tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טביעת חותם גליל שהתגלתה בחפירות לא מסודרות בלבנון אך מיוחסת לגבל מכילה כרטוש עם כיתוב לא ברור שייתכן שנושא את שמו ודמותו של ח'מודי, אך קים רייולט מציע כי ייתכן שהשם הוא "ק'נדי" – אולי מלך לא מוכר.
לאחר נפילתם של ח'מודי ובירתו אווריס בשנה ה-18 או ה-19 למלכות יעחמס, גורשו החיקסוס ממצרים ופליטיהם מצא מקלט בעיר הכנענית הדרומית שרוחן (ככל הנראה בתל שרוחן).
יעחמס צר לאחר הגירוש על העיר שרוחן שלוש שנים, עד שהכניעה וככל הנראה הביא ממנה שבויי מלחמה (ייתכן שחלקם אף היו החיקסוס עצמם) בחזרה למצרים.
את התיארוך של נפילת שלטונו של ח'מודי מתארכים לפי כתובת גרפיטי שנמצאה במחצבה בטורה, בה מוזכרים "שוורים מכנען" שבהם השתמשו לפתיחת המחצבה בשנת המלכות ה-22 של יעחמס (מתוך 25 שנות מלכותו).
מאחר שניתן היה לייבא בקר מכנען רק לאחר סיום המצור בן שלוש השנים על שרוחן, הרי שנפילת ח'מודי הייתה בשנה ה-18 או ה-19 למלכות יעחמס.
ח'נפר (ערבית خنفر - "כנפר") היא עיר במחוז אביאן שבדרום מערב תימן.
העיר נמצאת מצפון לבירת המחוז זנגיבאר.
העיר נודעה בשל עלי בן אלפדל אלג'דני אלח'נפרי, אשר היה אחד מהאנשים אשר הפיצו את ערכי הכת הקרמטית בתימן.
ח'פרי הוא אל מפנתאון אלי מצרים העתיקה, אחד מהתגלמויותיו של אל השמש.
ח'פרי מקושר לחרפושית, חיפושית הזבל המעצבת את מזונה לכדור ומגלגלת אותו למקום משכנה, תהליך שגירה את דמיונם של המצרים הקדמונים לראות בו משהו מהתהליך אותו עובר גלגל החמה בדרכו בשמיים.
ח'פרי כאל סולארי מתגלם ברגעי הזריחה, בשלב בו בוקעת השמש באופק המזרחי בתחילת היום.
באיקונוגרפיה המצרית מוצג האל ח'פרי בדמות אנושית אנתרופומורפית ולה ראש בדמות חיפושית זבל.
באמנות המצרית הקדומה מקובל היה להחליף את הראש האנושי בראש חייתי על מנת לייצג את האלים השונים, כפי שניתן לראות במקרה של האלים הורוס (בעל ראש נץ או בז), אנוביס (בעל ראש תן), סח'מת (בעלת ראש לביאה) ואחרים.
עם זאת המקרה של ח'פרי הוא ייחודי משום שבמקום ראש החיה מופיעה החיה בשלמותה, מה שיוצר פעמים רבות תחושה ייחודית עבור המתבונן המודרני, שאינו מורגל באיקונוגרפיה המצרית.
לעיתים נדירות מופיע חפרי בדמות אדם בעל ראש אנושי כשחרפושית מעל ראשו.
ח'מיס מושייט היא עיר במחוז עסיר שבדרום-מערב ערב הסעודית.
העיר נמצאת כשלושים ק"מ צפון-מזרחית לבירת המחוז אבהא, כ-820 ק"מ דרום-מערבית לבירה ריאד, כמאה קילומטר צפונית לגבול עם תימן, כמאה קילומטר מזרחית לים סוף (הים האדום) וגובהה 2,066 מטרים מעל פני הים.
העיר מוקפת בחוות לייצור גידולים חקלאיים.
חַ'סַבּ היא בירת מחוז המובלעת מוסנדם שבעומאן.
המחוז הוא מובלעת בתוך איחוד האמירויות הערביות עם גישה לים.
ח'סב הוקמה בתחילת המאה ה-17 על ידי הפורטוגזים ששלטו שם באותה התקופה, בשיאה של הנוכחות הימית שלהם באזור.
הנמל הטבעי נתן מקלט מסערות ומזרמים קשים למעבר.
שלא כמו מבצרים רבים, שנבנו על קרקע גבוהה למטרות הגנה, ח'סב תוכננה כנקודת אספקה ולימים לספינות שיט פורטוגזית במְצָרִים.
היום, ח'סב מוגנת משיטפונות על ידי שלושה סכרים גדולים.
ח'סב ידועה כעיר תיירותית וידידותית לתיירים, יש בח'סב אטרקציות רבות כמו מבצר ח'סב, המבצר שהוקם על ידי הפורטוגזים.
נפתח גם כביש חדש בעיר המאפשר גישה מהירה מאיחוד האמירויות הערביות, מה שהופך את ח'סב ליעד סוף שבוע פופולרי עבור אנשים המתגוררים באיחוד האמירויות.
הכביש החדש מאפשר גישה גם לכפר טאווי, שבו ציורים פרהיסטוריים של סירות, בעלי חיים ולוחמים כפי שניתן לראות על הסלעים.
בח'סב יש גם מספר אזורי קניות מודרניים עם מוצרים מיובאים, וכמה מלונות, כגון: מלון מוסנדם רזורט ומלון אתנה, היושבים על צוק המשקיף על המפרץ.
סירות מח'סב לוקחות תיירים לטיולים לצפייה בדולפינים הנפוצים במים סביב מוסנדם, כמו גם לבקר באי טלגרף, תחנת מהאדר טלגרף הייתה מאוישת למשך זמן קצר (1865 - 1868) והיום היא הפכה לאתר עתיקות תיירותי.
יש לח'סב עמדת מסחר מעניינת, אשר נשענת על קרבתה לאיראן.
האיראנים מייבאים כבשים ועזים לתעשייה המקומית ובתמורה העומאנים מאפשרים לאיראנים להבריח סחורות לאיחוד האמירויות הערביות ולתימן דרך ח'סב (ועומאן כולה).
יש בח'סב אקלים מדברי חם עם קיץ חם מאוד וחורף מתון.
רמת המשקעים נמוכה, וסוער בעיקר מדצמבר עד מרץ.
נמל התעופה של ח'סב, ממוקם כמה קילומטרים מהחוף.
ב -27 ביוני 2011, נרשמה הטמפרטורה המינימלית הגבוהה ביותר בעולם עם טמפרטורה של 41.2 מעלות צלזיוס (106.2 פרנהייט) ח'סב שברה את השיא של עמק המוות בקליפורניה ב-0.5 מעלות צלזיוס.
חַ'ר-רַ – ח'וּבּוּלוּ או אוּר-רַ – ח'וּבּוּלוּ (בכתב יתדות, משמאל לימין: 𒄯𒊏 𒄷𒇧𒈝) הוא מילון מונחים או "אנציקלופדיה" דו־לשונית, מהתקופה הבבלית העתיקה, הכוללת רשימת מילים בשומרית והמקבילה האכדית שלהן.
הספר נחשב כאחד המילונים העתיקים בעולם והספר הזואולוגי הראשון בעולם שניסה לייצר מערכת טקסונומית הממיינת את עולם הטבע.
המילון כתוב בשפה השומרית והאכדית בצורה של רשימה לקסיקאלית מסודרת לפי נושאים.
הגרסה המלאה מכילה 24 לוחות.
שם הלקסיקון לקוח מהמונח הראשון בשומרית ur5-ra והמקבילה האכדית ḫubullu כלומר "חוב נושא ריבית".
הלוחות מכילים את הנושאים הבאים:
לוח 1–2: ערכים הנוגעים לרישומים חוקיים ומנהלה.
לוח 4: כלי רכב ימיים
לוח 5: כלי רכב יבשתיים
לוח 6: (לוחות 4–7 חפצים עשויים מעץ)
לוח 7: (לוחות 4–7 חפצים עשויים מעץ)
לוח 13: בעלי חיים מבויתים
לוח 15: בשר למאכל, סוגי נתחים.
לוח 17: שיחים, עשבים וירקות.
לוח 18: ציפורים (כולל עטלפים) ודגים
לוחות 20–22: שמות גאוגרפים, שמות כוכבים וחבלים.
חלק הארי של הלקסיקון נערך בתקופה הבבלית העתיקה (תחילת האלף ה־2 לפנה"ס), ללקסיקון נוספו כמה לוחות הקדמה המתוארכים לסוף האלף ה־3 לפנה"ס.
בחפירות תל אשקלון ובחצור נתגלו שברים תלת־לשוניים של Urra=hubullu, הכוללים טור בכנענית.
לוח 14 מכיל את הרשימה הטקסונומית העתיקה ביותר של חרקים.
השיטה בה סיווגו את החרקים איננה ברורה לחלוטין והיא נבעה כנראה גם משיקולים שימושיים, כגון חרקים מזיקים לחקלאות, מזיקים לאדם, משמשים לצרכים רפואיים וכו'.
למשל בשומרית הבורו (buru) או באכדית אריבו (e-ri-bu) הם קבוצה הכוללת את החגבאים כגון ארבה וצרצריים.
בשומרית התחילית בורו משמשת גם כתחילית של חרקים שהיום נחשבים כסדרות אחרות כגון שפיראים וגמלי שלמה.
קבוצות אחרות הן קבוצת האוך הכוללת חרקים מזיקים כגון כינים, פרעושים, תולעי קמח ועוד.
קבוצת גיריש (girish) פרפראים, קבוצת נום (num) זבובאים ודבוראים, קבוצת קישי (kishi) נמלים וגיר (gir) העקרבים.
יצחק הרפז (1973) זיהה שכמה משמות החרקים בעברית דומים לשמות בלוח כגון ארבה (e-ri-bu) או סלעם (SHU-lum).
ח'ליפה באלקאסם חפתר הוא פילדמרשל לובי, מפקד הצבא הלאומי של לוב , השולט על קירנאיקה ופזאן (מזרח ודרום לוב).
ח'ליפה חפתר נולד ב-1943 בעיר אג'דאביא, הסמוכה לבנגאזי שבמזרח לוב.
למד במכללה הצבאית בבנגזי, וכשסיים את לימודיו התגייס לחיל התותחנים.
ב-1969 היה חלק מחבורת הקצינים הצעירים בראשות הקולונל מועמר קדאפי, שהפילו את שלטונו של אידריס הראשון, מלך לוב.
ב-1973 כיהן כמפקד כוח המשלוח הלובי שבא לעזרת מצרים במלחמת יום כיפור נגד ישראל.
במהלך שנות ה-80 פיקד על כוחות לוב שניסו לכבוש את "רצועת אאוזו" (Aouzou Strip) בצפון צ'אד.
ב-1987, צ'אד, שנתמכה במלחמה זו בעיקר על ידי צרפת, אך גם על ידי ארצות הברית וזאיר, ניצחה במלחמה וחפתר עצמו יחד עם רבים מלוחמיו נפלו בשבי.
קדאפי, שניסה להסתיר את מעורבותו בלחימה בצ'אד, התכחש לאנשיו והפקירם, ובכך הפך את חפתר לאויבו.
ארצות הברית ניצלה זאת, גרמה לצ'אד לשחרר את חפתר ואנשיו, העבירה אותם לזאיר, ואחר כך לקניה.
חפתר הקים ובמשך שלוש שנים הפעיל ממקומות גלותו אלה ארגון צבאי לא פעיל במיוחד שנקרא "הצבא הלאומי הלובי".
שם ששימש אותו גם בהמשך, כעבור כעשרים וחמש שנים, כשחזר ללוב.
ב-1990 הכניסה ארצות הברית את חפתר וכ-300 מאנשיו לגבולותיה, ומאז ובמשך למעלה מעשרים שנה הוא גר סמוך מאוד ללאנגלי, וירג'יניה, מקום מושב מטה ה-CIA האמריקאי.
ה-CIA ניסה במהלך השנים להפיל את קדאפי כמה פעמים, כאשר חפתר נועד להיות מחליפו.
חפתר קיבל במהלך השנים אזרחות אמריקאית מלאה וב-1993 קדאפי דן את חפתר, בהיעדרו, למוות.
באפריל 2011, כחודשיים לאחר שהחלה מלחמת האזרחים הראשונה בלוב, שב חפתר למדינה והיה אחת מדמויות המפתח בקרב המורדים במזרח המדינה.
עם זאת, משחוסל קדאפי לקראת סוף אותה שנה, הוא סבר שסיים את תפקידו וחזר לביתו בווירג'יניה.
שנתיים אחר כך, בדצמבר 2013, הובהר לחלוטין כי האסלאמיסטים הקיצונים הפכו לכוח הדומיננטי בקונגרס הלאומי הכללי, הפרלמנט החדש שהוקם בטריפולי.
הם הצליחו להעביר חוק שקבע את השריעה כחוקת היסוד של המדינה.
לאור זאת, בפברואר 2014, שב חפתר ללוב ולמרכז הבמה.
הוא קרא אז להפלתו של אותו פרלמנט ובמקביל החל במלחמה נחושה נגד האסלאמיסטים הקיצוניים במזרח המדינה, בתמיכה אמריקאית חשאית.
בעקבות פעילותו, לא הצליח הקונגרס הלאומי לדחות את מועד הבחירות הכלליות במדינה.
בבחירות אלה, שהתקיימו ב-25 ביוני 2014 הוקם בית הנבחרים הלובי, אך הקונגרס הלאומי הכללי ראה בו כבית נבחרים לא לגיטימי, סירב להתפזר והפרלמנט החדש נאלץ להתכנס בטוברוק שבמזרח, במקום בטריפולי ופרצה מלחמת האזרחים השנייה בלוב.
בראשית יוני 2014, כמעט חודש לפני הבחירות וכשמלחמתו של חפתר באסלאמיסטים עוד הייתה רק בראשיתה, פוצץ עצמו מתאבד אסלאמיסטי סמוך לביתו של חפתר בבנגאזי.
ארבעה משומרי ראשו נהרגו בהתפוצצות, אך הוא עצמו ניצל.
כחצי שנה אחר כך ניצל חפתר שוב כשנעשה ניסיון לפוצץ לידו מכשיר טלפון טעון חומר נפץ.
במרץ 2015, בית הנבחרים הלובי, הפרלמנט הנבחר השני של לוב, זה שמרכזו בטוברוק שבמזרח, מינה את חפתר למפקד הצבא הלאומי הלובי, ובמהלך 2016 הוא הצליח לשחרר את מרבית מזרח לוב ובראשה בנגאזי, מהנוכחות האסלאמיסטית.
כאות תודה, העלה אותו הפרלמנט של טוברוק בדרגה, מלויטננט גנרל לפילדמרשל.
בינואר 2019, כוחותיו של חפתר תפסו חזרה את האזורים רוויי הנפט של לוב, בדרום.
בהמשך, ב-4 באפריל 2019 נפתח החלק השני של מתקפתם.
הם פנו לכיבוש טריפולי ומערב לוב מידי ממשלת ההסכמה הלאומית בראשות פאיז א-סראג'.
חפתר נתמך כנראה, בחשאי, על ידי קואליציית כוחות מערבית בראשות צרפת וארצות הברית (ב-15 באפריל 2019 נערכה שיחה טלפונית בין נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לחפתר ובעקבותיה התייצבה המעצמה בגלוי לצידו של הפילדמרשל), יחד עם שורת מדינות ערביות מערביות, בהן מצרים, סעודיה, אלג'יריה, איחוד האמירויות הערביות ומדינות נוספות.
ההתקפה על טריפולי החלה זמן קצר בלבד לאחר שחפתר חזר מפגישה עם סלמאן, מלך ערב הסעודית ובנו יורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן אאל סעוד.
חפתר נתמך בה בעת ובצורה גלויה הרבה יותר, גם על ידי רוסיה.
כמו כן, לפי העיתון "אל-ערבי אל-ג'דיד" הלונדוני, המזוהה עם קטר, גם ישראל מסייעת לחפתר.
בכתבה בעיתון צוטט "גורם צבאי בכיר בשורות כוחותיו של חפתר", שטען שב-2015 וב-2016 נפגשו אישים מהמוסד הישראלי עם חפתר בירדן וכי איחוד האמירויות הערביות היא זו שתיווכה בין הצדדים.
הדיווח בעיתון לא אושר על ידי שום גורם רשמי.
יריביו של חפתר זכו לתמיכתו של האו"ם, שהקים בשעתו את ממשלת ההסכמה הלאומית.
אנטוניו גוטרש מזכ"ל האו"ם היה בעיצומו של ביקור בטריפולי, בדיוק כשהחלה המתקפה.
כוחות אסלאמיים קיצונים ומיליציות מקומיות חזקות, שבסיסן במיסראתה, נעשו יותר ויותר דומיננטיים בממשלת ההסכמה הלאומית, אך האו"ם לא הניח לשינוי זה להפריע לו להמשיך בתמיכתו בה.
גורמי תמיכה חשובים נוספים של ממשלת ההסכמה הלאומית היו ארגון האחים המוסלמים, קטר, סודאן (עד הדחת מנהיגה עומר אל-בשיר ב-11 באפריל 2019) ובראש וראשונה טורקיה בהנגת רג'פ טאיפ ארדואן.
בתחילת ינואר 2020, העיר סירת, בחצי הדרך בין בנגאזי לטריפולי נכבשה על ידי חפתר, אך זו הייתה ההצלחה האחרונה שלו באותו סיבוב קרבות.
ב-12 בינואר 2020 הוא הסכים לשביתת הנשק שהוצעה על ידי רוסיה וטורקיה וליוזמה לחידוש המשא ומתן אחרי עשרה חודשים של קרבות אינטנסיביים.
כעבור כחצי שנה, בתחילת יוני 2020 הוא נאלץ לחזור לבסיסיו במזרח לוב.
ח'ליפות סוקוטו הייתה ח'ליפות סונית אסלאמית עצמאית במערב אפריקה שהוקמה במהלך הג'יהאד של מלחמת פולאני בשנת 1804 על ידי אוסמן דן פודיו .
הח'ליפות נהרסה כאשר הבריטים כבשו את האזור בשנת 1903 והקימו את הפרוטקטורט צפון ניגריה.
הח'ליפות הוקמה בהקשר לריבוי ממלכות האוסה העצמאיות.
בשיאה הח'ליפות קישרה בין 30 אמירויות שונות והיו בה למעלה מעשרה מיליון תושבים.
היא הייתה המדינה החזקה ביותר באזור ואחת האימפריות המשמעותיות ביותר באפריקה במאה התשע עשרה.
הח'ליפות הייתה קונפדרציה רופפת של אמירויות שהכירה בזכויותיו של "מפקד המאמינים", הסולטאן או הח'ליף.
הח'ליפות יצרה עשרות שנים של צמיחה כלכלית בכל האזור.
הערכה של כ־1–2.5 מיליון עבדים לא מוסלמים נלכדו במהלך מלחמות הפולאני.
העבדים סיפקו כוח עבודה למטעים והייתה להם אפשרות להפוך למוסלמים.
אף על פי שהבריטים ביטלו את סמכותה הפוליטית של הח'ליפות, תואר הסולטאן נשמר ונשאר גם תפקידו הדתי עבור המוסלמים הסונים באזור עד ימינו.
הג'יהאד של אוסמן דן פודיו סיפק את ההשראה לשורה של ג'יהאדים אחרים באזורי הסוואנה הסודנית ובסאהל.
הרבה מעבר לגבולות ניגריה הנוכחית, שהובילו להקמת מדינות אסלאמיות בסנגל, מאלי, חוף השנהב, צ'אד, הרפובליקה המרכז-אפריקאית וסודאן.
הכוח הפוליטי העיקרי באזור במאות ה-17 וה-18 הייתה אימפריית קאנם בורנו.
עם זאת, מהפכות ועליית מעצמות חדשות הקטינו את כוחה של אימפריית בורנו ובשנת 1759 איבדו מלכיה את השלטון בנווה המדבר בילמה ואת הגישה לסחר חוצה סהרה.
ערי וואסל של האימפריה הפכו בהדרגה לאוטונומיות והתוצאה הייתה שעד שנת 1780 נוצר מערך פוליטי חדש של מדינות עצמאיות באזור.
כיבוש אימפריית סונגהאי על ידי מרוקו בשנת 1598 שחררה גם חלק ניכר ממרכז חבל סודאן, ומספר סולטאנים של האוסה בהנהגת אריסטוקרטיות שונות צמחו ומילאו את החלל הפוליטי.
שלוש החשובות ביותר להתפתחות היו הסולטנות של גוביר, קבבי (שניהם בעמק נהר רימא) וזמפארה, כולם בניגריה של ימינו.
ממלכות אלה עסקו בלוחמה סדירה זו בזו, במיוחד על שליטה בסחר העבדים.
כדי לשלם עבור המלחמה המתמדת, הם הטילו מיסים גבוהים על אזרחיהם.
האזור שבין נהר הניגר לימת צ'אד היה מאוכלס ברובו בשבטי ההאוסה, הפולאני וקבוצות אתניות אחרות שהגיעו לאזור כמו הטוארג.
חלק גדול מאוכלוסיית האוזסה התיישבה בערים והפכה לעירונית.
לעומת זאת, אנשי הפולאני נשארו קהילה פסטורלית, בה רעיית בקר, עזים וכבשים היה מקור הפרנסה העיקרי.
הפולאני אכלס את שטחי הסוואנה בין העיירות ברחבי האזור.
עם התגברות הסחר, חלק לא מבוטל מהפולאני התיישבו בעיירות והיוו מיעוט מובהק.
חלק גדול מהאוכלוסייה התאסלם במאות הקודמות.
עם זאת, אמונות לאומניות ופגאניות המשיכו בתחומים רבים, במיוחד בקרב האצולה.
בסוף המאה ה-18 חלה עלייה בחדירת האסלאם בכל ממלכות האוסה.
מלומדי מליקי הוזמנו או נסעו מאזור המגרב לארצות האוסה והצטרפו לחצרות של הסולטנים כמו בקאנו.
מלומדים אלה הטיפו לחזור למסורת האיסלאמית.
החשוב מביניהם הוא מוחמד אל-מג'ילי, שהביא את תורת המשפט של מליקי לניגריה.
אוסמן דן פודיו, מלומד אסלאמי ופולאני עירוני, חינך והטיף בעיר גוביר באישור ותמיכתה של הנהגת האוסה בעיר.
עם זאת, כאשר יונפה, סטודנט לשעבר של דן פודיו, הפך לסולטאן של גוביר, הוא הגביל את פעילותו של דן פודיו, ובסופו של דבר אילץ אותו לגלות לגודו.
מספר גדול של אנשים עזבו את גוביר והצטרפו לדן פודיו, שהחל גם הוא לאסוף תומכים חדשים מאזורים אחרים.
יונפה חש מאוים על ידי מורו לשעבר, והכריז מלחמה על דן פודיו ב־21 בפברואר 1804.
אוסמן דן פודיו נבחר ל"מפקד המאמינים" (אמיר אל-מומינין) על ידי חסידיו, אירוע שמסמל את תחילתה של מדינת סוקוטו.
אוסמן דן פודיו הכריז אז על מספר נושאי דגלים בקרב הבאים אחריו, ויצר מבנה פוליטי מוקדם של האימפריה.
בהצהרת ג'יהאד נגד מלכי האוסה, דן פאודיו הכין את "מלומדי הלוחמים" של הפולאני בראש ובראשונה למאבק נגד גוביר.
אף על פי שספגו כמה הפסדים מוקדמים, כוחותיו של דן פודיו החלו להשתלט על ערי מפתח משנת 1805. הפולאני השתמשו בלוחמת גרילה כדי להפוך את הסכסוך לטובתם, וזכו לתמיכה מהאוכלוסייה האזרחית, שהתמרמרה על השלטון הבזוי והמיסים הגבוהים של מלכי האוסה.
אפילו כמה מאנשי הפולאני שלא היו מוסלמים החלו לתמוך בדן פודיו.
המלחמה נמשכה משנת 1804 עד 1808 והביאה לאלפי הרוגים.
כוחותיו של דן פודיו הצליחו לתפוס את מדינות קצינה ודאורה, ממלכת קאנו החשובה בשנת 1807, ולבסוף כבשו את גוביר בשנת 1809. באותה שנה הקים מוחמד בלו, בנו של דן פודיו, את העיר סוקוטו והפך אותה לבירת מדינת סוקוטו.
עד שנת 1900 היו במדינת סוקוטו לפחות מיליון ואולי עד 2.5 מיליון עבדים, במקום השני לאחר דרום ארצות הברית, שהיו בה 4 מיליון בשנת 1860. עם זאת, הייתה בסוקוטו פחות הבחנה בין עבדים לאדוניהם.
משנת 1808 עד אמצע שנות השלושים של המאה העשרים התרחבה מדינת סוקוטו, וסיפחה בהדרגה את המישורים ממערב וחלקים מרכזיים ביורובלנד.
היא הפכה לאחת המדינות הגדולות באפריקה, שנמתחה מבורקינה פאסו המודרנית לקמרון וכוללת את רוב צפון ניגריה ודרום ניז'ר.
בשיאה, מדינת סוקוטו כללה מעל 30 אמירות שונות במבנה הפוליטי שלה.
המבנה הפוליטי של המדינה היה מאורגן על ידי הסולטאן השולט בח'ליפות מהעיר סוקוטו.
המנהיג של כל אחת מהאמירות מונה על ידי הסולטאן לנושא הדגל של אותה עיר, וקיבל עצמאות ואוטונומיה רחבה.
המבנה הפוליטי הזה כונה "אוסמנויה" וסייע ליציבות יחסית של הח'ליפות לאורך זמן.
חלק גדול מצמיחת המדינה התרחש באמצעות הקמת מערכת נרחבת של אמירויות כחלק ממדיניות האיחוד של מוחמד בלו, הסולטאן השני.
הוקמו מספר ערים חדשות עם מבצרים, בתי ספר, שווקים ומבנים אחרים.
אלה הוכיחו חשיבות מכרעת בהתפשטות הח'ליפות דרך פיתוח ערים חדשות, יישובם של אנשי הפולאני הפסטורליים ותמיכה בגידול מטעים שהיו מכריעים לכלכלה.
בשנת 1837, אוכלוסיית מדינת סוקוטו הייתה בערך 10 מיליון תושבים.
מדינת סוקוטו הייתה מאורגנת ברובה סביב מספר אמירויות עצמאיות שהתחייבו לנאמנות לסולטאן סוקוטו.
ממלכות האוסה לפני אוסמן דן פודיו נוהלו ברובן ברצף תורשתי.
השליטים הראשונים של סוקוטו, דן פודיו ובלו, ביטלו את שיטת המשך השלטון דרך הירושה, והעדיפו מנהיגים שנבחרים מכוח השכלתם האסלאמית ומעמדם המוסרי.
האמירים מונו על ידי הסולטאן, ומדי שנה הם הגיעו לסוקוטו כדי להפגין נאמנות ולהביא מיסים בצורת גידולי שדה ועבדים.
כאשר סולטאן היה נפטר או פרש מהשלטון, הייתה מתכנסת מועצת האמירים והייתה בוחרת במחליף.
קשרי ירושה ישירים ברובם לא השפיעו על בחירת הסולטאן, אף על פי שכל סולטאן טען שמוצא הוא ישיר מהסולטאן הראשון דן פודיו.
החלוקה המנהלית העיקרית הייתה בין סוקוטו לאמירות גוונדו.
בשנת 1815 פרש אוסמן דן פודיו מהשלטון במדינה וחילק את השטח שהשתלט עליו במהלך מלחמת הפולאני.
אחיו עבדולאהי דן פודיו קיבל את השטח במערב עם אמירות גוונדו ובנו מוחמד בלו השתלט על ניהול סולטנות סוקוטו עצמה.
האמיר בגוונדו שמר אמונים לסולטנות סוקוטו ולהדרכה הרוחנית מהסולטאן.
האמיר ניהל את האמירות בנפרד, תחת פיקוחו של הסולטאן.
המבנה המינהלי של נאמנות רופפת של האמירות לסולטאן לא תמיד פעל בצורה חלקה.
הייתה סדרת מהפכות של אצולת האוסה בשנים 1816–1817 בתקופת שלטונו של מוחמד בלו, אך הסולטאן סיים אותן בכך שהעניק לאותם מורדים תארים ונכסים באדמות.
אבל היו עוד משברים מרובים שהתעוררו במהלך המאה ה-19 בין סולטנות סוקוטו לחלק מהאמירות הגדולות, במיוחד אמירות אדמווה ואמירות קאנו.
מרד גדול התרחש בשנת 1836 במדינת גוביר, שנמחצה על ידי מוחמד בלו בקרב גוואקוקה.
קהילת הסופים בכל האזור הוכיחה חשיבות מכרעת בממשל המדינה, הם סיפקו קבוצה חברתית המקשרת בין האמירויות לסמכותו של הסולטאן.
המלומדים ברנהאם ולאסט טוענים כי קהילת המלומדים האיסלאמית הזו סיפקה "ביורוקרטיה עוברית" שקשרה בין הערים ברחבי מדינת סוקוטו.
לאחר הקמת הח'ליפות הגיעו עשרות שנים של צמיחה כלכלית בכל האזור, במיוחד לאחר גל של מרידות בשנים 1816–1817. היה להם סחר משמעותי בקווים הטרנס-סהריים.
לאחר מלחמת הפולאני הוכרזו כל האדמות באימפריה כאדמות וואקף או בבעלות הקהילה כולה.
עם זאת, הסולטאן הקצה אדמות ליחידים או משפחות, וכך גם עשו האמירים.
קרקע כזו יכולה לעבור בירושה על ידי בני משפחה אך לא ניתן היה למכור אותה.
המסחר התבסס ברובם על סחר בעבדים, פרות או זהב.
גידולים עיקריים שהופקו כללו כותנה, אינדיגו, אגוזי קולה, דגנים, אורז, טבק ובצל.
העבדות נותרה חלק גדול מהכנסות הח'ליפות, אף כי השפעתה השתנתה בעקבות סיום סחר העבדים האטלנטי.
עבדים הושגו באמצעות פשיטה ובאמצעות שווקים כפי שפעלו קודם לכן במערב אפריקה.
מייסד הח'ליפות התיר להפוך לעבד רק מי שאינו מוסלמי.
עבדות נתפסה כתהליך הכנסת עמים כאלה לקהילה המוסלמית.
כמחצית מאוכלוסיית הח'ליפות הייתה משועבדת במאה ה-19. התרחבות המטעים החקלאיים בשטח הח'ליפות הייתה תלויה בעבודות העבדים.
אזורי גדולים של ייצור חקלאי התמקמו סביב ערי האימפריה.
מוסד העבדות תווך על ידי היעדר מחסום גזעי בין העמים, ועל ידי מערכת יחסים מורכבת ומשתנה בין בעלים לעבדים.
מערכת זו כללה את הזכות של העבד לצבור רכוש על ידי עבודה בחלקותיו.
עבור החלקות, העבדים המירו דתם והפכו לחברים בקהילה האסלאמית.
ישנם רישומים היסטוריים של עבדים שהגיעו לרמות גבוהות של ממשל ומינהל בח'ליפות סוקוטו.
השגשוג המסחרי שלה התבסס גם על מסורות איסלאמיסטיות, שילוב שוק, שלום פנימי ורשת ענפה של סחר יצוא.
ההשכלה האיסלאמית הייתה היבט מכריע בח'ליפות מיום היווסדה.
הסולטאן אוסמן דן פודיו, הסולטאן מוחמד בלו, האמיר עבדולאהי דאן פודיו, הסולטאן אבו בכר אטיקו וננה אסמאו הקדישו זמן משמעותי לתולדות האסלם, כתיבת שירה ומחקרים אסלאמיים.
ישנם מספר כתבי יד המספקים מידע היסטורי חשוב ועדויות על טקסטים רוחניים חשובים.
התפקיד ההשכלתי הלך פחת לאחר שלטונם של בלו ואטיקו.
תשומת הלב האירופית התמקדה באזור בזמן ההתפשטות הקולוניאלית, בחלק האחרון של המאה ה-19. במיוחד הצרפתים שלחו לאזור הח'ליפות משלחות חקר מרובות כדי להעריך הזדמנויות קולוניאליות לאחר 1870.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 הגיעו אל ח'ליפות סוקוטו מהגרים מהדיסטים מאזור סודאן שדגלו בגישה אסלאמיסטית קיצונית ושאפו לעורר את האוכלוסייה המקומית לג'יהאד באופן שערער תחת הסדר הפוליטי המקומי וגרם לאיבוד זמני של השלטון באזורים מסוימים.
ההנהגה הוותיקה שיתפה פעולה עם הכוחות הקולוניאליסטים הגרמנים כדי להשיב את השלטון לידיהם.
בהמשך העשור חתמה סוקוטו על מספר הסכמים לשיתוף פעולה עם הכוחות הבריטים-מצרים שפעלו בסמוך - הסכמים שיופרו בהמשך.
החוקר הצרפתי פרפייט-לואי מונטיל ביקר בסוקוטו בשנת 1891 וציין כי הח'ליפות נמצאת במצב מלחמה עם האמיר ארונגו, והביסה אותו בשנה שלאחריה.
מונטיל טען כי כוחם של הפולאני נחלש בגלל המלחמה והצטרפותו של החליף הלא פופולרי דן אבו בכר.
באותה השנה סבלה הח'ליפות ממאבקים פנימיים נוספים, כאשר ברית מהדיסטית שהובלה על ידי שני מנהיגים מקומיים, רבה ואיאטו, קראה תיגר על המחנה המרכזי שרצה לשמר את שיטת השלטון המסורתית, האוסמאנויה, והיה בראשות זובאיירו.
הברית נחלה הצלחה ובין היתר כבשה את אזור בורנו, אולם התפרקה כאשר רבה ואיאטו הסתכסכו ואיאטו נרצח.
חרף זאת, המאבק וביטויי הדה-לגיטימציה כלפי השלטון המרכזי ערערו עוד יותר את כוחו של זובאיירו בשלטון.
במקביל, המשיך תהליך שהחל עוד משנת 1885, ובו מעצמות אירופה – צרפת, גרמניה ואנגליה – מגבירות בהדרגה את אחיזתן בשטחים הסמוכים.
בעקבות ועידת ברלין, הבריטים התרחבו לדרום ניגריה, ובשנת 1902 החלו בתוכניות להשתלט על ח'ליפות סוקוטו.
הגנרל הבריטי פרדריק לוגארד השתמש ביריבויות בין האמירים בדרום לבין הממשל המרכזי בסוקוטו כדי למנוע התנגדות בעת שהתקדם לעבר הבירה.
כשהבריטים התקרבו לעיר סוקוטו, הסולטאן החדש מוחמדו אטחירו ארגן הגנה מהירה על העיר ונלחם בכוחות בריטניה.
ב־13 במרץ 1903 בכיכר השוק הגדולה של סוקוטו, הוויזייר האחרון בח'ליפות, נשבע רשמית לשלטון הבריטי.
הבריטים מינו את מוחמדו אטחירו השני לחליף החדש.
פרדריק לוגארד ביטל את הח'ליפות, אך שמר את התואר סולטאן כתפקיד סמלי בפרוטקטורט הצפוני של ניגריה החדשה.
שריד זה נודע בכינוי "מועצת הסולטנות של סוקוטו".
ביוני 1903 הביסו הבריטים את יתר כוחותיו של אטחירו הראשון והרגו אותו.
עד 1906 הסתיימה כל ההתנגדות לשלטון הבריטי.
אף על פי שהיא איבדה את כוחה הפוליטי שהיה לה בעבר, מועצת הסולטנות של סוקוטו המשיכה להתקיים והסולטנים של סוקוטו הם עדיין "דמויות מובילות בחברה הניגרית".
אפילו נשיאי ניגריה חיפשו את תמיכתם.
בשל השפעתה, ח'ליפות סוקוטו נערצת גם על ידי אסלאמיסטים בניגריה המודרנית.
לדוגמה, הקבוצה המיליטנטית הג'יהאדית אנסארו נשבעה להחיות את ח'ליפות סוקוטו על מנת להחזיר את הכבוד האבוד של המוסלמים באפריקה השחורה.
ח'ליפות (בשוודית: Kalifat) היא סדרת מתח שוודית העוסקת במספר נשים מוסלמיות הקשורות לדאעש במובנים שונים, בשוודיה ובסוריה.
הסדרה עלתה לאוויר לראשונה ב-12 בינואר 2020 בתאגיד השידור השוודי.
היא עלתה גם לנטפליקס ב-18 במרץ אותה שנה.
העלילה בוחנת ומעלה תהיות בנושאי האסלאם, טרור האסלאמי והמהגרים המוסלמים באירופה.
הסדרה בוימה על ידי גורן קפטנוביץ' .
העלילה עוסקת בשלוש נשים שוודיות, בנות למהגרים מוסלמים: שתיים, סוליקה ופטימה, נמצאות בשוודיה ואחת, פרווין, נמצאת בא-רקה שבסוריה, תחת שלטון המדינה האסלאמית.
פרווין, בת למהגרים מטורקיה, נגררה לסוריה אחרי בעלה חוסאם, אך היא איבדה את אמונתה באסלאם ומייחלת לברוח.
כשאישה אחרת בעיר נתפסת על ידי הארגון על כך שיצרה קשר עם ארץ מולדתה, היא בורחת אל תוך ביתה של פרווין ונותנת לה טלפון נייד.
פרווין משתמשת בטלפון הנייד כדי ליצור קשר עם שוודיה, על אף שאם תיתפס על ידי אדם אחר דינה יהיה מוות.
בצד השוודי עונה לה פטימה, סוכנת של ארגון הביון השוודי (SAPO).
פטימה, שמזדהה בשם אווה, אומרת לה שתעזור לה להיחלץ מסוריה - אך פרווין חייבת לספק להם מידע חיוני קודם.
במקביל, נערה בת 15 בשם סוליקה חיה בשוודיה.
אמנם מוצאה מוסלמי, אך אביה דאג שהחינוך בבית יהיה חילוני.
סוליקה קוראת וסרטוני הסתה אסלאמיסטיים ומפתחת שנאה כלפי המערב.
אחד המורים בבית הספר, אבראהים, הוא למעשה פעיל דאעש ממצרים.
הוא מזהה את הפוטנציאל בסוליקה ושולח לה ולחברתה הצ'צ'נית קרימה, סרטוני הסתה נוספים ומספק להן מידע מוטעה על המדינה האסאלמית.
סוליקה, קרימה, ולישה, אחותה של סוליקה, בורחות מהבית לסוריה כדי להתגורר תחת חוקי השריעה.
בינתיים, פטימה, תוך ניסיונותיה לעזור לפרווין, נקלעת למצב מסובך: חברתה נרצחת ליד דירתה והשוטרים חושדים שפטימה היא זו שביצעה את הרצח.
היא מיהרה לדירתה כדי לברוח, אך שם שוטרים ניסו לעצור אותה והיא איימה עליהם באקדח.
היא בורחת מהמשטרה ותוך כדי עושה הכול כדי לעזור לפרווין ולקבל מידע מודיעיני.
כאילו שהמצב לא יכול להיות גרוע יותר, פרווין מגלה, כשהיא פורצת למחשב של בעלה חוסאם, שמתוכנן פיגוע ענק בשוודיה.
גיזם ארדוגן, המגלמת את פרווין, זכתה בפרס השוודי "Kristallen Award for Female Actor of the Year" כחלק מחלוקת הפרסים של Kristallen על השתתפותה בסדרה.
אליט אופים, המגלמת את פטימה, זכתה אף היא באותו הפרס בקטגוריה "Kristallen Award for Male Actor of the Year".
ח'מיס אבולעפיה היה איש עסקים, עיתונאי ופרשן מדיני ערבי-ישראלי, ומבעלי "מאפיית אבולעפיה".
נולד ב-1959 וגדל בשכונת עג'מי שביפו.
קיבל תואר ראשון במדעי החברה והרוח מאוניברסיטת תל אביב.
ב-1985 רואיין לכתבה אודותיו בשבועון "העולם הזה".
בהמשך קיבל תואר במשפטים ממכללת רמת-גן ותעודה בלימודי תקשורת.
כעיתונאי, שימש אבולעפיה כתב לענייני ישראל בטלוויזיה המצרית, והגיש תוכנית רדיו ברדיו תל אביב כמו כן כתב טור במקומון "ידיעות תל אביב".
היה חבר במועצת תאגיד השידור הציבורי.
ב-2013 השתתף בפרויקט מיוחד באתר "המקום הכי חם בגיהנום" שבו פרסם מילות פרידה לדולפינריום.
ב-27 בנובמבר 2020 הלך לעולמו לאחר שחלה בנגיף וירוס הקורונה.
ח'ליפה מובארכ ח'לפאן ח'ירי אל-חמאדי הוא כדורגלן אמירתי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אל-ג'זירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איחוד האמירויות.
אל-חמאדי גדל במחלקת הנוער של אל-ג'זירה, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 2019. בשש העונות הראשונות שלו במועדון ערך 119 הופעות ליגה, בהן הבקיע ששה שערים.
אל-חמאדי נכלל בסגל נבחרת איחוד האמירויות הערביות לטורניר גביע אסיה 2019, על אף שלא שיחק במדי הנבחרת לפני כן.
ב-25 בינואר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–1 על נבחרת אוסטרליה במסגרת שלב רבע הגמר של הטורניר.
הסופר קאפ של איחוד האמירויות הערביות (1): 2021/2022
ח'לפאן מובארכ ח'לפאן עביד א-רזי א-שאמסי הוא כדורגלן אמירתי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אל-ג'זירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איחוד האמירויות.
מובארכ גדל במחלקות הנוער של עג'מאן ואל-אהלי דובאי.
בעונת ערך הופעה אחת במדי הקבוצה הבוגרת של אל-אהלי דובאי במסגרת ליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-12 ביולי 2013 חתם מובארכ באל-ג'זירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-3 ביוני 2016 ערך מובארכ את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איחוד האמירויות הערביות, בהפסד 3-1 לנבחרת ירדן במשחק ידידות.
הוא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר גביע אסיה 2019, וערך ארבע הופעות בטורניר.
ב-10 בינואר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-0 על נבחרת הודו בשלב הבתים של הטורניר.
ח'ליפות הראשידון הייתה הח'ליפות הראשונה לאחר מות מוחמד בשנת 632 לספירה.
הח'ליפות נשלטה על ידי ארבעת הח'ליפים הראשונים, הראשידון.
הח'ליפות קמה בעקבות פטירתו של מוחמד ביוני 632. עומר ואבו עוביידה בן אל-ג'ראח הכריזו על נאמנותם לאבו בכר, והאנצאר ושבט קורייש הלכו בעקבותיהם.
אבו בכר קרא לעצמו "ח'ל֫יפַת רסול אללה" (خَلِيفةُ رَسُولِ اللهِ, "מחליפו של שליח האלוהים") או פשוט "ח'ל֫יפַה".
בעברית מקובל גם התעתיק (השגוי) "ח'ליף".
אבו בכר הכניע את השבטים הערביים, שטענו שלמרות שהם נשבעו אמונים למוחמד וקיבלו על עצמם את האסלאם, הם לא התחייבו ליורשיו של מוחמד ולאבו בכר.
לאחר מכן השלים את כיבוש חצי האי ערב, שבו הוחל בימי מוחמד, וכוחות הח'ליפות פלשו לתחומי האימפריה הביזנטית.
שלטונו של אבו בכר הסתיים במותו באוגוסט 634.
הח'ליף השני, עומר בן אל-ח'טאב, תפס את מקומו של אבו בכר בהתאם להוראתו.
עומר הביא את הח'ליפות להתרחבות גדולה, כאשר בימי שלטונו הח'ליפות כבשה יותר משני שלישים מהאימפריה הביזנטית ואת מרבית האימפריה הסאסאנית.
עומר נרצח בנובמבר 644 בידי עבד פרסי.
הח'ליף השלישי, עות'מאן בן עפאן, נבחר על ידי ועדה בת שישה אנשים שמונתה בידי עומר.
תחת עות'מאן, הח'ליפות השלימה את כיבוש פרס בשנת 651 והמשיכה בכיבוש שטחי האימפריה הביזנטית.
לעות'מאן קמה התנגדות שהאשימה אותו בנפוטיזם, והוא נרצח בסופו של דבר על ידי המורדים ביוני 656.
הח'ליף הרביעי, עלי בן אבי טאלב, בן לשבט האשם שממנו בא מוחמד, העביר את בירת הח'ליפות לכופה שבעיראק.
קרובו של עות'מאן ומושל סוריה מועאויה הראשון, שהאמין שעות'מאן נהרג שלא כדין ויש להעניש את רוצחיו, לא קיבל את שלטונו של עלי ויצא נגדו.
בנוסף, פלג שלישי המכונה ח'וארג', שהיו תומכיו לשעבר של עלי, מרדו הן נגד עלי והן נגד מועאויה לאחר שסירב לקבל את הבוררות בקרב צפין.
המלחמה הובילה להפלת ח'ליפות ראשידון ולהקמת הח'ליפות האומיית ב-661 על ידי מועאויה.
ח'ליפות ראשידון מאופיינת בתקופה של עשרים וחמש שנה של התרחבות צבאית מהירה ולאחריה תקופה של חמש שנים של סכסוכים פנימיים.
צבא ראשידון מנה בשיאו מעל 100,000 איש.
עד שנות ה-650 כללה הח'ליפות בנוסף לחצי האי ערב את הלבנט ואת עבר הקווקז בצפון; את צפון אפריקה ממצרים ועד לתוניסיה של ימינו במערב; ואת הרמה האיראנית וחלקים ממרכז אסיה ודרום אסיה במזרח.
גאוגרפית, הח'ליפות התרחבה מאוד בתקופת שלושת הח'ליפים הראשונים.
מצבה הכלכלי של האימפריה המוסלמית השתפר בעקבות מסעות כיבושים רחבי היקף ומוצלחים והטלת מיסי הג'זיה (מס גולגולת) על מי שאינם מוסלמים (ד'מי).
אזור בצרה היה כמעט ולא מיושב כשנכבש על ידי המוסלמים.
במהלך שלטונו של עומר, הצבא המוסלמי הקים באזור בסיס ממנו יצא להתקפות נגד האימפריה הסאסאנית.
מאוחר יותר הגיעו למקום גם מתיישבים שהקימו מסגד.
במהלך כיבוש מצרים שהחל ב-641, השתמש הצבא המוסלמי באזור פֻסטאט כבסיס.
לאחר כיבוש אלכסנדריה חזרו המוסלמים והתיישבו באזור.
האזור נוצל למרעה, אולם מאוחר יותר הוקמו שם גם מבנים.
אזורים מיושבים אחרים הורחבו מאוד.
במוסול בנה אחד ממפקדי צבאו של עומר מצודה, מספר כנסיות, מסגד ומקום כינוס ליהודים שהתגוררו שם.
במהלך שלטונו ביסס אבו בכר את אוצר המדינה (בית אל-מאל).
עומר הרחיב את היקף פעילות האוצר, והורה על הקמת ארגון שינהל את כספי המדינה.
הח'ליפים הורו על בניית דרכים וגשרים לאזורים שנכבשו, בתמורה לנאמנות הפוליטית של הנתינים באזור.
בשל הזרימה של כספים לאוצר המדינה, המוסלמים שיפצו בארות ישנות בשטחים שכבשו וחפרו חדשות.
בנוסף, בנו המוסלמים בריכות ותעלות מים, שמרביתן היו פתוחות לשימוש הציבור הרחב.
במהלך תקופת בצורת, הורה עומר על בניית תעלה במצרים, שחיברה בין הנילוס לים.
התעלה, שנבנתה תוך שנה, סייעה להעברת תבואה לחצי האי ערב דרך הים.
עד אז הועברו הסחורות רק דרך היבשה.
לאחר ששני שיטפונות הכו בעיר מכה, הורה עומר על בנייתם של שני סכרים שם, ובנייתו של סכר נוסף בקרבת העיר מדינה.
ח'ראייב Kharayeb הוא כפר שיעי, לבנוני, בנפת צידון, מחוז דרום לבנון, לבנון.
לכפר יש מורשת היסטורית עשירה ונערכו בו מספר חפירות ארכאולוגיות שחשפו עדויות ממספר תקופות קדומות.
הכפר שוכן בגובה ממוצע של 190מטרים מעל פני הים, כ-30 קילומטרים דרומית לצידון, כ-2.5 קילומטרים צפונית לליטני, כ-7 קילומטרים מזרחית לים התיכון.
כ-4 קילומטרים דרומית לכפר , מצד דרום, בתי הכפר נושקים לבתי הכפר ארזי.
אין מידע מוסמך על מקור השם.
תושבי המקום סבורים ששם הכפר נגזר מהחורבות הרבות בכפר ובסביבתו.
(בערבית ח'ראיב (خرايب) פירושו חורבות, צורת ריבוי של חורבה (خربة).
בשנת 1946 נערכו חפירות ארכאולוגיות בח'ראייב והסביבה, בפיקוח מינהל העתיקות הלבנוני ובמהלכן נחשפו שכבות המעידות על התיישבות בתקופות שונות, החל מהתקופה הפרהיסטורית ועד לתקופה העות'מאנית.
האזור היה מיושב מאז התקופה הפלאוליתית התיכונה (כלי צור רבים).
ב"אתר ג'מג'ים" (site of Jemjim) שליד ח'ראייב, התגלתה אסטלה מתקופת הברזל המאוחרת.
וכן ממצאים המעידים על יישוב כפרי, באותה תקופה, עם מערכת של בורות מים.
כלי טרקוטה שנמצאו מעידים על כיבוש מהאלף השני לפני הספירה.
במהלך התקופה הפרסית (539–330 לפנה"ס) הערים הפניקיות שהיו לאורך החוף (כמו צור וצידון) שגשגו מבחינה כלכלית ואוכלוסייתן גדלה, מה שהצריך פיתוח של האזורים החקלאיים שהיו מזרחית לחוף: בניית יישובים חקלאיים חדשים, או הרחבה משמעותית של יישובים שהיו קיימים, כמו ח'ראייב), כפי שמעידים הממצאים מתקופה זו.
מבנה שצורתו כמעט מרובעת: אורכו 11 מטרים ורוחבו 12.6 מטרים.
חקירת הממצאים העלתה שהבניין שימש מקדש לאלה אשתר - אלת המין והפריון.
במקדש נמצאו, בין היתר, 3 מזבחות אבן ועל אחד מספי המקדש נחקק ציור המתאר את השמש מוקפת בלווייתנים.
תחילת הבניה תוארכה למאה ה-6 לפני הספירה.
על פי החוקרים, בתקופה ההלניסטית שינו את מבנה המקדש והוא הפך למלבן שרוחבו 11 מטרים ואורכו 17 מטרים.
פסלוני חרס (טרקוטה) קטנים, רבים.
חלקם מייצגים את אלות אימהות או פוריות, בדמות אישה אוחזת פרח ושדיה בולטים, חלקם מגלמים את האל "בס" המצרי ששומר אף הוא על אמהות.
כמו כן נמצאו בובות חרס מהתקופה ההלניסטית, כמו: אלת התבואה "דמטר" וכן פסלונים של אנשים מנגנים בכלי נגינה ובעלי חיים שונים.
במקדש ובסביבתו נמצאו מטבעות הנושאים את שם העיר צור, ועליהם נכתב תאריך מתחילת המאה השנייה לספירה (112–115 לספירה).
בח'ראייב והסביבה ישנם מספר חורבות הנקראות בשמות, כמו: "המנזר" (لأدير), שכונה מצפון לעיר העתיקה, הידועה בשם "שכונת אלדיר" (حي الدير), או "שכונת דיר ג'עפר", "דיר תין אבו תינה" (دير تين أبو تينة), "דיר אלמלולה" (دير الملّولة), "דיר חמזה" (دير حمزة), "דיר פליחאן" (دير فليحان) ו"דיר אל-אסד" (دير الاسد).
עד אמצע המאה ה-19 אל-ח'ראייב וסביבתה היו רכושו של נאסיף אל-אסעד (ناصيف الاسعد), שהתגורר בזראריה והבעלות עברה למשפחת קדורה (قدورة) מצידון שהייתה אז בראשות "קדורה אגה" (قدورة آغا).
לאחר מותו הבעלות עברה בירושה לשלושת ילדיו שלכל אחד מהם היה בית בכפר.
בשנת 1925, בזמן המנדט הצרפתי בלבנון, החלה משפחת קדורה למכור אדמות לתושבי הכפר ולמשפחותיהם.
המשפחות האמידות קנו שטחים גדולים ואילו משפחות האיכרים העניים קנו חלקות קטנות יותר.
בשנת 2006 היו כ-9,000 תושבים והאוכלוסייה היא ברובה שיעית .
ח'רבת אל-מפג'ר הוא אתר ארכאולוגי הנמצא כ-5 קילומטרים צפונית ליריחו, ומכיל מספר מבנים ממלכתיים מהתקופה האומיית.
במשך יותר מעשרים שנה היה המקום גן לאומי ישראלי, והיום הוא אתר תיירות בניהולה של הרשות הפלסטינית.
המבנים הבולטים ביותר באתר הם מסגד וארמון, הידוע כארמון הישאם , שבנייתם לא הושלמה, וכן בית מרחץ מפואר.
המתחם נבנה בסגנון האדריכלות האומיית ומצטרף לשורת מצודות המדבר שנבנו בתקופה זו ברחבי האזור.
שרידי המבנים האומיים של ח'רבת אל-מפג'ר אצורים במוזיאון רוקפלר בירושלים.
תצוגתם כוללת תבליטים ופסלים עשויים סטוקו וקטעי פרסקו בשלל צבעים.
העתקים של אלמנטים אדריכליים מוצגים במוזיאון לארכאולוגיה של ירדן בעמאן.
על פי התאוריה המרכזית, האתר נבנה בפרברים הצפוניים של העיר יריחו, כמתחם אימפריאלי, על ידי וליד השני.
הבנייה החלה בזמן ח'ליפותו של השאם אבן עבד אלמלכ בעת שאל-וליד היה המושל המקומי של "ארץ כנען" (ارض كنعان), והחוקרים חלוקים בדעתם האם היא הסתיימה עוד בתקופת שלטונו, או לאחר שאל-וליד עצמו נעשה לח'ליף.
שרידי חומרי בנייה נמצאו בארמון ובמסגד, מה שמראה שבעת רעידת האדמה, שלאחריה ננטש המקום, בנייתם טרם הושלמה, אולם אין זה ברור האם העבודות המשיכו עד רעידת האדמה או פסקו מסיבה כלשהי לפניה.
לעומת זאת, בית המרחץ הספיק לפעול, שכן התגלו שאריות אפר בכבשנים ושאריות סיד בצינורות.
כל שלושת המבנים חרבו ברעידת אדמה, ככל הנראה ברעש שביעית, שאירע בשנת 749.
הסטוקו מאופיין בתיאורי אישה בעירום חלקי, והוא חריג באמנות המוסלמית.
בפסולת הבניין שהותירו אחריהם הבנאים, נמצאו מספר כתובות גרפיטי, שכנראה נכתב על ידיהם כשעשוע בשעות הפנאי.
בין הכתובות, נמצאו שתיים המכילות מעין העתק של מכתב הממוען אל הח'ליף הישאם.
עם גילוייה של הכתובת הראשונה, תוארכה מלאכת הבנייה לימי שלטונו של הישאם, בין השנים 724–743.
זהותו של בעל המקום עצמו אינה ברורה לחלוטין.
המקורות ההיסטוריים שותקים בהקשר לשאלה זו, אך מספרים על מספר ארמונות אחרים שבנה הישאם, זאת, יחד עם פסל הח'ליף שהוצב מעל לפתח בית המרחץ, מעידים שייתכן כי בעל המקום הוא הח'ליף עצמו.
אולם רוברט המילטון, חופרו השני של האתר, התנגד לזיהוי זה.
הוא ראה כבלתי סבירה את האפשרות שהמקורות ההיסטוריים לא יתארו אפילו ביקור של הח'ליף המפורסם בחלק זה של ממלכתו, והסגנון הראוותני אינו תואם את דמותו הצנועה של הישאם, על פי המתואר אצל ההיסטוריונים הערביים, ועומד בסתירה למבנים צנועים בהרבה שבנה הישאם.
לעומת זאת, אחיינו ויורשו של הישאם, אל-וליד אבן יזיד, מתאים יותר לתיאורים אלו.
אל-וליד היה הרבה פחות אהוד ומפורסם מקודמו, כך שיש בכך להסביר כיצד הקמת ארמון שכזה אינה מוזכרת במקורות.
אף יותר מכך, סגנון הבנייה הראוותני מתאים הרבה יותר לאל-וליד המתהולל.
המילטון לא הסתפק בכך, אלא טען באריכות להוכיח כי הפסל הנושא את דמותו של הח'ליף המוצב בחזית בית המרחץ הוסף שם רק לאחר שהגומחה עמדה ריקה למשך כמה שנים.
את העובדה הזאת הוא תלה בכך שוליד אכן בנה את המקום, וכלל גומחה מעל השער כדי להציב שם את דמותו, אך לא ההין לעשות כן כל עוד דודו היה בחיים.
לאחר שדודו נפטר ואל ווליד אחז ברסן השלטון, נקבע הפסל במקומו.
האתר התגלה בשנת 1873, אך הוא צוין כאתר ארכאולוגי ולא נחקר.
בשנת 1894 חפר פרדריק בליס בחלקו הצפוני.
רוב המידע הארכאולוגי מקורו בחפירותיו של הארכאולוג הפלסטיני דימיטרי בראמכי משנת 1934 עד 1948. בשנת 1959 פרסם רוברט ויליאם המילטון, עמיתו של בראמכי ומנהל מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי, ספר אודות האתר, אך לא כלל בו את החפירות שנעשו בו.
באותה תקופה כוסו הפסיפסים בחול למטרות שימור, ורק חלק קטן מהם נחשף למבקרים.
בשנת 2006 חודשו החפירות באתר, בניהולו של ד"ר חמדאן טהא ממשרד התיירות והעתיקות של הרשות הפלסטינית, בשיתוף חוקרים מאוניברסיטת שיקגו.
בשנת 2015 נחתם הסכם עם הסוכנות לשיתוף פעולה בינלאומי ביפן שנועד לאפשר חשיפת את מלוא שטח הפסיפס של הארמון לתצוגה.
צדו הצפוני של חדר הדיוואן בבית המרחץ בנוי בצורה אפסידיאלית, ורצפתה מוגבהת, כך שניתן לשבת עליה ולהשתמש בה ככס.
רצפת האפסיס מעוטרת בפסיפס המדמה שטיח (ניתן להבחיל בגדילים המקיפים את התמונה) ובו מתואר עץ תפוחים גדול נושא תפוחים אדמדמים, ומתחתיו נראים מימין אריה התוקף צבי ארץ ישראלי.
משמאל לעץ שני צבאים נוספים רועים בנחת ואוכלים מעלוות העץ והשיחים שלמרגלותיו.
הפירוש הנפוץ של הפסיפס הוא של ריכרד אטינגהאוזן, ועל פיו האריה הטורף את הצבי מסמל את כוחו של הח'ליף המביס את אויבי האסלאם, ואילו שני הצבאים השלווים מעברו השני של העץ מסמלים את השלום הפנימי באומת האסלאם.
לפיכך הצבי הנמצא בצדו הימני, המבורך, של היושב על הכס, ואילו תיאור המלחמה נמצא בצדו השמאלי.
בשנת 2021 הושלם פרויקט שחזור רצפת הפסיפס בשטח 835 מטר רבוע, בעלות של 12 מיליון דולר ארצות הברית ובמימון יפני.
ב־1962 הקימה מחלקת העתיקות הירדנית מוזיאון קטן באתר.
ח'רבת אל־חמאם הוא אתר ארכאולוגי בצפון־מערב השומרון, בו נמצאו ממצאים מתקופת הברזל עד התקופה הרומית.
האתר נמצא על תל ארכאולוגי בצפון מערב השומרון, סמוך ומדרום לוואדי ג'וז, אחד היובלים של נחל חדרה.
ח'רבת אל־חמאם מצויה במחצית הדרך בין עמק דותן לשרון, כ־3 קילומטר מערבית־דרומית להתנחלות מבוא דותן, 4 ק"מ מערבית צפונית לכפר הערבי עראבה ו־10 ק"מ מזרחית לבאקה אל־גרבייה, בגובה של 247 מ' מעל פני הים.
במקום נמצאו שרידים החל מתקופת הברזל II, כנראה מהמאה ה־10 לפנה"ס.
התגלו ממצאים כנעניים רבים, בהם שרידי מבנים, חרסים וכלים, בהם חפצי פולחן, בעיקר צלמיות של האלה אשרה.
רוב השרידים שבתל הם מתקופה ההלניסטית, שבה נבנו הביצורים של העיר העליונה, "אולי – על דרך ההשערה – על ידי אלכסנדר ינאי".
העיר פסקה להתקיים, על פי עדות המטבעות והחרסים, בסוף המאה ה־1, היא תקופת המרד הגדול בהתאמה למערכת המצור שהתגלתה.
לא נמצאו עדויות לחורבן או שרפה, ונראה שהעיר ניטשה.
בהיעדר עדויות היסטוריות ברורות אפשר רק לשער את נסיבות סופה של העיר.
מערכת המצור המשוכללת, והעובדה שהדייק לא נסגר בדרום, רומזים על אפשרות כניעתם של תושבי העיר.
על פי יוסף בן מתתיהו העיר נרבתא הוחרבה בידי קסטיוס גאלוס בתחילת המרד.
בשנים 1980–1982 חפר במקום אדם זרטל יחד עם חברי קיבוצו, עין שמר.
זרטל גילה את האתר במסגרת סקר הר מנשה.
בחפירות שנערכו במקום בשנת 1982 זוהו האתרים הבאים:
העיר העליונה – העיר בוצרה על ידי חומה עבה עגולה בצורת "גלגל שיניים".
בצד הצפוני התגלה שער שלא נחפר.
אותר רחוב ומבני מגורים, בחלקם עם מקוואות, המאפיין הימצאות יהודים במקום.
מערכת המים – כללה ארבעה בורות חצובים תת־קרקעיים גדולים, שכל אחד מהם הכיל כ־500 מ"ק מים בממוצע.
הבורות קבלו את מימיהם מ"אמת מים" שאספה את מי הגשם ממדרונות העיר ומגגות בתי העיר.
מערכת המצור הרומאית – מסביב לעיר התגלתה מערכת מצור רומית, כמעט שלמה, הכוללת: דייק, סוללת מצור ומחנות.
אורך הדייק היה כ־2 ק"מ.
נמצאו שלושה מחנות מצור, שניים קטנים ואחד בינוני.
הסוללה ניצבת לחומת העיר וניגשת לחלקה התחתון.
גובה הסוללה כיום כמטר אחד מעל פני האוכף, וחלקה הדרומי עוצב בצורת מעין משולש, שפורש על ידי החופרים כרחבת בניה (Baulager) – המקום שבו נהג הצבא הרומי להרכיב את מכונות המצור.
יש המזהים את המקום בתור "אֲרֻבּוֹת", "עיר מחוז" בימי מלכות שלמה.
היה זה מקום מושבו של בן־חסד, אחד הניצבים של שלמה המלך כפי שמובא בספר מלכים א':
השם "אֲרֻבּוֹת" נשתמר כנראה בשמו של הכפר הסמוך ערבה.
הנציבות השלישית של שלמה המלך חלשה על אזור השרון ועמק חפר, כללה את העיר שוכה, המזוהה היום בין השאר עם הכפר הערבי שְוֵיכָּה, כ־3 ק"מ צפונית מטולכרם.
המחוז של ימי שלמה גבל בדרום עם המחוז השני – של הניצב בֶּן־דֶּקֶר: , במזרח עם המחוז הראשון – של ובצפון עם המחוז הרביעי – של בֶּן־אֲבִינָדָב, בנפת דֹּאר.
לאור שרידי הדייק והמחנות הצבא בעלי אופי רומאי מניחים כי הייתה גם העיר נרבתא המוזכרת אצל יוסף בן מתתיהו כמקום אליו נמלטו יהודי קיסריה.
אולם, במקור זה אין עדות לקיומו של המצור על העיר, וזיהויה שנוי במחלוקת.
ח'רבת'א אל-מסבאח הוא כפר פלסטיני באזור הרי בנימין מדרום לכביש 443 ובית עור א-תחתא, בקרבת בית חורון ומצפון לעיירה בית ליקיא.
הכפר ממוקם 4 ק"מ מזרחית למודיעין-מכבים-רעות על כביש 443 ו-15 ק"מ מערבית לרמאללה ושייך לנפת רמאללה ואל-בירה.
נכון לשנת 2017 חיו בכפר 6,366 תושבים, כולם מוסלמים.
אדמות הכפר משתרעות על שטח של 4,431 דונמים מתוכם 644 שטח בנוי.
הכפר שוכן על שלוש גבעות.
הגבעה המערבית היא הכפר הישן שקיים מהתקופה הרומית והביזנטית.
שתי הגבעות המזרחיות נבנו מאוחר יותר, החל מהמאה ה-18.
בשלטון העות'מאנים בארץ ישראל שמו של הכפר היה "חֻ֫'רְבַּתַא" (Khurbata).
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1863 וכתב כי מתגוררים בו 400 תושבים.
אחד מתושבי הכפר הראה לו אתר מכוסה אבני גזית בשם 'אל-כניסה', בו, על פי המסורת המקומית, עמדה בעבר כנסייה.
בנוסף, גרין דיווח כי במקום בארות, בורות וקברים עתיקים, המעידים לדעתו כי
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בח'רבת'א בני חרית אוכלוסייה של 369 תושבים, כולם מוסלמים,במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-488 תושבים ששכנו ב-121 בתים.
בשנת 1945, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל, אוכלוסיית הכפר מנתה 600 תושבים, שהיו בבעלותם 4,438 דונם, על פי סקר קרקעות ואוכלוסין רשמי.
מתוך מספר זה 1,026 דונם, היו של מטעים וחקלאות שלחין השקיה, 2,133 של גידולי דגנים, ו-25 דונם היו קרקע בנויה.
בעקבות מלחמת העצמאות ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עבר הכפר לשלטון ירדני.
המסגד הראשי בכפר נבנה בשנת 1965 על חורבות כנסייה עתיקה שנחרבה.
חלק מתושבי הכפר הם פליטים משלושת כפרי לטרון (עמואס, בית נובא ויאלו) שהרס צה"ל במלחמת ששת הימים.
בשנות ה-80, חלק מאדמות הכפר הופקעו לצורך בניית כביש 443. התושבים עתרו לבג"ץ נגד המפקד הצבאי שהפקיע את האדמות, ובתשובה לעתירה, טענו המשיבים מטעם המדינה כי מטרתה של תוכנית הדרכים היא לשרת את צורכי האזור, והיא תשרת את אוכלוסיית הכפרים המקומיים לאורך התוואי.
המשיבים הדגישו, כי מערכת הדרכים ביהודה ובשומרון היא מיושנת, ואין היא יכולה לשאת עוד את הכמות הרבה של מכוניות הנעות עליה.
בג"ץ קיבל את עמדת המדינה וכתב:
בהסכם אוסלו ב' סווג השטח הבנוי של הכפר כשטח B.
בעקבות האינתיפאדה השנייה נחסמו דרכי הגישה מכפר לכביש 443, ונאסר על התושבים הפלסטינים השימוש בכביש.
תושבי האזור הגישו עתירה לבג"ץ, ובה נטען שהחסימה וההגבלות אינן חוקיות, בין השאר, כיוון שהכביש נסלל חלקית על אדמות שהופקעו בהבטחה שישמשו את תושבי האזור
ח'רבת ג'ומג'ום הוא אתר יישוב עתיק הממוקם במורדות המערביים של גוש עציון, בקצה שלוחת ההר של משואות יצחק הישנה, כקילומטר מצפון ליישוב בת עין.
השם ג'ומג'ום הוא תרגום ערבי של גולגולת, וניתן לחורבה בגלל צורת הסלעים בצידה הדרום-מזרחי המזכירה מעט מעט צורת גולגולת.
החורבה ממוקמת ברצועת המצלעות המערביים של הרי יהודה, ומנצלת היטב את הטופוגרפיה המצוקית.
האתר נסקר בעבר על ידי דוד עמית ובועז זיסו.
בסקר תועדו בין השאר מאגרי מים מרשימים, מקוואות טהרה, מערת קבורה ושברי גלוסקמות אבן, המלמדים על קיומו של יישוב יהודי באתר בשלהי תקופת הבית השני ובימי מרד בר-כוכבא.
כמו כן התגלו חרסים המעידים על המשך קיומו של האתר בתקופה הביזנטית.
בית ספר שדה כפר עציון יזם שתי עונות חפירה באתר בשנים 2005 ו-2008. עונת 2005 נוהלה על ידי אחיה הכהן-תבור.
עונת 2008 נוהלה על ידי ערן מאיר ובועז זיסו.
בעונה זו נחפר חלק ממבנה מן התקופה הממלוכית ושני מקוואות טהרה הממוקמים בראש הגבעה.
המבנה מבטל כניסה אל מערכת של חללים תת-קרקעיים קדומים יותר.
בשטח החפירה שבאוכף שלמרגלות הגבעה נתגלו שרידי בית יוצר וחרסים רבים מן התקופה הרומית המאוחרת והביזנטית.
ח'רבת בד עיסא הוא אתר ארכאולוגי הנמצא בלב העיר מודיעין עילית ובו שרידי עיירה חקלאית יהודית מתקופת בית שני עם בית כנסת ששרד.
היישוב שכן סמוך לדרך היוצאת מדרך בית חורון ירושלים ועולה לחרבתא.
ההיסטוריה של האתר תואמת את חלוקת השבטים בארץ ישראל.
האזור היה בתחילה בשטח של שבט אפרים, אך לאחר שיבת ציון התרחב שטחו של שבט בנימין וכלל את אזור דרום הר אפרים.
האתר הוא גבעה שבראשה מערה טבעית גדולה.
לדעת חוקרים ההתיישבות הראשונית ביישוב החלה בתקופה ההלניסטית (המאה ה-3 לפנה"ס), כשהמתיישבים הראשונים היו חקלאים.
ההתיישבות במקום הגיעה לשיאה במאה ה-1 ובמאה ה-2 לספירה, אז הייתה במקום עיירה יהודית.
העיירה ננטשה בעקבות מרד בר כוכבא (בשנים 135–132 לספירה).
במאה ה-3, חודשה ההתיישבות באתר, אך הוא ננטש שוב בתקופה הערבית הקדומה (המאה ה-7).
ד"ר רננה אילן הציעה לזהות את חירבת בד עיסא עם הכפר בית עשן המוזכר באונומסטיקון של אוסביוס.
האתר נחלק לשלושה אזורים עיקריים בהם נתגלו ממצאים ארכאולוגיים:
בראשה הגבעה ישנה מערה טבעית גדולה שככל הנראה שימשה את ראשוני המתיישבים.
בנוסף, ישנם מספר מתקנים חקלאיים חצובים, בורות מים וחללים נוספים שלא נחפרו עד הסוף.
למרות זאת, רוב הממצאים שנתגלו באזור הכיפה, מתוארכים לתקופה הערבית הקדומה והמאוחרת.
במכלול הצפוני נתגלו שרידים של שישה מבנים כשהעיקרי שבהם הוא בית הכנסת.
בנוסף היו מבני מגורים, בית בד ומחסנים.
אופי וסגנון הבנייה מעידים על תכנון וידע רב בבנייה באבני גזית וסיתותן.
בצמוד לבית הבד נחשף מקווה טהרה ששימש את העוסקים בייצור השמן.
במכלול הדרומי נחשפו שרידיהם של שני מבני אבן.
במבנה הראשון היו ארבעה חדרים ונבנתה לו חצר שבה נחפר בור מים גדול.
בכניסה לאחד האגפים נחפרו שני בורות מים עם קשתות ולוחות אבן.
מערות קבורה מעטות נמצאו מצפון, דרום וממערב לאתר.
הממצאים שנתגלו באתר עזרו לתארך את היישוב במקום, כמו גם לקבוע את אופיו היהודי של האתר.
באתר נתגלו כלי חרס רבים, כלי אבן, כלי מתכת מעטים, כלי זכוכית ומטבעות.
כלי החרס וכלי האבן מיוחסים לתקופה של המאה הראשונה ושנייה לספירה.
כלי אבן היו נפוצים בתקופה זו ביישוב היהודי בארץ ישראל, בזכות היותם כלים שאינם מקבלים טומאה.
בסך הכול נתגלו באתר 365 מטבעות כאשר מתוכן 195 נתגלו במטמונים.
המטבעות שנתגלו משקפים נאמנה את התקופות ההיסטוריות באתר.
המטבעות הקדומים ביותר הם מהתקופה ההלניסטית הקדומה, המאה השלישית לפנה"ס.
נתגלו גם מטבעות חשמונאיים של יוחנן הורקנוס, אלכסנדר ינאי ומתתיהו אנטיגונוס, מטבעות מהמאה הראשונה ועד חורבן בית שני כללו מטבעות של הורדוס פיליפוס, אריפס הראשון.
כמו כן נתגלו גם מטבעות של יהודה השבויה, נתגלו מטבעות מתקופת מרד בר כוכבא ולאחר יישוב המקום מחדש אז מטבעות מהתקופה הביזאנטית, הערבית הקדומה, המאוחרת ומהתקופה העות'מאנית.
השרידים התגלו לראשונה בשנת 1995, בעת העבודות להקמת שכונת קריית ספר בעיר.
בשנת 2003 התנהלו במקום חפירות הצלה שנועדו לשמור ולתחזק את המקום.
במאי 2011 החליטה הממשלה על הכללת האתר בפרויקט שיקום אתרי מורשת והקציבה תקציב מיוחד לשם כך.
העבודות באתר החלו באמצע שנת 2012.
נכון ל-2023 המקום מוזנח וסגור לכניסת מטיילים.
ח'רבת ואדי חמאם (חורבת ורדים) הוא אתר ארכאולוגי ב, כ-2 ק"מ מערבית לכנרת, בקרבת היישוב ואדי אל-חמאם.
האתר ממוקם על מדרון תלול למרגלות מצוקי הר ניתאי סמוך לאפיק נחל ארבל המקיף אותו ממזרח ומדרום.
גודלו של האתר נאמד בכ-40-30 דונם והוא היה אחד הכפרים הגדולים בגליל המזרחי בתקופה הרומית.
שמו הקדום של האתר לא נשמר.
השערת החוקרים היא שאולי זהו מקומו של היישוב מגדל צבעייא (מגדל הצבעים) הנזכר בספרות חז"ל כיישוב בעל חשיבות רבה בימי בית שני באזור טבריה.
ב מיוחס למגדל צבעיא המקור לעצי השיטים לבניית המשכן.
בתלמוד ירושלמי נאמר שמגדל צבעייא חרבה במרד בר כוכבא "מפני הזנות".
בחפירות באתר זוהתה שכבת חורבן מסיבית מתקופה זו.
הסקר הארכאולוגי הראשון באתר בוצע בסוף המאה ה-19 על ידי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל במסגרת סקר ארץ-ישראל המערבית.
אנשי הסקר קראו לאתר בטעות בשם "ורידאת" על שם חורבה סמוכה, ומכאן שמו העברי של האתר – "חורבת ורדים".
בדיווחם הם מסרו שבמקום נמצאים גלי אבנים.
יוסף ברסלבי שהיה חוקר ארץ ישראל ומדריך טיולים, ביקר באתר בשנת 1925 וציין שהפרטים האדריכליים שראה שייכים כנראה לבית כנסת מהטיפוס הגלילי.
סקרים נוספים נעשו באתר ב"סקר הגליל המזרחי" שהתקיים בין השנים 1999–2004. בסקר הממצאים, נאספו מפני השטח ומבורות בדיקה רדודים שנחפרו במקום שברי כלי חרס.
שברי כלי החרס תוארכו מהתקופה ההלניסטית המאוחרת ועד התקופה הרומית המאוחרת עד סוף המאה ה-4 לספירה.
לא נמצאו ממצאים מתקופה מאוחרת יותר.
בשנת 2007 החלו באתר חפירות ארכאולוגיות מסודרות על ידי "המכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים", שנמשכו עד שנת 2012. מטרות המחקר היו: חפירת בית הכנסת שתסייע בתיארוך בתי הכנסת מהטיפוס הגלילי.
חפירת שטחי מגורים, שטחים ציבוריים ומתקנים, שיסייעו להבין את אופי חיי הכפר באזור בתקופה הרומית, ואת תהליך הנטישה של הכפרים בתקופה הביזנטית.
באתר זוהו 4 שכבות ארכאולוגיות:
שכבה 4 – בשכבה זו שהיא התחתונה ביותר זוהו מאות חרסים וכלי צור מהתקופה הכלקוליתית ותקופת הברונזה הקדומה.
לא נחשפה אדריכלות בשכבה זו והממצאים הגיעו בעיקר ממילויים מתחת לשכבות המאוחרות יותר.
להערכת החוקרים כמות כזאת של ממצאים מלמדת שהייתה התיישבות קבע באתר בתקופות אלה.
שכבה 3 – מעל שכבה 4 מתוארכת בין המאה ה-1 לפנה"ס ועד המאה ה-2 לספירה.
בחפירות נמצאו בתי מגורים וחלק ממבנה ציבורי.
שכבה 2 – הממצאים בשכבה זאת מתוארכים למאות ה-3 וה-4 לספירה.
הממצא החשוב בתקופה זאת הוא בית כנסת גדול.
בנוסף, נחפרו מבני מגורים, בתי בד, מתקנים וסמטאות.
שכבה 1 – היא פני השטח.
עיקרן מטבעות וחרסים מעטים שנמצאו על פני השטח מהתקופות הביזנטית, הצלבנית, האומאית הממלוכית והעת'מאנית, בלא זיקה למבנים.
להערכת החוקרים אלה שרידים של עוברי אורח.
על פי הממצאים בשכבות 2 ו-3 החלה ההתיישבות באתר בתקופה החשמונאית.
הסקרים הארכאולוגיים שנעשו באזור הגליל המזרחי הראו על גידול בהתיישבות באזור בתקופה זו.
החוקרים קושרים זאת להתרחבות הממלכה החשמונאית לכיוון הגליל.
היישוב הגיע לשיא פריחתו במאה ה-1 לספירה.
במאה זאת נבנה במרכז האתר מבנה ציבורי גדול שהחוקרים משערים שהיה בית כנסת.
הוא כלל עמודים בסגנון דורי, קירות המבנה היו צבועים וחדרים עם ספסלים.
במאה זאת נעשו עבודות תשתית נבנו קירות תמך וטרסות לבניית בתי מגורים.
שכבה 3 חרבה בחורבן אלים בתקופתו של הקיסר אדריאנוס, ייתכן והם קשורים למרד בר כוכבא שהתרחש בין השנים 132–135 לספירה.
לאחר אירוע החורבן ננטש האתר או הידלדל מאוד.
התיישבות נוספת החלה במקום בסוף המאה ה-2 או תחילת המאה ה-3. הממצאים של תקופה זו נמצאו בשכבה 2. באמצע המאה ה-3 נבנה במרכז היישוב בית כנסת גדול מהטיפוס הגלילי.
הממצאים כוללים ספסלים, מערכת עמודים, חזית מבנה שעשויים מאבן גיר.
בשליש האחרון של המאה ה-3 קרס חלקו המזרחי של המבנה.
בית הכנסת שוקם והוספה לו רצפת פסיפס.
מבנה בית הכנסת נהרס שוב, על פי השערת החוקרים ברעש האדמה של שנת 363. לקראת סוף המאה ה-4 ננטש בית הכנסת.
אתר ואדי חמאם הוא אחד משורת אתרים שזוהו בסקר הגליל המזרחי שננטשו במהלך המאה ה-4 לספירה.
הממצאים באתר לא מצביעים על נטישה פתאומית, אלא על תהליך הדרגתי של נטישה.
הממצאים המאוחרים ביותר הם מאמצע המאה ה-4 וכללו כלי חרס ומטבעות.
חלק גדול מהמבנים נמצאו כמעט ריקים.
רק באזורי החפירה סביב בית הכנסת נמצאו כלי חרס שיובאו מקפריסין וממצאים קטנים נוספים המתוארכים לסוף המאה ה-4 ותחילת המאה ה-5, שבה היישוב הגיע לסופו.
בית הכנסת נחפר בשכבה-2 המתוארכת למאות ה-3 וה-4 לספירה.
מיקומו היה במרכז הכפר והוא נבנה במקום שבו שכן בשכבה שמתחתיו מבנה ציבורי גדול.
החוקרים משערים שהמקום נבחר בגלל הטרסה הרחבה שהייתה במקום והעובדה שבמקום זה שכן לפני כן מבנה ציבורי גדול שאולי גם הוא שימש כבית כנסת, ויש כאן רציפות במסורת של השימוש במקום.
בית הכנסת נבנה לכיוון דרום-מזרח, והיה מוקף מצפון ומדרום בסמטאות שהפרידו בינו לבין מבני מגורים ומתקנים חקלאיים.
בית הכנסת והמבנים סביבו נבנו ברשת של שתי וערב, דבר המראה על תכנון מוקדם.
המבנים הקדומים לשכבה זאת מולאו באבנים ובעפר כדי להוות תשתית למבנים שנבנו.
הבנייה מראה שהיה ארגון קהילתי.
הפריטים האדריכליים מאבן המגולפים שנמצאו באתר, היו ברמת גילוף מעולה.
נמצאו כרכובים, כותרות בסגנון דורי, פילסטר ואבן מעוטרת בתבליט נשר.
בנוסף בשטח היו מפוזרות אבני גזית גדולות רבות מגיר.
בנוסף, כבר בתחילת החפירה נמצאו פריטים אדריכליים עשויים מבזלת שהביאו את החוקרים למסקנה שבית הכנסת לא היה חד-תקופתי.
בשלב השני של בית הכנסת נמצאה רצפת פסיפס ומערך ספסלים עשויים מבזלת.
בשלב זה גם נעשה שימוש משני באלמנטים אדריכליים מהשלב הראשון.
מרצפת הפסיפס שרדו 30 קטעים שאפשרו לשחזר את מראה הרצפה.
במרכז האולם שרדה כתובת עברית/ארמית וכן שרידי מעגלים.
החוקרים העלו השערה שאולי היה זה חלק מגלגל המזלות.
בנוסף שרדו שלושה קטעים של תיאורי סצנות מתוך המקרא: סיפור קריעת ים סוף, שמשון מכה את הפלשתים בלחי חמור.
סצנה של בנייה אולי בניית המקדש או מגדל בבל.