tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2017–2018, פארק שיחק בתפקיד הראשי במחזה פנטומימה בבית המשפט לזכר צ'שייר בנורת'וויץ' .
הוא היה מועמד בקטגוריית האמן העולה בפרסי הפנטומימה הבריטים של 2018.
ב-27 ביולי 2018, הוא הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, No Love (Like First Love).
ב-9 בנובמבר 2018, הוא הוציא את אלבום האולפן השני שלו, Found My Way.
ב-23 בנובמבר 2018, הוא הוציא את הסינגל "Cheers".
רונן לוי (מעוז) (נולד ב-1974) הוא דיפלומט ישראלי, כיהן כמנכ"ל משרד החוץ.
קודם לכן כיהן במערכת הביטחון הישראלית, בתפקידי פיקוד בשירות הביטחון הכללי וכראש אגף למזה"ת, אפריקה וקש"מ (קשרים מיוחדים) במטה לביטחון לאומי.
לוי גדל במושב בדרום ישראל.
הוא שירת כעשרים שנה בשירות הביטחון הכללי, לאורך שירותו פעל תחת הכינוי "מעוז".
הוא שימש רכז שטח ומפעיל סוכנים ברצועת עזה, בנגב וגם בפעילות מחוץ לגבולות ישראל.
ב-2015 מונה לראש חטיבת שטח עזה במרחב דרום של השירות.
הוא הוביל את עבודת הצוות הממשלתי המיוחד למניעת ההתחמשות המחודשת של חמאס, אחרי מבצע צוק איתן.
ב-2017 הושאל מהשב"כ ומונה לראש אגף למזה"ת, אפריקה וקש"מ (קשרים מיוחדים) במטה לביטחון לאומי.
בתפקיד זה הוביל את המגעים לקראת הסכמי אברהם וליצירת קשרים דיפלומטיים עם צ'אד, מרוקו וסודאן, שתי האחרונות אף הצטרפו בעקבות זאת להסכמים.
במקביל, הוא קידם את החיזור של ישראל אחר קטר, כדי שזו תעביר כסף לרצועת עזה - למרות שבישראל ידעו שחלק מהכסף מגיע לחמאס.
הוא פרש מתפקידו במאי 2021.
בינואר 2023 מונה למנכ"ל משרד החוץ על ידי השר המכהן אלי כהן.
בינואר 2024 התפטר מתפקידו בעקבות הרוטציה של כהן והשר ישראל כץ.
לוי בוגר תואר ראשון במדעי ההתנהגות, ניהול עסקים וכלכלה מאוניברסיטת בן-גוריון, ובעל תואר שני במנהל עסקים מהמרכז האקדמי פרס.
רונן פרץ (נולד ב-1976) הוא עובד ציבור ישראלי ששימש כמנכ"ל משרד הפנים.
כיהן כממלא מקום מנכ"ל משרד ראש הממשלה בשנים 2019–2020.
בשנת 2005, עם סיום לימודי המשפטים ייסד משרד עורכי דין יחד עם עורך הדין מיכאל קליינר.
בשנת 2013 מונה עו"ד פרץ ליועצו של מזכיר הממשלה, ד"ר אביחי מנדלבליט.
בנוסף לתפקידו הרשמי כיועצו של מזכיר הממשלה, שימש רונן גם כיועצו של ראש הממשלה בנימין נתניהו בתחומים שונים.
בשנת 2017 מונה פרץ לסגן בכיר למזכיר הממשלה ומנהל היחידה הביצועית במזכירות הממשלה.
במסגרת תפקידו זה שימש כנציגו של ראש הממשלה בשיחות מדיניות עם ממשלו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ וכן עם מדינות נוספות.
בשנת 2019 הציע ראש הממשלה דאז, בנימין נתניהו, לפרץ להתמנות למבקר המדינה, אולם בסופו של דבר מינה אותו לתפקיד ממלא מקום מנכ"ל משרד ראש הממשלה, עד לשנת 2020.
פרץ היה חלק מהצוות המצומצם שעסק בתוכנית השלום של הנשיא טראמפ ועמד בראש צוות העריכה שגיבש את המפות והתרשימים שהוצגו בתוכנית זאת, מפות אשר עיצבו את גבולותיה של מדינת ישראל בהתאם לתוכנית השלום האמריקאית.
בנוסף היה שותף פרץ בשיחות לקראת החתימה על הסכמי השלום במסגרת הסכמי אברהם.
כמו כן טיפל בסוגיות הטבות המיסוי וההוצאות שהעסיקו את משפחת נתניהו.
באוגוסט 2020 עתרה התנועה לטוהר המידות לבג"ץ וביקשה שיורה על סיום תפקידו כממלא מקום מנכ"ל משרד ראש הממשלה בהתאם להוראות חוק שירות המדינה (מינויים).
בשנת 2020 עבר לסקטור הפרטי כאיש עסקים.
ב-8 בינואר 2023 מונה פרץ על ידי הממשלה למנכ"ל משרד הפנים.
ביולי 2025 סיים את תפקידו.
בשנת 2025 נבחר לרשימת 100 המשפיעים של מעריב בשל הובלתו את השלטון המקומי בעת מלחמת חרבות ברזל.
פרץ נשוי לריקי, אב לשלושה ילדים ומתגורר עם משפחתו ביישוב ניל"י.
רונן רוקמן (נולד ב-29 בספטמבר 1961) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקיצוני שמאלי והחלוץ ומזוהה בעיקר עם קבוצת הפועל חיפה שם שיחק רוב הקריירה.
רונן רוקמן, נולד וגדל בחיפה למשפחה עם ארבעה אחים, בן לציפי רוקמן, והוא בנו של שוער העבר ארנון רוקמן שכבר מגיל צעיר עודד אותו לשחק.
בקבוצות הילדים והנוער שיחק רוקמן כשוער בהתחלה אבל בגיל צעיר החליט שהוא מעדיף להיות חלוץ.
אביו שעזב את הפועל חיפה לאחר סכסוך ארוך העדיף שבנו ישחק דווקא ביריבה העירונית מכבי חיפה, אבל הוא בחר ללכת בדרכו והחל לשחק בקבוצת הילדים בהפועל חיפה בגיל 13. בגיל 17 הוא צד את עינו של מאמן הבוגרים דוד שוייצר שהעלה אותו לקבוצה הבוגרת בעונת 1978/1979.
גם לאחר גיוסו לצה"ל לקורס מכי"ם של חי"ר, הוא המשיך לשחק בהפועל חיפה, כאשר רוקמן רשם את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד הפועל ירושלים ב-1979 ובמהרה הפך לשחקן הרכב.
רוקמן נחשב לשחקן טכני ומהיר שהתבלט בפריצות מהירות מהאגף השמאלי.
בעונה שלאחר מכן, אימנו את הקבוצה מרדכי שפיגלר וליאון גרוס שקידמו את הצעירים, ביניהם גם רוקמן.
במשחק חוץ נגד מכבי תל אביב במחזור ה-13 של עונת 1979/1980 רוקמן כבש צמד והוביל את הקבוצה לניצחון גדול 3:0. בעקבות הצטיינותו, זומן רוקמן לנבחרת הנוער של ישראל והופיע בטורניר החורף הבינלאומי שנערך בישראל.
ב-1981 ירד רוקמן עם הפועל חיפה ליגה, כאשר היא יורדת ליגה לראשונה בתולדותיה.
רוקמן שיחק עם הפועל חיפה בליגה הארצית עד 1983, אז עבר לשמשון תל אביב.
ב-1984 חזר רוקמן להפועל חיפה, והיה שותף לעונה טובה יחסית שלהם שהסתיימה במקום החמישי.
באותה תקופה הוא ביסס את מעמדו כאחד החלוצים הבולטים של הפועל חיפה בשנות ה-80, אולם בעונה שלאחר מכן הוא ירד עם הקבוצה ליגה בפעם השנייה.
רוקמן המשיך לשחק ולהצטיין בליגה הארצית לאחר ירידת הקבוצה.
אולם ב-1987 הוא החמיץ פנדל במשחק מכריע מול הפועל טבריה, וכתוצאה הפועל חיפה לא הצליחה לעלות חזרה לליגה הבכירה, ובאותה עונה הוא היה שותף לזכייה בגביע הטוטו של ליגת המשנה.
לאחר מכן ב-1987 הושאל רוקמן לבית"ר ירושלים, איתה זכה בגביע המדינה של שנת 1988/1989, כאשר הוא גם משחק במשחק הגמר.
רוקמן גם כובש מספר שערים חשובים במהלך הקמפיין בשמינית הגמר, ברבע גמר ובחצי הגמר, בדרך לזכייה של בית"ר בגביע.
לאחר מכן הוא עבר לבית"ר תל אביב לעונה אחת.
בתחילת עונת 1991/1992 רוקמן חזר להפועל חיפה והספיק לכבוש שער ליגה אחד לפני שהושאל שוב לבית"ר תל אביב.
לאחר שהפועל חיפה עלתה בחזרה לליגה הלאומית הוא חזר לשחק בשורותיה פעם נוספת בעונת 1992/1993, שלאחריה פרש ממשחק פעיל, עקב פציעה בגיד שמתחת לפיקה של הברך שהצריכה ניתוח מסובך ובעקבותיו החליט לפרוש.
בעונת 1993/1994 עבר לשחק בשורות הפועל בית שאן מליגת המשנה, תחת המאמן אלישע לוי, וסייע לה להעפיל לליגה הבכירה לראשונה בתולדותיה.
ב-1988 נישא רוקמן למיכל, ולהם ארבעה ילדים - שלושה בנים ובת.
למד חינוך גופני במכון וינגייט.
בהמשך החליט להיות מורה דרך.
רוס ויליאם אולבריכט הוא יזם אמריקאי ולשעבר עבריין סייבר, שייסד ותפעל את השוק Silk Road ברשת הדארקנט, מ-2011 ועד למעצרו ב-2013. Silk Road פעל כשירות חסוי ואנונימי ברשת Tor ושימש כשוק חופשי בלתי מפוקח, שבו המשתמשים יכלו לרכוש ולמכור מוצרים ושירותים בלתי חוקיים בעילום שם, תוך שימוש במטבע הקריפטוגרפי ביטקוין.
במקרים רבים, שוק Silk Road שימש כפלטפורמה למסחר בסמים, לצד מוצרים ושירותים בלתי חוקיים נוספים.
אולבריכט ניהל והפעיל את השוק תחת שם המשתמש "Dread Pirate Roberts" על שם הדמות הבדיונית מהספר הנסיכה הקסומה.
באוקטובר 2013, הבולשת הפדרלית לחקירות של ארצות הברית, ה-FBI עצרה את רוס אולבריכט והשביתה את פעילות דרך המשי.
בשנת 2015 הוא הורשע בניהול ארגון פשיעה מתמשך, הפצת סמים באמצעות האינטרנט, קשירת קשר לביצוע הלבנת הון, קשירת קשר להעברת מסמכי זהות מזויפים וקשירת קשר לביצוע פריצות למחשבים.
בית המשפט גזר עליו שני מאסרי עולם ועוד 40 שנות מאסר, ללא אפשרות לשחרור על תנאי.
פסק הדין ספג ביקורת מצד גורמים שטענו כי העונש חמור מדי, במיוחד מצד חברי המפלגה הליברטריאנית ותנועת "רוס חופשי (Free Ross)".
הערעורים של אולבריכט לבית המשפט הפדרלי השני לערעורים של ארצות הברית ב-2017 ולבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-2018, נדחו.
אולבריכט שוחרר מהכלא הפדרלי ב-21 בינואר 2025.
רוס אולבריכט נולד וגדל באוסטין, טקסס.
בילדותו היה חבר בתנועת הצופים של אמריקה והגיע לדרגת Eagle Scout (נשר צופה), הדרגה הגבוהה ביותר בתנועה.
הוא למד בחטיבת הביניים וסט רידג' ולאחר מכן בתיכון וסטלייק, שניהם חלק ממחוז החינוך העצמאי איינס (Eanes) בפרברי אוסטין, וסיים את לימודיו התיכוניים בשנת 2002.
אולבריכט למד באוניברסיטת טקסס בדאלאס במלגה אקדמית מלאה וסיים בשנת 2006 עם תואר בוגר בפיזיקה.
לאחר מכן זכה במלגה נוספת ללימודים באוניברסיטת מדינת פנסילבניה (Pennsylvania State University), שם למד בתוכנית לתואר מוסמך בהנדסת חומרים ולמד קריסטלוגרפיה.
במהלך לימודיו לתואר מוסמך, החל להתעניין בתיאוריה הכלכלית הליברטריאנית ודגל בפילוסופיה הפוליטית של לודוויג פון מיזס, הוא תמך ברון פול, קידם את עקרונות האגוריזם (שיטה כלכלית-פוליטית הדוגלת במסחר חופשי ללא התערבות ממשלתית) ואף השתתף בעימותים אקדמיים כדי לדון בהשקפותיו הכלכליות.
אולבריכט סיים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה בשנת 2009 ושב לעיר הולדתו, אוסטין.
עם חזרתו, ניסה לעסוק במסחר יומי בשוק ההון והקים חברת משחקי וידאו, אך שני המיזמים לא נחלו הצלחה.
בשנת 2010, רוס הצטרף לחברו דוני פלמרטרי (Donny Palmertree) כשותף, כדי לעזור בהקמת Good Wagon Books, שהייתה חנות מקוונת למכירת ספרים משומשים.
לאחר שדוני פלמרטרי שהיה מייסד-שותף של Good Wagon Books, עזב ועבר להתגורר בדאלאס, רוס אולבריכט המשיך לנהל את העסק בעצמו כמנכ"ל עד מרץ 2011. בתקופה זו, החל אולבריכט לתכנן את Silk Road, אשר בתחילה כונה Underground Brokers (מתווכים מחתרתיים).
ביומנו האישי, הוא תיאר את הרעיון להקים אתר אינטרנט "שבו אנשים יוכלו לקנות כל דבר באופן אנונימי, ללא כל עקבות שיובילו אליהם".
בעדותה של בת זוגו לשעבר היא אמרה, "אני זוכרת כשהוא עלה על הרעיון...
ואיזו רשת גדולה זו הייתה...
וזה מה שהוא רצה ליצור, אז הוא חשב שזה השם המושלם".
אולבריכט אף רמז על דרך המשי בעמוד ה-לינקדאין הציבורי שלו, שם הביע את רצונו "...להשתמש בתיאוריה כלכלית ככלי לביטול השימוש בכפייה ובאלימות בקרב הבני האדם..." וציין, "אני יוצר סימולציה כלכלית שתאפשר לאנשים לחוות ממקור ראשון כיצד זה לחיות בעולם ללא שימוש שיטתי ומערכתי בכוח".
שוק Silk Road פעל כשירות בצל (onion service) מחתרתי ואנונימי, ברשת Tor, המיישמת הצפנת נתונים ומנתבת תעבורה דרך שרתים מתווכים על מנת להסתיר ולהפוך את כתובות ה-IP של המקור והיעד לאנונימיים.
על ידי אירוח השוק שלו כאתר Tor, הצליח רוס להסתיר את כתובת ה-IP של השרת וכך גם את מיקומו.
המסחר באתר התבצע באמצעות המטבע הקריפטוגרפי, ביטקוין.
אף שכל העסקאות בביטקוין נרשמו בפנקס ציבורי בשם בלוקצ'יין, משתמשים שנמנעו מקישור שמותיהם החוקיים לארנקי המטבעות הקריפטוגרפיים שלהם יכלו לבצע עסקאות באופן אנונימי יחסית.
אולבריכט השתמש בשם המשתמש "Dread Pirate Roberts" להפעלת Silk Road, אך ישנה מחלוקת אם רק הוא השתמש בחשבון הזה.
לפי דבריו, ההשראה שלו להקמת Silk Road נבעה מהרומן "לצד הלילה" (Alongside Night) ומהגותו של , פילוסוף אנרכו-קפיטליסטי שעסק בתורת האגוריזם.
רשויות אכיפת החוק הצליחו לחשוף את פעילות Silk Road במספר דרכים.
חוקר מהמנהל למלחמה בסמים (DEA) הצליח לחדור לאתר ושימש כמנהל מערכת, מה שאפשר לו לגשת למידע פנימי על אופן תפעול הפלטפורמה.
במהלך החקירה, התגלה שהשיחות של רוס אולבריכט תאמו לשעות אזור הזמן של החוף הפסיפי בארצות הברית, דבר שצמצם את האפשרויות לגבי מיקומו הסביר.
במסגרת מאמצי איתור האתר, החרימו הרשויות שרת של Silk Road באיסלנד.
בפורום דיונים שבו השתמש אולבריכט בשם המשתמש "altoid", פרסם אולבריכט הודעה שבה ביקש עזרה בתכנות, תוך צירוף כתובת דואר אלקטרוני שכללה את שמו המלא.
ב-1 באוקטובר 2013, ה-FBI עצר את רוס אולבריכט בספרייה הציבורית גלאן פארק שבסן פרנסיסקו, והאשימו אותו בכך שהוא "המוח" מאחורי Silk Road.
על מנת למנוע מרוס אולבריכט להצפין או למחוק קבצים מהמחשב הנייד ששימש אותו לניהול Silk Road בעת מעצרו, שני סוכנים פדרליים ביימו עימות שגרם למהומה בתוך הספרייה.
על פי ג'ושוע ברמן (Joshuah Bearman) מהירחון Wired, כאשר אולבריכט היה מוסח, מספר סוכנים השתלטו עליו במהירות, בעוד סוכן נוסף חטף את המחשב הנייד מידיו והעביר אותו לסוכן תומאס קירנן (Thomas Kiernan).
קירנן חיבר כונן USB לאחד מיציאות המחשב והשתמש בתוכנה להעתיקת קבצים חיוניים.
לאחר מעצרו, הוחלט כי אולבריכט יישאר במעצר עד תום ההליכים, ללא אפשרות לשחרור בערבות.
ב-4 בפברואר 2014, הוגש נגד רוס אולבריכט כתב אישום בגין ניהול ארגון פשיעה מתמשך , קשירת קשר לסחר בסמים, קשירת קשר להלבנת הון, וקשירת קשר לביצוע פריצות למחשבים.
ב-21 באוגוסט 2014, הוגש כתב אישום מתוקן, שבו נוספו שלושה אישומים נוספים נגדו.
משפטו של אולבריכט החל ב-13 בינואר 2015.
התביעה הפדרלית טענה כי רוס אולבריכט שילם 730,000 דולר עבור לפחות חמישה חיסולים, לכאורה משום שהאנשים הללו איימו לחשוף מידע על פעילות Silk Road.
עם זאת, על פי התביעה, אף חיסול לא התרחש בפועל.
אולבריכט לא הואשם בהזמנת רצח במסגרת משפטו בבית המשפט הפדרלי בניו יורק, אף על פי שהוצגו ראיות מסוימות שתמכו בטענות התביעה.
בית המשפט המחוזי קבע כי, על פי מאזן הסתברויות, אולבריכט שלח הודעות בנוגע לנושא.
אפשרות זו נלקחה בחשבון בגזר דינו, כאשר השופט גזר עליו מאסר עולם, והיא אף היוותה שיקול בהחלטת בית המשפט לערעורים של המחוז השני להותיר את העונש על כנו.
בנוסף, אולבריכט הואשם בנפרד בבית משפט פדרלי במרילנד בגין סעיף יחיד, בטענה שהזמין את חיסולו של אחד מעובדיו לשעבר, ששימש כמנהל קהילה באתר Silk Road.
עם זאת, התביעה ביקשה לבטל את כתב האישום, לאחר שלא הוצגו ראיות מהותיות מספיקות, ולאחר שהרשעתו של אולבריכט בניו יורק הפכה לסופית.
ב-4 בפברואר 2015, רוס אולבריכט הורשע בכל סעיפי האישום לאחר משפט בפני חבר מושבעים שהתקיים בינואר 2015. ב-29 במאי 2015 נגזרו עליו שני מאסרי עולם ועוד 40 שנות מאסר, ללא אפשרות לשחרור על תנאי.
בנוסף, בית המשפט הורה לו לשלם כ-183 מיליון דולר בפיצויים, סכום שהוערך על סמך היקף המכירות של סמים בלתי חוקיים ומסמכי זהות מזויפים שנמכרו דרך פלטפורמת Silk Road.
לאחר הרשעתו של רוס אולבריכט, שני סוכנים פדרליים שהיו מעורבים בחקירת Silk Road נעצרו והואשמו בהונאה בנקאית והלבנת הון.
מאחר שהשחיתות של הסוכנים לא הוזכרה במהלך משפטו של אולבריכט, הוא ניסה לטעון זאת כעילה לערעור ולבקשה למשפט חוזר, אך ערעורו נדחה.
במהלך משפטו, אולבריכט הוחזק בכלא הפדרלי שבמרכז הכליאה מטרופוליטן, ניו יורק (Metropolitan Correctional Center (MCC) ).
החל מיולי 2017, הוא הועבר למתקן הכליאה הפדרלי USP Florence High בקולורדו, הידוע כאחד מבתי הכלא המאובטחים ביותר בארצות הברית.
בעקבות כך, אמו, לין אולבריכט, עברה להתגורר בקולורדו כדי שתוכל לבקרו באופן קבוע.
לימים, אולבריכט הועבר לבית הכלא USP טוסון באריזונה, בו הוא הוחזק נכון לראשית ינואר 2025.
בינואר 2016, ערער רוס אולבריכט על הרשעתו וגזר דינו לבית המשפט לערעורים של המחוז השני של ארצות הברית.
הוא טען כי התביעה הסתירה באופן בלתי חוקי ראיות הנוגעות לשחיתותם של סוכני ה-DEA שחקרו את Silk Road.
שניים מהם אף הורשעו במעשי מרמה והלבנת הון.
בנוסף, טען אולבריכט כי עונשו חמור מדי ביחס לעבירות שביצע.
הדיון בערעור התקיים באוקטובר 2016 ובמאי 2017 בית המשפט לערעורים דחה את הערעור, ואישר את הרשעתו וגזר דינו של אולבריכט.
את פסק הדין כתב השופט ג'רארד א.
בפסק דין שהשתרע על פני 139 עמודים, אישר בית המשפט את החלטותיו של בית המשפט המחוזי, ובפרט:
דחיית בקשתו של אולבריכט לפסול ראיות מסוימות.
אישור החלטות בית המשפט המחוזי בנוגע לגילוי ראיות ולכשירות עדות המומחים.
דחיית טענתו של אולבריכט כי מאסר עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם הוא עונש בלתי סביר מבחינה פרוצדורלית או מהותית.
בדצמבר 2017, הגיש רוס אולבריכט עתירה לצו עיון מחדש (Petition for Certiorari)לבית המשפט העליון של ארצות הברית, בבקשה שהערכאה הגבוהה ביותר תדון בערעורו בנוגע לראיות ולגזר דינו.
בעתירתו, העלה אולבריכט שתי שאלות חוקתיות עקרוניות:
האם תפיסת מידע תעבורתי אינטרנטי של אדם ללא צו חיפוש וללא עילה סבירה מהווה הפרה של התיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית (האוסר על חיפושים ותפיסות בלתי סבירים).
האם התיקון השישי מאפשר לשופטים לקבוע ממצאים עובדתיים הדרושים להצדקת גזר דין שנחשב בלתי סביר מלכתחילה (כלומר, האם ניתן להחמיר עונש על סמך קביעות שיפוטיות ללא הכרעה של חבר מושבעים).
עשרים ואחד גופים וארגונים שונים הגישו חמש חוות דעת כידידי בית משפט (Amicus Curiae Briefs) שתמכו בעמדתו של אולבריכט, ביניהם נכללו הלשכה הלאומית של עורכי הדין (National Lawyers Guild), American Black Cross, קרן ריזון (Reason Foundation), הברית למדיניות הסמים (Drug Policy Alliance) וקרן Downsize DC.
ממשלת ארצות הברית הגישה תגובה רשמית המתנגדת לקבלת העתירה.
ב-28 ביוני 2018, בית המשפט העליון דחה את העתירתו של אולבריכט, ובכך נמנעה ממנו האפשרות להגיש ערעור נוסף בפני ערכאה זו.
על פי מאמר שפורסם בשנת 2020 בירחון "ואניטי פייר" (Vanity Fair), רוס אולבריכט דחה הצעת עסקת טיעון, אשר הייתה עשויה להגביל את עונשו לעד עשר שנות מאסר בלבד.
בכתבה נכתב כי "על פי למעלה מתריסר חוקרים ועורכי דין שהיו מעורבים בתיק...
גזר דינו של אולבריכט היה עשוי להיות קל בהרבה".
טימותי הווארד (Timothy Howard), התובע הפדרלי המסייע שהיה בין האחראים על התביעה, העיד כי "מעולם לא הוצעה עסקת טיעון לרוס ויליאם אולבריכט, ולא הועברה להצגתה בפני עורכי דינו באותה עת", לפני הגשת כתב האישום נגדו.
לדברי הווארד, אפשרות לעסקת טיעון הכוללת עונש מינימלי של 10 שנות מאסר אכן נדונה במהלך הדיון הקדם-משפטי האחרון, שהתקיים ב-17 בדצמבר 2014, אך הומלץ בחום להטיל על אולבריכט את העונש המרבי, מאסר עולם, בהתאם להנחיות הענישה הפדרליות.
הרשעתו של אולבריכט הפכה לסמל מחאה בקרב חוגים ליברטריאניים בארצות הברית.
לאחר מעצרו יזמה אמו, לין אולבריכט, קמפיין לבחינת גזר דינו ולשחרורו המוקדם.
תנועת " שחררו את רוס" (Free Ross) התפשטה במהירות ברשתות החברתיות, דרך מדיה חברתית, מוצרים נלווים ועצומה אשר צברה למעלה מ-600,000 חתימות.
במהלך השנים, הקמפיין זכה לתמיכה רחבה מצד פוליטיקאים ליברטריאנים, תומכי רפורמות במערכת הכליאה וחברים בקהילת הקריפטו, הרואים באולבריכט חלוץ ביטקוין, אשר סייע להפצת השימוש במטבע הדיגיטלי, הביטקוין, באמצעות פלטפורמת ה-Silk Road שלו.
במאי 2022, חבר הקונגרס הרפובליקני הליברטריאני, תומאס מאסי (Thomas Massie), המזוהה עם האגף הליברטריאני של המפלגה, קרא להמתקת עונשו של רוס אולבריכט.
קרן Reason Foundation, המזוהה עם השקפות ליברטריאניות, ניסתה לגייס כספים תוך שימוש בתיקו לאולבריכט.
בנוסף, ג'ו יורגנסן (Jo Jorgensen), מועמדת המפלגה הליברטריאנית לנשיאות בשנת 2020, הצהירה במהלך קמפיין הבחירות שלה כי תעניק חנינה לאולבריכט אם תיבחר.
במאי 2024, המועמד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית, דונלד טראמפ הצהיר כי אם ייבחר מחדש, הוא ימתיק את עונשו של רוס אולבריכט כבר ביום הראשון לכהונתו.
ביוני 2024 המועמד הדמוקרטי לנשיאות רוברט פ.
קנדי ג'וניור התחייב באופן דומה להעניק חנינה את אולבריכט, אם ייבחר.
על פי דיווח של מגזין Wired, מוועידת ביטקוין 2024 שהתקיימה בנאשוויל, סוגיית החנינה של אולבריכט הפכה לנושא מרכזי בקרב קהילת תומכי הקריפטו, כאשר חלקם אף התייחסו אליה כאל גורם מכריע בבחירת מועמד לנשיאות.
בגיליון נובמבר 2024 של מגזין Reason, אמר מועמד המפלגה הליברטריאנית לנשיאות, צ'ייס אוליבר (Chase Oliver): "הייתי רוצה לראות את טראמפ, אם ייבחר, ממתיק את עונשו של רוס אולבריכט.
למען האמת, אם אני הייתי הנשיא, הייתי מעניק לו חנינה מלאה".
בשנת 2021, הגיעו התביעה וההגנה בתיקו של רוס אולבריכט להסכמה, לפיה אולבריכט ייוותר על כל בעלות על קרן חדשה שהתגלתה ובה 50,676 ביטקוין (שערכם הוערך בכמעט 5.35 מיליארד דולר בשנת 2025), אשר נתפסו מידי האקר בנובמבר 2021. הביטקוין המדובר נגנב מ-Silk Road בשנת 2013, ואולבריכט ניסה ללא הצלחה להשיבו לעצמו.
ממשלת ארצות הברית איתרה והחרימה את מטבעות הקריפטו הגנובים במסגרת פעילות אכיפה נגד נכסי Silk Road.
במסגרת ההסכם שנחתם בין אולבריכט לממשלה, נקבע כי הכספים ישמשו לכיסוי החוב הפלילי בסך 183 מיליון דולר, שהוטל על אולבריכט כחלק ממשפטו, בעוד שמשרד המשפטים האמריקאי יקבל חזקה מלאה על הביטקוין.
ב-21 בינואר 2025, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ העניק לרוס אולבריכט חנינה מלאה ובלתי מותנית, בעקבות הבטחה שנתן בוועידה הלאומית הליברטריאנית ב-2024.
הנשיא טראמפ הודיע על החנינה בפוסט ברשת החברתית Truth Social שלו, שפורסם ב-21 בינואר 2025:הרגע התקשרתי לאמו של רוס ויליאם אולבריכט כדי ליידע אותה שלכבודה ולכבוד התנועה הליברטריאנית, שתמכה בי כל כך חזק, זה היה העונג שלי שחתמתי כעת על חנינה מלאה ובלתי מותנית של בנה, רוס.
הנבלות שעבדו להרשיע אותו היו מאותם משוגעים שהיו מעורבים בשימוש מודרני בנשק של הממשלה נגדי.
נתנו לו שני מאסרי עולם, בתוספת 40 שנה.
בשנת 2010, אולבריכט חבר לדוני פאלמרטרי כדי לסייע בהקמת חברת "Good Wagon Books", עסק מקוון למכירת ספרים משומשים.
לאחר עזיבתו של פאלמרטרי, המשיך אולבריכט לנהל את החברה כמנכ"ל עד מרץ 2011.
משפחתו של רוס אולבריכט גייסה כספים במאמץ להביא לשחררו מהכלא, באמצעות הארגון האוטונומי המבוזר FreeRossDAO, שקיבל תרומות מהציבור לצורך קידום המאבק המשפטי לשחרורו.
בדצמבר 2021, המשפחה ערכה מכירה פומבית של אוסף כתבים ויצירות אמנות של אולבריכט שהונפקו כ־NFT.
ארגון FreeRossDAO רכש את האוסף תמורת 1,442 אתריום, ששווים באותה תקופה הוערך בכ-6.27 מיליון דולר.
הסרט התעודי Deep Web, משנת 2015 מתעד אירועים סביב דרך המשי, הביטקוין והפוליטיקה של הרשת האפלה, כולל משפטו של אולבריכט.
דרך המשי - סמים, מוות והרשת האפלה, סרט תיעודי שמסקר את מבצע ה-FBI למעקב אחר אולברייט והשבתת דרך המשי.
הסרט התיעודי הוצג בטלוויזיה הבריטית בשנת 2017 בסדרת התיעוד של BBC Storyville.
דרך המשי, סרט אמריקאי משנת 2021 בבימויו של טילר ראסל.
עוקב אחר יצירת האתר של אולבריכט וחקירות ה-FBI וה-DEA.
את אולבריכט מגלם השחקן האמריקאי ניק רובינסון.
רונן רובינשטיין הוא שחקן ישראלי-אמריקאי, פעיל סביבתי והזמר הראשי של להקת הרוק "Nights in Stereo".
הוא ידוע בעיקר בתפקידיו כ טי.
קיי סטראנד בסדרה "מוקד 911: טקסס", מאט ווב בסדרה "סיפורי אימה אמריקאים", שניהם נוצרו על ידי ראיין מרפי.
רובינשטיין נולד ברחובות, ישראל, בנם של מהגרים יהודים רוסים מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית, חלק ממה שהייתה אז ברית המועצות (כיום קזחסטן).
אביו, רופא שיניים שהחליט לעזוב את ישראל כשילדיו היו קטנים.
כשרובינשטיין היה בן חמש, הוא עבר עם הוריו ואחותו הגדולה לארצות הברית, שם גדל ברובע סטטן איילנד בניו יורק.
בראיון אמר רובינשטיין שהוא הרגיש כמו אאוטסיידר שגדל כמהגר, לקח שיעורי אנגלית כשפה שנייה והתקשה להסתגל לתרבות האמריקאית.
הוא התוודע למשחק בשנתו השנייה בתיכון כאשר היועצת שלו הציעה לו לנסות תיאטרון כסוג של טיפול ובריחה ממגפת האופיואידים בשכונתו.
רובינשטיין הצהיר: "משחק אכן הציל את חיי.
העתיד שלי לא נראה נהדר.
המשחק נתן לי בסיס לעמוד עליו, זה נתן לי משמעת והתאהבתי בו".
הוא עבד לזמן קצר כעוזר במרפאת השיניים של אביו, אך בחר שלא ללכת בעקבותיו ולהיות רופא.
לאחר שלמד בבית הספר התיכון ניו דורפ (אנ'), הוא החליט להמשיך בקריירת משחק וסיים את לימודיו בדרמה וקולנוע בתוכנית בת שנה באקדמיה לקולנוע של ניו יורק (אנ').
בדצמבר 2023 קיבל רובינשטיין תואר כבוד מאקדמיית הקולנוע של ניו יורק ונשא את נאום הסיום.
בגיל 16, רובינשטיין כתב את סרטו הקצר הראשון שלימים ביים, הפיק ושיחק בו.
הסרט עוקב אחר צעיר יוצא מלחמת וייטנאם שנאבק בהפרעת דחק פוסט טראומטית לאחר שחזר לחייו האזרחיים.
בשנת 2011 הוא עשה את הופעת הבכורה שלו על המסך בגיל 17 בתור מורד מתבגר בשם גנגסטה בסרט הדרמה הפסיכולוגית "מורה מחליף " בכיכובם של בריאן קראנסטון, אדריאן ברודי וג'יימס קאן.
בשנתו האחרונה בתיכון, רובינשטיין קיבל תפקיד ראשי בסרט "It Felt Like Love" , סרט התבגרות של אלייזה היטמן שצולם בקלוז אפ אינטימי עם דיאלוג מינימלי.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס ב-2013. הוא גילם את סמי, נער קולג' קשוח משכונת פועלים בברוקלין, שתואר על ידי הניו יורק טיימס כ"ילד רע מעשן גראס, צופה בפורנוגרפיה, שהבוז שלו לנשים חזק כמו הפרומונים שלו".
הסרט קיבל מועמדות לצילום הטוב ביותר בפרס אינדיפנדט ספיריט, כמו גם מועמדויות בפרס גות'הם.
בשנה שלאחר מכן, הוא לוהק לתפקיד הראשי בסרט "Some Kind of Hate", בו גילם קורבן מופנם צעיר של בריונות חמורה.
הוא גם הופיע בסרט דרמה אחר של פסטיבל הסרטים סאנדנס, "Jamie Marks Is Dead", בכיכובם של קמרון מונאהן וליב טיילר.
בשנת 2015, רובינשטיין שיחק בעונה השלישית של הסדרה של נטפליקס "כתום זה השחור החדש" מה שהביא לו הכרה.
רובינשטיין מככב בקליפ של CeCe ל"Broke AF" (2017).
בשנת 2018, הוא הופיע בתור עצמו בסרט התיעודי "טיילר שילדס: פרובוקטור".
בשנת 2020, הוא כיכב ככבאי הומוסקסואל בגלוי אשר נגמל מהתמכרות לאופיואידים טיילר קנדי "TK" סטרנד בסדרת פוקס "מוקד 911: טקסס" של ראיין מרפי, לצד רוב לאו, המגלם את קפטן אוון סטרנד, אביו של וליב טיילר.
הסדרה זכתה לשבחים על קו עלילה הומוסקסואלי בין-גזעי ודמויות מגוונות, כמו כבאית מוסלמית לובשת חיג'אב וכבאי טרנסג'נדר שחור (בגילומו של השחקן הטרנסג'נדר בריאן מייקל סמית').
בשנת 2021, רובינשטיין הצטרף לצוות השחקנים של "סיפורי אימה אמריקאים" של ראיין מרפי.
בינואר 2022 הכריז רובינשטיין על יציאת הסינגל הראשון "Open Door" של להקתו Nights in Stereo שהקים עם רודריגו ר.
בקיץ 2022, הלהקה הכריזה על הסינגל השני שלה "Underwater".
רובינשטיין יצא כביסקסואל בראיון לוראייטי באפריל 2021.
ב-14 באוגוסט 2022, הוא נישא לשחקנית הקנדית ג'סיקה פארקר קנדי בטקס יהודי קטן בחווה בקלגרי, אלברטה, קנדה, חודשיים לאחר אירוסיהם בפורטופינו שבריביירה האיטלקית.
הם התחילו לצאת בשנת 2017.הם גרים יחד בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הם קיבלו את פני ילדם הראשון, בויד פארקר-רובינשטיין, ב-29 בספטמבר 2024.
שפת האם שלו היא רוסית, ואילו עברית ואנגלית הן השפה השנייה והשלישית שלו, בהתאמה.
בשנת 2020, רובינשטיין עבר מפסקטריאניזם לטבעונות.
הוא הציל ואימץ שני פיטבולים, בשם ספוט ופרש.
שנהסרטתפקידהערות2011מורה מחליףגנגסטה2013It Felt Like LoveסמיSomething in the Wayג'יימס מאנינגסרט קצר
גם במאי, תסריטאי, מפיק וערך2014Jamie Marks Is Deadרוני2015CondemnedדנטהSome Kind of Hateלינקולן טאגרט2017Smartassניק2018סוף התיכון (אנ')מייק2019Bushwick Beatsבני2020אין לאן לברוח (אנ')אלכסיי קוסלובSmiley Face Killersג'ייק גרהאם
רוס (DDG-71) ) היא משחתת טילים מונחים מסדרת המשחתות מסדרת ארלי ברק בצי ארצות הברית.
זוהי האונייה האחרונה שנבנתה מתת־סדרת Flight I.
רוס היא האונייה השנייה בצי האמריקאי הנושאת את השם Ross.
הראשונה, USS Ross (DD-563), נקראה על שמו של דייוויד רוס, קפטן בצי הקונטיננטלי.
המשחתת הנוכחית נקראת על שמו של דונלד ק' רוס, מקבל מדליית הכבוד של ארצות הברית.
שדרית USS Ross (DDG-71) הונחה ב־10 באפריל 1995 בפסקאגולה, מיסיסיפי, וטקס ההטבלה נערך שנה לאחר מכן.
בהמשך חזרה לנמל הבית שלה בפורטסמות', וירג'יניה, והשלימה את שלב האימונים הבסיסי, שכלל סדרת הערכות והסמכות.
רוס השלימה את שלב האימונים הביניים, ובמרץ 1999 הפליגה כחלק מקבוצת הקרב של נושאת המטוסים Theodore Roosevelt לתרגיל כוח משימה משולב, כהכנה לפריסה בת שישה חודשים שבמהלכה השתתפה במבצע Allied Force בים התיכון ובים האדריאטי.
ב־15 במאי 2000 הפליגה לצפון אירופה להשתתפות בתרגיל BALTOPS 2000, ושימשה כספינת הדגל של מפקד קבוצת נושאות המטוסים 8. במסגרת זו פעלה לצד יותר מ־50 כלי שיט ממדינות אירופיות שונות.
בספטמבר 2001 נפרסה רוס לים התיכון ולמפרץ הערבי, בתמיכה במבצע חירות מתמשכת (Operation Enduring Freedom) ובפעולות לאכיפת החלטות מועצת הביטחון של האו"ם נגד עיראק.
במהלך פריסה זו הייתה שוב חלק מקבוצת הקרב של נושאת המטוסים Theodore Roosevelt (CVN-71).
ב־11 בספטמבר 2001 יצאה רוס לים בהתרעה של שלוש שעות, בתגובה לפיגועי הטרור בניו יורק ובוושינגטון.
במשך תקופה שימשה כמפקדת הגנה אווירית אזורית בתמיכה בפיקוד ההגנה האווירית של צפון אמריקה (NORAD).
באותה שנה זכתה גם ב־Arizona Memorial Trophy, כהוקרה על היותה האונייה המוכנה ביותר ללחימה בצי ארצות הברית.
שבועות ספורים לאחר הפיגועים, ב־17 באוקטובר 2001, יצאה רוס שוב לפריסה לים התיכון במסגרת מבצע חירות מתמשכת.
במהלך הפריסה מילאה תפקיד מרכזי במלחמה העולמית בטרור וסיפקה יכולות חיוניות של הגנה אווירית ותקיפה.
עם חזרתה ב־16 באפריל 2002 שמרה על כשירות מבצעית באמצעות השתתפות בתרגילים רבים, בהם BALTOPS 2003 בים הבלטי, והשלימה את מחזור האימונים בין פריסות לקראת משימתה הבאה.
ב־30 באפריל 2004 יצאה רוס מנורפוק, וירג'יניה, לפריסתה השלישית בתמיכה במבצע חירות מתמשכת.
במהלך ארבעה חודשי פעילות פעלה בתחומי האחריות של הצי החמישי והצי השישי, ביצעה פעולות יירוט ימי (Maritime Interdiction Operations) והשתתפה בטקסי ציון 50 שנה לנחיתת בעלות הברית בנורמנדי.
זמן קצר לאחר חזרתה באוגוסט 2004 החלה רוס מחזור אימונים בסיסי מואץ, ובין מרץ ליוני 2005 נכנסה למספנת Metro Machine לתקופת תחזוקה יבשה ראשונה.
בספטמבר 2005 החליפה, בהתראה של שבועיים, את הסיירת USS Thomas S.
Gates (CG-51) כספינת הדגל של תרגיל UNITAS 47-06, לאחר שחלק ניכר מצוות גייטס הועתק מתפקידו בעקבות הוריקן קתרינה.
רוס יצאה לפריסה בת חודשיים, כשעל סיפונה מפקד שייטת המשחתות 6, והפליגה לריו דה ז'ניירו לצורך התרגיל הרב־לאומי.
היא שבה לנורפוק ביום חג ההודיה 2005, כהכנה להשתתפות בתרגיל Neptune Warrior 061 מול חופי סקוטלנד בפברואר 2006.
עם חזרתה לנורפוק עמד לרשות צוות רוס חודש אחד בלבד להתכונן לפריסה בת שישה חודשים במסגרת מבצע Active Endeavour בים התיכון.
במהלך הפריסה ביצעה למעלה מ־850 בדיקות של כלי שיט מסחריים, יותר מ־40 נחיתות מסוקים, ועברה מעל 45,000 מייל ימי.
רוס שבה לנורפוק ב־6 בנובמבר 2006.
באפריל 2007 נכנסה רוס למספנת BAE לתקופת תחזוקה מוגבלת (Selected Restricted Availability – SRA) שנמשכה כשניים וחצי חודשים, שבמהלכה הותקנו מערכת בקרת טומהוק טקטית (TTWCS), שינויים במגורי הצוות ומערכת תקשורת לוויינית SHF.
בהמשך אותה שנה עברה ביקורת INSURV ובדיקות הנדסיות מקיפות.
ב־20 בפברואר 2008 יצאה לפריסה בת כחמישה וחצי חודשים בתחומי האחריות של הצי החמישי והצי השישי, בתמיכה במלחמה העולמית בטרור.
בשנת 2014 שינתה רוס את נמל הבית מנורפוק לרוטה שבספרד והחלה מחזורי סיורים קבועים.
ב־21 באוקטובר 2015 יירטה טיל מטרה מסוג Terrier במסגרת ניסויי הגנה מפני טילים בליסטיים ASD-15 בים הצפוני.
בקיץ 2017 ביצעה סיורי לוחמה נגד צוללות בים הנורווגי ובאוקיינוס הארקטי.
ב־7 באפריל 2017 שיגרו רוס והמשחתת USS Porter סך הכול 59 טילי טומהוק מן הים התיכון המזרחי לעבר מטרות צבאיות בסוריה, בתגובה למותם של לפחות 80 אזרחים בעקבות מתקפה כימית שביצע המשטר הסורי ב־4 באפריל 2017. בשנת 2019 זכתה רוס בפרס Battle "E" על מצוינות מבצעית.
עד כה ביצעה רוס עשרה סיורים בתחומי האחריות של הצי השישי, בהם הים התיכון, הים הבלטי, ים ברנץ, הים השחור והאוקיינוס האטלנטי המזרחי, בתמיכה בביטחון ימי ובשותפים אזוריים.
ב־6 בספטמבר 2022 עזבה רוס את בסיס רוטה והחלה בהפלגתה לנורפוק במסגרת שינוי נמל הבית המתוכנן.
את מקומה ברוטה תפסה המשחתת USS Paul Ignatius (DDG-117).
רוס בלקנר הוא צייר יהודי-אמריקאי המתגורר בעיר ניו יורק.
בלקנר הוא הצייר הצעיר ביותר שקיים תערוכה בתצוגת יחיד במוזיאון גוגנהיים בניו יורק, ב-1995. הוא החל להציג בגלריה מרי בון בשנת 1979. ניתן למצוא את עבודותיו באוספי המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון., DC, מוזיאון קרנגי לאמנות בפיטסבורג, ומרכז האמנות ווקר במיניאפוליס.
עבודותיו עוסקות בתחומים כגון אובדן, שינוי, זיכרון ואיידס.
עבודותיו הפואטיות כוללות לעיתים קרובות תמונות סימבוליות חוזרות, כמו נברשות, יונים ופרחים, המוצגות עם תחושת אור מטושטשת וזוהרת.
הנרי רוס פרו היה מיליארדר אמריקאי, שנודע בעיקר כמי שהיה פעמיים (ב-1992 וב-1996) מועמד עצמאי לתפקיד נשיא ארצות הברית.
פרו נולד וגדל בטקסרקנה, טקסס.
הוא למד באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס ושירת כקצין במשך ארבע שנים.
ב-1957 עזב את הצי והחל לעבוד כאיש מכירות בחברת IBM.
ב-1962 עזב את חברת הענק וייסד את חברת Electronic Data Systems, חלוצה בתחום מיקור חוץ, שנמכרה בשנת 2008 להיולט פקארד.
בשנות השמונים החל פרו להיות מעורב בפוליטיקה, כמבקר חריף של הממסד הפוליטי הקיים.
לקראת הבחירות לנשיאות של 1992, הוא הציג את מועמדותו העצמאית, שלא במסגרת המפלגה הרפובליקנית או הדמוקרטית, על מצע שהבטיח תקציב מאוזן ודמוקרטיה ישירה באמצעים אלקטרוניים.
פרו הצליח, בהשקעה של כסף רב וכישורים ארגוניים ניכרים, להירשם כמועמד בכל חמישים מדינות ארצות הברית ולהשתתף בשני עימותי בחירות משולשים.
במהלך החודשים שקדמו לבחירות הודיע פרו על פרישתו מהמירוץ, אך לאחר מכן שב והודיע על התמודדותו המחודשת.
עם זאת, פרישתו גרמה לו נזק ניכר באהדה הראשונית לה זכה ממצביעים רבים, שלא שבו לתמוך בו עוד.
בבחירות לנשיאות זכו הוא והמועמד לסגנות ג'יימס סטוקדייל ב-18.9% מהקולות, שהפכו אותו למועמד ה"שלישי" המצליח ביותר מאז תאודור רוזוולט ב-1912. אולם הוא לא הצליח לזכות ולו בקול אחד בחבר האלקטורים.
ההשפעה שהייתה למועמדותו של פרו ב-1992, בהן קיבל פרו 18.9% ממניין הקולות, עוררה עניין רב.
מהצד הרפובליקני יש שהאשימו אותו בהפסדו של בוש, אך מנגד הראו מדגמים מיום הבחירות כי לקח באופן שווה מצביעים משני הצדדים, כאשר ללא נוכחותו הפער בין המועמדים היה נשמר מלבד אוהיו שהייתה עוברת לטורו של בוש.
עם זאת, השפעתו על המירוץ וכניסתו המאוחרת אליו באוקטובר אחרי שפרש ביולי נותרו שנויות במחלוקת.
לקראת בחירות 1996 ייסד פרו את המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית ורץ בשמה לנשיאות בשנית.
הפעם לא הורשה על ידי קלינטון ובוב דול להשתתף עמם בעימותים, לא הצליח להעלות את מועמדותו לאותו פרופיל ציבורי שהיה לה ארבע שנים קודם לכן, וקיבל רק כ-8% מהקולות.
עדיין הייתה זו תוצאה טובה עבור מועמד עצמאי.
בשנת 2000 סירב להיות מועמדה של מפלגת הרפורמה לנשיאות והוחלף על ידי פט ביוקנן.
רוס של קייב או רוס הקייבית או נסיכות קייב (בסלאבונית עתיקה: Рѹсь, "רוס") הייתה ישות פוליטית סלאבית מזרחית שהתקיימה בשלהי המאה התשיעית ועד אמצע המאה ה-12. היא חלשה על שטחים הנמצאים בתחומי שלוש האומות הסלאביות המזרחיות המודרניות: אוקראינה, בלארוס ורוסיה, ונחשבת כמקור ההיסטורי והתרבותי המשותף שלהן.
היא החלה את דרכה עם בירות בנובגורוד ולאחר מכן בקייב, שממנה נגזר שמה.
הנסיכות קרסה באמצע המאה ה-12 עקב מחלוקות בלתי פוסקות, וחוסלה סופית עם הפלישה המונגולית.
לאחר מכן המשיכה הממלכה להתקיים בנסיכויות נפרדות ברחבי אוקראינה עד סוף המאה ה-15, אז נכבש מרבית שטחה על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא.
רוס של קייב הייתה ישות פוליטית שהורכבה מכמה שבטים סלאביים נפרדים ואחר כך נסיכויות שונות.
גם לאחר הענקת הבכורה לקייב, הנסיכים באזורים האחרים נהנו מעצמאות רבה.
החל משלטונו של ולדימיר הראשון והלאה, התפתחה שיטה בה כל הנסיכים שותפים בשלטון, אך מכירים בסמכותו של "הנסיך העליון" שיושב בקייב.
ולדימיר מינה את בניו לשליטים בחלקים שונים בממלכתו, וכך נהגו גם השליטים אחריו.
ישנן דעות מנוגדות בקרב חוקרים ביחס לשאלה האם הייתה שיטה מסודרת להעברת השלטון בקייב וכיצד זו נראתה.
לפי חלק מהחוקרים, ירוסלאב הראשון קבע שיטה מסודרת להעברת השלטון שמכונה שיטת ה"רוטה" , לפיה השלטון מועבר תמיד למבוגר ביותר במשפחת המלוכה, ובלבד שאביו היה מלך לפניו.
סכסוכי הירושה נבעו לדעתם מנסיכים שהסתמכו על כוחם המקומי כדי לעקוף את סדר הירושה.
חוקרים אחרים סבורים כי לא הייתה כל שיטה מוסכמת להעברת השלטון, ובכס זכה מי שהצליח לגבור על הנסיכים האחרים בשל כוחו הפוליטי והצבאי.
רוב החוקרים מסכימים היום כי ירושת כס השלטון בקייב נעשתה על בסיס העיקרון המוסכם כי בכיר הנסיכים בדור המבוגר של המשפחה יהיה היורש, אך לא בהכרח הייתה הסכמה על הקריטריונים לבכירות.
אנשי רוס היו כנראה הכוח הדומיננטי באזור צפון-מערב רוסיה של היום החל מהמאה ה-8. בתחילת המאה ה-9 החל להיווצר ארגון רופף שלהם תחת השם "רוס קאגאנט" (רוסיה הקדומה).
ניתן להתייחס למושג הזה כאל גוף מדיני שקדם לרוס של קייב.
לפי הכתוב בכרוניקה הרוסית הראשונה, ורנג בשם רוריק התיישב בנובגורוד, הממוקמת בשטח רוסיה כיום, כשליט (אחרי שנבחר על ידי כמה שבטים סלאביים ופינו-אוגריים) בסביבות שנת 860. מאוחר יותר העמיק את שליטתו עד לקייב, בירתה של אוקראינה כיום.
הכרוניקה מתייחסת אליו כאל אבי שושלת רוריק.
הוורנגים התיישבו לראשונה בכפר לדוגה והתפשטו דרומה לנובגורוד, והגיעו בסופו של דבר עד קייב – מה שהפסיק את השפעתה של ממלכת הכוזרים באזור, אשר התבטאה בגביית מס מתושבי קייב.
מייסדה של רוס של קייב היה הנסיך אולג (יש משערים שהוא "הלגו מלך רוסיא" המוזכר במכתב שכטר אולם כנראה הכוונה לאיגור ואשתו אולגה).
אולג הקים את הממלכה בשנת 880 לערך.
בשלושים וחמש השנים שלאחר מכן הכניעו אולג ולוחמיו את השבטים המזרח-סלאביים והפינים שהיו באזור.
בשנת 907 הוביל אולג מתקפה על קונסטנטינופול, ובשנת 911 חתם על הסכם מסחר עם האימפריה הביזנטית (חוזה רוס-ביזנטיון), כשותף שווה.
המדינה החדשה שבירתה קייב שגשגה בזכות אספקה סדירה של פרוות, דונג ודבש בכמות אשר הספיקה לייצוא.
כמו כן, סייעה לשגשוג שליטתה בשלושה נתיבי תנועה מרכזיים במזרח אירופה: מסלול המסחר על נהר הוולגה, מן הים הבלטי ועד למזרח הרחוק, מסלול המסחר על הדניפר, מן הים הבלטי ועד לים השחור, ומסלול המסחר מממלכת הכוזרים לגרמאנים.
ההיסטוריה של רוס של קייב כתובה בנטייה פרו-סקנדינבית ברורה, מה שהביא מספר היסטוריונים סלאביים לדון בשאלה: מה היה חלקם של הוורנגים בהקמת קייב של רוס.
עד לימי שלטונו של סוויאטוסלב הראשון, נסיך קייב (945–972) כבר אימצו שליטים מקומיים את המיתולוגיה הסלאבית ואת השמות הסלאביים.
למרות זאת, בהיסטוריה הכתובה מאותם ימים יש משמעות רבה דווקא לסקנדינבים.
כיבושיו והצלחתו הצבאית של סוויאטוסלב היו מדהימות; הוא הכה ללא רחם את שכניו החזקים ביותר – ממלכת הכוזרים והאימפריה הבולגרית, ואלה התמוטטו זמן קצר לאחר פלישותיו.
המחוז בו שכנה קייב המשיך להיות הדומיננטי ביותר ברוס של קייב למשך שתי מאות.
הנסיך הגדול של קייב שלט על השטחים מסביב לעיר וקרוביו שהיו לנתינים באופן תאורטי שלטו בערים אחרות ושילמו לו מס.
שיאי פריחתה של המדינה היו תחת השלטון של ולדימיר הראשון (980–1015) ובין 1019–1054 תחת ירוסלאב הראשון.
שניהם המשיכו את ההתפשטות המתונה של המדינה כפי שהתחיל הנסיך אולג.
לאחר שביקרו אצל הנוצרים הקתולים, היהודים והמוסלמים הם הגיעו לבסוף לקונסטנטינופול.
שם הם נדהמו מיופייה של קתדרלת איה סופיה ומהטקס שנערך בה, והחליטו בו במקום שזוהי האמונה אותה יאמצו.
כששבו לביתם המירו את דתו של ולדימיר לזו שהייתה נהוגה בעיר היוונית לאחר שהודיעו לו שזוהי הדת הטובה ביותר.
בעקבות זאת נסע ולדימיר בעצמו לקונסטנטינופול ונשא לאישה את הנסיכה אנה, אחותו של הקיסר הביזנטי, בסיליוס השני בולגרוקטונוס.
ירוסלאב הראשון היה צריך להאבק עם אחיו לפני שהתבסס בשלטון בקייב.
כמו אביו הוא דאג ליחסים טובים עם האימפריה הביזנטית אך גם עם מדינות נוספות במערב אירופה, וחיתן את בנותיו עם מלכי פולין, הונגריה, צרפת ונורווגיה.
בתקופתו פורסם קודקס החוקים הידוע בשם "האמת הרוסית" ("רוסקייה פרבדה").
לפי פקודתו החלה הקמתה של קתדרלת סופיה הקדושה.
לקראת המאה ה-11 החלה החלשות של השלטון המרכזי, והתרבו המלחמות הפנימיות בין הנסיכים.
לאחר מותו של מסטיסלאב הגדול ב-1132 החלה סדרה ארוכה של סכסוכי ירושה, בעקבותיהם איבדה קייב את השליטה על שאר הנסיכויות הרוסיות.
כתוצאה מכך החלו להתפתח מרכזי כוח נוספים בצפון - רפובליקת נובגורוד ונסיכות ולדימיר.
נסיכי ולדימיר, בעלי כוח וכריזמה, החלו במאבקים נגד נסיכי קייב ולמעשה קיבלו עצמאות מלאה.
בשנת 1169 נסיך ולדימיר אנדרי בוגולובסקי אף כבש את קייב בראש קואליציה של נסיכים, אך החליט לא למשול בה, מה שסימן את ירידת חשיבותה של קייב כמרכז הנסיכויות הרוסיות.
בעקבות מסעי הצלב השתנו דרכי המסחר.
נפילת קונסטנטינופול במהלך מסע הצלב הרביעי בשנת 1204 הקטינה מאוד את החשיבות של נהר הדנייפר כדרך מסחר.
החשיבות הכלכלית של קייב ירדה, ובדרום התחזקה נסיכות גאליץ'-וולין שנסיכיה כבשו את קייב ובהמשך צירפו אותה לנסיכות לתקופה מסוימת.
במהלך פלישת האימפריה המונגולית במחצית המאה ה-13, השליטה של נסיכי קייב אבדה סופית.
המונגולים הכירו בנסיך ולדימיר כנסיך הראשי של הנסיכויות הרוסיות ואף ראש הכנסייה הרוסית עבר מקייב לוולדימיר.
לדברי אנרי פירן, הפעילות המסחרית של רוסיה נמשכה כל זמן שהדרכים לקונסטנטינופוליס ולבגדאד היו פתוחות, אך במאה ה-11 פקד אותה משבר שהמיטו עליה הפצ'נגים, שהופיעו על חופי הים הכספי והים השחור, וקטעו את סחר החוץ של רוסיה: המסחר ברוסיה נפסק, הערים נתרוקנו מתושביהן, ואת כלכלת
קייב ירדה מגדולתה ומרכז המדינה הרוסית הוסט צפונה למוסקבה.
ברוסיה עלתה אצולת קרקעות ונוצרה מערכת סניוריאלית, שבה הצטמצם הצורך בייצור לכדי סיפוק צורכי המחיה של האדון ושל איכריו בלבד.
זיקה מסוימת לזיכרון ההיסטורי של רוס, ועמה השם והזהות הקשורים אליה, הוסיפה להתקיים בישויות הפוליטיות הסלאביות-מזרחיות שהגיחו לאחר מפלתה.
האליטות החילוניות והדתיות בנסיכויות האליץ'-וולין, פולוצק, מוסקוביה, ולדימיר ועוד, הוסיפו לראות בה מקור ללגיטימציה שושלתית.
התנועות הלאומיות ברוסיה, אוקראינה ובלארוס, האסכולות ההיסטוריוגרפיות שלהן והמדינות עצמן, מציבות את רוס הקייבית במקום בולט בתולדותיהן, ומתחרות זו בזו על ניכוס מורשתה.
רוסאריו (בספרדית: Rosario) היא העיר הגדולה בפרובינציית סנטה פה בארגנטינה ומרכז המחוז נושא את אותו השם.
העיר שוכנת 304 ק"מ צפון-מערבית מהבירה בואנוס איירס על הגדה המערבית של נהר פרנה.
לפי מפקד משנת 2020 בעיר התגוררו באותה העת 1,554,000 תושבים.
לא ידוע תאריך ייסודה הרשמי של העיר, אך התאריך המקובל הוא 7 באוקטובר 1793, עת היו בה 457 מתיישבים.
ב-27 בפברואר 1812 הניף גנרל מנואל בלגראנו בגדות נהר הפרנה את הדגל הארגנטינאי החדש בפעם הראשונה, במהלך מלחמת העצמאות של ארגנטינה.
עקב כך, רוסאריו מכונה "עריסת הדגל הארגנטינאי".
אנדרטת הדגל בעיר מנציחה את המאורע.
צ'ארלס דרווין עבר באזור ב-1832, ותיאר את רוסאריו כ"עיירה גדולה" עם בערך 2,000 מתיישבים.
ב-1841 נמל העיר נסגר לסחר זר בהוראת צו של הקאודיו חואן מנואל דה רוסאס שחסם את נהרות הפרנה והפרגוואי לתנועת ספינות לא ארגנטינאיות.
ב-1851 קבוצה קטנה של מספר מקומיים והמשמר הצבאי של העיר הכריזו על תמיכה בקאודיו היריב חוסטו חוסה דה אורקיסה.
לאחר שניצח בקרב קסרוס, אוריקסה גמל לעיר על תמיכתה בו וכתב למושל סנטה פה להעניק לרוסאריו מעמד עיר.
הבקשה התקבלה, וב-3 באוגוסט 1852 הבקשה אושרה ורוסאריו הוכרזה כעיר.
אורקיסה פתח את הנמל לסחר בינלאומי חופשי, והעיר החלה לגדול בקצב מאיץ.
במהלך החצי השני של המאה ה-19 הייתה תנועה שקראה להפיכת רוסאריו לעיר הבירה של ארגנטינה, אך בסופו של דבר זה לא קרה.
ב-1926 היו בעיר 407,000 תושבים, מתוכם כמעט מחצית תושבים זרים, אשר רובם באו מאירופה עקב מלחמת העולם הראשונה.
ב-1928 נולד בעיר המהפכן צ'ה גווארה.
בעיר פועלת מערכת תחבורה ציבורית שכוללת אוטובוסים, טרוליבוסים ומוניות.
ישנן נסיעות רכבת שבועיות לערים בואנוס איירס, סנטה פה, קורדובה וטוקומאן.
הייתה תוכנית לבניית מסילת רכבת מהירה בקו קורדובה-רוסאריו-בואנוס איירס, שיועדה להתחיל ב-2008 ולהיחנך ב-2012, אך התוכנית הושעתה עקב הסכסוך בקרב הציבור על התוכנית והביקורת התקשורתית על העלויות הגבוהות לבניית המסילה.
נמל התעופה הבינלאומי רוסאריו - איסלאס מלווינס ממוקם במרחק של כ-13 ק"מ מצפון מערב למרכז העיר והוא משרת אותה.
העיר היא מרכז חינוכי חשוב ברמה לאומית ובינלאומית.
העיר היא הבית של האוניברסיטה הלאומית של רוסאריו ומספר אוניברסיטאות אחרות.
את העיר מייצגים מספר מועדוני כדורגל.
הגדולים שבהם הם ניואל'ס אולד בויס ורוסאריו סנטראל.
ברוסאריו נולד וגדל שחקן הכדורגל ליונל מסי.
קלוב אתלטיקו רוסאריו סנטראל (בספרדית: Club Atlético Rosario Central) הוא מועדון ספורט ארגנטינאי המוכר בעיקר בשל מחלקת הכדורגל של המועדון.
קבוצת הכדורגל היא אחת הוותיקות בכדורגל הארגנטינאי.
משחקה של הקבוצה מול היריבה העירונית ניואל'ס אולד בויס נחשב לאחד המרתקים והטעונים בכדורגל הארגנטינאי.
המועדון נוסד ב-24 בדצמבר 1889 בידי עובדים אנגלים שעסקו בהקמת קווי רכבת באזור העיר רוסאריו.
בשנת 1903 קיבלה הקבוצה את שמה הנוכחי - מועדון הספורט רוסאריו סנטראל, וזאת אחרי שחברת קווי הרכבות התמזגה עם חברה מבואנוס איירס.
ב-1971 זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה וזאת תחת הדרכתו של אנחל לברונה.
שנתיים מאוחר יותר, ב-1973, זכתה הקבוצה בפעם השנייה בתואר האליפות.
ב-1974 הצטרף למועדון מריו קמפס והוביל את הקבוצה לזכייה באליפות.
למרות זאת, האליפות לא הוכרה בידי התאחדות הכדורגל הארגנטינאית.
עד היום מחשיבים אוהדי הקבוצה את האליפות כ"תואר השישי של המועדון".
ב-1980 זכתה הקבוצה פעם נוספת באליפות.
הקבוצה זכתה לכינוי "הסימפוניה" (La Sinfónica) בשל המשחק היפה שהציגה.
לאחר האליפות נקלעה הקבוצה למשבר.
ב-1985 ירדה הקבוצה בפעם השנייה בתולדותיה לליגה השנייה והצליחה לשוב לליגה הראשונה כעבור שנה אחת.
עם החזרה לליגה הראשונה, הקבוצה אף הצליחה לזכות באליפות הרביעית והאחרונה בתולדות המועדון בעונת 1986/87, בכך הייתה לקבוצה היחידה בכדורגל הארגנטינאי שמצליחה לזכות באליפות עם עלייתה לליגה הראשונה.
הקבוצה לא זכתה בתארים נוספים עד שנת 1995 אז הצליחה לזכות בתואר בינלאומי בפעם הראשונה והיחידה בתולדותיה אחרי שזכתה בגביע קונמבול.
בסוף עונת הקלאוסורה 2010 ירדה הקבוצה לליגת המשנה בארגנטינה לאחר 24 שנים רצופות בהן שיחקה בליגה הראשונה, לאחר שכשלה במשחקי המבחן מול קבוצת אול בויס.
התוצאה במשחק הראשון הייתה תיקו 1:1, אך במשחק השני הפסידה סנטראל באצטדיונה הביתי בתוצאה 0:3 וירדה ליגה.
בסוף עונת 2012/13 הקבוצה עולה בחזרה לליגת העל.
תחילה, שיחקה הקבוצה במדים אדומים-לבנים.
לאחר מכן עברה הקבוצה לשחק במדים כחולים-לבנים למשך מספר שנים עד שעברה לשחק בצבעים הנוכחים - פסים כחולים-זהובים מאונכים.
הקבוצה זכתה לכינוי "canallas" (תואר גנאי בסלנג ארגנטינאי) אחרי שסירבה לשחק במשחק צדקה לאיסוף תרומות למרפאה שטיפלה בחולי צרעת.
יריבתה העירונית ניואל'ס אולד בויס שכן השתתפה במשחק זכתה לכינוי "המצורעים".
הקבוצה ידועה גם בכינויה "האקדמיה" (כינוי המשותף יחד עם ראסינג קלוב) בזכות מחלקת הנוער שלה.
אוהדי הקבוצה נקראים גם "Los Guerreros" (הלוחמים), להם נאמנות עיוורת לקבוצה ובשל כך גם ריבוי מעשה האלימות והוונדליזם המיוחסים להם.
הקבוצה משחקת באצטדיון חיגנטה דה ארוז'יטו (Estadio Gigante de Arroyito) הנמצא בשכונת ליסנדרו דה לה טורה (המוכרת בשם ארוז'יטו).
האצטדיון נחנך בשנת 1929 ועבר שיפוץ נרחב לקראת מונדיאל 1978. האצטדיון אירח שלושה ממשחקי ארגנטינה בשורותיה כיכב מריו קמפס, שחקנה של הקבוצה.
משחק הדרבי (ה"קלאסיקו") של העיר רוסאריו בין סנטראל לניואל'ס אולד בויס נחשב לאחד המשחקים הטעונים בכדורגל הארגנטינאי.
בין שתי הקבוצות ישנה יריבות עזה שלעיתים אף גולשת למעשי אלימות בין שני מחנות האוהדים.
עידן חובבני - 5 (קופה דה קומפטנסיה 1913, קופה דוקטור קרלוס איברגורן 1915, קופה דה אונור 1916, קופה דה קומפטנסיה ג'וקיי קלוב 1916, קופה דה קומפטנסיה 1920)
עידן מקצועני - 1 (גביע ארגנטינה 2018)
רוסאל היא חברת האלומיניום השנייה בגודלה בעולם לפי תפוקת ייצור.
היא הייתה החברה הגדולה בעולם עד 2015, אז עקפה אותה קבוצת China Hongqiao בתפוקה השנתית.
רוסאל אחראית לכמעט 9% מתפוקת האלומיניום העיקרית בעולם ו-9% מייצור האלומינה בעולם.
החברה הוקמה על ידי מיזוג של חברת "רוסיסקיי אלומיניי", עם נכסי האלומינה של קבוצת גלנקור השווייצרית, שהושלם במרץ 2007. החברה הייתה מאוגדת במקלט מס באי ג'רזי, אך המטה שלה נמצא במוסקבה, בפדרציה הרוסית.
מניותיה של החברה נסחרות בבורסה של מוסקבה ובבורסת הונג קונג.
מאז 25 בספטמבר 2020 שינתה החברה את מקום ההתאגדות שלה מג'רזי לקלינינגרד, רוסיה.
השורשים של החברה נעוצים בפעילות העסקית של האוליגרך הרוסי אולג דריפסקה, שנכנס לתעשיית המתכות כסוחר סחורות וכברוקר בבורסת הסחר של מוסקבה (Moskovskaya Tovarnaya Birzha) ולאחר מכן בבורסת הסחורות וחומרי הגלם הרוסית (Rossiyskaya Tovarno-Syryevaya Birzha).
כמתווך, דריפסקה עסקה במגוון רחב של סחורות, כולל אלומיניום.
עבודתו כללה גם מסחר עם מפעלי היתוך אלומיניום גדולים ברוסיה.
בשנים 1991–1994, חברות שהוקמו על ידי מר דריפסקה בגיבוי האוליגרך מיכאל צ'רנוי, החלו להשקיע במניות של חברת SAZ (Sayanogorsk Aluminum Smelter), אחד ממפעלי האלומיניום החדשים והמודרניים ביותר שנבנו בימי ברית המועצות בשנים 1980–1985. בשנת 1994, דריפסקה מונה למנכ"ל SAZ.
צ'רנוי עצמו היה שותף עם האחים דוד וסימון ראובן (אנשי עסקים בריטיים ממוצא יהודי-עיראקי) בחברת "טרנס-וורלד" "Trans-World Group", חברה למסחר באלומיניום שהוקמה ב-1991. מגזר האלומיניום היה אחד הענפים שעבר תהליך ההפרטה מהיר לאחר פירוק ברית המועצות.
האחים ראובן קנו אלומיניום מברית המועצות מאז סוף שנות ה-70 של המאה ה-20. אך אחרי פירוק ברית המועצות, גילו שהם לא יכולו להשיג את המתכת המוגמרת במחירים נמוכים מתקופת ברית המועצות, ואז למכור אותם ביוקר במערב.
ארבע שנות אלימות חריפה במגזר האלומיניום, שבמהלכן נרצחו עשרות מנהלים, בנקאים, סוחרים ומאפיונרים .
הקרבות עקובי הדם ביותר התנהלו סביב השליטה במפעל האלומיניום הענק "קראסנויארסק".
בשנת 1997, החברות שבשליטת דריפסקה עברו ארגון מחדש, שהוביל להקמת "סיבירסקי אלומיניום" לניהול נכסי אלומיניום ואלומינה שנרכשו על ידי דריפסקה.
עד שנת 2000 ניהלה "סיבירסקי אלומיניום", בין יתר הנכסים הקשורים לאלומיניום, את מפעל האלומיניום בסיאנוגורסק, מפעל בסיינאל, מפעל לייצור בסמארה, ומניות מיעוט בבית הזיקוק לאלומיניום ניקולייב באוקראינה.
בנקודה זו התפצלה קבוצת Trans-World המקורית.
במקביל מיכאיל צ'רנוי הסתכסך עם האחים דוד וסימון ראובן, פרש מקבוצת "טרנס-וורלד", וחבר לדריפאסקה במפעל האלומיניום "קראסנויארסק".
ואילו ולדימיר ליסין דחק את האחים ראובן מהשליטה בחברת "טרנס-וורלד".
מיד אחר כך החל בתהליך מיזוג עם "סיבירסקי אלומיניום" של דריפסקה.
בעלי המניות של "טרנס-וורלד" ו"סיבירסקי אלומיניום" החזיקו כל אחד במחצית מהמניות של "רוסאל".
לחברה הממוזגת הייתה אז שליטה בשלושה מפעלי התכה גדולים ורישיון לרכוש רביעי.
בבעלותה או בשליטתה היו גם שני מכרות עופרת האלומיניום הגדולים ביותר בשטחי רוסיה, ושמונה מפעלים המייצרים מוצרים שונים של אלומיניום.
בסך הכל שלטה החברה החדשה על 70% מהתפוקה הגולמית של האלומיניום הרוסי.
עם איחודה הרשמי הבטיחה "רוסאל" לפעול ליישום ניהול עסקי שקוף ומקצועי יותר.
לאחר המיזוג החלה "רוסאל" לפעול גם מחוץ לרוסיה ורכשה מפעלים ומכרות באפריקה באוקראינה ואוסטרליה.
אברמוביץ' היה באותה עת שותף זוטר של האוליגרך בוריס ברזובסקי, שטען אחר כך ב"משפט ברזובסקי נגד אברמוביץ'", שהוא היה בעל המניות העיקרי במחצית מ"רוסאל", והוא העביר אותם למשמורת של אברמוביץ' בעת שברח מרוסיה.
אברמוביץ' מכר בהמשך את חלקו בחברה לדריפסקה.
בדצמבר 2000, זמן קצר לפני השלמת המיזוג ליצירת "רוסאל", הוגשה בבית משפט פדרלי במנהטן, ניו יורק, תביעה אזרחית נגד מיכאיל צ'רנוי ואולג דריפאסקה על ידי שלוש חברות לסחר במתכות, שהיו בקשרי עסקים עם צ'רנוי בשנות ה-90. התובעים דרשו 2.7 מיליארד דולר על הנזקים שנגרמו להם בעטיים של מעשי צ'רנוי ושותפיו.
המיזוג ליצירת יונייטד קומפני רוסאל
העסקה כללה גם את נכסי האלומיניום של חברת המסחר בסחורות גלנקור, שקיבלה 13% ממניות החברה הממוזגת שהחלה לפעול בשם "יונייטד קומפני רוסאל"(United Company Rusal).
המיזוג הושלם בתחילת 2007 ודריפסקה הפך לאיש העשיר ברוסיה עם הון שהוערך אז בכ-21 מיליארד דולר.
בעקבות תוכנית זאת הגיש האוליגרך מיכאל צ'רנוי תביעה נגד אולג דריפסקה לבעלות על 40% ממניות "רוסאל" לפני המיזוג צ'רנוי טען שהוא מחזיק 13% מהמניות של "יונייטד קומפני רוסאל", אך שמו נמחק ממרשם בעלי המניות במרמה.
ביולי 2008 רכשה "יונייטד קומפני רוסאל", בתמורה לכ-14% ממניותה, כ-5 מיליארד דולר במזומן והתחייבויות תשלום נוספות בסך 2 מיליארד דולר, כ-50% מחברת נורילסק-ניקל, חברה לכרייה וייצור של פלדיום, ניקל, פלטינה, וקובלט, שהייתה בשליטת האוליגרך מיכאיל פרוכורוב.
בעקבות רכישה זו, רכישות קודמות והמשבר הכלכלי העולמי עמדה "רוסאל ", בסוף 2009, על סף פשיטת רגל.
באפריל 2008 הודיע דריפסקה כי הוא החליט להנפיק את החברה ב, ולא בבורסת לונדון, עקב תנאים נוחים יותר, אולם אישור ההנפקה ארך זמן רב.
החברה הונפקה לבסוף בינואר 2010, וגייסה 17.4 מיליארד דולר הונג קונג (2.2 מיליארד דולר) בהנפקה ראשונה לציבור של חברה רוסית בבורסת הונג קונג.
מניית "רוסאל" החלו להיסחר בבורסת הונג קונג ב-27 בינואר 2010.
בפברואר 2018 הודיעה החברה כי תמנה את סמנכ"לית הכספים שלה, אלכסנדרה בוריקו, למנכ"לית.
דריפסקה הודיע כי פרש מתפקיד מנכ"ל רוסאל ונשיא קבוצת En+ כחלק מסבב מינויים כולל בחברה.
ב-9 באפריל 2018 ירדה מחיר המינה של "רוסאל" ב-50% ביום אחד, במסחר בבורסת הונג קונג, כשהמשקיעים החליטו להיפטר מהמניה לאחר שארצות הברית הודיעה כי החברה התווספה לרשימת החברות ובעליהן שעליהם הטילה סנקציות.
מרבצי הבוקסיט הגדולים של רוסיה נמצאים באזור הרי אורל הצפוניים.
המכרות המופעלים על ידי תאגיד סבאורלבוקסיטרודה (תאגיד בת של רוסאל) באזור זה מכילים כ־70% מעתודות הבוקסיט של רוסיה.
משנות השישים של המאה העשרים התפתחה תעשיית אלומיניום גדולה ברוסיה בזכות האנרגיה החשמלית הזולה מהתחנות ההידרואלקטריות בסיביר ושני הכורים הגדולים בעולם להיתוך אלומיניום נמצאים ברוסיה.
רוסאל מפעילה 4 מתקני עיבוד אלומיניום ו־3 מתקני עיבוד אלומינה ברוסיה, אחד באוקראינה וכן מתקנים בגויאנה, ניגריה, גינאה ואוסטרליה.
ד"ר רוס גלר הוא דמות בדיונית בקומדיית המצבים האמריקאית חברים (1994–2004).
הדמות מגולמת על ידי דייוויד שווימר, ומאופיינת בהתנהגות חנונית חביבה, אך נוטה להתפרץ לעיתים.
נישא והתגרש שלוש פעמים בחייו.
רוס נולד ב-18 באוקטובר 1967 בלונג איילנד, ניו יורק.
אחיה הגדול של מוניקה גלר וילד המועדף על הוריהם.
בין רוס למוניקה יש הרבה תחרותיות.
רוס ומוניקה הם חצי יהודים והם ממוצא גרמני.
מגיל תיכון היה מאוהב ברייצ'ל גרין, אף על פי שבזמן שלמד בתיכון ייסד יחד עם חברו ויל קולברט (בראד פיט) את מועדון ה"אני שונא את רייצ'ל גרין".
רוס היה שותפו של צ'נדלר בינג בזמן לימודיהם בקולג' ואף הקים איתו להקה.
רוס הוא בעל דוקטורט בפלאונטולוגיה ולעיתים קרובות הוא מכנה את עצמו "ד"ר גלר", "ד"ר ר' גלר או "פרופסור גלר".
ב-1989 נישא לקרול ויליק אבל הם התגרשו ב-1994 (הפרק הראשון בסדרה) מכיוון שהתברר שהיא לסבית.
בסוף העונה הראשונה נולד להם בן והם קוראים לו בן.
ב-1998 נישא לאמילי וולטאם אבל הם התגרשו תוך מספר שבועות מכיוון שרוס אמר את שמה של רייצ'ל, במקום אמילי, בחופה.
ב-1999 נישא לרייצ'ל בעת שהיו שיכורים בלאס וגאס, הם התגרשו כמה שבועות לאחר מכן.
בסוף העונה השביעית מתברר שרייצ'ל בהיריון ובתחילת העונה השמינית מתברר שהאב הוא רוס, ובסוף העונה השמינית נולדת אמה.
בפרק האחרון בסדרה רייצ'ל ורוס חוזרים להיות יחד ובסדרת הבת "ג'ואי" נרמז שהם נישאו.
רוס ידוע כחנון, שנון, וקצת אומנותי.
החברים מקניטים את רוס לעיתים קרובות על שערו.
דוגמה לכך היא שכאשר מוניקה סופרה על ידי פיבי והתספורת לא יצאה טוב וג'ואי שאל אם הם יכולים לראות אותה, פיבי השיבה "לא, השיער שלך נראה טוב מדי, זה ירגיז אותה...
באופן דומה בפרק "The One Where Joey Moves Out", רוס מביע את סלידתו מקעקועים באומרו שזה כמו להיתקע עם אותה תספורת לכל החיים שלך, ובתגובה מקבל צחוק מכל החברים.
היו לרוס כמה תקלות עם מראהו החיצוני, למשל בפרק "The One with Ross's Tan" כשהלך לסלון שיזוף וסיים בכך שקיבל בטעות שיזוף עמוק (מספר 12 מתוך 3) רק בקדמת גופו ובגבו לא השתזף כלל.
בפרק "The One with Ross's Teeth" הוא מחליט להלבין את שיניו אבל מלבין אותן יותר מדי כך שהן זוהרות בחושך.
רוס הוא חצי יהודי אבל מזדהה תרבותית עם היהדות כפי שניתן לראות בפרק "The One with the Holiday Armadillo" שבו רוס מנסה ללמד את בנו, בן, על מלחמות המכבים בחנוכה בזמן שהוא מחופש לארמדיל.
במשך ארבע העונות הראשונות רוס גר באותה דירה.
בעונה החמישית הוא עובר דירה בהשפעתה של אשתו דאז, אמילי.
הוא גר לפרק זמן קצר יחד עם ג'ואי וצ'נדלר לפני שהוא עובר לגור בבניין מול דירתה של מוניקה, בדירה שהייתה שייכת ל-Ugly Naked Guy (הבחור הערום והמכוער).
רוס מצליח להשיג את הדירה על ידי כך שהוא נפגש עם הבחור העירום בעצמו, פגישה שכל החברים רואים דרך דירתה של מוניקה.
במהלך עונות 8 ו-9 רייצ'ל גרה יחד איתו כדי שיוכלו לגדל את בתם אמה ביחד.