tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ערן בירן (בר ברימר; אורח בעונה 2) – האקס החתיך של ניצן.
יניב (גיא מזיג; אורח עונה 2) – ממציא משחק הקלפים "יניב".
רז (טס השילוני; עונה 3) – החברה החדשה של נטע מהאוניברסיטה.
סבתא של אלכס (אורחת בעונה 1) – יוטיוברית שעושה ביקורות על חטיפי כלבים.
דוד דביר (בתפקיד עצמו) – שופט בתחרות ריקודים, שבטעות הגיע לשפוט ב"נס ציונה גוט טאלנט".
מוריס גלידה - הוא היה בעל הגלידרייה בעונה 3 ואז מכר אותה למישהו עם מבטא אירופאי שהפך אותה לשטרוופאליה.
לאחר פרישתו מניהול הגלידרייה הוא הגשים את חלומו לתצפת על לווייתנים.
בנוסף הוא נבלע על ידי לוויתן ושרד.
תוכנית האירוח "האולפן שלי בנץ" שודרה במהלך העונה הראשונה והשנייה בצמוד לשידור הסדרה.
תוכנית האירוח שודרה בהנחיית שרון טייכר (שמשחק בסדרה את הדמות "גרי גדרון"), ובה שחקני הסדרה התארחו באולפן, התראיינו וניתחו את הפרקים.
סדרה זאת משודרת תמיד אחרי הפרק של "האחיין שלי בנץ" בפרק התואם.
סדר זה נשמר גם בשידורים החוזרים.
בכל סוף עונה (פרק 20) נערך פרק חגיגי בהשתתפות מרבית חברי קאסט השחקנים.
לאחר שתוכנית "האולפן" נעדרה במהלך העונה השלישית, נערך אירוע לייב מצולם על הבמה, שחולק ל-4 פרקים.
באירוע הזה, למרות שלא השתתף כאורח, נכח גם יניב לוי בתור דמותו מהסדרה "קוליש" לצד המנחה שרון טייכר.
מספר הפרקאורחיםתאריך שידור מקורי 1אמה אלפי ונועה אסטנג'לוב24 בנובמבר 20252חן רוטמן ועומר עציון25 בנובמבר 20253דרור ויידמן ודן מסר26 בנובמבר 20254ראם קופלוביץ' ואורי ורד27 בנובמבר 2025
הפודקאסט שלי בנץ – בגרות או למות
את העונה השלישית של הסדרה ליווה הסכת בשם "הפודקאסט שלי בנץ – בגרות או למות", בהנחייתם של אושרית סרוסי ("שיא-גל מדמון"), עומר עציון ("תומי חזות") וחן רוטמן ("ארמונד"), אשר שודר בימי שני וחמישי.
ההסכת החליף את תוכנית האירוח "האולפן שלי בנץ", ובשונה מ"האולפן שלי בנץ" השחקנים משוחחים בתור הדמויות שלהם בסדרה.
כמו בסדרה "האולפן שלי בנץ", בכל פרק הצטרפו אורחים מיוחדים.
ניר וולף מ"ישראל היום" כתב כי "האחיין" אמנם לא המציאה את הגלגל.
גם היא בנויה על בסיס שבלונה רגילה של סדרות נעורים, ועדיין היא נעימה ושנונה, משוחקת ומבוימת טוב יותר ממרבית סדרות הז'אנר (וגם מחלק נכבד מהסדרות למבוגרים)".
כתב על הסדרה כי "האחיין שלי בנץ" היא כל מה שאפשר לבקש מסדרה קומית: פרועה, אינטליגנטית ואפילו חתרנית לפרקים, שתצחיק גם מבוגרים.
בפרקים קצרים, כיפיים ברוחם ומטופשים במידה, גיבוריה מדברים לנוער בגובה העיניים ומפרקים את המערכת החברתית של התיכון דרך העיניים של האאוטסיידרים".
כליל חיון ממעריב חלק שבחים לסדרה וכתב כי "בניגוד לסיטקומים שממש מתעקשים במכוון לקפוא על שמריהם (היוש קופה ראשית), "בנץ" מחפשת כל הזמן כיצד להתפתח ולהשתנות, וזה מבורך...
הסדרה נטועה קודם כל בבסיס רחב של אהבת אדם והמון המון לב".
האחים ג'ונאס – ההופעה בתלת מימד הוא סרט הופעה בתלת-ממד בשנת 2009. הוא יצא לאור בארצות הברית ובקנדה ב-27 בפברואר 2009 ויצא לאור במדינות אחרות בהמשך.
בסרט מככבים קווין, ג'ו וניק ג'ונאס מלהקת הפופ האמריקאית, האחים ג'ונאס, בבכורה הקולנועית שלהם.
הסרט מלווה את האחים ג'ונאס במהלך סיבוב ההופעות שלהם, Burnin' Up Tour, מאחורי הקלעים בניו יורק, כשהם מתראיינים ומופיעים בטלוויזיה כדי לקדם את צאתו לאור של אלבום האולפן השלישי שלהם, A Little Bit Longer, בין התאריכים 9–11 באוגוסט 2008 ומופיעים במדיסון סקוור גארדן.
הסרט כולל הופעות של שירים מתוך אלבום האולפן השני שלהם ואלבום האולפן השלישי שלהם, שצולמו במהלך סיבוב ההופעות שלהם בין התאריכים 13–14 ביולי 2008 באנהיים.
מופיעים לצד האחים ג'ונאס גם כוכבי האורח דמי לובאטו בשיר "This Is Me", טיילור סוויפט בשיר "Should've Said No" ושומר הראש של האחים - ביג רוב בשיר "Burnin' Up".
הסרט גם מציג לראשונה שני שירים חדשים, "Love Is On The Way", שצולם סנטרל פארק, ו-"Live to Party", שישמש מאוחר יותר גם כשיר הנושא לסדרת הטלוויזיה שלהם בערוץ דיסני.
קווין ג'ונאס - גיטרה, קולות גיבוי
ג'ו ג'ונאס - שירה, גיטרה
ניק ג'ונאס - גיטרה, שירה, תופים, פסנתר
טיילור סוויפט - שירה, גיטרה
ג'ון טיילור - מנהל מוזיקלי / גיטרה
"This Is Me" (עם דמי לובאטו)
"Should've Said No" (עם טיילור סוויפט)
"Burnin' Up" (עם ביג רוב)
פסקול הסרט יצא לאור ב-24 בפברואר 2009, שלושה ימים לפני יציאתו של הסרט.
הגיע למקום השלישי בבילבורד 200 .
הסרט זכה בעיקר לביקורות שליליות מצד המבקרים; הוא מחזיק בציון "רקוב" של 24% באתר צובר Rotten Tomatoes בהתבסס על 76 ביקורות (15 טריים, 61 רקובים).
בקונצנזוס נכתב: "האחים ג'ונאס – ההופעה בתלת מימד צריכה לרצות את מעריציהם של האחים, אך עבור אנשים שאינם גרופים, סרט ההופעה הזה הוא רדוד ולא אינטליגנטי." ב-Metacritic הסרט זוכה לציון 45 מתוך 100 בהתבסס על 14 ביקורות.
באופן כללי, המבקרים קטלו את הסרט בגלל חוסר רלוונטיות לאנשים מחוץ לקהל המעריצים של הלהקה.
נכון לשנת 2013, זהו סרט ההופעה השישי הרווחי ביותר לאחר ג'סטין ביבר: הסרט, מייקל ג'קסון: This Is It, האנה מונטנה ומיילי סיירוס: מופע הטוב שבשני העולמות (בו היה לאחים ג'ונאס תפקיד אורח), וואן דיירקשן וקייטי פרי: חלק ממני.
הסרט היה מועמד לפרסי בחירת הנוער בשנת 2009 בקטגוריות "בסרט המוזיקה/ריקוד הנבחר" ו"אלבום הפסקול הנבחר".
הסרט היה מועמד גם לשני פרס פטל הזהב כולל "הזוג הגרוע ביותר" עבור האחים ג'ונאס אך הם זכו בסופו של דבר בפרס "השחקן הגרוע ביותר".
הסרט יצא לאור ב- DVD ובלו-ריי ב-30 ביוני 2009. בארצות הברית, מהדורת הבלו-ריי של הסרט כוללת את גרסת האנגליף 3D,
האחיזה הסינגפורית היא סדרת דרמה בת שישה פרקים של רשת ITV.
הסדרה היא עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'.
פארל משנת 1978. הסיפור מתאר פרשת אהבה שמתרחשת בתקופת הפלישה היפנית לסינגפור.
בסדרה מככבים לוק טרדוויי, דייוויד מוריסי ואליזבת טאן.
שידור הבכורה של הסדרה היה בערוץ BBC First באוסטרליה ב-26 ביולי 2020. ב-13 בספטמבר אותה שנה שודרה הסדרה בבריטניה בערוץ ITV.
העלילה מתמקדת במשפחת בלאקט הבריטית, שמנהלת חברת סחר מובילה בסינגפור בתקופה הקולוניאלית, ובמתיו וב, בנו של השותף לעסקים של מר בלאקט.
וולטר בלאקט מעוניין שמתיו וב יתחתן עם בתו ג'ואן, אבל מתיו עצמו מתעניין יותר באישה סינית מסתורית בשם ורה צ'אנג.
כשהיפנים פולשים לסינגפור וכובשים אותה, בני הזוג נאלצים להיפרד.
מתיו מנסה להבין מהי "האחיזה הסינגפורית" עליה מדברים כולם, ומקבל תשובות שונות מאנשים שונים.
צ'ארלס דאנס – מר וב
לוק טרדוויי – מתיו וב
דייוויד מוריסי – וולטר בלאקט
ג'ורג'יה בליזרד – ג'ואן בלאקט
ג'יין הורוקס – סילביה בלאקט
לילו באייר – קייט בלאקט
לוק ניוברי – מונטי בלאקט
קולם מיני – מייג'ור ברנדן ארצ'ר
אליזבת טאן – ורה צ'אנג
בפברואר 2018 הזמינה ITV את ההפקה של הסדרה על פי הספר "האחיזה הסינגפורית" מאת ג'.
חברת ההפקה Mammoth Screen פנתה לכריסטופר המפטון בבקשה לכתוב את התסריט.
המפטון, שהכיר היטב את פארל לפני מותו ב-1979, הסכים מיד.
מפיק הסדרה היה דמיין טימר, ושלב הצילומים החל בתחילת 2019.
הסדרה צולמה באתרים שונים בקואלה לומפור ובפננג שבמלזיה, ולא בסינגפור שהייתה כבר מפותחת מכדי לשקף את המראה והתחושה של התקופה הקולוניאלית.
האחוזות "קרקוסה סרי נגארה" שבגנים הבוטניים של פרדאנה בקואלה לומפור שימשו לצילומי הבתים של משפחת בלאקט ושל מר וב.
מטוס וינטג' ממוזיאון בבסיס צבאי שימש לצילום נחיתתו של מתיו וב, ועיירה נטושה קרוב לנמל התעופה הבינלאומי קואלה לומפור שימש לצילומי השריפות.
הקרב על נהר סלים צולם אף הוא קרוב לקואלה לומפור, וכך גם סצנת המטעים שצולמה במטעי בורגה.
האחים וורנר הנפשה הוא אולפן הנפשה אמריקאי בבעלות חטיבת הילדים העולמית של האחים וורנר.
האולפן קשור בין היתר לזיכיון הדמויות של הלוני טונס וסרטי ההנפשה של DC קומיקס.
האולפן הוא יורשו של Warner Bros.
Cartoons, האולפן שהפיק במקור את סרטי ההנפשה על לוני טונס בשנים 1933 עד 1963, ומשנת 1967 עד 1969. וורנר הקימה מחדש את חטיבת ההנפשה שלה בשנת 1980 כדי לייצר עבודות הקשורות ללוני טונס, כאשר מערך השידור של טרנר התמזג עם חברת טיים וורנר (כיום WarnerMedia) בשנת 1996.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, אחרי הפקה מוצלחת ביותר של הסרט "באטמן" החלה חברת וורנר, בשיתוף עם חברת הקומיקס DC קומיקס ליצור סדרות הנפשה המבוססות על גיבורי הקומיקסים שלה: באטמן, סופרמן וליגת הצדק.
בשנת 1992 עלתה למסכים סדרת ההנפשה "באטמן: איש העטלף" שזכתה להצלחה רבה וביקורות נלהבות עקב טכניקת ההנפשה החדשנית והעלילה הבוגרת, המתוחכמת והגותית שנתנה כבוד לצופים ולמורשת העטלף.
בעקבות הצלחות סדרה זו נוצרו לה 3 סדרות המשך ("באטמן ורובין", "באטמן – הסדרה החדשה" ו"באטמן 2000") וכן סדרות נוספות על גיבורי DC: סופרמן וליגת הצדק.
בשנת 2000 יצאה גם הסדרה "באטמן: הדור הבא" המתארת את קורותיו של באטמן בעתיד הרחוק בגות'אם סיטי כאשר ברוס ויין יצא לגמלאות ומדריך נער צעיר שיתפוס את מקומו.
כמו כן, במהלך אותן שנים, הפיקו וורנר מספר סדרות הנפשה היתוליות בשיתוף עם סטיבן ספילברג.
בינואר 2013 הקימו האחים וורנר את חברת ההנפשה "Warner Animation Group" שם הפיקו סרטי הנפשה כגון: "סרט לגו", "חסידודס", "סרט לגו באטמן", "סרט לגו נינג'גו", "מפלצות בשלג" ועוד.
בשנים האחרונות, האולפן התמקד בעיקר בהפקת סדרות טלוויזיה וסרטי הנפשה של דמויות שנוצרו מנכסים אחרים שבבעלות האחים וורנר, כולל DC קומיקס, Metro-Goldwyn-Mayer (באמצעות Turner Entertainment Co.) ו-Hanna-Barbera Productions.
לוני טונס: הסרט המטורף מטורף של באגס באני (1981)
דאפי דאק באי הקסום (1983)
דאפי דאק ומכסחי הברווזים (1988)
לוני טונס: חוזרים לאקשן (2003)
עלילות טייני טון - כיף של חופשה (1992)
באטמן הדור הבא: שובו של הג'וקר (2000)
הרפתקאותיו החדשות של באטמן (1997-1999)
האחים דובי היא להקת רוק אמריקאית מסן חוזה, קליפורניה, הידועה בגמישותם בביצועים בז'אנרים רבים ובהרמוניות הקולות של חברי הלהקה.
משנת 1970 עד 1975 הופיע הסולן הראשי ג'ונסטון וכלל רוק מיינסטרים עם אלמנטים של פולק, קאנטרי ו-R&B.
מייקל מקדולד הצטרף ללהקה בשנת 1975 כנגן קלידים וכסולן שני, כדי לתת הקלה מסוימת לג'ונסטון, שסבל אז מבעיות בריאותיות.
העניין של מקדונלד'ס במוזיקת נשמה הציג צליל חדש ללהקה.
ג'ונסטון ומקדונלד הופיעו יחד כזמרים משותפים לאלבום אחד, לפני שג'ונסטון פרש לגמרי בשנת 1977. נעשו שינויים תכופים במערך הלהקה בשאר שנות השבעים.
והלהקה התפרקה בשנת 1982 כאשר סימונס היה החבר הקבוע היחיד שהופיע בכל אלבומיהם.
בשנת 1987, האחים דובי חידשו את הלהקה עם ג'ונסטון; מקדונלד, שהופיע בעבר במספר הופעות אורח מאז הרפורמציה, חזר ללהקה במשרה מלאה בשנת 2019 לסיבוב ההופעות של יום השנה ה-50 של הלהקה.
הלהקה הוציאה שישה אלבומים בהופעה חיה, ואספנות להיטים גדולים ביותר, כולל "הטובים ביותר של הדובים" (best of the doobies) של 1976, אשר קיבל תעודת יהלומים על ידי RIAA על הגעת מכירות אלבומים של עשרה מיליון עותקים, האלבום הנמכר ביותר של הלהקה.
האחים דובי הוכנסו להיכל התהילה של קבוצת הווקאל בשנת 2004, והיכל התהילה של הרוק אנד רול ב-7 בנובמבר 2020. הלהקה מכרה יותר מ-40 מיליון אלבומים ברחבי העולם.
האחים גרים למבוגרים בלבד הוא סרט פנטזיה והרפתקאות משנת 2005, בבימויו של טרי גיליאם ובהפקתו של צ'ארלס רובן.
הסרט מבוסס באופן חופשי על דמויותיהם של האחים גרים המוכרים בעיקר בזכות אוסף סיפורי האגדות שכתבו.
הסרט משלב אלמנטים של פנטזיה, הרפתקאות ואימה, ומציג את האחים גרים כציידי מפלצות הנאלצים להתמודד עם כוח על-טבעי אמיתי.
הסרט צולם בצ'כיה ויצא לאקרנים ב-26 באוגוסט 2005 עם ביקורות מעורבות והכניס 105.3 מיליון דולר בקופות ברחבי העולם.
הסרט עוקב אחר האחים וילהלם (מאט דיימון) ויעקוב (הית' לדג'ר) גרים, אשר נודדים מכפר לכפר ברחבי גרמניה הכבושה על ידי נפוליאון, ומרוויחים את לחמם על ידי כך שהם מביימים גירוש שדים ומפלצות עבור הכפריים הפשוטים.
האחים מצליחים להונות רבים עד שהם נתקלים בכפר שבו תושבי המקום נעלמים בצורה מסתורית.
כאשר הם נאלצים להתמודד עם כוחות על-טבעיים אמיתיים, האחים מבינים שעליהם להשתמש באומץ ובחוכמתם כדי להציל את הכפר ולהשאיר את עצמם בחיים.
מאט דיימון בתפקיד וילם גרים - האח הגדול מבין השניים, שמניע את תוכניותיהם ומנהיג את המסעות ברחבי הכפרים.
וילם הוא המוח מאחורי ההונאות.
הית' לדג'ר בתפקיד יאקוב גרים - האח הצעיר והרגיש יותר, שמתחבר לעולם האגדות והסיפורים, אך נאלץ להתמודד עם המציאות הקשה והמסוכנת.
מוניקה בלוצ'י בתפקיד המכשפה - כוח על-טבעי שמאיים על הכפר שבו נעלמים אנשים בצורה מסתורית.
פיטר סטורמר בתפקיד קוואטרמן - חוקר משטרתי צרפתי שנשלח לפקח על האחים ולוודא שאינם מבצעים הונאה נוספת.
תסריטו של אהרן קרוגר נכתב כתסריט ספקולטיבי; בפברואר 2001 מטרו גולדווין מאייר (MGM) רכשה את התסריט, כאשר סאמיט אנטרטיינמנט התחייבה לממן את הסרט יחד איתה.
באוקטובר 2002, טרי גיליאם נכנס למשא ומתן לביים ושכתב את התסריט של קרוגר יחד עם שותפו התדיר טוני גריסוני.
איגוד התסריטאים האמריקאי סירב לתת קרדיט לגיליאם וגריסוני על עבודת השכתוב שלהם, וקרוגר קיבל קרדיט בלעדי.
לאחר שגיליאם נשכר, ההפקה הועברה למסלול מהיר לקראת תאריך יציאה לאקרנים בנובמבר 2004. ל-MGM היו קשיים במימון הסרט, והיא פרשה כמפיצה הראשית.
שבועות לאחר מכן, בוב ויינשטיין, תחת חברת ההפקה שלו דימנשן פילמס, עשה עסקה עם MGM וסאמיט לממן יחד את "האחים גרים", והפך למפיץ המוביל.
בתקציב משוער של 75 מיליון דולר, זה היה אמור להיות הסרט היקר ביותר אי פעם של דימנשן פילמס.
ג'וני דפ היה הבחירה הראשונה של גיליאם לתפקיד ויל גרים, אך המפיק בוב ויינשטיין האמין שדפ אינו מפורסם מספיק מבחינה מסחרית לתפקיד.
מאט דיימון התבדח שויינשטיין "בעט בעצמו כי באמצע ההפקה יצא 'שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה' ודפ הפך פתאום לתופעה גדולה".
הית' לדג'ר פגש את גיליאם בנובמבר 2002 כאשר ניקולה פקוריני המליץ על השחקן לבמאי, והשווה אותו לדפ.
גיליאם התכוון ללהק את לדג'ר מול דפ.
דיימון ולדג'ר לוהקו בתחילה לתפקידים הפוכים לפני שביקשו להחליף ביניהם את הדמויות.
דיימון רצה לעבוד עם גיליאם במשך שנים.
דיימון "גדל על אהבה ל'שודדי הזמן' של גיליאם, הדרך שבה הסרט הזה יצר עולם מוזר אך משכנע לחלוטין".
גיליאם בחר שדיימון ילבש אף תותב, אך ויינשטיין אמר ש"זה היה מסיח את תשומת הלב מהמראה הכוכבני של דיימון".
גיליאם הסביר מאוחר יותר ש"זה היה ניתוח אף היקר ביותר אי פעם".
גיליאם רצה את סמנתה מורטון לתפקיד הנשי הראשי, אך האחים ויינשטיין התנגדו ובחרו בשחקנית יפה באופן קונבנציונלי יותר.
רובין וויליאמס לוהק במקור לתפקיד קוואלדי לפני שפרש והוחלף על ידי פיטר סטורמר.
ניקול קידמן דחתה את תפקיד מלכת המראה עקב התנגשויות בלוח הזמנים.
תאריך הצילומים המקורי היה אפריל 2003 אך הצילומים לא החלו עד 30 ביוני.
הוחלט לצלם את הסרט כולו בצ'כיה עקב אילוצי תקציב.
דיימון אמר ש"זה סרט של 80 מיליון דולר, שבאמריקה כנראה היה עולה 120–140 מיליון דולר".
רוב הצילומים דרשו במות קול ואתרי צילום חיצוניים מאולפני ברנדוב בפרג.
הצילומים בברנדוב הסתיימו ב-23 באוקטובר.
לאחר מכן החלו צילומי מיקום, שכללו את טירת קריבוקלאט.
יחד עם "הנוסע השמיני נגד הטורף" ו"ואן הלסינג", "האחים גרים" סיפק עבודה למאות מקומיים ותרם יותר מ-300 מיליון דולר לכלכלת צ'כיה.
גיליאם שכר את גאי הנדריקס דיאס כמעצב אמנותי לאחר שהתרשם מעבודתו של דיאס ב"אקס-מן 2".
הסרט "האחים גרים למבוגרים בלבד" זכה לביקורות מעורבות מצד המבקרים.
בעוד שהסרט שיבח את הבימוי היצירתי של טרי גיליאם ואת האפקטים המיוחדים, העלילה המורכבת והדיאלוגים הקומיים עוררו ביקורת מצד חלק מהמבקרים.
הסרט קיבל ציון של 38% באתר Rotten Tomatoes וציון של 51 מתוך 100 באתר Metacritic.
האחים אוסבורן הם צמד מוזיקת קאנטרי אמריקאי המורכב מהאחים טי.
האחים נולדו וגדלו בדיל, מרילנד, והחלו לשחרר את יצירותיהם לאחר חתימתם עם חברת EMI נאשוויל ב-2012. בשנת 2015 הם פרצו לתודעה עם הסינגל "Stay a Little Longer", שהגיע לחמשת הגדולים במצעד שירי הקאנטרי של בילבורד והוביל לשחרור אלבום הבכורה שלהם, Pawn Shop.
מאז הוציאו האחים אוסבורן אלבומים נוספים, ביניהם Port Saint Joe (2018), Skeletons (2020), ואלבומם הרביעי, Brothers Osborne, שיצא ב-2023. לצד סינגלים נוספים, הם גם שיתפו פעולה עם אמנים אחרים, כמו דירקס בנטלי בשיר "Burning Man", וכן עם אמנים כמו דייוויד נייל, לי אן וומאק ולוסי סילבאס, שהיא אשתו של ג'ון.
סגנונם המוזיקלי משלב אלמנטים של רוק דרומי וקאנטרי.
האחים נולדו למשפחה של חובבי מוזיקה, ובילדותם הופיעו יחד עם בני משפחתם בחגיגות משפחתיות שהיוו עבורם השראה.
במהלך לימודי התיכון, החלו האחים להופיע כצמד, וזכו לחשיפה ראשונית בתחרות להקות במחוז אן ארנדל.
עם סיום הלימודים, עבר ג'ון לנאשוויל, טנסי, וטי.
ג'יי הצטרף אליו לאחר מכן, והשניים התחילו את דרכם המקצועית בנפרד, אך בהמשך החליטו להתאחד לצמד מוזיקלי.
ב-2013 הוציאו האחים את הסינגל הראשון שלהם, "Let's Go There", שהוביל את הדרך להפקת ה-EP הראשון שלהם.
הפריצה הגדולה הגיעה עם הסינגל "Stay a Little Longer" שהפך ללהיט והוביל לשחרור אלבום הבכורה שלהם, Pawn Shop.
אלבום זה זכה להצלחה רבה ולביקורות חיוביות, והסינגלים הנוספים מתוכו זכו אף הם לפופולריות.
ב-2018 הוציאו את אלבומם השני Port Saint Joe, שנקרא על שם העיירה בה הוקלט.
האלבום המשיך את הצלחתם והיווה חיזוק למעמדם.
אלבומם השלישי Skeletons יצא ב-2020, וזכה להערכת מבקרי המוזיקה על ייחודיותו הסגנונית.
סגנונם של האחים אוסבורן משלב רוק דרומי וקאנטרי.
מבקרי המוזיקה השוו את סגנונם לאמנים שונים מעולם הקאנטרי והרוק, והביעו הערכה לשילוב הסגנונות ביצירותיהם.
בנובמבר 2024, דורגו האחים אוסבורן במקום ה-100 ברשימת "100 האמנים הגדולים ביותר של מוזיקת קאנטרי" של מגזין בילבורד.
ג'ון נשוי לזמרת-יוצרת הבריטית לוסי סילבאס מאז 2015, ולשניים תאומים שנולדו במרץ 2023. ב-2021 יצא טי.
מהארון כהומוסקסואל, והפך לאמן הקאנטרי הראשון בחברת תקליטים מרכזית שנמצא במעמד זה.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי2025ביצוע הקאנטרי הטוב ביותר של צמד/להקה"Break Mine"פרסי האקדמיה למוזיקת קאנטרי2025צמד השנהפרס איגוד מוזיקת הקאנטרי2024הצמד הווקאלי של השנה2025צמד השנה
האחים אייזלי הם להקת סול אמריקאית שהחלה כשלישייה ווקאלית המורכבת מהאחים או'קלי אייזלי ג'וניור (), רודולף אייזלי (Rudolph Isley) ורונלד אייזלי (Ronald Isley), בסינסינטי, אוהיו, בשנות ה-50.
יחד עם אח רביעי, ורנון (Vernon), ביצעה הלהקה מוזיקת גוספל עד מותו של ורנון מספר שנים לאחר הקמתה.
בסוף שנות ה-50 עברה הלהקה לניו יורק, הצליחה ואף עלתה לגדולה בשנת 1959 עם הסינגל הרביעי שלה, "Shout", שנכתב על ידי שלושת האחים.
הסינגל הגיע למצעד בילבורד הוט 100 ונמכרו למעלה ממיליון עותקים.
בשנות ה-60, הלהקה הקליטה שירים עבור מגוון חברות תקליטים, כולל הסינגל "Twist and Shout" שהגיע לעשרים המקומות הראשונים והסינגל של מוטאון "This Old Heart of Mine (Is Weak for You)", ובשנת 1969 הקליטה והוציאה את הלהיט שקיבל פרס גראמי "It's Your Thing".
בשנת 1973 הצטרפו ללהקה האחים הצעירים ארני (Ernie Isley) שניגן על הגיטרה הראשית ותופים ומרווין (Marvin Isley) שניגן על גיטרה בס וכן גיסו של רודולף, כריס ג'ספר (Chris Jasper) שניגן על קלידים וסינתיסייזרים, ושלישיית הקול המקורית הפכה ללהקה שלמה.
הם הקליטו סדרה של אלבומים רבי מכר, כולל 3+3, Between the Sheets, ו-The Heat Is On, כאשר האחרון הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד 200.
הלהקה בת ששת החברים התפרקה, כעבור עשור, בשנת 1983, כאשר ארני, מרווין וכריס ג'ספר הקימו את להקת Isley-Jasper-Isley, אך זו לא האריכה ימים.
או'קלי, האח המבוגר, נפטר בשנת 1986 ושני אחיו רודולף ורונלד הוציאו שני אלבומים כצמד עד שרודולף פרש לחיים בשירות הנצרות בשנת 1989.
הצמד שנותר, רונלד וארני, זכה להצלחה עם האלבומים Mission to Please, Eternal ו-Body Kiss שבו היה הלהיט "Contagious".
נכון ל-2025, האחים אייזלי ממשיכים להופיע תחת ההרכב של רונלד וארני.
האחים אייזלי מכרו מעל 18 מיליון תקליטים בארצות הברית בלבד.
שלושה עשר מאלבומים אלה זכו להסמכת זהב, פלטינה או מולטי-פלטינה על ידי ה-RIAA (Recording Industry Association of America).
האחים זכו לכבוד ממספר מוסדות מוזיקליים, כולל היכל התהילה של הרוקנרול (List of Rock and Roll Hall of Fame inductees), אליו צורפו בשנת 1992 ובשנת 2003 הם הוכנסו להיכל התהילה של להקות ווקאליות (Vocal Group Hall of Fame).
הם קיבלו את פרס גראמי למפעל חיים בשנת 2014. אלבומי אולפן
האחים היו בניו של יצרן נייר מהעיירה אנונה (Annonay), מדרום לליון שבצרפת.
בעת משחק עם שקיות נייר מעל אש גילו שהשקיות מתרוממות באוויר, תגלית שהובילה אותם להתנסות עם שקים גדולים יותר מחומרים אחרים.
במהלך 1782 ביצעו ניסויים בביתם עם אריגים שונים דוגמת משי ופשתן.
בהדגמה פומבית באנונה עיירת הולדתם ב-4 ביוני 1783, הטיסו האחים בלון (שנקרא על שמם - המונגולפייר) בנפח 900 מטרים מעוקבים.
הבלון טס למשך 10 דקות, עבר מרחק של 2 ק"מ, והגיע לגובה משוער של בין 1000 ל-2000 מטר.
הבלון היה עשוי משילוב של חומרים שונים ביניהם נייר, אריגים ואלומיניום שנועד למנוע שריפה, שחוברו יחדיו באמצעות יותר מ-2000 כפתורים.
האוויר בבלון חומם באמצעות להבה שבערה על רחבה שמתחת לו.
הדלק לבעירה היה תבן, צמר ואף נעליים ישנות.
הסיבה להרכב המוזר של חומרי הבערה היא שהאחים לא הבינו נכונה את הפיזיקה שמאחורי הבלון, וסברו שהעשן הוא שגורם להתרוממותו.
ב-19 בספטמבר 1783, בנוכחות המלך לואי ה-16, נערך בוורסאי ניסוי נוסף, ועל הבלון בנפח של 1400 מטרים מעוקבים הועלו תרנגול, ברווז וכבשה על מנת לבחון את בטיחות הטיסה.
הבלון התרומם, טס למרחק של 3 ק"מ, והגיע לגובה משוער של 500 מטרים.
ב-21 בנובמבר 1783 עלה לאוויר הכדור הפורח המאויש הראשון בעולם.
נוסעיו של הכדור היו ז'אן-פרנסואה פילאטר דה רוזייה ופרנסואה לורן ד'ארלנדה, שטסו כ-25 דקות למרחק של 9 ק"מ ובגובה של 900 מטר מעל פריז.
נפחו של הכדור היה 2200 מטרים מעוקבים, והוא נחת באזור בוט או קיי שברובע השלושה-עשר של פריז.
טיסות נוספות נמשכו בכדורים הפורחים, וב-7 בינואר 1785 חצו ג'ון ג'פריז וז'אן-פייר בלנשאר את תעלת למאנש.
למרות הצלחתם הכבירה, רק אחד מהאחים מונגולפייה טס בכדור פורח, ועשה זאת פעם אחת בלבד.
במקביל להתפתחות הכדורים הפורחים המונעים באוויר חם, התפתחו גם כדורים פורחים שמולאו במימן ופותחו על ידי הצרפתי ז'אק שארל.
כדורים אלו זכו בבכורה במאות השנים הבאות ורק בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם התחלת השימוש בגז בישול כמקור דלק, חזר השימוש בכדורים פורחים המלאים אוויר חם.
האחים כהן הם צמד האחים הקולנוענים היהודים-אמריקאים ג'ואל ואית'ן כהן (Joel & Ethan).
שניהם יוצרים את סרטיהם במשותף, על כל המשתמע מכך: בימוי, כתיבה, עריכה והפקה.
סרטיהם מתאפיינים במשחקי ז'אנרים כאשר הם מושפעים מהפילם נואר מחד גיסא ומהקומדיה המטורפת מאידך גיסא.
הם זכו ארבע פעמים בפרס אוסקר.
האחים מופיעים לפעמים ברשימת הקרדיטים של סרטיהם תחת שם העט רודריק ג'יינס.
האחים נולדו וגדלו בפרבר של העיר מיניאפוליס שבמינסוטה, למשפחה יהודית.
ג'ואל כהן נולד ב-29 בנובמבר 1954 ואיתן כהן ב-21 בספטמבר 1957. שני הוריהם היו פרופסורים באוניברסיטאות מקומיות.
אביהם התמחה בכלכלה ואמם בתולדות האמנות.
כילדים נהגו לצלם חידושים לסרטים שונים בכיכובם של חבריהם לשכונה באמצעות מצלמה שקנה ג'ואל.
בבגרותו החל איתן בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת פרינסטון, והכין עבודת תזה בנושא תורתו המאוחרת של לודוויג ויטגנשטיין.
ג'ואל החל ללמוד קולנוע במכון לקולנוע ולטלוויזיה שבאוניברסיטת ניו יורק ולאחר שסיים את לימודיו עבר להתגורר בלוס אנג'לס, שם החל את דרכו הקולנועית בתור עוזר הפקה.
לאחר שהחל להצליח בתחום העריכה פגש בסם ריימי והועסק כעוזר עריכה בסרטו הראשון של ריימי באורך מלא: מוות אכזרי (1981).
בשנת 1984 נישא ג'ואל לשחקנית פרנסס מקדורמנד, המופיעה במספר סרטים של האחים הכהן.
איתן נשוי לעורכת הסרטים טריסיה קוק, ולצד הקריירה הקולנועית כתב את הספר "שערי עדן".
האחים זכו בפרסי אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר על "פארגו" ב-1996, וב-2008 זכו בשלושה פרסים עבור "ארץ קשוחה": על הבימוי, התסריט המעובד ואף הסרט הטוב ביותר.
על סרט זה זכו גם בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר.
בספטמבר 2018 זכו בפרס התסריט בפסטיבל הסרטים של ונציה על אנתולוגיית המערבונים "הבלדה על באסטר סקראגס".
סרטיהם של האחים מושפעים באופן מובהק משני מקורות קולנועיים עיקריים:
סגנון "הבלש הפרטי הקשוח" וסוגת הפילם נואר - אלו השפיעו ויזואלית כמו גם נראטיבית על מרבית סרטיהם.
אם במחוות ברורות כמו "האיש שלא היה שם" ו"רציחות פשוטות", במחוות ברורות פחות כמו "ביג לבובסקי", או בהשפעה על עיצוב העלילה והדמויות ("פארגו", "צומת מילר").
הקומדיה המטורפת - סגנון זה השפיע גם הוא באופן משמעותי על סרטי האחים כהן.
הסרט "הקפיצה הגדולה" הוא בבירור מחווה לשני היוצרים הבולטים של הז'אנר, פרנק קפרה ופרסטון סטרג'ס.
רבים מהדיאלוגים ומהדמויות ב"פארגו" כוללים מאפיינים מסרטיו של פרנק קפרה, כמו גם עלילת הסרט "רציחות פשוטות" אשר חבה חוב לז'אנר זה.
נוסף על כך, סרטי הקומדיה "אחי, איפה אתה?", "אכזריות בלתי נסבלת" "לחסל את הליידי", "יהודי טוב" מושפעים באופן ניכר מהז'אנר.
"הטרגדיה של מקבת'" (2021) - בבימויו, הפקתו ותסריט מאת ג'ואל כהן.
"סעי בובה" (2024) - בבימויו, הפקתו ותסריט מאת איתן כהן.
"Honey Don't!" (2025) - בבימויו, הפקתו ותסריט מאת איתן כהן.
האחים טביאני (Taviani) הם ויטוריו (Vittorio) טביאני (20 בספטמבר 1929 – 15 באפריל 2018) ואחיו הצעיר פאולו (Paolo) טביאני (8 בנובמבר 1931 – 29 בפברואר 2024), היו צמד קולנוענים איטלקיים ידועים, אשר בחלק מסרטיהם הביעו את מחאתם נגד המלחמה, הפאשיזם, אודות חיי הנישואים והגירושין, המסורתיות נגד המודרניזם וחיי הפועלים העניים.
האחים טביאני למדו באוניברסיטת פיזה שבאיטליה.
בתחילת הקריירה שלהם, עבד ויטוריו על קטעים קצרים בסרטיו של אחיו פאולו.
בהמשך עבדו השניים במשותף, כאשר ב-1954 הוציאו את סרטם "סן מיניאטו" המספר על אירועי עירם תחת השלטון הנאצי.
בתחילת שנות ה-60 יצרו את הסרטים "Un Uomo da bruciare", ו-"I Fuorilegge del Matrimonio" המביעים את סלידתם מטיפשותה של המלחמה, וזאת בבימוי משותף עם ולנטינו אורסיני.
את סרטיהם יצרו כך שאת כתיבתם ביצעו האחים יחד ואילו את מלאכת הבימוי ביצעו בנפרד וללא התערבות האחד בעבודת השני.
בשנות ה-70 ביימו את הסרטים "Allonsanfan", ו"פדרה פדרונה" (1979), שזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
ב־1982 זכו בפרס חבר השופטים בפסטיבל קאן על סרטם "הלילה של סן לורנצו".
ב-1984 הוציאו את סרטם "קאוס", שנחשב לאחד הסרטים הטובים ביותר של הקולנוע האיטלקי, וב-1987 את סרטם הראשון באנגלית, "Good Morning Babylon".
ב-1994 שיחק ויטוריו תפקיד משנה בסרט "The True Life of Antonio H".
בשנת 2007 ביימו האחים את סרט הדרמה אודות רצח העם הארמני "חוות העפרונים" בכיכובם של מוריץ בלייבטרוי, פאס וגה ומוחמד בכרי.
ב-2012 זכה סרטם "קיסר חייב למות" בפרס דב הזהב.
בין 1926 ו-1957 יצרו האחים מספר סרטים בעלי סגנון ייחודי, אשר חרף עשרות השנים שחלפו מאז עשייתם עדיין יש בכוחם להצחיק את הצופה בן זמננו.
בין הסרטים קלאסיקות כ"מרק ברווז", יצירה אנרכיסטית אנטי מלחמתית משנת 1933, "לילה בקזבלנקה" (1946) תשובתם של האחים לסרט "קזבלנקה", ו"לילה באופרה" (1935) הזכור בשל הסצנה בה דחסו האחים שלושה-עשר איש לתוך תא קטן בספינה, ואשר זכה לכך שאלבומה המצליח של להקת "קווין" יקרא על שמו.
רבים, כוודי אלן, מצאו בסרטי האחים מרקס השראה ומשמעות, וג'ון לנון התבטא כי הוא "מרקסיסט לנוניסט" התומך בג'ון לנון ובאחים מרקס.
האחים מרקס נולדו למשפחה יהודית מגרמניה אשר היגרה לניו יורק.
האחים כולם נולדו בניו יורק וגדלו באפר איסט סייד, תוך שהם סופגים השפעות של סביבת המהגרים האירים, הגרמנים והאיטלקים.
האחים נולדו בין השנים 1887–1901. אח נוסף בשם מנפרד מת כתינוק בשנת 1885.
הארפו היה מוכשר במיוחד, וידע לנגן כמעט בכל כלי נגינה, אך התמקד בנגינת הנבל, דבר שהביא לכינויו "הארפו" (Harp הוא נבל באנגלית).
צ'יקו ניגן היטב בפסנתר וגראוצ'ו בגיטרה.
הקריירה של האחים החלה מעל בימת הוודוויל.
דודם, אלברט שיינברג הופיע בתיאטרון הוודוויל כ"אל שין".
בשנת 1905 הצטרף אליו גראוצ'ו כזמר, וב-1907 גראוצ'ו וגמו הקימו שלישייה בשם "שלושת הזמירים" עם זמרת בשם מייבל או'דונל.
בשנה שלאחר מכן הצטרף הארפו כזמיר הרביעי.
בשנת 1910 הצטרפה אמם של האחים ודודתם חנה, והשם שונה ל"ששת הקמיעות".
ערב אחד, בעת הופעה בטקסס, הופרעה זמרתם של השישייה בשל התפרעותה של פרדה מחוץ לאולם, שהסבה את תשומת לב הקהל.
מששב הקהל למקומו התקבל בשורה של גידופים ציניים על ידי גראוצ'ו.
במקום להגיב בזעם, הגיב הקהל בצחוק.
אז גילו האחים מרקס את הקסם שבקומדיה.
בתהליך איטי החלה הופעתם של האחים להתפתח מערב של זימרה המעורב בקטעי קישור קומיים, לקומדיה הכוללת קטעים מוזיקליים.
תוכניתם הקומית הראשונה "כיף בבית הספר" הציגה את גראוצ'ו כמורה בעל מבטא גרמני, המנסה להשתלט על כיתה שכללה את הארפו, גמו, ומשנת 1912 גם את צ'יקו.
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה עזב גמו את הצוות על מנת להילחם בטענה כי "כל דבר עדיף על חיי שחקן".
זפו החליף אותו בשנותיו האחרונות של מופע הוודוויל, ערב הצלחתם והמעבר לברודוויי ולאולמות הקולנוע.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלו האחים מן הרגשות האנטי-גרמניים ששררו בציבור, והמשפחה ניסתה להסתיר את שורשיה הגרמניים.
הארפו שינה את שמו מאדולף לארתור, וגראוצ'ו נפטר מאישיותו ה"גרמנית" על הבמה.
עתה התגבש הצוות לכלל "ארבעת האחים מרקס" והחל ליצור את סוג הקומדיה המיוחד להם, ואת אישיותם הבימתית.
גראוצ'ו החל לצייר לעצמו שפם, וללכת בהליכתו המתנדנדת.
הארפו החל ללבוש פאה נוכרית מתולתלת, נסע באופניים זעירים, והפסיק לדבר.
צ'יקו אימץ לעצמו מבטא איטלקי מזויף, שאותו רכש בקרבות חבורות הילדים בשכונה שבה גדל.
זפו, לעומתם, נותר "האיש הנורמלי", על אף שמחוץ לבמה היה הוא המצחיק מבין האחים, כאשר במשך השנים היה תפקידו להחליף את האחים במופע אם אחד מהם לא יכול היה להופיע, ולכן יכול להופיע בכל אחד מתפקידיהם.
את שמות הבמה שלהם קיבלו האחים מכותב המערכונים ארט פישר במהלך משחק פוקר בעת שהלהקה הייתה בדרכים.
גרסאות שונות מסבירות את מקור השם גראוצ'ו במקורות שונים, לרבות דמות פופולרית מקומיקס שהיה נפוץ אז.
הארפו קיבל את שמו בשל נגינת הנבל, וצ'יקו בשל רדיפת הנשים (צ'יקס, בסלנג המוני).
גרסאות שונות קיימות לגבי מקורות שמם של גמו וזפו.
בשנות ה-20 הפך המופע של האחים מרקס לאחד הפופולריים בארצות הברית, והציג הומור שנון ומוזר, הלועג למוסדות כבית הספר, לחברה הגבוהה, ולצביעות האנושית.
בנוסף לכך הם היו ידועים ביכולתם האלתורית הווירטואוזית בכלי נגינה שונים, וביכולתם לאלתר סצנות קומיות שנונות.
צ'יקו היה לאמרגן הלהקה, וגראוצ'ו למנהל האמנותי.
המופע של האחים הגיע לברודוויי בתחילה ברוויו מוזיקלי בשם "נגיד שהיא כן" (I'll Say She Is" 1924") ולאחר מכן בשתי קומדיות מוזיקליות "אגוזי הקוקוס" (1925) ו"אנימל קראקרס" (1928).
קאופמן עבד עם האחים על שתי ההצגות, וסייע להם לחדד את דמויותיהם הבימתיות.
המופע של האחים מרקס צבר פופולריות בדיוק בעת שהוליווד ביצעה את המעבר מהסרט האילם לסרטי הקולנוע.
האחים חתמו על הסכם עם אולפני סרטי פרמאונט וניסו את כוחם בקריירה קולנועית.
שני הסרטים הראשונים שלהם "אגוזי הקוקוס" (1929) ו"אנימל קראקרס" (1930) היו מבוססים על ההצגות שהעלו האחים על הבמה.
גם הופעתם הראשונה ברוויו המוזיקלי הפכה לסרט קצר שהוקרן בשנת 1931 בשם "הבית שבנו הצללים".
סרטם הארוך השלישי "מאנקי ביזנס", היה הראשון שלא היה מבוסס על מחזה שהועלה על הבמה.
"נוצות הסוס" (ידוע לעיתים כ"אחים מרקס באוניברסיטה") (1932) כלל לעג למערכת החינוך האמריקנית ולמשטר האיסור על שתיית משקאות חריפים שעמד אז בתוקף.
הסרט היה להצלחתם הגדולה ביותר עד אז, והביא אותם עד לשער המגזין "טיים".
סצנה זכורה מסרט זה, האופיינית לסגנון שפיתחו, כללה את הארפו השולף ממעילו הארוך פטיש מעץ, ולאחר מכן דג, חבל ארוך, עניבה, פוסטר של נערה בבגדיה התחתונים, כוס קפה חם, חרב, ונר הבוער משני קצותיו.
סרטם האחרון בפרמאונט "מרק ברווז" (1933) נחשב על ידי רבים ליצירת המופת שלהם.
הסרט בוים על ידי במאי ידוע, לאו מקארי.
הסרט הצליח פחות מסרטיהם הקודמים, אך היה בין ששת הסרטים הרווחיים ביותר בשנה שבה נוצר.
הסרט הוא קומדיה העוסקת במדינה דמיונית בשם "פרידוניה" הנלחמת באויב בשם "סילבניה", ואשר גראוצ'ו (המכונה בסרט "רופוס ט.
הסרט כולל לעג מר ללאומנות, לקפיטליזם ולפשיזם, כמו גם סצנות קומיות קלאסיות ובלתי נשכחות כ"סצנת הראי", שבה מנסה הארפו לחקות את תנועותיו של גראוצ'ו על מנת לגרום לו להאמין שהוא עומד מול ראי, עד שצ'יקו, הלבוש כמותם, בכותונת לילה, נכנס לתמונה.
הסצנה שוחזרה בעשרות קומדיות לאחר מכן.
הסרט כלל התגרות, נועזת לתקופתה, בקוד המוסרי ההוליוודי המכונה "קוד הייז" אשר אסר, בין היתר, להראות גבר ואישה באותה המיטה.
סצנה מפורסמת בסרט מראה נעלי גבר לצד המיטה, ולצדם נעלי אישה, ולאחר מכן פרסות סוס.
כאשר המצלמה מגיעה אל המיטה עצמה מסתבר כי במיטה ישן הארפו לצד סוס.
בסרט "חנה ואחיותיה" (1986) מבינה דמותו של וודי אלן את טעם החיים תוך צפייה בסצנה מן הסרט באולם הקולנוע.
רבים חולקים עם אלן את הדעה בדבר חשיבותו של הסרט.
ברבים מסרטיהם בתקופת פרמאונט ולאחריה, שיחקה לצדם השחקנית מרגרט דומונט, אשר תפקידה היה לרוב אשת החברה הגבוהה, המשמשת כמטרה לחיזוריו המעשיים מאוד של גראוצ'ו (המונע בשל רדיפת כסף או כבוד) כמו גם לחיצי לעגו.
הסרט "מרק ברווז" היה סרטם האחרון של האחים באולפני פרמאונט, אותם עזבו עקב חילוקי דעות אמנותיים וכספיים.
בשלב זה עזב זפו את הרביעייה, ונותרו בה גראוצ'ו, צ'יקו והארפו.
שלושת האחים חתמו על הסכם עם אולפני MGM ולפי הצעת המפיק האגדי אירווינג תלברג שינו את "הנוסחה" לפיה עבדו.
שאר סרטיהם לא כללו את האנרכיה של הסרטים המוקדמים ואת הביקורת החברתית, אלא כללו עלילות רומנטיות השזורות בסצנות קומיות ומוזיקליות, כאשר מעתה התאנו האחים לדמויות "רשעים" בלבד.
סרטים אלו נחשבים ירודים ברמתם מסרטי האחים בתקופת "פרמאונט".
הסרט הראשון בתקופה זו היה "לילה באופרה" (1935) סאטירה מתוחכמת על עולם האופרה, שבה מסייעים האחים לשני צעירים מאוהבים, זמר וזמרת אופרה, באמצעות הפיכת הפקה של האופרה "אל טרובאטורה" לכלל תוהו ובוהו.
הסרט היה להצלחה גדולה, ובמשך שנים נחשב לסרטם הטוב ביותר.
אחרי סרט זה הגיע "יום במרוצים" (1937), אשר במהלך הפקתו מת תלברג באופן מפתיע, ולאחים אבד מליץ היושר שלהם באולפני MGM.
האחים ניסו את מזלם באולפני RKO בסרט בשם "שירות חדרים" בשנת 1938, ולאחר מכן שבו ל-MGM בשלושה סרטים "האחים מרקס בקרקס" (1939), "האחים מרקס במערב הפרוע" (1940) ו"החנות הגדולה" (1941).
סרטים אלו לא הצליחו לחזור על הצלחת שני הסרטים הראשונים של האחים ב-MGM.
שני סרטיהם האחרונים של האחים כצוות קומי הופקו באולפני "יונייטד ארטיסטס" – "לילה בקזבלנקה" (1946) שהיה פרודיה על הלהיט הקולנועי משנת 1942 "קזבלנקה" ו"מאושרים באהבה" ("Love Happy") בשנת 1949.
מיתוס פופולרי מספר כי כאשר יצרו האחים את הסרט "לילה בקזבלנקה" איימו אולפני האחים וורנר לתבוע בגין השימוש במילה "קזבלנקה" אך נסוגו מן הרעיון כאשר איים עליהם גראוצ'ו בתביעה בגין השימוש במילה "האחים" בשם האולפן.
האמת היא כי בעת הפקת "לילה בקזבלנקה" עמדו האולפנים בקשר על מנת לוודא כי לא יהיה קשר ברור בין העלילות, אלא בקו העלילה הכללי בלבד, ומכתביו של גראוצ'ו אל האולפנים נשלחו לצורך יחסי ציבור, מבלי שאיש שקל ברצינות הגשת תביעה.
"מאושרים באהבה" היה סרטם האחרון של האחים כצוות קומי קולנועי.
לאחר מכן הופיעו האחים בסצנות נפרדות בסרט "סיפור המין האנושי" (1957) ולאחריו בסרט טלוויזיה בשם "שוד היהלומים שלא יאמן" בשנת 1959.
משנת 1947 החלו האחים בפיתוח קריירות נפרדות.
הארפו וצ'יקו הופיעו כצוות ובנפרד על במת התיאטרון, וגראוצ'ו החל קריירה כבדרן ברדיו ובטלוויזיה.
בשנות ה-50 היה גראוצ'ו המנחה של חידון טלוויזיוני קומי בשם "אתה יכול להתערב על זה" ("You Bet Your Life") שנחשב לפורץ דרך בתחום השעשועונים הטלוויזיוניים.
כן הופיעו האחים בנפרד במספר סרטים.
בשנת 1959 פרסם גראוצ'ו את ספר זיכרונותיו "גראוצ'ו ואני" ובשנת 1964 פרסם ספר פרוזה בשם "זיכרונותיו של מאהב מדובלל" (Memoirs of a Mangy Lover), וב-1967 את "מכתבי גראוצ'ו" (The Groucho Letters).
בשנת 1970 סיפקו שניים מהאחים קולות לסרט מצויר בשם "הקומיקאים המטורפים" שהופק עבור אולפני הטלוויזיה ABC.
"איחוד" זה היה הופעתם הפומבית האחרונה כצוות.
צ'יקו והרפו כבר לא היו בין החיים, וזפו שימש בתפקידיהם.
האחים לוּמְיֵיר , לואי ז'אן (5 באוקטובר 1864 – 6 ביוני 1948) ואוגוסט מארי לואי ניקולא (19 באוקטובר 1862 – 10 באפריל 1954) היו מאבות הראינוע ומממציאי המצלמה, סרט הצילום והמקרן המשמשים בצילום קולנוע.
נמנו עם הבמאים הראשונים של סרטי ראינוע.
האחים לומייר נולדו ליד העיירה בזנסון שבצרפת אך גדלו בעיר ליון.
אביהם ניהל חנות לצילום ושני האחים עבדו בחנותו.
לואי היה הכימאי ואוגוסט המנהל.
בשנת 1892 החלו האחים לומייר להתעניין בראינוע.
באותו הזמן הפעיל תומאס אלווה אדיסון בפריז את ה"קינטוסקופ" – מעין חריץ הצצה אל תא שבו הוקרנו סרטים באורך של דקות ספורות.
לואי לומייר הצליח לפענח את סוד פעולת המכשיר והחל מיד לחשוב על שיפורים למכשיר.
ב-13 בפברואר 1895 רשמו האחים לומייר פטנט על מצלמה סינמטוגרפית, ששימשה גם כמקרן וכמכונה להדפסת עותקים נוספים מן הסרטים שצולמו.
משקל המכונה היה כחמישה קילוגרם.
אחד החידושים העיקריים היה השימוש בנקבים קטנים משני צידי סרט הצילום על מנת לאפשר תנועה רציפה של הסרט.
בתחילה השתמשו האחים בסרט מנייר, אך לאחר זמן מה עברו לצלולואיד.
ב-19 במרץ 1895 צילמו האחים באמצעות הסינמטוגרף את סרט הראינוע הראשון: "היציאה ממפעל לומייר בליון" (La Sortie de l'usine Lumière à Lyon) המציג תמונה של פועלים היוצאים מן המפעל שהיה בבעלות האחים.
יש הרואים בסרט זה את אבי הסרט התיעודי.
ב-22 במרץ 1895 הציגו בחינם, בבית קפה בפריז, את סרט הראינוע הראשון שהוצג לקהל: "סעודת התינוקת" (Le Repas de bébé).
הסרט הציג את כוכבת הקולנוע הראשונה בעולם – בתו התינוקת של אוגוסט לומייר.
לאחר מכן הציגו סרטים במקומות נוספים, כמו כינוס מקצועי של צלמים, בו צילמו את הצלמים הנכנסים לכינוס ולאחר מכן הקרינו להם את הסרט במהלך הכינוס, וזכו לתשואות.
ב-28 בדצמבר 1895 החליטו האחים לומייר להקרין את סרטיהם באופן מסחרי.
הם שכרו את אולם "גראנד קפה" בשדרת קפוסין (הקפוציניות) בפריז, והציגו תוכנית שהורכבה מעשרה סרטים באורך של דקה, ובהם "היציאה ממפעלי לומייר" ו"סעודת התינוקת".
בהקרנה נוספת ב-1896, הם הקרינו את הסרט "הרכבת מגיעה לתחנה".
הסרט גרם להתרגשות רבה בקרב צופיו, שכן רבים בקהל, אשר לא היו מורגלים בפלא החדש, חששו באופן אינסטינקטיבי כי הרכבת "תצא מן המסך ותדרוס אותם".
בשנת 1896 יצאו האחים לסיבוב הופעות עולמי בבריסל, במומבאי, בלונדון, במונטריאול, בניו יורק ובבואנוס איירס.
בכל מקום אליו הגיעו, הלהיבו את ההמונים והביאו לדרישה ליצירת סרטים.
לאחר מכן ניסו האחים ליצור קומדיה.
הסרט "המתיז הותז" ("L'Arroseur Arrosé") הוא קומדיה קצרה ביותר המראה נער המכופף צינור בגן, וכאשר הגנן מציץ לראות מה קרה לצינור, משחרר הנער את הצינור המתיז בפני הגנן.
האחים היו הראשונים ששלחו צלם, אדם בשם אלכסנדר פרומיו, אל טורקיה, מצרים וארץ ישראל.
הסרטים הראשונים שצולמו בארץ ישראל, בסוף המאה ה-19, צולמו על ידי צלם זה.
פרומיו, שפעל בשירותם של האחים לומייר, היה הראשון שחיבר מצלמה אל עצם נע, כאשר הרכיב מצלמה על גונדולה בוונציה.
עם זאת, לא השכילו האחים לפתח את הרעיון של יצירת סרטים עלילתיים, ורוב סרטיהם הראו תמונות שצולמו במקום ההתרחשות ולא תמונות מבוימות, כמו סצנות נוף, תמונות מן הרחוב, גלי הים המתנפצים אל החוף וכיוצא באלה, כאשר המצלמה מוצבת לרוב במקום אחד ואינה נעה.
התוצאה לא הייתה מעניינת, לאחר שפג החידוש הראשוני.
בשנת 1896 החליטו האחים כי הראינוע הוא אמנות ללא כל ערך מסחרי.
הם מכרו את הזכויות על הסינמטוגרף לצעיר בשם ז'ורז' מלייס, ששימש זמן מה כמפיץ של סרטיהם, ולאחר מכן החל בקריירה משגשגת כבמאי הסרטים הראשון.
מלייס סטה מן הדרך שהתוו האחים לומייר.
הקולנוע של מלייס התבסס על בימוי של סצנות, על תנועת מצלמה ופעלולים, בניגוד לסרטיהם הסטטיים של האחים לומייר.
ניתן לומר כי האחים לומייר פיתחו את הבסיס הטכנולוגי ליצירת הסרטים, אך רק מלייס היה זה שפיתח את הבסיס הרעיוני.
האחים הפנו את תשומת לבם לצילום.
בשנת 1903 רשמו פטנט על צילום צבעוני שנקרא "אוטוכרום לומייר" והופץ באופן מסחרי בשנת 1907. בשנים אלו היה מפעלם בין גדולי היצרנים של חומרי הצילום באירופה.
לאחר מכן נרכש המפעל על ידי חברת אילפורד.
בין ההמצאות שהמציאו האחים היה גם מגביר קול וחומר לריפוי כוויות.
שני האחים הונצחו, בנפרד, בשדרת הכוכבים של הוליווד.
האחים סאליבן היו חמישה אחים אמריקאים בני משפחה אחת, שנהרגו באירוע טביעת ספינת המלחמה שעליה שרתו יחד כולם, הסיירת הקלה "ג'ונו", במלחמת העולם השנייה.
כתוצאה ממותם הונהגה מדיניות האוסרת על בנים לאותה משפחה לשרת באותה יחידה צבאית, ואוסרת על המדינה לגייס לשירות קרבי אדם שבן משפחתו מקרבה ראשונה נהרג בקרב.
האחים סאליבן נולדו בווטרלו במדינת איווה שבארצות הברית.
משפחתם הייתה משפחה אמריקאית קתולית, ממוצא אירי שכללה שמונה ילדים, מתוכם שלוש אחיות, שאחת מהן מתה מדלקת ריאות, וחמישה אחים.
המשפחה הייתה מגובשת ופטריוטית, וההורים חינכו את ילדיהם לאהבת האל והמולדת.
פרט לאחד האחים שהיה נשוי ואב לתינוק, שאר האחים היו רווקים.
ג'ורג' סאליבן, בן 27 במותו;
פרנסיס (פרנק) סאליבן, בן 25 במותו;
מאדיסון (מאט) סאליבן, בן 22 במותו;
אלברט (אל) סאליבן, בן 19 במותו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והקריאה הציבורית בארצות הברית לבנים להתגייס לצבא, החליטו חמשת האחים להתגייס יחד לצי האמריקני.
הקשר בין האחים היה חזק, והם דרשו להישאר ולשרת באותה יחידה.
אף שהדבר לא היה מקובל, נעתר חיל הים האמריקאי לדרישת האחים, מאחר שהצי היה זקוק נואשות לכוח אדם.
האחים הוצבו לשירות יחד, בחודש ינואר 1942, על הסיירת הקלה USS Juneau(ג'ונו).
ב-13 בנובמבר 1942, במהלך הקרב הימי על גוודלקנל שבאיי שלמה, הסיירת הקלה שעליה שירתו נפגעה מטורפדו, והוטבעה על ידי צוללת יפנית.
שלושה אחים נהרגו מיד, אחד שרד יום אחד, והאחרון סבל מהזיות והיה שרוי בצער רב, וביום החמישי מטביעת הסיירת קפץ למים ונעלם.
לאחר שפסקו מכתביהם להגיע לאמם, היא דרשה מהצי לדעת מה עלה בגורל הבנים שלה.
את מכתב התשובה כתב הנשיא האמריקאי בכבודו ובעצמו.
יום לפני שהגיע המכתב, הגיעו לבית ההורים של האחים נציגים במדים.
האב רץ אל המשלחת ושאל: "מי מהם?".
כתוצאה מהאסון הונהגה בצבא ארצות הברית מדיניות הניצולים היחידים.
מדיניות זאת אוסרת על בנים לאותה משפחה לשרת באותה יחידה צבאית, ואוסרת על המדינה לגייס לשירות קרבי אדם שבן משפחתו מקרבה ראשונה נהרג בקרב.
מדיניות הניצולים היחידים הונהגה בהדרגה בשאר צבאות העולם המערבי, ובגרסאות שונות במקצת, היא נהוגה גם בצה"ל.
הצי האמריקני קרא לשתי משחתות, DDG-68 ו-DD-537 "הסאליבנס", על שמם של האחים.
זו הייתה הפעם הראשונה שספינות הצי האמריקני נקראו על שם יותר מאיש אחד, והמוטו של שתיהן היה זהה למוטו של האחים סאליבן, "אנו נשארים יחדיו".
למקרה הייתה השפעה על התרבות האמריקאית של שנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20. האחים לבית סאליבן הונצחו בשמות רחובות, ופארקים, נכתבו לזכרם שירים, ושני סרטים הופקו בעקבות האירוע: "Fighting Sullivans" משנת 1944, ו"להציל את טוראי ריאן" משנת 1998 המספר על אירוע דומה.
האחים סופר מריו הוא משחק וידאו שהופץ בשלהי שנת 1985 על ידי נינטנדו לקונסולת Nintendo Entertainment System.
יוצר המשחק, שיגרו מיאמוטו, פיתח אותו שנתיים לאחר יצירת המשחק "האחים מריו" (1983).
נכון לשנת 2022, "האחים סופר מריו" הוא משחק הווידאו השישי בהיקף מכירותיו בכל הזמנים לאחר שנמכרו ממנו 58 מיליון עותקים, והוא השפיע רבות על הצלחת מערכת ה-NES.
המשחק סייע לשקם את שוק משחקי הווידאו לאחר הקריסה בשנת 1983, והוא הפרויקט המוצלח ביותר של מיאמוטו.
במשחק מככבים השרברב האיטלקי מריו, אחד מסמליה המוכרים ביותר של נינטנדו, ואחיו לואיג'י.
המלך באוזר פלש לממלכת הפטריות והשתלט עליה.
באוזר הפך את אנשי הפטריות לפסלים וחטף את הנסיכה טודסטול.
בינתיים, האחים מריו ולואיג'י, שני שרברבים מהעיר ניו יורק סיטי, הגיעו בטעות לממלכת הפטריות דרך פורטל קסום והתנדבו למשימה להציל את הממלכה ולשחרר את הנסיכה טודסטול.
השחקן שולט במריו, ובמצב שני שחקנים שולט השחקן השני בלואיג'י.
מטרת המשחק היא להציל את הנסיכה טודסטול (לימים פיץ') תוך מעבר בממלכת הפטריות וחיסול חייליו של המלך קוּפָּה (באוזר).
צורת התקיפה העיקרית של האחים מריו היא קפיצה על חלקו העליון של האויב (רמיסה).
צורת תקיפה זו הורגת את הגומבות ומכניסה את הקוּפּות (קופה טרופה, יצור דמוי צב) לתוך שריונם.
חלק מהאויבים ניתנים לחיסול רק בפגיעת שריון או כדור אש.
קפיצה על מספיק אויבים ברציפות או שליחת שריון למספר רב של אויבים (קומבו) מזכה בניקוד כפול, ולעיתים גם בחיים נוספים המאפשרים ניסיון נוסף למעבר שלב.
חיים נוספים מתקבלים גם על ידי צבירת 100 מטבעות או השגת פטרייה ירוקה.
קיימים מספר כלים המסייעים לאחים מריו במשימתם.
כשהם נפגעים מאויב בעודם במצב "סופר" או "אש" יחזור השחקן למצב הראשוני במקום להיפסל, והמשחק ימשיך.
לעומת זאת, במקרה של נפילה לבור או אובדן הזמן המוקצב לשלב יפסל השחקן ויאבד חיים.
כן ניתן להשיג כוכב ההופך את השחקן לבלתי מנוצח.
כאשר מריו או לואיג'י במצב "בלתי מנוצח", ביכולתם להרוג כל אויב בנגיעה, אבל עדיין ניתן להיפסל מנפילה מהשלב או כשנגמר הזמן.
במשחק שמונה עולמות, ובכל עולם ארבעה שלבים.
כל שלב מתאפיין בסביבה משלו כגון נוף תת קרקעי או תחת פני המים.
תפאורת השלב הרביעי בכל אחד מהעולמות היא טירתו של המלך קופה, שעמו השחקן מתמודד בסוף השלב.
עם זאת, מלבד בשלב האחרון מתגלים כל המלכים כמתחזים למלך האמיתי.
בשתי הטירות האחרונות משליך המלך קופה פטישים בנוסף ליריקות האש שלו.
ניתן להביס את המלך בשתי דרכים: ריצה מתחתיו ונגיעה בגרזן שבקצה הגשר, המפיל אותו לתוך הלבה, או יריית מספר רב של כדורי אש לעברו.
מלבד בטירה האחרונה ממתין טואוד בסוף כל טירה ואומר שהנסיכה בטירה אחרת.
לאחר תום המשחק יכול השחקן לחזור על כל השלבים ברמת קושי גבוהה יותר.
למשחק יצאו שלושה משחקי המשך שונים:
2) הוא למעשה משחק הזהה בבסיסו ל-Super Mario Bros.
בעל עיצוב השלבים ברמת קושי מתקדמת.
המשחק יצא ביפן ב-3 ביוני 1986. למרות הצלחתו, מעולם לא ראה אור מחוץ ליפן עד לגרסת ה-All-Stars, בטענה כי הוא היה קשה מדי לשחקנים מערביים.
מלבד חידוש השלבים נוספו למשחק כמה אלמנטים חדשים, כגון פטרייה רעילה ומקפצה ירוקה המקפיצה לגובה רב יותר.
לאחר גרסת ה-All-Stars ב-1993 יצאה גרסת גיים בוי אדוונס כחלק מסדרת ה-Famicom Mini ב-2004. גרסת ה-Game Boy Color נכללת במשחק Super Mario Bros.
Deluxe, וניתן לשחק בה לאחר סיום המשחק כאתגר סופי.
לאחר כישלון Super Mario Bros.: The Lost Levels במערב וביקורת שלילית מצד נשיא נינטנדו אמריקה פותח משחק נוסף בשם זה שהופץ מחוץ ליפן בשנת 1988. פיתוח המשחק החל לאחר שנינטנדו הצליחה לרכוש זכויות על המשחק Yume Kōjō: Doki Doki Panic, כיוון שכוונת החברה הייתה שיתבסס עליו.
ארבע דמויות המשחק הראשיות הפכו למריו, לואיג'י, הנסיכה וטואוד.
לכל דמות יכולת מיוחדת – לואיג'י מסוגל לקפוץ גבוה, הליכתו של טואוד מהירה מאוד וכו'.
במשחק מופיעים לראשונה הביישנונים, ואחד מהאלמנטים המייחדים את המשחק הוא היכולת לקטיפת ירקות מהאדמה ודרכי השימוש השונים בהם.
בניגוד לקודמיו, את אויבי המשחק לא ניתן להרוג בקפיצה פשוטה, ויש צורך בהתקפה מיוחדת, כדוגמת השלכת ירק לעברם.
המשחק ראה אור בגרסה משופרת לסדרת Super Mario All-Stars, וכראשון בסדרת ה-Super Mario Advance לגיים בוי אדוונס.
לרבים ממעריצי הסדרה משחק זה נחשב לפגמה היחידי, שכן הוא אינו מקורי, אך למרות זאת ניתן להבחין בהשפעתו הרבה על שאר משחקי מריו.
הפצת המשחק התרחשה ב-23 באוקטובר 1988. לראשונה בסדרת המשחקים, מוצגת מפה מוגדרת של ממלכת הפטריה, ושמונת עולמות המשחק.
לעומת עלילותיהם הפשוטות של קודמיו, במשחק זה העלילה מורכבת יותר – באוזר שלח את שבעת ילדיו, המופיעים לראשונה, במטרה לגנוב את שבעת שרביטי הקסם משבעת העולמות.
בסוף העולם השביעי תוכנית זו מתגלה כתוכנית צדדית על מנת להעסיק את מריו בזמן שבאוזר חוטף את הנסיכה פיץ'.
למשחק נוספו ארבע יכולות חדשות מלבד מריו בוער וסופר מריו - מריו צפרדע, מריו דביבון, מריו פטיש, ומריו טנוקי.
בהשפעת כל אחד מהם מראו ויכולותיו של מריו משתנים בהתאם – למריו צפרדע יכולת שחיה משופרת, מריו דביבון מסוגל להתקיף בזנבו, לדאות ואף לעוף, מריו פטיש ניחן בזריקת פטישי יד ומריו טנוקי הוא מעין שדרוג של מריו דביבון היכול להפוך לבלתי פגיע.
שלבי המשחק רצופים סודות, ומוחבאים בתוכם שלושה שרביטי קסם בעלי היכולת לדלג בין עולמות.
כמו כן המשחק מופיע בשירות ה-Virtual Console של ה-Wii.
בזמן שכוללים את מכירות גרסאותיו השונות יחדיו ניתן להחשיב את המשחק לנמכר ביותר, אך בשיא מחזיק עדיין Super Mario Bros..
האחים סופר מריו הוא אחד מהמשחקים הרבים ששוחררו מחדש ל-Game & Watch.
הגרסה הייתה פשוטה מאוד בגלל מגבלות הקונסולה.
ביפן, האחים סופר מריו שוחרר ל-Famicom Disk System.
הגרסה זהה במידה רבה לגרסה המקורית, אך זולה יותר, ובעלת עולם המינוס השלם, לא כמו ב-NES שבו עולם המינוס הוא עולם 2–7 בלופ.
ב-1993 נינטנדו שחררה גרסה אשר כללה את כל משחקי הסופר מריו ששוחררו ל-NES.
הגרסה שוחררה ל-SNES, ובזכות יכולות הקונסולה הגרפיקה והסאונד שופרו לגמרי בכל המשחקים.
נוספה גם האפשרות לשמור את מצב המשחק, וכמה גליצ'ים מהגרסאות הישנות תוקנו, כמו עולם המינוס.
בשנת 1999 שוחררה הגרסה ל-Game Boy Color.
הגרפיקה לא שופרה (מלבד של לבה ולמים נוספה אנימציה ועדכון הצבעים של לואיג'י), אך נוספו תוספות שונות, כמו יצירת תמונות ל-Game Boy Printer, אוסף קלפים, תחרויות, אפשרות למצב רב משתתפים וכו'.
המשחק הוא אחד מהמשחקים שחודשו לגרסת גיים בוי אדוונס בשנת 2004 המוקדמת.
ב-2005 שוחררה גרסה נוספת ומשופרת לחגיגת ה-20 שנים למשחק, אשר מכרה יותר מ-876,000 עותקים.
ב-25 בדצמבר שוחרר המשחק ל-Virtual Console של ה-Wii במחיר של 500 נקודות Wii.
האחים לב ארי (בשוודית: Bröderna Lejonhjärta) הוא ספר שנכתב על ידי סופרת הילדים השוודית אסטריד לינדגרן, ופורסם בשנת 1973. הספר מספר את עלילת הפנטזיה של נער צעיר, אשר חווה חיים חדשים לאחר מותו.
הספר מלווה באיורים מאת אילון ויקלנד ותורגם משוודית לעברית על ידי חנה קרוגיוס.
גיבור הספר, אשר משמש גם כדמות המספר, הוא קרל ליאון, ילד בן 9 הסובל ממחלות כרוניות ומבלה את ילדותו במיטת חוליו.
שמו של קרל לא מוזכר כמעט לאורך כל הספר, והוא מכונה "צימוקי" - כינוי חיבה שהעניק לו אחיו.
קרל, אשר מבין כי הוא עלול למות בקרוב בעקבות מחלותיו המרובות, משוחח על המוות עם אחיו הנערץ יונתן, וזה מספר לו על ארץ פנטזיה בשם ננגיאלה - אליה מגיעים לאחר המוות.
מעט מאוחר יותר, נהרג יונתן בגבורה, תוך שהוא מציל את אחיו החולה קרל משרפה שפרצה בביתם בקפיצה מהחלון.
לאחר מותו, זוכה יונתן לכינוי "יונתן לב-ארי".
בבוא הזמן, נפטר גם קרל ממחלתו, ומגלה את עצמו בננגיאלה.
בננגיאלה הוא פוגש כמובן את אחיו הגדול, יונתן, שהגיע לשם לפניו.
קרל מגלה כי הארץ השלווה אינה מושלמת כפי שתיאר אותה יונתן, וכי היא מאוימת על ידי כוחות רשע.
הספר מגולל את הרפתקאות הגבורה של "צימוקי" ושל יונתן, במלחמתם כנגד אנשי רוע ומדון, בראשם טנגיל הרשע, וכנגד מפלצות ודרקונים.
שני האחים מקריבים את עצמם בסופו של דבר על מנת להביא לשקט ולשלווה בננגיאלה, וסופו של הספר הוא פתח לעולם הרפתקאות חדש, עם מותם של שני האחים ומעברם לארץ בדיונית אחרת - ננגילימה.
הספר כתוב ברובו כספר ילדים, אך עם זאת הוא עוסק בנושאים מורכבים כגון ההתמודדות עם המוות ועם פחד, העולם הבא, רעות והקרבה עצמית.
הספר זכה לביקורות מרובות כאשר פורסם, במיוחד בשל כך שהתרכז בנושאים מורכבים כגון ההתמודדות עם המוות ובשל כך שעסק גם בהתאבדות.
אחדים אף סברו כי הספר העביר מסר כי התאבדות היא הפתרון לכל הבעיות.
בשנת 1977 יצא לאקרנים סרט שוודי הנושא את שם הספר, אשר בוים על ידי אולה הלבום.
עיבוד הספר לתסריט עבור הסרט בוצע על ידי לינדגרן עצמה.
בשנת 1985 הופקה על ידי הלבום גם סדרת טלוויזיה אודות האחים לב ארי, וגם את התסריט עבורה כתבה לינדגרן.
האחים נילנד היו ארבעה אחים ששירתו ביחידות קרביות בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
לאחר ששניים מהם נהרגו בקרב והשלישי הפך לנעדר (ובדיעבד התברר שנפל בשבי) הועבר האח הרביעי משירות קרבי והוחזר לארצות הברית.
סיפורם נתן השראה לכתיבת תסריט סרט הקולנוע "להציל את טוראי ריאן".
האחים נילנד היו בניהם של מייקל ואוגוסטה נילנד מהעיירה טונוונדה (Tonawanda) הסמוכה לעיר בפאלו שבמדינת ניו-יורק.
בחודש יוני 1944 נודע על מותם בקרב של שניים מהאחים בתחילת פלישת בעלות הברית לצרפת ועל היעדרותו של שלישי.
קיימת טענה שאימם של האחים קיבלה באותו היום את שלושת המברקים ממשרד המלחמה האמריקני הנוגעים לגורל בניה.
ספק אם טענה זו היא נכונה: מצוי מקור הטוען אחרת ובנוסף חלפו כשלושה שבועות בין מועד היעדרותו של אחד הבנים לבין מועד מותם של שני אחיו , ולכן לא סביר שההודעות על כך הגיעו בו זמנית.
כך או כך, לאחר שנודע על הטרגדיה המשולשת הוחלט - על פי המדיניות שנקבעה בעקבות המקרה של חמשת האחים סאליבן, שנספו כולם ליד גוודלקנל בטביעת ספינת הצי בה שירתו - להוציא את האח הרביעי משירות קרבי ולהחזירו לארצות הברית.
אדוארד נילנד (Edward Niland) היה הבכור בארבעת האחים (יליד 1912).
הוא שירת כאיש צוות אוויר בחיל האוויר של צבא ארצות הברית.
מפציץ ה-B-25 שלו הופל מעל בורמה ב-16 במאי 1944. הוא צנח ממנו והתהלך בג'ונגל משך מספר ימים עד שנשבה על ידי הצבא היפני.
הוא שוחרר על ידי הצבא הבריטי במאי 1945. כאמור הוא נחשב לנעדר ועם סיום המלחמה התברר שנשאר בחיים.
פרסטון נילנד (Preston Niland) שירת כקצין בדרגת סגן משנה ברגימנט הרגלים ה-22 של הדיוויזיה ה-4, אשר נחתה ב-6 ביוני 1944 בחוף יוטה.
הוא נהרג למחרת ליד החוף, בגיל 29.
רוברט (בוב) נילנד (Robert Niland) שירת ברגימנט הצנחנים ה-505 של הדיוויזיה המוטסת ה-82 וצנח בנורמנדי במסגרת הפלישה לצרפת.
הוא נהרג ב-6 ביוני 1944, בגיל 25, ליד העיירה סנט מר אגליז (Sainte-Mère-Église) בעת שחיפה על נסיגת פלוגתו שהותקפה על ידי הגרמנים.
האחים פרסטון ורוברט נטמנו זה בצד זה בבית הקברות הצבאי האמריקני בנורמנדי.
פרדריק "פריץ" נילנד (Frederick Niland) היה הצעיר באחים (יליד 1920).
הוא שירת כסמל ברגימנט הצנחנים ה-501 של הדיוויזיה המוטסת ה-101. הוא צנח עם הדיוויזיה בנורמנדי והשתתף בקרבות הפלישה לצרפת, עד שהוחזר לארצות הברית.
בקשר לנסיבות הוצאתו של פרדריק נילנד משירות קרבי קיימות טענות סותרות.
לפי אחת מהן היה הוא בחזקת נעדר במשך מספר חדשים לאחר תחילת הפלישה לנורמנדי, עד שהתגלה בכפר בצרפת.
נראה שטענה זו היא חסרת בסיס, כי על פי מקורות אמינים יחסית – ספריו של ההיסטוריון הצבאי סטיבן אמברוז – אותר נילנד בשורות הדיוויזיה בה שירת תוך זמן קצר לאחר שיצאה ההוראה להחזירו לארצות הברית.
טענה אחרת היא שהוא הוחזר לארצות הברית לאחר שהדיוויזיה כבר חזרה לבריטניה ביולי 1944. שוב, הגרסה הנכונה היא כנראה זו שאמברוז מציין - שההוראה להחזירו לארצות הברית הגיעה בעת שהדיוויזיה שאליה השתייך, נלחמה עדיין בצרפת, מדרום לעיירה קרנטן (Carentan).
פרדריק נילנד עוטר על פעולתו הקרבית בעיטור כוכב הארד (Bronze Star).
הוא הוחזר לארצות הברית והשלים את שירותו בתפקיד של שוטר צבאי במדינת ניו-יורק.
לאחר המלחמה הוא למד רפואת שיניים ועבד במקצועו במדינת ניו-יורק.
הוא נפטר ב-1983, בגיל 63. אחיו אדוארד נפטר שנה לאחר מכן, בגיל 72.
סיפורם של האחים נילנד נתן השראה לכתיבת התסריט לסרטו של הבמאי סטיבן ספילברג "להציל את טוראי ריאן".
התסריט נבדל מהמציאות בפרטים מהותיים רבים – כמו העובדה שאיש מהאחים לא נהרג בחוף אומהה, כמתואר בסצנת הפתיחה של הסרט, ובעיקר בכך שכנראה לא נדרש מאמץ מיוחד על מנת לאתר את האח הרביעי ולהוציאו מקו החזית.
האחים מילס היו להקת זמרים אמריקאים שחורי עור בסגנון ההרמוניה הצפופה, שהייתה פעילה מאמצע שנות העשרים של המאה העשרים במשך יותר מחמישים שנה.
סגנונות השירה של ההרכב היו מגוונים: גוספל, ג'אז, דו-וופ, פופ.
חברי הלהקה המקורית היו בניהם של אתל וג'ון מילס.
הם נולדו בעיר פיקווה בצפון מדינת אוהיו בארצות הברית.
ג'ון היה בעל מספרה וזמר חובב.
ארבעת הבנים הקימו רביעייה ונהגו להופיע על המדרכה בכניסה למספרה של אביהם.
בשנת 1925 הם התחילו להופיע באופן מקצועי, כשג'ון-צ'ארלס היה בן 15, הארי בן 13, הרברט בן 12 ודונלד בן 10 בלבד.
שמה של הלהקה היה אז "ארבעת הנערים והקאזו".
הסיפור המקובל הוא שבאחת מהופעותיהם בתחרות חובבים הארי שכח את כלי הליווי שלהם, הקאזו.
הארי איגרף את כפות ידיו ונשף בניסיון לחקות את צליל הקאזו, וכך התקבל קול חצוצרה.
האחים זכו בתחרות בפרס של $10 והחליטו לוותר על הקאזו.