tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השאר עבדה עם "Christian Aid" ונסעה לסיירה לאון ול (יחד עם סאלי לינדזי), שם עזרה בפרויקטים הנוגעים ל-HIV, זכויות האישה ושימוש צבאי בילדים ובנערים.
ויקטוריה פרק: "I Am Victoria" 2023 מרילנד Maryland בקה מיני-סדרה
גם יוצרת ומפיקה בפועל 2025 בן ערובה (אנ') Hostage אביגיל דלטון 5 פרקיםחיים בסרט Film Clubסוזתפקיד ראשי
סוקרה (בספרדית: Sucre) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה.
המחוז נמצא בצפון קולומביה והוא גובל בים הקריבי בצפון, בבוליבר במזרח ובקורדובה במערב.
במחוז מתגוררים כ-870 אלף תושבים (הערכה ל-2017).
בתקופה הפרה-קולומביאנית התגוררו באזור מספר שבטי ילידים, ובעיקר בני הסֵנוּ .
האזור היה שייך ליחידות מנהליות שונות, ועם הקמת רפובליקת קולומביה במתכונתה הנוכחית בסוף המאה ה-19 הוא היה שייך למחוז בוליבר.
ב-1908 הוקם מחוז סינסלחו שבירתו הייתה העיר סינסלחו, אך כעבור שנתיים בלבד הוא סופח מחדש לבוליבר.
הפיצול הסופי של מחוז סוקרה מבוליבר התרחש ב-1966. המחוז נקרא על שמו של אנטוניו חוסה דה סוקרה, מגיבורי העצמאות של קולומביה בפרט ודרום אמריקה בכלל.
הכלכלה המקומית מסתמכת על גידול מקנה והפקת מוצרים ממנו, הפקת גז טבעי, כרייה, תעשייה, דיג וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול מניהוט, בננה תירס, יאם, אורז, אבוקדו, אננס וכותנה.
שם שם בספרדית יישוב מרכזי מספר רשויות מקומיות לה מוחנה La Mojana מחגואל 3 מונטס דה מריה Montes de María סינסלחו 5 מורוסקייו Morrosquillo סן אונופרה 5 סבנאס Sabanas קורוסל 9 סן חורחה San Jorge סן מרקוס 4
מריה סוראיה סאנס דה סנטה-מריה אנטון (בספרדית: Soraya Sáenz de Santamaría, נולדה ב-10 ביוני 1971) היא פוליטיקאית ספרדית שכיהנה כסגנית ראש ממשלת ספרד החל מ-2011 ומנובמבר 2016 כמנהלת מחוז קטלוניה בספרד.
היא נבחרה לראשונה לפרלמנט הספרדי ב-2004 מטעם מחוז מדריד והמפלגה העממית השמרנית.
ב-2011 נבחרה לממשלה וכיהנה בין השאר כשרת הבריאות וכדוברת הממשלה.
הייתה ידועה במעורבותה בפתרון משברים, ולכן בהמשך לכהונתה כשרת הניהול האזורי, ולאחר ההכרזה על עצמאות קטלוניה (ובעקבות הדחת קרלס פוג'דמון) מונתה על ידי ראש הממשלה רחוי לתפקיד מושלת חבל קטלוניה בפועל.
ב-2018 החליטה לפרוש מהפוליטיקה, לחזור לפרקטיקה כעורכת דין ולחיי משפחה שקטים
סור היא עיר נמל בצפון-מזרח עומאן ובירת מחוז א-שרקיה דרום .
היא ממוקמת כ-150 קילומטרים דרומית מזרחית מעיר הבירה מסקט.
העיר הוקמה במאה ה-6 כעיר נמל אשר שימשה כאזור סחר מרכזי לאזור מזרח אפריקה.
הנמל שימש כוחות אשר שלטו על מפרץ עומאן שימש ליצור ספינות עץ ולשינוע סחורות מאזור אפריקה ואליו.
במאה ה-16 נכבשה העיר על ידי האימפריה הפורטוגזית ששלטה בו לתקופה קצרה שבה הגדילה את המסחר והפכה את העיר למוקד לסחר בעבדים מאפריקה.
במאה ה-17 נכבשה העיר על ידי האימאם העומאני נאסר אבן מרשיד ונמלה הפך לאחד מהנמלים המרכזים של עומאן באותה התקופה, דבר אשר הגדיל את כמות התושבים והעושר המקומי.
ב-1741 השתלט על העיר ועל עומאן כולה אחמד אבן סעיד וייסד את סולטנות עומאן.
בתקופת הסולטאן הראשון העיר חוותה פריחה כלכלית והחלה לסחור עם הודו ועם המדינות שהיו תחת כיבוש של עומאן, מצב זה נמשך עד המאה ה-19 עת שעומאן הפכה למדינת חסות של האימפריה הבריטית.
בשלב זה נאסר על ידי הבריטים סחר העבדים ונפתחה תעלת סואץ דבר אשר פגע משמעותית ביכולת הסחר של הנמל ובעקבותיו במצבה של העיר.
בסור קיימים מספר מרכזים אקדמיים.
הבולטת שבהם היא אוניברסיטת סור אשר מתמחה בתחום המדעים השימושיים ובה לומדים למעלה מ-4,000 סטודנטים.
תחומי הלימוד באוניברסיטה הם: מנהל עסקים, תקשורת, טכנולוגיית מידע ומדעי המחשב ועיצוב.
האוניברסיטה נחשבת לאחד ממוסדות הלימוד להשכלה גבוהה הטובים בעומאן.
המרכז האקדמי השני הוא המכללה ההודית אשר מציעה מגוון מסלולי לימוד אך נחשבת נחותה ברמתה לעומת האוניברסיטה ומיועדת לתלמידים בעלי השכלה נמוכה יותר.
סוראיה מירה היא מחברת ספרים, יוצרת סרטים, ופעילה נגד השחתת איבר המין הנשי סומלית.
אביה היה גנרל בשלטונו של הדיקטטור הסומלי מוחמד סיעד באר, ומשפחתה הייתה חלק מן האליטה בסומליה.
בגיל שלוש-עשרה, עברה השחתה מאסיבית של אברי מינה, בתהליך הקרוי אינפיבולציה , בו כל החלקים החיצוניים של הפות נכרתים, כולל השפתיים הפנימיות והחיצוניות, ואז הפות נסגר ונחסם בתפירה.
סוג זה של השחתה גניטלית קרויה על ידי ארגון הבריאות העולמי "מילת נשים סוג 3".
ב-1978, כשהייתה בת 17, היגרה מירה לאירופה.
היא למדה ספרות ומדעי המדינה בגרנובל, צרפת, אך נטשה את לימודיה כדי לקדם את מטרתה למגר אלימות כלפי נשים וילדים.
ב-1984, עברה ללוס אנג'לס, ופתחה בקריירה בקולנוע ועבדה בתחומי הפקה במספר אולפנים.
היא החלה ללמוד קולנוע ב-UCLA, ובמסגרת זאת זכתה לסייע בעבודתו ליוצר הסרטים התיעודיים דושאן גרסי.
ב-1994, הוציאה מירה סרט תיעודי, Fire Eyes, בו מירה מתארת את החוויות שלה ואף מראיינת קרבנות אחרות לפרקטיקה.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים סאנדנס, בו היה מועמד לפרס השופטים, בוועידת הנשים הבינלאומית בבייג'ינג, בוועידת האומות המאוחדות בנושא אוכלוסיות ופיתוח בקהיר, ובכינוס האו"ם בז'נבה, בנוסף למגוון פסטיבלי סרטים בינלאומיים.
פועלה נגד השחתת אברי מינן של ילדות ונשים זכה להכרה רבה: היא זכתה בפרס הומניטרי מטעם האו"ם, פרס ויני מנדלה מטעם ג'ון ג'יי קולג' לצדק פלילי, פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בוועידת האו"ם בקהיר, פרס האומץ האישי מטעם ארגון Intact America ובפרס זכויות האדם בסימפוזיום השלישי בנושא מילה באוניברסיטת מרילנד.
ב-2011, יצא ספרה The Girl with Three Legs: A Memoir, שבו היא מספרת על האתגרים שעמדו בפניה בניסיונה להתגבר על ההשחתה שעברה, ופיתוח ויישום המטרה שלה להילחם על זכויות האדם של נשים וילדות, בפרט בנושא מילה.
מירה מספרת בספר כיצד הילדות בבית הספר היו מציקות לה, וטוענות שלא ישחקו איתה כל עוד היא "הולכת על שלוש רגליים".
כשסיפרה לאמה וביקשה הסבר, אמה הודיעה לה שהגיעה העת ל"מתנה" שלה - ואז כיצד עברה את התהליך הכואב והמשפיל, שלא רק נועד "להכין" אותה לבעלה לעתיד, אלא "לרסן את פראיותה".
מירה הפכה לדוברת מבוקשת בנושא מילה, ומרצה בכל העולם, בין היתר הרצתה באוניברסיטת הרווארד, מכללת מורהאוס, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת ואנדרבילט, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת הווארד, ועוד רבים.
היא העידה בפני הסנאט האמריקאי, ומופיעה בתוכניות אירוח וחדשות, כמו התוכניות של אופרה וינפרי וטד קופל.
היא גם הופיעה במחזה מונולוגים מהווגינה בווסט אנד בלונדון, בקטע שמדבר על השחתת איבר המין הנשי.
סוקרט מקסימוביץ' וורוביוב היה צייר רוסי.
סוקרט וורוביוב היה בנו של הצייר מקסים וורוביוב ואת השיעורים הראשונים קיבל ממנו.
בשנת 1833 הוא התחיל ללמוד באקדמיה הקיסרית לאמנויות לציור בה היה מלמד אביו.
בשנת 1836 הוא קיבל פעמיים מדליית כסף ובשנים 1837–1838 מדליית זהב על הציורים.
בשנת 1839 הוא סיים את לימודיו.
בשנת 1840 סוקרט וורוביוב קיבל מלגה לנסיעה לאיטליה.
בשנת 1844 הוא היה בפלרמו ועשה ציורים עבור ניקולאי הראשון.
בשנת 1847 הצאר רכש ממנו סדרת ציורים עבור אשתו אלכסנדרה פיודורובנה.
בשנת 1846 סוקרט וורוביוב חזר לרוסיה ונבחר לאקדמיה הקיסרית לאמנויות.
בשנת 1855, לאחר פטירת אביו, וורוביוב החל ללמד ציור באקדמיה.
בשנת 1858 הוא התמנה לפרופסור.
בין תלמידיו הבולטים היו יוליוס פון קלבר ואיוואן שישקין.
בשנת 1872 סוקרט וורוביוב יצאה לגמלאות ועבר להתגורר באחוזה משפחתית בפלך קובנה (בליטא של כיום).
סוראפל דגנצ'או (באמהרית: ሱራፌል ዳኛቸው; נולד ב-11 בספטמבר 1997 באתיופיה) הוא כדורגלן אתיופי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת פאסיל קנמה מליגת העל האתיופית ובנבחרת אתיופיה.
דגנצ'או שיחק באדאמה סיטי מליגת העל האתיופית.
ב-5 באוגוסט 2018 חתם בפאסיל קנמה מליגת העל האתיופית.
ב-4 באוגוסט 2019 ערך דגנצ'או את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אתיופיה, בניצחון 4-3 על נבחרת ג'יבוטי במסגרת מוקדמות אליפות האומות האפריקאיות 2020. ב-19 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-1 על נבחרת חוף השנהב במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021.
סוראז' היא עיר והמרכז האדמיניסטרטיבי של נפת סוראז' במחוז בריאנסק ברוסיה.
היא ממוקמת על נהר איפוט, 177 קילומטרים דרומית-מערבית לבריאנסק, בירת המחוז.
המקום הוזכר לראשונה במאה ה-17 ככפר בשם סוראז'יצ'י (Суражичи).
מאז 1781 היא ידועה כעיר סוראז'-נה-איפוטי (Сураж-на-Ипути, סוראז' על האיפוט), ומ-1797 ידועה בשם סוראז' בלבד.
בזמן מלחמת העולם השנייה, נכבשה העיירה על ידי הגרמנים ב-17 באוגוסט 1941 והיא שוחררה על ידי הצבא האדום ב-25 בספטמבר 1943.
יהודים התיישבו כנראה לראשונה בסוראז' במחצית הראשונה של המאה ה-18. בשנת 1897 מנתה הקהילה היהודית בסוראז' 2,398 איש, שהיוו 60 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
יהודי סוראז' סבלו מפוגרומים באוקטובר 1905 (באירועי מהפכת אוקטובר), פעמיים ב-1917 (באירועי מלחמת האזרחים ברוסיה) ואחד בשנת 1918 שבוצע על ידי חיילי הצבא האדום.
ב-1939 הידלדלה האוכלוסייה היהודית וחיו בה רק 2,052 יהודים, כ-23 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
לפני הכיבוש הגרמני רוב היהודים נמלטו מזרחה או גויסו לצבא האדום, ונותרו כ-30% מהאוכלוסייה היהודית ערב המלחמה.
לאחר הכיבוש נעשה רישום של היהודים והם אולצו לבצע עבודות כפייה.
בסתיו 1941 היהודים נאלצו להיכנס לגטו, ובתיהם המקוריים הועלו באש.
במרץ 1942 היהודים נלקחו מהגטו אל הכפר הקרוב קיסלובקה ושם נרצחו בבור הריגה.
ב-1962 אישה יהודית ילידת סוראז' ששרדה את המלחמה יזמה מהלך להעברת הגופות לקבורה ראויה בבית הקברות היהודי של סוראז' והוקמה שם אנדרטה לזכרם.
כתוצאה מאסון צ'רנוביל ב-26 באפריל 1986, חלק מהשטח של מחוז בריאנסק היה מזוהם בקרינה רדיואקטיבית (בעיקר נפות גורודייבקה, קלימובו, קלינצי, קרסנאיה גורה, סוראז' ונובוזיבקוב).
בשנת 1999 חיו כ-226,000 אנשים באזורים שרמת הזיהום מעל 5 קירי לקילומטר רבוע, והם מהווים כ-16% מאוכלוסיית המחוז.
גמר אליפות ה-NASL או הסוקר בול , היה משחק האליפות השנתי של ליגת הכדורגל של צפון אמריקה (NASL), שהתנהל מ-1968 עד 1984. שתי הקבוצות המובילות התמודדו בגמר על מנת להכריע את הזוכה בגביע ה-NASL.
מאז הקמת הליגה ב-1968 עד 1974, משחק האליפות (או סדרת משחקי האליפות, כפי ששוחק עד 1971), היה ידוע בתור גמר אליפות ה-NASL.
אליפות ה-NASL החלה כסדרה בת שלושה משחקים.
ב-1974, אליפות הליגה עברה לפורמט של משחק אליפות של משחק בודד שאירח המועדון המוביל.
בשונה מהסופרבול, שיטת המספור השנתית של ה-NASL לא כללה ספרות רומיות (למשל, סופרבול IX), אלא כל שנה השתמשו בשתי הספרות האחרונות של השנה שבה נערך הגמר (למשל, סוקר בול 78').
אצטדיון הענקים שאז היה במטרופולין של ניו יורק, אירח את הסוקר בול 78' עם שיא של 74,091 צופים.
הסוקר בול האחרון חזר לפורמט של סדרה בת שלושה משחקים שהתקיימו בתחילת אוקטובר 1984, והליגה חדלה להתקיים ב-1985.
ה-NASL השתמשה בכמה פורמטים שונים עבור משחקי האליפות שלה במהלך ההיסטוריה שלה.
גמר ה-NASL של 1968 ו-1970, שוחק במתכונת של שני משחקים, המשחקים שוחקו בכל אחד מהאצטדיונים של שתי הקבוצות, והמנצח הוכרע לפי כמות השערים.
ה-NASL הצטמצם מ-17 קבוצות ל-5 קבוצות בלבד לעונת 1969, כך שלא נערכו משחקי גמר.
במקום זאת, כמו בליגות רבות באירופה, האליפות הוענקה לקבוצה עם הכי הרבה נקודות במשחקי ליגה.
בעונה האחרונה של הליגה ב-1984, הגמר חזר לסדרת משחקים של הטוב משלושה.
סוראז' (בפולנית: Suraż) היא עיירה במחוז ביאליסטוק בפרובינציית פודלסיה בפולין.
סוראז' שוכנת על גדות נהר נרב כ-27 קילומטרים דרום-מערבית לעיר ביאליסטוק, בירת הפרובינציה.
בעיירה מתגוררים 986 תושבים (נכון ל-2021).
ב-1445 סוראז', שהייתה אז חלק מהדוכסות הגדולה של ליטא, קיבלה זכויות מגדבורג מהשליט קז'ימייז' היגלוני.
ב-1569, עם יצירת האיחוד הפולני-ליטאי, האזור עבר לשטח הפולני באיחוד.
העיר נפגעה קשות במהלך המלחמה הצפונית הקטנה עם שוודיה במאה ה-17. במהלך מרד ינואר כנגד האימפריה הרוסית ב-1863 העיר הייתה מרכז של פעילות מורדים ובמהלך דיכוי המרד השלטון הרוסי שלל מסוראז' את הזכויות העירוניות שלה וחלק מהתושבים הוגלו לסיביר.
באותה תקופה גם נקבע תוואי מסילת הרכבת בין ורשה וסנקט פטרבורג והוחלט שהוא יעבור בלאפי ולא בסוראז', מה שפגע בפוטנציאל הכלכלי שלה.
העיר סבלה נזקים כבדים הן במלחמת העולם הראשונה והן במלחמת העולם השנייה.
הקהילה היהודית הראשונה בסוראז' החלה כנראה ב-1525, אך כעבור כמאה שנה באמצע המאה ה-17 העיר קיבלה את פריווילגיית Privilegium de non tolerandis Judaeis, זכות שניתנה לערים מסוימות באיחוד הפולני-ליטאי שלא להתיר יישוב יהודים, והקהילה באה אל קיצה.
הקהילה נוצרה מחדש בסוף המאה ה-18 ובמפקד אוכלוסין ב-1799 נמנו במקום 12 יהודים.
במהלך המאה ה-19 נרשם גידול משמעותי באוכלוסייה היהודית והיא הגיעה לשיאה במפקד 1897 כשהיו בסוראז' 368 יהודים, 23% מכלל האוכלוסייה.
בסביבות 1865 הוקמו בית קברות יהודי ובית כנסת.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, במהלכה נהרס בית הכנסת המקומי, יהודים רבים היגרו לערים הגדולות בפולין או לארצות הברית, הקהילה הרשמית פורקה והיהודים הוכפפו לקהילת זבלודוב הקרובה יחסית.
האוכלוסייה היהודית צנחה ל-120 תושבים ב-1921 ול-40 בלבד ערב מלחמת העולם השנייה.
בתחילת המלחמה סוראז' הייתה בכיבוש ברית המועצות ולא הייתה השפעה משמעותית על חיי היהודים המקומיים.
זמן קצר לאחר תחילת הכיבוש של גרמניה הנאצית במבצע ברברוסה בקיץ 1941 רופאים יהודיים מסוראז' אולצו לשרת בבית חולים שדה של הגרמנים.
תוך זמן קצר היהודים רוכזו וכעבור שבועיים הם הועברו לגטו ביאליסטוק, שרוב יושביו נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה ב-1943.
סוראז (בבלארוסית וברוסית: Сураж) היא עיירה במחוז משנה ויטבסק במחוז ויטבסק בבלארוס.
העיירה שוכנת במקום בו נהר קספליה נשפך אל נהר דווינה, במרחק של כ-45 קילומטרים צפון-מזרחית לעיר ויטבסק, בירת המחוז.
בעיירה מתגוררים כ-700 תושבים (נכון ל-2022).
בסביבות 1560 הוקמה טירת סוראז' בקרבת גבולה המזרחי של הדוכסות הגדולה של ליטא וכעבור כמה שנים נוצרה סביבה ההתיישבות.
ב-1616 העיירה נשרפה בפשיטה של כוחות רוסיה הצארית והם אף כבשו אותה ב-1654 במהלך מלחמת רוסיה–פולין, אך היא הוחזרה לאיחוד הפולני-ליטאי בהסכם אנדרוסובו ב-1667 שסיים את המלחמה.
בחלוקת פולין הראשונה ב-1772 האזור עבר לשליטת האימפריה הרוסית, ולאחר בקריסתה ב-1918 לשליטת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית של ברית המועצות.
ב-12 ביולי 1941, במבצע ברברוסה במלחמת העולם השנייה, העיירה נכבשה על ידי כוחות גרמניה הנאצית והיא נותרה בכיבוש גרמני עד ששוחררה על ידי הצבא האדום ב-28 באוקטובר 1943.
ראשיתה של הקהילה היהודית במקום בסוף המאה ה-18. ב-1863 נמנו בה 848 יהודים שהיו קצת יותר משליש מהאוכלוסייה וב-1897 היו בה 1,246 יהודים, 45.6% מהאוכלוסייה.
ב-1905 התרחש בסוראז' פוגרום, כחלק מאירועי מהפכת 1905. בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה והקמת ברית המועצות יהודים רבים עזבו את סוראז' לערים גדולות יותר וב-1939 נמנו במקום 461 יהודים בלבד.
יהודים רבים שנמלטו מוויטבסק מפני הצבא הגרמני נתקעו ביחד עם האוכלוסייה המקומית לאחר שכיבוש סוראז' הושלם ביולי 1941. באוגוסט כלל היהודים, 674 איש, נלקחו אל מחוץ לעיירה ושם הגרמנים רצחו אותם בבור הריגה.
ב-1996 הגופות מאתר ההריגה נלקחו לבית הקברות היהודי ונקברו כראוי וכעבור שנה הוקמה שם אנדרטה לזכרם ביוזמת הקהילה היהודית של ויטבסק.
סוּרָה היא מילה בשפה הערבית שמשמעותה "פרק".
יש המייחסים את המילה "סורה" למילים שונות בשפה העברית, כגון "בשורה" או "שורה".
המילה בדרך כלל מתייחסת ל-114 הסורות אשר מרכיבות את הקוראן.
סורות הקוראן ערוכות לפי אורכן, מן הסורות הארוכות ביותר (סורת "הפרה" שאורכה 286 פסוקים) ועד לסורות קצרות שאורכן פסוקים מועטים.
פסוק נקרא "אַ֫יַה" (פירוש המילה בערבית: "אות", "סימן") וברבים "אַיַא֫ת".
"איה" פירושו כל סימן לקיומו של אלוהים.
הקוראן כולו מורכב מ-6235 איאת.
הספירה הכוללת של איאת עשויה להשתנות.
לפעמים זה תלוי בספירה של ה"בסמלה" ("בשם האלוהים") או לא.
אם נספור את ה"בסמלה" נקבל יותר איאת.
עם זאת, יש כמה חריגות מכלל זה כפי שאפשר לראות בהמשך.
הסורה הראשונה היא סורת הפתיחה - "סורת אל-פַאתִחַה", בת שבעה פסוקים - תפילה קצרה לאללה.
סדר זה אינו תואם את סדר התגלות הסורות לנביא מוחמד.
הסורות מחולקות לסורות שנתגלו במכה, והן הראשונות בהתגלותן, ולרוב הקצרות יותר, ומכילות במיוחד את חזיונות הנביא, ועיקרי אמונה; ולסורות שנתגלו באל-מדינה, והן מאוחרות יותר, ארוכות יותר, ומכילות הוראות מעשיות, חוקים ומצוות.
למעשה מתייחסת החלוקה לסורות שנתקבלו לפני ההג'רה, כלומר כשהיה מוחמד במכה, ולאלו שנתנו אחריה, עת שהה מוחמד רוב הזמן באל-מדינה.
כך, סורות שקיבל מוחמד לאחר ההג'רה, גם אם שהה במכה, נחשבות כסורות שנתנו באל-מדינה.
בנוסף, לא שוררת תמימות דעים בקרב מפרשי הקוראן השונים לגבי המקום בו ניתנו כמה סורות.
סורבה הוא מאכל קפוא שנעשה מרסק פירות וחומרי גלם נוספים.
הסורבה הוא סוג של ג'לאטו שאינו מכיל חלב ובניגוד לשרבט, גלידה דלת קלוריות, יכול להכיל אלכוהול.
הכנת הסורבה נעשית במכונה המערבלת את החומרים כך שלא יכנס לתערובת אוויר, זאת כדי לייצר את הסורבה דחוס ועשיר בטעם.
מעריכים כי מקור הסורבה באיראן, בפרס העתיקה.
הסינים הכינו מנה שנעשתה משלג, מיץ ורסק פירות.
ישנה אגדה כי הסורבה הומצא ברומא, כאשר, לפי דרישתו של נירון קיסר, העבירו שליחים דליים מלאים בשלג אל אולם האירועים, שם עורבב השלג עם דבש ויין.
עם זאת, הסורבה כפי שהוא מוכר כיום הופיע בצרפת ב-1533 לאחר שיובא מאיטליה, כנראה על ידי קטרינה דה מדיצ'י שהגרה לצרפת על מנת להתחתן עם אנרי השני.
בסוף המאה ה-17 הסורבה הוגש כבר ברחובות פריס ומשם הגיע לאנגליה ולאחר מכן לכל אירופה.
סורבה יכול להפוך לשרבט (מאכל אמריקאי) כשמוסיפים לו ביצים וחלב לפני שהוא קופא.
סורבה משמש גם כגלידה דיאטטית (מכיל כ-3% שומן) וגם כגלידה טבעונית.
הסורֵג היה מחיצת אבנים נמוכה שניצבה סביב אזור בית המקדש, בבית המקדש השני, ושובצו בה כתובות אזהרה – איסור כניסה בשפות שונות לגויים שביקשו להיכנס אל התחום המקודש.
פנימה לסורג עבר החיל – חומת העזר לחומת העזרה במקדש.
מכל הכתובות שרדו רק שתיים – אחת שלמה, שהתגלתה על ידי שארל קלרמון-גנו ומוצגת במוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול, ואחת שבורה במוזיאון ישראל בירושלים.
הסורג נועד לסמל את הגבול בין אזור הר הבית, שאליו מותר לטמאי מת וללא-יהודים להיכנס, לבין אזור החיל, שאליו אסור להם להיכנס.
על מנת לאכוף חוקים אלו, הוצבו סביב הסורג עמודים ועליהם כתובות בלטינית ויוונית, המודיעות שאין ללא-יהודים להיכנס למקדש, ודינו של הנכנס הוא מוות.
הידיעות על כתובות אלה הגיעו לראשונה מספרי יוסף בן מתתיהו, אשר מדבריו גם עולה כי הרומים איפשרו לקיים גזר דין זה הלכה למעשה.
כך מובא בנאומו של טיטוס, מעט לפני חורבן בית שני:
גם פילון האלכסנדרוני מספר כי תחת השלטון הרומאי היהודים יכלו לדון למוות נכרים שנכנסו לתחום המקודש.
ובברית החדשה מסופר כי המון העם במקדש, ואחר כך אף הסנהדרין, ביקשו להרוג את פאולוס מאחר שסברו שהכניס נכרים למקדש.
אף על פי כן היו בעבר מלומדים שפקפקו בנכונותו של מידע זה, שכן קשה היה להם להאמין שהרומאים היו מוכנים לאפשר ליהודים אוטונומיה כזו.
בשנת 1871 גילה המלומד הצרפתי שארל קלרמון-גנו אבן מעין זו שסיפר עליה יוסף.
על האבן יש כתובת ביוונית, האומרת:
קטע מלוח נוסף מעין זה נמצא בשנת 1935, אגב סלילת כביש בירושלים.
יש דעות שונות בקרב החוקרים ביחס למשמעות המדויקת של האיום במוות בכתובת.
יש מי שטען שהכוונה היא לעונש מוות בידי האל, כפי שנקבעה ההלכה במשנה, אלא שהעירו על כך אחרים שאין הדבר מתיישב עם הלשון "מי שייתפס" ועם העדויות ההיסטוריות.
אחרים סבורים שהכוונה הייתה להיתר פגיעה של קנאים ללא משפט, בדומה למה שנאמר במשנה לגבי כהן ששימש במקדש בטומאה, ולמה שמסופר בתחילת הסיפור בברית החדשה.
אולם הדעה השלטת במחקר היא שאכן הייתה פרוצדורה של העמדה לדין בפני הסנהדרין (כפי שקורה בהמשך הסיפור בברית החדשה).
עם זאת לא הגיעו לידי החוקרים עדויות ספציפיות כלשהן על נכרים שהוצאו להורג בעקבות כניסתם למקדש.
לא ברור מה הייתה צורתו של הסורג.
על פי עדות יוסף, הוא היה עשוי מאבנים, והמחיצה הייתה "כלילת יופי במלאכתה".
היו שפירשו שהוא היה עשוי בצורה מסוימת של אבנים לסירוגין, כעין מעשה רשת, כמרומז מן השם "סורג", וכמרומז אצל יוסף, שהיה ייחוד בעשיית המחיצה.
על גובה הסורג ישנן עדויות סותרות.
ברור שהיה נמוך, אך על פי המשנה במסכת מידות היה גובהו רק עשרה טפחים (כ-75–100 ס"מ), ואילו על פי יוסף היה גובהו שלוש אמות (כמטר וחצי).
ייתכן כי חז"ל רצו למסור רק על הגובה המינימלי מבחינה הלכתית, בעוד יוסף מסר על הגובה בפועל.
על פי המשנה, היו בסורג שלוש-עשרה פרצות שפרצום מלכי יוון, ושאותם חזרו וגדרו מאוחר יותר.
היו ששיערו שהיוונים פגעו דווקא בסורג, משום שהוא מסמל את ההגבל של כניסת גויים לתחום המקדש, דבר שלא ראו בעין יפה.
דבר דומה מסופר בספר מקבים א':
היו שפירשו שמדובר על הריסת הסורג ("מעשי הנביאים"), ועל כך שהוא התחיל להרוס אך לא הצליח לסיים.
סוֹרְבִּים (סורבית: Serbja) הם עם סלאבי המתגורר בגרמניה.
הסורבים הם צאצאים של עמים סלאביים שהתגוררו באזורים שהם במזרח גרמניה דהיום.
הם התיישבו לראשונה בלוסאטיה במאה החמישית, ובמשך רוב ההיסטוריה שלהם היו תחת שלטון גרמני, חוץ מתקופות של שליטה פולנית במאה ה-11 ושליטה בוהמית מאמצע המאה ה-14 עד שלום פראג בשנת 1635.
בסוף המאה ה-19 מנו הסורבים 150,000 איש, שרובם היו חד-לשוניים.
אולם בעקבות תהליכי מודרניזציה ותיעוש הם עברו גרמניזציה, ובשנות ה-20 של המאה ה-20 רוב הסורבים היו כבר דו-לשוניים.
הנאצים הכחישו את קיומם של הסורבים כמיעוט אתני נפרד ובחרו לסווג אותם כגרמנים.
בהתאם לכך הם החלו בתהליך של "גרמניזציה" של האוכלוסייה הסורבית.
הנאצים שינו שמות סורביים לשמות גרמניים ואסרו על שימוש בשפה הסורבית.
סורבים שביקשו לשמור על ייחודם התרבותי סווגו כ"לאומנים" ונשלחו למחנות ריכוז.
עם תבוסתה של גרמניה הנאצית הוסרו כל ההגבלות על הסורבים, ורדיפתם הופסקה.
בתחילת שנות ה-50 הכינה ממשלת גרמניה המזרחית, בעידוד הסובייטים, תוכנית להקמת אוטונומיה סורבית, אולם הרעיון זכה לתמיכה מועטה מצד הגרמנים והסורבים.
המשטר המזרח-גרמני טיפח את המורשת הסורבית, הוקם משרד מיוחד שנועד להכיר את התרבות הסורבית לאוכלוסייה הגרמנית, הוקמו בתי ספר דו-לשוניים, והסורבים נהנו מאוטונומיה תרבותית.
מכיוון שמוצא אתני אינו מתועד על ידי הרשויות בגרמניה קשה לאמוד את מספרם של הסורבים.
אולם על פי הערכות יש בין 10,000 ל-30,000 דוברי סורבית (שכמעט כולם דו-לשוניים), וכ-60,000 אנשים מחשיבים את עצמם כסורבים.
הסורבים מתגוררים במדינות הגרמניות ברנדנבורג וסקסוניה.
סורגוט היא עיר ברוסיה, במחוז האוטומי של חנטי ומנסי, במחוז טיומן אשר בסיביר המערבית, על הנהר אוב.
העיר משמשת כמרכז לתעשיית הנפט והגז.
בין החברות הגדולות העוסקות בענף – סורגוטנפטגז ו"גזפרום טראנסגז סורגוט" (חברה-בת של גזפרום).
העיר נוסדה ב-19 בפברואר 1594 לפי צו מלכותי של הצאר פיודור הראשון, ובכך היא אחת הערים הוותיקות בסיביר.
עד 1804 הייתה עיר, אך בגלל דלדול האוכלוסייה במקום נהפכה ליישוב עירוני.
ב-1868 הפכה שוב לעיר, אך ב-1926, כאשר אוכלוסייתה הייתה רק 1,300 תושבים, חזרה להיות יישוב עירוני.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התגלו באזור נפט וגז, והדבר הביא להתפתחות מואצת של העיר והכפלת אוכלוסייתה, וב-25 ביוני 1965, כשהאוכלוסייה הגיע ל-19 אלף היישוב הוכרז בפעם השלישית כעיר.
בסוף שנות ה-70 בעיר התגוררו כבר למעל ל-100 אלף תושבים ובשנת 1989 כ-250 אלף.
סורבאיה () היא העיר השנייה בגודלה באינדונזיה ובירת מחוז מזרח ג'אווה.
העיר שוכנת בחופו הצפון-מזרחי של האי ג'אווה בקצה מצרי מאדורה, בשפך הנהר כ-660 ק"מ מדרום-מזרח לבירה ג'קרטה.
האינדונזים מכירים את העיר כ"עיר הגיבורים", בשל חשיבות קרב סורבאיה בגיבוש התמיכה האינדונזית והבינלאומית בתנועת העצמאות האינדונזית במהלך המהפכה האינדונזית הלאומית.
השם סורבאיה בא מהמילים "סורה" או "סורו" (כריש) ו"באיה" או "בויו" (תנין), בשפת ג'אווה, שני יצורים שבמיתולוגיה המקומית יילחמו זה בזה על מנת לזכות בתואר "החיה החזקה ביותר".
הקרב מופיע בנבואותיו של המלך והנביא בן המאה ה-12 ג'איבאיה.
הנבואה מתארת קרב בין כריש לבן ענקי ובין תנין לבן ענקי.
שתי החיות משמשות כסמלה של העיר, כאשר הן פונות זו אל זו בעודן חגות מסביב לסמלה של העיר "אנדרטת הגיבורים".
יש המטילים ספק באטימולוגיה זו, וטוענים כי פירושו האמיתי של שם העיר הוא במילים בשפת ג'אווה "סורה אינג באיה" שפירושן "לעמוד באומץ אל מול הסכנה".
התיעוד העתיק ביותר של סורבאיה מופיע בשנת 1225 בספר שכתב צ'או ג'ו-קואה, בו מופיעה העיר בכינוי "ג'ונגלה", המוכר כיום כשמה העתיק של סורבאיה.
עם תחילת המאה ה-15, האדמירל ז'נג הא שט באזור עם ספינת האוצרות שלו.
מה הואן שליווה את ז'נג הא כתב בשנת 1433 כי "לאחר ששטה דרומה יותר מעשרים לי, הגיעה ספינתנו לסולומאי, שהזרים קוראים לה סורבאיה.
בשפך הנהר, המים הזורמים אל הים הם זכים".
במאות ה-15 וה-16 הייתה סורבאיה סולטנות, וכוח פוליטי וצבאי עיקרי במזרח ג'אווה.
היא נכנסה לעימות עם סולטנות מאטאראם החזקה ביותר, ונכבשה על ידה ב-1625. לאחר כיבוש סורבאיה ובעלות בריתה באזור סוקאדאנה ומאדורה, שלטה מאטאראם בכל האי ג'אווה חוץ מהאזור בו שלטה סולטנות בנטן והאזור ההולנדי שכונה "בטאוויה" הידוע כיום כג'קרטה.
הסחר המתרחב של חברת הודו המזרחית ההולנדית הביא לרכישת העיר מהסולטנות הנחלשת של מאטאראם ב-1743. סורבאיה הפכה תחת השלטון ההולנדי הקולוניאלי למרכז סחר עיקרי, ושימשה לבסיס הימי החשוב ביותר במזרח בו השתמש הצי ההולנדי.
ב-1917 מרדו מלחים וחיילים בסורבאיה כנגד השלטון ההולנדי, אך כשלו.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפלה העיר בידי היפנים.
היא הופצצה על ידי בעלות הברית בשנת 1944. לאחר מכן נתפסה על ידי לאומנים אינדונזים, שניסו לאחוז בה אל מול התנגדות בעלות הברית שחפצו לסייע לבת בריתן, הולנד.
קרב סורבאיה היה אחד הקרבות החשובים בדרכה של אינדונזיה לעצמאות.
הוא החל בהריגתו של המפקד הבריטי בריגדיר גנרל מלאבי ב-30 באוקטובר 1945, כפי הנראה מכדור תועה.
בעלות הברית נתנו ללאומנים האינדונזים שהחזיקו בעיר אולטימטום להיכנע, אך אלו סרבו.
ב-10 בנובמבר החל הקרב על העיר, ובו נהרגו אלפי לוחמים, ובסיומו השתלטו הבריטים וההולנדים על העיר.
תאריך זה, ה-10 בנובמבר, מצוין כיום באינדונזיהכ"יום הגיבורים" (הארי פהלוואן).
הקרב היה חלק ממאבק אינדונזי לעצמאות, בסופו הוכרה עצמאות אינדונזיה ב-1949 על ידי ההולנדים, לאחר שפיכות דמים רבה משני הצדדים.
סורבאיה, המצויה במזרח האי ג'אווה, הפכה לאחת הערים הגדולות בדרום מזרח אסיה.
אוכלוסייתה מונה כיום כ-2.87 מיליון נפש, ובאזור הכפרי שמסביבה מתגוררים כ-9.9 מיליון תושבים נוספים.
האזורים מסביב לסורבאיה כוללים את למונגן בצפון-מערב, גרסיק במערב, בנגקאלן בצפון-מזרח, סידוארג'ו בדרום, ומוג'וקרטו וג'ומבנג בדרום-מערב.
גשר סורמאדו בין סורבאיה לבין האי מאדורה נחנך ב-2009. זהו הגשר הארוך באינדונזיה.
עד בנייתו הייתה מאדורה נגישה באמצעות מעבורת מנמל סורבאיה, המכונה טנג'ונג פראק, במלאית: "כף (בליטת חוף) הכסף".
בעיר סורבאיה גורדי שחקים שהידועים בהם הם "מגדל BRI" שגובהו 220 מ', "מגדל BII" שגובהו 200 מ' ומגדל גראהא פנה, שגובהו 175 מ'.
כן מצויים בעיר מרכזי קניות וקניונים רבים, ביניהם "פלאזה טונג'ונגאן", "קניון גלאקסי", "סורבאיה פלאזה", "סופרמול פקואון אינדה" ו"רויאל פלאזה סורבאיה".
סורבאיה היא משכנה של "הארמדה המערבית", אחת משתי ה"ארמדות" המרכיבות את הצי האינדונזי.
הארמדה המזרחית עוגנת במקאסאר שבאי סולאווסי.
מורשתה הימית החזקה משתקפת במוזיאון הצוללות, שנוצר משלד של צוללת רוסית ישנה שהוסב למוזיאון והוצב במרכז העיר.
בעיר עמד בית הכנסת, אחד משניים שהיו באינדונזיה, אך הוא נהרס בשנת 2013. בית הכנסת היה ממוקם בבניין קולוניאלי ישן שהשתייך לרופא הולנדי והיה בית כנסת אורתודוקסי-ספרדי.
פעילים של תנועת חב"ד מאוסטרליה שמו להם לאחרונה למטרה לשמר את החיים היהודיים בסורבאיה, ולייבא לאינדונזיה את משנת חב"ד.
גן החיות בסורבאיה נפתח ב-1916 והיה הראשון בעולם שהצליח להביא להתרבות בשבי של אורנגאוטן.
הסמליל של גן החיות כולל תמונת דרקון קומודו.
בעיית ההצפות פוגעת במקומות רבים בעיר במהלך עונת הגשמים, ונובעת מתשתית ביוב רעועה.
אתרים מעניינים אחרים בעיר כוללים את:
המסגד הגדול של סורבאיה, שהוא המסגד הגדול ביותר במזרח ג'אווה.
מסגד צ'נג הו, המסגד הראשון באינדונזיה שנבנה בסגנון ארכיטקטוני סיני.
אנדרטת "ג'לס וואווה ג'אייה מאהה", פסל שנבנה לשמר את מורשת הצי האינדונזי.
אנדרטת הגיבורים, המצוינת בסמלה של העיר ומשמשת כאטרקציה לתיירים.
בסורבאיה 31 רבעים, המחולקים ל-163 יחידות מוניציפליות זעירות הקרויות "כפרים".
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי ג'ואנדה.
מסוף האוטובוסים המרכזי הוא פורביה.
את התחבורה בעיר משרתת תשתית יבשתית, ימית, ואווירית.
העיר משמשת כנקודת מעבר בין ג'קרטה ובאלי, כאשר נוסעים בדרך היבשה.
תיירים רבים עוברים דרך העיר בדרכם בין שתי הערים.
הנמל העיקרי בעיר הוא טנג'ונג פראק, והוא אחד הנמלים החשובים במדינה.
כיום, הוא אחד מעשרת נמלי המשא העמוסים בדרום מזרח אסיה.
הנמל האחר המשרת את העיר נקרא גרסיק, והוא נמצא בעיר בשם זה לא הרחק מסורבאיה.
תוכניות עתידיות מדברות על הפסקת השימוש בנמל טנג'ונג פראק, והפיכתו לאזור תיירות, והרחבת נמל גרסיק לצורכי מסחר.
נמל התעופה הבינלאומי ג'ואנדה הוא השני בגדלו באינדונזיה במונחים של נפח תעבורתי.
הוא משמש בעיקר לנוסעים בין מזרח ומערב אינדונזיה.
בעתיד יועברו הקווים הבינלאומיים לנמל התעופה הנבנה בלמונגן, והנמל יהפוך לנמל תעופה פנימי בלבד.
הגשר המצולם באחת התמונות הוא גשר SURAMADU .
העיר משמשת את אחד הנמלים החשובים והעמוסים במדינה.
תוצרת האזור כוללת סוכר, טבק וקפה.
בעיר פועלים מספנה גדולה ומספר בתי ספר ימיים.
כבירת המחוז סורבאיה היא גם מרכז מינהלי ומסחרי חשוב.
היא נחשבת לנקודת המסחר החשובה במזרח ג'אווה.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-2.87 מיליון תושבים וכ-9.9 מיליון במטרופולין סורבאיה, המכונה גרבאנגקרטוסוסילה.
האסלאם והנצרות הן הדתות העיקריות בסורבאיה, דתות אחרות כהינדואיזם, קונגהוצ'ו, בודהיזם וקג'וון, פועלות אף הן בעיר.
העיר היא עיר תעשייתית, ומכאן משתמע כי היא כוללת רבעי עוני רבים, אך גם כי ישנה כמות רבה של זרים הפוקדים אותה וגרים בה לתקופות ארוכות.
העיר היא משמשת גם כמרכז חינוכי חשוב, ופוקדים אותה סטודנטים מרחבי אינדונזיה.
ישנם בה נציגים לתרבות המלאית, הסינית, ההודית, הערבית והאירופית.
בנוסף לילידי האי ג'אווה, והאי מאדורה, העיר כוללת נציגות לתושבי כל האיים האחרים של אינדונזיה.
רוב התושבים מדברים בדיאלקט של שפת ג'אווה הנקרא "סורובויאן".
העיר העתיקה בסורבאיה התרחבה עם הזמן, והאוכלוסייה גדלה בשיעור של 1.2% מדי שנה.
בשנים האחרונות אנשים עברו ממרכז העיר הצפופה לפרברים הנחשבים כמרווחים, עשירים ובטוחים יותר.
קבוצת הכדורגל המקומית, פרסבאיה סורבאיה פועלת מאצטדיון "גלורה 10" בעיר.
בשנים האחרונות שיחקה הקבוצה לסירוגין בליגה האינדונזית הראשונה והשנייה.
בסורבאיה מספר אוניברסיטאות ומוסדות לימוד גבוהים טכניים ודתיים.
אחד מהם הוא אוניברסיטת איירלנגגה שהיא האוניברסיטה הוותיקה והגדולה ביותר במזרח ג'אווה, ונוסדה ב-1948. האוניברסיטה מפעילה בית ספר נחשב לרפואה ומחלקה מעולה לפסיכולוגיה.
המוסד הטכנולוגי "העשירי בנובמבר" (Institut Teknologi Sepuluh Nopember) הוא מוסד חשוב לחינוך טכנולוגי בעיר, וידוע בזכות הפקולטאות לרובוטיקה, הנדסת מכונות והנדסה ימית.
בסורבאיה פועלת גם האקדמיה הימית של צבא אינדונזיה.
סורבאיה מקיימת קשרי "ערים תאומות" עם הערים הבאות:
סורג, או קיר מחיצה , באדריכלות כנסייתית, הוא מערכת הלוחות והחיץ הממוקמת בכנסייה בין הספינה לבין אזור בית המקהלה של הכנסייה שבו נערכו הטקסים הנוצריים ושבו היה ממוקם המזבח של הכנסייה.
סורג זה היה נפוץ בכנסיית במערב אירופה החל מימי הביניים, והיה עשוי עץ, ברזל או אבן.
מרבית הסורגים בכנסיות הקתוליות הוסרו בתקופת הקונטרה-רפורמציה מאחר שההפרדה החזותית בין העם לבין המזבח והטקסים עמדה בניגוד להחלטות ועידת טרנט, מאידך, סורגים אלה שרדו בכנסיות אנגליקניות, ולותרניות בנות התקופה.
הסורג התפתח במקביל לאיקונוסטאזיס שבכנסייה המזרחית.
המונח "rood" מקורו במילה הסקסונית שמשמעה צלב.
הסורג נקרא בשם זה מאחר שבראשיתו הייתה במרכזו דמותו של ישו הצלוב, ומשני צדדיו נהגו להציב את פסליהם של מרים, אם ישו ויוחנן השליח (בדומה לאיקונוסטאזיס בכנסייה המזרחית, כאשר יוחנן תופס את מקומו של יוחנן המטביל והצליבה את מקום ישו פנטוקראטור).
בכנסיות קהילתיות, חלקים מהסורג כוסו טיח, ואילו בכנסיות מרכזיות (קתדרלות) עוטר הסורג בתגליפי עץ דמויי תחרה.
שמות הסורג בשפות האירופאיות השונות (כגון pulpitum, Lettner, jubé ו-doksaal - "דוכן תפילה") מרמזים על כך שמקורו של הסורג בארצות אלה בפלטפורמה ממנה קרא הבישוף את כתבי הקודש.
בכנסייה האנגליקנית שימש הסורג כבסיס לנרות שהוצבו בראשו והאירו את הכנסייה, ובמרבית הכנסיות באנגליה, ויילס וסקוטלנד, לא כלל הסורג דוכן הקראה עבור הבישוף.
במהלך ימי הביניים לא היה קיים סורג במרבית הכנסיות במערב אירופה (בניגוד לכנסיות המזרחיות), ואולם בעקבות דוקטרינת הטרנסובסטנציאציה שנקבעה בשנת 1215 בוועידת הלאטרן הרביעית, הוחלט שקיים צורך להגן על לחם הקודש מפני שימוש בלתי הולם, והחל הצורך בהקמת סורג קבוע בכנסיות.
עד אותה עת הייתה הספינה בכנסיות פתוחה לקהל, ושימשה לצרכים חילוניים שונים.
תושבי העיר נהגו לסחור בספינה, ולישון בה, ונדרשה הפרדה בינה לבין האזור המקודש.
במערב אירופה, בעקבות הרפורמציה הוחלט בוועידת טרנט (1545–1563) כי במסגרת הקונטרה-רפורמציה יש להנגיש את הטקסים הדתיים להמונים, והוחלט על הסרת הסורגים על מנת לאפשר לצופים בטקס לראותו, ולא רק לשמוע אותו, וכבר בשנת 1565 הורה קוזימו דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה על הסרת הסורג בכנסיות בזיליקת סנטה קרוצ'ה וסנטה מריה נובלה.
ובכנסיית ג'זו שנבנתה בשנת 1584 ברומא לא הוקם סורג.
במהרה הוסרו כל הסורגים בכנסיות הקתוליות שבמערב אירופה, למעט מספר חריגים כגון קתדרלת טולדו.
במהלך הרפורמציה באנגליה נהרסו מרבית הסורגים במטרה להשמיד את התבליטים והתגליפים שעליהם, והסורגים כוסו טיח על מנת למחוק את הציורים שעליהם.
כיום אין בבריטניה סורגים מקוריים מימי הבינים, בעקבות צו שהוציא המלך אדוארד השישי בשנת 1547, אף שחלק מהסורגים הושבו בתקופת שלטונה של מרי הראשונה, ומרביתם של אלה הוסרו שוב בתקופת אליזבת הראשונה.
הכנסייה האנגליקנית המשיכה להשתמש במקהלה בטקסיה, ולכן נותרה הפרדה בין אזור המקהלה לספינה.
בכנסיות האנגליקניות שנבנו לאחר הרפורמציה באנגליה נבנו סורגים בלא סממנים דתיים (בלא הצלבים ופסלי הקדושים), והחל מהמאה ה-17 התפתח הנוהג לשים עם הסורגים את סמל הממלכה המאוחדת.
החל מהמאה ה-19 החל מחדש הנוהג להתקין סורגים בכנסיות הקתוליות שבאנגליה, ובמקביל החל שחזורם של הסורגים מימי הביניים (כאשר לא הוצבו בהם פסלי קדושים וסצנת הצליבה, אלא הצלב בלבד).
הסורג הפריד בין האזור המקודש, בו נערכו הטקסים הדתיים על ידי כוהני הדת והנזירים, לבין הספינה בה נכחו פשוטי העם.
חלק מהסורגים מנעו כל צפייה בטקס, אולם היו סורגים בהם היו חרכי צפייה דרכם יכלו לראות את הטקס, או סורגים נמוכים אשר אפשרו לצופים לראות את החפצים שהכומר הגביה במהלך הטקס (כגון גביע היין, הצלב ולחם הקודש).
בכנסייה האנגליקנית עצמה החל שימוש בסורג כחלק מהטקס, והוא כוסה בפרוכת בימים מסוים של השנה וזו הוסרה בטקס דתי.
אוניברסיטת פריז , הידועה בכינויה סורבון (Sorbonne או La Sorbonne), הייתה אוניברסיטה בפריז שבצרפת אשר פעלה בין השנים 1150–1793 ו־1806–1970. מקור כינויה של האוניברסיטה במכללת הסורבון - ה"קולֶז' דה סורבון" (Collège de Sorbonne) שנוסדה ב־1257 על ידי רובר דה סורבון (אנ') (Robert de Sorbon).
זוהי אחת האוניברסיטאות הידועות ביותר בעולם, ורבים מזוכי פרסי נובל נמנים עם בוגריה.
האוניברסיטה הייתה חברה בליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר ובגילדת האוניברסיטאות האירופאיות עתירות המחקר.
בעקבות מאורעות מאי 1968 בוצעה רפורמה באוניברסיטה והחל מ־1 בינואר 1971 פוצלה האוניברסיטה ל־13 אוניברסיטאות נפרדות, שבהן למדו בשנת 2010 כ־336,000 סטודנטים.
בדומה לאוניברסיטאות אחרות שקמו בימי הביניים (כגון אוניברסיטת בולוניה, אוניברסיטת סלמנקה ואוניברסיטת אוקספורד), לא נוסדה הסורבון מכוח חוק מדינה או מכוח צו מלכותי.
האוניברסיטה התפתחה סביב קתדרלת נוטרדאם כגילדה בדומה לגילדות אומנים או גילדות סוחרים בפריז של אותה תקופה.
המילה "אוניברסיטס" הייתה מילה נרדפת ל"גילדה" והסורבון נקראה: "גילדת המורים והמלומדים" (Universitas magistrorum et scholarium).
אוניברסיטת פריז ואוניברסיטת בולוניה הפכו למודל חיקוי לאוניברסיטאות שקמו לאחר מכן.
באוניברסיטה היו ארבע פקולטות: אמנות, רפואה, משפטים ותאולוגיה.
אמנם חשיבותה של הפקולטה לאמנות הייתה פחותה ביחס לפקולטות האחרות, אולם רק בוגרי הפקולטה לאומנות יכלו להתקבל לפקולטות האחרות.
הסטודנטים היו מחולקים לארבע "אומות" - על פי מוצאם - צרפת, נורמנדי, פיקארד ואנגליה (שמאוחר יותר נקראה "אלמניה", היינו גרמניה, וקיבלה תלמידים מכל ארצות סקנדינביה ומזרח אירופה).
הקולז' דה סורבון (מכללת הסורבון) נוסדה בשנת 1257 על ידי רובר דה סורבון, הכומר המוודה של המלך לואי התשיעי, והיא קרויה על שמו.
בעת הקמתה למדו בה 20 סטודנטים לתאולוגיה.
שמה של האוניברסיטה הלך לפניה בכל אירופה, וכבר במאה ה־13 למדו בה כ־20,000 תלמידים שהתגוררו בפריז והפכו אותה למרכז הידע של אירופה באותה תקופה.
הסורבון הפכה למוסד התאולוגי העיקרי של צרפת, ובוגריה נקראו לפתור שאלות תאולוגיות שהטרידו את ראשי הכנסייה.
בין השנים 1622–1626 שיפץ הקרדינל רישלייה את בנייני הסורבון, ולאחר מותו בשנת 1642, הוא נקבר בקפלה של הסורבון (שנבנתה לכבודו בשנת 1637).
בשל היחסים הקרובים בין חברי הפקולטה של הסורבון לכנסייה, נסגרה האוניברסיטה במהלך המהפכה הצרפתית.
המוסד נפתח מחדש על ידי נפוליאון בשנת 1808 על מנת שישמש אוניברסיטה של העיר פריז.
בסוף המאה ה־19 הפכה הסורבון למוסד חילוני.
בנוסף לקולז' דה סורבון היו מספר "קולז'ה" (Collegia) – מכללות ששימשו מקום מגורים לסטודנטים.
החלוקה בין המכללות הייתה לפי מוצאם של הסטודנטים.
הגדולה מבין המכללות הייתה המכללה הדנית (Collegium Danicum או Danicum) שנוסדה ב־1257. שלוש מכללות שוודיות (Collegium Upsaliense, Collegium Scarense ו־Collegium Lincopense) נוסדו במאה ה־13 ונקראו על שם ערים עתיקות בשוודיה – אופסלה, סקרה ולינשפינג.
המכללה של נווארה הוקמה ב־1305 ונסגרה בתקופת המהפכה הצרפתית.
המכללה הגרמנית (Collegium Alemanicum) הוקמה לפני שנת 1345, והמכללה הסקוטית (Collegium Scoticum) נוסדה בשנת 1325.
המכללה הלומברדית (Collegium Lombardicum) נוסדה כמה שנים לאחר המכללה הסקוטית, ומכללת קונסטנטינופול (Collegium Constantinopolitanum) נוסדה במאה ה־13 כדי לשכן סטודנטים שמוצאם בכנסיות המזרחיות ועל מנת לעודד את הקשרים בין הכנסייה הנוצרית–אורתודוקסית המזרחית לכנסייה הקתולית; מאוחר יותר שינתה מכללה זו את שמה ל־"Collège de la Marche-Winville".
בשנת 1968 הייתה הסורבון מרכזה של מהפכה תרבותית שנודעה כ"מהפכת הסטודנטים".
בעקבות מהפכה זו נסגרה האוניברסיטה.
הממשלה הצרפתית, והנשיא פומפידו בראשה, הקימו את אוניברסיטת פריז VIII ביער ונסן כפתרון לשאיפת הסטודנטים ליחס אישי ולקשר חם בינם ובין המרצים.
קמפוס זה נהרס כעבור כאחת עשרה שנים והועבר לפרוור סן-דני.
הפעם השלישית בה נסגרה האוניברסיטה הייתה ב־2006, לאחר הפגנות סטודנטים נגד חוקי העבודה החדשים בצרפת, שבמהלכן השחיתו סטודנטים את רכוש האוניברסיטה, ניפצו חלונות והשחיתו פריטים היסטוריים בני מאות שנים.
לאחר חלוקת האוניברסיטה לשלוש עשרה אוניברסיטאות נפרדות הפך הקמפוס הוותיק של האוניברסיטה, שנמצא ברובע הלטיני, הרובע החמישי של פריז, למשכן הרקטור של כל האוניברסיטאות.
שלוש עשרה האוניברסיטאות אשר הרכיבו בעבר את אוניברסיטת פריז הן:
אוניברסיטת פריז V: רנה דקארט
אוניברסיטת פריז VI: פייר ומארי קירי
אוניברסיטת פריז VII: דני דידרו
אוניברסיטת פריז VIII: המרכז האוניברסיטאי הנסיוני ונסן-סן-דני
אוניברסיטה פארי דופן (בעבר נקראה אוניברסיטת פריז IX)
אוניברסיטת פריז XI: פארי-סוד (פריז דרום)
אוניברסיטת פריז XII: פארי-ואל דה מארן
אוניברסיטת פריז XIII: פארי-נור (פריז צפון)
סורג' היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת New Mutants Vol.2 #8 מינואר 2004, ונוצרה על ידי צמד הכותבים נונזיו דה פיליפיס וכריסטינה ויר והמאייר קארון גראנט.
סורג' היא האלטר אגו של נוריקו "נורי" אשידה, מוטאנטית ילידת יפן אשר יכולה ליצור חשמל ולתפעל אותו.
נוריקו ברחה מהבית כשהתגלו כוחותיה, והגיעה לארצות הברית, שם הסתובבה כחסרת בית ברחובות ניו יורק.
היא הופיעה בשערי מכון אקסבייר כארבע שנים לאחר מכן, אך נדחתה על ידי הליון בשל היותה חסרת בית.
אליקסיר אסף את שאר חברי קבוצת אקס-מן החדשים כדי למצוא את נוריקו ולמנוע ממנה להסתבך בצרות, והם גרמו בטעות לאובדן שליטה בכוחותיה שהוביל להתמוטטותה.
חברי הקבוצה הביאו אותה לאחוזת אקס, שם חיה עיצב עבורה זוג כפפות מיוחדות המעניקות לה שליטה בכוחותיה המתפרצים.
היא הצטרפה ליחידת המוטאנטים החדשים של דניאל מונסטאר, ובהמשך הנהיגה את האקס-מן החדשים והצטרפה לקבוצת האקס-מן.
סורגוטנפטגז היא חברת הגז והנפט מהגדולות ברוסיה, לפי דירוג פורבס – החמישית בגודלה ברוסיה (2013).
החברה הוקמה בשנת 1993 על ידי הוצאתם מתאגיד ממשלתי של מספר גופים שעסקו בקידוחי נפט וגז, מפעל בית זיקוק בסביבת סנקט פטרבורג ורשת למכירת מוצרי נפט וגז.
תוך זמן קצר החברה הופרטה, אך עד היום מבנה הבעלות אינו ברור.
משערים שהשליטה בחברה בידי מנהליה.
המנכ"ל ולדימיר בוגדנוב מכהן בתפקיד זה משנת 1993; כבר בשנת 1984 הוא היה בראש תעשיית הנפט באזור סורגוט.
בשנת 2004 קיבלה החברה רישיון להפקת נפט משדה נפט שהיה קודם לכך בבעלות יוקוס.
בשנת 2009 רכשה החברה 21 אחוז מחברת אנרגיה הונגרית, אך בעקבות התנגדות ממשלת הונגריה למהלך, בשנת 2011 נאלצה החברה למכור את מניותיה לממשלת הונגריה.
בשנת 2012 קיבלה החברה זיכיון לפיתוח אזור חדש לקידוחי נפט, תוך התמודדות מול רוסנפט וגזפרום.
תפוקת הנפט של החברה די יציבה, ונמצאת ברמה של כ-60 מיליון טון בשנה, מהם כ-10 מיליון טון משדה הנפט "פיודורובסקי".
בבעלות החברה נמצאים 24 אחוז ממניותיה של "חברת מדיה לאומית".
אלכסיי נבלני, שהוא בעל מניות מיעוט בחברה, ציין בהודעות לתקשורות שחלק משמעותי מתפוקת הנפט של החברה נמכר דרך חברה שבבעלות חברו הקרוב של ולדימיר פוטין.
ניסיונותיו לקבל הסברים על הנושא ממנהלי החברה לא זכו לכל מענה.
סורביטול (או glucitol) הוא סוכר כוהלי המשמש כממתיק מלאכותי בעל מטבוליזם איטי במיוחד בגוף האדם.
סורביטול הוא חלק מקבוצת הסוכרים הכוהליים (ה-polyols), שהם סוכרים טבעיים.
הממתיק סורביטול קיים באבוקדו, באצות אדומות, בפירות יער, ובפירות שונים כגון תפוחים, אגסים, שזיפים ודובדבנים.
בזכות המאפיינים שלו, נמצא בשימוש נרחב בתעשיית המזון בתור ממתיק.
היתרון המשמעותי בשימוש בסורביטול כממתיק הוא שחיידקים הגורמים לעששת אינם מסוגלים להשתמש בו לחילוף החומרים.
בזכות התכונה של שמירה על מים הוא משמש למניעת התייבשות של מזון חשוף לאוויר.
הממתיק חסר תופעות לוואי בכללות, אך לעיתים יכול לגרום לשלשול.
השימוש בו, עם זאת, אינו מומלץ לילדים מתחת לגיל שנה.
סורביטול נספג בגוף לאט ומומר בגוף בעיקר לפרוקטוז ולגליקוגן ולא לגלוקוז שמצריך התערבות של אינסולין, ולכן סורביטול יכול להיות רכיב בתזונה של חולי סוכרת.
עוצמת המתיקות של סורביטול היא כ-60% מעוצמת המתיקות של סוכר והערך הקלורי שלו נמוך מזה של סוכר (2.4 קק"ל/g).
סורבייבר היא להקת רוק אמריקאית שהוקמה בשיקגו בשנת 1978 על ידי הגיטריסט והכותב ג'ים פטריק.
הלהקה הגיעה להצלחה רבה בשנות ה-80 וסינגלים רבים שלה כיכבו ברשימת המצעדים, בעיקר בארצות הברית.
הלהקה ידועה בעיקר בזכות הלהיט "Eye of the Tiger" שיצא בשנת 1982 והיה לשיר הנושא של הסרט "רוקי 3".
השיר היה בראש מצעד הפזמונים במשך 6 שבועות.
הצלחת הלהקה החלה לדעוך בשנת 1988 לאחר יציאת האלבום "Too Hot To Sleep" ובעקבות כך הלהקה התפרקה.
לאחר פירוק הלהקה, המשיך הסולן ג'ימי ג'יימיסון להשתמש בשם הלהקה בסיבובי הופעות מבלי שקיבל רשות מיתר חברי הלהקה.
בשנת 2000 חזר לשתף פעולה עם הגיטריסט פרנקי סאליבן.
הלהקה התאחדה בשנת 2006 לאלבום נוסף בשם "Reach" אך ג'יימיסון עזב את הלהקה שנית.
הלהקה מצאה סולן חלופי שאיתו הופיעה עד שנת 2011, שנה בה חזר ג'יימיסון לסיבובי הופעות עם הלהקה.
בשנת 2013 יצאה הלהקה בסיבוב הופעות עם יתר חברי הלהקה המקורית כולל 2 הסולנים המובילים של הלהקה, דייב ביקלר וג'ימי ג'יימיסון .
ב-1 בספטמבר 2014 מת ג'יימיסון בביתו בממפיס.
בשנת 2015 צירפה הלהקה סולן נוסף בנוסף לדייב ביקלר, קמרון ברטון בן ה-21. הם המשיכו להופיע במשותף עד שבמרץ 2016 פיטרה הלהקה את הסולן דייב ביקלר והלהקה המשיכה להופיע עם הסולן ברטון בלבד.
סוּרדא הוא כפר פלסטיני בנפת רמאללה ואל-בירה, הנמצא 6 ק"מ צפונית-מזרחית לרמאללה, כקילומטר דרומית מערבית לג'לזון, בגובה של כ-800 מטר מעל פני הים.
מזרחית לכפר נבנה היישוב בית אל.
זאב וילנאי מביא סברה שהכפר סורדא משמר את השם "צרדה", המוזכרת כעיר הולדתו של ירבעם בן נבט, "אפרתי, מן הצרדה () ותקופות מאוחרות יותר, נזכרו: "רבי יוסי בן יועזר איש צרדה" ().
תושבי הכפר טוענים שמקור המלה "סורדא" הוא סורי קדום ומשמעות המלה היא: פחד, ובידוד.
בכפר ובסביבתו נמצאו שברי חרס מהתקופה הביזנטית והממלוכית.
על פי סקר הכפרים שערכה ממשלת המנדט בשנת 1945, שטח הכפר היה 3,726 דונם, שמתוכם הכפר היה בנוי על 20 דונם, לחקלאות שימשו 2,246 דונם ויתר ה-1,460 דונם היו אדמות בּוּר.
לאחר הסכמי אוסלו בשנת 1995, הוגדרו 95.4% מאדמות הכפר הוגדרו כשטח B, ויתר ה-4.6% הנותרים הוגדרו כשטח C.
סורדא בנויה על מספר גבעות שמראשן נשקף נוף.
קרבת הכפר לאל-בירה ורמאללה, הפכה אותו למקום מגורים מבוקש ולכן נבנו בו מספר פרויקטים למגורים ובהם שכונה לדיפלומטים ונציגי ארגונים בינלאומיים ושכונה לבכירי הרשות הפלסטינית.
כמו כן נבנה במקום אתר הנופש "אקווה ויוה", הכולל גם ברכת שחייה חצי אולימפית.
בחלק הדרום מערבי של הכפר, נבנה ארמון האירוח של נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן.
סורדא חוברה ב־1974 לרשת המים של מזרח ירושלים וב־1979 לרשת החשמל של חברת החשמל המזרח-ירושלמית.
הכפר אינו מחובר לרשת ביוב, והתושבים מפנים שפכים לבורות ספיגה.
סורבאוקונכה הוא ענף של חלזונות הכולל את מרבית החלזונות הימיים שמאופיינים בזימים ומכסה קונכייה (אופרקולום), וכן מספר קטן של חלזונות מים מתוקים וחלזונות יבשה.
פירוש השם הוא "קונכייה ספוגה".
ענף זה נטבע ב-1997 אך טרם נכנס לשימוש נרחב, בין השאר בגלל היותו רחב מידי: הוא כולל את הרוב הגדול של המינים בטקסון האב Caenogastropoda
("חלזונות עילאיים"), ולכן הוצע לבטלו ולהפכו לסינונים ל-Caenogastropoda.
סורדס (שם מדעי: Sordes; משמעות השם מלטינית: "לכלוך" או "זוהמה") הוא סוג זוחל מעופף מסדרת הפטרוזאורים אשר חי ביורה העליון לפני 155.7 מיליון שנה.
במראהו פטרוזאור זה דמה מעט לרמפורינקוס והיה מקורב אליו.
הוא קיבל את שמו עקב הפולקלור המקומי שהתייחס אליו כאל שד או רוח רעה.
הסורדס היה מהקטנים שבמיני הפטרוזאורים מעולם, עם מוטת כנפיים באורך 0.63 מטרים ורגליים קטנות.
היה לו זנב ארוך, כמעט חצי מאורכו וכנפיים קטנות יחסית.
היה לו צוואר קצר, גולגולת ארוכה באורך 8 ס"מ ולסת ארוכה עם שיניים קדמיות חדות שפנו החוצה והותאמו לאחיזה ותפיסה של טרף, כמו חסרי חוליות, דגים או דו-חיים.
מאחוריהם היו שיניים עדינות בהרבה שאולי שחקו ומחצו את הטרף הלכוד.
עקב דגימות דמויי-שיער על גופו ייתכן שהיה בעל דם חם.
פטרוזאור זה נחשב לפרימיטיבי ביחס למיני הפטרודקטיליים המפותחים יותר שהיו בעלי זנב קצר וגוף מגודל שיכל לדאות בקלות.
היצור הקדום עופף ברחבי קזאחסטאן של ימינו וצד בביצות יצורים קטנים.
אגם סרווקסוואה או אגם סורבגסבטן או (בפארואזית: Sørvágsvatn; הגייה: סרווקסוואה) או אגם לייטסבטן או אגם לייטסואטן (Leitisvatn) הוא האגם הגדול ביותר באיי פארו.
האגם, ששטחו 3.4 קמ"ר ממוקם באי ואוגר בין העיירות סורבאגור ו-ואגאר, בסמוך לנמל התעופה ואוגר.
שטח אגן הניקוז של האגם הוא 35.2 קמ"ר, עומקו הממוצע 27.5 מטרים, ועומקו המקסימלי 59 מטרים.
פני האגם נמצאים בגובה של 32 מטרים מעל פני הים.
תושבי העיירה סורבאגור, שממערב לאגם, מעדיפים לקרוא לאגם סורבגסבטן (נהגה: סרווקסוואה- שמשמעו "האגם הסמוך לסורבאגור").
תושבי העיירות מיד'ואגור ו-סאנדבאגור שממזרח לאגם מעדיפים לקרוא לאגם לייטסבטן (שמשמעו - האגם ליד "לייטי" - שמו של האזור).
בשל המחלוקת לעיל, תושבי האזור קוראים לאגם "ואטניו" Vatnið ("האגם").
האגם ממוקם קרוב מאוד לחוף הים, אך בגובה של מספר עשרות מטרים מעל פני הים, כאשר צוקים מפרידים בין השטח שסביב האגם ובין הים.
האגם מתנקז דרך פרצה בצוק, ממנה נופל מפל בוסדאלאפוסור אל תוך הים.
בשל הסמיכות של האגם לים ובשל גובה הצוקים, מנקודות מבט מסוימות נוצרת אשליה אופטית שבה נדמה שהאגם מצוי בגובה של מאות מטרים מעל פני הים, אף שהוא נמוך הרבה יותר; מזווית הסתכלות אחרת נראה כאילו האגם הוא בגובה פני הים.
בסמוך לאגם מתנשא לגובה 116 מטר סלע עצום בשם Geituskoradrangur.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הצבא הבריטי בנה שדה תעופה מערבית לאגם - מיקום זה היה המיקום השטוח היחיד באיים שאפשר הקמת משטח נחיתה, בשל חשיבותם האסטרטגית של האיים.
הצבא גם בנה תחנה לאפשר נחיתת מטוסים ימיים על האגם.
המטוסים הראשונים שנחתו על האגם היו מטוסים מסוג קטלינה של פיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי, בשנת 1941.
האגם נודע ביופיו ברחבי העולם, ובשל כך הוא אתר תיירות פופולרי.
ניתן לדוג באגם דגי טרוטה חומה.
סורגלמטוש (בהונגרית: Szorgalmatos) הוא כפר בנפת טיסוושווארי, במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר הוקם בשנת 2002 לאחר שנפרד מהעיר טיסוושווארי.
במהלך מפקד האוכלוסין בשנת 2011 הצהירו 72.8 אחוזים מהאוכלוסייה שהם הונגרים וחצי אחוז הצהירו כי הם אוקראינים (27.2% לא הצהירו), החלוקה הדתית הייתה: רומים קתולים 8.3%, רפורמים 26%, יוונים קתולים 2.4%, לותרנים 0.4%, לא דתיים 24.3% (37.3% לא השיבו)
סורה (בדנית: Sorø) היא עיירה המשמשת כבירת מחוז שלן באי שלן שבדנמרק.
העיירה נוסדה בשנת 1161 על ידי הבישוף אבסלון , הידוע כמי שבנה לראשונה בשטחה של קופנהגן, בירת דנמרק.
אבסלון, שנפטר בעיירה ב־1201, ומרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק, שנפטרה ב־28 באוקטובר 1412, נקברו במנזר סורה.
הסרקופג של המלכה הועבר לאחר מכן לקתדרלת רוסקילה, בה קבורים רבים מהמשפחה המלכותית הדנית.
סורה ממוקמת בין שלושה אגמים קטנים (שאחד מהם קרוי על שמה) במרכז־מערב האי שלן, כ־10 קילומטרים מצפון־מזרח לעיר סליילסה וכ־65 קילומטרים מדרום־מערב לקופנהגן.
הגובה הממוצע שלה הוא 43 מטרים מעל פני הים.
בעיירה ממוקם אתר מחנאות ומספר אכסניות ובתי מלון.
כמו כן, בעיירה מצוי אזור תעשייה קטן, אך רוב תושבי העיירה הם יוממים המועסקים בקופנהגן ובפרווריה.
העיירה ממוקמת בקרבת כבישים ראשיים, בין השאר על ציר אסביירג–אודנסה–קופנהגן.
ביציאה הדרומית של העיירה ממוקמת תחנת רכבת.
בנג'מין סורבה ויליאם תומאס הוא כדורגלן ולשי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת סטוק סיטי ובנבחרת ויילס.
תומאס גדל במחלקות הנוער של וסטהאם יונייטד ובורהאם יונייטד.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בבורהאם יונייטד וצ'שהנט מהליגות הנמוכות באנגליה.
ב-13 בינואר 2021 חתם תומאס על חוזה לשלוש עונות וחצי בהאדרספילד טאון מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-13 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2–3 לוויקומב וונדררס במסגרת המחזור ה-29 בליגה לעונת .
ב-23 בינואר 2023 הושאל תומאס לבלקברן רוברס.
ב-30 ביולי 2024 הושאל תומאס אל נאנט.
ב-29 בספטמבר 2024 כבש שער בכורה במועדון, בתיקו 2-2 נגד סנט אטיין.
ב-8 באוקטובר 2021 ערך תומאס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ויילס, בתיקו 2-2 נגד נבחרת צ'כיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
סורה (במקור: Sora) הוא מודל טקסט לווידאו של חברת מחקר הבינה מלאכותית OpenAI.
מודל זה משתמש בטכנולוגיית בינה מלאכותית כדי ליצור סרטונים על סמך הנחיות טקסטואליות תיאוריות, וכן להרחיב סרטונים קיימים קדימה או אחורה בזמן.
המודל זמין למנויי ChatGPT Plus מדצמבר 2024.
הצוות שפיתח את סורה קרא לו על שם המילה שמיים ביפנית, כדי לסמן את "הפוטנציאל היצירתי הבלתי מוגבל" שלו.
ב-15 בפברואר 2024 הציגה OpenAI לראשונה את סורה, על ידי פרסום קטעים מרובים של סרטונים בהפרדה גבוהה שיצרה, כולל רכב שטח שנסע בכביש הררי, אנימציה של מפלצת ליד נר, שני אנשים עוברים דרך טוקיו בשלג, וצילומים היסטוריים מזויפים של הבהלה לזהב בקליפורניה.
החברה פרסמה שהמודל מסוגל כרגע ליצור סרטונים באורך של עד דקה אחת.
לאחר מכן שיתפה החברה דוח טכני בסיסי, שהציג את השיטות המשמשות לאימון המודל.
גם מנכ"ל OpenAI, סם אלטמן, פרסם סדרה של ציוצים, בהם ביקש ממשתמשי טוויטר להעלות לו רעיונות לסרטונים אותם יצר דרך סורה.
OpenAI הצהירה כי היא מתכננת להפוך את סורה לזמינה לציבור, אך זה לא יהיה בקרוב; לא צוין מתי.
החברה סיפקה גישה מוגבלת ל"צוות אדום" קטן, כולל מומחים במידע מוטעה והטיה, כדי לבצע בדיקות במודל.
החברה גם שיתפה את סורה עם קבוצה קטנה של אנשי מקצוע יצירתיים, כולל יוצרי וידאו ואמנים, כדי לבקש משוב על התועלת שלה בתחומים שונים.
OpenAI אימנה את המודל באמצעות סרטונים הזמינים לציבור וכן סרטונים המוגנים בזכויות יוצרים המורשים למטרה זו, אך לא חשפה את מספר הסרטונים או המקור המדויק של הסרטונים.
עם שחרור ההצהרה בדבר סורה, OpenAI הכירה בכמה מהחסרונות של סורה, כולל הבנת הסיבתיות והבדלה בין שמאל לימין.
OpenAI גם הצהירה כי, בהתאם לנוהלי הבטיחות הקיימים של החברה, OpenAI תגביל את סורה ולא תאפשר יצירת סרטונים בעלי אופי מיני, אלימות, שינאה או אנשים מפורסמים, כמו גם תוכן הכולל קניין רוחני קיים.
וויל דאגלס הייבן מ-"MIT Technology Review" כינה את סרטוני ההדגמה "מרשימים", אך ציין שהם בוודאי נבחרו מתוך סרטונים רבים שיוצרו וייתכן כי הם אינם מייצגים את התוצרים של סורה.
במגזין Wired, כתב סטיבן לוי כי יש לכלי פוטנציאל להפוך ל"תאונת רכבת של טעויות" וסבר שקטעי התצוגה המקדימה שלו היו "מרשימים" אך "לא מושלמים".
לוי הוסיף, ש"יעבור זמן רב מאוד, אם בכלל, עד שטקסט לווידאו יאיים על יצירת סרטים בפועל".
היכולות שהודגמו על ידי סורה מעוררים בקרב מומחים חשש מפני שימוש לרעה בכלים מסוג זה ליצירת סרטונים המכילים פייק ניוז, דיסאינפורמציה, זיופים והטעיות זדוניות, שהצופה התמים עלול להחשיב כסרטונים אותנטיים.
קיימים מספר יישומים מתחרים בעלי יכולת ליצירת סרטון וידאו על סמך הנחיות טקסטואליות.
ביניהם: לומייר של גוגל (שרוב הפיתוח שלו נעשה בישראל) Pika AI, Kaiber, Runway, ו-Leonardo.
בפברואר 2024 הודיעה חברת לייטריקס הישראלית על השקה צפויה של LTX Studio, תכנה בעלת יכולות יצירת וידאו מטקסט.
סוֹרוֹפּטימיסט (Soroptimist) הוא ארגון נשים בינלאומי התנדבותי של בעלות מקצוע ונשות עסקים המשמש כמשקיף באו"ם, ומייעץ לאונסק"ו, המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות, וליוניצף.
מטרותיו העיקריות של הארגון הם קידום מעמד האישה בעולם ומאבק למען זכויות אדם.
הארגון הוקם ב-1921 בארצות הברית, באוקלנד שבקליפורניה, ומועדונים שונים שלו התפרשו במהרה ברחבי צפון אמריקה ובאירופה.
נכון לשנת 2018, רשומות בארגון 75,000 חברות ב-1,300 מועדונים ב-122 מדינות ברחבי העולם.
המועדונים השונים מאורגנים ב-4 פדרציות שונות תחת ארגון גג אחד שמרכזו בקיימברידג' שבבריטניה.
בישראל קיימים 17 מועדונים של הארגון אשר שייכים לפדרציה האירופית.
הארגון הוקם בארץ על ידי פרופסור רחל שלון בחיפה.
השם Soroptimist נטבע מהמילים בלטינית Soror שמשמעותה "אחות", ו-Optima שמשמעותה "הטוב ביותר", וביחד "הדבר הטוב ביותר לנשים".
הארגון נוסד ב-1921 באוקלנד שבקליפורניה, על ידי ויולט ריצ'רדסון, נשיאת הארגון הראשונה, וכ-80 נשות עסקים מאזור אוקלנד.
חברות הארגון נפגשו מדי שבוע לדיונים והרצאות.
ראשית דרכו של הארגון כארגון אקטיביסטי החלה עם המיזם הראשון אליו הצטרף הארגון - מיזם להצלת עצי סקווים בקליפורניה.
במקביל, החלו לקום מועדוני סורופטימיסט נוספים במדינות נוספות בארצות הברית ובאירופה, כאשר השלוחה הראשונה מחוץ לארצות הברית קמה בבריטניה.
בשנים הראשונות המועדונים לא קיימו בהכרח תקשורת זה עם זה, ופעמים רבות בסניפים השונים של המועדון לא ידעו על כל הסניפים הקיימים שקמו.
בשנת 1924 ייסדה סוזאן נול את הסורופטימיסט הבינלאומי של פריז, מועדון סורופטימיסטים שהפך בהדרגה למועדון המרכזי באירופה, כשמתחתיו מעין פדרציה של המועדונים השונים מרחבי אירופה, שכעת שיתפו פעולה ביניהם באופן הדוק יותר.
בארצות הברית המשיך הארגון להתפשט בשני צידי החוף והגיע בשנת 1926 ל-15 מועדונים.
בשנת 1928 היו לארגון שלוש 'פדרציות' שכאלו - שתיים אמריקאיות ואחת אירופאית, ושלושתן אוחדו לארגון בינלאומי המקיים תקשורת סדירה בין הפדרציות השונות.
בשנות ה-30 המשיך הארגון להתפתח, ונוצרו פדרציות שונות באי הבריטי, ששמו דגש על הכשרה מקצועית לנשים וילדים.