tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לראשונה הוא הובא לידיעת הבמאי ג'ון מ.
צ'ו על ידי רואת החשבון ליסה-קים לינג קואן, וקסמו ואישיותו של גולדינג זיכו אותו במהירות בתפקיד המשחק הראשון שלו.
הסרט "עשיר בהפתעה" שוחרר לצפייה בארצות הברית ובקנדה ב-15 באוגוסט 2018 על ידי אולפני האחים וורנר.
כעבור חודש הופיע גולדינג במותחן של פול פייג "בקשה מסתורית", בכיכובם של בלייק לייבלי ואנה קנדריק.
הוא גילם את שון, בעלה של הדמות שמגלמת לייבלי.
בעקבות הצלחתו של הסרט של "עשיר בהפתעה" ובמידה פחותה, לוהק גולדינג מול אמיליה קלארק לתפקיד בקומדיה הרומנטית "חיים שלי", בבימויו של פייג' (שיתוף הפעולה השני שלהם).
הצילומים החלו ב-26 בנובמבר 2018 ונמשכו עד פברואר 2019. הסרט יצא לאקרנים ב-8 בנובמבר 2019.
בשנת 2019, גולדינג כיכב בסרט "Monson", סרטו של הונג קאו, כקיט, אדם שנוסע מלונדון לארץ הולדתו וייטנאם כדי לפזר את אפר הוריו.
בנוסף, גולדינג כיכב לצד מתיו מקונוהיי, יו גרנט ומישל דוקרי בסרט "הג'נטלמנים", סרט פשע משנת 2019 בבימויו של גאי ריצ'י.
באוגוסט 2019 פורסם כי גולדינג ישחק בתפקיד הראשי בסרט גיבור העל "ג'י איי ג'ו: עיני נחש", שצפוי להיות מוקרן בשנת 2021. הצילומים של "ג'י איי ג'ו: עיני נחש" החלו באוקטובר 2019 בוונקובר ובפברואר 2020 בטוקיו.
הסרט יצא לאקרנים ב-22 ביולי 2021 ברחבי ארצות הברית.
בשנת 2022 שיחק בסרט השפעה לצד דקוטה ג'ונסון.
על משחקו בסרט קיבל גולדינג ביקורות מצוינות.
ב-29 באפריל 2019 דיווחה רשת CNBC כי גולדינג אמור לשחזר את תפקידו כניק יאנג בסרט המשך ל"עשיר בהפתעה".
צילומי הסרט נערכו בשנת 2020 ונמצאים כעת בהפקה מוקדמת.
גולדינג פגש את ליב לו, מגישת טלוויזיה ומדריכת יוגה טאיוואנית, בראש השנה האזרחית 2011. הם התארסו בשנת 2015 ונישאו בסראוואק שבמלזיה באוגוסט 2016. בנובמבר 2020, בני הזוג הודיעו כי לו בהריון עם ילדם הראשון.
לפני נישואיו השלים גולדינג את "הבג'לאי" שלו - טקס המעבר של מילדות לגבריות - במדבר בורניאו, וצילם את החוויה במשך חודשיים (ונשא את ציוד המצלמה בעצמו) לתוכנית הטלוויזיה "הישרדות בורניאו" בערוץ דיסקברי אסיה.
המסע שלו הסתיים בכך שקיבל קעקוע מסורתי של "בג'לאי" שנעשה ביד על ידי ארנסטו קלום מקעקע בורנהוהדאנטרים בקוצ'ינג, סראוואק, מלזיה.
הקעקוע בירכו הימנית הוא עץ תאנה העוטף עצים אחרים ולובש את צורתם כדי להפוך לעץ עצמו.
כאשר התראיין למישל מאנליס מהניו זילנד הראלד אמר גולדינג על שם משפחתו, "גולדינג הוא באמת שם יהודי כל כך, לא?
סבי בזמן המלחמה היה בלונדון וכפי שהסיפור הולך, ייתכן שהוא אומץ על ידי משפחה יהודית בשם זה.
מתוך כבוד הוא קיבל את שמם והוא עבר במשפחתי."
שנה סדרה תפקיד הערות 2007–2010 The 8TV Quickie מנחה תוכנית בידור יומית
שודר בערוץ 8TV2008Godaהאריז 2010–2012 Football Crazy מנחה תוכנית ספורט שבועית
שודר בערוץ ESPN 2012 Welcome to the Railworld Malaysia מנחה שודר בערוץ 8TV 2014–הווה The Travel Show מנחה תוכנית טיולים; מנחה שותףמשודר בערוץ BBC World News 2015 Welcome to the Railworld Japa מנחה שודר בערוץ 8TV 2017 Surviving Borneo מנחה שודר בערוץ דיסקברי אסיה2025תשעה זרים מושלמיםפיטרתפקיד מרכזי בעונה השנייה
הנרי דילוורת' גילפין היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא מרטין ואן ביורן.
הנרי גילפין נולד בלנקסטר שבאנגליה לג'ושוע גילפין ומרי דילוורת', זמן קצר לאחר שובם לארצות הברית.
אביו ערך סיור רחב בבריטניה ובאירופה בין השנים 1795–1801, שבמהלכו הוא אסף מידע על שיטות ייצור חדשות בתעשיית הנייר עבור מפעלי הנייר של המשפחה בברנדיוויין קריק שבדלאוור.
אמו הייתה בת למשפחת דילוורת', משפחת קווייקרים מלנקסטר.
ב-1812 יצאה המשפחה לסיור נוסף באנגליה ושבה לארצות הברית ב-1816. במהלך תקופה זו למד הנרי בבית ספר ליד לונדון.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה הוא למד משפטים בהדרכתו של ג'וזף אינגרסול וב-1822 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
בשנים 1831–1837 שימש גילפין כתובע הפדרלי של המחוז המזרחי של פנסילבניה, ולאחר מכן מונה כיועץ המשפטי של מחלקת האוצר של ארצות הברית.
בתקופה זו הוא הצטרף לחברה הפילוסופית האמריקאית ובשנים 1833–1835 הוא היה חבר במועצת המנהלים של .
ב-1840 מינה הנשיא מרטין ואן ביורן את גילפין כתובע הכללי של ארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד זה עד תום נשיאותו של ואן ביורן ב-1841 ובתקופה זו הוא ייצג את ממשלת ארצות הברית בתיק ארצות הברית נגד לה אמיסטאד שנדון בבית המשפט העליון.
בשנים 1852–1859 שימש גילפין כנשיא האקדמיה של פנסילבניה לאומנויות יפות וכסגן הנשיא וחבר חבר הנאמנים של החברה ההיסטורית של פילדלפיה.
בשנים 1856–1858 הוא שימש כחבר חבר הנאמנים של קולג' ג'יררד.
הוא גם היה המזכיר וחבר הדירקטוריון של חברת תעלת צ'ספיק ודלאוור.
הנרי דילוורת' גילפין נפטר בפילדלפיה ב-29 בינואר 1860. ונטמן בבית הקברות לאורל היל שבעיר.
הנרי גולדן דארת' היה צייר אמריקאי, שלמד בפריז.
בסביבות 1912 שינה את סגנונו האמנותי והחל לכלול פורטרטים ודומם.
הנרי גולדן דארת' נולד ב־22 באפריל 1864 בבריסטול, רוד איילנד, היה הצעיר מבין חמשת ילדיהם של ג'ון ויליס ורות מרשל דיר.
אביו היה קשור לעסקי לווייתנים והיה קצין ארטילריה במהלך מלחמת האזרחים.
הוא היה גם מוזיקאי מוכשר והשפיע על התפתחות כישרונו של הנרי.
סבו היה מפקד בצי ארצות הברית במהלך מלחמת 1812. בגיל 15 עברה משפחתו לוטרבורי, קונטיקט.
אהבתו הנלהבת של דארת' לאמנות הביאה אותו בסופו של דבר להתמסר אך ורק לציור.
הוא נכנס לסטודיו של צייר הדיוקנאות הוראס ג'ונסון במשך שלושה חודשים לפני שנסע לפריז ולמד בבית הספר לאמנויות יפות.
בשובו לארצות הברית בשנת 1888, הציג את תערוכת הבכורה של ציורי נוף, באקדמיה הלאומית לעיצוב.
בשנת 1889 הציג לראשונה עם האגודה של אמנים אמריקאים.
בשנת 1893 הוענק לו פרס Webb על עבודות של אמן מתחת לגיל 40. בשנת 1902 הוא פתח את הסטודיו שלו בניו יורק וחזר לבלות את הקיץ בנורמנדי, האזור שמשך אותו לראשונה לציור נוף.
היה לו בית ואולפן במונטריי-סור-מר, על חוף התעלה האנגלית, שם עבד כמה חודשים בכל קיץ.
הוא התחתן עם קורנליה ואן רנסלייר ויל, ב־26 בפברואר 1896 ונולדה להם בת אחת נינה ואן רנסלייר דיר.
ניתן לחלק את הקריירה של דארת' לשתי תקופות.
לפני 1912 הוא היה צייר טונליזם ונחשב לחלק מאסכולת ברביזון.
עבודות מוקדמות אלה מראות אדישות ניכרת לפרטים, לוח צבעים מעט מוגבל.
לאחר 1912, הוא שינה את הטכניקה שלו וצייר בצבעים שבורים, ושינה את נושאיו מנופים של לונג איילנד ומונטריי לנושאי טבע דומם ונושאים פיגורטיביים בסגנון שמזכיר את אדולף מונטיסלי.
אף שעבודותיו המאוחרות כוללות דיוקנאות ונושא ז'אנר, עבודותיו הרבות ביותר בתקופה זו היו ציורי בריכות סלעים בבריטני.
בסוף ימיו השתמש דארת' לעיתים קרובות באובייקטים גותיים, רנסאנסיים ומזרחיים בתוך ציוריו.
בתמונותיו האחרונות שולבו אלמנטים יפניים ואלמנטים סיניים בציורי טבע דומם או כרקע לכמה דמויות מעוצבות.
הנרי גולדן דארת' נפטר מהתקף לב ב־27 במרץ 1918 בביתו בניו יורק.
עבודותיו של דארת' משנות ה -90 של המאה ה-19 ועד ראשית המאה העשרים מראות שהוא צייר בעדינות ובדמיון ניכר.
תמונותיו מלאות אור ואווירה, ולא משנה כמה ערכות הצבעים שלו בוהקות, התוצאה היא עומק גוון עדין במקום קשיות.
ביצירות משנת 1912 ואילך, הוא השתמש בחופשיות בכתמי צבע טהורים במטרה לעבד את מה שראה, כך שהציורים יציגו הרמוניה רבה ויהיו מנוגדים בתחושה עשירה.
לאחר מותו, אורגנו תערוכות זיכרון במוזיאונים וגלריות האמנות בערים רבות ברחבי ארצות הברית.
אמרסון , היה צייר ומאייר אנגלי.
בגיל 13 נסע לניוקאסל, שם למד ציור וחריטה אצל ויליאם בל סקוט בבית הספר הממשלתי לאמנות.
לאחר כשנתיים וחצי בהנחייתו של סקוט, נשלח אמרסון לפריז ללמוד במשך שישה חודשים בחסות איש דת שהתעניין בעבודתו.
לאחר שובו התקבל לאקדמיה המלכותית בלונדון.
עם שובו לצפון אנגליה, התגורר באבצ'סטר ופגש את אשתו לעתיד.
אמרסון היה חבר מייסד ונשיא ראשון של מועדון Bewick - איגוד ניוקאסל של ציירים ומאיירים שכלל בין מייסדיו גם רוברט ג'ובלינג, ראלף הדלי, ג'ון סורטס ותומאס דיקינסון.
ציוריו הבולטים של אמרסון, חלקם תלויים באקדמיה המלכותית, כוללים את "מכתב המלכה", "המבקרים", "החליפה הראשונה" ו"הפלישה הזרה".
בסך הכל הוצגו 58 עבודות של אמרסון במהלך חייו באקדמיה המלכותית.
אמרסון סיפק גם איורים לספרי ילדים, כולל "תה אחר הצהריים" (1880) עם ג'ון ג'ורג' סוורבי ו"הפריחה במאי", (1881), שניהם יצאו בהוצאת פרדריק וורן ושות'.
תה אחר הצהריים, אף כי התקבלו היטב על ידי המבקרים, עורר ויכוח, שכן היו שטענו כי מדובר בחיקוי זול של הספר "מתחת לחלון", ספר פופולרי משנת 1879 מאת קייט גרינאווי.
גרינאוויי עצמה ראתה בספר "תה אחר הצהריים", "פיראטיות בוטה", בעוד שסוורבי טען שהאיורים אינם חיקויים אלא רק צוירו באותו הז'אנר.
אמרסון היה ידוע גם כאצן בתקופתו.
בילדותו אמרו שהוא המהיר ביותר בגילו בעולם.
אמרסון היה אצן נלהב עד סוף ימיו, כמו גם חסיד נלהב של קבוצת הכדורגל של רוקליף.
אמרסון התחתן עם מרי בולטון מאבצ'סטר ב-1 באוגוסט 1857, והיו להם חמש בנות ושני בנים, שניהם היו גם אמנים.
אמרסון מת בביתו ב Cullercoats ב-28 באוגוסט 1895 בגיל 64, ונקבר בבית הקברות פרסטון בצפון שילדס.
בדצמבר 1895 התקיימה בניוקאסל תערוכה של יצירתו.
הנרי ג'סטין אלן היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן בתפקיד המושל ה-21 של קנזס בין השנים 1919 ו-1923, וכסנאטור מטעם קנזס בשנים 1929 עד 1930.
אלן נולד במחוז וורן, פנסילבניה, לג'ון ורבקה אליזבת (גודווין) אלן.
ב-1870 עברה משפחתו לקנזס, שם התיישבה במחוז קליי.
טרם נהיה פעיל בפוליטיקה, אלן רכש בעלות על עיתונים ברחבי קנזס, החל ב-1984 עם העיתון "מנהטן נשיונליסט" במנהטן, קנזס.
הוא היה הבעלים של כתב העת "טופקה סטייט ג'ורנל" עם ארתור ג'יי קארות' ג'וניור ויליאם פ.
הוא שכר את פרנק לויד רייט לעצב את ביתו בויצ'יטה, קנזס.
ביתו של אלן הוא בית המגורים היחיד שתוכנן על ידי רייט בקנזס.
אלן שהה בצרפת עם ויליאם אלן וייט .
שניהם בחנו את השירותים שהוענקו לחיילים מקנזס, שנלחמו מטעם חיל המשלוח של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנים אלו מפלגתו הציבה אותה כמועמד לתפקיד המושל.
במהלך מסע הבחירות שלו ב-1918, אלן מעולם לא ביזבז את כספו שלו לצורכי תעמולה.
הוא למד על כך שמפלגתו מינתה אותו כמועמד מעיתון פריזאי.
אלן נבחר לבסוף וכיהן בתקפידו בין 1919 ל-1923.
אלן הקים את בית המשפט ליחסי-תעשייה בקנזס במהלך כהונתו כמושל.
כאשר המו"ל ויליאם אלן וייט התנגד, הוא נעצר בקרב חופש הביטוי.
ווייט זכה בפרס פוליצר לשנת 1923 על מאמרו במערכת "לחבר חרד", שפורסם ב-27 ביולי 1922.
לאחר שעזב את משרד המושל, אלן היה לנציב המיוחד למזרח התיכון בארמניה, טורקיה, יוון ודרום רוסיה.
ב-1928 הוא היה האחראי על ההוצאה לאור של ועידת המפלגה הרפובליקנית.
באפריל 1929 מונה אלן לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המשרה, שהתפנתה עקב התפטרותו של צ'ארלס קרטיס לצורך התמנות למשרת סגן נשיא ארצות הברית.
אלן שירת מה-1 באפריל 1929 עד ה-30 בנובמבר 1930. הוא התמודד ללא הצלחה לכהונה נוספת, והובס על ידי ג'ורג' מקגיל.
אלן נפטר ב-1950 בוויצ'יטה, קנזס, בעקבות קריש דם במוח.
הוא נקבר בבית הקברות מייפל גרוב בוויצ'יטה.
שנתיים לאחר מותו, נכנס אלן להיכל התהילה של העיתון של קנזס.
מוזס הנרי דודג' (; 12 באוקטובר 1782 – 19 ביוני 1867) היה פוליטיקאי ואיש צבא אמריקאי ששימש כחבר בבית הנבחרים, הסנאט וכמושל טריטוריית ויסקונסין מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בנוסף, כאיש צבא השתתף במלחמת בלאק הוק.
בנו, אוגוסטוס דודג' כיהן כסנאטור מטעם איווה, ובזמן כהונתם בין 1848 ל-1855 היו לאב והבן היחידים בהיסטוריה האמריקאית שכיהנו במקביל בסנאט.
הנרי דודג' היה גם אח למחצה של הסנאטור מטעם מיזורי, לואיס פ.
לין, ואילו ג'יימס קלארק, מושל טריטוריית איווה היה החתן של דודג'.
הנרי דודג' היה בנם של יזראל דודג' וננסי האנטר דודג'.
אביו היה במקור מקונטיקט ונלחם בקרב ברנדיוויין, ועבר מערבה כדי לשרת תחת אחיו ובפיקודו של ג'יימס רוג'ר קלארק.
משפחתה של אמו עברה באופן דומה מערבה והתיישבה בקנטקי, ובמשך זמן מה הייתה חלק ממושבה שהוקמה כדי לתמוך בחיל המצב שמוקם במפגש נהר אוהיו ונהר מיסיסיפי, שכונתה פורטו ג'פרסון.
הנרי דודג' נולד בווינסנס שבאינדיאנה (הייתה באותה עת בשטח השיפוט של וירג'יניה) כשננסי עצרה לבקר את יזראל ששירת בווינסנס, והיה לילד הראשון באינדיאנה שנולד להורים שנולדו במושבות.
ב-1788 נטש אביו את המשפחה ואמו גידלה אותו (היא התחתנה מאוחר יותר ונולד לה בן בשם לואיס לין, שהיה בעצמו פוליטיקאי).
בגיל 14 עבר דודג' למיזורי כדי לגור עם אביו שניהל הובלות.
למרות שחזר לקנטקי מדי פעם (בין השאר כדי ללמוד משפטים), היה המעבר שלו למיזורי קבוע.
ב-1800 התחתן עם כריסטיאנה מקדונלד.
בשנת 1805 מונה לסגן שריף והוא דיווח לאביו.
ב-1806 גויס על ידי ארון בר כחלק מהניסיון של האחרון להקים מדינה חדשה בדרום מערב ארצות הברית, במה שכונה קונספירציית בר.
עם זאת, כשנודע לו שתומאס ג'פרסון רואה במעשה כבגידה, עזב את בר וחזר לביתו.
נגד דודג' הוגש כתב אישום כמשתתף בקנונייה, אך הוא בוטל.
באותה שנה מונה ללוטננט במיליציה.
ב-1813 מונה למרשל וכן לשריף של מחוז ז'נבייב.
במלחמת 1812 התגייס בדרגת קפטן למתנדבי מיזורי, והיה חלק מהפלוגה הרכובה.
הוא סיים את המלחמה בדרגת מייג'ור ג'נרל של מיליציית מיזורי.
הישגו העיקרי היה הצלת 150 אינדיאנים מטבח אחרי שפשטו על יישוב בקיץ 1814.
דודג' היגר עם משפחתו ועם העבדים שירש מאביו למחוז המינרלים של ארצות הברית ביולי 1827 ובאוקטובר התיישב במרכז העיר דודג'וויל של ימינו.
ב-1830 עבר כמה קילומטרים דרומה למקום בשם "חורשת דודג'", שם החל לבנות את מה שהפך לבית גדול בן 2 קומות עבור משפחתו ההולכת וגדלה.
למרות פקודה ב-1787 שאסרה על עבדות בכל הטריטוריה הצפון–מערבית ובה ויסקונסין, דודג' הביא עמו 5 עבדים ממיזורי למכרות העופרת שבבעלותו.
דודג' עלה לגדולה במלחמת בלאק הוק ב-1832. כקולונל במיליציית הטריטוריה הצפון–מערבית של מישיגן, הקים כוח לוחם בתוך זמן קצר.
במסגרת זו, יותר מ-15 מבצרים ובתים מבוצרים צצו כמעט בן לילה.
מהמבצרים האלה יצאו לפעולותיהם, כ"מתנדבי מישיגן הרכובים".
ביוני מונה למייג'ור גדוד הריינג'רים, ולאחר שנה הוחלף בגדוד הדראגונים, בו שימש כקולונל.
דודג' היה המושל הראשון של טריטוריית ויסקונסין בין 1836 ל-1841 ובקדנציה שנייה בין 1845 ל-1848. הטריטורייה כללה את מה שידוע כיום כוויסקונסין, איווה ומינסוטה.
בין שתי הקדנציות שלו, נבחר לכהן כציר טריטוריית ויסקונסין מטעם המפלגה הדמוקרטית בקונגרס ללא זכות הצבעה.
דודג' דחה את ההצעה להעלות את שמו כמתמודד לנשיאות ארצות הברית בוועידת המפלגה הדמוקרטית של 1844. הוא היה מתומכיו של מרטין ואן ביורן, ושניהם התנגדו לסיפוח טקסס.
למרות מאמציהם, נבחר ג'יימס פולק לנשיא ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
עם קבלת ויסקונסין לאיחוד, נבחר דודג' לאחד משני הסנאטורים הראשונים מטעמה, וכיהן במשך שתי קדנציות.
הוא סירב להצעתו של פרנקלין פירס למנותו למושל טריטוריית וושינגטון ב-1857.
מחוז דודג' בוויסקונסין, מינסוטה וכן מחוז הנרי באיווה ודודג'וויל שבוויסקונסין נקראו כולם על שם הנרי דודג'.
פורט קלארק, בסיס הצבא שנבנה בסמוך לפורט דודג' באיווה שינה את שמו לזכר הסנאטור דודג'.
הבקתה של הנרי דודג' בדודג'וויל משמשת כיום כמוזיאון והיא רשומה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הנרי דיקרסון מקדניאל היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-52 בשנים 1883–1886.
הנרי דיקרסון מקדניאל נולד במונרו שבג'ורג'יה כבנו של אירה מקדניאל, אחד מהפרופסורים הראשונים באוניברסיטת מרסר.
מקדניאל התחנך בבית ספר תיכון באטלנטה.
ב-1856 הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה באוניברסיטת מרסר.
ב-1857 הוא פתח משרד עורכי דין במונרו, וב-1906 סיים לימודי תואר במשפטים באוניברסיטת ג'ורג'יה.
מקדניאל היה הנציג הצעיר ביותר בוועידת הפרישה של ג'ורג'יה ב-1861.
ב-2 ביולי 1861 התגייס מקדניאל לצבא הקונפדרציה והוצב כלוטננט ראשון ברגימנט הרגלים ה-11 של ג'ורג'יה.
בנובמבר 1862 הוא קודם לדרגת מייג'ור.
הוא משך תשומת לב לראשונה במלחמת האזרחים האמריקאית כאשר לקח על עצמו תפקיד פיקוד ברגימנט לאחר מות אחד מהקצינים בקרב גטיסברג.
ב-10 ביולי 1863 נורה מקדניאל על ידי חייל של צבא האיחוד בפנקסטאון, מרילנד.
יומיים לאחר מכן הוא נפל בשבי בידי כוחות צבא האיחוד בהאגרסטאון, מרילנד.
הוא אושפז במחנה השבויים בפוינט לוקאאוט שבמרילנד, ולאחר מכן הועבר לג'ונסונס איילנד שבאוהיו.
הוא נותר בשבי עד יולי 1865.
מקדניאל היה חבר המפלגה הדמוקרטית, ולאחר המלחמה הוא נכנס לפוליטיקה המדינתית של ג'ורג'יה.
בשנים 1872–1874 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה, ולאחר מכן ועד 1882 כיהן בסנאט שלה.
ב-1883 נבחר מקדניאל בבחירות מיוחדות כדי להשלים את תקופת כהונתו המתוכננת של מושל ג'ורג'יה, אלכסנדר סטיבנס שנפטר בעת כהונתו זמן קצר לאחר השבעתו, והוחלף באופן זמני על ידי נשיא הסנאט של ג'ורג'יה, ג'יימס בוינטון.
ב-1884 הוא נבחר לתקופת כהונה מלאה כמושל.
במהלך תקופת ממשלו, נוסד בית הספר לטכנולוגיה של ג'ורג'יה, והחלו עבודות הבנייה של הקפיטול המדינתי החדש.
בספטמבר 1885 חתם מקדניאל על חוק להסדרה מקומית של שתיית אלכוהול.
ב-1857 הכיר מקדניאל את הסטר סי.
הוא שמר על קשרי מכתבים איתה במהלך המלחמה וגם בתקופת שביו.
לאחר המלחמה, כאשר שב למונרו, הוא נשא אותה לאישה בדצמבר 1865. אביה של פלקר לא נתן את ברכתו לנישואים, אך השניים היו נשואים במשך שישים שנה ונולדו להם שני ילדים.
ביתו, "בית מקדניאל-טיצ'נור" , נרשם ב-1980 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הנרי דיקרסון מקדניאל נפטר בביתו שבמונרו ב-25 ביולי 1926. הוא נטמן בבית הקברות של העיר.
הנרי גאסאוויי דייוויס היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה המערבית בין השנים 1871 ל-1883. הוא היה המועמד של המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בבחירות 1904.
דייוויס, שנולד בחווה במחוז הווארד, מרילנד, הפך למנהל רכבת לפני שהתפנה לתחום כריית הפחם והבנקאות כמאגר של חברת פוטומאק ופיידמונט לפחם ורכבות.
הוא נבחר לשני בתי המחוקקים של מערב וירג'יניה לפני שכיהן בסנאט של ארצות הברית.
אחיו הצעיר, תומאס ביל דייוויס, גם כיהן בקונגרס.
לאחר סיום כהונתו בסנאט, המשיך דייוויס להרחיב את עסקייו.
בשותפות עם חתנו, סטיבן אלקינס, ייסד דייוויס את חברת דייוויס לפחם וקוק והוביל אותה להפוך לאחת מחברות הפחם הגדולות בעולם.
הוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1904 מינתה את אלטון פארקר כמועמד לנשיאות ודייוויס כמועמד לסגן הנשיא.
דייוויס נבחר בעיקר בשל יכולתו לספק מימון לקמפיין.
בגיל 80, הוא האדם המבוגר ביותר אי פעם שהיה מועמד של מפלגה אמריקאית גדולה.
הצמד הרפובליקני של תאודור רוזוולט וצ'ארלס וורן פיירבנקס ניצח בפער גדול.
לאחר הבחירות, עזר דייוויס להקים את מכללת דייוויס ואלקינס.
הוא מת בוושינגטון הבירה בגיל 92.
הנרי גאסאוויי דייוויס נולד ב-16 בנובמבר 1823 ליד וודסטוק, מחוז הווארד, מרילנד, והיה בנם של לואיזה וורפילד (לבית בראון; 10 במרץ 1799 - 23 ביולי 1868) והסוחר קיילב דורזי דייוויס (3 במרץ 1792 - 4 בספטמבר 1850).
הוא היה הנין של החלוץ ממרילנד תומאס דייוויס, ונין של הפוליטיקאי והשופט של מרילנד קולונל ניקולס גאסאוויי, שניהם ממוצא ולשי שהיגרו למרילנד באמצע המאה ה-17.
כרכרות עצרו בוודסטוק חמישה ימים בשבוע בדרכם לוושינגטון, די.סי., ודייוויס בהמשך חייו נהג להיזכר בזיכרון מוקדם אחד: הוא היה עד לשלב ההנחה של מסילת הרכבת הראשונה במדינה ב-4 ביולי 1828, בעודו יושב על כתפי אביו בבולטימור.
לדייוויס היו שלושה אחים ואחות.
עסקי אביו שגשגו עד שזכה בחוזה לסלול קטע של דרך בין בולטימור לפרדריק, מרילנד, דבר שגרם להפסדים כבדים.
הנושים גרמו לכך שגם סוסי המשפחה ועגלותיה יימכרו, מה שגרם לנזק חמור לבריאותו של קיילב דייוויס.
כאשר קרסו נכסי משפחתו, נטש דייוויס, שהיה אז בן 15, את לימודיו והחל לעבוד בנשיאת מים לפועלים במחצבה סמוכה ולאחר מכן הפך למטפל של "ווייברלי", חווה סמוכה שבעליה היה המושל הווארד.
כשהיה דייוויס בן 20, השלימה מסילת ברזל בולטימור ואוהיו (B&O) את מסלולה מפרדריק לקמברלנד, והייתה זקוקה לגברים שיפעילו את הרכבות ויטפלו במטענים.
כך, החל דייוויס לעבוד ברכבת בולטימור ואוהיו כעוזר בלם.
עבודתו הקשה והתלהבותו משכו את תשומת ליבו של נשיא הרכבת, תומאס סוואן, שקידם אותו למנהל מטענים ואז למנהל נוסעים.
דייוויס פגש מדינאים רבים, כולל הסנאטורים הנרי קליי מקנטקי (דייוויס העריץ אותו וקיבל הזמנות לבקר בביתו), תומאס ה.
בנטון ממיזורי, לואיס קאס ממישיגן, בנג'מין וייד ותומאס קורווין מאוהיו וסטיבן דאגלס מאילינוי, שלכולם היה כרטיס רכבת ב-B&O מקומברלנד לוושינגטון (או ההפך).
דייוויס גם נהג להישאר במלון בוושינגטון בין הנסיעות ושוחח עם דמויות מפורסמות נוספות, כולל הסנאטורים ויליאם ק.
ריבס מווירג'יניה, ג'ון קלהון מקרוליינה הדרומית ודניאל ובסטר ממסצ'וסטס.
כשהשלימה B&O את המסילה עד לוילינג על נהר אוהיו, מונה דייוויס להיות אחראי על תחנת פיידמונט.
זו הייתה תחנה חשובה כי היא הייתה במרגלות הר, ושם רכבות מזרחיות הוסיפו מנועים כדי לעבור את העלייה.
עד שהרכבת סיימה לבנות לו בית (כדי שאשתו החדשה תוכל להצטרף אליו), גר דייוויס בעגלת רכבת וגם החל להעריך את הנוף הטבעי של הרי האלגהנים.
לאחר ארבע שנים, הצטרף אליו אחיו תומאס, והשניים הקימו חנות, בה הם סחרו לעיתים קרובות במוצרי חקלאות עבור סחורות מעובדות כמו ג'ינס, נעליים, קליקו וסוכר.
ב-1858, פרש דייוויס מעבודתו ברכבת כדי להתמקד בעסק המשפחתי, "הנרי ג.
דייוויס גם חקר את הרי האלגנים, במיוחד את האזור המנוקז על ידי נהר הפוטומק ממזרח ונהר הצ'אט בצד המערבי של קו פרשת המים המזרחי.
הוא רכש אדמות עשירות בעץ או פחם (לעיתים במחיר של דולר לדונם).
במהרה בנה מפעלים לעיבוד העץ והרחיב מסילות רכבת לכרי פחם חדשים, וגם השקיע בבנקאות בפיידמונט.
כשהחלה מלחמת האזרחים, אפילו נשיא ה-B&O, ג'ון וורק גארט, הזדהה בתחילה עם המטרה הדרומית.
עם זאת, רכבת בולטימור ואוהיו הייתה חיונית עבור צבאות האיחוד.
דייוויס תמך באיחוד והעריץ גם את הנשיא החדש, אברהם לינקולן.
כאשר לוחמי קונפדרציה התקיפו את רכבת בולטימור ואוהיו והשמידו מסילות וגשרים, חלק מעבודתו של דייוויס היה לחדש את השירות ולשמור על אספקת הסחורות.
רבים במערב וירג'יניה תמכו גם הם באיחוד, התכנסו בשני כינוסים בוילינג ואמצו משאל עם וחוקה שנבעו להקמת מדינת וירג'יניה המערבית, שהפכה למדינה ה-35. בשנת 1865, דייוויס נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית כנציג מחוז המפשייר.
ב-22 בפברואר 1853, במחוז פרדריק, מרילנד, התחתן דייוויס עם קתרין אן סלומה "קייט" באנץ.
להנרי וקתרין היו שמונה ילדים, שלושה מהם מתו בינקותם.
אחד מהשלושה הללו אינו מזוהה; שבעת הנותרים היו:
(1) - מרי לואיז "האלי" דייוויס (19 בדצמבר 1853 - 1 במרץ 1933) - היא נישאה לתעשיין והפוליטיקאי סטיבן בנטון אלקינס (26 בספטמבר 1841 - 4 בינואר 1911) ב-14 באפריל 1875 בבולטימור; שמה לאחר הנישואים היה האלי דייוויס אלקינס.
האלי דייוויס הייתה אשתו השנייה של סטיבן אלקינס; אשתו הראשונה הייתה שרה סימס "סאלי" ג'ייקובס (1845 – 1872), עימה התחתן ב-1866 וממנה נולדו לו שני ילדים.
נישואיו עם האלי דייוויס הולידו חמישה ילדים.
אלקינס, רפובליקני, יהפוך לבן חסותו ושותפו העסקי של חמיו וימות 22 שנים לפני אשתו וחמש שנים לפני אביה.
(6) - הנרי גאסאוויי דייוויס הבן (10 במאי 1871 - 24 באפריל 1896) (הידוע גם בשם הארי דייוויס), אבד בים מול חופי האוקיינוס האטלנטי של דרום אפריקה
בשנת 1865 נבחר דייוויס לחבר בית הנבחרים של וירג'יניה המערבית.
בשנה שלאחר מכן, הקים את חברת פוטומאק ופיידמונט לפחם ורכבות במטרה לספק תחבורה לאינטרסים שלו בתחום הכרייה וחטיבת העצים.
החברה קיבלה את הזכות לבנות מסילות רכבת במחוזות מינרל, גרנט, טאקר ורנדולף.
ב-1869 הוא נבחר לסנאט של המדינה.
ב-1870 נבחר לסנאט של ארצות הברית ושירת שתי תקופות, כשהוא מסיים את כהונתו ב-1883.
לאחר סיום כהונתו בסנאט, פרש דייוויס לאלקינס, וירג'יניה המערבית, שם חזר לעסוק בבנקאות ובכריית פחם.
החברה של דייוויס שלטה כעת ב-135,000 דונם (550 קמ"ר), העסיקה 1,600 עובדים מ-16 לאומים שונים, הפעילה שני מפעלי כוח, פעלה ביותר מ-1,000 תנורי קוק ו-9 מכרות במרחק של מיל ממשרדו המרכזי בקוקטון שבמחוז טאקר.
עד 1892, חברת דייוויס לפחם וקוק, שותפות בין דייוויס לבין חתנו, הסנאטור סטיבן אלקינס, הייתה אחת מחברות הפחם הגדולות בעולם.
דייוויס ייצג את ארצות הברית בכנסים פאן-אמריקאיים ב-1889 וב-1901.
בבחירות 1904, מונה דייוויס למועמד הדמוקרטי לתפקיד סגן הנשיא לצד אלטון פארקר.
הם הפסידו לצמד הרפובליקני של תאודור רוזוולט וצ'ארלס וורן פיירבנקס בפער גדול.
בגיל 80, דייוויס היה ונשאר האדם המבוגר ביותר שהיה מועמד לסגן הנשיא מטעם מפלגה גדולה.
הוא נבחר בעיקר בגלל יכולתו לספק מימון נדרש לקמפיין.
בשנותיו האחרונות, כיהן דייוויס כיו"ר ועדת הרכבות פאן-אמריקאית הקבועה (1901–1916) וגם תרם אדמה להקמת מכללת דייוויס ואלקינס באלקינס, וירג'יניה המערבית.
הוא נפטר בוושינגטון הבירה ב-11 במרץ 1916, בגיל 92, והובא למנוחות בבית הקברות מייפלווד באלקינס.
פסל ברונזי של דייוויס רכוב על סוס הוקם ב-1927, ברחוב סיקמורה ושדרת רנדולף באלקינס, עם זוג זהה בפארק דייוויס במרכז העיר צ'ארלסטון, וירג'יניה המערבית.
הנרי שפי גייר היה פוליטיקאי, עורך דין וחייל ממיזורי.
גייר נולד ב-9 בדצמבר 1790 בפרדריק שבמרילנד, והיה בנו של ג'ון גייר, רתך אוכפים מפרדריק טאון.
גייר היה ממוצא גרמני, אביו הגיע מפרוסיה.
גייר קיבל השכלה פרטית, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1811 ועסק בעריכת דין בפרדריק.
רוב הידע המשפטי של גייר הושג תוך עבודה במשרדו של דודו מצד אמו, דניאל שיאפי, שהיה עורך דין בולט.
הוא גם כתב לעיתוני פרדריק טאון והחזיק בידע בתחום הדפוס.
גייר עבר ממרילנד לסטאונטון, במחוז אוגוסטה, וירג'יניה.
במהלך מלחמת 1812 שירת כלוטננט ראשון ברגימנט הרגלים ה-36 של מרילנד בין השנים 1813 ל-1815. הוא הגיע לתפקיד של קצין תשלומים (Pay-master) ושירת פרק זמן בעיר נורפוק, וירג'יניה.
לאחר סיום המלחמה השתקע גייר בסנט לואיס, מיזורי, תוך שהוא ממשיך לכהן כקצין תשלומים.
כעבור שנה התפטר מתפקידו והחל לעסוק בעריכת דין.
באותה תקופה גם מונה לקפטן של יחידה צבאית – הראשונה ממערב לנהר המיסיסיפי.
מכאן ואילך כונה "קפטן" עד סוף חייו.
גייר הסתבך בסכסוך עם קפטן ג'ורג' קנרבי, שמקורו אינו ידוע.
גייר נפגע ממנו והזמין אותו לדו-קרב.
השניים נפגשו באי "בלודי איילנד" חמושים באקדחים וירו זה בזה.
קנרבי נפגע ברגלו ולא היה מסוגל לעמוד.
השניים סיכמו שיחדשו את הקרב במועד אחר, אך עוד לפני כן התערבו חברים משותפים, יישבו את הסכסוך, ומאז הפכו גייר וקנרבי לידידים לכל החיים.
בנוסף לקריירה הפוליטית שלו, בסנט לואיס כתב גייר עבור עיתון Missouri Republican ושימש כעורך ה־St.
גייר היה חבר בוועידת מיזורי וסייע בכתיבת החוקה הראשונה של המדינה.
בשנת 1818 כיהן כחבר באספה הטריטוריאלית וב־1820 כיהן כציר בוועידה החוקתית.
באותה שנה פרסם גייר קובץ של חוקי הטריטוריה של מיזורי, שנודע בשם "Geyer's Digest".
בין השנים 1820–1824 כיהן כחבר בבית הנבחרים של מיזורי ושוב בשנים 1835-1834, ובשתי הזדמנויות אף כיהן כיו"ר הבית.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 היה שותף להקמת המפלגה הוויגית במיזורי ועמד בראשה.
כמו כן היה מחבר חוק גייר משנת 1839, שהקים את מערכת החינוך הציבורית במיזורי וכן את אוניברסיטת מיזורי.
בשנת 1850 הוצע לגייר תפקיד מזכיר המלחמה על ידי הנשיא מילרד פילמור, אך הוא סירב.
בהמשך נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית לאחר שקיבל תמיכה הן מהוויגים והן מהדמוקרטים, בשל עמדתו העמומה כלפי נושא העבדות.
גייר ירש את מקומו של הסנאטור הוותיק תומאס הארט בנטון, שסיים את הקריירה שלו בסנאט בעקבות עמדתו התקיפה כי לקונגרס יש סמכות להגביל את העבדות בטריטוריות הפדרליות.
בנטון כיהן כסנאטור במשך שלושים שנה, וזו הייתה הפעם הראשונה שנחל תבוסה במיזורי בבחירות לסנאט.
גייר נבחר כסנאטור מטעם המפלגה הוויגית וכיהן בין 4 במרץ 1851 ועד 3 במרץ 1857. הוא נבחר לסנאט בדיוק כאשר המפלגה הוויגית הייתה בתהליך התפרקות, ומנהיגים בכירים עברו לעמדות אחרות.
הוועידה האחרונה של המפלגה התקיימה בבולטימור ב־16 ביוני 1852. במשך שנתיים היה גייר הסנאטור היחיד של מיזורי, שכן מיזורי הייתה המדינה הראשונה שיוצגה על ידי סנאטור יחיד במשך תקופה ארוכה.
חילוקי הדעות החריפים בין תומכי בנטון למתנגדיו היו כה גדולים, שהאספה המחוקקת לא בחרה בסנאטור נוסף והמושל סירב למנות אחד, מתוך אמונה שאין זו סמכותו.
במהלך כהונתו בסנאט, הצביע גייר בעד חוק קנזס נברסקה, מה שהדגים את עמדותיו התומכות בעבדות.
בסוף שנות ה-30 או תחילת שנות ה-40 של המאה ה-19 ניהל הנרי גייר שותפות משפטית עם בנג'מין ב.
דייטון, שותפות שפעלה עד שגייר נבחר לסנאט.
משרד עורכי הדין Geyer & Dayton עסק בהיקף רחב של תיקים וניהל משפטים חשובים רבים בתחום הקרקעות.
לאחר סיום כהונתו בסנאט ב־1857, גייר לא התמודד שוב וחזר לעסוק בעריכת דין.
הוא גויס לסייע לעורך הדין רוורדי ג'ונסון בהגנה על ג'ון פ.א.
סנפורד, בעל העבדים במשפט הידוע של דרד סקוט.
גייר הוזמן להצטרף להגנה בזכות היכרותו עם חוקי מיזורי, ניסיונו בטיעונים בפני בית המשפט העליון ועמדותיו הדרומיות הנחרצות.
במהלך המשפט טען גייר בעד פיקוח פדרלי מוגבל על פסקי דין של בתי המשפט העליונים במדינות, התנגד לזכותו של דרד סקוט להגיש תביעה בבית משפט פדרלי, והצהיר כי פשרת מיזורי אינה חוקתית.
גייר זכה להכרה לאומית כעורך דין כבר בשנת 1840, כשהופיע במשפט מדינת מיזורי נגד דרנס.
דרנס הואשם בהריגה לאחר שהרג את מר דייוויס, עורך העיתון הדמוקרטי של סנט לואיס, The Argus.
בעיתון פורסם מאמר שתקף פוליטיקאים מסוימים, מה שהעליב את דרנס.
דרנס התעמת עם דייוויס והכה אותו מספר פעמים במקל ברזל.
דייוויס פונה לבית חולים ונפטר לאחר שמונה ימים.
ביום השמיני ניתח אותו ד"ר בומונט, מנתח מיומן, וביצע טרפינציה (פתיחת גולגולת לשחרור לחץ).
בטיעוניו טען גייר כי מותו של דייוויס נגרם מהניתוח ולא מהמכות שספג מדרנס.
בסופו של דבר הורשע דרנס בהריגה מדרגה שלישית או רביעית – הרשעה שהייתה למעשה כמעט זיכוי.
הטיעון של גייר, שנמשך יומיים, פורסם בחוברת, הודפס מחדש בבוסטון ושימש עורכי דין בניו אינגלנד כתקדים במקרים דומים.
הנרי גייר נישא לאחת משבע בנותיו של רופוס איסטון, מנהל הדואר הראשון של סנט לואיס.
היא הייתה אחת משלוש הנשים שגייר התחתן איתם.
במותו הותיר אחריו אלמנה, בן ושתי בנות.
גייר מת בסנט לואיס, מיזורי ב-5 במרץ 1859, ונקבר בבית הקברות בלפונטיין.
כביש גייר בסנט לואיס נקרא לכבודו.
הנרי לורנס דוז היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממסצ'וסטס, שכיהן בבית הנבחרים ובסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
הוא מוכר במיוחד בזכות "חוק דוז" (1887), שנועד לעודד את הטמעתם של הילידים האמריקאים באמצעות פירוק הממשל השבטי וביטול השליטה בקרקעות הקולקטיביות.
החוק, שהתמקד במיוחד בשבטים שב"טריטוריה האינדיאנית", קבע חלוקת קרקעות שבטיות למשקי בית פרטיים והענקת אזרחות אמריקאית לחבריהם, מה שהפך אותם גם לחייבי מס מדינתי ופדרלי.
בנוסף, ביטול התביעות לשטחי שבטים באותו אזור סלל את הדרך לקבלת אוקלהומה כמדינה בשנת 1907.
דוז נולד בקאמינגטון שבמסצ'וסטס ב-30 באוקטובר 1816. בשנת 1839 השלים את לימודיו באוניברסיטת ייל, לימד בגרינפילד (מסצ'וסטס) וערך את העיתון המקומי The Greenfield Gazette.
לאחר לימודי משפטים התקבל ללשכת עורכי הדין ב־1842 והחל לעסוק בעריכת דין ביישוב נורת' אדמס.
דוז הצטרף למפלגה הרפובליקנית ונבחר לבית הנבחרים של מסצ'וסטס בשנים 1848–1849 ו־1852. ב־1850 כיהן כחבר הסנאט של מסצ'וסטס, וב־1853 השתתף בוועידת החוקה של מסצ'וסטס.
בשנים 1853–1857 כיהן כתובע מחוזי של המחוז המערבי במסצ'וסטס.
בשנת 1856 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו עד 1875. בתקופת כהונתו נחשף לסקנדל קרדיט מובילייה כאשר קיבל 2,000 מניות מחבר הקונגרס .
במרץ 1871 תמך במימון פדרלי לסקר הגאולוגי החמישי של היידן, שהוביל להקמת הפארק הלאומי ילוסטון.
בנו, צ'סטר דוז, היה חבר בצוות, ואגם ילוסטון שימש בסיס לספינת קיטור מסחרית שנקראה על שם בתו, אנה.
דוז היה מתומכיו הראשונים של החוק להקמת הפארק.
ב־1875 נבחר לסנאט של ארצות הברית על ידי בית המחוקקים המדינתי (כמקובל אז) וכיהן עד 1893. בבית הנבחרים היה פעיל בוועדות הבחירות, התקציב והמכס, ותמך בחקיקת צעדים נגד העבדות ובתקופת השיקום.
כמו כן יזם הקמת נציבות הדיג והנהגת תחזית מזג אוויר יומית מטעם הממשלה.
בסנאט כיהן כיו"ר ועדת העניינים האינדיאניים, והתרכז בחקיקה שנועדה – לדעתו – לשפר את מצבם של הילידים האמריקאים באמצעות הטמעתם בחקלאות זעירה ובחברה הכללית.
ב־1869 היה ממייסדי "מועדון ערב שני" – אגודה ספרותית לגברים בפיטספילד, מסצ'וסטס.
בתקופת הנשיא רתרפורד הייז (1877–1881) היה דוז דמות מרכזית בזרם ה"חצי־גזעים" ("Half-Breeds") שתמך ברפורמה בשירות הציבורי.
בבחירות 1880, תכנן יחד עם ג'ורג' הואר וג'ון לונג אסטרטגיה למנוע את חזרתו של יוליסס ס.
גרנט או בחירתו של ג'יימס בליין כמועמדי המפלגה לנשיאות, ולקדם במקום זאת את הסנאטור ג'ורג' אדמונדס.
אף על פי שהתוכנית נכשלה, הזרם חבר בסופו של דבר לתומכי בליין והביא לבחירתו של ג'יימס גרפילד.
כאשר נכנס גרפילד לבית הלבן מינה את בליין לשר החוץ.
דוז והואר קיבלו אותו לזרם ה"חצי־גזעים", אך אדמונדס התנגד ולא תמך בו גם בבחירות 1884. בתקופה זו כתב דוז מכתבים גלויים בעד רפורמה בשירות הציבורי.
"חוק דוז" (1887) נועד לפרק את המבנה הקהילתי של השבטים האינדיאניים, לחלק קרקעות למשפחות ולהעניק להן אזרחות אמריקאית.
בשנת 1893 הוקמה "ועדת דוז" שנועדה לשכנע שבטים שהוחרגו מהחוק להסכים לחלוקת הקרקעות.
לאחר שהתקבלה הסכמת "חמשת השבטים המתורבתים", נרשמו חבריהם ברשימות ("Dawes Rolls"), ששימשו מאז בסיס להגדרת חברות בשבט.
לאחר פרישתו מהסנאט מונה דוז ליו"ר ועדת דוז, ושירת בתפקיד עשר שנים.
הוא ניהל מגעים לביטול בעלות הקרקע הקהילתית ולפירוק הממשלות השבטיות.
התוצאה הייתה אובדן של כ־90 מיליון אקר (כשני שלישים משטחי השבטים ב־1887), ו־90,000 ילידים הפכו חסרי קרקע.
המדיניות פגעה במבנה החברתי והכלכלי של השבטים והעמיקה את משברם.
דו"ח Meriam Report (1928), שהוזמן על ידי ממשל קולידג', קבע כי "חוק דוז" יושם באופן שפגע בזכויות הקרקע של הילידים והביא להחרפת מצבם החברתי והכלכלי.
דוז נפטר בפיטספילד שבמסצ'וסטס ב־5 בפברואר 1903.
הנרי האברד היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1829–1835, כסנאטור מטעם ניו המפשייר בשנים 1835–1841, וכמושל ניו המפשייר ה־18 בשנים 1842–1844.
הנרי האברד נולד ב־3 במאי 1784 בעיר צ'ארלסטאון שבניו המפשייר.
את לימודיו קיבל בבית, תחילה בלימודים קלאסיים בהנחיית מורים פרטיים, ולאחר מכן למד בדארטמות' קולג' וסיים את לימודיו בשנת 1803. הוא למד משפטים בפורטסמות' אצל ג'רמיה מייסון והתקבל ללשכת עורכי הדין של ניו המפשייר בסביבות שנת 1806. באותה שנה החל לעסוק בעריכת דין בצ'ארלסטאון.
בשנת 1813 נישא לסאלי ווקר דין, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
בשנת 1818 רכש האברד חמישים מניות בבנק סאפוק שבבוסטון, ששימש כבנק סליקה מרכזי.
בשנת 1810 נכנס האברד לראשונה לפוליטיקה המקומית ונבחר לתפקיד מנחה האספה העירונית.
במהלך חייו נבחר לתפקיד זה לא פחות משש־עשרה פעמים.
בנוסף כיהן כחבר מועצת העיר בשנים 1819, 1820 ו־1828, כתובע צבאי של חטיבת המיליציה החמישית, כתובע מחוזי של מחוז סאליבן בשנים 1823–1828 וכיועץ המשפטי של מחוז צ'שייר באותה תקופה.
בשנים 1827–1829 שימש כשופט לענייני צוואות במחוז סאליבן.
בתחילת דרכו הזדהה האברד עם המפלגה הפדרליסטית, אך ב־4 במרץ 1829 החל לכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם הסיעה הג'קסונית של תומכי אנדרו ג'קסון.
הוא כיהן בקונגרסים ה־21, ה־22 וה־23, ובקונגרס ה־22 עמד בראש הוועדה לפנסיות של לוחמי מלחמת העצמאות.
בשנת 1834 שימש גם כיושב ראש זמני של בית הנבחרים.
האברד עזב את בית הנבחרים ב־3 במרץ 1835 לאחר שנבחר לסנאט של ארצות הברית כחבר המפלגה הדמוקרטית.
בסנאט כיהן בקונגרסים ה־24, ה־25 וה־26, ועמד בראש ועדת התביעות.
כהונתו בסנאט הסתיימה ב־3 במרץ 1841.
לאחר מכן קיבל האברד את מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל ניו המפשייר, נבחר בבחירות כלליות בשנת 1842 ונבחר מחדש בשנת 1843. בתקופת כהונתו כמושל תמך בהפחתת מכסי המגן הפדרליים הגבוהים, גינה את עונש המוות, וקרא לחקיקה מדינתית שתצמצם רווחים מופרזים של בעלי מניות בתאגידים על חשבון הציבור.
כמו כן טען כי יש להעניק הקלות מס לנשים בעלות רכוש.
בשנים 1846–1849 שימש האברד כסגן גזבר פדרלי בבוסטון, ולאחר מכן שב לצ'ארלסטאון והמשיך לעסוק בעריכת דין.
הוא נפטר שם ב־5 ביוני 1857 ונקבר בבית העלמין פורסט היל.
הנרי גלן היה סוחר, קצין צבאי ופוליטיקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם סיעת תומכי הממשל בשנים הראשונות לאחר אימוץ חוקת ארצות הברית.
הנרי גלן נולד באולבני שבפרובינציית ניו יורק, ב־13 ביולי 1739, לג'ייקוב גלן ואליזבת קיילר.
אחותו, ג'נט (יאנסטייה), נישאה לאברהם קיילר, שכיהן כראש עיריית אולבני בשנים 1770–1776, עד שהוגלה בשל נטייה לתמיכה בכתר הבריטי ועבר להתגורר בקנדה.
אחיו כללו את יוהנס (ג'ון) גלן ואת יעקובוס (ג'ייקוב) טלר גלן.
העיר גלנס פולס נקראת על שם יוהנס, והעיירה גלנוויל נקראת על שם אב־המשפחה שלהם, סנדר לינדרטסה גלן.
שמו האמצעי של הנרי היה ג'ייקוב, ובשפה ההולנדית הופיע כשמות "הנדריק" ו"יעקובסה/יעקובוס".
הוא גדל בסביבה ההולנדית של אולבני ושנקטדי, ושמו מופיע במסמכים שונים באנגלית, בהולנדית, או בשילוב של שתיהן.
לעיתים שמו נרשם עם או בלי השם האמצעי, וכן במגוון איותים ("Hendrik", "Hendrick").
שם המשפחה מופיע לעיתים גם כ-"Glenn".
גלן הפך לסוחר, והצליח מאוד במסחר עם האינדיאנים ובספקולציות נדל"ן.
הוא ניהל חברה בשותפות עם אחיו יוהנס ועם יעקובוס טלר.
בנוסף, נחשב לאחד המתיישבים הלבנים הראשונים של סקנקטדי, ומונה ב־1767 למזכיר העיר – תפקיד שבו החזיק עד 1809. גלן היה בעל עבדים: מפקד האוכלוסין של ארצות הברית של 1790 רשם שבבעלותו שבעה עבדים, של 1800 רשם חמישה, וב־1810 – אפס.
בשנות ה-60 של המאה ה-18 מונה ללוטננט משנה ביחידת המיליציה של אחיו.
ב־1762 נישא גלן לאליזבת (אליסבט) פישר, ונולדו להם ילדים רבים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית מונה גלן למפקד הפלוגה השנייה של מיליציית סקנקטדי, בדרגת קפטן.
הוא שירת גם כחבר ב"וועדת הביטחון" של שנקטדי, ונבחר לכהן בקונגרס הפרובינציאלי של ניו יורק.
לאחר מכן מונה לקצין אספקה בצבא הקונטיננטלי של הקונגרס, בדרגת מייג'ור ובהמשך מונה לסגן ראש אגף האספקה, והגיע לדרגת קולונל.
קציני רכש היו אחראים על אספקת מזון, סוסים, עגלות, נשק, תחמושת, מדי צבא, אוהלים וציוד נוסף, ולהעבירו ליחידות החי"ר, הפרשים והתותחנים.
במהלך המלחמה שימש גם כאחד משלושת "נציבי ענייני האינדיאנים" של מדינת ניו יורק – גוף שהיה מופקד על משא ומתן עם שבטי ניו יורק במטרה לנתק אותם מתמיכה בבריטים ואף לגייס תמיכה בצד הפטריוטי.
לאחר המלחמה חזר גלן לפעילותו העסקית בסקנקטדי.
כתומך מוקדם של מה שעתיד להפוך ל"מפלגה הפדרליסטית", הוא כיהן בבית המחוקקים של מדינת ניו יורק בשנים 1786–1787. ב־1792 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן ארבע קדנציות – מהקונגרס השלישי ועד השישי – בין 4 במרץ 1793 ל־3 במרץ 1801. הוא לא התמודד מחדש ב־1800, ומחליפו היה .
ב־1810 שב לבית המחוקקים של ניו יורק וכיהן קדנציה נוספת.
גלן נפטר בסקנקטדי ב־6 בינואר 1814. ככל הנראה נקבר תחילה בבית העלמין של הכנסייה ההולנדית הראשונה בעיר; מאוחר יותר הועברו הקברים לבית העלמין "וייל" (Vale Cemetery), ובהם כנראה גם קברו.
לא כל המצבות הועברו, ולכן מיקום קברו המדויק אינו ידוע.
הנרי הראשון , שנקרא גם הנרי בוקלרק (Henry Beauclerk) בשל עניינו במחקר, היה בנו הצעיר ביותר של ויליאם הכובש.
הוא שלט כמלך אנגליה מ-1100 עד ל-1135, וירש את אחיו, ויליאם השני, "רופוס".
הוא נודע אף בכינוי "אריה הצדק".
שלטונו ידוע בעיקר בשל ההגבלות שהטיל על כוח המלך, שיפוריו במנגנון הממשלה, איחוד שטחי אביו והחלטתו מעוררת המחלוקת למנות את בתו כיורשת.
הנרי נולד בין מאי 1068 למאי 1069, ככל הנראה בסלבי (Selby), יורקשייר, שבאנגליה.
כבן הזקונים של המשפחה, נועד לתפקיד בישוף, ולכן זכה ללימוד אינטנסיבי ביחס לאציל צעיר בן התקופה.
ככל הנראה, היה הנרי הראשון מבין המלכים הנורמנים שדיבר אנגלית שוטפת.
אביו, ויליאם הכובש, חילק את אדמותיו לבניו באופן הזה:
רובר קיבל את דוכסות נורמנדיה.
ויליאם קיבל את ממלכת אנגליה.
הנרי קיבל 5,000 פאונד כסף, ונטען, כך על פי נבואה, כי יירש את כל אדמות אביו.
שני האחים הבכורים הגיעו להסכם, שבו נאמר כי אם ימות אחד מהם ללא יורש, יאוחדו שטחי אביהם תחת האח ששרד.
עם זאת, כאשר מת ויליאם השני ב-1100, היה רוברט בדרכו חזרה ממסע הצלב הראשון.
היעדרותו, כמו גם המוניטין הגרוע שיצא לו בקרב האצילים הנורמנים, עזרו להנרי לאחוז במפתחות המצבור המלכותי בווינצ'סטר.
הוא התקבל כמלך על ידי הבארונים המרכזיים, והוכתר שלושה ימים לאחר מכן, ב-5 באוגוסט, במנזר וסטמינסטר.
הוא פעל במהירות לחיזוק מעמדו בקרב האצילים, על ידי הוצאה לאור של ה-Charter of Liberties, שנחשב כאבי המגנה כרטה.
ב-11 בנובמבר 1100 נשא הנרי לאישה את מטילדה, מלכת אנגליה לעתיד (במקור אדית), בתו של מלקולם השלישי, מלך סקוטלנד.
מאחר שאדית הייתה גם אחייניתו של אדגר אתלינג, הטוען לכתר האנגלי, איחדו הנישואים בין משפחות המלכים הנורמנית והאנגלית.
עם זאת, לא היו הברונים הנורמנים מרוצים מנישואים אלה, ובתגובה לרגישותם בנושא שינתה אדית את שמה למתילדה עם נישואיה.
ב-1101 ניסה רוברט דוכס נורמנדיה לתפוס שוב את הכתר על ידי פלישה לאנגליה.
בברית אלטון, הסכים רוברט להכיר בהנרי כמלך אנגליה, ולחזור בשלום לנורמנדיה.
ב-1105, כדי לחסל את האיום המתמיד מצד רוברט, הוביל הנרי כוח פלישה מעבר לתעלה האנגלית.
ב-1106, הצליח להביס את צבאו הנורמני של אחיו, והכריז על דוכסות נורמנדיה כרכושה של אנגליה, מאחד בכך את אדמותיו של אביו.
כמלך, ביצע הנרי רפורמות חברתיות ומשפטיות, ביניהן:
השבת חוקי המלך אדוארד המודה.
לפני מותה ב-1118 ילדה מתילדה שלושה ילדים.
ב-29 בינואר 1121 הנרי נישא לאדליזה, בתו של גודפרי רוזן לאוביין, אך לא היו לו ילדים מנישואים אלו.
עם זאת הוא מחזיק בשיא מספר הילדים הבלתי חוקיים שנולדו למלך אנגלי, עם שיא מוערך של 25 ילדים.
בנו החוקי היחיד של הנרי הראשון, ויליאם אדלין, שהה על הספינה הלבנה בעת שטבעה ב-25 בנובמבר 1120, מול חופי נורמנדיה.
הנרי, שנותר ללא יורשים זכרים, נקט בצעד חסר התקדים של חיוב הבארונים שלו להשבע אמונים ולקבל את בתו מתילדה, אלמנתו של היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כיורשת שלו.
הנרי חלה ומת בדצמבר 1135, לאחר שעל פי הכרוניקן הנרי מהנטינגדון "אכל יותר מדי צמדאים" בניגוד להוראות רופאו.
על אף שבועת הנאמנות שנשבעו הבארונים למתילדה, מינה ונישואיה השניים לז'ופרואה החמישי, רוזן אנז'ו, אויב הנורמנים, היו לצנינים בעיניהם, ואפשרו לאחיינו של הנרי, סטפן מבלואה, להגיע לאנגליה ולתבוע את כס המלכות, כשהוא זוכה לתמיכה רחבה.
המאבק בין מתילדה לסטפן הגיע לכדי מלחמת אזרחים ארוכה, הידועה בשם "האנרכיה".
הסכסוך יושב לבסוף לאחר שסטפן הכריז על בנה של מתילדה כיורשו, ולאחר מותו הוכתר אותו בן כהנרי השני, מלך אנגליה.
הפרשנות לאישיותו של הנרי על ידי היסטוריונים השתנתה עם הזמן.
היסטוריונים מוקדמים יותר כמו אוסטין פול וריצ'רד סאות'רן ראו בהנרי שליט אכזר וקשוח.
היסטוריונים עדכניים יותר, רואים את הדרך בה יישם צדק בממלכתו בצורה אוהדת הרבה יותר, במיוחד כשהם עומדים מול אמות המידה של מערכת הצדק של היום, ורואים בו מלך אינטליגנטי ומוכשר.
אבל אפילו גרין ציין שהנרי היה "במובנים רבים מאוד לא נעים", ואלן קופר ציין שרבים מהכרוניקנים בני זמננו כנראה פחדו מהמלך מכדי להשמיע ביקורת רבה.
היסטוריונים דנו גם באיזו מידה הרפורמות המנהליות של הנרי היוו באמת הקדמה למה שהוליסטר וג'ון בולדווין כינו שיטתית, "מלכות מנהלית", או האם השקפתו נותרה מסורתית ביסודה.
הנרי תואר בפרטי פרטים של ידי אנשי תקופתו:
ההיסטורנית שמצאה וזיהתה את שרידי ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה, העלתה קמפיין בניסיון למצוא את שרידיו של הנרי הראשון באזור בו שכן מנזר רידינג.
הנרי הרביעי היה מלך אנגליה והלורד של אירלנד משנת 1399 ועד מותו.
הוא היה המלך העשירי למניין מלכי בית פלנטג'נט והטוען לתואר מלך צרפת.
הנרי נולד בטירת בולינגברוק (Bolingbroke Castle) שבמחוז לינקולנשייר ולפיכך הוא כונה הנרי בולינגברוק.
אביו, ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, היה בנו השלישי של אדוארד השלישי, מלך אנגליה והוא זכה לעמדת השפעה מרכזית במהלך רוב תקופת מלכותו של בן דודו של הנרי, ריצ'רד השני, שבסופו של דבר הודח על ידי הנרי הרביעי.
אמו של הנרי הייתה בלאנש, שהייתה יורשת של חלק מכובד של אחוזות בית לנקסטר, וכך היה הנרי למלך הראשון מענף בית לנקסטר של בית פלנטג'נט.
הנרי היה בנם של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, בנו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה, ושל בלאנש, דוכסית לנקסטר.
אחת מאחיותיו הבכורות, פיליפה, נישאה לז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל ואחותו האחרת, אליזבת', הייתה אמו של ג'ון הולנד, דוכס אקסטר.
אחותו למחצה הצעירה, קתרין, בתו של אביו מאשתו השנייה, קוסטסנס מקסטיליה, הייתה המלכה הרעיה של מלך קסטיליה.
כמו כן היו לו ארבעה אחים ואחיות למחצה שנולדו לקתרין סווינפורד (Katherine Swynford), שהייתה האומנת של אחיותיו, לאחר מכן הפילגש של אביו במשך שנים ומאוחר יותר אשתו השלישית של ג'ון מגונט.
לארבעה ילדים אלה הוענק שם המשפחה בופורט (Beaufort), על שם הטירה שהייתה בבעלותו של אביהם במחוז שמפאן שבצרפת.
יחסיו של הנרי עם אמו החורגת, קתרין סווינפורד, היו חיוביים, אך יחסיו עם ילדיה היו מגוונים.
בצעירותו היה נראה שהוא מקורב לכולם, אך יריבויותיו עם הנרי ותומס בופורט הוכחו כבעייתיות לאחר 1406. גיסו, רלף נוויל, נותר אחד מתומכיו החזקים וכך היה גם אחיו למחצה של הנרי, ג'ון בופורט, למרות שהנרי ביטל את התואר מרקיז שהוענק לג'ון על ידי ריצ'רד השני.
תומאס סווינפורד, בנה של קתרין מנישואיה הראשונים ליו סווינפורד, היה להנרי לבן לוויה נאמן נוסף.
תומאס היה מפקד טירת פונטפרקט, בה מת ריצ'רד השני.
ג'ואן, בתם של ג'ון מגונט ושל קתרין סווינפורד, הייתה סבתם של אדוארד הרביעי ושל ריצ'רד השלישי.
ג'ואן נישאה לרלף נוויל, רוזן וסטמורלנד.
בתם ססיליה נישאה לריצ'רד דוכס יורק ונכדיה, שהיו מלכי בית יורק נלחמו בצאצאיו של הנרי הרביעי לבית לנקסטר במלחמות השושנים.
שני בתי המלוכה התפייסו כאשר נכדתה של ססיליה, אליזבט מיורק, נישאה ליורש של בית לנקסטר, הנרי השביעי.
הנרי וריצ'רד, שהיו בני דודים מדרגה ראשונה וחברי ילדות, הוכנסו יחדיו כחברים במסדר הבירית ולזמן מה היה הנרי מאנשי חצר המלכות של ריצ'רד.
הוא השתתף במרד של הלורדים (Lords Appellant) כנגד ריצ'רד ב-1387. לאחר דיכוי המרד לא העניש ריצ'רד את הנרי, למרות שהוא דן רבים מהברונים המורדים האחרים למוות או לגלות.
למעשה, העלה ריצ'רד את הנרי מתואר רוזן לתואר דוכס.
הנרי בילה את כל שנת 1390 בסיוע למצור הבלתי מוצלח על וילנה (אז בירתה של הדוכסות הגדולה של ליטא), שהוטל עליה על ידי המסדר הטבטוני, יחד עם 300 מחבריו האבירים.
במהלך מסעו לליטא הוא שבה 300 נסיכים מקומיים והביא אותם לאנגליה.
מסעו השני לליטא ב-1392 בראשות צבא קטן של 100 איש, כולל קשתים עלה לקופת בית לנקסטר 4360 ליש"ט.
למרות מאמציהם של הנרי ואנשיו, הסתיימו שנתיים של מצור על וילנה בלא כלום.
בשנים 1392–1393 עלה לרגל הנרי לירושלים, שם הוא ביקר בכנסיית הקבר ובהר הזיתים.
מאוחר יותר הוא נשבע להוביל מסע צלב ל"שחרור ירושלים מהכופרים", אך הוא מת לפני שהגשים את משימתו.
היחסים בין הנרי לריצ'רד נכנסו למשבר שני ב-1398. הערה שהפטיר הנרי בנוגע לשלטונו של ריצ'רד התפרשה כבגידה על ידי תומאס דה מאובריי (Thomas de Mowbray), דוכס נורפוק.
השניים הסכימו ליישב את הסכסוך ביניהם בדו-קרב, אך לפני תחילת הדו-קרב החליט המלך להגלות את הנרי (באישורו של ג'ון מגונט), כדי למנוע את שפיכות הדמים.
מאובריי עצמו הוגלה לכל חייו.
ג'ון מגונט מת ב-1399. ללא כל הסבר, ביטל ריצ'רד השני את המסמכים שאפשרו להנרי לרשת את נחלותיו של אביו באופן אוטומטי.
תחת זאת, היה על הנרי לבקש מריצ'רד את הזכות לרשת את האדמות.
לאחר שהתלבט, נפגש הנרי עם תומאס ארונדל (Arundel), הארכיבישוף מקנטרברי, שאיבד את תפקידו עקב מעורבותו במרד הלורדים נגד ריצ'רד.
הנרי וארונדל שבו לאנגליה בעת שריצ'רד היה בעיצומו של מסע צבאי לאירלנד.
עם ארונדל כיועצו, החל הנרי במסע צבאי, הוא החרים אדמות ממתנגדיו והורה לחייליו להחריב את החלק העיקרי של צ'שייר.
עד מהרה צבר הנרי מספיק כוח ותמיכה כדי להכריז על עצמו כמלך הנרי הרביעי, לכלוא את ריצ'רד השני (שמת בכלאו בנסיבות מסתוריות) ולעקוף את היורש בכוח לכתר, אדמונד מורטימר (Edmund Mortimer) בן השבע.
הכתרתו של הנרי ב-13 באוקטובר 1399 הייתה הפעם הראשונה מאז הכיבוש הנורמני של אנגליה בה נשא המלך האנגלי נאום בשפת עמו.
הנרי התייעץ עם הפרלמנט לעיתים קרובות, אך לעיתים הוא היה בעימות עם חברי הבית, בעיקר בנוגע לנושאים דתיים.
בעצתו של ארונדל, השיג הנרי מהפרלמנט את הסכמתו לחוק שהתיר להעלות על המוקד כופרים (De heretico comburendo) ב-1401. צעד זה נועד בעיקר לדיכוי התנועה הדתית של הלוֹלרדים, שנוסדה על ידי ג'ון ויקליף במאה ה-14. ב-1410 הציע הפרלמנט להפקיע את אדמות הכנסייה.
הנרי סירב לתת יד לתקיפת הכנסייה שסייעה לו לעלות לשלטון.
הבעיה העיקרית הראשונה של הנרי כמלך הייתה ההחלטה בדבר גורלו של ריצ'רד השני.
לאחר מזימת התנקשות ("המרד של חג ההתגלות") בינואר 1400, מת ריצ'רד בכלא, ככל הנראה מרעב.
ריצ'רד היה בן 33 במותו.
למרות שלעיתים קרובות נחשד הנרי ברציחת קודמו, לא קיימת שום הוכחה חותכת להאשמה זו.
כמה מהכרוניקות מעלות טענה שלמעשה ריצ'רד הרעיב את עצמו למוות, טענה שמתיישבת עם מה שהיה ידוע על אופיו.
למרות שמתועדות ההכנות להעברת גופתו של ריצ'רד כבר ב-17 בפברואר, אין כל בסיס לסברה שהוא לא מת ב-14 בפברואר, כפי שמצוין בחלק מהכרוניקות.
בכל מקרה ניתן לומר, על פי בחינת השלד של ריצ'רד, שמותו לא נגרם מפעולה אלימה כלשהי.
לאחר מותו, הועברה גופתו של ריצ'רד לקתדרלת סנט פול הישנה והוצבה שם כדי להוכיח לתומכיו שהוא אכן מת, ואף על פי כן לא הופסקו השמועות שריצ'רד לא מת והוא הכין את עצמו במשך שנים לשוב לשלטון.
הנרי דאג לקבורתו החשאית של ריצ'רד בכנסיית קינגס לאנגלי שבהרטפורדשייר, שם הוא נותר עד שיורשו של הנרי הרביעי, הנרי החמישי, החזיר את גופתו ללונדון וקבר אותו במנזר וסטמינסטר.
הנרי העביר את רובה של תקופת מלכותו בהגנה על עצמו מפני מזימות, מרידות וניסיונות רצח.
מרד חג ההתגלות בראשית שנת 1400 הייתה מזימה שתוכננה על ידי ג'ון הולנד, דוכס אקסטר (אחיו למחצה של ריצ'רד השני), אחיינו תומאס הולנד ותומס לה דספנסר, שזממו לרצוח את הנרי בזמן שהיה בטורניר בטירת וינדזור בחג ההתגלות ולהשיב את ריצ'רד לכסאו.
המזימה התגלתה והקושרים נתפסו והוצאו להורג.
בסוף אותה שנה פרץ בוויילס מרד גלינדור, בהנהגתו של אווין גלינדור (Owain Glyndŵr), שהחזיק את התואר העתיק של נסיך ויילס.
הפרלמנט האנגלי הגיב על המרד על ידי העברת חוקי העונשין כנגד ויילס (Penal Laws against Wales 1402).
סטודנטים באוניברסיטת אוקספורד הפסיקו את לימודיהם כדי להצטרף למלחמה בגלינדור.
פועלים ובעלי מלאכה וולשים נטשו את מעסיקיהם באנגליה ושבו למולדתם בהמוניהם.
פעולות האיבה נמשכו לסירוגין עד ל-1414 לערך.
בין השנים 1402–1408 ביצע בית פרסי שלושה ניסיונות למוטט את משטרו של הנרי.
ב-1403 הביס הנרי צבא מורדים בראשותו של הנרי פרסי (הוטספור), שכרת ברית עם גלינדור, בקרב שרוסברי (Shrewsbury).
פרסי נהרג בקרב מפגיעת חץ בפניו.
תומאס פרסי, ריצ'רד ונבלס (Venables) וריצ'רד ורנון (Vernon) נתלו, נגררו ובותרו בפומבי ב-23 ביולי וראשיהם הוצגו בפומבי.
הנרי פרסי (האב) נמלט לסקוטלנד.
ב-1405 הוביל ריצ'רד לה סקרופ (Richard le Scrope), הארכיבישוף מיורק, מרד בצפון אנגליה.
סקרופ ומנהיגים נוספים של המרד הוצאו להורג.
הנרי פרסי נמלט שוב לסקוטלנד.
ב-1408 פלש שוב פרסי לצפון אנגליה עם בעלי בריתו הסקוטים והנורת'מברים והוא הובס בקרב ברמהאם מור (Bramham Moor) ונהרג.
חלק מהצלחתו של המלך בדיכוי מרידות נזקף לזכות יכולתו הצבאית של בנו הבכור הנרי מונמות'.
אך בסוף תקופת מלכותו של הנרי חזרה האגדה על כך שריצ'רד השני עדיין חי.
השמועות סיפרו כי זה האחרון מסתתר בחצר המלכות הסקוטית ורק ממתין לאות מבעלי בריתו לשוב ללונדון ולקבל חזרה את כתרו.
מתחזה מתאים נמצא וסייסו לשעבר של ריצ'רד הפיץ את השמועה שאדונו חי בסקוטלנד.
בראשית תקופת מלכותו אירח הנרי הרביעי את מנואל השני, קיסר האימפריה הביזנטית, היחיד מבין קיסרי האימפריה הביזנטית שביקר אי פעם באנגליה.
הביקור התקיים בין דצמבר 1400 ועד ינואר 1401 בארמון אלת'ם, שם התקיימה תחרות הפלה ברומח לכבודו.
הנרי אף העניק לקיסר סכומי כסף עם עזיבתו כדי לסייע לו במלחמתו באימפריה העות'מאנית.
ב-1406 לכדו שודדי ים אנגלים את מי שעתיד היה למלוך כג'יימס הראשון, מלך סקוטלנד ליד חופי כף פלמבורו (Flamborough Head), בדרכו לצרפת.
ג'יימס הועבר לידיו של המלך האנגלי ונותר כאסיר עד לסוף תקופת מלכותו של הנרי.
שנות מלכותו האחרונות של הנרי עמדו בסימן מצב בריאותו הקשה.
הוא סבל ממחלת עור שעיוותה את גופו ויותר מכך, הוא סבל מהתקפים קשים של מחלה ביוני 1405, באפריל 1406,ביוני 1408, במהלך חורף 1408–1409, בדצמבר 1412 ולבסוף במרץ 1413. היסטוריונים של מדע הרפואה היו חלוקים ביניהם זמן רב על טיבה של מחלתו של הנרי.
מחלת העור הייתה עשויה להיות סוג של צרעת (לא בהכרח הצרעת המוכרת לרפואה המודרנית).
אפשרות אחרת היא שהייתה זו מחלת הפסוריאזיס או סוגים אחרים של מחלות עור.
בנוסף הועלו ההשערות שהנרי סבל משורה של מחלות החל מאפילפסיה ועד למחלות הקשורות למחזור הדם.
כמה מכותבים בני זמנו חשו שהנרי לקה בצרעת כעונש על יחסו לריצ'רד לה סקרופ, שהוצא להורג בהוראת הנרי ביוני 1405 לאחר מרד כושל.
על פי הכרוניקאי רפאל הולינשד, נפוצה נבואה שהמלך ימות בירושלים ומחזהו של ויליאם שייקספיר על הנרי הרביעי חוזר על נבואה זו.
הנרי פירש נבואה זו שהוא ימות במסע צלב.
במציאות, הוא מת ב"חדר ירושלים" (Jerusalem Chamber) שבמגורי אב המנזר של מנזר וסטמינסטר, ב-20 במרץ 1413, בשעה שהפרלמנט היה מכונס.
שלא כמו רובם של קודמיו, לא נקבר הנרי וגם לא אשתו השנייה ג'ואן מנווארה, במנזר וסטמינסטר, אלא בקתדרלת קנטרברי, בחלקה הצפוני של קפלת טריניטי, ממול לקברו של תומאס בקט.
פולחן בקט שגשג בתקופה ההיא, כפי שמתואר במקורות כתובים מהתקופה כמו סיפורי קנטרברי של ג'פרי צ'וסר ונראה היה שהנרי היה מסור לפולחן זה או לפחות להוט להיות קשור אליו.
הסיבות לקבורתו בקנטרברי שנויות במחלוקת, אך סביר שהנרי קישר את עצמו לבקט מסיבות של תועלתנות פוליטית, הווה אומר, הלגיטימציה של השושלת שלו לאחר שהכתר נלקח על ידו מידי ריצ'רד השני.
באופן משמעותי, בעת הכתרתו, הוא נמשח בשמן קדוש שהייתה אמונה שהוא ניתן לבקט על ידי מרים, אם ישו זמן קצר לפני מותו ב-1170. שמן זה נשמר בתוך כלי זהב מיוחד שעוצב בצורת נשר.
על פי אחת הגרסאות לסיפור זה, השמן הועבר לסבו של הנרי מצד אמו, הנרי מגרוסמונט, דוכס לנקסטר הראשון.
סימן לקשר המכוון של הנרי לבקט ניתן לראות גם במבנה הקבר שלו, שאלמנטים עיטוריים בו מקושרים לדמותו של בקט.
גופתו של הנרי נחנטה היטב וכשהיא הוצאה מהקבר ב-1832 התברר שהפסלים בדמותו תאמו את מראהו האמיתי.
הנרי נישא לראשונה ב-1380 למרי דה בוהאן.
מרי דה בוהאן מתה ב-1394, בעת שילדה את בתם הצעירה, ולא זכתה לראות את בעלה עולה על כס המלוכה.
ב-1403 נישא הנרי בשנית לז'אן מנווארה, מלכת אנגליה, בתו של שארל השני, מלך נווארה ואלמנתו של ז'אן החמישי, דוכס ברטאן.
לזוג לא נולדו ילדים משותפים, אך לז'אן היו שמונה ילדים מנישואיה הראשונים.
הנרי החמישי, מלך אנגליה היה מלך אנגליה מ-1413 ועד למותו.
הוא היה המלך השני לבית לנקסטר.
לאחר התנסות בלחימה כנגד הוולשים במהלך המרד של אווין גלינדור (Owain Glyndŵr) וכנגד בית פרסי בקרב שרוסברי (Shrewsbury), היה הנרי מעורב בעימות על רקע פוליטי עם אביו, הנרי הרביעי, שבריאותו התרופפה החל משנת 1405 ועד למותו.
לאחר מות אביו ב-1413 הוכתר הנרי כמלך אנגליה ויצא למלחמה נגד צרפת במלחמת מאה השנים (1337-1453).
הצלחותיו הצבאיות הגיעו לשיאן בניצחונו המפורסם בקרב אז'נקור בשנת 1415 והוא היה קרוב לכיבוש של כל צרפת.
לאחר חודשים של משא ומתן עם שארל השישי, מלך צרפת, הוכר הנרי על פי הסכם טרואה ב-1420 כעוצר וכיורש העצר לכתר הצרפתי, ובסופו של דבר הוא נישא לבתו של שארל, קתרין מוולואה.
לאחר מותו הפתאומי של הנרי בצרפת שנתיים לאחר מכן, עלה במקומו על כס המלכות בנו התינוק, הנרי השישי.
הנרי נולד בטירת מונמות' שבדרום-מזרח ויילס.
מסיבה זו הוא כונה עד עלייתו לכס המלכות הנרי מונמות'.
הוא היה בנם של הנרי בולינגברוק, לימים הנרי הרביעי ושל מרי דה בוהאן .
הנרי היה נכדו של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר ונינו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה.
בעת לידתו מלך על אנגליה בן דודו של אביו, ריצ'רד השני.
מאחר שהנרי לא היה מיועד למלוך, לא נרשם במדויק תאריך לידתו.