tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך למשל, בסרטי הבלשים מסוגת "מי עשה זאת" (whodunit) מקובל להראות את הפשע ולהסתיר את המבצע, ולאחר חשיפת זהותו של האשם, להראות בסצנת פלשבק נוספת את הפשע בשלמותו, כולל המבצע.
אפשרות נוספת היא שימוש בסיפור מסגרת שבו מתחיל התסריט ב"עתיד" העלילתי וחוזר לנקודת התחלה בעבר, ממנה הוא מתקדם עד שהוא שב לנקודה שהוצגה בסצנה הראשונה.
כך למשל, הסרט "שדרות סאנסט" (1950) מתחיל בהתמקדות בגווייה הצפה בבריכה.
קולו של השחקן ויליאם הולדן המשחק את הגיבור בסרט, מזמין את קהל הצופים לראות כיצד הוא הגיע למצב עגום זה, והסרט חוזר אחורה בזמן אל האירועים שקדמו לרצח, והובילו אליו.
חלוץ השימוש בטכניקה זו הוא הסרט האקספרסיוניסטי הגרמני משנת 1919 "הקבינט של ד"ר קליגרי".
פלשבקים כאלה עשויים להיות ארוכים מהרגיל.
פְֿלֵרוֹבְֿיוּם הוא יסוד מלאכותי ממתכות המעבר העמידות, שסמלו הכימי Fl, ומספרו האטומי 114. זהו היסוד ה-11 בסדרת היסודות העל-כבדים וה-22 בסדרת היסודות הטרנס-אורניים.
פלרוביום נוצר לראשונה בדצמבר 1998 על ידי מדעני המכון המאוחד למחקר גרעיני בעיר דובנה שברוסיה.
התגלית נחשפה רק בינואר 1999 ושלושה חודשים לאחר מכן יצרה אותה קבוצת מדענים איזוטופ אחר של היסוד.
בשנת 2004 ו-2006 התגלית אושרה פעמים נוספות.
היסוד נוצר על ידי הפצצת 244Pu ביוני 48Ca.
מההפצצה נוצר אטום יחיד של 289Fl שזמן מחצית החיים שלו הוא 21 שניות.
עד שנת 2006 יצרו מדענים עוד מספר אטומי פלרוביום.
שמו הזמני של היסוד היה אונונקוודיום וסימונו Uuq.
ב-2 בדצמבר 2011 שונה שמו רשמית לפלרוביום בידי מגליו הרוסיים, על שם "המעבדות על שם גאורגי פליורוב לתגובות גרעיניות" (Flerov Laboratory of Nuclear Reactions) במכון המחקר הגרעיני בדובנה.
הערכה היא שתכונות הפלרוביום צפויות להיות דומות לתכונותיה של העופרת.
הפלרוביום צפוי להיות מתכת רכה, צפופה שמכהה בחשיפה לאוויר ונקודת ההתכה שלו צפויה להיות בסביבות ה-200 מעלות צלזיוס.
עד כה נוצרו 4 איזוטופים שונים של פלרוביום:
286 - בעל זמן מחצית חיים של 100 מילישניות.
נפת פלרמו (באיטלקית: Provincia di Palermo) הייתה נפה במחוז האוטונומי סיציליה שבאיטליה, שבירתה הייתה העיר פלרמו.
ב-4 באוגוסט 2015 היא הוחלפה על ידי יחידה מנהלית חדשה: העיר המטרופולינית של פלרמו.
בירתה של הנפה בעיר פלרמו המשמשת גם כבירת המחוז.
הנפה שכנה בצפון-מערבה של סיציליה, וגבלה בנפת טרפאני מערב, בנפת אגריג'נטו מדרום; בנפת מסינה ממזרח, ובים הטירני מצפון.
שמה נגזר משם השבט היווני "פאנורמוס" (יוונית Πάνορμος) שמשמעו "נמל הכל".
הערים העיקריות בנפה, נוסף על פלרמו, היו בגרייה (Bagheria), מונריאלה ופרטיניקו (Partinico).
האי אוסטיקה (Isola di Ustica) היה שייך גם הוא לנפה.
נהר האימרה מרידיונלה (Imera Settentrionale) היה הנהר הארוך ביותר בנפת פלרמו, ואורכו 144 ק"מ.
הנהרות האחרים בנפה היו הבליצ'ה שאורכו כ-77 ק"מ, הבליצ'ה דסטרו (Belice destro) באורך של 45,5 ק"מ ונהר הבליצ'ה סיניסטרו (Belice sinistro) באורך של 42 ק"מ.
הגידולים החקלאיים בנפה היו זיתים, דגנים, שקדים, תאנים, הדרים, גפנים, כותנה ועוד.
בנפה הייתה גם תעשייה פטרוכימית.
בתחומי הנפה מספר פסיפסים ביזנטיים ידועים הנמצאים בקתדרלת מונריאלה, בקתדרלת צ'פלו, בכנסיית סנטה מריה דל'אמיראליו, ובקפלה פלאטינה שבפאלאצו דיי נורמני בפלרמו.
פלרם תעשיות בע"מ היא חברה בינלאומית לייצור לוחות תרמופלסטיים, לתעשייה ובנייה.
מטה החברה שוכן בקיבוץ רמת יוחנן ולה נציגויות ומפעלים באירופה, אמריקה, אפריקה, אוסטרליה ואסיה.
פלרם היא אחת משלוש היצרניות הגדולות בעולם של לוחות פוליקרבונט גלי, כאשר חלקה במכירות מוצרים אלו בעולם מוערך בכ-8% עד 10%.
בשוק הישראלי היא מחזיקה בכ-80% מהמכירות בתחום הפוליקרבונט וה-PVC.
הכנסות החברה ב-2024 הסתכמו בכ-1.88 מיליארד ש"ח והיא הציגה רווח נקי של 250 מיליון ש"ח.
בחברה מועסקים כ-1600 עובדים נכון לסוף 2024, כמחצית מהם בישראל.
פלרם היא אחת היצרניות הגדולות בתעשיית הפלסטיק בישראל.
פלרם הוקמה כמפעל קטן לייצור לוחות תרמופלסטיים מפי.וי.סי (P.V.C) עוד בשנת 1963. את הידע רכשו 5 חברי קיבוץ רמת יוחנן שנסעו לאוסטריה בה למדו את תהליך הייצור, בקרת האיכות והאריזה.
חומר תרמופלסטי הוא חומר בעל תכונות פלסטיות, כלומר זה חומר המתרכך בעת שמחממים אותו ומתקשה כאשר הוא מתקרר.
תכונה זו מאפשרת לעצב אותו מחדש מספר רב של פעמים.
בשנת 1985 הוקמה חברת בת לפלרם ושמה פלטוב (PALTOUGH) אשר עוסקת בייצור מוצרים הדומים לאלה שמייצרת פלרם פי.וי.סי, פרט לכך שמוצריה עשויים מחומר גלם בעל תכונות אחרות בשם פוליקרבונט.
ב-1993 הונפקה פלרם בבורסה, אחרי שהוסדר מנגנון העברת כספים מפלרם לקיבוץ כך שמחזיקי המניות שאינם שייכים לקיבוץ רמת יוחנן לא ייפגעו.
התשלומים שנקבע שהקיבוץ זכאי להם היו דמי חכירת הקרקע, תגמולים עבור ידע שהקיבוץ תרם ותשלום בעד שירותים שהקיבוץ מעניק למפעל כולל שירותי עבודה.
במשך השנים הרחיבה פלרם את עסקיה גם אל מחוץ לישראל ובנתה אתרי ייצור ולוגיסטיקה באנגליה - פוליקרב (POLYCARB) ודי.פי.אל (D.P.L), באמריקה את פלרם 2000, כמו גם שני אתרי ייצור שכבר נמכרו מאז - פלרם פי.פי.איי (P.P.I) ומפעל בגרמניה.
בנוסף למפעלים קיימים בחו"ל מחסנים קדמיים רבים שהמרכזיים ביניהם נמצאים באוסטרליה, גרמניה, הודו, ודרא"פ.
בשנת 2003 הוקמה החברה "סוליר" שפלרם הייתה שותפה בה ומטרתה הייתה לייצר חממות ביתיות.
ב-2004 התפרקה סוליר ובמקומה צמחה קאנופיה (פלרם אפליקציות עד 2021), שהפכה למשווק החממות הביתיות הגדול בישראל.
עם השנים הרחיבה פלרם אפליקציות את קו מוצריה אל כיוונים אחרים, כמו מחסנים קלים, ופרגולות מסוגים שונים.
כיום החברה שוכנת באזור התעשייה תרדיון.
חברת בת חשובה נוספת היא פלרם פור-יו (4U), שנקנתה בשלמותה בשתי פעימות ב-2019-2020 (שמה בעבר היה לינרולייט).
החברה מתמחה בייצור מתקנים אוטומטיים למכירת סיגריות (בעיקר למדינות מזרח אירופה), ובמקביל מפתחת מתקני תצוגה לעסקים שונים ופתרונות יצירתיים לחיות מחמד.
חברת פלרם מייצרת סוגי לוחות רבים ושונים המשמשים ליישומים שונים כמו למשל - קירויים בקנה מידה גדול כמו מבני תעשייה וחקלאות.
לוחות בסיס בתעשיית הדפוס, חיפוי קירות היגייני, פרגולות, זיגוג ועוד.
בין מוצריה הפופולריים - לוחות המופיעים בשמות המסחריים סנגלייז, איזיגלייז, סנטף BH, פלסן, פלאופק, פלייט ועוד.
פלרגוניום חריף (שם מדעי: Pelargonium graveolens) ידוע גם בשמות: עַטְרָה, גרניום לימוני, פלרגוניום ריחני או: פלרגון, הוא מין של פלרגוניום ממשפחת הגרניים המשמש לצרכים רבים.
אף כי השם: "גרניום לימוני" שגור יותר, למעשה, על פי תורת המיון, הפלרגוניום החריף אינו משתייך לסוג הטקסונומי גרניום, אלא לסוג הקרוב פלרגוניום, אשר משתייך למשפחת הגרנאים, ומכאן הבלבול הרווח.
בשפת יהודי תוניסיה מכונה הצמח 'עַטֶרְסָה' ויהודי לוב קוראים לו עֲטְּר.
מקור הפלרגוניום החריף הוא דרום יבשת אפריקה, ובפרט למדינת דרום אפריקה.
למין זה חשיבות רבה בתעשיית הבשמים.
העלווה שלו עוברת תהליך זיקוק עבור ריחו המיוחד.
למין זה ריחות המזכירים ורד, הדר, מנטה, קוקוס, אגוז מוסקט ועוד.
הניחוח העיקרי המשמש למסחר הוא ריח הוורדים.
מלבד כן, הפלרגוניום החריף משמש גם לייצור "שמן גרניום" עבור ארומתרפיה ועיסויים.
שמן זה משמש גם לדילול שמני ורדים יקרים יותר.
שימושים נוספים של הפלרגוניום החריף הם:
מרכיב באפייה ובבישול (כגון עוגות, ריבות וקונפיטורות)
חליטת עלים או כתוסף לקפה.
לברכת "עצי בשמים" בהבדלה במוצאי-שבת, בקרב, בין היתר, יהודי לוב ותוניסיה.
מנהג מכובד בלוב להגיש לאורח משקה חם עם עטרה
פלרגוניום הגננים (שם מדעי: Pelargonium hortorum) ידוע גם כגרניום, הוא מין של פלרגוניום ממשפחת הגרנאים בעל שימושים רבים, במקורו מדרום אפריקה.
הוא אחד מהצמחים הפופולריים בגינות ביתיות, תודות לתפרחת העמידה שלו ולצורכי ההשקיה הנמוכים שלו.
אף על פי שהצמח משווק תחת השם גרניום, הוא אינו מין מהסוג גרניום, אלא קרוב משפחה בסוג פלרגוניום.
אחד מההבדלים הברורים בין שני הסוגים הוא בתצורת הפרח - פרחי גרניום הם בעלי סימטריה כוכבית (ניתן לסובבם על הציר ולקבל דמיון), ופרחי הפלרגוניום בעלי סימטרית מראה (צד ימין הוא תמונת מראה של צד שמאל).
את הצמח מגדלים מזרעים או מייחורים, והוא משגשג היטב בשמש מלאה ובתנאי השקיה מועטים.
לפרחים אין ריח בולט, והם פורחים בתפרחות דמויות מטרייה, הקרויה Pseudoumbel (אך בניגוד לצמחים כמו גזר קיפח, בעלי פריחת מטרייה מלאה - Umbel, פלרגוניום הגננים נוטה לסגל תצורת כדור בפריחה מלאה).
הפרחים יכולים להיות בצבעים שונים - ורוד, אדום, לבן, סגול ואף שילובים שונים.
פלרגוניום הגננים שומר על עלים ופרחים לאורך כל השנה, והוא ירוק עד ורב שנתי.
בתנאים מתאימים הוא יכול לשגשג ולפרוח ללא הפסקה.
לאחר הפריחה, הפרחים הבודדים בתפרחת מתנוונים לאט ונושרים, ולבסוף גבעול התפרחת מתנוון ונושר אף הוא.
ניתן לדרבן פריחה מחודשת על ידי גיזום עמוד התפרחת לאחר שיאה.
העלים מסורגים, צורתם עגולה וללא שינון.
פלשבק (מאנגלית: היבט לאחור; גם: מַעְתָּק לֶעָבָר) הוא תופעה פסיכולוגית, אשר במסגרתה אדם חווה באופן פתאומי חוויה מעברו או אלמנטים מסוימים ממנה.
הפלשבק כולל לעיתים קרובות רגשות שהאדם חש בזמן החוויה.
המושג משמש בעיקר לתיאור תופעה זו כאשר היא מתרחשת באופן שאינו נשלט, או כאשר היא כה עזה עד שהאדם מרגיש כאילו הוא "חי מחדש" את אותו הרגע, והוא אינו מסוגל לאבחן אותו כזיכרון, וטועה בו כמשהו המתרחש בהווה.
לכן ניתן לתאר פלשבקים כחוויות אישיות הצצות אל תוך המודעות של האדם, באופן שאינו הכרתי.
תופעה זו מתרחשת בדרך כלל ללא קשר למצב בו האדם נמצא בעת שהוא חווה אותה.
אנשים עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית עשויים לחוות פלשבקים מהחוויה הטראומטית שחוו.
פלשבקים אלו עלולים להיות כה מטרידים, עד שהם משבשים את שגרת היום-יום.
פלשז'ולצה (בהונגרית: Felsőzsolca) היא עיירה במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
היהודים הראשונים התיישבו בעיירה בתחילת המאה ה-18. ברשות הקהילה היה בית תפילה ותפקד בה שוחט ששימש גם כשליח ציבור.
ילדי הקהילה למדו בבית הספר היהודי במישקולץ.
בשנת 1939 גויסו מספר גברים יהודים לעבודות כפייה במסגרת צבאית.
ובמאי 1944, כחודשיים לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי המקום לאלשוז'ולצה.
ביוני נלקחו לבית חרושת ללבנים במישקולץ ומשם, יחד עם כל יהודי המחוז, שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו 12 יהודים ששרדו לעיירה ועזבו את המקום תוך זמן קצר.
בית קברות יהודי קיים במקום עד היום ובו כ-23 קברים
לפלשז'לוצה יש ברית ערים תאומות עם הערים הבאות:
פלשגג' (בהונגרית: Felsőgagy) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בפלשגג' התגוררו יהודים בודדים ובמקום עדיין קיים בית קברות יהודי.
פלשטלקש (בהונגרית: Felsőtelekes) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית פלשטלקש נמצאת בירידה שנים רבות מ-844 תושבים בשנת 1990 עד 669 תושבים בשנת 2018 (ירידה של מעל 15%).
פלשברצקי (בהונגרית: Felsőberecki) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה שנים רבות מ-303 תושבים בשנת 1990 עד ל-260 תושבים בלבד בשנת 2018 (ירידה של כ-14%).
פלשדובסה (בהונגרית: Felsődobsza) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
פלשוואדאס (בהונגרית: Felsővadász) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
פלשארש (בהונגרית: Felsőörs) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
בפלשארש חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
במקום קיים בית קברות יהודי נטוש.
פלשטארקאן (בהונגרית: Felsőtárkány) הוא כפר גדול במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
בכפר יש כנסייה רומית-קתולית שנבנתה בין השנים 1785–1790 על ידי הבישוף אסתרהאזי קארוי .
יהודים חיו בפלשטארקאן במאה ה-18 ובמאה ה-19 עד שנת 1944 אז נרצחו רוב יושבי הכפר בשואת יהודי הונגריה.
פלשלאיוש (בהונגרית: Felsőlajos) הוא כפר יחסית חדש בנפת קצ'קמט שבמחוז באץ'-קישקון במרכז הונגריה.
האזור מיושב מאות שנים, אך היישוב עצמו הוקם רק בשנת 1986 והוכרז ככפר עצמאי.
הכנסייה הראשונה בכפר הוקמה בשנת 2010.
גבינת פלרדון , שנקראה בעבר paraldon, pélardou וגם péraudou, היא גבינה צרפתית מאזור ה-Cevennes שבאזור לנגדוק-רוסיון.
זוהי גבינה מסורתית העשויה מחלב עיזים.
היא גבינה עגולה (גלילית) שהבשלה רכה מכוסה בקליפת עובש לבנה (à pâte molle à croûte fleurie – רכה עם קליפה פורחת) במשקל של כ-60 גרם, בקוטר של 60–70 מ"מ ובגובה של 22–27 מ"מ.
פלארדון קיבלה הסמכת כינוי מקור מבוקר (ה-Appellation d'origin contrôlée (AOC) באוגוסט 2000.
אמנם כבר במאה ה-1 דיווח פליניוס הזקן בתולדות הטבע שלו כי "הגבינה המוערכת ביותר ברומא, היא, בין הגבינות של המחוזות, היא זו שמגיעה מהאזור של נים, עם זאת, לא ברור שזהו פלרדון שעליו דיבר חוקר הטבע הרומי.
ואכן, גם רוקפור ולגוויולה טוענות שהן המקור לביטוי זה של פליניוס.
עם זאת, מבלי שהשאלה תיפתר באופן סופי, ההשערה הסבירה ביותר תהיה שזו גבינת איכרים העשויה מחלב פרה.
בלגנדריום של טולקין, פֵלָרוֹף () היה סוסו של אֵאוֹרְל.
משמעות המילה "פֵלָרוֹף" היא "אמיץ מאוד, חזק מאוד" בשפת אדם עתיקה.
פֵלָרוֹף נולד בארץ האֵאוֹתֵאוֹד בתחילת העידן השלישי בתור סוס בר חסר שם.
כשהיה עוד סייח תפס אותו לֵאוֹד, שהיה שר האֵאוֹתֵאוֹד ה-24. הוא גדל מהר מאוד להיות סוס גדול וחזק, עד שאף אחד לא העז לעלות עליו.
כשלֵאוֹד ניסה זאת, העיף אותו פֵלָרוֹף מעל גבו, הרג אותו וברח.
יורשו ובנו הבכור של לֵאוֹד, אֵאוֹרְל, היה אז רק בן 16, ונשבע לנקום את דם אביו.
כאשר מצא לבסוף את הסוס, מלוויו ציפו שיתקרב אליו ויירה בו חץ.
אבל אֵאוֹרְל קרא בקול גדול: למרבה הפתעתם של מלויו, הסוס התקרב ועמד לפניו, ואֵאוֹרְל אמר לו: אֵאוֹרְל עלה על פֵלָרוֹף, וזה נכנע לרצונו.
מאז אֵאוֹרְל רכב על פֵלָרוֹף ללא כל אוכף ורסן.
הוא גם רכב עליו בקרב בשדה הקֶלֶבְּרַנְט, וביחד איתו מת כנגד בני המזרח.
פֵלָרוֹף נקבר ביחד עם אֵאוֹרְל באֵדוֹרָס.
הרוֹהִירִים מספרים שבֶּמָה הביא את משפחתו של פֵלָרוֹף ממעבר לים.
פלשב (בפולנית: Pleszew, נהגה: , פְּלֶשֶף; בגרמנית: Pleschen; ביידיש: פלעשען) היא עיר במרכז פולין, בפרובינציית (ווייוודה) פולין גדול (Wielkopolska), כ־90 קילומטרים מדרום־מזרח לפוזנן.
ומשמשת כבירה המנהלית של מחוז פלשב .
העיר נחשבת ל"עיר 15 דקות" ואוכלוסייה מנתה, נכון לשנת 2022, 16,811 תושבים.
בשנת 1793, בעת חלוקת פולין השנייה, סופחה העיר לפרוסיה וקיבלה את הכינוי הגרמני 'פְּלֶשֶׁן' שבו היא מוכרת לעיתים במקורות העבריים.
במרד הפולני הגדול של 1806 סופחה העיר לדוכסות ורשה קצרת הימים, עד לסיפוחה מחדש לפרוסיה ב-1815. אחרי שהייתה מרכז חשוב של המרד הפולני הכושל של 1848, חזרה העיר לשליטה פרוסית-גרמנית וחזרה לידיים פולניות רק בינואר 1919. העיר נכבשה בתחילת מלחמת העולם השנייה והיה בה מחנה עבודה בכפייה עד לסוף המלחמה.
בפלעשען היא פלשב, התקיימה במאה ה-19 קהילה יהודית וחלק מרבניה זכו לפרסום.
בראשית ההתיישבות היהודית הקבועה (יהודים בודדים ישבו בפלשב כבר במאה ה-16) בעיר נקברו מתי הקהילה בבית הקברות ביארוצין, אך ב-1816 תרם בעלי העיירה, האדון רצ'ינסקי חלקת אדמה ללא תשלום, כדי לאפשר לקהילה היהודית לקבור את מתיה בקרבת מקום.
המנוחה הראשונה נקברה בפברואר 1817. אחריה נקברו בו רבים, בהם חלק מרבני העיר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נהרס בית הקברות בידי הגרמנים ונבנה על מקומו פרויקט מגורים וגן ילדים, בית הקברות מצוין בפארק שכונתי קטן בפאתי המתחם.
נמסר כי הרשויות מתכוונות להקים לפידריום שבו יוצגו שברי מצבות מבית הקברות שנמצאו בראשית המאה ה-21.
רבי איצק יוסף אטינגר – תלמיד רבי עקיבא איגר ומחבר 'נימוקי מהרא"י', התמנה לפני ה'תר"ז, 1847 ונפטר 1865, ה'תרכ"ה
רבי צבי גוטמכר – בנו של הרב הקודם, לפי מקורות אחדים כיהן בעיר (בעקבות אביו אך לא מיד אחריו וכנראה לא לפני 1870) ונפטר בחיי אביו בחורף 1871, ה'תרל"א, בגיל 52
רבי אליהו זילברברג - התמנה בשנת ה'תרל"ד, 1874 והחזיק בכהונתו עד פטירתו בחורף ה'תרמ"ח, דצמבר 1887
רבי שמואל חיים בלום – כיהן בעיר בראשית המאה ה-20, בסוף ימיו התגורר בתל אביב
הפְּלִשְׁתִּים היו עם קדום שישב באזור מישור החוף הדרומי של ארץ כנען, בין המאה ה-12 לפנה"ס עד 604 לפנה"ס, אז הגלה אותם נבוכדנצר למסופוטמיה.
בהקשרים מאוחרים יותר נקרא אזור מגוריהם "פלשת" (בתנ"ך מוזכרת גם כ"ארץ פלשתים").
מוצאם שנוי במחלוקת, אך ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על קשרים קדומים עם התרבות היוונית המיקנית.
השם "פלשתים" נזכר פעמים רבות במקרא.
אולם הפלשתים נזכרים גם במקורות מצריים, שזמנם קודם לחיבור ספרי התנ"ך על פי המחקר.
כך למשל, בפפירוס האריס א, שנכתב במצרים במאה ה-11 לפנה"ס, מופיעה רשימה של עמים פולשים (המכונים במחקר "גויי הים"), וביניהם גם עם בשם PRST ("פלשת", במצרית אין הבחנה בין ל' לבין ר'), שנהוג לזהותו עם הפלשתים.
בתרגום השבעים הם נקראו אַלּוֹפִילָה (יוונית: ἀλλόφυλα) שמשמעותו 'זרים'.
שמם של הפלשתים בשפתם אינו ידוע, אבל מציג קבוצה שהשתלטה על שטחים בסביבות עזה, כ"כפתורים היוצאים מכפתור".
שם נוסף שמופיע בספר שופטים ובספר שמואל לגביהם הוא כינוי הגנאי "ערלים".
כינוי זה ניתן לפלשתים, משום שבניגוד לשבטי ישראל ולקבוצות מתוך עמים נוספים באזור (הכנענים, המצרים, האדומים), הפלשתים לא מלו את עורלתם.
עם זאת, ב, הכינוי מתייחס לכלל הנוכרים, או לגויים – במשמעות של גויי הים שבים התיכון.
אפשרות אחרת היא שהשם "פלשתים" הוא שיבוש של "פלסגים", ביוונית Πελασγοί, שפירושו "אנשי האיים" (בהתאם להשערה כי מוצאם של הפלשתים מהעמים שגרו באיי הים האגאי – ר' מטה).
במקרא מוזכרים הפלשתים מספר רב של פעמים, בין השאר בסיפורי האבות ספר בראשית.
אזכוריהם של הפלשתים בספר בראשית מקדימים את תקופת התיישבותם בארץ לתקופת האבות, ממקמים אותם בנגב סביב עיר בשם "גרר" ולא בשפלת החוף, מציגים אותם כחקלאים או רועי צאן ולא כלוחמים, ומעמידים בראשם מלך בעל שם שמי ("אבימלך") ולא "סרנים".
רוב החוקרים סבורים שאזכוריהם של פלשתים בסיפורי האבות הם אנכרוניסטיים (סיפורים המייחסים אירועים מאוחרים יותר לתקופה קדומה).
דוגמה לאזכורים אלו: "ויגר אברהם בארץ פלשתים", או "וילך יצחק אל אבימלך מלך פלשתים גררה".
בספר בראשית העיר גרר והמלך אבימלך הם האזכורים העיקריים לפלשתים.
הפלשתים כעם או קבוצה מובחנים אינם מוזכרים בהרחבה בבראשית מעבר לתיאורים אלה.
ההתמקדות בספר בראשית היא יותר במפגשיהם של אברהם ויצחק עם התושבים והשליטים המקומיים, כולל אבימלך, המזוהה כמלך גרר.
זיהוי העיר 'גרר', מקומם של הפלשתים הראשונים, אינו מוחלט.
מקובל לאתר את גרר מצפון לעזה, באזור שמכונה כיום נחל גרר.
יהודה קיל, בפירושו דעת מקרא, כתב שאזור גרר, שבו התיישבו הפלשתים הראשונים, הוא בצפון סיני של היום, באזור השפך של נחל אל-עריש.
זאת על סמך זיהוי של חמישה מקומות לאורך ואדי אל-עריש, ששמם בא מהשורש 'גרר'.
פרופסור יהושע גרינץ, במאמרו 'הפלשתים הראשונים', כתב כי היו מספר גלי הגירה של שבטים פלשתים לכנען.
לטענתו, בראש הפלשתים הראשונים, בימי האבות עמד מלך, כמו 'אבימלך מלך פלשתים', אולם בימי שאול ודוד כבר עמדו 'סרנים' בראש הפלשתים.
כראיה לדבריו, כבר בשירת הים נכתב "יושבי פלשת", ללא אזכור של מנהיגות כלל כדוגמת "אלופי אדום" או "אילי מואב".
גרינץ (מוצאי דורות 99–129) רואה באזכורים אלה עדות להתנחלות קדומה של קבוצה אחרת שכונתה "פלשתים".
הפלשתים מתוארים כאויב חוזר של בני ישראל בתקופת השופטים.
בין הסיפורים שמאזכרים את הפלשתים כעם או דמויות פלשתיות ניתן למצוא את הסיפורים אודות שמשון ושמגר.
סיפורו של שמשון (שופטים יג-טז), שופט ישראלי אגדי, כרוך במפגשיו עם הפלשתים, כולל נישואיו לאישה פלשתית, דלילה, והקרבות שלו נגדם.
שמגר, אחד משופטי ישראל, מתואר כמי שהרג שש מאות פלשתים בעזרת מלמד בקר, כלי חקלאי.
הפלשתים שבו את ארון הברית, שנחשב חפץ קדוש עבור בני ישראל.
לכידת הארון הובילה לשורה של מכות וצרות שהכו בפלשתים עד שהחליטו להחזירו לבני ישראל (שמואל א' פרק ד'-ז').
תחת הנהגת שמואל הנביא נאספו הפלשתים למלחמה על ישראל, והובסו בה.
המלך העיקרי הידוע בקרבותיו נגד הפלשתים הוא שאול המלך.
הוא התמודד בקרבות רבים נגד הפלשתים לאורך שלטונו, כולל הקרב המפורסם במכמש והקרב האחרון בהר הגלבוע שבו נהרגו הוא ובניו (שמואל א' פרק לא', פסוקים א'-יג').
המפגש המפורסם ביותר הוא הקרב בין דוד לגוליית, בו דוד, רועה צאן צעיר, מביס את הלוחם הפלשתי הענק (שמואל א' י"ז, נ"א).
כמלך, המשיך דוד לנהל מלחמות נגד הפלשתים והכניע בהצלחה את השפעתם על שטחי ישראל (שמואל ב' פרק ה', פסוקים יז'-כה').
בתקופת שלמה המלך, יש פחות דגש על סכסוכים ישירים עם הפלשתים, שכן מלכותו של שלמה התאפיינה בתקופה של שלום ושגשוג יחסי.
בדומה לספרי שמואל ומלכים, ספר דברי הימים מספר את הסכסוכים בין הפלשתים למלכי ישראל השונים, ביניהם שאול, דוד ויהורם מלך יהודה.
בדברי הימים פרק י' פסוקים א'-ו' מתואר הקרב הטרגי בין שאול לפלשתים, שהביא למותם של שאול ובניו.
בדברי הימים ב' כ"א טז'-יז', מוזכר שבתקופת שלטונו של יהורם ערכו הפלשתים והערבים פשיטות על יהודה ובזזו את בית המלך, ולקחו את נשיו ובניו פרט לבנו הקטן, יהואחז.
אירוע זה נתפס כעונש מאלוהים על רשעותו של יהורם.
מוצאם של הפלשתים לא ידוע בוודאות.
בלוח העמים שבספר בראשית פרק י', נכתב שהפלשתים יצאו מ"כַּסְלֻחִים" שהם מצאצאי מצרים וחם.
הפלשתים מוזכרים גם ב ו כמי שמוצאם מכפתור, המזוהה עם האי כרתים.
עם זאת, גם האי כרתים מוזכר במפורש כמוצאם במקום אחר במקרא: .
ממצאים ארכאולוגיים שונים מצאו קשר בין התרבות החומרית הפלשתית לתרבות המיקנית של אזור הים האגאי (וייתכן שיש אף דמיון בין כתובת פלשתית שנמצאה לכתב הליניארי).
אחת ההשערות היא שמדובר בפלסגים.
כיום מקובלת התאוריה כי הפלשתים היו חלק מנדידת גויי הים שפלשו לאזור מזרח הים התיכון בסוף המאה ה-13 לפנה"ס.
משנהדפה פלישת גויי הים על ידי מצרים, התיישבו הפלשתים לאורך מזרח הים התיכון בערך באותה התקופה שבה יישבו הישראלים את הרי יהודה והשומרון.
כך למשל פפירוס האריס א, המתאר את הישגיו הצבאיים של רעמסס השלישי, מוסר תיאור קצר של תוצאות המלחמה בגויי הים בשנה השמינית למלכותו.
על פי המסופר הוביל רעמסס השלישי את גויי הים למצרים, ויישב אותם במבצרים הנקראים על שמו.
בפפירוס טוען רעמסס השלישי "מיסיתי את כולם בבגדים ובתבואה מהמחסנים והמתבנים מדי שנה".
יש הסבורים כי אותם מבצרים היו למעשה ערים בדרום כנען, הערים שהיו בהמשך חמש ערי פלשתים, שהן: אשקלון, אשדוד, עקרון, עזה וגת.
אם מקבלים את זיהוים של הפלשתים עם חלק מגויי הים, יש להניח כי התיישבותם של הפלשתים בארץ כנען התרחשה במהלך ימי שלטונו של רעמסס השלישי בין השנים 1180 עד 1154 לפנה"ס, בעת משבר תקופת הברונזה המאוחרת.
הפלשתים מזוהים עם העם הקרוי prst במונומנטים המצריים.
הפלשתים מוזכרים גם באונומסטיקון של אמנופה ביחד עם הת'כר והשרדנה.
באונומסטיקון מוזכרות גם הערים אשקלון, אשדוד ועזה.
בכתבים אשוריים מכונה ארץ פלשתים (פלשת) "פַלַשתֻ" ו"פִלִשתֻ".
ב-2019 טען מחקר פלאוגנטי שהפלשתים הגיעו לאזור כנען במאה ה-12 לפנה"ס ומוצאם היה מאירופה (כנראה מדרום אירופה), וזאת בהסתמך על בדיקות DNA לעצמות פלשתים, שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות באשקלון.
חמש ערי הפלשתים שהוזכרו בתנ"ך היו: אשדוד, אשקלון, גת, עזה ועקרון, ביחד עם רצועת החוף של דרום מערב כנען, שהייתה בשליטה מצרית עד תום שלטון השושלת ה-19 ב-1185 לפנה"ס.
על פי התיאור המקראי ( ומקומות נוספים בספר שופטים ובספר שמואל), חמש ערים אלה נשלטו על ידי חמשת סרני הפלשתים.
הממצאים הארכאולוגיים מצביעים על ערים נוספות.
החפירה הארכאולוגית בתל קסילה שבתל אביב תרמה רבות להרחבת הידע על התרבות הפלשתית.
עם חזק זה ביצע מתקפות תכופות נגד שבטי ישראל שישבו בהר ולמעשה הייתה מלחמה מתמדת בין העמים.
לעיתים שלטו הפלשתים על כמה משבטי ישראל, במיוחד הדרומיים שבהם, ולעיתים הם הובסו על ידי ישראל.
לשיא כוחם הגיעו הפלשתים, על פי המקרא, לקראת סוף מלכות שאול המלך, שאף נהרג עם בניו בקרב עמם בהר הגלבוע.
לפי המסופר בתנ"ך, לאחר הבסתם בידי דוד המלך, איבדו את כוחם וההיסטוריה שלהם היא של ערים עצמאיות, ולא של עם מאוחד.
בשנת 604 לפנה"ס כבש והרס נבוכדנצר את ערי פלשת והגלה את תושביהן למסופוטמיה.
בתקופה הפרסית שכנו בפלשת תושבים בעלי מאפייני תרבות פיניקיים, וכן קבוצות אחרות מהסביבה.
בכתובות בבליות ופרסיות מהמאות ה-6–5 לפנה"ס מוזכרים אנשים שמוצאם מערי הפלשתים המכונים אשקלונים או אשדודיים היושבים בבבל – ככל הנראה מדובר בגולים פלשתים.
לאחר מכן הם כבר מפסיקים להיות מוזכרים וככל הנראה נטמעים באוכלוסייה המקומית.
לפלשתים היה מונופול ארוך על חרשות הברזל, מיומנות שהם רכשו במהלך מסע הכיבושים שלהם באנטוליה.
מתקופת הברזל א, נמצאה כתובת פלשתית שלא פוענחה, שרישומיה מזכירים דמיון לכתב הקיפרו-בינארי שהיה נפוץ בקפריסין בתקופת הברונזה.
מממצאים מאוחרים (כמו כתובת עקרון) עולה שהפלשתים אימצו את הכתב הפיניקי כפי שאומץ בממלכות ישראל ויהודה השכנות, בשינויים קלים.
בתל גמה נמצאו שני אוסטרקונים פלשתיים הנושאים רשימת שמות, הכתובים באלפבית העברי העתיק (בווריאציה מקומית), והמתוארכים סביב המאה ה־7 לפנה"ס.
בנוסף נמצא חותם פלשתי הנושא את הכתובת (מִתִּתִּ מזוהה כמִתִנְתִ השני שבכתבי מלכי אשור, הוא ואביו צדקא מוזכרים בכתובות האשוריות כמלכי אשקלון).
בשנת 2005 נמצא בתל צפית (גת המקראית) אוסטרקון הנושא כתובת פרוטו-כנענית, המתוארך למאות ה־10–9 לפנה"ס.
בשנת 2016 נחשף אתר קבורה פלישתי בגן הלאומי באשקלון ובו יותר מ-160 שלדים, כלי נשק, תכשיטים ובקבוקי בושם.
בית הקברות מתוארך למאות 11–8 לפנה"ס והתאפיין בקבורה בשוחות להבדיל מהקבורה הנפוצה, קבורה במערות חצובות בסלע.
פיליסטיניזם הוא מונח בתחומי הידע של הפילוסופיה והאסתטיקה המתאר עמדה חברתית המצדדת באנטי אינטלקטואליזם, מעריכה בחסר ומתעבת אומנות, יופי, רוחניות ואינטלקט.
הכינוי, שהושפע מכך שהפלשתים הצטיירו כבעלי תרבות חומרית בלבד, אומץ בפי דוברי התנועה הרומנטית בגרמניה ועבר לאנגלית בתיווך מסתו של מתיו ארנולד, 'תרבות ואנרכיה'.
השם "פלשתינה" נגזר מהשם "פלשת".
המקור הקדום ביותר שיש בידינו שבו הוא מופיע, הוא ספרו של ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס), שם מופיע השם ביוונית: "פַלַיְסטינה".
לאחר דיכוי מרד בר כוכבא בשנת 135 לספירה, שינו הרומאים את שם הפרובינקיה "יהודה" לשם "סוריה פלשתינה".
השם מופיע בכתביהם של הסופרים היוונים והרומיים ובכתביהם של אבות הכנסייה במאות הראשונות לספירה.
השם "פלשתינה" היה מיוחס לארץ ישראל שמשתי גדות נהר הירדן ונותר בשימוש בלשונות האירופיות גם בעת החדשה.
לאחר סיום המנדט הבריטי והקמת מדינת ישראל, בשל אי ההבחנה בערבית ובשפות הלועזיות בין השם "פלשתינה" לגרסתו הערבית, "פלסטין", נעשה המושג בשפות הללו לבעל משמעות כפולה: הוא משמש כשמה ההיסטורי של הארץ כולה, אך גם מזוהה כיום עם היישות הערבית הלאומית שהתהוותה בה במאה ה-20.
"שמשון ודלילה" מאת פיטר פאול רובנס (1610): הציור מתאר חדר לאור נרות, שבו שמשון ישן בחיקה של דלילה, וקבוצת פלשתים בפתח מימין.
רובנס מתאר את הרגע שבו, לאחר ששמשון נרדם על ברכיה של דלילה, בחור צעיר חותך את שערו של שמשון.
שמשון ודלילה נמצאים בחדר חשוך, המואר ברובו בנר שמחזיקה זקנה משמאלה של דלילה.
דלילה מתוארת עם כל בגדיה, אך שדיה חשופים.
ידה השמאלית מונחת על כתפו הימנית של שמשון, כאשר זרועו השמאלית מונחת על רגליה.
האיש שגוזר את שערו של שמשון מצליב את ידיו, כסימן לבגידה.
ניקור עיניו של שמשון מאת רמברנדט (1636): הציור מתאר כיצד שמשון לאחר שהונה על ידי דלילה, נתפס על ידי הפלשתים, שהצמידו אותו לקרקע על מנת לעקור את עיניו.
הציור הוא אחד ממעטים יחסית שהציגו את הסצנה הזו בפירוט והוא בולט במיוחד בגלל השליטה המופתית של רמברנדט באור ובצל.
דוד עם ראשו של גוליית מאת קאראווג'ו (1610): הציור מתאר את דוד, שחזהו חשוף חלקית כאילו חולצת הרועה שלו נקרעה בלהט הקרב.
ידו השמאלית של דוד אוחזת בשיער שממנו תלוי ראשו הערוף של גוליית.
פיו של גוליית פתוח חלקית, כאילו רגע המוות היה באמצע צעקה.
עיניו חסרות התנועה בוהות במעורפל מתחת לעפעפיים כבדות לעבר החלל, כאשר דם נוטף בצורה גרוטסקית מראשו המנותק.
דוד הורג את גוליית מאת פיטר פאול רובנס (1616): הציור מתאר את הרגע שבו דוד, לאחר שהפיל את הענק והשתלט על חרבו, עומד לנתק את ראשו של יריבו.
שתי הדמויות המונומנטליות תופסות כמעט את כל הציור, כשברקע רק קטע מהקרב.
קרב דוד וגוליית מאת גוסטב דורה (1864) הציור מתאר את ניצחונו של דוד בקרב המפורסם בינו לבין גוליית, הציור מתרחש בעמק האלה, שם חונים בני ישראל והפלשתים משני צדי נהר.
דוד של דורה מחזיק את ראשו של הענק ההרוג מעל ראשו, ויוצר בהלה בקרב הצבא הפלשתי, בהבליטו כך עד כמה הוא קטן מיריבו המת.
פְּלֶשֶׁת הייתה ארצם של הפלשתים, עם שפלש ללבנט וישב בחוף דרום מערב כנען.
חבל הארץ כלל חמש ערים עיקריות - עזה, אשקלון, אשדוד, עקרון וגת, והגיע בשיאו עד יפו, גרר וצקלג.
בתנ"ך מוזכרת פלשת בשירת הים: חִ֣יל אָחַז יֹשְׁבֵי פְּלָשֶׁת.
חוקרים מאמינים שהפלשתים היו אנשים שהגיעו מיוון המיקנית, בפרט מכרתים, אשר החל מהמאה ה-12 לפנה"ס התיישבו באזור והתערבבו עם האוכלוסייה הכנענית המקומית.
בהתפשטותו הטריטוריאלית המרבית ייתכן ששטח פלשת השתרע לאורך מישור החוף הכנעני מאל-עריש שבסיני בדרום ועד נחל הירקון בצפון, והגיע במזרח עד עקרון וגת.
נבוכדנצר השני פלש לארץ זאת בשנת 604 לפנה"ס, שרף את אשקלון ושילב את השטח ב.
פלשת והפלשתים נעלמו מהתיעוד ההיסטורי לאחר אותה שנה.
בהמשך שבו לחבל ארץ זה הפיניקים.
כתבי חרטומים מצריים עתיקים מתקופת הממלכה החדשה מתעדים קבוצה של גויי הים הנקראים pwrꜣsꜣtj (בתעתיק: פלסת או פולַסַתי), כשהם פולשים למצרים באמצע המאה ה-13 לפנה"ס (במסגרת משבר תקופת הברונזה המאוחרת).
כמאה שנה לאחר מכן התגאה פרעה רעמסס השלישי בכך שהביס את הפלסת, ולכאורה העביר אותם לחוף הדרומי הנטוש של כנען, ותיעד את הניצחון הזה בכתובת במקדש מדינת האבו המתוארכת לבערך 1150 לפנה"ס.
ה־pwrꜣsꜣtj מזוהים בדרך כלל עם הפלשתים.
פפירוס האריס א, כרוניקה של שלטונו של רעמסס שנכתבה לא יאוחר מ-1149 לפנה"ס, מתעדת גם את ניצחון המצרים על הפלשתים.
למרות טענתו של רעמסס השלישי, הארכאולוגיה לא הצליחה לאשש את קיומו של יישוב כזה של האזור, וחוקרים מציינים את חוסר ההיגיון בהענקת שטח נרחב ופורה בשליטה מצרית לעם פולש.
עם זאת, בהתחשב בכמות המזערית של ממצאי החרס האמורים, סביר להניח שאף אם הפלשתים התיישבו ברובם באזור, הם נותרו מיעוט שנטמע באוכלוסייה הכנענית המקומית עד המאה ה-10 לפנה"ס.
בצורתו ההיסטורית, גבולה הצפוני של פלשת היה נחל הירקון, עם הים התיכון במערב, ממלכת יהודה בצקלג במזרח ואל-עריש בדרום.
פלשת הייתה מורכבת מחמש ערי פלשתים המתוארות בספר יהושע ובספר שמואל, הכוללות את אשקלון, אשדוד, עקרון, גת ועזה.
תל קסילה ותל אפק סימנו ככל הנראה את גבולות הארץ, שכן עדויות מתל קסילה מצביעות על כך שלא-פלשתים היוו חלק גדול באופן יוצא דופן מאוכלוסייתם.
באזור שממזרח לעזה, במיוחד סביב נחל הבשור המגיע אל הגבעות עד באר שבע, הייתה נוכחות פלשתית משמעותית ביותר.
אזור זה, המהווה חלק מהנגב, כולל גם את נחל גרר מצפון, שמצטרף לנחל הבשור לפני שנשפך ל.
חמשת סרני הפלשתים מתוארים בתנ"ך כנמצאים במאבק ואינטראקציה מתמדת עם בני ישראל השכנים, הכנענים והמצרים, הנקלטים בהדרגה בתרבות הכנענית.
אדד-ניררי השלישי, מלך אשור, תיאר ב"לוח כלח" את כיבושיו, בהם פלשת.
במצבת סבעה תיאר: "בשנה החמישית (לשלטון הרשמי) התיישבתי חגיגית על כס מלכותי וקראתי למדינה (למלחמה).
הוריתי על צבא אשור הרב לצעוד נגד פלשת [...] קיבלתי את כל המחוות […] שהביאו לאשור.
אני (אז) הוריתי [לצעוד] נגד הארץ דמשק."
פלשת נכבשה על ידי תגלת-פלאסר השלישי מלך האימפריה האשורית החדשה ב.
לאורך המאה, לעיתים קרובות בהסתה של מצרים השכנה, התקוממה פלשת נגד השלטון האשורי, אך בכל פעם הם הובסו ונאלצו לשלם מס.
גת נעלמה מההיסטוריה לאחר שסרגון השני מתעד את לכידתה בשנת 711 לפנה"ס, מה שעשוי להצביע על כך שהוא הרס את העיר במקום לכבוש אותה.
סרגון הזכיר את מלכי הארצות pilištu (פלשת), יהודה, אדום, מואב, ואלה שחיים על החוף (של הלבנט), כמלכים שהוסתו נגדו.
סנחריב כתב שהוא ביצע חילופי אוכלוסייה לכלדים, לארמים, לאנשי ארץ , קוה, חֿילכּוּ, פלשת וצור, שלא נכנעו לעולו, וגרם להם לשאת סלים מלאים באדמה ולהכין לבנים.
כן הזכיר סנחריב שהוא כבש "עיר מלכותית שלארץ פלשת שחזקיהו לקח וביצר".
הטקסטים גם מזכירים שאשקלון נהרסה גם היא בשל סירובה להכיר בסמכות האשורית.
למרות המרד הפלשתי הזה, סנחריב מספר שחילק את הארצות שגזל מממלכת יהודה בין מלכי אשדוד, עזה ועקרון, ואף הרחיק לשחרר את פדי מלך עקרון משבי יהודה והחזירו אל כס המלכות.
צדקא מלך אשקלון שלט בערים בית דגן, יפו, בני ברק ואזור, אך אלה נכבשו ממנו במסע סנחריב בלבנט.
בחוזה בין אסרחדון לבעל הראשון מלך צור מוזכרת ארץ הפלשתים פעם אחת בהקשר לפיו אם טובעת אניה צורית בארץ פלשתים, תכולתה שייכת לאסרחדון אך אין לפגוע באנשיה, ופעם שנייה כאחד מנמלי ונתיבי הסחר שהפקיד אסרחדון בידי בעל מלך צור.
הפלשתים נעלמים מהרשומות הכתובות בעקבות כיבוש הלבנט על ידי המלך הנאו-בבלי נבוכדנצר השני במהלך המאה ה-6 לפנה"ס, אז נחרבו אשקלון וערים רבות נוספות מהאזור.
פמבה, הידוע בערבית כאי הירוק (الجزيرة الخضراء, בסוואהילי: Pemba kisiwa), הוא אי בארכיפלג זנזיבר הממוקם 50 קילומטר צפונית לאי זנזיבר ו-50 קילומטר מזרחית לטנזניה.
האי פמבה ביחד עם האי מפיה, דרומית לזנזיבר, מהווים את איי התבלינים.
לפי מפקד שנערך בשנת 2012, באי מתגוררים 406,808 תושבים.
גודלו של האי כ-988 קמ"ר והוא ממוקם 50 ק"מ מערבה מהאי אונגוג'ה (הגדול שבאיי הארכיפלג זנזיבר ואשר מכונה גם "האי זנזיבר").
התיירות לאי פמבה מועטה יותר מאונגוג'ה מאחר שהאי פחות נגיש וכן בשל שמועות על אלימות פוליטית במקום; האי לעומת זאת מהווה מוקד משיכה לחובבי רפואה מסורתית וכישוף.
החודשים הטובים ביותר לביקור בפמבה הם יולי עד אוקטובר.
האי מחולק לשני אזורים: פמבה הצפונית ופמבה הדרומית, ול-4 מחוזות: מיצוויני, ווטה, צ'אקהצ'אקה ומקואני.
שמורת יער נגז'י, בקצה הצפון-מערבי של פמבה, היא המקום הטוב ביותר בארכיפלג לראות את חיות הבר הילידיות של זנזיבר.
מרחב יער יפהפה מארח גם את השועל המעופף של פמבה (עטלף פירות אדיר אך לא מזיק לחלוטין), מינים שונים של קוף ואנטילופה מיניאטורית, ושלושת מיני הציפורים של זנזיבר - ינשוף סקופס פמבה, פמבה עין לבנה וציפת שמש עם חזה סגול.
כיום באי פמבה יש קהילה ערבית גדולה שהיגרו בעיקר מעומאן שחיים לצד התושבים המקוריים של האי הנקראים Waswahili לצד חלק ניכר מהאוכלוסייה באי המזוהה בשם שירזי.
פַמְבַה או פַמְבַש היה מלך החתים.
הוא מתוארך למאה ה-23 לפנה"ס לערך.
שמו מוזכר לראשונה באסטלה של נרם־סין מאכד המפרטת את המלחמה נגד ברית 17 המלכים ובהם גם פמבה.
זהו האזכור הראשון של חתים בהיסטוריה וכמו כן זו גם הפעם הראשונה בהיסטוריה שבה מוזכר שם הלקוח מהשפות ההודו-אירופיות.
פמגוסטה ; בטורקית: Gazimağusa או Mağusa (מאוסה)) היא עיר נמל לחוף המזרחי של האי קפריסין.
העיר ממוקמת בצפון קפריסין ומהווה רשמית בירת מחוז פמגוסטה (המצוי בשטח דרום קפריסין) ובפועל העיר היא בירת מחוז גזימאוסה (בצפון קפריסין).
פמגוסטה מוקפת חומה וחלקיה של העיר המודרנית נמצאים היום בתוך "הרפובליקה הטורקית של קפריסין הצפונית".
בעת העתיקה ניקראה העיר בשם "ארסינואה" .
לימים נקראה העיר ביוונית "אמוכוסטוס" שמשמעו "חבויה בחול".
השם בשפה העברית (פמגוסטה) מקורו בשמה של העיר בצרפתית (Famagouste) או באיטלקית (Famagosta), ומשמות אלה התפתח גם מקור השם בטורקית: Mağusa.
העיר נוסדה בשנת 274 לפנה"ס לאחר שנפגעה קשות מרעידת האדמה שהייתה בסלמיס.
מייסד העיר בעת ההיא היה תלמי השני פילדלפוס שקרא לעיר "ארסינו" על שם אחותו־אשתו והעיר תוארה ככפר דייגים על ידי סְטְרָאבּוֹ בגיאוגריקה שלו במאה הראשונה לפני הספירה.
המקום נותר ככפר דייגים קטן במשך זמן רב ולאחר מכן, כתוצאה מהפינוי ההדרגתי של סלמיס עקב הפלישה הערבית בהנהגתו של מועאוויה הראשון, העיירה התפתחה לנמל קטן שנחשב לעמוק ביותר באי.
בתקופת ימי הביניים הייתה פמגוסטה לעיר הנמל החשובה ביותר במזרח התיכון, שימשה שער לסחר בנמלי לֶבַנְט, מדינות השוכנות במזרחו של הים התיכון ומשם סוחרי המשי העבירו את סחורתם למערב אירופה.
נקודת המפנה של פמגוסטה הייתה בשנת 1192 עם תחילת בית לוסיניאן בתקופה זו התפתחה פמגוסטה לעיירה מן המניין ובשל הקרבה למזרח הים התיכון, נמלה הטבעי והחומות שהגנו על העיר הפנימית גרמו לגידול האוכלוסייה.
התפתחות זו האיצה במאה ה-13 וככל שהעיירה הפכה למרכז מסחר הן למזרח והן למערב, זרם של פליטים נוצרים שברחו מנפילת עכו (1291) בארץ ישראל הפך אותה מכפר זעיר לאחת הערים העשירות ביותר בעולם הנוצרי.
בשנת 1372 נכבש הנמל על ידי הרפובליקה של ג'נובה ובשנת 1489 על ידי הרפובליקה של ונציה.
שתי המדינות השתמשו בעיר כאחת מתחנות הסחר שלהן לחופי הים התיכון.
פעילות מסחרית זו הפכה את פמגוסטה למקום בו סוחרים ובעלי אוניות ניהלו חיי יוקרה.
האמונה, כי ניתן למדוד את הונם של האנשים על ידי הכנסיות שבנו, היוותה השראה לסוחרים אלה לבנות כנסיות בסגנונות שונים.
כנסיות אלה, שעדיין קיימות, היו הסיבה שפמגוסטה נודעה בשם "מחוז הכנסיות" ואף כונתה "העיר בעלת 365 הכנסיות", כאשר האגדה מספרת שבשיאה, העיר התפארה בכנסייה אחת לכל יום בשנה.
התפתחותה של העיירה התמקדה בחייהם החברתיים של האנשים העשירים ובמרכזה ארמון לוסיניאן, הקתדרלה, הכיכר והנמל.
בתקופה זו התרכזה בפמגוסטה, כמו במושבות מסחר איטלקיות נוספות, קהילה יהודית שעיקרה במהגרים מרחבי אירופה ומארץ ישראל.
הקהילה בפמגוסטה הייתה בשנים אלה לקהילה היהודית המרכזית בקפריסין.
במאה ה-14 התגורר בפמגוסטה רבי אליעזר פירנא, חכם אשכנזי שהיגר כנראה בעקבות גזירות ק"ט.
במאה ה-16 ישבו בעיר רבי אליעזר אשכנזי ורבי אליהו מפיסארו.
בשנים 1570–1571 הייתה פמגוסטה המעוז האחרון בקפריסין הוונציאנית שהחזיקה מעמד נגד הטורקים תחת מוסטפא פאשה שהתנגד למצור של 13 חודשים והפצצה איומה, עד שלבסוף נכנע חיל המצב.
הכוחות העות'מאניים איבדו 50,000 איש, כולל את בנו של מוסטפא פאשה.
תנאי הכניעה קבעו כי צריך לאפשר לכוחות הוונציאנים לחזור הביתה.
למרות זאת, המפקד הוונציאני, מרקו אנטוניו בראגדין, הואשם בפגיעה באסירים עות'מאנים ונהרג מוות אלים.
עם כניסת השלטון העות'מאני איבדו הלטינים את מעמדם המיוחס בפמגוסטה וגורשו מהעיר.
בהתחלה הורשו יוונים קפריסאים להחזיק ולקנות רכוש בעיר, אך הם גורשו מהעיר בשנים 74–1573 ונאלצו להתיישב מחוצה לה, באזור שהתפתח אחר-כך למה שמכונה "ורושה".
משפחות טורקיות מאנטליה יושבו מחדש בעיר אך לא הצליחו למלא את הבניינים שאירחו בעבר אוכלוסייה של 10,000 איש והדבר גרם לירידה דרסטית באוכלוסיית פמגוסטה.
סוחרים מפמגוסטה, שרובם מורכבים מלטינים שגורשו, התיישבו מחדש בלרנקה וככל שפרנונה פרחה, איבדה פמגוסטה את חשיבותה כמרכז סחר.
עם הזמן התפתחה ורושה לעיירה חקלאית משגשגת בזכות מיקומה הרחק מהביצות, בעוד העיר פמגוסטה נותרה רעועה.
בעיר המוקפת חומה הוחזרו כמה מבנים כדי לשרת את האינטרסים של האוכלוסייה המוסלמית: קתדרלת סנט ניקולאס הוסבה למסגד (שכונה כיום מסגד ללה מוסטפא פאשה), בזאר, חמאם ציבורי, מזרקות ובית הספר התאולוגי הוקם כדי לספק את צורכי התושבים.
רחובות עם מאפיינים אורבניים בסגנון עות'מאני הובאו לעיר והתפתחה רוח קהילתית בה נבנו מספר קטן של בתים דו קומתיים שאוכלסו על ידי המעמד הגבוה יחד עם הבתים חדי הקומה הנפוצים.
עם ההשתלטות הבריטית, קיבלה פמגוסטה מחדש את חשיבותה כעיר נמל ומרכז כלכלי ופיתוחה היה ממוקד במיוחד בתוכניות הבריטיות.
ברגע שהבריטים השתלטו על האי, נחקק חוק לפיתוח פמגוסטה שמטרתו שחזור ופיתוח רחובות העיר והבניינים הרעועים כמו גם היגיינה טובה יותר.
הנמל פותח והורחב בין 1903 ל־1906. הרכבת הממשלתית של קפריסין, עם סיומה בפמגוסטה, החלה את בנייתה בשנת 1904 ואילו לרנקה המשיכה לשמש כנמל הראשי של האי במשך זמן מה, לאחר השימוש של פמגוסטה כבסיס צבאי במלחמת העולם הראשונה הסחר עבר משמעותית לפמגוסטה.
בתקופה הבריטית חל גם שינוי דמוגרפי משמעותי בעיר; בשנת 1881 היוו הנוצרים 60% מאוכלוסיית העיר ואילו המוסלמים היו 40%.
בשנת 1960 צנחה אוכלוסיית קפריסין הטורקית ל-17.5% מכלל האוכלוסייה ואילו האוכלוסייה היוונית-קפריסאית עלתה ל-70%.
העיר הייתה גם לאחד ממחנות המעצר הבריטי עבור קרוב ל-50,000 ניצולי שואה יהודים שניסו לעלות לארץ ישראל.
מעצמאות בשנת 1960 ועד הפלישה הטורקית לקפריסין בשנת 1974, התפתחה פמגוסטה לכיוון דרום-מערבה של ורושה כמרכז תיירותי ובסוף שנות השישים הפכה פמגוסטה למרכז תרבותי ותיירותי ידוע.
תרומתה של פמגוסטה לפעילות הכלכלית של המדינה עד 1974 חרגה בהרבה מממדיה הפרופורציונליים במדינה, בעוד שאוכלוסייתה הייתה רק כ־7% מכלל המדינה.
פמגוסטה היוותה בשנת 1974 למעלה מ-10% מכלל התעסוקה והייצור התעשייתי של קפריסין והתרכזו בעיקר בתעשייה הקלה התואמת את פעילותה כאתר נופש תיירותי והפיכת מוצרים למוצרי איכות הנעים בין מזון, משקאות וטבק לבגדים, הנעלה, פלסטיק, מכונות קלות וציוד תובלה.
זה תרם ל-19.3% מהיחידות העסקיות והעסיק 21.3% מכלל העוסקים במסחר באי, כמו כן שימשה כיעד התיירותי העיקרי של קפריסין; אירוח ב-31.5% מהמלונות ותפוסה של כ־45% מהקיבולת הכוללת של חדרי האירוח בכל קפריסין.
בתקופה זו האוּרְבָּנִיזַצְיָה של פמגוסטה האטה והתפתחות האזורים הכפריים האיצה, לפיכך הצמיחה הכלכלית הייתה משותפת בין העיר פמגוסטה לבין המחוז שהייתה כלכלה חקלאית מאוזנת, עם הדרים, תפוחי אדמה, טבק וחיטה כמוצרים עיקריים.
נמל העיר נשאר נמלה הראשי של האי ובשנת 1961 הורחב כדי להכפיל את יכולתו ובכך להכיל את היקף היצוא והיבוא ההולך וגדל, כאשר הנמל טיפל ב-42.7% מייצוא קפריסין, 48.6% מהיבוא ו-49% מתעבורת הנוסעים.
מאז 1960 לא היה מפקד אוכלוסין רשמי, אולם על פי הערכות אוכלוסיית העיירה בשנת 1974 הייתה כ־39,000 כאשר כ־12,000-15,000 איש לא נספרו מהכפרים והפרברים הסמוכים לפמגוסטה.
בזמן תקופת השיא בקיץ – מספר האנשים ששהו בעיר הגיע לכ־90,000-100,000 עם זרם התיירים שהגיעו ממספר מדינות אירופה, בעיקר מבריטניה, צרפת, גרמניה והמדינות הסקנדינביות.
מרבית אוכלוסיית העיר היו קפריסאים יוונים עם כ־26,500, כ־8,500 קפריסאים טורקים ו-4,000 תושבים מקבוצות אתניות אחרות.
במהלך השלב השני של הפלישה הטורקית לקפריסין ב-14 באוגוסט 1974, מישור מסוריה הוצף על ידי טנקים טורקיים ופמגוסטה הופצצה על ידי מטוסים טורקיים; תוך יומיים הצבא הטורקי כבש את העיר, כאשר אוכלוסייתה היוונית של פמגוסטה ברחה לשדות מסביב.
מרבית הקפריסאים היוונים הללו האמינו שברגע שהאלימות הראשונית תירגע, הם יורשו לחזור.
כתוצאה מהתקפות האוויר הטורקיות מתו עשרות אזרחים, כולל תיירים.
בשונה מחלקים אחרים באזורים שבשליטת טורקיה, הפרבר ורושה של פמגוסטה גודר על ידי הצבא הטורקי מיד לאחר שנכבש ונשאר מגודר עד היום.
הקפריסאים היוונים שנמלטו מוורושה לא הורשו לחזור ונאסרה הכניסה לעיתונאים.
האבולוציה של העיר נתקעה לחלוטין, כשבתים, חנויות כלבו ומלונות היו ריקים ונבזזו – גם האריחים מהקירות נלקחו.
בסוף העשור השני של המאה ה-21 פתחו הכוחות הטורקיים חלק מאזור החוף בוורושה לביקורים יומיומיים, בצעד חד-צדדי שגרר ביקורת בינלאומית.
כעבור פחות משנה, הודיעה הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין כי חלק מהעיירה ייפתח וכבר לא יוגדר כשטח צבאי אלא כשטח אזרחי.
לפי צפון קפריסין הדבר יאפשר לתושבים שנמלטו מוורושה לפני לתבוע בעלות על הנכסים.
ורושה נחשבת לקלף מיקוח של טורקיה במגעים להסכם שלום בין הצדדים בקפריסין, וההערכות היו שפתיחתה החלקית של העיירה היא מכשול בדרך להסכם.
קפריסין חששה שהשינוי במעמד של החלק שייפתח בוורושה מאותת על כוונה ברורה של טורקיה וצפון קפריסין לנכס את העיירה.
העיר העתיקה מוקפת החומה וחלקים מהעיר המודרנית נשלטים כיום דה פקטו על ידי הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין כחלק ממחוז גזימגוסה, שהיא הבירה בו, אך מוכרת באופן בינלאומי כחלק מרפובליקת קפריסין.
היא מרכז מסחרי חשוב של צפון קפריסין.
פמגוסטה היא מרכז מסחרי חשוב של צפון קפריסין; הפעילות הכלכלית העיקרית בעיר היא תיירות, חינוך, בניה וייצור תעשייתי.
הנמל יושב על שטח של 115 דונם והוא נחשב לנמל הים החשוב ביותר של צפון קפריסין לנסיעות ומסחר.
הנמל הוא מקור הכנסה ותעסוקה חשוב לעיר, אם כי היקף הסחר שלו מוגבל על ידי האמברגו נגד צפון קפריסין.
האתרים ההיסטוריים שלה, כמו גם החופים החוליים הסובבים אותה הופכים אותה לאטרקציה תיירותית; מתקיימים גם מאמצים להפוך את העיר לאטרקטיבית יותר עבור קונגרסים בינלאומיים.
אוניברסיטת מזרח הים התיכון, גם היא מעסיקה חשובה המספקת הכנסות ופעילות משמעותית, כמו גם הזדמנויות לענף הבנייה.
האוניברסיטה אף מגייסת כוח אדם מוסמך שיעורר את העיר ויהפוך את תעשיית התקשורת לקיימת.
בעיר קיימים שני אזורי תעשייה: אזור התעשייה הגדול ואזור התעשייה הקטן.
העיר היא גם ביתם של הדייגים בנמל, אך תשתית לא מספקת מגבילה את צמיחתו של ענף זה והתעשייה בעיר התרכזה באופן מסורתי בעיבוד מוצרים חקלאיים.
מבחינה היסטורית, הנמל היה המקור העיקרי להכנסות ותעסוקה של העיר, בעיקר לאחר שנת 1974. העיר איבדה בהדרגה חלק מחשיבותה הכלכלית כאשר אוכלוסיית פמגוסטה פחתה מסיבות שונות ועם זאת – זהו עדיין הנמל העיקרי למסחר בצפון קפריסין, כאשר יותר ממחצית האוניות שהגיעו בשנת 2013 הגיעו לפמגוסטה.
ראש העיר של פמגוסטה (נכון ל-2020) הוא סימוס יואנו (Simos Ioannou), המושל בעיר מזה 5 קדנציות.
איסמעיל ארטר עומד בראש הממשל העירוני-קפריסאי של פמגוסטה, שנשאר חוקי כגוף מבוסס קהילה תחת המערכת החוקתית של הרפובליקה של קפריסין.
לאחר חלוקת האי בשנת 1974, הסדיר הממשל הקפריסאי בטורקיה, בשיתוף עם ממשלת טורקיה, את ההגירה הקלה של כ־30,000 אזרחים טורקים במטרה לחזק את אוכלוסיית הצפון ולשפר את סיכויי ההישרדות הכלכלית שלה כישות נפרדת.
המתיישבים הללו, קיבלו בתים קפריסאיים יוונים ואזרחות במדינה החדשה ולאחר מכן, אזרחים טורקים אחרים החלו להגיע מיוזמתם, אך לא זכו בפריבילגיות של רכוש ואזרחות.
אף על פי כן, השיח הציבורי משלב בדרך כלל את שתי הקבוצות הללו ובכך מנפח את מספר האנשים שניתן לכנות "מתנחלים", כלומר אנשים שהגיעו כחלק מתוכנית כדי לשנות את האיזון הדמוגרפי של האי.
פמגוסטה מכילה בניינים היסטוריים ייחודיים רבים כאשר, העיר העתיקה פופולרית במיוחד בקרב תיירים.
מדי שנה, מתקיים פסטיבל פמגוסטה לאמנות ותרבות בינלאומי ובו תוכלו למצוא קונצרטים, מופעי מחול ומחזות תיאטרון המתקיימים במהלך ימי הפסטיבל.
הגידול בתיירות והאוניברסיטאות בעיר הניעו את התפתחות חיי הלילה התוססים של פמגוסטה.
חיי הלילה בעיר פעילים במיוחד בערבי רביעי, שישי ושבת ובחודשים החמים יותר של השנה, החל מאפריל.
במלונות גדולים יותר בעיר יש בתי קזינו המספקים מענה ללקוחותיהם.
דרך סלמיס היא אזור בפמגוסטה, בה מרוכזים הברים בהם מתרכזים סטודנטים ותושבים מקומיים והיא תוססת מאוד, במיוחד בחודשי קיץ.
מבצר אותלו בפמגוסטה שימש כתפאורה למחזהו של ויליאם שייקספיר "אותלו".
בנוסף, העיר שימשה כתפאורה לרומן "הזריחה" משנת 2015 של הסופרת הבריטית ויקטוריה היסלופ.
פמגוסטה הייתה לביתם של קבוצות ספורט רבות של קפריסין היוונית שעזבו את העיר בגלל הפלישה הטורקית ועדיין נושאות את שמם המקורי.
מועדוני הכדורגל הבולטים במקור מהעיר פמגוסטה ושתיהן מהליגה הראשונה הקפריסאית, הממוקמת כיום בלרנקה:
1. אנורתוסיס פמגוסטה (Anorthosis Famagusta FC) – המועדון נוסד ב-1911 ומשמש כמועדון כדורגל, כדורסל וכדורעף בקפריסין.
המועדון במקור מהעיר פמגוסטה ומרכזו כיום בלרנקה, עקב הפלישה הטורקית וכתוצאה מכך, אנורתוסיס הפכה למועדון פליטים עם תומכים בכל רחבי האי קפריסין.
בשנת 2007, הפך למועדון הקפריסאי הראשון שמעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות.
2. נאה סלמיס פמגוסטה (Nea Salamis Famagusta FC) – מועדון כדורגל קפריסאי המשחק בליגת העל הקפריסאית.
המועדון במקור מהעיר פמגוסטה ומאז 1974 מארח את משחקיו בעיר לרנקה.
אצטדיון אנטוניס פאפאדופולוס (Antonis Papadopoulos); הוא אצטדיון הכדורגל הגדול בלרנקה עם 10,230 מקומות ישיבה.
בנוסף, יש לפמגוסטה אצטדיון כדורעף מודרני בשם ארנה מגוזה.
צפון קפריסין נחשבת לאחד מהיעדים הטובים ביותר ללימודים אקדמאיים בחו"ל, בין היתר כי ממשלת צפון קפריסין מסבסדת פעילויות רבות הקשורות באוניברסיטאות ולכן, סטודנטים זרים רבים מגיעים ללמוד בצפון קפריסין.
נכון לשנת 2020, ישנן בצפון קפריסין כ־20 אוניברסיטאות ומכללות איכותיות המציעות לימודים גבוהים.
האוניברסיטאות נחשבות לאיכותיות מאוד ומציעות תוכניות לימודים במגוון מקצועות בשפה האנגלית.
המחיה בצפון קפריסין זולה מאוד הן במחירי השכרת הדירות וחשבונות, והן מבחינת שכר הלימוד, מה שמאפשר לסטודנטים איכות חיים טובה.
ויזת סטודנט מאפשרת לעבוד בעבודות זמניות כמו מלצרות ומכירות.
דוגמה לארבע אוניברסיטאות הממוקמות בערים הראשיות של צפון קפריסין:
פמגוסטה (Eastern Mediterranean University) – נוסדה בפמגוסטה בשנת 1979 והיא האוניברסיטה הציבורית הגדולה ביותר בצפון קפריסין.
אוניברסיטה זו מציעה לימודים בתואר ראשון במגוון מקצועות כמו אומנות, עסקים, רפואה, הנדסה, תקשורת ועוד וכן לימודי תואר שני ודוקטורט.
האוניברסיטה הקפריסאית לאמנות הוקמה בפמגוסטה על ידי האמן הקפריסאי סטאס פרסקוס בשנת 1969, לפני שעברה לפאפוס בשנת 1972 לאחר הפגנות מצד מלונאים מקומיים כי נוכחותם של סטודנטים לאמנות בעיר דוחה את הנופשים.
קירניה (Girne American University) – נוסדה בשנת 1985, כמוסד להשכלה גבוהה.
זוהי שלוחה של אוניברסיטה אמריקאית הממוקמת בקרבת הים בעיר קירניה.
אוניברסיטה זו מציעה לימודי תואר ראשון, שני ודוקטורט, מלמדת לפי מודל הלימוד האמריקאי ואף משקיעה רבות בתשתית טכנולוגית כדי לספק את כל הצרכים הלימודיים של הצוות והסטודנטים.
לפקושה (Near East University) – נוסדה בשנת 1988 והיא אוניברסיטה פרטית בינלאומית הממוקמת בחלק הטורקי של הבירה ניקוסיה.
האוניברסיטה מציעה גם היא לימודי תואר ראשון, שני ודוקטורט במגוון מקצועות ובשכר לימוד הוגן.
האוניברסיטה אף נחשבת לאחד ממוסדות הטובים ביותר באירופה ולומדים בה כ־27,000 סטודנטים.
מפרץ גוזליורט (Cyprus Health and Social Sciences University) – נוסדה בשנת 2016 (יחסית חדשה), ממוקמת באזור מפרץ גוזליורט.
האוניברסיטה מתגאה במעבדות הכי מתקדמות בתחום מדעי הבריאות מכל אוניברסיטה אחרת בצפון קפריסין ויש בה מספר צנוע של תוכניות לימודיות, עם מספר פקולטות כגון; משפטים, רוקחות, רפואת שיניים, חינוך ומדעי החברה והרוח.
בצפון קפריסין ישנה מערכת בריאות ציבורית הזמינה לכל מי שיש להם ביטוח לאומי, לבני זוגם וילדיהם.
בעת הצורך הטיפול במחלקת רפואת החירום היא ללא תשלום לכל אדם.
בשנת 2010, 2,023 חולים נשלחו לטיפול בטורקיה על חשבון הציבור, 22% מהחולים נשלחו לטיפולים במחלות לב וכלי דם ו-16% נשלחו לטיפולים בסרטן.
הממוצע לתוחלת החיים של גברים בצפון קפריסין היא 78 שנים ולנשים תוחלת החיים היא 83 שנים.
בפמגוסטה שלושה בתי חולים כלליים:
בית חולים ממלכתי (Gazimağusa Devlet Hastahanesi) – בית החולים הגדול בעיר
מבנים היסטוריים ואתרי תיירות בפמגוסטה
קרן המורשת העולמית (GFA), הכריזה בשנת 2010 כי העיר העתיקה של פמגוסטה, היא אחד משנים עשר האתרים הארכאולוגים החשובים בעולם ובה שרידים מהחורבן.
העיר, שלא הוכרזה רשמית כאתר היסטורי, זקוקה לתשומת ליבם המיידית של ארכאולוגים על מנת לשמר את מה שנותר ולשחזר את מה שנהרס – עד היום הדבר נתון למחלוקת בין שתי המדינות הקפריסאיות.
מרכז העיר ההיסטורי של פמגוסטה מוקף באזור המבוצר של העיר, בעל צורה מלבנית, שנבנה בעיקר על ידי הוונציאנים במאות ה-15 וה- 16, אם כי חלקים מהמבנים שופצו בתקופות קדומות יותר עד 1211.
נקודות ציון חשובות למבקרים בעיר:
החומות הוונציאניות (Venetian Walls) – כמו בניקוסיה, גם העיר העתיקה של פמגוסטה מוקפת בחומות ונציאניות מאסיביות, שמגיעות בממוצע לגובה של 60 רגל ולרוחב 30 רגל.
שניים מהשערים המקוריים עדיין עומדים איתנים ("שער הים" ו"שער האדמה") ושניים נוספים נחצבו בתקופה השלטון הקולוניאלי הבריטי.
מסגד "לאלה מוסטפא פאשה" (מהמאה ה-14) – המבנה התחיל את דרכו כקתדרלה קתולית בימי הביניים (קתדרלת ניקולאוס הקדוש) והפך לאחר כיבוש העיר על ידי האימפריה העות'מאנית ב-1571, למסגד.
לאחר המרתו למסגד, כל הפסלים וציורי הקיר הוסרו ממנו, בשל העובדה שמדובר באלמנטים אסורים בדת המוסלמית.
בשנת 1954, שונה השם וכיום הוא קרוי על שם הגנרל העות'מאני לאלה מוסטפא פאשה שכבש את קפריסין בשנת 1571 (זכה לכינוי הכבוד "לאלה", כלומר ה"מנטור" או "חונך" של הסולטאן, מפני שהיה מורו האישי של הסולטאן סלים השני).
ארמון המלוכה המרהיב של פמגוסטה (Palazzo del Proveditore) – נבנה במאה ה-13, מול קתדרלת ניקולאוס הקדוש.
הארמון אכלס את מלכי ומלכות קפריסין עד 1369, עד שלבסוף נהרס כמעט כליל ברעידת אדמה.
כיום המקום משמש אתר תיירות מרהיב.
מבצר אותלו (The Citadel) – אותלו הוא השם שניתן למבצר הימי-ביניימי של פמגוסטה ועל אף שאין שום קשר ממשי עם המחזה של שייקספיר, הרי שהנופים והמראה הכללי יכולים בהחלט להתאים לעלילה המפורסמת.
הרכבת האחרונה של קפריסין – בעבר פעלה רכבת בקו שבין פמגוסטה-ניקוסיה-מורפו, עם עצירות בכל שני מייל (ובסך הכל 37.5 מייל).
הרכבת יצאה לדרך בכל בוקר ב-08:35 ונסעה במהירות 25 מייל לשעה.
ב-1951 הוחלט כי הקו לא יעיל ויש לבטלו וכך נותרו הקרונות שבתחנת פמגוסטה השריד היחיד בקפריסין לקיומה של רכבת על האי.
קתדרלת Ayios Epiphanios – במהלך שנות הפשיטה הערבית (649–965 לספירה), האמנות הביזנטינית בקפריסין נפגעה קשות, כיוון שיצירות אמנות ועיטורים כנסייתיים רבים נהרסו לחלוטין.
למרות זאת, הפעילות האמנותית לא פסקה והביאה עמה סגנונות ארכיטקטוניים חדשים.
הקתדרלה היא דוגמה למבנה מיוחד שכזה.
טירת קנטרה (Kantara) – נבנתה במקור על ידי הביזנטיים למטרות הגנה, ממוקמת בקצה המזרחי של מחוז קירניה, צפונית לפמגוסטה.
מקור שמה הוא "גשר" או "קשת" בערבית וניתן ככל הנראה על ידי הפולשים הערבים בעבר.
המבקרים במקום יהנו מנוף של הים משני צידי הטירה.
Barnabas) – הכנסייה, נבנתה לזכרו של הקדוש הקפריסאי הראשון במעלה, ברנבס, אשר חייו שזורים עם הפצת הנצרות לאחר מות ישו.
ממוקמת ליד הקברים המלכותיים וניתנת לזיהוי בשל שתי הכיפות הבולטות שלה.
הנזירים היוונים האחרונים עזבו את המקום בשנת 1976 ומאז המקום משמש בעיקר כמוזיאון ארכאולוגי.
בוגזי (Boghazi) – עיירת חוף יפהפייה, הממוקמת בקצה הדרומי של מחוז קרפס.
הייתה תמיד תחנת עצירה פופולרית ליוונים-קפריסאים בדרכם למנזר אפוסטולוס אנדריאס.
במרחק 5 ק"מ לאורך החוף נמצאים הריסותיה של טירת Strongylos מהתקופה הביזנטית.
חורבות אנגומי-אלאסיה (Engomi-Alasia) – ישוב עתיק מתקופת הברונזה התיכונה (2,000-1,700 לפני הספירה).
הרבה פריטי זהב ושנהב נתגלו במקום, לצד חיקויי יהלומים, כדי זכוכית וחרסים מהתקופה המיקנית.
חוויה של ממש לכל אוהבי העתיקות וחובבי היסטוריה.
הערים התאומות של פמגוסטה הן:
פלשתינה סקונדה (מלטינית: Palaestina Secunda או Palaestina II; תרגום: "פלשתינה השנייה") הייתה ישות מנהלית ביזנטית ובירתה סקיתופוליס (בית שאן), שראשיתה סמוך לשנת 409, עת פרסם הקיסר תיאודוסיוס השני צו לחלוקת וארגון מחדש של כל הפרובינקיות במזרח האימפריה הביזנטית.
היירוקליס מנה במחצית הראשונה של המאה הששית 11 ערים בפלשתינה סקונדה.
גאורגיוס מקיפרוס הוסיף לרשימה זו במחצית השנייה של אותה מאה, שלוש יחידות גאוגרפיות לא עירוניות: טטרקומיה ("ארבעת הכפרים"), מחוז הגולן וכפר נאיס (נעין).
מבחינת אוכלוסייה התגוררו בפרובינקיה יהודים, אוכלוסייה דוברת יוונית וארמית שהייתה פגאנית והתנצרה בהמשך.
האוכלוסייה היהודית הפכה את הגליל והגולן למרכז יהודי לאחר התבוסה של מרד בר כוכבא.
רובו של היישוב היהודי בארץ ישראל נמצא בתחומי פלשתינה סקונדה.
בחלק הצפון מזרחי של פרובינקיה התגוררו יטורים וערבים.
בשנת 614 נכבשה הפרובינקיה על ידי האימפריה הסאסאנית, הכיבוש זכה לתמיכה מצד האוכלוסייה היהודית ובראשם בנימין מטבריה.
לפי המקורות הנוצריים נהרסו הרבה כנסיות.
הפרובינקיה נכבשה מחדש על ידי האימפריה הביזנטית בשנת 628. בשנת 636 כבשו המוסלמים את הפרובינקיה והיא חדלה להתקיים.
השלטון המוסלמי כלל את שטחה במחוז ג'ונד אל-אורדון כחלק מארץ בלאד אל-שאם.
מבחינה דתית היוותה הפרובינקיה מרכז יהודי חשוב ומשגשג במהלך המאות 4–5 לספירה.
התלמוד הירושלמי הושלם במהלך תקופה זו.
הסנהדרין ישב בטבריה עד תחילת המאה ה-5 לספירה.
שאר האוכלוסייה בפרובינקיה התנצרה, נשארו מעט יהודים-נוצרים בציפורי וכפר נחום.
השלטון הביזנטי תמך בנצרות ובנה כנסיות, ועודד הגירה של נוצרים לתחומי הפרובינקיה.
בעקבות עידוד הנצרות מצד השלטון הפכו היהודים למיעוט בפרובינקיה.
פלשתינה פרימה (מלטינית: Palaestina Prima או Palaestina I, מילולית: "פלשתינה הראשונה") הייתה ישות מנהלית ביזנטית שבירתה קיסריה וראשיתה סמוך לשנת 409, עת פרסם הקיסר תיאודוסיוס השני צו לחלוקה וארגון מחדש של כל הפרובינקיות במזרח האימפריה הביזנטית.