tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נאגאבוצ'י ציין כי כשראה לראשונה את יושידה　בהופעה, החליט להיות זמר-כותב (Singer Songwriter).
באותן שנים הייתה סצנת הפולק היפנית פופולרית ביותר, ועל אף שנאגאבוצ'י האזין לזמרים מן המערב הוא ציין את השפעתה כחזקה ביותר.
נאגאבוצ'י החל ללמוד באוניברסיטת סאנגיו שבקיושו אך נשר כעבור זמן קצר כדי לפתח קריירה בעסקי המוזיקה.
זמן קצר הופיע כחלק מצמד "טקשי וצויושי" ולאחר מכן כאמן סולו.
נאגאבוצ'י סיפר מאוחר יותר כי בתחילת הקריירה שלו קהלים רבים צעקו לו בוז תוך כדי הופעותיו וזרקו עליו בקבוקים וחפצים וכי בהסתכלות לאחור, חוויה זו חישלה את רוחו.
ב-1977 הוציא נאגאבוצ'י את סינגל הבכורה שלו כזמר, אמֵה נו אראשיאמה (Ame no Arashiyama, ביפנית 雨の嵐山.
תרגום: אראשיאמה בגשם,אראשיאמה הוא אזור בקיוטו, יפן).
השיר איתו זכה בתחרות יוקרתית של חברת ימאהה מעט לפני כן.
למורת רוחו של נאגאבוצ'י, הסינגל הוקלט בסגנון אנקה (סגנון שירה יפני מסורתי) ונכשל מסחרית.
הסינגל השני שהוציא, ג'ונרנקה (巡恋歌, בעברית: "שיר אהבה מסתובב"), הוקלט על ידו שוב ב-90' והגיע למקום הראשון במצעד היפני אוריקון (Oricon).
להיטים נוספים שהוציא נאגאבוצ'י שהפכו במרוצת השנים לקלאסיקות רוק יפניות הם ג'ונקו (順子, Junko) טונבו (Tonbo "שפירית"), ג'יפ, שאבונדאמה (Shabondama, "בועת סבון") ונאצו מאצורי (夏祭り,Natsu Matsuri, "פסטיבל קיץ").
נהר הנָאגָרָה (ביפנית: 長良, נאגרה-גאווה), הוא נהר אשר מקורו באזור העיר גיפו שבמחוז גיפו, ושפכו באזור העיר קוואנה.
יחד עם נהר קיסו ואייבי, הנאגרה הוא חלק משלושת נהרות קיסו של מישור נובי.
בעבר, נקרא הנהר סנומאטה (墨俣).
בשל גודלו ואורכו, הממשלה היפנית מסווגת את הנהר כנהר מסוג 1. הנהר הזורם דרך העיר ומצודת גיפו הם הסמלים של העיר גיפו.
דיג קורמורנים הוא דיג באמצעות ציפור הקורמורן.
בתרבות היפנית העתיקה, הקורמורנים משמשים לתפיסת מיני דגים באגמים ונהרות.
כיום, דייג באמצעות קורמורנים מתקיים בשתי ערים - גיפו, בה הדיג נעשה בנהר הנאגרה, ובסאקי.
אף על פי שדיג קורמורנים מתרחש ב-11 אתרים ברחבי יפן, רק מומחי הדיג בנאגרה וסאקי הם דייגי קורמורנים מורשים.
סוג דיג זה מושך תיירים רבים, המוזמנים לעלות על ספינות ולצפות בדיג מתרחש.
נאגנו (ביפנית: 長野市) היא עיר ביפן, בירת מחוז נאגנו שבחבל צ'ובו באי הונשו.
היא שוכנת בצפון המחוז, על מפגש הנהרות צ'יקומה (חלקו העליון של נהר שינאנו) וסאי.
אחד האתרים החשובים בעיר הוא המקדש הבודהיסטי זנקו-ג'י, שנבנה במאה השביעית לספירה על גבעה הצופה אל העיר.
בעקבותיו מבקרים כמיליון תיירים בעיר מדי שנה.
העיר הוקמה לראשונה כעיירה קטנה סביב מקדש זנקו-ג'י, ב-1897. לאורך השנים הוקמו עיירות נוספות על הגבעות שבסביבתה, וב-1966 אוחדו כולן, כולל העיירה המקורית, לעיר המוכרת כיום.
ב-1998 זכתה העיר לארח את אולימפיאדת החורף נאגנו, וכן את אולימפיאדת החורף הפאראלימפית של אותה שנה.
הייתה זו אולימפיאדת החורף השנייה שנערכה ביפן, אחרי אולימפיאדת סאפורו (1972).
מאז אירוח המשחקים, נערכת לכבודם בעיר מדי שנה תחרות מרתון ידועה של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית.
ב-2005 אירחה העיר גם את אולימפיאדת החורף של הספיישל אולימפיקס, ובכך הפכה לעיר הראשונה בעולם שאירחה את שלושת סוגי משחקי החורף: האולימפיים, הפאראלימפיים והספיישל אולימפיקס.
נָאגוֹ (ביפנית: 名護市) היא עיר אשר ממוקמת בחלקו הצפוני של האי אוקינאווה שביפן.
נכון ל-2008, נאמדת אוכלוסיית העיר בכ-60,600 נפש בצפיפות של 288 איש לקילומטר רבוע.
שטחה הכולל של העיר הוא 210.30 קילומטר רבוע.
העיר הוקמה ב-1 באוגוסט 1970, ואירחה את ישיבת ארגון המדינות המתועשות בשנת 2000.
נאגו היא עיר תיירותית אשר חופיה מושכים אליה מבקרים מקומיים ומכל רחבי העולם.
החוף המרכזי, המכונה "חוף נאגו", ממוקם בסמוך לכביש 58 בפארק המאה ה-21. אתר תיירות פופולרי נוסף הוא "פיינאפל פארק" אשר ממוקם סמוך לכביש 84. "פיינאפל פארק" הוא מוזיאון אינטראקטיבי שבו המבקרים יכולים לראות כיצד מגדלים את פרי האננס ואיך מייצרים ממנו יין.
בנוסף במקום אוסף עצום של קונכיות.
נאגו מארחת בכל שנה מרוץ אופניים בינלאומי אשר מכונה "טור דה אוקינאווה" ומתקיים בנובמבר.
מבקרים וספורטאים מכל רחבי תבל מגיעים לאי על מנת להשתתף בתחרות.
מבשלות הבירה המקומית "אוריון" ממוקמות בעיר.
בעיר ממוקמת האוניברסיטה הציבורית "מיאו" אשר בתחילת דרכה הייתה פרטית.
מחוז נאגנו (ביפנית: Nagano-ken 長野県) הוא מחוז באזור צ'ובו שבאי הונשו, יפן.
בירת המחוז היא העיר נאגנו.
מרבית מרכסי האלפים היפניים נמצאים בשטחו של מחוז זה, והוא מהווה אתר תיירות סקי פופולרי ביפן.
בשנת 1998 אירחה בירת המחוז נאגנו את אולימפיאדת החורף.
לפני רסטורציית מייג'י נקרא המחוז מחוז שינאנו, אך לאחר ביטול שיטת ההאן ב-1871 קיבל המחוז את שמו הנוכחי.
בתקופת סנגוקו היה המחוז מוקד קרבות שליטה בין דאימיו שונים, ולאחר מכן היה אחד ממרכזי הכוח של טקדה שינגן במלחמתו באואסוגי קנשין.
למחוז נאגנו אין מוצא לים, ושוכנת בו הנקודה הרחוקה ביותר מהים בכל יפן - בעיר סקו.
זהו גם המחוז הגובל במספר הרב יותר של מחוזות אחרים.
בשל העובדה שמרבית שטחו של המחוז הררי ואינו ניתן ליישוב המוני, מהווה המחוז מוקד משיכה לתיירות טבע, ותשעה מתוך 12 ההרים הגבוהים ביפן נמצאים במחוז נאגנו.
21% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים.
נאג'קיניז' (בהונגרית: Nagykinizs) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית נאג'קיניז' קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-390 תושבים בשנת 1990 עד 310 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-20%).
נאדז'דה קרפובה היא כדורגלנית רוסייה שמשחקת כחלוצה באספניול ובנבחרת רוסיה.
היא שיחקה בסגל רוסיה ליורו נשים 2017.
נאדז'דה היא בוגרת בית הספר לכדורגל מספר 13 בעיר ירוסלבל.
ביוני 2010 עברה לזווניגורוד בפרברי מוסקבה וחתמה על חוזה מקצועני ראשון במאי 2014 עם קבוצת בת של מועדון רוסיאנקה.
את הופעת הבכורה בליגת העל הרוסית בכדורגל נשים ערכה ב-11 במאי 2014 במדי זורקי קרסנוגורסק כשעלתה בדקה 88 והחליפה את מריה רואיס רומן.
בשנת 2015 עברה למועדון צ'רטנובו במוסקבה.
במדי צ'רטנובו הופיעה לראשונה במשחק נגד קובאנוצ'קה ב-19 באפריל 2015. ב-9 במאי הבקיעה את שער הבכורה נגד ריאזאן בד"ב.
ב-9 באוגוסט לראשונה בחייה ספגה כרטיס אדום והורחקה בדקה 43 במשחק נגד קובאנוצ'קה.
ב-7 במאי 2016 במחזור השני של האליפות הבקיעה 4 שערים נגד קובאנוצ'קה במשחק שהסתיים בתוצאה 5:2. בסיכום העונה הוכתרה למלכת השערים עם 8 שערים.
ב-20 בספטמבר 2015 חתמה בולנסיה לשנתיים.
ב-30 באוקטובר 2017 הבקיעה את שער הבכורה שלה בליגה הספרדית, מול אתלטיקו, 4 דקות לאחר שנכנסה כמחליפה.
בספטמבר 2017 הוכרה לשחקנים הטובה ביותר במחזור התשיעי ובדצמבר 2018 עזבה את ולנסיה.
ב-4 בינואר 2019 חתמה בסביליה.
שנה לאחר מכן חתמה באספניול.
היא שיחקה בנבחרת הנשים הצעירה ועלתה לראשונה במשחק רשמי במדי רוסיה ב-20 באוקטובר 2012 במוקדמות יורו לנערות עד גיל 19, במשחק נגד אזרבייג'ן שבו הבקיעה 2 שערים בניצחון 5:0.
ביוני 2016 הוזמנה להרכב נבחרת הנשים הבוגרת ועלתה לשחק במוקדמות יורו נשים נגד טורקיה כשהבקיעה בדקה 64 ובישלה בדקה 46. במשחק השני במדי הנבחרת הבקיעה בדקה 21 נגד קרואטיה בניצחון 3:0. בשנת 2016 הוכתרה למלכת השערים של נבחרת הנשים עם 4 שערים.
נאדה (באיטלקית: Nada; נולדה בשם נאדה מאלאנימה ב-17 בנובמבר 1953, גאברו, רוזיניאנו מריטימו, ליבורנו) היא זמרת איטלקייה.
היא כונתה בשם "האפרוח מגאברו".
הופעת הבכורה של נאדה הייתה ב-1969, בגיל 15, בפסטיבל סן רמו בו שרה את השיר "Ma che freddo fa", וזכתה להצלחה מפתיעה.
היא ביצעה את השיר גם בספרדית בשם "Hace frío ya".
שנה לאחר מכן השתתפה שוב בפסטיבל, ושרה את השיר "Pa' diglielo a ma' " יחד עם הזמר האיטלקי רון.
בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית "קנצוניסימה" השתתפה נאדה עם השיר "Che male fa la gelosia"
ב-1971 זכתה נאדה בתחרות השירים של פסטיבל סן רמו יחד עם ניקולה די בארי, בו ביצעו בנפרד את השיר "Il cuore è uno zingaro" שזכה להצלחה בינלאומית.
ב-1972 הופיעה נאדה שוב בסן רמו עם השיר "Il re di denari", איתו הגיעה למקום השלישי.
היא השתתפה בפסטיבל סן רמו גם בשנת 1987 עם השיר "Bolero", ב-1999 עם השיר "Guardami negli occhi", וב-2007 עם השיר "Luna in piena".
ב-1983 נבחרה נאדה לזמרת השנה עם השיר "Amore disperato", שהיה להיט בקיץ אותה שנה.
ב-1998 זכתה הלהקה האיטלקית Super B בהצלחה רבה עם גרסת הכיסוי שלהם לשיר "Amore disperato".
ב-2004 יצא אלבומה "Tutto l'amore che mi manca " (בהפקת ג'ון פריש שהיה המפיק של פי ג'יי הארווי), וזכה בפרס האלבום העצמאי הטוב ביותר של השנה באיטליה.
האלבום כולל דואט עם הזמר-יוצר האו גלב.
אלבום האולפן הבא שלה "Luna in piena" זכה בפרס האלבום העצמאי הטוב ביותר לשנת 2007.
ב-21 ביוני 2009 השתתפה נאדה בקונצרט "Amiche per l'Abruzzo" שנערך באצטדיון סן סירו במילאנו, שבו הופיעה שורה של כוכבות איטלקיות.
הקונצרט אורגן על ידי הזמרת לאורה פאוזיני, לגיוס כספים עבור העיר ל'אקווילה, שנפגעה באותה שנה מרעידת אדמה קשה.
נאדה הצטרפה ללהקה שכללה את מרינה ריי, פאולה טורצ'י וכרמן קונסולי לביצוע של השיר הקלאסי שלה "Ma che freddo fa".
ב-2011 יצא אלבום אולפן נוסף של נאדה בשם "Vamp".
ב-2016 נכלל הסינגל שלה "Senza Un Perché" בסדרת הטלוויזיה "האפיפיור הצעיר" של HBO.
נאדי היא סדרת סטופ מושן בריטית לילדים בהפקת קוסגרוב הול, המבוססת על סדרת ספרים בעלת אותו שם מאת איניד בלייטון.
הסדרה בוימה על ידי בראיין ליטל (שלוש העונות הראשונות) וכריס טיילור (עונה אחרונה), נכתבה על ידי ג'וליה אלן וקריס אלן והולחנה על ידי פול קיי.
ג'ויס שגם ביצע את שיר הנושא המקורי.
כמו כן, הסדרה שודרה בערוץ הופ!
לסדרה הופקו ארבע עונות הכוללות 52 פרקים באורך 10 דקות, בנוסף הופק ספיישל לכבוד חג המולד.
קטעים מתוך הסדרה הופיעו בסדרת הטלוויזיה "נאדי בארץ הצעצועים", המבוססת אף היא על סדרת הספרים.
הסדרה עוקבת אחר נאדי, בובת עץ קטנה החובשת מצנפת עם פעמון ונוהגת במכונית צהובה ואדומה.
בכל פרק עובר נאדי הרפתקה חדשה עם חבריו הטובים הגנום אוזניון, השוטר מר פלוד וטסי הדובה.
בסיום כל פרק צוחק נאדי ומהנן בראשו כדי שמצנפת הפעמון שלו תצלצל.
בעל מצנפת פעמון ונוהג במכונית צהובה ואדומה, בה הוא מסיע את תושבי ארץ הצעצועים בשכר.
טסי הדובה – דובת צעצוע חביבה.
אוזניון – גנום מזוקן וחכם.
דינה הבובה – בובת חרסינה המוכרת דברים בשוק.
מר פלוד – שוטר המגן על ארץ הצעצועים.
במפי הכלב – כלב המחמד של טסי הדובה.
סליי וגובו – צמד גובלינים קונדסיים וחמדנים.
סוזן שרידן – נאדי, טסי הדובה, דינה הבובה, סליי
ג'ימי היברט – מספר, אוזניון, מר פלוד, גמבו
דיבוב העונה הראשונה בוים והופק על ידי ענת ניב, ביחד עם הפקתו של עוזי פוקס.
דיבוב העונה השנייה בוים על ידי אפי בן ישראל, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא.
בנוסף לשידורים בטלוויזיה, הסדרה הופצה בישראל בחמש קלטות וידאו על ידי הד ארצי:
נאדי והזנב השובב – פרקים: נאדי מפסיד שקל וחצי, נאדי והשדונים, נאדי והזנב השובב, נאדי והגשם השוטף.
נאדי והעפיפון – פרקים: נאדי והעפיפון, נאדי והפעמון, נאדי ומרתה הקופה, החבר החדש.
נאדי החלבן – פרקים: נאדי החלבן, נאדי מעביר חבילות, המפתח המוזר, נאדי השוטר, האופניים השבורים.
נאדי והכובע הנעלם – פרקים: נאדי והכובע הנעלם, נאדי והחבל השימושי, נאדי שואל מטריה.
נאדי יוצא לקניות – פרקים: נאדי יוצא לקניות, נאדי מעודד את אוזניון, נאדי מאבד את הפעמון.
"נאד הדמעות" היא סדרה של 46 רישומים שיצר הצייר אבל פן בשנת 1916. בשנת 1926 ראה אור אלבום הדפסים ובו רישומים מתוך הסדרה.
סדרת הרישומים "נאד הדמעות" נוצרה בשנת 1916, בעת שהותו בפריז בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
הייתה זו תגובה מאוחרת ל"פרעות קישינב", שבתוצאותיהן חזה פן בעת ביקורו בבסרביה בשנת 1903. פן השתתף במשלחת שבראשה עמד חיים נחמן ביאליק כמתעד של המראות ברישומים.
באוטוביוגרפיה שחיבר פן כתב על זיכרונותיו מן הביקור כתב כי "בתוך שעות אחדות, ולעיתים מיד, גירשו את היהודים ממקומות יישוביהם באכזריות העולה על כל דמיון...
בתי החולים רוקנו מיושביהם, וגם בתי המחסה ובתי המשוגעים, רק מפני שהיו שם יהודים.
מעיר לעיר, מאזור לאזור, הועמסו המונים על רכבות בהמות.
שבועות תמימים הושארו יהודים בקרונות וחיכו להוראות על יעד הרכבת.
ילדים איבדו קשר עם הוריהם, שאיש לא ידע אנה נלקחו...
אנשים מתו שם כמו זבובים; אחדים איבדו את שפיות דעתם.
היהודים היו האשמים בתבוסת הצבא...
לעומת זאת, באזורים שנכבשו מחדש בידי הצבא הרוסי, ובעיקר בידי הקוזקים...
נהגו לחגוג את החזרת הערים לרוסיה בטבח של היהודים, לאחר עינוים, כמובן; הרג הפך עניין שבשיגרה, דבר שהתרגלו אליו במשך המלחמה.
בטני נשים נפתחו ומולאו בנוצות אווז.
נשים זקנות הופשטו ונצלבו, ואחר נתלו על קיר בנעיצת מסמרים בעיניהן.
תינוק, שנותר בחיים, בין בהיעדר תשומת לב ובין מרוב אכזריות, דבק לראש אמו המתה...
הצעתי איפוא לעורך שלי לצייר סדרה על האירועים הללו.
השלמתי אותה לקראת סוף שנת 1916, חמישים רישומים.
יום אחד הגיע העורך שלי נסער כולו והודיעני שלשגריר הרוסי, איזבולסקי, נודע על הכוונה להדפיס אלבום מהסדרה והוא ביקש מהממשלה הצרפתית להתערב".
על פי גדעון עפרת, לבד מזיכרונותיו מ-1903, הסתמך פן גם על תיאורים של פרעות הצבא הרוסי בגבול פולין-ליטא בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
תיאורים אלו הגיעו לפריז דרך פרסומים בעיתון "פארווערטס" ועל דימויים מתוך הפואמה "בעיר ההריגה" של ביאליק.
בשנת 1917 ביקר פן באמריקה והציג שם את הסדרה.
בשנת 1919 הוצגה הסדרה בתערוכה כשיקגו
בספטמבר 1920 נרכשה סדרת הרישומים על ידי מרקוס פֶכהיימר (Fechheimer), יצרן נעליים מסינסינטי, ונתרמה על ידו לבית הנכות בצלאל.
בביקורת על הצגת סדרת הרישומים ב"תערוכת בצלאל" בשנת 1924 כתב ב.
עובדיה כי "אין די מילים לספר את תכנן של התמונות האלו.
זהו פרק מדברי הימים שלנו כתוב בדמנו.
בזמן שהציגו את התמונות האלו באמריקה לא עבר יום שלא התעלפה בו איזו אשה מהמבקרות אשר הכירה בתמונות האלה את אחד מבני משפחתה שנשארו בארץ הדמים.
כה טבעיים הם החיים המצוירים שם באמתיותן הנוראה".
בשנת 1925 הוצבה הסדרה במוזיאון באולם על שם בנו של פכהיימר, שכונה "אולם נאד הדמעות".
העבודות הוצגו בשלוש שורות, זו מעל זו.
לצדם הוצגו עדויות מפרעות שונות בעולם היהודי.
בין המוצגים היו ספרי תורה ועליהם כתמי דם, וכן פריטים שונים שנתפרו מגווילי ספרי תורה.
במכתב לשמואל הוגו ברגמן כתב שץ כי "האולם הזה משמש מחאה חיה של העם העברי על מעשי הפשע של נושאי הנצרות כנגדנו".
ביוני 1925 לקח פן את הרישומים מבית הנכות לווינה, על מנת להדפיס מהם אלבום.
באותה הזדמנות הוצגו הרישומים בתערוכה "Kollektion Abel Pann, Jerusalem", שהתקיימה בבית הזצסיון הווינאי במקביל להקונגרס הציוני העולמי ה-14. פן ביקר כמה פעמים בווינה באותה עת.
בין היתר רכש שם בשנת 1921 מכבש ליטו-אופסט.
אלבום ההדפסים ראה אור בשנת 1926 ובו 24 הדפסי אבן, בטכניקה של ליטו-אופסט, על פי רישומים מן הסדרה.
האלבום, שיצא בשפה העברית, הגרמנית או האנגלית, לווה בהקדמה מאת ד"ר צבי פרץ חיות.
ייתכן כי הפקת האלבום נעשה באמצעות פרופ' שוודי בשם פרדריך בק, שביקר בבית הנכות והתרשם מסדרת הרישומים.
בשנת 1929 הוצגו הרישומים בתערוכת היחיד של פן בירושלים.
בשנת 2003 הוצגה הסדרה בתערוכה "שחורה אני ונאוה: התנ"ך בתמונות של אבל פן", שהתקיימה במוזיאון ישראל ובשנת 2005 בתערוכה "העברים החדשים", שהוצגה במוזיאון מרטין-גרופיוס-באו בברלין.
כיום נמצאים הרישומים באוסף מוזיאון ישראל.
24 הדפסי האבן של האלבום "נאד הדמעות", הודפסו על גבי גיליונות בגובה של 30 ס"מ וברוחב של 22.5 ס"מ.
הם נאגדו בתיקיה ועלייה הודפס שם הסדרה וחתימתו של פן.
לצד מהדורה בשפה העברית, הודפסה גם מהדורות בשפה הגרמנית והאנגלית.
חלק מן ההדפסים הודפסו בצבע דפוס שחור, וחלקם בספיה.
העבודות נושאות אופי ריאליסטי, הנשען על בחירתו של פן בנקודת מבט גבוהה לתיאור הדמויות, ובחירה לתיאור של עצמים המסתירים חלק מן המתרחש.
אלו מעניקים לעבודות אופי צילומי.
דוגמה לכך ניתן למצוא בהדפס "אם המשפחה", המציג משפחה הנוהגת עגלה רתומה לסוס ועליה רכושה.
לצד הריאליזם, מודגשת בעבודות נימה פאתטית לנושא.
אחד ההדפסים, לדוגמה, מציג תיאור של אישה מתה ותינוקה צמוד לשדה.
פן מציג את האישה בהקצרה חריפה.
גם בהדפס "האחרונים", בו נוצר פער שבין המישור הקדמי, בו מתוארות הדמויות, לבין המישור האחורי, המכיל תיאור פרספקטיבי של הרחוב.
גדעון עפרת ראה ברישומים ביטוי לניסיון הישראלי להתקרבות אל "ציור היסטורי" בייצוג של גירושים והגליות.
גם יגאל צלמונה קשר בינם לבין ציורי "פרעות והגליות" של אמנים יהודים כשמואל הירשנברג ומאוריצי מיניקובסקי (Minkowski) ואחרים.
נאגאטינסקי זאטון הוא ראיון של המחוז הדרומי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
החלק המזרחי של חצי האי "נגטינסקאיה פוימה" שבו ממוקם אי החלומות
גשר מטרו נגטינסקי, הארוך ביותר בין גשרי המטרו במוסקבה
נאגאטינו-סאדובניקי הוא ראיון של המחוז הדרומי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
בראיון יש את אולם התצוגה הגדול ביותר במחוז צפון "על קשירקה", המארח תערוכות בז'אנרים וטרנדים שונים, סדנאות וסטודיו לילדים ולמבוגרים.
על גבולות הראיון ממוקמות תחנות המטרו "ורשבסקאיה", "קשירסקאיה", "קולומנסקאיה" ו"נגטינסקאיה".
נפת נאגורני היא נפה של המחוז הדרומי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
בשנת 1994 נפתח מרכז השירותים הסוציאליים של נאגורני.
אוניברסיטה ממלכתית "בית הספר הגבוה לכלכלה"
תחנות מטרו "ורשבסקאיה" "נאגורנאיה" ו"נגטינסקאיה"
נאגה, או העיר של נאגה (בביקול מרכזית: Ciudad nin Naga בטאגאלוג: Lungsod ng Naga) היא עיר במחוז ביקול שבפיליפינים.
לפי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2015, בעיר גרים כ-196,003 אנשים.
לאחר הניצחון במלחמת ארצות הברית–ספרד, האמריקאים שינו את שם העיר לנאגה משמה הקודם, סיודד דה קסרס בשנת 1919.
בשנת 1941, לאחר שהאימפריה היפנית הכריזה מלחמה על ארצות הברית, היפנים כבשו את הפיליפינים.
נאגה הפכה להיות בשלטון יפני מאז 18 בדצמבר באותה השנה, כמה ימים ספורים לאחר כבישתה של העיר לגאספי .
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, חילץ צבא ארצות הברית, בשילוב עם צבא חבר העמים הפיליפיני, את נאגה ואת כל איי הפיליפינים מהשלטון היפני.
לאחר שחולצה מן היפנים, נאגה הוכרזה כעיר ב-18 ביוני 1948. כיום, נאגה נחשבת לאחת מ"הערים הכי ידידותיות לעסקים באסיה".
נאגה נמצאת בתוך הפרובינציה קמרינס סור שבמחוז ביקול.
היא נמצאת כ-435 ק"מ דרומית למנילה, וממוקמת על נהר נאגה .
הדת הרשמית בנאגה היא הנצרות הקתולית.
בעיר ישנם כמה מוסדות קתוליים חשובים, כגון:
השפה הרשמית בנאגה היא ביקול מרכזית.
שפות מדוברות אחרות הן טאגאלוג, פיליפינית ואנגלית.
לנאגה יש 10 ערים תאומות:
נאדאודבר (בהונגרית: Nádudvar) היא עיר במחוז היידו-ביהר, בנפת היידוסובוסלו שבהונגריה.
נאדאודבר הוא יישוב קדום, על שם הקנים (בהונגרית שמו של הקנה הוא Nád) במישורי ההצפה והחצרות שאלה יצרו (בהונגרית חצר היא Udvar).
אזכורו הראשון בכתב הוא משנת 1212 במרשם אוראדיה.
בשנת 1461 העניק מתיאש הראשון, מלך הונגריה לנאדאודבר דרגה של עיר שוק.
במהלך מלחמת העצמאות ההונגרית בשנים 1848–1849, (מהפיכת 1848 בהונגריה) כאשר ממשלת לאיוש קושוט עברה לדברצן, הכתר הקדוש (כתרו של אישטוואן הראשון, מלך הונגריה) ופמלייתו בילו לילה אחד בעיר.
קו הרכבת קבה-נאדאודבר נפתח ב-1 ביוני 1904 וחיבר את העיר לקו הרכבת הראשי סולנוק–דברצן–נירג'האזה-זאהון.
מיפקד אוכלוסין שנערך ב-1770 מעיד על ישוב עם יהודים במקום.
בקהילה היו בית קברות, חברה קדישא, בית כנסת, בית ספר עממי, "תלמוד תורה", "חדר" ומוסדות סעד.
ב-1900 חיו בנאדאודבר 505 יהודים, 5.6 אחוזים באוכלוסייה.
עד מלחמת העולם הראשונה היה יחס התושבים ליהודים ידידותי.
במלחמה נפלו בקרבות כמה מבני הקהילה.
אחרי המלחמה החלו גלויי איבה בעיירה.
פקידים יהודים פוטרו ממשרות ממשלתיות והיו פגיעות ברכוש היהודים.
מעמדם וזכויותיהם של יהודי הונגריה הוגבלו עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939), כשממשלת הונגריה הפרו-גרמנית חוקקה בשנת 1938 את "החוק היהודי הראשון" ולאחריה את החוק היהודי השני ואת החוק היהודי השלישי.
אחרי פרוץ המלחמה נלקחו גברים יהודים לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
באפריל 1944, כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה (מבצע מרגרטה), הונהג במקום ענידת טלאי צהוב.
על היהודים נאסר לעזוב את גבולות העיירה, והאמידים מביניהם נעצרו.
בסוף אפריל רוכזו יהודי נאדאודבר בבית הכנסת ואחר כך הובלו בעגלות ל"באלמאז-אויווארוש" (BALMAZUJVAROS) ו"לסנט-ג'רג'-פוסטה" (SZENTGYORGYPUSZTA), ומשם לגיטו דברצן.
ב-12 ביוני גורשו ברכבת למחנה ההשמדה אושוויץ.
קבוצה קטנה גורשה לרגנסבורג (REGENSBURG) שבגרמניה, ורוב אנשיה נותרו בחיים.
אחרי המלחמה חזרו לנאדאודבר שורדי מחנה רגנסבורג וחידשו את חיי הקהילה.
ב-1949 ישבו במקום 29 יהודים, אחר כך החלו לעזוב בזה אחר זה וב-1953 כבר לא נותר אף יהודי בעיירה.
שאנדור מזאי (1884 – 1968) היה עורך דין, סופר, משורר, פובליציסט יהודי-הונגרי.
גאברו שוורץ (1872–1942 בזאגרב), היה הרב הראשי ליהודי זאגרב, סופר והיסטוריון.
נאדה אל-אהדל היא פעילת זכויות אדם מתימן הידועה בכך שנמלטה משני הסכמי נישואי ילדים שהוריה ערכו עבורה.
בשנת 2013, אל-אהדל פרסמה סרטון ביוטיוב המגנה את נישואי הילדים ואת הכפייה שלהם בחוזי נישואים, מה שהפך במהירות לוויראלי וגרם לסיקור בינלאומי נרחב ולדיונים באו"ם על נישואי ילדים בתימן.
מאז הקימה את קרן נאדה, שהיא עומדת בראשה, להגנה על זכויות ילדים וילדות בתימן ומקדמת ברשתות החברתיות את המודעות לנישואי קטינות ושוויון זכויות בין המינים.
אל-אהדל נולדה למשפחה כפרית בתימן, אחת משמונה אחים ואחיות.
דודה, עבד אל-סלאם אל-אדהל, אסף אותה לביתו כשהייתה בת שלוש, יחד עם אחיין נוסף, שאביו לא הצליח לעמוד בהוצאות הטיפול הרפואי בו.
לדברי נאדה אל-אהדל ודודה בגיל 10 שנים 3 חודשים, היא הייתה אמורה להינשא לתימני עשיר החי בסעודיה.
הוריה קיבלו כסף מהמחזר, אך דודה אמר לאיש שאל-אהדל לא הייתה צנועה מספיק, ולא עוטה רעלה, וזאת על מנת להרתיעו.
עבד הצהיר "כששמעתי על החתן, נכנסתי לפאניקה.
נאדה אפילו לא הייתה בת 11; היא הייתה בדיוק בת 10 שנים ושלושה חודשים.
לא יכולתי לאפשר לה להינשא ולהרוס את עתידה".
לאחר שהמחזר איבד עניין, המשיכה אל-אהדל להתגורר עם הוריה אך מאוחר יותר עזבה וברחה אל דודה החי בצנעה, בירת תימן.
בזמן ההסכם, המחזר היה בן 26, מבוגר מאל-אהדל ב-16 שנים.
הסכום המוסכם עבור אל-אהדל היה 2000 דולר.
הוריה שכנעו אותה מאוחר יותר לשוב הביתה.
בשנת 2013, בגיל 11, העלתה אל-אהדל, בעזרת דודה, סרטון של 2.5 דקות ליוטיוב שהפך במהירות לוויראלי.
בסרטון האשימה אל-אהדל את הוריה בניסיון לחתנה בתמורה לכסף.
בסרטון אל-אהדל דוברת ערבית, אך משתמש יוטיוב תרגם את הסרטון והעלה אותו ליוטיוב עם כתוביות באנגלית.
משתמש נוסף, Reddit Syd_G שיתף את סרטון היוטיוב של אל-אהדל, מה שגרם לשיתוף נרחב ברשתות החברתית.
הסרטון זכה ליותר מ־7 מיליון צפיות בשלושה ימים.
בסרטון נאמר כי אחותה של אל-אהדל נישאה לאחרונה בגיל 14,והוריה של אל-אהדל רצו שתתארס בקרוב, כך שבגיל 12 כבר תוכל להינשא.
בסרטון שתפה אל אהדל ואמרה "זה נכון שברחתי מהמשפחה שלי.
אני לא יכולה לחיות איתם יותר.
אני רוצה ללכת לגור עם דודי.
מה עם התמימות של הילדות?
למה לחתן אותם ככה?" היא המשיכה ואמרה שהיא מעדיפה למות מאשר להינשא, וציינה הזדמנויות חינוכיות אבודות, התאבדות בקרב כלות צעירות ומוות מוקדם.
היא גם דיברה על דודתה שנישאה בגיל 14, וספגה התעללות מצד בעלה המבוגר בהרבה עד ששפכה על עצמה בנזין והציתה את עצמה למוות.
בעקבות תוכניות הנישואין של הוריה עבורה, אל-אהדל ברחה מהבית כדי להימלט מהנישואים ונלקחה במהירות על ידי דודה, טכנאי מונטאז' וגרפיקה בתחנת טלוויזיה.
עוד בסרטון היא מספרת כי הוריה איימו עליה כי יהרגו אותה מפאת פגיעה בכבוד המשפחה ולכן נמלטה אל דודה.
בעקבות הסרטון שר הפנים של תימן הורה להוציא את נאדה מבית דודה ולהעביר אותה למקלט לנשים.
מי שמונתה להיות האפוטרופוסית הזמנית של הילדה היא אחת מפעילות זכויות הנשים המובילות בתימן רמזיה אל-ארייאני.
אל-אהדל והסכמי נישואי הילדים סוקרו ב-CNN מספר שבועות לאחר צאת הסרטון.
במהלך הראיון של ה-CNN נערך עימות בינה ובין הוריה מביתו של דודה בצנעה.
בעימות היא חזרה על טענתה כי הוריה עמדו להשיאה בגיל צעיר.
בסוף הראיון היא ביקשה להישאר בצנעה ולהרחיב את השכלתה מכיוון שבכפר אין שיעורי אנגלית ואין שיעורי מחשב.
בסופו של דבר, ההורים, הדוד והילדה הגיעו להסכמה: כל המשפחה - כולל הדוד וההורים - יעברו לגור בבית של קרוב אחר בצנעא כדי לראות אם יוכלו לפתור את המצב ביחד.
סיפורה של אל-אהדל התפרסם גם בהפינגטון פוסט ב-BBC ובכלי תקשורת רבים אחרים בכל רחבי העולם.
דיווחים על התקרית בתקשורת העולמית הביאו את תשומת הלב של האו"ם ושל ארגוני זכויות בינלאומיים לנושא נישואי הילדים בתימן ובכלל במזרח התיכון ובאפריקה.
כלי תקשורת רבים במזרח התיכון דחו את טענותיה של אל-אהדאל כבורות או הונאה של מנהג תימן ואיסלאמי.
ה-Yemen Post האשים אותה בניסיון להרוס מנהגים תימנים ואיסלאמיים.
המגזין הערבי "המג'לה" טוען שבגלל קשריו התקשורתיים של דודה, הוא ניסה לנצל את אל-אהדל על ידי "הפיכת נערת בית הספר הצעירה לנוג'וד [עלי] החדש של תימן" כדי שיוכלו לבטל את נישואי הילדים בתימן.
הוריה של אל-אהדל ציינו כי טענותיה הן בדיות וכי הסרטון נכתב על ידי דודה.
עם זאת, בניגוד למה שציינו הוריה, נאדה אל-אהדל אמרה שהם איימו להרוג אותה בשל פגיעה בכבוד המשפחה אם תסרב לברית הנישואין השנייה.
ב-3 בדצמבר 2015 פורסם ספר בהוצאת הספרים הצרפתית מישל לפון המספר את סיפורה של הילדה שיצאה נגד נישואי ילדים.
הספר נכתב במשותף על ידי אל-אהדל והבמאית התימניה חדיג'ה אל-סלמי.
באפריל 2015 כאשר ניסתה לצאת מתימן כדי לקדם את ספרה, דרכונה נלקח ממנה ולא ניתנה לה האפשרות לצאת מתימן.
בהמשך בדצמבר 2015 היא ודודה נחטפו ונחקרו על ידי אל-קאעידה.
הם שוחחרו רק אחרי שבועיים.
היא מימנה שני פרויקטים, מהכנסות ספרה, הראשון הוא מקלט בטוח לנערות בתימן והשני פרויקט של לימוד השפה האנגלית לנערות בתימן.
בשנת 2016 היא הופיעה בסרט דובר הערבית "שמי נוג'ום, אני בת 10 וגרושה", גם הוא של הבמאית חדיג'ה אל-סלמי.
הסרט עוסק בסיפורה של הבמאית אשר אולצה להתחתן עם גבר מתעלל בהיותה בת 10 בלבד וכן בסיפורה של נוג'וד אשר אולצה להתחתן בגיל 8. שתיהן הצליחו להימלט מנישואיהן.
ב־2017 הקימה את 'קרן נאדה להגנה על זכויות ילדים בתימן' אשר היא עומדת בראשה.
הקרן מקדמת ברשתות החברתיות את המודעות לנישואי קטינות ושוויון זכויות בין המינים.
אל-אהדל מרבה למתוח ביקורת על קיצוניות דתית ופגיעה בזכויות נשים וילדים בשם דת האסלאם.
היא נוהגת לעודד נשים מוסלמיות להסיר את החיג'אב.
ב־2018 וב-2019 היא הייתה מועמדת ל"פרס נובל לילדים" על מאבקה נגד נישואי ילדים.
בפברואר 2021 הוזמנה לנאום בכנס שאורגן על ידי מכון דוחה הבינלאומי לענייני משפחה בקטר בראשות השיח'ה מוזא בנת נאסר אל-מסנד, אימו של אמיר קטר המכהן.
הכנס המקוון נקרא "הנחת הבסיס לנישואין והמרכיבים ליציבותם" והוא נערך בשיתוף הליגה הערבית.
בכינוס השתתפו מומחים ערביים מכל העולם בתחום הנישואין, סוציולוגים ונציגי ארגונים שונים שאינם שייכים לממשלות.
בכנס דנו בנושאים מגוונים כמו: גיל הנישואין, אתגרים חברתיים וכלכליים הנוגעים לנישואין, נישואין באזורי סכסוך ועוד.
השתתפותה בכנס עוררה ביקורת אצל גורמים שונים בקטר מתוך טענה כי עמדותיה הן אנטי מוסלמיות ופוגעות בדת המוסלמית.
למרות הביקורת נאומה נערך בצורה מקוונת כמתוכנן.
בשנת 2022, בגיל 20, זכתה אל-אהדל בפרס האישה הערביה על פעילותה כאקטיביסטית חברתית.
בנאומה בירכה את יורש העצר מוחמד בן סלמאן על קידום זכויות הנשים בערב הסעודית, כאשר פעל לביטול נישואי ילדים בארצו.
"כמשפיעים, אנחנו עובדים על הפצת מודעות במשך שנים, והוא קיבל את זה בהחלטה אחת.
זו החלטה אחת בלבד, בה הוא הציל מיליוני חיים בסעודיה, וזה מה שאנחנו באמת צריכים".
טענותיה של אל-אהדל העלו את הדיון בנישואי ילדים בתקשורת הבינלאומית.
מאמרים מכל העולם מצטטים לעיתים קרובות את המחקר של Human Rights Watch, הקובע כי בתימן אין גיל מינימום לנישואין, וכי כמחצית מכל הנשים הנשואות בתימן נישאות בילדותן.
במאמר על אל-אהדל, הפורום הפוליטי הבינלאומי קבע "כמה נתונים סטטיסטיים יכולים לעזור לשים את הסיפור שלה בהקשר: לפי האו"ם, אחת מכל תשע בנות במדינות מתפתחות תתחתן עד גיל 15, ועל פי ההערכות 14.2 מיליון בנות בשנה כנראה יהפכו לכלות ילדים בעשור הקרוב.
כיום מתגוררת בלונדון, ממשיכה לפעול למען זכויות ילדות וילדים במזרח התיכון.
"נאדי באדי" הוא שיר של הזמרים הישראלים שחר טבוך ואגם בוחבוט.
השיר יצא לאור ב-13 במרץ 2024, כסינגל מתוך אלבום הבכורה של טבוך, "היי, זה שחר".
השיר תפס תאוצה רבה וזכה ללמעלה מ-800 אלף השמעות בספוטיפיי.
ביוטיוב, הקליפ בהשתתפות שחר סאול, עידן שלווה, תאיר בוחבוט, עדי רכבי, דנה בן סימון, אמה אלפי ונועה אסטנג'לוב, זכה למעל ל-6.0 מיליון צפיות גם כן.
בריאיון ברדיו 103 הסביר טבוך את שתי המשמעויות שאליהן כיוון בשם של השיר, גוף חצוף (naughty body) וחבר חצוף (naughty buddy).
השיר היה השיר השביעי המושמע ביותר לשנת תשפ"ד ברדיו הישראלי, והשיר היחיד בעשירייה הפותחת של רשימת השירים המושמעים ביותר המייצג את ז'אנר הפופ.
נאדז'דה ארכיפצובה (ברוסית : Архипцовой Надежде; ?
- 1992) וליובוב וולצ'ק (ארכיפצובה) הן אם ובת מהעיירה הלוסק שבבלארוס שהוכרו כחסידות אומות העולם על הצלת ילדה יהודיה בתקופת השואה.
ערב מלחמת העולם השנייה, חיו בעיירה הלוסק שבבלארוס כ-3000 יהודים, שהיוו 70% מכלל האוכלוסייה.
עם הכיבוש הנאצי, על יהודי העיירה נכפה לענוד טלאי צהוב ונשלחו לגטו.
בעיירה הוקם מחנה לעבודות כפייה, אליו נשלחו היהודים יום יום, והעונש על אי התייצבות היה הוצאה להורג בירייה.
ב-2 בדצמבר 1941, הוצאו להורג כל יהודי העיירה בבורות הירי מחוצה לה.
אולגה שולמן בת ה-11 הייתה השורדת היחידה ממשפחתה לאחר הטבח ביהודים בעיירה הלוסק.
יומיים אחרי הטבח, היא דפקה על דלת ביתה של נאדז'דה ארכיפצובה, שהכניסה אותה לביתה והחביאה את אולגה במרתף הבית למרות הסיכון הרב והמצוקה הכלכלית.
נאדז'דה התאלמנה ב-1942 ונותרה עם 4 ילדים, ליובוב, לריסה, אנטולי וולדימיר שהשתתפו במעשה ההצלה.
ליובוב בתה הבכורה הייתה חברתה של אולגה.
שתיהן למדו יחד בבית הספר.
אולגה התמודדה עם סיוטים חוזרים ונשנים, ולכן ליובוב, ישנה איתה וטיפלה בה.
לקראת חיפושים שערכו הנאצים, הזהירו השוטרים המקומיים את נאדז'דה, והיא הייתה מסתירה את אולגה, פעם בעליית הגג, פעם במרתף, או באסם ופעם בתוך עשב גבוה בשדה.
בבית המשפחה שרר עוני, הילדים נאלצו לאסוף תפוחי אדמה רקובים וקפואים מהם ניזונו.
הם חיו בפחד תמידי שיתפסו על ידי הנאצים.
בקיץ 1943, גברו חיפושי הנאצים, נאדז'דה נאלצה לשלוח את אולגה אל אחותה, שגרה בכפר סלבקוביצ'י ליד שטחי הפרטיזנים.
נאדז'דה ליוותה את אולגה ובכך סיכנה את עצמה ואת משפחתה.
משם הועברה אולגה בעזרתם של הפרטיזנים אל אולגה באליצקאיה (סלבקו).
היא שהתה במשך כחודשיים בביתה עד שהופסקו חיפושי הנאצים.
עם תום החיפושים, הוחזרה אולגה לביתה של נאדז'דה והסתתרה אצלה עד ה-27 ביולי 1944 יום שחרורה של הלוסק.
מעט אחרי שחרורה של הלוסק, יצרה אולגה קשר עם דודה, דריר לאוניד שמואלוביץ'.
אולגה שמרה על קשר עם נאדז'דה, ליובוב ושאר בני משפחת ארכיפצובה וביקרה אותם לעיתים תכופות גם עשרות שנים אחרי תום המלחמה.
ליובוב למדה בסמינר למורים בבוברויסק, והוסמכה כמורה.
היא נחשבה למורה נאהבת וחרוצה ועבדה במקצוע מעל ל-35 שנים.
ואף, זכתה בפרס ממשרד החינוך הבלארוסי.
ב-29 בינואר 1998 הוכרו נאדז'דה ארכיפצובה ובתה ליובוב וולצ'ק כחסידות אומות העולם ושמן נחקק על קיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם, ביד ושם, ירושלים.
ב-1 בדצמבר 1998 נחנכה לזכרן של נאדז'דה וליובוב, אבן הזיכרון ה-17 בסמטת חסידי אומות העולם בעיר בוברויסק שבבלארוס.
הרב הראשי של בוברויסק שאול חבאבו, חנך את אבן הזיכרון לזכר בנות משפחת ארכיפצובה.
כמו כן, בסמטת חסידי אומות העולם בעיר ניצבת אבן זיכרון גדולה לכבוד כל חסידי אומות העולם.
באירוע, הוקרן לראשונה הסרט הדוקומנטרי "סמטת חסידי אומות העולם".
במשך שעה וחצי הוצגו סיפורי שלושה חסידי אומות העולם בלבד, ביניהם נאדז'דה ובתה ליובוב.
נאדם (Наадам) הוא החג הלאומי של מונגוליה, הנערך מה־11 עד ל־13 ביולי, ומקושר מאז 1921 למהפכה העממית במונגוליה.
פירוש המילה נאדם במונגולית הוא "משחק", "שעשוע", "חגיגה", ואכן נערכות בחג זה תחרויות ב־3 ענפי ספורט מסורתיים המסמלים את רוחה של מונגוליה: היאבקות, קליעה בקשת, ומרוצי סוסים.
התחרויות נערכות ברחבי המדינה שבוע לפני הנאדם, על מנת שאלופי כל מחוז יוכלו להתחרות בגמר בעיר הבירה אולן בטור.
מלבד התחרויות, נוהגים המונגולים לערוך תהלוכות ססגוניות ברחבי הערים.
חוקי ההיאבקות המונגולית פשוטים: המתחרה רשאי לעשות הכול, ובלבד שאף חלק מגופו, פרט לגפיים, לא ייגע באדמה.
מספר המשתתפים בתחרות משתנה משנה לשנה, והגיע לשיאים של 1000 משתתפים ב־1929 ו־1024 ב־1934, אך בשנים האחרונות הוא עומד על ממוצע של כ־512 משתתפים.
רק אלופי המחוזות רשאים להתקבל לתחרות הגמר, הנערכת באולן בטור ב־10 וב־11 ביולי.
עם זאת, אין בענף ספורט זה הגבלות של משקל וגיל.
התארים הבסיסיים בנאדם הם בז, פיל, אריה וענק, וככל שמתאבק צובר ניצחונות הוא צובר עוד ועוד תארים.
אלוף היאבקות נאדם הגדול בכל הזמנים, חורלוגין באיינמונח (נולד ב־1944) צבר לזכותו למעלה מ־20 תארים, המתאפיינים בשמות ססגוניים כמו "הטוב מבין עשרת אלפים", "בעל הכוח הבלתי מנוצח", "הטיטאן הקדוש", "גיבור העובדים המונגולי", "החזק והנאמן" וכן הלאה.
קליעה בקשת היא הפחות פופולרית מבין שלושת הענפים.
מבנה הקשתות לא השתנה בהרבה במאות השנים האחרונות.
גילאי המשתתפים נעים בין 40 ל־50, ולרוב משתתפים בתחרות פוליטיקאים, ביניהם ראש הממשלה לשעבר בייאמבסורן.
בניגוד להיאבקות, מחולקים המתחרים במרוץ הסוסים ל־6 קטגוריות על פי גילו של הסוס.
אורך המסלול משתנה בהתאם לקטגוריה, ונע בין 15 ל־30 ק"מ.
בקטגוריה הנמוכה ביותר מתחרים ילדים בני גיל 4–7, וזהו לרוב טקס התבגרות בחברה המונגולית.
המרוץ בקטגוריות הבוגרות מלווה באמבולנס של הצלב האדום, מכיוון שהוא נחשב לאחד המסוכנים בעולם.
הסוסים מאומנים להמשיך לדהור גם כשהרוכב נופל, מכיוון שהזוכה במרוץ הוא הסוס, ולא הרוכב.
נאדיד המים (שם מדעי: Utricularia Australis) הוא צמח טורף, שגדל בעבר בביצות החולה ונכחד בארץ ישראל עם ייבושן.
הצמח נפוץ בביצות בארצות אירופה.
זהו צמח טבול מים וחסר שורשים, הצף על פני המים.
הוא ניזון מדגיגים, מזחלי יתושים ומסרטנים קטנים, שהוא לוכד בעזרת מלכודות דמויות שלפוחיות, ששואבות את הטרף דרך שסתום חד-כיווני.
ברגע שהטרף נשאב פנימה הוא אינו יכול לצאת שוב החוצה.
אנזימי עיכול מופרשים לתוך השלפוחית, מפרקים את הטרף, והתוצרים נספגים בצמח כמזון.
נאדיה הוא ספרה של גלילה רון פדר עמית שיצא לאור בשנת 1985 בהוצאת מילוא.
הספר מספר בשפה פשוטה ועממית את קורותיה של נאדיה אבו יוסוף, תלמידה ערבייה בת 14 מכפר ערבי-ישראלי שעוזבת את הכפר כדי ללמוד בבית ספר יהודי עם פנימייה, ומשובצת בחדר עם שתי נערות יהודיות.
בספר יש דיאלוגים רבים בין בני נוער וכן מחשבות וחששות של נאדיה איך תתקבל בפנימייה שכל תלמידיה יהודים.
לסופרת שנולדה בחיפה יש רגישות והבנה מרובה לנושא הדו-קיום בין ערבים ליהודים.
הספר "נאדיה" נכתב לבני הנוער ומעורר מחשבות על חיי יהודים-ערבים בארץ.
הסופרת מספרת שהרעיון לכתיבת הספר בא בעקבות מפגשיה הרבים עם בני נוער ערביים הלומדים בבתי ספר יהודיים.
ב-1986 הופק סרט הקולנוע "נאדיה", המבוסס על הספר אך עם שינויים מהספר, בבימויו של אמנון רובינשטיין, על פי תסריט של גלילה רון פדר עמית ופרופ' איתן גרין, וחנה אזולאי-הספרי שיחקה בו בתפקיד הראשי.
נאדיד עדין (שם מדעי: Utricularia exoleta, Utricularia gibba) הוא צמח טורף הנפוץ בכל היבשות למעט אנטארקטיקה.
הוא נצפה בישראל בעבר באזור עמק החולה, השרון והשפלה, אך כיום כנראה אינו גדל שם עוד.
בספר האדום של צמחי ישראל נחשב כמין אפיזודי בישראל.
לנאדיד ענפים רבים ועליהם שלפוחיות קטנות ועגולות המשמשות כמלכודת ציד.
בכל שלפוחית כזו, ישנה מעין דלת הסוגרת על הפתח והיא נפתחת אך ורק לכיוון פנים הצמח.
השלפוחית מלאה במיץ עיכול אשר ממיס ומפרק את גופו של החרק הנטרף.
במקומות שונים בעולם משתמשים בצמח זה על מנת ללכוד יתושים וחרקים שונים.
הנאדיות או נאדיות הריאה הן מבנים מיקרוסקופיים בצורת שלפוחיות, העטופים בנימי דם רבים ונמצאים בקצות הסימפונות בריאות.
הנאדיות מתחילות להופיע החל מההתפצלות ה-16 בריאה.
מספר הנאדיות עולה ככל שמתקדמים במורד העץ הריאתי.
מבנה הנאדיות מאפשר חילוף גזים יעיל בין חלל הנאדיות לדם, שכן שטח הפנים שלהן גדול ביותר ביחס לנפחן, בשל ממדיהן הקטנים.
דבר זה גורם לכך שחלקיקי הגז מתנגשים אחד בשני ובדפנות הנאדית בקצב גבוה, ולכן מפעפעים בקצב גבוה.
כאשר אנו שואפים אוויר, הנאדיות מתמלאות ומתאפשר פעפוע של חמצן ופחמן דו-חמצני בין הנאדיות לזרם הדם.
הפחמן הדו-חמצני מפעפע מרקמות הגוף אל זרם הדם ומהדם אל הנאדיות ולבסוף נפלט החוצה.
החמצן מפעפע אל זרם הדם ומשם לתאי הגוף, בהם נעשה בו שימוש להפקת אנרגיה בנשימה תאית.
כל נאדית חייבת להיות קטנה ובעלת דופן דקה, על-מנת שכמות משמעותית של גזים תוכל לפעפע דרכה.
עובי דופן הנאדית הוא כעוביו של תא אחד בלבד.
כמו כן לנימי הדם המקיפים נאדית, דפנות דקות במיוחד - הן בנויות בעצמן משכבת תאים אחת בלבד.
נתונים אלה מגדילים את יכולתם של הגזים לפעפע בין חלל הנאדית וזרם הדם.
תאי הדם האדומים נדחסים בזה אחר זה לנימי הדם הדקים שמסביב לנאדית, עובדה המשפרת יעילות מיצוי פעפוע הגזים מכל תא דם אדום.
בריאותיו של אדם בוגר יש בין 300 ל-450 מיליון נאדיות.
בשל מספרן הגדול של הנאדיות, על אף נפחה הקטן של הריאה, שטח הפנים שלה עצום, ומאפשר חילוף של כמות גדולה של גזים.
אילו היו נפרסות כל הנאדיות בריאה של אדם מבוגר זו ליד זו היה מתקבל שטח שבין 80 ל-120 מטרים רבועים, כשטח דירה בת ארבעה חדרים.
נאדיה זיע'ם (נולדה ב-19 ביוני 1973) היא זמרת פופ-רוק ו-R&B צרפתייה ממוצא אלג'ירי.
נאדיה נולדה בעיר טור שבצרפת למשפחת מהגרים מאלג'יר ולה חמישה אחים ואחיות.
בילדותה ונעוריה, עסקה בספורט ובשנת 1989 זכתה באליפות צרפת בריצת 800 מטר.
בדומה לאחיה, המתאגרף קאדר זיע'ם, אלוף צרפת באגרוף, גם נאדיה חובבת אגרוף, ובקליפ לשיר "Et C'est Parti" מופיעה נאדיה בתור מתאגרפת.
עם מעברה, הפסיקה לעסוק בספורט תחרותי והחליטה לפנות לתחום הבידור.
בפריז, השתתפה נאדיה בתוכנית הטלוויזיה הצרפתית "Graine de Star" ובשנת 1997 אף הוציאה סינגל אשר לא זכה להצלחה.
כעבור שנה, נולד בנה הראשון.
בשנת 2000 הקליטה דואט תחת השם "Aucun Dieu ne pourra me pardonner" עם הראפר הצרפתי סטומי בוגסי.
אלבומה הראשון, "Changer les Choses" יצא בשנת 2002 אך לא זכה להצלחה רבה ומכר כ-15,000 עותקים בלבד.
באותה השנה, התמודדה נאדיה בטקס פרסי המוזיקה הצרפתי אך לא זכתה בו.
פריצה הגדולה לשוק המוזיקה הייתה בשנת 2004 עם צאת אלבומה השני, "16/9" אשר זכה להצלחה כבירה בצרפת ומחוצה לה (בעיקר באירופה).
האלבום נמכר בלמעלה מ-500,000 עותקים בצרפת בלבד ונבחר לאלבום השנה בקטגוריית מוזיקה שחורה בצרפת.
הסינגלים "Et c'est parti","Parle moi", "Si loin de vous", וכן "Singes" שבו בולטים מוטיבים מהמוזיקה הערבית המגרבית וגם הקליפ לו צולם בהשראה ערבית, זכו להצלחה רבה ודורגו בראש טבלאות מצעדי הפזמונים במדינות רבות, ביניהן שווייץ, פולין, הולנד, בלגיה וגם ארצות צפון אפריקה.
האלבום השלישי, "Nâdiya", אשר יצא בשנת 2006, בדומה לקודמו, הצליח גם הוא אך מכר פחות עותקים, כ-250,000. באלבום זה, שילבה נאדיה גם שירי רוק בנוסף לשירים מסגנון המוזיקה השחורה הדומיננטיים בכל אלבומיה.
השירים המצליחים ביותר מאלבום זה הם "Tous ces mots", "Amies-ennemies" ו"Roc" (אשר שונה בסגנון המוזיקלי משאר שיריה) שיצאו כסינגלים.
אלבומה הרביעי, "La Source", יצא ב-12 בנובמבר 2007 ועד כה רק שיר אחד מתוכו, "Vivre ou Survivre" שוחרר כסינגל.
כמו כן, החל משנת 2005 מתארחת נאדיה על תקן "כוכב זר" בתוכנית המציאות הלבנונית, "סטאר אקדמי" המקבילה הערבית של כוכב נולד ומוערצת מאוד בלבנון.
שיר שהיא שרה ביחד עם אנריקה איגלסיאס היה בשנת 2008 11 שבועות בראש מצעד הפזמונים הצרפתי.
בכל הקליפים לשיריה, מופיעה נאדיה בדמות אישה חזקה ושמה דגש על עוצמה נשית.
נאדיה חובבת ספורט ואינה מעשנת.
הסגנונות המוזיקליים המועדפים עליה הם R&B ומוזיקה שחורה.
נאדיה אוהבת כלבים ובעבר גידלה כלב רוטווילר.
נאדר א-דהבי (נולד ב-7 באוקטובר 1946) הוא פוליטיקאי ירדני שכיהן כראש הממשלה ושר הביטחון של ירדן משנת 2007 ועד 2011
א-דהבי נולד בעמאן ובשנת 1964 סיים בעיר את לימודיו בקולג' אל חוסיין.
באותה שנה הוא התגייס לחיל האוויר המלכותי של צבא ירדן.
במקביל לשירותו הצבאי השלים אל דהבי לימודי תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה (1969), לימודי תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה מהמכון הטכנולוגי קראנפילד באנגליה (1982) ולימודי תואר שני במינהל ציבורי משלוחת האוניברסיטה האמריקנית אובורן בירדן (1987).
שירותו הצבאי של א-דהבי נמשך עד 1994 ובשנתיים האחרונות לשירותו הוא שימש סגן מפקד חיל האוויר האחראי על לוגיסטיקה.
לאחר מכן הוא התמנה למנכ"ל חברת התעופה "רויאל ג'ורדניאן" ובשנים 1994–1995 הוא שימש יו"ר התאחדות חברות התעופה הערביות.
בשנים 1995–1998 היה א-דהבי חבר מועצת המנהלים של ארגון התעופה הבינלאומי יאט"א ובשנים 1996–1997 עמד בראשו.
בשנים 2001–2003 כיהן א-דהבי כשר התחבורה בממשלתו של פייסל אל-פאיז.
בשנת 2004 התמנה למנכ"ל הרשות לפיתוח כלכלי של עקבה.
בנובמבר 2007 א-דהבי כראש הממשלה ושר הביטחון של ירדן, לאחר התפטרות מערוף אל-בח'ית.
בדצמבר 2009 החליף אותו סמיר זיד א-ריפאעי.
נאדיה תווייני הייתה משוררת לבנונית אשר כתבה בשפה הצרפתית.
נאדיה תווייני נולדה בכפר בעקלין שבהרי השוף, לבנון, בשם נאדיה חמאדה לאב לבנוני דרוזי, מוחמד עלי חמאדה, ולאם צרפתייה נוצרייה.
אביה היה דיפלומט וכיהן כשגריר לבנון ביוון.
אחיה, מרואן חמאדה, הוא פוליטיקאי וחבר פרלמנט ואחיה השני עלי חמאדה הוא עיתונאי מוכר אשר כותב ביומון "א-נהאר".
תווייני התחנכה בבתי ספר צרפתיים בביירות ובאתונה, שם התגוררה בתקופת עבודתו של אביה כשגריר לבנון ביוון.
עם תום לימודיה התיכוניים החלה ללמוד משפטים באוניברסיטת סנט ג'וזף.
בשנת 1954 נישאה לע'סאן תווייני, עורך "א-נהאר" ולעתיד חבר פרלמנט.
לשם נישואיה המירה את דתה לנצרות אורתודוקסית ועזבה את לימודי המשפטים.
תווייני זכתה ב"פרס האקדמיה הצרפתית" , והיא נחשבת לאחת מגדולי המשוררים הלבנוניים במאה העשרים.
עם זאת, יחסית למשוררים לבנונים אחרים מתקופתה, יצירות מעטות שלה הודפסו.
הראשונה שבהן, "טקסט בלונדיני" , יצאה לאור שנה לאחר מות בתה נאילה, בשנת 1963, ונכתבה על תחושות האובדן של המשוררת.
מרבית שיריה עוסקים ברגשות ואהבה אך היא כתבה גם על הטבע, נופי העולם ועל לבנון (שיריה על לבנון אוגדו והודפסו בספר בשם "לבנון").
כמו כן, עבדה החל משנת 1967 כעורכת העיתון הלבנוני "Le Jour" אשר יצא לאור בצרפתית.
תווייני התגוררה בביירות, שם גם נפטרה בשנת 1983 ממחלת הסרטן.
נאדר בשותי (נולד ב-23 ביולי 1960) הוא פרופסור מן המניין המופקד על הקתדרה למדעים ע"ש מאורברגר בפקולטה למדעי המחשב בטכניון, תחום התמחותו הוא למידה חישובית.
נאדר בשותי נולד לחנא, שרברב, ונאהי, עקרת בית.
הוא הצטיין במדעים בתיכון והתקבל ללימודים בפקולטה לכימיה בטכניון ואחר כך עבר ללימודי מדעי המחשב.
הוא סיים תואר ראשון במתמטיקה, ובשנת 1989 קיבל תואר דוקטור על עבודה שכותרתה Bounds on Multiplicative Complexity of Sets of Bilinear Form.
בשנים 1989–1999 נמנה עם הסגל האקדמי של אוניברסיטת קלגרי בקנדה, שם קודם לדרגת פרופסור מן המנין, טרם חזרתו לטכניון בשנת 1999.
מחקריו הראשונים של בשותי היו בתחום תורת הסיבוכיות וסיבוכיות אלגברית.
כשהגיע לקלגרי פרסם תוצאות חדשות לגבי סיבוכיות של מודלים חישוביים.
בהמשך הקריירה החל להתעניין בתאוריית למידה חישובית בשם COLT (Computational Learning Theory).
בין הישגיו בתחום היה פתרון שמצא, במאמר שפרסם בשנת 1995, לבעיה שהייתה פתוחה בתחום במשך עשור.
בשנת שבתון שעשה בגוגל עסק בפיתוח אלגוריתם לסינון דואר זבל.
בד בבד עם חזרתו לטכניון, החל בלימודי כמורה והוסמך כדיקון (עוזר כמורה) וכעבור שנתיים הוסמך ככומר.
אחיו הוא הפרופסור למתמטיקה דאוד בשותי.
נאדין לבקי היא שחקנית ובמאית קולנוע לבנונית.
ללבקי יש תואר ראשון בלימודי קולנוע מאוניברסיטת סנט ג'וזף, ביירות, אז ביימה את סרט הגמר שלה, 11 Rue Pasteur.
הסרט (1997) זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בביאנלה של הקולנוע הערבי במכון העולם הערבי בפריז.
ב-1998 היא השתתפה בסדנת משחק בקורס פלורנט, פריז.
בהמשך היא ביימה פרסומות וקליפים לזמרים מפורסמים במזרח התיכון שזיכו אותה בכמה פרסים.
בשנת 2006 היא ביימה את הסרט קרמל בו היא השתתפה גם כשחקנית ראשית.
הסרט מציג קומדיה העוסקת בחמש נשים לבנוניות כשמרכז העלילה מתרחש בסלון יופי בו עובדות חלק מהם.
הסרט עוסק בנושאים כמו אהבה, מיניות, מסורת וציפיות, ואינו נוגע בבעיות הפוליטיות הפוקדות את לבנון.
בכורת הסרט הייתה בפסטיבל קאן בשנת 2007, והוא היה להצלחה מסחרית.
הסרט נמכר ברחבי העולם וזכה לפרסים רבים בפסטיבלים שונים וזיכה את לבקי בהכרה חיובית כשחקנית וכבמאית.
בשנת 2010 היא ביימה ושיחקה בסרטה השני, "לאן הולכים עכשיו?", המתאר כפר בו קיימים מסגד וכנסייה בשני צדדיו ובו הנשים מנסות לשמור על הגברים המשולהבים מהתחלה במלחמת דת.
בכורת הסרט הייתה אף היא בפסטיבל קאן, ואף הוא הפך להצלחה בינלאומית.
בשנת 2022 כיכבה לבקי בסרט "חברים יקרים מכול"; גרסה דוברת ערבית לסרט האיטלקי "זרים מושלמים".
הסרט עלה לשירות של נטפליקס בבכורה ב-20 בינואר 2022.
כפר נחום, 2018- מועמד לפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר
בוסטה, 2005 - סרט לבנוני של פיליפ ארקטינגי
האיידול, 2015 - של הבמאי האני אבו אסעד
נאדיה חִילוּ הייתה אשת ציבור ערבייה-ישראלית, עובדת סוציאלית במקצועה, אשר כיהנה כחברת הכנסת ה-17 מטעם מפלגת העבודה.
חילו היא האישה הערבייה הנוצרייה הראשונה שכיהנה כחברת הכנסת (והערבייה השנייה, לאחר חוסניה ג'בארה).
נאדיה חילו, לבית קדים, נולדה ב-5 ביולי 1953 ביפו למשפחה ערבית-נוצרית.
אביה, ודיע קדיס, היה מורה ומחנך, מראשוני העיתונאים בעיתון "ג'רידת אל-יום" וחבר הנהלה בבנק דיסקונט.
אמה, סאלווה מונייר, הייתה ילידת לוד.
הוריה של חילו גרו בשכונת עג'מי בבית הוריו של אביה, שם גדלה יחד עם ארבעת אחיה ואחיותיה ועם דודניה.
למדה בבית הספר הקתולי "טֶרָה סַנטָה" בעירה שהיה תחילה לבנות.
עד כיתה ח' למדה לפי תוכנית הלימודים הצרפתית, אולם בהמשך למדה גם עברית והשתלבה במסלול הלימודים לקראת קבלת תעודת בגרות ישראלית.
במהלך לימודיה התמודדה עם הפער בין מה שנלמד בכיתה על פי תוכנית הלימודים לבין ההיסטוריה של משפחתה.
הייתה פעילה בתנועת הצופים והדריכה קבוצת חניכות בשבט.
למדה באוניברסיטת תל אביב והייתה לסטודנטית הערבייה היחידה בבית הספר לעבודה סוציאלית.
למרות הביקורת בחברה הערבית, החלה ללמוד נהיגה והייתה לאחת הנשים הערביות הראשונות ביפו שהחזיקו רישיון נהיגה.
בשנים 1976–1982 עבדה בלשכה לשירותים חברתיים של אגף הרווחה בעיריית תל אביב-יפו והתמקדה בחינוך לגיל הרך ובהדרכת הורים.
בשנת 1981, על רקע מחסור במעונות יום ביפו, חברה לארבע אימהות מהעיר שרצו לצאת לעבודה אך בהיעדר פתרון לטיפול בילדיהן לא יכלו לעשות זאת.
הן פנו למוסדות שונים ולאגודות פיתוח בבקשה לקבל שטח שעליו יוקם פעוטון, ובהם כנסיית "סנט אנתוני", שראשיה הסכימו להעמיד את המקום לרשותן ללא תמורה.
בשנה הראשונה לפעילות הפעוטון מימנו הנשים את רכישת הציוד והתשלום לצוות החינוכי.
באותו עשור התרחב פעוטון זה לרשת מעונות וגנים פרטיים בפיקוח הוועד המנהל לגיל הרך שבראשו עמדה חילו, כחלק מפרויקט שיקום השכונות.
בשנים 1983–1994 עבדה כקצינת מבחן בשירות המבחן לנוער של משרד העבודה והרווחה, והייתה לאחת הערביות הראשונות בתפקיד זה.
במסגרת עבודתה ריכזה את פעילות הנוער במגזר הערבי במחוז תל אביב.
בשנת 1986 נוסף לתחומי אחריותה ריכוז מערך חקירות ילדים שנפגעו מעבירות מין, וקבוצות אחרות שנכללו בחוק כקבוצות של חסרי ישע.
היא ראתה בתפקידה זה אתגר מפני שהייתה האישה הראשונה בתפקיד, ובעיניה שיקום נוער עברייני הוא דרך נוספת להוכיח שגם נשים יכולות להצליח בתפקיד שנחשב גברי.
כשסיימה את עבודתה במשרד העבודה והרווחה, ולאחר שבשנים 1990–1994 פיתחה תוכנית לפיתוח כישורי מיומנות של הורים במסגרת תוכניות למעורבות במכללת סמינר הקיבוצים, ייסדה את "מרכז הירש" לגיל הרך ביפו, ועמדה בראשו עד 2004. בתקופת כהונתה שילב המרכז פעילויות רווחה וחינוך כחלק מתוכנית כוללת להתפתחות פעוטות עד גיל שש.
המרכז סיפק שירותים למשפחות מתקופת ההיריון וההכנה ללידה, בליווי התינוקות ובמתן שירותי טיפת חלב, ותוכניותיו מועברות בערבית ובעברית.
המרכז סיפק גם עזרה לנפגעות ולנפגעי אלימות במשפחה תוך כדי יצירת קשרים עם גופים ציבוריים ופרטיים, יהודים, ערבים ומעורבים, בהם מכללת בית ברל, מכון יוספטל ומכון אדלר.
צוותי העבודה כללו רופאים ופסיכולוגים שעסקו בהעשרה והדרכות הן במרכז והן בבתי המשפחות.
פעילותה במרכז זה הייתה צעד ראשון במערכת הפוליטית, כשהתמודדה ברשימת "כולנו למען יפו" למועצת העיר תל אביב-יפו, והייתה האישה היחידה ברשימה; הרשימה עשתה היסטוריה כאשר נבחר ממנה לראשונה נציג ערבי למועצת העיר.
לאחר שלא שובצה במקום ריאלי ברשימת העבודה לכנסת החמש-עשרה, כיהנה כסגנית יו"ר נעמת, וזאת עד בחירתה לכנסת השבע עשרה.
במקביל לפעילותה הציבורית והמקצועית עסקה במגוון תחומים לקידום שוויון זכויות נשים.
משנת 1994 כיהנה כחברת מועצת ארגוני הנשים בישראל ובשנת 1999 הצטרפה כחברת הנהלה בעמותה לקידום האישה בספורט.
בנוסף, הייתה חברה בקואליציית ארגוני הנשים, חברה בפורום הנשים הבינלאומי בישראל וחברת פורום "נשים לתקציב הוגן" במכון אדווה.
בשנת 1997 ייסדה את עמותת "מנארה", שעסקה בקידום ופיתוח חברתי של נשים.
בעיניה, היה זה כלי לפעילות חברתית לקידום מנהיגות נשית בקרב האוכלוסייה הערבית.
במסגרת פעילות העמותה קיימה סדנאות מנהיגות וימי עיון על מנת לפתח אצל הנשים מיומנויות מקצועיות ואף פוליטיות.
היא עמדה בראש העמותה עד שנבחרה לכנסת.
בשנת 1997 מונתה לתפקיד הממונה על מעמד האישה במגזר הערבי ויו"ר מועצת הנשים הערביות במרכז השלטון המקומי.
זמן קצר לאחר שנבחרה לתפקיד נפטרה ראש היחידה למעמד האישה, וחילו מילאה את מקומה.
במסגרת זו עבדה עם הרשויות המקומיות, נבחרות הציבור ויועצות ראשי הערים לקידום מעמד האישה.
היא לקחה חלק בשיתופי פעולה יחד עם הרשות לקידום מעמד האישה במשרד ראש הממשלה ויחד איתם ערכה כנסים והשתלמויות לנושאות בתפקיד זה ברשויות המקומיות.
היא שימשה כנציגת הנשים בוועדות הכנסת והשתתפה בהקמת מועצת הנשים ברשויות המקומיות.
בתקופת כהונתה כראש היחידה למעמד האישה התקבל חוק היועצות למעמד האישה ברשויות המקומיות.
בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן ב-1994, התפקדה חילו למפלגת העבודה, התמודדה בבחירות המקדימות לכנסת הארבע-עשרה ושובצה במקום ה-38 ברשימת המפלגה לכנסת.
בבחירות המקדימות בשנת 1999 התמודדה במסגרת הרשימה הארצית ושוב מוקמה במקום לא ריאלי.
על כן חברה לרשימת עם אחד בראשות עמיר פרץ, שבה שובצה במקום הששי, אך עדיין לא נכנסה לכנסת.
בבחירות לכנסת השש עשרה החליטה לא להתמודד.
בשנת 2005, עם איחוד עם אחד עם מפלגת העבודה, החליטה להתמודד ברשימת העבודה לכנסת השבע-עשרה, שובצה במקום החמישה-עשר ברשימה ונכנסה לכנסת.
במהלך כהונתה בכנסת שימשה יו"ר הוועדה לזכויות הילד והייתה חברת ועדת הכנסת (2006–2009), הוועדה לקידום מעמד האישה (2006–2009), ועדת העבודה, הרווחה והבריאות (2006–2009), הוועדה לפניות הציבור (2006–2009), הוועדה המיוחדת לנושא בעיית העובדים הזרים (2006–2009) וועדת הפנים והגנת הסביבה (2007–2009).
בעבודתה הפרלמנטרית התמקדה בקידום שוויון זכויות וקירוב האוכלוסייה הערבית ליהודים.
היא הקימה את השדולה לערים מעורבות ואת השדולה לדו קיום יהודי-ערבי, ושימשה יושבת ראש לשדולות יחד עם חבר הכנסת רן כהן.
נושאים נוספים שבהם עסקה בעבודתה הפרלמנטרית היו המאבק להעלאת מספרם של חוקרי נוער במשרד הרווחה ובפעילות למניעת "רצח על רקע כבוד המשפחה" במגזר הערבי.
היא הרחיבה את התנאים לזכאות למעון יום שיקומי, קראה לגיבוש נהלים בנושא טיפול בקטינים שאינם בחסות הוריהם ובהקלות לתלמידים מן הרשות הפלסטינית בדרכם לבית הספר דרך מחסומי צה"ל.
העלתה על סדר היום את העלאת הצורך במנגנון תלונה לילדים אשר שוהים במוסדות טיפוליים סגורים.
בין החוקים שיזמה והובילה במהלך כהונתה בכנסת:
חוק לטיפול בקטינים נפגעי עבירות מין ואלימות
חוק המוסד העליון ללשון הערבית (יחד עם מיכאל מלכיאור)
חוק המסדיר את השעייתו של עובד מדינה או עובד רשות מקומית אשר במסגרת עבודתו אחראי על קטין או חסר ישע והוגש נגדו כתב אישום בחשד לביצוע עבירת מין או אלימות בקטין או בחסר ישע שעליו היה אחראי במסגרת עבודתו (יחד עם רן כהן).
תיקון לחוק מניעת אלימות במשפחה, הקובע כי בית המשפט לענייני משפחה לא יוכל לדחות בקשה למתן צו הגנה מבלי לתת למבקש הבקשה או לבא כוחו הזדמנות להשמיע את טענותיו בפניו (יחד עם גדעון סער).
חוק המסדיר מחדש את תפקידיהן, מעמדן והליך מינוין של היועצות לענייני מעמד האישה ברשויות המקומיות.
בנוסף, הייתה בין יוזמי החוקים לביטול איחודי הרשויות בעיר הכרמל ובשגור.
בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה לקראת הכנסת השמונה-עשרה מוקמה במקום ה-30 ומשכך, לא נכנסה לכנסת.
בעשור השני של המאה ה-21 היא עסקה בקידום פרויקטים חברתיים ובייעוץ.
נוסף על כך, שימשה חברה בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית בית ברל.
שימשה כחוקרת אורחת במכון למחקרי ביטחון לאומי.
ב-26 בפברואר 2015 הלכה חילו לעולמה ממחלת הסרטן.
היא הותירה אחריה בעל וארבע בנות.
זוכת פרס נובל לשלום ל-2018.
לאחר שחרורה שהתה מוראד במחנה פליטים בכורדיסטן העיראקית ולאחר מכן שולבה בתוכנית שיקום מיוחדת לנשים יזידיות ששוחררו מן השבי בחסות ממשלת גרמניה ובתחומה.
אחרי מספר חודשי שיקום בגרמניה, יצאה מוראד למסע במדינות שונות בעולם שבו ביקשה להשמיע את זעקתן של הנשים היזידיות החטופות ולדרוש מן הקהילה הבינלאומית להתערב להצלתן ולהילחם במשעבדיהן.
במסגרת מסע זה נשאה דברים בפני ועדת האו"ם לזכויות אדם בז'נבה, בפני מליאת מועצת הביטחון של האו"ם בניו יורק וכן ביקרה בקהיר, שם פגשה את נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי ואת שייח' אל-אזהר ודרשה מהם לפרסם גינוי סוני רשמי למעשי דאעש ולהוביל את העולם הסוני להתנערות מן הארגון הקיצוני.
היא ביקרה גם בבגדאד, בכווית, באתונה, באוסלו ובלונדון.
מוראד נולדה בכפר קוצ'ו שבמחוז סינג'אר, עיראק.
בגיל 19, כאשר הייתה סטודנטית, לוחמי האסלאם כינסו את הקהילה היזידית בכפר והרגו 600 בני אדם - בהם שישה מאחיה ומאחיה החורגים, ולקחו את הצעירות לעבדות.
באותה שנה, מוראד הייתה אחת מ-6,700 הנשים שנלקחו בשבי על ידי המדינה האסלאמית בעיראק.
מוראד נמלטה למשפחה שכנה, שהצליחה להבריח אותה מהאזור הנשלט על ידי המדינה האסלאמית, ואפשרה לה להגיע למחנה פליטים בדוהוק שבצפון עיראק.
היא הייתה מחוץ לתחום המדינה האסלאמית בתחילת ספטמבר 2014 או בנובמבר 2014.
בפברואר 2015 היא העבירה את עדותה הראשונה לכתבים של עיתון בלגי בזמן שהיא התארחה במחנה רואנגה.
בשנת 2015 היא הייתה אחת מ-1,000 נשים וילדים שנהנו מתוכנית פליטים של ממשלת באדן-וירטמברג (גרמניה), שהפכה לביתה החדש.
ב-16 בדצמבר 2015, מוראד סקרה את נושא הסחר בבני אדם והסכסוך במועצת הביטחון של האו"ם.
זו הייתה הפעם הראשונה שהמועצה קיבלה מידע על סחר בבני אדם.
כחלק מתפקידה כשגרירה, השתתפה מוראד ביוזמות הסברה עולמיות ומקומיות על מנת להעלות את המודעות לסחר בבני אדם ולפליטים.
מוראד עזרה לקהילות פליטים וניצולים, הקשיבה לעדויות של קורבנות סחר ורצח עם.
ב-3 במאי 2017 פגשה מוראד את האפיפיור פרנציסקוס והארכיבישוף גלאגהר בעיר הוותיקן.
במהלך הפגישה היא "ביקשה לסייע ליזידים שעדיין נתונים בשבי דאעש, הודתה על תמיכת הוותיקן למיעוטים, דנה בהיקפו של אזור אוטונומי למיעוטים בעיראק, הדגישה את המצב הנוכחי ואתגרים העומדים בפני המיעוטים הדתיים בעיראק ובסוריה, קורבנות, עקורים ומהגרים".
ספרה של מוראד, "הנערה האחרונה: סיפור השבי שלי והמאבק שלי נגד המדינה האסלאמית" (The Last Girl: My Story of Captivity, and My Fight Against the Islamic State, באנגלית), פורסם ב-2017. בשנת 2018 הוציאה במאי אלכסנדריה בומבאך סרט דוקומנטרי בשם "על כתפיה", שבו הוצג סיפור חייה של מוראד.
ב-5 בינואר 2016 הגישה ממשלת עיראק את מועמדותה של מוראד לפרס נובל לשלום לשנת 2016, עבור הפעילות הציבורית להעלאת המודעות לסוגיה היזידית ולסוגיית הנשים היזידיות החטופות שנותרו בשבי "המדינה האסלאמית".
אודון ליסבאקן, חבר פרלמנט נורווגי, הגיש גם הוא באופן עצמאי את מועמדותה של מוראד לפרס.
בספטמבר 2016 נתמנתה מוראד לשגרירה של רצון טוב מטעם האו"ם למען כבודן של ניצולות סחר בבני אדם.
מוראד פועלת יחד עם עורכת הדין אמל קלוני להבאתם של פשעי דאעש לדין בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ).
באוקטובר 2016 הוכרז כי מוראד ולמיה עג'י באשר הן הזוכות בפרס סחרוב לחופש המחשבה.