tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אשתו, הזמרת מאשה, היא בתו של אנדריי לופטוב, ששיחק במשך ארבע עשרה שנים בנבחרת הכדורסל הלאומית של רוסיה.
לזוג נולד ילד בשם פיודור.
קירילנקו החל לשחק כדורסל במועדון המקומי, ספרטק סנקט פטרבורג.
בינואר 1997 שותף קירילנקו במשחק הקבוצה הבוגרת של המועדון מול ספרטק מוסקבה, ובכך הפך לשחקן הצעיר ביותר שמשתתף במסגרת ליגת העל הרוסית.
לאחר שתי עונות בהן שיחק בספרטק סנקט פטרבורג, עבר קירילנקו לצסק"א מוסקבה בשנת 1998. בעונתו הראשונה בצסק"א, , סייע לקבוצתו לזכות באליפות הליגה הרוסית.
כמו כן, הוא נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של הליגה הרוסית.
בקיץ 1999 החליט קירילנקו להעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
הוא נבחר במקום ה-24 בסיבוב הראשון על ידי קבוצת יוטה ג'אז, ובכך הפך לשחקן האירופי הצעיר ביותר שנבחר בדראפט באותה עת, בגיל 18 שנים ו-132 ימים.
עם זאת, הוא החליט להישאר בקבוצתו ברוסיה, צסק"א מוסקבה, למשך שתי עונות נוספות.
בעונת הוא סייע לצסק"א לזכות באליפות ליגת הכדורסל המזרח-אירופאית החדשה, ובנוסף זכה עמה בפעם השנייה ברציפות באליפות רוסיה.
במהלך העונה הוא השתתף בפעם השנייה במשחק האולסטאר של הליגה הרוסית, וסייע לנבחרת המערב לנצח במשחק.
בפברואר 2001, במהלך עונתו השלישית בצסק"א מוסקבה, השיג קירילנקו מספרים של 13 נקודות, 11 ריבאונדים ו-10 חטיפות במשחק במסגרת היורוליג מול ריטאס וילנה, ובכך הפך לשחקן השני בלבד בתולדות היורוליג שמשיג טריפל דאבל.
הוא הציג יכולות מגוונות גם במסגרת אליפות אירופה באותה שנה, וזכה להצלחה עם נבחרת רוסיה.
קירילנקו החליט לעבור לליגת ה-NBA ולהצטרף ליוטה ג'אז, הקבוצה שבחרה אותו בדראפט, בעונת .
בעונתו הראשונה בליגה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
מאז הוא ביסס את מעמדו כאחד מטובי השחקנים הצעירים ב-NBA, וכאחד מטובי שחקני ההגנה בליגה.
הוא המשיך את יכולתו הטובה גם בעונה הבאה, , שבה שיפר את כמות דקות המשחק שלו ואת ממוצעיו הסטטיסטיים.
יכולתו הביאה לבחירתו לשחקן מחליף במשחק האולסטאר של ה-NBA בשנת 2004. מאז הצטרפותו לליגת ה-NBA, שיחק קירילנקו בקביעות עבור נבחרת רוסיה בקיץ שבין העונות.
קירילנקו הפך לשחקן המוביל של יוטה ג'אז בעונת , לאחר שג'ון סטוקטון פרש ממשחק וקארל מלון עזב את יוטה לטובת לוס אנג'לס לייקרס.
הוא פתח בחמישיית הקבוצה ב-78 מתוך 82 המשחקים של יוטה, והוביל אותה למאזן של 42 ניצחונות ו-40 הפסדים בעונה הסדירה.
יוטה הפסידה את העלייה למשחקי הפלייאוף לדנוור נאגטס, בשל הפרש של משחק בודד.
הוא סיים במקום החמישי בבחירת שחקן ההגנה של העונה ובמקום הרביעי בבחירת השחקן המשתפר של העונה, ונבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה.
כמו כן, הוא דורג שלישי בדירוג החסימות ורביעי בדירוג החטיפות, ובכך היה לשחקן השני בלבד שממוקם בין חמשת הראשונים בשתי הקטגוריות, אחרי דייוויד רובינסון שעשה זאת ב-1992.
באמצע עונת , במשחק נגד וושינגטון ויזארדס, סבל קירילנקו מפציעה קשה מתמשכת בשורש כף היד, והוא הושבת ממשחק עד לסוף אותה עונה.
על אף ששיחק רק ב-41 מ-82 המשחקים של יוטה ג'אז בעקבות פציעתו, הוא צבר כמות חסימות שהספיקה לו למקום הראשון בדירוג החסימות של הליגה בממוצע למשחק, ובנוסף זכה בפעם השנייה בקריירה שלו בבחירה לחמישיית ההגנה השנייה של העונה.
בעונת המשיך קירילנקו להיות בין חוסמי הזריקות ושחקני ההגנה בכלל הטובים ב-NBA.
הוא השיג כמות שיא בקריירה של 10 חסימות במשחק נגד אינדיאנה פייסרס באותה עונה וסיים במקום הראשון בליגה מבחינת מספר החסימות הכולל (220 חסימות) ובמקום השני מבחינת מספר חסימות בממוצע למשחק עם 3.2 בממוצע, כשהוא שני רק למוביל מרקוס קמבי שסיים עם 3.3 בממוצע.
לראשונה בקריירה שלו, הוא נבחר לחמישיית ההגנה הראשונה של העונה.
יכולתו ההגנתית של קירילנקו סייעה לקבוצתו פעמים רבות לנצח משחקים, כשהוא מנע סלים שהיו יכולים להביא להפסד הקבוצה.
במהלך העונה הוסט קירילנקו על ידי המאמן ג'רי סלואן לעמדת הקלע, אך הוחזר מאוחר יותר לעמדתו הטבעית כסמול פורוורד.
עונת הייתה טובה פחות עבור קירילנקו.
על אף ששיחק ב-70 משחקים ולא החמיץ זמן משחק רב, הוא הציג בעונה הסדירה ממוצעים נמוכים בנקודות, בריבאונדים ובאחוזי הקליעות מ ביחס לאלה שהציג בעונות הקודמות.
ירידה זו יוחסה בעיקר ליכולתם ההתקפית של קרלוס בוזר, דרן ויליאמס ומהמט אוקור, שמנעה מקירילנקו להיות השחקן המוביל של יוטה.
קירילנקו השתפר במידת מה במשחקי הפלייאוף והשיג את שיאי הקריירה שלו בפלייאוף בריבאונדים ובאסיסטים, והיה שותף להצלחתה של יוטה שהעפילה במפתיע עד לגמר המערב.
הוא הגיע לשיאו באליפות אירופה באותה שנה, כשהוביל את נבחרת רוסיה לזכייה באליפות.
הוא זכה בתואר שחקן השנה של פיב"א אירופה בשנה זו.
בקיץ 2007 נפוצו שמועות על מעבר אפשרי של קירילנקו ב לקבוצה אחרת ושמועות על אירועי מחלוקת שונים, אך קירילנקו נשאר ביוטה והשתפר מאוד בעונת .
הוא עבד בפגרה שלפני תחילת העונה באופן אישי עם הקלע של יוטה לשעבר, ג'ף הורנסק, ושיפר את אחוזי הקליעות שלו מהשדה.
הוא השתפר במיוחד בתחום הקליעות מטווח שלוש הנקודות, כשהתקדם מ-21% לשיא קריירה של 38%.
הוא השיג בעונה הסדרה ממוצעים סטטיסטיים משופרים גם בנקודות, בריבאונדים, באסיסטים, בחטיפות ובחסימות שהיו טובים יותר בממוצעיו בעונה הסדירה הקודמת.
הוא המשיך לשמור על יכולת טובה גם בעונת ואף השיג בפלייאוף של אותה עונה ממוצע שיא בקריירה של 2.2 חטיפות, מה שלא מנע את הדחתה של קבוצתו כבר בסיבוב הראשון.
בעקבות השביתה ב-NBA, באוקטובר 2011 חזר לקבוצת צסק"א מוסקבה וחתם על חוזה לשלוש שנים, אולם כעבור עונה אחת בלבד שב קירילנקו ל-NBA כשחתם לשנתיים במינסוטה טימברוולבס.
בקיץ חתם קירילנקו בברוקלין נטס לשנתיים.
במהלך עונת עבר בטרייד לפילדלפיה 76', אך שוחרר עקב בעיות אישיות ולא שיחק כלל עבור קבוצה זו.
לאחר שחרורו מפילדלפיה 76' עבר לצסק"א מוסקבה ושם שיחק עד סוף עונת 2015, ובסופה פרש ממשחק פעיל.
ב-25 באוגוסט 2015 מונה לנשיא התאחדות הכדורסל הרוסית.
בתקופתו כנשיא ההתאחדות ערך מיתוג מחדש להתאחדות שכלל החלפת הלוגו הרשמי ושינוי הקו העיצובי בפרסומי ההתאחדות.
הוא הצליח להוציא את הגוף מהגרעון התקציבי שבו היה שרוי ולמשוך משקיעים לליגות הכדורסל השונות, בייחוד בתחום כדורסל המכללות, ליגת הנשים וליגת המשנה, הסופרליגה, השנייה בחשיבותה במדינה.
להתאחדות שיתוף פעולה הדוק עם הליגה המאוחדת של VTB, שאינה מנוהלת על ידי ההתאחדות, אך מוכרת על ידי ההתאחדות בתור ליגת הכדורסל הבכירה ברוסיה.
בצעירותו שיחק קירילנקו במדי נבחרות הכדורסל הצעירות השונות של רוסיה, וזכה בתוארי ה-MVP באליפות אירופה עד גיל 18 ב-1997 ובאליפות העולם עד גיל 19 ב-1999. קירילנקו שיחק לראשונה עבור הנבחרת הבוגרת של רוסיה בטורניר בינלאומי בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת סידני 2000, בגיל 19 בלבד.
הוא העפיל עם נבחרתו עד לרבע גמר הטורניר שם היא הפסידה לארצות הברית, וסיים עמה במקום השמיני באולימפיאדה.
הוא סייע לנבחרתו להעפיל עד לרבע גמר אליפות אירופה ולסיים במקום החמישי בטורניר.
כתוצאה מההישג באליפות אירופה, העפיל קירילנקו עם נבחרת רוסיה לאליפות העולם בשנת 2002. באליפות זו, שהייתה אליפות העולם היחידה שלו, קלע קירילנקו 15 נקודות בממוצע למשחק, והעפיל עם נבחרתו לסיבוב השני של הטורניר, שם היא סיימה במקום הלפני-אחרון בבית 6 והודחה.
הוא סיים עמה במקום העשירי באליפות מתוך 16 נבחרות שהשתתפו.
בשנים הבאות הוא השתתף עם נבחרת רוסיה באליפויות אירופה של 2003 ושל 2005, שבהן הצליח מבחינה אישית כשסיים במקומות השני והשלישי בהתאמה בדירוג הקולעים, אך לא הגיע להישגים משמעותיים מבחינה קבוצתית.
באליפות אירופה בשנת 2007 הוביל קירילנקו את נבחרת רוסיה לזכייה מפתיעה באליפות, ואף זכה בתואר ה-MVP של הטורניר ונבחר לחמישיית המצטיינים של הטורניר.
במשחק הגמר של הטורניר מול נבחרת ספרד שהסתיים בניצחון דרמטי לרוסיה, הוביל קירילנקו את נבחרתו עם 17 נקודות.
הוא סיים במקום החמישי בדירוג הנקודות עם 18 למשחק, במקום השלישי בדירוג הריבאונדים עם 8.6 למשחק, ובמקום הראשון בדירוג החטיפות עם 2.2 למשחק.
בעיקר הודות להצטיינותו באליפות אירופה, הוא זכה בתואר שחקן השנה של פיב"א אירופה בשנת 2007.
בעקבות הזכייה באליפות אירופה, העפיל קירילנקו עם נבחרתו לאולימפיאדת בייג'ינג 2008, ואף נשא את דגל המשלחת הרוסית בטקס הפתיחה של האולימפיאדה.
בטורניר האולימפי השני שלו לא הצליח קירילנקו לשחזר את יכולתו מאליפות אירופה, והודח עם נבחרתו כבר בסיבוב הראשון וסיים עמה במקום התשיעי בטורניר.
באליפות אירופה בכדורסל 2011 קירילנקו העפיל עם נבחרת רוסיה לחצי גמר גביע אירופה וסיים עמה במקום השלישי והביא את הנבחרת לזכייה במדליית ארד ולמקום שלישי באליפות אירופה.
באולימפיאדת לונדון 2012 זכה עם הנבחרת הרוסית במדליית ארד.
אליפות אירופה עם נבחרת רוסיה:
חמישיית ההגנה של העונה ב-NBA:
בחירה למשחק האולסטאר של ה-NBA:
חמישיית הרוקיז של העונה ב-NBA:
MVP של אליפות אירופה: 2007
שחקן השנה של פיב"א אירופה: 2007
MVP של הליגה המאוחדת של VTB: 2012
אנדריי קומאץ (בסלובנית: Andrej Komac; נולד ב-4 בדצמבר 1979) הוא כדורגלן עבר סלובני ששיחק בעמדת הקשר.
קומאץ החל את הקריירה ככדורגלן בקבוצה המקומית גוריצה שבעיר מגוריו נובה גוריצה.
לאחר שנה עבר ל-NK פרימורה.
בעונת 2001/2002 שיחק באולימפיה ליובליאנה, ולאחר מכן חזר לשנתיים לפרימורה.
ב-2004 חזר לקבוצת נעוריו גורציה, שם שיחק עד 2005 וזכה בשתי אליפויות.
בהמשך עבר קומאץ לפורטוגל ושיחק למשך שנה בקבוצת מאריטימו, אך חזר ב-2006 לזמן קצר לגוריצה.
לאחר מכן שיחק שלוש שנים בקבוצת יורגודן השוודית.
באוגוסט 2009 הגיע קומאץ לישראל וחתם במכבי תל אביב לעונה אחת.
בתום אותה עונה חתם בקבוצת רוך חוז'וב הפולנית.
בשנת 2012 חזר לגוריצה, ולאחר תקופה קצרה עבר לשחק בליגות הנמוכות באיטליה, תחילה בטרוויזו ולאחר מכן במנזנסה.
בנבחרת סלובניה ערך קומאץ 43 הופעות והיה חלק מהסגל שלה למונדיאל 2010. לאחר המונדיאל פרש מהנבחרת.
אנדריי אנטנסוביץ' קנצ'לסקיס הוא כדורגלן עבר רוסי, עם שורשים ליטאים ואוקראיניים, ששיחק בעמדת הקשר.
הוא ידוע במיוחד בשל תקופותיו בקבוצות כמו מנצ'סטר יונייטד, אברטון וגלאזגו ריינג'רס, שכללו זכייה בתארים רבים.
קנצ'לסקיס החל את הקריירה שלו בקבוצת זווזדה קירובוגרד ששיחקה אז בליגה הסובייטית השנייה.
בשנת 1988 עבר לקבוצת צמרת ליגת העל הסובייטית דינמו קייב ב-1988, וכעבור שנתיים עבר לשחטיור דונצק.
עד מהרה הוא הפגין את כישרון המשחק שלו ומשך את עיני המועדון האנגלי מנצ'סטר יונייטד, שהחתים אותו בשירותיה תמורת 650,000 לירות שטרלינג במרץ 1991.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במנצ'סטר יונייטד במחזור האחרון של עונת , במשחק בו הפסידה הקבוצה לקריסטל פאלאס.
באותה עונה זכתה הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות גביע, אך קנצ'לקיס לא נכלל בסגל הקבוצה בטורניר.
המאמן אלכס פרגוסון צירף את קנצ'לסקיס בתור קשר התקפי ימני על מנת שיהווה שחקן צעיר ומהיר יותר בעמדה זו, תחת מייק פילן ובריאן רובסון המבוגרים יותר.
על אף שפילן ורובסון נשארו בקבוצה במשך שלוש עונות נוספות, קנצ'לסקיס ביצע התקדמות משמעותית מבחינת מעמדו המקצועי והשתתף ב-34 משחקי ליגה בעונת , שבה סיימה מנצ'סטר במקום השני בליגה הראשונה אחרי לידס יונייטד.
המאבק על אליפות הליגה היה צמוד במיוחד והוכרע לזכות לידס רק במחזורים האחרונים של העונה.
קנצ'לסקיס זכה בתואר הראשון שלו עם מנצ'סטר בעת שזו ניצחה 0-1 את נוטינגהאם פורסט בגמר גביע הפוטבול ליג.
באותה עונה הבקיע שמונה שערים בכל המסגרות.
בעונת , העונה הראשונה של הפרמייר ליג החדשה, הבקיע קנצ'לסקיס שלושה שערים ב-27 משחקים והיה שחקן מפתח בזכייתה של הקבוצה באליפות הליגה - תואר האליפות הראשון שלה מזה 26 שנים.
קנצ'לסקיס היה אחד מ-13 שחקנים בלבד מחוץ לממלכה המאוחדת ואירלנד שפתחו את העונה בפרמייר ליג, אך מספר השחקנים הזרים בליגה האנגלית גדל בהרבה במהלך השנים הבאות.
בעונה הבאה, , ביסס קנצ'לסקיס את מעמדו כפותח קבוע בהרכב מנצ'סטר בעמדת הקיצוני הימני.
הוא הרבה לשחק בקצהו של המגרש, וזאת בניגוד לפותח הקודם בעמדה זו - בריאן רובסון - שנהג לנטות לעבר מרכז הקישור.
קנצ'לסקיס סייע לקבוצה לזכות ב"דאבל" של אליפות הפרמייר ליג וגביע ה-FA.
קנצ'לסקיס היה המבקיע המצטיין של מנצ'סטר בעונת עם 15 שערים ב-32 משחקים, 14 מתוכם במסגרת הפרמייר ליג, ונבחר לנבחרת העונה בליגה האנגלית.
עם זאת, הקבוצה לא שחזרה באותה עונה את הצלחתה ואיבדה את האליפות לבלקברן רוברס.
קנצ'לסקיס סבל מבקע במהלך השבועות האחרונים של העונה והחמיץ את גמר גביע ה-FA נגד אברטון, בו הקבוצה הפסידה.
הקבוצה חסרה באותו משחק גם את אריק קאנטונה שהיה מושעה לשמונה חודשים, ואת אנדי קול שלא יכול היה להשתתף במשחק הגביע מאחר שהשתתף בו באותה עונה עם קבוצה אחרת.
בריאן רובסון, שמונה למאמנה של מידלסברו, כשל בניסיון להחתים את קנצ'לסקיס בקבוצתו, כשבנוסף נתלו שמועות גם על מעבר אפשרי לליברפול.
לבסוף הוא עבר לאברטון זמן קצר לאחר פתיחת עונת תמורת 5 מיליון ליש"ט - סכום ההעברה הגדול בתולדות המועדון.
בעונתו הראשונה בקבוצה הוא הפגין יכולת מרשימה וכבש 16 שערים, ובעקבות כך נחשב על ידי רבים לקיצוני הימני הטוב באנגליה באותו זמן.
הוא סייע לקבוצה לסיים במקום השישי בליגה, ההישג הטוב של המועדון מאז 1988, אך זה לא הספיק להשגת מקום בגביע אופ"א.
באמצע עונתו השנייה בקבוצה הועבר לפיורנטינה האיטלקית, תמורת 8 מיליון ליש"ט.
בפיורנטינה התקשה קנצ'לסקיס להמשיך את יכולתו הטובה, ועל כן עבר לשחק בגלאזגו ריינג'רס הסקוטית ב-1998. הוא שיחק בקבוצה במשך ארבע שנים, למעט תקופת השאלה קצרה למנצ'סטר סיטי ב-2001, והיה שותף לזכייה בשתי אליפויות ליגת העל הסקוטית (בשנים 1999 ו-2000) ובשלושה גביעי סקוטלנד (בשנים 1999, 2000 ו-2002).
הוא עבר לסאות'המפטון ב-2002, וכעבור שנה הצטרף לאל-הילאל מערב הסעודית.
לאחר מכן הוא חזר לרוסיה ושיחק בקבוצות סאטורן מוסקבה אובלסט וקריליה סובטוב סמרה, בטרם הודיע על פרישה ממשחק ב-2006.
ב-2007 החל קנצ'לסקיס לשמש כמנהל הכללי של נוסטה נובורטרויסטק מהליגה הרוסית הראשונה.
לאחר שהקבוצה ירדה לליגה השנייה - הדרגה השלישית בחשיבותה - מונה בדצמבר 2009 למאמן קבוצת טורפדו-ZIL מוסקבה.
קנצ'לסקיס שיחק ב-23 משחקים במדי נבחרת ברית המועצות והבקיע שלושה שערים.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוא שיחק בנבחרת חבר המדינות.
השתתף עמה בטורניר יורו 1992. לאחר פירוק נבחרת חבר העמים בחר לשחק בנבחרת רוסיה, על אף שהוא בן לאם באוקראינית ואב ליטאי.
הוא השתתף ב-36 משחקים בהם הבקיע 4 שערים.
בשנת 1993 קנצ'לסקיס היה אחד ממשתתפי "מרד שחקנים" נגד המאמן פאבל סדירין, וכתוצאה מכך סולק מהנבחרת והחמיץ את טורניר מונדיאל 1994. לאחר המונדיאל פוטר סאדירין מהנבחרת והמאמן החדש אולג רומנצב החזיר את קנצ'לסקיס לנבחרת.
הוא היה בסגל נבחרת רוסיה ביורו 1996 ולקח חלק בשניים מתוך שלושת משחקי הנבחרת בתחרות.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21: 1990
נבחרת העונה בליגה האנגלית: 1994/1995
שחקן החודש בפרמייר ליג: אפריל 1996
אנדריי ויטלייביץ' קורוטאייב הוא אנתרופולוג, היסטוריון כלכלי, וסוציולוג רוסי.
נודע כחוקר המערכות החברתיות והפוליטיות בתימן, במחקריו בתחום האנתרופולוגיה התרבותית, ובפיתוחם של מודלים מתמטיים של דינמיקה חברתית, כלכלית והיסטורית.
עיקר תרומתו היא בחידוש המחקר בשדה ההיסטוריה הכלכלית.
פיתח סדרה של מודלים מתמטיים של הדינמיקה הפוליטית, הדמוגרפית לטווח ארוך של מצרים, והשתמשו בהם לצורך ניתוח המבנה הדמוגרפי של המהפכה המצרית של 2011.
הוא זיהה גם גלי זמן רב את הדינמיקה הגלובלית של המצאות.
הוא ידוע גם על תרומתו לתורת האבולוציה החברתית.
עבודותיו פורסמו באוקראינה, בארצות הברית, באנגליה, בצרפת, בגרמניה, באוסטריה, בשוודיה, ברוסיה,
בסין, ביפן, בנורווגיה, בטורקיה, במצרים, בתימן ובמדינות אחרות.
אנדריי קילצ'ינסקי (נולד בשנת 1937) הוא צייר ישראלי.
לטענתו, ריגל עבור ארצות הברית בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20.
קילצ'ינסקי נולד בפולין לאם יהודייה ואב קתולי.
אביו, שהוכר לימים כחסיד אומות העולם, היה קומוניסט ובעת מלחמת העולם השנייה הקים מחתרת פרטיזנים.
רק לאחר המלחמה נודע לו שאמו ממוצא יהודי.
בצבא שירת בחיל השריון והשתתף במלחמת ששת הימים בגזרת רמת הגולן.
החל משנות ה-70 היה קילצ'ינסקי פעיל בתנועת החרות ואחר כך היה חבר מרכז המפלגה.
הוא היה ביחסי ידידות עם מנחם בגין, שהמוצא הפולני המשותף חיבר ביניהם.
ב-1977 התבצר קילצ'ינסקי בבניין שגרירות גרמניה בישראל כשהוא חמוש באקדח במחאה על האנטישמיות והסחבת בהליכים המשפטיים נגד פושעים נאצים בגרמניה.
במאי 1978 הצית עצמו על יד השגרירות על אותו רקע ונפגע קל מכוויות.
כעבור כמה ימים נעצר בחשד שהצית את חנות העתיקות של יוסף שטיגליץ בתל אביב כנקמה על כך שהלה העיד בעבר לטובת פושע המלחמה ההולנדי פיטר מנטן.
בדצמבר 1978 התבצר במרכז התרבות של שגרירות גרמניה בתל אביב עם בת ערובה, במחאה על חוק ההתיישנות הגרמני המונע העמדה לדין של פושעים נאצים.
ב-1980 תבע מן היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר לעצור את נשיא בוואריה, פרנץ יוזף שטראוס, שהיה באותה עת בביקור בישראל, בהתאם לחוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם.
ב-1981 נעצר כשניסה להפריע לקונצרט מיצירות ריכארד ואגנר שהתקיים בהיכל התרבות בתל אביב.
ב-1992 עבור לגור בפולין וערך צעדת מחאה, נגד האנטישמיות במדינה, מוורשה לאושוויץ.
ב-2001 טען קילצ'ינסקי כי ריגל בישראל בשירות ה-CIA בשנים 1985–1991. היה זה לאחר שעובד שגרירות ארצות הברית פנה אליו במסיבה בתל אביב, ולאחר שענה בחיוב, עבר הכשרה בפרנקפורט.
לטענתו, העביר מידע שנחשף אליו דרך מקורביו במפלגת הליכוד.
בשנת 2001 ניסה לתבוע בארצות הברית את ה-CIA בטענה שהובטח לו תשלום פנסיה עבור שירותיו.
התביעה נדחתה, והוא חזר להתגורר בישראל, נחקר על ידי השב"כ, אך לא הועמד לדין.
קילצ'ינסקי היה נשוי ארבע פעמים.
ויש לו שתי בנות: סמדר, שחקנית, ושרון, דוגמנית.
בשנת 1986 התחתן עם אשתו הרביעית, שהייתה צעירה ממנו ב-30 שנה.
אנדריי רֶבֶס (André Révész; ברומנית: Andrei Révész; 1912 – 24 בדצמבר 1999) היה פסל וצייר ישראלי.
נולד בטרגו מורש שבטרנסילבניה (אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום ברומניה) למשפחה אמידה.
אביו היה סוחר והחזיק במלון ובחנות לספרים ומכשירי כתיבה במרכז העיר.
כבר בגיל צעיר למד ציור ופיסול.
בשנת 1930 נסע לבודפשט, שם התקבל לאקדמיה לאמנות.
כיוון שהחליט שהלימודים באקדמיה שמרניים מדי, עזב לפריז, שם המשיך בלימוד פיסול באקדמיה הלאומית.
פסליו הוצגו בגלריות בפריז ובבודפשט.
הוא נשאר בפריז עד לכיבושה בידי הנאצים ב-1940 ואז שב לטרגו מורש, נישא ונולד לו בן.
בעקבות סיפוח טרנסילבניה להונגריה נשלח ב-1943 לעבודות כפייה בסרביה ולאחר מכן לחזית הרוסית באוקראינה, משם הצליח לברוח בחזרה לבודפשט כשהוא מתחזה לקתולי.
הוריו, אחיו, רעייתו ובנו נספו בשואה.
לאחר המלחמה שב רבס לטרנסילבניה, נישא בשנית ונולד לשניים בן.
ב-1947 הציג בתערוכת יחיד בבוקרשט.
בשנת 1948 הקים וניהל תיאטרון בובות בטרגו מורש.
התיאטרון וכן מרבית רכוש המשפחה הולאמו בידי השלטונות הקומוניסטים הרומנים, אולם הסטודיו נותר ברשותו ובו המשיך לפסל.
בנוסף, עיצב כיכרות בערים שונות ברומניה.
ב-1959 עלה לישראל עם משפחתו והתיישב בחולון.
בשנים 1961–1963 הקים והפעיל תיאטרון בובות בשם "גיל-גל".
התיאטרון הציג את "אלדין" ו"נאסר א-דין" ברחבי הארץ.
דליה פרידלנד ומשה טימור נמנו על השחקנים שדיבבו את הדמויות.
רבס העביר את ניהול התיאטרון למפעילי הבובות ותוך זמן קצר הפסיק התיאטרון את פעילותו.
בשנת 1971 רכש סטודיו וגלריה ביפו העתיקה.
את הסטודיו והגלריה ניהלה אשתו.
ב-1983 השתתף בתערוכת "אקספו" בבזל שבשווייץ.
אנדרטת האנייה סטרומה בכיכר סטרומה בחולון.
אנדרטת לוחמי גטו ורשה בקיבוץ מעלה החמישה.
ב-2014, במסגרת מפעל הנצחת אמנים ואנשי במה של עיריית תל אביב, נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של רבס בסמטת נתיב המזלות 3 ביפו העתיקה.
ב-1967 הוענק לו "פרס נורדאו" הניתן לאמנים יוצאי הונגריה
ב-1999 הוענק לו התואר יקיר העיר חולון
אנדריי קְלְרָאשוּ (ברומנית: Andrei Călăraşu; 30 במאי 1922 – 1 במאי 2014) היה במאי קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה רומני-ישראלי, מראשוני הבמאים בטלוויזיה הישראלית.
קלראשו נולד בשם ברנרד גרוֹפֶּר (Bernard Gropper) בבוטושאן שברומניה לזלמן ואתי גרופר.
הוא גדל ביאשי עם שני אחיו בבית אמיד.
האם נפטרה כשברנרד היה בן 8. אביו היה הבעלים של שתי תחנות דלק והיו לו מניות במפעל האריגה, וסיפר לילדיו שצבר שלושה מיליוני לאי.
בפרעות יאשי (1941) נספו אביו ואחיו.
כמו יהודים אחרים ביאשי, גם בני משפחת גרופר נדרשו להתייצב במשטרה, שם ירו בהם (הוא נפגע ברגלו ובראשו, אך פגיעות לא חמורות) והניצולים רוכזו בתחנת הרכבת.
הוא הועמס לרכבת בהמות צפופה וסגורה יחד עם אביו, אחיו ורבים אחרים והם הוסעו לכיוון קלראש.
בתוך הקרונות החלו הנוסעים למות מצפיפות יתר ומצמא.
ברנרד שתה את השתן של אביו ושל אחיו ולאחר מכן התעלף.
במעבר הרכבת דרך רומאן היא נעצרה שם וכעבור זמן מה ויוריקה אגריצ'י, שלימים הוכרזה חסידת אומות העולם, בעזרת מלכת רומניה, אילצו את השלטונות לפתוח את קרונות הרכבת ולפנות מהם את המתים.
גרופר פונה כגופה, אך גילה סימני חיים ולכן הוצא מבין הגופות.
בהמשך הוסעו הניצולים לקלראש, שם נוקו והולבשו על ידי היהודים המקומיים, שגם טיפלו בברנרד ובפצעיו.
הוא נשלח לעבודת כפייה מיולי עד סוף נובמבר 1941. לאחר מכן חזר לביתו ביאשי שנהרס ונשדד, שם שהה עד תום המלחמה.
אחרי המלחמה הכיר את אולגה לבית מישקביץ בבית הספר, שבו שימש כמדריך.
השניים נישאו באירוע צנוע בבית הוריה ב-1946. קלראשו התחיל לימודי רפואה, אך לאחר שנה עבר ללמוד באקדמיה לאמנות התיאטרון ביאשי.
בשנת 1948 עברו בני הזוג לבבוקרשט, שם סיים את לימודיו באקדמיה לאמנות התיאטרון בבוקרשט והוסמך כבמאי.
הוא שינה את שם משפחתו ל-Călăraşu (קלראשו), לזכר העובדה שהקהילה היהודית של העיר קלראש (Călăraşi) הצילה אותו מרכבת המוות כשעמד למות; השם הרומני גם סייע לביסוס מעמדו כבמאי.
בשנות ה-50 וה-60 עבד כבמאי בתיאטרון ולאחר מכן בקולנוע וברדיו.
בין סרטיו הפופולריים הייתה הקומדיה "הלו?
Ați greșit numărul!) משנת 1958. קיבל אותות הוקרה מממשלת רומניה על עבודתו.
לימד בפקולטה לטלוויזיה ולקולנוע בבוקרשט.
גם בתקופת השלטון הקומוניסטי נעצר קלראשו, פעם ראשונה כשסירב להיות מלשין למען השלטונות ופעם שנייה לאחר שדחה את ניסיונה של בתו של השליט, גאורגה גאורגיו-דז', לככב בסרט בבימויו.
בשנת 1965 עלה לישראל עם רעייתו ומשפחתה והשתקעו בהרצליה.
הוא למד עברית באולפן עקיבא.
לאחר חבלי קליטה החל את הקריירה שלו בארץ בבימוי "הקמצן" בתיאטרון "אהל" ובהמשך ביים תסכיתים בגלי צה"ל.
השחקן ניקו ניתאי שימש כעוזרו.
ב-1970 התקבל לבית צבי שם ייסד את החוג לקולנוע וטלוויזיה ושימש כראשו..
בסביבות 1968 נמנה עם צוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית, וכבמאי ברשות השידור, בטלוויזיה וברדיו, במשך כ-30 שנה ביים מאות תוכניות וכן מופעים רבים.
בין השאר ביים הופעות של להקת "הגשש החיוור" בטלוויזיה, וכך התגלגל שמו לדמות הקבלן הרומני במערכון "המוסך" של להקה זו.
היה שליח הטלוויזיה הישראלית ברומניה וערך סרטי תעודה על חיי היהודים שם.
בשנת 2011 הדליק משואה ביום השואה וקיבל פרס על מפעל חיים מארגון אמ"י.
נפטר ב-2014, בגיל 92. הותיר את רעייתו אולגה (קוקה).
במלאת שנה למותו, נערך במאי 2015 אירוע "זוכרים את אנדריי קלארשו" בסינמטק תל אביב, בהשתתפות שחקנים רבים ובנוכחות שגרירת רומניה בישראל.
אנדריי קשקר הוא שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי, יליד בלארוס, המשחק בשפות יידיש, רוסית ועברית.
החל משנת 1996 משחק בתיאטרון יידישפיל בתל אביב.
אנדריי קשקר הוא בנו של השחקן היהודי-בלארוסי אנטולי קשקר.
מילדותו השתתף בתוכניות רדיו וטלוויזיה ברשות השידור הבלארוסית.
הוא סיים בשנת 1980 לימודי משחק במכון לאמנויות התיאטרון הבלארוסי במינסק.
בתום לימודיו התקבל בלהקת התיאטרון הרוסי על שם מקסים גורקי במינסק ושיחק במסגרתה עד שנת 1992 כשעלה לישראל.
החל משנת 1996 היה לחבר בלהקת התיאטרון יידישפיל.
קשקר המשיך להופיע בסרטים, בטלוויזיה בתוכניות בשפה הרוסית ודיבב בסרטים בשפה זו.
במינסק הצטיין קשקר בין השאר בהצגה "חבל מעל נייגרה" לפי המחזה El cruce sobre el Niágara של אלגריה אלונסו, יחד עם השחקן יורי סידורוב.
בשנת 2009 שיחק בתפקיד שטאלמייסטר במחזמר " מי הוא מי?" בתיאטרון "יידישפיל".
אנדריי קשקר נשוי לשחקנית והבמאית טטיאנה סובול ובשנת 2009 הזוג אימץ ילד מהמזרח הרחוק הרוסי, דניאל.
1988 - פרס "השחקן המתחיל הטוב ביותר" בפסטיבל הקולנוע הסובייטי בבאקו - על התפקיד צ'סטר בסרט המדע הבדיוני הבלארוסי-אוסטרי-גרמני Отступник ("הבוגד").
1988 תעודת שחקן בכיר בתחום הקולנוע, הטלוויזיה ותוכניות הרדיו של משרד התרבות של ברית המועצות
1980 פרס התחרות הבלארוסית למשחק
1987 - Отступник (הבוגד) -סרט מדע בדיוני בבימויו של ו.
רובינצ'יק, לפי הספר של פ.
בגריאק "חמשת הנשיאים", התפקיד צ'סטר
1989 - Его батальон (הפלוגה שלו) - (סרט מלחמה בלארוסי לפי סיפור מאת וסיל ביקוב) בימוי:א.
קרפוב - התפקיד ליובה גוטמן
1990 - Плач перепёлки (בכיית השליו) - סרט מלחמה בלארוסי בבימוי א.
דוברוליובוב, לפי רומן מאת איוואן צ'יגרינוב (שכתב את התסריט), תפקיד הבן של חנא סירקין
1990 - Франка - жена Хама (פרנקה - אשת חם), מלודרמה לפי הסיפור "חם" מאת אליזה אוז'שקו, בתפקיד שולי
1991 - Красный остров (האי האדום) בבימוי אלכסנדר פנקו, בהשראת הסיפור והמחזה "אי הארגמן" של מיכאיל בולגקוב בתפקידים פיוטר ומשרתו של מולייר, ז'אן-ז'אק בוטון
1992 -Солнечный день в конце лета (יום שטוף שמש בסוף הקיץ) סרט תיעודי בבימוי ס.
1996 - Deadly Outbreak, סרט פעולה אמריקאי בבימויו של הפעלולן לשעבר ריק אוורי, התפקיד של ד"ר פקלובסקי
גרמן, דרמה היסטורית, תפקיד שולי
1997- סרט "קשר העיר" – במאי יונתן סגל – תפקיד אין
2002 - קדמה- סרט דרמה היסטורית ישראלי-איטלקי-צרפתי בבימויו של עמוס גיתאי, התפקיד הראשי - העולה החדש יאנוש מפולין
2015 - צילי - סרט דרמה בבימויו של עמוס גתאי, בתפקיד פליט
שיחק בסדרות "החצר", "חדר מלחמה", ו"המקום".
בתיאטרון הלאומי האקדמי "מקסים גורקי" במינסק
אוצ'קריק ב- А поутру они проснулись...(ובבוקר התעורר...) - לפי וסילי שוקשין
יאנק ב- פרשת מקרופולוס מאת קארל צ'אפק
שורטי ב - כאן גרים אנשים (People are living here z) מאת את'ול פיוגארד
איוואן וסילייביץ' לומוב ב"הצעה" מאת אנטון צ'כוב
אלכסיי דוסטיגאייב ב"יגור בולצ'וב ואחרים" מאת מקסים גורקי
רוג'ר ב"הכל שבגן") (או "הכל בגן) מאת אדוארד אולבי
אדמונד ב-מסע ארוך אל תוך הלילה מאת יוג'ין או'ניל
זיין נאָמען גייט פאָראויס - ("שמו הולך לפניו" מאת אפרים קישון)
די הילצערנע שיסל ("קערת העץ") מאת אדמונד מוריס
"דאָס גרויסע געווינסז" ("הזכייה הגדולה") מאת שלום עליכם
"אמא יהודייה ב-10 שיעורים" מאת פול פוקס,
"געבירטיג", מחזה מוזיקלי מאת יהושע סובול לפי שירי מרדכי געבירטיג
"ווער איז ווער" ("מי הוא מי") מחזה מוזיקלי, עיבוד מאת יאן שורמיי על פי המחזה "יעקב וכריסטיאן" מאת סמי גרונמן,
די מגילה ("המגילה"), קומדיה מוזיקלית מאת איציק מנגר, מוזיקה מאת דובי זלצר
"ליכטיק ווי די שטערן" (כוכבים נוצצים") מאת אבי קורן, לפי רעיון מאת שמואל עצמון-וירצר
אנדריי קיסקה (בסלובקית: Andrej Kiska; נולד ב-2 בפברואר 1963 בפופרד) הוא איש עסקים ונדבן סלובקי, שכיהן כנשיא סלובקיה בשנים 2014–2019. הוא רץ לנשיאות סלובקיה כמועמד עצמאי ונבחר בסיבוב השני של הבחירות כשגבר על יריבו, ראש הממשלה רוברט פיצו.
הוא בן לקבוצה האתנית הגורלית.
קיסקה נולד בפופרד בשנת 1963 בימי הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית.
הוא למד הנדסה בפקולטה לאלקטרוטכניקה של בית הספר הטכני הגבוה (כיום – האוניברסיטה הטכנית הסלובקית) בברטיסלאבה.
התמחה במיקרואלקטרוניקה ועבד כמהנדס בחברה הממשלתית "נפטופרויקט".
בשנת 1990 אחרי מהפכת הקטיפה, היגר לארצות הברית, בה עבד באתרי בנייה ובמכירת כריכים בתחנות דלק.
בהתחלה הפסיד את כל חסכונותיו בעסק שנכשל.
כעבור שנתיים חזר לסלובקיה ועסק בניהול עסקים בתחום מוצרי יוקרה.
יחד עם אחיו הבכור הקים בהמשך שתי חברות המיקרו אשראי "מיקרו טאטרה", "טריאנגל" ו"קוואטרו" (1996) שסיפקו סחורות במיקרואשראי.
עסקיו שגשגו והוא הפך למיליונר.
בשנת 2005 העביר את החברה קווארטו לבנק VÚB.
בשנת 2006 הקים עמותה שלא למטרות רווח הקרויה "המלאך הטוב" (Dobrý anjel), שדרכה תורמים עוזרים למשפחות שנקלעו למצוקה כספית כתוצאה מבעיות בריאות חמורות (כמו סרטן).
בסיבוב ראשון של הבחירות לנשיאות סלובקיה, רץ קיסקה לתפקיד כשהוא טירון פוליטי ועמד במקום השני עם 24% מהקולות, אחרי ראש הממשלה רוברט פיצו (28% מהקולות).
מכיוון שאף אחד מהמועמדים לא זכה ליותר מ-50% מהקולות, ב-29 במרץ 2014 התקיים סיבוב שני, שבו זכה קיסקה בכמעט 60% מקולות המצביעים.
הוא נכנס לתפקיד הנשיא ב-15 ביוני 2014.
בתחום מדיניות החוץ קיסקה תומך בעצמאות חבל קוסובו ובהכרתו הרשמית כמדינה עצמאית.
הוא ביקר את מהלכי רוסיה באוקראינה, ובניגוד לראש הממשלה פיצו ולנשיא צ'כיה מילוש זמאן תמך בסנקציות נגדה.
את משכורתו כנשיא הוא תרם לנזקקים.
בנושאי משפחה הוא בדעה שהתא המשפחתי מתבסס על קשר בין גבר ואישה.
אנדריי קיסקה גר בפופרד והוא נשוי למרטינה לבית ז'יבורוב ואב לחמישה ילדים, שניים מהם מנישואיו הראשונים למריה קיסקובה
נובמבר 2006 – תואר "מנג'ר השנה" מטעם המגזין TREND
החל מ-2014 כנשיא הרפובליקה זכה קיסקה ב:
אות המסדר על שם אנדריי הלינקה, על שמו נקרא "משמר הלינקה", דרגה א
אות המסדר על שם לודוביט שטור, דרגה א
הצלב על שם מילן רסטיסלב שטפאניק דרגה א
הצלב על שם פריבינה דרגה א
אנדריי פרפליצה (ברומנית: Andrei Prepeliță, נולד ב-8 בדצמבר 1985) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק כקשר הגנתי ומאמן בהווה.
בסיום עונת הבכורה שלו בבולגריה, זכה בתואר אליפות מקומי, שבעצם היה לתואר האליפות הרביעי ברציפות שלו היה שותף.
ב-31 באוגוסט פרפליצה חתם ברוסטוב.
כבר במשחק הבכורה שלו בליגת העל הרוסית מול ריליה סובטוב הוא הבקיע את שער הניצחון (1:2).
פרפליצה ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת רומניה ב-18 בנובמבר 2014, במהלך משחק ידידות מול דנמרק, בו ניצחה רומניה 2-0. פרפליצה נמנה עם סגל הנבחרת הרומנית לקראת טורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת.
אנדריי גבריאל פלשו (ברומנית: Andrei Gabriel Pleșu, נולד ב-23 באוגוסט 1948 בבוקרשט) הוא פילוסוף, מסאי, עיתונאי ומבקר ספרות ואמנות רומני.
היה מעורב בחיים הפוליטיים וכיהן כשר התרבות (1991-1989) בממשלת פטרה רומאן ושר החוץ (1999-1997) של רומניה בממשלת ראדו וסילה ומאוחר יותר, בימי כהונתו של הנשיא טראיאן בססקו יועץ נשיאותי לענייני חוץ (2005-2004).
פלשו מכהן כפרופסור לתולדות האמנות והפילוסופיה של הדת באוניברסיטת בוקרשט.
הוא מייסד מכללת New Europe בבוקרשט ושל מגזין התרבות "Dilema Veche" (דילמה וקה - "הדילמה הישנה").
תחת פיקוחו נהפכה "ההוצאה לאור הפוליטית" בבוקרשט להוצאה לאור "הומניטס".
אנדריי פלשו נולד בשנת 1948 בבוקרשט כבנם של ראדו פלשו, רופא מנתח, ושל זואֶה לבית רדולסקו.
הוא בילה את רוב נעוריו בכפר.
בשנת 1955 התחיל את לימודיו בבית ספר יסודי בסינאיה, למד אחר כך בשנים 1955–1957 בבית ספר כפרי בפרסקוב, בעמק נהויו שבמחוז בוזאו, מולדתו של המשורר וסילה ווייקולסקו.
לעיתים קרובות חזר בחופשות לבלות בהרים.
פלשו סיים את בית הספר היסודי בבוקרשט בשנת 1959 ולמד בהמשך בתיכון ע"ש "ספירו הארט" בבוקרשט, במגמה ההומניתבו סיים כתלמיד מצטיין.
אחר כך בשנים 1966–1971 למד, גם כן בהצטיינות, תולדות האמנות באוניברסיטת בוקרשט וסיים תואר ראשון בשנת 1971. עבודתו לתואר הראשון BA, תחת הדרכתו של יון פרונזטי (1985-1918), דנה ב"ערכים הניסויים של הצורות" ושאבה השראה, בין השאר מציורי הנופים ההולנדים שבמוזיאון ברוקנטל שבסיביו.
באותה שנה קיבל משרת חוקר במכון לתולדות האמנות של האקדמיה הרומנית.
בשנת 1972 הוא התחתן עם קתרינל מריה לבית פטרוליאן, בתו של הגאולוג ניקולאיה פטרוליאן, חבר האקדמיה הרומנית, ומתרגמת של ספרים מן ההגות הקלאסית המודרנית (ולטר בנימין, חנה ארנדט, אריק רוברטסון דודס, אלסדייר מקינטאייר וכו').
כסטודנט התקבל למפלגת היחיד השלטת באותה תקופה ברומניה, המפלגה קומוניסטית.
בדיוק באותן השנים אחרי תקופה של ליברליזציה מסוימת, התחיל מנהיג רומניה ניקולאה צ'אושסקו לכפות מחדש על עמו מדיניות של דוגמטיות ודיכוי תוך התבצרות בפני השפעות התרבות החופשית שבמערב, וזאת בשם ערכים פטריוטיים ופרולטריוניים מזויפים.
במאי 1982 סולק פלשו מן המפלגה בגלל השתתפותו בחוג בית למדיטציה טרנסצנדנטלית, מלכודת שבוימה על ידי הבולשת נגד אינטלקטואלים שסר חינם בעיני המשטר.
מבחינה פוליטית פלשו הזדהה בסתר עם רעיונותיהם של אלכסיס דה טוקוויל ושל רמון ארון, שכתביהם הגיעו לידו.
כסטודנט וכחוקר צעיר נהנה פלשו מקרבה למנטורים מלומדים ובעלי יושרה אינטלקטואלית כמו אאוג'ן סקילרו, שטפן נניצסקו ודן האוליקה ומחברותם של עמיתים בני דורו שכמוהו לא הלכו בתלם כמו גבריאל ליאיצ'אנו או יואן פטרו קוליאנו וושל הוגים בני הדורות המבוגרים יותר כמו פטרו קרציה, פטרו צוציה, דינו פילאט, אלכסנדרו פלאולוגו ואחרים.
המשך לימודיו והתחלת הקריירה האקדמית
בשנים 1975–1977 קיבל פלשו מלגה מהקרן הגרמנית "אלכסנדר פון הומבולדט" שאיפשרה לו השתלמות בבון ובהיידלברג.
ב-1978–1982 יחד עם גבריאל ליאיצ'אנו השתתף פלשו בהרצאות הבלתי פורמליות והחצי-מחתרתיות של הפילוסוף קונסטנטין נויקה בפלטיניש.
ב-1980 סיים באוניברסיטת בוקרשט את עבודת הדוקטורט שלו בתולדות האמנות בנושא "חוש הטבע בתרבות האירופית" והתמנה למרצה זוטר בפקולטה לאמנות באוניברסיטת בוקרשט.
הוא לימד היסטוריה ובקורת האמנות המודרנית הרומנית.
אך בשנת 1982, עקב "פרשת המדיטציה הטרנסצדנטלית", נאסר עליו ללמד שוב באוניברסיטה ונאלץ לעבוד כיועץ באיגוד האמנים.
בשנים 1983–1984 התאפשר לו שוב לצאת ללימודים בגרמניה בעזרת מלגה נוספת של קרן הומבולדט.
על אף הקשיים לא התכוון לערוק למערב ובשובו לרומניה מצא עבודה במכון להיסטוריה של האמנות.
באפריל 1989 עקב תמיכתו במשורר הדיסידנט מירצ'ה דינסקו פוטר פלשו מהמכון להיסטוריה של האמנות.
הוא "הוגלה" בכפר טסקאן, באזור ברשט-טזלאו, במחוז בקאו ונאסר עליו לפרסם.
אחרי המהפכה הרומנית (1989) נמנה פלשו עם מייסדי "מכללת אירופה החדשה", מכון בין-תחומי ללימודים מתקדמים הממוקם בבניין משותף עם שגרירות שווייץ בבוקרשט ועמד בראשו החל משנת 1994. הוא היה גם אחד ממקימי המגזין לתרבות "דילמה" (הקושיה), בימינו "דילמה וקה" (Dilema veche - הקושיה הישנה) אותו ניהל אחרי 1993.
בשנים 1991–1997 כיהן כפרופסור להיסטוריה של האמנות באקדמיה לאמנויות בבוקרשט וכפרופסור לפילוסופיה של הדת בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט.
באותו זמן ניהל פעילות ספרותית ועיתונאית ענפה.
בשנים 1989–1991 כיהן פלשו כשר התרבות הראשון של רומניה הפוסט-קומוניסטית.
בעת כהונתו דאג להפיכת "ההוצאה לאור הפוליטית" (Editura politică) להוצאה לאור "הומניטס" (Humanitas) ומינה בראשה את ידידו ושותפו הרעיוני גבריאל ליאיצ'אנו.
כמו כן בזמנו נהפך "המוזיאון לתולדות המפלגה הקומוניסטית" ל"מוזיאון האיכר הרומני" ומינה בראשו את האמן הוריה ברניה.
ב-2000–2004 פלשו היה חבר במועצה הלאומית לחקר ארכיוני הסקוריטטה (הבולשת הקומוניסטית).
בסופו של דבר התפטר מתפקיד זה כמחאה נגד הלחצים הפוליטיים שהופעלו על המועצה, למשל טיהורו של המשורר והפוליטיקאי הלאומני קיצוני קורנליו ואדים טודור
שר החוץ ויועץ ליחסי חוץ
אחרי בחירתו בשנת 2004 של טראיאן בססקו לנשיא רומניה היה פלשו תקופה קצרה יועץ נשיאותי ליחסי חוץ, עד יוני 2005, אז התפטר בעילה של בעיות בריאות.
פלשו נשוי לקתרינל-מריה ("מרי") פטרוליאן ויש להם שני בנים: מאתיי ומיכאי.
1980 - הפרס לבקורת אמנות של איגוד האמנים הפלסטיים הרומנים
1980 - פרס למסה של איגוד הסופרים של בוקרשט
1990 - אות מסדר האמנויות והספרות של צרפת בדרגת מפקד
1991 - פרס המגזין "אתנאו" בבקאו
1993 - פרס המגזין "פלאקרה" בבוקרשט
1993 - פרס "אירופה החדשה" לחינוך גבוה ומחקר
1994 - הפרס למסה של איגוד הסופרים של בוקרשט
1994 - הפרס לספר השנה ("שפת הציפורים") בקלוז'-נפוקה
1995 - פרס המסה הטובה ביותר מטעם איגוד הסופרים מרפובליקת מולדובה
1996 - פרס האקדמיה הברנדנבורגית
1996 - הפרס לבקורת ולמסה של איגוד הסופרים של בוקרשט (על "דמויות ומסיכות של המעבר")
1996 - פרס איגוד הסופרים המקצועיים של רומניה על ספר השנה (דמויות ומסיכות של המעבר)
1998 - הצלב הגדול של מסדר השמש של פרו
1999 - פרס קורווינוס של אקדמיית המדעים ההונגרית ושל מכון אירופה
1999 - עיטור לגיון הכבוד של צרפת בדרגת קצין בכיר (grand officier)
1999 - מדליית גתה, מטעם מכון גתה בוויימאר
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת "אלברט לודוויג" בפרייבורג (2000) ושל אוניברסיטת אלכסנדר הומבולדט בברלין (2001).
1999 - פרס כתב העת "פריוויריה" ("המבט") והפרס של הקבוצה לדו-שיח חברתי
2000 - עיטור המסדר הלאומי "שירות נאמן" בדרגת צלב גדול
2000 - פרס "קונסטנטין יירצ'ק" - מטעם חברת "דרום מזרח אירופה" במינכן שבגרמניה
2000 - עיטור המסדר הלאומי "צלב הדרום" (Cruzeiro do Sul) מטעם נשיא ברזיל
2002 - פרס "מיטלאירופה" מטעם המכון למרחב הדנובה ומרכז אירופה, וינה
2002 - פרס יוזף בך, מטעם קרן אלפרד טפפר בהמבורג
2003 - פרס איגוד המו"לים ברומניה - קטגוריה "הצלחת השנה"- על הספר "על מלאכים"
2003 - פרס איגוד הסופרים המקצועיים ברומניה (ASPRO) על הספר "על מלאכים"
1974 - Călătorie în lumea formelor (מסע אל עלום הצורות) עם מבוא מאת יון פרונזטי
(ציוריות ומלנכוליה: ניתוח חוש הטבע בתרבות האירופית)
1981 - Francesco Guardi - ספר על פרנצ'סקו גוארדי
22 de luni după 22 decembrie 1989 (תמורות, אינרציות, אי-סדרים.
2005 - Comèdii la porțile Orientului (מעשי לצון בשערי המזרח) (קובץ מאמרים סטיריים)
2011 - Despre frumusețea uitată a vieții (על היופי הנשכח של החיים) (קובץ מסות מן העיתונים "דילמה וקה" ו"אדוורול")
1991 - Dialoguri de seară (שיחות ערב) עם ליאיצ'אנו, קונסטנטין גלריו דומיטרסקו
1993 - מאמרים ב-Indreptar-dictionar de politologie (מדריך-מילון לפוליטולוגיה) מאת סילביו ברוקאן
1993 - מאמרים ב-Reinventând Europa - (להמציא את אירופה מחדש) ראיון איתו על ידי רוקסנה סורסקו
2003 - Pe viu despre Părinții Bisericii בשידור חי על אבות הכנסייה - בעריכת כריסטאין בדליצה
Cartea cu bunici (ספר עם סבים) בעריכת מריוס קיבו
2015 - Şi eu am trăit în comunism (גם אני חייתי בתקופה הקומוניסטית)
2017 - Iubirea din oglindă (האהבה שבראי - על מין וזהות) מתאמת: טטיאנה ניקולסקו)
2017 - Cum să fii fericit în România (איך להיות מאושר ברומניה) (מתאמת:אואנה ברנה)
2003 - יחד עם גבריאל ליאיצ'אנו - Noica
2006 - Sub semnul depărtării: corespondența Constantin Noica - Sanda Stolojan (בסימן המרחק: ההתכתבות קונסטנטין נויקה - סנדה סטולוז'אן) עם מבוא מאת מאטיי קזאקו
ספרי הקראה - Un alt fel de Caragiale (סוג אחר של קאראג'אלה,
Craii de Curtea-Veche מאת מאטיי קאראג'אלה, הוא בקיר והיא קטינה- שירי ג'ורג'ה טופרצ'אנו;O noapte plouă-n cinstea mea...
לילה מוריד גשם לכבודה) - שירי יון מינולסקו ;Plugarul și moartea
(החרש והמוות - מאת יוהנס פון טפל)
2015 - אנתולוגיית "הומניטס" 25 שנים - טקסטים מאת אנה בלנדיאנה
לוצ'יאן בויה, מירצ'ה קרטרסקו, אנדריי קורניה, ניאגו ג'ובארה, גבריאל ליאיצ'אנו, דן ק.
מיכיילסקו, ראדו פרסקיבסקו, הוריה רומן פטפייביץ', יואנה פרבולסקו, אנדריי פלשו.
2011 - גבריאל ליאיצ'אנו - 50 דקות עם אנדריי פלשו
אנדריי קְרָמַארִיץ' (בקרואטית: Andrej Kramarić; נהגה: [ǎndrej krǎmaritɕ]; נולד ב-19 ביוני 1991 בזאגרב, יוגוסלביה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת החלוץ בהופנהיים ובנבחרת קרואטיה.
הוא מלך שערי הופנהיים בכל הזמנים.
קרמאריץ' שבר שיאי שערים רבים במהלך הקריירה שלו, ועם למעלה מ-230 שערי קריירה, רבים מחשיבים אותו כאחד הכדורגלנים הקרואטים הטובים ביותר בכל הזמנים.
במהלך שנותיו בקבוצות הצעירות הבקיע למעלה מ-450 שערים.
החל את לשחק בגיל שש בקבוצות הילדים של דינמו זאגרב.
בגיל 17 ערך את הופעת הבכורה בבוגרים, והוכר כאחד הכישרונות הגדולים ביותר של המועדון.
בשנת 2013, לאחר שנתקל במחלוקת עם הנהלת דינמו, קרמאריץ' עבר לרייקה הקרואטית, שם כבש 37 שערים ב-42 משחקי ליגה לפני מעברו ללסטר סיטי תמורת 9 מיליון ליש"ט.
הוא שיחק שם שנה וחצי, ובילה חלק מהזמן בהשאלה להופנהיים לפני שעבר אליה באופן קבוע.
ב-29 במרץ 2019, הוא הפך למלך השערים בכל הזמנים של המועדון.
ב-24 בינואר 2021, הוא הפך לקרואטי שכבש הכי הרבה שערים בהיסטוריה של הבונדסליגה.
לקרמאריץ' 53 הופעות בנבחרות הנוער השונות עבור קרואטיה, ו-22 שערים בסך הכול.
הוא השתתף באליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2010, ושיחק ארבעה משחקים עבור הנבחרת, שהגיעה לחצי הגמר של הטורניר.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בשנת 2014, והשתתף מאז בשלוש אליפויות אירופה (בשנים 2016, 2020 ו-2024) ובשני מונדיאלים (בשנים 2018 ו-2022), כאשר עזר לקרואטיה להגיע לגמר המונדיאל בשנת 2018, ולחצי הגמר בשנת 2022.
קרמאריץ' החל את לשחק בגיל שש בקבוצות הילדים של דינמו זאגרב.
ב-24 במאי 2009 ערך את הופעת הבכורה בקבוצת הבוגרים של המועדון במשחק נגד היריבה העירונית נ.ק.
הופעה זאת הייתה ההופעה היחידה שלו בקבוצה במהלך עונת 2008/2009. עונה לאחר מכן הפך לחלק מסגל הקבוצה בצורה סדירה.
ב-15 ביולי 2009 ערך את הבכורה האירופית שלו במשחק מול קבוצת פיוניק ירוואן הארמנית במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
במהלך העונה הבקיע 7 שערים ב-24 משחקים בהם שותף וזכה עם הקבוצה בתואר האליפות.
בנוסף, הבקיע 4 שערים בחמישה משחקי גביע וששותף בחמישה משחקים במסגרת האירופאית, בהם לא הבקיע.
לאחר מינויו של ואהיד חלילודז'יץ' למאמן הקבוצה הפך קרמאריץ' לשחקן מחליף ומיעט לקבל דקות משחק במהלך עונת 2010/2011. למרות מיעוט הדקות הבקיע 5 שערים במהלך העונה ובסיום העונה היה שותף בזכייה של הקבוצה בדאבל – אליפות וגביע.
דקות המשחק הצטמצמו עוד יותר ובמחצית הראשונה של העונה הבאה רשם רק 3 הופעות.
בפברואר 2012 הושאל לקבוצת לוקומוטיבה זאגרב.
במחצית העונה הראשונה בלוקומטיבה כבש 5 שערים ובעונה שלאחר מכן הוסיף 15 שערים וסיים במקום השני מבין כובשי השערים בליגה הקרואטית.
בעקבות הצלחתו הוחזר לסגל דינמו זאגרב, בתקווה שיסייע לקבוצה שהתקשתה להבקיע שערים.
למרות הציפיות הגדולות מצא את עצמו שוב כשחקן מחליף ומיעט לקבל דקות משחק.
קראמיץ' הביע את חוסר שביעות רצונו בריאיון עיתונאי.
בפברואר 2012, קרמאריץ' הושאל ללוקומוטיבה זאגרב עד סוף העונה.
בלוקומוטיבה, הוא הפך לאחד החלוצים המוכשרים ביותר בדרום-מזרח אירופה, וכבש 20 שערים ב-44 הופעות ליגה בעונה וחצי שבהן שיחק עבור הקבוצה.
בעונה המלאה הראשונה שלו עם לוקומוטיבה, קרמאריץ' סיים במקום השני אחרי בטבלת מלך השערים של הליגה.
הוא גם עזר לקבוצתו להגיע לגמר הגביע הקרואטי, שם היא הפסידה להיידוק ספליט.
הייתה התרגשות רבה כאשר קרמאריץ' חזר לדינמו זאגרב בתחילת עונת 2013/2014, כאשר רבים מהפרשנים חזו שהוא יהפוך לחלוץ האכזרי שהיה חסר לדינמו בשנים האחרונות.
הוא החל את עונת החזרה שלו כאשר נכנס כמחליף במשחק הסופרקאפ הקרואטי, שם דינמו הבטיחה את התואר הראשון שלה לעונה על ידי ניצחון על היידוק ספליט בפנדלים.
אך הדברים עבור קרמאריץ' לא התנהלו טוב מאוד, והוא מצא את עצמו שוב על הספסל.
הוא התאכזב במהירות והתלונן בפני התקשורת על חוסר זמן המשחק שלו.
הדבר לא התאים למנהל המועדון זוראן מאמיץ', שהחליט להכניס את הכוכב הצעיר לרשימת ההעברות, ורצה למכור אותו בקיץ.
באוגוסט 2013 חתם בקבוצת רייקה.
ב-15 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה בקבוצה, כשפתח במשחק נגד קבוצת סלאבן בלופו ואף הבקיע את השער היחיד במשחק.
ב-19 בדצמבר הבקיע את השלושער הראשון בקריירה בתיקו 3:3 מול קבוצת איסטרה.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע 27 שערים בכל המסגרות וזכה עם הקבוצה בגביע.
ב-11 ביולי היה שותף לזכייתה הקבוצה בסופרקאפ הקרואטי, כשעלה כמחליף במשחק נגד קבוצתו לשעבר, דינמו זאגרב.
את עונת 2014/2015 פתח עם חמישה שערים בשני המשחקים הראשונים, כולל שלושער מול היידוק ספליט.
ב-23 באוקטובר הבקיע שלושער נוסף, הפעם מול קבוצת פיינורד במסגרת הליגה האירופית.
ב-9 בנובמבר הבקיע חמישייה בניצחון 6–0 על לוקומטיבה.
במחצית העונה הראשונה כבש סך של 28 שערים בכל המסגרות, בעקבות כך זכה להתעניינות מצד קבוצות מובילות בפרמייר ליג.
ב-8 בינואר 2015 חתם בקבוצת לסטר סיטי תמורת כ-9 מיליון ליש"ט.
ב-10 בפברואר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 1–2 לקבוצת ארסנל.
קרמאריץ' התקשה למצוא את מקומו בהרכב הקבוצה ובעונת 2015/2016, בה זכה עם הקבוצה באליפות, שותף בשני משחקים בלבד.
ב-21 בינואר 2016 הושאל לקבוצת הופנהיים עד לסיום העונה.
ב-13 בפברואר הבקיע את שער הבכורה בקבוצה, בתיקו 1-1 מול קבוצת ורדר ברמן.
באותו משחק הורחק בדקה ה-77, לאחר שקיבל כרטיס צהוב שני במשחק.
קרמאריץ' סיים את העונה בתור מלך השערים של הופנהיים עם 18 שערים (15 שערים בליגה).
ב-4 באפריל, קרמאריץ' כבש שער בדקה ה-21 כדי להעניק להופנהיים יתרון מול אלופת גרמניה, באיירן מינכן, משחק שהופנהיים ניצחה 0–1. קרמאריץ' נחשב לאחד השחקנים המרכזיים של הופנהיים בעונת 2016/2017, בה סיימו במקום הרביעי, לצד ניקלאס זולה, סנדרו וגנר, אדם סאלאי וסבסטיאן רודי.
ב-23 באוקטובר 2018, קרמאריץ' כבש צמד בתיקו 3-3 נגד ליון בליגת האלופות 2018/2019, ואז הצליח לכבוש שער בכל משחק בגומלין, נגד ליון, שחטאר דונייצק ומנצ'סטר סיטי.
זו הייתה החמצת הפנדל השנייה שלו בליגה עבור הופנהיים, והשלישית בסך הכול.
ב-20 ביוני 2020, קרמאריץ' כבש בניצחון 4-0 על אוניון ברלין.
במשחק האחרון לעונה, ב-27 ביוני, הוא כבש את כל ארבעת השערים בניצחון 0–4 בחוץ על בורוסיה דורטמונד, והפך לשחקן הראשון של הופנהיים לעשות זאת במשחק בונדסליגה.
הוא גם הפך לשחקן הראשון שכבש ארבעה נגד דורטמונד בחוץ במשחק בודד, כשהוא עובר את פריץ ואלטר, ארהארד הופדיץ' וגרד מילר שכבשו שלושה.
הניצחון גם הבטיח את סיומה של הופנהיים במקום השישי בבונדסליגה, והעפלתה לשלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-13 בספטמבר, קרמאריץ' כבש את שני השערים בתיקו 2-2 בגביע הגרמני נגד חמניצר, והפך בהצלחה את המשחק עם פנדל בהארכה כאשר הופנהיים ניצחה 3-2. ב-19 בספטמבר, במשחק הליגה הראשון של הופנהיים לעונה, קרמאריץ' כבש שלושער בניצחון 2–3 על קלן.
המשמעות הייתה שכבש תשעה שערים בשלושה משחקים רצופים עבור המועדון, כשהוא היה הכובש היחיד של המועדון בשלושתם.
באותו זמן, הוא שבר את שיאו של מריו גומז של שערים שנכבשו ברצף במשחקי הבונדסליגה והבונדסליגה השנייה (7), כשהוא כבש שמונה בארבעה משחקי ליגה רצופים.
ב-27 בספטמבר, הוא כבש צמד בניצחון 1–4 על אלופת גרמניה ואירופה, באיירן מינכן, כשהוא מסיים את רצף 32 המשחקים הלא מנוצחים שלהם ורצף 23 הניצחונות שלהם בכל התחרויות ומנחיל עליהם את התבוסה הראשונה של השנה.
ב-16 באוקטובר, הוא נבחר לשחקן החודש של הבונדסליגה.
באותו יום, הוכרז כי הוא נמצא חיובי לקורונה.
ב-24 בינואר 2021, הוא עבר את איוויצה אוליץ' והפך לקרואטי שכבש הכי הרבה פעמים בהיסטוריה של הבונדסליגה, לאחר שכבש צמד בניצחון 0–3 על קלן והגיע ל-74 שערים.
ב-15 במאי, בתיקו 1-1 עם ארמיניה בילפלד, הוא כבש את השער ה-19 שלו לעונה, שיא עבור שחקן הופנהיים, כשהוא עובר את ודאד איבישביץ' שכבש 18 בעונת 2008/2009.
ב-22 בינואר 2022, קרמאריץ' כבש את השער ה-100 שלו עבור הופנהיים בכל התחרויות, בכך שכבש את השער הפותח במשחק ביתי נגד בורוסיה דורטמונד.
בעונת 2022/2023, קרמאריץ' הגיע לשני ציון דרך חשובים.
הוא כבש את השער ה-100 שלו בבונדסליגה וסיפק את האסיסט ה-50 שלו עבור הופנהיים בכל התחרויות.
ב-20 במאי 2023, הוא כבש את השערים ה-99 וה-100 שלו, וסיפק את האסיסט לשער הרביעי, שהיה האסיסט ה-50 שלו בניצחון 2–4 על אוניון ברלין.
הניצחון הזה הבטיח את הישארותה של הופנהיים בליגה הראשונה.
במשחק האחרון של עונת 2023/2024, הוא כבש שלושה שערים בניצחון 2–4 על באיירן מינכן, והפך לשחקן השלישי שכובש שלושער מושלם עבור המועדון, לאחר אישק בלפודיל וודאד איבישביץ'.
קרמאריץ' זכה ל-53 הופעות בסך הכול עבור נבחרות הנוער השונות של קרואטיה וכבש 22 שערים.
הופעתו הראשונה בנבחרת הלאומית הגיעה נגד הנבחרת הבווארית ב-31 במרץ 2005. אז הוא שיחק עבור הקבוצה עד גיל 14 וזכה ל-2 הופעות בסך הכול.
קרמאריץ' התחיל להתחרות בנבחרות עד גיל 16 ועד גיל 17. הוא ערך סך של שבע הופעות במשחקי ידידות עבור הקבוצה עד גיל 16 וכבש ארבעה שערים.
עבור הקבוצה עד גיל 17, הוא זכה ל-12 הופעות וכבש שישה שערים.
הוא גם השתתף בכל המוקדמות של הקבוצה עד גיל 17 לאליפות אירופה עד גיל 17 2008. בנבחרת עד גיל 18, קרמאריץ' זכה ל-9 הופעות וכבש שלושה שערים.
ב-20 באוגוסט 2014, קרמאריץ' קיבל את הזימון הראשון שלו עבור הנבחרת הבוגרת תחת המאמן ניקו קובאץ' למשחק ידידות נגד קפריסין ומשחק מוקדמות יורו 2016 נגד מלטה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור קרואטיה ב-4 בספטמבר 2014 במשחק הידידות נגד קפריסין וסיפק בישול עבור מריו מנדז'וקיץ' בדקה ה-18. קרמאריץ' סיים את הופעת הבכורה שלו בנבחרת כשהוא מקבל ביקורות חיוביות הן מעיתונאים ואוהדים והן מהמאמן של הנבחרת הלאומית.
קרמאריץ' כבש את השער הראשון שלו עבור קרואטיה במשחק המוקדמות נגד מלטה.
השער השני שלו נכבש נגד אזרבייג'ן ב-13 באוקטובר 2014.
ב-9 באוקטובר 2017, קרמאריץ' כבש שני שערים במשחק מוקדמות מונדיאל 2018 קריטי נגד אוקראינה, והבטיח את העפלתה של קרואטיה לפלייאוף.
ב-4 ביוני 2018, הוא נכלל בסגל הסופי של קרואטיה למונדיאל.
ב-7 ביולי, ברבע הגמר של מונדיאל 2018 נגד המארחת רוסיה, הוא כבש את השער של קרואטיה שהשווה את התוצאה במחצית הראשונה.
תיקו 1-1 לאחר 90 דקות גרם למשחק להיכנס להארכה, ולאחר תיקו 2-2 לאחר 120 דקות של משחק, קרואטיה שוב עברה לסיבוב הבא כשהיא מנצחת 3–4 בפנדלים.
קרמאריץ' נכנס כמחליף בגמר, כאשר קרואטיה הפסידה לצרפת 4-2.
במונדיאל 2022, קרמאריץ' כבש פעמיים בניצחון 1–4 על קנדה בשלב הבתים כאשר קרואטיה הגיעה לחצי הגמר וסיימה במקום השלישי.
הוא היה גם חלק מסגל קרואטיה שסיים במקום השני בעונת 2022/2023 של ליגת האומות של אופ"א.
קרמאריץ' מדורג במקום החמישי בטבלת כובשי נבחרת קרואטיה בכל הזמנים עם 28 שערים במדי הנבחרת.
קרמאריץ' תואר כחלוץ ורסטילי שהוא נייד מספיק כדי לרוץ מאחורי ההגנות במקום לחכות להרמות או לכדור שיגיע אליו.
אף על פי שהוא באופן טבעי חלוץ בודד, הרבגוניות שלו הופכת אותו לשחקן שיכול לשחק היטב כקיצוני או חלוץ שני.
המאמן הלאומי לשעבר שלו ניקו קובאץ' השווה אותו לחלוץ הקרואטי דאבור שוקר.
במאי 2021, המאמן לשעבר שלו בהופנהיים יוליאן נגלסמן כינה אותו השחקן הטוב ביותר איתו אי פעם עבד.
ב-31 במרץ 2021, קרמאריץ' התחתן עם מיה קורקוביץ' בטקס פרטי בבית העירייה הישן בעיר העליונה של זאגרב.
בסוף אוגוסט 2021, הם הפכו להורים לבן ששמו ויקטור.
ליגת האומות : סגנות – הולנד 2023
שחקן העונה בליגה הקרואטית (1): 2014
קבוצת השחקנים הקרואטים של השנה: 2013, 2014
פרס איביצה יובו קורטיני: 2014
עיטור דוכס ברנימיר (עיטור שניתן על ידי ממשלת קרואטיה): 2018
השחקן המצטיין של העונה בהופנהיים (1): 2016/17
שחקן החודש בבונדסליגה (1): ספטמבר 2020
אנדריי גנאדייביץ' קרלוב היה דיפלומט רוסי שכיהן כשגריר רוסיה בטורקיה משנת 2013 ועד לרציחתו באנקרה בשנת 2016. לאחר מותו עוטר בעיטור גיבור הפדרציה הרוסית.
קרלוב סיים את לימודיו ביחסים כלכליים בינלאומיים במכון המוסקבאי ליחסים בינלאומיים של משרד החוץ הרוסי בשנת 1976 והחל לעבוד במשרד החוץ כדיפלומט.
בשנת 1992 סיים את לימודיו באקדמיה הדיפלומטית של משרד החוץ.
קרלוב הוצב בשגרירות ברית המועצות בקוריאה הצפונית בתפקידים שונים בין השנים 1979–1984 ובין השנים 1986–1991. בין השנים 1992–1997 הוצב בשגרירות רוסיה בקוריאה הדרומית.
ביולי 2001 מונה לשגריר רוסיה בקוריאה הצפונית, תפקיד שמילא עד דצמבר 2006. בשנת 2007 שב למוסקבה ומונה לסגן מנהל מחלקת הייעוץ במשרד החוץ עד 2009, אז מונה למנהל המחלקה.
ביולי 2013 מונה לשגריר רוסיה בטורקיה.
היה דובר רוסית, אנגלית וקוריאנית.
אנדריי קרלוב נולד לגנאדי קרלוב (שנפטר ב-1968) ומריה אלכסנדרובנה.
אביו עבד כדיפלומט בשירות החוץ הסובייטי באפריקה.
קרלוב נישא למריה אלכסנדרובנה בעת שירותו בפיונגיאנג, קוריאה הצפונית.
בנו, גנאדי אנדרייביץ', למד בפקולטה ליחסים בינלאומיים ובפקולטה לעיתונות בינלאומית במכון המוסקבאי ליחסים בינלאומיים, ומכהן כיום כמזכיר הקונסוליה הרוסית בקוריאה הצפונית.
ב-19 בדצמבר 2016, בשעה 19:30, קרלוב נורה בגבו על ידי שוטר טורקי לבוש חליפה שלא היה בתפקיד.
הוא פונה לבית החולים ומת שם מפצעיו.
הירי התרחש לאחר שקרלוב סיים את נאומו בתערוכת צילום בשם "רוסיה בעיני הטורקים: מקלינינגרד לקמצ'טקה" במרכז לאמנות מודרנית באנקרה.
המתנקש היה מבלוט מרט אלטינטאש בן ה-22, קצין ביחידה לפיזור הפגנות של משטרת אנקרה ובוגר בית הספר לשוטרים של איזמיר.
המתנקש נורה למוות לאחר מכן על ידי כוח של משטרת אנקרה.
ההתנקשות תועדה בווידאו בו נראה המתנקש צועק מיד לאחר ההתנקשות בערבית ובטורקית: "אללה אכבר, אללה אכבר.
אל תשכחו את חלב, אל תשכחו את סוריה".
הוא צעק אל האנשים שהיו מאחורי המצלמה בעודו מכוון אליהם אקדח: "אם האנשים שלנו לא יהיו מוגנים, אתם לא תהיה מוגנים.
רק המוות יוציא אותי מכאן.
כל מי שיש לו חלק באכזריות הזאת ישלם." ברקע האירוע, בימים שקדמו להתנקשות נערכו הפגנות רבות בטורקיה נגד המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה.
סוכנות הידיעות הרוסית ספוטניק דיווחה כי ג'בהת פתח א-שאם (ג'בהת א-נוסרה לשעבר) קיבלה אחריות, אולם יש דיווחים סותרים אם הארגון אכן עומד מאחורי ההתנקשות.
שר החוץ הטורקי, מבלוט צ'בושאולו (Mevlüt Çavuşoğlu), הודיע כי הרחוב שבו נמצאת השגרירות הרוסית באנקרה ייקרא על שמו של קרלוב בעקבות האירוע.
אנדריי קרלוב הוא השגריר הרוסי הרביעי שמת בעת מילוי תפקידו מאז רצח אלכסנדר גריבוידוב בשנת 1829 בטהראן.
לפני קרלוב נרצח פיוטר וויוקוב, השגריר הסובייטי בוורשה, פולין, שנורה למוות בשנת 1927, ונציגהּ הדיפלומטי של ברית המועצות בכנס לוזאן, וצלאב וורובסקי, שנרצח בלוזאן במאי 1923.
ב-20 בדצמבר נערך טקס האשכבה של קרלוב בנמל התעופה אסנבוג שבאנקרה בו השתתפו ראש עיריית אנקרה מליך גקצ'ק, שר הפנים הטורקי סולימאן סויילו וסגן ראש ממשלת טורקיה טורגול טיורקש.
באותו יום גופתו הובאה למוסקבה ובטקס נוסף שנערך בנמל התעופה ונוקובו במוסקבה השתתפו שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב ומקבילו הטורקי מבלוט צ'אבושוגלו.
ב-22 בדצמבר נערך טקס ההלוויה שבו השתתפו נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב ובכירי ממשל נוספים.
הוא נקבר בבית העלמין של חימקי במחוז מוסקבה.
אנדריי יורייביץ' קראבצ'וק הוא תסריטאי, מפיק ובמאי רוסי.
חתן פרס ניקה לשנת 2005 וחבר בגילדת הבמאים של רוסיה ובאקדמיה הרוסית לקולנוע.
אנדריי יורייביץ' קראבצ'וק נולד ב-13 באפריל 1962 בעיר לנינגרד.
ב-1984 הוא סיים את לימודיו בפקולטה למתמטיקה ולמכניקה באוניברסיטת לנינגרד.
דרכו אל עולם הקולנוע החלה לאחר שהכיר את הבמאי אלכסיי גרמן.
גרמן הציע לקראבצ'וק לעבוד כעוזר במאי על הסט של סרטו של יפים גריבוב "אנו נוסעים לאמריקה".
לאחר סיום הצילומים נרשם קראבצ'וק ללימודים באוניברסיטת סנקט פטרבורג לקולנוע ולטלוויזיה ולאחר סיום לימודיו החל לעבוד באולפני לנפילם.
תחילה כתב תסריטים לסרטים קצרים וסרטי תעודה.
בתחילת שנת 2000 החל לעבוד כבמאי וביים מספר סדרות טלוויזיה ובהן: "רחובות הפנסים השבורים", "הסוכן לביטחון לאומי" ו"העורב השחור".
סרטו הראשון באורך מלא לקולנוע של קראבצ'וק היה "האיטלקי" שיצא לאקרנים בשנת 2005. הסרט זכה להצלחה ביקורתית ואף נשלח כמועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
בשנת 2008 יצאו סרטו "אדמירל" שזכה להצלחה קופתית והיה אחד הסרטים המכניסים ביותר בתולדות הקולנוע הרוסי.
הסרט מגולל את קורותיו של ילד שיוצא לחפש את אמו הביולוגית.
הסרט שמגולל את עלייתו ונפילתו של האדמירל אלכסנדר קולצ'ק יצא לאקרנים בשנת 2008 וזכה לביקורות מעורבות.
מחד גיסא, רבים ביקרו את חוסר ההיצמדות לפרטים היסטוריים בחיי האדמירל ומאידך גיסא, יש שראו בסרט כמסמך מסקרן המצליח להעביר את קורות התקופה ואת ההשפעות השליליות שהביאה עמה מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה.
קראבצ'וק עצמו התייחס לביקורות באומרו שהסרט אינו מגולל סיפור מלחמת הטוב ברע אלא את השלכות התקופה על האנשים שחיו בה ומה אירע לאנשים שראו שהכל קורס סביבם.
הסרט יצא לאקרנים בדצמבר 2016 והוא למעשה סאגה היסטורית המגוללת את סיפור עלייתו לשלטון של ולדימיר הראשון, נסיך קייב, בתקופה המאה ה-10. גם סרט זה זכה לביקורות מעורבות לצד ביקורות מהללות בכל הקשור לצד הטכני והביצוע עצמו.
הסרט תואר בתור התשובה הרוסית לסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס".
הסרט יצא לאקרנים ב-26 בדצמבר 2019 והוא דרמה היסטורית המגוללת את קורות מרד הדקבריסטים בתקופת המאה ה-19.
באוגוסט 2020 החלו צילומי סרט מלחמה אודות המבצע של הכוחות למבצעים מיוחדים לכיבוש תדמור מידי המדינה האסלאמית בבימויו של קראבצ'וק.
צילומי הסרט נערכו בחצי האי קרים והושלמו בנובמבר אותה שנה, כאשר חלק מהצילומים נעשו על ידי מפיקי קולנוע סורים שצילמו סצנות חוץ בתדמור עצמה עבור המפיקים.
בסרט מככבים אלכסנדר רובאק כמנטרל פצצות בצבא רוסיה שזהו שנתו האחרונה בשירות ומגויס טרי המגולם על ידי פאבל צ'ינאריוב.
השניים מנטרלים פצצות בעיר תדמור, רגע לפני הגעת תזמורת רוסית להופיע בפני קהל מקומי, לציון שחרור העיר מדי דאעש.
התסריט נכתב על ידי אריף אלייב.