tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכן כאשר אנו לומדים את הלכות סוכה או ציצית, לוקח זמן ללימוד להשפיע על הפעולות הגופניות שלנו, ולעומת זאת, כשאנו לומדים על מצוות הנוגעות למחויבויות השכל והלב, אנו עוברים מיד מלימוד לקיום.
במבוא זה המחבר חושף את העובדה שהוא פותח בספריו, למעשה תחום ומקצוע תורני חדש – "הלכות דעות וחובת הלבבות", שנבדל מחיבורים על החוק היהודי, ושנושא זה דורש גישה מיוחדת.
משום שכאשר אנו עוסקים בעולם הדתי הפנימי של אדם על הלימוד להשפיע באופן מידי על הקיום המתבטא במצבנו האינטלקטואלי והרגשי.
על ספריו אמר שאת התרומה שר' חיים סולובייצ'יק מבריסק תרם ללמדנות האנליטית הקונספטואלית, בגמרא הוא זכה לעשות לאגדה ול"הלכות דעות וחובות הלבבות", ואף אמר עליהם, שמדובר בשילוב ייחודי של למדנות ישיבתית עם הגות חסידית, שזור ברעיונות מהקבלה וההיסטוריוסופיה.
סדרת הספרים עוסקת בהגות לפי סדר המועדים, כאשר כל כרך על חג אחר ובנוסף ישנו כרך של אגרות וכתבים.
הרב הוטנר עוסק בספריו רבות בסוגיות מעמיקות וביניהם:
בחופש הרצון רואה הרב הוטנר את אחד מהמאפיינים החשובים של האנושות, ומתאר את גישת הדטרמיניזם בן זמננו כאחד מהאתגרים המרכזיים של המודרנה.
לגישה זו יש בסיס מטאפיזי.
באחרית הימים אנו נאבד את חירותנו כאשר האל ימול את לבבנו.
מכיוון שקץ הימים כרוך באובדן חירות, הנטייה השלילית של תקופתנו מכחישה בהתאמה את קיום החירות.
הרב הוטנר בספריו משתמש בשני מושגים של אמת:
האמת הטהורה, היא היסודית והמקיימת מציאות בסיסית.
אמת זו היא אמת של יצירה, והמקור הגדול של האמת הזו הוא הקב"ה עצמו כמקיימה של המציאות כולה.
האמת במובן השני, היא לאחר שכבר יש יצירה, יש יחס בינה לבין המקור, ואם היחס הזה שומר על התאמה, הרי שהאמת מגדירה את המציאות הזו.
אותה נקודה ראשונית שבה הקב"ה נופח קיום אנושי ראשון, היא הנקודה שיוצרת לראשונה אפשרות של השוואה בין שניים – ישנם עליונים וישנם 'תחתונים'; ישנה מציאות של אלוהות בשמיים, אבל יש מעתה גם רפרזנטציה למציאות זו בעולם השפל: אדם.
הרב הוטנר מסביר שאמונה עניינה הידבקות נפשית, אך יש לחלק בין שני סוגי אמונות, אמונה רגילה ו'אמונה דקדושה' כלומר אמונה בבורא העולם.
כשאדם מאמין אמונה רגילה באיזה עניין הרי מושג האמונה מציין סתם דבקות נפשית באותו עניין.
אך אמונה דקדושה היינו לא רק סמיכות נפשית, אלא היא קשורה לאמונה בשם הוויה.
שמו של הקב"ה מורכב מהשורש 'הוה' והוא מציין את כל הזמנים – היה, הווה ויהיה, משום שהקב"ה משרה יציבות על כל הזמנים, ואותה התוכנית של בריאת העולם שהייתה בעבר, תתממש במלואה בעתיד, והיא גם עוברת דרך חיי היום יום בהווה, והכל – מבחינת הקב"ה – מואר באותו אור ברור.
המאמין בקב"ה לא רק דבק בו, אלא מאחד את כל הזמנים לתוך תודעה אחת שהעולם זורם בקו ישיר ויציב.
וכן גם להפך: 'שקר' במשמעותו הרגילה הוא אמירת דבר שאינו תואם את המציאות.
אבל שקר בענייני קדושה הוא בהדגשה על כך שאין עבר ועתיד נכללים ביחידה אחת של בהירות עם ההווה, וזהו העדר אמונה.
אדם שתופס את ההווה כרגע ספורדי ונטול המשכיות, שאינו יונק מן העבר ואינו זריעה לצמחי העתיד, הוא לא מאמין במונחים של קדושה.
והעדר האמונה אצלו מתבטא בחוסר ראייה של כל עניין הזמן כנסקר בסקירה אחת.
הרב הוטנר מדגיש בספריו את חשיבות ההנאה שבלימוד התורה ואף מפרש את הגמרא שאומרת שאדם צריך ללמוד את מה שליבו חפץ בו בתור עיקרון הלכתי שמיוחד למצוות תלמוד תורה, כלומר בחירת נושא הלימוד על פי הרצון האישי ממלאת הוראה הלכתית.
משום שההלכה עצמה מורה לאדם ללמוד את אותם הצדדים של הלימוד שאליהם הוא נמשך במיוחד.
הרב הוטנר כותב שבעוד שאנו מבצעים את רוב הפעולות לשם תכלית חיצונית, עצם מהותה של ההנאה הוא שהיא אינה משרתת אף מטרה מחוץ לעצמה.
אך ללימוד התורה בבירור צד מעשי ויישומי – אנו לומדים במטרה לדעת איך למלא את מצוות ה'.
עם זאת, התורה שקדמה לבריאה לא הייתה בעלת יישום מעשי כלשהו והייתה להנאה בלבד.
גם לאחר שצדדיה המעשיים של התורה הפכו לרלוונטיים הצד של ההנאה גרידא נותר חלק מלימוד התורה.
לימוד התורה הוא בה בעת עבודה רצינית והנאה.
פח שמיטה הוא מנהג שבו משתמשים בפח אשפה מיוחד לפירות שביעית, פירות שגדלו בארץ-ישראל בשנה השביעית וקדושים בקדושה מיוחדת.
כתוב בתורה , וחז"ל דרשו .
לאדם אין בעלות על פירות שביעית, אלא רק זכות להשתמש בהם לאכילה.
בפרט, אין לו זכות להפסיד (לאבד) אותם.
איסור זה כולל גם שאריות, כל עוד הן ראויות למאכל אדם.
כך למשל, אם אדם אכל חצי פרי, ואינו רוצה לאכול את החצי השני, אסור לו להשליך את החצי הנותר לפח-האשפה הרגיל, כי פרי הנזרק לפח נעשה בזוי ומאוס ואינו ראוי עוד למאכל אדם.
גם קליפות רכות, כגון של תפוחים, מלפפונים, גזר וכו', עדיין ראויות למאכל אדם, ולכן גם אותן אסור להשליך לפח-אשפה רגיל.
עם זאת, מותר להניח את השאריות במקום נקי, גם אם בסופו של דבר יירקבו.
משום כך, יש הנוהגים להחזיק פח-אשפה מיוחד לשאריות של פירות שביעית.
דואגים שהפח יישאר נקי, ומשליכים לשם את כל השאריות.
פח זה נקרא "פח שמיטה".
כאמור, השימוש בפח שמיטה אינו חובה, וניתן לקיים את המצוות הקשורות לקדושת הפירות גם בדרכים אחרות:
להניח את השאריות בשקית ניילון נקיה, או בשתי שקיות, ולשים את השקיות בתוך פח-אשפה רגיל.
לתת לבעלי-חיים (שאריות שאינן ראויות למאכל אדם), או להניח במקום שבו בעלי-חיים יכולים לאכול בעצמם, כמצוות התורה .
פחד ותיעוב: בקמפיין הפרסום 72' הוא ספר שנכתב על ידי הסופר האמריקאי האנטר ס.
תומפסון ב-1973 ועוקב אחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1972, בו נבחר הנשיא ריצ'רד ניקסון לכהונה שנייה כנשיא של ארצות הברית.
הספר אויר על ידי ראלף סטדמן ומורכב ברובו ממאמרים שפורסמו על ידי תומפסון במגזין הרולינג סטון לאורך אותה שנה.
הספר עוסק בעיקר בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ובקרע שנוצר בה בשל חילוקי הדעות בין המועמדים אד מאסקי ויוברט האמפרי, וכן בשל התמרונים הכמעט-מאניים של המועמד ג'ורג' מגוורן במהלך הכנס המפלגתי במיאמי בו התאמץ להבטיח את ניצחונו על אף ניסיונות המועמדים האחרים להכשילו.
תומפסון החל לסקר את הקמפיין בדצמבר 1971, בדיוק כשמירוץ הפרסום של הבחירות המקדימות החל, מתוך דירה שכורה בוושינגטון די.
(מצב אותו הוא השווה ל"חיים בתוך מחנה חימוש, מצב של פחד תמידי"); במהלך שנים עשר החודשים הבאים הוא סיקר כל פרט ופרט בקמפיין, החל מהכנס הקטן ביותר ועד להמולות הכי גדולות.
לאחר שתומפסון נפגש עם חברו הקפיטליסט מקס פלבסקי שבאותה העת היה מנכ"ל חברת זירוקס וכן של מגזין הרולינג סטון, שלח לו זה מכונת פקס חדשה אותה כינה תומפסון "חוט הקסם" והשתמש בה כדי לשלוח את כתביו לעורכיו, לעיתים שעות מספר לפני הדדליין בו המגזין נשלח להדפסה.
עמיתיו העיתונאים והעורכים נאלצו לאסוף את הפתקים שהיה שולח ולסכם אותם לכדי מאמר סופי יחד איתו דרך הטלפון.
בדומה לספרו השני פחד ותיעוב בלאס וגאס, תומפסון אימץ כמה סגנונות כתיבה ייחודיים גם בקמפיין הפרסום 72', כגון שימוש בוולגריות מוגזמת ובהומור קיצוני.
על אף אופייה הלא מקובל של כתיבתו, הספר עדיין נחשב כסמל בסוגת העיתונאות הפוליטית ועזר לקדם את מעמדו של תומפסון כמסקר פוליטי.
מבט אל פנים הקמפיינים הפוליטיים
תומפסון מתאר בברוטליות לפרטי-פרטים את כלל ההחלטות; איזה נאום יש לנאום והיכן יש לעשות זאת, החל ממוסדות הלימוד בהם יש מצביעים צעירים, אולמות ציבוריים במחוזות הפולניים של מילווקי, הניסיונות ליצור התלהבות עבור המועמד אד מאסקי דרך סיור בפלורידה ברכבת, והבחירה הרעה, לכאורה, של תומאס איגלטון כמועמד להיות סגן הנשיא.
הספר ראוי לציון גם בשל היכרותו לא רק של המועמדים לבחירות של 1972 אלא גם למבטים הקצרים שהוא מספק על המנהיגים הפוליטיים העתידיים.
גארי הארט מקולורדו, ששימש כמנהל הקמפיין של מקגוורן ולאחר מכן זכה במושב בסנאט, ומושל ג'ורג'יה ג'ימי קרטר, שב-1976 זכה במושב הדמוקרטי ולימים גם בנשיאות, הם שתי דוגמאות בולטות.
שנאתו של תומפסון כלפי ריצ'רד ניקסון אינה מוסתרת לכל אורך הספר - והיא באה בדמות התקפות חריפות על מדיניותו, על מעגלו הפנימי, ועליו כאדם.
למרות זאת, תומפסון מנסה לייחס לניקסון אנושיות פעמים מספר, והוא מתאר בספרו ריאיון פרטי עם ניקסון בניו המפשייר במהלך הבחירות לנשיאות ב-1968, ראיון בו הם דיברו בעיקר על פוטבול.
בשנים מאוחרות יותר תומפסון נזכר שוב בתדהמתו על כך שניקסון לא דיבר "סתם" על פוטבול אלא שהוא נראה כי יש לו "עניין אמיתי" במשחק, ולעיתים ציטט את המפגש כהוכחה לכך שתמרוניו הפומביים של ניקסון היו מחושבים מבחינה פוליטית גם אם הוא הסתיר את פרצופו האמיתי.
עד סוף 1972 הקמפיין ותוצאותיו ההרסניות עבור מקגוורן (שזכה רק במסצ'וסטס ובוושינגטון די.
סי., זאת לאחר שהפסיד אפילו במדינת ביתו, דקוטה הדרומית), תומפסון היה מותש ועייף מכל עולם הפוליטיקה.
עם כמה שהספר עוסק בקמפיינים, במועמדים ובתהליכים הפוליטיים, הוא מספק באותה מידה מבט ביקורתי על המדיה והפרסום המקובלים המסקרים את העולם הפוליטי.
תומפסון יוצא כנגד "המומחים הפוליטיים", יחסיהם עם הפוליטיקאים, וטובות ההנאה שבין השניים.
הוא מצטט כעובדה מוכרת לכולם את העניין של תומאס איגלטון, שותפו של מקגוורן שהוסר מתפקידו לאחר שמונה עשר ימים בתפקיד, זאת בשל פרסום הסקנדל כי הוא עבר טיפול בנזעי חשמל נגד דיכאון.
עמדה זו של הצגת הקמפיינים כערוצי פרסום המפרסמים רק את החדשות שהם מעוניינים לכסות ולא את כל החדשות שמתרחשות הלכה למעשה, קיבלה הכרה רחבה כמתארת אמת שעד אז לא העזו לדברה.
פרנק מנקיביץ', אחד ממנהלי הקמפיין של מקגוורן, אמר בשנים מאוחרות יותר על הספר שעל אף כל הקישוטים סביבו, הוא מייצג את "התיאור הכי פחות עובדתי, ועם זאת הכי מדויק" של הבחירות ב-1972.
תימות'י קרוז אשר סיפק סיקורים משלימים עבור מגזין הרולינג סטון על קמפיין הבחירות, כתב ספר זיכרונות בשם "הילדים על האוטובוס" ב-1973 המנתח ומבקר את הכיסוי התקשורתי של הקמפיין.
הספר נחשב לטקסט סטנדרטי באוניברסיטאות ארצות הברית עבור קורסי עיתונאות ותקשורת; הוא מציג את הבחנותיו של תומפסון על מנטליות מסוג "עיתונאות עדר", דבר שבא לידי ביטוי בקמפיין ב-1972 בכך שהעיתונאים היו תלויים במידה רבה בגישה שניתנה להם לכנסים על ידי אנשי הסגל של ניקסון.
קרוז מתאר את תומפסון כעיתונאי היחיד שיצא מהעדר, והדפסות מאוחרות יותר של "הילדים על האוטובוס" מכילות היכרות שנכתבה על ידי תומפסון עצמו.
פח'ר עוזמא ארע'ון (בפרסית: فخرعظمی ارغون; לימים - פח'ר עאדל ח'לעת-ברי, فخر عادل خلعتبری; 1965-1900) הייתה עיתונאית, פעילת זכויות נשים ומשוררת מפורסמת באיראן, ואמה של סימין בהבהאני.
פח'ר עוזמא ארע'ון הייתה אחת הנשים המובילות בתנועת זכויות האישה באיראן ואחת המשוררות המצליחות בתקופתה.
היא הייתה חברה באגודת הנשים הפטריוטית, והעורכת של העיתון "אינדה איראן" כמו גם המוציאה לאור של המגזין "באנוואן".
היא הייתה חברה פעילה באגודת הנשים בתקופתו של רזא שאה פהלווי וחברה במפלגה הדמוקרטית של איראן מאז 1941.
ארע'ון גם מילאה תפקיד משמעותי בהקמת בתי ספר לבנות ואף לימדה בעצמה צרפתית והייתה מורה מוסמכת לחינוך.
במשך שנים רבות לימדה בבתי הספר התיכוניים נאמוס, דאר אל-מועלמאת ונובאוגאן בטהרן עד לפרישתה ב-1958 אז היגרה לאמריקה.
ארע'ון נולדה בטהראן בשנת 1899. אביה, מורתזא קולי ח'אן ארע'ון, המכונה גם מכרם א-סולטאן, היה בן למשפחת ח'לעת-ברי, ואמה הייתה קמר ח'אנום, המכונה עזמת א-סולטנה בתו של מירזא מוחמד ח'אן, אמיר-תומאן, צאצא לשושלת מכובדת של מושלי גילאן.
פח'ר עוזמא ארע'ון למדה בבית הספר הצרפתי "ז'אן ד'ארק" ולאחר מכן בבית הספר הפרסביטריאני "בית-אל".
היא למדה פרסית, ערבית, משפט ועקרונות ההלכה האסלאמית והכירה היטב ספרות ושירה פרסית קלאסית.
היא למדה גם מוזיקה וצרפתית אצל מורות פרטיות.
ארע'ון ירשה את האהבה למוזיקה מדודה ארפע אל-מולכ, אשר נהג לשיר ולנגן בטאר.
בהתחלה היא למדה את יסודות המוזיקה הפרסית הקלאסית ונגינה בטאר, ולאחר מכן, לפי הצעתו של דודה, היא למדה אצל לעבדאללה דוואמי, זמר ומורה מפורסם לנגינה ולמוזיקה.
בשנת 1924, ארע'ון וקבוצת נשים אינטלקטואליות שביניהן נור אל-הודא מנגנה, מחתרם אסכנדרי, מלוכ אסכנדרי ופח'ר אפאק פארסא הקימו את הגרעין המרכזי של "אגודת הנשים הלאומית".
מטרת העבודה הייתה השגת שוויון זכויות ואפשרות חינוך לבנות.
בתקופה הזו הצליחה האגודה לגייס עוד נשים משכילות שיהיו חברות ופעילות באגודה.
באותה תקופה לא היו יותר משלושה או ארבעה בתי ספר לבנות בטהרן, וארע'ון לימדה צרפתית בשני בתי ספר כאלה, "נאמוס" ו"דאר אל-מועלמאת".
היא הקדישה את זמנה הפנוי למען באגודה.
בנוסף לאוריינות, הוראת ציור, רקמה, בישול, תפירה ואומנויות אחרות, עזרה לנשים חסרות בית, מתן נדוניה לנערות נזקקות ומתן הלוואות לעניים האגודה הייתה פעילה בדרכים נוספות.
לאחר הפסקת הפעילות של האגודה, ארע'ון המשיכה לשתף פעולה שלו עם הנשים שהיו חברות בה.
ארע'ון הייתה אחראית על ניהול בית הספר למבוגרים במשך שנים רבות, ולמרות הבעיות הרבות וההוצאות הכבדות של בית הספר, מעולם לא אפשרה את סגירת בית הספר.
היא אפילו ניסתה לשמור על המשך הפעילות על ידי מכירת חפצים שירשה ממשפחתה.
ארע'ון נישאה לעבאס ח'לילי (מנהל העיתון אקדאם ) בשנת 1924. היכרותם התחילה עם פרסום שיר מהפכני פרי עטה של ארע'ון ששלחה לפרסום בעיתון שמתחיל כך:
לשניים נולדה בת אחת, המשוררת סימין בהבהאני, אך נישואיהם הסתיימו לאחר מספר שנים ב-1931.
ארע'ון התחתנה עם עאדל ח'לעת-ברי (מנהל העיתון "אינדה איראן ") ושינתה את שמה ל"פח'ר עאדל" לבקשת בעלה.
לזוג נולדו שלושה ילדים: עאדל נז'אד (ע'וע'א), עאדל דח'ת (תראנה) ועאדל פר (סוהראב).
בתקופה שבה לא היה נהוג באיראן שנשים מועסקות בתפקידים אדמיניסטרטיביים וממשלתיים, ארע'ון הייתה האישה הראשונה שהועסקה כסגנית לחינוך נשים במשרד החינוך והתרבות בשנת 1937. במהלך שנה אחת של עבודה שם, היא בחרה מספר נשים כעמיתות לעבודה במשרד.
בשל זיקתה הרבה להוראה ארע'ון התפטרה מתפקידה במשרד וחזרה ללמד ערבית בתיכון פהלווי לבנים במשך שלוש שנים.
פח'ר עוזמא ארע'ון נפטרה בשנת 1965 בגיל 68, ולפי צוואתה נקברה בבית הקברות אבן באבויה.
ארע'ון פרסמה כמאה וחמישים שירים מסוגות שונות (ע'זל, מרובעים, קצידה וטארג'יבנד ).
השירים שלה נחשבים כהולמים את התנאים החברתיים של התקופה, ושיריה מזכירים את משוררי המהפכה החוקתית, המכילים רגש עז.
רשימת מקורות על אודות פח'ר עוזמא ארע'ון מטעם אנציקלופדיה איראניקה
"פחד אלוהים" הוא שיר של המוזיקאי הישראלי כפיר צפריר, אשר יצא לאור כסינגל ב-13 בפברואר 2023, באמצעות חברת התקליטים טדי הפקות.
"פחד אלוהים" הוא שיר בסגנון אפרוביט אשר נכתב, הולחן והופק על ידי צפריר עצמו.
כתשעה חודשים לאחר צאתו, בעקבות הצלחתו ברשתות החברתיות ובסטרימינג, סיפר צפריר על השיר:
השיר היה ללהיט רדום ובנובמבר 2023, כתשעה חודשים לאחר צאתו, זכה לוויראליות בטיקטוק ולהשמעות רבות בסטרימינג ונכנס למקום ה-83 במצעד היטליסט של מאקו, שם הגיע בשיאו למקום הראשון ב-2 בינואר 2024. גם במצעד העשירייה של כאן גימל ובמצעד הרשמי של גלגלצ, הגיע השיר למקום הראשון.
זה שירו הראשון של צפריר שנכנס לכלל מצעדים אלו.
השיר הגיע גם למקום ראשון באפל מיוזיק ובספוטיפיי.
פחד ותיעוב בלאס וגאס הוא סרט מסע קומי אמריקאי משנת 1998 בבימויו של טרי גיליאם.
הסרט מבוסס על ספר באותו השם משנת 1971 מאת הסופר והעיתונאי האנטר ס.
בסרט מככבים ג'וני דפ ובניסיו דל טורו.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-22 במאי 1998.
הסרט, אשר הופק בתקציב של 18.5 מיליון דולרים, נחל כישלון קופתי והיו לו הכנסות של 13.7 מיליון דולרים בלבד.
בנוסף לכך הסרט זכה לביקורות מעורבות מצד המבקרים.
עלילת הסרט, אשר מתרחשת בשנת 1971, מתמקדת בעיתונאי ראול דיוק (בגילומו של ג'וני דפ), ועורך הדין שלו, ד"ר גונזו (בגילומו של בניסיו דל טורו), אשר יוצאים למסע פסיכדלי ומטורף בלאס וגאס, כשהם תחת השפעה כבדה של סמים שונים.
השניים נקלעים להרפתקאות פסיכדליות ותופעות לוואי של השימוש הכבד בסמים.
הם פוגשים דמויות שונות ומוזרות במהלך מסעם, והסרט הופך לבליל של מציאות והזיות סוריאליסטיות שמערבבות בין החוויות האישיות של תומפסון לבין ביקורת נוקבת על החברה האמריקאית של שנות ה-70.
ג'וני דפ – ראול דיוק
בניסיו דל טורו – ד"ר גונזו
קמרון דיאז – התיירת במעלית
מארק הארמון – כתב טלוויזיה
הסרט קיבל ביקורות מעורבות עם יציאתו, כאשר חלק מהמבקרים שיבחו את הסגנון החזותי והמשחק של ג'וני דפ, בעוד שאחרים העבירו ביקורת על העלילה המפוזרת והמסרים המעורפלים.
לאורך השנים, הסרט הפך לסרט קאלט וזכה להערכה רבה יותר מצד מעריצי הסופר האנטר ס.
בינואר 1976, כתב העת Texas Monthly הכריז כי הסופר לארי מקמרטרי חתם על חוזה לכתיבת תסריט עבור עיבוד קולנועי.
במאים כמו מרטין סקורסזה, רלף בקשי ואוליבר סטון ניסו להרים את הפרויקט, אך לא הצליחו והמשיכו הלאה.
חברת ההפקה ריינו פילמס החלה לעבוד על גרסה קולנועית כבר ב-1992. מפיק הסרט ומנהל ההפקה סטיבן נמת' תכנן במקור למנות את לי טמהורי לבמאי, אך הוא לא היה פנוי עד לאחר תאריך ההתחלה שנקבע לינואר 1997.
השחקן ג'וני דפ העדיף את ברוס רובינסון כבמאי, אך זה אמר כי אינו זמין.
ריינו פנתה אל הסופר האנטר ס.
תומפסון בבקשה להארכת זכויות הסרט, אך הוא ועורכי דינו סירבו.
תחת לחץ, החברה אישרה את הפקת הסרט ומינתה את אלכס קוקס לבמאי תוך ימים ספורים.
לדברי נמת', קוקס היה מסוגל "לעשות זאת במחיר נמוך, במהירות ולשים את הסרט הזה על המסלול תוך ארבעה חודשים".
חברת ההפקה שכרה את טרי גיליאם כבמאי והשיגה הארכה מתומפסון, אך בתנאי שגיליאם יביים את הסרט.
החברה היססה להתחייב לגיליאם מחשש שזה לא יצליח.
תומפסון נזכר: "הם המשיכו לבקש עוד [זמן].
התחלתי להתעצבן כי חשבתי שהם מנסים לדחות את העשייה.
אז התחלתי לגבות מהם יותר...
רציתי לראות את הסרט נעשה, ברגע שהוא התחיל".
האולפן איים להפיק את הסרט עם קוקס בלי דפ ובלי בניסיו דל טורו.
השחקנים התעצבנו כשהמפיקה ליילה נבולסי סיפרה להם על תוכניות חברת ההפקה.
חברת סרטי יוניברסל נכנסה לתמונה כמפיצה.
דפ וגיליאם קיבלו כל אחד תשלום של 500,000 דולר, אך לגיליאם עדיין לא הייתה עסקה סגורה.
בתגובה, דפ וגיליאם נעלו את אנשי ריינו מחוץ לסט במהלך הצילומים.
במהלך הפיתוח הראשוני של הסרט, ג'ק ניקולסון ומרלון ברנדו היו המועמדים המיועדים לתפקידי דיוק וגונזו, אך שניהם הזדקנו מדי.
לאחר מכן, דן אייקרויד וג'ון בלושי נשקלו לתפקידים, אך התוכנית התפרקה לאחר מותו של בלושי.
גם ג'ון מלקוביץ' היה מועמד לתפקיד דיוק, אך גם הוא הזדקן מדי.
בשלב מסוים, ג'ון קיוזאק כמעט לוהק (קיוזאק ביים בעבר גרסה תיאטרלית של פחד ותיעוב בלאס וגאס, עם אחיו בתפקיד דיוק).
לאחר שתומפסון פגש את ג'וני דפ, הוא השתכנע שאף אחד אחר לא יכול לגלם אותו.
כשקוקס ודייוויס החלו לכתוב את התסריט, דפ ודל טורו התחייבו לככב בסרט.
גיליאם אמר בראיון כי סרטיו מונחים על ידי השחקנים, והביצוע של שתי הדמויות בפחד ותיעוב הוא היפר-ריאליסטי אך אותנטי: "אני מתעניין באנשים אמיתיים בסביבות מוזרות ומעוותות שמאלצות אותם לפעול...
ד"ר גונזו מבוסס על חברו של תומפסון, אוסקר זטה אקוסטה, שנעלם ב-1974. תומפסון שינה את הזהות האתנית של אקוסטה ל"סמואי" כדי להסיט חשד ממנו, שכן אקוסטה היה בצרות עם לשכת עורכי הדין של מחוז לוס אנג'לס.
הוא היה "העורך דין הצ'יקנו" הידוע במסיבות המוגזמות שלו.
השחקנים הראשיים נערכו בצורה יוצאת דופן לתפקידיהם.
דל טורו העלה יותר מ-18 ק"ג תוך תשעה שבועות לפני תחילת הצילומים, תוך שהוא אוכל 16 סופגניות ביום, וחקר לעומק את חייו של אקוסטה.
באביב 1997, דפ עבר לגור במרתף ביתו של תומפסון, "חוות הינשופים", למשך ארבעה חודשים, שם חקר את התפקיד ולמד את הרגליו ומניירותיו של תומפסון.
הוא עיין בכתב היד המקורי של תומפסון, בזכרונות ובמחברות ששמר מהמסע האמיתי.
דפ נזכר: "הוא שמר הכל.
לא רק שהספר אמיתי, יש עוד.
דפ החליף את מכוניתו בשברולט קפריס קונברטיבל אדומה משנת 1973 של תומפסון, הידועה למעריצים כ"הכריש האדום הגדול", ונהג בה ברחבי קליפורניה כחלק מההכנה לתפקיד.
חלק גדול מהתלבושות של דפ בסרט הן פריטי לבוש מקוריים ששאל מתומפסון, והסופר עצמו גילח את ראשו של דפ כדי להתאים לקרחת הטבעית שלו.
פריטים נוספים, כמו מסנן הסיגריות של דיוק (מערכת TarGard Permanent Filter), חולצות הוואי, כובעים, מעיל טלאים, מדליון כסף (שקיבל מאוסקר אקוסטה) ותעודות זהות, היו שייכים לתומפסון.
קוקס החל לכתוב את התסריט עם טוד דייוויס, חוקרת תומפסון מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
במהלך ההכנות, התגלו חילוקי דעות בינו לבין המפיקה ליילה נבולסי, והיא אילצה את חברת ההפקה לבחור בינה לבינו.
לנבולסי הייתה הסכמה עם תומפסון להפיק את הסרט, והאולפן פיטר את קוקס ושילם לו 60,000 דולר כדמי תסריט.
חוסר שביעות רצונו של תומפסון מהתסריט של קוקס ודייוויס מתועד בסרט ארוחת בוקר עם האנטר.
הוחלט לא להשתמש בתסריט של קוקס ודייוויס, מה שהותיר לגיליאם עשרה ימים בלבד לכתוב תסריט חדש.
גיליאם אמר בראיון: "כשכתבנו את התסריט, ממש ניסינו לא להמציא שום דבר.
הוא גייס את עזרתו של טוני גריסוני, והם כתבו את התסריט בביתו של גיליאם במאי 1997. גריסוני נזכר: "הייתי יושב ליד המקלדת, היינו מדברים ומדברים והייתי ממשיך להקליד".
אחת הסצנות החשובות מהספר שגיליאם רצה לכלול בסרט הייתה העימות בין דיוק לד"ר גונזו לבין המלצרית ב"נורת' סטאר קופי לאונג'".
הוא אמר: "זה שני בחורים שחצו את הגבול, זה בלתי נסלח – הסצנה הזו, היא מכוערת.
הגישה שלי, במקום לזרוק אותה, הייתה להפוך אותה לנקודת השפל".
בתחילה, האולפן רצה שגיליאם יעדכן את הספר לשנות ה-90, אך הוא התנגד: "ואז הסתכלתי על הסרט ואמרתי, 'לא, זה מתנצל.
אני לא רוצה להתנצל על הדבר הזה.
אם זו ייצוג מדויק של הספר, שחשבתי שהוא ייצוג מדויק של זמן, מקום ואנשים מסוימים".
גיליאם, בדברים שפורסמו בסייט אנד סאונד, הדגיש כי עדכון הסרט לשנות ה-90 היה הופך אותו ל"סיפור על שני אנשים שחורגים למוגזמות".
שמירה על התקופה של שנות ה-70, עם הרקע של מלחמת וייטנאם ואובדן החלום האמריקני, מספקת הסבר לפעולות הדמויות.
מחלוקת קרדיט הכותבים עם איגוד התסריטאים האמריקאי
כשהסרט התקרב ליציאה, גיליאם גילה כי איגוד התסריטאים האמריקאי (WGA) לא יאפשר להסיר את קוקס ודייוויס מהקרדיטים, אף על פי ששום חומר שלהם לא שימש בהפקה.
על פי כללי ה-WGA, גיליאם וגריסוני נדרשו להוכיח שכתבו 60% מהתסריט שלהם.
גיליאם אמר: "אבל היו לפחות חמישה ניסיונות קודמים לעבד את הספר, וכולם באים מהספר.
הוא העיר בראיון: "התוצאה הסופית הייתה שאנחנו לא קיימים.
כבמאי, אוטומטית נחשבתי ל'מנהל הפקה' על ידי האיגוד, ומבחינת הגדרה, ספגתי אפליה.
אבל שטוני יישאר בלי קרדיט יהיה ממש לא הוגן".
דייוויד קנטר, סוכנם של קוקס ודייוויס, טען: "כ-60% מההחלטות שהם קיבלו על מה נשאר מהספר נמצאים בסרט – וכך גם הגישה שלהם לאנרכיה חסרת מעצורים".
על פי הפרשנות של גיליאם ב-DVD של Criterion Collection, בתקופה שבה נראה שרק קוקס ודייוויס יקבלו קרדיט, הסרט היה אמור להיפתח בסצנה קצרה שבה הוסבר שלמרות מה שכתוב בקרדיטים, שום כותבים לא היו מעורבים בהפקה.
כשהמצב השתנה בתחילת מאי 1998 וה-WGA שינה את החלטתו, נתן קרדיט לגיליאם וגריסוני ראשונים ולקוקס ודייוויס שניים, הסצנה לא נדרשה.
בזעם על הצורך לחלוק קרדיט, גיליאם שרף את כרטיס ה-WGA שלו בפומבי ב-22 במאי בעת חתימת ספרים בברודוויי.
לדברי גיליאם, לא היה תקציב סגור כשהצילומים התחילו.
הוא הרגיש שהסרט לא היה מאורגן היטב ואמר: "אנשים מסוימים לא...
אני לא אזכיר שמות, אבל זה היה סרט מוזר, כאילו רגל אחת קצרה מהשנייה.
בזמן שדפ שהה בלוס אנג'לס, הוא קיבל שיחת טלפון מהקומיקאי ביל מארי, שגילם את תומפסון במקום שבו התאו משוטט.
מאריי הזהיר אותו: "תיזהר, או שתמצא את עצמך בעוד עשר שנים עדיין מגלם אותו...
תוודא שהתפקיד הבא שלך יהיה מישהו שונה לגמרי".
הצילומים בלאס וגאס החלו ב-3 באוגוסט 1997 ונמשכו 56 ימים.
ההפקה נתקלה בבעיות כשרצו לצלם בקזינו.
הם הורשו לצלם רק בין השעות שתיים לשש בבוקר, קיבלו שישה שולחנות בלבד להציב סביבם ניצבים, ונדרשו שהניצבים באמת ישחקו.
צילומי חוץ של קזינו בזוקו צולמו מול מלון/קזינו סטארדסט, בעוד הפנים נבנו על סט בסטודיו של האחים וורנר בהוליווד.
כדי לשחזר את המראה של וגאס בשנות ה-70, גיליאם ופקוריני השתמשו בצילומי הקרנה אחורית מהסדרה הישנה וגאס.
לדברי הצלם, הצילומים האלה העצימו את "הטון המוזר ממילא של הסרט".
ניקולה פקוריני נשכר על סמך סרטון מבחן ששלח לגיליאם, שבו לעג לעובדה שיש לו עין אחת בלבד (השנייה אבדה לסרטן ברשתית).
לדברי פקוריני, המראה של הסרט הושפע מציוריו של רוברט יארבר, שהם "הזויים מאוד: הציורים משתמשים בכל מיני צבעי ניאון, ומקורות האור לא תמיד הגיוניים".
גיליאם אמר כי הם השתמשו בו כמדריך "בעת ערבוב פלטת הצבעים המטרידים והפלואורסצנטיים שלנו".
בסצנות המדבר, פקוריני רצה איכות מסוימת, לא מוגדרת, בלי אופק ברור, כדי להעביר את הרעיון שהנוף לא נגמר ולהדגיש "אי-מציאות מסוימת מחוץ למכונית של הדמויות, כי כל מה שחשוב להם נמצא בתוך הכריש האדום".
בסצנה שבה דיוק מדמיין טרקלין מלא לטאות, ההפקה הייתה אמורה לקבל 25 לטאות אנימטרוניות, אך קיבלה רק שבע או שמונה.
הם השתמשו בטכניקות צילום בשליטת תנועה כדי ליצור אשליה של חדר מלא, וצילמו מספר מעברים עם הלטאות כשהם מחליפים תלבושות בכל פעם.
במהלך ההפקה, כוונתו של גיליאם הייתה שהסרט ירגיש כמו טריפ סמים מתחילתו ועד סופו.
הוא אמר בראיון: "אנחנו מתחילים במהירות מלאה וזה וואו!
הסם נכנס ואתה על ספיד!
אתה מרגיש את הבאזז – זה מטורף, זה מוגזם, השטיח זז וכולם צוחקים ונהנים.
אבל אז, לאט-לאט, הקירות מתחילים לסגור עליך וזה כאילו לעולם לא תצא מהמקום הארור הזה.
זה סיוט מכוער ואין מפלט".
כדי להעביר את ההשפעות של הסמים השונים, גיליאם ופקוריני הכינו רשימה של "שלבים" שפירטה את "האיכויות הקולנועיות" של כל סם שנצרך.
פקוריני וגיליאם החליטו שהסרט יצולם בזווית רחבה, אך בגלל התקציב המוגבל הם לא יכלו להרשות לעצמם את החסרונות של עדשות אנמורפיות, ולכן שילבו את אריפלקס 535 ואת Arri 35-iii עם סט עדשות Zeiss Standard Primes ופילם Kodak 250D Vision 5246 כדי להשיג את המראה הרווי של הסרט.
המוזיקה שייכת לז'אנרים של רוק פסיכדלי ורוק קלאסי.
הפסקול כולל שירים שנעשה בהם שימוש בסרט, יחד עם קטעי דיאלוג מהסרט לפני כל שיר.
השיר "Jumping Jack Flash" של הרולינג סטונז מושמע בסיום הסרט כשתומפסון נוסע מלאס וגאס.
גיליאם לא הצליח לשלם 300,000 דולר (מחצית מתקציב הפסקול) עבור הזכויות ל"Sympathy for the Devil" של הרולינג סטונס, שמילא תפקיד בולט בספר.
פחד אלוהים הוא סרט מותחן אימה אמריקאי, שבוים על ידי .
בסרט מככבים יו גרנט, סופי תאצ'ר, קלואי איסט וטופר גרייס.
ב-8 בספטמבר 2024 הוקרן הסרט בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-8 בנובמבר 2024.
העלילה מתמקדת בשתי מיסיונריות מורמוניות צעירות - האחות בארנס (מגולמת על ידי סופי תאצ'ר) והאחות פקסטון (מגולמת על ידי קלואי איסט) - אשר מבקרות בביתו של מר ריד (מגולם על ידי יו גרנט), אדם מתבודד ומסתורי עם אג'נדה זדונית.
יו גרנט – מר ריד
סופי תאצ'ר – המיסיונרית בארנס
קלואי איסט – המיסיונרית פקסטון
טופר גרייס – אלדר קנדי
הסרט נכתב ובוים על ידי סקוט בק ובראיין וודס, והוא הופק והופץ על ידי חברת "A24".
במהלך שביתת אמני הטלוויזיה והרדיו קיבלה ההפקה אישור לצילומים.
ב-3 באוקטובר 2023 החלו צילומי הסרט בוונקובר, ונמשכו עד 16 בנובמבר 2023.
ב-8 בספטמבר 2024 הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-8 בנובמבר 2024 ולאחר מכן הופץ למדינות נוספות.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes" זכה הסרט לציון של 92% על בסיס 50 ביקורות חיוביות, הכולל דירוג ממוצע של 7.5/10. באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic" הוא זכה לציון של 68/100 על בסיס 18 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות טובות לרוב".
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גלובוס הזהב5 בינואר 2025השחקן הטוב ביותר בסרט - מוזיקלי או קומדיהיו גרנטפרס סטלייט26 בינואר 2025השחקן הטוב ביותר בסרט קולנוע - דרמהיו גרנט
פח'רי פהד מוסא תורכמאן הוא פוליטיקאי פלסטיני שכיהן כשר הרווחה בממשלת הנייה הראשונה.
פח'רי נולד בכפר שבמחוז חיפה ועבד בתחום החינוך כמורה ומנהל במספר בתי ספר באזור ג'נין, עד לפרישתו בשנת 1996. הוא מחזיק בתואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת דמשק ותואר שני בחינוך ואומנויות מאוניברסיטת א-נג'אח בשכם.
תורכמאן היה חבר בפת"ח עד סוף שנות השמונים.
תורכמאן נבחר כחבר במועצה המחוקקת בבחירות הכלליות ב־1996 מטעם פת"ח, אך הפסיד את מושבו בהתמודדותו כעצמאי נתמך חמאס בבחירות ב־2006.
עמד בראש ועדת חירום לשיקום מחנה הפליטים ג'נין לאחר הקרב בג'נין במבצע חומת מגן ב־2002.
עם הקמת ממשלת הנייה הראשונה מונה לשר הרווחה, תפקיד בו החזיק מ-27 במרץ 2006 עד להקמת ממשלת הנייה השנייה ב־17 במרץ 2007.
ביוני 2006 נעצר על ידי ישראל.
הביטוי פח האשפה של ההיסטוריה מתייחס לרעיונות, משטרים, דמויות, או אירועים שנכשלו, נשכחו, או הפכו ללא רלוונטיים.
הביטוי ממחיש את סופם של מהלכים שגויים, ומנבא את חוסר יכולתם לעמוד במבחן הזמן או ההיסטוריה.
ליאון טרוצקי השתמש בביטוי זה בהתייחסו למנשביקים שעזבו את "הקונגרס השני הכלל-רוסי של סובייטים העובדים ונציגי החיילים" (אנ') שהתקיים בפטרוגרד בין 7 ל-9 בנובמבר 1917:
"אנחנו אומרים להם: אתם חסרי ערך ונכשלתם.
תפקידכם הסתיים, לכו למקום המיועד לכם: לפח האשפה של ההיסטוריה"
נשיא ארצות הברית רונלד רייגן השתמש בביטוי זה בנאומו לפני בבית הנבחרים הבריטי ב-8 ביוני 1982, באומרו: "מצעד החופש והדמוקרטיה ישאיר את המרקסיזם והלניניזם בפח האשפה של ההיסטוריה" .
מועמר קדאפי התייחס במרץ 2011, במהלך מלחמת האזרחים בלוב, אל מדינות נאט"ו שהחלו להפציץ את לוב באומרו:
"התוקפנות הזו מתבצעת על ידי חבורת פשיסטים שיסיימו את ימיהם בפח האשפה של ההיסטוריה."
היוצר יוני/יונתן כדן הוציא אלבום בשם "פח האשפה של ההיסטוריה" ב-14 במאי 2015.
היוצר רוני חפר הוציא סינגל בשם "פח האשפה של ההיסטוריה" (מילים ולחן: רוני חפר.
עיבוד והפקה מוזיקלית: עידן גרין) ב-13 באוגוסט 2024.
פֶּחָם או פחם אבן הוא חומר מוצק שצבעו שחור או חום ומורכב ברובו מפחמן.
הוא נוצר משאריות ביולוגיות של צמחים עצים ובעלי חיים בתהליך שנמשך עשרות ואפילו מאות מיליוני שנים, שכן מקובל לייחס את ראשיתו לתקופת ה'קָרבּוֹן' הממוקמת במרכז הפלזואיקון, כלומר לפני 300–360 מיליון שנה.
ראשית התהליך בשקיעת הצמחים או בעלי החיים בקרקעית ביצות או ימות רדודות.
לאחר מכן נוצרה ההתאבנות, כתוצאה מלחץ שהפעילו סחף, אדמה וסלעים שנערמו על שאריות אלו ומחום השמש.
פחם מופק מן הקרקע בכרייה, במכרות פתוחים או תת-קרקעיים.
פחם איכותי מכיל פחמן שריכוזו נע בין 94% ל-98%.
שאר הפחם מורכב מחומרים אחרים, לרוב מימן, חנקן, חמצן, גופרית, מים ואפר.
איכותו של הפחם נקבעת על פי תכולת הפחמן שבו: ככל ששכבת הפחם קדומה יותר, כך גבוהה יותר איכותה של השכבה ואחוז הפחמן שבה גבוה יותר.
הפחם נחלק לארבעה סוגים, על פי דרגת איכותם:
פחם תת-ביטומני – מכיל בין 60% ל-69% פחמן
פחם ביטומני (מכונה גם "פחם שחור") – מכיל בין 69% ל-86% פחמן
אנתרציט (Anthracite) – פחם מותמר המכיל בין 86% ל-98% פחמן
מרבצי פחם בישראל-עתודות/מרבצים של ליגניט (פחם חום) נמצאות בכמויות משמעותיות בעמק החולה.
שכבות של פחם בכמויות לא כלכליות קיימות בנגב ובחוף הכרמל.
האדם משתמש בפחם כחומר בעירה זה אלפי שנים.
לפחם היה תפקיד חשוב במהפכה התעשייתית, כאשר שימש להנעת מנועי קיטור.
במאה ה-21, השימוש העיקרי בפחם הוא להפקת חשמל באמצעות טורבינה המשתמשת בחום המופק ממנו בזמן בעירתו להפקת קיטור.
כמחצית מהחשמל בעולם מופק בימינו בתחנות כוח מבוססות פחם.
צריכת הפחם במאתיים השנים האחרונות גדלה פי 100. תחנת כוח המופעלות על ידי פחם גורמת לזיהום אוויר חמור יותר בהשוואה לסוגי דלק אחרים כמו גז טבעי.
שימוש נוסף לפחם הוא בתעשיית ייצור הפלדה.
בתהליך השימוש בפחם לייצור פלדה נוצר קוק.
יצואניות הפחם הגדולות בעולם הן אוסטרליה ואינדונזיה, המייצאות, כל אחת, כמאה מיליון טון פחם בשנה.
קולומביה מייצאת כ-55 מיליון טון פחם בשנה.
סין היא היצרנית הגדולה בעולם (יותר משני מיליארד טון בשנה).
עם זאת, הפיתוח הכלכלי המהיר בשנים אחרונות בסין הביא למצב של מחסור בפחם.
רוסיה מייצאת כ-30 מיליון טון מתוך כ-240 מיליון טון שהיא מפיקה.
במדינת ישראל שתי תחנות כוח פחמיות, הממוקמות ליד חדרה ואשקלון.
על פי נתוני משרד האוצר (2019), פחם מהווה 18% מהדלק לייצור אנרגיה בישראל, לעומת כ-40% בשנת 2004.
פחות אבל כואב הוא אלבומו השלישי של יהודה פוליקר כסולן.
האלבום כלל תשעה שירים, בהם שני שירים אינסטרומנטליים ("טרנס אוריינט" ו"סיפור זמנים עברו"), ושלושה מחודשים (את "דברים שרציתי לומר" שר שנה קודם דני בסן, ואת השירים "יורם" ו"פרח" שר שלוש שנים קודם לכן גידי גוב).
האלבום הצליח מאוד ונמכר ביותר מ-140,000 עותקים.
השיר "דברים שרציתי לומר" הפך ללהיט גדול לאחר החידוש של פוליקר.
באלבום זה לראשונה בקריירה פוליקר לא שיתף פעולה עם יעקב גלעד.
במקומו, היו מעורבים בכתיבה פזמונאים מגוונים, כמו יהונתן גפן ("פחות אבל כואב"), יהודה עמיחי ("לילה טוב לכי לישון"), אסתר שמיר ("היום את צוחקת"), ועוד.
פוליקר עצמו היה אחראי לכל הלחנים והעיבודים.
פוליקר גם כתב טקסט לראשונה ("הצל ואני").
למצעד הפזמונים השנתי של שנת תשנ"א הגיעו שני שירים מן האלבום: "פחות אבל כואב" למקום השביעי, ו"הצל ואני" למקום השישה-עשר.
בקטגוריית זמר השנה הגיע פוליקר למקום השני.
השיר "פחות אבל כואב" הולחן 10 שנים לפני כן בידי נורית הירש והוקלט על ידי עדנה לב בצורה שונה במקצת - בלשון נקבה ובגוף ראשון רבים, והופיע באלבומה "עדנה לב" משנת 1980.
יהודה פוליקר - גיטרות חשמלית ואקוסטית, בוזוקי, קלידים, גיטרה בס, כלי הקשה, שירה
חיים רומנו - גיטרה חשמלית, בוזוקי
שפי ישי - קלידים, אקורדיאון
טכנאי הקלטה ראשיים: יועד נבו, מרק רוטוול, גיא יפה
מיקס: גיא יפה, יעקב מורנו
עוזרי טכנאי הקלטה באולפני "טריטון": אייל דפנא, גילי בראון, אמיר טל, הודי בן ארי, אמיר קרטס
עוזר טכנאי ב"המון אולפני הקלטה": עדי פלטינוב
פחות אבל כואב (מילים: יהונתן גפן)
לילה טוב, לכי לישון (מילים: יהודה עמיחי)
הצל ואני (מילים: יהודה פוליקר)
דברים שרציתי לומר (מילים: יעקב רוטבליט)
היום את צוחקת (מילים: אסתר שמיר)
פחית היא כלי קיבול ממתכת דקה לשימושים שונים בתעשייה, בעיקר לקיבול משקאות.
הגרסה הראשונית ביותר של הפחית הייתה עשויה מפלדה (בדומה לקופסת שימורים).
לא הייתה לה לשונית פתיחה, ופתחו אותה על ידי שני חורים משולשים שנחתכו עם פותחן מיוחד הדומה לפותחן בקבוקים, עם ראש משולש מחודד וחד.
בגרסאות המאוחרות יותר, הפחית יוצרה מאלומיניום במקום פלדה.
בשנת 1959 המציא אראל קלואן פרייז את לשונית הפתיחה, ורשם את הפטנט.
הלשונית הייתה מחוברת על ידי טבעת לפחית, ומשיכה בטבעת הייתה מורידה את המכסה.
ב-1963 הוא מכר את הפטנט לענקית האלומיניום אלקואה ולחברת פיטסבור ברואינג.
המשקה הקל הראשון שנמכר בפחית אלומיניום היה RC קולה ו"דיאט רייט", גם הוא של אותו יצרן, בשנת 1964. הלשונית עוררה כמה בעיות.
בין היתר, לשוניות שהושלכו באזורי נופש, כגון חופי ים, דקרו את רגלי הנופשים.
בנוסף, הלשונית הייתה נופלת תדיר לתוך הפחית עצמה ואז השותה הסתכן בבליעת הלשונית או בפציעה.
הלשונית הנפוצה כיום (נקראת "הלשונית הקבועה") הוצגה בשנת 1975 והומצאה על מנת לסלק את הסכנות הכרוכות בשימוש בלשונית הישנה.
עד שנת 1980 רוב מכריע של הפחיות יוצר עם לשונית קבועה.
בישראל, כמו בהודו וברוב אירופה פחית משקה סטנדרטית מכילה 330 מ"ל.
בצפון אמריקה גודל פחית סטנדרטי הוא 355 מ"ל.
בחלק ממדינות אירופה פחית שתייה סטנדרטית מכילה 500 מ"ל.
באוסטרליה הגודל הוא 375 מ"ל ואילו בדרום אפריקה 340 מ"ל הוא הגודל הסטנדרטי לפחית שתייה.
רוב פחיות המשקה עשויות המתכת שמיוצרות בארצות הברית מיוצרות מאלומיניום.
בעוד שבכמה חלקים באירופה ואסיה, בערך 55 אחוזים מהפחיות מיוצרות מפלדה ורק 45 אחוזים מהפחיות עשויות אלומיניום.
פחית אלומיניום ריקה שוקלת בערך 15 גרם ויש בערך 70 פחיות ריקות בקילוגרם.
פחיות מגיעות בגבהים וקטרים שונים, על מנת לכלול את טווח הקיבולות שנמצאות בשימוש.
למרות זאת, הקוטר הוא בדרך כלל אחד משני גדלים.
קנדה, ארצות הברית, אוסטרליה וניו זילנד כמעט תמיד משתמשות בקוטר קצת יותר גדול מ-65 מ"מ.
במדינות אלו, הגודל הזה כולל כמעט את כל המשקאות הקלים והבירות.
מדינות אירופאיות משתמשות בדרך כלל בגודל צר יותר של 52 מ"מ למשקאות קלים וחלק מהבירות.
בזמן האחרון, הגודל האירופאי החלק להופיע בשווקים בארצות הברית ואוסטרליה, במשקאות אנרגיה כמו רד בול (Red Bull).
אלומיניום הוא אחד מהחומרים החסכוניים ביותר במחזור.
כשהוא ממוחזר, בלי שמתכות אחרות יעורבבו, מכסה הפחית עשוי חומר מושלם לייצור מלאי חדש של החלק העיקרי בפחית- איבוד המגנזיום בתהליך ההתכה מפוצה על ידי כמות המגנזיום הגדולה במכסה הפחית.
בנוסף, הפחתת מחצבים כמו בוקסיט לתוך האלומיניום דורשת כמות גדולה של חשמל שגורמת למחזור להיות זול יותר מיצור חומר חדש.
בערך 280 מיליארד (280,000,000,000) פחיות מיוצרות כל שנה ברחבי העולם, לכל מיני סוגים של משקאות, כולל בירה, משקאות קלים, משקאות אנרגיה ומיצים.
כמות גדולה זו של פחיות תורמת לכלכלה בצורה ניכרת.
בארצות הברית למשל, יש למעלה מ-170 מפעלי יצור ברחבי המדינה, שמעסיקים 26,000 עובדים ומייצרים כ-131 מיליארד פחיות בשנה, תעשיית הפחיות תורמת יותר מ-15 מיליארד דולר לכלכלה על ידי סיפוק עבודות, מיסים, רכישת טובין ושירותים מקומיים.
במדינות שונות מקובלים כמה גודלי פחיות סטנדרטיים:
אוסטרליה - הגודל הסטנדרטי הוא 375 מ"ל.
אירופה - הגודל הסטנדרטי במדינות האיחוד האירופי הוא 330 מ"ל.
בכמה מדינות באירופה יש גודל סטנדרטי נוסף: 500 מ"ל, שמשמש לרוב בבירה, סיידר ומשקאות אנרגיה.
בנוסף, באנגליה 440 מ"ל, לרוב משמש בפחיות של בירה
הודו - הפחית הסטנדרטית היא בגודל 330 מ"ל.
נמכרות גם פחיות גדולות או קטנות יותר.
קוריאה - 250 מ"ל הוא הגודל השכיח ביותר בשביל משקאות קלים.
למרות זאת, משתמשים בפחית של 245 מ"ל משמשת בתוספת לאוכל מהיר.
בזמן האחרון, החל שימוש של פחיות בגודל 355 מ"ל, אך בעיקר לקוקה קולה וד"ר פפר.
לבסוף, פחיות בירה באות גם בגודל של 500 מ"ל.
צפון אמריקה - פחיות מגיעות בגודל של 355 מ"ל.
פחיות קטנות יותר בגודל 200 מ"ל, משמשות בעיקר בשילובים כדוגמת: טוניק וסודה.
סין - השכיח ביותר הוא 330 מ"ל.
מועדון הכדורגל פחטקור טשקנט (באוזבקית: Paxtakor Toshkent futbol klubi) הוא מועדון כדורגל מעיר הבירה טשקנט הנחשב לאחד המעוטרים ביותר באוזבקיסטן.
מאז התפרקות ברית המועצות זכה המועדון ב-16 אליפויות (ו-2 סגנויות) וכן ב-12 גביעים (וסגנות אחת).
בנוסף, במפעלים הבינלאומיים של ה-AFC באסיה המועדון משתתף באופן קבוע בשנים האחרונות בליגת האלופות האסיאתית ואף הגיע עד לחצי הגמר פעמיים בשנים 2003 ו-2004.
פחטקור הוקמה בשנת 1956 כאשר אוזבקיסטן הייתה חלק מברית המועצות (כאוזבקיסטן הסובייטית), המועדון לא זכה בתארים רבים והשתתף בסך הכל ב-22 עונות של הליגה הסובייטית הבכירה.
במהלך אותן 22 עונות, נזקפו לזכות המועדון 212 ניצחונות, 299 הפסדים ו-211 תוצאות תיקו.
פחטקור טשקנט הוא המועדון היחיד מאוזבקיסטן, ששיחק אי פעם בליגה הסובייטית הבכירה מאז הקמתה ועד לסיום עונתה האחרונה, 1991/1990, בסמוך לנפילת ברית המועצות.
ההישג הגדול ביותר של המועדון בליגה הסובייטית הבכירה היה הגעה למקום ה-6, וזה קרה פעמיים, בעונות 1962 ו-1982. המועדון אף הגיע לגמר הגביע הסובייטי בעונת 1967/68, וזהו המועדון היחיד ממרכז אסיה שהגיע לשלב זה בכל תולדות הגביע הסובייטי.
לאחר הקמת הרפובליקה האוזבקית המועדון התבסס בליגה בתור המועדון החזק ביותר כשלרשותו זכייה ב-16 אליפויות, יותר מכל מועדון אחר בליגה האוזבקית.
גביע אסיה למחזיקות גביע: רבע גמר: 1999
פחלוץ, או אדר (טקסידרמיה, ביוונית "סידור העור") היא אמנות השיפוץ והשחזור של בעלי חיים מתים למטרות תצוגה (לדוגמה, שלל ציד) או מחקר.
זוהי פרקטיקה הנעשית בדרך כלל עם בעלי חוליות, אך לעיתים גם עם חסרי חוליות דוגמת חרקים.
השיטות שהמפחלצים עושים בהן שימוש השתפרו רבות במהלך המאה העשרים, ואיתן גם איכות הפוחלצים.
המפחלצים עשויים להיות מקצוענים העובדים בעבור מוזיאונים, או חובבים, כגון תחביבנים, ציידים ודייגים.
כדי להכין פוחלץ, על המפחלץ להיות בעל ידע באנטומיה, ביתור, פיסול, ציור ועיבוד עורות.
ככל שהביקוש לעור איכותי גבר, השיטות נעשו יותר ויותר מתוחכמות.
במאה השמונה-עשרה, כמעט בכל עיירה קטנה פרחו עסקי עיבוד העורות.
במאה התשע-עשרה, ציידים החלו להביא את שללם לחנויות ריפודים בהן הרפדים היו ממלאים את עורות החיות בסמרטוטים וכותנה ותופרים אותם מחדש.
המונח "פחלוץ" או "חיות מפוחלצות" צמח מתוך צורה גסה זו של פחלוץ.
מפחלצים מקצועיים מעדיפים את המונח "שחזור" על-פני "פחלוץ" ועשויים להעלב מזה האחרון.
בתחילת המאה העשרים, מלאכת הפחלוץ החלה להתפתח לצורתה המודרנית תחת הנהגתם של בעלי-מלאכה דוגמת קארל א.
הורנאדיי, קולמן ג'ונאס, פרדריק ויליאם קאמפפר ולאון פריי.
אישים אלו, ומפחלצים אחרים, יצרו דמויות מדויקות אנטומית שכללו כל פרט קטן והוצבו בתנוחות איכותיות אמנותיות ובמיקומים התואמים את טבע המין.
היה זה שינוי גדול בהשוואה לצורות הקריקטוריות שהיו בשימוש נרחב עד אז להצגת שלל-ציד.
אחת הטכניקות השכיחות ביותר שבשימוש המפחלצים בני־זמננו נפתחת בהקפאת גוויית בעל־החיים במקפיא ענק, לרוב של בית מטבחיים.
לאחר מכן, המפחלץ מקלף את העור על מנת לעבדו והכנתו לשימוש מאוחר יותר.
רקמות השרירים והעצמות הנותרות משוקעות בטיח, כדי ליצור את חלקי הפוחלץ.
בעזרת חלקים אלה, נוצר שלד, שאליו אפשר לחבר מחדש את העור או הפרווה.
אפשרות חלופית היא ליצור שלד עץ ולשייפו כך שיתאים לעור המקורי.
לאחר מכן, אפשר להוסיף עיני זכוכית לתצוגה, ואולי גם שיניים מזויפות, בהתאם למצב השיניים המקורי של בעל־החיים.
שיטה חלופית שנמצאת בתנופה היא יבוש בהקפאה.
בשיטה מיוחדת זו נעדרים חסרונות ההפשרה הרגילה והיא מאפשרת לשמר את הצורה המקורית של הגוף המוקפא.
דבר זה ניתן להעשות עם זוחלים, ציפורים, יונקים קטנים כחתולים וכמה סוגים של כלבים, וזו שיטה מהירה ופשוטה מזו המסורתית.
בדרך כלל עונדים לתוצר שרשרת למזכרת.
שיטה חדשה אחרת היא יצירת פוחלצי דגים מלאכותיים לחלוטין מתצלומים בעבור דייגים חובבים.
קריפטו־טקסידרמיה היא יצירת פוחלצים של בעלי־חיים שאינם קיימים במציאות, כמו הכלאה של ארנב ואנטילופה.
ניתן ליצור פוחלצים כאלו לדימוי יצורים מיתולוגיים דוגמת דרקונים, יצורים פרי דמיונו של המפחלץ, מינים שנכחדו או נמצאים בסכנת הכחדה.
ניתן לייצרם מחלקים של בעלי־חיים (למשל כדי ליצור דגמים של כימרה, גריפון, גדי הים או חד-קרן) או כמוצר מלאכותי לגמרי.
פחיות המרק של קמפבל (לעיתים מוזכרת כ-32 פחיות המרק של קמפבל) היא יצירת אמנות שנוצרה ב-1962 על ידי אנדי וורהול.
היצירה מורכבת משלושים ושניים משטחי קנבס, כל אחד מהם במידות 50.8 ס"מ לגובה × 40.6 ס"מ לרוחב (20 ×16 אינצ'ים) וכל אחד מהם מציג ציור של פחית מרק של — שלושים ושניים כנגד שלושים ושניים הטעמים שחברת קמפבל שיווקה באותו הזמן.
הציורים הייחודיים נוצרו באמצעות תהליך מכני בחלקו, הדפס רשת.
פחיות המרק של קמפבל מבוססת על נושאים מהתרבות הפופולרית, היא הובילה את תרבות הפופ ארט ועזרה להפוך אותה לתנועה האמנותית המובילה.
היא הוצגה לראשונה במוזיאון פרוס בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
היצירה ממחישה את נטייתו של וורהול לבחור נושאים הלקוחים מחיי היום יום של ההוויה האמריקנית באותה תקופה.
קופסאות המרק ייצגו את תופעת האוכל המהיר, סימבול של הנטייה האמריקנית לאינסטנט וההתייעלות המקסימלית.
היצירה בעצם מעבירה ביקורת על תרבות השפע והצריכה האמריקאית ועל אחידותו של המוצר התעשייתי שהוא תוצר של פס הייצור התעשייתי.
תהליך הציור היה מכני בחלקו, הדפס משי על בד קנבס.
אולם הקומפוזיציה שלה מנסה להמחיש את פס הייצור התעשייתי - פחיות המרק מצוירות זו על זו, כמו בטבלה כשקו המתאר שלהן שחור, ובמבט ראשון אפשר לחשוב שמדובר בהדפס ושכל הפחיות אותו הדבר אולם למעשה כל פחית שונה מחברתה ולכל אחת נושאת תווית של מרק אחר.
נושא היצירה -פחיות מרק- נבחר דווקא משום שהן לכאורה נחשבות לאובייקט סתמי וחסר משמעות משל עצמו.
פחד מוות הוא אלבומה השלישי של להקת הרוק הישראלית "היהודים", אשר יצא לאור ב-9 ביולי 2002.
תום פטרובר - שירה, הפקה, גיטרה אקוסטית ("בסוף תבכו")
איציק סולם - גיטרות חשמליות ("Where Do You Go", "Father", "מקום אחר", "המאה העשרים"), גיטרה אקוסטית ("Where Do You Go")
שמוליק בודגוב - גיטרה אקוסטית ("תענה לי", "המאה העשרים"), סולו חשמלית ("המאה העשרים")
פחד ראשוני הוא סרט מתח אמריקני משנת 1996 בבימויו של גרגורי הובליט, ובכיכובם של ריצ'רד גיר, לורה ליני ואדוארד נורטון .כשהאחרון זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקן משנה ואף היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריה זו כשהייתה לו זו הופעתו הראשונה בסרט כלשהו.
סיפור הסרט מנסה לבחון מזווית ביקורתית את חזקת החפות, לפיה יש לראות אדם כחף מפשע עד שהוכחה אשמתו מעבר לספק סביר.
הסרט נפתח בסצנת רצח של ארכיבישוף בכיר בשיקגו.
המשטרה עוצרת את אחד מנערי המזבח בכנסיית הארכיבישוף (בגילומו של אדוארד נורטון) שנתפס כשהוא נמלט מהמשטרה בעודו מכוסה בדם.
מרטין וייל עורך דין בכיר (בגילומו של ריצ'רד גיר) מתגייס להגנת הצעיר ומולו מתייצבת עורכת דין מטעם התביעה, ז'אנט ואנאבייל שהיא גם חברתו לשעבר של וייל.
נער המזבח מתגלה כצעיר ביישן, הסובל מגמגום קשה וסממנים של פיגור שכלי קל.
הנער טוען שלא ביצע את הרצח ועורך הדין מאמין לו.
המשפט יוצא לדרך כאשר ההגנה נוקטת באסטרטגית "האיש השלישי" מתוך מטרה להוכיח שאדם אחר ביצע את הרצח.
במקביל מתחילה פסיכיאטרית מטעם ההגנה לעבוד עם נער המזבח ולצלם את פגישותיהם.
במסגרת הטיפול מתגלה סיפור חייו הקשה של הצעיר הכולל מגורים ברחוב.
הנער מספר כי הוא אסיר תודה לארכיבישוף שהציל אותו מחיי הרחוב.
במקביל מתגלות אצל הנער תנודות אישיותיות והתפרצויות זעם הגורמות לפסיכולוגית להבין שהצעיר סובל מפיצול אישיות וקיימת בו אישיות נוספת המתפרצת תחת לחץ.
עורך הדין מגלה קלטת וידאו המתעדת התעללות מינית של הארכיבישוף בצעיר ובצעירים נוספים.
עורך הדין והפסיכיאטרית מגיעים למסקנה שהאישיות השנייה של הצעיר היא שרצחה את הארכיבישוף.
הם משנים את קו ההגנה של המשפט לאי שפיות ומעלים את הצעיר להעיד מתוך מטרה ללחוץ את הצעיר עד להתפרצות האישיות האחרת.
הצעיר אכן מתפרץ והשופטת לכן מבטלת את המשפט ומורה להעביר אותו להסתכלות פסיכיאטרית בבית החולים.
בסצנת הסיום של הסרט מגלה עורך הדין שנער המזבח התמים והמגמגם היה אישיות אותה בנה הצעיר, וכי הוא אינו סובל מפיצול אישיות אלא העמיד פנים כדי שיוכל לרצוח את הארכיבישוף ולצאת זכאי.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותריצ'רד גירמרטין וייללורה ליניז'אנט ואנאבלאדוארד נורטוןארון סטמפלרזכה בפרס גלובוס הזהב והיה מועמד לפרס אוסקר כשחקן המשנה הטוב ביותראלפרה וודארדהשופטת שואט ג'ון מהוניג'ון שוגנסי
הסרט זכה לביקורות טובות במיוחד ורשם ציון של 74% מתוך 43 ביקורות באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes.
אדוארד נורטון בסרטו הראשון בקריירה זכה לשלל פרסים בקטגוריית שחקן המשנה.
נורטון זכה בגלובוס הזהב, באגודת מבקרי הסרטים בבוסטון, פלורידה, לוס אנג'לס, טקסס, קנזס ואיגוד המבקרים בחוף המזרחי.
איגוד מבקרי הקולנוע בשיקגו בחר בו לשחקן המבטיח של השנה.
פחון הוא מבנה פשוט העשוי מלוחות פח או פח גלי אשר בנייתו היא פשוטה מאוד וזולה עד כדי כך שחומרי בנייתו עשויים להיות שאריות של תוצרי בנייה אחרים.
במקומות רבים בעולם בנויים פחונים כמגורים לשכבות סוציו-אקונומיות נמוכות מאוד, דוגמת הפאבלות הברזילאיות או ה-Townships בדרום אפריקה.
פחונים היו גם מקום מגורים לעולים חדשים בימים הראשונים לקיום מדינת ישראל.
המבנה בא למלא את מקומו של האוהל שנטה ליפול ברוח ולהירטב בגשם והיה חשוף לשינויי האקלים בקיץ ובחורף.
הוקמו גם בדונים שהיו עמידים מעט יותר לרוח מאשר האוהל.
הפחונים היו פשוטים לבנייה וקלים לניוד ממקום למקום.
בדרך כלל הוקמו שכונות הפחונים בקרבה למקומות שבהם עמדו להקים את מבני הקבע.
כך העולים שגרו בפחונים יכלו לעקוב אחרי הבנייה של בתיהם, כאשר ברוב המקרים היו שותפים לבנייה בתור פועלי בנין.
פֶּחָה (מקור ארמי שמגיע מאכדית) הוא תואר של מושל.
במקור, שימש התואר באימפריה הפרסית, אשר הייתה מחולקת לאזורים אדמיניסטרטיביים הנקראים פחוות, שנכללו בתוך אזורים גדולים יותר, הנתונים למרותם של האחשדרפנים.
נחמיה מתואר בתנ"ך כמי שנשא בתואר זה, ושלט בפַּחְוָות יהודה.
בעברית היהודים השתמשו במונח "פחה" כמילה נרדפת לפאשה, שהיה תואר בכיר באימפריה העות'מאנית, אשר ניתן בדרך כלל למושל מחוז.
כיום הקבלה זו אינה מקובלת.
פַּחָח הוא אדם העוסק בעיבוד, תיקון או עיצוב עצמים מפח.
חלק מן הפחחים הם אומנים המייצרים כלי פח לנוי ולתעשייה; אך כיום נפוץ המונח בעיקר לגבי העוסקים בטיפול ותיקון חלקי המתכת (בדרך כלל, אבל לא רק, פח) בכלי רכב, במסגרת תת-תחום הקרוי פחחות רכב.
פחחים בדרך כלל עוברים הכשרה הכוללת תקופת חניכות.
חניכים המעוניינים להפוך לפחחים אשר מייצרים כלי פח, מתחילים מייצור צורות בסיסיות, כמו תבנית צורה לעוגיות.
מאוחר יותר הם מייצרים כלים כמו תבניות ולבסוף גם צורות מורכבות כמו נברשות.
חניכים המעוניינים להפוך לפחחי רכב עוברים בדרך כלל הכשרה במוסכים.
פחל (בספרות התלמודית: פֶּחֶל; בערבית: طبقة فحل – טבּקת פֿחל), הידועה גם בשמה ההלניסטי פלה הייתה עיר עתיקה, שבתקופה ההלניסטית נמנתה עם הדקאפוליס ("עשר הערים").
פחל הייתה יישוב עתיק יומין בעבר הירדן המזרחי.
היא שכנה סמוך מאוד לנהר הירדן, מספר קילומטרים צפונית לוואדי אל־יביס, כשלושה קילומטרים ממזרח לכפר רופין.
בקרבת העיר היו מעיינות חמים שהתלמוד הירושלמי מכנה אותם "חמתא דפֶּחֶל".
המקום נזכר בטקסטים מצריים מהמאה ה־19 לפני הספירה כפיחלום (pihlum) או פחל (pehel).
במצבת סתי הראשון בבית שאן היא מוזכרת כ־פחל.
העיר פחל נזכרת שוב במכתבי אל־עמארנה מן המאה ה־14 לפנה"ס, אז נשלטה על ידי מותבעל בן לבאיה שליט שכם.
לאחר הכיבוש הבבלי ניטשה העיר, ולא יושבה מחדש עד התקופה ההלניסטית המוקדמת.
ראשיתו של היישוב המחודש הייתה יישוב קטן ולא מפותח עד המאה ה־2 לפנה"ס, ונמצאו בו סחורות אגאיות ופיניקיות.
סחורות אלה סופקו כנראה משוק בית שאן.
כפי הנראה, מקור שמה של פלה בהלניזציה של שמה הקודם (פחל) ועל שם העיר פלה שביוון – עיר הולדתו של אלכסנדר הגדול, שצבאותיו כבשוה בסביבות 332 לפני הספירה.
לאחר כיבושה על ידי היוונים עברה משלטון בית תלמי לבית סלאוקוס, ובהמשך נכבשה על ידי אלכסנדר ינאי.
מאחר שמרבית תושבי העיר היו יוונים, לא התקבל השלטון היהודי באהדה, ועם כיבושה על ידי פומפיוס בשנת 63 לפנה"ס, הוצאה העיר – יחד עם שאר ערי הדקאפוליס – משלטון יהודה.
לאחר כיבושה בידי הרומאים הפכה לעיר רומית, ובתקופה הביזנטית שגשגה, לאור נתיב הסחר שעבר בסמוך.
על פי אוסביוס מקיסריה, הייתה פלה עיר מקלט לפליטים נוצריים שברחו מירושלים בתקופת המרד הגדול.
בלקסיקון של סטפנוס מביזנטיון, נזכרים שמות נוספים לעיר, כגון "בוּטיס" ו"ברניקֵי", ונראה ששניהם קשורים לתקופת השלטון התלמי.
לאחר הכיבוש הערבי הייתה פלה בשליטת בית אומאיה עד לחורבנה בשנת 749 מרעש אדמה.
החל משנת 1979 מחלקת העתיקות של ירדן, בשיתוף אוניברסיטת סידני, מנהלות במקום חפירות ארכאולוגיות.
באתר נמצאו ממצאים מהתקופה הפלאוליתית (לפני כ־100,000 שנה), מהתקופה הכלקוליתית (האלף הרביעי לפנה"ס), וכן מתקופות הברזל והברונזה.
בין הממצאים באתר מבנה נאוליתי המתוארך לאלף השישי לפנה"ס, מקדש כנעני, בתים וכנסיות מהתקופה הביזנטית, ומסגד קטן מימי הביניים.
פחות או יותר היה שעשועון ששודר בערוץ 2, במשבצת השידור של הזכיינית טלעד בין השנים 1995–1998. השעשועון היה גרסה ישראלית לתוכנית הטלוויזיה האמריקאית הוותיקה אותה רכשה חברת דרסט הפקות "The Price is Right".
את השעשועון הנחו אקי אבני והדוגמניות טל פאר ושרון דוראני.
התוכנית הציעה למשתתפים מגוון מוצרים והם ניחשו מה הוא המחיר הגבוה או הנמוך ביותר.
שלושת המתמודדים שעלו לשלב הגמר התחרו בסיבוב גלגל גדול ומי שקיבל את המספר הגבוה ביותר זכה בפרס הגדול.
סט התוכנית העשיר והצבעוני היה העתק מדויק של הסט האמריקאי.
התוכנית חילקה את הפרסים הגדולים ביותר שחולקו עד אז בשעשועוני טלוויזיה בישראל: מכשירי חשמל, חופשות בחו"ל ומכוניות.
בתוכנית ה-100 הוענקה דירת מגורים.
התוכנית שודרה פעמיים בשבוע בפריים טיים וזכתה לרייטינג גבוה.
באחת התוכניות של "הקומדי סטור", הוצג אקי אבני (בגילומו של גיל ססובר) שסוחב את עודד (שרק קולו נשמע) לכל מקום שבו הוא הולך (כולל לפיצוחיה המקומית).
פחד עד מוות הוא סרט מפלצות-אימה-קומי אמריקאי משנת 1990, שבוים על ידי רון אנדרווד ומככבים בו קווין בייקון, פרד וורד, פין קרטר, מייקל גרוס וריבה מקנטייר.
הצלחת הסרט הניבה לאורך השנים 5 סרטי המשך, סרט פריקוול וסדרת טלוויזיה אשר התבססו על עלילת סרט זה.
עלילת הסרט מתמקדת בתושבי הכפר הנידח פרפקשן הממוקם בלב מדבר נבדה.
אל הכפר מגיעה סייסמולוגית צעירה אשר חוקרת סדרה של רעידות אדמה מסתוריות אשר מתרחשות באזור.
עד מהרה, תושבי העיירה מגלים שרעידות האדמה הן למעשה תולעי ענק אוכלות אדם אשר חיות מתחת לאדמה.
כעת תושבי הכפר נאלצים להילחם על חייהם לאחר שהתולעים מתחילות לצוד אותם.
קווין בייקון בתפקיד ואל מקי - שיפוצניק שמבצע עבודות שונות ברחבי הכפר יחד עם השותף העסקי שלו ארל.
ואל וארל מאסו בחיים השקטים בפרפקשן והם מעוניינים לעבור לעיר גדולה יותר.
פרד וורד בתפקיד ארל באסט - השותף העסקי של ואל.
פין קרטר בתפקיד רונדה לבק - סטודנטית לתואר שני בגאולוגיה שחוקרת רעידות אדמה מסתוריות בתחומי הכפר פרפקשן.
מייקל גרוס בתפקיד ברט גאמר - חובב קונספרציות אשר מיומן היטב בתפעול כלי נשק.
חי יחד עם אשתו במתחם אשר ממוקם בפאתי הכפר יחד עם אשתו הת'ר.
ריבה מקנטייר בתפקיד הת'ר גאמר - אשתו של ברט.
הת'ר גם מיומנת היטב בתפעול כלי נשק אך היא יותר רגועה ורציונלית.
שרלוט סטיוארט בתפקיד ננסי סטרנגוד - אמנית שחיה בפרפקשן יחד עם בתה.
ויקטור וונג בתפקיד וולטר צ'אנג - הבעלים של המכולת בפרפקשן.
פחד מליצנים (לפעמים מכונה קולרופוביה, באנגלית: Coulrophobia, על אף שהמונח אינו רשמי) הוא פחד חריג, או אף בלתי נשלט, מליצנים.
DSM-IV אינו מכיר בפחד ספציפי מליצנים כפוביה נפרדת, אך מתייחס לפחד מדמויות מחופשות, ומכיוון שנערכים מעט מחקרים על ליצנים, כולל על ליצנות רפואית, קשה לדעת את היקף התופעה.
עם זאת, מחקר שנעשה באוניברסיטת שפילד מצא שליצנים רפואיים עשויים להפחיד חלק מהמטופלים.
אולם, הדסון ועוזריו מדווחים כי נמצאה שגיאה שיטתית בעריכת מחקר זה והחוקרים חזרו בהם מפרסומו.
פחד מליצנים הופיע רבות בתרבות פופולרית, ובפרט בספרות, בסרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה, לעיתים תוך שימוש במונח "קולרופוביה".
ישנן שלל דוגמאות של יצירות בהן מופיעות דמויות שליליות ומפחידות המחופשות לליצן, כגון הג'וקר בקומיקס של DC קומיקס, "מפחיד" ו- "מפחיד 2" ו-"זה" מאת סטיבן קינג.
במקרים אחרים, פחד מליצנים משמש כאלמנט קומי: משום שבגדיו ומעשיו של הליצן נועד לשעשע את הצופים בו - בפחד מליצנים גלומה סיטואציה קומית, וזו מוצגת לא אחת בקומדיות מצבים, בסדרות טלוויזיה מצוירות ובסרטי קולנוע.
בין היצירות הרבות בהן קיים פחד מליצנים ניתן למנות את: אנימניאקס, באפי ציידת הערפדים, בוסטון ליגל, בן 10, דוקטור הו, ההרפתקאות של בילי ומנדי, הקול בראש, הרפתקאות שרה ג'יין, זה, מגרש ביתי, בונז, מנדלבאום בלש פרטי, משפחה מודרנית, סיינפלד, על טבעי, פרייז'ר, ראגרטס ועוד.
פחדרון בארון, , הוא ספר ילדים שכתב ואייר מרסר מאייר בשנת 1976. הספר תורגם לעברית על ידי אסתר סופר ויצא לראשונה בעברית בשנת 1978, על ידי הוצאת "כתר".
זהו ספר קצר - עלילתו משתרעת על 27 עמודים בלבד.
הסיפור המגולל בספר מבוסס על פחדו של הסופר כשהיה ילד קטן וחשב שיש מפלצת בארון, ועל התגברותו.
הילד גילה שה"פחדרון" (שילוב של המילים "פחד" ו"ארון") אכן קיים.
מאוחר יותר הוא גילה דבר נוסף: שהפחדרון הוא בעצם יצור נחמד וחברותי.
ב-2009 הספר הומחז ונוצר סרטון באנגלית המבוסס עליו.
פחד קהל או גלוסופוביה (מיוונית: γλῶσσα-φόβος, "פחד לשון") היא תחושת פחד ודחייה מפני דיבור מול קהל.
פחד זה הוא ככל הנראה הסוג הנפוץ ביותר של פוביה חברתית.
החשש לדבר בפני קהל הוא טבעי ואנושי כאשר הוא מופיע במינון סביר ומאפשר לתפקד בצורה תקינה.
אך כאשר החשש מפריע לתפקוד התקין של אדם, ניתן לומר כי מדובר בחרדה שיש לטפל בה.
חרדה זו עלולה לגרום לאדם לבחור מקצוע שאינו מתאים לו או להפסיק לימודים על מנת למנוע אפשרות חשיפה.
אנשים אלה חיים חיי חברה מצומצמים, קשריהם הרומנטיים נפגעים וכמו כן הם מתקשים להשתתף באירועים משפחתיים.
לעיתים אפילו תפקודם היומיומי נפגע באופן משמעותי.
דיבור מול קהל מציב את האדם במצב בו הוא נתון לשיפוט של אנשים אחרים.
במצב זה, כל תשומת הלב של הקבוצה מופנית אליו וכל תקלה אשר תקרה לו עלולה לבלוט.
כל אדם חושש במידה מסוימת לפני שהוא נדרש להביע את עצמו בפומבי, אולם רמת הפחד משתנה בין בני אדם שונים.
ישנם כאלה המתפקדים היטב ואוהבים את תחושת ההתרגשות של עמידה מול קהל.
לעומתם, ישנם אחרים שגם עצם הרעיון שעליהם לעמוד מול קבוצת אנשים מעבירה בהם תחושת אימה ופחד משתק.
לרוב, הפחד מתעורר כאשר האדם עומד במרכז הסיטואציה, למשל כאשר הוא ניצב על במה מול קהל של מאות אנשים.
במקרים קיצוניים, פחד הקהל מתעורר גם כאשר האדם נמצא בתוך קבוצה בת מספר מועט של אנשים.
לעיתים מספיק שיהיו מולו למעלה משני אנשים והוא יתקשה להביע את דעתו ולפתח דיון עימם.
קשה להצביע על גורם ספציפי לחרדה זו.