tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם בנו קוטג' קטן בשולי מנלו פארק, באזור שהיה עדיין כפרי, שם החלה בנייתה של אוניברסיטת סטנפורד.
הנרי קאוול נולד שם, ומנלו פארק היה לבסיסו העיקרי עד 1936.
הנרי גילה כישרון מוזיקלי מגיל צעיר, ואביו ביקש לעשותו לכנר מצליח, אך הלחץ שהופעל עליו מגיל חמש בתקווה להציגו כילד פלא השיג את המטרה ההפוכה והנרי נטש את הכינור.
הוריו התגרשו בשנת 1903 והנרי נשאר עם אמו ולאחר שנים אחדות עבר עמה ועם אחיו הבכור לניו יורק.
משאבי התרבות העצומים של העיר קסמו לנער המחונן, אך חסרון-כיס שהביאם אל סף רעב אילץ את המשפחה לחזור אל אחות אמו בקנזס.
בשנת 1910 שבה המשפחה למנלו פארק.
הנרי החל ללמוד בבית הספר, אך הצקות התלמידים הביאו את אמו להוציאו משם ולחדש את החינוך הביתי, שבו החלה בניו יורק.
בעיות בריאות של אמו ומחסור מחריף והולך אילצו את הנרי למצוא דרכים להשתכר כסף למחייתם.
בשלב מסוים משך את תשומת לבו של פסיכולוג אוניברסיטת סטנפורד, לואיס טרמן, שעסק אז במחקר בילדים מחוננים בקליפורניה והתרשם מאוד מהיקף הידע, רהיטות הדיבור ואוצר המילים הרחב של הנער המוזנח והפרוע, בד בבד עם שליטתו הירודה בחשבון ובאיות.
טרמן סבר, שהנרי קאוול יוכל להצליח בה במידה כמדען או כמוזיקאי.
"רמת משכל כמו שלו", ציין טרמן, "יש גם לאחרים, אבל הנרי יש רק אחד."
קאוול החל להלחין כבר בגיל 10, אך משנת 1913 ואילך, כשהחל לנהל רישום של יצירותיו, התנסה בפרץ יצירתיות.
יציאתו הראשונה לקהל כפסנתרן ומלחין התרחשה ב-5 במרץ 1914, בקונצרט בחסות המועדון המוזיקלי של סן פרנסיסקו.
בהמשך לכך, דאג טרמן, יחד עם סמיואל סיווארד, פרופסור לאנגלית בסטנפורד, לייסד קרן, שתשחרר אותו מן הדאגה לאמו, שמתה במחלת הסרטן שנתיים לאחר זאת.
הקרן הזאת תמכה בהנרי קאוול עד אמצע שנות ה-20' של המאה ה-20.
ב-1914 החל קאוול בלמודי מוזיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ראש מחלקת המוזיקה, צ'ארלס סיגר, התרשם ביותר מכישרונו והסדיר לו שיעורי הרמוניה וקונטרפונקט אצל א.
סטריקלנד וואלאס סאבין, ושיעורי פסנתר אצל אודה ואלדרופ, והוא עצמו ניהל עמו שיחות שבועיות על מוזיקה עכשווית, שבעקבותיהן ציין, כי קאוול הוא "הסטודנט המבריק הראשון בנסיוני כמורה".
קאוול כתב לאחר זמן על סיגר בהערצה יוצאת דופן, והשניים השארו ידידים ועמיתים קרובים לכל חייהם.
פירות הקשר הזה הן הרביעיות קצב-הרמוניה (1919-1917) והטיוטה הראשונה של New Musical Resources, שנכתב בעזרתו הספרותית של סיווארד ויצא לאור, לאחר עריכה מקיפה, ב-1930 בניו יורק.
שפע האפשרויות שבספר הזה, "תאוריה של יחסיות מוזיקלית" שקוול הגה ועיצב בעצמו, מטביע את חותמו על דורות של מלחינים רדיקליים בארצות הברית ובאירופה.
בשנת 1930 הוא בנה את הריתמיקון הראשון.
הרב חיים (הנרי) פריירה מנדס היה רב אמריקאי.
בן למשפחה רבנית ספרדית עתיקה.
בין אבותיו מצד אמו נמנים רפאל מנדולה, הרב הספרדי הראשי של לונדון ודוד אהרן די סולה.
אביו אברהם פררה מנדס היה רב בברמינגהאם ולפניה בג'מייקה וניופורט.
הוא למד בקולג' נורת'ויק (Northwick), בקולג' האוניברסיטאי של לונדון ובאוניברסיטת ניו יורק, וקיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1884.
קודם לכן, ב-1874, מונה לרב הקהילה הספרדית במנצ'סטר וב-1877 נקרא לכהן כרבה של קהילת שארית ישראל בניו יורק.
ב-1881 הוא היה אחד ממייסדי ועד רבני ניו יורק (New York Board of Ministers) והיה המזכיר שלו מייסודו עד 1901 כאשר מונה לנשיאו.
הוא הצטרף לשבתאי מוראיס בהקמת בית המדרש לרבנים באמריקה ב-1886. הוא נעשה למזכיר בית המדרש ופרופסור להיסטוריה בו.
עם מותו של ד"ר מוראיס הוא נעשה לנשיא בפועל של הפקולטה עד מינויו של שניאור זלמן שכטר ב-1902.
ב- 5 במרץ 1892 הוא נורה בבטנו בביתו על ידי קבצן בשם חוסה מזרחי (Jose Mizrachee).
ב-1884 היא שנת יובל המאה להולדתו של משה מונטיפיורי הניע את קהילתו לציין את האירוע בעבודה מעשית.
התוצאה הייתה בית מונטיפיורי לנכים כרוניים שנוסד באותה שנה.
הוא מונה לסגן נשיא האיגוד של ילדים נכים ב-1896 וב- 1901 ייסד את הסניף היהודי של אותו איגוד.
הוא קידם את הקמת איחוד הקהילות האורתודוקסיות בארצות הברית וקנדה (1897) ואחרי כן נבחר לנשיאו.
מנדס היה סגן הנשיא של הפדרציה האמריקאית של ציונים (American Federation of Zionists) והיה חבר של ועדת הפעולה של וינה (1898–1899).
הוא היה אחד הציונים האמריקאים הראשונים שהתבקש על ידי תיאודור הרצל להפיץ את התורה הציונית באמריקה.
הוא היה פרופסור לדרשה בישיבה יוניברסיטי מ-1917–1920.
יחד עם אחיו פרדריק דה סולה מנדס ואחרים הוא היה אחד ממייסדי העיתון The American Hebrew (1879) והוא תרם לעיתון מאמרים לעיתים תכופות.
הוא חיבר ספר לימוד לילדים בשם Union Primer and Reading Book (1882) וכן היסטוריה יהודית מוצגת מבחינה מוסרית (Jewish History Ethically Presented) (1895), להסתכל קדימה – תוכנית לצדק ליהודי (1900), הדת היהודית מוצגת מבחינה מוסרית (The Jewish Religion Ethically Presented) (1904)
סר הנרי קמפבל-באנרמן היה מדינאי בריטי מהמפלגה הליברלית שכיהן כראש ממשלת בריטניה והיה מנהיג מפלגתו.
כמו כן הוא כיהן כשר המלחמה בשתי תקופות בממשלותיהם של ויליאם גלאדסטון ושל הלורד רוזברי.
הוא היה ראש הממשלה הראשון שתפקידו נקרא כך באופן רשמי.
לפני כן היה מכונה התפקיד "הלורד הראשון של האוצר" (First Lord of the Treasury) ושם התפקיד שונה לראש הממשלה (Prime Minister) חמישה ימים לאחר שקמפבל-באנרמן נכנס לתפקידו.
כמו כן הוא ראש הממשלה היחיד שכיהן במקביל כ"זקן חברי הפרלמנט" (Father of the House).
בציבור הוא היה ידוע בעיקר בראשי התיבות של שם משפחתו – CB.
קמפבל-באנרמן היה מאמין גדול בסחר חופשי, שלטון הבית לאירלנד ובשיפור התנאים החברתיים.
הוא מוכר כ"ראש הממשלה הרדיקלי הראשון והיחידי" של בריטניה.
בעקבות תבוסה בבחירות הכלליות של 1900 הוא הוביל את מפלגתו לניצחון סוחף על המפלגה השמרנית בבחירות של 1906, הבחירות האחרונות בהם זכתה המפלגה הליברלית ברוב מוחלט בבית הנבחרים.
הישגיה של הממשלה בהנהגתו כללו חקיקת חוק שמנע מאיגודים מקצועיים להיות חשופים לתביעות עקב נזקים שאירעו כתוצאה משביתות, הנהגת ארוחות חינם בבית ספר וחיוב הרשויות המקומיות לרכוש אדמות חקלאיות מבעלי קרקעות פרטיים.
קמפבל-באנרמן התפטר מתפקידו ב-3 באפריל 1908 עקב בריאותו הרופפת והוחלף על ידי שר האוצר שלו, הרברט הנרי אסקווית'.
19 ימים לאחר מכן הוא הלך לעולמו.
הנרי קמפבל נולד ב-7 בספטמבר 1836 בגלאזגו כבנם השני והצעיר מבין ששת ילדיהם של סר ג'יימס קמפבל ושל אשתו ג'אנט.
ג'יימס קמפבל החל לעבוד בגיל צעיר בענף ההלבשה בגלאזגו, לפני שנכנס לשותפות עם אחיו ב-1817 ויחד הם ייסדו חברה לממכר קמעונאי וסיטונאי של כלי בית ווילונות.
סר ג'יימס נבחר כחבר מועצת העיר גלאזגו ב-1831, התמודד בבחירות לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של גלאזגו ב-1837 וב-1841 ובסופו של דבר כיהן כיושב ראש מועצת העיר גלאזגו בין השנים 1840–1843.
אחיו הגדול של הנרי, ג'יימס, כיהן כחבר הפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של אוניברסיטאות גלאזגו ואברדין בין השנים 1880–1906. הוא היה חבר באופוזיציה של ממשלת הרוב בהנהגת אחיו ובחר לפרוש מתפקידו בבחירות שבהם נבחר אחיו כראש ממשלה.
ב-1871 הוסיף הנרי קמפבל את השם באנרמן על פי בקשתו של דודו שהוריש לו את אחוזתו שבקנט.
קמפבל-באנרמן התחנך בבית הספר התיכון של גלאזגו, באוניברסיטת גלאזגו ובטריניטי קולג' שבקיימברידג'.
לאחר סיום לימודיו הוא הצטרף לעסק המשפחתי וב-1860 נעשה שותף בעסק.
באותה שנה הוא נישא לשרה שארלוט ברוס.
קמפבל-באנרמן שלט בצרפתית, גרמנית ואיטלקית ומידי קיץ נפשו הוא ואשתו במשך כמה חודשים באירופה, בדרך כלל בצרפת ובעיירת המרפא מרינבאד שבבוהמיה.
באפריל 1868, בגיל 21, התמודד קמפבל-באנרמן כנציג מחוז הבחירה של סטירלינג והפסיד בהפרש זעום לעמיתו מהמפלגה הליברלית.
לאחר מכן, בבחירות שנערכו בנובמבר אותה שנה, הוא הביס אותו ונבחר לכהן כנציג מחוז הבחירה שלו בבית הנבחרים, מושב שאותו אייש במשך כמעט 40 שנה.
קמפבל-באנרמן עלה בסולם התפקידים הממשלתיים, מונה כמזכיר הכספי של משרד המלחמה בממשלתו הראשונה של ויליאם גלאדסטון בנובמבר 1871 ושירת בתפקיד עד ל-1874. הוא כיהן באותו תפקיד בשנים 1880–1882 בממשלתו השנייה של גלאדסטון ובין השנים 1882–1884 כיהן כמזכיר הכלכלי והפרלמנטרי של האדמירליות.
ב-1884 הצטרף קמפבל-באנרמן לקבינט כמזכיר הראשי של אירלנד.
בממשלותיו השלישית והרביעית של גלאדסטון, ב-1886 ובין השנים 1892–1894 הוא כיהן כשר המלחמה.
במהלך תקופה זו הוא שכנע את הנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג', בן דודה של המלכה ויקטוריה לפרוש מתפקידו כמפקד העליון של הכוחות.
הישג זה זיכה את קמפבל-באנרמן בתואר אבירות.
ב-6 בפברואר 1899 ירש קמפבל-באנרמן את סר ויליאם ורנון הרקורט כמנהיג המפלגה הליברלית בבית הנבחרים וכמנהיג האופוזיציה.
ממשלתו השמרנית של ארתור ג'יימס בלפור איימה בהטלת מיסים נגדיים ובסבסוד יצרני הסוכר באיי הודו המערבית כאמצעי במשא ומתן.
כוונתה של הוועידה הייתה להוביל מהלך של ביטול הדרגתי של תמריצי היצוא ובריטניה הייתה אוסרת על יבוא של סוכר מסובסד.
בנאום שנשא קמפבל-באנרמן בנובמבר 1902 הוא גינה את הוועידה והכריז שהיא תפגע בריבונותה של בריטניה.
עם זאת היו אלה הצעותיו של ג'וזף צ'מברלין לרפורמה במחירי המוצרים במאי 1903 שהציבו בפני הליברלים מטרה לאומית שאיחדה אותם.
הצעותיו של צ'מברלין עמדו במרכז סדר היום הציבורי במשך כל השנה ועד לבחירות של 1906. קמפבל-באנרמן, כמו ליברלים אחרים, החזיק באמונה בלתי ניתנת לערעור בסחר החופשי.
ב-1903 המצליף הראשי של המפלגה הליברלית, הרברט גלאדסטון, נשא ונתן עם רמזי מקדונלד ממפלגת הלייבור על סיוע למועמדים של מפלגת הלייבור במסע הבחירות שלהם בכמה מחוזות בחירה.
בתמורה ויתרה מפלגת הלייבור על מועמדותם של חבריה במחוזות בחירה אחרים כדי לסייע למועמדים הליברלים.
ניסיון זה לערער ולאגף את השמרנים, שהתגלה כמוצלח, יצר את מה שנקרא "ברית גלאדסטון-מקדונלד".
קמפבל-באנרמן עבד בשיתוף פעולה עם מנהיגי הלייבור וב-1903 הוא אמר: "אנו רוחשים אחדה לנציגי הלייבור, מעטים מדי מהם נמצאים בבית הנבחרים".
למרות הערה זו, והאהדה שלו לגורמים רבים במפלגת הלייבור, הוא לא נחשב לסוציאליסט.
לעומת זאת הוא העסיק את עצמו רבות במצבן של השכבות החלשות.
הליברלים מצאו עצמם חוזרים לשלטון באופן פתאומי בדצמבר 1905 עם התפטרותו של בלפור מתפקיד ראש הממשלה שגרמה למלך אדוארד השביעי להזמין את קמפבל-באנרמן להרכיב ממשלת מיעוט כראש הממשלה הליברלי הראשון במאה העשרים.
בגיל 69, הוא היה האיש המבוגר ביותר שהתמנה לתפקיד ראש הממשלה בפעם הראשונה במאה העשרים.
בלפור קיווה שקמפבל-באנרמן לא יצליח להרכיב ממשלה חזקה ותלה את תקוותו בניצחון בבחירות הכלליות.
קמפבל-באנרמן עצמו גם התמודד עם בעיות במפלגתו.
בעיקר מדובר במזימה המשותפת של הרברט הנרי אסקווית', אדוארד גריי וריצ'רד האלדן (Haldane), שיחדיו תכננו להכריח אותו לעבור לבית הלורדים, ובכך להחליש את כוחו כראש הממשלה ולמעשה להפוך את אסקווית' כמנהיג הקואליציה.
קמפבל-באנרמן ראה בכך סיבה טובה לפזר את הפרלמנט ולערוך בחירות חדשות.
במקביל הוא הציע לשלושה את תפקידי שר האוצר, שר החוץ ושר המלחמה והם קיבלו את ההצעה.
בנאומו הראשון כראש ממשלה ב-22 בדצמבר 1905 פתח קמפבל-באנרמן את מסע הבחירות של המפלגה הליברלית בהתמקדו ביעדים המסורתיים של המפלגה: "שלום, צמצום, ורפורמה" (Peace, Retrenchment and Reform).
בעזרת הברית עם מפלגת הלייבור, הפיצול בשורות חברי המפלגה השמרנית על נושא הסחר החופשי ומסע הבחירות החיובי שניהל, זכו הליברלים ברוב סוחף בבחירות וגרפו 216 מושבים.
מספרם של הנציגים השמרנים קטן ביותר מחצי ובלפור, כעת מנהיג האופוזיציה, איבד את מושבו כנציג מזרח מנצ'סטר לליברלים.
קמפבל-באנרמן היה מנהיגה האחרון של המפלגה הליברלית שהוביל את מפלגתו כסיעת רוב בבית הנבחרים.
כעת, כשמספר הצירים של מפלגתו גדול ב-125 מאלה של כל המפלגות האחרות בפרלמנט גם יחד, חזר קמפבל-באנרמן כמנצח לרחוב דאונינג 10 כראש ממשלה חזק.
מזימתם של חברי מפלגתו להדיחו בראשית תקופת כהונתו תוארה בהמשך כאחד הפרשות המבדחות בהיסטוריה של הפוליטיקה הבריטית.
קמפבל-באנרמן היה ראש הממשלה הראשון שנשא רשמית בתואר זה.
עד אז כונה רשמית התפקיד "הלורד הראשון של האוצר" (First Lord of the Treasury) והתואר "ראש הממשלה" (Prime Minister) מונה לתוארו של נושא תפקיד זה מאז ועד היום.
ב-1907 בתוקף היותו חבר הפרלמנט הוותיק ביותר, הוענק לקמפבל-באנרמן תואר הכבוד של "זקן חברי הפרלמנט" (Father of the House), ראש הממשלה היחידי עד היום שאחז בשני התארים.
במנשר הבחירות שלו דיבר קמפבל-באנרמן בעד חוק לטובת השכבות החלשות, הפחתת היקף האבטלה ושיפור תנאי העבודה בבית החרושת.
הליברל-אימפריאליסט, ריצ'רד האלדן טען שממשלתו של קמפבל-באנרמן שמרנית מידי.
א' מוריס טוען שקמפבל-באנרמן היה ב-1906 מה שהוא היה תמיד, ליברל מהאסכולה של גלאדסטון שהעדיף לבצע קיצוצים בהוצאה הציבורית שדעותיו עלו בקנה אחד עם רפורמה חברתית שאפתנית.
ביוגרף אחר של קמפבל-באנרמן, ג'ון וילסון, תיאר אותו כמתקן חברתי מתון, וציין שהוא העדיף תנאים טובים יותר לעניים ולעובדים, אך כמו גלאדסטון הוא התנגד למעורבות ממשלתית יתרה.
ממשלתו של קמפבל-באנרמן אפשרה לרשויות המקומיות לספק ארוחות חינם לתלמידי בתי הספר, אף שלא חייבה אותם לעשות כן, וחיזקה את כוחם של האיגודים המקצועיים באמצעות חוק שחוקקה בנושא.
בנוסף חוקק ב-1906 חוק לפיצוי נפגעי תאונות עבודה וב-1907 חוקק חוק שאפשר להטיל על עבריינים צעירים פיקוח של קצין מבחן במקום להטיל עליהם עונש מאסר.
רפורמות נוספות הונהגו על ידי יורשו של קמפבל-באנרמן, אסקיית'.
בתקופת ממשלתו של קמפבל-באנרמן נחתמה הברית עם רוסיה, כשהמוביל של המהלך היה שר החוץ סיר אדוארד גריי.
בינואר 1906 גריי התיר את קיומם של דיונים בין המטות של הצבאות והציים של בריטניה ושל צרפת מבלי להיכנס למחויבויות.
הדיונים הללו כללו תוכניות למשלוח כוח של 100,000 חיילים בריטים לצרפת תוך שבועיים מתחילתה של מלחמה בין צרפת לבין גרמניה.
קמפבל-באנרמן לא היה שותף לשיחות אלה בתחילתם, אך בהמשך יידע אותו גריי עליהם והוא נתן להם את ברכתו.
הייתה זו ראשיתו של חיל המשלוח הבריטי שנשלח לצרפת ב-1914 עם תחילתה של מלחמת העולם הראשונה.
קמפבל-באנרמן לא יידע את שאר חברי הקבינט על הדו-שיח הזה בין המטות, מאחר שלא סוכם על התחייבות כובלת ומאחר שהוא רצה לשמור על אחדות הממשלה.
החברים הרדיקלים של הקבינט היו מתנגדים לשיתוף פעולה עם צרפת.
באפריל 1907 ביקר קמפבל-באנרמן בצרפת ונפגש עם ראש הממשלה ז'ורז' קלמנסו.
קלמנסו האמין שבריטניה תסייע לצרפת במלחמה נגד גרמניה, אך קמפבל-באנרמן אמר לו שמחויבותה של בריטניה לא מוחלטת.
הוא כנראה לא היה מודע לכך שהדיונים של המטות של הצבאות של שתי המדינות היו עדיין בעיצומם.
ג'ון וילסון, הביוגרף של קמפבל-באנרמן תיאר את הפגישה כ"התנגשות בין שתי פילוסופיות פונדמנטליסטיות שונות".
הירסט (Hirst) טען שלקמפבל-באנרמן "לא היה מושג קלוש שהברית עם צרפת תהפוך לחידוש מאזן הכוחות שגרם לבריטניה להיות מעורבת במלחמות כה רבות ביבשת.
העובדה שגריי והאלדן לא יידעו את הפרלמנט, היא מדהימה.
נביא שלום כמו קמפבל-באנרמן היה צריך להיות מודע לסכנה ועדיין הוא הסתיר אותה מפני עמיתיו.
ניתן לסכם שהוא נאבק את מאבקו מתוך אמונה ובשום אופן לא ניתן להטיל עליו את האחריות לטרגדיה שהתרחשה באירופה שש שנים לאחר מותו".
ממשלתו של קמפבל-באנרמן העניקה למדינות הבוריות, מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום-אפריקאית, שלטון עצמי תחת חסותה של האימפריה הבריטית באמצעות דבר המלך במועצה כדי לעקוף את בית הלורדים.
צעד זה הוביל להקמתה של דרום אפריקה ב-1910. ראש ממשלת דרום אפריקה הראשון, גנרל לואי בותה, האמין כי בנותנו את השלטון העצמי בחזרה לבורים, החזיר קמפבל-באנרמן את האיזון שהיה קיים לפני המלחמה האנגלו-בורית, או לכל הפחות, אפשר לדרום אפריקאים בעצמם להחזיר את האיזון.
יאן סמאטס כתב ב-1919 לדייוויד לויד ג'ורג': "ניסיוני בדרום אפריקה הפך אותי למאמין גדול באצילות פוליטית ומעשהו של קמפבל-באנרמן נשאר לא רק אציל ביותר, אלא גם המעשה המוצלח ביותר של בריטניה במדיניותה בשנים האחרונות".
המתנגד הגדול למתן השלטון העצמי לבורים היה אלפרד מילנר שטען שזהו מעשה טירוף מוחלט.
זמן קצר לאחר שהוא נעשה זקן חברי הפרלמנט ב-1907, החלה בריאותו של קמפבל-באנרמן להתדרדר.
בעקבות סדרה של התקפי לב, שהחמור בהם אירע בנובמבר, הוא החל לחשוש שהוא לא יצליח לשרוד עד לסוף תקופת כהונתו.
ב-3 באפריל 1908 הגיש הנרי קמפבל-באנרמן את התפטרותו ושר האוצר שלו, הרברט הנרי אסקווית', ירש אותו בתפקיד ראש הממשלה.
קמפבל-באנרמן נותר חבר הפרלמנט ומנהיג המפלגה הליברלית והמשיך להתגורר במעון ראש הממשלה ברחוב דאונינג 10 בתקופה שלאחר התפטרותו מתוך כוונה לעשות סידורים למעבר למקום אחר.
בכל אופן, בריאותו נעשתה רופפת אף יותר והוא נפטר 19 ימים לאחר התפטרותו, ב-22 באפריל 1908. הוא היה ראש הממשלה היחידי שמת ברחוב דאונינג 10. הנרי קמפבל-באנרמן נקבר בכנסייה ליד ביתו מאז 1887 במחוז פרת'שייר.
סר הנרי קול היה פקיד ממשלתי, מעצב תעשייתי וממציא אנגלי ממעצבי שירות הדואר המודרני שהמציא את מנהג שליחת כרטיסי ברכה לחג המולד, היה מחלוצי העיצוב התעשייתי, ארגן את התערוכה הגדולה (1851), יזם וניהל את מוזיאון ויקטוריה ואלברט והיה שותף במיזמים רבים נוספים.
תחת שם העט פליקס סמרלי (Felix Summerly) פרסם מספר ספרי ילדים.
ב-1875 העניקה לו המלכה ויקטוריה תואר עמית במסדר האמבט.
בגיל 15 החל לעבוד בוועדת הרשומות (הארכיב הממשלתי; Record Commission), ביקורתו ופעולתו לתיקון וארגון המוסד הוביל לחקיקת החוק ליצית הארכיב הציבורי של בריטניה הגדולה ב-1838 (Public Record Office).
בין השנים 1837 ל-1840 עבד כעוזרו של ממציא בול הדואר, רולנד היל.
ב-1843 הוציא לאור את כרטיס הברכה המסחרי הראשון והמציא למעשה את מנהג משלוח כרטיסי הברכה בדואר.
קול היה אחד מחלוצי העיצוב התעשייתי.
כחבר האגודה המלכותית לעידוד האמנויות, ייצור ומסחר (The Royal Society for the Encouragement of Arts, Manufactures and Commerce) יצר שדולה על מנת ליצור ולשפר תקני ייצור ועיצוב תעשייתי, שזכתה לפטרונותו של הנסיך אלברט, בעלה של המלכה ויקטוריה.
ב-1847 ובשנתיים שלאחר מכן ארגן קול תערוכות עיצוב (Exhibition of Art Manufactures), להן העניק הנסיך אלברט את חסותו.
ב-1849, לאחר שביקר קול בתערוכה בפריז, הציע לנסיך אלברט להפוך את תערוכת האגודה המלכותית שיועדה ל-1851 לתערוכה בינלאומית גדולה.
כך יזם, ביצע וניהל את התערוכה העולמית הראשונה, "התערוכה הגדולה" שהתקיימה במבנה "ארמון הבדולח" בהייד פארק, שנועדה להציג לאומה הבריטית ולעולם כולו את ההתפתחויות בתחום הטכנולוגיה והעיצוב.
אולם התערוכה חשפה את העובדה שהמוצרים התעשייתיים הבריטיים אינם מעוצבים באופן פונקציונלי אלא מגובבים בעיטורים רבים ומיותרים.
קול ועמיתו הארכיטקט אוון ג'ונס יצאו בעקבות התערוכה הגדולה בקול קורא לרפורמה וגיבוש תקנים ועקרונות עיצוב למוצר הבריטי.
קול טען כי יש להתאים את העיטור למבנה החפץ ותפקידו, ושאין לערב בין סגנונות אמנותיים היסטוריים שונים בחפץ אחד.
על מנת להנחיל עקרונות אלה ביקש קול ליצור מוזיאון בו יוצגו דוגמאות מופת עיצוביות וכתב עת לעיצוב ולתעשייה.
עם רווחי התערוכה הציע קול לרכוש קרקע בדרום קנזינגטון בלונדון (שזכתה לכינוי "אלברטפוליס"), עליה הוקם מוזיאון ויקטוריה ואלברט לעיצוב (שנקרא בתחילה "מוזיאון דרום קנזינגטון").
קול התמנה למפקח הכללי על המחלקה לאמנות שימושית, תפקיד שכלל אוצרות של אמנות שימושית והנחלת תרבות ותקנים של עיצוב תעשייתי.
ב-1853 יסד את הקולג' המלכותי לאמנות (Royal College of Art), בית ספר גבוה לאמנות ועיצוב והיה שותף למוסדות חינוך ותרבות אחרים באזור דרום קנזינגטון, בהם הקולג' המלכותי למוזיקה ואימפריאל קולג'.
ספרי ילדים תחת שם העט פליקס סמרלי
הנרי קיפרונו קירווה הוא אתלט קנייתי.
קירווה, בעל לקות ראייה, התחרה במשחקים הפאראלימפיים בעבור המשלחת הקנייתית וזכה בשש מדליות, בהן ארבע מדליות זהב.
קירווה לקח לראשונה חלק במשלחת הפאראלימפית ב, והתחרה בשלושה מרחקים.
הוא זכה במדליית הזהב בריצת 1500 מטר כשסיים את מקצה הגמר בזמן של 4:06.11 דקות, במדליית זהב נוספת כשקבע שיא עולם בריצת 5000 מטר עם 14:24.02 דקות, ובמדליית זהב שלישית עם שיא פאראלימפי של 31:42.97 דקות בריצת 10000 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה לנכים שהתקיימה בקרייסטצ'רץ' בשנת 2011 זכה קירווה במדליית הכסף במקצה ל-1,500 מטרים עם תוצאה של 4:02.07 דקות, ובמדליית כסף נוספת בריצת 5,000 מטרים בזמן של 14:41.80 דקות.
הוא לקח חלק גם במרוץ השליחים 4X100, אולם קבוצתו פסלה ולא סיימה את התחרות.
קירווה שב לייצג את מדינתו ב.
הוא זכה במדליית הארד בריצת 5000 מטרים, כשעצר את השעון על 14:20.76 דקות, ובריצת 1500 מטרים סיים במקום החמישי במקצה הגמר עם תוצאה של 3:53.55 דקות.
ב השתתף קירווה בשתי תחרויות.
גנרל סר הנרי קלינטון, חבר מסדר האמבט היה קצין בצבא הבריטי ופוליטיקאי, הידוע בעיקר בגלל שירותו כגנרל במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית.
קלינטון נולד ב-16 באפריל 1730 בניופאונדלנד, והיה הילד השני והיחיד שנותר בחיים של האדמירל ג'ורג' קלינטון מנישואיו להרייט קרטר, בתו של הגנרל תומאס קרטר.
אביו היה בנו של פרנסיס קלינטון, הרוזן השישי מלינקולן.
הוא גדל במושבה ניופאונדלנד ולאחר מכן בעיר ניו יורק, שם אביו היה מושל מלכותי.
כשהיה מבוגר דיו, שירת זמן מה כקפטן במיליציה של ניו יורק.
בשנת 1751, קלינטון נסע לאנגליה ורכש דרגת קצין כקפטן של הרגימנט השני של משמר הרגלים.
במאי 1758 הוא הפך לקפטן ברגימנט השלישי של משמר הרגלים ובאותה שנה עבר לרגימנט הראשון של משמר הרגלים בתור לוטננט-קולונל.
בשנים 1760 עד 1762 הוא התבלט כשליש של קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל במלחמת שבע השנים, כולל בקרבות גרינינגן ויוהנסברג באוגוסט 1762, והועלה לדרגת קולונל.
לאחר תום המלחמה, לאחר תקופה של חוסר פעילות, הוא קיבל את תפקיד הקולונל של רגימנט הרגלים ה-12 ב-1766. ב-25 במאי 1772 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
בנוסף לשירותו הצבאי, היה חבר פרלמנט במשך שנים רבות, ובזכות השפעתו של בן דודו, הנרי קלינטון, הדוכס השני של ניוקאסל, הוא החזיק במושב בבית הנבחרים הבריטי מ-1772 עד 1784; תחילה כחבר פרלמנט עבור בורוברידג' ביורקשייר ומ-1774 עבור ניוארק-און- טרנט בנוטינגהמשייר.
בפברואר 1767 התחתן עם הארייט קרטר בלונדון, שמתה ב-1772 ועל מותה הוא התאבל במשך זמן רב.
לאחר שהחלים ממות אשתו, הפליג קלינטון לאמריקה ב-1775 עם מייג'ור-גנרל ויליאם האו והבריגדיר ג'ון בורגוין והגיע לבוסטון.
הוא היה מפקד שדה בקרב בנקר היל ושירת במסעותיו של גנרל האו לכבוש את ניו יורק, כולל הקרב על לונג איילנד.
עבור שירותיו בקרב, הוא הועלה לדרגת לוטננט-גנרל ב-26 במרץ 1776, בתוקף רק לאמריקה.
ב-11 באפריל 1777 מינה אותו המלך ג'ורג' השלישי לאביר עמית במסדר האמבט.
ב-6 בספטמבר 1777 הועלה לדרגת לוטננט-גנרל סדיר בצבא הבריטי.
עם זאת, בשנת 1777 הוא מילא תפקיד משני יותר.
בזמן שהאו העביר את הצבא הבריטי הראשי דרומה, כבש את פילדלפיה ופעל נגד צבא וושינגטון, בורגוין התקדם במורד ההדסון מקנדה כדי לנתק את מדינות ניו אינגלנד משאר המושבות.
קלינטון פיקד רק על חיל המצב של ניו יורק והיה צפוי לתמוך בהאו או לסייע לבורגוין כשתתעורר ההזדמנות.
קלינטון ראה את כוחו חלש מדי לשתי המשימות.
התקדמותו המהוססת צפונה רק הובילה לקרב פורט קלינטון ופורט מונטגומרי.
לאחר שבורגוין הובס בקרב סרטוגה, צרפת הכריזה בגלוי מלחמה על בריטניה.
האסטרטגיה הבריטית לשנת 1777 הסתיימה באסון ובניצחונות פירוס חסרי טעם.
לורד האו התפטר מתפקיד המפקד העליון, וכשבורגוין נשבה, קלינטון קיבל את הפיקוד על הכוחות הבריטיים באמריקה כמפקד העליון.
האסטרטגיה החדשה לשנת 1778 קראה לעמידה הגנתית על עמדת הבריטים בניו אינגלנד.
קלינטון היה אמור לפעול רק במדינות הדרום (ג'ורג'יה, קרוליינה הדרומית וקרוליינה הצפונית), שם היו הלויאליסטים חזקים יותר בקרב האוכלוסייה המקומית מאשר בצפון.
בנוסף, 5,000 חיילים היו אמורים להישלח לפעולות נגד הנחלות הצרפתיות באיי הודו המערבית.
הבעיה עבור קלינטון הייתה שהצי המלכותי לא יכול היה לספק מספיק אוניות תובלה לכל המשלוחים הללו, כי כעת היה עליו לרכז את כוחותיו באירופה נגד צרפת.
עם זאת, הוא לא רצה לפצל את כוחותיו מול הצבא היריב.
קלינטון החליט אפוא להוביל את צבאו היבשתי מפילדלפיה לניו יורק.
כשהאמריקאים בפיקודו של הגנרל ג'ורג' וושינגטון ניסו לתקוף את המשמר העורפי של הצבא הבריטי, התפתח קרב מונמות' ב-28 ביוני 1778. הקרב הסתיים ברובו בתיקו וקלינטון הצליח להמשיך בצעדתו.
בהמשך השנה נהדפה מתקפה צרפתית ואמריקאית על רוד איילנד.
רק אז ניתן היה ליישם סוף סוף את האסטרטגיה המוסכמת.
קלינטון שלח חיילים שכבשו בהצלחה את סנט לוסיה באמצע דצמבר 1778. כבר בדצמבר 1778 שלח קלינטון כוח שכבש בהצלחה את סוואנה ואוגוסטה בג'ורג'יה.
ניסיון של הצרפתים להדוף את הבריטים לאחור (המצור על סוואנה) נכשל עם אבדות ניכרות בספטמבר/אוקטובר 1779. זה שכנע את קלינטון שניתן להרחיב את ההצלחה בדרום.
לשם כך, הוא הרכיב כוח משלוח חדש, שנטש את כוחות המצב ברוד איילנד, והצליח לרשום הצלחה נוספת עם לכידת צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית, העיר הגדולה בדרום.
עם יותר מ-5,000 שבויים והתמוטטות מוחלטת של העמדה האמריקאית בדרום (השרידים האחרונים של הצבא הקונטיננטלי נמחקו בקרב ווקסהאוז ב-29 במאי), זו הייתה ההצלחה הבריטית הגדולה ביותר של המלחמה.
אולם במהלך המבצע התברר כי קלינטון לא הסתדר היטב עם מפקד הצי, אדמירל מריוט ארבת'נוט, או עם סגנו שלו, הגנרל לורד צ'ארלס קורנווליס.
ב-5 ביוני 1780 הוא העביר את הפיקוד במדינות הדרום לקורנווליס וחזר בעצמו לניו יורק.
כתוצאה מכך, קלינטון נשאר בקשר עם זירת המלחמה הדרומית, אך קורנווליס פעל יותר ויותר באופן עצמאי.
לאחר הצלחה ראשונית, הדבר הוביל להשמדת הכוחות הבריטיים בדרום.
לאחר קרב יורקטאון והכניעה של קורנווליס ב-1781, הוחלף קלינטון כמפקד העליון על ידי גאי קרלטון ב-23 בפברואר 1782 וחזר לאנגליה.
עם זאת, היסטוריונים הטילו מאז את רוב האשמה על הגנרל לורד קורנווליס.
קלינטון פרסם את הנרטיב של המערכה של 1781 בצפון אמריקה ב-1783 מתוך כוונה לשקם את המוניטין שלו.
ב-1790 הוא נבחר מחדש לפרלמנט כחבר הפרלמנט של לאונסטון בקורנוול והועלה לדרגת גנרל ב-1793. ב-19 ביולי 1794 הוא מונה למושל גיברלטר, ובשל כך התפטר מהפרלמנט בינואר 1795, אך מת ב-23 בדצמבר אותה שנה בפורטלנד פלייס, מרילבון, לונדון, לפני שנכנס לתפקידו.
מאשתו הרייט קרטר נולדו לו שתי בנות ושלושה בנים, שניים מהם המשיכו את המסורת המשפחתית הצבאית:
הרייט קלינטון התחתנה ב-1799 עם מייג'ור-גנרל הארי צ'סטר;
אוגוסטה קלינטון (1768–1849) התחתנה ב-1788 עם הנרי דוקינס, חבר פרלמנט;
סר ויליאם הנרי קלינטון, GCB (1769–1846), גנרל בצבא הבריטי, התחתן ב-1797 עם לואיז דורותי הולרויד, בתו של ג'ון בייקר-הולרויד, הרוזן הראשון משפילד;
סר הנרי קלינטון, GCB (1771–1829), לוטננט-גנרל של הצבא הבריטי, התחתן ב-1799 עם ליידי סוזן צ'ארטריס.
מבת זוגו הבלתי חוקית מרי באדלי (לבית או'קלהאן; 1756–1820), אלמנתו של קפטן תומאס באדלי, נולדו לו שתי בנות נוספות ושלושה בנים:
הנרי קלינטון-באדלי (בסביבות 1782–1797), טבע בים
ויליאם קלינטון-באדלי, CB (1783–1842), מייג'ור-גנרל בצבא בנגל
פרדריק הנרי קלינטון-באדלי (1794–1879), מייג'ור גנרל של הצבא הבריטי וגאולוג
צאצאיו של קלינטון בקו הישיר דרך בנו ויליאם קלינטון-באדלי היו השחקניות אנג'לה באדלי (1904-1976) והרמיוני באדלי (1906-1986), שתיהן שמות משפחתן בפועל היו "קלינטון-באדלי".
לפני נישואיו להרייט קרטר, קלינטון היה לזמן קצר במערכת יחסים עם אליזבת מריה פריוסן, לימים דיקסון, במהלך שהות של מספר שבועות בוורבורג לאחר קרב ורבורג.
הבת סופיה דיקסון (נולדה ב-1761) נולדה ממערכת היחסים הזו.
הנרי קבוט לודג' הבן היה סנאטור אמריקאי והשגריר השלישי של ארצות הברית באומות המאוחדות.
היה המועמד הרפובליקני לתפקיד סגן הנשיא בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1960.
לודג' נולד ב-5 ביולי 1902 בנהנט, מסצ'וסטס.
אביו היה ג'ורג' קבוט לודג', משורר, שבאמצעותו הוא היה נכדו של הסנאטור הנרי קבוט לודג', נינו של הסנאטור אלייז'ה האנט מילס, ונין נין של הסנאטור ג'ורג' קבוט.
דרך אמו, מתילדה אליזבת פרילינגהייזן (דייוויס), הוא היה נינו של הסנאטור פרדריק תאודור פרילינגהייזן, ונין של הסנאטור ג'ון דייוויס.
אביו נפטר כשהיה בן שבע וסבו, הנרי קבוט לודג' גידל אותו.
בשנת 1924 סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1933 נבחר לבית התחתון של בית המחוקקים של מסצ'וסטס.
בשנת 1936 נבחר לכהן כסנאטור מטעם מדינת מסצ'וסטס, ונבחר מחדש לתפקיד בשנת 1942.
בשנת 1944 פרש מהסנאט על מנת להילחם במלחמת העולם השנייה, והיה הסנאטור הראשון שעזב את הסנאט על מנת להילחם מאז מלחמת האזרחים האמריקנית.
בשנת 1946 נבחר שנית לכהן כסנאטור מטעם מדינת מסצ'וסטס.
בשנת 1952 היה מתומכיו של דווייט אייזנהאואר ופעל למינויו כמועמד הרפובליקני בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1952. בהתמודדותו על כהונה נוספת לסנאט הפסיד לג'ון קנדי.
בשנת 1953 מונה בידי אייזנהאואר לשגריר השלישי של ארצות הברית באומות המאוחדות, ששודרג למעמד של חבר קבינט, ובתפקיד זה כיהן עד 1960.
לודג' היה המועמד הרפובליקני לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1960 לצד ריצ'רד ניקסון.
במסע הבחירות דיבר על כך כי ימונה אדם שחור לקבינט והזכיר את הדיפלומט ראלף באנץ' חתן פרס נובל לשלום כמועמד לתפקיד בקבינט, הדבר נחשב מזיק לתמיכה בהם במדינות הדרום וג'ון קנדי נבחר לנשיא בהפרש קטן.
בימי הנשיא קנדי מונה לשגריר בדרום וייטנאם.
בשנת 1968 מונה לשגריר ארצות הברית במערב גרמניה, ובתפקיד זה כיהן במשך 10 חודשים.
לאחר בחירתו של ניקסון כנשיא מונה לנציג בשיחות השלום עם צפון וייטנאם בפריז.
לודג' נפטר ב-27 בפברואר 1985 במסצ'וסטס, ארצות הברית והוא קבור בבית הקברות הר אובורן בקיימברידג', מסצ'וסטס.
סר הנרי פרסי, המכונה "הרתחן" (או "חם המזג") , היה אביר הבירית, מראשי המרד של בית פרסי נגד הנרי הרביעי, מלך אנגליה.
דמות ראשית במחזה "הנרי הרביעי, חלק ראשון", מאת ויליאם שייקספיר.
בנו הבכור של הנרי פרסי, הרוזן הראשון מנורת'מברלנד.
הוכתר כאביר על ידי אדוארד השלישי, מלך אנגליה יחד עם המלכים-לעתיד ריצ'רד השני והנרי הרביעי.
ב-1384 או 1385 מונה למפקד-המגן של אזור הגבול המזרחי עם סקוטלנד (warden of the east march) והתלווה לריצ'רד השני במסע-מלחמה שניהל בסקוטלנד.
עקב נחישותו ומהירותו בקרב כונה על ידי יריביו הסקוטים "Haatspore" כלומר חם-המזג או הרתחן.
שנה לאחר מכן יצא בפקודת המלך לצרפת, על מנת לחזק את המשמר על קאלה והוביל התקפות על פיקרדי.
בין אוגוסט לאוקטובר 1387 פיקד על כוח ימי שנועד לפרוץ את המצור על ברסט.
כהוקרה על פעולות צבאיות אלו הוענק לו ב-1388 תואר אביר הבירית.
באותה שנה יצא לדכא מרד סקוטי בראשות ג'יימס דאגלאס, נפל בשבי אך נפדה עד מהרה.
ביולי 1393 נשלח בשליחות דיפלומטית לממלכת קפריסין ולאחר מכן מונה למושל בורדו, סגנו של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר מושל דוכסות אקיטן.
ב-1395 שב לאנגליה ויצא עם המלך ריצ'רד למלחמה באירלנד.
על אף קרבתה לחוגי המלך, החליטה משפחת פרסי לתמוך בתביעתו לכתר של הנרי בולינגברוק ולפנות נגד ריצ'רד.
עם שובו של בולינגברוק לאנגליה מגלותו בצרפת ב-1399 הצטרפו אליו הוטספור ואביו עם אנשיהם בדונקסטר וצעדו עמו ללונדון, על מנת להדיח את המלך מכסאו.
הוטספור עצמו מונה לשריף עליון (High Sheriff) של מחוז פלינטשייר, למעשה נציג הכתר בצפון-מזרח ויילס, זאת בנוסף לסמכויותיו בגבול מזרח סקוטלנד.
בתפקידו נקרא לדכא את המרד הוולשי בהובלת אווין גלינדור.
במרץ 1402 מינה אותו המלך ללוטננט של צפון ויילס על מנת לטפל במרד.
בספטמבר אותה שנה נחלו הוא ואביו ניצחון הן על המורדים והן על הסקוטים שהצטרפו אליהם ושבו את מנהיגם, ארצ'יבלד דאגלאס.
בראש המרד ניצבו תומאס פרסי, רוזן ווסטר, דודו של הוטספור ו"נסיך ויילס", אווין גלינדור.
שייקספיר הנציח את האגדה לפיה נוצח הוטספור כביכול בקרב יחיד דרמטי שהתחולל באמצע סערת המלחמה מול הנסיך הנרי (לימים המלך הנרי החמישי).
שייקספיר גם הפך את שני הגברים לבני אותו גיל, אף שבמציאות היה הוטספור מבוגר מיורש העצר ב-23 שנים.
על מנת לשכנע את המון העם שהמרד תם ושהוטספור מת (בניגוד לשמועות עקשניות לפיהן נותר בחיים) ועל מנת להרתיע מפני מרידות נוספות, ציווה המלך לשלוח את ראשו של הוטספור ליורק, שם הוקע מעל אחד משערי העיר, בעוד שאר חלקי גופתו המבותרת נשלחו ללונדון, ניוקאסל, בריסטול וצ'סטר לפני שנשלחו לאלמנתו לקבורה.
הוא נקבר לבסוף בקתדרלת יורק בנובמבר 1403.
הוטספור נישא לאליזבת' מורטימר, בתם של אדמונד מורטימר, הרוזן השלישי ממרץ' ואשתו פיליפה (שהייתה בתו של ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס, בנו השלישי של אדוארד השלישי, מלך אנגליה).
בנם, הנרי פרסי, הרוזן השני מנורת'מברלנד (1393–1455) נהרג במלחמות השושנים.
בתם, אליזבת' (1395–1436), נישאה לג'ון קליפורד ולאחר מותו נישאה לראלף נוויל (אחת מצאצאיותיה הייתה ג'יין סימור, אשתו השלישית של הנרי השמיני).
אלמנתו נישאה שנית ב-1406 ללורד קמויס.
דמותו הונצחה כדמות ראשית במחזהו של ויליאם שייקספיר, "הנרי הרביעי, חלק ראשון", שהציב אותו מול יורש העצר, הנסיך האל, תוך שינוי הנתונים ההיסטוריים, הוטספור היה למעשה 23 שנים מבוגר מיורש העצר והוא לא נהרג מידיו בקרב.
שמו מונצח בשמו של מועדון הכדורגל טוטנהאם הוטספר.
הנרי קנדל היה אדריכל ומתכנן ערים בריטי, שעיקר פועלו היה בקולוניות של בריטניה.
בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל הוא תכנן מבני ציבור בולטים ותוכניות מתאר לערים אחדות, כיהן יועץ הנציב העליון לענייני בינוי ערים ומונה למהנדס העיר ירושלים.
השפעתו של קנדל על מבנה ירושלים ניכרת עד היום, בתכנון שכונות מרכזיות והקפדה על תקנות הבנייה שחייבו ציפוי אבן לבניינים ואיסור הצמדת בניינים לצדה החיצוני של חומת ירושלים.
הספר כולל פרקים על תכנונה של העיר גם בזמנים שקדמו לבואו לירושלים.
תוכנית קנדל מהווה תוכנית מתאר סטטוטורית לעיר שבתחומים רבים עדכנה את תוכנית הולידיי, זאת לעומת שלוש תוכניות האב לעיר שקדמו להן, בין השאר.
ברמת הפירוט ובהיותן נשענות על מחקרי שטח נרחבים יותר.
קנדל למד אדריכלות באוניברסיטת לונדון בין השנים 1922 ל-1927. הוא השתלם בתכנון ערים במהלך שנת 1928. בין השנים 1929 ו-1932 הוא עבד כמתכנן עיר ואזור, במשרד המושבות במאלזיה.
בשנת 1935 הוא עבד באנגליה.
בשנת 1936 הוא מונה לאדריכל מטעם המנדט הבריטי בישראל, לראש מע"צ מטעם המנדט וליועץ הנציב העליון לענייני בינוי ערים.
הוא שירת את שלטונות המנדט עד לתומו של המנדט הבריטי על ארץ ישראל, בשנת 1948. בארץ ישראל הוא סייע בהקמת בתי חולים ומבני ציבור נוספים.
הוא הקים מחלקה מקצועית לבינוי ערים, שתכננה תוכניות מתאר לירושלים, תל אביב, טבריה, שכם וערים נוספות.
תוכנית המתאר לבאר שבע הייתה מהראשונות שהציג.
התכנית הוצגה כבר ב-1937. בעזרת תוכנית זו הבריטים המשיכו לבנות את באר שבע באופן המודרני, שבנו הטורקים בעיר - מבנה של רחובות שתי וערב, סביב שדרה מרכזית, שבה בנייני השלטון והמסחר.
תוכנית המתאר של קנדל לבאר שבע הוחלפה בשנת 1952 בתוכניתו של אדריכל אריה שרון, שלפיה נבנו השכונות, בשנות החמישים והשישים, כשכל אחת מהן מרוכזת סביב מרכז מסחרי שכונתי (מודל "עיר גנים").
ב-1937 הגיש קנדל גם תוכנית לשיקום עזה, שסבלה עדיין מנזקים קשים, שנגרמו במלחמת העולם הראשונה.
שלטונות המנדט הקצו כספים והחלו בתנופת שיקום עזה, רק אז.
בבנייה התמקד קנדל בשיקום חלק קטן ממרכז העיר ההיסטורית, כולל הפיכת רחוב עומאר אל-מוכתאר לרחוב המרכזי בעיר, ובמקביל, שם את הדגש על הקמת שכונות מתוכננות בפרברי העיר הישנה.
המחלקה של קנדל הציעה גם תוכנית ליפו, אך זו נפסלה, ותחתיה תוכננה תוכנית חדשה, בידי אדריכלי השלטון הבריטי בקהיר.
בין השנים 1948 ו-1956 הוא שימש כמתכנן הערים הראשי של הממשל הבריטי באוגנדה.
שם, בין השאר, תכנן את מתאר העיר קמפלה, בשנת 1951. תוכניתו זו החליפה את תוכנית האדריכל הגרמני, ארנסט מיי.
בשנת 1957 הוא עבד בזנזיבר, שם הגיש יחד עם האדריכל ג'פרי מיל, תוכנית בינוי לסטון טאון.
בין שנת 1958 לשנת 1962 הוא עבד עבור ממשלת גאנה.
בין השנים 1963 ו-1966 הוא עבד עבור ממלכת ירדן, ותכנן את תוכנית המתאר של מזרח ירושלים שפורסמה בשנת 1964. תוכנית זו הייתה פיתוח קל לתוכניתו שלו, משנת 1944. קנדל נקרא למלאכה, אחרי שהממלכה דחתה תוכנית שהציעה חברת בראון האמריקנית.
בין השנים 1967 ו-1977 הוא עבד עבור הממשל הבריטי של גיברלטר.
בין שנת 1978 לשנת 1983, קנדל שימש כחבר ועדה לשימור האזור הכפרי באנגליה.
בשנתיים האחרונות בתפקיד זה, הוא שימש כיושב ראש הוועדה.
על שמו של קנדל יש רחוב בבאר שבע.
הנרי קליפטון סורבי , היה פטרולוג וגאולוג אנגלי, מחלוצי הפטרולוגיה המיקרוסקופית.
מחקריו פתחו דרך לייצור מסיבי של פלדה.
הנרי סורבי נולד בעיירה ליד שפילד.
כבר בגיל צעיר הוא גילה עניין במדעי כדור הארץ.
בין המחקרים הראשונים שלו היה חקר חפירות באזור יורקשיר.
בשנת 1847, אביו נפטר והשאיר להנרי סורבי הכנסה בטוחה וקבועה.
תוך זמן קצר הוא הקים מעבדה בביתו.
באותו זמן הוא עסק בעיקר בגאוגרפיה פיזית.
במעבדה זו הוא פיתח שיטה מיוחדת לחקר הסלעים במיקרוסקופ.
שיטה זו נוצלה על ידי סמואל אולפורט לחקר הסלעים ברחבי אנגליה.
בשנת 1857 הוא נבחר לחברה המלכותית.
הוא היה בין החלוצים בפטרוגרפיה ובשנת 1869 זכה במדליית וולאסטון של האיגוד הגאולוגי של לונדון.
בשנת 1863 הנרי סורבי התחיל לחקור ברזל ופלדה.
בעזרת שיטה שהוא פיתח הוא גילה את קשר בין סיליקון ואיכות הפלדה.
הדבר אפשר בהמשך להנרי בסמר לפתח את תהליך בסמר לייצור זול של פלדה איכותית.
בשנת 1874 הוענקה לו המדליה המלכותית.
בשנת 1882 הוא נבחר לנשיא איגוד חוקרי המיקרוסקופ.
הו אפעל רבות להקמת אוניברסיטת שפילד שנפתח בשנת 1905. בשנת 1892 הוא נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
החל משנת 1976 איגוד מטלוגרפיה הבינלאומי מעניק מדליית סורבי.
הנרי אוסבורן קרטיס CB, DSO, MC, DL היה קצין הצבא הבריטי ששירת הן במלחמת העולם הראשונה והן במלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא פיקד על הדיוויזיה ה-46 במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ב-1940, ומאוחר יותר על הדיוויזיה ה-49 במהלך כיבוש איסלנד בשנים 1940–1942.
קרטיס נולד ב-18 בנובמבר 1888. הוא היה בנם של אוסבורן סרגנט קרטיס, יליד אמריקה בוגר טריניטי קולג', קיימברידג', ופרנסס הנרייטה גנדי.
דודו מצד אביו היה האמן ראלף וורמלי קרטיס, וסבו היה עורך הדין והבנקאי האמריקני, דניאל סרגנט קרטיס.
קרטיס הוסמך כקצין בקורפוס הרובאים המלכותי של המלך בשנת 1908. הוא שירת במלחמת העולם הראשונה בצרפת, סלוניקי וארץ ישראל.
הוא אוזכר בשדרים שלוש פעמים ונפצע שלוש פעמים, ועל פעולותיו הוענק לו עיטור ה-MC בשנת 1917, וה-DSO בשנת 1919.
הוא פונה מדנקירק, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-49 (ווסט ריידינג) ביוני 1940. קרטיס פיקד על הדיוויזיה במהלך כיבוש איסלנד, ובשנתיים הקרובות בילה כאחראי על אוגדתו ממשרדו ברייקיאוויק.
בשנת 1943 הוא מונה כמפקד מחוז מישור סליסבורי, ובשנת 1944 מונה למפקד מחוז המפשייר.
בשנת 1945 הוא מונה למפקד מחוז דורסט, ובשנת 1946 פרש מהצבא.
קרטיס היה נשוי לז'אן מקנזי לאו, בתו של ג'ון ל.
הוא היה אב לארבעה בנים, שניים מהם נהרגו בקרבות, ריצ'רד אוסבורן קרטיס (נפטר 1944) ופיליפ אוולין קרטיס (נפטר 1943).
הנרי קליי פיין היה המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא תאודור רוזוולט משנת 1902 ועד למותו.
הוא גם שימש כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
הנרי קליי פיין נולד בעיירה אשפילד שבמסצ'וסטס.
הוא גדל במסצ'וסטס וב-1859 הוא סיים את לימודיו באקדמיית שלברן פולס.
במלחמת האזרחים הוא ניסה להתגייס לצבא האיחוד, אך נדחה מטעמי בריאות.
ב-1863 הוא עבר להתגורר במילווקי, ויסקונסין, שם הוא מצא עבודה במוכר בחנות כלבו.
ב-1872 הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו במועדון הצעירים הרפובליקנים של מחוז מילווקי.
הוא פלס את דרכו מעלה והיה למזכיר ולאחר מכן יושב ראש ארגון זה.
ב-1876 מונה פיין כמנהל הדואר של מילווקי, משרה בה הוא החזיק במשך עשר השנים הבאות.
הוא ניצל את כישוריו הארגוניים כאשר עבר לשמש במשרתו הבאה כנשיא חברת הטלפונים של ויסקונסין ב-1885 ולאחר מכן שימש כמנהל הבנק הלאומי הראשון של מילווקי וכנשיא חברת הרכבות הצפונית של מילווקי וחברת הרכבות החשמליות והקלות של מילווקי.
בתפקידו כנשיא חברת הרכבות החשמליות הנהיג פיין קונצרטים ללא תשלום בפארקים של מילווקי, כולל לייק פארק.
אף על פי שמעולם לא היה מועמד למשרה נבחרת, היה פיין חבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית החל מ-1880 ועד למותו, ויושב הראש שלה מפברואר ועד יוני 1904. בבחירות לנשיאות של 1896 הוא ניהל את המטה המערבי של מערכת הבחירות של ויליאם מקינלי.
בבחירות לנשיאות של 1900 הוא היה פעיל בהבטחת מועמדותו של תאודור רוזוולט כסגן הנשיא.
ב-1902 מונה פיין כמנהל הכללי של הדואר בממשלו של רוזוולט.
הנרי קליי פיין נפטר בעודו מכהן בתפקידו, ב-4 באוקטובר 1904 בביתו שבוושינגטון די.
הוא ניטמן בבית הקברות פורסט הום שבמילווקי.
הנרי קוסטר היה במאי קולנוע ותסריטאי יהודי-אמריקאי.
נולד בברלין בשם הרמן קוסטרליץ למשפחה יהודית.
הוא התוודע לראשונה לקולנוע בשנת 1910 כאשר דודו פתח בית קולנוע בברלין ואימו הייתה מלווה בפסנתר את הסרטים האילמים.
בתחילה היה תסריטאי ועוזר במאי ובשנת 1932 ביים את סרטו הראשון- "Thea Roland".
לאחר זאת ביים את "Das häßliche Mädchen" אבל הנאצים מחקו את שמו מרשימת הקרדיטים של הסרט.
הוא ברח לבודפשט עם חברו המפיק ג'ו פסטרנק שהיה נציג יוניברסל באירופה, שם ביים שלושה סרטים ובשנת 1934 נישא ל-Kató Király.
ב-1936 חתם על חוזה עם אולפני יוניברסל ועבר לארצות הברית ביחד עם פסטרנק.
הם גילו את הנערה דיאנה דרבין שכיכבה בסרטים אותם הפיק פסטרנק וביים קוסטר: "שלוש נערות חכמות" (1936), "מאה גברים ונערה" (1937), "שלוש נערות חכמות מתבגרות" (1939), "מצעד האביב" (1940) ו"זה התחיל עם איב" (1940).
הסרטים האלה היו קומדיות רומנטיות קלילות שהצילו את אולפני יוניברסל מפשיטת רגל.
קוסטר גילה את אבוט וקוסטלו במועדון לילה בניו יורק, הבחין בכישרונם ושכנע את אולפני יוניברסל להפיק את סרטם הראשון "לילה אחד באזור הטרופי".
בין השחקנים בסרט זה הייתה פגי מורן .
הם נישאו ב-1942 והיו להם שני ילדים.
קוסטר הכניס לכל סרט שלו, פסל פרוטומה שלה.
כשארצות הברית נכנסה למלחמה נגד גרמניה במלחמת העולם השנייה נחשב קוסטר כנתין אויב ונאסר עליו לצאת מביתו בלילות.
ב-1947 היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר על "אשת הבישוף".
לאחר זאת ביים את "הרווי (1950) בכיכובו של ג'יימס סטיוארט", "דודנית רחל" (1952) "הגלימה" (1953) עם ריצ'רד ברטון" שהיה הסרט הראשון שצולם בסינמסקופ ועוד.
ב-1961 ביים את המחזמר שירת הפרח והתוף של רוג'רס והמרשטיין.
סרטו האחרון היה "הנזירה המזמרת" (1966) עם דבי ריינולדס.
לאחר מכן פרש מהקולנוע והתרכז בתחביבו - ציור.
ב-1960 נקבע לכבודו כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד.
הנרי וויי קנדול היה פיזיקאי אמריקאי, שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1990 ביחד עם ריצ'רד טיילור וג'רום פרידמן על "מחקר חלוצי בפיזור אינאלסטי עמוק של אלקטרונים על פרוטונים ונייטרונים קשורים, שהיה בעל חשיבות חיונית לפיתוח מודל הקווארקים בפיזיקת החלקיקים".
הנרי קנדול נולד ב-9 בדצמבר 1926 בבוסטון שבמסצ'וסטס.
בשנת 1950 סיים תואר ראשון במתמטיקה.
בתקופה זו קנדול גם עסק רבות בצלילה, ואף כבר כתב כשני ספרים בנושא.
בשנת 1955 סיים קנדול את הדוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנים שלאחר מכן עסק במחקר מבנה הפרוטון והנייטרון.
בשנת 1982 הצטרף לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
חוץ מהעבודה בפיזיקה, קנדול גם עסק בטיפוס הרים.
הוא ביצע מסעות למקומות רבים בעולם, ובהם הימלאיה, הרי האנדים, עמק יוסמיטי ואנטארקטיקה.
בנוסף על כך, קנדול עסק בפעילות ציבורית ואזרחית כנגד התחממות גלובאלית ופירוק נשק גרעיני.
קנדול נהרג ב-15 בפברואר 1999 בזמן שצלל במערה בשמורת טבע בפלורידה.
הנרי קלאוזנר (25 בדצמבר 1918 - 12 באפריל 2009) היה מוזיקאי, מנצח ומלחין, ממקימי קיבוץ יקום.
קלאוזנר נולד בברלין להלנה ושלמה קלאוזנר.
הוא למד לנגן בכינור ושר במקהלת נערים.
כשהיה בן 10 השתתף כזמר באופרה 'אנחנו בונים עיר' שכתב המלחין פאול הינדמית, שהמליץ כי קלאוזנר ילמד בקונסרבטוריון.
הוא החל ללמוד מוזיקה, תחילה בקונסרבטוריון ולאחר מכן באקדמיה למוזיקה בברלין.
הוא למד ניצוח, תורת המוזיקה וקומפוזיציה.
בגיל 13, בהיותו תלמיד באקדמיה, כבר שימש כעוזרו האישי של המלחין נחמיה וינאבר, וניצח לראשונה בחייו על מקהלת תנועות הנוער שמנתה 200 זמרים.
קלאוזנר היה חבר בתנועת השומר הצעיר.
בשנת 1935, בעקבות התגברות האנטישמיות בגרמניה, עלה לארץ כחניך השומר הצעיר ובמסגרת עליית הנוער, בראשותה של רחה פריאר, והגיע לחברת הנוער בקיבוץ מזרע.
לאחר מכן עבר לקיבוץ ד' באזור חדרה, לימים יקום, והיה ממייסדיו.
שאר בני המשפחה נותרו בגרמניה ונספו בשואה.
בשנת 1938 לקח חלק בחבורה של מלחינים ומנצחים ישראלים, שהקימו ועדה מוזיקלית לפיתוח מקהלות בראשות נסים נסימוב מקיבוץ מעברות, שלימים יסדה את תנועת המקהלות המאורגנת.
קלאוזנר ייסד מקהלות רבות ביניהן מקהלת קיבוץ יקום, מקהלת חברות הנוער ומקהלות אזוריות עמק חפר, כפר שמריהו וחוף השרון.
היה חבר בוועדות מוזיקליות של התנועה הקיבוצית, ההסתדרות הכללית, ניהל את מדור המוזיקה של התנועה ואת מחלקת המוזיקה של ההסתדרות ופעל למען הקמת מחלקה למוזיקה במשרד החינוך ונמנה, יחד עם המוזיקאי שלמה קפלן ואהרון צבי פרופס, בין מייסדי ומקימי הזמרייה – פסטיבל בינלאומי למקהלות יהודיות.
בשנת 1957 ניצח על המקהלה הקאמרית הישראלית בתחרות המקהלות במוסקבה.
לאחר שובו כתב את השיר "תחת שמי מוסקבה" ואף שיבץ בו את סיסמת התחרות - "אחווה ושלום".
בעקבות הפסטיבל הוזמן לשנת השתלמות מטעם ממשלת שווייץ.
קלאוזנר פעל גם כרכז קן השומר הצעיר בירושלים בתקופת מלחמת העצמאות.
קלאוזנר לימד מוזיקה בבתי ספר שונים, ומפעל חייו היה מקהלת חברות הנוער – סיוע בקליטתם בארץ של עולים חדשים צעירים בדרך של יצירת תרבות משותפת.
"רציתי להפוך את הילדים לחברה מנגנת, אוהבת לשיר ולהאזין למוזיקה.
בהוראת המוזיקה הגשמתי את תורתו של פריץ יידה - חברה מנגנת ושרה", סיפר.
הוא ניצח על מקהלת חברות הנוער במשך 35 שנים.
קלאוזנר נישא לרות, ולהם שלושה ילדים: מאיה, נועה ושאול.
קלאוזנר הלך לעולמו בשנת 2009 ונטמן בבית העלמין יקום.
על מצבתו נכתב "מנצח, מוזיקאי, בעל חזון.
הייתה השעה יפה לי (מילים: יוסי מלי)
יבוא דודי (מילים: מן המקורות)
נצא השדה (מילים: מן המקורות)
עורי צפון (מילים: מן המקורות)
שיר סיום לחג הקיבוץ (מילים: יוסי מלי)
זמר נעורים (לחן: איסאק אוסיפוביץ' דונאייבסקי)
נצא לקרב (לחן: איוואן דזרז'ינסקי)
תחת שמי מוסקבה לחן: ואסילי פאבלוביץ' סולוביוב-סדוי)
אי יפתי (שיר ספרדי מן המאה ה-16)
נומה נומה אהובי (מילים: עממי)
עלה לרום ירח (מילים: מתיאס קלאודיוס, לחן: יוהאן אברהם פטר שולץ)
על הנחל מתפרש הערפל (מילים: פלאגייה סמיונובה, לחן: ולדימיר גריגורייביץ' זכארוב)
קומי עורי (מילים: מרטין בהם, לחן: יוהאן שטוירליין)
שיר אביב (מילים: קרל סטרוזה, לחן: עממי גרמני)
שיר ערבית (מילים: מיכאיל פיליפנקו, לחן: יבגני רודיגין)
הנרי קבוט לודג' היה פוליטיקאי ומדינאי אמריקאי, סנאטור מטעם מסצ'וסטס במשך 31 שנים (1893 – 1924) והיה מנהיג הרוב בסנאט מטעם המפלגה הרפובליקנית בממשלי הנשיאים וורן הרדינג וקלווין קולידג'.
הוא נודע בעיקר בהנהגת ההתנגדות המרה בסנאט להצטרפות ארצות הברית לתוך חבר הלאומים בהמשך למלחמת העולם הראשונה.
לודג' התחנך באוניברסיטת הרווארד וב-1876 השלים דוקטורט בהיסטוריה.
הוא המשיך לפעול באוניברסיטת הרווארד למשך שלוש שנים נוספות בתור מרצה ולאורך חייו רם מספר רב של כתבי עת וספרים היסטוריים.
בהמשך החל בקריירה פוליטית במנגנון המפלגתי הרפובליקני בתוך מסצ'וסטס וב-1887 נבחר לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, הבית התחתון של הקונגרס.
ב-1893 נבחר לסנאטור מטעם מדינת מסצ'וסטס.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה ב-1917 תחת ממשל וודרו וילסון הדמוקרטי, קרא לודג' לתמיכה של מפלגתו במאמץ המלחמה.
לאחר המלחמה התנגד לודג' לחבר הלאומים שקידם וילסון מחשש כי הארגון יפגע בריבונותה של ארצות הברית ויחייב אותה להתערב במאבקים שאין לה אינטרסים בהם.
כאשר הרפובליקנים השיגו רוב בסנאט ב-1919, התמנה לודג' לראש ועדת החוץ.
דרך משרה זאת התנגד נחרצות לקביעותיה של ועידת השלום בפריז ולחבר הלאומים בפרט.
וילסון ולודג' החלו ביריבות פוליטית שהסתכמה בניצחונו של לודג' עם בלימת המעורבות האמריקאית בחבר הלאומים בידי הסנאט.
במהלך הבחירות לנשיאות ב-1920 ניצחונו המוחץ של המועמד הרפובליקני וורן הרדינג חיזק את עמדתו הפוליטית של לודג'.
בהמשך הוא היה אחד מארבעת הנציגים האמריקאים במהלך הוועידה הימית בוושינגטון.
לודג' היה מתומכי התנועה הציונית וממקדמיה הראשיים של החלטת לודג'-פיש (לצד המילטון פיש השלישי), שקבעה כי ארצות הברית תומכת בהצהרת בלפור ובהקמתו של "בית לאומי" לעם היהודי בארץ ישראל.
לודג' נפטר בעודו מכהן בסנאט ב-9 בנובמבר 1924. לודג' היה סבו של הנרי קבוט לודג' הבן.
בשנת 1871, הוא התחתן עם אנה "נני" קבוט מילס דייוויס, בתו של האדמירל צ'ארלס הנרי דייוויס.
הנרי אנדרוס קוטון (18 במאי 1876 - 8 במאי 1933) היה רופא ופסיכיאטר אמריקאי שפעל בין השנים 1907–1930 בבית החולים הפסיכיאטרי בטרנטון, ניו ג'רזי, ונודע בשיטות הטיפול הקיצוניות בהן דגל, אשר כללו עקירת שיניים וכריתת איברים.
קוטון וצוותו ערכו מגוון ניתוחים בקטריולוגים ניסיוניים במטופלים, ולעיתים עקרו את שיניהם וכרתו חלק מאיבריהם כגון השקדים, הטחול, השחלות וחלקים מהמעי הגס.
טיפולים אלו נמשכו זמן רב גם לאחר שהערכות סטטיסטיות הפריכו את טענותיו של קוטון לאחוזי הבראה מעודדים בקרב מטופליו, והצביעו על שיעורי תמותה גבוהים ביותר כתוצאה ישירה מאותם ניתוחים פולשניים.
על אף שיטותיו השנויות במחלוקת נחשב קוטון לרופא בעל דעות מתקדמות יחסית לתקופתו.
לאחר מינויו למנהל הרפואי של בית החולים הפסיכיאטרי בטרנטון כשהיה בן שלושים הוא פעל לשינוי חלק מהנהלים אשר היו נהוגים דאז וביטל לדוגמה את חובת קשירת המטופלים למיטותיהם.
כמו כן החל לערוך פגישות אבחנה יומיות במתכונת קבוצתית יחד עם החולים והסגל הרפואי.
התלהבותו של קוטון כלפי גל התגליות הרפואיות שפקד את המאה ה-20 ובייחוד נושא פיתוחן של תרופות חדשות, הובילה אותו לאמונה כי מקורן של מחלות נפשיות הוא בזיהומים נסתרים החבויים ברחבי הגוף.
הפסיכיאטר אדולף מאייר הכיר לקוטון את הרעיון כי חולי נפשי הוא למעשה התנהגות חריגה הנובעת מסיבה ביולוגית, וזאת על סמך אבחנות שהראו כי חולים שסבלו מחום חוו גם מחשבות שווא והזיות.
בניגוד לתאוריות האיגניקה שנתמכו באותה העת והדגישו את חשיבות התורשה כמקור להבנת נבכי הנפש, וכן תורתו של פרויד אשר הכירה את הרעיון שחולי נפשי עלול להיות טמון בטראומת ילדות, התעקש קוטון להחזיק בשיטתו כי הפרעות פסיכולוגיות הן תוצאה ישירה של זיהומים גופניים, והפך לרופא המוביל בארצות הברית אשר עסק בה.
קוטון למד באירופה תחת הפסיכיאטרים אמיל קרפלין ואלויס אלצהיימר, אשר נחשבו לחלוצי התחום באותה תקופה, והיה תלמידו של אדולף מאייר בבית הספר לרפואה על שם ג'ונס הופקינס, דמות דומיננטית בענף הפסיכיאטריה בשלהי המאה ה-20. מאוחר יותר למד רפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובאוניברסיטת מרילנד.
הוא החל ליישם את רעיונותיו על ידי עקירת שיניהם של מטופליו, מאחר שחשד שהסתירו זיהומים.
אם הטיפול נכשל, המשיך לחפש מקורות אחרים לזיהום בשקדים ובסינוסים, ולעיתים קרובות המליץ על כריתתם.
אם גם אז לא נרפא החולה, החל חשדו לנדוד לכיוון איברים אחרים.
אשכים, שחלות, טחולים, כיס המרה, צוואר הרחם, ובייחוד חלקים מהמעי הגס, הוסרו מהגוף באמצעות ניתוחים.
אמצעי זהירות בסיסיים כגון קבוצות שליטה וניסויי סמיות כפולה עדיין לא היו מוכרים באותה העת, וענף הפסיכולוגיה יחד עם שיטותיו להערכת התנהגות אנושית, טרם הגיע לשלב בו הוא נמצא היום.
דרכו היחידה של קוטון לגלות דברים חדשים הייתה על ידי ניסוי וטעייה.
הוא דיווח על הצלחה בניתוחיו, עם אחוזי הבראה בין מטופליו של עד 85 אחוזים.
התחושה ששררה באותה העת הייתה כי מחקרים חלוציים מהסוג הזה היו שיאו של מקצוע הרפואה, והפכו את קוטון לדמות מוכרת ואהודה ברמה עולמית.
הוא החל להעביר את הרצאותיו במוסדות רפואיים רבים בארצות הברית וברחבי אירופה, ולימד את שיטותיו לרופאים אחרים שעסקו בפסיכיאטריה.
מטופלים חדשים הגיעו יחד עם משפחותיהם בכדי לקבל טיפול מידיו של קוטון, ואלו שלא הצליחו להשיג מקום מחמת הביקוש הגבוה, דרשו מרופאיהם לטפל בהם בצורה דומה.
כמו כן זכה קוטון להכרת תודה מצד רשויות המיסים הודות לטיפוליו החסכוניים אשר לא היו כרוכים בהוצאות כספיות רבות.
ביוני 1922 פורסמה ביקורה בעיתון הניו יורק טיימס על הרצאותיו: בבית החולים הפסיכיאטרי בטרנטון, ניו ג'רזי, תחת הנהגתו הגאונית של המנהל הרפואי, דוקטור הנרי א.
קוטון, מתקיים המחקר המדעי העמוק, האגרסיבי והשאפתני ביותר שנערך בכל שדה ההפרעות הנפשיות והנוירולוגיות..
בעידן שקדם לגילוי האנטיביוטיקה, ניתוחים הסתיימו לעיתים קרובות בשיעורי תחלואה ותמותה גבוהים בשל זיהומים פוסט-כירורגיים.
בין מטופליו של קוטון הייתה מרגרט פישר, בתו של הכלכלן הידוע אירווינג פישר.
לאחר שאובחנה כסכיזופרנית בבית החולים הפסיכיאטרי בבלומינגדייל, שלח פישר את בתו לטרנטון, שם קבע קוטון כי מקור מצבה נבע מ"הצטברות של צואה באזור הכרכשת במעי הגס, בנוסף לנפיחות גדולה הנראית באזור"; היא עברה מספר ניתוחי כריתה במעי הגס לפני שמתה מזיהום סטרפטוקוקוס ב-1919.
הסכנה בניתוחים זוהתה על ידי חלק מהמטופלים במוסד, שעל אף הפרעותיהם הנפשיות ותפישתם הלקויה של המציאות, החלו לפתח פחד ממשי מהצוות הרפואי, ואף הפגינו התנגדות תקיפה בזמן שנלקחו בכפייה לתוך חדר הניתוח.
דפוס ארוך של מקרי מוות והתערבות מצד משפחות החולים הובילו לבסוף להתערבות חיצונית.
דעותיהם המקצועיות של פסיכיאטרים באותה העת היו חלוקות בנוגע לסוגיית הזיהום כמקור אפשרי לפסיכוזה, המחייב התערבות ניתוחית על מנת להשיג מרפא.
דוקטור אדולף מאייר, ראש הצוות הרפואי בבית החולים הפסיכיאטרי והמוסד הלימודי להכשרת פסיכיאטרים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, הסכים עם התיאוריה.
בעידודו של אחד החברים בוועדת הנאמנים של המדינה, אשר פיקח על בית החולים בטרנטון ונדרש לספק חוות דעת מקצועית ועצמאית על התנהלות הסגל של קוטון, מינה מאייר את אחת מתלמידותיו, דוקטור פיליס גרינאקר, לבקר את עבודתו.
מחקרה החל ב-1924 לאחר שמאייר ביקר בבית החולים והביע דאגה בנוגע לשיטות הסטטיסטיות שבהן השתמש הסגל על מנת להעריך את הצלחתו.
גרינאקר ביקרה בחריפות את בית החולים, אשר לדעתה נכשל לשמור על סביבה בריאה כראוי למוסד רפואי, ואת דוקטור קוטון, שאותו תיארה כטיפוס משונה.
מראהם של המטופלים במוסד נראה לה מטריד ביותר מאחר שכל שיניהם נעקרו, ולכן התקשו לאכול ולדבר.
דיווחים נוספים הטילו ספק בהצלחות שתיאר קוטון בנוגע לניתוחיו; גרינאקר מצאה את התיקים הרפואיים של המוסד במצב כאוטי ומלאים במידע סותר.
ביקורתה הגיעה ב-1925 לידי הסנאט של מדינת ניו ג'רזי, אשר פתח בחקירה רשמית שאספה עדויות מידי מטופלים כועסים ועובדים בבית החולים.
בתגובה לחקירה הביע חבר הנאמנים של בית החולים את אמונו המלא בצוות הרפואי ומנהלו, דוקטור קוטון, ושיבח את התנהלותם המקצועית.
רופאים ומנתחים בכירים העידו ב-24 בספטמבר 1925 על בית החולים כמוסד המתקדם ביותר בתחומו בעולם, ושיבחו אותו על טיפולו המסור בחוליו ועל שיטותיו החדשניות.
כמו כן צוטטו מספר עמיתים ופוליטיקאים בכירים אשר הביעו את תמיכתם בקוטון.
בעקבות הפרסום הרב פתח קוטון בית חולים פרטי בטרנטון אשר צבר הצלחה והון רב מידי מטופלים שהשתייכו למשפחות אמידות אשר חיפשו את הטיפולים המודרניים ביותר בנמצא.
מאייר עצר את חקירתה של גרינאקר בטרם סיימה להגיש את דיווחיה וסירב לבקשותיה להשלימה.
הוא הודה כי האמין בצורה חלקית ברעיון כי אלחי דם עשויים להוביל להפרעות נפשיות, ומעולם לא ביקש מגרינאקר לחשוף את הסטטיסטיקות השגויות שסגל בית החולים סיפק לקוטון בנוגע למטופליו.
מאוחר יותר הודה קוטון כי שיעורי התמותה הגיעו ל-30 אחוזים מכלל החולים שנותחו, אם כי המספר האמיתי היה קרוב יותר ל-45 אחוזים, ונראה שקוטון מעולם לא הבין באמת את גודל הטעויות שרופאיו עשו בביקורת עבודתם.
בתחילת שנות ה-30 שיעורי התמותה בבית החולים החלו לעורר דאגה ומחלוקת מקצועית בקרב בכירים במחלקת המוסדות הפסיכיאטריים של המדינה.
דיווח על התנהלותו של קוטון מידי אמיל פרנקל ב-1932 הביע הסכמה עם ממצאיה על גרינאקר, אולם בדומה לדיווחיה גם הוא מעולם לא הושלם.
קוטון פרש מתפקידו כמנהל בית החולים הפסיכיאטרי של המדינה באוקטובר 1930, ומונה למשרת מנהל רפואי אמריטוס.
אף על פי שפרישתו הובילה לעצירת הניסויים הרפואיים שביצע במטופליו, מורשתו שרדה בדמות הסגל הרפואי בבית החולים אשר המשיך לעבוד על פי שיטותיו עד לשנות ה-50 המאוחרות.
דוקטור הנרי אנדרוס קוטון מת כתוצאה מהתקף לב ב-8 במאי 1933, בטרנטון, ניו ג'רזי, והוספד על ידי הניו יורק טיימס, העיתונים המקומיים, וכן בידי כתבי עת מקצועיים והוצאות פרסום שונות, על היותו חלוץ בענף הפסיכיאטריה אשר ביקש למצוא דרך טובה יותר לטיפול בחולים שסבלו מהפרעות נפש.
בסדרת הטלוויזיה אימפריית הפשע גולם קוטון על ידי השחקן ביירון ג'נינגס, בפרק החמישי של העונה החמישית, "מלך נורווגיה", כמנהל מוסד פסיכיאטרי לנשים הכורת חלקים מגופן בתואנה כי מקור החולי שלהן נובע מזיהומי מלריה ועגבת המסתתרים ברקמות הגוף.