tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תיאוריה עדכנית שמציע החוקר בנימין בינסטוק טוענת כי יצירה זו - יחד עם נערה עם חליל - אינה של ורמיר עצמו, אלא של בתו מריה ורמיר, שפעלה לצד אביה ואולי אף קיבלה ממנו הדרכה.
השוואה בין היצירות מקבלת כך מימד חדש: לא רק עימות סגנוני, אלא אפשרות לדיאלוג בין-דורי ובין-מגדרי בתוך הבית האמנותי של ורמיר.
הטענות הללו מעוררות עניין מחודש בזהות האמן, במיוחד לאור הבחנות סגנוניות בין העידון הקלאסי של נערה עם עגיל הפנינה לבין האנרגיה והחופש של נערה עם הכובע האדום.
בשנת 1999 יצא לאור הרומן "נערה עם עגיל פנינה" מאת טרייסי שבלייה, המתייחס לציור.
בשנת 2003 יצא לאקרנים בארצות הברית (ב-2004 בישראל) הסרט "נערה עם עגיל פנינה", המבוסס על הרומן.
את הסרט ביים פיטר ובר, וכיכבה בו השחקנית סקרלט ג'והנסון.
בשנת 2007 יצא לאקרנים בבריטניה הסרט "טירוף של קולג'" (במקור: St Trinians), בו קבוצת בנות גונבת את הציור ויוצרת ממנו עותק, הנמכר לסוחר אמנות עשיר בלונדון (אביה של אחת מהן).
הסכום הגבוה שמתקבל בתמורה נועד לכסות את הגרעון של הקולג'.
והציור עצמו מוחזר למוזיאון ברוב כבוד.
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר עבור שחקנית משנה (ג'ניפר הדסון) וסאונד.
הסרט זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב: כסרט הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר (אדי מרפי) ושחקנית המשנה הטובה ביותר (ג'ניפר הדסון).
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות ג'יימי פוקס קרטיס טיילור ביונסה נואלס דינה ג'ונס אדי מרפי ת'אנדר ארלי דני גלובר מרטי מדיסון ג'ניפר הדסון אפי וייט אניקה נוני רוז לורל רובינסון
נערות ריינס היא להקת רוק ישראלית שהוקמה בשנת 2004, יוצרת ומבצעת רוק'נ'רול בסיסי המושפע מהפאנק הרומנטי של סוף שנות ה־70.
הבסיסט גיא גולדשטיין והסולן רועי פרייליך ניגנו יחד בשנות התשעים, בעיר הולדתם חיפה.
נערות ריינס עצמה הוקמה רק ב-2004, בתל אביב, במהלך גיבוש הרכב שיבצע את האלבום הביתי שהקליט פרייליך בביתו של המפיק המוזיקלי אלידע רמון.
אל פרייליך וגולדשטיין הצטרף מיקי קוקלביץ שאייש את עמדת התופים, עד שב-2006 הוחלף בניר וטשטיין.
שם הלהקה "נערות ריינס" נלקח מתוך "מילון עולמי לעברית מדוברת" של דן בן אמוץ ונתיבה בן-יהודה, וכוונתו לנערות שאינן אטרקטיביות, שכדי להימנע מלהיראות עמן ברחוב דיזנגוף הסואן, צועדים עמן ברחוב ריינס הצדדי.
החל מ-2004 הופיעה הלהקה ברחבי הארץ וצברה קהל הופעות נאמן, עד שב-2008 הוקלט אלבום הבכורה, כותר רביעי בלייבל של מועדון הלבונטין 7 בתל אביב, שיצא לאור באמצע חודש מרץ 2009. את האלבום ליוו שני סינגלים - "יום ראשון" (שזכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו) ו-"רוצה להישאר רעב".
האלבום כולל שבעה שירים חדשים וארבעה שירים מאלבומו הביתי הגנוז של פרייליך שהוקלטו ב-2004 אצל אלידע רמון, אך עובדו מחדש לרגל הוצאת האלבום.
עם יציאתו אלבום הבכורה של הלהקה זכה מיד לתשבחות רבות במדורי ביקורת התרבות.
הלהקה ערכה מספר רב של הופעות עם יציאת אלבום הבכורה ובמהלך 2010 החלו נערות ריינס לעבוד על אלבומם השני שנקרא "נשמור על החברים" יחד עם המפיק המוזיקלי אביחי טוכמן (אוי דיויז'ן, נעם רותם).
האלבום יצא בינואר 2012, לאחר צאת הסינגלים "הילוך איטי" ו-"בית אחרון (לי)" שזכו להשמעות רבות ברדיו ובטלוויזיה ולביקורות משבחות בעיתונות.
עם הוצאת האלבום השני הוציאה הלהקה שוב את אלבומם הראשון בהוצאה מחודשת בצירוף מילות השירים.
בשנת 2014 הוציא פרייליך אלבום סולו בשם "מעלה עשן".
עם זאת, הלהקה לא הודיעה רשמית על התפרקות או הפסקת פעולתה.
ב-2019 נערות ריינס הופיעו הופעה חד פעמית.
ב-2022 נערות ריינס חזרו לחיי הבמה והוציאו שני סינגלים (חולץ פקקים ו-24/7) וחזרו להופיע באופן קבוע.
באוגוסט 2025 הוציאה הלהקה אלבום בשם "קשה לאהוב".
נערות שעשועים הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1995 בביומיו של פול ורהובן.
בתפקידים הראשיים מככבים אליזבת' ברקלי, קייל מקלכלן, ג'ינה גרשון, ג'ינה רוורה ואלן רצ'ינס.
לאחר שהסרט נכשל בקופות הקולנוע, הוא נהנה מהצלחה בקלטות וידאו עם הכנסות של 100 מיליון דולר.
הסרט נחשב לאחד מ-20 רבי המכר של MGM בכל הזמנים.
יש הרואים בסרט סרט פולחן.
השחקנית אליזבת' ברקלי קיבלה על משחקה בסרט את "פרס פטל הזהב - השחקנית הגרועה ביותר".
לאחר שהסרט ראה אור, הסוכן שלה סירב להמשיך לייצג אותה, ובמשך זמן רב היא התקשתה לקבל תפקידים נוספים.
הסרט עוסק בבחורה צעירה (אליזבת' ברקלי) הנמלטת ללאס וגאס על מנת להיות חשפנית והופכת להיות הרקדנית הכי נחשבת במועדון, תוך כדי שחשפניות אחרות מקנאות ומנסות להכשילה.
בסרט מוצגים מצבים רבים של ריקודים אירוטיים וריקודי חיק.
נערה עם עגיל פנינה הוא רומן היסטורי מאת טרייסי שבלייה אשר יצא לאור בשנת 1999. הרומן, המתאר את חייה של נערה ששמה גריט, עוסק ברובו ביצירה "נערה עם עגיל פנינה" של הצייר יאן ורמיר.
הספר תורגם מאנגלית לעברית בשנת 2002 בידי ליטל ידין ויצא לאור בהוצאת כנרת.
בשנת 2003 יצא הסרט "נערה עם עגיל פנינה" אשר מבוסס על הספר, בכיכובם של סקרלט ג'והנסון וקולין פירת'.
הספר מספר על נערה ושמה גריט שחיה בעיר דלפט של המאה ה-17. בעקבות מצוקות כלכליות במשפחתה היא עוברת לעבוד אצל הצייר הנודע ורמיר.
בביתו של הצייר היא מכבסת, מבשלת, מטפלת בילדים ועוזרת בעבודות הבית.
לאחר מכן היא מקבלת תפקיד חשוב - לנקות את הסטודיו של ורמיר - שדורש הקפדה רבה.
היחסים בינה ובין הצייר מתפתחים, מה שמביא אותה, בסופו של הסיפור, להתייצב מול החלטות הרות גורל.
נערה עם קעקוע דרקון (בשוודית: Män som hatar kvinnor - "גברים ששונאים נשים"), הוא ספר מתח, הראשון בטרילוגיית "מילניום" מאת הסופר השוודי סטיג לרסון.
הספר פורסם לראשונה בשוודית בשנת 2005. תרגומו לאנגלית יצא בשנת 2008. הוא תורגם לעברית בשנת 2009 על ידי רות שפירא.
בשנת 2009 עובד הספר לסרט שוודי באותו שם, ובשנת 2011 יצא עיבוד נוסף של הסרט, הפעם בארצות הברית.
מִיקָאֶל בְּלוֹמְקְוִויסְט, עיתונאי שהורשע בהוצאת דיבה על התעשיין הנס-אריק ונרסטרום ונידון לשלושה חודשי מאסר, מקבל הצעת עבודה מהתעשיין הנריק ונגר - לברר מה עלה בגורלה של אחייניתו הריאט ונגר, שנעלמה כ-37 שנה קודם לכן.
הנריק מציע למיקאל סכום כסף גדול כשכר, ומבטיח לו שבתום המשימה יקבל בנוסף לשכר הנאה גם נתונים שיסייעו לו להוכיח את צדקתו בתחקיר שבגינו הורשע.
מיקאל מגיע לאי הדבי, הסמוך לעיר (הבדיונית) הדסטאד, שם גרה משפחת ונגר המורחבת.
הֶדֶסטאד מתוארת כעיר נמל תעשייתית בת 24,000 תושבים, הנמצאת במחוז נורלנד, כשעה נסיעה צפונית ליבלה.
האי הֶדֶבִּי מחובר להדסטאד בגשר.
הנריק מספר למיקאל את נסיבות היעלמותה של הריאט, נותן לו אוסף גדול של מסמכים בנושא, ומגלה לו כי הוא מקבל מדי שנה ליום הולדתו פרח מיובש, כשם שנתנה לו הריאט לפני שנעלמה.
במקביל בסטוקהולם, ליסבת סלאנדר, צעירה בת 24 העובדת כתחקירנית עבור חברת "מילטון סקיוריטי", מתבקשת לערוך תחקיר אודות מיקאל בלומקוויסט, ולאחר מכן גם על הפרשה בגינה הורשע בהוצאת דיבה על הנס-אריק ונרסטרום, אולם משימה זו מופסקת לפני שהיא משלימה אותה.
במקביל, בחייה הפרטיים, ליסבת נסחטת מינית על ידי האפוטרופוס שלה, עו"ד נילס ביורמן, בכל עת שהיא נזקקת להחלטותיו בענייניה.
בהמשך היא מגיעה לביתו מצוידת במצלמת וידאו מוסתרת, ומצלמת אותו בחשאי אונס אותה.
היא חוזרת אליו לביקור נקמה, במהלכו היא קושרת אותו למיטה, מקעקעת על בטנו את המילים "אני חזיר סדיסט, סוטה ואנס", ומאיימת עליו שאם לא ימליץ לבית המשפט לשחררה מלחסות תחת אפטרופסות, תפרסם את הסרט.
במהלך החקירה שעורך מיקאל הוא מגלה שהנריק הסתייע בתחקיר שערכה ליסבת לשם בדיקת התאמתו לתפקיד, ובנוסף הוא מגלה כי היא האקרית שפרצה למחשבו לצורך תחקיר זה.
הוא משכנע אותה לעזור לו בחקירתו.
מיקאל מגלה ביומנה של הריאט רשימת קודים, וכעבור זמן מבין שזו רשימה של נשים שנרצחו, ופסוקים בתנ"ך המתארים עונשים אכזריים על חטאים.
ליסבת מגלה את פרטי הנרצחות המוסתרות בקודים, ומיקאל וליסבת מגיעים למסקנה שהם בעקבות רוצח סדרתי שפעל בשוודיה במשך שנים אחדות.
כל אחד מהם מגלה בנפרד שהאחראי לחלק מהרציחות הוא מרטין ונגר, אחיה של הריאט ומנכ"ל תעשיות ונגר.
מיקאל מגיע לביתו כדי להתעמת איתו, אולם מרטין כולא אותו במרתף עינויים בביתו.
מרטין מגלה למיקאל כי הוא התכוון לרצוח את הריאט אך היא נעלמה לפני שהספיק לעשות זאת.
כשמרטין עומד להרוג את מיקאל מגיעה ליסבת ומצילה אותו.
מרטין נמלט במכוניתו כשליסבת בעקבותיו על אופנועה, עד שהוא מתנגש במשאית ונהרג.
מיקאל וליסבת מבינים כי הריאט לא נרצחה, ובעזרת עמית של ליסבת הם מצליחים לגלות את כתובתה באוסטרליה אחרי שמיקאל מפתיע את אניטה בביקור בביתה בלונדון, בניסיון לעלות על עקבותיה של הריאט.
אחרי שהיא נרגעת מחשיפת זהותה הבדויה בידי מיקאל, הריאט מגלה למיקאל כי היא הרגה את אביה מתוך הגנה עצמית כשהייתה בת 15, לאחר התעללות מינית ממושכת שלו בה, אך אחרי מותו תפס את מקומו אחיה מרטין.
אניטה, שידעה הכל, הצליחה לנצל הזדמנות ולמלט אותה מהאי ומאימתו של מרטין, מבלי להשאיר עקבות.
הריאט משתכנעת לחזור לשוודיה ולפגוש את הנריק, שלסיום מייעד אותה לניהול תעשיות ונגר.
הבטחתו של הנריק בנוגע לממצאים שיש ברשותו על ונרסטרום מתבררת כפיתיון שנועד להביא את מיקאל לסייע בחקירה, אך ליסבת פורצת למחשב הפרטי של ונרסטרום ומוציאה מידע רב על פעילותו הפלילית, ומיקאל מפרסם זאת בספר שמעורר שערורייה גדולה בשוודיה.
מִיקָאֶל בְּלוֹמְקְוִויסְט - גיבור הסיפור, עיתונאי כלכלי נודע, עורך כתב העת "מילניום".
בן 43, גרוש ואב לפֶרנילָה בת ה-16, שאותה הוא ממעט לפגוש.
מכונה, נגד רצונו, "קאלה בלומקוויסט", על שם גיבור ספרה של אסטריד לינדגרן.
"האמין שתפקידו של הכתב הכלכלי לבחון ולחשוף את הכרישים הפיננסיים שיוצרים משברי ריבית ומספסרים בכספי החוסכים הקטנים בתסבוכות דוט.קום מטורפות".
ליסבֶּת סָלאנדֶר - גיבורת הסיפור, האקרית בעלת זיכרון צילומי, תחקירנית בחברת האבטחה "מילטון סקיוריטי".
עקב מראה רבים חושבים שהיא אנורקטית, אך "היא לא סבלה מהפרעת אכילה אמיתית; אדרבה, היה נדמה שהיא צורכת כל ג'אנק פוד שרק אפשר להעלות על הדעת.
היא פשוט נולדה רזה, והיה לה שלד דק ששיווה לה מראה של ילדה דקת גזרה, כפות ידיים קטנות, פרקי יד צרים ושדיים שבקושי ניתן להבחין בהם מתחת לבגדים.
היא הייתה בת עשרים וארבע אבל נראתה בת ארבע-עשרה." עקב התנהגות אלימה מונה לה אפוטרופוס.
הנריק ונגר - תעשיין בדימוס בן 82, בעל "גוף דק ושרירי, פנים קשות וחרושות קמטים ושיער אפור ועבות מסורק לאחור", מנכ"ל חברת תעשיות ונגר לשעבר.
דירק פרוּדֶה - עורך דין בן 68, פנסיונר שהנריק ונגר הוא הלקוח היחיד שלו.
הנס אריק ונרסטרום - תעשיין עשיר.
תחקיר שמיקאל פרסם אודותיו התגלה כחסר בסיס.
גוטפריד ונגר - אביהם של הריאט ומרטין, אלכוהוליסט ונאו-נאצי.
מת בטביעה בעת שהיה שיכור, ולקראת סוף הספר מתברר שהוטבע בידי בתו הריאט, לאחר שהתעלל בה.
הריאט ונגר - בתו של גוטפריד ואחייניתו של הנריק.
בגיל 14 עברה להתגורר אצל הנריק, משום שהוריה "היו אנשים לא יציבים".
מרטין ונגר - אחיה של הריאט, מנכ"ל תעשיות ונגר.
נילס ביורמן - עורך דין, יליד 1950, האפוטרופוס של ליסבת.
ססיליה ונגר - אחיינית של הנריק, מנהלת בית ספר בת 56, כעשרים שנה חיה בנפרד מבעלה.
אניטה ונגר - אחות של ססיליה, היתה הקרובה ביותר להריאט לפני היעלמותה, מתגוררת בלונדון.
אריקה ברגר - עורכת כתב העת "מילניום", נשואה, אך מקיימת, בידיעת בעלה, "קשר רומנטי לא קבוע" עם מיקאל.
דראגן ארמנסקי - "בן חמישים ושש ויליד קרואטיה.
אביו היה יהודי ארמני מרוסיה הלבנה.
אמו היתה מוסלמית בוסנית ממוצא יווני." מנהל חברת האבטחה "מילטון סקיוריטי", שבה "שלוש מאות שכירים במשרה מלאה ועוד כשלוש מאות פרילנסרים אמינים שאת שירותיהם שכרה לפי הצורך."
שמו המקורי של הספר, בשוודית, הוא "Män som hatar kvinnor" - "גברים ששונאים נשים".
שם זה נרמז בגוף הספר באפיון שנותנת ליסבת לרוצח שהיא ומיקאל מחפשים: "חלאה ששונא נשים".
מבחינת מבנהו, דומה שם זה לשמו של רב מכר קודם, שונה באופיו, "נערה עם עגיל פנינה".
גיבורת הספר, ליסבת סלאנדר, שעל שמה הוא נקרא, היא בת 24, מעט מבוגרת מכדי להיקרא "נערה", אם כי מתואר שהיא נראית כנערה.
בעלילת הספר מתוארת אלימות מינית קשה נגד נשים, העוברות התעללות מינית, שבסופה הן נרצחות.
מרכיב זה של הספר נרמז אף בשמו המקורי, "גברים ששונאים נשים".
מחבר הספר, סטיג לרסון, היה עד בנעוריו לאונס קבוצתי של נערה.
אחד מידידיו סיפר שלרסון מעולם לא סלח לעצמו על שלא הצליח לסייע לאותה נערה, שנקראה ליסבת, כשמה של גיבורת טרילוגיית מילניום, שהייתה אף היא קורבן לאונס.
לרסון עבד במשך 22 שנה כמעצב גרפי עבור סוכנות הידיעות הגדולה בשוודיה (Tidningarnas Telegrambyrå - TT).
בנוסף היה המייסד והעורך של מגזין לוחמני בשם "אקספו".
מאפיינים אלה נכללים בקורות החיים של שניים מגיבורי הספר: מיקאל בלומקוויסט הוא המייסד והעורך של המגזין הלוחמני "מילניום" וכריסטר מאלם הוא המעצב הגרפי של "מילניום".
גם סוכנות הידיעות TT זוכה לאזכור בספר.
הספר הוא יצירה בדיונית, וכל הדמויות הפועלות בו הן דמויות בדיוניות.
עם זאת, כל האתרים המוזכרים בו הם אתרים ממשיים על מפת שוודיה, מלבד היישוב שבו מתרחש עיקר העלילה: העיר הדסטאד והאי הדבי שלידה.
בספר מוזכרות גם שערוריות אחדות מההיסטוריה של שוודיה, ובהן פרשת הנאו-נאצי ביורן לונדאל, שערוריית בופורס, רצח אולוף פלמה והחקירה שניהל אֶבֶּה קרלסון בעקבות הרצח.
הספר מקפיד על פרטים טכניים.
"לקראת הצהריים הדליקה ליסבת סלאנדר את האַיי-בּוּק שלה ופתחה את תוכנת הדואר יוּדוֹרָה".
"שלא במפתיע היא שמה עין על האפשרות הטובה ביותר: הפאוור-בוק G4/1.0 GHz של 'אפל', שזה עתה יצא לשוק, במארז אלומיניום עם מעבד PowerPC 745I עם מאיץ חישוב AltiVec Velocity, זיכרון עבודה בנפח 960 מגה ודיסק קשיח של 60 ג'יגה."
הספר משמש גם להעברת מסרים חברתיים אחדים, ובפרט לביקורת על החברה השוודית.
מסרים אלה מופיעים במילים מפורשות מפיהם של גיבורי הספר, או משתמעים מעלילת הספר.
אחריותו של אדם למעשיו: לאחר שגילו שאת סדרת הרציחות החל גוטפריד ונגר וממשיך בנו מרטין, שלמד ממנו ואף סבל מהתעללותו, מתנהל ויכוח בין מיקאל לליסבת על מידת אחריותו של מרטין למעשיו.
מיקאל מייחס משקל רב לחינוך שקיבל מרטין ואומר: "מרטין היה ילד מדוכא שעוצב על ידי אביו, בדיוק כפי שגוטפריד דוכא על ידי אבא שלו, הנאצי".
ליסבת שוללת זאת בתוקף ואומרת: "למרטין היתה בדיוק אותה הזדמנות כמו לכל אחד להשיב מלחמה.
הוא עשה את הבחירה שלו.
הוא רצח ואנס כי הוא אהב את זה."
מקומה של הבורסה בכלכלה: בעקבות שאלתה של מראיינת על קריסתה של הבורסה השוודית, עונה מיקאל:
עליבותם של אמצעי התקשורת: על אופן פעולתם של אמצעי התקשורת אומר מיקאל, בהמשך לדבריו על קריסת הבורסה:
מאבק בימין הקיצוני: מאבקו של לרסון בימין הקיצוני בשוודיה בא לידי ביטוי גם בספר זה, שבו עיקר הרוע מגיע מאנשי הימין הקיצוני - נאו-נאצים ואנטישמים.
סלידה מאלימות כלפי נשים: מסר השזור בספר לכל אורכו הוא סלידה מאלימות כלפי נשים.
מסר זה מודגש במידע הסטטיסטי המופיע בעמוד הפותח של כל אחד מארבעת חלקי הספר:
הספר עובד לסרט, שבוים על ידי הבמאי הדני נילס ארדן אופלב (Niels Arden Oplev), והוצג לראשונה במדינות סקנדינביה בשנת 2009. הסרט הוא הסרט השוודי הנצפה ביותר נכון ל-2010.
עיבוד הוליוודי לספר, בבימויו של דייוויד פינצ'ר ובכיכובה של רוני מארה, יצא לאקרנים בדצמבר 2011.
בינואר 2026 רשת סקיי הזמינה הפקה של סדרת טלוויזיה המבוססת על הרומן.
הסדרה תכלול שמונה פרקים ותופק על ידי חברת Left Bank Pictures בשיתוף עם סוני.
התסריטאים סטיב לייטפוט ואנג'לה למאנה יכתבו את הסדרה וישמשו כמפיקים בפועל.
צילומי הסדרה מתוכננים להתחיל בליטא במהלך אביב 2026. העיבוד החדש יעביר את עלילת הספר לימינו אנו ויעסוק בתמות בעלות רלוונטיות מוגברת לשנות ה-2020.
בהלכה, נערה המאורסה, היא נערה (בין גיל 12 ל-12.5) בתולה המקודשת אך טרם נישאה.
בהלכה ישנה החמרה לגבי נערה המאורסה ביחס לבוגרת, נערה שאינה בתולה או שאינה מאורסת בכמה דינים.
בהלכה, "זנות" היא, בין השאר, קיום יחסי מין באיסור.
במקרא נכתב כי נערה המאורסה ששכבה עם אחר, על אף שהיא מוגדרת כבר כאשתו של זה שקידש אותה - דינה מוות בסקילה, בניגוד לכל אישה נשואה אחרת שדינן מיתה בחנק.
אם העדים על כך ששכבה עם אחר בתקופה שהייתה מקודשת באו לאחר שנישאה - סוקלים אותה באבנים בפתח בית אביה:
אם באו העדים בעודה ברשות אביה, כלומר לפני הנישואין, במקרה שרוב העיר הם יהודים סוקלים אותה בפתח העיר, אך אם מדובר בעיר שרובה גוים, סוקלים אותה על פתח בית הדין, שכן הכתוב אומר "בשעריך - ולא בשערי גוים".
גם אם השתנה דינה בין שעת החטא לשעת העונש, והעדים המעידים על זנותה באו בשעה שהיא בוגרת, דינה בסקילה.
משנה מיוחדת נאמרה אודות דינה של נערה המאורסה שהיא גיורת או בת גיורת.
ההלכה מבדילה בין שלושה מיני גרים; הראשון הוא אדם שאמו הרתה וילדה אותו בעודה גויה - "שלא בקדושה".
סוג שני הוא גר שאמו הרתה אותו כגויה, אך התגיירה בתקופת ההיריון כך שהלידה הייתה "בקדושה".
הסוג השלישי הוא אדם שאמו הרתה אותו כשכבר נחשבה יהודייה, והוא נחשב לישראל לכל דבר.
בפסוק המורה על המתת הנערה המאורסה נאמר בין השאר "ומתה", מילה מיותרת לכאורה, שכן ברור שהסקילה היא במטרה להורגה, ומכאן מוכיח ריש לקיש שהתורה באה לרבות מיתה גם על נערה שהיה ניתן לומר שהיא לא כלולה בפרשה, והיא נערה שהורתה ולידתה הייתה שלא בקדושה, או הורתה שלא בקדושה ולידתה בקדושה.
עם זאת, לא ניתן לסקול את הנערה על פתח בתי אביה, שכן נערה כזו, שבשעת הריונה הייתה אמה או אביה לא יהודים, אינה מתייחסת ואינה נחשבת לבתו של אביה הביולוגי, ולכן אין לה פתח בית אב, ולכן סוקלים אותה על שערי העיר.
למרות ריבוי זה המתבטא בפסוק "ומתה", ברור שנערה שגם הורתה לא הייתה בקדושה והיא גיורת גמורה, אינה נסקלת, שכן אותו פסוק אומר "כי נבלה עשתה בישראל", ונערה כזו איננה נחשבת לישראלית, אלא לגיורת גמורה.
חכמי התלמוד התחבטו בדינה של נערה מאורסה יתומה ששכבה עם אחר.
שכן בפרשת נערה המאורסה שמתחילה בפרשת מוציא שם רע, נאמר "ונתנו לאבי הנערה", ולכן נערה שאין לה אב אינה נכללת, לכאורה, בדין זה.
כך אכן פוסק רבי יוסי בר חנינא, שנערה שהייתה יתומה עוד לפני האירוסין אינה כלולה בדין זה, אלא אם כן כבר היה לה אב בשעה ששכבה ורק אחר כך התייתמה.
הוא מבס זאת על דברי רבי יוסי הגלילי, לפיהם בפסוק "אם מאן ימאן אביה" ישנה כפילות מיותרת - "מאן ימאן" - ולכן הוא מרבה דין זה ומחיל אותו גם על נערה יתומה שאין לה אב בשעת מעשה.
האמורא רבא חלוק על שיטת רבי יוסי בר חנינא והוא פוסק שנערה כזו נסקלת.
רבא מוכיח זאת ממשנה אותה לימד התנא אמי, ובה כתוב שהפסוק "כי הוציא שם רע על 'בתולת ישראל'", מלמד שמדובר דווקא בבתולה יהודייה מזה דורות, אך בתולה שהיא בת גרים לא נסקלת.
לפי שיטת רבי יוסי הגלילי שנערה ללא אב אינה מקבלת קנס, לא מובן מדוע יש צורך בהיסק זה, כי הרי גיורת אינה מתייחסת אחר אביה ומבחינה הלכתית היא מוגדרת כמישהי שאין לה אב, ולכן בכל מקרה דין זה לא יחול עליה.
מכאן מוכיח רבא, על פי דברי רבי יוסי הגלילי, שדין זה כן חל על נערה יתומה.
נערה ושמה ג'ורג'י הוא סרט קולנוע בריטי מסוגת דרמה קומית משנת 1966 שהיה פופולרי ביותר בבריטניה.
השחקנית הראשית, לין רדגרייב, ששיחקה את ג'ורג'י, גיבורת הסרט, הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר וזכתה בפרס גלובוס הזהב, ג'יימס מייסון היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ושיר הנושא באותו שם, בביצוע להקת "המשחרים" (The Seekers), היה להיט ומועמד לפרס אוסקר אף הוא.
הסרט, בבימויו של סילביו נאריצאנו לפי רומן מאת מרגרט פורסטר מתרחש בלב הסצנה של "לונדון החוגגת" ומביע את אווירת התקופה בצילומי חוץ רבים.
עם פתיחת הסרט ג'ורג'ינה פארקינס (המכונה ג'ורג'י) היא נערה כבת עשרים ממעמד הפועלים החיה בלונדון.
הופעתה החיצונית מרושלת, היא שמנמונת ואיננה יפה במיוחד, אך ידידותית ואהודה ביותר, אולם אף גבר אינו מעוניין בה באופן רומנטי.
ג'ורג'י מתגוררת בדירה יחד עם שותפה יפהפייה בשם מרדית' (שרלוט רמפלינג).
בשלב מסוים נודע לה כי ג'יימס למינגטון (ג'יימס מייסון), איש עסקים אמיד שהוריה עובדים בשירותו כמשרתים, מעוניין להפוך אותה לפילגשו.
במקביל מנהלת מרדית' מערכת יחסים עם ג'וס ג'ונס (אלן בייטס), ממנו היא נכנסת להריון בלתי רצוי, שבעקבותיו השניים מתחתנים וממשיכים לחיות באותה דירה עם ג'ורג'י.
המצב החדש הופך את התפקידים בין מרדית', ההרה והמשמינה לבין ג'ורג'י המחוזרת.
גם ג'וס מתחיל להימשך לג'ורג'י והשניים מתאהבים.
לאחר שמרדית' יולדת, היא מצהירה שבכוונתה למסור את התינוקת, שנקראה שרה, לאימוץ ולהתגרש.
במקום זאת מציעה ג'ורג'י שהיא תגדל את שרה יחד עם ג'וס והם מתחילים לחיות כבני זוג.
עד מהרה מואס ג'וס בתפקיד האב (הוא טוען שהיה שמח להיות אב לבן אך לא לבת), והוא עוזב ומותיר לג'ורג'י את התינוקת.
אך כעת שירותי הרווחה עלולים לקחת ממנה את התינוקת, כיוון שאינה נשואה.
בינתיים נודע שאשתו של ג'יימס, איש העסקים העשיר, מתה לפתע והוא מביע את רצונו לשאת את ג'ורג'י לאישה.
כך יוכל גם לאמץ את התינוקת ולדאוג לכל מחסורה.
הסרט מסתיים בחתונתם של ג'ורג'י וג'יימס.
השורה האחרונה בשיר הסוגר את הסרט היא "You're rich Georgy Girl" ("את עשירה, ג'ורג'י גירל").
נערה עובדת (במקור: Working Girl) הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1988, אשר נכתב על ידי קווין וייד בבימויו של מייק ניקולס ובכיכובם של מלאני גריפית', האריסון פורד, סיגורני ויבר, אלק בולדווין וג'ואן קיוזאק.
הסרט כולל סיקוונס פתיחה זכור, ובו מעבורת סטטן איילנד נכנסת אל מנהטן, בליווי שירה של קארלי סימון "Let the River Run", עליו זכתה בפרס אוסקר עבור שיר הנושא הטוב ביותר.
עלילת הסרט מתארת את סיפורה של טס מק'גיל (מלאני גריפית'), נערה מסטטן איילנד המועסקת כמזכירה במחלקת מיזוגים ורכישות של בנק השקעות בוול סטריט.
טס שאפתנית ומכירה בערך עצמה.
לאחר שעברה ממנהל למנהל, הגיעה לבסוף לעבוד תחת קתרין פרקר (סיגורני ויבר), שעושה עליה רושם טוב.
כאשר קתרין, שוברת את רגלה בתאונת סקי, טס מגלה כי קתרין עמדה לנצל רעיון מקורי של טס ולהעמיד פנים כאילו הוא רעיון שלה.
טס מנצלת את היעדרותה של קתרין ואת קשריה, לרבות ג'ק טריינר (האריסון פורד) שהיה בן זוגה של קתרין, על מנת לקדם את הרעיון המקורי שלה לעסקת מיזוג גדולה.
במהלך העבודה הרבה עם ג'ק הוא וטס מתאהבים, והיא מגלה כי עמד לעזוב את קתרין לפני ששברה את רגלה.
במקביל, טס נפרדת מבן זוגה מיק (אלק בולדווין) לאחר שבגד בה, ונעזרת בחברתה הטובה סינתיה (ג'ואן קיוזאק) על מנת להעמיד פנים כי איננה מזכירה.
כאשר קתרין חוזרת, היא מגלה כי טס פעלה מאחורי גבה.
בישיבת המיזוג היא פורצת לחדר, ומאשימה את טס בגנבת הרעיון.
טס מנסה להסביר שזה היה הרעיון המקורי שלה, אך איש לא מאמין לה.
היא בורחת משם בבושת פנים, ונאלצת לעזוב את משרתה בחברה.
כאשר טס באה לקחת את חפציה משולחנה, ג'ק משתכנע כי הרעיון המקורי היה של טס, והוא משכנע גם את אורן טראסק (פיליפ בוסקו), מנהל החברה שעוברת את המיזוג.
טס מסבירה לו כיצד חשבה על הרעיון, בעוד שקתרין לא מצליחה למצוא הסבר משכנע לרעיון.
אורן מציע לטס לעבוד אצלו, ולאחר בלבול קצר מסתבר שהיא קיבלה אצלו משרה ניהולית, כפי שתמיד רצתה.
שם השחקן/ית שם הדמותמלאני גריפית'טס מק'גילהאריסון פורדג'ק טריינרסיגורני ויברקתרין פרקראלק בולדוויןמיק דוגאןג'ואן קיוזאקסינתיהאוליבר פלאטקווין ספייסיאולימפיה דוקאקיסדייוויד דוכובניריקי לייקזאק גרנייהג'ים
הסרט היה להיט בקופות, והרוויח ברחבי העולם סך של 103 מיליון דולר.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ולציון 84% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 37 ביקורות.
על הופעתה בסרט, גריפית' הייתה מועמדת לפרס אוסקר עבור השחקנית הטובה ביותר, בעוד ויבר וקיוזאק היו מועמדות לפרס אוסקר עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר.
גריפית' הפסידה את הפרס לג'ודי פוסטר (על הופעתה ב"הנאשמים"), ואילו ויבר וקיוזאק הפסידו את הפרס שלהן לג'ינה דייוויס (על הופעתה ב"תייר מזדמן").
יחד עם זאת, ויבר וגריפית' זכו בפרס גלובוס הזהב באותה השנה, על עבודתן בסרט זה.
הסרט עצמו היה מועמד גם לפרס אוסקר עבור הסרט הטוב ביותר, בטקס פרסי האקדמיה ה-61.
שנהפרסקטגוריהתוצאה1989פרס אוסקרהמוזיקה הטובה ביותר מלאני גריפית' - השחקנית הראשית הטובה ביותר ג'ואן קיוזאק - שחקנית המשנה הטובה ביותר סיגורני ויבר - שחקנית המשנה הטובה ביותר מייק ניקולס - הבמאי הטוב ביותר הסרט הטוב ביותר
נערה עם עגיל פנינה (במקור: Girl with a Pearl Earring) הוא סרט דרמה אמריקני משנת 2003 בבימויו של פיטר ובר ובכיכובם של סקרלט ג'והנסון, קולין פירת', טום וילקינסון וקיליאן מרפי.
הסרט נקרא על שם הציור הידוע "נערה עם עגיל פנינה", של הצייר ההולנדי יאן ורמיר, ומבוסס על רומן משנת 1999 בעל אותו שם מאת הסופרת האמריקאית טרייסי שבלייה.
הסרט קיבל שלוש מועמדויות לפרסי אוסקר בשנת 2004, יחד עם עשר מועמדויות לפרסי באפט"א, ושתי מועמדויות לגלובוס הזהב.
הסרט מגולל את סיפורה של גריט (סקרלט ג'והנסון), נערה ביישנית שמתגוררת בעיר דלפט ב-1665. משפחתה נקלעה לקשיים כלכליים וכתוצאה מכך נשלחת גריט לעבוד כמשרתת בבית משפחתו של הצייר ההולנדי הנודע יאן ורמיר (קולין פירת').
גריט עובדת קשה, היא נמצאת במעמד נמוך בבית, ונתונה להצקות שונות, בין היתר על ידי אחת מבנותיו של ורמיר, קורנליה (אלאקינה מאן).
במהלך עבודתה, גריט יוצאת לשוק המקומי לקנות אוכל למשפחה, שם היא פוגשת את פיטר (קיליאן מרפי), בנו של הקצב המקומי, אשר מחזר אחריה.
כשגריט מנקה את הסטודיו של ורמיר (אליו אשתו של ורמיר לא מורשת להיכנס), ורמיר רואה שגריט מקדישה תשומת לב לציוריו.
כך בהדרגה מתפתחת מערכת יחסים בין השניים, בה ורמיר מלמד את גריט על ציור, אך מוודא שהדבר יישאר בסוד מפני אשתו, קטרינה (אסי דייוויס), שעלולה להתנגד בתוקף לשהות בעלה במחיצת גריט.
בניגוד לקטרינה, חמותו הממולחת של ורמיר, מריה (ג'ודי פארפיט), מבינה שגריט מהווה מקור-השראה עבור ורמיר, ולכן היא מאפשרת למערכת היחסים החשאית ביניהם להתפתח.
יום אחד, מגיע פטרונו העשיר של ורמיר, וון רייבן (טום וילקינסון), אשר שם לב ליופייה של גריט, ומבקש מוורמיר לוותר עליה כדי שתעבור להיות המשרתת שלו.
ורמיר מסרב, אך מסכים במקום זאת לצייר לרייבן תמורת תשלום דיוקן של גריט.
בזמן שוורמיר מקדיש בחשאי את זמנו לציור הדיוקן, גוברת קנאתה של קטרינה כלפיה.
היא עצמה סובלת ממשיכתה לוורמיר ולעבודתו, ובנוסף לכך גם כמעט ונאנסת על ידי וון רייבן.
זמן מה אחר כך, אמה של קטרינה קוראת לגריט ונותנת לה זוג עגילי פנינה של בתה, כדי לסיים עם ורמיר את דיוקנה כשבתה לא נמצאת בבית.
בפגישת הציור האחרונה של השניים, ורמיר מחורר את אוזנה של גריט כך שתענוד את אחד מעגילי הפנינה.
מבולבלת מכל הסיטואציה אפופת המיניות, גריט פונה לפיטר (בנו של הקצב) כדי שינחם אותה.
זה עובר במהרה לגילויי אהבה שמיד אחריהם מציע לה פיטר נישואין, אולם היא ממהרת להיפרד ממנו כדי להחזיר את העגילים לאמה של קטרינה.
כשקטרינה מגלה שגריט ענדה את העגילים שלה, היא מאשימה את אמה ודורשת מוורמיר להראות לה את הציור שהוא וגריט עבדו עליו.
שבורת לב מכך שוורמיר אינו חושב שהיא ראויה כדי שיצייר אותה (כי היא "לא מבינה"), קטרינה מנסה לשווא להרוס את הציור, ולאחר מכן מגרשת את גריט מהבית.
ורמיר בתגובה אינו מתנגד, וגריט עוזבת את ביתו מעסיקיה בתדהמה.
בסיום, טאנקה (ג'ואנה סקנלאן), טבחית המשפחה, מגיעה לבקר את גריט בבית הוריה.
היא נותנת לגריט מתנה: עגילי הפנינה של קטרינה עטופים בצעיף ראש כחול, אותו לבשה עם העגיל בציור.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותסקרלט ג'והנסוןגריטקולין פירת'יוהנס ורמירטום וילקינסוןוון רייבןפטרונו של ורמירקיליאן מרפיפיטרנער הקצבג'ודי פארפיטמריהאמא של קטרינה, חמותו של ורמיראסי דייוויסקתרינהאשתו של ורמיראנה פופלוולמארטיהאחת מבנותיו של ורמיראלאקינה מאןקורנליהאחת מבנותיו של ורמירג'ואנה סקנלאןטאנקהטבחית המשפחה וחברתה של גריט בעבודות הביתרולו ויקספרנסג'ון מקאנרירוקח
נערה מברלין הוא ספר מאת הסופר האנגלי ג`ייק ווליס סימונס.
הספר, אשר עלילתו מתרחשת בין השנים 1933–1947, ובחלקו הגדול בתקופת מלחמת העולם השנייה, מספר את סיפורה של נערה יהודיה, רוזה קליין, אשר נולדה וגדלה בגרמניה, ובגיל 15 נשלחת לבדה על ידי הוריה לאנגליה, במסגרת הקינדר-טרנספורט, על מנת להציל את חייה.
הספר, אשר ממשיך ומתאר את חייה החדשים של הנערה באנגליה, ואת קשיי התאקלמותה בארצה החדשה, מתאר גם את הרקע ההיסטורי לעלילה, לרבות ההידרדרות המהירה במצבם של יהודי גרמניה החל מעלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933, וכן את האווירה ששררה בבריטניה הגדולה במהלך מלחמת העולם השנייה.
העלילה נפתחת בתיאור חייה של משפחת קליין, משפחה אמידה ממוצא יהודי המתגוררת בברלין בשנת 1933. אבי המשפחה, אוטו קליין, הוא רופא מנתח מכובד ובעל משרה יוקרתית בבית חולים בברלין, המגדל יחד עם אשתו אינגה קליין את שלושת ילדיהם: היינריך, הבן הבכור, רוזה, הבת האמצעית, והדי, הבת הצעירה.
עלילת הספר מתחילה בתאריך 31 בינואר 1933, יום עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון, ובהמשך מתארת כיצד החקיקה הנאצית מובילה לפיטורו של האב מעבודתו, באמתלה כי "טובת החולים דורשת זאת".
בהמשך מתואר כיצד ככל שעובר הזמן הולכים בני המשפחה וחשים כיצד המציאות סוגרת עליהם, וכל אחד מהם מפתח אסטרטגיה אחרת לצורך הישרדות.
עם זאת, בני המשפחה מגלים כי כמעט כל הדרכים האפשריות להגר נחסמו זה מכבר, והאפשרות היחידה בנמצא היא לשלוח את בתם האמצעית, רוזה בת ה-15, לבדה לאנגליה במסגרת הקינדר-טרנספורט, שם תתארח אצל בן דודה של אביה.
חרף חוסר רצונה להתנתק ממשפחתה, לבסוף רוזה מסכימה לנסיעה, ומטרתה היא לחפש באנגליה אחר מעסיק אשר יהא מוכן להוציא ויזת עבודה עבור בני המשפחה, וכך לחלצם מגרמניה.
לאחר הגעתה לאנגליה, נאלצת רוזה להתמודד עם קשיי התאקלמותה במדינה הזרה, אשר את שפתה אינה מבינה, ובנוסף עם יחסיה של הוריה המאמצים, אשר מתייחסים אליה כאל משרתת בביתם.
בסופו של דבר, רוזה מתאהבת בבנם, סמואל, ונכנסת להיריון, מה שמוביל לשרשרת אירועים אשר בסופה בורחת רוזה מביתם, ויוצאת לחפש את מזלה בלונדון.
בסופו של דבר, רוזה מתחילה לעבוד כאחות סיעודית בבית חולים בלונדון, ומתאחדת עם אהובה סמואל, כאשר ברקע היא מתמודדת עם געגועיה לבני משפחתה, אשר המכתבים המגיעים מהם מתארים את מצבם ההולך ומתדרדר בגרמניה הנאצית.
העלילה מסתיימת בשנת 1947, כאשר רוזה, אשר עדיין לא גיבשה לחלוטין את זהותה, מגלה לבסוף את גורלם של בני משפחתה, ומקימה משפחה משלה.
הספר תורגם לעברית בידי ניצה פלד, ויצא לאור בשנת 2012 במסגרת הוצאת "פרוזה".
נערה בחולצה כחולה הוא הרומן השני והמקיף של גבריאל בן-שמחון שיצא באוקטובר 2013 בעריכת נוית בראל בהוצאת "ידיעות אחרונות ספרי חמד".
במרכז הרומן סיפור אהבתו של יונתן מרציאנו, נער עולה חדש ממרוקו, לנורית סתיו הצברית שמעדיפה עליו את בולוש, נער פליט שואה, ומרציאנו נאלץ לגייס את דודו עמרם, מגרש שדים, לעזור לו להחזיר אליו את אהובתו.
הספר כתוב כיומן שנמשך מגיל 14 ועד אחרי השירות הצבאי.
ביוני 2014 הרומן הוכרז כ"ספר זהב" על ידי התאחדות הוצאות הספרים אחרי שנמכר בלמעלה מעשרים אלף עותקים.
באוקטובר 2014 נבחר הספר "נערה בחולצה כחולה" על ידי ועדת שופטים למצעד הספרים לילדים ולנוער של משרד החינוך כספר מומלץ לכיתות י'-יב'.
ייחודו של הספר הוא בדמויות שלו וב"עולם" בו הן פועלות.
זאת היא שכונת ואדי סאליב בחיפה התחתית בתקופת העלייה הגדולה של שנות החמישים, כשהנמל רוחש עולים שמחפשים את הארץ המובטחת.
מרציאנו מוקף במשפחה גדולה עם הרבה דודים ודודות, סבים וסבתות, שכל אחד מהם מנסה בדרכו להתאקלם במקום החדש.
כך הדוד עמרם, מגרש השדים, שכבר אין לו שדים לגרש; האב, דוד ציון, נגר ומקובל שמכלה את כוחו בעסקנות פוליטית כקבלן קולות; או הדודה סולטנה, זמרת בעיירת הולדתה שלמוזיקה שלה אין קונים ועוד.
מרציאנו עצמו מנסה למצוא נחמה בסרטי התקופה, מתגנב לקולנוע "כרמל" לראות את גרי קופר, ג'ון ויין, קלארק גייבל וגלן פורד, את ריטה הייוורת', לורן באקאל וגרטה גרבו ובטוח שכמו בסרטים, כך בחיים, הטובים מנצחים תמיד וכמותם גם הוא יזכה באהובה הנכספת.
קולנוע "כרמל" משמש כזירה עיקרית ברומן.
קו ישר נמתח בין "נערה בחולצה כחולה" למחזה "מלך מרוקאי" (כמו למרבית מחזותיו וספריו של בן שמחון).
עיר הולדתו של המחבר, ספרו, היא מרכז אירועים גם כאן, והדמויות הראשיות - אותן דמויות - דוד ציון ואשתו רינה שהם שמות הוריו של בן שמחון וכן יונתן, שהוא שמו של בן זקוניו.
אבל בעוד הסיפור ב"מלך מרוקאי" מתבסס על מטפורה מיתית - עיירת פייטנים שעפה על עננים לירושלים - כאן אותה עיירה, ספרו, מתוארת בסגנון ריאליסטי, על הסמטאות שלה, הטיפוסים, החתונות, והלוויות, בית הכנסת, החמאם ובית הקברות.
גם ההיסטוריה הלא מוכרת של העיירה נפרשת מתקופת דהיה אלכהינה, המלכה הברברית היהודיה מהמאה השביעית ועד ימינו.
תושבי ואדי סאליב ב"נערה בחולצה כחולה" נראים כאילו הם אותם תושבי ספרו שב"מלך מרוקאי" זינקו לעוף על עננים לירושלים ונחתו בחיפה תחתית.
"נערה בחולצה כחולה" הוא רומן דמוי "אלף לילה ולילה" עם הרבה סיפורים בתוך סיפור מסגרת וכמו שחרזאדה שמספרת סיפורים למלך כדי לשמור על חייה, כך מרציאנו מספר את סיפוריו לנורית כדי לשמור על הקשר איתה.
השפה ויזואלית שמקורה בקולנוע ובתיאטרון, שהם תחום עיסוקו של בן שמחון.
מאפיין נוסף של הספר הוא השילוב בין דמויות ואירועים בדויים עם כאלה שהיו.
"נערה בחולצה כחולה" מספר פרק בהיסטוריה של מדינת ישראל, את העשור הראשון שלה, שעד כה לא ניתן לו כיסוי לא בספרות, לא בטלוויזיה ולא בקולנוע וזאת מנקודת מבטו של עולה חדש השואף להיות צבר.
במרץ 2016 ראה אור בהוצאת "ידיעות ספרים" הרומן "המרוקאי האחרון", ספר ההמשך ל"נערה בחולצה כחולה".
נערות הרדיום היו עובדות שחלו בהרעלת קרינה מצביעת לוחות שעון בצבע זוהר בחושך במפעלי "חברת הרדיום האמריקנית" (United States Radium Corporation) תקריות התרחשו בשלושה מפעלים בארצות הברית: אחד באורנג', ניו ג'רזי, החל משנת 1917 לערך; אחד באוטווה, אילינוי, החל בתחילת שנות ה-20; ואחד בווטרברי, קונטיקט, גם כן בשנות ה-20.
העובדות, שנאמר להן שהצבע אינו מזיק, הורעלו בכמויות קטלניות של רדיום כאשר הן ליקקו קצוות של מכחולי צבע כשיטה לעצב את חוד המכחול, כמה מהן נהגו לצבוע את ציפורניהן ושיניהן בחומר הזוהר.
חמש מהנשים תבעו את מעסיקן במשפט שקבע את זכותם של עובדים הלוקים במחלת מקצוע לתבוע את מעסיקיהם.
בין 1917 ל-1926 פעלה חברת הרדיום האמריקנית, שהוקמה במקור בשם "חברת החומרים הזוהרים מרדיום" (Radium Luminous Material Corporation), בהפקה וזיקוק של רדיום מעפרת קרנוטיט על מנת להפיק צבעים זוהרים ששווקו תחת שם המותג "Undark" (בלתי חשוך).
כקבלן של התעשיות הביטחוניות הייתה חברת הרדיום ספק ראשי של שעונים זוהרים לצבא.
המפעל שלה באילינוי העסיק יותר ממאה עובדים, בעיקר נשים, שצבעו לוחות שעונים ומכשירים בצבע זוהר שמקורו ברדיום, שהוטעו לחשוב שהחומר בטוח.
חברת הרדיום האמריקנית שכרה כ-70 נשים לבצע משימות שונות כולל טיפול ברדיום, אף על פי שבעלי החברה והמדענים שעבדו עבורה ידעו על ההשפעות של רדיום והקפידו להימנע מכל חשיפה לחומר.
לראיה, הכימאים במפעל השתמשו במסכי עופרת, מסכות ומלקחיים בעת הטיפול ברדיום.
חברת הרדיום אף פרסמה מאמרים בקרב הקהילה הרפואית שבהם תוארו ההשפעות המזיקות של הרדיום.
כ-4,000 עובדות נשכרו על ידי חברות בארצות הברית ובקנדה במטרה לצבוע לוחות שעונים ברדיום.
הן ערבבו דבק, מים ואבקת רדיום, ואז השתמשו במכחולים משיער גמל על מנת למרוח את הצבע הזוהר על לוחות השעונים.
תמורת צביעת כ-250 לוחות שעונים ביום עבודה קיבלה כל עובדת כסנט וחצי עבור כל לוח שעון צבוע (שווה ערך ל-28 סנט בשנת 2014).
המכחולים איבדו את צורתם לאחר כמה מריחות צבע, ולכן עודדו מנהלי העבודה בחברת הרדיום האמריקנית את עובדותיהם להחזיר למכחול את צורתו המחודדת תוך שימוש בשפתיהן או בלשונותיהן.
לשם שעשוע צבעו חלק מהעובדות את ציפורניהן, שיניהן ופניהן בצבע הקטלני שיוצר בבית החרושת.
עד היום לא ידוע כמה מהן מתו מחשיפה לקרינה.
רבות מבין העובדות החלו לסבול אחר-כך מאנמיה, שברים ונקרוזה של הלסת, מצב הידוע כיום כ"לסת רדיום" (radium jaw).
משערים שייתכן שגם השימוש בצילומי רנטגן שעשו הרופאים שבדקו את העובדות תרם לחלק ממחלתן של העובדות בכך שחשפו אותן לקרינה נוספת.
התברר שלפחות אחת הבדיקות הייתה תחבולה, חלק מתרגיל של דיסאינפורמציה, שהחל בו קבלן של מערכת הביטחון.
חברת הרדיום האמריקנית וחברות אחרות שייצרו לוחות לשעונים דחו את הטענות שהעובדות החולות סבלו מחשיפה לרדיום.
במשך זמן מה צייתו רופאים, רופאי שניים וחוקרי רפואה לדרישות שבאו מצד החברות שלא לגלות את המידע שברשותם.
בשנת 1923 נפטרה צובעת החוגות הראשונה, ולפני מותה, התנתקה לסתה התחתונה מגולגולתה.
עד שנת 1924, 50 נשים שעבדו במפעל חלו, ותריסר מהן מתו.
החברות הפעילו לחץ על עובדי הרפואה כדי שהללו ייחסו את מותן של העובדות לסיבות אחרות.
על מנת לפגוע במוניטין של הנשים נטען כי חלו בעגבת, מחלת מין ידועה לשמצה אז.
ממציא צבע החוגות הרדיואקטיבי, ד"ר סבין ארנולד פון סוכוקי (Sabin Arnold von Sochocky), מת בנובמבר 1928, והפך לקורבן ה-16 הידוע של הרעלה מצבע חוגות רדיואקטיבי.
הוא חלה כתוצאה מחשיפה לרדיום בידיו, ולא בלסת.
נסיבות מותו סייעו לבנות הרדיום בבית המשפט.
הסיפור על ההתעללות בעובדות שונה ממרבית המקרים הדומים בכך שההתדיינות המשפטית כתוצאה מכך קיבלה כיסוי נרחב בתקשורת.
גרייס פרייר (Grace Fryer), אחת העובדות במפעל, החליטה להגיש תביעה משפטית, אך רק אחרי שנתיים של חיפושים היא הצליחה למצוא עורך דין שהיה מוכן להתייצב כנגד חברת הרדיום.
בסך הכל הצטרפו לתביעה חמש נשים: גרייס פרייר, עדנה הוסמן (Edna Hussman), קתרין שאוב (Katherine Schaub) והאחיות קווינטה מקדונלד (Quinta McDonald) ואלבינה לריס (Albina Larice) - שכונו בתקשורת "נערות הרדיום".
בסתיו 1928 הגיעו הצדדים לפשרה, לפני שהמשפט החל להתדיין בפני חבר מושבעים.
הסכם הפשרה העניק לכל אחת מנערות הרדיום סכום חד פעמי של 10,000 דולרים (137,000 דולרים במחירי 2014), וקצבה שנתית של 600 דולרים (8,200 דולרים במחירי 2014) עד מותן, וכיסוי כל ההוצאות הרפואיות והמשפטיות עקב המחלה.
ההתדיינות המשפטית והסנסציה התקשורתית סביב המשפט קבעו תקדים משפטי ועוררו את חקיקת התקנות המסדירות תקנים בנושאי בטיחות וגיהות בתעסוקה.
לסאגת נערות הרדיום שמור מקום חשוב בהיסטוריה הן בשל השפעתה על פיתוח המדע העוסק בזיהוי, הערכה ובקרה של סיכוני הבריאות של קרינה מייננת, על מנת לאפשר שימוש בטוח בציוד הפולט קרינה כזו, והן בשל התפתחות התנועות העוסקות בזכויות העובדים.
משפט נערות הרדיום קיבע את זכותו של העובד כפרט לתבוע נזיקין מחברות בשל פגיעה בבריאותו.
בעקבות המשפט שופרו תקני הבטיחות בתעשייה בצורה משמעותית למשך שנים רבות.
התביעה המשפטית והפרסום הנלווה היה גורם בקביעת דיני העבודה העוסקים במחלות הנגרמות עקב עבודה.
צובעי לוחות השעונים ברדיום קיבלו הדרכה באמצעי הזהירות והבטיחות הנאותים וצוידו בציוד מגן, ובמיוחד הם הפסיקו לעצב מברשות צבע בשפתיים, ונמנעו משאיפת הצבע.
השימוש בצבע רדיום לצביעת לוחות שעונים נמשך עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20.
סיפורן של נערות הרדיום מוזכר בסרטים ובספרים רבים, בהם "ציפור כלא" של קורט וונגוט.
ב-1933 ביצע רובלי אוונס (Robley D.
Evans) את המדידות הראשונות של פליטת רדון בנשימה ושל הפרשת רדיום בצואה מעובדות לשעבר של מפעל צביעת לוחות שעונים ברדיום.
הוא צבר במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס תוצאות של בדיקות רפואיות מ-27 צובעי לוחות שעונים.
במידע שאסף השתמש המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה של ארצות הברית ב-1941 על מנת לקבוע את הרמה הסבילה של קרינת רדיום ל-μ0.1 קירי (k3.7 בקרל).
המרכז לרדיו-ביולוגיה אנושית נוסד במעבדה הלאומית ארגון (Argonne National Laboratory) ב-1968. המטרה העיקרית של המרכז הייתה לבצע בדיקות רפואיות בצובעות לוחות שעונים ברדיום לשעבר שעדיין נותרו בחיים.
המיזם גם התמקד באיסוף מידע, ובמקרים מסוימים, באיסוף דגימות מרקמות של נבדקות אלו.
כשהמיזם הסתיים ב-1993 נאסף מידע מפורט מ-2,403 מקרים.
לא אובחנו תסמינים באותם מקרים של צובעי לוחות השעונים שאצלם נתגלה פחות מפי אלף מהרמה הנורמלית של האיזוטופ Ra226 כפי שנמדדה אצל אנשים שלא נחשפו לקרינה, עובדה שהניחה את בסיס לקביעת הסף לגידולים ממאירים בשל קרינת רדיום.
גרסה בדיונית של הסיפור הופיעה בסיפור הקצר "מכתב לעורך" משנת 1937 מאת ג'יימס ה.
סטריט, שעובד לסרט הקולנוע Nothing Sacred באותה שנה, ולמחזמר הברודוויי Hazel Flagg בשנת 1953.
גרגורי כתב את המחזה Radium Girls, שמתמקד בגרייס פרייר ובתביעה המשפטית בניו ג'רזי.
Radium Girls הוא שמו של סרט בכיכובה של ג'ואי קינג, שיצא באוקטובר 2020.
סיפורה של קתרין דונהיו עובד למחזה בשנת 2010 בשם These Shining Lives מאת מלאני מרניך , ופורסם גם הוא על ידי Dramatists Play Service.
נערי בֶּווין הוא הכינוי שניתן לכ-48 אלף גברים בריטים צעירים, שגויסו באקראי לעבודה במכרות הפחם של בריטניה בשנים 1943 עד 1948, במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
עבודתם הייתה חיונית למאמצי המלחמה הבריטיים, אך שירותם ותרומתם עבורו הוכרו רק שנים רבות לאחר מכן.
בראשית מלחמת העולם השנייה גויסו כורי הפחם בבריטניה לשירות צבאי, לאחר שהממשלה לא הייתה מודעת לחשיבות עבודתם של כורים מקצועיים במכרות.
עד למחצית 1943 נגרעו מכוח העבודה של מכרות הפחם 36 אלף כורים מקצועיים, שתחת רובם לא באו מחליפים.
עקב המלחמה גם לא הייתה בריטניה יכולה לייבא פחם מחו"ל.
בהדרגה התפתח במדינה מחסור גובר והולך בפחם, לצורכי המלחמה כמו גם לצורכי הציבור האזרחי.
הממשלה פנתה אל ציבור המיועדים לשירות צבאי להתנדב לעבודה במכרות, אך ההיענות לכך הייתה מעטה.
בדצמבר 1943 הגיע המחסור בפחם לשיא, כאשר במדינה נותר מלאי פחם לשלושה שבועות בלבד.
ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל הטיל על שר העבודה והשירות הלאומי ארנסט בווין להביא להגברת תפוקת הפחם.
בווין החליט לגייס בכפייה לעבודה במכרות הפחם אחד מכל עשרה מגויסי שירות חובה שנועדו להתגייס מאותו מועד ואילך.
המועמדים לעבודה במכרות נבחרו באופן אקראי: מדי שבוע הושמו בכובע במשרדו של בווין פתקי מספרים (אפס עד תשע) ואחד הפקידים בחר אחד מהם.
אותם מגויסי חובה שגויסו באותו שבוע ושמספר השירות שלהם הסתיים באותה ספרה הופנו לעבודה במכרות.
מהם נגרעו אלו שכבר נקבעו כמתאימים לשרת במקצועות צבאיים מיוחדים, כגון טיסה או צוללנות, ואלו שלא היו כשירים גופנית לעבודה במכרות.
המועמדים שנבחרו היו בני 18 עד 25 ועסקו לפני כן בקשת רחבה של מקצועות, וחלקם היו עשויים להתקדם לקצונה לו שירתו בצבא.
הפניית המועמדים לשירות צבאי לעבודה במכרות הביאה למרמור רב בקרבם, מאחר שרבים מהם רצו לשרת בצבא וחשו שהמעיטו בערכם על ידי הצבתם לאותה עבודה.
המשרתים במכרות זכו לכינוי "נערי בווין" על שמו של בווין, בעקבות נאום שנשא בפני המגויסים למכרות.
כל המגויסים לעבודה במיכרות עברו שישה שבועות של הכשרה לעבודה, מהם שניים במכרה עצמו, בטרם החלו בעבודתם.
הם חצבו פחם בכלי עבודה ידניים במכרות עמוקים וחשוכים, ללא ציוד מכני מסייע.
לגופם לבשו בגדים ישנים, קסדות ומגפיים מחוזקים במתכת.
לא ניתנו להם מדים כלשהם, ובשל כך ספגו רבים מהם לגלוג והקנטה, כאילו השתמטו מהשירות הצבאי.
גרוע מזה - בשל גילאיהם הצעירים הם נעצרו תכופות בידי המשטרה בחשד לעריקה משירות צבאי.
כיוון שלמכרות נשלחו (כשירות חלופי) גם מתנגדים לשירות צבאי מטעמי מצפון, עלתה ההשערה השגויה שכל נערי בווין היו מתנגדים שכאלה.
חלק מהמגויסים למכרות נאלצו להמשיך בעבודתם שם עד תום התוכנית ב-1948, זמן רב לאחר שמגויסים בני גילם שוחררו משירותם הצבאי.
משתתפי התוכנית לא זכו במדליות על שירותם, ובניגוד לחיילים משוחררים גם לא ניתנה להם הזכות לשוב למקומות העבודה שבהם עבדו לפני גיוסם.
מסמכי הממשלה אודות עבודת נערי בווין לא שוחררו לפרסום עד לשנות השבעים.
ההכרה בתרומתם למאמץ המלחמתי הבריטי במלחמת העולם השנייה הגיעה רק חמישים שנים אחריה, בנאום שנשאה המלכה אליזבת השנייה לרגל יום השנה לניצחון על גרמניה.
ביוני 2007 הודיע ראש הממשלה טוני בלייר לפרלמנט שמשתתפי התוכנית יעוטרו באות שעוצב למטרה זו והיה בעל מעמד שווה לאות שהוענק לוותיקי המלחמה על ידי משרד ההגנה.
האות הראשון הוענק בשנה שלאחר מכן על ידי ראש הממשלה גורדון בראון, בקבלת פנים שערך בדאונינג 10 לרגל מלאת 60 שנה לשחרור אחרוני נערי בווין מעבודתם.
בשנת 1989 הוקמה אגודת נערי בווין, המנסה לאתר את כל 48,000 משתתפי התוכנית, מגויסים כמתנדבים.
ב-7 במאי 2013 נחנכה אנדרטה לכבוד נערי בווין, אשר הוקמה במשתלת הזיכרון הלאומית בסטפורדשייר.
הטיפול בנערי בווין נמסר לאחריות משרד האנרגיה הבריטי.
נערות לוח השנה הוא סרט קומדיה משנת 2003 שביים נייג'ל קול.
הסרט הופק על ידי "Buena Vista Pictures" וסרטי Touchstone, ואת התסריט כתבו טים פירת' וג'ולייט טאוהידי.
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי של קבוצת נשים ביורקשייר שהוציאו בחסות מועדון הנשים המקומי לוח שנה עם תצלומי עירום שלהן כדי לגייס כספים לחקר מחלת הלוקמיה.
בראש אנסמבל השחקנים כיכבו הלן מירן, וג'ולי וולטרס ולצידן הופיעו לינדה באסט, אנט קרוסבי, סיליה אימרי, פנלופי וילטון וג'רלדין ג'יימס.
הסרט זכה לתגובות חיוביות ממבקרי הקולנוע, וזכה להצלחה קופתית כשמתקציב של 10 מיליון דולר הגיע להכנסות של 96 מיליון דולר אחרי שיצא לאקרנים בארצות הברית.
הסרט זכה בפרס הקומדיה הבריטית לסרט הקומדיה הטוב ביותר, וכמו כן הלן מירן וג'ולי וולטרס היו מועמדות לפרס חוג מבקרי הקולנוע של לונדון, פרס אמפייר, פרס סטלייט ופרס גלובוס הזהב.
ב-2008 עובד הסרט למחזה והועלה בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר.
אחרי כן הועלה המחזה בתיאטראות וסט אנד.
כאשר ג'ון, בעלה של אנני קלארק, נפטר בגיל צעיר מלוקמיה, כריס הרפר, חברתה הטובה של אנני, רוצה לרכוש ספה נוחה לחדר ההמתנה בבית החולים שבו טופל ג'ון.
כדי לגייס את הכסף הדרוש היא מציעה להדפיס לוח שנה עם צילומי עירום של כמה מנשות הכפר נייפלי החברות במועדון הנשים.
בתמונות הנשים יעסקו בעבודות בית כמו אפייה או סריגה אבל יהיו עירומות.
בתחילה הנשים מסתייגות מהרעיון אבל לבסוף היא מצליחה לשכנע עשר נשים להשתתף בפרויקט יחד איתה.
הן מגייסות את לורנס, עובד בית החולים וצלם חובב, שיעזור להם ליישם את הרעיון.
ראש הסניף המקומי של ארגון הנשים מסרבת לאשר את תמונות העירום ללוח השנה של המועדון.
כריס ואנני נוסעות ללונדון לקונגרס הלאומי של ארגון הנשים ופונות בבקשה לקבל אישור להמשיך עם הפרויקט שלהן.
נאמר להן שההחלטה נתונה בידי ראש הסניף המקומי, ולבסוף בעל כורחה היא נעתרת לבקשתן.
המהדורה הראשונה נמכרת במהירות, ועד מהרה הכפר הקטן מתמלא באנשי תקשורת המדווחים על הסיפור.
הנשים מוזמנות להתארח בתוכנית "The Tonight Show" בהנחיית ג'יי לנו בלוס אנג'לס.
שם מתעוררת מחלוקת בין כריס ואנני.
כל הפרסום שנוצר בעקבות לוח השנה השפיע על חייהן הפרטיים, והן משתלחות האחת בשנייה בתסכול וזעם.
אנני מאשימה את כריס שהיא מתעלמת מבעלה ומבנה ומזניחה את העסק המשפחתי שלהם.
וכריס מאשימה את אנני שהיא נהנית מהסטטוס שלה כאמא תרזה, כשהיא מוצפת במכתבי מעריצים של אנשים חולים או שכולים.
בסוף הסרט הנשים חוזרות הביתה ולחייהן הקודמים כפי שהיו לפני שפשטו את בגדיהן.
הלן מירן בתפקיד כריס הרפר, הכוח המניע של רעיון תמונות העירום בלוח השנה של ארגון הנשים.
דמותה מבוססת על זו של טרישה סטיוארט "נערת לוח השנה" האמיתית.
ג'ולי וולטרס בתפקיד אנני קלארק, חברתה הטובה של כריס.
עקב מות בעלה ג'ון מלוקמיה, הועלה הרעיון לרכוש ספה לחדר ההמתנה בבית החולים.
דמותה מבוססת על אנג'לה בייקר שנפטר ב-1998.
לינדה באסט בתפקיד קורה, בעלת בית קפה גרושה חד הורית.
היא משמשת כנגנית האורגן של ארגון הנשים.
אנט קרוסבי בתפקיד ג'סי, מורה בגמלאות.
סיליה אימרי בתפקיד סיליה, אשתו של המייג'ור.
פנלופי וילטון בתפקיד רות ריינולדסון, עקרת בית ואשתו של מוכר שטיחים.
ג'רלדין ג'יימס בתפקיד מארי, יושבת הראש של סניף נייפלי של ארגון הנשים.
פיליפ גלניסטר בתפקיד לורנס סרטיין, אח העובד בבית החולים וטיפל בג'ון והצלם של לוח השנה.
דמותו מבוססת על הצלם טרי לוגאן.
קירן היינדס בתפקיד רוד הרפר, בעלה של כריס, בעל חנות פרחים.
ג'ון אלדרטון בתפקיד ג'ון קלארק בעלה של אנני.
ג'ורג' קוסטיגן בתפקיד אדי ריינולדסון בעלה של רות.
ג'ון-פול מקלאוד – ג'ם הרפר, בנם של רוד וכריס.
גרהם קרודן – ריצ'רד, בעלה של ג'סי
מנחה הטלוויזיה האמריקאי ג'יי לנו הופיע בסרט בתפקיד עצמו כשאירח את הנשים בתוכניתו.
במהלך ביקורן בקליפורניה הן פוגשות גם את חברי להקת ההבי מטאל אנתרקס.
הסרט צולם בקיץ 2002. הנשים שהסרט מבוסס על סיפורן היו חברות בארגון הנשים בריילסטון.
אתרי הצילומים היו קרוב לכפר קטלוול שבצפון יורקשייר.
אתרים נוספים היו בבאקדן, בורנסול, קוניסטון, אילקלי, סטל, לינטון, מלהאם, סקיפטון בווסטמינסטר ובאילינג שבלונדון וכן בחוף של סנטה מוניקה.
צילומי הפנים נעשו באולפני שפרטון.
פסקול הסרט כולל את השירים "You Upset Me Baby" בביצוע בי בי קינג, "Sloop John B" של הביץ' בויז, "The Way You Do the Things You Do" של להקת הפיתויים והשיר "Comin' Home Baby" בביצוע רולנד קירק וקווינסי ג'ונס.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים של לוקרנו.
אחרי כן הוקרן הסרט בפילמפסט בהמבורג, בפסטיבל דינאר של קולנוע בריטי בצרפת, בפסטיבל הסרטים של ורשה, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טוקיו ובפסטיבל קולנוע בריטי בהונג קונג.
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי - מועמדות להלן מירן
פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר - סרט מוזיקלי או קומדיה - מועמדות להלן מירן
פרס סטלייט לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט מוזיקלי או קומדיה - מועמדות לג'ולי וולטרס
פרס הקולנוע הבריטי העצמאי לתסריט הטוב ביותר - מועמדות
פרס הקומדיה הבריטית לסרט הקומדיה הטו ביותר - זכייה
פרס "סוני אריקסון אמפייר" לסרט הבריטי הטוב ביותר - מועמדות
פרס "סוני אריקסון אמפייר" לשחקנית הבריטית הטוב ביותר - מועמדות למירן ולוולטרס
פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר - מועמדות למירן
פרס הפסטיבל הבינלאומי בבורדו על נשים בקולנוע לתסריט הטוב ביותר - זכייה
נערה יהודיה בשנחאי (בסינית: 犹太女孩在上海) הוא סרט אנימציה סיני לכל המשפחה שיצא בשנת 2010. הסרט נכתב על ידי וו לין ומבוסס על רומן גרפי שלו באותו שם.
הסרט בבימויו של וונג גנפה וז'אנג ז'נאוי.
העלילה מתרחשת בעיקר באזור הגטו של שאנגחאי, בשאנגחאי הכבושה תחת היפנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הסרט מספר את סיפורם של שלושה ילדים.
רינה ואחיה הצעיר מישאלי הם פליטים יהודים שנמלטו מאירופה, אך נמצאים שם ללא הוריהם.
ז'ו א-גן הוא ילד סיני יתום שפוגש רינה ומסייע לה ולאחיה לשרוד.
הילדים קושרים חברות אמיצה וחווים הרפתקאות כשהם מנסים להדוף את הצבא היפני הכובש את העיר, ואת בעלי בריתם הנאצים.
ברקע מתרחשת מלחמת סין–יפן השנייה, בעוד הילדים עומדים בפני חוסר ודאות בנוגע לגורל ההורים של רינה ומישאלי באירופה.
"נערה יהודיה בשנחאי" התקבל בחיוב בסין ובכל העולם, והיווה את סרט האנימציה הסיני הראשון המתייחס לשואה, ותואר כ"סרט יהודי ראשון מתוצרת סינית".
הסרט היה מועמד לפרסים בסין ובישראל, ונחשב כצעד חשוב לקראת שיפור של יחסי ישראל–סין ויחסים בין-תרבותיים בין סינים ליהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כ-20,000 פליטים יהודים שנמלטו מהכיבוש הגרמני באירופה קיבלו מהאימפריה היפנית שטח קטן של כ-2.5 קמ"ר במחוז הונגקו של שאנגחאי, שהפך לגטו שאנגחאי, אחד המחוזות העניים ביותר אזורים צפופים של העיר.
קודם בואם הייתה קהילה יהודית קטנה בשאנגחאי, בת קרוב לאלפיים נפש קהורכבה משתי קהילות נפרדות של יהודים בגדאדים ויהודים רוסים, האחרונים בעיקר לאחר הסופות בנגב.
היהודים האשכנזים החדשים שהיגרו לשאנגחאי הגיעו החל מ-1933, תחילה יהודים מגרמניה בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
למרות ההבדלים התרבותיים בהם נתקלו, וכן הגבלות שהטילו היפנים תחת לחץ נאצי, יהודי שאנגחאי שרד את המלחמה ללא פגע, היות שהיפנים סירבו להסגיר אותם לגרמנים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, יהודים רבים שחיפשו מקלט בשאנגחאי, חזרו לאירופה או עברו לגור במדינות עם אוכלוסייה יהודית גדולה בהרבה, כגון ארצות הברית וארץ ישראל.
מרבית היהודים שבחרו להישאר בשאנגחאי, עזבו זמן קצר לאחר מכן בעקבות חידוש מלחמת האזרחים הסינית, ועד שנות ה-50 המאוחרות נשארו מעט מאוד יהודים בשאנגחאי.
עם זאת, כתוצאה מצמיחה בכלכלה הסינית גדלה האוכלוסייה היהודית של העיר לכ-1,500 בשנת 2010, זאת בהשוואה לאוכלוסייה יהודית של פחות מ-100 כ-20 שנים קודם לכן.
וו, לשעבר מורה להיסטוריה, אמר שהחל להתעניין בהיסטוריה של יהודי שאנגחאי בשנת 2005, כאשר עיתונים ומגזינים רבים בשאנגחאי פרסמו סיפורים של פליטים יהודים לציון 60 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה.
הוא ראה הקבלות בין סבלם של היהודים מהגרמנים לזה של הסינים מהיפנים, ומאבקם של היהודים והסינים נגד הפשיזם, והחליט לספר את ההיסטוריה הזו, שלרבים, יהודים וסינים כאחד, ידוע עליה מעט מאוד.
וו חי בעבר בלוס אנג'לס, והוא ביסס את דמותו של מישאלי על ג'רי משה, חבר יהודי אמריקאי שהיה במקור מברסלאו (כיום ורוצלב, פולין) מי, שבדומה לדמויות של רינה ומישאלי, הוצע לו מקלט בשנחאי.
משה וחברים יהודים נוספים עזרו לוו ללמוד על מנהגי יהודים דתיים.
וו הצהיר כי הסיבה העיקרית שלו לעשות את הסרט הייתה לתת לילדים לדעת על מה שקרה באמת, וכדי לקדם את הסיפור ואת ההיסטוריה, כך שאנשים בכל רחבי העולם יוכלו ללמוד ממנו.
הסיפור במקור נועד למבוגרים, אבל וו החליט לכוון את הסרט לילדים מתוך תקווה שהסרט יוכל להשפיע על דור העתיד.
גלן טימרמנס, מארגן פסטיבל הסרטים היהודי של מקאו, אמר שהוא מאמין שקבוצת הגיל של קהל היעד של הסרט נעה בין שמונה לארבע עשרה שנים, אף על פי שהסרט פונה לקהל רחב יותר.
אחת הדמויות בסרט, קוף מדבר, היא אחד המאפיינים המכוונים יותר לילדים בסרט.
וו יצר את "נערה יהודיה בשנחאי" בתחילה כרומן גרפי, שפורסם בשנת 2008 על ידי דפוס אוניברסיטת מזרח סין.
הרומן הגרפי תואר כ"הצלחה גדולה" על ידי וו, ומכר 4,000 עותקים בששת החודשים הראשונים מאז הוצאתו, אבל היות שהוא פורסם רק באנגלית, השוק הסיני שלו היה מוגבל באופן טבעי.
וו אמר כי נשקלת גרסה עברית של הרומן הגרפי.
בשנת 2009, וו החל לעבוד על עיבוד לסרט כדי להביא את עבודתו לקהל רחב יותר בסין.
הסרט, שהופק באמצעות סרט צילום של 35 מ"מ, בוים בסינית מנדרינית, בניגוד לרומן הגרפי, והוא פותח על ידי קבוצת תאגיד הסרטים בשאנגחאי ועל ידי הסטודיו לסרטי אנימציה של שאנגחאי.
מוזיקת הרקע הולחנה על ידי שי ג'יאנג.
הבכורה העולמית של "נערה יהודיה בשנחאי" הייתה בשנחאי במאי 2010. הסרט החל להופיע ברחבי סין החל מ-28 במאי.
חודש אחרי הפצת הסרט, הוא כבר היה מוצג ב-200 בתי קולנוע בסין.
הסרט הוצג לראשונה בסין לפני כ-700 תלמידים, אשר, על פי וו, "צחקו ובכו מספר פעמים".
הוא תיאר את ההשפעה הרגשית של הסרט, כ"נדירה מאוד לסרט אנימציה".
לאחר מכן נערכה הקרנת בכורה במקאו ב-14 בנובמבר 2010 במרכז התרבות של אוניברסיטת מקאו, כחלק מפסטיבל הסרטים הידוי הראשון במקאו.
הבכורה בהונג קונג התקיימה שבוע לאחר מכן, ב-21-בנובמבר, בבית הקהילה היהודית כחלק מפסטיבל הסרטים היהודי ה-11 בהונג קונג.
הבכורה הישראלית התקיימה ביולי 2010, כשהסרט הוצג כחלק פסטיבל הקולנוע ה-27 ירושלים ב-13 וב-14 ביולי.
הסרט התקבל בחיוב על ידי הקהל הישראלי.
הבכורה בבריטניה התקיימה בנובמבר 2010, כשהסרט הוקרן בתיאטרון התלת אופן בקילברן, לונדון.
הסרט הוקרן לראשונה ב-20 בנובמבר, כחלק מפסטיבל הסרטים היהודי ה-14 בבריטניה.
התפרסם שכתוביות הסרט באנגלית הכילו מספר תרגומים שגויים וטעויות, וכללו שימוש אנכרוניסטי במילה "קשוח".
הביקורות על "נערה יהודיה בשנחאי" היו באופן כלל חיוביות.
הסרט היה מועמד לפרס החוויה היהודית בטקס פסטיבל הקולנוע ירושלים, מה שהפך אותו לסרט הסיני הראשון שהיה מועמד לקבל את הפרס.
בפסטיבל הסיני לאנימציה ולאמנות הדיגיטלית הבינלאומי בצַ'אנְגּג'וֹאוּ, ג'יאנגסו, סין, הסרט קיבל את פרס הזהב לסרט הסיני המצויר הטוב ביותר.
האנימציה של הסרט זכתה לשבחים רבים, ותוארה כ"מצוירת יפהפה" עם "אנימציה מסורתית עוצרת נשימה" ו-כ"עשויה באמנות עם תמונות של אנימציה מסורתית".
הטיפול הרגיש בנושא השואה גם הוא זכה לשבחים: "הפרספקטיבה החדשה של הדמויות הראשיות מראה כי התקופה והאירועים משוחררים מתיאורים קלישאתיים על השואה, והצופה יכול להסיק את מסקנותיו הוא."
חלק מהביקורת הופנתה כלפי הביסוס היסטורי של הסרט.
אחת הסצנות של הסרט, המציגה את שנת 1936, מתארת את רינה ומישאלי, בתוך מה שנראה כמו האלפים באירופה, נמלטים מהפצצות מטוסי הנאצים, אף על פי שהתאריך שנבחר הוא קודם הלוחמה האווירית של מלחמת העולם השנייה.
וו עצמו אמר כי הסרט הוא "נכון ולא נכון" כי הוא הרכב של ספרות ושל היסטוריה; "הדמויות הראשיות מבוססות כולן על אנשים אמיתיים...
אני לא יכול להבטיח שהסרט 100% מדויק, אבל אני חושב שזה מתאים לרקע הכללי של התקופה."
בגדי היהודים היו לא מדויקים באופן בולט, במיוחד בחלק המתאר את אירופה, בה האם היהודיה האורתודוקסית לובשת מכנסיים וטי-שירט.
הסרט גם ממזער את התפקיד של היפנים בהצלת רוב היהודים הללו, כשהמפורסם ביותר הוא סגן-הקונסול היפני צ'יהונה סוגיהארה, שעזר להצלתם של
6,000 יהודים ליטאים בווילנה, שרבים מהם שרדו את המלחמה בשנחאי.
"נערה יהודייה בשנחאי" קבל שבחים על ידי פרשנים על היותו צעד חיובי בשיפור היחסים הסיני–יהודיים והסיניים–ישראלים בזמן בו יש התעניינות גוברת בסין על חיי היהודים.
וו אמר כי רק על ידי זיכרון העבר ניתן לבנות ידידות עבור העתיד.