tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במותו הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט
בשנת 1890 קנה את האחוזה ברקוביצה (מחוז טרנצ'ין-היום סלובקיה), שם מימש את זכותו כבעל אחוזה ובנה בית כנסת ליהודים שחיו שם.
הוא ניהל את האחוזה בשיטות מודרניות.
בשנת 1890 הוא קיבל את במסדר כתר הברזל דרגה III.
משנת 1891 נבחר לחבר במועצה לסחורות והבורסה של בודפשט.
בשנת 1893 הוא קיבל את במסדר כתר הברזל דרגה II.
בשנת 1896 נבחר לחבר במועצה של נכבדי הקהילה היהודית של פשט, ולאחר מכן כיהן כממונה ואחר כך סגן יו"ר.
משנת 1899 הוא היה נשיא הבורסה לניירות ערך וסחורות סחורות של בודפשט.
משנת 1902 התמנה לחבר הית העליון של בית הנבחרים .
ב־22 בפברואר 1909 הוא קיבל את תואר הברון מהמלך פרנץ יוזף של הונגריה.
ז'יגמונד קוּנְפִי במקור קוֹהְן הגרסה ההונגרית-אוסטרית כהן, (בהונגרית: Kunfi Zsigmond; נג'קניז'ה, 28 באפריל 1879 – וינה, 18 בנובמבר 1929) היה פוליטיקאי יהודי-הונגרי, היסטוריון ספרות, עורך, עיתונאי, מתרגם, קומיסר העם לחינוך כללי ברפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919. הוא היה גיסו של זולטאן רונאי.
אביו של קונפי, בֶּנֶדֶק קוהן (כהן) היה מורה בסיגטוואר, בשנת 1875 שינה את שמו לשם ההונגרי קונפי, אמו הייתה ינקה קוהן.
ז'יגמונד סיים את לימודיו בתיכון המקומי הפיאריסטי ובשנת 1903 קיבל תואר הוראה להונגרית-גרמנית באוניברסיטת קלוז'.
הוא כתב מחקרים על פרנץ טולדי (היסטוריון ספרות, מבקר, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים, מזכיר ומנהל ומאוחר יותר סגן נשיא של אגודת קישפלודי בשנים 1861-1841) והסופר מור יוקאי ולימד בתיכון בטימישוארה.
באשר לדעותיו הפוליטיות, הוא היה סוציאל-דמוקרט, מחסידי הגרמני קרל קאוטסקי.
הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) בטימישוארה ופוטר מתפקיד ההוראה בשל כך.
הוא התקבל לתא הבונים החופשיים ועבר לבודפשט.
משנת 1907 עבד כעיתונאי והיה לסגן העורך של העיתון "קול העם" (Népszava), העיתון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
לאחר שעבר לבודפשט, הצטרף לתא מרטינוביץ', "האכסניה" הרדיקלית ביותר בהנהגתו של אוסקר יאסי.
היו לו יחסים ידידותיים עם אנדרה אדי ו"הקבוצה הרדיקלית האזרחית של המאה העשרים".
הוא פרסם בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט ובכתב העת "המאה העשרים".
בשנת 1918 נבחר לאספה הלאומית ההונגרית.
בממשלת מיהאי קרואי בשנים 1918–1919 היה שר העבודה והרווחה, גם השר שהופקד על פירוק המשרד הממשלתי הקרואטי-סלובני-דלמטי ואחר כך שר החינוך הציבורי בממשלה.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה קומיסר לענייני החינוך הציבורי.
ביוני 1919 התפטר ודרש את סיום הדיקטטורה.
לאחר נפילת הדיקטטורה הפרולטרית באוגוסט היגר לאוסטריה, שם הפך לעורך הראשי של "ארבייטר צייטונג" ולעורך עיתון בשפה ההונגרית.
בשנת 1929 התאבד בווינה בנטילת רעל.
אשתו הראשונה הייתה הפמיניסטית המפורסמת מלאני וַואמְבֵּרִי, בתם של שאנדור וומבֶּרְגֶר ופני שטיינהאוז, איתה התחתן ב־14 באוגוסט 1904 בנג'קניז'ה.
ממערכת היחסים הזו נולדה בתם נורה.
זמן קצר לאחר גירושיו התחתן עם ארז'בט רונאי, אחותו של הפוליטיקאי ההונגרי-יהודי זולטאן רונאי, בתם של ברנאט רונאי אילונה קישפלבי ב־29 בינואר 1914.
מאבק תרבותי בצרפת ; דויטש, עמ ', 1906 (ספריית המאה העשרים)
תקשורת: חטאי חינוך עמנו / ז'יגמונד קונפי.
פורסם: בודפשט : דויטש, 1908 בודפשט : Márkus Ny.Terj.
מחקרים בתחום הסוציאליזם ; פוליצר, עמ ', 1911 (הספרייה המודרנית)
ז'ורה, המת הגדול של האנושות והסוציאליזם (בודפשט, 1915)
האימפריה העולמית האנגלית (בודפשט, 1915)
כתבים נבחרים של ז'יגמונד קונפי ; לחבר, לערוך, לערוך פרנץ מוקסי ואגנס סאבו; Kossuth, Bp., 1984
קונפי ז'יגמונד ; עריכה לדפוס פטר אגארדי; המנדט החדש, עמ ', 2001 (הפנתיאון ההונגרי)
ז'יגמונד קנדה (במקור עד 1917 קליין, בהונגרית: Kende Zsigmond; בודפשט, 6 ביולי 1888 – בודפשט, 16 בדצמבר 1971) היה רופא הונגרי-יהודי, בקטריולוג מזון, יושב ראש מפלגה, חבר מייסד של חוג גלילאו, אביו של הסוציולוג פטר קנדה.
קנדה נולד במשפחה יהודית, אביו היה פילפ קליין, סוחר חלב, אמו הייתה פאני פרידמן.
הוא סיים גימנסיה ובגיל 20 היה ממקימי חוג גלילאו, לאחר מכן מזכיר החוג, נשיאו ועורך כתב העת שלו ( "המחשבה החופשית" 1911–1912).
בשנת 1911, לאחר שקיבל את תואר הדוקטור ברפואה, קיבל משרה בבית החולים רוקוש בבודפשט כרופא ובהמשך כרופא הראשי.
הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה כרופא.
משנת 1914 היה ראש קבוצת הנוער של "המפלגה הבורגנית הרדיקלית" (PRP) במשך כמעט חמש שנים.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שימש כעוזר פרופסור במכון לבריאות הציבור בוועדת הרווחה העממית, וארגן את "ועדת המגפה" של המכון.
בשל פעילותו תחת הרפובליקה, הוא פוטר מתפקידו בבית החולים כרופא ראשי בשנה שלאחר נפילת הרפובליקה.
בשנים 1920 עד 1946 עבד קנדה ב"חברת המחלבה המרכזית" כבקטריולוג.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 ארגן את "אגודת יום שלישי", שגם בה היה חבר.
בשנת 1945 התמנה למנהל "חברת החלב הלאומית", ותפקידו היה לספק את חלב לעיר הבירה בודפשט.
מאותה שנה כיהן כיו"ר פעיל וכנשיא "המפלגה הרדיקלית ההונגרית" במשך שלוש שנים, והיה גם גזבר קרן הבחירות של המפלגה.
הוא היה מועמד בבחירות 1945 וגם בבחירות 1947. הוא היה חבר בית הנבחרים החל מה 12 בדצמבר 1947. בתחילה, מטעם המפלגה הרדיקלית ההונגרית, לימים מטעם "חזית העם העצמאית של הונגריה".
באביב 1948, כמנהיג מפלגתו, צידד בעד הלאמה של אמצעי הייצור הפרטיים.
משנת 1950 ובמשך 11 שנים, היה חבר מועצת העיר של רובע 13. הוא כיהן כיו"ר הוועדה המתמדת לבריאות הציבור.
משנת 1948 במשך שנתיים היה מנהל האגף במכון הלאומי לבריאות הציבור.
משנת 1950 היה יועץ במשרד המזון עד 1958. בין השנים 1959–1962 הועסק במעבדה הבקטריולוגית במרכז החלב, ועד פרישתו בשנת 1966 היה חבר גם במכון הלאומי לתזונה.
תחום המחקר העיקרי שלו היה בקטריולוגיה בתעשיית החלב.
ז'ידו D2 (בסינית : 知豆D2, באנגלית : Zhidou D2) הוא מכונית חשמלית המוגדר כמכונית מיקרו מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Zhidou Auto (קרויה גם : ZD Auto) חברת בת של קונצרן הרכב הסיני ג'ילי אשר מיוצר משנת 2014 ועד היום
סוללת ליתיום-יון בהספק של 18 קילו-ואט לשעה
דגמי "ז'ידו D2" נרכשו על ידי חברת השכרת הרכב "Sharengo" למטרת שיתוף מכוניות - מודל של השכרת רכב למנויים, לפרקי זמן קצרים, לפי שעה, בכל זמן במילאנו, איטליה
ז'יז'ונגוזאורוס (שם מדעי: Zizhongosaurus; מילולית: "לטאת זיז'ונג ") הוא סוג מוטל בספק של דינוזאור צמחוני מקבוצת הזאורופודים אשר חי בתחילת היורה בסין.
הוא היה קרובם של הברפזאורוס והוולקנודון, והוא משויך למשפחת הוולקנודוניים.
הוא נקרא ב-1983 בידי החוקר דונג ג'ה-מינג על המקום בו נמצא בזיז'ונג שבסצ'ואן, סין.
הממצאים הידועים מדינוזאור זה התגלו בתצורת זיליוג'ינג , וכללו שלד יחיד שהורכב מעצם זרוע, מספר חוליות גב ומאגן ירכיים חלקי.
המבנה של החוליות הסגיר שהיה זאורופוד, אך היה קטן יחסית לזאורופוד.
הוא הגיע לאורך משוער של 9 מטרים, גובה של 2.5 מטרים ומשקל של 8 טונות.
היה לו צוואר ארוך שעזר לו להגיע לצמרות עצים נמוכים.
בהמשך החוקר לי קווי הכליל ב-1999 מין נוסף לסוג - Zizhongosaurus huangshibanensis.
עם זאת חוקרים אחרים הגדירו את הסוג במבוטל מספק עקב מיעוט חומר במאובנים.
ז'וזף ז'ילֶן הידוע בשם העט ז'יזֵ'ה , היה קומיקסאי, צייר וסופר בלגי, הידוע בעיקר בזכות סדרת הקומיקס שלו JerrySpring.
ז'וזף ז'ילן, לימים ז'יז'ה, נולד בשנת 1914 בבלגיה ולמד אמנות במנזר קתולי.
בשנת 1936 יצר ז'יז'ה את דמות הקומיקס הראשונה שלו, Jojo ז'וז'ו, ופרסם את הרפתקאותיה בעיתון הקתולי Le Croisé לה קרואזה.
דמותו של ז'וז'ו הושפעה מאוד מ"הרפתקאותיו של טינטין" מאת ארז'ה, שהיה הקומיקס המצליח ביותר בבלגיה באותה תקופה, אך עם השנים פיתח ז'ילן את סגנונו והשחיז את מיומנותו, וכך יצר סגנון הייחודי לו.
עד מהרה הוא פרסם סדרה שנייה, מלוטשת יותר, שנקראה "Blondin et Cirage", עבור מגזין הנוער הקתולי Petits Belges.
בנוסף, הוא אייר כמה ספרים ולוניים עבור קהל הקוראים הקתוליים הבלגי-צרפתים.
בשנת 1939 החל לעבוד במגזין "ספירו", שהוקם מספר שנים קודם לכן, שם פרסם את רוב יצירותיו לאורך כל חייו.
מכיוון שבזמן מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני בבלגיה המגזין לא היה יכול לפרסם קומיקס מחוץ לבלגיה, וכאמן המקומי המוביל באותה תקופה ז'יז'ה זכה לאייר כמעט את כל העיתונים.
אמונתו הקתולית עוררה בו השראה לכתיבת ביוגרפיות, מה שהוביל אותו לחבר ספרים אודות חייהם של ג'ובאני בוסקו וכריסטופר קולומבוס.
במהלך חייו נודע כאמן המעביר את מורשתו בחינם לאמנים צעירים ממנו, וכך היה למנטור של אמני קומיקס רבים באירופה, בהם ז'אן ז'ירו ואנדרה פרנקן.
ז'יז'ה נפטר בוורסאי, צרפת, ב-19 ביוני 1980 אחרי מחלה ממושכת.
בשנת 2004 הוקם מוזיאון הקומיקס בבריסל (Maison de la Bande Dessinée), שהוקדש ליצירותיו של ז'יז'ה, ובהמשך גם ליצירותיהם של האמנים שאותם לימד או שימש השראה.
ז'יזלה ליאדו קאנובס (בקטלאנית: Gisela Lladó Cánovas; נולדה ב-1 בינואר 1979), הידועה בשם הבמה ז'יזלה, היא זמרת פופ ושחקנית ספרדייה.
קאנובס נולדה בברצלונה, שבחבל קטלוניה בספרד, ולמדה עיתונאות באוניברסיטה האוטונומית של ברצלונה.
הגיעה למקום השמיני במהדורה הספרדית הראשונה של Operesion Trionfo, בשנת 2001. ייצגה את אנדורה באירוויזיון 2008 בבלגרד, סרביה.
ז'יזלה אושרה כנציגת אנדורה להופיע באירוויזיון 2008, עם השיר "Casanova".
היא התחרתה בחצי הגמר הראשון ב-20 במאי 2008, אך סיימה במקום ה-16 מתוך 19 עם 22 נקודות, ולא הצליחה להעפיל לגמר.
למרות זאת, היא המשיכה להצליח במצעדי המוזיקה והגיעה למקום השני בספרד.
2011-2013 – היה היה פעם המחזמר / עולם קסום / הממלכה הקסומה
2013-היום – גיזלה וספר הקסמים
ז'יטנו (בפולנית: Żytno) הוא כפר בגמינה ז'יטנו במחוז ראדומסק בפרובינציית לודז' במרכז פולין.
הוא שוכן במרחק של כ-20 קילומטרים דרום-מזרחית לראדום ומהווה בירת הגמינה.
קיימות עדויות על יישוב במקום עוד מסוף המאה ה-12.בשנת 1760 היישוב איבד זכויות עירוניות.
לאחר חלוקת פולין ביחד עם כל האזור, הכפר נכלל בתחומי האימפריה הרוסית.
לאחר חתימת חוזה ורסאי והקמת פולין הוא נכלל במדינה החדשה.
בשנים 1973–1998 הוא היה חלק ממועצה מקומית שכללה מספר כפרים בסביבה.
בעקבות רפורמה בשלטון המקומי שנערה בשנת 1998, ז'יטנו הפך להיות מרכז גמינה.
גמינה זו כוללת כמה עשרות ישובי הסביבה לרבות בואגי שלמעשה צמוד לז'יטנו.
בכפר פועל בית ספר יסודי שמשרת את ילדי הכפר והסביבה.
החל משנת 1992 הוא נקרא על שם הנריק סנקביץ' (לפני בניית בניין חדש לבית הספר הוא שכן באחוזה בה התארס הסופר עם אשתו).
במרכז כפר ממוקמת כנסייה שנבנתה בשנים 1860–1865.
ז'יגמונד שימוני (במקור שטיינר, בהונגרית: Simonyi Zsigmond; וספרם, 1 בינואר 1853 – בודפשט, 22 בנובמבר 1919) היה אספרנטיסט, בלשן יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא אחיו הגדול של המומחה הגאוגרפי וכותב ספרי עיון ינה שימוני.
ז'יגמונד שטיינר נולד במשפחה יהודית כבנם של שמעון שטיינר, סוחר, ושל נטי מנזל.
הוא למד בבודפשט, בלייפציג, ובברלין ולאחר מכן בפריז.
חזר הביתה לבודפשט בשנת 1877, היה מורה מחליף משנת 1878, ולאחר מכן משנת 1889 מורה רגיל באגודה הלשונית ההונגרית.
משנת 1895 היה העורך של משמר השפה ההונגרית, ולאחר מכן מ-1903 של החוברות הלשוניות.
בסיוע יוז'ף בלשה ערך מילון גרמני-הונגרי.
הוא נרדף על ידי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919 בשל דעותיו הפוליטיות, דבר שריסק אותו לחלוטין מבחינה נפשית.
במשך ארבעה עשורים גידל דור חדש של בלשנים וגם כמלומד השאיר חותם מתמשך.
עבודותיו על "מושא", "מילות קישור", "משפטי לוואי" משמעותיים ביותר.
הוא יצר את תורת המשפט ההשוואתית.
שימוני פרסם את תוצאותיו בבלשנות בלימודי הדקדוק בבתי הספר.
הוא עסק גם בנושאי נכונות השפה.
בשנת 1903, בשם שר הדתות והחינוך הממלכתי, ניסח את הכתיב הנכון החדש עבור לימודי בתי הספר, שהתקבל כמעט על ידי כל שעסקו בכתיבה ספרותית.
הוא היה משמעותי הן כמורה והן כמדען.
בשנת 1918 נבחר לסגן יושב ראש הוועדה הבינלאומית לתעמולת השפה.
בשנת 1919 בתחילת השנה, עסק בהנהגת האספרנטו בהשכלה האוניברסיטאית בהונגריה שכתוצאה ממנה הוקם המכון הבינלאומי לשפה בבודפשט ביולי 1919.
אשתו הייתה פאולינה בֶּכֶר, בתם של המורה יעקב בכר ושל שרולטה וייסמאייר, אותה נשא בבודפשט ב-11 ביוני 1882.
בנו קארוי גאבור שימוני (1883–1927) היה מהנדס.
משה רוביני: מקומו של ז'יגמונד שימוני בהיסטוריה של הבלשנות ההונגרית (1949)
אנטל קלם : ההערכה וההשפעה של עבודתו התחבירית של ז'יגמונד שימוני (1954)
נאג': עבודתו של ז'יגמונד שימוני כמטפח שפה (1954)
יוז'ף טומפה:ז'יגמונד שימוני ככותב ספרי לימוד (1954)
יאנוש פרוהסקה : לזכרו של בלשן עם גורל טראגי (Magyar Nemzet, 1963, מס' 74)
יוז'ף טומפה: ז'יגמונד שימוני מדענים הונגרים מהעבר.
תחרות איות נושאת את שמו של ז'יגמונד שימוני, ומתקיימת מדי שנה מאז 1997.
בית ספר יסודי נקרא על שמו בעיר הולדתו,
לזכרו הוצב לוח בעיר הולדתו.
ז'יזל חלימי הייתה עורכת דין, פמיניסטית, ומסאית יהודייה צרפתית-תוניסאית.
היא נודעה בהגנה על זכויות נשים, והייתה פעילה בדרישת הזכות להפלה.
חלימי נולדה בלה גולט, תוניסיה, ב-27 ביולי 1927, למשפחה יהודית שמרנית.
היא התחנכה בליסי שבתוניס, ולאחר מכן למדה בסורבון, סיימה לימודי משפטים ופילוסופיה.
ילדותה והדרכים שבהן היא משלבת זהות יהודית-מוסלמית נדונים בספר זיכרונותיה, Le lait de l'oranger.
היא הייתה נשואה תחילה לפול חלימי, ולאחר מכן לקלוד פו.
ניסיון להחליף ב-2021 את פסלו של נפוליאון, שמוצב בבניין העירייה ברואן מאז 1865, בפסלה של ז'יזל חלימי, נכשל, לאחר שהתושבים המקומיים הביעו התנגדות.
היא גם הגנה על יחידים באסקיים שהואשמו בפשעים שבוצעו במהלך הסכסוך בחבל הבאסקים, והייתה יועצת במקרים רבים הקשורים לבעיות נשים, כמו משפט בגין הפלה מלאכותית בבוביני ב-1972 (של נערה בת 17 שהואשמה בהשגת הפלה לאחר שנאנסה), שמשך תשומת לב לאומית.
ב-1967 היא עמדה בראש ועדת ראסל, שיזמו ברטראנד ראסל וז'אן-פול סארטר כדי לחקור ולהעריך את הפעולה הצבאית האמריקאית מלחמת וייטנאם.
ב-1971 היא הקימה את הקבוצה הפמיניסטית Choisir (לבחור) כדי להגן על הנשים שחתמו על מניפסט ה-343 ושהודו בביצוע הפלות בלתי חוקיות, שחלימי הייתה אחת מהן.
בשנת 1972, Choisir התגבשה לגוף רפורמי מובהק, והקמפיין השפיע רבות על העברת החוק המתיר אמצעי מניעה והפלות שבוצעה על ידי סימון וייל ב-1974.
ב-1981, היא נבחרה לאספה הלאומית הצרפתית,< כסוציאליסטית עצמאית, והייתה נציגת מחוז איסר עד 1984. בין השנים 1985 ו-1987 היא הייתה שגרירת צרפת באונסק"ו.
בשנת 1998, היא הייתה חברה מייסדת ב-ATTAC .
ז'יגמונד שבק (במקור שטרנפלד, בהונגרית: Sebők Zsigmond; שטורובו, 22 בספטמבר 1861 – בודפשט, 4 ביוני 1916) היה סופר, עיתונאי, קלאסיקן של ספרות הילדים ההונגרית, הוא יצר את הדמויות של מר מצקו (Maczkó) דמטר דרמגה, זבולון ודורקה, רוקה מיקשה, מלץ מישי.
שמותיו הבדויים הספרותיים היו: Lőrinczy György, Öreg Medve.
ז'יגמונד שטרנפלד הוא בנם של הסוחר רז'ה שטרנפלד ושל מריה יאולוס (1837–1906).
את לימודיו התיכוניים השלים באסטרגום ובבית הספר התיכון ברז'ני דניאל בבודפשט.
בשנת 1880 התקבל לאוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה כמועמד לתעודת הוראה ולהתמחות במדעים.
המשיכה שלו, לעומת זאת, לקחה אותו לקריירה של סופר ועיתונאי.
לאחר שעזב את לימודיו באוניברסיטה הפך בשנת 1882 לכותב מאמרים ביומון "פשטי הירלפ" (Pesti Hírlap).
בשנת 1884 נסע לסגד ובמשך ארבע שנים היה כתב ב"יומן סגד" (Szegedi Napló).
חיי המישור ההונגרי הגדול ועולם הנחלות המבודדות השאירו בו רושם עמוק שהשפעתם מורגשת גם ביצירתו הספרותית.
בסגד, הוא התיידד עם לאיוש פושה, הדמות הפופולרית ביותר בספרות הילדים ההונגרית באותה תקופה.
ב-1887 חזר למערכת של פשטי הירלפ, וב-1892 הצטרף ל"יומן בודפשט" (Budapesti Hírlap).
הוא כתב סקירות פרלמנטריות, תיאורים שונים וכראש מדור וטור כתב גם סיפורים קצרים, ביקורות ספרים ולעיתים קרובות גם מאמרי מערכת.
בנוסף, בין 1889 לבין 1909, לאיוש פושה שיתף אותו בכתיבת עיתון הילדים "העיתון שלי" (Az Én Újságom), אך כתב גם בעיתונים נוספים (בעיקר תחת השם הבדוי Keve).
הוא כתב ל"עיתון הערב" ולעיתון ההיתולי "קאקש מארטון" (Kakas Márton).
משנת 1909 ערך את "החבר הטוב" (Jó Pajtás) ביחד עם אלק בנדק.
הוא פרסם יותר מ-30 ספרי ילדים.
היצירות המצליחות ביותר שלו היו סיפורי הדובים של "מר מצקו" (לימים השם התחלף ל"דמטר הנוהם" - Dörmögő Dömötör).
הוא נבחר כחבר במספר אגודות ספרותיות (אגודת פטפי, 1891; אגודת דוגוניץ' 1892; אגודת קישפלודי, 1904).
אנדור אישטוואן שבק (1896–1985) היה מהנדס מכונות.
אשתו, אירן היינל הייתה אמנית.
קלרה אוגניה קרולינה שבק (1901–?).
בסיפוריו מורגשתם של הסופרים השפעת מור יוקאי ושל קלמן מיקסאט.
הוא החל לעסוק בספרות ילדים ונוער משנות ה-80 של המאה ה-19. שבק פרסם יותר משלושים ספרים לצעירים.
יצירותיו המצליחות ביותר הן סיפורי "מר מצקו" (אדון דובי).
מר מצקו המסורבל וקצת חסר המצפון צובר חוויות שונות בקרב האנשים כאשר דמותו משתנה ומתפתחת.
מאוחר יותר הוא המשיך בהרפתקאותיו בתור דמטר דרמגה כלומר "דמטר הנוהם" (Dörmögő Dömötör).
ז'יגמונד שומלאר (במקור שטיין, בהונגרית: Somlár Zsigmond; בודפשט, 1 ביוני 1875 – בודפשט, 13 בפברואר 1943) היה שחקן תיאטרון במאי תיאטרון ומחזאי יהודי-הונגרי.
ז'יגמונד שטיין נולד במשפחה יהודית כבנם של הנפח ליפוט שטיין ושל תרזיה טוטיס.
אחרי שסיים את התיכון היה תלמידו של יוזף לוינסקי בקונסרבטוריון בווינה ולאחר מכן למד באקדמיה לאמנות הבמה (שמה כיום האוניברסיטה לאמנות התיאטרון והקולנוע) ובבית הספר לדרמה של סידי ראקושי.
החוזה הראשון שלו היה עם:
מנהל התיאטרון אנדראש לסקאי באוראדיה
משם עבר להופיע בתיאטראות של ברטיסלאבה (אצל מנהל התיאטרון איבאן רלה), פץ', סטמאר ומישקולץ.
הוא שיחק ב"תיאטרון הפארק העירוני" (Városligeti Színkör 1900–1901)
לאחר מכן ב"משחקי הקאמריות" (Kamarajátékok 1910–1911)
מ-1915 על "הבמה המודרנית" (Modern Színpad)
עד 1924 בשדרת אנדראשי בתיאטרון מרכז העיר
בשנת 1916 הקהל יכול היה לראות אותו ב"קברט המעניין" (Érdekes Kabaré)
אחר כך בשנים 1924–1925 הופיע בתיאטרון ההונגרי
ב-1920 היה מנהל "התיאטרון החדש" (Új Színház)
אז בסתיו 1925 הפך למנהל "בימת האמנים" (Művész Színpad)
בשנים 1928–1929 עבד כלחשן ב"תיאטרון העיר" (Városi Színház)
לאחר מכן מ-1929 עד 1931 שיחק על "במת כיכר בתלן" (Bethlen téri Színpad)
הוא הופיע שוב ב"הבמה החדשה" בשנים 1931–1932
מ-1940 הוא יכול היה להופיע רק בתיאטרון גולדמארק במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בשל החוקים היהודיים שחוקקו משנת 1938 ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי.
שומלאר היה חבר באגודת תאליה החלוצית, שם שיחק את רליג הרופא (במחזה:ברווז הבר) ואת לוקה (במחזה:בתחתית).
הוא היה חבר ב"תיאטראות של האיחוד" (Unió színház ובמיוחד בתיאטרון מרכז העיר) וזכה להצלחות במחזות "האיש הטיפש" (Buta ember) וב"נערה העשירה" (Gazdag leány).
שומלאר הקים את התיאטרון הספרותי בשם "תיאטרון חדש" ביחד עם ועם שאנדור אימרה (מקודם שנפלד) ועם שאנדור פראגו (מקודם: פרנקפורטר) הבן 21 אז.
שלושת מהפכני התיאטרון שכרו את מבנה "תיאטרון פלד" בפארק העירוני של בודפשט והציגו את "בלדת החורף" (Winterballade (1917)) של גרהרט האופטמן שזכתה להצלחה ספרותית.
התיאטרון חי רק שלושה חודשים.
שומלאר עבד בהצלחה גם כבמאי וכותב מקצועי על תיאטרון.
אשתו הראשונה הייתה גיזלה, בתם של שמואל נויווהנר (Neuvohner) ושל פפי גרוסמן (בין השנים 1902 ל-1920).
שומלאר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
הרביעייה (מחבר שותף עם לאיוש גלרט) קומדיה סאטירית
מלאכים מסכנים, מחזה (מחברים שותפים עם לאיוש גלרט ועם אישטוואן טרקווי), הועלה ב"תיאטרון החדש" ביותר מ-25 הצגות.
לוקה (מקסים גורקי: בתחתית (На дне))
לנדייל (בלה סנש: הנערה העשירה העשירה)
רופא (לסטיאן ס.: העסק הזה ייסגר)
זִ'ידוֹ יֶבֶה (בהונגרית: Zsidó Jövő, מילולית: עתיד יהודי) היה כתב עת ספרותי וחברתי חודשי (ירחון), שפורסם בשפה ההונגרית בסאטו מארה בין 1930 לבין 1940, בעריכת בני משפחת פרישמן.
בשבע השנים הראשונות של הירחון הוא הופיע לפי לוח השנה העברי והמהדורה הראשונה יצאה שנת תרצ"א, כלומר באוקטובר 1930. המהדורה האחרונה לשנה עברית זו יצאה באוגוסט-ספטמבר 1931. מספר הגליונות שפורסמו בשנים שלאחר מכן היו:
בשנתון 7 בשנת 1937 הופיעו רק 3 גליונות ולאחר מכן ההופעה הותאמה לשנה האזרחית עד שנת 1940, שנת ההופעה האחרונה של הירחון.
גם מיספור העמודים היה כאוטי והמספור לא היה עקבי משנתון לשנתון.
בגיליון הראשון, העורך האחראי היה דז'ה פרישמן (Frischmann Dezső), רופא, והעורך המשותף היה הנריק פרישמן (Frischmann Henrik).
בשנתון השני (שנת תרצ"ב 1932-1931) מגיליון 4 (ינואר 1932) העורך הראשי היה דז'ה פרישמן והעורך האחראי הנריק פרישמן בעוד מיקשה פרישמן היה המו"ל האחראי שהודפס על הגליונות.
נציג העיתון בבודפשט היה משה פרישמן.
כך התחלפו ביניהם העורכים השונים עד הגיליון האחרון.
בשנתון התשיעי (ספטמבר-אוקטובר 1938) ועד סוף הופעת הירחון בשנת 1940, הנריק פרישמן היה הן העורך והן המוציא לאור היחיד.
מגיליון זה של 1938 שונה גם עיצוב עמוד השער.
במאמר המערכת של הגיליון הראשון נכתב: "הדרך לעתיד היהודי עוברת דרך האמונה העתיקה!
אם ברצוננו להציל את העתיד היהודי, הבה נחזור ליהדות עתיקת יומין, הטהורה!" ואז ההמשך היה: "התוכנית הספרותית שלנו מתאימה את עצמה למטרותינו האידאולוגיות.
ה"ז'דו יבה" רוצה להיות מאגר מאמרים בעלי רוח מרוממת.
אנו רוצים לתת ספרות בונה, כתבים חגיגיים חדורי רוחניות יהודית, שמכל שורותיו יבקע החיפוש אחר גבהות הנפש המתפתלת בכבלי ההוראה והחומר".
המדריך והמכוון הרוחני של העיתון הוא בתחילה הרב של ג'רג'וסנטמיקלוש (Gyergyószentmiklós), הרב מור קראוס ובהתאם לכך קו הירחון היה קרוב יותר לזרם האורתודוקסי.
בשנה הראשונה הירחון היה השופר הטרנסילבני של תנועת "שמור על השבת".
בשנתונים המאוחרים יותר הזרם הדתי האורתודוקסי נדחק לרקע.
שני העורכים כתבו ותירגמו שירה ופרוזה, הצוות היהודי-הונגרי הטרנסילבני-באנאטי היו אינטלקטואלים יהודים אורתודוקסים, סופרים וכמה רבנים וביניהם: יצחק בלקני קוהן (כהן), טיבדאר פקטה, רודיון מרקוביץ ואימרה סבו שפרסמו ספרות יפה.
המתרגם החרוץ ביותר היה הרב קלמן לוונקופף (Löwnkopf), הרב של אורשובה.
שמואל פלדמן, הרב של נאג'סנטמיקלוש (Nagyszentmiklós), הציג מחקרים ודברי הגות, מור קראוס הציג ביאורים והסברים דתיים.
נשיא קהילת טרגו מורש (Marosvásárhely), שאנדור גאבל וליפוט פליישר מורה בתיכון בטימישוארה בלטו במחקריהם.
הטור הקבוע של ליפוט פליישר היה: תשובות והסברים, שבו ענה על שאלות הקוראים על דת והיסטוריה יהודית.
גם מור שטרן, היועץ המשפטי של הקהילה היהודית בסטמאר (ניספה באושוויץ), כותב ההיסטוריה של יהודי העיר, הציג מחקרים ושירים.
הרב הראשי של שארושפטק, פילפ פישר וכן בלה קרמר כתבו מחקרים.
ראויים לציון גם המאמריו של הצייר רז'ה באלינט על האמנים היהודים.
הירחון פרסם את תרגומי יצירותיהם של הסופרים/משוררים/הוגים הגדולים ביותר של היהודים כותבי העברית או היידיש מספרות העולם: שמואל יוסף עגנון, שלום אש, שלמה אשכנזי, חיים נחמן ביאליק, ליון פויכטוונגר, יצחק לייב פרץ, מוריס רוזנפלד, יוסף טונקל, שלום עליכם פרנץ ורפל, ארנולד צווייג .
המדורים הפחות או יותר קבועים בירחון היו: "ממלכת הספרים" (סקירת ספרים), טור ילדים, נוער יהודי, אישה יהודייה, ראשים.
"ראשים" תיאר ביוגרפיות וקריירות של אישים יהודיים בולטים.
כמו כן פרסם הירחון חדשות ואקטואליה מהעולם היהודי.
חלק מהפרסום היה רומנים בהמשכים.
הרומן של ז'יגמונד פליישר מסארוש בשם "הבן החמישי" היה רומן נוער שהתפרסם בשמונה עשר פרקי המשך (שנתון 2–4) ולאחר מכן בצורת ספרו של דז'ה פרישמן בשם "אמי" פורסם (בשנתון 4).
בשנה הלפני אחרונה, הובא הרומן של יואל פישר, הרב הראשי של העיר דווה, ששמו היה: "עוד יעלה השחר".
הירחון עסק גם באזכור והנצחה של מות אישים בולטים ביהדות הונגריה וביהדות טרנסילבניה כאחד, ובמיוחד של עמיתי צוות הירחון.
מקיץ 1933 עסק הירחון יותר ויותר בגורל יהדות גרמניה ושל יהדות אירופה בכלל.
משנת 1939 הוקם מדור בירחון בשם "אפשרויות התיישבות ליהודים", שהציג איך היחס לקליטת יהודים ב-14 מדינות שלא היו אירופיות.
במאמר המערכת של הגיליון הלפני אחרון, העורך הנריק פרישמן כתב: "כמה זמן יכול להימשך הלילה?" שעודד את היהדות להחזיק מעמד.
בהוצאת הירחון פורסם בעריכת הנריק פישר גם ה"אנתולוגיה יהודית" (סטמאר, 1936).
זִ'יגְמוֹנְד קֶמֵנִי ברון מדיארדְיֶירֶה-מוֹנוֹשׁטוֹרי (ברון ממדיארדיירה-מונושטור, כיום היישוב מנסטירן, במחוז קלוז' ברומניה) (בהונגרית: magyargyerőmonostori Kemény Zsigmond ; 27 באוקטובר 1759 – 23 באוגוסט 1831) היה סופר, פובליציסט ופוליטיקאי הונגרי.
לצד מור יוקאי נחשב לנציג בולט של דור מחברי הרומנים הרומנטיים ההונגריים.
החל מ-1867 ועד יום מותו הוא כיהן כיושב ראש השני של אגודת קישפלודי של הסופרי ההונגריים.
קמני נולד באלווינץ, נסיכות טרנסילבניה, האימפריה האוסטרית (כיום ברומניה) למשפחת אצולה מכובדת, אך סכסוכים משפחתיים הותירו אותו עם מעט עושר אישי.
גדל ברוח הדת הקלוויניסטית שהשפעתה ניכרת ברבים מכתביו.
לימודיו המוקדמים בנגניאד (Nagyenyed, היום ברומניה) העניקו לו ידע במשפט אנגלי, משפט צרפתי ומשפט גרמני, פוליטיקה ותרבות.
ב-1837 למד משפטים במארושוואשרהיי (Marosvásárhely, כיום טרגו מורש ברומניה), אך עד מהרה התמסר כולו לעיתונות ולספרות.
יצירתו הבלתי גמורה הראשונה, "A mohácsi veszedelem okairól" ("על הסיבות לאסון מוהאץ'"; 1840), משכה תשומת לב רבה.
באותה שנה למד תולדות הטבע ואנטומיה באוניברסיטת וינה.
ב-1841, יחד עם לאיוש קובאץ' (Lajos Kovács), הוא ערך את העיתון הטרנסילבני Erdélyi Híradó (חדשות טרנסילבניה).
הוא גם לקח חלק פעיל בפוליטיקה פרובינציאלית ותמך בחום בעקרונותיו של הרוזן אישטוון סצ'ני.
ב-1846 עבר לפשט, שם כבר הפך אותו הפמפלט שלו, "Korteskedés és ellenszerei" ("תמיכה עיוורת במפלגה והתרופה נוגדת הרעל שלה"), למפורסם.
בפשט גילה אחרים שחלקו את עקרונות הליברליות שלו ואת רצונו לרפורמציה, ולמשך זמן מה היה בצוות של Pesti Hirlap (ז'ורנל פשט).
באותה שנה הוא הוציא את הרומן הגדול הראשון שלו, "Gyulai Pál" (פאל גיולאי).
התעניינותו לאורך חייו בפוליטיקה הובילה לכך שהוא הפך לדובר ציבורי גלוי, ובשנת 1848 נבחר קמני כחבר בדיאטה המהפכנית, המקדם את הרעיון של הונגריה עצמאית.
לאחר גלות קצרה קיבל חנינה וחזר להונגריה.
ב-1857 כתב את הרומן המפורסם ביותר שלו: "Özvegy és leánya" ("האלמנה ובתה").
התלהבותו של קמני מעצמאות הונגריה דעכה, מתוך אמונה שבמאזן הכוחות האירופי לעולם לא תקבל הונגריה עצמאות, ודגל במדיניות של פיוס עם אוסטריה.
לאחר כישלון המדיניות הלאומנית הרדיקלית של לאיוש קושוט, טען קמני שרעיונות אלה אינם משרתים את העם ההונגרי בצורה הטובה ביותר.
הוא הציע פשרה עם אוסטריה ומתינות בפוליטיקה, בשתי החוברות שלו, "Forradalom után" ("אחרי המהפכה") ו-"Még egy szó a forradalom után" ("עוד מילה אחת אחרי המהפכה").
הטקטיקה הזו רק הצליחה להפוך אותו ללא פופולרי.
לאחר מכן הוא ערך את העיתון פשטי נפלו.
בעיתון זה קמני קידם את .
הוא גם פרסם מספר חיבורים פוליטיים (למשל "שני הווסלני", ו"אישטוואן סצ'ני").
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 נטל קמני חלק פעיל בתנועה הפוליטית בראשות המדינאי פרנץ דיאק, היה יד ימינו, ופעל להפוך את הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, שדיאק עזר להוביל, לפופולרית; אולם מאוחר יותר הוא גינה אותה.
קמני נבחר לדיאטה של 1867 עבור אחת מרובעי פשט, אך לא לקח חלק בוויכוחים.
השנים האחרונות לחייו עברו בהתבודדות בטרנסילבניה.
עבודתו הפוליטית של קמני אינה אמורה להאפיל על הרומנים שלו, שהיו יוצאי דופן בדיאלוג התוסס שלהם, כמו גם בהשקפתם הפסימית.
כתיבתו שונה מבני דורו בכך שגורלם של גיבוריו לא היה קשור ישירות לסטנדרטים המוסריים שלהם.
כלומר, בעלי סגולה לא זכו לגמול הולם ללא תנאי, ולפעמים הרשעים לא נענשו.
דמויותיו נבלמו בדרך להגשמת מטרותיהם בשל תסכולים יומיומיים וחוסר זהירות קל; הם אינם נפגעים מברק, יש סיכוי גבוה יותר שהם יאכלו בשל שריפה הנגרמת על ידי גפרור שנפל ברשלנות.
הרומן ההיסטורי המשובח A rajongók ("הקנאים") (פשט, 1858–1859) נחשב בדרך כלל כטוב ביותר שלו.
הרומן מתאר את סבלם של "שומרי השבת" ואת גורלו הטרגי של מנהיגם שמעון פצ'י.
על שמו הוקמה האגודה לספרות הונגרית של טרנסילבניה, .
ז'יגמונד רוט (בהונגרית: Róth Zsigmond; צ'אצה, 8 בספטמבר 1885 – בודפשט, ארז'בטווארוש, 21 באוגוסט 1969) היה אדריכל יהודי-הונגרי.
מייצג האר דקו ההונגרי שנציגו היוצא דופן הוא בניין מטה פדרציית האיגודים המקצועיים ואשאש בהונגריה, עם אולם הכנסים המיוחד.
ז'יגמונד רוט נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף רוט (1845–1912) , פקיד, ושל עמליה ליכטנשטיין (1863–1922).
את לימודיו התיכוניים השלים בבודפשט, ולאחר מכן קיבל תואר בהנדסה ובאדריכלות באוניברסיטת יוזף (כיום שמה אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה) ב-1907. הוא התחיל את עבודתו המעשית במשרדו של הפרופסור פאל ליפטק באוניברסיטה למדעים שימושיים.
לאחר מכן המשיך את הכשרתו במשרד העיצוב Révész & Kollár.
בין 1910 לבין 1914, פתח משרד אדריכלים משותף עם בלה טאוסיג.
במהלך תקופה זו תכנן מבנים חדשים ושחזורי (חידושי) מבנים רבים.
הוא השתתף בעיצוב הפנים של שלושה בתי קפה גדולים ומפורסמים וכן של מספר אולמות תיאטרון ניידים.
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה כמהנדס בדרגת סג"ם תחילה.
ב-17 באוגוסט 1917הועלה בדקגה לסגן.
לאחר המלחמה הוא בילה מספר שנים במדריד, שם עמד בראש משרד אדריכלים.
ב-1923 חזר לממלכת הונגריה ושלוש שנים לאחר מכן שוב שיתף פעולה עם בלה טאוסיג, איתו תכנן כמעט אך ורק בנייני מגורים, בהתחלה היסטוריים, אחר כך אר דקו, מאוחר יותר מודרני.
לאחר מלחמת העולם השנייה ולאחר שניצל בשואה, המשרד הולאם על ידי המשטר הקומוניסטי, הוא עבד ב-MEZŐTERV, לימים בחברת עיצוב מבנים תעשייתיים, ופרש משם לגמלאות.
עשרות המבנים שתכנן או היה שותף לתכנונם משמשים לייעודם בבודפשט עד היום.
אשתו הייתה אדית ואגו, לה נישא בבודפשט ב-1942.
בניין פדרציית האיגודים המקצועיים ואשאש
ביתם של פועלי הברזל והמתכת, כלומר נפחים, חרטים, כרסמים וכדומה, נבנה בשנת 1928, וזו הייתה דרך ארוכה עבורם להגיע לשם.
הופעתה של התעשייה המכנית בהונגריה, בקנה מידה גדול, עולה בקנה אחד עם בניית קווי רכבת, כלומר, ניתן לקשר אותה לתקופה שבין 1849 ל-1867. כבר בשנת 1877 ייסדו העובדים שעסקו בייצור קרונות רכבת ומכונות אחרות, אגודות מקצועיות לשיפור תנאי העבודה.
ובשנת 1903 נוסדה איגוד עובדי הברזל והמתכת ההונגריים.
הגאווה החדשה של פועלי הברזל, שעד היום נמצאת בבעלות האיגוד המקצועי, נבנתה ב-22 חודשים: המסירה החגיגית נערכה ב-28 באוקטובר 1928. כבר לא ידוע היכן עשויה להיות אבן היסוד, וגם לא מה היא עשויה להסתיר.
אבל עמוד חלוד מכיל עותק של Vas-öz Fémmunkások Lapja, אשר משנת 1921 כיסה את כל החדשות התנועה, המקצועיות והתרבותיות.
בלה טאוסיג וז'יגמונד רוט תכננו את הבניין הקלאסי מבחוץ ואר דקו מבפנים.
זהו מקדשם של עובדי הברזל.
ניצחון של תעשיית הבנייה ההונגרית לפני המשבר הכלכלי הגדול, שבו הכל מהלבנים ועד קורות הגג הוא ייצור מקומי הונגרי.
וילה טאוסיג-רוט (בודפשט, רובע 2, Hűvösvölgyi út 94)
1927–1928: פדרציית האיגודים המקצועיים ואשאש, כלומר פועלי המתכת, מגדולנה אוצה 5–7. (יחד עם בלה טאוסיג)
1928: בניין מגורים, בודפשט, Baross utca 90. (יחד עם בלה טאוסיג)
רחוב 21 (יחד עם בלה טאוסיג)
1930: בניין מגורים, בודפשט, Sodrás utca 3. (יחד עם בלה טאוסיג)
1930–1931: בית התרבות היהודי ביחד עם מה שנקרא היום אולם גולדמארק, תיאטרון גולדמארק לשעבר (יחד עם בלה טאוסיג)
1933:חווילה סגה, בודפשט, Lorántffy Zsuzsanna út 14. (יחד עם בלה טאוסיג)
1942: בניין מגורים, בודפשט, Közraktár utca 22/a (יחד עם בלה טאוסיג)
עיטור צלב הזהב המוכתר על סרט האבירות (1918)
ז'יל דלז (צרפתית: Gilles Deleuze; 18 בינואר 1925 – 4 בנובמבר 1995) היה פילוסוף צרפתי.
דלז התפרסם בעיקר בשל הספר שכתב ב-1972 יחד עם הפסיכואנליטיקאי פליקס גואטרי ושנקרא: .
הספר היווה את חלקו הראשון של .
חלקו השני נכתב ב-1980 ונקרא "אלף מישורים".
דלז שם קץ לחייו בקפיצה מחלון דירתו לאחר סבל ממושך ממחלת ריאות קשה.
דלז נולד למשפחה ממעמד הביניים בפריס והתגורר בה רוב חייו.
השנים הראשונות ללימודיו האקדמיים נערכו במהלך מלחמת העולם השנייה, ובמהלכה למד ב.
במהלך הכיבוש הנאצי בצרפת נעצר אחיו הבכור של דלז, ז'ורז', בגין השתתפותו בהתנגדות הצרפתית, ונפטר במעבר למחנה ריכוז.
בשנת 1944, החל דלז ללמוד בסורבון.
בין המרצים של דלז היו מומחים ידועים בתולדות הפילוסופיה, כמו , ז'אן איפוליט, ו.
בשנת 1977 חתם דלז על עצומה שניסח מישל פוקו בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים.
דלז וגואטארי טוענים בספרם, "קפיטליזם וסכיזופרניה", כי הקפיטליזם הוא צורה מופשטת של ארגון המארגן את תשוקות הפרט בצורה מסוימת והיסטורית, שעיקרה תיעול של הייצור והצריכה סביב הכסף.
הם פיתחו זאת בכך שחיזקו את טענת פוקו כי היחיד אינו יכול להיות סובייקט, אלא טקסט או רכיב בשפה.
דקארט ראשון הפילוסופים של העת החדשה, המציא את מושג הסובייקט (קוגיטו) באמצעות טענתו הידועה "אני חושב, משמע אני קיים" (קוגיטו ארגו סום).
לאקאן, פוקו ודלז, המציאו את התיזה האלטרנטיבית הפוסטמודרנית, הפוסט-הומניסטית, שלפיה אין סובייקט קונסיסטנטי.
המודרניסטים מרקס ופרויד טענו בעקבות דקארט כי תשוקה נובעת מתוך חוסר, לכן הצרכנות יכולה לספק תשוקות.
דלז ופוקו הקדימו את הפילוסופיה של ווב 2.0 (הפילוסופיה שהאדם הוא בבסיסו יצרן ושיתופי, יצרן-צרכן וחוק "הזנב הארוך") בכך שטענו כי תשוקה אינה מביעה חוסר, אלא כוח ייצור.
מרקס מבסס את הסוציולוגיה והכלכלה שלו על מושג הצורך, אך ניטשה, האב הרוחני של הפוסטמודרניזם והטראנס-הומניזם טען כי הסוציולוגיה והכלכלה מבוססות בסופו של דבר על מושג הרצון (לעוצמה).
פרויד טען כי אדיפוס מביע תסביך של חוסר (פאלי) אצל היחיד.
דלז טוען כי אדיפוס אינו מיתוס אוניברסלי אלא פרטיקולרי והיסטורי שמקורו בקפיטליזם.
בכך דלז משתייך לאסכולה הפוסט-פסיכיאטרית שאליה שייכים גם רונאלד לאינג באנגליה ותומש סאס בארצות הברית.
לאינג טען כי הקנאה היא המניע הפסיכולוגי המרכזי בקפיטליזם.
ולכן קנאה קיצונית היא היסוד לסכיזופרניה.
סאס טען כי אין כלל ולא יכולות להיות מחלות נפש.
מחלת נפש היא המצאה של הקפיטליזם.
בראשית הקפיטליזם, ב-1500–1800, הכלכלה החלה להיות מאורגנת.
לארגון זה הפריעו חריגים כמו ילדים (שנסגרו בבית ספר), עבריינים (בית סוהר), פרימיטיבים (קולוניות), מפגרים (בתי מפגרים), משוגעים (בתי חולים לחולי נפש).
לכן הקפיטליזם המוקדם בודד את כל המפריענים הללו.
דלז חולק על ראייתו של פרויד את התרבות כסובלימציה מינית, וטוען הפוך מפרויד: התרבות מייצרת מיניות, סוגים שונים של מיניות.
בווינה של פרויד, האב והאם היו מקורות המיניות של הילד והילדה, אך בפריז של שנות ה-60, למשל, הקולנוע ובית הספר יוצרים אופנים חדשים של מיניות.
המיניות יכולה להיות מתועלת כלפי בריז'יט בארדו או איב מונטאן, או לחפצי תשוקה שונים מתמונת המונה ליזה בלובר ועד למכונית המרצדס של המיליונר במונטה קרלו.
הפסיכוזה והנוירוזה לטענתו נובעות מהצורך החברתי להבחין בין תשוקות של אדם "נורמלי" שיודע לתעל אותם בילדותו לאימו ולאביו או למכונית או לשחקנית הקולנוע, לבין התשוקות של "חולה הנפש" שלא יודע לתעל זאת כי אינו מקבל את כללי הקפיטליזם והייצור התעשייתי ההמוני.
ז'יל דלז ופליקס גואטרי, קפקא - לקראת ספרות מינורית, רסלינג, 2005.
ז'יל דלז ופליקס גואטרי, מהי פילוסופיה?, מצרפתית: אבנר להב, רסלינג, 2008.
ז'יל דלז ופליקס גואטרי, האנטי-אדיפוס, קפיטליזם וסכיזופרניה – כרך ראשון, מצרפתית: מריאנה בר, רסלינג, 2025.
ז'יל דלז ופליקס גואטרי, "אלף מֵישָרים, סעיף XIV: מערכת אקסיומטית והמצב העכשווי", תיאוריה וביקורת 17, עורך: יהודה שנהב, תרגום: אריאלה אזולאי, מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, (סתיו 2000), עמ' 132–144.
דלז וגואטרי, "מהי ספרות מינורית?" מכאן: כתב עת לחקר הספרות העברית, כרך א' (אביב תש"ס), תרגום: א.
ז'יל דלז, "הצגת זאכר-מזוך - שני פרקים נבחרים: 'אב ואם'/'החוק, ההומור והאירוניה'", בתוך: עבד, התענגות, אדון: על סדיזם ומזוכיזם בפסיכואנליזה ובביקורת התרבות, תרגום: א.
ז'יימה לֶרְנֶר (פורטוגזית: Jaime Lerner, ביידיש: חיימה לרנר; בעברית: חיים לרנר, 17 בדצמבר 1937 – 27 במאי 2021) היה אדריכל ומתכנן ערים יהודי-ברזילאי, מהמפורסמים בעולם בזכות תפיסותיו החדשניות והשינויים הגדולים שחולל בעירו קוריטיבה בעת כהונתו כראש העיר במשך שנים ארוכות.
לרנר כיהן גם כמושל מדינת פרנה שבירתה קוריטיבה.
ז'יימה לרנר נולד ב-1937 בקוריטיבה למשפחה יהודית שמוצאה מפולין.
בשנת 1964 סיים את בית הספר לאדריכלות של האוניברסיטה הפדרלית של פרנה (Escola de Arquitetura da Universidade federal do Paraná).
ב-1965 היה לרנר שותף בפיתוח "המוסד לפיתוח ומחקר אורבני של קוריטיבה" (Instituto de Pesquisa e Planejamento Urbano de Curitiba) וכן השתתף בעיצוב "התוכנית הכוללת של העיר קוריטיבה".
במקביל לעבודתו כאדריכל, לרנר כיהן כראש עיריית קוריטיבה, בירת פרנה, שלוש פעמים.
לקדנציה הראשונה (1971-1975 מונה מטעם הממשלה, בתקופת הרודנות בברזיל.
לקראת הקדנציה השלישית שלו כראש עיר, הכריז ז'יימה לרנר על מועמדותו רק כ-12 יום לפני הבחירות ובכל זאת זכה בבחירות.
במהלך כהונתו הראשונה כראש עיר יישם תוכנית לצמצום עומס התחבורה בכבישים בעיר.
כמו כן פעל לרנר לטיפוח חברתי ואקולוגי ולשינויים אורבניים בקוריטיבה.
קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF), העניקה לז'יימה לרנר בשנת 1990 את "אות הילד והשלום" על תוכניותיו: "מהרחוב לבית הספר" (Da Rua para a Escola), "הגנת חיים" (Protegendo a Vida) ו"האוניברסיטה למורה" (Universidade do Professor).
בשנת 1994, נבחר לרנר לתפקיד מושל מדינת פרנה ובשנת 1998 נבחר בשנית.
כמושל הפעיל לרנר מדיניות של משיכת השקעות למדינה כדי להפוך אותה לאחד ממרכזי התעשייה הגדולים בברזיל.
בין השנים 1995–2001, בעקבות אותה מדיניות, הושקעו בפרנה למעלה מ-20 מיליארד דולר.
עם הניסיון הרב שרכש בתקופתו כראש עיריית קוריטיבה, פיתח לרנר את פרנה בתחומי התחבורה, החינוך, הבריאות, התברואה, תרבות הפנאי והתיעוש.
בעצרת המרכזית של "ארגון הארכיטקטים הבינלאומי" (International Union of Architects), שהתקיימה בברלין ביולי 2002, נבחר לרנר ליושב ראש הארגון לתקופה של כ-3 שנים.
לרנר היה גם פרופסור בתכנון עירוני ואזורי באוניברסיטה הפדרלית של פרנה.
את רעיונותיו בדבר חשיבות העיר נהג לרנר להכתיר במשפט "העיר איננה הבעיה.
בהרצאותיו הרבות ברחבי העולם, הסביר לרנר כי "העיר היא המפלט האחרון של הסולידריות החברתית" וכי האפשרות היחידה להתמודדות אמיתית עם המשבר הסביבתי-חברתי הפוקד את העולם היא באמצעות חיזוק העיר והפיכתה לעיר בת קיימא.
לרנר תמצת את רעיונותיו בעניין "העיר הנכונה", לשלושה כללים עיקריים, עליהם נשען פועלו לאורך השנים:
עקרונות אלה הם בבחינת כללים מנחים ליישום אישי, אך בעיקר כבסיס לתכנון עירוני נבון.
לצורך יישום הכלל הראשון והמרכזי של צימצום השימוש ברכב הפרטי, על מערכת התכנון (העירונית והלאומית) ליצור אלטרנטיבה נאותה של תחבורה ציבורית.
כל צורה של תחבורה ציבורית עדיפה על המכונית בעיר, שהיא הגורם המרכזי להרס העיר.
אך לרנר הדגיש כי האפשרות הטובה ביותר היא תחבורה ציבורית על פני השטח: רכבת קלה ובעיקר אוטובוסים.
על-פי עיקרון זה פותחה בקוריטיבה "מערכת האוטובוסים המהירה" (BRT), שיושמה מאז בעשרות רבות של ערים גדולות ברחבי תבל.
כדי למנוע מפגעים קשים בעיר וסביבותיה, נחוצה מערכת טובה של טיפול באשפה.
הפרדת אשפה ברמה גבוהה על ידי התושבים, נחוצה לצורך מיחזור יעיל.
לרנר הטמיע את הפרדת האשפה בתוכניות הלימודים בבתי הספר בקוריטיבה, והצליח להגיע לרמה גבוהה של הפרדת אשפה בעיר (כ-70 אחוזים).
הוא אף יזם מהלך ראשון מסוגו, לפיו העירייה החלה לקנות את הזבל המופרד מהתושבים.
התמורה ניתנת לתושבים באמצעות כרטיסי נסיעה באוטובוסים.
כך חיסל לרנר את המזבלות הפירטיות בפאתי העיר.
הזבל המופרד הופנה למיחזור, ותוצרי המיחזור משמשים למימון המערכת כולה.
לרנר טען שכדי להפיח חיים בעיר, לצמצם פערים חברתיים, ולמנוע נזק סביבתי, "צריך לגור קרוב".
משמעות הדבר שהעיר צריכה להיות מתוכננת באופן כזה שכל תושב יוכל להגיע בקלות ובמהירות, ותוך נגישות מקסימלית, אל עבודתו ואל מוקדי השירותים המרכזיים.
האפשרות האידיאלית היא באמצעות הליכה ברגל, נסיעה באופניים או במערכת תחבורה ציבורית יעילה, והדבר מחייב "עירוב שימושים" בעיר: יצירת מרקמים עירוניים מעורבים הכוללים מגורים, שירותים, מסחר, תרבות ובילוי.
רק בדרך זו ניתן לנצל את היתרונות הגלומים בעיר ולהפוך אותה למוקד ליצירה תרבותית.
כדי למנוע יצירת גטאות לעניים, והפרדה חדה בין שכונות עשירות ומטופחות לשכונות עניות ומוזנחות, יש לעודד "שילוב אוכלוסיות" בפרויקטים של דיור בר השגה: שילוב קבוצות הכנסה שונות, קבוצות גיל שונות, וקבוצות אתניות או עדתיות שונות.
בתוך מרקם עירוני תוסס שכזה, המבוסס על עירוב שימושים ושילוב אוכלוסיות, יש להקפיד על שטחים ירוקים גדולים בדמות גינות או פארקים, העומדים לרשות כלל התושבים.
ללרנר קרובי משפחה בישראל, והוא ביקר בה פעמים רבות.
במהלך ביקוריו עמד מקרוב על בעיות שונות במירקמים האורבניים בישראל, במיוחד בערים הגדולות.
לרנר הסביר כי לישראל יש פוטנציאל להגיע להישגים סביבתיים גדולים, ויש לה הידע והמומחיות הנחוצים לשם כך.
אך עקב החלטות כושלות ברמה העירונית והלאומית, ניכרת פגיעה קשה בחיי העיר.
כך למשל, בסיור מצולם במרכז תל אביב, ב-2005, יחד עם כתב ערוץ 10, ניצן הורוביץ, לרנר הסביר כי תל אביב, בממדיה וצורתה, היא עיר אידיאלית למערכת תחבורה ציבורית המבוססת על נתיבים מיוחדים לאוטובוסים, כפי שהקים בעירו קוריטיבה.
הוא טען שההסתמכות על מכוניות ואי-מתן עדיפות לתחבורה הציבורית, הופכים את תל אביב ל"בעיה תחבורתית".
הגידול העצום במספר המכוניות הנכנסות לעיר מגביר את זיהום האוויר, וגורם לפגיעה קשה במרקם החיים בעיר.
לרנר הסביר כי בתל אביב, כמו גם בערים אחרות בישראל, ניתן להקים בתוך פרק זמן קצר, כשנתיים-שלוש, מערכת יעילה של תחבורה ציבורית, אשר תציל את הערים ותמנע את תהליכי הפרבור המואץ.
בביקוריו בישראל מתח לרנר ביקורת על הרס מבנים ומוסדות שהם בבחינת "ציון דרך" לעיר ולתושביה.
כך למשל, טען כי הריסת כיכר דיזנגוף הישנה בתל אביב, והפיכתה לנתיב תנועה מהיר, הייתה שגיאה קשה, וכי יש להחזיר את המצב לקדמותו.
כמו כן הסביר כי העיר צריכה להכיר גם בחשיבות של עסקים קטנים ומקומות בילוי "מסורתיים", שהם חלק מהמורשת התרבותית שלה, כמו בתי קפה "מיתולוגיים", שהעירייה צריכה להשקיע בשימורם.
רעיונותיו של לרנר, פועלו בקוריטיבה, והתייחסויותיו לבעיות האורבניות בישראל, עומדים במרכז הסרט "אגדה אורבנית", בבימויו של ניצן הורוביץ, ששודר בערוץ 10 ב-2008.
לרנר זכה במספר רב של פרסים ברזילאים ובינלאומיים, ביניהם:
1990: "האות הסביבתי של האו"ם", התוכנית הסביבתית של האו"ם (UNEP)
1990: הפרס השנתי של "הארגון הבינ"ל לשימור אנרגיה" (IIEC)
1991: עיטור של כבוד, הפרויקט להתיישבות אנושית של האו"ם (UN-Habitat)
1991: "עץ הלמידה", האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN)
1996: "אות הילד והשלום", קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF)
1997: מדליית ת'ומס ג'פרסון, אוניברסיטת וירג'יניה
2000: פרס הנסיך קלאוס פונד, הולנד
2001: פיוניר (Pioneer), המועצה הבינ"ל לדאגה קהילתית (ICCC-USA)
2001: הפרס העולמי הטכנולוגי לתחבורה, המוזיאון הלאומי למדע ולתעשייה, בריטניה
2011: פרס מנהיגות בתחבורה, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD)
2012: דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת פלימות'
ז'יל טראין הוא אמן וסופר צרפתי, יוצר העיר הדמיונית "אורוויל" (Urville).
טראין הוא אוטיסט בעל תסמונת סוואנט.
טראין הוא אוטיסט אשר היכולות החברתיות והקוגניטיביות שלו התפתחו בצורה לא טיפוסית.
הוא לא דיבר עד שהיה בן שלוש, והמילה הראשונה שלו הייתה "מטוס".
בגיל חמש גילה מספרים ראשוניים ובגיל חמש וחצי החל לצייר.
בגיל שש, הרופאים גילו שיש לו איי קיו גבוה והוא מסוגל לפתור משימות מחשב מורכבות.
בגיל שמונה הוא סווג כאוטיסט עם אספרגר על ידי רופאים.
הוא גם רב לשוני .
אם בדמיונו טראין חי עם בת זוגו, קתרין מואט, בעיירה הדמיונית אורוויל, בני הזוג מתגוררים למעשה בקאן-סור-מר בדרום צרפת.
מאז 1984, ז'יל טראין עבד על עיצוב עיר דמיונית אורוויל.
הוא קרא לה בשם זה בהתייחסות לבסיס האנטארקטי דומונט-ד'אורוויל הקרוי על שמו של ז'ול דומון ד'אורוויל.
ב-2006 כתב טראין ספר המציג את אורוויל את ההיסטוריה, הגאוגרפיה, התרבות והכלכלה של העיר הדמיונית.
הספר כולל למעלה מ-300 איורים של מקומות שונים בעיר הדמיונית, שאת כולם צייר טראין עצמו.
הוא פיתח עולם דמיוני שלם, אך מחובר למציאות, כדי למקם את הסביבה של אורוויל.
העיר ממוקמת גאוגרפית בים התיכון, על אי מול חופי קאן-סור-מר.
יש לה גם נתונים דמוגרפיים וב-2006 היו בה כמעט 12 מיליון תושבים.
הוא שרטט תוכניות רבות לתכנון העיר לארכיטקטורת המבנים בה .
פריסת המבנים היא לרוב סימטרית ומדויקת.
לאורוויל יש גורדי שחקים ושכונות עם בתים בודדים ורחובות קניות בסגנונות של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 .
לאורוויל יש גם היסטוריה המקושרת להיסטוריה המקומית, כמו גם כלכלה הכוללת מגזרים שונים ומתפתחים.
לבסוף סיפק טראין לאורוויל מערכת ודמויות פוליטיות.
ז'יל מאסנה היה מלחין אופרה צרפתי.
מאסנה החל לנגן בגיל צעיר.
בגיל 18 החל את לימודיו בקונסרבטוריון בפריז אותם סיים בהצטיינות.
בשנת 1862 זכה על יצירה מוזיקלית מקהלתית שחיבר בפרס רומא, שאיפשר לו לגור ברומא 3 שנים.
משחזר לפריז הצליח בעזרת ידידים להעלות כמה אופרות שכתב בשהותו ברומא, אך ההצגות לא זכו להצלחה מיוחדת.
עם העלאת האופרה "הורדוס" בשנת 1881 זכה מאסנה בפרסומו ככותב מצליח.
ב-1878 נתמנה לפרופסור לקומפוזיציה בקונסרבטוריון של פריז, ובמשרה זו החזיק עד מותו.
מאסנה חיבר 27 אופרות, 3 באלטים, 7 סוויטות תזמורתיות, אורטוריות, קנטטות, מוזיקה קאמרית, רקוויאם, ושירים.
מאסנה היה מפורסם מאוד בצרפת במחצית השנייה של המאה ה-19. רוב האופרות שלו נשכחו.
אלה ששרדו את מבחן הזמן הן:
ורתר - לפי ייסורי ורתר הצעיר מאת גתה (1892)
הקטעים התזמורתיים המפורסמים של מאסנה הם:
הרהורים לכינור ותזמורת, מתוך האופרה תאיס.
אראגונז מתוך האופרה אל סיד.
ז'יל (ג'יל) בן דוד (נולד ב-25 באוקטובר 1955) הוא שחקן, זמר, מדבב ובובנאי ישראלי.
בן דוד נולד בקזבלנקה שבמרוקו וגדל בפריז, בנם של מהנדס ושל אחות.
הוא עלה לישראל בשנת 1969 כנער בן 14 וגדל בקיראון, שכונה בקריית אונו.
בוגר לימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב בחוג לאומנות התיאטרון ובית הספר למשחק מול מצלמה של רות דייכס.
היה שותף במשך השנים בדיבוב סדרות שונות של הטלוויזיה החינוכית, בין השאר, בדיבוב התוכניות "טוב-טוב הגמד", "דן-דין השופט", "שוטרים וגנבים" ו"סיפורים קלאסיים מצוירים".
בן דוד עוסק רבות בהפעלת בובות.
לאורך השנים הפעיל בובות בתוכניות ילדים רבות בטלוויזיה החינוכית הישראלית ובערוץ "הופ!".
הפעיל, בין היתר, בובות בתוכניות "החרצופים", "הקונצונים", "אליק ובליק" ו"רחוב סומסום".
הוא מוכר בעיקר כמדבב והמפעיל של הבובה מוישה אופניק מ"רחוב סומסום", אותה החל להפעיל בסדרה המקורית ששודרה בטלוויזיה החינוכית בשנות השמונים.
בן דוד ממשיך להפעיל את "אופניק" בהפקה המחודשת של סדרה, המשודרת בעשור השני של המאה ה-21 בערוץ "הופ!".כמו כן, הפעיל את הבובה "אבנר" בתוכניות "הקרנבל של מיכל", "קצפת" ו"על הדרך", בשנת 2019 בן דוד הצטרף להפקת הסדרה בחצר של פופיק.
בשנים 2014–2017 דיבב והפעיל בן דוד את "מוזלי" מתוך הסדרה "דן ומוזלי" בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2020 דיבב והפעיל את "סבא ג'ובאני" בסדרה "קפה עמליה" המשודרת בכאן חינוכית.
בשנת 2021 פורסם שהוא עתיד לשוב להפעיל ולדבב את שבי ב"פרפר נחמד", אחרי שהפעיל אותו לפני כן בפרק "ציונות" ששודר ב-1995.
בשנת 2022 הפעיל ודיבב את שמעון התרנגול בסדרת הטלוויזיה "אלי החתול".
בשנת 2024 דיבב את דמותו של אוליבייה בנאמו בתסכית "שישה באוקטובר".
בן דוד גם שיחק בתפקידי משנה ובתפקידי אורח בתוכניות טלוויזיה וסרטים ישראליים.
בן דוד נשוי בשנית, אב לשלושה ומתגורר ברמת השרון.
בנשואה נולד כנראה במונס, בנם של ז'אן ויוהנה דה בנש, שייתכן ומוצאם מן העיר בנש (Binche) הסמוכה; פירוש השם בנשואה הוא "בן העיר בנש".
אביו היה יועץ לדוכס גיום הרביעי מאינו, והיה גם נושא משרה בכנסייה במונס.
אין ידיעות על ז'יל עד 1419, אז התמנה לנגן עוגב בכנסיית סן וודרו במונס.
ייתכן שבסביבות הזמן הזה שירת כחייל אצל הבורגונדים, או אולי אצל רוזן סאפולק האנגלי, כפי שמשתמע משורה במוטט שיוהנס אוקכם כתב לזכרו בעת מותו.
סמוך לסוף שנות ה-20 של המאה ה-15 הצטרף בנשואה לקאפלת החצר של דוכסות בורגונדיה וב-1431, כשכתב את המוטט Nove cantum melodie, היה לפי כל הסימנים זמר בחצר הדוכס, כיוון שהטקסט של המוטט עצמו מונה את כל 19 הזמרים.
בנשואה פרש ועבר להתגורר בסואן (Soignes), ככל הנראה עם פנסיה נכבדה, גמול על שנים ארוכות של שירות מצוין בחצר הבורגונדית.
רבים רואים בבנשואה את מלחין המלודיה המעולה ביותר במאה ה-15, שחיבר קווים מעוצבים בקפידה, נוחים לשירה ונקלטים בנקל בזיכרון.
נעימותיו הופיעו בהעתקים עשרות שנים אחרי מותו ושימשו לא פעם כמקורות לחיבור מיסה של מלחינים מאוחרים יותר.
בנשואה כתב מוזיקה לחצר הדוכס, שירי אהבה ואבירות חילוניים, מן הסוג שדוכסי בורגונדיה ציפו לו ושהיה, כמסתבר, אהוב עליהם.
ז'יל גרימנדי הוא כדורגלן עבר צרפתי.
גרימנדי החל את הקריירה שלו בקבוצת מונקו, וב-1991 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול נאנסי במסגרת ליגת העל הצרפתית.
הקריירה שלו נקטעה למשך זמן מה בעקבות שירותו הצבאי, אך למרות זאת הצליח להשתתף בתשעים משחקים ולהבקיע שלושה שערים עבור מונקו.
הוא שיחק בעיקר בעמדת הבלם הקדמי.
הישגיו העיקריים במונקו היו העפלה לחצי גמר ליגת האלופות וגביע אופ"א, וכן זכייה באליפות צרפת בעונת .
בעונה שלאחר מכן הוא עזב את מונקו והצטרף למאמנו לשעבר ארסן ונגר בארסנל.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו שם במשחק מול לידס יונייטד, וסייע למועדונו החדש לזכות בדאבל כבר בעונתו הראשונה באנגליה.
הוא השתתף ב-114 משחקי פרמייר ליג כקשר, בלם קדמי, ומגן-כנף ימני.
הוא זכה בדאבל גם בעונתו האחרונה בארסנל ().
ב-2003 חתם גרימנדי בקולורדו ראפידס מה-MLS, אך לאחר משחק קדם-עונה אחד עזב את המועדון ופרש ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו הוא המשיך לעסוק בתחום הספורט, והתמנה לתפקיד מנהל הכדורגל במועדון ASOA ואלנס מהליגה הצרפתית השלישית.
הוא התמנה לתפקיד מאתר הכישרונות של ארסנל בצרפת לאחר שהנהלת ואלנס הגישה בקשה לאישור פשיטת רגל לפני עונת .
ביולי 2006 הוא השתתף במשחק מחווה לדניס ברגקאמפ באצטדיון האמירויות.
ז'יל דה ראיס בצרפתית: Gilles de Rais; ז'יל דה ראיס (בערך 1405 - 26 באוקטובר 1440), הברון דה ראיס, היה אביר ואדון מבריטני, אנז'ו ופואטו, מנהיג בהצבא הצרפתי במהלך מלחמת מאה השנים, וחבר לנשק של ז'אן ד 'ארק .
הוא ידוע בעיקר בזכות המוניטין שלו ובהמשך הרשעתו כרוצח סדרתי של ילדים שהתוודה.
דה רה נולד ב-1405 לגי דה לאוואל-מונמורנסי ומארי דה קראון.
עם מות הוריו ב-1415 הועבר לחסות סבו, אצלו גדל.
משנת 1427 עד שנת 1435 שירת כמפקד בצבא המלכותי, וב-1429 לחם לצד ז'אן ד'ארק בכמה מבצעים כנגד האנגלים ובני בריתם הבורגונדים במלחמת מאה השנים.
בשנים 1434-1435 פרש בהדרגה מחיי הצבא, והחל להוציא סכומים עצומים של כסף לשם בניית קפלה ובהפקת מחזה רב-משתתפים אודות המצור על אורליאן.
בשל החובות הרבים שצבר החל למכור את מרבית נחלותיו ורכושו, עד שבני משפחתו פנו למלך שארל השביעי והלה הוציא צו מלכותי שאסר על נתיניו לקנות מדה רה נכסים.
בתקופה זו החל דה רה לעסוק בתורת הנסתר, ועל פי עדותו בבית המשפט, שכנע אותו מורהו כי הונו יושב לו אם יקריב ילדים לשד בשם "בארון".
את הילד הראשון רצח בין אביב 1432 ואביב 1433 (לא ידוע מתי בדיוק), ובעקבותיו רצח כנראה עוד מאות ילדים.
ב-1440, בעקבות ויכוח אלים שאירע בינו לבין כומר החלה הכנסייה לנבור בפרטיו וכך התגלו פשעיו.
במשפטו, העידו הוריהם של הילדים הנעדרים בסביבה הקרובה ושותפיו לפשעים.
בית המשפט הכנסייתי נידה אותו ובית המשפט החילוני הרשיע אותו.
הוא הוצא להורג בתלייה בנאנט ב-26 באוקטובר 1440.
במשך השנים צמחו תאוריות קשר בנוגע למעורבות הכנסייה בהירצחו של דה רה.
חייו ועברו שימשו כמקור השראה בעולם המוזיקה, כמו בשיר "Into The Crypts Of Rays" של להקת המטאל הקיצוני Celtic Frost וגם בשיר "Gilles De Rais" של להקת המטאל Brodequin וגם בשיר "The Black Night" של להקת המטאל הקיצוני MACABRE
ז'יל סימון הוא טניסאי עבר צרפתי.
בשיאו דורג במקום-6 בעולם ב-סבב ה-ATP.
זכה 14 פעמים בתארים במשחקי יחידים.
ז'יל סימון נולד בניס וגדל בפרוורי פאריס.
בעידוד הוריו, התחיל לשחק טניס בגיל 6.
סימון התחיל בקריירת טניס מקצוענית בגיל 18 (2002).
הוא זכה ב-9 תוארי יחידים.
הוא הגיע לדירוג השיא שלו, מקום השישי, בינואר 2009.
ביולי 2011 זכה בטורניר החמר בהמבורג לאחר שניצח את ניקולס אלמגרו הספרדי בשלוש מערכות.
זה התואר החשוב ביותר בקריירה שלו.
לסימון שני בנים, טימותי וולנטין.
טימותי נולד ארבעה שבועות לפני הזמן, בעת שסימון התחרה באליפות ארצות הברית הפתוחה
זִ'יל וגִ'ים (צרפתית: Jules et Jim) הוא סרט צרפתי שחור-לבן משנת 1962 בבימויו של פרנסואה טריפו.
הסרט מבוסס על רומן סמי-אוטוביוגרפי מאת אנרי-פייר רושה, ומזוהה עם סרטי הגל החדש הצרפתי.
הספר הגיע לידיו של טריפו במקרה במהלך שנות ה-50, בעת ששוטט בחנות למכירת ספרים משומשים בפריז.
מאוחר יותר התיידד טריפו עם רושה הקשיש, וזה נתן את הסכמתו לבקשתו של הבמאי הצעיר לעבד את הספר לתסריט.
הסרט מתרחש במהלך תקופה של כעשרים שנה, משלהי הבל אפוק ועד לשנות ה-30 של המאה ה-20, בחלקים שונים של צרפת, אוסטריה וגרמניה.
ז'יל (אוסקר ורנר) הוא כתב ביישן מאוסטריה שרוקם חברות עם ג'ים (אנרי סר), המוחצן והמשוחרר.
יחד הם נהנים מסגנון חיים בוהמייני וחולקים את אהבתם הרבה לאמנות על צורותיה השונות.
בתחילת הסרט, בעת צפייה במצגת שקופיות, נגלה בפניהם מאחת השקופיות פסל של אלה ולה חיוך שלו מאין כמוהו המהלך קסם על שניהם.
בתחילת דרכם יחד פוגשים ז'יל וג'ים מספר נשים, עד שיום אחד הם פוגשים בקתרין (ז'אן מורו) המיוחדת והקפריזית, בעלת הנפש החופשית והמקבילה האנושית לפסל האלה עם החיוך האולטימטיבי.
בין קתרין וז'יל מתפתחת מערכת יחסים, אך עד מהרה שני הבחורים כאחד נלכדים תחת קסמיה ומושפעים עמוקות מנוכחותה ומגישתה השונה והמעניינת לחיים.
ימים ספורים לפני תחילתה של מלחמת העולם הראשונה נוסעים קתרין וז'יל לאוסטריה על מנת להינשא שם.
עם פתיחת המלחמה נקראים הגברים לחזית של צבאות ארצותיהם הנלחמים זה נגד זה, ומוצאים עצמם נלחמים תחת החשש הנורא שמא יהרגו איש את רעהו.
קונפליקט זה מלווה אותם לאורך כל המלחמה.
עם תום המלחמה מגיע ג'ים לביקור אצל קתרין וז'יל באוסטריה, וזמן קצר לאחר מכן עובר לגור איתם.
לקתרין וז'יל יש ילדה קטנה, סבין, שנולדה במהלך המלחמה, ועם זאת הנישואים שלהם כושלים והם אינם מאושרים יחד; במרבית הזמן מענה קתרין את ז'יל ומנסה להעניש אותו על ידי ניהול רומנים מהצד, חלקם קצרים וחלקם רציניים יותר.
היא אף מספרת לג'ים כי עזבה בעבר את ז'יל והילדה לתקופה של חצי שנה.
קתרין מפלרטטת עם ג'ים, שמאז ומתמיד הופנט ממנה, עד שלבסוף היא מפתה אותו והשניים מחליטים כי בדעתם להינשא.
בייאושו לא לאבד את קתרין לחלוטין מסכים ז'יל לנישואים ונותן להם את ברכתו, על-מנת שיוכל לבקר אותם בעתיד ולהמשיך לראות את קתרין.
לזמן מה ממשיכים הארבעה לגור יחדיו באושר באותו בית כפרי באוסטריה, אבל כאשר מתברר שג'ים וקתרין אינם יכולים להביא ילדים יחדיו, צץ ועולה ביחסים ביניהם מתח, המערער את היציבות ששררה לכאורה בבית.
בעקבות זאת עוזב ג'ים את קתרין וחוזר לפריז.
הם ממשיכים להתכתב במשך תקופה מסוימת, שבסופה מחליטה קתרין לסיים את היחסים.
זמן מה לאחר מכן נתקל ג'ים במקרה בז'יל בפריז, ומגלה כי ז'יל וקתרין שבו בינתיים לצרפת.
קתרין מנסה לפתות את ג'ים פעם נוספת, אך הוא דוחה את ניסיונותיה בטענה שהוא הולך לשאת לאישה את ז'ילברט, שעמה הוא מנהל מערכת יחסים לסירוגין כבר שנים רבות.
מטורפת מקנאה ומכעס, שולפת קתרין אקדח ומאיימת על ג'ים, שנאבק בה ומצליח להשתחרר ולהימלט.
כעבור זמן מה הוא שוב פוגש במקרה בקתרין וז'יל בבית קולנוע מפורסם ביותר בתקופה ההיא: הסטודיו דז אירזילין (Studio des Ursulines).
השלושה נוסעים יחד לטיול בפארק, ולאחר ארוחת הצהריים מזמינה קתרין את ג'ים לטיול קצר במכוניתה, בטענה שברצונה להראות לו משהו.
היא מפצירה בז'יל להסתכל עליהם בהסיעה את המכונית מעבר לגשר אל תוך הנהר.
בספר נכלל בנקודה זו פרט שאינו מופיע בסרט: המחשבה העוברת במוחו של ג'ים ברגע מותו: "אותי היא אוהבת יותר".
קתרין וג'ים טובעים, וז'יל קובר את אפרם בקולומבריום של פר לשז.
השימוש באלה עוזר לייצר קולנוע רפלקסיבי ומודע לעצמו שמעלה שאלות קיומיות דרך התעסקות בעולמו של הפרט וערעור על המסגרות החברתיות המקובלות.