tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באופן טבעי, השפעתו של ה"וושינגטון טיימס" רבה יותר בתקופות של ממשל רפובליקני בארצות הברית ופחות בתקופות של ממשל דמוקרטי.
הנשיא רונלד רייגן סיפר ב-1987, שהוא קורא את ה"וושינגטון טיימס" בדבקות, מדי יום, מאז הוקם העיתון.
ובנאום ב-1997, ביום השנה ה-15 להיווסדו של העיתון, הוא אמר: "העם האמריקאי יודע את האמת...
כמוני, גם אתם הגעתם לוושינגטון בראשיתו של העשור החשוב ביותר במאה העשרים וביחד...
לדברי הירחון השמאלי Mother Jones, ל"וושינגטון טיימס" יש קשרים הדוקים עם כל ממשל רפובליקני מאז ממשל הנשיא רייגן והעיתון הפך ל"חומר קריאה חיוני לכל מי שמכור לחדשות פוליטיות".
באוגוסט 2008 טען ה"שיקגו דיילי אובזרוור", כי התחרות מצידו של הוושינגטון טיימס הייתה אחד הגורמים לתזוזה בעמדותיו של הוושינגטון פוסט, ימינה.
ובנובמבר 2009 טען ה"ניו יורק טיימס": "בנטייתו השמרנית, הפך הוושינגטון טיימס למרכז אימונים חיוני לעיתונאים שמרנים עולים, ולקריאת חובה לכל מי שמשתייך לתנועה השמרנית.
בניגוד לעיתונים שמרניים ונאו-קונסרבטיבים רבים, ה"וושינגטון טיימס" נחשב לעיתים כיותר נוטה להתנגד למדיניות הישראלית ולתמיכה האמריקאית בישראל.
הירחון הנתמך על ידי הלובי הערבי בארצות הברית Washington Report on Middle East Affairs אף שיבח את הוושינגטון טיימס יחד עם ה-Christian Science Monitor, בתור שניים מהעיתונים האמריקאים האובייקטיביים ביותר, לדעתו, ביחסם למדיניות ארצות הברית במזרח התיכון.
הוא ייחס זאת להשתייכותם של שניהם לכנסיות, דבר המפחית לדעתו מההשפעה עליהם על ידי "קבוצות הלחץ הפרו ישראליות".
עם זאת, העיתון המצרי "אל אהראם" למשל, דווקא האשים בהזדמנות מסוימת את הוושינגטון טיימס, כאילו הוא פרו ישראלי.
וושינגטון הוא מחוז במיין שבארצות הברית.
נכון לשנת 2010 האוכלוסייה בו מנתה 32,856 איש.
עיר המחוז שלו היא מצ'יאס.
מחוז וושינגטון נוסד ב-25 ביוני 1789, ונקרא על שמו של ג'ורג' וושינגטון.
לעיתים מכונה "מחוז הזריחה", זאת משום שהוא המחוז המזרחי ביותר במיין ובארצות הברית כולה.
יישובים רבים לאורך החוף מתפרנסים בעיקר מדיג; תיירות היא מרכיב נוסף בכלכלת המחוז אך לא מרכיב מרכזי כמו במחוזות אחרים.
מחוז וושינגטון ידוע ביבולי האוכמניות שלו, וכמעט 85% מאספקת האוכמניות בעולם מגיעה ממחוז וושינגטון.
שארלוט, ניו ברנזוויק – צפון-מזרח
יורק, ניו ברנזוויק – צפון-מזרח.
מחוז וושינגטון נחשב למחוז "מתנדנד".
ב-2004 הוא היה אחד משני המחוזות היחידים במיין שהצביעו למועמד הרפובליקני ג'ורג' בוש שהתמודד מול ג'ון קרי.
בוש ניצח וקיבל 49.79% מהקולות, לעומת קרי שקיבל 48.47% מהקולות.
בשנת 2008, המועמד הדמוקרטי ברק אובמה בקושי הצליח להביס את יריבו ג'ון מקיין, 49.51% לעומת 48.50%, ושוב בשנת 2012 כשניצח אובמה את יריבו מיט רומני, 49.27% מהקולות לאובמה לעומת 47.68% מהקולות לרומני.
חלוקת תושבי וושינגטון על פי קבוצות מוצא:
וושינגטון מונטגומרי בַּרטלַט היה הפוליטיקאי האמריקאי הראשון ממוצא יהודי שנבחר למשרת מושל מדינה (קליפורניה).
כיהן במשך כתשעה חודשים בשנת 1887, עד מותו.
קודם לכן היה ראש עיריית סן פרנסיסקו במשך ארבע שנים וסנטור בסנאט של קליפורניה במשך ארבע שנים.
ברטלט נולד ב-1824 בסוואנה ג'ורג'יה.
אביו, קוזם אמיר ברטלט (Cosam Emir Bartlett), היה צאצא למשפחת ברטלט מניו יורק, שאחד מאבות אבותיה, ג'וזייה ברטלט, היה מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית ואחר כך נשיא מדינת ניו המפשייר העצמאית ומושלה הראשון לאחר הצטרפותה לארצות הברית.
אמו, שרה מלאדו (Sarah E.
Melhado), הייתה יהודייה, מצאצאי יהדות ספרד, וברטלט עצמו דיבר ספרדית שוטפת.
ברטלט האב היה הבעלים והמוציא לאור של עיתון מקומי בסוואנה, וברטלט הצעיר למד ממנו את מקצוע הדפוס.
עיתונאי, עורך ומוציא לאור בסן פרנסיסקו
בתקופת "הבהלה לזהב" של קליפורניה בנובמבר 1849, בהיותו בן 25, עזב ברטלט את סוואנה והיגר לקליפורניה, כשהוא לוקח עמו מכבש דפוס.
בתוך חודשיים הוא הקים בית דפוס והחל להוציא לאור ולערוך, בעיר מגוריו החדשה סן פרנסיסקו, עיתון יומי בשם Journal of Commerce.
הגיליון הראשון ראה אור ב-23 בינואר 1850 והעיתון, שהיה העיתון היומי הראשון בחוף המערבי של ארצות הברית, הצליח מאוד.
ברטלט הוציא לאור בהמשך עוד כמה עיתונים, ביניהם Daily Evening News, ו-True Californian וכן ספרים שונים.
ברטלט היה האיש שהוציא לאור את הספר הראשון שנדפס בקליפורניה באנגלית, California as It Is and as It May Be or a Guide to the Gold Region.
במקביל לעיסוקיו העיתונאיים והספרותיים למד ברטלט משפטים, הפך לעורך דין, הקים עם אחיו קולומבוס ברטלט משרד עורכי דין והצטרף לפוליטיקה המקומית, ולמפלגה הדמוקרטית.
הוא היה ידוע ומפורסם ברבים ביושרו יוצא הדופן בפוליטיקה של אותה תקופה.
ברטלט כיהן מטעם המפלגה הדמוקרטית במישרות שונות בממשל המקומי, בין השאר כ"פקיד המחוז" של סן פרנסיסקו (County clerk of San Francisco) ועוד.
ב-1872 הוא נבחר לסנאט המדינתי של קליפורניה וכיהן כסנאטור במשך ארבע שנים (ינואר 1873 – ינואר 1877).
לאחר מכן רץ וניצח פעמיים בבחירות לראשות עיריית סן פרנסיסקו, ראש העיר ה-20 שלה.
בבחירות נובמבר 1886 ברטלט רץ למשרת מושל מדינת קליפורניה, וניצח.
הוא נכנס לתפקידו כמושל בינואר 1887, המושל ה-16 של קליפורניה.
לא הספיק לכהן יותר מתשעה חודשים בטרם קיבל שבץ ב-23 באוגוסט 1887 ומת כעבור כשלושה שבועות, ב-12 בספטמבר 1887.
ברטלט היה רווק ונפטר ללא ילדים.
הוא היה הפוליטיקאי האמריקאי הראשון ממוצא יהודי, שנבחר למישרת מושל.
קדמו לו אמנם, דייוויד עמנואל, יהודי שהיה יו"ר בית המחוקקים המדינתי של ג'ורג'יה, ומונה (לא נבחר) ב-1801 לתפקיד מושל מדינה זו ואדוארד זליג סלומון, יהודי שמונה ב-1870 למושל טריטוריית (עדיין לא מדינת) וושינגטון.
ברטלט לא היה אדם דתי, לא חי כיהודי, טקס הלוויה שלו התנהל בכנסייה והוא נקבר בבית קברות אזרחי כללי - Mountain View Cemetery שבאוקלנד (קליפורניה).
וושינגטון על הכוונת הוא סרט פעולה ומתח-פוליטי אמריקאי משנת 2013 בכיכובם של צ'נינג טייטום וג'יימי פוקס ובבימויו של רולנד אמריך.
הסרט זכה לביקורות מעורבות בעיקר עם צאתו לאקרנים ביוני 2013.
נשיא ארצות הברית ג'יימס סוייר (ג'יימי פוקס) מגבש יוזמה שנויה במחלוקת לפיה ארצות הברית תסיג את כוחותיה מהמזרח התיכון בתמורה לשלום.
ג'ון קייל (צ'נינג טייטום), סמל לשעבר בצבא ארצות הברית שלחם באפגניסטן ועוטר על גבורתו בכוכב הכסף, עובד בוושינגטון בתור המאבטח של יושב ראש בית הנבחרים אלי ראפלסון (ריצ'רד ג'נקינס), לאחר שהציל את אחיינו במהלך שירותם באפגניסטן.
קייל הגרוש מקווה להרשים את ביתו אמילי (ג'ואי קינג) בכך שהוא הולך לראיון עבודה על מנת להתקבל לצוות האבטחה של הנשיא, והוא מצליח להשיג לשניהם כרטיסים לסיור בבית הלבן.
הוא מגלה שהמראיינת שלו היא הסוכנת המיוחדת קרול פינרטי (מגי ג'ילנהול), שמכירה אותו מלימודיו במכללה, והיא קובעת כי הוא אינו מתאים לתפקיד.
בינתיים, פצצה מתפוצצת בקפיטול, גורמת לכיפה לקרוס ומכניסה את העיר וושינגטון כולה לעוצר צבאי.
פינרטי מלווה את ראפלסון למרכז פיקוד תת-קרקעי בפנטגון, בזמן שסגן הנשיא אלווין המונד (מייקל מרפי) מפונה למטוס האייר פורס 1. קבוצה של שכירי חרב תחת פיקודו של חייל כוח דלתא לשעבר אמיל סטנץ ג'ייסון קלארק), שהסתננו לבית הלבן במסווה של טכנאי וידאו, הורגים את מאבטחי הבית הלבן ומשתלטים עליו.
קבוצת התיירים מוחזקת כבני ערובה בחדר הכחול על ידי הלאומן הלבן וחבר בקבוצת שכירי החרב קארל קיליק (קווין רנקין) אבל קייל מצליח לברוח על מנת לחפש את אמילי, שקודם לכן הופרדה מהסיור.
קייל מצליח להרוג את אחד משכירי החרב, לוקח את הרובה ומכשיר הקשר שלו ומצליח לחלץ את סויר מידיו של ווקר והשניים נמלטים.
ווקר מביא עימו את האנליסט לשעבר של הסוכנות לביטחון לאומי סקיפ טיילר (ג'ימי סימפסון) על מנת לחדור למערכות ההגנה של מרכז המבצעים הנשיאותי לשעת חירום, אבל הוא צריך את סויר בחיים על מנת שיפעיל את הפוטבול הגרעיני.
קיליק תופס את אמילי כשהיא מצלמת בפלאפון שלה את שכירי החרב ושולחת את התצלומים לערוץ היוטיוב שלה ולוקח אותה לחדר הכחול ביחד עם שאר בני הערובה.
קייל וסויר יוצרים קשר עם מרכז הפיקוד באמצעות טלפון מוצפן במגורי הנשיא, בעוד שפינרטי משתמשת בערוץ היוטיוב של אמילי על מנת לגלות את זהותם של שכירי החרב.
קייל וסויר מנסים להימלט דרך מנהרה סודית אבל מגלים שהיא ממולכדת בחומרי נפץ.
הם בורחים עם הלימוזינה הנשיאותית אבל סטנץ ואנשיו רודפים אחריהם והם נופלים לבריכה הנשיאותית.
מכיוון שקייל וסויר נחשבים כעת למתים, בכוח התיקון ה-25 לחוקה של ארצות הברית סגן הנשיא המונד הופך לנשיא.
קייל וסויר, שנותרו בחיים, לומדים שהמונד הורה על פלישה מהאוויר לבית הלבן על מנת להשתלט עליו מחדש, אבל שכירי החרב מפילים את המסוקים באמצעות טילי קרקע אוויר.
סטנץ לומד על זהותה של אמילי דרך הווידאו שהיא פרסמה ולוקח אותה לווקר בחדר הסגלגל.
טיילר מצליח להתחבר למערכת של פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה ומשגר טיל מאוהיו למטוס הנשיאותי והורג את המונד ואת כל מי שהיה על המטוס.
ראפלסון מושבע לנשיא ומורה על מתקפה אווירית על הבית הלבן.
סויר מסגיר את עצמו לווקר על מנת להגן על אמילי.
ווקר, שמאשים את איראן במותו של בנו, דורש מסויר להשתמש בפוטבול הגרעיני על מנת לשגר מתקפה גרעינית על ערי איראן.
סויר מסרב, וקייל מצית שרפה במספר חדרים בבית הלבן על מנת ליצור הסחת דעת.
בינתיים טיילר, שמתכונן לבריחה, מפעיל בטעות את אחת מהפצצות במנהרה והורג את עצמו.
בינתיים קייל מצליח להרוג את רוב שכירי החרב ולפוצץ את סטנץ ברימון יד ומגיע לווקר, ומגלה שהוא הספיק להשתמש בטביעת היד של סויר על מנת להפעיל את הפוטבול.
ברגע האחרון קייל מצליח להתרסק לתוך החדר הסגלגל עם אחת מהמכוניות המשוריינות של אבטחת הנשיא ולהרוג את ווקר ולמנוע את המתקפה על איראן.
אמילי רצה החוצה ומנופפת בדגל הנשיאותי ובכך מונעת את המתקפה האווירית על הבית הלבן.
קייל מבין כי ראפלסון הוא למעשה שותפו של ווקר, ושהוא פועל בשמן של חברות הנשק הגדולות שמעוניינות לעצור את יוזמת הנשיא במזרח התיכון.
קייל נפגש עם ראפלסון מחוץ לבית הלבן ומספר כי סויר מת, ומאשים אותו בבגידה וגורם לו להתוודות במעורבות שלו במתקפה של ווקר, כשסויר מופיע ומורה על מעצרו של ראפלסון.
סויר ממנה את קייל במקום למאבטח האישי שלו ומזמין אותו ואת אמילי לסיור במארין 1, שם הוא מקבל הודעה שצרפת, רוסיה, סין, ישראל ואיראן מאשרות את הסכם השלום שלו לאחר שהן למדו על המתקפה על הבית הלבן.
הסרט צולם החל מיולי 2012 במונטריאול, קנדה ותחילה תוכנן כי ייצא לאקרנים בנובמבר 2013, אך לבסוף יצא ב-28 ביוני 2013.
הסרט זכה לביקורות מעורבות ממבקרי הקולנוע, כשאתר Rotten Tomatoes העניק לו 50 אחוזי טריות מהמבקרים.
את המוזיקה לסרט כתב והלחין הארלד קלוסר, המוזיקאי הקבוע של רולנד אמריך שהלחין את המוזיקה לסרטיו הרבים והקודמים של אמריך.
וושינגטון קפיטולס הייתה קבוצת כדורסל מהעיר וושינגטון ששיחקה בליגת ה-BAA, ולאחר מכן בליגת ה-NBA, בין השנים 1951-1946.
את משרת מאמן הקבוצה קיבל רד אאורבך בן ה-29, שתפקד עד אז כעוזר מאמן באוניברסיטת דיוק.
פיריק ואאורבך הוליכו את וושינגטון לשתי עונות מוצלחות נוספות, בהן ניצחה 58% ו-63% ממשחקיה, בהתאמה, ואף העפילה לגמר ה-BAA בעונת .
בסדרת הגמר הפסידו הקפיטולס למיניאפוליס לייקרס של ג'ורג' מייקן בתוצאה 4-2. בסיום העונה עזב אאורבך את הקפיטולס לטובת אימון טריי-סיטיז בלקהוקס לעונה אחת, ולאחר מכן אימן את בוסטון סלטיקס אותה הוביל ל-9 אליפויות NBA.
בין עונות 1947/1948 ו-1948/1949 ניצחו הקפיטולס 20 משחקים רצופים, מה שהיווה את שיא הליגה במשך 23 שנים, עד ששברה אותו לוס אנג'לס לייקרס עם 33 ניצחונות ברציפות בעונת .
לקראת עונת התמזגה ליגת ה-BAA אל ליגת ה-NBA, בה שיחקה וושינגטון בשתי העונות הבאות.
בדראפט 1950 בחרו הקפיטולס את הקלע ביל שרמן, שהוביל את קלעי הקבוצה בעונתה האחרונה עם 12.2 נקודות למשחק.
באותו הדראפט בחרו הקפיטולס גם את הסמול פורוורד ארל לויד, שהפך לשחקן האפרו-אמריקאי הראשון שמשתתף במשחק NBA, כשעלה לשחק ב-31 באוקטובר 1950 בהפסד וושינגטון לרוצ'סטר רויאלס.
במהלך עונת , בעודה מחזיקה במאזן ניצחונות שלילי 10-25, התפרקה הקבוצה והותירה את ליגת ה-NBA עם עשר קבוצות.
ב-10 בינואר 1951 נערך "דראפט פיזור", במסגרתו בחרו קבוצות הליגה את שחקני הסגל של הקפיטולס.
ביל שרמן, שנבחר על ידי בוסטון סלטיקס, השתתף בהמשך הקריירה ב-8 משחקי אולסטאר וזכה עם הסלטיקס ב-4 אליפויות NBA.
בעונת עברה קבוצת "בולטימור בולטס" לעיר וושינגטון ושינתה את שמה ל"קפיטל בולטס", וכיום נקראת הקבוצה "וושינגטון ויזארדס".
ליגת ה-NBA אינה מחשיבה את הוויזארדס כגלגול של קבוצת וושינגטון קפיטולס, אלא כמועדון נפרד המשאיר את הקפיטולס על תקן קבוצה שחדלה להתקיים.
עונה ליגה מאמן ניצחונות הפסדים פלייאוף BAA רד אאורבך 49 11 חצי גמר ה-BAA BAA רד אאורבך 28 20 לא העפילה BAA רד אאורבך 38 22 גמר ה-BAA NBA בוב פיריק 32 36 חצי גמר המחוז המזרחי NBA בונס מקיני 10 25 התפרקה במהלך העונה
וושי מאוי סיטי - מלון מריוט הוא גורד שחקים סופר גבוה אשר ממוקם בעיר וושי שנמצאת במחוז ג'יאנגסו שבסין.
המגדל, אשר משמש כבית מלון, מתנשא לגובה של וכולל 68 קומות.
בניית המגדל החלה בשנת 2008 והסתיימה כעבור 6 שנים, בשנת 2014. נכון לשנת 2025, מלון מריוט הוא הבניין הרביעי בוושי ה-115 בגובהו בסין, ה-136 בגובהו באסיה וה-214 בגובהו בעולם.
מלון מריוט הוא הבניין הגבוה ביותר בקומפלקס וושי מאוי סיטי, אשר בנוי משישה בניינים סך הכול.
בנוסף לעיל, שלושה בניינים למגורים בגובה עם 44 קומות כל אחד ושני בניינים למגורים בגובה עם 29 קומות כל אחד.
בעוד שחמשת מגדלי המגורים נבנו מבטון מזוין, מלון מריוט נבנה כשלד מרוכב מליבת בטון מזוין ומבנה היקפי של עמודי תיבה מפלדה חלולים עטופים בבטון.
המבנה הכולל נבנה כמערכת ליבה וקורות ייצוב עם קורות פלדה מחוזקות העוטפות את הקומות הטכניות בקומות 26 ו-46. המגדל מתהדר בקיר מסך זכוכית עם שקעים קטנים הנמשכים אנכית במעלה החלק החיצוני עד לקומה ה-60 לפני שהם הופכים לאופקיים.
מאפיין זה, בשילוב עם הסורגים החיצוניים של הקומות הטכניות, מוסיף מרקם ויזואלי לחזית פשוטה לחלוטין, ללא כל עיטורים נוספים.
הקומפלקס ממוקם רחוב אחד צפונית לכיכר הפיננסים הבין-לאומית של וושי, ויחד הם מהווים את מרכזו של מרכז עסקים ראשי חדש, המשמש כנקודת מוקד חדשה לקו הרקיע של וושי הצומח במהירות.
וושינגטון הייטס היא שכונה בחלקו הצפוני של רובע מנהטן בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
האזור נקרא על שם פורט וושינגטון, ביצור שנבנה בנקודה הטבעית הגבוהה ביותר באי מנהטן על ידי כוחות הצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, כדי להגן על האזור מפני הכוחות הבריטיים.
וושינגטון הייטס גובלת בהארלם מדרום, לאורך רחוב 155; אינווד מצפון לאורך רחוב דיקמן או הילסייד אבניו; נהר ההדסון ממערב, ובהארלם ריבר והבלוף של קוגן ממזרח.
וושינגטון הייטס היא חלק ממחוז קהילתי מנהטן 12 והמיקודים העיקריים שלה הם 10032, 10033 ו-10040. היא מסויירת על ידי המחוזות ה-34 וה-33 של מחלקת העיר ניו יורק.
ב, רק החלק הדרומי של האי יושב על ידי האירופאים, מה שהשאיר את שאר מנהטן ברובה ללא בנייה.
בין שלל שטחי היבשה הבלתי מעורערים היה המקום הגבוה ביותר באי, שממנה היו נופים בלתי נשכחים של מה שיהפוך למטרופולין ניו יורק.
כשהגיעה מלחמת העצמאות של ארצות הברית לניו יורק, היו ידי הבריטים על העליונה.
הגנרל ג'ורג' וושינגטון וחיילי הצבא הקונטיננטלי שלו חנו על האדמה הגבוהה, וקראו לה פורט וושינגטון, כדי לפקח על החיילים הבריטים המתקדמים.
הצבא הקונטיננטלי נסוג ממיקומו לאחר מפלתו ב-16 בנובמבר 1776, בקרב פורט וושינגטון.
הבריטים נכנסו לתפקיד ושמו את שמו לפורט קניפאוזן לכבוד וילהלם פון קניפאוזן, מנהיג ההסיאנים, שלקח חלק ניכר בניצחון הבריטי.
מיקומם היה במקום שנקרא כעת פארק בנט.
פורט וושינגטון הוקמה כעמדה פוגעת למניעת שיט בריטי להפליג צפונה על נהר ההדסון.
פורט לי, מעבר לנהר, היה התאום שלה, שנבנה כדי לסייע בהגנה על עמק ההדסון.
התקדמות הקרב מסומנת על ידי סדרת לוחות ברונזה לאורך רחוב ברודוויי.
לא רחוק מהמצודה נמצא טברנה בלו בל, שנמצאת בצומת של קינגסברידג' רוד, בצומת רחוב ברודוויי ורחוב 181 של היום, בפינה הדרומית-מזרחית של הודסון היימס המודרנית.
ב-9 ביולי 1776, כאשר הקונגרס המחוזי של ניו יורק נצטרף להכרזת העצמאות של ארצות הברית, "קהל משופע של חיילים ואזרחים ('לא היו אנשים הגונים' נוכחים, עד אחד אמר אחר כך) ...
צעדו בברודוויי אל באולינג גרין, שם הפילו את הפסל של ג'ורג' השלישי שהוקם בשנת 1770. הראש הונח על קפיץ בטברנה בלו בל...
הטברנה שימש מאוחר יותר על ידי וושינגטון וצוותו כאשר הבריטים פינו את ניו יורק, כשעמדו מולה וצפו בכוחות האמריקאים צועדים דרומה כדי לקחת מחדש את ניו יורק.
ב-1856 נבנה הבית הראשון באתר פורט וושינגטון.
מעון Moorewood היה שם עד שנות השמונים של המאה התשע עשרה.
הנכס נרכש על ידי ריצ'רד קרמן ונמכר לג'יימס גורדון בנט לאחוזת קיץ בשנת 1871. צאצאי בנט העבירו את האדמה לעיר כדי להקים בה פארק לכבוד המאהל של מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
פארק בנט הוא חלק מהאדמה ההיא.
לוציוס צ'יטנדן, סוחר מניו אורלינס, בנה בית בקרקע שקנה בשנת 1846, ממערב למה שכיום שדרות קבריני ורחוב מערב 187. מקום זה היה ידוע בשם אחוזת צ'יטנדן משנת 1864. ק.
באקינג קרא את ביתו הסמוך לנהר הדסון פינהורסט, שם ששורד עד היום כשדרת פינהורסט.
סדרת הרכסים המשקיפה על ההדסון הייתה אתר וילות במאה ה-19, כולל רכושו הרחב של ג'ון ג'יימס אודובון.
באזור שבין הרחובות 190 ל-192 היה אי פעם פארק השעשועים פורט ג'ורג', פארק שעשועים, משנת 1895 עד 1914. האתר שלו הוא כיום פינת ישיבה בפארק הייברידג', שהוצב בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
בתחילת המאה ה-20 החלו לכרות את היער כדי לפנות מקום לבתים.
בצוקים שמהווים כיום את פארק פורט טריון, שכנה אחוזתו של קורנליוס קינגסלי גאריסון בילינגס, נשיא בדימוס של חברת קולה וגז בשיקגו.
הוא רכש 100,000 מטר מרובע ובנה את Tryon Hall, בית בסגנון לואי ה-14 בעיצובו של גאס לואל.
הייתה בו כניסה מהנרי הדסון פארקוויי, גבוה 15 מטר ועשוי מגרניט מיין.
בשנת 1917, מכר בילינגס את האדמות לג'ון ד.
רוקפלר, הבן במחיר של 35,000 דולר לאקר.
Tryon Hall נשרף באש בשנת 1925.
בתחילת המאה העשרים התחילו מהגרים מאירלנד להתגורר בוושינגטון הייטס.
יהודי אירופה שברחו מהנאצים בשנות ה-30 ושנות ה-40 גם התיישבו בשכונה.
יוונים החלו לעבור לוושינגטון הייטס בשנות העשרים של המאה העשרים, והשכונה הייתה נקראת "אסטוריה של מנהטן" בשנות ה-50 וה-60. מהגרים דומיניקנים החלו להגיע בשנות ה-80, ווושינגטון הייטס הייתה מוקד הגולה הדומיניקנית בארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עולים מהונגריה ופולין עברו לגור ליד האירים.
כשצמח הנאציזם בגרמניה, יהודים ברחו משם.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, התיישבו יותר מ-20,000 פליטים מגרמניה בוושינגטון הייטס.
נראה כי תחילתו של קטע זה בוושינגטון הייטס כשכונה בתוך שכונה החלה בערך בתקופה זו, בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה.
חוקר אחד מתייחס לאזור בשנת 1940 בשם "מבצר טריון" ו"אזור פורט טריון".
לוונשטיין, "המרחק החברתי הגדול ביותר היה בין האזור בצפון-מערב, דרומית לפארק פורט טריון, שהיה, ונשאר, החלק היוקרתי ביותר...
ההבדל הזה כבר קיים בשנת 1940, המשיך ללא הפוגה עד שנת 1970, ועדיין היה מורגש בשנת 1980...
" לוונשטיין הגדיר את פורט טריון כהאזור שממערב לברודוויי, ממזרח להדסון, צפונית לרחוב 181, ודרומית לרחוב דיקמן, הכולל את פארק פורט טריון.
הוא כותב, "בתוך אזור וושינגטון הייטס (בין רחוב 155 לרחוב דייקמן) היה גם הבדל פנימי לא מבוטל.
ככל שהולכים יותר צפונה ומערבה, השכונה יוקרתית יותר..."
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה כונתה השכונה בשם פרנקפורט על נהר הדסון בגלל האוכלוסייה הצפופה של יהודי גרמניה שהתיישבו בה.
מספר גדול מאוד של פליטי גרמניה שהתיישבו במקום הגיעו מפרנקפורט, וחלקם אף ייסדו בשכונה קהילת המשך לקהילת האם בפרנקפורט בשם קהל עדת ישורון, מה שהוליד אולי את השם החדש.
באף שכונה אחרת בעיר לא היו כל כך הרבה יהודים גרמנים, אשר יצרו שם עולם גרמני מרכזי משלהם בשנות ה-30.
בשנת 1934 החלו חברי המועדון היהודי-גרמני בניו יורק את אאופבאו, ידיעון לחבריו שצמח לעיתון.
העיתון התפרסם כ"קול אינטלקטואלי בולט ופורום העיקרי ליהדות גרמנית בארצות הברית".
לדברי שגרירות גרמניה בוושינגטון הבירה, "הוא הציג את עבודתם של סופרים ואנשי רוח בולטים כמו תומאס מאן, אלברט איינשטיין, שטפן צווייג, וחנה ארנדט.
זה היה אחד העיתונים היחידים שדיווחו על מעשי זוועות השואה במלחמת העולם השנייה."
בשנת 1941 פרסמו את ה-Aufbau Almanac, מדריך לחיים בארצות הברית שהסביר את המערכת הפוליטית האמריקאית, חינוך, מערכת הביטוח, סניף הדואר וספורט.
לאחר המלחמה עזר אופאבאו למשפחות שהתפזרו בקרבות אירופה להתחבר מחדש באמצעות פרסום רשימת שמות הניצולים.
המשרדים של אאופבאו עברו בסופו של דבר לשכונת האפר ווסט סייד.
העיתון כמעט פשט את הרגל בשנת 2006, אך נרכש על ידי Jewish Media AG, והוא קיים כיום כמגזין חדשות חודשי.
משרדי המערכת שלה נמצאים כעת בברלין, אך יש לה כתב בעיר ניו יורק.
כאשר גדלו ילדי המהגרים היהודים בשכונה, הם נטו לעזוב את השכונה, ולעיתים, את העיר עצמה.
בשנת 1960, היוו יהודי גרמניה רק 16% מהאוכלוסייה בפרנקפורט על נהר הדסון.
השכונה הפכה להיות פחות יהודית בשנות ה-70 של המאה ה-20 עם הגירתם של יוצאי ברית המועצות.
לאחר ההגירה הסובייטית, משפחות מהקריביים, ובמיוחד פוארטו ריקו והרפובליקה הדומיניקנית, הפכו את השכונה לביתם.
כל כך הרבה דומיניקנים גרים בוושינגטון הייטס כי מועמדים לנשיאות קמפיין הרפובליקה הדומיניקנית מגיעים למצעדים בשכונה.
אפרו-אמריקאים החלו לעבור לשם בשנות השמונים, ואחריהם קבוצות אחרות.
"פרנקפורט על ההדסון" כבר לא תיאר את השכונה.
בשנת 2011 היו בוושינגטון הייטס בין שיעורי הפשע המדווחים הנמוכים ביותר בשכונות במנהטן, אם כי פעם היה העניין שונה לחלוטין.
בשנות השמונים הושפעה השכונה בצורה קשה ממגפת הקוקאין, כמו שאר העיר ניו יורק.
בשנת 1989 כינה הניו יורק טיימס את השכונה, "בירת הקראק של אמריקה".
התחדשות עירונית, ג'נטריפיקציה ושיעורי פשע נמוכים יותר
ככל שסחר הקראק התמעט, הפשיעה נפלה בשנים שלאחר מכן.
מעצרם של שוטרים המעורבים בסחר בסמים שינה את השכונה באופן דרמטי.
אנשים נעצרו גם בגלל פשעי איכות חיים.
בשנת 2018, בשני המחוזות היו שני מקרי רצח משולבים.
הפשיעה ירדה ממעל 10,000 אירועים שדווחו באזור מחוז 34 בשנת 1990, לכמעט 2,000 תקריות בסך הכל בשני המתחמים בשנת 2018.
בשנת 2011, וושינגטון הייטס הייתה השכונה הרביעית הכי בטוחה במנהטן, על פי ניתוח אחד של רישומי המשטרה.
בעבר, השכונה נגדרה להגיע דרומה עד לרחוב 133, השימוש המודרני מגדיר את השכונה כפועל צפונה מרחוב 155 עד אינווד.
בחלק וושינגטון הייטס, בסמוך לשדרת פינירסט ורחוב 183 בפארק בנט, נמצא לוח המסמן את הגובה הטבעי הגבוה ביותר של מנהטן, 81 מטר מעל פני הים, במקום שישב פורט וושינגטון, מחנה מלחמת העצמאות של ארצות הברית של הגנרל ג'ורג' וושינגטון וחייליו, על שמם נקראת וושינגטון הייטס.
וושון קלאן לנארד הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1995–2006. ממוצעיו הכוללים לאורך 11 עונותיו ב-NBA הם 11.9 נקודות, 2.8 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק.
לנארד נולד וגדל בדטרויט שבמישיגן, ובילדותו התחבר עם שכנו, כוכב ה-NBA לעתיד כריס ובר.
בין השנים 1987–1991 למד ב"תיכון סאות'וסטרן" המקומי, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלו לצידם של ג'יילן רוז והווארד אייזלי.
בין השנים 1991–1995 למד באוניברסיטת מינסוטה, ושיתף פעולה בקבוצת הכדורסל שלה עם הרכז אריאל מקדונלד.
בכל אחת מ-4 עונותיו בקבוצת האוניברסיטה היה הקלעי המוביל שלה, ולאורך התקופה קלע 16.6 נקודות בממוצע למשחק.
בסיום עונתו השלישית העמיד את עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA 1994, ונבחר בבחירה ה-46 על ידי מילווקי באקס, אך בחר לחזור לעונתו הרביעית באוניברסיטת מינסוטה.
בעת סיום לימודיו בשנת 1995 היה הקלעי המוביל בתולדות קבוצת האוניברסיטה, עם 2,103 נקודות.
בקיץ 1995 הצטרך לקבוצת "אוקלהומה סיטי קאלברי" מליגת ה-CBA, וב-18 משחקיו בקבוצה הוביל את כל שחקני הליגה עם ממוצע של 30.1 נקודות למשחק.
בדצמבר 1995 חתם על חוזה במיאמי היט מליגת ה-NBA.
במהלך עונת הפך לשחקן חמישייה קבוע במיאמי, וסייע לקבוצה לרשום את מאזן הניצחונות הטוב בתולדותיה (61–21), עם ממוצע של 12.3 נקודות למשחק.
במשחק הראשון של פלייאוף 1997 קלע לנארד 24 נקודות מול אורלנדו מג'יק, ולאורך הפלייאוף פתח בכל 17 משחקי קבוצתו והיה הקלעי השלישי שלה (אחרי טים הארדוויי ואלונזו מורנינג), עם 11.4 נקודות למשחק.
בסדרת גמר האזור המזרחי, אליו העפילה לראשונה בתולדותיה, הפסידה מיאמי מול שיקגו בולס בתוצאה 1–4. בשלוש העונות הבאות המשיך לנארד להציג יכולת סולידית במיאמי, עם 11.9 נקודות בממוצע למשחק.
לקראת עונת הועבר יחד עם מארק סטריקלנד בטרייד לדנוור נאגטס, בתמורה לכריס גאטלינג.
בשתי עונותיו בדנוור קלע ממוצע של 12.3 נקודות למשחק, לרוב כשחקן חמישייה.
בקיץ 2002 חתם על חוזה בטורונטו ראפטורס, ובעונתו היחידה בקבוצה קלע שיא קריירה של 14.3 נקודות בממוצע למשחק.
בספטמבר 2003 חזר לשחק בדנוור, כאשר חתם בקבוצה על חוזה ל-3 עונות.
בסוף-שבוע האולסטאר 2004 זכה לנארד בתחרות השלשות, לאחר שגבר בסיבוב הגמר על פג'ה סטויאקוביץ' וקייל קורבר.
באותה עונה העפילה דנוור לשלב הפלייאוף לראשונה מזה 9 שנים, הודות ליכולת מצוינת של הרוקי כרמלו אנתוני.
בסיבוב הפלייאוף הראשון הוביל לנארד את קלעי הנאגטס, עם ממוצע של 17.0 נקודות למשחק, אך קבוצתו הפסידה מול מינסוטה טימברוולבס בתוצאה 1–4. במשחק הראשון של עונת נפצע בגיד האכילס, ונאלץ להחמיץ את כל המשך העונה, למעט שני משחקים.
בפברואר 2006 נשלח לפורטלנד טרייל בלייזרס במסגרת טרייד בין 4 קבוצות, בו רובן פטרסון ורג'י אוונס הועברו לדנוור, ויטלי פוטפנקו וסרגיי מוניה הועברו לסקרמנטו קינגס, ובראיון ראסל וארל ווטסון הועברו לסיאטל סופרסוניקס.
ב-14 משחקיו בפורטלנד קלע 6.6 נקודות למשחק, ובסיום עונת פרש ממשחק, בגיל 32.
וושינגטון אלסטון היה צייר ומשורר אמריקאי, יליד דרום קרוליינה.
אלסטון היה חלוץ בתנועה הרומנטית של אמריקה בציורי נוף.
הוא היה ידוע במהלך חייו בניסויים שלו בנושאים דרמטיים ושימוש נועז בצבעים קלילים.
יצירות האמנות המוקדמות שלו התרכזו בהיבטים מרהיבים של הטבע, יצירותיו המאוחרות מייצגות גישה סובייקטיבית יותר.
אלסטון נולד ב-5 בנובמבר 1779, במטע אורז בנהר וואקמאו ליד ג'ורג'טאון, קרוליינה הדרומית.
אמו רחל מור התחתנה עם קפטן ויליאם אלסטון בשנת 1775, שנפטר בשנת 1781, זמן קצר לאחר קרב קאוונס.
מור נישאה שנית לד"ר הנרי סי פלאג, בנו של סוחר ספנות עשיר מניופורט, רוד איילנד.
אלסטון סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1800 ועבר לצ'ארלסטון, דרום קרוליינה לזמן קצר לפני ששט לאנגליה במאי 1801. הוא התקבל לאקדמיה המלכותית לאמנות בלונדון בספטמבר.
בשנים 1803 – 1808 הוא ביקר במוזיאונים הגדולים של פריז ואיטליה, שם פגש את וושינגטון אירווינג ברומא ואת סמואל טיילור קולרידג', חברו לכל החיים.
בשנת 1809 התחתן אלסטון עם אן צ'נינג, אחותו של ויליאם אלרי צ'אנינג.
לאחר שנסע באירופה, חזר אלסטון ללונדון, שם זכה בתהילה ובפרסים על תמונותיו.
אלסטון היה גם סופר שכתב בלונדון בשנת 1813 הוא פרסם את "Sylphs of the Seasons", עם שירים אחרים, שפורסמו מחדש בבוסטון, מסצ'וסטס, מאוחר יותר באותה שנה.
אשתו נפטרה בפברואר 1815 והותירה אותו עם געגוע לאמריקה.
בשנת 1818 חזר לארצות הברית והתגורר בקיימברידג', מסצ'וסטס, במשך עשרים וחמש שנים.
בשנת 1826 נבחר עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
הוא היה דודם של האמנים ג'ורג' וייטינג פלאג וג'ארד בראדלי פלאג, שלמדו ציור אצלו.
התערוכה האמריקאית הראשונה שהציגה את עבודתו של אלסטון הייתה בשנת 1827. בשנת 1830 נישא אלסטון למרתה רמינגטון דנה אחותו של הסופר ריצ'רד הנרי דנה.
דנה הייתה בת דודתה של אשתו הראשונה של אלסטון.
אלסטון נקבר בכיכר הרווארד, ב"שטח הקבורה הישן" בין כנסיית הקהילה הראשונה וכנסיית כריסטוס.
אלסטון כונה לעיתים "הטיציאן האמריקאי" מכיוון שסגנונו דמה לגדול אמני הרנסאנס הוונציאני בתצוגת ניגודי הצבעים הדרמטיים שלו.
עבודותיו השפיעו רבות על התפתחות ציור הנוף האמריקאי.
נושאים רבים של ציוריו נלקחו מתוך ספרות, במיוחד סיפורי המקרא.
גאונותו האמנותית הוערכה על ידי סמואל טיילור קולרידג'.
המבקר והעורך בעל ההשפעה רופוס וילמוט גריסוולד הקדיש את האנתולוגיה המפורסמת "המשוררים והשירה של אמריקה" לאולסטון בשנת 1842. המשורר הנרי וודסוורת' לונגפלו, 17 שנה לאחר מותו של אלסטון, כתב כי: "אדם אחד עשוי להמתיק זמן שלם.
אני אף פעם לא עובר בנמל קיימברידג' בלי לחשוב על אלסטון.
הזיכרון שלו מבשם את האווירה."
צייר בוסטוני אחר, ויליאם מוריס האנט, העריץ את עבודתו של אלסטון, ובשנת 1866 הקים את "מועדון אולסטון" בבוסטון.
בשיעורי האומנות שלו העבירו לתלמידיו את הידע שלו בטכניקות שבהן צייר אלסטון.
וושינגטון אלסטון היה הראשון שהשתמש במונח Objective Correlative בשנת 1840, אשר לאחר מכן הפך מפורסם על ידי ת"ס אליוט במאמר על המלט (1919).
המונח מציין מערכת של אובייקטים, סיטואציות, שרשרת אירועים וכיוצא בזה, שיצרו אצל הקורא או הצופה רגש.
בעיר בוסטון, מסצ'וסטס מונצח אלסטון ברחוב על שמו, וכן גם דרך אלסטון בברקלי, קליפורניה.
וושינגטון אלסוורת' לינדזי (; 20 בדצמבר 1862 – 5 באפריל 1926) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל השלישי של מדינת ניו מקסיקו.
לינדזי נולד בעיירה ארמסטרונג מילס שבמדינת אוהיו, לרוברט וג'וליה.
בשנת 1884, סיים לינדזי את לימודיו במכללת "Scio", והחל לעבוד כמורה במדינתו, ובניו יורק ואילינוי.
בשנת 1891, סיים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן.
טרם מעברו לניו מקסיקו, עסק לינדזי בעריכת דין בשיקגו.
בשנת 1900, התפקד למפלגה הרפובליקנית.
במרוצת השנים, מונה לינדזי לפקיד המחוז של רוזוול, סגן התובע המחוזי, ראש עיריית פורטלס וחבר באמנה החוקתית של ניו מקסיקו.
בשנת 1916, הפך לינדזי לסגן המושל אזקיאל קבזה דה בקה.
דה בקה נפטר ב-18 בפברואר 1917 במהלך כהונתו כמושל.
לינדזי, שהיה סגנו, קיבל על עצמו את תפקיד המושל.
במהלך כהונתו, חוקק מספר חוקים משפטיים.
לינדזי עזב את תפקידו ב-1 בינואר 1919.
לאחר כהונתו כמושל, חידש לינדזי את הקריירה הפרטית שלו כעורך דין.
בשנת 1924, מונה לציר בוועדה הלאומית הרפובליקנית, שבחרה את קלווין קולידג' כמועמדה ל.
לינדזי נפטר ב-5 באפריל 1926 בפורטלס.
וושינגטון דיפלומטס, הייתה קבוצת כדורגל מהעיר וושינגטון די.
שבארצות הברית, אשר שיחקה בליגת הNASL בין השנים 1974–1981. את הקבוצה הובילו שחקנים מוכרים כמו: יוהאן קרויף, אלן גרין ובובי סטוקס.
המועדון נוסד בשנת 1974 על ידי תאגיד מדיסון סקוור גארדן.
ה-NASL העניקה זיכיון לקבוצת עסקים מבוססת מוושינגטון והשם של הקבוצה נבחר להיות "וושינגטון דיפלומטס".
המועדון לא הצליח במיוחד במהלך הופעותיו ב-NASL.
היריבות הגדולה ביותר של הקבוצה הייתה עם קבוצת ניו יורק קוסמוס.
ההישגים הגדולים ביותר של המועדון בליגה היו העפלות לפלייאוף הליגה בשנים: 1976, 1978, 1979 ו-1980. בשנים 1975–1976 שיחק המועדון גם בליגת ה-NASL המקורה.
בשנת 1980, אחד השחקנים הטובים בתולדות הכדורגל, יוהאן קרויף, הפך לשחקן המועדון, מה שהביא לעלייה במספר נוכחות הקהל במשחקי הליגה של הקבוצה, שהגיעה לעד 20,000 צופים.
לאחר עונת 1980 פורק המועדון עקב חובות של מיליוני דולרים, אמנם הוא הוקם מחדש בשנת 1981, אך לאחר עונת 1981, המועדון פורק סופית.
בין השנים 1988–1990, הייתה קבוצת וושינגטון דיפלומטס ששיחקה בליגת ה-APSL.
אוניית המערכה וושינגטון (BB-47) הייתה אוניית מערכה מסדרת קולורדו והאונייה השנייה של צי ארצות הברית שנקראה לכבוד המדינה ה-42. השדרית שלה הונחה ב-30 ביוני 1919, בקמדן, ניו ג'רזי, על ידי התאגיד לבניית ספינות של ניו יורק.
היא הושקה ב-1 בספטמבר 1921, בחסות מיס ג'ין סאמרס, בתו של חבר הקונגרס ג'ון וו.
ב-8 בפברואר 1922, יומיים לאחר החתימה על הסכם הצי של וושינגטון להגבלת חימוש הימי, פסקו כל עבודות הבנייה באונייה שהושלמה ב-75.9%.
היא הוטבעה כמטרה לירי ב-26 בנובמבר 1924, על ידי אוניות המערכה ניו יורק וטקסס.
בשנת 1916 הושלמה עבודת התכנון של הסדרה הבאה של אוניות המערכה שייבנו עבור צי ארצות הברית החל מ-1917. אוניות אלו היו עותקים כמעט ישירים של סדרת טנסי הקודמת, למעט הסוללה הראשית, שגדלה מ-12 תותחי 14 אינץ' (356 מילימטרים) לשמונה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ).
סדרת קולורדו הוכיחה את עצמה כסדרה האחרונה של אוניות המערכה הסטנדרטיות.
הדחק האונייה היה 32,693 טון בתפוסה סטנדרטית ועד 34,130 טון במעמס מלא.
האונייה הונעה על ידי ארבעה מנועים טורבו-חשמליים של ג'נרל אלקטריק עם קיטור שסופק על ידי שמונה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט.
מערכת ההנעה של האונייה דורגה ב-28,900 כוחות סוס (21,600 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש).
היה לה טווח שיוט רגיל של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש), אך היה ניתן להשתמש בשטח דלק נוסף בזמן מלחמה כדי להגדיל את הטווח שלה ל-21,100 מיילים ימיים (39,100 ק"מ) באותה מהירות.
הצוות שלה מנה 64 קצינים ו-1,241 מלחים.
האונייה הייתה אמורה להיות חמושה בסוללה ראשית של שמונה תותחי 16 אינץ'/ 45 קליבר Mark 1 בארבעה צריחי תותחים על קו האמצע, שניים מקדימה ושניים מאחור בזוגות ירי-על.
הסוללה המשנית כללה 16 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/ 51 קליבר, מותקנים בנפרד בקזמטים המקובצים במבנה העילי באמצע האונייה.
היא הייתה אמורה לשאת סוללת נ"מ של שמונה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)/ 50 קליבר בצריחים בודדים בזווית גבוהה.
כמקובל באוניות ראשה של התקופה, היו אמורים להיות לה צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ) מותקנים בגוף שלה מתחת לקו המים בכל צד רוחב.
חגורת השריון הראשית של קולורדו הייתה בעובי 8–13.5 אינץ' (203–343 מילימטרים), בעוד הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד 3.5 אינץ' (89 מילימטרים).
בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 18 אינץ' (457 מילימטרים) ואילו חזיתות הברבטות היו בעובי 13 אינץ' (330 מילימטרים).
למגדל הניווט שלה היו דפנות בעובי 16 אינץ' (406 מילימטרים).
הן גם היו אוניות המערכה האחרונות של ארצות הברית שהשתמשו בצריחי תותחים תאומים - אוניות הסדרות קרוליינה הצפונית ודקוטה הדרומית השנייה השתמשו בתשעה תותחי 16 אינץ'/45 קליבר Mark 6 ואוניות הסדרה איווה השתמשו בתשעה תותחי 16 אינץ'/50 קליבר Mark 7 בשלושה צריחים משולשים.
וושינגטון הונחה ב-30 ביוני 1919.
ב-8 בפברואר 1922, יומיים לאחר החתימה על הסכם הצי של וושינגטון להגבלת כל החימוש הימי, הופסקו כל עבודות הבנייה באונייה שהושלמה ב-75.9 אחוזים.
עד אז, היא כבר החזיקה את ההגנה המשוריינת התת-ימית שלה במקום.
האונייה נגררה החוצה בנובמבר 1924, כדי לשמש יעד לירי.
ביום הראשון של הניסויים, האונייה נפגעה בשני טורפדות ושלוש פצצות במשקל של כמעט שגרמו נזק קל ונטייה של שלוש מעלות.
לאחר מכן פוצצו 400 פאונד של TNT על הסיפון, אך היא נותרה יציבה.
יומיים לאחר מכן, האונייה נפגעה על ידי ארבעה עשר פגזי שנורו מ-, אבל רק אחד חדר.
האונייה הוטבעה לבסוף על ידי אוניות המערכה ניו יורק וטקסס עם עוד ארבעה עשר פגזים בקוטר 14 אינץ'.
לאחר הבדיקה הוחלט כי שריון הסיפון הקיים על אוניות מערכה אינו מספק, וכי יש להצטייד באוניות מערכה עתידיות בתחתית משולשת, שהיא שריון תת-מימי עם שלוש שכבות.
אוניית המערכה וושינגטון (BB-56) הייתה האונייה המובילה בסדרת אוניות המערכה המהירות של קרוליינה הצפונית, האונייה הראשונה מטיפוס זה שנבנתה עבור צי ארצות הברית.
היא נבנתה תחת ההסכמות של אמנת וושינגטון, התכנון של וושינגטון היה מוגבל בהדחק ובחימוש, אם כי ארצות הברית השתמשה בסעיף באמנת הצי השני של לונדון כדי להגדיל את הסוללה הראשית מהחימוש המקורי של 12 תותחי 14 אינץ' (356 מילימטרים) בצריחים מרובעים לתשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) בצריחים משולשים.
האונייה הונחה ב-1938 והושלמה במאי 1941, בעוד ארצות הברית עדיין הייתה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקריירה הראשונית שלה בילתה באימונים לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית עד לאחר שיפן תקפה את פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, והכניסה את ארצות הברית למלחמה.
וושינגטון נפרסה בתחילה לבריטניה כדי לתגבר את צי הבית, שהוטל עליו להגן על שיירות הנושאות אספקה לברית המועצות.
היא לא ראתה שום פעולה במהלך תקופה זו, שכן הצי הגרמני נשאר בנמל, ווושינגטון הוחזרה לארצות הברית ביולי 1942 כדי לעבור שיפוץ והעברה לאוקיינוס השקט.
מיד נשלחה לדרום האוקיינוס השקט כדי לתגבר את יחידות בעלות הברית הנלחמות בקרב גוודלקנל, האונייה הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה ויליס לי.
היא ראתה פעולה בקרב הימי על גוודלקנל בלילה שבין 14 ל-15 בנובמבר יחד עם אוניית המערכה דקוטה הדרומית וארבע משחתות.
לאחר שדקוטה הדרומית משכה בשוגג אש יפנית כבדה בהפלגה קרוב מדי לשייטת של אדמירל נובוטקה קונדו, וושינגטון ניצלה את הירי היפני על דקוטה הדרומית כדי להסב נזק קטלני לאוניית הקרב היפנית קירישימה ולמשחתת איאנאמי, תוך שהיא נמנעת מנזק לעצמה.
המתקפה של וושינגטון שיבשה את ההפגזה המתוכננת של קונדו על עמדות הנחתים האמריקנים בגוודלקנל ואילצה את האוניות היפניות שנותרו לסגת.
משנת 1943 ואילך, היא עסקה בעיקר בחיפוי על כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות, אם כי היא גם הפגיזה מדי פעם עמדות יפניות לתמיכה בהתקפות האמפיביות השונות.
לאחר מכן עברה וושינגטון לחוף המזרחי של ארצות הברית, שם הוחזרה לשרת בתובלת חיילים כחלק ממבצע מרבד קסמים, כשהיא נושאת קבוצה של למעלה מ-1,600 חיילים הביתה מבריטניה.
לאחר מכן היא הושבתה ב-1947 והושמה בצי העתודה האטלנטי, שם נשארה עד 1960, אז נמחקה מרשימות הצי ונמכרה לגרוטאות בשנה הבאה.
סדרת קרוליינה הצפונית הייתה תכנון אוניית המערכה החדשה הראשונה שנבנתה תחת מערכת אמנת וושינגטון; העיצוב שלה היה כפוף לתנאים של אמנת לונדון השנייה משנת 1936, שהוסיפה הגבלה על סוללת התותחים העיקרית שלה, לפיה הם לא יהיו גדולים מ-14 אינץ' (356 מילימטרים).
המועצה הכללית העריכה מספר עיצובים, החל מאוניות מערכה עם מהירות של 23 קשרים (43 קמ"ש) הדומות לסדרה ה"סטנדרטית" או אוניות מערכה מהירות, ובסופו של דבר נבחרה אוניית מערכה מהירה חמושה בשנים עשר תותחי 14 אינץ'.
עם זאת, לאחר אישור האוניות, ארצות הברית הפעילה את סעיף המדרגות הנעות באמנה המתירה להגדיל לתותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) במקרה שמדינה חברה כלשהי סירבה לחתום על האמנה, מה שיפן סירבה לעשות.
הדחק האונייה היה 35,000 טונות ארוכות (36,000 טונות) בתפוסה סטנדרטית וגדל ל-44,800 טונות ארוכות (45,500 טונות) במעמס קרבי מלא.
האונייה הונעה על ידי ארבע טורבינות קיטור של ג'נרל אלקטריק, שכל אחת הניעה ציר מדחף אחד, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי שמונה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט.
המנועים דורגו ב-121,000 כוחות סוס (90,000 קילוואט), והטורבינות נועדו להעניק מהירות מרבית של 28 קשרים (52 קמ"ש).
היא נשאה שלושה מטוסים ימיים מסוג ווט OS2U קינגפישר לסיור אווירי, אשר שוגרו על ידי זוג מעוטים על הירכתיים שלה.
הצוות שלה בזמן שלום מנה 1,800 קצינים ומלחים, אך במהלך המלחמה גדל הצוות ל-99 קצינים ו-2,035 מלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של תשעה תותחי 16 אינץ'/45 קליבר Mark 6 בשלישיית צריחים משולשים על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על מקדימה, כשהשלישי מאחור.
הסוללה המשנית כללה עשרים תותחים דו-תכליתיים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ) /38 קליבר מותקנים בצריחים תאומים המקובצים באמצע האונייה, חמישה צריחים משני הצדדים.
כפי שתוכננה, האונייה צוידה בסוללת נ"מ של 16 תותחי 1.1 אינץ' (28 מילימטרים) ו-18 מקלעי .50 (12.7 מ"מ) בראונינג M2, אבל סוללת הנ"מ שלה הורחבה מאוד במהלך הקריירה שלה.
חגורת השריון הראשית הייתה בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים), בעוד שהסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד 5.5 אינץ' (140 מילימטרים).
לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 16 אינץ' (406 מילימטרים), והם הותקנו על גבי ברבטות שהיו מוגנות באותו עובי פלדה.
למגדל הניווט היה דפנות בעובי 14.7 אינץ' (373 מילימטרים).
פריסת השריון של האונייה תוכננה תוך מחשבה על יריבים מצוידים בתותחי 14 אינץ', אך מכיוון שמערכת האמנה התקלקלה רגע לפני תחילת הבנייה, לא ניתן היה לשנות את עיצובה כדי לשפר את קנה המידה של ההגנה כדי להתגונן מפני תותחים כבדים יותר.
למרות חסרון זה, סדרת קרוליינה הצפונית הוכיחה את עצמה כאוניות מערכה מוצלחות יותר מסדרת דקוטה הדרומית המשוריינת יותר אך צפופה מאוד.
וושינגטון קיבלה מספר שדרוגים במהלך הקריירה שלה, הכוללים בעיקר מכ"ם וסוללת נ"מ קלה חדשה.
האונייה קיבלה שלושה ערכות מכ"ם בקרת אש Mark 3 לסוללה הראשית, ארבעה מכ"מים Mark 4 עבור התותחים המשניים, מכ"ם חיפוש אווירי CXAM ומכ"ם חיפוש פני השטח SG.
במהלך השיפוץ שלה בתחילת 1944, היא קיבלה מכ"ם חיפוש אווירי SK במקום ה-CXAM ומכ"ם SG שני; המכ"מים Mark 3 הוחלפו במכ"ם מתקדם יותר Mark 8, אם כי היא שמרה על אחד מהם כגיבוי.
בספטמבר, מכ"ם ה-SK הוחלף במכ"ם SK-2, והמכ"מים Mark 4 הוחלפו בשילוב של מכ"מים Mark 12 ו-Mark 22. בשיפוץ האחרון שלה באוגוסט וספטמבר 1945, היה לה מכ"ם SK מקדימה, מכ"ם חיפוש אווירי SR מאחור ומכ"ם SG בשתי העמדות.
משבש TDY הותקן על מגדל פיקוד האש הקדמי שלה.
סוללת תותחי ה-1.1 אינץ' של וושינגטון הוחלפה ב-40 תותחי בופורס 1.1 אינץ' (28 מ"מ) בעשרה צריחים מרובעים באפריל 1943, ובאוגוסט, מספר התותחים גדל לשישים בחמישה עשר צריחים מרובעים.
הסוללה הקלה המקורית שלה של שמונה עשר מקלעי 0.50 קליבר הוסרה ל-12 ועשרים תותחי אורליקון 20 מ"מ (0.79 אינץ') בצריחים בודדים הותקנו בתחילת 1942. ביוני הגדילו את סוללת ה-0.50 קליבר שלה ל-28 קנים, אבל עד ספטמבר, כולן הוחלפו לטובת סוללה אחידה של 40 תותחי 20 מ"מ.
במהלך השיפוץ באפריל 1943, הוגדל חימוש הנ"מ שלה לסך כולל של 64 תותחי 20 מ"מ.
שנה לאחר מכן, באפריל 1944, היא איבדה את אחד הצריחים הבודדים לטובת צריח מרובע של תותחי 20 מ"מ ניסיוני.
בנובמבר 1944, האונייה הייתה אמורה להפחית את הסוללה ל-48 קנים, אבל זה מעולם לא קרה ובמקום זאת, בתחילת 1945, הוחלפו לה שמונה צריחים בודדים בשמונה צריחים תאומים, מה שהעמיד את סוללת תותחי 20 מ"מ שלה על שבעים וחמישה תותחים.
השדרית של וושינגטון הונחה ב-14 ביוני 1938 במספנת הצי של פילדלפיה.
היא הושקה ב-1 ביוני 1940, ולאחר שסיימה את עבודות האבזור, היא נכנסה לשירות בצי ב-15 במאי 1941. היא החלה בניסויי ים של המספנה ב-3 באוגוסט, אבל כמו אוניית האחות שלה קרוליינה הצפונית, היא סבלה מרטט מוגזם בזמן הפלגה במהירות גבוהה מהמדחפים המקוריים שלה עם שלושה להבים.
בדיקות עם קרוליינה הצפונית הניבו פתרון בר-ביצוע (אם כי הבעיה מעולם לא תוקנה במלואה): שני מדחפים עם ארבעה להבים על הצירים החיצוניים ושני מדחפים עם חמישה להבים על הצירים הפנימיים.
הבדיקות נמשכו במהלך שיוט הטלטלות שלה והאימונים הראשוניים שלאחר מכן, שנערכו לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית, דרומה עד למפרץ מקסיקו.
היא ערכה בדיקות מהירות גבוהות בדצמבר, שבמהלכן לא הצליחה להגיע למהירות המיועדת שלה בגלל בעיות הרטט.
בתקופה זו, ארצות הברית עדיין הייתה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה.
וושינגטון התאמנה לעיתים קרובות עם קרוליינה הצפונית ועם נושאת המטוסים ואספ, כאשר וושינגטון שימשה כאוניית הדגל של אדמירל משנה ג'ון וו.
וילקוקס ג'וניור, מפקד פלגת אוניות המערכה השישית (BatDiv), חלק מהצי האטלנטי.
האימונים הראשוניים שלה נמשכו ב-1942, אז המדינה נכנסה למלחמה כתוצאה מההתקפה היפנית על פרל הארבור והכרזת המלחמה של גרמניה לאחר מכן.
שינויים במדחפי האונייה נמשכו עד מאוחר בפברואר 1942, אך גם אלה התבררו כלא יעילים.
כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמה, וושינגטון הוקצתה כאוניית הדגל של כוח המשימה (TF) 39, עדיין בפיקודו של וילקוקס, שיצא לבריטניה ב-26 במרץ.
היחידה, שכללה את הורנט והסיירות הכבדות ויצ'יטה וטוסקלוסה, הייתה אמורה לתגבר את צי הבית הבריטי שבסיסו בסקפה פלו .
צי הבית נחלש בגלל הצורך לנתק יחידות, במיוחד כוח H, כדי להשתתף בפלישה למדגסקר, וקבוצת הקרב האמריקאית הייתה נחוצה כדי לסייע בהתמודדות עם אוניית המערכה הגרמנית טירפיץ ויחידות שטח כבדות אחרות שבסיסן בנורווגיה הכבושה.
למחרת, בעודה חוצה את האוקיינוס האטלנטי, וילקוקס נסחף אל מעבר לסיפון.
טוסקלוסה וזוג משחתות חיפשו את האדמירל, והורנט שלחה מטוסים למעלה כדי לסייע במאמץ, אך התצפיתנים על המשחתת וילסון הבחינו בו, עם הפנים כלפי מטה במים, לאחר שכבר טבע.
החיפוש הופסק וכוח המשימה המשיך ליעדו.
אדמירל משנה רוברט סי גיפן, על סיפון ויצ'יטה, קיבל את הפיקוד על היחידה, אותה פגשה בים הסיירת הבריטית אדינבורו ב-3 באפריל.
האוניות הגיעו לסקפה פלו יומיים לאחר מכן, שם היא עברה תחת פיקודו של אדמירל ג'ון טובי, מפקד צי הבית.
בשאר החודש, וושינגטון ושאר האוניות האמריקאיות היו עסוקים באימוני קרב ובאימוני היכרות עם צי הבית כדי להכין את אוניות המדינות השונות לפעולות משותפות.
TF 39 סומנה מחדש כ-TF 99 בסוף אפריל, כאשר וושינגטון עדיין משמשת כאוניית הדגל.
האוניות יצאו למבצע הראשון שלהן ב-28 באפריל כדי לבצע סריקה אחרי אוניות מלחמה גרמניות לפני שיירת האספקה PQ 15 לברית המועצות.
האוניות של TF 99 פעלה עם גורמים מצי הבית, כולל אוניית המערכה קינג ג'ורג' החמישי ונושאת המטוסים ויקטוריוס.
במהלך המבצע, קינג ג'ורג' החמישי נגחה בטעות והטביע את המשחתת פנג'בי; וושינגטון עקבה מקרוב מכדי להימנע מההריסות, וכשחלפה על פני המשחתת הטובעת, מטעני העומק של פנג'בי התפוצצו.
ההלם מהפיצוץ גרם נזק לחלק מהמכ"מים ולציוד בקרת האש של וושינגטון וגרם לדליפה קטנה באחד ממכלי הדלק שלה.
קינג ג'ורג' החמישי נאלצה לחזור לנמל לצורך תיקונים, אבל וושינגטון ושאר TF 99 נשארו בים עד 5 במאי.
האוניות עצרו ב-Hvalfjörður, איסלנד, שם קיבלו אספקה מאוניית האספקה Mizar.
האוניות נשארו באיסלנד עד 15 במאי, אז יצאו לדרך לחזור לסקפה פלו, והגיעו לשם ב-3 ביוני.
למחרת, אדמירל הרולד ריינפורד סטארק, מפקד כוחות הצי אירופה, ביקר באונייה והפך אותה למפקדה הזמנית שלו.
ב-7 ביוני, המלך ג'ורג' השישי עלה לאונייה כדי לסקור את וושינגטון, ולאחר שסטארק עזב היא חזרה ללוות שיירות באזור הארקטי; אלה כללו את שיירות QP 12, PQ 16 ו-PQ 17. שתי הראשונות התרחשו באותו זמן, עם QP 12 שחזרה מברית המועצות בזמן ש-PQ 16 נשאה מטען נוסף של אספקה ונשק.
וושינגטון, ויקטוריוס ואוניית המערכה דיוק אוף יורק סיפקו תמיכה מרחוק אך לא היו הותקפו ישירות על ידי צוללות ומטוסים גרמניים שפשטו על PQ 16; אוניות השיירה QP 12 התחמקו במידה רבה מתשומת הלב הגרמנית וחלפו ללא תקרית משמעותית.
שיירת ה-PQ 17 ספגה אסון כאשר סיור דיווח באופן שגוי על טירפיץ, הסיירות הכבדות אדמירל היפר, אדמירל שר וליצו ותשע משחתות שהתקרבו לתקוף את השיירה, כאשר למעשה הגרמנים עדיין היו מול חופי נורווגיה, והתקדמותם הופרעה לאחר שכמה מכלי השיט עלו על שרטון.
הדיווחים על יחידות כבדות גרמניות בים הניעו את מפקד השיירה להורות לספינותיו להתפזר, מה שהותיר אותן חשופות להתקפות צוללות והתקפות לופטוואפה שהטביעו עשרים וארבע מתוך שלושים וחמש ספינות התובלה.
בעודו בהוואלפיורדור ב-14 ביולי, העביר גיפן את דגלו בחזרה לוויצ'יטה ולוושינגטון, בליווי ארבע משחתות, יצא לדרך לחזור לארצות הברית.
היא הגיעה למפרץ גרייבסנד ב-21 ביולי ועברה למספנת הצי של ברוקלין יומיים לאחר מכן לשיפוץ.
לאחר השלמת השיפוץ, וושינגטון יצאה לדרך ב-23 באוגוסט, לכיוון האוקיינוס השקט בליווי של שלוש משחתות.
היא עברה דרך תעלת פנמה ב-28 באוגוסט והגיעה לנוקואלופה בטונגה ב-14 בספטמבר.
שם, היא הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה ויליס לי, מפקד פלגת אוניות המערכה השישית וקבוצת המשימה (TG) 12.2. ב-15 בספטמבר הפליגה וושינגטון לפגוש את אוניות TF 17, שהתרכזו סביב נושאת המטוסים הורנט; לאחר מכן פעלו האוניות יחד והפליגו לנומאה שבקלדוניה החדשה כדי להתחיל בפעילות לתמיכה במערכה באיי שלמה.
האוניות, שהתבססו מנומאה ואספיריטו סנטו בהברידים החדשים, חיפו על שיירות שהביאו אספקה ותגבורת לנחתים שנלחמו בגוודלקנל בתחילת נובמבר.
במהלך אחת מפעולות ליווי השיירות הללו באמצע אוקטובר, וושינגטון, זוג סיירות וחמש משחתות סיפקו תמיכה מרוחקת אך היו רחוקים מכדי להשתתף בקרב כף אספרנס בלילה שבין 11 ל-12 באוקטובר.
זמן קצר לאחר מכן, וושינגטון הועברה ל-TF 64, הכוח אוניות השטח שהוקצה לאזור גוודלקנל, עדיין בפיקודו של לי.
בשלב זה כללה היחידה גם סיירת כבדה אחת ושתי סיירות קלות ושש משחתות.
במהלך 21–24 באוקטובר, מטוסי סיור יבשתיים יצרו קשרים חוזרים ונשנים עם TF 64 כשצי יפני התקרב לאזור, אך בקרב איי סנטה קרוז שהחל ב-25, ריכזו היפנים את התקפותיהם האוויריות על נושאות המטוסים האמריקאיות של TF 17 ו-TF 61. ב-27 באוקטובר, הצוללת היפנית I-15 ניסתה לטרפד את וושינגטון אך החטיאה.
בתחילת נובמבר, הצי האמריקאי הצטמצם במידה ניכרת בכוח התקפי; נושאות המטוסים ואספ והורנט הוטבעו, והותירו רק את נושאת המטוסים אנטרפרייז, וושינגטון, ואוניית המערכה החדשה דקוטה הדרומית כאוניות הראשה היחידות הזמינות לכוחות בעלות הברית שנלחמו במערכה.
וושינגטון הצטרפה לשתי האוניות האחרות ב-TF 16, שכללה גם את הסיירת הכבדה נורת'המפטון, ותשע משחתות.
האוניות יצאו ב-11 בנובמבר כדי לחזור ללחימה מול גוודלקנל.
הסיירת פנסקולה ושתי משחתות נוספות הצטרפו אליהן למחרת.
ב-13 בנובמבר, לאחר שנודע לו שמתקרבת מתקפה יפנית גדולה, ניתק האלסי את דקוטה הדרומית, וושינגטון וארבע מהמשחתות כקבוצת משימה 16.3, שוב בפיקודו של לי.
אנטרפרייז, שהמעלית הקדמית שלה ניזוקה מהפעולה בסנטה קרוז, נשמרה מדרום כעתודה וכדי למנוע את אובדן נושאת המטוסים האמריקאית המבצעית היחידה באוקיינוס השקט.
האוניות של TG 16.3 היו אמורות לבלום קבוצת הפצצות יפנית שנצפתה במים מול גוודלקנל.
וושינגטון ירתה ראשונה עם הסוללה הראשית שלה בשעה 23:17 בטווח של 18,000 יארד (16,000 מטר) בזמן שהתותחים המשניים שלה ירו פגזי תאורה כדי להאיר את המטרות, וזמן קצר לאחר מכן פתחה גם דקוטה הדרומית באש.
אחת המשחתות היפניות, איאנמי, חשפה את עמדתה על ידי פתיחה באש על מסך המשחתות האמריקאית, מה שאיפשר לוושינגטון לירות לעברה, תוך גרימת נזק חמור שהשבית את מכונות ההנעה שלה והצית שריפה גדולה.
וושינגטון נותרה כעת לבדה כדי להעסיק את השייטת היפנית, אם כי עדיין לא זיהו את נוכחותה.
בעוד הקפטן של וושינגטון, גלן ב.
דייוויס, החזיק את אונייתו בצד המנותק של השרידים הבוערים של מסך המשחתות, דקוטה הדרומית נאלצה לפנות אל מול אחת המשחתות הבוערות כדי למנוע התנגשות, מה שהאיר אותה לאוניות היפניות, ומשך את האש שלהן ואפשר לוושינגטון לירות בהן באין מפריע.
בשעה 23:35, מכ"ם ה-SG של וושינגטון זיהה את הכוח העיקרי של קונדו ועקב אחריהם במשך עשרים הדקות הבאות.
בשעה 23:58, הכוח של דקוטה הדרומית הוחזר והמכ"ם שלה קלט את האוניות היפניות במרחק של פחות מ- קדימה.
שתי דקות לאחר מכן, האירה האונייה היפנית המובילה, אטאגו, את דקוטה הדרומית בזרקורי החיפוש שלה והמערך היפני פתח מיד באש וקלע עשרים ושבע פגיעות.
וושינגטון, שעדיין לא זוהתה, פתחה באש והקצתה שניים מתותחי ה-5 אינץ' שלה כדי לירות לעבר אטאגו ושניים לירות פגזי תאורה, בעוד השאר הצטרפו לסוללה הראשית שלה בפגיעה בקירישימה בטווח של .
וושינגטון השיגה כנראה תשע פגיעות של 16 אינץ' ועד ארבעים פגיעות של 5 אינץ', תוך גרימת נזק חמור.
קירישימה התחוררה קשות מתחת לקו המים, שני הצריחים הקדמיים שלה נפלטו החוצה, וההגה שלה נתקע, מה שאילץ אותה לנווט במעגל לכיוון ימין עם נטייה ימנית הולכת וגדלה.
לאחר מכן וושינגטון העבירה אש לאטאגו וטקאו, ולמרות שהייתה בין הראשונות, לא הצליחה לקלוע פגיעה משמעותית; המטח בכל זאת שכנע את שתי הסיירות לכבות את אורות החיפוש ולהפוך את המסלול בניסיון לשגר טורפדו.
בשעה 00:13 ירו שתי הסיירות מטח של שש עשרה טורפדות לונג לאנס לעבר וושינגטון, אז כ- משם, אף על פי שכולם החטיאו.
בשעה 00:20, לי הפנה את האונייה הפעילה היחידה שלו ששרדה (הוא הורה למשחתות ששרדו לנתק מגע מוקדם יותר במהלך הקרב, והקפטן של דקוטה הדרומית, לאחר שקבע שאונייתו נפגעה מספיק כדי למנוע ממנה לנקוט בפעולות נוספות, החליט לנתק מגע גם כן) לצמצם טווח לעבר הסיירות של קונדו.
אטאגו וטקאו ירו לזמן קצר בסוללות הראשיות שלהם והראשונה שיגרה עוד שלוש טורפדות, שכולן החמיצו.
לאחר מכן הורה קונדו לכוחות הקלים של מסך הסיור שלו לבצע התקפת טורפדו, אך אוניותיו של השימוטו היו רחוקות ממקומן ולא היו מסוגלות להיענות.
אדמירל משנה ראיזו טאנאקה, שליווה שיירת אספקה לגוודלקנל ועד כה לא השתתף בקרב, ניתק שתי משחתות כדי לסייע לקונדו.
כאשר האוניות הללו הגיעו למקום, לי הורה לוושינגטון לפנות למסלול הפוך בשעה 00:33 כדי למנוע התקפת טורפדו אפשרית מצד המשחתות.
שתי המשחתות של טאנאקה צמצמו טווח כדי לשגר את הטורפדות שלהן בזמן שוושינגטון ניתקה מגע, מה שגרם לה לנקוט בתמרוני התחמקות.
בזמן הנסיגה דרומה, לי שמר על וושינגטון הרחק מערבית לספינות המלחמה האמריקאיות שניזוקו, כך שכל כלי שיט יפני שרודפים אחריו לא ייגרר לעבר הכלים שניזוקו.
שעה לאחר מכן, קונדו ביטל את ההפצצה וניסה ליצור קשר עם קירישימה, אך לאחר שלא קיבל תגובה, שלח משחתות לבדוק את אוניית המערכה הנכה.
היא נמצאה בוערת לחלוטין, עדיין פונה באיטיות שמאלה, כשההחמרת ההצפה בהדרגה השביתה את הדוודים שלה.
בשעה 03:25 היא התהפכה וטבעה; בשלב זה, איאנמי גם ננטשה וטבעה כתוצאה מהנזק שנגרם על ידי וושינגטון.
עד השעה 09:00, וושינגטון התאחדה עם דקוטה הדרומית והמשחתות בנהאם וגווין כדי לסגת מהאזור.
וושינגטון חזרה למסך את נושאות המטוסים של TF 11- סרטוגה - ו-TF 16- אנטרפרייז - בזמן שדקוטה הדרומית יצאה לתיקונים.
בסוף נובמבר, פיקודו של לי תוגבר על ידי קרוליינה הצפונית, ולאחר מכן על ידי אוניית המערכה אינדיאנה.
אוניות מערכה אלו קובצו יחד כ-TF 64, עדיין בפיקודו של לי, והם חיפו על שיירות כדי לתמוך בלחימה באיי שלמה לשנה הבאה.
וושינגטון נשארה בדרום האוקיינוס השקט עד 30 באפריל, אז עזבה את נומאה לפרל הארבור.
בדרך היא הצטרפה לאוניות של TF 16. האוניות הגיעו ב-8 במאי.
במשך עשרים הימים הבאים פעלה וושינגטון כאוניית הדגל של TF 60, שערכה אימוני לחימה מול חופי הוואי.
ב-28 במאי היא נכנסה למבדוק יבש במספנת הצי בפרל הארבור לצורך תיקונים והתקנה של ציוד חדש.
זה כלל סט מדחפים חדש ששוב לא הצליח לתקן את בעיות הרטט.
לאחר שעבודה זו הושלמה, היא חידשה את האימונים באזור עד 27 ביולי, אז יצאה לדרך עם שיירה לכיוון דרום האוקיינוס השקט.
לצורך ההפלגה צורפה ל-TG 56.14, ובהגיעה לאזור נותקה ב-5 באוגוסט כדי להמשיך באופן עצמאי לנמל הוואנה באפאטה בהברידים החדשים, אליה הגיעה יומיים לאחר מכן.
וושינגטון בילתה את החודשיים הבאים בביצוע אימונים טקטיים עם כוחות המשימה של נושאות המטוסים באזור אפאטה כהכנה למערכות הקרובות במרכז האוקיינוס השקט.
כעת חלק מ-TG 53.2, שכלל שלוש אוניות מערכה נוספות ושש משחתות, יצאה וושינגטון לדרך ב-31 באוקטובר.
האוניות פגשו את TG 53.3, שבמרכזו נושאות המטוסים אנטרפרייז, אסקס ואינדפנדנס, למחרת, לתרגילי אימון נרחבים שנמשכו עד 5 בנובמבר.
הקבוצות התפזרו ואז וושינגטון עזבה עם משחתות מלוות לויטי לוו באיי פיג'י, אליה הגיעה ב-7 בנובמבר.
וושינגטון, עדיין אוניית הדגל של לי, יצאה ב-11 בנובמבר יחד עם ספינות פלגות אוניות המערכה ה-8 וה-9, וארבעה ימים לאחר מכן הם הצטרפו ל-TG 50.1, שהתרכזה סביב נושאת המטוסים יורקטאון.
הצי המשיך לאיי גילברט, שם התכוננו נחתים לנחיתה על טאראווה.
נושאות המטוסים של TF 50 פתחו במתקפות שלהם ב-19 בנובמבר, והמשיכו למחרת כשהנחתים עלו לחוף בטאראווה ומקין.
ההתקפות נמשכו עד 22 בנובמבר, כאשר הצי הפליג לצפון מקין כדי לסייר באזור.
ב-25 בנובמבר, הקבוצות של TF 50 אורגנו מחדש ווושינגטון הועברה ל-TG 50.4, יחד עם נושאות המטוסים בנקר היל ומונטריי ואוניות המערכה דקוטה הדרומית ואלבמה.
בין 26 ל-28 בנובמבר פעלו קבוצות נושאות המטוסים מול מקין כדי לחפות על נחיתת החיילים והאספקה באי.
מטוסים יפניים תקפו את הקבוצות ב-27 וב-28 בנובמבר, אך הם הסבו נזק קטן לאוניות האמריקאיות.
ב-6 בדצמבר, עם סיום הלחימה באיי גילברט, נותקה וושינגטון כדי ליצור את TG 50.8 יחד עם קרוליינה הצפונית, דקוטה הדרומית, אלבמה, אינדיאנה ומסצ'וסטס, שחיפו על בנקר היל, מונטריי ואחת עשרה משחתות.
אוניות המערכה נשלחו להפגיז את האי נאורו יומיים לאחר מכן, ולאחר מכן חזרו לאפטה ב-12 בדצמבר.
האוניות נשארו שם רק לזמן קצר לפני שיצאו ב-25 בדצמבר לאימון ירי עם קרוליינה הצפונית וארבע משחתות.
האוניות חזרו לנמל ב-7 בינואר 1944, אז הוקצתה וושינגטון ל-TG 37.2, יחד עם בנקר היל ומונטריי.
האוניות יצאו לדרך ב-18 בינואר, לקראת היעד הבא במערכה: איי מרשל.
האוניות עצרו לזמן קצר בפונאפוטי שבאיי אליס ב-20 בינואר לפני שיצאו שלושה ימים לאחר מכן לפגוש את שאר מה שהיה כיום TF 58; היחידה, שכללה את כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות, הוקמה בפיקודו של אדמירל משנה מארק מיצ'ר ב-6 בינואר.
היחידה של וושינגטון סומנה מחדש בהתאם ל-TG 58.1. לאחר שהגיעה מהמטרה העיקרית בקווג'לין בסוף ינואר, וושינגטון סקרה את נושאות המטוסים בזמן שהם ערכו תקיפות נרחבות באי ובטארואה השכנה.