tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הגיע לתובנה שהדרך היחידה למנוע אסון צבאי ופוליטי מוחלט היא סילוק היטלר.
לאחר מזימת הפצצה הכושלת בשנת 1944, הסתתר האוסהופר, אך נעצר בחווה בבוואריה ב־7 בדצמבר 1944.
כלוא בכלא מואביט בברלין, כתב את סונטת המואביט שלו, שפורסמה לאחר מותו בשנת 1946.
בליל 22 באפריל 1945, כשכוחות הצבא האדום כבר נכנסו לברלין, נורה אלברכט האוסהופר וכלואים אחרים כמו קלאוס בונהופר ורודיגר שלייכר על ידי חיילי אס אס באינוולידן שטראסה הסמוך.
גופתו התגלתה על ידי אחיו היינץ ב־12 במאי 1945.
אלברידג' אייר ברבנק, באנגלית, Elbridge Ayer Burbank (10 באוגוסט 1858 - 21 באפריל 1949) היה אמן אמריקאי שצייר יותר מ-1200 דיוקנאות של אינדיאנים מ-125 שבטים.
הוא למד אמנות בשיקגו ובשנות ה-30 לחייו נסע למינכן, גרמניה, ללימודים נוספים עם אמנים גרמנים מפורסמים.
אלברידג' נולד ב-10 באוגוסט 1858 בהרווארד, אילינוי, לאנה מריה (אייר) ואבנר ברבנק.
לאחר שלמד בבתי ספר ציבוריים, הוא החל לימודי אמנות באקדמיה לעיצוב בשיקגו, שם הושפע מלאונרד פולק וסיים את לימודיו ב-1874.
דודו מצד אמו, אדוארד אי.
אייר, היה איש עסקים מצליח, נדבן למוזיאונים ואספן עתיקות.
הוא אסף ספרים, כתבי יד מקוריים וחומרים אחרים הקשורים להיסטוריה ולאתנולוגיה של עמים אינדיאנים בזמן המפגש עם האירופאים.
האוסף שלו, היה אחת מהתרומות הראשונות לספריית ניוברי בשיקגו, ויש שם מספר יצירות של ברבנק.
הוא צייר או רשם יותר מ-1,200 אינדיאנים מ-125 שבטים.
במשך תקופה של מספר שנים, הוא בילה חודשים רבים בתחנת סחר, שם צייר אינדיאנים.
היישוב ברבנק, אוקלהומה, נקרא על שמו.
בשנת 1910, עורך ה-The Harvard Independent ציין: "אף אמן אחר במדינה לא נהנה מההזדמנויות שחווה מר ברבנק - ציור הדיוקנאות של האינדיאנים.
הוא תיאר גם את נוף ארצם, את מנהיגי האינדיאנים הידועים שהיו פעם באמריקה, שהולכת ומשתנה במהירות.
בעשרים השנים האחרונות נסע מר ברבנק ממחנה למחנה בין הילידים של צפון-מערב ודרום-מערב, וצייר ברצף את כל הלוחמים הגדולים שכושרם הפך את שמותיהם למפורסמים בתולדות אמריקה.
ברבנק היה בשתי תקופות של לימודים במינכן, גרמניה, עם אמנים בולטים.
בשנים 87–1886 למד אצל פול נאווין ופרדריק פהר.
הוא חזר כעבור שנתיים, ולמד מ-1889- 1890 אצל טובי רוזנטל.
הוא גם נסע לקארדיף, ויילס.
כמבוגר, ברבנק אובחן עם הפרעה דו קוטבית, שכונתה אז "מאניה דיפרסיה".
הוא טופל בכמה מרפאות במהלך חייו.
הוא אושפז במשך עשר שנים בבית החולים הממלכתי לחולי נפש בנאפה, קליפורניה.
הוא מת ב-21 באפריל 1949, בסן פרנסיסקו, קליפורניה, לאחר שנפגע ונפצע קשה מרכבל ב-27 בינואר.
הוא נקבר לראשונה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, אך שרידיו נקברו מחדש ברוקפורד, אילינוי.
בשנת 1984 העבירו קרובי משפחה את שרידיו והם נקברו מחדש בבית הקברות מאונט אובורן, הרווארד, אילינוי.
אלברידג' ג'רי לאפאם היה פוליטיקאי חבר המפלגה הרפובליקנית שייצג את ניו יורק הן בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1875–1881 והן בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1881–1885.
לפאם נולד ב-18 באוקטובר 1814 בפרמינגטון שבניו יורק, ולמד בבתי הספר הציבוריים ובאקדמיית קנדייגואה.
הוא למד הנדסה אזרחית ומשפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1844 ועסק בכך בקנדייגואה, ניו יורק.
הוא היה ציר בוועידת החוקה של מדינת ניו יורק בשנים 1867–1868. הוא נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים ה-44, ה-45, ה-46 וה-47, וכיהן בתפקידו מ-4 במרץ 1875 ועד 29 ביולי 1881, כאשר התפטר לאחר בחירתו לסנאט של ארצות הברית.
הוא היה אחד השופטים שמונו על ידי בית הנבחרים בשנת 1876 לנהל את הליכי ההדחה נגד מזכיר המלחמה לשעבר ויליאם בלקנאפ.
ב-22 ביולי 1881 נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית, כדי למלא את המושב שהתפנה בשל התפטרותו של רוסקו קונקלינג וכיהן עד 4 במרץ 1885. הוא לא הועמד לבחירה מחדש.
הוא כיהן יושב ראש הוועדה לדגים ודיג של הסנאט (הקונגרס ה-48).
לאחר מכן חידש את עבודתו בעריכת דין בקנדייגואה.
הוא מת ב"גלן גרי", באגם קנדייגואה, ב-8 בינואר 1890, ונקבר בבית הקברות וודלאון בקנדייגואה.
בני הדודים שלו כוללים את נייתן לאפאם, כריסטופר לויד וסוזן ב.
ב-2 ביולי 1844, בקליפטון ספרינגס, ניו יורק, הוא נישא לג'יין פרנסס מקברייד (1825–1907).
היו להם לפחות שמונה ילדים.
אוברסט (אלוף-משנה) אלברכט ריטר פון מרץ פון קירנהיים היה איש צבא גרמני, מראשי קשר העשרים ביולי לרציחתו של אדולף היטלר ולהפלת המשטר הנאצי בגרמניה.
מרץ היה בעל תפקיד בכיר ב"צבא המולדת", ענף של הוורמאכט שתפקידו לתכנן תוכניות ולארגן חיילי מילואים למקרה של התקוממות של עובדי כפייה ברייך, או כל מקרה חירום.
בראש "צבא המולדת" עמד הגנרל פרידריך פרום.
סגנו הגנרל פרידריך אולבריכט, היה מתנגד משטר פעיל, והמפקדה כולה שימשה את מטרת הקשר כנגד היטלר, בראשות הקולונל גראף קלאוס שנק פון שטאופנברג.
התוכנית המרכזית להפעלת אנשי "צבא המולדת" הפכה למעשה לתוכנית להשתלטות צבאית של אנשי הקשר על הרייך השלישי, תחת שם הקוד "ואלקירי".
כאשר פוצץ שטאופנברג את הפצצה במפקדתו של היטלר, סייע מרץ לאנשי הקשר, והוציא ביחד עם הגנרל אולבריכט את הפקודות שנועדו להפעיל את "ואלקירי".
ביחד עם אולבריכט ושטאופנרג עצר מרץ את הגנרל פרום, וניסה לפעול על מנת לקדם את מטרת הקושרים.
עם זאת אנשי הקשר נכשלו במספר משימות בסיסיות, כגון השתלטות על תחנות הרדיו, דבר שהיה מונע את התפשטות הידיעה כי היטלר חי.
פרום נמלט ממעצרו, ובערבו של יום ה-20 ביולי 1944, נעצרו הגנרל לודוויג בק שאמור היה לעמוד בראש המדינה הגרמנית לאחר הקשר, שטאופנברג, מרץ, ורנר פון האפטן (קצין שסייע לשטאופנברג בהטמנת הפצצה) ואולבריכט.
פרום היה להוט להראות כמי שפעל לדיכוי הקשר, ולהסתיר את העובדה כי מטה הקושרים פעל במפקדת "צבא המולדת" עליו היה מופקד.
(הדבר לא עזר לפרום, והוא הוצא להורג על ידי היטלר בשל "פחדנות").
פרום נתן לגנרל בק את האפשרות להתאבד, ומשזה נכשל בניסיון ההתאבדות ירה בו אחד החיילים.
לאחר מכן נתן פרום לשטאופנברג, מרץ, אולבריכט והאפטן לכתוב מכתבים לבני ביתם, העמידם לקיר בחצר בנדלרבלוק והוציאם להורג באמצעות כיתת יורים.
אלברכט מברנדנבורג (הוא אלברכט ממיינץ) (28 ביוני 1490 - 24 בספטמבר 1545) קרדינל והנסיך הבוחר של מיינץ משנת 1514 עד 1545, והארכיבישוף של מגדבורג משנת 1513 עד 1545.
אלברכט נולד ליוהאן השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, מבית הוהנצולרן.
בשנת 1499 התייתם, והוא ואחיו הגדול, יואכים הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, הפכו לנסיכי ברנדנבורג, אך רק אחיו זכה בתואר הנסיך הבוחר.
את השכלתו רכש באוניברסיטת פרנקפורט דאודר.
ב-1513 נתמנה לארכיבישוף במגדבורג, ונוסף על כך היה בישוף בהלברשטט, ולאחר מותו של הנסיך הבוחר אוריאל ממיינץ, נבחר ב-9 במרץ 1514 לארכיבישוף ולנסיך הבוחר של מיינץ, בהיותו בן 24. ב-1518 התמנה לחשמן (קרדינל).
בחירתו לנסיך מיינץ חוללה תמורות כבירות בדברי ימי העולם.
הכנסייה דרשה תשלום של 21,000 דוקטים בעבור הבחירה, אולם דרשה מכל מועמד להתחייב שיגרש את היהודים מנסיכותו, ובמילים אחרות - לאבד את הסיכוי לגבות את הכסף חזרה.
כדי לפתור את הבעיה, התגייס הכומר הדומיניקני יוהאן טצל לגביית דמי "סליחה וכפרה" באמצעות מכירת שטרי מחילה (אינדולגנציות), מכירה שאושרה על ידי האפיפיור לאו העשירי ושנועדה רשמית לממן את בניית בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
כאמור הוטל עליהם להביא את מחצית הסכום לידי האפיפיור, והמחצית השנייה שימשה למימון חובותיו.
מסע זה הוציא נזיר אוגוסטיני פשוט, בשם מרטין לותר משלוות נפשו (וזאת עוד ללא שידע את המטרה האמיתית של המסע), וגרם לו לפרסם את 95 התזות המפורסמות שלו על כותלי כנסיית ויטנברג, בו הוא מבקר את המדיניות ואת התאולוגיה של מכירת מחילה בכסף.
בסופו של דבר, היהודים לא גורשו מהנסיכות, לאחר צו של הקיסר מקסימיליאן הראשון על פי שתדלנות של יוסף בן גרשון מרוסהיים.
בשנת 1519 היה אלברכט אחד הגורמים החשובים לבחירת קרל החמישי לקיסר, והקיסר מינה אותו ב-1521, עם בואו לגרמניה, לקאנצלר.
באספת הממלכה בוורמייזא הכריע אלברכט לטובת הקתולים, והיטה גם את לב הקיסר, למרות ידידותו של אלברכט עם אולריך פון הוטן, שלחץ עליו להפוך לפרוטסטנטי.
אלברכט המשיך לפסוח על שתי הסעפים, אך לאחר מלחמת האיכרים (1525) התנער סופית מהתנועה הפרוטסטנטית.
אלברכט היה ממקימי ברית נירנברג הקתולית ב-1538, שהוקמה ככוח נגד לברית שמלקלדן הפרוטסטנטית.
מת ב-1545, מעט לפני פרוץ המלחמה השמלקלדית.
בראשית דרכו, לא אהד אלברכט את היהודים, והסכים לגרש את כל היהודים מנסיכותו.
הוא לא הסתפק בכך, אלא ניסה להשפיע על הנסיכויות השכנות שיעשו כמוהו.
לאחר שנפגש עם יוסף לואנץ מרוסהיים נשתנתה דעתו על היהודים מן הקצה אל הקצה, ולא זו בלבד שלא גירש את היהודים, עוד הרשה להם לשוב למיינץ ולהקים קהילה, כמאה שנה לאחר שגורשו היהודים מכל תחומי הנסיכות בידי הנסיך הבוחר אדולף מנסאו.
אלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה היה שליט ארצות השפלה ההאבסבורגיות במשותף עם רעייתו, איזבלה, נסיכת ספרד, בתו של פליפה השני, מלך ספרד.
הארכידוכס אלברכט השביעי היה ילדם העשירי ובנם השישי של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ורעייתו מריה, בתו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הוא נשלח בגיל 11 לחצר המלוכה הספרדית שם חונך על ידי דודו, פליפה השני, מלך ספרד.
כבן צעיר במשפחת מלוכה הוא חונך במטרה שייכנס לקריירה כנסייתית, וכבר בגיל 18 מונה כקרדינל של טולדו ושל בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוסלמה ברומא.
הוא לעולם לא הוסמך ככומר או כבישוף, אך חינוכו הדתי השפיע על אורח חייו עד מותו.
בשנת 1583 הפך אלברכט למשנה למלך הראשון בפורטוגל לאחר סיפוחה לספרד, ולאחר מכן מונה גם כנציג האפיפיור וכאינקויזיטור הגדול בפורטוגל.
במסגרת תפקידו כמשנה למלך הוא השתתף בארגון הארמדה הספרדית בשנת 1588 וכן בהדיפת מתקפת הנגד של הארמדה האנגלית על ליסבון בשנת 1589. בשנת 1593 קרא לו המלך פליפה השני בחזרה למדריד כדי שיוכל לתפוס תפקיד בכיר בממשל הספרדי.
המושל הכללי של ארצות השפלה ההאבסבורגיות
לאחר מותו של אחיו הגדול, ארנסט, בשנת 1595 נשלח אלברכט לבריסל כדי להחליפו בתפקיד המושל הכללי של ארצות השפלה ההאבסבורגיות.
פעולתו הראשונה כמושל הכללי הייתה לבסס מחדש את כוחה הצבאי של ספרד בארצות השפלה מול הכוחות המשולבים של הרפובליקה ההולנדית, אנגליה וצרפת.
לאחר שש שנים בהם לא ניצחו הכוחות הספרדיים באזור הפתיע אלברכט את אויביו כאשר צבאו כבש את העיר קאלה מידי הצרפתים ואת העיר הולסט מידי ההולנדים.
אולם ניצחונות אלו נשכחו במהרה בשל פשיטת הרגל השלישית של הכתר הספרדי מספר חודשים לאחר מכן ובשנת 1597 הצבא הספרדי ספג מספר מהלומות צבאיות קשות.
מאוריץ, נסיך אורנז', הסטאדהאודר ההולנדי הצליח להביס את הספרדים במספר מעוזים ולהדוף אותם דרומה, והצבא הספרדי החל למרוד במפקדיו בשל חוסר הכסף.
בזמן שאלברכט נלחם במסגרת מלחמת שמונים השנה הוא ניסה גם להגיע לשלום עם אויביה של ספרד, אולם רק המלך הצרפתי אנרי הרביעי הסכים להיכנס למשא ומתן רשמי.
בתיווכו של נציג האפיפיור, הקרדינל אלסנדרו דה מדיצ'י (לעתיד האפיפיור לאו האחד עשר), הגיעו ספרד וצרפת להסכם שלום ב-2 במאי 1598. ספרד הסכימה להחזיר את השטחים הצרפתיים אותם כבשה בתמורה ליציאתה של צרפת מהמלחמה, אולם למרות שהכוחות הצרפתיים הפסיקו להילחם המשיכה צרפת להעניק סיוע כספי לרפובליקה ההולנדית.
מספר ימים לאחר החתימה על הסכם השלום הכריז פליפה השני על החלטתו להשיא את בתו הבכורה, הנסיכה איזבלה, לארכידוכס אלברכט ולהעניק לשניהם יחדיו את הריבונות על ארצות השפלה ההאבסבורגיות.
בהחלטתו הוא ציין כי אם הזוג ימות ללא ילדים אז יחזרו ארצות השפלה ההאבסבורגיות להיות שוב תחת ריבונותו של מלך ספרד.
אלברכט התפטר מתפקידו כקרדינל ונסע לספרד ב-14 בספטמבר 1598, לא מודע לעובדה שהמלך פליפה השני נפטר יום לפני כן.
הזוג נישא בולנסיה ב-18 באפריל 1599.
השנים הראשונות לשלטונם של אלברכט ואיזבלה אופיינו בעיקר על ידי מלחמה נמשכת.
לאחר שניסיונות הידברות עם אנגליה ועם הרפובליקה ההולנדית לא צלחו החליטו השליטים ההבסבורגים לנסות להכריח בכוח את יריביהם לפתוח במשא ומתן ולבודד את ההולנדים.
אולם אלברכט, שהכיר מניסיונו את חוזקו של המרד ההולנדי והאמין כי יהיה זה בלתי אפשרי לכבוש שוב את המחוזות הצפוניים, לא הסכים עם גיסו, מלך ספרד החדש פליפה השלישי, ששאף לשמור על שמה הטוב ועל כבודה של ספרד.
בעוד שהמלך סיפק את כל הדרוש להמשך המלחמה נטה אלברכט להתעלם מהוראותיו, דבר שיצר מתח בין מדריד לבריסל.
עלייתו לשלטון של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה אפשרת לספרדים להגיע להפסקת אש עם האנגלים בשנת 1607 ולהפסקת אש כללית בארצות השפלה שנמשכה 12 שנים.
לפי הסכם הפסקת האש, שנחתם באנטוורפן ב-9 באפריל 1609, הוכרה הרפובליקה ההולנדית כמדינה ריבונית, סעיף לו הסכים אלברכט למרות התנגדותו של מלך ספרד.
שתים עשרה השנים של הפסקת האש העניקו לארצות השפלה ההאבסבורגיות מרווח נשימה הכרחי.
משטרו של הארכידוכס עודד את התושבים לחזור ולעבוד את האדמה שהייתה מוצפת במהלך המלחמה וכן מימן את ייבוש אזור הביצות הגדול שמסביב לדנקרק.
התאוששות החקלאות באזור גרמה לעלייה במספר התושבים וכן לגידול בענפי המסחר והתעשייה.
כדי להילחם בעוני האורבני שנוצר בשל המלחמה תמך המשטר בהקמת מוסדות צדקה.
משטרו של הארכידוכס הבטיח את ניצחונה של הרפורמציה הקתולית בארצות השפלה ההאבסבורגיות ורוב הפרוטסטנטים עזבו את ארצות השפלה הדרומיות.
בשנת 1609 פורסם צו לפיו הפרוטסטנטים הנותרים לא יירדפו כל עוד הם לא יתפללו בפומבי או יעלו ויכוחים דתיים.
למרות הסובלנות הדתית שאפיינה את תקופה זו היו באותה העת גם גלים גדולים של ציד מכשפות.
במהלך תהליך השבת הקתוליות לאזור תמך הארכידוכס במסדרים דתיים שונים.
הוא העניק ממון רב למסדר הישועי שאפשר להם בניית מבנים שאפתניים בבריסל ובאנטוורפן, וכן תמך במסדר הקפוצ'ינים ובמסדר הכרמליטים היחפים.
במהלך תקופת שלטונם של אלברכט ואיזבלה גדל כוחו של השלטון ההבסבורגי והפך לריכוזי יותר.
הפרלמנט של המחוזות המקומיים לא זומן בשל העדפתו של המשטר לנהל ישירות את המחוזות.
תקופה זו גם ראתה שינויים נרחבים במערכת המשפטית של ארצות השפלה ההאבסבורגיות.
עם חלוף השנים היה זה ברור כי לאלברכט ואיזבלה לא ייוולדו ילדים, ולאחר שבריאותו של הארכידוכס הדרדרה קשות בחורף של שנת 1613 נלקחו צעדים כדי להבטיח את העברת ארצות השפלה ההאבסבורגיות לריבונותו של פליפה השלישי לאחר.
במאי 1616 נשבעו נציגי כל המחוזות לקבל את המלך הספרדי כיורשו של אלברכט, אולם פליפה מת לפני גיסו ב-31 במרץ 1621 וזכות הירושה עברה לבנו, המלך החדש פליפה הרביעי.
בסוף שנת 1620 הייתה בריאותו של אלברכט רופפת ביותר והוא השקיע את כל כוחו בהבטחת המשך הפסקת האש, שהייתה אמורה להסתיים באפריל 1621. למרות נסיונותיו גם הכתר הספרדי וגם הממשל ההולנדי לא הסכימו להתייחס לבקשותיו לשלום והוא מת ב-13 ביולי 1621, מעט לפני הפריצה המחודשת של המרד ההולנדי.
לאחר מותו הפכה אלמנתו איזבלה לנזירה והמשיכה לשלוט בארצות השפלה ההאבסבורגיות בשם מלך ספרד.
למרות שלא נותר דבר מארמונם של אלברכט ואיזבלה בבריסל ידוע כי בני הזוג היו אוספי אמנות נלהבים וכי הם תמכו באמנים פלמים רבים.
בשנת 1609 הם מינו את פטר פאול רובנס לתפקיד צייר החצר וכן הזמינו יצירות רבות מאמנים גדולים כמו פרנס פורבוס הבן, אוטו וניוס ויאן ברויגל האב.
אלברכט ואיזבלה תרמו לתור הזהב האמנותי של ארצות השפלה וארמונם נחשב לאחד המרכזים האמנותיים החשובים של זמנם.
אלברכט השני, דוכס אוסטריה (12 בדצמבר 1298 - 16 באוגוסט 1358), הידוע בשם "החכם" או "הצולע", היה דוכס אוסטריה.
אלברכט השני נולד בטירת הבסבורג ב-12 בדצמבר 1298, לאלברכט הראשון, מלך גרמניה ואליזבת מקרינתיה, מלכת גרמניה, בתם של מיינהארד, דוכס קרינתיה ואליזבת מבוואריה, מלכת גרמניה.
בשנת 1330 מת אחיו פרידריך הראשון, דוכס אוסטריה, ואלברכט ירש את כל אדמות בית הבסבורג, שכללו אף את דוכסות אוסטריה, יחד עם אחיו הצעיר, אוטו הקטן (Fröhliche).
אלברכט הגדיל את רכושו בעזרת ירושתה של אשתו, יוהנה מפירט, שקיבלה את פירט ועוד מספר ערים.
בשנת 1335 מת דודו היינריך, מלך בוהמיה, ואלברכט ירש ממנו את דוכסות קרינתיה.
בשנת 1340 החל אלברכט לבנות מחדש את קתדרלת סטפנוס הקדוש בווינה, אולם כאשר החלה הבנייה של הקתדרלה, נתקף אלברכט בשיתוק; בשל כך כונה "אלברכט הצולע".
אלברכט מת בווינה בשנת 1358, ובנו רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה ירש את נחלותיו.
בשנת 1324 התחתן אלברכט עם יוהנה מפירט, בתם של אולריך השלישי, רוזן פירט וז'אן מבורגונדיה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
פרידריך השלישי, דוכס אוסטריה (1347–1362)
לאופולד השלישי, דוכס אוסטריה (1351–1386)
לודוויג קארל מרטין לאונרד אלברכט קוסל היה ביוכימאי גרמני, בין החלוצים בחקר הגנטיקה.
בשנת 1884 גילה קוסל את ההיסטונים, חלבונים בעלי מטען חיובי שמעורבים באריזת ה-DNA.
על גילוי זה קיבל בשנת 1910 פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה.
נולד בפומרניה למשפחה ממוצא פלמי.
בשנת 1816 נכנס פון רון, שגם אביו היה קצין, לצבא כצוער בחלמנו (קולם) שבפומרניה וב-1818 עבר לבית ספר צבאי בברלין וב-1827 סיים את פרק הכשרתו הצבאית באקדמיה הצבאית הפרוסית.
תפקידו הצבאי היה קצין ברגימנט ה-15 במינדן ומפקח בבית הספר לצוערים.
תחום ההתמחות העיקרי שלו היה גאוגרפיה ושימושיה הצבאיים.
מורו היה קרל ריטר (Carl Ritter), אחד מאבות הגאוגרפיה המודרנית.
בשנים 1832, 1839 ו-1844 הוציא את שלושת כרכי ספרו החשוב על הגאוגרפיה "הפיזית, הלאומית והפוליטית" (Grundzüge der Erd-, Völker- und Staatenkunde).
ב-1833 היה חבר מטה הגיס של גנרל פון מיפינג (von Müffling), והחל להבחין במצבו המאובן של הצבא וחוסר היעילות שבו.
ב-1835 היה לחבר המטה הכללי בדרגת האופטמן.
ב-1848 היה לראש המטה של הקורפוס ה-7 בקובלנץ ועסק בדיכוי מהומות מהפכת 1848 בבאדן, תחת פיקודו של הנסיך וילהלם, לימים מלך פרוסיה וקיסר גרמניה.
על גבורתו זכה בעיטור מסדר העיט האדום.
הוא מילא תפקידים במטהו האישי של וילהלם וב-1856 עלה לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1858 מונה למפקד הדיוויזיה ה-14, ובראשית 1859 מונה לראש הוועדה לתכנון ודיווח על הארגון מחדש של הצבא.
בעת מלחמת אוסטריה-סרדיניה (בין אפריל ליולי אותה שנה) היה אחראי על תהליכי גיוס החירום ושינוע הכוחות.
בסוף אותה שנה מונה לשר המלחמה בדרגת גנרל לוטננט.
רון, שהיה שמרן ומלוכני, סבר שלשורות צבא הגיוס ההמוני (ה-Landwehr) חדרו יותר מדי גורמים ליברליים.
מטרתו העיקרית הייתה להפוך את הצבא לצבא-קבע מקצועי ולהעלות את כוחם של אנשי הקבע בצבא על פני צבא ה-Landwehr העממי, קצינים אלה הגיעו משורות משפחות האצולה הנאמנות לבית הוהנצולרן ומקרב מעמד היונקרים.
על אף שהרפורמה שלו נתקלה בהתנגדות הפרלמנט, הצליח רון להעביר אותה ולהדגיש את המרכיב המקצועי הקבוע בצבא.
מי שמימש את הרפורמה בפועל היה ראש המטה הכללי של הצבא, הגנרל הלמוט פון מולטקה הזקן, שכיהן בתפקיד בשנים 1857–1888. ראש הממשלה משנת 1862, ומי ששימש כצלע השלישית בהנחלת הרפורמה, היה אוטו פון ביסמרק.
קציני הקבע הפכו למעמד בעל זכויות-יתר ולבעלי כוח פוליטי וחברתי גם לאחר שחרורם.
רון ומולטקה חזרו אל המלצות ועדת הרפורמות של גרהרד פון שרנהורסט מ-1807 והחלו לשקם את הצבא על מנת להפוך אותו למודרני, מוכן ומאומן לקראת אתגרי שדה הקרב המודרני ותוך שימוש בטכנולוגיה כרכבות, טלגרף וטלפון.
סדרת ההצלחות אותן נחל הצבא בהמשך, ההשתלטות על שלזוויג-הולשטיין שהייתה בשליטת דנמרק ב-1864, הניצחון במלחמת שבעת השבועות (1866) בו השתלטה פרוסיה על רוב שטחי גרמניה ומעל הכל הניצחון המוחץ ב-מלחמת צרפת–פרוסיה (1870) הפכו את פון רון, מולטקה וביסמרק לגיבורים לאומיים.
פון רון זכה בעיטור מסדר העיט השחור ב-1866, בתואר גראף ב-1871 ובדרגת גנרל-פלדמרשל בסוף 1872. ב-1873, לאחר פרישתו של ביסמרק, כיהן במשך מספר חודשים כראש ממשלת פרוסיה, במסגרת הקיסרות הגרמנית.
הוא פרש עקב סיבות בריאות ומת בברלין כעבור חמש שנים בגיל 75.
סיירת משוריינת שהשתתפה במלחמת העולם הראשונה.
פסל בכיכר הכוכב הגדול בטירגארטן.
אלברכט ונצל אוזביוס פון ולנשטיין היה אציל בוהמי והמצביא המפורסם ביותר שפעל בשירות האימפריה הרומית הקדושה.
פיקד על כוחות הליגה הקתולית במהלך מלחמת שלושים השנים, אולם ניסה לתווך בין הקתולים והפרוטסטנטים בניגוד לרצון הקיסר ונרצח באיגר.
ולנשטיין נולד ב-24 בספטמבר 1583 בהרמניץ, בוהמיה, לענף פרוטסטנטי של בית ולדשטיין.
אמו, מרקטה סמיריצקה מסמיריס, נפטרה בשנת 1593, ואילו אביו, וילם, נפטר בשנת 1595. הוריו העניקו לו חינוך לותרני, ואביו דיבר עמו בגרמנית, בעוד אמו דיברה עמו בצ'כית.
לאחר מותם, התגורר אלברכט במשך שנתיים עם דודו מצד האם היינריך (ינדריץ') סלוואטה מחלום, שהיה חבר באחדות האחים (בוהמיה), ואימץ את השתייכותו הדתית של דודו.
דודו שלח אותו לבית הספר של האחים בטירת קושומברק שבמזרח בוהמיה.
בשנת 1597 אלברכט נשלח לבית הספר הפרוטסטנטי לטיני גולדברג (כיום זלוטוריה) בשלזיה, ובשנת 1599 המשיך ולנשטיין את לימודיו באוניברסיטה הפרוטסטנטית של אלטדורף ליד נירנברג, שם עסק לעיתים קרובות בקטטות ובמריבות, מה שהוביל למאסרו בבית הכלא בעיר.
בפברואר 1600, אלברכט עזב את אלטדורף ונסע ברחבי האימפריה הרומית הקדושה, צרפת ואיטליה, שם למד באוניברסיטאות של בולוניה ופדובה.
בשלב זה, דיבר ולנשטיין גרמנית, צ'כית, לטינית ואיטלקית, ואף היה מסוגל להבין ספרדית, וקצת צרפתית.
באותה תקופה התגייס ולנשטיין לצבא רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בהונגריה, שם, תחת פיקודו של ג'ורג'ו בסטה, לחם במשך שנתיים (1604–1606) נגד העות'מאנים והמורדים ההונגרים במהלך המלחמה הארוכה (1593–1606).
בשנת 1604 התחתנה אחותו קתרינה אנה עם מנהיג הפרוטסטנטים במוראביה, קרל הזקן מבית זירוטין.
אלברכט למד אז באוניברסיטת אולומוץ.
הקשר שלו עם הישועים באולומוץ היה אחראי בחלקו על המרת דתו לקתוליות באותה שנה.
גורמים נוספים לכך היו מדיניות הרפורמציה הנגדית של ההבסבורגים, אשר מנעה למעשה מהפרוטסטנטים מלהתמנות לתפקידים בכירים יותר בחצר הקיסרית בבוהמיה ובמוראביה, והתרשמותו מביקוריו באיטליה הקתולית.
בשנת 1607, בהתבסס על המלצות גִיסו, זירוטין, וקרוב משפחה אחר, אדם פון ולנשטיין, נעשה ולנשטיין ראש הסגל בחצרו של מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ומאוחר יותר נעשה גם ראש הסגל של פרדיננד מקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה.
בשנת 1609 התחתן ולנשטיין עם הצ'כית לוקרציה מוויקטוב, לבית נקשובה, מלנדק, אלמנתו העשירה של ארקלב מוויקטוב, שהיה הבעלים של העיירות וסטין, לוקוב, רימיצה וסטולי/הולשוב (כולם במזרח מוראביה).
היא הייתה מבוגרת בשלוש שנים מוולנשטיין, והוא ירש את אחוזותיה לאחר מותה בשנת 1614.
הוא השתמש בעושרו כדי לזכות בכבוד, העניק 200 סוסים לארכידוכס פרדיננד משטיריה לצורך המלחמה שלו עם ונציה בשנת 1617, ובכך הקל על מצודת גראדיסקה מן המצור הוונציאני.
מאוחר יותר הוא ייסד מנזר על שמה של אשתו המנוחה.
בשנת 1623 התחתן ולנשטיין עם איזבלה קתרינה, בתו של הרוזן האראך.
היא ילדה לו שני ילדים: בן שמת בינקותו ובתו ששרדה.
הנישואים האלו הפכו אותו לאחד האנשים העשירים ביותר בכתר בוהמיה.
בתחילת המלחמה, לאחר שדיכא הקיסר את המרידות בבוהמיה והגיע בכיבושיו עד לגבולות דנמרק, חשש מלך דנמרק הפרוטסטנטי כריסטיאן הרביעי משכן קתולי חזק יתר על המידה.
צבא דני שמנה 20,000 שכירי חרב, רובם ממומנים מהונו הפרטי של המלך, פלש לגרמניה, והקיסר פרדיננד השני נאלץ לשכור את שירותיו של ולנשטיין שארגן בבראונשוויג צבא שמנה בין 30,000 ל-100,000 חיילים.
ולנשטיין ערך הסכם עם הקיסר לפיו יילחם המצביא לצד הכוחות הקתולים ובתמורה יוכלו חייליו של ולנשטיין לבזוז כל אזור שיכבשו.
מלך דנמרק כלל לא ידע על צבאותיו של ולנשטיין אלא רק על צבאותיו של הגנרל יוהאן ט'סרקלס פון טילי, ונאלץ לסגת לפני שישמידו שני הגנרלים את צבאו כליל.
הצבא הדני הצליח להימלט אולם טילי השיג אותו בקרב לותר והשמיד אותו, בעוד צבאו של ולנשטיין המשיך להתקדם צפונה וכבש את מקלנבורג, פומרניה ויוטלנד.
היעדר צי מנע ממנו לכבוש את עיר הבירה הנמצאת באי זילנד, ולכן החל לנוע לכיוון עיר הנמל שטרלזונד, העיר היחידה שממנה יוכל להקים צי כדי לכבוש את האיים הדנים.
מלך דנמרק ביקש סיוע מאנגליה, צרפת, סקוטלנד, סקסוניה ושוודיה, אולם מתוכן רק סקוטלנד ושוודיה שלחו סיוע.
מול כוחותיו של ולנשטיין שצרו על העיר עמדו תושביה, ולצידם כ-9,000 חיילים סקוטים בפיקודו של רוברט מונרו וחיל מצב שוודי קטן בפיקודו של אלכסנדר לסלי.
ולנשטיין הצהיר כי יכבוש את העיר בשלושה ימים אולם צבאו ספג אבדות כבדות ונאלץ לסגת.
הקיסר החל להבין שלא היה משתלם להשקיע בוולנשטיין, וחתם על הסכם ליבק בו הפסיק כריסטיאן הרביעי את תמיכתו בפרוטסטנטים בגרמניה, ובתמורה תשמור דנמרק על ריבונותה.
בשנת 1630 פיטר הקיסר את ולנשטיין, כי חשש שהוא מנסה לנגוס בעוצמתו הפוליטית.
אולם באותה שנה פלש צבאו של מלך שוודיה גוסטבוס אדולפוס לתחומי האימפריה, השוודים כמו הדנים חששו מהקתולים ורצו לחזק את שליטתם באזור, וללא צבאו של ולנשטיין נאלץ הקיסר להסתמך בעיקר על צבאות הליגה הקתולית בפיקודו של טילי.
ב-1631 פלש טילי לסקסוניה במטרה למנוע מהסקסונים לאחד כוחות עם השוודים, מלך שוודיה ניצל את ההזדמנות ושכנע את הנסיך הבוחר של סקסוניה יוהאן גאורג הראשון להעמיד את כוחותיו לרשות צבא שוודיה.
טילי ערך את כוחותיו בברייטנפלד והתכונן לפגוש את גוסטבוס אדולפוס.
למרות יתרונם המספרי של הקתולים ניצחו הפרוטסטנטים.
שנה לאחר מכן נפגשו טילי וגוסטבוס אדולפוס בקרב ריין, שוב הובסו הקתולים והפעם טילי עצמו נהרג.
הקיסר שב ושכר את שירותיו של ולנשטיין אולם צבאו של ולנשטיין הובס בקרב ליצן, למרות שמלך שוודיה נהרג.
הקיסר איבד את האמון בו ורגש זה התחזק לאחר שנודע לו שוולנשטיין מנסה להשיג על דעת עצמו הסכם שלום עם הפרוטסטנטים.
הוא כבר עמד לחתום על הפקודה להורגו אולם כמה קצינים אירים וסקוטים מצבאו של ולנשטיין מרדו בו ב-25 בפברואר בעוד הוא מחכה באגר לתשובה מהשוודים.
ראשי המורדים היו סרן אירי בשם וולטר דברו והמפקדים הסקוטים וולטר לסלי וג'ון גורדון.
הם פרצו לטירתו של ולנשטיין, העירו אותו משנתו ורצחו אותו.
למרות שבאופן רשמי הקיסר לא הורה על הרצח הוא שיבח את הרוצחים ותגמל אותם ביד רחבה.
גנרל אלברכט שוברט היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
שוברט נולד ב-23 ביוני 1886 בגלאץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1904 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-27 (מגדבורג ה-2 - לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה), ובשנת 1907 הועבר לרגימנט הגרנדירים ה-10 (שלזיה ה-1 פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה).
בשנת 1911 מונה שוברט לקצין שלישות, ובשנת 1912 הועלה לדרגת אובר לוטננט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה לקצין מטה בדיוויזיית המילואים ה-21, וב-28 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן.
בשנת 1915 מונה לקצין חימוש בדיוויזיית הלאנדווהר, ובשנת 1917 מונה כקצין מטה בקורפוס ה-5. ב-20 בנובמבר 1917 מונה לקצין אג"ם בדיוויזיה ה-111, וב-19 בפברואר 1918 מונה לקצין אג"ם בדיוויזיה ה-202. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף שוברט לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
באביב 1924 מונה שוברט למפקד פלוגה 10 ברגימנט הרגלים ה-8 (פרוסי), וב-1 בפברואר 1926 הועלה לדרגת מיור.
ב-1 באוקטובר 1926 מונה לקצין מטה בקבוצת הארמייה השנייה, וב-1 בפברואר 1931 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
בתחילת 1931 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-12, וב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 בפברואר 1934 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-12, וב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-12, וב-1 במרץ 1938 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 באפריל 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ה-44.
במהלך מבצע ברברוסה פיקד שוברט על הקורפוס שבפיקודו בתחילה כעתודת קבוצת ארמיות צפון, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, ובאוגוסט 1941 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-17 בספטמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-23 במאי 1942 מונה שוברט למפקד זמני של הארמייה התשיעית במקום ולטר מודל שנפצע בקרבות, ופיקד עליה עד ה-10 ביוני.
ב-25 ביולי 1942 פרש שוברט מתפקידו, והועבר לעתודת המילואים.
ב-20 בינואר 1943 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-28 בפברואר 1943 מונה למפקד המחוז הצבאי ה-11. ב-21 באוגוסט 1943 מונה למפקד המחוז הצבאי ה-17, ובאפריל 1945 פרש שוברט מתפקידו, והועבר לעתודת המילואים.
לאחר המלחמה התגורר שוברט בעיר בילפלד, עד למותו ב-26 בנובמבר 1966, והוא בן 80 שנים.
אָלָגָ'הויוק (גם אלג'ה הויוק, בטורקית: Alacahöyük) הוא אתר ארכאולוגי, שנמצאו בו שרידי התיישבות שהחלה בסוף האלף הרביעי לפנה"ס, בסוף התקופה הכלקוליתית.
שתי התקופות החשובות באתר הן השכבות מתקופת הברונזה הקדומה ותקופת האימפריה החתית.
האתר שוכן באזור העיר אלג'ה בנפת צ'ורום שבמחוז הים השחור בטורקיה, 40 ק"מ מצפון-מזרח לבואזקיי, במקום בו שוכן האתר של חתושש, שהייתה בירת האימפריה החתית, ו-180 ק"מ מזרחית לאנקרה.
שמו העתיק של האתר אינו ידוע.
בין ההצעות שהועלו לזיהוי האתר היו הערים אַרִינַה וזִיפַלׇנְדַה (Zippalanda) .
אבל באתר לא נמצאו לוחות כתובים שיכולים לשפוך מידע על זיהוי האתר.
שטח האתר הוא 70 דונם.
האתר הוא פארק לאומי בטורקיה.
התל של אלג'הויוק שימש להתיישבות החל מסוף האלף הרביעי לפנה"ס, בסוף התקופה הכלקוליתית, כאשר החלו להשתמש בכלי נחושת לצד השימוש בכלי אבן.
בתקופה זאת ההתיישבות הייתה בצידו הדרומי של האתר.
הצד הצפוני הוגן על ידי גבעות קטנות.
השרידים האדריכליים מתקופה זאת הם בעיקר יסודות אבן של מבנים ושרידי לבני בוץ מיובשות בשמש.
בתקופת הברונזה הקדומה, שימשה העיר כמרכז לתרבות של החאתים (תרבות שקדמה לתרבות החתית ונטמעה בה).
באתר נמצא מטמון של גרעיני שיפון מפוחמים, המצביעים על כך שבאותה עת, השיפון שימש כגידול חקלאי.
באתר נמצאו 13 קברי פיר מלכותיים במבנה מלבני, המתוארכים לאמצע עד סוף האלף השלישי לפנה"ס, תקופת הברונזה הקדומה II.
חלק מהקברים שימשו לקבורה כפולה.
השלדים בתוכם, שהיו של גברים ונשים בוגרים, נמצאו כשהם שכובים בתנוחה עוברית לכיוון דרום.
מתנות הקבורה של הנשים כללו תכשיטים וקוסמטיקה.
התכשיטים כללו: שרשראות מזהב, מסרקים מכסף, וחפצים נוספים מזהב, כמו סיכות, צמידים, עגילים, נזרים, וכן מראות מכסף ונחושת.
מתנות הקבורה של הגברים כללו כלים וכלי נשק.
השלדים היו מעוטרים עם שוקית מוזהבת, הממצאים כוללים חפצי זהב וארד מפוארים כמו כוסות עשויות מזהב ואלקטרום וכלים אחרים.
הממצאים בקברים כללו סדרה חשובה של חפצים אמנותיים עשויים מברונזה, כמו שוורים מקודשים ואיילים מוצבים על כנים.
מטרת השימוש בהם נתונה בוויכוח בין החוקרים.
חלקם נוצקו בנחושת בצורת עיגול שטוח המזכירה דיסקית שמש, חצי עיגול או ריבועים, כשהם מרושתים בצלבים.
נמצא גם חפץ מרושת בצלב קרס.
הממצאים שנמצאו באתר הם חלק מאוסף המוזיאון לתרבויות אנטוליה באנקרה.
אופי הקברים והקבורה, דיסקיות השמש וצלמיות בעלי החיים, העלו את ההשערה שהשליטים באתר באותה עת היו מהגרים בני התרבות הקורגנית בעלי שפה שפה הודו-אירופאית, שהגיעו מאזור מייקופ בצפון הרי הקווקז ושלטו על החאתים שגרו באתר.
הארכאולוג הבריטי לנרד וולי העלה השערה שהקברים שנמצאו בשכבה שנמצאו בה שרידי הרס ומצודה שרופה, השתייכו לסופה של תקופה ותרבות, שלא המשיכה להתקיים באתר ולא התקיימה בשכבות הארכאולוגיות המאוחרות יותר.
האתר המשיך להתקיים כמרכז חשוב בתקופת האימפריה החתית בין 1600–1200 לפנה"ס, אבל העיר חתושש, ששכנה לא רחוק ממנו ושימשה כעיר הבירה, האפילה עליו.
רוב הממצאים העומדים באתר הם מהתקופה החתית והם כוללים את חומות העיר, מכוסים באורטוסטטים (אבני ריבוד) מגולפים.
על גבי האורטוסטטים גולפו סצנות מפסטיבל המציגות את המלך והמלכה עומדים לפני המזבח לאל הסערה המיוצג על ידי שור.
תגליף נוסף מציג אלה יושבת, כנראה אלת השמש של ארינה (שהייתה בת זוגו של אל הסער האנטולי).
התגליפים מציגים גם חיות שמיועדות להקרבה, סצנות ציד שרובן משויכות לסצנות של פסטיבל דתי.
באתר נמצאו גם שערים פנימיים וחיצוניים הכוללים רמפות ושער מונומנטלי חיצוני דרומי, שנקבע בין שני מגדלים ונשמר על ידי שני ספינקסים גדולים.
הספינקסים נחצבו בתוך אבן מונוליתית שגובהה כ-4 מטר, שמתוכם נחצבו ספינקסים בגובה של כ-2.1 מטר.
הספינקסים באתר מזכירים בעיצובם את הספינקסים שנמצאו בחתושש ובמחצבת יסמק ששימשה כסדנת פיסול החל מהמאה ה-24 לפנה"ס.
לאחר הכניסה בשער הספינקסים, נמצא מבנה ציבורי גדול, רובע מגורים ומקדשים.
רוב האורטוסטטים והספינקסים תוארכו למאה ה-14 לפנה"ס.
מתחם המקדשים והסצנות על גבי האורטוסטטים בכניסה לעיר כולל תבליט של אלת השמש של ארינה, מחזקים את השערת החוקרים שבאתר שכנה עיר קדושה ששימשה כמרכז דתי, תיאור המתאים להצעת הזיהוי של ארינה וזיפלנדה, ששימשו בתקופה החתית כמרכז דתי.
בנוסף לשערי הספינקס שנמצאו באתר נמצא גם ארמון גדול, שנחשב גדול ביחס לגודלה של העיר.
להערכת החוקרים היישוב החתי המשיך להתקיים כיישוב פורח עד סוף תקופת הברונזה המאוחרת, כולל התיישבות מסוימת גם בתקופה הפריגית.
כ-1 ק"מ מדרום-מזרח לעיר נמצא סכר שתוארך לתקופת האימפריה החתית, לסוף המאה ה-13 לפנה"ס.
הסכר זוהה לראשונה בשנות ה-30 של המאה ה-20 והוא נחפר בין השנים 2002–2004. גודלו 130 מטר על 15 מטר, והוא עשוי אבנים קטנות ומצופה בסיד.
בעת החפירות נמצאה בו אסטלה ועליה כתובת בכתב הירוגליפי לווי, המציין את שמו של המלך תודחליאש.
החוקרים זיהו אותו עם המלך החתי תודחליאש הרביעי, שבנה את הסכר בשמה של האלה חבת.
על פי לוחות חתיים בכתב יתדות, תקפה את אזור אנטוליה בצורת שגרמה לרעב, והביאה לכך שהמלך נדרש לייבא חיטה ממצרים.
בעקבות כך, יזם המלך את בנייתם של מספר סכרים במרכז אנטוליה.
כל הסכרים יצאו במשך הזמן מכלל שימוש.
הסכר שליד אלג'הויוק שרד, כי מקור המים שלו שכן בתוך האגם שנוצר בעקבות בניית הסכר.
לאחר סיום החפירות הארכאולוגיות, חודש השימוש בסכר העתיק.
האתר התגלה בשנת 1836 על ידי הגאולוג והחוקר האנגלי ויליאם ג'ון המילטון .
בשנת 1861 ביקר באתר הארכאולוג הצרפתי ז'ורז' פרו וזיהה תוכנית של מגדל מרובע ליד השער והאורטוסטטים.
הוא היה הראשון שהעלה את הרעיון שהאתר שייך לתקופה החתית.
בהמשך הגיעו לאתר חוקרים נוספים שבדקו אלמנטים שונים באתר.
ב-1906 הגיע לאתר הארכאולוג הגרמני הוגו וינקלר, שחפר בחתושש וגם ביצע בדיקה של האתר.
ב-1907 נחקר האתר על ידי הארכאולוג העות'מאני תאודור מקרידי , שחפר באתר במשך שבועיים.
בעשור השני של המאה ה-20, חפרה באתר משלחת גרמנית שגילתה את קברי המלכים שתוארכו לאלף השלישי לפנה"ס ועיר חתית מהאלף השני לפנה"ס.
הכניסה לאתר מוקפת על ידי פסלי ספינקסים גדולים.
העיר הייתה מבוצרת ומוקפת חומה ומגדלים, כדי להגן על תושבי העיר שהיו מוקפים בשבטי הכשכש, שחיו על ההרים מצפון לעיר.
בשנת 1935 חודשה החפירה באתר על ידי צוות טורקי של המכון ההיסטורי הטורקי, שכלל את הארכאולוגים רמזי אריק (Remzi Oğuz Arık) והמיט קושאי (Hamit Koşay) .
החפירה בוצעה בהנחייתו האישית של מוסטפא כמאל אטאטורק, שמימן את החפירה.
החפירה נמשכה עד 1983. הממצאים גילו יישוב של קהילה עשירה, שהתקיימה עוד לפני התקופה החתית.
הממצאים כללו כלי מתכת, תכשיטים, כלי נשק וכן אוסף של ממצאים בעלי צורות מופשטות שפורשו כסמלי שמש.
בשנת 1997 חודשה החפירה באתר על ידי אוניברסיטת אנקרה תחת הנהלתו של הארכאולוג הטורקי Aykut Çınaroğlu.
מאז 2009 נבחנים הממצאים המתכתיים מהקברים שנמצאים במוזיאון לתרבויות אנטוליה, על ידי צוות של מוזיאון הכרייה הגרמני (German Mining Museum).
חלק ממצאי האתר מוצגים גם במוזיאון מקומי באתר שהוקם בשנת 1940 והוא חלק מהיחידה המנהלית של מוזיאון צ'ורום.
החפירות באתר העלו קיומן של 15 שכבות ארכאולוגיות, כששכבה 1 היא העליונה ביותר, ושכבה 15 היא הנמוכה ביותר:
שכבות 8–5 - מתוארכות לתקופת הברונזה הקדומה, 3000–2000 לפנה"ס.
שכבת 1 - התקופה הפריגית, שנת 750 לפנה"ס.
אלברכט השני, מלך גרמניה היה מלך גרמניה מ-1438 ועד 1439, ובנוסף היה גם מלך הונגריה, קרואטיה ובוהמיה.
אלברכט נולד ב-10 באוגוסט 1397 לאלברכט הרביעי, דוכס אוסטריה ויוהאנה סופיה מבוואריה, בתו של אלברכט הראשון, דוכס בוואריה ורעייתו מרגרט מבריג.
בשנת 1404 מת אביו, ואלברכט עלה לשלטון במקומו כאלברכט החמישי, דוכס אוסטריה.
בתחילה שימשו דודיו וילהלם, דוכס אוסטריה ולאופולד הרביעי, דוכס אוסטריה כעוצרים, אולם לאחר מותו של לאופולד בשנת 1411, תפס אלברכט את השלטון.
עם הקמת תנועתו האנטי-קתולית של יאן הוס בצ'כיה, החמיר מצבם של היהודים עקב האשמות בכך ששיתפו פעולה עימה.
בשנת 1420 הגיעה הקהילה לשעת שפל חמור ביותר, עת יהודי מפרנסי העיר אנס שבאוסטריה עילית הואשם בעלילת שווא של חילול לחם הקודש.
עלילה זו גרמה לכך שאלברכט פקד לאסור את כל יהודי אוסטריה.
210 יהודים הועלו על המוקד בפומבי והשאר גורשו מאוסטריה בחוסר כל.
בכך הייתה אוסטריה הראשונה בין מדינות מרכז אירופה שגירשה את תושביה היהודים.
בשנת 1422 התחתן אלברכט עם אליזבת מלוקסמבורג, בתו של זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ורעייתו ברברה מצליה.
בשנת 1423 סייע אלברכט לחותנו במהלך המלחמות ההוסיטיות, ובתמורה הכריז עליו זיגיסמונד כיורשו, והעניק לו את התואר מרקיז מוראביה.
בשנת 1437 מת חותנו זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואלברכט הוכתר למלך הונגריה, קרואטיה ובוהמיה, וב-18 במרץ 1438 אף נבחר למלך הרומאים.
ב-27 באוקטובר 1439 מת אלברכט בעיר נסמיי במהלך מסע כנגד הטורקים, ומכאן ואילך שלטו יורשיו באימפריה הרומית הקדושה עד לפירוקה בשנת 1806.
ב-12 בפברואר 1422 התחתן אלברכט עם אליזבת מלוקסמבורג, בתם של זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וברברה מצליה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
אלברכט השלישי, דוכס אוסטריה היה דוכס אוסטריה בין השנים 1365–1395.
אלברכט השלישי נולד ב-9 בספטמבר 1349, לאלברכט השני, דוכס אוסטריה ויוהנה מפירט, בתם של אולריך השלישי, רוזן פירט ויוהנה מבורגונדיה.
בשנת 1358 מת אביו אלברכט השני, דוכס אוסטריה, ואחיו רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה ירש את נחלותיו.
בשנת 1365 מת רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה, ואלברכט ואחיו לאופולד השלישי, דוכס אוסטריה ירשו במשותף את הנחלות.
בשנת 1368 סיפחו האחים את פרייבורג שבשוואביה, ובשנת 1369 סיפחו את טירול.
בשנת 1370 נכשל ניסיונם להשתלט על העיר טרייסט, שהייתה בשליטת הרפובליקה של ונציה, ורק בשנת 1382 הם הצליחו לספחה.
בשנת 1377 השתתף אלברכט במסע צלב, נגד הפגאנים הליטאים בפרוסיה.
לאחר מותו של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1378, תמך אלברכט בהכתרת בנו ונצל למלך גרמניה.
בשנת 1379 חתמו אלברכט ואחיו לאופולד השלישי, דוכס אוסטריה על אמנת נויברג, ולפיו פוצלה אוסטריה ביניהם; אלברכט החזיק באוסטריה עצמה, בעוד שלאופולד החזיק בטריטוריות הירושה, שכללו את שטיריה, קרניולה, קרינתיה וטירול.
בשנת 1386 נהרג אחיו לאופולד השלישי, דוכס אוסטריה בקרב זמפאך נגד הקונפדרציה השווייצרית הישנה, ואלברכט מונה לעוצר בשם אחייניו הצעירים.
בשנת 1388 יצא אלברכט שוב למלחמה נגד הקונפדרציה השווייצרית הישנה, אך הובס גם הוא בקרב נאפלס.
אלברכט מת בטירת לאקסנבורג בשנת 1395, ובנו אלברכט הרביעי, דוכס אוסטריה ירש את נחלותיו.
בשנת 1366 התחתן אלברכט עם אליזבת מבוהמיה, בתם של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואנה משוויידניץ, אך לא נולדו לו ממנה ילדים.
בשנת 1375 התחתן אלברכט עם ביאטריקס מנירנברג, בתם של פרידריך החמישי, רוזן העיר נירנברג ואליזבת ממייסן, ממנה נולד לו בן אחד:
אלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה לבית הבסבורג (12 בדצמבר 1418 - 2 בדצמבר 1463) היה ארכידוכס אוסטריה, בין השנים 1424–1463.
אלברכט השישי נולד בווינה ב-12 בדצמבר 1418, לארנסט, דוכס אוסטריה וצימבורגיס ממזוביה.
בשנת 1424 מת אביו ארנסט, דוכס אוסטריה ואלברכט ירש את נחלותיו יחד עם אחיו פרידריך, אולם עקב היותם קטינים, שימש דודם פרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה כעוצר.
בשנת 1436 הוכרז אלברכט כבוגר, והוא נטל לידיו את השליטה על הנחלות יחד עם אחיו פרידריך החמישי, ארכידוכס אוסטריה.
בשנת 1439 מונה פרידריך כעוצר של בני דודיו זיגיסמונד, ארכידוכס אוסטריה ולאדיסלאוס, ארכידוכס אוסטריה, והפך לראש משפחת בית הבסבורג, ובעקבות כך פרץ סכסוך בין אלברכט לפרידריך.
בשנת 1452 התחתן אלברכט עם מכטילד מפפאלץ, בתם של לודוויג השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ומתילדה מסבויה, אך לא נולדו להם ילדים.
בשנת 1457 מת בן דודם לסלו החמישי, ופרידריך ירש את ארכידוכסות אוסטריה.
בעקבות כך פרצה מלחמה בין האחים, ובשנת 1458 כבש אלברכט את חלקה המערבי של אוסטריה.
בשנת 1462 כבש אלברכט את וינה, אולם ב-2 בדצמבר 1463 מת אלברכט ערירי, וכל הנחלות חזרו לפרידריך.
אלברכט השלישי נולד ב-27 במרץ 1401 לארנסט, דוכס בוואריה ואליזבטה ויסקונטי, בתם של ברנבאו ויסקונטי וביאטריצ'ה דלה סקאלה.
בשנת 1429 רצה אלברכט להתחתן עם אליזבת, בתו של אברהרד השלישי, רוזן וירטמברג, אולם היא סירבה ולבסוף התחתנה עם יוהאן השלישי, רוזן ורדנברג.
בשנת 1432 התחתן אלברכט בחשאי עם אגנס ברנאואר, שהייתה משרתת פשוטה.
לכששמע על כך אביו הוא כעס מאוד, וב-12 באוקטובר 1435 הורה אביו על רציחתה באשמת כישוף, בזמן שאלברכט היה במסע ציד.
בעקבות כך ברח אלברכט אל קרוב משפחתו לודוויג השביעי, דוכס בוואריה-אינגולשטאדט, אולם לאחר זמן קצר התפייס עם אביו.
בשנת 1436 התחתן אלברכט עם אנה מבראונשווייג-גרובנהאגן-איינבק, בתם של אריך הראשון, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן.
בשנת 1438 מת אביו ארנסט, דוכס בוואריה, ואלברכט עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1440 הוצע לאלברכט הכתר הבוהמי, אולם הוא סירב לקבלו.
בשנים 1444–1445 יצא אלברכט לשני מסעות כנגד הברונים השודדים.
בשנת 1447 מת לודוויג השביעי, דוכס בוואריה-אינגולשטאדט, אולם אלברכט ויתר על חלקו לירושה, והדוכסות עברה כולה לבן דודו היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה-לנדסהוט.
ב-29 בפברואר 1460 מת אלברכט, ובנו יוהאן הרביעי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1436 התחתן אלברכט עם אנה מבראונשווייג-גרובנהאגן-איינבק, בתם של אריך הראשון, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן ואליזבת מבראונשוויג-גטינגן, ממנה היו לו 10 ילדים:
מרגרטה מבוואריה, מרקיזת מנטובה (1442–1479), התחתנה עם פדריקו הראשון גונזאגה, מרקיז מנטובה
אליזבת מבוואריה (1443–1486), התחתנה עם ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה
אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה , היה דוכס פרוסיה בין 1568 ל-1618.
אלברכט פרידריך נולד ב-7 במאי 1553 בקניגסברג לאלברכט, דוכס פרוסיה, ולאנה מריה מבראונשווייג-לינבורג, בתו של אריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1568 עלה אלברכט פרידריך לשלטון לאחר מות אביו, ובשנת 1569 נשבע שבועת אמונים פיאודלית לזיגמונט השני, מלך פולין.
בשנת 1573 במהלך הבחירות למלכות פולין, ניסה אלברכט פרידריך להתקבל לסנאט הפולני, אולם בקשתו נדחתה עקב התנגדותו של יאן קוכנובסקי.
אלברכט פרידריך התנגד בתחילה לבחירתו של סטפאן באטורי כמלך פולין, בעקבות תמיכתו במקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם באוקטובר 1576 נתן את תמיכתו לבאטורי.
עקב היותו דובר פולנית שוטפת והיותו נינו של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, היה אלברכט פרידריך לפרק זמן מסוים מועמד רציני לכס המלוכה הפולני.
בשנת 1572 החל אלברכט פרידריך להראות סימנים של הפרעה נפשית, ובשנת 1578 מונה בן דודו גאורג פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך לעוצר הדוכסות.
לאחר מותו של גאורג פרידריך בשנת 1603, מינה זיגמונט השלישי ואזה את יואכים השלישי פרידריך, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ולאחר מותו בשנת 1608 החליפו בנו יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג לעוצר הדוכסות.
ב-28 באוגוסט 1618 מת אלברכט פרידריך ללא בנים, ומשום כך ירש אותו חתנו יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג שהקים את ברנדנבורג-פרוסיה.
בשנת 1573 התחתן אלברכט פרידריך עם מריה אלאונורה מקלווה, בתם של וילהלם, דוכס יוליך-קלווה-ברג ומריה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
אנה מפרוסיה (1576–1625), התחתנה עם יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג
מריה מפרוסיה (1579–1649), התחתנה עם כריסטיאן, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית
סופיה מפרוסיה (1582–1610), התחתנה עם וילהלם קטלר, דוכס קורלנד
אלאונורה מפרוסיה (1583–1607), התחתנה עם יואכים השלישי פרידריך, הנסיך הבוחר מברנדנבורג
מגדלנה זיבילה מפרוסיה (1586–1659), התחתנה עם יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה
אלברכט השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג היה נסיך בוחר של ברנדנבורג בין השנים 1470–1486.
אלברכט נולד ב-9 בנובמבר 1414, לפרידריך השישי, רוזן העיר נירנברג ואליזבת מבוואריה, נסיכת הבוחר מברנדנבורג, בתם של פרידריך, דוכס בוואריה ומדאלנה ויסקונטי.
בצעירותו שירת אלברכט בחצר זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ונטל חלק במלחמה נגד התנועה ההוסיטית.
לאחר מכן שירת את אלברכט השני, מלך גרמניה, ולחם עמו נגד פולין.
בשנת 1440 מת אביו פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ונחלותיו חולקו בין הבנים, ואלברכט ירש את מרקיזות ברנדנבורג-אנסבך.
בשנת 1443 ניסה אלברכט להשיב לידיו את השליטה על העיר נירנברג, שהייתה קודם לכן.
בתחילה זכה אלברכט בניצחונות נגד אנשי העיר, אולם לאחר מכן הובס ובשנת 1450 ויתר על זכויותיו על העיר.
בשנת 1457 חיתן אלברכט את בנו יוהאן עם מרגרט מתורינגיה, בניסיון לזכות בזכויות הירושה שלה על הונגריה ובוהמיה, אך הניסיון נכשל.
בשנת 1460 נאבק אלברכט בפרידריך הראשון, רוזן הפלטינט שעל הריין ובלודוויג התשיעי, דוכס בוואריה, אך נכשל במאבקו.
ניסיונו לכרות ברית עם ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה נכשל, לאחר שהאפיפיור פאולוס השני איים עליו בחרם.
בשנת 1464 ירש אלברכט את מרקיזות ברנדנבורג-קולומבאך לאחר מות אחיו יוהאן, מרקיז ברנדנבורג-קולמבאך, ומונה למרקיז ברנדנבורג.
בשנת 1470 התפטר אחיו פרידריך השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ואלברכט עלה במקומו לשלטון.
בשנת 1472 סיפח אלברכט את פומרניה לנחלותיו, ובשנת 1473 העביר חוק ולפיו מרקיזות ברנדנבורג תעבור בשלמותה לבן הבכור, בעוד נחלות המשפחה בפרנקוניה יתחלקו בין שאר האחים.
ב-11 במרץ 1486 מת אלברכט השלישי, ובמקומו עלה לשלטון בנו יוהאן ציצרו, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
בשנת 1446 התחתן אלברכט עם מרגרטה מבאדן, בתם של יקוב, מרקיז באדן-באדן וקתרינה מלורן, מרקיזת באדן-באדן, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
אורסולה מברנדנבורג, דוכסית מינסטרברג-אלס (1450–1508), התחתנה עם יינדריך הראשון, דוכס מינסטרברג-אלס
אליזבת מברנדנבורג, דוכסית וירטמברג (1451–1524), התחתנה עם אברהרד השני, דוכס וירטמברג
מרגרטה מברנדנבורג (1453–1509), התחתנה עם פרדריק הראשון, מלך דנמרק
יוהאן ציצרו, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (1455–1499)
בשנת 1457 התחתן אלברכט עם אנה מסקסוניה, נסיכת הבוחר מברנדנבורג, בתם של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומרגרטה מאוסטריה, ממנה נולדו לו 13 ילדים:
פרידריך הראשון, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך (1460–1536)
אמליה מברנדנבורג (1461–1481), התחתנה עם קספר, רוזן פפאלץ-צווייבריקן
ברברה מברנדנבורג (1464–1515), התחתנה עם הנריק האחד עשר, דוכס גלוגוב, ולאחריו התחתנה עם אולסלו השני, מלך הונגריה
זיבילה מברנדנבורג (1467–1524), התחתנה עם וילהלם הרביעי, דוכס יוליך-ברג
אליזבת מברנדנבורג (1474–1507), התחתנה עם הרמן השמיני, רוזן הנברג-אשבאך
אנסטסיה מברנדנבורג (1478–1534), התחתנה עם וילהלם השישי, רוזן הנברג-שלויזינגן
אלברכט השני, מרקיז ברנדנבורג היה מרקיז ברנדנבורג בין השנים 1205–1220.
אלברכט נולד בשנת 1177, לאוטו הראשון, מרקיז ברנדנבורג ואדה מהולנד, בתם של פלוריס השלישי, רוזן הולנד ועדה מהאנטינגדון.
בשנת 1184 מת אביו אוטו הראשון, מרקיז ברנדנבורג, ונחלותיו חולקו בין הבנים, ואלברכט מונה לרוזן ארנבורג, אולם אחיו אוטו השני, מרקיז ברנדנבורג ערער על כך.
בשנת 1189 יצא אלברכט למסע הצלב השלישי, ובשובו בשנת 1194 נכלא על ידי אחיו לתקופה קצרה.
לאחר שחרורו היה אלברכט בשנת 1198 ממייסדי המסדר הטבטוני בעכו.
בשנת 1205 מת אחיו אוטו השני, מרקיז ברנדנבורג, ואלברכט עלה לשלטון במקומו.
במהלך הסכסוך על כתר הקיסרות בין פיליפ משוואביה, מלך גרמניה לאוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה תמך בתחילה אלברכט בפיליפ, אולם לאחר הירצחו בשנת 1208 עבר לתמוך באוטו, והלה אישר את חזקתו במרקיזות ברנדנבורג.
במהלך שלטונו היה אלברכט מסוכסך עם אלברכט הראשון מקפרנבורג, ארכיבישוף מגדבורג, וכן איבד את נחלותיו בפומרניה לבני משפחת גריפין.
ב-25 בפברואר 1220 מת אלברכט השני, ונחלתו עברה לבניו יוהאן הראשון, מרקיז ברנדנבורג ואוטו השלישי, מרקיז ברנדנבורג.
מכיוון שהיו קטינים, כיהן בתחילה אלברכט הראשון, ארכיבישוף מגדבורג כעוצר, ובשנת 1221 מונתה אלמנתו לעוצרת עד למותה בשנת 1225, ואז תפסו בניו את השלטון.
בשנת 1205 התחתן אלברכט עם מתילדה מגרוייטש, בתם של קונרד השני, מרקיז לאוזיץ ואלז'ביטה מפולין גדול, דוכסית בוהמיה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
יוהאן הראשון, מרקיז ברנדנבורג (1213–1266)
אוטו השלישי, מרקיז ברנדנבורג (1215–1267)
מתילדה מברנדנבורג, דוכסית בראונשווייג-לינבורג (1210–1261), התחתנה עם אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג
אליזבת מברנדנבורג, רוזנת תורינגיה (1207–1231), התחתנה עם היינריך ראזפה, רוזן תורינגיה
אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה , היה דוכס סקסוניה בין השנים 1464–1500.
אלברכט נולד בגרימה ב-27 בינואר 1443, לפרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומרגרטה מאוסטריה אחותו של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1455 נחטפו אלברכט ואחיו ארנסט על ידי האביר קונץ פון קאופונגן, במה שנודע בהיסטוריה הגרמנית כPrinzenraub, כלומר גנבת הנסיכים.
לאחר ששוחרר מהשבי, שירת אלברכט בחצר דודו פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לזמן מה.
בשנת 1464 מת אביו פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה, וארנסט עלה לשלטון במקומו.
באותה שנה התחתן אלברכט עם סידוניה מפודבראדי, בתם של גאורגה פודבראדי, מלך בוהמיה, אך לא הצליח לרשת את ממלכת בוהמיה לאחר מות חמיו בשנת 1471. בשנת 1475 השתתף אלברכט במערכה נגד שארל הראשון, דוכס בורגונדיה, ובשנת 1477 לחם נגד מתיאש הראשון, מלך הונגריה, אך נכשל עקב חוסר תמיכה מהקיסר.
בשנת 1482 ירש ארנסט יחד עם אחיו את רוזנות תורינגיה, ובשנת 1485 פוצלה הנחלה בין האחים; ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה קיבל את החלק המערבי (תורינגיה), ואילו אלברכט קיבל את החלק המזרחי (סקסוניה).
בשנת 1488 מונה אלברכט למושל ארצות השפלה ההאבסבורגיות, ואף שחרר בשנת 1489 את מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משביו בברוז'.
בשנת 1498 העניק לו מקסימיליאן את פריסלנד, אך אלברכט נאלץ לתופסה בכוח הנשק.
אלברכט הצליח לכבוש את חרונינגן, אך ב-12 בספטמבר 1500 מת אלברכט באמדן.
אלברכט נטמן במייסן, ובנו גאורג, דוכס סקסוניה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1464 התחתן אלברכט עם סידוניה מפודבראדי, בתם של גאורגה פודבראדי, מלך בוהמיה וקוניגונדה משטרנברג, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
קתרינה מסקסוניה, ארכידוכסית אוסטריה (1468–1524), התחתנה עם זיגיסמונד, ארכידוכס אוסטריה, ולאחריו התחתנה עם אריך הראשון, דוכס בראונשווייג-קאלנברג
היינריך הרביעי, דוכס סקסוניה (1473–1541)
אלברכט השני, דוכס בוואריה , היה דוכס בוואריה-שטראובינג בשותפות עם אביו אלברכט הראשון, דוכס בוואריה.
אלברכט נולד בשנת 1368, לאלברכט הראשון, דוכס בוואריה ולמרגרטה מבריג, בתם של לודוויג הראשון, דוכס בריג ואגנס מזאגן.
בשנת 1340 איחד סבו לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות בוואריה מחדש, ובנוסף לזאת שלט עם סבתו מרגרט השנייה, רוזנת אנו ברוזנויות אנו הולנד וזילנד.
לאחר מות סבו בשנת 1347 שלטו אביו אלברכט הראשון, דוכס בוואריה ואחיו בכל הנחלה במשותף, ובשנת 1349 חולקה בחוזה לנדסברגר דוכסות בוואריה מחדש בין האחים, לבוואריה העליונה ובוואריה התחתונה.
בשנת 1353 חולקה בוואריה התחתונה בחוזה רגנסבורג לדוכסות בוואריה-לנדסהוט שבה שלט שטפן השני, דוכס בוואריה, ולדוכסות בוואריה-שטראובינג שבה שלטו במשותף אלברכט הראשון ווילהלם הראשון, דוכס בוואריה.
בשנת 1389 הצטרף אלברכט השני לשלטון, ובעוד אביו אלברכט הראשון משקיע את עיקר זמנו בארצות השפלה, אלברכט השני התעסק בעניינים בבוואריה.
אלברכט לא התערב בסכסוך של בני דודו שטפן השני, דוכס בוואריה, אולם תמך בהם במלחמתם נגד קונפדרציה של ערי שוואביה וארכיבישופות זלצבורג.
בשנת 1396 ערך אלברכט מסע לארצות השפלה, וסייע לאביו במלחמתו נגד הפריזים, ולאחר המסע מת במפתיע בקלהיים ב-21 בינואר 1397.
אלברכט השני, דוכס בוואריה בית ויטלסבאך נולד:1368 מת:21 בינואר 1397 אלברכט הראשון דוכסות בוואריה-שטראובינג 1389–1397 אלברכט הראשון
אלברכט הרביעי, רוזן הבסבורג , היה רוזן הבסבורג בין השנים 1232–1239, ואביו של רודולף הראשון, מלך גרמניה.
אלברכט נולד בשנת 1188, לרודולף השני, רוזן הבסבורג ולאגנס משטאופן, בתו של גוטפריד שטאופן.
בשנת 1232 מת אביו רודולף השני, רוזן הבסבורג, ואלברכט ירש את נחלותיו יחד עם אחיו רודולף השלישי, רוזן הבסבורג, אולם אלברכט ירש את עיקר הנחלה.
בשנת 1239 השתתף אלברכט במסע הצלב של הברונים, וב-25 בנובמבר אותה שנה מת באשקלון כתוצאה ממגפה.
בשנת 1217 התחתן רודולף עם היילוויג מקיבורג, בתם של אולריך, רוזן קילבורג ודילינגן ואנה מצרינגן, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג , היה דוכס בראונשווייג-לינבורג בין השנים 1279–1318.
אלברכט נולד באוגוסט 1268, לאלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולאדליידה ממונטפראט, בתם של בוניפאצ'ו השני, מרקיז מונטפראט ומרגריטה מסבויה.
בשנת 1279 מת אביו אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ואלברכט ואחיו ירשו את נחלותיו, תוך שבתחילה משמש כעוצר דודו קונרד מבראונשווייג-לינבורג, בישוף ורדן, ולאחר מכן אחיו היינריך.
בשנת 1286 חילקו אלברכט ואחיו את הנחלות; היינריך הראשון, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן קיבל את אזור גרובנהאגן, וילהלם הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג קיבל את אזור בראונשווייג, ואילו אלברכט קיבל את אזור גטינגן.
בשנת 291 חילקו האחים סופית את הנחלות, אולם בשנת 1292 מת וילהלם הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ואלברכט והיינריך ירשו את נחלותיו.
בתחילה התעורר סכסוך בין האחים על חלוקת הנחלה, אולם עד מהרה השתלט אלברכט על רוב הנחלה שירשו מווילהלם.
ב-22 בספטמבר 1318 מת אלברכט, ובנו אוטו המתון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ירש את נחלותיו.
בשנת 1284 התחתן אלברכט עם ריקסה מוורלה, בתם של היינריך הראשון, נסיך מקלנבורג-גיסטרוב וריקיסה בירגרסדוטר, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
אדליידה מבראונשווייג-לינבורג, התחתנה עם יוהאן, רוזן הסן התחתונה
ריכנצה, אם המנזר של גאנדרסהיים
אוטו המתון, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1292–1344)
מגנוס הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1304–1369)
ארנסט הראשון, דוכס בראונשווייג-גטינגן (1305–1367)
אלברכט השלישי, רוזן הבסבורג (נפטר ב-25 בנובמבר 1199) הידוע גם בשם אלברכט העשיר, היה רוזן הבסבורג ואב קדמון של בית הבסבורג.
אלברכט היה בנו של ורנר השני, רוזן הבסבורג, וירש את נחלותיו לאחר מותו בשנת 1167. אלברכט התחתן עם איטה פון פולנדורף, בתו של רודולף, רוזן פולנדורף.
כמו אביו, הוא היה תומך נאמן של בית הוהנשטאופן.
ב-1186 הוא קיבל לשליטתו רוזנות אלזס עילית.
אלברכט היה אביו של רודולף השני, רוזן הבסבורג, אשר ירש את נחלותיו לאחר מותו ב-25 בנובמבר 1199.
אלברכט השני, דוכס סקסוניה , היה דוכס סקסוניה בין השנים 1260–1298.
אלברכט נולד בוויטנברג, לאלברכט הראשון, דוכס סקסוניה ולהלנה מבראונשווייג-לינבורג, בתם של אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ומתילדה מברנדנבורג, דוכסית בראונשווייג-לינבורג.
אלברכט תמך בבחירתו של רודולף מהבסבורג למלך גרמניה, ובשנת 1282 אף הפך לחתנו.
לאחר מותו של אביו בשנת 1260, ירש אלברכט את דוכסות סקסוניה במשותף עם אחיו הבכור יוהאן הראשון, ולאחר מכן שלט במשותף עם בניו של יוהאן.
בשנים 1269, 1272 ו-1282 חילקו האחים בהדרגה את הנחלות לשלושה אזורים (אחד בשם ארץ האדלן סביב אוטרנדורף, עוד סביב לאוונבורג על האלבה והשלישי סביב ויטנברג).
במהלך הבחירות הקיסריות ב-1273 אלברכט השני ייצג את החלטת האחים המשותפת.
בתמורה רודולף השיא לו את בתו אגנס מהבסבורג אלברט השני.
בשנת 1282 התפטר יוהאן לטובת בניו אלברכט השלישי, אריך הראשון, ויוהאן השני, ואחרי מותו כעבור שלוש שנים, שלושת האחים המשיכו עם השלטון המשותף עם אלברכט בסקסוניה.
בשנת 1288 ביקש אלברכט מהמלך רודולף את תמיכתו בבנו רודולף עם נסיכות הבוחר מסקסוניה, אשר היה נתון במחלוקת ארוכת שנים עם בית וטין.
כאשר נכחדה שושלת האצולה של רוזנות ברהנה, נתן המלך רודולף את השליטה ברוזנות לבנו של אלברכט - רודולף.
בשנת 1290 סיפח אלברכט את רוזנות ברהנה, ובשנת 1295 סיפח את רוזנות גומרן לסקסוניה.
בשנת 1291 שכנע וצלאב השני, מלך בוהמיה את אלברכט לתמוך בבחירתו של אדולף מנסאו למלך גרמניה, ואכן ב-27 באפריל 1292 תמך אלברכט בבחירת אדולף למלך גרמניה.
בשנת 1296 חולקה דוכסות סקסוניה בין אלברכט השני לבניו של יוהאן הראשון; אלברכט קיבל את דוכסות סקסוניה-ויטנברג, ואילו בניו של יוהאן קיבלו את דוכסות סקסוניה-לאוונבורג.
ב-25 באוגוסט 1298 מת אלברכט, ובנו רודולף הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג ירש את נחלותיו ותאריו.
בשנת 1282 התחתן אלברכט עם אגנס מהבסבורג, בתו של רודולף הראשון, מלך גרמניה וגרטרוד מהוהנבורג, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
רודולף הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג (1284–1356)
אלברכט השני מסקסוניה (?-1342), הנסיך-בישוף של פסאו