tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך המלחמה נודע תחת שם הקוד "דלתא", והפך ידוע לשמצה בטקטיקות הגרילה ומשימות ההתאבדות אותן הוביל.
באחת המשימות פיקד ווב כוח לוחמים מן היחידה שהוצנח בעורף קווי האויב במטרה לחלץ קצין מודיעין שנפל בשבי צבא צפון וייטנאם.
הכוח נקלע למארב והיה מרותק לעמדותיו תחת אש עזה.
במהלך המשימה חשף ווב שאחד מאנשיו היה סוכן כפול והוציא אותו להורג במקום.
האיש היה פושע מאוסטרליה בשם ג'ייסון בורן.
לאחר המלחמה, ווב הפך למורה בקולג' בניו המפשייר עד שגויס בשנית לסוכנות הביון המרכזית והוצב בפרויקט "טרדסטון".
המטרה הייתה ליצור מתנקש מתחרה לקרלוס ובכך לגרום לו לצאת ממחבואו ולהרוג אותו.
ווב לקח את שמו של בורן והפך לרוצח "קין", שלקח אחריות על הרג של אנשים אחרים כדרך לאתגר את קרלוס.
"זהות כפולה" עובד לסרט טלוויזיה ב-1988 בכיכובו של ריצ'רד צ'מברלין.
"זהות כפולה" עובד גם לסרט קולנוע מצליח משנת 2002. את הסרט ביים דאג ליימן ומככבים בו מאט דיימון כג'ייסון בורן, פרנקה פוטנטה, קלייב אוון ואדוואלה אקינואויה-אגבאג'ה בתפקידים הראשיים.
זהר אוריין (נולדה ב-19 בדצמבר 1937) היא אשת ציבור וקריינית ישראלית.
הייתה קריינית בקול ישראל במשך 40 שנה.
גדלה בקיבוץ שער העמקים שם התבלטה בקטעי קריאה, בשירה ובמשחק.
בשנים 1957–1959 שירתה בלהקת הנח"ל יחד עם אורי זוהר, עליזה רוזן, יוסי פרוסט, יהורם גאון, אריק איינשטיין, עמי גלעד ועוד.
לאחר שחרורה השתתפה במקהלה שליוותה את להקת כרמון במופע של אד סאליבן באולם רדיו סיטי בניו יורק.
הייתה חלק מלהקת הנשים שהופיעו במועדון התיאטרון בחיפה יחד עם עליזה עזיקרי, מרגלית אנקורי, ברוריה אביעזר, רינה אוסצ'גה, גליה טופול ועוד.
השתתפה גם בלהקת "זרקור" יחד עם אלברט כהן, ליה דוליצקיה ויעקב בנאי.
ב-1962 החלה לעבוד בקול ישראל.
במשך כ-10 שנים הגישה את התוכנית לעקרת הבית ששודרה מדי יום בשעות 10.00 - 12.00. בתוכניות אלה עסקו בבישול (רות סירקיס), טיולים (אורי דביר), נימוסים (חנה בבלי) ורופא ילדים (ד"ר פנחס שרשבסקי).
היא החליפה בתפקיד זה את רבקה מיכאלי.
במשך השנים קריינה ושרה מאות פרסומות ביחד עם משה טימור ויורם ארבל.
ב-1986 החלה לקריין חדשות והמשיכה בכך עד לפרישתה בשנת 2002.
הייתה נשואה לנחום רז, ממקימי קריית עתידים ומרכז הירידים והקונגרסים בישראל, יקיר העיר תל אביב-יפו וחבר מועצת העיר (נפטר ב-2011) ולהם שתי בנות.
בתורת החוגים, זהות קפלי היא הזהות , כאשר הוא פולינום קפלי ב- משתנים.
כל אלגברה מממד קטן מ- מקיימת את הזהות .
התפקיד המרכזי של זהויות קפלי בתורת החוגים עם זהויות ("חוגי-PI") נובע מכך שכל אלגברת PI אפינית מקיימת זהות קפלי כלשהי; ובנוכחות זהות קפלי , כל זהות שקולה למסקנות שלה בפחות מ- משתנים.
הזהות נובעת מן הזהות , כך שהתנאי הולך ונעשה חלש כאשר גדל.
באלגברה עם יחידה , ו- אם ורק אם האלגברה קומוטטיבית.
פולינום נקרא -מתחלף אם לכל מתקיים .
פולינום קפלי ה--י הוא -מתחלף; וכזהות, הוא הפולינום ה--מתחלף הכללי ביותר: היא זהות של האלגברה , אם ורק אם כל פולינום -מתחלף הוא זהות של .
לדוגמה, את הזהות הסטנדרטית אפשר להסיק מהזהות על ידי ההצבה (והיא אכן n-מתחלפת).
אלגברת המטריצות (מעל שדה ) מקיימת את זהות קפלי , אבל לא את הזהות .
האלגברה מקיימת את אם ורק אם קומוטטיבי.
אם אלגברה מעל שדה ממאפיין 0, אפשר ללמוד את תורת ההצגות שלה בעזרת מרחב הקו-קרקטרים (כאשר הוא מרחב הפולינומים המולטילינאריים במשתנים ), שהם מודולים מעל החבורות הסימטריות על ידי פעולת ההצבה.
תורת ההצגות של החבורה הסימטרית ממיינת את ההצגות האי-פריקות האלה, ומאפשרת להוכיח את המשפט הבא: אלגברה מקיימת את זהות קפלי אם ורק אם דיאגרמת יאנג של כל תת-הצגה אי-פריקה של היא בעלת פחות מ-m שורות.
קמר הוכיח שבמאפיין חיובי, כל אלגברת-PI מקיימת זהות קפלי.
הוא הראה גם שבמאפיין 0, כל אלגברת-PI אפינית מקיימת זהות כזו.
אלגברת גרסמן היא דוגמה לאלגברה לא אפינית, במאפיין 0, שאינה מקיימת אף זהות קפלי.
במאפיין 0, לכל קיימת זהות קפלי הנובעת מן הזהות הסטנדרטית .
אלגברה אפינית מעל שדה מקיימת זהות קפלי (כלשהי) אם ורק אם הרדיקל שלה הוא נילפוטנטי.
עובדה זו מוליכה לאחד המשפטים החשובים בתורת הזהויות, משפט רזמיסלוב-קמר-בראון, שלפיו הרדיקל של כל אלגברת-PI אפינית הוא נילפוטנטי.
זהות נרדפת (באנגלית :Legends), היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת פשע ואקשן, אשר החלה את שידוריה ב-13 באוגוסט 2014 בערוץ TNT.
הסדרה פותחה על ידי הווארד גורדון (המפיק של "24" ו"הומלנד"), ג'פרי נחמנוף ומארק בובמבאק.
ב-4 בדצמבר 2014 חידשה TNT את הסדרה לעונה שנייה בת 10 פרקים, שהוקרנה בבכורה ב-2 בנובמבר 2015. ב-15 בדצמבר 2015 ביטלה הרשת את הסדרה לאחר 2 עונות ו-20 פרקים.
הסדרה מבוססת על הסיפור "A Novel of Dissimulation", מאת רוברט ליטל.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ yes Action.
הסדרה עוסקת במרטין אודום (שון בין, משחקי הכס), סוכן FBI, שכסוכן תפקידו לאמץ לעצמו זהות חדשה, כל פעם מחדש (מפה שם הסדרה, כל דמות היא "אגדה"), על מנת לפצח חקירות, להיכנס לתאי טרור, ולעצור את פורעי החוק, כאשר כישרונו בהחלפת הזהויות כמעט ומסתורי.
הסדרה מתחילה בפרק הראשון, כאשר מרטין אודום מתחזה לטרוריסט שהצליח לחדור לתא טרור, על מנת ללכוד את ראש הארגון.
לאחר מכן ממשיכה הסדרה כאשר מרטין אודום מחליף זהויות בכל פרק מחדש.
העלילה מתחילה להסתבך כאשר מרטין אודום פוגש באדם מסתורי, שטוען שמרטין אינו מי שהוא חושב שהוא, מה שמוביל את אודום להתמודד עם שדיו מן העבר.
שותפיו בסוכנות כוללים את קריסטל קווסט (אלי לרטר, "גיבורים"), ראש הצוות של מרטין, אשר לה ולו יש היסטוריה, שגורמת לקריסטל קווסט שלא לבטוח במרטין שיין בעת משימותיו, ובעצם כשירותו לתפקיד.
באותו הצוות עובדת מאגי האריס (טינה מאז'רנו), הגיקית של הצוות וטוני קימארו (מוריס צ'סטנאט), סוכן FBI המאמין שמרטין שיין מסתיר משהו, מה שגורם לו להתחקות אחריו, ולבסוף להיכנס לתוך הצוות של מרטין אודום.
לאחר שהפסיק לחשוד במרטין אודום, החל לעזור לו ולעבוד עמו בשיתוף פעולה.
ונלסון גייטס (סטיב האריס), הוא ראש החטיבה של מבצעים מיוחדים.
לצידם משתתפת בעלילה, גרושתו של אודום, סוני אודום (אמבר ולטה), אשר להם בן משותף.
העונה ה-2, שונה בתכליתה מה-1, וזה כולל את העלילה ואזורי ההתרחשות, עד כדי כך שמי שצפה בעונה הראשונה, בקושי יזהה את השנייה.
העונה החדשה מתחילה כאשר אודום מחפש את זהותו האמיתית, בזמן שהוא במנוסה משלטונות החוק, על רצח אשר כלל לא בצע.
החיפוש אחר זהותו לוקח את אודום לרחבי אירופה, שם הוא מגלה כי עברו מעורב בהרבה סודות חשוכים ואפלים, שאולי קיווה שלא היה חושף.
עוזרים לו בחיפוש, סוכנת ה-CIA נינה ברנר (קלי אוברטון), וסוכן ה־FBI טוני רייס.
טוני רייס (מוריס צ'סטנאט): דמות אורחת
גבריאלה מיסקובה (ווינטר אייב זולי):
במתמטיקה, זהות קאסיני היא הזהות:
כאשר הוא האיבר ה-k בסדרת פיבונאצ'י.
לדוגמה 5, 8, 13 הם איברים סמוכים בסדרת פיבונאצ'י, ואכן:
הזהות נקראת על שם ג'ובאני דומניקו קאסיני שגילה אותה ב-1680.
ההוכחה הקצרה ביותר לנוסחה נעזרת בחוקי דטרמיננטות:
אז'ן שרל קטלן הוכיח ב-1879 את זהות קטלן:
זהות קאסיני מתקבלת ממנה על ידי ההצבה .
סטפן ויידה (Steven Vajda) הוכיח שמתקיים:
כאשר מוסכם שלכל n טבעי: (הגדרה זו משמרת את נוסחת הנסיגה של מספרי פיבונאצ'י).
זהות קטלן מתקבלת מזהות זו על ידי ההצבה .
זהר מילר (27 ביולי 1946 - 18 בדצמבר 2015) היה יקיר העיר אילת, רואה חשבון, יוזם הרעיון להקמת אזור סחר חופשי באילת.
זהר מילר נולד בתל אביב לרבקה ואבא מילר.
בשנת 1973 עבר להתגורר יחד עם אשתו נחמה באילת, ובמהלך השנים שימש בתפקידים ציבוריים רבים.
בשנים שימש 1975 – 1976 יועץ כלכלי לראש עירית אילת גדי כץ.
בראשית שנות ה-80 יזם את הרעיון להפוך את אזור אילת לאזור סחר חופשי, ויחד עם ראשי העיר פעל להקמה והיה חבר בוועדה הציבורית מטעם ממשלת ישראל להקמת אזור סחר חופשי באילת, שעל פי המלצתה חוקק לבסוף חוק אזור סחר חופשי באילת.
ב-1983 – 1988 שימש יועץ כלכלי לראש עיריית אילת רפי הוכמן.
בשנים 2003 - 2015 שימש כיועץ כלכלי גם לראש עיריית אילת מאיר יצחק הלוי ולהנהלת העירייה.
בנוסף היה מילר חבר המועצה הארצית לאזורי נמל חופשיים בשנים 1986 – 1993.
בשנים 1986 - 1994 היה חלק מיוזמי הקמת עמותת מכללת אילת ויו"ר הנהלת העמותה, וכן שימש כיו"ר הראשון של מכללת אילת.
ב-1999 – 2001 שימש בשנית יו"ר הנהלת מכללת אילת ויזם את הקמת בית הספר הבינלאומי למלונאות באילת, וכן את המסלול ללימודי מלונאות לתואר ראשון בשיתוף עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
יזם הקמת קמפוס אילת של אוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 1993 שכל את בתו אסנת, ופעל יחד עם משפחתו להנצחתה באמצעות "יום המתנדב" - שבמסגרתו מכירה העיר בכל שנה תודה למתנדבי העיר.
יזם את הקמת מועצת ארגוני המתנדבים בראשותו של סגן ראש עיריית אילת פיליפ עירון, ומנסח אמנת ארגוני המתנדבים אשר נחתמה ב-20 באוקטובר 1993.
בשנת 2010, על פי בקשתו של ראש עיריית אילת מאיר יצחק הלוי, החל לשמש כיו"ר אגודת הכדורסל של הפועל אילת, בהתנדבות.
פעילותו תרמה להקמת בית ספר לכדורסל לילדים ונוער בעיר אילת.
בשנת 2014 החליטה מועצת העיר אילת להעניק לזהר מילר את אות יקיר העיר אילת וזאת לאור תרומתו הרבה למען קידום ופיתוח העיר אילת ולמען הקהילה כולה.
בשנים 2004 – 2008 חבר דירקטוריון החברה הכלכלית לאילת (חכ"א) בע"מ וב 2005 – 2010 חבר דירקטוריון חניוני מבואות אילת בע"מ (חברה קשורה לחכ"א).
זהר פלטי (נולד ב-1964) הוא איש ביטחון ישראלי ששימש ראש האגף הביטחוני-מדיני במשרד הביטחון, ראש מנהלת המודיעין במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, וסגן ראש חטיבת המחקר באגף המודיעין של צה"ל בדרגת אלוף-משנה.
פלטי נולד בתל אביב, וגדל והתחנך ברמת השרון.
הוא בוגר תיכון "רוטברג" בעיר, ובנובמבר 1982 התגייס לחיל המודיעין.
בין שאר תפקידיו כיהן כקצין המודיעין של חטיבת גולני, ראש לשכתו של סגן הרמטכ"ל, האלוף מתן וילנאי, קצין המודיעין של אוגדת יהודה ושומרון וראש זירת הטרור בחטיבת המחקר של אגף המודיעין.
תפקידו האחרון בצה"ל היה סגן ראש חטיבת המחקר באגף המודיעין.
בהיותו בתפקיד זה נמתחה ביקורת על חטיבת המחקר, על שטעתה בתחילת 2006 בהערכתה שהפת"ח ינצח בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית.
בשנת 2006 עבר ל"מוסד", על פי בקשת ראש המוסד, מאיר דגן, ומונה לראש חטיבה באגף המודיעין של הארגון.
בשנת 2010 מונה לראש חטיבת המחקר במוסד, ובשנת 2011 מונה על ידי ראש המוסד, תמיר פרדו, לראש מנהלת המודיעין.
שנותיו כראש מנהלת המודיעין במוסד התאפיינו בהתמודדות של מדינת ישראל וקהילת המודיעין שלה עם המהפכות בעולם הערבי, מלחמת האזרחים בסוריה ותוכנית הגרעין האיראנית.
נמנה עם המתנגדים לתקיפה אווירית ישראלית של מתקני הגרעין באיראן.
ב-1 במרץ 2017 מונה לראש האגף הביטחוני-מדיני במשרד הביטחון, ושימש בתפקיד זה עד מרץ 2022.
לפלטי תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בהצטיינות יתרה בלימודי המזרח התיכון בתוכנית המנהלים של אוניברסיטת תל אביב.
פלטי היה עמית מחקר במכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון וחניך בתוכנית הניהול המתקדמת של האוניברסיטה לביטחון לאומי (NDU) בוושינגטון.
ב-12 במרץ 2022 פלטי עוטר במדליית השירות הציבורי מטעם מחלקת ההגנה של ארצות הברית בגין "תרומתו המשמעותית לחיזוק קשרי הביטחון האסטרטגיים בין ישראל לארה"ב".
זהר לבנת (נולדה ב-14 ביולי 1960) היא פרופסור מן המניין במחלקה ללשון העברית ולשונות שמיות באוניברסיטת בר-אילן.
נולדה וגדלה בקיבוץ כפר עזה.
בצה"ל שירתה כמורה חיילת וכקצינת חינוך.
בעלת תואר ראשון מהמחלקה ללשון העברית וללשונות שמיות באוניברסיטת בר-אילן, אותו סיימה בהצטיינות והמשיכה במסלול ישיר לדוקטורט.
בשנת תשנ"ה הגישה עבודת דוקטורט בנושא "תיאורי המשפט המוסגרים בעברית החדשה" במחלקה ללשון העברית ולשונות שמיות באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1996 זכתה במלגת ליידי דייוויס לפוסט-דוקטורט בחוג לקומוניקציה באוניברסיטה העברית.
משנת 1987 לבנת מרצה במחלקה ללשון העברית ולשונות שמיות באוניברסיטת בר-אילן, ובשנים 2012–2018 עמדה בראש המחלקה.
תחומי המחקר העיקריים של לבנת הם תחביר, רטוריקה, סמנטיקה, פרגמטיקה וחקר השיח של העברית המודרנית הדבורה והכתובה.
ספריה ומאמריה עוסקים בניתוח רטורי של השיח המדעי, ברטוריקה של נאומים פוליטיים, בניתוח שיח עימותי באמצעי התקשורת, בחקר האירוניה הלשונית, בתהליכי גרמטיזציה ובסמני שיח, וכן בקשרים בין לשון ומשפט.
בין השנים 2014-2004 שימשה כעורכת כתב העת "בלשנות עברית", תפקיד אליו חזרה בשנת 2019. בשנים 2019-2016 כיהנה כנשיאת האגודה הישראלית לבלשנות יישומית (איל"ש) ובשנים 2019-2017 כיהנה כסגנית הנשיא של האגודה הבינלאומית לחקר הדיאלוג (IADA).
בשנים 2018-2012 כיהנה כיושבת ראש ועדת המקצוע ללשון העברית במשרד החינוך.
לבנת מתגוררת בגני תקווה, נשואה ולה שלושה בנים.
הרטוריקה של המאמר המדעי: הלשון וקהיליית השיח, רמת גן 2010. ()
יסודות תורת המשמעות: סמנטיקה ופרגמטיקה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2014.
מצחיק זה לא: האירוניה הלשונית כפרקטיקה של שיח, הוצאת רסלינג, 2022.
לשון חכמים והתחומים הנושקים לה, מבחר מאמרים לכבוד שמעון שרביט, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תש"ע (עורך שותף: אפרים חזן)
ביקורת ופרשנות 38, 2005, גיליון מיוחד בנושא: טקסט, שפה, משמעות (עורכת שותפה: תמר וולף-מונזון)
עיונים בשפה וחברה 9, 2016, גיליון מיוחד בנושא: השיח הפוליטי בישראל
"סמני השיח בעברית של ימינו – מבט סינכרוני ודיאכרוני", 250 שנות עברית חדשה, חיים א' כהן (עורך), הוצאת האקדמיה ללשון העברית, תשס"ט
"חזרות וצירי ניגוד בנרטיב דבור", העברית שפה חיה ה', 2010 (מחברת שותפה: אילאיל יציב)
"העברית כשפת מחקר מודרנית", דפים 57, 2014
"דיאלוגיות בשיח הפוליטי: אל מי דיבר נתניהו בנאום בר-אילן?" חלקת לשון 47, תשע"ה
"הצירוף 'מה שקרה' ודומיו כסמני שיח בהתהוות", העברית שפה חיה ז', תשע"ו
"ממשק שיח ופרוזודיה: 'עכשיו' כמקרה מבחן", תעודה כ"ז, תשע"ו (מחברים שותפים: נועם אמיר ועינת גונן)
"סימולציות קטגוריאליות ואפיזודיות בשיח הדבור: פענוח פרגמטי של כינויי גוף שני יחיד אימפרסונליים", העברית שפה חיה ח', 2018 (מחברת שותפה: אילאיל יציב).
זהות – איגוד המרכזים לזהות יהודית, היא גוף המאגד בתוכו 40 עמותות הפועלות בפיקוח האגף לתרבות יהודית ומטה שנהר במשרד החינוך של מדינת ישראל.
איגוד זהות מפעיל 63 סניפים הפועלים ברחבי ישראל, מקריית שמונה שבצפון ועד אילת שבדרום.
מרכזי זהות פועלים במעל ל-700 גנים ובתי ספר יסודיים ועל יסודיים, בזרם הממלכתי בלבד, במטרה לערוך פעילויות בנושא זהות יהודית וישראלית בקרב תלמידים ולתת מענה חינוכי וחוויתי על מנת לחזק את לימודי מורשת ישראל במערכת החינוך הישראלית.
האיגוד עוסק בהכשרת מדריכים ובנות שרות לאומי ומעביר השתלמויות מקצועיות במהלך השנה.
כמו כן נותן האיגוד גם הכשרה מקצועית ומגוונת למנהלי ומנחות המרכזים השונים.
זהות שותפה במגוון פרויקטים ארציים, כגון יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל, והמיזמים "בעוז רוחם", "דיבור טוב", "הכתה של ישראל" ו"מגלים את התנ"ך".
יו"ר העמותה הוא יניב צברי מנכל עמותת רעות שדרות, והמנכ"ל הוא אליהו ליפשיץ.
לדברי מיכל שליו-רייכר מהפורום החילוני, "זהות" משמש כזרוע של מפלגת הבית היהודי במטרה לחזק תכנים שעולים בקנה אחד עם ערכי המפלגה וכן כדי לחולל תהליכי הדתה במערכת החינוך הישראלית.
אחד המקורות לטענה זו הוא חברותו של מנכ"ל האיגוד לשעבר במפלגה זו.
מאידך אנשי האיגוד טוענים שמדובר באיגוד פלורליסטי ששם למטרה לחזק ערכים ותכנים ציוניים ישראליים ויהודיים שמשתלבים בעקרונות של מערכת החינוך הממלכתית וכי אין מדובר בניסיונות של החזרה בתשובה.
זהר חברה להנדסה הייתה חברה שפעלה בין השנים 1925–1986. במהלך השנים היא ייצרה: דודי מים, מכשירי חשמל ביתיים, מכונות כביסה, פצצות, תנורי בישול, בלוני גז, מזגנים ועוד.
החברה החלה את דרכה ב-1925 כאשר הוקם על ידי ישראל בהרב קואופרטיב בשם "זוהר".
הגבלות של ההסתדרות גרמו לפרישת השותפים בו והקמת חברה פרטית בשם "זוהר חברה להנדסה בע"מ".
ישראל בהרב, (רבינוביץ במקור) עבד בפולין במפעל משפחתי לסבונים, שם למד באופן עצמאי מעט בתחום החשמלאות.
בשנת 1922, במסגרת העלייה השלישית, עלה לארץ ישראל והחל לעבוד בתל אביב אצל קבלן חשמל עצמאי, שעסק בעיקר בהרכבת מנועים למשאבות מים בפרדסים.
עקב הקושי הפיזי שהיה כרוך בעבודה, בעיקר הצורך לסחוב את המנועים על הכתפיים לתוך הבארות, פרש לאחר מספר שנים.
אחרי פרישתו בחר לעבוד במסגרת קואופרטיב עם 12 חברים, אשר קראו לעצמם "זהר".
הקואופרטיב אורגן על ידי מועצת הפועלים ועסק בעבודות חשמל עבור הצבא הבריטי, ואנשיו עבדו לרוב במחנות של הצבא הבריטי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכנס הקואופרטיב לשותפות עם סולל בונה, והם החלו לייצר ג'ריקנים ומוקשים עבור הצבא הבריטי.
מפעל זה שכן בנחלת יצחק ברחוב עמק ברכה בתל אביב.
בשנת 1942 החליטו חברי הקואופרטיב לפרוש מהשותפות עם סולל בונה, והקימו מפעל עצמאי שהמשיך לייצר ג'ריקנים ומוקשים עבור הצבא הבריטי.
המפעל שכן בתל אביב בתחילת רחוב הירקון.
הם שכרו מגרש ופתחו מפעל בשותפות עם בעל המגרש שנקרא "מפעלי הרטוב" (קיצור של זוהר+ושמו של השותף יום טוב).
בגלל הרחבת המפעל נאלצו חברי הקואופרטיב להעסיק עובדים שכירים.
מאחר שעל פי חוקי ההסתדרות הכללית, באותם ימים, היה אסור להעסיק עובדים שכירים, עמדו לפניהם שתי אפשרויות: לקבל את העובדים השכירים כחברי הקואופרטיב, דבר אשר אומר שכולם שותפים שווים לרווחים, או לפרוש מההסתדרות.
שישה מחברי הקואופרטיב החליטו לבחור באפשרות הראשונה, והקימו חברה בשם קרן אור.
ששת החברים הנותרים בחרו לפרוש מההסתדרות עם השם זוהר.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 העסיק המפעל 125 עובדי ייצור ו-50 אנשי מכירות, כמו כן הנהלת חשבונות.
עיקרון הפעילות בזוהר היה שכל בעל מניות מבין ששת השותפים, שילדיו רצו לתרום לחברה את כישוריהם, התקבלו לעבודה בחברה, וכל ההצעות היו מועלות לדיון וההחלטות היו מתקבלות ברוב של שני שלישים לפחות.
פורום ההנהלה מנה בסופו של דבר את ששת המייסדים פלוס ארבעה מדור ההמשך.
"עם פטירתם של ארבעה מששת המייסדים, והעברת הזכויות ליורשים, דרשו היורשים הלא פעילים חלוקת רווחים מדי שנה, דבר שהיה גורם בטווח ארוך להידרדרות כלכלית של החברה, שהייתה רווחית ביותר באותם זמנים, ולכן הוחלט למכור את החברה בשלמותה בשנת 1986."
1925 - דודים למים חמים ומכשירים ביתיים קטנים
המפעל הוקם בתחילה על שטח קטן של דונם והכיל מבנה של קומה אחת.
מימון הבניה היה ברובו מהון עצמי (כספים שצברו מהשותפות שפורקה) וחלקו הקטן מהלוואות.
הייצור הראשוני של המפעל היה דודים למים חמים ומכשירים ביתיים קטנים (טוסטרים, מגהצים, קומקומים למים חמים, סטריליזטורים).
המפעל התחיל מעבודה של 12 שותפים ולאט לאט החלו לשכור עובדים נוספים.
המפעל קנה את כל חומרי הגלם הנדרשים, ועיבד אותם לחלקים לצורך הרכבת המוצרים.
כל המוצרים יוצרו על ידי ידע עצמי.
עובדי המפעל היו קונים מוצרים מיובאים, מפרקים אותם ולומדים איך לייצר ולהרכיב מוצרים שונים כך שיתאימו לצרכים בארץ.
החברה הייתה בין החברות החלוציות אשר ייצרו מוצרי חשמל ביתיים בארץ.
עם הזמן התפתח הייצור גם למוצרים גדולים יותר כגון כיריים ותנורי בישול ואפייה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות פנו אל החברה גורמים מטעם ההגנה, היות שהיו לה מכשירי עירגול (מכשירם שמעגלים מתכת) מתעשיית הדודים.
המפעל ייצר בהתנדבות (כולל עלות החומרים) פצצות עבור צה"ל.
עם תום מלחמת העצמאות, כאשר הפסיקו לייצר את הפצצות עבור צה"ל, חיפשו במפעל לייצר מוצר חדש, והחליטו לייצר בלונים לגז ביתי.
בגלל הרחבת קו המוצרים שהחברה ייצרה, שטח המפעל נהיה קטן, ואז החלה החברה לקנות מגרשים שהיו סביב המפעל.
עד ששטחו הגיע לחמישה וחצי דונם.
כל שטח שנקנה נבנה עד שכל חמישה וחצי הדונם היו מקורים והיו למחסנים ושטחי עבודה.
זוהר הייתה החברה הראשונה והיחידה אשר עסקה בתחום ייצור הבלונים.
החברה ייצרה בלונים עבור כל חברות הגז (פזגז, סופרגז, ואמישראגז) בקצב של 5,000–6,000 בלונים לחודש.
1958 - מכונות כביסה, תנורי בישול, דודי מים חמים, מזגנים
עם התפתחות התעשייה בארץ בשנת 1958 החלו חברות נוספות לייצר בלונים.
המדינה החליטה על רגולציה בתחום, כך שכל חברה תייצר עד 1500 בלונים בחודש.
הירידה מיצור של 6000 לחודש עד 1500 לחודש גרמה לחיפוש מוצר ייצור חדש.
החברה יצרה קשר עם חברה צרפתית שנקראה אז "סורמאלק" ומהם רכשו את הידע (תוכניות הייצור), תמורת עמלה למשך 10 שנים.
כל חלקי המתכת יוצרו בארץ על ידי המפעל ואילו חלקי הפלסטיק, הגומי וחלקי החשמל שניתן היה לייצר בארץ נקנו ממפעלים מקומיים ובכך תרמו לקידום הייצור בארץ.
חלקי החשמל המסובכים יותר נקנו מהחברה בחו"ל.
כל ההרכבה בוצעה על ידי העובדים במפעל כאשר הכוונה הראשונית הייתה שאם ייצרו וימכרו שלושים מכונות בחודש הדבר יהיה רווחי.
עקב הביקוש הרב שהיה למכונות הכביסה הדבר גרם לפיתוחו של המפעל שהחל אומנם בייצור שלושים מכונות בחודש אבל כעבור מספר חודשים עבר המפעל לייצור של מאה מכונות בחודש.
לאחר מכן מדי חודש התקדם הייצור ובשיאו מכר וייצר המפעל כ 1,000 מכונות בחודש.
המפעל המשיך לייצר ב-4 מחלקות:
דודים למים חמים וקולטי שמש.
המוצר העיקרי ממנו נמכרו אלף בחודש היה מכונות כביסה.
זהר וגנר (נולדה ב-27 ביולי 1970) היא במאית סרטים תיעודיים, עיתונאית, אמנית במה ומוזיקאית ישראלית.
וגנר התפרסמה לראשונה בסרט התיעודי הראשון "זורקי" (2006) שיצרה על חייה ועל משפחתה.
היא זכתה לכינוי "המחוברת הראשונה" כיוון שעסקה בתיעוד אישי לפני שעלתה הסדרה "מחוברים".
לאחר יציאת סרטה הראשון הוציאה שלושה סרטים תיעודיים אישיים נוספים ("סימני מתיחה", "ימי הזהר", "מעשה בשני בלונים").
בהמשך יצרה סרט דוקו פשע שבמרכזו אישה בדואית ("21 יום ולילה").
במקביל ליציאת סרטה הראשון, הוציאה לאור וגנר עם להקתה "זהר וגנר והמסריחים" את אלבומם הראשון "חומר זול" שהפך לאלבום קאלט.
שירי האלבום מבוצעים בהופעות של אמני דראג מקומיים כמו ציונה פטריוט וטלולה בונט.
עשר שנים לאחר מכן הוציאו "זהר וגנר והמסריחים" אלבום שני, "קרם ברולה".
וגנר נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית.
היא בתם של איש העסקים אליהו וגנר, שעבד אז בארצות הברית כשליח עליה של הסוכנות היהודית ושל אשת יחסי הציבור והמרצה לתקשורת דסי וגנר.
היא אחותו הגדולה של גל וגנר.
כשהייתה בת ארבע, שבו היא ומשפחתה לישראל.
למדה בבית הספר היסודי רמת אביב ג'.
בתיכון למדה בגימנסיה העברית "הרצליה" ובצבא שירתה בדובר צה"ל.
בשנת 1993 החלה וגנר לכתוב בעיתון "העיר" מקבוצת הארץ.
היא הייתה כתבת המוזיקה השחורה של העיתון, וסיקרה גם את חיי הלילה ותרבות המועדונים בישראל ומחוצה לה.
באותן שנים הפכה לתקליטנית המתמחה במוזיקת ראפ, וארגנה את מסיבות הראפ והמוזיקה השחורה הראשונות בתל אביב.
בהמשך כתבה סדרת פורטרטים במוסף הספורט של העיתון, שנקראה "הכדורגלנים" ו"הכדורסלנים".
בכתבות אלו נתנה במה להגיגיהם של ספורטאים שבדרך כלל נשאלו רק על ספורט, אבל וגנר דיברה איתם על הכול חוץ מספורט.
בשנת 1994 ערכה וגנר את "YO", אוסף הראפ הראשון בישראל שיצא בחברת התקליטים NMC.
לאוסף צורפה חוברת עם מילון מרוכז ובו תרגום לעברית של מילות הסלנג השגורות במוזיקת הראפ.
בהמשך למדה לתואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, ותואר ראשון נוסף בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש.
"זורקי" (2006) הוא סרט הבכורה של וגנר.
הוא עוסק בחמש השנים, שבין גיל 12 עד 17, שבהן שמרה זהר על סוד מפני אביה ואחיה, סוד שסופר לה על ידי אמה.
כאשר מתגלה הסוד עוזב אביה של זהר את הבית ומותיר את זהר מלאת אשמה.
עשרים שנה מאוחר יותר, כשאמה מחליטה לעבור דירה, מגיעה זהר עם מצלמתה ל"זירת הפשע".
במהלך הפינוי היא מגלה יומנים שנכתבו על ידה ועל ידי ואחיה, שירים שכתבה ותמונות סטילס שצילם אביה.
אלו חושפים את הסוד, וגוררים את בני המשפחה לעימות עם עברם.
בסרט זה פיתחה וגנר את שיטת העבודה שאפיינה גם את סרטיה הבאים.
היא עבדה בשיטת ה-One man unit, לפיה היא הבמאית, הצלמת והמקליטה, ובמקרה שלה אף המצולמת.
כדי לצלם את עצמה נעזרה בחצובה, כשהיא מחליפה בזמן ההתרחשות את זוויות הצילום אחת לכמה דקות, והמצלמה ממשיכה לצלם גם בהיעדר הצלמת.
לפעמים המצולמים, והיא ביניהם, יצאו במהלך הסצנה מהפריים והמצלמה הקליטה את השוט הריק.
הפריימים הריקים או החצי ריקים הפכו לסימן היכר של היצירה שלה.
כשוגנר מגיעה לחדר העריכה, רבים מהסיקוונסים ערוכים משום שהיא מצלמת וחותכת את השוטים כך שהעריכה מתרחשת בזמן הצילום.
את הסרטים הבאים המשיכה לצלם לפי שיטות אלו.
"זורקי" שודר ב-Yes דוקו וזכה לפרס חביב הקהל בפסטיבל דלריי בפלורידה (2007) ולפרס הזהב בפסטיבל יוסטון (2007).
סרטה התיעודי השני של וגנר הוא "סימני מתיחה" (2009).
הסרט עוקב אחרי וגנר בתקופת היריון ולידה ובחייה הסוערים שניהלה בה בעת במהלך סיבוב הופעות של להקתה "זהר וגנר והמסריחים".
במהלך ההיריון וגנר נפרדה מאבי בתה שעדיין לא נולדה, התאהבה בגבר אחר, והמשיכה להופיע גם בחודש השמיני להריונה.
זהו תיעוד עצמי חושפני שבו היא עוקבת אחרי השינויים בגופה ומצלמת דימויים גופניים ללא צנזורה.
בסרט בחנה תוך כדי דיאלוג עם הגברים סביבה מוסכמות הנוגעות לנשיות, ובדקה למה גברים רבים נרתעים מלראות באישה הרה ישות ייצרית ומינית.
בישראל הסרט שודר ב-HOT והתקבל בסערה בגלל העירום הישיר.
אבל הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל לקולנוע תיעודי Vision Du Reel והמשיך להסתובב בפסטיבלים בכל העולם.
הסרט הפך ללהיט ויראלי ביוטיוב וצבר קרוב לשבעה מיליון צפיות.
ב"ימי הזהר" (2012) בן זוגה של וגנר נחשף לקלטות מהארכיון הפרטי שלה, קלטות שצולמו בווידאו 8 מילימטר בשנות התשעים בניו יורק על ידי אמן ניו יורקי המכונה "איליגילי", שהיה אסיסנט של אמן מיצבי הווידאו נאם ג'ון פייק.
בן הזוג מבקש לחקור מי הצלם בעל הכינוי המסתורי, ומדוע הסכימה לשתף איתו פעולה לעיני המצלמה.
המחלוקת על אודות החומרים המצולמים מובילה את וגנר למסע בעקבות השנים שבהן חייתה בניו יורק (1990–1993) ובעזרת חבריה לתקופה היא חושפת איך מנגנון ההדחקה שלה הוליך אותה שולל.
הסרט עוסק בניצול מיני וטוען שנשים שנוצלו מינית אינן מודעות לכך בזמן אמת, ומתקשות להבין זאת אף בהסתכלות לאחור.
ב"מעשה בשני בלונים" (2016) מתבשרת וגנר שהיא חולה בסרטן שד, ויוצאת למסע הישרדות נואש שמטרתו לשמור על חזה מושלם.
הסרט התכתב במודע עם סרטה השני "סימני מתיחה".
וגנר חזרה לבחון את מרכזיותם של השדיים בדימוי הגוף הנשי, ואת פגיעותה של המיניות הנשית.
"21 יום ולילה" (2019) הוא סרטה הראשון שלא עסק בחייה.
במרכזו 21 ימי המעצר והחקירה של אישה בדואית החשודה ברצח בנה.
במהלך 21 הימים מנצלים השוטרים את כל חולשותיה של האשה כדי לגרום לה להודות בפשע.
בסרט נעשה שימוש נרחב בחומרי ארכיון משטרתיים ובטכניקות שחזור מקוריות, וכך הוא מגולל את סיפורה המבעית של אישה בדואית מסורתית.
הסרט זכה בפרס הגדול בפסטיבל הקולנוע Fipadoc בביאריץ בקטגוריית Impact לסרטים העוסקים בזכויות אדם.
בשנת 2015 הקימה וגנר באמצעות תרומות את "קולנוע יפו", בית ספר לקולנוע תיעודי לנוער ערבי.
לימודי בית הספר מתקיימים בשעות אחר הצהריים במרכז הנוער השכונתי "יאפאתי".
הלימודים מיועדים לתלמידי חטיבת ביניים, והם לומדים עיתונאות, צילום, בימוי תיעודי ועריכה, ויוצרים שני סרטים תיעודיים קצרים מדי שנה.
בין הסרטים שנוצרו במסגרת זו: "יפו בוערת", "המואזין לא ישתוק", "יום האשה הוא לא יום חג", ועוד.
בשנת 2022 יצרה (בימוי, תסריט והפקה) את הסרט התיעודי "סבוי", המציג את הפיגוע במלון סבוי ואת גבורתה של כוכבה לוי.
בשנת 2024 ביימה את הסרט "רחל מאופקים" ששודר בכאן 11 ומבוסס על סיפורה של רחל אדרי.
להקת "זהר וגנר והמסריחים" הוקמה בשנת 2004. וגנר הקימה את הלהקה יחד עם ימי ויסלר (הבילויים) שלמד איתה קולנוע באוניברסיטת תל אביב.
ללהקה חברו שני מוזיקאי הג'אז טל הפטר (בעל ההרכב "ניסים והנפלאות") ועודד גולדשמיט.
החבורה נפגשה ב"הירקון 70", מועדון שהקימה רנן מוסינזון.
לאחר שהופיעו כשלוש שנים הוציאו את אלבומם הראשון "חומר זול" שהופק על ידי אסף אמדורסקי.
את הז'אנר שבו הם פועלים הגדירו כ"סליז פופ".
סגנון ההגשה של וגנר היה מסוג ספוקן וורד.
וגנר שרה טקסטים פרי עטה, המתארים עלילות זימה בתל אביב הקרה היודעת להתאכזר אל נשותיה.
היא סיפרה על אהבות נכזבות, גברים מרים ושיכורים, משגלים כושלים, לילות רווי אלכוהול, בדידות, ריקנות, ושעבוד לקוסמטיקה וסמים.
אלבומם השני יצא כשמונה שנים מאוחר יותר, ב-2016, ונקרא "קרם ברולה".
השיר "שטוחה" הופיע בפסקול הסרט קצפת ודובדבנים ואף יצא על תקליט ויניל במסגרת האוסף "Contemporary Sounds Of Tel Aviv".
וגנר אם לבת, חיה בזוגיות ומתגוררת בתל אביב.
זהירה תרמית (הידועה גם בשם תרמולומינסנציה) היא צורת הארה, בה פליטה של אור נעשית על ידי מבודד או מוליך למחצה ומזורזת על ידי החימום שלו.
בשונה מקרינת גוף שחור, האנרגיה לפליטת האור במקרה זה מגיעה מקרינה שהחומר פלט לפני חימומו, וחימום החומר תורם להאצת התהליך.
זהירה תרמית היא תהליך לומינסנציה, ולכן מקיימת תכונות של תהליכי לומינסנציה כמו היסט סטוקס.
על ידי שימוש בסיווגים הנפוצים של תהליכי לומינסנציה, ניתן לומר כי זהירה תרמית היא פוספורסצנציה (תהליך שבו חומר הקולט קרינה פולט אותה בצורה איטית).
ישנם כמה מאפיינים הדרושים לתהליך על מנת שנוכל לקרוא לו זהירה תרמית.
החומר המאיר חייב להיות מבודד או מוליך למחצה
החומר המאיר חייב לספוג אנרגיה בזמן חשיפה לקרינה לפני תחילת הליך הזהירה התרמית.
הזהירה התרמית צריכה להתרחש על ידי חימום החומר.
דבר נוסף, שאינו ניתן להסיק ישירות מרכיבים אלה אך קשור אליהם, הוא שלאחר חימום החומר ופליטת האור, לא ניתן לגרום לזהירה תרמית נוספת על ידי קירור החומר וחימומו מחדש, אלא צריך לחשוף אותו לקרינה, שתביא את האנרגיה הדרושה לחומר כדי ליצור זהירה תרמית נוספת.
בצורה כללית ועל ידי שימוש במודל הקוונטי למבנה האטום, הליכי הארה מוסברים על ידי העברת האנרגיה מהקרינה לאלקטרונים במוצק כלשהו, על ידי עירור האלקטרונים ממצב היסוד למצב מעורר כלשהו.
פליטת האור של החומר מתרחשת כאשר האלקטרון חוזר למצב הבסיס שלו, דבר הגורם לפליטת פוטון הארה.
לפי הספרות, יאבלונסקי הוא הראשון שהביא הסבר לתופעה של פוספורסצנציה הנובעת מחום.
ההסבר לתופעה נובע מהמודל הקוונטי למבנה האטום.
לפי המודל הקוונטי, לכל אטום יש רמות אנרגיה בדידות שרק בהן אלקטרונים יכולים להתקיים.
דבר זה יוצר הפרש אנרגיה "אסור", בו האלקטרונים אינם יכולים להתקיים.
הדבר המיוחד בחומרים המקיימים את ההליך של הזהירה התרמית הוא שיש בהם מצבים הנוספים לרמות האנרגיה של האטום, הנקראים מצבים מטסטביליים - מצבים הנמצאים בהפרש האנרגיה האסור של האטום, בהם האלקטרון יכול להתקיים.
התוצאה מקיומם של מצבים אלה, אלקטרונים באטום יכולים להיתקע במצב המטסטבילי כך שהם נמצאים בין שתי רמות אנרגיה של האטום.
הדרך היחידה לשחררם היא להעניק להם מספיק אנרגיה על ידי חימום החומר שתעורר אותם למצב מעורר, ממנו הם יוכלו לחזור למצב הבסיס (כאשר המעבר מהמצב המעורר למצב הבסיס יגרום לאטומי החומר לפלוט פוטונים, כלומר אור).
הזמן הממוצע בו האלקטרון יהיה תקוע במצב מטסטבילי (שיקרא מעתה גם הזמן האופייני) ניתן לחישוב באמצעות מכניקה סטטיסטית ושווה ל:
כאשר s קבוע, T הטמפרטורה של החומר,kb קבוע בולצמן ו-ΔE הפרש האנרגיה בין המצב המטסטבילי למצב המעורר.
באמצעות ההנחה שהסיכוי של האלקטרונים לחזור למצב המטסטבילי מיד אחרי ששוחררו ממנו נמוכה מהסיכוי שלו להגיע למצב הבסיס, אפשרי לחשב את עוצמת ההארה.
מהנחה זו, ניתן לקבל שעוצמת ההארה פרופורציונית לקצב המעבר של האלקטרונים מהמצב המעורר למצב הבסיס (כי המעבר מהמצב המעורר למצב הבסיס מפיק פוטון, ולכן קצב המעברים האלה יחסיים לעוצמת ההארה.
גם המעבר מהמצב המעורר למצב המטסטבילי מפיק פוטון בתדירות שונה, אבל לאחר הזנחת כמות המעברים האלו ההארה הנובעת מהם זניחה).
כאשר C קבוע, n הוא מספר החלקיקים במצב המטסטבילי, ו- היא עוצמת ההארה.
ניתן להגיע לנוסחאות אלה כך: נוסחה 2 היא הבעה מתמטית של הפסקה שרשומה למעלה, ונוסחה 3 נובעת ישירות משימוש בזמן הממוצע בתור הזמן שלוקח לחלקיק להיפלט מהמצב המטסטבילי (והמינוס נובע מכך שהחלקיק יוצא מהמצב המטסטבילי ולא נכנס אליו).
כאשר קבוע, ו- הוא אותו ה- מנוסחה 1.
מניסיונות שנעשו הופרכה תאוריה זו, כיוון שבמציאות עוצמת ההארה לא הייתה בצורה של אקפוננט דועך.
כעת, לא ניתן להזניח לגמרי את הסיכוי של האלקטרונים לחזור למצב המטסטבילי מיד לאחר ששוחררו ממנו.
לכן, ניתן להתחשב בו על ידי רישום של זרם האלקטרונים כזרם שלא תלוי ליניארית ב-n, אלא תלוי במכפלה של מספר החלקיקים במצב המטסטבילי במספר של המצבים המטסטביליים התפוסים, ומכך ניתן לרשום:
כאשר מייצג מעין "זמן מחצית חיים מסדר שני".
לכן, ניתן להסיק שעבור טמפרטורות נמוכות גדול מאוד ולכן ניתן לקבל כי לאחר זמן קצר מקליטת הקרינה .
עבור טמפרטורות גבוהות יהיה קטן מאוד ולכן ניתן לקבל שעוצמת הארה יציבה בעוצמה למשך זמן רב.
הסבר זה, למרות היותו פשוט יחסית, מהווה הסבר לתופעת הזהירה התרמית.
זהירות כלב בחצר הוא שלט אזהרה, המצביע על כך שכלב מסוכן נמצא בתוך החצר.
ניתן להציב שלטים כאלה כדי להרתיע פורצים, גם אם אין כלב.
שילטי אזהרה מסוג זה נמצאו במבנים רומאיים עתיקים כמו בית המשורר הטרגי בפומפיי, שבכניסה אליו פסיפס עם ציור כלב.
יש הסבורים כי אזהרות אלו נועדו למנוע ממבקרים מלדרוך בטעות על כלבים קטנים ועדינים מסוג גרייהאונד איטלקי.
על פי החוק האנגלי, הצבת שלט כזה אינה פוטרת את בעל הכלב מאחריות לכל היזק שעלול להיגרם לאנשים שהותקפו על ידי הכלב.
במקרים רבים, שלטי אבטחה משלבים באותו שילוט גם אזהרות טלוויזיה במעגל סגור וגם אזהרות כלב שמירה.
על פי החוק להסדרת הפיקוח על כלבים בישראל, המחזיק כלב חייב לשמור עליו בחצרו.
יש לסמן את החצר בשלט "זהירות כלב".
גודל כל אות בשלט לא יפחת מ-5 על 5 סנטימטר.
על פי תקנות להסדרת הפיקוח על כלבים, התשס"ה-2005, יוטל קנס של 3,000 שקלים על עובר תקנה זו.
תקנות להסדרת הפיקוח על כלבים, התשס"ה-2004 (יבוא והחזקה של כלבים מסוכנים), הותקנו מכוח החוק להסדרת הפיקוח על כלבים, התשס"ג-2002. התקנות נועדו לקבוע את זני הכלבים המסוכנים ולהטיל שורת הגבלות על זני כלבים מסוכנים והדומים להם.
החזקת כלב מסוכן ברשות הפרט חייבת להיות באופן שלא יוכל לצאת מהמתחם הסגור, תוך הצבת שלטי אזהרה, ושימת זמם בכל מקרה שיש בסביבה אדם מתחת לגיל 16.
זהר עמיר (נולד ב-15 באוגוסט 1961 בקיבוץ גן שמואל) הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, אשר פיקד על חטיבה 27.
עמיר נולד ב-15 באוגוסט 1961 בקיבוץ גן שמואל.
אביו, דן עמיר, בן להורים שעלו ארצה בשנת 1920 מלבוב, אוקראינה ולודז', פולין והיו מגרעין ההקמה של קיבוץ גן שמואל, היה הבן השלישי שנולד בקיבוץ גן שמואל.
אמו, יהודית עמיר לבית קוניו, בת להורים שנולדו בסלוניקי, יוון ואיזמיר, טורקיה עלתה לארץ בשנת 1944 במסגרת עליית הנוער ברכבת מטורקיה לארץ ישראל.
בילדותו, עמיר שהה מחוץ לישראל במסגרת עבודתם של הוריו.
בשנת 1979 התגייס לצה"ל והתנדב לקורס טיס.
לאחר כשנה הודח מהקורס ושובץ על פי בקשתו בחיל השריון, שם עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים.
לאחר מכן הדריך קורס אחד בתפקיד גנן קמ"ט בגדוד 532. בהמשך השלים קורס קצינים, שובץ בגדוד קק"ש (קורס קציני שריון) בתפקיד גנן קק"ש.
במבצע שלום הגליל שירת כמפקד מחלקת טנקים ונלחם בקרבות גדוד 196 בג'זין ובקעת הלבנון.
בשנים 1995–1998 שירת כמפקד חטיבה 27 ובמקביל כרמ"ח זרוע היבשה, אותה הוא הקים.
לאחר מכן שירת באגף התכנון כרמ"ח תכנון אסטרטגי ועוזר ראש אג"ת לתשתיות.
לאחר סיום שירותו הצבאי כיהן בתפקידי ניהול באלול טכנולוגיות בע"מ, כסמנכ"ל פיתוח עסקי ושיווק מערכות יבשה.
בשנים 2021–2024 עבד כמנהל תוכניות הגנה אקטיביות בארצות הברית באלביט מערכות יבשה.
במאי 2024 הצטרף לחברת DRS RADA כמנהל תחום עסקי מערכות מכ"ם של הגנת הכוח והגנה אקטיבית.
בשנת 2005 הוציא עמיר את הספר "דלת פתוחה: חדוות הניהול בדרג הביניים".
עמיר, בעל תואר ראשון במדעי המדינה, כלכלה וסוציולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן, ובעל תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת דרבי, אנגליה.
נשוי לכרמל הלפרן-עמיר ואב לשלושה.
זהירות, נמר בעיר הוא סרט משפחה אמריקאי מאולפני וולט דיסני משנת 1964 בבימויו של נורמן טוקר, עם בריאן קית', ורה מיילס, סאבו ופמלה פרנקלין בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "A Tiger Walks" של איאן ניאל משנת 1960. העלילה הועברה מעיירה בוולס לעיירה בניו אנגלנד.
המסר של הסרט הוא שיש להתייחס בחמלה לבעלי חיים, אפילו אם הם שייכים למשפחת הטורפים כמו הטיגריס בסרט הזה.
זה סרטו האחרון של סאבו שמת מהתקף לב בגיל 39, לפני שהסרט יצא לאקרנים.
שיירת קרקס עווברת בעיירה סקוטיה בניו אנגלנד.
במשאית הגוררת כלוב ובו משפחת טיגריסים יש תקר בגלגל.
בתא הנהג נמצאים הנהג ג'וזף פיטס (תיאו מרקוז) ומאלף הטיגריסים ראם סינג (סאבו).
הנהג נכנס בינתיים למלון הסמוך, שותה ומשתכר.
הוא חוזר לכלוב הטיגריסים שמסביבו ילדי העיירה, מתגרה בטיגריסים ופותח קצת את הדלת.
הטיגריס ראג'ה מנצל את המצב ונמלט.
כל התושבים בורחים והשריף פיט ויליאמס (בריאן קית') מתחיל לארגן מתנדבים לתפיסת הטיגריס.
פיטס תופס רובה מאחד התושבים, יורה לכיוון ראג'ה ומחטיא.
הוא לא יודע שברובה יש קליע אחד ובמפגש עם הטיגריס הוא נהרג בשיני החיה שנוקמת בו על התאכזרותו.
המבצע מתנהל בערפל סמיך וכשמגלים את גופת הנהג עוזבים בבהלה כל המתנדבים המפוחדים.
המושל (אדוארד אנדרוז) עומד לפני בחירות ומוצא לנכון לנצל את המצב לטובתו.
הוא מכריז מצב חירום ומגייס כוח גדול של המשמר הלאומי מצויד היטב ברובים, מקלעים ומרגמות.
לעיתונאים המתגודדים סביבו הוא נושא נאום בחירות ומסביר כי "כעת יודעים התושבים למה נועדו כספי המיסים שלהם".
ג'ולי ויליאמס, בתם של פיט ודורותי (ורה מיילס) אוהבת חיות ומתנגדת בתוקף להריגתו של ראג'ה.
היא אף מופיעה על כך בטלוויזיה ומארגנת איסוף תרומות בכל המדינה בשם "הצילו את הנמר".
גם השריף עומד לפני בחירה מחדש ותומכיו דורשים ממנו שיצא נגד דבריה של ג'ולי ויצהיר כי בכוונתו להרוג את הנמר.
הוא מסרב אף על פי שזה עלול לעלות לו במשרתו.
עשרות חיילים מתפרסים באזור ומתחילים להפגיז לפי הוראות שהם מקבלים ממסוק החג באוויר.
ויליאמס מבקש מהווטרינר רובה עם כדורים שירדימו את הנמר ויוצא למקום עם עוזרו ועם ראם סינג.
הם מגלים את הנמר וכאשר הוא מזנק על ויליאמס הוא יורה עליו כדורי הרדמה והשניים האחרים לוכדים אותו ברשת.
כעת נתפס הנמר, מצב החרום נגמר, השריף הוכרז כמנצח ונבחר מחדש.
הכסף שנאסף במבצע משמש לפדות את משפחת הטיגריסים מהקרקס ולשכן אותם בגן החיות המקומי.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותבריאן קית'פיט ויליאמסשריףורה מיילסדורותי ויליאמססאבוראם סינגמאלף נמריםפמלה פרנקליןג'ולי ויליאמסאדוארד אנדרוזמושלתיאו מרקוזג'וזף פיטסנהג בקרקס
בקומבינטוריקה, זהות פרמה (על שם המתמטיקאי הצרפתי פייר דה פרמה) היא נוסחת הסיכום הבאה עבור מקדמים בינומיים באלכסון של משולש פסקל: .
הזהות ידועה גם בתור זהות מקל ההוקי על שם צורתה הגאומטרית במשולש פסקל, המזכירה מקל הוקי.
תהי סדרה מונוטונית עולה בת מספרים.
אגף ימין של הזהות מונה כמה דרכים ניתן לבחור איברים מתוך איברי הסדרה.
באגף שמאל, נבחר איבר כלשהו ולאחר מכן נבחר מתוך האיברים הקטנים ממנו.
הוכחה באינדוקציה מתמטית אפשר להיווכח גם בצורה חזותית, המספר הקיצוני ב"מקל" הוא תמיד סכום שני המספרים שמעליו, אחד מהם הוא הקיצוני במקל הקצר ממנו בשורה אחת.
כמובן שבמקל על שתי שורות המספר התחתון הוא העוקב של המספר שאינו 1.
נניח כי הזהות מתקיימת עבור , ונוכיח כי היא מתקיימת עבור (באמצעות זהות פסקל):
זהר זיסאפל (15 בפברואר 1949 - 20 במאי 2023) היה ממקימי תעשיית ההיי-טק הישראלית ומראשיה.
היה אחד הפילנתרופים המשפיעים ביותר בישראל, ותרומתו החשובה לחברה נוגעת בתחומים רבים.
זהר זיסאפל נולד בתל אביב בשנת 1949 להורים יוצאי פולין, שניהלו חנות נעליים ברחוב הרצל בעיר.
לזוהר תואר ראשון בהנדסת חשמל מהטכניון ותואר שני במנהל עסקים מהפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
בתחילת 1982, לאחר שסיים את שירותו הצבאי, חבר לאחיו יהודה זיסאפל, ויחד הם עברו לייצור ופיתוח מוצרי תקשורת בישראל ליצוא.
"רד תקשורת מחשבים", החברה הראשונה שהקימו ביחד, היא הוותיקה בקבוצת רד-בינת, אשר פיתחה ושיווקה פתרונות בתחום הטלקום והרשתות.
במרוצת השנים הפכה חברה זו לאחת המעסיקות הגדולות בענף.
בשנים שבאו לאחר מכן נוספו למסגרת הקבוצה עוד 27 חברות היי-טק עצמאיות שהוקמו כדי לפתח, לייצר ולשווק מגוון רחב של מוצרים בתחום תקשורת הנתונים (בהן גם בינת תקשורת מחשבים).
מתוך קבוצת החברות שהקימו האחים זיסאפל יצאו כ–56 יזמים סדרתיים, שהקימו כל אחד יותר מסטארט־אפ אחד.
פורשי קבוצת רד־בינת היו אחראים להקמת יותר מ-110 מיזמים טכנולוגיים משמעותיים.
נכון לשנת 2013, מנתה קבוצת רד-בינת 10 חברות ישראליות העוסקות בתקשורת נתונים.
עד מותו כיהן זיסאפל כנשיא קבוצת "רד-בינת" וכיהן כיו"ר דירקטוריון פעיל בחברת סרגון וחבר דירקטוריון ברדקום.
בנוסף, זיספאל היה משקיע אנג'ל פעיל עם כ-30 השקעות, רובן מתחום הדיפטק והאוטוטק.
הוא השקיע למשל בחברת הסייבר ארגוס , אדאלום , רדיפלו, אינוויז ואחרות.
בנוסף, הקימו האחים זיסאפל את חממת רד ביומד (RAD Bio-Med Incubator Ltd), חממה המספקת מקום, מימון ראשוני ושירותים שונים לפרויקטים בתחום הביו-רפואי.
לזיסאפל שני ילדים: הסופרת כליל זיסאפל וד"ר מיכאל זיסאפל, מומחה ברפואה פנימית וראומטולוגיה.
ב-20 במאי 2023 נפטר זהר זיסאפל לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן.
האחים זהר ויהודה זיסאפל הקפידו על תרומה לקהילה על ידי החברות בהנהלתם: "עמותת רד" של חברת רד תקשורת מחשבים מעניקה מדי שנה מאות מלגות לסטודנטים מצטיינים מעוטי אמצעים המתמחים בהנדסה ובמדעי המחשב.
כמו כן, תורמת העמותה כל שנה כ-15 חדרי מחשבים לפנימיות ומוסדות חינוך אחרים לילדים ונוער בסיכון.
"עמותת רד" אף עוסקת בהשאלת כלים מוזיקליים לתלמידים מצטיינים.
בין השאר השאילה כינור גוארנרי דל גז'ו לכנר אקרט לורנצן, הנגן הראשי של התזמורת הסימפונית ראשון לציון.
החל משנותיה הראשונות כיהן זיסאפל כחבר בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית תל אביב יפו.
בין השנים 2005 ל-2009 כיהן כיושב ראש הוועד המנהל שלה.
כמו כן תרם להקמת מערכת סולארית הממוקמת על אחד מהמבנים בקמפוס.
המערכת מייצרת חשמל החל מ-2012, והפעלתה מממנת מספר מלגות סיוע בשכר לימוד המוענקות מדי שנה לסטודנטים במדעי המחשב.
האחים זיסאפל יזמו שני פרויקטים המנצלים את כישוריהם של בוגרי הטכניון כחונכים וכמורים לבני נוער מעוטי יכולת בערים ובקהילות ברחבי הארץ.
התוכנית, הקרויה "פועלים מ-3 ל-5" מיועדת לבני נוער ביישובי פריפריה בצפון ובדרום ישראל ונועדה לשפר את כישוריהם המתמטיים.
האחים אף תרמו 4.5 מיליון דולר לטכניון להקמת המרכז הננו-טכנולוגי לישראל, לזכר הוריהם.
בשנת 2019 תרמו האחים זיסאפל להקמת הבניין להנדסת חשמל ומחשבים בטכניון ע"ש יהודה וזהר זיסאפל.
ב-1994 קיבל, יחד עם אחיו יהודה זיסאפל, את פרס היזמות מבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת תל אביב.
בנימוקים לפרס נאמר כי הוא מוענק "מתוך הכרה בתרומתם החשובה של השניים ליזמות בישראל, לרוח היזמית החדשנית בתחומי הפיתוח, הייצור והייצוא של מוצרים ואספקת פתרונות לבעיות של תקשורת נתונים ועל יזמותם הטכנולוגית המשמשת מופת בישראל וברחבי העולם."
ב-1996 קיבל זיסאפל את פרס הוגו רמניסיאנו לכלכלה, וב-1999 פרס למפעל חיים מטעם התאחדות התעשיינים.
ב-1977 זכה זיסאפל בפרס ביטחון ישראל.
ב-2005 קיבל, יחד עם אחיו יהודה, את פרס ההיי-טק של ישראל מהאגודה הישראלית להון סיכון (IVA).
ב-2007 קיבל, יחד עם אחיו יהודה, את פרס המצוינות בניהול עסקים גלובליים ע"ש מקס פרלמן מאוניברסיטת תל אביב.
בנוסף, העניק להם הטכניון תוארי דוקטור לשם כבוד.
ב-2022 העניק הטכניון לאחים זיסאפל את אות הטכניון – אות ההוקרה הגבוה ביותר שמעניק המוסד על מפעל חיים למען הטכניון ועל תרומה לקידום האנושות, רווחת העם היהודי ומדינת ישראל.
זהות שאולה הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה משפטית משנת 2002 בבימויו של קארל פרנקלין, עם מורגן פרימן ואשלי ג'אד בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "High Crimes" של ג'וזף פיינדר משנת 1998 והעלילה היא על עורכת דין שלוחמת לזיכויו של בעלה שנאשם ברצח אזרחים באל סלוודור.
זה שיתוף פעולה נוסף של פרימן וג'אד לאחר חתום בנשיקה משנת 1997.
קלייר קיוביק (אשלי ג'אד) ובעלה טום (ג'יימס קאביזל) גרים בסן פרנסיסקו.
קלייר היא עורכת דין מפורסמת וטום מייצר רהיטי עץ.
קלייר בתחילת היריון ושניהם הולכים בשמחה במרכז העיר בכריסמס עד שמסתערים על טום אנשי ה-FBI ועוצרים אותו.
תוך זמן קצר מתברר לקלייר כי שמו האמיתי הוא רון צ'פמן וכי הוא מבוקש על רצח 9 אזרחים בכפר באל סלוודור בשנת 1990 וחי בזהות שאולה.
הצבא מעמיד לרשותו סניגור: סגן טרנס אמברי (אדם סקוט).
הוא מבקר בביתה ומתאהב באחותה ג'קי (אמנדה פיט) אך קלייר אינה סומכת על כישוריו ופונה לעו"ד צ'רלי גריימס (מורגן פרימן) שהוא מבוגר ושתיין אך יש לו ניסיון במשפט צבאי.
התובע טוען כי לאחר ששלושה חיילים נהרגו בפיצוץ בבית הקפה בכפר, נתקף רון בזעם ורצח 9 אזרחים.
העד הראשי של התביעה הוא מייג'ור ג'יימס הרננדז (חואן קרלוס הרננדז).
5 עדים "נעלמו" בנסיבות מסתוריות.
קלייר וגריימס מגלים עד נוסף, טרוי אבוט (מייקל שאנון) שמוכן להעיד לטובת טום, הם מקליטים אותו אך גם הוא "נעלם" והעדות אינה מתקבלת.
מכונית לא מזוהה מתנגשת ברכבה של קלייר והיא מאבדת את עוברה.
קלייר מביאה עד מסלבדור (אמיליו ריברה) ומגלה שכל העניין הוא טיוח של מחדל גדול של המרינס.
הרננדז זרק פצצה לבית הקפה כדי להרוג את מפקד הטרוריסים והרג בכך גם חיילים אמריקאים שישבו שם.
קלייר מביאה את העדויות לפני המפקד הבכיר שהיה שם, בריגדיר גנרל בוב מקס (ברוס דייוויסון), ואומרת לו כי היא תפרסם זאת אם לא ישוחרר בעלה.
השופט מודיע לתובע הנדהם כי המשפט מסתיים "בגלל סיבות ביטחוניות".
רון משוחרר והם שמחים לחזור לחיים נורמלים אך גריימס מגלה כי שניים מהעדים נרצחו על ידי רון.
רון/טום מגלה כי אכן הוא היה הרוצח ומנסה לרצוח אותה אך נורה בידי העד מסלבדור שהגיע בזמן הנכון.
לבסוף קלייר מציעה לגריימס לפתוח משרד משותף.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותמורגן פרימןצ'רלי גריימסעורך דיןאשלי ג'אדקלייר קיוביקעורכת דיןג'יימס קאביזלטום קיוביק/רון צ'פמןאדם סקוטטרנס אמבריסניגור צבאיאמנדה פיטג'קי גרימלדיאחותה של קליירברוס דייוויסוןביל מקסבריגדיר גנרלמייקל שאנוןטרוי אבוטחייל משוחררמייקל גסטוןלוקס ולדורןתובע צבאיחואן קרלוס הרננדזגיימס הרננדזלוחם מרינסג'וד צ'יקוללהקולונל פארלשופט צבאיאמיליו ריברהעד מסלבדורדון הדסוןלוטננט קולנל לפליירחוקרת צבאית
זהירות הבית מתפרק הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1986 בבימויו של ריצ'רד בנג'מין, בכיכובם של טום הנקס ושלי לונג.
הסרט הוא חידוש רופף של הקומדיה מ-1948 בכיכובו של קרי גרנט מר בלנדינגס בונה את בית חלומותיו.
הסרט צולם בניו יורק ובלטינגטאון, והופק במשותף על ידי סטיבן ספילברג.
וולטר פילדינג, עורך דין, וחברתו המוזיקאית הקלאסית אנה קרולי, מגלים כי אביו של וולטר, וולטר סניור, התחתן עם אישה בשם פלורינדה ונמלט מהמדינה לאחר שגזל מיליוני דולרים מלקוחותיהם המוזיקאים.
למחרת בבוקר, הם מגלים שהם צריכים לפנות את הדירה שבה הם שוכרים באופן זמני מבעלה לשעבר של אנה, מקס בייסארט, מנצח אגואיסט שחזר מוקדם מאירופה.
באמצעות מתווך נדל"ן לא אמין, וולטר מגלה על אחוזה במכירה דחופה בשווי מיליון דולר, שמוצעת ב-200,000 דולר בלבד.
הוא ואנה פוגשים את הבעלים, אסתר, שטוענת שהיא חייבת למכור את הבית במהירות משום שבעלה, קרלוס, נעצר.
הסיפור המרגש שלה והתעקשותה להדליק נרות כדי לחסוך כסף ל"עורכי הדין שותי הדם" מסיחים את דעתו של וולטר ומקסימים את אנה, שמוצאת את המקום רומנטי.
ברגע שוולטר ואנה נכנסים לבית, הוא מתחיל להתפרק.
כל מסגרת הדלת הקדמית נקרעת מהקיר, גרם המדרגות הראשי קורס ומערכת החשמל מתחילה לעלות באש.
הקבלנים ארט ובראד שירק מפרקים את הבית לחלוטין באמצעות התשלום הראשוני של וולטר בסך 5,000 דולר, ומשאירים את וולטר ואנה מסובכים בבירוקרטיה כדי להשיג את האישורים הנדרשים להשלמת העבודה.
תסכולו של וולטר מהעלויות ההולכות וגדלות של שיפוץ הבית מביא אותו לכנות אותו "בור מיליונים", בעוד הקבלנים ממשיכים להבטיח לו שהעבודה תושלם תוך "שבועיים".
עבודות התיקון נמשכות במשך ארבעה חודשים, וולטר ואנה מבינים שהם זקוקים ליותר כסף כדי לסיים את השיפוץ.
היא מנסה להשיג כספים נוספים ממקס על ידי מכירת יצירות אמנות שקיבלה בגירושיהם.
אף על פי שהוא לא אוהב את האמנות, הוא מסכים לרכוש אותה.
הוא לוקח אותה לארוחת ערב יוקרתית, ולמחרת בבוקר, כשהיא מתעוררת במיטתו, הוא מאפשר לה להאמין שהיא בגדה בוולטר; למעשה, מקס ישן על הספה.
וולטר מאוחר יותר שואל אותה ישירות אם היא ישנה עם מקס, והיא מכחישה בחיפזון.
חשדותיו גורמים לה להודות שהיא כן עשתה זאת.
בשל עקשנותם של וולטר ואנה, מערכת היחסים שלהם מתדרדרת.
הם נשבעים למכור את הבית לאחר שישופץ ולחלק את הרווחים.
זה כמעט קורה, אך וולטר מתגעגע אליה ואומר לה שהוא אוהב אותה גם אם היא ישנה עם מקס.
היא שמחה לבשר לו שבפועל היא לא עשתה זאת, והם מתפייסים.
בסופו של דבר, הם מתחתנים מול הבית המשופץ.
בינתיים, אסתר וקרלוס, שהתגלה כבן זוגה לפשע, נחשפים כקוני אמנות, ומופיעים מחדש בברזיל, שם הם נפגשים עם אביו של וולטר ואשתו החדשה במטרה למכור להם בית ישן שהם טוענים שחיו בו במשך שנים רבות.
טום הנקס בתפקיד וולטר פילדינג ג'וניור
שלי לונג בתפקיד אנה קרולי
אלכסנדר גודונוב בתפקיד מקס בייסארט
ג'ו מנטניה בתפקיד ארט שירק
ג'וש מוסטל בתפקיד ג'ק שניטמן
ג'ו פונאצ'קי בתפקיד מונטגומרי שרפ
קרמין קארידי בתפקיד בראד שירק
ג'ון ואן דרלן בתפקיד קרלוס
דאגלס ווטסון בתפקיד וולטר פילדינג סניור
טצ'י אגבאיאני בתפקיד פלורינדה פילדינג
הצילומים החלו ב-29 באפריל 1985 והסתיימו ב-5 באוגוסט 1985.
צילומי החוץ נעשו בבית יחסית מוזנח בלונג איילנד, שנבנה בשנת 1898 בסגנון קולוניאלי.
לאחר הסרט, הבית נמכר ב-2.1 מיליון דולר בשנת 2002. בנובמבר 2019, דיווח ה-Seattle PI כי הבית בלונג איילנד נמכר לבסוף בסכום של כ-3.5 מיליון דולר, בהפסד משמעותי ביחס לעלויות השיפוץ.
קת'לין טרנר קיבלה במקור הצעה לשחק את התפקיד של אנה קרולי, אך היא דחתה אותה לטובת הסרט "The Jewel of the Nile".
באתר Rotten Tomatoes לביקורות סרטים 50% מ-22 ביקורות של מבקרים היו חיוביות, עם דירוג ממוצע של 4.9/10. Metacritic, שמשתמש בממוצע משוקלל, נתן לסרט ציון של 49 מתוך 100, בהתבסס על 14 מבקרים, מה שמעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
בסקר של CinemaScore, קיבל הסרט ציון ממוצע של "C+" בסולם של A+ עד F.
רוג'ר איברט נתן לסרט "בור המיליונים" רק כוכב אחד מתוך ארבעה, וכינה את הסרט "שורת בדיחות רעות בלבד, זו אחר זו".
עמיתו ג'ין סיסקל גם העניק לו כוכב אחד מתוך ארבעה, ותיאר את הסרט כ"מזעזע" ו"כישלון מוחלט".
הוא ביקר את טום הנקס על היותו "העצמי היהיר הרגיל שלו" ואת שלי לונג על כך שהיא חמודה יותר משהיא מצחיקה.
וינסנט קנבי מהניו יורק טיימס אמרו ששיטת הקומדיה הפיזית של הסרט סובלת מאותן בעיות שסבל מהן הסרט "1941" של ספילברג.
שניהם הסכימו שתפקיד המשנה של אלכסנדר גודונוב היה החלק המצחיק ביותר בסרט.
זהות כפולה הוא הוא עיבוד מיני סדרת מותחן אקשן מסתורין אמריקאי משנת 1988 המבוסס על הרומן המפורסם של רוברט לדלום.
הסרט בבימויו של רוג'ר יאנג ובכיכובו של ריצ'רד צ'מברלין בתפקיד ג'ייסון בורן, עוקב אחר סוכן סי.אי.איי שאיבד את זכרונו לאחר שנמצא על ידי דייגים בים התיכון.
כשהוא מנסה לגלות את זהותו האמיתית, הוא מגלה כי הוא מטרה לרוצחים מקצועיים ורשת סוכנויות חשאיות שמנסים לחסלו.
במהלך מסעו, הוא חובר למרי סט.
ז'אק (ג'קלין סמית') ונאבק על חייו תוך גילוי האמת מאחורי עברו.
זהות כפולה הייתה מועמדת בקטגוריית המיני-סדרה המצטיינת בפרסי האמי ה-40 בפריים טיים.
הספר עובד שוב ב-2002 על ידי דאג לימן בכיכובו של מאט דיימון בתפקיד ג'ייסון בורן, והשיק את סדרת סרטי התיאטרון של בורן, עם סטיות ניכרות מהרומן המקורי של המלחמה הקרה.
אחריה הגיעה מאוחר יותר סדרה חדשה של רבי מכר בבורן שנכתבה על ידי אריק לוסטבאדר באישור אחוזת לודלום.
ריצ'רד צ'מברלין בתפקיד ג'ייסון בורן
ג'קלין סמית' בתור מארי סנט ז'אק
אנתוני קווייל בתפקיד הגנרל פרנסואה וילייר
דונלד מופאט בתור דייוויד אבוט
שיין רימר בתפקיד אלכסנדר קונקלין
דנהולם אליוט בתור ד"ר ג'פרי וושבורן
פיטר ווהן בתור פריץ קניג
מייקל האבק בתור האיש השמן
וולף קאלר בתור משקפי זהב
זהירה כמאל היא פוליטיקאית פלסטינית שהקימה את איגוד ועדות הפעולה של נשים פלסטיניות וכיהנה בתפקיד השרה לענייני נשים בממשלות השנייה והשלישית של אחמד קריע.
היא מכהנת בתפקיד המזכירה הכללית של מפלגת האיחוד הדמוקרטי הפלסטיני (פידא), וחברה ב.
זהירה נולדה בשנת 1945 בוואדי אל-ג'וז, ירושלים, למשפחה מרובת ילדים עם שבעה אחים צעירים ממנה, היא סבורה שבגלל העובדה הזו היא נותרה רווקה.
במהלך מלחמת העצמאות עברה משפחתה לתקופה קצרה ליריחו.
היא השלימה את לימודיה בבית הספר התיכון אל-ממוניה, ולאחר מכן ניהלה מאבק מול הוריה שהעדיפו לחסוך עבור השכלתם של אחיה.
רק אחרי ששבתה רעב, שלחו אותה הוריה ללימודי תואר ראשון בפיזיקה תעשייתית וכימיה באוניברסיטת עין שמס בקהיר.
כסטודנטית הצטרפה לאיגוד הכללי של סטודנטים פלסטינים.
בהמשך, בשנת 1978, השלימה לימודי תעודה בחינוך באוניברסיטת ירדן.
לאחר מלחמת ששת הימים חזרה לירושלים ממצרים, כדי לעבוד כמורה באונר"א במשך שלושה חודשים, ולאחר מכן כמורה בבית הספר טירה בין השנים 1978-1989.
בשנת 1979, היא נעצרה מנהלית למשך שישה חודשים בגין השתתפות בהפגנות המחאה על הסכמי קמפ דייוויד.
בעקבות הקמת ועדת הפעולה של הנשים הפלסטיניות, היא נותרה במעצר בית בין השנים 1980 ל-1986.
בשנות ה-90 הייתה אחת משלוש נשים ששותפו במשא ומתן להסכמי השלום ונסעה לוועידת מדריד ב-1991. משנת 1995 עד 2004, כיהנה בתפקיד מנכ"לית המחלקה לתכנון ופיתוח השתתפות נשים במשרד התכנון ושיתוף הפעולה הבין-לאומי, ולאחר מכן קיבלה את תפקיד השרה לענייני נשים בממשלות השמינית והתשיעית של הרשות הפלסטינית בראשות אחמד קריע.
באפריל 2011, כמאל נבחרה לתפקיד המזכירה הכללית של מפלגת האיחוד הדמוקרטי הפלסטיני, והייתה לאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
באפריל 2019 התפטרה מתפקידה כמזכ"ל המפלגה בשל השתתפותה בממשלתו של מוחמד אשתייה.
עם זאת, הלשכה המדינית של המפלגה דחתה את התפטרותה.
כמאל מכהנת כחברת דירקטוריון במספר ארגונים, בהם המרכז לנשים לסיוע וייעוץ משפטי, איגוד נשות העסקים הפלסטיניות (ASALA), ועדת הנשים הבין-לאומית לשלום פלסטיני-ישראלי צודק ובר קיימא והמרכז ללימודי נשים בירושלים.
היא כתבה מספר מאמרים ומחקרים על נשים פלסטיניות, העצמת נשים, שלום והסכסוך הישראלי-פלסטיני, נשים ואזרחות וחיזוק תפקידן של נשים.
ובמשמעותו הרעיונית: "היזהרו מהטנק", הוא ספר שנכתב על ידי גנרל-אוברסט היינץ וילהלם גודריאן שהיה ממפקדי השריון הבולטים של הוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
כבר בשנת 1934 פיתח הגנרל האוסטרי לודוויג פול איימנסברגר (Ludwig von Eimannsberger) את רעיון מלחמת השריון הממוכנת והעלה אותו על הכתב בספרו "מלחמת הטנקים" (Der Kampfwagenkrieg).
בשנת 1936 הורה הגנרל אוסוולד לוץ שמונה שנה קודם לכן למפקד כוחות השריון של הוורמאכט, ומאז שנות ה-20 וה-30 היה אחראי על מיכון הצבא הגרמני, לגודריאן לכתוב גרסה משלו אודות זרוע השריון המתעצמת ועל התאוריות שפותחו על דרכי השימוש האפשרי בה, במלחמה עתידית.
הספר שפורסם בשנת 1937 עוסק בעקרונות ויישום של לוחמת השריון.
הספר מציג את ההתפתחות של לוחמה מסוג חדש המתבססת על שימוש משמעותי בתנועה ממוכנת באמצעות טנקים המלווים בחיל רגלים ובסיוע צמוד של חיל אוויר, ליצירת מלחמת בזק.
הספר שולל את המשך השימוש בחיל פרשים אשר הופכים לחסרי כושר לחימה בהתחשב ביעילותן של מכונות הירייה המודרניות.
למעשה, הטנקים הופכים לגרסה הממוכנת של הפרשים בצבאות ההיסטוריים ליצירת הכוח של תנועה מלווה באש.
תוכן הספר והעקרונות המודרניים של מלחמה תוך כדי תנועה לא נידונו כלל בפיקוד הצבאות הצרפתי והבריטי אף על פי שדווקא הם היו הראשונים להשתמש בטנקים במלחמת העולם הראשונה.
חלקו הראשון של הספר דן בהתנהלות מלחמת החפירות והשינויים שחלו בה עם כניסתם של הטנקים הראשונים לשדה המערכה.
גודריאן מנתח את השינויים שחלו באופי הלוחמה והתפתחות הטקטיקה הצבאית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
לאחר מכן הוא מתאר את ההשלכות של הסכם ורסאי על הצבא הגרמני ואת תהליך ההתאוששות שלו לאחר המגבלות שהוטלו עליו במסגרת ההסכם בכל הנוגע לפיתוח כוחות ממוכנים.
גודריאן מגיע למסקנות המחייבות את פיתוח הטנק במסגרת הצבא הגרמני ומציע דרכים ושיטות ליישום השילוב שלו עם הזרועות האחרות של הצבא.
היה מאז פרסומו לבעל השפעה תאורטית ומעשית על לוחמת השריון הממוכנת במסגרת המלחמה המודרנית.
הוא החזיר לקדמת הבמה את אסכולת התמרון והתנועה בקרב שהייתה מקובלת במאה ה-19 כחלק מן האסטרטגיה הצבאית.
המונח מלחמת בזק שטבע, הפך לפופולרי, והרעיון של תנועת שריון מהירה המלווה בכוח אש לאבן יסוד באופן הפעלת הצבא הגרמני בקרבות המוצלחים של מלחמת העולם השנייה בחזיתות השונות באירופה ובאפריקה.
אף על פי שהטנק ככלי מלחמה הופעל לראשונה על ידי הבריטים והצרפתים במלחמת העולם הראשונה הם לא קידמו בשנים שלאחריה את השימוש בו ככלי התקפי והעדיפו את המשך השימוש בטקטיקות של מלחמת חפירות הגנתית.
כפועל יוצא מכך, הוזנח על ידם המשך הפיתוח של הכלים המשוריינים וטקטיקת הלוחמה באמצעותם.
השפעת הטנקים כראש החץ בקרבות בתנועה מהירה בא לידי ביטוי בכיבושי מלחמת הבזק הגרמנית בקרבות בצפון צרפת וארצות השפלה.