tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד מסדר הטמפלרים הוא אותו מסדר האבירים הטמפלרים של מסעי הצלב, ההיסטוריה של הארגון מגיעה עוד לימי מצרים העתיקה ולהקמתו של מסדר העתיקים (Order of the Ancients) בידי הפרעה סמנח כא רע.
ארגונם מחדש בתור מסדר מיליטריסטי נוצרי ונזירי בידי ברנאר מקלרבו ואיג דה פינס היה כדי להסוות את פעולותיהם האמיתיות עד לטיהורם במאה ה-13 בידי פיליפ הרביעי, מלך צרפת, שאילץ אותם לסגת אל הצללים תחת איום הכחדתם.
מאותו רגע, השם "טמפלר" ביסס את עצמו כשם הארגון.
נאמנים למטרתם, הטמפלרים השתמשו לאורך ההיסטוריה בשיטות שכנוע ומניפולציה, אלימות פוליטית מפלה ושלטון מהלך אימים על המדינה.
הדבר הביא להקמתו של מסדר הנחבאים (Hidden Ones) בסוף תקופת ממלכת בית תלמי.
הופעתם של הנחבאים - שמעברם למסדר המתנקשים מיסך את השינוי של הטמפלרים - הביאה לפריצתה של מלחמה סודית בצללים, שנמשכה לאורך העידנים עד לימים המודרניים.
ההיסטוריה של הטמפלרים מקיפה כמה מאות אלפי שנים, מאז שחר האנושות ועד לזמנים המודרניים.
למרות שהטמפלרים המודרניים נוסדו רק בימי הביניים, אבותיהם הקדומים - ובעיקר מסדר העתיקים - היו פעילים עוד מהתקופה העתיקה, הפעילו מניפולציה על אנשים משפיעים לאורך ההיסטוריה ומשנים אירועים היסטוריים לתועלתם הפרטית וליצירת סדר עולמי חדש.
למשך מרביתה של ההיסטוריה, הטמפלרים ניהלו מלחמה חשאית נגד המתנקשים וקודמיהם הנחבאים, אשר התנגדו למטרותיהם בהאמינם שהאנושות צריכה להיות חופשית לבחור בעצמה את גורלה.
מקורותיו של מסדר הטמפלרים נותר בגדר תעלומה.
יש המאמינים שהטמפלרים קיימים עוד משחר האנושות, או לפחות מאז שהאנושות תבעה את חירותה מיוצריה, חייזרים קדומים שנודעו בתור בני האיסו.
מעט אחרי אסון טובה בשנת 75,000 לפנה"ס, קין, בנם של אדם וחוה, רצח את אחיו הבל והשיג לרשותו את תפוח העדן.
בגלל פשעיו, הוטבע עליו צלב אדום (סמל הטמפלרים) והוא היה האדם הראשון שלקח על עצמו את האידאולוגיה של הטמפלרים.
חסידיו המאוחרים של קין, הטמפלרים של הימים העתיקים, החשיבו את עצמם בתור "ילדיו של קין" וקראו לחותם צלב האדום בשם אות קין.
בשנת 1334 לפנה"ס, אבותיו הקדומים של מסדר האבירים הטמפלרים הוקמו במהלך השושלת השמונה עשרה של מצרים כאשר הפרעה סמנח כא רע הקים את מסדר העתיקים.
לרשותו של סמנח כא רע הגיעה טכנולוגיה של בני האיסו, מה שסיפק למסדר העתיקים השראה לחפש אחר ידע נוסף מאותם שרידים מהעולם הקדום.
במשך שאר ימי ההיסטוריה של מסדר העתיקים, חברי המסדר הקדישו את מיטב משאביהם כדי לחשוף עוד מידע מבני האיסו, והם החשיבו את עצמם בתור ממשיכי דרכם של האבות הקדומים והמנהיגים הראויים של האנושות.
הם סגדו להנהגה של האיסו, ביניהם אב ההבנה (Father of Understanding), אם החוכמה (Mother of Wisdom) והקול הקדוש (Sacred Voice), ומידלו לפיהם את ההיררכיה של המסדר שלהם.
כדי להנחיל חזון משלהם על העולם, העתיקים נצמדו קרוב לצמרת השלטון של המדינה ולמעמדות הדת, וזאת כדי להפעיל מניפולציה על החברה לתועלתם.
דרך פעולה זו נמשכה למשך אלפי שנים - הרבה אחרי הארגון מחדש של המסדר כמסדר הטמפלרים - עד אשר פרנסואה תומאס ז'רמיין השתמש במהפכה הצרפתית בסוף המאה ה-18 כדי לנווט את עצמם לכיוון מעמד הפועלים החדש, בו השתמשו כאמצעים לתמרון, והחליפו את מסווה האצולה במסווה התאגידים.
מסדר העתיקים המשיך לפעול גם אנגליה של המלך ארתור (סוף המאה ה-5-תחילת המאה ה-6), מרד אן לושאן (שנים 757-755) והח'ליפות העבאסית (שנים 860-824 לערך) עד לדעיכתו במאה ה-9 ולידתו מחדש כמסדר האבירים הטמפלרים בסוף העידן הויקינגי (שנים 873-845).
בסוף המאה ה-10, המסדר החל לשלוט בכנסייה הקתולית, ואחד ממנהיגיו הפך לאפיפיור סילבסטר השני.
לקראת מסע הצלב הראשון, המסדר הוקם מחדש כמסדר מיליטריסטי (שנים 1191-1118) וניהל מאבקים שנמשכו עד למסע הצלב השלישי, עד אשר נפל מגדולתו (שנים 1314-1307).
במאות ה-14 וה-15 - טרם פריצתה של מלחמת מאה השנים - המסדר נולד מחדש כמסדר חשאי ונלחם נגד האימפריה העות'מאנית (שנים 1476-1321).
עידן האימפריאליזם הביא עמו את ציד המכשפות בסיילם (שנת 1692), החיפוש אחר המצפה (שנים 1722-1670) החיפוש אחר אנגקור (המאה ה-16), פעילות הטמפלרים באמריקה הצפונית (שנים 1769-1735), המהפכה האמריקאית (שנים 1782-1770), המהפכה הצרפתית (שנים 1794-1778), החיפוש אחר יהלום הקוהינור (העשור הראשון של המאה ה-19) וכיבוש הודו (1849-1839).
בדומה לאויביהם, אחוות המתנקשים, למסדר הטמפלרים שלוש דוגמות קדושות:
"לאכוף את העקרונות של המסדר שלנו וכל מה שאנחנו מייצגים".
"לעולם לא לשתף את סודותינו או לחשוף את הסיבה האמיתית לפעולותינו".
"לעשות זאת עד למותנו, לא משנה המחיר".
מצופה מן הטמפלרים לשמור על שלושת החוקים הללו כל הזמן, ועבירה עליהם תביא להשלכות קשות על מי שעושה זאת.
כך למשל, היית'ם קנוויי - הגראנד מאסטר של מסדר הטמפלרים בשלוש עשרה המושבות - התנקש בחייו של אדוארד בראדוק עקב מעשיו של האחרון, שאיימו על מערכת האמונות של הטמפלרים עם מעשיו, אמונותיו ותאוות הדם שלו.
במהלך המאות, הטמפלרים האמינו שהם מאוחדים בחזונם לשלום נצחי עבור כל האנושות, וקבעו לעצמם מטרה ליצור סדר מושלם בתוך עולם כאוטי שכלל שפיכות דמים בלתי פוסקת, סכסוכים קטנוניים ושחיתות.
עבור כל אותם מאמינים נלהבים בחלום הזה, זוהי מטרה אצילית שבה הם לוקחים על עצמם בצורה אלטרואיסטית את המטלה להציל את האנושות מעצמה.
כדי לפעול לפי ההצהרה הזאת, הטמפלרים מאמינים שבני האדם צריכים הכוונה בעזרתם של אנשים חכמים יותר מהם, וזו הדרך היחידה לאלף ולסכל את הדחף האנושי לעשיית טעויות.
בעיניהם של הטמפלרים, אותם מעטים שראויים לשבח הם אלה שיש להם את כוח הרצון להקריב קורבנות שנחוצים כדי לשים קץ לאנרכיה, הטעיה וחוסר צדק.
יתר על כן, ישנם כאלה שהגיעו להארה אודות השחיתות המהותית של האנושות - הארה אותה הם תופסים כאמת אבסולוטית של המציאות סביבם.
הנחות היסוד של פילוסופיית הטמפלרים מתקשרת לריאליזם הקלאסי.
הטמפלרים מציגים השקפת עולם צינית וקבועה על טבע האנושות, ומתמקדים בעיקר על היסטוריית העימותים המתמשכת ועל פעולות הכיבוש והשעבוד שלהם.
הם נאחזים בעובדה שבני האדם אנוכיים, חסרי הגיון, ניתנים להשחתה וחסרי כנות כלפי אחרים - ושאלה הם מגרעות שלעולם לא יוכלו להתגבר עליהן, אלא רק באמצעות דיכוי בעזרת משמעת שנאכפת בידי רשויות החוק.
מה שמחמיר את הבעיה הוא חוסר ההסכמה הנצחי שטופח בגלל מגוון תרבותי על מחשבות ומערכת אמונות.
המדען הטמפלרי וורן וידיק הסביר את האידאולוגיה הזאת למתנקש דזמונד מיילס והשתמש באנלוגיה השכיחה של "טיפול בסרטן בשורש הבעיה מאשר לחתוך את הגידולים".
בגלל שהטמפלרים מאמינים שמקור העימותים והסבל בעולם הוא הטבע האנושי עצמו, הם מבטלים כל פתרון באמתלה של שטות לא מציאותית כדרך להצדיק את פעולתם .
הנחת היסוד הזו מניעה את כל העימותים של הטמפלרים עם המתנקשים, אויביהם המושבעים, שלא רק מאמינים באנושות אלא גם דוחים מעליהם כל אמת סובייקטיבית - ולפיכך מתייחסים להכללת הטבע האנושי בידי הטמפלרים כאי-לוגית.
למרות הכל, הטמפלרים מתפתים בעקבות הנחות אלה כתוצאה מסיבות כאלה ואחרות.
עבור חלקם, הנחות היסוד נולדות בגלל הייאוש לפתור את האלימות, עד כדי כך שהם אינם יכולים להרשות לעצמם לסמוך על אמצעים שאינם מספקים או שנתונים לכישלון.
לפי אבסטרגו אנטרטיינמנט, הייתה זו העמדה שהובעה על ידי הטמפלר האצטקי קואלי, שכן הוא מצא שהדרך של המתנקשים להגן על בני עמו מאימפריאליזם היא בלתי נתפסת.
עבור אחרים, האמונה שלהם אודות הברבריות של האנושות והצורך בדיכוי הוא השתקפות של אישויותיהם האלימות.
כך למשל עם מג'ד א-דין הסרצני, שהתבוסס בכוח על החיים והמוות, ואדוארד בראדוק, שבמילותיו האחרונות שיער ש"שימוש בחרב בצורה ליברלית ותכופה יותר יגרום לשלום".
יומן המסע של הגראנד מאסטר היית'ם קנוויי חושף תובנות עמוקות יותר לכוח הפיתוי של אידאולוגיית הטמפלרים.
ברישום של ה-10 ביוני 1747, היית'ם בן ה-21 נזכר בהמרה מדרכי לימודיו הסקפטיים של אביו אל האמת הנצחית שהוצעה לו מהטמפלר רג'ינלד בירץ', אשר גידל אותו.
הוא חש נמרץ מ"היעדרו של הספק" ו"ההרגשה של הידיעה" אותה איפשרה הדרך הטמפלרית, שכן הוא לא היה צריך להיאחז בריבוי המשמעויות של היקום.
החופש להיות מרוצה בביטחון העצמי של אמונותיו סיפק יציבות פנימית אליה שאף ושאותה הרגיש במאסטר שלו.
מידת חוסר הביטחון מתקשרת לניתוח אותו כתב מנטור המתנקשים אלטאיר אבן לא-אחד בקודקס שלו, ובו שיער שהטמפלרים הבינו עמוק בתוכם שנקודת מבט אובייקטיבית ומושלמת כלל לא קיימת או שהיא בלתי ניתנת להשגה.
בעוד המתנקשים מאמצים את הקביעה שבפתגם "שום דבר אינו נכון", הטמפלרים מונעים בידי הפחד מפני חוסר הודאות הזו - החוסר ב"אמת האבסולוטית - ושואפים לפברק אמת משלהם ולאלץ אותה על המציאות.
עם הגיעו לסוף חייו, היית'ם הצליח לשכנע את עצמו לחלוטין שחזון הטמפלרים שלו היה פירוש טבעי ונחוץ של האמת.
אולם, אלטאיר הציע בתקופתו שהטמפלרים ביקשו במודע לעצב מחדש את המרחב האפיסטמי של האנושות, על מנת שיתאזן עם רצונם.
הוא תיאר זאת בתור הטלת אשליה על העולם, מזימה שכמעט והתגשמה באמצעות פיסות העדן ופרויקט העין של אבסטרגו (לוויין ריגול שממונע בכוח העדן).
ועדיין, היית'ם האמין שהוא סוכן האמת, שמביא סדר לעולם כאוטי, למרות שאין זה ברור אם טמפלרים אחרים חשבו שקיים הבדל משמעותי בין הטלת אשליה לבין יצירת אשליה משלהם של האמת בעולם שחסרה בו אמת.
בכל הנוגע למדינתנות, המיקרוקוסמוס של חוסר ביטחון אישי מתגלה כמקרוקוסמוס של חוסר ביטחון לעולם.
הטמפלרים מתעקשים על כך שהחלום המוחלט שלהם הוא שלום, אך למעשה החלום עבורם מוגדר בעיקר במונחים של ביטחון במערכת אנרכיסטית, בעוד ההגשמה האנושית האינדיבידואלית וההרמוניה בדמות רצון חופשי נתונים להכללה תחת דרישות הביטחון.
כפי שנזכר לעיל, הם אינם מאמינים שהרצון החופשי מאפשר התפתחות קשרים הרמוניים, וזאת בגלל שהם חשדניים לגבי יכולתה של האנושות לחמלה כנה ואותנטית.
כתוצאה מכך, הטמפלרים מתמידים במיפוי מדינתני של פוליטיקה גלובלית למרות אפיונם כארגון בינלאומי.
במקור, אלפרד הגדול הקים את מסדר הטמפלרים בהשפעת ערכיו הנוצריים, מתוך תקווה שהמסדר יביא לשלום וישפר את האנושות על ידי יצירת הרמוניה בין האנושות לבין הסדר של היקום, ויאזן את צורכי האדם עם זרימת הטבע.
הוא אף הגדיל להכריז שאב ההבנה (Father of Understanding) הוא תואר האלוהים.
הדבר הוביל למסורת של הערצה נוקשה לאב ההבנה בתור האל המונותאיסטי והכוח המניע לפעולותיהם של הטמפלרים ולסדר היקום.
עצם קיומם של הטמפלרים נודע לציבור בשנת 1129, כאשר המסדר המיליטריסטי נתמך בידי הכס הקדוש בתור האמצעי נגד האיומים המתמשכים של הסרצנים על ארץ הקודש, וכדי להגן על העיר ירושלים.
עם הזמן, הטמפלרים החלו להאמין שיש בכוחם לאחד את העולם בשלום.
מערכת האמונות שלהם השתנתה עם גילויין של פיסות העדן.
הם החלו להסיק מכך שכל דתות העולם הן ככל הנראה שקר אחד גדול, והדבר הביא לכך שהמסדר הפך במידה מסוימת לאגנוסטי, אם כי עדיין דתי ברובו בגלל ששמר על האמונה בישות עליונה שנקראת אב ההבנה - פרקטיקה דתית שהשתמרה עוד מימי קודמיהם, מסדר העתיקים.
הם עדיין שומרים על דרכיהם הנוצריות באופן פומבי כמסווה לפעולתם האמיתית, וזאת כדי לא לאבד את תמיכתה של הכנסייה הקתולית.
אולם, טמפלרים נבחרים מתוכם כמו דייוויד ברוסטר היו אדוקים מאוד בדתם, והאמינו שהממצאים רבי העוצמה הם מתנה מהאלוהים עצמו.
אפילו מקסימיליאן רובספייר ניסה להקים דת שמבוססת על אל אחד - "כת הישות העליונה", בהתבסס על דוקטרינת הטמפלרים.
במהלך ההוצאה להורג של הטמפלרים, הגראנד מאסטר הידוע לשמצה ז'ק דה מוליי קילל את פיליפ הרביעי, מלך צרפת ואת האפיפיור קלמנס החמישי שהם ישלמו על פשעיהם בפני האלוהים עצמו.
כאשר הטמפלרים הספרדים טיהרו את האומה שלהם מ"כופרים", הם הצהירו שהאלוהים יעניש את נשמותיהם.
אפילו תומאס דה טורקמדה האמין שמלאכתם של הטמפלרים נעשתה בפקודת האלוהים לבדו.
כשהמתנקשת מהזמנים המודרניים ויקטוריה ביבאו הביעה את הערכתה על פועלו של המתנקש גבריאל לקסארט, שנלחם לצידה של ז'אן ד'ארק, צאצאו של גבריאל - הטמפלר הבכיר סיימון האת'וויי - צפה במשימותיו של אבי אבותיו וקרא להם "כפירה".
בראותם את הכוח שהיה לפיסות העדן על בני האדם, הטמפלרים החלו בחיפושים אחריהם.
בשנת 1191, הגראנד מאסטר של המסדר רובר הרביעי מסבלה חיפש אחר תפוח העדן האגדי, שקבור בקטקומבות שמתחת למקדש שלמה.
גניבתה של פיסת העדן על ידי מסדר המתנקשים הצית מחדש את הקונפליקט המתמשך בין שתי אגודות הסתרים, מה שהוביל למותו של דה סבלה בארסוף ושל ארמנד בושארד בלימסול.
למרות העיכוב הקל בתוכניותיהם, הטמפלרים המשיכו במשימתם לכונן שלום עולמי בעזרת כוחן של פיסות העדן.
ככל שהזמן עבר, הטמפלרים היו ממוקדים יותר על פיסות העדן מאשר לפעול לשינוי והשפעה על החברה באמצעים שאינם על-טבעיים.
מטרתם השתנתה כשהם ביקשו לשלוט ולאחד את העולם כולו באמצעות פיסות העדן, כדי ליצור סדר עולמי חדש.
לעיתים, הטמפלרים היו תוצאתנים בכל הנוגע לשיטות הפעולה שלהם, שכללו תחבולות, הפעלת מניפולציה על אנשים ואירועים, רצח ואף לוחמה.
דרך הטיפול של הטמפלרים באנשים כמו דזמונד מיילס, דניאל קרוס וקליי קצ'מרק יכולה להתפרש כלא מוסרית, למרות שהטמפלרים יכולים לתרץ את העניין משום שמקרי זוועה רבים התרחשו ברחבי ההיסטוריה לטובת הכלל.
הטמפלרים הם ליברלים מאוד בשיטות הפעולה שלהם בשם טובת הכלל, ונחשבים בעיני רבים כ"מרושעים" או "מושחתים", או לכל הפחות נחושים בדעתם לשלוט במקרים רבים.
אולם, בעוד שהטמפלרים שמבצעים את הזוועות ערים להשלכות מעשיהם, כמה מהם אינם מודעים לזוועות שמתרחשות בשם טובת הכלל.
חלקם, כמו למשל מריה ת'ורפ (מושא אהבתו של אלטאיר), בחרו לעזוב את מסדר הטמפלרים אחרי שלא הסכימו עם שיטות פעולתם.
אולם, עבור אלה שהיו שותפים לסודותיהם ולתוכניותיהם של הטמפלרים, היה זה כמעט בלתי אפשרי לעזוב את המסדר, מאחר שהיו יכולים להרוג אותם כדי לא לחשוף את סודותיהם.
לטמפלרים גם אין כל בעיה לדכא ידע - וזאת כאשר הם ניסו להתנקש בחייו של ניקולאוס קופרניקוס והרגו את אלן טיורינג, אם הדבר התאים לתוכניותיהם, למרות טענתם שהם מבקשים לרומם את מצבה של האנושות.
בנקודות שונות ברחבי ההיסטוריה, כמו במהלך המאה ה-18, הטמפלרים התנגדו לטיפול הלא מוסרי בחפים מפשע ובהריגתם שלא לצורך, אם כי הגדרתם ל"חף מפשע" הייתה פחות נרחבת מזו של אחוות המתנקשים.
עד לתחילת המאה ה-18, הטמפלרים ראו בעבדות כדרך פעולה לא נחוצה ומפוקפקת.
לוריאנו דה טורז א איילה, מושל פלורידה, האמין ש"גוף משועבד מעניק השראה למוח למרוד.
אולם אם תשעבד את מוחו של אדם, אזי הגוף שלו ילך בתלם באופן טבעי".
הטמפלרים מאוד לא אהבו את שיטת הפעולה ולפחות אחד מהם, וודס רוג'רס, הורחק מהמסדר בכוח והמשיך לעסוק בסחר עבדים.
טמפלרים רבים במהלך ההיסטוריה הראו דאגה מעטה לפגיעתם של חפים מפשע בשם טובת הכלל - אדוארד בראדוק שחט אינספור חפים מפשע פשוט בגלל שלא הלכו בדרכי האמונה שלו שהריגה רנדומלית תגרום להם לפחד מאי-ציות.
אפילו ילדים היו חסינים לאכזריותם של הטמפלרים.
מסדר הטמפלרים הבריטי השתמש ואף עודד העסקת ילדים בלי לדאוג לסכנות שעמדו בפני העובדים הצעירים.
בטיהור המודרני של מסדר המתנקשים, ילדים נורו למוות בצורה אכזרית בניסיון לחסל את המתנקשים, וכמה מחברי המעגל הפנימי של הטמפלרים לא הראו כל בעיה שילדים נקלעו לקו האש של פעולותיהם.
טבעו של המסדר ברכישת כוח והשימוש בו הופך את הטמפלרים לפגיעים מפני יהירות ושחיתות.
רבים השתמשו במטרתם של הטמפלרים כמגן או כאבן דרך כדי לקדם את תשוקתם האנוכית והאכזרית, ורכישת כוח לא לטובת האנושות כמו שנדרש בחוקי המסדר, אלא לטובתם האישית בלבד.
אחרים כמו תומאס היקי או חואן בורג'ה השתמשו בקשרים, בעושר ובכוח הניכרים של המסדר כדי להשיג עושר ומותרות בשביל עצמם.
חלוצים אדוקים של מסדר הטמפלרים, שמשוכנעים לחלוטין בצדק מטרתם וחיו כדי לשרת את האידיאלים היו היית'ם קנוויי או הנסיך אחמט בין היתר.
מספר טמפלרים, כמו הקולונל ג'ורג' מונרו ראו את עצמם ואת חבריהם למסדר כמגנים טובי לב שמספקים תמיכה לאנושות, דבר שגרם למתנקש שיי פטריק קורמק לערוק לטמפלרים.
הטמפלר מהזמנים המודרניים יוהאני אוטסו ברג לקח את אותם טמפלרים טובי לב בתור הדוגמאות המשפיעות ומלאות ההשראה שלו לאיך טמפלרים אמורים להיות.
במהלך הרנסאנס האיטלקי, מטרתם של הטמפלרים הושחתה בידי רודריגו בורג'ה ובנו צ'זארה, שביקשו להחזיק בכוח ובשליטה בכל מחיר, הרחק מההצדקה האצילית שלהם.
הטמפלרים המודרניים ראו את בית בורג'ה כרודנים מושחתים והחשיבו את זמן שלטונם בתור העידן האפל של הטמפלרים.
במקור, התואר של הגראנד מאסטר ציין את ראש מסדר הטמפלרים.
כשעצם קיומו של המסדר היה ידוע בפומבי בימי הביניים, הגראנד מאסטר יוחס בתור המפקד העליון והיחיד שלו.
אולם, כאשר הארגון התפשט ברחבי העולם והקים לשכות במדינות רבות, תואר הגראנד מאסטר ציין רק את מנהיג הסיעות המקומיות הקרויות "פולחנים" (Rites).
מתחתיו של הגראנד מאסטר בכל פולחן קיימות תשע דרגות, כאשר הנתינים הכפופים להם הם האדונים הטמפלרים הבכירים.
בסדר זה, הכפופים להם הם המנהלים האדמיניסטרטיביים, היועצים, המפקדים, המדריכים, האבירים, הלוחמים, הכהנים ולבסוף החסידים הנאמנים.
דרגות אלו מקבילות למערכת היררכיה דומה בקרב אויביהם המתנקשים.
לכמה פולחנים יש דרגה מקדימה - מתמחה - לפני שהוא מקודם כחבר מן המניין של המסדר.
כדי לשמור על לכידות הפולחנים בתור מרכיבים של ישות אחת ומרכזית, הוקם המעגל הפנימי, שמרכיב כתשעה טמפלרים בכירים.
המעגל הפנימי נושא בחובו מידע מקיף על כל תוכניות המסדר, והוא הגרעין ממנו מועברות פקודות לשאר הפולחנים.
מספר חבריה - תשעה - משקף אמונה שנמשכה מאז מסע הצלב השלישי, כאשר תשעה טמפלרים מובילים תיאמו ביניהם כדי לחפש אחר תפוח העדן במקדש שלמה.
בזמנים המודרניים, עם הקמתו של תאגיד אבסטרגו כחזית לפעולות המסדר, המעגל הפנימי משמש גם כחבר המנהלים.
המעגל הפנימי מוגדר בתור אחד מתוך שני חלקי המסדר, כאשר החלק השני שבו הוא המקדש החיצוני.
בעוד המעגל הפנימי הוא פרטי לכל ענייני המסדר ואחראי עליהם, המקדש החיצוני מורכב מכל יתר הטמפלרים, שאינם שותפים לפרטים המלאים ולתוכניותיו הסודיות של המסדר.
למרות שהמעגל הפנימי משמש בתור הרשות המבצעת של המסדר, אפילו חבריו אינם המנהיגים העליונים, שכן אלה כפופים לשומרים (Guardians) ולגנרל הצלב (General of the Cross).
זה האחרון הוא המנהיג האמיתי של מסדר הטמפלרים.
כל החלטה חשובה של המעגל הפנימי חייבת לעבור לעיונם של השומרים, שמוסרים אותה לגנרל הצלב לאישור הסופי.
בהתאם, הגנרל מחזיק בכוח היחידי להטיל וטו על כל פעולה חשובה או תוכנית שהמעגל הפנימי מבקש לעשות.
בנסיבות רגילות, גם המעגל הפנימי אינו יודע את זהותו האמיתי של גנרל הצלב, זהות כה סודית ושמורה שרק השומרים יודעים אותה.
כתוצאה מכך, השומרים מגשרים בין המעגל הפנימי לבין גנרל הצלב ומשמשים כאמצעי התקשורת ביניהם.
קיימים שלושה שומרים, וכמו במקרה של השומר אלן ריקין, שמשמש גם כיו"ר חבר המנהלים של תאגיד אבסטרגו וגם יו"ר המעגל הפנימי, שומר יכול להחזיק בשתי משרות בו זמנית.
מלבד המעגל הפנימי והשומרים, מתקיימת מועצת הבכירים שמחזיקה בסמכותיות אפילו על השומר אלן ריקין.
חלק מסמכותה של המועצה היא לפזר את תאגיד אבסטרגו אם תחליט שמדובר במשאב חיוני או בזבוז כספים.
"הצלב השחור" הוא תואר שמוענק לחברים בסיעה של הטמפלרים, עליהם מופקד לשמור על הגראנד מאסטרים של הפולחנים השונים על מנת שילכו בתלם קוד הטמפלרים והאידיאלים שלהם.
אינקוויזיטורים סודיים עונים רק להוראות המעגל הפנימי, ויש בכוחם להשתמש בכל אמצעי שברשותם, גם כוח קטלני, כדי להפיל חברים מושחתים של המסדר.
משימה משנית של הצלב השחור היא לאתר את פיסות העדן עבור המעגל הפנימי.
אוכפי חוק קטלניים מתפקדים ככוח משטרתי עצמאי ומוסרי של איש אחד, ומעטי מעטים נטלו את תואר "הצלב השחור" במשך העידנים.
בני משפחת בולדן היו העיקריים שבהם.
במאגר המידע "אחוות המתנקשים" שבמשחק Assassin's Creed Syndicate, האנליסטית והמתנקשת רבקה קריין מעלה את השאלה בנוגע לשמם הקודם של הטמפלרים ושל המתנקשים לפני הרפורמציה שלהם במאה ה-11, שקיבעה את שמם הנוכחי.
המשחק הבא בסדרה, Assassin's Creed Origins, מתייחס לכך בציינו שמסדר הטמפלרים היה ידוע בתור מסדר העתיקים, והמתנקשים נודעו בתור הנחבאים במאה ה-1 לפנה"ס.
בהיסטוריה האמיתית, הכינוי "טמפלר" נלקח מהשם האמיתי של המסדר, "החיילים-החברים האביונים של ישו ושל מקדש שלמה", כאשר מקדש שלמה מתייחס לבסיס המבצעים שלהם, מסגד אל-אקצא.
מבחינה היסטורית, אחרי נפילתה של עכו בשנת 1291, הטמפלרים נהפכו יותר לבנקאים מאשר לאבירים.
למעשה, היה זה עסק הבנקאות שהביא לכך שפיליפ הרביעי, מלך צרפת אילץ את קלמנס החמישי לפזר את המסדר ולקחת את עושרו לטובת הכלכלה הצונחת של ממלכתו.
הטמפלום דומיני (Templum Domini - מקדש האדון; תרגום וולגטי מעברית: ל"היכל ה'") היה שם שניתן על ידי הצלבנים ממלכת ירושלים לכיפת הסלע.
הוא הפך לסמל חשוב של ירושלים, המתואר על מטבעות שהוטבעו תחת שלטון ממלכת ירושלים הקתולית-נוצרית.
כיפת הסלע הוקמה בסוף המאה ה-7 תחת הח'ליף האומיי החמישי עבד אל-מאלכ אבן מרואן באתר בית המקדש השני היהודי לשעבר (או אולי נוספה למבנה ביזנטי קיים מתקופת שלטונו של הרקליוס, 610–641).
לאחר כיבוש ירושלים במסע הצלב הראשון (1099), כיפת הסלע נמסרה לחזקתם של קאנונים רגלוריים אוגוסטינים.
בתחילה, הסלע שסביבו נבנה המקדש נותר חשוף והקאנונים הציבו עליו מזבח.
מאוחר יותר כוסה הסלע בשיש לבן ודוכן מקהלה הוקם מעל המזבח, עבודה שכנראה הושלמה רק בשנת 1140. בשנת 1138 הועלה הטמפלום דומיני למעמד של מנזר תחת ג'פרי וב-1 באפריל 1141 נחנכה הכנסייה חגיגית על ידי נציג האפיפיור אלבריק מאוסטיה, ייתכן שהוקדש למריה הקדושה.
מסגד אל-אקצא הסמוך נקרא על ידי הצלבנים "מקדש שלמה".
בתחילה הוא הפך לארמון מלכותי.
דמות הכיפה, כמייצגת את "מקדש שלמה", הפכה לאלמנט איקונוגרפי חשוב בממלכת ירושלים.
חותמות מלכי ירושלים תיארו את העיר באופן סמלי על ידי שילוב מגדל דוד, כנסיית הקבר, כיפת הסלע וחומות העיר.
לאחר השלמת בנייתו של ארמון המלוכה שנבנה במיוחד ליד שער יפו ומדרום למגדל דוד, המלך העניק את הבניין למסדר הנזירי-צבאי הקתולי, אבירי המסדר הטמפלרי, אשר השתמשו בו כמטה.
הכיפה סומנה בגב חותמותיהם של המאסטרים הגדולים של אבירי המסדר הטמפלרי (כגון אווררד דה בארס ורנו דה וישייה), וייתכן שהיא המודל האדריכלי לכנסיות טמפלריות עגולות ברחבי אירופה.
למרות שכיפת העלייה הסמוכה נבנתה כבית טבילה בתקופת הצלבנים, היא נותרה מאז בידי הרשויות האסלאמיות כחלק מהמתחם הגדול יותר של כיפת הסלע.
היא הפכה חזרה למסגד לאחר מסעי הצלב .
טַמְרָה (נכתב גם: תַּמְרָה, איות בערבית: طمرة) היא עיר ערבית מוסלמית במחוז הצפון בישראל.
העיר שוכנת בגליל התחתון, כ-5 קילומטרים צפונית לשפרעם וכ-20 קילומטרים דרומית-מזרחית לעכו.
בשנת 1956 הוכרז היישוב כמועצה מקומית, ובשנת 1996 הוכרז כעיר.
נכון לסוף שנת 2021, כ-99% מתושבי טמרה הם ערבים-מוסלמים.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר טמרה לנפת עכו.
אדמת הכפר הייתה כ־30,559 דונם טורקי.
בהחלטת החלוקה (1947) שובץ היישוב כחלק מהמדינה הערבית, אך במלחמת העצמאות (1948) פונה בהוראת הכוחות הערביים ונכנע לצה"ל ללא קרב לאחר מבצע "דקל".
בשנים שלאחר מכן גדלה אוכלוסייתו עקב הגעת פליטים מכפרים סמוכים שנעזבו, כמו אל-בירווה, א-דאמון וא-רוויס, וב־1956 הוכרז כמועצה מקומית.
חלק מאדמותיו הופקעו לטובת יישובים יהודיים סמוכים, כמו מצפה אבי"ב.
בעשורים האחרונים ספגה העיר פגיעות בעימותים צבאיים: במבצע חיצי הצפון (2024) נפגע בית מרקטה שגרמה ל־17 פצועים ולנזק רב, וב־14 ביוני 2025, במהלך תגובת איראן למבצע "עם כלביא", פגע טיל בליסטי בעיר, גרם למותן של ארבע נשים ממשפחת אל-ח'טיב ולנזק כבד.
על פי הלמ"ס, נכון לסוף שנת 2021, כ-99.8% מתושבי תמרה הם ערבים-מוסלמים.
בטמרה יש תשעה בתי ספר יסודיים, חמש חטיבות ביניים וארבעה בתי ספר תיכוניים, וכמו כן בתי ספר להכשרה מקצועית (בית ספר אבן רושד לחינוך טכנולוגי ובית ספר מפתן אל-מוסתקבל), בית ספר לחינוך מיוחד, בית ספר אלשורוק ללקויות למידה, בית ספר חקלאי ובית ספר למחוננים ומצטיינים.
בנוסף קיימים מרכזים רבים להשכלה ומרכזי חוגים ונוער, וכן סניף של האוניברסיטה הפתוחה שנפתח בטמרה לאחר הישגים מדעיים שהושגו על ידי תלמידים מהעיר.
התיאטרון העירוני מקיים קורסים ללימוד אומנויות ושפות זרות, לצד פעילויות חינוכיות אחרות.
בתיאטרון פועל גם מרכז לתלמידים מחוננים, המשרת את תלמידי העיר ותלמידים מערים וכפרים סמוכים, כגון כאבול, כפר יאסיף, שיח' דנון ועכו.
בטמרה פועל תיאטרון לצעירים ולמבוגרים.
הוקמה גלריה לאומנות, וקיימות מסעדות שמושכות תיירים רבים.
מרכז השייח זכי דיאב מממן את רוב הפעילות התרבותית בעיר, כגון כנסים, סמינרים ספרותיים, פיוטיים, כלכליים, פוליטיים, מדעיים וטכניים.
טמרה היא ביתם של שני אומנים בולטים מבין אומני המגזר הערבי בישראל: אחמד כנעאן וסלאם מוניר דיאב.
בעיר פועלת קבוצת כדורגל בשם "מכבי עירוני טמרה", המשחקת בליגה א' ושיחקה בעבר בליגה הארצית.
בעבר פעלה ביישוב קבוצת הכדורגל הפועל בני טמרה, אך התפרקה בסביבות שנת 2010 וחזרה שוב בעונת 2014/2013 תחת שם "מועדון כדורגל צעירי טמרה" .
עם סיום עונת 2018/2017 הקימו כמה אוהדים ושחקני בית את קבוצת הכדורגל "אלאהלי טמרה" במטרה שתהיה קבוצת האם לשחקני הבית של היישוב.
טמפרטורה היא גודל פיזיקלי לכימות מה שאינטואיטיבית מובן כ"חם" ו"קר".
מבחינה פיזיקלית ברמה האינטואיטיבית הטמפרטורה היא גודל המבטא את "רמת התנועה" של חלקיקי החומר ומהווה מדד לאנרגיה הקינטית הממוצעת של החלקיקים.
טמפרטורה היא דוגמה להגחה - הגז מורכב ממולקולות הנעות באקראי במהירויות שונות, אך למולקולה בודדת אין טמפרטורה.
הטמפרטורה נמדדת במעלות, ביחידות מידה שונות.
יחידות המידה הנפוצות הן פרנהייט (F°) וצלזיוס (C°).
יחידה נוספת המשמשת בעיקר לצרכים מדעיים היא קלווין (K).
טמפרטורה הוגדרה במהלך ההיסטוריה בדרכים שונות, אך למעשה זהות מבחינה פיזיקלית:
ההגדרה הראשונה לטמפרטורה היא הגדרה תרמומטרית, כלומר הגדרה שמנצלת מדידת תכונה מסוימת של החומר, שמשתנה עם הטמפרטורה, וכיולה בעזרת טמפרטורות ידועות.
כך למשל הגדירו את הטמפרטורה בעזרת התרמומטר המוכר לנו שמנצל את תכונת ההתפשטות של החומר עם עליית הטמפרטורה, וקביעת סולם בו ידועות טמפרטורות מיוחדות.
אנדרס צלזיוס קבע ב-1742 את סולם הטמפרטורה שלו, באופן הפוך מהמקובל כיום.
בזמנו הוא קבע ש-0 מעלות יציינו את רתיחת המים ולעומת זאת 100 מעלות את קפיאתם.
רק כשנה לאחר מותו, ב-1745, הוחלף כיוון הסולם על ידי קארולוס ליניאוס.
דבר זה מדגיש את שרירותיות הטמפרטורה התרמומטרית.
אין משמעות פיזיקלית אמיתית לאפס של הסולם.
גם החלוקה למעלות היא בעייתית, אם לא מובטח שהשינוי בגודל הנמדד (כמו גובה הנוזל בתרמומטר) אכן פרופורציונלי לטמפרטורה ה"אמיתית".
התרמודינמיקה, שהתפתחה במאה ה-19, קושרת את הטמפרטורה למעבר חום אנרגיה תרמית.
חום יזרום באופן ספונטני מגוף "חם" לגוף "קר" עד אשר שתי המערכות יגיעו לאיזון ויימצאו בשיווי משקל תרמי.
לפיכך מגדירים את הטמפרטורה כך שגופים שנמצאים בשיווי משקל תרמי נמצאים באותה טמפרטורה.
אם חום זורם מגוף א' לגוף ב', גוף א' יהיה בטמפרטורה גבוהה יותר.
באופן מדויק יותר, הטמפרטורה מוגדרת בעזרת השינוי ההפיך בחום או השינוי באנטרופיה – מושג שהומצא בשביל להסביר את התכונה של חום לזרום מגוף בעל טמפרטורה גבוהה לגוף בעל טמפרטורה קרה.
פיתוח הגדרה זו לטמפרטורה נבע במידה רבה מחקירת מנוע קרנו – מודל תאורטי למנוע המנצל מעבר חום בין מאגר חם למאגר קר בשביל לייצר עבודה, ביעילות הגבוהה ביותר האפשרית באופן תאורטי.
כאשר יש מערכת בה האנטרופיה היא פונקציה של האנרגיה, הטמפרטורה ניתנת על ידי:
הטמפרטורה היא גודל אינטנסיבי, כלומר אם ניקח שני גופים באותה טמפרטורה ונחבר אותם, הטמפרטורה בגוף המחובר תהיה אותה הטמפרטורה כמו בשני החלקים שהרכיבו אותו.
זאת בניגוד לחום שהוא גודל אקסטנסיבי: כמות החום האצורה בגוף שמורכב משני גופים שווה לסכום כמויות החום האצורות בכל אחד מהגופים.
במכניקה סטטיסטית ניתן להשתמש בהגדרות הטמפרטורה של התרמודינמיקה.
אולם בנוסף נחשפות עוד תכונות של הטמפרטורה, שנותנות מושג יותר עמוק על טבעה.
הטמפרטורה פרופורציונית לאנרגיה התרמית הממוצעת לדרגת חופש.
כך בגז אידיאלי חד-אטומי, הטמפרטורה שווה לשני שלישים האנרגיה הקינטית הממוצעת של כל אטום.
התפלגות בולצמן מראה פן נוסף של הטמפרטורה.
תנאים סטנדרטיים של טמפרטורה ולחץ הם אוסף של טמפרטורות ולחצים שמשמשים בהגדרות מדעיות.
כך למשל, בכימיה נהוג להשתמש בטמפרטורה של 25 מעלות צלזיוס.
בניגוד לרשימה מוגדרת זו, טמפרטורת החדר היא מושג שאינו חד-משמעי.
טמפרטורת החדר מוגדרת בדרך כלל בתחום 20 עד 25 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורה היא גודל ותכונה נפוצה מאוד במדע.
כמעט כל תחומי המדע עושים שימוש בתכונה זו וחוקרים אותה, בהם כימיה, ביולוגיה, פיזיקה וחקלאות.
תכונות פיזיקליות רבות, כגון מצב צבירה, לחץ, נפח, צפיפות, והולכה חשמלית תלויות בטמפרטורה.
הטמפרטורה משחקת תפקיד חשוב גם בקביעת הקצב והאופן שבו תגובות כימיות מתרחשות.
זוהי הסיבה שבגללה לגוף האדם ישנן מספר מערכות הדואגות לכך שטמפרטורת הגוף תישאר 37 מעלות צלזיוס, שינוי בטמפרטורה זו עלול לגרום לתהליכים מזיקים ותוצאות לא רצויות.
מינוס 80 צלזיוס – הקפאה עמוקה, למשל לשמירה של חומר ביולוגי למשך שנים ארוכות.
מינוס 20 צלזיוס – מקפיא ביתי.
זו הטמפרטורה שבה המים תופסים הכי פחות נפח והאוכל שבמקרר לא ניזוק מבחינת יצירת גבישי קרח בתוכו (במקרר קר מדי, הביצים, למשל, נשברות בגלל התרחבות קרח בתוכן).
טמפרטורה זו כוללת גם טווח ביטחון שמאפשר סטיות קלות מטה לפני התגבשות קרח.
25 צלזיוס – טמפרטורת החדר בה נעים לאנשים לשהות כאשר מזג האוויר מחוץ לבית נוח גם הוא.
מבחנה במעבדה בה מגודלים טפילים בחום זה מדמה את מצבם מחוץ לגוף האדם.
36.6 צלזיוס – חום גוף האדם וחומן של מבחנות המדמות אותו.
100 צלזיוס – הרתחת מים.
450 צלזיוס – הלחמה רכה.
טמפלרים הם חברי ארגון המקדש , תנועה דתית פרוטסטנטית שנוסדה בווירטמברג שבדרום גרמניה באמצע המאה ה-19. חברי התנועה פרשו מהכנסייה האוונגלית (לותרנית) של ממלכת וירטמברג.
מייסדה ואביה הרוחני של התנועה, כריסטוף הופמן, שאף להכשיר את הקרקע לקראת הביאה השנייה של ישו ולקרב את הגאולה, לפי האמונה הנוצרית.
לפי אמונת הטמפלרים, קירוב הגאולה יכול היה להתבצע רק באמצעות מגורים ועבודה קשה בארץ הקודש שבה הם שאפו לקיים מודל של חיים אידיאליים באמצעות הקמת כפרים יצרניים.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התיישבו מאות טמפלרים במושבות אחדות שהוקמו ברחבי ארץ ישראל, בהן עסקו בחקלאות, במלאכה ובמסחר, וקיימו חיים קהילתיים עשירים תוך יחסי שכנות טובה עם ערבים ויהודים.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה החלו חברים מן הקהילות הטמפלריות בארץ ישראל לעסוק בפעילות פוליטית נאצית ואף הצטרפו למפלגה הנאצית.
חלק מבני הקהילה אף התגייסו לוורמאכט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ריכזו שלטונות המנדט הבריטי את הטמפלרים, שהוגדרו כאזרחי אויב, במחנות מעצר.
המושבות החקלאיות שרונה, ולדהיים, וילהלמה ובית לחם הגלילית, הפכו למחנות הסגר.
המעצר נבע מחשש שיהוו גיס חמישי.
משם גירשו הבריטים את מרביתם לאוסטרליה.
תמורת שחרור חלק מהם הוחזרו לארץ יהודים בעלי אזרחות ארץ ישראלית ששהו במחנות ריכוז באירופה.
ב-17 באפריל 1948 כבשו כוחות ההגנה את המושבות ולדהיים ובית לחם הגלילית, ואחרוני המתיישבים שנותרו במושבות הטמפלרים גורשו מהארץ, תחילה לקפריסין ואחר כך הצטרפו לקרוביהם באוסטרליה.
עם קום המדינה, כשנכסי המקרקעין של הנציב העליון עברו לידי מדינת ישראל, הפכו אדמותיהם לאדמות מדינה בבעלות מדינת ישראל ובניהול מינהל מקרקעי ישראל.
רכושם של הטמפלרים, לרבות המקרקעין רב הערך של מושבותיהם, הועברו לניהול האפוטרופוס על נכסי נפקדים.
כחלק מהסכם השילומים בין מדינת ישראל לגרמניה בשנת 1952 הוסכם עקרונית גם על פיצוי שתשלם ישראל לטמפלרים על הרכוש שהיה להם בישראל.
תהליך המשא ומתן על גובה הפיצויים והעברת הפיצויים לטמפלרים ארך כעשר שנים.
עד שנת 1962 שילמה ממשלת ישראל לטמפלרים וליורשיהם 54 מיליון מארק גרמני (שהיו כשלושה עשר מיליון דולר) כפיצויים בגין אדמותיהם ונכסיהם, כ-10% מהסכום אותו תבעו הטמפלרים.
לטמפלרים תרומה ייחודית לידע בחקלאות ובאדריכלות בארץ ישראל.
הם הביאו רעפים משתלבים, שיטות מתקדמות במשק החלב ועוד.
רעיונם של הטמפלרים צמח מהפייטיזם של המאה ה-17, רעיון שבישר על רוח חדשה בכנסייה הלותרנית באמצעות חיזוק האמונה שבלב, אהבת הזולת וחזרה לראשית הנצרות.
הדמויות שעמדו בראש הקהילה החדשה היו שתיים, כריסטוף הופמן וגיאורג דוד הרדג.
בקרב הקהילה התגבש הרעיון של כינוס עם האל בירושלים: "אך בקשו ראשונה את מלכות האלוהים, וצדקתו וכל החפצים ההם יינתנו לכם מתנות נוספות" (הבשורה על-פי מתי ו' 33).
הכוונה הייתה לטפח עדת מאמינים, שיהיו מחוננים במתנת הרוח ועשיית ניסים, תוך תיקון סדרי עולם והצלתו מבבל החדשה.
בקהילה התקיימה אווירה משיחית, וכוונה ליצור עם חדש שבו היחיד יהיה המקדש, בעקבות הפסוקים:
מאחורי הרעיון עומדת התפיסה של "הגשמת מלכות אלוהים על פני הארץ תוך מסר אהבה יום יומי".
המקדש שיקום הוא של עם האל, אשר יהווה את משכן האלוהים, יבטל את הכנסייה המסורתית ויקיים כנסייה אנושית.
ב-1856 הוקמה חוות הכשרה בקירשנהרדוף שבגרמניה, והופמן יצא והציג את הרעיונות בעיתון הקהילה "די וארטה" (Die Warte, "המצפה"):
לאחר ששלחו "מרגלים" שיתורו את הארץ בשנת 1858, ולאחר מספר ניסיונות כושלים של קבוצות קטנות להיאחז בקרקע בעמק יזרעאל, הגיעו בשנת 1868 454 מחברי התנועה מוירטמברג לארץ ישראל, שהייתה תחת שלטון עות'מאני.
עם הגיעם הקימו את המושבה הגרמנית בחיפה, לאורך הרחוב שנקרא כיום שדרות בן-גוריון (רחוב הכרמל בשמו הקודם).
כעבור שנה (1869) הקימו 320 מתיישבים נוספים את המושבה השנייה, ביפו.
המושבה החקלאית הראשונה שהקימה התנועה הייתה שרונה, שהוקמה בשנת 1871 על אם הדרך יפו-שכם ובה 269 מתיישבים.
ב-1873 הקימו 300 מתיישבים טמפלרים מושבה בעמק רפאים בירושלים, אזור המכונה עד היום "המושבה הגרמנית".
פרוור של המושבה בחיפה הוקם על הכרמל ונקרא "כרמלהיים".
בסיום גל ההתיישבות הראשון ישבו במושבות ברחבי הארץ 1,340 איש, שעסקו בחקלאות, מלאכה, מסחר, תחבורה, תיירות, אדריכלות ועוד.
ב-1898 ביקר בארץ ישראל קיסר גרמניה וילהלם השני.
עם חזרתו לגרמניה החליטה אשתו אוגוסטה ויקטוריה להקים עמותה שתתמוך במפעל הטמפלרי, ולאחר 30 שנה בהן לא הוקמו מושבות חדשות, החל גל ההתיישבות השני של הטמפלרים.
ב-1903 הוקמה בסמוך למושבה הוותיקה ביפו שכונה טמפלרית נוספת, "ולהאלה" שמה, שאכלסה את הדור השני של המתיישבים.
באותה תקופה הוקמו גם שלוש מושבות חקלאיות מחוץ לערים הגדולות: "וילהלמה" (1902) – כיום מושב בני עטרות הסמוך לנמל התעופה בן-גוריון, בית-לחם (1906) – כיום המושב בית לחם הגלילית, ו"ולדהיים" (מילולית "בית היער", 1907) – כיום מושב אלוני אבא.
דרומית לחיפה ממול לכפר הערבי טירה, התיישבו מספר משפחות וקראו למקום נויהרדטהוף.
ערביי טירה התנכלו למתיישבים וב-1910 רצחו את האיכר פריץ אונגר, פרשה שגרמה לסכסוך דיפלומטי בין גרמניה לטורקיה.
ערב מלחמת העולם הראשונה מנו קהילות הטמפלרים ברחבי הארץ 2,200 נפש.
הטמפלרים נהנו מקשרים טובים עם השלטונות העות'מאניים, זכו להערכתם של הערבים והיהודים, ותרמו רבות להתפתחותו של היישוב בארץ ישראל.
הם הביאו עמם מאירופה כלים ושיטות עיבוד מודרניות לחקלאות כ"משק מעורב", גידולים חדשים (דבורת הדבש מתורבתת ונראה שהיו בין מביאי האקליפטוס לארץ), משק חלב מודרני, כרכרות רתומות לסוסים וסגנון אדריכלי אירופי.
יואל משה סלומון כתב בעיתון יהודה וירושלים⁩⁩ (1877):
אחרי מלחמת העולם הראשונה, הקים מרטין שטול, חתנו של גוטליב שומכר, יחד עם טמפלרים נוספים, את "חוות שטול" על שטח של כ-400 דונם.
המבנים היו במקום בו נמצא היום קיבוץ שמרת, חלק מהאדמות שייכות היום לבוסתן הגליל.
ניסיונות התיישבות נוספים היו ברמלה, בג'נין ובאשדוד.
אחד מניסיונות ההתיישבות נעשה בעמק בית שאן בשנות ה-20 של המאה ה-20, שעה שטמפלרים רכשו קרקעות בין טירת צבי לשדה אליהו של ימינו והקימו שם חוות חקלאיות ומבנים שהיו ייחודים בפתרונות שנתנו לבעיית החום הכבד של עמק בית שאן.
מבנים אלו נהרסו בינתיים וברעפים נעשה שימוש לקירוי בית הכנסת של שדה אליהו.
בתחילת דרכם היו הגרמנים שהגיעו לארץ בעלי תפיסה דתית משיחית.
במשך הזמן ירדו חשיבות הדת והתפיסה המשיחית בקרב בני הדור השני והשלישי, והם היו לחקלאים ואנשי מקצוע המגובשים בתפיסות חילוניות ללא השפעת אנשי הדת.
הם לא קיבלו את הנתינות העות'מאנית (או את הבריטית מאוחר יותר), והמשיכו לשמור על נתינותם הגרמנית, ולכן גם לא הכיר בהם השלטון המקומי כ"עדה דתית מקומית" וענייניהם התנהלו לפי המשפט האזרחי הגרמני.
הם נשארו נאמנים לרייך הקיסרי ערב מלחמת העולם הראשונה, וצעירים רבים הצטרפו גם לכוחות הגרמניים הלוחמים.
רק מעטים שבו מן המלחמה.
ב-1917 נכבשו דרומה ומרכזה של ארץ ישראל על ידי חיל המשלוח המצרי בפיקוד בריטי, אשר הטיל בה ממשל צבאי.
הטמפלרים, אזרחי האימפריה הגרמנית המובסת, נחשבו נתיני אויב ופעילותם נאסרה, ולמרות זאת את ההכנות וההצטיידות לצליחת הירקון רכזו הבריטים בשרונה ובפרדסיה ונעזרו לשם כך בתושבי שרונה.
ב-1918 הוגלו 850 מבין תושבי מושבות הטמפלרים הדרומיות למצרים, שם הושמו במחנה מעצר.
300 מתוכם גורשו חזרה לגרמניה.
עם ייסודו של הממשל האזרחי של המנדט הבריטי בארץ ישראל ביולי 1920 הורשתה מחדש פעילות הטמפלרים בארץ, ובמהלך השנים 1920–1921 שבו הגולים ממצרים ומגרמניה.
את מושבותיהם מצאו חרבות, שוממות ובזוזות, והם ניגשו מיד לשקמן.
בתוך שנים אחדות של עבודה חרוצה חזרו המושבות ברחבי הארץ לפרוח, להיות דגם מוצלח להתיישבות ולספק מוצרי חקלאות ושירותים שונים לאוכלוסיית הארץ.
מרבית הגרמנים הטמפלרים שחיו בארץ ישראל בשנות השלושים, תקופת עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, השתדלו לשמור על נייטרליות.
הם נזקקו ליחסים טובים עם השוק המקומי היהודי שרכש מהם את מרבית תוצרתם, ועם האוכלוסייה הערבית שספקה להם את כוח העבודה הזול.
עם זאת, הם נחשפו יותר ויותר לתעמולת המפלגה הנאצית, ורעיונות נאציים החלו לפעפע בקרב חברים מבני הקהילה.
קרל רוף, אדריכל מחיפה, ייסד את סניף המפלגה הנאצית בארץ ישראל.
הוא נולד בחיפה ועבר עם רעייתו לגרמניה, שם הצטרף למפלגה הנאצית וקיבל את רעיונותיה, אותם הביא לארץ ישראל.
בתחילת 1933 הוגשו בארץ ישראל 14 בקשות הצטרפות למפלגה הנאצית.
קרל רוף שימש נציג המפלגה בא"י מטעם ארגון משרד החוץ – "לנדספרטראונסמן פלשתינה", ועסק בעיקר בהעברת חומר מגרמניה וגיוס חברים נוספים תוך חיזוק מעמדה של המפלגה.
החרם כנגד היהודים בגרמניה הנאצית בחודש אפריל 1933 פגע בעקיפין בקהילה הגרמנית בארץ.
היהודים השתדלו שלא לקנות סחורות מתוצרת גרמנית, דבר שפגע במסחר הגרמני המקומי.
בעקבות החרם פנתה הקהילה הטמפלרית הארצישראלית לגרמניה בבקשה להפסיק את החרם האנטי יהודי, פניה שעוררה את כעסם של הנאצים המקומיים.
הייתה זו הפעם היחידה שבה התערבה הקהילה הגרמנית בארץ ישראל בענייני המדינה הגרמנית.
הסמלים של המפלגה הגיעו גם לארץ ישראל, וצלב הקרס שימש את הגרמנים כמגן בפני התקפות ערביות על מכוניותיהם.
אך מנהיגי המפלגה בארץ הבינו כי קיימת בעיה עם הקהילה היהודית.
עיתון הקהילה הטמפלרית "די וארטה" כתב: "אל לנו לשכוח שאנחנו חיים בארץ לא גרמנית, בקרב אוכלוסייה לא גרמנית, ושמשימתנו בפלשתינה אסור שיהיה לה אופי פוליטי.
תהיה זו טעות אם אלה בינינו שמקבלים על עצמם את עקרונות הנציונל-סוציאליזם ילעגו לאלה שעדיין מהססים ויפגעו בהם.
אין ספק שכולנו היינו ועודנו גרמנים פטריוטים טובים".
בכינוסים של הגרמנים בארץ ישראל החלו להרצות על עקרונות המפלגה הנאצית ולהפיץ את האידאולוגיה החדשה.
בנובמבר 1933 כבר היו רשומים בארץ ישראל 42 חברים במפלגה הנאצית.
הקונסוליה הגרמנית פעלה יחד עם נציגי המפלגה הנאצית בארץ, ומן הספריות הגרמניות הוצאו ספרים "אסורים" והוכנסו ספרי תעמולה נאציים.
באפריל גם הוחלט לברך את כולם במועל יד וב"הייל היטלר".
באפריל 1934 דווח, עם השינוי הרדיקלי לאחר עלייתו של היטלר לשלטון והסתננות תעמולה, המשפיעים על רגשות הטמפלרים כלפי יהודים, קיימת גם תעמולה היטלריסטית של הגרמנים בקרב הערבים.
ויש: 'ארגון נאצי בקרב הנוער הערבי, המונהג על ידי ההיטלריסטים הגרמנים בארץ'.
בחודש יוני 1934 החליטה המפלגה שלא להשכיר דירות ליהודים, וחזית העבודה הגרמנית פעלה בעניין במלוא המרץ.
הילדים הצעירים החלו נוטלים חלק בפעילות של תנועות הנוער הגרמניות, וקבוצות צעירים נסעו לגרמניה למחנות קיץ, שם קיימו פעולות לחיזוק האידאולוגיה הנאצית וקיבלו כלים שבעזרתם יוכלו להשפיע על המבוגרים.
בכינוס של הקהילה בשנת 1934 קבעו הנציגים הנאצים כי המפלגה היא זו שתכתיב את מהלך העניינים הגרמניים בארץ.
הפעיל הנאצי קורנליוס שוורץ מונה כראש הקהילה בארץ ישראל, וקיבל את התואר של Landesgruppenleiter.
הוא התרכז במיוחד בתעמולה נגד היהודים ובמלחמה מתמשכת בהסכם ההעברה, ומאוחר יותר פעל נגד תוכנית החלוקה של ועדת פיל.
המפלגה הנאצית שמה דגש על חינוך הצעירים, חינוך שהיה תלוי בגרמניה הן בתקציביו והן בעובדה שהמסיימים נזקקו להכרה בתעודות הגמר של בתי הספר בארץ להמשך לימודיהם בגרמניה.
המורים בבתי הספר חויבו להשתייך להתאחדות המורים הנאציים.
משלחת של 70 בני נוער יצאה לסיור בגרמניה, וכשחזרו הביאו אתם מסר נאצי ברור, תוך הבעת צער על כך שלא הצליחו להשתתף בכינוס בנירנברג (בטקס חוקי הגזע).
ב-1935 דווח שהוקם מועדון בשם הירח האדום שע"י ערבים בחיפה.
שנת 1935 הייתה שנת שיא בייצור החקלאי של הטמפלרים במושבות הצפוניות.
המתח עם היישוב היהודי בעמק יזרעאל עלה על רקע האירועים בגרמניה, ובשלב זה כבר נמנו בארץ ישראל 250 חברי מפלגה.
ב-19 באפריל 1936 פרץ המרד הערבי הגדול.
הטמפלרים הכריזו על נייטרליות, ואכן בפרוטוקולים של הקהילה בבית לחם הגלילית ניתן לראות כי הקהילה החליטה שלא לסייע לערבים בפעילות נגד היהודים, דבר שלא מנע מיחידים לשתף פעולה עם נציגי הוועד הערבי העליון.
הגרמנים סיפקו נשק, עזרו לארגן מהומות בטבריה, וחברי כנופיות ערבים הסתתרו בוולדהיים ובבית לחם הגלילית.
הרמן סוס מוולדהיים אף הניח מוקש ב-14 במרץ 1939 ליד אלונים, שגרם להרג שלושה צעירים בני הקיבוץ.
המרד הערבי היקשה מאוד על הגרמנים, אבל חיזק את מעמדה של המפלגה ששלחה מתנדבים למושבות החקלאיות כדי לעזור למתיישבים, במקום הערבים שהכריזו על השביתה.
לנוכח מצבם העדין של הגרמנים, שנמצאו בין היהודים לערבים בזמן המרד, פנה קורנליוס שוורץ לגרמניה וביקש שלא לשלוח לארץ ישראל את העיתון הנאצי 'דר שטירמר': "אנו כאן בארץ היהודים...עלינו להיאבק מלחמה קשה...ולפיכך עלינו להימנע מכל דבר, העלול לשפוך עוד שמן על המדורה".
בינואר 1938 גדל מספר חברי המפלגה הנאצית ל-330 (17% מן האוכלוסייה הגרמנית בארץ).
האזרחים הגרמנים השתתפו ב-9 באפריל במשאל עם על סיפוח אוסטריה (הם עלו על האונייה "מילווקי" והצביעו מחוץ למים הטריטוריאליים).
173 הצביעו כן, לעומת 6 שהצביעו לא.
ימים אחדים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-20 באוגוסט 1939, הגיע מברק המזמן את האזרחים הגרמנים חייבי גיוס להתייצב בגרמניה.
ביום האחרון של החודש עזבו המגויסים לשירות הצבאי, ויחד אתם יצאו גם חלק מבני משפחותיהם, בסך הכול כ-550 איש.
הגיוס למלחמה יצר ויכוח בין ראשי המפלגה הנאצית לנציגי האגודה הטמפלרית, אשר דרשה להשאיר חלק מהגברים שהיו חיוניים למשק הגרמני בארץ ישראל.
על פי הוראות שלטונות המנדט הבריטי, שראו באנשי הקהילה הגרמנית נתיני אויב, הוקפו המושבות הגרמניות בגדרות תיל ובמגדלי שמירה והפכו למחנות מעצר.
תושבי חיפה הגרמנים הועברו צפונית לעכו, למחנה המעצר מזרעה, ובהמשך הועברו חלק מהם למושבות הגליליות.
לשמירה על המושבות הוקמה יחידה מיוחדת של נוטרים, שמנתה בשיאה 300 איש.
במחנות הוחרמו מכשירי הרדיו, הייתה האפלה בערב, ובוצעו חיפושים בבתים ועל גופם של העצורים.
1147 איש שהו במחנות מעצר אלו.
בוולדהיים נפתח גם מחנה מעצר לשבויים איטלקיים.
כותב מאיר שלו בספרו "כימים אחדים" על ולדהיים ומחנה השבויים שהיה במקום:
בקיץ 1941, לנוכח התקרבות החזית הגרמנית מכיוון צפון אפריקה לארץ ישראל, החליטו הבריטים להוציא מהארץ עצירים גרמנים, מתוך החשש שישמשו כגיס חמישי.
בסך הכול הוצאו מהמושבות 665 איש.
הם הורשו לקחת מזוודה בת 40 ק"ג כל אחד, והועברו לנמל סואץ במצרים, שם הועלו על האונייה 'קווין אליזבת', שנשאה שבויים איטלקיים מטוברוק ופצועים אוסטרלים שחזרו הביתה.
ב-15 באוגוסט הגיעו לנמל פרת', נבדקו על ידי הרופאים, מסרו טביעות אצבע ומילאו טופסי הגירה.
משם הועברו דרך סידני למחנה בטטורה (180 קמ' צפונית למלבורן).
במחנה חיו העצירים באורח חיים משלהם עם הנהגה מקומית ואוטונומיה בניהול חייהם השוטפים, ואף התקיימה ביניהם פעילות נאצית.
באותו מחנה ישבו גם יהודים גרמנים, דבר שגרם למריבות וסכסוכים מרובים בין היהודים לגרמנים הנאצים.
הצלב האדום הגרמני הביא להם חבילות ודמי כיס מגרמניה.
בארץ ישראל נותרו 1052 טמפלרים, במושבות שהפכו למחנות תחת שמירת שוטרים בריטים ונוטרים יהודים.
הותר להם לבקר במושבות אחרות באוטובוסים מאורגנים ובליווי.
כל חודש היה מבקר מפקח של הסי.אי.די וקונסול ספרד, ובכל חצי שנה היה מבקר נציג של הצלב האדום.
באוקטובר 1944 השתתפו שלושה מבין בני הקהילה הטמפלרית שהתגייסו למודיעין הגרמני במבצע אטלס, ניסיון נפל גרמני להתסיס ולארגן מחדש את המרד הערבי בארץ ישראל.
לאחר אימונים בגרמניה, הוצנחו השלושה יחד עם שני ערבים מארץ ישראל בסביבות יריחו.
המבצע כשל כבר בראשיתו עקב תקלות מבצעיות ועבודה טובה של המודיעין הבריטי, ואנשי הקומנדו על ציודם נפלו בידי הבריטים.
חילופין – טמפלרים תמורת יהודים
באירופה שתחת הכיבוש הנאצי נלכדו במחנות ריכוז יהודים שיצאו מארץ ישראל לפני המלחמה.
המשפחות בארץ לחצו על הסוכנות היהודית לפעול לשחרורם, כאשר במקביל לחצו גם טמפלרים וגרמנים על ממשלת גרמניה לפעול לשחרור בני משפחותיהם הכלואים במחנות מעצר בארץ ישראל.
לחץ נוסף להסכם חילופין הפעיל ולדמר פאסט, מזכיר ראשון בשגרירות גרמניה בטורקיה, שהוריו היו במעצר בירושלים.
במאי 1940 אישרה ממשלת פלשתינה-א"י כניסה לתושבים חוזרים, נשים וילדים של תושבי ארץ ישראל, למרות חששם של הבריטים משובם של מי מהם שהצטרפו למפלגה הנאצית ותודרכו לפעול כגייס חמישי.
ב-23 באוקטובר 1941 יצא צו של ראש הגסטאפו היינריך הימלר, על איסור הגירת יהודים מגרמניה, אבל לכלל זה היו מספר חריגים: בעלי נתינות זרה ממדינות נייטרליות או מדינות גרורות של גרמניה, קבוצת חילופין של יהודים מגרמניה, או בעלי רכוש רב ששילמו על יציאתם.
למשרד בארץ ישראל היו 17 רשימות "מועמדי עליה" שהורכבו מאותם ארצישראלים שנותרו באירופה עם פרוץ המלחמה.
את הרשימות הכינו בקושטא על סמך הרשימות לעלייה שהיו בארצות השונות, והמאושרים קיבלו אישורי עלייה.
בסך הכול הועברו רשימות עם 21,710 שמות לידי הגרמנים, אך חלק גדול מהם לא היה ניתן לאיתור.
ביולי 1941 גורשו 661 טמפלרים לאוסטרליה, דבר שזרז את החילופין.
בעת שגורשו, שרו את השיר הנאצי הידוע "הורסט וסל ליד".
בדצמבר 1941 נשלחו מארץ ישראל 69 גרמנים נוספים.
לחץ למימוש החילופין הפעיל גם קורנליוס שוורץ, בן הקהילה הטמפלרית ששהה בגרמניה.
הוא תכנן לשלוח את הגרמנים המוחלפים לחצי האי קרים (שנכבש ברובו בשלהי קיץ 1941 על ידי הגרמנים).
אך הטמפלרים, מבחינתם, לא מיהרו להתחלף.
הם רצו לשמור על זכויותיהם במושבות, לא גילו עניין בחצי האי קרים.
ב-1942 גורשה קבוצה נוספת של כ-700 גרמנים לגרמניה.
החילופין התבצעו בטורקיה, וטופלו בידי השגריר פאסט ונציגי המפלגה הנאצית.
באביב 1943 החליטו הגרמנים לעכב 10,000 יהודים מהשמדה למטרת חילופין – וייעדו לשם כך את מחנה ברגן-בלזן.
ב-2 במרץ 1943 מסר משרד החוץ למשרד הראשי לביטחון הרייך של הימלר:
הדבר תאם את הוראת הימלר מדצמבר 1942:
במרץ 1943 הורו על הקמת המחנה המיוחד בברגן-בלזן ליהודים בעלי קשרים, לבני ערובה ללחץ פוליטי או כלכלי, ולדמויות מפתח חשובות.
בסך הכול עברו במחנה בשנים 1943–1944 כ-5,000 יהודי חליפין בעלי דרכונים ארצישראליים או דרכוני חסות.
הטמפלרים, שרבים מבניהם שרתו בוורמאכט, הפעילו לחץ לחלופין, וכן גם הוועד לענייני פליטים שהוקם בארצות הברית.
במקביל הפעילה הסוכנות היהודית לחץ על הממשל הבריטי.
היהודים המועמדים לחלופין באו מהולנד, שם הכינו רשימות של כאלה עם משפחות בארץ ישראל.
הועברו מאות שמות, והחשש היה כי ריבוי שמות יוריד את ערך הרשימות.
כמו כן, לא נמצאו מספיק גרמנים שרצו לעזוב את ארץ ישראל.
בסך הכול אושרו בירושלים 2,817 שמות.
בוסטרבורק רוכזו 1,297 יהודים לחלופין, משם הועברו לברגן-בלזן והמתינו להחלפה.
ב־9 ביולי 1944 הוחלפו 283 יהודים תמורת 150 גרמנים (מהם 74 מדרום אפריקה ו-41 מארץ ישראל).
גרמנים ששוחררו תמורתם והגיעו לווינה ב-9 ביולי וב-26 ביולי נפגעו מהפצצה אווירית, ביניהם 3 ממשפחת בלדנהופר ו-4 מבני משפחת הסלשוורד, וכן 3 משרונה (משרונה לבדה הוצאו 42 איש).
בסך הכל הוחלפו בהמשך 551 יהודים תמורת 455 גרמנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, מלחמת העצמאות והגירוש
עוד לפני המלחמה לא ראה היישוב היהודי בעין יפה את תמיכת הגרמנים במפלגה הנאצית.
בסיומה, עם היוודע ממדי הזוועות והחורבן שהמיטה האידאולוגיה הנאצית על יהדות אירופה, החליטו ראשי ארגון ההגנה להיפרע מן הנאצים המקומיים, אך לא רק מהם.
התעשיין גוטהילף וגנר, מראשי הטמפלרים, נורה בתל אביב ב-22 במרץ 1946. בנובמבר 1946 נורו ליד ולדהיים בעמק יזרעאל שני גרמנים – מקס מיטשרניץ ורודולף מולר לעיני משפחתם על ידי לוחם הפלמ"ח רפי איתן.
השניים נבחרו באופן אקראי בהיותם בין ראשוני השבים לארץ ישראל, כדי להרתיע את האחרים מלשוב.
בחיפה הוכו למוות באותו הזמן וילפריד שומאכר וגרמני נוסף בשם רופרט.
לאחר תום המלחמה ביקשו הטמפלרים לשוב לבתיהם בארץ ישראל ולקבל חזרה את רכושם.
המוסדות היהודיים התנגדו לבקשה זאת ובקשו מהבריטים לגרש את שאר הטמפלרים מארץ ישראל ולמסור את רכושם ליהודים כפיצוי על קשיי היהודים במהלך המלחמה.
בסוף 1946 הודיע השלטון הבריטי כי על הטמפלרים לעזוב את ארץ ישראל, אולם הגירוש התמהמה.
ב-17 באפריל 1948, ערב הכרזת מדינת ישראל, יצא גדוד 4 של גולני לכבוש את ולדהיים ובית לחם הגלילית, על רקע החשש כי הערבים השכנים יתפסו את המושבות הגרמניות.
במהלך הכיבוש נורו בביתם בוולדהיים הזוג איימן בידי החייל מנהלל, שחשב אותם בטעות לבני משפחת אדולף אייכמן.
הגרמנים מבית לחם הגלילית נמלטו ברובם מהמקום, להוציא זקנים ומספר נשים.
הם נתפסו מאוחר יותר בכפר הערבי ספוריה בידי כוחות ההגנה שהיו בדרכם לנצרת.
אחרוני הגרמנים שישבו במעצר בארץ ישראל הועלו על אונייה לקפריסין, שם נכלאו בפמגוסטה ומשם, לאחר חמישה חודשים, הובלו לאוסטרליה וצורפו ליתר המגורשים שישבו שם מאז 1941.
מתוך דו"ח הפריצה של מטה גדוד 4 מ-17 באפריל 1948 על כיבוש וולדהיים ובית לחם:
במהלך השנים 1946–1947 שוחררו בהדרגה העצירים באוסטרליה ממעצר, לאחר חקירה אישית ותהליך דה-נאציפיקציה שעבר כל אחד.
הטמפלרים שהיו חברי המפלגה הנאצית גורשו חזרה לגרמניה.
היתר הורשו להתיישב באוסטרליה, ואף קיבלו ב-1948 אזרחות אוסטרלית.
ההתיישבות הטמפלרית בוולדהיים שימשה רקע לספר "פונטנלה", פרי עטו של הסופר מאיר שלו.
הקהילה הטמפלרית לאחר הגירוש מישראל
מיד לאחר קום המדינה החלה הקהילה הטמפלרית ללחוץ על ישראל להחזיר את הרכוש שלה שהוחרם בידי הבריטים.
ב-1950 הוקם "האיגוד הלותרני הבינלאומי" בשווייץ שפעל בשם הקהילה מול ישראל.
בשנת 1952, במסגרת דיוני הסכם השילומים בין ישראל לגרמניה הוחלט על פתיחת משא ומתן על נכסי הגרמנים בישראל.
ביוני 1962 נחתם הסכם פיצויים עם הקהילה הטמפלרית, על פיו ממשלת ישראל שילמה חמישים וארבעה מיליון מארק (שהיו שווי ערך לכשלושה עשר מיליון דולר) על הרכוש הטמפלרי שהושאר בישראל.
המשא ומתן נוהל בידי המתווך פרופסור סוונסן.
התשלום בפועל של הכסף ארך כעשר שנים נוספות.
60 אחוזים מסכום הפיצויים הועבר לקהילה באוסטרליה, ו-40 אחוזים לקהילה בגרמניה.
הטמפלרים המשיכו לחיות ולפעול כקהילות המשמרות את מורשתם ואמונותיהם הדתיות בשתי תפוצות עיקריות: אוסטרליה, שהייתה לביתם החדש, ומולדתם גרמניה.
את מרכזיהם הקימו במלבורן ובשטוטגרט, עם קהילות משנה בערים אחרות.
קהילות אלה ממשיכות להתקיים עד היום, ומורכבות בעיקר מצאצאי הטמפלרים שחיו ופעלו בארץ ישראל עד שגורשו ממנה.
בסך הכול מונים הטמפלרים נכון לתחילת המאה ה-21 כ-2,000 נפש, מהם כ-1,300 באוסטרליה וכ-700 בגרמניה.
צאצאי הטמפלרים באים מעת לעת לביקורים בישראל כדי לפקוד את קברי אבותיהם שבבתי העלמין הטמפלריים.
הטמפלרים מגדירים את עצמם כאגודה נוצרית עצמאית ולא-דוגמטית, המאמצת את הערכים השזורים במשנתו של ישו.
המקדש ("טמפל"), בשמה של האגודה, מבטא את תפיסתה לגבי הקהילה הנוצרית, המחויבת להיות מקדש רוחני לאל השוכן בתוכה.
בו בזמן, כל אדם כשלעצמו מהווה מקדש לאלוהים השוכן בו, ועל כן המחויבות לפעול על פי תורתו של ישו היא אישית וקהילתית בו-זמנית.
האל הוא מקור החיים ומרכז המציאות הרוחנית.
האדם אחראי כלפיו ומקובל על ידו, אך אין ביכולתו של האדם לתפוס את מלוא משמעותו של האל.
ישו, לעומת זאת, בניגוד לתפיסתו בכתות ובזרמים אחרים בנצרות, הוא בן אנוש ולא בן אלוהים, שחי ופעל בהשראת האל ובקרבה רבה אליו.
יכולתו להתקרב לאל ולראות נכוחה וללא מורא את אהבתו היא שמעלה אותו לדרגת מושיע, שנכון היה למסור את נפשו כדי לבטא את מסירותו לאל ואמונו בו.
תחייתו של ישו מן המתים היא, מעל הכל, אירוע רוחני ולא פיזי, המבטא קיום רוחני המשתרע מעבר לחיים, ואפשרי פוטנציאלית בכל אדם.
"מלכות האלוהים" היא מושג מרכזי בתפיסה הדתית הטמפלרית.
זוהי, לשיטתם, ליבת המסר של ישו, ועל פיה תיקון האנושות לעבר שלמות, והתקרבות בני האדם לאל ובינם לבין עצמם, הם תהליכים מתמשכים הן במציאות הגשמית והן מעבר לה.
כתבי הקודש הם המשנה הבסיסית של הנצרות, והטמפלרים מכירים בהם ורואים בהם מקור עשיר לחוויות המפגישות אדם ואלוהים.
עם זאת, הם אינם "דברי אלוהים חיים", ואין ללכת אחריהם באופן עיוור.
יש לקרוא אותם קריאה ביקורתית, כזו שנדרשת לגבי כל מקור היסטורי, תוך הפעלת שיקול דעת המונחה על ידי תורתו של ישו, ולבחון היטב אלו תיאורים בהם משקפים מציאות שהייתה נכונה לזמנה בלבד ואלו רלוונטיים לימינו אנו.
הטמפלרים רואים בהקמת קהילות וטיפוחן מטרה נעלה, היות שפרקטיקת הנצרות מתבצעת במיטבה במסגרת קהילתית שבה חברים חולקים אמונה משותפת ופועלים יחדיו.
המעורבות הקהילתית חשובה יותר מקיום הטקסים הדתיים, שהם רצויים אך אינם בגדר חובה לחברים.
על כן, אין מניעה שחבר בטמפלרים יהיה במקביל חבר בזרם נוסף של נצרות או כת אחרת, ואף בדת שאינה נוצרית.
כמה מהטקסים הדתיים הנוצריים נדחים לחלוטין בידי הטמפלרים, כגון הטבלה.
הטמפלרים אינם מייחסים קדושה יתרה למקום התפילה ולמבנה המשמש אותה, שהרי הקהילה והאדם הם המקדש ולא המבנה המאכלס אותם.
אין אצלם כמורה מוסמכת או כוהני דת במשרה מלאה, והמנהיגות הדתית של הקהילה מופקדת בידם של כמה מזקני הקהילה.
טמפרה (בפינית: Tampere; בשוודית: Tammerfors) היא עיר בדרום מערב פינלנד, השלישית בגודלה במדינה.
העיר שוכנת על גדות ימת נסי.
העיר משמשת מרכז חשוב לתעשייה, ויש בה תחנת כוח הידרו-חשמלית המשמשת להפעלת בתי החרושת בעיר.
אתר התיירות הראשי בטמפרה הוא הפארק - Särkänniemi, המכיל דולפינריום ומגדל, בראשו יש מסעדה מסתובבת, ואטרקציות נוספות לתיירים.
טמפרה נבנתה כשוק ליד נהר הטמרקוסקי בשנת 1775 על ידי גוסטב השלישי מלך שוודיה, וארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1779, זכתה במעמד של עיירה.
טמפרה קטנה מאוד, וגודלה לא עלה על כמה קילומטרים מרובעים מסביב לנהר הטמרקוסקי.
טמפרה גדלה במהירות עצומה במאה ה-19, והייתה מרכז תעשייתי ומסחרי חשוב בפינלנד.
במשך המחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה טמפרה בעלת כמחצית כוח העבודה התעשייתי בפינלנד.
אופייה התעשייתי במאה ה-19 ובמאה ה-20 העניק לטמפרה את הכינוי "מנצ'סטר של הצפון".
טמפרה גדלה לאחר שהצטרפו אליה אזורים ושכונות סמוכים:
Messukylä - הצטרפה לטמפרה בשנת 1947
Lielahti - הצטרפה לטמפרה בשנת 1950
טמפרה הייתה זירת לאירועים חשובים מבחינה אסטרטגית במלחמת האזרחים הפינית (28 בינואר - 15 במאי שנת 1918).
בשנת 2003 היו בטמפרה כ-200,000 תושבים, והיא הייתה העיר השלישית בגודלה במדינה, אך בהתאם להגדרת האיחוד האירופי, היא אינה נחשבת לעיר, עקב צפיפות האוכלוסייה הנמוכה בה.
טמפרה קוסמת לרבים בזכות שתי האוניברסיטאות שבה:
אוניברסיטת טמפרה למדעים מעשיים (TAMK)
אוניברסיטאות אלו ממוקמות בהרוואנטה, ולהן יחד כ-30,000 סטודנטים.
Aitolaht - הצטרפה לטמפרה בשנת 1966
Teisko - הצטרפה לטמפרה בשנת 1972
טמפרה הייתה ידועה בעיקר בזכות מפעלי הנייר, המתכת והטקסטיל שלה, שרובם הוחלפו בענפי טכנולוגיית המידע ותקשורת.
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 הייתה בעיר קהילה יהודית של כמה משפחות, בראשן משפחתו של שלמה זבלודוביץ', איש עסקים ניצול שואה, יליד פולין, שהתיישב בעיר ויצר קשרים עם חברת "טמְפֵלָה" , קונצרן תעשייתי שהיה ממוקם בעיר והיה שותף להקמת מפעל "סולתם" בישראל.
לטמפרה יש 19 ערים תאומות:
טמרה (נכתב גם: תמרה, איות בערבית: طمرة) הוא כפר ערבי-ישראלי במעלה רמת יששכר, בשולי בקעת כסולות, השייך למועצה אזורית הגלבוע ומהווה את היישוב הצפוני ביותר בה.
מקור שמו של היישוב הוא מהשם "כפר תמרתא", שהיה במקום בימי בית שני והמשנה.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת נצרת
במפקד האוכלוסין של שנת 1931 היו בכפר 193 תושבים ו-34 בתים.
בסקר הכפרים המנדטורי משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-240 תושבים (מתוכם 80 יהודים, מתיישבי רמת צבי).