה מהקהילה המקורית.
בניגוד לקומונות רבות אחרות באותה התקופה, הקומונה לא הייתה מעורבת אף במאבק בעבדות בארצות הברית.
במשך שנים רבות התקשו לעמוד בתשלום חובותיה של הקומונה, ולא מצאו תחומי ייצור שיהפכו את ההתיישבות לכלכלית.
בעשר שנותיה הראשונות של הקהילה נקטו פרישות בשל החשש ליכולתה הכלכלית של הקהילה לשאת גידול ילדים מרובים.
נקודת מפנה שהביאה להצלחת ההתיישבות הייתה חפירת תעלת אוהיו שהחלה ב-1827. מדינת אוהיו ביקשה שהתעלה תעבור בשטם והציעה לצוערים לסייע בחפירתה תמורת כסף.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 ביצעו אנשי הקהילה את עבודות החפירה ומכרו תוצרת חקלאית לקבלנים אשר סייעו להם לשלם את חובותיהם בזמן והותירו אותם עם כסף פנוי, שאפשר להם לפתח נפחיה, פחחיה, טחנות קמח וצמר.
נהירת מהגרים רבים למערב הגדילה את הביקוש לתוצאת החקלאית של הקומונה.
בתחילת שנות ה-30 בוטלו הוראות הפרישות בקהילה וחבריה שבו להתחתן ולהביא ילדים.
בתחילה קבע בוימלר כי הפרישות עדיפה על הנישואין גם מבחינה דתית, אולם בהמשך, התחתן אף הוא.
הנישואין בקהילה היו נעדרי כל טקס דתי - בני הזוג הצהירו על נישואיהם בפני שני עדים, והקהילה עדכנה בכך את רשויות המדינה.
בקהילה הונהג חינוך משותף לילדים.
בתחילה הפעוטות נותרו בבית הוריהם עד גיל 3, אז עברו לבתי הילדים שהופרדו לבנים ולבנות.
ב-1845 בוטלה הלינה המשותפת של הילדים שהקהילה מצאה אותה לא מתאימה, אך החינוך המשותף במשך היום, שכלל לימודים ועבודה תחת השגחה חינוכית, נשתמר.
בשנות ה-40 הגיעה אוכלוסייתה של צוער לכ-500 נפש, בין היתר בעקבות הצטרפותם של מהגרים נוספים ממשפחות בני הקהילה מגרמניה.
בניגוד לקומונות רבות אחרות, בצוער לא היו נהוגות ארוחות משותפות ולא הוקם חדר אוכל קהילתי.
כל משפחה תפקדה כתא חברתי עצמאי בעדה.
בבתים שוכנו שלוש עד חמש משפחות ורוב המצרכים סופקו ממחסן מרכזי, בהתאם למספר הנפשות לרבות מוצרי חלב, ירקות, מוצרי בשר, חמאה, קפה תה וסוכר.
הקהילה נמנעה מאכילת בשר חזיר שכן קיבלה על עצמה חלק ממצוות התורה.
כל בית אב היה רשאי גם לטפח גינת ירק בצמוד לביתו ולגדל תרנגולות לצריכה עצמית - כשעודפי הביצים והירקות נמסרו למחסן הכללי ללא תמורה.
מדי יום עברה בין הבתים עגלה וחילקה דלי מיץ תפוחים לכל משפחה.
אם מישפחה ביקשה לארח, קיבלה אף לשם כך את המצרכים הנחוצים.
בין חברי הקהילה לא היה כל שימוש בכסף, וגזבר הקהילה היה היחיד שהחזיק בה כסף מזומן.
על אף שהקהילה התאפיינה בשוויון גמור בין חבריה בתנאי החיים, יוצא מן הכלל היה בוימלר, שהקהילה הקימה לו בית גדול בן שלוש קומות בעיצוב קולוניאלי, שכונה 'ארמון המלך' לאות תודה על תרומתו לשחרורה מהרדיפות באירופה.
בוימלר התגורר בבית זה עם אחדים מידידיו, ממבוגרי הקהילה אשר הגיעו לגיל זקנה.
לא רחוק מהבית מוקמה הכיכר המרכזית של המושבה, בליבה הוקם גן בן שלושה אקרים, מלא באלמנטים וסמלים בהשראת 'ספר ההתגלות'.
הגן היה שתול פרחים ומלא מדשאות ובו ערוגה בצורת כוחב שבמרכזה עץ ברוש גבוה שכונה עץ החיים, וסביבו 12 עצים ירוקי עד כנגד 12 שליחיו של ישוע, מהם נמשכו 12 שבילים שבסופם עוד 12 עצים שסימלו את 12 בניו של יעקב או 12 שערי 'ירושלים החדשה'.
הקהילה נמנעה מריקודים, הצגות ונשפים, ואף מקונצרטים של כלי מיתר או כינוסים תרבותיים אחרים למעט שירה ותזמורת כלי נשיפה.
חברי הקהילה לא הצטיינו בהשכלה רחבה, והיו בעיקרם אנשי עבודה.
על אף שרובם הבינו אנגלית, שפתם המרכזית הייתה גרמנית ובה ידעו לקרוא ולכתוב, והם מיעטו בקריאה והיו סגורים ביותר להשפעות חיצוניות.
בצוער לא הייתה ספריה, ובבתי החברים גם כן כמעט ולא היו ספרים מלבד ספרי קודש.
מעטים מבין החברים היו חתומים לכתבי עת גרמניים שיצאו בארצות הברית.
לקהילה הייתה כנסייה, אך בה לא היו נהוגים שירים, תפילות וטקסים מלבד דרשות אותן נשא בוימלר מדי שבת וחג בנושאים של דת ומוסר וכן בסוגיות מעשיות - היגיינה והנהלת המשק וחינוך.
נושא עליו שם בוימלר דגש הוא חירות האמונה והדת.
על אף שהנהיג את הקהילה עד יום מותו, כיבד את זכותם של חברי הקהילה למתוח עליו ביקורת או לחלוק על דעתו.
פטירתו של בוימלר ב-31 באוגוסט 1853 נחשבת לנקודה ממנה החלה הקהילה בתהליכי ההתדרדרות.
בתקופה זו הוערך שווי הקומונה בכ-5 מיליון דולר.
עם מותו לא הייתה דמות כריזמטית ובעלת הילה דתית דומה לו שתחליף את מקומו.
הקהילה המשיכה בקריאת דרשותיו הכתובות בשבתות, ואף מנהג זה הלך ואיבד מחיוניותו, ובאין מנהגים אחרים ומסורת חגים לקהילה היא איבדה מהכוח השואב האמוני שהניע אותה בימיה הראשונים.
בתקופה זו החלו קריאות מצד חברים בקהילה להפריט את נכסיה.
לאורך השנים תבעו את הקומונה מספר עוזבים, אך הפסידו בתביעותיהם שכן כבר בשנות ה-30 נרשמה על ידי בוימלר כחוק כאגודה שיתופית שחבריה מסרו לרשותה את כל נכסיהם והמוסמכת אף לרשת את נכסיה הנפטרים בה.
חוקת הקומונה קבעה כי פירוק הקומונה ונכסיה דורש החלטה של 75% מחבריה לפחות - חוקה זו הועמדה למבחן משפטי מצד תובעים מעוזבי הקומונה או מקרב יורשיהם, שטענו כי היא כופה נאמנות נצחית לעקרונות אמונה דתיים בניגוד לעקרונות הדמוקרטיים של המדינה.
בית המשפט העליון קבע כי אין בחוקה פסול, וכי צוער היא קהילה דמוקרטית תקינה שבעלי התפקידים בה נבחרים באופן דמוקרטי לתקופות מוגבלות וכי היא אינה כופה כל אמונה על חבריה הרשאים לפרוש בכל עת.
אחרי מלחמת האזרחים בשנות ה-60 של המאה ה-19 פחת מספר חברי הקהילה, ורבים מבניה בחרו לעזוב אותה ולנסות מזלם בעולם שמחוצה לה, בעקבות התפתחות התעשייה והמסחר האמריקניות.
החל מראשית שנות ה-70 ענפי המלאכה והחרושת של הקהילה החלו לפגר אחר ההתפתחות מחוצה לה, ולהפוך פחות תחרותיים, בין היתר בעקבות ניהול שמרני וקושי של חברי הקהילה הסגורה להסתגל לשינויים מסביב.
העובדה שרובם לא קראו באנגלית והיו חשופים בכלל לקריאה מועטה, כמו גם העובדה שהיו קהילה סגורה מאוד, מנעו מהם להתעדכן בחידושים הטכנולוגיים בתחומי הייצור בהם עסקו.
הקהילה הלכה והזדקנה דמוגרפית ונאלצה להתחיל לרכוש מוצרים מבחוץ ואף להעסיק עובדים שכירים מבחוץ במשק החקלאי.
בין היתר, אף הפסיקה לחנך בכוחותיה הפנימיים את ילדיה והחלה לשכור גם מורים למערכת החינוך של הקהילה, אשר השפיעו אף הם על תהליכי השינוי בה.
צעירי הקומונה החלו לחפש הכנסה פרטית מחוצה לה כגון דיג ומכירת שללם או מכירת עבודות רקמה ביתית לצורך השגת 'דמי כיס' פרטיים.
אחד המטיפים המרכזיים לתהליך ההפרטה בצוער, היה לוי בוימלר, נכדו של מייסד הקומונה, אשר היה מורה בבית הספר של הקהילה, והוכשר לתפקידו בסמינריון ממשלתי שם נחשף לרעיונות חיצוניים לדרך התחנכותו.
החל מ-1895 קרא בגלוי לאפשר לחברים העוזבים את הקומונה לקבל את חלקם היחסי בנכסיה - ומשנתקל בהתנגדות החל לקרוא לפירוקה הכולל של הקומונה - תוך חלוקת נכסיה בין החברים החיים בה ואף בין חברים שעזבו אותה בזמנים שונים.
באותה שנה החל אף לפרסם עלון בנושא בשם 'ניוגיטנה' ואשר היה כתב העת היחידי שיצא בצוער בכל ימי קיומה, ופורסם במספר עותקים קטן ביותר, וב-3 גיליונות שיצאו חודש אחר חודש, שכן כל תכליתו הייתה לקיים תעמולה בקרב החברים לפירוק הקומונה.
כשביקש להוציא את הגיליון הרביעי הוזהר על ידי ועד הנאמנים כי הדבר יגרור את הרחקתו מהקומונה ונישולו מזכויותיו בה.
במקביל להתחדדות הוויכוח הפנימי בקומונה, פחתו גם הכנסותיה וטפחו חובותיה.
בינואר 1898 הועלתה הצעה לפירוק הקומונה באספה הכללית, ובסוף דצמבר אותה שנה חולקו נכסי הקומונה שהוערכו בכ-3.5 מיליון דולר בין כ-222 חבריה, לרבות אלו שלא חיו בה כבר שנים רבות.
חלוקת הנכסים הייתה מורכבת ביותר שכן שטחי הקרקעות שבבעלות הקומונה לא היו שווים מבחינת טיבם ונוחות הגישה אליהם מדידתם והערכתם לקחו זמן רב עד שהושגה הסכמה שהייתה על דעת כלל הקהילה.
כל חבר בקהילה קיבל סכום של 250 דולר במזומן, חלקת אדמה וחלק מנכסי המושבה האחרים.
סך הכל חולק הרכוש ל-135 יחידות משקיות, כשהטוחן לדוגמה אשר קיבל את טחנת הקמח - קיבל שטח קרקע קטן יותר מחבירו, וכך קיבל הנפח את הנפחיה וכו'.
סך הכל שווי הרכוש שהועבר לידי כל חבר עמד על כ-2,500 דולרים שהיוו סכום מכובד במושגי התקופה.
זקנים שלא יכלו עוד לעבד את שטחי האדמה שנמסרו להם, נאלצו להחכיר אותם ולהתפרנס מדמי החכירה.
רבים מהצעירים מכרו את השטחים שקיבלו ועזבו את המושבה, ומתיישבים חדשים שלא מבני הקהילה המקומיים עברו להתגורר בה.
המושבה חוברה לרשת החשמל, הטלפון והטלגרף.
רבים מבתיה המקוריים של המושבה, ובהם ביתו הגדול של בוימלר וזקני הקהילה, 'ארמון המלך' נותרו שלמים עד היום.
בית העירייה של המושבה, הוקם בשנת 1887, והיה בין המבנים האחרונים שהוקמו בתקופת הקומונה, שוקם בשנת 2002 באמצעות קרנות פרטיות.
המפלס התחתון שלו משמש כמשרדי הרשות המקומית ובשתי הקומות העליונות שלו ישנה תערוכה על תולדות הקומונה ובה חפצים ששימשו את מתיישביה.
בשנת 1833 הוקם בצוער מלון עליו נאמר שמטרתו לשמש 'כל אדם, עשיר או עני'.
לנשיא ארצות הברית, ויליאם מקינלי, היה בו חדר מועדף, ונאמר כי הוא אהב את המטבח הגרמני במקום ואהב לשהות בו.
כיום פתוח המלון רקלאירועים מיוחדים, בניגוד לבניינים ישנים אחרים במושבה הפתוחים באופן מוזיאלי.
בשנת 2018 החלו שיפוצים בחלקו החיצוני, אולם חלקו הפנימי לא נשתמר היטב ונקבע כי הוא איננו בטוח לשימוש קבוע.
במפקד האוכלוסין של שנת 2010, התגוררו ביישוב 169 נפשות, ב-79 משקי בית.
צונדוקו (積ん読 - tsundoku) הוא מונח ביפנית, המתאר רכישה וצבירה של ספרי קריאה, אך מבלי לקרוא אותם.
המונח משמש גם לספרים על המדף המוכנים לקריאה בשלב מאוחר יותר.
מקורו של המונח בעידן מייג'י (1868–1912) כסלנג יפני.
הוא משלב את המילים tsunde-oku (, לערום דברים למועד מאוחר יותר ולעזוב אותם) ודוקושו (, ספרי קריאה).
צומת שילת הוא צומת חשוב במרכז ישראל, בו נפגשים כביש 443 וכביש 446. הוא ממוקם ליד מושב שילת והעיר מודיעין.
כ-100 מטר מזרחה מצומת שילת נמצא צומת הכניסה למודיעין (בהמשך לשדרות החשמונאים), שבאופן לא רשמי נחשב לחלק מצומת שילת.
קיימת תוכנית להקמת מחלף במקום הצומת הקיים.
בנוסף קיימת תוכנית להקמת מרכז תחבורה, בסמוך למחלף העתידי, שיאפשר לנוסעים להשתמש בקווי התחבורה שכבר עוברים היום בצומת.
התוכנית כוללת מערך שבילי אופניים והולכי רגל.
התוכנית היא באחריות נתיבי ישראל.
עיריית מודיעין והתושבים מתנגדים לתוכנית כמו שהיא הוצגה בישיבת ועדה מחוזית לתכנון ולבנייה שהתקיימה ב-3 באוגוסט 2020. לטענת עיריית מודיעין והתושבים, הפרויקט יוקם קרוב מדי לבתי מגורים כך שהתושבים יסבלו מבעיית זיהום אוויר של כלי הרכב הרבים וגם מבעיות רעש ואקוסטיקה.
"צונאמי" הוא שיר של הזמרים הישראלים יסמין מועלם ומרגי, מתוך אלבום האולפן השני של מועלם, "אין עולם".
הוא יצא לאור כסינגל המוביל מתוך האלבום ב-30 במאי 2023, בסמוך לצאתו של האלבום, באמצעות חברת התקליטים תקליטי יהלום.
את השיר כתבו מועלם ומרגי והפיק ישי סוויסה, שהפיק את שאר שירי האלבום.
נכון לנובמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-1.5 מיליון צפיות ביוטיוב.
מועלם חשפה כי כתבה את פזמון השיר כארבע שנים לפני צאתו ושמרה אותו כשיר המיועד לביצועו של מרגי, תחת שם הפרויקט "מאמי למרגי".
לבסוף, החליטה מועלם לכלול את השיר באלבומה השני "אין עולם" כדואט שלה יחד עם מרגי, המופיע כרצועה הרביעית באלבום, ופרסמה אותו כסינגל המוביל מתוכו.
בסקירת האלבום בישראל היום, צוין השיר כנקודת חולשה באלבום, כשנאמר כי שיתוף הפעולה בין מועלם למרגי "לא מממש את הפוטנציאל של המפגש בין שני הכוחות המשמעותיים הללו לכדי אמירה משמעותית".
באופן דומה, בן שלו מהארץ ציין כי השיר "אמור להיות שיר מחרמן אבל משתמש בכל כך הרבה דימויים לחים, רטובים ומציפים" ותיאר את השיר כ"חסר עוקץ — מוזיקלי, רגשי או אחר".
בסקירה חיובית באתר Time Out תל אביב, תואר השיר כ"רגע שיא באלבום" ושיתוף הפעולה של מועלם יחד עם מרגי צוין לחיוב, בטענה ש"השילוב בין מועלם למרגי עובד בצורה יפהפייה".
"צונאמי" הוא סינגל הבכורה של הזמרת הישראלית אופירה שופן.
הוא יצא לאור ב-10 בספטמבר 2024 באופן עצמאי, והופץ לשירותי הסטרימינג דרך Mobile1 Music כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"צונאמי" נכתב על ידי אלי פרץ, שהלחין אותו לצד אופיר מלול, המפיק המוזיקלי.
השיר מציג דמות נשית חזקה ובולטת, המכונה "מאמי", שמסמלת יופי, ביטחון עצמי ואורח חיים זוהר, אך גם רומז על פערים עמוקים בחייה.
היא מצליחה לשנות את הסביבה שלה, לגרום לעיר להיראות נוצצת יותר ולהשפיע על האנשים סביבה.
עם זאת, נרמז שהזוהר והביטחון שלה מסתירים ריקנות פנימית, כאשר נאמר שיש "חלק חסר" באהבתה.
בחלק השני, השיר מדגיש את הדואליות בחייה של "מאמי".
מצד אחד, היא נתפסת כמושא הערצה ונתונה בשליטה על חייה ומערכות היחסים שלה.
מאידך, היא מחפשת משהו אמיתי ומשמעותי יותר, דוגמת "האביר על הסוס של הפרארי".
תחושת הבדידות המלווה אותה בעולם הזוהר והמלאכותי של הברים והחיים העירוניים מעצימה את המסר של השיר על המתח בין הופעה חיצונית לבין רגשות פנימיים.
שלושה חודשים לאחר יציאתו החל להישמע רבות בתחנות הרדיו בישראל.
הוא הגיע בשיאו למקום התשיעי במצעד של מדיה פורסט, המאגד את נתוני האיירפליי השבועיים במדינה.
צוענייה עומדת עם ילד על זרועה היא ליתוגרפיה צבעונית מאת הצייר והגרפיקאי הגרמני אוטו מולר, שנוצרה בשנים 1926–1927. היצירה היא חלק מסדרת הדפסים בשם "צוענים", הנחשבת לאחת מיצירות המופת של מולר בתחום ההדפסים.
העבודה היא ליתוגרפיה צבעונית, הכוללת גם תוספות צבע ידניות בגיר אדום.
ההדפס נעשה על נייר צהוב בעל מרקם.
באופן ייחודי, חצאיתה של הדמות המרכזית – הצוענייה – עברה עבודת צבע נוספת בגיר שמן אדום, המעניקה לה מראה עז ומובחן ביחס לשאר האלמנטים ביצירה.
פרט זה הופך כל עותק של ההדפס לייחודי במידה מסוימת.
היצירה הודפסה במהדורה מוגבלת של כ-60 עותקים.
העותקים כללו חתימה של האמן, והם חלק מהסדרה הכוללת תשעה הדפסים תחת הכותרת "צוענים", אשר פורסמה על ידי גלריית נוימן-ניירנדורף בברלין.
סדרת "הצוענים" של אוטו מולר נחשבת לאחת מהיצירות החשובות של האמן בתחום ההדפסים.
ההדפסים מהסדרה נמנים עם היצירות המבוקשות ביותר של מולר בשוק המכירות הפומביות הבינלאומי.
עותק של יצירה זו היה שייך לאוסף הרמן גרלינגר בווירצבורג, ונשא את חותמת האוסף על גב היצירה (Lugt 6032).
הרמן גרלינגר, קטיה שניידר (עורכים), *Die Maler der Brücke.
צומת שילה הוא צומת מרכזי ב, המחבר את גוש שילה ואת כביש 60. הצומת סמוך לשילה ומכאן שמו.
בצומת מתחברים שלושה כבישים, ואלו הם עם כיוון השעון:
כביש 60 לכיוון צפון, המוביל צפונה לעלי, צומת קבלאן ולאחר מכן למחלף רחלים, גוש אריאל ובו אריאל עצמה, רחלים, אסיף (נופי נחמיה), גב ההר וכפר תפוח.
כביש 5055, למזרח, המוביל למרכז ולמזרח גוש שילה, ומחבר את שילה, עמיחי, אחיה, עדי עד, אש קודש, קידה, יישוב הדעת, גאולת ציון, עלי עין, והחוות החקלאיות עמיחי וכחלית.
כביש 60 לכיוון דרום, מחבר את האזור אל הרי בנימין וירושלים רבתי.
הצומת הבאה לכיוון זה היא צומת המשטרה הבריטית, המחברת לכביש 465 למרכז בנימין.
כביש מקומי העובר בקטע זה בצמוד לכביש 60. הכביש ממשיך מנקודה זו צפונה ודרומה:
לכיוון דרום מוביל הכביש אל חוות נחל שילה ומוצב 773. דרך לא מוסדרת ממשיכה גם לגבעת הרואה.
לכיוון צפון מוביל הכביש אל גבעת הראל.
הצומת סמוך לנחל שילה ולחניון הגדודים העבריים.
בצומת תחנת אוטובוס בה עוברים קווים לירושלים, אריאל, שילה, עלי, שבות רחל, עפרה, גבעת אסף, מגרון, כפר תפוח, איתמר, אלון מורה, מחנה חורון ואזור התעשייה שער בנימין.
מחבלים ביצעו מספר פיגועים בצומת בעבר:
ב-1 בדצמבר 2014 מחבלים יידו אבנים לעבר אוטובוס שנסע בצומת, ללא נפגעים.
באפריל 2015 ביצע מחבל פיגוע דקירה בצומת, ופצע שני אנשים, באורח קשה וקל.
האדם הפצוע באורח קל ניטרל את המחבל והרג אותו.
באוגוסט 2015 ביצע מחבל פיגוע דריסה בצומת, ופצע שלושה ישראלים, באורח קשה, בינוני וקל ואז נורה והתהפך.
ערבים תושבי האזור הגיעו לעשות סלפי ולהצטלם ליד זירת הפיגוע.
ב-9 בינואר 2018 השליכה מחבלת סכין יפנית ובקבוק עם חומר דליק לעבר חייל שחשד בה, ונעצרה ללא ירי.
צוסן היא עיירה במחוז טלטוב-פלמינג במדינת ברנדנבורג שבגרמניה, כ־30 ק"מ דרומית לברלין, סמוך לכביש המהיר הפדרלי B96. בשנת 2003 אוחדו מספר יישובים קטנים לעיר אחת בשם צוסן.
מאז רפורמת המוניציפליות בשנת 2003, צוסן כוללת את היישובים והאזורים הבאים:
במקור הייתה צוסן יישוב סלאבי, ושמה נגזר מהמילה "סוסנה" שפירושה אורן.
בשנת 1875 נפתח בתחומה תחנת הרכבת של צוסן בקו בין ברלין לדרזדן.
בשנים 1901–1904 נעשה ניסוי בכלי רכב מהירים מונעי זרם חילופין, אשר קישרו בין צוסן לברלין-מריינפלדה באמצעות שלושה קווים עיליים.
בשנת 1910 נבנה אזור אימונים ויחידת חיל תותחנים של הצבא הקיסרי הגרמני בוונסדורף.
במלחמת העולם הראשונה פעל שם מחנה שבויים מוסלמים בשם "חצי הסהר" (Halbmondlager), שם הוקם בשנת 1915 המסגד הראשון על אדמת גרמניה.
המבנה היה עשוי עץ וכלל מינרט בגובה 25 מטרים, והיווה חלק ממאמץ תעמולה של צבא הקיסרות הגרמנית לגייס שבויים מוסלמים לצידו.
לאחר המלחמה הוסב אזור האימונים לבית הספר לספורט צבאי של הרייכסווהר.
כאן הוכנו ספורטאים גרמנים לאולימפיאדת ברלין 1936. המדריך הראשון היה האנס סורן, תומך ב"תרבות הגוף החופשי".
במהלך מלחמת העולם השנייה פעלו בוונסדורף מתקני הפיקוד התת-קרקעיים של הוורמאכט, כולל מתקני מאיבך I ו־II, ובונקר "צפלין" של מערך התקשורת.
לאחר המלחמה הפכה וונסדורף לבסיס הצבאי הגדול ביותר של הצבא הסובייטי במערב – "עיר לנין".
לאחר נסיגת הכוחות בשנת 1994 הפכה האזור ל"עיר הספרים והבונקרים" וונסדורף-ולדשטאדט.
קרל פרידריך אוגוסט להמן – ממציא שיטת סטנוגרפיה
ולטר בודיוס – לוחם התנגדות קומוניסטי
צופי ים הם חלק מתנועת הצופים הבינלאומית המתמקדת בשיט ופעילויות במים.
פעילויות אלו יכולות להיות בים, בנהרות או באגמים.
צופי הים מספקים הזדמנות להפליג, לשוט בסירות, ללמוד ניווט, ללמוד איך לעבוד על המנועים ולהתחרות בתחרויות.
לצופי הים לעיתים קרובות יש מדים ייחודיים.
בחלק מהמדינות או ארגוני הצופים, צופיות ימית היא תוכנית לצופים מבוגרים בלבד.
אחד האזכורים הראשונים של "צופי ים" הוא במגזין Chums המתייחס ל"צופי ים" בחודש יולי 1909. צופי-ים אלה, היו חלק מצופי Chums ומהצופים הבריטיים.
צי חטיבת הבנים הבריטיים, צוערי חיל הים הלאומי, נקראו "Scouts of the Sea" במהדורת המגזין מתאריך ה-14 ביולי 1909, ולאחר מכן נקראו "Sea Scouts of the Empire" במהדורת ה-28 ביולי 1909.
מאוחר יותר, צופי הים הצטרפו לארגון הצופים של באדן פאוול.
במהדורה הראשונה של הספר "צופיות לבני הנעורים", הזכיר באדן פאוול ש"כל צופה צריך להיות מסוגל לנהל את הסירה, כדי להביא אותו כראוי לצד ספינה או מזח...".
בחודש דצמבר 1908, הונפק תג הימאות הראשון כאחד מתגי הבקיאות הראשונים של תנועת הצופים.
מחנה צופים התקיים ב-, המפשייר, באוגוסט 1909, כאשר פעילויות השייט התקיימו במוקד המחנה.
בשנת 1911, באדן פאוול כתב את החוברת Sea Scouting for Boys.
מדי צופי ים מיוחדים אושרו בשנת 1910 ובשנת 1912 השם "Sea Scouts" אומץ באופן רשמי לארגון הצופים של באדן פאוול.
במשך הזמן התרחבה פעילות צופי הים לשאר העולם.
וכיום מונים בישראל כשמונה שבטים.
(חיפה, כנרת, הרצליה, נתניה, יפו, תל אביב, בת ים וראשון לציון)
סמינר Eurosea הוא סמינר צופי ים רשמי של צופי אירופה, שבעבר התקיים מידי שלוש שנים, ובשנים האחרונות מתקיים מדי שנתיים.
מטרות הסמינר הם לאפשר לארגוני צופים לאומיים לחלוק רעיונות וחוויות למען פיתוח הצופיות הימית או פיתוח של תוכניות חינוכיות מבוססות מים בכלל.
משתתפי הסמינרים הם צופים פעילים ברמה הארצית או האזורית בצופי הים או בתחומי ההדרכה הימית, כמו גם נציגי עמותות המעוניינות להכיר ולקחת חלק בפעילות של צופי ים ברחבי אירופה.
סמינר Eurosea 1, שנת 1985 – בסלוניקי, יוון
סמינר Eurosea 3, שנת 1992 – ב-Vässarö, שוודיה
סמינר Eurosea 4, שנת 1994 – בלונדון, בריטניה
סמינר Eurosea 5, שנת 1997 – באוסלו, נורווגיה
סמינר Eurosea 8, שנת 2006 – ב-Korpo, פינלנד
סמינר Eurosea 11, שנת 2012 – בקופנהגן, דנמרק
סמינר Eurosea 12, שנת 2014 – ב-Brugge, בלגיה
צופי ים בתנועת הצופים העבריים בישראל
מגזר צופי הים הוא מגזר בתוך תנועת הנוער הצופים העבריים.
כמו בצופים כך גם בצופי ים, המטרה היא חינוך הנוער והכנתו לחיים.
ההבדל העיקרי בין צופי ים לצופים הרגילים הוא אופן העברת הערכים לחניכים.
בניגוד לצופים, אשר מאמינים כי בעזרת מחנאות, שהייה בטבע, משחקי חברה ועוד, ניתן ליצור קבוצות ילדים מגובשות הנשענות על ערכי הצופה, צופי ים משתמשים בסירות חתירה ומפרשים, לשם השגת אותן מטרות.
זאת בשילוב עם שיטות ההדרכה של תנועת הצופים.
צופי ים היא תנועת נוער קטנה באופן יחסי לצופים, אך ייחודית יותר.
גילאי החניכים הם מכיתה ה' ועד כיתה י"ב, כאשר ברוב השבטים קיימת קבוצה של הורים, המשתתפים בפעילות.
כיום פועלים בישראל תשעה שבטים: הרצליה, יפו, חיפה, תל אביב, במושבה כנרת, בת ים, נתניה, ראשון לציון ואשדוד.
לצופי ים ארבעה סוגי סירות, עליהן פועלים החניכים: קרוול, סייפן, סנונית ולווייתנית.
לחלק מן השבטים יש סוגי סירות נוספים כגון קטמרן, לייזר, 420, 470, אופטימיסט, טופז(topper), סירות מנוע וקיאקים.
עקב היותה תנועת נוער מחנכת, צופי ים דוגלת בתחזוקת הסירות על ידי החניכים, למען החניכים, בחניכת הסגל.
שבט צופי ים מורכב משכבות גיל.
מכיתה ה' עד ט', השכבה מחולקת לגדודים וקבוצות.
לכל קבוצה מדריך בכיתה י'-י"ב, ולכל שכבה רכז המשתייך לכיתה י"ב, ש"ש (מתנדב בשנת שירות), או רכז בוגר.
בכיתה ח', עוברת השכבה תהליך של מעבר לשכבה מגובשת, ובו עוברים החניכים שני שלבים: הראשון הוא ערבוב הקבוצות, שבו לוקחים את הקבוצות הקיימות ומערבבים אותם, לא לפי הקבוצות המקוריות (שבדרך כלל מחולקות על פי בתי ספר) ומשנים את המדריכים.
השלב השני הוא הכרזת השכבה שמתקיים כמה חודשים אחרי הערבוב.
השכבה מבטלת את קבוצתיה, ונשארת כשכבה אחת מאוחדת עד סוף כיתה י"ב.
ברוב השבטים בארץ קיימת גם פעילות מסודרת וקבועה של קבוצת הורי החניכים בשבט, שכמו בניהם ובנותיהם, לומדים להפליג, לחתור ולמצות את ההנאה מהפעילות הימית.
בנוסף לשכבות, קיימים צוותי הדרכה לכל שכבה, רכזים, רכזי הדרכה, מרכז השבט וראש השבט, הגורם ההתנדבותי בשבט.
שבט צופי ים מתפקד כחלק מההנהגה האזורית של הצופים, ומזכירות צופי ים הארצית.
תוכני הדרכה על פי שכבות
שכב"צ (שכבה צעירה) – יסודות החתירה, קבוצתיות, יסודות ההפלגה בסירות גדולות וקטנות, וסיירות, ניווט ומחנאות מעשית.
כיתות ט'-י' – בניגוד לצופים, קורס ההדרכה בצופי ים מורכב יותר, מכיוון שהוא כולל תכנים ימיים בנוסף לתוכני ההדרכה הסטנדרטיים.
בשנים אלו מתקיים קורס ההדרכה, יחד עם נגיעה בתכני הפלגה מורכבים, והחשוב בהם הוא פיקוד על סירה.
בתחילת כיתה י' מצטרפים החניכים לשכב"ג כמדריכים ופעילים בשבט.
שכב"ג – עיקר התכנים הם להעשרה, כאשר המשקל המרכזי בשנים אלה נתון להדרכה וריכוז.
צופי-ים תל אביב השבט הראשון שהוקם בשנת 1919 והפעילות מתבצעת בשני מוקדים:
בנחל הירקון, ברחוב אוסישקין 5. הורדת הסירות למי הנחל היא פעילות לשכב"ג ויציאה לים דרך שפך הנחל לכיתות ח'.
במרינה תל אביב נמצא מוקד הפעילות של כיתות ז',ט',י'.צבע מייצג – השבט מיוצג על ידי ירוק.
צופי-ים הרצליה (ידועים גם כ-"שבט דקר") – הוקם בשנות החמישים.
השבט נמצא בחוף זבולון והפעילות הימית מתבצעת בשני מוקדים:
בחוף זבולון – הסירות של שכבות ח' ומעלה נמצאות בתוך השבט על עגלות, והכיתות מבצעות הורדת סירות לחוף ויציאה בגלי חוף.
במרינת הרצליה – הסירות המשמשות את השכבות הנמוכות (שכבות ז' ומטה) נמצאות במרינה.צבע מייצג – השבט מיוצג על ידי בורדו.
צופי-ים חיפה – הוקם בשנות הארבעים מתוך קבוצה פנימית של שבט משוטטי הכרמל.
הפעילות מתבצעת בחוף שמן הנמצא בתוך נמל חיפה, אך לעיתים רחוקות יש פעילויות שמתרחשות בחוף השקט בשכונת בת גלים.צבע מייצג – השבט מיוצג על ידי כחול.
צופי-ים כנרת – הוקם בשנות האלפיים.
נמצא על גדות הכנרת במושבה כנרת.
והפעילות קורת בעיקר עם כלים שיט קטניםצבע מייצג – השבט מיוצג על ידי אדום.
צופי-ים יפו – הוקם בשנת 1937. הסירות עוגנות בנמל יפו והפעילות הימית מתבצעת בנמל וממנו.צבע מייצג – השבט מיוצג על ידי צהוב.
צופי-ים עכו – נסגר עקב בעיות תקצוב מהעירייה.
צופי-ים נתניה (ידועים גם כ-"שבט סירונית") – הוקם בשנות האלפיים.
ממוקם בקצה הצפוני של הטיילת ב"חוף סירונית" ("קונטיקי").
הסירות נמצאות בתוך השבט על עגלות.
היציאה לים מתבצעת מהחוף.צבע מייצג – השבט מיוצג על ידי אפור שחור.
צופי-ים בת ים – הוקם בשנות אלפיים הפעילות מתבצעת בחוף "סי פאלאס".
ויציאתם לים מתבצעת מהחוףצבע מייצג – השבט מיוצג על ידי תכלת.
צופי-ים ירוחם – נעשה ניסיון שלא צלח להקים שבט באגם ירוחם, ואף התקיימה שם תחרות חתירה, שכיום מתקיימת מדי שנה בצופי ים תל אביב.
צופי-ים טבריה – פעל בנמל טבריה ונסגר בתחילת שנות ה-2000.
צופי-ים ראשון לציון – שבט ראשון לציון נפתח ב 2023 שהפסיק לפעול וחזר בפברואר – שבט מיוצג על ידי כתום.
צופי ים אשדוד – נעשה ניסיון שלא צלח להקמת שבט בנמל אשדוד.
ניסיון זה הסתיים בשנת 2023 צבע מייצג – השבט מיוצג על ידי ורוד.
פעילות צופי ים מתנהלת על מספר כלי שיט מרכזיים:
קרוול – מפרשית קטנה עשויה פיברגלאס באורך כ-4.99 מטר, בה מתרגלים החניכים את יסודות החתירה וההפלגה.
בסירה יש 6 ספסלים וניתן לקיים בה פעילות של עד 10 חניכים.
קטמרן – סירה המורכבת משני גופי ציפה המחוברים יחדיו.
סייפן – מבחינת הגודל הסייפן נמצאת בין הקרוול לסנונית ויכולה לשאת בערך אותו מספר חניכים.
הריכוז העיקרי של סירות מדגם סייפן נמצא בעיקר בשבטי צופי ים הרצליה, תל אביב, יפו, כנרת, וישנה אחת בחיפה.
סנונית – מפרשית הבנויה מעץ או מפיברגלס.
דגם מתקדם יותר בשבטי צופי ים, על גביו מתאמנים החניכים הבוגרים יותר.
לווייתנית – מפרשית מדגם ותיק יותר מהאחרות.
הסירה פותחה במקורה למטרות ציד לווייתנים ובשנות השלושים השתמשו בהן לדיג, מסחר והעפלה.
הליוויתנית גדולה משמעותית משני הדגמים האחרים ועל גביה מתאמנים חניכים בוגרים ומדריכים.
קיימות רק בשבטי ת"א (ה"צופית" ו"מאיר גרוסמן"), חיפה ("ה.ר וינדמילר"), ויפו (ה"סלוניקי").
"סירות קטנות" (אופטימיסט, טופז, לייזר, 420 וכדומה).
שישבת – השכבה מתאספת בשבט לפעילות שנמשכת בדרך כלל יומיים (בימי שישי ושבת).
מפעל – פעילות ייחודית המתרחשת בדרך כלל בחג (לדוגמה: מפעל פסח).
בדומה לסופי השבוע, הפעילות נמשכת יותר מיום אחד, ויכולה להימשך גם שלושה ימים ואף יותר.
הפעילות לא תמיד מתרחשת בשבט הבית של החניכים.
לדוגמה, מפעל פסח בו החניכים יוצאים ללילה בהרצליה ושם חותרים, מפליגים ועוד.
הפלגה ארוכה – הפלגה בת מספר ימים ליעד מרוחק.
קורסי קיץ ה המקבילה ה"צופי ימית" למחנה הקיץ של הצופים היא קורסים בבית הספר לקציני ים עכו (לעיתים במקום אחר) נמשכים מספר ימים (ככל ששכבת הגיל עולה כך מתארך הקורס) ובקורס החניכים מפליגים, לומדים על ימאות, משתתפים במסדרים וכל זאת באווירה צבאית.
בצופי ים ישנו עקרון מנחה - "כל החניכים יוצאים למחנה הימי".
הפלגה ליוון או לקפריסין – חניכי שכבה י"א של השבטים יוצאים בקיץ להפלגה בת שבועיים לערך ליוון או קפריסין, כיום ההפלגה מתבצעת בצורה פרטית ולא דרך צופי ים.
שיוט השיוטים מתבצעים במסגרת הפעילות והם למעשה תחרות שיט.
אליפות החורף – מדי שנה נפגשים כל השבטים לתחרויות חתירה, משיכת חבל, הטלת בוכטה (חבל), וקשרים.
התחרויות מתבצעות לפי שכבת גיל בפארק הירקון ליד צופי ים ת"א.
החל מ-2016, אליפות החתירה הארצית מתקיימת לזכרו של יאני אפשטיין.
נקראת גם לפעמים בטעות "תחרות חתירה" כשמה של התחרות עד 2015. עד 2015 הייתה תחרות חתירה בלבד.
ב-2015 הוסיפו תחרות קשירה וב-2016 הוסיפו גם תחרות בוכטה (זריקת חבל) ומשיכת חבל.
מאז השם הרשמי של התחרות הוא אליפות החורף.
הקפת הכנרת – טיול של שכבת ח' בחופש פסח, בו החניכים מפליגים בכנרת במהלך היום וישנים בחופים במהלך הלילה באוהלים.
הטיול הזה מגבש את השכבה הארצית, כל שכבות ח' של כל צופי ים ישראל יוצאות למפעל הזה.
קורס מפ"ס (מפקד סירה) – קורס בחופשת הקיץ שעורך כ-24 יום אשר מכין את חניכי שכבת י' לקראת הדרכה בשנת הפעילות הבאה.
במהלך הקורס החניכים מוציאים משיט 21
הפלגת אטגר – הפלגה ארוכה ורבת שעות למרחק ארוך ביותר, של שכבת ט' בחופש פסח.
מפעלים בשיתוף עם תנועת הצופים:
טיול נעורים (נקרא גם טיול חז"ק) – טיול של שכבת ז', כאשר השבטים לא מתחלקים אבל ישנים והולכים ביחד.
חנוכה דרום – טיול של שכבות י'-יב' בדרום הארץ בחופשת החנוכה.
חנוכה צפון – טיול שבטי, בו מדריכים חניכי שכבת ט', כחלק מהאימונים של קורס ההדרכה.
סיירות וים- מפעל שמתקיים רק לשכבת י' של שבט צופי הים חיפה ולהנהגת חיפה.
מפעל בו יש הפלגה לחניכי תנועות הצופים ביחד עם חניכי צופי הים וטיול של הצופים בהר הכרמל.
ערכי החינוך של התנועה בישראל
תנועת צופי ים ישראל מדגישה למטרותיה החינוכיות את: אהבת הים, עבודת הצוות, אחראיות, עיקשות לא לוותר בנוסף בצופי ים ישנו דגש על הוצאת בוגרי שבטים לשנות שרות.
זאת מתוך ראייה כי התרומה המשמעותית לחברה היום היא דרך שנת התנדבות בקהילה.
אחוז היוצאים לשנות שרות בצופי ים הוא מהגדולים ביותר בקרב תנועות הנוער בארץ.
החל משנת 1995 פועלת תוכנית "עוגן לחיים" אשר נוצרה בשיתוף פעולה של צופי הים עם המחלקה לקידום נוער בעיריית תל אביב-יפו והתפתחה במשך השנים לכל שבטי צופי ים בישראל.
התכנית פותחה כאמצעי לשיקום בני נוער המוגדרים כנתונים בסיכון גבוה לסמים, אלכוהול ואלימות.
חלקם הגדול בעלי לקויות למידה.
במסגרת התכנית משתתפים בני הנוער בסדרה של פעילויות הכוללת היכרות עם הזירה הימית, השטה של כלי שיט שונים, אימונים אתגריים, תרגול של הצלה ימית והתנהלות במצבי חירום.
כל אלו צוברים בני הנוער סדרה של התנסויות התורמות לחיזוק חוסנם הנפשי והפיזי, פיתוח האינטליגנציה הרגשית והעצמתם כיחידים וכחלק מקבוצה.
צוּפִים (נקראת גם צופין) היא התנחלות במערב השומרון, שהוקמה בשנת 1989 על ידי ארגון אמנה.
היישוב ממוקם צפונית לאלפי מנשה ודרום-מזרחית לכוכב יאיר צור יגאל, בין קלקיליה לג'יוס.
היישוב משתייך למועצה אזורית שומרון ומהווה את היישוב המערבי ביותר בה.
צופים ממוקמת ממערב לגדר ההפרדה וצמוד לכביש 6 ולמחלף אייל ללא מעבר מחסום.
הקרקע עליה הוקם היישוב נרכשה בשנת 1982 מסמי עבדאללה כרשה, תושב הכפר ג'יוס, על ידי היזם משה גליק ו"הקרן לגאולת הקרקע".
חלקת קרקע נוספת בת 1,400 דונם הופקעה מתושבי ג'יוס ונמסרה ללא תמורה לטיפול "הקרן לגאולת הקרקע" בהתאם להחלטת ממשלה משנת 1983. ועדת השרים להתיישבות אישרה הקמת יישוב במקום ב-1983, אך משרד הביטחון והמנהל האזרחי לא אישרו את הקמתו עקב קשיים בהסדרת גישה ליישוב.
שטח הקרקע שנרכש בתחילה היה 200 דונם בלבד והוא היה מוקף באדמה בבעלות תושבי הכפרים בסביבה.
בנוסף, בשנת 1985 נפתחה חקירת משטרה בחשד שהקרקע נרכשה במרמה, ושמסמכי הבעלות זויפו.
לאחר שהחשדות הוסרו החל שיווק המגרשים במקום.
באותה עת החליטה ועדת השמות הממשלתית לקרוא ליישוב "צוּפִין", על שם חורבת צופין הסמוכה, אך תושבי היישוב העדיפו את השם "צופים", ובסופו של דבר התקבל שם זה על ידי ועדת השמות הממשלתית.
בקיץ 1987 החלו העבודות לקמת היישוב, אך משרד הביטחון הוציא צו להפסקת העבודות.
המתנחלים עתרו לבג"ץ נגד משרד הביטחון בטענה שהוא מעכב את הקמת היישוב ללא סיבה מוצדקת והצו בוטל.
עם זאת, זמן קצר אחר כך פרצה האינתיפדה הראשונה ושיווק המגרשים ביישוב התעכב, עקב חוסר ביקוש.
המתיישבים הראשונים (אדם ויהודית פרופ, שוקי ויפה המבורגר, ישראל וציקי בלונדר ומשפחת בסון) עלו על הקרקע ב-9 באפריל 1989, לאחר הצבה של ארבעה קראוונים ראשונים על ידי אמנה.
עם הקמת היישוב בסוף שנות ה-80, חטיבת קרקע בשטח 1,440 דונם, שקיבלה את השם "צופים צפון", הופקעה מתושבי הכפר ג'יוס, ונמסרה על ידי הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון ללא תמורה לטיפול "הקרן לגאולת הקרקע" ולחברת הבנייה "לידר קומפני", שהייתה שותפה בהקמת היישוב.
איש העסקים לב לבייב רכש את חברת "לידר" בשנת 1991 ונכנס כשותף לבנייה ושיווק הבתים בצופים.
כמה שנים אחר כך תבע את המוכרים בטענה שהסתירו ממנו תביעות וחובות של החברה ללקוחות שרכשו מגרשים ביישוב.
בהסכם הפיתוח שנחתם בין הממונה ליזמים (חברת לידר והקרן לגאולת הקרקע), הם נדרשו לקדם את הבנייה ב"צופים צפון" עד למועד שהוגדר בהסכם, כאשר הותנה, שאי-עמידה ביעד מביאה לפקיעת ההסכם.
אף על פי שלא בנו ולו בית אחד במשך שנים רבות, חודש הסכם הפיתוח פעמיים, בלא תמורה.
אחד מן הגורמים לעיכוב בפיתוח "צופים צפון" היה הקפאת הבנייה בין השנים 1992 ל-1996 בתקופת ממשלת רבין השנייה.
מעט לאחר ההכרזה על ההקפאה נתן הממונה על הרכוש הנטוש לחברה רישיון לבצע פעולות הכנה לקראת הבנייה, לרבות פריצת דרכים ויישור קרקע.
במסגרת זו ניתן ללידר רישיון להפעלת "מגרסה", כלומר, מחצבה בהגבלות מסוימות על הפעלת הציוד בה.
בתחילה נועד הרישיון רק לאספקת חומרים לבניית צופים עצמה, אך בהמשך ניתן אישור למכירת תוצרי המחצבה.
חלק של אותם תוצרים שימש לסלילת כביש 6 הסמוך על-ידי "דרך ארץ", חברה אחרת שלבייב היה בעל מניות משמעותי בה.
המחצבה הניבה לאורך השנים ליזמים רווחים המוערכים בעשרות מיליונים, דבר שפגע במוטיבציה של היזמים לקדם את הבנייה בצופים צפון, לבסוף פקע הסכם הפיתוח בשנת 2004 ולא חודש.
בעקבות האינתיפדה השנייה, ביוני 2002 אישרה ממשלת ישראל את הקמת גדר ההפרדה ממזרח ליישוב.
מיקומה של הגדר נקבע על בסיס תוכנית מתאר להרחבת ההתנחלות, כולל תוכניות "צופים צפון" ו"צופים מזרח" להקמת אזור תעשייה.
תוואי הגדר מסביב לצופים הפריד מאות משפחות, שגרות ביישובים הפלסטיניים הסמוכים, מהאדמות החקלאיות שבבעלותן.
עם השלמת הגדר תושבי אותם היישובים הוכפפו מאז אוקטובר 2003 למשטר של היתרים, המונפקים על-ידי המנהל האזרחי, כדי להגיע לאדמות החקלאיות שמעברה השני של גדר ההפרדה.
גישתם של בעלי ההיתרים אפשרית רק דרך אחד השערים שהוקמו במכשול ומוגבלת לשעות הפתיחה של אותו שער.
תושבי הכפרים הפלסטינים באזור הגישו ב-2004 עתירה לבג"ץ נגד תוואי גדר ההפרדה.
פסק הדין החזיר לכפרים הפלסטינים 5,400 דונם שנכלאו בצד המערבי ("הישראלי") של הגדר.
ביולי 2005 ביקש יו"ר מזכירות צופים, דני נווה, משר הביטחון להורות ששער בגדר ההפרדה מדרום ליישוב סמוך לקלקיליה יישאר פתוח, למרות צו לסגירתו.
הסיבה לבקשה הייתה הרצון להקל על תנועת תושבי היישוב לכיוון כביש 55. הבקשה אושרה על-ידי אחיו של נווה, אלוף פיקוד המרכז יאיר נוה.
בשנת 2009 החלה הקמת שכונת המגורים "צופים צפון", אמנם על שטח קטן יותר מהתוכנית המקורית שלה, אך ללא אישור המנהל האזרחי.
בדצמבר 2009 נפצעה שוטרת באורח בינוני בעימות עם המתיישבים בעת ניסיון של כוחות הביטחון להפסיק את הבנייה.
הקמת השכונה נמשכה, והיא אוכלסה החל משנת 2012.
בשנת 2014 תבעו מספר משפחות את משה גליק, לאחר שגילו כי במגרשים, שרכשו ושבהם הקימו את ביתם, רשומים שעבודים לטובת המדינה.
מקור השעבוד הוא פיצוי שקיבלו חברת "לידר" ו"הקרן לגאות הקרקע" בסך 3.6 מיליון שקל מהמדינה בשנת 1992, בשל ההחלטה על ההקפאת הבנייה בהתנחלויות, כאשר הוסכם שאם וכאשר תחודש הבנייה יוחזר הפיצוי למדינה, כ-26 אלף שקל, לכל יחידת דיור שתיבנה.
להבטחת אותו החזר נרשם שעבוד על הקרקע לטובת משרד הבינוי והשיכון.
בשנת 1996 הופשרה הבנייה ובהמשך נמכרו כ-120 יחידות דיור.
במסגרת עסקאות רכישת המגרשים, ייצג משה גליק את קבוצת לידר כבעלת הקרקע, את החברה המשכנת וחלק מרוכשי המגרשים.
הרוכשים קיבלו ממנו אישורי זכויות שלפיהם הנכס נקי מעיקולים, שעבודים או משכנתאות.
אך, הם גילו לאחר הרכישה שביתם משועבד לטובת המדינה, עובדה שלא נמסרה להם בזמן הרכישה.
היישוב מאופיין בבנייה של בתים צמודי קרקע בשיטת "בנה ביתך".
ביישוב קהילה מעורבת (דתיים 45%, חילונים 55%) המנהלים אורח חיים משותף.
ביישוב מרפאת שירותי בריאות כללית, גני-ילדים, מעונות-יום ומרכז רב-תכליתי בו מתקיימים חוגים ופעילויות העשרה לילדים, נוער ומבוגרים.
מערכת החינוך בצופים כוללת מעון וגני ילדים.
בספטמבר 2021 נפתח ביישוב בית ספר יסודי.
ביישוב פועל סניף של תנועת הנוער בני עקיבא וצופים.
ביישוב מרכז מסחרי, מכיל סופרמרקט, מרפאות, ספרייה ועוד.
מעון, גני ילדים, בית ספר יסודי ויריד בגדים יד שנייה.
צוף הוא תמיסה מימית של סוכרים שונים, המיוצרת בצמחים מסוימים ברקמות מיוחדות המכונות צופנים (ביחיד: צוּפָן; באנגלית: nectary; במקרה שהרקמה מחוץ לפרח היא מכונה צוּפָן חוץ-פרחי, extrafloral nectary).
הצוף מושך אל הצמח בעלי חיים שונים הניזונים ממנו.
עבור הצמח, זהו אמצעי משיכה זול מבחינה אנרגטית, משום שאינו מכיל חלבונים.
בעלי-החיים הנמשכים אל הצמח בעקבות הצוף, מספקים לצמח צרכים שונים.
השימוש הנפוץ ביותר בצוף הוא למטרות האבקה: תוך כדי מגע באיברי הצמח ואכילת הצוף, בעל-החיים בא במגע עם גרגרי האבקה של הצמח, וכך מעביר אותם ממקום למקום, כאשר חלקם מגיעים אל צלקות הפרחים, ליצירת הפריה.
קיימים שימושים נוספים לייצור צוף.
למשל: צמחים מסוימים מייצרים צוף על-מנת למשוך אליהם נמלים, המגינות עליהם מפני טריפה בידי בעלי-חיים אחרים.
הרכב הסוכרים בצוף קשור למאביק של הצמח: פרחים המואבקים על ידי ציפורי שיר, עטלפים וזבובאים מייצרים צוף העשיר בחד סוכרים גלוקוז ופרוקטוז ואילו צוף צמחים המואבקים על ידי קוליבריים, דבורת דבש, עשים ופרפרים מכיל יותר מהדו סוכר סוכרוז.
הצוף שנאסף על ידי דבורת הדבש מהווה את המרכיב העיקרי בדבש לאחר שהסוכרוז שבו מפורק לגלוקוז ופרוקטוז באמצעות אנזים.
צופי אש הם בני נוער, המתנדבים בשירותי הכבאות וההצלה של מדינת ישראל לצד לוחמי האש.
פעילות צופי האש יכולה להתחיל מכיתה י' (בגיל 15).
בדרך כלל צופי האש מגיעים להתנדבות במסגרת תוכנית המחויבות האישית עד הגיעם לגיל 18.
בתחנות הכיבוי במדינת ישראל פעילים כיום כמספר מעורך של 2,800 צופי אש (נכון לשנת 2023).
פעילות צופי אש התחילה בשנת 1959.
באסון הכרמל, ב-2 בדצמבר 2010 נהרג צופה האש אלעד ריבן - תלמיד כיתה י"א בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, אשר התנדב במערך הכבאות וההצלה כצופה אש.
בעקבות האסון הופסקה קבלת צופי אש חדשים למשך 4 שנים בכל הארץ, בשנת 2014 נפתח הקורס לצופי אש ברחבי הארץ מחדש מלבד מחוז צפון.
טקס השבעה לצופי האש ב-12 במרץ 2023, בוגרי מחזור א' של צופי האש במחוז צפון, במהלך השנה, הוכשרו 111 צופי אש, הקורס הוא יוזמה של מנהלת המחוז, ד"ר אורנה שמחון, ומפקד מחוז צפון כבאות והצלה לישראל, טפסר ניזאר פארס.
הרוב המוחלט של צופי האש מתחיל התנדבותו במסגרת תוכנית המחויבות האישית הקיימת ברשויות מקומיות רבות.
במסגרת התוכנית תלמידי כיתות י' בבתי הספר העל-יסודיים מתבקשים להקדיש שישים שעות מזמנם לטובת הקהילה, וארגון צופי האש מהווה את אחד מאפיקי ההתנדבות האפשריים.