tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר החיתוך, משוחררת שארית השרטוט באקדח חום.
סוגי העץ המשמשים לבניית שעוני-עץ הם עצים קשים, כמו: אלון, אדר, מהגוני אגוז ועוד.
על בונה השעונים לבחור בעצים המתאימים לאקלים בו הוא אמור לפעול.
ג'ון הריסון השתמש בליגנום ויטה ובוני שעונים בני זמננו בונים אותם גם מעץ אשור.
בישראל, עץ האשור פסול לבניית שעונים בשל מקדמי ההתפשטות-התכווצות הגדולים שלו באקלים ים-תיכוני.
לעומת זאת, בוני שעוני עץ באנגליה משתמשים בעץ זה בהצלחה, היות שהאקלים בסביבתם אינו כה יבש או חם.
חיתוך ושיוף חלקי שעון העץ
חיתוך גלגלי השיניים ושאר חלקי השעון נעשה במסור נימה.
את החיתוך מבצעים על לוח העץ עליו מודבקת התוכנית, וקווי התוכנית משמשים קווי הדרכה לחיתוך.
בוני שעונים החותכים את חלקי שעון העץ במכונת CNC, מעבירים את התוכנית למחשב מכונת ה-CNC והמכונה חותכת עבורם את חלקי השעון.
במקרה זה, התכנון כולו ממוחשב.
לאחר החיתוך, יש לשייף את שיניי גלגלי השיניים וללטש את כל חלקי השעון.
כאן נעוץ ההבדל הגדול בין שעונים עשויי עץ לשעונים עשויי מתכת - ניתן לכוונן את השעון, בעזרת שיוף גלגלי השיניים, כוונון סופי.
לאחר חיתוך ושיוף חלקי השעון ניתן להרכיבו על המסגרת ולהכינו להרצת חלקים ולבדיקת תנועות חלקות של גלגלי השיניים ובמיוחד של גלגל התזמון.
בשלב האחרון בבניית השעון, בונה השעונים מכוונן את דיוקו בעזרת הנעת משקולת המטוטלת ונעילתה בגובה המתאים על זרוע המטוטלת.
שעועית (שם מדעי: Phaseolus) היא סוג ממשפחת הקטניות הכולל כ-70 מינים של צמחים שמקורם באמריקה, ובפרט במקסיקו.
לפחות ארבעה מהמינים המשתייכים לסוג זה בויתו כבר מהתקופה הפרה-קולומביאנית.
מתוכם הבולטת ביותר היא השעועית המצויה, שהיום מגדלים אותה בכל רחבי העולם באקלים טרופי, סובטרופי או ממוזג.
סיווגים קודמים שייכו לסוג זה (Phaseolus) מספר מינים ידועים אחרים שהועברו לסוג Vigna, מה שגרם לעיתים לצורך בשינוי שמם של אותם מינים.
בעבר התייחסו למש כ-Phaseolus aureus, ואילו מקורות מודרניים יותר מסווגים אותה כ-Vigna radiata.
באופן דומה, שעועית החילזון (Vigna caracalla) התגלתה בשנת 1753, ובשנת 1970 הועברה מ-Phaseolus ל-Vigna.
ההבנה המודרנית של הסוג Phaseolus מתייחסת לסוג אנדמי לעולם החדש בלבד.
מבחינה תזונתית, השעועית היא מקור לפחמימה איכותית, עשירה בחלבון (מן הצומח), ביחס לפחמימות אחרות.
בשעועית לבנה יש גם כמויות סידן וברזל גבוהות.
שעון מים הוא אמצעי למדידת זמן המבוסס על זרימה מווסתת (אחידה) של מים לתוך כלי קיבול מסוים או מחוצה לו (נפח לזמן).
שעוני מים, ביחד עם שעוני שמש, הם בין האמצעים הידועים העתיקים ביותר למדידת זמן, ועדויות לקיומם של שעוני מים פרימיטיביים קיימות עוד לפני יותר מ-3,000 שנה באזורים רבים ברחבי העולם: בבבל העתיקה, מצרים, פרס, הודו וסין.
למרות שמעולם לא הגיע לרמת דיוק במדידת זמן התואמת את הסטנדרטים של ימינו, שעון המים היה אמצעי מדידת הזמן המדויק והנפוץ ביותר במשך יותר ממילניום, עד אשר הוחלף במאה ה-17 על ידי שעון המטוטלת.
ההתפתחויות המרכזיות שהבדילו שעוני מים פרימיטיביים משעוני מים מתקדמים היו אלו שנגעו לבעיית זרימת המים הדועכת (diminishing flow), שמונעת מדידה מדויקת של זמן.
שעון מים מהימן יכול לפיכך להיבנות רק כאשר יש רגולציה של זרימת המים, כלומר מנגנון המאפשר לשמור על קצב אחיד של זרימת המים לכלי הקיבול.
היוונים והרומאים קידמו רבות את התכנון של שעוני מים, והמציאו מערכות משוב, גלגלי שיניים ותמסורת, אשר היו מקושרות למגוון אוטומציות והניבו דיוק משופר.
התפתחויות נוספות נעשו בעיקר בביזנטיון, שם דיוק הולך וגובר של שעוני המים הושג באמצעות מערכות גלגלי שיניים אפיציקליות מורכבות (epicyclic gearing), גלגלי מים, וניתנות לתכנות (Programmability), התקדמויות שבסופו של דבר מצאו את דרכן לאירופה.
לפי ההיסטוריון היווני קליסתנס, הפרסים עשו שימוש בשעוני מים בשנת 328 לפנה"ס כדי להבטיח התפלגות צודקת ומדויקת של מים
מהפוגארות לבתים לצורך השקיה חקלאית.
השימוש בשעוני מים בפרס, במיוחד ב-Zeebad קרוב לעיר גונאבאד במחוז חוראסאן, איראן, מתוארך אחורה עד לשנת 1000 לפנה"ס, והוא היה בין הכלים השימושיים ביותר לתזמון לוח השנה.
מאוחר יותר נעשה בהם שימוש כדי לקבוע את הימים הקדושים לדתות השונות שהתקיימו בפרס באותה תקופה.
ה-fenjaan הורכב מסיר גדול מלא במים וקערה דקיקה עם חור קטן במרכז תחתיתה, שהושמה לצוף בסיר.
הקערה הייתה עשויה חומר הצפוף הרבה יותר מהמים.
ברגע שהקערה הושמה לצוף במי הסיר, מים קלחו מבעד לחור הקטן בתחתיתה, וקצת לפני שנמלאה מים היא שקעה לתוך הסיר.
המנהג היה לרוקן את הקערה ולאחר מכן להניח אותה שוב על המים בסיר, וכך הלאה, ולתעד כל פעם באמצעות הנחת אבן בצנצנת.
על אף פשטותה, שיטה זו מביאה לקצב אחיד בקירוב של קליחת המים מבעד לחור שבתחתית הקערה (כאשר הקערה גלילית וצפיפותה גבוהה בהרבה מצפיפות המים, קליחת המים מגיעה מהר לשיווי משקל ומהירות שקיעת הקערה היא:
כאשר הוא קבוע חסר ממדים ששווה ליחס בין שטח החור לשטח בסיס הגליל), ולכן היא הייתה ישימה לקערות בגדלים שונים, עבורן ניתן היה להעריך את יחידת הזמן שהן ימדדו לפי גודלן.
לפיכך, כיוון שבכל פעם התהליך ארך משך זמן שווה, מספר האבנים בצנצנת ציין כמה זמן חלף.
במצרים, השעון המוקדם ביותר אשר לו עדות פיזיקלית מתוארך לשנים 1379 - 1417 לפנה"ס, במהלך שלטונו של אמנחותפ השלישי שבו נעשה שימוש בשעון במקדש של אמון-רע שב-כרנך.
התיעוד המוקדם ביותר של שעון מים הוא הכתובית על מצבתו של פקיד הממשל בן המאה ה-16 לפנה"ס אמנמחת, אשר מזהה אותו כממציאו.
שעוני המים הפרימיטיביים הללו, שהיו מהסוג של זרימה החוצה, היו כדי אבן עם דפנות תלולות שאפשרו למים לזלוג בקצב כמעט קבוע מחור קטן בסמוך לתחתית.
בצידו של הכד היו מצוירות 12 עמודות עם סימונים ברווחים קבועים המיועדים למדוד את חלוף ה-"שעות" כשמפלס המים הגיע אליהם.
12 העמודות תאמו את 12 חודשי השנה, מה שאפשר להתחשב בשינוי של השעה העונתית במהלך השנה.
בשעונים האלה נעזרו הכוהנים כדי לקבוע מה השעה בלילה כך שהטקסים והקרבות הקורבנות של המקדש יעשו בשעה הנכונה.
בבבל, שעוני מים היו מהסוג של זרימה החוצה והיו גליליים בצורתם.
השימוש בשעוני מים כאמצעי עזר לחישובים אסטרונומיים מתוארך לתקופת השושלת הבבלית הראשונה (1,600-2,000 לפנה"ס).
בעוד אין שעוני מים ששרדו באזור של מסופוטמיה, רוב העדות לקיומם בא מכתבים שנכתבו על Clay tablet.
שני אוספים של לוחות כאלה הם, למשל, Enuma-Anu-Enlil וה- MUL.APIN.
לפי הלוחות האלה, בשעוני מים נעשה שימוש כדי לקבוע את התשלום לשומרים שתצפתו ביום ובלילה.
השעונים האלו היו מיוחדים בכך שלא נוסף לו אינדיקטור, כמו למשל חריצים במרווחים קבועים (כפי שנעשה במצרים).
במקום זאת, שעונים אלו מדדו זמן "לפי המשקל של המים שזרמו מהם".
הנפח נמדד ביחידות שנקראו qa.
המשקל, mana (השם היווני ליחידת משקל של פאונד אחד), היה המשקל של מים בשעון מים אחד.
חשוב לשים לב שמהלך התקופה הבבלית, זמן נמדד בשעות זמניות.
לכן, כשהעונות השתנו, כך גם אורך היממה.
"כדי להגדיר את אורכו של משמר לילה ביום ההיפוך הקיצי, היה צריך לשפוך שני מאנות של מים לתוך קלפסידרה גלילית; התרוקנותה סימנה את סוף המשמר.
היה צריך להוסיף שישית אחת של מאנה בכל חצי חודש.
בנקודת השוויון, שלושה מאנות התרוקנו כדי להתאים למשמר אחד, וביום ההיפוך החורפי, ארבעה מאנות רוקנו בשביל לציין את סיומו של משמר אחד".
Kameswara Rao הציע שבסירים שנמצאו במערות שבמואנג'ודארו נעשה שימוש כשעוני מים; הם צרים יותר בתחתית, יש להם חור בצידם, והם דומים לכלים ששימשו לבצע טקס שבו שפכו "מים קדושים" על לינגאם.
Narahari Achar ו- Subhash Kak מציעים שהשימוש בשעוני מים בהודו העתיקה מוזכר באחד הטקסטים הקדושים של ההינדואיזם, האתהרוה ודה, שמהמאה ה-2 לפנה"ס.
ל-Ghati או Kapala (קלפסידרה או שעון מים) יש התייחסות בודאנגה, שם כמות המים שמודדת נאדיקה (24 דקות) מוזכרת.
צורה פחות פרימיטיבית של הקלפסידרה מתוארת בפרק 13 של ה-Suryasiddhanta.
בנאלנדה, אוניברסיטה בודהיסטית, ארבע שעות ביום וארבע שעות בלילה נמדדו בעזרת שעון מים, אשר הורכב מקערה עשויה נחושת בתוך קערה גדולה יותר המלאה מים, בדומה לעקרון השעון הפרסי.
היא טבעה כאשר נמלאה לחלוטין וכך נמדדה יחידת זמן.
תיאור זה דומה לתיאור של המתמטיקאי בראהמגופטה את המכשיר.
בסין, כמו בכל רחבי מזרח אסיה, שעוני מים היו חשובים מאוד לצורך מחקרים באסטרונומיה ואסטרולוגיה.
התיעוד המוקדם ביותר לשימוש בשעוני מים בסין מתוארך למאה ה-6 לפנה"ס.
בערך משנת 200 לפנה"ס והלאה, הקלפסידרה עם זרימה החוצה הוחלפה כמעט בכל מקום בסין בקלפסידרה עם זרימה פנימה ואינדיקטור שמורכב ממוט המונח על מצוף (המצוף עלה כשהמים זרמו פנימה, ולכן האינדיקטור ציין זמן שונה).
הואן טאן (40 לפנה"ס - 30 לספירה), מזכיר בבית משפט שהיה אחראי על קלפסידרה, כתב שהיה חייב להשוות קלפסידרות עם שעוני שמש בגלל האופן שבו הלחות והטמפרטורה השפיעו על הדיוק שלהם, מה שמעיד שהאפקט של התאדות המים, כמו גם הטמפרטורה שלהם, על המהירות שהמים זורמים, היו ידועים באותה תקופה.
בשנת 976, זאנג סיקסון, טיפל בבעיה של מים הקופאים בקלפסידרה במזג אוויר קר באמצעות שימוש בכספית נוזלית במקום מים.
המהנדס בן שושלת מינג זואן קסייואן (1360 -1380) בנה שעון המבוסס על גלגל הממונע בחול במקום מים, ששופר על ידי זואו שוקסו (1530 - 1558).
השימוש בקלפסידרות כדי לתפעל מנגנונים המדגימים תופעות אסטרונומיות החל אצל זאנג האנג (78 - 139) בשנת 117 לספירה, אשר השתמש בגלגל מים.
זאנג האנג היה הראשון בסין שהוסיף מאגר מים נוסף בין מאגר המים הראשי וכלי הקיבול אליו זרמו המים, מה שפתר את בעיית נפילת עומד הלחץ במאגר המים הראשי.
גאוניותו של זאנג הובילה ליצירתו של שעון המונע על ידי מערכת תמסורת המורכבת מגלגלי מים על ידי אי קסינג (683-727) וליאנג לינגזאן בשנת 725 לספירה.
באותו המנגנון יעשה שימוש על ידי סו סונג (1020-1101) ב-1088 כדי למנע את מגדל השעון האסטרונומי שלו כמו גם כדי להניע מכניזם ממסרת שרשראות.
כיום, במגדלי התוף והפעמון בבייג'ינג מוצגת לראווה קלפסידרה בעבור תיירים.
היא מחוברת לאוטומציות כך שכל רבע שעה פסל אדם קטן העשוי מפליז מקיש על המצלה שלו.
ביוון, שעון המים היה ידוע כקלפסידרה (גנב מים).
היוונים פיתחו באופן משמעותי את שעון המים בכך שטיפלו בבעיית זרימת המים הדועכת.
הם הציגו מספר סוגים של קלפסידרה, אחד מהם כלל את המערכת המוקדמת ביותר של בקרת משוב.
קטסיביוס המציא מערכת סימון זמן לשעונים שכללה מחוגים.
המהנדס הרומאי ויטרוביוס תיאר בכתביו שעונים למטרת אזעקה, הפועלים על ידי תופים או חצוצרות.
שעון מים נפוץ היה קלפסידרה עם זרימת מים החוצה.
לכלי הקיבול המונח היה חור בצידו ליד הבסיס.
בימי יוון ורומי, בסוג זה של קלפסידרה נעשה שימוש כדי לקצוב את הזמן של נואמים בבתי הדין ובאסיפות.
במקרים חשובים, למשל כאשר חייו של אדם היו מונחים על הכף, היא הייתה ממולאת עד הסוף.
במקרים שוליים יותר, היא הייתה ממולאת רק בחלקה.
אם הנאום היה מופרע מכל סיבה שהיא, למשל כדי לבחון מסמכים, החור בקלפסידרה נאטם עם שעווה עד אשר הנואם היה ממשיך את תחינתו.
מאוחר יותר, בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס, הרופא ההלניסטי הירופילוס השתמש בקלפסידרה ניידת בביקורי הבית שלו באלכסנדריה כדי למדוד את קצב פעימות הלב של המטופלים שלו.
באמצעות השוואת הקצב לפי קבוצת גיל לזה שבמאגר נתונים שנקבע אמפירית, הוא היה מסוגל לקבוע את עוצמת ההפרעה.
בין 270 לפנה"ס ו-500 לספירה, הורולוגים ואסטרונומים יוונים (קטסיביוס, הרון מאלכסנדריה, ארכימדס) ורומאים פיתחו שעוני מים מכניים מתוחכמים יותר ויותר.
המורכבות שנוספה נועדה לווסת את זרימת המים, ולספק תצוגות שונות לחלוף הזמן.
למשל, שעוני מים מסוימים הניעו פעמונים, בעוד אחרים פתחו דלתות וחלונות שהראו דמויות של אנשים.
כמה שעוני מים אף הניעו דגמים אסטרולוגיים של היקום.
המהנדס בין המאה ה-3 לפנה"ס פילו מביזנטיום התייחס בעבודותיו לשעוני מים שהכילו מנגנון תמסורת, הראשון מסוגו.
במינוח מודרני מתחום תורת הבקרה, ההתקן של הרון הוא דוגמה קלאסית למערכת משוב.
ההישג הבולט ביותר בתכנון קלפסידרות שבא לידי ביטוי בתקופה היה בידי קטסיביוס, אשר שעון המים שלו שילב גלגלי שיניים ואינדיקטור מחוג כדי להראות באופן אוטומטי את הזמן בעוד אורך הימים משתנה במהלך השנה, שכן שיטת המדידה הנהוגה באותה עת הייתה שיטת השעות הזמניות.
בנוסף, אסטרונום יווני, אנדרוניקוס מסירוס, פיקח על הבנייה של האורלוגין שלו, הידוע כיום כמגדל הרוחות (Tower of the winds), באגורה של אתונה בחצי הראשון של המאה ה-1 לפנה"ס.
מגדל השעון המתומן הזה הציג בפני מלומדים וסוחרים גם שעוני שמש וגם צייני שעות מכניים.
הוא הציג קלפסידרה ממוכנת של 24 שעות ואינדיקטורים לשמונה כיווני הרוחות, אשר מהם המגדל קיבל את שמו, כמו גם תצוגה של עונות השנה ומגוון תאריכים ותקופות אסטרולוגיות חשובים.
בעולם המוסלמי בימי הביניים (632 - 1280), לשימוש בשעוני מים יש שורשים בעבודותיו של ארכימדס, אשר כתב חיבור שכותרתו "על שעוני מים", ששרד רק באופן חלקי ובתרגום לערבית, והכיל את היסודות הרעיוניים לתכנון שעוני מים מתקדמים במהלך מאות שנים הלאה.
ההשפעה של כתביו הורגשה מאז עלייתה של אלכסנדריה וחלחלה לביזנטיון.
אף על פי כן, שעוני המים שתוכננו על ידי המהנדס הפרסי אל-ג'זארי, נחשבים לשעונים שהתקדמו באופן מהותי מעבר לכל אלה שקדמו להם.
בחיבורו של אל-ג'זארי מ-1206 הוא מתאר את אחד משעוני המים המתקדמים שלו - שעון הפיל.
השעון תיעד את חלוף השעות הזמניות, ומשמעות הדבר היא שהיה צריך לשנות את קצב זרימת המים כל יום כדי להתאים את השעון לאורך הלא שווה של ימים במהלך השנה.
כדי להשיג זאת, לשעון היו שני מאגרי מים; המאגר העליון היה מחובר למנגנון ציון הזמן והתחתון היה מחובר לרגולטור בקרת הזרימה.
מבחינה פרקטית, בשעות השחר הברז נפתח ומים זרמו מהמאגר העליון למאגר התחתון באמצעות רגולטור מצוף ששמר על לחץ קבוע במאגר הקולט.
השעון האסטרונומי מבוסס המים המתוחכם ביותר בתקופה היה שעון הטירה של אל-גז'ארי מ-1206, שנחשב בעיני רבים לדוגמה מוקדמת של מחשב אנלוגי בר תכנות.
זה היה מנגנון מורכב, בערך בגובה של 11 רגל (3.4 מטר), ושהיה בעל פונקציות רבות נוספות פרט לבקרת זמן.
הוא כלל תצוגה של גלגל המזלות ושל המסלולים השמשיים והירחיים, כמו גם מצביע בצורת סהר שנע לרוחב חלקו העליון של שער באמצעות עגלה וגרם לדלתות אוטומטיות להיפתח, כל אחת חושפת דוגמנית, וזאת בכל שעה.
זה היה אפשרי לתכנת מחדש את אורך היום והלילה כדי להתחשב באורך המשתנה של היום והלילה במהלך השנה.
המנגנון כלל חמש אוטומציות מוזיקליות שניגנו מוזיקה באופן אוטומטי כשהן הונעו על ידי מנופים המופעלים על ידי גל זיזים המחובר לגלגל מים.
רכיבים אחרים של שעון הטירה כללו מאגר מים ראשי עם מצוף, תא מצוף (float chamber) ורגולטור זרימה, שסתום, שתי גלגלות, דיסק המציג את גלגל המזלות, ושתי אוטומציות בצורת בזים המפילות כדורים לתוך אגרטלים.
שעוני המים הראשונים ששילבו בתוכם גלגלים משוננים בחלקם (segmental gears) ומנגנונים מורכבים של גלגלי שיניים אפיציקליים הומצאו מוקדם יותר על ידי המהנדס הערבי Ibn Khalaf al-Muradi בחצי האי האיברי בשנת 1000 לספירה.
שעוני המים שלו הונעו על ידי גלגלי מים, בדומה למספר שעוני מים סינים במאה ה-11. שעוני מים ברי השוואה נבנו בדמשק ובפאס.
זה האחרון נותר עד ימינו שכן המכניזם שלו נבנה מחדש.
השעון האירופי הראשון ששילב בתוכו את גלגלי השיניים המורכבים האלה היה השעון האסטרונומי שיצר ג'ובאני דה דונדי בשנת 1365. כמו הסינים, מהנדסים ערבים פיתחו אף הם גרסה משלהם למנגנון תמסורת, שנעשה בה שימוש בכמה משעוני המים שלהם.
מעט מאוד שעוני מים מודרניים קיימים.
המדען הצרפתי ברנרד גיטון, אשר נודע בזכות שעוני המים, מחשבי המים, והמזרקות שבנה, החל ליצור ב-1979 את שעוני המים שלו, שמתבססים על גישה מודרנית לשעוני המים ההיסטוריים.
התכנונים הייחודים שלו, המתבססים על שפופרות זכוכית, נמצאים בתצוגה במעל 30 מקומות בעולם.
מודל השעון המורכב של גיטון מתבסס על מטוטלת מתאימה כמחולל האות הבסיסי - המטוטלת מונעת על ידי זרם מים היוצא ממאגר המים הראשי של השעון, וכלי קיבול המחובר אליה מתמלא מים ומתרוקן בכל תנודה של המטוטלת.
לאחר מכן מערך הסיפונים המורכב פועל כאוסף של מחלקי תדר (frequency dividers) שתפקידם להפוך את יחידת הזמן הבסיסית (כמות מדודה של מים) ליחידה קטנה מספיק להצגה על תצוגת השעון.
השפעת טמפרטורת וצמיגות המים על דיוק השעון
הקצב שבו נוזל זורם דרך עורק זרימה תלוי בצמיגותו של הנוזל.
בקירוב, קצב הזרימה יחסי להופכי של הצמיגות.
הצמיגות תלויה באופן משמעותי בטמפרטורה.
נוזלים באופן כללי נעשים צמיגים פחות כשהטמפרטורה עולה, וההפך נכון לגבי גזים (בנוזלים קיים סדר קצר טווח במבנה המולקולרי והם מתנהגים בטווח הקצר כמו גביש - על כן הם ממירים בצורה יעילה אנרגיה קינטית לתנודות חום בגביש.
טווח הסדר הגבישי מתקצר כשהטמפרטורה עולה ונעלם כליל במעבר צבירה לגז.
בגזים לעומת זאת, הצמיגות יחסית לדיפוזיה של הגז, שיחסית לטמפרטורה).
במקרה של מים, הצמיגות משתנה בפקטור של 7 בערך בין 0 ו-100 מעלות צלזיוס.
כלומר, שעון מים יעבוד פי 7 מהר יותר ב-100 מאשר ב-0 מעלות.
מים הם בערך 25% צמיגים יותר ב-20 מעלות מאשר ב-30 מעלות, ושינוי בטמפרטורה של מעלה אחת, בטווח זה של "טמפרטורת החדר", גורם לשינוי בצמיגות של 2%.
לפיכך, שעון מים טוב יפגר או יאחר בחצי שעה ביום אם המים בו יהיו חמים יותר או קרים יותר במעלה אחת.
כדי שיהיה מדויק עד כדי חריגה של דקה אחת ביום נדרש שהטמפרטורה שלו תוחזק קבועה עד כדי שינוי של 1/30 מעלות צלזיוס.
אין שום עדות שזה נעשה בעת העתיקה, על כן שעוני מים עתיקים אינם מדויקים מספיק בסטנדרטים מודרניים.
שעון שבת בהלכה, הוא פתרון הלכתי לכיבוי והדלקה מתוזמנים מראש של מכשירי חשמל בשבת ויום טוב, שנועד לחסוך את הצורך בפעולה ידנית של כיבוי והדלקת המכשיר החשמלי ביום השבת או יום טוב עצמו, דבר הכרוך לעיתים באיסור מלאכת מבעיר ומכבה.
על פי ההלכה המקובלת, הדלקה או כיבוי של מערכת חשמלית היא פעולה האסורה בשבת.
כדי להתמודד עם מטלות בסיסיות בשבת, כמו כיבוי התאורה הביתית לשעות הלילה והפעלתה מחדש למחרת, נמצא הפתרון העוקף את ביצוע הפעולה, על ידי התקנת מתג זמן וכיוונו לפעולה הרצויה לפני כניסת השבת.
פתרון זה מבוסס על העיקרון ההלכתי כי אין שביתת כלים, ומותר להשאיר כלי לפני שבת על מנת שיעשה מלאכה בשבת.
השימוש בשעון שבת החל עוד במאה ה-19. שעון שבת מותקן על לוח החשמל בכל בית בו מקפידים על שמירת השבת, ושימושו העיקרי הוא לכיבוי והדלקה של מערכות התאורה המרכזיות בבית.
שימושים אחרים, כמו מכשירי חשמל ביתיים, נתונים במחלוקת בקרב פוסקי ההלכה.
פוסקי ההלכה במאה ה-19 דנו בשימוש בשעון (ידני) אוטומטי להדליק נר בשבת, ורובם התירו לכוונו בערב שבת כדי להדליק את הנר בשבת.
בין המתירים היו הרב משה שיק והרב יוסף שאול הלוי נתנזון.
ובין האוסרים היה הרב משה לייב ליטש-רוזנבוים (אסר בגלל השמעת הקול שבה הייתה כרוכה פעולת המכשיר שדן בו).
הפוסקים שבאו אחריהם דנו בשעון שבת וכתבו שכבר הסכימו כל גדולי הפוסקים להתיר.
עם זאת, היו שהציעו חומרות כדי לצאת ידי כל הדעות.
למשל, הרב שלמה זלמן אוירבך הציע להפקיר את השעון לפני שבת.
לעומתם הרב דוד שלוש אסר לחלוטין את השימוש בשעון שבת, אם לא עבור חולה או לצורך מצווה.
פוסקי ההלכה דנו גם בשאלה האם ניתן להזיז בשבת את שעת הכיבוי של השעון.
העיקרון של שעון שבת מהווה את הבסיס לפתרונות הלכתיים של עבודה בשבת במוסדות וארגונים ציבוריים, כמו: בתי חולים, ובתי מלון.
כך גם בקיבוצים ומושבים בהם שומרי שבת נאלצים להתמודד עם בעיות עבודה כמו חליבה, שטיפת כלים ועוד.
בדורנו עם התקדמות הטכנולוגיה התעשייתית והממוחשבת ניתן לבצע פעולות רבות באופן מתוזמן מראש באמצעות שעוני שבת, ומקומות כמו מפעלי תעשייה, בתי חרושת ועסקים אוטומטיים יכולים לפעול בשבת כבחול.
גדולי הפוסקים שנזקקו לשאלה זו הכריעו שאין להתיר את השימוש בשעון שבת אלא בדברים שהם לכבוד השבת ועינוגה, כגון לאמצעי תאורה ולמתקני מיזוג אוויר.
השימוש בשעון שבת לחימום מאכלים בשבת ומערב שבת
לדעת רבים מפוסקי זמננו אסור לחבר לשעון שבת פלטה חשמלית, מחם חשמלי ושאר סוגי המכשירים לחימום מאכלים, על מנת שידלקו בשבת ויחממו את המאכלים בשעות הרצויות, זאת מכיוון שבאופנים מסוימים עלולים לבוא לידי שהייה וחזרה האסורים והרואים יטעו ויסברו שיש להתיר אף במקום שקיים איסור.
איסור זה תקף הן לבאים להניח מאכלים לחימום עתידי בשבת והן למניחים אותם מערב שבת כשכוונתם שיוחמו בשבת..
עריכת שינויים בשעון השבת במהלך השבת
יש מהאחרונים שאסרו (לחלק מהדעות הוא איסור דאורייתא) לערוך כל שינוי בשעון שבת במשך השבת, מפני שלדעתם זה דומה לאיסור המסתפק מן השמן שבנר, כמבואר בגמרא:וכן מהמשנה במסכת שבת: והטעם מבואר בגמרא שם – שמא יסתפק בשבת מן השמן שבשפופרת (היינו יחסוך את השמן שנותר בנר).
פוסקים רבים התירו את הדבר, והביאו כמה נימוקים לדבריהם:
מה שאמרו חכמים שאסור מהתורה ליטול שמן הוא מפני שבעת שנוטלים מן השמן, מחלישים את הלהבה, וכאשר מוסיפים לו שמן – מגבירים אותה.
וכפי שהמטה את הנר כדי להגביר אורו – חייב משום מבעיר, כך הזוקף אותו מחליש בכך את אורו ועובר באיסור.
ועולה מדבריהם שמה שאסרו חכמים להסתפק מן הנר שבשפופרת, אינו אלא משום מוקצה, או גזירה שמא יבוא מתוך כך להסתפק גם מן השמן שבנר עצמו.
ולכן מותר לחתוך את חלקו התחתון של נר שעווה דולק (באופן שאינו מתקן כלי), שכן למרות שממעט את זמן הבעירה, אין הלהבה נחלשת.
ולדעה זו, ברור שאין איסור הבערה וכיבוי בעריכת שינויים בשעון השבת, שכן בזמן השינוי בשעון השבת, אין כל השפעה על פעולת המכשיר.
לדעת כמה ראשונים הכוונה היא שאם יש גזיר עץ בוער, מותר לקחת גזרי עץ אחרים שמונחים לידו ועתידים לבעור, ובתנאי שהאש עוד לא התחילה לאחוז בהם.
ועל פי זה אפשר לומר, שהחשמל שנמצא עדיין ברשת החשמל, לא נחשב כשמן שבנר עצמו, אלא כעצים שעדיין לא התחילו לבעור, וגם לדעת השו"ע, אין איסור למנוע ממנו להגיע למכשיר.
קיצור המצב הקיים באמצעות הזזת מתגי השעון בשבת
גם בתוך סיעת הפוסקים המתירים עריכת שינויים בשעון השבת, נחלקו הפוסקים אילו שינויים מותרים ואילו לא, ושאלה זו תלויה בשאלת היתר עשיית מלאכות בגרמא בשבת:
יש אומרים שעשיית מלאכות בשבת בדרך גרמא מותרת, לפיכך מותר להאריך או לקצר את משך זמן פעולת המכשיר החשמלי בשבת ללא הגבלה, ובלבד שלא יקצר את משך ההדלקה או הכיבוי באופן שייווצר שינוי מיידי, שאז לא ייחשב הדבר לגרמא.
למשל, מותר לקצר את הדלקת האור בשבת כך שהוא יכבה בעוד כמה דקות, אך לא באופן שהזזת מתגי שעון השבת תגרום לכיבוי מיידי של האור.
שהואיל ולא עשה דבר בגוף הנר עצמו, אלא רק מנע מהרוח לכבותו – אין בדבר איסור.
וכן מי שדוחה את פעולת שעון-השבת, אינו עושה דבר בגוף הנורה או מכשיר החשמל אלא רק מונע לזמן נוסף את פעולתו של שעון-השבת.
ואילו כאשר מקדימים את זמן הכיבוי זהו כמו לפתוח חלון ליד הנר שברור שתוך כמה דקות הוא ייכבה מחמת הרוח המתמשכת, שאז פעולה זו אסורה לשיטת האוסרים עשיית מלאכות בגרמא.
לפיכך, לדעה זו כאשר המכשיר החשמלי כבוי, מותר להאריך מצב זה על ידי הורדת או העלאת מתגים נוספים בשעון השבת.
וכן כאשר המכשיר החשמלי דולק, מותר להאריך את משך הדלקתו באמצעות מתגי השעון.
אך לקצר את משך ההדלקה או הכיבוי, אסור, אלא אם כן מדובר בצורך גדול המתיר עשיית מלאכה בגרמא.
מבחינה הלכתית, אפשרות עריכת שינויים בשעון השבת ביום טוב קלה מבשבת משתי בחינות:
איסור הבערה בשבת הוא מן התורה, ואיסור הבערת אש חדשה ביום טוב הוא מדברי חכמים, ועל כן כאשר ישנם ספקות ומחלוקות בדבר השימוש בשעון השבת ביום טוב, יש יותר מקום להקל.
בעוד שלדעת פוסקים רבים גרמא בשבת אסורה מדברי חכמים למעט לצורך גדול, ביום טוב לדעת רוב הפוסקים עשיית מלאכה בגרמא מותרת גם לצורך שאינו גדול, ובפרט בגרם כיבוי והדלקה, שאיסורו (ללא גרמא) מדברי חכמים בלבד ביום טוב.
על פי הנ"ל, רבים נוהגים בפועל להקל ולקצר את פעולת שעון השבת ביום טוב, ובלבד שפעולת ההדלקה או הכיבוי תהיה בגרמא ולא תוצאה מיידית של קיצור המצב הקיים.
שעון קיטור הוא שעון המופעל במלואו או בחלקו על ידי מנוע קיטור.
בעולם קיימים רק כמה שעוני קיטור מתפקדים, שתוכננו ונבנו על ידי ההורולוג הקנדי ריימונד סונדרס לתצוגה במרחבים הציבוריים העירוניים.
שעוני קיטור שנבנו על ידי סונדרס נמצאים באוטרו, יפן; אינדיאנפוליס, ארצות הברית; ובערים הקנדיות, ונקובר, ויסלר ופורט קוקיטלם – כולן בפרובינציית קולומביה הבריטית.
שעוני קיטור של יצרנים אחרים מותקנים בסנט הלייר, ג'רזי ובשוק החקלאים של צ'לסי, לונדון, אנגליה.
למרות שהם מעוצבים, לעיתים קרובות, כעתיקות מהמאה ה-19, שעוני קיטור הם תופעה חדשה יותר שהושפעו משעון הקיטור בגאסטאון שנבנה על ידי סונדרס בשנת 1977. יוצא מן הכלל הוא שעון הקיטור שנבנה במאה ה-19 על ידי המהנדס ג'ון אינשאו מברמינגהאם כדי להמחיש את הרבגוניות של כוח הקיטור.
ב-1859 רכש המהנדס ואיש העסקים, ג'ון אינשאו, את המסבאה בפינת רחוב מורוויל ורחוב שרבורן בליידיווד, בירמינגהם, בריטניה.
במטרה ליצור נקודת ציון באזור, כמו גם לצייד אותה במודלים דינמיים שונים, יישם אינשאו את התעניינותו בכוח הקיטור כדי לבנות דגם של שעון המופעל על ידי מנוע קיטור.
דוד קטן יצר אדים והקיטור עובה לטיפות מים שנפלו לפנכה במרווחי זמן קבועים והפנכה היא זו שהניעה את המנגנון.
השעון היה מותקן מעל דלת הכניסה, והמסבאה נודעה כ"מסבאת שעון הקיטור".
המסבאה הייתה מוצלחת למדי והפכה למיוזיק הול בשנות ה-80 של המאה ה-19.
שעון הקיטור הראשון של ריימונד סונדרס נבנה ב-1977 בפינת הרחובות קמבי ווטר בשכונת גאסטאון בוונקובר, .
למרות שהשעון נמצא כיום בבעלות עיריית ונקובר, המימון לפרויקט, המוערך בכ-58,000 דולר קנדי, הושג על ידי תרומות של סוחרים מקומיים, בעלי נכסים ותורמים פרטיים.
בשילוב של מנוע קיטור ומנוע חשמלי, השעון מציג את הזמן בארבעת צדדיו ומנגן בכל רבע שעה עם שריקות קיטור את "מלודיית הרבעים של וסטמינסטר" .
השעון משחרר אדי קיטור בחלקו העליון כל רבע שעה.
השעון נבחר לעטר את עטיפת האלבום של להקת Nickelback, "כאן ועכשיו" משנת 2011. מנוע הקיטור שמפעיל את השעון הוא מנוע בוכנה "1 בעל מחזור שתי פעימות סטארט #4 הרחבה יחידה.
שעון הקיטור של מוזיאון אינדיאנה הוא בגובה 5.18 מטרים וממוקם על המדרכה בצד הצפוני של המוזיאון ליד התעלה אינדיאנפוליס, אינדיאנה.
יש לו ארבעה שעונים בקוטר "24 והם מוארים מאחור בתאורת ניאון.
השעון בעל שמונה משרוקיות הפליז מנגן מספר תווים מהשיר "Back Home Again in Indiana" כל 15 דקות.
ניגון ארוך יותר מנוגן כל שעה עגולה.
שעון הקיטור בשוק החקלאים של צ'לסי
שעון הקיטור הממוקם בשוק החקלאים של צ'לסי נבנה בשנת 1984. למרות שעדיין נמצא שם, הוא כבר לא פועל.
שעון הקיטור של ג'רזי הוא העתק בגודל מלא של החלק המרכזי של אוניית משוטה בשם "אריאדנה".
השעון הוזמן על ידי מחלקת המים של ג'רזי בשנת 1996 ונבנה על ידי קבוצת השענים סמית' דרבי.
אף על פי שפעל בעבר באמצעות מנוע קיטור, על פי מסמך של ממשלת ג'רזי "פעולת הקיטור הוחלפה ברכיבים חשמליים המיועדים לספק את אותה פונקציונליות, כולל פרץ ה'קיטור' בזמנים המתאימים של היום".
השעון ממוקם על הרציף הצפוני של הנמל בסנט הלייר, ג'רזי, ומשולבת בו גם מזרקה.
הוא מופיע בספר השיאים של גינס כשעון הקיטור הגדול בעולם.
תוכנן על ידי פיטר וויר (Peter Weare) ונבנה במימונו, והוא אב טיפוס בקנה מידה של 1:2 עבור שעון גדול שהוצע להיבנות במלבורן, אוסטרליה.
השעון פורק בדצמבר 2010 עקב ונדליזם.
בדצמבר 2011, מועצת העיר הסכימה למצוא אתר חדש עבור השעון.
שעון מוסקבה הוא אזור זמן בו שוכנת בירת הפדרציה הרוסית - העיר מוסקבה.
אזור הזמן פועל ברוב אזורי החלק האירופי של רוסיה.
זמן מוסקבה משמש לתזמון רכבות, ספינות וכו' ברחבי רוסיה, אך נסיעות מטוס מתוזמנות לפי זמן מקומי.
ברוסיה מכריזים לעיתים קרובות בתחנות הרדיו כזמן מוסקבה.
תיאורים של אזורי זמן ברוסיה מבוססים לרוב על זמן מוסקבה ולא על זמן אוניברסלי מתואם.
בתקופת ברית המועצות, רפובליקות סובייטיות שממקמות בחלק האירופי של ברית המועצות פעלו לפי "שעון מוסקבה".
לאחר התפרקות ברית המועצות הן עברו לזמן בהתאם להחלטות שהתקבלו על ידי הממשלות.
רק בלארוס המשיכה להתנהל לפי "שעון מוסקבה".
לאחר פלישת רוסיה לאוקראינה שטחים שנמצאים בשליטה רוסית עברו ל"זמן מוסקבה".
שעועית ירוקה היא פרי בוסר של זנים שונים, בעיקר של השעועית המצויה, שעועית הרץ , שעועית ארוכה , ושעועית יקינתון .
שעועית ירוקה ידועה בשמות נפוצים רבים כמו שעועית צרפתית, שעועית מחרוזת, שעועית מהודקת ושעועית מצליפה.
שעועית ירוקה נקטפת עם התרמילים הסגורים שלה, לפני שזרעי השעועית בפנים הבשילו לחלוטין.
על אף שמה, לזנים שונים של השעועית צבעי תרמילים שונים כירוק, צהוב, סגול, מנומר ועוד.
שעועית ירוקה מסווגת לפי הרגל גידול לשתי קבוצות עיקריות: שעועית "גמדית" ושעועית "טיפוס".
שעועית גמדית היא צמח קצר, שגדל ללא יותר מ- לגובה.
הם בדרך כלל מגיעים לבשלות ומייצרים את כל פירותיהם בפרק זמן קצר יחסית, ואז מפסיקים לייצר.
בשל קלות הייצור, שעועית מסוג שיח הם אלו שגדלים לרוב בחוות מסחריות.
שעועית ירוקה גמדית היא בדרך כלל זן של השעועית המצויה.
לפולי שעועית הטיפוס יש הרגל לטפס והם מייצרים גפן מתפתלת, שעליה להיות נתמכת על ידי "מוטות", הדליה או אמצעים אחרים.
פול שעועית טיפוס עשוי להיות משעועית מצויה, שעועית ראנר או שעועית ארוכה.
ידועים למעלה מ-130 זנים (זנים) של שעועית אכילה.
הזנים הטובים ביותר כשעועית ירוקה, שנבחרו בשל העסיסיות והטעם של התרמילים הירוקים שלהם, הם אלו הגדלים בדרך כלל בבית, וקיימים זנים רבים כאלו.
שעועית עם צבעי תרמיל שונים (ירוק, סגול, אדום או מפוספס) מכונים "שעועית סנאפ", ואילו שעועית ירוקה היא ירוקה בלבד.
שעועית ירוקה עם תרמילים צהובים מכונה גם שעועית שעווה.
על פי ארגון המזון והחקלאות היצרנים המובילים של שעועית ירוקה בטונה (מסה) בשנת 2018 הם:
שעועית ירוקה נאכלת ברחבי העולם ונמכרת טרייה, משומרת וקפואה.
ניתן לאכול אותה ללא כל עיבוד, חלוטה, מאודה, מבושלת, מוקפצת או אפויה.
בדרך כלל היא מבושלת כחלק ממנות אחרות כמו מרק, נזיד וקדרה.
שעועית ירוקה ניתנת גם לכבישה.
תבשיל שעועית ירוקה היא מאכל פופולרי בצפון ארצות הברית, במיוחד בחג ההודיה.
יש מסעדות בארצות הברית שמגישות שעועית ירוקה בלולה ומטוגנת, כמו טמפורה עם שעועית ירוקה.
מנה פופולרית נוספת, מורכבת רק מזרעי השעועית שהוסרו מהתרמילים הסוגרים שלהם.
שעועית ירוקה נמכרת גם מיובשת או מטוגנת עם ירקות כמו גזר, תירס ואפונה, כצ'יפס ירקות .
שעועית ירוקה מהווה מקור בולט לגלוקורוניד מיקליאנין – נוגד חמצון בבני אדם.
שעון צירקדי, או מתנד צירקדי, הוא שעון ביולוגי מחזורי עם מופע יציב, המסונכרן עם היממה השמשית.
ביונקים, "שעון העל" הביולוגי המכתיב את המקצבים המחזוריים בתפקודים הפיזיולוגיים נמצא ב (SCN) שבהיפותלמוס.
שעון זה מכתיב לרקמות הגוף מקצב מחזורי של קרוב ל-24 שעות, אבל לא בדיוק.
כדי להתאים את מקצבי הגוף ליממה, קיימים מנגנונים המשתמשים באותות חיצוניים שיש להם מחזוריות ביממה כדי לווסת את זמן המחזור.
שעונים צירקדיים מסונכרנים פנימיים מאפשרים לרוב היצורים החיים להיות מוכנים לשינויים סביבתיים יום יומיים, הקשורים למחזור היום והלילה, ולשנות את הביולוגיה וההתנהגות שלהם בהתאם.
המונח צירקדי מקורו במילה הלטינית circa (בעברית: בערך) ו-dies (בעברית: יום), שכן בהיעדר רמזים חיצוניים (כגון אור סביבתי) המחזור אינו נמשך 24 שעות בדיוק.
בבני אדם, למשל, בתנאי ניסוי של תאורה נמוכה וקבועה, אורך המחזור הביולוגי יהיה בממוצע כ-24.2 שעות ולא 24 שעות בדיוק.
שעון הגוף הרגיל, ה"שעון הביולוגי", נמשך פרק זמן של 24 שעות בדיוק כאשר הוא מקבל מספיק אותות תיקון, צייטגברים, מהסביבה.
הצייטגבר העיקרי הוא חילופי התאורה בין היום והלילה.
שעונים צירקדיים הם המנגנונים המרכזיים המניעים את המקצבים הביולוגיים, והם בנויים משלושה מרכיבים עיקריים:
קוצב תאי מרכזי, בעל זמן מחזור קרוב ל-24 שעות.
סדרה של מסלולי קלט לקוצב התאי המרכזי, כדי לאפשר סחיפה של השעון והתאמת המקצב ליממה.
סדרה של מסלולי פלט הקשורים לשלבים שונים של הקוצב, המווסתים מקצבים ברורים בתהליכים ביוכימיים, פיזיולוגים והתנהגותיים בכל יצור חי.
השעון מתאפס כאשר אורגניזם חש ברמזי זמן סביבתיים, שהעיקרי שבהם הוא אור.
שעונים צירקדיים נמצאים בכל מקום ברקמות הגוף, שם הם מסונכרנים על ידי אותות פנימיים וחיצוניים כאחד, כדי לווסת את הפעילות הקבועה לאורך היום באופן המתאים לרקמות הספציפיות.
השעון הצירקדי שזור ברוב התהליכים המטבוליים התאיים והוא מושפע מהזדקנות היצור החי.
המנגנונים המולקולריים הבסיסיים של השעון הביולוגי הוגדרו במינים של בעלי חוליות, חרקים, כגון, Drosophila melanogaster, צמחים, פטריות, חיידקים, וככל הנראה גם בעל-ממלכת ה-Archaea.
בשנת 2017, הוענק פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לג'פרי סי.
הול, מייקל רוסבאש ומייקל וו.
יאנג "על גילוייהם של מנגנונים מולקולריים השולטים בקצב הצירקדי" בזבובי פירות.
האנטומיה של הקוצב המרכזי בחולייתנים
בחולייתנים, השעון הצירקדי העליון הוא הגרעין העל-תצלובתי (Suprachiasmatic nucleus, SCN), צבר דו-צדדי של כ-20,000 תאי עצב הנמצא בהיפותלמוס.
ההיפותלמוס הוא אזור מוחי קטן הממוקם מעל תצלובת הראייה, והוא משמש כ"מפקדה ההורמונלית העליונה" במוח.
הגרעין העל-תצלובתי מקבל קלט מקבוצה של תאי גנגליון ברשתית המבטאים פוטו-פיגמנט מיוחד, ובאמצעותם מועבר המידע על שינויי התאורה הסביבתית לשעון.
הגרעין העל-תצלובתי מפנה את הפלט שלו למרכזים אחרים בהיפותלמוס ולבלוטת האצטרובל (pineal gland), כדי לווסת הפרשת הורמונים כמו קורטיזול ומלטונין.
ההורמונים האלה מופרשים למחזור הדם ומווסתים השפעות של השעון על רקמות האורגניזם.
השעון הצירקדי מתאפס כאשר אורגניזם חש ברמזי זמן סביבתיים שהראשוני בהם הוא האור.
מתנדים מחזוריים נמצאים בכל מקום ברקמות הגוף, שבהם הם מסונכרנים על ידי אותות אנדוגניים ואקסוגניים כאחד, כדי לווסת את הפעילות לאורך היממה באופן ייחודי לרקמות השונות.
השעון הצירקדי שזור ברוב התהליכים המטבוליים התאיים ומושפע מהזדקנות האורגניזם.
השעון הצירקדי האנושי מדגימה מנגנוני פיצוי פעילים כדי לשמור על תפקוד השעון.
מספר גנים של שעון צירקדי יונקים זוהו ואופיינו באמצעות ניסויים בבעלי חיים המכילים מוטציות טבעיות, הנגרמות כימית וממוקדות, וגישות גנומיות השוואתיות שונות.
רוב מרכיבי השעון המזוהים הם מפעילי תעתיק או מדכאים המווסתים את יציבות החלבון והטרנסלוקציה הגרעינית ויוצרים שתי לולאות משוב משתלבות.
בלולאת המשוב העיקרית, חברי משפחת גורמי התעתוק הבסיסית CLOCK helix-loop-helix (bHLH)-PAS (Period-Arnt-Single-minded), ו-BMAL1, הטרודימרים בציטופלזמה ויוצרים קומפלקס שבעקבות הטרנסלוקציה אל הגרעין, יוזם שעתוק של גנים מטרה כגון גנים הליבה של הגנים PER1, PER2 ו-PER3 ושני גנים קריפטוכרום (CRY1 ו-CRY2).
משוב שלילי מושג על ידי הטרודימרים של PER:CRY שעוברים חזרה לגרעין כדי לדכא את השעתוק שלהם על ידי עיכוב הפעילות של הקומפלקסים CLOCK:BMAL1. לולאה רגולטורית נוספת נגרמת כאשר ההטרודימרים CLOCK:BMAL1 מפעילים את השעתוק של Rev-ErbA ורורה, שני קולטנים גרעיניים יתומים הקשורים לחומצה רטינואית.
REV-ERBa ו-RORa מתחרים לאחר מכן על קשירת רכיבי קולטן הקשורים לחומצה הרטינואית (ROREs) הנמצאים במקדם Bmal1. באמצעות הקישור הבא של ROREs, חברי ROR ו-REV-ERB מסוגלים לווסת את Bmal1 .
בעוד RORs מפעילים שעתוק של Bmal1, REV-ERBs מדחיקים את אותו תהליך שעתוק.
לפיכך, התנודה הצירקדית של Bmal1 מווסתת באופן חיובי ושלילי על ידי RORs ו-REV-ERBs.
melanogaster, מחזור הגנים (CYC) הוא האורתולוג של BMAL1 ביונקים.
לפיכך, דימרים של CLOCK-CYC מפעילים את השעתוק של גנים צירקדיים.
הגן נצחי (TIM) הוא האורתולוג ל-CRY של יונקים כמעכבים; D.
melanogaster CRY מתפקד כפוטורצפטור במקום זאת.
בזבובים, CLK-CYC נקשר למקדמים של גנים מווסתים ביממה רק בזמן השעתוק.
לולאה מייצבת קיימת גם כאשר הגן vrille (VRI) מעכב בעוד PAR-domain protein-1 (PDP1) מפעיל את שעתוק השעון.
crassa מנגנון השעון מקביל, אך אינו אורתולוגי לזה של יונקים וזבובים.
לשעון הצירקדי בצמחים יש מרכיבים שונים לחלוטין מאלה שבשעוני החיות, הפטריות או החיידקים.
לשעון הצמח אכן יש דמיון רעיוני לשעון החיות בכך שהוא מורכב מסדרה של לולאות משוב תעתיק משתלבות.
הגנים המעורבים בשעון מראים את שיא הביטוי שלהם בשעה קבועה ביום.
הגנים הראשונים שזוהו בשעון הצמח היו TOC1, CCA1 ו-LHY .
שיא הביטוי של הגנים CCA1 ו-LHY מתרחש עם עלות השחר, וביטוי השיא של הגן TOC1 מתרחש בערך בשעת בין ערביים.
חלבוני CCA1/LHY ו-TOC1 מדחיקים את הביטוי של הגנים אחד של השני.
התוצאה היא שכאשר רמות החלבון CCA1/LHY מתחילות להצטמצם לאחר עלות השחר, היא משחררת את ההדחקה על הגן TOC1, ומאפשרת לעלות ביטוי הגן TOC1 ורמות חלבון TOC1. ככל שרמות החלבון TOC1 עולות, הוא מדכא עוד יותר את הביטוי של הגנים CCA1 ו-LHY.
ההפך מרצף זה מתרחש בן לילה כדי לבסס מחדש את שיא הביטוי של הגנים CCA1 ו-LHY עם עלות השחר.
יש הרבה יותר מורכבות מובנית בשעון, עם לולאות מרובות הכוללות את הגנים PRR, קופלקס הערב וחלבוני GIGANTIA ו-ZEITLUPE הרגישים לאור.
במקצבי יממה של חיידקים, התנודות של הזרחון של חלבון Kai C הציאנובקטריאלי שוחזרו במערכת חוץ תאית על ידי הדגרת המקטעים KaiC עם KaiA, KaiB ו-ATP .
שעועית אפוייה או שעועית עם נקניקיות (ברומנית: Iahnia de fasole או Fasole cu cârnați) הוא מאכל רומני מסורתי וניתן למצוא אותו ברוב אזורי המדינה.
לרגל "היום הלאומי של רומניה" מוגש תבשיל השעועית הזה בקדירה במסיבות בערים שונות.
הוא מוגש בדרך כלל עם צ'ולאן או נקניקיות וחמוצים.
המילה "יאהניה" (Iahnie) מקורה בשפה הטורקית כ-drept yahni, הוא ידוע גם בבולגריה בשם יאחניה.
אין לבלבל בין תבשיל שעועית אפוייה לבין מחית שעועית (fasolea bătută).
להכנת שעועית אפויה פשוטה ל-4 מנות דרוש: 500 גרם שעועית יבשה, 3 בצלים, 2 שיני שום (אופציונלי), ציר (מרק) עגבניות, שמן, 2-1 עלי דפנה, ירוקים (פטרוזיליה, טימין או אפילו שמיר או טרגון) מלח ופלפל שחור.
משרים את השעועית לילה קודם, למחרת מרתיחים אותם ב-2–3 כוסות מים, מוסיפים 1/2 כפית סודה לשתייה.
מטגנים בשמן את הבצל הקצוץ דק, מערבבים עם השעועית, מוסיפים את הציר ועלי הדפנה.
נותנים לתבשיל לרתוח יחד, לקראת הסוף מוסיפים את המלח והדברים הירוקים (פטרוזיליה וכדומה).
אסור לתת לתבשיל להיות סמיך יותר מדי.
אפשר גם לעדן אותו עם תוספת שמנת.
הוא מוגש לרוב עם נקניקיות מטוגנות, קוסטיצה (צלעות) חזיר מעושנת או מוצרים מעושנים אחרים, רצוי עם חמוצים.
שעון מחשבון הוא שעון יד דיגיטלי עם מחשבון מובנה המאפשר למשתמשים לבצע פעולות חשבון בסיסיות ישירות בשעון.
שעוני המחשבונים היו בשיא הפופולריות שלהם במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20.
באמצע שנות ה-70 יצאו לשווקים שעוני המחשבונים הראשונים אשר פותחו על ידי החברות Pulsar.
שעוני המחשבונים היו בשיא הפופולריות שלהם במהלך שנות ה-80 כאשר באותה התקופה מרבית שעוני המחשבונים פותחו על ידי החברות קסיו וסייקו.
במהלך העשורים הבאים הפופולריות של שעוני המחשבונים דעכה באופן ניכר עקב ריבוי המכשירים הדיגיטליים הניידים, כמו מחשבי כף יד, טלפונים ניידים ובסופו של דבר סמארטפונים.
המכשירים הללו הכילו, בנוסף לפונקציות שהיו זמינות בשעוני המחשבונים, גם פיצ'רים רבים אחרים, וכתוצאה מכך שעוני המחשבונים הפכו במידה רבה למיושנים ולא נחוצים.
על אף שהשימוש בהם הוא פחות מעשי כיום, עם השנים שעון המחשבון הפך לפריט נוסטלגי עבור שוק נישה.
חברת קסיו ממשיכה לייצר שעוני מחשבונים עד היום.
שעוני מחשבון כוללים בדרך כלל תצוגה דיגיטלית קטנה, כפתורי מספרים וכפתורים לפונקציות חיבור, חיסור, כפל וחילוק.
מודלים מתקדמים יותר כוללים גם פיצ'רים נוספים כמו האפשרות לאחסן מספרים בזיכרון, שעון עצר וטיימר, ספר טלפונים, ושעון מעורר.
רבים משעוני המחשבונים פועלים באמצעות סוללות Button cell קטנות אשר בהן ניתן להשתמש לעיתים רבות במשך מספר שנים לפני שצריך להחליף אותן, בשל צריכת החשמל הנמוכה יחסית של שעוני המחשבונים.
רוב שעוני המחשבונים מסוגלים לבצע רק פעולות אריתמטיות בסיסיות (חיבור, חיסור, כפל וחילוק).
עם זאת, ישנם גם מספר דגמים עם פונקציות נוספות, כולל האפשרות לבצע חישובי טריגונומטריה, וחלק מכילים אף שלט רחוק לטלוויזיה.
לאורך השנים שעוני המחשבונים הופיעו בסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה שונות בהן:
טרילוגיית סרטי בחזרה לעתיד (1985–1990) - מרטי מק'פליי עונד בסרטים שעון מחשבון Casio CA-50.
מיסטר בין (1990–1995) - מיסטר בין עונד לאורך הסדרה שעון מחשבון שחור.
שובר שורות (2008–2013) - וולטר וייט עונד בסדרה שעון מחשבון של קאסיו.
דברים מוזרים (2016-הווה) - דמויות שונות בסדרה, שעלילתה מתרחשת בשנות ה-80, עונדות שעוני מחשבונים.
שעון מקוורת הוא מתקן ניסויי המשמש בתחום הפסיכולוגיה הניסויית לחקר השפעותיה של ערנות מתמשכת על יכולת גילוי אותות לאורך זמן.
המתקן פותח לראשונה על ידי נורמן מקוורת (Norman Mackworth) כהדמיה ניסויית של ניטור ממושך שביצעו מפעילי מכ"ם בחיל האוויר הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
המתקן כולל מחוג שחור גדול המוצג על רקע מעגלי רחב, בדומה לשעון.
המחוג נע בקפיצות קצרות, בדומה למחוג השניות של שעון אנלוגי, בקירוב אחת לשנייה.
במרווחי זמן נדירים ובלתי סדירים מבצע המחוג קפיצה כפולה (לדוגמה: כ־12 פעמים בכל 30 שניות).
משימת הנבדק היא לזהות את הקפיצות הכפולות באמצעות לחיצה על כפתור.
בדרך כלל נדרשו המשתתפים בניסוי לבצע את המשימה במשך כשעתיים רצופות.
שעון מקוורת שימש לביסוס אחד הממצאים המרכזיים בספרות המחקרית העוסקת בערנות ובקשב מתמשך: ירידה מובהקת בדיוק גילוי האותות, לאחר כ־30 דקות של ביצוע המשימה.
המבחן ממשיך לשמש עד היום במחקרי ערנות, בצורות שונות, כולל גרסאות ממוחשבות המוצגות על גבי מחשב.
שעיר מצוי (שם מדעי: Otus scops) הוא דורס לילה ממשפחת הינשופיים.
הוא הקטן בדורסי הלילה בארץ.
אורך גופו הוא בין 18 ל-19.5 סנטימטרים, מוטת כנפיו בין 53 ל-60 סנטימטרים.
רגליו חזקות בעלות ארבע אצבעות, האצבע הרביעית יכולה להיות לפנים או אחור כדי לסייע באחיזת הטרף.
השעיר נודד בחורף למרכז אפריקה ומקייץ בדרום אירופה, במרכז אסיה ובצפון אפריקה.
לפי חלק מהחוקרים שעיר קפריסאי מהווה תת-מין של שעיר מצוי.
בישראל השעיר הוא חולף שכיח בדרכו מאירופה לאפריקה וחזרה.
הוא גם מקייץ שכיח למדי ברוב חלקי הארץ, בעיקר בעמקים שבחבל הים תיכוני (בקעת כינרות, עמק בית שאן ועמק החולה).
לעיתים גם חורף בדרום הארץ.
בשנים האחרונות נצפה השעיר המצוי בשרון ובעמק חפר, לאורך כל השנה.
השעיר חי בשטחים פתוחים שפזורים בהם עצים בודדים, ביערות דלילים, בכרמי זית, במטעי דקל ואף בתחומי יישובים כפריים.
הוא צד את טרפו בלילה וניזון בעיקר מחרקים המהווים 95% מתפריטו.
שאר מזונו כולל ציפורים, יונקים, דו-חיים וזוחלים.
בשעות הערב והלילה, משמיע השעיר קולות קצרים, גבוהים ונוקבים הנשמעים למרחוק במשך שעות רבות וללא הפסקה.
הקולות, אשר מורכבים מצליל אחד חזק וקצר ומצליל דומה נוסף שקט יותר במרווחים שווים, נשמעים כמו צלילי סונאר ומשמשים כהכרזה טריטוריאלית.
שעות זמניות מוגדרות על ידי חלוקת היום (חלוקת זמן האור השמש שביממה) ל-12 חלקים וכן הלילה.
בשונה מדרך חלוקת כל היממה ל-24 חלקים קבועים.
מכאן ההבדלים באורך שעת יום ושעת לילה, וכן אורך השעה בין עונות השנה.
ביהדות נהוגה שיטת חישוב זו למטרות הלכתיות, והתקבלה על דעת כל פוסקי ההלכה.
שעות זמניות משמשות לחישוב זמנים של מצוות שונות כמו מועדי התפילות השונות, סוף זמן קריאת שמע, סוף זמן אכילת חמץ ועוד.
רוב השעות המוזכרות בתלמוד, הן על פי שעות זמניות, כגון זמן מנחה קטנה ומנחה גדולה, וכן פלג המנחה ועוד.
שכן הן נקבעות לפי חלקי היום.
אך שעות שנאמרו כמדד לזמן אובייקטיבי הן שעות קבועות כמו שש שעות המתנה בין בשר לחלב.
וכן השעות בחישוב מולד הלבנה וארבע התקופות וכן כוכבי הלכת באסטרולוגיה.
לפי ההלכה מחשבים את שעות היום על פי חלוקה של זמן האור ל-12 חלקים שווים, וכן את הלילה על פי חלוקה של שעות החשכה ל-12 חלקים שווים, כך שכל חלק מייצג שעה אחת.
בראשונים ובאחרונים אחרונים נחלקו מה נחשב יום לעניין זה, האם משעת הנץ החמה עד השקיעה, או מעלות השחר עד צאת הכוכבים.
שעוני השמש של תקופת בית שני מדדו 12 שעות מהנץ עד השקיעה.
לדעת בעל התניא והגר"א היום מתחיל בזריחת השמש (="הנץ החמה") ומסתיים בשקיעתה, וזמן זה יש לחלקו ב-12 שעות, כאשר כל חלק הוא שעה זמנית.
אחת מטענותיהם היא שאם נחשב את הזמן שבין עלות השחר לצאת הכוכבים יהא היום ארוך מהלילה אפילו בימי השוויון באביב ובסתיו.
שהרי כדור הארץ חציו מואר וחציו חשוך ובאזור הדמדומים שהוא המקום שבחצי החשוך עדיין האטמוספירה מוארת ואם הוא חלק מהיום לא ימצאו יום ולילה שווים באורכם פעמיים בשנה אלא רק בחורף.
זו גם שיטת רב שרירא גאון, רב האי גאון, רבינו חננאל, והרמב"ם, והלבוש.
לדעת המגן אברהם יש לחשב את השעות מעלות השחר, ועד פרק זמן הזהה להפרש בין עלות השחר להנץ החמה, לאחר שקיעת החמה, יש 12 שעות זמניות.
שיטה זו ידועה כ"שיטת המגן אברהם", אולם המגן אברהם (נח:א) כותב כן רק לגבי מצות קריאת שמע (המתחילה מעיקר הדין בעלות השחר), ואילו לגבי שאר זמני היום, אין מסקנא ברורה במגן אברהם.
ברם, יש בוודאי פוסקים אחרים הנוקטים כשיטת "המגן אברהם" גם לגבי שאר זמני היום.
זו גם שיטת התוספות, הרמב"ן, הרשב"א, הריטב"א, הרא"ה,, והתרומת הדשן, וכן פסקו גם הב"ח, האליה רבה,, והפרי חדש.
לפי שיטה זו השעה הזמנית ארוכה יותר.
לפי שיטת החישוב של בעל ה"מגן אברהם" גם ביום השווה, שעה זמנית ארוכה משעה רגילה בכ-10 דקות, וזהו הקושי העיקרי בשיטה זו.
לפי דעת רבי נחמן מברסלב יש להחשיב את השעות הזמניות בלילה בלבד החל מהשקיעה, ואילו ביום השעות מחושבות כדעת ה"מגן אברהם" .
עניינן של השעות הזמניות אינו מוזכר בתלמוד.
הראשון שהתייחס אליו הוא רבי אברהם בר חייא, הרמב"ם הרחיב שיטה זו והפכה נחלת הכלל וכן סבר הרא"ש.
מבין הראשונים יש שמוכח מדבריהם שהם לא גרסו חידוש זה, ולדעתם כל זמני ההלכה, כאכילת חמץ וזמן תפילה, מתייחסים לשעות רגילות.
ביניהם רבי ישראל איסרלין, בעל "תרומת הדשן".
כמה מהאחרונים קיבלו שיטה זו הלכה למעשה, והוכיחו כמותה מדברי ספר הזוהר ומדברי הש"ך, ביניהם רבי יעקב עמדין, הפני יהושע, בעל "משכנות יעקב", ורבי חיים אלעזר שפירא בעל "מנחת אלעזר".
אך הלכה למעשה כמעט ולא התקבלה דעה זו, מלבד חסידות קומרנא הנוהגת בכך, על פי פסקו של רבם, רבי יצחק אייזיק ספרין, בספרו "שולחן הטהור" (סימן נח).
המוסלמים משתמשים עד ימינו בשיטת חישוב זו לקביעת זמנן של חמש התפילות הנאמרות בכל יום.
באתיופיה משתמשים בשעות זמניות עד ימינו לציון השעה.
מאחר שקו הרוחב של היישובים באתיופיה סמוך לקו המשווה, משך היום והלילה משתנה בפחות משישים דקות לאורך השנה.
עם זאת, מבקרים זרים באתיופיה העידו על קושי בתיאום פגישות, מאחר שהשעה שש ביום משמעה חצות היום - מועד שבשעון המערבי מצוין בשעה שתים עשרה בצהריים.
ביפן היה נהוג זמן שחושב באמצעות שעות זמניות עד שנת 1873, שבה אימצה יפן את סגנון הזמן המערבי של שעות קבועות אחידות ואת הלוח הגרגוריאני.
בקיץ שעה זמנית תהיה ארוכה מ-60 דקות, מכיוון שזמן האור הוא יותר מ-12 שעות, ואילו בחורף השעה הזמנית תהיה קצרה יותר מ-60 דקות, מכיוון ששעות האור נמשכות פחות מ-12 שעות.
ככל שנמצאים בנקודת רוחב צפונית יותר (בחצי הכדור הצפוני) ההפרשים בין השעה הזמנית והשעה הרגילה גדולים יותר.
באזור קו המשווה כמעט ואין הבדלים בין השעות הזמניות לשעות הרגילות, ובכל עונות השנה אורך השעה הזמנית שם הוא כ-60 דקות.
לעומת זאת, בכל מקום שאינו על קו המשווה, רק פעמיים בשנה שעה זמנית תהיה שווה לשעה רגילה, בימי השוויון באביב ובסתיו.
בעבר, לפני המצאת השעונים המדויקים, היו השעות הזמניות השעות המקובלות.
רק במאה ה-11 הומצא שעון השמש המשווני, באמצעותו ניתן למדוד שעות רגילות, ומאז החלו להסדיר את הפעולות היומיומיות בהתאם לשעות הרגילות.
ביהדות, איסור שַׁעַטְנֵז הוא מצוות לא תעשה מהתורה, שלא ללבוש בגד שבו ארוגים, קשורים או תפורים צמר ופשתן יחדיו.
איסור זה הוא אחד מאיסורי הכלאיים.
בהשאלה משמשת המילה "שעטנז" ככינוי לעירוב מין בשאינו מינו, כגון שימוש בחומרים או סגנונות שונים בבנייה או בעיצוב, וכדומה.
חז"ל דרשו את המילה כנוטריקון של שוע טווי ונוז (=עירוב טווי ושזור).
בקבלה נדרש השם כאנגרמה "שטן עז".
וילהלם גזניוס שיער שמקור המילה "שעטנז" במילים "סאהט" ו"נודג'" הקופטיות, שמשמעות צירופן הוא אריג מזויף.
איסור שעטנז נזכר בתורה בשני מקומות.
בספר ויקרא – האיסור מופיע בפסוק בפרשת קדושים, בהקשר של איסורי כלאיים נוספים, כמו כלאי בהמה וזריעת מינים שונים ביחד: .
בספר דברים – האיסור מופיע בפסוק בפרשת כי תצא לצד איסורים נוספים הקשורים לעירוב לא תקין של מינים שונים, כמו כלאי הכרם וחרישה בשור ובחמור יחד: .
למדו חכמים מהצלבת שני הפסוקים המזהירים על איסור שעטנז, שלא רק לבישת בגד שעטנז אסורה, אלא גם העלאת בד שעטנז על גופו לשם הנאת לבוש, כמו עטיית בד על גבו כדי להתחמם, או התכסות בשמיכה, אסורה משום איסור שעטנז.
מנגעי הבגדים שבפרשת תזריע ניתן ללמוד ששני הבדים מהם היו מכינים בגדים בתקופת המקרא היו צמר ופשתן, ועל עירובם מכוון איסור השעטנז.
וכך אכן מבואר בספר דברים שהרכב השעטנז האסור הוא מצמר ופשתן: .
למדו מכך חכמים, שבגד העשוי משילוב חומרים אחרים אינו אסור בלבישה.
כמו כן, הצמר שעליו מדובר בדין שעטנז הוא צמר כבשים בלבד, ואינו מתייחס לצמר גמלים, אנגורה, למה, מוהר, קשמיר, אלפקה או ויקוניה מצויה, והפשתן מתייחס רק לסיבים מצמח הפשתן ולא לאלו המופקים מקנבס או יוטה.
חז"ל בארו שאין איסור ללבוש בגד צמר על בגד פשתן, אלא רק אם הצמר והפשתן מחוברים יחד בבגד אחד.
קיימת מחלוקת גדולה בראשונים מהו "שוע טווי ונוז", ומה טיב איסור זה.
לדעת רש"י, רק בגד העשוי מגיזות צמר ואניצי פשתן שנסרקו, נטוו ונארגו יחד - נאסר מהתורה.
אך אם לא נעשו שלושת השלבים יחד, האיסור מדברי חכמים.
לדעת רבנו תם ורוב הראשונים, האיסור מהתורה הוא לקחת חוטי צמר ופשתן, שנסרקו, נטוו ונשזרו כל אחד בנפרד, ולחברם בדרך כלשהי: אריגה, תפירה או קשירה.
לדעת הר"ש, האיסור מהתורה הוא לקחת חוטי צמר ופשתן שנסרקו ונטוו כל אחד לחוד, ולארוג אותם יחד.
לדעת הרמב"ם, איסור התורה כולל כל חיבור של צמר ופשתן יחד.
שלשיטתו כוונת הדרשה היא שוע או טוו או נוז.
לכן גם הסורק צמר ופשתן יחד ודחס אותם ועשאם לבד, הרי זה שעטנז שנאסר מהתורה.
בתלמוד הבבלי נפסק שאדם המוצא שעטנז בבגדו עליו לפושטו אפילו בשוק.
מכאן למדים שאין כבוד הבריות דוחה איסור תורה, ועל כן הדבר נכון ביחס לכלאי בגדים האסורים מדאורייתא בלבד.
ביחס לכלאי בגדים האסורים מדרבנן מותרת הלבישה עד שיגיע לביתו, ועל כך נאמר "גדול כבוד הבריות שדוחה לא תעשה שבתורה".
התורה הציגה את מצוות שעטנז כחוק: , וחז"ל בארו שהכוונה היא שזו "גזרת מלך", כלומר זו מצווה שעיקר ושורש טעמה לא ניתן להסבר.
בדומה לכך כתבו בעלי התוספות בספר דעת זקנים, שטעם האיסור הוא משום שהפרוכת במקדש נארגה מצמר ופשתים יחדיו .
ומעין זה כתב החזקוני, שהלובש שעטנז בבגדו דומה , כיוון שצוותה התורה שבגדי הכהונה יהיו משעטנז.
הרמב"ם במורה הנבוכים, מבאר שכך היו נהוג אצל עובדי העבודה זרה הקדמונים, ולכן אסרה זאת התורה (הקטע מצוטט מתוך תרגום הרב קאפח):
הרב קוק נתן טעם נוסף למצווה, בסדרת מאמרים בשם "טללי אורות" שפרסם בירחון "הפלס", ואשר לאחר מכן נאסף חלקם בידי תלמידו הרב הנזיר לחוברת בשם "חזון הצמחונות והשלום".
שם הוא מסביר שאין זה מוסרי להתייחס לצמר שנגזל מן החיה והותיר אותה עירומה, באותו אופן כמו לפשתן שנלקח מן הצומח אותו גידל האדם במו ידיו.
האילוץ להשתמש בצמר שתהליך הכשרתו לשימוש כרוך בפגיעה בבעל חיים הוא גנאי לאדם, ואילו השימוש בפשתן הוא שימוש לגיטימי במשאבי הטבע.
כדי להבחין בין לבישת הצמר שיש בה בחינה של חוסר מוסריות, לבין הפשתן - אסרה התורה ללובשם ביחד.
ספר הזוהר כותב שלבישת שעטנז גורמת לכך שרוח רעה תסתתר אצל האדם הלובש את הבגד ולכן יש לאסור את הכלאת שני הסוגים.
הסבר אחר גורס שלכל חומר יש את הכוח הרוחני שלו, וערבוב החומרים הורס את כוחות אלו.
בשתי מצוות התירה התורה ללבוש בגד שעטנז, במצוות ציצית ובבגדי כהונה:
במצוות ציצית, התורה מצווה להטיל פתילים על כנפות הבגד.
הפתיל הצבוע בתכלת היה עשוי מצמר, והבגד עצמו היה עשוי פשתן, ממילא נוצר שילוב של צמר ופשתן – שעטנז.
מסמיכות מצווה זו לאיסור שעטנז: למדו חז"ל בתלמוד כי מותר ללבוש ציצית שעשויה משעטנז כדי לצאת ידי חובת המצווה.
מכך שמצאנו שלמרות האיסור הכללי על שעטנז, בציצית הותר השילוב הזה, למדו חז"ל את הדין שעשה דוחה לא תעשה.
בבגדי הכהונה, באבנט, היה שילוב של צמר ופשתן.
כיום, בעקבות מעבר תעשיית הבגדים לחומרים סינתטיים, רובם הגדול של הבגדים אינם מכילים שעטנז, ועל כן מקובל שככלל הבגדים מוחזקים כנקיים משעטנז.
עם זאת, ישנם בגדי פשתן, ובעיקר בגדי צמר, שלגביהם אחוז שכיחות השעטנז גבוה יותר, ויש סוברים שצריך לבודקם משעטנז מכיוון שלשיטתם מיעוט המצוי מהם עשוי משעטנז, ויש חובה לבודקם מפניו.
על מנת לבצע את הבדיקה, הוקמו מעבדות ייעודיות לבדיקת שעטנז.
המעבדה הראשונה לבדיקת שעטנז הוקמה בארצות הברית בשנת 1941 על ידי הרב יוסף רוזנברגר.
במעבדות אלו הבגדים נבדקים על ידי בודקים מומחים לטקסטיל באמצעות מיקרוסקופ בין שאר סוגי בדיקות, המאפשר את זיהוי רכיבי הבד.
ברוב המעבדות לבדיקת שעטנז בעולם השירות ניתן באופן שמביאים למעבדה את הבגד, אך ישנן מעבדות בודדות המאפשרות לבצע הזמנה של שירות "ביקור בית" שבו מגיע מומחה לבית הלקוח ובודק לו את כל הבגדים בבית וכן שטיחים וספות הזקוקים לבדיקה.
בדיקה זו ע"פ רוב זולה יותר שכן משלמים למעבדה לפי שעה ולא לפי פריט.
שַׁעַל הוא מושב של תנועת החרות הממוקם בצפון מערב רמת הגולן.
המושב שוכן לרגלי תל שיבאן, בגובה של 775 מטרים מעל פני הים.
שמו של המושב הוא ראשי תיבות של המילים: "שב עם לאדמתו".
עד שנת 1967 שכן במקום הכפר הערבי פרחתא, שננטש מתושביו במהלך מלחמת ששת הימים.
הגרעין שהקים את המושב, התגבש כמחאה על גינוייה של ישראל באו"ם בשנת 1976. במשך מספר שנים ישב הגרעין במחנה צבאי במזרעת קונייטרה.
ב-1980 עבר היישוב למקומו הנוכחי.
כלכלת המושב מתבססת על גידולי שלחין (תפוחים, שזיפים, דובדבנים, ענבים לייצור יין) וכן על גידולי עדרי בקר וצאן ולול פיטום.
שַׁעַלְבִּים הוא קיבוץ דתי מופרט המשתייך לתנועת פועלי אגודת ישראל.
הוא נמצא באזור השפלה כ-2 קילומטר דרומית מערבית לעיר מודיעין ושייך למועצה אזורית גזר.
אל היישוב מוביל כביש 4249. מערבית ודרומית לשעלבים נמצא כביש 1. צמוד לשעלבים מצד מזרח היישוב נוף אילון.
כ-2.3 קילומטר צפונית לשעלבים עובר כביש 431.
השם מבוסס על שם היישוב המקראי "שַׁעַלְבִים".
היישוב שַׁעַלְבִים נזכר פעמים מִספָּר בתנ"ך, בתחילה בספר יהושע בנחלת שבט דן, בצורה "שַׁעֲלַבִּין", ומאוחר יותר בספרי שופטים ומלכים.
מוצאו של אחד מגיבורי דוד המלך היה ב"שעלבים" – אֶלְיַחְבָּא הַשַּׁעַלְבֹנִי.
היישוב נזכר גם בצורה "סעלב", כמקום מוצאה של אישה ושמה מרים ברת יעקוב, בשטר יהודי הכתוב ארמית ממדבר יהודה, המתוארך לשנת 140 לספירה.
היישוב נזכר על ידי אוסביוס באונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), בצורה "סעלבה", כיישוב שהתקיים בתקופתו.
היישוב הוקם בי"א באב ה'תשי"א (1951) על ידי גרעין הנח"ל "שלהבת" של בוגרי תנועת הנוער עזרא, על אדמות הכפר הערבי סַלְבִּית, ששכן במקום עד למלחמת העצמאות, ושימר את השם המקראי שעלבים.
מטרת המייסדים הייתה להקים משק שמשלב בין הקפדה מלאה על שמירת מצוות התורה, ובין עבודה חקלאית עם ערכים חברתיים של שיתוף וחברות.
אחד הדגלים החשובים של הקיבוץ מראשיתו ועד היום היא ההקפדה על שמירת השמיטה ללא שימוש בהיתר המכירה.
הקיבוץ עמד בקשר עם גדולי הרבנים כגון החזון איש והרב שלמה זלמן אוירבך, כדי לא להזדקק למכירת הקרקעות, ולספק את היבול של השביעית במסגרת אוצר בית דין.
עד מלחמת ששת הימים סבלו תושבי היישוב והאזור כולו מפגיעות קשות מצד הלגיון הירדני שישב בסמוך.
ב-1962 הוקמה ביישוב ישיבת הסדר בראשות מי שהיה אז רבו של הקיבוץ, הרב מאיר שלזינגר.
בהמשך הוקמה על יד הקיבוץ קריית חינוך גדולה - קריית חינוך שעלבים, שכוללת מוסדות לימוד החל בגן הילדים וכלה בכולל ללימוד רבנות ודיינות.
בשנת 1965, החלו הירדנים והישראלים לנסות להשתלט על שטחים בשטח ההפקר שהשתרע בין הקיבוץ לבין מוצבי הלגיון באזור לטרון.
ההנחיה הייתה לחרוש כמה שיותר, כדי שהשטחים יישארו בידי ישראל.
למרות שהייתה זו שנת שמיטה, יצאו חברי המשק הדתי לחרוש, ואף בשבת (פרשת נח תשכ"ו) קיבלו היתר לכך מהרב המקומי, הרב מאיר שליזנגר, ומהרב שלמה גורן, הרב הראשי לצה"ל.
באותה שבת נפתחה אש לכיוון החורשים, והחריש משני הצדדים הופסק.
אירוע זה קיבל את השם "מלחמת הטרקטורים".
בזמן מלחמת ששת הימים נכנס היישוב לכוננות עליונה בשל סמיכותו לגבול עם הירדנים, אך בפועל לטרון נכבשה בזמן קצר על ידי כוחות צה"ל, והאיום הירדני הוסר.
בתום המלחמה מסר דובר צה"ל כי במפקדת החטיבה ההאשמית הירדנית ליד רמאללה נמצאו תוכניות מבצעיות לפשיטה על יישובים ישראליים ובהם שעלבים, ולרצח כל תושבי היישוב.
באחת הפקודות, מאפריל 1967, נכתב: "מטרת מפקדת החזית המערבית לבצע התקפה על היישוב שעלבים במגמה להרוס, להרוג כל מי שישנו בו ולחסל את היחידה הנמצאת בו".
בעקבות פרסום הידיעה, הייתה תחושה של נס גדול בקיבוץ ובישיבה הסמוכה לו.
אנשי היישוב נוהגים לציין את יום ירושלים, כ"ח באייר, גם כ"יום שעלבים", בו מודים לאל על נס ההצלה.
בה'תשנ"ד (1994) הוקם בסמיכות לקיבוץ היישוב הקהילתי נוף איילון.