tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נוסף על כך הוא שונה מן האחרים וזהה לעצמו.
כמו כן, על אף שהאחד אינו, עליו להתקיים לפחות במובן מסוים.
פרמנידס מסביר שהוא "הינו לא־הינו".
זאת כיוון שניתן לטעון טענות אמיתיות אודות האחד, אך ניתן לטעון טענות אמיתיות רק אודות דבר שקיים לפחות במובן מסוים.
אם כך האחד לוקח חלק גם בקיום וגם באי־קיום.
לפיכך עליו להשתנות, כי הוא אינו יכול להיות קיים ולא קיים באותו הזמן.
עם זאת עליו להיות במנוחה, שכן הוא אינו נמצא בשום מקום.
כמו כן הוא אינו יכול להשתנות, שכן אז יפסיק להיות עצמו (נימוק אשר הופיע גם בדדוקציה הראשונה).
בדדוקציה הששית פרמנידס שוב בוחן מה נובע מן ההנחה שהאחד אינו.
הפעם הוא קובע שהמשמעות של הנחה זו היא שהאחד אינו בשום מובן.
לפיכך האחד אינו לוקח חלק בקיום כלל, הוא אינו דבר מסוים שאינו קיים, אלא אינו דבר.
אם כך אי אפשר לייחס שום תכונה לאחד, הוא אינו קיים, מתהווה, נע, נח, גדול, קטן, שווה, זהה או שונה.
כמו כן אי אפשר להתייחס אליו בתור "זה" או "משהו".
המסקנה של הדדוקציה הששית אם כך זהה לזו של הדדוקציה הראשונה.
כעת פרמנידס בוחן מה נובע לגבי הדברים האחרים אם מניחים שהאחד אינו.
בדדוקציה זו פרמנידס בוחן את הדברים האחרים ככאלה שמטבעם יכולים לקחת חלק באחד, אך אינם לוקחים בו חלק.
אם אנחנו מדברים על דברים "אחרים" הרי שהם צריכים להיות נבדלים ממשהו, אך כיוון שהאחד אינו, הרי שהם אינם יכולים להיות נבדלים ממנו.
אם כך הרי שהם נבדלים זה מזה.
כמו כן הדברים האחרים צריכים להיות מרובים, שכן הם אינם יכולים לקחת חלק באחד.
כל דבר אחר הוא מעין צביר (ὄγκος), דבר בעל גודל אך חסר גודל מסוים.
כל חתיכה שתילקח מדבר אחר תהיה בעצמה מרובה וגדולה מן החתיכות שלה עצמה.
לדעת פרמנידס במצב כזה יהיו דברים שרק ייראו כאילו הם שלמים ואחידים, אך לא יהיו כאלו בפועל.
כמו כן דברים אלו ייראו קטנים, גדולים ושווים, וייראו בעלי גבול, מספר, זהות והבדל, אף שהם אינם מחזיקים באף אחת מן התכונות הללו.
פרמנידס משווה זאת למצב שבו פרטים מתבררים לאדם שמתקרב לציור, שנראו לו קודם אחרים.
פרמנידס בוחן שוב מה נובע לגבי הדברים האחרים אם מניחים שהאחד אינו.
הפעם הוא קובע שדברים שלא לוקחים חלק באחד בשום צורה אינם דברים כלל, שכן הם אינם יכולים להיות אף "דבר אחד".
אם כך אי אפשר לייחס להם אף תכונה, ואי אפשר אף לומר שהם נראים כאילו יש להם תכונות מסוימות.
פרמנידס מסכם את הדדוקציה הזו בקביעה ש"אם האחד אינו, שום דבר אינו".
פֶרְמִין לופס מרין (בספרדית: Fermín López Marín; נולד ב-11 במאי 2003) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר בברצלונה מהלה ליגה ובנבחרת ספרד.
לופס, שנולד באל קמפיו, אנדלוסיה, החל לשחק כדורגל כמועדון המקומי CD FB אל קמפיו, ממנו עבר לרקראטיבו ולבה ב-2011 ולריאל בטיס ב-2012. בקיץ 2016 עבר ללה מאסיה, אקדמיית הנוער של ברצלונה.
ב-19 באוגוסט 2022 חתם לופס על חוזה מקצועני לשנתיים בברצלונה אתלטיק, ומיד הושאל ללינארס דפורטיבו מהליגה השלישית לעונת 2022/23. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים תשעה ימים לאחר מכן, כשפתח בניצחון ביתי 2–0 על מרידה AD.
לופס כבש את שער הבוגרים הראשון שלו ב-30 באוקטובר 2022, בניצחון 2–1 על ראיו מחדאונדה.
הוא סיים את העונה עם 12 שערים ב-40 הופעות.
עונת 2023/2024: הופעת בכורה בקבוצה הראשונה
לאחר שהרשים באימונים עם הקבוצה הבוגרת של ברצלונה זומן לופס למסע משחקי ההכנה של הקבוצה בארצות הברית ביולי 2023. ב-29 ביולי 2023 הוא כבש ובישל בניצחון 3–0 ב הידידות נגד ריאל מדריד.
לאחר המשחק אישר מאמן הקבוצה צ'אבי שלופס יישאר בסגל הקבוצה הבוגרת בעונת .
ב-27 באוגוסט 2023 ערך לופס את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה בניצחון 4–3 על ויאריאל.
יומיים לאחר מכן הוא חתם על חוזה חדש במועדון עד 30 ביוני 2027 עם סעיף שחרור של 400 מיליון אירו.
ב-19 בספטמבר 2023 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 5–0 על רויאל אנטוורפן בפתיחת שלב הבתים של עונת .
ב-25 באוקטובר הוא כבש את שער הבכורה שלו בליגת האלופות בהופעתו הראשונה בהרכב ונבחר למצטיין המשחק בניצחון 2–1 על שחטאר דונצק במסגרת המחזור השלישי, לאחר שיום לפני כן האריך את חוזהו בקבוצה בארבע שנים.
ב-26 בספטמבר 2023 כבש לופס את שערו הראשון בלה ליגה, השער השני בתיקו 2–2 עם מיורקה.
ב-13 באוקטובר 2023 ערך לופס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 0–0 מול אוזבקיסטן, וב-17 באוקטובר כבש את שערו הראשון בנבחרת בניצחון 4–0 על קירגיזסטן במסגרת מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 – 2025.
במאי 2024 זומן לופס לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת כחלק מהסגל המורחב לקראת יורו 2024, וב-5 ביוני 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ובישל לחברו לקבוצה פראן טורס בניצחון 5–0 על במסגרת משחק ידידות.
הוא זומן לסגל הסופי לטורניר וזכה בו עם נבחרתו.
לופס נכלל גם בסגל הנבחרת האולימפית של ספרד לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024).
פרמין כבש שישה שערים במהלך הטורניר, כולל צמד בגמר מול , והוביל את נבחרתו לזכייה במדליית הזהב.
פאטן שימשה כחברה בוועדת האומות המאוחדות לביטול אפליה נגד נשים בין השנים 2003 ל-2017, והייתה סגנית יו"ר הוועדה.
פאטן קיבלה תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת לונדון, דיפלומה בקרימינולוגיה בקינגס קולג' בקיימברידג', ותואר שני במשפטים באוניברסיטת לונדון.
פאטן עבדה כעורכת דין באנגליה בין השנים 1982 ל-1986 לפני שחזרה למאוריציוס, שם כיהנה כשופטת בית המשפט המחוזי בין 1987 ל-1988, ובין 1987 ל-1992 כמרצה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת מאוריציוס.
ב־1995 פתחה פירמת עורכי הדין בשם Patten & Co Chambers.
פאטן הייתה חברה ב-International Women's Rights Action Watch בין 1993 ל-2002, ובין 2000 ל-2004 הייתה יועצת למשרד לשוויון מגדרי, התפתחות הילד ורווחת המשפחה של מאוריציוס.
היא נבחרה כחברה בוועדת האומות המאוחדות לביטול אפליה נגד נשים ב-2003. לעיתים שימשה כסגנית יו"ר הוועדה.
ב-12 באפריל 2017, מונתה על ידי מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש כנציגה מיוחדת לאלימות מינית בעימות בדרגת תת-מזכיר כללי של האו"ם.
בנובמבר 2017, פאטן ביקרה בבנגלדש כדי לראיין ניצולים מרדיפת הרוהינגים ב-2016 במיאנמר.
באותו חודש, היא בירכה על יוזמת אלסי לעזור להגביר את השתתפותן של נשים בפעולות שמירת השלום בהצהרה משותפת עם תת-מזכ"ל האו"ם והמנהלת המבצעת של UN Women פומזילה מלאמבו-נקוקה.
בינואר 2024 מונתה כשליחה המיוחדת של מזכ"ל האו"ם לבדיקת מקרי אלימות מינית בטבח שבעה באוקטובר.
היא הגיעה לישראל ונפגשה עם נשיא המדינה יצחק הרצוג ועם הקורבנות של הפשעים המיניים שבוצעו ב-7 באוקטובר.
ב-16 בנובמבר 2022 קיבלה פאטן תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוטווה כהוקרה על הישגיה יוצאי הדופן ותרומתה לחברה, במיוחד בנושא נשים, שלום וביטחון.
פרמנזומאב היא תרופת מרשם הנסחרת תחת השם אג'ובי (Ajovy).
פרמנזומאב פועלת על ידי חסימת הפעילות של פפטיד הקשור לגֵן לקלציטונין, Calcitonin gene-related peptide (CGRP), ואצל מבוגרים (מעל גיל 18) היא משמשת למניעת מיגרנה.
פרמנזומאב משמשת לטיפול מניעתי של למיגרנה, הניתן בזריקה תת-עורית אחת לחודש/שלושה חודשים.
פרמנזומאב הוכחה כיעילה למבוגרים הסובלים מארבעה התקפי מיגרנה או יותר, בחודש.
כמוכן, התרופה נמצאה כמפחיתה כ-5 התקפי מיגרנה בחודש, בממוצע, בקרב מטופלים הסובלים ממיגרנה כרונית CM (יותר מ-15 התקפים בחודש), וכמפחיתה 3.5 התקפי מיגרנה בחודש עבור מטופלים הסובלים ממיגרנה אפיזודית EM (פחות מ-15 התקפים בחודש).
המינון ייקבע לפי משטר המינון המתאים למטופל, ע"י הרופא המטפל, כאשר ישנן שתי אפשרויות:
זריקה אחת ( 225 מ"ג ) פעם בחודש (מינון חודשי)
שלוש זריקות (675 מ"ג ) פעם בשלושה חודשים (מינון תלת-חודשי).
פרמנזומאב הוא נוגדן חד שבטי הומני שקושר באופן סלקטיבי את איזופרומים אלפא ובטא של חלבון ה-CGRP, נוירופפטיד שמעורב בתהליך הפתופיזיולוגי של המיגרנה.
על ידי הקישור הזה, הנוגדן מונע את קישור ה-CGRP לקולטן שלו ופוגע בתהליך התפתחות המיגרנה.
פרמנזומאב אסורה למטופלים עם רגישות יתר לחומר הפעיל, או לכל אחד מחומרי העזר, ויש להיזהר במתן למטופלים עם היסטוריה של רגישות יתר לתרופות אחרות מאותה הקבוצה - אנטגוניסטים ל-CGRP.
תופעות הלוואי הנפוצות ביותר הן כאב, התקשות או אדמומיות, וגרד באזור ההזרקה.
תופעות לוואי פחות שכיחות הן פריחה באזור ההזרקה ותופעות אלרגיות כגון, בצקת או סרפדת.
במקרים נדירים, תועדו תגובה אלרגית לתרופה, ובמקרה כזה עלולה להופיע פריחה ואף נפיחות תת-עורית באזור העיניים, שפתיים, לשון וגרון, אשר תפריע לנשימה.
השפעת התרופה על נשים בהריון לא נבדקה ולכן עדיף לא להשתמש בה בעת ההריון.
פרמנזומאב לא ידועה כבעלת אינטראקציות לתרופות אחרות נגד מיגרנה, אלכוהול, או תוספים אחרים.
התרופה לא עוברת מטבוליזם על ידי אנזימים של ציטוכרום P450, ולכן בעלת פוטנציאל נמוך לאינטראקציות עם תרופות אחרות.
פרמנזומאב מציגה קינמטיקה ליניארית, תלוית מינון, עם זמן מחצית חיים של כ-30 יום.
לאחר ההזרקה התת-עורית, התרופה בעלת זמינות ביולוגית של 55-66%, כשלאחר 3 חודשים, המינון התרופתי יגיע למצב היציב שלו.
התרופה מתפרקת לפפטידים בודדים ולחומצות אמינו על ידי פעילות של אנזימים פרוטאוליטיים, והיא מפונה ברובה על ידי פעילות הכליה.
פרמנזומאב נתגלתה ופותחה על ידי חברת Rinat Neuroscience בניהולו של ארנון רוזנטל.
החברה נרכשה ב-2006 על ידי חברת פייזר ואחר כך נרשם לה פטנט על ידי חברת טבע
בספטמבר 2018 anjovy אושרה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי FDA בטיפול בזריקה תת-עורית, הטיפול הראשון והיחיד באנטגוניסט CGRP העשוי להינתן גם פעם בחודש וגם פעם ברבעון לצורך מניעת מיגרנה אצל מבוגרים.
במרץ 2019 פרמנזומאב אושר לשיווק ולשימוש באיחוד האירופי
התרופה נחקרה וממשיכה להיחקר בתחום הפרעות נוספות, שבהן נמצא שהCGRP האנדוגני נראה מעורב.
חברת טבע ניסתה לחקור את השימוש בתרופה גם לכאב ראש מקבצי
אבל הפיתוח לגבי כאב הראש המקבצי הכרוני נעצר ב-2018 בגלל אי הצלחת השלב III של המחקר.
פרמינרליזציה היא תהליך של התאבנות עצמות ורקמות, שבו משקעי מינרלים יוצרים יציקות פנימיות של אורגניזמים.
מינרלים אלו נישאים על ידי מים וממלאים את החללים בתוך הרקמה האורגנית.
בגלל אופי היציקות, פרמינרליזציה שימושית במיוחד במחקרים על המבנים הפנימיים של אורגניזמים, בדרך כלל של צמחים.
פרמינרליזציה, סוג של התאבנות, כוללת משקעים של מינרלים בתוך תאי האורגניזמים.
מים מהאדמה, מהאגמים או מהאוקיינוסים מחלחלים לנקבוביות של רקמה אורגנית ויוצרים יציקה גבישית עם מינרלים משוקעים.
גבישים (קריסטלים) מתחילים להיווצר בדפנות התא הנקבוביות.
תהליך זה נמשך על פני השטח הפנימיים של הקירות עד שהחלל המרכזי של התא, הלומן, מתמלא לחלוטין.
קירות התא עצמם נשארים שלמים ומקיפים את הגבישים.
בסיליקציה, בליה של סלעים משחררת מינרלי סיליקטים והסיליקה עושה את דרכה לגוף של מים שקטים.
המים העמוסים במינרלים חודרים לנקבוביות ולתאים של אורגניזם מת, שם הם הופכים לג'ל.
הג'ל מתייבש ויוצר מבנה גבישי אופאלי המהווה גבס פנימי באורגניזם.
כך נוצרים הפרטים שנמצאים בפרמינרליזציה.
סיליקציה חושפת מידע על סוג הסביבה שהאורגניזם חי בה.
רוב המאובנים שעברו סיליקציה הם חיידקים, אצות וצמחים אחרים.
סיליקציה היא הסוג הנפוץ ביותר של פרמינרליזציה.
מינרליזציה של קרבונט כרוכה ביצירת כדורי פחם.
כדורי פחם הם מאובנים של צמחים רבים ושונים ושל רקמותיהם.
לעיתים קרובות הם נוצרים בנוכחות מי ים או כבול חומצי.
כדורי פחם הם פרמינרליזציות גירניות של כבול על ידי קרבונטים של סידן ומגנזיום לעיתים קרובות בצורת כדור והם במסה של גרמים עד מאות קילוגרמים.
כדורי פחם נוצרים כאשר מים המכילים קרבונט חודרים לתאי האורגניזם.
סוג זה של התאבנות מניב מידע על חיי הצומח בתקופת הקרבון העליונה (לפני 325 עד 280 מיליון שנים).
שיטה זו כוללת את היסודות גופרית וברזל.
אורגניזמים עלולים להפוך לפיריט כשהם נמצאים במשקעים ימיים רוויים בגופרית ברזל (פיריט הוא ברזל גופרתי).
כשחומר אורגני מתפרק הוא משחרר גופרית המגיב עם ברזל מומס במים שמסביב.
פיריט מחליף חומר של מעטפת קרבונט עקב תת-רוויה של קרבונט במים שמסביב.
צמחים מסוימים הופכים לפיריט כשהם נמצאים במשטח חימר, אך במידה פחותה מאשר בסביבה ימית.
בין המאובנים שהפכו לפיריט – מיקרו מאובנים פרקמבריים, פרוקי-רגליים ימיים וצמחים.
מאובנים עם פרמינרליזציה משמרים את מבנה התא המקורי, מה שיכול לעזור למדענים לחקור אורגניזם ברמה התאית.
מאובנים תלת־ממדיים אלו יוצרים תבניות קבועות של מבנים פנימיים.
תהליך המינרליזציה מסייע במניעת דחיסת רקמות, דחיסה שמעוותת את הגודל האמיתי של האיברים ואת הפרופורציות האמיתיות ביניהם.
מאובן שעבר פרמינרליזציה מגלה הרבה על סביבת האורגניזם והחומרים המצויים בו מכיוון שהוא משמר חלקי גוף רכים.
זה עוזר לחוקרים לחקור את הצמחים, החיות והחיידקים של תקופות שונות.
רוב עצמות הדינוזאורים עוברות פרמינרליזציה.
עץ מאובן: פרמינרליזציה היא השלב הראשון בהתאבנות.
בהתאבנות, דפנות תאי התאית מוחלפות לחלוטין במינרלים.
כמה דוגמאות לפיריטיזציה בעלת גוף רך הן השכבה הגאולוגית של הטרילוביטים של ביצ'ר (Beecher) מתקופת האורדוביק וצפחת הונסריק (Hunsrück) מתקופת הדבון.
פרנה (בספרדית ובפורטוגזית: Rio Paraná; בגוארני: Parana – "אבי המים" בגוארני) הוא אחד הנהרות הגדולים ביותר בתבל.
אורכו 3,998 ק"מ ושטח אגן הניקוז שלו 2,800,000 קמ"ר - השני בגודלו באמריקה הדרומית אחרי האמזונאס.
הוא מהווה את נתיב השיט הראשי ביבשת זו, ודרכו חדרו הספרדים לפנים הארץ.
ספיקת מימיו 25,700 קוב בשנייה, החמישי בשיפעת מימיו בתבל.
מוצא הנהר ברמת ברזיל, לא הרחק ממקורות נהר סאו פרנסיסקו, ושם אפיקו עמוק וצר.
בחלקו המרכזי הוא מהווה גבול בין ברזיל לפרגוואי ובין ארגנטינה לפרגוואי.
באזור זה נשפכים אליו שני נהרות גדולים, בתחילה נהר איגואסו החובר אליו מברזיל, 25 ק"מ לאחר מפלי איגואסו, ואחרי כן נהר פרגוואי החובר אליו מכיוון פרגוואי.
מכאן והלאה ממשיך הנהר דרומה, באפיק רדוד הנתון להשפעת הגאות, דרך המישורים הפוריים של צפון ארגנטינה עד הישפכו למפרץ ריו דה לה פלטה ביחד עם נהר אורוגוואי.
מן הפמפס זורמים אליו יובלים אחדים בלבד.
על גדת הנהר הוקמו כמה מהערים החשובות של ארגנטינה: פוסאדאס, קוריינטס, רסיסטנסיה, פראנה, רוסריו ובואנוס איירס.
מעברו השני של מפרץ ריו דה לה פלטה שוכנת מונטווידאו, בירת אורוגוואי.
על גדות הנהר בברזיל שוכנת פרזידנטה אפיטסיו ובקרבתה פרזידנטה ונססלאו.
בטרם הוקם סכר איטייפו אשר הציף את תוואי הנהר, נמצאו בגבול ברזיל-פרגוואי מפלי גוואירה שהיו מפלי המים האדירים ביותר בעולם.
אוניות יכולות להגיע מן האוקיינוס האטלנטי עד קוריינטס, וספינות קטנות יותר עד אסונסיון דרך נהר פרגוואי, ואף הלאה אל ביצות הפנטנל אשר בברזיל.
פרנג'ליקו הוא ליקר אגוזים איטלקי עם תוספת קרמל, בנפח 24 אחוז אלכוהול.
הליקר נוצר בשנת 1980 על-ידי חברה איטלקית.
כדי לייחד את המשקה הוענקה לבקבוק דמות נזיר וכדי לבאר בחירה זו טענה החברה כי הוא מבוסס, כביכול, על ליקר אגוזים ופירות יער שיצר נזיר מן מאה ה-17 בשם אנג'ליקו.
באיטלקית, משמעות המילה fra היא "אח", כלומר נזיר.
כאשר מחברים את השם האח למילה אנג'ליקו מקבלים פרנג'ליקו.
פרנג'ליקו נחשב לליקר איכותי וקל לשתייה, בגלל טעמו המתוק שאינו משאיר תחושה כבדה של אלכוהול.
פרנה (פורטוגזית: Paraná) היא אחת ממדינות ברזיל.
פרנה נמצאת בחלקה הדרומי של המדינה, וגובלת בפרגוואי ובארגנטינה.
הערים העיקריות בפרנה הן: אומוארמה, גוארפואבה, לונדרינה, מרינגה, פרנגואה, פוז דו איגואסו, פונטה גרוסה, קוריטיבה וסאו ז'וזה דוס פיניאיס.
ההתיישבות האירופית בפרנה החלה במהלך המאה ה-16 והייתה בעיקר בחופי המדינה.
בעבר הייתה פרנה חלק ממדינת סאו פאולו, אך הופרדה ממנה בשנת 1853, כעונש על תמיכתה המאוחרת בהתקוממות שאירעה ב-1842. בשנים שלאחר מכן התרחבה ההתיישבות בצפון המדינה.
האירופים מהווים כ-75 אחוז מהאוכלוסייה.
קבוצות גדולות של ממהגרים אירופים החלו להגיע לפרנה בסוף המאה ה-19, לרוב מפורטוגל, פולין, איטליה, גרמניה ואוקראינה.
בתחילת המאה ה-20 קלטה פרנה מהגרים נוספים מיפן, לבנון וסוריה.
איכות החיים בפרנה היא מהגבוהות שבמדינות ברזיל (מדורגת רביעית על פי מדד הפיתוח האנושי).
באופן יחסי לשאר מדינות ברזיל, אחוזי הפשיעה בפרנה נמוכים יותר.
כמו כן, ניתנת תשומת לב מיוחדת לבריאות ולחינוך.
בשנת 2001, עם בחירתו של המושל רוברטו רקיאאו, החלה פרנה בתוכנית חינוכית גדולה בשם "פרנה דיגיטל".
במסגרת התוכנית, הוקמו כ-5,000 מעבדות מחשבים המתבססות על מערכת ההפעלה גנו/לינוקס, שמשמשות את כלל תלמידי המדינה.
פרנאן פואן היה שף צרפתי אשר נחשב למשפיע ביותר בצרפת בין השנים 1930 - 1955.
פרנאן פואן נולד בלואן (Louhans) בשנת 1897. אימו וסבתו ניהלו ובישלו בבופה בתחנת הרכבת בלואן, עיר הולדתו.
פואן החל את התלמדותו ברזי הבישול בפריז כשף רטבים בפואיו (Foyot), בבריסטול (Bristol) ובמאז'סטיק (Majestic).
לאחר מכן כיהן כשף דגים במלון רויאל באוויאן (Evian).
בשנת 1922 כשחברת הרכבת פריז-ליון-הים-התיכון סירבה להכיר בבופה המשפחה כבמסעדה, החליט אביו אוגוסט לעבור לעיר ויין, עיר קטנה, שתושביה מועסקים בענף הטקסטיל, שלושים קילומטרים דרומית לליון, שם הוא פתח מסעדה מסורתית, על גדות הרון.
שנתיים מאוחר יותר הוא עזב את המסעדה לטובת בנו פרנאן ששינה את שם המסעדה ללה פיראמיד.
פרנאן פואן הניח את התשתית למטבח העילי בן ימינו בבססו את מטבחו על חומרי גלם אורגניים, טריים ומעולים ובעונתם ומנות שעל פיתוחן שקד במהלך שנים רבות, בעודו יורד לפרטי פרטים של כל שלב ומרכיב במהלך הכנת המנות, שעל ביצוען הקפיד ללא כחל ושרק מדי יום ביומו.
היה זה פישוט של המטבח הגראנדיוזי בהיקפו, פרי מוחו של אוגוסט אסקופייה, עליו חונך פואן במטבחי המלונות, ברם, שדרוג באיכות המנות.
לה פיראמיד הייתה רחוקה מהפאר וההדר שהם לחם חוקם של היכלות הגסטרונומיה בני ימינו.
היה זה בית אחוזה כפרי בן שלוש קומות, המכוסה בקישוטי טיח בגוון חום זהבהב, עם רעפים עגולים האופייניים לחלקה הדרומי של צרפת.
כמעט את כל הקומה הראשונה אכלס חדר האוכל רחב הידיים, כשבחוץ גן שטוף השמש, בו נשזרו שבילים מאדמת טיט אדומה, מעל השביל היתמרו עצי בוקיצה.
מהר מאוד שם המסעדה נודע למרחוק וגורמטים מכל רחבי צרפת נהרו למקדש הגסטרונומיה.
כל המי ומי של התקופה ביקרו במסעדה.
קורנסקי שהיה מבקר המזון החשוב והמשפיע ביותר באותם הימים בצרפת הגדיר את המסעדה כ"פסגת אומנות הקולינאריה".
פליקס בנואה, הביוגרף של פואן, כינה אותו כ"פרעה של הפירמידה מויין".
המסעדה הוכתרה בניקוד המקסימלי של שלושה כוכבים במדריך המסעדות היוקרתי מכול: המישלן.
כבר ממדריך מישלן הראשון שדירג מסעדות לפי שיטת הכוכבים (אחד, שניים ושלושה כוכבים) בשנת 1933. במדריך מישלן הראשון שיצא לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1951, הוכתרו שבע מסעדות בצרפת בשלושה כוכבים, ביניהן לה פיראמיד.
להצלחת המסעדה תרמה גם קבלת הפנים החמה של פואן, ואישיותו הציורית: חדור באהבה לחייו ולעבודתו, חוש ההומור המטורף שלו, היותו בלתי אמצעי, שמן מאוד, בעל סנטר משולש, מתנשא לגובה של 1.85 ס"מ, שתיין ואקסצנטרי, מתחיל את יומו בשעה המאוחרת עשר בבוקר אצל הספר.
שליש או חצי מ"אורחיו" היו בעצם חבריו ואכלו בחינם, כי פואן אהב יותר מכל לשמח אנשים.
תלמידיו ותלמידי תלמידיו למדו ממנו את רוח החום, השמחה וההומור בהם המשיכו עד למאה העשרים ואחת.
בתקופת הכיבוש הגרמני של צרפת, במהלכה של מלחמת העולם השנייה, סייע פואן לפליטים שנסו מהפלישה הגרמנית והיה אחד מהשפים הבודדים שסגרו את מסעדתם, כי סירב לשרת את קציני האויב.
פואן מת מהתקף לב במטבחו בוויין.
על ערש הדווי שלו התייצבה צמרת רופאי צרפת, שנהגו לאכול בחינם אצל שולחנו והוא התבדח: "אני מטופל כל כך טוב, שוודאי הוא שאמות בבריאות מושלמת".
לאחר מותו המשיכה אשתו לנהל את המסעדה ועל הבישול הופקד בתחילה השף פול מרסייה ולאחריו גי טיוואר.
בריאיון העבודה לתפקיד מתלמד במטבחו, הוא בחן את הטבחים לגבי יכולתם לטגן ביצה.
מבין כותלי לה פיראמיד יצאו בכירי השפים של צרפת בעשורים הבאים: אלן שאפל, טילייה, ז'אן באנשה, פול בוקיז, ביז, לואי אוטייה, והאחים ז'אן ופייר טרואגרו, ותלמידיהם שהנודעים שבהם הם ברנאר לואזו וגי סאבואה.
נהג לקרוא לאורחיו Mon Petit (קטן שלי) ואת פני חברי משפחת המלוכה שביקרו תדיר בויין כיבד במילים Mon Petit Prince.
פואן נהג למתוח את באי המסעדה בשיתוף שוליותיו.
שליח היה מגיע למסעדה, פואן היה מזמינו לשתות על חשבונו ובוקיז בעיקר או האחים טרואגרו היו צובעים את אופניו.
ובסל הפיקניק שהיו האורחים לוקחים עימם לאכול תמיד היה שם ביצה אחת נאה לחלוטין.
בוקיז רכן מתחת לשלוחן האורחים והיה צובע את נעליהם במברשת.
פואן נתן לאורחיו משקה קקאו כה מרוכז, שהללו ביקשו מים לדלל אותו והוא הוסיף למשקה סודה.
התבשילים המזוהים עם פואן הן מנות אזוריות, אותן שידרג והעלה לכדי יצירות מופת: גרטן של זנבות סרטנים, תרנגולות וכמהין, פואה גרה במעטה בריוש, ומבחר חביתות ונקניקיות ליון המלוות בתפוחי אדמה.
כל פילה היה מכוסה בזנב לובסטר, סקאלופ, ופיסת כמהין עבה.
התבשיל המפורסם מכל אותו יצר פואן הוא Marjolaine.
שעל שיפורו עד לרמת גימור מושלמת עמל במשך שנים רבות.
המנה מורכבת מעוגת ספוג קלה של שקדים ואגוזי לוז וממולאת בשלושה קרמים שונים: שוקולד, חמאה ופרלין.
פואן היה מבשרו של זרם הבישול הנובל קוויזין, אשר בין יוצריו העיקריים היו תלמידיו טרואגרו ובוקיז, והפך את המטבח הצרפתי הכבד לקליל יותר.
במסורת הבישול הקלאסי היה דגש על רוטבי רביכה ופואן העביר את מרכז הכובד לשימוש ברטבים פשוטים יותר הכוללים שימוש בטפיוקה, Arrowroot, וצמצום קרם פרש.
פרנאן פואן שם דגש על טריות ללא פשרות.
לא השתמש בשום חומר גלם מהיום הקודם, ולא שמר או אחסן דבר ליום המחרת.
טבחיו החלו את יום העבודה עם מטבח מבריק וסיימוהו באותה צורה.
מגמה זו נהפכה לחוק בל יעבור בקרבו של המטבח העילי בן ימינו.
הוא אסר על עישון במסעדתו, חרף העובדה שבימיו היה העישון סמל סטטוס, ולמעשנים בחדר האוכל היה ניתן מיד קפה וחשבון לשלם.
פעם הגיעו לארוחת צהרים זוג אמריקאים והזמינו קולה עם הסעודה, פואן גירשם בבושת פנים מן המסעדה.
ספרו החשוב ביותר הוא Ma Gastronomie, שגדולי השפים עד לימינו אלה כדוגמת תומאס קלר, רואים בו את אחד מטובי ספרי הבישול הקיימים.
הספר מתמקד בטכניקות, יותר מאשר במתכונים.
פואן נודע במיוחד במימרות החוכמה שלו, שרבות מהן נכללו בספרו, כדוגמת: "קישוטים צריכים להיות מותאמים כמו עניבה לחליפה" וכן: "ארוחה טובה צריכה להיות הרמונית כסימפוניה ובנויה היטב כמו קתדרלה נורמאנית".
"אם בורא העולם עמל קשות כדי לתת לנו דברים מצוינים לאכול, המעט שאנו יכולים לעשות הוא להכין אותם היטב ולהגישם בטקסיות".
פואן סבר שההכנות הפשוטות ביותר הן גם הקשות ביותר: "רוטב ביארנז הוא פשוט חלמון ביצה, שאלוט, מעט חומץ, טרגון וחמאה, אולם לוקח שנים מרובות של תרגול על מנת להגיע לתוצאה המושלמת."
פרנאן ברודל (צרפתית: Fernand Braudel; 24 באוגוסט 1902 - 27 בנובמבר 1985) היה היסטוריון צרפתי שחולל מהפכה במחקר המאה העשרים בשל שיטתו שריכזה דיסציפלינות חוץ-היסטוריות, כמו כלכלה, אנתרופולוגיה וגאוגרפיה והתייחסה אל ההיסטוריה כגלובלית.
ברודל הוא בן הדור השני של אסכולת האנאל בהיסטוריוגרפיה, אשר נשענה על ניתוח היסטורי הלקוח ממדעי החברה, והוא הבולט מבין הוגיה.
פרנאן ברודל נולד בגונדרקור-לה-שאטו (Gondrecourt-le-Château) במחוז מז (Meuse) במהלכה של חופשת הקיץ של הוריו.
בילדותו גדל אצל סבתו מצד אביו.
הוא סיים את חוק לימודיו במכון למדע המדינה פריז.
הוא אף למד לטינית ומעט יוונית עתיקה ואהב היסטוריה וכתב שירה.
שאיפתו הייתה להיות לרופא, אך אביו הביע את התנגדותו לרעיון.
בשנת 1923 יצא לאלג'יריה, קולוניה צרפתית, על מנת ללמד היסטוריה.
עם שובו לצרפת ב-1932 הועסק כמורה בבית ספר תיכון ופגש את לוסיאן פבר, מייסד משותף של ירחון האנאל רב ההשפעה, אשר חותמו על עבודתו היה רב.
ב-1939 התגייס ברודל לצבא, אולם נפל בשבי הגרמנים ונכלא כשבוי מלחמה ב-1940 במחנה ליד ליבק (Lübeck) שבגרמניה, שם דלה מידע מתוך זיכרונו והרכיב את מפעל חייו הגדול La Mediterranee et le Monde Mediterraneen de Philippe II (הים התיכון והעולם הים תיכוני בתקופת פליפה השני).
הספר היה לעבודת הדוקטורט שלו ופורסם ב-1949.
חלק מהמוטיבציה אשר הניעה את ברודל לכתיבת הספר הייתה שכ"אדם מהצפון", כדבריו, עלה בידו לאהוב את המזרח התיכון.
לאחר המלחמה עבד בצוותא עם פבר בקולג' חדש, שהתפצל מאוניברסיטת הסורבון ושהיה מוקדש להיסטוריה חברתית וכלכלית.
ב-1962 חיבר ברודל את "ההיסטוריה של הציוויליזציות", שהיווה את הבסיס לקורס ההיסטוריה שלו.
ברם, ביטולו של הנראטיב המסורתי היה צעד קיצוני מדי עבור שר החינוך הצרפתי, אשר דחה אותה.
פרט ל"ים התיכון", עבודתו המפורסמת השנייה בחשיבותה היא
Civilisation Materielle, Economie et Capitalisme, XV-XVIII ("ציוויליזציה חומרית וקפיטליזם 1400-1800"), אשר יצא ממכבש הדפוס לראשונה בשנת 1979. זוהי היסטוריה רחבת היקף של העולם המודרני הקדם-תעשייתי, המציגה בפרוטרוט את התאוריה הכלכלית של הקליאומטריה, שעניינה הדרך בה הניעו האנשים את גלגלי הכלכלה.
ברודל כתב גם ביוגרפיות של פיליפ השני ושל קארל החמישי.
ברודל נחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים המודרניים, שהדגישו את תפקידו של קנה המידה הגדול וגורמים כלכליים-חברתיים, בעשייתה ובסיפורה של ההיסטוריה.
הוא גם יכול להיחשב כמבשרה של תאוריית המערכות העולמיות.
והוא הנציג הבולט ביותר של האסכולה הסטרוקטורליסטית.
מספר אוניברסיטאות קראו על שמו מוסדות לימוד: באוניברסיטת SUNY Binghamton בניו יורק קיים "מרכז על שם פרנאן ברודל", ובסאו פאולו שבברזיל שוכן "מכון פרנאן ברודל לכלכלה עולמית".
תורתו הכלכלית של ברודל גובשה בחיבורו "ציוויליזציה חומרית וקפיטליזם 1400-1800" ומובאת כתקציר הרצאות בספר "הדינמיקה של הקפיטליזם".
תורתו עוסקת בקשר שבין המרחב לפעילות כלכלית ומציעה הסבר להיווצרות הקפיטליזם ולקשר בין כלכלה קפיטליסטית לכוח מדיני.
המבנה המרחבי של המערכת הכלכלית
ברודל מחלק את המערכת הכלכלית למספר אזורים המקיפים את לב המערכת (המוקד, הציר).
בלב המערכת ניצבת תמיד עיר מרכזית אשר בה מתרחשת הפעילות המרוכזת ביותר של הכלכלה הכוללת את מרכז הקפיטליזם של מערכת כלכלה-עולם אחת (ערים אלו מכונות כיום "ערי עולם").
ונציה, אנטוורפן, גנואה, אמסטרדם, לונדון וניו יורק היו ערים שכאלה בתקופות שונות בהיסטוריה המערבית.
בכלכלות-עולם אחרות (לא מערביות) היו הערים דלהי, איסטנבול, ומוסקבה לב המערכת.
מסביב ללב נמצאים האזורים הקשורים בו דוגמת המחוזות ההולנדים או האיים הבריטיים.
את האזורים הקשורים במרכז מקיפים אזורי הביניים שהגובלים בספר בו השפעת המרכז כבר מאוד חלשה ולא ברורה.
תל אביב היא הלב של הכלכלה הישראלית אך היא באזורי הביניים של הכלכלה המערבית.
לכל אזור במערכת הכלכלית דפוס ארגוני אופייני לו, אם כי כל האזורים מכילים את כל שלוש צורות הארגון.
המבנה הארגוני-חברתי של המערכת הכלכלית
ברודל מתאר שלוש סביבות (ספירות) כלכליות העולות ממחקריו אודות אזור הים התיכון ומקיפות את המרכז הכלכלי: הספירה החקלאית-אוטרקית המתקיימת בעיקר בהרים, הספירה של השוק המתקיימת בעיקר בעיירות ובערים והספירה הקפיטליסטית המתקיימת בעיקר בערים.
הספירה החקלאית אוטרקית מושפעת בעיקר מתהליכים מבניים ארוכי שנים בעוד השתיים האחרונות מתהליכים מחזוריים קצרים יותר.
זוהי החברה החקלאית אשר התקיימה מראשית ההיסטוריה.
היא מאופיינת בקהילות קטנות ומסתגרות, היעדר קשרים רחוקים ושינויים איטיים ומתקיימת בעיקר באזורי ההרים ופנים הארץ.
הייצור בה הוא כמעט כולו לצריכה עצמית של מוצרים בסיסיים (מזון, ביגוד, בתים, חפצי אומנות וכו') ושל מוצרים טכנולוגיים (כלי חקלאות, נולים לאריגה כלי בניין וכו').
החליפין המעטים נעשים לשם ייעול הייצור אשר מופנה בסופו של דבר לצריכה עצמית.
ערכם של המוצרים הוא ערך השימוש בהם.
לא מדובר בספירה חברתית קדומה או פרימיטיבית, אלא בכזו שהדפוסים הכלכליים בה מכוונים לצריכה עצמית בקהילות קטנות.
בהחלט יכולה להתקיים ספירה אוטרקית בעלת טכנולוגיה מתקדמת כמו באזורי הכפר באירופה או בישראל.
הספירה האוטרקית מתקיימת בכל המרחבים של המערכת הכלכלית אולם היא הצורה העיקרית במרחבי הביניים.
הספירה של החליפין מתגלמת בשוק (הפיזי) כפי שהופיע ומופיע בהיסטוריה.
בספירה זו מחליפים את תוצרי הספירה האוטרקית ואף יוצרים מוצרים המיועדים כולם להחלפה.
זו הספירה המעודדת התמחות וחלוקת תפקידים, היא היוצרת את כלכלת השירותים.
הספירה של החליפין ממוקמת בעיקר בעיירות ובערים באזורי השפלה.
כמו כן היא נוכחת בכפרים באמצעות השווקים הנודדים או המתכנסים חלופות.
בספירה הזו בני האדם מתמחים בתחום אחד ובאמצעות החלפת התוצרת (באמצעות מנגנון הכסף או הברטר) משיגים את שאר צורכי קיומם.
הנפח עובר לעסוק רק בנפחות.
זוהי ספירה של התמקצעות, גילדות, הכשרה כללית למקצוע, התפתחות שירותים וניהול.
ערכם של המוצרים בספירת החליפין הוא ערך השימוש שלהם.
בספירה זו יש מספר גדול של שחקנים אשר ביניהם שקיפות רבה, כולם רואים את כולם וכוחם של כולם דומה.
הספירה של החליפין יוצרת את הצריכה.
הצריכה היא המעבר של מוצרים מהסביבה הכפרית לעירונית ובתוך הסביבה העירונית עצמה.
ספירת החליפין מתאפיינת בהיותה מושפעת מתהליכים מחזוריים, בניגוד לספירה האוטרקית.
ברודל מתאר ספירה נוספת המתקיימת לצד שתי הקודמות, הקפיטליסטית.
לפי ברודל הספירה הקפיטליסטית איננה תופעה מודרנית.
היא החלה להתקיים בכיסים קטנים בתקופות שונות בהיסטוריה וצברה תאוצה במערב וביפן במאות האחרונות.
במאה העשרים הספירה הקפיטליסטית התרחבה באופן משמעותי עקב יכולתה לשלוט ולהשתלב באופן חלק לתוך המוסדות החברתיים.
בכל המקומות בהן הופיעה הספירה הקפיטליסטית היא הופיעה בקרב השכבה הגבוהה ביותר של החברה, תופעה זו קשורה לתאוריה של מעמד הפנאי שהוצגה על ידי תורסטן ובלן.
תפיסה זו עומדת בניגוד לתפיסות הרואות בקפיטליזם תופעה של העת מודרנית - תפיסות קפיטליסטיות רווחות ותפיסות מרקסיסטיות.
ברודל מתמקד בהבדלים בין ספירת החליפין לספירה הקפיטליסטית.
הקפיטליזם נשען על ספירת החליפין והשווקים ומהווה התפתחות שלהם לכיוון מסוים.
בכלליות ניתן לומר כי ההבדל המרכזי בין ספירה החליפין לספירה הקפיטליסטית נעוץ במענה לשלוש שאלות: מהו הגורם המכוון את המסחר?
מהי מידת ה'משוכללות' של המסחר?
הגורם המכוון את המסחר בספירת החליפין הוא צורכי הייצור, הלוקחים חלק בשוק עושים זאת על בסיס כישורי הייצור שלהם ומנסים למלא את כישורי הייצור הנחוצים להם.
הגורם המכוון את המסחר הקפיטליסטי הוא הרווח - היכולת להגדיל את מלאי ההון שברשותו.
המשוכללות של המסחר בספירה החליפין גבוהה: אין מידע מוסתר, ישנו מספר גדול של מוכרים וקונים והשוק מאוד מבוזר.
בשוק החליפין מוכרים מוצרים ושירותים.
בשוק הקפיטליסטי מוכרים את הבעלות על תהליכי ייצור, על ארגונים של מספר תהליכי ייצור ומסחר וזכויות יתר לשליטה במסחר - לכן ערך הסחורות בספירה הקפיטליסטית הוא ערך הרווח הניתן להפיק מהם ולא ערך השימוש שלהם.
המסחר בספירה הקפיטליסטית בנוי מקרטלים ומונופולים בתחומים שונים, הוא משתמש במערכת ענפה של מתווכי סחורות, הוא מתבסס על הסתרת מידע ומניעת תחרות.
בספירת החליפין השוק שקוף ופתוח לכולם, אין מידע נסתר, בקפיטליזם מושג רווח כתוצאה משליטה במידע שאינו גלוי.
כל היוצרים והצרכנים משתתפים בשוק החליפין, בקפיטליזם משתתפים רק אלו שיש בידם הון המאפשר להם לפעול בהיקפים גדולים ולבצע מינופים והשקעות.
בשוק החליפין כמעט ואין מתווכים, הקפיטליזם המוקדם הוא כולו מסחר של מתווכים, בייחוד על פני מרחקים גאוגרפיים (לקנות בזול פה ולמכור ביוקר שם).
בשוק החליפין נסחרים מוצרים ושירותים בודדים, בקפיטליזם חלקים שונים של תהליך הייצור והמסחר מכונסים תחת בעלות אחת, החל מהייצור, ההובלה ועד למכירה לצרכנים.
שוק החליפין הוא מבוזר, הקפיטליזם נוטה לריכוזיות.
בקפיטליזם נולדים המוסדות הפיננסיים המאפשרים השקעה ומופיע מושג החוזה העתידי.
הקפיטליסט קונה את תוצרתו העתידית של החקלאי תמורת מזומן היום, סחורות נמכרות לפני שהגיעו ליעדם (ואף לפני שיצאו לדרכם) למעשה נמכרת הבעלות על הרווחים מהמסחר בסחורה ולא מהסחורה עצמה.
גילומו הבולט ביותר של הקפיטליזם לפי ברודל הוא השוק הפרטי (Privet Market) או שוק הנגד.
שוק הנגד הוא ההפך משוק החליפין אף על פי שגם הוא תהליך של החלפת סחורות ושירותים.
שוק הנגד הוא למעשה המסחר המתבצע 'מחוץ' לשוק הפיזי והידוע - בעסקאות הנסגרות באמצעות מתווכים, לכן הוא אינו נגיש ושקוף לשאר השחקים בשוק.
הפועלים בו הם סוחרים ולא יצרנים.
לרוב הוא כרוך בפעילויות פיננסיות המכוונות לעתיד כגון קנייה ומכירה של תוצרת עתידית.
לרוב תחום המסחר הוא מונופולי או דורש סכומי מזומנים גדולים כדי להתחיל לפעול בו ולכן הוא ריכוזי מאוד.
דוגמה לשוק הנגד הוא המצב בו סוחר קונה כמויות של בדים בצפון אירופה ומוביל אותן לאיטליה ושם הוא מוכר אותם.
כך הוא מתווך בין שני שווקים אשר אינם יכולים לראות את המחירים האחד של השני, משתמש במינוף פיננסי כדי לממן את ההובלה על בסיס הרווחים הצפויים לו.
הסוחר אינו עוסק עוד באריגים אלא במסחר אשר מטרתו רווח.
אם ירד הרווח בשוק האריגים, או שהרווח הצפוי משליחתם לספרד יהיה גבוה יותר, ישנה הסוחר את עסקיו.
דוגמה אשר השתמרה לאורך ההיסטוריה של שוק נגד בולט היה המסחר וההובלה של פלפל.
התחום היה סגור ברוב החברות בפני כולם למעט שכבת אליטה מצומצמת אשר סחרה בפלפל בין מרכזי הכלכלה העולמית השונים.
שילובם של שלוש הספירות לתוך מערכת גאוגרפית יוצר את מערכת כלכלה-עולם.
זוהי מערכת בעלת גבולות גאוגרפיים עמומים הנמצאים באזורי הספר שבינה לבין מערכות כלכלה עולם אחרות.
מרכזה של המערכת הוא אזור עירוני בו נמצא מרכז הפעילות הקפיטליסטית.
בעיר המוקד מרוכזים השירותים הפיננסיים המאפשרים את הקפיטליזם כגון בורסות ובנקים מרכזיים.
בעיר המוקד מתקיימות גם הספירות האחרות אולם הדומיננטיות היא של הקפיטליזם.
המוקד מוקף באזורים עירוניים בהם הספירה המרכזית היא של החליפין אך מתקיימות גם הספירות האחרות.
זהו התווך של ערי השדה והעיירות בהן מתקיימים השווקים המקומיים.
באזורי הביניים של המערכת, הנמצאים בין ערי השדה לספר מצוי בסיס הספירה האוטרקית, מתקיימים מעט שווקים וכמעט אין פעילות קפיטליסטית.
גבולות הכלכלה-עולם מצויים באזורי הספר, בהם אין כמעט מסחר אלא קהילות אוטרקיות מבודדות.
בישראל, לדוגמה, ניתן לראות את גוש דן כמוקד הכלכלי, את ערי הפריפריה כאזורי החליפין, את הנגב הצפוני, הגליל והגדה המערבית כאזורי המערכת האוטרקית ואת הנגב המרכזי כאזור הספר.
ישראל איננה מערכת כלכלה-עולם בפני עצמה אלא היא חלק מהכלכלה-עולם המערבית שמרכזה בניו יורק.
במשך ההיסטוריה התקיימו כמה כלכלות-עולם לאורך השנים: אירופה, העולם המוסלמי, אפריקה השחורה, הודו, יאווה, סיו, יפן.
כיום הגלובליזציה הולכת ומאחדת את מערכות הכלכלה-עולם אך עדיין ניתן להצביע על שרידי החלוקה הישנה.
מבנה הכלכלה-עולם חופף למבנים פוליטיים-תרבותיים.
ברודל מציין כי המרכז שלוט באזורים שמסביבו אשר שולטים באזורים המרוחקים וכו'.
לכלכלה-עולם משטר פוליטי/רעיוני אשר תמיד מרכז את החירויות במוקד.
ככל שמתקרבים למרכז עולה החירות האישית הפוליטית תרבותית של בני האדם ובשולי המערכת הן דלות.
הקפיטליזם יכול לצמוח ולהפוך לשיטה מארגנת בתנאים הפוליטיים-חברתיים המתאימים.
שתי הכלכלות-עולם בהן הוא עלה למעמד בכורה ללא זעזועים רבים היו אירופה ויפן.
בשתיהן קם הקפיטליזם על שרידי פיאודליזם מתנוון.
אולם במקומות אחרים נתקל הקפיטליזם בקשיים מוסדיים.
המעמד המוביל בחברות שכאלה, אשר עדיין מבוסס, מונע מהקפיטליסטים לצבור כוחם באמצעות הון על ידי פגיעה פוליטית בקפיטליזם ובייחוד על ידי שבירת זכויות הקניין וזכות ההורשה.
שתי מערכות זכויות אלו הן הדרך של הקפיטליזם לבסס את עצמו באמצעות יצירת משפחות הון.
באימפריה הסינית המעמד המוביל היה הפקידות שניהלה את האימפריה, תיאורתית יכול היה כל מי שעבר את המבחנים להיכנס למערכת הפקידות ורבים עשו זאת, בנוסף לאחר המוות בוטלו זכויותיו של הפקיד.
בעולם המוסלמי לא היה ניתן לצבור קרקעות והן חולקו-החכרו על ידי השליט למקורבים ועל מנת לבסס תומכים פוליטיים, עם מות החוכר שבה הנחלה לשליט.
ביהדות מצויים ציווים כנגד ריבית וכנגד צבירת קרקעות וחלוקתן מחדש בשנת היובל.
הים התיכון - מרחב והיסטוריה, בתרגום יורם מלצר, כרמל 2001.
הדינמיקה של הקפיטליזם, בתרגום אמוץ גלעדי, רסלינג 2005.
ז'וזף פרנאן אנרי לז'ה היה צייר, פסל ויוצר סרטים צרפתי.
לז'ה נולד בארז'נטן שבמחוז אורן, חבל נורמנדי תחתית שבצרפת.
בשנת 1899 סיים את הכשרתו באדריכלות.
בשנת 1900 עבר להתגורר בפריז ועבד במשרד אדריכלים.
לאחר שירות צבאי בוורסאי בשנים 1902–1903, ניסה להתקבל לבית הספר לאמנויות היפות בפריז, אך נדחה, והחל ללמוד ציור באקדמיות פרטיות.
בתקופה זו, בין השנים 1905–1912, הרבה לצייר רישומי עירום בדיו.
ב-1909 עבר למונפרנאס והמשיך לצייר שם.
בשנת 1914 התגייס לז'ה לצבא צרפת ולחם במלחמת העולם הראשונה בארניון.
במהלך המלחמה נהג לצייר רישומים מהירים של חיילים.
ב-1917 נפצע מגזים רעילים, אושפז ושוחרר מהשירות הצבאי.
ב-1922 יצר את הכרזה לסרט "הגלגל", ממנו הושפע, ובעקבותיו יצר סרט משלו, "הבלט המכני", ב-1924. בשנה זו יצר גם את ציורו "הסיפון".
ב-1931 ביקר בניו יורק וצייר עבור דירתו של נלסון רוקפלר.
ב-1935 הציג תערוכה מיצירותיו במוזיאון הנודע "מומה" בעיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגורר בארצות הברית.
בשנות החמישים הראשונות עבד בשיתוף פעולה עם האדריכלית והמעצבת הצרפתייה שארלוט פאריו.
פרנאנדו (פרן) אוליביה אי פונס (בקטלאנית: Fernando (Ferran) Olivella i Pons; 22 ביוני 1936 – 14 במאי 2023) היה כדורגלן ספרדי ששיחק במשך כל הקריירה בברצלונה כמגן וכבלם.
אוליביה היה חבר בסגל הקבוצה הבוגרת במשך 13 עונות, בין 1956 לבין 1969, וכן ערך 18 הופעות במדי נבחרת ספרד.
הצטרף בנעוריו למחלקת הנוער של ברצלונה.
ב-1954 החל לשחק בקבוצת המשנה של המועדון, אספנייה אינדוסטריאל.
לאחר שתי עונות בקבוצת המשנה, עלה אוליביה לקבוצה הבוגרת.
אוליביה השתלב היטב בקבוצה בעונתו הראשונה, בה הופיע ב-17 משחקי ליגה.
תחילה אוליביה שיחק בעמדת המגן, אך עם הזמן עבר לתפקיד הבלם.
בעונתו השנייה בברצלונה, עונת 1956/57, היה אוליביה שותף לזכייתה בגביע הגנרל, כשחקן קבוע בהרכבה.
בתקופה זו זכתה ברצלונה בגביע הגנרל ב-1963, אך לאוליביה היה חלק מועט בזכייה זו והוא לא שותף במשחק הגמר מול ריאל סרגוסה.
בהמשך, השתפר מצבו של אוליביה, ולאחר פרישתו של ז'ואן סגרה בסוף עונת 1963/64, התמנה אוליביה לקפטן הקבוצה.
כקפטן הקבוצה זכה עם הקבוצה בגביע ערי הירידים בפעם השלישית בקריירה שלו, ב-1966. לאחר מכן, דעך מעמדו בקבוצה והוא מיעט לשחק.
בעונת 1967/68 זכתה ברצלונה בגביע הגנרל, אך גם בזכייה זו חלקו היה קטן, ואת הגביע הניף הקפטן באותו משחק, חוסה אנטוניו סאלדואה.
בעונת 1968/69 השתתף עם ברצלונה בגמר גביע מחזיקות הגביע, בו הפסידה ברצלונה 3-2 לסלובן ברטיסלאבה.
בסוף העונה פרש סופית ממשחק, בגיל 32.
בסך הכול שותף אוליביה ב-500 משחקים רשמיים ולא רשמיים בשורות ברצלונה, ובכך היה אחד השחקנים עם מספר ההופעות הגדול ביותר בשורותיה.
אוליביה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד ב-31 במרץ 1957, בניצחון נבחרתו 5–0 על .
מאז הופיע ב-17 משחקים נוספים בנבחרת, ואף שימש קפטן הנבחרת שזכתה ביורו 1964. את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-8 בדצמבר 1965 במשחק מול .
הוא נמנה בסגל הנבחרת במונדיאל 1966 שנערך באנגליה, על אף שלא שותף באף משחק.
אוליביה היה חבר בהנהלת מועדון הכדורגל ברצלונה בין 1989 לבין 1993, בעת נשיאותו של ז'וזפ ליואיס נונייז.
פֶרְנָאוּ מֶנְדֶשׁ פִּינְטוּ (בפורטוגזית: Fernão Mendes Pinto; בפורטוגזית עתיקה: Fernam Mendez Pinto; 1509 או 1511 – 8 ביולי 1583) היה מגלה ארצות וסופר פורטוגזי.
עלילותיו נודעו כתוצאה מפרסום ספר זיכרונותיו, "מסעות" (בפורטוגזית עתיקה: Peregrinaçam, בפורטוגזית מודרנית: Peregrinação), ב-1614, 30 שנים לאחר מותו.
הספר הוא אוטוביוגרפיה שפרטים רבים בה מוטלים בספק.
במהלך מסעותיו במזרח התיכון ובמזרח הרחוק ביקר פינטו באתיופיה, בים הערבי, בסין (שבה לטענתו היה עובד כפייה בבניית החומה הגדולה), בבורמה, בסיאם, בחצי האי המלאי, בסומטרה, בג'אווה, בהודו וביפן.
לטענתו, נמנה עם קבוצת האירופאים הראשונה שהגיעה ליפן, מפגש שבעקבותיו התחיל הסחר בין יפן לאירופה.
הוא טען גם כי היפנים למדו ממנו לראשונה על הנשק החם.
ידוע כי הוא מימן את בניית הכנסייה הנוצרית הראשונה ביפן, לאחר שהתיידד עם פרנסיסקו חאווייר, מיסיונר קתולי שהיה אחד ממייסדי מסדר הישועים.
בתקופה מסוימת הצטרף פינטו למסדר הישועים, אך נטש אותו מאוחר יותר.
ב"מסעות" מתגלה פינטו כמבקר חריף של הקולוניאליזם הפורטוגזי במזרח הרחוק משיקולים דתיים ומוסריים, ורואה בו פעולה צבועה של רדיפת בצע המוסווית כפעולה דתית.
נקודת השקפה זו הפכה נפוצה אחר כך, אך הייתה יוצאת דופן בתקופתו של פינטו.
סיפורי מסעותיו, שנערכו במשך עשרים שנה, היו כל כך יוצאי דופן עד שבדרך כלל התייחסו אליהם כאל סיפורי בדים – לדוגמה, הוא כתב ש"נפל בשבי שלוש עשרה פעמים ונמכר שבע עשרה פעמים".
התייחסות זו חוללה משחק מילים על שמו: "פרנאו, מנטש?
Minto"), כלומר, "פרנאו, אתה משקר?
פרנאו מנדש פינטו נולד במשפחה כפרית ענייה סביב 1509 במונטמור-או-וליו (Montemor-o-Velho), עיירה במחוז קוימברה בפורטוגל.
ייתכן שבני המשפחה היו קרובים רחוקים של משפחת מנדש, משפחה ידועה של אנוסים פורטוגזים שקיבלה מונופול על הסחר בפלפל שחור והתיישבה באנטוורפן (בת המשפחה הידועה ביותר הייתה דונה גרציה נשיא).
על בני משפחתו קיים מידע מועט.
ידוע גם כי היה לפינטו בן דוד עשיר בשם פרנסישקו גרסיה דה ורגש (Francisco García de Vargas) ששהה בקוצ'י ב-1557.
בדצמבר 1521 (בהיותו לדבריו בן עשר או שתים עשרה) דאג דודו למצוא לו תעסוקה בליסבון אצל אצילה.
אחרי שנה וחצי ברח מביתה, מסיבה שהוא אינו מפרט מלבד לספר כי היה בסכנת חיים, ועלה על ספינה בדרכו לסטובל.
הספינה נלכדה על ידי שודדי ים צרפתיים שחשבו תחילה למכור את נוסעיה לעבדים בצפון אפריקה, אך לאחר שהשתלטו בדרך על ספינה אחרת החליטו להוריד את הנוסעים בחוף מלידש (Melides), לא רחוק מסטובל.
מנדש פינטו התקבל לעבודה בביתו של האציל פרנסישקו דו פאריה (Francisco de Faria).
אחרי ארבע שנות עבודה התקבל בהמלצתו של דו פאריה לעבודה בביתו של דום ז'ורז' דה לנקשטרה (Jorge de Lencastre) דוכס קוימברה, בנו הבלתי חוקי של המלך ז'ואאו השני.
מנדש פינטו לא היה מרוצה מהשכר שקיבל וביקש לעזוב אחרי שנה וחצי.
ב-11 במרץ 1537 (בגיל 26 או 28) הפליג כחייל על סיפון אחת משלוש האוניות השייכות לז'ואאו השלישי בדרכן להודו, לאחר שככל הנראה דה לנקשטרה הפעיל את השפעתו לטובתו.
כבר בנקודה זו בספר הזיכרונות מתעוררת תמיהה.
בין הגעתו לליסבון בדצמבר 1521 ליציאתו להודו במרץ 1537 חלפו מעל ל-15 שנים שמתוכן הוא מתאר בספרו 7 שנים בלבד.
בין הנסיעה מפורטוגל ב-1537 לחזרה אליה ב-1558 בילה מנדש פינטו 21 שנים בשיטוטים, בעיקר באסיה.
את מסעותיו ניתן לחלק לכמה שלבים:
המסע מפורטוגל לגואה שבהודו – המושבה הפורטוגזית גואה שבחוף המערבי של הודו הייתה מטרתו המקורית, אך בדרכו לשם הוא עבר דרך מדינות רבות סביב הים האדום והמפרץ הפרסי.
מסעות בשליחות מושל מלאקה שהביאו אותו לסומטרה, חצי האי המלאי, סין, יפן ובורמה.
מסעות כסוחר לג'אווה, סיאם ויפן.
הצטרפותו למסדר הישועים ומסעו האחרון ליפן.
הודו, אתיופיה, תימן, הורמוז ושוב הודו
במרץ 1537 הפליג פינטו מפורטוגל בשיירה שכללה שלוש אוניות השייכות למלך ושתי ספינות סוחר.
השיירה הקיפה את אפריקה ועצרה במושבה הפורטוגזית במוזמביק, שם קיבלה הוראה להפנות את הספינות מגואה, יעדן המקורי, לדיו, על מנת לתגבר את חיל המצב שבו.
דיו הוא אי במפרץ קומביי בים הערבי, צפונית מערבית למומבאי.
ב-1535 קיבלו הפורטוגזים אישור מבהדור שאה, סולטאן גוג'ראט, לבנות בדיו מצודה ולהחזיק בה חיל מצב.
הסולטאן התחרט אחר כך, אך הפורטוגזים לא היו מוכנים לוותר על המקום.
הסולטאן פנה בבקשת עזרה לאימפריה העות'מאנית והמושל הפורטוגזי שחשש מתגובתה הורה לשלוח תגבורת למצודה שבאי.
מנדש פינטו הגיע לדיו ב-5 בספטמבר 1537, כשנה לפני שהצי העות'מאני שיצא מסואץ שבמצרים הטיל מצור על המצודה.
בדיו קיבל פינטו הצעה להצטרף למסע של שתי ספינות קטנות מהסוג המכונה בפורטוגזית Fusta.
מטרת המסע הייתה לבדוק האם נכונות השמועות בדבר צי עות'מאני הנמצא בדרכו לדיו ומה גודל הצי.
קברניט המשלחת, ידיד של פינטו, הבטיח לו שבמסע זה מובטח לו שיתעשר משוד של ספינות מוסלמיות.
לאחר שנכנסו לים האדום, עצרו לזמן קצר בנמל ארקיקו (Arkeeko) (כ-8 קילומטרים דרומית למאסאווה של ימינו, כיום חלק מאריתריאה ואז חלק מאתיופיה), על מנת להעביר מכתב לקבוצת חיילים פורטוגזים ששמרו על אמו של "הכומר יוחנן" (כינויו של קיסר האימפריה האתיופית שהיה באותה שנה דווית השני), ששהתה באמב (מבצר הררי).
אחר כך הפליגו הספינות מארקיקו צפונה.
זמן קצר אחר-כך זיהו שלוש ספינות מפרשים אותן חשבו תחילה לספינות סוחר מוסלמיות.
כשהתקרבו על מנת לעלות על סיפונן למטרות שוד, התחוור להוותם שאלו היו גליאות של העות'מאנים, חיל החלוץ של הצי העות'מאני שהוכן לכיבוש דיו.
בקרב שהתחולל נהרגו מרבית אנשי הצוות הפורטוגזים, והשאר, ובהם פינטו, נלקחו לעיר הנמל מוח'א (المخا), שבתימן של ימינו.
השבויים הפורטוגזים נמכרו לעבדים, כשאת פינטו רכש מוסלמי יווני, שלדברי פינטו התאכזר אליו במיוחד.
פינטו איים שישים קץ לחייו, והסוחר שחשש שפינטו יממש את איומו מכר אותו לסוחר יהודי תמורת תמרים בשווי של 30 דוקטים.
הבעלים החדש של פינטו נטל אותו בשיירה שיצאה להורמוז, אז עיר מסחר מובילה ב, באי הקרוי באותו שם.
האי היה שייך אז לפורטוגזים, לאחר שנכבש על ידי אפונסו דה אלבוקרקי ב-1515. הסוחר היהודי פנה לדום פרננדש דה לימה (Fernandez Da Lima), המפקד הפורטוגזי של מצודת הורמוז והציע לו לקנות את חירותו של פינטו.
פינטו שוחרר תמורת שלוש מאות דוקטים, חלקם מאוצר המלך, וחלקם מכיסו הפרטי של דה לימה.
עם שחרורו מעבדות הצטרף פינטו לספינת סוחר פורטוגזית בדרכה לגואה, אז מרכז השלטון הפורטוגזי באסיה.
בדרך התכוון צוות הספינה לעצור בדיו על מנת לחדש את אספקת המים, אך גילה שהצי העות'מאני הטיל מצור על דיו.
הם נמלטו בעור שיניהם ועצרו בצ'אול, מצודה פורטוגזית כ-100 קילומטרים צפונית לגואה.
שם הועבר פינטו כנגד רצונו לצי מלחמה פורטוגזי שעשה דרכו לנמל דבאל (ديبل), אז הנמל של תאטה, עיר הבירה של ממלכת סינד.
מטרתם של הפורטוגזים הייתה ללכוד ולהשמיד ספינות של הצי העות'מאני שעגנו שם.
פינטו השתתף בכמה קרבות ימיים בים הערבי שהסתיימו בכישלון, כאשר באחרון שבהם הוא נפצע, ונשלח לגואה להחלמה.
פינטו הגיע לגואה אדם שבור.
לאחר החלמתו הגיע למסקנה שהחיים כחייל לא יביאו לו את העושר אליו שאף, והוא פנה והתקבל לשירותו של פרו דה פאריה (Pêro de Faria; מת ב-1546), מושל מלאקה, שהיה קרוב משפחה של פרנסישקו דו פאריה שבביתו בליסבון עבד פינטו כנער.
לאחר מסע קצר עם הצי הפורטוגזי שהסיר את המצור העות'מאני מעל דיו, הגיע פינטו למלאקה ב-5 ביוני 1539.
דה פאריה שלח את פינטו לקשור יחסים דיפלומטיים עם המדינות הקטנות שבאזור מצר מלאקה.
מרבית זמנו של פינטו במלאקה הוקדש לשליחויות לשתי ממלכות זעירות בסומטרה, בַּטֶק, שהייתה ממלכה הינדית, וארוּ, שהייתה ממלכה מוסלמית.
שתי הממלכות היו בנות ברית של הפורטוגזים כנגד אויב משותף, הסולטנות המוסלמית של אצ'ה (שהפורטוגזים הכירו בשם אצ'ין – Achin) שבצפון סומטרה.
מסעות אלו אפשרו לו לעסוק במסחר פרטי.
פינטו מתאר בבושת פנים כיצד הבטיח בשם דה פאריה הבטחות לסיוע צבאי שהפורטוגזים לא היו מסוגלים לספק, וכיצד על בסיס הבטחות אלו ספגו שתי הממלכות תבוסות צבאיות, וארו אף נכבשה בסופו של דבר על ידי סולטנות אצ'ה.
בדרכו חזרה מארו טבעה ספינתו.
הניצולים, ובהם פינטו, סבלו מרעב ונאלצו להציע עצמם כעבדים לדייגים בספינת נהר שעברה במקום, תמורת חילוצם מאזור הביצות שאליו נקלעו.
בעלי הספינה מכרו את פינטו לסוחר מפלמבנג והוא הביא אותו למלאקה שם שילם דה פאריה עבור שחרורו.
לאחר תום שליחותו לסומטרה נשלח פינטו לפטאני שלחופו המזרחי של חצי האי המלאי.
בפטאני פגש קבוצה של פורטוגזים, וביחד החליטו לשלוח ספינה עמוסה בסחורות במעלה החוף של סיאם (כיום תאילנד), בשל השמועות כי ניתן לקצור רווחים גדולים ממכירתן.
בדרכם הותקפה אונייתם בידי שודד ים מוסלמי שגזל את כל הסחורה והרג את מרבית אנשי הצוות הפורטוגזים.
בניסיון לנקמה החלו חבורת הפורטוגזים שמימנו את הספינה לחפש אחר שודד הים, ובתוך כך הפכו חברי הקבוצה בפיקודו של אנטוניו דה פאריה (António de Faria), קרוב משפחה של מושל מלאקה, לשודדי ים בעצמם.
בעקבות מעשי השוד של דה פאריה הוא הפך לגיבור עממי בספרות הפורטוגזית.
הקבוצה פעלה תוך צבירת רווחים נאים בים סין הדרומי, בייחוד במפרץ טונקין (בין הודו-סין לאי האינאן).
בקטע זה של ספרו מתאר פינטו כיצד השתלטה קבוצת הפורטוגזים על ספינות של פיראטים אחרים, ושחררה תוך כדי כך שבויים פורטוגזים.
במקביל למעשים נעלים אלו, מתאר פינטו מספר מעשים קשים שביצעו אנשיו של אנטוניו דה פאריה, כולל ביזה והעלאה באש של עיירת חוף בסין, ומציג אותם כצבועים משום שבמקביל לביצוע מעשי הזוועה, הקפידו לשמור על הפולחן הדתי הנוצרי.
בתחילת החורף של שנת 1540 הצליחה הקבוצה לאתר את שודד הים המוסלמי, ובקרב שהתפתח הרג אותו אנטוניו דה פאריה במו ידיו.
בחורף 1540 שהתה קבוצת הפיראטים במושבה הפורטוגזית בנינגפו (כיום העיר נינגבו במחוז ג'ג'יאנג), לאחר שהתקבלו בכבוד מלכים כשהתברר שהיו אחראים להריגתו של שודד הים המוסלמי שהטיל את אימתו על סוחרי המושבה.
לאחר שאנטוניו דה פאריה שמע מפיראט סיני כי על האי קלאמפלוי מצויים קבריהם של 17 מקיסרי סין, הוא הורה לשתי ספינת הפיראטים שבפיקודו לשוט צפונה לתוך ים סין המזרחי, להיכנס לים הצהוב (בין חצי האי קוריאה לחצי האי שאנדונג) ולעלות על האי.
הפיראטים שדדו חלק מהקברים, אך נמלטו כאשר הגיעה אליהם שמועה שכוח צבאי סיני נמצא בדרכו לשם.
בסופת טייפון שהתרחשה מיד אחר כך נטרפה ספינתו של אנטוניו דה פאריה והוא טבע, והספינה השנייה, שבה היה פינטו, עלתה על שרטון בחוף סין.
הניצולים נדדו כשהם חיים כקבצנים במטרה להגיע לנאנג'ינג ולעלות שם על ספינה לסיאם.
הם נאסרו בעיירה טאיפינג בטענה שהיו גנבים במסווה של קבצנים ונשלחו להישפט בנאנג'ינג.
שופט מקומי דן אותם למלקות ולכריתת אגודלם.
למזלם, פעלו אנשים מאגודת צדקה מקומית לביטול גזר הדין.
בתי המשפט המקומיים דחו את ערעורם ולכן פנו לבית המשפט העליון בבייג'ינג, מה שחייב את הופעת הנאשמים לפני בית משפט זה.
פינטו וחבריו הועלו על ספינה ששטה בתעלה הגדולה של סין לבייג'ינג, והגיעו לעיר הבירה של שושלת מינג ב-19 באוקטובר 1541. הסינים שפטו את מסיגי הגבול לשנת עבודת פרך בבניית החומה הגדולה של סין.
לפני ריצוי גזר הדין פגש פינטו בוואשקו קאלבו (Vasco Calvo), סוחר פורטוגזי שנטל חלק במשלחת הפורטוגזית לסין ב-1517 שחבריה נאסרו ולא הורשו לצאת מסין.
קאלבו התגורר בפרבר של בייג'ינג, היה נשוי לסינית והיו לו ארבעה ילדים.
בסופו של דבר לא השלים פינטו את ריצוי עונשו, משום שנלקח בשבי הטטרים (השם האירופי המקובל אז למונגולים) שפלשו לסין.
פינטו ובני לווייתו זכו בחירותם לאחר שלימדו את הטטרים כיצד יש לכבוש מצודה מבוצרת.
הקבוצה של פינטו ליוותה את השגריר הטטרי בדרכו ביבשה לקוצ'ין-סין (כיום חלקה הדרומי ביותר של וייטנאם) כשמטרתם הייתה להגיע לחוף סין, שממנו קיוו לעלות על ספינה שתובילם להודו.
בדרכם לשם נתקלו במנהיג דתי חשוב, "כמו אפיפיור" לדברי פינטו – ייתכן כי המדובר בדלאי למה - שמעולם לא שמע על אירופה.
הם הגיעו לחוף מאוחר מדי לעונת ההפלגות.
כיוון שלא רצו להישאר על האיים השוממים שמול גואנגג'ואו לתקופת החורף, עלו פינטו ושניים מחבריו על ג'ונקה, ספינה של שודדי ים סינים.
סערה הטילה את הספינה על חופי האי טנגשימה שמדרום לקיושו, האי הדרומי של יפן, וכך היו לאירופאים הראשונים שהגיעו ליפן.
פינטו וחבריו נחתו בטנגשימה ב-1542 או ב-1543. הם עוררו את עניינו של המושל המקומי (הדאימיו) בסיפוריהם על ארצם "שמעבר לקצה השני של העולם", ובייחוד עורר בו עניין כלי הנשק בו השתמשו לצייד, הארקבוז (סוג מוקדם של רובה מוסקט) שאותו מכרו לו בכסף רב.
כלי הירייה היחיד שהיפנים הכירו עד אז היה סוג של תותח פרימיטיבי.
כיוון שהיפנים היו אז בעיצומה של תקופת המדינות הלוחמות (תקופת סנגוקו), עניין אותם כל סוג חדש של כלי נשק שיכול היה לעזור להם בשדה הקרב.
האומנים המוכשרים של טנגשימה הצליחו לשכפל את הדגם הפורטוגזי, ותוך תקופה קצרה החל האי לייצא את הרובים ליפן עצמה והשפיע בכך על תוצאות מלחמת האזרחים.
פינטו חזר לסין, אל המושבה הפורטוגזית בנינגפו.
תיאוריו על העושר המצפה לסוחרים עם יפן הציתו את דמיונם של הסוחרים שבמושבה, ובחפזונם להיות הראשונים להגיע אל המקום העשיר, לא חיכו לסיום עונת המונסונים.
ספינתם נטרפה על חופי אחד מאיי ריוקיו, ככל הנראה אוקינאווה.
הם נאסרו והואשמו בשוד ים.
לדברי פינטו הם ניצלו ממוות רק הודות לתחנונים של נשות האי.
הם נשלחו לחופשי ופינטו חזר למלאקה.
במאלקה נפגש פינטו עם פרו דה פאריה, שעדיין שימש כמושל המושבה.
פאריה שלח את פינטו בשליחות לעיר מרטאבן (כיום מוטאמה Mottama) שבדרום בורמה של ימינו.
מרטאבן הייתה בירת מדינה קטנה ועשירה שהייתה תחת חסות ממלכת באגו שבדרום בורמה.
בשני המקומות היו השליטים המקומיים בני עם המון.
באגו נכבשה בידי הבורמזים זמן קצר לפני שפינטו הגיע.
גם תורה של מרטאבן הגיע, וכשפינטו הגיע אליה הייתה העיר במצור.
הוא מצא מחסה במחנה של שכירי חרב פורטוגזיים.
שכירי החרב נשכרו על ידי שליט מרטאבן, אך הם בגדו בו כשהבורמזים הציעו להם שכר גדול יותר.
הבורמזים הכריעו את העיר ופינטו מתאר בצבעים קודרים כיצד נערך טבח בתושבים.
בסופו של דבר בגד אחד משכירי החרב הפורטוגזים בפינטו והוא נשבה על ידי הבורמזים ונמסר לגזבר של המלך שנטל אותו עמו במסעו לממלכת קלאמינהאם (חוקרים משערים כי מדובר בלואנג פרבאנג, כיום בלאוס).
בדרכו לשם חזה פינטו בטקסים דתיים עקובים מדם הכוללים התאבדויות, פולחנים המזכירים את התיאורים שרווחו באירופה במאה ה-16 על טקסי ה"ג'וּגרנאוט" (juggernaut) שבהם השליכו המאמינים את עצמם מרצון לפני גלגלים של עגלה עצומה ונרמסו למוות, ונחשבו לטקסים הדתיים המבעיתים ביותר בכל אסיה.
בחזרה מקלאמינהאם, בעוד הבורמזים צרים על סאנדווי (Sandoway, כיום תנדווי – Thandwe במדינת ראקין שבמערב בורמה), הצליח פינטו להימלט משביו, להגיע לנמל בסין (bassein) שבשפך ה, ומצא בו במקרה ספינת סוחר פורטוגזית וחזר לגואה.
בגואה פגש פינטו בפרו דה פאריה שכבר סיים את תפקידו כמושל מלאקה, והוא שלח את פינטו לג'אווה במטרה לרכוש פלפל שחור שאותו ימכור ברווח בסין.
השנה הייתה 1544. בנמל באנטם (כיום בנטן באינדונזיה) הצטרפה ספינתו של פינטו ל-40 ספינות פורטוגזיות אחרות שחיכו בנמל לרוחות המונסון.
הסולטאן של דֶמָאק (Demak – עיר בג'אווה), השליט החזק ביותר בג'אווה באותה תקופה, פנה לפורטוגזים בהצעה להצטרף אליו תמורת תשלום במלחמת קודש נגד ממלכת פסאורואן (Pasuruan במזרח ג'אווה), הממלכה ההינדית העצמאית האחרונה בג'אווה.
תוך כדי המערכה נרצח הסולטאן בידי אחד ממשרתיו בשל ויכוח אווילי על כבוד.
האלימות שליוותה את קרב הירושה על הכתר שהתפנה והכאוס ששרר בעיר שכנע את הפורטוגזים, שכבר מילאו את מחסני הספינה בפלפל שחור, להרים עוגן ולהפליג ליעדם המקורי, סין.
הם נמלטו מפיראטים יפנים (המכונים ווקאו - 倭寇) שנהגו לפשוט על חופי סין וספינתם נטרפה על חופי ג'אווה.
הניצולים, ובהם פינטו, סבלו חרפת רעב ונאלצו להשתמש בשיטות נואשות על מנת לשרוד.
תחילה קניבליזם ואחר כך הציעו עצמם כעבדים לבעלי ספינת נהר שעברה על מנת שיחלצם מאזור הביצות אליו נקלעו.
בעל הספינה מכר אותם לסוחר מסולאווסי והלה מכר אותם למלך קאלאפה (כיום ג'קרטה), שלאחר ששמע את סיפורם שלח אותם בספינה לסונדה, ממנה יצאו במקור עם מטען הפלפל.
תוך שימוש בכסף שלווה הפליג פינטו לממלכת איוטהאיה (כיום תאילנד) שכונתה גם בשם סיאם.
פינטו תיאר כיצד זמן קצר לאחר בואו ביקש המלך התאי את עזרת הפורטוגזים בדיכוי מרידה בצ'יאנג מאי שבגבולו הצפוני.
זמן קצר אחר כך הורעל המלך על ידי המלכה שהרעילה גם את יורש העצר בן התשע והעלתה את מאהבה על כס המלוכה במקומו.
גם המלך החדש נרצח ומלך בורמה ניצל את הכאוס הפוליטי לפלישה לסיאם והטלת מצור על הבירה איוטהאיה, אך נסוג מששמע על מרד בממלכתו (1547/8).
חוקרים תמימי דעים כי תיאורי ההיסטוריה התאית והבורמזית בספרו של פינטו, אף שלא ברור אם חזה בהם במו עיניו, ופינטו אף לא טוען כך בספרו, מייצגים נאמנה את הפוליטיקה של מדינות האזור באותו הזמן וככאלו הם הדיווח המפורט ביותר שנכתב בנושא על ידי אירופאי.
ב-1547 חזר פינטו ליפן על סיפון ספינתו של רב החובל ז'ורז' אלוורש (Jorge Alvarez).
בעת שעזב את הנמל בימאגאווה (山川町) שליד קגושימה שבקיושו הוא הסכים לקחת לספינה יפני שנמלט מידי רודפיו, והוא לקח אותו עמו למלאקה.
שמו של היפני היה אנג'ירו והוא היה סמוראי שנאשם ברצח במולדתו.
פינטו הפגיש את אנג'ירו עם פרנסיסקו חאווייר, מיסיונר ישועי שעסק בהפצת הנצרות במזרח הרחוק, וחאווייר הטביל אותו לנצרות.
מהסיפורים של אנג'ירו על מולדתו למד חאווייר כי מדובר על ארץ בעלת תרבות עשירה.
הוא האמין כי במקום כזה תתקבל הדת הנוצרית ברצון, ולכן החליט להפליג ליפן.
במסעו זה של חאווייר ליפן נוסדו לראשונה קהיליות של נוצרים קתולים ביפן.
ב-1551 חזר פינטו בפעם השלישית ליפן, ופגש שוב בחאווייר.
הוא היה נוכח בוויכוחים הדתיים שניהל עם נזירים בודהיסטים בחצר של הדאימיו של בוּנגוֹ בעיר פונאי (כיום אויטה), וכן תרם מכספו לחאווייר לשם הקמת כנסייה ביפן.