tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארכיפלג מרשל הוא קבוצת איים גדולים, המכוסים קרח בתוך מדף הקרח סלצברגר המכסה את מפרץ סלצברגר למול חופי ארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
כמה מהאיים התגלו ומופו על ידי משלחות בירד לאנטארקטיקה (משלחות שחקרו את אנטארקטיקה בין השנים 1928– 1930 ו- 1933 – 1935), וכן על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית (בין השנים 1939–1941) כל משלחות חקר אלה נערכו בפיקודו של אדמירל ריצ'רד בירד.
הארכיפלג מופה כולו במדויק על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1965.
שמו של הארכיפלג ניתן לו על פי הצעתו של האדמירל בירד.
בירד קרא לארכיפלג על שמו של גנרל הצבא ג'ורג' מרשל, שתרם כספים מכיסו הפרטי למשלחות בירד, וכן ייעץ, בהתנדבות, למשלחת בירד שנערכה בין השנים 1933 - 1935.
ארכיפלג וילהלם הוא ארכיפלג, הממוקם למול החוף המערבי של חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
ארכיפלג וילהלם משתרע מדרום מערב למצר ביסמרק ועד סלע לומוס, שלמול החוף המערבי של ארץ גרהאם.
הארכיפלג כולל את כל האיים שממערב לארץ גרהאם, שמדרום למצר ביסמרק, שמצפון למעבר סאות'וינד, ובין ארכיפלג פאלמר ואיי ביסקו.
בארכיפלג מספר קבוצות איים, ואיים רבים.
הגדולים באיי הארכיפלג הם האי בות' והאי הובגארד.
הארכיפלג התגלה על ידי ג'ון ביסקו בפברואר 1873.
הארכיפלג מופה לראשונה על ידי משלחת גרמנית אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1873–1874, בפיקודו של אדוארד דלמן (Eduard Dallmann).
חלקו הצפוני של הארכיפלג צולם מהאוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
דלמן נתן לארכיפלג את שמו בינואר 1874.
דלמן קרא לארכיפלג על שם קיסר גרמניה ומלך פרוסיה באותה עת, וילהלם הראשון.
ארכיפלג הוא סרט דרמה היסטורי רוסי, שהוקרן בבכורה ב־27 באפריל 2021 ומספר על המשלחת הרוסית-שוודית לשפיצברגן.
הסרט מבוסס על חייו של אלכסנדר סמיונוביץ' וסילייב, אשר בשנים 1899–1900, הוא השתתף במשלחת הרוסית-שוודית של מדידות באי שפיצברגן כסגן ראש המשלחת.
בהנהגתו של וסילייב ובהשתתפותו הישירה הותקנו אותות ותצפיות אסטרונומיות וגאודטיות נערכו בכמה נקודות באי.
וסילייב יצר מפה של מערב שפיצברגן בסולם יחס של 1:21000.
בתום המשלחת עסק וסילייב בעיבוד החומרים שהתקבלו וב־1915 באודסה פרסם ספר על עבודת המשלחת.
משנת 1903 עבד ברציפות במצפה הכוכבים פולקובו.
הוא בחן תנודות רוחב בכלי מעבר מתצפיות על מעבר כוכבים ובהמשך היה למרצה באוניברסיטת נובורוסייסק.
הסרט מתרחש בסוף המאה ה־19. משלחת רוסית-שוודית בראשות אלכסנדר וסילייב, אסטרונום צעיר, שנאלץ לעזוב את כלתו בסנקט פטרבורג ולהוביל משלחת מחקר לחוג הקוטב הצפוני, לסְבָאלְבָּרְד כדי לקבוע את צורת העולם וגודלו.
למשלחת מצטרפת העיתונאית הצרפתייה ליליאן.
נערה חסרת פחד המחפשת את עקבות משלחתו של החוקר השוודי המפורסם סלומון אנדרה שהתרסק בכדור פורח, שלפי האגדה לקח איתו יהלום נדיר בדרכו.
הרגשות מתלקחים בין ליליאן לווסילייב ובינתיים נראה כי המשלחת נתקלת במשוכות בלתי עבירות, בין אם זו שרשרת תאונות קטלניות או עבודתו של בוגד שצד אחר אבן יקרה.
דמיטרי פלמרצ'וק - אלכסנדר וסילייב
הצילומים החלו במרץ 2019 בפרברי סנקט פטרבורג.
הנוף של המחנה הארקטי נבנה על חוף המפרץ הפיני.
הסרט הוקרן בבכורה ב-27 באפריל 2021 בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי במוסקבה ועלה לאקרנים ב־10 ביוני 2021.
ארכיפלג רבייאחיחדו (בספרדית: Archipiélago de Revillagigedo) או גם איי רבייאחיחדו (Islas Revillagigedo) הוא קבוצה של ארבעה איים געשיים באוקיינוס השקט השייכים למקסיקו, וידועים במערכת האקולוגית הייחודית שלהם.
האי שוכן כ-458 קילומטרים דרומית-מערבית לקאבו סן לוקאס, הקצה הדרומי של חצי האי באחה קליפורניה, והקבוצה כולה שוכנת מ-698 ועד 1,092 קילומטרים מערבית למנסניו.
האיים מקושרים היסטורית למדינת קולימה, שקיבלה את האיים בשנת 1861 כדי להקים מושבת עונשין.
האיים נמצאים בבעלות הממשל הפדרלי של מקסיקו ובתחום השיפוט שלו.
ביולי 2016 הוכרז ארכיפלג רבייאחיחדו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, ובנובמבר 2017 הוכרזו האיים כ ו.
חלק מהרי הגעש פעילים, כשההתפרצויות האחרונות התרחשו ב ב-1953, ובסוקורו ב-1993.
השטח הכולל של האיים הוא 157.81 קילומטרים רבועים, והם פרוסים ממזרח למערב לאורך של כ-420 קילומטרים.
תחנה של חיל הים המקסיקני בדרום האי מונה 45 תושבים (צוות).
על חיל מצב קטן של חיל הים המקסיקני עם תשעה גברים.
האיים נקראים על שמו של דון , המשנה למלך ה-53 של ספרד החדשה.
שלושת האיים המזרחיים נקראים האיים הפנימיים.
הם משתייכים לאזור הזמן , בעוד שהחלק העיקרי של קולימה הוא .
קלריון נמצאת רחוק יחסית מערבה, ביותר מ-200 קילומטרים בהשוואה לאיים הפנימיים, וב-.
איי רבייאחיחדו הם אחת משלוש קבוצות איים מקסיקניות באוקיינוס השקט שאינן נמצאות על המדף היבשתי; האחרות הן האי ו.
האקלים הוא טרופי גשום למחצה עם גשמי קיץ בכל הארכיפלג.
באי סוקורו יש גם אזור אקלים טרופי חצי יבש (בין 0–400 מטרים מעל פני הים) ואזור אקלים סובטרופי גשום למחצה (בין 400–1,150 מטרים מעל פני הים) עם גשמי קיץ מדי פעם.
באופן כללי, ארבעת האיים יבשים, עם כמות משקעים שנתית ממוצעת של 600 מילימטרים לשנה.
אין עדויות להתיישבות אנושית על סוקורו לפני גילויו על ידי חוקרי ארצות ספרדים.
וצוותו גילו אי לא מיושב ב-19 בדצמבר 1533, וקראו לו סנטו תומאס (Santo Tomás - האי סוקורו), וב-28 בדצמבר הם גילו את "איסלה דה לוס אינוסנטס" (Isla de los Inocentes ("אי החפים מפשע") - האי סן בנדיקטו).
השם ניתן משום שהאי התגלה ביום של טבח החפים מפשע.
בנובמבר 1542 גילה רוי לופס דה וייאלובוס מחדש את האיים אינוסטנס וסנטו תומאס בזמן שחקר מסלולים חדשים ברחבי האוקיינוס השקט, וקרא לאי השני אנובלדה (Anublada, "מעונן").
וייאלובוס היה הראשון שדיווח על תצפית על האי רוקה פרטידה והעניק לו את שמו של ימינו (מילולית "סלע מפוצל").
בשנת 1608 ביקר באנובלדה מרטין יאנס דה ארמידה (Martín Yánez de Armida), שהיה אחראי על משלחת נוספת, ושינה את שמו לסוקורו (מילולית "עזרה").
בשנת 1779, היה חוסה קמאצ'ו (José Camacho) הראשון שדיווח על תצפית על האי שנותר, שלו קרא "סנטה רוסה" ("רוזה הקדושה").
מאוחר יותר שונה שמו של האי סנטה רוסה לקלריון על שם הבריג בפיקודו של הקברניט האמריקאי הנרי גיזלאר (Henry Gyzelaar) שעסק בסחר בצפון האוקיינוס השקט בשנות ה-20 של המאה ה-19.
התוכנית שלו הייתה לבנות בית סוהר באי סוקורו; אף על פי שזה מעולם לא קרה, הצו לפיו האיים שויכו לקולימה מעולם לא בוטל.
בשנת 1865, האי נחקר על ידי האורניתולוג האמריקאי , שגילה את (Zenaida graysoni), (Mimus graysoni) וינשוף שדוני סוקורו (Micrathene whitneyi graysoni) שקיבלו מאוחר יותר שמות מדעיים על שמו.
בתחילת המאה העשרים, קידם ד"ר , מנהל האקדמיה למדעים של קליפורניה בסן פרנסיסקו, בקליפורניה, את המחקר המדעי של האיים.
האוספים הביולוגיים המקיפים ביותר הושגו בשלב זה.
שמו של הר הגעש באי סוקורו שונה לכבודו.
בשנת 1957 הקים חיל הים המקסיקני בסיס ימי על סוקורו ומאז יש לו נוכחות קבועה באי.
מאחז זעיר קיים גם בקלריון, כפי שצוין לעיל.
ב-21 במרץ 1972, הפך פבלו סילבה גרסיה (Pablo Silva García) למושל קולימה הראשון שביקר בשטחי האי של מדינתו.
שלט נחשף לציון האירוע ולחזק את תביעתה של קולימה.
הימים המקיפים את האיים הגדולים יותר פופולריים בקרב צוללנים; ניתן לצפות במגוון של חיים ימיים כגון לווייתנאים, כרישים ומנטה.
מבקרים בדרך כלל נשארים על סיפונן של ספינות משלחת במהלך ביקורם באיים, מה שרצוי מנקודת מבט אקולוגית כדי למנוע הכנסת מינים פולשים נוספים.
באיים מבקרים מדי פעם מפעילי רדיו חובבים, אשר משתמשים בדרך כלל בקידומת XF4. בשל המרחק שלהם מהיבשת, עבור קרדיט הם נחשבים ל"ישות" נפרדת ממקסיקו.
משלחות של ארגונים העוסקים בשימור ביולוגי של האיים פוקדות את האיים לצורך עבודת שטח על בסיס קבוע.
לא קיימים מתקני תיירות; לאיים אין מקורות אמינים של מים מתוקים משלהם.
ב-24 בנובמבר 2017, יצר נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו את האזור המוגן הימי הגדול ביותר באמריקה הצפונית מסביב לאיי רבייאחיחדו.
אזור מוגן זה משתרע על פני 150,000 קילומטרים רבועים מסביב לאיים, ואוסר על דיג, כרייה ופיתוח תיירות באזור המוגן ובאיים.
איי רבייאחיחדו הם משכן של מינים רבים של צמחים ובעלי חיים אנדמיים, ולפעמים נקראים "הוואי הקטן" של מקסיקו.
הם מוכרים כאזור אקולוגי יבשתי מובהק, חלק מהאזור הנאוטרופי.
סוקורו הוא המגוון ביותר בצמחייה, בבעלי חיים ובטופוגרפיה.
ממשלת מקסיקו הכריזה על האיים כשמורה ביוספרית ב-4 ביוני 1994.
לטענת הקרן העולמית לשימור חיות הבר (בראשי תיבות WWF) 14 מתוך 16 הטקסונים התושבים של עופות היבשה באיים וכן עוף ימי אחד הם אנדמיים, וכך גם כל החולייתנים היבשתיים המקומיים של האיים.
מינים רבים של עופות ימיים מקננים לא רחוק יותר מצפון (מזרח) מסן בנדיקטו; יסעורוניים בולטים בהיעדרם במיוחד אף על פי שהם מקננים באזור ומבקרים באיים כדי לחפש מזון.
גם אלבטרוסים לא נמצאים כאן בדרך כלל.
בקרב עופות היבשה, היעדרותו של פרוש הבית (Haemorhous mexicanus), הנפוץ באיים שבצפון-מזרח האוקיינוס השקט, היא הבולטת ביותר.
מלבד העופות המקומיים, נודדים ואחרים מגיעים לעיתים קרובות לאיים.
נראה כי באהיה אסופרה (Bahia Azufre, מפרץ הגופרית) בקלריון הוא מקום עצירת ביניים מועדף, מכיוון שהוא אחת מרצועות החוף הארוכות יותר באיים.
לרוב, קו החוף הוא צוקים תלולים.
הארכיפלג הוא גם חלק משטחי החורף של לווייתן גדול-סנפיר בצפון האוקיינוס השקט.
מתוך 117 מינים של צמחים מקומיים, 31.6% הם אנדמיים באי סוקורו, 26% בקלריון ו-45% בסן בנדיקטו.
המערכת האקולוגית של סן בנדיקטו כמעט נמחתה בהתפרצות ההרסנית של הר הגעש בארסנה ב-1 באוגוסט 1952. המערכת האקולוגית שם התאוששה מאז, אך ידוע שהאירוע גרם להכחדת תת-מין אנדמי של גדרון הסלעים Salpinctes obsoletus exsul (באנגלית San Benedicto rock wren).
רוב אם לא כל הצמחים המקומיים שנמצאים היום בסן בנדיקטו משותפים עם קלריון, אבל לא עם סוקורו הקרובה יותר לדרום, בשל הרוחות השוררות וזרמי האוקיינוס.
הצמחייה המקומית של קלריון משותפת בערך באותה מידה עם איים גדולים אחרים.
בניגוד לחילופים בין האיים, בעלי החיים והצמחים שהתיישבו בהם בתחילה הם ככל הנראה כולם מאוכלוסיות היבשת בדרך כלל מצפון-מזרח לאיי רבייאחיחדו.
לרוב, הצמחים נגזרים מאוכלוסיות מבאחה קליפורניה, בעוד שנראה שהזוחלים האנדמיים נגזרים ישירות מאוכלוסיות היבשת של אזור סונורה-סינלואה.
אבותיהם של העופות היבשתיים של האיים הגיעו כנראה מהאזור הכללי של דרום אמריקה הצפונית וצפון אמריקה המרכזית.
כפי שממחישה העובדה ששום מין של עוף יבשה אנדמי אינו קיים ביותר מאי אחד, והמקרים של (Troglodytes sissonii) ו (Troglodytes tanneri), וכן (Zenaida graysoni) ותת-המין Zenaida macroura clarionensis של תורית אמריקאית מקלריון, נראה שכל אוכלוסייה של עופות נוצרה באופן עצמאי.
הארכיפלג הוכר כאזור עופות חשוב (IBA) על ידי BirdLife International בשל עופות ימיים מקננים ועופות היבשה האנדמיים שלו.
כבר בשנת 1956, נאמר כי אבל האקולוגיה הייחודית של האיים נמצאת מאז תחת איום ממינים מיובאים.
הכבשים הובאו לסוקורו בשנת 1869. חתולים התבססו לאחר 1953, כנראה בתחילת שנות ה-70. חזירים הובאו לקלריון בשנת 1979, וארנבות התפראו במועד מוקדם יותר.
כמה מינים אנדמיים של סוקורו נמצאים כעת בסכנת הכחדה.
(Mimus graysoni) מונה פחות מ-400 פרטים בסך הכל.
יונת סוקורו (Zenaida graysoni) נכחדה בטבע, אך גדלה בשבי.
נראה כי תת-המין של ינשוף שדוני Micrathene whitneyi graysoni, מסוקורו נכחד.
מיני צמחים ובעלי חיים אחרים בארכיפלג נחשבים אף הן בסכנת הכחדה או קרובים לכך.
מספר יוזמות שימור מוקדשות לעצירת הרס המערכות האקולוגיות המקומיות של האיים.
ד"ר הרמונט וולטר (Harmunt Walter) מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) וד"ר לואיס פ.
Baptista) מהאקדמיה למדעים של קליפורניה תיאמו מאמצי רבייה והשבה לטבע של יונת סוקורו מאז 1988, באמצעות קרן בעלי החיים האנדמיים של האיים (The Island Endemics Foundation).
בראשה עומד ד"ר וולטר ומזכיר הוועדה הוא ד"ר לואיס מדראנו (Luis Medrano) מ-UNAM.
הוועדה דוגלת בסילוק המינים האקזוטיים מהאיים, במיוחד כ-2,000 הכבשים בסוקורו, כדי לאפשר לאקולוגיה של האיים להתאושש, ואימוץ תוכנית ניהול לקידום התאוששות המינים המקומיים של האיים, כולל השבה לטבע של יונת סוקורו.
בראטסטרום (Brattstrom) והאוול (Howell) שנתנו את התחזית האופטימית ב-1956 המשיכו להזהיר:
ב-25 בנובמבר 2017, פעל נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו להגנה על המגוון הביולוגי של האזור על ידי יצירת האזור המוגן הימי הגדול ביותר של באמריקה הצפונית סביב האיים, ואסר על פיתוח כרייה, דיג ותיירות באיים או בקרבתם.
ארכיפלג רימסקי-קורסקוב היא קבוצה של שישה איים קטנים ומעט סטאקים (איים סלעיים) במפרץ פיוטר הגדול שבים יפן בניהולו של מחוז פרימוריה.
האיים ממוקמים כ-70 ק"מ (43 מייל) מדרום מערב ל.
הארכיפלג אינו מיושב ויש לו שטח של כ-6 קמ"ר.
הנקודה הגבוהה ביותר היא 144 מטר (472 רגל) (האי סטנין).
האי הגדול ביותר הוא בולשוי פליס (4 קמ"ר).
האיים התגלו עבור האירופאים על ידי ציידי לווייתנים צרפתים בשנת 1851 ושמם (Iles pelée).
מאוחר יותר נקרא הארכיפלג על שם מפקד הסקונר ווסטוק ויין רימסקי-קורסקוב.
ארכיפלג רוס הוא שמו של ארכיפלג אשר ביחד עם מדף הקרח המצוי בתחומו, מהווה את הגבול המזרחי והדרומי של מצר מקמרדו באנטארקטיקה.
האי הצפוני ביותר בארכיפלג הוא האי בופורט.
דרומית לבופורט נמצאים האיים רוס, וויט, בלאק ואיי דלברידג'.
ארכיפלג פריול (בפרובנסאלית: îles du Frioul; בצרפתית: Archipel Frioul; באנגלית: Frioul archipelago) הוא קבוצה של ארבעה איים הממוקמים בים התיכון מול חוף צרפת, כ-4 קילומטרים ממרסיי שבדרום צרפת.
אורך החופים הכולל הוא 30 קילומטרים.
במפקד האוכלוסין של 2015, מנתה האוכלוסייה 146 נפש.
האי פּוֹמֶגִי (Pomègues) - הוא הגדול מבין ארבעת האיים.
באי נמל בצד הדרום מזרחי, הנקרא פורט דה פומג'ס.
האי רָאטֶנֹאוֹ (Ratonneau) - הוא האי השני בגודלו בארכיפלג, ומחובר לאי הגדול ביותר באמצעות מְעֵין שובר גלים או דייק.
האי איף (If) - הוא האי המזרחי ביותר מבין האיים והקרוב ביותר לחופי מרסיי.
האי טִיבּוּלָה Tiboulen - ֶהוא האי המערבי ביותר מבין הארבעה, ובגובה 30 מטר מעל פני הים.
שני האיים האחרונים הם הקטנים ביותר מבין הארבעה.
איי פריול היו פעם מחוברים ליבשת.
הפרצות של האי ראטנאו, המכיל שלדים של מכרסמים ודובים, מעידים על כך שהם הופרדו מהיבשת החל מהתקופה המזוליתית, עם עליית פני הים לאחר תקופות הקרחון.
האיים של הארכיפלג פריול, מורכבים בעיקר מסלעי גיר אורגונים.
הם יוצרים צללית לבנה אופיינית בשל נוכחותם של סלעים אלה.
הארכיפלג הוא שריד לתבליט קארסטי שקוע עתיק.
עד תחילת שנות ה-70, הארכיפלג היה רכוש משרד ההגנה של צרפת.
הוא נרכש בהדרגה על ידי העיר מרסיי.
כיום, היא מחזיקה כמעט בכל שני האיים העיקריים: פומגי וראטנאו.
בשנת 2002, במאמץ לשמר את המורשת יוצאת הדופן של הארכיפלג הזה, העיר מרסיי הקימה את הפארק הימי של איי פריול, והפקידה את הניהול המשותף שלו בידי הקונסרבטוריון לחקר האקוסיסטמה של פרובאנס/האלפים הדרומיים - Le Conservatoire-Etudes des Ecosystèmes de Provence/Alpes du Sud (CEEP).
הפארק הימי פועל בשטחים הטבעיים של הים והיבשה הטבעיים של פריולי, על מנת להבטיח את ניהולם ושימורם, תוך מתן אפשרות לפתח פעילויות ידידותיות לסביבה.
אורך האי 2.7 קילומטרים ובגובה מרבי של 89 מ' מעל פני הים.
כיוונו הכללי הוא מדרום-מערב לצפון-מזרח.
משנת 1906 ועד לשנת 1999 היה ממוקם עליו הסמפור פומגי.
באי קיימים עדיין סוללות וביצורים צבאיים שונים, כשבמרכזו מגדל פומגי שמשקיף על נמל פומגי.
המגדל נבנה בשנים 1859–1860 כעמדת שמירה, ויכולה הייתה להכיל 40 איש.
האי היה תחנת הסגר לנוסעים ימיים שרצו לרדת במרסיי עד המאה ה-19, במיוחד כדי להילחם בפגעי המגפה במרסיי.
50 דונם של קרקע ומבנים, כמו גם נמל קטן פותחו שם, כדי להכיל כשלושים וחמש ספינות.
בדומה לקודמו, כיוונו הכללי מע'-דרום מערב - לצפון-צפון מזרח.
הוא מחובר לאי פומגי על ידי סוללה שנבנתה בשנת 1822. במהלך ההיסטוריה שימש האי בהגנה על נמל מרסיי או כתחנת הסגר לחולים במחלות מידבקות.
מדובר באי הקטן ביותר מבין ארבעת האיים.
מצודת איף נבנתה במאה ה-16, ושימשה את המשטר הצרפתי מאז ועד שלהי המאה ה-19 ככלא, שבו נכלאו בעיקר אסירים פוליטיים.
המצודה זכתה לפרסום מיוחד בעקבות פרסום ספרו של אלכסנדר דיומא האב הרוזן ממונטה כריסטו, אשר חלק מעלילתו מתרחשת בה.
מיקומו המבודד של האי וזרמי הים המסוכנים בינו לבין החוף, שהפכו את הבריחה ממנו לקשה ביותר, הביאו להפיכת המצודה לכלא בדומה לכלא אלקטרז.
ככזו, הייתה המצודה שעל האי לאחד מבתי הכלא המפחידים והידועים ביותר לשמצה בצרפת.
השימוש במצודה ככלא פסק בשלהי המאה ה-19. האתר חדל מלשמש בסיס צבאי, ונפתח לציבור הרחב בשנת 1890. בשנת 1926 הוכרז אתר המצודה כאתר היסטורי של צרפת.
כיום ניתן להגיע אל המצודה בשייט מן הנמל העתיק של מרסיי.
הפרסום שזכה לו בעקבות ספרו של דיומא, עשה אותו לאתר תיירות מבוקש.
כ-90 אלף איש מבקרים באי זה מדי שנה.
טיבולה של פריול הוא אי בגובה 30 מטר מעל פני הים, והמערבי ביותר בארכיפלג.
יש בו מגדל בגובה 34 מטר, עם נורית איתות ימית ירוקה, בעלת 3 הבזקים כל 12 שניות, הנראית למרחק של 7 מיילים ימיים.
ארכיפלג דמפיר הוא ארכיפלג המונה 42 איים וסלעים, שאינם מיושבים, ומשתרע על שטח של כ-1,000 קמ"ר.
הארכיפלג שייך לרובע דמפיר (Dampier Ward) של המועצה האזורית קראטה שבאזור פילבארה באוסטרליה המערבית.
שוכנים כ-88 קילומטרים ממערב לו.
גודל האיים משתנה מאוד, החל מכ-1 הקטאר ועד ל-3,290 הקטארים (האי אנדרבי).
הארכיפלג ממוקם במזרח האוקיינוס ההודי, מול העיירה .
ממצאים גאולוגיים וארכאולוגיים מעידים כי הארכיפלג נוצר לפני כ-7,000 שנה, כאשר עליית מפלס הים הציפה את מה שהיה בעבר מישור חוף.
הסלעים שמתחת לפני השטח הם מהעתיקים ביותר על פני כדור הארץ, והם נוצרו בתקופת הארכאיקון, לפני יותר מ-2.4 מיליארד שנה.
הוא קרוי על שם הפיראט האנגלי ויליאם דמפיר, שהפליג כאן בשנת 1699 וקרא לאחד מהאיים "רוזמרי איילנד".
גם חצי האי בורופ ממזרח כונה בעבר "דמפיר איילנד" על ידי מתיישבים בריטים.
"מפרץ מרמייד" (Mermaid Sound), שהוא נתיב המים הראשי לנמל דמפיר, מחלק את הארכיפלג לקבוצה מזרחית ומערבית.
הנקודה הצפונית ביותר של הארכיפלג היא כף לז'אנדר (Cape Legendre), באי לז'אנדר, ב
האי המזרחי ביותר הוא "דלאמבר איילנד" (Delambre Island).
האי המערבי ביותר הוא "אגרט איילנד" (Egret Island).
האי הדרומי ביותר הוא "וסט אינטרקורס איילנד" (West Intercourse Island).
במסגרת מחקר שדה של , ובהשתתפות חוקרים מ-15 מדינות, התגלה בארכיפלג מגוון ביולוגי הכולל כ-3,200 מינים.
מגוון זה משווה את חשיבות האזור לזו של שונית המחסום הגדולה שמול חופי קווינסלנד.
רוב האיים מוגנים כיום, אך יש כוונה לפתוח אותם לתיירות אקולוגית בתנאים מסוימים.
חלק מהאיים הסמוכים לחוף הם אזורי תעשייה.
האי "איסט אינטרקורס איילנד" (East Intercourse Island) הוא חלק מהנמל של העיירה דמפיר.
איי הארכיפלג מכילים את אחד האוספים הגדולים ביותר של אמנות סלע באוסטרליה, במיוחד פטרוגליפים המתוארכים עד לפני 30,000 שנה, והם נחשבים לאוסף הפטרוגליפים הגדול בעולם.
עד שנות ה-60 של המאה ה-19, שימשו האיים כאתרי פולחן של האבוריג'ינים משבט ה, ואליהם הגיעו גם בני שבטים אחרים.
טבח פליינג פואם (Flying Foam massacre) ודעיכת האוכלוסייה
בשנת 1868, כ-150 מבני שבט היבורארה נהרגו על ידי מתיישבים בריטים במהלך , כתגובה על רצח של שוטר, עוזרו ומלח על ספינת שליית פנינים.
מאז, האוכלוסייה באיים התדלדלה בהדרגה, ומאז 1963 לכל המאוחר, האיים אינם מיושבים.
השטח הכולל את ארכיפלג דמפיר וחצי האי בורופ המכונה בפי הילידים מורוג'וגה הוכנס לרשימת המורשת הלאומית של אוסטרליה כנכס תרבותי הראוי להגנה, החל מ-3 ביולי 2007.
במסגרת הכנס של ועדת המורשת העולמית שהתכנס ביולי 2025 בפריז הוכר מורוג'וגה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בשם "הנוף התרבותי של מורוג'וגה".
אָרַכְנוֹפוֹבְּיָה היא פוביה ספציפית (בעברית: בעת) מעכבישים או יצורים אחרים ממחלקת העכבישנים.
זהו פחד מוגזם שגורם לבעתה בעת מגע עם עכבישים או אף ראייתם בלבד.
בשל כך עשויים הלוקים בארכנופוביה לחוש אי נוחות רבה במקומות בהם הם מניחים שעלולים להופיע עכבישים, או להימנע כליל ממקומות כאלה.
תגובותיהם הקיצוניות של הלוקים בארכנופוביה, עשויות להיראות לאנשים אחרים כבלתי-רציונליות.
השם "ארכנופוביה" מורכב מהמילים היווניות "ארכנו" (עכביש) ו"פוביה" (פחד מוגזם).
מקורו בסיפור מהמיתולוגיה היוונית, על תחרות אריגה שנערכה בין האלה אתנה, אלת החוכמה, לבין הנסיכה ארכנה, שהתפרסמה כאורגת המוכשרת ביותר ביוון.
ארכנה טוותה אריג המספר על כל הדברים המבישים שעשו האלים בעוד שאתנה היללה את האלים, כשראתה אתנה את האריג של ארכנה האלה כעסה והפכה אותה לעכביש.
ארכנופוביה מתפתחת לעיתים קרובות אצל אנשים שהיה להם בעבר ניסיון כואב או מפחיד בהיתקלות בעכבישים, בייחוד בתקופת הילדות.
עם זאת, היא יכולה להתפתח גם ללא טראומה נפשית כלשהי.
בדומה לפוביות ספציפיות כגון פוביה מנחשים או עכברים, נטען כי קיימים לכך מקורות אבולוציוניים, שעדיין אינם ברורים במלואם.
פסיכולוגים אבולוציוניים מעריכים כי קיומם של זני עכבישים ארסיים, שמיעוטם נחשב קטלני לבני אדם, יצר התפתחות אבולוציונית של פחד מעכבישים, או קלות רבה יותר ברכישת פחד כזה.
מכיוון שאנשים הלוקים בארכנופוביה יימנעו ככל האפשר מאזורים בהם הם עלולים להיתקל בעכבישים ארסיים, כדי להפחית את הסיכון להיפגע מהם - ניתן לטעון כי יש להם יתרון אבולוציוני הישרדותי מסוים על פני אנשים שלא מפחדים מעכבישים.
המתנגדים לרעיון זה טוענים כי בניגוד לצפוי על פי הטיעון האבולוציוני, במהלך האבולוציה לא נרכשו פוביות מגירויים טבעיים אחרים שהם לא פחות מאיימים מעכבישים.
נטען כי הסיכון של עכבישים הוא שולי וקטן מדי מכדי להשפיע על האבולוציה.
במרכז וצפון אירופה, למשל, לא היו קיימים כלל זני עכבישים מקומיים שהם קטלניים, ובכל זאת תפוצת הארכנופוביה באזורים אלו היא לא מעטה, דבר המצביע על האפשרות של למידה תרבותית.
בנוסף, תאורטיקנים ביהביוריסטים טענו כי ניתן ליצור באופן מלאכותי פוביה ספציפית לעכבישים, או לכל גירוי נייטרלי אחר, באמצעות התניה קלאסית פשוטה.
ניתן לטפל בארכנופוביה בכל אחת מהשיטות המוצעות לטיפול בפוביות סצפציפיות.
יעילותו של טיפול קוגניטיבי התנהגותי, שכולל חשיפה הדרגתית לעכבישים והקהיה שיטתית, נחשבת גבוהה יחסית.
בטיפול זה נערך תחילה אימון בהרפיה, אחר כך בונים המטופל והמטפל היררכיה של מצבים מפחידים, מהקל (למשל דמיוּן העכביש) אל הקשה (חשיפה מלאה לעכביש), ובהמשך מתבצעת התניית נגד הדרגתית שבה מוכחד הפחד מהעכביש, בסיוע ההרפיה, בכל שלב בהיררכיה.
טיפולים אפשריים אחרים הם טיפול תרופתי להרגעת החרדה; או טיפול פסיכואנליטי בו עוסקים בהעלאה למודעות של קונפליקטים לא מודעים שמהם נבעה הפוביה, והתמודדות עימם.
הארכנופוביה זכתה להכרה ופרסום, בין השאר, בעקבות סרט הקולנוע "ארכנופוביה", שיצא לאקרנים בשנת 1990. "ארכנופוביה" הוא סרט אימה אמריקאי, בכיכובם של ג'ף דניאלס וג'ון גודמן.
הסרט מתאר רופא הלוקה בארכנופוביה, שנאבק בזן עכבישים קטלני המאיים על עיירה בקליפורניה.
ארכנולוגיה היא תחום המחקר הזואולוגי של עכבישים ואורגניזמים הקשורים אליהם כגון עקרבים, דמויי עקרב, קוצרים, המכונים כקבוצה בשם עכבישנים.
חקר הקרציות וקרדית אבק הבית לא נכלל בארכנולוגיה, ומכונה אקרולוגיה.
המדענים החוקרים את העכבישים נקראים ארַכְנולוגים.
אחת מהארכנולוגיות המפורסמות בעולם היא הישראלית פרופסור אמריטה יעל לובין, מאוניברסיטת בן-גוריון.
ארכּפּלוס (+ARC או ArcPlus) היא תוכנת תכנון ושרטוט אדריכלי של חברת ARC Technology.
התוכנה, שנוצרה במקורה בישראל על ידי טוב סטריקובסקי (אדריכל) ואבנר קוטלר (מהנדס תוכנה), קיימת מאז שנת 1984 וייחודה הוא הקלות בה אפשר ליצור בה מודלים תלת־ממדיים הניתנים לחיתוך לתוכניות, חתכים וחזיתות.
הגרסה האחרונה הקיימת בשוק היא גרסת 2017 הנקראת ARC+ X10.
התוכנה מגיעה עם ממשק מלא בעברית, אנגלית וצרפתית לבחירת המשתמש.
+ARC מאפשרת לייצר שרטוט פרמטרי חכם אשר עוזר לחסוך זמן רב בעבודה היומיומית.
השרטוט הנעשה בדו-מימד (במבט-על) מכיל כבר פרמטרים של גובה ונפח וכך יודע להפוך את השרטוט הדו-ממדי למודל תלת-ממדי ולהדמיה
+ARC נוצרה לאדריכלים ומעצבים ומכילה כלים חכמים כגון:
ספריות ויזואליות מובנות – קירות ופתחים.
ניתן לייצר קירות מכל סוג וחתך, פתחים רבים והכל פתוח ליצירה, עריכה ושינוי.
אובייקטים חכמים – ריהוט, חשמל אינסטלציה ועוד
אובייקטים עם אפשרות להגדיר גדלים ספציפיים לכל פריט כגון – שולחן, כיסא, מקלחת ועוד
מידות פנים ומידות חוץ הנוצרים אוטומטית.
כולל – רוחב הפתח, גובה הפתח וגובהו מהרצפה.
ממשק דינאמי חכם ליצירת חתכים וחזיתות ישירות מהמודל.
בניגוד לתוכנת השרטוט אוטוקאד, שהיא תוכנה גנרית המיועדת לכלל המקצועות הטכניים, +ARC היא תוכנה ייעודית שנבנתה על ידי אדריכלים-למען-אדריכלים.
אך למרות ייעודה זה היא משמשת בהצלחה גם מעצבי פנים, יוצרי תפאורות וסטנדים, אדריכלי נוף, מהנדסים וכיוצא בזה.
מחוז ארכנגלסק הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
בתוך המחוז נכלל גם המחוז האוטונומי ננץ.
נכון לשנת 2024 במחוז מתגוררים 998,072 תושבים.
המחוז כולל מספר איים לרבות ארץ פרנץ יוזף ונוביה זמליה.
עד למאה ה-10 באזור התגוררו עמים דוברי שפות פינו-אוגריות.
ממחצית המאה ה-10 קיימות עדויות על קיום התיישבות רוסית באזור.
תושבי האזור שילמו מיסים לרפובליקת נובגורוד.
במהלך המאה ה-15 שטחי הרפובליקה סופחו לנסיכות מוסקבה.
בשנת 1553 משלחת מדעית אנגלית שחיפשה דרך הצפונית להודו הגיע לאזור.
כתוצאה מכך החל פיתוח יחסים מסחריים בין המדינות ובלונדון הוקמה החברה המוסקבאית.
נמל ארכנגלסק היה הנמל הראשי של רוסיה הצארית ודרכו עברו עד 80% מהסחורות.
בעקבות ניצחון של פיוטר הגדול במלחמת הצפון הגדולה חשיבות הנמל ירדה באופן משמעותי.
בשנת 1796 הוקמה גוברניה ועם מרכזה בארכנגלסק שכללה שטחים נרחבים בהרבה מהמחוז הנוכחי.
לאחר סיום מלחמת האזרחים ברוסיה בוצע שינוי בחלוקה מנהלית ובשנת 1929 הוקם "חבל הצפון" עם מרכזו בארכנגלסק.
בשנת 1937 הוקם מחוז ארכנגלסק.
מאז התרחש כמה שינויים לא משמעותיים בשטח המחוז.
בשטח המחוז נמצא מנזר סולובצקי באיי סולובצקי בים הלבן שהוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1992.
במאי 2020 מחוז ארכנגלסק והמחוז האוטונומי של הניינץ החלו לנהל מגעים לאיחוד וחתמו על מזכר הבנות בנושא.
איחוד מחוזות פחות מפותחים עם אזורים מפותחים יותר מאפשר לייעל את הפיתוח הכלכלי, כמו גם לספק תנאי מגורים שווים יחסית לכלל האזרחים, ללא קשר לאזורי מגוריהם.
בסופו של דבר האיחוד לא מומש.
הרשות המחוקקת היא "אספת נציגים של מחוז ארכנגלסק" שכוללת 47 חברים.
באוקטובר 2020 לתפקיד נבחר אלכסנדר ציבולסקי.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-21 ראיונים ו-7 אזורים עירוניים.
בנוסף לכך קיימת עיר סגורה בה ממקום קוסמודרום פלסצק.
מחוז ננץ נכלל בשטח המחוז אך מהווה סובייקט נפרד של הפדרציה הרוסית.
בהתאם לנתונים לשנת 2024 במחוז מתגוררים 998,072 תושבים, זאת לעומת 1.5 מיליון בשנת 1989. בערים מתגוררים 78.9% מכלל אוכלוסיית המחוז.
בהתאם למפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית רוסים מהווים 95.3% מאוכלוסיית המחוז וננצים 0.7%.
ערים גדולות באזור הם ארכנגלסק - 355.8 אלף תושבים וסברודווינסק - 197.1 אלף תושבים.
כלכלת המחוז מבוססת על מפעלי עץ, נייר ועיבוד דגים.
בשטח המחוז קיימים שדות גז טבעי, נפט ומרבצי גבס, מלח ויהלומים.
העיר סברודווינסק מהווה את הבסיס המרכזי של הצי הצפוני של רוסיה ומהווה מרכז תעשיית ספנות חשובה.
בשטח המחוז נמצא קוסמודרום פלסצק.
בעיר סברודבינסק שמהווה בסיס ראשי של הצי הצפוני פותחה תעשיית בניית אוניות הצי לרבות צוללות גרעיניות.
החל משנת 1966 פועל קוסמודרום פלסצק.
בשנת 1898 עיר ארכנגלסק נקשרה לרשת מסילות ברזל.
הכביש הראשי במחוז הוא כביש M8 מוסקבה-ארכנגלסק.
במחוז פועלים מספר נמלי ים ונמלים להעברת סחורות על נהרות
בארכנגלסק פועל נמל תעופה בין-לאומי.
בשטח המחוז עוברים מספר צינורות גז טבעי.
ארכנופוביה הוא סרט אימה קומי אמריקאי משנת 1990, שבוים על ידי פרנק מרשל, ומככבים בו ג'ף דניאלס וג'ון גודמן.
העלילה מתמקדת בזן של עכבישים קטלניים התוקפים עיירה בקליפורניה.
בתחילת הסרט עכביש קטלני חומק לארצות הברית מאזור אגן האמזונאס בוונצואלה בתוך ארון המתים, בו נמצא הצלם המנוח ג'רי מאנליי, אחד מקורבנותיו של העכביש הקטלני אשר מובא לקבורה בארצות הברית.
לאחר שהעכביש הקטלני מתרבה עם אוכלוסיית העכבישים המקומית, נוצר זן חדש של עכבישים אשר משתלט על עיירה קטנה בקליפורניה בשם קאניימה.
עלילת הסרט מתמקדת ברופא בשם רוס ג'נינגס (ג'ף דניאלס) הסובל מפחד מעכבישים (ארכנופוביה, ומכאן שם הסרט).
רוס הוא תושב חדש בעיירה אשר במהרה מגלה כי הוא סובל ממחסור במטופלים בשל תחרות מצד רופא העיירה הקשיש סם מטקלף, אשר היה אמור במקור לפרוש ולהעביר את כל המטופלים שלו לרוס.
המוניטין של רוס ניזוק באופן חמור לאחר שחלק מהמטופלים המעטים שלו מתים באופן מסתורי – אף על פי שהם מתים כתוצאה מנשיכות העכבישים ולא בשל הזנחה מצדו.
לאחר שד"ר מטקלף עצמו נהרג מאחד העכבישים, רוס מבין כי העיר שורצת בעכבישים קטלניים ובעזרת המדביר דלברט מקקלינטוק (ג'ון גודמן), אנטומולוג בשם ג'יימס את'רטון (ג'וליאן סאנדס) והעוזר שלו כריס קולינס (בריאן מקנאמרה), החבורה מנסה לחסל את זן העכבישים הקטלני.
העכבישים ששימשו בסרט כמין הכלאיים שמשתלט על העיירה היו מהמין Delena Cancerides , מין ממשפחת המברישניים שמוצאו מניו זילנד, ואינו מסוכן לבני אדם.
ב-2 ביוני 2022 פורסם שכריסטופר לנדון יביים רימייק לסרט.
את הסרט החדש יפיקו, מטעם חברת "אמבלין אנטרטיינמנט" – פרנק מרשל, שביים את הסרט המקורי, וג'יימס ואן עבור חברת "אטומיק מונסטר הפקות".
ארכרגליים או אֶרֶךְ-רַגְלִיִּים (שם מדעי: Phalangiidae) היא המשפחה הנפוצה ביותר בסדרת הקוצרים במחלקת העכבישנים.
מצויה בכל העולם מלבד באיים מבודדים כמדגסקר וניו זילנד.
בני המשפחה מאופיינים בגוף קטן מאוד, 3-8 מ"מ, וברגליים ארוכות מאוד.
ארכף אדמוני או חדף פיל מזרח אפריקאי ארך אזניים (שם מדעי: Elephantulus rufescens) הוא מין יונק קטן מסדרת חדפי הפיל.
נפוץ באתיופיה, קניה, סומליה, סודאן, טנזניה ואוגנדה.
סביבתו הטבעית היא סוואנה יבשה או אדמות-שיח טרופיות או סובטרופי יבשות.
יונק זעיר זה פעיל מאוד בחיפוש אחר טרף של נמלים, טרמיטים או תולעים ולכן הוא חשוף לאויבים רבים כגון נחשים, לטאות, ציפורים, נמיות או צבועים.
כדי לנסות ולהקטין את הסיכוי לטריפה בונה כל ארכף מערכת שבילים בתחום המחיה שלו, ודואג לנקותה מעשבים וזרדים.
שבילים אלו מאפשרים לו ריצה במהירות בזמן סכנה ומציאת מחבוא בתוך המאורה.
אָרַכנואידיטיס (Arachnoiditis; בעברית גם דלקת הקרום העכבישי או דלקת קרום הקורים) היא מחלה נוירופטית כרונית הנגרמת על ידי דלקת והצטלקויות של הקרום העכבישי של המוח (קרום הקורים, ובלועזית: הקרום הארכנואידי).
קרום זה הוא הקרום האמצעי מבין שלושת הקרומים העוטפים את מערכת העצבים המרכזית הכוללת את המוח וחוט השדרה (האחרים הם הקרום הקשה – Dura mater, והקרום העדין – Pia mater); תפקידם של קרומים אלה יחד עם נוזל מערכת העצבים המרכזית (CSF), הוא הגנה על מערכת העצבים המרכזית והזנתה.
הגורמים למחלה הם מורכבים ומשולבים.
הם מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות:
גורמים פנימיים (אינטרינזיים) – כוללים זיהומים שונים חיידקיים, פטרייתיים, טפיליים ונגיפיים, כגון שחפת, איידס, עגבת, ציסטיצרקוזיס ומחלה מנינגוקוקית.
דימום, איסכמיה בשל הפרעות במחזור הדם, פציעות ותאונות בעמוד השדרה, גידולים שונים.
הרופא והחוקר ד"ר חורחה אנטוניו אלדרטי (J.
אין בנמצא מחקרים עדכניים, מדויקים ומספקים המציגים נתונים לגבי שכיחות המחלה.
במחקרים נמצא ששכיחותה של המחלה במטופלים אשר אובחנו לאחר ניתוח גב כסובלים מתסמונת כשל ניתוח גב (Failed Back Surgery Syndrome) היא 10%–20%; במחקרים מסוימים השכיחות גבוהה אף יותר.
ארכנואידיטיס והרדמה אפידורלית בלידה – בספרות הרפואית קיימים תיאורים על ארכנואידיטיס קשה לאחר ביצוע הרדמה אפידורלית בלידה.
אך במחקר שפורסם בשנת 2004, לא נמצאו עדויות לכך שהרדמה אפידורלית בלידה הנעשית באופן בטוח וללא פציעה של קרומי מערכת העצבים ודימום, מהווה סיכון ללקות בארכנואידיטיס.
עם זאת, הופנתה ביקורת רבה כלפי מחקר זה בשל אופן ניהול המחקר, אופן איסוף הנתונים, היענות נמוכה יחסית של המשתתפות (60%) וזמן מעקב קצר לאחר ביצוע התהליך הרפואי, שעמד על שנה אחת בלבד לאחר ביצוע ההרדמה.
נתון זה משמעותי מאוד, שכן בארכנואידיטיס, התסמינים עלולים להתפרץ זמן רב לאחר ביצוע הפרוצדורה הרפואית.
כמו כן, במחקר לא נלקחו בחשבון ריבוי הרדמות אפידורליות באותה אישה, בשל מספר לידות.
לפיכך, אין כיום עדיין תשובה מחקרית ברורה האם הרדמה אפידורלית בלידה, שהיא הליך רפואי נפוץ בקרב נשים בריאות, מהווה סיכון ללקות במחלה.
מסקנת המומחים בתחום היא שלצורך מתן תשובה על שאלה זו, נדרשים מחקרים נוספים - פרוספקטיבים, ארוכי טווח ורב מרכזיים.
פתוגנזיס - תהליך היווצרות המחלה
הקרום העדין וקרום העכביש הם קרומים שבריריים ורגישים ביותר לחדירות, פציעות, או למגע עם חומרים כימיים.
התגובה לפציעה מסוג כלשהו בקרומים אלו, דומה לפציעה של רקמות סרוטיות נוספות בגוף, כמו קרום הצפק (Peritoneum), כיס הלב (Pericardium), וקרום האדר (Pleura).
נזק לכלי הדם בקרום הקשה וסביבו, מונע אספקת דם נאותה.
העדר אספקת דם נאותה, וכן איסכמיה, גורמים לפעולתם של ציטוקינים (מספר אנזימים הנושאים תאי דם לבנים ותאים מזנכמליים).
קרוב לוודאי שפגוציטים ואנזימים מזרזי קרישת דם (כגון פיברין), נמהלים ונשטפים עם נוזל חוט השדרה (CSF), דבר המונע מהארכנואיד לנטרל את היווצרות הרקמה הצלקתית בעת גירוי הקרום, ולכן תהליך ההצטלקות אורך זמן רב.
אל הרקמה הפיברוטית פולשים פיברוציטים היוצרים קולגן.
תיתכן הסתיידות של הרקמה הפיברוטית.
ישנה "פלישה" של תאי קולגן אל רקמת הארכנואיד הפגועה, דבר היוצר הדבקויות המובילות לכליאה ולחץ על שורשי העצבים בשל "התכווצות" הרקמה.
חלקים מן הוורידים במקום נכלאים אף הם ברקמת הצלקת הנוקשה, דבר המוביל לגודש של דם ורידי - היפרמיה.
במקרים של קיום חומר ניגודי ממיאלוגרפיה, גם החומר עצמו "מתערבב" בתוך מבנה הרקמה המצולקת.
שלבי המחלה תוארו בשנת 1978 על ידי ד"ר צ'ארלס בורטון.
השלב הראשון: רדיקוליטיס (Radiculitis) – שורשי העצבים בחוט השדרה מודלקים וכלי הדם הסמוכים גדושים ומורחבים (היפרמיה).
החלל התת-עכבישי נדחק בשל נפיחות שורשי העצבים ונעלם באופן חלקי.
תחילתה של רקמת קולגן מצולקת (פיברוזיס) מתחילה להופיע.
השלב השני: ארכנואידיטיס – שטח הרקמה המצולקת גדל ומתרחב, ושורשי העצבים מתחילים להידבק זה לזה ולקרום הדורה.
השלב השלישי: ארכנואידיטיס דביקה (Adhesive arachnoiditis) – בשלב זה ישנה כליאה שלמה של שורשי העצבים בתוך רקמה מצולקת ופיברוטית.
הכליאה והלחץ שנוצרים עליהם כתוצאה מכך, מובילים לאטרופיה.
הרקמה המצולקת מונעת מגע של שורשי העצבים עם נוזל עמוד השדרה.
ארכנואידיטיס קשה מסוג זה עלול להיות הרסני, ולגרום למניעת זרימת נוזל עמוד השדרה בשטח הנגוע.
במקום הנגוע עלולות להיווצר ציסטות ובתוכן כליאה של נוזל עמוד השדרה, של חומר הניגוד השומני (במקרים של מיאלוגרפיה) או להסתיידות של הנגעים בקרום הארכנואיד.
המקום השכיח ביותר להופעת המחלה הוא בעמוד שדרה מותני, אך הנגעים בקרום הארכנואיד עלולים להופיע לכל אורך עמוד השדרה, במיוחד במקרים של ארכנואידיטיס על רקע חומר הניגוד פנטופאק.
אופי התסמינים במחלה נרחב; במאמר שפורסם ב-Journal of the Royal Society of Medicine ב-1990 מציינים המחברים שאופי התסמינים במחלה שונה מאדם לאדם.
לפיכך האבחון מצריך פעמים רבות יצירתיות ו"גמישות" מחשבתית ומקצועית.
תסמיני המחלה עשויים להופיע זמן רב לאחר החשיפה לגורם המחלה, לעיתים עשרות שנים (30-20).
מחלה זו מאופיינת במגוון רחב של תסמינים, חלקם לאו דווקא נוירולוגיים, כלומר: אופי הבעיה ייראה כבעיה שהיא מחוץ למערכת העצבים.
לפיכך, פעמים רבות היא באה לידי ביטוי כמצבור של תסמינים בלתי ספציפיים, בעלי אופי מגוון ורב-מערכתי.
התסמינים גם לא תמיד יתנהגו על פי פיזור עצבי אנטומי, דבר המציב אתגר קליני מורכב מבחינת קביעת האבחנה.
המאפיין הבולט והנפוץ ביותר במחלה הוא כאב קשה בעל אופי נוירופטי, המתאפיין בתחושת צריבה קשה ובערה של המקום הכואב המלווה פעמים רבות ב"זרמים חשמליים", תחושת "לחץ" ודקירות פולחות.
הכאבים מופיעים בדרך כלל בגפיים התחתונות, גב תחתון, עכוזים, אזור הפרינאום ואיברי המין ובטן תחתונה.
כאשר נגעי הארכנואידיטיס גבוהים יותר בעמוד השדרה (עמוד שדרה חזי וצווארי), עלולים להופיע כאבים בחזה, בידיים, בצוואר ובפנים.
תופעות אלה מתגברות בתנועה ובעת ולאחר פעילות גופנית ולו הקלה ביותר, וכן לאחר ישיבה או עמידה ממושכות.
מאפיין נוסף הוא השהייה בהופעת הכאב לאחר שמעוררים אותו, התרחבות הכאב מעבר לגבולות פיזיולוגיים מוגדרים, ואלודיניה (allodynia) - כאב הנגרם ממגע בלבד בלחץ ובמגע של בגדים על הגוף או אף כלי המיטה.
כמו כן הופעתן של "תחושות מוזרות", כמו זרימת מים קרים על פני העור או "הליכת חרקים" על העור.
מאפיין נוסף הוא הופעתם של הכאבים בשעות הערב.
הגורמים המעוררים ומחמירים את התסמינים במחלה זו (על פי סקר ניו זילנד): פעילות גופנית, תנוחה – ישיבה ממושכת, עמידה ממושכת, הליכה ממושכת, התכופפות, טיפולים (פיזיותרפיה, אוסטאופתיה, כירופרקטיקה, הידרותרפיה, אקופונקטורה), מזג אוויר ושינויים בטמפרטורת הסביבה ובלחץ ברומטרי, וגורמים ספציפיים כמו מתחים נפשיים, מחלה חריפה נלווית, ותופעות לוואי של תרופות.
על פי דעת מומחים, העדר ממצאים בבדיקות הדמיה לא שולל קיומה של מחלת הארכנואידיטיס, אם קיימים תסמינים קליניים המעידים על קיומה של המחלה.
לפיכך, בנוסף לסריקות הדמיה כמו טומוגרפיה ממוחשבת, MRI ובדיקות נוספות, על תהליך האבחון להסתמך על אנמנזה קפדנית והיסטוריה רפואית מפורטת של החולה, תוך התייחסות מיוחדת לפעולות פולשניות לעמוד השדרה בעבר (על פי הספרות הרפואית – אפילו ניקור מותני בילדות); בדיקת EMG בדרך כלל תקינה בארכנואידיטיס.
למחלה אין כיום בנמצא טיפול המוביל לריפוי מלא, לכן חשובה ההתמקדות במניעתה.
במקרים נדירים תיתכן הקלה ספונטנית בתסמינים, עד היעדרות מוחלטת שלהם.
ככל שהמחלה מפושטת יותר וככל שהנגעים בארכנואיד רבים ונרחבים יותר, כך המחלה קשה יותר, גורמת לנכות ומוגבלות גדולות יותר וכך הטיפול מורכב יותר.
מכיוון שארכנואידיטיס היא מחלה נוירולוגית שכאב נוירופתי הוא אחד מתסמיניה המרכזיים, המסגרת הטובה לטיפול בה, היא מרפאת כאב בעלת ידע וניסיון בטיפול בכאבים ממקור נוירופתי, וגישה טיפולית רב תחומית.
טיפול תרופתי משולב יש להתאים לתסמינים השונים אותם מציג החולה.
הטיפול הרווח כיום בכאב ממקור נוירופתי הוא באמצעות תרופות נרקוטיות ממשפחת האופטיים.
יחד עם זאת, לטיפול זה מספר מגבלות, בעיקר כאשר מדובר בכאב עצבי מרכזי, כפי שהוא בא לידי ביטוי במחלה זו.
לעיתים הוא מאבד מיעילותו ומצריך הגדלה מתמדת של מינון התרופה, לצורך הפקת שיכוך כאב.
טיפול תרופתי המשולב עם הטיפול באופיאטים הוא באמצעות תרופות נוגדות פִּרכוסים (כמו Tegretol, Gabapentin).
עם כניסת השימוש בקנאביס רפואי, ניתן כיום להוסיפו לטיפול הכולל בארכנואידיטיס.
טיפולים פולשניים: טיפולים כמו הזרקת סטרואידים אל תעלת עמוד השדרה, או בלוק עצבי באמצעות חומרי הרדמה, אינם יעילים ואף עלולים להחמיר את המצב באופן משמעותי (ברבים מהמקרים הם אלה שגרמו למחלה מלכתחילה).
זאת משום שכל אלו פולשים אל חלל הארכנואיד הפגוע ממילא.
במחקרים נמצא שניתוחים של כריתת הנגעים בארכנואיד אינם יעילים אף הם ואף עלולים להחמיר את המצב.
טיפול נוסף המצוי כיום בשימוש הוא גירוי של חוט השדרה באמצעות מכשיר המושתל בחוליות עמוד השדרה - Spinal Cord Stimulation.
טיפולים פיזיותרפיים ומניפולציות שונות של עמוד השדרה, אינם מומלצים בשל הפוטנציאל שלהם להחמיר את התסמינים.
בסקר שנערך באמצעות האינטרנט ופורסם בכתב העת לפיזיותרפיה Physiotherapy Research International ב-2005 נמצא שפיזיותרפיה מחמירה את הכאבים ואת התופעות הנוירולוגיות, ולכן הומלץ לנהוג בזהירות רבה בחולים אלה.
ההמלצה היא על הפעלה מאוד עדינה ללא מתיחות, כיפופים או מניפולציה כלשהי של עמוד השדרה.
תוכנית כזו צריכה להיות מותאמת לכל מטופל באופן אישי.
ארכנואידיטיס היא מחלה כרונית גורמת סבל וחשוכת מרפא, המהווה עדיין אתגר מורכב למחקר הרפואי ולרפואה הקלינית ברמת המניעה, האבחון והטיפול.
זאת במיוחד משום שברבים מן המקרים נגרמת המחלה במצבים בהם הרפואה מנסה לטפל בבעיית בריאות אחת ויוצרת בעיית בריאות אחרת, קשה וחמורה.
במחקרים נמצא שהמהלך הכללי של המחלה בא לידי ביטוי במספר תצוגות:
תנודות בחומרת התסמינים עם מחזוריות של הטבה-נסיגה.
ללא שינוי במצב הקיים מאז התפרצות המחלה.
החמרה משמעותית והזדקקות לעזרי ניידות ועזרים רפואיים אחרים.
אופייה של המחלה בלתי צפוי ואין גורמים מנבאים אשר יצביעו מהו כיוון המחלה אצל כל אדם ואדם.
עבור רבים מהלוקים בה היא כרוכה בסבל, במוגבלות, בנכות ובשינוי מוחלט של אורח חייהם הקודם להתפרצות למחלה עד כדי ריתוק לביתם.
עם טיפול תרופתי נכון ומאוזן ועם תמיכה וסיוע של בני משפחה ואנשי מקצוע בתהליך ההסתגלות לאורח חיים המצריך התמודדות עם מחלה כרונית מורכבת, ניתן לשקם אורח חיים של רווחה יחסית.
ארכף אדום-ראש (שם מדעי: Rhynchocyon petersi) קרוי גם סנג'י שחור הוא מין של חדף פיל במשפחת חדפי פיל (Macroscelididae) ובסוג ארכף גדול החי במזרח אפריקה.
זהו הארכף הססגוני ביותר במשפחת חדפי הפיל.
הארכף אדום-הראש הוא מהגדולים שבחדפי הפיל: אורך ראשו וגופו 22–27 ס"מ, אורך זנבו 25 ס"מ, ומשקלו 482–595 גרם.
רגליו האחוריות ארוכות יותר מהקדמיות.
צבע פרוותו שחור, ראשו ופלג גופו הקדמי בצבע חום אדמדם-ערמוני וחוטמו דק וארוך וצבעו כתום.
יש לארכף זה עיגול לבן מסביב לעיניו ואילו אוזניו, זנבו וקצה חוטמו בצבע ורדרד-לבן.
כשאר החדפי פיל, הארכף אדום-הראש נמצא רק ביבשת אפריקה, והוא תת-אנדמי (מוגבל לאזור מסוים המצוי בטריטוריה של מספר מדינות) לטנזניה ולדרום מזרח קניה.
בית גידולו כולל יערות נשירים ויערות טרופים, ולעיתים גם שטחים חקלאיים נטושים.
שני בני הזוג מגינים על שטחם המשתרע על 1-1.7 דונם, ובונים עד כ-עשרה קינים המשמשים למקלט.
אף על פי שהארכפיים הם בעלי חיים מונגמיים, בדרך כלל הם יחיו בנפרד והזכר גם אינו משתתף בטיפול הצאצאים.
הארכף אדום-הראש פעיל בשעות היום ומבלה את זמנו בחיפוש אחר מזון.
בעזרת חוטמו הארוך הוא מחטט בפסולת וצמחייה כדי להגיע למזונו האהוב - חיפושיות, נמלים, זבובים וחסרי חוליות אחרים.
לארכף חוש ריח טוב, ומדי כמה שניות הוא עוצר ומרחרח את האוויר כדי לוודא שלא נשקפת לו סכנה.
בין טורפיו נמנים עופות דורסים ונחשים, ולכן מדי פעם הוא יביט למעלה או למטה כדי לראות אם נשקף לו איום.
כאשר הארכף חש בסכנה הוא ימלט במהירות למאורתו או לקן אחר שהכין למקרה חרום, ולעיתות צרה הוא גם מכין מראש רשת שבילים מסועפת על ידי ניקוי פסולת ועלים.
מצבו של הארכף אדום-הראש מוגדר על ידי IUCN בקטגוריית השימור "פגיע" (VU), בשל הרס בית גידול למטרות חקלאיות.
באזורים מסוימים בהם יש מחסור באוכל הארכפיים אדומי-הראש עלולים להיות ניצודים לאכילה.
עד שנת 2006 מצבו היה מוגדר כמין בסכנת הכחדה (EN).
קיימים גרעיני רבייה בגני חיות בצפון אמריקה המשחררים ארכפיים לטבע, וכמו כן קיימים מספר אזורים מוגנים בהם הוא יכול לחיות ללא הפרעה.
תוחלת חייו של הארכף אדום-הראש 4–5 שנים.
ארכף זהוב-גב או סנג'י זהוב-גב (שם מדעי: Rhynchocyon chrysopygus) הוא מין של חדף פיל גדול למדי במשפחת חדפי פיל ובסוג ארכף גדול החי במזרח אפריקה.
ארכף זהוב-גב הוא החדף הגדול ביותר במשפחת חדפי הפיל עד כדי כך שהוא דומה בגודלו לארנב.
אורך ראשו וגופו 23-26 ס"מ, אורך זנבו 21-23 ס"מ, ומשקלו עד 540 גרם, פרוותו רכה ובצבע חום אדמדם כהה-שחור ואילו צווארו ובטנו כתמתמים.
המאפיין הבולט ביותר שלו הוא כתם זהוב גדול הנמצא על פני חלקו האחורי, וזהו גם המקור שמו.
אוזניו קטנות ושחורות, רגליו הדקיקות שחורות והאחוריות ארוכות יותר מהקדמיות.
זנבו ארוך וחלק ובצבע לבן באמצעו.
חוטמו דק וארוך ומשמש אותו לחיפוש אחר מזון.
בדומה לאיילונים העור בעכוזו של הארכף עבה פי שלושה משאר הגוף, ואצל הזכרים הוא עבה יותר מאשר אצל הנקבות ומספק להם הגנה מנשיכות בקרבות עם זכרים אחרים.
הארכף זהוב-הגב הוא בעל חיים אנדמי באופן מלא לחופים המזרחיים של קניה.
הוא חופף בתפוצתו לזו של צביון אדרס - אף הוא יונק נדיר.
בית גידולו של הארכף כולל: יערות נשירים, שיחים וחופים.
הארכפיים זהובי הגב הם מונגומים (כלומר בני הזוג נמצאים ביחד לאורך חייהם), אם כי ברוב הזמן הם יהיו פעילים בנפרד.
במשך היום הארכפיים יחפשו מזון ובלילה ישנו בקן העשוי מפסולת, הם מכינים לעצמם כ-שישה קינים למקרה חרום.
ההריון נמשך כ-42 ימים לאחריהם נולד ולד אחד, שמסוגל להיות עצמאי לאחר חמישה ימים בלבד, ונגמל אחרי שבועיים.
תזונתו של הארכף זהוב-הגב כוללת שלשולים, מרבי-רגל, נמלים, חיפושיות, וכדומה.
בין אויביו נמנים נחשים כמו ממבה שחורה, ועופות דורסים כמו זרון.
כאשר הארכף מבחין בסכנה הוא יכה בזנבו על האדמה כדי להזהיר ארכפים אחרים שבסביבה, וייתכן כדי להראות לטורף שהוא התגלה.
הארף זהוב-הגב מסוגל לרוץ במהירות של 25 קמ"ש.
הארכף זהוב-הגב מאוים בעיקר על ידי אובדן בתי גידול למטרות חקלאות, כריתת עצים וכדומה, אם כי הוא מקבל הגנה חלקית על ידי "שירות חיות הבר של קניה".
מצב שימורו מוגדר על ידי IUCN כמין בסכנת הכחדה (EN).
הארכף זהוב-הגב הוא אחד מעשרת "המינים הפוקליים" שהוכרזו על ידי פרויקט "מינים ייחודיים הנמצאים בסכנת הכחדה גלובלית" (EDGE).
הפרויקט מזהה מינים ייחודיים מבחינת מבנה גופם הזקוקים להגנה מפני הכחדה.
הארכף נמצא יחד עם ההירולה, היפופוטם גמדי, גמל דו-דבשתי, דולפין נהרות סיני, לוריס שלוח אדום, סולנודון היספניולי, קיפודן חרטומני אטנבורו, עטלף דבורה, וירבוע ארוך אוזניים.
ארכף הכף (שם מדעי: Elephantulus edwardii) הוא מין ממשפחת הארכפיים האנדמי לדרום אפריקה.
הוא בעל אף כפוף ובעל שערות חישה וכן אוזניים ועיניים גדולות.
הפרווה חומה בהירה והרגליים והזנב גדולים ועוזרים לארכף לשעוט קדימה.
כמו רוב הארכפים הם אוכלים חרקים קטנים והם חייבים לאכול כמעט כל הזמן.
בלילות שאין מזון הם מורידים את חום גופם עד לחום הסביבה ובבוקר חוזרים לחימום הגוף.
הם מתגוננים מטורפיהם הרבים על ידי ריצה במהירות דרך השיחים העשבוניים והמפותלים עד שהטורף מתבלבל ועוזב.
הם חיים באזורי שיחים וסלעים באזור המערבי של דרום אפריקה.
ארכף שחור (שם מדעי: Elephantulus fuscus) הוא מין ממשפחת הארכפיים והוא בעל פרווה שחורה ממנה קיבל את שמו.
ארכף זה מגיע לאורך 10–12 ס"מ בלבד והוא בעל עיניים גדולות, אף ארוך ומחודד מעט ורגליים גדולות העוזרות לו לקפץ במהירות.
הוא חי בערבות העשב היבשות של אפריקה במלאווי, מוזמביק וזמביה.
הוא חי במאורה ולאורכה שביל עשוי זרדים ועשבים ובהם הוא בונה שביל מילוט.
כשטורף מגיע הארכף בורח במהירות בנתיב אקראי וכך מבלבל את הטורף.
הוא לא נח כמעט ואוכל כמעט כל רגע כדי להתקיים.
טרפו העיקרי מורכב מחרקים כמו פרפרים, חגבים וגם נמלים וטרמיטים.
הצעירים נולדים בקן חמים ומסוגלים עם היוולדם לנוס מטורפים.
לא ידוע מה מצב שימורו.
ארכף שחור-רגל (שם מדעי: Elephantulus fuscipes) הוא מין ממשפחת הארכפיים המצוי במרכז אפריקה.
הוא בעל אף ארוך וכפוף בעל שערות חישה ועיניים גדולות כמו לקרוביו.
הם יודעים לקפץ במהירות בעזרת זנבם ורגליהם הארוכות.
הארכפים פעלתנים תמיד ומחפשים חרקים רוב שעות היממה.
הם עצמם עלולים להיטרף על ידי דורסים, חתולים שונים, נחשים ולטאות גדולות.
בשעת סכנה הם נמלטים בשבילים בצמחייה והטורף מאבד את עקבותיהם.
הם חיים בסוואנות טרופיות וכרי דשא ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, דרום סודאן ואוגנדה.
לא ידוע מה מצב שימורם.
ארכף קצר-אף (שם מדעי: Elephantulus brachyrhynchus) הוא מין ממשפחת הארכפיים והוא בעל אף קצר מעט יותר מקרוביו ומכאן שמו.
ארכף זה מצוי בעיקר באפריקה הדרומית הרחק ממשכנות האדם והוא נפוץ ללא סכנה.
הוא בעל חוטם ארוך וכפוף, אך מעט פחות מקרובי משפחתו.
הוא גם בעל עיניים גדולות ורגליים גדולות העוזרות לו לשעוט במהירות.
הוא טורף חרקים קטנים ויצורים דומים ובדומה לחדפים האמיתיים הוא חייב לאכול כל הזמן.
הארכף נפוץ מדרום אפריקה ונמיביה, מזרח ומרכז בוצואנה, אנגולה, זימבבואה, מלאווי, זמביה, מוזמביק והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ובמזרח אפריקה בטנזניה, קניה ואוגנדה.
הוא חיים באזורים צחיחים ויבשים אך בעלי צמחיית שיחים וערבות עשב.
טורפיהם של הארכפים מרובים וכוללים עופות טרף, חתולים גדולים וקטנים, צבועים, תנים ונחשים.
הם מתגוננים על ידי ריצה עקלתנית בשבילים בצמחייה במהירות ובלבול הטורפים עד שהם מוותרים.
בדומה לרוב בני המשפחה הארכפים אינם מאריכים ימים בשבי ותוחלת חייהם בשבי מגיעה ל-4.2 שנים במקרה הטוב.
ארכף סומלי (שם מדעי: Elephantulus revoili) הוא מין ממשפחת הארכפיים האנדמי לסומליה.
הארכף בעל ראש קטן, אוזניים גדולות ואף כפוף ובעל שערות חישה עימם הוא חש את הסביבה.
אורכו מגיע ל-14–16 סנטימטרים וצבע הפרווה אפרפר.
הוא בעל זנב ורגליים ארוכות העוזרים לו לנוע במהירות.
הארכפים חיים באזורים מדבריים ואזורי שיחים ברחבי סומליה וג'יבוטי.
הם מחפשים בין השבילים הזעירים בצמחייה חרקים קטנים ופרוקי רגליים דומים למאכל והם פעלתנים מאוד וחייבים לאכול הרבה כדי לא למות.
טורפיהם כוללים חתולים, צבועים, נמיות ותנים וכן עופות דורסים, לטאות גדולות ונחשים.
הם בורחים מאויביהם באמצעות נתיבים בצמחייה ושינוי כיוונים במהירות.
ארכף קארו (שם מדעי: Elephantulus pilicaudus) הוא מין ממשפחת הארכפיים האנדמי לדרום אפריקה במדינות הכף הצפוני והכף המערבי.
הוא חי באזורי השיחים היבשים המכונים "קארו" ומכאן קיבל את שמו.
הוא בעל רגליים וזנב ארוכים וכן אוזניים ועיניים גדולות.
הוא אינו קרוב לחדפים אלא רק זעיר כמוהם.
הוא גם בעל אף מוארך וכפוף העוזר לו לחוש את הסביבה.
כמו רוב בני המשפחה הם פעלתנים ביותר, מחפשים כל הזמן מזון כמו חיפושיות, חגבים, פרפרים ותולעים.
הם לא מאריכים ימים בשבי עקב כך.
הם חיים בסוואנות במסלולי שיחים וזרדים בהם הם נמלטים מטורפיהם הרבים.
הם רצים במהירות בנתיב עקלתוני עד שהטורף מאבד כיוון ומתייאש.
הארכפים לא נפוצים ביותר ולא ידוע מה מצב שימורם.
ארכף סלע מזרחי (שם מדעי: Elephantulus myurus) הוא מין ממשפחת הארכפיים.
הארכף נפוץ בערבות עשב וסוואנות בבוצוואנה, מוזמביק, דרום אפריקה וזימבבואה.
הוא נפוץ גם באזורים יבשים וסלעיים עם מעט צמחייה.
הוא חי ומתרבה בין השיחים ומוצא לאורכם את מזונו הכולל חרקים קטנים כמו חיפושיות, פרפרים, חגבים וטרמיטים.
הוא עצמו עלול להיטרף על ידי נחשים, חתולים גדולים, נמיות, תנים ועופות דורסים שונים.
הוא נמלט בין הסבכים בנתיב עקלתוני עד שהטורף מוותר על החיפושים לבסוף.
הארכפים מרובים בטבע ואינם בסכנה.
ארכף צפון-אפריקני (שם מדעי: Petrosaltator rozeti) הוא מין ממשפחת הארכפיים החי בצפונה של אפריקה במרוקו, תוניסיה, אלג'יריה ולוב, והוא היחיד מבני קבוצת אפרותריה המצוי שם.
בעבר השתייך לסוג ארכף, אך החל מ-2016 הוא משויך לסוג יחידי (Petrosaltator).
הארכף הוא דמוי-חדף קטן ביותר בעל אף מוארך וכפוף ורגליים גדולות מאוד העוזרות לו לנתר.
הוא חי באזורי שיחים עשבוניים ובמדבריות שונים.
הוא מצוי בקרבה למאורתו כל הזמן ומחפש חרקים ויצורים קטנים נוספים למאכל.
הוא חייב לאכול כל העת.
עם זאת הוא יכול שלא לשתות כמעט.
הארכפים עומדים על המשמר מפני טורפים ובורחים מפניהם בנתיבים בצמחייה בצורה עקלתנית ומבלבלת.
הארכפים נפוצים בתחום מחייתם ולא נשקפת להם סכנה.
ארכף סלע מערבי (שם מדעי: Elephantulus rupestris) הוא מין יונק קטן ממשפחת הארכפיים.
הארכפים הם יצורים קטנים דמויי חדף אך שייכים לקבוצה נפרדת הקרויה חדפי פיל.
הם בעלי אף מוארך מעט וכפוף עם שערות חישה וכן אוזניים ועיניים גדולות.
הרגליים שלהם גדולות והם יצורים מהירים ביותר.
הארכפים נפוצים בטבע בדרום אפריקה, נמיביה ואולי גם באנגולה ובוצוואנה.
הם חיים במאורות בערבות עשב טרופיות ואזורים סלעיים יבשים.
הארכפים פגיעים לטורפים רבים ויודעים לנוע במהירות כדי לברוח מפניהם בנתיבים עקלתונים בצמחייה.
הם בודקים את תחזוקת השבילים בצמחייה באמצעות פינוי זרדים שנפלו שם.
השביל מספק להם גם מקום לאכול משום שהוא מושך חרקים קטנים כמו פרפרים וחגבים למאכל.
ארכף הסבך (שם מדעי: Elephantulus intufi) הוא מין של יונק קטן ממשפחת הארכפיים המצוי בדרומה של אפריקה.
הארכף בעל אוזניים ועיניים גדולות ואף ארוך ומעט כפוף המכיל שערות חישה.
צבעו של ארכף זה צהוב-אפור עם זנב ורדרד.
הרגליים גדולות ואיתן הוא נע במהירות קדימה.
הארכף חי באזורים שחונים ויבשים בסוואנות טרופיות ובאזורים יבשים יותר כולל מדבריות, אך נפוץ בעיקר באזורי שיחים.
הוא חי בדרום אפריקה, אנגולה, בוצוואנה ונמיביה.
ארכפים אלה מוצאים את מזונם ואת ביתם בין השיחים, וכשטורפיהם הרבים בסביבה הם בורחים בנתיב מהיר ועקלתוני בין השיחים בשבילים מסומנים.
הם טורפים חרקים קטנים שונים.
כמו מרבית בני המשפחה הם לא מאריכים ימים בשבי.
ארכף (שם מדעי: Elephantulus) הוא הסוג הגדול ביותר במשפחת הארכפיים.
הוא כולל מינים קטנים המזכירים חדפים בעלי אף מוארך ודמוי חדק, אך בעל שערות חישה ארוכות.
הארכפים הם קרוביהם הרחוקים של הפילים ושל השנבוב, אך קטנים מהם בהרבה ועם תוחלת חיים פעלתנית וקצרה.
הם ניזונים בעיקר מחרקים קטנים והמינים הגדולים ביותר גם מחולייתנים קטנים.
הם מומחים בריצות ובקפיצות והם מתרוצצים מסביב לשבילים קבועים.
המין ארכף צפון אפריקני (E.
ארכף ארבע אצבעי (שם מדעי: Petrodromus tetradactylus) הוא מין יחיד בסוגו במשפחת הארכפיים, בעל ארבע אצבעות ברגליו.
הארכף הארבע אצבעי קטן יותר מקרוביו ובעל פרווה עבה בצבע חום חיוור עד חום כהה עם סימנים לבנים סביב העיניים וכמה פסים רחבים על הגב.
הוא בעל אף ארוך וכפוף המרחרח כל הזמן את הסביבה ומסביב לו ישנם שערות ארוכות.
לארכף יש גם עיניים גדולות עם פסים לבנים סביבם ואוזניים גדולות.
כמו רוב הארכפים גם חדף זה מסוגל לנוע בזריזות בעזרת רגליו הגדולות.
המשקל הממוצע הוא 45–540 גרם.
ארכף זה חי במרכז ודרום מזרח אפריקה במדינות: אנגולה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קניה, מלאווי, מוזמביק, דרום אפריקה, טנזניה, זמביה, זימבבואה ונמיביה.
הם נפוצים ביותר יחסית למיני הארכפים והם חיים ביערות, מורדות הרים, שפלות, ערבות עשב וסוונות לחות.
הארכפים אוכלים חסרי חוליות קטנים שהם מוצאים כמו חגבים, תולעים, פרפרים, נמלים וטרמיטים וכן גם זרעים.
הם ישנים בלילות מתחת לסבכים צפופים בהם הם בטוחים יחסית.
הם פגיעים ביותר לטורפים כמו נחשים, עופות דורסים ויונקים טורפים כמו חתולים.
להגנתם הם מסתמכים על מהירות גבוהה.
ארכף אפור-פנים (שם מדעי: Rhynchocyon udzungwensis) הוא מין ממשפחת הארכפיים המצוי רק בהרי אודזונגווה שבטנזניה ומצוי בסכנת הכחדה.
מין זה התגלה רק ב-2008 בטנזניה והוא בעל גוף שחור, עורף אדמוני וראש אפור בעל אף ארוך ומחודד ובטן בהירה יחסית.
הוא גדול יחסית לארכף ומגיע לאורך של 56 ס"מ ולמשקל 740 גרם.
הארכף חי ביערות הרריים בשמורות בטנזניה לאורך 300 קילומטרים רבועים.
הוא נפוץ בעיקר בפארק הלאומי הרי אודזונגווה.
הוא מצוי בעיקר בין העלים של היער ולעיתים גם ביערות חזרן.
הוא לא נפוץ במיוחד - ככל הנראה ישנם כ-80 ארכפים בוגרים בשמורה.
הארכפים נטרפים על ידי חתולים, נחשים ועופות דורסים, אך בעיקר נפגעים מפעילות אנושית כמו ציד או הרס יערות הגשם בתחומי מחייתם.
מצב שימורם הנוכחי הוא "פגיע".
ארכף עגול-אוזן אטנדקה (שם מדעי: Macroscelides micus) הוא מין ממשפחת הארכפיים המצוי רק באזור נידח במערב נמיביה הקרוי אטנדקה.
ארכפים אלה קטנים ביותר ומגיעים לאורך 19 ס"מ ולמשקל 28 גרם.
הם דומים לארכפים הנמיבים, אך קטנים יותר ולמעשה הם הקטנים ביותר במשפחתם.
הם בעלי פרווה ורודה ואוזניים עגולות והם פעילי לילה החיים במדבריות וערבות בדרום נמיביה.
כמו רוב קרוביהם הם משתמשים באפם הארוך והכפוף מעט כדי לצוד חרקים שונים.
הארכפים הם מונוגומיים וחיים יחדיו לכל חייהם - דבר נדיר מאוד אצל יונקים.
הם משתדלים להישאר בין השיחים כדי לא להיטרף על ידי עופות דורסים וטורפים נוספים, ובעת הצורך רצים בנתיבים עקלתוניים כדי לבלבל את הטורפים.
ארכף עגול-אוזן נמיבי (שם מדעי: Macroscelides flavicaudatus) הוא מין ממשפחת הארכפיים החי בערבות ואזורים צחיחים במרכזה ודרומה של נמיביה.
ארכפים אלה התגלו כבר ב-1955, אך נחשבו באותה עת לתת-מין של ארכפי קארו, אך בעקבות מחקרים שנעשו מאוחר יותר במרכז מחקר בדרום אפריקה הם הופרדו למין עצמאי.
ארכפים אלה בולטים בפרוותם הוורדרדה והם מגיעים למשקל 35 גרם.
הם קטנים ובעלי פרווה עבה וחרטום מחודד בעל שערות חישה גדולות.
כמו שמשתמע משמם הם בעלי אוזניים עגולות וגדולות.
הם חיים במדבריות וערבות חמות בנמיביה וחיים במחסה הקריר יחסית.
בדומה לשאר הארכפים הם תמיד פעילים ומחפשים חרקים קטנים למאכל.
ארכף משובץ (שם מדעי: Rhynchocyon cirnei) הוא מין של יונק קטן ממשפחת הארכפיים.
חדף זה מצוי במזרח אפריקה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מלאווי, מוזמביק, טנזניה, אוגנדה, זמביה ואולי גם ברפובליקה המרכז אפריקאית.
הוא חי בעיקר ביערות גשם, יערות הרריים או סוואנות לחות.