tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לתהליך הלאומי, עברו חלק גדול מהערבים תהליך של אסלאמיזציה החל משנות השמונים של המאה ה־20 (כך למשל שלטה התנועה האסלאמית באום אל-פחם החל מ־1989).
בפועל אסלאמיזציה זו התבטאה בין השאר בסדרת עימותים על רקע מסגדים נטושים שהופקעו והוקצו לצרכים אחרים או נהרסו.
כמו כן הביא תהליך זה לסדרת התנגשויות על רקע פעולות התנועה האסלאמית במסגדי הר הבית וטענותיה שממשלת ישראל שואפת להרוס את המסגדים, במסגרת זו ארגנה התנועה האסלאמית כינוסים שנתיים החל מ־1996 תחת הכותרת "אל-אקצא בסכנה".
כל התופעות הללו התרחשו על רקע התאוששות ערביי ישראל מהשפעת מלחמת העצמאות והממשל הצבאי, וצמיחתו המסיבית של דור צעיר יותר (בסוף שנות התשעים היו בני 24 ומטה 61.5% מכלל האוכלוסייה).
התוצאה של התפתחויות אלו הייתה מספר הולך וגובר של התנגשויות בין המשטרה ובין הציבור הערבי.
עימותים שקדמו לאירועי אוקטובר באותה השנה
במהלך שנת 2000 אירעו מספר אירועים בעלי משמעות והם שהביאו בסופו של דבר למהומות:
ביום האדמה של 2000 - שברובו התנהל בשקט - חדרו צעירים מסכנין לבסיס צבאי ליד עירם וניהלו קרב עם השוטרים, שבו לטענתם מתה אחת מתושבות עירם.
ב־3 באפריל נערכה הפגנת סטודנטים ערבים באוניברסיטת חיפה, שהתפתחה לעימות אלים בינם לבין סטודנטים יהודים והמשטרה.
כמו כן נערכו הפגנות ב־11 וב־12 באפריל באוניברסיטה העברית.
ביום העצמאות התפתחה הפגנה אלימה נגד השתתפות קבוצה מראשי הרשויות הערביות בטקס עם שר הפנים.
במהלך אירועי יום הנכבה התפתחו הפגנות אלימות מצד ערבים ישראלים והן מצד תושבי השטחים ואף שוטרים במשטרה הפלסטינית (דבר שהפליא את שוטרי משמר הגבול מאחר שהם עבדו יחדיו).
ביולי נערכה ועידת קמפ דייוויד שבה התפוצץ המשא ומתן בין ישראל והפלסטינים.
חבר הכנסת עזמי בשארה נשא שורה של נאומים מתסיסים, בהם הוא הביע תמיכה בטרור ובנקיטת פעולות אלימות כנגד ישראל.
במהלך ביקורו באזכרה לחאפז אל-אסד, הוא נאם ביחד עם מזכ"ל החזבאללה וקרא להם להמשיך ב"מוקאוומה" כנגד ישראל.
ב־11 עד ה־14 בספטמבר התחוללו הפגנות (שבשיאן נחסם צומת גולני) סביב סגירת המחצבה של נצרת עלית שרוב עובדיה ערבים.
ב־15 בספטמבר נערך הכינוס השנתי (המהרג'אן) של התנועה האסלאמית תחת הכותרת "מסגד אל־אקצא בסכנה".
מטרתו הרשמית של הכינוס הייתה להגן על המסגד מפני ממשלת ישראל שלטענתם זממה להרסו.
במהלך השנה קרו התנגשויות חוזרות ונשנות בין יהודים וערבים סביב המסגד בטבריה.
ביקור שרון בהר הבית ופריצת האינתיפאדה
בסוף בספטמבר הכריז אריאל שרון על כוונתו לעלות להר הבית על מנת לבדוק את השיפוצים שבוצעו על ידי הוואקף במתחם.
בעקבות זאת, פנה יאסר ערפאת לאהוד ברק וביקש למנוע את הביקור, ולצד זאת, נערכו מגעי תיאום בשב"כ ובמשטרה למול הרשות הפלסטינית והוואקף.
מפכ"ל המשטרה הודיע כי אין באפשרותו למנוע את הביקור, וב־28 בספטמבר ערך אריאל שרון ביקור בן שלושת רבעי שעה ברחבת ההר, בליווי שישה חברי כנסת מהליכוד.
הביקור עורר מהומות בהן נפצעו כ-25 פלסטינים ו-28 שוטרים.
למחרת, 29 בספטמבר, התדרדר המצב בירושלים.
יאיר יצחקי, מפקד מחוז ירושלים של המשטרה נפצע בראשו וכתוצאה מההחמרה בעקבות כך נהרגו 7 פלסטינים (5 מהם אנשי המשטרה הפלסטינית) ונפצעו למעלה מ־100.
ב-30 בספטמבר הוכרזה בשטחים שביתה כללית, כמו כן פורסמה טענה שנהרג הנער מוחמד א-דורה ליד נצרים, באירוע שהלהיט את הרוחות.
במקביל נערכו הפגנות ביישובים הערביים בישראל, בהן נזרקו אבנים ונחסמו כבישים לזמנים קצרים.
בעקבות האירועים החליטה ועדת המעקב של ערביי ישראל על הכרזת שביתה כללית למחרת.
הערה: חלק זה מסתמך על מסקנות ועדות אור.
לגבי כמעט כל המאורעות המתוארים כאן יש השגות של הצדדים המעורבים בהם.
המאורעות המתוארים מתייחסים לאלו שקרו אצל ערביי ישראל בלבד.
גל ראשון (1 באוקטובר – 3 באוקטובר)
ככלל, האירועים בגל זה היו המשמעותיים ביותר באירועי אוקטובר.
ההפגנות שהיו בימים הקודמים הפכו ביום זה לאלימות, בין השאר בגלל הכרזת שביתה כללית על ידי ועדת המעקב.
אף על פי שהאירועים התרחשו ביום זה בכל הארץ, הם התמקדו בעיקר בוואדי עארה, שם נהרגו שני אזרחים באום אל-פחם, כמו כן נהרג אזרח נוסף בג'ת.
היום הקשה ביותר של האירועים, ניסיונות הרגעה שונים נכשלו.
במהלך היום נהרגו 5 אזרחים: אחד באום אל-פחם, שניים באזור התעשייה תרדיון, אחד בנצרת, ואחד בצומת לוטם שבגוש שגב.
כמו כן היה סגור ואדי עארה לתנועה במהלך כל היום.
במהלך יום זה חלה ירידה מסוימת באלימות במרבית המקומות בעקבות פגישתו של אהוד ברק עם ועדת המעקב.
עם זאת היו אירועים קשים בכפר מנדא ובכפר כנא שבכל אחד מהם נהרג אזרח אחד.
רגיעה יחסית (4 באוקטובר – 6 באוקטובר)
בעקבות הפגישה בין אהוד ברק לוועדת המעקב ביום ה־3 באוקטובר חלה רגיעה בתקופה זו, אולם לא השתרר שקט.
המאורעות התחזקו שוב לאחר חטיפת החיילים בהר דב.
במהלך כל שלושת הימים הללו אירעה דעיכה של האירועים, למרות ההכרזה על יום הזעם הפלסטיני ב־6 באוקטובר.
גל שני (7 באוקטובר – 10 באוקטובר)
גל זה החל להתפתח בעקבות חטיפת החיילים שאירעה ב־7 באוקטובר.
בניגוד לאירועים לפני כן הוא עירב באופן פעיל גם את המגזר היהודי.
מרבית היום היה שקט יחסית אולם, לקראת הערב, בעקבות האירועים האחרים בגזרות האחרות התחילו האירועים לצבור תאוצה ובפעם הראשונה גם במגזר היהודי.
במהלך הלילה תושבים מג'סר א-זרקא זרקו אבנים לעבר כלי-רכב שנסעו בכביש החוף, ואחד הנוסעים נפגע מאבן, ותוך שעה מת.
כלי רכב נוספים נפגעו מאבני הפורעים.
התנגשויות חריפות בין יהודים וערבים במהלך כל היום הזה, תוך פגיעה גם במשטרה.
האירועים החמורים ביותר היו בגבול שבין נצרת לבין נצרת עלית ובמהלכם נהרגו שני אזרחים ערבים.
האירועים התמקדו ביום זה במגזר היהודי אולם גם במגזר הערבי לא היה שקט, ניסיונות הרגעה במהלך יום זה לא הצליחו להביא לרגיעה.
ביום זה חלה דעיכה מהירה של האירועים.
הערה: קטע זה מתייחס אך ורק לחלק האלים של האירועים, מרבית האירועים החלו בתור הפגנה שקטה יחסית ובמקביל להם היו הפגנות רבות נוספות שהתפזרו ללא אלימות.
כדורי גומי - במהלך אירועי אוקטובר עשתה המשטרה שימוש נרחב ביותר בכדורי גומי.
מהירי נהרגו לפחות שני אנשים (חלק מהגופות לא נותחו כך שלא ניתן לקבוע בוודאות את סיבת המוות של חלק מההרוגים).
השימוש בכדורי גומי ובעיקר בסוג של גלילוני גומי, נעשה לצרכים של פיזור הפגנות ובעיקר (אך לא רק) לצורך פגיעה בפעילים הראשיים.
להערכת המשטרה כדורי הגומי עלולים להיות קטלניים בטווח של פחות מ־40 מטר ולכן הנוהל המשטרתי לפני האירועים קבע מרחק זה כטווח מינימלי.
למידע נוסף, ראו הפסקה של השלכות ועדת אור.
צלפים - בשלושה מקרים (באום אל-פחם ב־2 ובנצרת ב־2 וב־3) נעשה שימוש בצלפים:
באום אל-פחם - ב־2 באוקטובר נעשה שימוש בצלפים בעקבות פגיעה בשוטר על ידי קלע, הירי בוצע לעבר הרגליים אולם הביא להרוג אחד ולפציעתם של רבים.
כל ירי קיבל אישור מניצב אליק רון ובוצעה לפניו ולאחריו בדיקה של ההשפעה, אולם לא ניתנה התרעה למתפרעים על ביצוע הירי.
בנוסף, הירי בוצע באש חיה ועל ידי שני אנשי ימ"מ לפחות.
בנצרת ב־2 באוקטובר וב־3 בו נעשה שימוש בצלפים נגד זורקי אבנים.
הצלפים התמקמו על גג ליד תחנת המשטרה.
הוראות הפתיחה באש של הצלפים:
סכנת חיים ממשית - ירי למרכז הגוף.
בקבוק תבערה או קלע - ירי לכיוון הרגליים.
למעט במקרה של סכנה מיידית חובה לקבל אישור מהמפקד הבכיר של המשטרה בשטח.
גז מדמיע היה בשימוש נרחב למדי באירועים, בעיקר לקראת סופם.
ברוב המקרים שימשו גז מדמיע וכדורי גומי ביחד לפיזור הפגנות.
בעקבות הוראות הדרג המדיני להפחית את השימוש בכדורי גומי נעשה שימוש רב יותר בגז מדמיע.
מכת"זים - מכונות אלו המשמשות להתזת מים (ואינן קטלניות) כמעט לא היו בשימוש למרות נוכחותן באזורים הסמוכים לאירועים, הסיבות לכך אינן ברורות.
הפעם היחידה בה נעשה שימוש במכונה כזאת, הייתה בהפרות הסדר בטבריה ב־9 באוקטובר
רמקולים - רק בחלק מהמקרים, נעשה בהם שימוש על ידי השוטרים על מנת לקרוא למתפרעים לשמור על הסדר, בעיקר במגזר היהודי.
בחלק מהאירועים לא ניסתה המשטרה להשתמש בהם, בניגוד לפקודות, בטרם הפעלת אמצעים אלימים.
במקרים אחרים, למרות השימוש בהם, לא נשמעו ההוראות על ידי כל הנוכחים.
ירי באוויר - היה בשימוש פעמים לא מעטות במהלך אירועי אוקטובר, לפי הידוע לא גרם לנזקים בנפש אולם לפי ועדת אור היה ברובו מיותר.
מסוק - היה בשימוש מספר פעמים במהלך האירועים על מנת לפקח עליהם ולהעביר את המפקדים הבכירים.
ירי אש חיה - אירעו מספר מקרים של אש "רגילה" לעבר מתפרעים, במיוחד במקומות בהם אזלה התחמושת לפיזור הפגנות של השוטרים.
כמו כן נעשה שימוש באש כזאת במטח האש שהיה בנצרת ב־9 באוקטובר.
אלות - כמעט לא היו בשימוש במהלך האירועים בשל הטווחים הגדולים יחסית בין המפגינים לבין השוטרים.
יידוי אבנים - כמעט בכל ההתפרעויות במגזר הערבי היו יידויי אבנים.
היידויים היו הן על אזרחים והן על שוטרים, הן על בני אדם והן על כלי רכב.
גם במגזר היהודי היו גילויים של הסתה כנגד הערבים אולם הם היו פחותים במידה משמעותית וכך גם תוצאותיהם.
במהלך המהומות נעשה שימוש בשתי טכניקות להגברת העוצמה של האבנים:
שימוש בקלע, במיוחד במהומות באזור ואדי עארה אולם גם במקומות אחרים.
השימוש בקלע אחראי לחלק גדול מהפציעות הקשות של שוטרים במהלך האירועים.
זריקת אבנים מגשרים, נעשתה מספר פעמים וגרמה לפציעתם של נוסעים לא מעטים וכן להריגתו של בכור ג'אן.
בקבוקי תבערה - בימים הראשונים של המהומות היה שימוש נרחב בבקבוקי תבערה שגרם לפגיעות רבות, ככל שהתקדמו המהומות כך קטן השימוש באמצעי זה.
לעומת זאת מידת השימוש בבקבוקי תבערה במגזר היהודי איננה ברורה ויש עדויות סותרות על כך.
צמיגים בוערים - נוסף על תפקידם "המסורתי" כאמצעי לחסימת צמתים (שהיה נפוץ הן במגזר הערבי והן במגזר היהודי), נעשה בהם פעמיים (במגזר הערבי) שימוש כנשק קינטי.
ברזלים, גולות, מוטות וכדומה שימשו לתקיפת שוטרים במספר מקרים, הן על ידי יהודים והן על ידי ערבים.
סלעים - בדרך כלל שימשו לחסימת צירים (בשני המגזרים) אולם ב־1 באוקטובר שימשו לתקיפת שוטרים באום אל-פחם על ידי גלגולם.
כיוון שמרבית יערות ארץ ישראל ניטעו על ידי קק"ל, נוטים הערבים להתייחס אליהן כאל סממן כוח יהודי.
במהלך האירועים אירעו עשרות הצתות ואף על פי שהמציתים לא נתפסו סביר להניח שההצתות היו על רקע לאומני, בדומה להצתות רבות לפני ואחרי האירועים.
בנוסף על הצתות היערות הוצתו חנויות רבות, גם על ידי יהודים וגם על ידי ערבים.
בדיקת תעודות זהות - במספר אירועים נעשתה בדיקה של תעודות הזהות של הנוסעים בכביש והנוסעים היהודיים הותקפו.
אש חיה - כמעט ולא נעשה שימוש באמצעי זה.
היו שני מקרים (שניהם במגזר הערבי) שהחמור ביניהם היה פציעתו של שוטר ב־2 באוקטובר בנצרת.
שם מקום ונסיבות תאריך בכור ג'אן בנסיעה מחיפה לביתו בראשון לציון על כביש החוף, כתוצאה מזריקת אבנים מגשר שנזרקו על ידי צעירים מג'סר אל זרקא, אשר פגעו בחזהו והביאו לאובדן הכרתו.
אסיל ככל הנראה נורה על ידי שוטרים במהלך מרדף שלהם אחריו בנסיבות לא ברורות שכן על פי ועדת אור, הצעיר לא השתתף בעימותים ולכן לא הייתה הצדקה לשימוש באש חיה בצומת לוטם.
על נסיבות פציעתו ועל האחראי לה יש מחלוקת 3 באוקטובר ראמז בושנאק נפצע בראשו מקליע משטרתי במהלך הסתערות של שוטרים בכפרו.
על פי ועדת אור בושנאק לא היווה סכנה לשוטרים ולא הייתה הצדקה לשימוש באש חיה 3 באוקטובר עומר עכאווי נורה, כנראה על ידי שוטרים במהלך המהומות בגבול המזרחי של עירו 8 באוקטובר ויסאם יזבכּ נורה בראשו על ידי השוטרים במטח האש שהיה בנצרת 8 באוקטובר
חלק ניכר מההשפעות של אירועי אוקטובר, במיוחד אלו החורגות מגבולות ישראל איננו ניתן להפרדה מעשית מההשפעות של האינתיפאדה השנייה ולכן מופיע בערך עליה.
גם בשבועות ובחודשים שלאחר ה־10 באוקטובר המשיכו אירועים דומים (גם אם פחות חמורים) להתרחש במגזר הערבי.
התגובה של הציבור היהודי במהלך המהומות, הייתה דומה לזו של אהוד ברק בראיון שנתן לרדיו ב־2 באוקטובר, על ההשפעה של האירועים:
לאחר האירועים נפלה ממשלת ברק, אמנם לא כתוצאה ישירה מהאירועים אולם הימנעותם של ערביי ישראל להצביע עבור אהוד ברק בבחירות שנערכו בתחילת 2001 מיוחסת לאי שביעות רצונם מתפקודו במהלך האירועים.
כמו כן נערכו בפעם הראשונה דוחות של מחלקת המדינה של ארצות הברית, של האו"ם ושל ארגוני זכויות אדם בינלאומיים אודות מצבם של ערביי ישראל.
הקריאות הבאות להפגנות של המגזר הערבי, כדוגמת אירועי יום האדמה 2001 כללו גם קריאות לריסון של ההפגנות על מנת למנוע התדרדרות לאלימות.
האירועים וכן תגובות (כולל האלימות) הציבור היהודי אליהם, גרמו להסתגרות מסיבית של ערביי ישראל בתוך עצמם.
בתקופת הזמן המיידית האינטראקציה עם היהודים ירדה בצורה דרמטית ומאז ניכרת התאוששות אולם גם שמונה עשרה שנים לאחר האירועים המצב לא חזר לקדמותו.
הירידה במעורבות עם יהודי ישראל יחד עם הניתוק היחסי מערביי השטחים בעקבות פריצת האינתיפאדה גרמו לגידול משמעותי בכלכלה הפנימית (מסחר, שירותים וכו') של ערביי ישראל תוך התפתחות של מרכזים מסחריים בתוך היישובים (עם זאת, מדובר בחלק מתופעה כללית בישראל בתקופה הזאת).
המשטרה מואשמת בכל התוצאות של האירועים ואילו ההרוגים והמפגינים מוצגים כולם כגיבורים.
עם זאת, ניכרת ירידה בתמיכה באלימות בקרב ערביי ישראל.
התחזקות הקשר בין מנהיגי ערביי ישראל לבין מדינות ערב.
התגברות הנכונות לפנות לארגונים בינלאומיים בשל בעיותיהם.
אירועי אוקטובר מצוינים כל שנה בדומה ליום האדמה רק בהיקף קטן יותר.
האירועים האלימים גרמו לעלייה בחוסר אמון של הציבור היהודי במדינת ישראל כלפי המיעוט הערבי.
בסקר שערכה מינה צמח זמן קצר לאחר המהומות, הגדירו 74 אחוז מהנשאלים היהודים את התנהגות ערביי ישראל כ"בגידה במדינה".
דברי ראש עיריית נצרת עלית, מנחם אריאב, ב"כל העמק והגליל" ב־6 באוקטובר:
דברים אלו משקפים את התגובות של רבים מהיהודים בתקופה של האירועים עצמם.
הפסקת תנועת קניות של יהודים בערים ערביות (בעיקר נצרת) ושל ערבים בערים יהודיות (עפולה, חיפה, נתניה ועוד).
דלדול משמעותי מאוד בכמות הפעילויות לדו קיום, מרבית הארגונים העוסקים בעניין צמצמו פעילות וחלקם אף נסגרו.
התגברות משמעותית של קריאות של אישי ציבור יהודיים לגירושם של הערבים או חיובם בשבועת נאמנות למדינה.
הדרה של ערביי ישראל מכל ההתרחשויות הפוליטיות וזאת בניגוד למגמה (המהוססת) של שילובם בעשור שקדם לאירועים.
פיטורים של עובדים ערביים ממקומות עבודה יהודיים.
תמיכה בפעולות המשטרה ואף במקרים מסוימים הצהרות שלא היו תוקפניות מדי.
התחזקות של האמון בטענות הקיפוח של ערביי ישראל.
ירידה דרסטית במעבר של יהודים בוואדי עארה כתוצאה מחוסר רצון למגע עם ערביי ישראל (הירידה נגמרה רק עם פתיחת מחלף עירון של כביש 6).
לטענת עדאלה, ביחסה של המשטרה כלפי ערביי ישראל לא חל שינוי כלשהו.
בשנים 2001–2009 נהרגו עוד 30 ערבים אזרחי ישראל בהתנגשויות עם המשטרה, ושום חקירה מיוחדת לא נפתחה בעקבות מקרים אלו.
על ההתייחסות בימי האירועים, ראו כרונולוגיה של אירועי אוקטובר 2000.
לאחר האירועים אירעו שתי התייחסות עיקריות של הממשלה להם:
הכרזה על תוכנית טיפוח של 4 מיליארד שקלים עבור המגזר הערבי בחמש השנים שלאחר מכן.
בעקבות המאורעות, ההרוגים והליכתו של אהוד ברק לבחירות אחרי פרוץ האינתיפאדה השנייה, החליטה הממשלה בראשותו להקים ועדת חקירה, בראשות השופט בדימוס תאודור אור, שתחקור את הסיבות לאירועי אוקטובר ואת תפקוד המשטרה באירועים.
הוועדה פרסמה דו"ח ובו ביקורת רבה על התנהגות המשטרה, הכוללת אזהרת מפקדים בכירים בה והמלצות להדיחם.
בנוסף, הגישה הוועדה למשטרה המלצות לשנות את דרכי הטיפול שלה בהפגנות ולהצטייד באמצעים לפיזור הפגנות פחות קטלניים.
הדו"ח גם כלל ביקורת קשה על הדרג הפוליטי, בראשות אהוד ברק, השר לביטחון פנים, שלמה בן-עמי (שכללה המלצה שלא ישמש שנית בתפקיד השר לביטחון פנים), ומנהיגי הציבור הערבי (כגון עזמי בשארה ועבד אל-מאלכ דהאמשה).
הממשלה הקימה (ב־14 בספטמבר 2003) ועדה ליישום ההמלצות המערכתיות (ההמלצות האישיות אושרו מיד) של ועדת אור בראשות יוסף לפיד, שר המשפטים.
המחלקה לחקירות שוטרים פתחה בחקירה לבירור כל הנסיבות של האירועים שהוזכרו בדו"ח ועדת אור אולם ב־18 בספטמבר 2005 נסגרו כל תיקי החקירה מבלי שהוגשו כתבי אישום כלשהם.
בעצרת שנערכה בסכנין ביום השנה השמיני לאירועי אוקטובר 2000, הבטיחו משפחות ההרוגים הערבים וארגונים של ערביי ישראל כי יפעלו במדינות זרות להוצאת צווי מעצר נגד בעלי תפקידים ישראלים שכיהנו בזמן המאורעות.
אירועי היימרקט (Haymarket affair) היו מהומות בין איגודי עובדים לכוחות משטרה אשר פרצו בחודש מאי 1886 בשיקגו, שבארצות הברית.
האירועים הן בעיני רבים נקודת ציון היסטורית במאבקם של פועלים לזכויות העובדים והשפיעו על קביעת חג הפועלים ב-1 במאי.
באוקטובר 1884 התכנסה ועידה של איגודי העובדים בארצות הברית וקנדה, בה הוחלט פה אחד לדרוש מעבר הדרגתי ליום עבודה בן 8 שעות שיושלם עד לתאריך 1 במאי 1886. ככל שהתקרב תאריך זה, היה ברור כי דרישתם לא נענתה, וב-1 במאי 1886 הכריזו איגודי העובדים על שביתה כללית.
הם ביקשו להשוות את תנאי הפועלים השכירים בארצות הברית, אשר עבדו למעלה מעשר שעות ביום שישה ימים בשבוע בתנאים שסיכנו את בריאותם וחייהם, לאלו של הפועלים הקנדיים שזכו ביום עבודה מקוצר בן תשע שעות זמן קצר קודם לכן.
שביתות העובדים, שהיו אסורות על פי החוק בארצות הברית, הובילו להתנגשויות אלימות בין המשטרה לעובדים, בעיקר בשיקגו.
ב-3 במאי נהרגו שני מפגינים בהתנגשות עם המשטרה.
במחאה על ההרג התכנסו ב-4 במאי בכיכר היימרקט (Haymarket), מרכז מסחרי בעיר, אנרכיסטים ואנשי איגודי העובדים.
על פי פול אבריך, היסטוריון אמריקאי המתמחה בחקר האנרכיזם, האספה פתחה בדברי אוגוסט ספייס:
ברוס נלסון, היסטוריון המתמחה בעבודה מאורגנת, כותב בספרו "beyond martyrs" שההפגנה הייתה כל כך שקטה, עד כי ראש העירייה, קרטר הריסון, שצפה בהפגנה, עזב הביתה מוקדם.
בעת תחילת האלימות רוב המפגינים כבר חזרו לביתם ומזג האוויר הגשום החמיר.
בשעה 22:30 נכנסו כוחות המשטרה בפריסת כוחות מבצעית לכיכר וקראו לנואמים לחדול מנאומם ומהמפגינים להתפזר.
לאחר מכן אלמוני השליך פצצה מאולתרת לעבר השוטרים.
אחד השוטרים נהרג מיד ושישה מתו מפצעיהם לאחר מכן.
הדיווחים לגבי האירועים שהתרחשו לאחר הפיצוץ סותרים.
על פי ההיסטוריון פול אבריך, המפגינים החלו להימלט לאחר הטלת הפצצה וכוחות המשטרה פתחו באש חיה, ולאחר מכן טענו נשקם וירו עוד מטח, בעוד בכתבה לאחר האירוע נכתב בניו יורק טיימס כי חילופי האש היו הדדיים.
השיקגו טריביון פרסם את דבריו של בכיר אנונימי במשטרה שטען כי "רוב השוטרים נפגעו מאש כוחותינו...
חלק מהשוטרים נמלטו מזירת האירוע, ואלו שלא רוקנו את תופי אקדחיהם אחד לתוך השני".
מבין המפגינים נהרגו לפחות ארבעה ונפצעו לפחות 70 נוספים מאש המשטרה.
מבין השוטרים נפצעו 60 בקירוב.
השוטרים הפצועים וחלק מהפועלים הפצועים נלקחו לתחנת משטרה קרובה לטיפול.
מייקל שאק, שוטר בדרגת קפטן, לאחר מכן כתב כי מספר הפועלים הפצועים "עלה בהרבה על מספר השוטרים".
ה"שיקגו הרלד" תיאר את האירוע כ"טבח פראי".
לא ניתן לקבוע בוודאות כמה אזרחים נפצעו במהומות, מכיוון שחלקם לא ניסו לקבל טיפול מחשש למאסר.
לא ידוע מי השליך את הפצצה, אך מקרב הקבוצות הקיצוניות היו שקראו עם תחילת השביתה למהפכה אלימה תוך שימוש בנשק חם.
בעקבות האירועים פתחה המשטרה במלחמת חורמה נגד קבוצות אנרכיסטיות ורדיקליות.
מאות נעצרו ושני עיתונים אנרכיסטיים נסגרו.
ב-21 ביוני באותה שנה נפתח משפטם של שמונה ממנהיגי הקבוצות האנרכיסטיות והרדיקליות, בהם אוגוסט ספייס ואלברט פרסונס.
השמונה הואשמו בקשירת קשר והורשעו.
שבעה מהם נידונו למוות, והשמיני נדון לחמש עשרה שנות מאסר.
לאחר שערעורם נדחה, הגישו השבעה בקשה לחנינה מהמושל.
בקשתם של שניים מהנידונים למוות התקבלה, ועונשם הומר במאסר.
אחד הנידונים, שבקשתו לחנינה נדחתה, התאבד בכלא.
היתר, ספייס ופרסונס ביניהם, הוצאו להורג בתלייה ב-11 בנובמבר 1887.
ב-1893 גינה מושל אילינוי את משפטם של השמונה כעיוות דין וחנן את השלושה שנותרו בחיים.
לזכר האירועים הללו, מצוין אחד במאי, יום תחילת השביתה הכללית שהובילה למאורעות היימרקט, על ידי ארגונים סוציאליסטים וקומוניסטים ברחבי העולם ועל ידי מדינות רבות.
אירוע טוּנְגּוּסְקָה היה פיצוץ עז שאירע באגן נהר טונגוסקה הסלעי, בלב יער הטייגה בסיביר, בשעה 7:17 ב-30 ביוני 1908. האירוע גרם להרס סביבתי עצום, ואולם בשל הריחוק ממקום יישוב, לא ידוע אם היו אבידות בחיי אדם.
עד היום לא ידוע בוודאות מה היה הגורם לפיצוץ, אך הסברה המקובלת היא כי הוא נגרם כתוצאה מפגיעת מטאוריט בכדור הארץ.
אירוע טונגוסקה נחקר לראשונה רק לאחר שנים רבות מאז שהתרחש אותו פיצוץ מסתורי, בשל תנאי הגישה הקשים למקום, המרוחק מכל יישוב.
המשלחת הראשונה מטעם האקדמיה הסובייטית למדע בראשות המינרלוג ליאוניד קוליק הגיעה לאזור רק ב-1921 - 13 שנים לאחר האירוע.
המשלחת חשפה במקום עצים מוטלים ברדיוס של 25 ק"מ ממקום הפיצוץ, וכיום מעריכים כי מעוצמת הפיצוץ נפלו כשישים מיליון עצים בשטח של כ-2,150 קמ"ר.
מסקנתה של המשלחת הייתה שהאירוע נגרם כתוצאה מהתנגשות מטאוריט ענק.
קוליק שכנע את השלטונות הסובייטים לממן משלחת נוספת לאזור הפגיעה בטענה שברזל מטאוריטי מאזור הפגיעה יוכל לשמש את התעשייה הסובייטית.
ב-1927 הגיעה משלחתו השנייה של קוליק אל אזור הפגיעה, אך להפתעתו לא נמצא כל מכתש שיעיד על פגיעת מטאוריט באזור, עובדה שהקשתה על הבנת נסיבות האירוע.
קוליק גם הצליח לערוך סקר אווירי של האזור, אשר חשף שהאירוע החריב עצים בצורה של פרפר ענק.
אך גם הסקר האווירי לא מצא כל מכתש פגיעה.
גם כיום, יותר מ-100 שנה לאחר האירוע, עדיין מבחינים בבירור בתצלומי לוויין, בסימני פגיעה ביער.
התאוריה המקובלת כיום היא שאסטרואיד או חלק משביט התפוצץ מעל שמי סיביר.
גוף כזה, המורכב בעיקר מקרח ומאבק, התפרק באטמוספירת כדור הארץ בגובה רב תוך שהוא יוצר כדור אש וגלי הדף.
ההערכה היא שהגוף היה בקוטר של כ-60 מטרים, מסה של 100,000 עד מיליון טונות ונע במהירות של כ-100,000 קמ"ש.
הגוף התפוצץ בגובה של 5 עד 10 ק"מ מעל פני השטח ויצר פיצוץ אווירי בעוצמה של 10 עד 20 מגהטון TNT, עוצמה השקולה לכ-1,000 פצצות מהסוג שהוטל על הירושימה.
פיצוץ זה, למרות עוצמתו, לא יצר מכתש פגיעה, מאחר שרוב האנרגיה התפזרה באוויר, חלקי הגוף התאדו בחום הרב והגזים נבלעו באטמוספירת כדור הארץ.
מאידך, הרעש שיצר הפיצוץ היה גדול יחסית לעוצמתו - מוערך כ-197 דציבל, אחד הרעשים העזים ביותר לאירוע יחיד בהיסטוריה של המין האנושי.
מוקד האירוע נראה בבירור היות שכל העצים נמצאו מוטלים ארצה בצורה מעגלית, פונים החוצה מהמוקד, ברדיוס של כ-15 עד 30 ק"מ מהמוקד.
בטווח זה הושמד כל החי והצומח, וגם שני עשורים לאחר הפיצוץ נצפו מעט מאוד חיים בסביבה והצמחייה לא התאוששה.
עדי ראייה שצפו באירוע מרחוק דיווחו על כדור אש ענק שהגיח מהשמיים מלווה ברוחות עזות וחמות שהפילו אנשים אל הקרקע.
לאחר הפגיעה הורגשו גלים סייסמיים שזעזעו את הבתים ודמו לגלי רעידת אדמה.
גלים אלה גם נרשמו בגלאים במערב אירופה.
הפיצוץ היה כה עז, עד שנצפה במרחק של 800 ק"מ.
עקב התאיידות השביט בפיצוץ, נבלעו הגזים באטמוספירה וגרמו לשמי הערב בסיביר ובאירופה לבהוק בצורה מוזרה חודשים רבים לאחר האירוע.
בתחילת המאה ה-21 העלו חוקרים איטלקים את הסברה שאגם צ'קו (Lake Cheko), הנמצא כ-5 ק"מ צפונית מערבית למרכז ההרס, הוא המכתש של פגיעת המטאוריט.
בדיקת סונאר אקוסטי שנעשתה באגם הראתה שקע בקרקעיתו שייתכן כי הוא המכתש.
החוקרים משערים כי המטאוריט אכן התפוצץ באוויר, אך חתיכה ממנו פגעה בקרקע ויצרה את מכתש צ'קו.
היעדר מכתש פגיעה והעובדה כי לא נמצאו במקום שברי מטאוריט, גרמו למדענים ולחוקרים לחפש הסברים אחרים לאירוע ולהעלות תאוריות שונות במידות אמינות משתנות בתקווה למצות את מה שראו כסתירות.
תאוריות אלה נחשבות כיום ספקולטיביות, משום שהן מתארות תופעות שעדיין לא נצפו באופן טבעי ויש פחות ראיות לנכונותן.
חור שחור זעיר: ב-1973 העלו הפיזיקאים אלברט ג'קסון ומיכאל ראיין את הסברה שהאירוע נגרם בשל מעבר חור שחור זעיר דרך כדור הארץ.
לסברה זו אין תומכים רבים מכמה סיבות: ראשית, לא נתגלו הוכחות לפיצוץ ביציאה מכדור הארץ.
כמו כן, על פי התאוריה של סטיבן הוקינג, חור שחור זעיר פולט אנרגיה דרך קרינת הוקינג, והיה מתאדה הרבה לפני שהיה מגיע לכדור הארץ.
אנטי-חומר: ב-1965 הציעו שלושה מדענים (קוואן, אטלורי וליבי) סברה שהפיצוץ נגרם מפגיעה של אנטי-חומר שהגיע מהחלל, והתאיין כשפגע באטמוספירה המורכבת ברובה מחומר.
סברה זו אינה מתיישבת עם העובדה שבאזור נמצאו רסיסים המכילים מינרלים.
אין גם הוכחות אסטרונומיות שגושי אנטי-חומר בכלל קיימים באזורנו בגלקסיה.
לו היו קיימים, היו פולטים תוך כדי תנועתם אנרגיה בצורת קרינת גמא, והיו מושמדים מפגיעה באבק קוסמי וברסיסים בין כוכביים לפני שהיו מגיעים אל כדור הארץ.
פצצת מימן טבעית: האסטרונומים ד'אלסיו והרמס הציעו ב-1989 תאוריה שלפיה שביט שהתקרב לכדור הארץ והכיל אחוז גבוה במיוחד של דאוטריום, עבר תהליך היתוך גרעיני והתפוצץ כמו פצצת מימן טבעית, תוך שחרור אנרגיה עצומה.
סזר סירוונט הציע ב-1990 תאוריה דומה: פיצוץ ראשוני שחרר אנרגיה קינטית רבה, שהתניעה תהליך פיצוץ תרמו-גרעיני.
סערה גאומגנטית: מספר תאוריות מנסות לקשר את האירוע לסופה אלקטרומגנטית דומה לזו המתרחשת לאחר פיצוץ תרמו-גרעיני בסטרטוספירה.
ולרי בוארקוב פיתח מודל של כדור אש אלקטרומגנטי אשר כביכול מסביר את הפיצוץ.
מגדל טסלה: אוליבר ניקלסון, היסטוריון של המדע, הציע שהאירוע הוא תוצאה של ניסוי בידי ניקולה טסלה, תוך שימוש במגדל טסלה (מגדל וורדנקליף), שנעשה באחת המשלחות של רוברט פירי אל הקוטב הצפוני.
תאוריה זו לא זכתה להערכה, לאור העובדה שבעת ההיא מגדל וורדנקליף היה ברובו בלתי פעיל, או שלא היה פעיל כלל.
התרסקות עצם בלתי מזוהה: מספר תאוריות חלופיות שהועלו לאורך השנים עסקו בסברה שאירוע טונגוסקה נגרם כתוצאה מפעילות של יצורים תבונתיים מהחלל החיצון, בהם לפי אחת התאוריות חללית חייזרית התפוצצה מעל שמי רוסיה.
בשנת 2004, קבוצה מטעם קרן "Tunguska Spatial Phenomenon" טענה כי מצאה שברים מהחללית החייזר באתר בו אירע אירוע טונגוסקה.
בשנת 2009, ד"ר יורי לאבווין, נשיא קרן "Tunguska Spatial Phenomenon", חזר על הטענות הללו וציין כי הטענה מסתמכת על ממצאים של לוחות קוורץ שנמצאו באתר בעלי סימנים יוצאי דופן, אשר לטענתו, הם שרידים של לוח הבקרה בחללית שהתרסקה.
בסדרת משחקי המדע הבדיוני וההיסטוריה האלטרנטיבית Resistance גזע החייזרים האויבים במשחק שנקראים "כימרות" נאמרו שהגיעו והיו הגורם המרכזי לאירוע ומאז החלו בפלישה לכדור הארץ.
בסדרת משחקי המדע הבדיוני קרייסיס, העוסקת בפלישה של חוצנים, העלילה מספרת שהגזע החוצני התגלה לראשונה, בין היתר, במרכז האירוע בטונגוסקה.
בסדרת המדע הבדיוני דוקטור הו צוין כי האירוע הוא סופת שמש ענקית שהייתה אמורה לשרוף את החיים על כדור הארץ ונבלמה על ידי עצים.
הסדרה תיקים באפלה הכילה מספר פרקים שעלילתם עסקה באירוע טונגוסקה.
לפי עלילת הפרקים הללו אירוע טונגוסקה נגרם כתוצאה מפגיעת אסטרואיד.
האסטרואיד עצמו הכיל יצור מהחלל החיצון אשר מסוגל לשתול עצמו בתוך גופם של בני אנוש.
בספרו "Astronauts" משנת 1951, הציע סופר המדע בדיוני סטניסלב לם כי סיבת ההתרחשות לאירוע טונגוסקה הייתה התרסקות של חלליות שמקורן בציוויליזציית חייזרים מכוכב הלכת נוגה.
הרומן "Singularity" מאת ביל דהסמת התעסק בתאוריה לפיה אירוע טונגוסקה נגרם על ידי חור שחור.
ברומן "Intervention" מאת ג'וליאן מאי, סיבת ההתרחשות לאירוע טונגוסקה הייתה התרסקות של חללית מהחלל החיצון.
סדרת ספרי הפנטזיה "דופליקטים" של יונה ספיר שיצאה בשנת 2023, מבוססת מראשיתה על אירוע טונגוסקה, העלילה מספרת שכתוצאה מפיצוץ אטומי נוצר כדור סגול המעניק כוחות על לאי מי שנוגע בו ומצטרף למסדר עולמי חדש בשם "דופליקטים"
המיני-סדרה "Assassin's Creed: The Fall", שמתרחשת בהיסטוריה הבדיונית של זיכיון משחקי Assassin's Creed מציגה את דמותו של חבר אחוות המתנקשים הרוסית ניקולאי אורלוב בתקופה ההיסטורית של שושלת רומנוב, כאשר בין היתר היא מתייחסת לאירוע טונגוסקה.
אירוע ההכחדה בהולוקן הוא השם שניתן בדרך כלל להכחדה ההמונית המתמשכת של מינים בתקופה המודרנית של ההולוקן.
המספר הגדול של ההכחדות מקיף משפחות רבות של צמחים ובעלי חיים כולל יונקים, עופות, דו-חיים, זוחלים ופרוקי-רגליים.
אחוז גבוה מההכחדה מתרחש ביערות הגשם הטרופי.
האיגוד הבינלאומי לשימור טבע תיעד את הכחדתם של 784 מינים מאז שנת 1500 לספירה, ועד 2012. עם זאת היות שרוב ההכחדות הן כנראה בלתי מתועדות, מדענים מעריכים כי במשך המאה ה-20 נכחדו בין 20,000 ל-2 מיליון מינים, אבל לא ניתן לקבוע את המספר באופן מדויק יותר ברמת הידע הנוכחית.
אירוע ההכחדה הנוכחי נחשב לשישי במניין אירועי ההכחדה על כדור הארץ.
בהגדרה רחבה אירוע ההכחדה בהולוקן כולל את היעלמותם של מיני יונקים גדולים, בסוף עידן הקרח האחרון, בתקופה מלפני 13,000 שנה עד 9,000 שנה מהיום.
הכחדה כזו נחשבה לתוצאה של שינוי האקלים, התרבות בני האדם או שניהם.
אירוע זה נקרא לפעמים הכחדת עידן הקרח.
עם זאת, אירוע ההכחדה בהולוקן מתמשך במשך האירועים של האלף האחרון, כולל ימינו אלו.
קצב ההכחדה הנצפה הואץ באופן דרמטי בעשורים האחרונים.
אין הסכמה כללית האם להכליל הכחדות עכשוויות יותר כאירוע ייחודי או רק כחלק מתהליך שצובר תאוצה.
רק במהלך התקופות המודרניות יותר של ההכחדה סבלו גם צמחים מהכחדה רחבת היקף.
באופן כללי, אירוע ההכחדה בהולוקן מתאפיין בנוכחות של גורמי הכחדה מעשי ידי אדם ובזמן הגאולוגי הקצר שלו (עשרות עד אלפי שנים) יחסית לרוב אירועי ההכחדה האחרים.
מסקר מחקרי משנת 2023 נמצא כי מתוך 71 אלף מינים בסקר, 48% מהמינים חוו ירידה באוכלוסייה, 49% מהמינים לא חוו ירידה או עלייה באוכלוסייה, ו-3% מהמינים חוו עלייה באוכלוסייה.
ירידה באוכלוסייה מהווה סמן לאפשרות של הכחדה עתידית של המין.
עוד עולה מהמחקר כי אחוז המינים שחוו ירידה הוא גבוה מהערכה השמרנית של מינים בהכחדה העומדת רק על 28%.
ביחד עם פעולות נוספות של האדם, משבר האקלים הוא גורם משמעותי להכחדת מינים רבים של בעלי חיים.
הכחדת מינים מהווה ביטוי של הפרת המאזן האקולוגי, וכן מגבירה את הפרתו בעצמה.
מדענים מעריכים שהמשך הכחדת המינים תפגע, בסופו של דבר, גם באדם - התלוי במיני בעלי חיים לצורך הישרדותו הוא.
בשל ההשפעה המסיבית של האדם על כדור הארץ, ישנם אנשים הטוענים שהחל מהמאה ה-19 אנו נמצאים בעידן גאולוגי חדש אנתרופוקן.
כבר מראשיתו השפיע האדם על הצמחים ובעלי החיים בסביבתו, בין אם בצריכתם לצורכי תזונה, ובין אם באופן עקיף על ידי שינוי והתאמת הסביבה לצרכיו.
עם זאת, בתקופה זו האדם חי בהרמוניה עם המערכת האקולוגית שסביבו, והשפעתו של האדם הייתה בדרך כלל זמנית ומקומית.
על פי הערכות קצב ההכחדה של ראשית המאה ה-21 מהיר יותר פי 100 עד פי 1000 מקצב ה"רקע" או מהקצב הממוצע של הכחדות מינים על פני סולם הזמן האבולוציוני של כדור הארץ.
הכחדות מודרניות משויכות באופן ישיר יותר להשפעות מעשי ידי אדם.
בקרב הציבור הרחב, קצב ההכחדה נראה קטן יותר בשל הימצאותם בשבי של מינים ש"נכחדו בטבע" וכן בגלל פרטים בודדים ששרדו ומשתייכים למינים שסביבת המחיה שלהם נכחדה.
כמו כן עיקר תשומת הלב הציבורית ניתנת בעיקר מקרב יונקים גדולים ועופות (כמו דובי פנדה, דובי קוטב, נמרים, עופות דורסים וכו') וניתנת תשומת לב מעטה להכחדה של מיני דו-חיים ושל פרוקי-רגליים.
דו"ח של הקרן העולמית לשימור חיות הבר סיכם מעקב אחר אוכלוסיות בעלי חיים בין השנים 2016-1970, וציין שאוכלוסייתם של יונקים, דגים, עופות, זוחלים ודו-חיים ירדו בממוצע ב-68%, כאשר האוכלוסיות באמריקה הלטינית ובקריביים נפגעו באופן הגרוע ביותר, עם ירידה ממוצעת של 94%.
מיני מים מתוקים גלובליים נפגעו גם הם באופן לא פרופורציונלי, וירדו בממוצע ב-84%.
בדו"ח תלו את הגורם העיקרי לפגיעה באוכלוסיות בעלי חיים בשינוי יעד השימוש של הקרקע מסביבה טבעית לשימור מגורים, חקלאי או תעשייתי.
מדי שנה מפרסם ארגון IUCN, האיגוד הבינלאומי לשימור טבע, את הדו"ח השנתי שלו "הרשימה האדומה של IUCN", שנערך על סמך דוחות של כ-10,000 מדענים.
לפי הדו"ח של 2007 כל מין רביעי של יונק, כל מין שמיני של ציפור ושליש ממיני הדו-חיים נמצאים בסכנת הכחדה.
מתוך 12 אלף מיני הצומח הנכללים בספר האדום, נתונים יותר משני שלישים תחת איום ממשי.
הדו"ח קובע גם שבמהלך 2007 נוספו עוד 200 מינים לרשימת המינים בסכנת הכחדה.
שנת 2007 היא השנה הראשונה בה הופיעו ברשימה האדומה גם אלמוגים.
עשרה מיני אלמוגים מאיי גלאפגוס נכללים ברשימה ושניים מהם נמצאים בסכנת הכחדה המוגדרת כחמורה.
סכנת ההכחדה מרחפת בעיקר על יונקים ובעלי חיים גדולים, הזקוקים לשטחי מחיה רחבים ההולכים ונעלמים.
סיבות ההכחדה כוללות פיתוח קרקע למטרות אנושיות הכוללות בינוי, וכריתת עצים, מינים פולשים וכן ציד למטרות מאכל וסחר.
המדינות שבהן המספר הגדול ביותר של מינים בסכנת הכחדה הן אוסטרליה, ברזיל, מקסיקו וסין.
רוב הביולוגים מאמינים כי אנו נמצאים בתחילתה של הכחדה המונית שמקורה בהתנהגות אנושית, והיא במגמת האצה.
הביולוג האמריקאי אדוארד וילסון מעריך בספרו "עתיד החיים" (2002) כי בקצב הנוכחי של הפרעות אנושיות לביוספרה, חצי מהמינים יכחדו בתוך 100 שנים.
בשנת 1998 המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע ערך סקר בין ביולוגים שגילה כי 70% מבין הביולוגים מאמינים כי אנו נמצאים בתוך הכחדה המונית מעשה ידי אדם.
מחקרים מדעיים שנערכו מאז מחזקים הערכה זו.
בשנת 2004 לדוגמה, פורסם בכתב העת Nature מחקר שמזהיר מפני הכחדה המונית בעקבות התחממות עולמית.
כמה דוגמאות של הכחדות שזכו לפרסום רחב:
שור הבר באירופה, נכחד בשנת 1627.
הדודו מין האי מאוריציוס, נכחד כנראה בשנת 1690, והיה ההכחדה הראשונה המתועדת היטב.
פרת הים של שטלר, נכחדה בשנת 1768.
קואגה, קרובת משפחה של הזברה, בדרום מזרח אפריקה, נכחדה ב-1883.
זאב טסמני, נכחד ככל הנראה במהלך המאה ה-20.
עיט האסטי, נכחד במאה ה-15.
בישראל מתקיים מין חסר זנב שנקרא עגולשון שחור-גחון, אשר נחשב למין שנכחד בעקבות ייבוש החולה.
המין, שהוכרז רשמית כנכחד ב-1996, שב ונתגלה ב-15 בנובמבר 2011 כאשר פקח רשות הטבע והגנים מצא נקבת עגולשון בשמורת החולה.
בין המינים שהלכו ונעלמו מן האזור במהלך 150 השנים האחרונות ניתן למנות את הדב הסורי והנמר הארצישראלי.
מינים נוספים, כגון החוחית, הגחלילית, הסנאי וקיפודי הים (הים תיכוניים) מצויים בסכנת הכחדה כתוצאה מפלישת מינים זרים, כריתת עצים, ציד ועוד.
עופות רבים נכחדו כתוצאה מפעילות אנושית, בעיקר מינים אנדמיים לאיים, כולל עופות רבים שלא עפו.
מספר מינים מסדרת הדינורניטיים מניו זילנד שנכחדו במאה ה-16.
דודו ממאוריציוס, נכחד בשנת 1681.
אלקה גדולה מצפון האוקיינוס האטלנטי, המין נכחד ב-1844.
יונה נודדת, נכחדה בשנת 1914.
ריבוי האדם והצורך ושימוש של האדם בשטחי חקלאות באופן בלתי מקיים.
גידול האוכלוסייה לא הוביל לגידול משמעותי בסך השטח החקלאי מאז מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, חקלאות בלתי מקיימת גרמה לכך ששטחי חקלאות ישנים נזנחים, ושטחי אדמה טבעיים אחרים, בעיקר יערות, משמשים כשטחי חקלאות חדשים.
הדרישה הגדלה לשטחי חקלאות גורמת להקטנה משמעותית בשטחי הבר.
כתוצאה מהקטנה זו, נגזלים ונפגעים בתי הגידול של חיות הבר וצמחי הבר ועל אלה הנותרים גדלה התחרות התוך-מינית והבין-מינית.
דבר זה מקטין את סיכויי שרידת מני הבר.
נוסף לחקלאות המשמשת כדי להאכיל את בני האדם באופן ישיר, יש צורות חקלאות נוספות.
חקלאות מרעה, חקלאות המגדלת מזון לבעלי חיים מבויתים, חקלאות יערות וחקלאות לתעשיית הבדים.
השטח המשמש חקלאות זו אינו תלוי רק בכמות האנשים אלא גם לדפוסי הצריכה שלהם.
לדוגמה אכילת מזון המכיל יותר בשר היא בעלת טביעת רגל אקולוגית גבוהה יותר היות שהיא דורשת כמות גדולה יותר של שטחי חקלאות ומשאבי טבע אחרים.
אנשים העוסקים בציד ובדיג גורמים לפעמים להכחדת מיני בר, בעיקר הדבר מתקיים בציד ודייג מסחריים הצדים הורגים ופוצעים כמות עצומה של חיות או פוגעים בשרשרת המזון שלהם.
כך לדוגמה דיג דגים יכול לפגוע בקטלנים הניזונים מכלבי ים שאוכלים את הדגים.
לפעמים משתמשים בציד מבוקר כדי לייצב מערכות אקולוגית.
במערכות אקולוגיות שנפגעו ואיבדו את הטורפים הטבעיים שלהם, יש צורך לעיתים קרובות לדלל את אוכלוסיית בעלי החיים הצמחוניים שאלמלי כן עלולים לסבול ממחזורים חדים מידי של אכלוס יתר ורעב או מגפות.
איבוד שליטה על חיות וצמחים מבויתים שמתחרים על בתי הגידול של מיני הבר.
לדוגמה: חתולי הבית מכחידים חיות קטנות וקלות טרף והארנבונים מכחידים צמחי בר.
אחד החששות בתחום זה הוא מיציאה משליטה של הנדסה גנטית
מין פולש - יצורים הנהנים מהתחבורה המודרנית אך אינם בשליטת האדם, החל ממיקרואורגניזמים, המשך בזרעים וכלה בחולדה.
כריתת יערות - (לשם שימוש בעץ כדלק, לשם שימוש בעץ כחומר גלם לבניין ולריהוט בעיקר) ושריפת יערות (כדי לפנות מקום לשטחי חקלאות) וכן תהליכי מדבור.
סחף קרקע בעקבות תהליכי חקלאות לא מקיימים.
גופי מים מתוקים (כמו אגמים, נחלים, מי תהום וכדומה) משמשים את כל היצורים החיים היבשתיים.
עקב ניצול גדל שלהם על ידי בני האדם, וכן עקב זיהום מים קטנה כמות המים שזמינה ליצורי הבר.
ניצול גדל והולך מסך הייצור הראשוני על ידי האדם, יחד עם הקטנת הכמות הכוללת של הייצור הראשוני.
קיטוע של שטחי מחיה על ידי כבישים, מסילות רכבת, ערים וצורות אחרות של בנייה והתיישבות אנושית.
שינויים מהירים וקיצוניים בבתי גידול: ייעור, הקמת סכרים, ייבוש ביצות, שינויים דחופים בהרכב וכמות העשן הנפלט אל האוויר.
התערבות גדלה והולכת במחזורים האקולוגיים - הוצאה והכנסה של תרכובות טבעיות אל מחזור החנקן, מחזור הזרחן וכו'.
אף על פי שמדובר במחזורים טבעיים, האצה של תהליכים בהם או שינוי דפוסים בהם משבשת את המחזורים ומשנה את סביבת המחיה של יצורי בר.
לדוגמה, שימוש בדשנים בחקלאות והגעתם לגופי מימיים, מהווה התערבות במחזור החנקן, מובילה לאטרופיקציה שגוררת הפרעה קשה למערכות הימיות.
זיהום הסביבה והשפעות שניוניות שלו כמו גשם חומצי.
שימוש מסיבי בחומרי הדברה אשר מביאים לפגיעה בחרקים ובעלי חיים אחרים
פגיעה בדבורים בעקבות שימוש בחומרי הדברה ניאוניקוטינואידים
דוגמאות לפגיעה משמעותית במאה ה-20 וה-21
פגיעה בפילים מחקרים שפרסם הארגון העולמי Save the Elephants מראים כי בין 2002 ל–2011 התכווצה אוכלוסיית הפילים בעולם ב–62%.
הארגון מעריך כי בשנים 2002–2011 ניצודו באפריקה 100 אלף פילים.
מחיר השנהב עלה בתקופה זו פי שלושה.
חישוב של הארגון מראה שבכל רבע שעה בממוצע נורה באפריקה פיל.
אם יימשך קצב זה ללא האטה, הדור הנוכחי עלול להיות הדור האחרון שרואה פילים בטבע.
פגיעה בתרבות השימפנזים במחקר שפורסם במגזין Science עולה כי בקהילות של שימפנזים החיים ליד אזורים שהושפעו מפעילות בני אדם, קיימת ירידה של 88% בממוצע בהתנהגויות החברתיות.
במטא-מחקר שהתפרסם בינואר 2019, המתבסס על סקירה של 73 מחקרים שהתפרסמו ברחבי העולם בשנים שקדמו למחקר, התברר של–41% ממיני החרקים, שהמאסה הכוללת שלהם צונחת בקצב של 2.5% בשנה.
הגורם להכחדת החרקים אינו ידוע.
גורם משפיע אחד הוא השימוש האינטנסיבי בקוטלי חרקים סינתטיים, שמחסלים אוכלוסיות גדולות של חרקים — גם כאלה שאינם מזיקים לחקלאות.
גורמים נוספים הם צמצום השטחים הפתוחים ושטחי העשבייה בשולי השדות החקלאיים וכן התאורה המלאכותית ביישובי האדם המשבשת את מחזורי החיים של החרקים.
כדוגמה באנגליה 58% מהפרפרים נעלמו בין 2000 ל–2009, ובעשור האחרון יש להניח שהמצב החמיר.
בקרב צבי הים הולכים ופוחתים הזכרים עקב התחממות מי הים.
כמעט כל צבי הים החיים כיום הם נקבות.
אירוע רב־נפגעים (בראשי תיבות נפוצים: אר"ן) הוא אירוע שבו מספר הנפגעים גבוה יותר מיכולת הטיפול והפינוי של כוחות ההצלה בשגרה.
גורמים נוספים הם מאפייני וסוגי הפגיעות, הכשרתו של כוח האדם, הציוד הרפואי שבמקום ואמצעי פינוי הפצועים לקבלת המשך טיפול בבתי החולים.
הטיפול באר"ן דורש גישה ייחודית.
כוחות הרפואה באר"ן פועלים להצלת חיי אדם רבים ככל האפשר, דבר שמשמעותו לפעמים היא החלטה מודעת להזניח את הטיפול בפצועים לא דחופים, בפצועים שסיכויי הצלתם דלים, ובפצועים שהטיפול בהם דורש משאבים רבים מדי.
תורת הטיפול באר"ן לא הייתה מפותחת עד לשנות ה-70 וסביר להניח כי ההתפתחות בתחום חלה במקביל להתפתחות סכמות הטיפול בנפגע בודד.
מרבית האירועים רבי-הנפגעים הם תאונות דרכים שבהם מעורבים כלי רכב שמסיעים נוסעים רבים, כגון אוטובוסים ורכבות, אסונות טבע, וכן פיגועי טרור גדולים.
סוגים שונים של אירועים רבי-נפגעים
כל אירוע רב-נפגעים יסווג על פי מספר פרמטרים מהותיים (אך לא-פורמליים): מספר הנפגעים וחומרת פציעותיהם; מיקום גאוגרפי וטופוגרפיה של השטח; סיכונים אופציונליים (לדוגמה אם מדובר בפיגוע); זמינות וכושר הקליטה של בתי חולים.
בנפרד מקריטריונים נפוצים אלה קיימים קריטריונים נוספים, כלליים יותר, על פיהם מסווגים מראש את האירוע לפי אופיו הכללי.
קריטריונים אלה נלקחים בחשבון על פי המאפיינים אותם ניתן לדעת מלכתחילה ועל פי סקירה ראשונית או אפילו על בסיס מידע לא-ישיר שהועבר למוקדים:
אר"ן מצומצם: אירוע בו מדובר במספר מצומצם של נפגעים (יחסית לכוח המטפל ולשאר הפרמטרים) שבו ניתן להיערך מחדש כך שניתן יהיה לטפל בכל נפגע כאילו היה פגוע יחיד.
אר"ן (רגיל): בו נדרשת היערכות מחדש במשאבי הטיפול והגדרת סדר קדימויות טיפול מחמיר יותר, תוך הכרה במגבלות הטיפול שנובעות מהתנאים.
אירוע טוקסיקולוגי המוני (נקרא לעיתים אט"ה): אירוע בו קיים חשש שתגיע כמות גדולה של נפגעי חומרים מסוכנים, חומרים רעילים או חומרי לחימה כימיים.
אירוע קרינה: אירוע בו קיים חשש שיגיעו נפגעים הדורשים טיפול בפגיעות הנובעות מקרינה או מזיהומים רדיואקטיביים שדורשים היערכות לקראת הגשת טיפול ייעודי (כמו אמבטיות לרחיצת החומר ותרופות מתאימות).
קיימים סיווגים נוספים שהגופים המטפלים באר"ן (בישראל: מגן דוד אדום וצה"ל) מוסיפים על מנת ליצור סדר בהתמודדות עם האר"ן.
במגן דוד אדום מסווגים כל אר"ן מיידית כאר"ן ב"קטגוריה 1" או ב"קטגוריה 2".
בקטגוריה 1 מדובר באירוע בו כל הנפגעים יגיעו לבית החולים בתוך שעתיים מהגעת המטפל הראשון.
באר"ן כזה מספיקה המערכת האזורית של שירותי ההצלה (דוגמה קלאסית לאר"ן מסוג זה היא תאונת דרכים).
בקטגוריה 2 מדובר באירוע שקיים חשש לגביו כי חלק מהנפגעים או כולם יתעכבו שעות או אפילו ימים עד הגעתם לבית החולים.
באר"ן כזה נדרשת התערבות לאומית, כלל מערכתית, הכוללת הזעקת מסוקים וכוחות צה"ל (כדוגמת אסון ורסאי ואסון הר מירון).
בצה"ל קיים תת-סיווג נוסף לכל אר"ן: "מפוזר" או "מקובץ".
אר"ן מפוזר הוא אירוע בו הנפגעים מפוזרים או שקיים חשש להימצאות נפגעים נוספים באזור שמיקומם אינו ידוע.
באר"ן כזה הפעולה הראשונה תהיה קיבוץ כל הנפגעים אל נקודה מוסכמת.
אר"ן מקובץ, בשונה מהמפוזר, הוא אירוע בו כל הנפגעים קרובים מספיק לנקודה גאוגרפית בה ניתן למקם את פינות ההחייאה, הציוד והאמבולנס ואין צורך בקיבוץ הנפגעים.
היערכות בעת קבלת הודעה על אר"ן
מטרת ההיערכות לקראת האר"ן היא צמצום מהיר ככל שניתן של הפער הקיים בין מספר הנפגעים לבין המשאבים העומדים לרשות המטפלים, ומאידך, מכיוון שעדיין נשמר הפער בכמות המשאבים הדרושים, התמודדות מיטבית עם מספר הנפגעים באמצעות המשאבים הקיימים.
אל האר"ן יש להתכונן בהתאם למידע הנמסר, לדוגמה: כשמדובר באר"ן רגיל יש להכין ציוד נוסף, להקפיץ רופאים ובעיקר כירורגים וטראומטולוגים כוננים, להעביר את חדר הטראומה למתכונת חירום וכדומה, ואילו כשמדובר באירוע טוקסיקולוגי יש להכין מתקני טיהור ותרופות מתאימות.
במגן דוד אדום ובצה"ל, שני הגופים העיקריים שמתמודדים עם אירועים רבי נפגעים בישראל, מאפייני ההיערכות כוללים מעבר מנוהל שגרה לנוהל חרום.
בפן המעשי, לאחר הדיווח למוקדן או לסמל מבצעים, ההערכות מתמקדת בלוגיסטיקה של הנעת הצוותים לעבר מקום האירוע, בפריסת הצוותים וחלוקת הציוד באופן היעיל ביותר במקום האירוע עצמו, במיגונם של המטפלים בשטח, בניהול האירוע עצמו על ידי בעלי הסמכות המתאימים ובאופן כזה שהטיפול בשטח יהיה מינימלי ומרב הטיפול ייעשה בבית החולים.
לעומת מגן דוד אדום וצה"ל, בתי החולים הפועלים ברוב הזמן במתכונת שגרתית, צריכים לעבור ממתכונת טיפול בשגרה למתכונת טיפול בחירום.
היערכותם של בתי החולים מתמקדת בהכנת חדרי טראומה וחדרי ניתוח, בהכנות לקראת הטיפול המהותי בנפגעים על ידי רופאים בכירים והכנת שרשרת טיפול היררכית המורכבת מרופאים מומחים שיטפלו, ינהלו ויקבעו את סדר קדימויות הטיפול בנפגעים.
על פי נוהלי משרד הבריאות, על בתי החולים לתגבר את כוח אדם; הפסקת הפרוצדורות שאינן דחופות; פינוי מקום במחלקות הרפואה הדחופה; פריסה כללית של ציוד רזרבי בכל המקומות הרלוונטיים; ותגבור כוח עזר לרישום רפואי.
כוח האדם המטפל שונה מעט בין מגן דוד אדום לצה"ל, ושונה משמעותית בהשוואה לזה שבבתי החולים.
המטפלים באר"ן הם כל אנשי הצוות הרפואי: חובש, פרמדיק, רופא ונוספים.
במגן דוד אדום קיימת הכשרה ייעודית כמפעיל תאר"ן.
בבתי חולים הרכב הצוותים שונה לגמרי וזאת משתי סיבות, האחת היא מכיוון שבבתי החולים מצויים מטפלים בעלי ההכשרה הגבוהה ביותר שקיימת לטיפול בטראומה והשנייה היא כי בתי החולים עסוקים בעיקר בפעילות שוטפת ולא רק בכוננות לקראת מצבי חירום.
איוש צוותי הטיפול בבתי החולים יהיה בידי ראשי צוותים:
צוות מיון ראשוני בראשות כירורג בכיר.
(יכלול לרוב גם אחות + איש ביטחון + איש מינהלה).
צוות מחלקת מיון בראשות כירורג בכיר (יכלול לרוב צוות יועצים מומחים מכל התחומים לפי הצורך).
צוות מעבדה בראשות אחראי מעבדה.
ריכוזו של ניהול האר"ן בידי אדם אחד נתפס כקריטי בחשיבותו, והוא קודם אף לטיפול בפצועים.
לאור תפיסה זו מנהל האר"ן תמיד יהיה האדם המנוסה ובעל הסמכות הרפואית הבכירה ביותר בשטח.
מנהל האר"ן קובע סדרי עדיפויות של טיפול ופינוי ומקצה את המשאבים.
במהלך האר"ן כוחות רפואה נוספים שמגיעים עוברים דרכו, מקבלים ממנו הוראות ומטפלים או מבצעים פינוי לפי שיקול דעתו.
כמו כן, מדווח מנהל האר"ן לרמה ממונה כל העת על המצב בשטח וכל זאת לאור התפיסה כי חשיבותו של ניהול האירוע קודמת בחשיבותה לטיפול אישי בנפגעים אקראיים.
כחלק מתפקידו, מבצע מנהל האירוע את סבב מיון הפצועים הראשוני שמכונה טריאז', ובו הוא שוקל - מקצועית ופרקטית - את מי להקדים למי, האם ואיך לטפל, לפנות לבית החולים או להמתין.
ביצוע טריאז' הוא קריטריון עליון בנוגע לאופן הניהול היעיל ביותר באר"ן, ואף אם מנהל האירוע מבחין בנפגע שזקוק לטיפול דחוף הוא יקצה לו מטפל זוטר והוא עצמו ימתין לסוף הטריאז'.
ככלל האחריות הרפואית על אר"ן נתונה בידי מגן דוד אדום וניהולו בידי משטרת ישראל, אך מחוץ לתחומי הקו הירוק האחריות לניהול האר"ן נתונה כולה בידי צה"ל.
במגן דוד אדום מנהל האירוע מוגדר כפיקוד 10, ונהוג כי הוא מאציל סמכויות על אחראים נוספים - מפקדי משנה בתחומים ספציפיים שעומדים איתו בקשר רציף:
רפואה 10 - מחלק את זירת האירוע לגזרות, אחראי על הטיפול הרפואי, מוודא מיון ופינוי נפגעים לטיפול/פינוי על ידי תגי מיון, מוודא קביעת מוות להרוגים בזירה.
פינוי 10 - מוודא פינוי נפגעים על פי מצבם ואת יכולת הקליטה של בתי החולים.
חניון 10 - מוודא ריכוז אמבולנסים במקום המתאים, השארת המפתחות ברכבים (למניעת עיכוב), השארת מקום לפריקת מיטה ותמרון, הפעלת הרכבים על צוותיהם לפי דרישת מפקד מגן דוד אדום במקום.
תפקיד נוסף במסגרת ניהול האר"ן נוטל נציג מגן דוד אדום בבתי החולים, שבמקרה של אירוע רב-נפגעים משתמש בערכת נציג מגן דוד אדום הנמצאת למטרה זו בבתי החולים.
תפקידו הוא לעקוב אחר הגעת הנפגעים, איסוף פרטים רלוונטיים, עדכון המוקד לגבי יכולת הקליטה של בית החולים, ועדכון בית החולים באשר לכמות וסוג הנפגעים הצפויים להגיע.
החוג"ד משמש בעצם כצינור המקשר בין הרופא לבין החובשים.
תפקידו הוא להעביר לחובשים את הוראות הרופא, לוודא שהן מבוצעות היטב ולנהל את שינוע הנפגעים לפינות האיסוף השונות או לפינוי.
בית החולים לרוב הוא מקום גדול ומורכב מדי מכדי למנות מנהל אחד לאר"ן ועל כן בכל נקודת מעבר של הנפגעים ממונה מנהל מקומי:
תפקוד בית החולים כולו - מנהל בית החולים.
רחבת קליטת הנפגעים - רופא טראומטולוג בכיר.
אתרי הטיפול - כירורג בכיר שאחראי על כולם יחד ועל כל אתר משנה כירורג אחראי נוסף.
חדרי ניתוח - כירורג בכיר שאחראי על כל הצוותים הכירורגיים ומרדים בכיר שאחראי על כל הצוותים המרדימים.
יחידות דימות ומעבדות - רופא אחראי או טכנאי ראשי + מנהל או סגן מנהל המעבדות ובנק הדם.
יחידה לטיפול נמרץ - מנהל היחידה או סגנו.
השהיית נפגעים לפני פינוי - רופא בכיר.
מחלקות אשפוז כירורגיות - רופא מתמחה או מומחה.
ויסות אחיות וכוחות עזר - מנהלת שירותי הסיעוד או האחות הראשית.
אבטחת שיטחי כניסה\מינחת מסוקים\חניונים לאמבולנסים - קצין הביטחון בתגבור המשטרה.
בנוסף לכל אלה מנהל בית החולים ממנה מטה חירום המהווה מן חמ"ל המרכז את תפקודו של כל בית החולים, מטה החירום כולל:
(מרכז את הצוות בשעת הצורך).
כאשר ראשון הצוותים הרפואיים מגיע למקום בו התרחש האירוע, הוא בוחר את נקודת הפריסה - בהתחשב בגורמים השונים, בהם: נגישות לצירי פינוי מחד ולנפגעים מאידך; מיקום בולט לשם שליטה מקסימלית בשטח; מיקום נוח וגדול דיו לחניית אמבולנסים וכלי פינוי נוספים כדוגמת מסוקים.
בעת ההגעה למקום ואחרי בחירת נקודת האיסוף מנהל האירוע מחלק את העובדיו לפי גזרות.
כל אחד מחפש פצועים בגזרה שלו ומגיש להם טיפול ראשוני.
מיד אחר כך מקצה מנהל האירוע משימות, ונותן הוראות טיפול בהתאם למידע שהם אספו.
אחרי שהמטפלים מכירים את האירוע מעט יותר טוב, הם מרכזים נתונים ראשוניים, ומדווחים לרמה הממונה.
אנשי הרפואה הצבאית מסדרים שלוש פינות שיהוו נקודות לאיסוף נפגעים: פינת מיידיים - נפגעים הזקוקים לטיפול/פינוי באופן מיידי, פינת ממתינים - נפגעים קלים הזקוקים לטיפול לא-דחוף, ופינת חללים - נפגעים הממתינים לקביעת מוות פורמלית.
במגן דוד אדום אין פינות ריכוז, ומיון נפגעים נעשה באמצעות סרטי סימון בצבעים מוסכמים: לבן - לא טופל, ירוק - לא דחוף, אדום - דחוף; רופא ופרמדיק משתמשים גם בסרטי סימון בצבעים הבאים: צהוב - דחוף יציב, כחול - אנוש, שחור - נפטר.
כשמגיעים אנשי רפואה נוספים למקום, לרוב הם מצטרפים לעבודה תחת פיקודו של מנהל האירוע המקורי; עריכת חפיפה בין המנהל הראשון למנהל אירוע חדש מבזבזת זמן רב.
אולם אם קיים הבדל הכשרה משמעותי בין מנהל האירוע הראשון לבין אחד המצטרפים החדשים (למשל, אם המנהל הראשון אינו רופא ובין החדשים כן מצוי רופא), עשוי להתרחש חילוף מנהלים.
כשעומדים בפני ריבוי נפגעים סדר הפעולות משתנה מעט, וסכמת ATLS מתחלקת לכמה חלקים, כשכל אחד מהם כולל כמה שלבים מתוך הסכמה.
כל אחד מהחלקים מבוצע על כלל הנפגעים ורק לאחר מכן עוברים לבצע את החלק הבא.
חלק ראשון - הערכת מצב הכרה, דרכי אוויר, נשימה ומצב המודינמי.
חלק שני - החלטה על טיפול דחוף בשטח או פינוי לבית חולים.
חלק רביעי - אם הוחלט לטפל בשטח יש לבצע את סכמת ATLS כשהיא מחולקת לשלבים הבאים ולבצע כל שלב על כל הנפגעים:
כנהוג על פי סכמת הטיפול ATLS, כדי לסווג פצועים לפי רמת הדחיפות יש לחלקם לארבע רמות דחיפות:
נזק לנתיב האוויר, נזק מוחי משמעותי, פגיעה בכלי דם משמעותי - מוות תוך כמה דקות.
הלם, היפוקסיה של המוח - מוות תוך שעות ספורות.
זיהום, כשל מערכתי כלשהו - מוות תוך ימים או שבועות.
כאב או נזק לאיבר שאינם מסכנים חיים.
על פי הוראות האגף לשעת חירום במשרד הבריאות יש ליישם את תקנת הרישום הרפואי גם באר"ן.
על הרישום להתבצע בכל עמדת קליטה בה עבר הנפגע אך הרישום לא יתבצע בשטח האירוע על מנת שלא לעכב את הפינוי והטיפול בנפגעים.
קיימים שני רישומים שצריכים להתבצע, הרישום הרפואי על ידי הרופא המטפל והרישום הדמוגרפי.
את הרישום הרפואי יבצע הרופא המטפל ויכלול את הפרטים הבאים:
מעקב אחר מדדים חיוניים של הנפגע.
רישום הפגיעות שאובחנו בפגוע, (ניתן לבצע זאת על ידי שירטוט על ציור גוף האדם).
ייעוץ רפואי שניתן בנוגע לפגיעות.
הפעולות שבוצעו כיישום לייעוץ הרפואי.
צירוף בדיקות המעבדה, צילומי הרנטגן וכל שאר הבדיקות האיבחוניות הרלוונטיות.
את הרישום הדמוגרפי יבצעו רשמים רפואיים או מזכירות רפואיות שיופקדו על כך ויכלול את הפרטים הבאים:
סטטוס הנפגע - חי או מת.
מצב הכרתו של הנפגע ויכולתו למסור פרטים מזהים.
פרטים שמסר (אם מצב הכרתו וגילו מאפשר לו).
פרטים שנמצאו בתעודות מזהות או מסמכים שעליו.
אתרי טיפול בהם היה הנפגע או שאליהם נשלח.
הרישום יופץ בקרב הגורמים הבאים:
מרכזי מידע שנועדו לאיחוד משפחות, זיהוי אלמונים וסיוע לנפגעים.
בנוסף לגורמים המוזכרים על בית החולים להפיץ בקרב הרשות המקומית הרלוונטית, משטרת ישראל וצה"ל (אם מעורבים חיילים) את הפרטים הבאים: שם ומשפחה של הנפגע, מצב פגיעתו (קשה\בינוני\קל), שם בית החולים ובאשפוז יש לציין את המחלקה בה הוא מאושפז או בית חולים אחר אם הנפגע הועבר.
אירוע מס הוא פעולה שבעקבותיה חל חיוב במס, או פטור ממס.
אם מכירת נכס, או פעולה מסוימת אינה נושא לחיוב במס, הרי שאינה אירוע מס.
אירוע מס נקבע על פי חוק מס בלבד.
אפשר שאירוע מסוים ייחשב לאירוע מס על פי חוק מס אחד ולא ייחשב כאירוע מס על פי חוק מס אחר.
למשל, שינוי ייעוד של מלאי לרכוש קבוע ייחשב לאירוע מס על פי פקודת מס הכנסה ויחויב במס לפי שווי שוק בעת השינוי.
לעומת זאת, בחוק מס ערך מוסף, אירוע מסוג זה לא ייחשב לאירוע מס ואינו כרוך בתשלום מס ערך מוסף.
עם זאת, אפשר שאירוע מסוים ייחשב לאירוע מס על פי יותר מחוק מס אחד.
דוגמאות לפעולות המהוות אירועי מס
מכירת מבנה - חייב במס שבח מקרקעין.
מכירת דירת מגורים - קיים מס שבח מקרקעין, אך בתנאים מסוימים ניתן פטור ממס.
מתן הלוואה ללא ריבית ממעביד לעובד - חל חיוב במס הכנסה על פי סעיף 3(ט) לפקודת מס הכנסה.
הריסת מבנה עסקי - אינה אירוע מס לעניין מס שבח או מס הכנסה כי אין במקרה זה "מכירה" של נכס, אולם כאשר מס רכוש היה בתוקף, הדבר נחשב לאירוע מס לפי סעיף 17 לחוק מס רכוש וקרן פיצויים.
זאת, לגבי התקופה המתחילה עם הריסת המבנה.
דוגמאות לפעולות שאינן מהוות אירועי מס
מכירת ריהוט ביתי אינה מהווה אירוע מס משום שהריהוט הוא מיטלטלין לשימוש אישי, ובתור שכזה, אינו כלול בגדר "נכס" לפי סעיף 88 לפקודה ולכן לא חל במקרה זה מס רווח הון.
קבלת דמי מפתח על ידי דייר מוגן בדירה המשמשת למגורים אינה מהווה אירוע מס.
זאת, משום שזכות הדיירות המוגנת אותה מוכר הדייר המוגן אינה בגדר "נכס" לעניין סעיף 88 ולכן לא מתקיימים היסודות לקיום רווח הון ולא חל מס רווח הון וגם לא כל מס אחר.
גם פטירת דייר מוגן בדירה המשמשת למגורים, לא תיחשב אצל בעל הבית לאירוע מס משום שהתעשרות זו תיחשב לתקבול מקרי אצל הבעלים, שאינו מסווג כהכנסה בשום סעיף בפקודת מס הכנסה.
בעת אירוע חירום אזרחי מוקנות לכוחות הביטחון וההצלה סמכויות להורות לכל אדם לבצע פעולות שונות, ובכלל זה להתפנות ממקום מסוים, למנוע את כניסתו אליו, או להעמיד לרשותם ציוד.
חלק מהסמכויות מוענקות למשטרה בקרות האסון, ובחלק מהן היא רשאית להשתמש במשך יומיים, ולאחר מכן דרושה לשם כך הכרזה פורמלית על אירוע חירום אזרחי.
הסדרת הנושא בחוק נעשתה ב-16 באוגוסט 2005, בהוספת הפרק "אירוע אסון המוני" לפקודת המשטרה בעקבות מסקנות ועדה בין-משרדית לחומרים מסוכנים ופגעי טבע.
בשנת 2018 הוחלף המושג "אירוע אסון המוני" במושג "אירוע חירום אזרחי".
ככלל, סמכות ההכרזה על אירוע חירום אזרחי היא בידי השר לביטחון הפנים.
ההכרזה נכנסת לתוקפה עם מסירתה למפכ"ל (או לרמטכ"ל, כאשר ניתנה על ידי ראש הממשלה או שר הביטחון).
תוקף ההכרזה הוא 48 שעות מרגע מסירת ההודעה, והשר רשאי להאריכה עד 96 שעות.
הממשלה רשאית להאריך את תוקף ההכרזה לשבוע, והארכות נוספות טעונות את אישורה של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
סמכויות בעת אירוע חירום אזרחי
ככלל, הפיקוד והשליטה בעת אירוע חירום אזרחי מצויים בידי משטרת ישראל, אך החוק קובע מנגנונים המאפשרים את העברתם לצה"ל.
כן רשאי כל שוטר להשתמש בכוח סביר נגד אדם או רכוש לשם כפיית ציות להוראות שניתנו.
החוק מסמיך את השוטרים ואת בעלי התפקידים בגופי ההצלה להיכנס לכל מקום לשם מילוי תפקידם, ואף להשתמש בכוח סביר לשם כך.
באירועי אסון המוני שהוכרזו על ידי ראש הממשלה או שר הביטחון, כל הסמכויות הללו המוקנות לשוטרים מסורות לחיילים.
במשך תקופת תוקפה של הכרזה על אירוע חירום אזרחי, מוסמך שר העבודה והרווחה להוציא צווי ריתוק לעובדים לשם אספקת שירותים קיומיים, וכן רשאי הוא להתיר העסקת בני נוער בני 16 עד 18 גם בשעות הלילה.
בנוסף, המפקח על הבנקים רשאי לקבוע כי לא יוגבלו חשבונות בנק בשל המחאות שסורבו, וזאת למשך עד 90 ימים.
לפי סעיף 90ט ב"פקודת המשטרה [נוסח חדש], תשל"א-1971" המפריע לשוטר או חייל צה"ל בעת אירוע חירום הוא 3 שנות מאסר, בהפרעה בתרגיל חירום שנת מאסר.
מקרים של אירוע חירום אזרחי
ב-12 במאי 2021 הכריז שר הביטחון, בני גנץ, אירוע חירום אזרחי בעיר לוד, בעקבות המהומות בעיר, שכללו עימותים אלימים בין תושבים ערבים ליהודים שבהם נרצח תושב יהודי שמכוניתו הותקפה באבנים ותושב ערבי נורה למוות.
בהתאם לסמכותה באירוע חירום אזרחי הטילה המשטרה עוצר לילי על העיר.
תוקף ההכרזה על אירוע חירום אזרחי הוארך פעמיים על ידי שר הביטחון, ופעם נוספת על ידי הממשלה.
הוראות היערכות העורף למצב חירום נמסרות מפעם לפעם על ידי פיקוד העורף, בהמלצה להוריד את אפליקציית פיקוד העורף.
ההוראות הכלליות כוללות הכרה ותיאום מיקומי מרחבים מוגנים בסביבה הטבעית של כל תושב, הכרת מספרי וערוצי התקשורת במצבי חירום (מוקד פיקוד העורף - 104, מוקד 100- משטרה, מוקד 101 - מד"א, המוקד העירוני 106).