tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחורף פועלים בסביבתה אתרי סקי (החשוב שבהם בצ'פלקו), ובקיץ פוקדים אותה מטיילים המבקרים באתרים הסובבים אותה, ובהם הפארקים הלאומיים לנין ונאוול ואפי ודרך שבעת האגמים.
בנוסף, ריבוי האגמים והנחלים באזור מהווים גם מוקד משיכה לחובבי דיג.
סן לואיס (בספרדית: San Luis) היא פרובינציה במרכז ארגנטינה, במזרח אזור הקוז'ו.
סן לואיס גובלת בפרובינציית קורדובה במזרח, בלה פמפה בדרום, במנדוסה במערב ובסן חואן ובלה ריוחה בצפון.
סן לואיס היא אחת הפרובינציות הקטנות בארגנטינה, הן בשטחה (כ-76 אלף קמ"ר) והן באוכלוסייתה (כ-368 אלף נפש).
בירתה היא העיר סן לואיס.
שטחה של סן לואיס 76,748 קמ"ר, וצורתה מלבנית.
דרומה של הפרובינציה מישורי ונמוך, ואילו בצפונה מתנשא רכס סן לואיס, שגובהה של הפסגה הגבוהה ביותר בו הוא 2,150 מ' מעל פני הים.
גבולה המערבי של סן לואיס, עם פרובינציית מנדוסה, נקבע על תוואי נהר דסאגואדרו, שמשנה את שמו לסלאדו לאחר מפגשו עם נהר דיאמנטה, הנשפך אליו ממערב.
נהר זה הוא הגדול והמשמעותי בפרובינציה.
האקלים בפרובינציה יבש, וגשמים יורדים רק בקיץ, בין אוקטובר למרץ.
הטמפרטורות הממוצעות נעות בין 17° ל-23°.
בתחומי סן לואיס פארק לאומי אחד, סיירה דה לאס קיחאדאס, המשתרע על פני כ-1,500 קמ"ר בצפון-מערב הפרובינציה.
בטרם הגיעו הספרדים לדרום אמריקה, חיו בשטחה של סן לואיס של ימינו בני עמים שונים: מיצ'ילינגואה, קלצ'אקייה, רנקלה, פואלצ'ה ופוונצ'ה.
ב-1594 הגיע לאזור לואיס חופרה דה לואאיסה אי מנסס, וייסד את העיר סן לואיס.
העיר ננטשה תוך זמן קצר עקב התקפות התושבים הילידים, ונוסדה מחדש ב-1596 בידי מושל צ'ילה, מרטין גרסיה אונייס דה לויולה, בשם סן לואיס דה לויולה נוּאֶבָה מדינה דה ריו סֶקו.
מקומה הועתק ב-1643, וב-1689 הועתק שוב, למקומה הנוכחי.
ב-1712 הותקפה העיר בידי המאפוצ'ה, ניזוקה באופן חמור ונבנתה מחדש באופן מבוצר יותר.
לאחר הקמת מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה ב-1776, סופחה אליה סן לואיס, כחלק מהאינטנדנסיה של קורדובה.
ב-1813 הוקמה האינטנדנסיה של קוז'ו, שכללה את פרובינציות סן לואיס, מנדוסה וסן חואן של ימינו.
ב-1820 פורקה האינטנדנסיה, וסן לואיס הייתה לפרובינציה עצמאית.
לשפל הגדול בשנות ה-30 של המאה העשרים הייתה השפעה קשה על הפרובינציה, וכמעט מחצית מהאוכלוסייה נטשה אותה.
רק לאחר שהונהגה בה מדיניות של הקלות מס למפעלי תעשייה, התאוששה כלכלת הפרובינציה, ותושבים חדשים החלו להגיע אליה.
בסן לואיס מתגוררים, נכון לשנת 2001, כ-368 אלף נפש, למעלה ממחציתם (כ-192 אלף נפש) בבירה, סן לואיס.
העיר השנייה בגודלה היא ויז'ה מרסדס, שבה מתגוררים כ-97 אלף נפש.
בעיר השלישית בגודלה, מרלו, מתגוררים רק 11 אלף נפש, ויתר האוכלוסייה מפוזרת על פני עיירות קטנות וכפרים.
צפיפות האוכלוסין בפרובינציה עומדת על כ-5 בני אדם לקמ"ר.
מבחינה מינהלית, היא מחולקת לתשעה דפרטמנטוס.
התמ"ג בסן לואיס נאמד בשנת 2006 בכ-3.4 מיליארד דולרים, שהם כ-9,200 דולרים לנפש, שיעור גבוה במעט מהממוצע הארצי בארגנטינה.
עד 1982, כלכלת הפרובינציה התבססה על חקלאות, ובמיוחד על גידולי תירס ובקר, והתעשיות הנלוות לגידולי בקר: בשר, מוצרי חלב ובורסקאות.
רפורמות במיסוי שהונהגו באותה שנה הביאו לגידול חד בחלקה של התעשייה בתוצר, וכיום מהווה התעשייה קרוב למחצית ממנו, יותר מבכל פרובינציה אחרת בארגנטינה.
עיקר התעשייה כוללת מכשירי חשמל ביתיים, טקסטיל, קרמיקה, פלסטיק ונייר.
מחצבים הנכרים בתחומי הפרובינציה כוללים בעיקר אבן גיר ושיש, אך גם טונגסטן, אורניום ומלח.
סן מיקלה (באיטלקית: San Michele) הוא בית הקברות העתיק של ונציה והאיים הסמוכים לה.
בית הקברות שוכן על אי בלגונת ונציה, בין ונציה למוראנו.
בעבר שימש האי דייגים ומטיילים, אך ב-7 בדצמבר 1807 הורו השלטונות הצרפתיים בוונציה להפסיק את הקבורה בשאר האיים משיקולי תברואה, למעט בסן מיקלה, שהיה לבית הקברות היחיד של העיר.
תעלה שהפרידה בינו לבין סן כריסטופורו דלה פאצ'ה, שהיה אז אי סמוך, מולאה באדמה ב-1817, האי המאוחד הוקף בחומת לבנים ושמו נשאר "סן מיקלה" (הוא מכונה גם "אי המתים").
רוב שטחו של בית הקברות סגור לקבורה חדשה.
בחלק הסגור נמצאים קבריהם של אישים שונים, הידועים בהם: יוסף ברודסקי והמודרניסטים איגור סטרווינסקי ועזרא פאונד.
רוב הקברים הם של נוצרים קתולים, אך ישנן שתי חלקות קטנות ליוונים אורתודוקסים ולפרוטסטנטים.
אין באי קברי יהודים (יהודים נקברו בבית קברות נפרד, בלידו).
הקבורה באדמת האי נמשכת גם כיום (אם כי רוב המתים נקברים במסטרה), ההלוויות יוצאות מהעיר כאשר ארון המתים נישא על עגלת מתים ונציאנית - גונדולת קבורה המניפה דגל שחור.
באי עוצר ואפורטו היוצא מוונציה ומגיע למוראנו.
ביום כל הקדושים (Festa dei morti) החל ב-2 בנובמבר שירות הוואפורטו לאי הוא חינם, ואלפי ונציאנים עולים לקברי יקיריהם בבית הקברות.
מפאת מחסור בקרקע, עצמות המתים מוצאות מהקברים לאחר 10–12 שנים, כדי לאפשר קבורה חוזרת באותה הקרקע, השרידים נשרפים והאפר של מתים שמשפחתם ניאותה לממן את שימורו, מאוחסן בגלוסקמא ממתכת בחלק אחר של בית הקברות.
עד מלחמת העולם השנייה הושלכו עצמותיהם של מתים שמשפחתם לא עמדה בתשלום, על סנט אריאנו, אי קטן ליד טורצ'לו שמכוסה שרידי עצמות עד היום ואין אליו כניסה.
בסן מיקלה נמצאת גם כנסיית סן מיקלה אין איזולה, כנסייה בסגנון פלורנטיני שבנה מאורו קודוסי בין 1469 ל-1477, ובה קברו של פאולו סארפי.
בסמיכות אליה נמצא מנזר, שאנשיו מטפלים בבית הקברות.
בית הקברות עובר תהליך הרחבה ארוך, לאחר שב-1998 זכה משרד האדריכלים של דייוויד צ'יפרפילד בתחרות עיצוב בינלאומית להוספת חדר מתים וקרמטוריום באי, ובניית אי מלאכותי מקביל בשטח 500 דונם, שיופרד מהאי הקיים בתעלה ברוחב 15 מטר.
מבחינה מנהלית האי שייך לרובע קאנארג'ו, הסמוך אליו.
סן מיגל דה ליו (בספרדית: San Miguel de Lillo; באסטורית: Samiguel de Lliño) היא כנסייה קתולית בפאתיה הצפוניים של אוביידו בירת הקהילה האוטונומית אסטוריאס שבספרד.
הכנסייה נבנתה בשנת 848 בהוראת רמירו הראשון, מלך אסטוריאס.
בתחילה נקראה על שם מרים, אך לאחר שהארמון הסמוך הוסב לכנסייה, נקרא הוא על שמה (סנטה מריה דל נרנקו), ואילו הכנסייה הוותיקה יותר הוקדשה למלאך מיכאל (מיגל בספרדית).
בשנת 1985 הוכרזו שתי הכנסיות, יחד עם מרכז העיר אוביידו ומבנים נוספים כאתר מורשת עולמית - המונומנטים של אוביידו וממלכת אסטוריאס.
בשנת 1998 הורחבה ההכרזה למבנים נוספים.
הבזיליקה שנבנתה במקור הייתה גדולה הרבה יותר וכללה שלושה אגפים, אך היא נהרסה ככל הנראה בסביבות המאה ה-13 או ה-14, ורק אחד האגפים נותר על כנו.
כמה מקירות הכנסייה ודלתותיה כוללים עיטורים מפורטים וציורי קיר.
המבנה כולו והציורים בפרט מצויים בסכנה, עקב התפוררות האבנים מהם נבנתה הכנסייה, והלחות הפוגעת בציורים.
כנסיית סן לואיג'י דיי פראנצ'זי (באיטלקית: San Luigi dei Francesi; בצרפתית: Saint Louis des Français) היא כנסייה קתולית ברומא, בקרבת פיאצה נבונה והפנתיאון.
הכנסייה הלאומית של צרפת ברומא.
הכנסייה מוקדשת למרים הבתולה, לדני הקדוש ולמלך צרפת לואי התשיעי הקדוש של הכנסייה הקתולית.
הכנסייה נבנתה בשנים 1518–1589. עבודות הבנייה הושלמו תודות לסיועה הכלכלי הנדיב של קטרינה דה מדיצ'י, מלכת צרפת.
בכנסייה מספר פסלים וציורים של קדושים וגיבורים לאומיים המיצגים את מורשת האמונה הקתולית בצרפת: קרל הגדול, המלך כלוביס, הקדושה קלותילדה והקדושה צ'יצ'יליה.
בכנסייה נמצאות 3 יצירותיו הידועות של הצייר קראווג'ו מחייו של הקדוש מתיאו.
מרטין לותר התאכסן בכנסיית סן לואיג'י במהלך המשפט שנערך לו בקרבת מקום, בכנסיית סנטה מריה סופרה מינרווה.
סן לואיס פוטוסי (בספרדית: San Luis Potosí; שם רשמי: המדינה החופשית והריבונית של סן לואיס פוטוסי (Estado Libre y Soberano de San Luis Potosí)) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו.
המדינה משתרעת על שטח של 60,983 קמ"ר.
בירת המדינה והעיר הגדולה ביותר בה היא סן לואיס פוטוסי.
סן לואיס פוטוסי ממוקמת בחלקה הצפוני של מרכז מקסיקו.
היא גובלת באידלגו, קרטרו וגואנחואטו בדרום, בסקטקס בצפון-מערב וקואווילה בצפון, בנואבו לאון וטמאוליפס בצפון-מזרח, ובוראקרוס במזרח.
נכון לשנת 2011, אוכלוסייתה של סן לואיס פוטוסי נאמדה בכ-2.6 מיליון תושבים.
בסן לואיס פוטוסי נמצאת מערת הסנוניות.
סן לואיס (בספרדית: San Luis) היא עיר במערב ארגנטינה, בירת פרובינציית סן לואיס.
העיר שוכנת בחלק הדרומי של רכס קורדובה, בגובה של כ-730 מ' מעל פני הים.
בשנת 2001 התגוררו בה כ-153 אלף תושבים, כמעט מחצית מתושבי הפרובינציה.
סן לואיס נוסדה ב-25 באוגוסט 1594 בידי לואיס חופרה דה לואיסה אי מנסס, אך ננטשה זמן קצר אחר כך עקב התקפות התושבים הילידים.
שנתיים מאוחר יותר חידש מרטין גרסיה אונייס דה לויולה את ההתיישבות במקום, וקרא לעיר סן לואיס דה לויולה נואבה מדינה דה ריו סקו.
ב-1609 סופחה העיר לקפיטניה חנרל של צ'ילה.
מקומה של סן לואיס הועתק ב-1643, וב-1689 הועתק שוב, למקומה הנוכחי.
ב-1820 פורקה האינטנדנסיה, סן לואיס הייתה לפרובינציה עצמאית, והעיר סן לואיס הייתה לבירתה.
כעיר ספר, התפתחה סן לואיס באיטיות, ובסוף המאה ה-19 התגוררו בה כ-7,000 תושבים.
ב-1882 חוברה העיר לרשת מסילות הברזל הארגנטינאית, בקו שהוביל לצ'ילה.
ב-1883 הוחל בבניית הקתדרלה וב-1911 נחנך בניין המושל.
עד 1960 עלה מספר התושבים בעיר לכ-40 אלף, ובארבעת העשורים הבאים גדל כמעט פי ארבעה.
קלוב אתלטיקו סן מרטין (בספרדית: Club Atlético San Martín) הידוע יותר כסן מרטין דה סן חואן, הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
קבוצת הכדורגל של המועדון משחקת בליגת העל הארגנטינאית ומייצגת את העיר סן חואן שהיא בירתה של פרובינציית סן חואן.
סן מרטין שיחקה שתי עונות בליגת העל הארגנטינאית במשך שנותיה כקבוצת כדורגל.
הפעם הראשונה הייתה בשנת 1970, כאשר סיימה במקום האחרון בליגת העל, בה השיגה ארבעה ניצחונות בלבד מתוך 20 משחקים.
בעונת 2010/2011 הקבוצה העפילה לליגת העל לאחר שניצחה את חימנסיה לה פלאטה בפלייאוף העלייה לליגת העל.
סן לורנצו (באיטלקית: San Lorenzo) הוא רובע ברומא בירת איטליה.
ב-19 ביולי 1943 הופצץ הרובע בהפצצה אווירית על ידי בעלות הברית ונפגע קשות.
עד היום מתקיים ב-19 ביולי בכל שנה טקס לציון הפצצת סן לורנצו, למרות שהיו עוד מספר רבעים שהופצצו ברומא בתאריכים אחרים.
הרובע שהיה ברובו מאוכלס על ידי פועלי רכבת ואנשי המעמד הנמוך, מאכלס כיום סטודנטים רבים בעיקר בשל קרבתו לאוניברסיטה "לה ספיאנצה" ולבית החולים שלה פוליקליניקו אומברטו I.
סן לואיס פוטוסי (בספרדית: San Luis Potosí ידועה גם בראשי התיבות של שמה SLP או סן לואיס בלבד) היא העיר הגדולה במדינת סן לואיס פוטוסי שבמקסיקו, ומשתמשת גם כבירתה.
יחד עם העיירות הסמוכות, בהן העיר סולדד דה גרסיאנו סאנצ'ס, מדורגת המטרופולין של סן לואיס במקום העשירי בגודלו במקסיקו.
סן לואיס הוקמה בתחילה כעיר כורים.
העיר קרויה על שם מלך צרפת לואי התשיעי, שהוא הקדוש המגן של העיר.
השם "פוטוסי" הוא על שם העיר פוטוסי שבבוליביה, עיר מכרות שהוקמה כארבעים שנה לפני סן לואיס.
כיום העיר היא אחת ממרכזי התעשייה העיקריים במרכז המדינה, משקיעים זרים רבים בוחרים להשקיע בעיר הודות למיקומה האסטרטגי במרכז מקסיקו.
סן לואיס נחשבת ליעד תיירותי מרכזי, בעיר העתיקה נמצאים מבנים הבנויים בסגנונות אמנותיים שונים, המהווים דוגמה לאדריכלות הקולוניאלית במקסיקו.
בשנת 2010 הכריז אונסק"ו על העיר העתיקה כאתר מורשת עולמית כחלק מהדרך המלכותית קמינו ריאל דה טיירה אדנטרו.
לסן לואיס פוטוסי ארבע עשרה ערים תאומות:
סן מיגל (בספרדית: Volcán de San Miguel Bosotlan) וגם צ'אפארסטיקֶה (Chaparrastique - "אדמה חמה גוצה" בשפת הלנקה ) הוא הר געש שכבתי פעיל במחוז סן מיגל (San Miguel) כ־11 קילומטרים דרומית מערבית לעיר סן מיגל במזרח אל סלוודור.
הר הגעש הוא בין הרי הגעש הפעילים ביותר באל סלוודור.
סן מיגל הוא הר געש בזלתי-אנדזיטי בצורת חרוט סימטרי קטום המתנשא מקרוב לגובה פני הים לגובה של 2,310 והוא לכן אחד מתוואי הנוף הבולטים באל סלוודור.
על מדרונות ההר נטועים מטעי קפה ואגבה וחי עליהם תת-מין אנדמי של טוקן Aulacorhynchus prasinus volcanius.
חלקו העליון של ההר נטול צמחייה.
הפסגה היא מכלול של לועות, שעברו שינויים תכופים במהלך ההתפרצויות השונות, כשקוטר הלוע המרכזי הוא 800 מטרים.
מאז הקמת היישוב סן מיגל ב-1530, תועדו שמונה פעמים קילוחי לבה מסדקים רדיאליים שעל הפסגה, בהם כאלו שהגיעו מעבר לבסיס ההר בצפון, בצפון מזרח ובדרום מזרח.
קילוחי הלבה במדרון הדרום-מערבי הם הגדולים ביותר ויצרו שדות לבה שעליהם צמחייה דלילה.
מיקומם של לועות המשנה הפעילים השתנה במהלך השנים והם נוצרו בכל התפרצות במקום גבוה יותר על המדרונות, כשמקורן של ההתפרצויות האחרונות הוא מהלוע המרכזי.
הר הגעש הוא אחד מששת הרי הגעש הפעילים ביותר באל-סלוודור.
ב-300 השנים האחרונות תועדו לפחות 26 התפרצויות געשיות.
ההתפרצות העזה ביותר הייתה ב-1787.
מאז ה-13 בדצמבר 2013 התגברה הפעילות הסייסמית בהר.
על פי הדיווח של משרד לאיכות הסביבה התפרץ ההר לאחר שהיה רדום במשך 37 שנים ביום ראשון ה-29 בדצמבר 2013 בשעה 10:30 (זמן מקומי).
עמוד ההתפרצות של גז ואפר הגיע לגובה 5 קילומטרים, ובשל האפר בוטלו 33 טיסות משדה התעופה של הבירה סן סלוודור.
זמנית הוגדר אזור אסור סביב הר הגעש.
2,000 תושבים פונו מרדיוס של 3 קילומטרים סביב הר הגעש.
ב-1 בינואר 2014 התרחשו כמה אירועי התפרצות שבהם תועדו פליטה מוגברת של גופרית דו-חמצנית.
סן לואיס אוביספו היא עיר במרכז מדינת קליפורניה שבארצות הברית.
היא עיר הבירה של מחוז סן לואיס אוביספו ונמצאת במרחק של 18 קילומטרים מהאוקיינוס השקט.
לפני הגעתם של הקולוניסטים הספרדים, שטח סן לואיס אוביספו היה מיושב על ידי שבט הצ'ומאש של אינדיאנים.
הכפר הוקם ב-1772 כמיסיון סן לואיס אוביספו דה טולוסה על ידי חוניפרו סרה, נזיר ספרדי.
אחרי מלחמת העצמאות של מקסיקו, המיסיון הפך חילוני.
ב-1847, במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, העיר, כמו יתר קליפורניה, סופחה לארצות הברית ממקסיקו.
סן לואיס אוביספו נמצאת בערך באמצע הדרך בין לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו, 18 קילומטרים מחוף האוקיינוס השקט.
בגבול המזרחי נמצאים , שהם המקור של נחל סן לואיס אוביספו שזורם דרך העיר.
העיר מוקפת על ידי מספר פקקים געשיים, שרבים מהם מקומות פופולריים לטיולים רגליים.
האוניברסיטה הפוליטכנית של מדינת קליפורניה נמצאת בגבול סן לואיס אוביספו, ולומדים בה כמעט 20,000 סטודנטים.
היא ידועה בתוכניות בהנדסה ובחקלאות.
נמל התעופה האזורי סן לואיס אוביספו משרת את העיר, כמו גם תחנת רכבת אמטרק ואוטובוסים של קווי גרייהאונד.
הכבישים הראשיים העוברים דרך סן לואיס אוביספו הם דרך מדינת קליפורניה מספר 1 ו-US-101.
סן מיגל (בספרדית: San Miguel) היא בירת מחוז סן מיגל באל סלוודור.
סן מיגל היא העיר השלישית בגודלה במדינה, עם 183,733 תושבים (נכון ל-2012).
היא נמצאת במרחק של 138 קילומטרים מזרחית לסן סלוודור, בירת אל סלוודור.
הספרדים שלחו את הקונקיסטאדור לואיס דה מוסקוסו אלברדו לאזור כדי לייסד באתר כפר.
הוא ייסד אותו ב-8 במאי 1530, יום חגו של מיכאל הקדוש, ועל כן הוא קרא למקום סן מיגל דה לה פרונטרה (מילולית: "מיכאל הקדוש של הגבול").
השם קוצר בהמשך לסן מיגל.
הכפר קיבל מעמד של עיר ב-1574.
ב-1586 העיר נחרבה משריפה שפרצה בה.
עקב כך, הניצולים העבירו את מיקומה של העיר, למקום בו היא נמצאת כיום.
ב-1811 התחילו מרידות בסן סלוודור בדרישה לעצמאות מספרד.
סן מיגל נותרה נאמנה למלך הספרדי ולא הצטרפה למרד.
עם זאת העצמאות הושגה, אל סלוודור הפכה להיות מדינה בתוך הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה, וסן מיגל הפכה להיות בירת מחוז סן מיגל שזה עתה נוצר.
ב-1840 אל סלוודור הפכה להיות עצמאית לחלוטין, וסן מיגל הפכה להיות מרכז חשוב במזרח המדינה.
בעקבות מלחמת האזרחים באל סלוודור, שהתקיימה בין 1979 ו-1992, חלו שינויים גדולים בעיר.
תושבי כפרים באזור היגרו אל עיר, בעוד תושבים אחרים היגרו ממנה ליעדים שונים, כמו ארצות הברית.
בנוסף המלחמה גרמה לפגיעה בתשתיות בעיר.
סן מיגל היא מרכז כלכלי חשוב במזרח אל סלוודור.
הכלכלה המקומית מסתמכת על תעשייה וחקלאות מהאזור.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת דה אוריינטה ופקולטה רב-תחומית של אוניברסיטת אל סלוודור.
סן מיגל דה איינדה (בספרדית: San Miguel de Allende; לעיתים מקוצר לסן מיגל) היא עיר במדינת גואנחואטו במקסיקו.
היא נמצאת במרכז מדינת גואנחואטו, במרחק של 97 קילומטרים מהעיר גואנחואטו, בירת גואנחואטו, ובמרחק של 274 קילומטרים ממקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
סן מיגל דה איינדה ידועה בתור העיר הראשונה במקסיקו ששוחררה משלטון ספרד במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו.
העיר והמתחם הישועי חסוס נסרנו דה אטוטונילקו הוכרו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-2008.
לפני בואם של הספרדים לאזור, במקום בו נמצאת העיר התקיימה התיישבות ילידית בשם איסקואינפן.
ב-1542 הנזיר הפרנציסקני חואן דה סן מיגל ייסד בקרבת איסקואינפן כנסייה וכפר בשם "סן מיגל אל גראנדה".
הילידים לא היו מרוצים מהקולוניזציה של האזור והם תקפו את הכפר בשנים שלאחר מכן עד שהוא ננטש באזור 1550. הספרדים לא ויתרו וב-1555 הכפר נוסד מחדש כמיסיון וכמוצב צבאי, צפון-מערבית למיקום הכפר המקורי.
כעבור כמה שנים התגלו מצבורי כסף באזור מדינת סקטקס של היום.
בעקבות כך הוקמה דרך ממקסיקו סיטי לאזור סקטקס שעברה דרך סן מיגל.
הילידים המשיכו לתקוף, וההתיישבות הפכה לאתר צבאי וכלכלי חשוב.
הממשל של מלכות המשנה של ספרד החדשה עודד התיישבות באזור במטרה לדכא את ההתקפות, כמו גם נתינת אוטונומיה מסוימת ופטור ממס לשבטי הילידים.
הדרכים שהוקמו קישרו את סן מיגל להתיישבויות הכורים באזורי מדינות סקטקס וסן לואיס פוטוסי של היום, והיא הפכה למרכז מסחרי חשוב.
עקב כך, ההתיישבות הפכה לאחת העשירות והגדולות במלכות המשנה של ספרד החדשה.
סן מיגל הגיעה לשיא גדולתה באמצע המאה ה-18, עת נבנו מרבית המבנים הגדולים בעיר.
ב-1810 התגלה קשר נגד השלטון הקולוניאלי הספרדי, בהנהגתם של מיגל אידלגו אי קוסטייה וחוספה אורטיס דה דומינגס, ביחד עם אנשים נוספים, בהם כמה מאנשי סן מיגל.
אחד מהם היה איגנסיו איינדה.
ההודעה על גילוי הקשר עברה דרך סן מיגל אל העיירה דולורס (כיום דולורס אידלגו), שם שהו אידלגו ואיינדה.
עקב כך ב-16 בספטמבר באותה שנה זעק אידלגו את "זעקת דולורס" (Grito de Dolores), במהלכה קרא אידלגו לאנשי דולורס להתקומם נגד השלטון הספרדי וגייס צבא מורדים.
בכך נפתחה מלחמת העצמאות של מקסיקו.
צבא המורדים יצא מדולורס ועצר בקרבת המתחם הישועי חסוס נסרנו דה אטוטונילקו.
משם המורדים המשיכו אל סן מיגל והשתלטו עליה, והיא הפכה להתיישבות הראשונה ששוחררה משלטון הספרדים.
ב-1826, לאחר סיום המלחמה, סן מיגל קיבלה מעמד של עיר ושמה שונה לסן מיגל דה איינדה, כהוקרה לאיגנסיו איינדה, שהוצא להורג על ידי הספרדים במהלך המלחמה.
למרות הפיכתה לעיר, כלכלת העיר הצטמצמה והאוכלוסייה התחילה לעזוב את העיר.
מצב זה נמשך במשך מרבית המאה ה-19. היה שיפור קל במצב העיר במהלך תקופת שלטונו של הנשיא פורפיריו דיאס בסוף המאה, במהלכה החקלאות השתקמה ונבנו באזור סכרים, אמות מים ומסילות.
עם זאת, באותה זמן הפסיקה הכרייה במדינת גואנחואטו והעיר חזרה לגווע, עד שבתחילת המאה ה-20 היא הייתה על סף הפיכה לעיר רפאים.
בסוף שנות ה-30 ובתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 העיר "התגלתה" על ידי אמנים אמריקאים שהתרשמו מהמבנים הקולוניאליים.
הם הקימו בתי ספר לאומנות שזכו להצלחה בקרב וטרנים אמריקאים בוגרי מלחמת העולם השנייה, שגם חזרו והתיישבו בעיר לאחר שפרשו לגמלאות, וסן מיגל דה איינדה הפכה למעין "מובלעת" אמריקאית במקסיקו.
בנוסף, האמנים הרבים שהתיישבו בסן מיגל דה איינדה גרמו לגדילה משמעותית של תעשיית התיירות בעיר.
כיום כלכלת העיר מסתמכת בעיקר על תיירות ותעשייה.
באזורים מסביב לעיר חקלאות היא עדיין הענף המרכזי, ומגדלים באזור בין היתר תירס, חיטה, שעועית ואלפלפה.
סן מרטין (בספרדית: San Martín) היא עיר בפרובינציית מנדוסה בארגנטינה.
ההתיישבות הספרדית באזור החלה במחצית השנייה של המאה ה-16. האזור נודע בתור "רודאו דה מוז'נו" (Rodeo de Moyano), "לה רדוקסיון" (La Reducción) ו"לוס בראלס" (Los Barriales).
במהלך מלחמת העצמאות של ארגנטינה חוסה דה סן מרטין, שהיה ממנהיגי צבא המורדים, ראה באזור חשיבות אסטרטגית שכן בו עברה הדרך לצ'ילה, שם שכנו בעלי ברית של המורדים הארגנטינאים.
בהתאם לכך הוא קנה באזור שטחים ופיתח אותם כדי שיהיה אפשר לקיים בהם חקלאות שתתרום לגדילת האוכלוסייה.
בעקבות פעולותיו של סן מרטין האוכלוסייה אכן גדלה והחלה להתפתח באזור התיישבות.
ב-20 בדצמבר 1816 טוריביו דה לוסוריאגה, שהיה אז מושל אזור קוז'ו ייסד באופן רשמי את ההתיישבות תחת השם "ויז'ה נואבה דה לוס בראלס" (מילולית: "העיירה החדשה של לוס בראלס").
ב-1823 פדרו מולינה, מושל פרובינציית מנדוסה, החליט לשנות את שם ההתיישבות לסן מרטין, כהוקרה לחוסה דה סן מרטין.
ב-1885 נפתחה בסן מרטין תחנת רכבת של הקו שקישר את הבירה בואנוס איירס לפרובינציית מנדוסה ובהמשך לסנטיאגו דה צ'ילה, בירת צ'ילה.
הדבר תרם להפיכתה של סן מרטין למרכז תחבורתי אזורי ותרם להתפתחות האוכלוסייה.
כמו כן באותן שנים העיר קלטה מהגרים רבים מספרד.
קבוצת כדורגל של העיר "אתלטיקו סן מרטין" שיחקה בעבר ברמה עליונה של תחרויות כדורגל בארגנטינה.
כלכלת העיר מסתמכת על חקלאות, ובעיקר על גידול גפנים ועיבוד פרותיהם ליין.
העיר היא אחד המוקדים הגדולים של תעשיית היין בפרובינציה.
העיר נמצאת על מסלול הכביש הלאומי מספר 7, המקשר בין הבירה בואנוס איירס ובין הגבול עם צ'ילה במערב פרובינציית מנדוסה.
סן מיגל דה קוסומל (בספרדית: San Miguel de Cozumel) היא העיר המרכזית באי קוסומל במדינת קינטנה רו במקסיקו.
העיר ממוקמת על חוף הים הקריבי בצדו המערבי של האי, מול העיר פלאיה דל כרמן.
רובם המוחלט של תושבי האי מתגוררים בסן מיגל, ואוכלוסייתה מונה 77,236 תושבים (נכון ל-2010).
העיר והאי הם מרכז תיירותי גדול והם חלק מאזור תיירותי בקינטנה רו הידוע כריביירת המאיה.
הספרדים הגיעו בפעם הראשונה לאזור בו נמצאת העיר ב-3 במאי 1518, במשלחת בפיקוד הקפטן חואן דה גריחלבה.
תוך זמן קצר הוקמה התיישבות בשם "לה סנטה קרוס" שהפכה למרכז אזורי ששימש את הספרדים כשהחלו לכבוש את חצי האי יוקטן ואת שאר מקסיקו.
ככל שהספרדים התקדמו לתוך יבשת אמריקה חשיבותה של ההתיישבות ירדה בהדרגה עד שבמאה ה-19 לא נותרו בה כמעט תושבים.
ב-1847 פרץ מרד של אנשי המאיה בחצי האי יוקטן כנגד השלטון וכנגד התושבים ממוצא אירופאי במסגרת מלחמת הקאסטה.
חלק מהתושבים המקסיקנים במזרח יוקטן הצליחו להימלט מפני המורדים והגיעו אל קוסומל, שם ייסדו תוך זמן קצר את סן מיגל דה קוסומל.
ההתיישבות החדשה נותרה קטנה יחסית עד שבשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 נוסדה בה תעשיית תיירות ענפה שהתבססה על שיט תענוגות שעבר בנמל של העיר.
ב-2005 סן מיגל דה קוסומל נפגעה קשות, כמו יתר מהאזור, מהוריקן וילמה, אבל היא הצליחה להשתקם תוך שנה.
את העיר ואת כלל האי משרת נמל התעופה הבינלאומי קוסומל, המציע טיסות ליעדים בתוך מקסיקו וכן בארצות הברית ובקנדה.
בנוסף יש קו מעבורות הפועל בין סן מיגל ובין פלאיה דל כרמן.
סן לואיס ריו קולורדו (בספרדית: San Luis Río Colorado) היא עיר במועצה אזורית באותו שם, השוכנת בפינה הצפון-מערבית של מדינת סונורה במקסיקו.
בשל האקלים הקיצוני ששורר בה היא מוכרת על ידי השירות המטאורולוגי של מקסיקו (Servicio Meteorológico Nacional) וועדת המים של המדינה (Comisión Nacional del Agua), כעיר הצחיחה ביותר במקסיקו.
העיר שוכנת על נהר הקולורדו, שבאזור זה מהווה את קו הגבול בין מדינת סונורה למדינת באחה קליפורניה, כ-75 קילומטרים ממקסיקלי.
העיר גם קרובה לגבול ארצות הברית–מקסיקו, בקרבה לעיירה סן לואיס באריזונה.
על פי מפקד הביניים של 2015 הייתה האוכלוסייה במועצה האזורית 192,739, הרביעית במספר האוכלוסין בסונורה, וגם שטח המועצה, 8,412.75 קילומטרים מרובעים במדבר סונורה, הוא הרביעי במדינה.
רוב שטח העיר שטוח וחולי למעט האזור הנמוך הקרוב לנהר שהוא בוצי ובו מתרכזת מרבית הפעילות הכלכלית של העיר.
העיר החלה כחווה חקלאית בשם "חוות סן לואיס" (Rancho San Luis) שהקימה משפחת אוסונה דומינגס (Osuna Domínguez) יחד עם חורחה לואיס רומן ארייאנו (Jorge Luis Roman Arellano) על הגדה המזרחית של נהר הקולורדו, שהיה אז נתיב שיט חשוב אל היישובים במעלה הזרם, דוגמת יומה באריזונה.
ב-1917 הקים סרן קרלוס קאייס (Carlos G.
Calles), שנשלח על ידי המשלה הפדרלית, מושבה חקלאית צבאית על מנת שתשמש מוצב קדמי באזור.
קאייס קרא למושבה סן לואיס ריו קולורדו.
ב-1937 הלאים הנשיא לאסרו קארדנאס את החברה האמריקנית "חברת אדמת הנהר קולורדו" (Colorado River Land Company), והפקיע את הקרקעות שהיו בבעלותה בעמק מקסיקלי ובאזור סן לואיס, והחל בכך בתהליך גידול באוכלוסייה וצמיחה בכלכלה.
ב-1939 נוצרה המועצה האזורית סביב היישוב, וב-1958 היא קיבלה מעמד של עיר.
ב-4 באפריל 2010, יום ראשון של חג פסחא, התחוללה באזור רעידת אדמה בעוצמה 7.2 לפי סולם מגניטודה לפי מומנט.
הרעידה גרמה להרס שכלל את בניין הכולבו המקומי של סירס וחמישה בתי ספר.
על פי הערכה כ-30,000 איש סבלו מתוצאות רעידת האדמה.
הפעילויות הכלכליות העיקריות הן תעשייה, חקלאות, חיות משק, מדגה ומסחר, שבו הרשת השולטת היא רשת OXXO המקסיקנית ואחריה סניפים של החברות האמריקניות circle K ו-welton.
מרבית המועסקים (כ-62%), עוסקים במסחר ושירותים, 25.6% בתעשייה ו-12.5% בחקלאות, דיג וכרייה.
על פי מפקד האוכלוסייה של 2010 הייתה מידת האוריינות של תושבים בני 14 עד 24 97.8%, ושל תושבים בני 25 ויותר 94.8%.
במסגרת המועצה המקומית יש 83 בתי ספר יסודיים, 20 תיכונים וחמישה מוסדות להשכלה גבוהה.
יש בסן לואיס ריו קולורדו כמה מוסדות להשכלה גבוהה, כולל הקמפוס של אוניברסיטת המדינה של סונורה (Universidad Estatal de Sonora).
כבישים מחברים את העיר עם חצי האי באחה קליפורניה ועם מדינות ארצות הברית אריזונה וקליפורניה.
עבור הכביש לבאחה קליפורניה נבנה גשר מעל לקולורדו ב-1958. כמו כן כבישים מחברים את העיר ליישובים אחרים בסונורה.
ביולי 2009 הסתיימה סלילת כביש החוף המקשר בין סן לואיס ריו קולורדו לעיירת התיירות פוארטו פניאסקו (Puerto Peñasco).
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי של סן לואיס ריו קולורדו (Aeropuerto Internacional de San Luis Río Colorado), שלמרות שמו משרת רק קווי פנים.
נמל התעופה הבינלאומי הקרוב נמצא במקסיקלי.
סן לואיס ריו קולורדו היא השנייה במקסיקו מבחינת הטמפרטורות הגבוהות, אחרי מקסיקלי השכנה.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה בעיר הייתה 58.5°C ב-6 ביולי 1966. החורף בעיר נוח, וכמה פעמים בשנה יורדת הטמפרטורה מתחת לנקודת הקיפאון.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה בסן לואיס ריו קולורדו הייתה 6.0°C- ב-22 בינואר 1937.
העיר הוציאה מקרבה לא מעט מתאבקים וכל חודש יש אירועי התאבקות במקומות שונים.
במהלך מרץ או אפריל יש חגיגות לכבוד הפסחא.
ב-14 ביוני חוגגים את הקמת העיר, ובחודשים אוקטובר ונובמבר יש יריד כותנה מסורתי.
ב-15 בספטמבר, יום העצמאות של מקסיקו, חוגגים בזיקוקים מבניין העירייה, בעוד שב-20 בנובמבר חוגגים את המהפכה המקסיקנית במצעד של בתי הספר.
ב-12 בדצמבר חוגגים את יום הבתולה מגוואדלופה בכנסייה (Santuario de Guadalupe), במשחקים, אוכל והופעות אמנים.
סן מיניאטו (באיטלקית: San Miniato) היא קומונה בנפת פיזה במחוז טוסקנה, במערב איטליה.
העיר בת 28 אלף תושבים, שוכנת על רכס גבעי, בעל חשיבות אסטרטגית היסטורית, השולט מדרום על עמק הארנו התחתון ונמצא בין עמקי הנחלים של אגולה (Egola) ואלזה (Elsa).
בעבר, כלל שם העיר גם את התוספת "El Tedesco" שמשמעותו - "הגרמנים".
וזאת, כדי להבדיל את המקום מהמנזר סן מיניאטו אל מונטה המצוי בפירנצה כ-40 ק"מ ממזרח לסן מיניאטו.
מאז שנת 1969, אז נערך לראשונה, העיר מפורסמת בעיקר הודות לפסטיבל מקומי המוקדש לכמהין לבנות הנאספות באזור ולמגדל המבוצר המשוחזר שבנה פרידריך השני במאה ה-13.
ממצאי קרמיקה וכלי אבן מתקופת הברונזה שנתגלו באזור סן מיניאטו מוכיחים קיום התיישבות אנושית באזור כבר בתקופה זו.
כמו כן התגלו באזור ממצאים מהמאה ה-3 לפני הספירה, מהתקופה האטרוסקית.
ממצאים נוספים מהעת העתיקה הם ממצאים ארכאולוגיים מתקופת האימפריה הרומית, בעיקר מתקופת המאה ה-1 לפני הספירה והמאה ה-2 לספירה.
בימי הביניים, הייתה סן מיניאטו ממוקמת על ויה פרנצ'יג'נה - הדרך המרכזית שקישרה בין רומא ובין צפון אירופה.
היא גם יושבת בצומת הדרכים פירנצה-פיזה ולוקה-סיינה.
עקב מיקומה האסטרטגי, הייתה סן מיניאטו נתונה לאורך ההיסטוריה למעבר שכיח של צבאות - הן ידידותיים והן עוינים, למעבר סחורות ושירותים ולמעבר נוסעים מקרוב ומרחוק.
האזכור הראשון של סן מיניאטו במסמכים היסטוריים מציין כפר קטן שבמרכזו כנסייה קטנה שנבנתה במאה ה-8 על ידי הלומברדים ומוקדשת לסן מיניאטו .
בסוף המאה ה-10 כבר התפתחה סן מיניאטו וכללה אוכלוסייה גדולה יותר.
הגנת העיירה נסמכה על חפיר שהקיפה אותה ועל מצודה שהקים אוטו הראשון.
מבחינה דתית השתייכה העיירה לארכיבישופות של לוקה.
רבודו , נסיך גרמני שמונה על ידי היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כנציגו האימפריה בטוסקנה, קבע את מושבו ב-1116 בעיירה.
בכך תפסה סן מיניאטו את מקומה של פירנצה כמקום מושב הממשל בטוסקנה עד המאה ה-13. המושלים, שהיו ברובם ממוצא גרמני, הקנו לעיירה את שמה "El Tedesco" שמשמעותו - "הגרמנים", שנשאר כחלק משמה במשך מאות שנים.
החומות הראשונות סביב לעיירה, ששולבו בהן גם מגדלים, נבנו במהלך המאה ה-12 בתקופה שבה האזור כולו נשלט על ידי פרידריך ברברוסה.
תחת שלטונון נכדו, פרידריך השני, הורחבו וחוזקו ביצורי העיר, כולל בניית המצודה (La Rocca) והמגדל שניצב בה.
בסוף המאה ה-13 ובמהלך המאה ה-14 כולה, הייתה סן מיניאטו מעורבת בסכסוך המתמשך בין הגואלפים ובין הגיבלינים.
בתחילה זוהתה העיר עם הגיבלינים, אך ב-1291 היא הפכה לעיר גואלפית כשכרתה ברית עם פירנצה, ובשנת 1307, נלחמה עם חברים אחרים של הליגה הגואלפית כנגד ארצו הגיבלינית.
מ-1347 ועד איחוד איטליה ב-1860, הייתה סן מיניאטו תחת שליטת פירנצה ובהמשך תחת הדוכסות הגדולה של טוסקנה, למעט שלוש שנים (1370-1367), בהן מרדה בפירנצה בתמיכת פיזה ותקופה של שנתיים (1799-1797) בזמן מסעו הראשון לאיטליה של נפוליאון בונאפרטה.
באמצע שנות ה-20, תחת השלטון הפשיסטי, קובצו מספר קהילות קטנות ששכנו מצפון ולמרגלות הרכס עליו נמצאת סן מיניאטו ונקראו סן מיניאטו באסו (San Miniato Basso).
כיום, חלק מוניציפלי של סן מיניאטו והמקום בו עוברת מסילת הרכבת.
במהלך מלחמת העולם השנייה סבלה העיר מהפצצות של קו הרכבת פיזה-פירנצה שעבר בתחומה התחתון.
ב-22 ביולי 1944, בעת שהעיר הייתה תחת שלטון גרמני וכוחות בנות הברית התקרבו לעיירה, אפשרו הגרמנים לחלק מתושבי העיר למצוא מקלט בקתדרלה המקומית.
במהלך דו-קרב ארטילרי, חדר פגז (בדיעבד התברר שהיה פגז אמריקאי) אל חלון הקתדרלה והתפוצץ בתוכה.
55 נפש נהרגו בפיצוץ וכ-100 נפצעו.
רוב הקרבנות היו זקנים, נשים וילדים.
במאי הקולנוע ילידי העיירה, האחים טביאני, כללו אירוע זה בסרטם הראשון (יצא לאור ב-1954), "סן מיניאטו יולי 44".
סרט נוסף שלהם, "הלילה של סן לורנצו", שיצא למסכים ב-1982, צולם בסן מיניאטו ובאמפולי ועסק גם הוא באנשי עיירה איטלקית המחכים לבואם של האמריקאים במלחמת העולם השנייה ומתלבטים האם למצוא מחסה בכנסייה המקומית או לצאת מן העיר ולהתקדם לעבר הכוחות האמריקאים.
במאה ה-21, יחד עם המשך מגמת הגידול באוכלוסייה באזור, מהווה גם התיירות מרכיב חשוב בכלכלת העיר, יחד עם המשך המגמה של התפתחות המסחר והשירותים.
רוקה די פדריקו II - מצודה בצורת מגדל גבוה הניצב על גבעה שלטת (בגובה של 192 מטר מעל פני הים) מחוץ לאזור המבונה של העיירה.
המגדל שולט על כל עמק הארנו המזרחי (העמק מכונה ואלדארנו).
במצודה זו, שנבנתה במאה ה-13 על ידי פרידריך השני, נכלא יועצו הבכיר, פייטרו דלה ויניה שהתאבד בכלאו.
במהלך מלחמת העולם השנייה פוצץ הוורמאכט את המגדל בנסיגתו, כדי למנוע מבנות הברית שימוש בו לתצפית ואש.
ב-1958 שוחזר המגדל והוקם מחדש והוא פתוח למבקרים.
קתדרלת סנטה מריה אסונטה וסן גנסיו - מוקדשת לעליית מרים ולקדוש גנסיוס.
במקור נבנתה בסוף המאה ה-12, בסגנון רומנסקי, אך עברה מספר שינויים במהלך הדורות ונוספו לה מרכיבים גותיים, רנסאנסיים ובארוקיים.
חזית הקתדרלה כוללת מספר כלי מיוליקה צבעוניים.
מגדל הכנסייה, הנקרא מגדל מטילדה (Torre di Matilde, על שם מטילדה רוזנת טוסקנה) בנוי בצורת מצודה וכולל שעון א-סימטרי.
בקתדרלה זו התרחש אירוע אסון הפגז במהלך מלחמת העולם השנייה.
המוזיאון הדיוקסי - נמצא בצמוד לקתדרלה, מוזיאון-גלריה זה מכיל עבודות של פיליפו ליפי, ג'קופו קימנטי, נרי די ביצ'י, פרה ברתולומאו, ורוקיו וצ'יגולי.
בשלושת השבועות האחרונים בחודש נובמבר, מארחת סן מיניאטו פסטיבל המוקדש לכמהין הלבנות הנאספות באזור שמסביב לעיר.
הכמהה הלבנה נחשבת כבעלת ערך גבוה יותר מהכמהה השחורה, שנאספת במחוזות אומבריה ומרקה, דבר המתבטא במחירה הגבוה, המשפיע גם על מחירי המנות המכילות כמהין במסעדות המקומיות.
נהר סן מיגל הוא יובל של הנהר דולורס, באורך 130 קילומטרים בדרום-מערב מדינת קולורדו שבארצות הברית.
מקורותיו בהרי סן חואן מדרום-מזרח לטליורייד ().
הנהר זורם לצפון-מערב, לאורך המורד הדרומי של רמת אנקומפגרה, דרך היישובים פלייסרוויל (Placerville), נוקלה (Nucla) ונשפך לנהר דולורס, יובל של הנהר קולורדו, במערב מחוז מונטרוז, בערך 24 קילומטרים מזרחית לקו הגבול עם מדינת יוטה ().
הסן מיגל זורם בחופשיות פחות או יותר, עם זאת, סכרי הטיה מנקדים את הנהר ומשנים את הזרמים.
שיפוע הנהר סן מיגל משתנה מתלול מאוד בחלקיו העליונים (כשהוא יוצר זרם רדוד, סלעי ובלתי עביר לשיט) לשיפוע מתון בחלקיו התחתיים, הפרש גובה של 9.5-5.7 מטר לקילומטר אורך, המאפשר שיט במים לבנים במגוון אשדות בתחום II+--III.
הפרש הגבהים בין מקורות הנהר לשפך הוא 2,100 מטרים, מאזור אלפיני לאזור מדברי.
הספיקה הממוצעת היא 17 מטרים בשנייה.
שייטים בקיאקים וברפטינג במים לבנים יכולים ליהנות מקטעים רבים על הסן מיגל.
מינימום ספיקה מומלץ לסירות קטנות הוא 7 מטרים בשנייה, כשהנהר ראוי לשיט סמוך לפלייסרוויל בשלהי אפריל או תחילת מאי.
נוהגים לשוט בכמה קטעים באורכים שונים משם ועד השפך לדולורס, סמוך לעיירת המכרות אורניום הנטושה יוראוון (Uravan).
רוב הנהר נחשב בדרגה 2 עם כמה אשדות בדרגה שלוש שעשויים להיות מאתגרים בזרימות חזקות, כאשר מהירות הזרם מקשה על עצירה לשם בחינת המעבר הטוב יותר.
סכנות נוספות בנהר הם שלושת סכרי ההטיה בין נאצ'ריטה (Naturita) לגשר כביש 145 מזרחית לנורווד (Norwood).
כולם נוחים לשאת את הסירה מעבר להם.
עם זאת, כשהנהר מתפתל דרך העמק החקלאי מזרחית לנצ'וריטה, חוצים כמה גדרות בקר את הנהר.
סן מיצוג'י הוא שחקן ודוגמן אוסטרלי-יפני.
סן מיצוג'י נולד בסידני, אוסטרליה, לאב יפני ולאם אוסטרלית.
הוא למד בבית הספר התיכון לבנים בסידני.
הוא עבר לטוקיו שם הפך לדוגמן לפני שהחל לשחק.
תפקיד המשחק הגדול הראשון שלו היה בסדרת הטלוויזיה "אוריג'ין" בשנת 2018. מיצוג'י הביע עוד את אהבתו למדע בדיוני ופנטזיה, שלדבריו דומים מאוד בתערובת הפרדוקסלית שלהם לאסקפיזם.
בפברואר 2020 מיצוג'י כיכב בתפקיד חוזר בעונה השנייה של שירות ההזרמה נטפליקס בסדרת המדע הבדיוני של "פחמן משודרג".
באותה שנה, מיצוג'י כיכב בתפקיד הנרי פוסטר בעיבוד למיני סדרה של "עולם חדש מופלא".
שנה סדרה תפקיד הערות 2018 Origin שון קנזאקיתפקיד ראשי; 10 פרקים 2019 האיש במצודה הרמה טורו קידו חוזר (עונה 4) 2020 פחמן משודרג טנאסדה יוקיטו חוזר (עונה 2) 2020 עולם חדש מופלא הנרי פוסטרתפקיד ראשי
סן מרטן הוא אי בצפון מזרח הים הקריבי, הממוקם כ-300 קילומטרים מזרחית לפוארטו ריקו.
האי משתרע על פני כ-87 קילומטרים רבועים כאשר בסביבות כ-60 אחוזים משטחי האי נמצאים תחת שליטת הרפובליקה הצרפתית ובסביבות כ-40 אחוזים משטחי האי נמצאים תחת שליטת ממלכת הולנד.
אף על פי כן החלק ההולנדי של האי מאוכלס יותר מאשר החלק הצרפתי של האי.
האי חולק בין צרפת והולנד במהלך שנת 1648. החלק הצרפתי של האי כולל את הקולקטיב סן מרטן המהווה קולקטיב מעבר לים של הרפובליקה הצרפתית.
משום שהוא משתייך לצרפת החלק הצרפתי של האי הוא גם חלק מהאיחוד האירופי.
החלק ההולנדי של האי כולל את המחוז ההולנדי סנט מארטן אשר נחשב לאחת מארבע המדינות של ממלכת הולנד.
ב-1 בינואר 2019 מנתה אוכלוסיית האי כולו 73,666 תושבים, כאשר 41,177 גרו בחלק ההולנדי של האי ו-32,489 תושבים גרו בחלק הצרפתי של האי.
סן מרטין דה טוקומאן (בספרדית: Club Atlético San Martín, San Martín de Tucumán) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1909 בעיר טוקומאן.
בנוסף לכדורגל למועדון יש סקציות בענפי ספורט נוספים.
המועדון הוקם בשנת 1909. הוא שיחק בליגות אזוריות.
משחק בין-לאומי ראשון בהשתתפות הקבוצה התקיים בשנת 1923 נגד פניארול שניצח בתוצאה 2:1.
לאחר תחילת תחרויות ארציות במסגרת "אליפות לאומית" קבוצת המועדון שיחקה בה בכול השנים מאז 1968 ועד ל-1985.
בעונת 1989/1990 בליגת העל הארגנטינאית הקבוצה לראשונה שיחקה בליגה בכירה.
היא ירדה לאחר עונה בודדת וחזרה לעונת 1992/1993 בליגת העל הארגנטינאית.
היא שיחקה בליגה הבכירה גם בעונת 2008/2009 ועונת 2018/2019. הקבוצה לא הצליחה לשחק בליגה הבכירה שתי עונות רצופות.
בליגת משנה הקבוצה שיחקה במשך 25 עונות.
נכון לעונת 2025 הקבוצה משחקת בליגת משנה.
הקבוצה משחקת באצטדיון לה סיטדלה שכולל כ-30 אלף מקומות.
סן לורנסו (בספרדית: Club Atlético San Lorenzo) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1921 בעיר מר דל פלאטה.
בעבר הקבוצה שיחקה בליגה הבכירה וכיום משחקת בליגה אזורית.
המועדון הוקם בשנת 1921 בעיקר על ידי אוהדי של קבוצת סן לורנסו וזו הייתה הסיבה לשם שנבחר.
מאז הקמתה הקבוצה שיחקה בליגה אזורית.
בשנת 1963 היא ניצחה בליגה ובהמשך שחזרה הישג זה ברציפות עד לשנת 1968. בסך הכול היא זכתה באליפות 14 פעמים (בפעם האחרונה בשנת 2003).
בשנת 1971 היא לראשונה שיחקה ברמה ארצית בכירה.
היא שיחקה במסגרת זו 9 עונות, בפעם האחרונה בשנת 1982.
בעקבות שינוי מתכונת התחרויות הארציות בשנת 1985 הקבוצה לא נכללה בליגת משנה והמשיכה לשחק בליגה אזורית של מר דל פלאטה (חמישית בחשיבותה בארגנטינה) בה משחקת גם כיום.
סן סלוודור (בספרדית: San Salvador) היא עיר הבירה של אל סלוודור והעיר הגדולה ביותר בה.
זהו המרכז הפוליטי, התרבותי, החינוכי והפיננסי של המדינה.
האזור המטרופוליני של סן סלוודור (אנ'), הכולל את הבירה עצמה ו-13 מרשויותיה, מונה כ-2,404,097 תושבים לפי המפקד שנערך במדינה ב-2018.
סן סלוודור ממוקמת באזור הררי, מוקפת בהרי געש ומועדת לרעידות אדמה.
רוב תושבי המדינה וכמו כן גם הבירה משתייכים לכנסייה הקתולית, כמו גם ענפים פרוטסטנטיים רבים של הנצרות, כולל אוונגליסטים, בפטיסטים ומורמונים.
בסן סלוודור מייצרים בעיקר בירה, טבק ומוצריו, מוצרי טקסטיל וסבון.
סן סלוודור אומנם הוקמה ב-1 באפריל 1525, אך שינתה את מקומה ונבנתה מחדש בשנים 1528 ו-1545. במקור היא נבנתה במקום שהיום הוא האתר הארכאולוגי .
עד תחילת המאה ה-20 אוכלוסיית העיר לא גדלה משמעותית.
במהלך השנים סבלה סן סלוודור ממספר רעידות אדמה קשות שהחריבו את העיר.
הקשה מבין רעידות האדמה אירעה בשנת 1854. האחרונה שבהן, שגרמה נזק קשה לעיר, בעיקר בפרוור לאס קולינס של סן סלוודור אירעה בשנת 2001. באותה רעידת אדמה, מפולת בוץ גרמה לחורבנו המוחלט של הפרוור ולנזק רב לרכוש ולנפש.
כ-89% מאוכלוסיית העיר הם מסטיסים, 9% הם אירופאים, והשאר ילידים או קבוצות אתניות קטנות, כמו סינים, יהודים וערבים.
הראשון, נמל התעופה הבינלאומי אילופנגו , שימש כשדה התעופה העיקרי של העיר עד שב-31 בינואר 1980 הוא הוחלף על ידי נמל התעופה הבינלאומי קומלפה הגדול והמודרני יותר, אשר מרכז אליו את כל הטיסות הבינלאומיות בעיר.
אצטדיון ג'וזפה מאצה (באיטלקית: Giuseppe Meazza), המוכר יותר כאצטדיון הסן סירו (San Siro), הוא אצטדיון כדורגל ברובע הסן סירו בעיר מילאנו, איטליה.
האצטדיון הוא מגרשן הביתי של קבוצות הכדורגל המקומיות אינטר מילאנו ומילאן ותכולתו נכון ל-2019 75,923 מקומות ישיבה, והוא האצטדיון הגדול ביותר באיטליה.
האצטדיון נבנה בשנת 1925 במחוז המילאנזי של סן סירו, מה שנתן לו את שמו המקורי, ב-1980 שמו שונה באופן רשמי ל"ג'וזפה מאצה" על שמו של ג'וזפה מאצה, שחקן עבר איטלקי המזוהה יותר עם אינטר ועל כן אנשי המועדון קוראים לו בשם הרשמי, בעוד אוהדי מילאן קוראים לו הסן סירו.
המשחק הראשון בהיסטוריה שנערך באצטדיון היה ב-19 בספטמבר 1926 - הדרבי של מילאנו בין אינטר לבין מילאן לעיני כ-35,000 צופים (3-6 לאינטר בסיום).
התחלת העבודות על האצטדיון החלו עוד ב-1925, ושמו המקורי היה מיועד להיות "אצטדיון הכדורגל החדש סן סירו" (באיטלקית: Nuovo Stadio Calcistico San Siro).
הרעיון מאחורי הקמת האצטדיון במקור הייתה להקים אצטדיון באותו הרובע בו יש מסלול תחרות למרוץ סוסים, והועלה על ידי נשיא מועדון הכדורגל של מילאן, פיירו פירלי.
האדריכלים תכננו את האצטדיון שיוכל לארח משחקי כדורגל בלבד ולא שום ספורט אחר - דבר לא שגרתי בשנים אלו בו רוב האצטדיונים העירוניים נבנו מותאמים למספר ענפי ספורט, ובראשם אתלטיקה, אך כאמור לא במקרה זה.
האצטדיון נחנך ב-19 בספטמבר 1926, כאשר כ-35 אלף צופים ראו את משחק הדרבי של מילאנו בין אינטר ומילאן היריבות העירוניות והקבוצות הכי גדולות במילאנו, שנגמר 6-3 לאינטר.
ב-1939 הורחב האצטדיון ל-55,000 מקומות, בשביל המשחק של נבחרת איטליה נגד נבחרת אנגליה, וב-1940 הורחב ל-65,000 מקומות, בשביל המשחק של נבחרת איטליה נגד נבחרת גרמניה.
במקור היה האצטדיון המגרש הביתי ורכושה של קבוצת הכדורגל של מילאן, אך ב-1947 עזבה אינטר את מגרשה הישן ה"ארנה סיביקה" המיושן והעתיק (שכיום נחשב לאתר עתיקות ומשמש גם כאצטדיון רוגבי), והחלה לארח את משחקיה הביתיים בסן סירו ביחד עם מילאן.
ב-1951 אירח האצטדיון את גמר הגביע הלטיני בו ניצחה מילאן את ליל הצרפתית 5-0.
מ-1948 ועד 1955 המהנדסים ארמנדו רונצ'ה ופרוצ'יו קאצולארי פיתחו את הפרויקט להרחבה שנייה של האצטדיון, שהיא מיועד להגדיל את תכולתו מ-50 אלף צופים לכ-150 אלף צופים.
קאצולארי ורונצ'ה תכננו שלוש טבעות ישיבה נוספות מעבר לקיימת, עם 19 רמפות ספירליות שכל אחת מהן באורך 200 מטר ונתנו גישה לקומה העליונה.
במהלך הבנייה, הובן כי לא ניתן לבנות 3 טבעות צפייה לישיבה, והתוכנית הגראנדיוזית נזנחה, כך שלבסוף האצטדיון הורחב לכ-100 אלף מקומות.
האצטדיון אירח את גמר גביע אירופה לאלופות 1965 בין בנפיקה ליסבון הפורטוגלית לבין אינטר האיטלקית, שניצחה 1-0, וגם את גמר הגביע ב1970 בו ניצחה פיינורד ההולנדית את סלטיק הסקוטית 2-1.
ב-2 במרץ 1980 שונה שמו של האצטדיון לשמו הנוכחי "אצטדיון ג'וזפה מאצה" על שמו ולזכרו של ג'וזפה מאצה (1910 - 1979), שחקן עבר איטלקי שפעל בשנות ה-30 וה-40. מאצה מזוהה יותר עם אינטר ועל כן אנשי המועדון קוראים לו בשם הרשמי, בעוד אוהדי מילאן קוראים לו הסן סירו.
ב-1986, לאחר אסון הייזל, צומצם ל-80,000 על מנת לעמוד בתקנות בטיחותיות חדשות.
ב-1987, כהכנה למונדיאל 1990 הממשלה האיטלקית נתנה לעיריית מילאנו 30 מיליון דולר לשיפוץ האצטדיון, אבל לבסוף, העלויות היו כפולות.
פרויקט 1990 של רגאצי כלל: 11 עמודים בגובה של 50 מטר וגג בגובה 60 מטר מעל היציעים.
ב-1990 הורחב האצטדיון פעם נוספת ל-85,700 מקומות.
ב-1996 נפתח המוזיאון של מילאן ואינטר שנבנה בתוך האצטדיון המגולל את סיפור הקבוצות, ובו פריטים היסטוריים משמעותיים של שתי הקבוצות.
ב-2014 הוחלף הדשא מדשא רגיל, לדשא סינתטי.
האצטדיון אירח גם את גמר ליגת האלופות בשנים 2001 בו ניצחה באיירן מינכן 5-4 בדו-קרב פנדלים וב-2016 בו ניצחה ריאל מדריד 5-3, גם היא בדו-קרב פנדלים.
ב-24 ביוני 2019 הכריזו הקבוצות אינטר ומילאן על כוונתם לבנות אצטדיון חדש בן 60 אלף מקומות, בצמוד לסן סירו, שעלותו המוערכת כ-800 מיליון דולר, ויהיה מוכן לעונת המשחקים 2022/2023. עיצוב האצטדיון צפוי להיות בדומה לאצטדיון מרצדס-בנץ באטלנטה, במדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית.
ג'יוזפה סלא, ראש עיריית מילאנו, ביקש תוספת זמן על מנת שיוכל האצטדיון לארח את טקס הפתיחה לאולימפיאדת מילאנו – קורטינה ד'אמפצו ב-2026, והתוכניות נתקלו בהתנגדות מסוימת של אוהדי שתי הקבוצות.
ב-26 בספטמבר 2019 הציגו הקבוצות שתי אופציות לעיצוב האצטדיון החדש, שייקרא Nuovo Stadio Milano ("האצטדיון החדש מילאנו"), שעוצבו על ידי חברות הענק "פופולוס" ו"מאניקה".
בתוך האצטדיון ישנו מוזיאון, בו נמצאים פרטים מההיסטוריה של אינטר ומילאן, וכמו כן יש חדר המוקדש לאגדות העבר של הכדורגל כמו מראדונה.
המטיילים יוכלו לערוך סיור מקיף באצטדיון ביחד עם מדריכה, בו מבקרים ביציע הכבוד וחדרי ההלבשה של הקבוצות ולעיתים גם עולים על הדשא באצטדיון.
הסיור והמוזיאון פתוחים בין השעות 10:00 עד 17:00 ונכנסים אליהם משער 14, למעט ימים בהם מתקיימים משחקים באצטדיון.
כמו כן, ליד המוזיאון, שוכנת החנות הרשמית של 2 הקבוצות שמכילה פריטים שלהם.
החנות פתוחה גם היא מ-10:00 עד 17:00 למעט ימים בהם מתקיימים משחקים באצטדיון.
האצטדיון ממוקם בחלק המערבי של מילאנו.
ניתן להגיע אליו על ידי רכבת חשמלית מספר 16 שמגיע בדיוק לאצטדיון או על ידי הקו האדום של המטרו לכיוון רהו פיארה ולרדת בתחנת לוטו, שרחוקה כ-15 דקות הליכה מהאצטדיון, או על ידי הקו הסגול.
לפני אירועי ספורט או קונצרטים יש אוטובוס בחינם שמגיע מתחנת המטרו לוטו אל האצטדיון.
סן סבסטיאן (בספרדית: San Sebastián, בבסקית: דונוסטיה, Donostia; השם הרשמי הוא דונוסטיה-סן סבסטיאן) היא עיר בצפון ספרד, השוכנת במפרץ ביסקאיה קרוב לגבול עם צרפת.
משמשת כבירת נפת גיפוסקואה בחבל הבסקים ובה כ-184,200 תושבים (2008).
העיר התברכה בחוף ים ציורי, התחום בין שני הרים גבוהים.
לאורך החוף ישנה טיילת ובה שפע מקומות בילוי ומסעדות בעלות מטבח עשיר.
בין היתר משום כך היא אתר תיירות פופולרי.
רוב בתי העיר חדשים, מאחר שהעיר עברה שריפות רבות, האחרונה שבהן בתקופת כיבוש נפוליאון.
הרובע העתיק של סן סבסטיאן (Parte Vieja) הוא מבוך של סמטאות צרות עם מבנים מימי הביניים וכיכרות מרשימות כדוגמת כיכר החוקה (Plaza de La Constitucion), שבעבר שימשה כזירת מלחמות השוורים בעיר.
מרכז העיר (Zentroa), ברובו, נבנה בסגנון אדריכלי של תחילת המאה העשרים, הבל אפוק.
העיר מפורסמת בשל פסטיבל הקולנוע הבינלאומי המתקיים בה מדי שנה.
עוגה מפורסמת מסורתית לעיר נקראת עוגת סן סבסטיאן, זוהי עוגת גבינה "שרופה" אשר מושחמת בחלקה העליון עד ליצירת קרמל שחום כהה על פני העוגה.
היא ידועה במרקמה הייחודי הנוצר מבלילה נוזלית אפויה בחום גבוה ומקוררת כאשר חלקה הפנימי עדיין במרקם רך.
בסן סבסטיאן נמצא מועדון הכדורגל ריאל סוסיאדד מליגת העל הספרדית, ואחד מאירועי הספורט החשובים בעיר הוא הדרבי הבסקי.
סן סבסטיאן נוסדה כאתר נופש קיצי לבני המלוכה הספרדית בשנות ה-20 המוקדמות.
היא נחשבה לאחד המקומות היותר עשירים ותרבותיים בספרד ושנים רבות הייתה בירת הקיץ של ספרד.
סן סלוודור דה לה פונטה (בספרדית: San Salvador de la Punta) הוא מבצר בפתחו המערבי של מפרץ הוואנה.
בנייתו של המבצר החלה ב-1590, זמן קצר לאחר שהחלה בנייתו של מבצר אל מורו מעברו השני של המפרץ.
עוד קודם לכן, ב-1577, הסתיימה בנייתו של קאסטיו דה לה ריאל פוארסה, לא הרחק ממנו, אך לאחר שהספרדים נוכחו כי מיקומו המרוחק מפתח המפרץ לא תאפשר הגנה יעילה על העיר, הוחלט גם על הקמתם של שני מבצרים אלה.
בניית המבצר התנהלה בעצלתיים, וב-1595 נוצר עיכוב משמעותי בלוח הזמנים, לאחר שסופת הוריקן הרסה חלקים שכבר נבנו.
ב-1602 החליט מתכנן המבצר, עקב העיכובים, לצמצם את היקפו, ולהותיר בו מגדל מרכזי אחד, בו הוצבו כעשרה תותחים.
בסופו של דבר, הסתיימה הבנייה ב-1610. ב-1630 נמתחה שרשרת עשויה נחושת בין סן סלוודור לבין אל מורו, שאפשרה את חסימת המפרץ מפני אניות בשעות הלילה ובעת התקפה.
במהלך הפלישה הבריטית לקובה ב-1762, נהרסו חלקים רבים במבצר.
לאחר שובם של הספרדים לאי, ב-1763, הם החלו בשיפוץ המבצר ובהרחבת ביצוריו.
בין היתר, נוספו ארבע רחבות, שעל כל אחת מהן הוצב תותח.
ב-1997 שיפצה ממשלת קובה את המבצר, והוקם סביבו פארק, ובו אנדרטה לזכרו של מקסימו גומס, מראשי המאבק הקובני לעצמאות.
סן סבא (באיטלקית: San Saba) הוא הרובע ה-21 מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
הרובע מהווה חלק ממוניצ'יפי 1 - האזור המרכזי של רומא המודרנית, ונמצא בקצה הדרום מזרח של האזור העתיק של רומא.
הרובע נקרא על שם כנסיית סן סבא הנמצאת בו.
בנוסף, נמצאות ברובע הכנסיות סנטה בלבינה וסנטי נראו אי אצ'ילאו א קרקלה (הנמצאת בסמוך לשרידי מרחצאות קרקלה, הנמצאים אף הם בתחומי הרובע).
ברובע עוברת חומת אורליאנוס, ונמצאים בו השערים סן סבסטיאנו וסן פאולו שבחומה.
סן סבא (באיטלקית: San Saba) היא בזיליקה ואחת הכנסיות הטיטולריות של העיר רומא בירת איטליה.
הכנסייה נמצאת על גבעת האוונטין בסמוך לחומת אורליאנוס הקדומה.
המנזר הראשון הוקם באתר בשנת 648 על ידי נזירים שנמלטו ממנזר מר סבא בעקבות הכיבוש הערבי והגיעו לרומא.
הנזירים השתתפו בוועידת הלטרון ובסיומה הקימו מנזר במבנה אחוזה נטוש שמצאו (באותה עת פחתה אוכלוסיית רומא והיו בה מבנים נטושים רבים).
על פי מסורת מקומית היה האתר שייך לסילביה הקדושה, אימו של האפיפיור גרגוריוס הראשון אשר ציוותה במותה את האתר למנזר, אולם ככל הנראה מקורה של מסורת זו במאה ה-12.
המנזר שהוקם שגשג במהלך המאה השמינית והתשיעית ונזיריו אף השתתפו במשלחות רשמיות שנשלחו לביזנטיון ובוועדות שנערכו בקונסטנטינופוליס כנציגי הכנסייה הקתולית והאפיפיור.
בשנת 768 נכלא במנזר האנטי-אפיפיור קונסטנטינוס השני בטרם הוצא להורג על ידי הלומברדים.
המנזר שופץ במאה העשירית והועבר למסדר הבנדיקטיני של מונטה קאסינו ושופץ שוב במאה ה-13 בטרם הועבר לנזירי קלוני.
במאה ה-15 הועבר המנזר לנזירים הציסטרציאנים.
בשנת 1959 הפכה הכנסייה לכנסייה טיטולרית.
בקדמת המבנה נמצאת אכסדרת עמודים שנבנתה במאה ה-13. במרכז הכנסייה אולם תווך שמשני צדדיו שני אולמות צידיים.
ככל הנראה הכנסייה נבנתה תוך שימוש מבני בעמודים שנלקחו ממבנים עתיקים.
מתחת לכנסייה נמצאת קריפטה שנבנתה באתר בו היה, על פי המסורת, ביתה של סילביה הקדושה, ובה מוחזקים שרידים של סבאס.
סן סלבדור דה חוחוי, ובקיצור חוחוי (בספרדית: San Salvador de Jujuy) היא בירת פרובינציית חוחוי, הממוקמת בצפון־מערב ארגנטינה.
העיר ממוקמת כ-1,500 ק"מ מהבירה בואנוס איירס.
בקרבת העיר ישנם אתרי תיירות כגון העיירות הילידיות אומוואקה וטילקארה.
העיר קרובה להרי האנדים, ושוכנת קרוב למפגש הנהרות ריו קסיבי קסיבי וריו גראנדה דה חוחוי.
העיר שוכנת בגובה 1,238 מטר מעל פני הים.
האקלים הוא לח בקיץ, קר ויבש בחורף.
משרע הטמפרטורות בין היום והלילה בעיר רחב במיוחד.
העיר היא בירת התרבות והכלכלה של מחוז חוחוי.
בעיר יש מרכז קולוניאלי יפהפה, קתדרלות, וקרנבל צבעוני של בני האנדים אחת לשנה.
האוכלוסייה בעיר זו היא יותר ילידית מכל מקום אחר בארגנטינה.
האוכלוסיות והתרבויות המרכזיות בעיר הן של בני קצ'ואה, איימרה וצ'יריגואנו.
שדה התעופה הבינלאומי גוברנדור אוראסיו גוסמאן, נמצא 33 ק"מ דרומית לעיר, ויוצאות ממנו טיסות קבועות לבואנוס איירס.
בעיר זו משחקת קבוצת הכדורגל חימנסיה חוחוי, באצטדיון 23 באוגוסט.
סן מרקו (באיטלקית: San Marco) הוא אחד מששת רובעי העיר ונציה שבאיטליה.
הרובע ממוקם בלב העיר, וכולל גם את האי סן ג'ורג'ו מג'ורה.
ברובע ממוקמים אתרים רבים ובהם בזיליקת סן מרקו ובסמוך לה כיכר סן מרקו, ארמון הדוג'ים, תיאטרון לה פניצ'ה, מוזיאון פאלאצו גראסי, הבר של הארי וכנסיות רבות.
הרובע היווה המרכז השלטוני של רפובליקת ונציה.
כיום מהווה הרובע את המרכז התיירותי של העיר, ומצויים בו מלונות רבים, מסעדות וחנויות יוקרה.
סן נו ריקיו (יפנית: 千利休; 1522–1591) היה נזיר, משורר ואמן תה ידוע אשר נולד בעיר סאקאי תחת השם סן סואקי (Sen Soaki) ועיצב מחדש את טקס התה היפני (Cha no Yu).
ריקיו צירף את כל שלמד ויצר טקס תה צנוע ופשוט בו שילב פילוסופיה ואסתטיקה על פיהן אף עיצב את מהלך טקס התה ואת כלי הכנת התה והגשתו.
ריקיו החל את לימודי טקס התה בגיל צעיר אצל אמן תה בשם Kitamuki Dōchin ובשנת 1540 החל ללמוד אצל Takeno Jō-ō, נזיר זן ואמן תה ידוע, אשר לימד אותו טקס תה שונה מעט מהטקס ההמוני שהיה פופולרי באותה תקופה.
הטקס החדש נקרא תה ואבי (Wabi Cha), והוא נשען על פילוסופיית הוואבי המדגישה פשטות, צניעות ומציאת יופי בדברים היומיומיים והלא מושלמים.
ריקיו, אשר נהג לתרגל זן, הגיע להבנה כי תרגול הכנת התה על כל שלביו הוא הדרך הטובה ביותר לתרגול זן.
הוא לימד את ארבעת העקרונות של התה, אלה הם הרמוניה, טהרה, שלוה והערכה.
כמו כן הוא הדגיש שיש להימנע מהתפארות וממותרות.
כך הפכה הכנת התה והגשתו לטקס אשר אפשר לאנשים להתרכז בהווה, ביופי הפשוט והרגיל, לרוקן את התודעה ואולי אף להגיע להארה.
עד 1560 אירח ריקיו אין ספור טקסי תה וביסס עצמו כאמן תה מוביל.
בשנת 1570 פגש את הדאימיו אודה נובונאגה (Oda Nobunaga) וארח אותו בטקס תה.
מאותו הרגע הפך נובונאגה לפטרונו של ריקיו, וזה האחרון עזר לו וייעץ לו בעת אירוח טקסי תה.
הטקס, שבאותה תקופה התבצע באולמות גדולים ומפוארים וכלל משתתפים רבים, אפשר למנהיגים ולאנשים בעלי ההשפעה להציג את עושרם ועצמתם בפומבי ונתן להם לגיטימציה לשליטה.
בנוסף, בתקופה זו של מלחמות רבות בין דאימיו בעלי עצמה, היה ריקיו מארח סמוראים רבים בטקסי תה אשר סיפקו להם הפוגה ומנוחה מהלחימה והזדמנות לאגירת כוחות מחודשים.
עם מותו של נובונאגה, הפך ריקיו לאמן התה של יורשו, טויוטומי הידיושי (Toyotomi Hideyoshi), השליט הצבאי שאיחד את יפן לאחר תקופת מלחמות ארוכה (1467-1573).
הם אירחו יחד טקסי תה רבים ובהם טקסים מפוארים ביותר בארמון הקיסר.
היה זה הזמן בו הקיסר העניק לסן סואקי את שמו סן נו ריקיו.
באותה תקופה החל ריקיו מתנגד לראוותנות והזוהר של טקס התה והחל מקדם את טקס הוובי הצנוע יותר.
יש הטוענים כי התנגדות זו יצרה מחלוקת קשה בינו לבין הידיושי אשר ציווה עליו לבצע התאבדות (ספוקו).
התאבדותו של ריקיו התבצעה לאחר טקס תה ובנוכחות אורחים רבים.
השפעתו של ריקיו על טקס התה ומרכיביו הייתה רבה.
בטקס שיצר הוא ביטל לחלוטין את המעמדות והתמקד בריקון התודעה והתרכזות ביופי הפשוט של חפצים יומיומיים.
כדי ליישם זאת, הקטין סן נו ריקיו את חדר התה ובכך יצר מצב של אחווה, שיתוף וקרבה בין משתתפי הטקס ועיצב סביבה המשרה תחושת רוגע ושלווה טבעית.
ריקיו בנה אגן מים (Water Basin) בחצר חדר התה על מנת שהאורחים ישטפו מידיהם את האבק המזהם וייטהרו לפני כניסתם.
האגן מוקם נמוך, קרוב לאדמה, על מנת לאלץ גם את האנשים המכובדים, החזקים והמשפיעים ביותר להתכופף, ובכך להזכיר להם כי הם שווים בין האורחים ושעליהם להיות צנועים.
את העיקרון הזה הוא יישם גם בכניסה הנמוכה לחדר התה ובכך טשטש כל הבדל מעמדות.
בנוסף לשינויים אלה יצר ריקיו את כלי הכנת התה והגשתו (Raku Ware) ברוח הוואבי.
לשם כך הוא בחר חומרים פשוטים ויומיומיים המדגישים את ההיבט הרגיל והיומיומי שבתה.
כלים אלה הם נראים גסים, פגומים ולא סימטריים, דבר המדגיש את יופיים הפשוט.
סן נו ריקיו, היה בין אמני התה הידועים והמובילים ביפן שעיצבו במהלך השנים את טקס התה שאנו מכירים כיום על פי תפיסת עולמו הצנועה ואסתטיקת הוואבי בה דגל אותה שאב ממוריו הידועים והמוערכים.
טקס צנוע, פשוט המשרה אווירת שלווה ושוויון, שם דגש גם על הכנת והגשת התה, ועל תרגול הזן.
סן סטאה (באיטלקית: San Stae) היא כנסייה הממוקמת ברובע סנטה קרוצ'ה של העיר ונציה שבאיטליה, על גדת התעלה הגדולה.
הכנסייה, המוקדשת לאאוסטתיוס הקדוש (באיטלקית: סן סטאה) נבנתה בשלהי המאה ה-17 על פי תכנונו של ג'ובאני גראסי, בסגנון פאלאדיאני.
חזית הכנסייה נבנתה בשנת 1709 על גדת התעלה הגדולה על ידי דומניקו רוסי.
בכנסייה מוצגות יצירות מעשה ידי ניקולו באמביני, ג'וזפה קאמראטה ואנטוניו באלסטרה.
בקפלות הכנסייה יצירות מעשה ידי ג'וזפה טורטו, פייטרו באראטה, פראנצ'סקו מיליורי ויאקופו אמיוני.
בחדר הכמורה יצירות מעשה ידי ברתולומאו לטריני, ג'וזפה אנגלי והיצירה "מות הקדושים של ברתולומאוס הקדוש" מעשה ידי ג'אמביטסטה טייפולו משנת 1721 (אחת היצירות הראשונות של האמן).
בחדר חפצי הקודש מוצגות היצירות: "מות ישו" מעשה ידי פייטרו דלה וקיה ו"טרויאנוס מורה ליוסטסיוס הקדוש להתפלל לאלילים" מעשה ידי ג'אמבאטיסטה פיטוני.
סן סקונדו (באיטלקית: San Secondo) הוא אי קטן ובלתי מיושב בלגונת ונציה שבאיטליה.
בשנת 1034 בנתה באי משפחת באפו כנסייה ומנזר עבור נזירות בנידיקטיניות.
במנזר הופקדו שרידים של ארזמוס הקדוש.
בשנת 1237 הועברו אל המנזר שרידיו של סקונדוס הקדוש מאסטי, ובהתאם שונה שם האי.
בשנת 1533 הוחלפו הנזירים באי במנזירים מהמסדר הדומיניקני, ובשנת 1566 האי הפך לבית חולים למצורעים.
בשנת 1569 בעקבות שרפה שפרצה בארסנאלה, הועברו אל האי מחסני אבק השרפה של הרפובליקה של ונציה.
בשנת 1806, לאחר שנפוליאון בונפרטה כבש את ונציה, גורשו הנזירים מהאי, מבני המנזר נהרסו ועל האי הוקם מחנה צבא.
סן סמואלה (באיטלקית: San Samuele) היא כנסייה בוונציה שבאיטליה.
הכנסייה ממוקמת בכיכר הסמוכה לפאלאצו גראסי ולפאלאצו מאליפיירו, ומוקדשת לשמואל הנביא מאחר שבכנסייה מוצגים שרידים המיוחסים לשמואל.
הכנסייה ייחודית בשל כך, שכן מועטות הכנסיות בוונציה המוקדשות לנביא מהתנ"ך ולא לקדוש נוצרי מהברית החדשה.
הכנסייה נבנתה בשנת 1000 לערך, בסגנון גותי מאוחר, על ידי משפחות האצולה הוונציאניות בולדו וסוראנצו.
בראשית המאה ה-12 נהרסה הכנסייה בשתי שריפות, ושוקמה לאחר כל אחת מהן.