tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטרת תגבור הלגיונות הייתה לחזק את הגבול המזרחי העוין, ולמעשה אדריאנוס שאף לבנות מחדש את בית המקדש השלישי, אולם עניין זה לא מומש בשל פעילותם העוינת של השומרונים.
שמו, מעמדו ואישיותו של בר כוכבא
הכינוי "בר כוכבא" (בן הכוכב) נזכר לראשונה על ידי אוסביוס, הארכיבישוף של קיסריה (כמאתיים שנים לאחר המרד):
אוסביוס גם מצטט בספרו את יוסטינוס, שנולד בארץ ישראל וחי בתקופת המרד והזכיר בכתביו את "בר-כוכבא, מנהיג מרד היהודים".
באיגרות בר כוכבא שנמצאו במערות במדבר יהודה, נתגלה לראשונה שמו האמיתי: "שמעון בן כוסבא".
האגרות, בעברית ובארמית, מכילות צורות נוספות של השם: "בר" במקום "בן", וכן "כוסבה", "כושבה" או "כשבה".
רק מתוך אחד המכתבים ביוונית, מתברר כי ביטאו את שמו "כוסיבא" (Χωσιβα).
במסמכים הכלכליים (שטרות) שנמצאו הוא מוזכר בשמו ותארו המלא "שמעון בן כוסבא נשיא ישראל".
ייתכן שנקרא "כוסבא" על שם יישובו – היישוב כּוֹזֵבָא שמוזכר בספר דברי הימים, שהיה בתחום נחלת יהודה.
אף שרבי עקיבא דרש עליו את הפסוק בספרות חז"ל הוא נקרא בשם "בר כוזיבא".
לדעת יגאל ידין, האיגרת הכתובה יוונית שמתוכה נתברר כי שמו נהגה "כוּסִיבַּא", מסבירה את משמעות הגרסאות השונות של שמו: חסידיו, שהאמינו בשליחותו המשיחית, החליפו את הסמ"ך בכ"ף ל"כוכבא", ואילו מתנגדיו, במיוחד לאחר כישלונו, שינו את שמו ל"כוזבא".
לדעת חנן אריאל, ההנחה של רבי עזריה מן האדומים ורנ"ק כי במקורות היהודים שיבשו במכוון את שמו לשם גנאי, מלשון כזב-שקר או לאכזבה לאחר הכישלון, איננה נכונה.
לעמידה על אישיותו ומעמדו של בר כוכבא ישנם שני מקורות עיקריים – אגדות חז"ל העוסקות בו, ואיגרותיו שנשתמרו.
התואר "נשיא ישראל" איננו זהה בהכרח לתואר של ראשוני מנהיגי בית חשמונאי, כיוון שבתלמוד התואר שלו היה "מלכות בן כוזיבא", ואף "מלך המשיח" ולכן היו חוקרים שטענו שהיו לו סמכויות של מלך, והתואר נשיא הוא תואר של מלך אידיאלי, כפי שמתואר בחזון אחרית הימים של יחזקאל,
בתקופת המרד הגדול לא היה מנהיג מרכזי והלוחמים היו מפוצלים לכתות וכתי כתות, הלוחמים זה בזה, באותה המידה שהם לוחמים ברומאים.
בר כוכבא הצליח לאחד את העם תחת הנהגתו, דבר המעיד על אופיו.
בר-כוסבה הוא דמות שמעט ידוע עליה.
לפי המקורות הקיימים, חסר ייחוס, נכסים או השתתפות בבתי המדרש השונים.
עם זאת, בתלמוד הירושלמי נאמר כי היה אחיינו של רבי אלעזר המודעי, מגדולי החכמים בדורו, אשר יש מהחוקרים המשערים שהוא "אלעזר הכהן" המופיע במטבעות בר כוכבא.
למרות זאת הגיע למעמד שיכלו לשאת בו רק אנשי ייחוס מימים ימימה, שאף יוחסו לעיתים לבית דוד.
אך מצד שני דאג לצורכי הדת של חייליו.
על גבורתו וכוחו הפיזי של בר כוכבא סיפרו חז"ל כי "היה מקבל אבני בליסטרה באחת מארכובותיו, וזורקן והורג בהן כמה נפשות".
אף אם יש הפלגה בתיאור זה, נראה גם מהעדויות של מקורות היסטוריים אחרים, כי מנהיגותו הקרבית הייתה נועזת ועוצמתית.
עדות נוספת במקורות היהודים מעידה כי לימד את חייליו בצאתם לקרב, לומר כלפי האל שלא יעזור ולא יפריע ("ובשעה שהיו יוצאין למלחמה היו אומרים לא תסעוד ולא תכסוף"), מה שהיה למורת רוחם של חכמים.
לסוגיית מותו של בר כוכבא, חז"ל אומרים שמצאו נחש כרוך על גופו בעקבות זלזולו ברבי אלעזר המודעי (ירושלמי שם), וגם בעניין הם הפליגו ביכולותיו, ומייחסים לאדריאנוס את האמירה, "אם אלוהיו של אלו לא היה הורג אותו, מי היה יכול להורגו"?
מעבר לאמירה האמונית-חינוכית שיש בעניין, יש בה הדהוד לדבריו של רבי עקיבא על משיחיותו של בר כוכבא.
יגאל ידין שיער כי בר כוכבא הפך בזמן המרד את השפה העברית לרשמית, לאחר ירידת קרנה והשימוש שנעשה בארמית, בעקבות חורבן בית המקדש.
הדבר מסביר מדוע קיים מעבר מארמית לעברית בתעודות שנמצאו במערות האגרות ומדוע בר כוכבא השתמש בעברית באופן כה נרחב.
אורי מור אף מצביע על כך בתעודות העבריות ישנו מעבר מדגם של "בר" פלוני ל"בן" פלוני.
למרות החלטתו של אדריאנוס להקים את העיר האלילית איליה קפיטולינה במקומה של ירושלים, החרבה מזה כ-60 שנים, היהודים לא הגיבו בהתקוממות מיידית נגד הרומאים.
הנהגת המרד המתוכנן פעלה בשיקול דעת, והמתינה עד להשלמת ההכנות למרידה מאורגנת היטב.
אגירת כלי נשק (שיוצרו בכוונה עבור הצבא הרומי עם פגמים שפסלו אותם לשימוש).
תפיסת מקומות אסטרטגיים, וביצורם באמצעות בניית חומות, וכן באמצעות חפירת מערכות מסתור, שכללו מנהרות קשר ומעברים תת-קרקעיים.
הקמת יחידות מורדים במחתרת, שעברו אימונים צבאיים.
בניגוד לאסטרטגיה של התבצרות בערים ובמבצרים, שהייתה מקובלת בתקופת המרד הגדול, ושלא הוכיחה את עצמה אל מול מכונת המלחמה הרומאית (אפילו במבצרים קשים מאוד לגישה כגון מצדה), הושם הפעם דגש על הסתמכות על מערות מסתור לתקיפה והסתתרות ועל שימוש בטקטיקות לוחמת גרילה.
העיר ביתר, שהייתה במרחק קצר מירושלים, במיקום אסטרטגי וטופוגרפי מעולה, הוכנה לשמש כמרכז צבאי ומדיני של המרד.
ההרודיון הוכן כמרכז המנהלתי, ועין גדי לחוף ים המלח נועדה לשמש כנמל לקבלת אספקה.
נראה שכל כוחות המורדים פעלו באופן מאוחד ומתואם, וקיבלו את הנהגתו של בר כוכבא, ושהלקחים מכישלון המרד הגדול הופקו.
על פי עדותו של דיו קסיוס ההכנות למרד נמשכו זמן מה, והעיתוי לפריצתו היה מתוכנן:
מניתוח של מקור זה, ניכרת חשאיותם של היהודים בשמירה על ההכנות למרד בחשאי, גם כאשר חנו בארץ ישראל שני לגיונות, ואפילו בעת ביקור הקיסר אדריאנוס ופמלייתו.
הרומאים לא חששו ממרדנותם של היהודים, עד כדי כך שאפילו הטביעו מטבעות הנושאות מסר של שלום, וסמכו על היהודים בייצור כלי נשק ששימשו לאחר מכן נגדם.
כמו כן מחילות המעבר היו צרות ביותר וחייבו את העובר בהן ללכת בצורה שפופה או אף לזחול, על מנת להקשות על החיילים הרומיים כבדי התנועה לנוע בתוכן ולתפקד ביעילות.
חלק מהמחילות נחפרו כדי לשמש כפתחי אוורור לנחבאים או לאורבים במערכת המסתור.
נוסף על כך במערכות המסתור היו גם תנאים לאגירת מים ומזון לשהייה ממושכת.
בשל כך סבור יוסף קלוזנר, כי מערכות המסתור נחפרו כהכנה למרד הממשמש ובא, וגם בעיצומו של המרד המשיכו היהודים בחפירת מערכות מסתור בשפלת יהודה.
הממצאים מעידים לדעתו על כך, שחפירת המנהרות בוצעה תחת יד מכוונת והנהגה מסודרת.
חוקרים אחרים, למשל אופנהיימר, מסכימים כי מערכות אלה היו בשימוש היהודים במהלך מרד בר כוכבא, אולם מטילים ספק בכך שהם נחפרו במסגרת ההכנות לקראת המרד.
גרץ ובעקבותיו חוקרים נוספים רבים, בהם אבי יונה, מניחים כי רבי עקיבא מילא תפקיד בהכנת המרד באמצעות גיוס כספים ותמיכה אחרת מהקהילות היהודיות מחוץ לארץ ישראל במסגרת מסעותיו הרבים לחו"ל (מגליה ורומא במערב ועד לבבל ומדי במזרח).
אולם חוקרים אחרים – הלוי, גדליהו, אופנהיימר ועוד – לא מקבלים הנחה זו, בין היתר מפני שחלק ממסעות אלו נערכו עוד לפני מרד התפוצות, זמן רב לפני פרוץ מרד בר כוכבא.
התפיסה שמרד בר כוכבא היה מוגבל לתחום המצומצם של אזור יהודה, ולא התנהל באזורים אחרים של ארץ ישראל, נוצרה ופותחה על ידי דרנבורג וביכלר ובעקבותיהם הלכו חוקרים רבים ובהם מנטל, קליין, אופנהיימר ומור.
אולם יש לא מעט חוקרים שחולקים על טענה זו, בהם גרץ, שלטר, שירר, הלוי, ייבין, אלון ואף הר, וטוענים שהמרד הקיף גם את הגליל ואף חלקים בעבר הירדן המזרחי.
עם זאת, כל החוקרים של המרד מסכימים שעיקר המרד התרחש באזור יהודה.
מלבד דיו קסיוס מעידים על כך גם מקורות יהודים במדרש ובתלמוד הירושלמי.
המקומות המוזכרים במקורות אלה זוהו ברובם בוודאות באזור יהודה.
מיקומה של ביתר שמתוארת כבירת המרד, נתגלה בקרבת הכפר הערבי בַּתִּיר ליד המקום המכונה ח'רבת אל-יהוד, היישוב חמתא זוהה כ-15 ק"מ צפונית-מערבית לביתר, וכפר לקיטיא זוהה כ-15 ק"מ צפונית-מערבית לירושלים.
לגבי בית אל, הרי שמיקומה ברור מצפון לירושלים, כך גם גופנא, כפר חריבה המוזכר בתלמוד הירושלמי, מזוהה ליד סוסיתא או ליד לוד.
והיישובים לכיש, דיכרין ושחליה מאותרים באזור בית-גוברין.
מקור נוסף המעיד על חשיבותו של חבל יהודה במסגרת המרד הם אגרותיו של בר כוכבא, שנתגלו במדבר יהודה בתחילת שנות ה־60 של המאה ה־20. הראיה הראשונה היא עצם העובדה, שהאגרות נמצאו באזור זה סמוך לעין גדי, והראיה השנייה היא שמוזכרים בהם מקומות מוכרים ביהודה.
מהאיגרות ניתן להבין, שלכוחות המורדים הייתה שליטה במקומות הללו בשפלת יהודה.
ראשית אחד מהמרכזים המנהלים של המרד היו בהרודיס – הלא היא הרודיון שנבנתה על ידי המלך הורדוס, שימשה למקום מנוחתו האחרון ונמצאת לא רחוק מהעיר בית לחם.
עיר נחש זוהתה עם דיר נחאס סמוך לבית גוברין, כ-20 ק"מ ממזרח לאשקלון.
יגאל ידין זיהה את קריית ערביה על פי האיגרת, בעין ערוב דרומית לבית לחם.
על מיקומן של עין גדי ותקוע אין עוררין.
עין גדי היא עיר המוזכרת כבר במקרא, במסלול בריחתו של דוד המלך וממוקמת על חופו המערבי של ים המלח.
תקוע נזכרת אף היא בתנ"ך וממוקמת בסמוך להרודיון, ובסמוך לה הוקמה ב-1977 התנחלות הנושאת שם זהה.
אולם לא רק המקורות התלמודיים והאגרות מעידים על מרכזיותה של יהודה במרד.
מיקום מערכות המסתור (בהרודיון, חורבת ג'דוד, בחורבת עקד, וכן בדרום הר-חברון) שנתגלו מתאים, למעשה, לפריסת ההתיישבות היהודית באזור, וכן לתפוצת מטבעות בר כוכבא, שעל-פי קלונר וזיסו, ניתן ללמוד ממנה היכן היו אזורי ההשפעה והשליטה של בר כוכבא.
קלונר וזיסו סוקרים במאמרם את מערכות המסתור המזוהות עם המרד ועל פיהן מסיקים החוקרים, גם המצמצמים בהיקפו של המרד וגם המרחיבים, כי עיקרו התמקד באזור יהודה.
שאלת השתתפותו של הגליל במרד
מידת השתתפותו של הגליל בלחימה שנוי במחלוקת בין החוקרים, בעיקר בשל המחסור במקורות שיעידו על לחימה באזור זה.
במקורות נזכרים בהקשר למרד המקומות הבאים: כבול, כפר חרוב (ליד סוסיתא או לוד), כבוש, מגדל צבעיה (חורבת א-דור, במוצא הירמוך שבעמק הירדן), מגדל נוניא (ליד הכנרת), כפר אימרא, ושיחים (לא הרחק מציפורי).
שלושה מקורות בתורה שבעל פה (בבלי, תוספתא וירושלמי) מעידים על מצב כלכלי קשה לאחר המרד בגליל.
באחד מהם אף נזכר בפירוש כי אדריאנוס החריב את הגליל:
רבי יוסי, מראשי החכמים במרכז באושא, שנוסד לאחר מרד בר כוכבא, מצוטט כמי שאומר בפירוש, שהמצב הכלכלי הקשה הוא בשל שאדריאנוס החריב את הארץ.
מנטל ובעקבותיו מנחם מור סוברים כי ייתכן שמדובר בתופעת לוואי של המרד עצמו, כתוצאה משימוש בגורמי הייצור באזור זה, למען המאמץ המלחמתי של הלגיונות שהובאו ליהודה, על מנת לדכא את המרד, אך כנגד גישה זו ניתן לומר כי הקיסר אדריאנוס לא היה פוגע בגליל, אלמלא תרם למרד בצורה כלשהי.
על זאת יש להוסיף תגליות ארכאולוגיות של כתובות קבר בגדר ובבית שאן של חיילי לגיונות, שהיו בארץ ישראל, רק בעת המרד עצמו.
דוד משה הר מביא את המקור שלדעתו יכול להוכיח כי המרד התפשט גם בגליל:
בחינה מדוקדקת של איגרתו של בר כוכבא (משמאל) הובילה את החוקרים למסקנה, כי עדות זו רק מספרת שכמות מסוימת של גליליים (שמספרם לא ידוע), השתתפו בלחימה תחת פיקודו של בר כוכבא.
עניין זה יכול להעיד על תמיכה במרד מעבר לגבולותיה הטריטוריאליים של יהודה, אולם לא על לחימה של ממש בצפון הארץ.
על פי סקירת מערות המסתור בגליל, נראה שיהודי הגליל התכוננו למרד ממש כמו יהודי יהודה.
לפי בדיקת סקר של פעילות מיטבעות באזור ארץ ישראל, בתקופה שבין טראיאנוס לבין אנטונינוס פיוס, קינדלר מסיק כי בתחילת המרד כבש בר כוכבא בצפון את הערים טבריה וציפורי, וכן את ערי הדקפוליס: גדר, ניסה-סקיתופוליס וסוסיתא, ואף הערים רבת-מואב וכרך-מואב שבפרובינקיה ערביה והסמוכות לגדה הדרומית-מזרחית של ים-המלח.
חלק מהחוקרים מנסים להוכיח מגורלם של יהודי הגליל, שהיה טוב בהרבה מגורלם של יהודי יהודה, כי השתתפותו של הגליל במרד בר כוכבא הייתה מועטה (אם בכלל), בהשוואה לאזור יהודה, בשל השליטה ההדוקה של כוחות צבאיים רומיים בגליל ובדרכים היורדות מהגליל בלגיו, תל שלם ועוד, ובשל ריחוקו של הגליל מירושלים.
אך חלק אחר של החוקרים חולק עליהם או לפחות מסתפק בהם בשל מקורות וממצאים שונים.
לגבי השתתפות השומרונים נחלקו החוקרים בדעותיהם.
העדויות בהקשר לשומרונים הם דברי אגדה בתלמוד, כרוניקות שומרוניות כמו אבו אל-פתח, ספר יהושע השומרוני (שבו יש דברים סותרים בהקשר זה), הכרוניקון של אדלר (שמציין כי הצעירים הצטרפו למרד) התולדה שפרסם נויבאור, דברים של אוזביוס וממצאים אפיגרפיים.
לגבי דברי האגדה בתלמוד (הכותי בביתר) גדליהו וחוקרים נוספים סוברים כי לא ניתן ללמוד מהם, ומדובר בעיקר במסורת עממית המייחסת מעשי הלשנות לשומרונים.
לגבי הכרוניקות הן מאוחרות ויש בהן דברים סותרים לגבי השתתפותם או חוסר השתתפותם של השומרונים ולא ניתן להסתמך עליהן במידה רבה.
בספר יהושע השומרוני, מתוארות גזרות השמד שאותן ספגו גם השומרונים מידי אדריאנוס ומלבדם מתואר טבח שבוצע בשומרונים.
אולם החיבור נכתב בימי הביניים, זמן רב לאחר המאורעות עצמם, ונגוע באי דיוקים היסטוריים מהותיים, ולכן גדליהו כמו ייבין מתקשים לקבל את אמינותו.
בממצאים האפיגרפיים נמצאה כתובת על קבר של חייל מהלגיון החמישי מקדוניקה ליד שכם, שאבל מתארך אותה לזמן מרד בר כוכבא.
ממצא נוסף הוא כתובת הקדשה ליופיטר מהמאה השנייה לספירה שנמצאה בשומרון, אותה פענח וינסנט.
על סמך כל העדויות הללו, מניח גדליהו כי האיבה שהייתה בין השומרונים ליהודים, לא מנעה מהם להתחבר כנגד אויב משותף גדול יותר – הרומאים שאסרו על שניהם את המילה, והוא משער כי רובם של השומרונים לא מרדו, אבל מיעוטם "מן הנערים" מרדו, וריתקו חילות מצב אל היישובים השומרונים.
דבר נוסף שנותן סעד להנחותיו הן עדויות במקורות המעידות על קרבה הלכתית מסוימת בין השומרונים ליהודים בתקופת דור יבנה.
כיוון שהמקורות הכתובים בני התקופה, אינם יכולים לתת מידע רב, בהקשר של התפרשות שלטונו של בר כוכבא ממזרח לים המלח, על פי מספר ממצאים ומחקרים של שבבי מידע ארכאולוגים, ניתן לראות כי גם יהודי הפראיה או לפחות חלקם השתתפו במרד.
מסמכים משפטיים שונים בשפות ארמית, יוונית ונבטית, שהיו שייכים לנשים בשם בבתא וסלומה ובני משפחותיהן, שמוצאם מכפר מחוזא הממוקם בעבר הירדן המזרחי דרומי, בשטח הפרובינקיה ערביה, נמצאו ליד עין גדי בנחל חבר, אך אינן תורמות לגבי עוצמת המרד מאומה.
עדות הנוגעת לפריסה הטריטוריאלית, אנו מקבלים בשטרי מכירה של בתים מכפר ברו משנת שלוש למרד בר כוכבא.
את כפר בריו (או כפר ברו) יש לזהות באתר בשם מינאת אל-חסן הנמצא ממזרח לים המלח, מעל המעיינות החמים של ואדי זרקא, כחמישה קילומטרים מצפון-מערב למכוור, מול ואדי מורבעת.
לדעת פרופ' חנן אשל, מקורן של תעודות נחל חבר/צאלים 8 ו-8a הוא במערות מפלט באזור כפר ברו.
תעודות אלו מעידות כי לבר כוכבא הייתה שליטה על אזורים מסוימים (או יותר נכון אזור מסוים – הפראיה) בעבר הירדן.
שליטה זו של בר כוכבא בשטחים בעבר הירדן המזרחי הצטמצמה עם התקדמות הכוחות הרומאיים לכיבושה מחדש של יהודה.
עדות נוספת להתפשטות המלחמה לפראיה שבעבר הירדן המזרחי היא פפירוס (פ.
ברול) שנכתב בקיסריה בשנת 152 לספירה המתאר תהליך אדמיניסטרטיבי, הנוגע לחלוקת אדמות לווטרנים בכפר בשם משאן שבפראה בפני לוסיוס קווייטוס, המושל של סוריה פלשתינה, ואליוס אמפאיגטס, איש חופשי ששירת בתור פרוקטור.
פרופ' ורנר אק הראה כי האדמה שקיבל הווטרן, הייתה חלק מחלוקת קרקעות של יהודים מורדים, שנטשו את אדמותיהם בזמן מרד בר כוכבא.
האדמות שהחרימו הרומאים ניתנו במקום מתת הכסף הנהוגה לווטרנים המשתחררים.
מחקר נוסף התומך בהשתתפות יהודי הפראיה במרד בר כוכבא הוא עבודת הדוקטור של נחום שגיב, בה הראה כי היישוב היהודי בפראה הפסיק להתקיים לאחר מרד בר כוכבא.
שאלת כיבושה של ירושלים במרד
שאלת כיבושה של ירושלים שנויה במחלוקת.
בתעודה שנמצאה ב"מערת האגרות" שבנחל חבר, נזכרת ירושלים.
על פי שמואל אברמסקי קשה להעלות על הדעת שבחוזה מעשי של מקח וממכר יזכירו בסתם את ירושלים.
זלוטניק משער כי מטבע רומאי של ייסוד העיר עם ציון של הלגיון החמישי מקדוניקה, מציין ייסוד מחדש של איליה לאחר דיכוי המרד, ונעשה כיוון שהלגיון העשירי ספג אבדות כבדות.
לעומת זאת החוקרים שסוברים כי בר כוכבא לא כבש את ירושלים, מציינים שבין למעלה מחמישה-עשר אלף המטבעות שנמצאו עד כה בחפירות בירושלים, רק שלושה הם מטבעות בר-כוכבא.
לכן, חוקרים אלו טוענים כי יש להניח שמטבעות אלו הובאו לירושלים לאחר שנלקחו כשלל בידי חיילים רומאיים.
יהושע זלוטניק פורך את ההנחה הזו בטיעון שרק ארבעה מטבעות של איליה קפיטולינה מתקופת אדריאנוס נמצאו בירושלים, אף שמטבעות אלו לא היו נדירים כלל ועיקר.
בנוסף הוא טוען כי לאחר דיכוי המרד, הרומאים הוציאו צו שאסר שימוש במטבעות של בר כוכבא, דבר שיכל לגרום למיעוטם.
עוד טוענים החוקרים שמתנגדים כי דיו קסיוס היה צריך לציין עניין זה.
ועימות עם הלגיון העשירי, היה מביא לאסון שהיה צריך להיות מתועד במקורות הרומאים או במקורות היהודים.
לשאלה אם התרחש כיבוש ירושלים מדוע אם כן הוא לא נזכר בשום מקור רומאי היסטורי (ובמיוחד דיו קסיוס), טוען הרב אייזיק הלוי, כי הרומאים הסתירו את הדבר מטעמים תעמולתיים.
זלוטניק מוסיף שגם למקורות היהודים היה עניין להסתיר זאת, לאור התוצאות העגומות של המרד.
ישנם חוקרים שסוברים כי המורדים כבשו את ירושלים, אבל לא הספיקו ליישבה, כיוון שהיו עסוקים בלחימה.
המפה הדתית של ערב המרד ביהודה הייתה מורכבת עדיין מכיתות בית שני, שעל אף שכוחן (בעיקר של הצדוקים) נחלש, הפילוג בינן לא פס.
על אף חורבן המקדש, האליטה הכהנית והסיעות שהיו מזוהות עמה נותרו ככוח חי.
חוקרים כדייוויד גולדבלט אף שיערו שהדוחפים העיקריים למרד בר-כוכבא היו אותם גורמים כהניים, וש"אלעזר הכהן" היה מראשיהם.
המצדדים בראייה זו מסתמכים בין היתר על הפרשנות לתואר "נשיא" בידי בר-כוכבא, שהם סוברים שנשאב מרעיונות אפוקליפטיים שמצויים גם במגילות קומראן ונכתבו על ידי חוגים מקורבים לכהונה, אם כי היסטוריונים רבים מערערים על רעיון זה.
מנחם מור קבע שעל פי המקורות המצויים, ההשערה אינה ניתנת לביסוס.
לגבי השתתפותה ועמדותיה של התנועה הרבנית, יורשת הפרושים, עמד פטר שפר על כך שהספרות התלמודית אינה נדיבה במתן מידע אודות בר-כוכבא עצמו.
ואילו אגרותיו של בר-כוכבא כלל אינן מזכירות את חכמי יבנה.
קיימים מקורות תלמודיים סותרים: עולה התנגדותם של חכמים לבר כוכבא בתלמוד הבבלי (במסכת סנהדרין אף נכתב שהחכמים עצמם הרגוהו) ולעומתם צידודו של רבי עקיבא ולבטח תלמידיו בבר כוכבא.
נתונים מהתלמוד הבבלי מהימנים פחות מנתונים מהתלמוד הירושלמי, בכל הנוגע לעדויות על בר כוכבא והמרד, בשל שתי סיבות: הריחוק ממקום התרחשות האירועים, והתנגדות יהודי בבל למרידה בשלטון.
בעוד שקשה להסיק אודות יחסם של הרבנים למרד, ברור ללא ספק כי הם התחזקו בעקבותיו והתקדמו עוד להפיכה לכיתה הדומיננטית ביהודה, מעמד שהשיגו לבסוף במאה השלישית.
עדויות ראשונות – משיחיותו של בר כוכבא
עדות זו, מהתלמוד הבבלי, טוענת כי בר כוכבא עצמו טען למשיחיותו, אולם כשהתברר כי אין ביכולתו לשפוט באמצעים על-חושיים, נהרג על ידי החכמים.
ראשית יש לקחת עדות זו בערבון מוגבל בשל מקורה הבבלי.
למעשה עדות זו מתאימה למגמותיו של התלמוד הבבלי.
זהו המקור היחיד שבו נזכר רבי עקיבא בקשר למרד בר כוכבא.
אך יש בו עדות ברורה וחד משמעית כי רבי עקיבא, תנא מגדולי חכמי הדור והיהדות לדורותיה, בן תקופתו של בר כוכבא, מצהיר בריש גלי כי בר כוכבא הוא המלך המשיח.
בעקבות מקור זה אומר הרמב"ם את דבריו המפורסמים על בר כוכבא ב"הלכות מלכים ומלחמות":
הרמב"ם, כדרכו בסוגיות רבות שבהן יש התנגשות בין הירושלמי לבבלי, מעדיף את עדות התלמוד הירושלמי, ואף מתעלם כליל מהעדות המופיעה בתלמוד הבבלי, ומכך שהמשיח לפי שיטתם אמור להיות דמות ניסית ומופתית.
יהושע אפרון סובר שסיבת השקפתו הרציונלית של הרמב"ם על ימות המשיח ועל קץ השעבוד, היא זאת שהכריעה לטובת המקור הירושלמי ולא הבבלי.
הרמב"ם גם מוסיף שרבי עקיבא היה לא פחות מאשר נושא כליו של בר כוכבא.
היו שפירשו דבר כזה כפשוטו, וטענו שכנראה היה לו מקור שאיננו בידינו, והיו שראו בדבר ביטוי אלגורי, שמביע את תמיכתו הגדולה של רבי עקיבא בבר כוכבא.
על פי הרמב"ם מלך המשיח אמור להיות מלך יהודי, על פי הדגם של משיח שנזכר במקרא, בעיקר בהכוונה למלכים הראשונים על ממלכת ישראל המאוחדת: שאול ודוד.
מלכים שנמשחו עם הכתרתם בשמן המשחה על ידי הנביא שמואל, ושניהם לא היו אלא אנשי צבא, שהושיעו את העם מיד אויביו.
כך, התקווה למשיח בעם היהודי הייתה למשיח ארצי, שיגאל את העם מצרותיו, ובשיאו ישקם את ירושלים ויקים את בית המקדש, ולא למשיח אלוהי-רוחני שיביא לגאולה נסית וטוטלית לעולם להבדיל בסגנון ישו הנוצרי.
בדעה זו אוחזים חוקרים רבים כמו אופנהיימר ואפרון.
בירושלמי מובא שרבי אלעזר המודעי שהה בביתר והיה מקורב ביותר לבר כוכבא, ואף התפלל בכל יום על הצלחת המרד – דבר המוביל אותנו למסקנה כי רבי אלעזר המודעי, שהיה מבין החכמים, תמך במרד.
בירושלמי מעיד על עצמו רבן שמעון בן גמליאל בעדות ממקור ראשון, על היותו בביתר כילד, ששרד את מוראות המרד, וגדליה אלון, כתב על כך שהדבר מעיד על הימצאותו של בית הנשיא בעיר הנצורה, ותמיכתו במרד.
לאחר בחינת העדויות הללו, רוב החוקרים מעריכים כי החכמים צידדו בבר כוכבא.
אופנהיימר סבור כי תמיכת החכמים במרד היא כורח המציאות בשל אופייה ההלכתי של המלחמה – סיבותיו ותוצאותיו (גזרות השמד); כמו כן מלבד תמיכת החכמים במרד, הרי שבר כוכבא אף ניהל מדינה בתקופה קצרה, וניהול מדינה, לאחר שנים של שלטון זר, דורש התערבות הלכתית, שאותה ניתן למצוא רק אצל החכמים.
כמוהו סבור כך גם ישראל פרידמן בן-שלום, והוא טוען כי ההכנות המדוקדקות והחשאיות למרד, והעמידה הממושכת מול עוצמתו של הצבא הרומי, חייבו שיתוף פעולה של כל העם תחת הנהגה אחת.
הנהגה שליכדה את העם הייתה בתקופה שלפני בר כוכבא ולאחריו בדמותם של החכמים – כך שאין זה מן ההיגיון שבתקופה קצרה, נאמנותו של כל העם עברה לכיוון אחר.
כמו כן, אין שום עדות ארץ ישראלית הנוגדת באופן נחרץ את מנהיגותו של בר כוכבא והמרד עצמו, גם לאחר כישלון המרד, בשל תמיכתם של החכמים, ואילו העדויות שנוגדות אותו, הרי הן מאוחרות למדי.
כך טוען בן שלום בכותבו: "מרד שהצליח ללכד באופן מופתי את רוב העם בארץ במלחמה האחרונה נגד 'המלכות הרשעה' – היה מרד שהפרושים נטלו בו חלק עיקרי".
בדעת מיעוט טען דוד גודבלאט כי החכמים לא תמכו במרד, ומרד בר כוכבא היה למעשה מרד של הכוהנים, ולא של הפרושים.
בטענתו הוא מבטל את העדויות התלמודיות הנוגדות את דעתו, ומסתמך על עדות המטבעות, כשאחד ממנהיגי המרד היה אלעזר הכוהן.
פטר שפר מסכם את העניין שלא ניתן להוכיח השתתפות פעילה של הרבנים במרד, אף על פי שסביר שהייתה, וכמו כן, לכהונה חייבת להיות תפקיד מכריע במרד.
למרות תמיכתם הכללית של חכמים במרד, הם לא נמנעו מביקורת על בר כוכבא כאשר נהג לדעתם שלא כשורה.
בציטוט שהוזכר קודם ניתנו שתי דעות ביחס לבר כוכבא: רבי עקיבא ראה בו את האיש שיגאל את ישראל, ואילו רבי יוחנן בן תורתא טען כי הגאולה רחוקה עדיין ולא תתקיים בדורו של רבי עקיבא.
על פי דעתו של אופנהיימר, אי-הסכמה זו אינה באה רק על רקע דתי, האם בר כוכבא הוא המשיח או לא, אלא זהו ויכוח אידאולוגי-פוליטי מובהק, שמשמעה שרבי יוחנן בן תורתא שולל את מנהיגותו של בר כוכבא ומתנגד למרד.
רבים עומדים על כך, שיש לשקלל את עמדתו של התנא רבי עקיבא, שהוא אחד ממנהיגי הדור, שמהווה עמוד השדרה של תורה שבעל פה ויש לו תומכים רבים ותלמידים רבים, לעומת חכם אנונימי, שעיקר פרסומו בתלמוד הוא בשל מחלוקת זו.
כך למשל סבר הרמב"ם, שנתן משקל מרכזי לעמדתו של רבי עקיבא.
ישנה עדות נוספת המתארת שיתוף פעולה בין החכמים לבר כוכבא בעניינים צבאיים:
זוהי עדות המתארת את שיטת "מבחני הקבלה" לצבאו של בר כוכבא.
בתחילה נהגו חייליו כמבחן קבלה לצבאו לכרות לעצמם אצבע, אולם התנגדותם של החכמים בעניין גרמה לבר כוכבא, להתייעץ איתם לגבי מבחן קבלה אחר.
תשובתם הייתה שחייל ראוי בצבאו, צריך לעקור ארז תוך כדי רכיבה על סוסו.
אף שיש דברים שקשה לקבל באגדה זו, כמו היכולת לעקור ארז בדהירה, יש להתייחס לגרעין הסיפור.
על פי עדות זו מסיקים חלק מהחוקרים וביניהם בן-שלום שנזיפת החכמים ב"מבחני הקבלה" של בר כוכבא ולא במרד עצמו, והישמעותו להם, מעידות על השתתפותם במרד.
עדות נוספת על בר כוכבא הוא סיפור המצור על ביתר ונפילת בר כוכבא:
מצד אחד ניכרת תמיכתו של רבי אלעזר המודעי במרד, אולם הקונפליקט בין הצדדים והריגתו של החכם על ידי בר כוכבא, מספקים סימנים כי בין החכמים לבין בר כוכבא שררה מתיחות ברורה.
מתיחות זו אף מובילה לפי פרשנות חכמים למותו של בר כוכבא ולכישלון המרד.
ביקורת נוספת מובאת על כך שלפני קרב היה מבקש מאלוהים שלא יעזור ולא יפריע – .
מהסמיכות לסיפור רבי אלעזר המודעי נראה שגם זו ביקורת.
השתתפות תלמידי רבי עקיבא במרד
על פי המקורות היהודים לרבי עקיבא היו 24 אלף תלמידים, שמתו בטווח זמן קצר.
בין פסח לשבועות, בשל כך שלא נהגו כבוד זה לזה.
רוב החוקרים טוענים שכבר מתקופת הגאונים היה מקובל לחשוב ביהדות שתלמידיו של רבי עקיבא מתו בידי הצבא הרומי.
החוקרים מתבססים על הנוסח הספרדי של איגרת רב שרירא גאון, שם נאמר: .
בשל מותם נקבעו החל מתקופת הגאונים, הלכות אבלות לאותה תקופת זמן בשנה, שדוגמתם קיימות רק על חורבן בית המקדש.
אומנם דברים אלו לא מופיעים בנוסח הצרפתי של איגרת רש"ג.
במהלך השנים ניטש ויכוח בין החוקרים איזה מן הנוסחים מדויק יותר, וכיום רוב החוקרים מחזיקים בדעתו של יעקב נחום אפשטיין שהוכיח בראיות חזקות שעל פי רוב הנוסח הצרפתי הוא הנכון.
רב סעדיה גאון בפירושו על הפסוק בדניאל (): , כתב שמדובר על נפילתם בחרב של רבי עקיבא ורבי יהודה בן בבא בזמן מרד בר כוכבא; הלהבה היא שריפת רבי חנינא בן תרדיון, השבי הוא רבי מאיר והביזה מוזכרת אצל רבי ישמעאל.
כל החכמים הנ"ל השתתפו במרד שנכשל, ומטרת המרד לנסות את ישראל: "לִצְרוֹף בָּהֶם" ().
כיום, רוב החוקרים כשמואל ספראי, ואהרון אופנהיימר ואף שמואל אברמסקי מחזיקים בדעה שתלמידיו של רבי עקיבא, השתתפו במרד בר כוכבא ומתו במלחמה.
כך גם סברו הרב צבי יהודה קוק, ותלמידו הרב משה צבי נריה, שהביאו מקורות נוספים בתלמוד לכך שרבי עקיבא ותלמידיו תמכו ואף השתתפו במרד, ונרדפו גם לאחר שדוכא.
מיעוטם של החוקרים כמו גדליה אלון סוברים כי מתו ממגפה עוד לפני המרד, ללא כל שייכות לו.
הדעה המקובלת במחקר התפרסמה משום שהתנועה הציונית אימצה דעה זו ובעקבות כך הפכה את ל"ג בעומר לחג לאומי כזכר למרד בר כוכבא.
דוד פלוסר כותב כי הנוצרים לא ראו בעין יפה את יוזמתו של אדריאנוס לבנות את בית המקדש בירושלים והדבר אף הבהיל אותם (כפי שהדבר נשתמר באיגרת בר נבא).
עלייתו המטאורית של בר כוכבא הייתה איום חמור על יסודות אמונתם, בשל הופעת טוען לגיטימי וחי לתואר מלך המשיח שנשמר בתפיסתם לישו לבדו.
להערכת דוד פלוסר, רבים הצעירים שבהם נהו אחר התקווה החדשה.
לכן נשתמרו אזהרות ממנהיגיהם שלא ילכו אחר בר כוכבא, ואין פלא שדבריו של אוסביוס מקיסריה כלפי המרד ובר כוכבא עוינים ביותר.
על פי מקורות נוצריים, בר כוכבא רדף והרג את הנוצרים שסירבו להתכחש לישו ולהאמין במשיחיותו שלו.
כך כתב למשל הסופר יוסטינוס מרטיר זמן קצר לאחר המרד:
גם אוסביוס מקיסריה כתב באופן דומה: .
בספרות אפוקליפטית נוצרית בת התקופה, כמו חזון פטרוס, יש ייצוגים תכופים לדמות האנטיכריסט, שייתכן מאוד שהושפע מדמותו של בר-כוכבא.
אף שרוב החוקרים ראו את רדיפות הנוצרים כעניין דתי, גדליהו אלון תיאר זאת כעניין פוליטי גרידא בשל כך שהנוצרים סירבו באותה תקופה להכיר במנהיגותו של בר כוכבא ולהצטרף עם יתר אנשי יהודה לצבאו.
לכן הוענשו בשל השתמטותם, כמורדים במלכות ולא בשל אמונתם או דתם.
לפי שני מקורות המרד פרץ בשנה ה-16 לשלטונו של אדריאנוס.
לכן החוקרים משערים שהמרד פרץ בשנת 132 לספירה.
אולם קיימת מחלוקת בין החוקרים לגבי המועד המדויק בו החלה "השנה הראשונה" לשלטונו של בר כוכבא, וההערכות שלהם נעות בין אביב לסתיו 132. לגבי מועד הסיום של המרד, לא נמצאו מסמכים המתוארכים לשנה רביעית למרד.
לדעת אייזיק הלוי (עמ' 589), אותה מקבל גם בצלאל לנדוי, ניתן לחלק את המרד לארבעה שלבים עיקריים:
השלב הראשון התאפיין במלחמת גרילה, בה הייתה יד המורדים על העליונה, והם אף הצליחו להביס כוחות תגבורת רומיים שנשלחו ליהודה מהפרובינקיות הרומיות הסמוכות.
בשלב השני המשיכו כוחות המורדים לזכות בהישגים, ואף הצליחו לכבוש את ירושלים.
בשלב השלישי הצליחו הרומאים לדחוק בהדרגה את כוחות המורדים לשטח מצומצם סביב ביתר, והשלב הרביעי והאחרון של המרד הוא מצור ביתר ונפילתה.
בשלב הראשון של המרד כוחות המורדים השתמשו בשיטות גרילה ובהתקפות פגע וברח, תוך ניצול היכרותם עם השטח, ותוך שימוש נרחב במערכות מערות מסתור, שחלקן היו ערים תת-קרקעיות.
הם הציבו מארבים לכוחות רומאים שנעו בשטח, ולעיתים אף התעמתו איתם בשטח הפתוח.
בתחילה המורדים נלחמו כנגד הלגיון העשירי פרטנסיס שישב בירושלים, הביסו אותו או הטילו עליו מצור, ויש חוקרים הסוברים שאף כבשו את ירושלים.
הלגיון השישי פראטה שישב בלגיו, ליד מגידו, נשלח לתגבר את חיל המצב הרומאי בירושלים וסביבתה אך נהדף.
בשלב זה המורדים לחמו כנגד כוחות רומאיים בסדר גודל של כ-20 אלף חיילים.
האסטרטגיה של בר כוכבא התבססה, לדעת מרדכי גיחון, על מגננה גמישה הבנויה על מערכות מערות המסתור.
הכוחות שפעלו מתוכן יכלו להגיש סיוע הדדי זה לזה, והן אפשרו להם לברוח ממערת מסתור אחת לשנייה בעת הצורך.
הצבא הרומאי ביהודה קיבל תגבורת מהפרובינקיות הסמוכות: סוריה, ערביה ומצרים.
גאיוס פובליקיוס מארקלוס, ניצב סוריה, והלגיון השלישי גאליקה שבפיקודו, והטריוס נפוס, נציב פרובינקיית ערביה והלגיון השלישי קירנאיקה הגיעו במלואם, כבר בשלבים הראשונים של המרד.
ממצרים נשלח כנראה ליהודה הלגיון העשרים ושניים דיאוטריאנה.
לדעת מרבית החוקרים העוסקים במרד, יש סבירות גבוהה שלגיון זה הושמד לחלוטין או ספג אבדות כבדות מאוד במהלך המרד, כאשר הותקף על ידי כוחות המורדים במהלך תנועתו לירושלים מכיוון דרום.
טענה זו מסתמכת בעיקר על העובדה שהלגיון חדל להופיע ברשימת הלגיונות של הצבא הרומאי לאחר דיכוי מרד בר כוכבא (החל משנת 145 לספירה).
הראיות הקיימות לגבי גורלו של הלגיון ה-22 הם נסיבתיות בלבד, ואין ראיה ממשית לכך, שהלגיון אפילו השתתף בדיכוי מרד בר כוכבא.
לדעת החוקר מרדכי גיחון, בשלב זה של המרד סדר הכוחות של הרומאים שעסקו בדיכויו כבר התקרב ל-80 אלף חיילים.
הניצב הרומאי המקומי טיונוס רופוס נכשל בתפקידו, ואולי אף נהרג בזמן המרד.
ייתכן כי בעקבות המצב החמור ביהודה נאלץ אף הקיסר אדריאנוס להגיע בעצמו לאזור.
בכל מקרה, כוחות התגבורת שנשלחו לעזרת חיל המצב הרומאי בארץ ישראל מהפרובינקיות השכנות בשלבים הראשונים של המרד לא הצליחו לדכא את המרד, וכנראה ספגו אף הן אבדות כבדות בלחימה נגד כוחותיו של בר כוכבא.
אישור מסוים לדברי דיו, שהיו נוכרים שלקחו חלק במלחמה לצד היהודים, ניתן למצוא באיגרות שנמצאו במדבר יהודה.
באחת מהן נזכר השם "תירסיס בר תינינוס", שלדעת יגאל ידין יכול היה להיות לא-יהודי שהצטרף אל כוחותיו של בר כוכבא.
הימצאותם של שמות לא-יהודיים ברשימות שבפפירוסים, כמו "גאיוס" למשל, הוסברה על ידו גם בדבקות במטרה היהודית של אנשים שנמשכו משורות מעמד הפועלים של הערים היווניות ושל עבדים נמלטים.
תוך זמן קצר השתלטו חיילי בר כוכבא על אזורים נרחבים ביהודה.
בשלב הראשון של המרד (132–133 לספירה) כוחות המורדים שלטו על שטח גדול, שהשתרע מקו עקרבא-לוד בצפון ובמערב, ועד בקעת באר שבע בדרום.
כוחותיו של בר כוכבא הצליחו כנראה לכבוש גם את ירושלים, היעד העיקרי של המרד, אך ספק אם הצליחו לשקמה מחורבנה, כיוון שהיו עסוקים מדי בלחימה נגד כוחות התגבורת הרומיים.
המרד התפשט גם לעבר הירדן המזרחי לאזור הפראיה היהודי.
במהלך השלבים הראשונים של המרד נקט בר כוכבא בשורת צעדים, שנועדו לחזק את שלטונו ואת מעמדו כמנהיג לגיטימי:
הכריז על עצמאות יהודה והפך למנהיג מדיני ריכוזי.
חילק את הארץ למחוזות ומינה מפקדים.
הנהיג גיוס חובה של האזרחים והעניש את המשתמטים.
הקים פקידות שעסקה בהחכרת קרקעות, שהפקיעו הרומאים ועברו לידיו.
הנפיק מטבעות עם סממנים של ריבונות ("חירות", "גאולה").
הנהיג ספירה חדשה מתחילת המרד, תארוך של המטבעות, השטרות והחוזים.
הנהיג שימוש בעברית במקום בארמית.
באותה תקופה בוצרו מקומות יישוב רבים ושוקמו חורבות (חלקם ליד מערכות המסתור), דוגמת חורבת עקד, כדי שיוכלו לעמוד מול מתקפת הנגד הצפויה של הרומאים.
אדריאנוס, אשר בתחילה לא ייחס חשיבות למרד ולא הבין את עוצמתו, הבין עתה שמדובר במצב חירום, והחליט להזרים את מיטב הכוחות הרומיים מכל רחבי האימפריה לשם דיכוי המרד.
לאחר כישלון הניסיונות לדכא את המרד ביהודה באמצעות משלוח כוחות צבא מהפרובינקיות הרומיות במזרח הקרוב, נאלץ אדריאנוס לשלוח לשם שלושה לגיונות נוספים וכחמישים יחידות עזר תחת פיקודו של יוליוס סוורוס, ששימש כנציב הרומאי בבריטניה.
סוורוס, שדיו קסיוס מתאר אותו כמצביא המוכשר ביותר של אדריאנוס, הועבר על ידיו ליהודה בשנת 134/133 לספירה, ומונה כמושל הפרובינקיה וכמפקד עליון של כוחות הצבא הרומי, שנאספו לצורך דיכוי המרד.
על מצב החירום ניתן ללמוד מכך שאדריאנוס חרג מהנהלים הרגלים של מינוי נציבים בפרובינקיות, ומינה באופן חריג למחליפו של סוורוס בבריטניה, את פובליוס מומיוס סיסינה, שהיה חסר כל ניסיון צבאי ומונה באופן חריג לקונסול, כדי שיוכל לפקד על פרובינקיית בריטניה.
לפי תיאורו של דיו קסיוס, סוורוס החליט להימנע מעימות ישיר עם כוחות המורדים העיקריים, ותחת זאת ניהל נגדם מלחמת התשה.
צבאו התקדם באיטיות תוך שהוא מבודד מקומות יישוב ואזורים קטנים שבשליטת המורדים ומכניע אותם בזה אחר זה, בסיוע המפקדים הבכירים שהיו תחת פיקודו, גאיוס פובליקיוס מארקלוס, נציב סוריה, והטריוס נפוס, מושל ערביה.
על פי ד"ר יצחק אשל, סוורוס הפעיל יחידות פרשים קטנות, כדי להטיל טרור על האוכלוסייה האזרחית בשטח שבשליטת המורדים, באמצעות ביצוע פשיטות על כפרים יהודיים והריסתם.
העדות המופיעה במדרש מתארת אף היא אסטרטגיה דומה, במסגרתה בודד הצבא הרומאי אזורים בשליטת המורדים באמצעות הקמת רשת מחנות צבא ונקודות מבוצרות סביבם, כדי למנוע מעבר חופשי של אספקה ותגבורות מאזור אחד למשנהו, ולהרעיב את כוחות המורדים במרחב המבודד.
בדרך זו השמיד סוורוס בהדרגה את כוחותיו של בר כוכבא מבלי להסתכן במערכה כוללת נגד צבאו:
מחנות צבא הוקמו ללגיונות ביריחו (הלגיון ה-3), בירושלים (הלגיונות ה-5, ה-6, וה-9), בחברון ובבית גוברין (הלגיון ה-2).
במהלך שנת 134 הצטמצם השטח שבשליטת המורדים לקו יריחו-בית אל-בית חורון-אמאוס בצפון עד לקו עין גדי-חברון-בית גוברין בדרום.
הכוחות הרומאיים שהשתתפו בדיכוי מרד בר כוכבא
רשימת הכוחות הרומאיים שלקחו חלק בדיכוי מרד בר כוכבא, שנערכה על בסיס מקורות אפיגרפיים (מצבות וכתובות הנצחה, נקודות ציון דיפלומות צבאיות רומיות), יכולה לעזור להערכה זהירה של היקפם.
הצבא הרומאי של המאה השנייה הורכב מלגיונות שכל אחד מהם כלל כ-5,200 לגיונרים, וכן כוחות עזר – פרשים וחיל רגלים קל – שמנו 450 עד 840 חיילים נוספים.
בלחימה השתתפו כוחות מאחד עשר או משנים עשר לגיונות, עליהם נוספו למעלה משלושים יחידות עזר, שחלקן הובאו מבריטניה.
במקרה של הלגיונות שהוזכרו בכתובות, לא ניתן לקבוע בוודאות האם הלגיון כולו השתתף בדיכוי המרד, או רק יחידות משנה מתוכו.
יחידות מארבעה או חמישה לגיונות נוספים – ביניהם הלגיון האחד-עשר קלאודיה, הלגיון השנים עשר פולמינטה, הלגיון החמישי מקדוניקה, הלגיון הרביעי פלבי פליקס, והלגיון התשיעי היספנה – השתתפו אף הם בלחימה.
היקף הכוחות שהופעלו במסגרת דיכוי המרד, שייתכן שהגיעו עד לכדי שליש מכלל הכוח הצבאי של האימפריה הרומית (שמנה 28 לגיונות), לעומת המרד הגדול שאותו הצליחו הרומאים לדכא באמצעות ארבעה לגיונות בלבד, מלמד על היקפו ועוצמתו של המרד ועל יכולות הלחימה של כוחות המורדים.
עד ראשית שנת 135 לספירה הצטמצם האזור שבשליטת כוחות המורדים לתחום שבין ירושלים לבין ביתר, והוכשרה הקרקע לקרב ההכרעה ולחיסולו הסופי של המרד היהודי.
העיר ביתר נבחרה לשמש כמבצר המרכזי של בר כוכבא וכמטהו עקב קרבתה לירושלים, הטופוגרפיה המיוחדת שלה, המעיינות הרבים המצויים בקרבתה, והקלות היחסית שבה ניתן להגן עליה.
חפירות שנערכו בביתר חשפו ביצורים אשר נבנו, ככל הנראה, על ידי כוחותיו של בר כוכבא.
הקרב המשמעותי האחרון של המרד התחולל, על פי כל העדויות, במבצר זה, ששימש כבירתו של בן כוסבא.
מערך המצור הרומאי, בדומה למצור שהטיל הלגיון העשירי על מצדה במהלך דיכוי המרד הגדול בשנת 73/74, היה מורכב כנראה מחמישה מחנות צבא ומסוללה באורך ארבעה קילומטרים שחיברה ביניהם, שכיתרה את העיר וניתקה את ביתר מסביבתה.
הרומאים בנו דייק מסביב לביתר, הטילו עליה מצור כבד, וניתקו אותה מאספקת המים.
הדייק שכלל גם עמדות ירי כנראה בצד הדרום מערבי (שולטן וציקרמן).
אורך הדייק היה מעל 4,000 מטר – יותר מהדייק של מצדה.
ניתן להניח שבנוסף לחומת האבן ששרידיה נשתמרו בשטח, כללה מערכת הדייק אלמנטים נוספים, המוכרים הן מן הספרות הרומאית והן מן הספרות התלמודית כדוגמת מכשולים שונים, ועוד.
על טיב הדייק ומשמרות הפיטרול הרומיים סביב ביתר, מרמזים דברי התוספתא:
כלומר שאלת העגינות כלל לא עמדה על הפרק: מי שניסה לברוח נכשל והומת.
יש הסוברים שמספרם הרב של האנשים, שנראה כמו יחידה צבאית, לא מתאר ניסיון הסתננות אלא מתקפה צבאית של לוחמי בר כוכבא על מחנה הרומאים, ואת חוסר התוחלת שבדבר.
חוקרים מעריכים שהכוח הרומאי שהשתתף במצור כלל כ-12,000 איש, מתוכם 8,000 איש שהשתתפו ישירות בלחימה.
כתובת לטינית שנמצאה ליד המעיין בביתר מזכירה את הלגיון החמישי מקדוניה והלגיון האחד-עשר קלאודיה.
מאחר ששני הלגיונות האלה היו מוצבים בדאקיה זמן קצר לפני מרד בר כוכבא, בתקופת שלטונו של טראיאנוס, נראה כי יחידות משני לגיונות אלה הובאו לעזרה בדיכוי מרד בר כוכבא והוצבו כחיל מצב בביתר, לאחר כיבושה.
לבסוף, לאחר מצור ממושך, פרצו הרומאים לעיר וטבחו בכל מי שנמצא בה.
על נפילת ביתר מספר אוסביוס מקיסריה, כשהוא נסמך על אריסטון איש פחל , סופר נוצרי מהמאה ה-2:
הירונימוס, מציין כי ביתר נכבשה בחודש אוגוסט, בדומה למסורת המוכרת במשנה שביתר נכבשה בתשעה באב.
על פי הירושלמי, נפלה ביתר בעקבות פעולת חתרנית של בוגד.
רבי אלעזר המודעי אחד מהתנאים של התקופה, שהיה מנהיגם הרוחני של הנצורים בביתר היה שרוי בצום ובתענית, והיה ידוע כי כל עוד עומדת לנצורים זכותו של רבי אלעזר, הרי שהעיר לא תיפול.
כותי (שומרוני) אחד שחדר לעיר בשליחות הרומאים, הצליח להחשיד את רבי אלעזר, בכך שהוא מתכוון למסור את העיר לאויב, ובר כוכבא שהאמין לו, לאחר שחקר את רבי אלעזר, בעט בו והרגו.
בשל מעשה זה נפסקה ההגנה האלוהית על העיר, והתאפשר לאדריאנוס לכבשה.
על פי המסורת נפלה ביתר ביום תשעה באב המועד לפורענות, הוא היום שבו חרב בית המקדש הראשון ובית המקדש השני.
חוקרים כבר העירו על מוטיב השומרוני המסכסך שחוזר על עצמו באגדות חז"ל, השומרונים שהואשמו בידי ידי חז"ל בגרימת המרד בכך שסכסכו בין אדריאנוס ליהודים, מואשמים גם כאן בהבאת המפלה, בכך שסכסכו בין המנהיג הדתי לבין בר כוכבא.
תיאור ציורי ומזעזע על חורבן ביתר, שגם בו יש מסר של כישלון בשל חטא, מביאים שני התלמודים:
על פי מספר מסורות חז"ל, בר כוכבא עצמו לא מת מידי הרומאים, אלא מת בידי נחש, כעונש מאלוהים, אך גם ביטא את עצמתו, שלא היה אפשר שימות בידי אדם.
היה זה בשל יהירותו כלפי שמיים וגאוותו האישית המופרזת.
ז'אנר כזה נפוץ בתרבות ההלניסטית והרומית ועשוי להציג תמיכה נוספת להסתייגות החכמים מהמרד וממחוללו.
כעונש, מגיני ביתר לא הובאו לקבורה במשך מספר שנים.
היהדות מציינת את יום ט"ו באב, כיום בו הרשו הרומאים לקבור את הרוגי ביתר, שלוש שנים לאחר מותם.
לאחר נפילת ביתר וסיום המלחמה בסתיו 135, נמלטו פליטים יהודים – בעיקר מפקדי צבא, פקידים ובני משפחותיהם – למערות מפלט, אלו הן מערות טבעיות מחוץ לכפרים ביהודה.
הירונימוס מדווח כי "תושבי יהודה היו נתונים בחרדה כה גדולה עד כי הם, יחד עם נשותיהם, ילדיהם, הזהב והכסף שלהם, בהם נתנו מבטחם, נותרו במנהרות תת-קרקעיות ומערות עמוקות".
נכון ל-2010, התגלו למעלה משלושים מערות מפלט מתקופת סוף מרד בר כוכבא, חלקן ממוקמות במצוקים התלולים לאורך נחלי מדבר יהודה.
מחקרים חדשים מלמדים כי תפוצתן של מערות המפלט, נרחבת בהרבה ממה שהיה ידוע בשנות החמישים והשישים, בעקבות הסקרים והחפירות שנעשו באותה עת בגזרת ים המלח.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, התגלו שרידים משלהי מרד בר-כוכבא הן במערות באזור יריחו, והן בחלקו המערבי העליון של מדבר יהודה, בקרבת יישובי ספר המדבר.
על פי הצעה של חוקרים מהאוניברסיטה העברית יש לחלק תקופה זו לשני שלבים עיקריים, שלב ראשון התקדמות הרומאים באזור, החרבתם של יישובי בקעת ים המלח, השתלטות על נקודות שולטות ועל מערכות הדרכים.
בשלב זה ברחו המורדים למערות והתחילו מלחמת גרילה באזור.
בשלב השני הידקו הרומאים את כיתור מערות המפלט והוקמה מערכת מצור שכללה סלילת דרכים כמו מעלה האיסיים.
מערות נגישות נכבשו בקלות, אך לא כל המערות אותרו.
הלגיון שפעל באזור בסוף המרד, היה הלגיון השלישי קירנאיקה.
ועל פי השערת החוקרים, המורדים לא הגיעו למערות בסוף המרד אלא בשלב מוקדם יותר, כבר באביב 135.
על האווירה של גודש המתיחות והחרדה הקשה שאחזה בנמלטים מספר התלמוד הבבלי כדלקמן:
ייאושם של אלה מקבל אולי תהודה באגדה באיכה רבה, שתרגום מעובד שלה מובא כאן:
המבצעים הצבאיים האחרונים התנהלו עדיין במהלך ספטמבר ואוקטובר 135. אולם המרד דוכא סופית רק בשנת 136.
במערות הבר-כוכבאיות התגלו ממצאים שונים בני הזמן הנדון ובהם כלי חרס, כלי זכוכית, כלי אבן, אריגים, כלי נשק, מטבעות כסף וברונזה.
הממצאים החשובים ביותר, נמצאו במערת האיגרות, הנחשבת למערת המפלט העשירה ביותר שהתגלתה במדבר יהודה, ובה נחשפו תעודות כתובות על גבי פפירוס אשר חלקם נשלחו מבר כוכבא למפקדי המרד בעין גדי.
למרד בר כוכבא נודעו השלכות הרסניות עבור היישוב היהודי בארץ ישראל, שהיו חמורות בהרבה מזה של המרד הגדול.
במהלך המרד, אזור יהודה ספג חורבן כולל, ולמעט אזורים מעטים, רוקן למעשה מיושביו.
לצד המספר הגדול של ההרוגים, יהודים רבים נפלו בשבי ונמכרו לעבדות בכל רחבי האימפריה הרומית, ואחרים גורשו מאדמתם.
חלק מהחוקרים מתארים את הדיכוי הרומי של המרד ואת המדיניות שהפעילו לאחריו כרצח עם.
לאחר המרד הפך הגליל למרכז הרוחני, התרבותי והדמוגרפי של היישוב היהודי בארץ, וכן נותרו קהילות יהודיות באזור דרום הר חברון, עין גדי, לוד ומישור החוף.
קליין מעיר כי אדריאנוס אימץ ביהודה את מדיניות הדיכוי של טראיאנוס, במרד שהתרחש בדקיה (מצפון לדנובה), וגרם לאבדות כבדות לרומאים.
טראיאנוס נקט שם באכזריות רבה: המקדשים נהרסו, האליטה חוסלה, רוב התושבים נרצחו, מאלו שנותרו נמכרו רבים לעבדות, ואוכלוסייה זרה הובאה ליישב מחדש את האזור, כך שהדאקים הפכו למיעוט קטן בארצם.
על גורל המרד נשתמרה בידינו עדותו של ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס:
את תיאורו של דיו קסיוס, ש"אך מעטים שרדו במרד", מאמצים גם חוקרים מודרניים מסוימים, לפיהם היישוב היהודי "נכחד".
אף על פי שהמספר בו נוקב דיו קסיוס, של 985 כפרים שנהרסו במהלך המלחמה, אינו מבוסס חיצונית, עדיין תיאורו על חורבן של הארץ נראה אמין.
כל הכפרים ששרידיהם נחפרו עד כה באזור יהודה – נהרסו בעקבות מרד בר כוכבא, ועד היום לא נמצא אפילו כפר אחד שלא חרב במרד זה.
ממצא זה תומך ברושם כי בעקבות המלחמה ספג האזור חורבן כולל.
מקורות היסטוריים מציינים את מספרם הגדול של השבויים שנמכרו לעבדות בפרובינקיה ונשלחו למקומות שונים באימפריה.
ישנן הערכות כי מספר היהודים בארץ טרום המרד עמד על כמעט מיליון וחצי, כשלאחריו היו היהודים בארץ רק 700,000 במספר, כאשר משיעור זה הופחת גם מספר היהודים שנלקחו כעבדים לרומא.
במדרש ובתלמוד מצוי תיאור של החורבן במילים קשות ביותר (אם כי לא ברור מה מקור הדברים, והאם הם היסטוריים או אגדתיים.
התלמוד הועלה על הכתב לפי השערת החוקרים סביב שנת 600 לספירה, ומדרש איכה רבה חובר לפי השערתם בתקופת הגאונים (המאה ה-7):
מדיניותה של רומא כללה גם שעבוד המוני וגירוש של שבויים יהודים, נוהג שהופעל גם לאחר דיכוי מרד הסלאסים (25 לפנה"ס), המלחמות ברייטים (15 לפנה"ס) ובמלחמת פאנוניה (בערך 12 לפנה"ס).
לפי עדות מכרוניקון פסחלה, שנכתב במאה ה-7, אך התבסס על מקורות קדומים בני התקופה שאבדו: "שבויים יהודיים נמכרו במחיר מנת מזון אחת של סוס".
נתון זה מלמד, לדעת החוקרים, על הצפת שוק העבדים בהמוני עבדים יהודים חדשים.
לפי הערכה אחת – מספר השבויים שנמכרו לעבדות בעקבות דיכוי המרד עלה בהרבה על 100,000 איש.
הירונימוס מעיד כי לאחר המלחמה "אנשים רבים מספור, בני כל הגילים ושני המינים" נמכרו בשוק בחברון, והוסיף כי מטעם זה נחשבת בעיני היהודים ביקור במקום זה כמעשה פסול.
בחיבור אחר שלו מציין הירונימוס כי אלפים נמכרו שם.
אלה שלא נמכרו הועברו לעזה כדי להימכר במכירות פומביות, ורבים אחרים הוגלו למצרים ולאזורים נוספים.
הסופר הנוצרי יוסטינוס מרטיר, מתקופת המרד, כותב בחיבורו "דיאלוג עם טריפון היהודי" , שחובר שנים ספורות לאחר המרד, כי "היהודים גורשו (או "נושלו") בעקבות תבוסתם במלחמה" וכך גם מתארים אוסביוס והירונימוס.
על פי מנחם מור, יהודים גורשו מכמה אזורים בחבל יהודה, בהם מחוזות גופנה, עקרבה והרודיון.
בספרו "דיאלוג עם טריפון היהודי" מן המאה ה-2 מציג יוסטינוס מרטיר דיון תאולוגי עם יהודי פליט ממרד בר-כוכבא, אשר התגורר באותה עת בקורינתוס שביוון.
הירונימוס אף מזכיר שבויים יהודים שאדריאנוס יישב בהבוספורוס הקימרי, אזור מצר קרץ' שבין ים אזוב לים השחור, השוכן כיום בשטחי רוסיה ואוקראינה.
ממצאים אמנותיים, אפיגרפיים ונומיסמטיים מיהודה שלאחר המרד, להערכתו של קליין, מצביעים על כך שהשלטונות הרומאים יישבו את האזור באוכלוסייה מעורבת, בהם משוחררי הצבא הרומי ומהגרים ממערב האימפריה, שהתיישבו באיליה קפיטולינה וסביבותיה, בבירות המחוזיות ולאורך הדרכים הראשיות.
אליהם הצטרפו מהגרים ממישור החוף ומפרובינקיות שכנות כגון סוריה, פיניקיה וערביה, שהתיישבו בעיקר בחבלי הארץ הכפריים של יהודה.
שמה של פרובינקיית "יהודה" הוחלף לפרובינקיית "סוריה פלשתינה".
נתן שור מעיר כי לגזרה זו השפעה מרחיקת לכת עד ימינו, כאשר התנועות הערביות הפלסטיניות מתבססות עליה.
כלומר הגזרה לבטל את השם יהודה מחבל ארץ זה ולהחליפו בשם פלשתינה, מהווה בסיס לתנועות הערביות לטעון שהם הפלסטינים ושייכים לחבל ארץ זה.
בספרות הרבנית מדווח שלאחר המרד, כאמצעי של הענשה והרתעה, הטיל הקיסר אדריאנוס גזרות שמד שאסרו על קיום מצוות.
מסופר שמי שעבר על איסורים אלו לרוב הוצא להורג.
העיר האלילית איליה קפיטולינה נבנתה על חורבות ירושלים, ובכך הוגשמה התוכנית שגרמה למרד מלכתחילה, שעוכבה בשל המרד.
מתקופה זו מגיע סיפורם של עשרת הרוגי מלכות.
דפוס מעניין של הגזרות שבניגוד לגזרות אנטיוכוס אפיפנס שכפה על היהודים לעבור על מצוות דתם, כמו לעבוד אלילים, לאכול חזיר ולהפר את הצומות, גזרות אדריאנוס כוונו בעיקר כנגד מצוות עשה, והוא לא ניסה כלל לכפות על היהודים, לפעול בניגוד לאמונתם.
על פי החוקר משה דוד הר מכיוון שהגזרות כוונו למצוות עשה ולא למצוות לא תעשה, מטרת הגזרות הייתה דתית, והן נועדו על מנת לחסל את היהדות, לאחר ניסיונות שלא צלחו לקרב את היהודים.
יוזם הגזרות היה הקיסר עצמו, שבעקבות אי ההצלחה לקרב את היהודים להלכי הרוח הרומיים, החליט להכריז על מלחמת חורמה בדת היהודית השנואה.
לעומתו טוען החוקר גדליהו אלון כי מטרת הגזרות הייתה לפגוע בקיום הלאומי של היהודים בארץ-ישראל, והיא הייתה גזרה מקומית של הנציב.
טענה זו הוא מבוססת על גזרת האיסור על הסמיכה, שהיא ביטוי לביטולם של בתי הדינים היהודיים.
פטר שפר פקפק בכלל באמיתות הדיווחים על הטלת הגזרות, שכן הדיווחים עליהן הולכים ונעשים חמורים ככל שהמקור בגמרא מאוחר יותר ורחוק יותר ממועדן לכאורה.
הוא העריך שמלבד האיסור על מילה, שהיה קיים עוד קודם, יתר הגזרות הן בדיה מאוחרת.
החשיבות שייחסו הרומאים לדיכוי המרד והאבדות שהם ספגו במהלכו
נראה כי גם הרומאים ספגו אבדות קשות במהלך דיכוי מרד בר כוכבא, שכן לפי דיו קסיוס, בדיווח ששלח הקיסר אדריאנוס לסנאט לאחר דיכוי המרד, הוא נמנע מלהשתמש בנוסח המקובל "אם לכם ולבניכם שלום, טוב הדבר, שכן גם לקיסר ולצבאותיו שלום".
החשיבות שייחסו הרומאים לדיכוי המרד משתקפת בעובדה שאדריאנוס נטל לעצמו את התואר אימפרטור בפעם השנייה בשנת 136 לספירה, מיד לאחר השלמת דיכוי המרד והכיבוש מחדש של יהודה, ושהאחרון שלח את המפקדים הצבאיים הטובים ביותר שעמדו לרשותו ליהודה לפקד על הכוחות שהשתתפו בדיכוי המרד היהודי.
אותות הטריומף האחרונים הוענקו בתקופת אדריאנוס.
מאחר שרק אימפרטור היה יכול להעניק אות טריומף, הוא קיבל את תואר האימפרטור פעם נוספת (imperator II) בשנת 136. שלושת מקבלי האות שהיה אות הכבוד הצבאי הרומאי העליון – בתקופת אדריאנוס קשורים לדיכוי מרד בר כוכבא: יוליוס סוורוס מושל בריטניה, גאיוס פובליקיוס מארקלוס מושל סוריה, והטריוס נפוס מושל ערביה.
שלושתם קיבלו את אות הטריומף על חלקם בדיכוי מרד בר כוכבא, אירוע חסר תקדים בתקופת הקיסרות הרומית.
שרידיה של כתובת, שהייתה חלק מקשת ניצחון בגובה עשרה מטרים, אשר הוקדשה לאדריאנוס בעקבות הכרזתו השנייה כאימפרטור, התגלתה שנים-עשר קילומטרים מדרום לבית שאן, ליד מחנה הלגיון השישי פראטה בתל שלם.
לכתובת שלוש שורות החקוקות באיכות יוצאת מהכלל.
לממדי האותיות הגדולות (41 ס"מ) אין אח ורע במזרח (להוציא אותיות מספר מפטרה ללא הקשר ברור), ובמערב יש להזכיר את הפנתיאון ברומא למשל.
רוחבה של הכתובת הוא כ-11 מטרים וגובהה כ-1.30 מטרים.
כתובת באורך של כ-2 מטר או יותר שהתגלתה ברומא, הוקדשה מהסנאט והעם הרומאי (SPQR) לקיסר אדריאנוס לציון החזרת השלטון הרומי על הפרובינקיה סוריה פלשתינה.
ממדיה ולשונה של הכתובת מעידים על כך, שהיא נכתבה ככל הנראה על שער ניצחון קטן או על בסיס של פסל לכבוד אדריאנוס לרגל סיום המלחמה הקשה כנגד המורדים היהודיים בהנהגת שמעון בר כוסבא והכרזת הסנט על ניצחונו של אדריאנוס בשנת 136.
ליד הכתובת היה בסיס לפסל, בדומה לכתובת מתל שלם.
הכתובת התגלתה בגבעת הקפיטול, ליד מקדש אספסינוס.
החוקר ואק טוען כי הדבר מצביע אולי על ניסיון לקשור את הניצחון במרד בר כוכבא לניצחונו של אספסינוס על המורדים היהודיים בתקופת המרד הגדול.
כתובת נוספת שהוזכרה לעיל, נמצאה באותו האזור וקשורה לפעילות הצי בלחימה, יכולה להיות מוקדשת לקיסר או למפקד צבאי בכיר.
על חומרת האבדות שספג הצבא הרומי במהלך דיכוי מרד בר כוכבא, ניתן אולי ללמוד מתוך מכתב שכתב הרטוריקן מרקוס קורנליוס פרונטו לקיסר מרקוס אורליוס בשנת 162 לספירה (פחות מ-30 שנה לאחר המרד), בו הוא ניסה לנחם את האחרון על תבוסת הצבא הרומי במלחמה נגד הפרתים בארמניה.
לצורך זה הוא הזכיר לקיסר כישלונות צבאיים אחרים של האימפריה הרומית, כולל האבדות הכבדות שספג הצבא הרומאי במרד בר כוכבא: "תחת שלטון סבך אדריאנוס, מה רב מספר החיילים שנהרגו על ידי היהודים".
על אף המצב הקשה ששרר לאחר המרד, והחורבן הכמעט מוחלט של חבל יהודה, לא היה זה סופו של הקיום היהודי בארץ ישראל.
הגליל זכה לבכורה והפך למרכז התרבותי, הדמוגרפי והרוחני של היישוב היהודי בארץ.
קהילות יהודיות המשיכו להתקיים גם בדרום הר חברון ("דרומא"), בעין גדי, בלוד ובמישור החוף.
ההנהגה, שהתבססה ביבנה לאחר חורבן ירושלים במרד הגדול, נדדה גם היא אל הגליל, ועברה בין אושא, שפרעם, בית שערים, ציפורי וטבריה, מקומות בהן קהילות יהודיות בעלות חיוניות וכוח המשיכו במפעל של כתיבת המשנה והתלמוד.
למרד הייתה השפעה משמעותית גם על השפה העברית.
גם לאחר מרד בר כוכבא היו מרידות שונות של יהודים בארץ ישראל ובבל.
אפילו בראשית המאה ה-12 עוד היו יהודים שגילו התנגדות חמושה ולוחמתית כנגד הצלבנים כפי שהיה בעיר חיפה.
ייתכן שלאחר המרד, העם היהודי נעשה למיעוט בארצו.
מנגד, ישנם חוקרים הסבורים שעל אף החורבן המקיף, בארץ ישראל עוד נותר רוב יהודי, וזה הפך למיעוט רק לאחר התנצרות האימפריה הרומית במאה הרביעית לסה"נ.
בתקופה הביזנטית אירעה ירידה של יהודים מן הארץ שהצטרפו אל קהילות פורחות בתפוצות (בראשן הקהילה היהודית בבבל), צליינים נוצרים התיישבו במקומות שונים בארץ בעידוד השלטונות הביזנטיים, וכן אירע תהליך התנצרות הדרגתי של חלק מיושבי הארץ.
התייחסות ההנהגה הרבנית לאחר מרד בר כוכבא
לאחר החורבן הגדול שהמיט המרד על ארץ יהודה ומחיקת שם העם ועיר הבירה שלו בידי הרומאים, עמלו חכמי ישראל לשקם את התרבות היהודית שאוימה מאוד בעקבות הגזרות.
הם היו צריכים לפעול במקביל, גם להגן על הדת מפני הרדיפה של הרומאים, וגם למנוע ממרידות נוספות להתרחש.
רבן שמעון בן גמליאל, נשיא הסנהדרין, שעמל על שיקום ואיחוד עם ישראל, העיד בתלמוד על עומק החורבן שאליו נקלעה היהדות בארץ ישראל: .
מסופר בתלמוד שכאשר רבי יהודה הנשיא היה דורש בענייני מרד בר כוכבא, היה מקצר מפני שעוד היו בדורו זקנים שחוו על בשרם את התקופה הנוראה.
רק בדורו של רבי יוחנן מסופר עליו שכבר היה דורש על כך באריכות.
לאחר מרד זה, שכונה "פולמוס אחרון", גזרו חז"ל לאות אבלות על חופת חתנים, ועל כלה שלא תצא באפיריון (אם כי חכמים חלקו על הגזרה השנייה) (תוספתא, סוטה ט"ו ט').
סירוב לציית לגזרות בגלוי, ונכונות למות על קידוש ה'.
השלמה חיצונית עם גזרות הדת, וקיום המצוות בסתר, או בשינוי מסוים.
אלו הסתמכו על הפסוק "וָחַי בָּהֶם".
לאחר מותו של אדריאנוס, על פי הבבלי בתענית, רבי יהודה בן שמוע וחבריו ערכו הפגנה בלילה ברומי, והצליחו לבטל את הגזרות.
חז"ל גם פעלו מבחינה תרבותית, חינוכית ודתית שמרידות נוספות לא יתרחשו.
הם גיבשו עמדה ההופכת את החזון הלאומי-משיחי לחזון רחוק של אחרית הימים.
ויצרו מערכת של התחייבויות פוליטיות כמניעה תורנית, הידועות בשם "שלוש השבועות", שהשלימו עם כוח השלטון המושל בארץ ("לא למרוד באומות"), הזהירו מפני שימוש בכוח לשחרור לאומי ("לא לעלות בחומה"), והזהירו מפני ניסיון להביא את הגאולה טרם זמנה ("לא לדחוק את הקץ").
מנהגי אבלות בימי ספירת העומר שנקבעו בעקבות האסונות שבתקופה זו, אולי היוו תזכורת תמידית לדורות הבאים על הסכנה שבמרד.
מרד גאלוס היה מרד של יהודי ארץ ישראל בשנת 351 נגד שלטון האימפריה הרומית בתקופת שלטונו של קונסטנטיוס גאלוס, ששלט על מזרח האימפריה הרומית.
המרד מצטרף לשורה של מרידות יהודה ברומא: המרד הגדול, מרד התפוצות ומרד בר כוכבא.
ב-22 במאי שנת 337 מת הקיסר הרומי הנוצרי קונסטנטינוס וממלכתו הגדולה התפצלה בין שלושת בניו.
הבכור, קונסטנטיוס השני, קיבל לידיו את השליטה על מזרח האימפריה, ובין היתר על הפרובינקיה סוריה פלשתינה.
בשנת 350 החלה האימפריה להתפורר בידי היורשים של קונסטנטינוס הגדול.
קונסטנטינוס השני נהרג בעת עימות עם אחיו קונסטנס וזמן קצר לאחר מכן נהרג קונסטנס בידי מפקד צבאו מגננטיוס , שהכריז על עצמו אוגוסטוס ושלט למעשה על הפרובינציות של גאליה היספניה ובריטניה.
קונסטנטיוס השני נותר הצאצא והיורש היחיד שנותר בחיים לאחר שאחיו ושותפיו לשלטון מתו ואת מקומם תפסו מורדים שהכריזו על עצמם כאוגוסטוס והיו איום ישיר על שלטון השושלת של בית קונסטנטינוס.
מהלכיו של מגננטיוס דחקו את קונסטנטיוס השני לפינה, הוא נאלץ להפסיק את המערכה במזרח מול האיום של האימפריה הסאסאנית על מנת להגן על כס השלטון.
אך לא פנה מיד להילחם במורדים אלא פעל לבסס את שלטונו בשטחים שנותרו תחת השפעתו.
כצעד ראשון הוא מינה את קונסטנטיוס גאלוס לשליט המזרח וחיתן אותו עם אחותו הבכורה קונסטנטינה מתוך מטרה לקשור אותו לצידו, להבטיח את נאמנותו ולפקח על צעדיו.
קונסטנטיוס, בשונה מאביו קונסטנטינוס, החמיר את החקיקה הקיסרית כנגד היהודים, כגון חקיקת הסינוד באלווירה של שנת 339, שנועדה ליצור חציצה בין יהודים לנוצרים ולצמצם את הפריבילגיות שניתנו ליהודים עד אז.
בשנת 353 נאסר על הנוצרים להתגייר.
יוזמי המרד בארץ ישראל תלו תקוות בהחרפת המתיחות ההיסטורית, בין הרומאים לפרסים.
שאפור השני, מלך פרס, החל להתעמת עם הרומאים כבר משנת 336. שאיפתו הייתה להשתלט מחדש על צפון מסופוטמיה, שנכבשה על ידי הרומאים כארבעים שנה קודם לכן.
שאפור ניהל, זו הפעם השלישית, מלחמת מצור כדי לפרוץ את חומות העיר נציבין (ניסיביס) בשנת 350. מהלכים אלה הפיחו תקוות של שינוי פוליטי שעיקרו התפוררות האימפריה הרומית ואפשרות לנצל את החלל שנוצר לקטיפת הישגים מדיניים ועצמאות.
בתקופה זו נפוצו ציפיות משיחיות בקרב יהודי ארץ ישראל.
ציפיות משיחיות היו מאז ומעולם, ולפחות בתקופת בית שני תשתית רעיונית-רוחנית להתפרצות מרידות, וחכמי הסנהדרין, והנשיאות בראשה, נאבקו נגד העלאת הציפיות המשיחיות לאחר החורבן.
עם זאת בימי משבר וסער התקשו החכמים לבלום נטיות לאומיות ומשיחיות, וחלק מהמנהיגות אף הצטרפה לגל המשיחי האנטי-רומי.
במאה הרביעית מגדירים את רומא כ"זו המלכות הרשעה שמסיתה את העולם ומטעה אותו בכזביה", ועל כן, הצהיר רבי פנחס בן חמא: "כשם שפתח העולם בד' מלכויות, חתם בד' מלכויות ...
בבל, מדי, יוון ואדום" ורבי אליעזר בר אבינא דרש: "אם ראית מלכויות מתגרות אלו באלו, צפה לרגליו של משיח".
המרד פרץ בקיץ 351, בשעה שנפוצו שמועות על מפלת הקיסר קונסטנטיוס מול המורד-הקיסר בגאליה.
שמועות אלו, שנפוצו ברחבי האימפריה לממדים של סף קץ השלטון הרומי, היוו תשתית להתפרצות המרידה.
המרידה לא סחפה קבוצות גדולות של אוכלוסייה, שכן רובו המכריע של העם גילה עמדה מתונה ומתפשרת עם השלטון ועם המצב הכללי ששרר במזרח התיכון.
ההיסטוריון הרומי אורליוס ויקטור מציין בחיבורו "הספר על הקיסרים" (נכתב בין השנים 359–361): .
ידיעה זו מופיעה בין תיאור מלחמתו של קונסטנטיוס השני במגננטיוס לבין תיאור חיסולו של גאלוס, אך ללא תאריך מדויק או מקום מדויק.
זהו המקור היחיד המזכיר את שמו של "פטריקיוס" (Patricius).
המרד פרץ בחודש יוני שנת 351, בעיר ציפורי, אחת משתי בירות הגליל העתיקות.
באישון לילה תקפו המורדים במפתיע את הכוח הרומי שחנה בעיר, השתלטו על כלי הנשק שמצאו, ונפוצו על פני אזורים נרחבים בגליל, ובעיקר בטבריה, בה היה קיבוץ יהודי גדול יחסית.