tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמשון בן-יהושע (נולד בכ"ב בתשרי ה'תרצ"ד, 12 באוקטובר 1933) הוא פרופסור אמריטוס מהמחלקה לביוכימיה ומדעי המזון, הפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה.
מדען בכיר במכון לחקר תוצרת חקלאית ומזון, המינהל המחקר החקלאי, מרכז וולקני.
עסק בחקר טיפול בתוצרת חקלאית טרייה לאחר קטיף (Postharvest), במסגרת עבודתו במינהל המחקר החקלאי, מרכז וולקני.
נולד בשנת 1933 במושב באר טוביה, למשפחה חקלאית.
בנם של צילה לבית כשר וחיים בן-יהושע (קובלנץ).
אביו חיים בן-יהושע נולד בשנת 1900, ביבפטוריה, אשר בקרים, רוסיה.
לימים היגר לאמריקה והתגורר עם אחיו.
משם התגייס לגדודים העבריים, בגדוד יוצאי אמריקה, גדוד 39 של קלעי המלך, ונמנה עם לוחמי תל-חי.
אמו צילה לבית כשר, נולדה בשנת 1895 ברוזישץ', אוקראינה.
אחיו יעקב בן-יהושע ופרץ בן-יהושע הם ממקימי הרפתות הגדולות בישראל.
סיים את חוק לימודיו היסודיים במושב באר-טוביה ולמד את שנות בית הספר העל-יסודי בבית ספר תיכון בית ירח בעמק הירדן.
בין מוריו היו אליעזר שמואלי ומנהל בית הספר לימים חתן פרס ישראל לחקלאות שמואל סטולר.
במהלך שירות הצבאי, פיקד על היאחזות הנח"ל ליד עין-רדיאן, וליווה את אזרחותה והפיכתה לקיבוץ יטבתה.
במהלך שנים אלו היה מבין היוזמים להגברת נטיעות התמרים בערבה כשדה חקלאי.
עם מינוי דב יוסף לשר הפיתוח של מדינת ישראל, פנה בן-יהושע אליו וביקש את עזרתו בפיתוח משק התמרים.
למשימה הצטרף שמואל סטולר שהציג את בן-יהושע בפני בן-ציון ישראלי.
השר דב יוסף העמיד תקציב למשימה, ובן-ציון ישראלי יצא בשנת 1954 לאיראן להביא חוטרים לערבה.
עם מותו הטרגי של בן-ציון ישראלי, מונה למשימה יעקב אבידב (יאני אבידב), אשר
נסע לאיראן ב-1955 והביא רבבות חוטרי תמר אשר נשתלו במטעי יטבתה ומטעים נוספים ברחבי היישוב.
בוגר אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס UCLA, בארצות הברית, בה הוענק לו תואר B.Sc.
בהצטיינות יתירה (Summa cum Laude) בתחום subtropical horticulture, 1956. למד במסלול ישיר לדוקטורט באוניברסיטת UCLA, אותו סיים בשנת 1960, בגיל 27. במסגרת פוסט-דוקטורט, הונחה על ידי פרופ' אריק קון באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, קליפורניה ארצות הברית.
לאחר ששב לישראל, ביצע פוסט-דוקטורט נוסף במכון ויצמן למדע והשתלב בהקמת המכון למחקר יישומי במכון ויצמן ב-1962. ובשנת 1965, עם סגירת המכון למחקר יישומי עבר לתחנה לחקר החקלאות, לימים מרכז וולקני.
בשנת 1962 נישא ללסלי בריטני (Leslie Briney), ולהם שלושה ילדים.
לאחר 13 שנות נישואים נפרדו בני הזוג בשנת 1975. בשנת 1979 הקים משפחה משלבת עם פרופ' נעמה צבר בן-יהושע.
למשפחה חמישה ילדים, פרופ' גליה צבר, אייל בן-יהושע, ד"ר רון צבר, ד"ר ליאת יוספסברג בן-יהושע ועו"ד עמית בן-יהושע.
, בנו הבכור, נהרג ב-1984 בתאונת נשק במהלך שירותו הצבאי.
המשפחה מנציחה את זכרו במסגרת פסטיבל כרמיאל בתחרות הכוריאוגרפיה המרכזית על-שם אייל בן יהושע ליצירה ללהקת מחול פולקלוריסטי.
בן-יהושע פרסם מעל 190 מאמרים בכתבי עת מדעיים ולמעלה מ-250 פרסומים מדעיים בעברית.
מחקרו עסקו ביבולים שונים ביניהם: פירות הדר, אננס, אבוקדו, חסה, מלון, מלפפון, מנגו, סלרי, עגבניות, פאפאיה, פלפל, תאנים, תותי-שדה ותמרים.
שימור פרי ביריעות פלסטיק מחקריו בחנו את השימוש ביריעת פלסטיק העשויה מפוליאתילן צפוף (פא"צ) לצורך הארכת חיי המדף של פירות לאחר קטיף.
עטיפת לימונים בפא"צ, מאפשרת שמירתם יותר משנה באוויר הפתוח, ויותר משנתיים בקירור.
תוצאות דומות מתקבלות בפירות הדר נוספים.
גידולי התמר נושא התמר העסיק את פרופ' שמשון בן-יהושע החל מימי שירותו הצבאי.
עם הפרישה לגמלאות חזר לעסוק במחקר של זני תמר איכותיים שהיו נפוצים בחקלאות הקדומה בארץ ישראל.
חידוש גידול האפרסמון הקדום גידול נוסף שזכה להצלחה כבירה בימי העבר הוא האפרסמון.
בן-יהושע הוא חלק מקבוצה רב-תחומית אשר חוקרת ובוחנת את אפשרות גידולו של האפרסמון והפקת בשמים וחומרי מרפא מצמח זה.
עדויות ראשוניות על אפשרות שימוש באפרסמון לטיפול במחלת הסרטן פורסמו במחקר רב-תחומי שבחן את השפעת החומר הכימי בטא-קריופילין שהופק משרף האפרסמון על תאי סרטן.
בן-יהושע שימש כיועץ חקלאי בינלאומי, לארגונים בינלאומיים, ממשלות ומלכים.
במסגרת זו ייעץ בנושאים של שימור פירות, ירקות ופרחים וביסוס מחקר חקלאי בתחום טיפול בתוצרת חקלאית טרייה לאחר קטיף (postharvest).
יועץ של ארגון האו"ם לפיתוח תעשייתי (1980)
בנוסף, שימש כיועץ של ארגון המזון והחקלאות של האומות המאוחדות (The Food and Agriculture Organization).
שימש כיועץ למלך תאילנד לקידום הטיפול בפרי קטוף.
היה נציג הישראלי הראשון בארגון האירופאי לשיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי (1999–2009).
נמנה עם מייסדי האגודה הבינלאומית לפלסטיקה בחקלאות (Comité International des Plastiques en Agriculture - CIPA) וממוביליה.
שימש כנשיא האגודה בין השנים 1997–2001.
1979 ISPAC International Packaging Exhibit in Tel-Aviv – על פיתוח שיטה חדשה לאריזת פירות וירקות ביריעת פלסטיק.
משרד החקלאות בקוריאה - מדליה מיוחדת לשירות מצטיין כיועץ FAO.
פרס בן-גוריון תש"ע, 2009. בשנה זו חלק את הפרס עם האלוף במילואים עמרם מצנע.
ציון לשבח על מפעל חיים, 2013 של שירות למקצוע ולתרומה העולמית לנושא הטיפול בפרי הקטוף מטעם העמותה המקצועית הארגון הבינלאומי של מדע הבוסתנאות.
שמשון בלוך (יוני 1894 – 17 ביולי 1976) היה חייל בגדודים העבריים, מפקדה הראשון של קבוצת קדם, מראשוני חברי ארגון ההגנה ומפקד ההגנה של אזור יפו, מפקד בית"ר ביאסי, רומניה ואחד ממפקדי בית"ר באוניית המעפילים "אסתיר".
בלוך נולד בעיר פשקאן שבמחוז יאשי ברומניה, אחד משמונת ילדיהם של אפרים פישל ופרלה בלוך.
על רקע אי רצונו להישלח על ידי הוריו לחינוך תורני בישיבה בעירו, עזב בשנת 1908 את בית הוריו ועבר להתגורר בפריז, צרפת.
בשנת 1914 היגר מצרפת לארצות הברית על גבי האונייה "צרפת" והתגורר זמן מה בניו-יורק.
כשנה לאחר מכן הגיע למצרים והתגייס לגדוד נהגי הפרדות, תחת פיקודם של לוטננט־קולונל ג'ון הנרי פטרסון וסגנו יוסף טרומפלדור.
על רקע שליטתו במספר רב של שפות, שימש בין היתר כמתורגמן בגדוד.
במסגרת זו גם נטל חלק פעיל כחייל במערכה בגליפולי.
עם פירוק הגדוד התגייס בלוך מחדש לגדוד 39 של קלעי המלך, ולאחר שהייה במחנה אימונים בהליפקס, קנדה, נשלח עם הגדוד בספטמבר 1918 להשתתף בקרבות המאסף בבקעת הירדן - הקרבות האחרונים של כיבוש ארץ־ישראל על ידי הצבא הבריטי.
עם תם מלחמת העולם הראשונה החל לעבוד כאזרח במחנה סרפנד (צריפין) כמומחה לתיקון מכונות כתיבה עבור הצבא הבריטי.
ביוני 1920 הקים ועמד בראש קבוצת קדם, אשר פעלה להגן על האוכלוסייה היהודית באזור יפו וסביבתה.
ראשיתה של הקבוצה בהתארגנות עצמאית של קבוצת פועלים עברים, רבים מהם אנשי הגדודים העבריים לשעבר.
חברי הקבוצה הזאת, שמנתה בשיאה ככל הנראה סדר גודל של 50 איש, התגוררו במבנה בן שלוש קומות, שבו שכן בעבר המלון המפואר בלה ויסטה ובבתי פיינגולד הסמוכים לו.
מבנה זה שכן בשכונת מנשייה שעל חוף ימה הדרומי של תל אביב - בלב שכונות ערביות על גבול יפו.
קבוצת קדם לקחה על עצמה להוות כוח מגן ליהודי האזור שחיו בתוך שכונות ערביות ביפו ובסביבתה או בסמוך אליהן.
זו הייתה אחת מכמה קבוצות דומות שפעלו על בסיס מקומי ללא תיאום או פיקוד אזורי.
כמה מהן ניהלו חיי קומונה, מלאה או חלקית, ופעולות ההגנה שלקחו על עצמן השתלבו בחיי החברה והעבודה של חבריהן.
שמה של הקבוצה נגזר משמה של חברת הבנייה "קדם", שמשרדיה ומחסניה היו ממוקמים במבנה שבו שכן בעבר המלון.
המבנה שימש בסיס של הקבוצה ומקום מגוריה.
בדומה לקבוצות האחרות שעסקו בפעולות הגנה וביטחון ביישוב העברי - גם קבוצת קדם פעלה באופן חשאי ותחת מסווה - זאת בשל החשש לחשיפתם על ידי שלטונות המנדט הבריטי בארץ־ישראל שאסרו על התארגנויות מן הסוג הזה.
עיסוקו האזרחי של בלוך כמתקן מכונות כתיבה בבסיס הצבא הבריטי במחנה סרפנד אִפשר לו גישה נוחה לאמצעי לחימה שהיו במחנה.
בלוך רכש את כלי הנשק ואמצעי הלחימה מכספו האישי, וחילק אותם לחברי הקבוצה.
בשל שירותו כלוחם בגדודים העבריים, היה לבלוך ניסיון רב בהפעלת נשק, ועל כן ראה עצמו אחראי לאימון בסתר של יתר חברי הקבוצה.
אימונים אלו נערכו בבית־הספר לבנות בנווה צדק, ומטווחי הירי נערכו במקווה ישראל.
במאורעות תרפ"א (מאי 1921) בלטה הקבוצה בפעילותה להגנת יהודי האזור מפני הפורעים הערבים.
פעילותה של קבוצת קדם לא נעלמה מעינם הפקוחה של מנהיגי ארגון ההגנה בתל־ אביב.
זמן לא רב לאחר מאורעות תרפ"א, ובמקביל לאימונים החשאיים שערכה, הגיע מפקד "ההגנה" הראשון של אזור תל אביב, יצחק אולשנסקי (אולשן), לבניין קדם, והציע למפקדיה, בהם בלוך, להצטרף לשורות ארגון "ההגנה" שהוקם זמן קצר קודם לכן.
במסגרת זו, מונה בלוך למפקד ארגון ההגנה על אזור יפו וסביבתה, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1929.
לאור פעילותו המחתרתית, היה בלוך נתון למעקב ופיקוח ממושכים של הרשויות הבריטיות בא"י ובשנת 1929 נאלץ להימלט לרומניה.
בתקופה זו התקרב בלוך לתנועה הרוויזיוניסטית ובספטמבר 1930 מונה כמפקד ארגון בית"ר בעיר יאסי מטעם התנועה ובהמשך כאחד מארבעת המפקדים במפקדה הארצית של 'החלוץ הלאומי' שהקימה בית"ר ברומניה.
לאחר שהות זו ברומניה, במהלכה רכש השכלה כטכנאי שיניים, חזר ארצה בשנת 1933 והמשיך לעסוק לצד עיסוקיו האזרחיים בפעילות הגנה וביטחון של היישוב העברי.
בשנת 1939 סייע במאמצי העלייה הבלתי לגאלית לא"י ובמסגרת זו נטל חלק כאחד ממפקדי בית"ר באוניית המעפילים "אסתיר" אשר הביאה מעפילים מרומניה.
היה נשוי לחיה לבית גלבר ולזוג נולדה בת.
בלוך נפטר בשנת 1976 ונטמן בבית העלמין ברחובות.
שמשון בובר (14 במאי 1932 – 9 במאי 2010) היה מורה לחינוך גופני וימאות ומחנך.
ממייסדי השייט התחרותי בישראל והקמת איגוד השייט בישראל.
בובר שימש בתפקידים רבים בספורט הישראלי ביניהם מנהל אגף הספורט בהפועל ויו"ר התאחדות הספורט.
כמוכן היה גם יו"ר איגוד השייט ויו"ר איגוד ההתעמלות וכן תפקידים נוספים.
הוא אחד האחראים לכך שענף השיט נחשב לענף אולימפי מוביל בישראל.
בובר נולד במדינת תירינגן בגרמניה שם גרה משפחתו בעירה רודולשדלטט ב-14 במאי 1932 בן יחיד להוריו קורט בובר והרטה, מבית בוקופצר.
אביו ראה עצמו כגרמנים ואימצו את התרבות הגרמנית כדרך חיים.
קורט בובר הייתה חנות נעליים והתפרנס בכבוד.
עד שעלה היטלר לשלטון ובשנת 1934 הרגישו ההורים שאין מקום להם בגרמניה והחליטו לעלות לארץ ישראל.
האב עלה ראשון בשנת 1935 בהיותו בן שלוש הגיע בובר עם אמו לנמל יפו והתאחדו עם האב.
בדרכם לישראל שוכנעה הרטה בובר להחליף את שמו הפרטי לשמשון גם בשל גופו הגדול.
ההורים התחילו את חייהם במושב עין גנים אך מאחר שלא היו חקלאים עברו לתל אביב.
האב ניצל את כישוריו והחל לנגן בפסנתר בבתי קפה.
בובר החל ללמוד בית הספר לדוגמה על שם הנרייטה סאלד המורה שלו הייתה רחל צברי.
אחרי שנתיים עברה המשפחה לירושלים וגרה בשכונת רחביה ובובר למד בבית ספר הדתי "תחכמוני".
בערבים הצטרף לאביו וליוה אותו בניגון על מפוחית פה.
בשנת 1945 ההורים התגרשו ושמשון עבר עם אביו לחיפה וגרו ברחוב הרצליה.
שם למד ערבית מילדי השכנים.
הצטרף ל השתתף בפעולות יצא לטיולים רבים.
בשנת 1943 כשהיה בן 11 עבר עם אביו לנהרייה, שם נישא מחדש ונולד דני אח לשמשון.
האם הרטה נשאה מחדש ועברה גם היא לגור בנהריה עם בעלה קרלו פינצי.
מיסד הימייה בנהריה היה מנדל פירשט מקיבוץ עברון.
שמשון בילה הרבה בחוף הים.
חברים הציעו לו ולחבריו להצטרף לימיה
מדברי ד"ר שמשון שושני, שמשון נשבה בקסם הים את חובותיו לבית הספר מילא באופן חלקי ואת כל זמנו בילה בימייה.
כאשר התחיל להדריך בימייה התנתק כליל מהשומר הצעיר.
נערי הימיה קיבלו מדים וכובע מצחייה.
כל שבת לפני תחילת הפעילות נערך מסדר.
שמשון למד לנגן במפוחית פה בעיקר שירים רוסיים.
השירה הייתה חלק בבלתי נפרד מהווי ההפלגות בסירות.
ההפלגות בשלב הראשון היו חתירה משוטים, שלב שני במפרשים לאכזיב וחזרה.
בקיץ שנת 1945 נשלח לקורס מדריכים מטעם החבל הימי לישראל שהתנהל בשדות ים.
שמואל טנקוס היה מפקד הקורס וזלמן פרח הדריך בו.
הפקד הישיר היה בנימין תלם.
אחרי זמן קצר הוסמך כמפקד סירה ומדריך.
בהיותו בן 14 עבר את החוויה המכוננת של הורדת מעפילים מהאנייה 'חנה סנש' שהגיעה לחוף נהרייה ב-24 בדצמבר 1945. בשל שמועה שהצבא הבריטי מגיע עזבו אנשי הפלי"ם וחניכי הפלוגה הימית בפיקוד שמשון בובר השלימו את המשימה בהעברת חבל ושרשרת חיה הורדו כולם לחוף פרט למעפילה אחת שטבעה.
על פעולה זאת כתב אלתרמן בטור השביעי את .
בובר היה מאותם נערים שעמדו אותו לילה במים בחוף נהרייה.
בית הסירות על שם חנה סנש נבנה בעזרת תושבי נהרייה.
ב-16 בנובמבר 1946 חמקה עליה (אוניית מעפילים) והגיעה לחוף נהריה.
נערי הימיה היו מוכנים והורידו בסירותיהם את המעפילים אל החוף.
המעפילים פוזרו בין בתי התושבים.
ב-1 בינואר 1948 הגיעה האונייה האומות המאוחדות (אוניית מעפילים) לחוף נהריה בצהרי היום.
לנערי הימיה לא הייתה התראה.
מיד רצו לבית הסירות והורידו סירות למים.
כ-537 מעפילים הורדו ותושבי נהריה לקחו אותם לביתם.
131 מעפילים נתפסו על ידי הבריטים ונלקחו למחנה מעצר.
הנערים עם הסירות חתרו לשבי ציון ונשארו שם עד תום העוצר שהוכרז על ידי הבריטים.
בלילה נעשה הים סוער והגלים פירקו את האונייה.
היות שבובר היה גדל גוף נראה מבוגר מגילו האמיתי.
בשנת 1946 גויס להגנה ובמקביל גייסו אותו הבריטים לנוטרים.
לאחר הכרזת האו"ם בכ"ט בנובמבר, החל המצור הערבי על נהרייה שהייתה מוקפת יישובים ערבים.
הכניסה והיציאה והאספקה הועברו בדרך הים.
בובר בסירה קטנה העביר נוסעים מחיפה לנהריה.
לקראת פסח 1948 העביר עם חברו גבינות של מחלבת שטראוס לאונייה שעגנה מול נהריה ולקחה אותם לחיפה.
במלחמת העצמאות הצטיינו נערי הימייה מנהרייה בפעילות השטה לעיר הנצורה.
תוך כדי מלחמת העצמאות אחרי שחרור חיפה מערבייה עבר בובר לעבודה בנמל חיפה.
תחילה בחברת שירותי ים עוגן ואחר כך כהגאי בסירת הנתב.
אחרי כשנה קיבל הצעה ממנדל פירשט לחזור לנהריה ולנהל את הימייה.
בובר המשיך את הפעילות הרבה והוסיף בארגון טקסים תחרויות.
ביום העצמאות הופיעו להקות מחול במגרש הכדורגל.
בימייה בנהריה שולבו בנות אשר נדרשו לאותם מאמצים, ומילאו את כל המטלות.
אחת מהנערות המשתתפות הייתה רעיה שטראוס.
ב-1950 התגייס לחיל הים והיה בין מקימי מערכת הדרכת הימאות, חתירה ומפרשנות בקורס חובלים.
המשיך להיות בקשר עם הימיה בנהריה.
משימה בה הצטיין הייתה הכנת משמר כבוד לביקורו של אדמירל לואי מאונטבאטן בישראל ב-29 ביולי 1952. היה זה טקס מושקע ביותר משמר הכבוד התאמן חודש שלם.
קיבלו רובים חדשים כולל לוח מתכת לכת הרובה.
הנעליים צוחצחו לעילא עד כדי ברק ראי ולסוליות נדפקו מסמרים.
בובר בקולו הרועם ובגובהו היה ניכר כמנצח על הפעילות.
קבלת הפנים נערכה בנמל תל אביב.
האדמירל שהגיע באוניית הצי המלכותי הבריטי מלווה בשתי בנותיו, התרשם ושיבח את המשמר.
לאחר השחרור משירות חובה המשיך להדריך חובלים בשרות המילואים, עד גיל 59. בובר גם הדריך ימאות בשייטת 13.
בסוף שנת 1952 נענה בובר להצעתו של מנדל פירשט והחל בתפקיד מורה להתעמלות בבית הספר העממי בשיכון עמידר בנהריה במעברת העולים.
תוך כדי עבודה לקח קורסים בחינוך גופני.
בשנת 1953 החל ללמד גם בשלושה בתי ספר בעכו.
בקיץ 1954 נשלח לקורס של שנה במחנה יונה בתל אביב.
באותה שנה תוך כדי לימודים הדריך בימאות את הפלוגה הימית של הפועל תל אביב בירקון.
ויום אחד בשבוע הדריך בחולון.
בשנת 1955 בעקבות פנייה של יצחק אופק ממרכזי הימיה של הפועל לנהל קורס ימי.
לקורס הגיעו כ-100 נערים ונערות מכל ישראל.
הסידור היה שבועיים אימונים ושבועיים עבודות בענפי המשק.
הקורסים זכו לבקורות חיוביות מאוד.
בספטמבר 1955 יצא בובר עם סירה בהפלגת הפועל לפמגוסטה בקפריסין.
שם פגש גם את פרודרומוס פאפאואסיליו.
הופעת הנוער הישראלי ובובר עצמו עשתה רושם חזק על אנשי פמגוסטה.
את פיקוד על הימייה בנהריה העביר לשמשון שושני ונשארו בקשר טוב.
כך עבר בובר מנהרייה לשדות ים, והקים בו את המרכז הימי.
את הסירה הראשונה "ברטי" קיבל מנהריה.
יחד עם גדעון רז השיט אותה לשדות ים.
כבר באותה שנה יצא בסירה "ברטי" עם קבוצת שייטים על מנת להשתתף בשיוט רילף בנהריה.
בדרך נכנסו לבית הספר לקציני ים עכו.
התורן נשבר והוחלף ואחרי הרפתקאות הגיעו במועד לתחילת השיוט וזכו במקום השלישי בין המפרשיות הקטנות.
בובר עסק בחינוך גופני בכלל ולא רק בשיט.
חניכיו למדו להתגבר על הפחד.
מלכתחילה הקפיד בובר לשלב בנות בפעילות ללא שום ויתור.
עם השנים התפתח השיט בשדות ים, וצימח את מיטב השייטים בישראל ומהמובילים בעולם עד היום.
מרכז השיט החל לשרת את כל הנוער בחוף הכרמל.
בתמיכת המועצה אזורית חוף הכרמל, מרכז הפועל והמועצה להסדר הימורים בספורט, נבנה המרכז הימי בשלבים.
בובר ניהל את המרכז עד שנת 1999 בגיל 67 החליט בובר לפרוש, אך המשיך להיות מעורב.
בובר השכיל לגדל דור המשך, והמרכז נפתח גם לענפי ספורט אחרים.
במרכז השיט מתקיים בית ספר לימאות של משרד החינוך.
ההפלגות לקפריסין היוו את פסגת החינוך הימי.
התקיימו בחודשי הקיץ בחופש הגדול של בתי הספר.
הפלגה בסירה בים פתוח הייתה מבצע חשוב שדרש ימאות טובה.
הפלגה ראשונה נעשתה בשנת 1956. השיוט ארך כ-40 שעות לכל כיוון וסיור באי של מספר ימים.
בשנים הראשונות היה היעד נמל פמגוסטה ואחרי מלחמת האזרחים ב-1974 נמל לימסול.
קפריסין שהייתה יעד להפלגות בסירות המפרץ זכתה להתענינות רבה.
שמשון בובר לא חסך במאמצים לתת ביטוי לסולידאריות שלו עם קפריסין ולתמוך במאמצים לחידוש אחדותה ולטיפוח הידידות בין שני העמים.
שם פגש את פרודרומוס פאפאואסיליו מנהל שוהם שסייע להתארגנות.
שמשון בובר היה פעיל באגודת הידידות ישראל - קפריסין.
שמשון בובר יצא שמונה פעמים למדינות אפריקה כשליח המחלקה לשיתוף בינלאומי של משרד החוץ.
תפקידיו היו בעיקר לארגן מפגנים לימי עצמאות ואירועי ספורט.
לאחת הנסיעות שיתף את אשתו אראלה שעזרה מאוד בחזרות.
השיא היה מפגן העצמאות של זמביה, ב-24 באוקטובר 1964, אליו הגיעה גם שרת החוץ גולדה מאיר.
לעיני גדולי המדינות הצופים ראתה איך בתום הטקס נשאו המשתתפים את בובר על הכתפיים לאות תודה, בצעקות "שמשון שמשון".
בובר ארגן חילופי ספורטאים עם גרמניה.
בשנת 1972 החל עם שייטים וב-1979 יצאה משלחת ראשונה של שחקניות כדורסל.
בובר ארגן כל נסיעה גם חוויה תרבותית.
בכל נסיעה כללה גם ביקור במחנה ריכוז.
הנסיעה שילבה בין תרבות כדורסל ערכים והרבה גאווה ישראלית ויהודית.
גם לאחר שסיים תפקיד רכז השייט בשדות ים המשיך להיות מעורב.
הביא לישראל דגם סירה ויצר אצל בונה הסירות עבד בעכו סירה שנקראה "שמשונית" ואיגוד השיט סימן אותה כדגם 350. שכנע את רכז השיט רן גרליך להביא סירות מדגם "הולנדי מעופף" וסירות אלה הביאו את השייטים להישגים בינלאומיים.
בשנת 1976 החל בובר לרכז את ענף הים ב"הפועל" כסגנו של חנינא גולדברג ובשנת 1977 מונה כמנהל ענף הים.
המסגרת תפקידו טיפל בכל הסניפים שעסקו בפעילות ימית בישראל.
יזם פעילות והמשיך את ההפלגות לקפריסין.
בין השנים 1978 ל-1982 שימש שמשון בובר כיו"ר איגוד השיט בישראל.
בשנת 1981 נעשה מנהל אגף הספורט במרכז הפועל.
קלט ענפי ספורט חדשים, כולל כדור מים ורכיבה על סוסים.
נעשו הכנות לאולימפיאדת לוס אנגלס.
לאחר שהוברר כי לא יוכל להתגורר בכפר האולימפי החליט לחסוך הוצאות ויתר על מקומו במשלחת ולא נסע למשחקים.
בפברואר 1985 פרש בובר מנשיאות ההתאחדות לספורט ונבחר למזכיר קיבוץ שדות ים.
המצב הכלכלי בקיבוץ היה קשה.
רק מפעל אבן קיסר הצליח להתרומם.
בזמן היותו מזכיר שימש גם כרכז המדור הבין קיבוצי לספורט מטעם הקיבוץ המאוחד ויו"ר איגוד ההתעמלות.
בינואר 1988 סיים את תפקידו כמזכיר הקיבוץ והתמנה ליו"ר התאחדות הספורט בישראל.
תפקיד אותו מילא במשך ארבע שנים.
בובר זכה לעיטור יקיר הפועל
במרכז השיט של שדות ים נבנה בית הנושא את שמו – בית שמשון.
הבית מכיל ארבע כתות לימוד, סדנת תיקון כלי שיט, חדר ארגון תחרויות בינלאומיות, חדר המתנה להורים.
עלות הפרויקט הייתה 5.5 מיליון שקלים.
התורמת המשמעותית הייתה רעיה שטראוס, חניכתו של בובר מימי הימייה בנהרייה.
בשנת 1951 נישא לתמי פרידמן אותה הכיר בנהריה ולזוג נולד בן רובי.
הנישואים לא החזיקו מעמד ולאחר שנתיים התגרשו.
רובי שינה את שם משפחתו לשלו.
למד בנהריה נעשה קצין בצה"ל ומומחה לספורט.
נישא לשולה ולהם שלושה ילדים.
אימן שחייה במכון וינגייט ויצא לארצות הברית לנהל מכון לרפואה משלימה.
רובי שלו ממשיך לאמן שחייה בקריית אונו, כבר כ-50 שנה.
בובר נישא בשנית לאראלה נוימן מקיבוץ שדות ים.
הבת הבכורה גלית נולדה ב-4 במאי 1968.
ב-15 ביולי 1970 נולדה בתם השנייה יעל.
יעל בובר הייתה מעורבת בהקמת "בית שמשון" על שם אביה.
יו"ר איגוד השייט גילי אמיר פועל למען הנצחת זכרה של יעלי במקביל להקמת בית שמשון בחסות מרכז הפועל.
הבן שי בובר נולד ב-17 ביולי 1975. שי הלך בדרכי אביו ונבחר ב-דצמבר 2020 ליו"ר איגוד השייט בישראל.
ולאחרונה גם למנכ"ל מרכז ימי קיסריה מרכז אותו הקים אביו לפני 50 שנה.
אראלה בובר נפטרה ב-7 בינואר 2001 אחרי מחלה קשה.
בשנת 2005 התגלתה אצל שמשון בובר מחלת כליות והחל בטיפולי דיאליזה.
עבר גם ניתוח לב בבית חולים תל השומר.
ב-9 במאי 2010 נפטר ונטמן בבית העלמין בשדות ים.
אלפים ליוו אותו בדרכו האחרונה, נשיא המדינה שמעון פרס שלח מכתב תנחומים למשפחה.
ישראל מאיר, בין שדות וים, מעשיות ותיקי שדות ים, הוצאת קיבוץ שדות ים, 1985.
שמשון בובר, "הימיה" – אסופת סיפורים על שנות חיינו היפות ביותר בפלוגה הימית של הפועל, דפוס אפעל, 2004. ומתוכו סיפור אישי "נער הייתי" עמ' 6–8.
שמשון בובר, אל מול רוח איתן – שמשון בובר סיפור חיים הוצאה לאור בשביל החיים, 2008.
אילת אסקוזידו, רוח ים – סיפורו של השיט התחרותי בישראל, בהוצאת איגוד השיט בישראל, 2019.
שמשון בלקין (נולד ב-17 ביולי 1951) הוא חוקר, מיקרוביולוג, פרופסור אמריטוס במחלקה למדעי הצמח והסביבה במכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן באוניברסיטה העברית בירושלים.
בלקין נולד בתל אביב, בן לגיטה וירחמיאל בלקין שהיה חבר מטכ"ל "ההגנה", מפקד חיל הציוד והאספקה וראש ענף תקציבים בצה"ל, קצין הכנסת הראשון וסמנכ"ל משרד מבקר המדינה.
למד בבית הספר היסודי "לדוגמה" ע"ש הנרייטה סאלד, ובתיכון עירוני ה' בתל אביב; שירת כחייל בגדוד 202 של חטיבת הצנחנים וכמדריך בבית הספר לקצינים; השתחרר משירות מילואים בגיל 51 בדרגת רב-סרן.
למד באוניברסיטה העברית לתואר ראשון במדעי החיים ולדוקטורט (מסלול ישיר) באוקיינוגרפיה, והמשיך להשתלמויות בתר-דוקטורט במכון האוקיינוגרפי בוודס הול, מסצ'וסטס (1983–1984), ובאוניברסיטה של קליפורניה, ברקלי (1984–1986).
בין השנים 1986–1996 היה חבר סגל באוניברסיטת בן-גוריון, במכון לחקר המדבר בשדה בוקר.
ב-1996 חזר כפרופסור לאוניברסיטה העברית, תחילה במחלקה למדעי הסביבה בבית הספר למדע יישומי ולאחר מכן במחלקה למדעי הצמח והסביבה במכון למדעי החיים.
ב-2004 הועלה לדרגת פרופ' מן המניין.
מאז 2011 הוא מופקד הקתדרה להיגיינה תעסוקתית של משרד העבודה והרווחה.
בין התפקידים שמילא באוניברסיטה העברית: ראש המחלקה למדעי הסביבה בבית הספר למדע יישומי (2000–2003), יו"ר החוג למדעי הסביבה בפקולטה למדעי הטבע (2000–2003), ראש המחלקה למדעי הצמח והסביבה (2013–2015), יו"ר החוג לניהול תעשייתי (2000–2006), יו"ר החוג העל-פקולטאי לביוטכנולוגיה (2008–2014).
כמו כן היה חבר בוועדה לקביעת תקני איכות מי שתייה במדינת ישראל ויו"ר תת-הוועדה לקביעת תקנים מיקרוביאליים ("ועדת עדין", 2004–2007), יו"ר הוועדה המשותפת למשרד להגנת הסביבה ולמשרד הבריאות לקביעת תקני מי קייט (2006, 2012), וחבר הוועדה המייעצת לשר (ת) הבריאות בנושאי איכות מים (יו"ר תת-הוועדה המיקרוביולוגית, 2014–2022).
שימש כנשיא האגודה הישראלית לאקולוגיה ולמדעי הסביבה (1998-2000).
בלקין נשוי מאז 1973 למרים (מיקי) בלקין, אשת מערכות מידע בגמלאות, ואב ליעל בלקין (אורי), סגנית נשיא בחברת Datos Health, ולד"ר אבנר בלקין, רופא עיניים, מומחה לגלאוקומה.
אחיו, מיכאל בלקין, הוא פרופ' אמריטוס לרפואת עיניים, חוקר וממציא באוניברסיטת תל אביב ובמרכז הרפואי שיבא.
אחיו הבכור, עוזי בלקין, מראשוני קיבוץ נחל עוז, נפטר ב-1980.
במהלך שנותיו כסטודנט, פוסט דוקטורנט וכחוקר באוניברסיטת בן-גוריון ובאוניברסיטה העברית התפרשו מחקריו של בלקין על מגוון נושאים שמשלבים מחקר מיקרוביולוגי מחד עם תחומים שונים באיכות סביבה מאידך.
אחד מכיווני המחקר המרכזיים נולד מהצורך לאפיין את איכות השפכים התעשייתיים באתר התעשיות הכימיות ברמת חובב, לא רק מבחינת הרכבם הכימי אלא גם מבחינת רעילותם.
צורך זה הוביל להתמקדות ארוכת שנים בהנדסה גנטית של חיידקים ושמרים כחיישנים סביבתיים: מיקרואורגניזמים שמייצרים אות אופטי (צבע, פלואורסצנציה או הארה ביולוגית) או אות חשמלי בנוכחות חומרי מטרה ספציפיים (למשל מתכות כבדות) או עקות כלליות (למשל רעילות כללית או גנטית).
כיוון מחקרי זה הוביל לפיתוח גישות חדשניות לגילוי וזיהוי חומרים רעילים במים, אוויר, קרקע ומזון.
במסגרת זו מפותח בשנים האחרונות פתרון חדשני לגילוי מרחוק של מוקשים מוטמנים.
הפיתוח מתבסס על כך שמוקשים אינם לגמרי אטומים, וכמויות זעירות של חומרי נפץ משתחררות ומצטברות בקרקע שמעליהם.
חיידקים, שהונדסו גנטית כך שיאירו בנוכחות חומרים אלה, מפוזרים על האזור החשוד ומייצרים אות אופטי שניתן לצילום וכימות מרחוק.
"שמש שמש" הוא שיר בביצוע הזמר־יוצר הישראלי אריאל זילבר, שיצא לאור ב־1971, בתחילה כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
רות נוי כתבה את השיר, וזילבר הלחין אותו.
בהמשך נכלל השיר באלבום הבכורה של זילבר, "אריאל זילבר" ("רוצי שמוליק"), שיצא לאור ב־1976. גרסה נוספת, ארוכה ומוכרת, הקליט עם להקת ברוש, והיא נכללה באלבום "אריאל זילבר ולהקת ברוש", שיצא לאור ב־1978.
"שמש שמש" היה מיועד לאילנה רובינא.
זילבר חיבר את הלחן, ומילות השיר נכתבו ברגע האחרון: יום לפני המסירה לרובינא התכנסו אצל זילבר השדרנית עיינה אילון ורותי נוי.
לדברי זילבר, שלושתם ביחד כתבו את מילות השיר שהלחין.
אילון וזילבר ויתרו על הקרדיט על המילים, שנרשם על שם נוי לבדה.
רובינא לא הקליטה לבסוף את השיר כי "היה לה גבוה מדי".
הביצוע עבר לזילבר, שהוציא אותו כסינגל ב־1971, ומאוחר יותר כלל אותו באלבום הבכורה שנשא את שם הזמר ויצא לאור ב־1976 (האלבום התפרסם בגרסת התקליטור בשם "רוצי שמוליק" על שם להיטו הגדול של זילבר "רוצי שמוליק קורא לך").
הגרסה המפורסמת כיום של השיר היא גרסה ארוכה הכוללת קולות זירוז לסוסים ("דיו", "הויסה"), שאותה הקליט זילבר עם להקת "ברוש", ונכללה באלבום שהוציא עם הלהקה ב־1978, "אריאל זילבר, להקת ברוש".
חבר הלהקה טוני בראוור ניגן את סולו הכינור בגרסה הזאת.
השיר בגרסת הסינגל המקורית ערך את הופעת הבכורה שלו במצעד הפזמונים הישראלי השבועי של הגל הקל ב־13 בדצמבר 1971 בכניסה למקום ה־16, זכה להצלחה וצעד 12 שבועות, עד 6 במרץ 1972, אז יצא מהמצעד.
בשיאו הגיע למקום השלישי למשך ארבעה שבועות רצופים, החל מ־10 בינואר 1972.
"שמש שזורחת עליי" הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמר הישראלי רביד פלוטניק.
הוא יצא לאור ב-10 בינואר 2025 יחד עם כל שירי האלבום "הדרך לשביל הזהב" דרך חברת התקליטים נענע דיסק.
"שמש שזורחת עליי" נכתב על ידי פלוטניק, שגם הלחין אותו לצד קותימאן, המפיק המוזיקלי של היצירה.
השיר מבטא מסע רגשי, הנע בין כעס ותסכול לבין הכרת תודה ורגעים של השלמה.
הדובר מתאר התמודדות עם לחצים פנימיים, כישלונות, ספקות, מערכות יחסים מורכבות ותחושת זרות מול הצלחתו החיצונית.
לצד זאת, יש בו רגעי הודיה על הדברים הקטנים והמשמעותיים בחיים – המשפחה, השמש, הטבע והיצירה.
המילים מגלות כנות וחשיפה עצמית, ומשקפות את המאבק האוניברסלי בין חולשות וחוזקות, בין אכזבות והגשמות, תוך חיפוש מתמיד אחר משמעות ושקט פנימי.
"שמש שזורחת עליי" הפך ללהיט ברחבי ישראל.
הוא הגיע בשיאו למקום העשירי ב, המבוסס על הצבעות הקהל.
ארד נולד בארץ ישראל ב-1923. בוגר גימנסיה שלווה בתל אביב ובעל תואר ראשון ביחסים בינלאומיים, כלכלה וסוציולוגיה.
במלחמת העולם השנייה לחם בחזית אירופה מטעם צבא בריטניה יחד עם הבריגדה היהודית, וערך את עיתונה.
הוא שירת בצה"ל כקציון מודיעין.
הוא הצטרף למשרד החוץ בשנת 1948, ושירת במגוון תפקידים.
בין השאר, מילא תפקידים בשגרירות ישראל בוושינגטון וכיהן בקונסול ישראל בניו יורק.
בשנים 1964–1968 שימש כשגריר ישראל במקסיקו, ובין השנים 1968–1972 כיהן כשגריר ישראל בהאג.
כמו כן, בשנים 1972–1973 מילא תפקיד במשרד האוצר.
הוא התמחה ביחסי ארצות הברית – ישראל ובאנרגיה.
ארד כתב ספר בשם "אלילים המסרבים למות: על ספרים ואנשים" על קורותיו.
הוא אביה של מלכה בק רעיתו של סופר הילדים יורם בק.
מלצר נולד בשנת 1909 בעיירה טלוסט שבגליציה, אז אוטונומיה בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית (וכעבור מספר שנים בתחומי אוקראינה הסובייטית).
הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי, ולמד בסמינר למורים בלבוב.
בשנותיו הראשונות בארץ התגורר בקריית מאיר שבתל אביב.
עבד בין היתר כסגנו של ברל כצנלסון, עורך "דבר".
בתחילת דרכו בספרות כתב שירים יידיש שנדפסו בכתבי עת שונים ברחבי גליציה.
יצירותיו החשובות ביותר הן פואמות ובלדות שנושאיהן עממיים וחסידיים.
אחד משיריו המפורסמים הוא "אשירה לרש"י", ובו הוא מקונן על הדור הצעיר ששוב אינו לומד את פירושו של גדול פרשני המקרא.
מלצר פרסם מספר גדול של קינות ובלדות שעניינן העולם היהודי שנהרס בשואה.
הוא ערך עשרות ספרים, ובהם כל כתבי בנימין זאב הרצל.
בין השנים 1949–1954 היה העורך הראשי של השבועון לילדים "דבר לילדים".
במשך למעלה משלושים שנה היה חבר האקדמיה ללשון העברית.
בשנת 1949 זכה בפרס טשרניחובסקי מטעם עיריית תל אביב לתרגומי מופת, על תרגום יצירתו של י"ל פרץ מיידיש.
בשנת 1951 זכה בפס צבי קֶסֶל לספרות עברית (מקסיקו, על ספרו "שירות עם בלדות" (תל אביב תשי"א).
בשנת 1979 זכה בפרס מאנגר על מפעל תרגומיו מיידיש.
בשנת 2000 נפטר בישראל בגיל 91, ונקבר בבית העלמין קריית שאול, לצד רעייתו.
ד"ר אביב מלצר, חוקר ספרות עברית ומתרגם.
ד"ר יהודה מלצר, פילוסוף, מתרגם ומקים הוצאת הספרים "ספרי עליית הגג".
שמואל (מולי) מלצר, ממקימי הוצאת הספרים "מפה", מתרגם (בין היתר תרגם את מחזותיו הראשיים של סמואל בקט) ועורך.
מלכה בק, עורכת לשון, נשואה למשורר יורם בק.
אלף: פרקי זכרונות מן הזמן הראשון בחדר, העיטורים מאת דוד דוידוביץ, ספריה "שחרות", עם עובד,תל אביב, תש"ה 1945
אלף: הזמן הראשון בחדר; ציורים: נפתלי בזם, תל אביב: ספרית פועלים ויחדיו, (תשל"ז 1976. (שירים)
ספר השירות והבלדות, 3 כרכים, תל אביב, ספרית פועלים ויחדיו, תשל"ז 1976. (התוכן: כרך א: "אור זרוע"; כרך ב: "בצל שיח שושן"; כרך ג: "ילדות מבעד לדמע")
אור זרוע, ספריי עלית הגג, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 1909.
דברים על אפנם: רשימות, מכתבים פרטיים, בקורות, תל אביב: ספרית פועלים ויחדיו, תשל"ז 1976.
מאיר הכליזמר נעשה קומיסר, הוצאת גזית, 1940.
על נהרות: עשרה מחזורי שירה מיידיש; ערך ותרגם שמשון מלצר; הקדים מבוא דב סדן והוסיף רשימות ביוגרפיות משה שטארקמן, תל אביב: ספרית פועלים ויחדיו, תשל"ז.
(התוכן: כרך א: "אהבה ויגון, הלך נפש, מראה עיניים, בית אבא ואמא, דמות ודיוקן"; כרך ב: "בין גולה לגולה, שואה וחרבן, נחמו עמי ..., משל ואגדה, זמר עם")
שלמה ביקל, עיר ויהודיה, תרגם מיידיש שמעון מלצר, (מבוא : דב סדן), מוסד ביאליק, ירושלים, תשכ"ז, 1966.
יוליוש סלובצקי, אנהלי, תרגום מפולנית : שמשון מלצר, רשומים : א' בוג, כתב : יצק ברן, עם שירת אנהלי ותרגומה פרופ' דב סדן, הוצאת עקד, תל אביב, 1978.
יוסף רולניק, געקליבענע לידער (שירים נבחרים), מיידיש - שמשון מלצר, הוצאת קרני, תל אביב, 1980
שמשון יוּניצ'מן (13 בפברואר 1907 – 21 במרץ 1961) היה ממנהיגי תנועת בית"ר וחבר הכנסת מטעם חרות.
יוניצ'מן נולד בלוצק שבווהלין (בילדותו ברוסיה, ולאחר המלחמה בפולין; כיום באוקראינה), בשנת 1907, בנו של ישראל יוניצ'מן.
אחר כך המשיך ללימודי רפואה באוניברסיטת פראג, שם קיבל תואר דוקטור לרפואה.
בזמן לימודיו בפראג היה פעיל בתנועת בית"ר.
ב-1932 חזר לפולין ונתמנה לחבר ההנהגה הארצית של התנועה.
לאחר עלייתו היה למפקד פלוגת הגיוס של בית"ר בראש פינה ולראש הנהגת בית"ר בארץ ישראל.
כמו כן היה חבר מרכז התנועה הרוויזיוניסטית.
בשנת 1941 יצא לטהראן כדי להיפגש עם נציגים סובייטיים.
בשנת 1944 נעצר על ידי השלטונות הבריטיים וגורש למחנה המעצר באריתריאה.
בשנים 1946-–1948 היה ראש המזכירות העולמית של ברית הצה"ר.
לאחר קום המדינה הצטרף לתנועת החרות, ובשנים 1955–1961 כיהן כחבר הכנסת מטעמה.
יוניצ'מן נפטר מהתקף לב בשנת 1961, בגיל 54. הוא הובא למנוחות בבית הקברות בראש פינה, על-פי צוואתו, ליד קברו של שלמה בן-יוסף אשר היה עולה הגרדום הראשון מבני עירו, וחברו לפלוגת הגיוס של בית"ר בראש פינה.
הותיר את אשתו, חנה לבית ורטהיימר, שלה היה נשוי מאביב 1949.
במלאת שנה למותו קבע הקונגרס היהודי העולמי פרס ספרותי על שמו.
לאחר מותו נקראו על שמו רחובות בתל אביב ובקריית שמונה.
הרב שמשון דוד פינקוס (כ"ז באב ה'תש"ד, אוגוסט 1944 – י"ב בניסן ה'תשס"א, 5 באפריל 2001) היה רב ודרשן ישראלי חרדי, יליד ארצות הברית.
כיהן כרב הקהילה החרדית באופקים.
נולד בארצות הברית לאברהם חיים ולאמו הרבנית חוה, בת ר' יצחק מתתיהו וינברג חסיד סלונים, מטבריה (שברח לארצות הברית מחמת שנהרגה במפעלו בטבריה פועלת ערבייה וחשש מנקמת דם).
אימו הייתה תלמידתה של שרה שנירר.
הוריו היו ממקימי בתי ספר בית יעקב בארצות הברית.
למד בישיבת בית התלמוד בניו יורק אצל הרב אריה לייב מאלין.
עלה לישראל ללמוד בישיבת בריסק אצל הרב יוסף דב סולובייצ'יק.
נישא לחיה מינדל, בתו של הרב מרדכי מן, חבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
לאחר נישואיו גר בבני ברק ואחר כך בתפרח.
בתקופה זו היה משגיח בישיבת אופקים ומאוחר יותר נעשה ראש ישיבה בישיבת ירוחם.
לבקשת הרב יעקב ישראל קניבסקי והרב שך הוא עבר לגור באופקים וכיהן שם כרב כעשרים שנה.
למד קבלה מהרבנים ישראל אליהו וינטרוב ויעקב משה הלל, וכמקובל התפלל על פי כוונות סידור הרש"ש.
לרב פינקוס ולאשתו היו 12 ילדים.
אשתו הייתה מחנכת בסמינרים בבני ברק ובהמשך ניהלה את בית הספר היסודי בתפרח והקימה בית ספר יסודי לבנות באופקים.
בשנותיה האחרונות ניהלה את התיכון החרדי לבנות באופקים, "נווה יוכבד".
בגיל 56 נהרגו בתאונת דרכים עם בתם מרים בת ה-19. שלושה מתוך שאר ילדיהם נפצעו.
הלוויתם יצאה ממתחם "קיוויתי ד'" שייסד הרב באופקים ועברה בישיבת תורה אור בירושלים.
בין המספידים היו הרבנים חיים קמיל, חיים פנחס שיינברג ויעקב משה הלל.
הם נקברו בהר המנוחות בירושלים.
בעצרת ה"שלושים" לזכרם, הוכתר לממלא מקומו כרב הקהילה החרדית באופקים, בנו הגדול הרב ישראל יעקב פינקוס, ר"מ בישיבת שערי שמועות.
לזכרו נקרא תלמוד התורה "תורת שמשון" באופקים, רחוב "הרב פינקוס" בעיר ועוד.
הרב פינקוס היה דרשן בולט והרצה בישראל ומחוצה לה.
חלק מדרשותיו שהוקלטו נערכו לסדרת ספרים נפוצה.
שיעוריו המוקלטים - בעברית, ביידיש ובאנגלית - בענייני אמונה, קיום מצוות, ענייני מוסר ועוד התפרסמו בקלטות ובדיסקים וניתנים להאזנה בקול הלשון.
בדרשותיו הדגיש הרב פינקוס את חשיבות הרגשת הקרבה לקב"ה באופן תמידי ואת החשיבות שבעשיית מצוות, שכן מצווה יכולה להיות בעלת השפעה לשנים.
הרב פינקוס הזהיר מחשיפה, אפילו קצרה לחילוניות, כמו נסיעה בטרמפים עם חילונים, משחקי מחשב, מראות לא צנועים ברחוב, והאינטרנט.
תקף בחריפות את הוצאת האנציקלופדיה לבית ישראל, למרות תמיכת רבנים רבים.
הרב אלעזר מנחם מן שך הביע התנגדות מסוימת לשמיעת שיעוריו של הרב פינקוס, ההתנגדות לא פורסמה בפומבי אלא הושמעה למעגלים קרובים ומצומצמים של הרב שך.
לפי בראון, ההתנגדות הייתה על רקע חששו של הרב שך שתנועת המוסר תחרוג מגבולות שהוא ראה כנכונים, זאת על חשבון לימוד התורה.
עם השנים, לאחר מותו הטראגי ופרסום ספריו של הרב פינקוס, הספרים זכו להצלחה רבה בקרב 'בני תורה' חרדים, והתנגדותו של הרב שך אליו נשכחה לחלוטין.
לאחר מותו הטראגי של הרב פינקוס עם אשתו וביתו, הושמעה ביקורת נוקבת על עורך העיתון יתד נאמן באותה העת, נתי גרוסמן (לימים עורך הפלס של הפלג הירושלמי), שלפי הטענה בחר לסקר את האירוע באופן מצומצם יחסית.
ברכות בחשבון - על אמונה והשגחה.
שערים בתפילה - על מהותה של התפילה.
שבת מלכתא - על מהותה העמוקה והפנימית של השבת, אופקים, ה'תשנ"ו.
תפארת תורה - כולל חידושים וביאורים בעניינים שונים - הנוסח שכתב בעצמו על הספר.
תפארת תורה - על התורה, עניינים באמונה ועוד, לפי סדר פרשיות התורה.
תפארת תורה - על מסכת גיטין וקונטרס בעניין יצחק אבינו, בהוצאת בניו לאחר מותו.
קונטרס תפארתה של תורה - קונטרס הכולל את הקדמתו לספר תפארת תורה.
נפש שמשון - חמישה כרכים: התורה וקניניה, שערי האמונה, סדור התפילה, תהלים, אגרות ומאמרים, שבת קודש.
נפש חיה - על תפקיד האישה ביהדות.
הגדה של פסח תפארת שמשון.
שיחות רבי שמשון דוד פינקוס על המועדים - שישה כרכים: ימים נוראים, סוכות, חנוכה, פורים, פסח-ספירת העומר-שבועות, גלות ונחמה לבין המצרים.
תפארת אבות - קונטרס בענייני שמחת נישואין ובנין הבית היהודי.
תפארת אבות - הגישה הנכונה ללימוד הפרשיות של מעשי האבות.
אהל מרים - בענייני חינוך.
תפארת שמשון - חמישה כרכים עם פירושים ודרשות על חמישה חומשי תורה.
הרשקוביץ, אש להבה - אוסף שיחות, עובדות והנהגות, בני ברק תשע"ו.
פרוש, הנהגות מחיי רבינו - עובדות והנהגות, אופקים תשס"ג, ירושלים תשס"ד.
סופר, רבותינו שבדרום, ביוגרפיה, תולדות שמשון - עובדות והנהגות של הרב שמשון דוד פינקוס, חלק א', תולדות חיים - חלק ב' עובדות והנהגות על הרב חיים הכהן קאמיל, אדר ב' תשס"ח, הוצאת יריד הספרים ירושלים תשס"ח.
הרב שמואל סרויה, כצאת השמש בגבורתו, אופקים תשס"ג.
בני הרב פינקוס, ואוהביו כצאת השמש בגבורתו - ב' חלקים, ירושלים תשע"ו, הוצאתם.
מאמר על נפש שמשון לשבת, מאת י' סופר 4 בפברואר 2009, י' בשבט ה'תשס"ט
הרב שמשון בן פסח מאוסטרופולי היה רב ומקובל, נולד בקוריץ בווהלין בשנת ה'ש"ס (1600) בערך, ונרצח בג' באב בעת פרעות גזרות ת"ח 1648 בעיר פולונה.
אימו הייתה בתו של רבי שמשון בן בצלאל ליווא, אחי המהר"ל מפראג.
הגותו של רבי שמשון היא בעיקרה פרשנות לחיבורים ולמאמרים קדומים, שחלקם אכן נמצא בכתובים עתיקים יותר, וחלקם מופיע לראשונה בכתביו של רבי שמשון.
כמה מפירושיו עוסקים בגימטריאות מבריקות, שעל ידן הוא מוצא הקבלה בין נושאים שונים, ולרוב טמונה בהן תאולוגיה פרשנית.
בין העקרונות הדומיננטיים בפרשנות זו נמצא העיקרון לפיו לכל כח מ"כוחות הטומאה" יש כח מקביל בקדושה (בעל ערך גימטרי זהה), שנועד כדי לבטל אותו.
הרמח"ל בדרך עץ חיים מספר על ר' שמשון מאוסטרופולי שהשביע את הסטרא אחרא על הגזירות בת"ח ות"ט, ונענה שאם יבטלו שבת מילה ותורה יבוטלו הגזירות, וענה ר' שמשון שאות אחת מהתורה לא תבוטל.
בסיפור זה הוכנסו מוטיבים מחייו של רבי עקיבא: גזירות ההריגה על קידוש השם, ואיסור קיום מצוות שבת, מילה ותורה.
יהודה ליבס מוצא שהקו העיקרי בצורת מחשבתו של רבי שמשון הוא העדר ההבחנה בין החזיונות לחיים המעשיים, בין הדמיון למציאות ובין החלומות לשברן.
רבים מגילוי החלום והמגיד שלו מערבבים גם בין אישים שונים בתקופות שונות, וכך הוא גם רואה את עצמו כהשתקפות (או גלגול) של שמשון הגיבור ושל רבי עקיבא.
כך ליבס משער, שחלק מן המאמרים הקדומים לכאורה שהובאו בכתביו, אשר לא נמצא להם מקור אחר מלבד בכתביו, למעשה נגלו אליו במהלך חזיונותיו הרוחניים, והוא נתן להם פירושים, לעיתים פירושים שלו ולעיתים גם הפירושים נחוו אצלו כגילויים מיסטיים.
ליבס גם משער שרבי שמשון קרא בכתבים נוצריים, והשתמש ברעיונות מתוכם כדי להילחם בנצרות.
רבי שמשון הוא אחד מגדולי המחדשים בתורת הקבלה, שלא עסקו רק בפרשנות לדברי קודמיהם אלא גם חידשו חידושים רבים שאין להם מקור בספריהם של מקובלים קדומים יותר.
חידושים אלו, לדבריו ולדברי תלמידיו, הם תוצאה של גילויי מגיד: מלאך ממרום שגילה לו סודות התורה.
כך מתדמה רבי שמשון לרבי יצחק סגי נהור ורבי יצחק לוריא שחידשו אף הם חידושים רבים בקבלה, על פי גילוי אליהו הנביא.
רוב חידושיו בקבלה כרוכים בגימטריות.
לדוגמה, מספר האותיות בשמותיהם של כל האבות (אברהם יצחק יעקב) מצד אחד ושל כל האמהות (שרה רבקה רחל לאה) מצד שני הוא 13 (י"ג) שהוא מספרן של י"ג מידות של רחמים.
גם הגימטריה של "אחד" היא 13, ולדבריו זה נובע מכך שהאבות והאמהות היו אלו שהפיצו בעולם את יחודו של ה', ואם מחברים את מספר האותיות של האבות והאמהות, יהיה המספר 26, שהוא הגימטריה של השם המפורש.
בספריו מופיע פעמים רבות הביטוי "והוא רחום יכפר עוון" בהטיות שונות, כאשר נראה שמחד רצה לגלות את סודות הקבלה, ומאידך חשש מפני סכנות, רוחניות כפיזיות, העלולות לבוא כתוצאה מגילוי הסודות.
רבי שמשון חיבר אגרת הנחשבת כבעלת סגולה בייחוד בערב פסח ולפי המסורת מי שקורא אותה מובטחת לו שמירה מפורעניות לכל השנה.
איגרת זו נדפסה ברבות ממהדורות המחזורים וההגדות של פסח.
האיגרת מנוסחת כמכתב תשובה לרבנים שביקשו פירוש למאמר סתום המיוחס באיגרת לאר"י.
המאמר עוסק בשמות המלאכים שהופקדו על הכאת המצריים בעשר מכות מצרים, ועל פיו מלאכים אלו הם האחראים גם על גאולת ישראל בעתיד.
רבי שמשון מבאר באיגרת את המאמר על פי גימטריה של שמות המלאכים.
כמו כן ביאר באיגרת על פי הקבלה את הסימן דצ"ך עד"ש באח"ב.
כשלוש וחצי שנים לפני גזירות ת"ח ות"ט, טען רבי שמשון לגלוי מהמגיד שהתגלה לו, שהודיע לו על הגזירות הממשמשות לבוא, והכינו לכך.
רבי שמשון עורר בעקבות כך את הסובבים אותו לשוב בתשובה, אך תשובתם לא הועילה לבטל את גזר הדין.
ובחודש אב ה'ת"ח, בהתקרב הפורעים, אסף רבי שמשון את בני עירו לבית הכנסת ועסק עמם בתפילה, עד שנהרגו על ידי הפורעים.
באגדות מאוחרות יותר מסופר אודות הפלא שהתרחש עמו, כאשר לא הרגיש כלל בעת שהרגו אותו.
וכך כתב עליו תלמידו, רבי נתן נטע הנובר:
הריגתו על קידוש השם מימשה את רצונו העז למות בצורה זו, רצון הבא לידי ביטוי בכתביו.
גם שם ובעיקר באגדות מאוחרות יותר, מיוחסת הריגה זו לנאמר במסורת על כך שמשיח בן יוסף עתיד להיהרג על קידוש השם.
רבי יעקב יוסף מפולנאה ורבי משולם פייבוש הלר, שניהם מראשוני תנועת החסידות ומחשובי סופריה.
על צאצאיו נמנים גם רבי ליבר הגדול מברדיטשוב וצאצאיו למשפחות ליברזון והיילפרין (אלפרין) מאוסטרוה.
בין צאצאיו נמנה גם גרש בודקר, פיזיקאי סובייטי שהתעסק בתחום הפיזיקה הגרעינית.
רבי שמשון מציין בספריו ספרים רבים שכתב ומפנה אליהם, ובין רושמי הביבליוגרפיות שלו יש המונים את כל הספרים הללו כספרים שאכן נכתבו על ידו.
אך לדעת החוקרים ספרים אלו מעולם לא נכתבו.
מאידך, ישנם ספרים אותם פירש רבי שמשון ואת גוף החיבור יחס למחברים אחרים, כאשר לדעת החוקרים הוא זה שכתב הן את החיבור והן את פירושו.
כך הספר "קרנים", המיוחס על ידי רבי שמשון לדמותו של רבי אהרן בן אברהם מקרדינא (מחבר "אגרת הטעמים" שנדפסה כפנים החיבור "שפע טל" של רבי שבתי שפטל הורביץ), חוברה, לדעת גרשום שלום, על ידי רבי שמשון.
אולם, יש קושי בעמדה זו, היות שספר קרניים מזכיר ספרים אשר ר' שמשון בפירושו "דן ידין" כותב שחיפש אותם ולא מצא אותם, ולעיתים גם חולק על תוכן דבריו של בעל ספר הקרניים עצמו.
החיבורים שודאי נכתבו על ידי רבי שמשון, הם:
דן ידין - פירוש על ספר "קרנים".
נדפס לראשונה בזולקוה 1709, ומאז במהדורות רבות.
בן מנוח - פירוש על האדרות
ספר נזר אלהים וספר שמש ומגן (מובא בהקדמת הספר "דן ידין" בלי תיאור)
מאמר זאת חוקת הפסח, פירוש על מ"ב המסעות שנסעו ישראל במדבר כסגולה נגד מחלות.
בתוך ספרים שונים וגם כספר נפרד בשם תקון לחולי הקולירה וגם למגפה ב"מ, אזמיר 1867, ובשם סדר המסעות, בגדאד אחרי 1868.
שמש נוגה, פירוש על ספר שערי אורה, מובא בפירוש דן ידין (מאמר ח' סוף סעיף קטן י"ט)
מדברי תורתו שהובאו בשמו בספרים שונים, חוברו הספרים:
משה בר' אברהם הכהן [מלקט], קהלת משה, לבוב תקנ"ג.
נפלאות חדשות – על ידי נח ליפשיץ, ירושלים תש"ז.
ניצוצי שמשון – על ידי א' בומבך, בני ברק תשמ"א.
ספר "ניצוצי שמשון" אמרות טהורות מר' שמשון מאוסטרופוליא עם הוספות רבות כולל תולדות נדפס מחדש על ידי הרב אברהם יעקב בומבך בירושלים ת"ו בשנת תשע"ג
ספר "קרנים" עם פירוש דן ידין מר' שמשון מאסטרופוליא הודפס מחדש בשנת תשס"ו בירושלים על ידי הרב אברהם יעקב בומבך.
בין ספריו שלא הגיעו אלינו, היה החיבור האבוד "מחנה דן", כפירוש לזהר, שאגדה חסידית מספרת שהבעל שם טוב אמר לתלמידו המגיד ממזריטש שלולא אבד הייתה מתקרבת הגאולה.
גם הספר "בן מנוח" שחיבר כפרוש לאידרות, מוזכר בראשית הספר דן ידין אך אינו בנמצא
רבי יעקב קופל בן אהרן זסלבר.
וכך כתב עליו תלמידו, רבי יעקב קופל זסלבר:
מנהיגה הרוחני של קהילת יהודי וינה ומן היהודים רבי־ההשפעה ביותר באירופה במפנה המאה ה-18.
שימש יהודי החצר של המלכים לאופולד הראשון, יוזף הראשון, קרל השישי, קיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
הוא מילא את תפקיד שר האוצר של מלכים אלו והיה נציג דיפלומטי שלהם.
נחשב ליהודי העשיר ביותר באוסטריה בתקופתו.
דאג רבות לקהילת יהודי וינה, שהיה פטרונה ומנהיגה הרוחני, וליהודי אוסטריה בכלל.
מנע את גירוש יהודי רוטנבורג על ידי תשלום כופר גדול לקופת המדינה.
תחת חסותו יצא לאור תלמוד בבלי בפרנקפורט (1712-22).
כתב ספרים בחקר נושאים בהלכה, במדרש ובקבלה.
כיהן כרבה של העיר אייזנשטט, ונשא בתואר הרב הראשי מטעם המלכות למוראביה כולה.
קהילות אחרות העניקו לו תואר זה אף הן, לשם כבוד.
כך נשא בתואר "רב ראשי ממלכתי" ליהודי "ארץ הגר" (הונגריה) מאוחר יותר, בשנת 1711, הוסיף הקיסר ליאופולד את הכרתו הרשמית בתואר זה.
בנוסף, ורטהיימר זכה בתואר "נשיא ארץ ישראל" בתפקידו כאחראי לאיסוף התרומות ליישוב היהודי בה.
נולד בוורמס לרבי יוסף ורטהיימר, ייתכן שלמד בצעירותו בישיבתו של רבי אהרן תאומים בוורמס.
נישא לפרומט בתם של שרלה ורבי יצחק ב"ר זוסמן ברילין שכיהן כאב"ד בהמלבורג ובמנהיים.
בשנת ה'תמ"ה (1685) הגיע לווינה והיה סוכן החצר של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הוא ניצל את מעמדו לשתדלנות עבור יהודי האימפריה.
מכספו נדב לקהילות יהודיות במצוקה, לפדיון שבויים ולצדקה.
עם ר' דוד אופנהיים סייע בייסודה של "קרן ירושלים", שהייתה קיימת עד מלחמת העולם הראשונה.
קהילות רבות הכתירו אותו בתואר אב"ד, חלקן לשם כבוד, וחלקן מינו אותו בפועל ושלחו אליו כתב רבנות, אך לא כיהן בהן כרב (בהן: ניקלשבורג, אייזנשטט, וורמס, פראג, קראקא וקהילות אחדות בליטא).
הוא הוכתר גם כרב המדינה של בוהמיה והונגריה.
נמסר כי בנסיעותיו למען הקיסר, לקח עמו במרכבתו את כרכי התלמוד הבבלי וספרי פוסקים, ובדרכים היה לומד וכותב את תשובותיו בהלכה.
בקובץ כתבי היד שלו השאיר מספר דרשות שנאמרו בבית כנסת פרטי שבביתו, בהן הוא הפגין ידע תלמודי נרחב.
הוא ערך הרבה טקסי לוויה לרבנים מפורסמים, כמו שמחה כהן ודוד בן ישראל, רבה של טשביץ' וחתנו של רבי מנחם מנדל קרוכמל רבה של ניקלשבורג.
מקרוב ומרחוק הגיעו אליו שאלות בנושאי דת, בעיקר בנושאי הלכה, שהובאו בפניו ובפני בית הדין הרבני בראשותו, שבו היו חברים דיינים גדולים בתורה כמו רבי יעקב אליעזר בראונשווייג, רבי שמעון בן יהודה לייב יאליש מקרקוב ורבי אלכסנדר בן מנחם הלוי מפרוסניץ.
רבי יאיר חיים בכרך (בעל "חוות יאיר") כתב עליו: 'מימות רב אשי לא נמצא דוגמתו, תורה וגדולה במקום אחד'.
קברו של רבי שמשון נמצא בבית הקברות היהודי ברוסאו הממוקם כיום בחצר בית אבות בעיר, הקבר שופץ בעלות גבוהה בהשתתפות עיריית וינה לפני מספר שנים.
אשתו פרומט הייתה בתה של שרלה בת רבי שמעון וולף אופנהיים מנכבדי קהילת וורמס, ואחותו של שמואל אופנהיים יהודי החצר של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אביה רבי יצחק (איצק) ב"ר משולם אליעזר זוסמן ברילין אב"ד פולדא ווורמס, היה אב"ד בהמלבורג ובמנהיים.
אחות חמיו נישאה לרב יאיר חיים בכרך, מחבר "חות יאיר".
בנו רבי שמעון וולף ורטהיימר התפרסם אף הוא כשתדלן ומקורב למלכות.
בנו השני ר' ליב ורטהיימר נישא לסרכא בת ר' יששכר ברנד להמן מהלברשטט.
חתניו של רבי שמשון היו אף הם רבנים גדולי תורה ומיוחסים:
רבי יששכר בער בן רבי גבריאל אסקלס (עשקעלעס) מקראקא
בתו טלצא נישאה לרבי יוסף אופנהיים אב"ד האלישוי, בנו של רבי דוד אופנהיים
רבי משה קַן אב"ד במברג, רב וראש ישיבה ב'קלויז' הפרנקפורטאי, ורבה של רוזנות הסן-דרמשטדט אחרי רבי שמואל שאטין.
שמשון הולצמן (1907–1986) היה צייר ישראלי, יליד גליציה.
היה ממקימי קריית האמנים בצפת וחתן פרס דיזנגוף הראשון.
שמשון הולצמן נולד בעיר סמבור שבגליציה לפייבל, שהיה צבע-אמן.
בשנת 1922 עלה פייבל הולצמן עם שלושת בניו לארץ ישראל ועסק בצביעת בתים בין היתר צבעו את מלון המלך דוד, בו עדיין מצויים ציורי קיר ותקרה שלהם.
באמצע שנות העשרים החליט שמשון הולצמן שציור הוא ייעודו, ועל-כן הצטרף לסטודיו של יצחק (פרנל) פרנקל בתל אביב.
בסוף שנות העשרים נסע הולצמן לפריז כדי לשכלל את אומנותו והוא גר במונמארטר, שם עבד כצבע ולמד ב-Académie de la Grande Chaumiere.
במהלך שהותו שם למד מחיים סוטין כיצד להעריך אמנות וכיצד ליצור אמנות.
הולצמן הושפע מאוד מהאימפרסיוניזם הצרפתי ומציירי תנועה זו, אותם למד להכיר לעומק בפריז.
כמו כן הושפע מציוריהם של פול גוגן, אנרי מאטיס, פול סזאן ואנדרה דרן.
הולצמן ערך תערוכות יחיד בפריז וחזר לארץ ישראל בתחילת שנות ה-30. כשחזר לארץ ישראל לקח חלק בתערוכת האמנים הכללית של אמני ארץ ישראל בפתיחת מוזיאון תל אביב ב-1932 וערך שתי תערוכות יחיד במוזיאון תל אביב.
ב-1934-1935 חזר לשהות שנייה בפריז שם השתתף בתערוכת ציורי שמן בסאלון טילרי.
ב-1947 ערך תערוכת יחיד בגלריה מארלבורו בלונדון וב-1948 השתתף ב'הביאנלה של ונציה'.
ב-1937 היה ראשון חתני פרס דיזנגוף לאמנות ובשנת 1959 קיבלו בשנית.
הולצמן היה ממקימי קריית האמנים צפת ואחריו נהרו רבים מבכירי ציירי ישראל של שנות ה-50.
הולצמן צייר לא מעט ציורי שמן על בד, אך עיקר יצירתו הם ציורי נוף בצבעי מים, שהקנו לו מוניטין רב.
בחייו נחשב לאחד מבכירי ציירי המים בעולם.
הולצמן צייר מאות ציורי אקוורל של נופי ישראל, בייחוד אלה של צפת, הר מירון, טבריה, הירקון ויפו.
המוטיב הידוע ביותר של ציוריו באזור טבריה הם שלושת עצי האקליפטוס העומדים על לשון יבשה קטנה, אשר מאחוריהם וימינם מים, וברקע בעיירה מגדל והרי צפת.
כפי שכותב שלמה שבא בספר הולצמן בהוצאת מסדה: "ראש עיריית טבריה משה צחר היה מביא בזמנו תיירים למקום ומסביר הנה העצים של הולצמן".
המבקר האמריקני הידוע אלפרד ורנר כתב כי ב"יצירותיו של הולצמן ישנה חיוניות שלא תיאמן....
אין דומה לו בהתמקדות נלהבת ובלעדית כזו בנופי ארץ ישראל".
הולצמן נפטר בתל אביב ב-1986.
1946 גלריה לאמנות כ"ץ, תל אביב
1950 גלריה לאמנות כ"ץ, תל אביב
1955 גלריה לאמנות כ"ץ, תל אביב
1956 גלריה לאמנות כ"ץ, תל אביב
1959 בית אגודת הציירים, י-ם
1962 מוזיאון תל אביב, בית הלנה רובינשטיין
1966 בית אגודת הציירים, תל אביב
1975 גלריה יודפת, תל אביב
1977 בית לויק, גלריה רוזנפלד, תל אביב
1982 גלריה שי דנון, תל אביב
1991 מוזיאון תפןתערוכות יחיד בחו"ל:
1951 גלריה ליאן מארסי, פריז
1964 גלריה ז'אק שלום, פריז
1975 גלריה סימור בדוביל, פריזתערוכות קבוצתיות בחו"ל:
שלמה שבא, נתן זך, שמשון הולצמן, הוצאת מסדה, 1982.
נתן זך (אוצר), פיטר אורוין, שמשון הולצמן: חגיגת קיץ - עבודות 1923-1986, המוזיאון הפתוח תפן, 1991.
שמשון חלפי (18 בדצמבר 1911 – 23 בינואר 1997) היה משורר, מחזאי ומתעד שיחות עם ראשוני תל אביב.
היה בעלה של המשוררת והפסלת מרים ברוך חלפי, אביה של המשוררת רחל חלפי ואחיו הצעיר של אברהם חלפי.
חלפי עלה לארץ ישראל ב-1926. עבד בחקלאות ובסלילת כבישים והתגייס לבריגדה היהודית.
הוא ערך תוכניות וביקורות קולנוע בקול ירושלים, כתב מחזות ועבד בעיריית תל אביב-יפו כמנהל המדור לאמנויות.
על ספרו "דרכים" זכה בפרס אקו"ם לספרות.
ב-1995 זכה חלפי בתואר "יקיר העיר תל אביב-יפו" על פועלו לתיעוד סיפוריהם של ראשוני תל אביב.
ב-2010 יצא אלבום אוסף משיריו, ובו השתתפו גם מוזיקאים עכשוויים כשלומי שבן, מרינה מקסימיליאן בלומין, נתן סלור ויסמין אבן.
רבים משיריו הולחנו על ידי מיטב המלחינים הישראליים; ביניהם "סתיו" שהולחן על ידי משה וילנסקי וזכה בפרס ראשון בפסטיבל בינלאומי ב-1962 - בסופוט שבפולין.
השיר נשלח לתחרות על ידי קול ישראל וביצעה אותו אסתר עופרים.
ב-2013 הונחה לוחית זיכרון על ביתם של שמשון ומרים חלפי בתל אביב.
באוקטובר 2024, ראה אור הספר 'אותו רקיע', בעריכתו של עוזי שביט ובהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר מאגד את כל שיריו של חלפי.
חולמים בחולות, שיחות עם ראשוני תל אביב.
אותו רקיע, הוצאת הקיבוץ המאוחד, בעריכת עוזי שביט, 2024.
מכתב לאבא שהלך לחיילים, הוצאת "ידיעות אחרונות".
"יום הולדת" סיפור בחרוזים ציורים של אילזה קנטור הוצאת קריית ספר 1953
שמשון ודלילה היא גראנד אופרה בשלוש מערכות מאת קאמי סן-סנס לפי תכליל (לברית) בצרפתית שכתב פרדינן למר.
האופרה בוצעה לראשונה בתיאטרון הדוכסי הגדול בוויימאר ב-2 בדצמבר 1877 בתרגום לגרמנית.
האופרה, המבוססת על הסיפור התנ"כי על שמשון ודלילה, היא האופרה המבוצעת ביותר של סן-סנס.
סצנת האהבה באוהל של דלילה במערכה השנייה, היא אחת משיאי האופרה הצרפתית.
סן-סנס החל להלחין את היצירה בתור אורטוריה ב-1868, אך כותב הלברית, פרדינן למר, שכנע אותו להפוך אותה לאופרה בשל הפוטנציאל הדרמטי המובהק שיש לעלילה.
ליסט הציע עצמו להפיק את האופרה בוויימאר, שם היה הבמאי המוזיקלי.
העובדה שהאופרה נכתבה על בסיס סיפור תנ"כי גרמה להתנגדות להעלאתה בצרפת.
למעשה, הופעת הבכורה של האופרה "שמשון ודלילה" בצרפת הייתה רק בשנת 1890, בעיר השדה רואן.
אלא שאז, פולין גארסיה-ויארדו, זמרת האופרה הדגולה, אשר לה הקדיש את היצירה, הייתה כבר מבוגרת מדי מכדי לשיר את תפקידה של דלילה.
בלונדון, הלורד צ'מברלין אסר על המשך הצגתה כאופרה והיצירה בוצעה בהמשך בבריטניה בתור אורטוריה.
ב-7 במרץ 1912 בוצעה האופרה באולם הקונסרבטוריון בסנט פטרבורג בתרגום לעברית פרי עטו של יחיאל רַבְרֶבִי, ובניצוחו של גריגורי (צבי) קומפנייץ.
אפשר שניסיון חלוצי בהעלאת אופרה תנ"כית בשפה העברית נבע בין השאר מההנחה המוטעית שסן-סנס היה יהודי.
התפקיד של דלילה הוא מן החשובים ביותר שנכתב למצו-סופרן.
סן-סנס הקדיש את התפקיד לפולין גארסיה-ויארדו, אשר ארגנה בביתה שבפריז קונצרט פרטי, בו שרה קטעים מהמערכה השנייה, כאשר סן-סנס בעצמו מלווהּ בפסנתר, וזאת על מנת לנסות להרשים את אחד הבמאים של האופרה הצרפתית שנכח שם ולשכנעו להעלות את האופרה, אך ללא הועיל.
האריה "לבי נפתח לקולך" (Mon coeur s'ouvre a ta voix) נכללת תכופות ברסיטלים של זמרות מצו ואלט.
עוד אריה מוכרת במיוחד היא -"Printemps qui commence" (תחילת האביב).
עלילותיהם של שמשון ודלילה מתוארות בתנ"ך, ב.
בדומה לסיפוריו של הרקולס, הפזרנות והאלימות של הגיבור העממי שמשון, בנוסף על היותו אקזוטי ולא ידוע וכן סופו ההירואי והמחריד, גרמו לו להתחבב במיוחד על הקהל האירופאי בתקופה בה יצאה האופרה לאור.
הכהן הגדול של דגון – בריטון
בכיכר בעזה, מתפללת קבוצה של עברים לאלוהי ישראל שישחררם מעבדותם לפלשתים.
התמונה הראשונה היא הרמז הברור ביותר לכך שהאופרה מקורה באורטוריה, ובפתיחתה הקודרת, המקהלה שרה מעין פוגה עם המילים 'Nous avons vu nos cités renversées' – "ראינו את ערינו נכבשות".
שמשון מנסה להחיות את אמונתם של בני ישראל באלוהים.
האריה שלו מושרת במקביל לתפילת המקהלה.
אבימלך, המושל הפלישתי (דמות בדיונית), מופיע ומלגלג על בני ישראל, באומרו כי הם חסרי ישע מכיוון שאלוהיהם נטש אותם.
אריה של אבימלך: "האלוהים הזה שאתה מתחנן אליו בקולך"
שמשון הורג את אבימלך ומפנה את העברים מהמקום.
הכהן הגדול של דגון יוצא מהמקדש הפלשתי ומקלל את כוחו האלוהי של שמשון.
עברי זקן מהלל את שמשון.
בתור ניסיון לגרום להדחת את שמשון כמנהיג של המרד העברי, דלילה וחבורת נערות רוקדות לפניו ודלילה שרה על איך האביב פורח סביבה, אך עדיין, בליבה, היא חשה כי עוד חורף.
דלילה מזמינה את שמשון למעונה הסמוך, והמסך נסגר בשלב בו ברור כי שמשון אינו מקשיב לנבואותיו המתריעות של העברי הזקן.
המבוא למערכה מפאר את דלילה.
דלילה יודעת ששמשון מהופנט על ידיה ויבוא אליה במקום להוביל את המרד העברי נגד הפלשתים.
היא שרה אריה מפתה על האהבה כדי להפיל בפח את שמשון באומרה לו, שכל כוחו לא יעמוד לו כנגד הסתערותה של האהבה.
מתוך ניסיון לסגור את המלכודת מסביב לשמשון, דלילה מפתה את שמשון ואומרת לו כי היא כולה שלו אם הוא רוצה בה.
היא מתחננת אליו שישיב לה אהבה, מתוך תקווה שיניח לדברים האחרים המטרידים אותו ויתרכז בה לגמרי.
הערה: בסוף הבית השני שמשון מצטרף לשירה והופך את הסולו לדואט.
נראה כי שמשון נלכד ברשתה של דלילה.
היא מעמידה פנים שהיא מטילה ספק בנאמנותו אליה, ומבקשת ממנו בתור הוכחה לאהבתו את סוד כוחו, ומתייפחת כאשר הוא מסרב לגלות לה.
שמשון שומע את הרעם ששלח אלוהים בתור אזהרה, אך אינו יכול להתנגד לרצונה של דלילה.
מעט מאוחר יותר, לאחר ששמשון גילה לה את סוד כוחו הטמון בשערו הארוך, דלילה קוראת לחיילים הפלשתים, הקוצצים את שערו, תופסים אותו ומעוורים אותו.
תמונה ראשונה: בעזה, שמשון העיוור המניע רחיים במעגל, מתפלל לשלום העברים, שיסבלו בגלל חטאו.
תמונה שנייה: במהלך המשתה הגדול במקדש של דגון, דלילה והכהן הגדול מלגלגים על שמשון.
בלט: "משתה" - מן הנושאים המוכרים באופרה.
כאשר מכריחים את שמשון העיוור להשתחוות בפני פסלו של דגון, הוא מבקש מנער להוביל אותו לשני העמודים המרכזיים של המקדש שמולם מצוי הפסל.
שמשון מתפלל לאלוהים שישיב לו את כוחו ולו בפעם האחרונה, ובמאמץ עילאי הוא דוחק את עמודי המקדש וממוטט אותו עליו ועל אויביו הפלשתים.
בכורה ב, בלברית עברית של אהרן אשמן, 1951. אדיס דה פיליפ בתפקיד דלילה.
באופרה הישראלית, בכורה במאי 1961 עם רמה סמסונוב בתפקיד דלילה ויעקב רודן כשמשון.
באופרה הישראלית באוקטובר 1967 עם סולנים אורחים.