tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הדגיש כי הממשלה הבריטית יודעת כי מטרתה של הציונות היא שיבה לארץ ישראל ושאוגנדה תשמש "אתר ארעי להתיישבות על בסיס לאומי".
הוא דרש מהקונגרס לקבל את ההצעה ונענה בסערת תשואות.
אלא שתהום נפערה בין הסיעות, שפתחו בהתייעצויות במהלך הנאומים.
בישיבה הסוערת של הסיעה הרוסית תקף הסטודנט הצעיר חיים ויצמן את הרצל בחריפות, וטען כי הממשלה הבריטית עתידה להציע "הצעה טובה יותר".
כמה ממתנגדי תוכנית אוגנדה אף הכריזו על שביתת רעב.
על אף שנורדאו לא תמך בתוכנית אוגנדה, הוא הגן על הרצל ואמר כי אוגנדה תשמש "מקלט לילה" לנרדפים.
נוכח ההתנגדות הקשה והאיום בפילוג, הועמדה להצבעה רק החלטה מתונה מאוד – שיגור של משלחת מומחים לאזור המוצע באפריקה המזרחית.
הרצל ראה חשיבות בהצעה הבריטית, מפני שהייתה בה הכרה בריטית בתנועה הציונית ומחויבות של המעצמה העולמית לפתרון הבעיה היהודית.
לעומתו, אישים כמו מנחם אוסישקין ואחרים מציוני רוסיה, בהם חיים ויצמן, טענו שהתמיכה בהצעה לשליחת משלחת החקר היא הצבעה נגד ארץ ישראל, שרק בה יכולה לקום מדינה יהודית.
כפשרה בין הרצל למתנגדיו, הוחלט שהמימון למשלחת לא יהיה מהכספים הציוניים של אוצר התיישבות היהודים או הקרן הקיימת לישראל.
למרות הוויכוח אושרה ההצעה בסופו של דבר ברוב גדול.
פרצה סערה ותוך איום בפרישה, עזבו החברים הרוסים בוועד הפועל, "אומרי הלאו", את מקומותיהם על הבמה ופרשו בהפגנתיות מהאולם יחד עם תומכיהם.
הם התכנסו לישיבה סגורה באולם אחר, שנמשכה עד מאוחר בלילה, לאחר נעילת המליאה.
הרצל שמע על הישיבה ההפגנתית וחזר מבית המלון אל הקונגרס.
הוא דפק על הדלת הנעולה וביקש להיכנס.
אחד הנוכחים בחדר צעק לעברו: "בוגד".
נערכה הצבעה והוחלט להניח לו להיכנס.
הוא ניגש לדוכן הנואמים וניסה לשכנע את המתנגדים.
הוא ניסה להסביר להם את החשיבות בהכרה הבריטית ושדחיית ההצעה הבריטית כלאחר יד תפגע בתנועה הציונית.
בשעה 2:00 בלילה החליטו המשתתפים לחזור למקומותיהם בישיבת הבוקר של הקונגרס.
נאום הנעילה של הרצל היה הנאום האחרון שנשא בחייו בקונגרס כלשהו.
הוא חזר בו על ההצעה הבריטית והדגיש שוב כי תוכנית אוגנדה היא פתרון ארעי.
הוא סיים את נאומו בשבועה.
הוא הרים את יד ימינו וקרא בעברית: .
לאחר הקונגרס שב הרצל אל משפחתו באלטאוסזה.
אשתו, ז'ולי, חלתה קשה בדלקת המעי העיוור שהוחמרה בשל דלקת ריאות, וחלק מהזמן הייתה מחוסרת הכרה.
הרצל עצמו עבר התקף לב נוסף וסבל מעוויתות ברגליו.
אך בעוד הוא מטפל באשתו החולה, החל לשלוח מכתבים לכל העולם.
ב-5 בספטמבר שלח לפלבה דין וחשבון מפורט של הקונגרס, המוכיח כי יהודי רוסיה מוכנים להגר רק לארץ ישראל, ולכן יש להפעיל לחץ על הסולטאן.
אלא שבאותו יום כתב לליאופולד גרינברג בלונדון כי עליו לעשות "מאמץ אינטנסיבי (אך סודי) להשיג במהירות את הצ'ארטר לאפריקה המזרחית".
ב-11 בספטמבר אף כתב אל אוילנבורג בניסיון נוסף להשיג את תמיכת הקיסר הגרמני.
ב-13 בספטמבר כתב אל ראש ממשלת אוסטריה, קרבר, וביקש ממנו "את תמיכת הממשלה של מולדתי".
אף על פי שקיבל תשובות חמקניות, לא התייאש ושלח את קולונל אלברט גולדסמיד לדבר עם מלך אנגליה, ואת הפרקליט היהודי האיטלקי פליצ'ה ראונה לדבר עם האפיפיור.
ב-6 באוקטובר כתב פלבה להרצל כי שר החוץ, הרוזן ולדימיר לאמסדורף , יורה לשגריר בקושטא להודיע לממשלה העות'מאנית שממשלת רוסיה רוחשת יחס אוהד לתוכנית הציונית "ליישב את בני דתם בארץ ישראל", ושהיענות חיובית מצדה לבקשה הציונית, תגביר את קשרי הידידות בין שתי האימפריות.
על פי הצעת פלבה, פנה הרצל לשגריר הרוסי בקושטא, אולם זה לא מיהר לבצע את ההוראות שקיבל.
לאחר הקונגרס הציוני השישי, כינס מנחם אוסישקין מועצה בחרקוב, שכללה, מלבדו, עוד שמונה מראשי המתנגדים ל"תוכנית אוגנדה".
המועצה החליטה להגיש להרצל אולטימטום: ביטול תוכנית אוגנדה או פילוג התנועה הציונית.
ההחלטה הייתה חשאית ונשלחה משלחת לווינה להציג את האולטימטום להרצל.
אולם הרצל שמע על ההחלטה, ועם שוך הסערה בתנועה הציונית, שלח ב-12 בדצמבר מכתב פומבי אל סר פראנסיס מונטיפיורי, בו כתב כי התנגדות המתיישבים האנגלים באפריקה המזרחית להתיישבות יהודית שם, הפכה את תוכנית אוגנדה ל"בלתי-מעשית".
ב-5 בינואר 1904 הגיעו לווינה שני נציגים מחרקוב.
הרצל הסכים לקבלם, אך כיחידים ולא כמשלחת, וסירב לקבל "אולטימטום".
הוא האשים אותם בחוסר נאמנות ובבגידה, והשניים יצאו מהפגישה נזופים.
פנייתו אל האפיפיור ופגישתו עם מלך איטליה (ינואר 1904)
ב-22 בינואר 1904 הגיע הרצל לרומא.
הוא נפגש עם מזכיר המדינה של הוותיקן, החשמן הצעיר מרי דל ואל, ואמר לו כי בא לבקש "רצון טוב מצד הכס הקדוש".
אולם החשמן השיב כי "כל עוד היהודים מכחישים את אלוהותו של ישו", אין הכנסייה הקתולית יכולה לתמוך בהם: "כיצד נוכל להסכים לכך שהיהודים יהיו שוב אדוני הארץ הקדושה בלי להתכחש לעקרונותינו הנעלים ביותר?".
הרצל הדגיש כי המקומות הקדושים יהיו "אקסטרטוריאליים", אך החשמן קבע כי לא ניתן יהיה "לקיים מובלעות".
הרצל סיפר לו שקיבל את הסכמת המעצמות והגיש לו את מכתבו של פלבה.
החשמן קרא את המכתב ואמר שיבקש מהאפיפיור להעניק לו ראיון.
למחרת בבוקר נפגש הרצל עם מלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השלישי, שזמן מה קודם לכן ביקר בארץ ישראל.
הוא אמר להרצל כי "הארץ כבר יהודית מאד" וטען כי "זוהי רק שאלה של זמן" עד שתעבור לרשות היהודים, אך הסביר כי אין ביכולתו לפעול בנושא, מאחר שהעניין נמצא בתחום סמכותו של שר החוץ.
כעבור יומיים, ב-25 בינואר, נפגש הרצל עם האפיפיור פיוס העשירי.
הוא לא כרע ברך ולא נישק את ידו המושטת.
האפיפיור אמר לו: "אין אנו יכולים להשלים עם התנועה הציונית.
לא נוכל למנוע את היהודים מללכת לירושלים, אבל להסכים לכך לא נוכל.
היהודים לא הכירו באדוננו, ולכן אין אנו יכולים להכיר בעם היהודי".
הרצל חזר על תוכניתו לגבי מעמד המקומות הקדושים, אך האפיפיור קבע כי "ירושלים לא תחזור לידי היהודים", משום שהם "כפרו בישו ועומדים בסירובם להכיר באלוהותו".
הרצל אמר לו כי "היהודים נתונים במצוקה איומה" ושהוא זקוק "לארץ בשביל הנרדפים", אך האפיפיור השיב כי אין הכנסייה יכולה לתמוך בזה ואמר: "אנחנו מתפללים לשלום היהודים, הלוואי ויאיר האור בלבם...
וכאשר יבואו להתיישב בארץ ישראל, נכין אנו כנסיות וכמרים להטביל את כולם".
עם שובו לווינה, קיבל הרצל מברק מגרינברג, שבו נאמר כי משרד החוץ הבריטי מעוניין להעניק צ'ארטר על אוגנדה, אולם לנוכח התנגדות המתיישבים האנגלים, הוא מציע אזור אחר, מרוחק יותר.
הרצל החל בהכנות לשגר לשם משלחת.
ב-11 באפריל כינס בווינה מנהיגים ציוניים מעשר ארצות לישיבה מיוחדת של הוועד הפועל הציוני, בניסיון אחרון לפייס את מתנגדים ולמנוע פילוג.
אוסישקין תקף את תומכי "תוכנית אוגנדה" ואיים לנתק את הקשר איתם, אך הדיון הסוער, שנמשך שלושה ימים, הסתיים בהתפייסות.
ב-30 באפריל נועד הרצל עם שר החוץ האוסטרי, הרוזן אגנור פון גלוכובסקי , שהודיע לו כי ייתכן שהקיסרות האוסטרו-הונגרית תתמוך במאמץ למען הציונות, בתנאי שאנגליה תנקוט יוזמה.
הרצל התכונן לנסוע לאנגליה, אולם מיחושי הלב שלו החמירו, והרופאים אבחנו פגיעה בשריר הלב.
במצוות רופאיו נסע ב-2 במאי לריפוי בפרנצנבאד.
הוא שב לווינה למשך שבועיים, אך מצבו לא השתפר.
הוא לא נשמע לרופאיו, שיעצו לו לנוח, וזאת אף שסבל מתסמיני מלריה, מחולשה, מכאבי ראש, מקשיי נשימה, מדופק לא סדיר, מהתעלפויות ומאיוושה בלב.
בעצת רופאיו, נכנס ב-3 ביוני, יחד עם אשתו, לסנטוריום באֶדלאך (Edlach) שעל הזמרינג.
הוא התחיל שוב לעבוד, אולם ב-1 ביולי חלה בדלקת ריאות.
הוא קדח מחום, הכרתו הייתה מעורפלת, גופו רעד והוא פלט דם בשיעולו.
ב-2 ביולי ביקר אותו הכומר הכלר.
הרצל ביקש ממנו: "דרוש בשלום ארץ ישראל בשמי.
נתתי את דם לבי למען עמי".
הרצל ביקש לראות את אמו וילדיו והם הובאו אליו.
ז'ולי לקתה בהתמוטטות עצבים והוצאה מהחדר.
הרצל הצביע על הסטודנטים שהמתינו לו בגן בחוץ ואמר לרופאו: "הם אנשים טובים ונפלאים, בני עמי.
עוד תראה, יבוא יום והם ייכנסו לארץ-הבחירה!".
הרצל נפטר ב-3 ביולי 1904, כ' בתמוז תרס"ד, בשעה 17:00, מסיבוך של דלקת ריאות קשה על רקע מצב בריאותי כללי ירוד, כשהוא בן 44. ה"נויה פרייה פרסה" פרסם בעמודו הראשון הספד ארוך ששיבח את הרצל כסופר ועיתונאי, אך הזכיר את פעילותו הציונית בשני משפטים קצרים בלבד.
העיתונות הליברלית והיהודית ציירה אותו כאחד האישים הגדולים במאה ה-19.
הוא כתב צוואה, ובה ביקש להיקבר בהלוויה צנועה; כמו כן, ביקש שלא יינשאו נאומים על קברו בלווייתו.
בצוואתו כתב: "רצוני בלוויה של המעמד העני-ביותר, לא נאומים ולא פרחים.
רצוני להיקבר בארון של מתכת, באחוזת הקבר ליד אבי, לשכב שם עד שהעם היהודי יעביר את גופי לארץ-ישראל".
ארונו של הרצל הועבר לווינה והוצב בחדר עבודתו.
אלפי אנשים הגיעו לעיר ברכבות מארצות שונות באירופה.
יותר מששת אלפים איש השתתפו בלוויה, שנמשכה מספר שעות.
בנו, הנס, אמר קדיש, ודוד וולפסון נשא הספד קצר.
הוא נטמן בבית העלמין של המחוז העירוני דובלינג בווינה.
הרצל נפטר פחות מ-10 שנים לאחר שהתחיל בפעילותו הציונית.
לאחר פטירתו, התברר כי הוציא את כל כספי הנדוניה של אשתו יוליה, וכי משפחתו של הרצל נשארה ללא מקורות הכנסה נאותים.
בתו פאולינה הייתה אז בת 14, בנו הנס בן 13 ובתו טרודה בת 11. מוסדות ההסתדרות הציונית, והאפוטרופוסים שמינה, טיפלו בכלכלת המשפחה ודאגו לחינוך ילדיו.
בצוואתו ציווה הרצל כי ידידיו דוד וולפסון, מוריץ ריצ'פלד ויוהאן קרמנצקי ימונו כאפוטרופוסים על ילדיו, וכן שילדיו ייקברו לידו בארץ ישראל.
אולם למעשה הצוואה קוימה בשלבים, והושלמה רק לאחר זמן רב.
הסיקור של פטירתו של בנימין זאב הרצל בעיתונות העברית הצטייר כאירוע תקשורתי כביר.
עצימות הסיקור הייתה עזה, המוות נותר בכותרות יותר מחודשיים והמיתוס הציוני של דמותו של הרצל כ'חוזה המדינה' החל להתגבש ולהתעצם.
הרצל תואר כאדם נשגב וכאליל, העיתונים שיבחו את יופיו החיצוני, הציגו אותו כגדול מנהיגי העם היהודי והדגישו את חזונו הנבואי.
רבים בתנועה הציונית קיבלו את הידיעה בכאב רב והתאבלו קשה על מותו.
האבלות בוטאה בדרכים רבות ומגוונות.
הרב קוק, בהספידו את הרצל, דיבר על משיח בן יוסף, ואף שלא הזכיר את שמו במפורש, סברו שהתכוון אליו ממש.
אליעזר בן-יהודה ביכה את מותו של הרצל בגיל כה צעיר, והאשים את עצמו ואחרים על כי:
דוד בן-גוריון הנער כתב לחברו:
הספדים להרצל נשמעו גם מצד רבנים נוספים.
הרב יחיאל יעקב וינברג הספיד אותו:
ברוסית פורסם מאמר הספד שהופץ אחרי שתורגם לפולנית בידי אגודות הגימנאזיסטים.
בין השאר נכתבו על הרצל הדברים הבאים:
ההערצה שלה זכה בקרב היהודים התגברה לאחר פטירתו.
ההערצה שלה זכה השפיעה על הדורות הצעירים, והכשירה במידה רבה את תודעתם של חלוצי העלייה השנייה והעלייה השלישית.
קברו של הרצל נקבע בהר הרצל בירושלים, הקרוי על שמו.
ההלוויה הממלכתית נוהלה על ידי הרבנות הצבאית.
בטקס הקבורה נכחו נציגים מכל יישובי הארץ אשר הביאו עפר מיישוביהם להניח בקברו.
המצבה על קברו הוקמה בשנת תש"ך, 1960.
שנה לאחר קבורתו המחודשת בהר הרצל, ערך הגדנ"ע טקס הדלקת משואות סביב הקבר בערב יום העצמאות.
יושב ראש הכנסת הגיע אף הוא לטקס זה.
טקס הדלקת המשואות הפך מאז למסורת, והוא מציין מדי שנה את סיום אירועי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ופתיחת אירועי יום העצמאות.
הרצל נישא בשנת 1889 ליוליה (ז'ולי) לבית נשאואר, ונולדו להם שלושה ילדים: פאולינה (על שם אחותו), הנס וטרודה.
הנישואים כשלו, הרצל נטה לדיכאונות ויוליה אף ניסתה להתאבד.
בנו, הנס, נולד ב-1891, התנצר, ואחר כך חזר ליהדות.
כששמע על פטירת אחותו נסע לבורדו והתאבד ב-15 בספטמבר 1930 בגיל 39.
בתו, טרודה, נולדה ב-1893, הייתה היחידה מילדיו שהקימה משפחה.
היא נישאה לתעשיין ריכרד נוימן, וילדה את נכדו היחיד של הרצל, סטפן תאודור נוימן (נורמן).
לאחר מות אחותה פאולינה ואחיה הנס, הידרדר שוב מצבה הנפשי של טרודה, שהתמודדה במשך שנים עם מחלת נפש, והיא אושפזה שוב בבית חולים פסיכיאטרי, הפעם לתקופה ארוכה, עד שנספתה עם שאר החולים היהודיים בבית החולים בשואה בגיל 50.
סטפן תאודור נוימן (נורמן), נכדו היחיד של הרצל, שירת כקצין בחיל התותחנים של הצבא הבריטי.
ב-1946 התאבד לאחר שנודע לו על מות הוריו בשואה.
ב-19 בספטמבר 2006, לאחר טקס רשמי, הוצאו עצמותיהם של הנס ופאולינה מבית העלמין היהודי בבורדו, ונקברו למחרת בהר הרצל בסמוך לקבר אביהם, בחלקת יושבי ראש ההסתדרות הציונית, שם כבר היו קבורים הוריו ואחותו של הרצל.
בין קבריהם הוקמה מצבה לזכרה של בתו השנייה של הרצל, טרודה, שנספתה בשואה.
ב-5 בדצמבר 2007 הובא מהעיר וושינגטון לקבורה באותה חלקה גם נכדו היחיד של הרצל, סטפן תיאודור נורמן.
הציונות ההרצליאנית עסקה בעיקר בחזון ובמעשים הלאומיים והמדיניים.
אלה נתפסו כנושאי העשייה העיקריים הדרושים להצלתו של העם היהודי מהאנטישמיות, ומהמציאות הקשה הצפויה לו בהישארו בגולה.
תפיסתו הציונית של הרצל נשענה על המקורות המסורתיים היהודיים, אך משנתו ותוכניותיו התאפיינו ברציונליזם, בליברליזם ואף במהפכנות .
הרצל סבר שתשועתם המדינית של היהודים תלויה בעיקר ברצונם העצמי הקיבוצי, בנחישותם להשיג עצמאות מדינית ותרבותית, וביכולתם לממש אותה בארץ ישראל, גם אם בסבל רב וגם אם ילוו בתחושות של ייאוש ומרי.
עם זאת, הוא ראה חשיבות בתכנון יציאה מסודרת של היהודים מאירופה, ותמך בקואופרציה ובארגון ההתיישבות היהודית בארץ.
כך למשל כתב בספרו "מדינת היהודים":
תוכנית פעולה שיטתית ומדורגת שורטטה בחיבוריו של הרצל על יציאת היהודים מהגולה אל ארץ ישראל; תנועת ההגירה לארץ תהיה רצונית וחופשית, לאחר שתוברר לבאים חשיבות היציאה מהגולה וחשיבות בניית ריבונות עברית חדשה בארץ ישראל.
התוכנית התבססה במידה רבה גם על עקרונות היצע וביקוש, ועל הרצון והיוזמה של יחידים וקבוצות לשפר את תנאי המחיה והרווחה הכלכלית והתרבותית שלהם.
על פי התוכנית, יבואו תחילה חלוצים חסרי הון ויבנו תשתיות בארץ, ואז התנועה והמסחר יתגברו; בעקבותיהם יבואו רבים נוספים, בעלי הון זעיר או גדול, המורגלים לתנאים נוחים, ועל כן ידאגו להסדיר תנאים כאלה בארץ במרחב הציבורי והפרטי.
עם זאת, התוכנית הייתה חדורה במניעים מהמסורת היהודית, בקריאה לחלוציות ולהקרבה, כתנאי למימוש הרעיון הציוני, בשאיפה לצדק חברתי ולשוויון זכויות אזרחי במדינה היהודית העתידית, ובדרישה לפשטות וליעילות:
דוד בן-גוריון, שהגשים את חזונו של הרצל כראש ממשלתה הראשון של המדינה היהודית, אמר: "גדולתו של הרצל היא בכך שהפך את העם היהודי, המפוזר והמפורר, לעם פוליטי, לראשונה אחרי אלפיים שנה".
שיתוף פעולה עם הציבור האורתודוקסי
הרצל האמין בצורך "למצוא פשרות פוליטיות פנים-יהודיות בנושאי דת ולאום" מול הזרמים האורתודוקסים במטרה לאפשר שיתופי פעולה בהגשמת מטרות הציונות, וכך, אף שקודם לכן ביקש לקדם התבוללות, כמנהיג ציוני התאמץ לקרב את הזרמים האורתודוקסיים למפעל הציוני.
ברוח זו גייס הרצל רבנים אורתודוקסים שישתתפו בקונגרס הציוני הראשון ואף כיבד אחד מהם לשאת ברכת שהחיינו.
בפתיחת הקונגרס הציוני הראשון הכריז הרצל כי הציונות היא "שיבה אל היהדות עוד לפני השיבה אל ארץ היהודים", ובמהלכו השתתף, יחד עם ידידו מקס נורדאו, בתפילות בבית הכנסת האורתודוקסי בבזל.
מספר חודשים לאחר מכן פרסם הרצל את המאמר "המנורה" בו העלה על נס את חשיבות שיתוף הפעולה עם קבוצות נוספות ביהדות, בהן יהדות מזרח אירופה שהייתה אורתודוקסית ברובה.
ב-3 ביוני 1895 הסביר הרצל במכתב אל הברון הירש בפריז את חשיבותו של הדגל, כסמל המאחד אנשים ומוביל אותם:
הרצל הגה מספר גרסאות לדגל – הן דגל לבן עם שבעה כוכבים זהובים, כנגד שבע שעות עבודה ביום בלבד – מזכויותיהם של העובדים במשנתו של הרצל.
הצעה נוספת משלו הייתה דימוי של מגן דוד שבכל אחד מפינותיו מתנוסס כוכב קטן וכוכב נוסף בראשו.
דימוי שבעת הכוכבים נלקח אל סמל העיר תל אביב-יפו, סמל הרצליה וסמל חברת "צים", וכוכבי הזהב מתנוססים על ארובות אוניותיה של החברה.
הרצל הכיר והושפע ממכלול של משנות הוגים אשר עסקו בזכויות האדם בעת החדשה, ובכתביו נשמעים קולות מזרמי מחשבה בני זמנו, ליברליזם, סוציאליזם, ועקרונות של שוויון זכויות, כתפיסת עולם מוצקה המונחלת לחוקת המשטר של המדינה המודרנית.
הכללים החברתיים והמשפטיים שנוסחו בכתביו, כמשרטט את דמותה של מדינה יהודית ודמוקרטית בארץ ישראל, הם:
חברת היהודים תבנה בתים אשר יימסרו לפועלים במחיר נמוך.
יום העבודה יכלול אך 7 שעות, ומי שיעבוד יותר – יתוגמל בהתאם.
החברה תדאג לעבודות יזומות לטובת מחוסרי העבודה, בלשונו "עזרת עבודה", וזאת במקום מתן צדקה למי שיכול לעבוד.
ה"חברה החדשה" תבטח את חבריה כנגד מחלה, תאונה, מוות וכדומה.
נשים הרות תקבלנה שכר מקופת הקהילה.
כל אזרח יהיה מחויב לתת שנתיים לשירות צבאי או אזרחי או לעבודות ציבוריות.
החינוך יהיה חינם מגיל הגן ועד לאוניברסיטה.
מספר אנשי הצבא והמשטרה לא יעלה על 10% מכלל האוכלוסייה.
המדינה תהיה נקייה ושומרת סביבה.
המדינה תהא נדיבה ומפותחת מבחינת אמצעי חשמל, מים, משאבי טבע ובעיקר תרבות וחינוך, אשר תעניק לאזרחיה.
חופש דת והפרדה בין דת ומדינה
בספרו "מדינת היהודים", שרטט הרצל הפרדה מוחלטת בין דת ומדינה, ללא כפייה דתית במדינה העתידית:
סמכויות אנשי הדת תוגבלנה וגם הצבא יהיה נבדל מהפוליטיקה.
סבו, שמעון הרצל (נולד ב-1805), היה יהודי דתי אדוק שהתכבד באופן קבוע לתקוע בשופר בראש השנה, ולומר את תפילת "כל נדרי" לפני הקהל בזמלין.
הוא היה מחסידיו של הרב יהודה אלקלעי ממבשרי הציונות שהשפיע רבות על היהודים בעירו.
יעקב, אביו של בנימין זאב, קיבל חינוך יהודי בילדותו, והיה מעורה בחיי הקהילה היהודית בעיר מולדתו זמלין.
בשנים הראשונות לנישואיו התפלל בכל יום בטלית ובתפילין, ובתקופה שעבר להתגורר בבודפשט, התפלל בשבת ובחג בבית הכנסת הגדול.
הם שמרו על טקסי השבת והחגים בביתם, ובמיוחד הקפידו לערוך בצורה חגיגית את ליל הסדר בפסח.
בתקופת אבלות הם נהגו כפי המסורת היהודית.
מראשוני המינויים של כתב עת "ישראל גוי אחד" (בגרמנית) של הרב יוסף נטונק (1813 – 1892) ממנהיגי חובבי ציון בהונגריה והיה מבני ביתו של יעקב.
הוא לקח את בנו, בנימין זאב, מדי פעם לזמלין כדי לבקר את סבו שמעון.
אף על פי שקיבל חינוך יהודי פורמלי בבית-ספר יהודי של הקהילה, היה יחסו של בנימין זאב לדת היהודית בצעירותו שלילי.
בשנות ילדותו המוקדמות היה הולך מדי פעם לבית כנסת בליל שבת, אולם לא היה זה מנהג קבוע והוא חדל מכך לחלוטין כשבגר.
בגיל 8 הכניסו אביו כ"חבר" ב"חברה קדישא" של קהילת יהודי בודפשט, שעסקה בפעילות חברתית קהילתית.
ב-1904 נמחק שמו מספרי האגודה עקב אי-פעילות ואי-תשלום דמי חבר.
עם זאת הוא הצטיין במקצועות הדת והיה טוב במקצועות העברית בבית הספר היסודי (על פי תעודת הסיום מיום 3 ביולי 1869).
כמו כן חגג בר-מצווה, עלה לתורה, קרא את ההפטרה בעברית וכן נשא דרשה בטקס חגיגי בביתו.
ביומנו המדיני סיפר הרצל על מחשבות שהיו לו בצעירותו להמיר את דתו:
בשנת 1893 הוא הגה תוכנית בדבר התנצרות המונית כפתרון לאנטישמיות, אך הוא מעולם לא ניגש לביצועה המעשי של התוכנית, והיא מוזכרת רק ביומנו.
תחילת תהליך שיבתו של הרצל אל יהדותו, נזקפת לכתיבת מחזהו "הגטו החדש" (21 באוקטובר – 8 בנובמבר 1894) שעורר בו התעניינות בבעיית עמו, אופיו היהודי ושמירת ייחודו.
באביב 1895 התחיל לכתוב את יומנו, ובו התכוון לתעד את פעולותיו לפתרון שאלת היהודים.
הצעד הראשון שהחליט לנקוט לטובת עמו הוא ביקור בבית הכנסת:
ב-9 יוני 1895, שבועות אחדים אחרי תחילת כתיבת יומנו, הוא כתב: הסבר על כך הוא כתב ביומנו אחרי מספר ימים (ב-15 ביוני 1895): , והזכיר זאת מספר פעמים ביומנו.
הרצל לא נהפך ליהודי אדוק במצוות המעשיות אך הוא גילה את ייחודה, חשיבותה ויתרונה של המורשת היהודית, והקפיד לכבד ולא לפגוע בחוקיה בפומבי.
הוא התעקש להזמין רב שיברך את באי הקונגרס הציוני הראשון, ובסוף הצליח להביא את רבה של בזל, הרב אשר כהן.
יום לפני פתיחת הקונגרס הראשון, הרצל הלך לבית הכנסת ברגל בשבת ועלה לתורה.
אחרי הקונגרס, הרצל כתב ביומנו:
הרצל הודיע בנאום הפתיחה שלו בקונגרס הראשון: "הציונות היא שיבה אל היהדות, עוד לפני השיבה אל ארץ היהודים".
לאחר הקונגרס, הוא פנה ליודעי יהדות ללמדו את עיקרי היהדות והלכותיה.
במושב הנעילה של הקונגרס השלישי, ערב שבת, הרצל זירז את התנהלות הדיון והודיע: "כדי לא לקרב יותר מדי את שעת-נעילתו של הקונגרס אל הזמן, שהוא צריך להיות מוקדש למנוחה.
זאת היא בוודאי ראיה נוספת לכך, אם כי אולי ראיה לא מוצלחת, כי הציונות והאנשים המייצגים אותה אין בלבם שום כוונה העלולה לפגוע באיזה צורה שהיא ברגשות הדתיים", וקיבל תשואות סוערות ומחיאות כפיים מהקהל.
שלום בן חורין, ציר אחר לקונגרס הציוני הראשון, העיד שהרצל היה מעשן מושבע ונמנע מלהדליק סיגריה ביום השבת כדי שלא לפגוע ברגשות הצירים האורתודוקסים.
בשנת 1898, הרצל קבע פגישה עם הקיסר הגרמני מתוך כוונה להניע אותו להפעיל את השפעתו על הסולטאן הטורקי להביא זכויות-עליה (צ'ארטר) המונית של יהודים לא"י.
לפני הפגישה, הרצל כתב לו מכתב ומסיימו במילים: "סוד אלוה עלינו בשעות היסטוריות אלו.
אם הוא לא, לא נירא".
בשנת 1902, הרצל כתב רומן על ארץ דמיונית מודרנית, ושמו: אלטנוילנד (תרגום: ארץ עתיקה-חדשה).
בעמוד השער הופיעה הכותרת: "אם תרצו – אין זו אגדה".
בסוף החיבור, הרצל מציג שאלה: "לעינינו כאן צורה חדשה של חיי חברה משותפים, מתוקנת לאשרם של בני-אדם יותר מכל אשר היה לפנים.
מי פעל ועשה זאת ?", ומביא תשובות שונות מאנשים שונים, אך התשובה האחרונה, שחותמת גם את הרומן כולו, היא: "ואילו רבי שמואל הזקן קם ממקומו ואמר חגיגית: "האלוהים!".
הרצל מעולם לא ניסה להסתיר את מוצאו היהודי.
ביומניו, במאמריו ובנאומיו הוא מזכיר בטבעיות מלאה מושגים מסורתיים ("גאולה", "גלות", "מארבע כנפות הארץ", "יציאת מצרים", "עגל הזהב", "ערב ראש השנה", "שופר", "טלית", "תפילין"), וכן טקסטים על חשיבות המסורת היהודית: "רק בדת אבותינו עוד נכיר כי בנים אנו לעם אחד...
האמונה היא הקשר המאחדנו", "אלוהים לא היה מקיים את עמנו זמן רב כל כך, לולא נועד לנו ייעוד כלשהו בתולדות האנושות", "באמרי אלוהים אין ברצוני להעליב את החופשיים בדעותיהם [= חילוניים]", "גיליתי אגב את השקפתי על האלוהות.
רוצה אני לחנך את ילדי על האלוהים ההיסטורי, כביכול.
אלהים, זוהי בשבילי מילה עתיקה, יפה וחביבה, שאני רוצה לשמור עליה".
הרב משה אביגדור עמיאל, רבה של תל אביב, קבע כי "היהדות תמיד ידעה לקרב את בעלי התשובה, ואפילו לתת להם מקום בראש...והרצל בעצמו הלא היה בעל תשובה".
לאחר התגבשותו של הרעיון הציוני, גברה שנאתו כלפי המתבוללים ואפילו אלו מבני משפחתו.
הוא ראה בדרכם כטמיעה בארצותיהם, בגידה בדת היהודית וגם בעם היהודי, ומכשול להקמתה של המדינה היהודית בארץ ישראל.
הוא תיעב אותם, התרחק מהם ודיבר בעוינות גלויה כלפיהם: "היהודים, מוגי הלב שהתבוללו והתנצרו, יישארו כאן [ולא יעלו לארץ]", "איתנו ילכו רק אלה שאינם רוצים להתבולל במקומות מושבותיהם – כלל זה נקוט בידנו".
על נורדאו שהתנצר, הרצל כתב ביומנו: "והשגחתי שהוא מעלים איזה רגש בושה, כמדומה, שהוא בוש על שהמיר את דתו, בראותו ובשומעו כמה מחזיקים אנו ביהדותנו".
נחום סוקולוב סיכם את התרשמותו מהספר אלטנוילנד שכתב הרצל: "השרטוט הכי אופייני של הסיפור הזה הוא שלילת ההתבוללות".
הרב יצחק יעקב ריינס תיאר את התנועה הציונית כתנועה ש"יצאה להילחם בגבורה בשאיפת ההתבוללות וההתבטלות".
ההסתדרות הציונית לא הסכימה לקבל יהודים שהתנצרו או המירו את דתם מיהדות לדת אחרת כלשהי כ"חברים" בה.
הרצל טבע את המונח "מדינה יהודית" בכותרת ספרו Der Judenstaat (מילולית: "מדינת היהודים"), בכל השפות שתורגם (מגרמנית) ושלט בהם, וכן השתמש במונח זה בעקביות מלאה לאורך כל השנים.
מיכאל ברקוביץ תרגם את הספר לעברית והעניק לו את השם "מדינת היהודים", בעקבות שמו של החיבור בגרמנית.
ייתכן שהשם ניתן על דעת המתרגם עצמו מבלי ידיעתו של הרצל (שהכיר רק מילים ספרות בעברית), או שהרצל נתן למתרגם לבחור בכותרת הנשמעת יפה יותר.
תוכניתו של הרצל הייתה להקים מדינה מודרנית עם אורח חיים חופשי, ללא אף כפייה בנושאי אמונות דתות ודעות, ומעמד שווה לחילונים ולדתיים: "שאין אנו מייסדים תיאוקרטיה [=שלטון הדת], אלא מדינה אזרחית מודרנית וסובלנית".
מאידך, בהצעת הצ'ארטר שהגיש הרצל לממשלת בריטניה ב-13 ביולי 1903, הוא קבע שהמדינה תדאג לשמירתו ולטיפוחו של הרעיון הלאומי היהודי, ותהיה יהודית באופייה.
המדינה לא נועדה להיות מדינת האזרחים היהודים (מה שמכונה היום "מדינת כל אזרחיה") אלא מדינה שתאופיין בייעוד יהודי במהותו, שהרי "אנחנו מזהים את עצמנו כאומה על פי הדת" ולא על פי רק שפתה או ארצה.
בקטע על התיאוקרטיה בספרו מדינת היהודים, הרצל הישווה את הרבנות לקצונה הצבאית, וטוען שלשתיהן יהיו תפקידים מכובדים וחשובים אך תמנע מהן אפשרות לכפות את סמכותן בתחום החברתי והמדיני על מנהיגי המדינה.
לדת הממוסדת יתנו מקום של כבוד במדינה "שהרי האמונה העתיקה לבדה היא שליכדה אותנו יחד".
יתמנו דמויות רבניות חשובות לרבני ערים או מחוזות, והקהילות הדתיות יפעלו באופן אוטונומי.
ירושלים "עיר הקודש" (כלשונו) תיבנה ותשוב לתפארתה ותשמש כמרכז דתי יהודי.
בית המקדש ייבנה מחדש "כמזכרת מאירה לאמונת אבותינו".
הרצל הכריז בקונגרס הציוני הראשון: "יכול אני להבטחתכם שציונות אינה מתכוונת לשום דבר שיש בו כדי לפגוע באמונתו הדתית של כל כיוון שהוא בתוך היהדות", וקיבל תשואות סוערות על כך.
הרצל ביומנו (13 ביוני 1895) התלבט לגבי בחירת הארץ המיועדת להקמת המדינה היהודית, ארץ ישראל או ארגנטינה, וכן כתב על כך ב-14 בפברואר 1986 בספרו מדינת היהודים תחת הכותרת "פלשתינה או ארגנטינה?".
הבחירה בארגנטינה איננה מקרית, ונבעה מתוכניתו של הברון מוריס דה הירש משנת 1891, בהקמת מפעל התיישבותי חקלאי גדול בארגנטינה לטובת פליטי יהודי רוסיה הצארית.
תוכנית זו התחילה את פעולתה כבר בשטח, ועתידה הייתה להפוך להיות כפרובינציה, ולהוות מעין מדינה יהודית.
בעיני הרצל, ארגנטינה עדיפה על ארץ ישראל בגלל שטחיה הגדולים לחקלאות, האקלים הממוצג, וכן היא רחוקה מאירופה "ומסיבוכיה המלחמתיים והחברתיים".
מאידך, בספרו מדינת היהודים הוא גם מדגיש ש"פלשתינה היא מולדתנו ההיסטורית לא תישכח, השם הזה לבדו יהיה לעמנו קריאת-מאסף תוקפת באדיר", ו"לא חדלו היהודים לחלום חלום-מלכות זה 'לשנה הבאה בירושלים!', הוא פסוקנו הישן.
עתה שומה להראות כי יכול החלום להיות לרעיון בהיר-יום".
הבחירה בין הארצות תינתן על ידי הגוף המיועד ("האגודה") שתנהל את הקמת המדינה.
בנאומו בפני מועדון הפועלים היהודי במזרח לונדון ב-13 ביולי 1896, הרצל חזר בו מהקמת מדינה בארגנטינה כי
וכן גם בקונגרס הציוני הראשון (בסוף אוגוסט 1897) הוא הכריז: "הציונות מבקשת להבטיח בשביל העם היהודי בית מוכר פומבית ומובטח חוקית בארץ-ישראל", וכל בחירה של ארץ אחרת ירדה מהפרק.
הרצל אף מגדיר את המונח ציונות: "השאיפה להקים בית-מולדת מובטח במשפט הכלל בשביל עם ישראל בארץ מישראל (התוכנית הבזלאית משנת 1897).
המשאלה לשיבה אל המולדת ההיסטורית הייתה למעשה מיום חורבן מלכותינו, רדומה במעמקי נפשו של העם.
את הקריאה רווית הכיסופים: "לשנה הבאה בירושלים!" מסר דור לדור".
ביומנו האישי, הרצל הירבה להשתמש במילים ומשפטים מהמסורת המקראית, כגון: "בארץ הקדושה", "ארץ הבחירה", "יציאת מצרים", "ארץ הברכה".
בכתביו, נאומיו ופרסומיו הוא הדגיש את התחושה העמוקה לארץ ישראל, כגון: "ארץ-ישראל היא מולדתנו ההיסטורית הבלתי-נשכחת.
השם הזה בלבד יהי לעמנו קול-קריאה מזעיק, אדיר ומרגש".
הרצל ניסה לקבל זכויות-עליה (צ'ארטר) של יהודים לארץ ישראל, אך הסולטאן הטורקי סירב לכך.
בעקבות פרעות קישינוב ומצב היהודים בעולם, הבריטים הציעו להרצל חבל ארץ במזרח אפריקה – אוגנדה, לטובת ישוב יהודי אוטונומי תחת פיקוח ריבוני בריטי שתשמש כ"מקום מקלט".
הרצל הביא את הצעה זו בקונגרס הציוני השישי, אך הדגיש:
הרצל סיפר לביוגרף הראשון שלו, ראובן בריינין, על חלום שחלם בגיל 12 בערב פסח:
סיפור יציאת מצרים קסם להרצל בגיל צעיר, וקיבל משמעות ריאלית ביומנו הפרטי בעת גיבוש רעיון הקמת מדינה ליהודים: "אני מתחיל מחדש את מסורת עמנו שנפסקה באמצע, אני מביאו לארץ הבחירה" (10 ביוני 1895).
"העניין הישן והפשוט הזה הוא יציאת מצרים" (13 ביוני 1895).
הרצל כתב ביומנו שהמחשבות על מציאת פתרון לשאלת היהודים הטרידוהו באופן אובססיבי, ולא הייתה לו שליטה עליהן, וכינה מצב זה כ"השראת שכינה".
אניטה שפירא מתארת את תופעת הרצל כמצב של "התגלות", ואילו אחרים השתמשו בכינויים: "גאונות נבואית" (אנרי ברגסון) או "רוח האלוהים" (נחום סוקולוב).
הרב אליהו עקיבא רבינוביץ' פתח את ספרו התורני 'ציון במשפט' בתיאור ההד העצום שעשה הספר מדינת היהודים: "בצאת לאור מחברתו של הד"ר הרציל, הנקובה בשם 'מדינת היהודים', נזדעזעה ארץ ישראל מקצה העולם עד קצהו.
בכל עבר ופנה, כקטן כגדול, כעני כעשיר, כעבד כאדוניו, מן ראשי עמנו עד היושבים אחר התנור והכירים, הגו בה ויתווכחו ויתפלפלו ביניהם על אודותיה...
בקצרה, המחברת הייתה שיחתם כל היום".
מיד עם הופעת הספר הוא תורגם לכמה שפות, והרצל הצליח לרכז בתוך כשנה 196 צירים נציגי שש-עשרה ארצות, וקיבל מכתבי ברכה והערצה ל"משיח המדיני החדש".
עד הרגע האחרון לא היה ידוע אילו ארצות ישתתפו בקונגרס הציוני הראשון, וכמה צירים יבואו.
הופעתו החיצונית של הרצל והקונגרסים הציונים עשו רושם רב, ודמותו הפכה למשאת נפשם של המוני יהודים נרדפים, שכינוהו וראוהו כמלך היהודים וכמשיח שיקבצם אל ארץ הקודש.
דוד בן-גוריון זוכר בילדותו שמועה רחוקה שהגיעה אליהם: "כי בא המשיח, וכי הוא איש יפה תואר, עיניו יוקדות, זקנו שחור ופניו אומרות כבוד...
שמו: תיאודור הרצל, 'והוא יוביל את עם ישראל לארץ האבות'".
כשהרצל פרס את חזונו לפני הרב הראשי של וינה, הרב משה גידמן, הוא קיבל ממנו מענה: "אתה בעיני כמו משה".
הרב הראשי של בולגריה החשיבו כמשיח.
בעשרות יצירות אמנות, בסיפורים, בתמונות, בגלויות, בספרי לימוד ובסרטים, הוצגה דמותו כמקבילה לדמותו של משה רבנו.
רבים ניסו לנשק את ידו כאדם קדוש.
מלווהו במסעו לארץ ישראל, ד"ר מקס בודנהיימר, מתאר את ביקורו בירושלים כשל נביא, ויהודים זקנים בעלי הדרת פנים משתחווים לו ארצה.
במושבה רחובות, ניגשו אליו שני מנהיגים עם פמלייתם מרמלה וכרעו לפניו ברך, ברכוהו, נפלו על פניהם, נשקו את עקבותיו בחולות הרחוב, ואמרו: "ככה ייעשה למשיח בן יוסף".
במסעותיו של הרצל בעולם, במזרח ובמערב, הוא נתקל בקריאות: 'יחי המלך!'.
כך גם בווילנה, בלונדון ובבזל.
הרב יהודה לייב פישמן מימון החשיבו כ"בר-כוכבא השני".
הרצל חשש מהטרדות-יתר בשל תדמיתו המשיחית, ועל כן נמנע לרכוב בארץ ישראל על אתון צחורה או על סוס לבן.
הרצל כתב ביומנו ב-3 בספטמבר 1897: "בבזל יסדתי את מדינת היהודים...
לכל היותר בעוד חמישים שנה, יכירו בה הכול", ואמנם כעבור חמישים שנה התקבלה באו"ם ההכרה במדינה יהודית בארץ ישראל.
שנה לפני פטירתו, שאל אותו הסופר ההונגרי מזי ארנה לגבי עתידם של יהודי הונגריה, והרצל השיב לו שעל יהדות הונגריה יגיע אסון "ובצורה ברוטלית", וככל שהיהודים ישתקעו יותר בהונגריה, כך צורת האסון תהיה פראית יותר.
יהדות הונגריה הושמדה בשואה במהירות חסרת תקדים ובתוכנית השמדה אכזרית ביותר.
רבים מרבני הציונות הדתית התייחסו להרצל כאל משיח בן יוסף וכשליח ה'.
זו האישיות של הטבעת הצורה הלאומית הכללית, צורת עם על שאיפותיו".
תלמידו של הרצי"ה, הרב אורי שרקי, אמר בראיון על הרצל כי "הרצל השלים את המפעל של משה רבנו.
משה היה הגואל הראשון, הוא היה הגואל האחרון...
הוא היה שליח של ההשגחה".
הרצל היה סופר ומחזאי וחלק ממחזותיו זכו להצלחה בימתית.
"סולון בלידיה", המתאר השפעת שינוי טכנולוגי על החברה האתונאית.
"טברין", שעלילתו דומה לאופרה "ליצנים" הוצג בווינה ובניו יורק ב-1885.
"הוד רוממותו", הועלה בתיאטרון ואלנר בברלין ב-18 במרץ 1888 וזכה להצלחה.
"גנבי הציד" (יחד עם הוגו ויטמן), הוצג ב-1889 בתיאטרון הממלכתי בווינה.
"הגטו החדש", מחזה בארבע מערכות שכתב הרצל ב-1894 בשם העט "אלברט שנאבל", מספר על יעקב סמואל, עורך דין יהודי צעיר מתבולל, השואף לצאת מן "הגטו הישן", אולם למרות ניסיונות ההשתלבות שלו בחברה הסובבת אותו, הוא נדחה בשל אנטישמיות.
מולו העמיד הרצל את דמותו של וסרשטיין, סוכן בורסה עשיר אבל חסר השכלה וחסר מצפון המגלה את הכבוד היהודי עקב מעשהו של סמואל.
הרצל כתב סיפורים קצרים רבים, אשר חולקו לארבע חטיבות: סיפורים פילוסופיים, בתמורות הזמן, על ילדים, אגדות.
בסיפורים בדק הרצל את נסיבות תקופתו, בין השאר, בעזרת תיאור היסטוריה חלופית לזו שהתרחשה בפועל, והציע זוויות הסתכלות שונה או חליפית:
"היזם בונפרטה", על עולם מציאות חלופית, שבה נפוליאון בוחר בקריירה של איש עסקים במקום איש צבא.
"הפעמון השמאלי", סיפור המתאר שני נתיבים חלופיים בהם התפתח גורלו של אדם, כתוצאה מהחלטה פשוטה אם ללחוץ על פעמון ימני או שמאלי בפתח בית מגורים.
"ספינת האוויר", על אדם שממציא מכשיר תעופה אבל הורס אותו כשנוכח לדעת שהמכשיר יכול להזיק.
"רואה המחשבות", על אדם הקורא מחשבות ובעזרתן שולט על אנשים, שמגלה שהיה עדיף לולא ידע לקרוא מחשבות.
ראו אור בעברית במהדורות רבות ושונות.
אחת מהן בעשרה כרכים ראתה אור לאחר עבודת תרגום ממושכת, גם היא במספר מהדורות, במסגרת כמה הוצאות לאור.
כתבי הרצל בעשרה כרכים (תרגום מגרמנית: שמואל פרלמן, דב קמחי, יהושע רדלר פלדמן, אברהם שמואל שטיין, מאיר שלי, משה שרף, מנחם זלמן וולפובסקי, בן-ציון ידידיה, יהושע השל ייבין, חיים איזק, שמשון מלצר, דב סדן), ירושלים: הספרייה הציונית (ומהדורה מיוחדת לקוראי מעריב ודבר), תש"ך–תשכ"א/1960–1961
כרך א': החזון מדינת היהודים, תורגם על ידי שמואל פרלמן, אלטנוילנד (תל אביב), מבואות והערות, תורגם בידי דב קמחי (311 עמודים).
כרך ה': סיפורים, סיפורים פילוסופים בתמורות הזמן - על ילדים, אגדות, תרגם אברהם שמואל שטיין, מאיר שלי, הספרייה הציונית, ירושלים, תשכ"א (315 עמודים).
כרך ו': היכל בורבון תמונות הוואי מן הפרלמנט הצרפתי, תרגמו משה שרף, ר' בנימין, הגיטו החדש תורגם על ידי מ"ז וולפובסקי, סולון בלודיה, תורגם על ידי בן ציון ידידיה, הספרייה הציונית, תשכ"ה (262 עמודים).
כרך ח': בוני עם ועולם ב', נאומים ומאמרים ציונים (1899-1904), תרגמו י"ה ייבין, שמשון מלצר, חיים איזאק (358 עמודים).
כרך ט': אגרות מראשית הפעולה הציונית ועד הקונגרס הראשון (מאי 1895 - אוגוסט 1897), החומר המקורי נערך על ידי אלכסנדר ביין, האיגרות תורגמו בידי פרופ' דב סדן, הספרייה הציונית, ירושלים, תשכ"א (375 עמודים).
כרך י': ביוגראפיה, אלכסנדר ביין, מ' ניומן, תל אביב, תשכ"א (458 עמודים).
מבחר כתבי הרצל בשנים עשר כרכים מתורגמים בידי יהושע רדלר-פלדמן, אשר ברש, אברהם יערי, דוב קמחי, יעקב שטיינברג, ומנחם זלמן ולפובסקי, הוצאת מ.
תיאודור הרצל, יומן הנעורים: פרי קריאה בספרים, תרגם יעקב שטיינברג, הוצאת הספרים מצפה, תל אביב, תרצ"ד 1934 (80 עמודים).
בנימין זאב הרצל, "החנוכייה", "שיבת היהודים" (שניים ממאמריו על היחס בין מסורת למדינה), תכלת 20, קיץ התשס"ה–2005.
עוד בחייו של הרצל ולאחר פטירתו הוטבע דיוקנו בפריטי אמנות רבים, כגון בציור, בפיסול, בצורפות, ודברי דפוס ייצוגיים של היישוב או המדינה, כגון גלויות ובולים.
לזכרו אלבום מהודר בעריכתו של ישעיהו קלינוב: הרצל חוזה המדינה בהוצאת "לעם" בשנת תש"י–1950.
דיוקנו צורף ועוטר בשלושה שטרות אשר הנפיק בנק ישראל.
שטרות אלה זכו בקרב הציבור לכינוי "הרצלים".
יצירות ספרותיות ומוזיקליות עליו ולזכרו
המשורר אהרן ליבושיצקי כתב לאחר פטירתו את שיר ההספד "לנשמת הרצל", אשר פורסם בעיתון הצפירה בסמוך לפטירתו.
השיר הולחן בתחילה על ידי מאיר שנמן ועובד על ידו לשירת מקהלה בליווי פסנתר.
על פי עיתון "הצפירה" מיום 11.11.1904, היצירה הושרה ביום הכיפורים שלאחר מות הרצל בעת האזכרה לנשמתו "ותעש רושם אדיר ונמרץ על ליבות השומעים".
בשנת 1918 הולחן השיר שוב על ידי אברהם צבי אידלזון.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק נאם לזכרו את "המספד בירושלים".
בשנת 2010 הוצג בתיאטרון הקאמרי מחזהַ של רנה ירושלמי בשם פרויקט הרצל, המתאר את חייו של הרצל באמצעות טקסטים אשר הוא עצמו כתב, המוקראים על ידי שחקנים רבים, המגלמים פנים שונות באישיותו של הרצל
יהושע תיאר ברומן מר מאני את דמותו של הרצל באחד הקונגרסים הציוניים.
הוא מתואר דרך עיניה של הדמות המספרת, רופא יהודי שבא עם אחותו לקונגרס, כשליח.
הרצל חש ברע, והרופא היהודי הצעיר מוזעק לבדוק אותו
השיר "הרצל", אשר נכתב על ידי יורם טהרלב, הולחן על ידי יאיר רוזנבלום ובוצע על ידי "להקת גייסות השריון" (1972).
השיר "בנימין זאב", אשר נכתב על ידי יעקב רוטבליט, הולחן על ידי יאיר רוזנבלום ובוצע על ידי רבקה מיכאלי (1974).
השיר ציונות בלי מירכאות, נכתב ליובל ה-80 להסתדרות הציונית על ידי דן אלמגור, הולחן על ידי שלמה ארצי, ובוצע על ידי שלמה ארצי עצמו וחנן יובל.
השם הרצל אינו נזכר במפורש בשיר.
מספר לא מבוטל של שירים, פחות מוכרים, חוברו סמוך לפטירתו של הרצל.
דבורה עומר, קול קרא בחשכה, תל אביב: הוצאת זמורה ביתן מודן, תש"מ–1980, 1981
דבורה עומר מספרת על הרצל, הוצאת זמורה-ביתן, 1998
גלילה רון-פדר-עמית, מלך היהודים, בן שמן: הוצאת מודן, 2010
השכונה – ולימים העיר – תל אביב נקראה על שם ספרו "אלטנוילנד", אשר בתרגומו הראשון לעברית על ידי נחום סוקולוב נקרא "תל אביב".
בעת בחירת שמה של העיר תל אביב הוצע, בין השאר, לקרוא לה "הרצליה".
סמלה של העיר נושא את שבעת הכוכבים מדגל שבעת הכוכבים של הרצל
רחובות רבים בישראל קרויים על שמו; לראשונה ברחוב הרצל, הרחוב הראשי בשכונה "אחוזת בית" שהוקמה ב-1909, והפכה לתל אביב ב-1910
ברחוב הרצל בתל אביב הוקמה גימנסיה הרצליה ב-1910
על שמו נקרא "בית הרצל" ביער חולדה
על שמו נקראו אוניית המעפילים "תיאודור הרצל" ואוניית הנוסעים של "צים", "תיאודור הרצל"
על שמו המושבה, שהפכה לעיר, הרצליה.
בעיר אתרים ואלמנטים שונים הקשורים להרצל ולפועלו, למשל סמלה של הרצליה הכולל את שבעת הכוכבים מהצעת הדגל של הרצל, קניון שבעת הכוכבים, פסלו של הרצל מאת אורי ליפשיץ בכניסה להרצליה ליד מחלף הסירה, פסל הרצל בבית ראשונים.
על שמו הר הרצל בירושלים
דמותו וזכרו הונצחו באתרים באירופה.
ביולי 2006 נחנכה בפריז כיכר בשם "Place Theodor Herzl".
הכיכר נמצאת במרכז העיר, ברובע ה-3, בצומת הרחובות Réaumur ו-Τurbigo.
בווינה הוצב שלט לזכרו במרכז העיר.
ביישוב היהודי בשלהי התקופה העות'מאנית, בתקופת המנדט וראשית שנות המדינה, ניתן השם "הרצל" כשם פרטי לילדים.
בשנת 2004 התקבל בכנסת "חוק בנימין זאב הרצל", אשר יזם חבר הכנסת אילן שלגי.
מטרת החוק: "להנחיל לדורות את חזונו, מורשתו ופועלו של בנימין זאב הרצל, לציין את זכרו ולהביא לחינוך הדורות הבאים ולעיצוב מדינת ישראל, מוסדותיה, יעדיה ודמותה בהתאם לחזונו הציוני".
היות שמטרת החוק היא חינוכית, והואיל ויום פטירתו של הרצל - כ' בתמוז - חל בחופש הגדול, נקבע "יום הרצל" כיום זיכרון לאומי בתאריך העברי של יום הולדתו: "אחת לשנה, ב-י' באייר, יום הולדתו של בנימין זאב הרצל, יקוים יום הרצל".
האוסף הגדול למזכרות של הרצל, דייוויד מטלוב, טורונטו
בנימין טנא (כ"ז בכסלו ה'תרע"ה, 15 בדצמבר 1914, ורשה – כ"ז בניסן ה'תשנ"ט, 13 באפריל 1999, תל אביב) היה סופר עברי, משורר, מתרגם, עורך וסופר ילדים.
נולד כבנימין טננבוים בוורשה שבפולין.
אמו הייתה חילונית ואביו, אריה, היה חסיד ממשפחה מבוססת.
אורח החיים בבית היה דתי-חרדי.
לטנא היו שתי אחיות: רגה שהייתה מבוגרת ממנו והפכה למנהיגה קומוניסטית בפולין ושרה (נקראה בחיבה שרנק'ה).
טנא למד בחדר ובנעוריו, לאחר פטירת אמו הצטרף, למרות התנגדות אביו, לתנועת "השומר הצעיר" והחל לכתוב יומן ושירים בעברית.
סיים לימודיו התיכוניים בגימנסיה העברית של רשת "חינוך" בוורשה.
עבר הכשרה בסלונים ועלה לארץ ישראל עם חלוצי קיבוץ אילון בשנת 1937. היה בין מייסדי הקיבוץ ועשה בו כעשר שנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נתן טנא מחסה למשורר הפולני ולדיסלב ברונייבסקי, שהגיע לארץ עם צבא אנדרס הפולני.
את ברונייבסקי הכיר טנא עוד מפולין.
אביו ואחותו שרה נספו בשואה.
בשנת 1946 נסע לפולין, כשליח, להעלות לארץ ישראל ילדים יהודים שהוסתרו במנזרים נוצריים בזמן השואה.
לצורך ארגון הנסיעה נעזר בוולדיסלב ברונייבסקי.
הוא תכנן לשהות בפולין כשבועיים, אולם נשאר שם כשנה וחצי.
במהלך שליחותו נוכח במצבה העגום של יהדות זו לאחר החורבן הגדול ובשנאת ישראל המפעפעת בקרב האנטישמים שבקרב הפולנים.
הנסיעה לפולין הייתה מקור השראה לפואמה הגדולה שלו "תמולים על הסף".
תרגומו הראשון מיידיש היה ספרה של הפרטיזנית רייזל (רוז'קה) קורצ'אק (מרלא) "להבות באפר" - ספר העדות הראשון של הפרטיזנים.
לאחר שובו לארץ עבר לתל אביב.
בנימין טנא התמסר לעריכת עיתון הילדים משמר לילדים והיה עורכו כמה עשרות שנים.
כתב סיפורים לילדים ולבני נוער על ילדותו ונעוריו בוורשה, פולין שלפני השואה.
תרגם מפולנית עשרות ספרים, קלאסיקה ספרות מודרנית ספרות ילדים ונוער.
מיידיש בולט תרגומו לשירי איציק מאנגר.
כמה משיריו של בנימין טנא תורגמו ללשונות זרות: אנגלית, פולנית וסלובקית.
טנא שיתף פעולה עם המאייר שמואל כץ.
השניים הכירו לראשונה בקיבוץ אילון וכץ הצטרף כמאייר למערכת "משמר לילדים" בשנת 1950.
בשנת 1970 זכה בפרס קרן אלפרד יוזיקובסקי מארצות הברית על תרגומיו מפולנית.
בשנת 1975 קיבל את פרס זאב לספרות ילדים ונוער על סיפרו 'בצלו של עץ הערמון'.
לשניים נולדו הבת יעל (שנהרגה בתאונה בשנת 1992) והבן אברהם.
בנימין טנא נפטר בשנת 1999 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתו ברחוב קרני 8 בתל אביב.
סביבון הפלאים, לילדים, ציורים שמואל כץ, הוצאת מ.
ידיד בצרה, ציורים רות צרפתי, עם עובד, 1987.
החצר השלישית, עם עובד, 1982.
אל עיר נעורי, לנוער, עם עובד, תל אביב, 1979.
אלה תולדות מור, לילדים, ציורים רות צרפתי, ספרית פועלים, 1977.
אלף בית של חיות, לילדים, ציורים ה.
בצילו של עץ הערמון, לילדים, ציורים תרצה טנאי, ספרית פועלים, 1973.
הזמיר: שירות מיער, ציורים רות צרפתי, מ.
דני דן ותלת אופן, לילדים, ציורים שמואל כץ, מרחביה, 1952.
אחד מעיר ושניים ממשפחה, ספרית פועלים, 1947.
מכורה, ספר שירה, הוצאת דבר, תרצ"ט
קורות כיתה אחת, לנוער, ציורים רות צרפתי, עם עובד 1979
התסריט הראשון של סבק , לילדים
בנימין טנא היה מתרגם פורה מאוד.
הוא תרגם בעיקר מפולנית ומיידיש.
כמה מתרגומיו יש להם חשיבות מעבר לתרגום, כגון תרגומו מכתב היד הפולני ל"להבות באפר" מאת רוז'קה קורצ'אק.
"היום השמיני בשבוע", מאת מארק חלאסקו.
הגן המפליג למרחקים , סיפורים, מאת אידה פינק, תרגמו מפולנית - דוד וינפלד, בנימין טנא, תל אביב עם עובד, תש"ס 2000.
הרים מאפילים, סיפורים, מאת אניילה ישינסקי, תרגמו מפולנית צבי ארד, בנימין טנא, יעקב בסר, ספרית פועלים תל אביב תשמ"ז 1987.
ינושק, מאת סלבומיר לובינסקי, עם עובד תל אביב 1984.
אראס העיר הטובה, מאת אנדז'יי שצ'יפיורסקי, מפולנית, ספרית פועלים, תל אביב תשמ"ב 1981.
האשמורת השלישית, מאת ישעיהו שפיגל, מיידיש, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשל"ו 1976.
בני אוהאמה, סיפור מארץ זולו, מאת פייבל זיגלבוים, מיידיש - בנימין טנא, יבנה תל אביב, תשל"ג 1973.
היום השמיני בשבוע, מאת מארק חלאסקו, ספרי גדיש תל אביב, תשל"ב 1972.
במחבוא, סיפורים, מאת יהושע סטניסלב ויגודסקי, תורגם מפולנית בידי בנימין טנא, עם עובד תל אביב תש"ל 1970.
אור מעמקי תהום , מאת ישעיהו שפיגל, מיידיש - א.ד.
שפיר, בנימין טנא, מבוא: בין להבות ושלבים, מאת דב סדן, תל אביב תשכ"ט 1969.
שירים ובלדות, מאת איציק מאנגר, מבוא : דב סדן, תל אביב, על-המשמר, תשכ"ט, 1968.
אגדות אנדרסן, מאת הנס כריסטיאן אנדרסן, עברית: בנימין טנא, צייר: שמואל כץ, ניומן תל אביב תשכ"ד 1964.
מדלג על ההרים, מאת יז'י אנדז'ייבסקי, מפולנית, מרחביה 1964.
ים החיים והמוות, מאת אדולף רודניצקי, מפולנית, מרחביה 1964.
אם הקרולים , מאת קזימיז' ברנדס, עברית - צבי ארד, הגנה על גראנדה, עברית - בנימין טנא, מרחביה 1963.
האינקויזיטורים, מפולנית, מאת יז'י אנדז'ייבסקי, עם עובד תל אביב 1961.
מבחר הסיפור הפולני, תרגם מפולנית עם שולמית הראבן, הוצאת הדר, 1959
הזעם והלב, מסיפורי הזמן הסוער, תרגמו מפולנית: צבי ארד, בנימין טנא, עריכה וסוף-דבר - עזריאל אוכמני, מרחביה 1959.
ההרפתקה הגדולה, מאת יאן בז'כוה, תל אביב תשי"ח 1958.
קורות שנה אחת, מאת ו.
קטינא והלויתן, כתב יוליאן טובים, צייר שמואל כץ, מרחביה 1956.
פלאי פלאים, כתב יוליאן טובים, צייר שמואל כץ, מרחביה 1958.
נרות שאוכלו, מאת מרדכי שטריגלר, עם עובד תל אביב תש"ח 1948.
להבות באפר, מאת רייזל קורצ'אק (רוז'קה), מכתב היד הפולני, מרחביה 1946.
מלח הארץ, קורותיו של חייל סבלן, מאת יוסף ויטלין, גזית תל אביב תש"ה 1945.
המנונות, מאת יוסף ויטלין, תרגם מפולנית בנימים טננבאום, טנא, גזית תל אביב 1942.
להבות, מאת סטניסלב בז'וזובסקי, מפולנית, מרחביה 1940.
הרב בנימין זאב כהנא (יט בתשרי ה'תשכ"ז, 3 באוקטובר 1966 – ה' בטבת ה'תשס"א, 31 בדצמבר 2000) היה ראש ישיבת הרעיון היהודי, פעיל ימני רדיקלי ישראלי שהקים והנהיג את ארגון הטרור כהנא חי.
נהרג עם אשתו בפיגוע ירי.
בנימין זאב כהנא היה בנו של הרב מאיר כהנא – מקים ומנהיג תנועת כך.
הוא נולד בארצות הברית כבן רביעי ואחרון להוריו, וב-1971 עלה לישראל עם משפחתו.
למד בישיבת ירושלים לצעירים ולאחר מכן בישיבת שעלבים, בישיבת מרכז הרב, ולאחר זמן קצר עבר לישיבת הרעיון היהודי שייסד אביו.
לאחר רצח אביו נבחר כחבר מזכירות תנועת כך.
לאחר מחלוקות על דרך התנועה וסכסוכים אישיים, ייסד את תנועת כהנא חי.
תנועת כך הונהגה על יד ברוך מרזל, ביחד עם נועם פדרמן וטירן פולק.
כהנא הורשע בהפרעה לשוטר במילוי תפקידו וישב במאסר חודשים אחדים.
הוא נעצר ונחקר על ידי המשטרה עשרות פעמים.
לאחר טבח מערת המכפלה הוכרזה תנועתו כארגון טרור.
כהנא שקד על הפצת רעיונותיו של אביו.
הקים את ישיבת הרב מאיר כהנא בכפר תפוח והוציא לאור עלון דו-שבועי בשם "דרכה של תורה".
היה שותף בעריכת ספרו של אביו "אור הרעיון", והקים בירושלים את "המרכז להפצת הרעיון היהודי", שבו נלמדה תורתו של אביו.
המרכז נסגר כעבור זמן קצר בהוראת שירות הביטחון הכללי.
בעקבות ליל הקילשונים שבוצע בידי ערבים ישראליים הפיץ כרוז הקורא להפציץ את אום אל-פחם.
הוא הועמד על כך לדין, ולאחר הליך של מספר ערעורים, הורשע בעבירה של המרדה.
פסק הדין בעניין היה לאחר מאבני הדרך בפסיקה בעבירת המרדה.
הוא נישא לטליה לבית הרצליך, ולזוג נולדו שישה ילדים.
רוב זמן נישואיהם התגוררו השניים בכפר תפוח שבשומרון.
ב־31 בדצמבר 2000 נסעו הרב בנימין כהנא, אשתו וששת ילדיהם מירושלים לכפר תפוח.
קצת מדרום לעפרה ירו מחבלים על מכוניתם.
כתוצאה מהירי נהרג בנימין זאב מייד, ואשתו נפצעה אנושות ונפטרה לאחר מכן באמבולנס.
בני הזוג נטמנו בבית העלמין בהר המנוחות בירושלים.
בסמוך למקום הרצח הוקם המאחז "טל בנימין" על שמם.
במאחז פעל מכון משפטי ארץ במשך מספר שנים, עד שפונה.
בשנת 2002 נעצר הרוצח, אבו חמייד, ונידון ל-7 מאסרי עולם ול-50 שנות מאסר בגין רצח 7 ישראלים, בהם בני הזוג כהנא, ועבירות נוספות.
ב-2003 נשפט מוסטפא מסלמאני שהשתתף ברצח בני הזוג לשני מאסרי עולם ול-25 שנה נוספות בגין שורה של עבירות ביטחוניות.
מסלמאני השתחרר מהכלא 8 שנים לאחר מכן במסגרת ההסכם לשחרור גלעד שליט.
לאחר המוות ששת ילדי המשפחה אומצו על ידי רעיה בלוך, אחותה של טליה כהנא, ובעלה דוד אשר להם שמונה ילדים ביולוגיים.
טרם האימוץ ניהלו הזוג בלוך וליבי כהנא, אימו של בנימין כהנא ואלמנתו של מאיר כהנא, מאבק משמורת על הילדים.
בין ישראל לעמים, קובץ מקורות בעניין יחס היהדות לגויים, תשמ"ו
הסכמות הראי"ה (יחד עם יוחנן ישמח), לקט הסכמות שכתב הרב אברהם יצחק הכהן קוק, תשמ"ח
טל בנימין, אוסף מאמרים, טבת תשס"ב
הגדה של פסח: הגדת הרעיון, מבוארת בידי בנימין זאב כהנא, הלכות ועיונים דוד כהן, איורים אבינדב ויתקון.
כפר תפוח, ישיבת הרעיון היהודי, תשנ"ז
וולפגנג יוהנס (זאב בנימין) פון וייזל היה פעיל ציוני, רופא, עיתונאי ומזרחן יליד אוסטריה, מראשוני התנועה הרוויזיוניסטית.
ילדות ועד סוף מלחמת העולם הראשונה
נולד לד"ר ארנסט פרנץ (יעקב) וייזל ושרלוטה לבית פופר-מיכלופ בווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביו, היה עורך-דין במקצועו ומראשוני המצטרפים להרצל.
וייזל האב היה מומחה למשפט צבאי, ובשנת 1915, בעת מלחמת העולם הראשונה, מונה לסגן הפרקליט הצבאי הראשי.
על שירותו העניק לו הקיסר קארל ב-24 ביולי 1918, תואר ריטר (אביר) ואת הזכות לצרף את הקידומת האצילית "פון" לשם משפחתו.
את דרכו הציונית התחיל בנימין זאב בגיל 11 (1907) עם מאמר פוליטי ראשון ב"וינר הנדלסבלאט" בנושא עליית יהודי תימן לארץ ישראל.
ב-1914, שירת פון וייזל הבן כקצין תותחנים בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית, זכה במדליית צלב הברזל (מדרגה שנייה) ופעל להפיץ את הציונות בין עמיתיו.
ב-1918, עם התמוטטות האימפריה, ותחת השפעת המפגש עם יהדות מזרח אירופה במהלך המלחמה, פנה פון וייזל לסוציאליזם כחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית ובמקביל, הצטרף לתנועת "המזרחי".
הוא סיים את לימודי הרפואה, והתמחה בכירורגיה ופסיכואנליזה, היה פעיל באגודת הסטודנטים "יוניטאס", ושיחק בלהקה נודדת בארצות דוברות גרמנית.
במקביל, התמנה למזכיר הקרן הקיימת לישראל בווינה.
בשנת 1919 הפגישה אותו עבודתו בקק"ל עם זאב ז'בוטינסקי שהיה איש מרכזי בקרן היסוד.
ב-1923, נאמן לציונות המדינית של הרצל, הוא ביקר את רכישת קרקעות ארץ ישראל בכספי קק"ל, ודרש לרכז את המאמצים "למען תענה הממשלה המנדטורית הבריטית, כפי שהוטל עליה, לתת לנו את קרקעות הממשלה..." בעקבות היכרותו עם מניה שוחט עבר לתל יוסף.
שם, יחד עם אוטו האן, הדריך בקורס מפקדים של גדוד העבודה, על פי תוכנית אימונים שהכיר מימיו בצבא האימפריה האוסטרית.
באותה תקופה הכין גם תוכנית צבאית להגנה על העמק שכללה נסיגה אסטרטגית מיישובים מסוימים.
התוכנית נדחתה על ידי ההגנה בנימוק "לא מפנים יישובים".
פון וייזל, נציג בית ההוצאה לאור אולשטיין (Ulstein) לעולם המוסלמי, פצח בקריירה עיתונאית.
מאמריו הופיעו ברחבי העולם ותורגמו למספר שפות, והוא הוזכר בהקשרים אלו במדריך הבריטי The Stateman's Year Book בשנות השלושים והארבעים.
הוא התקבל אצל המלך החיג'אזי חוסין, אצל המלך אבן סעוד ואצל אמיר עבר הירדן, עבדאללה.
הוא ביקר בהר הדרוזים בעת המרד הנודע, בתימן, אריתריאה, סינגפור, ציילון והודו.
הוא ליווה את פואד הראשון מלך מצרים, בביקורו הממלכתי בגרמניה; הוא נפגש עם מנהיג שבט הסנוסי מקירנאיקה, ועם מנהיגים מוסלמיים בהודו, בטורקיה, מצרים ותימן.
קיים סיפור שאמתותו לא ברורה, לפיו בפרס נכלא לאחר שזוהה כ"לורנס איש ערב" ולימים כונה לורנס איש ערב של העם היהודי.
ב-1925 היה בין מייסדי המפלגה הרוויזיוניסטית בארץ ביחד עם יעקב ואברהם וינשל, ישראל בנימין רוזוב וארתור קסטלר.
בפורים 1929 השתתף בטיסת הצפלין המפורסמת מעל המזרח התיכון.
בפרעות תרפ"ט באוגוסט 1929 נדקר בידי ערבי ונפצע קשה, אך שרד והעיד בפני ועדת שו שהוקמה לחקירת אירועים אלו.
במקביל לפעילותו העיתונאית ולמסעותיו, היה פון וייזל חבר ועד המרכזי הרוויזיוניסטי, מנהיג הקבוצה האקטיביסטית אשר דרשה לפרוש מן ההסתדרות הציונית ולעצב תוכנית חדשה למאבק.
הוא היה בקשרים הדוקים עם קבוצתם של אב"א אחימאיר ואורי צבי גרינברג.
ב-1931 כיהן כיו"ר מרכז הצה"ר בארץ ישראל, ניסה ליצור ברית עם איכרים וחוגים מזרחיים, ספרדים ואגו"י.
הוא הוביל את המרכז לבחירות ללא הסכמת ההנהלה בלונדון, כינס ועידה מיוחדת בינואר 1931 ונבחר להנהגה העולמית.
הוא ייסד את העיתון הקהירי "עיתון הנילוס וארץ ישראל" (Niel-und-Palästina Zeitung) שלא היה אלא כלי לתעמולה פרו-ציונית בין הערבים; היה עורך "דואר היום" – העיתון היומי השני בגודלו אז בארץ, ומשזה נסגר מימן חלק נכבד והוציא עיתון חדש – "העם" שהוליך קו אקטיביסטי נוקשה.
פון וייזל השתתף כציר בקונגרסים הציונים בשנים 1927, 1931 וב-1946, והרבה לבקר בתקיפות את הממסד הציוני בראשות חיים ויצמן.
ב-1931 נפגש, יחד עם ז'בוטינסקי, עם קנצלר אוסטריה.
הוא גייס רדיקליים מהתנועה הציונית באוסטריה, ובהם – רוברט שטריקר, ממנהיגי התנועה.
פון וייזל הרבה לנאום ולהרצות באוסטריה, גרמניה ומזרח אירופה והטיף למען עלייה המונית לארץ, נגד הציונות הסוציאליסטית, נגד הטריטוריאליזם (ביסוס היהודים במקום מושבם) ולביסוס הקשר עם החוגים הציוניים הדתיים.
הוא סחף את הנוער, עורר התנגדות ומחלוקת.
עוד ב-1931 הוא ניבא את עלייתו של היטלר לשלטון וקרא ליהודים "הצילו עצמכם כל עוד אפשר, אירזו חפציכם ולכו לפלשתינה, לגאלי או בלתי לגאלי, אבל לכו!".
בתקופה זו פעל נחרצות נגד תוכנית החלוקה ולקידום המחאה, שבהקשרה הוא מתמנה על ידי ז'בוטינסקי להיות המורשה המיוחד לענייני המחאה בארץ, ועורר עליו את חמתו כשהוא יוצא עם פרסום הנוסח ללא אישורו.
ב-1935 היה פון וייזל פעיל בייסוד הצ"ח וחבר ההנהלה העולמית.
למרות אופיו העצמאי ודרך פעילותו הבלתי פורמלית, הוא נבחר לנהל את כספי הצ"ח.
היה מעורב בארגון ספינת המעפילים הראשונה, "אף על פי".
בפברואר 1938, בוועידה העולמית הרוויזיוניסטית, נבחר פון וייזל פה אחד לוועד הפועל ולראש מחלקת כספים ו"קרן תל חי", מחלקת ארגון ומחלקת תעמולה.
עם כניסת הנאצים לווינה, נמלטו פון וייזל ומשפחתו ברגע האחרון וללא מטען, וחנו בפריז (עד תבוסת צרפת) להמשך הפעילות, אך הוא נאלץ להתפטר מנשיאות התנועה.
ביוני 1940 הוא לקח את משפחתו באונייה האחרונה שיצאה ממרסיי לארץ ישראל.
ב-1942, כשרומל היה במרחק 60 ק"מ מאלכסנדריה, קיבל פון וייזל לידיו את נשיאות המפלגה הרוויזיוניסטית והגיע להסכם של שיתוף פעולה בין ההגנה והאצ"ל למקרה של נסיגת הכוחות הבריטיים.
פון וייזל היה בין המוני העצורים במבצע אגאתה.
הוא הכריז על שביתת רעב בת 28 ימים, אך עוד ביום ה-18 החליטו השלטונות לשחררו.
הוא השלים את השביתה בכל זאת.
במלחמת העצמאות שימש מג"ד בחיל התותחנים, מול הצבא המצרי בגזרה הדרומית.
לאורך כל חייו הציבוריים שאף פון-וייזל לאחדות ציונית, אך על פי עדותו המאמצים הללו נכשלו פעם אחר פעם בשל רצונו של השמאל להנות מהגמוניה שלטונית.
פון וייזל קיים אורח חיים דתי, הוא נפטר בגדרה בשנת 1974, ונקבר בבית העלמין המקומי.
בימי חייו פרסם אלפי מאמרים, הרצאות וספרים בתחומים מגוונים: פוליטיקה, צבא, רפואה, דת, פילוסופיה, פסיכולוגיה, מסעות ואפילו אסטרולוגיה.
פון וייזל נישא לנעמי צוקרמן (1906–1993), בת למשפחה ממיסדי גדרה (שהוקמה על ידי אנשי ביל"ו) והקים איתה בית במושבה.
לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים.:
דן פון וייזל (1929–2018), נולד בווינה, סיים לימודי משפטים וייצג יחד עם עורכי הדין שמואל תמיר, דב לוין ושרגא בירן את מלכיאל גרינוולד במשפט קסטנר.
אלדעה קריסקוב (1931-2014), נולדה בתל אביב, יקירת גדרה, תרגמה מגרמנית (עם אחיה) את ספרה של סבתם שרלוטה פון וייזל, "הספר של סבתא שרלוטה: תולדות משפחה, 1934-1660", על תולדות המשפחה.
אליענה רובין, נולדה ב-1939 בצרפת.
אמראל רוטר, נולדה ב-1949 בתל אביב.
סמוך לבית המשפחה הקים פון וייזל את "בית וייזל", אשר שימש בתחילה כבית החלמה למחלות אלרגיות וכרוניות ובהמשך כבית חולים לחולי שחפת.
בעקבות פיתוח תרופות לריפוי מהמחלה, בית החולים נסגר ומ-1966 שימש כבית אבות לקשישים הזקוקים לסיעוד.
לימים, נרכש המקום על ידי איש עסקים, צחי צוק, אשר פתח במבנה ההסטורי המשוחזר את מלון ליר סנס, מלון בוטיק יוקרתי.
במושבה קיים רחוב על שמו של פון וייזל וכן הוקמה אנדרטה לזכרו בגינת רחל, מול מוזאון גדרה.
ב 2014, הנפיק דואר ישראל בול על שמו.
ניבה פון וייזל, נכדתו של פון וייזל מבנו דן, ייסדה ב-2009, יחד עם אביה וגורמים נוספים, את העמותה לחקר והפצת המורשת הציונית ע"ש ד"ר זאב וולפגנג פון וייזל, במטרה לחקור ולפרסם ברבים את מורשתו, להביא לידיעת הציבור את פועלו ותרומתו במאבק להקמת המדינה.
העמותה הוקמה בתמיכתם של מכובדים ואנשי אקדמיה חוצי גבולות פוליטיים, מתוך ההכרה המשותפת, שתולדות ההתחדשות של עם ישראל בארצו חסרה פרקים חשובים שיש להביאם לאור, וכי אישיותו יוצאת הדופן, פועלו ומורשתו ההגותית של ד"ר פון וייזל חשובים להבנת ההיסטוריה הציונית.
(המאבק על הארץ הקדושה, הוצאת אולשטיין, 1925, גרמנית)
(בין השטן והים האדום, הוצאת ברוקהאוז, 1928, גרמנית)
תשעים ושניים ימי מאסר וצום - יומנו של אסיר ציון, ירושלים, הוצאת סלע מאיר תשפ"ד-2024. מבוא היסטורי: פרופ' אודי מנור.
מבוא ביוגרפי: ניבה פון וייזל.
אללה הוא אכבר, תרגום לעברית: ניבה פון וייזל, הוצאת קמין, 2022
גדול הוא אללה, הוצאת ורלאג וינה, 1936, גרמנית.
ספר שנכתב בשיתוף עם אסד ביי (לייב נוסימבאוםhttp://www.haaretz.co.il/literature/1.1327230) ויצא ב-2002 בהוצאה מחודשת בברלין.
יהודים בצבא הקיסרות האוסטרו-הונגרית תל אביב: עולמנו, 1971
האישלאם ואנגליה תל אביב: הוצאת א.
תשעים ושנים ימי מעצר וצום – יומן אסיר ציון, תל אביב, הוצאת נ.
אומה ומולדת (קובץ מאמרים בעריכת ז.
וירניק, 1946 הוצאת חזון בע"מ תל אביב)
פורסם בהמשכים בעיתון "הירדן" ב-1934)
היטלר והמרקיז דה סאד (לא פורסם)
חיל התותחנים בימי מלחמת הקוממיות (ארכיון צה"ל.
דיאטה תרפיוטית לשחפת (נכתב בשיתוף עם ד"ר גרזון)
בנימין לבוביץ' זוּסְקין היה שחקן יידיש, במאי תיאטרון, מנהיג תרבותי של יהדות ברית המועצות, מראשי השחקנים של התיאטרון היהודי הממלכתי המוסקבאי.
בנימין זוסקין נולד ב-28 באפריל 1899 למשפחת חייטים בעיירה זמליס (Zemelis) שבליטא.
בשנת 1915, בעקבות גירוש יהודים מהאזור הגיע לפנזה ומשם למוסקבה.
בשנת 1921 הצטרף לתיאטרון הממלכתי היהודי במוסקבה.
בשנת 1930 הוא שיחק תפקיד ראשי בסרטו של גריגורי רושאל "בחור משטטל".
משנת 1935 לימד בסטודיו למשחק של התיאטרון, ואף ניהל אותו שנים רבות.
בנימין זוסקין גם שיחק בכמה סרטי קולנוע רוסיים, ובהם "משפחת טאראס".
בשנת 1948, לאחר הירצחו של שלמה מיכאלס, מילא בנימין זוסקין את תפקידו כמנהל התיאטרון.