tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מילטון קסטנברג סיפק את המימון הראשוני הדרוש לתכנון ההתכנסות הבינלאומית הראשונה של ילדים מסתתרים, בחסות ה-הליגה נגד השמצה, שהתקיימה ב-1991. יותר מ-1,600 ילדים מסתתרים ומשפחותיהם השתתפו מכל רחבי העולם.
כתוצאה מכך הוקמה קרן הילד ההמסתתר ומפגשים מקומיים וכנסים בינלאומיים נמשכים עד היום.
פוגלמן הכשירה אנשי מקצוע רבים בתחום בריאות הנפש, לטיפול באנשים שסבלו מטראומה היסטורית מסיבית, כמו ארמנים, ילידים, אפרו- אמריקאים, וייטנאמים, קובנים, גוואטמלים, ניקרגוואים, אל סלבדורים וקמבודים.
היא ייסדה וניהלה תוכנית הכשרה, עם הפסיכולוג אל ברוק, במכון ההכשרה לבריאות הנפש בעיר ניו יורק בשם "פסיכותרפיה עם דורות של השואה וטראומות קשורות".
משנת 1985 עד 2010, הכשירה תוכנית זו, אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש לטפל באוכלוסיות שעברו טראומה היסטורית בשיטות אישיות, משפחתיות וקבוצתיות.
תוכנית זו מימנה גם את הרצאות הזיכרון לשואה של קסטנברג בשנים 1991 עד 2003 לזכרם של יהודית ומילטון קסטנברג.
התיאוריות של פוגלמן על תהליך האבל של הדור השני של ניצולי השואה היו מודל עבור מריה סוס צהוב לב אמיץ, פרופסור באוניברסיטת ניו מקסיקו ומייסדת רשת Takini, במחקר והכשרה של אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש לעבודה עם אינדיאנים.
לפוגלמן פרקטיקה פרטית פעילה במרכז מנהטן, שם היא מתמחה בעבודה עם יחידים, זוגות, משפחות וקבוצות בפסיכותרפיה פסיכואנליטית.
תחומי המיקוד העיקריים שלה הם השואה וטראומות נלוות, מערכות יחסים בלתי אפשריות, עסקים משפחתיים רב-דוריים, עקרות, זהות ויצירתיות.
היא גם מפקחת על אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש ומייעצת לארגונים ועסקים.
היא כותבת פרסומים פופולריים כמו גם אקדמיים במגוון נושאים, כולל, התעללות מינית כנשק של מלחמה ורצח עם, פילושמיות, אנטישמיות וסוגיות זוגיות.
פוגלמן נואמת לעיתים קרובות בכנסים אקדמיים, כמו גם בפני הקהל הרחב.
בין היתר, היא דיברה באוניברסיטה החופשית של ברלין, מכללת המשטרה, בווילינגן-שוונינגן, גרמניה, האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת אוקספורד, האוניברסיטה ההיגלונית בקרקוב, פולין, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת האטלנטית של פלורידה, אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת אורגון, ובסטוקהולם.
היא כתבה עבור ארגון התקשורת פסיכולוגיה היום, לילית (כתב עת), הפורוורד, בולטימור ג'ואיש טיימס, הבוסטון גלוב, רשומות הקונגרס, הסוכנות היהודית לטלגרפיה (JTA), מגזין מומנט, American Jewish History, כתב העת תיקון, סקירה פסיכואנליטית, ירחון הקונגרס, מחקרים על שואה ורצח עם, ו"נשים: כתב עת ללימודי נשים יהודיות וסוגיות מגדר", בין היתר.
היא הייתה חברה במועצות המנהלים של iVolunteer, מחקר התפתחות הילד, מכון הדסה-ברנדייס, הידידים האמריקאיים של מרכז הייעוץ לנשים בישראל, המכון להכשרה לבריאות הנפש, קרן גני הקודש ובית ספר יום בית רבן.
היא יועצת למוזיאון הזיכרון לשואה של ארצות הברית וסגנית נשיא האספה האמריקאית של יהודים ניצולי שואה וצאצאיהם.
היא גם בוועדה המייעצת לעריכה של עלון הקרן לילד המסתתר.
כעת היא עובדת על ספר עם שלום סאליבן בשם "מלכודת ההעברה", על גורמים לא מודעים, המשפיעים על מערכות יחסים אינטימיות וכיצד לגלות את העיוותים הנגרמים מהשפעות אלו.
אווה מריה קאוואש פוּץ (בסלובנית: Eva Marija Kavaš Puc; נולדה ב-24 בדצמבר 2005), ידועה בשמה הפרטי אווה מריה, היא זמרת-יוצרת וכנרת לוקסמבורגית.
בשנת 2026 עתידה לייצג את בתחרות האירוויזיון עם השיר "Mother Nature".
מריה נולדה וגדלה בלוקסמבורג למשפחה ממוצא סלובני.
הוריה הם מרטין ונטשה פוץ.
אביה יליד ליובליאנה, בירת סלובניה, ואמה ילידת בלטינצי שבצפון-מזרח המדינה.
את השכלתה המוזיקלית רכשה בקונסרבטוריון של לוקסמבורג, שם עברה הכשרה רב-תחומית בתחומי הכינור, פיתוח הקול, הפסנתר והגיטרה בס, והעמיקה בלימודי סגנונות מוזיקליים מגוונים, ובהם ג'אז ומוזיקה קלאסית לצד פופ ורוק.
נכון לשנת 2026, היא מצויה בשנתה האחרונה ללימודי כתיבת שירים בלונדון.
ב-30 באוקטובר 2025 הודיע תאגיד השידור הלוקסמבורגי RTL על השתתפותה של מריה בקדם האירוויזיון הלאומי, Luxembourg Song Contest 2026. בגמר התחרות ביצעה את השיר "Mother Nature", אלמנט בולט הופעתה היה היותה יחפה בעת ביצוע השיר.
היא זכתה במקום הראשון הן בהצבעת חבר השופטים והן בהצבעת הקהל.
בעקבות זכייתה, נבחרה לייצג את באירוויזיון 2026, שיתקיים בווינה שבאוסטריה.
אווז (שם מדעי: Anser) הוא סוג של עופות ממשפחת הברווזיים, עופות בינוניים עד גדולים וארוכי-צוואר המקושרים במרבית המקרים למים.
המינים באירופה, אסיה וצפון אמריקה נודדים.
הזיווג מתבצע בצפון, והחורף מועבר בדרום.
האווז האפור בוית באירופה ובצפון אפריקה לפני כ- 4000 שנים.
האווז הסיני (אווז ברבורי) בוית בסין לפני כ- 2000 שנים.
האווז הוא בעל חיים צמחוני.
גודל התטולה של האווזים האפורים קטן משל הברווזים, אולם הם דוגרים על ביציהם ומגנים על קנם וצאצאיהם באופן דומה.
למרות שמם, צבעם של האווזים האפורים הוא גם חום ושחור, והמינים הצפון אמריקאים בעלי כסות נוצות לבנה.
גם המקור והרגליים שונות בצבען ממין למין- ורוד, כתום וצהוב.
אווז אפור (Anser anser), בו תת-המין אווז הבית
אווז אדום רגליים ולעיתים אווז קטן (Anser erythropus)
אווז אחו ולעיתים אווז השעועית (Anser fabalis)
אווז הודי או אווז מפוספס ראש (Anser indicus)
המינים אווז הצפון, אווז מלכותי ואווז רוס עברו לסוג אווז לבן.
מריה אווה דוארטה דה פרון (בספרדית: María Eva Duarte de Perón, ידועה בכינוי אוויטה; 7 במאי 1919 – 26 ביולי 1952) הייתה רעייתו השנייה של נשיא ארגנטינה חואן פרון.
היא הייתה דמות כריזמטית ושאפתנית ביותר, ונודעה כדומיננטית ומשפיעה בתקופת נשיאותו הראשונה של בעלה, עד למותה מסרטן בגיל 33 בלבד.
היא זכתה להערצת המוני העם בארגנטינה, בני מעמד הפועלים ממנו העפילה לצמרת, אך גם לבוז ולאיבה מצד האליטות.
דוארטה נולדה במאי 1919 בעיירה לוס טולדוס במחוז בואנוס אייר וגדלה בעיירה חונין הסמוכה.
היא הייתה אחת מחמישה ילדים ממערכת יחסים של טבחית לא נשואה וחוואי נשוי, חואן דוארטה.
מוצאה הנחות והתנכרות משפחת אביה טיפחו בה כבר מילדות שאיפה עזה לטפס בסולם החברתי, וטינה יוקדת לבורגנות ולמעמד הביניים, שלימים תרמו לעיצוב חייה והשקפת עולמה.
בגיל 15 עזבה את העיירה והגיעה לבואנוס איירס כבת לווייתו של מוזיקאי נודד.
בעיר הבירה של ארגנטינה קשרה קשרים ופיתחה קריירה של שחקנית בינונית על הבמה ובאופרות סבון רדיופוניות.
היא טיפסה במעלה הסולם החברתי והפכה להיות שחקנית מוכרת ומנהלת תחנת רדיו.
את הקולונל חואן פרון, קצין מבטיח בצבא שמונה לשר העבודה והרווחה, פגשה באירוע צדקה לגיוס תרומות למען נפגעי רעידת אדמה.
הם נישאו בשנת 1945, כאשר היא הייתה בת 26 והוא היה בן 50, ימים ספורים לאחר שסייעה לשחרר אותו ממעצרו על ידי הצבא (בכך שסייעה לארגן מחאה עממית המונית נגד המעצר).
כרעייתו של חואן פרון טיפחה את שאיפותיו הפוליטיות של בעלה, ותוך שימוש במוצאה ממעמד הפועלים גייסה עבורו תמיכה רחבה מבין שורות חסרי החולצות – ארגון הפועלים.
במערכת הבחירות של 1946 היא נשאה נאומים נלהבים בתחנת הרדיו שלה, בהם פנתה לעניי מעמד הפועלים, בניסיון לשכנעם לראות בפרון את נציגם הנאמן ביותר.
פעילותה הנמרצת תרמה רבות לניצחונו של חואן פרון באותה מערכת בחירות, והוא נבחר לנשיא ארגנטינה.
לאווה היה תפקיד מרכזי בקביעת מדיניות בעלה לאחר שנבחר לנשיא ארגנטינה.
היא סייעה לבעלה בתפקידו כנשיא והייתה כצל וכממלאת מקומו, ומתוקף כך גם נהגה לקיים נאומים ולחתום על הסכמים בשמו של פרון.
היא התגייסה לפעילות ציבורית נמרצת, מעל ומעבר למקובל ל"גברת הראשונה" ולמורת רוחם של רבים מהמעמד השולט.
היא הייתה מעורבת בניהול ענייני המדינה, במיוחד בתחומי רווחה וחברה.
אווה הקימה וניהלה את "קרן אווה פרון", לסיוע לעניים, קרן שגייסה כספים באופן נמרץ, והשתמשה בהם לקידום מטרות חברתיות, שימוש שהעלה את קרנה בעיני הציבור בארגנטינה.
רמיזות על אי-סדרים כספיים בניהול הקרן טושטשו ונדחקו לקרן זווית, ואווה פרון הייתה לדמות הפופולרית והמשפיעה בארגנטינה.
סגנון חייה נודע כראוותני ומנקר עיניים, דבר שלא פגע בהערצת ההמונים כלפיה - היא הייתה מושא פולחן אישיות להמוני העם ותמונתה נישאה בכל מקום בארגנטינה.
למרות זאת, נזהרה שלא להאפיל יתר על המידה על דמותו של בעלה, והקפידה לציין בכל הזדמנות שהוא ההשראה האמיתית לפעילויות הצדקה שלה.
חייהם האישיים היו פחות חשופים וידועים.
ניכרה ההערצה ההדדית ביניהם אך לזוג לא היו ילדים.
יש חוקרים הטוענים שחואן פרון היה הומוסקסואל ובין בני הזוג לא היו יחסי מין.
להערצת ההמונים לא הייתה שותפה האליטה הארגנטינית, אשר בזה למוצאה הנחות ולדרך המינית מדי, לתפיסתם, שבה בנתה את הקריירה שלה, וסברה שמעורבותה בניהול המדינה מופרזת.
אווה פרון, מצידה, התייחסה למבקרים אלה בביטול, כינתה אותם "האוליגרכים", והמשיכה לפעול למען המוני העם המעריצים.
ב-1947 יצאה אווה פרון לסיור יחסי ציבור באירופה, שנודע בכינויו "סיור הקשת בענן".
היא ביקרה בספרד ונפגשה עם הרודן הפשיסט פרנסיסקו פרנקו (שקרא על שמה את הסופר קאפ הספרדי בכדורגל), ועם ראשי מדינות נוספים באיטליה ובצרפת.
בקריית הוותיקן נפגשה עם האפיפיור.
המלך ג'ורג' השישי סירב לפגוש אותה, בניגוד לעצת משרד החוץ הבריטי, וקבע שלא יתייחס לביקורה כביקור רשמי, והיא ביטלה את ביקורה בבריטניה בתגובה.
הודעתה הרשמית לעיתונות הייתה כי ביטלה את ביקורה בבריטניה עקב תשישות.
ביקורה בשווייץ היה בלתי מוצלח גם כן, ובמהלך נסיעתה ברחוב הושלכו על מכוניתה אבנים אשר שברו את שמשת הרכב.
בהמשך הביקור בשווייץ השליכו מפגינים עגבניות עליה ועל שר החוץ במחאה.
לאחר חודשיים של סיור שבה אווה לארגנטינה.
אווה פרון הייתה פעילה מאוד בנושאים פמיניסטיים.
היא התגייסה למאבק למען הענקת זכות בחירה לנשים, ופעלה להקמת מפלגת נשים פרוניסטית.
במקביל, ניהלה יחד עם בעלה את ענייני המדינה ביד ברזל, תוך השתקת מתנגדים ומבקרים, לעיתים מאסרם, וסגירת עיתונים שביקרו את התנהלותם.
ב-1951 סברה שהגיעה השעה לממש פורמלית את מעמדה השלטוני, ופעלה לקבל מינוי של סגנית-נשיא, לצד בעלה.
אליטת הצבא סברה שבזאת הגדישה את הסאה, והיא ויתרה על מועמדותה בשל לחץ זה ובשל מצבה הבריאותי, וחרף התמיכה העממית הרחבה לה זכתה.
זמן קצר אחרי-כן היא אובחנה כחולה בסרטן צוואר הרחם.
מצבה התדרדר במהירות והיא נפטרה ביולי 1952, בגיל 33.
בעקבות מותה הוכרז אבל לאומי בארגנטינה, והמוני העם געו בבכי ברחובות ובכנסיות ברחבי המדינה.
מותה של אווה פרון לא קטע את הביוגרפיה הסוערת שלה: גופתה נחנטה והוצגה לראווה, והייתה מוקד עלייה לרגל עד נפילתו של חואן פרון בהפיכה צבאית ב-1955, והגלייתו.
אז הוברחה הגופה מחוץ לגבולות המדינה, אל מילאנו שבאיטליה, שם נקברה בבית הקברות הגדול במילאנו.
ב-1971, לאחר 16 שנה, הוצאה מקברה והועברה לקבורה במדריד.
בינתיים שב חואן פרון מהגלות לארגנטינה, לקדנציה נוספת כנשיא.
הוא נפטר ב-1974, ואז הוחזרה גופת אווה פרון לארגנטינה והוצגה לצד גופתו במעון הנשיאותי.
השלטון החדש במדינה החליט למנוע את הפיכת המקום למקדש לבני הזוג, וגופת אווה פרון הופרדה מגופת בעלה ונקברה סופית באחוזת הקבר של משפחת דוארטה, בבית הקברות לה רקולטה בבואנוס איירס.
אתר קברה משמש עד היום מוקד עלייה לרגל למעריציה, ותיירים.
כדי למנוע את גנבת הגופה, היא קבורה במעין כספת בטון בעומק האדמה.
דמותה וחייה של אווה פרון שימשו בסיס למחזמר המצליח "אוויטה" שנוצר על ידי אנדרו לויד ובר וטים רייס, והועלה בתיאטראות לונדון וברודוויי.
בשנת 1996 עובד המחזמר לסרט מוזיקלי באותו השם בבימויו של אלן פארקר.
אווה קרין קילפי (בפינית: Eeva Kilpi; נולדה ב-18 בפברואר 1928) היא משוררת וסופרת פינית.
קילפי נולדה בכפר בחבל קרליה שבפינלנד, שאת רובו סיפחה ברית המועצות בעקבות מלחמת העולם השנייה.
קילפי למדה באוניברסיטת הלסינקי אנגלית, אסתטיקה וספרות כללית כמקצועות ראשיים ותולדות האמנות כמקצוע משנה.
היא קיבלה את תואר המוסמך שלה בשנת 1953. בשנת 1949 נישאה לסופר מיקו קוסטאה קילפי; במהלך חייהם המשותפים נולדו להם שלושה בנים.
בני הזוג התגרשו בשנת 1966.
משנת 1959 ואילך הייתה הכתיבה הספרותית תחום עיסוקה העיקרי, והיא פרסמה יותר משלושים יצירות, מתוכן חמישה ספרי שירה.
בנוסף, פרסמה ספרי זיכרונות רבים, תסכיתים וקובצי מסות.
אחדות מיצירותיה תורגמו לשפות הבאות: איטלקית, אנגלית, אסטונית, גרמנית, דנית, הולנדית, הונגרית, יוונית, יפנית, נורווגית, סלובנית, צ'כית, צרפתית, קרואטית ושוודית.
"הפרפר חוצה את הכביש", ספרה הראשון שתורגם לעברית, ראה אור בתרגומו של רמי סערי בהוצאת כרמל בשנת 2007.
לדברי אווה קילפי עצמה, כתיבתה מתמקדת בשלושה עניינים עיקריים: בקָרֵלִיּוּת (הזיקה למחוז הולדתה), ביחסי אנוש ובטבע.
הזיקה למחוז הפיני קרליה והאהבה לתרבותו ולנופיו ממלאת בסיפורת שכתבה תפקיד חשוב.
בעיקר בספריה "מנעול המכשפה", "החיים הלוך וחזור" ו"מפונה מהחיים" מתייחסת היוצרת להשלכות של אובדן קרליה על זהותם התרבותית והלאומית של הפינים ולחלומות על שיבה מחודשת של מחוז הכיסופים האבוד אל חיק פינלנד.
שלושה מספרי הזיכרונות שלה – "תקופת מלחמת החורף" (1989), "שלום הביניים, תקופת הגעגועים" (1990) ו"תקופת מלחמת ההתשה" (1993) - נעים למעשה על הגבול שבין רומן לאוטוביוגרפיה, ולטרילוגיה שהם יוצרים מתלווה כנספח מאוחר היצירה רחבת-היריעה "תקופה ללא גבולות" (2001), בה קילפי מספרת על ילדותה המוקדמת בקרליה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
אף כי בקובצי השירה שלה אין לקָרֵלִיּוּת ייצוג נרחב כבפרוזה, באחדים משיריהם ניכרת עוינותה הברורה של המשוררת כלפי המדיניות הזהירה עד כדי התרפסות בה פינלנד נקטה במחצית השנייה של המאה העשרים ביחסה לברית המועצות ולרוסיה.
עיסוקה המעמיק של קילפי ביחסי אנוש ובטיבם נחלק לכמה וכמה תחומי עניין: בדידות, יחסי גברים-נשים, הורוּת, קשרי החיים עם המתים ועוד.
המשוררת מרבה לספר על עולמה האישי ולחשוף אותו אך ניתן ללמוד משיריה כיצד ולאן אפשר לנתב קשרים.
הבדידות נוכחת בהקשרים מרובים בשיריה, והיא נתפשת לרוב כתחושה קיומית תמידית ולא רק כתוצאה של נתק מהזולת.
על אף העצב והצער הכרוכים בעריריות, רוב שירי הבדידות של קילפי אינם נוגים.
בדידותה במיוחד מן הנון-קונפורמיסטיות שלה ומחוסר-נכונותה לפשרות משפילות במישור הרגשי.
בתחושת הלְּבַד מתגלה הטבע בתור שותף נוח ונאמן המפיג במידה מרובה את עצב העריריות.
השילוב בין דרכה לראות בעצמה אדם חושב לבין נטיית ליבה לבחון את נשיותה בראש ובראשונה בהתאם לראייה זו כונה לפרקים תפישה פמיניסטית או הומניסטית.
ביצירתה, "נֶפֶש של רס"ר" היא נפש מחוספסת שצמחה בעקבות חוויות קשות שהיא חוותה עם סביבתה, בעיקר עם הגברים בחייה, ולאור התמודדותה הממושכת עם בדידותה.
זוהי הנפש הבוקעת מגברים ומנשים כאחד בבדידותם וגורמת להם לא פעם להתעמר בסובבים אותם.
עבורה, אנושיות בסיסית היא דבר שאסור לאדם לוותר עליו אף פעם, לא בשל בדידותו, וגם לא אם חי בסביבת אנשים הממררים את חייו.
היא אינה מוותרת על חסד האהבה, גם לא אגב מודעות למוגבלויותיו של האוהב.
היוצרת רואה באהבה סם חיים ראשון במעלה ושיקוי המפרה עוד ועוד את היצירתיות.
למרות ריבוי המאהבים שהמשוררת מזכירה – באחד השירים הם נמנים בדיוק: שלושים ושישה –, כל אדם הנכנס לגוף וללב הוא ממילא אדם שניתנה לו ההזדמנות הברוכה להטביע את חותמו הייחודי על הסיפור הפרטי של הזולת.
למרות נחיצות המגע והקשר היא אינה חדלה לבחון במבט מפוכח ושקול את הצרכים השונים בתכלית שיש לאנשים, גברים ונשים, בהתקרבם אלה לאלה.
הארוטיקה מופיעה בשירת קִילְפִּי בתור חיית אהבה יפה, המעניקה כוח לבעליה והעומדת בבסיס קיומה של המשוררת, אשר רואה את עצמה כמי ש"נולדת מן הברית הזאת כמו חיית יער,/ חופשית אך בסכנת היכחדות."
המשוררת גם מנדבת לקוראיה מידע אמין ביחס לדרכי התמודדותה עם הזִקנה.
קילפי מרבה לכתוב גם על יחסי הורים-ילדים, על יחסי סבים-נכדים ועל קשרי חברוּת.
כתיבתה אנושית וחמה, אם כי יש בה יותר משמץ של אירוניה, אולם אף-על-פי שהאירוניה היא אחד המאפיינים הבולטים ביותר בכתיבה זו, הרי בניגוד לאחדים מעמיתיה הפינים, קילפי איננה נוטה לגלוש לציניות גם כאשר אמירותיה מצטיינות במציאותיות מפוכחת עד כאב.
המשוררת מרבה להתייס בשירתה לטבע, שהוא אחד הנושאים-המושאים הראשיים של אהבתה.
המודעות הסביבתית שלה המושתתת על החיים בטבע ובקרבתו בפינלנד.
שירי הטבע של אווה קילפי אינם שירים ליריים.
הם אינם מייפים את הטבע, אם כי מדי פעם בפעם אפשר למצוא בהם האנשה של צמחים ושל חיות.
ההתייחסות לגדול, לחשוב ולמהותי אינה מתפרשת בשום דרך כמתן זכות לזלזל או להקל ראש בקטן, בפשוט ובנחות.
היוצרת מאמינה כי בין כל החיים אמור להתקיים שוויון זכויות בסיסי, למרות ריבוי מינֵי השונִי אשר עומדים ביסודם.
לתפיסתה, הטבע הוא חלק בלתי-נפרד מעולם האדם ומחייו.
דיבור המשוררת מפי החיות אינו נובע מהאנשה תמימה וילדותית שלהן, אלא מהכרות מעמיקה דווקא עם בני-האדם.
היא מאמינה כי התבוננות והקשבה עוזרות לאדם להבין טוב יותר את סביבתו וגם את עצמו: "לעיתים רחוקות כל כך אנחנו מסתכלים לַחיוֹת בָּעיניים./ העולם בעיניהן רחב יותר מִכל הסברינו."
1968 - פרס המדינה הפינית
1974 - פרס המדינה הפינית
1984 - פרס המדינה הפינית
הפרפר חוצה את הכביש, שירים, בהוצאת כרמל, בסיוע מרכז המידע לספרות פינלנד (FILI), הלסינקי.
אווז (אֲוָז, שם מדעי: Anserini) הוא משפחה מסוימת של עופות גדולים ממשפחת הברווזיים ומתת-משפחת האווזים (Anserinae) – הקבוצה בה נמצאים גם הברבורים.
ישנם מינים נוספים ממשפחה זו שגם מכונים אווזים.
האווז הוא בעל צוואר ארוך ורגליים ארוכות וחזקות.
צבעו נע בין לבן לאפור ולרוב אין הבדלים ניכרים בין הזכר לנקבה.
האווזים חיים באזורו הצפוני של כדור הארץ ובחורף נודדים דרומה יותר.
מקורו של אווז הבית הוא מהאווז האפור אשר בוית לפני כ-5,000 שנה.
מאווז הבית מפיקים בשר וכן משתמשים בנוצותיו כמילוי לכריות ושמיכות.
פלומתו של האווז נקראת "מוך", אך לעיתים נקראת בטעות "פוך".
האווזים חיים בלהקות חוץ מאשר בעונת הקינון.
הקשר בין זכר האווז לבין נקבת האווז נשמר במשך כל חייהם.
לאווזים מקום חשוב ביצירות האמנות של עמים שונים.
בתרבויות שונות האווזים מסמלים נאמנות ואת בוא הגשם.
ישנם מספר עופות הקרויים אווזים אך אינם שייכים לתת-משפחה זו (כמו אווז עורבני, אווז אורינוקו, אווז מקורנן כנף ואווז כחול-כנפיים).
אווז – בו 7 מינים.
אווז לבן – בו 3 מינים.
ברנטה – בו 6 מינים.
ביניהם ברנטה קנדית וברנטה אדומת חזה
לישראל מגיעים בחורף ארבעה מינים: אווז אפור, אווז קטן, אווז לבן מצח ואווז האחו וגם ברנטה אדומת חזה.
האווזים מגיעים לבגרות מינית בגיל 8 חודשים.
עונת הרבייה שלהם נעה בין החורף לאביב.
נקבת האווז מטילה בין 8–10 ביצים, ודוגרת עליהם במשך 28 ימים, בעוד זכר האווז משגיח ושומר.
לאחר הבקיעה האפרוחים חיים עם אימם במשך כחודש.
הם צועדים אחריה למים כבר כמה שעות אחרי הבקיעה.
האווז בוית לפני כ-5,000 שנים במספר אזורים במקביל – הן בסין והן במצרים.
לאורך ההיסטוריה נהגו לגדל אווזי בית לצורכי ביצים ובשר למאכל, וכן על מנת להפיק עור ונוצות לשימושים שונים.
נוצות אווז ארוכות שימשו בעבר לכתיבה.
מגדלים אווזים בלולים תעשייתיים בלהקות גדולות, בעיקר בתעשיית הבשר והנוצות.
אגירת רזרבות מזון לשימוש בעונת הנדידה מתבצעת כאגירת שומן בכבד האווז.
הכבד נחשב למעדן ומחירו גבוה.
במספר מקומות בעולם קיימת תעשייה של פיטום אווזים לצורך הגדלת הכבד באופן מלאכותי.
הפיטום נעשה באמצעות צינור האכלה מסיבי המוכנס ידנית דרך הוושט, דרכו נדחס המזון ישירות לקיבה באמצעות לחץ אוויר גבוה.
פעולת הפיטום כרוכה בנזקים משמעותיים לבריאותם ולרווחתם של העופות המפוטמים, ובלחץ ארגוני זכויות בעלי חיים נאסרה במדינות רבות, לרבות ישראל.
נוצות ומוך אווזים (פלומה הנמרטת מאזור החזה של האווז) הם מילוי נפוץ למצעים ולשמיכות פוך.
מילוי שתכולת המוך בו גבוהה נחשב לאיכותי יותר.
מריטת הנוצות נעשית באווזים בעודם חיים, מספר פעמים במהלך חייהם.
פעולה זו כרוכה בכאב ובעקה לאווזים, וסופגת גם היא ביקורת מצד פעילי זכויות בעלי חיים.
האווזים הם חיות שמירה מעולות.
הם מכים בכוח בכנפיהם ובמקורם כשהם מרגישים מאוימים או כשהם מטפלים באפרוחיהם.
אווה קיסר, מוריטורי טה סלוטנט הייתה לפי אמונה פופולרית קריאת ברכה לקיסר שהשמיעו גלדיאטורים ברומא העתיקה לפני תחילת המופע.
תיאור ההצדעה מופיע בספרי מחקר שעוסקים ברומא העתיקה החל מן העת החדשה, מכאן התיאור של הגלדיאטורים המופיעים לפני הקיסר ומברכים אותו נכנס לתרבות הפופולרית המערבית והפך לאחד התיאורים המוכרים ביותר מחיי רומא העתיקה בעולם המודרני.
ברם תיאור זה אין לו על מה להתבסס, המקרה היחיד של הצדעה כזאת הוא בנאומכיה שערך הקיסר קלאודיוס בשנת 52, משתתפי הקרב קראו את הברכה "ave imperator, morituri te salutant!" אל הקיסר בתקווה שיחון אותם אולם הוא סירב והשיב באירוניה "או שלא" (aut non).
קטע זה בהחלט לא מצביע על כך שהיה מדובר במנהג אלא ביוזמה מקומית ובלאו הכי הוא לא עוסק בגלדיאטורים אלא בנידונים למוות שנלחמו בנאומכיה.
בעת המודרנית האמרה מציינת אירוניה בהקשר לפעולה נועזת ומסוכנת בעלת השלכות בלתי ברורות.
איוו (אוו) דניז קירי לבואיס (6 בדצמבר 1904 - 22 באוקטובר 2007) הייתה סופרת עיתונאית ופסנתרנית צרפתייה-אמריקאית.
איוו (אווה) קירי הייתה בתם הצעירה של מארי ופייר קירי.
אחותה היא אירן ז'וליו-קירי, וגיסה הוא פרדריק ז'וליו-קירי.
איוו היא היחידה ממשפחתה שלא בחרה קריירה כמדענית ולא זכתה בפרס נובל.
בעלה, הנרי לבואיס, זכה גם הוא בפרס נובל לשלום בשנת 1965 ביחד עם הארגון יוניצ"ף שאותו ניהל.
היא עבדה כעיתונאית וכן חיברה את הביוגרפיה של אמה בספר "מאדאם קירי" ובספר "מסע בין לוחמים".
בשנת-1960 הצטרפה לשורות יוניצ"ף, ופעלה למען עזרה לילדים ואמהות במדינות מתפתחות.
אוו דניז קירי נולדה בפריז, צרפת ב -6 בדצמבר 1904. היא הייתה בתם הצעירה של המדענים מארי ופייר קירי, ואחות צעירה לביתם הבוגרת של הזוג, אירן (ילידת 1897).
אוו כמעט שלא הכירה את אביה, שנהרג בשנת 1906 בתאונה, כאשר נדרס על ידי עגלה רתומה לסוס.
אחרי תאונה זו, מארי קירי ובנותיה נתמכו במשך זמן מה על ידי הסב, ד"ר אז'ן קירי.
כשהסב נפטר גם כן, בשנת 1910, מארי קירי נאלצה לגדל את בנותיה בעצמה ובעזרת אומנות.
אף על פי שאוו הודתה מאוחר יותר כי כילדה סבלה מחוסר תשומת לב מספקת של אמה, וכי רק מאוחר יותר, בשנות העשרה שלה, היא פיתחה קשר רגשי חזק אל האם, מארי הקדישה תשומת לב רבה לחינוך ולפיתוח תחומי העניין של שתי בנותיה.
בעוד שאירן הלכה בעקבותם של אביה ואמה והפכה למדענית דגולה (הוענק לה פרס נובל לכימיה עם בעלה פרדריק ז'וליו קירי, בשנת 1935), פנתה אוו לתחומים אומנותיים וספרותיים.
מארי קירי דאגה גם להתפתחותן הגופנית של הבנות.
בכל מזג האוויר, הם יצאו לטיולים ארוכים ורכיבה על אופניים.
הם הלכו לשחות בקיץ, ומארי התקינה ציוד התעמלות בגן ביתם שב"סאקס" ברובע Hauts-de-Seine.
אוו ואירן למדו גם גינון תפירה ובישול.
אף על פי שהבנות היו צרפתיות (אוו הפכה מאוחר יותר לאזרחית אמריקאית), והשפה הראשונה שלהם הייתה צרפתית, הם היו מודעות למוצאן הפולני (מצד אימם) ודיברו פולנית.
בשנת 1911 הן ביקרו בפולין, שהייתה אז בחלקה תחת שלטון רוסי.
המטרה העיקרית של הביקור הייתה להיפגש עם "ברוניסקה שקלודובסקה", אחותה של מארי, אשר שהתה בבית הבראה באותו זמן.
במהלך ביקורן בפולין, הן גם רכבו על סוסים, צעדו בהרים.
אפילו כילדה הפגינה אוו קירי כישרון מיוחד למוזיקה.
בשנת 1921, כשהייתה אוו בת 16, יצאה למסע הראשון שלה על פני האוקיינוס האטלנטי : באביב של שנה זו, הפליגה עם אחותה ואמה בספינה RMS Olympic לעיר ניו יורק.
מארי קירי, כזוכת פרס נובל בפעם השנייה, כמגלת ה"רדיום והפולוניום, התקבלה שם בכל הכבוד והטקסיות הראויים.
גם בנותיה היו פופולריות מאוד בקרב החברה הגבוהה האמריקאית.
במהלך הנסיעה גם שימשו אוו ואירן כ"שומרי ראש" לאמן - מארי, שהתמקדה בדרך כלל בעבודת מחקר והעדיפה חיים פשוטים, לא הרגישה תמיד בנוח מול המחוות שהוענקו לה.
בעת שהותן בארצות הברית, פגשו מארי, אירן ואוו את הנשיא וורן הרדינג בוושינגטון, ראו את מפלי ניאגרה ויצאו ברכבת כדי לראות את הגרנד קניון.
הן חזרו לפריז ביוני 1921.
אוו, כמו אירן אחותה, הייתה בוגרת מכללת "סבינייה" בפריז.
שם הוסמכה בשני תארים ראשונים, מדע ופילוסופיה, בשנת 1925. בינתיים, גם שיפרה את מיומנויות הפסנתר וניגנה בקונצרט הראשון שלה בפריז בשנת 1925. מאוחר יותר, הופיעה על הבמה פעמים רבות, בקונצרטים בעיר הבירה הצרפתית, במחוזות וכן בבלגיה.
לאחר שאירן נישאה לפרדריק ז'וליו בשנת 1926, נשארה אוו עם אמה בפריז, טיפלה בה וליוותה אותה בטיולים ברחבי צרפת, איטליה, בלגיה ושווייץ.
בשנת 1932, נלוו שתיהן אל נשיא צ'כוסלובקיה טומאש מסריק בנסיעתו לספרד.
עם אהבתה ומסירותה לאמה, הייתה אוו שונה לגמרי באישיותה ממנה (ומאירן אחותה).
שלא כמו אמה ואחותה, היא תמיד נמשכה אל תחומי העניין ההומאניים.
בעוד מארי בדרך כלל לבשה שמלות שחורות ופשוטות, אוו תמיד הקדישה תשומת לב לבגדים מתוחכמים, לבשה נעלי עקב, התאפרה ואהבה לזרוח במסיבות.
עם זאת, סעדו הן אוו והן אירן את אימם במסירות עד לפטירתה.
(מארי, חלתה באנמיה אפלסטית, שנגרמה ככל הנראה כתוצאה מחשיפה שלה לטווח ארוך לרדיום, נפטרה ב -4 ביולי 1934.).
לאחר מותה של מארי קירי, החליטה אוו לתת ביטוי לאהבתה אל אמה על ידי כתיבת הביוגרפיה שלה.
לשם כך, היא נסוגה זמנית מחיי החברה ועברה לדירה קטנה באוטיי, איוולין, שם היא אספה ומיינה מסמכים ומכתבים שהשאירה אחריה מארי.
בסתיו 1935, היא גם ביקרה את משפחתה בפולין, בחיפוש אחר מידע על הילדות ותקופת נערותה של אמה.
תוצאת עבודה זו היא הביוגרפיה מאדאם קירי, שפורסמה במקביל בצרפת, בבריטניה, באיטליה, בספרד, בארצות הברית ובמדינות נוספות בשנת 1937.
הביוגרפיה הפכה פופולרית מאוד מיד עם פרסומה, במדינות רבות (כולל ארצות הברית) אף הייתה לרב מכר.
הספר זכה בפרס הספר הלאומי 1937 בתחום ה"סיפורת", והוא עובד לקולנוע בשנת 1943 על ידי מטרו גולדווין מאייר בשם מאדאם קירי עם גריר גרסון בתפקיד הראשי.
בשנים שלאחר מכן, לעומת זאת, הביוגרפיה של מארי קירי נתקלה לעיתים קרובות בביקורת של היסטוריונים למדע, שהאשימו את אוו קירי בהצגת אמה ביתר רגשנות ובכשל להציגה כהווייתה, למשל, הרומן של מארי עם פול לנז'בן, תלמידו לשעבר של בעלה.
לנז'בן היה אדם נשוי ואב לארבעה, מערכת היחסים שלהם, שהחלה לאחר מותו של פייר קירי, עוררה שערורייה גדולה בתחילת המאה העשרים בצרפת.
אוו הואשמה גם כי לא הציגה את כל הצרות והעלבונות שאמה ספגה מהחוגים המדעיים ועיתונות הביבים הצרפתית.
אוו קירי הפכה עסוקה יותר ויותר בעבודה ספרותית עיתונאית.
מלבד הביוגרפיה של אמה, היא פרסמה גם ביקורות מוזיקליות בשבועון Candide ומאמרים על תיאטרון, מוזיקה וקולנוע בעיתונים אחרים בפריז.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, הסופר והמחזאי ז'אן ז'ירודו, אשר הפך לשר התעמולה הצרפתי באותה שנה, מינה את אוו קירי לראש המחלקה הנשית במשרדו.
לאחר פלישת הגרמנים לצרפת, עזבה אוו את פריז ב-11 ביוני 1940, ולאחר כניעת צרפת הפליגה עם קבוצת פליטים על סיפון אונייה עמוסה הרבה מעבר לתכנונה, לבריטניה, תוך כדי הפצצות של חיל האוויר הגרמני.
בבריטניה הצטרפה אוו לכוחות צרפת החופשית בראשות שארל דה-גול והחלה את מלחמתה הפעילה בנאצים, פעולה שבעקבותיה שלל ממנה ממשל וישי את אזרחותה הצרפתית והלאים את רכושה ב-1941.
את רוב שנות המלחמה העבירה איוו בבריטניה.
שם פגשה את וינסטון צ'רצ'יל, העבירה הרצאות וכתבה מאמרים לעיתונות האמריקאית (בעיקר לניו-יורק הארלד טריביון.
ב-1940 פגשה את אשת נשיא ארצות הברית אלינור רוזוולט בבית הלבן.
בהשפעת ביקור זה נתנה יותר מאוחר סדרת הרצאות בנושא האישה הצרפתייה והמלחמה; במאי 1940 ירחון האטלנטיק פרסם מאמר תחת אותה כותרת.
החל מנובמבר 1941 ועד אפריל 1942, אוו קירי עברה ככתבת צבאית באפריקה, ברית המועצות ואסיה וצפתה במגננה הבריטית במצרים ובלוב בדצמבר 1941 והקרב על מוסקבה בינואר 1942. במהלך מסעות אלו פגשה את השאה האיראני מוחמד רזה פהלוואי, מנהיג סין החופשית, צ'יאנג קאי שק נלחם ביפנים, ואת מהטמה גאנדי.
במספר הזדמנויות פגשה את אחייה ללאום הפולני החיילים הפולנים, אשר לחמו לצד הבריטים בצבא הפולני בברית המועצות.
דיווחיה של קירי ממסע זה פורסמו בעיתונות האמריקאית וב-1943 הם נאספו בספר מסע בין לוחמים שהיה מועמד גם לפרס הפוליצר לסיפורת בשנת 1944 (בפרס זכה לבסוף ארני פייל).
מאמר בסתיו של שנת 1943 במהדורה של כתב העת "הסקירה הרוסית" ביקר את סיפרה.
הכתב מיכאל קרפוביץ', תיאר את סגנונה המתלהב והמחבב על אנשים שפגשה וראיינה בברית המועצות.
קרפוביץ' האמין שקירי לא האמינה לרוסים אותם תיארה.
ב"מסע בין לוחמים" היא כתבה על שיחותיה עם הבישופ היווני אורתודוקסי, רקדנית מוכרת, גנרל בצבא האדום עובדי מפעל, מנהיגים קומוניסטיים מקומיים ומדענים.
קרפוביץ' חשב שהחיות (ויטאליות) של קירי הסיחה את ראייתה ואת שיפוטה בספר.
לאחר חזרתה לאירופה, אוו קירי שירתה כמתנדבת בשרות "פלוגות הרפואה הנשיות" של צבא צרפת החופשי במהלך המערכה האיטלקית של מלחמת העולם ה-II, שם קודמה לדרגת סגן בדיוויזיה המשוריינת הראשונה (צרפת).
באוגוסט 1944 היא לקחה חלק עם היחידות אליהם השתייכה בנחיתה בפרובאנס שבדרום צרפת.
היא עוטרה בעיטור צלב המלחמה על שירותה זה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הצטרפה אוו קירי לשורות הארגון יוניצ"ף ועזרה למשפחות וילדים נזקקים.
אוו קירי נפטרה ב-22 באוקטובר 2007, בגיל 102, בביתה בניו יורק, ארצות הברית.
אווז אפור (שם מדעי: Anser anser) הוא מין אווז ממנו בוית אַוַּז הַבַּיִת.
גודל התטולה נע בין חמש לשמונה ביצים בקן גדול בין צמחייה צפה או צמחיית קנים (קנה מצוי, סוף וכדומה).
תקופת הדגירה היא כ-28 ימים.
בניגוד לרוב עופות המים, נשאר הזכר עם משפחתו.
למעשה, לאווזים תא משפחתי מלוכד יותר בהשוואה לברווזים מצויים (Anatinae).
שני ההורים מגנים על צאצאיהם האפרוחים מפני התקפות של ציפורים אחרות או יונקים טורפים.
המשפחה ממשיכה להישאר ביחד לאורך כל השנה.
אוכלוסיות נודדות ירכיבו להקות גדולות ממספר משפחות.
כאשר מראים האפרוחים של השנה הקודמת מוכנות להקים טריטוריה משלהם, הם מגורשים מהלהקה\להק בידי אביהם או בידי אווזים בוגרים אחרים.
אווזים אפורים הם עופות מרעה אשר ניזונים בעיקר מעשב, אך ילקטו גם דגנים, שורשים ועלווה.
מקוריהם קטנים יחסית, על כן יעדיפו שדות מרעה ואחו שבקר וצאן משחרים בהם.
אווזים מזהים את העשבים והדגנים המזינים יותר באחו, אך מאחר שלעשבים ערכים תזונתיים פחותים יחסית על האווזים לרעות זמן ממושך מהיום.
בעתות סכנה, האווזים הכבדים ממילא נדרשים להמריא במהירות ועל כן מערכת העיכול צריכה להיות ריקה.
מערכת העיכול של האווזים מאפשרת ספיחת חומרים תזונתיים במהירות והיפטרות מהירה מהפסולת.
האווז בוית לפני כ-5,000 שנים במספר אזורים במקביל - הן בסין והן במצרים.
כיום מגדלים אווזים בלולים תעשייתיים בלהקות גדולות, בעיקר בתעשיית הבשר והנוצות.
כבד האווז נחשב למעדן ומחירו גבוה.
אווז הבית הוא אווז אשר בוית מהמינים אווז אפור (Anser anser) ואווז ברבורי (אווז סיני; Anser cygnoides).
הוא בוית ברחבי אירופה, אסיה ואפריקה.
האדם משתמש בבשרו, עורו, ביציו ונוצותיו של אווז הבית.
בנוסף האווז יעיל כחיית שמירה הודות לקולניותו ולהתנהגותו התוקפנית נגד פולשים.
צבעם של אווזי הבית לבן בדרך כלל, אך חלקם אפורים כמו האווז שממנו בויתו.
האווזים הברבוריים גם הם לבנים ובעלי מקורים אדומים גדולים וכרבולת בצורתם המבוית.
אווה צייזל (במקור אווה עמליה סטריקר, בהונגרית: Striker Éva Amália; באנגלית: Eva Zeisel; 13 בנובמבר 1906 – 30 בדצמבר 2011) הייתה מעצבת תעשייתית יהודיה-אמריקאית ילידת הונגריה, שנודעה בזכות עבודה בקרמיקה, בעיקר לאחר שהיגרה לארצות הברית.
צורותיה היו מופשטות ועסקו בעולם הטבע וביחסים בין אנשים.
עבודותיה נכללים באוספים במוזיאונים בולטים בעולם.
צייזל נולדה בבודפשט, הונגריה למשפחה יהודית מתבוללת משכילה ועשירה (משפחת פולאני).
אמה, לורה פולאני סטיקר, הייתה היסטוריונית.
אחיה של לורה היו הסוציולוג והכלכלן קרל פולאני והכימאי והפילוסוף מיכאל פולני.
על אף הקשר המשפחתי ההדוק לתחום המדע, צייזל נמשכה לתחום האמנות ובגיל 17 נכנסה ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנויות היפות (שמה היום האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות).
תחילה בחרה בציור, אולם כדי לתמוך באהבתה לציור החליטה לבחור במקצוע מעשי יותר והפכה לשוליה של יעקב קרפנצ'יק, שהיה אמן כלי חרס וממנו למדה את יסודות הקרמיקה.
עם סיום לימודיה החלה לעבוד עם יצרני כלי חרס גרמניים.
בשנת 1928 הפכה צייזל למעצבת של "Schramberger Majolikafabrik" באזור היער השחור בגרמניה, שם עבדה במשך כשנתיים על יצירת עיצובים גאומטריים משעשעים של כלי אוכל, ערכות תה, קסתות דיו ופריטי קרמיקה אחרים.
עיצוביה הושפעו במידה רבה מהאדריכלות המודרנית.
בשנת 1930 עברה לברלין, לעצב עבור מפעלי "Carstens".
לאחר כמעט שנתיים בברלין, החליטה בשנת 1932 לבקר ברוסיה ונשארה בה למשך 5 שנים.
בגיל 29, לאחר מספר משרות בתעשיית הקרמיקה הרוסית, נעצרה ב-26 במאי 1936, בעת שהתגוררה במוסקבה.
היא הואשמה בטעות בהשתתפות במזימת התנקשות נגד יוסיף סטלין.
צייזל הוחזקה בכלא במשך 16 חודשים, כאשר ב-12 מהם הייתה בצינוק.
בספטמבר, 1937, גורשה ונשלחה לווינה, אוסטריה.
חלק מחוויותיה בכלא מהווים את הבסיס לספרו של ארתור קסטלר, שהיה חבר ילדות שלה, "אפלה בצהריים" .
במהלך שהותה בווינה חידשה את הקשר עם בעלה לעתיד, הנס צייזל, שבמרוצת הזמן הפך למשפטן, סטטיסטיקאי ופרופסור באוניברסיטת שיקגו.
מספר חודשים לאחר הגעתה לווינה, הנאצים פלשו והיא עזבה עם הרכבות האחרונות.
היא פגשה את הנס באנגליה והם נישאו והפליגו לארצות הברית.
בארצות הברית המשיכה צייזל בעיצוב, עבדה עם מספר חברות ופיתחה ולימדה קורס בקרמיקה תעשייתית במכון פראט בניו יורק.
בשנת 1946 זכתה לתערוכת יחיד "אווה צייזל: מעצבת לתעשייה" במוזיאון לאמנות מודרנית במנהטן.
צייזל עשתה הפסקה מעיצוב במהלך שנות ה-60 וה-70 במטרה להתמקד בפרויקטי כתיבה בתחום ההיסטוריה האמריקאית, ושבה לעבודת העיצוב בשנות ה-80.
עיצוביה של צייזל כללו חומרים שונים בהם פורצלן, עץ, מתכת, פלסטיק, קריסטל, הדפסים ועוד.
מרבית מעיצוביה נוצרו בהשראת הקימורים בגוף האדם בשילוב של השפעות מהאמנות ההונגרית העממית עליה גדלה.
בעיצוביה הרבתה ליצור אוספים של עיצובים מודולריים ופונקציונליים, דבר זה נועד כדי לחסוך במקום.
עבודותיה של צייזל נמצאות באוספי הקבע של מוזיאון המטרופוליטן, מוזיאון ברוקלין, המוזיאון לאמנות מודרנית, המוזיאון הבריטי, מוזיאון ויקטוריה ואלברט ובמוזיאונים בארצות הברית, בדאלאס, שיקגו, אטלנטה, מילווקי ואחרים.
בשנת 2002 יצא סרט דוקומנטרי בשם "Throwing Curves: Eva Zeisel" ובו היא ובני משפחתה מספרים את סיפור חייה.
אווה גבריאלה רייכמן הייתה סוציולוגית שערכה בשנת 1945 מחקר על אנטישמיות.
רייכמן נולדה בשלזיה שהייתה חלק של האימפריה הגרמנית וגדלה בבית יהודי מתבולל ביחד עם אחותה אליזבת יונגמן.
בין משפחתה לרב הקהילה, ליאו בק, שררו יחסי ידידות.
בין 1924 ל-1939 עבדה עבור האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית וכן נטלה חלק בפעילות עיתון הארגון, "CV-Zeitung".
לאחר שבעלה נכלא לתקופה קצרה במחנה הריכוז זקסנהאוזן, היגר הזוג ב-1939 לבריטניה.
רייכמן קיבלה תואר דוקטור מבית הספר לכלכלה של לונדון, לאחר שכתבה תזה בנושא "מקורותיה החברתיים של האנטישמיות הלאומית-סוציאליסטית".
התזה עסקה בהתערערות מעמדה של הקהילה היהודית בגרמניה ותיארה את האנטישמיות האופיינית בנאציזם ככזו הנובעת בין היתר משנאת זרים נגד מיעוט אתני-דתי.
גישה זו לחקר השואה פחות מקובלת כיום.
בשנים 1942-1943 עבדה כמתרגמת ב-BBC ובשנים 1945-1959 עבדה במחקר בספריית וינר בלונדון.
רייכמן פעלה בספריית וינר תחילה כעמיתה ובהמשך כמנהלת ובמקביל כיהנה כחברת ועד במכון ליאו בק.
מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה - 1969
מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה - 1983
אווז אורינוקו (שם מדעי: Neochen jubata) הוא מין של עוף ממשפחת הברווזיים, החי באזור הטרופי של אמריקה הדרומית.
לפי המיון העכשווי הוא שייך לסוג נאוצ'ן שיש בו רק עוד מין אחד - אווז האנדים.
בעבר היו עוד שלושה מינים בסוג זה, שנכחדו.
שני המינים הקיימים שייכים לתת-משפחת ברווזי צדפות (Tadorninae), בהם מיני הטדורנה.
לפיכך מסתבר, שלמרות שמו ומראהו ה"אווזי", אווז אורינוקו איננו אווז אלא ברווז גדול.
אווז האורינוקו מגיע לאורך 61–76 ס"מ.
הוא בעל ראש חיוור וצוואר גדול ועבה בצבע אפור בהיר.
הגוף כתום, הכנפיים ירוקות כהות והרגליים אדומות.
המקור אפור והלסת התחתונה ורודה.
הזוויגים דומים, אך הזכרים גדולים יותר.
הם מגעגעים בקול רם, ומראם וקולם מזכירים מעט את היאורית.
ברווזים אלה חיים בעיקר ביבשה ולא שוחים הרבה.
הם גם מעופפים חלשים למעט בדאייה ארוכה.
הם חיים באגמים וביצות מיוערות וכן בשדות וביערות פתוחים באמריקה הטרופית מוונצואלה עד ארגנטינה.
המין מוגדר קרוב לסיכון בעיקר עקב סכירת הנהרות בהם הוא חי, ועקב כריתת יערות ופגיעה במקווי המים.
אווז ברבורי או אווז סיני (שם מדעי: Anser cygnoides) הוא מין של אווז ממשפחת הברווזיים שבסדרת האווזאים החי בצפון מזרח אסיה.
מין זה גם בוית בידי האדם וגדל בחוות ופארקים עירוניים ברחבי העולם.
הפרטים המבויתים הם לבנים לגמרי ובעלי מקור וכרבולת כתומים.
צבעו אפור עם צוואר צהוב וראש ועורף חומים כהים.
הוא בעל מקור שחור וארוך עם פס לבן בבסיסו.
הכנפיים חומות עם פסים לבנים דקים.
אווזים ברבוריים חיים בטבע בביצות ואגמים הסמוכים ליערות הטייגה וכן לטונדרה ולרמות של דרום מזרח רוסיה, צפון סין ומונגוליה.
בחורף הם חורפים במרכז סין.
הם חולפים גם ביפן ובקוריאות ופרטים בודדים נצפו גם בקזחסטן, לאוס, חופי סיביר, טאיוואן, תאילנד ואוזבקיסטן.
הם חולפים בלהקות גדולות בטבע אך מצויים בסכנה עקב פגיעה בבית הגידול שלהם.
אווזים אלה בויתו בסין בערך בשנת 1,000 לספירה.
האווזים המבויתים שמחולקים לכמה זנים חסרי יכולת תעופה והם גדולים יותר מדודניהם החיים בבר.
חלקם לבנים ובעלי מקורים וכרבולות כתומות ואחרים דומים לגזעים של הטבע.
אווה ריבר-שטייר (נולדה ב-1951) היא שחקנית, מנחת טלוויזיה ודוגמנית אוסטרית, מיס עולם 1969.
ריבר-שטייר נולדה בשטיריה בשנת 1951. ב-1969 זכתה שטייר בתואר מיס אוסטריה, ובאותה שנה השתתפה גם בתחרות מיס תבל והייתה בין חמש עשרה המועמדות הסופיות לתואר.
בתחרות מיס עולם 1969 היא זכתה במקום הראשון.
(אולה ווייגרסטורפר כנציגת אוסטריה הצליחה לשחזר הישג זה בשנת 1987) במהלך כהונתה כמיס עולם היא השתתפה בסיור של בוב הופ לווייטנאם.
ריבר-שטייר גילמה את העוזרת של גנרל גוגול בשלושה סרטי ג'יימס בונד: "המרגלת שאהבה אותי", "לעינייך בלבד", ו"אוקטופוסי".
אווה יאנינה קלובוקווסקה (בפולנית: Ewa Janina Kłobukowska; נולדה ב-1 באוקטובר 1946) היא אצנית פולנייה בעבר.
היא אלופה אולימפית בריצת שליחות 4x100 מטר ובעלת מדליית ארד בריצת 100 מטר (טוקיו 1964), אלופת אירופה (בודפשט 1966) ושיאנית עולם בריצת 100 מטר ובריצת שליחות ל-4x100 מטר.
התאחדות האתלטיקה הבינלאומית ביטלה את שיאיה לאחר שנכשלה במבחן בדיקת זיהוי מיני בשנת 1967, למרות שלאחר מכן נמצא כי הליכי הבדיקה היו לקויים.
קלובוקווסקה נולדה למשפחה של אינטלקטואלים.
בשנת 1965 סיימה את לימודיה בבית הספר הטכני ובשנת 1972 את בית הספר לכלכלה בוורשה.
בתחרות שנערכה בלודז', פולין ב-13 בספטמבר 1964 קבעה קלובוקווסקה בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם חברותיה שיא עולם חדש של 44.2 שניות.
באולימפיאדת טוקיו (1964) היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם תרסה צפלי, אירנה שווינסקה והלינה גורצקה בשיא עולם חדש של 43.6 שניות, לפני ארצות הברית (43.9 שניות) ובריטניה (44.0 שניות) ומדליית ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.64 שניות, אחרי ואיומיה טיוס (11.49 שניות) ואדית מקגוויר (11.62 שניות), שתיהן מארצות הברית.
בתחרות שנערכה בפראג, צ'כיה ב-9 ביולי 1965 היא קבעה בריצת 100 מטר שיא עולם חדש של 11.1 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1966 זכתה קלובוקווסקה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.5 שניות, לפני אירנה שווינסקה (11.5 שניות) וקרין פריש ממערב גרמניה (11.8 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר בשיא אליפות חדש של 44.4 שניות, לפני מערב גרמניה (44.5 שניות) וברית המועצות (44.6 שניות).
מדליית כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.4 שניות, אחרי אירנה שווינסקה שקבע שיא אליפות חדש של 23.1 שניות ולפני ורה פופקובה מברית המועצות (23.7 שניות)
קלובוקווסקה נכשלה במבחן שבא לבדוק אם היא אכן אישה, המבחן נערך לרגל גביע אירופה לנשים במקצועות השדה והמסלול שנערך בקייב בשנת 1967. בעקבות כישלונה במבחן זה נאסר עליה להשתתף בתחרויות ספורט מקצועיות.
לפי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית היה לה כרומוזום X אחד מיותר.
דו"חות רפואיים שפורסמו חשפו כי המבנה הגנטי שלה הוא צירוף של התבנית XX/XXY.
לו היא הייתה נבדקת שנה לאחר מכן לצורך השתתפות באולימפיאדת מקסיקו (1968), היא הייתה יכולה להשתתף במשחקים האולימפיים.
לקלובוקווסקה היה מצב גנטי חריג של השתקה של כרומוזום X.
בשנת 1968 היא ילדה בן עם הפרעה גנטית.
השפלתה הובילה לתקינת תקנים חדשים בוועד האולימפי הבינלאומי בנוגע לבדיקות מגדר מיני של ספורטאים וחיסיון לגביהם.
התאחדות האתלטיקה הבינלאומית מחקה את כל שיאי העולם שקבעה, גם את אלה שקבעה בריצת שליחות.
רחל [שם לועזי: זוֹפִיַה אֶווָה] פרנק (כתיב לטיני: Ewa Frank, נודעה גם כאווה רומנובה; 1754 – 7 בספטמבר 1816) הייתה מנהיגת כת הפרנקיסטים, בתוכה נתפשה כקדושה וכהתגלמות השכינה.
רחל נולדה בשלהי 1754 בעיר ניקופול, באיילט רומליה של האימפריה העות'מאנית (כיום בולגריה) ליעקב פרנק וחנה כהן.
אביה שהה בקהילת הדונמה (שבתאים אנוסים) המקומית, ובמהרה הכריז על עצמו כגלגול השלישי אחרי שבתאי צבי וברוך קוניו (ברוכיה), וכנגזר מכך, כמשיח ישראל.
אחיה הבכור עמנואל מת בינקותו, ושני אחים נוספים, יוסף ורוש, הגיעו לבגרות אך לא מילאו תפקיד משמעותי בתנועה.
יעקב פרנק הועיד אותה להנהגה כמעט מרגע לידתה והציג אותה בפני מאמיניו כברייה קדושה.
כשמלאה לה חצי שנה הצהיר בפניהם ש"היא המלכה".
אף שמה לא נבחר במקרה, והיה טעון בסמליות דמותה של רחל אמנו המתקשרת עם השכינה בספרות הקבלית.
בכתבי הפרנקיסטים אף תוארה הגאולה כאיחוד בין יעקב לרחל, אם כי ההיסטוריון פאבל מצ'ייקו הקפיד להדגיש כי למרות שתיאור זה עלול להתפרש כגילוי עריות, אין לכך בסיס באף עדות מתוך הכת, אלא רק בשמועות מאוחרות.
ב-17 ספטמבר 1759 נטבל פרנק לנצרות הקתולית, למראית עין, יחד עם כל משפחתו.
רחל בת הארבע או החמש קיבלה את השם הנוצרי זופיה (שאף הוא היה טעון סמליות חזקה כשמה של החכמה הקדושה).
תוך שלושה חודשים בלבד נעצר אביה כשכמה מאנשיו התוודו בפני כמרים כי המרת הדת שלו הייתה שקרית, והרשויות החליטו להפרידו מעל מאמיניו לבל יסיט אותם מן הנצרות.
הוא הוחזק במנזר צ'נסטוחובה, אם כי בתנאים נוחים, ולנאמניו התאפשר לעלות אליו לרגל.
בתו גדלה כשפמליה של עלמות מלוות ממשפחות פרנקיסטיות נכבדות משרתת אותה.
בתקופת צ'נסטוחובה אימצה את השם 'אווה', "חוה", כינויה המוכר ביותר והמופיע ברוב המקורות ההיסטוריים.
פרנק ייחס לנשיות תפקיד חשוב ביותר בגאולה ובשליחותו המיסטית – בקובץ אמרותיו "דברי האדון" שאל, בהתייחסו לתיאור הנזכר בספר הזוהר של "מטרוניתא רבתא" ש"כל מלין דמלכא בידא יתמסרון...
עד מותה בפברואר 1771, מילאה אשתו חנה את תפקיד האם-שכינה; אז הועבר לחוה, סביבה הבשילה במלואה תפישה מיסטית זו.
בכתובים של הכת כונתה "המטרוניתא" ו"העלמה".
אביה אסר עליה להתחתן או לעזוב אותו.
היא הייתה למושא פולחן: עולי רגל, נוצרים כפרנקיסטים, חילו את פניה וחויבו בטקס קפדני שתועד על ידי אישים שונים גם בשנותיה המאוחרות.
המבקר נדרש ללבוש לבן, להשתטח על הרצפה ולנשק את רגליה, להזדקף באיטיות לכריעה עדיין מבלי להביט בפניה, ולענות לשאלתה מה הוא מבקש בציטוט "פתחי-לי אחותי רעייתי!" משיר השירים.
מלבד זאת, חולקו מאות איקונות של "המטרוניתא הקדושה" למשפחות פרנקיסטיות, במעין מקבילה להערצת מרים הבתולה בנצרות.
באוגוסט 1772 כבשו הרוסים את המנזר ושחררו את בני המשפחה ממעצרם; הגנרל אלכסנדר איליץ' ביביקוב (1729-1774) העיד בזיכרונותיו שאווה הייתה נערה צנועה שכמעט לא משה מצד אביה.
הם עזבו את שטח הכיבוש הרוסי ואת פולין בכלל והתיישבו בברין שבמוראביה, שם הוסיפו להנהיג את התנועה הפרנקיסטית הרדומה ברחבי אירופה.
אווה ליוותה את אביה בביקוריו בחצר ההבסבורגית, כששניהם התקבלו לראיון אצל הקיסרית-העוצרת מריה תרזה ובנה המכהן יוזף השני.
לבסוף מאס הקיסר הצעיר בפרנק והורה לו להסתלק מנחלותיו ב-1786. פרנק התיישב באופנבך והקים בה את חצרו, ובריאותו הלכה והתדרדרה.
את שנותיו האחרונות הקדיש להפצת השמועה שאווה לא הייתה אלא בתה מחוץ לנישואין של הקיסרית יקטרינה מרוסיה (ולחלופין, של יליזבטה).
זו עשתה לה כנפיים בגלל הניגוד החד בין הבת המחונכת שדיברה כמה שפות ברהיטות לאב שהתלבש בסגנון עות'מאני וידע גרמנית רק בקושי.
במעגל הפנימי של מאמיניו, ביודעו שמותו קרב, ביסס את מעמדה המשיחי של הבת והסביר לאנשיו כי בהיותה גילום השכינה היא תוביל אותם בעת היעלמותו הזמנית, אך לבסוף ישוב ובאיחוד ביניהם תבוא הגאולה הסופית.
הוא מת ב-1791, ואווה הנהיגה את החצר לאחר מותו.
איקונות בדמותה נשלחו שוב למאמינים בקהילות רחוקות כהמבורג, והיא שילחה מכתבים עמוסי ציטוטים מכתבי הקודש הפרנקיסטיים שהפצירו בהם לתרום לה כספים.
ב-1793 קיבלה מכתב מקזנובה בו התלונן כי "הזניחה אותו" שנים, אם כי זו התכתובת היחידה ביניהם ולא ברור מה היה טיב קשריהם אם בכלל.
ב-1800 יצאו מחצרה מכתבים בדיו אדומה, כסמל למלכות אדום, שהיו זרועים מסרים אפוקליפטיים והפצירו ביהודים להמיר את דתם לנצרות.
אף על פי שהייתה שקועה בחובות כבדים, אווה ניהלה את החצר באופנבך בפאר ועושר והפגינה כלפי חוץ ארשת של אדיקות קתולית, אם כי בביתה הוסיפו להתנהל טקסים פרנקיסטיים סוערים.
היא הייתה מוכרת בחברה הגבוהה בעיר, שרובה האמין לבדיה על מוצאה המלכותי, ותרמה רבות לצדקה לעניים.
כמו כן, הוקמה בכספה הקפלה הראשונה בעיר.
בשנותיה האחרונות קמלה התנועה הפרנקיסטית והתפצלה לרסיסים נפרדים שחבריהם ניהלו את טקסיהם בסתר.
אווה הצליחה ללהטט בין נושיה בזכות התעקשות על כך שהייתה נסיכה רוסית, ואף חתמה את מכתביה בשם "אווה רומנובה".
ב-1813 אף ביקר אותה אלכסנדר הראשון בשובו מקרב לייפציג, דבר שהעניק לשמועה עוד אמינות.
אך לא היה די בכך כשחובותיה הגיעו לסכום של 800,000 גולדן.
היא הושמה במעצר בביתה ונפתח נגדה הליך משפטי, שנקטע עם מותה ב-1816. במשך עוד דור הוסיפו פרנקיסטים לשמור את צלמיותיה ולסגוד לזכרה.
אווה בוז'נה קופץ' (בפולנית: Ewa Bożena Kopacz; נולדה ב-3 בדצמבר 1956) היא פוליטיקאית ורופאה פולנייה, שכיהנה כראש ממשלת פולין וכיושבת ראש הסיים.
מאז 2019 היא מכהנת כסגנית נשיא הפרלמנט האירופי.
היא חברת מפלגת המצע האזרחי מאז 2001 ומנהיגת המפלגה בין השנים 2016-2014. כיהנה כשרת הבריאות בין השנים 2011-2007.
אווה קופאץ' (נולדה בשם אווה ליס) נולדה בעיר סקרישב ב-3 בדצמבר 1956. היא בתם של מייצ'יסלב וקריסטינה ליס.
אביה היה מכונאי ואמה עבדה כחייטת.
היא גדלה והתחנכה בעיר ראדום, שם היא סיימה את לימודיה בבית הספר תיכון.
בשנת 1981 היא סיימה את לימודיה הגבוהים ברפואה באוניברסיטה הרפואית של לובלין.
היא התמחתה ברפואת משפחה בדגש על רפואת ילדים.
עד שנת 2001 עמדה בראש מתקן הבריאות המקומי בשידלובייץ.
בשנת 1980, הצטרפה קופאץ' למפלגת האזרחים המאוחדת.
היא נכנסה לפוליטיקה של פולין כפעילה לאחר שבעלה המנוח, מארק קפאץ', תובע במקצועו שניסה להיבחר לסיים ללא הצלחה.
בבחירות מקומיות שנערכו בשנת 1998 במזוביה, היא הייתה לחברת המועצה האזורית.
בשנת 2001, קופאץ' עזבה את תפקידה כחברת המועצה האזורית במזוביה והצטרפה למפלגת המצע האזרחי.
לאחר מכן היא נבחרה לסיים בשנת 2005, שם היא כיהנה כראש ועדת הבריאות.
קופאץ' כיהנה כשרת הבריאות של פולין בקבינט של ראש ממשלת פולין דונלד טוסק בין השנים 2011-2007.
בשנת 2009 קופאץ' צברה שם בינלאומי לאחר שתבעה במספר חברות תרופות להציג את יתרונות החיסונים נגד שפעת החזירים ודרשה מהן לקחת אחריות מלאה על תופעות הלוואי.
לאחר מכן, בנובמבר אותה שנה הודיעה קופאץ' שהיא לא תרכוש את החיסון לשפעת החזירים לעם הפולני, משום שלא נערכו לו בדיקות בטיחות מתאימות.
בשנת 2014 נבחר דונלד טוסק לנשיאות המועצה האירופית, וקופאץ' נבחרה על ידי הפרלמנט להחליפו בתפקיד.
קופאץ' היא האשה השנייה המכהנת בתפקיד זה, אחרי חנה סוחוצ'קה.
היא הרכיבה בהצלחה את הקבינט של פולין והושבעה לתפקיד ב-22 בספטמבר 2014.
באוקטובר 2014 ביקר בפולין נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין.
במהלך הביקור הוא נועד עם קופאץ', שאמרה כי "הידידות בין ישראל ופולין תמשיך ותעמיק על בסיס שותפות האינטרסים והעניין הכלכלי-ביטחוני המתפתח בין המדינות".
בספטמבר 2015, בעקבות משבר ההגירה באירופה, אמרה קופאץ' כי פולין תקלוט מספר מצומם של פליטים, על אף הבטחותיה של פולין לקליטת 2,000 פליטים.
עוד אמרה קופאץ' בנוגע לפליטים: "ברגע שאקבל סימן כלשהו לאיום על ביטחון הגבולות, פולין תתחיל להגביר את האבטחה.
אנו נקבל רק את כמות הפליטים שאנו יכולים, לא יותר ולא פחות".
בבחירות הכלליות שנערכו בפולין ב-2015 זכתה המפלגה הלאומנית חוק וצדק ברוב בסיים ובנשיאות פולין.
ביאטה שידלו החליפה אותה בתפקיד.
בשנת 2019 התמודדה בבחירות לפרלמנט האירופי.
מאז שנכנסה כחברת הפרלמנט האירופי היא משמשת כאחד מסגנינשיא הפרלמנט האירופי.
בתפקיד זה היא מהווה חלק מהנהגת הפרלמנט בראשות הנשיא דוד ססולי.
היא פעילה במסגרת קבוצת מפלגת העם האירופית המרכזית-ימנית (EPP), והיא חלק מצוות ההנהגה של היו"ר מנפרד וובר.
בשנת 2020 הצטרפה גם לוועדה המיוחדת של הפרלמנט האירופי למאבק בסרטן.
הייתה נשואה למארק קופאץ' עד 2008 ויש לו בת מנישואיה אלו.
אווז אחו (שם מדעי: anser fabalis) הוא מין של אווז, קרוב לאווז האפור.
יחסית למינים אחרים של אווז, גודלו בינוני.
בישראל הוא נחשב לעוף נדיר (כמו קרובו האווז האפור שאף הוא נדיר בארץ).
אזור הדגירה של אווז האחו משתרע מצפון אירופה עד לצפון-מזרח אסיה.
בדומה לעגורים, האווזים רועים בשדה, וזאת בניגוד לברווזים האוכלים בתוך המים.
באזורים שבהם עגורים ואווזי אחו רועים בשדה יחד (כמו בישראל), האווזים מפיקים תועלת מכך שהעגורים מתריעים מפני טורפים.
בשרו של אווז האחו משמש למאכל אדם (גם בישראל).
אווז האחו נפוץ בעיקר באירופה ובאסיה, אך בישראל הוא נדיר למדי, שכן הוא מעדיף אזורים צפוניים יותר.
בתי-גידולו האופייניים הם בריכות, אגמים, נהרות ושדות מרעה פתוחים.
יחסית למיני אווז אחרים, גודלו בינוני וצווארו ארוך.
הזכרים גדולים מהנקבות במידה ניכרת.
קצה המקור כהה ובסיסו כתום.
בעונת הקינון הוא דוגר בעשב ובאיים בטונדרה ובטייגה.
בחורף הוא נמצא בשדות חקלאים, במישורי עשב, בחוף הים ובשפכי נהרות.
אווז האחו אינו נתון בסכנת הכחדה.
פירוש השם המדעי של אווז האחו הוא "אווז השעועית" (faba – שעועית), וכך הוא מכונה גם באנגלית (bean goose), זאת כיוון שהוא רועה לרוב בשדות חקלאיים שבהם מגדלים שעועית.
הוא ניזון מנבטים ומעלים צעירים שהוא מוצא בשדה.
רוב החוקרים מבחינים בין שתי קבוצות של אווזי אחו.
הקבוצה הראשונה היא הדוגרים הדרומיים יותר, המצויים לרוחב רצועת הטייגה מסקנדינביה מזרחה עד למזרח סיביר.
קבוצה זו גדולה יותר, והפרטים בה מתאפיינים בצוואר ובמקור ארוכים יחסית.
הקבוצה השנייה היא הדוגרים הצפוניים יותר, המצויה לרוחב רצועת הטונדרה, מהטונדרה של צפון מערב רוסיה לרוחב אסיה עד לצפון מזרח אסיה.
הפרטים בה מתאפיינים בצוואר ובמקור קצרים יחסית.
בקבוצה זו שתי תת-קבוצות: rossicus ו-serrirostris.
אווז האחו נצפה בישראל חמש פעמים, מתוכן שלוש פעמים באגמון החולה:
- תצפית ראשונה - אילת, מרץ 2007 - במגרש הכדורגל העירוני.
- תצפית רביעית - ביקור אביבי ב-2.3.15 באגמון החולה-קק"ל.
- אווז האחו ה-5 לישראל נמצא ב-8.12.16 באגמון החולה.
האווזים נודדים בדרך כלל מהצפון הרחוק - אזור סקנדינביה וסיביר, שם הם מקננים בקיץ, אל האזורים המישוריים של מרכז אירופה, סביב הים השחור, כמו בולגריה, רומניה ואוקראינה שבהם הם עושים את החורף.
אווז הודי או אווז מפוספס ראש (שם מדעי: Anser indicus) הוא מין של אווז ממשפחת הברווזיים המצוי באזור מרכז אסיה ובדרום אסיה, כולל בהודו.
הוא בעל ראש לבן עם מקור צהוב ועיניים שחורות.
על העורף כמה פסים שחורים והצוואר אפור מקדימה ושחור מאחורה.
הגוף אפור עם בטן לבנה והרגליים כתומות ובעלי קרומי שחייה.
האווזים נודדים בלהקות לאורך קילומטרים רבים בחיפוש מזון.
הם מקייצים באגמים גבוהים ליד אזורי עשב נמוך שופע.
אזורים אלה כוללים את דרום טיבט, מונגוליה, קזחסטן ורוסיה.
בחורף הקר הם נודדים מעל הרי ההימלאיה לעבר דרום אסיה.
הם נחשבים לעופות המעופפים בגובה הרב ביותר בעולם - מעל הר מקאלו שבגובה 8,481 מ' וייתכן שגם מעל הר האוורסט שבגובה 8,848 מטרים והוא ההר הגבוה ביותר בעולם, אך התצפית לא אושרה.
הם יכולים להמריא לגובה 6,400 מטרים בתעופה והם עפים כך בעיקר בלילות.
לא ידוע מדוע מגיעים האווזים לגובה זה.
בחורף הם נודדים להודו מאסאם ועד טאמיל נאדו.
הם רועים בשדות מעובדים ובכר דשא.
חלק מהאווזים נשארים בטיבט כל השנה.
הם מתרבים באזור רמת טיבט.
האווזים צמחוניים וניזונים מחיטה, עשב ומגידולי קרקע וגם ממעט חרקים.
הם נטרפים על ידי שועלים, עיטים, עיטמים והצעירים גם על ידי עורבים, שחפים ועוד.
אווז אחו הטונדרה (שם מדעי: Anser serrirostris) הוא מין של אווז ממשפחת הברווזיים וקרובו ל המין אווז אחו הטייגה.
בעבר היה תת-מין שלו אך הופרד.
צבעו מזכיר את אווז הטייגה אך בעל ראש ומקור כהים יותר.
האווז מצוי בטבע באזורי הטונדרה וערבה צפוניים בצפון סיביר.
אווז ברנט (שם מדעי: Branta bernicla) היא מין אווז מהסוג ברנטה שבמשפחת הברווזיים.
הוא בעל גוף חום כהה וחזה, צוואר וראש כהים עם פס לבן בתחילת הצוואר.
לאווזים יש ראש גדול, מקור קצר ורגליים ארוכות.
האווזים רועים בלהקות סביב לחופי האזור הארקטי ממערב אירופה למרכז ומערב סיביר ולאורך חופי קנדה ואלסקה.
בארצות הברית הם נמצאים בין מיין לג'ורג'יה.
האווזים ניזונים מעשבים שהם מלקטים במקורם אך מחבבים במיוחד עשבי ים ממין Zostera marina.
הם חיים בקבוצות גדולות ומקננים סמוך למושבות של אוחי שלג.
האוחים מקננים סמוך לזמנם ומגרשים שועלי קוטב רעבים המתקרבים לביצים.
אך לאחר הבקיעה האוח עלול לחטוף את אחד האווזונים עם הוריו לא משגיחים עליו ומגרשים את האוח.
אווה שלוס הייתה סופרת יהודייה ניצולת שואה.
היא הייתה בתו המאומצת של אוטו פרנק, אביה של אנה פרנק.
אווה שלוס נולדה בווינה, אוסטריה.
הוריה היו אריך ואלפרידה גירינגר.
בעקבות האנשלוס, היגרה משפחתה לבלגיה, ובהמשך התיישבה באמסטרדם שבהולנד.
באמסטרדם הכירה משפחת גירינגר את משפחת פרנק, ואווה התיידדה עם הבת הצעירה במשפחה, אנה פרנק, אם כי הן לא היו חברות קרובות.
ב-1940 נכבשה הולנד בידי הוורמאכט, ובמאי 1944 נשלחה כל משפחת גירינגר למחנה אושוויץ.
אביה ואחיה נספו במחנה, אולם אווה ואמה שרדו ושוחררו בידי כוחות הצבא האדום.
ב-1945 הן חזרו לאמסטרדם, שם השלימה אווה את השכלתה ולאחר מכן למדה אמנות באוניברסיטת אמסטרדם.
בנובמבר 1953 נישאה אמה לאוטו פרנק, אשר שכל את אשתו אדית ובנותיו מרגוט ואנה בשואה.
שלוס פרסמה ארבעה ספרים על חוויותיה בשואה והרצתה על כך במוסדות חינוך.
על פועלה להנצחת השואה, קיבלה בשנת 2001 תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת נורת'מבריה, ועיטור של חברה במסדר האימפריה הבריטית.
המחזאי האמריקאי ג'יימס סטיל שילב את סיפוריה במחזה "And Then They Came for Me" (ואז הם באו בשבילי).
היא נמנתה בין מייסדי הסניף הבריטי של קרן אנה פרנק.
במהלך סכסוך בין הקרן לבית אנה פרנק בשאלת הבעלות על יומניה המקוריים של אנה, התערבה שלוס לטובת הקרן בטענה שבית אנה פרנק הפך לאתר פולחן נטול הקשר.
היא טענה שאביה החורג, אביה של אנה, לא היה מסכים שהמסמכים יוצגו באופן ציבורי, וכיוון שלא היה דתי גם לא רצה להציג את סיפורה של בתו באופן מיוחד כ"סיפורה של נערה יהודייה".
אווה נישאה ב-1952 לצבי שלוס, ישראלי לשעבר, אותו פגשה במהלך לימודיה בלונדון.
שלוס התגוררה בלונדון, שם נפטרה ב-3 בינואר 2026, בגיל 96.
אוה שלוס, ילדות אחרת: מסע החיים של אווה, יד ושם, 2001.
אווה פרנסיס (1952 – 2 בפברואר 2025) היה שם הבמה של שריתה אלפסי, שהייתה זמרת ישראלית.
הייתה ידועה כמבצעת המקורית של השיר "ים של דמעות".
פרנסיס נולדה בשם שריתה אלפסי בטנג'יר, שבמרוקו.
בשנת 1963 עלתה יחד עם משפחתה לישראל, והתגוררה בפתח תקווה.
כבר בגיל 8, עוד כשגרה בטנג'יר, היא החלה לשיר מוזיקה בסגנון קופלאס (ז'אנר ייחודי ליהודים דוברי הלדינו).
בשנת 1968, כשהיא בגיל 16, זיהה האמרגן אברהם אלון את כשרונה והיא החלה לעבוד איתו כמנהלה האישי.
בעצתו, היא אימצה את שם הבמה "אווה פרנסיס", וזאת כדי לא להיות מזוהה עם זמרת ישראלית שכשלה משנות הארבעים ששמה שריתה.
פרנסיס הופיעה ברחבי הארץ במועדונים ובבתי מלון ושרה בשפות שונות: עברית, ספרדית, צרפתית, איטלקית ואנגלית.
בתחילת שנות השבעים, לאחר שסיימה לעבוד עם אברהם אלון, החלה לעבוד עם האמרגן איתן גפני.
בשנת 1971 ביצעה לראשונה הקלטה באולפן הקלטות.
השיר הראשון שהקליטה היה "ים של דמעות", שגרף הצלחה גדולה באותה השנה (בשנת 1985, השיר הוקלט כגרסת כיסוי על ידי הזמר זוהר ארגוב ויצא לאור בתקליט הנושא את שמו: "ים של דמעות", ובשנת 2003 בוצע על ידי הזמרת נינט טייב במסגרת הגמר הגדול של "כוכב נולד").