tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסלה הבודהיסטית נתרמה לפארק גילוול בשנת 1967 על ידי צופי הבנים של תאילנד.
הבודהא שנמצא בפנים היה מתנה של ממשלת תאילנד והוא בן למעלה מ 1000 שנה.
שגרירי תאילנד בבריטניה מבקרים לעיתים קרובות בסלה, מכיוון שאחריותם לדאוג לה.
הבית הלבן, במקור משנת 1750, ממוסגר עץ והוארך בשנת 1830 ושוב בשנות השישים.
החלק החיצוני מכוסה בשיפוחים תלויים, מה שגרם נזק רב למסגרת המקורית שהצריכה תיקונים נרחבים בשנת 1994. ארובות 1797 מכוונות בצורתן, כדי להפסיק קינון ציפורים ולשאוב עשן מהאש.
הדשא מול הבניין היה מעגל הפנייה המקורי של הבית, כאשר הדרך הייתה בעבר דרך מצ'ינגפורד למנזר וות'אם.
בכיכר המחנה היו מבנים מגוונים עם שימושים רבים במהלך השנים, ביניהם משרד השומר (שנהרס לאחרונה), מוזיאון (כרגע ריק), מטווח חץ וקשת (חנות הצופים לשעבר - כבר לא בשימוש), מגורים להתנדבות (נהרס ב־2017), חנות, בר משקאות קלים, מקום צוות ובלוק שירותים.
במרכז הכיכר נמצא מגדל השעון, המכונה ביג מק על שם שומר המחנה אלפרד מקינטוש.
מאחורי כיכר המחנה, נוצר חור פצצה כאשר הוטלה פצצה באתר במהלך מלחמת העולם השנייה, ויצרה מכתש קטן.
חור הפצצה הוארך מספר פעמים, ומשמש כיום לקאייקים, לבניית רפסודות ופעילויות טבילה בבריכות.
ישנם שני מעגלי מדורה המשמשים רבות בעונת השיא של הקמפינג.
במעגל המדורה הגדול יש שער מאורי שהוצג על ידי תנועת הצופים של ניו זילנד בשנת 1951.
The Lime Walk, שהוקם על ידי בעלת האחוזה הקודמת מרגרט צ'ינרי, מקיף את שטח ההכשרה שהיה אזור הדשא הראשי המקורי של הבית הלבן.
מעטים מעצי הליים שורדים עד היום.
בדרך זו יושב שער ג'ים גרין, מחווה משנת 1930 לג'ים גרין, עורך מגזין הצופים.
הדשא של באפלו נקרא כך בגלל העתק של אות הצופים של אמריקה (BSA) אות באפלו הכסף שהוענק על ידי צופי הבנים של אמריקה בשנת 1926 כאות כבוד ל"צופה הלא ידוע" שעזר לוויליאם ד 'בויס להביא את הצופים לארצות הברית.
נמצא שם שלט עם הכיוונים והמרחקים לכל אירועי ג'מבורי הצופים העולמי מפארק גילוול.
גדר הדשא של באפלו הוא חלק ממעקה הגשר של לונדון שנבנה מחדש בשנת 1820. הקטעים הועברו לפארק גילוול לאחר שנרכשו במכירה פומבית בשנת 1826.
מגרש ההכשרות נחשב על ידי רבים לאתר הצופיות החשוב ביותר.
הוא המקום בו התקיימו הכשרות תג היעד ההיסטוריות ושם ממוקם עץ אלון גילוול.
בניגוד לאמונה הרווחת, חרוזי העץ של תג היער לא היו עשויים אלון גילוול מעולם.
בשטח ההכשרות הוקמה אנדרטה לזכרו של ראש המחנה, פרנסיס גידני, בשנת 1929. מעבר לבקתת גידני נמצאת אנדרטת תורמן, לזכרו של ראש המחנה ג'ון תורמן.
נגרר הקרוואן, שניתן לסר רוברט באדן-פאוול, יחד עם מכונית רולס-רויס חדשה, במהלך ג'מבורי הצופים העולמי השמיני בשנת 1929 מוצג במהלך חודשי הקיץ.
המכונית, שכונתה ג'אם רול, נמכרה לאחר מותו על ידי אוליב באדן-פאוול בשנת 1945.
בפארק גילוול ישנם גם כמה פסלי זיכרון קטנים יותר, ומקומות וחפצים בעלי חשיבות היסטורית או צופית.
פארק גורקוגו היא להקת רוק סובייטית, אמריקאית ורוסית.
הלהקה החלה לפעול בשנת 1987 במוסקבה במרכז סטס נמין.
בסוף שנות ה-80 הלהקה זכתה לפופולריות רבה בארצות הברית.
הלהקה ידועה על הבמה בצורת "קיטש רוסי", תלבושות פסאודו-עממיות וסמלים סובייטיים.
ההרכב המקורי פעל במשך 3.5 שנים והוציא אלבום אחד Gorky Park, שנכלל במצעד הלהיטים האמריקאי Billboard 200, מה שנתן ללהקה פרסום עולמי
מאז אמצע שנות ה -90 החלה הלהקה לעבוד ללא סטס נמין וניקולאי נוסקוב.
עם ההרכב החדש הלהקה הוציאה שלושה אלבומי אולפן.
האלבום הראשון יצא בשנת 1992 תחת השם "Gorky Park 2", זכה להצלחה רק במדינות אירופה.
שני אלבומי האולפן האחרונים - "Stare" ו- "Protivofazza" - יצאו בשנת 1996 ו -1998 ולא זכו לפופולריות ברוסיה או בחו"ל.
פארק ברתולדי הוא פארק ציבורי המהווה חלק מהגן הבוטני של ארצות הברית, הפארק ממוקם על גבעת הקפיטול, והוא חלק מקומפלקס הקפיטול בוושינגטון די.
הפארק ממוקם בפינה של שדרות העצמאות ושדרת וושינגטון (Washington Avenue).
הפארק קרוי על שמו של הפסל הצרפתי פרדריק אוגוסט ברתולדי הידוע כמעצב פסל החירות.
הפארק הוא חלק מהגן הבוטני של ארצות הברית, אולם ממוקם מחוץ לשטחו של הגן הבוטני.
הפארק נבנה בשנת 1932, לרגלי בניין הקפיטול במקום בו עמד קודם לכן הגן הבוטני - מקום זה התפנה לאחר שהגן הבוטני עבר למיקומו הנוכחי בשנת 1927.
הפארק הוקם על מנת להציג את הגננות האמריקאית (וממשיך בפעילות זו גם כיום).
בעת הקמתו הפארק עוצב בסגנון גינון קלאסי, וזאת על מנת לאפשר הפגנות, אסיפות הציבור ופעילות ציבורית בשטח הפארק.
עם השנים עיצוב הגן שונה, ונוספו בו מיני צמחים חדשים, וכן הגן עוצב כמעין "חלון ראווה" המציג לגננים חובבים אפשרויות גינון (בגן חלקות שונות קטנות ובהן גנים ביתיים שונים), במטרה להעניק להם השראה.
ב-1985 ניתן לגן שמו הנוכחי.
בשנת 2016 שופץ הגן, ועוצב מחדש, בכוונה לשים דגש על גננות בת - קימה.
במסגרת השיפוץ הוחלפה התאורה בפארק, והונגשו שבילי הפארק.
גולת הכותרת של הפארק, היא מזרקת ברתולדי.
המזרקה נרכשה על ידי ממשלת ארצות הברית בשנת 1877, בעלות של 6,000 דולר אמריקאי, ביוזמתו של פרדריך לו אולמסטד.
קודם לכן עמדה המזרקה בפארק פיירמונט בפילדלפיה.
לאחר הרכישה, הוצבה המזרקה למרגלות גבעת הקפיטול, שם עמדה עד 1926. בשנת 1926 הועברה המזרקה למחסן, שם אוחסנה עד לשנת 1932.
בשנת 1932 הותקנה המזרקה במרכז פארק ברתולדי.
בשנת 2008 פורקה המזרקה על ידי אדריכל הקפיטול לצורך שחזור מלא, והותקנו בה מערכת משאבות מודרנית, מערכת טיפול במים, ומערכת סינון.
המזרקה המשופצת הותקנה בפארק בשנת 2011.
גובהה של המזרקה 9 מטרים, ומשקלה 15 טונות.
במזרקה שלוש פסלי נימפות שגובהן 4 מטרים; כמו כן מעוטרת המזרקה בפסלי צבי, כרובים, צפרדעים, דגים, וכן עשר מנורות חשמל.
פארק דינה הוא גלריה של פסלי חוץ, השוכנת בשטחים הפתוחים של ארסוף הישנה (ארסוף קדם), בסמוך לכביש החוף.
הגלריה הוקמה בשנת 2007 לזכרה של דינה מנהיים.
בפארק מפוזרים כ-50 פסלים אקולוגיים.
דני מנהיים וטניה פרמינגר, תושבי המקום, הקימו את הפארק בשנת 2007 ומאז הם מפתחים אותו ושומרים על ניקיון השטחים.
דינה מנהיים (1951-2006) הייתה עובדת סוציאלית בנתניה ורעייתו של דני.
טניה פרמינגר היא האוצרת של המקום.
ברחבי השטח עבודות של אמנים מישראל ומחוץ לארץ.
היצירות מתאפיינות בפיסול טבעי, עבודות מהטבע אל הטבע.
האמנים משתדלים להשתמש בחומרים מהאזור כגון עצים, ענפים, אדמה, פסולת בנין שהייתה במקום, צינורות השקיה ועוד.
הייחודיות בפארק דינה נראית בעבודות, שהן זמניות ומתכלות.
האמנים אינם משתמשים בחומרים לשימור כגון בטון או לכה ושומרים על הזמניות של היצירה.
העבודות המתכלות מפנות מקום לעבודות חדשות, ובכך שומרות על מחזוריות, כמו בטבע.
בעבודות יש משמעות ערכית מעבר לנראות האסתטית שלהן.
לדוגמה המטאטא שעומד כלפי מעלה, מנקה את האוויר מהזיהום ופועל גם לטיהור האווירה בין בני האדם.
לאחרונה התווספו גם עבודות מחומרים אחרים, והקהל שמגיע נהנה מגיוון.
מזג האוויר משנה את פני הגלריה בכל עונה: בחורף חלק מהפסלים נטמעים בצמחייה, לעומת הקיץ, שבו הפסלים בולטים בסביבה חשופה יותר.
הצמחייה היא חלק מרכזי בפארק וכוללת 40 מיני עצים שונים.
פארק דינה הוא ביטוי של חקלאות תיירותית, שבה מטפחים את השטח ו"מגדלים" עבודות אמנות.
פארק בן-גוריון הוא פארק עירוני הממוקם ברובע ב' באשדוד ונקרא על שם דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל הראשון.
הפארק גובל ב־3 רובעי מגורים בעיר – ב' ממערב ומצפון, ג' ממזרח ו-ה' מדרום.
הפארק מוכר גם בשם פארק המשטרה, על שם תחנת המשטרה העירונית ששכנה בעבר מדרומו.
הרעיון להקמת הפארק נולד עוד בשלביה המוקדמים של העיר, עם תכנון תוכנית המתאר.
עובד בן עמי, כיו"ר מועצת המנהלים של קבוצת בוני ערים (לימים "חברת אשדוד"), התעקש שכבר במתאר העיר יוקדש מקום לפארק עירוני מרכזי כדוגמת סנטרל פארק בניו יורק.
בעבר שכנה ברובע ה' מול גבולו הדרומי של הפארק תחנת המשטרה העירונית, עד שנסגרה ב-2014 ובמקומה נפתחה תחנת מרחב לכיש ברובע י'.
ב-2022, החברה העירונית לפיתוח אשדוד (חפ"א) החליטה לחכור מהעירייה את השטח עבור בניית מתחם מגורים.
בפארק שוכנים מספר אתרים ציבוריים:
אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות – אנדרטה שיצר אשר חירם להנצחת 11 חללי קרב סוכריר ו-53 חללי גדוד 53 של חטיבת גבעתי בקרבות הבלימה נגד הכוחות המצריים בחולות אשדוד במלחמת העצמאות.
האנדרטה ממוקמת בחלקו הדרומי ביותר של הפארק, בצומת שדרות בני ברית עם שדרות יצחק הנשיא.
אצטדיון הסינתטיקו (הרב-תכליתי) – 3 מגרשי ספורט בחלקו המרכזי-צפוני של הפארק.
בית משפט השלום העירוני, בתכנון דרור סופר.
מסוף בני ברית – מסוף אוטובוסים שהוקם בשנת 2022, כחלק ממיזם Reway, ממנו יוצאים אוטובוסים לרחבי העיר וכן אוטובוסים בינעירוניים.
המסוף שוכן בצפון-מזרח הפארק, בצומת שדרות בני ברית עם רחוב מורדי הגטאות.
מועדון כדור הזהב – מועדון פטאנק.
בחלקו המערבי של הפארק, לאורך שדרות הנשיא ויצמן, נמצא מרחב הישיבה והפיקניק, ששופצו ב-2023. בחלק הצפוני, סביב בית המשפט, נמצאים גן שעשועים ורחבה נוספת לפיקניק.
סביב בית המשפט, מתוכננת לקום שכונת מגורים במסגרת התחדשות עירונית.
פארק בראיינט הוא פארק ציבורי בניהול פרטי המשתרע על פני 39 דונם ברובע מנהטן בניו יורק.
הוא ממוקם בין השדרה החמישית לשדרת האמריקות (השדרה השישית) ובין הרחובות ה-40 וה-42 במידטאון מנהטן.
בחצי המזרחי של הפארק נמצא הסניף הראשי של הספרייה הציבורית של ניו יורק.
החצי המערבי מכיל מדשאה, שבילים מוצלים ומתקנים כמו קרוסלה, והוא ממוקם כולו מעל מבנה תת-קרקעי שבו נמצאים מחסני הספרייה .
הפארק מארח מספר אירועים, כולל "כפר חורף" עונתי עם משטח החלקה על הקרח ודוכני מכירה.
הפארק הראשון באתר נפתח בשנת 1847 ונקרא כיכר המאגר, בשל קרבתו למאגר חלוקת המים של מערכת הקרוטון.
כיכר המאגר הכילה את ארמון הקריסטל של ניו יורק , שאירח את תערוכת התעשייה של כל העמים בשנת 1853 ונשרף בשנת 1858. שמה של הכיכר שונה בשנת 1884 על שם העיתונאי ויליאם קאלן בראיינט , מתנגד לעבדות.
המאגר נהרס בשנת 1900, והסניף הראשי של הספרייה הציבורית של ניו יורק נבנה באתר, ונפתח בשנת 1911. פארק בראיינט נבנה מחדש בשנים 1933–1934 על פי תוכנית של לוסבי סימפסון.
לאחר תקופה של דעיכה, הוא שוחזר בשנים 1988–1992 על ידי אדריכלי הנוף האנה/אולין והאדריכלים הרדי הולצמן פייפר אסושיאייטס , שבמהלכם נבנה מחדש הפארק ומבנה האכסון של הספרייה מתחתיו.
שיפורים נוספים בוצעו בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
אף על פי שהפארק בבעלות מחלקת הפארקים והנופש של ניו יורק (NYC Parks), פארק בראיינט מנוהל על ידי הארגון הפרטי ללא מטרות רווח בראיינט פארק קורפוריישן, שנוסד בשנת 1980 והוביל את שיקום פארק בראיינט.
הפארק מצוטט כמודל להצלחתן של שותפויות ציבוריות-פרטיות.
הפארק נכלל גם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (NRHP) וגם כאתר היסטורי המוכרז בעיר ניו יורק על ידי ועדת שימור ציוני הדרך של ניו יורק (LPC).
פארק בראיינט ממוקם בין השדרה החמישית לשישית ובין הרחובות ה-40 וה-42, ומשתרע על פני 39 דונם.
אף על פי שטכנית הסניף הראשי של הספרייה הציבורית של ניו יורק ממוקם בתוך הפארק, מבחינת תכנונו הוא מהווה את הגבול המזרחי של השטח הירוק של הפארק, מה שהופך את השדרה השישית לכניסה הראשית של הפארק.
עם זאת, הספרייה כאמור, נחשבת כחלק מן הפארק.
הפארק משמש בעיקר כמרחב בילוי פסיבי, וחסרים בו מתקני ספורט פעילים.
פארק בראיינט נמצא כמה מדרגות מעל הרחובות הסובבים אותו, ועל כן מוקף בגדר תמך.
מסביבו בניינים וגורדי שחקים המאכלסים את: אולפני בריאנט פארק , בניין אמריקן רדיאטור, בניין מועדון המהנדסים , והשדרה החמישית 452 ;  את השדרה החמישית 461 וספריית קרן סטברוס ניארכוס מדרום-מזרח, מצפון: השדרה החמישית 500 , מגדל סלמון , בניין האיאוליאן ובניין וו.
גרייס ו בפינה עם השדרה השישית.
אחד המאפיינים הבולטים ביותר של הפארק הוא מדשאה גדולה הממוקמת מעט מתחת למפלס שבילי ההליכה שמסביב.
מלבד היותה "חדר אוכל" לעובדי המשרדים שמסביב, המדשאה משמשת גם כאזור ישיבה לכמה מהאירועים המרכזיים של הפארק, כגון ערבי סרטים בפארק בריאנט, ברודוויי בפארק בריאנט, וריקודי ככר.
עונת המדשאה נמשכת מפברואר עד אוקטובר, אז היא סגורה כדי לפנות מקום לכפר החורף של בנק אוף אמריקה.
שבילי הליכה רבים מקיפים את המדשאה המרכזית.
הצדדים הצפוני והדרומי מוקפים בשני שבילי הליכה מאבן.
כל אחד משבילי הליכה אלה גובל בעצי דולב התורמים לתחושה האירופית של הפארק.
בנוסף, פסלים רבים פזורים ברחבי הפארק.
טרסה מוגבהת בצד המזרחי של המדשאה, המתוארכת לבניית הסניף הראשי של הספרייה, מרוצפת באבני ריצוף אפורות ולבנים אדומות.
מרכזה הוא אנדרטת ויליאם קאלן בריאנט, הניצבת על כן משלה.
מבנה שירותים ממוקם בגבול הצפוני של הפארק לאורך רחוב 42. קרוסלה, שהותקנה בשנת 2002, ממוקמת בגבול הדרומי של הפארק.
בשנת 1686, כאשר האזור היה עדיין שממה, המושל הקולוניאלי של ניו יורק, תומאס דונגאן , הגדיר את האזור המכונה כיום פארק בראיינט כמרחב ציבורי.
חייליו של ג'ורג' וושינגטון חצו את האזור בעת נסיגתם מקרב לונג איילנד בשנת 1776. הדרך בה נסוגו חייליו של וושינגטון, חצתה את אתר הפארק באלכסון.
העיר רכשה את הקרקע בשנת 1822. החל משנת 1823, הפארק הוגדר כבית קברות לעניים, ונשאר כך עד 1840, אז הועברו אלפי גופות לאי וורדס .
הפארק הראשון באתר זה נפתח בשנת 1847, אם כי הפארק מעולם לא נקרא בשמו באופן חוקי.
הוא נקרא "כיכר המאגר" על שם מאגר החלוקה של קרוטון (תמונה מס' 3), שהוקם בצד המזרחי של אתר הפארק בשל מיקומו הגבוה.
בשנת 1853 התקיימה בפארק תערוכת התעשייה של כל העמים עם ארמון הקריסטל של ניו יורק, בהשתתפות אלפי מציגים.
כיכר המאגר שופצה בשנים 1870–1871, ובמהלכה הוקם הפארק המודרני.
שינוי שם הפארק ובניית הספרייה
בשנת 1884, שונה שם כיכר המאגר לפארק בראיינט, לכבוד עורך הניו יורק איבנינג פוסט והמתנגד לביטול העבדות, ויליאם קאלן בראיינט.
בערך באותו הזמן לשינוי שם הפארק, בשנת 1883, צצו תוכניות לבנות ספרייה בפארק בראיינט, על גבי אתר המאגר כשהספרייה תמומן על ידי סמואל ג'יי טילדן.
כאשר נוסדה הספרייה הציבורית של ניו יורק בשנת 1895, מייסדיה רצו בניין סניף ראשי מרשים.
נאמני הספריות בחרו לבנות את הסניף בקצה המזרחי של פארק בראיינט, לאורך השדרה החמישית בין הרחובות 40 ו-42, משום שהוא היה ממוקם במרכז בין ספריות אסטור ולנוקס , קודמותיה הישירות של הספרייה.
המאגר נהרס עד שנת 1900, ובנייתה של הספרייה החלה.
במקביל לבניית הספרייה, בוצעו מספר שיפורים בפארק, כגון גינות טרסה, מתקנים ציבוריים וקיוסקים, כמו גם טרסה מוגבהת הצמודה לספרייה בחלקו המזרחי של הפארק.
מכיוון שפארק ברייאנט עצמו היה ממוקם כמה מטרים מעל הרחובות הסובבים, נבנו גדר ברזל, גדר חיה וקיר סוללה בגבולות הצפוני, המערבי והדרומי' כדי להפריד את הפארק מהמדרכות הגובלות.
ספסלים הותקנו גם לאורך קירות התמך.
פנים פארק בראיינט חולק לשלוש מדשאות, המחולקות על ידי זוג שבילי חצץ ממערב למזרח' שהתיישרו בערך עם מדרכות רחוב 41 בקצה המערבי של הפארק.
נבנו ארבעה גרמי מדרגות אבן: אחד מכל אחד מהצמתים של השדרה השישית עם רחובות 40 ו-42, ואחד מכל אחד מרחובות 40 ו-42 בין השדרה החמישית לשישית.
בנוסף, רחוב 42 הורחב בשנת 1910, מה שחייב את העתקת הגדר בגבול הצפוני של פארק בראיינט ואת הסרת הצמחים משם.
הסניף הראשי של הספרייה נפתח ב-23 במאי 1911.
בשל מיקומה המרכזי במידטאון מנהטן, נבנו מספר קווי תחבורה ציבורית ופרויקטים של תשתית סביב ברייאנט פארק.
מנהרת המים של אמת המים של קטסקיל נבנתה מתחת לפארק בראיינט בתחילת העשור השני של המאה ה-20. לאחר השלמת העבודה, שוקמו החלקים שנפגעו של פארק בראיינט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הפארק שימש לעיתים קרובות לעצרות פטריוטיות, ו"גן מלחמה" ו"בניין בילוי" לחיילי בעלות הברית הוקמו בפארק.
במהלך בניית קו פלשינג של ה-IRT בשנות ה-20, הקטע הצפוני של פארק בריאנט נסגר חלקית למשך ארבע שנים בעוד שקו הרכבת התחתית נבנה ישירות מתחת.
מנהרת הרכבת התחתית עברה 11 מטרים מתחת לפני הקרקע עם תחנה בקצה המזרחי של הפארק, בשדרה החמישית וברחוב ה-42. במהלך הבנייה, נקטו העובדים אמצעי זהירות כדי למנוע הפרעה לזרימת התנועה מעל הקרקע והפרעה למנהרות קיימות.
תחנת השדרה החמישית נפתחה בשנת 1926, בעוד שהמנהרה מתחת לבריאנט פארק לטיימס סקוור נפתחה בשנה שלאחר מכן.
בינואר 1927, לאחר שהושלם קטע קו פלאשינג מתחת לפארק בראיינט, הוכרזו תוכניות לשיקום החלק הצפוני של הפארק.
עד שנות ה-30 של המאה ה-20, הפארק סבל מהזנחה ונחשב לבעל שם רע, שכן השדרה השישית המוגבהת האפילה פשוטו כמשמעו על הפארק.
במשך תקופה של 10 שנים הוצעו כ-100 תוכניות נפרדות לשיפוץ פארק בראיינט, אך מעולם לא יושמו.
בניסיון להחיות את הפארק, ועדת התכנון לציון המאתיים של ג'ורג' וושינגטון וחברת סירס הגישו תוכניות להעתק של האולם הפדרלי של מנהטן התחתונה בתחילת 1932. ההעתק אמנם נבנה, נהרס באמצע 1933 בגלל אי עמידה בתקציבים.
בניסיון לגייס אדריכלים מובטלים, ערכה ועדת החירום של האדריכלים תחרות לעיצוב מחדש של פארק בראיינט בשנת 1933. העיצוב הזוכה הוגש על ידי לוסבי סימפסון, מקווינס.
עם זאת, עקב מחסור במימון, העיצוב הזוכה לא יושם באופן מיידי.
בפברואר 1934, בהנהגתו של נציב הפארקים החדש שמונה, רוברט מוזס, החלו לעבוד על תוכניתו של סימפסון.
הפארק המשופץ כלל מדשאה גדולה, כמו גם גדר חיה ומאוחר יותר גדר ברזל שהפרידה את הפארק מרחובות העיר הסובבים.
שתי כניסות נוספו מרחובות 40 ו-42, כל אחת מהן.
כחלק מהפרויקט, הוצבו 270 עצים סביב הפארק.
מוזס הציב גם את פסלי הפארק לאורך רחובות 40 ו-42 כדי לחסום את קווי הראייה מרחובות אלה.
כדי לחסוך כסף, הפרויקט גייס עובדים ממנהל העבודות האזרחיות, תוכנית סיוע לאבטלה.
השיפוץ הושלם בסוף 1934, ולאחר דחייה קצרה, הפארק נפתח מחדש ב-15 בספטמבר.
חלקים מהפארק נסגרו בסוף שנות ה-30 עקב שינויים בתחבורה ציבורית בשדרה השישית; הקו העילי נהרס בשנת 1938, ובניית קו הרכבת התחתית של השדרה השישית התרחשה בערך באותו הזמן.
הרכבת התחתית של השדרה השישית נפתחה בשנת 1940. מאמר בניו יורקר ציין בשנת 1936 כי במהלך 14 השנים שקדמו לכך, "פארק בראיינט היה סגור לציבור במשך מחצית מהזמן הזה.
אירועים ציבוריים נערכו בפארק עד אמצע המאה ה-20. לדוגמה, בשנת 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, נערכה בפארק הדגמת מטוסים.
קונצרטים קיציים תחת כיפת השמיים בפארק בראיינט החלו בשנת 1948 על ידי פיליפ ליסון מילר, מוזיקולוג בספרייה הציבורית של ניו יורק.
ב-15 באוקטובר 1969, ארבעים אלף איש השתתפו בעצרת בפארק בראיינט כחלק מהמורטוריום הארצי לסיום מלחמת וייטנאם.
אירוע גדול נוסף, קרקס התפוח הגדול , הוצע להתקיים בבריאנט פארק בשנת 1978' אך נציב הפארקים סירב לארח את הקרקס שם, מכיוון שהדבר היה סוגר את פארק בראיינט לציבור.
עד שנות ה-60, פארק בראיינט מצבו של הפארק הלך והדרדר, עקב חוסר תחזוקה ומיקומו ברובע עסקים עם מעט פעילויות ליליות.
בניסיון להרתיע מפשע, הותקנה בשנת 1962 בפארק תאורה חדשה.
אף על פי כן, בשנת 1966, כינס נציב הפארקים תומאס הובינג פגישה לשיקום הפארק, וציין את מצבו הירוד.
עד שנות ה-70, הפארק "נכבש" על ידי סוחרי סמים וחסרי בית, ונחשב לאזור שמסוכן להיכנס אליו.
מצב הפארק היה כה גרוע עד שבשנת 1973, נציב הפארקים ריצ'רד מ.
קלרמן איים "לסגור את פארק בראיינט ולנקות אותו מכולם - עד שנוכל להתאחד ולהפוך אותו למקום שהניו יורקרים רוצים שיהיה".
ניסיון ראשוני לניקוי החל על ידי קרן הקהילה של פארק בראיינט באמצע שנות ה-70. קונצרטים חינמיים נוספו בתקווה שזה ימנע כניסת פושעים.
היוזמה לא צלחה ברובה, והמימון שלה כמעט אזל עד 1977. יוזמה נוספת, ועדת ההיגוי של פארק בראיינט, נוצרה בשנת 1977 כשותפות בין עסקים מקומיים לאוניברסיטת העיר ניו יורק.
שוטרים נוספים ממשטרת ניו יורק (NYPD) נוספו, והתובע המחוזי רוברט מורגנטאו הסכים ליישם מעצרים בפארק בראיינט מהר יותר.
עד 1978, תפיסת הציבור לגבי בטיחותו של פארק בראיינט הייתה מעט טובה יותר מאשר בשנים קודמות, אם כי סוחרי סמים עדיין פקדו את הפארק.
יתר על כן, שוטרי משטרת ניו יורק סירבו בתחילה לעצור משתמשי סמים שלא היו אלימים.
תאגיד שיקום פארק בראיינט (Bryant Park Restoration Corporation - BPRC) נוסד בשנת 1980 על ידי דן בידרמן , יחד עם אנדרו הייסקל , יו"ר .Time Inc והספרייה הציבורית של ניו יורק.
ה-BPRC ביצע מיד שינויים משמעותיים כדי להפוך את הפארק למקום שאנשים רוצים לבקר בו, והנהיג תוכנית קפדנית לניקוי הפארק, הסרת גרפיטי ותיקון נזקים פיזיים.
ה-BPRC גם הקים צוות אבטחה פרטי כדי להתמודד עם התנהגות בלתי חוקית.
בנוסף, ה-BPRC החל סדרת קונצרטים תחת כיפת השמיים בקיץ.
עד 1982, המעצרים ירדו משמעותית בהשוואה לשנתיים קודם לכן.
סוכנות נוספת - תאגיד ניהול פארק בראיינט, המורכב מכמה עסקים סמוכים - הוטל עליה לתחזק את הפארק, והוציאה 525,000 דולר בשנה.
NYC Parks הוציאה 250,000 דולר נוספים בשנה על תחזוקה, אותו סכום שהיה בתקופה שבה לעיר הייתה שליטה בלעדית על ניהול הפארק.
בשנת 1983, נשיא HBO, פרנק ביונדי , העניק להייסקל צ'ק של 100,000 דולר רגע לפני שהחברה עברה למטה החדש בשדרת אמריקה מספר 1100, הסמוכה לפארק.
באותה תקופה, זו הייתה התרומה הגדולה ביותר לפארק בראיינט על ידי תאגיד פרטי.
בשנת 1983, בניסיון למשוך קהל לפארק ולגייס כסף לתחזוקה מתמשכת, הציע BPRC לחכור את פארק בראיינט מהעיר, לשפץ אותו ולבנות בו בית קפה.
השיפוץ, שעלותו 18 מיליון דולר, נועד להתבצע על ידי ברית בין BPRC, NYPL ו-NYC Parks.
בעל המסעדה וורנר לרוי היה אמור להפעיל את המסעדה, והוא תכנן לבנות בית קפה מזכוכית בגובה 24 מטרים ובשטח של 980 מ"ר בצד המזרחי של הפארק, בסמוך לספרייה.
בנוסף, הפארק יכלול ארבעה דוכני אוכל קטנים יותר, בריכת השתקפות ומזרקת מים, וצוות אבטחה ייעודי.
בשנת 1984 העבירה המדינה חקיקה שאפשרה ל-BPRC לשכור שטח עבור מסעדה כזו.
ועדת התכנון העירונית אישרה גם את המבנה בשנה שלאחר מכן.
עם זאת, בית הקפה המוצע נתקל בהתנגדות הציבור, מכיוון שהוא יסתיר את החזית האחורית של הספרייה.
מספר תומכי פארק שהתנגדו לו, טענו כי המסעדה המוצעת תעביר חלק מהפארק הציבורי לישות פרטית.
לירוי פרש מהפרויקט בשנת 1986 עקב התנגדות זו, באומרו כי חשש שהביקורות המתמידות של התוכנית יביאו את המבנה המוצע ל"בינוניות".
השיפוץ אושר על ידי ועדת האמנות העירונית בינואר 1987, אם כי תוכנית המסעדה טרם אושרה.
לאחר פרישתו של לירוי מההצעה להקים בית קפה בברייאנט פארק, ה-BPRC יצרה תוכנית חדשה עם מספר חללי מסעדה קטנים יותר.
התוכניות עברו להצבעה נוספת בפני ועדת האמנות העירונית, כאשר ועדת שימור ציוני הדרך של ניו יורק מילאה תפקיד מייעץ.
חללי המסעדה שעוצבו מחדש אושרו גם הם על ידי ועדת האמנות העירונית בדצמבר ההוא.
בשנת 1988 העיר העבירה את האחריות על קרקעות פארק בראיינט ל-BPRC ולאחר מכן, עיצוב הפארק מחדש על ידי על ידי חברת האנה/אולין והאדריכלים הרדי הולצמן פייפר אסושיאייטס; העיצוב שימר אלמנטים רבים מעיצובו של סימפסון משנות ה-30.
הפארק נסגר לשיפוצים ב-11 ביולי 1988.הפרויקט בן ארבע השנים לשיקום פארק בראיינט כלל כניסות חדשות, תיקונים לשבילים ותאורה וכן הצבת 2,000 כיסאות ניידים בפארק, והנמכת הפארק עצמו, מכיוון שפארק בראיינט היה מוגבה מהרחוב ובוּדד על ידי גדרות גבוהים לפני העיצוב מחדש של 1988.
השיפוץ של 1988 הוריד את הפארק כמעט לגובה הרחוב ותלש את הגדרות החיות, אם כי חלק ניכר מהפארק עדיין היה מוגבה מעט.
חדרי השירותים של הפארק, שהיו סגורים במשך 35 שנה, שופצו גם הם.
ה-BPRC מצא גם כי יש צורך לתקן כמה מהפסלים, וקראה לצאצאיו של ויליאם קאלן בריאנט ולגופים אחרים לספק מימון לשיקום הפסלים הללו.
אדריכלית הנוף לורי אולין מחברת האנה/אולין ציינה שתהליך העיצוב התמקד ב"יכולות השונות של המשתמשים במרחבים אלה...
כמו גם ביצירת מרחבים שבהם אנשים מרגישים בנוח להיות זה עם זה".עלות השיקום הייתה 8.9 מיליון דולר, שכללו 5.7 מיליון דולר במימון עירוני ו-3.2 מיליון דולר במימון פרטי.
השיפוץ התרחש במקביל להרחבת מחסני הספרייה הציבורית שמתחת לפארק.
בניית המחסנים החלה לאחר סגירת הפארק.
הפארק נחפר והמדשאה הגדולה נבנתה מחדש מעליו.
לאחר השלמת המתקנים התת-קרקעיים, פארק בראיינט נבנה מחדש לחלוטין, עם 0.76 עד 1.83 מטר של אדמה בין פני השטח של הפארק לתקרת מתקן האחסון.
הפארק נפתח מחדש באופן רשמי ב-21 באפריל 1992, כאשר הפתיחה הרשמית נקבעה כמעט חודש לאחר מכן.
העיצוב החדש זכה לשבחים רבים.
של הניו יורק טיימס, , הגדיר את השיפוץ כ"ניצחון עבור רבים", וזכה לשבחים לא רק בשל מצוינותו האדריכלית, אלא גם בשל דבקותו בחזונו של ווייט.
לדברי גולדברגר, בידרמן "הבין שהבעיה של פארק בראיינט היא תפיסתו כמתחם מנותק מהעיר.
הוא ידע שבאופן פרדוקסלי, אנשים מרגישים בטוחים יותר כשהם אינם מנותקים מהעיר, ושהם מרגישים בטוחים יותר בסוג המרחב הציבורי שהם חושבים שיש להם שליטה מסוימת עליו".
באותה שנה מגזין טיים כינה אותו כאחד מ"הטובים ביותר בעיצוב" לאותה שנה.
ב־1993 מגזין ניו יורק כינה אותו "הטוב ביותר של ניו יורק בהתחדשות עירונית", וכן קיבל באותה שנה את הפרס למצוינות בעיצוב עירוני מטעם המכון האמריקאי לאדריכלים (AIA).
ב־1996 פרס למצוינות מטעם המכון לקרקע עירונית (ULI).
אותות והכרות נוספים כוללים את פרס ASLA Landmark לשנת 2010 מטעם (ASLA), המכיר בהשפעתו המתמשכת כמודל לשיקום פארקים עירוניים.
פרסים אלה הכירו בעיצוב החדשני של הפרויקט, בשותפות הציבורית-פרטית המוצלחת ובהשפעה הטרנספורמטיבית ביצירת אחד הפארקים העירוניים התוססים והבטוחים ביותר בארצות הברית.
השיפוצים שיפרו את הבטיחות, הנגישות והתוססוּת, והפכו את פארק בראיינט למודל להתחדשות עירונית ברחבי העולם.
פארק בראיינט תואר בתקשורת כדוגמה לתחייתה של העיר ניו יורק בשנות ה-90. מאמר בניו יורק טיימס בשנת 1995 התייחס לפארק כ"כיכר העיר של מידטאון" ו"נווה מדבר משרדי" אליו מבקרים עובדי משרדים במרכז העיר.
שיפורים נוספים כללו את התקנתם של שני דוכני עיתונים בשנת 1992, אחד בשדרה החמישית והשישית.
קונצרטים תחת כיפת השמיים בקיץ, שמשכו אלפי אנשים, החלו להתקיים.
כדי להפחית את נגיעות היונים שאוכלות את הצמחים, החלה ה-BPC לפזר גרעיני תירס שהכילו את התרופה "אזאקוסטרול" , מה שהביא לכך שיונים רבות הפכו לעקרות ללא תופעות לוואי אחרות.
בינתיים, מימון למסעדה בפארק בראיינט ליד הספרייה הובטח לבסוף בשנת 1993. המסעדה, "בראיינט פארק גריל", נפתחה בשנת 1995.
לאורך המאה ה-21, פארק בראיינט נותר מודל להתחדשות אזרחית, שראשי ערים של ערים אחרות, כמו ראש עיריית פרובידנס, רוד איילנד, הציגו לעיתים כמודל לחיקוי.
כאשר האבטחה נמצאת ברובה תחת אחריותה של ה-BPC, השליטה התאגידית בפארק הביאה לכך שפארק בראיינט קיבל מתקני בילוי פסיביים, תוך הימנעות מענפי ספורט פעילים שעשויים לפנות לקהל עירוני רחב יותר.
ה-BPC הוסיף קרוסלה בהתאמה אישית בשנת 2002 והחיה את מסורת הספרייה הפתוחה, חדר הקריאה, בשנת 2003. ביולי 2002, הפארק השיק רשת אלחוטית ציבורית, מה שהפך את הפארק לראשון בעיר ניו יורק שהציע רשמית גישה חופשית ל-Wi-Fi למבקרים.
מערכת ה-Wi-Fi שודרגה לאחר מכן בשנת 2008. ה-Pond, משטח החלקה על הקרח עם כניסה חופשית, נפתח בפארק בשנת 2005.
העלייה הדרמטית בערכי הנדל"ן באזור סביב פארק בראיינט, כמו גם בנייה חדשה באזורים סמוכים, היו תוצאה של שיפורי הפארק.
עד 1993, האזור שמסביב הפך לאזור משרדים מבוקש מאוד, ושטחי משרדים ריקים בעבר סביב הפארק התמלאו במהירות.
בעשור הראשון של המאה ה-21, גם בניינים ועסקים סמוכים השתמשו בשמות שהתייחסו לפארק.
פיתוחים חדשים בתחום הנדל"ן נבנו גם הם בסביבת הפארק החל מהמאה ה-21, אשר יחד הוסיפו למעלה מ-13,000 עובדים חדשים לאזור הסובב את פארק בראיינט.
ברדיוס של שני רחובות מהפארק, או כ-150 מטרים, יחידות נמכרו באופן שגרתי במיליוני דולרים.
בפארק מוצבים הפסלים הבולטים הבאים:
דודג' (1885), דמות עומדת הממוקמת על כן בגבול הצפוני של הפארק.
אנדרטת ויליאם קאלן בריאנט (1911), דמות עומדת הממוקמת על כן מקורה בגבול המזרחי של הפארק.
מזרקת הזיכרון ג'וזפין שואו לואל (1913), הממוקמת בגבול המערבי של הפארק.
המזרקה אוספת כ-3,000 עד 4,000 דולר במטבעות מדי שנה, מעשרות מדינות.
פסל של יוהאן וולפגנג פון גתה (1932), פסל הממוקם בגבול הדרומי של הפארק.
פסל של חוסה בוניפאסיו דה אנדראדה (1954), דמות עומדת הממוקמת על כן בפינה הדרום-מערבית של הפארק.
פסל של גרטרוד שטיין (1992), דמות יושבת הממוקמת בפינה הדרום-מזרחית של הפארק.
פסל של בניטו חוארז (2002), דמות עומדת הממוקמת על כן בפינה הצפון-מערבית של הפארק.
בפינה הצפון-מערבית של פארק בראיינט, בשדרה השישית וברחוב ה-42, נמצאת כיכר הייסקל, גרם מדרגות וכיכר כניסה מרוצפים באבני ריצוף.
היא הוקמה בשנת 1993 לכבודו של אנדרו הייסקל, ממייסדי BPC.
הפינה הדרום-מערבית של פארק בראיינט, בשדרה השישית וברחוב ה-40, ידועה בשם פינת ניקולה טסלה.
טסלה, ממציא, התגורר ב הסמוך בשנותיו האחרונות, והיה מאכיל יונים בפארק.
הצבת השלט נבעה ממאמציו של המועדון הקרואטי של ניו יורק בשיתוף פעולה עם פקידי העיר ניו יורק, וליובו וויוביץ' מחברת הזיכרון לטסלה של ניו יורק.
בפארק יש קרוסלה בשם Le Carousel Magique, הממוקמת בחלקו הדרומי של הפארק.
הקרוסלה תוכננה על ידי מרווין סילבור , נוצרה על ידי חברת הקרוסלה פבריקון, והותקנה בשנת 2002. החברה נבחרה לאחר שאושרה התקנת קרוסלה בפארק בשנת 1997. הקרוסלה בקוטר 6.7 מטר, שוקלת 5,400 ק"ג, והיא מכילה 14 יציקות של בעלי חיים, מתוכן 12 מסוגלות לנוע אנכית.
בהתאם לנושא הצרפתי של הפארק, היא מנגנת מוזיקה צרפתית.
היא עברה שחזור בשנת 2009. בקרוסלה יש גם דוכן כרטיסים, בגובה 2.1 מטר ורוחב 1.2 מטר, שנבנה בשנת 1928 והועבר מפארק פאראגון בהאל, מסצ'וסטס.
פארק בראיינט ממוקם בין השדרה החמישית לשישית ובין הרחובות ה-40 וה-42. אף על פי שטכנית הסניף הראשי של הספרייה הציבורית של ניו יורק ממוקם בתוך הפארק, מבחינת עיצובו הוא מהווה את הגבול המזרחי של המרחב הירוק של הפארק, מה שהופך את השדרה השישית לכניסה הראשית של הפארק.
חדר הקריאה המקורי נוסד באוגוסט 1935 כדי לבדר עובדים מובטלים במהלך השפל הגדול.
חדר הקריאה, שהחל כיוזמה של הספרייה הציבורית של ניו יורק, סיפק למובטלים מקום לתקשר ולשתף רעיונות מבלי לשלם כסף או להציג תעודה מזהה.
למרות זאת, הספרייה הייתה בשימוש נרחב, ו-50,000 איש השתמשו בה עד יום השנה הראשון שלה.
גניבות היו נמוכות, כאשר רק 34 פרסומים אבדו בשנה הראשונה של הספרייה.
עד השנה השלישית, 400 ספרים ו-1,000 מגזינים היו במחזור ו-70,000 איש עיינו בהם בשנה.
ספרים מ-NYPL, ותרומות של מגזינים ופרסומים מקצועיים מהוצאות לאור, תרמו להצלחת הספרייה הפתוחה.
מסורת חדרי הקריאה נעצרה בשנת 1944 עקב מחסור בכוח אדם במהלך מלחמת העולם השנייה.
כפר החורף של בנק אוף אמריקה
בשנת 2002 הוקם כפר חורף בפארק, שעוצב על פי שוק כרייסטקינדלמרקט באירופה.
הוצגו בו חנויות "החגים" במאמץ להחיות את שטח הפארק במהלך החורף.
בתחילה, חנויות החגים צברו תאוצה באיטיות, אך הפכו לחלק קבוע בסצנת החגים במנהטן בשנת 2005 על ידי הוספת משטח החלקה על הקרח.
החנויות כוללות גם עץ אשוחית נורווגית וכן חלל עצמאי לסעודה ואירועים.
תאגיד בראיינט פארק (BPC), לשעבר תאגיד שיקום בראיינט פארק (BPRC), מנהל את הפארק.
BPC מפקחת גם על תאגיד ניהול בראיינט פארק (BPMC), שנוצר כדי לנהל את רובע שיפור העסקים .
אף על פי שפארק בראיינט הוא פארק ציבורי, BPC אינו מקבל כספי ציבור.
בתחילה הוא נתמך על ידי קרן האחים רוקפלר , אך עד המאה ה-21 הוא קיבל מימון באמצעות שומות מס על נכסים מסביב לרובע שיפור העסקים, עמלות מזכיינים והכנסות מאירועים ציבוריים.
נכון לשנת 2024, BPC גייס כ-29 מיליון דולר מדי שנה ממקורות כגון תשלומי שכר דירה וחסויות.
כדי לקבל נתונים מדויקים על השימוש בפארק, BPC סופר את מספר המבקרים בבראיינט פארק בשעות 13:00 ו-18:00 בכל יום.
מספר האירועים בפארק גדל משמעותית לאחר פתיחתו מחדש, מה שהפתיע לטובה אנשים שחששו שהפארק יישלט על ידי גופים פרטיים, וכך לא יהיה נגיש לציבור.
כתוצאה מכך, BPC הופכת את רוב האירועים לחינמיים ופתוחים לציבור.
יוצא מן הכלל אחד היה תצוגות שבוע האופנה של ניו יורק, שבעבר השתלטו על הפארק במשך שבועיים בחורף ובסוף הקיץ בכל שנה.
מייסד שותף של BPC, דן בידרמן, הביע לעיתים קרובות בפומבי את תסכולו מכך שתצוגות האופנה לא היו בשליטת BPC.
"הם משלמים לנו מיליון דולר.
זה מיליון דולר שהייתי מסתדר בשמחה בלעדיהם", אמר ללוס אנג'לס טיימס.
BPC הייתה מתוסכלת במיוחד מכך שתצוגות האופנה שלטו בפארק בשתי תקופות מכריעות: בסוף הקיץ, כאשר מזג האוויר מושלם עבור מבקרי הפארק; ובתחילת פברואר, מה שחייב את הסגירה המוקדמת של משטח ההחלקה על הקרח הפופולרי של הפארק, בעל הכניסה החינמית.
אירועים רבים מתקיימים על הדשא בבראיינט פארק.
ערבי הסרטים בבראיינט פארק, שהחלו בתחילת שנות ה-90, מתקיימים בימי שני בערבי הקיץ.
מגוון מופעים מוזיקליים בחינם ממומנים על ידי תאגידים בחודשים עם מזג אוויר חם, כולל ברודוויי בבראיינט פארק, בחסות iHeartMedia ובהשתתפות אמנים ממחזות זמר עכשוויים בברודוויי, בשילוב תוכן המסופק על ידי נותני החסות לאירועים.
בפארק יש מגוון אזורי פעילות הפתוחים כל היום, כולל משחקי לוח, שחמט ושש-בש, גולף, שולחנות פינג פונג ומגרשי פטאנק.
הפארק מציע גם שיעורים בחינם בלהטוטנות, יוגה, טאי צ'י וסריגה.
בכיכר רחוב 40 של הפארק, ישנה תחנה בשם Bryant Park Games שבה המבקרים יכולים לשאול מגוון משחקים, כולל שחמט סיני וקוויטים.
בנוסף, ניתן לשחק בפארק גם שחמט וטניס שולחן.
מזון ומשקאות נמכרים בארבעה קיוסקים המופעלים על ידי הפארק.
ישנם שני קיוסקים נוספים בשדרה החמישית, מה שמביא את סך כל בעלי הקיוסקים ליד פארק בראיינט לשישה.
פארק בראיינט והסניף הראשי של הספרייה הציבורית של ניו יורק נרשמו במשותף במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (NRHP) בשנת 1966. רישומו ב-NRHP הופרד מ"ספריית ניו יורק הציבורית" באותו יום, שכיסתה רק את בניין הסניף הראשי.
בנוסף, בשנת 1974, ועדת שימור ציוני הדרך של העיר ניו יורק הגדירה את הפארק כאתר נופי של העיר ניו יורק.
התמונות מוצגות לפי סדר כרונולוגי מימין לשמאל:
פארק היורה הוא סרט הרפתקאות-הישרדות בדיוני בבימויו של סטיבן ספילברג משנת 1993, המבוסס על ספר באותו שם מאת מייקל קרייטון.
עלילת הסרט מתמקדת באי הבדיוני איסלה נובלר, שבו קבוצת מדענים מומחים להנדסה גנטית, בראשותו של מיליונר שאפתן, הקימו פארק שעשועים וגן חיות של דינוזאורים משובטים מעידן המזוזואיקון.
קבוצת חוקרים מוזמנת לבדוק את בטיחות ואמינות הפארק לפני פתיחתו לקהל הרחב, אך סבוטז' בזמן ביקורם משחרר את הדינוזאורים לחופשי.
אורכו של הסרט 127 דקות והוא צולם באי קאואיי שבהוואי (העלילה מתרחשת באי שלחופי קוסטה ריקה) מאוגוסט 1992 עד לסוף נובמבר 1992. בסרט משתתפים שחקנים ידועים כמו סם ניל, ג'ף גולדבלום, לורה דרן, ריצ'רד אטנבורו, סמואל ל.
הסרט נחשב לחלוץ בשימוש בגרפיקת תלת־ממד ממוחשבת והוא זכה בביקורות חיוביות ששיבחו את האפקטים המיוחדים שבו.
הסרט זכה להכנסות של מעל 914 מיליון דולר – הסכום הגבוה ביותר לסרט עד לאותה תקופה, והוא זכה בשלושה פרסי אוסקר בתחום האפקטים, הסאונד ועריכת סאונד, בארבעה מתוך 11 מועמדויות לפרס סאטורן (סרט, במאי, אפקטים וכתיבה), בפרס באפט"א לאפקטים המיוחדים, ובפרס הוגו על העיבוד הדרמטי הטוב ביותר.
לאחר הצלחת הסרט נוצרה סדרת סרטים פופולריים, שבמסגרתה יצאו לקולנוע חמישה סרטים, רובם הפכו לשוברי קופות.
בשנת 2013 יצאה גרסה תלת-ממדית לסרט הראשון, לציון 20 שנה לסדרה.
משקיע בשם ג'ון האמונד, אשר עמד בראש קרן אינג'ן, קרן השקעות המתמחה בגנטיקה, התעניין מאוד בדינוזאורים.
הוא סבר כי ניתן לשחזר DNA של מאובנים דינוזאורים באמצעות איסוף שרידי דם שהצטברו אצל יתושים שעקצו דינוזאורים ולאחר מכן השתמרו בתוך שרף עצים שהתאבן והפך לענבר.
הקרן החלה לאסוף ענברים מרחבי ההמיספירה הצפונית של כדור הארץ כדי לאתר יתושים כאלה.
לאחר עבודת פרך של שחזור קטעי ה-DNA בעזרת מחשבי על ויכולות טכנולוגיות עתירות מידע, הצליחו המדענים שלו בראשות ד"ר הנרי וו לשבט דינוזאורים מחדש.
מטרת האמונד הייתה כספית - לבנות "גן חיות" פרהיסטורי אשר יפיק מיליארדים רבים של דולרים ולא ניתן יהיה להתחרות בו.
לצורך כך רכשה חברת ההשקעות שלו אי מבודד בתחומי קוסטה ריקה, איסלה נובלר שמו (אי הרוחות), שבשל קושי להגיע אליו וכן בשל אמונות טפלות רגל אדם לא דרכה בו עד כה.
שם בנה את הפארק ומרכז הפיתוח, אשר נקראו "פארק היורה" (על שם תור היורה).
כשנה לפני המועד המתוכנן לפתיחת הפארק ולאחר שעובד נטרף בידי דינוזאור ומשפחתו תבעה את החברה, האמונד הזמין חוקרים נחשבים שיבדקו את בטיחות המתקן לקראת פתיחתו לקהל הרחב.
החוקרים הם: זוג הפלאונטולוגים ד"ר אלן גרנט וד"ר אלי סאטלר, עורך הדין דונלד ג'נרו ופילוסוף-מתמטיקאי מוזר המתמחה בתורת הכאוס, ד"ר איאן מלקולם.
בנוסף הגיעו לסיור שני נכדיו של האמונד, לקס וטים.
בעוד האמונד משוכנע שהפארק שבנה בטוח לחלוטין, ד"ר מלקולם מטיל בכך ספק גדול, ומסביר לכולם שהרבה דברים יכולים להשתבש ומנבא שלל נבואות קודרות (ואומר את המשפט האלמותי – "החיים מוצאים דרך", ובמקור: "Life finds a way"), שלצערו אף מתגשמות.
אחד מאמצעי הבטיחות שננקטו היו שכל הדינוזאורים היו נקבות, וזאת על מנת לאפשר מעקב אחריהם, ולמנוע התרבותם.
הביקור נפתח בציפייה גדולה והחבורה עולה על כמה רכבי סיור חשמליים בעלי סרטוני הדרכה ומוצגים מוחשיים, אך כבר מההתחלה קורות מספר תקלות קטנות: דינוזאורים מסתתרים בין השיחים והמבקרים לא רואים אותם, טריצרטופס שחלה כתוצאה מהרעלת מזון מצמח שנשתל בכלובו למטרות נוי ועוד.
אלי נשארת לטפל בטריצרטופס והחבורה ממשיכה במסע.
במהלך הביקור כשהם מתקרבים למכלאת הטירנוזאורוסית, מתחילה סופה טרופית וכל מערכות החשמל של הפארק מושבתות במזיד על ידי אחראי המחשוב של הפארק, דניס נדרי, אשר הסכים לגנוב ולמכור עוברי דינוזאורים קפואים לחוקר אינג'ן לשעבר, לוויס דודג'סון, שעבר לחברה יריבה לאינג'ן בתמורה לסכום נאה.
הוא מנסה לברוח יחד עם העוברים מהפארק אך רכבו מפסיק לפעול וכשהוא יוצא מגיח דילופוזאורוס ומנסה לשחק איתו, אך נדרי מגרש אותו בכעס והדילופוזאורוס עוקב אחריו, נכנס למכוניתו והורג אותו.
בינתיים גדרות האבטחה החשמליות שמפרידות בין מכלאות הדינוזאורים השונות ובין מסלול המבקרים קרסו, קווי הטלפונים ואמצעי האבטחה והמיגון הושבתו כליל, והאי כולו הפך מפארק שעשועים לאתגר בלהות השרדותי עבור כל השוהים בו.
הטירנוזאורוסית יוצאת מכלובה, טורפת את העו"ד ג'נרו וכמעט טורפת את שני הילדים אך אלן ואיאן מסיחים את דעתה באמצעות נורים והיא רצה לעברם.
הם זורקים את הנורים אך היא מפילה עליהם מבנה, פוצעת אותם ומעיפה עם זנבה את הרכבים אל מעבר לצוק גבוה שמתחתיו יער.
הילדים מצליחים להינצל ואלן בא לעזור להם בעודם מנסים להגיע למרכז המבקרים.
בדרך הם מגלים שהדינוזאורים הצליחו להפוך מנקבות לזכרים (וזאת למרות הניסיון למנוע מהם להתרבות), ולכן יש יותר דינוזאורים ממה שחשבו.
בלילה הם עולים על עץ לישון ובבוקר מגלים לידם ברכיוזאורוס שניזון מעלי העץ והם מלטפים אותו.
משלחת הצלה שבתוכה אלי והפקח רוברט מולדון, מאתרת את מלקולם הפצוע ומחזירה אותו למרכז המבקרים.
האמונד, יחד עם המהנדס ריי ארנולד מנסים להפעיל מחדש את המערכת אך נאלצים לאתחל אותה מחדש ולהפעיל אותה מתוך מחסן חירום שנמצא במרחק הליכה.
ארנולד יוצא אל המחסן אך כשהוא לא חוזר אלי נשלחת במקומו ביחד עם הפקח מולדון שמאבטח אותה מבחוץ אך נטרף בידי להקת ולוצירפטורים.
אלי נתקלת בידו הכרותה של ארנולד ובורחת מהרפטורים שנכנסו.
לקס, אלן וטים ממשיכים לנוע ומגלים להקת גלימימוסים שנמלטים מהטירנוזאורוסית שמצליחה לטרוף אחד מהם.
בהמשך הם מגיעים לגדר המכלאה של הטירנוזאורית ומטפסים עליה אך בדיוק אז חוזר החשמל וטים מתחשמל ממנה.
אלן גורר אותו על הכתפיים והם שבים למרכז המבקרים.
אלן עסוק בחיפוש אלי ובינתיים שני הילדים מותקפים בידי רפטורים שפלשו לאזור והם בורחים למטבח.
הם מצליחים לברוח ולהתאחד עם אלן ואלי שמנסים לחדש את המערכות.
לבסוף הם מצליחים לחדש את המערכות ולהתקשר להאמונד שיזעיק עזרה אך הרפטורים מגיעים אליהם וכמעט טורפים אותם כשנכנסת הטירנוזאורית למרכז ובמהלך הקרב שמתחולל ביניהם הורגת את הרפטורים.
בינתיים החבורה בורחת החוצה, שם מחכה להם האמונד, מלקולם ואנשי החברה עם רכבים.
כשהם בדרך לעלות על מסוק חזרה.
בדרכם חזרה הם רואים להקת שקנאים עפה ומחייכים, מאחר שהעופות הם צאצאי הדינוזאורים.
סם ניל – ד"ר אלן גרנט, פלאונטולוג וחברה של אלי, המוזמן ומגיע לאי ונאלץ לברוח יחד עם הילדים לעבר מרכז הפארק, למרות שבתחילת הסרט הוא מסתייג מילדים.
ג'ף גולדבלום – ד"ר איאן מלקולם, מתמטיקאי ופילוסוף יהיר אך אכפתי המנבא שחורות על הפארק.
נפצע לאחר מתקפת הטירנוזאורוסית אך מחלים.
לורה דרן – ד"ר אלי סאטלר, פלאו-בוטניקאית וחברתו של אלן.
ריצ'רד אטנבורו – ג'ון האמונד, משקיע מיליונר, היזם והבעלים של הפארק.
מרטין פררו – דונלד ג'נרו, עורך דין המייצג את האמונד.
נטרף בידי הטירנואורית לאחר שברח לתא שירותים.
ג'וזף מאזלו – טים מרפי, נכדו של האמונד ואחיה הצעיר של לקס.
משוגע על דינוזאורים ומעריץ את אלן.
בורח יחד עם אלן ולקס מהדינוזאורים.
אריאנה ריצ'רדס – לקס מרפי, נכדתו של האמונד ואחותו הגדולה של טים שנאלצת לברוח איתו ועם אלן.
גיקית מחשבים אך מפחדת מדינוזאורים.
ויין נייט – דניס נדרי, מתכנן מערכות המחשב בפארק.
מנסה לגנוב עוברי דינוזאורים אך נטרף בידי דילופוזאורוס.
ג'קסון – ריי ארנולד, מהנדס ראשי של הפארק.
נטרף בידי הרפטורים לאחר שנע לעבר המחסן הראשי.
בוב פק – רוברט מולדון, הפקח של הפארק.
ניסה לשמור על אלי אך נקלע למארב של רפטורים ונהרג.
וונג – ד"ר הנרי וו, הגנטיקאי הראשי של הפארק וראש הצוות שמייצר דינוזאורים.
נראה במעבדה לצד ביצים ודינוזאורים צעירים.
ג'רי מולן – ד"ר ג'רי הרדינג, וטרינר של הפארק הנראה ליד הטריצרטופס החולה.
קמרון תור – ד"ר לוויס דודג'סון, עובד אינג'ן לשעבר שבגד בהאמונד וניסה לגנוב עוברי דינוזאורים בעזרת נדרי.
נראה לפני העלייה למטוס במפגש עם נדרי.
מיגל סנדובל – חואניטו רוסטנגו, בעל מכרה יתושים המעביר יתושים להאמונד.
עו"ד גנ'רו ביקש ממנו לחפש את האמונד כדי שיביא את ד"ר גרנט ממונטנה.
וויט הרטפורד – ילד המתנדב במונטנה עם אלן גרנט ואלי ומעצבן את אלן.
בראון – שומר הנראה בתחילת הסרט ואחראי על כלובה של הרפטורית הגדולה אך הוא נטרף על ידה למרות המאמץ לשחררו.
ריצ'רד קיילי – נשמע בהדרכת הסיור ברכב.
בריאן סמרז – מופיע כנהג של צוותו של אלן בכניסה לפארק.
כריסטופר ג'ון פילדס – מופיע בתור בילי, מתנדב בחפירות של אלן ואלי.
דין קאנדי – מופיע כעובד ספינה.
גרג בורסון – מדבב את "מר דנ"א".
למרות שם הסרט, מרבית הדינוזאורים ושאר היצורים הקדומים המופיעים בו (חוץ מהברכיוזאורוס, הדילופוזאורוס והפרוצרטוזאורוס) לא היו קיימים עד לתור הקרטיקון:
טירנוזאורוס רקס – מופיעה נקבה אחת בשם "רקסי" במכלאה שלה עד שהחשמל מושבת והיא יוצאת ומחוללת הרס ברחבי הפארק.
היא טורפת את עורך הדין ג'נרו וכמעט הורגת את בני החבורה שבורחים.
בסוף הסרט היא טורפת את 2 הרפטורים במרכז המבקרים.
ולוצירפטור – מופיעים 3 רפטורים שעקב השבתת המערכות מצליחים לזנק מעל הגדרות שהפסיקו לחשמל.
הם מגיעים למרכז האספקה הראשי, טורפים את אחד העובדים, את המהנדס ארנולד ואת הפקח רוברט מולדון שניסה להגן על אלי אשר נמלטת ברגע האחרון.
לבסוף הרפטורים מצליחים להגיע למרכז המבקרים וכמעט טורפים את אלן, אלי, טים ולקס כשלבסוף מופיעה הטירנוזאורית, נלחמת איתם והורגת אותם.
ברכיוזאורוס – נראים מספר פרטים בכניסה לפארק בו ברכיוזאורוסים מלחכים עלים מהעצים בעומדם על רגליהם האחוריות.
כאשר אלן, לקס וטים נמצאים על העץ מגיע לעברם ברכיוזאורוס המחפש עלים.
לקס נלחצת ממנו אבל בהמשך נרגעת כשמתברר לה שהוא צמחוני.
טריצרטופס – נראית נקבה חולה שהורעלה מצמחים רעילים.
דילופוזאורוס – בתחילה החבורה מנסה לראות אותם אך הם מתחבאים בין השיחים.
כאשר נדרי בורח עם העוברים מהאי הוא נתקע עם הרכב בבוץ, נאלץ לצאת ונפגש עם דילופוזאורוס בעל ציצה המתקרב לשחק איתו אך בהמשך הוא יורק עליו ארס, נכנס למכוניתו וטורף אותו.
גלימימוס – נראים עדרים של גלימימוסים הבורחים מפני הטירנוזאורוסית שטורפת אחד מהם.
אלן, לקס וטים בורחים איתם אך מסתתים מאחורי גזע עץ כדי לא להירמס.
פרזאורולופוס – נראים כמה עדרים לצד הברכיוזאורוסים בסמוך למים.
אלמוזאורוס – נראה שלד במרכז המבקרים.
בריוניקס והררזאורוס – נראים במפה.
סטגוזאורוס, מטריאכאנטוזאורוס ופרוצרטוזאורוס – מוצגים כעוברים.
דיפלודוקוס, סמילודון ופלטאוזאורוס – נראים כצעצועים.
פטרנודון – נראה על בול.
איגואנודון – נראה על ציור קיר.
הברכיוזאורוס הנראה בסרטים מבוסס בעצם על הג'ירפטיטאן, דינוזאור אחר ממשפחת הברכיוזאוריים.
באותה תקופה, נחשבו השניים לבני אותו סוג.
הוולוצירפטור מבוסס על הדיינוניכוס, קרובו ממשפחת הדרומאוזאוריים.
הסיבה לכך שבזמן צילומי הסרט הדיינוניכוס נחשב למין בסוג ולוצירפטור, ולכן נקרא בסרט Velociraptor antirrhopus.
בפועל הוולוצירפטור הרבה יותר קטן מהמופיע בסרט והיה פחות חכם מהמוצג בו.
כמו כן, כיום יודעים שהוולוצירפטור היה מכוסה בנוצות.
הדילופוזאורוס שהוצג בסרט היה בעל ציצית הדומה לזו של חרדון הצווארון ובעל יכולת יריקת ארס.
מדובר בשחזור ספקולטיבי שכן לא נמצאו ראיות לציצית הנפתחת ויריקת הארס במאובנים.
עם זאת ייתכן שכן היה בעל שיני ארס.
הסרט טעה בכך שאמר כי כל הדינוזאורים הן נקבות, משום שכל עוברי החולייתנים מתחילים את חייהם כנקבות, שדורשים הורמון נוסף בשלב הנכון כדי לגרום להן להפוך לזכרים.
עוברי החולייתנים, הם איברים בעלי התמיינות שיכול לגדול לתוך כל מערכות רבייה זכריות או נקביות.
ביונקים, בשלב התפתחות מסוים כרומוזום Y מעורר עליה בטסטוסטרון, וגורם לעובר להתפתח לזכר.
אצל ציפורים וזוחלים (ומן הסתם, דינוזאורים) לא נעשה שימוש בכרומוזומי Y בדרך זו.
למעשה, נראה שהם משתמשים במערכה שנייה עם נקבות בעלי כרומוזום W וכרומוזום Z וזכרים בעלי שני כרומוזומי Z.
בתרחיש שהוצג ב"פארק היורה", סביר להניח שכל הדינוזאורים בפארק היו זכרים תפקודיים או זכרים עקרים בעלי כרומוזום נוסף.
סצנת הרפטורית הגדולה שהגיעה לפארק וטרפה עובד לא הופיעה בספר.
במקום זה מתואר עובד צעיר שנפצע ומת במרפאה בקוסטה ריקה.
בספר טים היה מבוגר מלקס והוא הבין במחשבים יותר ממנה.
כמו כן אלן התלהב לשוחח עם הילדים שמופיעים בעלילה, בניגוד לסרט בו הוא מסתייג מילדים.
בספר המונד מתואר כאיש קר ואנוכי ולבסוף נהרג מדינוזאורים טורפים.
לעומתו ג'נרו מוצג כאחראי ומנסה לעזור לחבורה ולבסוף שורד.
כמו כן מושמטת דמותו של אד רג'יס היחצ"ן.
בסרט הושמטה הבריחה של אלן והילדים דרך הנהר ולאורך כלוב הצירדקטילוסים.
עם זאת נאמר בסרט שהסיור כולל מעבר ליד הנהר.
עדר הגלימימוסים הבורחים מהטירנוזאורוס היה במקור עדר הדרוזאורוסים.
כמו כן הטריצרטופס החולה היה במקור סטגוזאורוס.
בספר ממשלת קוסטה ריקה הפציצה את האי וחיסלה את הדינוזאורים שחיו בו.
בסרט זה לא קרה (עקב כך שכנראה ממשלת קוסטה ריקה הפכה את האי לשמורת טבע, בדומה לאיסלא סורנה), והטירנוזאורוסית הקרויה "רקסי" מהסרט שרדה ואף הופיעה בסרטים הרביעי והחמישי.
בספר ישנו מעקב ממוחשב שממספר את כל הדינוזאורים בפארק אך משתבש בגלל שחלק מהנקבות הפכו לזכרים והתרבו.
לפי הספירה בספר יש שני טירנוזאורים, לא אחד.
בספר פר' גרנט מציג להמונד את ביצי הרפטורים שמצא ביער והחבורה מגלה שהדינוזאורים יכולים להתרבות.
בסרט גרנט מציג את הביצים רק לזוג הילדים.
המתמטיקאי איאן מלקולם טוען לאורך הסרט שלא ניתן לחזות את העתיד, שלא ניתן להבטיח בוודאות שהמבקרים בפארק יהיו בטוחים, וכי הגולם לא יקום על יוצרו.
באחת הסצנות בסרט הוא מדגים את פירוש תורת הכאוס על ידי כך שהוא מטיל טיפת מים על ידה של החוקרת ושואל אותה לאן היא תתגלגל.
אחד הציטוטים המפורסמים שלו הוא "החיים תמיד ימצאו דרך" בתגובה להכרזותיו של האמונד שהמדענים מצאו דרך לשלוט ברבייה של הדינוזאורים המשובטים.
איאן טוען שהאסון שקורה בסרט מאשש את תורת הכאוס, אבל ליתר דיוק הוא מאשש את חוק מרפי: אם משהו יכול להשתבש הוא ישתבש.
ישנם עוד שני מסרים שהסרט מעביר.
הראשון הוא הסכנה שבהתערבות האדם בתהליכים המתרחשים בטבע ובעיקר בתהליכי ההנדסה הגנטית.
השני הוא שלאדם אסור להסתמך יותר מדי על הטכנולוגיה.
בשנת 2011 יצא משחק ההרפתקאות "פארק היורה: המשחק", המבוסס על הסרט הראשון ובעיקר על הוטרינר ד"ר גרי הרדינג נוסף לדמויות חדשות אשר מתמודדות גם הן על חייהן ומנסות לברוח מ"פארק היורה".
המשחק הגיע לישראל בסתיו 2012.
המשחק כולל 4 פרקים שימכרו בנפרד או בחבילה אחת גדולה, המתרחשים בחלקיו השונים של הפארק.
בין האתגרים השונים במשחק אפשר למצוא: קרב בין טירנוזאורוס רקס לטריצרטופס, אקווריום עם טילוזאורוס קטלני, רכבת הרים עם הררזאורים ועוד.
המשחק כולל נוסף לדינוזאורים מהסרטים גם יצורים חדשים כגון טילוזאורוס, הררזאורוס, טרודונים ועוד.
בעקבות הצלחת הסרט, חברת Universal Interactive הוציאה משחק ל"פארק היורה" ששמו "Jurassic Park: Operation Genesis", בו בונים פארק דינוזאורים.
בהתחלת המשחק המשתמש יכול לרכוש DNA של זנים שונים של דינוזאורים, לנהל את הפארק, לבנות בניינים והגנה ועוד.
כמו כן קיימת אפשרות לצאת למסעות צילום דינוזאורים ולעצור עדרים של דינוזאורים שברחו מהפארק.
המשחק מאפשר לצפות בדינוזאורים ב-3 ממדים שונים.
המשחק יצא בגרסאות המחשב האישי, האקס בוקס והפלייסטיישן 2.
יש כ-23 משחקים נוספים המבוססים על הסרט.
בעקבות הסרט נוצר זיכיון בשם הסרט בתוכו יצאו סרטי ההמשך: "פארק היורה: העולם האבוד" (1997), "פארק היורה 3" (2001), "עולם היורה" (2015), "עולם היורה: נפילת הממלכה" (2018) ועולם היורה: עולם חדש (2022).
פארק החתירה האולימפי שון-יי (בסינית: 顺义奥林匹克水上公园) נבנה עבור אולימפיאדת בייג'ינג.
הפארק נבנה על מנת להכיל את תחרויות החתירה, תחרויות הקאנו/קיאק, וכן את מרתון השחייה.
הפארק ממוקם במאפו, כפר ברובע שון-יי שבעיר בייג'ינג, בירת הרפובליקה העממית של סין.
עבודות הבנייה החלו בראשית 2005, הפארק הושלם ב-28 ביולי 2007, וב-8 באוגוסט 2007 נערכו בו לראשונה תחרויות במסגרת אירועי "מזל טוב בייג'ינג".
שטח מבני הפארק 31,500 מ"ר ובו מושבים קבועים ל-1,200 צופים, בזמן האולימפיאדה נוספו בו מקומות צפייה זמניים ל-25,800 צופים (מהם 10,000 מקומות עמידה) שהוסרו בתום התחרויות.
שטחי המים בפארק - 6.35 מיליון מ"ר.
פארק ההכתרה הוא פארק הממוקם בדלהי שבהודו שבו נערך דורבר דלהי בשנת 1911. הדורבר מציין את הכתרתו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת כקיסר הודו.
במרכז הפארק, במקום שבו נערך טקס ההכתרה, מוצב אובליסק אבן.
בעקבות עצמאותה של הודו הועברו לפארק פסלים רבים של אישים הקשורים לשלטון הבריטי בהודו.
הגדול שבין פסלים אלה היה פסלו של ג'ורג' החמישי שעמד בחזית שער הודו.
מתוך 19 הפסלים שהועברו, רק 5 עדיין ניצבים על מקומם (ובהם פסלו של ג'ורג' החמישי).
פארק הונג קונג הוא פארק ציבורי הממוקם באזור סנטרל שבאי הונג קונג.
שטחו של הפארק 80 דונמים.
בראשית תקופת היותה של הונג קונג מושבה בריטית, החל משנת 1841, אזור הפארק נקרא בשם גבעת קאנטונמנט (Cantonment Hill).
החל משנת 1867 האזור שימש כמחנה מגורי חיילים שנקרא בשם "מגורי ויקטוריה" (Victoria Barracks).
מבני המגורים נבנו עד שנת 1910, ושימשו עד שנת 1979. בשנת 1979 הועבר שטח המחנה הצבאי לידי ממשלת הונג קונג שהקימה באתר את הפארק הציבורי.
הפארק נפתח ב-23 במאי 1991 בנוכחות דייוויד וילסון, ברון טיליורן, מושל הונג קונג באותה עת.
בפארק ממוקמים מספר מבנים ואתרים.
בית פלגסטאף שהוקם בשנת 1846 משמש מאז שנת 1984 כמוזיאון לכלי תה.
במתחם הפארק שומרו חלק ממבני מגורי החיילים בשל ערכם הארכיטקטוני.
מבנה קאסלז (Cassels Block) אשר נבנה בעשור הראשון של המאה ה-20, ושימש למגורי קצינים נשואים, משמש מאז שנת 1992 כמשכנו של המרכז לאמנות חזותית של הונג קונג.
בית רוולינסון (Rawlinson House), אשר שימש כמשכנו של מפקד הצבא, משמש כיום את משרדי הפארק, וכן כמקום מרשם זוגות נשואים.
בית וייבל (Wavell House) אשר שימש למגורי קצינים נשואים, הפך בשנת 1991 למכרז חינוכי של מרכז הצפרות של הפארק.
בפארק ממוקם גן הציפורים אדוארד יוד, וכן ממוקמת בפארק חממה המציגה תערוכות פרחים.
פארק הולירוד (נקרא גם "פארק המלכה", לשעבר "פארק המלך" – על פי היושבים בכס המלוכה הבריטית) הוא פארק מלכותי במרכז אדינבורו, סקוטלנד.
בתחומי הפארק – ששטחו כ-2.6 קמ"ר – מצויים גבעות וצוקים שמקורם מגמטי וכן מעיינות ולוכים.
מקור השם באנגלית עתיקה, בה מציינת המילה Rood – צלב.
הפארק נמצא דרומית-מזרחית לעיר העתיקה של אדינבורו, וקשור לארמון המלכותי הולירוד הנמצא בקצהו התחתון של המייל המלכותי.
הארמון שימש במאה ה-12 כאחוזת ציד מלכותית.
הפארק נוצר בשנת 1541, כאשר המלך ג'יימס החמישי תחם את ארתורס סיט ואת צוקי סולסברי ודבינגסטון בחומת אבן.
הקמת הפארק ליוותה את התפתחותו של ארמון הולירוד כמשכן המלכותי.
בשנת 1846 סלל הנסיך אלברט את "דרך המלכה" (Queen's Drive).
הדרך נקראת על שם רעייתו, המלכה ויקטוריה, ומקיפה את שטחי הבר של הפארק.
שטחים נוספים בצפון הוגדרו כחלק מהפארק, בעיקר האזור שממזרח לארמון הולירוד.
הפארק פתוח כיום לציבור הרחב.
ייחודו של פארק הולירוד נובע מהיותו שריד למתחם געשי שנוצר בקרבון לפני כ-340 מיליון שנים, הכולל הרי געש, שפכי לבה, ומחדרים פלוטוניים.
לפארק חשיבות רבה בהיסטוריה של המחקר הגאולוגי והוולקנולוגי.
מוקדי המשיכה העיקריים של הפארק הם כמה אתרים גאולוגיים, המציגים שלבים שונים של היווצרות המתחם.
ארתורס סיט הוא פקק געשי שנקרש ממאגמה בזלתית.
מחדר פלוטוני זה הוא שריד להר געש מורכב.
פסגתו – המתנשאת לגובה של כ-250 מטרים מעל העיר – מהווה את הנקודה הגבוהה ביותר בפארק.
צוקי סולסברי הם מחשוף של סיל – מחדר פלוטוני המורכב מדולריט, שנוצר בקרבון מיסיסיפי, לפני כ-325 מיליון שנים.
הסיל חדר לשכבות של אבן חול וחוואר, ונחשף במערב הפארק לאחר שהסלעים שהורבדו מעליו נסחפו על ידי קרחון במהלך עידן הקרח האחרון.
סמסונס ריבס מהווה תצוגה מרשימה של עמודי בזלת, שנוצרו מהתקררות לא אחידה של מאגמה.
המנסרות המשושות משתרעות לאורך השוליים הדרום-מערביים של ארתורס סיט.
מחצבת קמסטון – באתר זה במערב הפארק נחשפים סלעי משקע, שנוצרו מחול ובוץ לפני תחילת הגעשיות באזור.
בסלעים אלה נראים גלונים – מבנים הנוצרים בסלעי משקע כתוצאה מתנועת מים, גלים, ורוח – המשתמרים על פני הסלע.
דרומית-מערבית למחצבה מצוי שקע המכיל אגלומרט – הצטברות של טיפות געשיות בגדלים שונים, ומציין את לועו של הר געש קטן.
צוקי הדסס (The Dasses) – צוקים אלה מצויים במרכז הפארק, בין צוקי סולסברי לבין ארתורס סיט.
הצוקים הם סיל נוסף, שמחשופו המערבי נמתח מצפון לדרום.
סלעיו מתאפיינים בגבישים מלבניים גדולים של פצלת השדה, ובפסי זרימה הנחשפים בגג המחדר המצביעים על חדירת המאגמה לכיוון צפון-מערב.
מחדר ויני היל (Whinny Hill) – מחדר שחור וגס-גרגר הנחשף כגושים מעוגלים שחדר לזרמי לבה מגובשים.
באתר זה ניתן לחוש את מרקמם השונה של המחדר – שגבישיו גסים, ושל הלבה הקרושה – שגבישיה דקים.
שורשי עץ מאובנים – אלה נמצאים במחשוף של שכבות לבה ואפר, מתחת לחורבות הקפלה של סנט אנתוני.
בסוף הדבון הייתה סקוטלנד מקום שונה לחלוטין מהיום: היא נמצאה בסמוך לקו המשווה, בקרקעיתו של ים רדוד.
בעת שהתרוממה מעל פני הים בתחילת הקרבון הפכה לשפלת חוף של ים רדוד שעומקו השתנה לסירוגין.
לפני 340 מיליון שנים החלה המאגמה להזין געשיות, ובכמה מקומות נפלטה אל פני השטח והותירה שרידים בדמות הרי געש רבים.
בגעשיות זו – שהייתה בשלב זה תת-ימית – נוצר חרוט געשי ב"צוק הטירה", ממנו נבעו זרמי לבה לכיוון מזרח.
עדויות מצביעות על קיומם של הרי געש קטנים רבים באזור אדינבורו, וכי ארבעה מהם היו כנראה מעורבים בהיווצרות המתחם הגעשי.
בהר הגעש של ארתורס סיט החלה התפרצות געשית מבעד לשני צינורות הזנה: תחילה מבעד ל"ראש הארי" ומאוחר יותר מבעד ל"ירך הארי" (Lion's Haunch) עובדה ההופכת את ארתורס סיט להר געש מורכב.
ההתפרצויות היו נרחבות אך לא רציפות, ויצרו הר געש שכבתי המורכב מ-13-19 שכבות בעוביים שונים שנוצרו לסירוגין: מטוף בעת התפרצויות מתפוצצות ומזרמי לבה בתקופות שקטות יותר.
עליית המאגמה בארתורס סיט החלה לדעוך.
עוצמת הלחץ הפנימי – שקודם לכן דחפה את המאגמה בעוצמה אל פני השטח – פחתה, והחדירה סילים אל בין השכבות העמוקות.
מאגמה שנותרה בצינור ההזנה התגבשה לסלע, והלוע התמלא באגלומרט.
מורכבותם של זרמי הלבה, ביחד עם שינויים מאוחרים ורחבי-היקף בנוף, מקשים לתארך את סיום הגעשיות.
עם זאת, הצוקים התלולים של סיל סולסברי מאוחרים לארתורס סיט ומתוארכים ל-315-330 מ"ש, עובדה הרומזת כי הגעשיות הפעילה נמשכה פחות מ-10 מיליון שנים, מאחר שסילים נוצרים כאשר המאגמה אינה מגיעה אל פני השטח, אלא נדחקת בין שכבות סלע קיימות.
כל אותה עת התקדמה סקוטלנד צפונה מקו המשווה לעבר מיקומה הנוכחי.
אותם תהליכים טקטוניים שגרמו לה לנדוד, המשיכו לקמט אותה והיטו את שכבות הסלע ב-20 מעלות כלפי מזרח.
במהלך הפרם והטריאס היוותה סקוטלנד חלק מיבשת-העל פנגיאה, ונכלאה בין אמריקה הצפונית ואירופה.
בתקופה זו היה האקלים הסקוטי יבש, והאזור הפך למדבר.
מדי פעם חלו שיטפונות בזק שהותירו שכבות משקע נוספות, ולקראת סוף הטריאס חלה שוב התרוממות של פני הים.
שינויים בגובה פני הים חלו גם במהלך היורה והקרטיקון.
בתחילת הפלאוגן נפרדה סקוטלנד מאמריקה הצפונית ומאירופה, ובמהלך הנאוגן חלה התרוממות של האזור.