tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא כתב מספר מחזות (חלקם ביחד עם ולדימיר מאס).
בשנת 1927 הוא החל לנהל מחלקת ספרות של תיאטרון סאטירה בלנינגרד.
באותה תקופה הוא התחיל לכתוב חומר להופעות של ארקדי רייקין, בוריס פטקר ושחקנים נוספים.
בשנת 1933 ארדוב התחתן בפעם השנייה לשחקנית נינה אולשבסקאיה.
לאולשבסקאיה כבר היה בן אלכסיי בטלוב.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה הוא התנדב לשורות הצבא האדום ושירת בעיתון.
בשנת 1943 הוענק לו עיטור "הכוכב האדום" ובספטמבר 1944 הוא נפצע.
בתקופת פעילותו בנוסף למחזות ארדוב כתב כ-40 ספרי הומור ותסריט למספר ספרים.
הוא היה מיודד עם מספר פעילי תרבות סובייטית שביקרו לעיטים קרובות בביתו (יוסיף ברודסקי, אלכסנדר סולז'ניצין, מיכאיל זושצ'נקו, בוריס פסטרנק מרינה צבטייבה) ועוד.
משפחתו הייתה קרובה במיוחד עם אנה אחמטובה שהתגוררה בביתם בשנות ה-30 של המאה ה-20.
ארדוב נפטר במוסקבה ב-26 בפברואר 1976.
ויקטור בומונט היה שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי יליד גרמניה.
נולד בברלין בשם פטר וולף.
משנות ה-40 הופיע בסרטים ובדרמות טלוויזיוניות בריטיות ובסרטים הוליוודיים משנות ה-60. הוא ידוע בעיקר בזכות גילום דמויות נאציות גרמניות בסרטים כמו "תותחי נברון", "הנשרים פשטו עם שחר", "גיבורי טלמרק" ו"וילי וונקה ומפעל השוקולד".
כמו כן הופיע, בין היתר, בסרטים "הראשון בין המעטים", "מרקיע שחקים", "הייתי כפילו של מונטי", "להטביע את הביסמרק!", "הרכבת", "כדור הרעם" ו"ליל הגנרלים".
ויקטור בייבין היה פסנתרן, מלחין ומורה יהודי-רוסי-אמריקאי, שזכה לפרסום בין-לאומי בזכות הדואט עם אשתו, הפסנתרנית ויטיה ורונסקי.
ויקטור באבין נולד ב-1908 במוסקבה כבנם של היינריך באבין ורוזליה לבית וולק, הוא סיים ב-1928 את לימודיו בקונסרבטוריון של ריגה, שם למד אצל ארווידס דאוגוליס (פסנתר) כמו ואצל יוזף ויהטול (הלחנה).
בשנת 1931 הוא סיים את לימודים נוספים בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין.
הוא היה תלמידו של ארתור שנאבל בפסנתר ושל פרנץ שרקר בהלחנה.
בין תלמידי שנאבל ושרקר נמנתה גם הפסנרתנית ויקטוריה ורונסקיה, אותה פגש באבין בשנת 1933 ואליה נישא כעבור זמן מה.
באבין ערך את הופעת הבכורה שלו כפסנתרן בשנת 1929. בתחילת שנות ה-30 הוא הופיע סולו ועם תזמורות סימפוניות ומנצחים מובילים ברחבי אירופה, והקליט בתחנות הרדיו של המדינות הבלטיות, פולין, צ'כוסלובקיה, בריטניה ובמקומות אחרים.
משנת 1932 הוא הופיע בדואט של שני פסנתרים עם ויקטוריה ורונסקאיה.
באבין הופיע ב-15 בפברואר 1937 בהופעת בכורה באמריקה, בבית העירייה בניו יורק כשניגן בדואט עם אשתו, ויטיה ורונסקי.
ב-1938, ויקטור באבין וויקטוריה ורונסקי היגרו לארצות הברית.
בסוף שנות ה-40 ערכו סיבובי הופעות רבים בצפון ודרום אמריקה, אירופה וישראל.
בקרב הקהל האמריקאי נודעו בזכות הקלטותיהם בשני פסנתרים של מוזיקת הפסנתר של סרגיי רחמנינוב, שהפך לחברם ולמנטור שלהם.
ההקלטות הוצאו לאור על ידי RCA Victor, קולומביה, דקה ו-EMI.
על אף הפסקה בפעילותם האמנותית עקב מלחמת העולם השנייה, במהלכה שירת בייבין בצבא ארצות הברית, הצמד בייבין-ורונסקי הצליח לבצע מעל 1,200 קונצרטים בצפון אמריקה בלבד.
לאחר פרישתו מהופעות, עסקו בני הזוג בעיקר בהוראה.
בשנת 1961, ויקטור בייבין התמנה למנהל מכון קליבלנד למוזיקה, שבו ניהלה אשתו, ויקטוריה, את מחלקת הפסנתר.
אחרי 1956 ניגן ברביעיית הפסטיבל אספן
ב-1951–1955 ניהל את בית הספר שליד פסטיבל המוזיקה של אספן באספן (קולורדו).
יחד עם ויקטוריה וורונסקי, בייבין נמצא ברשימת האמנים ה"אלמותיים"
ויקטור בייבין עיבד יצירות קלאסיות רבות לשני פסנתרים עבורו ואשתו.
בנוסף הלחין גם יצירות מקוריות.
הלחין למעלה מ-50 יצירות מוזיקליות שפורסמו באירופה, בריטניה וארצות הברית.
דואו לשני פסנתרים – (שהוקלט ב-2016 על ידי הצמד גנובה-דימיטרוב וב-2022 על ידי הצמד קתרינה מוסקלבה ואלכסיי פודינוב מפרנקפורט).
1948 – "שלוש פנטזיות על נושאים ישנים" לשני פסנתרים
(כולל שיר ערש יהודי, כפר רוסי)
שני קונצ'רטי לשני פסנתרים ותזמורת
1934 – שני לידר לפי שירים מאת הלדרלין
קפריצ'ו לתזמורת – בוצע בבכורה ב-10 בנובמבר 1950 על ידי הפילהרמונית של ניו יורק
מחזור השירים לקול ופסנתר, "האלמוני האהוב".
1941 – שלושה מקצבי שיר לכת
1950 – פנטזיה על נושאים מאת גאורג פיליפ טלמן
הוא גם עיבד לשני פסנתרים "שש סונטות לשלישייה" של י.ס.
באך ו"התלבושת של פטרושקה" של סטרווינסקי; רומנסות מאת רחמנינוב ואחרים.
המגזין ניוזוויק כינה את צמד הפסנתרנים ורונסקי ובייבין "הדואו המבריק ביותר של דורנו".
1961 – דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת ניו מקסיקו, באלבקרקי
1972 – עיטור מסדר האמנויות והספרות של צרפת
ויקטור-מארי הוגו היה משורר, סופר, מחזאי, אינטלקטואל ופוליטיקאי צרפתי, תומך המלוכה אחרי המהפכה בנוסף היה ממייסדי זרם הרומנטיקה ונחשב לאחד מגדולי הסופרים.
ספריו המוכרים ביותר הם "הגיבן מנוטרדאם" ו"עלובי החיים".
הוא התעניין גם באמנויות הפלסטיות והחזותיות.
הוא השאיר רישומים בתחום האדריכלות, והיה ממובילי תנועת התחייה הגותית בצרפת.
הוגו נולד ב-26 בפברואר 1802 בעיר בזאנסון (Besançon) בפראנש-קונטה.
אביו היה קצין צבא מקצועי שכיהן כגנרל בצבא נפוליאון.
הוא נהג לקחת את בנו לאימונים ולתרגילי מלחמה על מנת שהילד יחבב את חיי הצבא.
המשפחה נדדה בעקבות האב, ולכן לא זכה הוגו ללימודים מסודרים.
החוויות שצבר בנדודיו, אשר בהם היה עד לסבל, למצוקה ואי-צדק חברתי, באו לידי ביטוי בשיריו ובספריו.
אביו חי עם רוזנת ספרדייה, ואימו נישאה לגנרל אחר בצבא נפוליאון.
כילד היה חולני מאוד וכמעט מת בלידתו.
בגיל 11 החל לכתוב שירים, שעסקו לרוב בנושאים פוליטיים.
עמדותיו הפוליטיות בילדותו הושפעו מעמדותיה המלוכניות של אימו.
אביו המאמץ הוצא להורג באשמת קשירת קשר נגד משטר נפוליאון ומותו השפיע על חייו ויצירתו.
בהיותו תלמיד בית ספר תיכון הקדיש הוגו את חרוזיו הראשונים לשירת ורגיליוס, שהיה המשורר האהוב עליו ביותר ואשר ממנו שאב השראה.
שירו "לורגיליוס" הוא שיר אהבה למשורר הרומאי, לידידתו ז'ולייט דרואה ולטבע.
מי שניחמה אותו בצערו הייתה אדל פושה, לימים אשתו ואם חמשת ילדיו.
פושה ניהלה מאוחר יותר רומן עם משורר שהיה ידיד המשפחה.
גם להוגו הייתה ידידה ומאהבת - ז'ולייט דרואה - שחקנית שפגש לראשונה ב-1833 איתה היה מתבודד בחיק הטבע.
נוצר ביניהם קשר עמוק שנמשך 50 שנה.
בהיותו בן 28 פרצה התקוממות ביוון נגד הכיבוש הטורקי.
צעירים צרפתיים רבים תמכו במהפכנים היוונים, ביניהם הוגו, אף על פי שבאותה תקופה דגל בשלטון מלוכני, ואף זכה לקצבה קבועה מהמלך לואי ה-18 על כתביו.
ב-1830 פרצה מהפכה נוספת בצרפת במחאה על צנזורה שהוטלה על ידי המלך על הספרות והעיתונות.
המהפכנים כבשו את פריז והדיחו את המלך מהשלטון.
באותה עת, שינה הוגו את דעותיו הפוליטיות והפך ממלוכני נלהב לתומך במהפכה.
בעקבות מהפכת 1848, הוכרזה בצרפת הרפובליקה השנייה ונפוליאון השלישי, אחיינו של נפוליאון בונפרטה, עלה לשלטון.
הוגו נבחר לאספה הלאומית של צרפת והטיף לשלום בין העמים ולצדק חברתי.
לנוכח הפיכתו של הנסיך הרפובליקני לדיקטטור, הפך הוגו לאחד ממתנגדיו התקיפים של נפוליאון השלישי וטען שהוא יחריב את הרפובליקה השנייה, כפי שדודו החריב את הראשונה.
ב-1870, אחרי מלחמת צרפת–פרוסיה שב הוגו לצרפת.
אנקדוטות רבות סופרו על העממיות של ויקטור הוגו.
באחת מהן הוא סיפר כי בערב קר מאוד חזר ברגל לביתו והיה לו צורך עז להטיל את מימיו ועשה זאת על קיר הבית.
עובר אורח שראה זאת נזף בו ואמר: אינך מתבייש?
זהו ביתו של ויקטור הוגו.
"עכשיו הבנתי באמת כמה מפורסם" סיפר ויקטור הוגו.
ויקטור הוגו נפטר בפריז ב-22 במאי 1885 ונקבר בטקס לוויה מפואר בפנתאון של פריז, בו נטמנים גדולי בניה של צרפת.
בגיל 14 החליט הוגו להיות משורר, ובגיל עשרים זכה למלגה על ספר שיריו הראשון.
הוא נהג לכתוב שירים יום יום, במשך שנים רבות, וחולל מהפכה בשירה הצרפתית.
הוא עמד בראש קבוצת סופרים ומשוררים שהתחילו זרם חדש – הרומנטיזם.
הוא עצמו מעיד על מהפכה זו: "במילון הישן שמתי מצנפת אדומה; בתחתית קסת הדיו עשיתי סערה".
בין קובצי שיריו: "עלי הסתיו", "הקולות הפנימיים", "קרני האור והצללים", "אגדת הדורות", "הרהורים", ו-"האמנות בלהיות סבא".
בקובץ "הרהורים" הוא מתאר, בין היתר, את חיי משפחתו ובמיוחד את אבלו על מות בתו לאופלדין, שטבעה עם בעלה בסן ליד ווילקייר שעל גדות הנהר בשנת 1843, חודשיים בלבד לאחר נישואיהם.
בתו הקטנה אדל סיימה את חייה בבית חולים לחולי נפש בשל אהבה נכזבת.
הוגו היה בין המשוררים המפורסמים בתקופתו, וכונה על ידי בלזק, בהקדשה לספר "אשליות אבודות", "משורר גדול בתקופה בה שאר האנשים הם ילדים".
בניגוד למשוררים שהעריכו אותו הכותבים הצרפתים המודרניים התייחסו לשירתו בהסתייגות.
כששאלו את אנדרה ז'יד מיהו המשורר הצרפתי הגדול ביותר הוא ענה: "ויקטור הוגו, לדאבוננו".
ב-25 בפברואר 1830 הוצג בקומדי פראנסז בפריז מחזהו של הוגו "ארנני", שהיה אחד המחזות הראשונים בזרם הרומנטיזם.
מחזה זה הסעיר את פריז ועורר ויכוחים סוערים שפרצו בתיאטרון בין הצופים מיד לאחר הצגת הבכורה והמשיכו במחאות קולניות ובזריקת חפצים אל הבימה במהלך ההצגות הבאות ("הקרב על ארנני").
ניצחונם של הוגו ותומכיו בוויכוח זה מתואר על ידי אנשי התקופה ובהם תאופיל גוטייה.
ב-8 בנובמבר 1838 הוצג לראשונה בתיאטרון הרנסאנס בפריז מחזהו של הוגו "רואי בלה" - דרמה רומנטית המתחוללת בספרד בסוף המאה ה-17.
ספרו הראשון של הוגו נכתב בשנת 1823 ושמו "הנס מאיסלנד" (Han d'Islande).
הספר מתאר מרד בדיקטטורה רוויה אלימות והוצאות להורג המתרחש באיסלנד.
בשנת 1826 פרסם את הספר "בוג-ז'רגל".
"בוג ז'רגל" חובר על ידיו כבר בגיל שש-עשרה, לאחר התערבות עם ידיד, ואף קדם ל"הנס מאיסלנד".
הוא היה הסופר הלבן הראשון אשר ניסה להבין את מצבם של השחורים, וזה היה אחד מהרומנים הראשונים שגיבורם היה שחור.
בשנת 1831 פורסם הרומן הגדול הראשון שלו "הגיבן מנוטרדאם".
כתיבת הרומן, שהוגו קרא לו "נוטרדאם דה פארי", נועדה להציג את מכמני קתדרלת נוטרדאם בפריז לציבור הרחב, אחרי החורבן שעשה בה ההמון בימי המהפכה הצרפתית, אשר ראה בה את סמל השלטון.
הרומן זכה להצלחה בצרפת, שעוררה, בין השאר, את התנועה לשימור המבנים מן התקופה הגותית בכלל ולשימור קתדרלת נוטרדאם בפרט.
הספר תורגם לשפות רבות וזכה להצלחה רבה בכל העולם, עובד למחזות ולסרטים והיווה השראה ליצירות במאה ה-20.
הוגו היה חבר במועדון החשישאים, כמו סופרים רומנטיים נוספים בני התקופה.
השפעתו של הוגו היא כלל-עולמית, וחורגת בהרבה מגבולות התרבות המערבית.
מעבר לתפוצה האוניברסלית של יצירותיו הגדולות, בחלק מהקולוניות הצרפתיות לשעבר, כגון וייטנאם, נודעה גם חשיבות גדולה לדמותו שלו עצמו.
קאו דאי, דת דרום וייטנאמית סינקרטיסטית עם מיליוני מאמינים בכל רחבי העולם, רואה בו את אחד מקדושיה העיקריים, לצדם של ז'אן ד'ארק, המהפכן הסיני סון יאט-סן והמשורר הווייטנאמי בן המאה ה-16 .
לפי אמונתם של אנשי קאו-דאי, הוגו היה מאדריכלי הברית האלוהית בין הדת הסינית לנצרות - ברית שיצרה את דת הקאו-דאי, ותמונתו מוצבת כאובייקט סגידה במקדש הראשי של קאו-דאי בעיר טאי-נין.
הגבור בכבלים, עברית מאת ז.
אריאל, תל אביב, 1972. (תרגום נוסף של "עלובי החיים")
המכשפה מפריס, תרגם יעקב שטיינברג, אמנות, תל אביב, 1954. ()
מלחמת אחים, מתורגם על ידי י"ב ליונר, הוצאת תושיה, ורשה, 1913.
עובדי הים, עם ארבעה רישומים מאת המחבר, מצרפתית - מנשה לוין, ספרית פועלים, תל אביב, 1986.
עלובי החיים, עברית - אביטל ענבר, כתר ספרים, ירושלים, 1988.
עלובי החיים, תרגום נוסף, עברית - זאב הרטבי, תל אביב, 1962.
עלובי החיים, תרגום נוסף, תרגם יעקב שטינברג, אמנות, תל אביב, 1954.
קוזט, תרגם מצרפתית : יצחק לבנון, ציורים: רבקה רינד.
פנטין, סיפור, תרגם מצרפתית - יצחק לבנון, תל אביב, 1972.
הגיבן מנוטר דאם, תרגם מצרפתית - יצחק לבנון, תל אביב, 1964.
הגיבן מנוטר דם, תרגום נוסף, עברית - דן סואן, תל אביב, 1975.
הגיבן מנוטרדאם, תרגם מצרפתית ארז וולק, ידיעות ספרים, 2013.
הגנובה, תרגום מצרפתית, ירושלים, ש"י שיריזלי, אלף תתל"ו לגלותנו, תרס"ה, 1905.
היום האחרון בחיי הנידון למיתה, ספור, תרגום זפר"ן, ורשה, תושיה, 1898.
בוג-ז'ארגאל, מצרפתית - אביטל ענבר, מעריב, תל אביב, 1987
בוג ז'רגל, מצרפתית - מיכה פרנקל, זמורה-ביתן, תל אביב, 1987
שנת התשעים ושלוש; תרגום נוסף: ח' אברבאיה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ב 1961. ()
תותח הקורבטה, עברית - יואב הלוי, משרד הביטחון, תל אביב, 1984.
שירים נבחרים , השירים מתורגמים מן המקור ומוגשים על ידי ד"ר שלמה לוי, 1987.
יומו האחרון של נידון למוות, קלוד גה, (תרגם: ניר רצ'קובסקי, הקדמה: דניס שרביט, "מאבקו של ויקטור הוגו בעונש המוות"), ירושלים, הוצאת כרמל, 2008.
להיות גולה, תרגם מצרפתית והוסיף הערות: שי סנדיק, נהר ספרים, 2010.
זיכרון מליל הארבעה, שיר מאת ויקטור הוגו, מצרפתית: דורי מנור, בתוך "בריטוֹן", שירים ותרגומי שירה מאת דורי מנור, הוצאת אחוזת בית, תל אביב 2005.
לילו של השטן, שיר מאת ויקטור הוגו, מצרפתית: דורי מנור, בתוך "בריטוֹן", שירים ותרגומי שירה מאת דורי מנור, הוצאת אחוזת בית, תל אביב 2005.
שירו של מֶליה, שיר מאת ויקטור הוגו, מצרפתית: דורי מנור, בתוך "בריטוֹן", שירים ותרגומי שירה מאת דורי מנור, הוצאת אחוזת בית, תל אביב 2005.
כתובת מצבה, שיר מאת ויקטור הוגו, מצרפתית: דורי מנור, בתוך "מיעוט", שירים ותרגומי שירה מאת דורי מנור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב 2001.
מסה על הגרוטסקי, מניפסט התיאטרון הרומנטי, תרגם ערן הורוביץ, רסלינג, 2023
ויקטור גְּרַיֶיבְסְקִי (בפולנית: Wiktor Grajewski; 29 ביולי 1925 – 18 באוקטובר 2007) היה עיתונאי ישראלי יליד פולין שהעביר לקהילת המודיעין הישראלית את הנאום הסודי שנשא ניקיטה חרושצ'וב במושב הסגור של הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, ובו הוקיע את פשעי סטלין.
ויקטור גרייבסקי נולד בקרקוב שבפולין בשנת 1925 בשם ויקטור שפילמן.
בנערותו, בימי מלחמת העולם השנייה, נמלט לברית המועצות.
הוא שב לפולין בשנת 1946 ושינה את שם משפחתו לגרייבסקי, שהיה שם בעל צליל פולני יותר.
משפחתו עלתה לישראל בשנת 1949, אך גרייבסקי נשאר בפולין משום שרצה ללמוד.
הוא למד באקדמיה למדעי המדינה בוורשה, בפקולטה לעיתונאות.
עם סיום לימודיו, בתקופת השלטון הקומוניסטי בפולין, נתקבל לעבודה כעיתונאי בסוכנות הידיעות הפולנית (PAP).
בדצמבר 1955 ביקר בישראל ונפגש עם קרובי משפחתו.
בעקבות ביקור זה החל לחוש הזדהות עם מדינת ישראל, ונטש את אמונותיו הקומוניסטיות, אך שב לפולין משום ששאף לעלות לישראל באופן לגאלי ולא בבריחה.
בשובו לפולין המשיך בתפקידו במסגרת סוכנות הידיעות הפולנית.
גרייבסקי קשר קשרי ידידות עם לוציה ברנובסקי, צעירה פולנייה יהודייה ששימשה כמזכירה בלשכתו של אדווארד אוחאב, שהיה לזמן קצר בין מרץ לאוקטובר 1956 המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית הפולנית (ואשר לימים, בין השנים 1964 ל-1968, היה נשיא פולין).
בחודש פברואר 1956 נערכה במוסקבה הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בוועידה נשא ניקיטה חרושצ'וב, המזכיר הראשון של המפלגה, ושליט ברית המועצות, ב-24 בפברואר, נאום סודי שבו הוקיע את פשעי סטלין.
סודיותו של הנאום נשמרה, אך בעולם הרחב נפוצו ידיעות מקוטעות על תוכנו.
שירותי הביון של מדינות המערב הציבו לעצמם כמשימה ראשונה במעלה להשיג עותק מן הנאום.
מכל שירותי הביון בעולם היה זה הביון הישראלי שהשיג את העותק של הנאום, באמצעות ויקטור גרייבסקי.
המסמך הגיע לידי גרייבסקי מחברתו לוציה ברנובסקי, אשתו של סגן ראש ממשלת פולין שעבדה בלשכתו של אדווארד אוחאב.
לוציה העבירה לגרייבסקי את הנאום, והוא נכנס לשגרירות ישראל בוורשה, שם צולם המסמך והוחזר ללשכתו של אוחאב.
הוא לא היה סוכן של השירותים הישראליים, ולא היה מגויס אליהם בכל צורה שהיא.
את אשר עשה, עשה על דעת עצמו ומתוך הזדהות עם מדינת ישראל.
שגרירות ישראל בוורשה נחשבה בעיני השלטונות הפולניים כשגרירות מערבית והייתה תחת השגחה של שוטרים ואנשי ביטחון.
פרסום המסמך הכה גלים בכל העולם.
השגת המסמך נחשבה להישג היסטורי של קהילת המודיעין הצעירה של ישראל, והיא הייתה מהגורמים למעמדו הנחשב של המודיעין הישראלי.
בינואר 1957 הצליח גרייבסקי לעלות לישראל במסגרת גל העלייה שקיבל את הכינוי "עליית גומולקה".
לאחר לימודים באולפן הוצעה לו משרה במחלקת מזרח אירופה של משרד החוץ.
באותה עת החל קול ישראל לשדר שידורים בגלים קצרים בשפה הפולנית וגרייבסקי התקבל כעורך וקריין של שידורים אלה.
בשנת 1958 ייסד והפך למנהלה הראשון של המערכת הגדולה ביותר במחלקת שידורי החוץ - מערכת התוכניות ברוסית.
הוא עבד שנים רבות ברשות השידור, ותפקידו האחרון לפני פרישתו לגמלאות היה הממונה על קבילות הציבור ברשות השידור.
כמו כן, גרייבסקי היה חבר ועדת הביקורת של אגודת העיתונאים בתל אביב.
נפטר ב-18 באוקטובר 2007 בגיל 82 ונקבר בהר המנוחות שבירושלים.
עבודתו כסוכן כפול בשירות השב"כ
זמן קצר לאחר שעלה ארצה, הק.ג.ב.
יצר איתו קשר והציע לו לפעול כסוכן שלהם בישראל.
גרייבסקי קיבל את ההצעה לכאורה, אך דיווח עליה במקביל לשירות הביטחון הכללי שהפך אותו לסוכן כפול.
גרייבסקי התבקש על ידי השב"כ למסור לק.ג.ב.
מידע איכותי מפעם לפעם כדי לשמור על אמונם, ולעיתים גם מסר להם מידע שגוי.
תפקידו כראש המחלקה לשידורים ברוסית ברשות השידור סייע להסביר את קשריו עם גורמים רוסיים בישראל, ביניהם אנשי הכנסייה הרוסית, שחלקם היו אנשי קשר שלו לק.ג.ב..
פעילותו זו נמשכה כ-15 שנה, ובמהלכה אף התבשר כי ברגע שיגיע למוסקבה יקבל את עיטור לנין כהוקרה על שירותו למען ברית המועצות, אך גרייבסקי מעולם לא הגיע למוסקבה כדי לקבל את העיטור.
ב-28 בספטמבר 2007, כשלושה שבועות לפני פטירתו, קיבל אות הוקרה מראש השב"כ יובל דיסקין, על תרומתו לביטחון המדינה.
ירין קימור וצבי לי-דר, המרגל שחזר אל הכפור, ערוץ 1.
מיכה שגריר ואופיר טריינין, אפולוניה, ערוץ 1.
ויקטור דולידזה (בגאורגית: ვიქტორ დოლიძე, ברוסית: Виктор Исидорович Долидзе; 18 ביולי 1890 – 25 במאי 1933) היה מלחין גאורגי-סובייטי שהלחין אופרות וסימפוניות.
דולידזה נולד בעיר אוזורגתי שבגאורגיה, ובילה את ילדותו בגוריה.
כישרונו המוזיקלי התגלה בגיל צעיר.
הוא ניגן בגיטרה ובמנדולינה, ואף זכה בתחרות למנדולינות בטביליסי שבגאורגיה בשנת 1910. הוא למד תחילה במכללה למסחר בטביליסי, וסיים את חוק לימודיו ב-1917 במכללה למסחר בקייב שבאוקראינה.
הוא למד סימולטנית לנגן בכינור במכללה למוזיקה שבקייב.
הוא חזר לגאורגיה בשנת 1917, ובשנת 1918 הלחין את האופרה "כתו וקוטה".
האופרה, שהתפרסמה מאוד בגאורגיה ומחוצה לה, הייתה הבסיס לסרט באותו שם.
כמו כן הלחין את האופרות "ליילה" בשנת 1922 ו"ציסנה" בשנת 1929, את הסימפוניות "אזרבייג'ן" בשנים 1931,1932, ואת הפנטזיה הסימפונית "איבריאדה" בשנת 1925, ומספר רומנסות.
ביקורו של דולידזה באוסטיה הניב אוסף שירי פולקלור.
הוא התכוון לשלב אותם באופרה "זַמירה" משנת 1931. אך לא הצליח להשלים את העבודה.
הוא נפטר ב-25 במאי 1933 בטביליסי.
פרנסואה אוגוסט ויקטור גריניאר היה כימאי צרפתי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1912 (לצד פול סבטייה), "על גילוי תרכובת גריניאר" ו"תגובת גריניאר", אשר שתיהן חשובות ביצירת קשרי פחמן-פחמן.
גריניאר, בנו של יצרן מפרשים, למד מתמטיקה בליון, המשיך ללימודי כימיה, וקיבל משרת פרופסור באוניברסיטת ננסי ב-1910. במהלך מלחמת העולם הראשונה עסק בתחום החדש של לוחמה כימית, ועבד על יצור פוסגן וגילוי גז חרדל.
מולו, בצד הגרמני, פעל הכימאי פריץ הבר, שמאוחר יותר (בשנת 1918) זכה גם הוא בפרס נובל לכימיה.
גריניאר ידוע במיוחד בשל שיטתו החדשה ליצירת קשרי פחמן-פחמן (תגובת סיפוח) בסינתזה אורגנית (הפרסום המקורי: V.
סינתזת תרכובת גריניאר: תרכובת אורגנומגנזיום ("ריאגנט גריניאר") נוצר על ידי הגבה של אורגנוהליד (R-X, כאשר R מציין אלקיל, אציל או אריל רדיקל, ו-X מציין הלוגן כמו ברום או יוד) עם מגנזיום מתכתי בתוך דיאתיל אתר.
לחומר שנוצר יש את הנוסחא הכימית הכללית R-Mg-X.
התקפת הקרבוניל: מוסיפים קטון או אלדהיד (בשניהם קבוצת קרבוניל) לתמיסה.
אטום הפחמן הקשור לאטומי המגנזיום מסתפח לפחמן הקרבונילי על ידי סיפוח נוקלאופילי, ונוצרת תרכובת חדשה, ממשפחת הכהלים.
תגובת גריניאר היא כלי חשוב לבניית תרכובות אורגניות גדולות ממולקולות קטנות.
על ידי בחירה זהירה של חומרי המוצא, ניתן לבנות מגוון רחב של חומרים בעזרת תגובה זו.
על עבודתו זו, זכה גריניאר בפרס נובל לכימיה בשנת 1912, במשותף עם עמיתו הצרפתי, פול סבטייה (שזכה בפרס על עבודתו בתחום ההידרוגנציה).
ויקטוֹר אונורה גֵּרֵן היה ארכאולוג וגאוגרף צרפתי, שערך מסעות מחקר וכתב ספרים שהיו סיכומי מסעות החקר הגאוגרפיים והארכאולוגיים שערך בצפון אפריקה, ביוון ובאיי יוון, באסיה הקטנה, בלבנון, בסוריה ובארץ ישראל.
ויקטור גרן נולד בשנת 1821 בפריז.
הוא למד בבית מדרש למורים בפריז ב-1840. לאחר סיום לימודיו, הוא החל לעבוד כמורה לרטוריקה וחבר סגל בחטיבות ביניים ובתי ספר תיכוניים שונים בצרפת, לאחר מכן באלג'יריה ב-1850, וב-1852 הוא הפך לחבר בבית הספר הצרפתי של אתונה.
עבודת הדוקטורט שלו משנת 1856 עסקה באזור החוף של ארץ ישראל, מח'אן יונס ועד הר הכרמל.
בשנת 1878 התמנה לפרופסור באוניברסיטה הקתולית של פריז.
בספרים גרן כותב על זיהוי האתרים וההיסטוריה שלהם והוא מרבה להוסיף מראי מקום ומובאות מהתנ"ך, מהמיתולוגיה היוונית, מכתבי חוקרים אחרים בני זמנו כגון רובינסון, טוֹבְּלֶר ודה סוֹסִי.
גרן מצטט גם מקורות עבריים כגון המשנה והתלמוד וגם נוסעים יהודים כמו יצחק חילו ובנימין מטודלה.
ביומני המסע של גרן מצוינים במדויק זמני הביקור בכל אתר ואתר וכיווני המסע.
החוקרים רוברט מקאליסטר, בנימין מזר ויהושע בן אריה משבחים את עבודתו, את מחקריו ואת כתביו.
הוא היה הראשון שחקר אזור ח'רבת אל-מקטיר.
גרן זכה בפרס האקדמיה הצרפתית למדעים על ספרו "ארץ הקודש - תולדותיה וזכרונותיה" שפורסם בשנים 1881–1883.
"דוחות על שליחות לארץ ישראל" (1879)
"ארץ הקודש תולדותיה וזיכרונותיה" (1881–1883)
"ירושלים תולדותיה, תאורה ומוסדות הדת שבה" (1889)
"איי יוון פטמוס וסאמוס" (1865)
"צרפת הקתולית בתוניסיה במלטה ובטריפוליטניה" (1886)
ויקטור גרן, תיאור גאוגרפי, היסטורי וארכאולוגי של ארץ-ישראל / תרגם מצרפתית והוסיף מבוא והערות חיים בן-עמרם (התרגום לפי מהדורת פאריס 1868), ירושלים: יד יצחק בן-צבי (ספרייה לתולדות היישוב היהודי בארץ ישראל), תשמ"ב 1982 – תשמ"ה 1985. (כרכים: א–ג – יהודה; ד–ה – השומרון; ו–ז – הגליל).
ויקטור דה סאבאטה (באיטלקית: Victor de Sabata; 10 באפריל 1892 – 11 בדצמבר 1967) היה מנצח ומלחין יהודי איטלקי.
ויקטור דה סאבאטה מוכר ברבים כאחד החשובים והמכובדים בין מנצחי האופרה של המאה ה-20, בייחוד בזכות ביצועי ורדי, פוצ'יני ווגנר שלו.
הוא נודע גם בפרשנויותיו למוזיקה תזמורתית.
כמוהו כבן-זמנו, וילהלם פורטוונגלר, דה סאבאטה ייחס להלחנה יתר חשיבות מלניצוח, אבל ההכרה בת-הקיימא שהשיג כמנצח עלתה על זו שנחל כמלחין.
סופרים ומבקרים שונים קשרו כתרים לדה סאבאטה כמתחרה בארטורו טוסקניני על תואר גדול המנצחים האיטלקים במאה העשרים
דה סאבאטה נולד בטריאסטה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום באיטליה.
אביו הקתולי, אמדיאו דה סאבאטה, היה מורה לשירה ומנצח מקהלה ואמו, מוזיקאית חובבת מוכשרת, הייתה יהודיה.
דה סאבאטה החל לנגן בפסנתר בגיל ארבע ובגיל שש חיבר גאבוט לפסנתר.
לימודי המוזיקה הרשמיים שלו החלו אחרי שמשפחתו עברה למילאנו בסביבות 1900. במילאנו למד דה סאבאטה בקונסרבטוריון על שם ג'וזפה ורדי, שם הצטיין בפסנתר, כינור, תאוריה, הלחנה וניצוח, וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה בהלחנה, פסנתר וכינור.
בשנת 1911 ניגן בתזמורת תחת שרביטו של ארטורו טוסקניני ובהשפעתו גמר אומר להיות למנצח.
בשנת 1918, בן 26, התמנה דה סאבאטה למנצח האופרה של מונטה קרלו, עמה העלה מגוון יצירות משלהי המאה ה-19 ומראשית המאה ה-20 וזכה לשבחים מפי מוריס ראוול.
דה סאבאטה היה למנהל המוזיקלי של לה סקאלה במילאנו, משרה בה התמיד למשך יותר מ-20 שנה.
סגנון ניצוחו הנמרץ ומלא החיים הניע צופה אחד לתאר את הופעתו בעת הניצוח כ"הכלאה בין יוליוס קיסר לשטן".
לאחר מלחמת העולם השנייה התפשטה הקריירה שלו אל מעבר לגבולות איטליה והייתה לבינלאומית.
הוא ביקר תדיר כמנצח אורח בלונדון, בניו יורק ובכרכים אחרים בארצות הברית.
בעבודתו האופראית לאחר המלחמה הופיעו תחת שרביטו זמרות מהוללות כמו מריה קאלאס ורנאטה טבאלדי.
ראויה ביותר לציון הקלטת "טוסקה" המפורסמת שלו לחברת HMV ("קול בעליו"), עם קאלאס בשנת 1953. התקף לב קטע את הקריירה שלו באותה שנה.
דה סאבאטה מת ממחלת לב, בבדידות ובאלמוניות, בסאנטה מרגריטה ליגורה, ליגוריה, איטליה, בשנת 1967.
בשנת 1918 התמנה דה סאבאטה למנצח האופרה של מונטה קרלו, שם ניצח על אופרות מסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. בשנת 1925 ניצח על הצגת הבכורה העולמית של "הילד והקסמים" מאת ראוול.
ראוול אמר כי דה סאבאטה הוא מנצח "שכמותו לא פגשתי עוד מימי" ולמחרת כתב לו פתק, שבו אמר, "הענקת לי אחת מן השמחות השלמות ביותר בקריירה שלי".
בשנת 1921, כשניצח עדיין על אופרה במונטה קרלו, התחיל דה סאבאטה בקריירה של מנצח סימפוני עם התזמורת של האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
ב-1927 ניצח לראשונה בארצות הברית על התזמורת הסימפונית של סינסינטי, כמחליפו של פריץ ריינר בשמונת הקונצרטים הראשונים של העונה.
הוא חזר על כך בעונת 1928.
בפעם הראשונה ניצח דה סאבאטה על תזמורת לה סקאלה במילאנו בשנת1 1926 ומשנת 1929 ניצח שם על הפקות אופרה.
בשנת 1930 החליף את טוסקניני כמנצח הראשי של לה סקאלה.
זמן קצר אחרי קבלת התפקיד, התפטר עקב מחלוקת עם התזמורת.
טוסקניני כתב אליו לשכנעו לחזור בטענה, כי העדרו פוגע הן בו והן בתיאטרון.
דה סאבאטה השתכנע, חזר ונשאר בתפקידו זה למשך יותר מ-20 שנה.
בשנות ה-30' יצא דה סאבאטה למסעות קונצרטים ברחבי איטליה ומרכז אירופה.
בשנת 1933 ערך את ההקלטות המסחריות הראשונות שלו עם תזמורת רשות השידור האיטלקית בטורינו.
בין השאר ניצח על יצירה משלו, "יובנטוס".
בשנת 1939 ניצח בפסטיבל ביירוית על טריסטן ואיזולדה של ריכרד וגנר.
דה סאבאטה היה המנצח השני שמוצאו מחוץ לארצות דוברות הגרמנית שניצח בביירוית.
קדם לו טוסקניני, בשנים 1930 ו-1931. בשנת 1939 הוציא דה סאבאטה הקלטות מעולות של יצירות ברהמס, וגנר וריכרד שטראוס עם התזמורת הפילהרמונית של ברלין.
בשנה זו גם קשר ידידות אמיצה עם הרברט פון קאראיין הצעיר.
לשאלה, איך הורשה דה סאבאטה לעבוד בגרמניה הנאצית על אף מוצאו היהודי למחצה, אין מענה ברור.
אחרי מלחמת העולם השנייה גדלה הקריירה של דה סאבאטה לממדים בינלאומיים.
הוא הופיע לעיתים קרובות כמנצח אורח בלונדון, בניו יורק ובערים אחרות בארצות הברית.
בשנת 1946 הקליט לחברת דקה עם הפילהרמונית של לונדון.
ב-1947 הקליט לראשונה לחברת HMV, עם תזמורת האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, בין השאר את ההקלטה הראשונה מאז ומעולם של "משחקים" מאת קלוד דביסי.
בשנה שלאחריה ערך עוד הקלטות עם אותה תזמורת.
בשנת 1950 הוחזק באופן זמני באליס איילנד
עם עוד כמה אירופאים בתוקף חוק מקקארן החדש (בגין עבודתו באיטליה בתקופת משטרו הפשיסטי של מוסוליני).
במרץ 1950 ו-1951 ניצח דה סאבאטה על הפילהרמונית של ניו יורק בסדרת קונצרטים בקרנגי הול, שרבים מהם נשמרו משידורי רדיו ומהווים כיום כמה מן הפריטים החשובים ביותר במורשתו המוקלטת.
משכנו הקבוע של דה סאבאטה המשיך להיות לה סקאלה, מילאנו, שם עבד בין השאר עם שתי זמרות סופרן בדרכן לכוכבות: מריה קאלאס ורנאטה טבאלדי.
באוגוסט 1953 הקליט עם מריה קאלאס את ההקלטה המסחרית היחידה שלו לאופרה: "טוסקה" של פוצ'יני, לחברת HMV (בהקלטה השתתפו גם ג'וזפה די סטפנו וטיטו גובי עם התזמורת והמקהלה של לה סקאלה.
ההקלטה של "טוסקה" הייתה אמורה להיותה ראשונה בסדרת הקלטות של רוב הרפרטואר האופראי של דה סאבאטה בחברת HMV, אבל זמן קצר אחריה סבל דה סאבאטה התקף לב קשה, שהביא אותו להפסקת הופעותיו הפומביות.
האופרה "מיטרידאטה אאופטורה" של אלסנדרו סקרלטי, שעליה היה אמור לנצח, עם קאלאס בתפקיד הראשי, הוחלפה בהודעה של הרגע האחרון ב"מדיאה" של כרוביני בניצוח ליאונרד ברנשטיין.
דה סאבאטה התפטר ממשרתו בלה סקאלה ואת מקומו תפס עוזרו, קרלו מריה ג'וליני.
בין 1963 ל-1957 מילא את התפקיד הניהולי של מנהל אמנותי בלה סקאלה.
תקופת כהונתה התייחדה בהתפייסות עם טוסקניני (לאחר יחסים צוננים במשך עשרים שנה) בעת הפקה של "לה וסטראלה" של ספונטיני בשנת 1954.
אף כי וולטר לג פנה אליו בהצעה לנצח על תזמורת פילהרמוניה ב-1964 והציע לו להשלים את האופרה "טורנדוט" של פוצ'יני, אף לא אחת מאפשרויות אלה לא יצאה לפועל.
דה סאבאטה נהנה מפתרון בעיות מתמטיות בתקופת פרישתו.
הוא מת לבדו בהתקף לב בסנטה מרגריטה ליגורה, ליגוריה, ב-1967. בטקס האזכרה שלו ניגנה תזמורת לה סקאלה ללא מנצח, כמחווה של כבוד.
פרס בתחרות למוזיקאים צעירים, בחסות נפת ג'נובה ומחוז ליגוריה, המתקיימת בסנטה מרגריטה, נקרא על ויקטור דה סאבאטה.
יצירותיו של דה סאבאטה כתובות בסגנון רומנטי-מאוחר, המזכיר את רספיגי וריכרד שטראוס.
הן נחלו הצלחה ניכרת בשנות ה-20' של המאה העשרים ובוצעו על ידי מנצחים כמו טוסקניני ווולטר דאמרוש, אבל נשכחו בימינו.
ייתכן שאחת הסיבות לכך היא, שדה סאבאטה פעל מעט, יחסית, לביצוע ולפרסום יצירותיו הוא, כיוון שגרס, שאם המוזיקה שלו ראויה להצלחה, עליה להצליח בזכות עצמה, או להיכשל.
דעת המבקרים על יצירותיו חלוקה זה מכבר.
לדוגמה, בשנת 1926 תיארה ביקורת בטיים מגזין את "גת שמנים" שלו כ"מוזיקה רדודה, חסרת מקוריות, שאפילו גאוניותו הפילנתרופית של טוסקניני לא יכלה לשוות לה ייחוד." לעומת זאת, מבקר שכתב בראשית שנות ה-2000 ל"אינטרנשיונל רקורד רוויו" אמר על אותה יצירה עצמה, ש"היא מכילה צלילי תזמורת מן המלבבים ביותר ששמעתי מזה שנים".
Il macigno "הסלע": אופרה בשתי מערכות, 1917. עובדה ותוקנה בשם "דריאדה" בשנת 1935.
"הלילה של אפלטון: סקיצה סימפונית לתזמורת", 1923.
"גת שמנים, פואמה מהורהרת לתזמורת", 1925.
"אלף לילה ולילה: אגדה כוריאוגרפית בשבע תמונות", בלט, 1931.
ויקטור דייוויס היה שחיין קנדי.
אלוף אולימפי, אלוף עולם ושיאן עולם במשחה ל-200 מטר חזה.
ויקטור דייוויס נולד בגואלף, אונטריו.
כילד למד דייוויס לשחות באגמים שליד ביתו.
הוא הצטרף למועדון השחייה של גולף מרלין בגיל 12. הוא התאמן תחת הדרכתו של קליפורד בארי שליווה אותו במהלך הקריירה המקצועית שלו וסייע לו מנטלית.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בשנת 1982 זכה דייוויס בשתי מדליות.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה, בשיא עולם חדש, הראשון שלו, בתוצאה של 2:14.77 דקות, לפני רוברטאס זולפה מברית המועצות וג'ון מופט מארצות הברית.
במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב הם סיימו במקום הרביעי בתוצאה של 3:46.08 דקות, אחרי המנצחים מארצות הברית שקבעו שיא עולם חדש (3:40.84 דקות), ברית המועצות (3:42.86 דקות) ומערב גרמניה (3:44.78 דקות).
במשחקי חבר העמים שנערכו בבריזביין, אוסטרליה בשנת 1982 זכה דייוויס בשתי מדליות.
מדליית זהב ב-200 מטר חזה ומדליית כסף ב-100 מטר חזה.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה דייוויס ב-3 מדליות.
גם דייוויס שיפר את השיא העולמי של מופט (1:02.13 דקות).
בנוסף הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:43.23 דקות, שתי מאיות לפני האוסטרלים 3:43.25 דקות ואחרי המנצחים מארצות הברית שקבעו שיא עולם חדש (3:39.30 דקות).
במשחקי חבר העמים שנערכו באדינבורו, בריטניה בשנת 1986 זכה דייוויס ב-3 מדליות.
מדליית זהב ב-100 מטר חזה וב-4x100 מטר מעורב ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 זכה דייוויס בשתי מדליות.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.71 דקות, לפני ג'אני מינרביני מאיטליה (1:03.00 דקות) ודימיטרי וולקוב מברית המועצות (1:03.30 דקות).
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.93 דקות, אחרי המנצח מהונגריה יוז'ף סאבו (1:14.27 דקות) ולפני סטיב בנטלי מארצות הברית (2:16.51 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בבריזביין, אוסטרליה בשנת 1987 זכה דייוויס ב-3 מדליות.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה דייוויס במדליית כסף אחת במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:39.28 דקות, אחרי המנצחים מארצות הברית שקבעו שיא עולם חדש (3:36.93 דקות) ולפני ברית המועצות (3:39.96 דקות).
במסגרת השליחים קבע דיוייס את הזמן המהיר בתחרות 1:00.9 דקות ב"זינוק שליחים".
ב-100 מטר חזה הוא סיים במקום הרביעי המאכזב בתוצאה של 1:02.38 דקות אחרי המנצחים אדריאן מורהאוז מבריטניה (1:02.04 דקות), קארוי גיוטלר מהונגריה (1:02.05 דקות) ווולקוב (1:02.20 דקות).
מספר חודשים לאחר פרישתו משחייה תחרותית, ב-11 בנובמבר 1989 נידרס דייוויס על ידי מכונית בתאונת פגע וברח ליד מועדון לילה בפרבר של מונטריאול.
החשד לתאונה היה שמדובר בנקמה על ויכוח לוהט עם דורסיו.
יומיים לאחר מכן, נפטר דייוויס מפצעיו בבית החולים.
בשנת 1992 נמצא גלן קרוסלי אשם בתאונה וישב בכלא 4 חודשים.
הוריו מילאו אחר צוואתו, שלאחר מותו יתרמו איבריו לכל נידרש.
כך הושתלו הלב, הכבד, הכליות ושתי קרניות בנזקקים.
מושתל הלב, קלוד ז'ק, הצליח לחיות כ-16 שנים.
בכל שנה לאחר מותו, הקרן לזכרו של ויקטור דייוויס מחלקת מלגות.
יותר מ-86 שחיינים קנדיים צעירים מבטיחים, נתמכו ממלגות אלו, בהם 13 שהשתתפו באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
בסך הכל קבע דייוויס 3 שיאי עולם.
דייוויס זכה להכלל בהיכל התהילה של הספורטאים החובבים של קנדה בשנת 1985 ובהיכל התהילה של הספורטאים בקנדה בשנת 1990.
בשנת 1994 זכה דייוויס להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ויקטור הוגו פנייה גריסאלס (בספרדית: Víctor Hugo Peña Grisales; נולד ב-10 ביולי 1974 בבוגוטה) הוא רוכב אופניים (רוכב עבר) קולומביאני.
הוא נקרא על שמו של אביו הוגו, וכן על שם הסופר המפורסם ויקטור הוגו.
הוא רכב עד 2014 וקבוצתו ב-2013–2014, הייתה קבוצת האופניים הקולומביאנית Supergiros - Blanco Valle - Redetrans.
הוא מכונה "אל טיבורון" (הכריש).
פנייה החל להתחרות כמקצוען בתחרויות אופניים ב-1999. ב-2001 הצטרף לקבוצת רשות הדואר האמריקאית וב-2003 הוא היה לקולומביאני הראשון שלובש את החולצה הצהובה כמוביל הטור דה פראנס.
באותו מרוץ, כמו גם במרוצים אחרים, סייע כפועל ללאנס ארמסטרונג לזכות בטור בפעם החמישית ברציפות.
בין הישגיו הבולטים של פנייה הם ניצחון בקטעים של הג'ירו ד'איטליה ווואלטה אספניה, וכמו כן זכייה בוואלטה מורסיה ב-2002. הקבוצה שבה רכב פנייה בשנות השיא בקריירה שלו היא קבוצת רשות הדואר האמריקאית.
ב-2014, בגיל 40, סיים במקום השלישי באליפות קולומביה במרוץ האישי נגד השעון.
ויקטור ג'וזף גרבר הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון יהודי-קנדי מועמד לפרס אמי.
גרבר נולד בלונדון, אונטריו, קנדה למשפחה ממוצא יהודי-רוסי.
אימו הייתה הופ גרבר, שחקנית וזמרת.
בגיל 12 אובחן כחולה סוכרת.
גרבר החל לשחק מגיל 9. ב-1967, הקים להקת פולק שיחסית הצליחה והיא הופיעה בתוכניות אירוח רבות לפני התפרקותה.
תפקידו הראשון בסרט קולנוע היה בתור ישו בגרסה הקולנועית של גודספל.
לאחר מכן, קיבל עבודות בסדרות טלוויזיה וסרטים שהבולטים בהם הם: "הטיטניק" (1997) ותפקיד אורח בסדרה "E.N.G." במשך 2001 עד 2003.
הוא גם הופיע במספר רב של סרטים כמו: "נדודי שינה בסיאטל", "ילד בלתי נראה", "לא רק בלונדינית", "החיים עם מייקי", "אנני" ו"משפחת טאק הנצחית" שבזכותם הוא זכה לחשיפה.
בסוף שנות ה-80, היה מועמד לאמי על השתתפותו בסרט הטלוויזיה "Liberace: Behind the Music".
בשנות האלפיים, שיחק בסדרה של ג'יי ג'יי אברהמס, "זהות בדויה".
על השתתפותו בסדרה היה מועמד לאמי.
גם שיחק בסדרה "צדק", בסדרה "הכל יחסי" ובסדרה "איליי סטון".
בנוסף, גרבר משתתף במחזות רבים בברודוויי ומחוצה לו.
ב-2002 שיחק בסרט "מעיין הנצח".
ב-2009 דיבב את דמותו של סינסטרו בסרט האנימציה "גרין לנטרן: טיסה ראשונה" המבוסס על דמויות הגרין לנטרן.
בשנים 2015-2011 שיחק בתפקיד ראשי בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו.
בשנת 2013 שיחק בסרט הטלוויזיוני "המרדף אחר האוצר המשפחתי" לצדו של רובי אמל, ושיחק במותחן "אני אעקוב אחרייך".
החל משנת 2015 החל לשחק בסדרה "אגדות המחר", סדרה זו היא סדרת הבת של "הפלאש", ושיחק בסרט "נשיא על הכוונת" לצד סמואל ל.
בשנת 2017 התארח בסדרה הקומית של רשת Hulu, "אנשים קשים", בתפקיד ג'ון פסיאס ושיחק בסרט "המורד בשדה השיפון".
בשנת 2019 השתתף במותחן הפסיכולוגי "פרשת המים", לצד מארק ראפלו, ושיחק במיני-סדרת הטלוויזיה "סיפורי סן פרנסיסקו", שעלתה בנטפליקס ומבוססת על סדרת הספרים מאת ארמיסטד מופין.
בשנת 2021 החל לשחק את עורך הדין הארי סוונסון בסדרת הדרמה המשפטית "חוקי משפחה" (אנ') ברשת גלובל טלוויז'ן נטוורק (אנ').
בשנת 2023 דיבב בסרט ההנפשה הממוחשבת של כריס באק "המשאלה" את דמותו של סבינו.
ויקטור גלוגר (נולד ב-1958) הוא שף ישראלי זוכה פרסים ממוצא ארגנטינאי, המתמחה באוכל צרפתי, ים תיכוני וכן ספרדי ולטיני.
ויקטור גלוגר נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה, למד מזרחנות ויחסים בינלאומיים.
בשנת 1978, בהיותו בן 19 עלה לישראל במסגרת השומר הצעיר ובגיל 22 נסע לצרפת ללמוד וטרינריה.
במהלך לימודיו החליט שהוא רוצה ללמוד בישול בעקבות מודעה של בית ספר למלונאות, שראה באקראי במטרו של פריז.
את בית הספר למלונאות סיים בתואר cap (טבח בדרגה A ו-B) בשנת 1982.
הוא התגורר בצרפת עד שנת 1989 ועבד שם במסעדות אוליביה ואלר, לוראנס, ל'אוברז' די גארייה ופאוויון דופין ובבית הספר לה נוטר, בו השתלם אצל השף שארל בארייר.
אחר כך חזר לישראל ועבד במשך שנה בתור שף מחלקה במלון דניאל בהרצליה.
בהמשך שימש כשף הראשון של מסעדת "במבו דג" בראשון לציון, ובמשך שלוש שנים כשף הראשון של "דלידג" של משה כרובי.
בהמשך שימש כשף הראשון במסעדת "206 דגים", בצומת קריית שאול, במשך שש שנים.
בדצמבר 2001 פתח ביחד עם דודי זיו את מסעדת קלואליס, השוכנת במתחם הבורסה ברמת-גן, ברחוב אבא הלל.
המסעדה נקראה על שם שתי בנותיו, קלואה וליס, התמחתה בדגים ופירות ים ובין חומרי הגלם שכיכבו בה ניתן היה למצוא קוקי סן-ז'ק, לנגוסטינים מניו זילנד, דג דולפין ים וברווז מצרפת.
כמו כן המסעדה הציעה בשר ומנות צמחיות ומטבחה הפתוח אפשר לסועדים לצפות בהכנת המנות.
בחזית המטבח היה אקווריום ובו לובסטרים וכן ויטרינה שהציגה לראווה את הדגים אותם ייבא גלוגר מקצוות תבל.
גלוגר הרכיב במסעדה, בשיתוף פעולה עם דיאטנית, ארוחת גורמה דיאטטית ב-500–600 קלוריות, בהתבסס על תפישתו של השף הצרפתי, אבי הגורמה הדיאטטי, מישל גראר.
הארוחה כוללת גם קינוחים ללא סוכר.
המסעדה זכתה לפרס על מצוינות בשנים 2008–2011 מטעם המגזין ויין ספקטייטור עבור מרתף היין שלה המכיל 7,000 בקבוקים מ-270 סוגים, שחלקם מאמירים למחירים של עשרות אלפי שקלים.
קלואליס דורגה דרך קבע ברשימת עשר המסעדות הטובות בישראל לפי המדריכים השונים.
בשנת 2015 נפתחה לקלואליס מסעדת אחות כשרה במלון הילטון בתל אביב.
בשנת 2017 החליט גלוגר לסגור את קלואליס ולפתוח במקומה את מסעדת הולה בראסרי בחלל ששימש עד אז את מסעדת רפאל של רפי כהן שנסגרה מוקדם יותר.
בשנת 2019 עזב את המסעדה והפך למרצה בבית הספר לקולינריה דן.
ויקטור יוזפוביץ' דְרָגוּנְסקי היה סופר ילדים ושחקן יהודי-רוסי.
דרגונסקי נולד בניו יורק להורים יהודים שהיגרו לארצות הברית מהומל שברוסיה הלבנה.
אמו באה מהאינטליגנציה הרוסית (משפחה של רופאים ומורים); אביו היה בנו של בעל מכולת.
בעקבות קשיי תעסוקה וחיי עוני חזרו הוריו איתו להומל בשנת 1914. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה מת אביו מטיפוס ואמו התחתנה עם קומיסר קומוניסטי שמת ב-1920. ב-1922 נישאה אמו בשלישית, למיכאיל רובין, שחקן התיאטרון היהודי, והמשפחה נסעה איתו ברחבי רוסיה.
ב-1925 הגיעו למוסקבה; רובין נסע לסיבוב הופעות ולא שב, וויקטור, יחד עם אמו ואחיו הצעיר, השתקעו בעיר.
כדי לעזור בפרנסת המשפחה החל דרגונסקי לעבוד עוד כשהיה נער (כשייט בנהר מוסקבה, כחרט, כפועל לייצור ציוד רכיבה).
בשנת 1934 סיים ויקטור לימודי תיאטרון והופיע כשחקן בתיאטראות שונים במוסקבה.
בהמשך היה ליצן בקרקס מוסקבה, הלחין מילים לפזמונים וחיבר מערכונים לתיאטרון.
במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא האדום.
את דרכו כסופר החל בגיל 48. ספרו הראשון, "סיפורי דניס" , ראה אור בשנת 1961 וכבש מיד את קהל הקוראים.
הרפתקאותיו של דניס, תלמיד בית הספר היסודי, נחשבים היום לקלאסיקה והם נכללים בספרי הלימוד בבתי הספר ברוסיה.
הם גם תורגמו לשפות רבות, בהן הינדי ויפנית.
גם כיום, שנים לאחר שחוברו, ילדים אוהבים לקרוא את הרפתקאותיו המצחיקות, החכמות ומלאות התום של דניס וחבריו.
ויקטור דרגונסקי מת בשנת 1972 מהתקף לב, והוא בן 59 בלבד.
ויקטור דרגונסקי נישא פעמיים והיה אב לשלושה ילדים.
בנים: לאוניד (1937 - 2007) (עיתונאי וסופר), דניס דרגונסקי (יליד 1950) (פילולוג, סופר ועיתונאי).
בת - קסניה דרגונסקיה (1965 -2021) ( דרמטורגית, סופרת ילדים ומבקרת אמנות).
מעולמו של רוביק (תרגמה ועיבדה: איילה מאור; ציורים: תקוה וינטרויב), ירושלים: מאסטר פראס, תשס"ה-2005.
הרפתקאות דניס (מרוסית: דינה מרקון; איורים: אבי כץ), ספרית פועלים - הקיבוץ המאוחד, 2010 – מתאר דמויות של ילדים ויחסים בין ילדים.
ויקטור הופ, המרקיז השני מלינלית'גו היה מדינאי ואיש ממשל בריטי ממוצא אנגלו-סקוטי.
הופ שרת בין 1936 ל-1943 כמושל הודו, בתקופה חשובה ומשמעותית במאבק ההודי לעצמאות, ובשנותיה הראשונות של מלחמת העולם השנייה.
הופ נולד באחוזתו המשפחתית "הופטון האוז" (Hopetoun House) שבסקוטלנד בשנת 1887 למשפחת אצולה.
אביו, ג'ון אדריאן לואי הופ, הרוזן השביעי מהופטון, היה מדינאי בכיר, ושימש כמושל הכללי של אוסטרליה, לשם יצאה המשפחה ב-1889 ושם בילה הופ את השנים הראשונות לחייו.
אמו, הרסי אוורלי-דה מוליין, הייתה אף היא צאצאית למשפחת אצולה, וכן הייתה ציירת וצלמת שזכתה להערכה.
אם הסנדקות של הופ הייתה המלכה ויקטוריה.
הופ התחנך באיטון קולג', ועם מות אביו, בשנת 1908, ירש את תואר המרקיז מלינלית'גו, אותו קיבל אביו לראשונה בשנת 1902.
הופ שירת כקצין מצטיין בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה וסיים את המלחמה בדרגת קולונל.
הוא היה מפקד גדוד של חיילי המלך הסקוטים.
כתוצאה משירות מצטיין זה זכה להצטרף אל מסדר האימפריה הבריטית.
הופ היה מקורב אל חוגי המפלגה השמרנית של בריטניה וכתוצאה מכך שימש בתפקידים ממשלתיים שונים בממשלות השמרניות של שנות ה-20 ושנות ה-30, וזאת בעודו מנהל עסקים גדולים בסקוטלנד, ובין היתר שימש כמנהל הבנק של סקוטלנד, נשיא התעשיינים הסקוטים, ומנהל חברה גדולה לביטוח.
בין היתר שימש כיושב ראש הוועדה שבדקה את מצב החקלאות בהודו, וחבר הוועדה הפרלמנטרית שניסתה לנסח חוקה להודו.
בשנת 1935 התמנה הופ כמשנה למלך בהודו.
בטרם נכנס לתפקידו התקבל "חוק הממשל ההודי" (Government of India Act 1935) שהעניק מידה רבה של אוטונומיה להודו, והוציא מכלל הראג' הבריטי בהודו את בורמה ועדן.
הופ נועד להיות המשנה למלך הראשון שיישם את החוק החדש.
החוק החדש היווה אבן דרך במאבק ההודי לעצמאות.
ב-1937 תחת שלטונו של הופ, נערכו הבחירות הראשונות במדינות הודו, בהשתתפות מיליוני בוחרים.
בבחירות אלו זכתה מפלגת הקונגרס ההודי לרוב במדינות בהן התמודדה, ובין 1937 ל-1939 שלטו אנשיה בהודו במידה מרובה.
ב-1939 פרצה מלחמת העולם השנייה, ולינלית'גו הכריז מלחמה על גרמניה הנאצית בשם הודו.
הכרזה זו נדחתה על ידי מהאטמה גאנדי שהכריז כי הודו לא תוכל להיות חלק ממלחמה שנערכת כביכול למען החופש הדמוקרטי, בעוד שחופש כזה נמנע מהודו עצמה.
עם זאת, פעל לינליתג'או לשילובם של חיילי צבא הודו הבריטית בזירות הלוחמה השונות לצד צבאות האימפריה הבריטית האחרים, וחיילים אלו לחמו והצטיינו במיוחד במערכה במדבר המערבי ובשאר קרבות המערכה במזרח התיכון והמערכה במזרח אפריקה, ולאחר הצטרפות יפן למלחמה, בקרבות זירת המזרח הרחוק.
בין היתר היה לינלית'גו אחראי על הקצאת הכוחות ההודים, והוא שסייע בידו של קלוד אוקינלק להעביר דיוויזיות הודיות לבצרה בשלבי הפתיחה של המלחמה האנגלו-עיראקית בשנת 1941, החלטה שתרמה לניצחון הבריטי במערכה זו, ולהקמתו של כוח עיראק שלאחר מכן היה מעורב בפלישה לסוריה וללבנון והפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן מאוחר יותר באותה שנה.
ב-1942 היה לינלית'גו מעורב בשליחותו של השר הבריטי סיר סטאפורד קריפס שנועדה למצוא פתרון לדרישות העצמאות ההודיות ולסכסוך שבין התנועה הלאומית ההודית וזו המוסלמית.
לינלית'גו שירת בתפקידו שבע וחצי שנים, יותר מכל משנה למלך לפניו או אחריו.
לקראת סוף כהונתו החל רעב גדול בבנגל שגבה מיליוני קורבנות.
ב-1943 סיים את תפקידו, והוחלף בפילדמרשל ארצ'יבלד וייוול.
לאחר סיום כהונתו שב לינלית'גו לבריטניה.
הוא שימש בעסקים שונים, ובין היתר היה מנהל התעשיות הכימיות הבריטיות.
כן שירת בתפקיד כנסייתי טקסי בעיקרו כלורד הנציב של הכנסייה של סקוטלנד בין 1944 ל-1945.
בימי חייו עוטר בעיטורים רבים, ביניהם מסדר הבירית, מסדר הדרדר, מסדר כוכב הודו וחבר המועצה המלכותית.
ויקטור דרביאנקו (נולד ב-1937) הוא פסנתרן ומורה ישראלי, יליד ברית המועצות.
דרביאנקו נולד בברית המועצות ולמד אצל היינריך נויהאוז.
עם תום לימודיו כיהן כפרופסור לפסנתר ולמוזיקה קאמרית במכון גנסין והיה חבר בשלישיית "וידום", שעמה יצא למסעות קונצרטים בברית המועצות ובמזרח אירופה.
בשנת 1974 עלה לישראל ולימד פסנתר בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
כיום חי דרביאנקו עם אשתו, הצ'לנית דיאנה קהנסקו בפארמה שבאיטליה.
השניים מופיעים יחד ברסיטלים ומבצעים בין השאר עיבוד לצ'לו ופסנתר שערך דרביאנקו לשירים על מות ילדים מאת גוסטב מאהלר.
ויקטור דרביאנקו מופיע בפסטיבלי מוזיקה באירופה ומנחה כיתות אמן באוניברסיטאות בארצות הברית.
בין תלמידיו נטשה טדסון, ינון ברנתן, נדיה ויינטראוב, גילה גולדשטיין, תומר לב, אלון גולדשטיין ואריאל הלוי.
עוסק גם בציור ובפיסול והוציא לאור שני ספרים ובהם צילומי ציורים ופסלים.
ויקטור וסילייביץ' גרישין , מדינאי סובייטי, במשך 18 שנים היה המזכיר הראשון של סניף המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, האישיות הבכירה בעיר.
ויקטור גרישין נולד בכפר בקרבת העיר סרפוחוב בקרב, מחוז מוסקבה למשפחת פועל.
בשנת 1928 הוא סיים בית הספר המקצועי בתחום מסילות הברזל.
בשנת 1933 סיים את בית הספר לטכנאים והוסמך כמודד.
הוא עבד בתחום מספר שנים ואז החל ללמוד בבית הספר לטכנאי הרכבת.
בשנת 1937 גרישין החל לעבוד במערכת מסילות הברזל הסובייטית.
בשנים 1938-1940 גרישין היה בצבא האדום בו שירת כפוליטרוק.
עם שחרור מהצבא הוא החל לעבוד במנגנון המפלגתי בעיר סרפוחוב ועבד בו כל תקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1952, בהמלצת ניקיטה חרושצ'וב, גרישין התמנה למזכיר השני של סניף המפלגה במוסקבה.
במקביל לקבלת תפקיד זה הוא נכנס כחבר לוועדה המרכזית של המפלגה.
בשנים 1956-1967 גרישין היה יושב ראש איגוד מקצועי של ברית המועצות.
כל אותה תקופה הוא היה גם סגן נשיא של האיגוד העולמי של האיגודים המקצועיים (ארגון בו היו חברים בעיקר ארגוני עובדים מהגוש הסובייטי).
בשנת 1967 בהמלצת ליאוניד ברז'נייב הוא נבחר למזכיר ראשון של סניף המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות במוסקבה, האישיות הבכירה בעיר.
גרישין כיהן בתפקיד זה במשך 18 שנים.
במהלך השנים הוא תרם רבות לפיתוח העיר.
גרישין התנגד נחרצות להקמת תחנת כוח גרעינית בקרבת העיר.
בתקופתו כראש עיר בפועל הוא פעל רבות לפיתוח בנייה למגורים ותעשייה.
גרישין פעל לבניית מספר תיאטראות חדשים, אך כמה יוזמות בתחום התרבות אסר ולא נתן לקדם.
כל מאמר עם ביקרות על נעשה בעיר הוא ראה כביקורת אישית ופעל שמאמרים מסוג זה לא יופיעו כלל.
בשנת 1971 גרישין התקבל כחבר בפוליטביורו והיה חבר בגוף זה עד לשנת 1986. בשנת 1979 גרישין היה בין תומכים לפלישה סובייטית לאפגניסטן.
בשנת 1984 הק.ג.ב החל בחקירת מעשי שחיתות במערכת המסחר בעיר מוסקבה והסדרים חלוקת דירות בעיר.
מספר בעלי תפקידים נעצרו ונשפטו.
נפוצו שמועות שגרישין עצמו היה בקשר עם חלק מהמעורבים בפרשה.
כתוצאה מכך מעמדו של גרישין נפגע.
בשנת 1985 גרישין נחשב למועמד לרשת את קונסטנטין צ'רניינקו.
על רקע זה התחיל מאבק כוחות בינו לבין מיכאיל גורבצ'וב.
זמן קצר לאחר עלייתו של גורבצ'וב לשלטון בברית המועצות, גרישין פוטר מתפקידו ובמקומו מונה בוריס ילצין.
בשנת 1987 החלה מערכה בעיתונות ואמצעי תקשורת אחרים בה תקופת הנהגתו של גרישין בעיר הוגדרה כשלילית.
הוא פוטר מכל יתר תפקידיו במנגנון המפלגתי ואף בני משפחתו נותרו ללא עבודה.
בני משפחתו טוענים שנלקחו ממנו כל ההטבות המגיעות והם נאלצו למכור את הדברים האישיים.
על פעילותו המדינית והציבורית גרישין קיבל מספר עיטורים ופעמיים קיבל תואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
בהיותו בגמלאות כתב גרישין ספר זיכרונות שפורסם בשנת 1996.
גרישין נפטר בשנת 1992 מהתקף לב במשרד לעזרה סוציאלית במהלך ביקורו להסדרת זכויות פנסיה.
ויקטור הארבור היא עיר במדינת אוסטרליה הדרומית שבאוסטרליה.
העיר שוכנת על חצי האי פלריו (Fleurieu Peninsula) במרחק 80 ק"מ מדרום לבירת המדינה אדלייד.
העיר היא מרכז האוכלוסין הגדול ביותר בחצי האי.
כלכלתה מבוססת על חקלאות, דייג ותעשיות שונות.
היא מהווה יעד תיירותי ועקב כך אוכלוסייתה גדלה במהלך הקיץ.
אוכלוסיית העיר מנתה 13,841 תושבים במפקד 2011.
לפני ההתיישבות האירופאית היה המקום מיושב על ידי שבט אבוריג'יני.
המפרץ שעליו יושבת העיר התגלה על ידי מתיו פלינדרס ב-1802. ב-1837 עגנה במקום ספינה של הצי המלכותי הבריטי אה"מ "ויקטור" (HMS Victor) ורב החובל שלה קרא למקום על שמה.
בערך באותה תקופה הוקמו באזור שתי תחנות לצייד לווייתנים.
שומן הליוויתנים היה אז ענף היצוא מספר אחת של אוסטרליה הדרומית.
העיר הוקמה ב-1863 בשם פורט ויקטור (Port Victor) וציד הליוויתנים התקיים באזור עד 1872.
בשנת 1921 שונה שם העיר מפורט ויקטור לויקטור הרבור, כדי למנוע בלבול עם העיר פורט ויקטוריה שנמצאת 160 ק"מ מצפון-מערב מוויקטור הארבור.
אף על פי שבאנגלית המילה harbour מאויתת עם האות u, שם העיר רשום Victor Harbor, ללא האות u.
איות זה מצוי בשמות של מקומות נוספים באוסטרליה הדרומית עקב טעות היסטורית של המודד הראשי של אוסטרליה הדרומית.
בניגוד לכך שם תחנת הרכבת של העיר מאוית בצורה הנכונה.
מוקד משיכה פופולרי לתיירים בוויקטור הארבור הוא האי גרניט (Granite Island) שמחובר ליבשה באמצעות גשר צר להולכי רגל ולאורכו פועל קרון הנוסע על גבי מסילה ונגרר על ידי סוס.
עד לאחרונה היה האי בית הגידול של מושבה גדולה של פינגווין זוטר.
הפינגווינים היו מבלים על האי את הלילה ובבוקר היו יוצאים לצוד דגים ושבים עם השקיעה.
ב-2012 נמנו באי רק שבעה פרטים והחשד הוא שהתופעה קשורה להתרבותם של דובי הים הניו זילנדים.
מוקד משיכה נוסף היא רכבת קיטור ישנה נוסעת על מסילת ברזל בנתיב היסטורי שהוא קו הרכבת הראשון באוסטרליה.
בין החודשים יוני עד ספטמבר צפייה בליוויתנים מהווה גם מוקד משיכה.
לווייתנים מסוג אובלנה דרומית מגיעים לחוף לעונת הרבייה וההמלטה.
מרכז היונקים הימיים של אוסטרליה הדרומית שוכן בוויקטור הארבור ומספק מידע על אפשרויות הצפייה בליוויתנים.
בנוסף, פועל במקום פארק שעשועים גדול ובאזור מתקיימות פעילויות ספורט ימי ודייג.
ויקטור דנקל היה מפקד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
דנקל נולד בעיר אודינה בצפון מזרח איטליה, אז בתחום האימפריה האוסטרית.
בשנת 1874 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי אוסטרו-הונגריה, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1903 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד החטיבה ה-66, בשנת 1905 מונה למפקד החטיבה ה-16, בשנת 1907 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-36. ב-1912 התמנה למפקד הקורפוס ה-14 וב-1913 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
עם פרוץ המלחמה מונה דנקל למפקד הארמייה הראשונה, ולחם עימה בקרב גליציה, וזכה לניצחון גדול בקרב קרשניק, אך בהמשך נסוג עקב כישלון הארמיות האחרות.
באוקטובר 1914 השתתף בקרב על הוויסלה יחד עם הארמייה הגרמנית התשיעית, אך לא הצליח להגיע לידי הישגים.
לאחר מכן הוחזקה הארמייה שבפיקודו בעתודה באזור הקרפטים, ולא השתתפה בקרבות.
במאי 1915 השתתף דנקל עם הארמייה שבפיקודו במתקפת גורליצה-טרנוב ובתחילה זכה להצלחה מרובה, אך בהמשך נבלם בקרב אפטא.
ב-23 במאי 1915 עם הכרזת המלחמה של איטליה, נשלח דנקל לחזית האיטלקית, שם הוא קיבל את הפיקוד על הכוחות באזור טירול, ועל אף שהכוחות שבפיקודו היו חלשים ונחותים בנשק ובציוד, הצליח דנקל להחזיק את הקו עד תחילת 1916. במרץ 1916 מונה למפקד הארמייה ה-11, וב-1 במאי 1916 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט.
ב-10 במאי 1916 תקף את האיטלקים במסגרת קרב אסיאגו.
בתחילה זכתה המתקפה להצלחה מרובה, אך בהמשך האיטלקים פתחו במתקפת נגד, והוא חזר לקוי ההתחלה.
דנקל ספג ביקורת קשה מאוד על תפקודו במהלך הקרב, ועקב כך התפטר ב-17 ביוני 1916 מתפקידו.
לאחר שעבר ניתוח בגרונו מונה ב-21 בינואר 1917 למפקד משמר הקשתים המלכותי - מינוי כבוד.
בפברואר 1918 מונה למפקד הראשי של חיל המשמר הקיסרי.
ב-15 ביולי 1918 הוחלף דנקל בתפקידו על ידי קונרד פון הצנדורף, והוא חזר לשמש כמפקד משמר הקשתים המלכותי.
לאחר שביתת הנשק פרש דנקל לביתו ב-1 בדצמבר 1918.
ב-1925 מונה דנקל לראש המסדר של מריה תרזה, במקום קונרד פון הצנדורף שמת באותו זמן.
במהלך שש השנים הבאות היה דנקל אחראי על עיטור חיילי הצבא האוסטרו-הונגרי ממלחמת העולם הראשונה וביצע משימה זו בהתלהבות רבה.
דנקל היה מלוכני מובהק והיה בעד החזרת בית הבסבורג לשלטון, ומאידך התנגד לנאצים באופן מוחלט, ואף לאחר האנשלוס המשיך להתנגד להם, ואף התנגד למלחמת העולם השנייה.
דנקל מת באינסברוק ב-8 בינואר 1941, והוא בן 86 שנים, שלושה ימים לאחר מות אשתו.
בשל היותו אנטי-נאצי מובהק, הצטווה הורמאכט שלא לכבד את הלווייתו בטקס צבאי.
גנרל של דיוויזיה ויקטור לואיס לוסיאן דורבאל היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
דורבאל נולד ב-15 בנובמבר 1858 בעיר סארגמין שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה.
הוא למד באקדמיה הצבאית סן-סיר בשנת 1878, ובשנת 1879 התגייס לצבא צרפת.
בשנת 1882 הועלה לדרגת לוטננט, בשנת 1887 הועלה לדרגת קפטן, ובין 1889-1890 שרת באלג'יריה.
בשנת 1908 הועלה לדרגת לוטננט-קולונל, בשנת 1906 הועלה לדרגת קולונל וקיבל פיקוד על רגימנט הפרשים ה-12. בשנת 1911 הא הועלה לדרגת גנרל של בריגדה.
ב-2 באפריל 1915 הועבר לפקד על הארמייה העשירית.
בין ה-9 במאי ל-18 ביוני 1915 השתתפה הארמייה שבפיקודו בקרב ארטואה השני.
ב-4 באפריל 1916 פוטר דורבאל מהפיקוד על הארמייה, וב-8 באפריל מונה למפקח הכללי של חיל הפרשים הצרפתי, עד שפוטר שוב בשנת 1919, והועבר לכוחות העתודה.
הוא פרש מהצבא בשנת 1920.
לאחר המלחמה חי דורבאל בפריז עד מותו ב-29 בינואר 1943, בצרפת שתחת שלטון גרמניה הנאצית, והוא בן 84.
ויקטור ויקטורוב גנב (בבולגרית: Виктор Викторов Генев; נולד ב-27 באוקטובר 1988) הוא כדורגלן בולגרי, המשחק בסלביה סופיה בעמדת הבלם.
גנב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של לבסקי סופיה.
בעונת עלה לקבוצה הבוגרת, אך בתחילת העונה הושאל למונטנה וחזר ממנה בינואר של אותה שנה.
ב-19 במרץ 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה בהפסד 1-0 נגד לוקומוטיב פלובדיב.
ב-15 ביולי 2009 גנב ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית בניצחון 0-4 נגד סנטה ג'וליה האנדורית במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
ב-23 ביוני 2010 חתם בסלביה סופיה אליה הגיע בהעברה חופשית.
במהלך תקופתו בסלביה, הושאל לקריליה סובייטוב סמרה מליגת העל הרוסית ולאולקסנדריה מליגת העל האוקראינית.
בינואר חתם בספרטק סמיי מליגת העל הקזחית.
ב-26 בפברואר 2015 חתם בסנט מירן מליגת העל הסקוטית.
יומיים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד המילטון אקדמיקל.
ב-7 בספטמבר 2015 חתם בפטרולול פלוישט עד לסיום העונה.
במאי חתם בדינמו מינסק מליגת העל הבלארוסית בכדורגל בה שיחק שני משחקים ושוחרר לאחר מכן.
בתחילת עונת חזר ללבסקי סופיה וב-26 בפברואר 2017 חתם בבוטב פלובדיב.
בתום העונה גנב זכה עם בוטב בגביע הבולגרי.
בנוסף, גנב הבקיע פנדל במהלך דו-קרב בעיטות עונשין נגד לודוגורץ ראזגרד במסגרת הסופר קאפ הבולגרי, בו זכתה בוטב אחרי ניצחון 4-5 בתום הדו-קרב.
אשדוד לשנתיים כמחליפו של חאתם אלחמיד שעזב להפועל באר שבע, אך בתום העונה שוחרר מהקבוצה.
ב-1 בנובמבר 2018 חתם ב צ'רנו מורה וארנה.
ויקטור גוטהיינר (13 במאי 1899 – 31 במרץ 1974) היה רופא, מחלוצי רפואת הספורט בישראל, מחלוצי שיקום הלב בילדים ובמבוגרים בישראל, ניהל את מחלקת שיקום ילדים חולי לב שסבלו משגרון בבית החולים הדסה ירושלים (מסוף שנות ה-30 עד סוף שנות ה-40),
פרופסור לשיקום חולי לב באוניברסיטת ברלין.
במלחמת העולם הראשונה היה חייל וזכה בעיטור גבורה.
גוטהיינר למד רפואה במינכן וברסלאו וסיים את לימודיו באוניברסיטת ברלין.
בתחילת דרכו עסק גוטהיינר ברנטגנולוגיה, בעיקר התעניין בתנועתיות מערכת העיכול
גוטהיינר התחיל לעבוד כיועץ לארגוני ספורט.
גוטהיינר השתתף בהכשרה הגופנית של חברי המחתרות.
בנוסף גוטהיינר היה מעורב בהורדת מעפילים בעלייה ב'.
בפעולה זו ניצל את מיומנותו בחתירה.
בשנת 1935 פעל כרופא יועץ ספורט תחת הנהלתו של הד"ר עמנואל ארנסט סימון.
במאורעות 1936 עבד גוטהיינר בבית החולים הדסה (תל אביב).
בשנת 1936 ייסד גוטהיינר עם קבוצה של חותרים יהודיים מגרמניה, אשר נמלטו מידי השלטון הנאצי שעלה לשלטון במדינה את מועדון השייטים תל אביב.
בסוף שנות השלושים עבר גוטהיינר לירושלים, שם עבד במוסדות ציבור כיועץ קרדיולוגי, גוטהיינר היה רופא בימק"א, וניהל את מחלקת שיקום ילדים חולי לב שסבלו משגרון.
המחלקה הייתה מסונפת לבית החולים הדסה ירושלים.