tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפני הברבטה הקדמית, החגורה צומצמה ל-, ואז הצטמצמה ל-, ואז ל- בקצה הקיצוני של החרטום.
הקצה העליון של החגורה הראשית צומצם ל-, ומעל זה היה סיפון הסוללה של תותחי ה-6 אינץ', שהיה מוגן בלוח בעובי 7 אינץ'.
התותחים בסוללה חולקו בחיפויים של קרופ לא מוצק.
הסיפון המשוריין היה בעובי 2 אינץ' מפלדה עדינה, מלבד החלק המרכזי של גוף האונייה, שם הצטמצם לעובי והעלה מפלס סיפון לגג הסוללה המרכזית.
הפחתת העובי שם הייתה הכרחית כדי להפחית את המשקל העליון.
לצריחי הסוללה הראשיים של האוניות היו דפנות בעובי של 8 עד 12 אינץ', מותקנים על גבי ברבטות בעובי 12 אינץ'.
התותחים בקוטר 9.2 אינץ' קיבלו הגנת שריון דקה יותר, עם דפנות של 5 עד 9 אינץ'; הברבטות שלהם היו רק בעובי , והם הצטמצמו בגובהם בהנחה ששריון הצד סיפק הגנה מספקת, והסבירות של פיצוץ פגז מתחת לברבטה במנוף התחמושת הייתה קטנה מאוד.
לצריח הניתוב היו דפנות בעובי 12 אינץ'.
אוניות הסדרה עברו סדרה של שינויים במהלך הקריירה שלהן.
בשנת 1907, קינג אדוארד השביעי העבירה חלק מתותחי ה-12 פאונד שלה באופן זמני לגגות צריח הסוללה הראשיים, אך זה התגלה כלא מספק והם חזרו למקומם המקוריים באותה שנה.
בין 1907 ל-1908, היא וקומונוולת', דומיניון, הינדוסטן וניו זילנד הסירו את תותחי ה-3 פאונד המורכבים בגשר.
הם גם קיבלו זרקורים בעמדות שונות, כולל גגות צריחי התותחים בקוטר 9.2 אינץ' וכנפי הגשר.
פסי זיהוי ארובות גם נוספו לכל שמונה האוניות.
היברניה והינדוסטן קיבלו מדי טווח על המבנה האחורי שלהם בשנים 1911–1912, ולרוב האוניות היו שינויים נוספים בזרקורים שלהן.
לאפריקה היו רמפות שיגורים למטוסי ניסוי שהותקנו על החרטום שלה ב-1912 לצורך ניסויי טיסה, אם כי הציוד הועבר מאוחר יותר באותה שנה להיברניה, ממנה הוא הוסר כליל.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, זילנדיה (לשעבר ניו זילנד) נתנה את אחד מתותחי ה-12 הפאונד שלה כדי לחמש ספינת Q, וקיבלה זוג תותחי 3 פאונד במקומה.
במהלך שיפוץ בתקופה ההיא, הוגדל הגשר של דומיניון.
סוללת תותחי ה-6 אינץ' הוסרה מכל אוניות הסדרה בין השנים 1916 לאפריל 1917, כאשר בכל אונייה ארבעה מהתותחים הותקנו מחדש בסיפון גבוה יותר בתושבות ציר פתוחות במקום תותחי ה-12 פאונד שהיו ממוקמים שם, שם הם הושפעו פחות מים סוער, ולכן היו כלי נשק שמיש יותר.
בתקופה זו הותקנו זרקורים נוספים.
בשנת 1918, זילנדיה וקומונוולת' עברו מודרניזציה רבה לשימוש כספינות אימון לתותחנים.
תרני המוט שלהם הוחלפו בתרני חצובה כבדים שהיו מסוגלים לתמוך במנהלי בקרת האש ובמדי הטווח העדכניים ביותר.
תותחי ה-12 פאונד הנותרים שלהם הוסרו וזוג תותחי נ"מ נוספו על המבנה האחורי.
קומונוולת' קיבלה בליטות נגד טורפדו, אם כי זילנדיה לא.
קומונוולת' קיבלה הסוואה מסנוורת, ודווח שזילנדיה נצבעה באופן דומה, אך לפי ההיסטוריון הימי ר.א.
ברט, "היעדר ראיות רשמיות וצילומיות שולל זאת".
כאשר אוניות הסדרה נכנסו לשירות החל משנת 1905, הם הצטרפו לצי האטלנטי, שם שימשה קינג אדוארד השביעי כאוניית הדגל של הצי, לפי הגדרתה שהאונייה תשמש תמיד כאוניית דגל.
בשנת 1907 הועברו אוניות הסדרה לצי התעלה, כאשר קינג אדוארד השביעי שוב שירתה כאוניית הדגל של הצי.
קינג אדוארד השביעי ואפריקה הועברו לצי הבית ב-1908, ושאר אוניות הסדרה הגיעו אחריהן לשם בשנה הבאה.
שמה של ניו זילנד שונה לזילנדיה בשנת 1911 כדי לאפשר את השימוש בשמה המקורי עבור סיירת המערכה ניו זילנד.
החל משנת 1912, אורגנו האוניות מחדש כשייטת אוניות המערכה השלישית, מרכיב בצי הבית.
באמצע 1912, אפריקה והיברניה היו מעורבות בניסויים עם המטוס דו-כנפי שורט המשופר S.27 "S.38" שהוטס על ידי קומנדר צ'ארלס סמסון; הראשונה הייתה ספינת המלחמה הבריטית הראשונה ששיגרה מטוס, והאחרונה הייתה הראשונה שעשתה זאת תוך כדי הפלגה.
הבדיקות הוכיחו את התועלת של כלי טיס המשמשים לאיתור נפילת פגזים ולחפש כלי שיט עוינים, אך גם חשפו את חוסר הביצוע של הציוד שהיה זמין באותה עת.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה במהלך 1912–1913 נשלחו אוניות שייטת אוניות המערכה השלישית לים התיכון כדי לייצג את האינטרסים הבריטיים באזור; הם היו מעורבים במצור בינלאומי על מונטנגרו כדי למחות על הכיבוש המונטנגרי של סקוטארי, שהיה אמור להיות חלק מהמדינה החדשה של אלבניה.
אוניות הסדרה חזרו למים הבריטים ב-1913, שם הם עברו את השנה הבאה ללא תקלות.
לאחר כניסת בריטניה למלחמת העולם הראשונה ב-5 באוגוסט 1914, שייטת אוניות המערכה השלישית הוקצתה לצי הגדול, הצי הבריטי העיקרי במהלך המלחמה.
האוניות נותקו זמנית כדי לתגבר את צי התעלה בנובמבר לפני שחזרו לצי הגדול בסוף החודש.
תוך כדי שירות בצי הגדול, הוטל על השייטת לבצע פעולות סביב סקוטלנד והים הצפוני כחלק מהסיורים הצפוניים.
בינואר 1916, תוך כדי הפלגה לאירלנד לשיפוץ, פגעה קינג אדוארד השביעי במוקש שהונח על ידי סיירת העזר הגרמנית מווה; אוניית המערכה טבעה לאט עד כדי כך שכל הצוות שלה הורד, למעט אדם אחד שנפל אל מותו במהלך הפינוי.
ב-1916 נותקה השייטת לפיקוד נור כדי לשמור על החוף הדרומי הבריטי, וכמה אוניות הוקצו לפעולות אחרות במקומות אחרים.
היברניה וזילנדיה נשלחו למזרח הים התיכון בסוף 1915 כדי להשתתף במערכת גליפולי, אם כי הם ראו פעילות מועטה שם מלבד במהלך פינוי כוחות מדינות ההסכמה מחצי האי בתחילת 1916. זילנדיה חזרה לשייטת אוניות המערכה השלישית לאחר סיום מערכת גליפולי.
באותה שנה, בריטניה נשלחה לים האדריאטי כדי לתגבר את הרג'ה מרינה (הצי המלכותי) האיטלקי נגד הצי האוסטרו-הונגרי, למרות שהיא לא ראתה שום פעולה שם.
אפריקה צורפה לשייטת הסיירת ה-9 לשירות בסיורים האטלנטיים בשנת 1917, שהופקדה על ליווי שיירות בין סיירה לאון לקייפטאון, דרום אפריקה.
הצוות של אפריקה לקה בשפעת הספרדית כשהייתה בסיירה לאון ב-1918, עם כ-476אנשי צוות שחלו ו-52 אנשי צוות שנפטרו.
באותה שנה, קומונוולת' וזילנדיה עברו מודרניזציה רבה, כאשר הראשונה שימשה לזמן קצר בסיורי הצפון ב-1918 לפני ששימשה כספינת אימונים של תותחנים.
זילנדיה מעולם לא שימשה למעשה כספינת אימונים, אך היא הייתה מעורבת בניסויים בקרת אש ומאוחר יותר שימשה כספינת בסיס.
דומיניון והינדוסטן שימשו כספינות בסיס כדי לתמוך בפשיטה על זבריחה ב-1918. בריטניה טורפדה על ידי הצוללת UB-50 הגרמנית מול כף טרפלגר ב-9 בנובמבר, יומיים בלבד לפני שביתת הנשק עם גרמניה שסיימה את הלחימה; היא הייתה אחת מספינות המלחמה הבריטיות האחרונות שאבדו במהלך המלחמה.
הטורפדו הצית שריפה רצינית באחד ממחסני התחמושת בקוטר 9.2 אינץ' שלה, אבל כמו קינג אדוארד השביעי, היא נשארה על פני המים מספיק זמן כדי שהצוות שלה ירד מהאונייה, אם כי כחמישים אנשי צוות נהרגו בטורפדות ובאש שלאחר מכן.
שש אוניות הסדרה ששרדו נמכרו לגריטת ספינות בין השנים 1920 ל-1923, ולאחר מכן פורקו לגרוטאות.
שתי אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הדרומית, המכונה גם סדרת מישיגן, נבנו עבור הצי של ארצות הברית בתחילת המאה ה-20. הן נקראו על שם קרוליינה הדרומית ומישיגן, והיו הדרדנוטים האמריקאיות הראשונות - ספינות מלחמה עוצמתיות שיכולותיהן עלו בהרבה על אלו של אוניות המערכה הפרה-דרדנוטים בעולם.
בתחילת המאה ה-20, התיאוריה הרווחת של הלחימה הימית הייתה כי קרבות ימשיכו להתנהל מטווח קרוב יחסית באמצעות תותחים קטנים ומהירים רבים.
כיוון שכך, כל אחת מאוניות המערכה מסדרת קונטיקט של ארצות הברית נשאה כלי נשק בגודל בינוני רבים לצד ארבעה תותחים גדולים.
פרדיגמה זו עתידה להתערער במהרה, שכן תאורטיקנים של הצי האמריקאי הציעו שאונייה שתרכיב סוללה הומוגנית של תותחים גדולים תהיה יעילה יותר בקרב.
כאשר הרעיונות הללו החלו לקבל הסכמה רחבה יותר, הקונגרס האמריקני אישר לצי לבנות שתי אוניות קטנות בהדחק של 16,000 טונות.
תפוסה זו הייתה בערך באותו גודל כמו סדרת קונטיקט ולפחות 2,000 טונות קטנה יותר מאוניות מקבילות בציים זרים.
פתרון נמצא בתכנון שאפתני שערך אדמירל משנה וושינגטון ל.
קאפס, ראש משרד הבנייה והתחזוקה של הצי; היא החליפה מהירות בחימוש כבד ושריון עבה יחסית, שניהם היו מועדפים על ידי תאורטיקנים ימיים של אותה תקופה.
עם החימוש החימוש העיקרי שלהם, העיתונות דיווחה על קרוליינה הדרומית ומישיגן, יחד עם אה"מ דרדנוט הבריטית, כמבשרות עידן חדש בעיצוב ספינות מלחמה.
עם זאת, עד מהרה נבנו סופר-דרדנוטים גדולות וחזקות יותר.
המהירות הנמוכה של הסדרה שהייתה כ-18.5 קשרים (34.3 קמ"ש), בהשוואה ל-21 קשרים (39 קמ"ש) תקן של אוניות מערכה אמריקאיות מאוחרות יותר, העביר אותן לשירות עם אוניות מערכה ישנות ומיושנות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר סיום הסכסוך וחתימת הסכם הצי של וושינגטון, שתי האוניות בוטלו ונגרטו.
בשנת 1901, עיצובי אוניות המערכה של הצי האמריקאי שיקפו את התיאוריה הרווחת של לחימה ימית: קרבות יתחילו ממרחקים ארוכים לפני צמצום הטווח למכות נוקאאוט.
בשלב האחרון, תותחים בעלי טווח קצר יותר ומהירים יותר יתבררו כשימושיים ביותר.
בעקבות הפילוסופיה הזו, סדרת אוניות המערכה המובילה אז בבנייה - סדרת קונטיקט - נשאה ארבעה תותחים גדולים בקוטר , שמונה תותחי , ושנים עשר תותחי , חימוש מעט כבד יותר מאוניות מערכה זרות טיפוסיות של אותה תקופה.
מגזין "Proceedings" של המכון הימי הקדיש מקום בשניים מהגליונות שלו משנת 1902 לשיפורים אפשריים בעיצוב אוניות מערכה.
המאמר הראשון נכתב על ידי לוטננט מאט ה.
סינור, שטען עבור אונייה עם תותחי ותותחי /40 קליבר בארבעה צריחים משולשים.
הסוללה המשנית תהיה מורכבת מתותחי /60 קליבר.
מאמר זה עורר מספיק מחשבה ש-"Proceedings" פרסמו הערות על המאמר של קפטן ויליאם מ.
אלג'ר, וקונסטרוקטור הצי דייוויד וו.
טיילור - האחרון, קצין וראש משרד הבנייה והתחזוקה לעתיד.
הערות אלו הביעו ספק אם ניתן לעצב את כלי השיט המוצע לתכנון אפשרי, אך הם שיבחו את מחשבותיו כצעד בכיוון הנכון.
אלג'ר האמין שסינור נמצא בדרך הנכונה בהצעת חימוש גדול יותר, אם כי הוא חשב שצריחים משולשים לא יפעלו ושמונה תותחי 12 אינץ' בארבעה צריחים תאומים יהיו הסדר הרבה יותר מציאותי.
בכך, ההיסטוריון הימי נורמן פרידמן מאמין שאלג'ר הציע את אחת ההצעות הרציניות המוקדמות ביותר לסוללת תותחים גדולה הומוגנית.
ההצעה שהובילה ישירות לסדרת קרוליינה הדרומית הגיעה מהומר פאונדסטון, לוטננט קומנדר בצי, שהפך לתומך העיקרי של עיצוב אמריקאי עם תותחים גדולים.
במאמר מדצמבר 1902 שנכתב עבור הנשיא תאודור רוזוולט, הוא טען להגדלת גודלן של אוניות המערכה הנוכחיות, אם כי הוא גם תמך בשמירה על סוללות ראשיות מעורבות.
עם זאת, עד מהדורות מרץ ויוני 1903 של Proceedings, החל פאונדסטון לתמוך בסידור תותחים גדולים, הכולל שנים עשר תותחי מורכבים על אונייה בהדחק של 19,330 טונות ארוכות (19,640 טונות).
באוקטובר של אותה שנה הציג אדריכל הצי האיטלקי ויטוריו קוניברטי רעיון דומה במאמר עבור ספינות הקרב של ג'יין שכותרתו "אוניית מערכה אידיאלית עבור הצי הבריטי".
הוא טען בעד אונייה עם שנים עשר תותחי 12 אינץ' בהדחק קצת יותר גדול מאשר אוניות המערכה שהיו בשירות באותה תקופה, 17,000 טונות.
הוא האמין שהמשקל הגבוה יותר יאפשר 12 אינץ' של שריון ומכונות המסוגלות להניע את הספינה במהירות של 24 קשרים (44 קמ"ש).
פאונדסטון השתמש במה שלדעתו הוא הפופולריות הגדולה של רעיון זה בקרב האירופים כדי להצדיק את עיצוב התותחים הגדולים.
בשנת 1903, העיצובים של פאונדסטון החלו לקבל תשומת לב מרשויות הצי האמריקאי.
לטענת אלו שערכו את הבדיקות, הנימוק העיקרי לממצא היה שמדד טווחי הנשק האפקטיביים היה קשור ישירות לאורך המרבי של טווח הטורפדו של האויב.
בשלב זה, האחרון היה בערך 3,000 יארד (2,700 מטר); במרחק זה, תותחי ה-7 וה-8 אינץ' הנפוצים לסוללות הביניים האמריקאיות לא יוכלו לחדור את השריון של אוניות המערכה של האויב.
גרוע מכך, זה היה בטוח שכאשר ארצות הברית מפתחת טורפדו לטווח של 4,000 יארד (3,700 מטר) - טווח התותחים יצטרך לעלות בעתיד הקרוב, מה שהופך את תותחי הביניים אפילו פחות שימושיים.
עם זאת, סוללה ראשית הומוגנית של תותחי 11 או 12 אינץ' תוכל לחדור את השריון ולהיות בעלת כוח נפץ מספיק כדי להשבית אוניית ראשה של האויב, ולהוסיף תותחי ככל האפשר שיספקו הגנה חזקה מפני משחתות נושאות טורפדו אך לא משוריינות.
מול הראיות הללו, המועצה הכללית שלחה בקשה רשמית באוקטובר 1903 ל-C&R, וביקשה ממנה לתכנן תוכניות לאוניית מערכה הכוללת את המאפיינים הללו.
לא הושגה התקדמות עד 26 בינואר 1904, כאשר המועצה הכללית ביקשה מ-C&R עיצוב הכולל ארבעה תותחי 12 אינץ', שמונה תותחי 10 אינץ' או יותר, וללא חימוש ביניים מעבר לתותחי 3 אינץ' נגד משחתות.
המעבר לכלי נשק בקוטר 10 אינץ' בלבד היה תוצאה של ספק בקרב רשויות הצי האם ניתן להתקין תותחים כבדים יותר פיזית על הצד הרחב של האונייה.
לא ננקטה כל פעולה לגבי בקשה זו עד ספטמבר, כאשר C&R החלה לתכנן אונייה עם ארבעה תותחי 12 אינץ' בצריחים כפולים יחד עם שמונה תותחי 10 אינץ' כפולים או ארבעה תותחי 12 אינץ' בודדים.
בינתיים, מכללת המלחמה של הצי הציגה שלושה עיצובים של אוניות מערכה זה מול זה בוועידת ניופורט ב-1904: האוניות שנבנו בעקבות הוועידה ב-1903; עיצוב ה-C&R החדש מספטמבר; ואוניות המערכה האחרונות בבנייה, סדרת קונטיקט.
תותחי ה-7 וה-8 אינץ', ואפילו תותחי ה-10 אינץ', הוכחו שוב כלא מספקים; אפילו כאשר פגעו באוניית מערכה בזווית האידיאלית של 90 מעלות לחגורת השריון שלה, הם לא הצליחו לחדור מעבר ל-12 אינץ' של שריון קרופ - לא מספיק כדי להתמודד עם אוניות ראשה של האויב.
כמו כן בוצעו חישובי מהירות שהוכיחו שאפילו 3 קשרים (5.6 קמ"ש) יתרון על פני צי אויב יהיה חסר משמעות בתוצאה הסופית של כמעט כל הקרבות הימיים מכיוון שהאוניות האיטיות יותר יכולות להישאר בטווח על ידי פנייה ברדיוס הדוק יותר.
אולם בתוך משרדי הצי עדיין הייתה התנגדות רבה.
באמצע עד סוף 1904, המשיך פאונדסטון לשדל בדירקטוריון הכללי בזמן ש-C&R מחתה על כך שהקובע הסופי בקרב ימי יהיה התותחים הקלים - ובכל מקרה סוללת תותחים אחידה כה גדולה לא הייתה אפשרית.
פאונדסטון השיב עם עיצוב משלו, שאותו כינה USS Possible והתאים שנים עשר תותחי 11 אינץ' על אונייה בהדחק של 19,330 טונות ארוכות.
עם תמיכתו של לוטננט קומנדר ויליאם סימס, שהביא כתמיכה את הירי הארוך המדויק יותר ויותר של הצי, והעניין שהפגין הנשיא רוזוולט בפרויקט, הסתיימה ההקפאה הבירוקרטית.
ב-3 במרץ 1905, הקונגרס העביר הצעת חוק שאישרה לצי לבנות שתי ספינות קרב חדשות שייקראו על שם מדינות קרוליינה הדרומית ומישיגן.
מגבלת הטונה המקסימלית נקבעה ל-16,000 טון ארוך, זהה להדחק של סדרת קונטיקט עם סוללות מעורבות שנבנתה שנתיים קודם לכן, בניסיון לבלום את ההדחק הגובר - והעלויות הנלוות - של אוניות הראשה החדשות של הצי.
ההוראה התקבלה בקבלת פנים מעורבת מצד מעצבי הצי.
חלקם, כולל אדמירל הצי בדימוס ג'ורג' דיואי, חשבו שהגבול היה צריך להיות מוגדר בסטנדרט המינימלי של אוניות מערכה זרות, או בסביבות 18,000 טונות.
אחרים האמינו שהוספת כמות משמעותית של מהירות או כוח אש - משהו שאפשר לצפות עם עלייה בטונאז' - תדרוש הרבה יותר מ-18,000 טון, וטענו שהגידול בהדחק לא יקנה יותר מפרופיל יעד מוגדל.הבנאי של הצי, אדמירל משנה וושינגטון ל.
קאפס, הגה עיצוב שאפתני שארז חימוש רב עוצמה ושריון עבה על גוף האונייה הקטן.
הוא האמין כי קרבות ימיים עתידיים יכללו ציים ולא פעולות של אונייה בודדת, ולכן בעוד שצריחי הכנפיים הנפוצים כל כך בעיצובים אירופיים היו שימושיים בתפקיד האחרון להצבת כמות מקסימלית של כוח אש לכל כיוון נתון, הם היו פחות יעילים כאשר הן פעלו כחלק ממערך הקרב.
מכאן, קאפס תיאר שהדאגה העיקרית של אוניות מערכה היא כמה משקל פגז הן יכולות לירות בכל מטח דופן.
הסידור של צריחים ירי-על הממוקמים על קו האמצע יאפשר לגוף להיות קצר ככל האפשר ועדיין בעל מטח הדופן הכי חזק שאפשר.
אונייה שהסוללה הראשית שלה ממוקמת לאורך מרכז האונייה יכולה למקד את אותה כמות אש לכיוון הצדדים.
לעומת זאת, לצריחי כנפיים היו חסרונות משמעותיים: מיקומם משני צידי המבנה העילי של האונייה הוביל למטחי דופן קטנים יותר, והמשקל הקיצוני שהונח על דפנות האוניות הוביל ללחץ פיתול ואינרציה מתגלגלת.
מכיוון שצריחי הסוללה הראשיים הנוספים עם מחסני החתמושת הקשורים אליהם השתמשו בכמות גדולה של שטח בתוך האונייה שכבר הייתה מוגבלת, קאפס נאלץ לחסוך בדרכים אחרות כדי להישאר בתוך מגבלת הטונאז'.
היה צורך לבנות מכונות קטנות מהרגיל כדי להתאים למרווח בין המחסנים הקדמיים והאחוריים, שניהם גדולים מהרגיל.
חדרי הדוודים הועברו פנימה כדי לפנות מקום להגנה נגד טורפדו.
החיסרון הגדול ביותר היה בהנעה: לא היה מקום למנועים שיכולים לספק את אותה כמות כוח כמו באוניות מערכה קודמות.
קאפס הציע לצמצם את מספר הדוודים בשליש כדי לפנות מקום; ייתכן שבשלב זה הוא שקל הנעת טורבינה.
כל מה שלשכת ההנדסה יכלה להציע בתגובה היה חדרי דוודים קומפקטיים יותר על ידי ביטול מחיצות קו מרכז.
המעצבים נתקלו בבעיה שפרידמן מכנה "הסחיטה": המרכיבים החיוניים של אוניית מערכה (חימוש, מכונות הנעה ושריון) מסתכמים בדרך כלל בכשישים אחוז מהתפוסה המתוכננת שלהן.
העדפה של אחד מהגורמים הללו, מה שהוא כינה "שלוש התכונות הצבאיות העיקריות", תאלץ את המעצבים לקבל פשרות באחת מהאחרות או בשתיהן.
בסופו של דבר הם בחרו בחימוש ובשריון על פני מהירות; כתוצאה מכך, המהירות המרבית של סדרת קרוליינה הדרומית הייתה נמוכה יותר מכל אוניות המערכה העתידיות של ארצות הברית.
בתפוסה מתוכננת של 16,000 טון, הדרדנוטים מסדרת קרוליינה הדרומית היו באותו גודל כמו קודמותיהם הפרה-דרדנוטים מסדרת קונטיקט.
בשירות, הן יכלו להיות קלות יותר: לואיזיאנה הייתה בעלת הדחק של 15,272 טונות ארוכות (15,517 טונות) בתפוסה סטנדרטית, בעוד מישיגן הייתה רק 14,891 טונות ארוכות (15,130 טונות) לפי אותה מדידה.
גודל גוף האונייה גם היה דומה גם לסדרת קונטיקט, עם אורך כולל של 452 רגל 9 אינץ' (138.00 מטר), 450 רגל (137.16 מטר) בין הניצבים, ואותו אורך בקו המים.
הן תוכננו לשאת כ-869 אנשי צוות.
לאוניות הסדרה הייתה מערכת הנעה המורכבת משני מנועי קיטור אנכיים תלת דרגתיים שהניעו שני מדחפים בעלי 3 להבים.
אלה הופעלו בתורם על ידי שנים-עשר דוודי צינור מים המופעלים על ידי פחם Babcock & Wilcox הממוקמים בשלושה תאים אטומים למים.
יחד, הם שקלו 1,555 טונות ארוכות (1,580 טונות), אשר היה מעט מעל מגבלת החוזה שצוינה.
מנועים תלת דרגתיים מסורתיים הותקנו במקום טורבינות הקיטור ששימשו בדרדנוט הבריטית.
קיבולת הפחם בפועל של האוניות הייתה 2,374 טונות ארוכות (2,412 טונות) במעמס מלא, מעט יותר מהמקסימום המתוכנן של 2,200 טונות ארוכות (2,200 טונות), המאפשר טווח שיוט של 6,950 מיילים ימיים (12,870 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
בעוד ששתי האוניות עלו על 20 קשרים (37 קמ"ש) בתנאי ניסוי אידיאלים, הצי ציפה שהמהירות המרבית הרגילה תהיה סביב 18.5 קשרים (34.3 קמ"ש).
אוניות הסדרה היו חמושות בסוללה ראשית של שמונה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) /45 קליבר Mark 5 בארבעה צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, שהוצבו בשני זוגות ירי-על מקדימה ומאחורה, עם 100 פגזים לכל תותח.
הסוללה המשנית כללה 22 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר מותקנים בקזמטים לאורך דופן הגוף.
כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה זוג של צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב מתחת לקו המים, אחד בכל צד של האונייה.
השריון בסדרת קרוליינה הדרומית תואר על ידי הסופר הימי זיגפריד ברייר כ"מתקדם להפליא", למרות חוסרים בהגנה אופקית ותת-ימית.
חגורת השריון הראשית של האוניות הייתה בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) מעל מחסני התחמושת, 10 אינץ' (254 מ"מ) מעל חללי המכונות, ו-8 אינץ' (203 מ"מ) במקום אחר.
לצריחי התותחים היו חזיתות בעובי 12 אינץ', בעוד שהברבטות התומכות היו בעלי חיפוי שריון בעובי 10 אינץ'.
שריון בעובי 10 אינץ' הגן גם על תותחי הקזמטים.
למגדל הניווט היו דפנות בעובי 12 אינץ'.
המשקל הכולל של השריון הסתכם ב-31.4% מהתפוסה המתוכננת, מעט יותר משלוש סדרות אוניות המערכה הבאות.
שם האונייה מס' בנייה המספנה הונחה הושקה כניסתה לשירות גוֹרָל קרוליינה הדרומית BB-26 ויליאם קראמפ ובניו 18 בדצמבר 1906 11 ביולי 1908 1 במרץ 1910 נגרטו כתוצאה מהסכם הצי של וושינגטון, 1924 מישיגן BB-27 תאגיד בניית ספינות של ניו יורק 17 בדצמבר 1906 26 במאי 1908 4 בינואר 1910
החוזים לסדרת קרוליינה הדרומית הוענקו ב-20 וב-21 ביולי, בהתאמה.
ללא שריון או חימוש, קרוליינה הדרומית תעלה 3,540,000 דולר, בעוד מישיגן תגיע ל-3,585,000 דולר.
עם שריון וחימוש, האוניות עולות כ-7,000,000 דולר כל אחת.
השדרית של מישיגן הונחה ב-17 בדצמבר 1906, יום אחד לפני קרוליינה הדרומית.
לאחר תקופות הבנייה הראשוניות, הושקו האוניות ב-26 במאי וב-11 ביולי 1908 (בהתאמה).
מישיגן הייתה שלמה מעט יותר מחצי כשהושקה, והאונייה הוטבלה על ידי קרול ניוברי, בתו של עוזר מזכיר הצי טרומן הנדי ניוברי.
ספינת המלחמה הוגדרה כעידן, והמחזה משך אליו אנשים בולטים רבים, כולל המושל והסגן-מושל של מישיגן, מושל ניו ג'רזי, ראש עיריית דטרויט ומזכיר הפנים, יחד עם אדמירלים רבים ובנאים.
כמו האונייה האחות שלה, קרוליינה הדרומית הושלמה קצת יותר ממחצית הדרך כשהושקה.
הטקס הנלווה התקיים קצת אחרי הצהריים והשתתפו בו תושבים בולטים רבים של מדינת קרוליינה הדרומית, כולל המושל מרטין פרדריק אנסל.
בתו פרדריקה הטבילה את האונייה.
לאחר שלב האבזור שלהן, עברו שתי האוניות ניסויים ימיים כדי לוודא שהן עומדות במפרט החוזה שלהן.
הניסיון הראשון להעמיד את מישיגן לניסוי נערך בשטחי הניסויים המסורתיים של הצי ליד רוקלנד, מיין, החל ב-9 ביוני 1909. למרות שהאונייה השלימה את ריצת הבדיקה שלה, בדיקות אחרות הופסקו כשהיא עלתה על שרטון חול.
למרות שמישיגן נשלפה ללא תקלות, הצי גילה עד מהרה ששני המדחפים דורשים תיקון, מה שדחה את השלמת הניסויים עד 20–24 ביוני.
אוניית המערכה נכנסה לשירות מספר חודשים לאחר מכן ב-4 בינואר 1910 - מה שהפך את ארצות הברית למדינה השלישית שהחזיקה בדרדנוט, לאחר בריטניה וגרמניה, אבל ממש לפני סדרת מינאס ז'ראיס של ברזיל - ושייט הטלטלה שלה נמשך עד 7 ביוני.
הניסויים של קרוליינה הדרומית נערכו מחוץ לכף דלאוור החל ב-24 באוגוסט 1909, וריצות הסטנדרטיזציה שלה היו מעט מהירות יותר של מישיגן.
לאחר שינויים אחרונים בוויליאם קראמפ, קרוליינה הדרומית נכנסה לשירות ב-1 במרץ 1910 ויצאה לשייט טלטלה שישה ימים לאחר מכן.
לאחר שנכנסו לשירות, קרוליינה הדרומית ומישיגן הוקצו שתיהן לצי האטלנטי.
השתיים פעלו במעלה ובמורד החוף המזרחי האמריקאי מיולי עד נובמבר.
ב-2 בנובמבר, במסגרת פלגת אוניות המערכה השנייה, יצאו האוניות ממספנת הצי בבוסטון למסע אימונים לאירופה, שם ביקרו באי פורטלנד בבריטניה ובשרבור בצרפת.
בינואר 1911 הן חזרו לבסיס הצי האמריקני במפרץ גואנטנמו, קובה, לפני שהמשיכו לנורפוק, וירג'יניה.
לאחר תמרונים נוספים התפצלו שתי הספינות; מישיגן נשארה בחוף המזרחי, בעוד קרוליינה הדרומית יצאה למסע נוסף לאירופה.
האונייה ביקרה בקופנהגן (דנמרק), סטוקהולם (שוודיה), בקרונשטאדט (רוסיה) ובקיל (גרמניה) - האחרונה במהלך Kieler Woche, אירוע הפלגה גדול - לפני שחזרה ביולי 1911.
קרוליינה הדרומית השתתפה לאחר מכן בסקירה הימית של 1911 בניו יורק, לפני מספר חודשים של נסיעה לנמלים בחוף המזרחי וקיבלה בברכה שייטת של הצי הגרמני שביקרה, כולל סיירת המערכה SMS מולטקה ושתי סיירות קלות.
לאחר שיפוץ של שלושה חודשים בנורפוק, קרוליינה הדרומית הצטרפה למישיגן לשייט לפנסקולה, ניו אורלינס, גלווסטון ווראקרוס במקסיקו, כחלק משייטת השירות המיוחד.
קרוליינה הדרומית ביקרה מאוחר יותר בקולון, פנמה, בינואר 1913. שתי האוניות המשיכו בשירות הקודם של ביקור בנמלי החוף המזרחי לפני שתסיסה במקסיקו ובאיים הקריביים גרמה לממשלה האמריקאית להורות להן להפליג לשם.
קרוליינה הדרומית הנחיתה נחתים על האיטי ב-28 בינואר כדי להגן על המשלחת האמריקנית שם.
הם חזרו לאונייה כשאורסטה זמור תפס את השלטון, אך המשך אי סדר הוביל מאוחר יותר את ארצות הברית לכבוש את האיטי.
קרוליינה הדרומית הצטרפה למישיגן בווראקרוס בזמן שארצות הברית כבשה את העיר הזו.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, שתי אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הדרומית קובצו עם שתי אוניות פרה-דרדנוטים ישנות יותר (ורמונט וקונטיקט) בשל המהירויות הגבוהות שלהן, שהיו נמוכות מכל אוניות המערכה האמריקאויות שנבנו שלאחר מכן.
קרוליינה הדרומית שופצה בפילדלפיה בין 14 באוקטובר ל-20 בפברואר 1915, ושתי האוניות נשמרו בסיורי נייטרליות בצד האמריקני של האוקיינוס האטלנטי, גם לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה ב-6 באפריל 1917. בינואר 1918, מישיגן התאמנה עם הצי הראשי כשהיא עברה סופה חזקה.
הרוחות העזות והגלים גרמו לתורן הכלוב הקדמי שלה להתמוטט, למותם של שישה ולפציעתם של שלושה עשר.
ב-6 בספטמבר 1918, קרוליינה הדרומית ליוותה שיירה מהירה מעבר לאוקיינוס האטלנטי, והפכה לאחת מאוניות המערכה האמריקאיות הראשונות (לצד קנזס וניו המפשייר) שעשו זאת.
כשחזרה לארצות הברית, קרוליינה הדרומית איבדה את המדחף הימני שלה.
כאשר המשיכה עם המדחף השמאלי, שסתום במנוע שלו השתבש; המשך עם שסתום עזר גרם לכמות גדולה של רעידות, ולכן האונייה נעצרה שעות ספורות לאחר מכן לצורך תיקונים זמניים בשסתום הראשי לפני שהמשיכה למספנת הצי של פילדלפיה לצורך תיקונים.
למישיגן הייתה אותה בעיה כשליוותה שיירה בחודש הבא; האונייה איבדה את המדחף השמאלי שלה ב-8 באוקטובר, אך הצליחה לחזור הביתה ב-11 באוקטובר ללא תקריות נוספות.
לאחר סיום המלחמה ב-11 בנובמבר 1918, שתי אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הדרומית שימשו להשבת חיילים אמריקאים שנלחמו במלחמה.
בשנים שלאחר המלחמה שימשו שתי אוניות המערכה להפלגות אימונים.
תנאי הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922, שהגביל את הבנייה הימית כדי למנוע מרוץ חימוש ימי יקר מאוד, קראו גם להיפטר מעשרות אוניות מערכה ישנות יותר בציים החתומים.
קרוליינה הדרומית הושבתה ב-15 בדצמבר 1921, זמן קצר לפני סיום הוועידה, ואחותה באה בעקבותיה ב-11 בפברואר 1922, ימים לאחר חתימת ההסכם.
שתי האוניות נמחקו מרשימת הצי ב-10 בנובמבר 1923 ונגרטו במהלך 1924 במספנת הצי של פילדלפיה.
אוניות הקו מסדרת קאנופוס היו סדרה של תשע אוניות קו מדרגה שנייה דו-סיפוניות עם 84 תותחים של הצי המלכותי.
עיצובם התבסס על גרסה מוגדלת של הקווים של האונייה הצרפתית שנתפסה "פרנקלין", מאז נכנסה לשירות בצי המלכותי כאה"מ קאנופוס, למרות שאונייה זו עצמה לא נכללה כחברה בסדרה.
האוניות הראשונות הוזמנו בתחילה כאוניות מדרגה שלישית של 80 תותחים, אך סיווג זה השתנה על ידי שינויים במערכת הדירוג בפברואר 1817. סדרה זו של ספינות מכונה לפעמים סדרת פורמידבל.
שלוש אוניות הוקצו לשייטת הבינלאומית שהוקמה כאשר נוצרים יוונים מרדו נגד שלטון האימפריה העות'מאנית בכרתים בשנים 1897–1898.
בערך בשנים 1905–1907, האוניות נחשבו מיושנות והצטמצמו למילואים.
שמה שונה לרידאוטבל ב-1915, היא נשמרה כגווה ומאוחר יותר באותה שנה הפכה לספינת בסיס עד שנמכרה לגרוטאות לאחר המלחמה.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 התחזק הלחץ על הממשלה לחדש ולהרחיב את הצי המלכותי.
פחד ממלחמה עם רוסיה בשנת 1885 במהלך תקרית פאנג'דה, כישלון הצי החוסם להכיל את האוניות הפשיטות בנמל במהלך תמרוני הצי של 1888 והערכות מציאותיות יותר של מספר האוניות הנדרשות לביצוע המשימות הנדרשות במלחמה נגד צרפת, יחד עם חשיפות של עיתונאים משפיעים כמו ויליאם תומאס סטאד, חשפו חולשות חמורות בצי.
הממשלה הגיבה עם חוק ההגנה הימית משנת 1889, שסיפק 21.5 מיליון ליש"ט לתוכנית הרחבה עצומה ששמונה האוניות מסדרת רויאל סובריין היו עמוד השדרה שלה.
החוק גם קבע את תקן שתי המעצמות, לפיו הצי המלכותי ביקש להיות גדול כמו שתי המעצמות הימיות הגדולות הבאות ביחד.
העבודה המקדימה על מה שיהפוך לסדרת רויאל סובריין החלה ב-1888 ומועצת האדמירליות הנחה את מנהל הבנייה הימית, סר ויליאם וייט, לתכנן גרסה משופרת ומוגדלת של סדרת טרפלגר.
אוניות אלו היו מצוידות בצריחי תותחים, שמשקלם הכתיב את בנייתן כאוניות עם בולט נמוך על מנת להפחית את משקלן העליון.
וייט, לעומת זאת, טען במרץ בעד עיצוב של אוניות עם בולט גבוה כדי לשפר את יכולתן של האוניות החדשות להילחם ולהפליג במזג אוויר סוער.
משמעות ההצעה הייתה שניתן להרכיב את החימוש רק בברבטות קלות יותר, בעלות שריון פחות כבד.
לאחר דיונים רבים, הבולט עוצב לפי השקפתו של וייט והעיצוב היה דומה לגרסה מוגדלת של סדרת אדמירל המוקדמת יותר, למרות שאחת משמונה האוניות, הוד, נבנתה כאונייה עם בולט נמוך וצריחי תותחים מתוך כבוד ללורד הים הראשון, אדמירל סר ארתור הוד, שטען בתוקף עבור ההצעה השנייה.
אוניות הסדרה נחשבות לעיתים קרובות לראשונות מטיפוס אוניית מערכה שנודעה לאחר כניסתה לשירות של אה"מ דרדנוט המהפכנית ב-1906 בתור פרה-דרדנוט.
היה להן אורך בין הניצבים של ואורך כולל של , רוחב של , ושוקע של .
במקור, הסדרה נועדה להיות מצוידת בנשק חדש, תותח 12 אינץ' ארוך בקליבר 40. עם זאת, האוניות צוידו בתותחי 13.5 אינץ', בדומה לאלו שהיו בסדרת אדמירל, שכן הדירקטוריון דרש שיוצבו על האוניות 4 תותחים מתוך התותחים הכבדים ביותר הזמינים.
לאוניות המצוידות בברבטות היה בולט של (כ-90% מההנחיות המודרניות), שסופק על ידי תוספת של סיפון נוסף שלם, ששיפר את הביצועים של האוניות בים סוער.
כדי להפחית את המשקל העליון שלהם, וייט נתן להם כמות משמעותית של צֱרָה.
הבולט של הוד, לעומת זאת, היה רק , מה שאומר שהיא הייתה רטובה מאוד ואיבדה מהירות במהירות ככל שגובה הגלים גדל.
היא הייתה אוניית המערכה הבריטית האחרונה עם הצריחים הכבדים, בסגנון הישן, וכל אוניות המערכה הבריטיות העתידיות היו בעיצוב עם בולט גבוה והחימוש העיקרי שלהן היה בברבטות, אם כי אימוץ של בתי תותחים משוריינים ומסתובבים מעל הברבטות הוביל בהדרגה לכך שהם גם נקראו "צריחים".
בעיה נוספת עם הוד הייתה שיציבותה של אונייה תלויה במידה רבה בגובה הבולט בזוויות התגלגלות גבוהות, ולכן היה צריך להעניק לה גובה מטאצנטרי גדול יותר (המרחק האנכי בין המטא-סנטר למרכז הכובד מתחתיו) של כ- במקום בשאר אוניות הסדרה כדי לגרום לה להתגלגל פחות בים סוער.
זה הביא להפחתת משך ההתגלגלות שלה בכ-7% בהשוואה לאוניות האחרות בסדרה, מה שהפך את הירי שלה לפחות מדויק.
וייט בחר בכוונה גובה מטאצנטרי גבוה כדי למזער את הגלגול והוא לא חשב שיש צורך בסנפירי ייצוב.
בדצמבר 1893 רזולושן חוותה התגלגלות קשה במהלך סערה חזקה, אשר זיכתה את הסדרה בכינוי Rolling Ressies, ובעקבות כך ריפאלס, נבנתה עם סנפירי ייצוב תוך כדי ההתקנה והדגימה באופן סופי את יעילותם במהלך ניסויים השוואתיים.
אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים בעלי שלושה צילינדרים, שכל אחד מהם הניע גל הנע אחד, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי שמונה דוודים גליליים שפעלו בלחץ של 155 PSI (1,069 קילו-פסקל, 11 קילוגרם-כוח לסמ"ר).
המנועים תוכננו להפיק סך של 9,000 כוחות סוס (6,700 קילוואט) בעת הפלגה עם שוקע סטנדרטי ובמהירות של 16 קשרים (30 קמ"ש); בעת הפלגה עם שוקע מאולץ, הם היו צפויים לייצר 11,000 כוחות סוס (8,200 קילוואט) ומהירות מרבית של 17.5 קשרים (32.4 קמ"ש).
אוניות הסדרה חרגו ממהירויות אלו בקלות; רויאל סובריין עצמה הגיעה למהירות של 16.43 קשרים (30.43 קמ"ש) מ-9,661 כוחות סוס (7,204 קילוואט) בעת הפלגה עם שוקע סטנדרטי.
אולם ניסויים בהפלגה עם שוקע מאולץ גרמו נזק לדוודים שלה, למרות שהאונייה הגיעה למהירות של 18 קשרים (33 קמ"ש) מ-13,360 כוחות סוס (9,960 קילוואט).
כתוצאה מכך, הצי החליט לא לדחוף את הדוודים של סדרת רויאל סובריין מעבר ל-11,000 כוחות סוס כדי למנוע נזק דומה.
האוניות נשאו לכל היותר של פחם, שהעניק להם טווח של 4,720 מיילים ימיים (8,740 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
תותח ה- הועדף על ידי מועצת המנהלים, אך הוא עדיין היה בפיתוח, ולכן נבחר תותח נטען מכנס בקוטר 13.5 אינץ' (343 מ"מ)/ קליבר 32 במשקל שכבר הוצב בסדרות הקודמות.
ארבעת התותחים הורכבו בשתי ברבטות בצורת אגס או צריחים עגולים, אחת לפני ואחת מאחורי המבנה העילי.
הברבטות היו פתוחות, ללא חיפויים או מגני תותחים, והתותחים היו חשופים במלואם.
מנופי התחמושת היו בקודקוד הברבטה והתותחים נאלצו לחזור למצב קדמי-אחורי כדי להיטען מחדש.
הפגזים במשקל שנורו על ידי תותחים אלו יכלו לחדור של ברזל יצוק בטווח של , תוך שימוש במטען הודף במשקל של אבקת שריפה חומה ללא עשן (SBC).
בהגבהה מרבית של +13.5°, היה לתותחים טווח של כ- עם SBC; מאוחר יותר החליף מטען הודף של קורדיט במשקל את ה-SBC, מה שהרחיב את הטווח לכ-.
חימוש משני של עשרה תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) מהירי-ירי היוו שדרוג משמעותי ביחס לששת תותחי 4.7 אינץ' (120 מ"מ) מהירי-ירי של סדרת טרפלגר.
תותחים אלו נועדו להשמיד את המבנה הלא משוריין של יריביהם והם היו ממוקמים בצורה רחוקה האחד מהשני, על שני סיפונים, כך שפגיעה בודדת לא תשבית יותר תותח מאחד.
ארבעה מהתותחים היו ממוקמים על הסיפון הראשי והיו ניתנים לשימוש רק במזג אוויר רגוע, מכיוון שהם היו מאוד קרובים לקו המים של האוניות, בעוד התותחים הנותרים הוצבו מעליהם בסיפון העליון.
יחד עם אספקת התחמושת שלהם של 200 פגזים לכל תותח, התותחים שקלו כ- והיו אחד הגורמים לעלייה הגדולה בהדחק לעומת האוניות הקודמות.
התותחים ירו פגזים במשקל לטווח של בהגבהה המרבית שלהם של +20°.
16 תותחי 6-פאונד מהירי-ירי מסוג לא ידוע ותריסר תותחי הוצ'קיס 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)) מהירי-ירי הוצבו להגנה מפני סירות טורפדו (להוד היו רק שמונה תותחי 6 פאונד).
האוניות היו חמושות גם בשבעה צינורות טורפדו בקוטר 14 אינץ' (356 מ"מ), שניים בכל צד רוחב ואחד בירכתיים מעל קו המים ואחד בכל צד רוחב מתחת למים.
תוכנית השריון של אוניות הסדרה הייתה דומה לזו של טרפלגר, שכן חגורת השריון הקו המים של שריון מורכב הגנה רק על האזור שבין הברבטות.
חגורת השריון בעובי הייתה באורך וגובהה הכולל היה מתוכם מתחת למים.
מחיצות רוחביות בעובי (מקדימה) ו-14 אינץ' (356 מ"מ) (מאחורה) יצרו את המצודה המשוריינת המרכזית.
מעל החגורה היה פס שריון בעובי , מגובה על ידי מחסני פחם עמוקים, שהסתיים במחיצות אלכסוניות בעובי שחיברו את שריון הצד העליון לברבטות.
הלוחות של השכבה העליונה ברויאל סובריין היו שריון הארווי, בעוד לאחיותיה הייתה פלדת ניקל, למרות שהלוחות של הוד היו בעובי .
הברבטות וצריחי התותחים היו מוגנים על ידי שריון מורכב, שעוביו נע בין ובתי התותחים של תותחי הסיפון הראשי בקוטר 6 אינץ' היו עם חיפוי שריון בעובי 6 אינץ'.
מנופי התחמושת אל התותחים המשניים של הסיפון הראשי היו עם שריון בעובי ואילו אלו של תותחי הסיפון העליון היו בעובי כפול מזה.
רצפת השריון התת-ימית הייתה בעובי 3 אינץ' באמצע האונייה והצטמצמה ל- לקראת קצות האניה; הקצה הקדמי התעקל כלפי מטה כדי לחזק את איל הניגוח בצורת המחרשה.
דפנות צריח הניתוב הקדמי היו בעובי וצינור התקשורת שירד עד לסיפון השריון היה מוכן עם שריון בעובי .
צריח הניתוב האחורי היה מוגן על ידי לוחות בעובי 3 אינץ', וכך גם צינור התקשורת שלו.
בין השנים 1902 ו-1904, מגני התותחים הדקים המגינים על תותחי הסיפון העליון בקוטר 6 אינץ' הוחלפו בכל האוניות בבתי תותחים משוריינים למעט הוד, שחוסר יציבותה מנע הוספת משקלים כאלה גבוהים באונייה.
בין השנים 1894–1895 הותקנו סנפירי ייצוב (Bilge keels) בכל האוניות שלא היו מצוידות בהם.
בין השנים 1905–1908 הותקנו בכל האוניות ציוד בקרת אש ומדי טווח, וכל התותחים הקלים הוסרו מהסיפון הראשי ומהתורנים עד שנת 1909. בשנת 1910 הוסר גשר הירכתיים מכל האוניות פרט לרוונג'.
שנתיים לאחר מכן, האונייה הזו החליפה את תותחיה לקוטר 10 אינץ' (254 מ"מ) לצורכי ניסוי; התותחים הוסרו באוקטובר 1912.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, האונייה רוונג' שונתה כך שתתאים להפגזות חוף.
כדי להאריך את טווח התותחים שלה, הם הוחלפו לקוטר של 12 אינץ' (305 מ"מ).
בשנה שלאחר מכן, הותקנו עליה בליטות נגד טורפדו.
רויאל סובריין, ריפאלס, רזולושן ואמפרס אוף אינדיה הוקצו תחילה לצי התעלה, כאשר רויאל סובריין שימשה כאוניית הדגל של הצי ואילו אמפרס אוף אינדיה שימשה כאוניית הדגל של סגן המפקד.
רוונג' ורויאל אוק הוזמנו לשייטת הנודדת בשנת 1896 כאשר המתיחות עם הקיסרות הגרמנית הייתה בשיאה בעקבות פשיטת ג'יימסון בדרום אפריקה, כשהראשונה מביניהן שימשה כאוניית הדגל.
ראמיליס הפכה לאוניית הדגל של צי הים התיכון ואליה הצטרפה הוד.
כל אוניות צי התעלה השתתפו בסקירת צי יובל היהלום של המלכה ויקטוריה ב-1897. אמפרס אוף אינדיה ורויאל סובריין הועברו לים התיכון זמן קצר לאחר הסקירה למרות שרק אמפרס אוף אינדיה הצטרפה לראמיליס והוד כחלק מהשייטת הבינלאומית, כוח רב לאומי שהתערב במרד הנוצרי היווני נגד שלטון האימפריה העות'מאנית בשנים 1897–1898. בכרתים.
רזולושן הייתה האונייה הראשונה של הסדרה שהוצבה במילואים ביוני 1904. רויאל סובריין, ראמיליס, ריפאלס, רוונג', רויאל אוק ואמפרס אוף אינדיה הועברו למילואים בעקבותיה ב-1905. האונייה האחרונה התנגשה בטעות בצוללת צה"מ A10 בשנה שלאחר מכן.
למעט רוונג', כל האוניות הוצאו משירות בשנים 1909–1912 ואמפרס אוף אינדיה הוטבעה כספינת מטרה ב-1913. רויאל סובריין וראמיליס נמכרו לגרוטאות באוקטובר 1913, ריפאלס נגרטה לפניהן ביולי 1911 ואילו רויאל אוק נגרטה בינואר 1914 ורזולושן נגרטה באפריל.
הוד מילאה את רוב תקופת השירות הפעיל שלה בצי הים התיכון, שם הבולט הנמוך שלה היווה פחות חיסרון.
האונייה הוכנסה לזמן קצר למילואים בשנת 1900 והפכה לספינת שמירה בשנה שלאחר מכן.
היא חזרה לים התיכון בסוף 1901, אך נשארה שם רק שנה לפני שחזרה למספנת צ'טם לשיפוץ.
הוד הוקצתה לצי הבית עם הקמתו באמצע 1903 ונשלחה למילואים בתחילת 1905. ארבע שנים מאוחר יותר היא הפכה לגווה בקווינסטאון, אירלנד.
הוד שימשה כאוניית ניסויים בפיתוח של בליטות נגד טורפדו בשנים 1911–1913 והוטבעה בסוף 1914 כדי לשמש כספינת חסימה מעבר לכניסה הדרומית של נמל פורטלנד.
רוונג' הופעלה מחדש בשנת 1906 כספינת אימונים לתותחנים עד שהושבתה ב-1913. היא הוכנסה לשירות מחדש בשנה שלאחר מכן, לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה.
היא נשלחה להפגיז את חופי פלנדריה כחלק מסיירת דובר, ובמהלך המבצע נפגעה ארבע פעמים, אך לא נפגעה קשה.
בתחילת 1915 הותקנו עליה בליטות נגד טורפדו, והיא הייתה האונייה הראשונה שהותקנו עליה הבליטות לבחינה מבצעית.
מאוחר יותר באותה שנה שונה שמה של הספינה ל"רידאוטבל" כדי לשחרר את שמה לשימוש על ידי אוניית המערכה החדשה רוונג' והיא הפכה לספינת בסיס עד סוף השנה.
אוֹניֶיגין הוא סרט קולנוע רוסי מסוגת הדרמה ההיסטורית משנת 2024, בבימויו של סאריק אנדראסיאן המבוסס על הרומן "יבגני אונייגין" מאת אלכסנדר פושקין.
הסרט יצא לאקרנים ב-7 במרץ 2024.
יבגני אונייגין מפונק מההנאות של העיר הגדולה: נשפים, קבלות פנים, בכורות בתיאטרון ובידור לרוב, אבל הוא עייף מחיי החברה האלה.
כשנודע לו על מחלתו של דודו, המתגורר בכפר, הוא רואה בכך הזדמנות להתרחק מהחברה המשעממת שלו.
בהגיעו לאחוזה בפרברים, אונייגין מגלה שדודו נפטר.
הוא לא מאוד מוטרד ממותו של קרוב המשפחה, כי מצבו הכלכלי של יבגני גרוע ולדוד שלו לא היו יורשים אחרים.
אונייגין נמנע מתקשורת עם שכניו, אשר עד מהרה מתחילים להחשיב אותו כאקסצנטרי.
הוא חי לבדו עד שלנסקי הצעיר והנלהב, שאך חזר מנסיעה מחוץ למדינה, מופיע באחוזה שכנה.
לנסקי מציג את יבגני לאחיותיו טטיאנה ואולגה לארינה ומתחיל סיפור אהבה גדול מהחיים.
ויקטור דוברונראבוב — יבגני אונייגין
דניס פריטקוב — ולדימיר לנסקי
יליזבטה מוריאק — טטיאנה לארינה
טטיאנה סאבינובה — אולגה לארינה
ולדימיר ודוביצ'נקוב — דמות המספר
הבמאי לא רצה להשתמש במספר רב של אפקטים מיוחדים, ולכן החליט להפוך את הצילומים לאמיתיים ככל האפשר ולהעביר אותם למקומות שבהם פושקין עצמו ביקר בפועל.
הצילומים התרחשו במהלך שנת 2023 במוסקבה ובסנט פטרסבורג, במקומות כמו גשר פבצ'סקי, אחוזת סוחנובו וארמון גטצ'ינה הגדול.
שתי האוניות מחופות שריון מסדרת טרפלגר של הצי המלכותי הבריטי היו אוניות מחופות שריון מסוף המאה ה-19. שתיהן נקראו על שם קרבות ימיים שבהם ניצחו הבריטים במהלך מלחמות נפוליאון בפיקודו של אדמירל נלסון.
שתי האוניות נקראו אה"מ נייל ואה"מ טרפלגר.
בניית האוניות החלה בשנת 1886, לאחר שתוכננו על ידי ויליאם הנרי וייט כגרסאות משופרות של סדרת אדמירל, בעלות הדחק גדול יותר כדי לאפשר הגנה משופרת.
עם זאת הוחלט לוותר על חגורת שריון מלאה לטובת חגורה חלקית באמצע האונייה עבה יותר.
במקור נועדו האוניות לכלול חימוש משני של שמונה תותחי 5 אינץ' אולם החימוש שונה לשישה תותחים מהירי ירי 4.7 אינץ' לשימוש נגד סירות טורפדו תוקפות, מה שהוביל לעלייה במשקל של 60 טון, בין השאר בשל כמות התחמושת המוגברת שנשאה האונייה עבורם.
היה זה אחד השינויים שהובילו לכך שהאוניות היו עם משקל עודף של 600 טון, מה שגרם לשוקע נוסף בגובה של 1 רגל.
אוניות הסדרה היו אוניות המלחמה עם בולט נמוך הכמעט אחרונות שנבנו עבור הצי המלכותי.
עיצוב זה היה מועדף במשך מספר שנים משום שהקטין את שטח המטרה שהאוניות הציגו לתותחי האויב בקרב, ומכיוון ששטח הגוף הקטן יותר איפשר שריון עבה יותר.
עם זאת, בשל העובדה שהיה להן בולט של כ-15 רגל בלבד, כלי השיט לא היו מסוגלים להתמודד עם ים סוער מאוד.
הבעיה נפתרה במקצת על ידי כך שהאוניות מילאו את רוב שירותם הפעיל בים התיכון הרגוע יחסית.
כאשר הן נבנו, משקיפים רבים העריכו יתר על המידה את פגיעותן של אוניות גדולות לטורפדות ואת חוסר היכולת להימנע מהן, מה שגרם להם להאמין שספינות מלחמה גדולות יוחלפו בהכרח בספינות קטנות יותר, פגיעות פחות ופחות יקרות.
לדוגמה, ג'ון היברט, המזכיר הפרלמנטרי של האדמירליות, אמר לפרלמנט במרץ 1886: "אני חושב שאני יכול לומר בבטחה ששתי האוניות מחופות שריון הגדולות הללו יהיו ככל הנראה האחרונות מטיפוס זה שייבנו אי פעם במדינה זו או כל מדינה אחרת.
בצרפת מפסיקים את הבנייה של אוניות מחופות שריון גדולות".
שם האונייה המספנה הונחה הושקה כניסתה לשירות טרפלגר מספנת פורטסמות' 18 בינואר 1886 20 בספטמבר 1887 1890 נייל מספנת פמברוק 8 באפריל 1886 27 במרץ 1888 10 ביולי 1891
אונייגין הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי משנת 1999, בבימויה של מרתה פיינס ומהווה עיבוד קולנועי לרומן מאת אלכסנדר פושקין - "יבגני אונייגין".
סנט פטרסבורג הקרה של 1820 היא הרקע לחייו של יבגי אונייגין, רווק הולל ומבוקש.
פטירתו של דוד עשיר מחזירה לאונייגין שלנוכח החגיגות נשאר ללא פרוטה בכיסיו, את היכולת להמשיך בחיי ההוללות שאליהם הורגל והופכת למקור הכנסה.
אונייגין יורש את אחוזתו הכפרית של הדוד ומוצא את עצמו במרחבים הפתוחים מחוץ לעיר.
יבגני אונייגין הצעיר יוצא לדרך מסנט פטרסבורג לאחוזת דודו הגוסס כדי להיפרד ממנו ולהשתלט על הירושה לאחר מותו.
עם זאת, הדוד מת לפני שאונייגין מגיע.
יבגני, הבעלים החדש של האחוזה, מחליט להישאר לזמן מה בפרברים, שם הוא מקווה להתגבר על השעמום שרודף את הנציג המיושן הזה של צעירי הזהב מהבירה בדאגות חדשות.
מסתובב באדמותיו, הוא פוגש את שכנו, סטודנט באוניברסיטת גטינגן, המשורר הצעיר ולדימיר לנסקי.
לנסקי מספר לאונייגין על כלתו, הגברת הצעירה אולגה לארינה, המתגוררת בקרבת מקום עם אמה, אלמנתה לרינה ואחותה טטיאנה.
הוא מזמין את אונייגין לפגישה עם בנות לארינה.
טטיאנה הצעירה, שגדלה על רומנים רגשניים, מתאהבת ביבגני, השונה בתכלית מהסביבה הרגילה שלה.
לא מסוגלת להכיל את רגשותיה, היא כותבת לו מכתב וידוי.
בנשף לכבוד יום השם של טטיאנה, יבגני מסביר בעדינות אך בהחלטיות לנערה שהאיחוד ביניהם הוא בלתי אפשרי: הוא מעריך את החופש שלו יותר מדי, חיי המשפחה הם לא בשבילו, האישה שהוא אוהב תשעמם אותו ברגע הוא מתרגל אליה, והיא, טטיאנה, לא אוהבת אותו, אלא דימוי מומצא.
לאחר מכן, אונייגין מרשה לעצמו כמה חירויות ביחס לאולגה, כמובן כדי להירגע לאחר ההסבר הקשה.
בתגובה לזעם של לנסקי, יבגני רומז באופן אירוני על קלות הדעת של אהובתו.
התנהגותו של אונייגין מובילה לקריאה לדו-קרב.
הוא לא רוצה לירות בעצמו, תוך שהוא מבין שהוא אשם בפני ולדימיר, אבל כללי הכבוד והשתתפותם של מספר רב של עדים בתיק מאלצים אותו להיענות לאתגר.
טטיאנה, לאחר שהייתה עדה לדו-קרב ומותו של ולדימיר, חווה הלם קשה...
אולגה מחפשת נחמה עם מעריצים חדשים.
טטיאנה מבקרת בביתו של אונייגין בהיעדרו ולוקחת ספרים מספרייתו, שם, לפי הערות בשוליים, היא מתחילה להבין טוב יותר את הצעיר...
בינתיים, לאחר שהתחתן עם אולגה, מאדאם לרינה לוקחת את טטיאנה למוסקבה לקרוב משפחתה, שעוזר להציג את טטיאנה לאליטה הגבוהה ובמהרה למצוא לה חתן ראוי.
העלילה קופצת שש שנים קדימה.
אונייגין, שהגיע לסנט פטרסבורג מטיול ארוך מחוץ למדינה, פוגש את טטיאנה בנשף בביתו של בן דודו, הנסיך ניקיטין, גנרל, ולומד שהיא אשתו.
אולגה גם התחתנה עם לוחם ההוסארים.
טטיאנה מופיעה כאישה בוגרת, מקסימה ובטוחה בעצמה, המסוגלת לסובב את ראשו של אפילו רודף נשים ותיק כמו יבגני.
הוא כותב לה מכתב ובו מודה בטעותו ומבקש ממנה להינשא לו, אבל טטיאנה לא עונה לו.
לאחר מכן, אונייגין מגיע לביתם של הזוג ניקיטין ומתחנן לטטיאנה שתענה לו...
היא אינה מכחישה שהיא עדיין אוהבת את יבגני, אך מסרבת לו, כי היא כבר נשואה ואינה יכולה לשנות את נדר הנישואין שלה.
היא מבקשת ממנו בדמעות שלא יופיע שוב בחייה ויבגני נאלץ לעזוב...
רייף פיינס — יבגני אונייגין
ליב טיילר — טטיאנה לארינה
מרטין דונובן — הנסיך ניקיטין
טובי סטיבנס — ואלדימיר לנסקי
לנה הידי — אולגה לארינה
העלילה היא פרשנות רופפת של הרומן.
הדמויות מדברות בפרוזה והצילומים התקיימו בסנט פטרסבורג.
אוניות מחופות שריון מסדרת אדמירל של הצי המלכותי הבריטי שנבנו בשנות ה-80 של המאה ה-19 עקבו אחר הדפוס של סדרת דבסטיישן והוצב בהן החימוש העיקרי על קו המרכז לפני ומאחורי המבנה העילי.
דפוס זה המשיך ברוב העיצובים הבריטים עד אה"מ דרדנוט ב-1906. האוניות נקראו סדרת אדמירל מכיוון שכולם נקראו על שם אדמירלים בריטיים, כמו אדמירל ג'ורג' אנסון.
קולינגווד נכנסה לשירות בפורטסמות' ב-1 ביולי 1887 עבור סקירת הצי של המלכה ויקטוריה לרגל יובל הזהב, והושבתה למילואים באוגוסט.
היא הוצבה בים התיכון, שם שירתה מנובמבר 1889 עד מרץ 1897. היא שימשה בספינת משמר החופים בבאנטרי בין מרץ 1897 ליוני 1903, אז הושבתה למילואים, שם נשארה עד למכירתה לגריטה.
רודני נכנסה לשירות ב-20 ביוני 1888 בצי הבית.
היא הוחזקה במילואים עד יולי 1889, ולאחר שנטלה חלק בתמרונים עד ספטמבר שירתה בצי התעלה עד מאי 1894. לאחר מכן היא הוצבה בים התיכון, ונשארה שם עד 1897. לאחר מכן היא הייתה ספינת משמר החופים בקווינספרי עד פברואר 1901. היא נשארה במילואים עד שנמכרה לגריטה ב-1909.
האו נמסרה בפורטסמות' ב-15 בנובמבר 1885, כשהיא שלמה למעט החימוש העיקרי שלה.
היא נכנסה לשירות ביולי 1889 לקחת חלק בתמרוני הצי.
לבסוף, חמושה במלואה, היא הוצבה בצי התעלה במאי 1890, ולאחר מכן לים התיכון.
ב-2 בנובמבר 1892, היא עלתה על שרטון בפרול וניצלה בקושי רב, ושוחררה לבסוף ב-30 במרץ 1893. היא הושבתה בצ'טם עבור תיקונים ושיפוץ, ולאחר מכן שירתה בים התיכון עד 1896, אז הפכה לספינת משמר הנמל בקווינסטאון.
ב-1901 היא נדחתה למילואים, שם נשארה עד שנמכרה לגריטה ב-1910.
קאמפרדאון נכנסה לשירות בפורטסמות' ב-18 ביולי 1889, ובתחילה נכנסה למילואים.
בדצמבר 1889 הוצבה בצי הים התיכון כאוניית דגל, שם נשארה עד שהוצבה כאוניית הדגל של צי התעלה במאי 1890. היא הושבתה במאי 1892 למילואים של הצי, והופעלה מחדש ביולי 1892 בצי הים התיכון.
ב-22 ביוני 1893, היא התנגשה באוניית המערכה ויקטוריה והטביעה אותה עם 358 הרוגים, כולל תת אדמירל סר ג'ורג' טריון.
בתחילת 1897, היא הפכה לחלק מהשייטת הבינלאומית, כוח רב לאומי שהורכב מאוניות של הצי האוסטרו-הונגרי, הצי הצרפתי, הצי הקיסרי הגרמני, הצי המלכותי האיטלקי, הצי הרוסי הקיסרי והצי המלכותי.
צי שהתערב במרד היווני על כרתים בשנים 1897–1898 נגד שלטון האימפריה העות'מאנית בכרתים, שם ירתה בתותחיה בקרב בפעם הראשונה במהלך הפגזות על האי.
בספטמבר 1899, היא נכנסה למילואים קטגוריה B, ובמאי 1900 לעתודת המספנה.
ביולי 1900 היא הופעלה כספינת משמר החופים בלו סווילי עד מאי 1903. היא הייתה במילואים בצ'טם עד 1908, והועסקה בהארוויץ' כספינת עגינה לצוללות עד שנמכרה לגריטה ב-1911.
אנסון הגיעה לפורטסמות' ממספנת פמברוק במרץ 1887, ועגנה שם במשך שנתיים, בזמן שהמתינה לייצור התותחים שלה.
לבסוף היא נכנסה לשירות ב-28 במאי 1889 כאוניית הדגל של אדמירל משנה, צי התעלה.
ב-17 במרץ 1891 ספינת קיטור נוסעים SS אוטופיה התנגשה בטעות עם אנסון שהייתה נייחת במפרץ גיברלטר.
562 מהנוסעים והצוות של אוטופיה ושני מצילים מאה"מ אימורטלייט נהרגו בתאונה.
אנסון לא דיווחה על פציעות או נזק.
בספטמבר 1893 הועברה אנסון לים התיכון, שם שירתה עד ינואר 1900, עם שיפוץ במלטה ב-1896. היא חזרה הביתה והושבתה בדבונפורט בינואר 1901, והחלה להפעיל מחדש את צי הבית החדש שהוקם במרץ של אותה שנה.
במאי 1904, אנסון הושבתה לבסוף למילואים, שם נשארה עד שנמכרה לגריטה ב-13 ביולי 1909.
בנבואו נכנסה לשירות ב-14 ביוני 1888 עבור צי הים התיכון, איתו שירתה עד אוקטובר 1891. לאחר מכן היא הוחזקה בעתודה עד מרץ 1894, עם שתי הפעלות קצרות להשתתף בתמרונים.
עד אפריל 1904 היא שירתה כספינת משמר בגרינוק, ולאחר מכן נשארה במילואים עד למכירתה לגריטה ב-1909.
אוניות מחופות שריון מסדרת ויקטוריה (או סדרת סנס פרייל) של הצי המלכותי משנות ה-80 של המאה ה-19 הייתה הסדרה הראשונה של אונייה מחופת שריון (מתוארת לפעמים כאוניית מערכה) שהשתמשה במנועי קיטור תלת דרגתיים, כאשר סדרות קודמות השתמשו במנועים מורכבים.
היו רק שתי אוניות בסדרה זו.
האונייה הראשונה בסדרה, אה"מ ויקטוריה, טבעה בהתנגשות מקרית עם אוניית מערכה נוספת של הצי המלכותי, אה"מ קאמפרדאון בים התיכון עם אובדן של מחצית מצוותה.
אוניית האחות שלה, אה"מ סנס פרייל, שרדה עד שנגרטה באפריל 1907.
סדרה זו נועדה להיות גרסה משופרת של אה"מ קונקרור, ונקראה במקור סדרת אוניות קונקרור החדשות.
הכוונה המקורית הייתה להתאים תותחי 13.5 אינץ' (343 מ"מ), במשקל 67 טון, במקום תותחי ה-12 אינץ' (305 מ"מ) של אה"מ קונקרור בצריח הקדמי הבודד, אך מאוחר יותר במהלך התכנון הוחלט להגדיל אותם ולהשתמש בתותחי ה-16.25 אינץ' (413 מ"מ), במשקל 110 טון.
תותחים דומים סופקו על ידי היצרן, Sir W.
Armstrong, Whitworth & Co., Ltd., לצי המלכותי האיטלקי והותקנו בסדרת אנדריאה דוריה והפגז במשקל 1,800 פאונד (816 ק"ג) יכול היה לחדור לכל עובי שריון שהיה קיים באותו זמן.
בתקופה שבה העליונות הימית של הים התיכון נתפסה כחלק מכריע מהמדיניות הבריטית, סדרת ויקטוריה נועדה לשירות כחלק מצי הים התיכון הבריטי.
אותו דגם של תותח הותקן באה"מ בנבואו האונייה האחרונה מסדרת אדמירל, שהיה לה דוגמה יחידה בכל אחת משתי הברבטות שלה במקום זוגות של תותחי 13.5 אינץ' (343 מ"מ), והייתה ספינת המלחמה הבריטית היחידה שנשאה אותם.
התותח לא הצליח בשירות מכיוון שלקח ארבע או חמש דקות לטעון ולירות.
לקנים היו תוחלת חיים של 75 פגזים בלבד והלוע נטה לצנוח.
הצריח האחורי הכיל תותח 10 אינץ' (254 מ"מ) קטן יותר בעיצוב דומה, במשקל 26 טונות.
סדרה זו הייתה אחת מהאחרונות בתקופה זו עם בולט נמוך מאוד, בערך 10 רגל (3 מטר).
הדבר נעשה כדי לצמצם את שטח המטרה בקרב ימי, אך השפיע לרעה על יכולת השייט, והיה גורם חשוב בטביעת ויקטוריה תוך חמש עשרה דקות לאחר ההתנגשות, שכן הוא אפשר למים להגיע במהירות ליציאות צריח התותחים.
החידוש המוצלח ביותר של הסדרה היה הכנסת מנועי קיטור תלת דרגתיים לאוניות מערכה של הצי המלכותי.
מנועים אלו פותחו כתוצאה מהחדרת פלדה לייצור דוודים, אשר בתורה הובילה ללחצי קיטור גבוהים יותר.
הצי המלכותי ניסה אותם במקור בהצלחה רבה בסירת התותחים נושאת הטורפדו אה"מ ראטלסנייק.
היתרון העיקרי היה היעילות המשופרת של המנוע, משמעה תפוסה מופחתת מכיוון שהיה צורך בפחות פחם.
בניסויים, אה"מ ת'אנדרר, שהופעלה מחדש עם מנועי קיטור תלת דרגתיים בשנים 1889–1891, הראתה שצריכת הפחם ב-80% הספק ירדה בחצי.
שם האונייההמספנה הונחה הושקה הוכנסה לשירות ויקטוריה ארמסטרונג, מיטשל ושות' 13 ביוני 1885 9 באפריל 1887 1890 סנס פרייל חברת מפעלי הברזל ובניית ספינות תמזה 21 באפריל 1885 9 במאי 1887 1891
אוניטשה היא עיר במדינת אנמברה שבדרום ניגריה, השוכנת על גדתו המזרחית של נהר ניז'ר.
אוניטשה ידועה כמרכז מטרופוליטני, כלכלי, תעשייתי וחינוכי.
לפי חישוב המבוסס על תחזית רשמית לתאריך 21 במרץ 2022, התגוררו בעיר כ-1.15 מיליון תושבים.
לפי טענות מסוימות המטרופולין של אוניטשה יהיה עד שנת 2050 לאחד האזורים הצפופים ביותר בעולם.
הפיתוח הדמוגרפי הכלכלי והדמוגרפי המשמעותי באזור היה בשנות ה-50 של המאה ה-19. זאת בעקבות צמצום העבדות והתפתחות מנוע הקיטור.
במהלך המאה ה-19 התפתח הסחר בגרעיני דקל, שמן הדקלים וגידולם נוספים.
בשנת 1857 הקימו סוחרי שמן דקלים בריטים תחנה קבועה בעיר ביחד עם מיסיונרים נוצרים.
בשנת 1900 הפכה אוניטשה לחלק ממדינת חסות בריטית.
בתקופה זו השלטון הבריטי והמיסיונרים הקימו את מוסדות המנהל החינוך והדת המקומיים.
בשנת 1965 נבנה גשר על נהר הניז'ר וחיזק את הסחר עם אזור בנין סיטי ולאגוס.
מלחמת ביאפרה הביאה הרס רב לאזור אוניטשה.
בשנות ה-70 וה-80 התגלה נפט בסביבת העיר, ובכך התפתחה באופן מהיר ביותר.
התוצאה של הפיתוח המהיר הייתה בנייה בחופזה ומבנה אקראי שיצר מספר עצום של שכונות עוני.
ויקטורי היא סדרה של אוניות משא שיוצרה במספרים גדולים על ידי מספנות אמריקאיות במהלך מלחמת העולם השנייה.
הן היו בעלות עיצוב מודרני יותר בהשוואה לסדרת ליברטי הקודמת, היו גדולות מעט יותר וכללו מנועי טורבינת קיטור חזקים יותר, שאפשרו שיט במהירות גבוהה יותר כדי לאפשר השתתפות בשיירות מהירות ולהפוך אותן למטרות קשות יותר עבור הצוללות הגרמניות.
אחת הפעולות הראשונות של מנהל ספנות המלחמה של ארצות הברית עם הקמתו בפברואר 1942 הייתה להזמין את מה שהפך להיקרא ספינת ויקטורי.
העיצוב היה שיפור של אוניית הליברטי שיוצרה בהצלחה במספרים יוצאי דופן.
ספינות ויקטורי היו גדולות במעט מאוניות הליברטי, אורך כולל של 139 מטר שהן ארוכות יותר ב-4.3 מטר, רוחב כולל של 19 מטר שהן רחבות יותר ב-1.8 מטר, ועומק דחק רב יותר ב-8.5 מטר.
עם חרטום מוגבה וצורת גוף מתוחכמת יותר כדי לעזור להגיע למהירות הגבוהה יותר, היה להן מראה שונה למדי מאוניות הליברטי.
כדי להפוך אותן לפחות פגיעות להתקפות צוללות, ספינות ויקטורי הגיעו למהירות של , כלומר מהירות יותר מהליברטי, והיו גם עם טווח ארוך יותר.
המהירות הנוספת הושגה באמצעות מנועים מודרניים ויעילים יותר.
במקום מנועי מנוע קיטור הרחבה משולשת של של הליברטי, ספינות ויקטורי תוכננו להשתמש במנועי קיטור הדדיים מסוג Lentz (אף ספינה לא נבנתה), מנועי דיזל (ספינה אחת) או טורבינת קיטור (היתר, כולן מונעות נפט) שהפיקו בין 6,000 ל-8,500 כ"ס.
שיפור נוסף היה ציוד עזר מונע חשמל, במקום מכונות מונעות קיטור.
כדי למנוע סדקי גוף שפיתחו ספינות ליברטי רבות, שגרמו לכמה מהן להתפרק לשניים ולטבוע, המרווח בין המסגרות הורחב מ- ל-, מה שהפך את הספינות לפחות נוקשות ובעלות יכולת גמישות גבוהה יותר.
כמו אוניות הליברטי, גוף הספינות היה מרותך ולא מחובר במסמרות.
הגרסאות המוקדמות VC2-S-AP2, VC2-S-AP3 ו-VC2-M-AP4 צוידו בתותח /38 קליבר מאחור לשימוש נגד צוללות וספינות פנים, ותותח /50 קליבר מותקן בחרטום ושמונה תותחי אורליקון 20 מ"מ לשימוש נגד מטוסים.
אלה אוישו על ידי אנשי המשמר החמוש של הצי האמריקאי.
ספינות התובלה VC2-S-AP5 מסוג אוניות סוחר חמושות האקסל צוידו בתותח האחורי 5 אינץ', תותח בופורס 40 מ"מ אוטומטי L/60 מרובע, ארבעה תותחי בופורס 40 מ"מ כפולים ועשרה תותחי 20 מ"מ בודדים.
ההאסקל הופעלו ואוישו באופן בלעדי על ידי אנשי צוות של צי ארצות הברית.
ספינת הוויקטורי התבלטה ביחס טוב של נפח תאים לאוניית מטען בזמנה.
ביחס טוב של נפח בין תאי המטען עבור ספינת משא של זמנה.
תאי המטען של ספינת ויקטורי, בעלי פתח אחד, שניים וחמישה פתחים, מצוידים בחיבור יחיד עם קיבולת של 70,400, 76,700 ו-69,500 רגל מעוקב בהתאמה.
ספינות ויקטורי בעלות שלוש וארבע פתחים מצוידות בחיבור כפול עם קיבולת של 136,100 ו-100,300 רגל מעוקב בהתאמה.
ספינות ויקטורי כוללות תורן מובנה, זרועות ועגורנים מובנים ויכולות לטעון ולפרוק את מטענן ללא שימוש בעגורני רציף או מנופי גשר אם נדרש.
הספינה הראשונה הייתה SS יונייטד ויקטורי שהושקה במספנה בניית ספינות אורגון ב-12 בינואר 1944 ובנייה הושלמה ב-28 בפברואר 1944, וביצעה את הפלגת הבכורה שלה חודש לאחר מכן.
ספינות אמריקאיות לעיתים קרובות נשאו שם הכולל את המילה "Victory".
לאחר יונייטד ויקטורי, 34 הספינות הבאות נקראו על שם מדינות בעלות הברית, 218 הבאות על שם ערים אמריקאיות, 150 הבאות על שם מוסדות חינוך והשאר קיבלו שמות שונים.
ספינות התובלה מסוג AP5 נקראו על שם מחוזות ארצות הברית, ללא "ויקטורי" בשמם, למעט USS מרווין ה.
מקנטייר, אשר נקראה על שם מזכירו האישי המנוח של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
אף על פי שלקח זמן לבנות את הספינות הראשונות, רק 15 נבנו עד מאי 1944, עד סוף מלחמת העולם השנייה נבנו 531 ספינות.
הוועדה ביטלה הזמנות ל-132 ספינות נוספות, אם כי שלוש ספינות נבנו ב-1946 עבור חברת הספנות אלקואה, מה שהופך את סך כל הספינות שנבנו בארצות הברית ל-534, המורכבות מ:
+ייצור ספינות ויקטורי כמות שנבנתה סוג הערות 272 VC2-S-AP2 6,000 כ"ס בהספק של 4.5 מגה-וואט 141 VC2-S-AP3 8,500 כ"ס בהספק של 6.3 מגה-וואט 1 VC2-M-AP4 דיזל 117 VC2-S-AP5 סדרת אוניות סוחר חמושות האקסל 3 VC2-S-AP7 נבנו לאחר מלחמת העולם השנייה
מתוך הבנייה במהלך המלחמה, 414 היו מגרסת המטען הסטנדרטית ו-117 היו תובלות תקיפה.