tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גה-אדנגבה או גא-אדנגבה היא קבוצה אתנית (שבט-על) הטרוגנית השוכנת בגאנה.
תתי השבטים הבולטים ביותר בקרב הגה-אדנגבה הם הגה והאדנגבה, אם כי ישנם עוד תתי שבטים, אך כולם מזוהים כחלק משבט הגה-אדנגבה הגדול.
כיום הגה-אדנגבה מונים כשני מיליון אנשים.
תקופת הגעתם של בני גה-אדנגבה לגאנה היא שאלה שתשובתה עדיין אינה ברורה.
ישנן מספר גרסאות למקורם של בני גה-אדנגבה כאשר הדעה הרווחת ביותר היא כי הם היגרו מאזור ניגריה של ימינו, אך המיקום המדויק אינו ידוע.
ישנם מספר אגדות ומסורות בעל פה של בני גה-אדנגבה לגבי מקורם הראשוני, ביניהן מסורות שגורסות כי מוצאם ביורובלנד (מקום מושבם של בני יורובה במערב אפריקה), או אף ממצרים או מארץ ישראל (צאצאיהם של שבט גד ושבט דן) אך מסעם עבר דרך ניגריה.
התבססותם בהתיישבויות קבע התרחשה ככל הנראה במאות ה-15–16. הם הגיעו בשתי קבוצות עיקריות - אקרה ואדנגבה.
ככל הנראה קבוצת אקרה היגרה לגאנה בסירות קאנו וקבוצת האדנגבה היגרה יבשתית.
אנשי האדנגבה התיישבו בגדה המערבית של נהר הוולטה, בני אקרה התיישבו מערבית יותר באזור בו נהר אקוופים (Akwapim) פוגש את הים.
בני גה התערבבו ונישאו לתושבי האזור, בני קפשי (kpeshi), והושפעו מהם רבות בתחום החקלאות.
העיר אקרה התפתחה ממספר יישובים סמוכים של בני גה, והתרחבותה הואצה עם הגעת האירופאים לאזור.
הראשונים להגיע היו הפורטוגזים בשנת 1482, אחריהם באו, במאה ה-17, ההולנדים, אחר כך האנגלים, השוודים והדנים שנכנסו לשוק סחר החליפין באזור והחלו לבסס את השפעתם בתחומים שונים.
בממלכת אקוואמו (Akwamu), תקפה בשנת 1677את אקרה וכבשה אותה.
ארקה המשיכה להתרחב ולהתפתח והשיגה מחדש את עצמאותה בשנת 1730. עם התיישבות הבריטים ב-1874 איבדה אקרה את עצמאותה פעם נוספת.
בשלב זה מנתה אקרה כ-7500–10,000 תושבים והמשיכה לשגשג הודות לקשרי מסחר ענפים פנימיים וחיצוניים.
הסוחרים המקומיים תיווכו בין האירופאים לבין ממלכת אסאנטה (Asante) הסמוכה בסחר של עבדים, זהב וסחורות אחרות.
משנות ה-20 של המאה ה-19 החלו להגיע מיסיונרים אירופאים שהשפיעו מאוד על התרבות המקומית.
שפות גה-אדנגבה הן חלק מענף שפות הקווה (Kwa) והן שייכות כמו כל השפות בגאנה, למשפחת השפות ניז'ריות-קונגולזיות.
נמצא שהטון של שפת גה קרוב יותר לשפת היורובה (Yoruba) מאשר לתת-משפחת שפות האקאן (Akan) המדוברות באזורים הצמודים לאזורי גה, עובדה שתומכת במקורם של בני גה-אדנגבה באזור ארץ יורובה.
שפת גה קרובה עוד יותר לשפה השכנה לה ממזרח, שפת יו (Ewe).
הודות למספר גורמים ביניהם היותה של האנגלית השפה הרשמית של גאנה, הטרוגניות של קבוצה אתנית זו, מגוריהם בבירת גאנה ומסביבה, ונגישותו של חינוך מערבי הפכו רבים מבני גה-אדנגבה לדוברי אנגלית בנוסף לשפת האם שלהם.
בנוסף, רבים מדוברי גה מדברים אחת או יותר משפות אקאן (פנטה או טווי) והיו, עקב שכיחותן של שפות אלה במחוזות גה-אדנגבה.
שפות אלו כמו שפות רבות בגאנה הן עשירות בפתגמים ואנשי ציבור ודוברים רהוטים של השפה משלבים פתגמים בדיבורם.
פתגמים הם, בין השאר, כלי חשוב להעברת ביקורת על אישיות רמת-דרג באופן מרומז ועקיף.
לבני גה-אדנגבה יש דת ילידית משלהם.
החל המאה ה-19 מיסיונרים המירו רבים מתושבי אקרה לנצרות.
על אף השפעות הדתות החדשות, בעיקר הנצרות, ובשנים האחרונות גם האסלאם בקרב בני גה, נוטים בני גה לשלב בדתות אלו מרכיבים מהדת הילידית שלהם.
לכן ההגדרות הדתיות אצל בני גה הן נזילות ומשתנות.
התפיסה הקוסמולוגית בדת הילידית של בני גה בנויה על מדרג בין בריות שונות על פי הסדר הבא: ישות עליונה, ישויות נפשיות, בני אדם, בעלי חיים ולבסוף צמחים.
בני גה מאמינים באל עליון בשם אטאה-נאה ניונמו (ataa-naa nyonmo) אשר נחשב לבורא העולם וכמקור כל הטוב וכל הרוע בעולם, ולו מאפיינים נשיים וגבריים כאחד (ataa-naa בשפת גה זה "היא-הוא").
אין מקדשים של האל העליון כיוון שנחשב למרוחק מאוד מבני האדם, ושמו מוזכר רק בטקסי ניסוך והקרבת קרבן עבור אלים אחרים או אבות קדמונים.
קיימת היררכיה בין האלים הזוטרים, דזמה וודזי (dzema wodzi) שנחשבים אלים קרובים יותר לאל העליון, ווודזי (wodzi) שנחשבים קרובים פחות לאל העליון.
האלים הזוטרים משמשים כמתווכים בין בני האדם לאל העליון ולרוב קשורים לגורמים בטבע, כגון: נהרות, הרים, אגמים ועוד.
לאלים הזוטרים נבנים מקדשים המשמשים כבתי תפילה בהם רוח האל שורה, ולכל מקדש כוהנים וכוהנות של האל.
אלים חשובים אצל בני הגא הם נאי (nai) אל הים, קפלה (kpele) אל דגני הדוחן ואוטו (otu), אל גידולי היאם (משפחה של צמחים יוצרי פקעות ראויות למאכל).
ישנם מנהגים אשר משויכים לאל מסוים כמו האיסור לדוג בימי שלישי, היום הקדוש של נאי.
ישנם טקסים רבים שנועדו לרצות את רצונו של אל מסוים.
בעוד שריצוי של אלים זוטרים הוא על ידי הקרבת דם חיות, ריצוי האל העליון נעשה על ידי הקדשת נסך והילולו בשירים.
על אף נוכחותם של אלים בחיי אנשי הגה, האבות הקדמונים הם הגורם הרוחני הדומיננטי ביותר בחיי היומיום.
חלק מעבודתם של כהני הדת הוא לתקשר עם האבות הקדמונים.
הדזמאוון (dzemawon) הם רוחות להן יש תפקיד חשוב בדת הילידית.
רוחות יכולות להתגלם בבני אדם ולשנות את צורתן לפי רצונן.
התבוננות ברוחות נחשבת לאירוע שיוביל למותו של הצופה, אך רוב הרוחות יחוסו על האדם שרואה אותן.
את הרוחות מהללים בשירה וריקודים, ושפת השירה אינה מדוברת ומובנת כיום.
אנשי הגה חוגגים את חג ההומוו שמשמעות שמו – הוא "לעג לרעב" (homo – רעב; wo - לעג).
החג נמשך כשבוע ונחגג לזכר סיומו של הרעב הגדול שפקד את אנשי גה במאה ה-16 ולכן בעיקרו הוא חג של אוכל.
התאריך המדויק בו נחגג החג שונה בין תתי השבטים אך הוא חל בחודשי אוגוסט-ספטמבר.
על פי המסורת, במהלך הגירתם הגה חוו תנאי בצורת ורעב קשים ולמרות כל הקשיים הם עיבדו את האדמה, שתלו בה שתילים, ופנו לאלים ולאבות הקדמונים שיברכו את היבול.
תחינותיהם נענו ואכן באותה שנה היה שפע של גידולים, דגים וצאן.
את שפע המזון והניצחון על הרעב הם החליטו לחגוג בסעודה של מנות מיוחדות, במהלכה לגלגו על הרעב שפקד אותם.
ההכנה להומו-וו מתחילה מספר חודשים לפני הטקס עצמו והיא מכילה בתוכה עוד טקסים קטנים.
ראשית, שותלים גידולים לפני העונה הגשומה שמתחילה בסביבות חודש מאי.
טקס הגבמלילאה (gbemlilaa) שהחל ממנו אסור לנגן עד ההומו-וו, נשובולמו (nshobulemo) טקס הרגעת הים, ואוקומפאה (okomfemaa) איסור דיג עד להומו-וו.
תאריכי החג המדויקים נקבעים על פי מועצה של כהני הוולומיי (wulomei) ובאופן מסורתי התיישבויות עתיקות של הגה חוגגות לפני התיישבויות חדשות יותר.
לכבוד החג אנשי גה עולים שבוע מראש לכפר של תת-השבט שלהם ומביאים איתם את היבול השנתי.
החג מתחיל ביום חמישי, יום שמציין את קדושת האדמה ובו אסור לעבד את האדמה.
יום שישי למחרת מוקדש לזכר נפטרי השנה החולפת.
יום שלישי של השבוע הוא יום קדושת הים בו לא הולכים לים ומבשלים מאכלים מסורתיים של ההומו-וו.
ראשי המשפחות מקריבים את המאכלים לאלים השונים כהודיה וכהזמנה לתחילת הסעודה.
יום רביעי מציין את הקשר בין זקני תת-השבט לצעיריו, הצעירים מבקרים את הזקנים ומאחלים להם אריכות ימים, והזקנים כמחווה מעניקים לצעירים מתנות.
הכפרים שונים קיימים מנהגים נוספים על האירועים שצוינו.
בקרב אנשי גה, בדומה לחברות רבות בעולם לידת תאומים נחשבת מאורע ייחודי.
האמונות והטקסים הנלווים ללידת תאומים מגוונים ושונים בין חברות שונות, ובייחוד בקרב שבטים וקבוצות אתניות מדרום לסהרה.
הריון ולידה של תאומים טומנים בחובם סכנות רבות הן עבור האישה התאומים והן עבור האישה שנושאת אותם.
לאור סכנות אלו ישנם שבטים אפריקאיים בהם לתאומים יש אסוציאציה שלילית, אך אצל אנשי גה תאומים משויכים לדברים חיוביים.
מוטיב חוזר בתרבויות אפריקאיות מקשר בין לידת תאומים לבין חיות אשר יולדות מספר רב של צאצאים, כך גם אצל בני גה שעל פי אמונתם לתאומים יש נפשות מקבילות של תאומי תאו בשמיים.
בכוחן של נפשות התאו לרדת מהשמיים לעולם החומרי ולקבל צורה של בני אדם, חיות וכן של חפצים.
התאו מסמל בעיני הגה פראיות, עוצמה וחברותיות.
הקשר הייחודי הזה בין התאומים לנפשות התאו המקבילות חשוב ביותר ומשפיע על חיי היומיום, שכן נפשות התאו על פי אמונת הגה מטהרות את יבולי היאם מנגעים מיסטיים.
באמצעות התאומים ניתן לעורר את נפשות התאו התאומות על מנת שיטהרו את יבולי היאם.
לכן, עם היוולדם של תאומים נבנה עבורם מקדש בו הם מקדישים תרומות יאם לנפשות התאו המקבילות שלהם באופן שבועי (בימי שישי – יום קדוש לתאומים) וכן באופן שנתי בסעודה חגיגית.
החגיגה השנתית מורכבת משלושה חלקים: מילוי קערות עם גידולי היאם הראשונים של העונה עבור הנפשות, ריקודים משמחים ולבסוף סעודת יאם.
בקרב האדנגבה ישנם טקסים רבים של פיוס וטהרה.
ישנו מגוון גדול של טקסים מסוג זה, כאשר מטרתם המרכזית של טקסים אלו הוא הסרה של "נגע" או "כתם", אשר מתגלמים במחלות ובמוות.
על פי אמונת אנשי הדנג'מה כתמים אלו נגרמים עקב חילול של חוקים או מקומות קדושים.
טקסים אלו על פי רוב הם בעלי שלב ראשון של פיוס ושלב שני של טהרה.
את סוגי הטקסים השונים מחלקים לארבע קטגוריות: טקסי טהרה של כפר או שבט שלמים, טקסי טהרה של מתחמים, טקסי טהרה אישיים וטקסי טהרה של מקדשים או חפצים מחוללים.
יש מגוון של סיבות לכך שאדם יצטרך להיטהר, לדוגמה: אדם שהרג במהלך מלחמה, אדם שצד חיית-בר גדולה, אישה לאחר הוסת החודשי או הריון ועוד.
טקסים אלו מגוונים מאוד ומבוצעים בהן בהם מעשים סמליים, כגון טאטוא חצר במהלך טיהור של מתחם מגורים כפעולה המסמלת את סילוק הנגע.
בנות שבט הקרובו (Krobo) והשאי (Shai) של בני גה-אדנגבה עוברות טקס התבגרות בשם דיפו (Dipo).
טקס הדיפו אורך מספר ימים בהם קבוצת בנות גרות יחד בבית ייעודי לטקס, ונמצאות תחת השגחתן וליווין של כהנות ונשים מבוגרות, בדרך כלל קרובות משפחה של בנות הטקס.
לאורך רוב הטקס שמתחיל ביום שישי הבנות מסתובבות עם חזה חשוף ועטויות בשרשראות חרוזות בחרוזי זכוכית.
במהלך הטקס יש אירועים רבים אשר מבוצעים בימים מוגדרים, כגון: גילוח הראש, התרחצות פולחנית, הקרבת עז ועוד.
בסוף טקס הדיפו הבנות רוקדות ריקוד מסורתי אל מול הכפר וביום למחרת בשוק של הכפר ובכך הן הפכו מבנות לנשים.
המוות מיוחס לסיבות טבעיות ועל-טבעיות ושילוב ביניהן.
האמונה היא שרוחות המתים נודדות לאחר המוות למשך תקופה מסוימת לפני הצטרפותן לאבות הקדמונים בשמיים.
נהוג לפייס את רוחות האבות הקדמונים על ידי מנחות מסוגים שונים.
הלוויות כוללות בתוכן אלמנטים מסורתיים של אנשי הגה בשילוב עם מנהגי הדת הרשמית של הנקבר.
טקסי הלוויה מהווים סמל למעמד ועושר ולרוב כרוכים בהשקעת סכום כסף גדול, והטקס מלווה בסעודה גדולה.
המוות נחגג כסמל להמשכיות השושלת המשפחתית.
בני גה נהגו לעטוף את המתים בשטיח ייעודי ולשאת אותו על משטח עץ למקום קבורתו.
במהלך התקופה הקולוניאלית, האנגלים חייבו קבורה בארונות קבורה מערביים, מנהג אשר חלחל אל בני גה אך לא העלים את המנהג הישן.
מנהג אשר החל להיות נפוץ אצל אנשי הגה הוא קבורה בארונות קבורה מעוצבים בצורות רבות וססגוניות.
בשפת הגה ארונות אלו נקראים אבבואו אדקאי ("abebuu adekai") שמשמעות השם הוא "קופסאות פתגם", אם כי שמם בספרות הפופולרית הוא "ארונות פנטזיסטים" (fantasy coffins).
ישנן מספר גרסאות לגבי מקור המנהג, כאשר מקובל כי הנגר-אומן הראשון שיצר או לכל הפחות הפך אותם לפופולריים הוא קאנה קווי (Kane Kwei).
גרסה אחת להתפשטות המנהג גורסת כי קאנה שהיה נגר, התבקש על ידי דודו החולה שעבד כדייג לבנות לו ארון מעוצב כמו סירה, אשר מסמל את רצונו של הדוד להמשיך לדוג גם אחרי מותו.
על פי הסיפור, כאשר סיים לבנות את ארון הקבורה הציג אותו לדוד שלו ובאותו היום דודו נפטר.
בהלוויית דודו שהיה אדם מוכר וחשוב בקהילה השתתפו רבים, וארון הקבורה הייחודי שלו עורר עניין רב אצל משתתפי ההלוויה.
בטקסים של הגה נהוג לפעמים לשאת את הצ'יפים באפיריונים.
על פי גרסה אחרת, בשנות ה-50 קאנה התבקש להכין אפיריון בצורת פול קקאו לנשיאת צ'יף בטקס.
על פי הסיפור, הצ'יף נפטר טרם סיום האפיריון והטקס, והוחלט להמיר את האפיריון לארון קבורה עבור הצ'יף.
גם בסיפור זה ארון הקבורה הססגוני יצר עניין אצל משתתפי ההלוויה.
זמן קצר לאחר מכן סבתו של קאנה, שנולדה וגדלה בטשי (teshie) פרבר עני של אקרה שצמוד לשדה התעופה, נפטרה.
סבתו של קאנה, על אף שהוקסמה מהמטוסים הרבים שחגו מעל העיירה מעולם לא זכתה לטוס.
קאנה נזכר בהתלהבות של משתתפי לוויית הצ'יף מארון הקבורה והחליט לבנות לסבתו ארון קבורה בצורת מטוס, "כדי שתוכל לטוס איתו לעולם הבא".
מספר שבועות לאחר לוויית סבתו של קאנה אנשים החלו לבקש ממנו להכין עבורם ארונות קבורה ייחודיים.
עקב עלותו הגבוהה של ארון פנטזיסטי, רוב המזמינים של הארונות הם אנשים רמי-דרג או עשירים, בקרב אנשי הגה קבורה בארון דמיוני נחשבת לכבוד עילאי.
משמעות השם אבבואו אדקאי היא קופסת פתגם – כלומר קופסה סמלית או מבטאת פתגם - בא לבטא את המשמעות הסמלית של צורת הארון עבור הנקבר בתוכו.
לדוגמה, אחד מארונות הקבורה הראשונים היה בצורת פולי קקאו אשר שימש לקבורתו של חקלאי קקאו עשיר אשר רצה לקחת את עושרו יחד איתו.
ארונות אלו יכולים לסמל מקצוע, תכונת אופי של בנאדם או תשוקה של הנקבר.
לדוגמה, בעל מונית החליט להיקבר בארון בצורת מרצדס – הרכב בו הוא נהג, או ארון בצורת דג טונה לדייג.
המשמעות של צורת הארון נובעת גם מסמלים תרבותיים של הגה.
מנהיג חכם ייקבר בארון בצורת אנטילופה שכן האנטילופה נחשבת לחיה בעלת כושר מנהיגות וחוכמה בקרב הגה; אדם נאמן ייקבר בארון בצורת פיל שכן הפיל נחשב לחיה נאמנה.
קבורה בארון בצורת נשר נחשבת לכבוד הגדול ביותר והיא שמורה רק לאנשים חשובים ביותר, כמו הכהן הגדול.
בשירת הגה, האל העליון מתואר כנשר ולכן דימוי זה נחשב לכבוד הגדול ביותר בתרבות הגה.
על פי תפיסתם של הגה, ארון הקבורה נהפך מחפץ עשוי עץ לחפץ אליו עוצב באמצעות טקסים שנעשים במהלך ההלוויה.
אנשי הגה תופסים את המוות לא כקץ החיים אלא כתחילתו של מסע אל עבר קיום אחר.
בהתאם לתפיסה זו, לווית המת הוא השלב החשוב ביותר עבור אנשי הגה ויש לה חשיבות מכרעת על טיבו של המסע של הנפטר אל עבר חייו החדשים.
ארונות קבורה בצורות של כלי תחבורה (רכבים ומטוסים) נועדו לסמל מסע בטוח ונוח אל עבר העולם הבא.
על אף העובדה שרוב אוכלוסיית גאנה הם נוצרים, מנהג הארונות הפנטסטיים המבטא אמונות אנימיסטיות פופולרי גם בקרב אנשי גה נוצריים.
על אף הפופולריות של המנהג, הכנסיות עדיין מתנגדות למנהג ואינן מאפשרות הכנסה של ארונות אלו לכנסיות.
בתגובה לכך החלו הנגרים-אומנים שיוצרים את הארונות לבנות ארונות בצורת ספרי תנ"ך – עיצוב לארון אשר הותר לכניסה לכנסייה.
עם צבירת פופולריות של ארונות פנטסטיים נפתחו עוד סדנאות עץ אשר מתמחות בהכנתם.
כיום הנגר-אומן הראשי עוסק מעט אם בכלל בהכנת הארון בעצמו, ורוב המלאכה נעשית על ידי המתלמדים שתחת חסותו.
מנהג זה הפך להיות אחד המנהגים הייחודיים ביותר של גאנה.
כיום ישנן כעשר נגריות אשר מתמחות ביצירת ארונות פנטסטיים.
המנטסמיי (mantesemei), הצ'יפים של מרכז אקרה, משמשים כמנהיגים של שושלות-אב (שושלות שנקבעות על פי האב המייסד שלהן) רבות השפעה, ולהם זכויות על קרקעות ברבעים השונים של הגה.
בתוך שושלות האב יש כהנים וכוהנות אשר משמשים כמתקשרים עם האבות הקדמונים והאלילים המשפחתיים.
שם המשפחה מבטא את שושלת המשפחה (תת-השבט) או את השושלת המרכזית אליה הם משתייכים.
אילן היוחסין של בני גה נקבעת כמעט תמיד על פי האב, אך ישנם בני גה אשר ייחוסם נקבע על פי האם.
ייחוס על פי האם הוא ככל הנראה מנהג שאימצו אנשי גה שנישאו לאנשי שבט האקאן (akan), או לאימוץ של ילד על ידי משפחת אמו כאשר האב אינו נוכח או מתכחש לאבהותו.
שם של קרובי משפחה נקבע על פי המין, והדור של האדם.
האב מעניק לילוד את שם המשפחה בטקס שנערך שמונה ימים לאחר לידתו.
שם המשפחה נקבע על ידי שם השושלת של אביו, מין התינוק, מספרו במשפחה ודורו של התינוק.
לכל תת-שבט יש סדרה שלמה של שמות שייחודיים לו, אך בכל שבטי הגה-אדנגבה קיימים אותם שמות מיוחדים לתאומים ולילדים שנולדו מיד אחרי התאומים.
עקב הישנות של שמות נהוג לכנות אנשים בכינויי חיבה וכיום נהוג גם להעניק לילד שם על פי שיוכו הדתי (מוסלמי או נוצרי).
התא המשפחתי של אנשי הגה מתנהל בצורה יוצאת דופן מהמקובל בעולם המערבי - בני זוג שנישאו אינם גרים ביחד וקיימת הפרדה מוחלטת בין בני המשפחה הגברים והנשים.
הגברים חיים באותו בית עם קרוביהם מהשושלת האבהית (סבים, אבות ובניהם) ואילו הנשים גרות באותו הבית עם קרובותיהן מהשושלת האימהית (סבתות, אימהות, ובנותיהן).
הבנים חיים עם אימהותיהן בילדותם ועוברים לגור עם אבותיהם בין הגילאים 6–12. מגורי הגברים והנשים נמצאים בדרך כלל במרחק של עד מספר קילומטרים ספורים זה מזה.
מעמד הנשים פחות מאוד בתרבות הגה.
מגיל קטן קיימת הפרדה בין המינים וייעוד של כל מין לתפקיד מסוים - הבנים והבנות מחונכים לשחק במשחקים נפרדים ולהתנהג בצורה שונה.
הבנות מחונכות מגיל צעיר לעזור במשק הבית ולטפל באחיהן הקטנים אשר גרים איתן באותו קומפלקס מגורים, בעוד הבנים הצעירים חיים עם אבותיהם ועל כן לא נמצאים עם אחיהם הצעירים ולא מחונכים לביצוע מטלות הבית - שכן אלו מבוצעות על ידי הנשים.
ערכו של חינוך בבית הספר בקרב בנות צעירות נתפס כערך פחות לעומת הקמת משפחה, כאשר נערה צעירה נכנסת להריון היא אינה יכולה להמשיך את לימודיה בעוד הנערים ממשיכים בלימודיהם ללא קשר לתא המשפחתי שהקימו.
מוסד הנישואין אינו בעל חשיבות מרכזית בתרבות הגה.
חשיבות פחותה זו נובעת רבות מהעובדה כי גברים ונשים אינם מנהלים משק בית משותף, אינם חולקים את רכושם לאחר החתונה וחיים בנפרד.
טקס הנישואין בקרב בני המעמד הנמוך מצוין לרוב על ידי החלפת מתנות, ואילו במעמדות גבוהים יותר טקס הנישואין מצוין בצורה דומה יותר לעולם המערבי.
גירושין אינם אירוע חריג בתרבות הגה, כאשר הגורם המרכזי לגירושין הוא היעדר תמיכה של הבעל באישה ובילדים אשר חיים במשק בית נפרד.
הליכי גירושין אינם מתבצעים בצורה פורמלית בקרב רבים מאנשי הגה.
החוקים בגאנה מאפשרים לזוג שנישא בטקס מסורתי להסדיר ולהכיר בנישואין על ידי המדינה.
פעמים רבות טקס הנישואין המסורתי אינו מתועד בכתב (אלא על ידי עדי ראייה, שפעמים רבות מקורבים לאחד מבני הזוג) וכן הזוג שנישא לא מגיש בקשה להכרה בהם כזוג נשוי על פי המדינה.
עקב כך, פעמים רבות נישואין מסתיימים בהכחשת הנישואין - שכן הם חסרי תיעוד - או שמתבצעים גירושין על פי המסורת בהם הבעל אינו מחויב לחוקי הגירושין במדינה.
בעבר רוב אנשי הגה התעסקו בחקלאות ובדיג.
עם התבססותו של חינוך מערבי באקרה גברים החלו לרכוש כישורי תעסוקה כבעלי מלאכה (נגרים, בנאים וכו'), בעוד נשים זכו לגישה לחינוך מערבי מאוחר יותר ובייחוד אחרי עצמאותה של גאנה.
עם הכיבוש הקולוניאליסטי של גאנה ומדינות שכנות לה נוצרו אפשרויות נרחבות לתעסוקה של גברים בעבודות בנייה ותשתיות.
בנאי ממוצא גה בשם טטה קוואשי (Tetteh Quashie), שיצא לעבוד באי ביוקו (bioko) חזר בסוף המאה ה-19 עם שתילים של צמח הקקאו ושתל מטע שלהם.
הבאתו של צמח הקקאו לגאנה היא נקודת מפנה היסטורית בכלכלתה של גאנה במאה ה-20, שכן הקקאו הפך ליבול ייצוא מרכזי.
תעשייה מרכזית באקרה ובקרב אנשי הגה כיום היא דייג ממוסחר אשר מעורבים בו מספר תאגידים ממדינות זרות.
מעבר לדיג תעשייתי שלב שיטות דיג מודרניות במקום שיטות הדיג הישנות בקנו.
אנשי הגה לאורך ההיסטוריה היו מעורבים במסחר של מגוון סחורות, בין היתר סחרו בעבדים במשך תקופה ממושכת.
סחר העבדים בשוק סלגה (salaga) של אקרה נמשך עד שנותיה הראשונות של המאה ה-20. נשים השתלבו במסחר עוד מהמאה ה-16, בתחילה הן מכרו את התוצרים החקלאיים של עצמן ולאחר מכן כאשר עיסוק עירוני החל לצבור תאוצה הן החלו למכור דגים, סחורה מיובאת, ומוצרי בית.
אנשי הגה מתייעצים עם מרפאים רבים, ביניהם כאלו אשר משתמשים ברוחות הוודזי (wodzi) כדי לגלות ולמצוא ריפוי לבעיות רפואיות.
רפואה מערבית בדרך כלל באה בנוסף ולא במקום רפואה מסורתית.
רפואה מסורתית של הגא מקשרת פעמים רבות בין מצב פסיכולוגי או חטא לבין מצב רפואי, ולכן בתהליך הריפוי מן המחלה יש מרכיב של וידוי.
מוזיקה מסורתית בגאנה, שמקורה בטקסים ובפסטיבלים עדיין נפוצה בעיקר בקרב כפרים בגאנה ובערים קטנות אשר מתנהל בהם אורח חיים מסורתי יותר, אך גם באקרה סגנון מוזיקלי זה אינו נעלם למרות תהליכים של התפתחות טעם מוזיקלי חדש בקרב האנשים.
רוב המוזיקה כוללת שירה אשר יכולה להיות או לא להיות מלווה בכלי נגינה.
כלי הנגינה הנפוצים הם תופים וכלי הקשה כגון גונג, פעמונים, ורעשנים מסוגים שונים.
בנוסף נעשה שימוש בכלי נשיפה עשויים במבוק וקרנות בעלי חיים.
השירים של אנשי הגה בדרך כלל כתובים בשפת הגה ובשפת האקאן או שילוב של שתיהן, שילוב של שתי השפות באותו השיר הוא סגנון פופולרי גם במוזיקה המודרנית.
תזונת הגה עשירה במזונות עתירי עמילן כמו יאם, מניהוט מצוי (קסוואה), דוחן, תירס ואורז - מאכלים נפוצים בגאנה.
בנוסף תזונת הגה, שרבים מהם גרים לאורך חופיה של גאנה, מכילה הרבה דגי ים.
תירס הוא המרכיב המרכזי אצל אנשי הגה וממנו מכינים את הקנקיי (kenkey) - המנה המרכזית אצל הגה.
הקנקיי היא מנה פופולרית במספר מדינות במערב אפריקה.
את הקנקיי מכינים מבצק העשוי מקמח תירס שמלופף בקליפת תירס או עלי לחך אשר מבושלים באידוי.
נהוג להגיש את המנה הזו יחד עם רסק פלפל חריף ודגים.
גו איי () היא להקה אוקראינית, שייצגה את אוקראינה באירוויזיון 2021 ברוטרדם, שבהולנד, עם השיר "Shum".
הלהקה נבחרה לייצג את המדינה לאחר שזכתה בקדם "Vidbir 2020" עם השיר "Solovey".
לאחר שבוטל האירוויזיון באותה שנה, הוכרז כי הלהקה תייצג את אוקראינה באירוויזיון 2021, עם השיר "Shum".
איהור דידנצ'וק, אחד מחברי הלהקה, חבר גם בלהקת קאלוש אשר זכתה באירוויזיון 2022, כשנה לאחר הופעת להקת גו איי באירוויזיון.
גֵּו בלוודרה (באיטלקית: Torso del Belvedere) הוא פסל שיש, מוכר ברומא מאז שנות ה-30 של המאה ה-15. על אֶדֶן הפסל חרותה ביוונית חתימת יוצרו, "אפולוניוס, בנו של נסטור, האתונאי".
הפסל מתוארך למאה הראשונה לספירה, ונחשב כהעתק של פסל עתיק יותר, כנראה מהמאה השנייה לפני הספירה.
אין מידע מוסכם על האתר שבו הוצב במקורו.
הפסל מתאר דמות היושבת על עור של בעל חיים לא מזוהה, אולי הרקולס יושב על עור האריה מנמאה, אולי איאס הטלמונאי, או הקיקלופ פוליפמוס, או פרומתאוס.
הפסל היווה מקור השראה לאמני רנסאנס, מנייריזם ובארוק, בהם מיכלאנג'לו ורפאל.
מספרים עליו שאמר ש"זוהי יצירתו של אדם שידע יותר ממה שהטבע יודע".
לפי המסופר, האפיפיור יוליוס השני ביקש ממיכלאנג'לו להשלים את החלקים החסרים, אבל האמן סירב בטענה שהפסל יפה מכדי להכניס בו שינויים.
עם זאת מיכלאנג'לו השתמש בפסל כמקור השראה לחלק מהדמויות שיצר על קיר המזבח בקפלה הסיסטינית, בהן ברתולומאוס הקדוש וישו היושב למשפט ביום הדין האחרון וכן לדמויות הגברים הצעירים הערומים המוצגים בתקרת הקפלה הסיסטינית בינות למחזות של בריאת אדם וחוה מספר בראשית.
חוקר האמנות יוהאן יואכים וינקלמן כתב על הגֵו מבלוודרה שהוא מגלם את "השלמות העליונה של הפיסול בימי קדם".
שמו של הפסל מגיע משמהּ של החצר בארמון האפיפיור שבה הוצב בתחילה.
הפסל נלקח ב-1789 ללובר שבפריז במהלך הביזה הנפוליאונית , והוחזר לוותיקן ב-1815 בהשגחת אנטוניו קנובה.
גה ואן דייק (בהולנדית: Gerard Jan "Gé" van Dijk; 15 באוגוסט 1923 באמסטרדם, הולנד - 29 במאי 2005 באמסטרדם) היה כדורגלן הולנדי ששיחק בעמדת חלוץ.
גה ואן דייק נולד באמסטרדם ובמהלך מלחמת העולם השנייה החל לשחק עבור אייאקס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בשנת 1943. בשנים 1947 ו-1957 הוא זכה עם קבוצתו באליפות.
בעונת 1950/51 ואן דייק היה מלך השערים של הליגה.
בשנים האחרונות של הקריירה שלו שימש ואן דייק בתור קפטן הקבוצה.
בשנת 1947 ערך ואן דייק הופעת בכורה שלו בנבחרת ההולנדית במשחק ידידות נגד שווייץ.
בהמשך הוא השתתף במשחק ידידות נוסף.
ואן דייק סיים את הקריירה בשנת 1957 כאשר במשחקו האחרון הקבוצה נפרדה מחלוץ נוסף של המועדון קלאס באקר.
בשנת 1960 ואן דייק מונה למאמן ראשי של בקבוצת AFK ששיחקה בליגת נמוכה וכבר בעונתו הראשונה ואן דייק הצליח להעפיל את המועדון לליגה גבוהה יותר.
גו-סט היה עיתון מוזיקת הפופ אוסטרלי, שפורסם מדי שבוע בין 2 בפברואר 1966 ל-24 באוגוסט 1974. העיתון נוסד במלבורן על ידי פיליפ פרייזר, פיטר רפאל וטוני שאובל.
העיתון, אשר תואר כ-"תנ"ך של מוזיקת הפופ", הציג את מצעדי המוזיקה הלאומיים הראשונים של שירי ואלבומי הפופ באוסטרליה.
ממרץ 1966, העיתון פרסם מדי שבוע את 40 הסינגלים המובילים של תחנת הרדיו 3UZ עבור מלבורן ואת King 40 של 2SM עבור סידני.
טבלת 40 הסינגלים הלאומיים הופיעה לראשונה ב-5 באוקטובר 1966 לצד 15 המובילים מתחנות הרדיו 2SM, 3UZ ו-4BC בבריסביין, 5AD באדלייד ו-6KY בפרת'.
מאז פברואר 1967, מצעד המוזיקה הלאומי חובר על ידי אד נימרוול .
העיתון החל לפרסם את מצעד האלבומים השבועי הלאומי הראשון של אוסטרליה ב-23 במאי 1970.
במאי 1974, פורסם לראשונה Kent Music Report על ידי ההיסטוריון דייוויד קנט , שנהיה למצעד הלאומי הרשמי באוסטרליה.
העיתון המשיך לפרסם את מצעדי המוזיקה עד לפירוקו של העיתון ב-24 באוגוסט 1974.
מַרטי זַמְבּוֹטוֹ , המוכר בשם הבמה גו־ג'ו (Go-Jo), הוא זמר-יוצר ומפיק מוזיקלי אוסטרלי.
זמבוטו ייצג את אוסטרליה באירוויזיון 2025, שהתקיים בבזל שבשווייץ.
זמבוטו גדל בקהילה אוטרקית מרוחקת באוסטרליה המערבית, שם פיתח את סגנונו המוזיקלי ואת זהותו האומנותית.
בגיל 13 קיבל את הגיטרה הראשונה שלו, ובראשית דרכו היה כותב ומפיק שירים לאמנים אחרים, עד שבשלב מסוים החל בקריירת סולו עצמאית.
בהמשך חייו עבר להתגורר בסידני, שם הוא גם פעיל מבחינה מקצועית.
שיריו המקוריים וגרסאות הכיסוי שמבצע זמבוטו מוכרים בליווי גיטרה בולט.
גרסת הכיסוי שלו לשיר "Iris" של גו גו דולס הושמעה מעל ל-3 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ב-25 בפברואר 2025 נחשף על ידי רשות השידור האוסטרלית, SBS, כי זמבוטו נבחר לייצג את אוסטרליה באירוויזיון 2025 בבזל, עם השיר "Milkshake Man".
הוא הופיע עם שירו בחצי הגמר השני של התחרות אשר התקיים ב-15 במאי אך לא הצליח להעפיל לגמר.
מאוחר יותר התברר כי זמבוטו הגיע למקום ה-11 בחצי הגמר עם 41 נקודות.
גו-גו הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של פאנק שהפתפתח בוושינגטון די.
בארצות הברית באמצע שנות ה-1960 עד לסוף שנות ה-1970 בידי מוזיקאים אפרו-אמריקאים.
בפברואר 2020, מועצת מחוז קולומביה קבעה כי הז'אנר גו-גו יהיה "המוזיקה הרשמית" של וושינגטון הבירה.
בין האמנים המזוהים על הז'אנר ניתן למנות את Rare Essence , Experience Unlimited , Trouble Funk וצ'אק בראון .
במונחים טכניים, "הקצב המהותי של [הז'אנר] גו-גו מאופיין בקצב סינקופי של חמש עד ארבע, המודגש באופן בולט על ידי תוף בס, תוף סנר והיי-האט...
[ו]מעוטר בכלי הקשה אחרים, במיוחד בתופי קונגה, רוטוטום וקאמפאנה.
מאפיין ייחודי לז'אנר הוא השימוש ב-2 תופי קונגה סטנדרטיים ו-2 תופי קונגה לא-סטנדרטיים ברוחב 8 אינץ ו-9 אינץ' ובגובה של כמחצית של תופי הקונגה הסטנדרטיים.
תופי הקונגה הלא-סטנדרטיים שומשו לראשונה על ידי הלהקה Rare Essence , כאשר לא יכלו להרשות לעצמם לקנות תופי קונגה סטנדרטיים.
גואה (בקונקאני: गोवा) היא המדינה הקטנה ביותר בהודו, שטחה 3,702 קמ"ר.
אוכלוסיית גואה מונה 1.45 מיליון תושבים.
כמחצית מהאוכלוסייה בגואה עירונית והמחצית השנייה כפרית.
פחות מחמישית מתושביה אינם יודעים קרוא וכתוב.
נודעה בעבר בשם הקדום גוואפורי והייתה עיר נמל משגשגת.
במסורת ההינדית מתקשרת גוואפורי עם מושג "מגע של טיהור רוחני".
גואה נשלטה על ידי שליטים רבים.
בין תחילת המאה ה-16 לשנות השישים של המאה ה-20 שימשה גואה כמושבת בירה לאימפריה הקולוניאלית הפורטוגזית בזירת האוקיינוס ההודי והמזרח הרחוק.
שלטונם נמשך משנת 1510 ועד 1961, כאשר תנועה פוליטית שהחלה עם עצמאות הודו ב-1947 הובילה בסופו של דבר לשחרור גואה על ידי הצבא ההודי ב-19 בדצמבר 1961, יחד עם שחרור דאמאן והאי דיו שלחופי הודו.
עם הכיבוש ההודי הפכה גואה לטריטוריית איחוד בשם גואה, דאמאן ודיו.
גואה קיבלה מעמד של מדינה בהודו ב-30 במאי 1987.
בגואה יש אוכלוסייה של 1.459 מיליון תושבים, מה שהופך אותה למדינה הרביעית בקוטן אוכלוסייתה (אחרי סיקים, מיזוראם וארונאצ'ל פרדש).
צמיחת האוכלוסייה עומדת על כ-8.23% לעשור.
הצפיפות עומדת על כ-394 נפש לקמ"ר, מעט מעל לממוצע הארצי.
אחוז העירונים הוא הגבוה ביותר בארץ ועומד על כ-62.17%.
שיעור האוריינות עומד על כ-87% (90% בקרב הגברים ו-84% בקרב הנשים).
בזמן השלטון הפורטוגזי, השפה הרשמית הייתה פורטוגזית.
בגואה הייתה קהילה יהודית תוססת, רובה מיהדות קוצ'ין, אשר עסקה בסחר ימי וניהלה קשרים עם קהילות יהודיות ברחבי העולם.
קהילה זו הושמדה בידי האינקוויזיציה הפורטוגזית שפעלה במקום מאז 1560, טבחה בה וניצרה רבים, הרסה בתי עלמין עד היסוד, החריבה בתי כנסת או הפכה אותם לכנסיות.
ניתן למצוא עדויות לכך עד ימינו.
הפוליטיקה של גואה מעט שונה משאר הודו, כתוצאה משלטון קולוניאלי פורטוגזי בן 450 שנים, בניגוד ל-300 שנים של שלטון בריטי כמו שאר הודו.
לכן מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי לא הצליחה להשיג כוח אלקטורלי במדינה עד לשנות ה-80. השיטה המשפטית המקומית מבוססת על קוד נפוליאון.
המדינה שולחת 2 נציגים ללוק סבהה (הבית התחתון של הפרלמנט ההודי) ונציג אחד לרג'יה סבהה (הבית העליון של הפרלמנט ההודי).
מושל גואה הנוכחי (ממונה על ידי נשיא הודו) הוא סאנאיאנגבה צ'ובאטושי ג'אמיר וראש השרים (ראש מפלגת השלטון, שנבחר בבחירות הכלליות של גואה) הנוכחי הוא פראטאפסינג ראנה.
הפרלמנט, האספה המחוקקת של גואה, הוא בית מחוקקים חד-ביתי, ובו 40 נציגים.
במשך שלושים שנותיה הראשונות של גואה (עד 1990), המדינה נהנתה מיציבות פוליטית.
יציבות זו קרסה בשנים 1990–2005, כאשר התחלפו זו אחר זו 14 ממשלות.
כלכלת גואה נשענת ברובה על תיירות.
תיירים מרחבי הודו ומרחבי העולם מגיעים לחופשה בחופיה, ובהם ישראלים רבים בכל חתכי הגילאים והמעמדות הסוציו-אקונומיים.
במהלך שנות התשעים ועד השנים הראשונות של שנות האלפיים נהגו הבאים להשתתף במסיבות הירח המלא (Full Moon) בהן התפרסם האזור.
הטמפרטורה בגואה נעה בין 21–33 מעלות צלזיוס במשך כל השנה, ויורדים בה כ-3,200 מילימטר גשם בשנה, בין החודשים יוני לספטמבר.
בגואה שני מחוזות – צפון גואה ודרום גואה.
אורך קו החוף של גואה הוא 101 ק"מ.
עוד במאה ה-16 השלטון הפורטוגזי הקים מוסדות חינוך מתקדמים, ובדגש על חינוך דתי.
החינוך הרפואי החל בשנת 1801. בשנת 1842 נבנתה מכללה רפואית, והספרייה שבה (אשר נבנתה בשנת 1845) נחשבת לאחת מהמכללות הרפואיות העתיקות באסיה.
במכללה ישנו בית החולים הגדול בגואה, אשר ממשיך להיות פעיל עד היום.
כיום יש כוח רב לחינוך הפרטי על פני זה הציבורי.
במדינה פועלת מין מועצת חינוך לאומית שמפקחת על כלל בתי הספר ובונה את תוכנית הלימודים.
בחינוך היסודי ישנו שימוש רב בקונקאני ובמראטהית, אך כרוב תלמידי התיכון מחויבים לסיים את לימודיהם עם ידע באנגלית.
לאחר כעשור במערכת החינוך, התלמידים עוברים לחינוך על יסודי ויכולים לבחור להעמיק במקצוע מסוים (מדע, אומנות, משפט ומסחר) או לעבור לחינוך מקצועי.
במדינה פועלות 6 מכללות להנדסה.
רפובליקת גואטמלה (בספרדית: República de Guatemala, , רֶפּוּבְּלִיקָה דֶה גּוּאַטֶמַלָה) ובקיצור גואטמלה (בספרדית: Guatemala) היא המדינה המאוכלסת ביותר באמריקה המרכזית.
נכון ל-2026 מונה אוכלוסייתה כ-18.8 מיליון בני אדם, ובירתה גואטמלה סיטי.
לגואטמלה גבולות עם ארבע מדינות: מקסיקו בצפון ובמערב, בליז בצפון-מזרח, הונדורס במזרח, ואל סלוודור בדרום-מזרח.
בנוסף יש למדינה חופים בים הקריבי במזרח ובאוקיינוס השקט בדרום-מערב.
השם "גואטמלה" מגיע מהמילה Cuauhtēmallān בשפות נאוואטל, "מקום של עצים רבים", נגזרת של "עצים רבים" ב.
בין המאה ה-4 למאה ה-11 היוותה שפלת מחוז פּטֶן (El Petén) את המרכז של תרבות המאיה המשגשגת.
לאחר קריסתן הפתאומית של ממלכות השפלה, המשיכו מדינות הרמה הדרומיות יותר להתקיים עד כיבושן על ידי הספרדים החל בשנת 1523. מחוז אַלְטָה-וֶרַאפּאס ידוע בעובדה שהצליח להתנגד לכוח החרב, אך נכבש בסופו של דבר על ידי עבודת המיסיונרים.
כמעט כל הספרות הפרה-קולומבינית הכתובה נעלמה בשל המדיניות העקבית של הספרדים להשמיד את כתבי ה"כופרים".
עם זאת, ספר אחד, ה"פּוֹפּוֹל ווּחְ" (Popol Vuh, "ספר המועצה" בשפת הקיצ'ה), שרד.
ספר זה מתאר את מיתוס הבריאה של תרבות הקיצ'ה, ונחשב לאחד הטקסטים הפרה-קולומבינים החשובים ביותר.
את עצמאותה מספרד קיבלה גואטמלה ב-1821, תחילה כחלק מהאימפריה המקסיקנית הראשונה, ולאחר מכן כחלק מהפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה.
אך משמדינה זו התפרקה במהלך מלחמה שנמשכה מ-1838 ועד 1840, הפכה גואטמלה למדינה עצמאית.
מאותה עת ואילך גדושה ההיסטוריה של גואטמלה במהפכות, הפיכות, ממשלות לא דמוקרטיות והתערבויות חוזרות ונשנות מצד ארצות הברית.
ה-CIA, עם תמיכה של החברה בגואטמלה ניצח על הדחת הממשל ב-1954. מבצע זה סימן את תחילתה של תקופה רוויית זעזועים ברפובליקה.
מלחמת אזרחים בת 36 שנה הסתיימה בשנת 1996 עם חתימה על הסכם שלום עם כוחות הגרילה.
1983 מצוינת כשנה שבה נסתיימה האלימות הפוליטית והובילה לבחירות דמוקרטיות החל מ-1985 ועד היום.
ב-31 ביולי 2022 נעשה ניסיון התנקשות בירי בשיירת נשיא גוואטמלה.
מלחמת האזרחים גבתה יותר מ-200,000 הרוגים.
האו"ם מסייג בדוחות שונים את הסכסוך הזה של רצח עם: הרוב המכריע של הקורבנות הם חברים בקהילות הילידים של המאיה, שהואשמו בתמיכה בקבוצות מורדים.
לפי הוועדה לבירור היסטורי, כוחות הממשלה אחראים ל-93% מהאלימות בסכסוך וקבוצות גרילה ל-3% (4% אינם מזוהים).
לפרלמנט של גואטמלה, הקונגרסו דה לה רפובליקה, יש בית אחד עם 158 מושבים, הנבחרים אחת לארבע שנים יחד עם הנשיא.
הנשיא מתפקד כראש מדינה וגם כראש ממשלה בעזרת קבינט שהוא ממנה; הנשיא אינו רשאי להיבחר פעמיים.
בסתיו 2015 נערכו בחירות שבמרכזם עמדה שאלת השחיתות השלטונית.
השחקן ג'ימי מוראלס זכה במרב הקולות בסיבוב הראשון וניצח בסיבוב השני.
הוא החליף את ממלא מקום הנשיא, אלחנדרו מלדונאדו אגירה.
הנשיא המכהן, מאז 2024, הוא ברנרדו ארבאלו.
בשנת 2023 הממשלה סגרה את העיתון שביקר אותה יומון "אל פריודיקו" זאת בעקבות האשמה של הממשלה שהמוציא לאור של היומון בעבירות כספיות.
על החלטה זו מחו ארגוני זכויות אדם בטענה שסגירתו של היומון מהווה מכה קשה לדמוקרטיה.
גואטמלה מחולקת ל-8 אזורים גאוגרפיים (regiones) שמתחלקים ל-22 מחוזות (departamentos) עם בירות-מחוז (Cabecera), שמתחלקים ל-334 רשויות מקומיות (municipios).
המגזר החקלאי מהווה רבע מהתל"ג, שני שלישים מן היצוא, וחצי מכוח העבודה.
עיקר התוצרת היא קפה, סוכר ובננות.
ייצור ובנייה מהווים חמישית מהתל"ג.
החתימה על הסכמי השלום בדצמבר 1996, שסיימה שלושים ושש שנות מלחמת אזרחים הסירה מכשול משמעותי על השקעות זרות.
ב-1998, פגע ההוריקן מיץ' בגואטמלה, אך נזקיו שם היו מועטים בהשוואה לשכנותיה.
בין האתגרים הנותרים ניתן למנות את הגברת הכנסות הממשלה, גיוס תרומות מתורמים בין-לאומיים, והגברת היעילות והשקיפות הן של הממשלה והן של פעולות פיננסיות במגזר הפרטי.
בין מוקדי התיירות העיקריים בגואטמלה ידועים בין השאר המקומות הבאים:
מרבית המדינה היא הררית, למעט קווי החוף, והשפלה של מחוז פטן, המשתרע על פני צפונה של המדינה.
אקלימה טרופי חם, אך ממוזג יותר ברמה.
מרבית הערים מרוכזות בחלקה הדרומי, ההררי, של המדינה.
הערים המרכזיות הן גואטמלה סיטי הבירה, קצאלטנאנגו, ואֶסְקְווִינְטְלָה.
ההר הגבוה במדינה הוא טחומולקו.
אגם אִיסָבָל, הגדול במדינה, ממוקם בקרבת החוף הקריבי.
נכון לשנת 2023, אוכלוסיית גואטמלה מונה כ-17 מיליון איש.
תוחלת החיים במדינה היא 73 שנה (71 לגברים ו-75 לנשים) ושיעור הפריון עומד על 2.62 צאצאים לאישה.
מרבית האוכלוסייה היא כפרית, אך קיימת מגמת עיור משמעותית.
על אף שהשפה הרשמית היא ספרדית, היא איננה מובנת לתושבים ילידים רבים.
כ-22 שפות מאיה, בראשן שפת הקִיצֵ'ה, עדיין נמצאות בשימוש נרחב, בעיקר באזורים כפריים.
בהסכמי השלום מדצמבר 1996 נקבע שמסמכים רשמיים מסוימים, בעיקר כאלו הקשורים לבחירות, יתורגמו למספר שפות מאיה.
כמו כן, תושבים לאורך החוף הקריבי, בעיקר בעיירה ליווינגסטון, מדברים בשפת הגַרִיפוּנַה הקריבית.
אינדיאנים מתרבות מאיה, שנשארו נפרדים מאירופאים מחד ומאפריקנים מאידך, מהווים כ-43% מהאוכלוסייה.
כ-43% מתושבי גואטמלה הם מסטיסים (בני תערובת של אירופאים ואינדיאנים אמריקאים), וכן אינדיאנים שנטמעו באוכלוסיית המסטיסים יותר מאוחר.
אירופאים ואחרים מהווים את יתר האוכלוסייה 16.4%.
קיימים במדינה גם גריפונה (בני תערובת של אינדיאנים ואפריקנים), בעיקר לאורך החוף הקריבי.
קיימות גם קהילות מהגרים שונות, בעיקר בעיר הבירה.
45% מהאוכלוסייה הם קתולים, אף שצורת הפולחן הקתולי במדינה משלבת אלמנטים רבים של פולחן אינדיאני.
כ-43% מהאוכלוסייה הם פרוטסטנטים, המורכבים מפנטקוסטלים ומיסיונרים אוונגליים.
10% מהאוכלוסייה מגדירים עצמם חסרי דת ואחוז אחד שומר על פולחן של דתות המאיה המסורתיות.
בגואטמלה כ-900 יהודים, בעיר הבירה יש כמה בתי כנסת, גן ילדים יהודי ובית ספר "תרבות" המשלים את לימודי היהדות לתלמידיו הלומדים בבתי ספר כלליים.
אנוסים רבים הגיעו לגואטמלה במאה ה-16. באחת הכנסיות בעיר העתיקה של העיר אנטיגואה גואטמלה, בירת המדינה לשעבר, נמצאת כנסייה שעליה סימנים יהודים מובהקים, כגון המנורה וכלי המשכן.
כמרים המגיעים לכנסייה זו אף נוהגים לנשק את המשקוף הימני של הכנסייה טרם כניסתם.
הם גם אומרים את הפסוק "שקץ תשקצנו ותעב תתעבנו כי חרם הוא", אף שאינם מבינים את משמעותו.
הרב אליהו בירנבוים סובר כי כל אלו הם סימנים שהשאירו האנוסים, על מנת להבדיל בין הכנסייה למקום תפילה יהודי.
ב-1947 היה חורחה גרסיה גרנדוס נציג גואטמלה בוועדת אונסקו"פ שעל בסיס הדו"ח שלה, קיבלה עצרת האו"ם את החלטת החלוקה.
גרנדוס פרסם ספר זמן קצר לאחר השלמת משימתו בו הביע אהדה עצומה לעם היהודי ולמפעל הציוני.
ההשפעות של תרבות המאיה מחד ושל תרבות הקולוניאליזם הספרדי ניכרות ברחבי המדינה.
מסורות הלבוש והמזון של תרבות המאיה עדיין נשמרות במקומות רבים, וקיימים אתרי עתיקות רבים של תרבות המאיה.
לאורך החוף הקריבי, שם מתגוררים הגריפונה , ישנן השפעות אפריקאיות במטבח, בשפה, במוזיקה ובריקוד.
בקרב המאמינים המורמונים, גואטמלה נחשבת באופן מסורתי כמקום של ארץ לֶחִי-נֶפִי, אם כי זו אינה עמדתה הרשמית של הכנסייה.
גואטמלה היא חלק מארגון המדינות האיברו-אמריקניות, בו משתפות מדינות איברו-אמריקאיות פעולה בנושאי חינוך, מדע ותרבות.
גואטמלה סיטי (בספרדית: Ciudad de Guatemala, "סיודד דה גואטמלה") היא בירת גואטמלה והעיר הגדולה במדינה.
כמו כן, העיר היא בירת מחוז גואטמלה.
בעיר מתגוררים כ-2.45 מיליון בני אדם ובמטרופולין שסביבה - כ-4.1 מיליון.
שמה המלא של העיר הוא "לה נואבה גואטמאלה דה לה אסונסיון" (La Nueva Guatemala de la Asunción).
במקום בו ניצבת כיום העיר גואטמלה סיטי ניצבה עיר המאיה העתיקה קַמִינָאלְחוּיוּ (Kaminaljuyú), שנוסדה בתחילת האלף הראשון לפנה"ס.
בתקופת השלטון הספרדי הייתה גואטמלה סיטי עיר קטנה ובה מנזר בשם אל קרמן, שנוסד בשנת 1628. לאחר שרעידת אדמה הרסה את הבירה הקודמת, אנטיגואה גואטמלה, הועברה הבירה לגואטמלה סיטי.
ב-1775 אישר מלך ספרד רשמית את המעבר.
המעבר הוביל להתפתחות ואוכלוסייתה גדלה במידה ניכרת.
בשנים 1823–1834, עת הייתה גואטמלה חלק מהפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה, שימשה גואטמלה סיטי כבירת האיחוד.
בעיר נמצאות חמש אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת סן קרלוס - האוניברסיטה השלישית בעתיקותה באמריקה.
העיר מחולקת ל-25 אזורים עירוניים, כשכל אחת נקרא zona (סוֹנָה), והם מסופררים בצורה חלזונית (ספירלית): אזור 1 הוא מרכז העיר וככל שהמספר גדול יותר - הוא חדש יותר ומרוחק יותר מהמרכז.
לכל אזור יש רחובות אנכיים (צפון-דרום) הנקראים Avenida (מסופררים מ-1 בכל אזור) ורחובות אופקיים (מזרח-מערב) הנקראים Calle (מסופררים מ-1 בכל אזור).
לעיתים יש רחובות אלכסוניים הנקראים Diagonal.
לרחובות רחבים במיוחד יש שם במקום מספר, למשל Avenida La Reforma שהוא מפריד בין אזור 9 ל-10 או Calle Montúfar שנקרא גם Calle 12 באזור 9.
שיטת הכתובות מעניינת ומקלה על האיתור, למשל, "a "14 Calle 6-65 Zona 9 אומר שזהו בית ב-Calle שמספרו 14, במרחק 65 מטר מה-Avenida הקרוב אליו שמספרו 6 (לכיוון Avenida שמספרו 7) באזור 9.
לעיתים יש רחובות קצרים, ואז אין להן ספרור חדש, למשל 7A (ה-A גדולה !) שהוא בין 7 ל-8.
זו צורת חלוקה וכתובות של כל עיר ועיירה בגואטמלה.
אזור 1 שהוא מרכז העיר, העתיק ביותר, נקרא Centro Civico ומכיל הרבה מבני ציבור ומשרדים ממשלתיים.
שדה התעופה נמצא באזור 13 וקרוב לאזור 9.
את גואטמלה סיטי משרת נמל התעופה הבינלאומי לה אורורה, שנמצא במרחק של כ-6 קילומטרים מדרום למרכז העיר.
הכביש הפאן-אמריקאי עובר בגואטמלה סיטי.
בעיר יש מערכת אוטובוסים מהירה בשם "טרנסמטרו" הכוללת כיום שני קווים, כשהתכנון הוא שיהיה 10 קווים.
בנוסף יש תוכניות להקמה אפשרית של רכבת קלה או רכבת תחתית.
בעיר נמצא מוזיאון פופול ואישל לאומנות בני המאיה.
גואה טראנס הוא ז'אנר מוזיקלי, שהתפתח בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 במדינת גואה שבדרום הודו, במקביל למוזיקת הטראנס, שהתפתחה באירופה בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
לגואה טראנס קשר הדוק עם טראנס פסיכדלי, ויש המחשיבים את שניהם כאותו ז'אנר, אך המתנגדים טוענים שטראנס פסיכדלי הוא בעל צליל "מתכתי" יותר, בעוד לגואה טראנס יש צליל יותר "גולמי".
בארצות רבות נמצאים הגואה-טראנס והטראנס הפסיכדלי ב"מחתרת", ונחשבים לפחות מסחריים מצורות אחרות של טראנס.
לגואה טראנס ישנו גם תת-סגנון בשם "אסיד טראנס": זהו סגנון ישן יותר, בעל מבנה מלודי קצר ופשוט יותר.
הוא מתאפיין במקצבים ברוטאליים ומלודיות "אפלות" יותר.
היווצרותו של סגנון הגואה-טראנס קשורה קשר הדוק לאסיד, שמו המוכר יותר של סם ה-LSD, שהשפעותיו כחומר משנה תודעה (סם פסיכדלי) הובילו להיווצרותן של רבות מהיצירות המפורסמות ביותר בז'אנר.
ז'אנר נוסף שהתפתח בעקבות הגואה טראנס, הוא ז'אנר הניצחונות, שמאופיין במלודיות הבולטות שלו.
דוגמאות לאומנים מתחום הגואה טראנס:
גואה העתיקה (בפורטוגזית: Goa Velha) היא עיירה השוכנת על הגדה הדרומית של נהר מנדובי במדינת גואה במערבה של הודו.
היא מרוחקת כ-15 ק"מ מהאוקיינוס ההודי ומוקפת בצמחייה.
העיר שנכבשה על ידי הפורטוגזים בשנת 1510, הייתה עד מהרה לבירת הודו הפורטוגזית, ובשיאה התגוררו בה יותר מ-200,000 תושבים.
שישים כנסיות ומנזרים ברחבי העיר הקנו לה את הכינוי "רומא של המזרח", אך העיר ננטשה במחצית השנייה של המאה ה-18 בשל מגפות, ורוב מבניה נהרסו.
בשנת 2001 מנתה אוכלוסיית העיר 5,411 איש.
בשנת 1986 הוכרזה גואה העתיקה כאתר מורשת עולמית.
העיר נוסדה במאה ה-15 והייתה לבירתה השנייה של סולטנות אדיל שאהי.
העיר הוקפה בסוללה ובחומה, והוקמו בה ארמון לשאה, מסגדים ומספר מקדשים.
יורד הים הפורטוגזי אפונסו דה אלבוקרקה כבש את המקום בשנת 1510, וייסד את העיר הפורטוגזית.
בשנת 1565 הייתה גואה העתיקה לבירת הודו הפורטוגזית, ובתחילת המאה ה-17 הייתה למרכז מסחרי ומיסיונרי שבו התגוררו יותר מ-200,000 איש.
עקב מגפות מלריה וחולירה, החלה העיר להינטש בשנות ה-60 של המאה ה-18, ותושביה עברו להתגורר ב"גואה החדשה" (Nova Goa) או "פנז'ים" (Pangim), כיום העיר פנג'י.
ב-1775 התגוררו בגואה העתיקה כ-1,500 איש בלבד, ובמאה ה-19 התגוררו בה רק כמרים ונזירות.
ב-1843 איבדה העיר את מעמדה כבירת הקולוניה באופן רשמי.
למרות איומים מצד האימפריה הבריטית, הצרפתית והספרדית, הצליחו הפורטוגזים להחזיק בגואה עד שנת 1961. באותה שנה פלש צבא הודו אל השטח, אך משאל עם שנערך ב-1967 מנע את סיפוחה למדינת מהאראשטרה, ומדינת גואה נוסדה.
מהעיר הפרה-פורטוגזית לא נותר דבר למעט שער הכניסה לארמון השאה.
בנייתה של הקתדרלה (Sé) החלה ב-1562 והסתיימה ב-1619, אם כי המזבח הושלם רק ב-1652. היא מוקדשת לקתרינה מאלכסנדריה, שביום חגה, 25 בנובמבר ב-1510, כבשו הפורטוגזים את העיר.
גובה המבנה הוא 35 מטר, אורכו 76 מטר ורוחבו 56 מטר.
קירותיו החיצוניים של מעוצבים בסגנון טוסקני והחלל נתמך בעמודים קורינתיים.
על המזבח ציורים המתארים סצנות מחייה של קתרינה הקדושה, ומשני צדדיו פסלי עץ של השליחים הקדושים פאולוס ופטרוס.
הקתדרלה משמשת כמקום מושבו של הארכיבישוף של גואה, וכסאו שוכן בסמוך למזבח.
מימין ומשמאל למזבח המרכזי, שוכנים שישה מזבחות נוספים, שלושה בכל צד.
בכל אחד מצדדיה של הקתדרלה שוכנות ארבע קפלות, ובאחת מהן נמצא בפטיסטריום שלפי המסורת רחץ בו פרנסיסקו חאווייר .
בקפלה אחרת שמור צלב עושה ניסים המסוגל לרפא את החולים.
הוא מונח בקופסה שבצידה האחד חור המאפשר לשלוח יד ולגעת בו.
לצידה של הקתדרלה ניצבו בעבר שני מגדלים אך אחד מהם קרס.
במגדל שנותר על כנו, בצידה הדרומי של הקתדרלה, קבוע "פעמון הזהב" מהמאה ה-17, שזכה לשמו בזכות "צלילו העשיר".
בתקופת האינקוויזיציה צלצלו בפעמון כדי להכריז על תחילת האוטו דה פה שנערכה בכיכר שלפני הקתדרלה.
דרומית-מזרחית לקתדרלה שוכן ארמון האינקוויזיטורים ההרוס.
ממערב לקתדרלה שוכנים המנזר וכנסיית פרנציסקוס מאסיזי.
הכנסייה הוקמה לראשונה ב-1517, פורקה והוקמה מחדש ב-1762. בכנסייה מזבח מוזהב בסגנון הבארוק, ובו ניצבים פסליהם של פרנציסקוס הקדוש ושל הצלוב.
מתחת למזבח קבועות המילים "ענווה" ו"עוני" ומצדדיו תמונות המתארות את חייו של פרנציסקוס הקדוש.
בכל אחד מצדדי הכנסייה שלוש קפלות ושני מזבחות.
המבנה מעוצב מבחוץ בסגנון טוסקני והכניסה הראשית אליו היא בסגנון מנואליני.
במנזר שמאחורי הכנסייה שוכן כיום המוזיאון הארכאולוגי, ובו מוצגים פורטוגזיים והודיים.
בנייתה של הבזיליקה החלה ב-1594 והסתיימה ב-1605. עיקר פרסומה בשל כך שקבור בה הקדוש הנוצרי פרנסיסקו חאווייר, והיא משמשת כמקום עלייה לרגל.
פנים הכנסייה מעוצב בסגנון הרנסאנס הקלאסי, והמזבחות בסגנון הבארוק.
במזבח המרכזי מתואר ישו הילד ומצידו הימני ניצב פסלו של פרנסיסקו חאווייר.
מזבחות נוספים מוקדשים לגבירתנו של התקוה, למיכאל ולאנטוניוס מפדובה, הקדוש המגן של פורטוגל.
שרידיו של פרנסיסקו חאווייר מונחים בקפלה מימין למזבח המרכזי.
השרידים הובאו לגואה ב-1613 והונחו בקפלה ב-1655. הקבר הושלם ב-1698 לאחר עשר שנות עבודה.
הוא עשוי מפנינה ומישפה, וקבועים בו ארבעה לוחות ארד המתארים סצנות מחייו של הקדוש.
השרידים עצמם שמורים בתיבת כסף שדפנותיה העשויות מזכוכית מאפשרות לראותם.
סמוך לכנסייה שוכן ביתו של האב הישועי.
הקפלה שוכנת ממערב לכנסיית פרנציסקוס הקדוש ומוקדשת גם היא לקתרינה הקדושה מאלכסנדריה.
במקום זה הקים אפונשו דה אלבוקרקה את הקפלה הראשונה בגואה בשנת 1510. בשנת 1550 הקפלה הורחבה, והיא נבנתה מחדש ב-1992.
כנסיית קאטאנו הקדוש ניצבת מדרום לקתדרלה ומעבר לרחבה שבמרכז האתר.
היא נבנתה על ידי נזירים שהגיעו לגואה ב-1640, והבנייה החלה ב-1655. המבנה עוצב בהשפעת בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
המזבח המרכזי מוקדש לגבירתנו של ההשגחה השמימית, ומספר ציורים מנציחים את חייו של קאטאנו הקדוש.
בכנסייה שישה מזבחות נוספים, ומתחתיה קריפטה שבה הוטמנו בעבר שרידיהם של מספר נציבים פורטוגזים.
כל הגופות הועברו במשך השנים לפורטוגל.
קשת הנציב נבנתה ב-1597 לציון הגעתו של ואסקו דה גאמה להודו, היא הוקמה בידי נכדו של דה גאמה, ששימש כנציב בגואה בין 1597 ל-1600. מעל הקשת נראית דמותו של דה גאמה, ומעליה דמות האוחזת בתנ"ך.
השער נבנה מחדש בשנת 1952.
השער בגובה של שלושה מטרים הוא השריד היחיד לעיר הפרה-פורטוגזית והוא הוביל אל ארמון השאה.
עד שנת 1695 התגוררו הנציבים הפורטוגזים בארמון, אך לאחר מכן מצבו התדרדר והוא נהרס בשנת 1820.
דרומית-מערבית לכנסיית בום ז'זוש ניצבת "הגבעה הקדושה" שבה מספר כנסיות נוספות.
כנסיית גבירתנו של הרוזריום ניצבת בראש הגבעה, והיא נבנתה בשנת 1549. למבנה כניסה בגובה של שתי קומות ולצידו מגדל.
ליד כנסייה זו שוכנים שרידיהם של מנזר וכנסיית אגוסטין הקדוש, וכן של המגדל ששרד מהם שגובהו 46 מטר.
גואיאקיל (בספרדית: Santiago de Guayaquil; נהגה כ"ואיאקיל", IPA: [waʝaˈkil]) היא העיר הגדולה ביותר באקוודור ועיר הנמל הגדולה במדינה.
גואיאקיל שוכנת על גדתו המערבית של גואיאס (Guayas) הנשפך אל האוקיינוס השקט במפרץ גואיאקיל.
גואיאקיל שוכנת כ-250 ק"מ מדרום מערב לעיר הבירה קיטו.
במפקד האוכלוסין שנערך בעיר בשנת 2008 נמנו בה כ-3 מיליון נפש.
אולם, בשטח המטרופוליני של העיר, הכולל את העיר דורן (Durán) מתגוררים כ-3.3 מיליון נפש.
אקלימה של העיר הוא חם ולח.
בשנות אל ניניו יורדים משקעים רבים בעיר בין החודשים ינואר-אפריל הגורמים אף להצפות.
בשנים אחרות מידת המשקעים בעיר זעומה בגלל השפעת זרם הומבולדט.
גואיאקיל היא בירת נפת גואיאס וקנטון (מחוז) גואייס.
העיר היא מרכז תעשיית הדיג באקוודור.
גואיאקיל נוסדה ב-25 ביולי 1538 על ידי הקונקיסטאדור פרנסיסקו דה אורייאנה.
אף בטרם נוסדה על ידי הכובשים הספרדים שכן במקום כפר של ילידי המקום.
בשנת 1600 ישבו בגואיאקיל כ-2,000 נפש ובשנת 1700 מנתה אוכלוסיית העיר למעלה מ-10,000 תושבים.
בשנת 1687 הותקפה העיר על ידי שודדי ים אנגלים וצרפתים.
בקרבות שהתחוללו בין מגיני העיר והשודדים נהרגו ונפצעו מאות בשני הצדדים.
השודדים לקחו נשים מנשות העיר כפילגשים ורק לאחר תשלום כופר שוחררו הנשים והעיר ניצלה משריפה.
בשנת 1709 הותקפה העיר שוב על ידי שודדי ים אנגלים, אשר דרשו כופר תמורת שחרורה, אולם עזבו בבהלה לאחר שפרצה בה מגפת קדחת צהובה.
ב-8 באוקטובר 1820 השתלטה על העיר, כמעט ללא התנגדות, קבוצה של אזרחים שנעזרו בכוחות מילואים מבני המקום ועצרו את ראשי השלטון המקומי, הנאמנים לכתר הספרדי.
גואיאקיל הכריזה על עצמאותה מספרד והפכה לנפה העצמאית של גואיאקיל.
אירוע זה היווה אבן פינה במלחמת העצמאות של אקוודור.
ב-26 ביולי 1822 חוסה דה סן מרטין וסימון בוליבר קיימו בעיר את ועידת גואיאקיל בה תוכנן שחרורה של דרום אמריקה מן השליטה הספרדית.
העיר ידעה שתי פלישות של צבא פרו, בשנים 1829 ו-1860.
בשנת 1896 פרצה בגואיאקיל שריפת ענק אשר כילתה חלקים נרחבים מן העיר.
העיר ממשיכה מסורת ארוכה כעיר מסחר מרכזית.
לאחרונה נעשים יותר ניסיונות להקים בעיר תעשיית תיירות.
אף שבעיר אתרים היסטוריים מועטים, בשנים האחרונות השקיע השלטון המקומי רבות בשיפוץ סכרים, כיכרות וגנים ציבוריים.
בזכות השקעה זו הפכה גואיאקיל למוקד לירידים ולאירועים בינלאומיים.
מקורות ההכנסה העיקריים של בני העיר הם: מסחר, עסקים, חקלאות ודגה.
למרות מרכזיותה, בגואיאקיל שיעור האבטלה הגבוה במדינה (כ-11% מכוח העבודה).
בגואיאקיל נמל מים עמוקים הגדול באקוודור ואחד מנמלי הים הגדולים לחופי האוקיינוס השקט.
בין גואיאקיל לעריה האחרות של אקוודור קיימת רשת כבישים ענפה, המפותחת ביותר במדינה.
בגואיאקיל פועל נמל התעופה הבינלאומי חוסה חואקין דה אולמדו.
גואטמלה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת הלסינקי (1952).
היא נעדרה משלוש האולימפיאדות הבאות, ומאז אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) היא משתתפת במשחקים ברציפות.
לאורך השנים, ספורטאים גואטמלים מעטים התבלטו במשחקים.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) העפילה נבחרת הכדורגל לשלב רבע הגמר, אך הודחה בידי נבחרת הונגריה.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) העפיל לשלב רבע הגמר המתאגרף קרלוס מוטה.
לוחמת הטאקוונדו היידי חוארס הייתה קרובה לזכייה במדליה אולימפית ראשונה באולימפיאדת אתונה (2004), אך הפסידה בקרב על מדליית הארד וסיימה במקום הרביעי.
שני לוחמי טאקוונדו גואטמלים נוספים, גבריאל סגאסטומה ואאודה קריאס, סיימו במקום החמישי במשחקים אלה.
באולימפיאדת לונדון (2012) היה אריק בארונדו לספורטאי הגואטמלי הראשון שזוכה במדליה אולימפית.
בארונדו זכה במדליית הכסף בהליכה ל-20 ק"מ.
בנוסף, סיימה לוחמת הטאקוונדו אליסבט סאמורה במקום החמישי, השייט חואן איגנסיו מאגלי סיים במקום התשיעי בדגם לייזר, והמתעמלת אנה סופיה גומס רשמה העפלה היסטורית לגמר הקרב-רב, בו סיימה במקום ה-22.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שיפר מאגלי את דירוגו במקום אחד, וסיים במקום השמיני בדגם לייזר, ומרים המשקולות אדגר פינדה סיים במקום העשירי.
באולימפיאדת טוקיו (2020) חוזה ראמוס השתתף בפעם השנייה, אך הודח בשלב ראשון.
גואטמלה השתתפה באולימפיאדת חורף אחת, אולימפיאדת קלגרי (1988), אליה שלחה ארבעה גולשי סקי אלפיני ושני גולשי סקי נורדי משולב.
איש מהם לא הגיע להישגים משמעותיים.
גואטמלה השתתפה לראשונה ב בטורונטו (1976).
לאחר מכן נעדרה מהמשחקים בארנהם (1980) בטרם חזרה.
היא השתתפה בשני טורנירים נוספים בטרם נעדרה משלושה נוספים עד לחזרתה אל המשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004).
במשחקי החורף הפאראלימפיים לא נטלה גואטמלה חלק מעולם.
בטורניר הראשון בו השתתפה ב-1976 שלחה גואטמלה משלחת של 11 ספורטאים.
דה לאון היה לראשון שזוכה במדליה פאראלימפית עם מדליית ארד בתחרויות ההרמה במשקל נוצה.
ב זכתה גואטמלה במדליית הזהב הפאראלימפית הראשונה, ועד כה היחידה בתולדותיה, כשחוזה רולנדו ניצח בתחרות הרמת הכוח (עד 57 ק"ג) כשהרים 175 קילוגרם.
גואייבסזאורוס (שם מדעי: Guaibasaurus) הוא סוג של דינוזאור מהקבוצה דמויי זאורופודים.
הוא שייך למשפחת הגואייבסזאוריים, משפחה קדומה של פרוזאורופודים, שנראים כמו תרופודים שהתפתחו לענקים, כמו הדיפלודוקוס והממנצ'יזאורוס.
הגואייבסזאורוס התגלה בברזיל בשנת 1999 בידי החוקר חוסה בונפרטה.
הדינוזאור קרוי על שם האזור בו התגלה, "Rio Guaíba Hydrographic Basin".
בניגוד לקרוביו המאוחרים יותר, הוא יכל לנוע על 2 רגליים, אולי כדי לנוע במהירות.
הוא הגיע לאורך 2 מטרים ועצם הירך שלו הגיעה לאורך 27 ס"מ.
גואטימאק (בספרדית: Guatimac) היא צלמית חימר קטנה, דמוית ינשוף, בגובה 6,4 סנטימטרים, של תרבות גואנצ'ים.
הצלמית נמצאה בשנת 1885, טמונה במערה בדרום מזרח טנריפה (האיים הקנריים), כשהיא עטופה בעורות עיזים.
הצלמית משויכת לעולם הדתי-מיסטי של תרבות גואנצ'ים, ושמשה את הכוהנים כרוח מגנה.
בצלמית יש חור המאפשר העברת רצועה דרכו, לשם תליית הצלמית על הצוואר.
לממצא חשיבות אנתרופולוגית גדולה, משום שהוא אחת מהצלמיות המעטות מהתקופה הפרהיסטורית שנמצאו בטנריפה.
הצלמית מוצגת כעת במוזיאון הארכאולוגי של העיר פוארטו דה לה קרוז.
גואיוטה (בספרדית: Guayota) הוא שד במיתולוגיה הגואנצ'ית.
השם שלו מגיע אולי מהמילה האבוריג'ינית Wa-yewta (המשחית), שיכול להיות קשור לפעילות וולקנית.
על פי האגדה חי גואיוטה בתוך הר טיידה שבטנריפה.
במיתולוגיה של הגואנצ'ים היה גואיוטה מיוצג בדרך כלל ככלב שחור המלווה בעדת שדים, שנקראים טיביקנה, אף הם בדמות כלבים שחורים מכוסים בפרווה.
קיים דמיון בין גואיוטה לבין אלים מרושעים בתרבויות אחרות, המתגוררים אף הם בהרי געש, דוגמת האלה פלה במיתולוגיה של הוואי המתגוררת בהר הגעש קילוואה.
את ההתפרצויות התכופות מהר זה מייחסים ילידי הוואי לפרצי הזעם של האלה.
גואו גואנגצ'אנג (בסינית מפושטת: 郭广昌; ) הוא מיליארדר סיני, מקים ויושב ראש קבוצת פוסון.
בנובמבר 2015 דורג במקום ה-11 בעשירי סין, והונו הוערך בכ-6.3 מיליארד דולר.
בראשית דצמבר 2015 דווח כי הוא נעלם.
גואו גואנגצ'אנג נולד בדונגיאנג שבג'ג'יאנג, סין.
בשנת 1989 סיים לימודי תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת פודן, בה השלים לאחר מכן גם תואר שני במנהל עסקים.
הוא ייסד, יחד עם שלושה חברים את קבוצת פוסון עם הון התחלתי של 6,000 דולר.
בשנת 1994 התמנה ליושב הראש של הקבוצה, שהפכה להיות אחד העסקים הלא-ממשלתיים הגדולים בסין.
בנובמבר 2015 התפרסם כי אחד משותפיו להקמת פוסון, פאן ווי, עזב את הקבוצה מסיבות בריאותיות ומכר את חלקו, בכך גדלה אחזקתו של גואנגצ'אנג בקבוצה ל-64.5%.
בדצמבר 2015 פורסם כי הוא נעצר.
מנכ"ל קבוצת פוסון הודיע כי החברה מתמודדת עם המצב, וכי גואו מסייע לחקירה של הרשויות.
המסחר במניות החברה הופסק זמנית בעקבות זאת.
לאחר מספר ימים שוחרר גואו ממעצר, ובינואר 2016 נפגש עם המפקחת על הביטוח דורית סלינגר לצורך השלמת רכישת "הפניקס חברה לביטוח" בידי קבוצת פוסון.
גואו נשוי ולו שלושה ילדים.
גואה הוא מועדון כדורגל הודי מהעיר גואה המשחק בליגת העל ההודית.
המועדון הוקם ב-26 באוגוסט .
מאמנה של הקבוצה הוא שחקן נבחרת ברזיל לשעבר זיקו, המשמש כמאמנה מאז הקמתה של הקבוצה.
המועדון מייצג את המדינה גואה, שהיא היחידה בהודו שהספורט הרשמי שלה הוא כדורגל.
לקבוצה יש ערוץ טלוויזיה פרטי.
ב-15 באוקטובר 2014 נערך משחקה הראשון של הקבוצה כנגד צ'נאיין במסגרת עונת 2014/ בליגה ההודית.
את העונה הסדירה סיים המועדון במקום השני בטבלה, דבר אשר הקנה לו את הזכות להשתתף בפלייאוף האליפות.
הקבוצה העפילה עד לחצי הגמר, אך אז הודחה בפנדלים על ידי אתלטיקו קולקטה אשר זכתה באליפות.
את העונה הבאה סיימה גואה במקום הראשון אך לא זכתה באליפות מכיוון שהיא הפסידה בגמר הפלייאוף לצ'נאיין.
גואדל מריה גרטרוד לייקנס (בפלמית: Goedele Maria Gertrude Liekens; נולדה ב-21 בינואר 1963) היא פוליטיקאית, פסיכולוגית, סקסולוגית ומנחת טלוויזיה זוכת התואר מיס בלגיה 1986 וייצגה את ארצה במיס תבל 1986. היא גם משמשת כיום כחברה בבית הנבחרים הבלגי מטעם המפלגה הדמוקרטית-ליברלית הפלמית אליה נבחרה ב-2019.
היא סיימה תואר בפסיכולוגיה וסקסולוגיה מהאוניברסיטה החופשית של בריסל, היא התראיינה כמומחית לסקסולוגיה במספר תוכניות בטלוויזיה הבלגית וברדיו הבלגי והנחתה את הגרסה המקומית לתוכנית החוליה החלשה.
היא פרסמה מספר מאמרים במגזין פלייבוי, כתבה שני ספרים בנושא מיניות ובנוסף ישנם שני מגזינים בבעלותה.
מ-1999 היא משמשת כשגרירה של רצון טוב מטעם האומות המאוחדות ופעילה למען זכויות האישה.
ב-2001 הייתה שותפה בייסוד חברת הפקות.
ב־2019 נבחרה לבית הנבחרים הבלגי.
לייקנס גרושה ואמא לשתי בנות.