tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אכילס משכנע את אגממנון לשחרר את כריסאיס אך כפיצוי אגממנון לוקח את בְּריסֵאיס, השבויה יפת התואר של אכילס.
אכילס זועם על הפגיעה בכבודו ומודיע לאגממנון שהוא וצבא המירמידונים שלו לא ישתתפו עוד במלחמה.
אכילס פונה לאימו, הנימפה תטיס, ומבקש ממנה לפנות לזאוס, ראש האלים היווניים, ולבקש ממנו שינחיל מפלה ליוונים, כדי לגרום לאגממנון להרגיש בחסרונו של אכילס.
תטיס עושה כן, וזאוס, על אף התנגדותה של אשתו, האלה הרה האוהדת את היוונים, נעתר לבקשה.
זאוס מפתה את אגממנון לצאת למלחמה בטרויאנים באמצעות חלום שווא המבטיח ניצחון ליוונים.
אגממנון המעודד רוצה לצאת לקרב, אך טרם לכן, הוא מנסה לחזק את רוח הלחימה של היוונים בהציעו להם לשוב לביתם.
התוכנית משתבשת, ורק בהתערבותו של אודיסאוס, ההורג את מוביל המרד, נעצרת העריקה.
הצבאות נערכים זה מול זה לקרב.
אלא, שהנסיך הטרויאני פאריס מציע לסיים את המלחמה כולה באמצעות דו-קרב בינו ובין מנלאוס.
נכרתת שביתת נשק ונחתם הסכם בו הצדדים מתחייבים לקבל את תוצאת הדו-קרב כמסיימת את הסכסוך.
בדו-קרב מנלאוס מביס את פאריס, שניצל ממוות רק בזכותה של האלה אפרודיטה.
בעצה אחת עם הרה, זאוס מחליט לשבש את ההסכם, ולגרום להמשך המלחמה.
הוא שולח את האלה אתנה לפתות את פאנדרוס , הקשת הטרויאני המצטיין, לירות חץ אל מנלאוס ובכך ליצור פרובוקציה מהצד הטרויאני.
אגממנון מגיב בהתקפה רבתי, ואלי האולימפוס נוטלים חלק בקרב בעצמם.
ידם של היוונים גוברת, והטרויאנים נסים על נפשם.
הקטור מצליח לכנס מחדש את הכוחות הטרויאנים הממשיכים בקרב.
עם רדת הערב, היוונים שורפים את מתיהם, ובונים חומה סביב למחנה ולאוניות.
בד בבד, הטרויאנים לוחצים על פאריס להשיב את הלנה.
הוא מסכים לשלם תמורתה כופר, אלא שהיוונים מסרבים לסיים את המלחמה בלא שהלנה תשוב לביתה.
הצדדים מכריזים על שביתת נשק בת יום אחד, במשכו היוונים ממשיכים לבצר את מחנם.
למחרת, זאוס אוסר על האלים להשתתף בקרב.
יד הטרויאנים על העליונה, לא מעט בזכות העדרו של אכילס.
עם רדת הערב, הטרויאנים שהצליחו להדוף את היוונים אל פאתי החומה שבנו, מחליטים ללון בשדה הקרב לצורך קרב ההבקעה שלמחרת.
אגממנון מבין את טעותו, ומציע לאכילס מתנות רבות ואת השבתה של בריסאיס תמורת שובו של אכילס לשדה הקרב.
אכילס מסרב, ומודיע שהוא ילחם רק אם הטרויאנים יתקרבו לספינותיו וינסו להבעיר אותן.
בקרב שלמחרת, הקטור מנתץ את החומה היוונית, והטרויאנים פורצים אל תוך המחנה היווני.
מרבית המנהיגים היוונים נפצעים, ובין הפצועים מצוי אף מכאון , הרופא היווני אשר יודע לטפל בפצעי חצים.
הרה מפתה את זאוס, וכשהוא נרדם לאחר המעשה, היא שולחת את האל פוסיידון לסייע ליוונים, אשר מצליחים להדוף את הטרויאנים אל המישור שמחוץ למחנה.
זאוס מקיץ משנתו, זועם על התערבותו של פוסיידון ושולח את אפולו לסייע לטרויאנים אשר מצליחים להבקיע את החומה שוב ולהגיע אל האניות.
לנוכח חומרת המצב, פאטרוקלוס, רעו הטוב של אכילס, מצליח לשכנע את אכילס להשאיל לו את שריונו ואת צבא המירמדונים, אך אכילס מזהיר אותו מלרדוף אחרי הטרויאנים.
חיל התגבור הזה משנה את פני המערכה.
הטרויאנים נהדפים, ופאטרוקלוס, שאינו שועה לאזהרתו של אכילס, מזנב בטרויאנים עד שערי העיר, שם הוא נעצר על ידי אפולו.
פאטרוקלוס מוצא את מותו בידיו של הקטור, אשר נוטל את שריונו של אכילס ועוטה אותו על עצמו.
הקרב בין הצדדים נמשך סביב גופתו של פאטרוקלוס.
ביגונו על מות חברו הטוב, אכילס נשבע להרוג את הקטור ולנקום בכך את מות פאטרוקלוס.
אכילס פונה שוב לתטיס אימו ומבקש את עזרתה.
תטיס מזהירה אותו שנגזר עליו שאם יהרוג את הקטור הוא ימות במלחמה בעצמו, אלא שאכילס עומד על בקשתו.
נטול שריון, אך בגוף שמבהיק בזכות סיועה של האלה אתנה, זועק אכילס זעקות שבר אל נוכח הצדדים.
במהומה שנוצרת, מצליחים היוונים להשיב את גופתו של פאטרוקלוס.
הטרויאנים חונים שוב במישור בתקווה להכריע את הקרב למחרת.
לבקשתה של תטיס, הפייסטוס מחשל במשך הלילה שריון ומגן חדשים עבור אכילס.
בבוקר אגממנון משיב לאכילס את בריסאיס יחד עם מתנות רבות, אך אכילס אינו נראה כמעוניין באלו.
הוא צם, עוטה את שריונו החדש, נוטל את חניתו ויוצא לקרב על מרכבתו.
סוסו של אכילס מזהיר אותו מפני מותו, אך אכילס אינו שועה לאזהרה, ויוצא לקרב שבו הוא טובח רבים מאוד מהטרויאנים ובני בריתם.
אפולו, המתחפש ללוחם טרויאני, גורם לאכילס לרדוף אחריו, בזמן שהטרויאנים נמלטים חזרה לתוך העיר המבוצרת.
הקטור, על אף הפצרות הוריו, חוזר להילחם עם אכילס מחוץ לחומה, אלא שהוא נתקף אימה, ונמלט ממנו.
במרדף, מקיפים השניים את העיר שלוש פעמים, בעוד שהטרויאנים צופים בהם מעל החומות.
לבסוף אתנה מפתה את הקטור לעצור ולהילחם באכילס.
אכילס הורג את הקטור, אשר מילותיו האחרונות לאכילס מזכירות לו שאף הוא ימצא את מותו במלחמה.
אכילס מתעלל בגופתו של הקטור: הוא רוצע את עקביו, קושר את הגופה למרכבתו ומקיף את החומה כשהגופה נגררת ופניה למטה.
הריטואל חוזר מדי יום, עד שזאוס מחליט להפסיקו.
פריאמוס, אביו שבור הלב של הקטור יוצא למסע להחזרת גופת בנו.
הוא מגיע אל אכילס המסוכן, ומביא לו מתנות רבות עבור פדיית הגופה, ונושא בפניו נאום המזכיר לו את אביו שלו, במטרה לעורר בו חמלה, ולהכים לפדיון הגופה.
החמלה אכן מתעוררת באכילס, והוא ופריאמוס פורצים בבכי.
אכילס מזמין את פריאמוס לארוחה, משיב לו את הגופה, ופריאמוס חוזר אל העיר להתאבל על הקטור.
לוויית הקטור חותמת את האפוס וסוגרת את האיליאדה.
לאורך השנים זכתה האיליאדה למספר רב של תרגומים לעברית.
המשורר שאול טשרניחובסקי תרגם את האיליאדה לעברית בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. הוא הקפיד לשמור על המשקל האפי (הקסמטר דקטילי) וכתב בהברה אשכנזית.
הוא נסמך על היכרות מעמיקה עם השפה העברית לרבדיה השונים ויש שימצאו אותו קשה לקריאה.
בשנת 2012 תרגם אברהם ארואטי את האיליאדה לעברית בשנית, בתרגום פרוזה, ובתוספת מבוא והערות.
למהדורה השנייה נוסף גם מפתח שמות.
בשנת 2016 יצא תרגום שלישי מאת אהרן שבתאי, שחוזר לצורה השירית של המקור.
+ שורות הפתיחה בתרגומים שונים תרגום טשרניחובסקי תרגום אברהם ארואטי תרגום אהרן שבתאי
תולדות היצירה והפולמוס בשאלת המחבר
המועד המדויק שבו חוברה האיליאדה אינו ידוע.
בעקבות הרודוטוס, שמציין שהומרוס והסיודוס חיו "רק ארבע מאות שנה לפנַי", כלומר במהלך המאה ה-9 לפנה"ס, מרבית החוקרים מאחרים את חיבור היצירה מעט, וגורסים שהאיליאדה חוברה במהלך המאה ה-8 לפנה"ס.
האירועים המתוארים ביצירה מתאימים מבחינת פרטים חומריים למציאות בשלהי תקופת הברונזה המאוחרת, דהיינו שקיעת יוון המיקנית, לקראת סוף המאה ה-13 לפנה"ס.
היצירה, אפוא, מאוחרת בכארבע מאות שנה לתקופה שבה היא עוסקת, ובמהלך המאות הללו שקעה התרבות ביוון ובמערב אסיה, לרבות אובדן ידיעת הכתב, ולכן מעט מאוד ידוע עליה.
אף על פי כן, דומה שהאיליאדה מכילה שקיעים אותנטיים של התרבות המיקנית, שעברו בעל-פה מדור לדור עד ששובצו באיליאדה.
דוגמה בולטת היא הקטע הארוך המכונה "קטלוג האניות", בשיר השני של האיליאדה, שהוא עשיר בשמות מקומות ועמים, אשר משקפים את המציאות בשלהי התקופה המיקנית, לפני הפלישה הדורית, ולא את המציאות של המאה ה-8 לפנה"ס.
כתב היד השלם הקדום ביותר של האיליאדה הוא Venetus A, אשר מצוי בספריית מרקוס הקדוש בוונציה, והוא מתוארך למאה ה-10 לספירה.
עיבוד מקוצר של האיליאדה בלטינית, ששרד עד היום, הוא איליאס לטינה .
היצירה מיוחסת לבאיביוס איטליקוס, מן המחצית השנייה של המאה הראשונה לספירה.
אִילִי גורליצקי (נולד ב-14 ביולי 1935) הוא שחקן, זמר, מנהל וסופר ישראלי, חבר בסגל השחקנים של התיאטרון הקאמרי.
גורליצקי התפרסם במיוחד בתפקידו במחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", לצידן של יונה עטרי ורחל אטאס.
גורליצקי עוסק גם בפילוסופיה וכתב שני ספרי פילוסופיה המתמקדים בהוגים מן ההיסטוריה היהודית.
ייסד וניהל את חברת "אשכולות" האחראית על חלוקת התמלוגים לאמני ישראל.
בנוסף גורליצקי היה בין מקימי האיגוד אמ"י איגוד אומני ישראל, שנוסד בשנת 1979 וכיהן כיו"ר האגוד בשנים 1979-1989
גורליצקי נולד בתל אביב עם לב בצד ימין ,סיטוס אינברסוס .
הוריו, שהיו קומוניסטים אדוקים, קראו לו אילי על שם מנהיגהּ הראשון של ברית המועצות, ולדימיר איליץ' לנין.
הוא למד בתיכון עירוני א', ובגיל 17 התקבל לבית הספר הדרמטי של תיאטרון הקאמרי ,את האודישן שלו, בתפקיד מקבת, הוא ביצע עם מכנסי חאקי וחולצה של השומר הצעיר.
אילי שיחק תפקידים רבים ,בין השאר בהצגות "הנפש הטובה מסצ'ואן" (1955) ו"הוא הלך בשדות" (1956).
בגיל 21 התגייס ללהקת פיקוד המרכז, , והיה הסולן בשלאגר "חמסינים במשלט"ו"הזקנקן".
לאחר שהשתחרר מהצבא, חזר לתיאטרון הקאמרי ונחשב לאחד מהבולטים שבשחקניו הצעירים.
גורליצקי שיחק במספר הצגות של התיאטרון בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים, כמו "הלילה ה-12" של שייקספיר ו"כנרת כנרת" של נתן אלתרמן.
גורליצקי התפרסם במיוחד בזכות הופעתו הבלתי נשכחת בתפקיד הראשי במחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" בו כיכב לצד יונה עטרי ולצד רחל אטאס.בשנת 1964 העלה הקאמרי את המחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", בו שיחק גורליצקי בתפקיד הראשי.
המחזמר זכה להצלחה גדולה והפך את שחקניו הראשיים לחביבי הקהל.
בעקבות הצלחת המחזמר, העלו עטרי וגורליצקי את המופע "שוק המציאות" ב-1965 שהיה מבוסס על שירים של נתן אלתרמן שהולחנו בידי סשה ארגוב, משה וילנסקי ודובי זלצר.
המופע הוליד ביצועים מצליחים לשיריו של אלתרמן, כגון: "קונצרטינה וגיטרה", "לימון וצלחת" ו"בכל זאת יש בה משהו".
ב-1968 העלה עם יוסי בנאי את תוכנית הבידור "חכמים בלילה".ב-1969 זכה בפרס כינור דוד.[ זכה ב 3 פרסי כנור דוד]
גורליצקי השתתף במחזות זמר ומופעי בידור רבים, בהם "ברנשים וחתיכות" אשר כלל אף הוא שירי מחזות זמר שונים והופיעו בו גם ירדנה ארזי, ששי קשת, שולה חן, חנה לסלאו, עירית ענבי
ובסרטים מצוירים – הוא אחראי בין היתר לדיבוב הבלתי נשכח של קא הנחש בסרט "ספר הג'ונגל".
גורליצקי שיחק במספר סרטי קולנוע, בהם:
בשנות השמונים הנחה בטלוויזיה את סדרת התוכניות "מדע פופולרי".
גורליצקי דיבב את דמותו של קא הנחש בסרט "ספר הג'ונגל" וכן בסרט ההמשך.
גורליצקי הוא חובב פילוסופיה ועוסק הרבה באלוהות וקבלה (אף כי הדגיש שהעיסוק שלו בקבלה הוא אקדמי בלבד).
נמשך גם מאוד לכתביו של ברוך שפינוזה.
בשנת 2002 כתב את הספר "הסוד הכמוס" (הוצאת ידיעות אחרונות), שעוסק במפגש של שני פילוסופים דגולים מהמאה ה-12: הרמב"ם היהודי ואבן רושד המוסלמי.
הם משוחחים ביניהם על האדם, החברה, על עניינים אלוהיים, על היהדות, האסלאם ועוד.
בצעירותו הרבה לעסוק במסחר בשוק ההון, ואהב לעסוק כתחביב בגלישת גלים.
בשנת 2006 יצא ספרו השני של גורליצקי - "טהירו" (הוצאת ידיעות אחרונות), שעוסק במהלכיו של שבתי צבי והתנועה המשיחית שהקים במאה ה-17.
בשנת 2009, השתתף גורליצקי בשני מופעים בשם "שגעון המוזיקה", מופעי שחזור של המחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", לצידה של יונה עטרי ודפנה ארמוני ובהשתתפות התזמורת הסימפונית חיפה והמקהלה הקאמרית של טבעון.
בשנת 2019 הוענק לו האות "יקיר העיר תל אביב-יפו".
בשנת 2014 לקח חלק במופע לרגל חגיגות ה-70 לתיאטרון הקאמרי ובשנת 2024 השתתף במופע "80 לקאמרי".
כתב שני ספרים: "הסוד הכמוס" (2002), העוסק במפגש בין הרמב"ם ובין הפילוסוף המוסלמי אבן רושד, ו-"טהירו" (2006) המציג את התנועה המשיחית של שבתי צבי.
כאשר הוקם ארגון אמ"י בתחילת שנות השמונים, מונה גורליצקי למנהלו הראשון.
בשנת 1983 הקים את אשכולות החברה לזכויות מבצעים של אומני ישראל מונה למנכ"ל חברת "אשכולות", האחראית על חלוקת תמלוגים לאמנים מבצעים,והיה מנכ"ל החברה במשך 37 שנים וכעת משמש כנשיא כבוד של החברה בין מייסדי אשכולות שייקה לוי ,ששי קשת ,טוביה צפיר ועוד.
בשנת 2023 לקח חלק בפרויקט לזכר נתן אלתרמן עם היוצר והשדר רוני ידידה ,הוקלט שיר " הסתכל בקנק" שזכה למעל 3 מיליון צפיות ביו טיוב.
גורליצקי היה נשוי לשחקנית גילה אלמגור, לציירת דוריס ראו, ממנה יש לו שני בנים , ולרקדנית רותי לרמן, ממנה יש לו בן, אדם גורליצקי, ובת.
ב3 העשורים האחרונים הוא בן זוגה של ענת גלובוס, עורכת בחברת החדשות בערוץ קשת 12.
בני הזוג מתגוררים בתל אביב.
אילזֶה קוך הייתה פושעת מלחמה נאצית.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה בתור משגיחה במספר מחנות ריכוז.
הייתה אשתו של קארל קוך, מפקד מחנה הריכוז בוכנוואלד שבגרמניה ומחנה ההשמדה מיידנק שבפולין.
נודעה לשמצה עקב אכזריותה והתנהגותה הסדיסטית והסאדו-מינית כלפי האסירים במחנה.
נטען בין היתר כי היא נהגה לקחת מזכרות מגופות הקורבנות, ובחלק מהן היא השתמשה כדי להכין אביזרים כאהילים, כפפות ועטיפות ספרים.
נודעה בכינויים "המכשפה מבוכנוואלד" (גרמנית: Die Hexe von Buchenwald) ו"הכלבה מבוכנוואלד".
נולדה בשם מרגרטה אילזה קלר בדרזדן.
היא סיימה בית ספר למסחר והתלמדה בשנת 1922 בהנהלת חשבונות.
לאחר מכן עבדה בכמה חברות כמזכירה.
בשנת 1932 הצטרפה למפלגה הנאצית.
דרך קשריה לאנשי אס אס ואס אה הכירה באביב 1934 את בן זוגה לעתיד, קארל קוך.
השניים נישאו במאי 1936. זמן קצר לאחר נישואיהם עברו השניים למחנה זקסנהאוזן שליד ברלין.
קארל קוך שימש כמפקד המחנה והיא החלה את עבודתה בתור שומרת במחנה.
ביולי 1937 התמנה קארל קוך למפקד מחנה בוכנוואלד, סמוך לעיר ויימאר, והשניים עברו להתגורר במתחם.
במקביל הגיעו למחנה אסירות רבות.
שלטון האימים של קוך נמשך והיא מינתה במחנה עשרים מפקחות.
כוחה על האנשים הכפופים לה היה מוחלט, והיא השליטה שלטון של טרור ואלימות על האסירים בבוכנוואלד.
היה לה אף שוט שבקצהו תער, ששימש אותה להצליף בנשים הרות.
על אף שכלפי חוץ הפגינו בני הזוג מערכת יחסים טובה, היא תוארה כקרירה ומשעממת.
לבני הזוג קוך נולדו שלושה ילדים בתקופה זו.
נאמר שלעיתים קרובות הפגינה חוסר עניין בילדיה, שלעיתים קרובות שהו תחת השגחתה וטיפולה של אחותו החורגת של קארל.
היא נחשבה לדמות לא אהודה בקרב שאר קציני המחנה, ובעיקר בקרב נשותיהם.
חלק מהסיבות לכך היו שנהגה להתפאר בעושרה ולנצל את מעמדה מולן בתור אשתו של מפקד המחנה.
כמו כן נפוצו שמועות שניהלה קשר רומנטי עם רופא המחנה, ולדמאר הופן.
נאמר שלעיתים קרובות התלבשה באופן פרובוקטיבי והייתה מפלרטטת איתו ועם הרמן פלורדסט, קצין נוסף, אף על פי ששניהם היו נשואים לאחרים והתגוררו יחד עם בנות זוגם וילדיהם במתחם המחנה.
כמו כן, לעיתים קרובות לקחה חלק בהענשת אסירים, הן באופן פעיל והן כצופה, אף שלא במסגרת תפקידה הרשמי, וזאת בניגוד לשאר נשות הקצינים
כמו כן נאמר במספר עדויות שפקודות שניתנו על ידה לסגל המחנה היו כמו שניתנו על ידי מפקד המחנה.
בנובמבר 1941 מונה קארל קוך למפקד מחנה מיידנק, אז מחנה לשבויים סובייטים, שנוהל על ידי הוואפן אס אס.
אילזה עברה איתו למחנה והמשיכה את התנהגותה הסאדיסטית במחנה שהפך למחנה השמדה רחב.
באוגוסט 1943 נעצרו בני הזוג קוך בהוראת חוקר ושופט האס אס, קונראד מורגן.
קארל בן זוגה נעצר באשמת רצח בשלושה מקרים, שחיתות, איום על פקידי ציבור, מעילה ועבירות אחרות.
היא נעצרה עימו בחשד שסייעה לו.
קוך הוחזקה במעצר למשך 16 חודשים בבית הכלא בוויימאר.
למרות מאמצי האס אס להרשיע את קוך היא זוכתה בדין מחוסר הוכחות, שוחררה ועברה לגור סמוך למשפחתה בעיר לודוויגסבורג.
בגלל אורח חייה הפרוע ונטייתה לשתות לשוכרה, ניסו בני משפחתה לשלול את חזקתה על ילדיה, אולם ללא הצלחה.
באפריל 1945 הוצא קארל להורג על ידי האס אס.
לאחר המלחמה נעצרה אילזה בביתה על ידי האמריקאים ביוני 1945.
בשנת 1947 נשפטה קוך בבית דין אמריקאי במסגרת "משפט בוכנוואלד" בעוון פשעי מלחמה ונידונה למאסר עולם.
מאוחר יותר הומר העונש לארבע שנות מאסר על ידי הגנרל לושיוס קליי.
ההקלה בעונש עוררה סערה ציבורית ובעקבות זאת הוקמה ועדה של הסנאט לחקירת הנושא.
לושיוס קליי הסביר שהמתיק את העונש כיוון שבעדויות שהובאו לפניו היה נראה שהיא עוררה שנאה בקרב אסירי המחנה בהפגנת נשיותה.
קונראד מורגן העיד במשפטה כי לא נמצאו עדויות התומכות בכך שברשותה היו אהילים עשויים עור אדם לאחר חיפוש בביתה.
עם זאת, שאר העדויות של מורגן הרשיעו אותה.
מייד לאחר שחרורה מכלא לנדסברג באוקטובר 1949 נעצרה שוב ובסוף אותה שנה הוגש נגדה שוב כתב אישום.
בינואר 1951 הורשעה בשידול לרצח, ניסיון לרצח ושידול לגרימת חבלה גופנית באזרחים גרמנים ונידונה למאסר עולם.
קוך הייתה האישה היחידה שנידונה בגרמניה המערבית למאסר עולם על חלקה במלחמה.
היא התאבדה בתלייה בבית הכלא לנשים "אייכאך" בשנת 1967 בהיותה בת 60.
בני הזוג קוך חיו בצניעות יחסית לפני שקארל קוך מונה למפקד מחנה בוכנוואלד, אך החל משנת 1937, הם החלו לחיות חיי פאר במתחם במטה האס אס של המחנה שכונה "וילה בוכנוואלד" ויועד למגורי מפקד המחנה ומשפחתו.
הדבר התאפשר בעיקר עקב מעילה נרחבת וחילוט רכוש של אסירי המחנה, תוך הגדרתו כ"רכוש המדינה" ושעבוד אסירים לביצוע עבודות לטובתם האישית, בנוסף לעבודת כפייה שביצעו לטובת הרייך השלישי.
בזמן שהותה במחנה בוכנוואלד השתתפה קוך בניסויים במטרה לסייע לרופא הכלא אריך וגנר במחקרו על הקשר בין פשיעה וכתובות קעקע, שכלל בין היתר רציחת אסירים מקועקעים ופשיטת עורם.
סיפרו שהייתה נוהגת לרכוב ברחבי המחנה על סוסה בלבוש פרובוקטיבי ולהצליף באסירים עם שוט רכיבה.
כמו כן היא הואשמה באונס של אסירים ואף נהגה לכפות על אסירים לקיים יחסי מין עם אסירות ואסירים אחרים.
במאמר מקיף שפורסם אודותיה ואודות בן זוגה על ידי בית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון ולי, שאסף בין היתר עדויות מפורטות של ניצולים, סיפרו שני עדים:
כמו כן הואשמה ביחד עם בן זוגה קארל קוך בין היתר במעילה וברציחת אסירים על מנת למנוע מהם למסור עדות.
בשנת 1947 הועמדה קוך לדין בבית הדין הצבאי האמריקאי בדכאו ביחד עם שלושים פושעי מלחמה נוספים על ידי השופט האמריקאי רוברט ל.
קונציג והואשמה ב"השתתפות בתוכנית פלילית לסיוע והשתתפות ברציחות בבוכנוואלד".
קוך הצהירה במהלך המשפט כשהיא בחודש השמיני להריונה אך ב-19 באוגוסט 1947 נשלחה למאסר עולם באשמה של "הפרה של חוקי ונוהגי המלחמה".
ב-8 ביוני 1948 הפחית הגנרל האמריקאי, לושיוס קליי מפקד אזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה דאז את עונשה לארבע שנים בכלא לאחר שכבר ריצתה שנתיים בטענה "שאין ראיות משכנעות שקוך בחרה אסירים להשמדה על מנת להשתמש בקעקועים שעל עורם או שהיא מחזיקה בחפצים עשויים מעור האדם".
למרות זאת הציע קליי שתישפט תחת החוקה של גרמניה המערבית ואף אמר:
ב-19 בספטמבר 1948 עם פרסום ההודעה בדבר ההפחתה בגזר הדין קמה התנגדות ציבורית נרחבת.
הקרן לזיכרון בוכנוואלד הצהירה שלקיומם של אהילים מעור אדם ישנם שני עדים מהימנים - ד"ר גוסטב וגרר (Gustav Wegerer), קאפו ואסיר פוליטי אוסטרי, ויוזף אקרמן, אסיר פוליטי ששימש כמזכיר של רופא המחנה ולדמר הובן - ופרסמה את עדותם.
ד"ר האנס מולר, לימים רופא האס אס באוברסברג, היה פתולוג בבוכנוולד ממרץ 1941 עד אפריל 1942. ניתן להגדיר את תקופת הזמן בצורה מדויקת יותר באמצעות הצהרתו של אקרמן שהעביר את המנורה, כפי שהעיד בשנת 1950 בבית המשפט.
עם היוודע דבר ההפחתה בעונש ערכה ועדת הסנאט שימוע בנוגע להפחתה, בתום תחקיר בנושא קבעה ועדת הסנאט שהפחתת עונשה של קוך הייתה מוטעית אך גם בלתי הפיכה.
עם זאת דחקה בממשלת גרמניה המערבית להעמיד את קוך לדין על פשעים נגד אזרחים גרמנים, דבר שלוועדת דכאו לא היה סמכות לעשות, והורתה לצבא לתת סיוע מלא לחוקרים ממערב גרמניה.
מייד לאחר מכן נעצרה קוך שוב לאחר שחרורה ב-1949, והועמדה לדין במערכת המשפט המערב גרמנית.
המשפט נפתח בבית המשפט המחוזי באאוגסבורג ב-27 בנובמבר 1950, ונמשך כשבעה שבועות.
במהלכו העידו 250 עדים כשמתוכם 50 עדי הגנה.
בשלב מסוים במהלך המשפט קוך אף התמוטטה ופונתה מהאולם מספר פעמים.
במהלך המשפט עומתו לפחות כארבעה עדים מטעם התביעה באשר לטענות שראו את קוך בוחרת אסירים מקועקעים שלאחר מכן הוצאו להורג או לחלופין שהיו עדים להליך של הכנת אהילים מעור אדם.
למרות זאת חזרה בה התביעה מטענה זו מאחר שלא הצליחה להוכיח קיומם של חפצים מעור אדם מקועקע.
ב-15 בינואר 1951 פרסם בית המשפט פסק דין בן 111 עמודים ללא נוכחותה של קוך.
וב-15 בינואר נידונה למאסר עולם עם עבודת פרך וחילוט קבוע של זכויותיה האזרחיות.
ב-15 ביוני 1951 החלה קוך באופן רשמי לרצות את מאסרה.
קוך ערערה על פסק הדין, אך הערעור נדחה ב-22 באפריל 1952 על ידי בית המשפט הפדרלי לצדק.
מאוחר יותר היא הגישה כמה עתירות לחנינה, שכולן נדחו על ידי משרד המשפטים הבווארי.
קוך מחתה על עונש מאסר העולם, ללא הועיל, בפני ועדת זכויות האדם הבין לאומית.
היא הייתה לאישה היחידה שקיבלה עונש מאסר עולם מבין פושעי המלחמה הנאצים שהורשעו (לעומת 165 גברים).
קוך התאבדה בתלייה ב-1 בספטמבר 1967 בכלא נשים בעיירה אייכאך שבדרום גרמניה, לאחר שסבלה מהזיות והייתה משוכנעת שניצולי מחנות ריכוז יבואו להתנקם בה בתאה.
בשנת 1949 הוציא הגיטריסט וודי גאת'רי שיר בשם Ilse Koch.
בשנת 1963 תוארה ברומן "Le Grand Voyage" על ידי ניצול מחנה בוכנוואלד הסופר הספרדי חורחה סמפרון.
בשנת 1952 פרסמה הסופרת דומיניקה די קוסטנצה רומן בשם "La Chienne de Buchenwald".
בשנת 1956 פורסמו בירחון האמריקאי "Male" "הרפתקאותיה של הכלבה מבוכנוואלד".
בשנת 1959 הירחון "Battlefield" מפרסם כתבה על הכלבה מבוכנוואלד.
בין השנים 1961–1963 סדרת הספרים סטאלג שנכתבה בין היתר בהשראתה זוכה להצלחה רבה בישראל.
2025 – דמותה, בגילומה של ויקי קריפס, הופיעה בסדרה מפלצת: סיפורו של אד גיין.
בשנות ה-70 ייצגה מיניות סאדיסטית במספר סרטים שיצאו לאקרנים בצרפת:
נהר אילי (בסינית: 伊犁河) הוא נהר הזורם מהנציבות האוטונומית הקזחית אילי שבמערב מחוז שינג'יאנג שבצפון מערב סין למחוז אלמטי שבדרום-מזרח קזחסטן, ונשפך אל ימת בלחש.
שפכו אל ימת בלחש יוצר דלתה ואזור נרחב של ביצות.
בין השנים 1965–1980 נבנתה על הנהר תחנת כוח הידרואלקטרית לייצור חשמל בקפצ'אגאי.
אילי ובן הוא סרט קולנוע של אורי רביד.
הסרט אשר יצא לאקרנים ב-2009, מגולל את סיפורה של משפחת יסיף, תוך התמקדות באב ובנו, בן ואילי.
במוקד הסרט מתואר מהפך שעובר גיבור הסרט - הנער אילי בן ה-12. בתחילת הסרט אילי הוא חלק מחבורת ילדים בריונים, הוא שותף למעשי הגנבה שלהם, והוא חברו הטוב של מנהיג החבורה האלים - לייבו.
הוא רוצה בחברותה של בת מהכיתה, ומוכן בשביל זה לנצל את חברתה הטובה - הילית, ולהציע לה חברות מתוך מטרה להגיע בסופו של דבר לליבה של חברתה.
למרות שהוא ילד נבון ושנון, אילי מזלזל בלימודים ומפריע למורים, כאשר אביו - בן - מעודד את השובבות שלו.
בן יסיף משמש כאדריכל העיר הרצליה, לאחר שהוא מואשם בלקיחת שוחד חיי המשפחה משתנים.
אילי עושה הכל כדי להחזיר את אביו הביתה, מתוך ביטחון כי אביו חף מפשע, ומתעתע בעמוס - השוטר האחראי על החקירה, ששמו הולך לפניו כ"אלוף הרשעות", אך כל מאמציו מסבכים את אביו יותר.
כאשר אילי מבחין כי אביו יוצא מביתו דרך פתח צדדי בחשכת ליל, למרות מעצר הבית בו הוא נתון, הוא עוקב אחריו, ומזהה אותו נכנס למכונית עם אדם, שבהמשך יתברר כי הוא הנאשם השני בפרשת השוחד, שאביו טוען כי אינו מכירו כלל.
אילי מבין שאביו אינו חף מפשע כפי שחשב, ונפשו נקרעת בין אהבתו לאביו ובין העלבון והכעס שחש כתוצאה מהתרמית שנגלתה לו.
כאשר האמון שלו בחפותו של אביו מתערער, הוא מבטיח לעצמו לדבוק בחברים מסוג אחר.
והדבר מוביל את העלילה הן ביחסו ללימודים שמשתפר והולך, והן ביחסיו לחברו לייבו, לחברתו הילית ולתלמיד בשם רותם שנפגע בראשו מאלימות קשה של לייבו.
לייבו מועמד לסילוק ולעונשים נוספים, אולם, עונשו מבוטל, והוא שב לספסל הלימודים כמקודם.
אילי מגלה שביטול העונש נגרם כתוצאה מכך שאביו של לייבו שיחד את המנהל באקווריום דגים מפואר לחדרו.
אילי, שמפתח קשרים עם רותם שמחלים בביתו, החליט שאסור לו לשתוק, למרות אזהרתו המפורשת של לייבו כי לא יגלה לאיש.
הוא כותב על כך בעיתון בית הספר, ועד מהרה מגיע הדבר גם לעיתונות הכללית.
כתוצאה מפרסום השערורייה, רותם שובר את האקווריום בחדר המנהל, כאות מחאה וכעס על השחיתות.
לייבו הזועם על חשיפת הפרשה, מנתק את הקשרים עם אילי, ומאיים עליו.
בין השאר, לייבו מגלה לחברתו של אילי, הילית, כי אילי הציע לה חברות אך ורק כדי להיות חבר של חברתה הטובה שסרבה להצעות החברות שלו.
הילית כועסת עליו על כך, ומנתקת את הקשרים עמו.
זאת למרות שכתוצאה מהמהפך שעבר, אילי רואה בהילית חברה לכל דבר, ומפסיק לראות בה אמצעי להשגת ליבה של חברתה הטובה.
כאשר אילי מגלה שאביו מתכנן לברוח מהארץ תחת זהות בדויה.
הוא מתלבט אם להסגירו, ובכך להקל את עונשו, או לתת לו לברוח ובכך לסכן את אביו ואת קשריו עם המשפחה.
לבסוף, אילי מחליט להודיע לעמוס כי אביו מתכנן לברוח, מתוך תקווה כי עמוס ישכנעו להישאר בארץ.
אילי לא בא להיפרד מאביו בבית לפני שאביו נסע.
משהבין אילי כי עמוס לא מתכוון לשכנע את אביו, החליט לנסוע למרינה על מנת להיפרד מאביו לפני עזיבתו את הארץ.
בינתיים, לייבו וחבריו מחפשים אחר אילי על מנת לנקום בו, ופוגשים בו בעודו דוהר על אופניו בדרכו למרינה.
הוא מתחנן כי יכו אותו בפעם אחרת, אולם הם לא מרחמים.
לבסוף מצליח אילי להשתחרר מהם, ונמלט למרינה.
הוא רואה את היאכטה עליה מפליג אביו מתרחקת מהחוף.
הוא צועק לאביו, ומשלא נענה, החל לגדפו על שנטש אותו לבד בארץ.
בן, שהבחין בחריטת השם אילי על סיפון היאכטה, החליט לשוב על עקבותיו ולחזור לארץ.
בדרכו, הוא נעצר על ידי אוניית המשטרה, ודרכונו המזויף נלקח.
אילי ניגש לעמוס, שמודיע לו כי אביו לא יואשם בניסיון בריחה, מכיוון שרצה לחזור.
אילטם הוא התאגדות של מספר חברות וגופים בעלי עניין משותף בטכנולוגיות מתקדמות.
האיגוד פועל להגדלת יכולת התחרותיות על ידי שיתוף בידע הקיים, האצת היישום של טכנולוגיות מתקדמות, הקמת רשתות מומחים, הורדת עלויות הפיתוח והייצור תוך העלאת איכות המוצרים.
כיום חברות באיגוד למעלה מתשעים חברות מהתעשייה האזרחית והביטחונית בישראל.
אילטם נוסד בשנת 1996 על ידי לשכת המדען הראשי של משרד התמ"ת ונציגי חברות מהתעשייה במסגרת מנהלת מגנ"ט, כדי לסייע בפיתוח, הפצה והטמעה של טכנולוגיות חדשות שפותחו בישראל ובחו"ל בתעשייה הישראלית ובהדרכת המשתמשים ביישומן.
מסלול איגוד המשתמשים פועל תחת הוראת מנכ"ל 8.5 של משרד הכלכלה.
במהלך שנות פעילותו, יצר אילטם בסיס לשיתוף בידע על ידי הבאת טכנולוגיות חדשות לישראל וביסוסן באמצעות סמינרים ומפגשים של מומחים בתחומם, סיעור מוחות , הפריה הדדית, פתרון משותף של בעיות ולמידה משותפת .
כיום מהווה האיגוד מקור ידע טכנולוגי עדכני ורלוונטי בתחומים רבים כגון: הנדסת מערכות, תכן תואם דירקטיבות ירוקות, פיתוח תוכנה וכדומה .
אילטם תרם לקידום וביסוס תחומים רבים בחברות השונות, כגון:
הנדסת מערכות: ביסוס הנדסת מערכות כמקצוע בחברות השונות, באמצעות קורסים מקצועיים הנלמדים בטכניון ואשר הותאמו לפי בקשת האיגוד למהנדסים העובדים בתעשייה.
בשנת 2000 חתמו אילטם והאיגוד הבינלאומי להנדסת מערכות INCOSE על הסכם בו הוקם הסניף הישראלי של האיגוד להנדסת מערכות INCOSE_IL בתוך אילטם.
מאז INCOSE_IL פועל כחלק מאילטם.
בשנת 2011 נחתם עם INCOSE הסכם לחילופי מידע וידע בין שני הארגונים.
תכן תואם דירקטיבות ירוקות: האיגוד היה בין הראשונים להביא לישראל ידע חדש זה ועדכונים מהעולם באמצעות סמינרים של מובילים בתחום מחו"ל.
באמצעות יצירת המודעות ולימוד הרגולציות החדשות שנכנסו, הצליח האיגוד להטמיע בחברות את הצורך לפעול על מנת לעמוד בדרישות הדירקטיבות הירוקות הקיימות בעולם.
כיום חברות רבות, כדוגמת אודיוקודס, רפאל, ECI, N-TRIG, מקפידות לעבוד על פי תקנים אלו.
שיפור איכות ואמינות הייצור של רכיבים: האיגוד ליווה את קבלני המשנה והיצרנים בפרויקט ייחודי אשר תרם לשיפור ועלייה בתנובות הייצור ואיכותו.
SMTA_IL: האיגוד הקים בשנת 2006 את הסניף הישראלי של האיגוד העולמי SMTA .
הקשר עם האיגוד העולמי אפשר לאיגוד להביא למודעות התעשייה בארץ טכנולוגיות ייצור חדשות , בדיקות אוטומטיות למכלולים אלקטרוניים ומגמות בפיתוח רכיבים חדשים בעולם.
ייעודו של האיגוד הוא הגדרה והטמעה של מתודות ותהליכים לפיתוח מערכות מורכבות ו-SoS ובנוסף הבאת החברות הקטנות והאזרחיות לרמת יכולת השתתפות בפרויקטים של מערכות מורכבות.
מתפקידו ניתן לזהות מתודולוגיות ותשתיות חדשות השייכות לדיסציפלינות השונות ולשלב ביניהן, לסייע לחברות חלוצות ללמוד מתודולוגיות ותשתיות החדשות, להקטין את חסם הכניסה למתודולוגיות ולתשתיות חדשות, להאיץ הטמעה של מתודולוגיות ותשתיות מוכחות בראשית דרכן, לתמוך בהעברת ידע מהחברות החלוצות והמנוסות לחברות הקטנות ולעדכן את התעשייה בהתפתחויות של אותן מתודולוגיות ותשתיות שהוטמעו.
שיתוף ידע וניסיון בין החברות וייבוא ידע מחו"ל
מיפוי ואיתור כלים ומתודות לפיתוח מערכות מורכבות ו-SoS
ייזום פעילויות ומחקרים בין האקדמיה לתעשייה
יצירת שיטות ומתודולוגיות מותאמות לתרבות הישראלית בקבוצות עבודה
הפעילות השוטפת כוללת כ-12 סמינרים בשנה, בהם מוצגים נושא או טכנולוגיה חדשים על ידי מומחה ברמה בינלאומית מהארץ או מחו"ל.
כמו כן, כ-30 מפגשים בשנה, בהם נציג תעשייה או מומחה בתחומו מציג פעילות שנעשתה בחברה.
ובנוסף כ-40 מפגשים בשנה של מובילי טכנולוגיות במסגרת קבוצות העבודה הפעילות.
האיגוד הוביל עד כה ארבעה פרויקטים ייחודיים לקידום התעשייה ברמה הארצית במתודולוגיה לשימוש חוזר בתוכנה, תהליך התכנון של כרטיס אלקטרוני, שיפור אטרקטיביות הייצור בארץ והגדרת תהליך ייצור אלקטרוני התואם את הרגולציה הירוקה.
בכל פרויקט מסוג זה האיגוד מספק את הניהול והממשק מול המדען הראשי ופועל כאינטגרטור לכ-10 חברות תעשייתיות הפועלות בשיתוף מלא.
כל זאת, על מנת להתמודד, לנתח ולהגדיר פתרון או שיטת פעולה לבעיה הדורשת פתרון טכנולוגי.
אילזה קונרדס היא שחיינית עבר אוסטרלית, שיאנית עולם במשחים ל-800 מטר חופשי ול-1500 מטר חופשי ובעלת מדליית כסף אולימפית במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
הייתה לשחיינית האישה הראשונה בעולם ששחתה 1500 מטר חופשי מתחת ל-20 דקות.
ביחד עם אחיה, ג'ון, שאף הוא היה אלוף אולימפי ושיאן עולם בשחייה, הם כונו "קונרד קידס" ("Konrad Kids").
באוגוסט 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה היגרה משפחתה לגרמניה.
בשנת 1949 ניסתה משפחתה להגר לארצות הברית, אך בשל גודלה של המשפחה שלטונות ארצות הברית סירבו לתת להם אשרה, בניגוד לאוסטרליה שהסכימה לתת להם אשרה.
בתחילה הם הופנו לגור במחנה מהגרים ליד מייטלנד, שבניו סאות' ויילס ואחר כך עברו למחנה ביורנקוויניטי שבמערב ניו סאות' ויילס ששימש בעבר כבסיס של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
אביה לימד את הילדים לשחות, מחשש שהם יטבעו בבורות המים שבסביבה.
אביה, יניס קונרדס, עבד בסידני כרופא שיניים, ולכן הם התגוררו בפננט הילס, פרבר של סידני ולאחר מכן בבנקסטאון.
אמה, אלזה קונרדס, למדה רפואת שיניים בתוכנית השלמה באוניברסיטת סידני, מאחר שלימודיה באוניברסיטת ריגה לא הוכרו, אך פרשה מהם על מנת לגדל את שלושת ילדיהם.
בשנים 1953 - 1954 התאמנה קונרדס בהדרכתו של דון טלבוט, שאימן מספר אלופים אולימפיים ושיאני עולם ביניהם, יאן אובריאן, קווין ברי, בוב וינדל ועוד.
בכל יום, רכבו קונרדס ואחיה הגדול, ג'ון, על אופניהם לאימון בוקר ולאימון ערב, אימונים שערכו כשעתיים, לפני ואחרי הלימודים בבית הספר.
חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה במלבורן ב-20 בפברואר היא שיפרה את שיאה העולמי והעמידה אותו על תוצאה של 10:16.2 דקות.
בתחרות שנערכה בטאונסוויל ב-13 ביוני היא שיפרה שוב את שיאה העולמי והעמידה אותו על 10:11.8 דקות.
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקארדיף שבויילס ביולי אותה שנה, היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-440 יארד חופשי בתוצאה של 4:49.4 דקות, לפני חברותיה לנבחרת, כוכבת השחייה העולמית דון פרייזר (5:00.8 דקות) והאלופה האולימפית ושיאנית העולם במשחה זה לוריין קראפ (5:06.7 דקות).
בתחרות שנערכה בהובארט ב-19 בפברואר 1959 שיפרה קונרדס במשחה ל-880 יארד חופשי את שיאה העולמי והעמידה אותו על תוצאה של 10:11.4 דקות.
שיא זה החזיק מעמד שנה וחצי ונשבר על ידי יין קדרקוויסט משוודיה (9:55.6 דקות).
בתחרות שנערכה בסידני ב-9 בינואר 1960 קבעה אילזה במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש של 4:45.4 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-4 שנים לוריין קראפ (4:47.2 דקות).
שיא זה החזיק מעמד 7 חודשים ונשבר על ידי כריס וון סלטצה מארצות הברית (4:44.5 דקות).
4 ימים לאחר מכן ב-13 בינואר היא קבעה במשחה ל-1500 מטר חופשי, שיא עולם חדש של 19:25.7 דקות, שיפור עצום לשיא העולם בן השנתיים וחצי של יאנס קוסטר מהולנד (20:03.1 דקות) ובכך הייתה לשחיינית האישה הראשונה בעולם ששחתה משחה זה מתחת ל-20 דקות.
שיא זה החזיק מעמד 8 חודשים ונשבר על ידי יין קדרקוויסט (19:23.6 דקות).
באולימפיאדת רומא (1960) זכתה קונרדס במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם דון פרייזר, לוריין קראפ ואלווה קולקהון בתוצאה של 4:11.3 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 4:08.9 דקות ולפני גרמניה (4:19.7 דקות).
כשחיינית שנייה היא שחתה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:03.2 דקות.
היא השתתפה בשלב המוקדמות במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, כששחתה את סגנון החופשי ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:03.1 דקות ואף על פי שהרביעייה האוסטרלית זכתה במדליית כסף, היא לא זכתה לקבל את המדליה, כי באותה העת רק השחיינים ששחו בשלב הגמר זכו לקבל את המדליות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:57.9 דקות ובמקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:04.7 דקות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:04.2 דקות ועלתה מהמקום החמישי.
המשחים החזקים שלה (800 מטר חופשי ו-1500 מטר חופשי), שבהם החזיקה בשיא העולם לא נערכו במשחקים אלו.
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בפרת' שבאוסטרליה בסוף חודש נובמבר 1962 זכתה קונרדס במדליית כסף במשחה ל-440 יארד חופשי בתוצאה של 4:55.0 דקות, אחרי דון פרייזר (4:51.4 דקות).
לאחר שפרשה מספורט תחרותי עסקה קונרדס בעיתונאות וערכה מספר עיתונים ביניהם את המגזין "בל" ("Belle") בשנים 1975–1979, את אחד העיתונים המובילים בעיצוב פנים ואת "ווג" באוסטרליה בשנים 1979–1984 ו 1992–1999. כמו כן, היא עבדה בעיתון "The Sydney Morning Herald" ומשנת 1999 היא הבעלים שלו.
במהלך הקריירה שלה קבעה קונרדס 6 שיאי עולם חדשים, מהם 4 במשחה ל-800 מטר חופשי, 1 במשחה ל-400 מטר חופשי ו-1 במשחה ל-1500 מטר חופשי שבו הייתה לשחיינית האישה הראשונה בעולם ששחתה משחה זה מתחת ל-20 דקות.
בשנת 1971 זכתה קונרדס להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
אִילְיֵאוּ דַאש רוֹלַש (בפורטוגזית: Ilhéu das Rolas; תרגום: אִיּוֹן התורים) הוא איון במדינת סאו טומה ופרינסיפה שבמפרץ גינאה.
האי ממוקם בדרום האי סאו טומה וכ-350 ק"מ מחוף גבון.
בצפון האי עובר קו המשווה.
כלכלת האי מצומצמת מאוד ומבוססת רק על תיירות.
באי מתגוררים כ-76 תושבים שעוסקים במקצועות התיירות.
ניתן להגיע לאי רק דרך הים, מנמלי הים שבאי סאו טומה.
צפיפות האוכלוסייה באי היא 66.67 תושבים לקמ"ר.
אילזה קַנטוֹר-דַאוּס Kantor; בצ'כית: Eliska Kantorová; 31 בינואר 1911 – 4 בנובמבר 2000) הייתה מאיירת ספרי ילדים ישראלית, חברת קיבוץ חפציבה.
הייתה ידידה קרובה של המשוררת פניה ברגשטיין ואיירה, בין היתר, את ספר שיריה "בוא אלי פרפר נחמד" וכן את ספרה "ויהי ערב" (אף שציוריה נדחו לבסוף והספר נתפרסם באיוריו של מאייר אחר, חיים האוזמן).
קנטור נולדה בשנת 1911 בעיר וינה בירת אוסטרו-הונגריה, וגדלה בפראג שבבוהמיה (אחרי המלחמה בירת צ'כוסלובקיה), במשפחה אמידה, הצעירה משלושת ילדיהם של תֶרֶזֶה בֶּרג (1878–1941) ואלפרד קנטור (1874–1931).
אחיה פרידריך טורברג (Torberg; 1908–1979) היה לימים סופר באוסטריה.
הוריה, שהיו בעלי מפעל, נדדו לצורך עסקיהם בין פראג ווינה.
כבר מילדותה היא הייתה בעלת נטיות אמנותיות, והיא נשלחה על יד הוריה ללמוד אמנות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז.
באוקטובר 1939, כחצי שנה לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית וערב מלחמת העולם השנייה, עלתה לארץ ישראל.
עם עלייתה הגיעה לקיבוץ נען, שם גרה באוהל ושם נתגלו כישרונותיה- היא הייתה בעלת "ידי זהב" ושלטה במגוון מלאכות.
היא החליפה את הגברים, שיצאו להילחם בנאצים במסגרת הבריגדה היהודית, בעבודות המסגרייה- בנפחות ובריתוך, שם עבדה בעיקר בתיקון פרימוסים וכלי עבודה חקלאיים ובשעות הפנאי ציירה ואיירה עבור ילדי הקיבוץ והחגיגות הקהילתיות.
ב-1944, בזמן שהייתה בתקופת הכשרה בקיבוץ, פנו אליה מהוצאת הקיבוץ המאוחד וביקשו כי תאייר את שיריה הקצרים של פניה ברגשטיין שעסקו בהווי חיי היום יום בקיבוץ מנקודת מבטם של הילדים, המטפלות וההורים.
היא ציירה ציורים שהפכו ברבות הימים, יחד עם השירים, לנכסי צאן ברזל בתרבות העברית המתפתחת.
את איוריה היא ביססה על מה שעיניה ראו בקיבוץ נען.
קנטור סיפרה שהתאהבה בחרוזיה של פניה, וכי הייתה יושבת בלילות לאחר יום עבודה בקיבוץ ומציירת את הציורים.
הספר "בוא אלי פרפר נחמד", יצא לאור ב-1945 ומאז הפך לספר ילדים נפוץ ואהוב ביותר.
מאז התפרסם יצא הספר בחמישים וחמש מהדורות ודורות התחנכו על הספר מאז התפרסם.
סוד ההצלחה של הספר הוא בשילוב שהצליחה לשלב בין הטקסט לתמונה וברגישות בה הפגינה כשפירשה באיוריה את חרוזיה של ברגשטיין עם ההתייחסות הישירה לחיי היום יום בקיבוץ בזמן כתיבת הספר – שנות הארבעים.
קנטור איירה גם את השיר "האוטו שלנו גדול וירוק" מתוך ספר זה.
ב-1948 קיבלה לידיה את כתב היד של הספר "ויהי ערב" ואיירה לו איורים.
הספר כבר היה מוכן לדפוס אולם ההוצאה, ללא התראה או תיאום עם המשוררת או עם קנטור, הדפיסה לבסוף את הספר עם איורים של מאייר אחר, חיים האוזמן.
קנטור נישאה למלחין והמורה למוזיקה יליד ברלין אברהם דאוס (Daus), והייתה אם לשתיים.
לאחר מספר שנים שבהן היו מועמדים לחברות בקיבוץ ועבדו בו כמורים שכירים (הוא למוזיקה והיא לאמנות), עברו לקיבוץ חפציבה ושם התקבלו כחברים.
קנטור יצרה איורים לעוד מספר ספרי ילדים בחייה ובהם, "הביטו וראו!" ו"יום הולדת" של שמשון חלפי משנת 1952ו-1953, ו"פעמונים: שירים לילדים" של שרה גלוזמן משנת 1964.
את רוב זמנה הקדישה לחינוך והוראה.
במשך שנים לימדה אמנות בקיבוץ גבת ובמכללת אורנים.
היא המשיכה לחיות בקיבוץ חפציבה ונפטרה בשיבה טובה בגיל 90. הותירה את בנותיה תרזה ותמר.
בשנת 2011, לציון מאה שנה להולדתה, ראה לאור הספר "ויהי ערב חדש", שהוא גרסה חדשה של הספר ויהי ערב עם איוריה לגרסה המקורית של הסיפור המחורז של פניה ברנשטיין.
בשנת 2011 כתב העת המקוון 'הפנקס' הוציא קול קורא למאיירים ישראליים להשתתף בתחרות ותערוכה אינטרנטית ולאייר פרשנות חדשה לסצנה הדראמטית בה הילדה נכנסת ללול התרנגולות.
בהמשך, בשנת 2014, הזמין מרכז 'הקצה' את המאיירים לאייר בנוסף פרשנות משלהם לשיר "בוא אלי פרפר נחמד" ולהציגם בתערוכה בגלריה 'הקצה'.
במרכז התערוכה הוצגו האיורים המקוריים של אילזה קנטור דאוס לקובץ השירים "בוא אלי פרפר נחמד" (1945) ולסיפור של פניה ברגשטיין "ויהי ערב" (1948) שהושאלו על ידי בנותיה של המאיירת.
איליה (בבלארוסית: Ілья, ברוסית: Илья, בפולנית: Ilia) היא עיירה בראיון וילייקה, במחוז מינסק שבבלארוס.
בעבר הייתה עיירה יהודית גדולה מן המאה ה-15 עד שואת יהדות אירופה.
העיירה מוזכרת בתיעוד ההיסטורי כבר בסביבות שנת 1475, והתקיימה בה קהילה יהודית גדולה.
ב-1634 היו בעיר בית כנסת וכנסייה גדולה.
מיהודיה הנודעים: רבי מנשה מאיליה.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה ועל פי הסכם ריגה מ-1921, נכללה העיירה בשטח פולין.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-1,200 יהודים.
בעקבות פרוץ המלחמה וכיבוש מזרח פולין בידי ברית המועצות צורפה העיירה לרפובליקה הסובייטית של בלארוס.
בתקופה זו הגיעו לאיליה פליטים יהודים ממערב פולין, שנכבשה בידי הגרמנים.
בעקבות פלישת הנאצים לברית המועצות, נפלה העיר בידי הגרמנים ב-3 ביולי 1941. לאחר מכן הוקם בעיר יודנראט ובראשו הועמד ש' קאופמן.
בספטמבר 1941 הועברו כ-900 מיהודי העיירה לגטו מגודר.
בתחילת 1942 החלו בני הנוער להתארגן להתנגדות מזוינת.
ב-15 במרץ 1942 ערכו הגרמנים אקציה גדולה באיליה ובה הובאו תושבי הגטו אל כיכר השוק והופרדו בעלי המקצועות הנדרשים משאר היהודים.
הבלתי-כשירים לעבודה, כשבע מאות שבעים
כמאה יהודים הוחזרו לגטו והוא חוסל סופית ב-7 ביוני 1942, כאשר תושבי הגטו הובלו בידי הגרמנים ושוטרים מקומיים אל מחוץ לעיירה ונורו שם למוות.
חלק מרבני העיירה התפרסמו וחלקם שימשו גם בראשות הישיבה המקומית שהוקמה בידי רבי מנשה מאיליה:
רבי שמואל ב"ר יהושע זליג מדולהינוב, מחבר "מנחת שמואל" ו"שערי דמעה"
רבי אריה לייב שפירא - לימים רבה של קובנה
רבי מנחם זונדל שפירא - בנו של רא"ל, החליף את אביו בכהונת הרבנות ונפטר בגיל צעיר, הוא היה אביו של רבי חיים יעקב שפירא, דיין בקובנה ואב"ד בירושלים
רבי ראובן לוין - לימים רבה של דינאבורג
רבי משה שלמה גינצבורג - חתנו של רא"ל שפירא
רבי יעקב אפרים ב"ר נפתלי נחמון
רבי אברהם אליהו רמז - רבה של העיירה מ-1912 ועד לשואה, מקורב לציונות הדתית
אילי היא מושב המחוז והעיר הגדולה ביותר במחוז וייט פיין שבמדינת נבדה, ארצות הברית.
אילי נוסדה במקור כתחנת מרכבת דואר (stagecoach station) של פוני אקספרס לאורך "הנתיב היבשתי המרכזי".
ב-1906 התגלתה נחושת ושגשוג הכרייה של אילי הגיע מאוחר יותר ליישובים האחרים ששכנו לאורך "דרך US 50".
מסילת הברזל המחברת בין הרכבת הטרנס-קונטיננטלית הראשונה למכרות באוסטין ובאאוריקה כבר הוסרה מזמן, אך מסילת הרכבת לאילי נשארה כמסילה מורשתית והיא ידועה כיום כ"רכבת השדים של אילי העתיקה".
במפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2010, שיעור האוכלוסייה עמד על כ-4,255 נפש.
חלק מהסרט מיליונר מי שגומר ראשון (2001), בבימויו של ג'רי צוקר, צולם באילי.
פט ניקסון, שהייתה רעייתו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון, נולדה בעיר.
איליאס איליאדיס הוא ג'ודוקא יווני יליד גאורגיה, אלוף אולימפי מאולימפיאדת אתונה 2004. הישגיו של איליאדיס הופכים אותו לאחד מהג'ודוקאים המעוטרים ביותר בהיסטוריה.
הוא הודיע על פרישה בגיל 29 לאחר המשחקים האולימפיים בריו 2016 ומשמש כשגריר ג'ודו מטעם איגוד הג'ודו העולמי.
איליאדיס נולד ב-10 בנובמבר 1986 בעיירה אחמטה שבמחוז קאחתי בגאורגיה הקומוניסטית ובשנת 2003 עבר עם משפחתו ליוון.
ב-15 במאי 2004, בגיל 17, זכה איליאדיס בתואר המשמעותי הראשון שלו, מדליית זהב באליפות אירופה לאחר שגבר על אולה בישוף הגרמני בגמר.
ב-17 באוגוסט 2004, התחרה איליאדיס באולימפיאדת אתונה וזכה במדליית הזהב לאחר שגבר בחצי הגמר על דמיטרי נוסוב הרוסי וניצח את רומן הונטיוק האוקראיני בגמר, והפך לאלוף האולימפי הצעיר ביותר אי פעם בענף הג'ודו.
לאחר אולימפיאדת אתונה עבר איליאדיס לקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג ובספטמבר 2005, הוא התחרה באליפות העולם שנערכה בקהיר וזכה במדליית כסף לאחר שהגיע עד הגמר, שם הפסיד להירושי איזומי היפני.
באליפות העולם 2007 שנערכה בריו דה ז'ניירו, זכה איליאדיס שוב במדליית הכסף לאחר שהפסיד בגמר לאירקלי צירקידז הגיאורגי.
בינואר 2008, זכה במדליית כסף בטורניר גביע העולם בטביליסי.
באולימפיאדת בייג'ינג איליאדיס היה נושא הדגל של המשלחת היוונית, הוא הודח בסיבוב הראשון לאחר שהפסיד למארק הויזינחה ההולנדי.
בשנת 2009 זכה במדליית כסף בטורניר גביע העולם בטאלין.
באפריל 2010, הוא התחרה באליפות אירופה שנערכה בווינה וזכה במדליית ארד לאחר שניצח את מקס שירנהופר האוסטרי בקרב על המדליה.
באותה שנה התחרה בגראנד סלאם ריו דה ז'ניירו וגראנד סלאם מוסקבה ובשניהם הפסיד בקרב על הארד.
ב-10 בספטמבר, זכה איליאדיס במדליית הזהב באליפות העולם בטוקיו לאחר ניצחון בגמר על דייקי נישיימה המקומי.
באפריל 2011, זכה באליפות אירופה בפעם השנייה לאחר ניצחון על קיריל דניסוב הרוסי בגמר.
כחודש לאחר מכן, הוא זכה בגראנד סלאם מוסקבה.
ב-26 באוגוסט 2011, איליאדיס זכה שוב בתואר אלוף העולם לאחר ניצחון בגמר על היפני דייקי נישיימה בשחזור הגמר משנה קודם לכן.
במאי 2012, הוא זכה בגראנד סלאם מוסקבה, ובדצמבר זכה במדליית כסף בגראנד סלאם טוקיו.
ב-1 באוגוסט איליאדיס זכה במדליית ארד באולימפיאדת לונדון, היווני הפסיד ברבע הגמר לקיריל דניסוב הרוסי אך זכה בארד דרך בית הניחומים לאחר ניצחונות על מארק אנתוני האוסטרלי ועל טיאגו קמילו הברזילאי בקרב על המדליה.
בפברואר 2013, זכה בארד בגראנד פרי דיסלדורף ובאליפות העולם באותה שנה זכה במדליית ארד לאחר שהפסיד בחצי הגמר לאסלי גונזאלס, סגן אלוף אולימפי מלונדון, וניצח את יואקים דווארבי משוודיה בקרב על המדליה.
בפברואר 2014, זכה בגראנד פרי דיסלדורף ובאליפות העולם באותה שנה שנערכה בצ'ליאבינסק, זכה במדליית הזהב בפעם השלישית לאחר שגבר על כריסטיאן טוט ההונגרי בגמר.
ביוני 2015, זכה במדליית ארד במשחקים האירופיים בבאקו
באולימפיאדת ריו 2016, הודח איליאדיס בסיבוב השני לאחר הפסד באיפון לצ'נג שונג'או הסיני שבסופו של דבר זכה בארד.
לאחר הדחתו מאולימפיאדת ריו, הודיע איליאדיס על פרישה.
בריגדיר, סר אילטיד ניקל קלייטון היה קצין התאום של הצבא הבריטי למזרח התיכון, שהתפרסם בעיקר בזכות מעורבותו במשרד המזרח התיכון הבריטי בקהיר במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה ובהקמת הליגה הערבית.
באביב 1947 קלייטון מונה בלונדון לקצין הביון הפוליטי הבכיר במזרח התיכון, כיד ימינו של שר החוץ בווין באזור.
אילטיד ניקל קלייטון נולד בסנדאון , האי ווייט, בנם של לוטננט קולונל ויליאם לואיס ניקול קלייטון ושל מריה מרתה פילקינגטון.
הוא התחנך בלנסינג קולג' ובאקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ', בריטניה.
הוא התגייס לחיל המצב הארטילרי המלכותי בשנת 1906 וקודם לדרגת סגן בשנת 1909. קלייטון שירת במלחמת העולם הראשונה והגיע לדרגת רב-סרן.
אחרי המלחמה הוא מילא תפקידים שונים בעיראק ובקהיר ושימש כלוטננט קולונל ברגימנט הארטילריה המלכותי בשנים 1934–1938 ופרש בשנת 1939. לאחר שגויס מחדש לשירות במהלך מלחמת העולם השנייה, שימש כיועץ לענייני ערבים לממשלת בריטניה (1943–1945).
לימים קלייטון כיהן כיועץ מיוחד לראש משרד המזרח התיכון הבריטי ושליח מיוחד שהיה צמוד לשגרירות בריטניה בקהיר בשנים 1947–1948.
הוא מונה למפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE) ב-1927 ואביר מפקד של אותו מסדר (KBE) ב-1949.
הוא התחתן עם מרג'ורי קלמנס דיוק, בתו של פקיד קולוניאלי בכיר בהודו.
קלייטון הלך לעולמו כתוצאה משבץ, בוובלי , הרפורדשייר, בן 68.
אבא אבן, ששרת תחת קלייטון בקהיר בזמן מלחמת העולם השנייה, לצידו של אלברט חוראני, ראה בו את האדריכל של המדיניות הבריטית בכל רחבי האזור.
לעומת זאת, גלבר טוען כי לקלייטון הייתה פחות השפעה ממה שהמוסדות הציוניים העריכו שיש לו.
במהלך שירותו בקהיר בזמן מלחמת העולם השנייה היה קלייטון במגע מתמיד עם חיים ויצמן מהצד היהודי ועם מוסא עלמי מהצד הפלסטיני.
נשרי מבסס את טענותיו גם על עמדת מנהיגי היישוב העברי ב-1948, בן-גוריון ושרת.
על פי נשרי, במכתב לשרת ב-11 במרץ 1948 הציג דוד בן-גוריון את הערכתו את מדיניות הממשלה הבריטית כלפי ארץ ישראל: "...לאפשר למדינות השכנות, כל עוד השלטון [בארץ ישראל] בידי אנגליה, להכניס לארץ צבאות בכמות מספקת כדי להשמיד את היישוב ולתפוס את הארץ אחרי ביטול המנדט...
מזימה משותפת של משרד-החוץ הבריטי והליגה הערבית ...".
טענה דומה השמיע גם ב-1955 משה סנה ממק"י (ששימש כראש המפקדה הארצית של ההגנה בשנים 1941–1946), שטען כי: "המלחמה הארצישראלית משנת 1948/9 הוכנה, תוכננה, נוהלה על ידי המטה הבריטי, ובשמו הדריך הבריגאדיר קלייטון את הרמטכ"לים של הליגה הערבית במועצה הידועה, שהתקיימה בבלודאן (סוריה) ...".
סנה עשה שימוש בטענתו זו להוכחת משנתו שגרסה כי הסכסוך הישראלי-ערבי הוא תוצאה של האימפריאליזם הבריטי והאמריקאי.
לעומתם, טוען ההיסטוריון, אורי מילשטיין, שב-11 בדצמבר 1947, כשפגש קלייטון נציג יהודי בריטי של בן-גוריון בדמשק ואמר לו שבין אם הבריטים אוהבים זאת או לא, שכבר עתה יש מדינה יהודית בפלסטין שלה הנהגה, מטרות ברורות וכוח צבאי.
כן הוא אמר לחבריו הערבים שלא יעצמו עיניים לנוכח המציאות.
איליה היא דמות בדיונית המופיעה בזיכיון המדע הבדיוני "מסע בין כוכבים".
היא מגולמת על ידי פרסיס קאמבטה .
איליה היא ילידת דלתא-4. הייתה מעורבת בעבר במערכת יחסים רומנטית עם וילארד דקר.
בתור סגן בצי הכוכבים היא הוקצתה אל ספינת החלל "אנטרפרייז" כנווטת במהלך משבר ויג'ר ("מסע בין כוכבים: הסרט").
היא נהרגה על הגשר על ידי אחד מגשושיו של ויג'ר, אך הגוף שלה ניתן אחר כך לגשוש אחר של ויג'ר, שהועלה על סיפון הארגון והוטל עליו ללמוד על התפשטות אנושית.
עם זאת, "גשוש איליה" נבנה בצורה כל כך מושלמת על ידי ויג'ר שהוא אפילו הכיל את זכרונותיה של איליה האמיתית, שהודחקו.
למרות זאת, דקר הצליח לגשת לזכרונות אלה וליצור קשר אישי עם הגשוש.
מאוחר יותר, כשנודע כי ויג'ר זקוק ל"יסוד אנושי" כדי לחשוף את נתוניו – ובכך להפסיק את התקפתו על כדור הארץ – הוא הזין באופן ידני את רצף הקוד הסופי, ויחד עם איליה התמזג עם ויג'ר.
בהמשך נרשמו איליה ודקר כ"נעדרים" על ידי קירק.
איליה הוא סרט פנטזיה רוסי, המגולל את סיפורו של איליה מורומץ ויציאתו לאקרנים תוכננה תחילה לשנת 2019 אך עבודת הפוסט פרודקשן התארכה ויציאתו נדחתה לשנת 2026.
רוס של קייב, המאה ה-11. המדינה נמצאת בסכנה.
בדרום היא מאוימת על ידי שבט פולובצים - פגאני ערבות פראיים.
בפנים המדינה, רוס נקרעת לגזרים על ידי מלחמות פנים שאפילו השליט הרוסי המתורבת ביותר בתקופה המונגולית, הנסיך ולדימיר מונומך מנסה לשים לה קץ.
איליה מורומץ (בן מורום), הוא בן לאיכר, נולד נכה ולא יכול היה ללכת עד שמלאו לו 33. לאחר מכן נרפא באורח פלא והפך ללוחם גדול במהלך שירותו הנאמן לוולדימיר מונומך תוך לחימה בפולשים ומתן עזרה באיחוד אדמות רוס.
בספינת הלוחמים המפורסמת של איליה, ניצחונות הקרב המפוארים שלו הוצלו בכאב, סבל ואובדן אישי...
כאשר הוצעה לו עמדה גבוהה וכוח רב, איליה מחליט להקדיש את שארית חייו לאל.
למרות היותו נזיר, הלוחם הגדול ביותר בהיסטוריה של רוסיה מת מוות הרואי שמונע מלחמה הרסנית.
מאות שנים לאחר מכן איליה יועלה לדרגת קדוש.
מה גרם לאיליה להיות אגדה חיה וגיבור אמיתי של רוסיה?
אין ספק שהיה זה כוחו הטבעי יוצא הדופן ואומץ לבו מדהים.
אבל היה משהו חשוב הרבה יותר, הגלום בלבו של כל לוחם רוסי.
זו התחושה הכנה למילוי חובה כלפי האומה, מסירות, אהבה לאל ולמולדת.
יגור פאזנקו - איליה מורומץ:
הדמות של איליה מורומץ מבוססת על מקורות ואפוסים היסטוריים.
איליה נולדה עם מחלה מולדת, הוא לא יכול היה ללכת עד שמלאו לו 33. הוא נרפא באורח פלא לאחר ביקור אצל זקנים.
לאחר מכן הקדיש את חייו לשירותו של הנסיך ולדימיר מונומך.
איליה הוא לוחם אצילי ביותר.
גבורתו, תהילתו כלוחם ונאמנותו היו מוחלטים.
הוא בעל מידות טובות, צנוע, רחום, תמיד כנה ולא סובלני אפילו לשקר מינורי.
איליה בא להגשים את יעדיו הגבוהים - להגן על מולדתו, על אמונתו ועל ארצו.
זה מה שמיושם במעשיו, ובהמשך - ברמה הגבוהה ביותר - בעבודתו לאל.
אנדריי מרזליקין - ולדימיר מונומך
דמותו של מונומך נכתבה על סמך מסמך היסטורי אמיתי.
בצוואה לילדיו מתוארים עקרונות חיוניים שאומצו על ידי הנסיך.
הטקסט מעיד כי הנסיך מעולם לא גילה שחצנות, תמיד היה נדיב לכולם ועשה כמיטב יכולתו לחיות על פי עקרונות מוסריים אורתודוקסים נוצריים שהעביר לצאצאיו.
כמו איליה, למונומך מטרה גבוהה והמדינה הייתה תמיד לנגד עיניו.
התאמץ לאחד את מדינות רוסיה, לשים קץ למלחמות פנימיות ולהגן על הגבולות מפני אויבים חיצוניים.
אשתו של איליה גודלה על ידי אשתו של מונומך, הנסיכה האנגלית גיטה.
הוריה של אולנה נרצחו על ידי הפולובצים.
מאז ילדותה המוקדמת, אולנה הייתה תחת פיקוח משפחתו של הנסיך.
אולנה היא בת זוג צנועה, עשירה ואוהבת.
אך כשמדובר במצבים בהם יקירה בסכנה, אולנה פועלת בביטחון וחזק עם נאמנותה הבלתי מעורערת ועם יכולתה האמיתית לאהוב ולהקריב.
דובוביאז הוא שודד לשעבר שהופך לחבר הטוב ביותר של איליה בשדה הקרב ובחיים האישיים.
שלא כמו האחרים, דובוביאז הוא בחור בעל חוש הומור וחסר יומרות.
הפיכתו לשודד נבעה מטעות איומה שנעשתה בעברו.
סיפורו הוא דוגמה לכך שלעולם לא מאוחר לכפר על החטאים.
מתרשם מאמונתם האמיתית של איליה ומונומך, דובוביאז מחליט להיות נוצרי.
אולכסה, שמו החדש לאחר הטבילה, מסמל את תחילת החיים החדשים והוא ילווה את איליה עד יומו האחרון.
נער בית אצילי התומך בדימוי של גבר המטפל בכנות.
אך במציאות וייסלאב הוא בוגד הניזון מתאוות הכוח שלו.
"המטרה מצדיקה את האמצעים" - זו הגישה של וייסלאב.
שקר, הטעיה, תככים הם כלי ההצלחה שלו.
בתו של המלך האנגלו-סקסי הרולד השני, היא אחת האישים האהובים ביותר ברוסיה במהלך שלטונו של מונומך.
גברת האצולה המתורבתת ביותר הייתה שותפה אמיתית למונומך והשתתפה במסעותיו הארוכים ובמסעי הציד.
היא הייתה אשתו הראשונה והייתה אמא לחמישה בנים.
בהיותה בעלת השכלה גבוהה, גיטה סיפקה השכלה ל"חצי הנשי" של הארמון.
חכמתה ומסירותה למונומך הם מכריעים הן לאיליה והן לנסיך ולדימיר בתקופות של אובדן ובגידה.
גיטה נפטרת ממחלה חשוכת מרפא, אך משאירה את חותמה בלבם של האנשים.
סולוביי הוא ויקינג בשם איסלייב, מגיע מהצפון הרחוק.
הוא ראש חוליית שודדים הניזונה מגנבות וחטיפות.
סולוביי הוא אכזרי, אלים וחסר רחמים לחלוטין, רבים חושבים אותו כמטורף.
הכתבים על דמותו מעצימים אותו כאיש בעל כמה יכולות על-אנושיות.
סולוביי מביא לאלים הקרבה מופרזת כתשלום עבור כושרו הצבאי ועושרו.
השודד חושב שאלוהיו צמאי דם כמוהו ולעיתים קרובות יש להקריב בני אדם.
צילומי הסרט החלו באוקטובר 2018 ונערכו ביערות טייגה וברפובליקת קרליה.
בינואר 2022 השחקן והמפיק יגור פאזנקו חשף בהודעה לשנה החדשה כי הסרט עודנו בהפקה והוא מקווה לסיים את הפקת הסרט במהלך 2022. אלא שההפקה הוקפאה, בשל העדר מימון.
בנובמבר 2025, הסרט קיבל מימון מקרן הקולנוע הרוסי הממשלתית, לתפקיד הבמאי נשכר מארק גורובץ, כשצילומים מחודשים מתוכננים להתחיל בצילומים בקיץ 2026 ולעמוד בתקציב של 410 מיליון רובל.
לצד יגור פזנקו בן ה-55, לוהקו אנטון פמפושני, מילוש ביקוביץ', אולג מנשיקוב, אנדריי מרזליקין ואולגה מדיניץ'.
פלטפורמת הסטרימינג המקוונת Wink גילתה עניין בפרויקט.
אילי קאופמן (נולדה ב-23 בפברואר 1954) היא מעצבת משחקי חשיבה ישראלית, ולשעבר במאית קולנוע ורעיונאית.
אילי קאופמן נולדה בתל אביב למנחם (ננדי) ומירי רוזנבאום.
אחיה הוא פרופסור גבריאל רוזנבאום.
בתיכון למדה בעירוני א' במגמת מזרחנות ושירתה בצה"ל בבור של חיל האוויר.
לאחר שחרורה מצה"ל למדה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1979 ביימה במסגרת לימודיה את הסרט "שתיקה הולכת ונמשכת של משורר", עיבוד לסיפור של א.ב.
יהושע שעוסק במערכת יחסים מורכבת בין משורר מזדקן לבנו החריג.
את דמות האב גילם המשורר שמשון חלפי ואת דמות הבן גילם אייל נוגה.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בסינמטק תל אביב, והוא זכה למענק ממשרד המסחר והתעשייה.
באותה תקופה ביימה גם מספר סרטים דוקומנטריים קצרים, על פי תסריטים שכתבה, עבור הטלוויזיה החינוכית.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 עבדה כרעיונאית במשרד פרסום ועבור חברות שונות.
בשנים 1987–1989 חיברה תשבצי היגיון עבור המקומון "ירושלים" מידיעות תקשורת תחת הכותרת "קוד-קוד".
בשנת 1989 כתבה את השיר "פוקר על הבוקר", שהלחין צוף פילוסוף.
השיר נכלל באלבומה השלישי של סי היימן, "עובדים בכביש", וברצועת הקליפים של "זהו זה!".
החל משנת 1990 החלה לעצב ולייצר משחקי חשיבה.
באוקטובר 1996 הקימה עם מירב אורן את תנועת אימהות ונשים למען שלום.
באוקטובר 1996 הקימו קאופמן ומירב אורן את תנועת אימהות ונשים למען שלום.
התנועה קמה בעקבות מהומות מנהרת הכותל והאבדות בהן.
מטרת התנועה הייתה להעלות לסדר היום את קולן של האימהות בדרישה מראש הממשלה שלא יהפוך אותן "לאימהות השכולות של מחר".
התנועה, שהתרחבה במרוצת הזמן, העניקה השראה לצמיחתה של תנועת ארבע אמהות, שהחלה לפעול בעקבות אסון המסוקים שאירע בפברואר 1997, ולתנועת פרופיל חדש שקמה בשנת 1998.
סמוך למועד הקמתה של התנועה ולאחר רצח רבין, עיצבה קאופמן סיכת דש לזכרו של רבין.
מעל מאה אלף סיכות כאלה נמכרו כשההכנסות ממכירתן הוקדשו למימון פעילות התנועה והסיכה הפכה לסמלה.
נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ואשתו הילרי ענדו את הסיכה, באירוע שנערך בבית הלבן.
בשנת 1998, כחלק מפעילות תנועת אימהות ונשים למען שלום, וביחד עם פעילי פורום המשפחות השכולות קיימו הפעילות ובהן קאופמן פגישה בקהיר עם פעילי ופעילות שלום מִצְרִים.
בשנת 1998 אצרה קאופמן תערוכה לציון 20 שנה לתנועת שלום עכשיו, בה הוצגו כרזות וקטעי עיתונות הקשורים לתנועה.
התערוכה נפתחה בבית הקיבוץ הארצי בתל אביב ובבנייני האומה בירושלים, וב-24 באפריל הוצגה בצוותא בחיפה.
בשנת 1999 נפגשה קאופמן במסגרת התנועה עם נשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת בלשכתו ב ברמאללה.
ב-2011 אצרה אילי קאופמן, בשיתוף פעולה עם האמן קובי רוט תערוכה לציון חמש שנים בשבי של גלעד שליט.
בתערוכה הוצגה גם עבודתה של קאופמן, 'החליפו מקומות בין ביבי וגלעד', שזכתה לחשיפה באמצעי התקשורת השונים.
בעבודה הוזמן הקהל לשחק ולנסות למצוא את המהלכים הנכונים כדי לבצע את "עסקת החילופין" בין ביבי (ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו) לגלעד..
התערוכה הוצגה בבית התמר בין התאריכים 27 בינואר 2011 - 15 בפברואר 2011.
החל משנת 1990 קאופמן מעצבת ומייצרת משחקי חשיבה.
בריאיון ל"ג'רוזלם פוסט" אמרה כי היא "יוצרת משחקי חשיבה שנראים כיצירות אמנות", וכן שהיא מאמצת רעיונות פילוסופיים מהספרות ומההיסטוריה, שאותם היא משלבת באופן ויזואלי בעבודותיה.
משחקיה הוצגו במסגרת מכון היצוא הישראלי ביריד הצעצועים הבינלאומי של נירנברג.
חברת פילוס הגרמנית רכשה ממנה את זכויות הייצור של מספר משחקים תמורת תמלוגים.
משחקיה אף פורסמו בקטלוגים של חברת NEAF השווייצרית ושל חברת Il Gioco Creativo האיטלקית.
משחקה "צעדי סוס" הוצג בכינוסים בינלאומיים וכיום הוא חלק מהאוסף הגדול בעולם של משחקי חשיבה הנמצא בספריית לילי באוניברסיטת אינדיאנה, פריט מס' 24364.