tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת זו חקר קיסטר היבטים פוליטיים ותרבותיים שאפיינו את החברה האסלאמית הקדומה.
האסלאם והיהדות במאות הראשונות לאסלאם
בתחום זה חקר קיסטר את תולדות עיצוב הזהות העצמית האסלאמית מול שאר הדתות המונותיאיסטיות.
לכאן שייכים המחקרים על מקומן של אגדות ממקור יהודי במסורת האסלאם, כגון אלה העוסקות באדם הראשון, יחס האסלאם למכלול האגדות השאובות מן היהודים, והאופן שבו התמודדו המנהיגים הדתיים עם השפעתם של מנהגים יהודיים על עדת המאמינים.{{הערה|"אל תידמו...", מחקרים בהתהוות האסלאם, עמ' 179–192.}}
המקומות הקדושים באסלאם: המתח בין מקומות קדושים באזורים שונים של המדינה האסלאמית
מועדים קדושים: תולדות קדושתם הקדם-אסלאמית והאסלאמית של חודשים בלוח השנה הערבי
קיסטר עסק בחודש רג'ב ובחודש שעבאן.
מאיר יעקב קיסטר, מחקרים בהתהוות האסלאם (עורך: מיכאל לקר; תרגם מאנגלית: אהרן אמיר), ירושלים: הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשנ"ט.
עיונים באסלאם הקדום: דברים שנאמרו ביום עיון לכבוד מאיר י' קיסטר במלאת לו תשעים שנה.
ירושלים: הוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשס"ה, 2005.
מאיר כהן (נולד ב-8 ביוני 1972) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת השוער.
כהן נולד וגדל בבית שאן.
כשהיה בן שנתיים בלבד החל אביו לאמן אותו בשער.
הוא החל לשחק במחלקת הנוער של הפועל בית שאן, שיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון למעלה מעשר עונות, ויש המחשיבים אותו כסמל הקבוצה.
כהן היה שותף להעפלתה ההיסטורית של הקבוצה לליגת הבכירה בעונת 1993/1994. כהן השתתף בסרט "בית שאן: סרט מלחמה" שנעשה על הקבוצה, המתאר את מאמצי הישארות הקבוצה בליגה הבכירה בעונת 1994/1995. בתום עונת 1998/1999 ירד עם הקבוצה בחזרה לליגת המשנה.
בינואר 2000 עזב כהן את הפועל בית שאן, וחתם במכבי הרצליה מליגת העל, עמה ירד לליגה הלאומית בסיום העונה.
בינואר 2011 שוחרר כהן מבני סכנין על ידי המאמן סלובודן דראפיץ', וחתם בהפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית, עמה עלה לליגת העל.
כהן לא המשיך עם הקבוצה בליגת העל וחתם במדי העולה החדשה לליגה הלאומית, מכבי אום אל-פחם.
באוגוסט 2012 חתם בקבוצת הפועל נצרת עילית.
ב-12 בספטמבר 2013 חתם כהן בהפועל עפולה, העולה החדשה לליגה הלאומית, ובמדיה שיחק שלוש עונות.
ביולי 2016 חזר להפועל נצרת עלית מהליגה הלאומית, אולם במדיה שותף רק במשחק אחד, במסגרת גביע הטוטו, ובנובמבר 2016 חתם בקבוצת צעירי כפר כנא מליגה א'.
ב-16 באוגוסט 2017 חתם כהן בקבוצת הפועל אסי גלבוע מליגה א' צפון, במדיה שותף ב-12 משחקי ליגה, וב-27 בדצמבר 2017 חזר להפועל בית שאן, כמעט 18 שנים לאחר שעזב את המועדון.
יומיים לאחר מכן ערך את משחקו הראשון בקדנציה החדשה, מול קבוצתו לשעבר הפועל אסי גלבוע, במשחק שהסתיים בתיקו 1–1, ועד תום העונה ערך תשע הופעות.
ב-29 ביוני 2018 הודיע כהן על פרישה ממשחק פעיל בגיל 46.
רבי מאיר יחיאל הלוי הולשטוק (תרי"א, 1851 – י"ט באדר ה'תרפ"ח, 11 במרץ 1928), היה האדמו"ר מאוסטרובצה.
נודע בכך שצם במשך ארבעים שנה.
נולד בשנת תרי"ב בעיירה סאווין שבפולין, לאברהם יצחק שהיה אופה כעכים ולחנה ביילה, שהיו עניים מרודים.
אביו נמנה עם חסידי רבי ירחמיאל מפשיסחא (בנו של היהודי הקדוש מפשיסחא), השרף ממוגלניצה, אשר על שמו קרא את שם בנו, ורבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק.
כשהיה בן עשר, אביו לקחו עמו אל בית רבו בגרודז'יסק שם הצטרף לחבורת הלומדים.
באחד הימים הוא שמע קושיה שלא נמצא לה תירוץ ומתוך שחשש להתערב, מפאת גילו הצעיר, הוא רשם את התשובה, בלילה, על דלת בית המדרש וכשהבינו שזה כתב ידו הילדותי, הכירו בו כלמדן חריף ותלמיד חכם.
בבית המדרש הוא קיבל גם מתורת החסידות ובהמשך למד אצל רבי ישראל יהושע מקוטנא.
בהיותו כבן 17 נשא לאישה את בת רבי אברהם מוורקא ולמד שם כמה שנים.
על התמדתו ודבקותו בלימוד יעיד הסיפור שפעם סגר את עצמו בחדרו לאחר פורים ובערב פסח כבר סיים את הש"ס כולו.
בשנת ה'תר"ם, בגיל 28, נבחר לכהן כרבה של העיר סקרנביץ, בעידודם של רבותיו, רבי יהושע'לה מקוטנא וחתנו רבי חיים אלעזר וואקס.
באותה שנה נשא בזיווג שני את רחל מרים שידלובסקי.
בשנת ה'תרמ"ט, נקרא על ידי קהילת אוסטרובצה לשמש בה כאב"ד.
בה'תרנ"ב, נפטר רבו, רבי אלימלך מגרודז'יסק.
בניו שהיו עדיין פעוטות לא קיבלו עליהם את הנהגת העדה ורבים מחסידי רבו הכתירו אותו עליהם כאדמו"ר, זאת למרות התנגדותו.
בהמשך קיבל עליו את ההנהגה והחל לקבל את הבאים אליו לעצה ולברכה ובכל זאת המשיך לנסוע כחסיד לרבי יחזקאל שרגא משינאווא.
דרשותיו המפולפלות המתובלות בחשבונות מתמטיים, חידודים חריפים והברקות למדניות שנונות (בסגנון "לשיטתי'") משכו לחצרו אלפי תלמידים וחסידים, אשר עימם נמנו מרבני ואדמו"רי פולין.
מסופר כי הוא צם במשך ארבעים שנה ברציפות כשהוא שובר את צומו רק בשעות הלילה בארוחה דלה.
פעם שאלו הרבי מגור זצ"ל לסיבת צומו והוא ענה: "למר יש זכות אבות.
אביו היה ה'שפת אמת', אביו זקנו היה בעל ה'חידושי הרי"מ' ולמעלה בקודש - מי ימנה, ברם לי, מנין לי זכות אבות?" ועוד מסופר שפעם קרא ליהודי לשאלו מדוע הוא מחלל שבת בפרהסיא וענה לו אותו יהודי שגם הרב מחלל שבת בתעניתו.
השיב לו רבי מאיר שיש הבדל כי מתוך חילול השבת שלך ילמדו אחרים ומתוך חילול השבת שלי - אף אחד לא ילמד.
רבי מאיר התפרסם גם בשל החומרות שבהן נקט, על מנת לצאת ידי חובת כל השיטות ההלכתיות.
עמד בקשר עם רבנים ידועים אחרים, בהם הרב יהודה אריה ליב אלתר, הרב חיים הלברשטאם ועוד.
אומרים שמי שלא ראה את רבי מאיר מתפלל, לא ידע טעמה של תפילה.
תפילתו הייתה ארוכה ביותר ובמשך כל אותו הזמן בכה ודמעות כיסו את פניו.
לא עבור עצמו התפלל אלא עבור כל עם ישראל ופעם בא אצלו מישהו מחשובי חסידיו וביקש שיתפלל על צרותיו והשיב לו רבי מאיר שזמנו אינו בידו, כי הוא מתפלל על צרת הרבים.
בעת משפט בייליס, נפוצה שמועה על פרעות שמתכננים הגויים ביהודים.
חשובי העיר התייעצו עם רבי מאיר והוא פסק שכל יהודי, מגיל 13 חייב להשיג גרזן, סכין, או דקר, כדי לקדם את פני הרעה.
כשהגיעו הפורעים וראו את "הצבא היהודי" ערוך לקראתם, נסוגו מכוונתם.
כיהן כרבה של אוסטרובצה במשך 39 שנים.
נפטר בי"ט באדר ה'תרפ"ח ונטמן בבית העלמין במקום.
שמעו של רבי מאיר יצא למרחוק.
כינו אותו "הצדיק שצם ארבעים שנה", אך הוא כונה גם "הגאון מאוסטרובצה" ומעבר לחריפותו ובקיאותו בתלמוד, הוא היה בקי גם באסטרונומיה ומתמטיקה.
כשנפטר וארונו הורד לקבר, אמר האדמו"ר מראדזימין: "אילו ידעה האדמה את מי היא קולטת אל תוכה, הייתה פוצה את פיה ואומרת שירה".
את מקומו ברבנות אוסטרובצה מילא בנו, רבי יחזקאל.
רוב כתביו נותרו בכתב יד ואבדו, רק חלק קטן מכתביו נדפס:
מאיר עיני חכמים - ניו יורק ה'תש"י, ה'תשמ"ח.
מהדורא קמא - חלק א'; עניינים, חלק ב'; דרושים.
מהדורא תנינא - חלק א'; חידושים על הש"ס, חלק ב'; שו"ת בהלכה,חלק ג'; חידושים על התורה.
מהדורא תליתאה - חידושים על התורה
אור תורה - על ספר בראשית, לודז' (פולין), ה'תרפ"ט, על ידי תלמידו רבי יוסף יהודה לייבוש רוזנברג, דיין בלודז'.
מאיר לארץ - לובלין, ה'תרצ"ה
אור טהרה - בני ברק ה'תשנ"א
טוב עין - קבלה וחסידות, הוצאת מרכז התורה, בני ברק, התשנ"א
קונטרס נס לשושנים - תירוצים מתמטיים ובירורים היסטוריים לקושיית ה"בית יוסף", הוצאת מרכז התורה, בני ברק, ה'תשנ"א
בית מאיר עה"ת - ירושלים, ה'תשס"ט, נלקט על ידי נכד אחי המחבר הרב יהודה לייב הלשטוק
בית מאיר מועדים - ירושלים
ספר רמזי מאיר : כולל דברים יקרים ומחודדים ...
/ מאת מוהר"ר מאיר יחיאל הלוי ; ומבנו יחיאל הלוי, אדמור"י אוסטרובצא ; אשר נקבצו מתוך ספרים על ידי הרב נפתלי בהגה"ק ר' ברוך הלברשטאם.
ניו יורק: הוצאה מנורה, תשכ"א.
רבי ישעיהו שפירא, "האדמו"ר החלוץ"
רבי קלונימוס קלמיש שפירא, האדמו"ר מפיאסצנא
הרב יצחק ידידיה פרנקל, רבה של תל אביב-יפו
הרב יוסף יהודה ליבוש רוזנברג, דיין בלודז'
הרב שמואל מנחם מנדל בנבר, ראש ישיבת קדרנזוי
הרב לוי יצחק בנדר ממנהיגי חסידות ברסלב
הרב יעקב חנוך סנקביץ, ראש ישיבת "שפת אמת"
הרב שמואל ברוט - חבר בית הדין הרבני הגדול בירושלים.
הרב יחיאל פישל כהן, דיין בתל אביב.
הרב ישכר תמר, רב בכמה קהילות, ומחבר הפירוש "עלי תמר" על תלמוד ירושלמי.
מאיר ישראל (נולד ב-28 באפריל 1952) הוא מוזיקאי, מתופף וזמר ישראלי, מהמתופפים הבולטים במוזיקה הישראלית, אשר שיתף פעולה עם אמנים רבים.
מאיר ישראל נולד ב-28 באפריל 1952 למשפחה יהודית ממוצא יווני ובגיל שש למד לנגן בגיטרה שבנה לו אביו.
לדבריו, בשל התחשמלות בגיל שנתיים, אצבעתו המורה התעקמה, ולכן המליץ לו מורה המוזיקה ללמוד נגינה באקורדיון, וכך אומנם עשה במשך שלוש שנים.
כאשר קיבל תקליט של הביטלס, החליט להיות מתופף "כמו רינגו" ולבר המצווה קיבל מערכת תופים, וזמן קצר לאחר מכן הצטרף ללהקתו הראשונה, "השדים האדומים".
הלהקה הבאה בה ניגן נשאה את השם הכי קרוב לביטלס שחבריה יכלו להעלות בדמיונם: "ביט בלס".
בסוף 1966 הצטרף ישראל אל "הנזירים", ובחלוף שנתיים, עבר ללהקת הצמרת "הסגנונות", בה היה חבר כשנתיים, והשתתף בהקלטת האלבום של "עוזי והסגנונות".
ב-1970, בסוף תקופת "עוזי והסגנונות", ניגן ישראל עם אמנים ישראלים וגם בהופעות של אמנים מחו"ל, ביניהם הלן שפירו, לואיג'י, הפלאטרס, רוי יאנג, די.די.
בהמשך הצטרף אל "סינג סינג", להקה בריטית שביקרה בישראל ונשארה לפעול בה.
בסוף 1971 הקים ישראל את שלישיית הרוק הכבד "ברנדי ג'יימס" (עם הקלידן אייב אורצ'בר והגיטריסט דויד רג'ואן), שאף הוציאה בראשית 1972 תקליטון עם השירים "Brenda" ו"Sunshine".
אחרי התפרקות השלישייה ניגן ישראל עם שלמה גרוניך ודני סנדרסון.
הוא גם הוזמן על ידי סנדרסון להרכב שהפך מאוחר יותר ללהקת ל"כוורת", אך סירב, בשל חילוקי דעות אמנותיים.
בנוסף, ניגן ישראל בהפקות שונות, לרוב עם חברו הגיטריסט חיים רומנו, בין השאר עם רותי נבון, יוני נמרי, ושלישיית אף אוזן גרון.
ב-1974 הצטרף ללהקת "תמוז", מהלהקות המשפיעות והחשובות ברוק הישראלי.
הפך ישראל לנגן מבוקש מאוד בהקלטות ובהופעות חיות בכל תחומי המוזיקה הישראלית.
בסוף שנות ה-70 הוא ניגן כמעט עם כל הזמרים והלהקות הבולטים בארץ של התקופה: מיקי גבריאלוב, אריק איינשטיין, שלום חנוך, דורי בן זאב, דויד ברוזה, יוני רכטר, דני ליטני, חנן יובל, שלמה יידוב, אסתר ואפרים שמיר, אושיק לוי, גידי גוב, "גזוז", אריק רודיך ורבים אחרים.
עד סוף המאה ה-20 המשיך ישראל להיות מתופף מבוקש וניגן גם עם גרי אקשטיין, מני בגר, נורית גלרון, דני גרנות, אריק סיני, פרמיירה, יצחק קלפטר, שמוליק קראוס, שם-טוב לוי, שרון ליפשיץ, הכל עובר חביבי, ותערובת אסקוט.
ב-1983 השתתף בהופעות איחוד להקת "תמוז".
ב-1984 השתתף בהקלטת האלבום היחיד של להקת "סרט" שבה היה חבר.
מאז 1985 הוא חבר קבע בלהקת הליווי של שלמה ארצי בהקלטות ובהופעות.
בשנות ה-80 הוא היה אחד ממקימיו ובעליו של אולפן ההקלטות "זזה".
ב-1987 הוא השתתף בעיבודים ובהפקה המוזיקלית באלבומו של שלמה גרוניך, "נדודי שינה", ואחר כך הפיק מוזיקלית את מופע באותו שם.
ב-1990 השתתף במופע איחוד "עוזי והסגנונות".
לרגל המאורע הוא גם תרגם לעברית את להיטם "חברים".
ב-1991 הוא הלחין את השיר "אחורי הקלעים" והשתתף בהפקה באלבומו של דורי בן זאב, "חניה".
ב-1993 הוציא אלבום סולו כזמר בשם "4 עונות הוא האדם".
האלבום סיכם תקופה של חמש עשרה שנים, כשהשיר הוותיק בו, "שיר המתופף", נוצר עוד בסוף ימי "תמוז".
השיר, אשר נכתב על ידי גדי שחם ועובד על ידי אלדד שרים, נחשב לשיר הבולט באלבום.
את כל שאר השירים באלבום כתב, הלחין, עיבד והפיק ישראל לבדו, כשהוא נע בין בלדות רומנטיות לרוק ופיוז'ן.
באלבום נכללו קטעים אינסטרומנטליים כ-"160 קמ"ש" ו-"אביב 78'" ושירים שחושפים צד נאיבי ואופטימי באישיותו של ישראל, ביניהם שיר הנושא, "בואי ניקח ת'זמן", "תקתוקי השעון", "כמו בתוך חלום", "איש זקן עם תוף" ועוד.
ב-1996 הוציא ישראל אלבום שני, "כל שבתוכי אני שר".
ב-1999, במסגרת פסטיבל ישראל, השתתף מאיר ישראל כנגן בערב המחווה לשירי "הביטלס" שארגן וביצע ג'ורג' מרטין, מפיקה של הלהקה.
ב-2000 השתתף ישראל באיחוד החד פעמי של "תמוז" במופע לזכרו של מאיר אריאל.
ב-2011 יצא אלבום הסולו השלישי שלו, "יש ימים", בו התארחו אריק איינשטיין וכן בתו הילי.
כיום ממשיך ישראל ללוות את שלמה ארצי בהופעותיו.
ישראל היה נשוי לריקי, אותה הכיר בגיל 15, מ-1970 ועד למותה ב-2021. להם שלוש בנות.
מ-2023 נמצא בזוגיות עם ריקי רוטשילד.
מאיר ינאי (26 בספטמבר 1928, ברלין – 18 ביולי 2009, תל אביב) היה שחקן תיאטרון, במאי, בעל תיאטרון ומחזאי.
לאחר חזרתו בתשובה, בשנת 1975 לערך, החל לעסוק בלימוד קבלה, וכתב ספרי פופולריים בנושא.
הוא השתייך לזרם "היוצרים העצמאיים" של הקבלה הפוסט-מודרנית.
הושפע עמוקות מהרב יצחק גינזבורג, אותו החשיב למורו ורבו.
ינאי נולד בברלין למשפחה שמוצאה מפולין, ובגיל שבע עלה ארצה עם הוריו.
בגיל 17 הצטרף להגנה, וב-1948 גויס לצה"ל ונמנה עם חברי להקת איילון – מחלוצות הלהקות הצבאיות - ששמרו בבקרים והופיעו בערבים.
בשנות החמישים הוא כתב רשימות בדבר על התיאטרון באנגליה
ובמקביל הופיע בתיאטרון האהל, בין השאר, ב"הכפר סטפנצ'יקובו", ב"מנדל החוכר" וב"החולה המדומה".
ינאי גם הופיע בסרט התנ"כי, דובר האנגלית, "יצחק ורבקה", בה גילם את יצחק.
בשנת 1955 הוא כתב מסכת עבור חגיגות 25 לבנינה מחדש של באר טוביה.
בשנות החמישים והשישים היה דמות מרכזית בעולם התיאטרון הישראלי.
הוא שיחק וביים בתיאטרון האהל, שם הכיר את רעייתו שושנה (לבית הולנדר) שעבדה שם כמזכירה, ועמה התחתן ב-1955 לזוג שתי בנות – סמדר שמשון וטלי גולומב.
בשנת 1953 ינאי כתב על הצורך לעודד יצירה ישראלית מקורית בתיאטרון ובמהלך הקריירה שלו הוא הפיק וביים מחזות ישראליים של נתן שחם, חנוך ברטוב, יהושע בר-יוסף ועוד.
ב-1968 המחיז וביים במסגרת תיאטרון "עידן את ספרו של פנחס שדה, החיים כמשל בכיכובו של השחקן אמיר אוריין.
בשנת 1960 שיחק בסרט "אקסודוס" בתפקיד משנה.
בעקבות מלחמת יום כיפור החל ינאי לקרוא ספרי יהדות ולהתקרב אל הדת.
הוא הושפע בין השאר מספריו של אליעזר שטיינמן על החסידות ומכתבי חסידות חב"ד.
עם חזרתו בתשובה זנח את תחום התיאטרון ובשנות השמונים החל לתת שיעורי קבלה בבתי כנסת (ברמת אביב ובשיכון למד) ולכתוב ספרי קבלה שזכו לקהל קוראים מגוון.
עד פטירתו ב-2009 פרסם כ-15 ספרים, רובם בהוצאת מודן, חלקם יצאו בכמה מהדורות.
ספריו כתובים בצורה אסוציאטיבית ובסגנון של דרשות בעל פה.
יש בהם אמרות שנונות ואזכורים לעברו של המחבר ככותב מחזות.
הספרים מציגים הסבר קבלי-עממי למהלך ההיסטוריה היהודית, כולל השואה והקמת מדינת ישראל, ולתופעות חברתיות ופסיכולוגיות שהעסיקו את ינאי גם כמחזאי.
בחלק מהספרים יש שימוש נרחב בגימטריה.
מאיר ינאי נפטר בכ"ו בתמוז תשס"ט ונטמן בבית העלמין בקיסריה.
כה אמר שטיינמן, הוצאת אל"ף, תשל"ו
ספר תמצית החיים, הוצאת נזר דוד, תשנ"ה
סוד המֹח, הוצאת מודן, תשס"ד
קבלה – הכח של הכח, הוצאת עולם הספר התורני, תשנ"ה; הוצאת מודן, תשס"א
תמצית האדם, הוצאת עולם הספר התורני, תשנ"ח
ספר התמצית, הוצאת מודן, תשס"א
אורות התמצית, נזר דוד - הוצאת אריאל, תשס"א
תמצית החיים הטובים, הוצאת מודן, תשס"ג
תמצית החלומות, הוצאת מודן, תשס"ה
תמצית העתיד, הוצאת מודן, 2006
נולד בעיירה ויז'ניץ (אז בהונגריה) לניסן יוסט שהיה מלחין חסידי ומשב"ק של רבי ישראל הגר מוויז'ניץ.
בנערותו למד כמה שנים אצל הרב פנחס הורביץ ולאחר כמה שנים עבר לגרמניה ולמד אצל הרב יוסף ברויאר.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה חזר לבית הוריו בגרוסוורדיין (לשם נמלטו במלחמת העולם הראשונה מהעיירה ויז'ניץ) והחל בפעילות ציבורית, הוא התמנה ליו"ר סניף אגודת ישראל בעיר והיה פעיל מאוד בארגון.
במלחמת העולם השנייה הסתתר עם משפחתו בבודפשט ובעזרת ידידים שרד את המלחמה, לאחר המלחמה עבר לשווייץ ומונה לר"מ בישיבת מונטריי.
בשנת תשכ"ג (1963) הוזמן לכהן כרב ראשי להולנד, הוא עבר לאמסטרדם ושם התגורר כמעט חמישים שנה עד לפטירתו, היה מן החברים הבכירים בארגון מרכז רבני אירופה.
חיבר את הספר אמרי מאיר על התורה.
נפטר באמסטרדם בגיל 102, ארונו הוטס לארץ והוא נטמן בהר הזיתים בירושלים.
Freid; 13 באוגוסט 1871 או כ"ח באלול תרל"א, קלווריה, פלך סובאלק, רוסיה (ליטא) – 26 במרץ 1940, ט"ז באדר ב' ת"ש, תל אביב) היה מו"ל ומוכר ספרים בוורשה, סופר ומתרגם יידי ופעיל ציוני בפולין.
בערוב ימיו, ב-1932, עלה לארץ ישראל.
פרייד נולד בקיץ 1871 בעיירה קלווריה שבפלך סובאלק, בצפון-מערב רוסיה (ליטא).
אביו חיים יצחק פרייד היה סוחר ועסקן, מ"חובבי ציון".
למד אצל כמה מלמדים ב"חדר" מסורתי וגם ב"חדר מתוקן" עד גיל 12, אז התכונן ללימודים בסמינר לרבנים בווירצבורג, אך בשל גזרת ביסמרק הדבר נמנע ממנו, והוא נכנס ללמוד בגימנסיה רוסית בעיר המחוז מריאמפולה.
לאחר סיום לימודיו נישא וב-1889 השתקע בעיר ורשה שבפולין הרוסית.
בתחילה עבד כפקיד בבית מסחר לספרים, ובשנת 1897 פתח משרד למודעות ולצדו בית מסחר ספרים והוצאת ספרים על שמו, "מ.
פרייד", והתמחה בספרי יודאיקה והבראיקה.
בבית המסחר שלו, שפעל ברחוב רימרסקה (Rymarska) עד עלייתו ב-1932, נמכרו מבחר ספרים בעברית, והוא שימש כמרכז הפצה ראשי של עיתונים עבריים וציוניים כמו "הצפירה" "העולם".
לצדם ראו אור שורה של פרסומים בפולנית בנושאי ציונות ויהדות: הספרונים Kto moze jechac do Palestyny?
מזמן לזמן פרסם פרייד מאמרים בעיתון העברי "הצפירה" בשם העט "בן-רשי".
בהשפעתו של י"ל פרץ החל לכתוב ביידיש, ופרסם במאספים הספרותיים של פרץ – "ליטעראַטור און לעבען" (1894), "די יודישע ביבליאָטעק" ג (1895) ו-"יום־טוב־בלעטלעך" – סדרה של ציורים מחיי בעלי החיים: "די רויטע קאַראָלינאַ: א ראָמאַן פון בהמה'שען לעבען" ('קרולינה האדומה: רומן מחיי הבהמות'), "מורזאַ" ('מוּרזָה', מחיי הכלבים) ועוד.
היו אלה היצירות הראשונות מסוגה זו בספרות היידית, והן אף תורגמו למספר שפות.
לימים תורגמו יצירות אלה לעברית וראו אור בכרך ב של ספר זיכרונותיו, "ימים ושנים" (תרצ"ט).
בנוסף פרסם ציורים מהפרובינציה ב"הויז־פֿרײַנד" ה (1896) שבעריכת מרדכי ספקטור.
שימש ככתב שטח בוורשה של היומון היידי הפטרבורגי "דער פריינד" ושל השבועון הווינאי "די וועלט" (1900), הביטאון הרשמי הראשון ביידיש של ההסתדרות הציונית, בעריכת ראובן אשר ברוידס.
בזמן פרשת דרייפוס פנו אליו סוחר הספרים לאזר צוקרמן בשותפות עם מרדכי ספקטור, סוחר הנייר י' בורנשטיין ומנהל "הצפירה" א' ברמן והציעו לו לעבד ליידיש - בעבור 12.5 רובל לגיליון דפוס - רומן סנסציוני ("שוּנד") על דרייפוס מגרמנית.
כך נולדו חוברות ה"קאפיטאן דרייפוס: א העכסט אינטערעסאנטער ראָמאן פון היינטיגער צייט": היה זה הרומן-בחוברות הראשון בפולין, והוא זכה להצלחה עצומה – תפוצתו הגיעה לעשרות אלפי עותקים, שנמכרו ב-5 קופיקות האחד.
בסך הכול הופיעו 56 חוברות; באחת מהן הופיעו שירי צוענים מאת י"ל פרץ.
כאשר החל ל' צוקרמן ב-1898 להוציא בוורשה סדרת ספרים ביידיש בשם "צוקערמאנן'ס פאָלקס-ביבליאָטהעק" ('הספרייה לעם של צוקרמן'), עיבד פרייד עבור הסדרה את "די גאָלדמאכער: א אמת אינטערעסאנטע געשיכטע" על פי הרומן "כפרם של עושי הזהב" (Das Goldmacherdorf) מאת הסופר הגרמני היינריך צשוֹקֶה ואת הטרגדיה "הסוחר מוונציה לשייקספיר בצורת סיפור.
הוא גם עיבד את הרומן ההיסטורי הידוע של הסופר וההיסטוריון הרוסי-אוקראיני דניאיל מוֹרדֹובצֶב "גיבורי ירושלים" (1899).
חיבר את הספרון "די גרויסע ציוניסטען-אספה אין מינסק" ('הוועידה הציונית הגדולה במינסק', 1902), ופרסם מאמר על דון יצחק אברבנאל בעיתון "דער יוד" (1899).
בשנת תר"ע-1910 החל פרייד להוציא שבועון מאויר בשם "דער שטראַהל" ('קרן האור: שבועון מאויר למשפחה היהודית').
בעוד פרייד היה המו"ל והעורך הרשמי, העורך בפועל היה א"ל יעקובוביץ (לימים עקביא), ופרייד כתב בו כמעט מדי שבוע מאמרי מערכת, פיליטונים, מאמרים וביקורות ספרות על סופרים פולנים ויהודים, ספרים, תיאטרון ועוד, בשמות העט "א' פרעמדער'", "מי"ף" ועוד.
בשנת 1927 פרסם ב"ליטערארישע בלעטער" מזיכרונותיו על יהואש, מנדלי מוכר ספרים, יצחק אליעזר ליזרוביץ' ועל הרומן שלו על דרייפוס.
לצד עבודתו הספרותית, היה פרייד פעיל חברתי ופוליטי בחיים היהודיים.
תחילה היה חובב ציון, כאביו, ועם הופעתו של תיאודור הרצל הצטרף לציונות המדינית.
אחרי הקונגרס הציוני הראשון ייסד בוורשה את אגודות "בני ציון" ו"חובבי שפת עבר".
היה פעיל באגודות תרבות ציוניות ועבריות בעיר: היה ממייסדי ופעילי "הזמיר" (אגודה ספרותית-מוזיקלית), "עבריה", "תרבות" ו"שול קולט", במשך שנים רבות כיהן בהן כחבר הוועדים שלהן (ותקופה מסוימת גם כיושב-ראש).
ב-1910 לקח חלק פעיל בחידושו של "הצפירה".
כיהן כחבר הוועד המרכזי להסתדרות הציונית בפולין ותקופה מסוימת גם כסגן יו"ר הוועד.
כיהן כיו"ר הוועד הציוני בוורשה וכחבר ועד הקהילה היהודית בוורשה מטעם הסיעה הציונית.
היה ציר לוועידת מינסק ולקונגרס הציוני ה-12 (1921).
נאם והרצה על ספרות עברית ויידית, תולדות עם ישראל וציונות בוורשה ובערים שונות בפולין.
בשנת 1924 ביקר בארץ ישראל, וב-1932, אחרי שאיבד את הונו, עלה והשתקע בה.
היה חבר ועד ברית הציונים הכלליים בארץ ישראל (ציונים כלליים ב') ועד קק"ל בתל אביב, וכן חבר אגודת העיתונאים בתל אביב.
בשנות ה-30 שימש כתב היומון היידי הוורשאי "היינט" בתל אביב.
בשנת תרצ"ה היה ממייסדי ועורכי הדו-שבועון "העולה", ביטאון התאחדות עולי פולין בארץ ישראל, שהופיע במשך מספר חודשים.
לרגל יובלו הכפול (40 שנה להופעת מאמרו הראשון ב"הצפירה" ו-50 שנה לתחילת עבודתו הציבורית) התארגן ועד יובל להוצאת כתביו.
זיכרונותיו, בשני כרכים (מתוך חמישה שכתב ביידיש), ראו אור בשנים תרצ"ח–תרצ"ט בתרגומו של אברהם זמיר בהוצאת "זכרונות" שעל-יד דביר.
(הכרכים הנוספים לא ראו אור.)
בארץ סבל ממחלה ממושכת, ממצב כלכלי קשה ומכך שחש נשכח מלב.
פרייד נפטר באביב 1940 בבית החולים הדסה בתל אביב, בגיל 68. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
אלמנתו רבקה נפטרה ב-1946 ונטמנה לצדו.
פרייד היה דודנו של חיים ארלוזורוב (שניהם נכדיהם של שלמה ואסתר טובולובסקי).
אחיה הצעיר של סבתו אסתר טובולובסקי היה הסופר העברי ט"ף שפירא, שלפי עדותו של פרייד השפיע רבות עליו ועל חינוכו; בנו ישראל שפירא היה ביבליוגרף ופרופסור ללימודים שמיים.
מאיר יעקב פרייד, די גרויסע ציוניסטען-אספה אין מינסק, ורשה: פאלקסבילדונג ('ציוניסטישע ביבליאטעק', ב), תרס"ג.
מ"י פרייד, ימים ושנים: זכרונות וציורים מתקופה של חמשים שנה; תרגם מאידית: אברהם זמיר, 2 כרכים, תל אביב: זכרונות על ידי דביר, תרצ"ח–תרצ"ט.
מ"י פרייד (רעדאגירט און צוזאמענגעשטעלט), דער פראקטישער וועג-ווייזער און אינפארמאטאר פון ארץ-ישראל, תל אביב: פויליש ארץ-ישראל ללויד, 1934. (המדריך המעשי והמידעון לארץ ישראל)
קאפיטאן דרייפוס: דער פערשיקטער אויפן טייוועלס אינזעל: א ווירקליך אינטערעסאנטער פאריזער ראָמאן, ורשה: ד.
טורש ('צוקערמאנס פאלקס-ביבליאטעק'), תרנ"ח 1898. (חוברות בנות 16 עמודים כל אחת, מאוגדות ב-3 כרכים)
די גאָלדמאכער: א אמתע אינטערעסאנטע געשיכטע; בעארבייט נאָך היינריך טשאָקע, ורשה: א' צוקערמאן ('צוקערמאנס פאָלקס-ביבליאָטעק') (דפוס דובערוש טורש), תרנ"ח 1898.
די העלדען פון ירושלים: א היסטאָרישער ראָמאן; נאָך דניאל מאָרדאָווצעוו; בעארבייטעט דורך מ"י פרייד, ורשה: ספעקטאר, תרנ"ט 1898. הוצאה נוספת: תרס"ג 1903)
דער קויפמאנן פון ווענעדיג (שיילאָק); ערצעהלונג נאך שעקספירס קאָמעדיע פון פרייד מאיר יעקב; מיט בילדער, ורשה: א' צוקערמאן ('צוקערמאנס פאָלקס-ביבליאָטעק'), תרנ"ח 1898.
אלפרעד דרייפוס, דרייפוס'ס בריעף, 2 כרכים; פון פראנצויזישען כתב-יד איבערזעצט דורך מ"י פרייד, ורשה: דפוס בוימריטטער, תרנ"ט.
מאיר ילין (ביידיש: יעלין; בליטאית: Meiras Jelinas ; ברוסית: Меир Елин; 1910, ליטא הרוסית – 3 בינואר 2000, ישראל) היה סופר אידי נודע ואיש מחתרת בגטו קובנה.
פרסם ב"די אידישע שטימע" ('הקול היהודי') - יומון יהודי ליטא הציוני, וב"דאָס וואָרט" ('המילה') - ביטאון צ"ס בליטא, שעל חברי המערכת שלה נמנה.
היה פעיל בחבורת סופרי יידיש בליטא.
עם הכיבוש הנאצי נכלא בגטו קובנה.
השתייך לתנועת המרי שבראשה עמד אחיו חיים ילין.
המשיך לפרסם תחת המשטר הסובייטי.
פרסם ספרים שמוקדשים לנושא השואה.
זכה בפרס מרכז ה"פען-קלוב" היהודי העולמי בניו יורק, פרס הסוכנות היהודית ופרס איציק מאנגר.
מאיר בן אליעזר (לייזר) ילין נולד בשנת 1910 בעיירה סרעדניק (אז באימפריה הרוסית; היום בליטא) להורים שהיו מורים לעברית, ושפת הדיבור בבית הייתה עברית.
בימי מלחמת העולם הראשונה גלתה המשפחה לרוסיה וחזרה משם בשנת 1921.
ההורים השתקעו בקובנה ואביו שימש ספרן בספרייה אידית של חוגי השמאל, שפעלה לידי החברה "ליבהאבער פון וויסן" ('חובבי-הדעת').
בשנת 1928 סיים לימודיו בגימנסיה הריאלית המקומית, ובשנת 1933 סיים את לימודיו באוניברסיטה הטכנית בעיר דרמשטאדט שבגרמניה כמהנדס בניין.
מנעוריו חיבר סיפורים ושירים בעברית ויידיש, מהן שפורסמו בשנת 1926 בחוברת "טללים", ומשנת 1928 פרסם רשימות וסיפורים ביומון יהודי ליטא הציוני "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי'), ובמיוחד בביטאון צ"ס בליטא, "דאס ווארט" ('המילה').
היה פעיל בחבורת סופרי יידיש בליטא ופרסם סיפורים באלמנכים השנתיים של החבורה בשנים 1940-1937.
השתייך לתנועת המחתרת האנטי-פשיסטית שבראשה עמד אחיו הצעיר חיים ילין, שהוביל מאות לוחמים מהגטו ליערות הפרטיזנים וקיפח חייו בפעילותו זו.
לאחר מאורע טרגי זה נמלט מהגטו.
עם שחרור קובנה בידי הצבא האדום באוגוסט 1944 השתתף בהקמת גן ילדים, בית ספר ובית יתומים לילדים יהודיים ששרדו.
פרסם כתבות וספרים על סבלם של יהודי ליטא בשנות הכיבוש הנאצי, וביניהם הספר "פארטיזאנער פונ קאונאסער געטא" יחד עם דימה (דימיטרי) גלפרן מהפעילים המרכזיים של תנועת המרי וסגנו של חיים ילין (מוסקבה 1948).
הוא עבד כמהנדס בניין ולאחר מותו של סטלין ב-1953, התמסר כולו לעבודה ספרותית.
בשנת 1972 הופיע במוסקבה קובץ מקיף של סיפוריו "זייערע בליקן האבן זיך באגעגנט" בנושא השואה והגבורה.
בשנת 1973 עלה עם בני משפחתו לישראל.
הרצה במכללת "אורט" על בעיות בנייה, ובו זמנית היה חבר מערכת כרך ד' של הספר "יהדות ליטא" המוקדש לתקופת השואה.
היה פעיל באיגוד יוצאי ליטא בישראל וחבר הנהלתו.
מאז עלייתו פרסם ספרים ביידיש (בעברית יצא ספרו "דם ונשק" ב-1985 שתורגם מיידיש) המוקדשים לנושא השואה והגבורה של יהודי ליטא.
היה חבר ההנהלה של אגודת סופרי יידיש בישראל ומנהל הוצאת הספרים של האגודה על שם ה.
עבור יצירתו הספרותית הוענק לו פרס מרכז ה"פען קלוב" היהודי העולמי בניו יורק, פרס הסוכנות היהודית ופרס איציק מאנגר.
פארטיזאנער פונ קאונאסער געטא (מאסקווע: מעלוכע-פארלאג "דער עמעס", תש"ח/1948; מיט ד' געלפערן)
זייערע בליקן האבן זיך באגעגנט (מאסקווע: סאוועטסקי פיסאטעל, 1972)
דער פרייז פון יענעם ברויט: דערציילונגען (תל אביב: י.ל.
בלוט און וואפן (תל אביב: המנורה, תשל"ח/1978)
המהדורה העברית: דם ונשק (תל אביב: הוצאת ספרים ע"ש ה.
"חיים [ילין] מקרוב", בתוך: י.
קפלן (עורכים), חיים ילין - לוחם-הגיטו והסופר ,תורגם מיידיש (תל אביב: הוצאת איגוד יוצאי ליטא, 1980), עמ' 103- ?
די מיראזשן פונעם אמאק-לויפער אסקאר גריק: נאוועלע (תל אביב: ה.
פייערריסן אינעם חושך: דערציילונגען (תל אביב: ה.
ביי די גליענדיקע קוילן: דערציילונגען: אויף טעמעס פון דער נאצי-תקופה; דאס געזאגטע ווארט: וועגן יידישן אומקום און ווידערשטאנד (תל אביב: ה.
מאיר יזרעאלי (תרפ"ט, 1929 - כ"ח בתשרי תשע"ה, 21 באוקטובר 2014) היה אמן ואיש תיאטרון ישראלי.
יזרעאלי נולד בירושלים, דור רביעי לילידי הארץ.
בשנים 1932–1942 התגורר עם משפחתו בכפר חסידים.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים למד הוראה בסמינר "מזרחי".
היה חבר בארגון "ההגנה" והשתתף במלחמות ישראל.
יזרעאלי עבד במשך שנים רבות בהסתדרות הציונית בתחום הארגון ואחר כך בעלייה.
למד משחק אצל המורה פניה לוביץ'.
השתלם בבימוי אצל משה הלוי וצבי פרידלנד (תיאטרון הבימה).
יחד עם חבריו הקים את תיאטרון "אורות", שהעלה כ-40 הצגות.
עקב היותו שומר מצוות לא הצליח להסתדר עם החזרות וההופעות בשבת, והחל לעסוק בהוראת משחק.
יזרעאלי פרסם מספר סיפורים במוספי הספרות של העיתונים היומיים.
במשך כשנתיים כתב את סיפורו החשוב ביותר, "סטולרק הזקן ואני", שפורסם על ידי אברהם שלונסקי בינואר 1955 בספר "אורלוגין 11".
ב-1975 נסע יזרעאלי לאיטליה ללימודי בנייה ועיצוב בובות תיאטרון ולימוד גילוף עץ.
חזר לארץ והקים את ה"סדנא הירושלמית לגילוף ויציקה".
באותה שנה הצטרף לסגל עובדי מוזיאון ישראל - בית טיכו.
ב-1985 הקים את "גלריה בית דוד" בירושלים בהנהלת אשתו, תקווה יזרעאלי.
יזרעאלי היה בין ראשוני משתתפי "המרכז ליודאיקה" שהוקם בגוש עציון בשנת 1995.
ב-1996 הקים את הסטודיו שלו ביישוב אלעזר שבגוש עציון, ובנה שם גם את ביתו.
ערך 15 תערוכות (יחיד וקבוצתי).
יזרעאלי הרבה להופיע כמרצה בנושא "אמנות יהודית".
מאיר יזרעאלי נפטר בכ"ח בתשרי תשע"ה, 21 באוקטובר 2014 באלעזר שבגוש עציון.
הובא למנוחות בבית העלמין האזורי בכפר עציון .
רבי מאיר יהודה שפירא (ה'תר"ו, 1846 - י"ט בתשרי ה'תרס"ט, 14 באוקטובר 1908) היה רב אדמו"ר חסידי מייסד חסידות בוקווסק בגליציה המערבית.
נולד בדינוב לרבי דוד שפירא מדינוב ולרחל מינא.
נישא בראשית לשיינדל רחל בתו של רבי יוסף אלטר הגר מרדוביץ, ולאחר מותה נישא למרים בת רבי ישראל מקרמניץ.
לאחר פטירת דודו רבי משה שיינפלד רבה של דז'ילרברץ מונה למלא את מקומו ברבנות העיר.
לאחר פטירת אביו בי"ט באדר ה'תרל"ד מונה רבי מאיר יהודה לכהן כרבה של העיר בוקווסק, בתפקיד זה הנהיג את כל חיי היהדות בעיר והשפעתו ניכרה גם מחוץ לעיר בוקווסק.
על פי ההערכות תחת השפעתו החסידית נהגו כשלושים אלף חסידים.
כעבור כמה שנים החל רבי מאיר יהודה לנהוג באדמו"רות.
במקביל כיהנו אחיו רבי ישעיה נפתלי הירץ ורבי צבי אלימלך בדינוב ובבלאז'וב).
בשנות כהונתו חיבר את ספרו "אור למאיר" (ובשנת ה'תשנ"ה נדפס ספרו "ילקוט אמרי דוד" המכיל אמרות ותורות אביו).
שפירא נפטר בי"ט בתשרי ה'תרס"ט, לאחר פטירתו מונה בנו יחידו, רבי דוד שפירא לכהן כאדמו"ר מבוקווסק.
שיינדל רחל שפירא, אשת רבי חיים זיידא הגר, בן רבי יוסף אלטר הגר מרדוביץ
הינדא מלכה שפירא, אשת רבי אלעזר הורוביץ מגרודז'יסק
חיה טויבה שפירא, אשת רבי דוד שפירא מסאנוק.
רבי דוד שפירא (ה' בשבט תרל"ז - כ"ט בשבט ה'תרפ"ד), ממלא מקום אביו באדמו"רות בוקווסק.
נישא בזיווג ראשון לבינה בתו של רבי יהושע הורוביץ מדז'יקוב ובזיווג שני לשרה בתו של רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים מסיגט.
חנה מינדל שפירא, אשת רבי פנחס יוסף קנר רבה של זגורש.
רבי מאיר יונה ברנצקי (מוכר יותר בשמו הפרטי בלבד ולעיתים: ר' מאיר יונה שץ; ה'תקע"ז, 1817 - י"ז בסיוון ה'תרנ"א, 23 ביוני 1891) היה רב ליטאי ומחבר תורני פורה.
נודע על שם מהדורת ספר העיטור שהדפיס.
נולד בסוכובליה שליד ביאליסטוק לרב שמואל זלמן ברנצקי, שכיהן קודם לכן כרב בכמה קהילות.
אביו נפטר כשהיה בחור והוא התמנה כרב העיירה במקומו בהיותו בן 18. בהמשך כיהן כרב במספר מקומות יישוב: בפורוזובה, שבה כיהן בעבר אביו כדיין ומגיד לפני מינויו כרב בסוכובליה; בקנישין ובסוויסלוץ'.
בשנת ה'תרל"ב התמנה כראב"ד הקהילה היהודית החשובה בבריסק, ושימש במשרה זו כשנה וחצי.
במהלך כהונתו בבריסק התגורר בעיר בגפו, אשתו נותרה בסוויסלוץ' וניהלה בה בית מסחר.
לאחר שנה וחצי בבריסק נאלץ לחזור לסוויסלוץ' ובמקומו נבחר הרב יוסף דב הלוי סולובייצ'יק.
כותבי קורותיו מדגישים את חריצותו ואת השעות הרבות שהשקיע מדי יום בכתיבת חיבוריו הרבים, כמו גם את הקפדתו על שעת הליכה יומית מחוץ לעיר בכל מזג אוויר.
רבי מאיר יונה נשאר בתפקידו כרבה של סוויסלוץ' עד פטירתו ממחלת הסרטן בי"ז בסיוון ה'תרנ"א, 23 ביוני 1891.
רבי מאיר יונה השקיע את עיקר עבודתו התורנית בתחומים שזכו לטיפול מועט יחסית: התלמוד הירושלמי, ספר העיטור, ונושאים מסדר קדשים.
בשנים ה'תרל"ד-ה'תרמ"ח הדפיס את מהדורתו המוערת לספר העיטור, ספר שנזנח בשל חשש לטפל בו שנבע ממסורת עתיקה על אסונות שאירעו לאלו שניסו לההדירו.
גם במשפחתו פגעו אסונות כבדים בזמן עבודתו על הספר, אך הוא התאמץ והמשיך בעבודתו עד השלמת מהדורתו בשני כרכים לחלקו הראשון של הספר.
הוא נזהר מלהכניס את שינויי הנוסח לגוף החיבור ורשם את כולם כחיבור נפרד מתחת לטקסט החיבור, אף על פי שהמדפיס יצחק גולדמן הציע לו לממן את המהדורה אם יסכים להכניס את התיקונים לגוף הספר.
רבי מאיר יונה נרתע מצעד זה וסירב להצעתו מחשש שטעה במקומות אחדים.
בשנים ה'תרמ"ג וה'תרמ"ד בהתאמה, הוציא את פירושו להגדה של פסח בשם "לפסח ליל שמורים" ואת ספרו על אגדות התלמוד למסכת ברכות, "מי השלֹח".
בשנת תרמ"ז הדפיס חלק ראשון מתוך ספרו על משנה תורה לרמב"ם, העוסק בספרי עבודה וקרבנות.
בקיאותו הרבה, שנבעה משיטת לימודו המעדיפה היקף נרחב של הסוגיות, הביאה לכך שעיטר את רוב הספרים בספרייתו בהערות שוליים עם מובאות וציונים שונים.
כתבים אלו נשרפו כולם בתוך ספרייתו שנשרפה בשריפה הגדולה בסוויסלוץ' לאחר פטירתו, שנים ספורות לפני מלחמת העולם הראשונה.
לפי כותבי קורותיו, היה רבי מאיר יונה חרד וקפדן בהלכה, כמו גם קנאי.
הוא עמד לימין העניים והפועלים ועורר על עצמו בכך את חמת העשירים והמיוחסים, מה שהביא לרדיפתו בידיהם בשנותיו האחרונות.
הוא היה מתנגד מובהק לחסידות ולחסידים ואף רדף אותם בצעירותו, פעילות זו פחתה בשנות חייו האחרונות, וכשגבר הזלזול בדת בקרב ההמון, היה מדבר בשבח החסידים.
למרות שהיה מחמיר על עצמו בהלכה, השתדל להקל בפסיקותיו ככל שניתן בגבולות ההלכה.
בעיקר הקפיד לבדוק שלא תמצא סתירה לסברותיו בספרות הראשונים.
בשל יושרו הגיעו לבוררות לפניו גם גויים בני הסביבה שנקלעו לסכסוך ממוני עם יהודים, והאגדה מספרת כי לאחר מותו גילו שמשי ה"חברה קדישא" המקומית כי מישהו מקרב האוכלוסייה הכללית באזור דאג למלא נפט במנורה שעל קברו בזמן סופת שלגים לאחר שהאחראי לדבר שכח לבצע זאת.
הרב אברהם אהרן רבינוביץ - נכתב עליו שהיה בקי גדול בתלמוד הירושלמי ובספרות הראשונים, "עניו גדול ומשכיל קצת".
התמנה לרבה של קנישין אחרי אביו, אך בשל חששו ממחלוקת, נמלט מהעיירה באישון ליל.
הרב מרדכי שאטץ - התמנה לאחר פטירת אביו כרב בסוויסלוץ' אך בשל מחלוקת שפרצה נותר רבו של חלק המיעוט בקהילה היהודית בעיר.
יעקב רבינוביץ - משורר, סופר, מחזאי, מבקר ספרות מסאי ופובליציסט עברי ויידי, ומתרגם משפות אירופה.
אברהם גלין-גלר - מסאי, מחבר "עין בעין".
הרב מאיר יונה (ה'תרע"ח – כ"ב אדר ב' ה'תדש"מ, 26 במרץ 1984), היה הרב הראשי הספרדי הראשון של עיירת הפיתוח מגדל העמק.
אביו, הרב מוסה יונה, היה מוהל ובנו של הרב זכריה יונה.
הסב נולד בשנת ה'תר"ל לערך באלכסנדריה שבמצרים להורים ילידי תימן, ובגיל ארבע עלה לארץ ישראל וגר בירושלים.
בשנת ה'תרנ"ו לערך, בגיל 26, עבר לג'רבה שבתוניסיה, שם נשא את ורידה, בתו של רב משה עידאן, אחד מגדולי המקובלים באי.
בהמשך חייו הפך הרב זכריה למקובל גדול בעצמו, וגם היה סופר סת"ם שכתב 98 ספרי תורה מלבד תפילין ומזוזות.
מאיר יונה נולד בג'רבא, ובצעירותו למד אצל רבני העיר, הרבנים מקיקץ דידי, מקיקץ שלי, חיים חורי, ורחמים חי חויתה הכהן, בשעות הערב למד אצל הרב אוזיפה הכהן.
בגיל 19 עבר מג'רבא לגאבס, ובגיל 21 התחתן עם מישה חדאד.
בגאבס עסק ברבנות ובהוראה ולימד תורה לתלמידים.
כן שימש ברבנות בעיירה 'דוז' הסמוכה, ועסק גם בשחיטה.
בגיל 26 חזר לג'רבא כדי להתארגן לעלייה לארץ ישראל, ואחרי חצי שנה יצא לדרכו.
הוא הגיע לעיר מרסיי שבצרפת וכיהן שם ברבנות באופן לא רשמי.
אנשי המקום רצו שיישאר עימם, אך כעבור שנים מספר הוא המשיך בדרכו, ובשנת ה'תש"י הגיע עם משפחתו לישראל.
הוא השתכן במעברות בפרדס חנה וסבל מעוני וקשיי קליטה, עסק בתלמודו ובין היתר גם לימד את ילדי המעברות תורה.
בהמשך שימש כרב של 'רמת ישי - בית שערים' מספר שנים, והיה ממניחי היסוד ואבן הפינה להקמת היישוב מגדל העמק, והמפעלים שקמו בו בראשיתו.
עם יסוד היישוב עבר להתגורר בו.
ומונה על ידי הראשון לציון הרב בן ציון חי עוזיאל לרב המקומי (בכתב המינוי כונה היישוב 'מוג'דיל' כשמו בערבית), ומאז כיהן כרב המקום כ-31 שנים, מתוכן 26 שנים כראש המועצה הדתית בהתנדבות.
הוא הקים ביישוב את התשתית הדתית, וסירב לעזוב אותו גם כשהוצע לו לכהן ברבנות בערים פתח תקווה, ואשקלון.
בשנותיו האחרונות סבל ממחלה, עד שנפטר בגיל 66, בכ"ב אדר ב' ה'תשמ"ד.
בשנותיו האחרונות מילא את מקומו הרב אברהם מנחם, שמכהן אחריו כרב העיר.
מי ומי - על הגדה של פסח, ה'תשמ"ד.
בית מאיר - שו"ת, חידושי ש"ס ודרשות, ה'תשמ"ו, נדפס על ידי בניו אברהם ומשה.
מאיר יעקבסון (נולד בחשוון ה'תשכ"ט, 25 באוקטובר 1968) הוא מייסד ומנכ"ל חברת מדיסון פארמה.
יוזם ועורך אחראי של פרויקט "תלמוד ישראלי".
מאיר נולד ב-1968 בתל אביב, לאריה ודורה יעקבסון.
הוא דור שלישי למשפחת יעקבסון, הפעילה בענף הפרמצבטיקה בישראל מאז 1937.
בוגר ישיבת הסדר "הר עציון", שירת בחיל המודיעין.
בעל תואר ראשון בכלכלה ובמנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת ברדפורד שבאנגליה.
בשנת 1996 הקים את חברת מדיסון פארמה.
מכהן כדירקטור בעוד עשרים חברות.
יעקבסון הוא בעל מניות משני עם כ-7.27% מהמניות ודירקטור בחברת הפרמצבטיקה הציבורית Knight Therapeutics , הנסחרת בבורסה הקנדית, לפי שווי של כ-588 מיליון דולר קנדי (בינואר 2023).
יעקבסון, בשיתוף עם הסופר אבי רט, יזם וערך את מיזם "תלמוד ישראלי" להנגשת התלמוד לילדים ללימוד יומי ושבועי.
המיזם פועל בלמעלה מ-200 בתי ספר בישראל ובחו"ל.
בשנת 1994 נישא לצילית, עורכת דין ויושבת ראש "עמותת בת מלך".
גרים בגבעת שמואל ולהם שמונה ילדים ושלושה נכדים
מאיר אברמוביץ' טריליסר היה מהפכן רוסי ממוצא יהודי, אחד מראשי הביון הסובייטי.
הוצא להורג בירייה ב-2 בפברואר 1940 בהוראת סטלין באשמת בגידה.
מאיר נולד באסטרחן למשפחתו של סנדלר יהודי.
בשנת 1900 נסע לאודסה ולמד באוניברסיטה בעיר.
הוא התוודע למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית והיה חבר בה, בשל כך היה נתון למעקב המשטרה והאוכרנה.
בזמן פרוץ מהפכת 1905 החל לארגן ארגונים צבאיים וחמושים של בולשביקים בקאזאן, סנקט פטרבורג ובפינלנד.
היה חבר מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית בסנקט פטרבורג.
בנובמבר 1906 נטל חלק משמעותי יותר בארגון הזרועות החמושים של המפלגה וב-1907 נעצר על ידי המשטרה.
בספטמבר 1909 בית הדין הצבאי המחוזי בפטרבורג דן אותו ל-5 שנות עבודת פרך במבצר שליסלבורג.
בנובמבר 1914 נשלח לגלות בכפר מאלישבקה שבמחוז אירקוטסק.
אחרי מהפכת פברואר שוחרר ונגיע לאירקוטסק בה עבד במערכות העיתונים וביטאוני מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
באוקטובר 1917 הופך לחבר ועד ההוצאה לפועל המרכזי של סיביר והיה ראש ממשלת סיביר ונציג הסובנרקום בחבל עבר הבאיקל ובסיביר והיה ממארגני המאבק במתנגדים למהפכה ולסוציאליסטים.
בפברואר 1918 היה אחראי לפעילויות ריגול ומניעת חתרנות בוועדות החקירה ובממשלת המחוז.
עד 1921 שירת בבלאגובשצ'נסק וניהל את שירותי הביון של המזרח הרחוק הרוסי והקים את רשת המרגלים שפעלה נגד היפנים והצבא הלבן במזרח הרחוק.
לאחר שהיפנים הורחקו מהאזור טריליסר הפך למזכיר הוועד המחוזי של המפלגה הבולשביקית במחזור אמור.
לאחר 1921 מונה לקומיסר המפלגה במזרח הרחוק.
בפברואר 1921 השתתף בכנס של המפלגה במוסקבה ופליקס דזרז'ינסקי הציע לו לעבוד במנגנון הביון של הצ'קה.
טריליסר הסכים ועבד במחלקת החוץ של הצ'קה בדצמבר 1921 מונה לעוזר ראש מחלקת החוץ והיה אחראי לניהול פעילויות הריגול במזרח הרחוק במונגוליה, הרפובליקה העממית של סין ומדינות שכנות.
במרץ 1922 מונה לראש מחלקת החוץ והיה לראש הביון הסובייטי, במקומו של סולומון מוגילבסקי שהוגלה לקווקז.
לאחר מינויו ערך שורת מינויים במנגנוני הביון הסובייטי ולצידו עבדו אברהם סלוצקי, סרגיי שפליגלגלאס, יאקוב מינסקר, אלפרד ניימן, סמיון גינזבורג, אפרים גולדנשטיין ואחרים.
הוא פעל נגד ארגוני ביון זרים והניע להקים תאי ריגול בכל אחת משגרירויות ברית המועצות, במה שמכונה בעגת הריגול בשם רזידנטורה.
ב-1923 הפעיל שורת רשתות ריגול באירופה ומחלקות לדיסאינפורמציה, כחלק מפעילויות הביון השגרתיות.
ב-1925 מיקד את מאמצי המודיעין באיסוף מודיעין מדעי, כלכלי וטכנולוגי והישגים בתחומים אלה של מדינות המערב.
ב-1926 הוקמה המחלקה הכלכלית ובראשה הועמד אברהם סלוצקי.
דזרזינסקי ומנז'ינסקי התרשמו ממנו מאוד וב-1926 מונה לסגן ראש האו.ג.פ.או.
ובפברואר 1928 היה לממונה על האו.ג.פ.או.
מטעם הסובנרקום, אך המשיך לנהל את ביון החוץ ואף להרחיב את היקף הפעילות המודיעינית.
הוא נשאר בראש הביון הסובייטי עד אוקטובר 1929
בשנים 1927—1934 היה חבר ועד הפיקוח המרכזי של המפלגה וב-1930 היה חבר ועד הפועל המרכזי של המפלגה.
בעת עבודתו בביון הופקד עליו לנהל מצוד אחר תומכי הטרוצקיזם אך בשל סדרת כישלונות מודיעיניים סר חינו בעיני המשטר וסטלין פקד עליו לחזק את עבודת המפלגה ונשלח לנהל את מחלקת הביקורת של המפלגה, תפקיד שמילא עד 1934.
ב-23 בנובמבר 1938, במסגרת הטיהורים הגדולים, הוא פוטר מכל תפקידיו וחברותו במפלגה בוטלה.
הוא נשלח למאסר בכלא סוחאנוב והוצא להורג בירייה ב-2 בפברואר 1940 בקומונרקה.
שמו טוהר ונוקה על ידי בית המשפט העליון של ברית המועצות ב-1957.
מאיר כהן (1936 – 28 בדצמבר 2021) היה עיתונאי ופרשן שפעל בקול ישראל, ברשות השידור ברדיו ובטלוויזיה ובגלי צה"ל.
מאיר כהן נולד לעליזה ולגרשון כהן (שכונה "חכם גרשון מנחלת שמעון"), למשפחה בת 9 ילדים (אחיו מרדכי כהן שירת כמפקד משמר הכנסת בשנים 1989–1995 ואחיו יונה כהן היה עיתונאי וסופר), וגדל בירושלים בשכונת נחלת שמעון בסמוך לקבר שמעון הצדיק.
אביו, שעלה לישראל מעיראק, היה רב וחזן במקצועו, לימד ב"בית תלמוד תורה", שם למד כהן עד כיתה ג'.
לאחר מכן למד בבית הספר "תלמוד תורה מזרחי" ובתיכון "גבע" עד גיוסו לצה"ל.
את שירותו בצה"ל החל בשנת 1954, ושירת בגבעתי.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד במשרד האוצר ובמקביל היה עיתונאי לענייני תעופה וחלל.
בשנת 1976 עזב את משרד האוצר, והתמסר לתחום העיתונות ככתב חוקר מומחה לענייני תעופה וחלל.
כהן עבד כפרשן בקול ישראל, רשות השידור ברדיו ובטלוויזיה ובגלי צה"ל.
בנוסף היה פרשן וכתב בתוכנית הטלוויזיה "מבט שני" בערוץ הראשון, וגם ב-BBC.
בנוסף כתב בעיתונים: ידיעות אחרונות, הארץ, מעריב, מעריב לנוער, ובשבועון כותרת ראשית.
במקביל ערך חוגי תעופה וחלל.
כהן כתב 15 ספרים בענייני תעופה חלל וביטחון ישראל.
הוא היה מרצה בכנסים וימי עיון של חברות וארגונים, חוגי בית פרטיים, בתי ספר, ימי עיון וסמינרים בישראל ומחוצה לה.
מאיר כהן נפטר ב-28 בדצמבר 2021. הותיר אחריו אישה, רבקה, וארבעה ילדים.
מאיר כהן (11 בינואר 1947 – 5 ביוני 1967) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור העוז על פעולתו ברצועת עזה ביום הראשון של מלחמת ששת הימים.
הוא נהרג בקרב בשיח' זוויד שבסיני בהמשך אותו יום.
מאיר כהן נולד בעיר אוג'דה שבמרוקו.
הוא עלה לישראל בגיל שמונה.
למד בבית הספר היסודי "ענף החיים" בירושלים.
הוא החל ללמוד בבית ספר תיכון, אך כעבור שנה נאלץ להתחיל לעבוד בבקרים כדי לסייע בפרנסת משפחתו ועבר ללמוד בלימודי ערב.
במאי 1966 התגייס כהן לשירות סדיר בצה"ל, והתנדב לשרת בחטיבת הצנחנים.
בנובמבר 1966 נפצע בפעולת סמוע.
לאחר זאת דרשו הוריו שיבקש העברה מיחידתו, אך הוא סירב.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים יצא כהן לקרב עם יחידתו במסגרת אוגדה 84, שמשימתה הייתה הכרעת הצבא המצרי שחנה ברצועת עזה.
חיילי חטיבת הצנחנים יצאו לקרב כשהם רכובים על גבי זחל"מים.
ביום המלחמה הראשון, 5 ביוני 1967, הם נתקלו ליד כפר שאן שבקרבת רפיח בטנקים מצריים שפגעו בכלי רכבם ונגרמו להם אבדות רבות.
במהלך הקרב ירה כהן רימון רובה נגד טנקים לעבר משאית מצרית ופגע בה.
בהמשך נמצא הזחל"ם שבו ישב במרחק של 40 מטרים מטנק מצרי מדגם T-34. כהן ירה רימון רובה נוסף מעל דופן הזחל"ם לעבר הטנק, שנפגע והתלקח.
בהמשך היום נהרג כהן מפגיעת פגז טנק מצרי בקרב שנערך בשיח' זוויד שמדרום לרפיח.
מאיר כהן היה בן 20 במותו.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי הארעי בבארי.
לאחר מספר חודשים הועבר ארונו לקבורה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
בשנת 1973 הוענק לכהן לאחר מותו עיטור העוז על פעולתו בכפר שאן.
שמו של כהן הונצח באנדרטת הצנחנים שליד תל נוף ובאנדרטה בבית יד לבנים בירושלים.
מאיר ישעיהו סילברסטון (27 במרץ 1916 – 15 בינואר 2009) היה משפטן, פעיל בתנועת תורה ועבודה ויושב ראש התנועה וכן ציר בקונגרסים הציוניים.
מאיר ישעיהו נולד בלונדון ב-27 במרץ 1916 לאליהו דוד ויוכבד וגדל במשפחה דתית וציונית.
עוד בארץ הולדתו למד משפטים והיה עורך דין.
הוא היה פעיל בתנועת תורה ועבודה ויושב ראש התנועה וכן ציר בקונגרסים הציוניים.
בדצמבר 1948 עלה לארץ עם רעייתו ובנו אורי.
בתו יהודית שילה נולדה בישראל מספר חודשים לאחר מכן.
הוא עבד במשרד הסעד בירושלים ובלשכה המשפטית של עיריית תל אביב.
ב-1952 קבע את ביתו בירושלים והתמנה ליועץ המשפטי של משרד הפנים.
ב-1960 מינה אותו שר הפנים משה חיים שפירא למנהל הכללי של המשרד.
הוא היה ממקימי מערכת השלטון המקומי ומִרשם האוכלוסין במדינת ישראל וממניחי היסוד למערכת חוקי התכנון והבנייה ולחוקים מוניציפליים ויישומם בישראל ברמה הארצית, האזורית והמקומית.
היה פעיל בקידום מיזוג בין רשויות מקומיות.
ב-1966 התמנה ליושב ראש הראשון של המועצה הארצית לתכנון ולבנייה.
באוקטובר 1967 השתתף בדיון תחת הכותרת "מי מפחד מהאח הגדול" שעסק בסכנות האפשריות לפרטיות האזרח, העשויות לנבוע מהפעלת מאגר נתונים ממוכן ומרכזי, שיכיל מידע מלא ומפורט אודותיו — מיום לידתו ועד שעת מותו.
את הדיון יזם הירחון "מחשבות" והשתתפו בו מלבד מנכ"ל משרד הפנים סילברסטון גם הסוציולוגית ד"ר רבקה בר-יוסף, המשפטן וחבר-הכנסת פרופ' הנס קלינגהופר, פרופ' מיכאל דייוויס — מנהל המחלקה לאקולוגיה רפואית בביה"ס לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה, ויו"ר איל"א דב חביון.
ב-1970 פרש מעבודתו במשרד הפנים ופתח בעיר משרד עורכי דין.
בכל תפקידיו פעל רבות למען ירושלים.
הוא היה חבר בהנהלות ובוועדות של מוסדות ציבוריים והתנדבותיים בירושלים, בהם האוניברסיטה העברית, בית החולים עזרת נשים (הרצוג), אלין, וראיטי, הבונים החופשיים, בית הכנסת ישורון ועוד.
הוא היה ממקימי התאחדות עולי בריטניה בארץ ולמשך שנים אחדות שימש יושב ראש ההתאחדות.
על העשייה הציונית, על תרומתו למדינה ולירושלים בתפקידיו בשירות הציבורי ועל פעילותו רבת ההיקף בארגונים ובמוסדות בעיר הוענק לו בשנת תשס"ח 2008 עיטור הכבוד יקיר ירושלים.
נפטר ב-15 בינואר 2009, י"ט טבת תשס"ט, ונקבר בירושלים.
בחודש מרץ 2021 חגגה אלמנתו רחל את יום הולדתה ה-100 וקיבלה מברק ברכה ממלכת אנגליה.
מאיר יעקובי (נולד ב-3 בינואר 1942) אתלט עבר ישראלי.
שיחק כדורסל בקבוצת הפועל גבת בליגה הלאומית (1958–1968).
יעקובי נולד בעיראק עלה עם הוריו בגיל צעיר לישראל.
התאמן בקבוצת הפועל גבת בהדרכתו של יצחק מנדלברוד ולאחר מכן בהפועל חיפה ובקבוצת מכבי חיפה.
בתחרויות הנוער במסגרת המכביה החמישית זכה יעקובי במקום הראשון בהדיפת כדור ברזל, עם מרחק של 14.79 מטר.
באליפות הפועל שנערכה בסוף יוני 1961 זכה יעקובי ביידוי פטיש בשיא ישראלי חדש של 50.77 מטר, שיפור לשיא של זוהר שוהם (50.56 מטר).
באליפות ישראל שנערכה באותה שנה הוא זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא ישראלי חדש של 51.53 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכו בספטמבר הוא זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 52.39 מטר, לפני מייקל שנקר מארצות הברית (49.43 מטר) וזוהר שוהם (45.78 מטר).
באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני 1962 זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא ישראלי חדש של 53.19 מטר, שיפור לשיאו הקודם שעמד על 52.73 מטר.
בתחרות שנערכה בפינלנד ביוני 1963 זכה בשתי מדליות כסף, ביידוי פטיש בשיא ישראלי חדש של 54.50 מטר, שיפור לשיאו הקודם שעמד על 54.26 מטר ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.35 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ב-1964 זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 53.89 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ב-1965 זכה בשתי מדליות זהב, ביידוי פטיש בתוצאה של 51.53 מטר ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 14.29 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השביעית שנערכו באוגוסט הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בפעם השנייה ברציפות ביידוי פטיש בתוצאה של 54.61 מטר, לפני קנרס (53.62 מטר) ווולף (49.3 מטר), שניהם מארצות הברית.
מדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.18 מטר, אחרי מרטין אייזנר מארצות הברית (16.40 מטר) ואסא פלביו מאיטליה (15.85 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ב-1966 זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 53.52 מטר.
בתחרות שנערכה במכון וינגייט ב-6 באפריל 1968 קבע ביידוי פטיש שיא ישראלי חדש של 57.08 מטר.
חודשיים וחצי לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני זכה במדליית זהב בתוצאה של 56.78 מטר, לפני עמיהוד רבינוביץ' ממכבי תל אביב (43.60 מטר) ואחיקם פולונסקי מהפועל חדרה (35.68 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ב-1969 זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 56.64 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השמינית שנערכו בתחילת אוגוסט הוא זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 52.94 מטר, לפני מגיד סטנפורד מארצות הברית (47.78 מטר) ועמיהוד רבינוביץ' (47.01 מטר).
באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני 1970 זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 50.19 מטר.
באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני 1973 זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 51.34 מטר, לפני עמיהוד רבינוביץ' (48.64 מטר) ודב אליאס ממכבי תל אביב (28.94 מטר).
שבועיים לאחר מכן, בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי הוא זכה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 50.70 מטר, אחרי דב ג'רסי שקבע שיא מכביה חדש של 60.84 מטר ולפני ג'ו גולד (48.70 מטר), שניהם מארצות הברית.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1974 זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 49.56 מטר, לפני שלמה רבינוביץ מהפועל תל אביב (45.66 מטר) ויאיר מקלר מהפועל אשקלון (23.18 מטר).
מאיר יעקב הכהן קפלן היה מלמד ב, מורה בגדרה ומהמתיישבים הראשונים במקום.
מאיר יעקב הכהן נולד בוולקוביסק שבאימפריה הרוסית ליהודה ועדל.
בילדותו למד בחדר ולאחר מכן בישיבה בעיירת הולדתו.
כשהיה בן 15 התרחשו פרעות בגבול הרוסי באזור מגוריו, וקוזאקים בזזו ורצחו יהודים.
בעקבות אירועים אלה עלה עם משפחתו ב-1866, ועבר ללמוד בישיבתו של הרב שמואל סלנט בירושלים.
בתום לימודיו שב ללמד בחדר.
הוא לימד תורה בעברית, דבר שהיה לא מקובל ואף מגונה, ובשל כך הוחרם על ידי רבני ירושלים ואיבד את עבודתו.
לאחר כשנה התקבל לעבודה חדשה בתור מורה בבית הספר הראשון בגדרה וכשוחט, במסע לגדרה שארך כמה ימים, נפטרה אשתו.
גם בגדרה לימד בעברית, והיה למורה המוסמך הראשון בגדרה.
בנוסף לעבודתו כמורה וכשוחט עיבד חלקת אדמה שהייתה שייכת לו ולבן דודו אליהו קפלן.
מאיר נפטר בשנת ה'תרפ"ד ונקבר בבית הקברות בגדרה.
מאיר יופה (18 באוגוסט 1928, תל אביב, פלשתינה (א"י) – 11 באפריל 2001, תל אביב-יפו, ישראל) היה דיפלומט ישראלי אשר כיהן כשגריר הראשון של ישראל בבולגריה לאחר חידוש היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
מאיר יופה נולד בתל אביב.
אביו שהיה נתין רוסי נמלט למצרים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה והשתקע בה.
יופה גדל בקהיר, וב-1948 נמלטה משפחתו לצרפת ומשם עלתה לישראל.
ב-1964 הצטרף לשירות החוץ הישראלי.
בין השנים 1964–1965 כיהן כעוזר בדסק אפריקה של משרד החוץ, בין השנים 1965–1967 כיהן כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל באדיס אבבה שבאתיופיה, בין השנים 1967–1969 כיהן כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל ברואנדה וכמיופה כח לא תושב בצירות ישראל בבורונדי.
בין השנים 1969–1972 כיהן כעוזר ראשי למחקר במרכז למחקר מדיני, בין השנים 1972–1974 כיהן כיועץ בשגרירות ישראל באתיופיה, בין השנים 1974–1979 כיהן כיועץ לענייני אפריקה בשגרירות ישראל בצרפת, ומ-1976 כסגן נציג ישראל לאונסק"ו ולארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
בין השנים 1983–1985 כיהן כשגריר לא תושב בלסוטו ובסווזילנד, בין השנים 1985–1988 כיהן כחבר המשלחת הישראלית לאו"ם במעמד שגריר.
בין השנים 1988–1990 כיהן כמנהל מחלקת אפריקה במשרד החוץ.
בתחילת 1990 מונה לשגריר ישראל באתיופיה ובשל עימותים עם המשטר המרקסיסטי של מנגיסטו היילה מריאם ביקש לסיים את תפקידו.
בהמשך אותה השנה ועד 1993 כיהן כשגריר ישראל בבולגריה.
יופה היה השגריר הישראלי הראשון בבולגריה לאחר חידוש היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
עם סיום כהונתו פרש לגמלאות.
לאחר פרישתו הצטרף לתנועת הליכוד והיה מקורבו של זלמן שובל.
מאיר טשודנר (בפולנית: Meir Czudner; 1888 – 1943) היה מחנך, סופר, משורר ועיתונאי עברי.
נולד ב-1888 בלוצק שבפולין (בימינו באוקראינה).
במהלך מלחמת העולם הראשונה שהה ברוסיה ולאחריה עבר לווילנה שבליטא.
בווילנה היה עורכו של הדו-שבועון העברי 'גלים' שפעל בשנים 1929–1939. לאחר מכן עבר לווארשה ובה עסק בכתיבה, תרגום ועיבוד.
בין היתר תרגם ליידיש את ספרו של נ.א.
רובניק, 'נסיונותיו של רופא יהודי', ואת ילדי הגטו של ישראל זנגביל מאנגלית לעברית.
ב-1923 (תרפ"ד) יצא קובץ שיריו, 'רננים', בהוצאת קולות בוורשה.
המשורר דוד אריה פרידמן כתב על קובץ זה:""צעיר הוא משורר זה, חדש.
יש בו אותו מלל המעלה קצף, המיוחד לכל כשרון תוסס.
כפי הנראה, רבים בו השמרים, אולם חביתו יפה ליינו.
והוא ידע בעצמו, כי לכוד הוא ברשת המלים.
משום שכל עולמו – עולם של צלילים.
אבל את הקולות שלו אפשר לראות, מראות להם.
כתב מאמרים בעיתונות העברית של תקופתו בפולין, בין היתר בעיתון הצפירה, היום, התקופה וקולות.
טשודנר היה האחרון בעורכי העיתון העברי האחרון בפולין: "בדרך".
לצד פעילותו הספרותית והעיתונאית בעברית, כתב גם בעיתוני יידיש בהם ליטערארישע בלעטער, וועלט שפיגל, היינט, דער חודש, מאָמענט, פרימאָרגן.
עם הכיבוש הנאצי של פולין, שהה טשודנר בגטו ורשה.
על פי חלק מהמקורות, נספה במהלך האקציה שנערכה בגטו בינואר 1943. עם זאת, דף העד הקיים ביד ושם שנכתב על ידי גיסו שמואל לוין, מציין כי נספה במחנה ההשמדה טרבלינקה.
על פי דף העד, נכתב כי היה נשוי לרחל לבית לוין, וכי לזוג היו שלושה ילדים: משה, יהושוע וחנה.
לאחר מותו נתפרסמו חלק מכתביו מחדש ב"אודים - לקט דיברי סופרים שנספו בשואה" שיצא בירושלים ב-1960.
תנועת "כך" שהקים בישראל, נפסלה ב-1988 מהתמודדות ב לאחר שנקבע שמטרותיה גזעניות.
כהנא עצמו הורשע בפעילות טרור בישראל ובארצות הברית.
הוא נרצח ב-1990 בניו יורק, בידי מתנקש מוסלמי, אל סייד נוסייר, בעל זיקה לאל-קאעידה.
בעקבות טבח מערת המכפלה, שאירע כמה שנים אחרי הירצחו, התנועה שהקים, "כך", הוכרזה כארגון טרור על ידי מספר מדינות, בהן ישראל.
נולד בברוקלין, ניו יורק שבארצות הברית, ליחזקאל שרגא כהנא, יליד צפת, ולסוניה, ילידת לטביה.
בנעוריו היה פעיל בתנועות הנוער בית"ר ובני עקיבא.
הוא ערך את עלון בית"ר ושימש ראש מחוז ברוקלין בבית"ר, ולאחר מכן ראש סניף בני עקיבא בברייטון ומזכיר מחוז ניו יורק.
בשנת 1949, לאחר לימודי יסודי ותיכון בישיבה דפלטבוש, הוא למד בישיבת מיר בארצות הברית אצל הרב אברהם קלמנוביץ, ובשנת 1957 הסמיכו הרב קלמנוביץ לרבנות.
בערבים הוא למד בברוקלין קולג' ובשנת 1954 סיים תואר ראשון במדעי המדינה ובהיסטוריה.
בשנת 1957 סיים תואר שני ביחסים בין-לאומיים ובמשפט בין-לאומי פומבי באוניברסיטת ניו יורק, ותואר LLB במשפטים מ"בית הספר למשפטים ניו יורק".
בהספדו של הראשון לציון הרב מרדכי אליהו על הרב כהנא, סיפר על גדלותו בתורה, על פעילות החסד שעסק בה במקביל לעיסוקיו הציבוריים, ועל נשים עגונות שהצליח להתיר בזכות עזרתו של הרב כהנא.
ב-1956 נשא לאשה את ליבי בלום, ונולדו להם ארבעה ילדים.
בשנת 1958, כחודש לאחר הולדת בתו הבכורה, נסע לישראל לחפש מקום עבודה ומגורים על מנת לעלות לישראל עם משפחתו הצעירה.
כעבור שלושה חודשים חזר לארצות הברית.
במשך שנתיים שימש רב בבית הכנסת הקונסרבטיבי של קהילת הווארד-ביץ' שברובע קווינס בניו יורק.
במרץ 1960 החליטה הקהילה שלא לחדש את חוזהו משום שחינך את בני הנוער לשמירת מצוות על פי כללי היהדות האורתודוקסית.
לאחר מכן חזר ללמוד בישיבת מיר והתפרנס מזכיינות חלוקת עיתונים.
בשנים 1962–1969 היה עורך משנה בשבועון היהודי-אמריקאי "דה ג'ואיש פרס" ובשנים 1961–1990 פרסם בו טור קבוע.
בשנת 1963 הועסק ככתב בעיתון האמריקאי "ברוקלין דיילי" תחת שם העט מרטין קין.
הוא סיקר את תחום הספורט ודיווח גם על הפשע המתפשט בניו יורק באותו זמן.
בספרו "הייל כהנא" משנת 1985 מתחקה יאיר קוטלר אחר קורות חייו של כהנא, ומביא מספר עדויות ממקורות מגוונים המעלים טענות על התנהלות לא-הגונה של כהנא.
כך, למשל, מפי חברים לשעבר בתנועת בית"ר בניו-יורק, כהנא שהיה חבר בתנועה ביקש ב-1951, בהיותו בן 19 להתמנות לתפקיד מפקד בית"ר בניו-יורק ונדחה מפני שמפקדיו סברו שהוא צעיר מדי בשביל התפקיד.
גם נציבות התנועה, שאליה פנה, פסקה באופן זהה, בהתבססה על חוות דעתו של המפקד שלו דאז, דולינסקי.
בעקבות זאת החליט כהנא לפרוש מן התנועה וכנקמה, לקח לעצמו קצבה של הסוכנות היהודית שהייתה מיועדת לתנועה.
באותה התקופה החל היחס של הממסד הארץ-ישראלי הציוני בניו-יורק, שהיה עוין לבית"ר, להשתנות לכיוון חיובי יותר והסוכנות היהודית אף הסירה את החרם שלה על התנועה שהיה מאז 1948 ומתוך כך הוחלט לעזור במימון התנועה ואושרה לה קצבה מטעם הסוכנות.
אך כהנא, ששמע על כך מפני מודיעים שהיו לו בבית"ר, הקדים את ראשי התנועה וניגש לבקש את הקצבה לעצמו בעודו מתחזה לחבר תנועה (ממנה פרש).
הוא גבה את הקצבה ואפילו הזהיר את הפקידים מ"המתחזים" (הם היו הראשים הלגיטימיים של התנועה בניו-יורק).
לאחר גביית הקצבה פנה כהנא להורים של חניכי התנועה והודיע להם על הקמת מחנה בית"ר חדש בניהולו, במקום המחנה המסורתי של התנועה שגם היה מהכנסותיה המרכזיות, וגבה מהם כספים לרישום ילדיהם.
כתבות שפורסמו בארצות הברית, טענו כי כהנא היה סוכן סמוי של ה-FBI במשך מספר שנים באמצע שנות השישים.