tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בה במידה שבאים אליה איכרים העוזבים את כפרם ...
כן עוזבים אותה ועוברים לערים אחרות תושבי צטיניה.
ישנם בצטיניה שני בתי חרושת גדולים למדי - אחד לנעליים ואחד ...
אך אין בסביבתה חומרי גלם (פרט לעור ...), והתחבורה אליה קשה ויקרה.
רק סיכוי אחד אולי יש לצטיניה - ליהפך לאחד ממרכזי התיירות ...
אך גם מבחינת התיירות, מלבד לילותיה הנהדרים הנצחיים ...
יהיה לצטיניה כוח משיכה בעיקר בזכות עברה ועקבותיו.
על כן, צטיניה היא עיר שקטה, בה מתהלכים הבריות בעצלתיים"
בשנת 2006 עם קבלת העצמאות המחודשת של מונטנגרו הוכרז כי הבירה תעבור לעיר הגדולה יותר במדינה היא פודגוריצה, אך ארמון הנשיא נותר בציטניה, המושכת אליה עדיין תיירים רבים, בגלל מורשתה ההיסטורית ויופייה.
המוזיאון הלאומי של מונטנגרו- מוזיאון המציג את תולדות מונטנגרו.
מנזר פטר הקדוש (Sveti Petar Cetinjski) - מנזר גדול על שמו של הנסיך והבישוף פטר הראשון פטרוביץ'-נייגוש שחי בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19.
מוזיאון המלך ניקולה- ארמון בית מגוריו של ניקולה הראשון שליט מונטנגרו העצמאית.
ארמון הנשיא - מעון נשיא המדינה אשר נשאר בעיר מתקופת כבירת המדינה.
מערת ליפסקה- מערת נטיפים בקרבת העיר.
המאוזוליאום של פטר השני- נמצא בהר לובצ'ן, כ-13 ק"מ מהעיר, המאוזוליאום הגבוה ביותר בעולם.
העיר מחוברת לבירה פודגוריצה ולעיר בודווה עם כביש בעל שלושה נתיבים.
שתיהן במרחק של 30 ק"מ מהעיר.
קיים גם הכביש הישן מצטיניה לעיר קוטור, אשר אינו באיכות טובה, שנשקף ממנו נוף של מפרץ קוטור.
בעבר, היה קיים קו רכבת צטיניה-בר.
הרכבת הופעלה דרך גדות ימת שקודרה.
כיום, אין שרידים של מסילת הרכבת הזו.
נמל התעופה טיבאת הוא במרחק 50 ק"מ מהעיר, ויש ממנו טיסות סדירות לבלגרד וציריך, ועשרות טיסות צ'רטר על בסיס יומי בעונת הקיץ.
נמל התעופה פודגוריצה הוא במרחק 55 ק"מ מהעיר, ויש טיסות סדירות ליעדים אירופאים מרכזיים לאורך כל השנה.
קיימת קבוצת כדורגל בשם "לובצ'ן" המשחקת בליגת העל.
קיימת קבוצת כדורסל ייצוגית לובצ'ן צטיניה המשחקת בליגת העל המונטנגרית, וכן קבוצת כדורסל נשים מאותו המועדון.
וכן קבוצה קטנה בשם "מועדון הכדורסל צטיניה".
כמו כן ישנם ענפי ספורט אחרים בעיר כמו כדוריד, כדורעף, ג'ודו, קראטה, טניס שולחן, אגרוף ועוד.
מחוז צטיניה, כולל בין היתר את העיר צטיניה (שהיא היחידה במחוז בעלת מעל 1000 תושבים) וגם את הכפרים: בייצה - (857), רייקה צ'רנוויצה - (216) וזברז'ה - (148) והסביבה.
המפקד של 2003 מראה שהאוכלוסייה של מחוז צטיניה היא 18,482. ובעיר צטיניה 15,137 תושבים.
צטיוזאורוס (שם מדעי: Cetiosaurus שפירושו "לטאת לווייתן") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד במשפחת צטיוזאוריים.
הצטיוזאורוס היה הזאורופוד הראשון שנתגלה, ותואר על ידי ריצ'רד אוון, אך בהתחלה נחשב לזוחל דמוי לווייתן (בגלל גודלו הרוב) אך לא לדינוזאור.
שרידים ממנו התגלו כבר בשנות ה-30 של המאה ה-19 ותוארו ב-1841 על ידי אואן.
רק אחרי שטבע אואן את המונח דינוזאוריה לקבוצת זוחלי הענק שנתגלו בבריטניה, הביולוג תומאס הנרי האקסלי תיקן את הטעות וסיווג את הצטיוזאורוס כדינוזאור אמיתי.
הצטיוזאורוס היה זאורופוד פרימיטיבי שחי באמצע תור היורה במה שהיום הוא אנגליה.
כזאורופוד היה בינוני בגודלו, אך עדיין ענק בהשוואה לדינוזאורים שאינם זאורופודים בני אותה תקופה: אורכו ומשקלו היה כ-11–20 טונות.
הוא התאפיין במבנה חוליות (העצמות המרכיבות את עמוד השדרה) השונה מזה של זאורופודים מתקדמים: לכל חוליה היה חלק מרכזי עם תוספות עוגנים שלהם היו מחוברים השרירים.
רגליו האחוריות היו ארוכות יותר מרגליו הקדמיות.
כמו שאר הזאורופודים, הוא היה צמחוני ואכל כמויות עצומות של צמחייה, לרבות עלים מענפי העצים.
בסוג צטיוזאורוס ישנם כיום 4 מינים.
מינים נוספים ששויכו לסוג זה משויכים כיום לסוגים אחרים כמו: אורניתופסיס, פלורוזאורוס וקרדיודון (Cardiodon).
בחילות ים, צי הוא היחידה האורגנית הגדולה ביותר, הכוללת מערך של כלי שיט קרביים ותומכים, ולעיתים גם כלי טיס ימיים וכוחות נחתים, ויכולה לתפקד כחיל ים עצמאי באזור גאוגרפי מוגדר.
צי הוא המקבילה הישירה של ארמייה בצבא יבשה (כוח מקביל לפחות לשבע אוגדות, במושגי צה"ל).
ציים הם בדרך כלל מערכים קבועים המשויכים גאוגרפית לים או אוקיינוס מסוים.
חלוקה לציים מקובלת במדינות בעלות חיל ים גדול, או הפרדה גאוגרפית ברורה (לדוגמה, חיל הים הקנדי מחולק לצי אטלנטי וצי באוקיינוס השקט).
מעצמות מחזיקות ציים המשייטים בכל רחבי העולם.
לדוגמה, חיל הים של ארצות הברית כולל שישה ציים, מתוכם המוכר ביותר בישראל הוא הצי השישי של ארצות הברית, המשייט בים התיכון.
בחילות ים קטנים (לדוגמה, חיל הים הישראלי) אין הפרדה לציים, וחיל הים כולו הוא צי אחד, המשייט בעיקר בקרבת חופי המדינה.
כיום, צי נמצא בדרך כלל בפיקודו של קצין בדרגת אדמירל או דרגה מקבילה.
אף שציים לא מעטים הם בפיקודו של סגן אדמירל או תת-אדמירל.
בעידן ספינות המפרש, ציים חולקו על פי שיוך גאוגרפי ולכל שייטת הייתה משימה מוגדרת.
בזמנים מודרניים יותר, השייטות מורכבות בדרך כלל מקבוצות הומוגניות מאותו הסוג של אוניות מלחמה, כמו ספינות קרב או סיירות.
ציים רב־לאומיים אינם נדירים בהיסטוריה הימית.
לדוגמה, כמה מדינות הרכיבו את צי הליגה הקדושה בקרב לפנטו בשנת 1571. בעידן המודרני, נאט"ו יצר צי משולב המורכב מכוחות מתוך מספר חילות ים לאומיים, ומשייט בים התיכון .
צי האוויר הרביעי הייתה אחת היחידות המשמעותיות ביותר שלחמו במסגרת הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
צי האוויר הוקם ב-18 במרץ 1939 בווינה והשתתף בעיקר בלחימה בחזית המזרחית במסגרת המערכה הצבאית נגד ברית המועצות, שם העניק סיוע אווירי לקבוצת ארמיות מרכז ולקבוצת ארמיות דרום.
זמן קצר לפני תום המלחמה, ב-21 באפריל 1945, שונה שמו לפיקוד האוויר הרביעי והוא סופח לצי האוויר השישי.
קורפוסי האוויר בשירות הצי שם הקורפוס שנות הצבה בצי קורפוס האוויר הראשון (I.
Fligerkorps) 1943-1945 קורפוס האוויר השמיני (VIII.
צַחרֹאש לבן (שם מדעי: Oxyura leucocephala) הוא ברווז קטן, היחידי בעולם בעל זנב נוקשה וזקור, מקבוצת ברווזים זקופי-זנב.
הצחראש הלבן הוכרז ב-1994 כמין בסכנת הכחדה עולמית.
בגלל זנבו המיוחד, ניתן לצחראש השם המדעי - Oxyura שפירושו "חד-זנב".
בגלל ראשו הגדול במיוחד בצבע לבן צח אצל הזכר, ניתן לו שמו העברי, וכן שמו האנגלי White headed Duck - " ברווז לבן-ראש".
המין הוגדר לראשונה על ידי חוקר איטלקי בשם סקופולי בשנת 1769, והפרט הראשון שהוגדר מצוי כיום במוזיאון הטבע בטורינו שבאיטליה.
תפוצתו של הצחראש הלבן היא נרחבת, מספרד במערב ועד מונגוליה, מערב סין ואפילו עד הודו, אך תפוצתו במזרח אסיה מקוטעת וקטנה למדי.
הוא נכחד כמקנן בארצות רבות כמו איטליה, צרפת, הונגריה, אלבניה, יוגוסלביה, יוון, ישראל, מצרים וכנראה גם מאוקראינה וארמניה, כבר בתחילת המאה ה-20.
נתיבי הנדידה של הצחראשים הלבנים עדיין לא ידועים בוודאות, וזאת בגלל מיעוט הטיבוע והמעקב אחריהם.
האוכלוסייה המרכז-אסייתית, המקננת בקזחסטן וברוסיה, חורפת ככל הנראה במערב אסיה, בטורקיה ובמזרח התיכון, עד יוון.
האוכלוסייה המזרח-אסייתית, המקננת בדרום רוסיה ובמונגוליה, חורפת ככל הנראה בפקיסטן.
הצחראש הלבן מגיע לאזורי הקינון בסוף מרץ ואת אזורי הקינון הצפוניים הוא עוזב החל מאמצע אוקטובר.
ישנן 3 אוכלוסיות עיקריות של הצחראש הלבן:
האוכלוסייה הנודדת של מרכז אסיה, המקננת בצפון קזחסטן ובדרום רוסיה.
האוכלוסייה הנודדת המזרח-אסייתית, המקננת בדרום רוסיה וחורפת בפקיסטן.
האוכלוסייה המערב ים-תיכונית, היציבה בספרד ובצפון אפריקה (מרוקו ותוניסיה).
מספרם של הפרטים בכל האוכלוסיות ירד בשנות השלושים של המאה העשרים מ-100,000 פרטים לכ-10,000 פרטים בלבד.
נתון זה כולל את הירידה המשמעותית, מ-11,000 ל-3,000 פרטים, באתר החורף העיקרי של המין בטורקיה - Burdur golu.
בישראל הצחראש הלבן הוא ברווז חורף נדיר יחסית, אם כי הוא מתרכז במספרים גדולים בשני אזורי מאגרים - במאגרי תשלובת הקישון שהוקמו ב-1981, ובמאגרי שפלת יהודה שהוקמו בתחילת שנות ה-80. בחורף 2005 הגיעו לישראל 1481 פרטים, מהם 980 במאגרי הקישון ו-501 פרטים במאגרי שפלת יהודה.
וזוהי הכמות הגדולה ביותר שנצפתה בישראל.
אורכו של הצחראש הלבן הוא עד 48 ס"מ.
ראשו של הזכר הוא גדול עם מקור גדול בצבע תכול שבסיסו עבה מאוד.
הראש שלו בצבע לבן עם כיפה שחורה.
הבטן התחתונה בהירה ושאר חלקי הגוף בצבע חום.
באחד מהמופעים שלו הוא נראה עם ראש שכולו כהה.
הנקבה והצעיר ניכרים בפס אורך כהה שחוצה את הצבע הלבן בראש.
הצחראש הלבן נחשב לשחיין מצוין, אשר מותאם היטב למים וכמעט שאינו מבקר על הקרקע.
הליכתו נראית מגוחכת למדי ולרוב אינו עף גם בשעת סכנה, אלא מעדיף לברוח בשחייה או בריצה מהירה על פני המים, דבר שמקל על ציידים לצוד אותו.
הוא מותאם לחיות במקווי מים רדודים (בעומק של 0.5-3 מטרים), הנמצאים דווקא באזורי אקלים יבש.
הקינון עצמו מבוצע בגדות מקווי מים עם צמחייה צפופה, בעיקר בסבך קנים וסוף.
רבים מבתי הגידול הלחים המאפיינים מין זה הם זמניים, או קבועים למחצה, ועובדה זו גורמת, ככל הנראה, לתנודות משמעותיות באוכלוסיותיו של הצחראש הלבן ובתפוצתו.
הצחראש תלוי במים יותר ממרבית מיני הברווזים.
רגלי המשוטים שלו ממוקמות בקצה האחורי של גופו, תכונה המשפרת את ביצועיו במים אך אינה מאפשרת לו להלך בקלות על החוף.
מרבית הצחראשים החורפים בישראל שוהים במאגרי מי קולחין ורק מקצתם במקווי מים מתוקים או מליחים.
את מזונו מחפש הצחראש הלבן בעיקר בלילה, תוך כדי שחייה וצלילה.
מין זה מתלהק בחורף בקבוצות גדולות והפרטים ניזונים יחד כקבוצה, אשר מובדלת מיתר הברווזים השוהים במאגרי המים.
הצחראש הלבן ניזון בעיקר מחומר צמחי רקוב הצף על פני המים ומזרעים שונים, וכן מהחי, בעיקר מחרקי מים שונים.
הוא ניזון גם מרכיכות, תולעים וצמחי-מים.
לצחראש הלבן דו-פרצופיות זוויגית בולטת, כשהזכר צבעוני ובולט והנקבה דהויה כהסוואה למקום דגירתה.
הקשר בין בני הזוג הוא עונתי בלבד והזכר אינו משתתף בגידול האפרוחים.
לא כל הבוגרים של הצחראשים הלבנים מתרבים כל שנה, מה שמקטין את שיעור הרבייה של האוכלוסייה.
הדגירה שלהם נמשכת 22–24 ימים והאפרוחים מגיעים לעצמאות בגיל 8–9 שבועות.
ברוסיה מוטלות הביצים בעיקר במהלך חודש יוני.
הקן נבנה על ידי הנקבה והוא בנוי ממשטח העשוי גבעולי קנים ועלים.
צבען של הביצים לבן מוכתם.
בקן 5–10 ביצים, המוטלות במרווחים של יום וחצי בין ביצה אחת לשנייה.
מלבד זאת הוא רשום בספרים האדומים של ארצות רבות, לרבות ישראל.
האוכלוסייה העולמית של הצחראש, אשר מנתה בתחילת המאה ה-20 כ-100,000 פרטים, ירדה עד לשנת 2000 לכ-8,000 עד 13,000 פרטים בלבד (הערכה של ארגון BirdLife International).
על בסיס נתונים מדאיגים אלו ואחרים החליטו בשנת 2002 הארגונים שלעיל על ביצוע פעולות שימור והצלה של מין זה ברחבי העולם.
ב-8 בדצמבר 1994 התקיים כנס של קבוצה מקצועית על ידי The Wildlife & Wetlands Trust) WWT), בשטרסבורג, צרפת, כדי לדון בפעולות להצלתו של המין באירופה.
הכנס נערך בהשתתפותם של מומחים מבולגריה, דנמרק, גרמניה, יוון, איטליה, מרוקו, הולנד, פקיסטן, רומניה, ספרד, שווייץ, תוניסיה, טורקיה, אנגליה וישראל.
המגבלה של הדיון בוועדה היה חוסר מעורבותם של נציגים ממדינות מסוימות ממערב אסיה וממזרח אירופה, כמו רוסיה ואזרבייג'ן, שם מרוכזת מרבית אוכלוסייתו של מין זה.
האיום העיקרי לאוכלוסיית הצחראש הלבן באזורים שונים כמו ברוסיה ובקזחסטן הוא נסיגה מתמדת בשטחם של מקומות המחיה המתאימים.
ירידה זו נובעת הן משינויים אקלימיים והן מניצול-יתר של מים לצורכי חקלאות.
התייבשות מקווי מים כתוצאה מבצורות ממושכות הביאה לירידה משמעותית בשכיחות הצחראש הלבן באזורים שונים.
מתחילת שנות האלפיים, נעשים מאמצים גדולים בספרד ובטורקיה להקים מאגרים מלאכותיים, על מנת לאושש את אוכלוסיותיו של הצחראש הלבן שמתמעטות, בין היתר, בגלל ייבוש הולך וגדל של מאגרי מים טבעיים ולגונות.
כך למשל בספרד, כ-%60 מהלגונות בחבל אנדלוסיה התייבשו לחלוטין.
סכנה נוספת היא תחרות והכלאה עם בן סוגו, פליט התרבות הצפון אמריקאי - הצחראש האדמוני (Oxyura jamaicensis).
מין פולש זה הובא לראשונה לאנגליה בשנות השלושים של המאה ה-19 והחל להתפשט משנות החמישים ואילך באנגליה ובארצות נוספות, ובמיוחד בספרד.
שני המינים מעמידים בני-כלאיים פוריים וחזקים, המשתלטים על בתי הגידול.
מספריהם גדלו בצורה משמעותית בעשורים האחרונים והם מהווים סכנה ממשית על קיומו של הצחראש הלבן בכל אזורי תפוצתו.
בספרד ובאנגליה נעשים מאמצים גדולים לחסל את המין הפולש.
הצחראש האדמוני, וכן בני כלאיים של שני המינים, נצפו לאחרונה גם בצפון אפריקה, אסיה, טורקיה וישראל.
מין פולש נוסף שמשפיע על אוכלוסיית הצחראש הוא הקרפיון.
בחבל קורדובה שבספרד הוחלט לחסל את דגי הקרפיון מהלגונות כפעולה של שמירת טבע, וזו תרמה להתאוששות מהירה של אוכלוסיית הצחראשים המקננים שם.
סכנה נוספת שמשפיעה על הכחדת הצחראש הלבן היא סכנת הצייד.
מין זה קל ביותר לצייד, והוא ניצוד בארצות מתפתחות, בהן הצייד מותר או שאכיפת החוק בהן לא קיימת.
כמו כן, הפיזור האקראי של כדרורי העופרת שבקליעים חושפת אותו לפגיעה גם כאשר הירי לא מבוצע באופן מכוון לעברו, והוא חשוף להרעלה כתוצאה מבליעת כדורי העופרת המזהמים את מקווי המים, אשר שוקעים לקרקעית ומצטברים שם.
יש הסוברים כי הצייד ואיסוף הביצים בארצות כמו צרפת, איטליה, יוגוסלביה ומצרים היו בין הגורמים הקריטיים להכחדתו הסופית של מין זה כמקנן.
לייבוש הביצות והאגמים בארץ הייתה השפעה עצומה על מגוון מיני בעלי החיים והצמחים.
בין הביצות החשובות שיובשו היו ביצות החולה, ביצות כבארה וביצות מישור החוף, ובהמשך גם ביצות העמקים הפנימיים ובקעת הירדן.
הייבוש לווה לרוב בניצול מקורות מי הנחלים הן לשתייה והן להשקיית שטחים מעובדים, עד להכחדה כמעט מוחלטת של נופי הביצה בישראל.
שינויים אלה השפיעו באופן ניכר על תפקודן של המערכות האקולוגיות הלחות.
ייבוש הביצות ובתי הגידול הלחים הביא ככל הנראה להכחדת הצחראש הלבן כמקנן בישראל, אם כי אין עדויות ישירות לכך, וייתכן שהוא נכחד עוד לפני הייבוש.
באמצע שנות ה-30 החלו בבנייה של בריכות דגים קטנות, ובשנות ה-70 הוקמו מאגרי מים גדולים, בעיקר ברמת הגולן, על ידי נציבות המים ומשרד החקלאות.
במהלך שנות ה-80 החלה הקמתם של מאגרי מי קולחין ברחבי הארץ למטרת מחזור מים לשימוש בחקלאות, ואלה החלו לשמש עבור בעלי החיים כתחליף מלאכותי לביצות ולאגמים שיובשו בעבר.
מינים רבים של עופות מים, גם כאלה שתמעטו ונעלמו מהארץ, מצאו בהם את בית הגידול המועדף מחדש.
כיום מהווים ייבוש ושאיבת יתר של מאגרי המים בשפלת יהודה, איום ממשי על הצחראש הלבן ומיני עופות מים נוספים.
הייבוש נגרם עקב הגדלת מכסות הגידולים החקלאיים וכן בגלל צריכה מוגברת של מים בעונות השחונות.
בחורף 2002 נמצאו שני צחראשים מתים במאגר חולדה ולאחר בדיקתם נתגלה שהכילו בגופם כדורי עופרת.
ב-2006 שוב נמצא פרט של צחראש לבן ירוי בראשו ליד קיבוץ רבדים, דבר שהביא לחשש כבד מצד החברה להגנת הטבע בנוגע להכחדתו של המין בישראל.
ביולי 2017 תועד לראשונה קינון של צחראש בצפון הארץ.
צחראש כחול-מקור (שם מדעי: Oxyura australis) הוא מין של ברווז מהסוג צחראש החי בדרום אוסטרליה ומקורו כחול.
הצחראש הוא קרוב משפחתם של ברווז המושק וברווז המסיכה וכן הברווז שחור-הראש ושייך כמותם לתת-משפחת ברווזים זקופי-זנב (Oxyurinae).
הוא קיבל את שמו ע"ש ראשם הלבן של רוב מיני הסוג, אך לברווז הזה ראש שחור.
אורכו 40 ס"מ ומשקלו 500-1,300 גרם והזכרים והנקבות דומים בגודלם.
הוא בעל גוף חום-ערמוני פלומתי וראש שחור.
בחורף נוצות הגוף אפורות כהות.
המקור כחול ועבה והזנב זקור למעלה.
הנקבות לעומת הזכרים חומות כהות כל השנה ומקורן אפור.
הם נמצאים רוב זמנם במים, והם מסורבלים ביבשה ובאוויר.
הברווז חי בטבע בדרום-מזרח אוסטרליה באגמים וביצות חמימים, אך מצוי גם במקווי מים מלאכותיים ואף בביובים.
הוא צולל להשגת מזונו וניזון בעיקר מחסרי חוליות ימיים, אך גם מצמחים.
ברווז זה מצוי בקרבה לסיכון עקב זיהומי מים וניקוזים של אגמים וביצות וכן המלחת האגם וייבוש למטרות גידול דגים או מרעה לבקר.
צחראש (שם מדעי: Oxyura) הוא סוג של ברווזיים מתת-משפחת ברווזים זקופי-זנב בתוכה 6 מינים.
ברווזים אלה בעלי פנים לבנות ומקור כחול, זנבם מורם וגופם אדמוני או בהיר.
המקור עבה ועוזר לסנן מזון מהמים.
ברווזים אלה מונוגמיים וחיים בקרבת המים הרדודים בכל היבשות.
חלק ממינים אלה הפכו למינים פולשים כשהובאו על ידי האדם למטרות נוי.
צחראש לבן (Oxyura leucocephala) - מצוי בישראל
צטיות (שם מדעי: Cettiidae) היא משפחה מסדרת ציפורי שיר ששויכה בעבר למשפחת הסבכיים והועברה לקבוצה עצמאית.
יש עדין חוקרים שחולקים על העברה זו.
לצטיות צבעים חומים והן חיות בעולם הישן בחורשים, ביצות, ערבות ובאזורים יבשים יותר וגם ביערות טרופיים.
הן חיות באפריקה, אירואסיה ואוסטרליה.
אלו ציפורים קטנות, יחסית, הדומות לסבכי, בעלות מקור כתום קצר, ראש גדול ורגליים קטנות.
הן נחבאות בין עלים וענפים אך יש להן ציוץ קולני המסגיר את נוכחותן.
תזונתן העיקרית היא חרקים אותם הן מחפשות בין העלים.
הן פעילות מעלות השחר עד הערב.
בישראל נמצא המין צטיה חלודית, שהיא ציפור יציבה.
Cettia - בו המין צטיה
המינים Pholidornis rushiae ו-Hylia prasina מופיעים לעיתים כמשפחה נפרדת עצמאית - היליים.
עם זאת מרבית החוקרים רואים בהם מינים יחידים במשפחת הצטיות או הסבכיים.
צי האוויר השישי היה אחת היחידות שלחמו במסגרת הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
צי האוויר הוקם ב-5 במאי 1943 מ"פיקוד הלופטוואפה מזרח", והוא לחם בקרבות השונים בחזית המזרחית.
פעילותו המשמעותית הראשונה הייתה בקרב קורסק, שם לחם בכפוף לקבוצת ארמיות מרכז.
בספטמבר 1943 עבר צי האוויר לאזור מינסק, ובמהלך מבצע בגרטיון הוכה קשות על ידי חיל האוויר הסובייטי.
בינואר 1945 לחם צי האוויר במבצע ויסלה-אודר, ולאחר מכן סייע לכוחות שלחמו במצור על ברסלאו.
על אף שהיו תחת פיקודו מספיק מטוסים, לא הצליח צי האוויר כמעט לפעול, עקב מחסור חריף בדלק.
באפריל 1945 הוצב צי האוויר בדרום גרמניה, ולאחר כניעת גרמניה הנאצית ב-8 במאי 1945 פורק צי האוויר.
Fligerkorps) 1945 (כחודשיים) קורפוס האוויר השמיני (VIII.
Fligerkorps) 1944-1945 קורפוס האוויר הרביעי (IV.
צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית הוא פיקוד מבצעי של צי ארצות הברית.
הצי הוא הגדול מסוגו בעולם ותחום אחריותו כולל כ-260 מיליון ק"מ רבועים, כמחצית משטח כדור הארץ, המשתרעים באזור האוקיינוס השקט ובאזור האוקיינוס ההודי מזרחית לגבול הודו-פקיסטן.
בסיסי הצי פרושים ברחבי החוף המערבי של ארצות הברית, הוואי, אסיה, אוקיאניה, אנטארקטיקה, ואיי האוקיינוס השקט.
הצי השלישי של ארצות הברית - תחום אחריותו באזור האוקיינוס השקט ממזרח לקו התאריך הבינלאומי
הצי השביעי של ארצות הברית - תחום אחריותו באזור האוקיינוס השקט ממערב לקו התאריך הבינלאומי ובאזור האוקיינוס ההודי מזרחית לגבול הודו-פקיסטן
כוח האוויר של צי האוקיינוס השקט
כוח כלי השיט של צי האוקיינוס השקט
כוח הצוללות של צי האוקיינוס השקט
מפקדת כוחות המשלוח של הצי באזור האוקיינוס השקט
הכוחות הימיים ביפן - חלק מפיקוד כוחות ארצות הברית ביפן
הכוחות הימיים בקוריאה - חלק מפיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה
מפקדת הצי הבסיס המשולב פרל הארבור-היקאם, אואהו, בהוואי
המפקדה המשותפת באיי מריאנה - מפקדה משותפת עם חיל האוויר של ארצות הברית, כוללת את בסיס הצי בגואם ואת בסיס חיל האוויר אנדרסן בגואם
קבוצת הלוגיסטיקה באזור מערב האוקיינוס השקט
צחראש אדמוני (שם מדעי: Oxyura jamaicensis) הוא מין של ברווז הנפוץ באמריקה הצפונית ושייך לסוג צחראש.
מקור השם המדעי נגזר מיוונית עתיקה (oxus, "חד", oura, "זנב", jamaicensis, ג'מייקה).
צחראש האנדים נחשב בעבר לתת-מין של הצחראש האדמוני.
למעשה, מספר טקסונומים, כולל חברת הצפרות האמריקאית, עדיין רואים אותו כתת-מין.
מין זה קטן, עם מקור עבה ומעוגל, זנב ארוך ונוקשה אשר לעיתים קרובות הוא מחזיק אותו זקוף כלפי מעלה.
ראשו מעט מחודד עם צוואר יחסית קצר ועבה.
הזכר בלבוש חורף הוא בעל ראש שחור ולחיים לבנות בהירות.
בקיץ גופו בעל צבע ערמוני עשיר ומקורו בצבע כחול בהיר.
בחורף, חלקם העליון בצבע אפור כהה-חום וחלקם התחתון בהיר יותר ומקורם גם הוא בצבע אפור כהה.
נקבות וזכרים בשנתם הראשונה הם חומים, בדומה לזכרים בעונת החורף אבל עם פסים מטושטשים לאורך לחייהם הבהירות.
בעת תעופה, מתגלה החלק העליון השחור של הכנפיים.
מרחב הרבייה שלהם הוא אגמי ביצות ובריכות רדודות.
הם מקננים בצמחייה ביצתית צפופה ליד המים.
הנקבה בונה את הקן מדשא, אותו משיגה מאזורי צמחייה גבוהה כדי להסתיר אותו מפני טורפים.
קבוצת גוזלים טיפוסית מכילה כ-5–15 ברווזונים.
הם עופות נודדים ובחורף הם נודדים למפרצי חופים ולבריכות ואגמים לא קפואים.
מין זה יודע לצלול ולשחות מתחת למים.
הוא ניזון בעיקר מזרעים, שורשים של צמחי מים, חרקי מים ומסרטנאים.
צחראשים אדמוניים יובאו לממלכה המאוחדת ב-1948 על ידי הסביבתן סר פיטר סקוט.
כתוצאה מבריחות מאוספי ברווזיים בסוף 1950, הם נעשו נפוצים בבריטניה וממנה התפשטו לאירופה.
עד שנת 2000 האוכלוסייה גדלה לכ-6,000 פריטים.
הרגלי החיזור האלימים של ברווז זה וניסיונותיו להתרבות עם הברווז בסכנת ההכחדה, הצחראש הלבן, הנפוץ בדרום אירופה, גרמו דאגה בקרב הסביבתנים הספרדים.
בעקבות זאת נהגתה תוכנית (שהייתה שנוייה במחלוקת) לחיסול הצחראשים עם תחילתה של עונת הרבייה הבריטית.
גם במדינות אחרות באירופה היו ניסיונות דומים לטבח והשמדה המונית של מין זה.
עד תחילת 2014, הרג הברווזים הפחית את האוכלוסייה לכ-20–100 פריטים, משיא של כ-5500 ברווזים בשנת 2000.
צטיוזאורוס (שם מדעי: Cetiosauridae) היא משפחת דינוזאורים זאורופודים בעלי צוואר ארוך שחיו לאורך תור היורה לפני 175-150 מיליון שנה.
משפחה זו הייתה קרובה מאוד למשפחת הממנצ'יזאוריים, בעלי הצוואר הארוך.
מיני המשפחה בתחילה היו מיוצגים במשפחות שונות, אך כמה חוקרים קיבצו אותם למשפחה אחת ע"פ מיונים.
אלה היו דינוזאורים מגושמים בעלי צוואר ארוך ולסתות קטנות.
הם נמצאו בעיקר במערב אירופה, סין ואמריקה הדרומית.
צֶטוֹתֶריום (שם מדעי: Cetotherium; משמעות השם: "לווייתן בהמה") הוא לווייתן נכחד שחי בתקופות המיוקן והפליוקן והיה קרוב משפחתה של הבלנית, הקטנה בלווייתני מזיפות הקיימים וכנראה גם הקדומה שבהם.
לווייתן זה הגיע לאורך של 14 מטרים ושקל עד חמש טונות.
הוא היה מראשוני לווייתני המזיפות וקרוב של הבלנית שחיה במימי אנטארקטיקה, אף שהיו לו כמה מאפיינים של לווייתנים אפורים ושל לווייתני ענק.
הוא ניזון מיצורים קטנים כמו קריל באמצעות סינון במזיפותיו.
מאובניו נמצאו בקליפורניה, רוסיה ואירופה.
על אף גודלו שימש הצטותריום כמזון לטורפי העל של תקופתו: הכריש הענק מגלודון ולווייתן מלווילי, שהיה קרוב משפחה של הראשתן המודרני.
כל הלווייתנים מסוג זה נכחדו עד סוף תקופת הפליוקן.
לוויתן זה מופיע בסדרה מפלצות ים שם נראה פרט אחד שנטרף על ידי מגלודון.
צי האוויר הראשון היה אחת היחידות שלחמו במסגרת הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
צי האוויר הוקם ב-1 בפברואר 1939, ולמפקדו מונה אלברט קסלרינג.
צי האוויר לחם במהלך המערכה בפולין, יחד עם כוחות קבוצת ארמיות צפון, ולאחר מכן נשאר בפולין ובגרמניה המרכזית.
במהלך מבצע ברברוסה העניקו כוחות צי האוויר סיוע לכוחות קבוצת ארמיות צפון, ולאחר מכן פעלו כוחות צי האוויר בגזרה הצפונית באסטוניה, לטביה וליטא.
ב-16 באפריל 1945 שונה שמו של צי האוויר לפיקוד הלופטוואפה קורלנד.
במהלך המערכה בפולין כלל צי האוויר את היחידות הבאות:
מהלך המערכה על צרפת כלל צי האוויר את היחידות הבאות:
מהלך מבצע ברברוסה כלל צי האוויר את היחידות הבאות:
צי האוויר השני היה אחת היחידות שלחמו במסגרת הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
צי האוויר הוקם ב-1 בפברואר 1939, ולמפקדו מונה הלמוט פלמי.
צי האוויר שהה במהלך המערכה בפולין במערב גרמניה, ולאחר מכן לחם במהלך המערכה על צרפת והקרב על בריטניה.
במהלך מבצע ברברוסה העניקו כוחות צי האוויר סיוע לכוחות קבוצת ארמיות מרכז, ולאחר מכן פעלו כוחות צי האוויר בצפון אפריקה והים התיכון.
בשנת 1944 הוצב צי האוויר באיטליה, וב-27 בספטמבר 1944 פורק צי האוויר.
צטנקודונטמורפה (שם מדעי: Cetancodontamorpha; מילולית: "בעלי שיניים דמויות לווייתן") הוא ענף של מכפילי פרסה הכולל את ההיפופוטמיים והמינים הקרובים אליהם.
רוב המינים החברים בקבוצה משויכים לתת-סדרה דמויי היפופוטם, בה נכללים ההיפופוטמיים וקרוביהם וכן אבות הלווייתנים.
זהו הענף השני בקבוצה צטרומיננטיה, בה כלולים גם מעלי הגירה.
בני הקבוצה החלו להתפתח באמצע תקופת האאוקן והם התפתחו למגוון קבוצות, ביניהם האנדרוסארכוס (שלעיתים נכלל בסדרת המזוניכידים) האנטלודונטיים שדמו לחזירי ענק טורפים וראשוני ההיפופוטמים.
כמו כן החלו להתפתח אז רוב הלווייתנים הקדומים.
כיום מצויים רק בני משפחת ההיפופוטמיים והלווייתנים החיים בים.
סוג ללא מקור Siamotherium - נכחד
סוג ללא מקור ארכאנודון (Achaenodon) - נכחד.
סוג ללא מקור אנדרוסארכוס (Andrewsarchus) - נכחד
משפחה אנטלודונטיים (Entelodontidae) - נכחדה
אינפרא-סדרה Cetaceomorpha - בה הלווייתנים
צטרומיננטיה (שם מדעי: Cetruminantia) הוא ענף של מכפילי פרסה אשר התפתח החל מראשית האאוקן ובתוכו נכללים האבות המשותפים של מעלי הגירה ושל ההיפופוטמיים וקרוביהם, לרבות סדרת הלווייתנים.
הקבוצה התפצלה מקבוצות דמויי החזיר ובעלי הכרית הכוללת את הגמליים.
בקבוצה זו כלולות 2 קבוצות עיקריות: Ruminantiamorpha, בה מצויים מעלי הגירה, אשר פיתחו התאמה להעלאת גירה של צמחים וצטנקודונטמורפה, הכוללת בעיקר את דמויי ההיפופוטם, מינים שהתפתחו בעיקר לחיים במים, חלקם אף בים הפתוח.
אינפרא-סדרה Cetaceomorpha - בה הלווייתנאים
צטיוזאוריסקוס (שם מדעי: Cetiosauriscus; מילולית: "דמוי-צטיוזאורוס") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד חי באירופה במשך היורה התיכון שלפני 168 עד 163 מיליון שנה מזמננו.
דינוזאור זה היה ידוע כבר ממאובנים שנמצאו בקיימברידג'שייר, אנגליה ב-1842 ובתחילה הוא נחשב לצטיוזאורוס, כשבמשך שנים חוקרים רבים ראו בו מין של האחרון.
עם זאת מבנה הגפיים והזנב היו מעט שונים והוחלט לראות בו קרוב לאורניתופסיס (שנכלל בו לזמן מה אך בהמשך בוטל מספק).
ממצאים נוספים מתצורת וסקס הראו שהאורניתופסיס התקיים במשך הקרטיקון, והיה קרוב לקבוצה מקרונריה, כך שהסוגים הופרדו.
בהמשך הניחו שהוא קרוב של הדיפלודוקיים או הממנצ'יזאוריים עקב זנבו הארוך והחוליות הדומות, כך חשב למשל החוקר עותניאל צ'ארלס מארש שראה בו מין של דיפלודוקוס, בעוד חוקרים נוספים ראו בו סוג מקביל להפלוקנטוזאורוס.
עם זאת מבנה הכפות השטוח ובעל האצבעות הארוכות יחסית, דמו יותר לצטיוזאורוס והניחו שהוא סוג מעבר בין הדיפלודוקיים לצטיוזאוריים.
הסוג עצמו הוגדר ב-1980 בידי החוקר פרידריך פון הינה .
דינוזאור זה היה בינוני ביחס לזאורופוד והגיע לאורך של 15 או 16 מטרים ולמשקל של 10 טונות בקירוב, קטן יותר מהצטיוזאורוס.
הוא היה בעל זנב ארוך יחסית לגודלו וכן בעל שוקיים ארוכות ורחבות.
הוא ניזון מעלי מחטניים וציקסיים שלעס מהצמרות.
צֹחַר (בכתיב מלא: צוחר) הוא דמות מקראית, בנו החמישי של שמעון ונכדם של יעקב ושל לאה.
לצחר היו חמישה אחים: ימואל, ימין, אהד, יכין ושאול.
בתורה מוזכרת משפחתו של צׂחר רק ברשימה הראשונה של בני שמעון, "וּבְנֵ֣י שִׁמְע֗וֹן יְמוּאֵ֧ל וְיָמִ֛ין וְאֹ֖הַד וְיָכִ֣ין וְצֹ֑וחַר וְשָׁא֖וּל בֶּן־הַֽכְּנַעֲנִֽית׃ (בראשית פרק מו פסוק י), אך ברשימה השנייה והשלישית הוא לא מופיע.
זה כנראה, מפני שהוא נכחד או שלא נולדו לו ילדים.
לפי פירוש שכל טוב מאת ר' מנחם בן שלמה על ספר בראשית, פרק מ"ו פסוק י' צחר וזרח הם אותו אדם, מכיוון שמשמעות שני השמות קשור לדעתו באור השמש.
גם משפחתו של אהד לא מופיעה ברשימות אלו, אך הוא לא מופיע בשום רשימה, וזאת מאותה הסיבה, אך הוא כנראה נכחד מאוחר יותר.
אצל השומרונים צחר נקרא צהר (צוהר).
פירוש השם צחר הוא צחור, לבן.
שם זה הוא חלק מקבוצת השמות בהם נמצאים גם השמות לבן ותולע, הנקראים על שם צבעים.
היישוב צוחר נקרא על שמו של צׂחר המקראי.
בלוחמה ימית, צי בעצם היותו הוא כוח ימי הנמנע מפעולה ומשפיע על המהלכים בזירה הימית מעצם נוכחותו ועוצמתו.
הצי בעצם היותו הוא חלק מאסטרטגיה הגנתית הרתעתית המיושמת על ידי כוח ימי נחות.
הצי בעצם היותו מסוגל למנוע שליטה בים, אך אינו מסוגל ליצר שליטה שכזו.
הצי בעצם היותו יכול לבצע פעולות התקפיות ברמה הטקטית שמטרתן ערעור הכוח הימי החזק של היריב, אך לא לצאת להתקפה אסטרטגית.
במונח נעשה שימוש לראשונה בשנת 1690, בעת שארתור הרברט, הרוזן הראשון מטורינגטון נקרא להסביר בפני הפרלמנט הבריטי מדוע הפסיד בקרב ביצ'י הד ב-10 ביולי 1690. הוא הצהיר כי .
האסטרטג הימי הראשון שהתייחס למונח במובנו האסטרטגי הרחב היה פיליפ הווארד קולומב , בספר שפרסם בשנת 1891, בו התייחס למהלך שביצע לורד טורינגטון בביצ'י הד, וציין כי היה די בצי בעצם היותו, על אף שהיה מוכה וחבול ונחות, לבלום את פעולתו של הצי המנצח כנגד הים והחוף.
בהקדמה למהדורה השנייה של ספרו הרחיב קולומב את ההתייחסות לצי בעצם היותו, לאור תגובות שקיבל למהדורה הראשונה.
בביוגרפיה של הלורד נלסון שפרסם אלפרד תייר מהן בשנת 1897, בהתייחסו לפעולת הנחיתה בקלווי שבקורסיקה בשנת 1794, טען מהן כי היה ונלסון היה עומד מול לורד טורינגטון, לא היה הצי בעצם היותו של טורינגטון מספיק כדי לעוצרו.
הייתה זו ביקורת כלפי הגדרתו של קולומב.
קולמוב הגיב במהדורה השלישית לספרו, שיצאה ב-1899, בה צורף נספח העוסק במלחמת ארצות הברית–ספרד שהתרחשה שנה קודם לכן, ובה שימש תייר מהן יועץ אסטרטגי לענייני אסטרטגיה ימית.
בנספח הדגים קולומב בפירוט רב כיצד ציו של פסקואל סרוורה היווה צי בעצם היותו, ומנע מצי ארצות הברית לבצע פעולות התקפיות במשך 33 ימים, על אף שהיה רחוק ימים רבים מזירת הלחימה.
מהן עצמו הציב תשתית רעיונית למונח באסופת לקחיו מהמלחמה.
ב-1911 תרם ג'וליאן קורבט תרומה נוספת להתפתחות המושג, כשטען שהצי בעצם היותו היא שיטה לגיטימית לערעור השליטה בים באמצעות צעדים הגנתיים.
לדבריו, מגננה ימית משמעה .
קורבט הרחיב והסביר כי היכן שהאויב מחפש שליטה בים למען צרכיו ההתקפיים, ניתן למנוע ממנו שליטה זו באמצעות שימוש הגנתי בצי הכולל הימנעות מקרב ישיר וניצול כל הזדמנות להתקפת נגד.
ההיסטוריון ג'פרי טיל זיהה בתחילת המאה ה-21 כי במונח "הצי בעצם היותו" נעשה שימוש לתיאור ארבעה סוגים שונים של מבצעים.
צחר כחלחל (שם מדעי: Leucaena leucocephala) הוא מין עץ תרבות ונוי, ירוק-עד, ממשפחת הקטניות.
הוא אחד מתוך כ-25 מינים בסוג צחר, שתפוצתם הטבעית באזורים הטרופיים והסובטרופיים של העולם החדש
צחר כחלחל בעל גמישות אקולוגית גדולה מאוד- נרשם כפולש ביותר מ-10 אזורים אקלימים שונים בעולם, תכונה המשותפת ל-1% בלבד ממיני העצים והשיחים הפולשים בעולם.
לצחר כחלחל יש תת־מין המוכר בשם "גלברטה" (Leucaena leucocephala subsp.
גלברטה, בשונה מתת-המין הנפוץ "ליקוצפלה" (Leucaena leucocephala subsp.
leucocephala), הוא עץ גדול יותר, מסועף פחות (דליל בענפים) וגבעוליו הצעירים קירחים (ללא פלומה צפופה ואפרפרה).
בישראל, קרוב לוודאי גדל תת-מין גלברטה, שתפוצתו הטבעית היא ממקסיקו ועד הונדורס בעיקר באזור הטרופי העונתי היבש.
מוצאו של צחר כחלחל בדרום מקסיקו, שם הוא תורבת והופץ לצפון מרכז אמריקה ואחר כך לכל האזורים הטרופיים בכל היבשות, למעט אנטארקטיקה.
מין זה תורבת וטופח בגלל מגוון התועלות שהוא מספק למשק החקלאי: כצמח מספוא, כזבל אורגני לדישון, כמקור לדלק, כמזון לבני אדם ועוד.
למרות יתרונותיו הכלכליים הרבים הוא הוכרז כמין פולש אגרסיבי, בעיקר באזורים טרופיים וסובטרופיים.
בישראל, שאליה הוא הובא בתקופת המנדט הבריטי ואוזרח, מתנהלת מלחמת חורמה נגדו, כדי שלא יהפוך למין פולש.
צחר כחלחל הוא עץ קטן-בינוני, ירוק-עד,לא קוצני (בשונה מעצי השיטה והינבוט) וגובהו מגיע ל-2 עד 6 מ' ואף לגובה של 15 מ' ולקוטר גזע של 35 ס"מ בפרט בעל גזע יחיד, או לגובה של 20 מ' ולקוטר גזע של 50 ס"מ בפרט בוגר שגדל בבית גידול נוח.
מופע הנוף שלו נע מצורת שיח מסועף עם הרבה גזעים וענפים מתנשאים ועד צורת עץ עם גזע קצר וברור, שענפיו האלכסוניים פונים כלפי מעלה עם צמרת סוֹכְכָנִית מעוגלת ורחבה בתת־מין גלברטה (glabrata).
קליפת הגזע חומה אפרפרה עם סדקים אנכיים רדודים בצבע חום עם נטייה לכתום.
חתך מכוון בגזע מבליט את הצבע הכתום-אדמדם.
הענפים הצעירים עם עדשתיות חומות, מכוסים בפלומה צפופה (לא בתת־המין "גלברטה") ואפרפרה ומתקרחים בבגרותם.
מערכת שורשיו מפותחת, שמעמיקה מהר מאוד עד 2 מ' בשנה הראשונה בשתילים ועד 5 מ' בפרטים בוגרים.
העלים מסורגים ומנוצים פעמיים, להם 4 עד 9 זוגות של סעיפים נגדיים, וכל סעיף נושא 5 עד 21 זוגות של עלעלים קטנטנים נגדיים, מוארכים, דמוי סרגל או דמוי אזמל, בלתי סימטריים, ואפרפרים בצדם התחתון.
אורך הסעיף 5 עד 10 ס"מ ואורך פטוטרת העלה 2 עד 5 ס"מ.
הלוואים בבסיס העלה קטנטנים, משולשים, זיפיים ונושרים בקלות ובהקדם.
צירו הראשי של העלה פלומתי, מסתיים בזיף רך, ורק בצדו העליון בלוטת צוף אחת או מספר בלוטות שחורות קעורות, דמויות ספל, במיקום של הסעיפים הנמוכים ביותר.העלעל – אורכו 7 עד 21 מ"מ ורוחבו 1.5 עד 4 מ"מ.
העלעל יושב (ללא פטוטרת), בסיסו מעוגל וקודקודו חד.
טרף העלעל קרח, למעט בשוליים ולעיתים רחוקות גם בתחתית העורק הראשי, שאינו חוצה את העלעל באופן סימטרי, אלא קרוב יותר לאחת השפות.
העלים נושרים מעט או לחלוטין בהתאם לאורכה ולחומרתה של העונה היבשה.
הם נושרים ומתמעטים, גם בעקבות טמפרטורות נמוכות, אך העלווה מסוגלת להתחדש.
העלים מתפתחים בד בבד עם התפתחות הפרחים.
העלווה טעימה מאוד לצאן ובקר ויונקים אחרים.
התפרחות קרקפות כדוריות (בשונה מהתפרחות הגליליות של הינבוט).
הן צומחות על פי רוב בזוגות מחיק העלים של ענפים צעירים וכל אחד נושא 100 עד 180 פרחים לבנים ודו-מיניים.
אורך עוקץ הקרקפת 2 עד 4 ס"מ והחפים שלו פלומתיים ונשירים.
קוטר הקרקפת 12 עד 30 מ"מ, וצבעה לבן, או לבן-קרם, או לעיתים ירקרק.
הפרחים לבנים, נכונים, קטנטנים ודו-מיניים.
גביע הפרח צינורי-פעמוני עם 5 שיניים קצרות באורך 2 עד 3.5 מ"מ.
הדופן החיצוני של בסיסו קרח וקצהו העליון ארוך וצר וצדו החיצוני מכוסה בשערות זעירות, רכות וזקופות.
כותרת הפרח באורך 10 עד 11 מ"מ.
עלי הכותרת חופשיים, זקופים, נושקים אחד לשני, צרים מאוד באורך 4 עד 5.25 מ"מ, אורכם שווה בערך לשליש אורכם של האבקנים.
עלי הכותרת מכוסים מבחוץ בשיער ארוך ורך (פלומה).
מספר האבקנים 10 (במיני השיטה מספרם תמיד עולה על 10) וחופשיים (הם אינם מאוחים גם לא בבסיסם כבחלק ממיני השיטה).
הזירים באורך כ-7 מ"מ, שעירים בדלילות.
המאבקים שעירים (בשונה מסוג השיטה) ובולטים מתוך הפרח.
השחלה באורך 2 מ"מ נישאת על עוקץ קצר, בעלת הרבה ביציות ופלומתה דלילה.
עמוד העלי דק עם צלקת זערורית דמוית ספל.
האבקת הפרחים עצמית שמסתייעת על ידי חרקים מזדמנים.
הצמח יוצר זרעים כבר בשנה הראשונה לאחר נביטתו בסתיו ובאביב.
הצמח מסוגל להתרבות גם בצורה אל-מינית (ווגטטיבית).
הפירות משתלשלים בקבוצות של 3 עד 20 תרמילים ולעיתים רחוקות עד 45. הפרי הוא תרמיל רחב, ישר, שטוח ודקיק (אך לא בעל מקצועות ולא פחוס כמו בינבוט) וצבעו משתנה מירוק לחום.
קצהו חד וקשה וגם בסיסו מתחדד.
התרמיל עם בליטות רוחביות במקומות בהם מונחים הזרעים, אורך התרמיל 8 עד 20 ס"מ, ורוחבו 1.3 עד 2.1 ס"מ והוא נישא על עוקץ שאורכו 1 עד 3 ס"מ.
קליפת התרמיל גלדנית חומה-בהירה עד כהה מכוסה בפלומה לבנה וצפופה או קרחת ומעט מבריקה (בתת־מין גלברטה).
עם ההבשלה, נפתח התרמיל לשתי קשוות ישרות שאינן מתעקלות בהמשך.
בתרמיל יש 6 עד 25 זרעים חומים, מבריקים, שטוחים, דחוסים, דמויי אליפסה עד ביצה צרה, אורכם 6 עד 9 מ"מ ורוחבם 3 עד 5 מ"מ.
בשני צדדיו של הזרע ישנו סימן בולט בצורת U, האופייני לצחר כחלחל.
שיוף הזרעים (בתמונה מוצג שיוף טבעי) מועיל לחדירת מים ולהנבטה מהירה, כמו אצל זרעים רבים ממשפחת הקטניות.
צחר כחלחל בעל מנגנון האבקה עצמית, שאינו תלוי במאביקים מסוימים, הוא מייצר כמויות אדירות של זרעים מהשנה הראשונה, פחות או יותר ברציפות לאורך השנה (בישראל בסתיו ובאביב) ככל שהתנאים מאפשרים, על פני מגוון רחב של בתי גידול.
הפירות מבשילים ונפתחים תוך 10 עד 15 שבועות.
הזרעים נופלים ומופצים על ידי רוח ובסיוע חרקים ומכרסמים אם כי תרומת האחרונים לפיזור נמוכה.
גשם ומי נגר משמשים אמצעי חשוב להפצת הזרעים למרחקים ארוכים ממקומו המקורי של העץ, במיוחד לאורך נהרות ונחלים או ערוצי שיטפונות.
הזרעים שומרים על חיוניות לפחות 20 שנה בגלל המעטפת הקשה שלהם, ועל כן נוצר בנק זרעים חיוניים בקרקע.
צחר כחלחל הוא מין הגדל באזור הטרופי העונתי היבש, והוא הזקוק לאור מלא (קרינה) וטמפרטורות של 25 עד 30 מעלות צלזיוס לצמיחה אופטימלית.
הוא עמיד לתנאי שרב עד 48 מעלות צלזיוס לאחר התבססות.
צמיחתו מופחתת משמעותית במהלך חודשי החורף הקרירים באזורים סובטרופיים.
לכן, הוא גדל בצורה הטובה ביותר באזורים מתחת לרום של כ-1500 מ' ועד 15 עד 25 מעלות מצפון או מדרום לקו המשווה, אם כי הוא יכול לשרוד בטווח רחב הרבה יותר עד לרום כ-2000 מ' ועד 40 מעלות מצפון או מדרום לקו המשווה.
באופן דומה, צחר כחלחל מותאם היטב לסביבות עם כמות משקעים שנתית ממוצעת בין 650 ל-3000 מ"מ בשנה עם עונות יבשות מתונות של 6 חודשים ועמיד גם ב-8 חודשי יובש.
הוא עמיד בכמות משקעים פחותה יותר של עד 430 מ"מ ואפילו במשקעים עד 300 מ"מ במזורים צחיחים, אך אז הצמיחה איטית ותמותת השתילים גבוהה.
הוא גדל טוב יותר באזורים עם עונה יבשה מוגדרת היטב.
צחר כחלחל גדל היטב רק על קרקעות מנוקזות היטב, נייטרליות או מעט בסיסיות, והוא מותאם לקרקעות גיר.
הוא אינו עמיד לקרקעות עם pH נמוך (מתחת ל-pH 5), זרחן נמוך, סידן נמוך, מליחות גבוהה ועם ריכוז גבוה של אלומיניום או קרקע בוץ.
צחר כחלחל יכול להתחדש מבסיס הגזע לאחר שריפה, ויכול להתאושש לאחר "מוות" מקרה עזה, והכל לפי חומרת הנזק ולאורך תקופת הקרה.
לצחר כחלחל יש יכולת של קיבוע חנקן אטמוספירי, בעזרת חיידקים סימביוטיים המכונים ריזוביום (Rhizobium), החיים על שורשיהן.
הטמפרטורות הנמוכות בארץ בהשוואה לאזורי התפשטותו בעולם וכן קרקעות הגיר והבסיסיות - אינן מהוות מגבלה רצינית להתפשטותו בארץ, אלא להפך.
מוצאו של צחר כחלחל הוא ללא ספק במקסיקו ומשם הופץ למרכז אמריקה (קליפורניה ואריזונה).
עם זאת, קשה מאוד לקבוע את התפוצה הטבעית שלו במדויק, מכיוון שהוא תורבת בכל מקסיקו ובמרכז אמריקה ועד כה לא אותרו אוכלוסיותיו הטבעיות באופן חד-משמעי.
ככל הנראה צחר כחלחל הובא ממקסיקו לאיי הפיליפינים בין השנים 1512 ל-1815 על ידי ספרדים, שהיו זקוקים למספוא עבור סוסיהם.
עד סוף המאה ה-19 הזן ליקוצפלה התפשט או הוכנס לחלק גדול ממזרח אסיה, מאפריקה, והאוקיינוס השקט וכיום הוא גדל בכל הארצות הטרופיות והסובטרופיות.
נטיות פולשניות באוקיינוס השקט צוינו גם כבר ב-1943 בניוּאֶה (מדינת אי בדרום האוקיינוס השקט), וכעת הוא הצמח הנפוץ ביותר באזור ומהווה בעיה חמורה בטונגה ובאיי גלאפגוס.
תפוצתו הטבעית של תת־המין "גלברטה" ממקסיקו ועד הונדרס.
הוא הופץ רק בשנות 1970 ו-1980 לאזורים הטרופיים.
הוא אוזרח ותורבת באפריקה ומזרח אוסטרליה והגיע אף ישראל.
צחר כחלחל תורבת וטופח הודות למגוון התועלות שהוא מספק: כצמח מספוא, כזבל צמחי לדישון, כדלק ביולוגי (יצירת פחם, עצי עסקה), ובהמשך כמקור לצל, כשובר רוח, כמייצב חולות וכצמח נוי.
הוא נחשב לאחד העצים האיכותיים ביותר באזור הטרופי ליצירת מספוא.
כמו כן, ערך הפחם המופק מצחר כחלחל נחשב גבוה מאוד.
העץ גם ניטע בשדות קפה וקקאו ליצירת צל למחצה.
בשנות ה-1970 ותחילת שנות 1980 הוא תואר כ-"עץ הפלא" בשל תכונותיו הרבות, בעיקר בשל הערך התזונתי שלו וכמקור מזון לחיות משק.
בגלל יתרונותיו הוא נשתל על פני 20 עד 50 מיליון דונם ברחבי העולם.
לצד יתרונותיו המועילים לאדם מסתבר שהוא פולש אגרסיבי, בעיקר באזורים טרופיים וסוב-טרופיים.
צחר כחלחל סווג ברשימת 100 האורגניזמים הפולשים האגרסיביים ביותר בעולם על ידי ארגון שמירת הטבע העולמי IUCN [לא נמצא מקור] בשנת 2014. כיום הוא נחשב כצמח פולש ביותר מ-120 מתוך כ-250 מדינות בעולם, שבהם הוא גדל, ביבשות אסיה, אפריקה, אוסטרליה ובאוקיינוס השקט ואף במרכז במקסיקו ומרכז אמריקה מקום הולדתו.
בארצות כמו סין, הודו ואוסטרליה הדעות חלוקות והחקלאים מאמצים אותו בשל ערכו הכלכלי והשימוש בו והם אינם רואים בו עץ פולש.
השימושים העיקריים בצחר כחלחל הם: 1. מזון לבעלי חיים (גם בגני חיות) במשק חקלאי; 2. מרעה ומספוא עתיר חלבונים; 3. זבל אורגני לטיוב הקרקע; 4. הזרעים משמשים מזון לבני אדם; 5. דלק אורגני (מאגר מתחדש לעצי בעירה וייצור פחם) 6. חומר גלם לסיבים 7. חומר גלם לתעשיית העץ.
צחר כחלחל משמש כחומר גלם מוגבל לתעשיית העץ בגלל ממדיו הקטנים ומבנהו, אך בעל פוטנציאל בתעשיית שבבי עץ.
למרות התקוות שתלו בו בתעשיית העץ וגם בתחום הפחם הוא לא הפך לבר תחרות במינים של פינוס, אקליפטוס או שיטה השולטים בייעור המטעים הטרופיים.
כמו כן, צחר כחלחל משמש כעץ בחקלאות יערנית: 1. נוי; 2. שימור הקרקע; 3. מניעת סחף; 4. ייצוב חולות; 5. שבירת רוחות; 6. מתן צל לגידולים מסחריים רבים כולל קפה, קקאו, כינין ווניל וגם כגדר חיה לגידול פסיפלורה; 7. מחסה.
צחר כחלחל מוערך במספר ארצות כאחד העצים המתאימים ביותר להזנת בעלי חיים ממספר סיבות: אפשרות לרעייה ישירה של צאן ובקר החל מהשנה השנייה לשתילתו; הכנת מספוא אמצעים מכניים היא קלה והיבול מתחדש כל מספר חודשים; 3 העלים מכילים רמות גבוהות של חלבון (23%).
צחר כחלחל ידוע כצמח רעיל לסוסים, חמורים, פרדות וחזירים, אפילו לבקר, כבשים ועיזים הניזונים ממנו בכמות גדולה מאבדים את שערם.
הצמח רעיל בגלל חומצת אמינו מימוזין, שהיא רעילה לבעלי חיים בכמויות גדולות של למעלה מ-30% מהתזונה.
ניתן לבטל רעילותו של הצמח על ידי שטיפה וייבוש או על ידי הוספת החיידק Synergistes jonesii לקיבת הפרה.
שיטה זו הוכנסה משנות 1980 בכל המדינות שמשתמשים בעץ זה כמזון לבעלי חיים במשק החקלאי באוסטרליה, הודו וסין.
לבני אדם אסור לאכול את התרמילים והזרעים הטריים.
אבל, עלים צעירים, תרמילים וזרעים מבושלים נאכלים ללא חשש, זרעים בוגרים קלויים יכולים לשמש כתחליף קפה או זיוף.
מספר רב של תכונות הפכו את צחר כחלחל לצמח פולש בפועל או בכוח ואלו הם: הוא מתפשט מאוד באזורים הטבעיים שלו ואף הפך לצמח פולש באזורים הללו וגם מחוץ להם באופן מוכח.
הוא מגלה הסתגלות ועמידות לסביבות שונות.
הוא אינו נאמן לבית גידול מיוחד ובלעדי.
נזקים, שריפה וכדומה בבית הגדול ממריצים את התפשטותו.
לאחר שלב התבססות, ההדברה שלו מאוד קשה, היות שהוא מתחדש בקלות לאחר כריתה ויש הכרח להשתמש בחומרים כימיים על מנת למנוע התחדשות.
הוא מהווה עץ חלוץ באזורים מופרעים.
הוא מייצר כמויות עצומות של זרעים בני קיימא במשך יותר משנה אחת, ויש אומרים שבנק הזרעים שלו נשאר חיוני באדמה במשך לפחות 10עד 20 שנים לאחר פיזור הזרעים.
צחר כחלחל מתרבה גם באופן וגטטיבי, ובעל שונות גנטית גבוהה שעלולה ליצור בני-כלאיים שמותאמים לאזורים נוספים שבהן הקרה אינה נפוצה.
הוא יוצר סבך צפוף שדוחק את הצומח המקומי, במיוחד מינים אנדמיים ואף נדירים.
והופך שטחים נרחבים לבלתי נגישים, בלתי ניתנים לעיבוד ולדלים מבחינת מגוון הצומח.
ביוני 2025, זוהו בתל אביב פרטים של צהר כחלחל הנגועים בפסילת הצחר (Heteropsylla cubana) כנימה שאופיינית לעץ בדרום ומרכז אמריקה ועלולה להתפשט גם לעצים אחרים המצויים בישראל, כגון אלביציה צהובה.
צחר כחלחל בישראל והחשש ממנו
בישראל נחשב צחר כחלחל לעץ נוי ללא ערך כלכלי, ומאידך הוא נחשב לעץ פולש, שעלול להזיק, ועל כן הוחלט למנוע את התפשטותו על ידי גורמי ממשל וחברות כמו חברת מקורות ונתיבי ישראל.
צחר כחלחל הובא לארץ במסגרת ניסיונות אקלום של עצים אקזוטיים בארץ ישראל על ידי הממשל הבריטי והקרן הקיימת לישראל לצורך ייצוב החולות ושבירת רוחות באזורים הסמוכים לחוף הים בתקופת השלטון הבריטי.
העץ נקלט בהצלחה באזור החולות והחוף.
בהמשך צחר כחלחל ניטע בגינות פרטיות ובגנים ציבוריים והוא משמש בעיקר כצמח נוי בגינות ללא ערך חקלאי וכלכלי.
אף על פי שנחשב כאחד מהמינים הפולשים ביותר בעולם, עד ל הוא לא התאפיין כצמח פולש בישראל.
בשנות 2010 התקבלו דיווחים לא מעטים על התפשטות טבעית בכל אזורי ישראל, בגינות במחצבות, בצדי כבישים, בשטחים פתוחים ובקרקעות שונים.
חלק מהפרטים שנצפו התבססו בבתי גידול שאינם לחים.
הוא דווח כפולש בגינות (מזכרת בתיה, מושב יפית) במחצבות (מחצבת מודיעין), באזור ירושלים ומודיעין, בקריית שמונה (פארק הזהב, נחל הטחנות ובגינות פרטיות, כנראה הזן הוא 'גלברטה'), בפארק רמת הנדיב ובנחלי אגן הכנרת.
דיווחים אלו ואחרים על סימני התפשטות מובהקים בישראל העלו את המוטיבציה לעצור את ההתפשטות.
צחר כחלחל הוכנס בפברואר 2013 לרשימת צמחי הנוי הזרים הלא-רצויים בישראל: צמחים בעלי פוטנציאל פלישה במערכות אקולוגיות טבעיות בישראל.
כמו כן, הוא נוסף לרשימת הצמחים הפולשים במהדורת 2019 (הראשונה 2010) של הספר "הצמחים הפולשים בישראל", המרכז את המידע על מיני צמחים פולשים.
הוא נכנס צחר כחלחל לרשימת המינים שאינם מומלצים לגינון שפרסמו משרד להגנת הסביבה, משרד החקלאות ופיתוח הכפר, רשות הטבע והגנים וגורמים נוספים.
גורמים אלה מעריכים שהרוב המכריע של המוקדים עדיין קטנים, ועל כן, יש סיכוי סביר לצמצם את היקף המוקדים ואף לבער חלק גדול מהם באמצעות יישום נכון של הוראות וטיפולים מקצועיים עשוי לעצור את התפשטותו.
מכון התקנים הישראלי במפרט ירוק למשתלות דורש: "יש לוודא כי החומר הצמחי במשתלה נקי ממיני הצמחים הפולשים הבאים:...צחר כחלחל...".
צחר כחלחל הוא אחד ממיני העצים הפולשים, שלאחר בחינה מקצועית הוחלט שיש לפטור מן ההגנה ומן החובה לרישיון כריתה או העתקה שלהם.
עקרון ההדברה כולל גילוי מוקדם של הנבטים ותלישתם לפני התבססותם.
הדברת העץ הבוגר באמצעות עקירה או טיפול בחומרי הדברה על ידי חתך והזרקה לגזע או קידוח ומילוי בחומר הדברה או כריתה או מריחה על הגדם.
אין מידע על השיטה הביולוגית כנגד צחר כחלחל.
צטיה חלודית או בקיצור צטיה (שם מדעי: Cettia cetti) היא מין של ציפור שיר קטנה הנפוצה בדרום ומרכז אירופה, בצפון מערב אפריקה ובמזרח האזור הפלארקטי עד אפגניסטן וצפון מערב פקיסטן.
הציפור נקראת על שם הזואולוג האיטלקי בן המאה ה-18 פרנצ'סקו צ'טי.
קשה לצפות במין זה בשל חיבתו לסבך בו הוא נותר חבוי.
בישראל היא יציבה ומצויה, ומקננת בעיקר בצפון הארץ ומרכזה.
חורפת ומשוטטת בכל חלקי הארץ.
הצטיה תוארה בשנת 1820 על ידי הזואולוג ההולנדי קונרד יאקוב טמינק מפרטים שנאספו על ידי אלברטו דלה מרמורה בסרדיניה.
טמינק טבע את השם המדעי Sylvia cetti.
שם המין הספציפי cetti נבחר כדי להנציח הזואולוג האיטלקי פרנצ'סקו צ'טי.
הצטיה ממוקמת כעת בסוג Cettia שתואר בשנת 1834 על ידי חוקר הצפרות הצרפתי שארל לוסיאן בונפרטה עם הצטיה כמין הטיפוסי בסוג.
cetti (טמינק, 1820) - מערב אירופה עד יוון והבלקן, צפון מערב אפריקה
orientalis טריסטראם, 1867 - טורקיה לאיראן ואפגניסטן
albiventris סוורטוב, 1873 - קזחסטן וטורקמניסטן עד צפון מערב סין וצפון אפגניסטן
הצטיה החלודית באורך של כ-13–14 ס"מ מהמקור עד לזנב.
משקלו של הזכר כ-15 גרם ושל הנקבה כ-12 גרם.
לצטיה ראש מעוגל עם פס אפור חיוור צר המתעקל מעל עיניים שחורות בולטות, וכנפיים קצרות ומעוגלות.
החלקים העליונים בגוון ערמוני עשיר או חום-אדמדם כהה עם שונות מסוימת בין הפרטים.
הגרון והחזה בצבע אפרפר חיוור.
הזנב ארוך ורחב יותר מסבכיים רבים אחרים.
לזוויגים ניצוי דומה, אך הזכר כבד בכ-26% עד 32% מהנקבה ואורך הכנף שלו גדול בכ-11.2% עד 13%: לזכר יש כנף ארוכה מ-60 מ"מ, ולנקבה כנף קצרה מ-55 מ"מ.
ניתן לקבוע מה הגיל של פרטים לפי הניצוי שלהם: צעירים דומים למבוגרים אך יש להם ניצוי טרי ושני כתמים אפורים כהים או כהים על הלשון.
הצטיה יוצאת דופן בקרב ציפורי השיר בהיותה בעלת עשר נוצות זנב, ולא שתים-עשרה.
הצטיות מגלות את נוכחותן בשירה רמה.
השירה שלהן בולטת, מאופיינת בהתפרצויות חזקות, ובעלת מבנה ייחודי המאפשר לצטיות להימנע מהזדווגות עם מינים אחרים.
הצטיות קשורות לאזורים לחים, כולל בריכות, אגמים, ביצות ונהרות.
מספר הצטיות גדל מאוד ברחבי אירופה מאז 1990. האוכלוסייה הנוכחית של צטיות באירופה מוערכת בכ-1,600,000-600,000 זוגות מקננים.
ידוע שהאוכלוסיות באיטליה ובטורקיה יציבות או גדלות.
החריגה למגמת האוכלוסייה האירופית החיובית הכללית היא יוון, שבה האוכלוסייה ירדה מעט בין 1990 ל-2000. עם זאת, בסך הכל, מצב הצטיות מוערך כבטוח ומצב השימור שלהן מוגדר ללא חשש.
הצטיה תועדה לראשונה בבריטניה בשנת 1961. אוכלוסיית הצטיות בבריטניה ירדה בלמעלה משליש בין השנים 1984 ל-1986. עם זאת, האוכלוסיות באזורים אחחרים המשיכו לגדול.
היא נצפתה לראשונה באירלנד ב-2013, וכיום היא מזדמנת נדירה שם.
במהלך הקיץ, הזכרים מבלים את רוב זמנם בביסוס הטריטוריות שלהם.
בזמן שהם עושים זאת, הם מבלים זמן מועט בטיפול בביצים או בצעירים.
לאחר מכן, הזכרים בדרך כלל מושכים יותר מנקבה אחת לטריטוריה שלהם.
השירה שלהם ממלאת תפקיד חשוב בחיזור.
באירופה התקופה העיקרית להטלת הביצים היא מאמצע חודש יוני ועד סופו.
הקן ממוקם בצמחייה צפופה עבה, בדרך כלל 30 עד 45 ס"מ מעל הקרקע.
הקן בצורת גביע לא מסודר, עשוי מעלים וגבעולים ומרופד בנוצות, שיער וחומר עדין אחר.
הוא נבנה כולו על ידי הנקבה.
הביצים מוטלות בשעות הבוקר המוקדמות במרווחים יומיומיים וצבען אדום ערמוני.
הנקבה דוגרת על הביצים החל מסוף ההטלה והן בוקעות לאחר 16 עד 17 ימים.
הצעירים מואכלים בעיקר על ידי הנקבה.
הם פורחים לאחר 14 עד 16 ימים אך ההורים ממשיכים להאכילם לפחות עוד 15 ימים.
הצעירים הופכים לעצמאיים ב-30 יום.
באירופה יש לצטיות בדרך כלל שני מחזורי הטלה בכל שנה.
הן מתרבות לראשונה בגיל שנה.
הצטיה אוכלת פרוקי-רגליים כמו זחלים וחרקים קטנים ורכים.
הצטיות מעדיפות חרקים זעירים מכיוון שהן יכולות לעכל אותם מהר יותר.
Cetirizine, הנמכר בין היתר תחת השם המסחרי Zyllergy, הוא אנטיהיסטמין דור שני המשמש לטיפול בנזלת אלרגית, אנגיואדמה ואורטיקריה.
ההשפעה מתחילה תוך שלושים דקות ונמשכת עד כ-24 שעות.
התרופה פועלת על ידי חסימת קולטני היסטמין H1, הנמצאים במערכת העיכול, כלי דם ודרכי הנשימה.
מידת התועלת דומה לאנטי-היסטמינים אחרים כגון דיפנהידראמין, אך משך ההשפעה ארוכה יותר וכוללת פחות תופעות לוואי.
תופעות הלוואי השכיחות כוללות ישנוניות, יובש בפה וכאבי ראש.
מידת הישנוניות נמוכה יותר מאשר עם אנטיהיסטמינים מהדור הראשון.
לגבי השימוש במהלך היריון והנקה מומלץ להתייעץ עם רופא.
בניסוי על בעלי חיים נמצאו שאריות תרופה בחלב האם.
בישראל היא ניתנת ללא צורך במרשם.
ההתוויה העיקרית של Cetirizine היא נזלת אלרגית ואלרגיות אחרות.
התרופה מתחרה עם היסטמין על הקישור לקולטן H1, ובכך מונעת את התסמינים האלרגיים כגון גירוד, נפיחות ונזלת.
Cetirizine נפוץ גם לטיפול באורטיקריה חריפה וכרונית, ביעילות רבה יותר מכל אנטיהיסטמין אחר מהדור השני.
תופעות הלוואי הנפוצות של cetirizine כוללות ישנוניות וכאבי ראש.
קיימות תופעות לוואי חמורות יותר, אך נדירות הכוללות טכיקרדיה ובצקת.
Cetirizine נספג במהירות ובאופן נרחב במתן דרך הפה בצורת טבליות או סירופ.
הזמינות הביולוגית דרך הפה של cetirizine היא לפחות 70%.
ה-T max של cetirizine הוא בערך שעה ללא קשר לפורמולציה.
למזון אין השפעה על הזמינות הביולוגית של cetirizine, אך הוא מעכב את ה-T max קלות.
רמת יציבות של cetirizine מתרחשות תוך 3 ימים ואין הצטברות של התרופה במתן כרוני.
אחוז התרופה הקשורה לחלבון בפלזמה הוא 93%.
Cetirizine אינו עובר מטבוליזם נרחב.
הוא עובר מטבוליזם במסלולים הכוללים חמצון וצימוד, ואינו עובר חילוף חומרים על ידי מערכת הציטוכרום P450.
Cetirizine מפונה כ-70% בשתן (כ-50% אינו משתנה) ו-10% בצואה.
זמן מחצית החיים של cetirizine במבוגרים בריאים הוא כ-8.3 שעות.
משך הפעולה שלו הוא לפחות 24 שעות.
צי האוויר השלישי היה אחד היחידות שלחמו במסגרת הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
צי האוויר הוקם ב-1 בפברואר 1939 מ-Luftwaffengruppenkommando 3 במינכן והפך ל-Luftwaffenkommando West (פיקוד אווירי מערב) ב-26 בספטמבר 1944. יחידת לופטוואפה זו התבססה באזורים הכבושים על ידי הגרמנים בצפון צרפת, הולנד, בלגיה וצרפת של וישי, כדי לתמוך בכוחות מדינות הציר באזור.
משרדי הפיקוד שלה היו בפריז, צרפת (ב-26 ביוני 1944).
גנרל-לויטננט מרטין הרלינגהאוזן (28 באפריל 1945 – 8 במאי 1945)
ציאניד הוא תרכובת כימית רעילה, המכילה את היון הקרוי קבוצת ציאנו.
קבוצת ציאנו בנויה מאטום פחמן הקשור בקשר קוולנטי משולש לאטום חנקן, ובסימון כימי: :C≡N:.
קבוצת ציאנו משמשת כקבוצה פונקציונלית לציאנידנים (Cyanidens או ניטרילים, Nitriles), שהם קבוצה של תרכובות אורגניות.
כינויים נוספים לציאנידנים הם "קבוצת הניטריל" ו"קבוצת הציאנו".
מקור השם "ציאניד" בתרכובת "פרוציאניד" (Ferrocyaniden), שפירוש שמה הוא "ברזל (Ferro) כחול-ירקרק, ציאן (Cyan)" ("כחול" עקב הפיגמנט "כחול פרוסי" המופק ממנה).
תרכובות העשויות לשחרר את אניון קבוצת הציאנו הן רעילות מאוד, עקב נטייתו של הציאניד להיקשר ליוני ברזל במערכת הנשימה התאית.
כאמור, רעילותו של הציאנידן נובעת מהקישור שלו למתכת, ציאנידן הוא ליגנד חזק, כלומר הוא יכול ליצור קומפלקסים עם מתכות מעבר.
קומפלקס הוא תרכובת המורכבת מקטיון וממתכת מעבר עם כמה אניונים או בסיסי לואיס.
הגאומטריה של הקומפלקס ומספר הליגנדים סביב המתכת נקבעים לפי המשיכה האלקטרוסטטית שבין המתכת לליגנדים, הדחייה האלקטרוסטטית שבין הליגנדים לבין עצמם, והאפשרות לחפיפה בין אורביטלי d של המתכת לאורביטלים של הליגנד (תרומה של קישור קוולנטי).
הזיקה הגבוהה של יון הציאנידן לקטיונים של מתכות המעבר נובעת מהגורמים הבאים:
הציאנידן הוא אניון קטן ולכן הדחייה האלקטרוסטטית בין יוני הציאנידן שמקיפים את אותו יון קטנה.
שיתוף אורביטלי ה-π של הציאנידן בקשר - יצירת אורביטלים מולקולריים בין אורביטלי d של המתכת לאורביטל π של הציאנידן.
קומפלקסים הקסה-ציאנידנים (6 אניוני ציאנידן סביב קטיון המתכת) המתכת M יכולה להיות ברזל, ונדיום, כרום (תלת ערכי), טיטניום, קובלט.
המבנה הגאומטרי של הקומפלקסים הללו: אוקטהדרון.
טטראציאנידנים כאשר יון המתכת מטור הניקל: ניקל, פלדיום או פלטינה, כדרכן של מתכות אלו גאומטרית הקומפלקס - ריבוע מישורי.
דיציאנידנים כאשר הקומפלקס עם אחת ממתכות המטבע נחושת, כסף או זהב, הקומפלקסים הללו קוויים (ליניאריים).
יון הציאנידן נקשר תמיד למתכת מצד הפחמן משום שזוג האלקטרונים הלא קושר של הפחמן הוא האורביטל המאוכלס באנרגיה הגבוהה ביותר (אלקטרונים באורביטלים גבוהים מבחינה אנרגטית הם אלו הנוטים להשתתף בקישור).
כיוון שגם לחנקן זוג אלקטרונים לא קושר (בסיס לואיס) הציאנידן יכול להיות ליגנד מגשר - נקשר לשני קטיונים כפי שהוא קשור, למשל, בכחול פרוסי או בגבישי זהב ציאנידני, אבץ ציאנידני או קדמיום ציאנידני.
יכולתו של הציאנידן ליצור קומפלקסים יציבים מנוצלת, למשל, להפקת זהב.
מפעילים תמיסת ציאנידן על העפרה וכך ממצים את הזהב.
ריאקציות המסה של זהב בציאנידן:
באופן דומה, משתמשים בציאנידן להפרדה של כסף, כיוון שהכסף נמצא לעיתים כסולפיד ולא במצבו המתכתי אין צורך בחמצן
כדי להפיק מחדש זהב מתכתי מתמיסת הציאנידן מחזרים את הקומפלקס באבץ.
לשיטת כריה זו השפעות סביבתיות הרסניות בשל זיהום מקורות מים בציאנידנים.
ככל שאיכות העפרה נמוכה יש צורך ביותר ציאנידן לצורך ההפקה; להפקת זהב מעפרה באיכות טובה (מעל שישה גרם זהב לטון) נדרשים כ-50 ק"ג ציאנידן לק"ג זהב, להפקת זהב מעפרות באיכות ירודה (פחות משני גרם זהב לטון) נדרשים 500 עד 1,000 ק"ג ציאנידן לק"ג זהב.
בחיפוש אחר דרכים לייצור ציאנידן למטרה זו, גילו אדולף פרנק וניקודם קארו את ציאנמידן הסידן, שמשמש בימינו בעיקר כדשן.
ציאנוהידרינים הם נגזרות של ניטרילים.
הם מכילים קבוצת ניטריל וכן קבוצת הידרוקסיל (OH).
הם נוצרים כשציאניד מגיב עם קטון או אלדהיד.
הזיקה החזקה של הציאניד למתכות, ובפרט ליונים של ברזל תלת-ערכי, היא הגורמת לרעילותו הגבוהה של החומר.
הניטריל הידוע ביותר, ושעל-שמו קרויה כל המשפחה, הוא הגז הרעיל מימן ציאנידי (HCN), הידוע בפשטות כציאניד.
שבעה מיליגרמים של ציאניד מסוגלים להרוג אדם בוגר תוך שניות ספורות.
היון -C≡N מגיע דרך זרם הדם לתאי הגוף ונקשר לברזל דו-ערכי באנזים ציטוכרום C אוקסידז, שנמצא על דופן המיטוכונדריה.
בעת פעילות תקינה של המיטוכונדריה, חמצן מולקולרי אמור להיקשר לאנזים זה, לקבל אלקטרונים, ולהפוך יחד עם יוני מימן למים.
שלב זה חיוני במעגל ייצור ה-ATP במיטוכונדריה.
כאשר הציאניד תופס את מקומו של החמצן, המיטוכונדריה אינה מסוגלת לייצר ATP, ובכך נמנעת יכולתו של הגוף לייצר אנרגיה.
לציאניד נטייה חזקה להיקשר בחוזקה ליון הברזל הדו ערכי (Ferrous) המצוי בחלבונים חיוניים רבים בדם (כמו האנזים ציטוכרום אוקסידאז והחלבון המוגלובין), ובכך הוא מנטרל את יכולתם לפעול.
בהיקשרו ליון הברזל, הוא מחמצן אותו ליון ברזל תלת ערכי (Feric).
המוגלובין עם ברזל מחומצן, המכונה מתהמוגלובין (Methemoglobin), אינו יכול לקשור עוד חמצן, והקישור הוא בלתי הפיך.
תהליך זה מכונה "מתהמוגלובינמיה" (Methemoglobinemia), והוא מביא לחנק תאי מהיר.
מטהמוגלובינמיה יכולה להיגרם גם על ידי מחמצנים אחרים, כנתרן ניטריט NaNO2 ו-Amyl nitrite.
בהרעלת מתהמוגלובין ניתן לעיתים לטפל בעזרת sodium thiosulfate - Na2S2O3, המסייע לפירוק מטהמוגלובין להמוגלובין ולתיאוציאנט.
למרות רעילותו, מימן ציאנידי נמצא בכמויות מזעריות ברוב הפירות המכילים חרצן, כגון דובדבנים ומשמשים, וכן בשקדים.
הגוף יודע לפרק ציאניד, והרעלה מתרחשת כאשר כמות הציאניד שנכנסת לגוף בבת אחת היא גדולה.