tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קצר-השיער התפתח בסוף המאה ה-19 כשהתחילו לקיים תערוכות חתולים.
הוא נוצר על ידי גידול בררני של חתולי הרחוב הטובים ביותר.
עם התפתחות גזעי חתולים חדשים, ההתעניינות בקצר-השיער הבריטי פחתה, ובזמן מלחמת העולם השנייה הגזע היה בסכנת הכחדה.
ההתעניינות המחודשת בגזע לאחר המלחמה עודדה מגדלים בריטיים לבצע שיפורים, וכך על ידי זיווגים עם חתולים פרסיים, הגזע קיבל את מראהו העגול והחסון, המוכר כיום.
בשנת 1980 לאחר דיונים רבים החליטה אגודת החתולים הגדולה באמריקה להכיר בקצר-השיער הבריטי.
כיום ישנם הבדלים בהגדרות הגזע בין אנגליה לארצות הברית.
אין בעיות גנטיות נפוצות אופייניות לגזע זה.
משקל הנקבה ינוע בדרך כלל בין 3 ל-5.5 קילו ומשקל הזכר בין 4 ל-7.5. החתולים אינם פעילים במיוחד, ולכן נפוץ מאוד לראותם מעל המשקל המומלץ.
הפרווה דומה בצפיפות ובמגע לחתול הפרסי, אך קצרה בהרבה.
הנשירה עונתית, ורצוי לסרק את החתול לפחות אחת לשבוע כדי לעזור לתהליך הנשירה ולמנוע הופעת כדורי שיער בקיבת החתול (ניתן גם לספר את החתול לקראת הקיץ הישראלי החם).
הארגון הבריטי לטיפוח סוג חתול זה מעריך שאורך החיים הממוצע הוא 14–18 שנים, אך מחקר שבדק את אורך החיים הממוצע של חתולים אשר קיבלו טיפול וטרינרי באנגליה, מצא שאורך החיים הממוצע הוא 12 שנים.
מחקרים אחרים הצביעו על אורך חיים של 14 שנים או יותר.
חתול טוב מזג, לרוב לא אוהב אנשים שהוא לא מכיר, רגוע, חברותי בדרך כלל ונבון מאוד.
יהפוך למסור ונאמן לאחר שיתגבר על החשדנות הראשונית.
בדרך כלל חתול זה לא דורש תשומת לב מתמדת מבעליו.
רוב החתולים הבריטים אוהבים תשומת לב וחום אך לא אוהבים להיות מוחזקים לאורך זמן על הידיים או לשבת בחיק בעליהם.
צבעים מוכרים של הבריטי קצר-השיער
צבעי החתול הבריטי מגוונים מאוד.
כמעט כל צבעי החתולים מוכרים לחתול הבריטי.
לרוב צבע העיניים יהיה צהוב או כתום.
ארגונים שעוסקים בתצוגה של חתולים מחלקים את צבעי החתול הבריטי למספר קטגוריות:
צבע חלק (Solid) – שחור, לבן, אפור, אדום, קרם, שוקולד ולילך.
ללבן יכולות להיות גם עיניים בצבע כחול.
גם יכול להיות שתהיה עין אחת כתומה והשנייה כחולה.
שיידד (Shaded) ועשן (Smoke) – חתולים בעלי פרווה תחתית לבנה, כאשר קצות השיער צבועים בצבע שונה.
שחור, כחול, אדום, קרם, טורטי, כחול-קרם.
כסוף וזהוב – מכונים "צ'ינצ'ילה".
בעל פרווה תחתית לבנה וקצוות שיער שחורים.
הצ'ינצ'ילה הזהוב בעל פרווה תחתית בגוון דבש וקצוות שיער שחורים.
ישנם גם צ'ינצ'ילה שיידד (לבן עם שליש מהשערה צבוע בקצה) וזהוב, שקצוות שיערם עמוקים יותר.
בדרך כלל לא יזווגו עם צבעים אחרים על מנת לא להרוס את צבע העיניים המיוחד.
טאבי (Tabby) – לטאבי שתי דוגמאות עיקריות הנבדלות ביניהן בדוגמת הפסים, טאבי מקרל וטאבי קלאסי.
הטאבי יכול להיות בצבעים חום, כחול, אדום, קרם, שוקולד, לילך, כסוף, כסוף כחול, כסוף קרם, כסוף אדום, טורטי טאבי, טאבי כחול קרם, טורטי טאבי כסוף, כחול קרם טאבי כסוף.
פרטי קולור (Particolor) – מסיבות גנטיות, צבעים אלו יהיו כמעט תמיד נקבות.
בין צבעים אלה נמנה צבע הטורטי.
הטורטי הוא שילוב של שחור ואדום.
הטורטי הכחול הוא שילוב של כחול וקרם.
כמו כן, בקטגוריה זו נמנים גם לילך טורטי ושוקולד טורטי.
ביקולור וקליקו (Bicolor and Calico) – צבע הביקולור הוא למעשה כל צבע שכולל כיתום לבן, למשל שחור-לבן, סמוק-לבן וטאבי-לבן.
שילוב של הכיתום הלבן והטורטי יוצר את הצבע המכונה קליקו.
צבעים אלו מופיעים כמעט תמיד בנקבות, מסיבות גנטיות.
בתערוכות הנערכות בישראל מבדילים בין 3 דוגמאות ביקולור עיקריות:
ואן - חתול לבן בעל "מסיכה", עם זנב לבן וכתם על הגוף.
הרלקין - לבן "גבוה", בין הוואן לביקולור.
ביקולור - מוגדר כשני שלישים צבע ושליש לבן.
בריטי כהה-חודים (Color Point) – הגוף בצבע בהיר, החודים (פנים, אזניים, רגליים וזנב) בצבע כהה יותר והעיניים כחולות.
דוגמה זו חדשה יחסית, ולא כל ארגוני החתולים מכירים בה לתצוגה.
החודים יכולים להיות בכל הצבעים החלקים וצבעי הטאבי, אך לא מוכרים פרטים עם דוגמת חודי ביקולור או כסופה.
זהו צבע אשר תלוי בטמפרטורה ולכן החתול מתכהה עם הגיל.
טונקינזי הוא גזע של חתול הבית.
הטונקינזי הוא הכלאה בין החתול הסיאמי והגזע הבורמזי.
קיימות עדויות המצביעות על כך, שחתולים סיאמיים בצבע שוקולד, שחיו במאה ה-19 היו דמויי טונקינזים.
חתולה בשם וונג מאו, אשר הגיעה מבורמה לארצות הברית בשנת 1930 הייתה האם הקדמונית של הגזע הבורמזי.
החל משנות החמישים, החלו מגדלים לזווג בין הסיאמיים לבורמזים כדי להגיע לזן ביניים, שישלב את תכונות שני הגזעים, ובשנות השישים הטונקינזי החל לצבור פופולריות הן בתצוגות והן כחיית מחמד.
את שמו קיבל הגזע על ידי מגדלת קנדית אשר זיווגה בין בורמזי לסיאמי סיל-פוינט, וקראה לבן הכלאיים טונקינזי.
בשנת 1971 האיות שונה לטונקינזי על שם מפרץ טונקין הנמצא בדרום-מזרח אסיה.
משקלו של חתול טונקינזי נע בין 3 ל-4 ק"ג.
הפרווה של החתול קצרה וצפופה, ולפעמים עוברים 18 חודשים עד שצבע הפרווה מתפתח במלואו.
הפרווה של הטונקינזי יכולה להיות באחת הדוגמאות הבאות: אחידה, דוגמת מינק או דוגמת חודים.
מינק טבעי: פרווה בצבע חום, כיתום בצבע שוקולד כהה
מינק כחול: פרווה בצבע אפור כחלחל, כיתום בצבע כחול בהיר
מינק דבש: פרווה בצבע חום אדמדם, כיתום בצבע שוקולד
מינק שמפניה: פרווה בצבע בז'-כתמתם, כיתום בצבע חום בהיר
מינק פלטינה: פרווה בצבע אפור בהיר, כיתום בצבע אפור כהה
כמו אצל החתול הסיאמי, גם אצל החתול הטונקינזי דוגמת הפרווה היא סימטרית, כאשר לטונקינזי בעל דוגמה אחידה יש גוף כהה בדומה לבורמזי, לבעל דוגמת חודים יש גוף בהיר וקצוות כהים כשל הסיאמי.
בדוגמת המינק, הגוף הוא בצבע ביניים והקצוות כהים יותר מהגוף אך לא במידה רבה כמו אצל הסיאמי.
דוגמת המינק היא היחידה המותרת בתחרויות, אך שתי הדוגמאות האחרות חיוניות לתוכניות הגידול: בזיווג טונקינזי אחיד עם טונקינזי כהה קצוות, כל הצאצאים יהיו בדוגמת מינק.
בזיווג שני טונקינזיים עם דוגמת מינק יתקבלו רבע סיאמיים ורבע בורמזיים.
העיניים כחולות בדרך כלל, אך צבע העיניים יכול גם להשתנות תוך כדי התבגרות החתול.
החתול הבנגלי שייך למשפחת החתוליים, והוא גזע של חתול הבית.
החתול הבנגלי הוא גזע חדש יחסית.
הגזע פותח להיות בעל אופי חברותי ויחד עם זאת להציג מראה של חתול פראי.
אין להתבלבל עם טיגריס בנגלי שמו של החתול הבנגלי נגזר משם אבותיו חתול נמרי בנגלי (Prionailurus bengalensis).
תחילתו של הגזע הייתה בשנת 1963 כאשר חוקר אמריקאי ערך מחקר בנושא לוקמיה של חתולים והרביע חתולי בר עם חתולי בית.
משום שהרבעה זו היא עירוב בין שני מיני בעלי חיים שונים, הצאצאים של הדור הראשון היו לרוב עקרים.
את הדור הראשון והשני מרביעים בדרך כלל עם חתול בית או חתולי בנגל אחרים.
החתול נחשב חתול מהגזע הבנגלי כשהוא לפחות במרחק דור רביעי מחתול הבר האסיאתי.
ביצירת הבנגלי המודרני שרואים היום השתמשו בגזעי חתולים נוספים: אביסיני, אמריקני קצר שיער, אוסיקט, מאו מצרי וחתול בית קצר שיער לא גזעי.
את הבנגלי היה חשוב להרביע בקפידה.
למעט הרבעות לשימור דוגמת הפרווה המיוחדת.
משום שלבנגלי שורשים פראיים, היה מאוד חשוב להגיע להולדת חתולים שיהיו בעלי אופי נינוח וחברותי ושיוכלו לשמש כחיית מחמד.
החתול הבנגלי הוכר לתצוגה לראשונה בשנת 1984 על ידי TICA רק חתולים שהם דור רביעי לפחות יכולים להיות מוצגים.
הבעייתיות היא שמועדוני חובבי החתולים מכירים לתצוגה רק מינים מבויתים ולא מיני בר.
החתול הבנגלי במרחק 4 דורות כבר מוכר במין מבוית.
את החתול הבנגלי מגדלים כיום גם בישראל.
ב-2012 חתול בנגלי שהסתובב בירושלים הצליח להטעות את תושבי המקום במחשבה שזהו נמר.
זהו חתול חזק מאוד, בעל מבנה אתלטי ושרירי מאוד.
לעיתים יש לפרווה ברק מיוחד שמעניק לה גוון זהוב.
הזכרים יכולים להיות גדולים משמעותית מהנקבות.
זכר ממוצע שוקל בין 4.5 ל 8 קילוגרם ויכול אף להגיע ל 9 ק"ג.
נקבה ממוצעת שוקלת בין 3 ל 5.5 ק"ג.
חשוב להדגיש שחתול בנגלי הנרכש כחיית מחמד חייב להיות במרחק דור רביעי מחתול הבר.
חתול בנגלי משושלת טובה יהיה בן לוויה טוב, חתול נבון מאוד פעלתני וסקרן.
ישנן עדויות רבות מבעלי חתולים בנגליים שהחתולים אוהבים מאוד מים.
צבעים מוכרים של החתול הבנגלי
משום שזהו גזע שפותח על מנת להראות דוגמת פרווה פראית ופותח ממין בר תהיה דוגמת הפרווה שונה מגזעי חתולי בית אחרים.
דוגמת הטאבי תהיה מנוקדת (Spotted) או בעלת דוגמת שיש (Marble).
שתי דוגמאות הפרווה מרשימות ביופיין.
המנוקדת דומה בצורתה לחברבורות נמר, טבעתיות וצבעוניות ודוגמת השיש תהיה בצורת פסים מדויקת כאשר הפסים גדולים ועבים.
הדוגמאות תופענה במספר צבעים מסורתיים:
טאבי סיל לינקס (Seal Lynx)
טאבי סיל כהה (Seal Lynx)
ישנם צבעים לא מסורתיים שהם הכחול והמלאניסטיק (Melanistic).
המלאנסטיק יראה כחתול שחור ובאור חזק יכולה להראות דוגמת הטאבי.
חתול ביצות (שם מדעי: Felis chaus), מין בסוג חתול שבמשפחת החתוליים, ובו 3 תת-מינים.
ממדי גופו של חתול הביצות גדולים יחסית לחתולים אחרים.
זנבו, לעומת זאת, קצר ביחס לגופו, ואורכו מגיע עד 30 ס"מ.
צבע הפרווה שונה במקצת אצל התת-מינים השונים.
הצבעים נעים בין חום, אדמדם, כתום כהה או צהבהב.
לגורים הקטנים פסים לאורך גופם, אך הם נעלמים עם ההתבגרות.
רגליהם של הבוגרים וזנבם מעוטרים בפסים בגווני שחור או חום כהה.
אוזני חתול הביצות מחודדות מעט אך לא מחודדות כאזני קרקל.
כפות הרגליים מרופדות בפרווה רכה.
בחלק גדול מהמאפיינים הפיזיים שלו, דומה חתול הביצות לשונר, וזהו המקור לכינויו.
חתול הביצות חי בעיקר באזורים לחים או בעלי מקווי מים קרובים; הוא נפוץ באזורים שונים: החל מאזור מצרים (בקרבת הנילוס) ומערב אסיה ועד אזור הודו, סרי לנקה ודרום-מזרח אסיה.
חתול זה הסתגל לשלל בתי גידול טבעיים בעלי אקלים ומאפיינים גאוגרפיים שונים, החל מסוואנות ויערות טרופיים יבשים ועד צמחייה לאורך מקווי מים; אולם הוא אינו חי ביערות גשם.
באזורים מסוימים, חולק חתול הביצות את תחום מחייתו עם בני אדם, ולעיתים הוא אף נכנס לכפרים ואזורים מיושבים כדי למצוא בהם מזון.
חתול הביצות חי באזורים שגובהם עד 2,500 מטרים, אולם הוא נפוץ יותר במישורים ועמקים.
מזונו של חתול הביצות כולל בעיקר בעלי חיים קטנים כמו מכרסמים קטנים ארנבות ועכברים, עופות, צפרדעים ולעיתים אף דגים.
הוא מסוגל לשחות היטב, ולעיתים הוא מזנק למים כדי לתפוס דג או דו-חי.
חתול הביצות הוא בעל חיים יחידאי (כלומר; חי לבדו כל ימות השנה מלבד תקופת ההזדווגות והחיזור).
הוא ביישן מטבעו ומשתדל להתרחק ככל האפשר בבני אדם.
הריון הנקבה נמשך כ-65 ימים ובסופו נולדים בין 3 ל-4 גורים.
הגורים נולדים כשהם חסרי ישע ותלויים לחלוטין באימם בשבועות הראשונים לחייהם.
במהלכם היא מביאה להם מזון שצדה ומלמדת אותם כישורי ציד שישמשו אותם בעתיד.
משך החיים המקסימלי של חתול ביצה בטבע הוא 14 שנים.
בישראל חיים חתולי ביצות ברוב חלקי הארץ.
הם נצפו בעמק החולה, בקעת הירדן, עמק בית שאן, עמק יזרעאל, מישור החוף הצפוני, עמק זבולון, השפלה, צפון הנגב והערבה.
על פי "הספר האדום של החולייתנים בישראל", תפוצתם מגיעה ל־600 פרטים.
Felis chaus chaus - נפוץ בקווקז, פקיסטן, טג'יקיסטן טורקמניסטן, טורקיה, איראן, פקיסטן, אפגניסטן, טורקמניסטן, מצרים, ישראל, סוריה, לבנון, ירדן ועיראק.
affinis - נפוץ בדרום אסיה, מאזור ההימלאיה עד לנפאל, בנגל, יונאן, הודו וסרי לנקה.
fulvidina - נפוץ בדרום-מזרח אסיה, ממיאנמר ותאילנד ובנגלדש ללאוס, קמבודיה, וייטנאם.
חתול זהוב אסייתי (שם מדעי: Catopuma temminckii) הוא חתול בר בינוני מהסוג חתול זהוב.
פרוותו שועלית בגווני אדום, חום-זהוב, שחור ואפור.
לפעמים נראים כתמים ונקודות, בדרך כלל באזור הבטן.
בסין יש סוגים של חתולים אסייתיים בעלי נקודות המזכירות חברבורות של נמר.
חתולים זהובים אסייתיים נפוצים בעיקר באזור דרום־מזרח אסיה.
בשבי יכול המין הזה לחיות למעלה מ-20 שנה, אך אורך חייו הממוצע בטבע קצר יותר.
החתול הזהוב האסייתי חי באזורי דרום־מזרח אסיה, ומגיע במקור מטיבט ונפאל,
אך חי גם באזורי דרום סין (כולל הונג קונג), הודו וסומטרה.
חי בשטחי יער סלעיים ואזורי יערות טרופיים.
פתוחים נמוכים, אך יכול לחיות גם באזורים גבוהים כמו אזור הרי ההימלאיה.
מה שידוע על המין, הוא ממחקרים על חתולים שגדלו בשבי.
מצפייה ומחקר ממושך נודע שאין התנהגותו שונה מזו של מינים אחרים ממשפחת החתוליים, כגון: התזת שתן לסימון טריטוריה ושריטת עצים ושפשוף גופו על עצמים לסימון טריטוריה.
מעדיף לצוד על אדמה ישרה, אך גם באזורים הרריים.
צד בעיקר: ציפורים, לטאות, סנאים ושאר יונקים קטנים, ולפעמים גורי צבי.
החתולים תועדו כשהם צדים בצמדים כשיש חיות יותר גדולות.
כמו כן, ישנן עדויות על מקרים בהם נצפו חתולים זהובים אוכלים נבלות ופגרים.
בשבי, הוא נוהג לפרק את מזונו לחלקים לפני אכילתו.
לעיתים נדירות הוא צד באזורים מיושבים בבני אדם.
גם כאן, כל מה שידוע על הרגלי המחייה של החתול הזהוב האסייתי הוא מתוך
התבוננות על חתולים בשבי; מתבגר מינית בין הגילאים 18–24 חודשים.
תקופת ההתעוררות המינית שלו נמשכת כ-80 ימים.
מזדווג בדרך כלל עם חתולה אחת בלבד.
החתול הזהוב האסייתי בתרבות האנושית
בתאילנד, החתול האסייתי הזהוב נקרא: Seua fai (בתרגום חופשי: "נמר האש").
לפי האמונה במזרח הרחוק, שריפת פרוותו ואכילת בשר החתול מרחיקה טיגריסים.
חתול טאבי או חתול מפוספס הוא חתול בית בעל פרווה המכילה פסים, נקודות, או צורות מעגליות.
חתולים אלה אינם גזע ייחודי, ולמעשה פרוותם בעלת גוון טבעי לחתולים, שמקורו ככל הנראה מאביו של חתול הבית, חתול הבר.
ניתן למצוא צורות פסים דומות בקרב גזעים רבים של חתולים, וכן בקרב חתולים בעלי גזעים מעורבים.
כאשר סוגים שונים של חתולים יתרבו באופן אקראי, צאצאיהם בדרך כלל יהיו בעלי פרווה בצבע חום-אפור ובעלי עיניים ירוקות – תכונה זו הובילה את חוקרי הגנטיקה להאמין כי מדובר בפנוטיפ פראי משותף של חתול הבית.
לחתולים המפוספסים ישנו בדרך כלל מעין צורת "M" על המצח שלהם.
גון הפרווה של החתולים המפוספסים איננו אחיד: צבע פרוותם יהיה לרוב אפור עם פסים שחורים, אף על פי שקיימים גם גוונים שונים של אפור-חום, חום עם פסים שחורים או צבע חום אדמדם.
צבע הפרווה של החתול המפוספס קשור בדרך כלל גם לצבע עיניו: החתולים בעלי הפרווה החומה או האפורה-חומה יהיו בעלי עיניים בצבע ירוק.
טאבי מקרל – פסים אנכיים לאורך צידי הגוף, צורת האות M על המצח ונקודות שחורות בשורשי זיפי השפם.
מקור שמו בפסים האנכיים שבצידי גופו של דג המקרל.
טאבי קלאסי נקרא גם טאבי מוכתם - פסים עבים יותר בצורת מערבולות.
טאבי מנוקד – פסי טאבי קטועים יוצרים דוגמה של נקודות.
טיקד טאבי – מתבטאת בצורה שונה משאר דוגמאות הטאבי והיא נפוצה ביותר בגזעים האביסיני והסומלי.
הגוון הבסיסי בהיר יותר כאשר הדוגמה המפוספסת היא מינימלית ובולטת ביותר על הפנים, הרגליים והזנב.
כמו כן ישנו פס בולט לאורך הגב.
חתול בצמרת היא סדרת אנימציה קומית שעוסקת בחבורת חתולי רחוב וניסיונותיהם להתעשר ולשנות את חייהם.
את מזימותיהם מנסה לסכל שוטר המקוף דיבול.
הסדרה נוצרה כפרודיה על סדרת הטלוויזיה "" ששודרה בשחור-לבן בעשור שלפניה.
הסדרה נוצרה על ידי חברת האנה-ברברה ושודרה בערוץ ABC בין ה-27 בספטמבר 1961 ל-1962, בשחור ולבן, ובשידורים חוזרים בערוץ Cartoon Network בצבע (הסדרה נוצרה במקור בצבע).
הסדרה מכילה עונה אחת שלה 30 פרקים בני חצי שעה כל אחד.
בעקבות הסדרה יצא ב-1987 סרט טלוויזיה בשם "חתול בצמרת פוגש את חתולי בוורלי הילס", שבו חתול מהחבורה מתעשר, וב-1995 יצאה סדרת טלוויזיה בשם "Top Cat Interviews".
סדרת קומיקס המבוססת על הסדרה יצאה לאור בין 1962 ל-1973 וכללה 51 גיליונות.
ב-2012 יצא סרט תלת־ממד מונפש שמבוסס על הסדרה.
עלילת הסדרה דנה בניסיונותיהם של חתולי הרחוב, בהנהגת טופ קט (בתרגום חופשי: "החתול הראשי") שמכונה "טי.
סי.", להתעשר ולמצוא לעצמם בתים נוחים.
מזימותיו של טופ קט כוללות יצירת סיור מודרך בעיר לתיירים, שכולל ביקור במקומות חשובים היסטורית, שלמעשה מסתכמים בספסל ושאר אביזרים שנמצאים ברחוב, שבהם כביכול השתמשו אנשים מפורסמים, כשלמעשה אין זה כך.
מזימה אחרת כוללת התחזות לראג'ה ופמלייתו, על מנת ללון בבית מלון בחינם.
מזימותיהם של החבורה לרוב נכשלות או נפסקות באמצע, והם נאלצים לחזור למגורם בפחי אשפה ברחוב.
מזימותיהם כוללות את שוטר המקוף דיבול - בחורף כשהחיים ברחוב נמאסו עליהם, החבורה עברה לגור בדירתו כנגד רצונו, לאחר ששכנעו את מפקדו שדיבול הזמין אותם ללון אצלו למשך החורף.
חתול בצמרת פוגש את חתולי בוורלי הילס הוא סרט טלוויזיה משנת 1987. עלילת הסרט היא למעשה גרסה מחודשת ומורחבת של הפרק "The Missing Heir" מהסדרה המקורית "חתול בצמרת".
הסרט הוא חלק מסדרת "Hanna-Barbera Superstars 10" - עשרה סרטי אנימציה אשר הופקו על ידי האנה ברברה בשנים 1987 עד 1988.
הסרט מתחיל במה שנראה כמו עוד יום שיגרתי בסמטת Hoagie (אשר למטרת הסיפור הזה, היא כנראה עברה להיות בסמיכות לבוורלי הילס) עבור טי.סי.
וכנופייתו, אשר היום מתחזים לצופים ועושים מעשים טובים בתקווה לקבל גמול.
במהלך זה, בני מציל את חייה של חסרת בית.
בני מגלה לאחר מכן שלמעשה היא בעצם אשה עשירה בשם גרטרוד וונדרגלט, אשר מתכננת להוריש את כל הונה לאחיינית הנעדרת שלה, איימי.
בינתיים, קצין דיבל מחליט לשים קץ לכל התעלולים של טי.סי.
לאחר ניסיון כושל של מוח לשטוף את שמשת ניידת המשטרה שלו.
רק כאשר דיבל עומד לעצור את הכנופיה הוא מקבל שיחת טלפון ומתבשר כי בקשתו אושרה והוא יכול עכשיו לפרוש מן המשטרה, ובכך הוא שומט את ההאשמות נגד טי.סי.
כעבור כמה ימים בבית הסיפור הצועני, בני מקבל חדשות מעורך הדין סיד באקמן שהגברת גרטרוד וונדרגלט מתה וכי היא הכניסה את שמו לצוואתה.
ושאר החבורה מלווים את בני לאחוזת וונדרגלט, שם עובד עכשיו דיבל כמאבטח.
באחוזה, הם נפגשים עם המשרת התככן סנרדלי ועם כלב הזאב שלו, רספוטין.
סיד באקמן קורא את ירושתה אשר קובעת כי בני יירש את הונה (כל עוד היורשת האמיתית, איימי, היא לא בנמצא), ובלבד ששום דבר רע לא יקרה לו ביומיים הקרובים.
הדבר מרגיז את סנרדלי, כי הוא קיווה להשיג את הונה לעצמו ולכן הוא ורספוטין מחליטים לחסל את בני.
והכנופיה עוברים לאחוזתה של וונדרגלט עם בני.
לאחר כמה ניסיונות כושלים לרצוח את בני, סנרדלי מבין כי כדי להגיע אל בני, הוא יצטרך להיפטר מטי.סי.
כדי לעשות זאת, סנרדלי מגייס חתולת פאם פאטאל בשם קיטי גליטר ואומר לה שהוא סידר לה פגישה עם חתול עשיר ונאה, כפי שהוא מתאר את טי.סי.
קיטי משתוקקת לחתול עשיר שיהיה לה לבעל (עד כדי כך שהיא לובשת שמלת כלה לקראת הפגישה), אבל התוכנית הזאת מסוכלת כשהיא מתבלבלת בין טי.סי.
רק כאשר סנרדלי מתקשר אלייה שוב, ודורש לדעת היכן היא נמצאת, היא מבינה שהיא עשתה טעות.
באותו לילה, סנרדלי עורך מסיבת תחפושות וגורם לבני לחבוש מסיכת בולדוג ואז מתקשר לפקח המקומי ולחיית המחמד שלו, דובי דוברמן בשביל לדווח להם שיש כלב משוטט באחוזת וונדרגלט.
ואכן, לוכד הכלבים מגיע ולוכד את בני.
לא לוקח הרבה זמן עד שטי.סי.
ושאר הכנופיה מבינים כי בני חסר והם הולכים לחפש אותו.
הודות לרמזים שנתן להם דיבל, טי.סי.
מגלה כי בני נלקח למכלאה, כך שהם לוקחים את הלימוזינה והם פורצים לבני את הדרך החוצה.
בדיוק כשהם בורחים לוכד הכלבים יוצא במרדף אחריהם.
כפי שמתברר, איימי, היורשת הנעדרת (שדמותה היא פרודיה של אנני היתומה הקטנה) עובדת ברחיצת מכוניות כחלק מהמזימה המרושעת של סנרדלי.
בעוד הם במנוסה מן לוכד הכלבים, טי.סי.
והחבורה מגיעים לרחבת שטיפת המכוניות ומזהים את איימי מהדיוקן התלוי באחוזה ולכן הם מחליטים להחזיר אותה הביתה כך שהירושה תוכל להינתן לה.
הם מגיעים מאוחר מדי, השעה עכשיו חצות וסנרדלי ירש את הונה של וונדרגלט, אבל אז סיד באקמן חושף כי "הוא" למעשה, גרטרוד וונדרגלט, אשר זייפה את מותה על מנת לחשוף את מעשי הנוכלות של סנרדלי.
בניסיונם לברוח, סנרדלי (שמנסה להסוות את עצמו באמצעות מסכת הבולדוג) ורספוטין נתפסים על ידי לוכד הכלבים.
והכנופיה חוזרים לאורח החיים הישן שלהם בסמטת Hoagie, ודיבל שב לכוחות המשטרה.
קיטי גליטר מופיעה שוב ועדיין רוצה להתחתן עם חתול עשיר והיא באמת מאמינה שטי.סי.
כזה אבל היא זורקת אותו כאשר מוח מועד בלשונו ומספר לה שהוא מרושש.
לאחר מכן, איימי מבקרת בשביל לעשות פיקניק עם הכנופיה של טי.סי.
חתול זכוכית או אַזְגּוּג ידוע בשמות דג זכוכית ופנטום, (שם מדעי: Kryptopterus bicirrhis) הוא דג-מים מתוקים ממשפחת הסילוריים.
דג הזכוכית הוא דג שקוף וניתן לראות את עצמותיו.
דג הזכוכית צריך לחיות עם חמצן מרבי במים.
הדג נפוץ באיים בורנאו וסומטרה שבאינדונזיה, בחצי האי המלאי ובאגן הניקוז של הנהרות מקונג וצ'או פראייה השוכנים במפרץ תאילנד.
אורך הדג כ-15 ס"מ, והוא חי בטמפרטורה שנעה בין 21–26 מעלות צלזיוס.
יש בני אדם הצובעים את הדג בצבעים אדום וכחול.
תופעה זו מחלישה את הדג ומהווה התעללות.
חתול הסית' (גאלית סקוטית: Cat-sìth, גאלית אירית: Cat sí) הוא יצור מהמיתולוגיה הקלטית, שלרוב מתואר כחתול שחור גדול בעל כתם לבן על החזה, המתהלך על שתי רגליו האחוריות.
הקריפטוזאולוג הבריטי קארל שוקר,הציעה בספרו "חתולים מסתוריים בעולם" (1989), שהאגדות על חתול הסית' נוצרו בהשראת חתול הקלאס (kellas cat) שנחשב כבן כלאיים של חתול בר סקוטי וחתול בית ובלעדי לסקוטלנד.
חתול הקלאס דומה לרוב לחתול בר גדול, אבל נוטה להיות בעל מאפיינים ייחודיים שמזכירים מעט את חתול בית, ומעריכים שחי בסקוטלנד מאות שנים.
ישנם שטוענים שהאגדות על חתול הסית' נוצרו בהשראת חתולי הבר הסקוטים בלבד.
חתול הסית' מתואר כחתול גדול ושחור מלבד כתם לבן על חזהו, אשר נוהג לסמור ולקמר את גבו
האגדות מספרות, שרוח רפאים של חתול הסית' רודפת את ההיילנדס הסקוטיים.
ועקב כך האגדות סביבו נפוצות יותר בתרבות הסקוטית, אף על פי שישנם חלק הידועות גם באירלנד.
ישנה אגדה בפולקלור הבריטי הקרויה "מלך החתולים", שמתארת אדם אשר חוזר לביתו ומספר לאשתו ולחתולו, טום שהוא פגש בדרכן תשעה חתולים שחורים עם כתם לבן על חזיהם מרימים ארון מתים עם כתר מעליו, ואחד החתולים אמר לאדם "תודיע לטום טילדרום שטים טולדרום מת".
בתגובה התלהם טום ואמר "מה?!
אם כך אני מלך החתולים!", לאחר מכן יצא טום הזקן מהארובה, ולא נראה שוב לעולם.
התושבים של ההיילנדס הסקוטיים לא בטחו בחתול הסית'.
הם האמינו שחתול הסית' מסוגל לגנוב את נשמת המת לפני בוא האלים על ידי מעבר ליד הגופה לפני הקבורה עקב כך התפתח מנהג להציב שומרים על גופות אשר ישמרו מפני חתולי הסית'.
שומרים אלה נקראו Feill Fadalach (הערים בשעות המאוחרות).
כמה שיטות שונות ששימשו את השומרים להעסקת חתולי הסית': משחקי משיכה, קטניפ, חידות ומוזיקה, אשר הרחיקו את חתול הסית' מהגופות שטרם נקברו.
בנוסף, נמנעו מהדלקת אש ליד הגופות, מכיוון שחום הבערה עלול למשוך את חתול הסית'.
פסטיבל הסאמהיין הוא פסטיבל גאלי שמסמל את סוף עונת הקציר ואת תחילת החורף.
בקרב הגאלים רווחה האמונה שבמהלך התקופה הזאת חתול הסית' עשוי לברך את כל מי שישאיר לו קערית חלב מחוץ לביתו, ומי שלא יעשה כך יענש בכך שחלב פרותיו ייבש.
ישנן גרסאות שבהם חתולי הסית' היה למעשה מכשפות שיכולות לשנות את צורתן לצורת חתול תשע פעמים.
ואם אחת מן המכשפות בוחרת להפוך בפעם התשיעית לשנות את צורתה לצורת החתול, היא תישאר בצורה זאת למשך שארית חייה.
אם כי יש סברה כי האגדה על תשע הנשמות של החתולים התפתח מהאגדות האלה.
חתול דגים נמרי (שם מדעי: Prionailurus viverrinus) הוא מין בינוני של חתול מהסוג חתול נמרי (Prionailurus), החי ביערות גשם טרופיים בדרום-מזרח אסיה וכן בביצות וביערות מנגרובים.
שמו ניתן לו עקב מיומנותו הרבה בציד דגים ועקב חברבורותיו, המזכירות חברבורות נמר.
הוא המין הגדול ביותר בסוגו.
חתול זה גדול בהרבה מחתול הבית ומשקלו 5–16 קילוגרם.
אורכו 57–78 סנטימטרים והזנב הגדול 20–30 סנטימטרים.
יש לו רגליים קצרות ושריריות וטפריו יכולים להינעל על מה שנתפס בהם.
פרוותו אפורה מעט עם כתמים כהים על הגוף וכמה פסים כהים על ראשו ועל זנבו.
החתול נפוץ ברחבי אזור ההימלאיה וסביבותיה במדינות: הודו, נפאל, בנגלדש, סרי לנקה, פקיסטן, מלזיה, וייאטנאם, האי ג'אווה שבאינדונזיה, קמבודיה, תאילנד ולאוס.
חתול זה הוא צייד לילי, המתמחה בטרף מימי ומסוגל לשחות ולצלול הרבה זמן.
טרפו העיקרי הוא דגים, אותם הוא צד ממארב ליד המים, מחכה שדג יגיע ותופס אותו במהירות ולעיתים אף צולל אליו.
בנוסף לדגים, החתול אוכל עופות, חרקים, רכיכות, זוחלים מימיים, דו-חיים ומכרסמים.
החתול מצוי בסכנת הכחדה, בעיקר עקב אובדן מקום חיותו וכן מציד אנושי.
חתול זהוב בורנאי (שם מדעי: Catopuma badia) הוא מין של חתול זהוב ממשפחת החתוליים, האנדמי לאי בורנאו.
הוא נמצא בסכנת הכחדה עקב ציד ואובדן היערות בהם הוא חי.
ככל הנראה שרדו בטבע רק כ-2,500 חתולים ממין זה.
המין הוא קרובו המשפחתי של חתול זהוב אסייתי, החי גם הוא בדרום-מזרח אסיה.
הוא קטן בהרבה מממנו, פרוותו חומה-אדמדמה והזנב אדום יותר, כשהחלק התחתון בהיר.
הראש קצר, האוזניים הקטנות שחורות והזנב ארוך.
החתול הזהוב חי ביערות גשם, ביצות, ערבות, במורדות הרים עד גובה 500 מטרים ואף בחופים שונים ויערות המנגרובים שבאי בורנאו.
הם נמצאו בעיקר בקלימנטאן, בסבה ובסראוואק, אך לא בברוניי.
העדויות על חתולים אלה מבוססת בעיקר על תצפיות או על מצלמות נסתרות, ולכן קשה לדעת על הרגלי חייו.
חתול זהוב (שם מדעי: Catopuma) הוא סוג של שני חתולים קטנים החיים באסיה:
חתול זהוב בורנאי (Catopuma badia).
בדרך כלל, מתאפיינים שני מיני החתול הזהוב בצבע חום-אדמדם עם סימנים כהים בראשם.
הם חיים בסביבות מיוערות בדרום מזרח אסיה, וחתול זהוב בורנאי אנדמי לאי בורנאו.
במקור הם נחשבו כשני תת-מינים של אותו בעל חיים, אך ממצאי ניתוח גנטי אישרו שמדובר במינים נפרדים.
לפי ההערכה, התפצלו שני המינים ממין אחד לפני 4.9-5.3 מיליון שנה, זמן רב לפני שהופרד האי בורנאו מהאיים השכנים לו.
בעל החיים הקרוב ביותר אליהם מאב קדמון משותף הוא חתול שיש, אשר התפצל לפני 9.4 מיליון שנים.
חתול הפמפס או נמרון הפמפס (שם מדעי: Leopardus pajeros) הוא מין של נמרון החי באמריקה הדרומית בארגנטינה, אקוודור, צ'ילה, בוליביה, פרו ואולי בקולומביה.
בעבר נחשב לתת-מין של החתול קולוקולו.
מקור שמו של החתול הוא מקום חיותו העיקר - הפמפס וערבות העשב של ארגנטינה, שהוא החתול הקטן היחיד החי בה (אף על פי שיש שם פומות).
בנוסף הוא חי בכרי מרעה ממוזגים, יערות נמוכים והרים.
לחתול זה פרווה חומה, חיוורת או אפורה והרגליים, הגחון והזנב מנומרים בפסים חומים כהים, למרות שחלק מהתת-מינים מנומרים לגמרי.
אלה חתולים חשאיים שמצבם קרוב לסיכון עקב פגיעה בשטחי מחייתם.
הם טורפים ליליים הניזונים ממכרסמים שונים, עופות ולטאות.
לא הרבה ידוע על חייהם.
חתול האנדים או נמרון האנדים (שם מדעי: Leopardus jacobita) הוא מין של נמרון החי בהרי האנדים הארוכים של דרום אמריקה.
הוא מצוי בסכנת הכחדה גדולה ובטבע נשארו פחות מ-2,500 פרטים בוגרים.
החתול התגלה בטבע רק ב-1998 על ידי 2 צילומים לא משוכללים.
לחתול זה פרווה ופנים בצבע אפור, אך אזור הלחיים לבן ובעל כמה פסים קטנים בקצוות.
יש לו אוזניים עגולות, אף ושפמים שחורים.
רגליהם בעלי 2 פסים בקצה של כל רגל והזנב מפוספס בטבעות שחורות או חומות כהות.
פרוותם צפופה עם שערות באורך 45 מ"מ ומשווה להם מראה גדול מכפי שהם באמת.
הם גדולים מעט מחתול בית ואורכם 57-85 ס"מ.
משקלם יכול להגיע ל-5.5 ק"ג.
החתולים חיים ב-4 מדינות באמריקה הדרומית: בצ'ילה, ארגנטינה, בוליביה ופרו.
החתולים הנדירים נחשבים לחיה מוגנת בכל המדינות ועונש מאסר כבד מונח על מי שסוחר בעורות שלהם.
אעפ"כ יש לעיתים ציד בלתי חוקי לתעשיית פרוות מפרוותם המשובחת.
הם חיים במדרונות הרי האנדים ברום של עד 4,000 מ' ודומים מאוד לחתול הפמפס החי באותם אזורים ושניהם הם שניים מתוך שלושה חתולים החיים בהרי האנדים (השלישי הוא הפומה).
קשה להבדיל בין שני המינים שהם באותו הגודל, אותם אזורי מחיה והם גם מתבססים על אותו טרף עיקרי - ויסקאשה דרומית, מכרסם הררי המזכיר מעט ארנבת שמהווה עתים יותר מ-50% מתזונתם.
כמו רוב החתולים הם חיים לבדם ולאחר ההזדווגות הנקבה עוזבת את הזכר וממליטה גורים לבדה (ההמלטה מתרחשת בין אפריל לאוקטובר).
חתול זהוב אפריקני (שם מדעי: Caracal aurata) הוא מין של טורף ממשפחת החתוליים המצוי ביערות אפריקה שמדרום לסהרה.
למרות השם וצבע הפרווה הוא אינו קרוב לחתולים הזהובים של דרום מזרח אסיה והודו אלא דווקא לקרקל, אשר כיום נחשב לקרובו לסוג.
החתול הזהוב הוא טיפוס גדול בין החתולים הקטנים ושוקל כפליים מחתול בית.
לחתול זה פרווה זהובה שנתנה לו את שמו, שיכולה להיות גם בצבעים כהים יותר עד חום כהה והוא גם מנומר בכתמים שחורים.
הזנב ארוך ומגיע לאורך 16–46 ס"מ.
כמו לרוב החתולים יש לו ניבים חדים המותאמים להריגת הטרף וטפרים נשלפים בין הכפות.
הוא בעל אוזניים ארוכות ועיניים זוהרות בחושך בצבע ירוק.
כמו כן יש לו שפם ארוך העוזר לו למצוא את דרכו באפילה.
החתול הזהוב חי בטבע ביערות מערב אפריקה מסנגל במערב לקניה במזרח ומהרפובליקה המרכז-אפריקאית בצפון לאנגולה בדרום.
הוא מצוי ביערות גשם טרופיים עד גובה 3,000 מ' והוא מעדיף בתי גידול הקרובים לנהר.
הוא מצוי גם ביערות קטנים יותר כמו יער עננים או יערות במבוק אבל לא במישורים פתוחים.
החתול הוא צייד הניזון ממיני טרף קטנים כמו דוחיים, זוחלים כולל נחשים שונים, עופות, אבל בעיקר יונקים כמו שפניים, קופים צעירים, סנאיים ושאר מכרסמים, ואף עופרים של צביונים ואנטילופות או חזירי יערות צעירים ובאזורים מסוימים גם חיות בית קטנות.
הוא תוקף את קורבנו מהמארב ונועץ בו את שיניו החדות בגרונו וכך הורגו.
החתולים צדים את טרפם בעיקר בלילה.
כמו רוב החתולים הוא חי בבדידות משאר קרוביו ונפגש עם הנקבה רק לצורכי רבייה.
היא ממליטה גור או שניים שמתבגרים תוך 6–7 שבועות.
הם יכולים לחיות בשבי עד 18 שנה, אך לא ידוע מה המצב בטבע.
החתול ניצוד בטבע על ידי ציידים לשם פרוותו ובשרו וגם היערות שבהם הוא חי נכרתים ועל כן הם בסכנת הכחדה בטבע.
"חתול בגן חשוך" או "חתול" (1965) הוא הדפס מאת האמן הישראלי רודי להמן.
ההדפס "חתול" נוצר בטכניקה של חיתוך עץ על ידי רודי להמן בשנת 1965. זה הוא אחד מן הנושאים הרווחים ביצירתו של האמן, שהרבה ליצור הדפסים ופסלים של בעלי חיים.
הוא מציג את דמותו של חתול שחור המתואר מן הצד, וראשו מופנה לאחור.
החתול מתואר בתוך צמחייה, המסומלת על ידי סימני עלים.
להמן עושה שימוש בחריצה של סימנים דקורטיביים בפלטת העץ כדי לתאר את משטח האדמה ועל ידי כך ליצור בעבודה תחושה של עומק.
ההדפס הוצג בתערוכת היחיד הרטרוספקטיבית של רודי להמן שהתקיימה במוזיאון תל אביב לאמנות ב-1978, בתערוכה "חיתוך-העץ בישראל" שהתקיימה בסדנת ההדפס ירושלים ב-1986. פלטת העץ של החיתוך, שמקורה בעיזבון האמן, נמצאת כיום באוסף סדנת ההדפס ירושלים.
חתול וחייזר היא סדרת אנימציה בריטית-קנדית שעלתה לשידור בדיבוב עברי בישראל ב-19 באפריל 2017 והסתיימה ב-16 במרץ 2017.
לאחר שגארק החייזר נוחת בביתה של בטי, הוא מתחבר עם החתול שלה מקס ומתחזה לחתול.
השניים עוברים הרפתקאות תוך כדי התמודדות עם הכוחות החזקים ולא יציבים של גארק.
דמותמדבב באנגליתמדבב בעבריתמקסמרק ווטוןגדי לויגרקאלכס קלימיה אלוןבטיקייואן נובאקיואב זיסקרוטמורטוןאלי לולאירנספורדקת'רין ראייןשחר קדוש
מספר הפרקבסדרה מספר הפרקבעונה שם הפרק שידור מקורי בישראל11-אהמיץ של הזבל25 באפריל 20171-בלאן כל הצעצועים הולכים22-אמקס נגד המכונות26 באפריל 20172-בלב ה"גארק-פלה"33-ארץ ברשת19 באפריל 20173-בלנחות על הרגליים44-אעיני-הלייזר של בטי27 באפריל 20174-בבן בכור55-אחור-תולעת20 באפריל 20175-בקטניפ66-אתחזיק מעמד23 באפריל 20176-במתקפת יבלות77-אאות הארגמן14 במאי 20177-ביוגי מי שעומד אחרון88-אמתיחה?
חתול בר אפריקני (שם מדעי: Felis lybica) הוא מין של חתול בר ממשפחת החתוליים החי באפריקה ובחצי האי ערב ומגיע עד לדרום הים הכספי.
חתול זה הוא אביו הקדמון של חתול הבית (Felis catus) שבוית ממנו לפני 9,500 שנה בערך.
חתול הבר האפריקני מזכיר במראהו את חתולי הבית אך מורגל יותר לחיים בטבע.
צבע הפרווה אפור עד חום בהיר ומעט כתום.
הוא קטן יותר מחתולי הבר האירופאים.
החתול חי ביחידות ברחבי הערבות, השדות והביצות בחצי האי ערב והסוואנה האפריקנית.
החתול יוצא לצוד ביום ובין הערביים - אז יש פחות סיכוי שייתקל בחתולים טורפים גדולים יותר, הפעילים בעיקר בלילה.
הוא אורב לטרפו בין העשבים או הסלעים ולעיתים יכול להידמות לסלע בצורתו כשאינו נע.
כשטרף כמו חולדות, מכרסמים נוספים ועופות נוחתים מתקרבים הוא מסתער לעברם והורג אותם בנשיכה בצוואר.
מחתולים אלה התפתחו חתולי הבית שהיו חיות קדושות במצרים.
המצרים קיבלו עזרה מהחתולים בציד מכרסמים מזיקים והמצרים החלו לגדל אותם בתחילה לציד עכברים ובהמשך גם לנוי ולמחמד.
נכון להיום, לחתול הבר האפריקאי יש 3 תת-מינים החיים באסיה ובאפריקה:
חתול בר צפון אפריקאי (Felis lybica lybica) - נפוץ מהמזרח התיכון וצפון אפריקה עד לסודאן.
חתול בר דרום אפריקאי (Felis lybica cafra) - נפוץ באפריקה הדרומית ובמזרח אפריקה.
חתול בר אסייתי (Felis lybica ornata) - נפוץ ממזרח הים הכספי ועד לקזחסטן אל מערב הודו, מערב סין ודרום מונגוליה.
חתול בר אירופי (שם מדעי: Felis silvestris silvestris) הוא תת-מין של המין חתול הבר.
הוא נפוץ ביערות במערב אירופה, דרום אירופה, מרכז אירופה ומזרח אירופה ועד להרי הקווקז.
תת-המין נכחד מקומית בסקנדינביה, באנגליה ובוויילס.
בצרפת ובאיטליה, חתולי בר אירופיים הם בעיקר פעילי לילה, אבל גם פעילים בשעות היום אם הם אינם מופרעים בידי פעילות אנושית.
חתול בר אירופי הוא גדול ועבה בהרבה מחתול בית, יש לו פרווה ארוכה יותר וגם זנב קצר יותר, לא מחודד ועבה.
פרוותו מפוספסת ועל גבו פסים כהים.
זכר ממוצע שוקל כ-5 ק"ג עד 8 ק"ג, ונקבה שוקלת בממוצע 3.5 ק"ג.
משקלם משתנה בהתאם לעונה עד כ-2.5 ק"ג.
זכרים גדולים בספרד מגיעים לאורך של עד כ-65 ס"מ, זנבם מגיע לכ-34.5 ס"מ ומשקלם עד ל-7.5 ק"ג.
בנוסף, הפסים שעל הפרווה שלהם פחות מפוזרים, שינהם גדולות יותר יחסית, והם ניזונים יותר מארנבים מאשר חתולי בר מצפון לדורו-אברו, אשר תלויים יותר במכרסמים קטנים.
מכיוון שחתולי בר אירופים וחתולי בית יכולים להתרבות ביניהם, קשה להבדיל את חתול הבר האירופי מחתולי כלאיים מפוספסים אחרים כראוי רק על בסיס צורתם החיצונית.
חתולי בר אירופים חיים בעיקר ביערות רחבי-עלים ויערות מעורבים.
הם נמנעים באופן מובהק מאזורים חקלאיים ומיישובים.
האוכלוסייה הצפונית ביותר נמצאת בצפון מזרח סקוטלנד.
ישנן שתי אוכלוסיות מנותקות ולא קשורות אחת לשנייה בצרפת.
אחת בארדנים בצפון-מזרח המדינה המשתרעת עד לוקסמבורג, גרמניה ובלגיה.
האוכלוסייה השנייה בדרום צרפת עשויה להיות מחוברת דרך הרי הפירנאים לאוכלוסיות בספרד ופורטוגל.
בגרמניה, הריין מהווה מעין מחסום גדול בין האוכלוסייה הנמצאת בהרי אייפל ובהרי הונסרוק הנמצאים בצד המערבי של הנהר ושל האוכלוסיות שנמצאות בצד המזרחי של הנהר.
האוכלוסייה הפולנית בהרי הקרפטים משתרעת לצפון סלובקיה ולמערב אוקראינה.
בשווייץ, חתולי בר קיימים בהרי היורה.
שלוש אוכלוסיות מפוצלות מתקיימות באיטליה – אחת בחלקה המרכזי של איטליה, השנייה בחלקה הדרומי של איטליה והשלישית במזרח הרי האלפים שעשויה להיות מחוברת לאוכלוסיות בסלובניה וקרואטיה.
האוכלוסייה בסיציליה היא האוכלוסייה המבודדת היחידה בים התיכון שלא יובאה לשם ונחשבת לאזור תפוצתה הטבעי.
ברוב מדינות אירופה, אירופה חתולי בר הפכו לנדירים.
למרות היותם מוגנים מבחינה חוקית, הם עדיין נורים פעמים רבות על ידי אנשים שמבלבלים אותם עם חתולי רחוב.
באזור היילנדס בסקוטלנד, שבו הייתה אוכלוסייה משוערת של כ-400 פריטים בטבע בשנת 2004, התרבות עם חתולי רחוב היא איום משמעותי לשמירה על מאפייני אוכלוסיית חתולי הבר.
האוכלוסייה הגדולה ביותר של חתולי בר נמצאת בספרד ופורטוגל אך גם אוכלוסייה זו נמצאת בסכנה מהתרבות עם חתולי רחוב וממחסור של מרחב מחיה.
בשנת 1990, האוכלוסייה המזרחית ביותר שבאוקראינה, מולדובה והקווקז הייתה מאוימת עקב הריסתם של יערות רחבי-עלים, שגרמה לצמצום תפוצתם.
רק פריטים בודדים קיימים כיום באזורים מוגנים.
למרות היותו קשור באופן קרוב לחתול הבית, חתולי בר ידועים בהיותם בלתי אפשריים לגידול בתנאים ביתיים כחיות מחמד.
חוקרת הטבע פרנסס פיט כתבה: "היה זמן שבו לא האמנתי לכך...
האופטימיות שלי התפוגגה" על ניסיונה לגדל חתול בר בשבי אותו כינתה בשם בילזבוב.
חתול מדבר סִינִי או חתול הרים סיני (שם מדעי: Felis bieti), חתול בר קטן החי במערב סין ובדרום מערב מונגוליה.
חתול המדבר הסיני דומה במראהו לחתול בר אירופאי, למעט בצבע פרוותו.
צבע פרוותו כצבע חול, בחלקו התחתון צבעה לבנבן, ועל זנבו ורגליו טבעות שחורות.
בנוסף על פרוותו מצויים פסים אנכיים לבנים, שעשויים להיות קשים להבחנה.
חתול זה נפוץ באזורים הבאים בסין: טיבט, צ'ינגהאי, גאנסו וסצ'ואן.
חתול המדבר הסיני פעיל בלילה; הוא צד מכרסמים, פיקות וציפורים.
חתול המדבר הסיני מוגדר כמין מוגן בסין, אולם הוא עדיין מצוי בסכנה וזאת מחמת הרעלות מאורגנות של פיקות, שמהוות את טרפו העיקרי; הרעלות אלו גורמות להמתתם של חתולים אלו שלא בכוונה, או לירידה בבסיס המזון שלהם.
להרג הפיקות השתמשו עד 1978 באבץ פוספיד (Zn3P2), ואולם זה התגלה כפוגע גם בטורפים אשר ניזונים מהפיקות והשימוש בחומר הופסק.
תקופת הרבייה של חתול המדבר הסיני נמשכת מינואר ועד מרץ.
הגורים נולדים במאי ובכל המלטה בין 2 ל-4 גורים, אלו הופכים לעצמאיים לאחר כ-7–8 חודשים מלידתם.
לחתול המדבר הסיני שלושה תת-מינים:
bieti - חי בחלקו המזרחי של אזור התפוצה, בגאנסו וסצ'ואן.
chutuchta - נפוץ בדרום מונגוליה.
יש המסווגים אותו כתת-מין של חתול בר
vellerosa - נפוץ בצפון מזרח צ'ינגהאי.
חתול פרסי ( נקרא גם "חתול ארוך שיער") הוא גזע של חתול הבית שהתפתח לראשונה בפרס (איראן).
מוצאו של החתול הפרסי הוא בפרס ובארצות אסיה התיכונה.
בספרות המקצועית הוזכר ה"פרסי" בפעם הראשונה ב-1876 בשם "החתול האסיאתי", אך כבר כ-300 שנה לפני כן, במאה ה-16, נראו חתולים אלה באירופה, בתחילה באיטליה וצרפת.
לשם הגיעו על ידי דיפלומטים שביקרו בפרס וסביבתה, התלהבו ושלחו אותם לארצותיהם באירופה.
בתקופה זו מוכרים חתולים ארוכי פרווה נוספים - חתולי האנגורה.
מוצאם בטורקיה, והם אבות אבותיהם של החתולים מגזע ה-Turkish Angora.
גם חתולים אלה הגיעו לארצות אירופה ובעיקר לאנגליה.
יש הטוענים כי אבותיהם של החתולים הפרסיים הם דווקא אותם חתולי אנגורה, שזווגו עם חתולי בית קצרי פרווה או עם חתולים בעלי פרווה חצי ארוכה (באירופה).
אחרים טוענים כי החתולים, שהגיעו לאירופה מפרס וסביבתה, זווגו עם חתולי האנגורה וכך יצרו את החתול הפרסי.
לאנגליה הגיעו שני סוגי החתולים.
אלה שהגיעו מצרפת (וקודם מפרס) היו בעלי מבנה גוף יותר גוץ, והאחרים, חתולי האנגורה, היו בעלי מבנה גוף וראש יותר צרים ומוארכים.
מבנה הגוף ה"צרפתי" וגם הפרווה של חתולים אלה, שהייתה יותר מלאה וארוכה, התחבבו במהרה על הציבור ווגרמו להעדפה של סוג זה בטיפוח הגזע.
החתולים הפרסיים הפכו לאהובים ופופולריים, והאופנה בימים ההם הכתיבה להצטלם עמם בכל הזדמנות.
בד בבד גם עלתה הפופולריות של החתולים הפרסיים בתערוכות, והם היוו את גולת הכותרת, בתחילה באנגליה ובהמשך גם במקומות אחרים בעולם.
הם אף קיבלו חסות מלכותית מהמלכה ויקטוריה באנגליה, כאשר בבעלותה היו שני חתולים פרסיים כחולים.
המלך אדוארד השביעי תרם פרסים מיוחדים לחתולים הפרסיים, אשר זכו בתערוכות בימים ההם.
בסוף המאה ה-19 הגיעו החתולים הפרסיים לאמריקה, וגם שם התחבבו במהרה.
אז החלו לגדלם גם שם, ובהצלחה הולכת וגוברת, עד עצם היום הזה.
בתערוכות בארצות הברית תפסו חתולים אלה תנופה והצלחה כה רבה, עד כי תשומת הלב אליהם עלתה אפילו על זו שניתנה לחתולי המיין קון המפורסמים בארצות הברית.
בתחילה כל החתולים עם פרווה ארוכה הוגדרו כחתולים ארוכי פרווה.
עם הזמן הועדף המראה הגוצי יותר והחתולים ארוכי הפרווה התפצלו לשני גזעים; האחד הוא הפרסי הגוצי והרחב והשני הוא האנגורה הדק והעדין יותר במראהו.
המראה העכשווי של החתול הפרסי הוא תוצאה של הרבעות מבוקרות שנעשו על ידי מגדלים במאה השנים האחרונות.
לחתול הפרסי מבנה ראש עגול, עיניים פתוחות וגדולות שנמצאות לצידי הפנים.
צבע העיניים תואם בדרך כלל את צבע הפרווה.
צבעי הפרווה הם רבים ומגוונים: לבנים, שחורים, כתומים, אפורים, בצבע לילך, טאבים או טריקולורים (3 צבעים).
הגוף מוצק וקצר, האף גבוה ופחוס מאוד, אוזניו נמוכות וקטנות.
בשל פרוותו הארוכה במיוחד ופניו הקצרות החתול הפרסי זקוק לטיפוח יומיומי.
פעמים רבות אנשים נוטים להתבלבל בין החתול הפרסי לחתול הסיאמי, החתול הסיאמי שונה מאוד מהחתול הפרסי במראהו וגם באופיו.
החתול סיאמי בעל פרווה קצרה, מבנה ראש מוארך ומחודד, ואילו החתול הפרסי, כפי שניתן לראות בתמונות, הוא בעל פרווה ארוכה ופנים שטוחות.
החתולים הפרסיים הם חתולים שקטים ואינם תוקפניים.
לרוב יסתדרו עם חתולים ובעלי חיים אחרים, והם מרגישים בנוח בקרבת בני אדם.
חתולים פרסיים רבים מעבירים חלק ניכר משעות היממה בשינה.
חתולים פרסיים אוהבים שמטפחים ומסרקים אותם, מסתדרים עם ילדים אך נמנעים ממשחקים רועשים וקולניים עימם.
הם בעלי קולות שקטים ונעימים אך מתקשרים בעיקר באמצעות עיניהם.
חתולים פרסיים אוהבים את הביטחון של הקרקע ואינם נוהגים לקפוץ על מדפי ספרים גבוהים.
הם נלהבים מאוד ממשחק עם צעצועים אך באותה מידה ניתן למצוא אותם שרועים ללא מעש על רצפת הבית ועל הספה בסלון.
חתול פרסי לא ידרוש מבעליו תשומת לב בלתי נדלית אך יתענג על תשומת הלב שתינתן לו.
חתולים פרסיים הם עדינים ונהנים בביתם בין אם בעליהם נמצאים בדירה ובין אם לא, אך הם ישמחו לראות אותם שבים הביתה.
החתול הפרסי הוא זן חתול הבית המשיר כמות שיער מועטה.
החתול האקזוטי נמנה עם הגזעים יצירי האדם.
הרצון בחתול פרסי אך סדר יום עמוס מונע מהרבה אנשים לטפל בפרווה הארוכה הדורשת טיפוח יומיומי הובילו ליצירת הגזע בעל המראה והאופי של החתול הפרסי אך בעל פרווה קצרה.
ההתחלה של הגזע, לפני כ־40 שנה, לא הייתה מכוונת ליצירת חתול פרסי בעל פרווה קצרה אלא להכניס צבעים חדשים לגזע אחר, קצר השיער האמריקאי.
מגדלי הגזע האמריקאי החלו לזווג חתולים קצרי פרווה אמריקאי (American Shorthair) עם חתולים פרסים כדי "להכניס" לגזע צבעים של החתול הפרסי.
תוצאת זיווגים אלה לא עלתה בקנה אחד עם רצון המגדלים לחתול בעל מראה הגזע האמריקאי, מבנה הגוף של הצאצאים ומרקם הפרווה לא תאמו את הגזע ולכן לא יכלו להשתלב בתוכניות גידול של קצר השיער האמריקאי.
ב-1966, דבר זה הביל מגדלים לנסות וליצור גזע חדש בעל המראה של החתול הפרסי אך בעל פרווה קצרה וסמיכה.
הגזעים שהשתתפו ביצירת הגזע האקזוטי בנוסף לקצר השיער האמריקאי היו הרוסי הכחול והבורמזי.
כמו כן המשיכו לזווג צאצאים קצרי פרווה עם חתולים פרסים והימלאים.
זיווגים אלה מתבצעים עד היום כדי לשמר את המראה הגוצי והפנים הרחבות והקצרות.
סטנדרט הגזע, בדומה לחתול הפרסי קורא לחתול בכל מבנה קצר ורחב עם עיניים גדולות, אזניים קטנות הממוקמות רחוק זו מזו אך בעל פרווה קצרה וסמיכה.
כיום החתולים האקזוטים מתחרים בתערוכות בהצלחה רבה, הם נשפטים בקטגוריה של ארוכי הפרווה כאשר הצבעים הפופולריים הם דוגמאות הטאבי למיניהן.
לחתול האקזוטי מבנה ראש עגול, עיניים פתוחות וגדולות, שנמצאות לצידי הפנים.
צבע העיניים תואם, בדרך כלל את צבע הפרווה.
צבעי הפרווה הם רבים ומגוונים: לבנים, שחורים, אדומים, כחולים, בצבע לילך, טאבים או טריקולורים (3 צבעים).
חתול סיאמי (בתאית: ; מילולית יהלומי ירח) הוא גזע של חתול הבית.
מוצאו בממלכת סיאם, הידועה כיום כתאילנד.
במהלך המאה ה-20, החתול הסיאמי נהפך לאחד מזני החתול הנפוצים באירופה ובצפון אמריקה.
מאופיין בעיניים כחולות ובפרווה לבקנית למחצה – לבנה בכל הגוף, למעט בזנב ובפנים.
החתול הסיאמי הגיע מהמזרח הרחוק, שם גידלו וטיפחו אותו במקדשים הבודהיסטיים.
חתולים אלו נחשבו כקדושים ואף האמינו כי הם גלגול של נשמות אדם.
בתחילת המאה ה-20 הוא הובא לאנגליה, שם גידלו את הגזע בבתי גידול מיוחדים.
מבנה גוף – ראשו בצורת משולש, עיניו מלוכסנות ובעלות גוונים של כחול אך יכולות להיות גם בעל צבע שונה כגון אפור וסגול, אוזניו ארוכות וגדולות (דמויות אוזני עטלף) וזנבו דק וארוך.
פרווה – פרוותו בהירה עם "קצוות כהים"; אוזניים, אף, רגליים וזנב שחורים.
משקל – נקבה בוגרת בדרך כלל בטווח 3–4.5 קילוגרם, זכר 4–6 קילוגרם.
תוחלת חיים – הסיאמיים יכולים להגיע לגיל של כ-20 שנה.
הזכר חברותי, איננו תוקפן, "דברן" גדול ולא פעם יבוא כשבעליו יקראו בשמו.
הנקבה פחות מפגינה חיבה ויותר חשדנית.
סיאמים נחשבים לחתולים אינטליגנטים, סקרנים יותר, פעילים יותר מחתולים אחרים, ולכן זקוקים לסביבת חיים עם גירויים וחברה.
ספינקס הוא גזע של חתול, שמקורו בקנדה, שם פותח על ידי מרביעי גזע בשנות ה-60, וייחודו בכך שהוא חסר פרווה.
גופו של חתול הספינקס הוא בינוני ושרירי.
יש לו זנב דק וארוך, ראש בגודל בינוני, אוזניים גדולות ועיניים מלוכסנות.
סימן ההיכר הבולט ביותר של גזע זה הוא היעדר הפרווה.
עורו רך מאוד ועקב המחסור בפרווה, הוא רגיש מאוד לשינויי טמפרטורה ולכן זקוק לטיפוח אינטנסיבי.
ישנה סברה מוטעית כי בשל היותו חסר פרווה חתול הספינקס אינו מעורר תגובה אלרגית.
למעשה אלרגיה לחתולים מקורה בחלבון המיוצר על ידי החתול ומצוי ברוק שלו בבלוטות חלב המצויות על עורו.
בגלל שחתול הספינקס חסר שיער, החשיפה של האדם האלרגי לחלבון שבבלוטות החלב בעור עשויה אף להיות חזקה יותר.
בקומדיית המצבים האמריקאית חברים, רייצ'ל קונה חתול מסוג ספינקס במחיר גבוה ומתקשה להיפטר ממנו.
בסדרת האנימה היפנית דרגון בול סופר, דמות אל ההרס בירוס מבוסס על החתול של יוצר הסדרה אקירה טוריאמה, שהוא מגזע חתול הספינקס.
בסרט הקומדיה אוסטין פאוארס, החתול של ד"ר רשע הוא חתול ספינקס, אך בסרט הוא מוצג כחתול שאיבד את פרוותו לאחר שהוקפא במשך 30 שנה והופשר מחדש.
בראיון לאחר צאת הסרט אמר השחקן מייק מאיירס כי "להחזיק אותו הרגיש קצת כמו להחזיק ישבן של קשיש".
רוסי כחול הוא גזע של חתול הבית.
גזע זה הוא בין הבודדים שנוצרו ללא מגע אדם.
הסברה הרווחת היא שהגזע הזה הגיע מערבות רוסיה, שכן חתולים דומים נמצאים גם כיום באזורים הקרים של רוסיה.
הדעה המקובלת היא שחתולים אלו הובאו לאירופה באמצע המאה ה-19 על ידי מלחים רוסיים מנמל ארכנגלסק שבחופה הצפוני של רוסיה.
בעבר שרר בלבול באשר למוצאו של גזע זה, ובתחילה הוא נקרא בשם "כחול ארכנגלסק".
רק בשנות ה-40 של המאה ה-20 קיבל הגזע את שמו הנוכחי.
החתול הרוסי הכחול הפך להיות פופולרי בבריטניה, והחל מ-1912 התקבל גם כגזע מוכר לתערוכות.
הרוסי הכחול היה ידוע גם בארצות הברית, והחל משנת 1900 הוא מופיע שם בתערוכות תחת השם "חתול מלטזי".
בזמן מלחמת העולם השנייה נכחד הגזע בבריטניה כמעט לחלוטין, וכתוצאה מחוסר בחתולים טהורים מגזע זה השתמשו המגדלים לרבייה גם בחתולים בריטיים קצרי שיער כחולים, ובחתולים סיאמיים, בעלי מאפיינים דומים.
מ-1966 ואילך, התהפכה המגמה, והמגדלים חזרו לגדל את הגזע במתכונתו הטהורה.
החל מראשית בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוכר החתול גם בארצות הברית בשם "רוסי כחול".
העניין בחתול הרוסי הכחול גבר, ובשל חזותו המרשימה ואופיו הנוח במיוחד, הוא הפך לגזע מבוקש, וגידולו בכל העולם, נעשה כיום על ידי מגדלים רבים.
מבנה הגוף - ראש קצר בצורת יתד (ראש משולש), האף באורך בינוני.
העיניים שקדיות בצבע ירוק בהיר, והן מרוחקות האחת מרעותה.
גוף החתול ארוך ודק בעל מבנה קל אך שרירי, וזנב ארוך.
הרגלים ארוכות ודקות, עם כפות רגלים קטנות ומעוגלות, כאשר הרגליים האחוריות, ארוכות מעט מהקדמיות.
בנוסף ישנם חתולים אשר עיניהם זהובות, וראשם עגלגל יותר, אך הם עדיין נחשבים כרוסי כחול.
פרווה - קצרה, קטיפתית, וכפולה, רכה מאוד, ובעלת גוון אחיד ללא כל דיגום.
לחתולים נדירים מגזע זה יכולה להיות פרווה ארוכה יותר.
צבע הפרווה - אפור תכלת, ולעיתים גם קצות השער בוהקים בגוון כסוף.
חתול רוסי כחול ידוע כשקט, ביישן, פעלתן ועדין.
חתולים מגזע זה מסתדרים על פי רוב היטב בחברת בני אדם.
הם אינם משירים פרווה ומעדיפים על פי רוב מקומות ביתיים על פני שוטטות בחוץ.
ישנן טענות ברשת שדמותו של החתול טום מסדרת האנימציה המוכרת טום וג'רי הוא מסוג חתול רוסי כחול, אך ככל הנראה טום צויר בהשראת בריטי קצר שיער.
חתול סיבירי הוא גזע של חתול הבית שמוצאו בסיביר, רוסיה.
חתול זה בעל פרווה ארוכה ובהירה.
גזע שהתפתח באופן טבעי, ללא התערבות האדם, באזור סיביר, בצפון רוסיה.
העדות הראשונה לקיומו באירופה היא מהאלף הראשון לספירה.
חתולים רבים מהגזע אומצו על ידי נזירים ברוסיה, והחתולים גילו כלפיהם נאמנות רבה.
מהגרים, שעזבו למוסקבה, נהגו לקחת עמם את החתולים.
ברוסיה באותה תקופה נאסרה אחזקת חיות מחמד, והגזע לא טופח.
רק במאה ה-19 בוית באופן סופי.
הגזע היה מוכר במערב ואפילו התחרה בתערוכות חתולים כבר בתחילת המאה ה-19 אך נדחק הצידה על ידי החתולים הפרסיים הפופולריים.
בעקבות העניין המחודש שעלה בקרב אגודות חתולים באירופה בשנות השמונים של המאה ה-20, מגדלים ברוסיה החלו למקד תשומת לב בגזע המקומי שנזנח.
בשנת 1990 הגיעו הסיביריים הראשונים לארצות הברית כחלק מתוכנית חילופי גזעים, שבה הגיע גזע ההימלאיה לרוסיה.
החתול הסיבירי זכה לאהבת המקומיים כיוון שהגן על מחסני התבואה מפני מכרסמים.
משקלו בינוני עד גדול, בדרך כלל הנקבות קטנות יותר מהזכרים.
החתול הסיבירי התאים עצמו לסביבתו, וכך התאפשר לו לשרוד את החורף הקפוא: פרווה תחתונה עבה וסמיכה מאוד ופרווה עליונה מעט קשה למגע ועמידה בפני מים; כף רגל עגולה וגדולה, המאפשרת תנועה טובה יותר על משטחי שלג וקרח.
מבנה גופו מלבני, מאוד מוצק, ובעל חזה רחב.
ראשו מעט יותר ארוך מרחב, וכל הקווים בראש בגודל ואורך בינוני ובקווים עגולים.
אחד המאפיינים של גזע זה הוא הסנטר הנוטה לאחור.
פרוות הקיץ קצרה ודלילה הרבה יותר.
כל צבעי העיניים מקובלים, אך ניכרת עדיפות לירוק.
התפתחותם איטית עד לבגרות מלאה.
אחד ממאפייני הגזע המיוחדים הוא תכונת ההיפו-אלרגניות שלו.
לגזע הסיבירי ישנה כמות קטנה משמעותית של חלבון בנוזל הרוק שלהם הגורם תגובות אלרגיות.
חלבון זה המצוי בדרך כלל בכמות גדולה יותר אצל שאר גזעי החתולים הוא הגורם לתגובות האלרגיות אצל אנשים אלרגיים.
מאחר שחתולים מלקקים את פרוותם, לאחר התייבשות הרוק החלבון שנשאר על הפרווה מתפזר יחד עם נשירתה ויוצר תגובה אלרגית אצל אנשים הסובלים מאלרגיה.
המחסור בחלבון זה בגזע הסיבירי מסב לו פופולריות רבה בקרב אוהבי חתולים האלרגיים אליהם.
חתול שחור-רגל (שם מדעי: Felis nigripes) הוא חתול בר החי בדרום אפריקה, נמיביה, בוטסואנה וזימבבואה.
זהו מין החתול הקטן ביותר בעולם (אורכו של פרט בוגר הוא 35 ס"מ, עם זנב של 15 ס"מ).
פרוותו היא בצבע חול עם חברבורות שחורות.
סביבת מחייתו היא אזורים צחיחים, דוגמת מדבר הקלהארי.
שם הוא צד מכרסמים, לטאות, חרקים וציפורים.
חתולים שחורי-רגליים הם יצורים מתבודדים ופעילים בעיקר בלילה.
בשעות היום הם מסתתרים לרוב מתחת לסלעים או בשיחים.
לפי מחקרים, אחוז ההצלחה שלו בציד הוא 60%, מה שהופך אותו לצייד הקטלני ביותר במשפחת החתוליים.
חתולים שחורי-רגל אנדמיים רק לאזור הכולל שלוש מדינות באפריקה הדרומית: בוטסואנה, נמיביה ודרום אפריקה.
הם חיים בעיקר במישורי עשבייה קצרה עד בינונית, במדבריות ובמישורי חול, כולל מדבר הקלהארי ומדבר קארו.
אזורי עשבייה עם צפיפות מכרסמים וציפורים גבוהה הם בית גידול אופטימלי.
חתולים שחורי-רגל נמנעים מיערות ומשטחים סלעיים, ייתכן שבגלל קיומם של טורפים אחרים באזורים אלו.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת באזורי המחיה שלהם היא 100–500 מ"מ.
החתול שחור-הרגל הוא נדיר בהשוואה לחתולים הקטנים האחרים של דרום אפריקה.
הידע על ההתנהגות והאקולוגיה של החתול הזה מגיע ממחקר בן עשרות שנים על שמורת הטבע בנפונטיין ושתי חוות מחקר גדולות במרכז דרום אפריקה.
חוקרים מקבוצת העבודה של חתול שחור-רגל ממשיכים לחקור את החתולים בשלושת האתרים הללו.
חתולים בוגרים חיים בעיקר כבודדים במרחבים מובדלים האחד מהשני.
בבתי גידול באיכות ירודה מרחבים אלו מצומצמים יותר.
לזכרים יש טווחי מחייה גדולים יותר מאשר לנקבות.
לפי מחקר שנעשה בשמורה בגודל של 60 קמ"ר, התגלה שטווחי הזכרים חופפים לאלו של נקבה אחת עד ארבע.
החתול שחור-הרגל מתמודד עם מספר איומים מעשה ידי אדם.
רעיית יתר פוגעת בבתי הגידול שלו בכל אזורי תפוצתו, ועלולה להפחית את בסיס הטרף.
הרעלה חסרת הבחנה של פגרים כדי להרוג קרקלים ותנים לעיתים גורמת לכך שהחתול שחור-הרגל, שהוא חתול קטן מאוד, מת כתוצאה מאכילת הפגר המורעל.
גם הרעלת ארבה מהווה סכנה חמורה לחתול שחור-הרגל, שטורף חגבים.
חתולים שחורי-רגל נופלים קורבן לכלבים, שבעליהם משתמשים בהם כדי לרדוף או לגרש תנים.
קשה להחזיק בשבי חתולים שחורי-רגל מחוץ לתחומי המחייה האנדמיים שלהם.
יש להם צורכי בית גידול מאוד ספציפיים והם יכולים לחיות אך ורק באזורים צחיחים.
עם זאת, גן החיות של וופרטל בגרמניה זכה להצלחה גדולה ברבייה שלהם, וליבת האוכלוסייה השבויה הנמצאת שם בריאה וחזקה.
החתול שחור-הרגל הראשון נצפה ונחקר ברמה המדעית בפלך הצפוני של מדבר קארו בשנת 1824. בסוף שנות ה-60, הוא תועד בדרום בוטסואנה, אך רק מעט תיעודים אותנטיים של החתול קיימים בנמיביה, בדרום אנגולה ובדרום זימבבואה.
בשל תפוצתו המוגבלת, הוא רשום כמין פגיע ברשימה האדומה של IUCN מאז 2002. על פי החשד, האוכלוסייה של חתולים שחורי-רגל בירידה עקב ציד מיני טרף שלו לשם מאכל אדם, רדיפה, תאונות דרכים ואובדן בתי גידול, כמו גם קרבות בכלבים ובחתולים.
חתול שחור-רגל שוקל בסביבות 2 ק"ג ואורך גופו נישא בין 35 ל-50 סנטימטר.
גובהו לא עולה על 25 סנטימטר.
גודלו הממוצע לא עולה על מחצית הגודל של חתול הבית.
אוכלוסייתו מוערכת בסביבות 10,000 פרטים בכל העולם.
אורך חייו הממוצע הוא בין עשר לשתים עשרה שנה.
יש מקרים בשבי שאורך חייו של החתול גדל עד 16 שנים.
מדי לילה הוא נע בסביבות 20 קילומטרים, טווח הפעילות הגדול ביותר עבור חתול קטן בכל העולם.
למרות שמו, רק כפות רגליו שחורות או חומות כהות.
כפות אלו עוזרות לו בהליכה על החול המדברי הלוהט.
הפרווה שלו במרכז גופו היא באורך של 25–30 מילימטרים.
עם הכתמים והפסים הקטנים שלו על הפרווה שצבעה כצבע החול, הוא מוסווה היטב בהתאם למרחב מחייתו הטבעי, במיוחד בלילות לאור ירח.
שלוש טבעות שחורות באזור הצוואר על פרוותו משמשות לזיהוי שלו בטבע.
על פרוותו הוא נושא פסים שחורים העוברים מזוויות העיניים לאורך הלחיים, ועל זנבו רצועות וקצה שחור.
השערות שמתחת לפרווה שלו צפופות, עדינות, גליות וקצרות יותר משערות הפרווה הגבוהה.
הזנב שלו קצר, פחות ממחצית אורך הגוף והראש; רגליו ארוכות יחסית לחתולים אחרים.
במהלך מחקר שנערך בדרום אפריקה, חוקרים ספרו 1,725 פרטי טרף שניצודו בידי חתול שחור-רגל, כאשר הזכרים נטלו מיני טרף גדולים יותר.
מתוך אותם פרטים, רוב מוחלט של 72% הם יונקים, ואחריהם ציפורים קטנות, בעוד שחסרי חוליות, דו-חיים וזוחלים נאכלו לעיתים רחוקות.
מכרסמים קטנים כמו עכבר גדול האוזניים היו חשובים במיוחד בעונת הרבייה לנקבות שהיו צריכות לכלכל גם גורים.
זכרים לעומת זאת הראו במחקר פחות שונות עונתית בבחירת הטרף שלהם.
חתולים שחורי-רגל חולקים את תחום בית הגידול שלהם עם טורפים אחרים – חתול בר אפריקאי, שועל הכף, שועל אוזנן ותן שחור-גב.
הם לוכדים טרף קטן יותר בממוצע מאשר חתולי בר אפריקאים, אם כי שניהם לכדו בערך אותו מספר (12–13) של פרטי טרף בעת פעילות לילית, שהיא עיקר זמן הפעילות שלהם.
חתול שחור-רגל מתקיים באזורים החופפים לאזורי המחיה של התנים, אף שאלו טורפים חתולים, על ידי שימוש במחילות במהלך היום.
הם גם חולקים את אותו אזור מחיה כללי עם שועל הכף אך אינם משתמשים באותם בתי גידול, זמני פעילות או צדים את אותם מיני טרף.
חתול שחור-רגל קטן אחד יכול לצרוך 3,000 מכרסמים בכל שנה.
ידוע שהם אוכלים גם פגרים של דלגנים, אך אינם מסוגלים למעשה לצוד ולהרוג אותם.
זכרים גדולים יותר יכולים לצוד ארנבת מצויה בוגרת ששוקלת בערך כמו החתול.
הם נצפו גם אוכלים ביצים, כותשים אותן בעדינות בין הלסתות, ואז מלקקים את התוכן עד תום.
אף שהם מזינים את צורכי השתייה העיקריים שלהם דרך הנוזל בגוף הטרף שאותם הם צדים, הם בנוסף לכך גם שותים מים ממקורות הנמצאים בהישג יד.
חתול שחור-רגל, על אחוז ההצלחה הגבוהה של הציד שלו (60%; להשוואה, אריות מצליחים בסביבות 20%–25% מכלל ניסיונות הציד), ומספר הפרטים שהוא צד בממוצע, נחשב להיות לטורף הקטלני והמוצלח ביותר בעולם.
חתולים שחורי-רגל תופסים מחסה מן החום המדברי במהלך היום בתלי טרמיטים נטושים או מחילות.
מתוך 184 מקומות מנוחה בדרום אפריקה שהתגלה כי נמצאים בהם חתולים שחורי-רגל, 98% מהם היו מאורות ארנבים נטושות.
ההרגל שלהם לנוח בתלי טרמיטים הִקְנָה להם את הכינוי "נמר נמלים" בפי אנשים מקומיים.
הפעילות הלילית שלהם משתנה עם אורך הלילה, ולרוב הם יוצאים וחוזרים אל המאורה תוך 30 דקות מהשקיעה והזריחה.
שיטות ציד כוללות המתנה של עד 40 דקות במחילות מכרסמים, או מארב לציפורים מקננות על ידי הליכה מהירה מאוד דרך עשבייה.
חתולי ציד מדי פעם מאבדים את הציד שלהם על ידי ינשוף אפריקאי שמסתער על טרפו של החתול.
חתולים שחורי-רגל מטפסים בקלות על עצים כדי לחפש קיני ציפורים, אבל בדרך כלל יש מעט מזון בעצי השיטה בהשוואה לזה הקיים על הקרקע.
תוך כדי תקיפת ציפורים מעופפות, הם מבצעים קפיצות תכופות של עד 2 מטר למרחק ו-1.5 מטר לגובה.
בחמש הזדמנויות, חוקרים צפו בתנים שחורי גב מקיפים חתולים שחורי רגל ודוחקים אותם לפינה במטרה לצוד אותם.
החתול הזעיר תקף בכל פעם, והצליח לגרש את התן הגדול בהרבה.
בהיותו חתול קטן ועקשן להפליא, לעמים הילידים באזור יש אגדה שטוענת שהחתולים הקטנטנים האלה יכולים להפיל ג'ירף.
אומנם זה לא נכון, אך האגדה מסמלת את הכבוד והערכה של האנשים הילידים לנחישותם העזה של החתולים הקטנים.